cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין
המארב והשמדת השיירה
לפתע נשמעה התפוצצות אדירה. ייתכן שאחד הרימונים שנזרקו או הכדורים, פגעו בחומר הנפץ. בפיצוץ נהרג עמנואל לנדאו. אברהם אביגדורוב נפגע קשה בראשו ונחשב בתחילה כמת. רק לאחר שלושה שבועות חזר להכרתו. אחד הפצועים, נפטר כעבור מספר שעות.
מספר בתים בסביבה נפגעו מהפיצוץ. לדברי הרב ישראל מאיר לאו, שגר בנערותו בקריית מוצקין, נופצו שמשות רבות באזור עקב הפיצוץ, ובמקום נפער בור של עשרים מטר. תינוקת נהרגה בשנתה מקיר שקרס עליה ומספר אזרחים נפצעו. אחד מהם נפטר לאחר מכן מפצעיו.
לערבים היו 17 הרוגים, ביניהם מפקד הכוחות הערביים בחיפה, מוחמד אל-חוניטי, ורבים מאנשי מטהו. כל הנשק שהיה בשיירה הושמד בפיצוץ.
תוצאות הפעולה
השמדת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין נחשבה כהצלחה למרות אסון הפיצוץ. הכוחות הערביים בחיפה נשארו ללא פיקוד ובמחסור בנשק. החלה דמורליזציה קשה והחלה התמוטטות והתפרעויות בין פלגים שונים בעיר. קיצה של חיפה הערבית החל להיראות באופק.
מבחינת היהודים זו הייתה אחת ההצלחות הבודדות והמעודדות בחודש מרץ 1948 רצוף הכשלונות.
זו הייתה הפעולה היחידה במלחמת העצמאות שבה שניים ממשתתפיה, עמנואל לנדאו ואברהם אביגדורוב, קיבלו את עיטור גיבור ישראל.
במקום הקרב הוקמה אנדרטה לזכר הנופלים עמנואל לנדאו ונועם פסמניק.
קונג פו (חברת תקליטים)
קונג פו רקורדס (באנגלית: Kung Fu Records) היא חברת תקליטים עצמאית אמריקנית אשר נוסדה על ידי ג'ו אקסלנט ווורן פיטזגרלד, חברי להקת הוואנדלז. לקונג פו רקורדס מספר חברות בת, כולל "סרטי קונג פו".
הפארק הלאומי אייגואסטורטס
הפארק הלאומי אייגואסטורטס ואגם סנט מאוריסי (בקטלאנית: Parc Nacional d'Aigüestortes i Estany de Sant Maurici) נמצא ברכס הרי הפירנאים הספרדי, בתחומי הקהילה האוטונומית קטלוניה בספרד. הוא אחד מארבעה עשר פארקים לאומיים בספרד, ששניים מהם נמצאים בהרי הפירנאים ואחד בתחומי קטלוניה.
הפארק הוקם בשנת 1955. שטחו של הפארק 141 קמ"ר, ויחד עם אזור החיץ סביבו, השמור בחוקים פחות קפדניים, הוא מקיף 267 קמ"ר. נופיו מתאפיינים בהרים לא מיושבים, פסגות בגובה 1,600 עד 3,017 מטרים, קרוב ל-200 אגמים, ומספר מפלי מים. החי בשמורה כולל את יעל הפירנאים, צפיר הפירנאים, אייל הכרמל, מרמיטות, הרמין, סמורים, עיט זהוב ועוד. חוקי השמורה אוסרים כל ניצול של משאבי הטבע, כולל ציד, דיג ומחנאות בתחומי השמורה.
נופי הפארק מושכים מטיילים מכל רחבי העולם. חלק מבלים בפארק בטיולים חד יומיים ולנים במלונות והוסטלים בעיירות שבפירינאים. אחרים יוצאים לטרקים ארוכים בני ימים אחדים ועד חודשים רצופים, לכל אורכו של מסלול GR11 שחלקו עובר בפארק, ממזרח למערב. מסלולו של הGR11 עושה דרכו מהים התיכון ועד לאוקיינוס האטלנטי. מסלול לאורך 960 קילומטר והוא כולל 42,500 מטר של עליות.
הכניסה לשטח הפארק עם רכב פרטי אסורה. תחבורה ציבורית של רכבי שטח יוצאת מהכפרים אספוט (Espot) ובואי (Boí) ומעמק ארן. בתחומי הפארק מסלולי הליכה רבים ועובר בו קטע מהמסלול הארוך GR-11. בתחומי השמורה 10 בקתות הרים (refugi), המשמשות ללינת מטיילים.
לפארק כמה כניסות. האחת ממזרח סמוך לעיירה אספוט (Espot). כניסה זו מובילה אל אגם סנט מאוריסי. מהכניסה של אספוט ניתן לעלות במוניות ג'יפים אל אגם מאוריסי, ואף לרדת ממנו באמצעותן. תמורת תשלום. המוניות יוצאות מתחנת המידע שבעיירה אספוט.
כניסה נוספת מדרום-מערב, מהעיירה בוי (Boi).
סמוך לעיירה בייאיה (Viella) קיימת כניסה נוספת לאזור אגמי קולומרס (Colomers). גם אל אגם קולומרס, הסמוך לעיירה בייאיה Viella, אפשר לעלות במוניות (Taxis) אל אגם קולומרס הגדול ואל רפיוג'י קולומרס.
בתחומי פארק אייגואסטורטרס גדלים בחודשים יוני, יולי ואוגוסט, פרחי קיץ גדולים, צבעוניים מרשימים ביותר. ביניהם סחלבים, אצבעונית ארגמנית, איריס רחב עלים (Iris latifolia) שצבעו סגול עמוק-כחול.
אוניברסיטת מלטה
אוניברסיטת מלטה (במלטית: L-Università ta' Malta ; באנגלית University of Malta) היא אוניברסיטה ציבורית השוכנת במלטה, וממומנת בעיקר על ידי המדינה.
היסטוריה
שורשיה של האוניברסיטה בהוראת האפיפיור מ-12 בנובמבר 1592, אשר הקים את ה"קולגיום מליטנסה" (Collegium Melitense). המוסד הופעל על ידי הישועים, אשר היו מוסמכים להעניק תארים בפילוסופיה (Magister Philosophiae) ובתאולוגיה (Doctor Divinitatis). ב-19 באוקטובר 1676, לאחר מגפת הדבר שפקדה את האי ב-1675, הורה הגראנד מאסטר ניקולו קוטונר (Nicolò Cotoner), על תחילת לימודי אנטומיה וכירורגיה בבית החולים "סקרה אינפרמריה" (Sacra Infermeria) שבוולטה (כיום מרכז כנסים הים התיכון), וצעד זה נחשב כראשיתם של לימודי הרפואה במוסד.
הקמתה הרשמית של האוניברסיטה התרחשה באישור האפיפיור ב-22 בנובמבר 1769, לאחר גירוש הישועים ממלטה, ועם היווסדה של "האוניברסיטה הציבורית ללימודים כלליים" (Pubblica Università di Studi Generali). ב-1771 הוקם בית ספר לרפואה (Collegio Medico), ומספר מרצים מאירופה הוזמנו לאי על מנת לסייע בהקמתו של המוסד.
כאשר הצרפתים פלשו למלטה ב-1798, הם סגרו את האוניברסיטה, אך היא נפתחה מחדש עם הכיבוש הבריטי של האי בשנת 1800. הבריטים ערכו באוניברסיטה מספר שינויים כדי להתאימה למקובל במוסדות דומים בממלכה המאוחדת. לאחר מלחמת העולם השנייה האוניברסיטה הורחבה והקמפוס הנוכחי במסידה נחנך. ב-1988, עם קבלת "חוק החינוך", עוצבה דמותו הנוכחית של המוסד.
האוניברסיטה כיום
באוניברסיטה 11 פקולטות: עוד פועלים במוסד מספר מכונים ומרכזים.
הקמפוס המרכזי נמצא בעיר מסידה שממערב לבירה ולטה, ובאי גוזו שוכן קמפוס נוסף המקיים קורסי ערב והשתלמויות קצרות בתחומי האמנות והמסחר. עוד שוכנים בקמפוס גוזו "המכון למשפט ימי בינלאומי" (International Maritime Law Institute) ו"המרכז המעשי במלטה של המכון האוקיאני הבינלאומי" (International Ocean Institute - Malta Operational Centre). בנוסף פתחה האוניברסיטה קמפוס קטן ברומא שבאיטליה המציע לימודים במספר מצומצם של תחומים.
באוניברסיטת מלטה לומדים כ-10,000 תלמידים, מהם כ-750 זרים, ומדי שנה מוסמכים בה יותר מ-2,500 תלמידים. עוד פועל לצד האוניברסיטה קולג' ובו כ-3,000 תלמידים נוספים.
קשרים בינלאומיים
אוניברסיטת מלטה חברה, בין היתר, ב"התאחדות האוניברסיטאות האירופיות" (European Universities Association), "איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי" (Association of Commonwealth Universities), "קבוצת קומפוסטלה" (Compostela Group of Universities), "התוכנית הבינלאומית לחילופי סטודנטים" (International Student Exchange Programs), "רשת אוטרכט" (Utrecht Network), ו"רשת סנטנדר" (Santander Network); חברה ברשת אוטרכט והיא חתומה על הסכם בולוניה.
