cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המלאכיות של צ'רלי (סרט, 2000)
עלילה
לאחר שהמלאכיות מאחדות את נוקס עם השותפה העסקית שלו ויויאן ווד (קלי לינץ') צ'רלי מסביר להן שהן חייבות לקבוע אם האיש הרזה גנב את התוכנה של נוקס. המלאכיות חודרות למפקדת Redstar, עוברות את מערכת הביטחון, ומתקינות תוכנה במחשב הראשי, שתאפשר להן לחקור יותר טוב מה קורה בחברה. הן נותנות לבוזלי את המחשב הנייד שמותאם עם המחשב הראשי של החברה. דילן נענית בחיוב להצעה של נוקס לבלות איתו את הלילה, אך היא מגלה באותו ליל שהוא זייף את החטיפה בעזרת ויויאן והאיש הרזה.
נוקס יורה בדילן, ונראה כי הרג אותה, אך היא נמלטת ללא פגע. גם נטלי ואלכס מותקפות, והאיש הרזה רוצח את קורווין. המשרדים של צ'רלי מפוצצים, אך מקלט רדיו שורד בין שברי האבנים, והמלאכיות מאתרות את בוזלי לאחר שהוא מדבר איתם באמצעות משדר רדיו שמושתל בשיניו.
המלאכיות מחלצות את בוזלי ומביסות את ויויאן, את האיש הרזה ועוד כמה מאנשיהם. כשנוקס נמלט עם מסוק חמוש בטילים, בוזלי עוזר למלאכיות להגיע למסוק, ובסופו של דבר המלאכיות מצליחות לפוצץ את המסוק, ונוקס נהרג בזמן שהמלאכיות נוחתות בים. כשהן מבינות שבידן האפשרות לראות סוף סוף את צ'רלי פנים אל פנים, המלאכיות נכנסות לבית החוף של נוקס, אך צ'רלי כבר עזב. הוא מברך אותן מרחוק על עבודתן הטובה, ושולח אותן ואת בוזלי לחופשה. כשצ'רלי מדבר עם המלאכיות בטלפון, דילן חושדת שראתה אותו בזמן שדיבר אליהן בטלפון הנייד שלו.
בריין פטריק ריילי
בריין פטריק ריילי (באנגלית: Brian Patrick Reilly; 12 בדצמבר 1901, מנטון צרפת – 29 בדצמבר 1991, הייסטינגס, אנגליה) היה שחמטאי אירי-צרפתי, סופר ועורך ביטאון שחמט.
ריילי נולד במנטון שבריביירה הצרפתית. הקשר האירי הוא דרך סבו מצד אביו.
קריירה שחמטאית
ריילי ניצח באליפות מועדון ניצה בשנת 1924, חלק מקום חמישי בהייר בשנת 1927 (ניצח: וילהלם אורבך). הגיע למקום העשירי בתחרות ניצה בשנת 1930 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר). בתחרות זו ניצח ריילי את אדגר קול.
! !! !!01!!02!!03!!04!!05!!06!!07!!08!!09!!10!!תוצאה
בשנת 1935 הגיע ריילי למקום החמישי בתחרות ברצלונה (ניצחו: סאלו פלור וג'ורג' קולטנובסקי ), וחלק מקום 5-7 בתחרות רוזאס (ניצח: סאלו פלור). בשנת 1937 הגיע למקום הרביעי בתחרות ניצה (ניצח: אלכסנדר אלכין). בשנת 1938 הגיע למקום השני בתחרות ניצה (ניצח:קארל אופוצ'נסקי).
ריילי באולימפיאדות
ריילי שיחק בנבחרתה האולימפית של אירלנד בתשע אולימפיאדות, לאורך 33 שנים, מתוכן שלוש פעמים בלוח הראשון.
בשנת 1958 הגיע ריילי למקום השני באליפות אירלנד. בשנים 1959 ו-1960 ניצח ריילי באליפות אירלנד.
ריילי ערך את הביטאון British Chess Magazine בין השנים 1949-1981, התקופה הממושכת ביותר שעורך כלשהו ערך את הביטאון.
שחמט בהתכתבות
ריילי שיחק בפרקי זמן שונים שחמט בכתב. הנה אחד המשחקים משנת 1934 בו ניצח את ג'יבו, שהיה אלוף צרפת ארבע פעמים. משחק נוסף, מ-1943 ממחנה המעצר בו היה נתון בתקופת מלחמת העולם השנייה. ריילי שיחק באליפות אנגליה לשחמט בכתב בשנת 1957/58. הנה אחד המשחקים.
גארט הדלונד
גארט ג'ון הדלונד (אנגלית: Garrett John Hedlund; נולד ב-3 בספטמבר 1984) הוא שחקן קולנוע, זמר ודוגמן אמריקאי. ידוע בשל תפקידיו בסרטים "ארבעה אחים", "אראגון", "טרון: המורשת" "בדרכים", "בתוך לואין דיוויס", "לא נשבר" ו"פרחים בבוץ".
ביוגרפיה
הדלונד נולד בעיר רוזהאו שבמינסוטה לקתרין אן ולרוברט מרטין הדלנד. גדל לצד אח ואחות בחווה, ביישוב הלא מוכרז וונאסקה שמדרום לרוזהאו. כנער עבר להתגורר עם אמו בעיר סקוטסדייל שבאריזונה, שם למד משחק באופן פרטי והתגלה על ידי סוכנות כישרונות. לאחר שסיים את לימודיו נסע בגיל 19 להתגורר בלוס אנג'לס, כדי לפתח קריירת משחק.
קריירה
כחודש בלבד אחרי שהגיע ללוס אנג'לס קיבל הדלונד את תפקיד הפריצה שלו בדרמת המלחמה התקופתית "טרויה", פאטרוקלוס דודו של גיבור המלחמה היווני אכילס (בראד פיט).
שיחק בנוסף בדרמת הספורט "אורות ליל שישי" בתור הפולבאק דון בילינגסלי. ב-2005 שיחק בסרט הפשע "ארבעה אחים" בתור ג'ק מרסר, היוצא ביחד עם שלושת אחיו למצוא את רוצח אמו המאמצת. ב-2006 הופיע הדלונד בפנטזיית ההרפתקאות "אראגון" בתפקיד מרטאג, אחיו למחצה של הנער אראגון.
ב-2007 שיחק בתפקיד ראשי במותחן הפעולה של במאי סרטי "המסור" ג'יימס ואן, "גזר דין מוות" ובדרמה הקומית "החוק על פי ג'ורג'יה".
בסוף 2010 זכה הדלונד לפרסום כלל עולמי בזכות תפקידו הראשי במותחן הפעולה העתידני "טרון: המורשת", בו שיחק בתור סם בנו של גאון המחשבים קווין פלין (ג'ף ברידג'ס). בשנת 2011, הופיע בדרמה המוזיקלית "בכוח הקאנטרי" לצידה של זוכת האוסקר גווינת' פאלטרו. בפסקול הרשמי של הסרט מבצע הדלונד את השיר "Chances Are" ובמהדורה נפרדת שישה שירים נוספים.
בשנת 2012, השתתף בסרט "בדרכים", לצידה של קירסטן דנסט. בעקבות הסרט, השנים החלו לצאת. בשנת 2013, שיחק בסרט "בתוך לואין דיוויס" לצידו של אוסקר אייזק, והשתתף בקליפ של להקת קינגס אוף ליאון לשיר "Beautiful War". ב-2014, שיחק בסרטים "שיר ערש" ו"לא נשבר" בבימויה של אנג'לינה ג'ולי. בשנת 2015, הופיע בסרטים "מוג'ייב" ו"פן". בשנת 2017 שיחק בדרמה התקופתית "פרחים בבוץ". בשנת 2019 שיחק במותחן של נטפליקס, משולש הגבולות לצידו של בן אפלק.
בשנת 2023 לוהק לתפקיד מרכזי בתור גארט מונטגומרי בסדרה "באס ריבס" העוקבת אחר אופיו וחייו של באס ריבס (אנ'), הסוכן השחור הראשון בשירות המרשלים של ארצות הברית. הסדרה היא פריקוול רביעי לסדרת הדרמה והמערבון "ילוסטון" מבית רשת פרמאונט (אנ') והיא תעלה במהלך סוף השנה.
חיים אישיים
בשנת 2012 החל לצאת עם השחקנית קירסטן דנסט, איתה שיחק בסרט "בדרכים". השניים התארסו אך נפרדו זמן קצר לאחר מכן ב-2016.
החל ממרץ 2019 הוא בזוגיות עם השחקנית אמה רוברטס, וב-27 בדצמבר 2020 נולד בנם הראשון, רודס רוברט. סנדקו של הילד הוא זמר הקאנטרי טים מקגרו. בינואר 2022 הודיעו השניים על פרידתם.
שפות צ'אדיות
שפות צ'אדיות הן קבוצת שפות המדוברות בניגריה, ניז'ר, צ'אד, הרפובליקה המרכז אפריקאית וקמרון השייכות למשפחת השפות האפרו-אסיאתיות. השפה הצ'אדית המדוברת ביותר היא האוסה שהיא הלינגואה פרנקה (שפת התקשור המרכזית) במערב אפריקה. השפות הצ'אדיות מתחלקות לקבוצות כך:
הליגה האמריקאית (בייסבול)
הליגה האמריקאית (באנגלית: American League; בתעתיק: האמריקן ליג) היא הצעירה מבין שתי הליגות שמרכיבות את ליגת ה-MLB, ובין ליגות הבייסבול המקצועניות הוותיקות בעולם. בתום העונה הסדירה והפלייאוף שאחריה, נפגשת אלופת הליגה עם אלופת הליגה הלאומית לסדרת גמר בשם הוורלד סיריס, שמכריעה מי תהיה אלופת ליגת ה-MLB.
