cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גריז (חומר סיכה)
גריז (באנגלית: Grease, בעברית: דֹּהַן, ובכתיב חסר ניקוד "דוהן") הוא שם של משחה המשמשת כחומר סיכה ומורכבת בדרך כלל מתערובת של תחליב סבון עם שמן תעשייתי או שמן צמחי. הסבון מתקבל מתערובת של שומנים אורגניים עם חומרים אלקליים חזקים כגון נתרן, ליתיום, או בריום, היוצרים מלחים מתכתיים של חומצות שומן. גריז נפוץ מבוסס על ליתיום, בעוד גריז אשר נועד לעמוד בטמפרטורות גבוהות עשוי להיות מבוסס על חומרים סינתטיים. כדי להתאים גריז לנקודות חיכוך גבוהות מאוד, או נמוכות מאוד, יש ומוסיפים לו גרפיט.
המאפיין הבולט של סוגי הגריז השונים הוא שהם בעלי צמיגות התחלתית גבוהה, אולם בעת מאמץ גזירה יורדת דרגת הצמיגות וכמעט משתווה לזו של השמן הנמצא בתערובת. שינוי חד זה בצמיגות נקרא טיקסוטרופיה (Thixotropy). לעיתים נעשה שימוש במונח "גריז" כדי לתאר אף חומרי סיכה בעלי מרקם משחתי או נוזלים בעלי צמיגות גבוהה, אולם חומרים אלה אינם בעלי תכונות טיקסוטרופיות האופייניות לגריז קלאסי. לדוגמה, וזלין וחומרי ג'ל פחמימני (Petroleum jelly) אחרים אינם מסווגים בדרך כלל כגריז.
גריז נמשח בדרך כלל על מנגנונים מכניים שאותם ניתן לסוך לעיתים רחוקות ובמקרים שבהם שמן סיכה ייזל ולא יישאר במיקום הרלוונטי. גריז משמש אף לאיטום, כדי למנוע חדירת מים וחומרים בלתי דחיסים אחרים. למסבים המטופלים בגריז יש מאפייני חיכוך טובים יותר בגלל צמיגותם הגבוהה.
סיווג ותקן
בשנת 1989 פורסם לראשונה תקן ASTM D4950 "סיווג ומיון תקני לחומרי גריז לאחזקת כלי רכב". המסמך הוסכם על ידי החברה הבינלאומית לניסוי וחומרים (ASTM International), מכון חומרי הסיכה הלאומי של ארצות הברית (National Lubricating Grease Institute), והחברה הבינלאומית למהנדסי רכב (SAE International). התקן מחלק את סוגי הגריז לאלה המתאימים לסיכת חלקי שילדת הרכב, ולאלה המתאימים לסיכת מסבי הגלגלים: גריז מסווג על פי "נקודת הטפטוף", הטמפרטורה שבה הגריז הופך נוזל וכן על פי "קצב הפרדה" המהירות שבה השמן נוטה להיפרד מתערובת הגריז.
פטרה שירמן
פטרה שירמן (בגרמנית: Petra Schürmann; 15 בספטמבר 1933 – 14 בינואר 2010) הייתה שחקנית ודוגמנית גרמנייה.
ביוגרפיה
שירמן נולדה במנשנגלדבך.
ב-1956 השתתפה בתחרות מיס גרמניה וסיימה במקום השלישי. עקב היותה דוברת אנגלית היא נבחרה לייצג את גרמניה בתחרות מיס עולם שנערכה בלונדון. בתחרות היא נבחרה למקום הראשון והוכתרה כמיס עולם 1956.
בעת היבחרה היא למדה פילוסופיה והיסטוריה של האומנות באוניברסיטאות של בון וקלן ולאחר מכן המשיכה את לימודיה במינכן.
ב-1960 שיחקה בסרט "The Magnificent Rogue" אודות איש עסקים המתמנה לאזרח כבוד בעירו ומספר את סיפור חייו בתקופת מלחמת העולם השנייה דרך פלשבק.
ב-1969 שיחקה בסרט "שבעה ימי חסד", שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, העוסק בתלמיד בפנימייה הנעלם ובחקירת מציאתו.
ב-1971 שיחקה בסרט "מלאכי הטרור". היא עבדה כמנחה בטלוויזיה הגרמנית ופרסמה מספר ספרים שכתבה.
ב-1973 נישאה לרופא ד"ר גרהארד פרוינד, איתו ניהלה רומן בחשאי מ-1967, כאשר באותו הזמן היה נשוי לשחקנית מריאן קוך, והוא אבי בתה אלכסנדרה.
הדיוויזיה ה-66 (ארצות הברית)
הדיוויזיה ה-66 (באנגלית: 66th Infantry Division) היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הייתה מעורבת בעיקר בהשמדת החיילים הגרמנים שנותרו מאחור בערי נמל במערב צרפת כמו לוריאן, סן-נאזר, רואן ולה רושל בעקבות הנסיגה בקיץ 1944, דיוויזיית הרגלים ה-66 החליפה את דיוויזיית הרגלים ה-94 מהשליטה בברטאן ואזור הלואר ב-29 בדצמבר 1944, ושיתפה פעולה גם עם הכוחות הצרפתיים. ה-66 ביצע את מטרתו על ידי הטרדת מתקנים גרמניים, ביצוע התקפות אובייקטיביות מוגבלות והפעלת משימות סיור לאיסוף מודיעין. לשימוש בהפגזות ארטילריה עמדות גרמניות רבות גם היה חלק מרכזי בהתקדמות ה-66 דרך האזור. מתקפה גרמנית כבדה ליד לה קרואה נהדפה ב-16 באפריל 1945 וכמה עמדות אויב מבוצרות נלקחו מ-19 עד 29 באפריל 1945 בסדרה של התקפות נגד. החיילים הגרמנים הנותרים נכנעו לקציני דיוויזיית הרגלים ה-66 ולפקידים צרפתים בבית קפה קטן ליד Cordemais ב-8 במאי 1945.
ב-14 במאי 1945 קיבלה הדיוויזיה פקודות לשמש כחיל כיבוש בגרמניה, ובעקבות כך יצאה למסע של 700 מייל לתוך גרמניה, שם כבשו הפנתרים השחורים 2,400 מייל רבועים של שטח ואת העיר קובלנץ. ככוח ביטחון, הופקדה הדיוויזיה על הקמת ממשל צבאי ושליטה בכל ענייני גרמניה. המשימות כללו שחרור שבויי מלחמה, ביצוע מלאי של תחמושת ואספקה וארגון אזרחים. לאחר שבילתה בגרמניה, חזרה הדיוויזיה ה-66 לחוף הצרפתי כדי לסייע בנסיגה של בעלות הברית מהזירה האירופית. במהלך תקופה זו שונה הרכב הדיוויזיה עם תחילת תהליך ההשבתה, עד שחזרה לארצות הברית והושבתה רשמית ב-27 באוקטובר 1945.
רודריק לורן פטרי
רודריק לורן פטרי (באנגלית: Roderic Loraine Petre; 28 בנובמבר 1887 – 1971) היה גנרל בריטי, שפיקד על הדיוויזיה ה-12 במהלך המערכה על צרפת.
ביוגרפיה
פטרי נולד ב-23 באוקטובר 1898, ובשנת 1905 התגייס ל. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא נשלח עם יחידתו לצרפת, ולחם שם בקרבות השונים. לאחר המלחמה הוא נותר בצבא, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1932 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט דורסט, ובשנת 1935 מונה לקצין אג"ם של כוח ההגנה בסודאן. בשנת 1938 הא מונה למפקד בית הספר לקצינים בכירים, ופיקד עליו עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
עם פרוץ המלחמה הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-12, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת. לאחר הפינוי מדנקירק הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-48. בשנת 1941 הוא מונה למפקד אזור דרהם ונורת' ריידינג, ובשנת 1942 מונה למפקד מחוזי. בשנת 1944 פרש מהצבא, ובשנת 1971 מת בביתו.
סולימאן סאנה
סולימאן סאמי סאנה (בצרפתית: Souleyman samy Sané, נולד ב-26 בפברואר 1961 בדקאר שבסנגל) הוא כדורגלן עבר סנגלי-צרפתי, ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות שונות בגרמניה, שווייץ ואוסטריה, ובעיקר בקבוצת וטנשייד 09, והיה אחד השחקנים המובילים בקבוצה כאשר שיחקה בבונדסליגה.
סולימאן סאנה נשוי למתעמלת העבר הגרמניה רגינה ובר, אשר זכתה במדליית ארד באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), והוא אביו של לרוי סאנה, קשרה של קבוצת באיירן מינכן, ושל שני בנים נוספים, שניהם משחקים באקדמיית הכדורגל של שאלקה 04.
קריירת מועדונים
סאנה נולד לזוג דיפלומטים מסנגל, ועבר עם משפחתו לצרפת כאשר היה בן ארבע. בעידוד אביו בחר סאנה להיות כדורגלן ושיחק בליגות חובבים בנעוריו. בשנת 1982 גויס סאנה לשירות צבאי, וכספורטאי מבטיח שובץ לשירות קרוב לביתו. התאחדות הכדורגל הצרפתית שלחה את המסמכים הדרושים לשיבוץ נוח, אך עקב בעיות ביורוקרטיות העניין לא טופל כראוי, וסאנה שובץ לשירות מעבר לגבול, באזור היער השחור שבגרמניה. בתקופה זו, כאשר היה בן 21, החל לשחק במועדון החובבים הגרמני דונאואשינגן, והתגלה על ידי סקאוטים של מועדון הכדורגל פרייבורג ששיחק אז בליגת הבונדסליגה השנייה. סאנה החל לשחק בפרייבורג בשנת 1985, והעביר במועדון שלוש עונות, בהן הבקיע 56 שערי ליגה ב-106 הופעות, אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה אל הבונדסליגה, אך סיים את עונת 1987/88 כמלך השערים של הבונדסליגה השנייה עם 21 הבקעות ב-34 הופעות. בתום עונה זו חתם בנירנברג מהבונדסליגה. סאנה שיחק שתי עונות בנירנברג, אך לא הגיע למספרים שהיו לו בפרייבורג.
