cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכיבוש הערבי של ארץ ישראל
כיבוש חברון
על פי מקורות נוצריים, הצליחה העיר חברון להתנגד לכיבוש המוסלמי. כתב יד מהמאה ה-15 המתאר את קורות חייהם של שני נזירים בתקופה הצלבנית מכיל פסקה המתארת את כיבוש חברון על ידי המוסלמים. על פי מקור זה לא הצליחו המוסלמים להתגבר על ביצורי העיר ולבסוף הגיעו להסכם עם היהודים תושבי חברון לפיו תמורת הבטחה מוסלמית לחיים בטוחים וחופש דת הכניסו היהודים את המוסלמים לתוך העיר.
כיבוש ערי החוף
הצבא המוסלמי התקשה לכבוש את ערי החוף בגלל השליטה הביזנטית המוחלטת בים. היעדר צי מוסלמי אפשר לביזנטים להנחית תגבורות ולהביא אספקה לערים במישור החוף. מבין ערים אלו היו אשקלון וקיסריה האגוזים הקשים ביותר לפיצוח. על פי כתבי אחמד אל-בלאד'רי נכנעו לאחר כיבוש דמשק חלק מערי החוף לצבא המוסלמי, אך בתאריך לא ידוע בסמוך לתום תקופת הח'ליפות של עמר בן אלח'טאב, ככל הנראה בסמוך לשנת 644, חזרו הביזנטים למישור החוף ובמתקפת נגד מהים כבשו בחזרה חלק מערי החוף והחזיקו בהן עד שמועאויה בן אבו ספיאן (בערבית: معاوية بن أبي سفيان), מי שעתיד להיות הח'ליף הראשון לבית אומיה והיה המושל המוסלמי של סוריה בתקופת הראשידון, חזר וכבש את כל הערים במישור החוף, שיקם את ביצוריהן והציב חיל מצב שהכנסתו מומנה ממיסוי תושבי הערים והאזור הכפרי הסמוך. העיר טריפולי הייתה האחרונה להיכנע, ועל מנת לכובשה הקים מועאויה מצודות ששלטו על הדרכים לעיר ובודדו אותה. תושבי טריפולי ביקשו את עזרת הצי הביזנטי, שעגן בנמל העיר ופינה את כל התושבים הנוצרים ממנה. על פי גרסה אחת שרפו הנוצרים את העיר עד היסוד ועם בנייתה מחדש הושיבו בה המוסלמים קהילה גדולה של יהודים.
כיבוש קיסריה
העיר קיסריה הייתה בירת הפרובינציה פלשתינה פרימה ועיר נמל מרכזית על מישור החוף. הצבא המוסלמי צר על העיר מספר פעמים, אך בכל פעם נאלץ להסיר את המצור, הן בגלל אי היכולת להתגבר על הביצורים מחוסר ידע וציוד והן בגלל הצי הביזנטי שתמך בחיל המצב באספקה ולחימה. לאחר שתמונת השלטון באזור הסהר הפורה השתנתה לחלוטין, חזר הח'ליף מועאויה הראשון, בשנת 640, למשימת הכיבוש של קיסריה. על פי אחמד אל-בלאד'רי חנה בקיסריה צבא ביזנטי ענק ובו 700,000 חיילים שכירים, 30,000 שומרונים ו-200,000 יהודים, ו-100,000 חיילים שמרו על החומה מידי לילה. מספרים אלו מוגזמים ביותר וסביר להניח כי המספרים האמיתיים נמוכים בהרבה - ההיסטוריון משה גיל אף מציע כי חלוקתם במאה תביא למספרים סבירים יותר. קיסריה הייתה במצור במשך שבע שנים, אך ככל הנראה לא תמיד במצור פעיל ולעיתים קרובות היו הפסקות ארוכות בלחימה. המצור האחרון ארך כחמישה חודשים - מדצמבר 640 עד מאי 641 ובמהלכו הופעלו 72 מכונות מצור ארטילריות על ידי המגינים כנגד הצבא המוסלמי. קיסריה נכבשה לאחר שאחד מתושבי העיר, (על פי חלק מהגרסאות יהודי בשם יוסף) הגיע להסכם עם מפקדי הצבא המוסלמי, תמורת הבטחת שלומם ורכושם של היהודים (או בני משפחתו) הוא הוביל כוח מוסלמי דרך מערכת אספקת המים אל תוך העיר. כניסת המוסלמים אל תוך העיר סיימה את הקרבות ובמשך שלושה ימים נלחמו מגיני המצודה מול התקפות מתוך העיר ומניסיונות לטפס על החומות באמצעות סולמות. על פי יקוט אל חמואווי, הצליחו 7,000 חיילים ביזנטיים להימלט מהעיר.
כיבוש אשקלון
קיימות מספר גרסאות באשר לכיבוש אשקלון. חלק מההיסטוריונים המוסלמים קובעים כי נכבשה על ידי עמר אבן אל-עאץ וחלקם נותנים את התהילה למועאויה הראשון. מוסכם על המקורות כי העיר התנגדה למאמצי הכיבוש המוסלמים זמן רב ונכבשה רק בשנת 644. אחמד אל-בלאד'רי מספר כי העיר נכבשה תחילה על ידי אל-עאץ אך התקוממות של האוכלוסייה הנוצרית בעזרת צי ביזנטי החזירה את אשקלון לשלטון ביזנטי עד לכיבושה הסופי בידי מועאויה.
מגפת הדבר באמאוס
בשנת 639 פרצה בארץ ישראל מגפת דבר חריפה שהפילה חללים רבים בקרב המוסלמים. המגפה קיבלה את הכינוי מגפת הדבר באמאוס ואחת ההשערות היא כי באמאוס שכן מחנה וריכוז גדול של הצבא המוסלמי ממנו החלה המגפה. על פי המקורות המוסלמים נמנו בין המתים גם יזיד בן אבו סופיאן ואבו עוביידה בן אל-ג'ראח. הח'ליף הזמין את אבו עוביידה להימלט ולהציל את נפשו אך אבו עוביידה סירב וביקש להישאר עם חייליו. בניסיונו לצאת מהאזור מוכה המגפה והערים הצפופות הוא הגיע ליישוב ג'בייה (ידועה גם בשם גביטה בניב סורי-ארמי) השוכן במרחק של כחמישה קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר הסורית המודרנית נווה ונמצאת על הכביש המחבר את קוניטרה עם אזור החורן שבדרום סוריה, ובסמוך לזירת ניצחונו הגדול בקרב הירמוך. מהלך זה היה מאוחר מידי והוא מת ועל פי חלק מהמסורות נקבר במקום.
השלכות על היישובים הכפריים
המקורות ההיסטוריים מעטים לגבי נושא זה, אך סקרים ארכאולוגיים של ארץ ישראל מצאו שישובים רבים נהרסו או נזנחו במהלך התקופה של הכיבוש המוסלמי ואחריה, על אף שקיים קושי לקבוע את הנסיבות המדויקות לנטישתם. סקר ארכאולוגי של אזור השרון מצא, שמתוך 93 היישובים שהתקיימו באזור בתקופה הרומאית-ביזנטית, התקיימו 52 בלבד גם בתקופה הצלבנית. סקר ארכאולוגי משנת 1938 של אזור המרכז מצא שמתוך 293 יישובים מהתקופה הרומאית-ביזנטית, ננטשו 193. סיבה עיקרית לנטישה של רבים מהיישובים הייתה כנראה הרס של האדמות החקלאיות במהלך הכיבוש של הארץ, וכמו כן המאבקים הפנימיים בין השבטים הערביים שערערו את הביטחון בתקופה לאחר הכיבוש.
מקורות היסטוריים
מאמץ רב מושקע במחקרים היסטוריים מודרניים לשחזר את מסכת האירועים במהלך המלחמה בין צבאות הראשידון לאימפריה הביזנטית, בעוד המקורות הביזנטיים מכסים טפח ומוסרים מידע מעורפל וחלקי במכוון מכילים המקורות המוסלמיים מידע רב יחסית שמחייב בדיקה מדוקדקת והצלבה עם מקורות מקבילים על מנת להעריך מהימנות ואמינות הגרסה. המחקר העיקרי בתחום נערך על ידי המזרחן מיכאל יאן דה ח'ויה שפעל בסוף המאה ה-19 ובסדרת ספרים ניתח מיין והעריך את עבודות ההיסטוריונים המוסלמים. ככלל דה ח'ויה מטיל ספק באמינות ההיסטוריונים המוסלמים אך מבדיל בין עבודות שונות בעוד ממשיכי דרכו נוטים לראות את כל ההיסטוריוגרפיה המוסלמית כחסרת אמינות. עבודתו משמשת בסיס למחקרים מודרניים כגון ספרו של החוקר האמריקאי פרופסור וולטר קגי - "ביזנטיון והכיבושים המוסלמיים המוקדמים" (Kaegi, Walter E. Byzantium and the Early Islamic Conquests) המקדיש חלק נרחב מהמחקר לבדיקת משקל המקורות וקשרי הגומלין בין הכתבים ההיסטוריוגרפיים וקובע כי ניתן להשתמש בספרות מוסלמית בהצלבה או בהשלמה למקורות ביזנטיים ונוצרים ליצירת תמונה כוללת.