היסטוריה
שורשי האמריקן ליג מגיעים מליגת המשנה, הווסטרן ליג, שפעלה באזור המערב התיכון בארצות הברית. לאחר בחירתו של באן ג'ונסון לנשיא הליגה ב-1883, הוא החל להרחיבה במטרה להופכה לליגה בכירה. ב-1889 שונה שמה של הליגה לשמה הנוכחי, והוקמו קבוצות חדשות בקליבלנד ובשיקגו, מהלכים אלו נעשו ללא התנגדות של הנשיונל ליג, שבאותה תקופה הייתה הליגה הבכירה היחידה, ושלטה בפועל בבייסבול המקצועני.
ב-1900 הצטמצמה הנשיונל ליג מ-12 ל-8 קבוצות לאחר שניפתה קבוצות מבולטימור, וושינגטון, קליבלנד ולואיוויל. הייתה זו הזדמנות פז עבור האמריקן ליג, שניצלה את המצב והקימה קבוצות משלה בבולטימור, וושינגטון ובוסטון. בתחילת 1901 הכריז ג'ונסון על האמריקן ליג כליגה מקצוענית בכירה שתתחרה בנשיונל ליג.
שמונה קבוצות היו במייסדות הליגה:
למרות ניסיונות הנשיונל ליג לפגוע בליגה הצעירה היא הצליחה לשרוד ולהתקיים לצידה של "אחותה" הבכירה. ב-1903 עברה קבוצת בולטימור אוריולס לניו יורק ובכך בנתה בסיס לליגה בעיר הגדולה והמשפיעה ביותר, בה פעלו עד אז רק קבוצות מהנשיונל ליג.
ב-1961 התרחבה הליגה בשתי קבוצות נוספות, מוושינגטון ומלוס אנג'לס, וב-1969 נוספו עוד שתיים בסיאטל ובקנזס סיטי. באותה שנה חולקה הליגה לשני בתים של שש קבוצות כל אחד, כמו כן נוספה סדרת גמר, בה התחרו ראשי שני הבתים על הזכות להעפיל לוורלד סיריס. ב-1974 התרחבה ל-14 קבוצות, ונוספה קבוצה ראשונה מקנדה, הטורונטו בלו ג'ייז. ב-1994 אורגנה הליגה מחדש, הקבוצות חולקו לשלושה בתים אזוריים, כאשר שלוש מנצחות הבתים והמסיימת שנייה בעלת המאזן הטוב ביותר, מעפילות לסיבוב הראשון של הפלייאוף. לקראת עונת 2013 עברה יוסטון אסטרוס מהנשיונל ליג לבית המערבי של האמריקן ליג.
ב-1973 אומץ באמריקן ליג חוק החובט הייעודי (Designated hitter), לפיו שחקן אחד מכל קבוצה יכול לשמש כחובט מבלי שצריך גם להשתתף במשחק השדה. המשמעות המעשית היא שהמגישים לא נאלצים לעלות ולחבוט, ובמקומם יכולות הקבוצות לשבץ שחקן המצטיין בצד ההתקפי. החוק אומץ גם בנשיונל ליג ב-2022.
במהלך העונה הסדירה של ה-MLB נפגשות קבוצות משתי הליגות לסדרות משחקים המכונות אינטר-ליג. על פי המסורת חלק מהסדרות מתקיימות בין קבוצות מאותו אזור גאוגרפי המתחרות על קהל האוהדים הפוטנציאלי, למשל שיקגו וייט סוקס מהאמריקן ליג נגד השיקגו קאבס מהנשיונל ליג, קנזס סיטי רויאלס נגד הסנט לואיס קרדינלס והניו יורק יאנקיז נגד הניו יורק מטס. חוקי המשחק בסדרות אלו הם על פי הנהוג בליגה של הקבוצה המארחת את ההתמודדות.
זכיות באליפות האמריקן ליג
הניו יורק יאנקיז היא הקבוצה הדומיננטית ביותר לאורך שנות קיומה של הליגה, נכון ל-2015 היאנקיז זכו 40 פעמים באליפות הליגה (ו-27 פעמים בוורלד סיריס). אחריהם אוקלנד אתלטיקס עם 15 זכיות ובוסטון רד סוקס עם 13.
קול הקהילות
שמאל|ממוזער|180px|קול הקהילות מכריז על מינוי [[לאון בן זקן|ד"ר לאון בן זקן לשר הדואר של מרוקו, דצמבר 1955]]
קול הקהילות (צרפתית La Voix des communautés), היה ביטאון חודשי בשפה הצרפתית של מועצת הקהילות היהודיות במרוקו, שיצא לאור בין פברואר 1950 – 29 באוקטובר 1963. כותרת העיתון הוגשה בצרפתית אך בכותרת המשנה לעיתון הובא גם שמו בעברית; העמוד האחרון בו הוקדש למאמרים בערבית שהופנו לקובעי המדיניות המרוקנית, עמוד שפסק להופיע מגיליון 16 ביולי 1962 בגלל קשיים תקציביים. הירחון הביא בעיקר מאמרים בנושאי תרבות עברית וצרפתית.
מתקופת הוצאתו הראשונה ועד עצמאות מרוקו ב-1956, יצאו לאור 58 גיליונות שנערכו ברבאט, כאשר עד פברואר 1952 נוהל בידי ז'אק דהן ויצחק בן עבו, עם הצטרפותו של ז'אק רפאל, נציג בוגרי כל ישראל חברים (אליאנס) ואוהד התנועה הלאומית המרוקנית. ב-15 בפברואר 1961, יצא העיתון בגרסה חדשה בניהולו של דוד עמר ובעריכת אדמון סויסה, עם מרק סבח ככתב קבוע, ומגיליון 14 של אפריל 1962, ויקטור מלכא היה לעורך הראשי.
העיתון היווה ביטוי מרכזי לעמידה מול גילויים אנטי יהודיים בעיתונות המרוקנית, בעיקר לאחר אוגוסט 1961, בו הגיע מלך מרוקו חסן השני לכס השלטון וגל העלייה ההמונית לישראל, תחת הסכם חשאי עם המלך החדש, והתנגדות גורמים שונים במרוקו לתופעה זו. כמו כן ביטא את בעיות היהודים כמיעוט, בהבאת תופעת ניצול קטינות יהודיות, להתאסלמות ונישואין עם מוסלמי, ללא ידיעת הוריהן ובחסות השר לענייני אסלאם.
במרץ 1963 עברה מערכת העיתון מרבאט לקזבלנקה, והירחון פסק להופיע ללא הודעה מוקדמת ב-29 באוקטובר 1963, אחרי 29 גיליונות שיצאו החל מפברואר 1961 בגרסתו החדשה.
קאנו/קיאק באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018)
תחרויות הקאנו/קיאק באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפוארטו מדרו בין התאריכים ה-12 באוקטובר עד ה-16 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מתחרויות נפרדות לקאנו ליחיד ולקיאק ליחיד בחלוקה מגדרית. לכל סוג סירה התקיימו שני סוגי מרוצים: ספרינט וסלאלום.
העפלה
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לספורטאי. הספורטאים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים. בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 16 עד 18, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2002 ל-31 בדצמבר 2003).
הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית הקאנו הבינלאומית סיכמו כי כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 4 ספורטאים, 2 ספורטאים לכל מגדר וספורטאי לכל סוג סירה. 29 מכסות חולקו לכל מגדר בתחרות העפלה עולמית שנערכה בברצלונה. המכסות חולקו באופן יחסי לכל יבשת בהתאם לחלוקה הבאה: בקאנו חולקו 14 מכסות - מכסה בודדת לאפריקה, 3 מכסות לאסיה, 3 מכסות לאמריקה, 6 מכסות לאירופה ומכסה בודדת לאוקיאניה; בקיאק חולקו 15 מכסות - 2 מכסות לאפריקה, 3 מכסות לאסיה, 3 מכסות לאמריקה, 6 מכסות לאירופה ומכסה בודדת לאוקיאניה. 2 מכסות לכל מגדר חולקו בהקצאה עולמית, מכסה לכל סוג סירה. המדינה המארחת,, קיבלה סך הכל 2 מכסות, אחת לכל מגדר. אם מדינה לא תעשה שימוש במכסה שהוקצה לה, המכסה תחולק מחדש למדינה המדורגת הבאה מאותה יבשת בהתאם לתוצאות של תחרות העפלה העולמית. אם לא תהיה מדינה מאותה יבשת שזכאית להקצאה, המכסה תחולק מחדש למדינה המדורגת הבאה בתור בהתאם לתוצאות תחרות העפלה העולמית.
הנדריק קונסיאנס
הֶנְדְרִיק קוֹנְסִיאַנְס (בפלמית: Hendrik Conscience; 3 בדצמבר 1812 – 10 בספטמבר 1883) היה סופר בלגי. הוא נחשב לחלוץ הספרות בשפה ההולנדית בפלנדריה, וכתב בתקופה שבה השפה השלטת בקרב המעמדות הגבוהים, בספרות ובממשל בבלגיה הייתה הצרפתית. קונסיאנס נלחם כמהפכן בלגי ב-1830 והיה סופר בולט בסגנון התנועה הרומנטית הפופולרי בתחילת המאה ה-19. הוא ידוע בעיקר ברומן הלאומני הרומנטי שלו, "" (1838), בהשראת ניצחונה של מיליציית איכרים פלמית על אבירים צרפתים בקרב דורבנות הזהב ב-1302 במהלך.
במהלך הקריירה שלו, הוא פרסם למעלה מ-100 רומנים ונובלות והשיג פופולריות ניכרת. לאחר מותו, עם דעיכת הרומנטיקה, יצירותיו הפכו פחות אופנתיות אך עדיין נחשבות לקלאסיקה של הספרות הפלמית.
