cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קניה וסט
מחלוקות
ב-3 באוקטובר 2022, במהלך תצוגת האופנה Yeezy SZN 9 בפריז, לבש וסט חולצה עליה כתובה הסיסמה "White Lives Matter" (חיי לבנים חשובים), מחאה כנגד ארגון Black Lives Matter, מהלך שעורר מחלוקת. על פי הליגה נגד השמצה, הביטוי הוא סיסמה התומכת בעליונות לבנה. בעקבות האירוע, וסט פרסם פוסט באינסטגרם שלו בו קבע: "כולם יודעים ש-Black Lives Matter היה הונאה, ברוך הבא".
אנטישמיות
ב-7 באוקטובר 2022 טען וסט באינסטגרם כי הראפר דידי נשלט על ידי יהודים. בתגובה, נחסם על ידי אינסטגרם. לאחר מכן, ב-8 באוקטובר, פרסם וסט בטוויטר ציוץ בו הוא אומר כי הוא "הולך [לעשות] DEFCON 3 על העם היהודי". לאחר שהציוץ ספג ביקורת על אנטישמיות, נחסם וסט גם מטוויטר. לאחר התקרית פרסמו גופים שונים כי וסט התבטא באופן דומה בעבר, בין השאר, TMZ שטענו כי וסט הצהיר שהוא "אוהב את היטלר והנאצים". ב-17 באוקטובר, בפודקאסט Drink Champs, התייחס וסט להאשמות ואמר: "באמת השפעתם עליי להיכנס לאווירה האנטישמית הזו, ואתה יודע, אני כאן כדי לסיים את העבודה. אני כאן כדי לא לסגת. הם לא היו צריכים לתת לכם להשיג כסף". בעקבות התבטאויות אלו, הפסיקו ווג, סוכנות האמנים CAA, בלנסיאגה, אדידס וגאפ את שיתוף הפעולה שלהם עם וסט. על פי פורבס, בעקבות הפסקת שיתופי הפעולה העסקיים שלו, איבד וסט את מעמדו כמיליארדר.
בסוף נובמבר 2022 הוזמן וסט על ידי דונלד טראמפ לסעוד איתו במאר-א-לאגו. וסט הגיע לארוחת הערב עם שלושה אורחים נוספים, אחד מהם היה הלאומן הלבן ומכחיש השואה ניק פואנטס. נוכחותו של פואנטס בארוחת הערב הפכה לנושא לסיקור תקשורתי ביקורתי רב, ביניהם של ראש ממשלת ישראל ה-9 בנימין נתניהו שאמר כי "ההחלטה של טראמפ הייתה לא במקום". ב-1 בדצמבר, שיבח את אדולף היטלר בגלוי ב-InfoWars והכריז "לכל בן אדם יש משהו בעל ערך שהוא הביא לשולחן, במיוחד היטלר" ו"אני אוהב את היטלר", ובנוסף הגיב לדבריו של נתניהו: "רק שמעתי עליו לפני שבועיים בגלל איזה ציוץ, חשבתי שיש לו שם מצחיק. שמעתי שהוא רוצח אכזרי כזה אז אני יכול למות בגלל מה שאמרתי פה".
במרץ 2023 לאחר שראה את סרטו של השחקן היהודי-אמריקאי ג'ונה היל, "רחוב ג'אמפ 21", טען וסט כי "חזר לאהוב יהודים".
חיים אישיים
ב-10 בנובמבר 2007 נפטרה אמו של וסט מסיבוכים של ניתוח פלסטי עקב מתיחת הבטן והרמת חזה. היו לה בעיות בריאות עוד קודם לכן, והרופאים הזהירו אותה שהיא יכולה לקבל התקף לב במהלך הניתוח. קניה הושפע רבות ממותה, והיא היוותה חלק גדול מהשראתו באלבום האולפן הרביעי שלו, "808s & Heartbreak".
משנת 2012 נמצא וסט בקשר עם כוכבת הריאליטי קים קרדשיאן. ב-15 ביוני 2013 נולדה לזוג בת. ב-2014, השניים נישאו, וב-5 בדצמבר 2015 נולד לזוג בן. ב-15 בינואר 2018 נולדה בתם השלישית, מאם פונדקאית, עקב בעיות בריאות שלא אפשרו לקרדשיאן להיכנס להריון וב-10 במאי 2019 נולד בנם הרביעי, מפונדקאות.
לאחר מקרה שוד תכשיטיה של קים קרדשיאן במהלך אירועי שבוע האופנה בצרפת, חווה וסט התמוטטות פסיכולוגית וביטל מספר הופעות על מנת לשהות לצד אשתו. כמו כן, אצל קרדשיאן התפתחה מחלת האנדומטריוזיס.
ב-19 בפברואר 2021 דווח כי קרדשיאן הגישה בקשה לגירושים מווסט.
ב-18 באוקטובר 2021 שינה את שמו באופן חוקי בבית המשפט המחוזי בלוס אנג'לס ל"יה".
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
מיקסטייפים
}}
קנדה במלחמת העולם הראשונה
השתתפותה של קנדה במלחמת העולם הראשונה החלה ב-5 באוגוסט 1914, כאשר המושל הכללי של קנדה הכריז מלחמה על גרמניה, וזאת בעקבות הכרזתה של בריטניה יום קודם לכן. קנדה כדומיניון של האימפריה הבריטית הייתה מחויבת לעשות כך והיא אף השתתפה בפועל בלחימה. כ-500,000 קנדים השתתפו בלחימה בחזית המערבית (מתוך אוכלוסייה של 8 מיליון), 67,000 חיילים נהרגו ו-173,000 נפצעו. הקרבות בהם השתתפו, ובפרט קרב רכס וימי, הפכו למיתוס מכונן, הן של הכוח הצבאי הקנדי, שזו הייתה לו "טבילת האש" הראשונה תחת דגל ופיקוד קנדי, והן של החברה האזרחית שלאחר המלחמה.
לאחר המלחמה פעל ראש ממשלת קנדה במהלך המלחמה, רוברט בורדן למתן מעמד עצמאי לקנדה בחוזה ורסאי ובין חברות חבר הלאומים, מעמד אותו קנתה קנדה בדם חלליה. המלחמה אמנם האיצה תהליכי עצמאות ולאומיות בקנדה, אך גרמה גם להרחבת הקרע בין דוברי האנגלית לדוברי הצרפתית במדינה.
הכנות וגיוס
לקנדה כמעט שלא היה כוח צבאי לפני מלחמת העולם הראשונה. הגנתה התבססה בעיקר על מיליציה בה השתתפו מתנדבים ועל גרעין של צבא קבע שמנה ערב פרוץ המלחמה 3,110 חיילים. בנוסף, בשנת 1911 הוקם הצי המלכותי הקנדי כהיערכות מול התעצמות הצי הגרמני הקיסרי באוקיינוס האטלנטי. מיד לאחר הכרזת המלחמה נפתחו תחנות גיוס ותוך חודשיים התייצבו והתחיילו 32,000 חיילים. לאחר אימון קצר בקוויבק נשלחו ראשוני החיילים של "חיל המשלוח הקנדי" (Canadian Expeditionary Force - C.E.F.) לבריטניה, להמשך אימונים ולהצבה בחזית. גיוס המתנדבים נמשך לאורך כל שנות המלחמה, ועד יוני 1917 התגייסו בהתנדבות 432,000 איש.
בנוסף לגברים התגייסו גם כ-3,000 נשים כחיל סיוע רפואי וסיעודי לתגבור בתי החולים הצבאיים בצרפת ובאנגליה. הן שירתו במדים במסגרת חיל המשלוח הקנדי.
מספר קטן של קנדים התגייסו באופן ישיר לצבא הבריטי ולחיל האוויר המלכותי.
הגיס הקנדי
בספטמבר 1915, עם הגיעה של הדיוויזיה הקנדית השנייה לחזית בצרפת, נוצר "הגיס הקנדי" (Canadian Corps). החיילים בו היו מתנדבים, שכן עד 1917 לא הוחל גיוס חובה. בדצמבר 1915 הצטרפה הדיוויזיה הקנדית השלישית, באוגוסט 1916 הצטרפה הדיוויזיה הרביעית ובין 1917 ל-1918 התקיימה גם הדיוויזיה החמישית, שחייליה צורפו לדיווזיות האחרות.
אף על פי שהכוח פעל במסגרת הצבא הבריטי, המנהיגות הקנדית דרשה שהיחידות הקנדיות הלוחמות יהיו הומוגניות ויכללו רק חיילים קנדיים, בדומה לאנזא"ק (גייסות הצבא האוסטרליים והניו זילנדיים). מ-1916 פיקד על הכוח הקנדי הלוטננט-גנרל הבריטי ג'וליאן בינג (Julian Byng), לימים המושל הכללי של קנדה. לאחר שקודם לתפקיד בכיר יותר בקיץ 1917, התמנה במקומו ארתור קורי (Arthur Currie), המפקד הקנדי הראשון של הכוח הקנדי.
חיל המשלוח הקנדי
חיל המשלוח הקנדי כלל, בנוסף לגיס החי"ר, כוחות נוספים שכללו כוחות מנהלה, רפואה וסיעוד, תובלה, אספקה וחימוש, ארטילריה, פרשים קלים (חלק ניכר מהם לא הגיע לחזית) וחפרים.
