cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראש ממשלת ישראל
סיום תפקידם של ראשי הממשלה בישראל
כל ראשי הממשלות שכיהנו בישראל למעט אחת לא השלימו תקופת כהונה מלאה בתפקיד, אף שחלקם כיהנו מספר פעמים. דוד בן-גוריון (פעמיים), משה שרת, גולדה מאיר, מנחם בגין, אהוד ברק, ואהוד אולמרט התפטרו, לוי אשכול נפטר טרם סיום כהונתו, אריאל שרון חלה במהלך כהונתו, תקופת הכהונה של ממשלות יצחק שמיר (בממשלה ה-24), בנימין נתניהו (בכל הממשלות שבראשותו) וממשלת החילופים בראשותם של נפתלי בנט ויאיר לפיד הסתיימו טרם המועד בשל התפזרות הכנסת, שמעון פרס כיהן בממשלת הרוטציה והעביר את התפקיד ליצחק שמיר בקדנציה הראשונה, והקדים את הבחירות בקדנציה השנייה, ויצחק רבין הקדים את הבחירות בקדנציה הראשונה ונרצח כשנה לפני סיום תקופת כהונתו השנייה.
האישה היחידה שכיהנה כראש ממשלת ישראל, והיחידה מבין כל ראשי ממשלת ישראל שכיהנה קדנציה מלאה של הכנסת כראש ממשלה, הייתה גולדה מאיר, שכיהנה כראש הממשלה בשנים 1969–1974 ובמשך כל ימי הכנסת השביעית (אמנם מאיר כיהנה כראש ממשלה רק כ-5 שנים - בשלהי הכנסת השישית, כל ימי הכנסת השביעית ובראשית הכנסת השמינית - אולם היא היחידה שצלחה קדנציה שלמה כראש ממשלה, שאף הוארכה בחודשיים בשל מלחמת יום הכיפורים). מאיר סיימה את תפקידה כראש ממשלה רק לאחר שהתפטרה בקדנציה לאחר מכן.
דוד בן-גוריון כיהן כראש ממשלה במשך כל כהונות הכנסת הראשונה, השלישית והרביעית, אך כנסות אלה לא השלימו את תקופת כהונתן והבחירות לכנסת הבאה הוקדמו. כך גם כיהן מנחם בגין במשך כל כהונת הכנסת התשיעית, יצחק שמיר בכנסת השתים עשרה, בנימין נתניהו בכנסת הארבע עשרה, בכנסת השמונה עשרה, בכנסת התשע עשרה, בכנסת העשרים, בכנסת העשרים ואחת, בכנסת העשרים ושתים ובכנסת העשרים ושלוש, ואהוד אולמרט בכנסת השבע עשרה, שכולן סיימו את כהונתן לפני המועד הקבוע בחוק.
עמית אפשטיין
עמית אפשטיין (נולד ב-14 בספטמבר 1987) הוא במאי, תסריטאי, רעיונאי ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
אפשטיין נולד בפתח תקווה וגדל במושב עין עירון, הבן השני מתוך חמישה אחים. אביו עסק ברובוטיקה ואמו בחינוך מיוחד ובהמשך פתחו יחד חוות סוסים לרכיבה מקצועית. העסק שבבעלות המשפחה גדל והפך לחלק מרכזי בפעילות האחים, שתפעלו את החווה ודאגו למעלה מ-250 סוסים.
מגיל צעיר נמשך לעולם הבמה אך רק לאחר שירותו הצבאי בחיל הים החל ללמוד זאת באופן מקצועי. תחילה נרשם למכינה למשחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", ובהמשך למכינה למשחק בבית הספר "ניסן נתיב" - אך בסופו של דבר החליט להירשם למסלול המלא ללמודי משחק בסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין (סל"ה).
במהלך לימודיו בסטודיו זכה במגוון מלגות: אהלה הלוי, קרן שרת, שוש אביגל, קרן התרבות אמריקה-ישראל, פרס השחקן הראשי הטוב ביותר בפסטיבל ITESL הבינלאומי בוורשה.
עם סיום לימודי החל לשחק בתיאטרון באר שבע (רומיאו ויוליה, גרין מייל, עפיפונים, פיאף, הגיבן מנוטרדאם, רק אתמול נולדה) ובתיאטרון הבימה (זרעים של שתיקה) ואף היה מועמד לפרס השחקן המבטיח בפרס התיאטרון הישראלי.
בשנת 2015 החל עמית לעסוק בבימוי תיאטרון, ההפקות הראשונות שלו היו "אלוהי הקטל" ו"פרימדונה" (אשר זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל הבינלאומי בבניה-לוקה) שתיהן בהפקת הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. באותה שנה השתתף בתפקיד הראשי בסרט "אנתרקס" בבימויו של שי שרף.
בשנת 2016 כתב ביחד עם ארז דריגס עיבוד בימתי לספרו של ירמי פינקוס "בזעיר אנפין" אשר עלה בתיאטרון גשר בכיכובה של רבקה מיכאלי. בהמשך אותה השנה החל לעבוד כעוזר במאי של חנוך רוזן בהפקת הסרט ומופע הפסטיגל. באותה השנה כתב את סדרת הרשת "מסיבת כיתה" לוואלה, ובהמשך זכה המחזמר "גולדי חזיות", אשר מבוסס על סיפור קצר מאת אפשטיין, בפרס המחזמר הטוב ביותר והמוזיקה הטובה ביותר, בחג המחזמר בהפקת פסטיבל בת ים.
בשנת 2017 החל לביים בתיאטרון הרפרטוארי, ההפקה הראשונה בבימויו הייתה "השיטה" בתרגומו של תום אבני ובהפקת תיאטרון באר שבע. באותה השנה רכש שיטות בימוי שונות: לאבאן-יאט, סטניסלבסקי, ושיעורים פרטיים עם הבמאי גדי רול.
בשנת 2018 החל לביים מופעים מוזיקליים, הפרויקט הראשון שלו היה מופע הענק של סטטיק ובן-אל תבורי בהיכל מנורה. בעקבות הצלחת המופע הוא המשיך לרוץ גם בלייב פארק ברשל"צ מול קהל של כ-14,000 צופים. באותה שנה הפך לבמאי שותף בחברת סולן הפקות ושימש בתפקיד זה בסרט ובמופע הפסטיגל: פיתח וביים תכנים מקוריים לערוצי הדיגיטל. בהמשך לאותה השנה ביים את ההצגה "04:12" בתיאטרון באר שבע בכיכובם של קרן צור ומולי שולמן.
בשנת 2019 החל לביים ראשונה לטלוויזיה כאשר שימש כבמאי מופע בהפקת "הכוכב הבא" של טדי הפקות וערוץ 12. בהמשך ביים את מופע המוזיקה המשותף של עדן חסון ועדן בן זקן ומופע הקיץ של הוט. באותה השנה אף מונה למנהל קריאייטיב של סולן הפקות תחת NMC יונייטד. באותה השנה ביים לראשונה בתיאטרון גשר את המחזה "רווקים ורווקות" מאת חנוך לוין שזכה לביקורות נלהבות.
חיים אישיים
חי עם בן זוגו במושב רשפון.
פרידה בלינפנט
פרידה בלינפנט (באנגלית: Frieda Belinfante; 10 במאי 1904, אמסטרדם – 5 במרץ 1995, סנטה פה, ניו מקסיקו) הייתה צ'לנית יהודיה הולנדית, מנצחת, לסבית מוצהרת וחברה במחתרת ההולנדית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה היגרה בליפנט לארצות הברית והמשיכה את הקריירה שלה במוזיקה. היא הייתה המייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'.
גנאלוגיה
בתו של ארון בלינפנט (Aron) וגורג'ין אנטואנט הסה (Georgine Antoinette Hesse), פרידה הייתה הצאצאית לשושלת בלינפנט, יהודים שמוצאם מגירוש ספרד, שהגיעה להולנד במאה ה-17 ומוצאם יכול להיות נעוץ במאה ה-16 בפורטוגל. צאצאים ידועים נוספים של המשפחה הם הסופרת האמי בלינפנט, יצחק כהן בלינפנט, התאולוג היהודי משה כהן בלינפנט והעיתונאית אמילי בלינפנט. רבים מצאצאי שושלת בלינפנט נספו בשואה.
ראשית הקריירה
בלינפנט נולדה למשפחה מוזיקלית. אביה, ארון, היה פסנתרן ומורה בולט באמסטרדם שאחז בתואר הפסנתרן הראשון שהציג את כל מחזור הסונטות של בטהובן לפסנתר במהלך עונה אחת בקונצרטחבאו של אמסטרדם. בלינפנט החלה ללמוד לנגן על צ'לו בגיל 10. בין השאר למדה כמה פעמים בפריז עם הצ'לן ז'ראר הקינג (Gérard Hekking) איתו פתחה ידידות עמוקה. היא בוגרת הקונסרבטוריון של אמסטרדם וערכה את הופעת הבכורה המקצועית שלה באולם הרסיטלים קליין זאל (Kleine Zaal) של הקונצרטחבאו בגיל 17, כשהיא מלווה בפסנתר על ידי אביה. אביה נפטר כמה חודשים לאחר הופעת הבכורה שלה. לאחר בימוי מספר הרכבים קאמריים בבתי ספר, מכללות והרכבים קאמריים מקצועיים במשך מספר שנים, בלינפנט הוזמנה בשנת 1937 על ידי הנהלת הקונצרטחבאו כדי ליצור את ה-"Het Klein Orkester", תזמורת קאמרית שבה הייתה אמורה להיות המנהלת האמנותית והמנצחת. בלינפנט החזיקה בתפקיד זה עד 1941, ומה שהפך אותה לאישה הראשונה באירופה אשר הייתה מנהלת אמנותית ומנצחת של אנסמבל תזמורתי מקצועי באופן מתמשך. במקביל, בלינפנט הופיעה כמנצחת אורחת שבועית ברדיו הלאומי ההולנדי, והופיעה כמנצחת אורחת עם תזמורות בהולנד ובצפון אירופה. בקיץ של שנת 1939, השתתפה בלינפנט בכיתת האמן של ד"ר הרמן שרכן (Hermann Scherchen) בנאוכטל (Neuchâtel), שווייץ, כדי לשכלל את כישוריה כמנצחת. מתוך הכרה ביכולות שלה, שרכן העניק לה את הפרס הראשון על פני 12 מנצחים גברים מקצועיים שלמדו בכיתתו; הפרס כלל גם התקשרות עם Orchestre de la Suisse Romande, במונטרה.