ילדותו
הנדריק היה בנו של צרפתי, פייר קונסיאנס, מבזאנסון, שהיה הגאי בצי של נפוליאון בונפרטה, ואשר מונה לסגן מנהל הנמל באנטוורפן ב-1811, כאשר העיר ההיא הייתה חלק מצרפת. אמו של הנדריק הייתה פלמית, קורנליה באלייה, והייתה אנאלפביתית. כאשר, בשנת 1815, נטשו הצרפתים את אנטוורפן לאחר קונגרס וינה, נשאר פייר קונסיאנס מאחור. הוא היה טיפוס חריג ועסק בקנייה ופירוק של גרוטאות של ספינות, שנמל אנטוורפן היה מלא בהם לאחר השלום.
הילד גדל בחנות ישנה המצוידת בסחורות ימיות, שאליה הוסיף האב לאחר מכן אוסף של ספרים בלתי ניתנים למכירה; ביניהם היו רומנים עתיקים שהציתו את דמיונו של הילד. אימו נפטרה ב-1820, ולילד ולאחיו הצעיר לא היה בן לוויה מלבד אביהם העגום והמרושע משהו. בשנת 1826 נישא פייר קונסיאנס שוב, הפעם אלמנה צעירה ממנו בהרבה, אנה קתרינה בוגרטס.
הרבה לפני כן פיתח הנדריק תשוקה לקריאה, ובילה את ימיו בין הכרכים העתיקים, הקרועים והמאובקים שעברו דרך עליית הגג של הבית בדרכם להשמדה. זמן קצר לאחר נישואיו השניים פיתח פייר סלידה מהעיר, מכר את החנות ופרש לאזור שהנדריק קונסיאנס תיאר לעיתים קרובות כל כך בספריו; האדמה המישורית השוממת המשתרעת בין אנטוורפן לפנלו. כאן קנה פייר חווה קטנה עם גינה גדולה. כאן, בזמן שאביהם קנה ספינות בנמלים רחוקים, היו הבנים מבלים שבועות, לפעמים חודשים, עם אימם החורגת.
בגרותו והתחלת פעילותו כסופר
בגיל שבע עשרה עזב הנדריק את בית אביו כדי להיות מורה באנטוורפן ולהמשיך את לימודיו, שנקטעו עד מהרה בשל המהפכה הבלגית של 1830. הוא התנדב לצבא המהפכני הבלגי, שירת ב ונלחם בהולנדים ליד, , ולוון. לאחר של 1831 הוא שהה בקסרקטין של הצבא בדנדרמונדה, הפך למש"ק, עלה לדרגת רב-סמל. ב-1837 עזב את השירות וחזר לחיים אזרחיים. לאחר שהיה מעורב בצבא עם צעירים מכל תחומי החיים הוא הפך לצופה בהרגלים שלהם. הוא שקל לכתוב בשפה ההולנדית אף על פי שבאותה תקופה האמינו ששפה זו אינה מתאימה לספרות שכן צרפתית הייתה שפתם של המשכילים ושל המעמד השליט.
אף על פי שבקרבת מקום, מעבר לנהר הסכלדה, הייתה להולנד ספרות משגשגת בת מאות שנים, שנכתבה בשפה ששונה רק במעט מההולנדית המדוברת בבלגיה, הדעה הקדומה הבלגית כלפי "פלמית" התמידה. צרפתית הייתה השפה שבה השתמשו הפוליטיקאים שהקימו את בלגיה בשנת 1830. שפה זו היא שנבחרה להיות השפה הלאומית של בלגיה. וזו הייתה שפתו של המעמד השליט בבלגיה. שום דבר לא נכתב בהולנדית במשך שנים כאשר עצמאותה של בלגיה הפכה לעובדה ב-1831, והפרידה בין בלגיה ומחוזותיה הפלמיים לבין הולנד. לא היה עוד צורך לגשר על הפער בין שתי השפות. לכן, כמעט עם ראיית הנולד של נביא כתב קונסיאנס ב-1830: "אני לא יודע למה, אבל אני מוצא בשפה הפלמית רומנטיות, מסתורין, עומק, אנרגטיות, אפילו פראיות. אם אי פעם אקבל את הכוח לכתוב, אני אשקיע עצמי בקומפוזיציה פלמית".
קריירה ספרותית
שיריו, לעומת זאת, שנכתבו בהיותו חייל, היו כולם בצרפתית. הוא לא קיבל פנסיה כשהשתחרר, וחזר לבית אביו ללא עבודה, הוא קיבל החלטה מודעת לכתוב בהולנדית. קטע מכתביו של לודוביקו גוויצ'ארדיני עורר את הדמיון שלו, ומיד הוא כתב סדרה של קטעים קצרים שזמנם במהלך המרד ההולנדי, שכותרתם "שנת הנודד" (In 't Wonderjaer; 1837). הספר יצא לאור בהוצאה עצמית כשעלות ההדפסה הייתה כמעט שכר של שנה.
האריה של פלנדריה
אביו חשב שזה כל כך וולגרי של בנו לכתוב ספר בהולנדית, עד שגרש אותו מביתו, והסופר המהולל לעתיד יצא לכיוון אנטוורפן, עם רכוש שכלל שני פרנקים וצרור בגדים. חבר ותיק לבית הספר מצא אותו ברחוב ולקח אותו הביתה. עד מהרה גילו אנשי המעמד הגבוה, בהם הצייר, עניין בצעיר האומלל. ואפרס אפילו נתן לו חליפת בגדים ובסופו של דבר הציג אותו בפני לאופולד הראשון, מלך הבלגים שהורה לצרף את "שנת הנודד" לספריות של כל בית ספר בלגי. אבל בחסותו של לאופולד פרסם קונסיאנס את ספרו השני, "פנטזיה", ב-1837. עבודה קטנה בארכיון הפרובינציאלי פתרה אותו מהלחץ של המחסור, וב-1838 הוא זכה להצלחה הגדולה הראשונה שלו עם הרומן ההיסטורי "" (De Leeuw van Vlaenderen), שעדיין נחשב כאחת מיצירות המופת שלו, שהשפעתו השתרעה הרבה מעבר לתחום הספרותי. למרות ההצלחה המסחרית של הספר, עלויות ההדפסה הגבוהות שלו הביאו לכך שקונסיאנס לא קיבל כסף רב ממכירותיו.
במהלך המאה ה-19, סופרים, משוררים ואמנים רבים בעלי תודעה לאומנית במדינות שונות באירופה הפכו דמויות מההיסטוריה והמיתוסים של ארצותיהם לאייקונים רומנטיים של גאווה לאומית. עם האריה של פלנדריה עשה זאת קונסיאנס בהצלחה עם דמותו של, בנו הבכור של גי דה דאמפייר, רוזן פלנדריה, צלבן, ובעיקר מנקודת מבטו של קונסיאנס, גיבור בולט במאבק לשמור על האוטונומיה של פלנדריה כנגד כל הסיכויים.
היסטוריונים האשימו את קונסיאנס באי-דיוקים היסטוריים, כמו תיאור הגיבור שלו כמי שהשתתף בקרב דורבנות הזהב, שלמעשה הוא לא עשה זאת. כמו כן, צוין שבמציאות "האריה של פלנדריה" לא דיבר הולנדית. גם לא אביו, הרוזן של פלנדריה גי דה דמפייר. עם זאת, רובר מבתונה, "האריה של פלנדריה", עדיין מוצג כסמל לגאווה ולחופש הפלמי, מה שנובע מהתיאור הרומנטי, אם כי השגוי, של קונסיאנס. התיאור של קונסיאנס שימשה גם השראה ל"" (De Vlaamse Leeuw), ההמנון הלא רשמי של לאומנים פלמים במשך שנים רבות, שרק ב-1973 הוכר רשמית כהמנון פלנדריה.
יצירות אחרות
אחרי "האריה של פלנדריה" כתב קונסיאנס את "איך להיות צייר" (1843), "מה אם יכולה לשאת" (1843), "סיסקה ואן רוסמאל" (1844), "למברכט הנסמנס" (1847), "יקוב ואן ארטוולדה" (1849) ו"המגויס" (1850) ). בשנים אלו הוא הוא התפרנס משלל עבודות, תחילה במשך כשלושה עשר חודשים כגנן באחוזה כפרית, אך לבסוף כמזכיר האקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן. היה זה הרבה לפני שמכירת ספריו - שזכו לשבחים רבים, אך נרכשו לעיתים רחוקות - הפכה אותו לעצמאי כלכלית במידה מסוימת. עם זאת, רעיונותיו החלו להיות מקובלים. בקונגרס בגנט ב-1841 הוזכרו כתבי קונסיאנס כזרע שסביר להניח שיניב יבול של ספרות לאומית. לפיכך, המפלגה הפטריוטית התחייבה לעודד את תפוצתם, וכל תרומה חדשה של קונסיאנס התקבלה בברכה ככבוד לבלגיה.
בשנת 1845 מונה קונסיאנס לאביר במסדר לאופולד. כתיבה בהולנדית חדלה להיראות כוולגרית. להפך, שפת האדם הפשוט הפכה כמעט אופנתית והספרות הפלמית החלה לשגשג.
בשנת 1845 פרסם קונסיאנס את "ההיסטוריה של בלגיה" על פי בקשה של המלך לאופולד הראשון. לאחר מכן חזר לדמיין את חיי הבית הפלמיים שיהוו את החלק היקר ביותר ביצירתו. הוא כבר היה בשיא גאונותו, ו"רוזה העיוורת" (1850), "Rikketikketak" (1851), "הג'נטלמן האומלל" (1851) ו"הקמצן" (1853) הם בין החשובים ברשימה הארוכה של הרומנים שלו. אלה השפיעו מיידית על סיפורת עדכנית יותר, ולקונסיאנס היו חקיינים רבים.