בקיץ 1990 חתם סאנה אצל העולה הטרייה לבונדסליגה, וטנשייד 09, ונודע במהירותו המרשימה, כאשר היה ביכולתו לרוץ 100 מטרים ב-10.7 שניות, נוסף על כך שהיה אחד השחקנים שחורי העור הראשונים בתולדות הבונדסליגה.. בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 13 שערי ליגה, וסייע לווטנשייד לסיים במקום ה-11 המפתיע בבונדסליגה. בשתי העונות הבאות הבקיע סאנה במספרים צנועים יותר, וקבוצתו הצליחה להינצל מירידה בחזרה לבונדסליגה השנייה. בעונת 1993/94 הבקיע סאנה שוב 13 שערים עבור ווטנשייד, אך הקבוצה סיימה במקום ה-17 ונשרה בחזרה אל הבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו, עזב סאנה את ווטנשייד לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 39 שערי ליגה ב-117 הופעות, נתון הממקם אותו במקום הראשון בדירוג שיאני ההבקעות של ווטנשייד בבונדסליגה בכל הזמנים, וחתם בטירול אינסברוק מהבונדסליגה האוסטרית. בעונת 1994/95 סאנה הבקיע 20 שערים עבור טירול אינסברוק, והוכתר כמלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית. את עונת 1995/96 החל סאנה באינסברוק, אך עבר במהלכה ללוזאן מליגת העל השווייצרית. סאנה שיחק במועדון עד לשנת 1997, ואז חזר לוטנשייד 09, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, והעביר שם שתי עונות. בתום עונת 1998/99 ירד סאנה עם ווטנשייד לליגה השלישית, ועזב את המועדון לל.א.ס.ק. לינץ מהבונדסליגה האוסטרית, שם שיחק תקופה קצרה. לאחר מכן שיחק במספר מועדוני חובבים בגרמניה עד לשנת 2010, כאשר בקבוצתו האחרונה, DJK ווטנשייד, שימש כמאמן-שחקן בעונת 2009/10.
עוד לפני שפרש ממשחק פעיל, אימן סאנה את נבחרת זנזיבר בין השנים 2008 ו-2011, כאשר הוא המשיך לשחק בקבוצות חובבנים בגרמניה.
קריירה בינלאומית
לסאנה 55 הופעות במדי נבחרת סנגל, בין השנים 1990 ו-1997. סאנה השתתף עם סנגל בגביע אפריקה לאומות 1992, בו הבקיע שער אחד בשלב הבתים בניצחון 3-0 על נבחרת קניה, ובגביע אפריקה לאומות 1994. בשני הטורנירים הודחה סנגל ברבע הגמר.
תארים
עם פרייבורג:
עם טירול אינסברוק:
יחסי אוסטריה–כורדיסטן העיראקית
יחסי אוסטריה–כורדיסטן העיראקית הם היחסים הדו-צדדיים שבין רפובליקת אוסטריה לבין כורדיסטן העיראקית. אוסטריה מיוצגת בכורדיסטן העיראקית דרך משרד בארביל מאז שנת 2006, ולכורדיסטן העיראקית נציגות בווינה מאז 2012. הנשיא הכורדי מסעוד בארזאני נפגש עם הנשיא האוסטרי היינץ פישר בווינה בשנים 2011, 2014 ו-2015. שר החוץ האוסטרי לשעבר, סבסטיאן קורץ, ביקר בארביל ב-2015 וב-2016 כדי לשפר את היחסים בין המדינות.
היסטוריה
המנהיג הכורדי מוסטפא בארזאני נפגש עם ברונו קרייסקי בשנת 1957 במוסקבה. הקשרים בין אוסטריה לכורדיסטן העיראקית פותחו בשנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר אוסטריה העניקה מקלט לפליטים הכורדים מעיראק. הנציג הכורדי באוסטריה, מוסטפא רמזאן, אמר ש"במהלך זמנים קשים אלו במהלך שנות ה-80, הממשלה האוסטרית לא הפסיקה לתמוך בנו".
במהלך ביקורו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית הכורדית החדש, מסעוד בארזאני בשנת 1979, נערך ניסיון כושל של התנקשות בו.
לאחר שהמדינה האסלאמית נכנסה לעיראק וכבשה את מוסול במהלך המתקפה בצפון עיראק, אוסטריה שלחה כ-1.25 מיליון דולרים כדי להתמודד עם בעיות העקורים.
יחסי מקסיקו–קפריסין
יחסי מקסיקו–קפריסין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של קפריסין ובין המדינות המקסיקניות המאוחדות. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
בשנת 1960 הכירה מקסיקו בעצמאות קפריסין מבריטניה. ב-21 בפברואר 1974 כוננו קפריסין ומקסיקו יחסים דיפלומטיים. בשנת 1981 פתחה קפריסין שגרירות במקסיקו סיטי, הראשונה שלה באמריקה הלטינית. בשנת 1991 פתחה מקסיקו קונסוליית כבוד בניקוסיה.
בשנת 1974, מקסיקו נקטה עמדה נייטרלית במהלך פלישת טורקיה לקפריסין, אולם מקסיקו הסכימה עם ההחלטות שקיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות כי הן הבסיס לפתרון הוגן ומאוזן לבעיית קפריסין והתעקשה על ריבונות, עצמאות ושלמות טריטוריאלית של קפריסין. בספטמבר 1990 ביקר שר החוץ הקפריסאי, גאורגיוס יאקובו, במקסיקו ונפגש עם מקבילו המקסיקני פרננדו סולנה. במהלך הביקור גינה השר סולנה את כיבוש חלק משטח קפריסין על ידי חיילים זרים וקיווה שיימצא פתרון במסגרת האו"ם.
ביוני 1997 משלחת של חברי קונגרס במקסיקו, בראשות חבר הקונגרס חואן חוסה אוסוריו פלסיוס, ערכו ביקור בקפריסין כדי לחזק את היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות. באוקטובר 2000 ערך שר החוץ המקסיקני, חואן רבויידו גוט, ביקור בניקוסיה. במאי 2004 הצטרפה קפריסין לאיחוד האירופי. באותו חודש השתתפו נשיא קפריסין טסוס פפדופולוס ושר החוץ גאורגיוס יאקובו בפסגת אמריקה הלטינית, הקריביים והאיחוד האירופי בגוודלחרה, מקסיקו.
בנובמבר 2009 תרמה ממשלת קפריסין ל-Museo Nacional de las Culturas יותר ממאה יצירות אתנוגרפיות והיסטוריות מקפריסין, כמו גם ספרים ותקליטורים המדגישים את תרבותה של אותה מדינה. בפברואר 2014 הוקמה "קבוצת הידידות מקסיקו-קפריסין" על ידי הקונגרס המקסיקני במטרה להגביר את חילופי התרבות והתיירות בין שתי המדינות.
ביקורים רמי דרג
ביקורים רמי דרג מקפריסין למקסיקו
ביקורים רמי דרג ממקסיקו לקפריסין
הסכמים
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו-צדדיים כמו הסכם לשיתוף פעולה תרבותי, חינוכי ומדעי (1994); הסכם לשיתוף פעולה תיירותי (1996); הסכם ויזת ויתור לדרכונים דיפלומטיים ושירותים (1996); ומזכר הבנות עבור התייעצויות עם אינטרס הדדי (2000).
יחסי סחר
בשנת 2019 הסתכם המסחר בין שתי המדינות בכ-25 מיליון דולר. הייצוא העיקרי של קפריסין למקסיקו כולל: מעבדים; מוצרי וריקועי פלדה; מכונות עבודות תפירה; פילטרים לחומרי סיכה במנועים; וספקטרומטרים וספקטרוגרפים אופטיים. הייצוא העיקרי של מקסיקו לקפריסין כולל: בירה מאלט; כלי רכב; חומצות ומלחים; מנקי כלים; וטקילה. בין ינואר 1999 ליוני 2016, השקיעו חברות קפריסאיות במקסיקו יותר מ-2.8 מיליון דולר.
תובל פטר
תובל פָטֶר (26 בנובמבר 1939 - 14 בפברואר 2015) היה אקורדיוניסט ומוזיקאי ישראלי.
ביוגרפיה
פטר נולד וגדל בירושלים. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (אז תיכון בית הכרם). לקראת התגייסותו לצה"ל הגיע למפקדת הנח"ל ביחד עם חבריו מבית הספר, יהורם גאון ועליזה רוזן, לבחינות כניסה ללהקת הנח"ל. הוא הגיע כדי ללוות את יהורם גאון באקורדיון ולא התכוון להיבחן אך נגינתו הקסימה את הבוחנים שצירפו אותו ללהקה.