הכיבוש הנאצי קטע את הקריירה המוזיקלית של בלינפנט, שהתחדשה רק אחרי המלחמה.
פעילויות בזמן המלחמה
המחתרת עזרה לה להימנע מלהילכד, ולחצות את הגבול לבלגיה וצרפת, שם סייעה לה המחתרת הצרפתית לעשות את דרכה לשווייץ. כשהיא ושותפתה למסע הגיעו לגבול בחורף 1944, הן נאלצו לחצות את האלפים ברגל למקום מבטחים. המורה שלה לשעבר הרמן שרכן הציל אותה מהחזרה אל מעבר לגבול על ידי כך שאימת כי הייתה אזרחית הולנדית ותלמידתו לשעבר. כשהגיע למונטרה, היא קיבלה מעמד של פליטה, ועבדה לזמן קצר כפועלת חקלאית. בלינפנט הוחזרה להולנד עם סיום המלחמה.
התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'
בלינפנט היגרה לארצות הברית ב-1947, והתיישבה בלגונה ביץ' בקליפורניה, שם הצטרפה לסגל של אוניברסיטת UCLA למוזיקה בשנת 1949. בשאיפה להמשיך בפעילות הניצוח, היא הקימה קבוצת אד הוק לה קראה "נגני רחוב ויין" בשנת 1953, אנסמבל תזמורתי שהורכב מעמיתים מהאוניברסיטאות המקומיות, כמו גם מנגני אולפן מהוליווד.
הקמת "נגני רחוב ויין" הוכיחה עצמה עבור בלינפנט. ביצועים מוצלחים של האנסמבל תחת ניצוחה ב-"Redlands Bowl" הובילו מנהיגים אזרחיים ותרבותיים מקומיים להזמין את בלינפנט ליצירת אנסמבל תזמורתי קבוע במחוז אורנג'. לאחר מכן היא הפכה למייסדת, המנהלת האמנותית ומנצחת של התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג', שהוקמה כעמותה ללא מטרות רווח הפטורה ממס בשנת 1954 והפכה להרכב הראשון מסוגו במחוז אורנג'. בלינפנט המשיכה להעסיק את נגני "נגני רחוב ויין" בעמותת התזמורת הפילהרמונית החדשה. התזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג' של בלינפנט הייתה הרכב התזמורתי השני בעולם שנוצח או נוהל על ידי אישה, על בסיס מתמשך. בלינפנט הייתה חריגה גם בהסדר הכספי במשא ומתן עם נגנים משתתפים. כל הקונצרטים היו חינמיים לציבור, ומומנו לגמרי על ידי תרומות מספונסרים וחברויות. נגני התזמורת הסכימו לתרום מזמנם לחזרות ללא תשלום באישור האיגוד המקצועי, תוך קבלת תשלום עבור ההופעות, כשבלינפנט עצמה השתכרה באותו האופן. בלינפנט התעקשה על הסדר זה עם ספונסרים, וכי כל הקונצרטים יישארו ללא תשלום עבור כל המשתתפים בעתיד. ועידת המנהלים אימצה את הצעותיה של בלינפנט כתוכנית העסקית שלהם, עם המשימה המוצהרת של שמירה על תזמורת מקצועית עבורה תושבי המחוז. תחת הנהלתה של בלינפנט, התזמורת התקדמה ל"רמה B" למוסד מוזיקלי. הדירוג לוקח בחשבון את התקציב שלה, המופעים והחדירה הגאוגרפית שלה בשנים שלאחר מכן. פעילותה כללה בדרך כלל 4-6 תוכניות לעונה בכל אולמי הקונצרטים החשובים ברחבי האזור, כמו גם קונצרטי נוער, פיתוח תוכניות תרבות ורסיטלים של מוזיקה קאמרית בקהילה בסיועה של בלינפנט. סולנים שהופיעו עם התזמורת כללו את לילי קראוס, לאונרד פנאריו, מארני ניקסון, דורותי וורנסקג'ולד, ומישה אלמן. בלינפנט הופיעה כסולנית עם התזמורת בעונת 1958-59, בביצוע הקונצ'רטו לצ'לו של היידן ב-C-מג'ור, hob. VIIB / 1. במשך כל התקופה הזאת, היא גם הופיעה ברסיטלים רבים באופן מקומי וכמנצחת אורחת בהתקשרויות עם תזמורות באירופה.
פעילותה של בלינפנט בתזמורת הפלהרמונית של מחוז אורנג' הגיעה לסיומה הפתאומי בשנת 1962, כאשר החוזה שלה לא חודש. לחצים פיננסיים הלכו וגברו, כיוון שאיגוד המוזיקאים ביקש תשלום לנגנים עבור החזרות. בנוסף, חברי ההנהלה ותומכים מהיישוב הרגישו שמנצח גברי יעלה את שיעור הקומה של התזמורת ויגדיל את ההכנסות. בראיון 1994, Belinfante אמרו כי היא מאמינה שרכילות על הנטייה המינית שלה שמשה כדי לדכא את ההתנגדות לסיום פעילותה בתזמורת. בלינפנט עזבה את תפקידה כמנהלת אמנותית ומנצחת, אבל המשיכה לתכנן את הסימפוניות לתוכניות הנוער במשך שתי עונות שלאחר מכן.
שנים מאוחרות
בלינפנט המשיכה בפעילות המוזיקלית שלה בהיקף מצומצם לאחר פיטוריה מהתזמורת הפילהרמונית של מחוז אורנג'. היא הקימה סטודיו פרטי בלגונה ביץ', שמוזיקאים רבים התאמנו בו. היא גם הצטרפה לדירקטוריון של האגודה למוזיקה קאמרית בחוף לגונה, ושישמש סוכנת הזמנה ויועצת אמנותית לקבוצה במשך יותר מ 20 שנים. בלינפנט סיכמה את הקריירה שלה בראיון בלוס אנג'לס טיימס: "זה היה פשוט מוקדם מדי בשבילי. הייתי צריכה להיולד מחדש. הייתי יכולה לעשות יותר, זה מה שמצער אותי, אבל אני לא אדם אומלל. אני מחפשת את הדבר הבא שיש לעשות. תמיד יש עדיין משהו לעשותו ". בשנים מאוחרות יותר היא זכתה להכרה על הישגיה. בשנת 1987, מפקחי מועצת מחוז אורנג' והעיר לגונה ביץ' הכריזו ביחד על יום ה-19 בפברואר, כ"יום פרידה בלינפנט - לכיבוד תרומתה לתרבות המוזיקלית באזור". חייה של בלינפנט היו לנושאו של הסרט התיעודי, "But I Was a Girl"(1999). סיפורה הופיע גם בתערוכה, שמומנה על ידי ממשלת הולנד, על רדיפת הומואים ולסביות במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1994, מוזיאון השואה האמריקני הכיר באופן רשמי בתרומתה של בלינפנט למחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
היא מתה בשנת 1995 ממחלת הסרטן, בת 90, בסנטה פה, ניו מקסיקו.
חיים אישיים
בליפנט חיה את חייה כלסבית מחוץ לארון. בהולנד עד מלחמת העולם השנייה חיה עם המלחינה הנרייטה בוסמנס במשך שבע שנים. גם בארצות הברית חיה כלסבית מחוץ לארון, עובדה שככל הנראה, עלתה לה בתפקידה כמנצחת על התזמורת של מחוז אורנג'.
סורת א-סג'דה
סורת א-סג'דה (בערבית: سورة السجدة) היא הסורה ה-32 בקוראן, המונה 30 פסוקים.
בשאר אל-אסד
בשאר חאפז אל-אסד (בערבית: بَشَّار حافِظ ٱلأَسَد, תעתיק מדויק: בַּשָּאר חָאפִט' אלְאַסַד; נולד ב-11 בספטמבר 1965) הוא נשיאהּ הנוכחי של סוריה מיוני 2000, בנו של הנשיא הקודם, חאפז אל-אסד.
מאז מרץ 2011 מתחוללת מלחמת אזרחים בין צבאו לצבאות אופוזיציה, שבמהלכה נהרגו למעלה מ-600,000 בני אדם ועוד רבים נפצעו, חלקם באמצעות שימוש בנשק כימי, וכתוצאה ממנה מיליוני סורים עזבו את המדינה כפליטים. עקב זאת נחשב אסד פושע מלחמה ואף פושע נגד האנושות.
ילדות ונעורים
בשאר נולד בדמשק לחאפז אל-אסד ואשתו אניסה לבית מח'לוף, שניהם מן העדה העלווית בסוריה. בילדותו של בשאר מונה אביו לנשיא סוריה, אך בשאר גדל הרחק מאור הזרקורים. לזוג חאפז ואניסה אל-אסד היו חמישה ילדים: בושרה הבכורה, באסל, בשאר, מאהר ומג'ד. הבן הבכור באסל הוא שטופח לקידום עתידי למשרת נשיא סוריה.