אצטדיון מטאור (ז'וקובסקי)
אצטדיון מטאור הוא אצטדיון רב תכליתי בעיר ז'וקובסקי בפרברי מוסקבה שברוסיה, המשמש בעיקר למשחקי כדורגל, בייחוד עבור משחקי הליגה השנייה ברוסיה. הוא משמש גם לתחרויות אתלטיקה ומשמש כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל סאטורן-2 וקרסאווה. האצטדיון יכול להכיל עד 7,500 צופים.
הערות שוליים
55.58833°N, 38.12472°W
לאסי חוזרת הביתה
לאסי חוזרת הביתה (אנגלית: Lassie Come-Home) הוא ספרו הנודע של אריק נייט, סופר בריטי-אמריקאי, שהיה לשם דבר ולמושג. במקור היה זה סיפור קצר, שהתפרסם ב"סאטרדיי איבנינג פוסט" בשנת 1938 וכספר באורך מלא בשנת 1940. עלילות כלבת הקולי האמיצה היו לסרט קולנוע בכיכובם של אליזבת טיילור ורודי מקדואל. במשך השנים שימש סיפורה של לאסי כנושא לעוד סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה, שחלקם התרחקו מאוד מעלילת הספר המקורי, בהם הסרט לאסי משנת 2005. כל הכלבים ששיחקו בתפקיד לאסי היו זכרים.
עלילת הספר
לאסי היא כלבתו של הנער ג'ו קרקלו, בנו של כורה במחוז יורקשייר באנגליה. אביו של ג'ו מומחה בגידול כלבי קולי, כלבי רועים סקוטיים, ולאסי היא אכן דוגמה מפוארת לגזע זה - יפהפייה, נבונה, אמיצה ונאמנה מאין כמוה לאדוניה, ובעיקר לילד, ג'ו. מדי יום ביומו באה לאסי לפגוש את ג'ו ליד שער בית הספר, בשעה ארבע אחר הצהרים בדיוק.
כאשר לאסי בורחת שוב, מבין ג'ו, שאסור לו לחזור עמה הביתה. הוא מנסה להסתתר עמה במקום מחבוא, אך אביו מוצא את הנמלטים ומחזיר את בנו הביתה ואת הכלבה לבעליה החוקיים. בשלב זה מחליט הדוכס, שאין לו סיכוי להחזיק את לאסי ברשותו כל עוד היא נמצאת בסביבתה הקודמת, כאשר שום גדר או מכשול אינם מצליחים למנוע ממנה להתחמק ולקיים את המפגש היומי עם הילד האהוב עליה. עקב כך, הוא מעביר אותה אל אחוזתו שבסקוטלנד, וג'ו נאלץ להשלים בלב כבד עם הידיעה, שכנראה לא יזכה לראות שוב את כלבתו האהובה.
אלא שלאסי איננה מקבלת את הדין. היא איננה יודעת עד כמה רחוקה סקוטלנד מיורקשייר, ומה קשה ומפרכת הדרך בין ביתה החדש לזה הקודם. כל מה שהיא יודעת הוא, שבהגיע השעה ארבע, היא צריכה ללכת לפגוש את ג'ו, כמו תמיד, וכאשר הדבר נמנע ממנה, היא מתחבלת תחבולות, יום אחר יום, עד שמגיע הרגע וחוסר תשומת לב רגעי של המטפל, יחד עם עזרתה של פריסילה, נכדת הדוכס, שלבה נחמץ למראה הכלבה אחוזת הגעגועים, מאפשרים ללאסי להימלט ולצאת לדרך הארוכה בחזרה הביתה.
במהלך הדרך פוקדות את לאסי תלאות רבות, היא נפצעת, נפגעת, רעבה ומוכה. יש שרודפים אחריה, יש שמתנכלים לה, ויש גם מי שנחלץ לעזרתה ומציל את חייה. בתקופת החלמתה היא קרובה לוותר ולהישאר בבית מציליה, האוהבים אותה ורואים בה את כלבתם, אך ככל שהיא מתחזקת, חוזר לפעם בה הדחף הקודם - הביתה, אל ג'ו. מדי יום בשעה ארבע היא קמה ומתחילה להסתובב בחוסר מנוחה ליד הדלת, עד שעוברת השעה והיא חוזרת שוב למנוחתה, בחוסר ברירה, עד למחרת. בסופו של דבר מבינה האישה, שטיפלה בה במסירות ונקשרה אליה, שלאסי לעולם לא תהיה כלבתה, שאם היא אוהבת אותה, עליה לשחרר אותה ללכת לדרכה, וזאת היא עושה, בכאב אך בהבנה.
לאסי חוזרת אל תלאות הדרך, שחלק ממנה כבר עברה אבל חלקה הקשה ביותר עוד לפניה. בסופו של דבר היא מצליחה להגיע אל המפגש בשער בית הספר, בשעה ארבע, אך הכלבה שג'ו מוצא שם שונה מאוד מכלבת הקולי היפה והמטופחת שהכיר - היא שרויה באפיסת כוחות, חולה, רעבה ומוכה, כמעט על סף המוות, אך עדיין מכשכשת בזנבה, בשארית כוחותיה, כשהוא נחפז לגשת אליה ולוקח אותה הביתה. הפעם, הוא יודע, לא יחזיר אותה אביו אל הדוכס.
הידע, הניסיון והאהבה של משפחת קרקלו מצילים את לאסי ממוות, וכאשר היא שבה לאיתנה, שומע על כך הדוכס ובא לראותה, אלא שהפעם אין מר קרקלו מוכן להשיבה לו. מיומנותו בגידול כלבים מסייעת לו להסוות את לאסי ככלבת כלאיים עלובה וממורטטת, וכך הוא מקווה להטעות את הדוכס. אלא שגם זה מבין לא קטן בכלבים, וכאשר הוא ממשש את כפותיה של לאסי, הוא מבין איזה מעלל גבורה ביצעה הכלבה, שהייתה בבעלותו אך מעולם לא ראתה בו את אדוניה, כדי לשוב אל אדוניה האמיתיים. בתחושת כבוד והוקרה, הוא משתתף בהעמדת הפנים ומודיע למר קרקלו, כי כלבה זו מעולם לא הייתה ולא תהיה שלו, והוא דורש להבטיח לו, כי לעולם לא תתקרב למכלאותיו, הבטחה שג'ו שש להעניק לו. כמו כן הוא שוכר את אביו של ג'ו, המובטל זה חודשים רבים, לעבוד אצלו באחוזה כשומר הכלבים.
דניאל קארפי
דניאל קארפי (Carpi; 3 באוגוסט 1926 – 3 בדצמבר 2005) היה היסטוריון של יהודי איטליה, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.
תולדות משפחתו
אביו של דניאל, אריה ליאונה קארפי, היה קצין תותחנים במלחמת העולם הראשונה, שזכה לאותות הצטיינות רבים. היה יושב ראש המפלגה הרוויזיוניסטית ונציג בית"ר באיטליה. היה דוקטור למשפטים ולפילוסופיה. הוא ערך ירחון בשם "רעיון הציונות" ופעל לארגון עליה ב', היה מיודד עם זאב ז'בוטינסקי.
ילדתו ונעוריו
בשלהי מלחמת העולם השנייה הגיע דניאל קארפי לפירנצה, הצטרף ל"בית החלוץ" והיה אחד ממזכיריו. הוא עלה ארצה במרץ 1945, התיישב בשדה אליהו כחלק מקבוצת החלוץ והצטרף מאוחר יותר לגרעין של בני עקיבא. בשנת 1946 ירדה הקבוצה לנגב והקימה את תקומה. משם נשלח להדריך בקבוצת יבנה, שם הכיר את יהודית טרייטל, שהייתה נצר למשפחת רבנים ידועה מצ'כוסלובקיה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף לגבעתי ולחם בנגב כחייל רגלים. הוא הצטרף לחטיבת ירושלים ומונה לסגן מפקד נוטרדם. לאחר המלחמה יצא לקורס קציני תותחנים. ב-1950 השתחרר מהצבא ונשא את יהודית טרייטל לאישה.
קריירה אקדמית
במהלך שנות החמישים החל ללמוד תנ"ך, ספרות עברית והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית. במקביל לכך לימד במכון למדריכי חו"ל. ב-1967 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהנחיית ישראל הלפרין, חיים ביינארט ויצחק בער. נושא הדיסרטציה היה היהודים בפדובה בתקופת הרנסאנס.
החל ללמד באוניברסיטת תל אביב החל משנת 1962 ועד לפרישתו בשנת 1994. ב-1972 מונה לדיקאן הפקולטה למדעי הרוח. החל משנת 1975 עמד בראש הקתדרה לחקר השואה ומונה לדיקן הפקולטה למדעי הרוח. מ-1988 כיהן כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל. עמד גם בראש המכון לחקר הציונות ושימש כראש בית הספר למדעי היהדות.
קארפי היה פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בירושלים, בישיבה יוניברסיטי, בסורבון, בסנט אנטוני קולג', ובסמינר התאולוגי של מרכז אוקספורד ללימודים יהודים. כן היה יו"ר הוועדה האקדמית של מכון ז'בוטינסקי בישראל, יזם וערך את כרכי איגרות זאב ז'בוטינסקי והביבליוגרפיה של כל כתביו.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
ואנדרפוגל
וַאנדֶרְפוֹגֶל (בגרמנית: Wandervogel; "ציפור נודדת") הייתה תנועת נוער רומנטית-לאומית גרמנית. התנועה קמה בשנת 1896. הוואנדרפוגל הייתה בין תנועות הנוער הראשונות בעולם.
