cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טאיימניצה סטטואטקי
טָאיֶימניצה סטָטוּאֶטקי (בפולנית: Tajemnica Statuetki) הוא משחק וידאו הרפתקאות שפותח והוצא לאור על ידי Metropolis Software House ב-12 בפברואר 1993 עבור מחשבים מבוססי DOS. זהו משחק הרפתקאות הראשון שפותח בפולין. עלילתו נסובה סביב סוכן האינטרפול הדמיוני ג'ון פולק המנסה לפתור תעלומה הקשורה לגנבת חפצים עתיקים שונים ברחבי העולם.
בעוד שפירטיות השתוללה בפולין באותה עת, המשחק הצליח למכור בין ארבעה ל-6,000 עותקים עם שחרורו, והפך פופולרי מאוד במדינה. המשחק זכה לשבחים על מזימתו ועל היותו אבן דרך תרבותית אשר סייעה לקדם ולהעניק לגיטימציה לתעשיית משחקי הווידאו הפולנית, למרות ביקורת מועטה על מכניקת המשחק שלה ועל העיצוב האורקולי.
Gothic (סדרת משחקים)
גותיק (מאנגלית: Gothic) היא סדרת משחקי מחשב מסוגת משחקי תפקידים, שפותחה על ידי החברה Piranha bites והופצה על ידי חברת ההפצה הגרמנית JoWood.
רקע כללי
בשנת 2001 יצא לאור המשחק הראשון שזכה להצלחה רבה בקרב שחקני משחקי התפקידים. בשנת 2003 יצא המשחק השני ולאחר זמן קצר החברה הוציאה גם את התוסף למשחק השני. בשנת 2006 יצא לאור הכותר השלישי בסדרה.
המשחק שייך לסוגת משחקי התפקידים הממוחשבים, כאשר היחוד שלו הוא בשיטת צבירת הניסיון של הדמויות. במשחקים דומים, הדמות שאותה משחק השחקן מקבלת נקודות שמעידות על התפתחותה עם הבסת מפלצות או סיום משימות, ועל ידי צבירת נקודות אלו מתחזקת. בגותיק, הנקודות מכונות "נקודות למידה" ובעזרתן ניתן ללמוד מדמויות אחרות בעולם תכונות.
המשחק מופעל במנוע גרפי תלת־ממדי, שפותח על ידי החברה. עולם המשחק מזכיר את אירופה של ימי הביניים המלווה בקסמים, מפלצות ואפקטים בדיוניים.
דמות גרר
דמות גרר (לפעמים תמונת גרר או בבואת גרר) היא אשליה אופטית שמופיעה לאחר שמסתכלים הצידה לאחר מבט ממושך על תמונה. תופעה זו של מנגנון הראייה קשורה לתופעה המכונה עקביות הראייה (persistence of vision), בה משתמשים באנימציה ובקולנוע. היא מקושרת לתופעת ההימשכות של הזיכרון החושי ויכולה להימשך יותר מדקה.
הבסיס הביולוגי
דמויות גרר נוצרות כאשר מתמקדים במשך זמן בגירוי בעל עוצמה גבוהה. לדוגמה, דמות גרר חיובית מתרחשת כאשר ממשיכים לראות חוט להט של נורה חשמלית דולקת גם לאחר שמפסיקים להביט בו, באופן הזהה לגירוי המקורי (הוא נראה כזוהר בהיר שכאילו צף לפני העין). תופעה זו מתרחשת משום שלקולטנים לוקח זמן מסוים להגיע לתגובה מלאה וזמן נוסף לדעיכה של התגובה. באופן זה פעילותם יכולה לספק מידע על הגירוי גם במשך זמן קצר לאחר שהוא נעלם.
למצב בו הגירוי שממשיכים לראות הוא הפוך או מנוגד לגירוי המקורי קוראים דמות גרר שלילית. מצב זה נוצר כאשר מסתכלים בגירוי חד־ממדי בעל עוצמה רבה, בשל העובדה שקולטני הצבע בעין - המדוכים - יכולים "להתעייף" עקב גירוי-יתר ולאבד מרגישותם. בדרך כלל העין מתמודדת עם בעיה זו על ידי תזוזות קלות של גלגל העין שמסוננות על ידי המוח ועל כן אין מבחינים בהן. אולם, אם העצם אליו מביטים הוא גדול מספיק כך שהתנועות הקטנות אינן מספיקות כדי לשנות את הצבע מתחת לאזור אחד ברשתית, אותם קולטנים יתעייפו ויפסיקו להגיב.
אז, כאשר העין פונה להביט במקום אחר, הקולטנים העייפים משגרים למוח אותות חלשים והצבעים הללו כמעט ואינם נראים. אולם, הקולטנים האחרים מסביב שלא היו בשימוש עדיין "טריים" ושולחים אותות חזקים. האות המתקבל זהה לאות שהיה נראה לו היינו מביטים בצבע המשלים, וכך מפרש זאת המוח. למשל, תמונה בצבע ירוק-ליים (תרוג) תיצור דמות גרר בצבע סגול, כיוון שהצבע ירוק ליים אינו מפעיל את קולטני הצבע סגול.
קרחון בלק (אנטארקטיקה)
קרחון בלק (באנגלית: Black Glacier) הוא קרחון רחב המהווה יובל של קרחון לילי. קרחון בלק זורם לכיוון צפון ומזרח, ומהווה את הגבול הדרום מזרחי של הרי באוורס, בחוף פנל, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גובהו של הקרחון 1,270 מטרים מעל פני הים.
היסטוריה
הקרחון מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות סקרים ובאמצעות תצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1962.
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והוא נקרא על שם רוברט פ. בלק (Robert F. Black), גאולוג מאוניברסיטת ויסקונסין, אשר עמד בראש צוות המחקר האנטארקטי הגאולוגי שבוצע בקיץ 1960 מתחנת מקמרדו.
טריאדה
טריאדה היא מושג המתאר קבוצה של שלוש. בהקשרים שונים מושג זה לובש משמעויות שונות.
ראו גם
}}
המצור על ירושלים (1187)
המצור על ירושלים בשנת 1187 הוביל לכיבוש העיר על ידי צלאח א-דין ולהתפרקותה המוחלטת והמהירה של ממלכת ירושלים הצלבנית לאחר קרב קרני חיטין.
המצור, גולת הכותרת של מסע המלחמה והג'יהאד של צלאח א-דין, נמשך מ-20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ב-2 באוקטובר. המצור היה קצר יחסית אך אפקטיבי ואלים, כאשר שני הצדדים חשים כי הם נלחמים על עיקרי אמונתם ועל הסמלים המרכזיים בתרבותם. כניעת העיר והעברת השליטה בה מידי הצלבנים סימנה את סיומו של פרק ייחודי בתולדות ירושלים, סיום פרק מרכזי בתולדות ממלכת ירושלים הצלבנית, וכן את תחילתה של התיישבות מחודשת של קהילה יהודית בעיר.
כיבוש העיר החזיר את ירושלים לשלטון מוסלמי לאחר 88 שנים של שלטון נוצרי. אירועים אלו, ששיאם היה אובדן השליטה הנוצרית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, זיעזעו את אירופה, הביאו לכינונו של מסע הצלב השלישי, ועל פי האגדה אף גרמו למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי.
כיבוש צלבני של ירושלים
כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בתום מסע הצלב הראשון סימן את סופו של מסע הצלב ואת ייסודה של ממלכת ירושלים, הישות המדינית שהביאה לידי ביטוי גשמי-ארצי את האידאולוגיה והרעיונות הדתיים שהיו בבסיסם של מסעי הצלב.
כיבוש העיר, שהסתיים בטבח כולל של תושביה המוסלמיים והיהודים והביא חורבן על קהילה יהודית מפוארת, הביא את העיר לתקופת פריחה כבירה של ממלכה עצמאית. העיר הייתה מרכז שלטוני, מנהלתי ודתי. מקומות קדושים מוסלמיים הפכו לכנסיות, ומאמץ מיוחד הושקע בבנייה מחדש של אתרים נוצרים קדומים - בעיקר במבנה כנסיית הקבר. מאמץ הבנייה הצלבני מרשים במיוחד לאור משאבי המדינה הצלבנית שתמיד היו מועטים בכוח אדם ובכסף.
קרב קרני חיטין
קרב קרני חיטין התרחש ב-4 ביולי 1187 בהר קרני חיטין הסמוך לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת המלך גי דה ליזיניאן ובין המוסלמים האיובים בהנהגת צלאח א-דין. בקרב זה נחלה השושלת האיובית ניצחון מכריע מול הצלבנים.
התוצאות היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. מי שלא נהרג בקרב נשבה ו"הצלב האמיתי" אבד. בין השבויים רמי המעלה היו המלך גי דה ליזיניאן, רנו משאטיון, ז'ראר דה רידפור מפקד הטמפלרים ואחרים. מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק קומץ הצליחו להימלט וכ-150 נשבו. פחות מ-1,000 לוחמים, אבירים וחיילים פשוטים הצליחו להימלט ולא נפלו בקרב או בשבי. כל השאר קיפחו את חייהם. רנו משאטיון הוצא להורג על ידי צלאח א-דין עצמו, וגם האבירים הטמפלרים וההוספיטלרים שנכנעו נרצחו בפקודתו של צלאח א-דין. המלך וקומץ האצילים ששרדו את טבח השבויים הוגלו לדמשק. השבויים הבלתי מיוחסים נכבלו ונשלחו לשוקי העבדים בסוריה. הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים טרם קרב קרני חיטין פגע בה קשות, כיוון שלא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות; קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות, ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.