אסד למד בבית הספר הצרפתי-ערבי אל-חורייאת והוא דובר צרפתית ואנגלית באופן שוטף. בין השנים 1988–1992 למד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת דמשק מ-1992 ועד ינואר 1994 התמחה ברפואת עיניים בבית החולים Western Eye בלונדון, שם פגש את אשתו, אסמא אל-אח'רס, מוסלמית סונית בעלת רקע בריטי.
מאבק הירושה
עם התרופפות מצבו הבריאותי של אסד האב, החל מאבק ירושה, שהגיע לשיא בעימות חריף בין חאפז אל-אסד ואחיו רפעת אל-אסד, בשנים 1984–1985, עימות שגרם ליציאתו של רפעת לגלות. אסד החל לנסות ולטפח את בנו באסל, על מנת למנוע מאבק ירושה עתידי. באסל (יליד 1962) קיבל חינוך צבאי, מונה למשרות בכירות (ביניהן ראש הרשות למאבק בהברחת הסמים), ותמונותיו הופיעו לצד אביו בכרזות ברחובות דמשק. אסד, אשר כינה עצמו במשך שנים בשם "אבו סולימאן", כונה מעתה "אבו באסל". ההכרזה הרשמית על באסל כיורש נמנעה, אולי מן הטעם שלפי החוקה הסורית, אין למנות נשיא מתחת לגיל 40. עם זאת ברור היה כי אסד תולה תקוות רבות בבנו ורואה בו את יורשו העתידי.
בשנים האחרונות לחייו היה חאפז אל-אסד אדם חולני, אך עדיין החזיק בכוח בהגה השלטון בדמשק. אסד ראה את מטרתו בשנים אלו בהעברה מסודרת של השלטון לבנו. לבשאר היו מתחרים הן מבין משפחת אסד (אחיו של חאפז רפעת וג'מאל), והן מתוך האליטה השלטונית העלאווית. סגן הנשיא עבד אל-חלים ח'דאם, והרמטכ"ל הסורי, חיכמת שיהאבי, שניהם מוסלמים סונים, הוזכרו אף הם כיורשים. אסד עשה כל מאמץ לדאוג לכך שלאחר מותו ימונה בנו בשאר ליורש. מאמצים אלו כללו אף תפניות ביחסו כלפי ישראל ואל המערב: אסד ניסה לפתור את בעיית רמת הגולן בטרם מותו. במרץ 2000 עוד נפגש עם הנשיא ביל קלינטון בז'נבה על מנת לקדם את הפתרון שנראה כהולך ומתרחק. מאמצים אלו כשלו, אך עם מותו של אסד, ב-10 ביוני 2000, היה בנו בשאר היורש הבלתי מעורער לכס הנשיאות הסורי.
מינויו לנשיאות של אסד הבן עוכב בימים מספר, וזאת עקב הצורך לשנות את החוקה על מנת לאפשר לאסד, שהיה בן 34, להתמנות לנשיא. משאל עם שהתקיים על מינויו אישר את המינוי (לתקופה של 7 שנים) ברוב של למעלה מ 97%. ב-17 ביולי 2000 מונה אסד לנשיא סוריה, ובכך התמנה למפקד העליון של הצבא והכוחות המזוינים. עקב כך, הועלה אסד אוטומטית לדרגת פריק (ﻓﺮﻳﻖ) - הדרגה הגבוהה ביותר בצבא סוריה.
מדיניות פנים
מינויו של אסד עורר תקוות גדולות בסוריה ובמערב. אסד - אדם צעיר, בעל חינוך מערבי, ובעל ידע במחשבים (הוא אף כיהן כיושב ראש אגודת האינטרנט הסורית - תפקידו הרשמי היחיד בסוריה בטרם עלה לשלטון) - נתפס כמי שצפוי לחולל רפורמות בכל תחומי החיים במדינה שכונתה "קובה של המזרח התיכון". בנאומו הראשון כנשיא, למשל, הבטיח אסד כי יוביל רפורמה כלכלית ותהליכי מודרניזציה במדינה. באשר ליחסים עם ישראל, אמר כי "סוריה בחרה בחירה אסטרטגית לשלום, המבוססת על החלטות בינלאומיות ולגיטימציה בינלאומית."
וכך, מיד עם כניסתו לשלטון, תקופה הקרויה "האביב של דמשק", פתח אסד בצעדי רפורמה זהירים: הוא הורה על סגירתו של כלא מזה אשר שימש את אביו לכליאת מתנגדי משטרו, ושחרר מאות אסירים פוליטיים. בנוסף הקל מעט על הצנזורה שהוטלה על אמצעי התקשורת.
ואולם, האביב של דמשק הסתיים באחת כעבור שנה, כשאסד הורה על מבצעים ביטחוניים ללכידת מתנגדים פוטנציאליים. אף שגישתו של בשאר הייתה מתונה מהטוטאליטריות שאפיינה את אביו, הרי שהחירויות הפוליטיות במדינה עודן מצומצמות ביותר, ומפלגת הבעת' עודה חולשת על בית הפרלמנט הסורי וזוכה לעיגון חוקתי "כמפלגה המנהיגה" של המדינה. השפעת מנגנוני הביטחון על החברה הסורית ניכרת פחות, ואולם הם עדיין זוכים למקום מרכזי בתוך הממסד האסדי, כשהם מדכאים כל ביטוי של התנגדות מאורגנת למשטר. מחאות ספורדיות התרחשו בסוריה לאורך שנים, בעיקר בקרב הכורדים בצפון מזרח המדינה (חבל ג'זירה), מיעוט הזוכה באופן מסורתי ליחס מפלה מצד ממשלת הבעת'. בשנת 2011, על רקע הפגנות נגד השלטון ברבות ממדינות העולם הערבי, פרצו אף הפגנות בסוריה בערים רבות.
אסד פעל באופן מצומצם ביותר להובלת ליברליזציה כלכלית. תעשיות רבות עדיין נשלטת על ידי המדינה והשחיתות רווחת במנגנונים הבירוקרטיים המנופחים שמאפיינים את המשטר הסורי. סורים רבים תולים תקוות בדיונים אודות הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי כמזור לכלכלה הסורית הריכוזית והענייה אך נכון ל-2021 הדיונים הופסקו ולא נשאו פרי.
בדומה למשאל העם בשנת 2000 שאישר את כהונתו של בשאר ברוב של 97 אחוזים, אסד נבחר מחדש לתפקיד נשיא סוריה בבחירות במאי 2007 ברוב של 97.62 אחוזים. המתמודד היחידי בבחירות אלו היה אסד, והבחירות זכו לגינויים ברחבי העולם כלא דמוקרטיות. לטענת שר הפנים הסורי, אחוזי ההצבעה היו גבוהים ואחוזי התמיכה הגבוהים באסד משקפים את "זוהרה של הדמוקרטיה שלנו".
מאבקי כוח פנימיים
משקיפים חיצוניים מייחסים את ההתקדמות האיטית ברפורמות לעמדות הכוח בהן מחזיקים אנשי "המשמר הישן" במשטר הסורי, החפצים לשמור על מעמדם המיוחס. היו אף שהניחו כי השליטה בסוריה איננה נתונה, למעשה, בידיו של בשאר, כי אם בידי קבוצת נאמניו הוותיקים של האב, חאפז, המשתמשים בבשאר ככסות לפועלם. אחרים סבורים כי אסד אמנם מחזיק בשלטון, ואולם הוא פועל בזהירות על מנת שלא להתגרות בגורמים רבי כוח בתוך המשטר, ולפיכך אין לו די תמיכה לצורכי קידום רפורמות.
יחסי חוץ
כמה שנים לאחר בחירתו, החל אסד בגישושים ובהצהרות כי ברצונו לחדש את המשא ומתן עם ישראל. גישושים אלו לא נתקלו בתגובה אוהדת, ונראה כי אריאל שרון לא חפץ ללכת בדרך קודמיו יצחק רבין, בנימין נתניהו ואהוד ברק, ולדון על עתידה של רמת הגולן במשא ומתן עם המשטר הסורי.
נראה כי אחת הסיבות העיקריות לרתיעה של שרון ממגע עם אסד היא ששרון ואנשיו סברו שסוריה מדינה תומכת טרור. ב-5 באוקטובר 2003 הפציצה ישראל בסיסי אימון של הג'יהאד האסלאמי בסמוך לדמשק, בתגובה על פיגוע של הג'יהאד במסעדת "מקסים" בחיפה.
הערכות אלו קיבלו אישוש מהצהרותיו של אסד, בעקבות מלחמת לבנון השנייה, כי ישראל הובסה במלחמה, וכי חזבאללה הניף את דגל הניצחון. אסד הצהיר כי ישראל היא "אויב", עמה לא ניתן יהיה להשלים כל עוד בעלות בריתה, ובמיוחד ארצות הברית תומכות בהרגלה לצאת למלחמת מנע, מעשה של תוקפנות האסור על פי החוק הבינלאומי.
באפריל 2008 התראיין אסד לעיתון בקטר, בו מסר כי מזה כשנה מתקיימים מגעים עם ישראל, בהם משמשת טורקיה כמתווכת. במאי 2008 אישר ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט מידע זה.
אסד מצא את עצמו במצב חמור בעקבות מלחמת עיראק. נטען כי המשטר הסורי סייע לסדאם חוסיין להחביא את הנשק להשמדה המונית שברשותו. הפעולה הצבאית האמריקנית בעיראק עוררה חששות כי אם לא יחול שינוי משמעותי במשטר בנוגע לזכויות האדם, מדיניות הנשק הבלתי קונבנציונלי והתמיכה בטרור, תהיה סוריה בין הבאות בתור שתטופלנה בדומה לעיראק. הקונגרס האמריקני חוקק חוק (Syria Accountability Act) לפיו סוריה האחראית לפעולות המחבלים הפועלים מתחומה שהיה גלום בו איום להטלת סנקציות כלכליות על סוריה. אסד פעל על מנת למנוע מעבר של גורמי טרור בגבול בין סוריה ובין עיראק ואף ניסה למנוע פגיעה בחיילים האמריקנים המוצבים בעיראק. עם זאת, רצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, והחשדות כי המשטר הסורי הוא שאחראי לרצח, הביאו למשבר נוסף ביחסה של ארצות הברית אל המשטר הסורי.