עד מלחמת העולם הראשונה
התנועה דגלה ברעיונות רומנטיים כמו חזרה לטבע, קבוצת השווים והחברות האינטימית של חבורת הנעורים, סגידה למנהיג (המדריך), מרידה בחברת המבוגרים, דגלו בטוהר מידות ושאיפה לשלימות. במסגרת היציאה לטבע, דגלה התנועה בנטוריזם (נודיזם), ונהגו לשחות בעירום במסגרת טיוליהם. טיולים ומסעות היו חלק מרכזי בפעילות התנועה ואחת מתרומותיה הייתה הקמת רשת אכסניות נוער. חברי התנועה שמעו הרצאות על "הרוח הגרמנית" ובפרט הדגישו את ההבדל בין הגרמניות של ימי הביניים שכונתה "גֵּמַיְינְשַׁאפְט" (המונח בעברית: "חֶבְרָה קְהִלָּתִית") - חברה לא-קפיטליסטית שבה כל חבר עובד למען הכלל והנגידו אותה מול ה"גֵּזֶלְשַׁאפְט" (המונח בעברית: "חֶבְרָה הֶסְדֵּרִית"), החברה שלאחר המהפכה הצרפתית, שהעלתה על נס את האינדיבידואליזם, את הקפיטליזם ואת הדמוקרטיה, שנחשבו לערכים "לא גרמניים".
הוואנדרפוגל כמו שאר תנועות הנוער הלאומיות לא קיבלו לשורותיהן יהודים (כי לטענתם אי אפשר לערב לאום בלאום אחר) ולכן קמו תנועות נוער יהודיות כמו השומר הצעיר, בלאו וייס, הבונים ואחרות. חברי התנועה נהגו לברך זה את זה במילה "הייל!".
בן הזמן תיאר אותם במילים:
לאחר מלחמת העולם הראשונה
כבר ב-1913 הוקמה תנועת הבוגרים "הנוער הגרמני החופשי", שאיגדה את בוגרי התנועה, רובם סטודנטים, הם עסקו בעיקר בחינוך ובהקמת אכסניות נוער. כבר בתקופה זו האנס בליהר שהיה בין החברים הראשונים של התנועה החל לפרסם מחקרים עליה.
ב-1923 התפלגה התנועה לפלגים ימניים ושמאליים.
תנועת הנוער הושפעה במיוחד מן הפלגים הימניים, שכונו "בינדה", הפכה ללאומנית ופוליטית יותר והוגדר בה סולם פיקוד נוקשה. בין מנהיגי התנועה הרוחניים נמנו שטפן גאורגה, ג'ון הרגרייב והכומר מרטין פלקל שהאמין ב"רייך הקדוש, הנשגב של החיזיון הגרמני, הנמצא בכל מקום ובשום מקום". בין הקבוצות הייתה קבוצה שעבדה בחוות חקלאיות בגבול פולין על מנת למנוע העסקת עובדים זרים פולנים, אחד מחברי קבוצה זו היה היינריך הימלר. קבוצות אחרות הדגישו אימון צבאי ומצעדים.
אולם, למרות אופי התנועה, היא הייתה במהלך שנות ה-20 יריבה מעמדית לתנועת הנוער "היטלר יוגנד" של המפלגה הנאצית והיטלר, שפנה למעמד הפועלים דחה את דרכה של התנועה ה"בורגנית".
בשנת 1933 נאסרה פעילותן של תנועות הנוער העצמאיות בגרמניה והנוער חויב להצטרף לתנועת הנוער "היטלר יוגנד" של המפלגה הנאצית.
שותפות ביחד
שותפות ביחד (באנגלית: Partnership 2Gether, לשעבר שותפות 2000 או Partnership 2000) היא יוזמה המקשרת בין 550 קהילות בכל העולם באמצעות 45 אזורי שותפות בישראל. תוכנית שותפות 2000 של הסוכנות היהודית הוקמה בשנת 1994 והיא מהווה דוגמה לשיתוף הפעולה המתמשך בין הסוכנות היהודית, הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה (JFNA) ומגבית קרן היסוד.
כמאמץ מקומי בעל השפעה לאומית, כל שותפות במסגרת התוכנית מספקת את ההזדמנות לחיבור בין קהילות בישראל ומחוצה לה. בתוך כך נרקמות ומשגשגות גם מערכות יחסים בינאישיות, באמצעות תהליך קהילתי משותף. יותר מ-10,000 מתנדבים עובדים יחדיו מדי שנה, בוחנים נושאים בעלי חשיבות מעלים לדיון תגובות מהשטח, קובעים אבני דרך, מציבים יעדים ומגדירים תקציבים להשגתם. המעורבות ושיתוף הפעולה יוצרים הפריה ותרומה הדדית בעיקר בתחומים ערכיים קהילתיים וחינוכיים ומספקים קרקע פורייה לפיתוח כלכלי.
שותפות תל אביב - לוס אנג'לס
פועלת מאז שנת 1997 במסגרת הפרויקט, כיוזמה משותפת של הפדרציה היהודית של לוס אנג'לס, עיריית תל אביב-יפו והסוכנות היהודית. מטרת השותפות היא העמקת תחושת השייכות לעם היהודי וחיזוק הקשר בין הקהילה היהודית בלוס אנג'לס לתושבי תל אביב-יפו. הפעילות נעשית בתחומי החינוך, הבריאות והרווחה וכן בתחום התרבות, בו נעשה ניסיון לקשר בין תעשיית הסרטים ההוליוודית המבוססת לבין זירת הקולנוע המתפתחת בישראל, סדנאות כוריאוגרפיה "גשר – דיאלוג כוריאוגרפי" בשיתוף מרכז סוזן דלל ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובנוסף מפגשים בתחום האופרה בשיתוף עם האופרה הישראלית החדשה.
שותפות זכרון יעקב - דרום פאלם ביץ'
בשנת 2016 פתחו הפדרציה היהודית של דרום פאלם ביץ', מועצה מקומית זכרון יעקב ביוזמת הסוכנות היהודית את השותפות. יש תוכניות עם הקהילה לסטודנטים, נשים ועוד. בנוסף יש את תוכנית בתי ספר תאומים. בנוסף יש תוכנית הנוער אשר נוסעת למשלחת לדרום פאלם ביץ' מדי שנה.
אלפווין, מלכת מרסיה
אלפווין (באנגלית: Ælfwynn; 888–919 לערך) הייתה מלכת ממלכת מרסיה בשנת 918 והאחרונה במלכי מרסיה כממלכה נפרדת.
חייה
אלפווין הייתה בתם של אתלרד השני מלך מרסיה ואתלפלדה (אשר מלכה במרסיה בשנת 918 לאחר מותו של בעלה).
הוריה של אלפווין נישאו בשנת 882 לערך (לפי מקורות אחרים הם נישאו בשנת 887) על פי אלפין הייתה בתם היחידה של אתלפלדה ושל אתלרד.
מועד היוולדה לא מתועד בכתובים, אולם ככל הנראה נולדה זמן קצר לאחר נישואי הוריה (ולא מאוחר משנת 888). ויליאם מציין כי לידתה הייתה לידה קשה, וכי אמה נמנעה מקיום יחסי מין לאחר הלידה.
לאחר מותה של אימה, אתלפלדה, ב-12 ביוני 918 עלתה אלפווין לשלטון ושלטה בממלכתה לזמן קצר. בניגוד לאמה, אשר זכתה לתמיכה רבה בממלכה ועלתה לשלטון לאחר מות בעלה, אלפווין לא זכתה לתמיכה זו, ולכן לא הייתה התנגדות רבה להחלטתו של אדוארד, מלך אנגליה לתפוס את השלטון מידה ולשלוח אותה לממלכת וסקס בדצמבר 918. מסיבה זו נחשבת אלפווין לאחרונת מלכי מרסיה.
על פי "דברי הימים האנגלו סקסים" נשללו ממנה כל סמכויותיה במרסיה, והיא נלקחה לממלכת וסקס שלושה שבועות לפני חג המולד בשנת 918.
פיליפ וויאנוביץ'
פיליפ ווּיָאנוֹבִיץ' (במונטנגרית: Филип Вујановић; נולד ב-1 בספטמבר 1954, בבלגרד, סרביה) הוא פוליטיקאי מונטנגרי שכיהן כנשיא מונטנגרו העצמאית בשנים 2006–2018, ולפני כן שימש כנשיא מונטנגרו האחרון במסגרת יוגוסלביה (2002–2006) וכראש ממשלת מונטנגרו במסגרת יוגוסלביה (1998–2002).
וויאנוביץ' למד משפטים באוניברסיטת בלגרד.
כיהן כראש ממשלת מונטנגרו מ-5 בפברואר 1998 עד ל-8 בינואר 2003, כאשר המדינה הייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה. הפך ליושב ראש הפרלמנט ב-5 בנובמבר. ב-25 בנובמבר 2002 התפטר נשיא מונטנגרו דאז מילו ג'וקאנוביץ' כדי שיוכל להתמודד בבחירות ולהיבחר לראש הממשלה (התמודדות בה ניצח), ווויאנוביץ' הפך לנשיא-בפועל של מונטנגרו.
לאחר מכן התמודד וויאנוביץ' על תפקיד הנשיא בבחירות. בסיבוב הראשונה זכה וויאנוביץ' ל-86% מהקולות, אך הבחירות לא עמדו בדרישות החוק שכן השתתפו בהן פחות מ-50% מבעלי זכות ההצבעה. בסיבוב השני שהתקיים במאי 2003 זכה וויאנוביץ' ל-63% מהקולות, וכך הפך לנשיא מונטנגרו האחרון במסגרת האיחוד המדיני של סרביה ומונטנגרו.