כיבוש ממלכת ירושלים
ביום 7 ביולי הופיעו גדודים מוסלמיים מול חומות עכו. בעיר נשארו לוחמים מועטים בלבד ועשירי העיר הצלבניים פתחו במשא ומתן על כניעה. ב-9 ביולי, לאחר שבעיר פרצו מהומות בין מתנגדי הסכם הכניעה לתומכיו, הופיע מול חומות עכו צלאח א-דין בעצמו והצלבנים חזרו וביקשו חוזה כניעה; צלאח א-דין קבע את הכללים שחזרו והוצעו לאחר מכן לכל הערים והמבצרים הצלבניים: כניעה ללא תנאי, שחרור שבויים מוסלמיים תמורת יציאה חופשית מהעיר של הנוצרים או לחלופין הזכות להישאר בעיר תחת שלטון מוסלמי. לנשארים ניתנה הזכות לשמור על רכושם. תנאי זה, שנוסח בקווים כלליים ונתן לצלבנים רווחה וביטחון בכניעה, כוון למעשה לנוצרים המקומיים, שנבדלו מהנוצרים הצלבנים ורגשות של מרמור ואי אמון הזינו את מערכת היחסים ביניהם במשך שמונים שנה של שלטון צלבני. הצעות אלו היו הבסיס לשמועות על נדיבותו הרבה של צלאח א-דין, שמועות שהלכו ותפחו לממדי מיתוס הן בקרב המוסלמים והן בקרב הנוצרים.
ה"חיזור" - או ליתר דיוק, הפעלת המדיניות של הפרד ומשול בין הצלבנים לנוצרים המקומיים - התגבשה לכלל נשק יעיל ביותר: ההצעה האיובית הציגה מודל של יישוב נוצרי בחסות האסלאם במעמד של בני חסות, ד'ימי (ערבית: ذمي), והבטחות אלו - שנוצרים מקומיים אכן ניצלו - הפכו אותם לחשודים כבוגדים בקרב הצלבנים והחלישו את כוח עמידתם של המבצרים והערים בהם שהו בני האוכלוסייה הנוצרית המעורבת. עמאד א-דין, ההיסטוריון המוסלמי שמתאר את כיבוש ארץ ישראל ב"ספר הברק של ארץ ישראל וסוריה" (בערבית: "כיתאב אל-ברק א-שאמי") מציין כי
לאחר כיבוש צפון החוף הארץ ישראלי ולאחר כישלון ההתקפה על צור, פנה צלאח א-דין דרומה וכבש את ערי החוף ארסוף, קיסריה, רמלה ולוד וכן ערים ומבצרים שבתוך הארץ השולטים על הדרך לירושלים, כמו מבצר לטרון ובית גוברין; וביום 23 באוגוסט הופיע מול חומות אשקלון הצלבנית, שבשלב זה הייתה מבודדת לחלוטין לאחר כיבוש עזה ומבצר דרום.
על מנת לערער את נכונות העיר להתגונן הביא צלאח א-דין את גי דה ליזיניאן מלך ירושלים - שהעיר הייתה חלק מנחלתו המלכותית - ואת מפקד מסדר הטמפלרים, בהצעה להחליפם תמורת העיר. בעיר לא היו כלל לוחמים אלא רק בורגנים, שעמדו בגבורה במשך שבועיים מול הארטילריה המוסלמית מבלי תקווה לכוח חילוץ או תגבורת. רק לאחר שנפרצו חומות העיר ניאותו תושבי אשקלון לחדש את המשא ומתן וקיבלו 40 יום לעזוב את העיר והבטחה (שלא קוימה) לשחרור המלך הצלבני השבוי. ביום 4 בספטמבר 1187, לאחר 35 שנים של שלטון צלבני, חזרה אשקלון לידי המוסלמים והדרך ממצרים אל ארץ ישראל נפתחה בפני גדודים מצרים רעננים שעתידים להחליף את הצבאות הסורים שסבלנותם נמתחה לאחר 3 חודשי לחימה רצופים.
לאחר כיבוש אשקלון מצוטט צלאח א-דין כמי שכתב:
ואכן, מאשקלון עלה הצבא המוסלמי אל ירושלים. בדרכם כבשו המוסלמים את מעט המבצרים הצלבניים שנותרו עומדים, וכך נתפסו מנזר נבי סמואל והכנסיות הנוצריות בהר הזיתים. ביום 17 בספטמבר הגיעו הגדודים המוסלמיים אל מול חומות ירושלים, וביום 20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין עצמו בראש עיקר הצבא המוסלמי וכיתר את ירושלים.
ביצורי ירושלים
ביצורי העיר ירושלים בתקופה הצלבנית לא השתנו מאז ביצורי העיר הביזנטית ועד ימינו בצורתם החיצונית והיקפם, למעט שינויים קטנים. החומה הטורקית של המאה ה-16 בנויה על החומה שמצאו הצלבנים בעת שצרו על העיר בעצמם. שני ההבדלים העיקריים מתמקדים באזור הר ציון שהוכלל בהגנת העיר, ובמצודת העיר - מגדל דוד.
הבדל נוסף היה חוזקו והיקפו של מערך הביצורים, את החומה, שהתנשאה לגובה של 18 מטר, הקיף בנקודות הרגישות חפיר יבש למניעת הפעלתם של מכונות מצור, שעומקו כ-20 מטר - משער האריות, סביב הפינה הצפונית-המזרחית של העיר ולאורך כל החומה הצפונית, שבמרכזה שער שכם. קו הגנה נוסף לאחר החפיר הייתה החומה הקדמית - שגובהה כשני שלישים של החומה העיקרית, ובינה ובין החומה היה שטח מת לכל המנסה לפרוץ אל תוך העיר.
מצודת העיר, מגדל דוד, בוצרה על ידי הצלבנים על יסודות מגדלי העוז מתקופת הורדוס ובראשם מגדל פצאל ומצודה מוסלמית שנבנתה על שרידיהם. על בסיס אלו נבנתה מצודה אדירה, שנדבכי חומתה הודבקו זה בזה במסמרי ברזל ועופרת מותכת. החומה הוקפה על ידי חפיר נפרד ושלטה על חלקה המערבי של החומה ועל שער יפו, שנתכנה שער דוד בפי הצלבנים.
הצלבנים
בימים כתיקונם מנתה אוכלוסיית העיר ירושלים הצלבנית כ-30,000 איש, ובחודשים שלאחר קרב קרני חיטין נאספו בין חומותיה כ 30,000 איש נוספים, פליטים מנקודות יישוב, מבצרים וערים צלבניות שנקבצו מכל האזור כשהם שמים מבטחם בביצורים החזקים של ירושלים הבירה ובקרבה למקומות הקדושים. בעיר שהו מספר גדול של בני עדות נוצריות מקומיות שנחשבו בעיני הצלבנים כגורם שיש לחשוד בכוונותיו ומעשיו. בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מצטט פרופסור יהושע פראוור מתוך מקור נוצרי קופטי המתאר קשר בין נוצרי אורתודוקסי לחצרו של צלאח א-דין; קשרים אלו הביאו את בני העדה להשתדל עבור האינטרסים של עדתם ולהעביר ידיעות מודיעיניות למוסלמים. על פי המקור הקופטי, נשלח נוצרי אורתודוקסי לירושלים על מנת להעביר את הנוצרים המקומיים לצידו של צלאח א-דין.
בעיר שהו בעת המצור 5000 שבויים מוסלמיים ששימשו כעובדי כפייה בעבודות תחזוקה וביצור. מהעיר נעדרו כוחות צבא שיכלו לאייש את הביצורים, שכן כל גדודי מלך ירושלים וחיל המצב של העיר הושמדו בקרב חיטין. בהיעדר שליט או אביר המוסמך לקחת פיקוד, הועבר שרביט השלטון לידי הפטריארך הלטיני היראקליוס.
אל העיר הגיע בדרך המקרה האביר בליאן מאיבלין - פליט מקרב קרני חיטין, שבא לירושלים דרך שכם בעקבות אשתו מריה קומננה ומשפחתו שהיו בין הפליטים שנקבצו בעיר. על פי מקורות מוסלמיים, כניסתו של בליאן לעיר נעשתה ברשותו של צלאח א-דין ובתנאי שבליאן ישהה בעיר יום אחד בלבד ולא יילחם נגד הסולטאן. משנכנס בליאן לעיר פנו אליו נציגי הציבור הצלבני וביקשו כי ייקח את הפיקוד ויגן על העיר, ולטענתו כי נדר נדר שלא מאפשר לו לחימה, שחרר אותו היראקליוס מנדרו בהכריזו:
המוסלמים
הפיקוד המוסלמי היה נתון בידיו של צלאח א-דין. צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו - ממצרים מדרום ומסוריה וצפון עיראק בצפון. המצרים תרמו את הפרשים הממלוכים המעולים ואילו האזורים הצפוניים תרמו את הפרשים הכבדים ופרשים קלים נוספים. מספר הלוחמים המוסלמים לא ידוע בוודאות.