ביחסיו עם העולם הערבי שיפר אסד את היחסים עם אש"ף, וניסה לכונן יחסים טובים עם מדינות ערב השמרניות.
תקיפת הכור הגרעיני בסוריה
בספטמבר 2007 הותקף הכור הגרעיני בסוריה על ידי חיל האוויר הישראלי, אך ישראל לקחה אחריות רשמית על הפעולה רק במרץ 2018. לפי גורמים בממשל האמריקאי, הושמד בתקיפה כור גרעיני בשלבי בנייה מתקדמים, שנועד לייצור פלוטוניום. הכור נבנה על ידי אסד בסיוע קוריאה הצפונית. סוריה הכחישה כי היה במקום מתקן גרעיני, ולטענתה פוזרו שרידי האורניום במקום על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי. ב-28 באפריל 2011, אישרה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, כי היעד שהותקף היה "כור גרעיני בבנייה", לאחר שנדחו כל טענות סוריה לגבי מקור שרידי האורניום, והיא אף הואשמה בהסתרת מידע, בעקבות סירובה לאפשר לפקחי הסוכנות לבחון את שרידי המתקן שהופצץ.
מהפכת הארזים
לאחר רצח ראש ממשלת לבנון רפיק אל-חרירי בפברואר 2005 נוצרו משברים חמורים ביחסים בין סוריה ללבנון, וכן ביחסים בין סוריה לבין הקהילה הבינלאומית.
כתוצאה מן המחאות העממיות של אזרחי לבנון נגד הרצח ונגד המשטר הסורי שנתפס כאחראי לו, אשר החזיק כוחות צבא בלבנון, מחאות שידועות בכינוי "מהפכת הארזים", נאלץ אסד להביא לנסיגת כל הכוחות הסוריים מלבנון. סוריה נותרה אומנם בעלת השפעה של ממש בלבנון, בעיקר באמצעות ארגון הטרור חזבאללה השולט בפועל במדינה, ולבנון עודה תלויה בכלכלה הסורית, אך נסיגת הצבא הסורי מלבנון היוותה מהלומה למוניטין של אסד ושל משטרו.
מעורבותו האישית הישירה של אסד ברצח לא הוכחה. הוא הכחיש מעורבות סורית כלשהי, והבטיח להסגיר ולהאשים כל אדם שיימצא כי השתתף בקשר לרצח חרירי, אך סירב להחקר בעצמו, וסירב לאפשר חקירתם של בכירים סורים אחרים.
מלחמת האזרחים בסוריה
ב-26 בינואר 2011 החל גל מחאות והפגנות בסוריה כחלק מאפקט הדומינו שכונה "האביב הערבי". התמשכות והתגברות ההפגנות ברחבי המדינה, במשך יותר משנה, הצביעה על כך שמדובר בהתקוממות עממית רחבת היקף. בהפגנות השתתפו רוב תושבי המדינה, המשתייכים לאסלאם הסוני (כ-80% מהאוכלוסייה) וכן בני מיעוטים דרוזים וכורדים. ההתקוממות מסכנת את שלטונו הדיקטטורי של אסד, שמתבסס על בני המיעוט העלווי, שמחזיקים בכל המשרות הבכירות במשק ובתפקידי הקצונה בכוחות הצבא והביטחון הסוריים. במאי 2011 הכריז נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לראשונה, על הרחבת הסנקציות שהוטלו על בכירי השלטון בסוריה, כך שיכללו גם סנקציות אישיות נגד אסד, סגנו, ומספר בכירי שלטון נוספים שמקורבים לו.
במהלך ההתקוממות, שאסד ניסה לדכא באמצעות ירי מנשק חם של כוחות חמושים, ואף ירי טנקים והפצצות מהאוויר נגד אוכלוסייה אזרחית, אך ללא הועיל. ההתקוממות העממית התפתחה לכדי מלחמת אזרחים עקובה מדם בה נהרגו מאות אלפים אנשים ומיליונים הפכו לפליטים. אסד הסתייע רבות באיראן ובחזבאללה ונהנה מתמיכה דיפלומטית מצדה של רוסיה וסין. למרות מאמצי הצדדים, אף צד לא הגיע עד כה להכרעה והמלחמה נמשכת מזה שנים אחדות.
ביוני 2014 זכה אסד בבחירות לנשיאות סוריה ברוב של 88.7% מול שני מתמודדים אלמונים, והחל את כהונתו השלישית. הבחירות נערכו רק באזורים שבשליטת ממשלו, ללא השתתפות המורדים. בבחירות מאי 2021 זכה בשאר אל אסד ברוב מוחץ של למעלה מ-95%.
משפחה
קשרי משפחה מהווים יסוד חשוב בפוליטיקה הסורית. אחדים מבני משפחתו הקרובה ביותר של חאפז אל-אסד זכו לעמדות בכירות בתוך הממשלה, הצבא ומנגנוני הביטחון מאז עלותו לשלטון ב-1970, בראש ובראשונה בשאר עצמו. בנוסף, משפחות אל-אסד ומח'לוף צברו הון עתק, שחלקים ממנו הגיעו לשבט העלאווי שאליו הם משתייכים. להלן רשימת קרוביו החשובים ביותר של בשאר:
אופטלמוסקופיה
אופטלמוסקופיה (באנגלית: ophthalmoscopy, לעיתים נקרא גם fundoscopy) היא בדיקה רפואית המאפשרת לצוות רפואי להסתכל על מבנה העין בעזרת מכשיר אופטלמוסקופ (או פנדוסקופ). הבדיקה מתבצעת במהלך מבדיקת ראייה או כחלק מרוטינת בדיקה גופנית. בדיקה זו מסייעת לקבוע את בריאות הרשתית וזגוגית העין.
בדיקה חלופית או משלימה לאופטלמוסקופיה היא צילום של קרקעית העין (fundus), הנמסרת למומחה שיפרש את ממצאיה.
סוגי הבדיקה
ישנם שני סוגי עיקריים של בדיקת אופטלמוסקופיה:
לכל אחד משני סוגי הבדיקות ישנו סוג ייחודי של אופטלמוסקופ:
אינדיקציות
אופטלמוסקופיה מתבצעת כחלק מבדיקה גופנית שגרתית או בעת בדיקת ראייה מקיפה. היא משמשת לזיהוי והערכה של הפרדות הרשתית מהעין, או לחלופין מחלות עיניים שונות כגון גלאוקומה.
בבדיקת מטופלים הסובלים מכאבי ראש, או מגלים סימפטומים של דסקות נפוחות או פפילדמה (papilledema), אופטלמוסקופיה היא סימן מפתח שיכולה לסמן עלייה בלחץ תוך-גולגולתי (ICP), שנוצר כתוצאה מהידרוצפלוס, הפרעה נוירולוגית ולעיתים אף גידול מוחי.
על חולים הסובלים מסוכרת לבצע בדיקות אופטלמוסקופיה באפן שגרתי, בתדירות של כל שישה חודשים עד שנה. זאת כיוון שאובדן ראייה כתוצאה מהסוכרת יכול להימנע על ידי טיפול לייזר ברשתית, במידה ואובחן מוקדם.
עבור יתר לחץ דם, שינויים משמעותיים ברשתית לרוב מחקים את השינויים המתבצעים במוח, ויכולים לחזות או להצביע על שבץ.
הרחבת האישונים
על מנת לאפשר בדיקה טובה יותר דרך האישון, אשר מגביל את הבודק בשל אור מהאופטלמוסקופ, רצוי לגרום להרחבת האישונים על ידי שימוש בזרזים שונים, כגון טרופיקאמיד (tropicamide).
במכשירים מודרניים וחדשניים, ניתן ליצור תמונה באיכות גבוהה דרך אישונים אשר קוטרם קטן (כ-2 מילימטרים בערך), כך שהרחבת האישונים אינה נדרשת בעת שימוש בהם.
צ'ילנטאיזאורוס
צ'ילנטאיזאורוס (שם מדעי: Chilantaisaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד גדול ממשפחת הנאוונאטוריים, הקרובה לאלוזאוריים. הוא חי בתור הקרטיקון לפני 92 מיליון שנה במזרח אסיה. המאובנים שלו נמצאו במונגוליה הפנימית שבסין ב-1964 במין יחיד - Chilantaisaurus tashuikouensis. מאובנים שנמצאו ברוסיה ושויכו לסוג הופרדו לסוגים אחרים. הדינוזאור קרוי על שם אגם באזור בו חי (Ch'i-lan-t'ai).
מאפיינים
הצ'ילנטאיזאורוס היה טורף גדול באורך של 11–13 מטר ומשקל אפשרי של 2.5-4 טונות וכמה חוקרים סוברים שאף 6 טונות. הוא היה חבר בקבוצת הקרנוזאוריה, אוכלי הבשר אך בעבר נחשב עקב צורת גופו לקרוב לספינוזאוריים. בהמשך הנחה זו נשללה ובמקום הוא נחשב לקרוב לקלורוזאוריה. עם זאת מבנה השיניים והגוף מראה על קרבה לאלוזאורוס ולבני המשפחה קרכרודונטוזאוריים.
דינוזאור זה היה טורף-על מגודל בשטחי סין של הקרטיקון, לצד הטורף הגדול שאוצ'ילונגוהאנקילוזאור גוביזאורוס.