וויאנוביץ' תמך בפרישת מונטנגרו מן האיחוד המדיני עם סרביה לשם השגת עצמאות מלאה, תוך הימנעות מזעזועים פוליטיים ושמירה על היחסים הדיפלומטיים עמהּ, והעצמאות הושגה במשאל עם שנערך בתחילת שנת 2006.
בשנת 2008 נבחר וויאנוביץ' לכהונה שנייה בתפקיד נשיא מונטנגרו וב-2013 נבחר לכהונה שלישית שהסתיימה ב-2018. הוא הוחלף על ידי מילו ג'וקאנוביץ'.
וויאנוביץ' נהג להסתובב ברחבי פודגוריצה ללא אבטחה.
פסגת גיילן
פסגת גיילן (באנגלית: Galen Peak) היא הר בהרי סולוואי בחלקו הדרומי של האי בראבאנט שבארכיפלג פאלמר, למול חופי חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת בצידו הדרומי של קרחון היפוקרטס, ובמרחק 6 קילומטרים ממערב למפרץ בולז.
אוכף אלוזור מפריד בין הפסגה לבין הרי סטריבוג.
הפסגה מתנשאת לגובה של 1,520 מטרים מעל פני הים.
גילוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש בין השנים 1899–1897.
הפסגה מופתה בשנת 1959 מצילומי אוויר שצולמו על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, והיא נקראת על שם גיילן (Galen) - שמו האנגלי של הרופא הרומאי הנודע ביותר בתקופתו - קלאודיוס גלנוס, שכתב ספרים רבים בנושא רפואה, ניתוחים, ואנטומיה.
מרים בן (מריליז בן חיים)
מרים בן (מריליז בן חיים) (10 באוקטובר 1928- 19 בנובמבר 2001) הייתה סופרת, ציירת ולוחמת חירות מאלג'יריה.
קורות חייה
מרים בן היה כינויה הספרותי של מריליז בן חיים (Marylise Ben Haim). היא נולדה ב-10 באוקטובר 1928 לאב בֶּרְבֶּרִי, מוֹאִיז בן חיים (Moïse Ben Haim), שאבות אבותיו השתייכו לשבט האלג'ירי העתיק בּן מוֹחִ'י, ולאם אנדלוסית, סוּלְטַנָה סְטוֹרָה (Sultana Stora), צאצאה למשפחת מוזיקאים יהודים שגורשו מספרד בסוף המאה ה-15. היא גדלה בבית לא דתי, וספרה אחר כך, שרק בהיותה בת שבע הבינה שמשפחתה יהודית. היא למדה לזמן קצר בבית ספר יהודי, אך השלימה את לימודיה בבית בגלל התנגדות אביה לציונות.
לוחמת חירות
בשנים 1955-1954, תוך כדי עבודתה כמורה, כתבה לעיתון הקומוניסטי בשפה הצרפתית Alger Républicain. מכאן קצרה הייתה הדרך להצטרפותה לשורות הלוחמים נגד הכיבוש הצרפתי באזור אוּאָרְסֶנִיס (Ouarsenis) בהרי האטלס. נרדפת על ידי המשטרה הצרפתית, ב-1958, בית דין צבאי גזר נגדה, בהיעדרה, 20 שנות מאסר. השלטונות הצרפתים התנקמו בבני משפחתה והתנכלו להם עד שהם נאלצו להגר למרסיי שבצרפת. מריליז חיתה במחתרת בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה עד להכרזת עצמאותה של אלג'יריה. היא שבה ללמד כמורה, ובהמשך מונתה ליועצת חינוכית באחד המוסדות להכשרת מורים. שנתיים לאחר מכן, בשל בריאותה הרעועה, היא נאלצה להפסיק לעבוד ונסעה לצרפת להתרפא.
לאחר שהקולונל הווארי בּוּמדיאֶן תפס את השלטון באלג'יריה ביוני 1965, משטרו רדף את הקומוניסטים. אלה מתוכם, וביניהם מרים בּן, שנמצאו מחוץ לארצם לא שבו אליה מאחר שהשלטונות נהגו לעצור אותם מייד עם שובם אליה. מרים בן ניצלה את תקופת הגלות שנכפתה עליה כדי ללמוד בסורבון. בהמשך לימודיה היא כתבה תזה בהיסטוריה מודרנית. היא כתבה וציירה. ב-1967 הוצג בפאריס המחזה שלה, "לילה" (Leïla).
חזרתה לאלג'יר
בשנת 1974 היא שבה למולדתה ולעבודתה. עד לצאתה לגמלאות בשנת 1985 היא הייתה האחראית על שתי מגמות, לימודי שפות ומדעי החברה, במכון הלאומי בעיר בּוּמֶרְדֶס (Boumerdes). תוך כדי עבודתה היא פרסמה נובלות ושירים. להקת התיאטרון של הסופר הנודע כּאתֶב יָאסִין (Kateb Yacine) (1989-1929) הציגה בשנת 1979 את המחזה שלה "נוֹרה" (Nora). לצד יצירתה הספרותית, מרים בן גם ציירה. תערוכות של ציוריה נערכו באלג'יריה, בפאריס ובערים שונות באירופה. היא הייתה חברה באגודת הסופרים האלג'ירית, בתנועת הנשים האלג'יריות ובאגודה הלאומית של ותיקי המֻגָ'אהִדִין (לוחמי השחרור האלג'ירים).
ליידספליין
ליידספליין (בהולנדית: Leidseplein, "כיכר ליידן") היא כיכר באזור הדרום-מערבי של מרכז אמסטרדם. זוהי אחת משלוש הכיכרות הגדולות של אמסטרדם. הכיכר עצמה היא אזור בילוי שמכיל פאבים, מסעדות, מועדוני לילה ו"קופי שופס".
הכיכר קרובה לאתרי תיירות רבים, ביניהם הרייקסמוזיאום, מוזיאון ואן גוך, התיאטרון העירוני, הקזינו וגם פונדלפארק, הפארק העירוני הגדול של אמסטרדם. הכיכר נמצאת על הגבול שבין העיר העתיקה לעיר החדשה. הכיכר היא אחת המוכרות והמרכזיות בעיר, ומהווה אף מרכז משני לתחבורה ציבורית באמסטרדם.
היסטוריית הכיכר
בנייתה של הליידספליין החלה במאה ה-17 ושימשה כחנייה לעגלות של חוואים ואיכרים לפני שהם נכנסים אל העיר.<div style="height: 251px; width: 99%; overflow: auto; padding: 3px;text-align: left; border:solid 1px;" title="braglist - zum scrollen"; >
היפרבולה היקשית
היפרבולה היקשית הוא כשל לוגי מסוג שגיאות דגימה, השייך לקבוצת כשלי היקש בו מגיעים למסקנה היקשית חזקה יותר מכפי שנתמך בממצאים. כשל זה עשוי ללבוש צורה של הכרזה מופרזת ביחס למשמעות הממצאים או ביחס למידת הוודאות במשמעותיותם, או סתם הפרזה בטבעה של התופעה הנצפית.
הפרזות בהצגת חשיבות הממצאים נפוצה למדי במדע ובמיוחד בדיווח על ממצאים מדעיים בעיתונות הפופולרית ואצל כתבי מדע, לעיתים קרובות מתוך ניסיון להפוך את המאמר למעניין יותר עבור הציבור הרחב. ההנחה היא כי הציבור ישתעמם כאשר יוגדרו הדברים בסיוג הנאות, ולכן נוטים להסיר חלק מסיוגי הזהירות המדעית הנדרשת כאשר מציגים את הדברים בפניו.
אולימפיאדת סאפורו (1972)
אולימפיאדת החורף ה-11 נערכה מ-3 בפברואר עד 13 בפברואר 1972 בעיר סאפורו שביפן וב-4 אתרים נוספים. היו אלה משחקי החורף הראשונים שנערכו ביבשת אסיה.
ז'אק מונו
ז'אק לוסיאן מונו (צרפתית: Jacques Lucien Monod, 9 בפברואר 1910 - 31 במאי 1976) היה ביולוג צרפתי חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965. מונו ידוע בשל המחקר שביצע באופרון הלקטוז ביחד עם פרנסואה ז'קוב, המחקר של בקרת ביטוי הגנים באופרון היווה דוגמה ראשונה למנגנון לבקרת שעתוק. בנוסף הציע את קיומה של מולקולת ה-mRNA המקשרת בין המידע הגנטי האגור ב-DNA לבין חלבונים.
ביוגרפיה
מונו נולד בפריז לאב שהיה צייר במקצועו. אמו היגרה מארצות הברית לפריז, ומקורותיה היו סקוטיים. משפחתו הייתה שייכת למעמד הבורגני. כשהיה בן 7, הוריו היגרו לדרום צרפת והתיישבו שם. בגיל 18 חזר מונו לפריז, על מנת ללמוד לימודים גבוהים. הוא החל ללמוד מדעי הטבע, אולם את רוב לימודיו בנושאים יותר מעודכנים השלים לבדו ועם חברים לספסל הלימודים. אנדרה לווף, עמו זכה בהמשך גם בפרס נובל, שכנע אותו ללמוד מיקרוביולוגיה. הוא סיים את תוארו הראשון במדעים ב-1931 וב-1941 את הדוקטורט שלו. ב-1936 הצטרף מונו למכון פסטר. ב-1954 הפך לראש המחלקה לביוכימיה תאית, וב-1959 מונה לפרופסור לכימיה של מטבוליטים בסורבון. ב-1959 הוא הפך לפרופסור בקולז' דה פראנס וב-1971 מונה למנהל מכון פסטר.