קרב איפר השני
בהופעתה הראשונה של הדיוויזיה הקנדית הראשונה במלחמה במהלך קרב, קנו להם הקנדים שם של לוחמים עזי נפש, אך מחיר הדמים היה כבד: 6,035 חיילים (שליש מן הכוח) נפגעו, מעל 2,000 מהם נהרגו.
הקרב על הסום
בין יולי לנובמבר 1916 השתתפו הדיוויזיות הקנדיות השנייה והרביעית, שאך זה הגיעה, בקרב על הסום.
במתקפה שהחלה ב-15 בספטמבר היו הדיוויזיות הקנדיות אחראיות על קו באורך של כ-2 ק"מ באזור הכפר קורסלט, בקצה קו המתקפה. הדיוויזיה הקנדית השנייה תפסה בעזרתם של טנקים את הכפר קורסלט לאחר לחימה עזה. עד ה-11 בנובמבר השיגו הקנדים את כל יעדיהם. הדיוויזיה הרביעית כבשה את קו החפירות הגרמני והשיגה התקדמות של כקילומטר מעבר לכפר.
מחיר האבדות בקרב, אשר נודע כעקוב מדם, כלל 24,029 נפגעים קנדיים. ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג', כתב לראש ממשלת קנדה לאחר הקרב: "הקנדים מילאו תפקיד כה בולט במלחמת החפירות, עד שסומנו כחיילי סער... בכל פעם שהגרמנים ראו מולם חיילים קנדיים, הם התכוננו לתבוסה."
קרב רכס וימי
קרב רכס וימי' היה קרב במערכה על העיר אראס, בירת מחוז פה דה קאלה שבצפון צרפת, במלחמת העולם הראשונה. הקרב התנהל בין ה-9 ל-12 באפריל 1917 בין הארמייה הגרמנית השישית לבין כוח קנדי-בריטי. בקרב זה לחמו לראשונה כל ארבע הדיוויזיות של הגיס הקנדי יחדיו, תחת פיקוד קנדי. הניצחון בקרב, ובפרט ההצלחה שהושגה על רקע כישלונות הפיקוד הבריטי בשנים הקודמות, תרמו לתחושת גאווה לאומית בקרב הלוחמים. לפיכך נחשב הקרב בהיסטוריוגרפיה של קנדה כמיתוס מכונן של הלאומיות הקנדית ו"לידת האומה הקנדית",
הקרב, בפיקודו של מפקד הכוחות הקנדיים ג'וליאן בינג הבריטי וסגנו הקנדי ארתור קרי, התאפיין בתכנון מדויק ותדרוך של הכוחות, בסיוע ארטילרי מסיבי כחיפוי לכוחות המסתערים ובשימוש יצירתי במנהרות נפץ.
מספר הקורבנות הקנדיים בקרב הגיע ל-3,598 הרוגים ו-7,000 פצועים. בשטח שדה הקרב הוקמה האנדרטה המרכזית לנופלים הקנדיים על אדמת צרפת במלחמת העולם הראשונה.
קרב פשנדל
ב-18 באוקטובר 1917, במהלך קרב איפר השלישי, החליפו ארבע הדיוויזיות הקנדיות את גיס אנזא"ק השני. הן תפסו את אותה גזרה אותה תפסה הדיוויזיה הראשונה בקרב איפר השני ב-1915. מפקד החזית, דאגלס הייג, הורה למפקד הכוחות הקנדיים, הגנרל ארתור קרי לכבוש שטח בפאתי הכפר הבלגי פשנדל ולהחזיק בו. לאחר שבחן קורי את השטח, אשר היה מוטבע בביצה, עטור בגדרות תיל צפופות ומוגן על ידי עמדות שמירה גרמניות מסוג פילבוקס, חזר וטען בפני הייג שפירוש הדבר פגיעה ב-16,000 חיילים וביקש לסרב. בקשתו נדחתה והוא הכין תוכנית לסדרת מתקפות "נשוך והחזק" ליעדים מוגבלים (רובם חוות חקלאיות הרוסות). לפי שיטה זו יתפסו הקנדים עמדות אסטרטגיות ויחזיקו בהן מול ניסיונות גרמניים לכיבוש חוזר, ובכך יתישו את הגרמנים.
השלב הראשון של המתקפה החל ב-26 באוקטובר ובו נתפסו על ידי הדיוויזיה הרביעית כל היעדים שסומנו. ב-30 באוקטובר החל השלב השני ובו הצליחו כוחות הדיוויזיה השלישית לכבוש את יעדיהם ולהחזיק בהם, תחת גשם שוטף, כאשר הכוחות מבוססים בבוץ עד מותניהם, מסתבכים בגדרות תיל טבועות ומומטרת עליהם אש תופת מעמדות הפילבוקס. ב-6 בנובמבר החליפו הדיוויזיות הראשונה והשנייה את השלישית והרביעית. עד סוף אותו יום נכבש, בסיוע כל הכוחות בגזרה, הכפר פשנדל.
אף על פי שמטרת הקרב הושגה, היה הניצחון חסר תועלת. הגרמנים רק נסוגו מספר מאות מטרים לאחור, תוך שהם מתבצרים בחפירות וביצורים שהוכנו מבעוד יום (לפי טקטיקת "הגנת העומק" שפיתחו). תחזיתו של הגנרל קרי התגשמה באופן מצמרר, 15,654 חיילים קנדים נפגעו, מתוכם 4,000 הרוגים.
מתקפת מאה הימים
ב-8 באוגוסט 1918 נפתחה מתקפת מדינות ההסכמה באזור אמיין. כל ארבע הדיוויזיות של הכוח הקנדי השתתפו בחוד החנית של ההתקפה. ההתקפה בסיוע טנקים גרמה למפלה חסרת תקדים של הצבא הגרמני באותו יום ומכונה על ידי הגרמנים "היום השחור של הצבא הגרמני". במהלך שלושת החודשים העוקבים נהדפו הגרמנים לאחור, בתחילה אל קו הינדנבורג וב-29 בספטמבר נערכה המתקפה המכריעה שפרצה את קו ההגנה הגרמני והביאה, בסופו של דבר לניצחון. הכוחות הקנדיים פרצו את קו הינדנבורג באזור קאנאל דו נור (Canal du Nord).
במהלך המתקפה ספגו הקנדים 46,000 נפגעים. שתי דקות לפני שנכנסה לתוקפה שביתת הנשק ב-11 בנובמבר נהרג החייל הקנדי ג'ורג' לורנס פרינץ, שהתגייס שנה לפני כן. הוא נחשב לחלל האחרון של מלחמת העולם הראשונה.
פרשת יוז
החל מ-1915 צוידו כל חיילי חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה ברובי רוס תוצרת קנדה. במהלך הקרבות התגלה חוסר התאמתו של הנשק לתנאי המלחמה. כמויות הלכלוך בשוחות גרמו למעצורים בנשק, והחזרת הבריח למקומו לאחר פירוק לצורך ניקוי שגרתי לא חייבה נעילה, וכך קרה לא פעם שהבריח החוזר פגע בעוצמה רבה בחייל, דבר שגרם פגיעות רבות ואף מקרי מוות. גם כידון הרובה לא חוזק היטב ונטה ליפול במהלך ירי. חיילים בעלי תושייה לקחו את רובי הלי אנפילד של עמיתיהם הבריטים ההרוגים.
עם זאת, שר ההגנה הקנדי, סם יוז (Sam Hughes), התעקש שעל החיילים להשתמש בנשק הקנדי. בקרב על הסום פקד מפקד החזית, דאגלס הייג שכל רובי הרוס של הלוחמים יוחלפו בלי אנפילד. שר ההגנה סירב להודות שקיימים פגמים ברובה רוס ולא סייעו השתדלויותיהם של מפקדי הכוחות הקנדיים ובכירים שונים, עד שראש הממשלה רוברט בורדן נאלץ למנות שר ייעודי לכוחות מעבר לים, כדי לעקוף את יוז ולאפשר את אספקת הרובים. כך מינה ראש הממשלה בורדן את אלפרד אדוארד קמפ (Albert Edward Kemp) בנובמבר 1916 לשר הכוחות הלוחמים מעבר לים, דבר שהביא להתפטרותו של יוז. גם היחסים האישיים המעורערים בין יוז לגנרל קרי, ממפקדי הכוח הקנדי, דחפו את בורדן לפטרו מתוך חשש שיפגע בתפקוד בעת מלחמה.
רקע
הממשלה ציפתה לגיוס של 150,000 איש עד 1915 ועודדה צעירים להתגייס, אולם להפצרות הממשלה נענו כמעט רק דוברי אנגלית. כך החלה להיווצר התמרמרות בקרב דוברי האנגלית על כך שדוברי הצרפתית אינם נושאים בנטל שווה. ביוני 1917 הודיע שר ההגנה לבית הנבחרים הקנדי שמבין 432,000 החיילים שגויסו בהתנדבות רק 5% הם דוברי-צרפתית, אף שאוכלוסייה זו היוותה 28% מהקנדים באותה עת. בהפגנות בקוויבק דרשו דוברי הצרפתית הקמת יחידות צבאיות ייעודיות בהן ישרתו קצינים קתולים דוברי צרפתית וחיילים דוברי צרפתית. קיצונים לאומנים בקוויבק קראו להקמת יחידות שיצטרפו לצבא צרפת. ממשלת קנדה נענתה באופן חלקי לדרישות וכך הוקם רגימנט 22 (Royal 22e Régiment) כרגימנט דובר-צרפתית במסגרת החטיבה החמישית של הדיוויזיה השנייה בגיס הקנדי. הרגימנט, שהיה מבין היחידות הנועזות בכוח הקנדי וסבל במלחמת העולם הראשונה אבדות של למעלה מ-4,000 חיילים, קיים עד היום.