שלושת הירושלמים הצטרפו לתוכנית ה-11 של להקת הנח"ל "צריך לחיות" שבה השתתפו אריק איינשטיין, יוסי פרוסט, עידוא בן-גוריון, זהר אוריין, איתמר כהן, רות אטיאס, יצחק שאולי, אביטל מוסינזון, חינה גורביץ, אברהם סגל והאקורדיוניסט עמי גלעד.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף ללהקת התרנגולים אותה יסדה והדריכה נעמי פולני, יוצאת להקת הצ'יזבטרון. הוא ליווה אותם בשתי תוכניות לצד יהורם גאון, שייקה לוי, ישראל פוליאקוב, חנן גולדבלט, צביקה גרטל, עליזה רוזן, עמירם ספקטור, יוסי צמח ואחרים. זכור הליווי שלו ל"שיר השכונה". בשנות ה-60 וה-70 הופיע במופע "תל אביב הקטנה" שכתבו חיים חפר ודן בן אמוץ.
במשך שנים ניגן עם מיטב המוזיקאים הישראלים והיה בין נגני האקורדיון המובילים בישראל. הוא הצטער על ירידת קרנו של האקורדיון בישראל. בשלב מסוים עזב למספר שנים לארצות הברית שם למד היסטוריה רוסית. כששב המשיך לנגן משירי ארץ ישראל והשתתף כמלווה בהצגות תיאטרון בעיקר של חנוך לוין שהיה חברו.
ב-1993 הפיק תוכנית משירי המלחין האהוב עליו נינו רוטה, הופיע אתה ברחבי הארץ והוציא אלבום. האלבום יצא בהפקה מחודשת ב-2005 בשם "נינו וחצי - תובל פטר וחברים מנגנים נינו רוטה".
ב-2006, ערך מופע משירי סשה ארגוב, לציון עשר שנים למותו. ב-2013 הופיע יחד עם הזמרת ירונה כספי במופע משירי ארגוב.
נפטר מדום לב ב-14 בפברואר 2015, והותיר אחריו את בת זוגו החלילנית תניר שקד, בת ובן.
ליאו סוטר
ליאו סוטר (באנגלית: Leo Suter; נולד ב-26 בספטמבר 1993) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
סוטר נולד בלונדון והתחנך בקולט קורט, בבית הספר סנט פול ובניו קולג' באוקספורד, שם למד בפקולטה למדעי הרוח.
סוטר החל לשחק בזמן שלמד בבית הספר בגיל אחת עשרה. הוא חתם על חוזה המשחק המקצועי הראשון שלו לאחר ששיחק בהצגת הגמר בבית הספר שלו. בין תפקידי התיאטרון שלו היו בהצגה "The Winterting" בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס, ב"האלכימאי" בתיאטרון ארקולה, ו"רומיאו ויוליה" בתיאטרון סאות'וורק פלייהאוס.
קריירה
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע מליפיסנט ובסרט "נפילה" שיצא לאקרנים בשנת 2016. בשנת 2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה ויקטוריה בתפקיד אדוארד דרמונד מזכירו האישי של ראש ממשלת בריטניה רוברט פיל. בסדרה דרמונד מנהל מערכת יחסים עם לורד אלפרד פאג'ט (ג'ורדן וולר). שנה לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה "קליקה".
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "I'll Find You". באותה שנה שיחק גם בשתי סדרות הטלוויזיה המוערכות אחוזת ביצ'האם וסאנדיטון.
בשנת 2020 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה המשחרר: מבצע אוולאנש.
בשנת 2022 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה ויקינגים: ולהאלה. בסדרה הוא מגלם את הארלד סיגורדסון.
ולדיסלב חורוחורין
ולדיסלב אנטולייביץ' חורוחורין (ברוסית: Владислав Анатольевич Хорохорин)(נולד ב-29 בספטמבר 1982) המכונה BadB, הוא האקר לשעבר וסוחר בינלאומי בנתוני כרטיסי אשראי, ישראלי יליד אוקראינה. הורשע בארצות הברית בשורה של פריצות והונאות אשראי ונידון לתקופת מאסר של שבע שנים.
ביוגרפיה
חורוחורין נולד וגדל בדונצק, אוקראינה. בשנת 1999 עלה לישראל עם אמו, ושירת בצבא ההגנה לישראל.
חקירת פשעיו
השירות החשאי של ארצות הברית החל להתחקות אחר פועלו של חורוחורין, זאת כחלק ממבצע "פיירוול" (חומת אש) בה נבדקו פריצות והונאות אשראי בארצות הברית שיצא לדרך בשנת 2004. חורוחורין הפעיל אתר לסחר לא-חוקי בכרטיסי אשראי שהיה בשליטת ארגוני פשע מקוון, האתר סיפק גם מסמכים לא חוקיים ותעודות זהות מזויפות. לא רק שהאתר סיפק מידע כיצד לפרוץ או להפעיל כרטיס אשראי גנוב או מזויף, אלא גם סיפק כלים ואמצעים לעשות כן. אחד מהחוקרים העיקריים בצוות החקירה אמר: "הרשת שנוצרה על ידי מייסדי האתר (CarderPlanet), ובכללם גם ולדיסלב חורוחורין, נותרה אחת מארגוני פשעי הסייבר הפיננסים המתוחכמים ביותר בעולם". עוד הוסיף: "רשת זו התקשרה באופן חוזר לכל מקרה של חדירה גדולה למידע פיננסי, מתוך מקרים שדווחו לרשויות החוק כנדרש. מעצרו של ולדיסלב ממחיש את המחויבת של השירות החשאי לחצות את העולם במאבקו בפשע מקוון".
חורוחורין התרברב במעשיו והחל לפרסם סרטוני אנימציה בהם הוא לועג לכל אמריקאי המחזיק או עושה שימוש בכרטיס אשראי.
הוא היה מעורב בפשעים נוספים ובשנת 2013 הוגש נגדו כתב אישום. הוא יצא זכאי במשפט, שלא כמו פושעי סייבר מרוסיה שהועמדו לדין באותו משפט ונמצאו אשמים בפריצה לחברות ותאגידים גדולים במשק האמריקאי, דוגמת הנאסד"ק, דאו ג'ונס וחברות חשובות נוספות העוסקות באשראי, שוק ההון ועולם המסחר במניות. נכון לאפריל 2017, אף אחד משותפיו לפשע של חורוחורין הועמד לדין.
מעצר ומשפט
חורוחורין זוהה בנובמבר 2009 כ-BadB על ידי רשויות החוק בארצות הברית. הוא נעצר ב-7 באוגוסט 2010 בניס שבצרפת, בעודו נוסע לשדה התעופה כדי להגיע לוורשה, פולין. לכידתו באירופה הקשתה על גורמי האכיפה, שכן הוא הוסגר לארצות הברית רק ב-6 ביוני 2012. הוא זומן למשפט ביום למחרת, ועד למשפטו הושם במעצר.
כדי לסייע להרשיע את ולדיסלב במשפט, חברו שלוחה של ה-FBI מאטלנטה, כוח משטרה וחוקרים מצרפת וכן צוות מיוחד של המחלקה לפשעי סייבר מהולנד. ב-25 באוקטובר 2012 הוא חתם על עסקת טיעון והודה באשמה בשניים מסעיפי האישום: קשירת קשר לביצוע עבירות זיוף אשראי וחדירה לא חוקית למערכות מחשוב.
ב-5 באפריל 2013 פסק בית הדין על חורוחורין תקופת מאסר של 88 חודשים על חלקו בגזל ובגנבה של יותר מ-9 מיליון דולר, ובמסחר בלתי חוקי בכרטיסי אשראי גנובים או כרטיסי אשראי נטענים. הוא שוחרר מן המאסר לאחר ארבע שנים, בפברואר 2017, וגורש מארצות הברית.
בהמשך חייו עבד כיועץ ומבקר אבטחת מידע.
מרים ברץ
מרים אֶטל בָּרָץ (אוסטרובסקי) (ב' בטבת ה'תר"ן, 23 בדצמבר 1889 – ב' בטבת ה'תשל"א, 30 בדצמבר 1970) הייתה מראשוני דגניה א' ומייסדת הרפת בקיבוץ. זכתה בפרס צימרמן על תרומתה "לטיפוח וגידול הבקר, ובחינוך דור בוקרים ובוקרות בארץ". הייתה אשתו של יוסף ברץ.
ביוגרפיה
ברץ נולדה בסוף שנת 1889 בשם מרים אוסטרובסקי בעיירה בוגוסלאב שבקייב שבאימפריה הרוסית, כיום אוקראינה, בת יוסף יהודה ליב אוסטרובסקי (התפרנס מחכירת מעבורת על נהר רוס) ודבורה לבית דבורין (שנפטרה בפסח 1902 כשמרים הייתה כבת 11). ב-1903 נשא האב אישה שנייה. לצד מרים מנתה המשפחה עוד שלושה אחים ושתי אחיות. המשפחה הייתה ציונית, והילדים התחנכו ברוח הרעיון הציוני ושמעו סיפורים על ארץ ישראל וגאולת הקרקע בה. אחיה הבכור, אשר, החליט לנסוע לארץ ישראל ב-1903 כשהיה כבן 17, ומאוחר יותר, ב-1905 עלה ארצה גם אחיה השני אהרון. ברץ הושפעה מכך רבות, ברבות הימים כתבה: "עוד בהיותי בת 12, כששמעתי את אחי מדבר על ארץ ישראל, נקבע אצלי יחס מסוים לארץ ומחשבותיי היו מרוכזות בה".