בנוסף על היותו ביולוג היה מונו גם מוזיקאי מוכשר וכותב מוערך בתחום הפילוסופיה של המדע. במהלך מלחמת העולם השנייה, כהכנה לפלישת כוחות הברית לצרפת עסק בפעולות הכנה שונות, כגון קיפול מצנחים להצנחת תחמושת, פיצוץ מסילות רכבת ויירוט דברי דואר שונים.
ב-1960 הוא הפך לחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ב-1965 לחבר זר באקדמיה למדעים של גרמניה, ב-1968 לחבר זר של החברה המלכותית ושל האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), שנה מאוחר יותר לחבר זר בחברה הפילוסופית האמריקאית. הוא קיבל את אות לגיון הכבוד ואת צלב המלחמה ב-1945. כמו כן, הוא קיבל את עיטור כוכב הארד.
מחקר
מערכת הניסויים שביצעו ז'קוב ומונו לחקר אופן הפעולה של אופרון הלקטוז (המתוארת בפירוט בערך העוסק בכך) התבססה על החיידק E.coli, אך המנגנון שתואר במחקר הוא מנגנון בסיסי המשמש בבקרה תאית בכלל האורגניזמים. המנגנון מבוסס על כך שהחיידק E.coli איננו מבזבז אנרגיה ומייצר אנזימים לפירוק לקטוז כאשר סוכרים אחרים כדוגמת גלוקוז זמינים. מנגנון זה מכונה מנגנון בקרה שלילי.
נוסף למחקר זה תרם מונו רבות גם לתחום האנזימולוגיה כאשר הציע בשנת 1965 את התאוריה בדבר בקרה אלוסטרית של אנזימים.
תחרות היופי הבין-לאומית 1928
תחרות היופי הבין-לאומית 1928 (באנגלית: 1928 International Pageant of Pulchritude) היא תחרות היופי הבין-לאומית ה-3 במספר.
התחרות נערכה בגלווסטון, שבטקסס, התמודדו בה 42 מתמודדות, 32 מארצות הברית ו-10 ממדינות אחרות.
אצטדיון טדי
אצטדיון טדי הוא אצטדיון הכדורגל הגדול בישראל. הוא ממוקם בקריית הספורט של ירושלים בשכונת מלחה, והוא מכיל 31,733 מקומות ישיבה. האצטדיון נקרא על שם ראש עיריית ירושלים לשעבר, טדי קולק, ומשמש כיום כמגרשן הביתי של קבוצות הכדורגל בית"ר ירושלים, הפועל ירושלים ונבחרת ישראל.
מלבד משחקי הקבוצות העירוניות של ירושלים, מארח האצטדיון לעיתים גם משחקים בינלאומיים של נבחרת ישראל ומשחקים כגון שלבי גמר גביע המדינה. כמו כן, אירח האצטדיון את טקסי הפתיחה של המכביה בשנים 2001, 2013, 2017 ו-2022 וטקסי הסיום ב-2017 ו-2022. בנוסף, האצטדיון היה אחד מארבעת האצטדיונים שאירחו את יורו 2013 עד גיל 21 ואף אירח את משחק הגמר של הטורניר.
רקע היסטורי
בראשית שנות ה-70 יזם ראש העירייה טדי קולק, תוכנית להקמת קריית ספורט לאומית שבמרכזה אצטדיון כדורגל על "רכס שועפאט" (בשטח בו הוקמה לאחר מכן שכונת "רמת שלמה") במטרה להחליף את מגרש קטמון ואצטדיון ימק"א המיושנים, ששכנו במרכזי השכונות. תכנון הפרויקט השאפתני החל בשנת 1971. בשלב א', בנובמבר 1971, אושרה הקמתו של אצטדיון כדורגל בו 23,000 מקומות ישיבה, עם אפשרות הרחבה ל-50,000 מקומות. ב-1973 הוגשה התוכנית להקמת קריית ספורט לאומית המתאימה לסטנדרטים אולימפיים, וכוללת אצטדיון כדורגל, היכל ספורט, 3 בריכות שחייה, ומגרשי אימונים. עבודות הסלילה של כביש הגישה לאצטדיון החלו ב-1976, ולאחר השלמת התכנון וקבלת האישורים הכריז קולק, בשנת 1977, על תחילת עבודות ההקמה, שבמקביל החל מאבק של הקהילה החרדית בירושלים נגד התוכנית. גיוס הכספים להקמת הפרויקט ארך מספר שנים ולבסוף סוכם שהממשלה תכסה מחצית מעלות ההקמה וקרן ירושלים את מחצית השנייה, באמצעות תרומות. עבודות התשתית באזור החלו בשנת 1979, אך סיעת אגודת ישראל בעיריית ירושלים החלה להפעיל לחץ להפסקת העבודות, ואיימה לפרוש מהקואליציה העירונית. לאחר שהעבודות נמשכו פרשה מהקואליציה העירונית, ובנוסף פנתה לראש הממשלה מנחם בגין שיתערב במשבר. בגין הסכים להקפיא את העבודות ולהפסיק את המימון הממשלתי לפרויקט. תחילה הוסכם על הפסקה של חודשיים כדי לדון שוב בתוכנית ולמצוא מיקום חלופי. מנכ"ל משרד הפנים, חיים קוברסקי, הציע שהאצטדיון יוקם באזור הר חומה. בינואר 1980, העבירה מועצת עיריית ירושלים החלטה שאתר בקרבת שכונת שועפט (רכס שועפט) מועדף להקמת האצטדיון ושיש להמשיך בעבודות, אך סיעת הליכוד בראשות ראובן ריבלין הצטרפה למתנגדים לתוכנית, והעבודות לא חודשו.
המאבק נגד הקמת האצטדיון
לאחר שהתוכנית ברכס שועפאט בוטלה, אותר בשנת 1984 שטח בדרום מערב ירושלים, סמוך לשכונת מלחה, כמיקום חלופי, זאת כחלק מתוכנית כוללת לפיתוח האזור שכללה את הקמת קניון ירושלים והגן הטכנולוגי. במהלך אישור התוכנית בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה התארגנה קבוצה של תושבים, בראשות שר הפנים יצחק חיים פרץ ממפלגת ש"ס, תושב שכונת בית וגן הסמוכה, להגיש התנגדויות לתוכנית. בנוסף הגיעו עשרות חרדים לכל דיון, מבלי להגיש התנגדות עניינית, כדי לגרום לסחבת בדיוני הוועדה. דיוני הוועדה נמשכו שנתיים, ובאפריל 1987 אושרה לבסוף התוכנית. עם זאת, שר הפנים פרץ סירב לחתום על אישורה מתוקף סמכותו כשר הפנים, וכך גם אריה דרעי, שהחליף אותו בתפקיד ב-1988. באותן שנים (בין 1986 ל–1989) עברה קבוצת בית"ר ירושלים לשחק באצטדיון בלומפילד בתל אביב מאחר שאצטדיון ימק"א שהכיל רק 4,500 מקומות ישיבה לא אושר לשימוש.
בשנת 1988 הגישה עיריית ירושלים עתירה לבג"ץ במטרה לאלץ את דרעי לחתום על אישור התוכנית, לאחר שאושרה בכל וועדות התכנון על פי חוק. בינואר 1989, קיבל בג"ץ את עתירת העירייה, בטענה שההתנגדות של דרעי אינה עניינית ונסללה הדרך להקמת האצטדיון. בפברואר 1989, חתם מנכ"ל משרד הפנים על האישור הסופי לתוכנית.
הקמת האצטדיון
הקמת האצטדיון החלה ב-1989 בידי חברת "מוריה" במימון הקרן לירושלים, עיריית ירושלים והמועצה להסדר ההימורים בספורט. לקראת סיום העבודות הוחלט לקרוא לאצטדיון "אצטדיון טדי", כהוקרה על מאמציו של קולק להקמתו. האצטדיון נחנך ב-14 בספטמבר 1991 במשחק במסגרת המחזור הראשון של הליגה הלאומית לעונת 1991/1992 בו גברה הפועל תל אביב על הפועל ירושלים בתוצאה 0–3. כובש השער הראשון במשחק, ולמעשה בתולדות האצטדיון, היה משה סיני. ב-14 בינואר 1992 נערך משחק ידידות לכבוד חנוכת האצטדיון בין נבחרת ירושלים, שהורכבה משחקני בית"ר והפועל ירושלים, לבין קבוצת אולימפיק מרסיי מצרפת.
הרחבה ושיפוץ
בעת פתיחתו, הכיל האצטדיון כ-14,500 מקומות ישיבה בשני יציעים – מערבי ומזרחי. בשנת 1998 הושלמה הקמתו של היציע הצפוני בו כ-8000 מקומות ישיבה. מאחר שאצטדיון סבל מטעות בתכנון, כך שבחלק ממקומות הישיבה לא היה ניתן לראות היטב את כל חלקי כר הדשא, כר הדשא הוגבה ב-2 מטר, על מנת לשפר את זווית הצפייה. הגבהת משטח הדשא גם אפשרה להרחיב את המגרש למידות הבינלאומיות המקובלות, בהתאם לתקנון הכדורגל האירופי בנוסף, נבנו באצטדיון מקומות ישיבה מיוחדים לנכים ומוגבלים. שיפוץ זה הושלם בנובמבר 1999, בעלות של כ-8.5 מיליון שקל.