חוק גיוס החובה
לקראת 1917 הידלדל מאוד הגיוס ההתנדבותי, הן בשל מיצוי הפוטנציאל והן בשל האבדות הכבדות והידע לגבי התנאים הלא-אנושיים של מלחמת החפירות. האבדות הכבדות והתנאים חייבו תחלופה של חיילים בחזית שלא סופקה עקב ירידת קצב הגיוס. כמו כן, ראש ממשלת קנדה, רוברט בורדן, הבטיח לבריטניה שקנדה, בעלת האוכלוסייה של 8 מיליון באותה עת, תספק 500,000 חיילים. לפיכך נאלץ ראש הממשלה להחליט על גיוס חובה.
הלאומנים דוברי הצרפתית של קוויבק התנגדו כאיש אחד. המפלגה הליברלית נקרעה בין מחייבי הגיוס, שחברו לממשלת אחדות עם השמרנים שהיו בשלטון, לבין מתנגדיו (בראשות ראש הממשלה לשעבר, וילפריד לורייה). ב-29 באוגוסט 1917 עבר בפרלמנט חוק גיוס החובה שהסמיך את הממשלה לחייב גיוס כראות עיניה.
בחירות בעת מלחמה
בורדן הודיע על בחירות בעת מלחמה שהתקיימו ב-17 בדצמבר 1917. בבחירות ניתנה זכות הצבעה לחיילים מעבר לים ולנשים בנות משפחה של חיילים (הבחירות הראשונות בקנדה בהן ניתנה זכות הצבעה כלשהי לנשים) ונמנעה זכות הצבעה ממהגרים שנולדו ב"מדינות אויב" והגיעו לקנדה לאחר 1902. בורדן התמודד בראשות "מפלגת האחדות" (שהורכבה מהשמרנים, מ"חברים פטריוטים במפלגה הליברלית" וחברים עצמאיים) מול שרידי מפלגה ליברלית בראשות לורייה, שרוב מצביעיה הגיעו מקרב דוברי הצרפתית, וניצח ברוב גדול. כך זכה בורדן למנדט ציבורי רחב לגיוס החובה, תוך דחיקת דוברי הצרפתית לאופוזיציה שנתפסה כלא פטריוטית כשנשמעו בה גם קריאות להפרדות מעל הפדרציה הקנדית. המפלגה השמרנית נמחקה מקוויבק כליל למשך 50 שנה.
גיוס החובה
ב-1 בינואר 1918 החלה הפעלת גיוס החובה בפועל במהלכו גויסו כ-125,000 גברים מהם נשלחו לחזית כ-25,000. למעשה, מי שרצה היה יכול להשתמט מגיוס ללא בעיה מיוחדת.
בקוויבק נמשכו הפגנות וב-1 באפריל 1918 פתח הצבא בירי מול מפגינים בקוויבק סיטי, שכתוצאה ממנו נהרגו ארבעה אנשים.
השפעות המלחמה על הלאומיות הקנדית
רוב ההיסטוריונים תמימי דעים שרוב הקנדים דוברי האנגלית ראו עצמם ערב המלחמה כנתינים של האימפריה ולא תפסו את הזהות הקנדית שלהם, בה היו גאים, כזהות לאומית עצמאית. אמנם קנדה החלה כבר ב-1909 לפתח מדיניות חוץ עצמאית, אך לא מתוך מגמת התנתקות מן האימפריה. בקרב דוברי הצרפתית היו נטיות לאומיות ואף נטיות בדלניות אך הן לא זכו לסימפתיה מצדם של דוברי האנגלית.
אולם הדעה המקובלת היא שלאחר המלחמה, ובפרט לאחר קרב רכס וימי, נולדה בקרב הקנדים תודעה לאומית שהייתה נחלתם של דוברי האנגלית ולא הייתה זהה לזו של דוברי הצרפתית. הגאווה על הניצחון הוכיחה לחיילים הצעירים שכאשר פעלו כקנדים בעלי תודעה קנדית ותחת פיקוד קנדי, הצליחו להשיג ניצחון שהביא לתפנית מכרעת במלחמה. יתרה מזו, החיילים שצפו בפיקוד הבריטי הכושל בחזית המערבית פיתחו איבה לניכור של הקצינים הבריטיים, אשר יחד עם האחדות שנוצרה בקרב החיילים הפשוטים במהלך השהייה בחפירות, יצרה רצון לעצמאות ולהתנתקות מעל האימפריה הבריטית שנתפסה כנצלנית.
מיד עם תום המלחמה תבע ראש ממשלת קנדה רוברט בורדן מושב נפרד לקנדה בועידת השלום בפריז (1919) וזאת בזכות השתתפות בניה בלחימה ותרומת לוחמיה לניצחון. בריטניה התנגדה, מתוך ראיית הדבר כשאיפה לעצמאות ואף משלחת ארצות הברית התנגדה, כיוון שראתה בכך קול נוסף המובטח לאינטרס הבריטי. בורדן טען שקנדה הקריבה יותר חללים מארצות הברית ודם חלליה מקנה לה זכות השתתפות. ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' התרצה לבסוף וכך נכנסו לוועידה כל נציגי הדומיניונים של הכתר הבריטי שלחמו בפועל, כלומר נציגי ניו זילנד, אוסטרליה, הודו, ניופאונדלנד, דרום אפריקה וקנדה. למרות ההישג, זעם בורדן על הרחבת היריעה והחרים את טקס הפתיחה. אולם, בורדן הוביל את השיחות מטעם קנדה ואף דאג לכך שכל אחד מראשי הדומיניונים יוכל לחתום על חוזה ורסאי באופן נפרד, ועל ידי כך לקבל מושב נפרד בחבר הלאומים.
התייחסויות בתרבות
השיר בשדות פלנדריה, השיר הנודע ביותר שנכתב בזמן מלחמת העולם הראשונה, נכתב על ידי רופא צבאי קנדי, לוטננט קולונל ג'ון מק'קרי, לאחר שהיה עד למותו של חברו, סגן אלקסיס הלמר. השיר פורסם לראשונה ב-8 בדצמבר בכתב עת לונדוני. השיר זוכה למעמד קאנוני בקנדה, והוא אחד הסמלים הלאומיים המרכזיים בתרבות הקנדית. הוא נקרא בעצרות ימי הזיכרון, ובבתי הספר הוא נלמד על-פה. הבית השלישי מושמט לעיתים, בעיקר בגרסאות הנלמדות בבתי הספר, עקב הרוח המלחמתית הנושבת ממנו. קטע מהשיר מודפס על גבי שטר 10 הדולרים הקנדיים.
The Snow Goose
The Snow Goose (בעברית: אווזת השלג) הוא אלבום קונספט אינסטרומנטלי מאת להקת הרוק המתקדם הבריטית קאמל. האלבום יצא לאור בשנת 1975, והוא אלבום האולפן השלישי של הלהקה.
האלבום נכתב בהשראת הספר "אווזת השלג" מאת פול גאליקו. שמו של האלבום שונה ל-Music Inspired by The Snow Goose לאחר שגאליקו איים בתביעה משפטית על הלהקה. יש אומרים שהסיבה לכך היא שגאליקו, שהתנגד לעישון, חשב שהלהקה קשורה לחברת הסיגריות קאמל. תחילה תוכנן שהאלבום יכלול גם קטעי שירה, אף הם בהשראת הספר, אולם בסופו של דבר הופק האלבום כאלבום אינסטרומנטלי.
ביצוע מלא של האלבום על ידי הלהקה נכלל באלבום ההופעה, A Live Record, אשר יצא לאור בשנת 1977.
רצועות בונוס
בשנת 2002 הוספו לאלבום רצועות בונוס:
מחילה (זואולוגיה)
מחילה בתחום הזואולוגיה היא מנהרה חפורה בקרקע על ידי בעל חיים, במטרה ליצור חלל מתאים לבית גידול, מחסה זמני או תוצר לוואי של תנועת החיה. יצירת מחילות היא התנהגות שכיחה בממלכת בעלי החיים, מאחר שהיא קשורה להתגוננות מטורפים ומאיתני הטבע, רבייה וגידול צאצאים, שיחור מזון ועוד.
בעלי החיים החיים במחילות קרויים מתחפרים. בעלי חיים אלה משתנים בגודלם החל מצרעות קטנות ונמלים ועד לחזיר יבלות ושנבוב.
חלק מהמינים המתחפרים גורמים לסחף ופגיעה בקרקעות ובצמחיה, מה שגורם לכמה מינים פולשים מתחפרים כמו ארנבון מצוי לגרום לפגיעה רבה באזורים אליהם הם מגיעים.
קישורים חיצוניים
Behausung
Blue Banisters (שיר)
Blue Banisters הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית לנה דל ריי. השיר יצא לאור ב-20 במאי 2021, על ידי חברות התקליטים פולידור ואינטרסקופ, כסינגל ראשון מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Blue Banisters.