הכנות צלבניות
בסקרו את כוח האדם הדל העומד לרשותו הוברר לבליאן דה איבלין חומרת מצבו. בעיר נמצאו שני אבירים נוספים, ובליאן הסמיך חמישים בני אצילים מעל גיל 16 מתושבי העיר לאבירים. בהמשך הסמיך גם מספר בורגנים לתואר אצולה, על מנת שיוכלו לפקד על הלוחמים לעת מצוא - אזרחי העיר - ולהוות גרעין עיקרי של כוח חיל המצב. על מנת לממן את פעולות ההגנה נפתחה קופת הכנסייה הירושלמית והוסרו ציפויי הכסף מעל גג מגדל כנסיית הקבר. מקורות אחרים שהיו זמינים לייצור מגנים כללו מענק שניתן למסדר ההוספיטלרים על ידי הנרי השני, מלך אנגליה. מחסני הנשק של העיר נפתחו וכלי נשק חולקו לכל מי שיכול היה לשאתו. בליאן נקט תחילה אסטרטגיה של הגנה פעילה, וסיורים רכובים של פרשים פטרלו באזור ירושלים; כך נוצרה ההתנגשות הראשונה בין הצבאות, כאשר כוחות חוד של המוסלמים הותקפו על ידי סיור צלבני באזור אל קובאב (כפר בן נון).
קרבות מול החומה המערבית
הצבא המוסלמי הגיע לירושלים ביום 20 בספטמבר והתרכז במערב העיר אל מול מצודת מגדל דוד. במקביל הוקפה העיר ביחידות צבא למניעת יציאת חיל המצב. נקודת מרכז הכובד של ההתקפה המוסלמית נבחרה על מנת להכריע את סוללת הביצורים העיקרית של העיר, שהייתה גם הקשה ביותר לפיצוח - כפי שנוכחו לדעת צבאות אחרים, כמו הצבא הצלבני שצר על העיר בשנת 1099. ההיסטוריון המוסלמי אל קאדי אל פאדיל מסביר:
במשך שבוע ימים השתוללו קרבות אל מול החומה המערבית של ירושלים, אך התוקפים המוסלמים לא הצליחו לממש את יתרונם הכמותי והתקשו להפעיל את מכונות המצור כנגד החפיר והחומה האיתנה.
ההיסטוריון המוסלמי עימאד א-דין מספר על מהלך הקרב:
קרבות מול החומה הצפונית
לאחר הכישלון ממערב, ביום 25 בספטמבר העבירו המוסלמים את מרכז הכובד של התקפותיהם מהצד המערבי של העיר אל הצד הצפוני, הידוע כצד החלש של ביצורי העיר. הצבא המוסלמי התרכז מול שער שכם של ימינו שהיה קרוי בפי הצלבנים שער סנט סטפאן, וכוחותיו נמתחו אל הפשפש של אלעזר הקדוש - באזור שער הפרחים של ימינו - ומשם עד הפינה המזרחית של החומה הצפונית, הידועה כבורג' א-לקלק (ערבית: برج اللقلق; עברית: מגדל החסידות). מעבר לנקודה זו יורד עמק יהושפט במתלול לכיוון דרום ולא מאפשר כל פעולת מצור. באזור זה עמדה - מחוץ לחומות העיר - כנסיית סנט סטפאן, שהצלבנים הרסו לבל תשמש מקום מאחז נוח למוסלמים. מאזור זה קיימו המוסלמים קשר עם תצפיות שהוצבו על הר הזיתים ודיווחו על כל תנועה ברחובות העיר. במקביל בנו המוסלמים ארבעים מכונות מצור מסוגים שונים ובעיקר מכונות לירי ארטילרי שכיסו באש רצופה את חומות העיר ומנעו מהמגינים אפשרות להשבת אש נגדית. תהלוכה שנערכה על החומות ובראשה שריד הצלב האמיתי שנותר ברשות הקהילה הנוצרית-סורית של העיר הופסקה מאיום מטר החצים המוסלמיים.
כבר בשלב ראשון של ההרעשה התקרבו התוקפים עד לחפיר; החפרים ירדו אל תוך החפיר, ובזמן קצר ערערו את יסודות החומה הקדמית. לאחר התמוטטות החומה הקדמית המשיכו החפרים את עבודתם בנקודה הסמוכה לשער הפרחים, ממנה פרצו הצלבנים לעיר בשנת 1099. כתוצאה מהכרייה התמוטט הצלב שסימן את מקום הפריצה; נפילתו הפיחה רוח רעה בקרב מגיני העיר עד כדי כך שבליאן דה איבלין לא הצליח למצוא אנשים שהסכימו לעמוד על החומות אף תמורת שכר. פרשים צלבניים עוד ניסו לצאת אל מחוץ לחומות דרך שער האריות, שנקרא בפי הצלבנים שער יהושפט, אך אף על פי שהתקפתם גרמה לאבדות מוסלמיות ניכרות היא לא הצליחה להפחית את לחצי המאמץ המוסלמי לערעור יסודות החומה.
על פי ההיסטוריון ארנול, צלאח א-דין ריכז להתקפה על החומה הצפונית 10,000 קשתים המתוארים כחמושים היטב "מכף רגל ועד ראש" שהמטירו חיצים על החומות ללא הפסקה כל זמן הקרבות; כוח עתודה של 10,000 פרשים חמושים בכידונים ובקשתות חנה בכוננות בין שער שכם לשער האריות, במטרה להדוף ניסיונות התקפיים של חיל המצב. גדודים נוספים הוצבו בסמוך למכונות המצור.
משא ומתן
על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס, וככל הנראה בלחץ האוכלוסייה האזרחית (שרוחה נפלה בלחץ הקרבות) ובהתייעצות עם מפקד העיר בליאן מאיבלין, הוחלט להיכנס למשא ומתן על תנאי הכניעה עם צלאח א-דין. הנוצרים ערכו מספר פגישות עם צלאח א-דין, שהביע אי נכונות להציע תנאי כניעה ורק חזר על הצהרתו כי בדעתו לכבוש את העיר בכוח החרב ולהרוג בתושביה - כפי שעלה בגורל תושבי ירושלים המוסלמיים לאחר המצור הצלבני.
בחוזה הכניעה סוכמו התנאים הבאים: העיר תיכנע לצלאח א-דין ותושביה יהיו שבויי מלחמה. תמורת תשלום שייקבע מראש יפדו שבויי המלחמה את עצמם, במחיר 10 ביזנטים לגבר, 5 ביזנטים לאישה ו-2 ביזנטים לילד (ביזנט היה המטבע הסחיר הנוצרי בממלכת ירושלים הצלבנית).
כניעת העיר
ביום 2 באוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין, והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו. עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם, אך העניים והפליטים שהגיעו אל העיר בחוסר כל לאחר שכבר ברחו מבתיהם לא היו מסוגלים לשלם את דמי הכופר. חלק הארי של הכספים הוצא מהעיר על ידי הפטריארך הלטיני, שלא מצא לנכון להקדיש את אוצרות הכנסייה לפדיון שבויים ובמקום זאת העביר אותם בלוויית פרשי המוסלמים לצור. חלק מעניי העיר שלא נמצא להם גואל מצאו מושיע בדמותו של צלאח א-דין, ששיחרר אלפים מהם ללא תמורה. בין המשוחררים ללא דמי פדיון הייתה המלכה סיבילה, אשתו של מלך ירושלים השבוי, שהורשתה לבקרו במקום מאסרו בשכם. 7,000 מעניי העיר נפדו באופן אישי על ידי מפקד העיר באליאן מאיבלין, שבשונה מעשירים אחרים בעיר, העביר חלק ניכר מהונו האישי לצלאח א-דין על מנת להבטיח את חירותם, ובתמורה זה אפשר להם לעזוב את העיר. על פי מקורות נוצריים, מפקדי הצבא המוסלמי צברו עושר רב מפליטים אומללים אלו על ידי כך ששחררו אותם מעבדות בתמורה לסכומי כסף נמוכים מאלו שסוכם עליהם - אותם שלשלו לכיסם.
כ-15,000 נוצרים חסרי כל שנותרו בעיר לאחר 40 ימי פינוי העיר יצאו מירושלים בשיירות שבויים לכיוון ערים מוסלמיות כגון דמשק וקהיר, שם בילו את שארית חייהם בעבדות.
הנוצרים המקומיים, השייכים לכנסיות המזרחיות, נשארו בעיר כבני חסות תמורת תשלום מס גולגולת (ערבית: ג'יזיה, جزْية) על דמי פדיון השבויים, ובתמורה קיבלו רשות לחיות בעיר. עימאד א-דין מספר כי
הנוצרים שהצליחו לחלץ את עצמם מירושלים יצאו את ארץ ישראל דרך הנמלים שבשליטת המצרים, כמו אשקלון ואפילו אלכסנדריה, שם הועלו על אוניות של הקומונות האיטלקיות בדרכם לאירופה. פליטים אחרים הגיעו דרך היבשה לערי החוף שנותרו בשליטת הצלבנים - צור, טריפולי (לבנון), אנטיוכיה, וחלקם הגיעו עד לנסיכות העצמאית של ארמניה. חלקם הגיעו למחוז חפצם חסרי כל, לאחר שנשדדו על ידי צלבנים אחרים כמו ריימונד, רוזן טריפולי.
המוסלמים בירושלים
המוסלמים בראשות צלאח א-דין החלו בהפיכת ירושלים לעיר מוסלמית על ידי מחיקת עברה הצלבני. צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו, מסגד אל-אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים, כיפת הסלע חזרה להיות מבנה מוסלמי, ציורי קיר על מוסדות נוצריים כוסו וטוהרו לאחר שהוצאו מהם הפסלים. מינבר צלאח א-דין, שהותקן במסגד בחלב, הועבר למסגד אל-אקצא, שם נשא הקאדי של דמשק את דרשת יום השישי, 9 באוקטובר. עימאד א-דין כתב ממקום שבתו בדמשק מאות מכתבים לכל הערים בעולם האיסלאמי כדי לספר על רגע הניצחון.