תגובת הקוראים בני זמנו
בשנת 1855 החלו להופיע תרגומים של ספריו באנגלית, צרפתית, גרמנית, צ'כית ואיטלקית אשר זכו לפופולריות ניכרת מחוץ לבלגיה. עד 1942, ההערכה הייתה כי תרגום גרמני אחד של יצירתו של קונסיאנס "הג'נטלמן האומלל" לבדו מכר יותר מ-400,000 עותקים מאז תרגומו. הסופר הצרפתי, אלכסנדר דיומא האב, גנב את תוכן ספרו של קונסיאנס, "המגויס", כדי להכין יצירה משלו, תוך רווח מחוקי הקניין הרוחני הכאוטיים של אותה תקופה. כמו כן הופיעו תרגומים פיראטיים רבים.
יחס הביקורת
ניתן לראות בבירור את רוב יצירותיו של קונסיאנס במסגרת האסכולה הרומנטית של הספרות, והם עושים שימוש נרחב במונולוגים רטוריים ורגשות. ההתפתחויות הבאות בהבנה הספרותית, במיוחד שהופיעה בחייו של קונסיאנס, הביאו לכך שיצירתו נראית לפעמים "מיושנת ופרימיטיבית" לקוראים המודרניים. גם השימוש שלו בשפה ספג ביקורת. לפי תיאו הרמנס, קונסיאנס "לא היה וירטואוז לשוני, הנרטיבים שלו סנטימנטליים, עלילותיו לא אמינות והשיפוטים המוסריים שלו שמרניים עד כדי ראקציוניים". הרמנס, עם זאת, שיבח את יכולתו של קונסיאנס "למשוך את הקורא לתוך עולם בדיוני" ועל יכולתו להחיות קרבות וסצנות טבעיות באמצעות תיאור, כמו גם השימוש שלו בשינויי קצב כדי למשוך את תשומת לבו של הקורא.
שארית חייו ומותו
בשנת 1867 נוצרה משרת שומר המוזיאונים המלכותיים הבלגיים וניתנה לו לפי דרישתו של המלך לאופולד. הוא המשיך להפיק רומנים בקביעות רבה, כמעט שמונים במספר. הוא היה עד אז הבולט מבין אזרחי אנטוורפן. יום הולדתו ה-70 נחגג בחגיגות ציבוריות. לאחר מחלה ממושכת הוא נפטר בביתו באנטוורפן. הוא זכה להלוויה רשמית ונקבר ב באנטוורפן. קברו הוא כעת אנדרטה לכבודו של הסופר הדגול.
קורטיזול
קורטיזול הוא הורמון סטרואידי ממשפחת הגלוקוקורטיקואידים (שעמו נמנים גם הקורטיזון והקורטיקוסטרון), שמופרש בכמות משמעותית יחסית להורמונים אחרים ממשפחה זו. הוא מופרש בגוף מבלוטת יותרת הכליה.
פעילות
פעילויות אלו של הגוף מתאפשרות, הודות לכך שהוא מעודד הן גלוקונאוגנזה והן פירוק וניצול שומנים וחלבונים כמקורות חליפיים לאנרגיה. הפרשת הקורטיזול מווסתת על ידי מערכת משוב. ההפרשה מזורזת על ידי ACTH, ומעוכבת על ידי משוב שלילי המופעל על ידי הקורטיזול עצמו.
בתנאים רגילים רמת הקורטיזול משתנה במחזוריות יומית: בבוקר, עם היקיצה, עולה רמת הקורטיזול, ובשעות הערב, לקראת השינה ובתחילתה, רמת הקורטיזול יורדת. משום כך, לדוגמה, ניתוחים רבים בבתי חולים נקבעים לשעות הבוקר בהן רמות הקורטיזול של המטופל גבוהות יחסית. רמת הקורטיזול עולה גם במקרים אחרים שבהם יש צורך באספקה מוגברת של מקורות אנרגיה לתאי הגוף, כמו במצבי עקה של פעילות גופנית מוגברת.
קורטיזול אחראי לכ-95% מההשפעות של הורמונים גלוקוקורטיקואידים, בעוד שההורמון קורטיזון אחראי רק ל-4-5% מהשפעות אלה ברקמות. לכן קורטיזול הוא הורמון בעל השפעה רבה יותר מקורטיזון, ומשפיע על יותר מערכות בגוף. קורטיזול מומר ברקמות לקורטיזון על ידי האנזים 11-בטא,סטרואיד דהידרוגנאז.
טיפול ותופעות לוואי
בטיפול במינונים גבוהים מאוד ההורמון קורטיזול גורם לדיכוי של מערכת החיסון ולכן הוא בשימוש בטיפול במחלות אוטו-אימוניות (בהן הגוף תוקף את הרקמות של עצמו).
במינונים נמוכים יותר (פיזיולוגיים) משמש לטיפול במצבי חסר בהורמון הטבעי בגוף, כאשר בלוטת יותרת הכליה אינה מפרישה אותו בכמות מספקת (מצב של תת פעילות בלוטת יותרת הכליה).
כמו כן קיימת גם משחת קורטיזול (הידרוקורטיזון) המשמשת לטיפול בדלקות עור שונות.
מערכת הדחק
מערכת הדחק פועלת בגוף על ידי ציר ההיפותלמוס-היפופיזה-בלוטת יותרת הכליה (ובנוסף מופעלת מערכת נוירו-אנדרנרגית), כשהתוצר הסופי הוא הפרשה של קורטיזול מבלוטת יותרת הכליה.
הקורטיזול מוכר כ"הורמון הדחק", היות שהוא משפיע על המטבוליזם בגוף, מעודד עלייה ברמת הגלוקוז בדם, מסייע בפירוק של גליקוגן בכבד, מעלה לחץ דם, ומפחית את תגובות מערכת החיסון. כל זאת כדי לאפשר לגוף האדם להתמודד בצורה יעילה יחסית עם מצבי דחק.
הפעלת מערכת הדחק בגוף קשורה במצבים של היריון, דיכאון, שימוש כרוני באלכוהול, תסמונת קושינג, פעילות מאומצת לאורך זמן, וכן בסטרס כרוני. במצבים אלו מופעלת המערכת וישנה הפרשה מוגברת של קורטיזול.
מערכת המשוב
ההורמון CRH, (הורמון משחרר קורטיקוטרופין) הוא הורמון המופרש מההיפותלמוס וגורם להפרשה של ACTH מההיפופיזה הקדמית. ההורמון ACTH המופרש מההיפופיזה, מגרה את קורטקס בלוטת יותרת הכליה לייצר קורטיזול. הקורטיזול פועל במנגנון של משוב שלילי ומדכא הן את ההפרשה של CRH והן את ההפרשה של ACTH, כדי שתגובת הגוף לסטרס לא תימשך מעבר לצורך.
סינתזה של קורטיזול מכולסטרול
קורטיזול מיוצר מכולסטרול. תאי קליפת בלוטת יותרת הכליה מייצרים כולסטרול באופן אנדוגני, אולם ברמה מועטה מאוד, והם בעיקר תלויים באספקה חיצונית של כולסטרול.
מסלולי ייצור אלטרנטיביים
כאמור לעיל, כולסטרול יכול להביא לייצורם של הורמונים נוספים מלבד קורטיזול: הורמוני מין: ניתן לדלג על שלב 2, ולעשות הידרוקסילציה על פחמן 17 של הפרוגננלון לקבלת 17 אלפא הידרוקסי פרוגננלון. לאחר מכן, חיתוך הקשר בין פחמן 17 לפחמן 20 תביא ליצירת הורמוני המין- לקבלת הפרקורסור של איברי המין הנקרא DHEA. אלדוסטרון: כדי לייצר אלדוסטרון, מתבצעים שלבים 1 ו- 2, ולאחר מכן מתבצעת הידרוקסילציה בעמדה 21 של הפרוגסטרון- מתקבל 11 דה אוקסי קורטיקו סטרון. לאחר מכן, באזור הגלומרולוזה של קליפת בלוטת יותרת הכליה, מתבצעים שלושה תת-שלבים לקבלת אלדוסטרון, על ידי האנזים אלדוסטרון סינתאז (שמבוטא רק בשכבה זו).
קולטן לקורטיזול
הקורטיזול פועל על ידי היקשרות לרצפטור הנקרא גלוקוקורטיקואיד רצפטור. זהו רצפטור גרעיני- לאחר הקישור של קורטיזול אליו, הוא נע, נקשר ל-DNA התוך תאי ומביא להפעלה של תהליכים שונים בתוך תא המטרה.
קורטיזון
קורטיזון הוא קורטיזול, אשר קבוצת OH בעמדה 11 שלו הפכה לקבוצת קטו. למעשה, קורטיזון הוא חסר פעילות מינרלו-קורטיקואידית, בשונה מקורטיזול שהוא גם בעל פעילות גלוקו-קורטיקואידית וגם בעל פעילות מינרלו-קורטיקואידית. הפיכה של קורטיזול לקורטיזון לצורך ניטרול פעילותו המינרלו-קורטיקואידית, נעשית עקב העובדה שהן קורטיזול, והן אלדוסטרון, יודעים להיקשר באותה האפיניות לקולטן לאלדוסטרון, כאשר הריכוזים של קורטיזול בסרום הם פי 100 עד 1,000 מריכוזי האלדוסטרון, ולכן עלול לנבוע מכך כי הקורטיזול ישפעל את הקולטן לאלדוסטרון בעודף ויביא לתופעות של יתר לחץ דם, היפוקלמיה, ועליה בנפח הנוזלים בגוף – תופעות של עודף באלדוסטרון. כדי למנוע תופעות אלו, פועל האנזים 11 beta hydroxyl steroid de hydrogenase (type 2) שהופך את הקורטיזול לקורטיזון ומונע למעשה את היקשרותו של הקורטיזון לקולטן לאלדוסטרון. קיים אנזים אחר בגוף שהופך קורטיזון בחזרה לקורטיזול (type 1) והוא נמצא בעיקר בכבד, ברקמת שומן ובמערכת העצבים המרכזית.