רקע והכרזה
ב-28 באפריל 2021, הכריזה דל ריי על צאת אלבום האולפן השמיני שלה, שיקרא Blue Banisters, וייצא לאור ב-4 ביולי 2021. ב-20 במאי 2021, הוציאה דל ריי שלושה סינגלים הנקראים "Wildflower Wildfire", "Blue Banisters" ו-"Book Book" – כ"הקדמה ראשונית לקראת אלבום האולפן השמיני הקרוב שלה".
הרכב
"Blue Banisters", הוא שיר בלדה, בו נעשה שימוש בפסנתר. השיר עצמו מאופים בווקאליות והוא הופק ונכתב על ידי גייב סיימון, מלהקת האינדי רוק קופצקי. סיימון הפיק גם שירים לזמרות-יוצרת הבריטית דואה ליפה ומקסמטון.
קרדיטים
כל הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
ארוחת לילה
כאשר רוצים לאכול ארוחת לילה בשעות הלילה המאוחרות כדאי לאכול מאכלים קלים שמערכת העיכול מתמודדת איתם בקלות כגון ירקות, ובפרט מרק ירקות שפשוט יחסית לעיכול. עדיפות שנייה בקטגוריית הירקות היא סלט ירקות או ירקות חתוכים שמתעכלים לאט יותר מאשר הירקות הרכים שבמרק. גם כמה קרקרים יכולים להיות ארוחת לילה טובה שמתעקלת בקלות. גם דייסת קוואקר יכולה להיות ארוחת לילה טובה כי היא מלאה בסיבים תזונתיים ומשרה תחושה רגועה במעי. בארוחת לילה מסוג כזה לא כדאי לאכול שומנים, שמתעכלים הכי לאט, וכדאי לאכול ארוחת לילה בנחת.
מיכל בן-נפתלי
מיכל בן-נפתלי (נולדה ב-1963) היא סופרת, מסאית, מתרגמת ועורכת ישראלית, זוכת פרס ספיר לשנת 2016.
קורות חייה
מיכל בן-נפתלי נולדה וגדלה בתל אביב. למדה לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה ולפילוסופיה ולתואר שני בחוג להיסטוריה, שניהם באוניברסיטה העברית. התזה שלה לתואר השני, "הגשרים בין אתמול ומחר: ההרמנויטיקה של בחטין וגדמר מעמדת פוקו" (1990), נכתבה בהדרכת פרופ' גבריאל מוצקין. בשנים 1992–1995 עשתה דוקטורט בפילוסופיה צרפתית בת-זמננו באוניברסיטת אוקספורד בנושא "משחק הדמעות: ליוטאר, דרידה, לוינס והגות 'בעקבות אושוויץ'" (1995) בהדרכתם של אלן מונטיפיורי ורוברט סמית. התגוררה בפריז בשנים 1999–2004. שימשה כמרצה לאורך השנים בקמרה אובסקורה, עלמא, האוניברסיטה העברית, המדרשה לאמנויות. מלמדת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב. היא חברה במכון תל אביב לפסיכואנליזה בת-זמננו.
בין השנים 2006–2014 ערכה את סדרת הספרים "הצרפתים" בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרה להגות צרפתית בת-זמננו. היא פרסמה מאמרים רבים, תרגמה, בין היתר, מכתבי ז'אק דרידה, מוריס בלאנשו וז'וליה קריסטבה, חיברה מבואות ואחריות דבר לספרים מתורגמים, קטלוגים ומסות על אמנות על מיכל היימן, מיכל נאמן, טל שוחט, גדעון גכטמן, איה בן רון, בן בז'רנו ואחרים.
המסה "על הצער" פרי עטה היא זוכת פרס המסה הטובה של עיתון "הארץ" (2008). בן נפתלי היא זוכת פרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת תשע"ז. ספרה "המורה" זיכה אותה בפרס ספיר לשנת 2016.
ב-2019 הוענק לה תואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם ממשלת צרפת ופרס ויצו האיטלקי על ספרה "המורה".
מיכל בן-נפתלי מתגוררת לסירוגין בתל אביב ועם בת זוגה דנה אמיר בחיפה. הייתה בעבר נשואה לפילוסוף הישראלי יוסף ברקוביץ מאוניברסיטת טורונטו.
קישורים חיצוניים
ראיונות על כתביה מאמרים וכתבות של מיכל בן-נפתלי:
ברכטסגאדן
ברכטסגאדן (בגרמנית: Berchtesgaden) היא עיר שוק הממוקמת למרגלות הרי האלפים במדינת בוואריה, דרום-מזרח גרמניה.
היסטוריה
ממצאים ארכאולוגיים ספורים מסביבת העיר מעידים על התיישבות של ציידים ודייגים באזור כבר לפני כ-4,000 שנה, בתקופה הנאוליתית.
שם העיר נזכר לראשונה בשנת 1102 בהקשר לאוצרות המלח החבויים באדמתה. במשך השנים התבססה והתרחבה כלכלת העיר באמצעות הפקת המלח במכרות המצויים בשטחה. תחילתה של הפקה מסחרית במכרות מתוארכת לשנת 1517.
העיר שמרה על עצמאותה כנסיכות בתקופת שלטון האימפריה הרומית הקדושה ועד לשנת 1803 שבה הועברה לשליטת אוסטריה כחלק מתהליך חלוקה מחדש של שטחי האימפריה המתפוררת בין נסיכויות גרמניה. בתקופת המלחמות הנפוליאוניות הועברה השליטה על ברכטסגאדן מיד ליד מספר פעמים. בשנת 1810 עברה לשליטת נסיכות בוואריה והאזור הפך לחביב על בני המשפחה המלכותית. בני משפחת ויטלסבאך הרבו לבקר באגם המלכים ולנהל באזור מסעות ציד. עם השנים החל פיתוח תיירותי באזור שראשיתו עם הגעתם של ציירים שהתרשמו עמוקות מעוצמתו הפראית של הטבע לגדתו הצפונית של אגם המלכים.
בשנת 1877 נפתח המלון המסחרי הראשון פנסיון מוריץ, על גבעות אוברזלצברג (Obersalzberg) שמעל העיירה.
תקופת השלטון הנאצי
אדולף היטלר נהג לנפוש באזור ברכטסגאדן כבר משנות ה-20. הוא רכש לעצמו בית באזור אוברזלצברג המשקיף על העיר, שיפץ והרחיב אותו במהלך השנים הבאות ואף בנה במקום בית תה אישי ששימש אותו ואת חבריו. שאר חברי ההנהגה הנאצית שהחלו לבקר באזור רכשו לעצמם גם הם נכסים ששימשו אותם כבתי נופש.
כתוצאה מתהליך זה, התרחבו ברכטסגאדן והיישובים הסובבים אותה כאשר הפכו למעשה לבסיס תמיכה לוגיסטי לשירותים השונים אשר נדרשו להנהגה הנאצית. בין היתר נבנו תחנת רכבת ומשרד דואר חדשים. לקראת סוף מלחמת העולם השנייה חששו בעלות הברית מיסודו של "מבצר אחרון" נאצי באזור שיתנגד לכיבוש עד המוות, ושיגרו מן האוויר הפצצות כבדות על העיר ברכטסגאדן וסביבתה.
לאחר המלחמה
בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי כוחות אמריקנים אשר הפכו אותו לשטח צבאי לשימושי נופש של הכוחות, ורק בשנת 1995 הועברה השליטה הרשמית באזור לידי ממשלת בוואריה. בשנת 1972 אוחדו מספר מועצות מקומיות בסביבת העיר והפכו לחלק מברכטסגאדן עצמה. בשנת 1978 הוכרז הפארק הלאומי ברכטסגאדן והפך את האזור למוקד משיכה תיירותי המשמר ערכי טבע רבים במצבם הטבעי.
כיום
כל המבנים שהיו בבעלות ראשי המשטר מן התקופה הנאצית נהרסו ושרידיהם סולקו. מבנים אחרים ששימשו אותם שופצו ובחלקם בוצע שימור למטרות תיירות ותצוגה, בעיקר באזור אוברזלצברג. ברכטסגאדן והיישובים הסובבים אותה משמשים כיעד תיירותי לחובבי היסטוריה וטבע, ורב התושבים מתפרנסים מענפי התיירות והקשורים אליה הן בקיץ והן בחורף. בעיר לא מתקיימת תעשייה יצרנית מכל סוג שהוא, אך מכרה המלח עדיין פעיל ונחשב למעסיק היחיד הגדול בעיר.
המצור על מלטה (מלחמת העולם השנייה)
המצור על מלטה (באנגלית: The Siege of Malta) התנהל במסגרת הקרב על הים התיכון במלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1942. במאבק על השליטה באי מלטה, החשוב מבחינה אסטרטגית, השתתפו חיל האוויר המלכותי האיטלקי והצי המלכותי האיטלקי של איטליה הפשיסטית והלופטוואפה והקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, כנגד חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי של בריטניה.
החל מסיומו של הקרב על כרתים, ביוני 1941 ועד לקרב אל-עלמיין השני, בנובמבר 1942, היה האי הקטן מלטה השטח היחידי בשליטת בעלות הברית בכל מרחב הים התיכון שבין גיברלטר במערב לגבול מצרים.