ב-27 בינואר 2010 החליטה עיריית ירושלים להכין תוכנית חדשה להרחבת האצטדיון, כאשר מספר המושבים הוגדל ל-31,733 שרובם נוספו על ידי בניית יציע רביעי מצידו הדרומי. רוב השיפוץ הושלם לקראת משחקי המכביה ה-19 ומשחקי אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בשנת 2013, שאירח האצטדיון כולל משחק הגמר. שדרוג האצטדיון כלל מלבד בניית היציע הרביעי הגבהת כר הדשא ב-1.6 מטר, החלפת מושבי האצטדיון הצבעוניים במושבים מתקפלים בגוון כחול אחיד, הקמת אולם למסיבות עיתונאים, חדרי עבודה לצוותי תקשורת, חניות לקבוצות ולאורחים, שדרוג התאורה והתקנת שני לוחות תוצאות חדשים שגודל כל אחד כ-60 מ"ר. ב-3 ביוני 2013 נחנך היציע הדרומי. שדרוג האצטדיון הביא לדירוגו בקטגוריה 4 בדירוג האצטדיונים של אופ"א.
בתחילת 2014 עבר ניהול האצטדיון מרשות הספורט בעיריית ירושלים לידיה של חברת אריאל הירושלמית המנהלת את מתקני הספורט ואתרי המופעים בירושלים ואחראית גם להפקת אירועי תרבות מטעם העירייה.
בשנת 2015 במסגרת מוקדמות יורו 2016, האצטדיון אירח לראשונה משחק רשמי של נבחרת ישראל לאחר שהאצטדיון אירח בעבר מספר משחקי ידידות.
בשנת 2018 הושלמו עבודות להתקנת מערכת כריזה חדשה, שיפוץ ספסלי השחקנים, מסדרונות חדרי ההלבשה ומנהרת השחקנים.
בשנים 2020-2021 הושלמה הקמת הגג ביציע הדרומי, וכן התקנת פאנלים סולאריים עליו. בנוסף הושלמה התקנת תאורת לד חיצונית היקפית באצטדיון והקמת 8 תאי אח"מים חדשים ביציע המערבי.
בשנת 2022 הושלמה החלפת 6,700 הכיסאות הישנים שנותרו ביציע הצפוני, במושבים חדשים בצבע כחול אחיד לכלל האצטדיון, וכן הוחלפה התאורה הישנה במגרש במערכת תאורת לד חכמה ראשונה מסוגה בישראל.
שיפוצים ושדרוגים
עיריית ירושלים ביחד עם החברה העירונית אריאל אישרו תקציב של עשרות מיליוני שקלים לביצוע עבודות שיפוץ נוספות שצפויות להתבצע במהלך עונת 2023/24:
בנוסף, במהלך שנת 2024 צפויה השלמת שלוחת מלחה בפרויקט הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים שכולל תחנה בלב קריית הספורט במלחה, לצד היציע הצפוני באצטדיון. לרכבת הקלה אף מוקם דיפו תחזוקה מדרום מזרח האצטדיון על שטח ששימש בעבר כחניון אוטובוסים.
שימושים נוספים
באצטדיון צולמו קטעים מתוכנית הטלוויזיה האלופה, וכן פרק הפתיחה של העונה השנייה של המרוץ למיליון.
האצטדיון משמש לעיתים עבור אירועים מטעם מפלגת ש"ס.
מבנה האצטדיון וסביבתו
האצטדיון ממוקם בקרית הספורט של ירושלים ובסמוך להיכל הספורט פיס ארנה ומרכז הטניס של העיר וגשר להולכי רגל מחבר בינו למתחם קניון עזריאלי ירושלים-מלחה. הוא מכיל 31,733 מקומות ישיבה והוא הפך רשמית לאצטדיון הגדול ביותר בישראל לאחר שאצטדיון רמת גן קיבל אישור לאכלס אך ורק את היציע המערבי. באצטדיון מותקנת מערכת תאורה סולארית מתקדמת, ומוצבים בו שני מסכי ענק ששטח כל אחד מהם 60 מ"ר.
בסמוך ליציעים המערבי והמזרחי ישנם מגרשי חנייה, ומסביב לאצטדיון קיימים מספר חניונים אשר נמצאים במרחק הליכה כגון חניון אגד, חניון הגן הטכנולוגי וחניון גן החיות.
כמו כן, מתחת ליציע המזרחי של האצטדיון פועל "מרכז הספורט הירושלמי" ובתוכו מרכז לאמנויות לחימה, מכון כושר, סטודיו לריקוד, בריכה הידרותרפית לטיפולים, סטודיו לטאקוונדו, וכן קיר טיפוס גדול בגובה 21 מטר ובשטח קיר של מעל 700 מ"ר. בנוסף סמוך לשער 22 באצטדיון פועלת גלריה לאמנות.
תוכניות מתאר עתידיות מייעדות סביבו בינוי רב למשרדים, מלונאות, מסחר, מגורים ועוד.
שלוון טלוא-ראש
מאפיינים
הוא עשוי להגיע לאורך של כ-35 סנטימטרים וגופו דק ועדין. צבעו בז' מלבד ראשו, אשר מלבד שני פסי צבע בהירים, בגוונים של צהוב ובז' שחור ברובו המוחלט.
תזונתו מורכבת בעיקר מחרקים, עכבישים ונדלים. השלוון פעיל בעיקר בלילה, אך עשוי להימצא גם בשעות בין הערביים. בעונת הרבייה מטילה הנקבה 2ביצים לבנות בקרקע לחה. כעבור חודשיים בוקעים הצעירים.
Chosen (שיר)
Chosen (בעברית: נבחר) הוא הסינגל הראשון של להקת הרוק האיטלקית מונסקין. את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים סוני מיוזיק אנטרטיינמנט, ב-24 בנובמבר 2017, והוא נכלל במיני-אלבום הראשון של הלהקה, Chosen.
את השיר, היצעה הלהקה לראשונה בשלב המיונים של הגרסה האיטלקית לאקס פקטור. ב-23 בנובמבר 2017, ביצעה אותו שוב בפרק החמישי של שלב ההופעות החיות. הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-13 בדצמבר 2017, בערוץ היוטיוב הרשמי של הלהקה.
אננקה
אננקה (באנגלית: Ananke, ביוונית: Ανάγκη) הוא ירח של כוכב הלכת צדק. הוא התגלה על ידי סת' ברנס ניקולסון במצפה הר וילסון ב-1951. בתחילה נקרא הירח "Jupiter XII", כלומר הירח ה-12 של צדק, ולעיתים "אדרסטיאה" (Adrastea) ומאז 1975 קרוי על שמה של אננקה, אימם של אדרסטאה ויופיטר.
אננקה נתן את שמו לקבוצת הירחים בה הוא נמצא, קבוצה של ירחים שמסלול ההקפה שלהם סביב צדק הוא בין 19.3 ל-22.7 מיליון קילומטר ונטייה של כ-150°.
רדיוס מסלולו של אננקה סביב צדק הוא 21,280,000 ק"מ והוא מקיף את צדק כל 610.45 יממות.
אננקה בעל נפח של 11,500 קמ"ק ושטח פנים של 2,500 קמ"ר.
אננקה בעל קוטר ממוצע של 28 ק"מ ובעל מסה של ק"ג.
דירק ג'נטלי
דירק ג'נטלי (באנגלית: Dirk Gently) הוא דמות ספרותית, שיצר דאגלס אדמס ומופיעה בספריו סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי ושעת התה הארוכה והאפלה של הנפש. חלק מספר נוסף בסדרה שלא הושלם, הופיע בספר סלמון הספק שיצא לאור לאחר מותו.
על פי הגדרתו שלו, דירק הוא בלש פרטי הוליסטי המפעיל סוכנות בילוש, הפועלת על פי גישה הוליסטית המבוססת על ראיית מכלול ההקשרים בין הדברים. דירק ג'נטלי אינו עוסק ב"דברים קטנוניים כמו אבקה לטביעות אצבעות, דבלולי צמר אוצרי סוד בכיסים וטביעות רגליים מטופשות", אלא מאמין כי "הפתרון לכל בעיה, טמון בדפוס ובמארג של המכלול". לכן, שיטות העבודה שלו משלבות את מכניקת הקוונטים עם מעשי קסמים, היפנוזה, ותקשור.
קשה להגדיר בדיוק את ספרי סדרת דירק ג'נטלי, ובוודאי אין להגדירם כספרי בלש קלאסיים. בשני הספרים מאת אדמס בהם מככב דירק ג'נטלי, ישנן כמה עלילות מקבילות הנקשרות זו בזו עם התקדמות הספר, על פני מישורי זמן שונים ואף ביקומים מקבילים. בשניהם נקלע דירק ג'נטלי לתעלומה הנראית יומיומית ופשוטה, ומתבררת כלא פשוטה כלל וכלל. פרטים רבים המפוזרים לאורך העלילה ונראים לכאורה מיותרים, מתלכדים בסופו של דבר לסיפור אחד. הספרים, על עלילתם המפותלת, ההומור והשנינות מהווים דוגמה מהנה לסגנונו המובהק של אדמס ולכישרונו הרב.
דירק ג'נטלי הוא מתוחכם ומשעשע, ומאופיין במנהגיו המוזרים. הוא לבוש תמיד במעיל עור ארוך ובכובע אדום ומכוער, אוכל בעיקר פיצה, והרגלי ההיגיינה, העישון והתזונה שלו מוזרים בהחלט. גם יחסיו עם לקוחותיו ועם מזכירתו, מיס פירס, הם לא שגרתיים כלל. שמו המקורי הוא סְבְלַאד שְצְ'יֶילי, ואף על פי שהוא אינו מרוצה מהם כלל, יש לו כוחות מיוחדים המסייעים בידו לפתור את התעלומות. מן המסופר בספר הראשון בסדרה, דירק ג'נטלי גילה את כוחותיו המיוחדים כבר במהלך לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'. לקראת אחת הבחינות, הפיץ שמועות כי הוא יוכל לחזות את השאלות שיופיעו בבחינה. לאחר שקיבל לא מעט כסף ומתנות כדי שיחלוק את המידע, כתב את הבחינה בהסתמך על מבחנים קודמים וניחושים. הבחינה, בסופו של דבר, הייתה זהה מילה במילה לזו שכתב, והתעלול הוביל לגירושו מן האוניברסיטה.