כנסיית סנטה אנה הפכה למדרסה (בית ספר מוסלמי), כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה:
בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח אל דין המבנה נשמר היטב והוא מהווה את אחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה צלבנית בירושלים.
הקהילה היהודית
כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 הביא סוף אלים וחורבן על קהילה יהודית פורחת ומשגשגת שאף לחמה על הגנת העיר שכם אחד עם תושביה המוסלמים של ירושלים. מאז הייתה העיר אסורה להתיישבות יהודים. עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב החוקי והחלה תקופת סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12. בחיבורו המפורסם של יהודה אלחריזי, "תחכמוני", מתואר מפגש שנערך בשנת 1216 של הכותב עם יהודי תושב ירושלים, המספר על תולדות הקהילה היהודית בירושלים שלאחר המצור האיובי:
בניתוח קטע היסטורי זה מציין פרופסור יהושע פראוור כי אין כל אישור היסטורי לצו מאת הסולטאן צלאח א-דין בנוגע ליהודים בירושלים, ומצביע על העובדה כי התאריך המצוין בפסקה מתייחס לשנה העברית שבין 14 בספטמבר 1189 ו-3 בספטמבר 1190; לפי מסקנתו, כיוון שעצם כיבוש העיר על ידי האיובים ביטל את כל הצווים והגזירות הצלבניים, ממילא יכלו שוב היהודים לדור בעיר גם ללא היתר מפורש מהשליטים החדשים.
שלוש שנים לאחר מכן, בלהט מסע הצלב השלישי, גזר צלאח א-דין גזירת הרס על אשקלון שהקיפה גם את הקהילה היהודית בעיר, וייתכן כי תושבי קהילה זו היוו את הבסיס לקהילה היהודית בירושלים. קהילה זו ניטלטלה על גלי ההרס והתקומה לסירוגין שעברה העיר בתקופה האיובית, ויהודיה אף היו קורבן לטבח הכללי בתושבי העיר שערכו הח'ווארזמים בשנת 1244.
בתקופה קשה זו, נאחזו היהודים בירושלים בניגוד לכל היגיון וחישובי תועלתיות; התיישבותם העיקשת הייתה מונעת מתוך דחף פנימי אדיר לחיות בירושלים בקרבה למקומות הקדושים ליהודים בארץ ישראל, ומתוך הצורך בקיום המצוות התלויות בארץ. התיישבויות נואשות ממין זה חזרו ונשנו פעמים רבות במהלך ההיסטוריה, גם בזמנים שהחיים בעיר היו מסוכנים ותנאי המחיה בלתי אפשריים. כך התקיימה בעיר קהילה יהודית פעילה שבה תושבים מקהילת המערביים (יהודי המגרב), מקהילת יהודי אשקלון, מהקהילה המצרית וכן מצרפת; אלחריזי תיעד בביקורו בירושלים את הקהילה, ואף במכתב משנת 1214 מסופר על העברת כספים מקהילת בילביס שבמצרים לקהילה הירושלמית לצורך תמיכה בנזקקים ולצורך בניית בתי כנסת.
לאחר המצור
כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין סיים תקופה בה שימשה העיר, לראשונה מאז חורבן בית שני, כעיר בירה וכמרכז רוחני ותרבותי של ישות מדינית. העיר נכנסה לתקופה האיובית שנמשכה עד עלייתם לשלטון של הממלוכים במצרים. לאחר פרק זמן קצר של פריחה והתרוממות רוח בעקבות כיבוש העיר, חוותה העיר גלים של הרס, תחילה של ביצורי העיר ולאחר מכן של רוב המבנים בה. הרס זה נבע ממדיניות איובית מכוונת של אדמה חרוכה במטרה למנוע מהצלבנים וממסעות צלב פוטנציאליים אחיזה בעיר ובארץ.
ממלכת ירושלים התקיימה עוד כמאה שנה, עד להיעלמותה מעל במת ההיסטוריה בשנת 1291 עם נפילת בירתה האחרונה, עכו. ירושלים חדלה מלהיות בירת הממלכה הצלבנית והייתה במשך רוב הזמן בידיים מוסלמיות, מבלי שייעשה מאמץ של ממש על ידי הצלבנים לכבוש אותה מחדש. יוצא מן הכלל היה מסע הצלב השישי שהעביר חלקים ניכרים של העיר לידיים נוצריות, אך גם זאת רק לתקופה קצרה שהסתיימה בחורבן הקהילות הנוצריות על ידי הצבא הח'ווארזמי.
לקריאה נוספת
Lee Hancock. Saladin and the Kingdom of Jerusalem: the Muslims recapture the Holy Land in AD 1187. The Rosen Publishing Group 2004 ISBN 0823942171, 9780823942176
באג לייף
בָּאג לַיְיף (באנגלית: A Bug's Life; בתרגום חופשי: חייו של חרק) הוא סרט פנטזיה-הרפתקאות קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של פיקסאר ודיסני מ-1998. הסרט בוים על ידי ג'ון לאסיטר; נכתב על ידי אנדרו סטנטון, דונלד מקרי ובוב שו; והופק על ידי דרלה ק' אנדרסון וקווין רהר. הסרט הוא סרט ההנפשה הממוחשבת השלישי בהיסטוריה וסרטם השני של פיקסאר ווולט דיסני. הסרט מבוסס בחלקו על משל איזופוס "הצרצר והנמלה".
הסרט מספר את סיפורו של פליק, נמלה אשר עובד במושבת נמלים שמחויבת לאסוף אוכל עבור החגבים, המאיימים על חיי המושבה. פליק שונא ללכת כהרגלי העדר ותמיד מנסה לפתור בעיות בדרך שונה ומיוחדת, מה שנתפס טפשי לאחרים. פליק מחליט לצאת למסע להשיג חרקים גדולים אשר יגנו על המושבה המפוחדת מפני החגבים הקרבים.
את פליק מדבב דייב פולי ולצידו מדבבים ג'וליה לואי-דרייפוס, קווין ספייסי, דניס לירי ועוד.
עלילה
אי הנמלים הוא מושבה של נמלים בראשות המלכה ובתה, הנסיכה אטה. בכל עונה הם נאלצים לתת אוכל לכנופיית חגבים בראשות הופר (קווין ספייסי). יום אחד, כשפליק (דייב פולי), אינדיבידואליסט וממציא, מפיל בטעות את ההנפקה לזרם עם ההמצאה האחרונה שלו, מכשיר לקטיף תבואה, הופר דורש מזון כפליים כפיצוי. כאשר פליק מציע ברצינות לבקש עזרה מחרקים חזקים אחרים, הנמלים האחרות רואות בכך הזדמנות להרחיקו ולשלוח אותו מעליהם.
ב"עיר החרקים", המהווה ערימה של זבל מתחת לקרוון, פליק שוגה בלהקה של חרקי קרקס (שפוטרו לאחרונה על ידי המנהל החמדן שלהם, פ.ט. פרעוש) בגלל החרקים הלוחמים שהוא מחפש. החרקים חושבים טועים שפליק סוכן כישרונות, ומקבלים את הצעתו לנסוע איתו חזרה לאי הנמלים. במהלך טקס קבלת פנים עם הגעתם, חרקי הקרקס ופליק מגלים את אי ההבנות ההדדיות שלהם. חרקי הקרקס מנסים לעזוב, אך מותקפים על ידי ציפור; תוך כדי בריחה הם מצילים את דוט, אחותה הצעירה של אטה, וזוכים לכבוד הנמלים בתהליך. לבקשת פליק הם ממשיכים את השימוש ב"לוחמים", כך שהלהקה תוכל להמשיך ליהנות מאירוח הנמלים. כששומעים שהופר מפחד מציפורים פליק יוצר ציפור מזויפת כדי להפחיד את החגבים. בינתיים, הופר מספר לחבורה שלו עד כמה הנמלים נהיות חזקות מהן ומדאיג שבסופו של דבר יתמרדו נגדן.
הנמלים מסיימות לבנות את הציפור המזויפת, אך במהלך חגיגה, פ. ט. פרעוש מגיע, מחפש את הלהקה שלו ומגלה שלא בכוונה את סודם. זועמים בגלל הונאתו של פליק, הנמלים מגלות אותו ומנסים נואשות לאסוף מזון להנפקה חדשה לחגבים. עם זאת, כאשר הופר חוזר לגלות את ההצעה הבינונית, הוא משתלט על האי ודורש את אספקת המזון החורפית של הנמלים, ומתכנן להתנקש בחיי המלכה לאחר מכן. דוט משכנעת את פליק ואת חרקי הקרקס לחזור לאי הנמלים.
ביקורת חברתית
הסרט מציג את נושא הריבונות. כאשר הנמלים מיוצגים כעם נכבש ומדוכא על ידי החגבים, עליהם לשלם מיסים קשים ואף מועבדים בפרך דברים אשר גורמים לעיתים לפגיעה בהישרדותם של הנמלים. הנמלים עובדות יחדיו כדי להילחם בעם המדכא אותם ולהשיג את ריבונותם ועצמאותם כ"עם".