מקורות מוסלמיים
מקורות מוסלמיים מאידך מכילים מידע רב ומפורט ביותר הכולל תיאורים מפורטים להפליא של פרטים חלקם טפלים אך בעיקר סותרים אחד את השני. על פי ההיסטוריון שלמה דב גויטיין, המסורות האסלאמיות, המתייחסות לכיבוש ארץ ישראל וירושלים ואשר מוצגות כהיסטוריה, הן בעלות אופי ספרותי ובעלות זיקה לסיפורי עם. גויטיין מבטל לחלוטין את חשיבות הסיפורים האלו ומסביר זאת באומרו שהשינוי ההיסטורי הביא ליצירת אגדות וסיפורים דמיוניים. פרופסור משה שרון ממכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית בירושלים מעלה במאמר "קרבות ההכרעה בכיבוש סוריה על ידי המוסלמים - רקעם ומקורותיהם מבט אחר" כי באותם מקרים שבהם נפגשו צבאות סדירים ביזנטיים עם הכוח המוסלמי הפולש, היו אלה מפגשים בין כוחות קטנים, שבדברי ההיסטוריונים המוסלמים קיבלו ממדי ענק של עשרות ואפילו מאות אלפי לוחמים. על פי פרופסור שרון הפרטים הנוגעים לכיבושה של סוריה לא תועדו בזמן אמת ונשכחו כליל, לאחר פרק זמן ארוך של לא פחות מ-100 שנים לאחר הכיבוש נכתבו תולדות המלחמה על ידי מספרים של סיפורי עם ומלקטי מסורות מוסלמיים ממקומות שונים. מספרי סיפורים אלו יצרו מארג של סיפורי עם על שלד של עובדות היסטוריות מעורפלות משקל יתר ניתן לתאולוגיה אסלאמית ובעיקר לתמיכת אללה בדת האמיתית, ולקשרים החברתיים והפוליטיים בחברה הערבית והאסלאמית. צד אחר ומניע נוסף ביצירת סיפורי העם הבדויים היה רצונם של בני משפחות האישים המוסלמיים לקבוע לעצמם מקומות מכובדים בתקופה ההרואית של יצירת האימפריה על ידי פרסום והאדרת מעשי גבורה של אבות אבותיהם. ההיסטוריונים המוסלמיים המאוחרים יותר אספו את סיפורי העם במטרה ליצור היסטוריה מוסלמית מסודרת והרואית המתאימה לאימפריה, והכניסו את הפרטים המתאימים אל תוך מסגרת, בה תועדו לכאורה תנועה מסודרת של צבא על פי תוכנית ותיאור של הטקטיקה והאסטרטגיה שיצרו את הבסיס האיתן לקיסרות האסלאם. הוא קובע כך:
.
המקור המוסלמי הראשי לאירועים במהלכם נכבשה ארץ ישראל על ידי המוסלמים הם כתביו של ההיסטוריון המוסלמי ממוצא פרסי בן המאה ה-9 אחמד אל-בלאד'רי (ערבית: أحمد بن يحيى بن جابر البلاذري) שכתב יצירה מונומנטלית בשם "פתוח אלבלדאן" (فتوح البلدان, כיבוש הארצות), שבו מתוארת התפשטות האסלאם ובניית האימפריה המוסלמית. המאגד בתוכו עשרות מקורות משנה קדומים יותר, חלקם עומדים בסתירה אחד לשני ומחולקים לפי אזורים גאוגרפיים תוך ניסיון למיין ולדרג את המסורות על פי מהימנותם. ייתכן והמקור של חלק מרישומים אלו הוא במסורות ואפיגרפיות נוצריות קדומות.
היסטוריון מוסלמי נוסף מהמאה התשיעית שכתביו מתארים את הכיבוש האסלאמי של הלבנט הוא מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שעבודתו "ההיסטוריה של נביאים ומלכים" (ערבית: تاريخ الرسل والملوك) מתארת את ההיסטוריה מתחילת ימי העולם, על פי הקוראן, ועד לשנת 915 תוך שהוא מסתמך על מסורות עתיקות וסיפורים שנאספו ממקורות שונים. מקור מוסלמי נוסף הוא ספרו של אחמד איבן עזאם, "כיתאב אל פתוח" ("ספר הכיבושים"), שנכתב במהלך המחצית השנייה של המאה ה-9, אך הספר מכיל לצד מידע שמקורו קדום סיפורים שחלקם מופרך מעיקרו. מקורות אלו של ההיסטוריוגרפיה המוסלמית הקדומה מייצגת סוגה השייכת לתחום הספרות בעיקרה שמטרתה הייתה לשעשע, ללמד דברי מוסר ודת לפאר את שם האלוהים והנביא ולעיתים גם לשרת מגמה פוליטית. מסורות אלו נוצרו על מנת לתת מענה למטרות רבות מלבד המטרה למסור עובדות היסטוריות כהווייתן. ספק אם בכלל ניתן היה לברר את העובדות ההיסטוריות בשעה שהמסורות נאספו והועלו על הכתב. עם זאת כתבים אלו הם עיקר החומר עליו מתבסס המחקר ההיסטורי של התקופה מאחר שמקורות אחרים מכילים מעט מאוד מידע אם בכלל.
התיאורים במקורות המוסלמים המציגים קרבות בסדרי גודל ענקיים אינו עולה בקנה אחד עם המציאות, רוב הצבא הביזנטי היה מרותק בהגנה על עיר הבירה קונסטנטינופול וגיוס חיילות שכירים היה מחוץ להישג ידו של הקיסר הביזנטי שקופתו דולדלה בשנים של עימותים לחיים ולמוות מול הצבאות הפרסים, סביר להניח כי העימותים המתוארים בהיסטוריה המוסלמית נוגעים לניסיונות של חיילות מצב מקומיים ייתכן שתוגברו בגדודים מאנטיוכיה או מרכזי שלטון אחרים ניסו לחסום את הפולשים בסדרת קרבות מוגבלים. מחקר המצוטט על ידי משה גיל מצביע על סיפור בסיסי ובו קווים החוזרים על עצמם בתיאור כיבושים של ערים שונות על ידי הצבא המוסלמי: בוגד המגלה את הנקודה החלשה בביצורי העיר, אוכלוסיית העיר עסוקה בפסטיבל או חגיגה דתית, המוסלמים פותחים את חומות העיר לצבא הממתין בחוץ. תיאורים אלו מופיעים בסיפורי כיבוש דמשק, קיסריה, בלביס (מצרים), פוסטאט (קהיר) וערים רבות אחרות. קווים חוזרים אלו מצביעים על יצירת אתוס אחיד המכיל אלמנטים מיתיים וגרעין של עובדות שנאספו ממקורות אחדים המקשה על יצירת כרונולוגיה ולוח זמנים היסטורי.
מקורות ביזנטיים
מקורות ביזנטיים מנדבים מידע מועט ביותר על האירועים בלבנט בעת כיבושו על ידי המוסלמים מתוך נאמנות לקיסרות הביזנטית ומגויסים למטרה גדולה יותר - העימות בין הנצרות לאסלאם.
מקורות היסטוריים
המקורות הביזנטיים המכסים את שלטונו של הרקליוס הם מועטים ונכתבו מאות שנים לאחר המאה ה-7. ההיסטוריונים הביזנטיים הקרובים ביותר לאירועים הם ניקפורוס הראשון, פטריארך קונסטנטינופול ותיאופנס המוודה שפעלו כ-150–200 שנים לאחר הכיבוש. עבודתם לוקה לא רק במרחק ממועד הקרב, אלא גם בתחושת שליחות הנוצרית והסתמכות על מיתוסים שהתגבשו לאחר הקרב, ויותר מכל בניסיון לנקות את הקיסר הרקליוס מכל אשמה במפלה. בחלקי המידע הנוגעים בקיסר הביזנטי ניכר רצון להציג תמונה ספרותית כמעט של אדם חסר מגרעות ומפקד צבאי ללא טעויות. שבחים על הפלת האויב במארב והתחמקות ממלכודות, הוא מזהיר את מפקדי צבאו מכניסה לקרב עם צבא מוסלמי בשטח הפתוח אך המפקדים מתעלמים מדברי החוכמה של הקיסר ונופלים בפח שטומנים להם המוסלמים.
היסטוריונים אלו שכתבו את עבודתם במהלך שלטונה של השושלת ההרקליאנית נצרכו להסברים לתוצאות המערכה ואחריות הקיסר לקטסטרופה של אובדן הלבנט, מסופוטמיה ומצרים והעדיפו להפיל את האשמה על גורמים נוחים יותר - פקידים ביזנטיים שמרחיקים בני ברית ערבים או פועלים מאחורי גבו של הקיסר, חיילים ארמנים בוגדניים ואסונות טבע שעומדים בדרכו של הצבא הביזנטי. מקורות נוצרים מאוחרים סוטים מקו זה ומטילים אשמה בהרקליוס על חלקו בהפצת המינות המונותליטית.
מקורות נוספים שאינם מפגינים נאמנות עיוורת לאימפריה הביזנטית וסמליה הם מקורות אשורים-סורים וארמניים שצפו כמשתתפים פעילים באירועים בלבנט ובהם מצוי מידע בנוגע למהלכים המוסלמים ומהלכי הנגד הביזנטיים בעיקר בשלבים הראשונים של העימות.
מקורות אחרים
מקורות נוצריים לא היסטוריים מכילים בעיקר כתבים דתיים של אנשי כנסייה ובראשם סופרוניוס הפטריארך של ירושלים ואנסטסיוס סינאיטה. כתבי פלסתר אנטי יהודים כגון דוקטרינת יעקב וטקסטים מהמאה השביעית כגון "הפסיון של שישים המרטירים מעזה" המתארים את הפרובינציות הביזנטיות בפלשתינה במאה השביעית וחלק מאירועי המלחמה. המקורות הסוריים הקדומים נכתבו על ידי אנשי דת מונופיזיטים, מתארים את אירועי הכיבוש הערבי מתוך תפיסה לפיה איבוד ארץ הקודש והשליטה על המקומות הקדושים היו עונש משמים על מעשי האימפריה הביזנטית שנתפסה על ידם ככופרת. המקורות היהודיים שתמיד היו עוינים לאימפריה הביזנטית על רקע האנטישמיות הבולטת מביעים השקפות דומות כך בספר "נסתרות דרבי שמעון בר יוחאי" שבו נרשמו חזונות גאולה שנהוג לייחסם לתקופה הערבית הקדומה ולתקופת מסע הצלב.