דמויות נוספות בסדרת הספרים הן מיס ג'ניס פירס (באנגלית: Janice Pearce), מזכירתו של דירק, וסמל המשטרה ג'ילקס (באנגלית: Sergeant Gilks), המגרש את דירק בעקביות מזירות הפשע אליהן הוא מגיע.
פירוש המילה "דירק" (מילה סקוטית) הוא למעשה סוג של סכין ובצורת הפועל זוהי מילה נרדפת ארכאית שמשמעותה "לדקור"; לכן התרגום המילולי של השם "דירק ג'נטלי" יהיה למעשה הביטוי המשונה "לדקור בעדינות".
עיבודים
מייקל בייואטר שיחק את דירק בסרט הדוקומנטרי "בלי פאניקה" ששודר ב־1992.
סדרת הספרים הייתה בסיס למיני סדרה בריטית בשם "דירק ג'נטלי", בכיכובם של סטיבן מנגן ודארן בויד, וסדרה נוספת שיצאה בנטפליקס בשנת 2016 בשיתוף עם ה-BBC, המבוססת על אותה הדמות ונקראת "סוכנות הבילוש ההוליסטית של דירק ג'נטלי". הסדרה זכתה לביקורות מעולות ונעשה בה שימוש באופי הדמות המקורית שיצר דאגלס אדמס, אך העלילה חדשה לחלוטין ונכתבה במיוחד בשביל הסדרה.
קישורים חיצוניים
דף סדרת הטלוויזיה "סוכנות הבילוש ההוליסטית של דירק ג'נטלי" באתר IMDb.
69 (תנוחה)
69 היא תנוחה מינית בה זוג אנשים ממקמים את עצמם כך שהפה של כל אחד מהם מופנה לאיבר המין של האחר. במצב זה יכולים השניים לבצע מין אוראלי הדדי. ניתן לבצע את התנוחה בשכיבה, כאשר האחד שוכב על האחר או על יד האחר. לחלופין, ניתן לבצעה בעמידה כאשר האחד מחזיק את האחר במהופך. בתנוחה זו, בין אם בשכיבה ובין אם בעמידה, הגישה לאיברי המין היא מהכיוון ההפוך, גישה אשר יוצרת, לכאורה, תחושה שונה מזו המתקבלת במין אוראלי רגיל.
פרשת תולדות
פרשת תּוֹלְדֹת היא הפרשה השישית בספר בראשית. לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת ב. מקור שמה בפסוק הפותח אותה:, והיא מוקדשת בעיקרה לסיפורו של יצחק, מאבות העם העברי, לבנו עֵשָׂו ולבנו יעקב שגונב את ברכות הבכורה במרמה ובורח לחרן. את פרשת תולדות קוראים בין התאריכים כ"ט בחשוון-ה' בכסלו.
הולדת יעקב ועשו ומכירת הבכורה
לאחר עשרים שנות עקרות נכנסת רבקה להיריון. הבנים מתרוצצים בקרבה והיא הולכת לדרוש את ה'. התשובה שהיא מקבלת היא. ואכן, נולדים לה שני בנים, עשו ויעקב. עשו הופך להיות צייד ובעקבות כך זוכה לאהבתו של אביו, ויעקב 'יושב אוהלים' ומועדף על ידי אמו.
69 (תנוחה)
מקור שם התנוחה הוא ההתייחסות לעובדה שהמספר 6 הוא ההיפוך של המספר 9, עובדה המזכירה את תנוחת הזוג.
פרשת תולדות
הולדת יעקב ועשו ומכירת הבכורה
באחד הימים בא עשו מן השדה ומוצא שיעקב מכין נזיד עדשים. הוא מבקש מיעקב לאכול מן הנזיד, ויעקב מבקש שימכור לו בתמורה את הבכורה. עשו מסכים, תוך שהוא מזלזל במופגן בבכורה, והמכירה מתבצעת.
לדעת אבן עזרא הכל נובע מכך שבביתו של יצחק שררה עניות מופלגת לעת זקנותו, ומאחר ויצחק היה תלוי בצידו של עשו לכן אהב אותו יותר, זו גם הסיבה שעשו זלזל בבכורה, דבר שמתבטא בעיקר בירושה שלא הייתה כאן, וכך גם זו הסיבה בהמשך הפרשה שלא היה ליעקב בגדים 'חמודים' משלו ולקח את של עשו, ולכן גם נשלח יעקב לחרן בלא כלום שהוא אומר וְנָתַן לִי לֶחֶם לֶאֱכֹל וּבֶגֶד לִלְבֹּשׁ (פרק כח פסוק כ). אך הרמב״ן חולק בחריפות על כך.
יצחק בגרר
בארץ ישראל יש רעב, ויצחק רוצה לרדת למצרים. ה' מורה ליצחק להישאר בארץ ישראל, ומבטיח לו כי בזכות אברהם יזכה זרעו לגור בארץ. יצחק עובר לגור בגרר. רבקה כמעט ונלקחת ממנו לבית אבימלך, לאחר שיצחק טען שהיא אחותו. אולם אבימלך, שרואה את יצחק מצחק את רבקה, מבין שהיא אשתו, מחזיר אותה אל יצחק ונוזף בו.
ברית יצחק ואבימלך
יצחק זוכה לרווחה כלכלית גדולה ומגורש מגרר. הוא חופר בארות ורועי גרר נכנסים במריבה עמו על הבעלות עליהן. לאחר שעבדי יצחק חפרו כבר את הבאר השלישית, רחובות, הניחו להם רועי גרר. לאחר מכן עולה יצחק לבאר שבע, עבדיו חופרים באר נוספת ויצחק קורא לו 'שבעה' על שם העיר באר שבע. בסופו של דבר אבימלך מגיע בעצמו במשלחת כבוד אל יצחק ומבקש לכרות עמו ברית, ברית יצחק ואבימלך, יצחק עושה להם משתה, נשבעים איש לאחיו, ונפרדים לשלום.
נישואי עשו
עשו לוקח לו שתי נשים, את 'יהודית בת בארי החיתי' ואת 'בשמת בת אילון החיתי', נשים אלו היו למורת רוח ליצחק ולרבקה, ובעקבות כך הוא נישא בנוסף על אלה גם לבת דודו 'מחלת בת ישמעאל' בן אברהם אחות נביות.
ברכתו של יצחק
יצחק מבקש לברך את בנו החביב עליו - עשו - לפני מותו, ושולח אותו לצוד לו ציד ולהכין לו מטעמים כאשר אהב, רבקה שומעת את הדברים ומורה ליעקב לקחת שני גדיי עיזים טובים, להכין מהם מטעמים, לבוא אל יצחק, ולהציג את עצמו כאילו הוא עשו ולקבל את הברכה. יעקב עושה כדבריה ומקבל את ברכתו של יצחק, אף על פי שהוא תמה כיצד.
עשו חוזר מהציד והכנת המטעמים, וכאשר הוא מגלה שיעקב קיבל את ברכתו הוא מתכנן להרוג את יעקב אחרי מות אביהם. מזימתו נודעת לרבקה ובעקבות זאת היא שולחת, בהסכמת יצחק, את יעקב לבית לבן אחיה בחרן, כדי שיישא לו לאשה אחת מבנותיו.
תאריכי הקריאה
השבת בה קוראים את פרשת תולדות יכולה לחול בחמישה תאריכים שונים:
הפטרה
ההפטרה היא בספר מלאכי שבתרי עשר, מתחילתו ועד (התימנים ממשיכים עד ). מלאכי עוסק בין השאר ביחסי יעקב ועשו, וקובע:.
בנוסח רומניא הפטירו עד.
בשנים המתחילות ביום חמישי (כ-31.9% מהשנים) פרשת תולדות נקראת בערב ראש חודש ונוהגים לקרוא בה את הפטרת "מחר חודש" במקום ההפטרה הרגילה.
ספרטק מוסקבה במפעלים האירופיים
ספרטק מוסקבה הוא מועדון כדורגל רוסי שמרבה להופיע במפעלים האירופיים בעיקר מאז התפרקות ברית המועצות והוא מתחרה מדי שנה על תארים בכדורגל הרוסי.
ספרטק מדורגת במקום ה-112 בדירוג אופ"א.
היסטוריה
ספרטק היא הקבוצה הרוסית המצליחה ביותר באירופה לאחר שהייתה הקבוצה הרוסית הראשונה שהעפילה לשלב רבע גמר ליגת האלופות, היא עשתה זאת בעונת 1980/1981, זאת מבלי לכלול את הישגיהן של דינמו קייב, דנייפר דנייפרופטרובסק, דינמו מינסק ואררט ירוואן שהיו קבוצות סובייטיות אך לא רוסיות.
בעונת 1988/1989 בגביע אירופה לאלופות בכדורגל העפילה לשמינית גמר הטורניר. אך בעונת 1990/1991 העפילה עד לשלב חצי הגמר בליגת האלופות אחרי שגברה על נאפולי בשמינית ועל ריאל מדריד ברבע, במה שמהווה להישג שיא עבור קבוצה רוסית, בליגת האלופות.