שואה: סיפורה של משפחת וייס
שואה: סיפורה של משפחת וייס (באנגלית: Holocaust, "שואה") היא מיני סדרה אמריקאית, מסוגת דרמת מלחמה, משנת 1978. הסדרה נוצרה ונכתבה על ידי ג'רלד גרין, בוימה על ידי מרווין גיי. חומסקי, והופקה על ידי רוברט ברגר והרברט ברודקין, אשר גם שימש כמפיק בפועל של הסדרה. בסדרה מככבים פריץ וויבר, מריל סטריפ, ג'יימס וודס ומייקל מוריארטי, לצד צוות שחקנים רחב.
הסדרה מספרת את תהליך השואה מנקודת מבטם של משפחת וייס, משפחה יהודית גרמנית, ומנקודת מבטו של חייל אס אס שהופך בהדרגה לפושע מלחמה חסר רחמים. הסדרה מדגישה אירועים רבים שהתרחשו לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, ביניהם ליל הבדולח, הקמת הגטאות והשימוש בתאי הגזים.
הסדרה כוללת ארבעה פרקים כאשר ביחד הם 475 דקות. הסדרה שודרה במקור בארצות הברית בערוץ NBC, החל מ-16 באפריל 1978 עד 19 באפריל באותה שנה. בישראל הסדרה שודרה עם כתוביות בעברית בטלוויזיה הישראלית החל מ-11 בספטמבר 1978 עד 27 בספטמבר באותה שנה. בהמשך הסדרה הופצה לצפייה ביתית, ונכתב רומן המבוסס על עלילתה על ידי ג'רלד גרין, יוצר וכותב הסדרה.
הסדרה זכתה והייתה מועמדות למספר פרסים, כמו כן היא קיבלה ביקורות חיוביות לצד ביקורות שליליות, בעיקר מניצולי השואה, בטענה שהיא משמשת כטריוויאליזציה של השואה. הסדרה גם גרמה להשפעה רבה מבחינה פוליטית, נפשית ותרבותית.
תקציר העלילה
העלילה מתארת את קורותיה של משפחת וייס, משפחה יהודית החיה בגרמניה בתקופת מלחמת העולם השנייה תחת המשטר הנאצי.
העלילה נפתחת בחתונתם של קרל וייס ואינגה (מריל סטריפ), נוצריה שלמשפחתה זיקה למפלגה הנאצית. עם הזמן מדרדר מצבם של יהודי גרמניה ומוטלות עליהם גזירות שונות כאשר בשיאם ליל הבדולח שבמהלכו תופסים המתפרעים את אביה של ברטה, איש צבא גרמני לשעבר וגיבור מלחמת העולם הראשונה ומצעידים אותו בצורה משפילה ברחובות ברלין. רודי שיוצא יחד עם אנה לחפש את סבו וסבתו מזהה את סבו ומנסה לחלצו. למזלו מזהה אותו אחד הפורעים ממשפחתה של גיסתו אינגה והם משחחרים אותם. מאוחר יותר מתאבדים הסבא והסבתא בבית משפחת וייס כיוון שאינם מסוגלים יותר לסבול את המצב אליו הדרדרה גרמניה אותה כל כך אהבו. בינתיים נעצר גם קרל ונשלח לבוכנוולד ככל הנראה עקב כך שנשא נוצריה ארית.
אבי המשפחה ד"ר יוסף וייס מנהל מרפאה פרטית בברלין בה מטפל גם בגרמנים רבים שאינם יהודים בניהם אריק ומרטה דורף. אריק עורך דין במקצועו שאינו מצליח להתקדם בחייו מתגייס לאס אס בעידודה של אשתו ומהר מאוד הופך ליד ימינו של ריינהרד היידריך הידוע לשמצה. יוסף שאובד עצות ומנסה להשיג מידע בקשר לבנו קרל שנמצא בבוכנוולד מגיע לביתו של אריק אך זה בעידודה של אשתו מרטה אומר ליוסף שלא יוכל לעזור לו ומגרש אותו מביתו על מנת שלא לסכן את הקריירה החדשה שלו באס. אס.
רודי מגיע לפראג שם פוגש את הלנה סלומובה שמצילה אותו לאחר שכמעט נתפס על ידי סיור נאצי, הם מתאהבים והופכים לזוג. לאחר מכן נתפסים על ידי הצבא האדום והלנה מצליחה לשכנע את הקצין הסובייטי לשלוח אותם לקייב. בקייב הם מגלים כי העיר שורצת חיילי אס אס ומתחבאים לאחר שגנבו לחם מטבח של הצבא הגרמני ונמלטו. כאשר הם מסתתרים מזהה רודי את אחד מחיילי האס אס כהאנס אח של גיסתו אינגה. מיד לאחר מכן נופל פגז בסמוך לקבוצת החיילים והאנס נלכד מתחת לקורת בטון בעוד חבריו נמלטים מההפגזות והוא נותר לבדו. לאחר התלבטות מחליטים רודי והלנה לסייע לו ולהביאו אל כח חילוץ גרמני אך לתדהמתם כאשר האנס נשאל מי הם הוא מסגיר אותם ואומר כי הם יהודים. רודי והלנה נלקחים על ידי חיילים גרמנים כאשר הם רואים פגז שנופל בסמוך להאנס והורג אותו. הם מובלים בשיירה של יהודים נוספים אך מצליחים להתחמק ממנה ולתדהמתם מגלים כי השיירה ממנה ברחו הובילה לבאבי יאר שם נרצחים גברים נשים וילדים בבורות ירי. מהצד הגרמני צופה על המתרחש גם אריק דורף שבינתיים התקדם בסולם הדרגות והפך לקצין אס אס אכזר וקר. אריק נדהם לראות כיצד היהודים מובלים אל מותם בשקט וצייטנות.
אינגה שנחושה לסייע לבעלה קרל בכל מחיר פונה בלית ברירה להיינץ מולר. חבר של משפחתה שמשרת כקצין אס אס בבוכנוולד ומבקשת ממנה לסייע לה על מנת לשחרר את קרל. היינץ שמאוהב באינגה מכריח אותה לשכב איתו בתמורה לכך שידאג להעביר את קרל מעבודות הפרך בהן הוא עוסק אל סטודיו המחנה ולמרות שהיא מתעוות אותו נאלצת שלא להתנגד על מנת לסייע לבעלה. לאחר מכן מעבירה אינגה מכתבים לקרל דרך היינץ וכשזה מוסר לו אותם דואג להתרברב בפניו על "המחיר" אותו אינגה שילמה על מנת שיסייע לו ובכך לגרום לו לעזוב אותה על מנת שהוא יוכל לזכות בליבה. לבסוף דואג היינץ שקרל יועבר לטרזיינשטאט שם תוכל אינגה להתראות איתו.
ברטה מגיעה לוורשה ומתאחדת עם בעלה יוסף. הם שוהים בגטו כאשר יוסף עובד כרופא במרפאה בגטו וברטה מלמדת ילדים שירה. במהלך שהותם שם מתוודעים לאכזריות הנאצים ומבינים שיהודים אשר מובלים ברכבות מהגטו אינם מועברים למחנות עבודה במזרח כפי שנאמר להם על ידי הנאצים אלא נשלחים למחנות השמדה ונרצחים. יוסף וברטה יחד עם משה אחיו של יוסף מצטרפים למחתרת בהנהגת מרדכי אנילביץ' שמארגנת מרד. על משה מוטלת המשימה לקנות נשק מהמחתרת הפולנית שמחוץ לגטו אך משימה זו מתגלה כלא פשוטה כאשר הנשק אותו הם מצליחים להשיג דל ביותר. יוסף וברטה מצטווים להתייצב על מנת להשלח לאושוויץ (קיימת כאן טעות כיוון שמגטו ורשה נשלחו כמעט כולם אך ורק לטרבלינקה). באושוויץ מצליח יוסף להיכנס למחנה הנשים ולהפגש עם ברטה. הוא משביע אותו שאם אחד מהם ישרוד הוא יעשה הכל על מנת למצוא את ילדיהם וכי הוא מאמין שהם בחיים. לאחר מכן מובלת ברטה יחד עם כל הנשים בבלוק שלה לתאי הגזים. ברטה אומרת לקאפויית כי היא יודעת מה הולך לקרות ושתספר לבעלה יוסף מה עלה בגורלה. ברטה נכנסת לתא הגז ומילותיה האחרונות הם: "יוסף אני אוהבת אותך". יוסף מגיעה שוב לבלוק של ברטה ומוצא אותו ריק ומבין את אשר עלה בגורלה.
רודי והלנה מתחבאים באסם נטוש כאשר קבוצה של חמושים אורבת להם ותופסת אותם. הלנה מזהה כי מדובר בפרטיזנים יהודים בהנהגת הדוד סשה בעקבות שרשרת מגן דוד על צאוורה של אחת הפרטיזניות. רודי והלנה מצטרפים אליהם והופכים לפרטיזנים. במהלך שהותם במחנה הפרטיזנים מגלה רודי כי בניהם ישנו רב ומבקש מהדוד סשה שהרב יחתן אותם והם נישאים במחנה. במהלך פעולה בה פושטים הפרטיזנים של סשה ורודי בניהם על מוצב נאצי ובה מחסלים נאצים רבים ומשיגים נשק רב נפצע רודי אך חייו ניצלים הודות לניתוח מאולתר במחנה הפרטיזנים בו הוצא הקליע מגופו. הלנה הנסערת והבוכיה אומרת לרודי שאין זה משנה כמה נאצים יהרגו כי לבסוף ימותו גם הם. היא מפצירה ברודי שמעתה ואילך היא תצטרך לפעולותיהם. רודי מסרב אך בסוף מתרצה.