פתיחתה של המערכה בצפון אפריקה באמצע שנת 1940 הגדילה את חשיבותה של מלטה. כוחות אוויר וים שהיו מוצבים באי היו בעלי יכולת לתקוף את ספינותיהן של מדינות הציר שהובילו אספקה חיונית ותגבורות מאירופה לצפון אפריקה. הפילדמרשל ארווין רומל, שפיקד על כוחות הציר בצפון אפריקה הכיר עד מהרה בחשיבותו של האי. במאי 1941 הוא התריע כי: "ללא מלטה יאבד הציר את השליטה בצפון אפריקה".
כוחות הציר היו נחושים להפציץ או להרעיב את מלטה עד לכניעתה, על ידי תקיפתם של הנמלים, העיירות, הערים ושל ספינות בעלות הברית שהובילו אספקה לאי. מלטה הייתה אחד מהמקומות שהופצצו בצורה האינטנסיבית ביותר במלחמה. חילות האוויר של גרמניה ושל איטליה ביצעו בסך הכול 3,000 גיחות הפצצה במשך תקופה של שנתיים במאמץ להרוס את ההגנות של חיל האוויר המלכותי הבריטי ואת הנמלים. אם היו מצליחים בכך, הייתה אמורה להתבצע פלישה אמפיבית משולבת של גרמניה ואיטליה (מבצע הרקולס) במקביל לפשיטה אווירית של הצנחנים הגרמנים (פאלשירמייגר). תכנונים אלה לא יצאו לפועל. בסופו של דבר, השיירות של בעלות הברית למלטה הצליחו לתגבר אותה, בעוד שחיל האוויר המלכותי הבריטי הגן על המרחב האווירי שלה, אם כי במחיר גבוה ברכוש ובחיי אדם.
בנובמבר 1942 הובסו כוחות הציר בקרב אל-עלמיין השלישי ובעלות הברית הנחיתו כוחות במרוקו ובאלג'יר שהיו תחת שלטון צרפת של וישי במסגרת מבצע לפיד. מדינות הציר הסיטו את כוחותיהם לטובת המערכה בתוניסיה ועד מהרה נעשו ההתקפות על מלטה תדירות פחות ופחות. באופן מעשי הסתיים המצור בנובמבר 1942.
בדצמבר 1942 יצאו כוחות האוויר והים שהיו מוצבים במלטה למתקפה. עד לחודש מאי 1943 הם הטביעו 230 ספינות של הציר ב-164 יום, שיעור ההטבעות הגבוה ביותר של בעלות הברית במהלך המלחמה. הסרת המצור על מלטה היוותה מרכיב חשוב בניצחונן של בעלות הברית בצפון אפריקה.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את מלטה "נושאת המטוסים שלא ניתן להטביעה". לאחר המלחמה קיבל כל האי את עיטור צלב ג'ורג' המופיע עד היום על דגל מלטה.
רקע
עבור בריטניה, הייתה מלטה מבצר ימי בעל חשיבות מרובה, בהיותה הבסיס היחיד של בעלות הברית בכל המרחב שבין גיברלטר לבין אלכסנדריה שבמצרים. בשל כך הפכה לחלק חיוני בשטחי האימפריה הבריטית מעבר לים: תחנת ביניים חיונית על עורק החיים של בריטניה שעבר דרך מצרים ותעלת סואץ בדרך להודו ולמזרח הרחוק. מבחינתה של הספנות הבריטית, ששטה אל היעדים הללו ומהם, הייתה מלטה כנווה מדבר. בנוסף, הייתה מלטה בסיס מצוין ליציאה למתקפות כנגד מטרות באוויר, בים וביבשה באגן המרכזי של הים התיכון. בשל היותה חשופה לפגיעה מצד כוחותיה של איטליה השכנה, הועברה באוקטובר 1939 מפקדת כוחות הצי המלכותי של הים התיכון מוולטה שבמלטה לאלכסנדריה שבמצרים.
שטחו של האי מלטה הוא כ-260 קמ"ר ואוכלוסייתו ביוני 1940 עמדה על כ-250,000 תושבים, כשרק שלושה או ארבעה אחוזים מהם היו מלטזים מקוריים. על פי המפקד של שנת 1937, חיו רוב התושבים בשטח של 6.4 קמ"ר סביב לנמל הגדול וצפיפות האוכלוסייה באזור זה הייתה גבוהה יותר מפי שישה מהצפיפות בכל האי. אזור זה היה אחד האזורים הצפופים בוולטה, הבירה המדינית והצבאית של האי והמרכז המסחרי שלו. אוכלוסיית ולטה שעמדה על 23,000 תושבים חיה בשטח של 0.65 קמ"ר. מעבר לנמל הגדול, בשטח הקרוי שלוש הערים, באזור שהיו ממוקמות המספנות ומפקדת הצי, חיו עוד 28,000 תושבים בשטח צפוף של 1.3 קמ"ר. שני האזורים הצפופים הללו ספגו את ההפצצות האוויריות הכבדות, הממושכות והמרוכזות ביותר בהיסטוריה.
הגנתה של מלטה הייתה במצב גרוע מאוד וכמעט ולא הייתה קיימת. מצב זה נבע מהנחת עבודה שהייתה מקובלת לפני המלחמה שהאי לא ניתן להגנה. סדר הכוחות של ספינות השטח של הציים של בריטניה ושל איטליה באזור היה די שקול, אך לאיטלקים היה יתרון מספרי משמעותי בכמות הצוללות והמטוסים. בריטניה, ובעיקר מפקדת הצי שלה, התייגעה מהצורך להגן על תעלת סואץ באמצעות צי הים התיכון בפיקודו של האדמירל אנדרו קנינגהם ועל גיברלטר באמצעות כוח H (שמילא את מקומו של הצי הצרפתי בהגנה על האגן המערבי של הים התיכון לאחר כניעת צרפת), בפיקודו של תת-אדמירל ג'יימס סומרוויל (James Somerville). באוקטובר 1939 הועברה כאמור מפקדת צי הים התיכון מזרחה למצרים ובכך הוסרה מעל האי ההגנה הימית שלו. כלי השיט היחידים שנותרו להגן על מלטה היו אוניית השריון "טרור" (HMS Terror) וכמה צוללות. כאשר תהתה ממשלת מלטה על ההיגיון שמאחרי החלטה זו, נאמר לה שניתן להגן על האי במידה מספקת מאלכסנדריה באותו אופן בו ניתן להגן עליו מהנמל הגדול. החלטה זו לא עמדה במבחן המציאות והתחושה של המלטזים הייתה שהמחויבות של בריטניה להגן עליהם לא התבטאה במעשים.
כאשר התעוררו החששות שעקב ריחוקו של האי מבריטניה וקרבתו לאיטליה, לא ניתן יהיה להגן עליו, הוחלט ביולי 1939 להגדיל את מספר התותחים נגד-מטוסים ואת מספר מטוסי הקרב שהוצבו במלטה. להנהגה הבריטית היו ספקות נוספים בנוגע לצורך להחזיק במלטה במאי 1940, כאשר דיווח ראש ממשלת צרפת פול ריינו שהמצב בצרפת בכי רע, אך ניתן לפייס את רודן איטליה בניטו מוסוליני על ידי ויתורים שיכללו את מלטה. לאחר כמה דיונים, שכנע וינסטון צ'רצ'יל את קבינט המלחמה שאין לבצע שום ויתורים מסוג זה. כשבריטניה עצמה הייתה בסכנה, ההגנה על מלטה הייתה בעדיפות משנית, ולכן הגנתה הייתה דלילה. ב-10 ביוני 1940, כאשר הכריז מוסוליני מלחמה על בריטניה ועל צרפת, היו מוצבים באי רק שישה מטוסים דו-כנפיים מיושנים מדגם גלוסטר גלדיאטור, בנוסף לשישה נוספים באחסון.
כבר בשנות השלושים היו לאיטלקים שאיפות התפשטות בים התיכון ובאפריקה, אזורים שהיו בשליטה צרפתית ובריטית. תבוסתה של צרפת במאי-יוני 1940 הורידה את הצי הצרפתי מסדר הכוחות של בעלות הברית והפרה את מאזן הכוחות בים ובאוויר לטובתה של איטליה.
עם כניסתו למלחמה התכוון מוסוליני לפתוח במתקפה בכל רחבי הים התיכון. בתוך שעות, הוטלו הפצצות הראשונות על מלטה. לאחר כניעתה של צרפת ב-25 ביוני, ניסה מוסוליני לנצל את העובדה שבריטניה הייתה עסוקה בקרב על בריטניה ולתקוף את מצרים בספטמבר, אך הובס קשות בהתקפת הנגד במסגרת מבצע מצפן ואדולף היטלר נאלץ להציל את בעל בריתו. בפברואר 1941, נשלח קורפוס אפריקה, בפיקודו של הפילדמרשל ארווין רומל, לצפון אפריקה כדי למנוע תבוסה של כוחות הציר. הטייסות ללוחמה בספינות של חיל האוויר המלכותי והצוללות של הצי המלכותי, היוו איום משמעותי על קווי האספקה והתקשורת של מדינות הציר בין אירופה לצפון אפריקה ושני הצדדים הכירו עד מהרה בחשיבותה של מלטה כנקודת שליטה אסטרטגית בים התיכון.