הדימוי של "נמלים" מתאר את האנשים הקטנים בעם ואף הדרך שבה חלק מהשליטים רואים את העם. אך הנמלים הקטנות יכולות להתאגד יחדיו והשיג את חירותם ועצמאותם כקבוצה אחת גדולה ומאוחדת.
הסרט מראה שמעמד הוא דבר יחסי, אשר לו פרספקטיבות שונות. מעמד הנמלים נמוך משל החגבים אך מעמד החגבים נמוך משל הציפורים.
הסרט מציג קבוצת עובדי קרקס, שהם סוגים שונים של חרקים, בעלי הבדלי חיצוניות, גישה, הרגלים, מנהגים ולעיתים שפה. אשר עובדים יחדיו למען מטרה אחת - ליצור אומנות ולבדר אנשים. הסרט מנסה לומר כי לאומנות יש את הכוח לשים את מעמדות, הבדלים ומלחמות בצד, ולהתרכז ביצירת דברים יחדיו.
פיתוח
במהלך קיץ 1994 החלו פיקסאר בחיפוש אחר רעיונות לסרטים נוספים לאחר צאת "צעצוע של סיפור". הרעיון המקורי לסרט הגיע במהלך ארוחת צהריים משותפת של ג'ון לאסיטר, אנדרו סטנטון, ג'ו ראנף ופיט דוקטר. לאסיטר וחבריו נמשכו לרעיון של חרקים כדמויות ראשיות, חרקים כמו צעצועים היו פשוטים באותה תקופה לעיבוד להנפשה ממוחשבת, סטנטון וראנף תהו אם יוכלו לכתוב סרט שגיבוריו הם חרקים והוא יבוסס בחלקו על "הצרצר והנמלה". סטנטון וראנף החלו לדון בעניין הסרט והחלו לחשוב על רעיונות, לאסיטר אהב את הרעיון והוא הציע מספר רעיונות. הרעיון התבשל עד 1995 כשהחלו לעבוד על הסרט ברצינות.
במהלך ההקרנה המוקדמת של "צעצוע של סיפור" ביוני 1995 הובא רעיון הסרט למנכ"ל דיסני דאז מייקל אייזנר שאישר את הדבר והעביר אותו בתחילת יולי לדירקטוריון דיסני. ב-7 ביולי 1995 אישרו דיסני את הפקת הסרט.
כתיבה
במשל "הנמלה והחגב" שעליו מבוסס הסרט החגב מבזבז את חודשי הקיץ והאביב בשירה בעוד הנמלה אוספת במהלך האביב והקיץ אוכל לחורף, כאשר מגיע החורף החגב מתחנן לאוכל מן הנמלה אך היא צוחקת עליו ומגרשת אותו; אנדרו סטנטון וג'ו ראנף החליטו כי החגב פשוט יכול לגנוב את האוכל. לאחר שסטנטון סיים את טיוטת התסריט הוא התחיל להטיל ספק באחד מוטיבי העלילה המרכזיים - כשחרקי הקרקס הגיעו למושבה לרמות את נמלים ונשארו לבסוף להילחם בהם; הוא הרגיש שחרקי הקרקס היו דמויות דוחות ושקרניות ושזה לא מציאותי אם הם יישארו להילחם וישנו את אישיותם, גם הסיבה שבגללה החרקים נשארו לא הייתה מציאותית בשביל סטנטון. סטנטון לא היו מרוצה מהתסריט כלל והוא החליט שהוא צריך שינוי גדול ובמיוחד בגישה. סטנטון החל לעבוד עם ראנף ודונלד מקרי עם שינויים בתסריט וליטש מעט את התסריט יחד עם לאסיטר.
מוזיקה
הפסקול הופץ ב-27 באוקטובר 1998 על ידי חברת התקליטים Walt Disney Records. שיר הנושא של הפסקול, "The Time of Your Life" ("זמן החיים שלך"), נכתב, הולחן ובוצע על ידי רנדי ניומן.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר. באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 92% המבוסס על 81 חוות דעת, קונצנזוס האתר החליט כי הסרט מבדר ומלהיב. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 77 המבוסס על 23 ביקורות. טוד מקארתי ממגזין וראייטי שיבח את הסרט. ב-ReelViews קיבל הסרט שלושה וחצי כוכבים ושובח. רוג'ר איברט נתן לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה ושיבח אותו. בעיתון לוס אנג'לס טיימס קיבל הסרט ארבעה כוכבים מתוך חמישה. בעיתון סן פרנסיסקו כרוניקל קיבל הסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה והוא שובח רבות. במגזין Time שובח הסרט ונכתב כי "עלילה בוגרת ויפה; דמויות מצוינות ומסודרות; בדיחות גדושות; רגש". במגזין Entertainment Weekly שובח הסרט ונכתב עליו כי "באג לייף יכול להיות הסרט המדהים ביותר שראיתי (מבקר הקולנוע)". ב-CNN נאמר על הסרט כי "באג לייף הוא סרט מושלם לחגים. הוא מכיל מסר אופטימי גדול... משעשע עבור מבוגרים וילדים". בעיתון שיקגו טריביון קיבל הסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה. בשונה מן השאר קיבל הסרט ביקורת שלילית בעיתון הוושינגטון פוסט.
הכנסות
הסרט גרף בארצות הברית $162,798,565 ו-$200,600,000 מחוץ לארצות הברית, ברחבי העולם כולו גרף הסרט $363,398,565. בסוף השבוע הראשון שלו גרף הסרט $33,258,052 ודורג ראשון בקופות, הסרט שמר על דירוגו ראשון בקופות במשך שבועיים.
שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
שביתת הכורים הגדולה בבריטניה (1984–1985) הייתה שביתה של עובדי מכרות הפחם בבריטניה אשר נמשכה כמעט שנה שלמה. השביתה נחשבת כאירוע מכונן בתולדות יחסי העבודה בבריטניה והייתה לה השפעה חברתית נרחבת באזורים בהם הייתה תעשיית מכרות מפותחת. יש הרואים בשביתה את האירוע החשוב ביותר ביחסי העבודה בבריטניה מאז השביתה הכללית של 1926. חלק גדול מהציבור הבריטי אף ראה את השביתה כמאבק מכריע בין שני כוחות פוליטיים וחברתיים מרכזיים בבריטניה. מצד אחד ממשלתה השמרנית של מרגרט תאצ'ר אשר דגלה באופן מוצהר בכלכלת שוק ומצד שני, מעמד הפועלים, מונהג על ידי האיגודים המקצועיים, שניסה לשמר את ההישגים אשר השיג במשך כמה עשרות שנים. השביתה הסתימה בכניעת הכורים ושובם לעבודה ללא שום הישג וסימנה בכך ירידה חדה במעמדם של האיגודים המקצועיים בבריטניה והמשך הרפורמות המבניות של ממשלת תאצ'ר.
הרקע לשביתה
במשך שנות השבעים הגיע מעמד האיגודים המקצועיים בבריטניה לשיא חדש של כוח. שביתות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי היו תופעות יומיומיות. בין השובתים היו איגודי המובילים, הכורים, עובדי הדואר, עובדי תעשיית הפלדה, עובדי המספנות, קברנים וכו'. חברת הרכב "ליילנד" הושבתה פעמים רבות, דבר אשר תרם (אם כי כגורם משני) לפשיטת הרגל של התאגיד. ראשי האיגודים זכו לחיזורים מצד ראשי מפלגת הלייבור והשפילו את הממשלות שבראשות השמרנים. בבחירות של 1974 נוצח ראש הממשלה המכהן, אדוארד הית מהשמרנים, לאחר שהוכיח אזלת יד במאבקו מול האיגודים, במיוחד מול שביתת הכורים ב־1974. מפלגת הלייבור עלתה לשלטון עם ראש הממשלה הוותיק הרולד וילסון, אשר הוחלף מאוחר יותר על ידי ג'יימס קלהאן. מצבה הכלכלי של בריטניה תחת שלטון הלייבור התאפיין במיתון משולב באינפלציה גבוהה וברמת אבטלה גבוהה. בחורף של תחילת 1979 נקלעה בריטניה, בראשות הלייבור, ל"חורף העגום" (Winter of discontent) אשר בו הגיעו שביתות המגזר הציבורי לשיאים חדשים, כולל תקופה ארוכה בה לא נאסף זבל מהרחובות ובליברפול אף הושבתו במשך זמן רב שירותי הקבורה. על רקע מצב זה זכתה המפלגה השמרנית, בראשותה של מרגרט תאצ'ר, בבחירות שנערכו בחודש מאי 1979.
מראשית כהונתה של תאצ'ר ועד תחילת שנות השמונים נמשך המיתון אשר פגע במיוחד במגזר היצרני, מעוז כוחם של האיגודים. האבטלה החריפה החלישה את כוחם של האיגודים הן מבחינת מספר חברי האיגודים והן מבחינת יכולת המיקוח שלהם והתמיכה הציבורית. עם זאת, האיגודים לא יכלו לשבת בחיבוק ידיים כאשר התבצעו פיטורים נוספים. בנוסף פעלה תאצ'ר בצורה מתוכננת להגבלת יכולת השביתה של האיגודים. היא מינתה איש איגוד לשעבר, נורמן טביט, כשר התעסוקה וביחד הם פעלו להסיר את ההגנות המשפטיות מהאיגודים. נאסרה פעולתם של ה־"Flying Pickets", אותו כח פעולה של משמרות שובתים אשר הופיעו והפגינו במקומות בהם המפעלים לא שבתו. הוצאה מחוץ לחוק הדרישה מעובדים חדשים להצטרף לאיגוד כתנאי לקבלתם לעבודה ונאסר על האיגודים לצאת לשביתה ארצית ללא הצבעה במשאל של כלל העובדים. ניצחונה של ת'אצ'ר ביוני 1983 בבחירות הכלליות חיזק את כוחה הפוליטי.