טווס ירוק
טווס ירוק או טַוָּס בּוּרְמֶנִי (שם מדעי: Pavo muticus) הוא מין של טווס, שמצוי ביערות של דרום-מזרח אסיה.
מאפיינים
בית הגידול המועדף עליו הוא יער פתוח עם צפיפות נמוכה של עצים, והוא לא נראה בדרך כלל ביערות גשם. הטווס נמצא בדרך כלל בגבהים שבין 900–1000 מטרים מעל גובה פני הים. זהו מין מאוד חששן, אך קריאותיו של הזכר נשמעות לעיתים קרובות לקראת הזריחה והשקיעה, ובבוקר המוקדם. זנבו של הטווס הירוק, כמו של הטווס המצוי, ארוך במיוחד, למרות שהנוצות הירוקת והמרהיבות שלו, שמשמשות אותו בתצוגת החיזור, אינן אלא "נוצות סיכוך" (נוצות שמכסות נוצות אחרות ומסייעות לתעופה) מוארכות במיוחד.
הטווס ניזון בעיקר מחומרים צמחיים כגון זרעים, עלים, ניצנים ופירות, אך גם מחרקים כגון טרמיטים, חגבים, צרצרים ועשים. הם אף צדים לעיתים נחשים. הטווס מרבה לשוטט בחיפוש אחר מזון, אך אינו נודד. קבוצות של נקבות ואפרוחים מורכבות בדרך כלל מ-2 עד 6 פרטים.
עונת החיזור מתרחשת בין אפריל ליוני. הנקבות אינן מתקבצות להרמונות, אלא הזכר מנסה לחזר אחרי כל נקבה שמגיעה לטריטוריה שלו בזירת חיזור. הוא מרים את זנבו הארוך ומרטיט אותו. הנקבה מטילה 4–6 ביצים, והיא דוגרת עליהן במשך 26–28 ימים, עד הבקיעה. האפרוחים גדולים יותר ואפורים יותר מאשר אלה של הטווס המצוי. למרות שהאפרוחים יכולים לעוף כבר בגיל שבועיים, הם נשארים עם הוריהם למשך שנה נוספת.
מצוי בבורמה, תאילנד, סין, וייטנאם, קמבודיה ובאי ג'אווה; ייתכן שהוא נכחד בצפון הודו ובבנגלדש, והוא נכחד במלזיה. כיום יש בין כ-5,000 עד 10,000 טווסים ירוקים בטבע, המין הוכרז כנמצא בסכנת הכחדה בגלל ציד ואיבוד בתי גידול, ואוכלוסייתו כעת נמצאת בירידה.
פרדי פרינז ג'וניור
פרדריק ג'יימס פרינז ג'וניור (באנגלית: Frederick James Prinze Jr.; נולד ב-8 במרץ 1976) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר מתפקידו בתור ריי ברונסון בסרט האימה "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון" (1997) ובהמשכו "אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון" (1998), בקומדיות הרומנטיות "יש לה את זה" (1999) ו"חיזורי קיץ" (2001) (אנ') ובתור פרד ג'ונס בסרט הלייב אקשן "סקובי-דו" (2002) ובהמשכו "סקובי-דו 2: חופשי חופשי" (2004).
ביוגרפיה
פרינז ג'וניור נולד ב-8 במרץ 1976 בלוס אנג'לס, קליפורניה; בנם היחיד של קתרין אליין (לבית קוקרן) ושל השחקן והסטנדאפיסט פרדי פרינז (אנ'). אימו ממוצא איטלקי, ואילו סבתו מצד אביו הייתה ממקור מהעיר קאבו רוחו (אנ'). בפוארטו ריקו, משום כך אימץ לחיקו את המורשת ההיספנית שלה והוא אף דובר ספרדית. כשפרינז ג'וניור היה בן עשרה חודשים, אביו התאבד בירייה באקדח, ולאחר מכן עבר עם אימו להתגורר באלבקרקי, ניו מקסיקו.
הוא גילה משיכה למשחק כבר כשהיה ילד, ובימיו בתיכון השתתף בחוג לדרמה ובפרויקטים של בית הספר בתחום המשחק. בשנת 1994, בתום סיום לימודיו עבר פרינז לעיר הולדתו, לוס אנג'לס, כדי להצליח כשחקן והחל להתנסות בתפקידים בסדרות טלוויזיה.
קריירה
פרינז לוהק לתפקיד אורח בסיטקום של ABC, "אריזה משפחתית" בשנת 1995. לאחר מכן הופיע בסרט טלוויזיה בתפקיד ראשי, טרם כניסתו לתעשיית הקולנוע בדרמה "יום הולדת שמח, ג'יליאן" שיצא לאקרנים בארצות הברית באוקטובר 1996. כבר באותה שנה הוא קיבל את פרס גלובוס הזהב על היותו "מר גלובוס הזהב".
בשנת 2000 דירג אותו "פיפל" כאחד מ-50 הגברים היפים ביותר. בשנת 2001 השתתף בסרט "בלשית בסטייל" בתפקיד הגברי הראשי.
בשנת 2002 המשיך באותו קו, כשגילם את דמותו של פרד ג'ונס בגרסה הקולנועית החיה לקומיקס המצליח "סקובי דו" ובסרט ההמשך "סקובי-דו 2: חופשי חופשי". פרינז כיכב בחמישה סרטים יחד עם השחקן מתיו לילארד: ב"מפקדת כנף", "חיזורי קיץ", "יש לה את זה" ושני סרטי "סקובי-דו".
בשנת 2010 הוא שיחק בעונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "24" של פוקס.
ג'וני גיטאר
ג'וני גיטאר (באנגלית: Johnny Guitar) הוא סרט מערבון אמריקאי משנת 1954, בבימויו של ניקולאס ריי, עם ג'ואן קרופורד, מרסדס מקיימברידג', סטרלינג היידן בתפקידים הראשיים.
השיר "ג'וני גיטאר" זכה להצלחה רבה ותורגם לשפות רבות, כולל עברית. את המוזיקה כתב ויקטור יאנג למילים של פגי לי. המנגינה נשמעת בתחילת הסרט עם הכתובות, ג'ואן קרופורד שרה אותו (בדיבוב) ולבסוף הוא מושמע בביצוע פגי לי.
התסריט מבוסס על הרומן "ג'וני גיטאר" של רוי צ'נסלור (1953).
ב-2008 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס בשל "חשיבות היסטורית, תרבותית ואסתטית".
תקציר העלילה
ויינה (ג'ואן קרופורד) היא בעלת מסבאה וקזינו בפאתי עיירת בוקרים באריזונה. היא בריב עם תושבי העיירה בגלל תמיכתה בבניית מסילת רכבת שתעבור במקום. אנשי העיירה ובעיקר אמה סטון (מרסדס מקיימברידג') שונאים אותה גם מפני שהיא מארחת את האקדוחן "דנסינג קיד" (סקוט בריידי) וחבורתו. הקיד היה פעם מאהב של ויינה ואמה.
ארבעה אקדוחנים תוקפים כרכרה והורגים את אחיה של אמה. היא מגיעה למסבאה של ומאשימה את "דנסינג קיד" וויינה ברצח אחיה. אל הקלחת הזאת מגיע גבר נושא גיטרה ואומר ששמו "ג'וני גיטאר" (סטרלינג היידן). הוא היה המאהב של ויינה ונטש אותה לפני חמש שנים. רק היא יודעת שהוא היה אקדוחן מקצועי בשם ג'וני לוגן.
ברט לונגרגן (ארנסט בורגנין) לא יודע על עברו של ג'וני ומתגרה בו. ג'וני לא נרתע ובקרב אגרופים מכריע אותו על נקלה. אמה מלווה בחוואי מקגייוור (וורד בונד) ובמרשל ויליאמס (פרנק פרגוסון) נותנים לוויינה ואנשיה 24 שעות לפנות את המקום.
הם מארגנים מצוד גדול על חבורתו של "דנסינג קיד". אחד מהחבורה הוא צעיר בשם טרקי (בן קופר) הוא נפצע בדהרה, נוטש אותם ובורח למסבאה של ויינה לבקש עזרה ולהסתתר.
האנשים מגלים את סוסו הנטוש מגיעים למסבאה וחוקרים את ויינה אך היא מכחישה כל קשר לכך. לבסוף הם מגלים במסבאה את טרקי ומשכנעים אותו להפליל את ויינה אם רצונו בחיים. טרקי נשבר ומודיע כי ויינה הייתה שותפה בשוד הבנק.
התושבים קושרים את ויינה וטרקי ולוקחים אותם לבצע בהם לינץ' בתלייה. אמה מעלה את המסבאה באש. טרקי נתלה אך אף אחד לא רוצה להתנדב לתלות את ויינה. ברגע האחרון מציל אותה ג'וני והם נמלטים למקום המחבוא של חבורת "דנסינג קיד".
התושבים צרים על המקום. ברט מחליט להרוג את "דנסינג קיד" ולהתמסר לאנשים אך ג'וני מקדים והורג אותו. לבסוף נשארות שתי הנשים, ויינה ואמה. ויינה שולפת ראשונה והורגת את אמה אך נפצעת קלות בזרועה. ג'וני מחבק אותה לקול שירתה של פגי לי "ג'וני גיטאר".
ביומסה (מקור אנרגיה)
ביומסה היא חומר אורגני המצוי בטבע, שמקורו בבעלי חיים וצמחים ומשמש להפקת אנרגיה. ניתן להשתמש בביומסה ממקור מתחדש וכזה שאינו מתחדש. חומרי הגלם העיקריים מהם ניתן להפיק אנרגיה הם מסה חקלאית (גזם עצים), סוגי פסולת שונים כמו פסולת ביתית ועירונית, פרש בעלי חיים וביוב.