בשנת 1906, בטרם מלאו לה 17, עלתה ברץ לארץ ישראל, לאחר שאביה עלה ארצה לפניה וקנה שטח חקלאי גדול בכפר סבא. אחיה, שהגיעו לפניה, נהגו לבקר שם, והיא החליטה להישאר בכפר סבא עם סבה וסבתה, עבדה ובישלה במסעדה משפחתית קטנה שפתח הסב. מאחר שהעבודה לא הייתה רבה, החליטה לעבור למושבה פתח תקווה, שם עבדה בפרדסים.
בעלי הפרדסים העדיפו להעסיק גברים בגלל כוחם הפיזי או ערבים, שעבודתם הייתה זולה, ורק מעטים הסכימו להעסיק אישה בחקלאות. על כן היה על ברץ להתאמץ להוכיח עצמה על מנת להתקבל לעבודה. חבריה של ברץ עלו לגליל, לחוות כנרת, והציעו לה להצטרף אליהם, במטרה לשמש כאחראית על עבודות משק הבית. ברץ רצתה לעבוד גם מחוץ לבית, אך החברים לא הסכימו מחשש שתעבוד קשה מדי. היא לא הייתה מוכנה להתפשר והחליטה להמשיך ולעבוד בפרדס, ובכך גם עזרה לסבה וסבתה לכלכל עצמם. באחד הימים קיבלה ידיעה כי היא מתבקשת לבוא לעזרת חבריה בכנרת מכיוון שחברתה, שרה מלכין, חולה. היא עלתה לכנרת ועבדה שם כארבעה חודשים, עבודה מאומצת מעלות השחר ועד שעות הליל. על תקופה זו העידה לימים כי "אלה היו חודשי עבודה מאומצים, שופעי חיים ושמחה".
לאחר זמן מה הציעו נציגי המשרד הארצישראלי לקבוצה לעלות צפונה שוב, הפעם במטרה ליישב את אום ג'וני שעל גדות הכנרת. הקבוצה קיבלה את השטח והחלה לעבוד במקום. ברץ נקראה על ידי אביה, ששהה באוקראינה, לשוב לשם לזמן קצר, אך משהגיעה לשם גילתה להפתעתה כי אביה אינו מוכן שתשוב ארצה. לאחר מאבקים ומריבות, ברחה ברץ מהבית ושבה לאום ג'וני, שכבר נקראה "דגניה". במקום היו מספר עופות, פרה אחת וצעירים רבים שעבדו וחיו יחד. בדגניה החלה להתמסד גם אהבתה של מרים ליוסף ברץ, חבר הקבוצה (ולימים ממקימי האגודה למען החייל, חבר הכנסת הראשונה), שאותו פגשה בחדרה. שאלת הנישואים עמדה על הפרק, ולאחר החלטה משותפת בתוך הקבוצה הוחלט כי השניים יינשאו בכ' בסיוון 1912. ברץ תיארה את חתונתה כ"חג כפול": חנוכת הבית לדגניה החדשה וחתונה ראשונה של חברי דגניה הראשונים. כאשר נולד בנם גדעון, הילד הראשון לדגניה, לא הסכימה ברץ לוותר על עבודתה בקבוצה והביאה את בנה התינוק איתה לרפת: "המשכתי את אורח חיי כמקודם, והתגברתי על כל הקשיים. הייתי קמה בשלוש בלילה לעבודה ולא הפסקתי עד עשר בערב".
באותם ימים ראתה הקבוצה בילדים תוצר משותף; אי לכך, הוחלט שילדם של מרים ויוסף יהיה שייך לכלל הקבוצה. ברץ לא התנגדה לכך. עם זאת, אותה שנה היה נהוג לשלם לכל חבר עובד משכורת חודשית, ומאחר שהקדישה זמן גם לטיפול בבנה, קיבלה רק שני-שלישים מהמשכורת. לאחר כשנתיים נולדה לזוג בתם דבורה. שני הילדים נמצאו עם ברץ ברפת, כיוון שהחליטה להמשיך ולעבוד. חברי הקבוצה לא ראו זאת בעין יפה, אך ברץ התמידה בהחלטתה זו. כאשר הייתה התינוקת בת חודשיים, יצאה ללימודים בבן שמן. היא שהתה שם כתשעה חודשים; לימים העידה בזיכרונותיה כי "הייתה זו התקופה הקשה ביותר בחיי".
כאשר חזרה לדגניה הביאה איתה מספר פרות וכמה עגלות וידע רב שצברה. בזכות ידע זה הפכה מומחית לעבודת הרפת, ובהתאם לכך נשאה באחריות רבה. ברץ המשיכה להתפתח בתחום זה, וכאשר נולד בנה החמישי בשנת 1926, יצאה ללימודים בהולנד על מנת להרחיב את ידיעותיה בתחום. בשנת 1937 הצטרפה ליוסף שנסע לשליחות בארצות הברית, ושם למדה עוד על גידול בקר. במשך שמונת החודשים שבהם נעדרו, נותרו שבעת ילדיהם של השניים בקיבוץ. ברץ עבדה בענף הרפת יותר מארבעים שנה, והייתה חלק נכבד מענף זה. היא המשיכה לעבוד ברפת עד שכוחותיה לא הותירו לה ברירה והיא עברה לעבוד במטבח, שם עבדה עד ימיה האחרונים.
בשנת 1961 זכתה, עם עוד שמונה ממייסדי דגניה, בפרס מיוחד במסגרת פרס קפלן.
יוסף ברץ נפטר ב-14 בדצמבר 1968, בגיל 78. מרים ברץ נפטרה כעבור שנתיים, ב-30 בדצמבר 1970, בגיל 81, ונקברה בבית הקברות של דגניה א', והותירה אחריה שבעה ילדים, נכדים ונינים.
הרפת בדגניה
ההצעה ליישב את אדמות אום ג'וני הגיעה מאת ארתור רופין, מנהל המשרד הארצישראלי. כוונתו הייתה להקים יישוב קבע יהודי על אדמות אלה, שהיו שייכות לקרן קיימת לישראל. שאיפתו הייתה שתושבי המקום יהיו פועלים עבריים שיפתחו את המקום ויחיו בו. בשנת 1910 נענתה להצעתו לבסוף "הקומונה החדרתית", ועשרה גברים ושתי נשים עלו להקים על גדות הכנרת יישוב, שכונה "דגניה". מבחינה משפטית היה השטח שייך לקרן קיימת לישראל; מבחינה מעשית, הפועלים היו רשאים לנהל את המקום כפי העולה על רוחם. דגניה הייתה ליישוב הראשון שהוקם על אדמות קרן קיימת לישראל, ללא מנהל וללא אגרונום. חברי הקבוצה קיימו חיי שיתוף ושוויון וקידשו את ערך כיבוש הארץ והאדמה (כבר מן היום הראשון לא היה השוויון מוחלט, משום שעל החוזה בין הקומונה החדרתית למשרד הארצישראלי היו חתומים רק גברים). על פי יצחק טבנקין, דגניה הייתה מעין תחנת מעבר לכל פועל. הפועלים נדדו ממקום למקום, הקימו יישוב והמשיכו לחלקת האדמה הבאה. כל הפועלים עברו בדגניה, אך בודדים ונבחרים נשארו.
מרים ברץ צברה ניסיון בעבודה חקלאית טרם הצטרפה לקומונה החדרתית. לפני הצטרפותה, עבדה בפרדסים ובזאת פרצה דרך חדשה לפועלת העברייה. עם חברי הקומונה נמנתה גם חברתה שרה מלכין, שגם לה היה ניסיון חקלאי בעבודתה בפתח תקווה. מאוחר יותר, כאשר עברו לאום ג'וני, דרשו שתיהן למצוא מקומות עבודה לפועלות, כדי שגם הן יוכלו לשאת בנטל, אך תוכניתן לא עלתה בקנה אחד עם רצון החברים. מלכין עזבה, וברץ החליטה להישאר ולהמשיך לפעול לשינוי המצב.
הקבוצה החליטה להקים משק חקלאי שתוצריו יספקו את צרכיה ואת האוכלוסייה היהודית המתרחבת בארץ. תנחום תנפילוב, מחברי הקבוצה, היה אחראי על מלאכת החליבה של הפרה הבודדת, כיוון שהיה היחיד שלמד את מלאכת הרפתנות. באותה עת חזרה מרים ברץ מאוקראינה ולדאבונה גילתה שמלכין, חברתה הטובה, לא קיבלה את תפקיד החליבה כפי שרצתה. הוויכוח בין מלכין לחברי הקבוצה היה מאוד סוער, ועל זאת כתבה ברץ בזיכרונותיה: "אין אנו רוצות רק לעבוד בבית ולהיות מפוטמות, ורק לכבס ולתקן... אנו רוצות לשמור, לחרוש, לבנות מזריחת השמש עד שקיעתה-כמוכם... על ידי מעשים הוכחנו להם שאנו יודעות ויכולות.
ברץ החליטה לנקוט יוזמה ועשתה מעשה: היא ניגשה לזכייה, אשתו של אבו רחים מהכפר אום ג'וני, כדי ללמוד את מלאכת החליבה. במשק הבית הערבי תפקיד החליבה והטיפול בפרות היה מוטל על האישה. באישון לילה למדה מזכייה כיצד לחלוב פרה, והתנסתה במלאכה בעצמה. כאשר הגיע תנחום תנפילוב השכם בבוקר לחלוב את הפרה, גילה "שהחלב היה כבר על הכיריים". כך הציבה ברץ בפני חברי הקבוצה, עובדה מוגמרת: מקומה הוא ברפת. לאחר מגפה שפקדה את העדר בדגניה, החליטה ברץ ללמוד בצורה פורמלית את יסודות המקצוע. מאוחר יותר, בזכותה, נוספו צעירות לעבודת הרפת.