הססנותו של הצי המלכותי האיטלקי סייעה לבעלות הברית. ב-1940 התנאים לתקיפת מלטה היו עבורו יותר ממיטביים, ומהלך כזה עלול היה להעביר לידי האיטלקים את השליטה על האי ולאפשר להם להשיג עליונות ימית ואווירית באגן המרכזי של הים התיכון. מצב עניינים כזה עלול היה לפצל את זירת הים התיכון לשני חלקים ולמנוע מהבריטים להעביר שיירות אספקה בין האגן המערבי והאגן המזרחי של הים התיכון מבלי להסתכן. אי רצונם של האיטלקים לפעול במשך שנת 1940 התגבר בקרב טאראנטו שבו ספינות השטח של הצי המלכותי האיטלקי ניזוקו קשה על ידי זרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי. מבחינתם של האיטלקים (ובהמשך מבחינת הגרמנים) עליונות אווירית הייתה האמצעי העיקרי בקרב על מלטה. הפעולה המיידית היחידה שנקטו בה האיטלקים, הייתה ניתוקו של כבל הטלפון התת-ימי בין מלטה ובין גיברלטר ואלג'יריה. כמה אלפי מטרים של הכבל נחתכו על ידי ספינות הצי האיטלקי בין 11 ביוני ל-16 באוגוסט ובכך נותקה מלטה מערוצי התקשורת לעולם החיצון.
התקפות האוויר האיטלקיות
הדרך שנבחרה לתקוף את מלטה הייתה מהאוויר. חיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica) החל בהפצצות מהאוויר על האי. ביום הראשון למצור, 10 ביוני 1940, טסו מעל מלטה 55 מפציצים ו-21 מטוסי קרב איטלקים והטילו 142 פצצות על שלושה שדות תעופה בלואה, בחאל פאר ובטא' אלי. בהמשך טסו בשמי האי 10 מטוסי סבויה מרקטי SM.79 ו-20 מטוסי מאקי C-200 ( (Macchi C.200) ללא התנגדות. עם תחילתן של פשיטות אוויריות אלה, כלל הכוח האווירי שנועד להגן על מלטה מטוסי גלוסטר גלדיאטור מיושנים של גף הקרב שהוצב בחאל פאר. על פי המיתוסים כלל הכוח רק שלושה מטוסים, אך במציאות היו לפחות שישה מטוסי גלדיאטור בנוסף למטוסי הוקר הוריקן שביצעו את רוב העבודה.
האיטלקים טסו בגובה של כ-20,000 רגל (6,100 מ'). האנייה המשוריינת "מוניטור" וספינות התותחים "אפיס" (HMS Aphis) ו"ליידיבירד" (HMS Ladybird) פתחו באש. אחר הצהריים פשטו על ולטה 38 מפציצים נוספים מלווים ב-12 מטוסי קרב. הפשיטות תוכננו להשפיע על המורל של האזרחים יותר מאשר להסב נזקים למספנות ולמתקני הצי. שמונה פשיטות בוצעו ביום הראשון. ההפצצות לא הסבו נזק גדול מדי, ורוב ההרוגים היו מקרב האוכלוסייה האזרחית. יירוט לא בוצע מאחר שלא היו בנמצא כוחות של חיל האוויר המלכותי הבריטי. מכל שדות התעופה במלטה לא היה אף אחד מבצעי.
התפתחות מפתיעה נוספת התחוללה ב-19 ביוני. 12 מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש של טייסת האימונים 767 שנמלטו מדרום צרפת בעקבות הכניעה, טסו לבסיס הזרוע האווירית של הצי הבריטי בחאל פאר. יעדם היה המושבה הצרפתית בתוניסיה, אך מצב של חוסר ביטחון גרם להם לחפש יעד השוכן בסביבה בטוחה יותר. המטוסים היוו את הגרעין של הכוח שבהמשך יהיה טייסת 830 של זרוע האוויר של הצי, שהיה הכוח ההתקפי האווירי הראשון שהגן על מלטה. בסוף יוני, הם פשטו על סיציליה והטביעו משחתת איטלקית, גרמו נזק לסיירת ופגעו במאגרי דלק בנמל אוגוסטה (Augusta) שבסיציליה.
עם תחילתו של חודש יולי, תוגברו מטוסי הגלדיאטור במטוסי הוריקן וכוחות ההגנה אורגנו באוגוסט כטייסת 261. באותו חודש הובאו 12 מטוסים למלטה על ידי נושאת המטוסים "ארגוס" (HMS Argus), בראשון מבין כמה סבבים שביצעה הספינה. משימת הטסה של 12 מטוסי הוריקן ב-17 בנובמבר הסתיימה באסון שבו אבדו 8 מטוסים עקב טעות בניווט שגרמה לדלק במטוסים לאזול. שני מטוסים נוספים התרסקו ואחד מהטייסים ניצל. הגעתם של מטוסי קרב נוספים הייתה נחוצה ולאחר שמונה שבועות, קורקעו מטוסי ההוריקן הראשונים שהגיעו למלטה עקב מחסור בחלקי חילוף.
שנת 1940 הסתיימה כשהרושם שעשה חיל האוויר המלכותי האיטלקי היה חלש. חיל האוויר הבריטי טען ש-45 מטוסים איטלקים הופלו בהשוואה לאבדות קלות שספגו הבריטים. האיטלקים מצדם הודו ב-23 מפציצים וב-12 מטוסי קרב שהופלו בנוסף ל-187 מטוסי קרב שניזוקו, בעיקר עקב ירי אש נגד מטוסים.
תוכניות הפלישה האיטלקיות
ב-1938 הכין מוסוליני תוכנית פלישה למלטה שהיו אמורים להשתתף בה כ-40,000 חיילים שיובלו ב-80 כלי שיט שינחיתו את הכוחות. הפלישה הייתה אמורה להתבצע מצפון והכוח אמור היה לתקוף את קו הביצורים "ויקטוריה" (Victoria Lines) שחצה את האי. נחיתה נוספת הייתה אמורה להתבצע באי הסמוך גוזו ובאי הקטן קומינו השוכן בין גוזו למלטה. בפלישה אמור היה לקחת חלק כל הצי האיטלקי, יחד עם 500 מטוסים. עם זאת, מחסור באמצעים העיד על כך שמתכנני הפלישה לא האמינו שהיא תצא בכלל לפועל. לאחר הצלחתם של הגרמנים בצרפת במאי 1940, הוקטן כוח האדם שיועד לפלישה ל-20,000 ולכוח המתוכנן נוספו טנקים.
כניעתה של צרפת ונסיגתה של בריטניה נתנה לאיטלקים הזדמנות ללכוד את מלטה, אך המודיעין האיטלקי הגזים בהערכתו את היקף ההגנה על האי ואמונתו של מוסוליני שבריטניה תשאף לשלום עם גרמניה, גרמה לו לצפות שמלטה תיפול ללא קרב משמעותי. מוסוליני גם חשב שספרד של פרנקו תצטרף עד מהרה למלחמה. אי קידום התהליך כאשר מאזן הכוחות היה לטובתם, הוביל לתוצאות מרחיקות לכת עבור מדינות הציר, כאשר זמן לא רב לאחר מכן הבין הצי המלכותי הבריטי את הפוטנציאל של האי כבסיס לפעולות תקיפה וכפועל יוצא להבנה זו הם הכירו בחשיבות ההגנה עליו.
המלחמה בים
אי הרצון של פיקוד הצי האיטלקי לפעול נבע משיקולים נוספים כמחסור באימונים ובמיומנות נמוכה בלוחמת לילה שנבעו מחוסר ניסיונו. האיטלקים האמינו שהם יוכלו להכות בספינות המתיישנות של הצי הבריטי או לפחות לאלץ אותו להישאר באלכסנדריה. גורם נוסף היה המחסור בנפט גולמי (האיטלקים לא גילו את מרבצי הנפט הגדולים בלוב בזמן ששלטו בה). רוב הנפט שהגרמנים השתמשו בו הגיע מרומניה ונותר מלאי מצומצם של דלק כדי שהם יוכלו להוציא לפועל מבצעים רחבי היקף בים התיכון. המחסור בדלק הגביל עד מאוד את יכולותיהם של האיטלקים בזירה הימית. עם תחילת שנת 1941 היה ברשות איטליה מאגר דלק מספיק רק לשבעה חודשים. סיורים שבוצעו על ידי הצי הבריטי בים התיכון אישרו לאדמירל קנינגהם שהאיטלקים מרגישים נחותים. מנגד, הביטחון העצמי של הבריטים עלה כאשר הכוחות האוויריים החלו לשלוט במלחמה בים בהמשך שנת 1941 וב-1942.
ב-9 ביולי 1940 התנהל קרב קלבריה והייתה זו ההזדמנות היחידה בה נלחמו הציים של איטליה ושל בריטניה (שנעזרו בספינות של הצי המלכותי האוסטרלי) זה בזה. העם המלטזי קיבל את ההוכחה שבריטניה עדיין שולטת בימים, גם אם לא מתוך הנמל הגדול. דבר זה אושר שוב במרץ 1941 כאשר כוחות של הצי המלכותי הבריטי הביסו כוחות של הצי המלכותי האיטלקי בקרב כף מטפן ליד יוון. הקרב התנהל בעקבות ניסיונם של האיטלקים לעכב את השיירות הבריטיות שנשלחו לתגבר את הכוחות ביוון בזמן מלחמת איטליה–יוון.