בטרזיינשטאט עובד קרל בסטודיו יחד עם עוד שניי ציירים וציירת. קרל מתחיל לצייר רישומים המתארים את זוועות הנאצים להם היה עד במטרה שלאחר המלחמה ימצאו הציורים ויהוו הוכחה כנגדם. שותפיו לסטודיו בתחילה מתנגדים בטענה שהציורים מסכנים אותם באם יתפסו אך לבסוף מתרצים ומציירים רישומים דומים גם הם. אינגה מגיעה לטרזיינשטאט ומתאחדת עם קרל שבהתחלה כועס עליה ולא מעוניין לסלוח לה על כך ששכבה עם היינץ אך לבסוף מתרצה ומבין כי לא הייתה לה ברירה והיא עשתה זאת על מנת להציל אותו. אינגה מספרת לקרל כי היא בהריון והוא אומר לה שאינו רוצה בילד אך לבסוף מסכים שתשאיר אותו. אחד הציירים מחליט למכור חלק מהציורים והם מתגלים על ידי הנאצים. השלושה מובלים אל אדולף אייכמן שנחוש לגלות בכל מחיר אם ישנם ציורים נוספים והשלושה מתעקשים כי אין עוד ציורים כשבפועל הם מועברים לאינגה כדי שתחביא אותם עד סיום המלחמה. אייכמן לא מקבל את גרסתם ושולח אותם למתקן כליאה של האס אס בו הם מעונים קשות אך לא נשברים ולא מתוודאים על שאר הציורים אך לא לפני שהנאצים גורמים לנכות לצמיתות בידיהם על מנת שלא יוכלו לצייר עוד. קרל הוא היחיד מבין השלושה ששורד ולא מת תחת העינויים הקשים אך הגרמנים מודיעים לו כי הוא מועבר לאושוויץ. הנאצים מאפשרים לאינגה וקרל להפגש לפני העברתו והם נפרדים בכאב.
באושוויץ מועסק יוסף בסלילת כבישים על ידי קורט דורף גרמי טוב לב שמנסה ככל יכולתו להציל יהודים על ידי העסקתם אצלו. קורט הוא גם דודו של אריק דורף קצין האס אס שיוסף טיפל בו ובמשפחתו בתקופה בה היה רופא בברלין. קורט מתעמת עם אריק ומטיח בו את כל זוועות הנאצים שגם לו יש בהם חלק ומכנה אותו רוצח. כתגובה על כך במהלך ארוחה בה נכחו בכירים נאצים רבים וגם אריק וקורט אמר אריק לבכירים כי עובדיו של קורט לא נחוצים יותר ובכך גרם גם להם להשלח לתאי הגזים כאשר יוסף בניהם. קרל שכאמור נמצא גם הוא באושוויץ מבקש מחברו לבלוק לארגן לו דף ועיפרון והוא מצייר ציור אחרון ולאחר מכן מת באפיסת כוחות גם הוא ובכך נשאר רודי האחרון במשפחה שנותר בחיים.
לאחר המלחמה נתפס אריק דורף ונחקר על ידי האמריקאים. החוקר מטיח בו את כל הזוועות להם היה אחראי. אריק מנצל רגע בו החוקר אינו רואה אותו, בולע גלולת ציאניד ומתאבד. כאשר נודע למרטה אשתו כי בעלה מת דודו קורט נמצא איתם בבית ומספר להם על מעשיו הנוראים של אריק. מרטה וילדיו של אריק זועמים עליו ומגרשים אותו מביתם.
רודי פוגש את אינגה במקרה לאחר המלחמה כאשר איתה נמצא בנה הקטן, בנו של אחיו קרל לו קראה יוסף על שם אביהם של קרל ורודי. אינגה אומרת לו שלא תישאר בגרמניה והם נפרדים לשלום. לאחר מכן רואה רודי ילדים משחקים כדורגל. אדם שמופיע מאחרויו מספר לו שאלו הם ילדים יוונים מקהילת סלוניקי שהוריהם נרצחו על ידי הנאצים ומציע לו לעבוד כמדריך שלהם. רודי מסכים ובסצנת הסיום הוא נראה משחק עם הילדים.
הפקה ושידור
הסדרה הופקה על ידי רוברט ברגר והרברט ברודקין, עם תקציב של שישה מיליון דולר, כאשר חברת ההפקה שלה הייתה Titus Productions. הסדרה בוימה על ידי מרווין גיי. חומסקי, אשר ביים בעבר את המיני סדרה "שורשים" לרשת הטלוויזיה ABC בשנת 1977. את הסדרה יצר וכתב ג'רלד גרין, שלימים התאים את תסריט הסדרה לרומן אשר נותן מידע נוסף לגבי עלילת הסדרה. הרומן תורגם לעברית על ידי אידוב כהן, ויצא לאור בישראל על ידי הוצאת ספרים ברונפמן. בסדרה כיכבו שחקנים מתחילים, ביניהם ג'יימס וודס ומריל סטריפ, אשר הסדרה נחשבה לפריצת דרכם. הסדרה כללה גם צוות שחקנים מוכר אשר המשיכו להיות פופולריים בתחום, ביניהם רוזמרי האריס, דייוויד וורנר ואיאן הולם.
צילומי הסדרה נעשו במיקומים שונים באוסטריה ובברלין המערבית, ביניהם מחנה מאוטהאוזן אשר צולם כמחנה ההשמדה בירקנאו, אף על פי שאין משותף לשני המחנות, ועיירות במחוז פריישטאדט, אשר שימשו כרקע למחנה ההשמדה טרזיינשטט. כדי להביא את הניצבים לסצנות במחנה ההשמדה, ההפקה פרסמה מודעה "מי שרזה ומוכן לגלח את הראש יקבל 50 שילינג".
הסדרה שודרה במקור בארצות הברית, שם ציפו שיצפו בה כ-25 מיליון צופים כי אין לה סוף שמח, אך בסופו של דבר צפו בה כ-120 מיליון צופים. לאחר הצלחת הסדרה בארצות הברית, הסדרה הופצה במדינות נוספות, כאשר היו מדינות שבחרו לא לשדר אותה או לשדר אותה בצורה חלקית, לדוגמה בגרמניה הסדרה הופצה במקור בינואר 1979 רק בתחנות מקומיות באופן חלקי של 90 דקות מתוך 475 דקות.
הסדרה בישראל
הפרק הראשון של הסדרה שודר ב-11 בספטמבר 1978, כאשר בסיומו העריכו שהצפייה בסדרה הייתה גבוהה, אף על פי שהתגובות הטלפוניות שהגיעו לבניין הטלוויזיה על השידור היו מועטות. הפרק השני של הסדרה שודר ב-13 בספטמבר 1978. לאחר שידור שני הפרקים הראשונים, נכתב בעיתון "דבר" ביקורות על הסדרה על ידי חנה זמר: "אם איננו מוכנים להשלים עם כרסומה הזדוני של תודעת השואה, המצטרף לשחיקתה "הטבעית" ומכפיל אותה, אם איננו רוצים שהמוני-המונים ברחבי העולם יגדלו בלי ידיעה ומושג על מה שהיה – לא נוכל להסתפק בפעילות של תיעוד במישורים המוליכים רק לקבוצות מיעוט של משכילים ואניני-טעם. מי היה צופה בשמונה שעות של דוקומנטציה מקפיאת דם? מי היה מעלה אותה על המסך הקטן המגיע למאות מיליונים? [...] איזה אחוז מהם קרא אי-פעם ספר על השואה, ולו את יומנה הנפוץ של אנה פרנק? הסדרה הזאת הגיעה אליהם, היא העבירה להם משהו מתחושת הזוועה, [...] היא לא עשתה צדק לנושא, אבל היא איננה מחללת אותו." חיים איזק גם כתב ביקורת על הסדרה: "[אני] מדבר על אי-הדיוקים שכמה חוקרי התקופה מגו בסדרה [...], אלה דברים שאינם מעלים ומורדים הרבה. סוף-סוף אין הסרט תעודה היסטורית מדייקת בפרטי-פרטיה. יש יסוד לביקורת על הסרט דווקא על הדיוקים לכאורה שלו. [...] הסדרה עלולה להשפיע השפעה הפוכה מן המכוונת: אפשר שיימצאו כאלה, שהמראות המבוימים, הלא דוקומנטריים, ייראו בעיניהם כהפרדה יהודית, כתעמולה ציונית, נטייה שקואליציה ססגונית של שונאי ישראל ודאי תעשה להפצתה. [...] האמת היא שגם אילולי נעשה שום סרט על השואה, יחס כזה של חלקים מן הציבור הלא-יהודי בעולם הוא אפשרי. רק שהסרט "שואה" עלול לעלות רגשות על פני השטח."
הפרק השלישי של הסדרה היה אמור להיות משודר ב-18 בספטמבר 1978, אך לבסוף שודר ב-20 בספטמבר בעקבות התארכות מהדורת החדשות המיוחדת על הסכמי קמפ דייוויד. מאוחר יותר פורסם שהפרק נדחה בגלל שיצחק לבני טען שהוא לא רוצה שהטלוויזיה "תספר בשעה 9 על התחלת התגשמות התקווה של הציונות, השלום, ולתאר בשעה 10 את הטראומה הגדולה ביותר של העם היהודי". הפרק הרביעי והאחרון של הסדרה שודר ב-27 בספטמבר 1978. לאחר סיום הסדרה, נכתב בעיתון "דבר" ביקורת על הסדרה על ידי עליזה ולך: "הסרט לא עשה למען השואה [...], האם על אף רמתו הנמוכה, אי הדיוקים שבו והעטיפה הפלסטיקית שלו הוא תרם לשימור זכר השואה ולהנחלתו לאלה שלא ידעו, או העדיפו להתעלם, נדמה לי שמגזימים אלה שתולים בו כל כך הרבה. [...] "שואה" לא תיקן שום מעוות באטימותנו לנושא. נכון אמנם שריתק למקלט הטלוויזיה מיליוני אנשים, שלא היו קוראים מחקר רציני על השואה או לא היו קונים כרטיס לסרט דוקומנטרי על הנושא, אך המשקיע שהותיר בהם הוא קצר ימים. את זה אני זוקפת בכל זאת לחובת רמתו הירודה של הסרט. [...] הסדרה "עבדה" רק על אלה שלא נזקקו לסרט - על אלה שחיו אותה על בשרם. נדמה לי גם שהם תולים בה יותר ממה שהיא מסוגלת לעשות, כיוון שכאבם על ההתעלמות והבריחה מהנושא הוא גדול."