מאבק פמיניסטי
מרים ברץ נאבקה על הזכות להיות פועלת חקלאית בעודה אם לשבעה. היא פעלה למען חינוך משותף לילדי הקבוצה, שישחרר את האימהות בקבוצה מתפקידים אלה במטרה להשתתף בצורה פעילה בחיי הקבוצה ובעולם העבודה. ברץ לקחה את ילדיה לרפת כדי להוכיח כי אפשר להיות אם יחד עם עבודת החקלאות. התנהלות זו לוּותה בביקורת מצד חבריה וחברותיה בדגניה.
יעקב נפרסטק
יעקב נפרסטק (נולד ב-27 בספטמבר 1948) הוא רופא מומחה ברפואה פנימית, בראומטולוגיה, באימונולוגיה קלינית ואלרגיה. עמד בראש האגף הפנימי במרכז הרפואי הדסה. משמש כפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
במלחמת יום כיפור שימש רופא גדודי ב"כוח עמוס" בחטיבה 7 שהשתתף בהבקעה במובלעת הסורית ובכיבוש מזרעת בית ג'אן. שימש מפקד פלוגה במילואים ובהמשך כרמ"ט אגד לוגיסטי אוגדתי באוגדת שריון ובתפקידי פיקוד ומטה בדרגת סגן אלוף.
נפרסטק סיים לימודי רפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בשנת 1972. בהמשך התמחה ברפואה פנימית, ראומטולוגיה ואימונולוגיה קלינית ואלרגיה. השתלם כעמית מחקר במכון ויצמן למדע ברחובות, ובאוניברסיטת Tufts בבוסטון.
הקים את האגף הפנימי בבית החולים הדסה ועמד בראשו בשנים 2000–2013. האגף הוא מבנה ארגוני ייחודי בארץ המאחד את כל מחלקות האשפוז הפנימיות עם מקצועות העל הפנימיים תחת קורת גג ניהולית אחת. 30 מתלמידיו של נפרסטק משמשים היום כמנהלי מחלקות ויחידות בישראל ומחוצה לה.
משנת 1988 עמד בראש הקתדרה על שם לייפרמן לאוסטאופורוזיס וארתריטיס.
בין השנים 1996–2000 עמד בראש ועדת ההוראה של הפקולטה לרפואה בירושלים. בתפקידו זה חיבר את מסמך "הבטחת תלמידי הרפואה", הבטחה הנישאת מאז מדי שנה על ידי תלמידי הרפואה בפקולטה במסגרת טקס "החלוק הלבן" בכניסתם ללימודים הקליניים.
בשנים 2013–2014 שימש משנה למנכ"ל הדסה למחקר ואקדמיה.
עומד בראש ועדת הלסינקי הלאומית לטיפול תאִי ובראש ועדת ההלסינקי הלאומית לטיפול גנִי. ביחד עם חברי הוועדות יצר את הכללים המקצועיים והאתיים לניהול ניסויים קליניים בתרפיות מתקדמות בישראל.
משנת 2014 עומד בראש תוכנית תואר שני למנהל מערכות בריאות במכללת רמת-גן.
בשנת 2015 הקים ביחד עם פרופסור גבי ברבש את חברת קונסיליום לייעוץ רפואי.
משנת 2019 משמש המנהל המדעי של מכון המחקר של קופת חולים מאוחדת, העוסק ברפואה אישית ובמחקר המבוסס על ביג דאטה.
גר בתל אביב-יפו, נשוי לאלה נפרסטק, פרופסור להמטולוגיה.
תפקידים ציבוריים
בשנת 1979 השתתף במשלחת הסיוע הישראלית הראשונה לסיוע לפליטי קמבודיה במחנה הפליטים ב-סא קאאו בתאילנד. ב-2004 שימש שליח משרד החוץ ויועץ לממשלת גיאנה הבריטית להקמת מחלקות פנימיות ותפעולן. שימש כחבר בוועדות סל הבריאות של משרד הבריאות.
פעילות מחקרית
בשנת 1979, ביחד עם ד"ר אלה נפרסטק, ביצע בהדסה את השתלת מח עצם הראשונה בארץ.
עמד בראש קבוצת מחקר העוסקת בחקר מחלות אוטואימוניות, תוך מתן דגש על Bench to bedside research וניסיון מתמשך לתרגם את תוצאות המחקר לכיוונים יישומיים בחולים עם מחלות אוטואימוניות, כגון זאבת אדמנתית מערכתית, ודלקת מפרקים ראומטואידית. קבוצת המחקר בראשו פרסמה למעלה מ-130 פרסומים, שזכו ללמעלה מ-5000 ציטוטים בספרות המדעית.
במימון קרן הורוביץ' הקים מיזם להקמת רשומה לאומית לחולי לופוס, SLERI ISRAEL, המאחדת את המידע על חולי הלופוס בכל המרכזים הרפואיים בארץ כבסיס למחקר להבנת המחלה.
על בסיס עבודת המחקר שלו רשם 16 פטנטים בתחומי הטיפולים הרפואיים.
נפרסטק הקים ושימש כמדען הראשי בכמה חברות הזנק, כגון ורטו מדיקל (Verto Medical), ופרוטאב (Therapeutic Protab), לפיתוח טיפולים חדשניים לזאבת אדמנתית מערכתית, דלקת מפרקים שגרונתית ומחלת מעי דלקתית. ביחד עם ד"ר רפי הופשטיין הקים ושימש כחבר בוועדה המדעית של הדסית, Hadassit Bio Holding ltd - חברה בורסאית שאיגדה חברות ביו-הייטק של בית החולים הדסה. מודל ייחודי שבו חברת tech transfer של בית חולים מגייסת כסף בבורסה. המודל שימש מקור לחיקוי למרכזים רפואיים אקדמיים אחרים בעולם.
בשנת 2012 עמד בראש כנס ים המלח של המכון הלאומי לחקר שירותי בריאות על רפואה מותאמת אישית.
פרסים לפעילות מחקרית
בשנת 1993 קיבל את פרס טבע למחקר רפואי. בשנת 2011 קיבל את פרס סמואל ופאולה אלקלס על מצוינות במחקר רפואי.
קלי סו דקוניק
קלי סו דקוניק (באנגלית: Kelly Sue Deconnick; נולדה ב-15 ביולי 1970) היא קומיקסאית אמריקאית, המוכרת בכתיבה עבור חברות מארוול קומיקס ו-DC ובעיקר בזכות עבודתה על סדרות הקומיקס "קפטן מארוול" ו-"אקוומן". בנוסף לכתיבה, היא עסקה בעריכה ותרגום ספרי מאנגה לשפה האנגלית.
חיים אישיים
קלי סו דקוניק נולדה באוהיו, ארצות הברית בשנת 1970. במהלך ילדותה, התגוררה וגדלה במספר בסיסים צבאיים בזמן שירותו של אביה בחיל האוויר האמריקאי. היא נחשפה לתרבות הקומיקס דרך ספרי הקומיקס שאמה נהגה לקנות לה. היא סיימה תואר בדרמה באוניברסיטת טקסס שבאוסטין בשנת 1993.
ב-29 בספטמבר 2002, דקוניק נישאה למאט פריצ'מן (המוכר בשם העט שלו, מאט פרקשן) והיא אם לשני ילדים.
דקוניק חשפה כי התמודדה בעבר עם התמכרות למשקאות אלכוהוליים, והיא מפרסמת עדכונים בנושא שנות הגמילה שלה (20 שנים נכון ל-2020) ומקורות לעזרה במדיה החברתית בתדירות שנתית מאז היום שבו נגמלה.
קריירה
לאחר שגילתה את אהבתה לקומיקס דרך אמה, דקוניק התחילה את הקריירה שלה בתחום הקומיקס כאשר חברה לוורן אליס, קומיקסאי נוסף, ביצירת קטלוג גליונות קומיקס ופיתוח האתר שלו, artbomb.net. מאוחר יותר בחייה, התחילה לעבוד יחד עם מתרגמים רבים ולתרגם ספרי מאנגה (קומיקס יפני) לשפה האנגלית עבור ההוצאות Viz ו-Tokyopop. ב-7 שנות עבודתה כמתרגמת, כתבה יותר מ-11,000 עמודי קומיקס. בשנת 2004 עברה לכתיבה בתחום הקומיקס המערבי, ופרסמה את הקומיקס הראשון שלה - גיליון טקסט בן 5 עמודים בשם "Fight" אשר פורסם בסדרת "CSI: Crime Scene Investigations - Dominos".
את כתיבתה בשביל מארוול התחילה בשנת 2010 עם קומיקס בשם "סיף", ועבודותיה כללו כתיבה בשביל סדרות הקומיקס "קפטן אמריקה", "אוסבורן", גיליון שנתי של "ספיידרמן", "האלמנה השחורה" ועוד. בשנת 2011 החלה דקוניק לכתוב גליונות בסדרת "סופרגירל" של DC, ובדצמבר 2018 הצטרפה לצוות הכותבים של סדרת אקוומן, גיבור על נוסף מבית DC, כיוון שהרגישה כי אינו מוכר מספיק יחסית לשאר חבריו בסדרת הקומיקס של ליגת הצדק.