ניתן להפיק מביומסה אנרגיה בדרך ישירה או עקיפה. הדרך הנפוצה ביותר היא שרפה ישירה של ביומסה, לייצור חום או המרה לחשמל. דרך נוספת היא הפיכת הביומסה לביוגז, על ידי תהליכי עיכול אנאירובי, גזיפיקציה ופירוליזה. את הביוגז ניתן להמיר לדלק ביולוגי, כתחליף לדלקים הקונבנציונליים.
עיכול אנאירובי אינו תהליך מאוד יעיל להפקת אנרגיה, מהסיבה שנותר חומר אורגני לא מנוצל. מ-100 טונות פסולת ניתן להפיק ביוגז השווה ל-1 מגה ואט. לעומת זאת, בשיטות תרמיות של שרפה או מיחזור ניתן להפיק אנרגיה בצורת חום. את האנרגיה הזו ניתן להמיר לביו-דלקים. בשיטות תרמיות ניתן להפיק פי שלושה יותר אנרגיה לכל טון חומר מאשר בתהליך עיכול אנאירובי. מלבד זאת, בשיטות תרמיות נפלטת כמות קטנה יותר של אפר כתוצר לוואי.
ביומסה בעולם
על פי משרד האנרגיה האמריקאי, השימוש בביומסה כמקור לאנרגיה מתחדשת, מהווה כ-4% מכלל האנרגיה בעולם. בשנת 2019 הביומסה סיפקה כ-5% מכלל השימוש באנרגיה ראשונית בארצות הברית. מתוך 5% אלו, כ-46% מהאנרגיה שמקורה בעץ, 46% מאנרגיה שמקורה בדלקים ביולוגיים ו-8% נוספים שמקורם בפסולת אורגנית עירונית.
בעקבות גילוי עתודות הגז והנפט, אשר עשויות להוות כמקור לדלקים בשנים הקרובות, בארצות הברית מפנים את תשומת הלב לייצור דלק מימן מביומסה (ומנגד, הפחתה בייצור דלקים חלופיים באמצעות הביומסה). העיקרון בייצור דלק מימן מביומסה מתבצע על ידי המרת הביומסה לגז או נוזל, והפרדתו משאר המולקולות. דלק מימן עשוי לשמש כדלק עתידי נקי יותר. ניתן להשתמש בו בתאי דלק או במנועי בעירה פנימית.
הפקת אנרגיה מפסולת אורגנית עירונית
ברחבי העולם נעשה שימוש בפסולת אורגנית עירונית כמקור לאנרגיה, בעיקר להפקת חשמל וחום. פסולת אורגנית זו, משמשת כמקור ליצירת אנרגיה על ידי תהליכים שונים, ביניהם, עיכול אנאירובי או שימוש במשרפות. תהליך הפקת האנרגיה מפסולת זו מתבצע על ידי הפרדת הפסולת לשני זרמים: זרם "רטוב", הכולל בעיקר שאריות של מזון, וזרם "יבש", שמכיל פלסטיק, נייר, אריזות וזכוכית. השימוש בפסולת אורגנית עירונית להפקת אנרגיה נפוץ מאוד במדינות אירופה. כ-15% מן הפסולת הביתית בשוודיה עובר תהליך של עיכול אנאירובי להפקת ביוגז ודשן מוצק. לעומת זאת, 51% מהפסולת האורגנית העירונית מנוצלת לצורכי הפקת אנרגיה במשרפות. באסיה נפוץ מאוד השימוש במעכלים אנאירוביים, לצורכי הפקת אנרגיה לחימום, חשמל ובישול.
הפקת אנרגיה ממסה חקלאית
ענף החקלאות מהווה פחות מ-10% מאספקת הביומסה העולמית לצורך הפקה של ביואנרגיה. שימושים עיקריים ביבולים חקלאיים להפקת אנרגיה מתבססים על ייצור של ביוגז ודלקים ביולוגיים. בנוסף יש שימוש ישיר לצורכי חימום ובישול. גידולים מקובלים לצרכים אלו הם התירס וקני סוכר, המשמשים להפקת דלק ביולוגי. כמו כן, קיים פוטנציאל להפקת אנרגיה מקליפת אורז וחיטה. השימוש בגידולים החקלאיים כביומסה לצורך הפקה של ביואנרגיה הוא קטן ביחס לשימושם לצורך ייצור של מזון.
הפקת אנרגיה ליצירת דלקים ביולוגיים
נכון לשנת 2017, הופקו ברחבי העולם כ-138 מיליארד ליטרים של דלק ביולוגי. דלק זה כלל בתוכו ביואתנול, ביו-דיזל ושמנים צמחיים. הביואתנול שמיוצר מקנה סוכר ותירס היווה 62% מייצור הדלק הביולוגי העולמי באותה השנה. ארצות הברית וברזיל אחראיות על כ-87% מהייצור העולמי של הביואתנול, כאשר אירופה ואסיה ייצרו כל אחת כ-6%–7%. ניתן לייצר ביו-דיזל בין השאר מגידולים של פולי סויה. בשנת 2017 הייתה אירופה היצרנית המובילה ביותר של הביו-דיזל, עם כ-44% מסה"כ הייצור העולמי, ואחריה דרום אמריקה שייצרה כ-37% באותה השנה.
הפקת אנרגיה ליצירת חשמל וחימום
באירופה קיימות תחנות כוח מסוג קוגנרציה המשתמשות בביומסה כחומר דלק לצורכי הפקת חשמל וחום. עקב האקלים הקר השורר במדינות אירופה, תחנות כוח אלו יכולות להוות יתרון משמעותי, משום שבנוסף לייצור החשמל הן מספקות חום למשקי הבית. בצורה זו, החום הנוצר בתחנות הכוח הללו אינו מתבזבז. בתחנות כוח אלו נעשה שימוש בתעשיית העצים, כחומר גלם איכותי, כמו גם, בפסולת חקלאית (קש). בתחנות כוח אלו ישנה פליטה מופחתת של גזי חממה, ובפרט, פליטה מופחתת של פחמן, בהשוואה לתחנות כוח הפועלות על פחם או מזוט, אך הן מזהמות יותר מתחנות כוח הפועלות על גז טבעי או בטכנולוגיה של גזיפיקציה.
בישראל
בישראל מיוצרים מדי שנה כ-5 מיליון טונות של פסולת עירונית, מתוכן כ-1.8 מיליון טונות פסולת אורגנית עירונית, שמהם ניתן להפיק אנרגיה. לפי תחזיות המשרד להגנת הסביבה משנת 2014, קצב הגידול השנתי של פסולת אורגנית נע בין 3%–5%, כך שעד שנת 2025 ייווצרו מדי שנה כ-5.5 מיליון טונות של פסולת אורגנית עירונית. על פי ההערכות, מכמות פסולת זו ניתן לייצר כ-4% מכלל החשמל המיוצר בישראל. בשנת 2015 התקבלה החלטה ממשלתית לפיה הוגדרו יעדים להפקת חשמל מאנרגיה מתחדשת – 13% מהיקף הייצור עד שנת 2025, וכ-17% עד סוף שנת 2030.
הפקת אנרגיה משפכים
בישראל פסולת השפכים נעמדת מדי שנה ב-500 מיליון קוב, למרות הכמויות הגדולות של פסולת זו, אין כדאיות כלכלית להפיק ממנה אנרגיה כביוגז בגלל עלויות גבוהות הנובעות מכך ששפכים מימיים מכילים כמות מועטה של חומר אורגני, כיוון שהם מהולים במים למטרות שינוע. עיקר הפקת האנרגיה משפכים מימיים בישראל מתמקדת בהפקת בוצה (120 אלף טונות בוצה יבשה ו-600 אלף טונות בוצה רטובה). מבוצה זו ניתן לייצר מדי שנה כ-0.2 מיליון טונות דשן מוצק בתהליך עיכול אנאירובי רטוב. נכון לשנת 2013 59% מהבוצה בישראל הופנתה ליצירת קומפוסט לחקלאות, 3% הוטמנה ו-38% הוזרמה לים מהשפד"ן.
הפקת אנרגיה מפסולת שמנים
נכון לשנת 2014 כמות השמן הנצרכת בישראל למאכל נאמדת ב-250 אלף טונות. מכמות זו, בין 50–100 אלף טונות בשנה מושלכים כפסולת. 15–40 אלף טונות מפסולת זו מגיע מהמגזר הפרטי. לרוב פסולת זו מושלכת אל הביוב, כאשר רובה נספגת בבוצת מכוני טיהור השפכים או שוקעת. בישראל רק כ-15 אלף טונות מפסולת זו מופרדת במכונים ממי השופכין, כאשר חלקה משמש לייצור ביו-דיזל. אפשרות נוספת להפקת ביו-דיזל היא משומן של בעלי חיים מבתי מטבחיים, הנאמדת בכ-4 אלף טונות בשנה. כ-30 אלף טונות בשנה של פסולת זו נאספים לצורך הפקת ביודיזל, כמות השווה לכ-1% מצריכת הסולר השנתית בישראל או 0.5% אחוז מצריכת הדלק לתחבורה.
הפקת אנרגיה מפסולת עירונית
מדי שנה מיוצרים בישראל כ-2 מיליון טונות של פסולת אורגנית עירונית. למרות הפוטנציאל בשימוש בשיטות תרמיות, בישראל נעשה שימוש בעיכול אנאירובי לצורך הפקת חומר דישון מבוקש במגזר החקלאות. בעיכול אנאירובי יבש ניתן לייצר 1.2 מיליון טונות של דשן מוצק בשנה.