סקר שנערך בשביל רשות השידור בנושא הקרנת הסדרה לאחר שידורה, נעשה על ידי המכון למחקר חברתי שימושי בירושלים והמכון לקומוניקציה באוניברסיטה העברית, עבור רשות השידור. הסקר הראה שכ-90 אחוז מהאוכלוסייה בישראל הייתה בעד שידור הסדרה, כמו כן הוא הראה שכ-1.5 מיליון איש צפו בסדרה ודנו עליה לאחר שידורה. עוד נראה שהסדרה השפיעה על הנוער במידה רבה מאשר על המבוגרים, ושהיא העלתה את רצונם להכיר יותר את הנושא. עוד לאחר השידור, הוצע על ידי ישראל יוסט להפיק סרט ישראלי בנושא השואה "שיהיה אותנטי ברמה גבוהה ורציני".
4 בדצמבר
4 בדצמבר הוא היום ה-338 בשנה (339 בשנה מעוברת), בשבוע ה-49 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 27 ימים.
ריצ'רד גייל
סר ריצ'רד נלסון גייל (באנגלית: Sir Richard Nelson "Windy" Gale; 25 ביולי 1896 – 29 ביולי 1982) היה גנרל בריטי, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
ראשית חייו
גייל נולד ב-25 ביולי 1896 בלונדון, לווילפרד גייל, סוחר מקינגסטון על ההול, ואשתו הלן וובר אן, בתו של ג'וזף נלסון, מטאונסוויל, קווינסלנד, אוסטרליה. שנותיו הראשונות של חייו הוא בילה באוסטרליה ובניו זילנד עקב אביו שהשיג תעסוקה בביטוח, אולם משפחת גייל חזרה לאנגליה בשנת 1906. לאחר סיום לימודיו הוא רצה להתגייס כקצין ברגימנט הארטילריה המלכותי, אך לא היו לו את הציונים או הכישורים הגופניים הנדרשים לכך. בשנת 1915 התגייס גייל ל, והצטרף לרגימנט וסטרשייר, אולם מאוחר יותר הועבר לפלוגת מקלעים ולחם עמה במלחמת העולם הראשונה, בתחילה כחלק מהחטיבה ה-164 (צפון לנקשייר) במסגרת הדיוויזיה ה-55 (מערב לנקשייר), ומאוחר יותר כחלק מהחטיבה ה-126 (מזרח לנקשייר) במסגרת הדיוויזיה ה-42 (מזרח לנקשייר). על פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור הצלב הצבאי והוא הועלה לדרגת קפטן. לאחר המלחמה הוא שירת בהודו בשנים 1919–1936, ולאחר מכן הועבר למטה הרגימנט הקל של דוקס קורנוול ובהמשך שירת במשרד המלחמה.
מלחמת העולם השנייה
בדצמבר 1940 מונה גייל למפקד הגדוד 2/5, רגימנט לסטרשייר המלכותי, שהיה חלק מהחטיבה ה-138 בדיוויזיה ה-46, ושירת עמה בסקוטלנד, ולאחר כן במזרח אנגליה. בקיץ 1941 הוא מונה לחטיבת הצנחנים ה-1, שהייתה חלק מהדיוויזיה המוטסת ה-1 בפיקודו של פרדריק בראונינג, ובפברואר 1942 נשלח כוח מחטיבתו בפיקודו של ג'ון פרוסט למבצע בייטינג. במאי 1943 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-6, אותה אימן לקראת הפלישה לנורמנדי.
הדיוויזיה צנחה בנורמנדי ב-6 ביוני 1944 במבצע טונגה, שהיה חלק מהפלישה לנורמנדי, וחלק מהדיוויזיה השתלט על גשרי האורן. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בנורמנדי תחת פיקוד הקורפוס ה-1 בפיקודו של ג'ון קרוקר, ובמרץ 1945 לחם עמה במבצע ביזה לצליחת נהר הריין. במאי 1945 הוא מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-1 ועבר עמו להודו, על מנת לתכנן מבצע מוטס ביפן, אולם המבצע בוטל בעקבות כניעת יפן וסיום המלחמה.
לאחר המלחמה
בינואר 1946 הא מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, וב-4 בדצמבר אותה שנה וא הועלה לדרגת לוטננט גנרל. גייל נשלח עם הדיוויזיה לארץ ישראל, שם היה אחראי על צפון הארץ, בעוד הדיוויזיה המוטסת ה-6 הייתה אחראית בדרום הארץ. בינואר 1948 הוא מונה למפקד הכוחות הבריטיים במצרים, ובשנים 1949–1952 היה אחראי לאימונים צבאיים במשרד המלחמה. ב-6 ביוני 1952 הוא הועלה לדרגת גנרל, ומונה למפקד ארמיית הריין הבריטית. בשנת 1957 הוא פרש מהצבא, אולם בשנת 1958 חזר לשירות ומונה לסגן מפקד כוחות נאט"ו באירופה, תפקיד אותו מילא עד לספטמבר 1960. בנוסף הוא היה שלישה הצבאי של המלכה אליזבת השנייה בין השנים 1954–1957, קולונל הכבוד של רגימנט ווריקשייר בין השנים 1950–1961, וקולונל הכבוד של הרגימנט המוצנח בין השנים 1956–1967.
גייל נפטר בביתו בקינגסטון על התמזה, לונדון ב-29 ביולי 1982, ארבעה ימים בלבד לאחר יום הולדתו ה-86.
תיאונים
תיאונים (מיוונית: תיאוס (Θεός), "אל" , אונומה (όνομα), "שם") הוא שמו התקין של אלוהות.
אמאדיס מגאולה
אמאדיס מגאליה (בספרדית: Amadís de Gaula) הוא רומן אבירי ספרדי, המיוחס ל-Garci Rodríguez de Montalvo. הוא התפרסם בעיר סרגוסה בשנת 1508, לאחר שעבר עריכה על פי כתבי יד קדומים.
קווים כלליים ביצירה
אמדיס דה גאולה הוא רומן ספרדי מימי הביניים המספר את סיפורו של אביר בשם אמדיס. הרומן מחולק לארבעה ספרים ונכתב על ידי סופר לא ידוע בסוף המאה ה-15. הסיפור מתחיל עם לידתו של אמדיס, שהוא בנם של אביר בשם פריון מלך גאולה ונסיכה בשם אליזנה. אמאדיס גדל על ידי אביר בשם גנדלס, המלמד אותו את דרכי האבירות ומכשיר אותו להפוך ללוחם גדול. כשאמאדיס מתבגר, הוא מתאהב בנסיכה בשם אוריאנה. עם זאת, אהבתם מסובכת על ידי שורה של מכשולים, כולל קנאתם של אבירים אחרים ותחבולותיה של קוסמת בשם ארקלאוס. אמדיס יוצא לסדרה של הרפתקאות, כולל קרבות עם ענקים ודרקונים, ומציל את אוריאנה מסכנות שונות. הוא נתקל גם באבירים אחרים, חברים וגם אויבים, שמתרשמים מגבורתו ותעופתו. לאורך הרומן, עמדיס מגלם את האידיאלים של האבירות, כולל כבוד, נאמנות ואומץ. הוא דגם של האביר המושלם, והרפתקאותיו ומעלליו נותנים השראה לאבירים אחרים ללכת בעקבותיו. בסך הכל, אמדיס דה גאולה הוא דוגמה קלאסית לרומנטיקה אבירית מימי הביניים. הוא חוגג את האידיאלים של האבירות והאבירות, ומציג את הגיבור כמודל של סגולה וכבוד. הרומן זכה לפופולריות עצומה בתקופתו והייתה לו השפעה משמעותית על יצירות ספרות מאוחרות יותר, כולל דון קישוט מאת מיגל דה סרוונטס.
תוכן מפורט של הספר
זמן מה לאחר מכן, הוא נקרא לעזרתו של המלך ליסוורט ובתו; ומקבל את כינויו החדש: 'אביר החרב הירוק'. עתה ניצחון רודף ניצחון, הוא משחרר את אוריאנה מקיסר המערב, ששבה אותה. שני הנאהבים מתפייסים ועוברים ל-'אי היציב'. הסיפור מסתיים בעריכת מספר חתונות: אמאדים מגאליה מתחתן עם אוריאנה, ואילו גלאור מתחתן עם בריאוליניה, ואבירים אחרים עם בחירות ליבן.
אפיוני היצירה
דמותו של אמאדיס היא של מאהב קבוע ומכבד את נורמות חברתו; ושל אביר נודד, המתמודד עם אתגרים רבים וקשים, בטרם הוא מתאחד עם אהבתו. בספרד, אמאדיס ממלא את התפקיד שממלא המלך ארתור באנגליה וקארל הגדול בצרפת. הרפתקאותיו לא התרחשו במציאות ההיסטורית וקשה לזהות את התקופה, שבה הן התרחשו.