ב-2012, מארוול פרסמה את גיליון הקומיקס הראשון של "קפטן מארוול" אשר נכתב על ידי דקוניק. דקוניק שינתה את דמות הקפטן רבות מגרסתה המקורית, והיא נהפכה לדמות פמיניסטית ונאהבת בקרב קהל חדש של מעריצים. למרות התמיכה, דקוניק זכתה גם בביקורות רבות על השינויים שביצעה וכתגובה, כתבה סדרת קומיקס סאטירית בשם "Bitch Planet" על עולם שבו נשים שאינן תואמות את הנורמה נשלחות לכלא בכוכב אחר, שיצאה לאור באימג' קומיקס.
פמיניזם בחייה
דקוניק היא פמיניסטית מוצהרת ומשתמשת בכתיבה שלה בספרי קומיקס ובמדיה החברתית כדי להעביר מסרים אידאולוגיים בתחום הפמיניזם. כמו כן, היא פועלת להעלאת המודעות לנשים קומיקסאיות, כפי שעשתה בשנת 2016 בעזרת תנועת #VisibleWomen בטוויטר, אשר נתנה לקומיקסאיות את ההזדמנות לפרסם את עבודתן. הפרויקט נוהל על ידי דקוניק ופרקשן דרך האתר "Milkfed Criminal Masterminds". בנוסף, הקימה את תנועת "Creators for Creators" כדי לספק ייעוץ והדרכה לקומיקסאיות נוספות ללא רווח כספי.
בשנת 2012, דקוניק הציעה את "מבחן המנורה הסקסית" להערכת ייצוג דמות האישה ביצירה מסוימת כתוספת למבחן קודם בשם מבחן בקדל. דקוניק גרסה כי אם ניתן להחליף דמות נשית במנורה סקסית והעלילה לא תשתנה, ניתן לראות כי אין לדמות זו חשיבות בסיפור והיחס אליה זהה ליחס אל אובייקט. באותה השנה, דקוניק השתתפה בכנס הקומיקס "Dundrum" באירלנד, ונתקלה בכתבה באתר קומיקס אירי אשר התייחסה אליה כ"אשתו של מאט פרקשן" בלבד. בעקבות כך, החלה מחאה אשר השתמשה בעיקר ב"ממים", אשר גרמה לאתר לשנות את צורת ההתייחסות אליה בכתבה.
קלי סו דקוניק אמרה כי היא משתמשת בשמה האמצעי, סו, בספריה כדי להראות ולהתגאות בכך שהקומיקס נכתב על ידי אישה; "I want a little girl who sees that to know that that's something she can do."
עונת 2005/2006 בסרייה א'
עונת 2005/2006 בסרייה א' הייתה העונה ה-104 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-28 באוגוסט 2005 והסתיימו ב-14 במאי 2006.
בליגה השתתפו 20 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שלוש נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
אמפולי, טרביזו ואסקולי היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
יובנטוס זכתה באליפות הליגה. תואר זה נשלל ביולי 2006 בעקבות פרשת הטיית המשחקים בסרייה א' ואינטר הוכרזה אלופת הליגה.
בסיום העונה, ב-26 באוגוסט 2006 נערך משחק של הסופר קאפ האיטלקי בו אינטר ניצחה את רומא 4−3 וזכתה בגביע.
בסיום העונה לסרייה ב' ירדו לצ'ה, טרביזו ויובנטוס. במקום הקבוצות שירדו, לסרייה א' העפילו אטאלנטה, קטניה וטורינו.
כדורגלנים מצטיינים
לוקה טוני, שחקנה של פיורנטינה כבש 31 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
קץ ההיסטוריה והאדם האחרון
קץ ההיסטוריה והאדם האחרון (באנגלית: The End of History and the Last Man) הוא ספר מאת הפרופסור לכלכלה פוליטית פרנסיס פוקויאמה, שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1992. הבסיס לספר זה היה מאמר בשם 'קץ ההיסטוריה' שכתב פוקויאמה ב-1989. במאמר זה העלה את האפשרות כי נפילת הגוש הקומוניסטי לא הייתה עוד מהלך בהיסטוריה האנושית הארוכה של סכסוכים בין השקפות, אידאולוגיות וצורות משטר, אלא, היא סימנה את קצה של היסטוריה זו, ואת המעבר לתקופה שבה הדמוקרטיה הליברלית (מבחינת שוויון וכלכלת שוק חופשי) תשרור בכל מדינות העולם בלי שאידאולוגיה אחרת תקרא עליה תיגר, וסכסוכים בין מדינות יהיו מוגבלים לכיסים נקודתיים מעטים.
הספר מציג תאוריה הפוכה מהתאוריה המוצגת בספר "התנגשות הציביליזציות", שם מוצגת תאוריה פסימית יותר אשר גורסת כי הקיטוב והקרע בין העמים בעולם רק גדל עם השנים.
בדרך לעולם הדמוקרטי ליברלי
על-פי פוקויאמה, מאז המהפכה הצרפתית, הוכח שוב ושוב שהמשטר האידיאלי למדינה הוא המשטר הדמוקרטי (הן מבחינה אתית, פוליטית וכלכלית). בשל כך, לדעת פוקויאמה, עם השנים מדינות רבות יותר ויותר יהפכו למדינות דמוקרטיות ליברליות, וזאת בשל כך שגם לדעתו אין חלופה מתאימה יותר.
הביקורת על הספר
כבר זמן קצר לאחר פרסום הספר, התברר שהתחזיות של פרנסיס פוקויאמה היו אופטימיות מדי, וסיום המלחמה הקרה לא הביאה לירידה בסכסוכים העולמיים.
בשנת 1993, ז'אק דרידה, שאצלו למד פוקויאמה בפריז, טען בספרו "רוחות הרפאים של מרקס" שפוקויאמה בילבל בין האידיאל של הדמוקרטיה הליברלית ובין הגשמתה בפועל.
בשנת 1996, סמואל הנטינגטון, פרופסור למדע המדינה מאוניברסיטת הרווארד, פרסם מאמר נגד בשם "התנגשות הציוויליזציות" שבו הוא טען כי את מקומה של המלחמה הקרה יחליפו התנגשויות בין הציוויליזציה המערבית, האורתודוקסית, האיסלאמית, הסינית ואחרות, על פי הגדרתו.
בשנת 2002, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר ומלחמת עיראק, כתב פוקויאמה:.
פוקויאמה ספג ביקורת בעת הופעתם של סכסוכים מדיניים במאה ה-21. על כך השיב פוקויאמה שהוא לא חזה כי המגמה הדמוקרטית תהיה "ליניארית" לחלוטין.
לפי פוקויאמה, כאשר כתב את התזה שלו הוא לא העריך לחלוטין את המושג "דעיכה פוליטית: הרעיון שברגע שהפכת לדמוקרטיה מודרנית, אתה יכול גם ללכת אחורה". זה נושא שהוא עסק בו בספרו, "Liberalism and Its Discontents". פוקויאמה בחן את הדרכים שבהן השמאל והימין פעלו כדי לערער את הליברליזם (הימין על ידי אימוץ עקרונות השוק החופשי, שהרחיבו את אי השוויון הכלכלי; השמאל על ידי מתן עדיפות לפוליטיקת זהויות על פני אוטונומיה אינדיבידואלית).
מרגריט דוראן
מרגריט שארלוט דוראן (בצרפתית: Marguerite Charlotte Durand; 24 בינואר 1864 – 16 במרץ 1936) הייתה שחקנית תיאטרון צרפתייה, עיתונאית, וסופרג'יסטית מובילה.
ביוגרפיה
מרגריט דוראן נולדה במשפחה במעמד הבינוני ונשלחה ללמוד במנזר קתולי. לאחר סיום בית ספר יסודי, התקבלה לקונסרבטוריום של פריז ואחריו הצטרפה ל Comedie Francaise, אחד מהתיאטראות הוותיקים בצרפת. ב 1888 ויתרה על קריירה בתיאטרון כדי להינשא לעורך דין צעיר ומצליח בשם ז'ורז' לאגר. הוא היה מקורב לקצין צבא בעל שאיפות פוליטיות, ז'ורז' בולנז'ה, ודרכם התוודעה מרגריט לעולם הפוליטיקה הרדיקלית. היא החלה בכתיבת פרסומים עבור בולנז'ה והתנועה ה"בולנז'יסטית".
נישואיה לא החזיקו מעמד ובשנת 1891  התגרשה והחלה לעבוד ב"לה פיגרו".
בשנת 1896, שלח אותה העיתון לקונגרס הפמיניסטי הבינלאומי, לכאורה כדי לכתוב מאמר הומוריסטי. הכנס השפיע עליה מאוד ושנה לאחר מכן, ב-9 בדצמבר 1897, דוראן ייסדה עיתון יומי פמיניסטי בשם "הקלע" (La Fronde). עיתון זה היווה המשך לעיתונה של הוברטין אוקלר (Hubertine auclert: La Citoyennenne)
בעיתון של דוראן עבדו רק נשים, בכל המקצועות, תמורת שכר שווה לזה של עמיתיהם בעיתונים אחרים. בתכניו הטיף למען זכויות נשים, כולל זכותן להיות חברות בלשכת עורכי הדין וכן ללמוד בבית הספר לאמנויות (Ecole des beuax arts). במאמריו הראשיים דרש גם את זכותן של נשים להימנות על  לגיון הכבוד ולהשתתף בדיונים פרלמנטריים. הכתבות שלו היו הראשונות להיות נוכחות במקומות אלו מתוקף תפקידן. ב-1907 ארגנה קורס לנשים עובדות, סייעה בייסוד איגודים מקצועיים לנשים עובדות  וב-1910, ארגנה רשימת מועמדות לבחירות לרשות המחוקקת (כולל עצמה). סייעה בהקמת תוכנית שהות עבור עיתונאיות ב-Pierrefonds במחוז פיקארדי. הייתה פעילה למען זכות נשים לעבוד, ותמכה בהקמת מספר איגודים מקצועיים לנשים.