ארוחת בוקר בטיפאני (סרט)
תסריט
התסריט, אשר היה מועמד לפרס אוסקר נכתב על ידי ג'ורג' אקסלרוד בהתבסס על הנובלה של קפוטה. קפוטה מכר את זכויות ההסרטה בנובלה לאולפני סרטי פרמאונט אולם ביקש שמרילין מונרו תגלם את דמותה של הולי גולייטלי, כיוון שהוא התאים את התסריט למידותיה. קפוטה התאכזב מאוד כאשר שמע שאודרי הפבורן נבחרה לגלם את הדמות. ספרו של קפוטה הבוטה בלשונו עודן על מנת להתאים את התסריט למוסר ההוליוודי של התקופה. דמותה של 2E (המגולמת על ידי פטרישה ניל) נוספה לתסריט אף שאינה קיימת בנובלה. כמו כן התסריט כולל סוף טוב "הוליוודי" שאינו מופיע בנובלה. התסריט של הסרט היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המקורי הטוב ביותר.
תקציר העלילה
גיבורת הסרט היא הולי גולייטלי (Holly Golightly), המגולמת על ידי אודרי הפבורן. גולייטלי שחיה על חשבונם של גברים, ומחפשת גבר עשיר להתחתן איתו, מנסה לברוח ממחויבות ומהמציאות. לאחר שהתייתמה עברו היא ואחיה פרד לביתו של חקלאי בשם דוק גולייטלי. בגיל 14 התחתנה הולי עם דוק, אולם לאחר מכן ביטלה את הנישואים וברחה להוליווד לפתוח בקריירה קולנועית. לאחר שקיבלה עבודה בתחום הקולנוע ברחה לניו יורק, שם היא חיה מתשרים שנותנים לה גברים שהיא יוצאת עימם, וממסירת הודעות מאת בוס של ארגון מאפיה היושב בכלא סינג סינג לחבריו שמחוץ לכלא (אף שהולי עצמה אינה מודעת לכך שהיא מעבירה הודעות אלה וחושבת שהיא מוסרת תחזיות מזג אוויר).
הסרט מתחיל בסצנה ידועה בה ניצבת הפבורן, בתפקיד הולי גולייטלי, בשמלה שחורה ושרשרת פנינים, מול חזית חנות הדגל של טיפאני בשדרה החמישית בניו יורק, בשעת בוקר מוקדמת ואוכלת קרואסון מול חלון הראווה. בהמשך אותו בוקר מתברר שלבניין הדירות בניו יורק בו מתגוררת הולי, עבר סופר צעיר בשם פול וארג'אק (המגולם על ידי ג'ורג' פפארד). וארג'אק, אשר פרסם ספר מצליח אחד בעבר, חי עם אישה נשואה המממנת את הוצאותיו וחולם לכתוב רומן חדש. הולי ופול הופכים לחברים והיחסים ביניהם מאיימים על האיזון של החיים שבנו לעצמם. פול מגלה את האמת על חייה של הולי כאשר הוא פוגש את דוק גולייטלי (המגולם על ידי באדי אבסן), ובהמשך מחליט לעזוב את המממנת שלו בעקבות התאהבות בהולי. אולם הולי, לאחר שנכשלה בניסיונה להתחתן עם האיש התשיעי בעושרו בארצות הברית, מנסה להתחתן עם ברזילאי עשיר אשר עוזב אותה לאחר שהיא נתפסת על ידי המשטרה בשל מסירת ההודעות למאפיה. בסיום הסרט מבינה הולי שעליה להפסיק לברוח מעצמה והיא יכולה להישאר עם פול שאוהב אותה, והסרט מסתיים בסצנה המפורסמת בה הם מתנשקים ברחוב בניו יורק בגשם שוטף. אחת הסצנות המפורסמות בסרט היא הסצנה בה הולי שרה את השיר "מון ריוור" מאת הנרי מנסיני וג'וני מרסר.
דמותה של הפבורן כהולי הדקיקה, המחזיקה את מחזיק הסיגריה הארוך הפך לתמונה איקונית של אמריקה של שנות ה-60.
מיקי רוני המגלם בסרט את דמותו של השכן היפני הנלעג הביא לביקורת על הגזענות המגולמת ביחס לדמות זו.
פרסים
כמו כן הסרט זכה בפרס גראמי לשיר "Moon River" ופרס איגוד הכותבים של אמריקה עבור הדרמה הטובה ביותר. הפסקול הועמד לפרס גראמי לאלבום השנה.
מנהרת התעלה
מנהרת התעלה (אנגלית: Channel Tunnel; צרפתית: Tunnel sous la Manche) היא מנהרת רכבת תת-ימית המקשרת בין בריטניה לצרפת מתחת למימי תעלת למאנש באזור מצר דובר. אורך המנהרה 50.5 ק"מ, מתוכם כ-39 ק"מ משתרעים מתחת לקרקעית הים. זו מנהרת הרכבת הפעילה השלישית באורכה בעולם (לאחר מנהרת סֵייקַן ביפן ומנהרת בסיס הגוטהארד).
בנית המנהרה הושלמה בשנת 1994 ובאותה שנה נפתחה לשימוש הציבור באמצעות שני שירותי רכבות: יורוסטאר, שירות רכבות מהירות בין לונדון לבין פריז ובריסל, ויורוטאנל, שירות רכבות נושאות רכב להעברת כלי רכב בין שני פתחי המנהרה, אחד סמוך לקאלה שבצרפת ושני בקרבת פולקסטון ודובר בבריטניה.
ניסיונות קודמים
ההצעה הראשונה לבניית מנהרה הייתה בשנת 1802 מאת מהנדס צרפתי בשם אלבר מתייה-פאבייה. לפי הצעתו, נוסעים יעברו מצד לצד על גבי כרכרות רתומות לסוסים. הדרך הייתה אמורה להיות מוארת באמצעות מנורות נפט ואיי התעלה ישמשו לפתחי אוורור. העלות של מיזם זה, כפי שחישב מתייה-פאבייה, הייתה מיליון פאונד. הצעה לא יישומית נוספת העלה בשנת 1875 פיטר ברלאו, בונה הרכבת התחתית של לונדון, שהציע להניח צינור מתכת שיצוף במי התעלה. ההצעה נדחתה.
בשנת 1880 התחדשו הניסיונות לבנות את המנהרה על ידי מספר חברות רכבת בריטיות. הן ביצעו חפירות ניסיון וניסו לחפור לאורך מספר קילומטרים אבל לא הצליחו לגייס את הכסף. המיזמים טורפדו לבסוף מסיבות צבאיות. הממשל הבריטי חשש כי המנהרה תעודד פלישה של צבאות מהיבשת. כ-40 שנה מאוחר יותר הצליחו בנאים בריטיים לחפור 128 מטר מהתעלה עד שעלתה שנית אותה התנגדות צבאית.
תכנון
עם התחזקות המגמה של איחוד אירופה חזר ועלה הרעיון של חיבור בריטניה ליבשת. בשנת 1957 הוקמה קבוצת מחקר בנושא שפרסמה את ממצאיה לאחר שלוש שנים. הקבוצה הציעה את המתווה שבוצע לבסוף, של שתי מנהרות רכבת שביניהן מנהרת שרות קטנה יותר לצורכי תחזוקה וחירום. בשנת 1973 ניסו להתחיל את המיזם אולם הוא נעצר שנתיים מאוחר יותר לאחר חפירה של 250 מטרים בלבד.
בשנת 1984 פרסמו ממשלות בריטניה וצרפת מכרז לבניית המנהרה במימון פרטי. מתוך ארבע הצעות נבחרה ההצעה שדמתה ביותר לתוכנית משנת 1973. הזוכה במכרז, קונסורציום של חברות בניה בריטיות וצרפתיות בשם "Anglo-French Transmanche Link", הוכרז ב-20 בינואר 1986. באותה שנה נחתמה גם האמנה בין בריטניה וצרפת שהסדירה את פעולת המנהרה.
הנתיב שנבחר למנהרה הוא לא הקצר ביותר. המנהרה נחפרה בנתיב שלאורכו שכבת סלע גירי, שאינו חדיר למים (ולכן הסלע שעוטף את המנהרה מגן עליה מפני מי האוקיינוס האטלנטי). מסיבה זו התעלה גם עמוקה יותר מניסיונות החפירה הקודמים ועומקה הממוצע הוא כ-40 מטרים מתחת לקרקעית הים.
בנייה
חפירת המנהרות ארכה שבע שנים, בהן עבדו 15,000 פועלים שחפרו בו זמנית משני צדי התעלה. החפירה התבצעה באמצעות מכונות חפירה מיוחדות אשר במקביל למנגנון חפירה כללו גם מנגנונים לסילוק חומרי הכריה וליציקת שכבת בטון על קירות המנהרה, כדי להפוך אותה לתעלה ועל מנת למנוע ממנה לקרוס.
ב-1 בדצמבר 1990 נפגשו לראשונה מכונות החפירה מהצד הצרפתי והבריטי, 40 מטר מתחת לקרקעית תעלת למאנש. זה היה החיבור היבשתי הראשון בין בריטניה לאירופה מאז עידן הקרח האחרון לפני כ-13,000 שנים. חפירת התעלה הייתה כה מדויקת שכאשר נפגשו החופרים מן הצד הצרפתי עם החופרים מהצד הבריטי הייתה סטייה של שני סנטימטרים בלבד בין שני חלקי התעלה. אתר המפגש הפך להיות אחד מהאולמות שמאפשר מעבר בין שתי המנהרות. לאחר המפגש פורקה מכונת החפירה הצרפתית ואילו מכונת החפירה הבריטית הוסטה כך שנקברה בשולי המנהרה.