הרומן חובר במאה ה-15 בידי מספר מחברים; אולי על בסיס יצירה, הכתובה בצרפתית, מהמאה ה-12. קיימת גם סברה שהוא נכתב בידי מחבר פורטוגאלי, הוא כתוב בפרוזה ומכיל 24 ספרים: 13 ספריו הראשונים כתובים בספרדית ואילו השאר כתובים בצרפתית. ארבעת הספרים הראשונים דנים באמאדיס בלבד, ואילו האחרים מתארים גם את מעלליהם של פלריסנדו בנו, אמאדיס מיוון, אמאדיס מהכוכב, אמאדיס מטרסיזונד ועוד.
ליצירה קיימים עיבודים רבים בשפות שונות, לרבות בפורטוגזית, בצרפתית, באיטלקית ובגרמנית.
ספלייסוזום
ספלייסוזום (נקרא גם: "העורך הגנטי") או שִחבורוֹן (מלשון שחבור) הוא מערכת המורכבת מחלבון ו-RNA המצויה בגרעין התא, האחראי לתהליך השחבור (splicing באנגלית ומשם שמו).
בתהליך זה הספלייסוזום קושר מולקולות mRNA ראשוניות ששועתקו בגרעין ומזהה בהם מקטעים אשר אינם מקודדים לחלבון, אינטרונים. את האינטרונים הוא מוציא על ידי חיתוכם וסילוקם. זאת בעוד מקטעים המקודדים לחלבון, אקסונים, נותרים במולקולה ומהווים את מולקולת ה-mRNA הבוגרת, העוזבת את הגרעין ועוברת לציטופלזמה, שם היא מתורגמת לחלבון.
הספלייסוזום מורכב מ-5 תת-יחידות. תת-יחידות אלה מורכבות מקומפלקס, שמכונה snRNP, ומכיל חלבונים וגדילי RNA קצרים (המכונים snRNA). הספלייסוזום העיקרי (major spliceosome) מורכב מתת-יחידות U1, U2, U4, U5 ו-U6, ואילו הספלייסוזום המשני מורכב מתת-היחידות U11, U12, U4atac, U6atac ו-U5.
טל יניב
טל יניב (נולד ב-23 בנובמבר 1967 בחיפה) הוא נגן ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
יניב נולד בחיפה וגדל בקריית ביאליק. בילדותו למד נגינה בפסנתר. בגיל 16 הצטרף לאריק שחר אייל שכטר ואמיר בן-דוד שהקימו את להקת אבטיפוס.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לעסוק במוזיקה והצטרף מחדש ללהקת "אבטיפוס" בהרכב שכלל גם את שרון הולצמן ואיציק הלל. עם הלהקה הוציא יניב את האלבומים "מה החזאי מבין" (1995) ו"איך עושים מים" (1997). במקביל, הלחין מוזיקה לסרטים, בהם "האיטלקים באים" של אייל חלפון, פרסומות וזמרירים, וניגן עם אמנים נוספים, בהם רונית שחר וגלי עטרי. לאחר פירוק הלהקה בסוף שנת 1997, ניגן בסיבוב ההופעות "מסמרים ונוצות" של מיכה שטרית והשתתף בהלחנת פסקול הסרט "צומת וולקן", במשותף עם חיים רומנו, אמיר בן-דוד, יחיאל "קיטש" אמסלם וקובי רכט. הפסקול זכה בפרס אופיר. בשנת 2000 הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של אייל שכטר – "פעם אחרונה שאני ככה".
במקביל לעיסוק המוזיקלי, עובד יניב בפיתוח תוכנה.
ג'ו-און: רוח לבנה
ג'ו-און: רוח לבנה (מיפנית: 呪怨: 白い老女) הוא סרט אימה יפני שנוצר בשנת 2009 לציון עשור ליצירת סרטי ג'ו-און המקוריים. בדומה לרוב סרטי הסדרה, עלילת הסרט מחולקת לפרקים המוצגים בסדר לא ליניארי. בדומה לסרט הקודם בסדרה, גם סרט זה לא קשור לקללת משפחת סא'אקי, אלא לקללה אחרת (למרות שדמותו של טושיו סא'אקי מופיעה בסרט בהופעת קמע).
עלילה
עלילת הסרט היא לא ליניארית, אך פה היא תוצג לפי הסדר.
משפחת איסובה, ביחד עם הבת מיראי ודודה אטסויושי עוברת להתגורר בבית חדש. ללא ידיעתם, הבית הוא אותו הבית בו מאריקו ומשפחתה נרצחו באירועי הסרט הקודם. לאחר המעבר, רוח רפאים, השוכנת באחת המראות בבית משתלטת על אטסויושי וגורמת לו להתנהג בקרירות ולאנוס את אחייניתו מיראי. חברתה של מיראי, אקנאה מעניקה לה מחזיק מפתחות בצורת דוב כאות לחברות ביניהן. לאחר מכן, אקנה באה לבקר את מיראי בביתה, אך מגורשת משם על ידי אטסויושי, שלאחר מכן אונס את מיראי באכזריות. אקאנה בורחת בבהלה למשמע צרחותיה של מיראי. לאחר שנכשל במבחן בלימודיו יומיים לפני חג המולד, אטסויושי חוזר לבית ורוצח את משפחתו. לאחר הרצח, הוא לוקח את ראשה הכרות של מיראי ליערות, שם הוא מקליט את מילותיו האחרונות על גבי קלטת שמע ומתאבד בתלייה. הקלטת הופכת למקוללת, כאשר מי שמאזין לה מוצא את מותו והיא אינה ניתנת להשמדה. יום לאחר מכן, שליח בשם פומיה מגיע לבית המשפחה על מנת למסור עוגה לכבוד החג. בהיותו בבית, הוא נרדף על ידי רוחות המשפחה. לאחר שהוא בורח משם, בת זוגו, צ'יהו מנסה לנחמו בעזרת חגיגת חג מולד בביתם. לרוע המזל, צ'יהו משתנה לפתע לרוחה של הסבתא במשפחה ופומיה הורג אותה בדקירות סכין, ללא ידיעתו הורג את צ'יהו.
שבע שנים לאחר מכן, אקאנה בת ה-16 משחקת במשחק בשם "" (גרסה יפנית ללוח ויג'י) ביחד עם חברותיה מאיומי ויוקה. מאיומי מציעה לזמן את רוחו של אביה של אקאנה, נהג מונית שנעלם כשבע שנים לאחר שהסיע את אטסויושי ליערות ונהרג על ידי הקללה. במהלך המשחק, הלוח מאיית את מילה "מיראי" ואקאנה עוזבת לאחר שהבחינה ברוחה של מיראי, משאירה את חברותיה מבולבלות. בזמן שמאיומי חוזרת בחזרה לכיתה כדי לאסוף את חפציה, יוקה נכנסת לשירותים ונתקלת ברוחה של הסבתא, ההורגת אותה. בזמן הליכתה, אקאנה עוברת ליד בית משפחת איסובה ומרגישה אשמה לאחר שלא סייעה למיראי בזמן שדודה אנס אותה. כאשר היא מגיעה לביתה, אקאנה נתקלת ברוחה של מיראי, שמעניקה לה את מחזיק המפתחות בחזרה כאות לאכזבה שהיא חשה כלפי אקנה, מאחר שהאחרונה לא עזרה לה כאשר אטסויושי אנס אותה.
הפצה
הסרט הופץ ביחד עם הסרט "ג'ו-און: רוח שחורה" על גבי תקליטורי DVD בממלכה המאוחדת ב-26 באפריל 2010, ולאחר מכן הסרטים הופצו גם באיכות DVD ובלו-ריי בארצות הברית ב-17 במאי 2011.
איבו ויקטור
איבו ויקטור (בצ'כית: Ivo Viktor; נולד ב-21 במאי 1942) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת השוער.
ויקטור החל את הקריירה שלו ב-1960 בקבוצת ז'לזרני פרוסטז'וב, ובשנים הבאות שיחק בקבוצות קטנות נוספות, RH ברנו וספרטק ברנו. ב-1963 הוא עבר לאחת מהקבוצות הבכירות בצ'כוסלובקיה, דוקלה פראג, במדיה שיחק 13 שנים. הוא זכה עם הקבוצה בשבע אליפויות ליגת העל הצ'כוסלובקית ובארבעה גביעי צ'כוסלובקיה, ונבחר חמש פעמים לשחקן המצטיין של המדינה.
החל מ-1966 שיחק ויקטור בנבחרת צ'כוסלובקיה, וערך במדיה 63 הופעות בסך הכל. הוא השתתף עמה במונדיאל 1970, שם הודחה הנבחרת בשלב הבתים. בשלהי הקריירה שלו היה ויקטור מהשותפים המרכזיים לזכיית הנבחרת ביורו 1976, ובאותה שנה סיים במקום השלישי בבחירות כדור הזהב. ויקטור זכה גם בתואר השוער המצטיין של השנה באירופה בשנים 1969 ו-1976.
בשנת 1977 הודיע על פרישתו ממשחק. בין השנים 1990–1991 אימן את דוקלה פראג.
הר אולדריץ' (אנטארקטיקה)
פסגת ההר שטוחה.
ההר נימצא בצידו המזרחי של קרחון ראגוצקי.
גילוי ההר
ההר התגלה על ידי משלחת דיסקברי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1904–1901).
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי משלחת דיסקברי, והוא נקרא על שם אדמירל פלהאם אולדריץ', אשר סייע לרוברט פלקון סקוט בהכנת המשלחת שלו לאנטארקטיקה.
חולות ראשון לציון
חולות ראשון לציון או חולות יפו הוא מתחם חולות ודיונות שהשתרע מפאתי יפו ועד לנחל שורק. לאחר בנייה מסיבית נותרו מהחולות כ-28,000 דונם באזור שבין חולון ועד נחל שורק, על חוף הים התיכון. גושי החולות הגדולים ביותר שנותרו הם חולות ראשון לציון וחולות חולון.