מתקפות הנגד הבריטיות
כאשר התברר לבריטים שהמתקפות האוויריות של האיטלקים מוגבלות והשפעתן על האוכלוסייה האזרחית מזערית, החל להישלח זרם של תגבורות. הפוטנציאל של מלטה כבסיס הוכר וממשלת בריטניה הורתה על משלוח מטוסים נוספים לאי, כולל מטוסי הוריקן, מרטין מרילנד, שורט סנדרלנד (Short Sunderland), ויקרס ולינגטון, פיירי סורדפיש וכן צוללות. כך הצטבר על האי כוח התקפי חזק.
בינתיים, נכשלה הפלישה האיטלקית למצרים ומתקפת הנגד הבריטית, מבצע מצפן, גרמה לאיטלקים לסגת עמוק לתוך לוב. ההסחה שגרמה המערכה בצפון אפריקה חייבה את הגעתם של מטוסים איטלקים רבים מאיטליה ומסיציליה כדי להתמודד עם התבוסה. הדבר גרם להקלה משמעותית על מלטה והבריטים יכלו להתרכז בפעולות התקפיות ופחות בפעולות הגנתיות. בנובמבר 1940, לאחר חודשים של התקפות אוויר איטלקיות שלא היו מתואמות, הכה הצי המלכותי הבריטי יחד עם זרוע האוויר שלו בבסיסי הצי בטאראנטו. קרב טאראנטו שהתנהל לאחר מכן היה ניצחון של הזרוע האווירית של הצי. מפציצי הטורפדו פיירי סורדפיש הסבו נזק למספר רב של ספינות איטלקיות. נסיגתו של הצי האיטלקי לנאפולי, מחוץ לטווח הטיסה של המטוסים הבריטים, היה ניצחון אסטרטגי שהוביל לעליונות בריטית בזירה הימית באותה עת.
הצוללות של הצי המלכותי הבריטי החלו גם הן בסדרה של פעולות התקפיות. הצוללות הקטנות מסדרת U החלו לפעול ביוני, וצוללות גדולות יותר החלו גם הם לפעול, אך לאחר שאבדותיהן עמדו על 50%, הם נסוגו. צוללות ה-U פעלו מבסיס הצי באי מנואל במלטה, אם כי כאשר הוקם לפני המלחמה לא נבנו בבסיס זה דירים ממוגנים מסיבות תקציביות. הכוח החדש נקרא "שייטת הצוללות העשירית" והמפקד העליון שלה היה האדמירל מקס הורטון (Max Horton). מבחינה מנהלתית, הוכפפה שייטת זו לשייטת הצוללות הראשונה באלכסנדריה, שהייתה כפופה לקנינגהם. באופן מעשי, העניק קנינגהם למפקד השייטת העשירית יד חופשית לפעול. כאשר גדל מספרן של צוללות ה-U, היו כבר בשימוש הצוללות מסדרת T. לצוללות אלה היו הצלחות, אך הן ספגו אבדות כבדות כאשר החלו לפעול ב-20 בספטמבר 1940. בשל המחסור בפצצות טורפדו, הותקפו ספינות אויב רק אם הם היו ספינות קרב, מכליות או כלי שיט גדול.
עם תחילת פעילותה נחלה השייטת הצלחות וכישלונות: מחד, הצליחו להטביע ספינות בהדחק כולל של 38,000 טון, חצי מזה על ידי הצוללת "טרואנט" (HMS Truant), הטבעות שכללו צוללת איטלקית אחת, 9 ספינות סוחר וסירת טורפדו אחת. מאידך, אובדנן של 9 צוללות על צוותיהן ומפקדיהן, רובן עקב עליה על מוקשים, היה חמור. ב-14 בינואר 1941 הגיעו צוללות ה-U ומתקפת הצוללות נכנסה לשלב חדש.
המעורבות הגרמנית
המעורבות הגרמנית במצור על מלטה הייתה תוצאה של התבוסות האיטלקיות בצפון אפריקה יותר מאשר הכישלון של האיטלקים במצור על האי. כמו במקרה של מלחמת איטליה–יוון, ראה היטלר לנכון להציל את בעל הברית האיטלקי שלו מתבוסה, ובכך גם לנצל את ההזדמנות לכבוש את שדות הנפט של המזרח התיכון. בפברואר 1941 נשלח קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל להבטיח את החזית של מדינות הציר בצפון אפריקה. מבצע קולוסוס (Operation Colossus) היווה נקודת מפנה. הגרמנים שיגרו את מבצע סוננבלום (Operation Sonnenblume), שתגבר את כוחם של האיטלקים בצפון אפריקה ולאחר מכן החלו מתקפת נגד שמטרתה הייתה להדוף את הכוחות הבריטים לתוך מצרים. משמעותה של פעילות מעבר לים על אדמת אפריקה הייתה שרוב רובה של האספקה הייתה אמורה להגיע בדרך הים. עובדה זו הפכה את הכוחות הבריטיים במלטה לבעיה עבור המאמץ הלוגיסטי של כוחות הציר.
בתגובה, שלח פיקוד הלופטוואפה את גיס האוויר העשירי (X. Fliegerkorps), כדי להכות בבסיסים הימיים סביב מלטה וכן בבסיסים של חיל האוויר המלכותי הבריטי על האי. ב-10 בדצמבר 1941, הצטווה גיס האוויר העשירי של הלופטוואפה בפיקודו של גנרל האנס גייסלר (Hans Geisler), שהסתייע בראש המטה שלו מרטין הרלינהאוזן (Martin Harlinghausen), להגיע לסיציליה כדי לתקוף ספינות של בעלות הברית בים התיכון.
ב-2 בינואר 1941 הגיעו היחידות הגרמניות הראשונות לטרפאני שבחוף הדרומי של סיציליה. שתי היחידות של הלופטוואפה היו קבוצות של מפציצי הצלילה יונקרס Ju 87 ("שטוקה"). היחידות כללו 80 מפציצים. הגעתם של המטוסים הרחיבה משמעותית את היקף ההפצצות על מלטה. הפקודה שניתנה ליחידות הגרמניות הייתה ליירט את הספינות הכבדות ביותר ובמיוחד את נושאות המטוסים. זמן קצר לאחר מכן קיבלו המטוסים הגרמנים פקודה להטביע את נושאת המטוסים של הצי המלכותי הבריטי ה"אילוסטריוס" (HMS Illustrious). הספינה לקחה חלק פעיל בקרב טאראנטו, שבעקבותיו השיג הצי המלכותי עליונות ולפיכך היא עלתה לראש רשימת המטרות של כוחות הציר. עם תחילתה של הפעולה הגרמנית הראשונה, עמדו לרשותו של גייסלר 95 מטוסים ו-14,389 איש בסיציליה. גייסלר שכנע את פיקוד הלופטוואפה להקצות לו ארבע קבוצות מפציצי צלילה נוספות. ב-10 בינואר הוא היה מסוגל לקבץ 255 מטוסים (מתוכם 179 כשירים) כולל 209 מפציצי צלילה ומפציצים בינוניים.
מנגד, לא הצליחו הצוללות הבריטיות לתקוף את ספינות התובלה הגרמניות שהיו בדרכן ללוב. הנזק שנגרם לספינה הגרמנית "דואיסבורג" (Duisburg) היה הישגן המשמעותי היחיד. ב-9 בפברואר 1941, החמיצו שלוש צוללות את אותה שיירה שהובילה אספקה לטריפולי. נמל טריפולי, שהיה הבסיס העיקרי של כוחות הציר בלוב, היה מסוגל לפרוק שש ספינות בעת ובעונה אחת והיה הנמל הטוב ביותר מערבה לנמל אלכסנדריה, 1,600 ק"מ ממנו. חלק גדול מההצלחה של ההגנה של כוחות הציר נזקפה למוקשים הימיים. האיטלקים הפעילו 54,000 מוקשים סביב מלטה כדי למנוע ממנה אספקה. מוקשים אלה היו הרסניים עבור הצוללות הבריטיות. בנוסף, הונחו על ידי הצי האיטלקי כ-3,000 מוקשים לאורך חופי תוניסיה.
הכישלון בעצירת ספינות הציר התבטא במספרים שגדלו החל מפברואר 1941. בחודשים ינואר-אפריל שלחו מדינות הציר 321,259 טונות ללוב, שכולם פרט ל-18,777 טון שהוטבעו, הגיעו ליעדם. כלומר, מדובר על 94% הצלחה. מתוך 73,991 איש שנשלחו בדרך הים, 71,881 (97%) הגיעו ליעדם.