דוראן, נחושה במאבקה עבור שוויון נשים, הייתה אישה בעלת סגנון ואלגנטיות והייתה מפורסמת בטיוליה ברחובות פריז עם חיית המחמד שלה, אריה בשם "טיגר". הייתה הכוח המניע בהקמת בית קברות לחיות מחמד Cimetière des Chiens בפרבר של פריז Asnières-sur-Seine שבו האריה שלה נטמן בסופו של דבר. האקטיביזם שלה משך יחס של כבוד חסר תקדים לפמיניזם בצרפת ובאירופה. לאורך הדרך, ליקטה אוסף עצום של מאמרים בנושא נשים, אותם העבירה לממשלה ב-1931. בשנה שלאחר מכן, נפתחה בפריז ספריית מרגריט דוראן, שנותרה עד היום אחד המקורות הטובים ביותר בעולם למחקר בפמיניזם ובהיסטוריה של נשים.
פרטים אודות מרגריט דוראן ניתן למצוא בשפה האנגלית בספרה של פרופסור מרי לואיז רוברטס האמריקאית, מ-2002, Disruptive act: The new woman in fin de siecle France. בצרפתית הופיע הספר (1864-1936): Marguerite Durand "le Temps" by Jean Rabaut in 1996
גלית ורטהיים
גלית ורטהיים היא מאפרת ישראלית. מייסדת ומנהלת בעבר את בית הספר לאיפור "איל מיקיאג'" בישראל.
ביוגרפיה
גלית ורטהיים גדלה בכפר סבא ולמדה בתיכון כצנלסון. מגיל צעיר התעניינה בתחום האמנות, היא החלה את דרכה כדוגמנית והייתה מיוצגת בסוכנות "אימג", בעבודתה בעסקי האופנה נחשפה לתחום של האיפור המקצועי כמאופרת, היא החלה לעבוד כמאפרת בשיתוף עם הצלם רון קדמי.
היא יצרה קשר עם חברת האיפור האמריקאית "איל מיקיאג'" שמוצריה היו אהובים עליה ובכך הקימה ב-1996 ביחד עם בעלה את הסניף הישראלי של החברה, החברה מחזיקה ארבע מכללות המהוות מוסדות לימוד לתחום האיפור והקוסמטיקה.
היא איפרה את יצחק רבין עבור הראיון ב-CNN עקב זכייתו בפרס נובל.
היא עבדה בשיתוף עם תחרות מלכת היופי של ישראל, שמה הייתה אחראית על האיפור והסטיילינג של המתמודדות בתחרות, בנוסף שימשה גם כשופטת בתחרות.
היא נשואה לחנוך רידר ולה שני ילדים והם מתגוררים במושב מכמורת.
מפלגת העם השמרנית (אסטוניה)
מפלגת העם השמרנית אסטוניה (באסטונית: Eesti Konservatiivne Rahvaerakond) היא מפלגה לאומנית ימנית קיצונית באסטוניה. היא נוסדה בשנת 2012.
עד 2015 החזיקה בשבעה מושבים מתוך 101 בפרלמנט (ה-"Riigikogu"). בבחירות שנערכו בשנת 2019 מספר מושבים שלה גדל ל-19.
אחת הנקודות העיקריות במצע המפלגה היא המאבק בכחצי מיליון רוסים החיים באסטוניה. אחת מדמויות המפתח במפלגה הוא ג'ק מדיסון (Jaak Madison), הידוע בהתבטאויותיו האנטישמיות החריפות. מיום הקמתו רואה הארגון במדינת ישראל אויב.
לעיתים קרובות מאוד נוהגים ראשי המפלגה להתבטא בבוטות נגד מהגרים ומזדהים עם דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-20. לא מעט אנשי-תקשורת מזהים את מפלגת העם השמרנית אסטוניה כמפלגה נאו-נאצית.
ערן פישר
ערן פישר (נולד ב-17 באפריל 1971) הוא חוקר ישראלי בתחום התקשורת ומכהן כפרופסור חבר במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
ביוגרפיה
פישר נולד לרינה, ילידת בולגריה (מורה למלאכה) ולקרול, יליד רומניה (גרפיקאי). נולד וגדל בחולון. לפישר אחות אחת.
למד בתיכון קוגל וסיים בשנת 1989.
בשנים 1994–1996 למד לתואר ראשון בחוג למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר סיום התואר השני נסע לארצות הברית, וסיים ב-2008 תואר שלישי בניו סקול, בניו יורק. עבודת הדוקטור שלו עסקה במגזינים מקוונים והשיח על טכנולוגיה בחברה פוסט פורדיסטית, והיא נכתבה בהדרכתם של פרופ' פאולו קרפיניינו, פרופ' אורי רם, פרופ' ג'פרי גולדפארב ופרופ'.
בשנת 2012 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה הפתוחה. בשנת 2021 התמנה כפרופסור חבר, ומאז הוא גם מכהן כראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
מחקרו
פישר עוסק בחברת המידע, בהשפעות הטכנולוגיה על היחסים החברתיים בחברה בת-זמננו, בתרבות האלגוריתמית, ברגולציה של המדיה החברתית, ובהתאגדויות במגזר ההייטק.
חיים אישיים
פישר הוא אב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
מבחר ממאמריו
פישר כתב כ-40 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים. להלן מבחר מהם:
אורגזמה בכפייה (BDSM)
אורגזמה כפויה היא צורה של שליטה אורגזמית שבה השותף הפעיל מגרה באופן מיני שותף כנוע עד כדי האורגזמה הבלתי רצונית של הכנוע, כשהכנוע מנסה לרסן את הופעת האורגזמה. ב-BDSM או בתפקידים מיניים אחרים, ניתן להטיל על השותף הכנוע מגבלות פיזיות, כדי לאפשר לשותף הפעיל לשלוט בקצב ובזמן הגירוי.
אורגזמה לא רצויה
אורגזמה לא רצונית המתרחשת כתוצאה ממגע מיני מאולץ, כגון במהלך אונס או תקיפה מינית, יכול להיות קשור לעיתים קרובות לרגשות בושה הנגרמים על ידי הפנמה של עמדות המאשימות את הקורבן. ההיארעות של אלה שחווים מגע מיני לא רצוי וניסיון באורגזמה נמוך מאוד, אם כי לא דווח עליה בגלל בושה או מבוכה. אורגזמות בלתי רצויות יכולות לקרות ללא קשר למין.
מחקרים רפואיים מראים שהרפלקס הג'ניטלי הוא חלק מחוט השדרה. בעיה רפואית מינית קשורה להפרעה מתמשכת של איברי המין.
רצח רחל הלר
רצח רחל הלר הייתה פרשת רצח של חיילת, בת 19 מבת-ים, שגופתה התגלתה ב-24 באוקטובר 1974 בחולות ליד קיבוץ שדות ים. הפרשה עוררה סערה, עקב סימני התעללות קשים שנמצאו בגופה והיעדר חשודים. עמוס ברנס הורשע בביצוע הרצח, אך זוכה ב-2002 לאחר שזכה למשפט חוזר. הרצח טרם פוענח.
רחל הלר
רחל הלר נולדה ברמת גן בי"ח בסיוון תשט"ו, 8 ביוני 1955. היא הייתה בתם של יעקב ודינה הלר. היא החלה את לימודיה היסודיים בבית-הספר "נטעים". לאחר שנתיים עברה עם משפחתה לבת ים, שם למדה שנה נוספת בבית-הספר "גאולים", ולאחר מכן המשיכה לבית הספר על שם א. ד. גורדון, שם השלימה את לימודיה היסודיים. את לימודיה התיכוניים התחילה בבית-הספר "עירוני א'", בבת ים, והשלימה אותם בבית הספר התיכון "עירוני ט"ו" בתל אביב במגמה הומנית.
רחל הייתה חברה בתנועת הצופים במשך שש שנים, ובמהלך תקופת לימודיה עבדה לעיתים בתפקידים שונים, בין השאר כמדריכת נוער, מדריכת ספורט ועורכת סטטיסטיקה. היא התגייסה לצה"ל בשלהי יולי 1974 והוצבה לשירות בחיל הכללי. לאחר הטירונות הוצבה ביחידת מורות חיילות, ובראשית ספטמבר 1974 הצטרפה לקורס למורות מעשיות, שהתקיים בחיפה.
הרצח
גופתה של החיילת נתגלתה על ידי מוחמד ג'ורבאן, תושב ג'סר א-זרקא, שהועסק כשומר בחוף "קיט ושיט" מטעם הרשות לפיתוח קיסריה. על הגופה נמצאו רק סנדל וחוט ניילון (ששימש לחניקתה). בחקירת המשטרה נתברר כי החיילת נראתה לאחרונה על ידי חברה יורם ביכונסקי, בטרמפיאדה ברחוב ארלוזורוב בתל אביב, בדרכה לבסיסה בחיפה שם שירתה כמורה חיילת והייתה אמורה להשתתף בטקס סיום קורס מורות מעשיות למחרת היום. לאחר מספר ימים נמצאו בגדיה תחת מחלף באזור חדרה.