ה־NUM, האיגוד הלאומי של עובדי המכרות בבריטניה (National Union of Mineworkers), נחשב במשך שנים רבות כאחד מהאיגודים המקצועים החזקים ביותר בבריטניה וכמוביל של סכסוכי עבודה רבים במהלך המאה העשרים. האיגוד ניהל שתי שביתות, ב־1974 וב־1977, שנחשבו כהצלחה מבחינת הכורים. איגוד הכורים הונהג על ידי ארתור סקארגיל, שהגיע לראשות האיגוד ב־1981 לאחר שהיה ראש איגוד הכורים ביורקשייר והיה ממנהיגי שביתת 1974. סקארגיל וסגנו מיק מגהיי, אשר היו קומוניסטים, סומנו על ידי תאצ'ר האנטי־קומוניסטית כיעד למאבק אשר יוכיח לציבור מי שולט על מדיניות הפנים בבריטניה.
ב־1984 הודיעה ה־NCB, מועצת הפחם הלאומית (National Coal Board), הגוף הציבורי המפקח על כריית הפחם, כי ההסכם שנחתם לאחר שביתת כורים של 1974 הוא ישן ואינו תקף וכי בכוונתה לסגור 20 מכרות פחם מפני שאינם כלכליים. כתוצאה מסגירת מכרות אלו היו אמורים 20,000 עובדים להיות מפוטרים וקהילות רבות בצפון אנגליה ובווילס היו אמורות לאבד את מקור הפרנסה הראשי שלהן. הממשלה דאגה מבעוד מועד לאגור מלאי פחם שהספיק למספר חודשים. קיום מלאי זה היה ידוע רק לגורמים בכירים בממשלה. עוד לפני כן החלה מגמה מוכוונת על ידי הממשל להעברת תחנות כוח משימוש בפחם לשימוש בדלקים אחרים. הממשל גם פנה לחברות תובלה שבהן לא היו איגודים, ושכר את שירותיהן מראש כדי להבטיח שאספקת הדלק והפחם לא תופסק לתחנות הכוח במקרה של שביתה כללית.
השביתה
מתוך החשש לאיבוד מקום עבודתם, פתחו העובדים במספר מכרות שעמדו בפני סגירה, בשביתות מקומיות. באזור המכרות שביורקשייר פרצה שביתה בקומפלקס של מנוורס, לאחר שהעובדים עזבו את העבודה בטענה כי לא התייעצו עימם לפני קבלת החלטת הסגירה. ב-5 במרץ 1984 הצטרפו 6,000 כורים נוספים, ממכרות באזורים דרום ומערב יורקשייר, לשביתה. למחרת התייצבו כורים שובתים מיורקשייר בפתח מכרה באזור נוטינגהאמשייר, מכרה שלא עמד להיסגר. ב-12 במרץ הכריז ארתור סקארגיל, נשיא האיגוד הלאומי של עובדי המכרות (NUM) על הפיכת השביתות במכרות השונים לשביתה ארצית וקרא לכל העובדים במכרות בכל רחבי המדינה להצטרף לשביתה.
סקארגיל לא העמיד את ההחלטה לשביתה הארצית למשאל בקלפי, אולי על רקע חוסר ודאות לגבי רמת התמיכה בקרב חברי האיגוד. משאלי דעת קהל שנערכו באותה עת מצאו כי 60% מהכורים התכוונו להמשיך בעבודה כרגיל. יש אף הטוענים, כי סקארגיל לא יכול היה לגשת למשאל, גם אם רצה, כיוון שהחלטה כזו הייתה מתפרשת כבגידה בכורי יורקשייר שכבר שבתו באותה עת ואשר היוו את מרכז כוחו הפוליטי באיגוד. לאיגוד הכורים הייתה מסורת של החלטה על פי הצבעה בהרמת יד באספה פתוחה של חברי האיגוד וסקארגיל טען כי לממשלה אין זכות להתערב בעניינים הפנימיים של האיגוד ולכפות עליו את דרך קבלת ההחלטות. הוא גם טען כי לא ייתכן כי מכל ההתאגדויות הקיימות, רק על האיגודים המקצועיים מוטלת חובת הצבעה בקלפי על מנת לקבל החלטה. ממשלת תאצ'ר ניצלה את החוקים החדשים, אשר קבעו כי החלטות על שביתות ארציות של איגודים מקצועיים צריכות להתקבל במשאל חשאי ואת פסיקת בית המשפט על השביתה כ"בלתי חוקית", כדי להעמיד מול השובתים כוחות משטרה גדולים. בית המשפט העליון אף קבע ב-24 באוקטובר 1984, כי קרנות ארגון הכורים יוקפאו ולא יוכלו לשמש לתמיכה כספית בשובתים. כמו כן, נמנעו מהשובתים, בגלל אי חוקיות השביתה, שכר עבודה ותגמולים אחרים מן המדינה.
הממשלה הקצתה ושנעה כוחות משטרה גדולים לטיפול ולעמידה מול השובתים בטענה כי בפעולותיהם מעורבים איומים ולעיתים אף שימוש באלימות כנגד אותם כורים שכן חפצו להמשיך בעבודה. במשך תקופת השביתה נעצרו 11,291 שובתים וכנגד 8,392 איש הוגשו כתבי אישום על סעיפים כגון הפרת הסדר הציבורי וחסימת כבישים.
ישנן טענות, אשר לא הוכחו, כי בשורות המשטרה השתתפו חיילי הצבא הבריטי כשהם לבושים במדי שוטרים. בכל מקרה, התנהגותה הקשוחה של המשטרה במשך השביתה הביאה לכך שישנן קהילות בהן קיימת עד היום סלידה חזקה מהמשטרה. ביקורת נוספת אשר נמתחה על המשטרה הייתה על כך שהשתמשה ביחידות המרוחקות ממקום האירועים וזאת, משום שסברה כי היחידות המקומיות יתקשו שלא לחוש סולידריות עם השובתים, ועל כן יתקשו בהפעלת כח. היו אף מקרים בהם השתמשה המשטרה במטוסים פרטיים על מנת לשנע שוטרים כדי לעמוד מול שובתים. מבקרי המשטרה טענו כי מדובר בבזבוז כספי ציבור.
בתחילה נשמרה השביתה בצורה חזקה באזורי מכרות מובהקים כגון יורקשייר, קנט וצפון ויילס. באזורים בהם היה ריכוז המכרות קטן יותר נשמרה השביתה בצורה פחותה. באזור נוטינגהאמשייר, שבו היו מכרות פחם רבים (רובם מצוידים בציוד מודרני), רוב הכורים המשיכו בעבודתם ואיגוד הכורים האזורי התנגד לפתיחה בשביתה הארצית ללא הצבעה במשאל. הרפורמה שנערכה בענף המכרות ב-1977 העלתה את שכר הכורים בנוטינגהאמשייר ושכרם היה גבוה באופן משמעותי משכר חבריהם באזורים האחרים של הממלכה, ורובם סירבו לוותר על שכרם היומי לטובת השביתה. כורי נוטינגהאמשייר גונו והואשמו על ידי כורי ה-NUM כמפרי שביתה ולאחר סיום השביתה פרש הסניף האזורי, אשר נתמך במשך השביתה בצורה בולטת על ידי ממשל תאצ'ר, מה-NUM וייסד את ה-UDM, איגוד הכורים הדמוקרטי (Union of Democratic Mineworkers). מאז סיום השביתה, שני האיגודים הללו היו מעורבים במספר אי-סדרים כספיים אשר אף הגיעו לבתי המשפט.
אחת מההתנגשויות אשר זכו לפרסום רב, התרחשה ב-18 ביוני 1984 באורגריב שבדרום יורקשייר. להתנגשות זו, אשר זכתה לכינוי "הקרב של אורגריב", בוצע שחזור היסטורי בשנת 2001, שחזור אשר נערך והוסרט על ידי ג'רמי דלר ומייק פיגיס והוקרן בטלוויזיה הבריטית. בהתנגשות השתתפו מעל 5,000 שובתים ובין 4,000–8,000 שוטרים (תלוי במקור המידע). בשידורי החדשות ב-1984 התקבל הרושם כי השובתים הם אלו אשר יזמו את ההתלקחות כאשר התקיפו שוטרים, אולם מאוחר יותר הסתבר כי השידורים נערכו וכי שני הצדדים היו אחראים במידה כלשהי להתלקחות. מלבד השימוש הרגיל באלות, המשטרה השתמשה באירוע בפרשים וביחידה ייעודית חדשה שנועדה לטפל במהומות ואשר הפתיעה את השובתים בטקטיקה ההתקפית שלה אשר נגדה את ההתנהגות המסורתית של המשטרה בעימותים עם מפגינים. השובתים ידו אבנים וגרוטאות. בעימות נעצרו 93 שובתים ונפצעו 72 שוטרים ו-51 שובתים (סוברים שיותר שובתים נפצעו אך סירבו להתפנות לבתי חולים מחשש למעצר על ידי המשטרה), חלקם פציעות קשות. עם הפצועים נמנה גם ארתור סקארגיל - מנהיג השובתים.