הפקת אנרגיה מפסולת חקלאית וגזם
מדי שנה מיוצרים כ-5 מיליון טונות פסולת החקלאית האורגנית וישנו פוטנציאל גבוה להפקת אנרגיה מפסולת זו. הבעיה המרכזית בהפקת אנרגיה מפסולת חקלאית היא בריכוז ושינוע הפסולת עקב עלויות יקרות לענף החקלאות. כתוצאה מכך כ-40% מהפסולת החקלאית אינה מטופלת כראוי. ביערות קק"ל קיימת פסולת גזם בהיקף של 70 אלף טונות בשנה, אך בשל בעיות השינוע היא אינה מנוצלת. על פי הערכות, כמות הגזם המיוצרת בישראל מדי שנה עומדת על כ-1.1 מיליון טונות, אך רק 620 אלף טונות מנוצלים. מכמות חומר זו ניתן להפיק כ-51 מגה-ואט חשמל בגזיפיקציה או לחלופין כ-220–310 אלף טונות ביו-פחם, המשמש 3% מכלל כמות הפחם בישראל.
הפקת אנרגיה מפסולת פלסטיק
כמות פסולת הפלסטיק בישראל מוערכת מדי שנה בכ-270 אלף טונות פסולת, רובה אריזות פלסטיק. יש פוטנציאל גבוה להפקת אנרגיה מפסולת פלסטיק, כיוון שפסולת זו עתירה באנרגיה הרבה יותר משאר סוגי הפסולת. ניתן להפיק אנרגיה מפסולת פלסטיק באמצעות שיטות תרמיות כמו גזיפיקציה ופירוליזה. מבחינה סביבתית ובריאותית שיטת הגזיפיקציה עדיפה, אך מבחינה כלכלית עדיפה שיטת פירוליזה. בישראל מרבית פסולת הפלסטיק עוברת מחזור היות ששיטת הפירוליזה היא טכנולוגיה חדשה יחסית עם יישום מועט בקנה מידה ארצי. כמו כן על מנת להשיב אנרגיה באמצעות שיטה זו נדרש שינוע של הפסולת ברחבי הארץ.
אתגרים
בישראל קיים אקלים מדברי ים-תיכוני כלומר במרבית השנה מזג האוויר חם ויבש. לעובדה זו יש משמעות כאשר מתכננים הפקת אנרגיה מפסולת. לדוגמה, בעיכול אנאירובי נדרש לחמם את הפסולת לטמפרטורה בין 35–70 מעלות צלזיוס. בישראל, לעומת אירופה, אין צורך להשקיע אנרגיה רבה בחימום, בזכות האקלים. מנגד, האקלים המדברי גורם לכך שפסולת נרקבת בצורה מהירה יותר וגורמת לפליטת גזי חממה וסירחון.
מרבית האנרגיה שמיוצרת מביומסה בישראל מנוצלת לצורכי חשמל. על מנת לייצר חשמל מאנרגיה מתחדשת נדרשת תשתית עם קיבולת ועמידות גבוהה. ייצור החשמל מתבצע במספר תחנות כוח בדרום ובצפון, רחוק יחסית ממוקדי הצריכה ולכן ישנו גם צורך בשינוע רב של חשמל. נוסף על כך ייצור חשמל ממקור אנרגיה מתחדשת כרוך בביזור (גגות ומבנים) שטחים נרחבים, דבר המגדיל משמעותית את היקף השינוע של החשמל. היקף יצור החשמל הוא תנודתי מאוד ומשתנה בהתאם לשעה ביום לעונה ולמזג האוויר. כיוון שאין יכולת לאגור חשמל במתקני הייצור בהיקפים משמעותיים ועל מנת להרחיב את השימוש באנרגיות מתחדשות, נדרש להקים תשתית עמידה בפני שינויים תכופים בהיקפים ושינוע של חשמל.
קפאת-עד
קִפְאַת-עַד (לעיתים גם קִפְֿאוֹן-עַד; באנגלית: permafrost) הוא מונח בגאולוגיה המתייחס לקרקע הנמצאת בטמפרטורה של נקודת הקיפאון של המים (0°C), או בטמפרטורה נמוכה יותר, במשך שנתיים לפחות. מרבית הקרקעות במצב זה שוכנות בקווי רוחב גבוהים (בתוך אזורי החוג הארקטי והחוג האנטארקטי ובקרבתם), אבל קפאת-עד אלפינית יכולה להתקיים במקומות גבוהים בקווי רוחב נמוכים יותר. לא תמיד יש קרח בתוך הקרקע, כמו במצב של סלע אם אטוּם, אבל הוא מצטבר לעיתים קרובות, ולפעמים בכמויות העולות על קיבול המים המרבי של הקרקע. החלק היחסי של קפאת-עד בסך כל המים על פני כדור הארץ הוא 0.022%, ו-24% מהקרקע החשופה של חצי הכדור הצפוני שרויה במצב של קפאת-עד. קפאת-עד קיימת גם בקרקעית הים על מדף היבשת של היבשות שסביב אוקיינוס הקרח הצפוני, שחלקים ממנו נחשפו בעידן הקרח האחרון.
תחום השטח של קפאת-עד והשפעותיה
קפאת-עד היא קרקע, סלע או משקעים הקפואים יותר משנתיים רצופות. בשטחים שאינם מכוסים על ידי קרח, הוא קיים מתחת לשכבה של קרקע, סלעים או משקעים, הקופאת ומפשירה במהלך השנה והקרויה "השכבה הפעילה" (באנגלית "active layer"). בפועל מתרחשת קפאת-עד בכל מקום שבו הטמפרטורה השנתית הממוצעת של האוויר היא 2°C- או קרה יותר. עובי השכבה הפעילה משתנה עונתית, ונעה בין 0.3 מטרים ל-4 מטרים (שכבה רדודה לאורך חופי האוקיינוס הארקטי, עמוקה יותר בדרום סיביר וברמת צ'ינגהאי-טיבט). 24% של הקרקע בחצי הכדור הצפוני שאינה מכוסה בקרח, כ-19 מיליון קילומטרים מרובעים, מושפעת פחות או יותר מקפאת-עד. מרבית שטח זה נמצא בסיביר בצפון קנדה, אלסקה וגרינלנד. שינויי הטמפרטורה השנתיים של קיפאון העד מתחת לשכבה הפעילה הולכים וקטנים עד הירידה לעומק. העומק הגדול ביותר של קיפאון העד מתרחש היכן שהחום הגאותרמי מגיע לטמפרטורה מעל לנקודת הקיפאון. מעל גבול תחתון זה יכולה להיות שכבה במצב קפאת-עד שהטמפרטורה שלה אינה משתנה במהלך השנה - "קפאת-עד איזותרמית".
קרח קרקעי מסיבי
כאשר תכולת הקרח של קיפאון העד עולה על 250 אחוזים (היחס בין משקל הקרח למשקל הקרקע היבשה) הוא מסווג כקרח מסיבי. ההרכבים של גופי קרח מסיביים יכולים להשתנות בכל טווח האפשרויות מקרח בוצי ועד קרח טהור. עוביין של שכבות קרח מסיבי הוא לפחות שני מטרים, וקוטרן לפחות 10 מטרים. שכבות הקרח זוהו לראשונה בתצפיות באמריקה הצפונית על ידי מדענים אירופאים בנהר קנינג (Canning River) באלסקה ב-1919, אבל התופעה הייתה מוכרת הרבה קודם לכן. בספרות הרוסית מיוחסת התגלית במסעות הגדולים צפונה על ידי פטר לסיניוס ב-1735 וחריטון לפטב (Харитон Прокофьевич Лаптев) ב-1739.
זוהו שתי קטגוריות עיקריות של קרח קרקעי מסיבי: קרח קבור מתחת לפני השטח וקרח בין שכבות משקעים (Intrasedimental ice).
קרח קבור מתחת לפני השטח כולל שלג, אגם, נהר או ים קפואים וקרוב לוודאי, שהנפוץ ביותר, הוא קרח מקרחונים שנקברו תחת הקרקע.
קרח בין שכבות משקעים נוצר בקפיאה במקום של מי תהום, כשעיקר הקרח נחלק לשכבות שונות שמקורן בתהליך הגיבוש המפריט במהלך הקפיאה של משקעים לחים, מלווה במים הזורמים אל חזית הקפיאה.
קרח בין שכבות משקעים נצפה ונחקר בשטחים נרחבים בקנדה והוא כולל גם קרח חודר וקרח מוזרק. חוקרים רוסיים ניסחו את התאוריות המקוריות על תכלילים של קרח בקרקעות קופאות.
בנוסף, אם כי בתחום קטגוריה נוספת של קרח קבור בקרקע, טריזי קרח הם סוג מרהיב עין של קרח קבור בקרקע המייצר תבנית קרקע של מצולעים. טריזי קרח הם צורות מובחנות של קרח מסיבי שהן בדרך כלל צעירות מהמצע סביבן ונחקרו לראשונה ב-1919.
קפאת-עד רציפה ושאינה רציפה
קפאת-עד נוצרת בדרך כלל בכל אקלים שבו הטמפרטורה השנתית הממוצעת של האוויר בפני הקרקע היא פחות מנקודת הקיפאון של מים. יוצאים מכלל זה קיימים באקלימים של היערות הלחים בחורף, כדוגמת צפון סקנדינביה וצפון-מזרח החלק האירופאי של רוסית מערבית להרי אורל, בהם שלג מתפקד כשמיכה מבודדת. גם אזורים מכוסי קרחונים יוצאי דופן. מכיוון שכל הקרחונים מחוממים בבסיסם בחום גאותרמי, בממשק בין קרחונים מהאזור הממוזג, המצויים כל הזמן קרוב לנקודת הקיפאון, לבין הקרקע יש שכבת מים ולכן הקרקע איננה במצב של קפאת-עד.