החקירה והמשפט
שני צוותי חקירה מיוחדים (צח"מ) האחד בפיקודו של סגן ניצב חנא חדד והשני בפיקודו של רב פקד אברהם צמרת, לא הצליחו למצוא ראיות מספיקות להאשמת חשוד. חברה של רחל, יורם ביכונסקי, נחקר ארוכות (הועלו חשדות בגלל פעילותו הפוליטית בארגון השמאל הרדיקלי "אבנגרד") ונמנע מעורך דינו להפגש איתו, אך נכות ברגלו, ממנה סבל מאז מלחמת יום כיפור, פסלה אותו למעשה והוא שוחרר בהנחייתו של היועץ המשפטי לאחר 43 ימי מעצר. חשודים אחרים נחקרו ללא תוצאות.
בין החשודים היה אדם שנחקר והיה חבר בארגון קומוניסטי, ויש הטוענים שהיה גם איש השב"כ אשר הכיר את רחל. בין החשודים האחרים שעלו היה האנס והרוצח שכונה "האנס הבכיין" שלמה חליווה, ששהה בשנת 1974 בכלא אך היה בסבב חופשות. בהמשך נטען שחליווה אחראי לרציחתן של מספר נשים באופן דומה לרצח רחל הלר, אך לא נחקר באופן מעמיק בידי החוקרים.
מספר ימים לאחר גילוי הגופה, נתגלו בגדיה ותיקה של רחל הלר מתחת לגשרון באזור זכרון יעקב. למרות ממצאים אלו, לא הובאו חשודים להארכת מעצר. לחץ דעת הקהל הביא למינוי סנ"צ שאול מרכוס לחקירת כישלון הצח"מים הקודמים ולהקמת צח"מ שלישי בראשותו. צח"מ מרכוס עצר את עמוס ברנס, שפנה מיזמתו למשטרה עוד בתקופת הצח"מ הראשון. לאחר חקירה ממושכת הודה ברנס ואף ביצע שחזור. דבר המעצר וההודאה פורסם ב-18 באפריל 1975. ב-21 באפריל 1975 הורשה ברנס לפגוש את עורך דינו וסיפר לו כי חקרו אותו ברציפות במשך שלושה ימים ולילות ועל כן נשבר והודה במה שלא עשה. ברנס טען שההודאה הוצאה ממנו בכח והוכתבה לו. בהחלטה במשפט הזוטא שנתנה ב-14 ביולי 1975 דחו השופטים את טענות ברנס שההודאה הוצאה ממנו תחת לחץ, איומים, מכות וחוסר שינה. השופטים טענו שברנס שיקר בכל מיני נושאים, ושהוא נוטה להגזמות. עם זאת, השופטים ביקרו בחריפות את סגן ניצב מרכוס וקבע שהתנהגותו בחקירה אינה הולמת קצין משטרה בכיר. השופטים קבעו שמרכוס נמנע בכוונה מרישום יומן מפורט של פעולות החקירה למרות שידע על פקודה המחייבת רישום כזה. כן קבעו השופטים שפקודת המעצר של ברנס הוצאה במרמה בפקודתו של מרכוס וכי מרכוס שיקר בעניין זה לבית המשפט. היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק המליץ להעמיד את מרכוס לדין על שקרים אלו בבית המשפט.
העיתונות עקבה באופן יומיומי אחרי המשפט. במהלך המשפט קרסה עמדת התביעה לגבי חיזוק שהיה להודאה של ברנס. על פי ההודאה, ברנס לקח את המשאית של אחיו ותדלק אותה בדרכו לאסוף את הלר. עובד תחנת הדלק העיד במשטרה שברנס תדלק את המשאית ביום הרצח. אולם במשפט, טען עובד תחנת הדלק שמנהל התחנה צודק ושמי שתדלק את המשאית באותו יום היה אחיו של עמוס ברנס, שמעון. הרישום של השם "עמוס" לצד החיוב על אותו תדלוק הוסבר כשמו של מנהל התחנה, שאישר למכור לשמעון ברנס דלק למרות חריגה ממסגרת אשראי שקבע לו. לעומת זאת, לא הצליח ברנס לאשש את האליבי שלו לליל הרצח.
ב-11 בינואר 1976 הורשע בבית המשפט המחוזי בחיפה ברצח ונדון למאסר עולם. בית המשפט העליון בראשותו של השופט חיים כהן דחה את ערעורו.
בקשות למשפט חוזר
בעת היותו בכלא פנה ברנס לאישים רבים בבקשה שיפעלו לזיכויו. בשנת 1979 התגבשה קבוצה של אנשים שפעלו לבדוק את טענותיו של ברנס. אחד מהם, ניצב משנה, לשעבר עזרא גולדברג, טען שחלו תקלות רבות בחקירת ברנס ושיש יסוד סביר לכך שהוא הואשם באשמת שווא. התביעה סירבה לבקשה למשפט חוזר וטענה שלא הובאו ראיות חדשות שנדרשות לצורך פתיחה במשפט חוזר. דו"ח עם מסקנותיו הועבר למשרד המשפטים בסוף 1979. לקראת סוף 1980 מונתה יהודית קרפ לבדוק את הפרשה ומונה קצין בודק, ניצב משנה שלמה גל, לבדוק את הפרשה מצד המשטרה. בינואר 1981 קיבל סגן ניצב עוזי נבות, שהקליט את השחזור של ברנס כאיש המחלקה לזיהוי פלילי, חסינות מפני פגיעה בו אם יספר את הידוע לו על השחזור. נבות סיפר שבמהלך השחזור ברנס הפסיק לשתף פעולה ומרכוס הוזמן למקום לשכנע אותו להמשיך בשחזור. עדות זאת עמדה בניגוד לעדות שנתן מרכוס במשפט הזוטא שכלל לא נכח בשחזור ועל כן מרכוס ואלבז הועמדו לדין על עדות שקר. מרכוס הורשע במתן עדות שקר בבית המשפט המחוזי, אולם בערעור לבית המשפט העליון הוא זוכה. 13 חברי הכנסת: אהוד אולמרט, שולמית אלוני, חיים הרצוג, שבח וייס, מרדכי וירשובסקי, מאיר כהן אבידוב, רוני מילוא, מיכאל קליינר, אמנון רובינשטיין, משה שחל, דב שילנסקי, עקיבא נוף ויצחק ברמן פנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לערוך לברנס משפט חוזר. אולם בסוף ינואר 1983 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, שהתביעה לא תבקש משפט חוזר לברנס. השופט חיים כהן שעמד בראש ההרכב שדחה את ערעורו של ברנס, הצטרף אל הטוענים שנעשה לברנס עוול.
שתי בקשות לחנינה של ברנס נדחו בשנים 1976 ו-1978. ברנס סירב לבקש חנינה בטענה שאיננו אשם. עם מינויו של חיים הרצוג לנשיא המדינה, הוא החל לפעול למען קיצור עונשו של ברנס. הוגשה בקשה לקיצור העונש, שלא מטעם ברנס, וחיים כהן ביקר את ברנס בכלאו במטרה לשכנע את ברנס להסכים לחנינה. ב-19 ביוני 1983 נקצב עונשו של ברנס ל-12 שנים וב-23 ביוני 1983 הוא שוחרר לאחר שוועדת השחרורים נכתה מעונשו שליש על התנהגות טובה. שחרורו של ברנס נתפס בציבור כהודאה של המערכת שאכן היו ליקויים במשפטו.
שתי בקשות למשפט חוזר שהגיש ברנס נדחו. בעקבות שינוי החוק, שהגמיש את הדרישות לבקשת משפט חוזר, ברנס הגיש בקשה שלישית למשפט חוזר, 20 שנה אחרי הרצח. אך בתשעה באב תשנ"ז, 12 באוגוסט 1997, הבקשה נדחתה. לבסוף אחרי חמש שנים נוספות בשנת 2002, החליטה שופטת העליון דליה דורנר לאפשר לו משפט חוזר. במהלך משפט זה הוברר שבוצעו מספר עבירות אתיות ושקרים נאמרו על ידי צוות החקירה ואף סגן-ניצב מרכוס עצמו (שהואשם מאוחר יותר בעדות שקר וזוכה בבית המשפט העליון).
הפרקליטות סירבה לדון בזיכויו ולפתוח את התיק לחקירה חוזרת. ברנס זוכה בזיכוי אילם, ושוחרר. הוא לקה בסרטן ועיוורון, ועד מותו לא קיבל פיצוי מהמדינה, כשהפרקליטות מתעלמת מבקשותיו, ומחשיבה אותו כמי שלא זוכה, אף שחי בתנאים מחפירים. לאחר מותו ומות עורך דינו, נפסקו ליורשיו פיצויים של מיליוני שקלים, שרובם שילמו את חובותיו.
בתאריך 13 במאי 2019 התייצב במשטרת כרמיאל גבר בשנות השבעים לחייו מכפר בגליל, והתוודה כי הוא שרצח את רחל הלר וכן התוודה על מעשה רצח נוסף שאירע בשנות השבעים של המאה ה-20. פרקליטו ציין, כי ככל הנראה מדובר בבדותה וכי מניעיו של מרשו להודות במעשים שלא ביצע, הם מציאת סידור לינה ומזון. פרטי החקירה חסויים בשלב זה.