במהלך החפירה הוצאו מהצד הבריטי ארבעה מיליון מטר מעוקב של סלע. פסולת זו הוטמנה בחוף הבריטי כך שנוצר שטח חדש של 360 דונם שנכבש מהים.
פעילות
המנהרה נחנכה בטקס רשמי על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה ונשיא צרפת דאז פרנסואה מיטראן ב-6 במאי 1994 ובסוף שנה זו החלה לפעול באופן סדיר.
המומינים
המומינים (בשוודית: Mumin) הם הדמויות הראשיות בסדרת ספרים, וסדרת רצועות קומיקס מאת המאיירת והסופרת השוודית-פינית טוּבֶה ינסון, אשר פורסמו במקור בשפה השוודית בפינלנד על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". לאורך השנים, ובפרט עקב שידור סדרת האנימה, הספרים זכו להצלחה רבה ברחבי העולם ותורגמו ל-43 שפות.
המומינים הם משפחת טרולים לבנים עגלגלים, עם אפים גדולים, הדומים במראם להיפופוטמים מהלכים על שתיים. המשפחה חסרת הדאגות וההרפתקנית גרה בביתם אשר בעמק המומינים. העלילה מתמקדת בהרפתקאותיהם של משפחת מומין ותושבי עמק המומינים, בעמק ומחוצה לו, על אורחים מוזרים שבאים לבקר בעמק, ועל מקרים מוזרים שקורים למומין וחבריו. המסרים המרכזיים בסדרת הספרים הם אהבת הזולת, ענווה, אופטימיות ואהבת הטבע.
בסך הכל, התפרסמו לאורך השנים תשעה ספרים בסדרה, בהם חמישה ספרי תמונות. כמו כן, בין השנים 1954 עד 1975 התפרסמו גם רצועות קומיקס של המומינים - ינסון כתבה ואיירה בעצמה את כל רצועות הקומיקס עד שנת 1959 ולאחר מכן המשיך אחיה, לארס ינסון, במלאכה, תוך שימור הסגנון והאווירה.
לאורך השנים זכו ספרי המומינים לפופולריות רבה והיו בסיס לשורה ארוכה של סדרות טלוויזיה, סרטים ואפילו פארק נושא בעיר נאאנטאלי שבדרום מערבה של פינלנד ומוזיאון בעיר טמפרה שבדרום מערב פינלנד.
עולם המומינים
המשפחה העקרית בסדרה היא משפחת מומין המורכבת ממומינאבא, מומינאמא ובנם הסקרן מומינטרול. משפחת מומין חיה בעמק המומינים בבית גבוה, כחול ומעוגל אותו בנה במקור מומינאבא בעצמו. המשפחה בחרה לחיות בעמק בדיוני זה בסוף הספר הראשון בסדרה "משפחת המומינים והשיטפון הגדול". המשפחה חיה חיים שקטים ומאושרים, אף על פי כן, לעיתים רבות מומינטרול ואביו כמהים להרפתקאות ובעקבות כך הם יוצאים למסעות שונים ברחבי העולם. כשמגיע הסתיו, המומינים מתכוננים לשנת החורף. כשמגיע הרגע בו העמק מכוסה כולו בשמיכת שלג, המומינים נמצאים כבר בשינה עמוקה.
תושבי עמק המומינים כוללים, בין היתר, את סנורקה, בת זוגו של מומינטרול, אחיה של סנורקה סנורק, מדען וממציא, סניף הביישן, מאי הקטנה והשובבה, סנופקין הנווד, מר המיולין האספן וחובב הטבע וגברת פיליונק הנוקשה אשר נוהגים להתארח אצל המשפחה מעת לעת, אך רובם חיים בבתים אחרים בעמק המומינים.
עמק המומינים מתוחם ממערב בים וממזרח ברכס הרים הנקרא "ההרים הבודדים", אשר לעיתים רבות מוצגים כאזור מסוכן ומפחיד במקצת. מפלצת המכונה הגרוק, השוכנת בהרים הבודדים, מהווה איום מתמיד על תושבי העמק. יצורים מוזרים נוספים בסדרת הספרים הם השמנטפים, יצורים קטני ממדים אשר מחשמלים כל מי שנוגע בהם כאשר הם נטענים בחשמל מברקים, אף על פי שהם בדרך כלל אינם נחשבים מזיקים בעיני תושבי עמק המומינים.
לסיפורי המומינים ישנים מסרים אנושיים מאוד – על אף שכל הדמויות בסדרה אינן בני אנוש, חלק הגדול מהדמויות בעלות תכונות אנושיות בולטות ולעיתים רבות, שואפות למצוא משמעות לחייהם או מהרהרות על דרכי העולם.
מסרים אנטי מלחמתיים והומאניים
ינסון גדלה על רקע מלחמות ותמורות בעולם והושפעה רבות מהן. כשעבדה במגזין הסאטירי הפיני-שוודי "גארם" בשנות השלושים, נושא התוקפנות הגרמנית והשינויים במפה האירופאית העסיק אותה ושימש כחומר ליצירת עשרות או מאות קריקטורות פוליטיות.
טובה ינסון כתבה ואיירה בשנת 1945 את ספר המומינים הראשון, "המומינים והשיטפון הגדול", כתגובה לתחושות שמלחמת העולם השנייה עוררה בה. טובה ינסון ציינה בהמשך בראיונות שהמלחמה העיקה עליה, ושביקשה לכתוב דבר תמים ונאיבי. יש הטוענים שהחלה לכתוב את הספר כבר בשנת 1939, כדי להימלט, ולו לרגע, מהדכדוך של מלחמת ההמשך. את יצירתה, אם כן, מתבקש לראות בהקשר פוסט מלחמתי, המחפש תיקון חברתי.
טובה ינסון שייכת לזרם שאפיין את ספרות הילדים שאחרי מלחמת העולם השנייה, כמו סופרי ילדים אחרים ברחבי העולם כדוגמת ד"ר סוס או לאה גולדברג. דור זה של סופרי ילדים הושפע מאוד מהמלחמה, ובעיקר מהשימוש התעמולתי שנעשה בספרי ילדים בגרמניה הנאצית. כתיבתם מתאפיינת במעין "תגובת נגד" - הצנעת ערכים לאומיים, ושימת דגש על ערכים הומניסטיים ואינדיבידואליסטיים. רחלה זנדבק, עורכת ספרות הילדים והנוער בהוצאת "כתר", שפרסמה את הספר "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף" מספרת כי "ינסון רצתה לכתוב סיפור שיהיה מנוגד לחוויות הקשות של אירופה במלחמת העולם השנייה, סיפור אינטימי ואנושי, שמדבר על יחסי אנוש, קבלת האחר, חופש ואינדיבידואליזם. לכן, אלו ספרים מכוננים."
טובה ינסון בחרה ליצור קומיקס שכוכביו אינם נסיכות, אבירים ופיות, כמו בספרי ילדים קלאסיים, משום שחשבה שעולמם של ילדים אחרי מלחמת העולם השנייה מצריך נחמה מסוג אחר. כך נוצר עמק שאין בו דריסת רגל לרוע של בני אדם, ובו מתקיימים יצורים משונים זה לצד זה בשלווה.
בספרים מבוטאים גם תהיות והרהורים לגבי דרכו של העולם, והתייחסויות לגבי החיים המודרניים. סנופקין מעיר לגבי חופש: "אדם לעולם לא יהא חופשי לגמרי, אם יעריץ אדם אחר". מאי הקטנה מבטאת את אחזקת הרכוש: "רכוש משמעו דאגות ומעמסה שעל אדם לסחוב עמו."
בסדרת הספרים מרחב שליו נטול הפרעות חיצוניות בדרך כלל, בו מתקיים איזון פנימי עדין. הפרטים השונים - המומינים, הסנורקים, ההמיולינים, המומריקים וכו' – מרכיבים חברה אוטופית שמאכלסת את העמק: חברה רב-גונית וסובלנית, רוחשת יצרים ורגשות ואינה סטרילית כלל. הפרטים השונים משקפים את המנעד האנושי הרחב, אך אינם כוללים סממנים קיצוניים ומלאכותיים של הרואיזם או רשעות צרופה כמו שניתן למצוא בספרי ילדים רבים.
הדמויות והעמק הם נצחיים – אינם קשורים לזמן ולמקום. הדמויות אינן משויכות אתנית, ולכן נחסמת האפשרות להכללה על בסיס קבוצה מסוימת. זהו המסר האנטי-מלחמתי - יצורים שונים על כל חיצוניותם ופנימיותם יכולים לחיות יחד בעמק שוחר שלום. טובה ינסון ביצירתה מבטלת את הבדלי התרבות, השפה והגיל, ויוצרת שוויון וסבלנות כלפי השונה, תוך שימת דגש על אינדיבידואליזם וייחודו של הפרט. ערכים אלו באים בניגוד מוחלט לערכי הנאציזם המבקשים להבליט את ההבדלים בין בני האדם, למחוק את האינדיבידואליות שלהם ולראות אותם כמשויכים ללאום או קבוצה הקובעים את אישיותם וערכם.
בנוסף על אלה, ניחנים המומינים בתחושת חירות עזה ובהיעדר גבולות ומגבלות, בניגוד לתחושות שמביאה איתה מלחמה. המסרים הם מאוד ליברליים, אך אינם מטיפים או מחנכים.