"מבצע שפע" וההתקפה על ה"אילוסטריוס"
מבצע שפע יצא לפועל על אף שיחידת פיענוח הצפנים אולטרה דיווחה למשרד האווירייה הבריטי על נוכחותם של כוחות גיס האוויר העשירי של הלופטוואפה בסיציליה כבר ב-4 בינואר. בפועל ההודעה לא הועברה למודיעין הצי ואם הייתה מועברת, ספק אם האדמירליות הייתה שולחת את השיירות להפליג בטווח מפציצי השטוקה. חיל האוויר המלכותי הבריטי לא היה במצב למנוע מתקפה אווירית בסדר גודל כזה, שכן רק 16 מטוסי הוריקן ו-2 מטוסי גלדיאטור היו זמינים. ב-11 בינואר נשלחו 10 מפציצי שטוקה נוספים להטביע את ה"אילוסטריוס". בדרכם הם נתקלו בסיירות "סאות'המפטון" (HMS Southampton) ו"גלוסטר" (HMS Gloucester). ה"סאות'המפטון" נפגעה כה קשות, שהוחלט להטביעה. במשך 12 הימים הבאים עמלו פועלי המספנה בנמל הגדול על תיקון ה"אילוסטריוס" תחת מתקפות אוויריות נחושות, כדי שתוכל לכל הפחות להגיע לאלכסנדריה. ב-13 בינואר מפציצי השטוקה, שכעת היו מצוידים בפצצות SC 1000 לא הצליחו לפגוע בה. יעף נוסף של 44 מפציצי שטוקה שהתבצע למחרת גרם לה נזק נוסף. ב-18 בינואר עברו הגרמנים להפציץ את בסיסי האוויר בחאל פאר ובלואה על מנת להשיג עליונות אווירית לפני שישובו לתקוף את ה"אילוסטריוס". ב-20 בינואר, שתי פצצות, שכמעט והחמיצו אותה, הבקיעו חור בגוף הספינה מתחת לקו המים. אף על פי כן ב-23 בינואר חמקה ה"אילוסטריוס" מהנמל הגדול ולאחר יומיים הגיעה לאלכסנדריה. בהמשך הפליגה ה"אילוסטריוס" לארצות הברית שם שהתה בתיקונים למשך שנה.
הלופטוואפה נכשל במשימת הטבעת נושאת המטוסים. עם זאת, אבדותיו היו מעטות - שבעה מטוסים במשך כל התקופה. הגרמנים לחצו מאוד את הבריטים בכוחם האווירי. מכאן והלאה נמנעו הבריטים להשיט ספינות גדולות בזירה. הן הצי המלכותי הבריטי והן הצי המלכותי האיטלקי הפיקו לקחים מהקרבות בטאראנטו ובמלטה.
העליונות האווירית הגרמנית
הופעתם בפברואר של מטוסי הקרב מסרשמיט Bf 109 של טייסת 7 של כנף 26 של הלופטוואפה, בפיקודו של יואכים מונשנברג (Joachim Müncheberg), גרמה עד מהרה לעלייה חדה באבדות חיל האוויר המלכותי. נוכחותן של יחידות הקרב גרמניות מנוסות, בטוחות בעצמן, ומצוידות היטב, שהצטיינו בערמה טקטית הורגשה היטב. לטייסים של בעלות הברית שהוצבו במלטה היה ניסיון קרבי מועט ומטוסי ההוריקן שלהם היו שחוקים. בארבעת החודשים הבאים ניזוקו מעט מאוד מטוסי מסרשמיט, וכמעט לא הופלו. לעומת זאת הם הצליחו להפיל 42 מטוסים בריטים, 20 מתוכם נזקפו לזכות טייסיו של מונשנברג.
מנגד, מטוסי ההוריקן נשחקו ויכולותיהם נוצלו מעבר לאורך חייהם הצפוי. היכולת שלהם, שהייתה נחותה יחסית לזו של מטוסי המסרשמיט, ירדה עוד יותר עקב תגבורות מצומצמות ביותר שהגיעו לזירה: חמישה מטוסים הגיעו בראשית מאי ושישה נוספים ב-18 בו. במקביל הופלו חמישה מטוסים על טייסיהם. תוחלת החיים של טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי הייתה קצרה.
העליונות האווירית הגרמנית השפיעה על מלטה. בכל יום הופצץ האי כמה פעמים. 107 תקיפות בפברואר ו-105 תקיפות במרץ בוצעו, כאשר מטוסי המסרשמיט עוקבים אחרי כל תזוזה על הקרקע. קיצוב במזון החל באי ובכך ירד המורל עוד יותר. כל הגברים בגיל 16–56 גויסו לשירות בנוסף לאלה שהתנדבו כבר קודם לכן. בפברואר גויסו כבר 14,600 גברים, כשישית מכוח העבודה. בזמן זה היה כבר חיל התותחנים המלכותי של מלטה (Royal Malta Artillery) אחראי על הגנת הנמל הגדול. הפצצות כוחות הציר גרמו נזק חמור לשלוש הערים.
באפריל החלה ההצלחה להאיר את פניה במידה מסוימת לבעלות הברית, עם הניצחון בים בקרב שיירת טאריגו (Battle of the Tarigo Convoy). ספינות שטח של בעלות הברית הצליחו להטביע ספינות קטנות של כוחות הציר לאור יום רק פעם אחת במהלך המערכה בצפון אפריקה, אך בלילה הוכיח הצי המלכותי שהוא יכול לחבל קשות בספינות של כוחות הציר. בלילה שבין 15 ל-16 באפריל, יורטו ספינות הציר על ידי חמש משחתות של השייטת ה-14. הוטבעו חמש ספינות (בעיקר ספינות גרמניות). אובדן ספינות אלו, אף על פי שהיה מצומצם יחסית, החל להדאיג את רומל.
השייטת הוקמה ב-8 באפריל 1941, כתגובה לצורך להגן על מלטה. תפקידו של כוח זה היה לעצור את השיירות של הציר ואליו הצטרפה שייטת המשחתות החמישית בפיקודו של הלורד לואי מאונטבאטן. הצלחתו של הכוח הייתה משמעותית והצדיקה את הצבתו במלטה למרות סכנת התקיפות האוויריות. ב-21 במאי נשלח הכוח להצטרף לקרב על כרתים.
הצלחה נוספת נזקפה לזכותן של "שיירות מלטה". שיירות אספקה יצאו בדחיפות מגיברלטר לאלכסנדריה (מבצע טייגר), בד בבד עם התגבורות שהוחשו לטובת הצי בים התיכון. שתי שיירות קטנות ממצרים למלטה ו-48 מטוסי הוריקן שהובאו על סיפונן של שתי נושאות מטוסים במבצע ספלייס. במהלך מבצעים אלה טבעה רק ספינה אחת, עם 10 מטוסי הוריקן ו-57 טנקים שנשאה עמה, כאשר עלתה על מוקש. במסגרת מבצע טייגר הועברו 295 טנקי מטילדה סימן 2 וקרוסיידר ו-24,000 טונות נפט שהיו דרושים למערכה בצפון אפריקה. המבצעים הושלמו ב-12 במאי. הכנפות של הלופטוואפה התאמצו מאוד לחבל בשיירות ולהפציץ את מלטה אך ללא הצלחה.
במהלך ארבעת החודשים הראשונים של הפעולות הגרמניות, הטיל הלופטוואפה 2,500 טון פצצות על מלטה. הייתה זו כמות פצצות גבוהה הרבה יותר מזו שהוטלה על ידי האיטלקים, אך מעטה מאוד באופן יחסי להפצצות שבוצעו בשנה שלאחר מכן. מעל 2,000 מבנים אזרחיים נהרסו בהשוואה ל-300 בלבד בתקופה בה פעלו במלטה רק האיטלקים. האבדות בנפש נותרו קלות יחסית. לאחר הפצצתה של ה"אילוסטריוס", רוב האוכלוסייה האזרחית עברה לגור במקלטים. עד חודש מאי 1941 כ-60,000 איש עזבו את הערים. 11,000 תושבים, כשני שלישים, מאוכלוסיית ולטה נטשה את העיר. הסיבה העיקרית לכך הייתה המחסור במקלטים. הבריטים התמקדו בהגנה על מטרות צבאיות. בסופו של דבר גויסו 2,000 כורים וחוצבי אבן להקים מקלטים ציבוריים. שכרם היה נמוך והם עמדו בפני סכנות של תקיפה אווירית וכשסיימו את מלאכתם, היו עשויים להיות מגויסים לצבא.
נסיגת הגרמנים
באפריל, נאלץ היטלר להתערב במערכה בבלקנים שבמסגרתה נוהלו הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה ומלחמת איטליה–יוון. המערכה שנוהלה בהמשך בקרב על כרתים תוך כדי אבדות גרמניות כבדות, גרמו להיטלר להסיק שהצנחות מעבר לקווי האויב אינן מעשיות ללא גורם ההפתעה. הוא הכיר בכך שסיכויי ההצלחה של פעולות אוויריות מסוג זה נמוכים מאוד והוא עמד במילתו, בהמשך לא בוצעו עוד פעולות כאלה. היו לכך השלכות חשובות על המצב במלטה, שתקיפתה בוצעה תוך כדי נטילת סיכון על ידי כוחות הציר. ביוני תקף היטלר את ברית המועצות במבצע ברברוסה. מטוסי גיס האוויר העשירי הוסטו לכוון החזית המזרחית וחיל האוויר המלכותי האיטלקי נותר כדי להמשיך ולנהל את התקפותיו הבלתי יעילות על מלטה בחודשים הבאים. גייסלר, שפיקד על שאריות הגיס יכול היה להסתמך רק על מטוסי כנף 4 שלו שהטילו מוקשים ימיים ועל מטוסי השטוקה שביצעו תקיפות ליליות. מצב האספקה היה גרוע. הכוח הגרמני המצומצם שנותר בזירה נאלץ לנטוש אותה ב-22 באפריל 1941. עד לראשית מאי הוציא הלופטוואפה 1,495 גיחות, מתוכן 1,444 גיחות קרביות ו-132 משימות סיור ואיבד רק 44 מטוסים. כנף 30 וכנף 1 ביצעו התקפות ליליות מעטות במהלך אפריל.