קוסם
קוסם הוא אדם העוסק בקסמים ומבצע כביכול מעשים מופלאים ועל-טבעיים באמצעות אלמנטים משלים הנסתרים מעיני הקהל. בתרבויות מסוימות, הקוסמים משחקים תפקידי מפתח ומוכרים בשם "שמאנים" (תפקיד זה מכיל גם אלמנטים דתיים). בתרבויות המערב, הקוסמים הם לרוב בדרנים, המבצעים קסמים - תעלולים המבוססים על זריזות ידיים ו"פטנטים" למיניהם - להנאת הקהל. קוסמים מסוג זה נקראים באנגלית Magician. לעיתים, הכינוי קוסמים משמש גם למי שביכולתו לבצע מעשים על-טבעיים, כמו מכשף. קוסמים מסוג זה נקראים באנגלית Wizard או Sourcerer.
שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
השביתה
במשך השביתה איבדו חלק מהמכרות את לקוחותיהם. הבעיה נבעה בחלקה מהמיתון אשר שרר בתחילת שנות השמונים בבריטניה, אולם, חלק משמעותי מהמשבר בענף הפחם ניתן לייחס לתמורות בשוק האנרגיה שבו חלה תזוזה לעבר שימוש בדלק ובגז. ממשלת תאצ'ר טענה כי ניתן לייבא פחם מקולומביה במחיר הנמוך מעלות כרייתו בבריטניה. באותה עת פעלה הממשלה על פי "תוכנית רידלי" אשר כוונתה הייתה לצמצם את הסתמכותה של בריטניה על הפחם כמשאב האנרגיה העיקרי. שביתת הכורים איפשרה לממשל להאיץ סגירת מכרות רבים על בסיס איבוד נתח השוק של המכרות ששבתו.
קוסם
קוסמים בתרבות
מושג הקסם והעוסקים בו נפוץ ביצירות תרבות רבות מכל הזמנים. בין הקוסמים הבדיוניים הידועים ביותר ניתן למנות את הדרואיד מרלין, מגיבורי אגדות המלך ארתור, וכן יצירה פופולרית מודרנית יותר - הארי פוטר, גיבור ספריה של הסופרת הבריטית ג'יי קיי רולינג. עם זאת, הקוסמים לא היו תמיד גיבורי ספרים, ואף ביצירות הללו היו עושי קסמים אשר שימשו כאנטי-גיבורים ואף כנבלים (מורגן לה פיי ולורד וולדמורט, בהתאמה). ביצירות אחרות הקוסמים הם כלי להעברת ביקורת או סאטירה על החברה, כך ב"הקוסם מארץ עוץ" או באופן כללי יותר ב"עולם הדיסק".
שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
השביתה
מפקדת ה-MI5 בשנים 1992–1996, סטלה רימינגטון, הודתה בספר זיכרונותיה ב-2001 כי ה-MI5 נהג לצותת למנהיגי האיגוד, אולם הכחישה כי היו לגופי הביטחון הבריטיים סוכנים בקרב ראשי האיגוד ואף ציינה כי רוג'ר וינדזור, המנהל הראשי של ה-NUM, לא היה סוכן של ה-MI5, כפי שגם קבע בית המשפט הבריטי עת פסק לזכותו בתביעת דיבה כנגד העיתון "Sunday Express". למרות זאת, קיימות גם עדויות המאשרות קיום "חפרפרת" שהייתה מראשי איגוד הכורים.
קוסם
קוסמים בתרבות
הקוסם המיתולוגי היה גם לדמות פנטסטית כמעט קבועה במשחקי תפקידים שונים, כגון "מבוכים ודרקונים" או "מרוצללים". לימים היא הפכה לייצוג במשחקי מחשב שונים אשר עסקו בנושאים פנטסטיים או שהתבססו על משחקי תפקידים בדרך זו או אחרת, כגון דיאבלו, The Elder Scrolls: Morrowind ועוד.
שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
יחס הציבור לשביתה
חלק נכבד מהציבור בבריטניה ראה בשביתה מאבק על הסדר החברתי ועל ההגמוניה בבריטניה. ארתור סקארגיל קרא בנאומים מוקדמים, מספר שנים לפני השביתה, לשינוי הסדר החברתי בבריטניה. לעומתו, הצהירה מרגרט תאצ'ר על האיגודים כעל "המחלה הבריטית" ואף הרחיקה ואמרה (בהתייחסה אל מלחמת פוקלנד): "היה עלינו להילחם באויב שבחוץ בפוקלנד. עלינו להיות מודעים תמיד לאויב שבפנים, אשר קשה הרבה יותר להילחם בו ומסוכן יותר לחירות".
כנגד ארתור סקארגיל הופנתה, במהלך השביתה ואחריה, ביקורת נוקבת. רבים טענו כי שיחק לידי הממשל כאשר פתח בשביתה ללא הצבעה במשאל ובכך גם גרם לפירוד בתוך הכורים עצמם. כמו כן נטען כנגדו כי היה עיוור להישגים אשר היה ניתן להשיג במהלך השביתה בנקודות בהן הייתה יד הכורים על העליונה, וגרר את עמיתיו למאבק ארוך וחסר תוצאות לחלוטין. בהמשך לטענה זו אף נטען כנגדו כי נקט בדרך זו כיוון שראה בשביתה מאבק על הסדר החברתי והפוליטי בבריטניה ולא סכסוך עבודה רגיל. היו אף אנשים שהגדילו וקראו לכורים "אריות המונהגים על ידי חמור".
במשך השביתה, חלק גדול מהציבור באנגליה התנגד לשביתה ולא הזדהה עם מאבק הכורים. עם חלוף השנים, יותר ויותר אנשים חשים סימפתיה לתושבי אזורי המכרות שנותרו במצוקה כלכלית. כמו כן, בעיני המתנגדים למדיניותה של תאצ'ר וממשיכי דרכה, נחשבת השביתה כסמל לאדישותה של המפלגה השמרנית לבעיות הנגרמות כתוצאה מאבטלה ומעוני.
קוסם
קוסמים בתרבות
אך לקוסמים המתוארים לעיל יוחסו לרוב יכולות על-טבעיות שונות. מאידך, היו יצירות רבות אשר עסקו בקוסמים מציאותיים, מאחזי עיניים או לפחות כאלו אשר נתפסו על ידי הציבור ככאלו, גם אם לעיתים היצירות ביקשו לרמוז על אפשרויות אחרות. מהעת האחרונה ניתן למנות את הסרטים "יוקרה" ו"אמן האשליות". כמו כן נעשו גם יצירות ביוגרפיות רבות אודות קוסמים אמיתיים, כגון הארי הודיני.
שביתת הכורים בבריטניה (1984–1985)
השפעות השביתה
כתוצאה מחזרתם של הכורים לעבודה ללא שום הישג, ובהמשך סגירתם של מכרות פחם רבים בהתאם לתוכנית הממשל, ירדה במהירות השפעתם של האיגודים המקצועיים בבריטניה. אלו נוכחו בדבקותה ובנחישותה של הממשלה להכניעם, גם במחיר הקצאת משאבים רבים למשך זמן ארוך ולא פנו יותר לדרך השביתות. במקביל, הואצו הרפורמות המבניות שממשל תאצ'ר ניסה ליישם במשק הבריטי. לאחר שנים של מיתון ואבטלה, עלתה הכלכלה הבריטית על דרך המלך, אם כי המחיר לחלק מהאוכלוסייה היה כבד.
שביתת הכורים השפיעה בצורה מהותית על תחומים רבים. גם במישור הארצי וגם באזורים המובהקים של כריית הפחם. רבים מהשובתים נקלעו לחובות לאחר שבמשך שנה לא קיבלו שכר. סגירת המכרות, הן בזמן השביתה והן סגירתם הסופית של חלק מהמכרות עם סיום השביתה, הביאו לירידה בביקוש לשרותי הנדסה, תעבורה במסילות ברזל, חשמל ופלדה, אשר היו קשורים בקשר הדוק לתעשיית מכרות הפחם. האבטלה בחלק מאזורי המכרות עלתה, במשך התקופה שלאחר השביתה, לרמה של 50%. כמו כן, דווח על עלייה משמעותית במספר ההתאבדויות באותם אזורים. כתוצאה מחוסר במקומות עבודה, עזב חלק מהתושבים את אזורי המכרות, דבר אשר הביא ליצירת "ערי רפאים". המתחים אשר נוצרו במהלך השביתה בין אלו שתמכו בה ובין אלו אשר התנגדו לשביתה, כולל אותם כורים ששבו לעבודה לפני סיום השביתה בגלל מצוקתם הכלכלית, לא שככו גם עם סיום השביתה. מתחים אלו פגעו במשפחות ובקהילות שלמות אשר נחשבו כמלוכדות לפני השביתה.
דין וחשבון של האיחוד האירופי ב-1994 בנושא העוני, קבע כי העיירה גרימת'ורפ שבדרום יורקשייר היא היישוב העני ביותר בבריטניה ואחד העניים ביותר באיחוד באותה עת. מחוז דרום יורקשייר כולו הפך לאזור בעל עדיפות עליונה, מבחינת הממשל, בכל הקשור לתוכניות פיתוח. באזורים כמו קנט ומערב מרכז אנגליה, שבהם למרות ריבוי המכרות, לא התבססה כלכלת המחוז אך ורק על תעשיית הפחם, לא היה המשבר קשה באותה מידה. עשרים שנה לאחר השביתה, חלק מאזורי המכרות הצליחו לשקם את עצמם והאוכלוסייה נהנית היום מרווחה יחסית בעוד שקהילות מסוימות נשארו במצב ירוד. בעיר וייקפילד שבמערב יורקשייר, אשר נפגעה קשה מסגירת המכרות, עלה בצורה חדה שיעור המשתמשים בהרואין בין השנים 2000 ל-2004, ויש הרואים בכך את המשך השפעת המשבר שנגרם לאזור בגין סגירת המכרות.