הטמפרטורות מתחת לקרקע משתנות פחות בדרך כלל מעונה לעונה מאשר טמפרטורת האוויר, כשהטמפרטורות נוטות לטפס ככל שמעמיקים. כך, אם טמפרטורת האוויר הממוצעת השנתית היא נמוכה במעט מ-0°C, תיווצר קפאת-עד רק במקומות מוגנים - בדרך כלל במדרון הצפוני. עקב כך נוצרת התופעה המכונה קפאת-עד בלתי רציפה. בדרך כלל תהיה קפאת-עד בלתי רציפה במקומות שבהם הטמפרטורה השנתית הממוצעת של פני הקרקע בין 5°C- ל-0°C. קפאת-עד בלתי רציפה מתחלקת לעיתים קרובות לקפאת-עד נרחבת, שבה מכסה קפאת-עד בין 50 ל-90 אחוז מהאזור והיא מצויה בדרך כלל באזורים שבהם הטמפרטורה השנתית הממוצעת של פני הקרקע היא בין 2°C- ל-4°C-, וקפאת-עד פזורה שבה קפאת-עד מכסה פחות מ-50% מהאזור והיא מצויה בדרך כלל באזורים שבהם הטמפרטורה השנתית הממוצעת של פני הקרקע היא בין 0°C- לבין ל-2°C-. במדע הקרקע מסמנים קפאת-עד פזורה כ-SPZ (קיצור של sporadic permafrost zone), וקפאת-עד נרחבת כ-DPZ (קיצור של discontinuous permafrost zone).
יוצאי דופן הם האזורים שאינם מכוסים בקרח בסיביר ובאלסקה בהם העומק הנוכחי של קִפְאון-העד הוא שריד מתנאי אקלים שהתרחשו בעידני הקרח שבהם החורפים היו קרים עד 11°C מאשר כיום. במקומות שבהם הטמפרטורה השנתית הממוצעת של פני הקרקע מתחת ל-5°C- ההשפעה העונתית לא מספיקה על מנת להפשיר קפאת-עד ונוצר אזור של קפאת-עד רציפה המסומנת כ-CPZ (קיצור של Continuous Permafrost Zone). אנומליה של קור מתרחשת במצבים שבהם הטמפרטורה אינה עולה עם העומק ומקורה באזורים שבהם התפתח קפאת-עד עמוקה בפליסטוקן לעומק של כמה מאות מטרים. האנומליה של סולקי (Suwałki) בפולין הובילה להבנה שהפרעות תרמיות הקשורות לשינויים אקלימיים בפליסטוקן-הולוקן מתועדים בקידוחים לעומק ברחבי פולין.
קו של קפאת-עד רציפה בחצי הכדור הצפוני מייצג את הגבול הדרומי ביותר שהקרקע במצב של קפאת-עד רציפה או שהיא מכוסה בקרחונים. קו קיפאון העד הרציף סביב העולם נע צפונה או דרומה כתלות בשינויים האקלימיים המקומיים. הקו המקביל בחצי הכדור הדרומי היה משתרע באוקיינוס הדרומי לו הייתה שם יבשה. מרבית אנטארקטיקה מכוסה בקרחונים.
בהרי האנדים לאורך מדבר אטקמה משתרע קיפאון העד מהפסגות ועד לגובה של 4,400 מטרים והוא רציף מעל 5,600 מטרים.
קפאת-עד תת-ימית
קפאת-עד תת-ימית מתרחשת מתחת לקרקעית הים וקיימת במדפי היבשת באזורי הקוטב הצפוני. אזורים אלו נוצרו במהלך עידן הקרח האחרון, כאשר חלק גדול מהמים על פני כדור הארץ התרכז בקרחונים על פני האדמה ופני הים היו אז נמוכים יותר. כשהקרחונים התמוססו והפכו מחדש למי ים, הפך קיפאון העד למדפי יבשת מתחת למים תחת תנאים של חמימות ומליחות יחסית, בהשוואה לקפאת-עד של פני השטח. משום כך, קפאת-עד תת-ימית קיימת בתנאים המובילים להקטנתה. לדברי טום אוסטרקמפ (Tom Osterkamp) מאוניברסיטת אלסקה מהווה קפאת-עד תת-ימית גורמת ב"תכנון, בנייה, ותפעול של מתקני חוף, מבנים שיסודותיהם בקרקעית הים, איים מלאכותיים, צינורות תת-ימיים ובארות הנחפרים לחיפושי נפט או להפקתו. הוא גם מכיל במקומות מסוימים גזים, שהם "מקור אנרגיה פוטנציאלית המצוי בשפע", אבל גם יכולים לגרום לחוסר יציבות כאשר קיפאון העד התת-מימי מתחמם ומפשיר ומשחרר כמויות גדולות של גז מתאן שהוא גז חממה רב-עוצמה, דבר המוביל למעגל משוב חיובי של התחממות נוספת, והפשרה נוספת.
הזמן ליצירת קפאת-עד עמוקה
חישובים הראו שהזמן הנדרש ליצור את קיפאון העד העמוק שמתחת למפרץ פרודהו באלסקה היה מעל לחצי מיליון שנים. תקופה זו כללה כמה מחזורים של עידני קרח ותקופות שבין עידני הקרח בפליסטוקן, ומכך מסיקים שהאקלים הנוכחי של מפרץ פרודהו הוא ככל הנראה חמים הרבה יותר מהממוצע במשך תקופה זו. התחממות זו במהלך 15,000 השנים האחרונות מקובלת על רבים. הטבלה משמאל מראה שמאה המטרים הראשונים של קיפאון העד נוצרו יחסית במהירות, אבל בעומק גדול יותר הקיפאון נוצר בהדרגה לאט יותר.
מחזור הפחמן בקפאת-עד
מחזור הפחמן בקיפאון העד (מחזור הפחמן הארקטי) מתייחס למעבר פחמן מאדמות קיפאון העד לצמחייה וחיידקים, ומהם לאטמוספירה, בחזרה לצמחים, ולבסוף בחזרה לקרקעות קיפאון העד דרך כיסוי ושיכוב בשל תהליכים קריוגניים. חלק מפחמן זה מועבר לאוקיינוסים ולחלקים אחרים בכדור הארץ באמצעות מחזור הפחמן העולמי. המחזור כולל החלפה של פחמן דו-חמצני ומתאן בין רכיבים יבשתיים לבין האטמוספירה, כמו גם מעבר של פחמן בין יבשה לים כמתאן, כפחמן אורגני מומס, כפחמן אנאורגני מומס, כחלקיקי פחמן אנאורגניים וכחלקיקי פחמן אורגניים.
צורות נוף
תהליכי קפאת-עד מתבטאים בצורות נוף בקנה מידה גדול, כדוגמת פלסה (palsa) ופינגו (pingo) ותופעות בקנה מידה קטן יותר, כדוגמת תבניות בקרקע אותן ניתן לפגוש באזור הארקטי, הקדם קרחוני והאזורים האלפיניים.
שינויים היסטוריים בקפאת-עד
בנקודת המקסימום של התפשטות הקרחונים האחרונה כיסתה קפאת-עד רציפה שטח גדול בהרבה מהשטח אותו הוא מכסה כיום, כשהוא משתרע על כל השטח שאינו מכוסה בקרח באירופה דרומית עד בערך סגד (דרום מזרח הונגריה) וים אזוב (אז שטח יבשתי) ומזרח אסיה ודרומה עד צ'אנגצ'ון של ימינו ואבאשירי ביפן של ימינו. באמריקה הצפונית הייתה קיימת רצועה צרה מאוד של קפאת-עד דרומית למשטח הקרח בערך בקו הרוחב של ניו ג'רזי דרך דרום איווה וצפון מיזורי, אבל קפאת-עד הייתה נרחבת יותר באזורים המערביים היבשים יותר שם היא השתרעה עד לגבול הדרומי של איידהו ואורגון. בחצי הכדור הדרומי קיימת עדות מסוימת לקפאת-עד מתקופה זו ממרכז אוטגו ופטגוניה בארגנטינה, אבל הוא היה בלתי רציף ככל הנראה, והוא קשור לטונדרה. קפאת-עד אלפינית התחוללה גם בדראקנסברג בדרום אפריקה במהלך שיא התפשטות הקרחונים מעל לגובה של 3,400 מטרים.
על פי דו"ח ההערכה החמישי של הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים עלו הטמפרטורות של קיפאון העד במרבית האזורים מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. ההתחממות שנמדדה הייתה עד 3°C בחלקים מצפון אלסקה (בין תחילת שנות ה-80 לאמצע העשור הראשון של המאה ה-21) ועד 2°C בחלקים הצפון אירופאים של רוסיה (2010-1971). ביוקון, ייתכן שאזור קיפאון-העד הרציף נע 100 קילומטרים בכיוון הקוטב מאז 1899, אבל מדידות מדויקות קיימות רק 30 שנים.
משערים שהפשרה של קיפאון-העד תחמיר את ההתחממות העולמית בשל שחרור מתאן ופחמימנים אחרים, שהם גזי חממה יעילים, לאטמוספירה. ההפשרה גם תגביר את הסחיפה משום שקיפאון העד מייצב את המדרונות הארקטיים החשופים.
קצב משוער של שינויי הטמפרטורה באזור הארקטי
משערים שהטמפרטורות באזור הארקטי יעלו בקצב כפול מקצב הגידול העולמי. הפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים קבע בדו"ח החמישי שלו תסריטים לעתיד, שבהם הטמפרטורות באזור הארקטי יעלו בין 1.5°C ל-2.5°C עד 2040 ו-2°C עד 7.5°C עד 2100. קיימות כמה הערכות בנוגע למשקל גזי החממה שיפלטו מקיפאון העד שיפשיר. אומדן אחד משער שבין 110 ל-231 מיליארד טון של CO2 ומקביליו (כמחצית מפחמן דו-חמצני והמחצית השנייה ממתאן) יפלטו עד 2040 ובין 850 ל-1,400 מיליארד טון עד 2100. אומדן זה מקביל לפליטה שנתית ממוצעת של 4–8 מיליארד טון CO2 ומקביליו בתקופה 2011–2040 ו-10–16 מיליארד טון CO2 ומקביליו בתקופה 2041–2100 כתוצאה מקפאת-עד שהפשירה. לשם השוואה, הפליטה של גזי חממה כתוצאה ישירה מפעילות אנושית ב-2010 הייתה 48 מיליארד טון של CO2 ומקביליו. שחרור גזי החממה מקפאת-עד שהפשירה לאטמוספירה עלול להגביר את ההתחממות העולמית.