הכמיהה לעמק שליו ושוחר שלום חוצה גבולות של גיל או תרבות והוא סימן הכר לאנושיות, ובשל כך המומינים זכו לפופולריות רבה ברחבי העולם בקרב ילדים ומבוגרים כאחד.
דמויות רבות בסדרה הן סטראוטיפיות. כך למשל, דמות האישה האם המסורתית ודמות האב הגבר. עם זאת, וגם בהיעדר מסר ליברלי של שחרור האשה והגבר, כולם מצליחים לחיות בהרמוניה, וזאת משום שכל הדמויות, במידה זו או אחרת, הן אנומליה.
ערכי המשפחה
קיים קשר חזק בין משפחתה של טובה ינסון לבין המומינים. משפחת ינסון הייתה משפחה בוהמית, קרובה לטבע וסובלנית כלפי השונה, בה עברה ינסון ילדות בטוחה ורצופת הרפתקאות. מורשת המשפחה אפיינה את כתיבתה של ינסון, בה גילתה הבנה לסגנון חיים בוהמיאני ולאינדיבידואליזם אנרכיסטי מתון.
מומינאבא ומומינאמא מזוהים לעיתים קרובות עם הוריה של ינסון – ויקטור ינסון וסיגנה האמרסטן ינסון. מומינטרול ומאי הקטנה הם דיוקנאות פסיכולוגיים של הסופרת.
לא מופיעה בספרים צורה אחת "נכונה" למשפחה או לחלוקת תפקידים בין המינים, אך אין ספק כי המשפחה מהווה ערך עליון. משפחת המומינים מדגימה את החום והאהבה שמשפחה יכולה להעניק, ואת החופש והאינדיבידואליות שלהם זוכים כל אחד מהפרטים בה תוך קיום יחסי גומלין ביניהם.
הספרים המקוריים בסדרת המומינים
לאורך השנים הספרים תורגמו משפת המקור (שוודית) לשפות רבות ופורסמו ברחבי העולם.
ספרי התמונות
כמו כן, לאורך השנים ינסון הפיקה גם חמישה ספרי תמונות של המומינים:
לאורך השנים הספרים תורגמו משפת המקור (שוודית) לשפות רבות ופורסמו ברחבי העולם.
רצועת הקומיקס
המומינים הופיעו גם כרצועות קומיקס, בעיתון הבריטי הפופולרי "The Evening News" בשנת 1954. טובה ינסון איירה וכתבה את כל רצועות הקומיקס עד שנת 1959 ולאחר מכן המשיך אחיה, לארס ינסון, במלאכה, תוך שימור הסגנון והאווירה. רצועת הקומיקס האחרונה בסדרה יצאה לאור בשנת 1975. הרצועות נוצרו במקור בשפה האנגלית אך תורגמו גם לשפות אחרות לאורך השנים.
החל מאוקטובר 2006, המוציא לאור הקנדי "Drawn and Quarterly" מוציא לשווקים סדרת ספרים אשר מאגדת את רצועות הקומיקס שהופיעו ב–"The Evening News".
לאור הצלחת סדרת האנימה, בשנת 1990 יצא לשווקים בסקנדינביה ספר קומיקס אשר יצא בסגנון של סדרת האנימה כפי שהיא הוצגה בטלוויזיה. טובה ינסון ולארס ינסון לא היו מעורבים ביצירת ספרי הקומיקס הללו, אולם בעקבות ההצלחה הגדולה של הסדרה, יצאו לשווקים שני ספרי קומיקס חדשים אשר התוכן והאיורים בהם הופקו תחת השגחתם של לארס ובתו, סופיה ינסון-זאמברה. כיום סופיה משגיחה על היצירה של הקומיקס באופן בלעדי.
שיווק
בשנת 1987 הוקם בפינלנד מוזיאון עמק המומינים אשר מציג את יצירות האמנות המקוריות והמודלים של המומינים אותם יצרה טובה ינסון.
הפופולריות הרבה לה זכתה הסדרה לאורך השנים ברחבי העולם, ובמיוחד ביפן, הובילה לצמיחתה של תעשייה משגשגת המוכרת מוצרים נלווים של סדרת ספרי המומינים. הדמויות הראשיות ודמויות המשנה של הסדרה מופיעים על גבי מוצרים רבים, החל מחולצות ועד כרזות.
ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה בפינלנד הובילה לכך דמויות הסדרה קישטו לאורך השנים מוצרים רבים הנמכרים בפינלנד, בהם סדרות בולים שונות המתפרסמות מדי מספר שנים. ההצלחה הבינלאומית של הסדרה שימשה גם כבסיס לקמפיין פרסומי של חברת התעופה הפינית פינאייר כאשר נמל התעופה הפיני הלסינקי-ונטה וכמו גם המטוסים של חברת פינאייר הטסים במסלול פינלנד-יפן עוטרו בעבר בציורים של דמויות הסדרה.
ההצלחה הרבה לה זכתה הסדרה הובילה לכך שבשנת 1993 נפתח בפינלנד פארק השעשועים פארק עולם המומינים (בפינית Muumimaailma) אשר הפך עם השנים לאחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר במערב פינלנד - במהלך שנת 2006 בלבד בהגיעו לפארק 281,402 מבקרים. הפארק פתוח מדי יום החל מאמצע יוני ועד לאמצע אוגוסט.
לאחר מותה של ינסון עברו הזכויות על הזיכיון למשפחתה של ינסון אשר אחראית כיום לשיווק מוצרי הסדרה. בשל רצונם להמשיך ולהחזיק בזכויות על הזיכיון משפחת ינסון סירבה באופן חוזר ונשנה למכור את הזכויות לזיכיון לחברת וולט דיסני.
בשנים האחרונות חברת איטאלה iittala וארבייה פינלנד Arabia Finland בבעלות משותפת מייצרות צלחות, קערות, כוסות וסכו"ם בעיטורם של דמויות המומינים.
המומינים בישראל
הספר הראשון בסדרת המומינים אשר תורגם לעברית היה הספר "משפחת החיות המוזרות” אשר תורגם על ידי אוריאל אופק והושק בישראל במהלך שנת 1965. לאורך השנים, מתרגמים שונים תחת מו"לים שונים הפיקו מהדורות עבריות לספרים נוספים בסדרת המומינים.
בזכות ההצלחה הרבה לה זכתה הגרסה העברית של סדרת האנימה "המומינים" בקרב ילדי ישראל במהלך שנות ה-90, סדרת ספרי המומינים זכתה להתעניינות מחודשת בקרב הציבור הישראלי וצברה מעריצים רבים בישראל. סדרת האנימה שודרה במקור בישראל בטלוויזיה החינוכית ב-25 בנובמבר 1992. מאז ועד היום הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בישראל בערוץ זה, והחל מתחילת העשור השני של המאה ה-21 משודרת בשידורים חוזרים גם בערוץ ג'וניור.
ב-2014 שודרה בחינוכית סדרה נוספת, באנימציית סטופ מושן, המבוססת על סיפורי המומינים, בשם "המומינים". עם זאת סדרה זו לא זכתה לאהדה רבה בקרב הציבור בישראל.
ב-2018 הוקם בחולון גן סיפור - המומינים (רחוב מפרץ שלמה פינת משה שרת) ובו ארבע דמויות של מומינים.
החל מינואר 2020, משודרת הסדרה ״עמק המומינים״, סדרה בת 26 פרקים (2 עונות של 13 פרקים), בערוץ הילדים ובערוץ ג'וניור, כאשר על בימוי הדיבוב אחראי אמוּן רועי גבע. הסדרה החדשה נאמנה למקור אך הפעם הדמויות מצוירות ומעוצבות בטכנולוגיה תלת־ממדית.
ספלי המומינים
ספלי המומינים הם סדרה של ספלי אספנות בדמויותיהם של המומינים, המיוצרים על ידי מותג הקרמיקה הפיני Arabia. הספלים מעוצבים על ידי טובה סלוטה, והתמונות מבוססות על שרטוטים מקוריים של הקריקטוריסטים טובה ולארס ינסון. תכולת הספל העצמו היא 0.3 ליטר.
כלי השולחן הראשון בדמויות המומינים הופק על ידי Arabia בשנות החמישים, וספלי המומין הנוכחיים הוצגו כבר בשנת 1990. שלושה עד חמישה ספלים חדשים שונים מוציאים לשוק מדי שנה, וכן פריטי מהדורה מוגבלת לעונות הקיץ וחג המולד. ספלי המומינים הם פריטי אספנות פופולריים, במיוחד במדינות הנורדיות. החשובים ביותר הם ספלי המהדורה המוגבלת המיוצרים לבית הקפה Fazer ולחנות הכלבו Stockmann. הספל המיוחד של Fazer משנת 2004 נמכר בדצמבר 2012 במכירה פומבית מקוונת עבור תמורת יותר מ-26,000 קרונה שוודית.
מוזיאון סומאיה
מוזיאון סומאיה (בספרדית: Museo Soumaya) הוא מוזיאון לאמנות במקסיקו. המוזיאון שוכן באזור נואבו פולנקו שבמקסיקו סיטי. המוזיאון מחזיק עבודות רבות של אמנים אירופיים מפורסמים, לרבות אוסף גדול של פסלים של אוגוסט רודן. במוזיאון יש אוסף של מעל 66,000 יצירות אמנות.
המוזיאון נוסד על ידי איש העסקים המקסיקני קרלוס סלים והוא נקרא על שם אשתו סומאיה דומיט שנפטרה ב-1999.
קורס הצוערים של משרד החוץ
קורס הצוערים של משרד החוץ הישראלי הוא קורס מקצועי להכשרת דיפלומטים ישראליים. אורכו של הקורס כחצי שנה והוא נפתח לפי צורכי המשרד (כל שנה עד שנתיים בממוצע).
רקע
לאחר קום המדינה והקמת משרד החוץ, נעשו ניסיונות שונים להכין תוכנית הכשרה מקצועית לדיפלומטים חדשים. קורס הצוערים הראשון במתכונתו הנוכחית נפתח בינואר 1969. הקורס שנפתח בספטמבר 2015 היה הראשון שבו רוב נשי (14 משתתפות מתוך 26 צוערים). החל בשנת 2008 קובע תקנון שירות החוץ, כי קליטת עובדים לשירות החוץ תתאפשר אך ורק באמצעות מכרז קורס צוערים.
המספר הממוצע של המועמדים לקבלה לכל קורס הוא כ-2,000 איש, העוברים תהליך בחינה וסינון קפדניים הנמשך כמה חודשים. בסוף התהליך נבחרים ממשתתפי הקורס, המונה בדרך כלל כ-20 חניכים (כאחוז אחד ממספר המועמדים) ונמשך כחצי שנה. הצוערים המסיימים את הקורס מוצבים חלקם במטה משרד החוץ לתקופה של עד כשנה, שבה הם מתמחים באגפי המשרד השונים, או באחת מכמאה נציגויות ישראל בעולם. פעמים רבות השליחות הראשונה שהצוערים נשלחים אליה היא במדינות קשות שירות. סך תקופת ההתמחות של בוגרי הקורס (המכונים "צוערים") נמשכת חמש שנים, ובסופה הם נקלטים לשירות החוץ של ישראל כדיפלומטים מן המניין.
תוכנית ומבנה הקורס
לקורס שני מסלולים - המסלול המדיני, בו מוכשרים הצוערים לתפקידים מדיניים כגון: הסברה, כלכלה, תרבות, תקשורת ועוד, והמסלול החוץ מנהלי, בו מוכשרים הצוערים לתפקיד ניהול נציגויות בחו"ל בהיבטי הכספים, משאבי אנוש, ניהול נכסים, תקציבים ועוד. בעבר, היו מחזורים משולבים שהכשירו את הצוערים הן במימד המדיני והן בזה החוץ מנהלי.
דרישות הקבלה לקורס
הדרישות המינימליות להגשת מועמדות לקורס הן אזרחות ישראלית, תואר ראשון ממוסד אקדמי המוכר על ידי המל"ג ושליטה בשפה האנגלית. המועמדים אשר עוברים את סף הקבלה הראשוני ימשיכו לשלבים נוספים הכוללים מבחנים שונים, סדרה של ראיונות, בחינת כישורים חברתיים ודינמיקה קבוצתית, תחקיר ביטחוני ואבחון פסיכולוגי. השלב הראשון של המבחנים דומה לבחינה פסיכוטכנית וכולל שאלות בהבנת הנקרא, מתמטיקה, אנגלית, חשיבה צורנית, לוגיקה, אנלוגיות וידע כללי. בנוסף מתבקש הנבחן לכתוב חיבור או לבצע עבודת תרגום בשפות בהן הוא בקיא. השלב השני כולל יום מרוכז ובו בחינת כישורים חברתיים, כישורי מנהיגות, יכולת הבעה בעל פה, עמידה מול קהל ודינמיקה קבוצתית. השלב השלישי מתפרס בדרך כלל על פני יומיים וכולל לינה. שלב זה נועד לבחון לעומק כישורים ייחודיים הנחוצים לעבודת הדיפלומט בנציגות בחו"ל. מועמד אשר צולח את שלושת השלבים מוזמן לתחקיר ביטחוני ולאבחון פסיכולוגי. מי שנמצא כשיר מבחינה ביטחונית ואישיותית מתקבל לקורס.
ביקורת
בדו"ח שפרסם מבקר המדינה בשנת 2015 על ניהול כוח האדם במשרד החוץ, נמתחה ביקורת חריפה על כך שבשנים 2010–2014 משרד החוץ לא קלט צוערים חדשים בהתאם לצרכיו או בהתאם למספר העובדים שפרשו באותה תקופה, והעדיף תחת זאת לאייש את תקני שירות החוץ בעובדי השירות המינהלי, אשר חלק ניכר מהם אינו כשיר לשרת בנציגויות. הדו"ח מצטט את מסמכי הנהלת המשרד מהם עולה, כי קיים מחסור בצוערים הנובע מפערים בהיקף גיוס הצוערים שהחלו בשנת 2000 עקב יישום החלטות ממשלה לקיצוץ כוח אדם בשירות המדינה.
נמרוד בר-עם
נמרוד בר-עם (נולד ב-23 בספטמבר 1970 ברמת חן שברמת גן) הוא פילוסוף ישראלי המכהן כפרופסור חבר לפילוסופיה של מדעי החברה בחוג לתקשורת יצירה וביקורת ב. תחומי עיסוקו העיקריים הם הפילוסופיה של הלוגיקה, המדע והתקשורת.
ביוגרפיה
נולד לארנה בר-עם, ציירת ופסלת ולמיכה בר-עם, צלם, במשפחה בת שלושה בנים. למד באוניברסיטת תל אביב וסיים בה את התואר הראשון בפילוסופיה ובבלשנות בהצטיינות (1993), את התואר השני בהצטיינות יתרה (1996) ואת התואר השלישי בהצטיינות יתרה (2000). עבודת הדוקטור שלו עוסקת בתולדות הלוגיקה הפורמלית והיא נכתבה בהנחייתו של הפרופסור יוסף אגסי. הוא כיהן כאקדמאי אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1999–2000) וכמילגאי דיבנר (2003–2004) במעון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שבקיימברידג' מסצ'וסטס.
בר-עם נשוי לד"ר גלי דרוקר בר-עם, חוקרת ספרות יידיש.
מחקריו
ספרו אקסטנסיונאליזם: המהפכה בהגיון יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת שפרינגר, ומתאר רגעי מפתח בתולדות הלוגיקה מראשיתה ועד לשלהי המאה התשע-עשרה. בר-עם טוען כי הלוגיקה המודרנית התפתחה כביקורת האיחוד המסורתי, האריסטוטלי והסכולסטי, בין לוגיקה לאפיסטמולוגיה, ומתוך משא ומתן על תנאי פרידה זו.
ספרו חיפוש אחר המבוא הפשוט לתקשורת יצא לאור בשנת 2016 בהוצאת שפרינגר ובשנת 2017 בהוצאת ספרי עליית הגג מבית ידיעות ספרים. הספר עוסק בקשיים המתודולוגיים והפדגוגיים שבפניהם ניצבים לימודי התקשורת בפרט ומדעי החברה בכלל, וכן בפתרונות להם, הן במסגרת המחקר והן במסגרת חדר הכיתה.
בר-עם ערך עם היסטוריון המדע סטפאנו גטאי את קובץ המאמרים פתיחות מעודדת בהוצאת שפרינגר 2017 לרגל יום הולדתו התשעים של יוסף אגסי, פרסם את ספר השירה נבל השומר בהוצאת קשב לשירה בשנת 2011, ותרגום מוער לספר מיתוס ומשמעות של קלוד לוי-שטראוס בהוצאת בבל 2010.
אלכסנדריט
Alexandrite
כריס ווקר-הבורן
כריסטופר "כריס" ג'יימס ווקר-הבורן (באנגלית: Christopher James "Chris" Walker-Hebborn; נולד ב-1 ביולי 1990) הוא שחיין בריטי, הוא אלוף אירופה (ברלין 2014) ואלוף חבר העמים (גלאזגו 2014) במשחה ל-100 מטר גב. הוא אלוף העולם ושיאן העולם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב, 2 שחיינים ו-2 שחייניות (קאזאן 2015).
סטלה מקרטני
סטלה נינה מקרטני (באנגלית: Stella Nina McCartney; נולדה ב-13 בספטמבר 1971) היא מעצבת אופנה בריטית-יהודייה. מקרטני נחשבת לאחת המעצבות המשפיעות ביותר על עולם האופנה כמעצבת אופנה בת קיימא.
ילדותה
סטלה נינה מקרטני נולדה בלונדון שבאנגליה. בתם השנייה של חבר להקת הביטלס, פול מקרטני, ופעילת זכויות בעלי החיים, לינדה מקרטני. למקרטני יש אח ואחות. משפחת אביה ממוצא בריטי, בעוד שמשפחת אמהּ ממוצא יהודי–אמריקאי. כילדה צעירה טיילה מקרטני ברחבי העולם יחד עם הוריה, משפחתה ויתר חברי להקת Wings. למרות הפרסום לו זכו רצו הוריה שילדיהם ינהלו אורח חיים רגיל. לכן סטלה למדה בבית ספר ציבורי מקומי במזרח סאסקס, שם הייתה קורבן לביריונות.
קריירה
בגיל 15 התמחתה אצל כריסטיאן לקרואה. בתחילת שנות ה-90 למדה ברייבנסבורן ועיצוב אופנה בסנטרל סיינט מרטינס. לצורך תצוגת קולקציית הסיום שלה ב-1995 נעזרה בקשרים אישיים: הקולקצייה דוגמנה ללא תמורה בידי חברותיה הדוגמניות נעמי קמפבל וקייט מוס וברקע הושמע שיר שנכתב בידי אביה במיוחד לאירוע. העיצובים נמכרו לבוטיק הלונדוני בראונס ולבתי הכלבו האמריקאיים ברגדורף, גודמן ונימן מרקוס. ב-1997 מונתה למעצבת הקריאטיבית של בית האופנה קלואה והחליפה בתפקיד את קרל לגרפלד. לגרפלד לא התרשם מהבחירה של בית האופנה וצוטט באמירה "אני חושב שהם היו צריכים לקחת שם גדול. הם לקחו – אבל במוזיקה, לא באופנה. בואו נקווה שהיא מוכשרת כמו אביה". עיצוביה זכו להצלחה.