רכב צמוד
רכב צמוד הוא רכב (בדרך כלל מכונית, אך גם אופנוע או טנדר) שניתן לעובד ממעסיקו, ומשמש את העובד לנסיעות עסקיות ופרטיות. בדרך כלל מופיע על הרכב הצמוד סמליל של המעסיק. רכב צמוד הוא הטבה בשווה כסף החייבת במס.
למתן רכב צמוד לעובד מקובלות שלוש סיבות:
למתן הרכב הצמוד נלווים שיקולי מס, וכאשר המס על הרכב הצמוד נמוך בהשוואה למס על שכר שמאפשר רכישה פרטית של רכב כזה, גדלה האטרקטיביות של הרכב הצמוד. כאשר למעסיק יש צי רכב גדול, עלות הרכב הצמוד לו תהיה נמוכה בהשוואה לרכישה פרטית של רכב כזה, בזכות ההנחות שמקנה היתרון לגודל.
הרכב הצמוד הוא לעיתים בבעלות המעסיק ולעיתים הוא רכב ליסינג.
תנאי השימוש הפרטי ברכב הצמוד משתנים בין מעסיקים, ובהם:
בישראל
במהלך הרבע האחרון של המאה העשרים הפך הרכב הצמוד להטבה נפוצה יותר ויותר לעובדים שברמות השכר הגבוהות. בשנת 2020 ניתן רכב צמוד לכ-316 אלף עובדים, שהם כ-7% מכלל העובדים. החיוב במס של הרכב הצמוד נקבע ב, וגובהו של שווי השימוש ברכב צמוד לצורכי מס נקבע בתקנות מס הכנסה (שווי השימוש ברכב), התשמ״ז–1987. בשנים 1980–2009 נקבע שווי השימוש בשבע רמות, לפי נפח המנוע של הרכב. החל משנת 2010 נקבע שווי השימוש החודשי כ-2.48% ממחיר המחירון של הרכב בעת שעלה על הכביש, עד תקרת מחיר של 518,190 ש"ח (בשנת 2022). לרכב היברידי ולרכב חשמלי נקבע שווי שימוש מופחת. בשני המקרים שווי השימוש אינו תלוי בהיקף השימוש שעושה העובד ברכב הצמוד.
אימג'יזם
התנועה האימג'יסטית הייתה שנויה במחלוקת, ומשורריה לא היו אחידים ברמתם. אף על פי כן, התנועה פתחה בפני השירה אפשרויות חדשות והייתה בין הסיבות לשחרור השירה המודרנית מסד החרוז וכבלי הריתמוס הקבוע. האימג'יזם נחשב לתנועה השירית המודרניסטית הראשונה בשפה האנגלית.
את הרקע לייסוד התנועה ניתן להביא במילותיו של אביה, המשורר עזרא פאונד (תרגום: טובה רוזן-מוקד): "יצאתי מתחנת המטרו ב'לה קוֹנקוֹר' בפריז וראיתי לפתע קלסתר יפה, ואַחר - אחֵר, ועוד אחֵר, ואחַר פני ילד יפים, ואחר אשה יפה. כל אותו היום ניסיתי למצוא מלים להביע מה הייתה משמעות הדבר עבורי, ולא מצאתי מלים שנדמו ראויות, או חינניות כאותו רגע-פתאום. באותו ערב, כשפסעתי הביתה, מצאתי לפתע את ההשוואה, לא במילים אלא בכתמי צבע. זו הייתה בשבילי התחלת שפה של צבע. כתבתי שיר בן שלושים שורות והשמדתי אותו. שישה חודשים מאוחר יותר, חיברתי שיר, כמחצית מאורכו. שנה לאחר מכן חיברתי את המשפט הבא: 'מראה הקלסתרים האלה בהמון; / עלי כותרת עלי ענף שחור, רטוב'".
ימים ראשונים
התנועה האימג'יסטית הייתה קצרת-ימים. עיקר פרסומה היה דרך ארבעה קובצי-שירה שיצאו לאור בין השנים 1914 ל-1917 בבריטניה. ראשוני התנועה היו עזרא פאונד, בחור אמריקאי בן 28 שהיגר ללונדון ויצר לעצמו שם בחוגי השירה, ארוסתו לשעבר, המשוררת הילדה דוליטל (שחתמה על שיריה בראשי התיבות של שמה - ה.ד.), וריצ'רד אלדינגטון, שעתיד להיות בעלה. בשנת 1912, בעת שיחה בבית התה שבמוזיאון הבריטי, הכריז פאונד כי שירתם של השלושה היא שירה אימג'יסטית.
שורשי האימג'יזם קדמו לפאונד. עוד קודם לכן, בשנת 1909, כתב המשורר והמתמטיקאי תומאס הולם מספר שירים שיכולים להראות אימג'יסטים. לאחר מכן, הולם, יחד עם פרנק סטיוארט פלינט היה ממקימיו של חוג מגדל אייפל, קבוצה ספרותית שכונתה על שם מסעדת מגדל אייפל בסוהו של לונדון. בשיחותיהם, דיברו על כינון שירה עכשווית המושפעת משירת ההייקו והטאנקה היפניים. באפריל 1909 נועד לראשונה פאונד, בעצמו מתרגם של שירת המזרח הרחוק (למשל לי באי), עם אנשי חוג מגדל אייפל והתוודע אל ההשפעות המשותפות, שיובילו בעתיד לשירה האימג'יסטית.
בקובץ האימג'יסטי הראשון, דס אימג'יסטס (1914), בעריכתו של פאונד, פרסמו פאונד, דוליטל, פלינט והמשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס וגם משוררי חברי חוג מגדל אייפל. בין השאר התפרסמו בקובץ חומרים לא אימג'יסטים בעליל, למשל שירו "שומע אני צבא" של ג'יימס ג'ויס, הכתוב במשקל סדור ובשפה שאינה חריגה. את בחירתו בג'ויס הסביר פאונד בכך שנשמע כפזמון מוזיקלי כשל טרובדור קדום.
עקרונות האימג'יזם
באפריל 1913, פרסם פ"ס פלינט (למעשה נוסחו על ידי עזרא) פאונד בגיליון כתב העת הבינלאומי "שירה", שבו שימש כאחד העורכים, את עיקרי הכתיבה האימג'יסטית:
ב-1914 הרחיב אלדינגטון את הכללים:
לא ניתן להגזים בהשפעות השירה הסינית והיפנית על האימג'יזם. בשנות ה-90 של המאה ה-19 פורסמו לראשונה תרגומי ההייקו של אנדרסון במערב וקנו להם אוהדים. עזרא פאונד עצמו תרגם שירה סינית של לי פו. התאוריות השיריות שמאחורי ההייקו השפיעו מאוד על עזרא פאונד ושאר אנשי התנועה. מבחינת השירה היפנית, די בהצבת מתח מעניין בין שני אימג'ים כדי ליצור שיר, ואין צורך בחריזה ובתיאורים. תאוריה מינימליסטית זאת הייתה מהפכנית במערב, בהתחשב בשירה הארכנית, החרוזה והשקולה ללא רבב ששלטה בכיפה.
לאחר נטישת עזרא פאונד
מעט אחרי שהדי התנועה החלו להגיע לתודעה, החליט פאונד על נטישתה, כשהוא מציע יחד עם ידידו הצייר וינדהם לואיס תנועה חדשה בשם וורטיציזם. הוורטיציסטים עסקו בעיקר באמנויות הוויזואליות ושרדו כשלוש שנים. פאונד התכחש לקבוצה וכינה את האימג'יזם בלעג איימיג'יזם, על שמה של איימי לואל, המשוררת ומבקרת השירה שערכה את האנתולוגיות האימג'יסטיות בשנים 1915, 1916 ו-1917.
לואל, שכמו פאונד הגיעה ללונדון מארצות הברית, ירשה סכומי כסף נכבדים מהוריה. כפטרונית של שירה נסיונית, השתמשה בחלק מעושרה לסייע להפצת האימג'יזם. בניגוד למדיניות העריכה של פאונד שהסתמכה אך ורק על שיקול הדעת של פאונד עצמו, ניסתה לואל לגבש שיטה דמוקרטית יותר. בתחילת האנתולוגיה הראשונה בעריכתה, "מספר משוררים אימג'יסטים" (1915), כתבה: "החלטנו בפעם זאת להיעזר באופן עריכה שונה מזה שננקט באנתולוגיה הקודמת. במקום בחירה בלעדית של העורך, כל משורר יוכל לבחור את השירים שהוא רואה כטובים ביותר, כל עוד לא פורסמו קודם בספר". באנתולוגיות אלו נטלו חלק כל משוררי התנועה המרכזיים, מחוץ לפאונד, שביקש מהעורכת שלא לעשות שימוש במונח "אימג'יזם" שנהגה על ידו. ד.ה. לורנס הנודע, שכתב גם בצורות פואטיות שהיו נהוגות עד כה, פרסם באנתולוגיות משירתו האימג'יסטית.
גוויעה
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, קשה היה לארגן פעילות שירית אוונגרדית מסודרת. מספר משוררים גויסו לשירות בחזית, והתנועה גוועה.