הפשרה של קפאת-עד כנגד המסה
קרקע עשויה להכיל חומרי מצע רבים כולל, סלעים, משקעים, חומרים אורגניים, מים או קרח. קרקע קפואה מוגדרת כקרקע הנמצאת מתחת לנקודת הקיפאון של המים, בלא קשר למידת הנוכחות של מים במצע. קרח לא תמיד נוכח בקרקע, כפי שהמצב בסלעים אטומים, אבל הוא קיים במקרים רבים, והוא יכול להיות נוכח בכמויות העולות על קיבול המים המרבי של המצע המופשר.
על פי הגדרתה, קפאת-עד היא קרקע הקפואה לפחות שנתיים. מכיוון שאדמה קפואה, כולל קפאת-עד, מכילה אחוז גדול של חומרי מצע שאינם קרח, היא עוברת הפשרה ולא המסה כשהטמפרטורה שלה עולה מעל לנקודת הקיפאון של המים, אף שבמצב זה תכולת הקרח בתוכה נמסה. אנלוגיה מקבילה היא השארת דלת המקפיא פתוחה. אף שהקרח במקפיא ישנה מצב לנוזל, מוצקי המזון לא יעברו שינוי מצב. בסך הכול, האוכל מפשיר, אבל לא נמס. משמעות המסה היא שינוי מצב של כל המוצקים לנוזל.
השלכות אקולוגיות
בכל רחבי העולם מכיל קיפאון העד 1,700 מיליארד טון של חומרים אורגניים, כמות שוות ערך למחצית החומרים האורגניים בכל הקרקעות. מאגר זה נבנה במשך אלפי שנים והוא מתפרק לאט מאוד בתנאי הקור של האזור הארקטי. כמות הפחמן הקבורה בקיפאון העד היא פי ארבעה מסך כל הפחמן שנפלט לאטמוספירה כתוצאה מפעילות אנושית בתקופה המודרנית. עדות אחת לכך היא ידומה, שהיא קרקע לס מתקופת הפליסטוקן עשירה בחומרים אורגניים (כ-2% פחמן במשקל) במצב של קפאת-עד שבה בין 50% ל-90% מהנפח הוא מים.
להיווצרות קפאת-עד יש השלכות משמעותיות על מערכות אקולוגיות, בעיקר בשל מגבלות העומק שהוא מציב בפני שורשי העצים, אבל גם בשל ההגבלות על הגאומטריה של מאורות ושוחות עבור פאונה הדורשת משכן תת-קרקעי. השפעות משניות הן על מינים התלויים בצמחים ובבעלי חיים שבית הגידול שלהם מוגבל לאזורי קפאת-עד. אחת הדוגמאות הנפוצות ביותר הוא הדומיננטיות של אשוחית שחורה (Picea mariana) באזורים של קפאת-עד, מכיוון שמין זה הסתגל לתבנית שורשים המוגבלים לאזור בקרקע בסמוך לפני השטח. סימן חזותי אחד להצטמצמות קיפאון העד הוא נטיית עצים ממין זה מהמנח האנכי שלהם בחלק מאזורי קיפאון העד, תופעה שבני המקום מכנים "היער השיכור".
גרם אחד מהקרקע של השכבה הפעילה עשוי לכלול יותר ממיליארד תאי חיידקים. אם נציב חיידקים זה אחר זה, אזי חיידקים מקילוגרם אחד של השכבה הפעילה יצרו שרשרת באורך 1,000 קילומטרים. מספר המיקרואורגניזמים בקרקע בקפאת-עד משתנה מאוד, ממיליון ועד 1,000 מיליון לגרם קרקע. מרבית החיידקים והפטריות לא ניתנים לגידול במעבדה, אבל ניתן לזהות מיקרואורגניזמים אלו באמצעות טכניקות מבוססות DNA.
אם כמות משמעותית של פחמן תיכנס לאטמוספירה היא תאיץ את התחממות כדור הארץ. חלק נכבד מכך יהיה בצורת מתאן, הנוצר בהתפרקות חומרים אורגניים באגמים או בביצות. אף שהוא לא נשאר באטמוספירה לזמן רב, המתאן לוכד יותר מחום השמש. האזור הארקטי הוא אחד מהמקורות הטבעיים הרבים של גז החממה מתאן. התחממות עולמית מאיצה את שחרורו, הן בשל שחרור מתאן ממצבורים קיימים והן מייצור מתאן מביומסה מרקיבה. כמויות גדולות של מתאן מאוחסנות באזור הארקטי במאגרי גז טבעי, קפאת-עד וכמתאן קלטרט תת-ימי. קפאת-עד וקלטרטים מתפרקים בהתחממות, עקב כך עלולות להשתחרר כמויות גדולות של מתאן כתוצאה מהתחממות עולמית. מקורות נוספים של מתאן כוללים טאליקים תת-מימיים, בתוך הסעת נהרות, נסיגת מתחמי קרחונים, קפאת-עד תת-ימית ומאגרי הידרט גזי המתפרק. אנליזות ראשוניות באמצעות מחשב הראו שקפאת-עד יכולה לייצר פחמן שווה ערך ל-15% מפליטת פחמן מפעילות אנושית.
שינוי אקלים ויציבות המדרונות
במהלך המאה הקודמת תועדו מספר הולך וגדל של אירועי התמוטטות מדרונות סלעיים אלפיניים ברכסי ההרים סביב העולם. מקור חלק גדול מכשלים מבניים אלו הוא בשל הפשרת קפאת-העד, שמשערים כי היא נובעת משינויי האקלים. ניתן ליחס את מרבית היציבות המבנית ברכסי ההרים לקרחונים וקפאת-עד. ככל שהאקלים מתחמם, קפאת-עד מפשירה, ועקב כך מבנה ההר הופך יציב פחות, ובסופו של דבר המדרון מתמוטט. בסמוך לאגן הנהר יאנה, באזור נרחב של קפאת-עד התהווה שקע המכונה מכתש בטאגייקה (кратер Батагайка) ההולך ומתרחב. אורכו, נכון לתחילת 2016, קילומטר ועומקו עד 86 מטרים. השקע נוצר כתוצאה מהתמוססות הקרח מתחת לשכבת הקרקע העליונה ושקיעתה עקב כך, בדומה להיווצרות בולענים באזור ים המלח עקב המסת שכבת המלח התת-קרקעית.
נושאים נוספים הקשורים לקפאת-עד
האגודה הבינלאומית לקפאת-עד (International Permafrost Association), בראשי תיבות IPA, מתאמת נושאים הקשורים לקפאת-עד. היא מארגנת את הכנסים הבינלאומיים לקפאת-עד, יוזמת פרויקטים מיוחדים כדוגמת הכנת מאגרי מידע, מפות, ביבליוגרפיות ומונחונים, ומתאמת פעילויות מחקר. בין הנושאים האחרים בהם מטפלים ה-IPA וארגונים נוספים: בעיות הבנייה על קפאת-עד, בשל השינוי במאפייני הקרקע שעליה מוצבים המבנים והתהליכים הביולוגיים בקפאת-עד, למשל שימור אורגניזמים שקפאו אין סיטו.
בנייה על קפאת-עד
בנייה על קפאת-עד היא משימה קשה משום שהחום שנוצר במבנה (או בצינור נפט) יכול להפשיר את קפאת-העד ולערער את יסודות המבנה. שלוש השיטות הנפוצות כוללות: שימוש ביסודות של קורות עץ המוחדרות לעומק. בנייה על משטח חצץ עבה (בדרך כלל בעובי שבין מטר לשני מטרים); או שימוש בצינורות חימום של אמוניה. קו צינור הנפט טראנס-אלסקה משתמש בצינורות חימום שנבנו לתוך התומכות של צינור הנפט שנועדו לתעל את החום מהנפט המחומם שבתוך הצינורות כלפי מעלה כדי למנוע את הפשרת הקרקע ושקיעת הצינור. ומסילת הרכבת צ'ינגדזאנג בטיבט משתמשת במגוון שיטות לשמור על האדמה קפואה, בייחוד באזורים שהקרקע עלולה להתרומם כשקרח מצטבר מתחתיה. קפאת-עד יכולה לחייב הקמת מתחמים מגודרים עבור מתקני שירות תת-קרקעיים המכונים "מנהרות תשתית".
מכון המחקר של קפאת-עד ביקוטסק מצא שניתן למנוע שקיעה של בניינים גדולים לתוך הקרקע באמצעות שימוש ביסודות השקועים לעומק של 15 מטרים או יותר. בעומק זה הטמפרטורה אינה משתנה עונתית, כשהיא קבועה על 5°C-.
החייאה של אורגניזמים שהשתמרו בקפאת-עד
ב-2012, הוכחו חוקרים רוסים שקפאת-עד יכולה לשמש כמחסן שימור טבעי לצורות חיים עתיקות בעזרת החייאה של הצמח Silene stenophylla מרקמת תאים של הצמח בו 30,000 שנים שנתגלה בחפירה בקפאת-עד סיבירית. הצמח פורה, ייצר פרחים לבנים וזרעים שניתן היה לגדל מהם. המחקר הוכיח שרקמת תאים יכולה לשרוד שימור בקרח למשך עשרות אלפי שנים.
The Black Mamba
The Black Mamba הוא המיני-אלבום הראשון של הראפרית האמריקאית רפסודי. האלבום יצא לאור ב-24 בפברואר 2012, על ידי חברת התקליטים ג'מלה רקורדס.
שבלול הגינה
שבלול הגינה (שם מדעי: Cornu aspersum, בעבר Helix aspersa), הידוע גם כ"חלזון הגינה", הוא חילזון ממשפחת הקדמומיים בסדרת שבלולי יבשה. זהו שבלול בינוני-גדול בעל קונכייה כדורית למדי. הוא ניזון מרקבובית וצמחים מתים, אך גם מצמחים ירוקים וטריים. שבלול זה נפוץ בעיקר במשכנות האדם ובגינות מושקות, ומשמש גם למאכל. מסיבות אלו זהו אחד החלזונות המוכרים ביותר לאדם.
שבלול זה נפוץ בטבע באגן הים התיכון ומערב אירופה, מצפון מערב אפריקה וחצי האי האיברי עד למזרח אסיה הקטנה וצפונית לאיים הבריטים, ובכלל זה גם בישראל. מין זה התפשט לאזורים אחרים בעולם ונהפך לנפוץ גם בהם.
המין תואר לראשונה על ידי אוטו פרידריך מילר ב-1774 באיטליה.
תיאור
שבלול הגינה הבוגר הוא בעל קונכייה דקה מסידן פחמתי בקוטר 25–40 מילימטר ובגובה 25–35 מילימטרים, עם 4–5 פיתולים, או דורים. צבע הקונכייה משתנה ונע בין חום בינוני עד כהה לערמוני ועליה פסים וכתמים בצבעי חום כהה מאוד עד שחור. הדגם הכהה עם הפסים והכתמים של הקונכייה מסייע להסוואה בגינות, בין צמחים, ברגבי עפר ובפינות מוצלות (כגון מאחורי אדניות). בפרטים בוגרים שפת הקונכייה מסתיימת בחישוק לבן.
גוף השבלול רך ורירי, בצבע אפור-חום. גוף החלזון יכול להתכנס כולו לתוך הקונכייה כאשר השבלול לא פעיל או מאוים. בזמן שמזג האוויר יבש או קר, פתח הקונכייה נאטם בקרום דק של ריר מיובש - שידוע בשם "חתם" (אפיפרגם, epiphragm) - העוזר לשבלול לשמור על לחות. בזמן שהשבלול פעיל, הראש והרגל יוצאים מהקונכייה. על ראש השבלול 4 משושים, כאשר הזוג העליון מצויד בעיניים והזוג התחתון קטן יותר ומכיל איברי מישוש וריח. שבלול הגינה יכול לכנס את המשושים שלו אל תוך ראשו. פה השבלול ממוקם מתחת לבחנינים ומכיל משננת (radula), מעין לשון שרירית שעליה שיניים רבות מכיטין שמשמשת לגירוד, פירוק ובליעת מזון.
כמו כל שבלולי היבשה, שבלול הגינה נושם באמצעות ריאות הנמצאות בחלל הגלימה.
התנהגות ואורח חיים
לשבלול חוש התבייתות חזק, והוא חוזר מדי שנה לאותו אתר בו הוא נם את שנתו.
השבלול פעיל בדרך כלל בלילה, כאשר מזג האוויר לח והטמפרטורה היא 5–21 מעלות צלזיוס אך לעיתים ניתן לראות אותו גם ביום, בעיקר אחרי גשם. מכיוון שחודשי הקיץ בישראל בדרך כלל חמים ויבשים, שבלול הגינה אינו פעיל בהם.
על מנת להתמודד עם תנאי החום והיובש, ולצורך הקטנת אובדן הנוזלים, השבלול לרוב נשאר במהלך הקיץ במקומות מסתור חשוכים, קרירים ולחים, למשל: מתחת לסלע, בבור קטן באדמה או בין שיחים. במקומות אלו נשאר השבלול בתוך קונכייתו, שאת פתחה הוא אוטם באמצעות ריר מיוחד שגורם לבידוד מהסביבה ומצמיד את השבלול בחוזקה למשטח עליו הוא נמצא. בשהייה במהלך הקיץ במקום שבו הטמפרטורה נמוכה יחסית, השבלול מונע כמעט לחלוטין את אובדן הנוזלים. בנוסף, העובדה שהשבלול מחופר בתוך קונכייתו, מפחיתה אובדן נוזלים. כמו כן במהלך תקופה זו נכנס לרוב השבלול למעין "שנת קיץ": קצב הלב, הנשימה וחילוף החומרים שלו יורדים למינימום.
השבלול מבצע את פעולות האכילה וההתרבות רק כשהתנאים בחוץ מתאימים לכך, יותר בתקופת הגשמים בחוץ הטמפרטורה היא לרוב בטווח הרצוי (מתחת ל-28 מעלות צלזיוס), והלחות היחסית גבוהה מ-75 אחוז. בהינתן תנאים אלו, יכול השבלול לצאת ולחפש מזון. הגשם גם ממיס את החותם שעל פתח הקונכייה, וכך השבלול יודע שהוא יכול לצאת ולהיות פעיל שוב.
רבייה
כמו שבלולי יבשה אחרים, הוא הרמאפרודיט, ובעל תאי רבייה (גמטות) הן של זכר והן של נקבה. מין זה יוצר ומשתמש בחיצי אהבה. ההזדווגות נמשכת מספר שעות (בדרך כלל 4–12) ובמהלכה שני השבלולים מחליפים זרעונים. ההטלה מתרחשת כ-3 עד 6 ימים אחרי ההפריה. בכל הטלה מטיל השבלול בממוצע כ-86 ביצים כדוריות לבנות בתוך גומה בעומק מספר סנטימטרים אותה הוא חופר באדמה. הביצים מכוסות באדמה, ריר וצואה. כעבור שבועיים בוקעים הצאצאים ותוך שנה-שנתיים מגיעים לבגרות. תדירות ההטלות תלויה בתנאי מזג האוויר – טמפרטורה ולחות. במזג אוויר נעים ולח השבלול יכול להטיל ביצים פעם בחודש.
אקולוגיה
שבלול הגינה הוא צמחוני וחי על מגוון רחב של צמחים המשמשים לו למגורים ולמזון. הוא מזיק למספר סוגים של עצי פרי, ירקות, פרחי גינה ודגנים.
שבלול הגינה משמש כמזון למספר רב של בעלי חיים אחרים בהם יונקים קטנים, ציפורים, לטאות, צפרדעים, נדלים וחרקים טורפים.
ישנו מגוון של אמצעים לבקרה על כמות החלזונות, שנמצאים בשימוש בידי גננים וחקלאים כדי להפחית את הנזק שהוא גורם. קוטלי מזיקים מסורתיים עדיין נמצאים בשימוש, אך גם אמצעים פחות רעילים כגון תמיסות שום מרוכז או לענה (wormwood). הנחושת משמשת כדי לדחות חלזונות, על ידי התקנת רצועת נחושת סביב גזע של עץ ניתן למנוע מהחלזונות להגיע לעלווה ולפירות של העץ.
חלזונות מהמין רומינה ערופה (Rumina decollata) צדים ואוכלים שבלולי גינה, ולעיתים מופצים על ידי חקלאים וגננים כמדבירים ביולוגיים.
שבלול הגינה והאדם
היחסים בין שבלול הגינה לאדם הם אמביוולנטיים: מצד אחד, שבלול הגינה נחשב למזיק לחקלאות ולגינה; אך מצד שני, בתרבויות מסוימות הוא נחשב כמעדן אכיל ולעיתים אף כחיית מחמד, והוא חביב מאוד על ילדים (המכנים אותו ברל'ה).
במטבח הצרפתי הוא ידוע כ-petit gris ומוגש כאסקרגו. שבלול אלה מורבים ומגודלים בחוות או מורבים בתור תחביב, ומוגשים עם חמאת שום או רוטב קרם. המרקם שלהם לעיס במקצת. המנהג של גידול חלזונות עבור מזון ידוע באנגלית כ-Heliciculture.
לאחרונה צבר שבלול הגינה פופולריות כמרכיב העיקרי בקרמים וג'לים לעור, הנמכרים בקרב הקהילה הלטינית ומשמשים לטיפול בקמטים, צלקות, עור יבש ואקנה.
שבלול הגינה התפשט לעבר מקומות רבים בעולם, בהם אפריקה, אוסטרליה, ניו זילנד, אמריקה הצפונית ודרום אמריקה הדרומית. השבלול הובא לקליפורניה כמאכל בשנות ה-50 של המאה ה-19 אך הפך שם למזיק לחקלאות, במיוחד להדרים. בתגובה לכך הוטל הסגר על אזורים רבים המונעים את ייבוא השבלול בתוך חומר צמחי.
שבלול הגינה הוא שם דבר לאיטיות. ב-2013 יצא סרט הנפשה קומי בשם "טורבו" שגיבורו הוא שבלול גינה החולם להיות מהיר ולהתחרות במרוץ האינדי 500.
בישראל
בארץ ישראל קיים תת-המין megalostomum שהובא בעבר הרחוק לצורכי מאכל. בחפירות ארכאולוגיות נמצא גם תת-המין הנומינלי שגם הוא הובא בעת העתיקה למאכל אך לא שרד בארץ בגלל האקלים החם והיבש. תת-המין megalostomum הוא מין פולש ששורד רק במקומות שבהם יש אדם, כגון גינות ופרדסים, בזכות השקיה ולכן נקרא שבלול הגינה (בניגוד לשבלול השדה).
בתוכנית הטלוויזיה החינוכית לילדים "פרפר נחמד" אחת הדמויות העיקריות היא שבלול גינה ממושקף בשם "שָׁבִּי".