בעונת 1995/1996 בליגת האלופות העפילה לרבע הגמר אך הפסידה לנאנט ובעונת 2010/2011 העפילה לרבע גמר ליגה האירופית אך הפסידה לפורטו.
בעונת 2018/2019 השיגה שיא שלילי כשסיימה במקום הרביעי בבית בשלב הבתים בליגה האירופית והפכה לקבוצה הרוסית הראשונה בהיסטוריה שהגיעה למצב זה ובעונת 2019/2020 אכזבה עוד יותר כשהודחה כבר בשלב הפלייאוף של הליגה האירופית ולא העפילה לשלב הבתים.
בעונת 2021/2022 חזרה לליגת האלופות, לראשונה מאז 2018, אך הודחה כבר בשלב המוקדמות השלישי. היא התמודדה בשלב הבתים של הליגה האירופית ואחרי הפסד 1:0 ללגיה ורשה התאוששה עם ניצחון 3:2 על נאפולי במה שהיה לניצחון ראשון על קבוצה איטלקית מאז 1989, אז גברה על אטאלנטה בגביע אופ"א. בהמשך גברה גם במשחק הגומלין על נאפולי בניצחון 2:1 והשיגה ניצחון 1:0 גם על לגיה ורשה בחוץ והעפילה לשמינית גמר הליגה האירופית, לראשונה מאז עונת 2010/2011, אבל בפברואר 2022, הושעתה ספרטק מוסקבה מהליגה האירופית בעקבות החלטת פיפ"א ואופ"א להשעות את המועדונים והנבחרות הרוסיים מכלל המפעלים באירופה ובעולם, לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה.
כובשים מצטיינים
להלן השחקנים הניצבים בראש טבלת כובשי השערים במדי ספרטק במפעלים האירופיים, נכון ל־9 בדצמבר 2021.
הוט צ'יפ
הוט צ'יפ (באנגלית: Hot Chip) היא להקת אינדי אלקטרוני מאנגליה. הלהקה הוקמה בלונדון בשנת 2000 והוציאה עד כה חמישה אלבומי אולפן.
היסטוריה
בשנת 2006 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "The Warning". האלבום זכה ליותר הצלחה מסחרית והגיע למעמד אלבום זהב בבריטניה ודורג גם במצעדים בשוודיה, אך הלהקה קיבלה את עיקר פרסומה לאחר צאתו של אלבומה השלישי "Made in the Dark". "Made in the Dark" הגיע אף הוא למעמד זהב בבריטניה ונמכר ברחבי אירופה ובארצות הברית. מהאלבום יצא גם הסינגל "Ready for the Floor" שהיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה "תקליט הדאנס הטוב ביותר" והגיע למקום השישי במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2010 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי "One Life Stand" ממנו יצאו שני סינגלים "One Life Stand" ו-"I Feel Better". השיר "I Feel Better", למרות שלא זכה להצלחה רבה ברחבי העולם, התפרסם בישראל והיה לשיר החמישי המושמע ביותר בתחנות הרדיו הישראליות בשנת 2010.
אלבום האולפן החמישי של הלהקה, "In Our Heads", יצא ביוני 2012. האלבום, שכולל 11 שירים, הוא הראשון של הלהקה שיוצא תחת הלייבל העצמאי "דומינו".
קישורים חיצוניים
כתבות:
שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון
תוכנית ההתנתקות היא תוכנית שיזם ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, לנסיגת ישראל מרצועת עזה ומארבע התנחלויות בצפון השומרון ולפינוי תושביהן הישראלים ומחנות צה"ל שבהן באופן חד צדדי. התוכנית הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להבטחותיו של שרון בטרם היבחרו - אולם זכתה לתמיכת רוב חברי הכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישומה. ביצוע תוכנית ההתנתקות החל ב-15 באוגוסט 2005 והחלק של פינוי האזרחים שבה הושלם בתוך שמונה ימים. צה"ל השלים את יציאתו מעזה ב-11 בספטמבר 2005, ובצפון השומרון הסתיימה התוכנית בפינוי מחנה דותן על ידי צה"ל ב־22 בספטמבר. במהלך ביצוע התוכנית פונו כעשרת אלפים אנשים מבתיהם, כ-8,000 מגוש קטיף ורצועת עזה וכ-2,000 מצפון השומרון. פרופ' ידידיה שטרן, חבר ועדת החקירה הממלכתית בנושא הטיפול במפונים, אמר כי "אירוע ההתנתקות גרם לפגיעה הגדולה ביותר בזכויות אדם בתולדות מדינת ישראל".
במסגרת התוכנית התחייבה הממשלה למצוא פתרונות מגורים למפונים ולדאוג להם בסיוע כלכלי ובסיוע להתאקלמות. תחום זה היה באחריות מנהלת סל"ע. המנהלת הייתה אחראית הן על הסדרת מגורים זמניים לטווח קצר (מלונות, בתי הארחה) והן לטווח ארוך (מגורי קרווילות או דירות להכשרה למשך שנתיים). המנהלת אף יצאה במסע פרסומי נרחב ויקר במדיות התקשורת השונות שכותרתו: יש פתרון לכל מתיישב. בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (ובמקרים רבים אף לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים. חלק מהמפונים סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע. עד לאוגוסט 2009 השקיעה מִנְהֶלֶת סל"ע 4.9 מיליארדי שקלים בפיצויים למפונים ובתשתיות לקליטתם, שהם, בממוצע, 1.7 מיליון שקלים למשפחה. כמו כן עד למועד זה קיבלו כ-87% מהמפונים הן פיצוי כספי הן מגרש להתיישבות מחדש והנותרים נמצאים בשלבי חתימה על הסכם. במנהלת מעריכים כי עד לסיום עבודתה יאמיר הסכום בכ-2 מיליארדי שקלים נוספים.
על מנהלת ההתנתקות והטיפול במפונים נמתחה ביקורת קשה. הביקורת באה גם מצד המפונים שהרגישו שנבגדו וננטשו על ידי המדינה וזכתה לחיזוק כאשר דו"ח מבקר המדינה שפורסם ב-8 במרץ 2006 קבע שהטיפול במפונים היה "מחדל גדול" והצביע על מספר רב של ליקויים ומחדלים בטיפול בהם. בעקבות הליקויים הרבים והסחבת, שנמשכו זמן רב גם לאחר ביצוע התוכנית, הודיע ב-29 במאי 2006 שר השיכון מאיר שטרית כי משרדו ירכז את הטיפול במפונים ואת יישובם מחדש.
ביוני 2010 פרסמה הוועדה הממלכתית לבדיקה הטיפול במפוני ההתנתקות דו"ח חריף כנגד ממשלות ישראל וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים". את המפונים הגדירה כ"אזרחים אשר המדינה עצמה הפכה אותם לפליטים במולדתם". בסיכום קראה הוועדה לממשלה להשלים את שיקום המפונים עד 2011.
מנהלת סל"ע וחוק פינוי-פיצוי
כדי ליישם את התוכנית הועבר בכנסת חוק פינוי-פיצוי המסדיר את נושא הפיצויים למפונים. במקביל, הוקמה מנהלת סל"ע (סיוע למתיישבי חבל עזה), שכונתה גם "מנהלת ההתנתקות", בראשות איש הקיבוץ הדתי יונתן בשיא שתפקידה הוכרז לרכז את נושא הפינוי והיישוב מחדש של המפונים וסיוע לקליטתם ביישובים החדשים. מנהלת ההתנתקות והעומד בראשו זכו לאיבה רבה בקרב המתנחלים וגם אלה שרצו להתפנות ברצון העדיפו להסדיר את ענייניהם בערוצים עוקפים.
באמצע אפריל 2005 העבירו ראש מנהלת סל"ע והרבנים הראשיים לראש הממשלה בקשה לדחות את ביצוע התוכנית עד לאחר תשעה באב, שכן הזמן המתוכנן חל בימי בין המצרים, תאריך טעון מבחינה סמלית, שצפוי לגרום לרגשות קשים ולהתנגדות עזה יותר מצד המפונים ותומכיהם. בהתייעצות עם מערכת הביטחון, החליטה הממשלה להיענות לבקשה זו על מנת לא לפגוע ברגשותיהם הדתיים של המפונים וכן למנוע את המצב הטעון והסמלי שבו פינוי היישובים יתבצע בערב תשעה באב, יום חורבן הבית. היו בציבור הדתי שאמרו באירוניה שדווקא תאריך זה מתאים היטב לפעולת הפינוי.
המצור על קאנפור
המצור על קאנפור (באנגלית: Siege Of Cawnpore) היה מצור שהתרחש ביוני 1857 של כוחות מורדים בפיקודו של ננה סאהיב, כנגד חיל המצב והאזרחים הבריטים שבעיר קאנפור, הודו, כחלק מהמרד ההודי הגדול. המצור הסתיים עם כניעתם של הבריטים לאחר שהובטח להם שיוכלו להימלט על מחוץ לעיר, אך כשהגיעו לגדות הנהר המורדים טבחו בהם. הבריטים ששרדו את הטבח (בעיקר נשים וילדים) הוחזקו במבנה בעיר ומספר ימים לאחר מכן נטבחו גם הם.
שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון
בג"ץ חוק פינוי-פיצוי
בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ כנגד חוק פינוי-פיצוי נפסק ב־9 ביוני כי יש לשנות מעט את תנאי החוק בצורה שהגדילה את הפיצוי למפונים. ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי.