cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קו סנטרל
ציוד המשמש כיום
בשנת 1996, הקו שוכלל על ידי הוספת מחשבים לרכבות אשר איפשרו נהיגה אוטומטית. הדבר הוכנס לשימוש בשנים לאחר מכן.
עובדות
אורכו של קו סנטרל הוא 74 קילומטרים (46 מיילים) מה שהופך אותו לקו הארוך ביותר ברכבת התחתית. בקו ישנם 49 תחנות ומופעל על ידי 72 רכבות בזמנים העמוסים ביותר. ככלל ישנם 85 רכבות, לכל אחת 8 קרונות ורובם יוצרו בשנת 1992.
הנסיעה הארוכה ביותר ברכבת התחתית של לונדון בלי לשנות קו רכבת היא בקו סנטרל בין התחנות מערב רוזליפ ואפינג (54.9 ק"מ, 34.1 מייל), ומשכה הוא שעה ו-28 דקות בקירוב.
בתחנת צ'נסרי ליין ממוקמות המדרגות הנעות הקצרות ביותר- 9.1 מטרים, הכוללות 50 מדרגות.
שלוחת מערב רייזליפ
השלוחה מתחברת בתחנת צפון אקטון.
שלוחת אילינג ברודוויי
השלוחה מתחברת בתחנת צפון אקטון.
מסתעף לשתי שלוחות.
שלוחת אונגר (כיום שלוחת אפינג)
התחנות הבאות לאונגר משומשות כשרות "קו הלוך ושוב" ואינן שייכות לפעילות השוטפת של הקו.
תוכניות לעתיד
בסוף שנת- 2007, תחנת הרכבת שפרדס בוש תהפך לתחנה מקבילה עם תחנת רשת הרכבות העיליות בקו המערב-לונדוני.
ישנן תוכניות להקביל את תחנות הרכבת התחתית בקו סנטרל עם קו חדש של חשמליות:
ישנו תכנון ולפיו יחוברו התחנות צפון אקטון והאנגר ליין באמצעות תחנת ביניים חדשה. הדבר יספק להולכי הרגל מרחק קצר יותר לעבר תחנת פארק רויאל בקו פיקדילי.
כריסטובל בלנסיאגה
כריסטובל בלנסיאגה (בספרדית: Cristóbal Balenciaga; 21 בינואר 1895 – 23 במרץ 1972) היה מעצב אופנה ספרדי-בסקי, מייסדו של בית האופנה "בלנסיאגה".
ביוגרפיה
כריסטובל בלנסיאגה נולד בשנת 1895 בעיר הדייגים גטריה שבמחוז גיפוסקואה, בחבל הבסקים שבצפון ספרד. אמו הייתה תופרת, ובילדותו שהה בלנסיאגה במחיצתה בעת שעבדה. בגיל 12 החל לעבוד כשוליה של חייט. המרקיזה דה קאסה טורס הפכה ללקוחה ולפטרונית שלו. היא שלחה אותו למדריד, שם למד תפירה.
בלנסיאגה זכה להצלחה כמעצב. בשנת 1919 פתח בוטיק בסן סבסטיאן, שהתרחב לסניפים במדריד ובברצלונה. משפחת המלוכה הספרדית ואצולת המדינה לבשו את בגדיו. עקב מלחמת האזרחים הספרדית נאלץ לסגור את עסקיו ועבר לפריז, שם פתח בית אופנה באוגוסט 1937. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נחשפה יצירתיותו במלואה, ובשנות ה-50 וה60 נחשבה יצירתו לשיא האופנה העילית.
בשנת 1960 יצר את שמלת הכלולות של פביולה, בנישואיה לבודואן, מלך הבלגים. מאוחר יותר תרמה המלכה את השמלה לקרן כריסטובל בלנסיאגה.
בשנת 1968, בהגיעו לגיל 74, סגר את בית האופנה שלו בפריז, ולאחר מכן את סניפיו בברצלונה ובמדריד.
הוא לימד עיצוב אופנה, והשפיע על מעצבים כאוסקר דה לה רנטה, אנדרה קוראז', עמנואל אונגרו ואובר דה ז'יבנשי.
בלנסיאגה נפטר ב-23 במרץ 1972 בסאבייה (Xàbia) שבספרד.
ניתוח PEST
ניתוח PEST (Political - פוליטי, Economic - כלכלי, Socio-cultural - חברתי-תרבותי, Technological - טכנולוגי) הוא כלי ניהולי המאפשר לארגון לבצע הערכה של גורמים סביבתיים המשפיעים על תהליכיו האסטרטגיים של הארגון. השימוש במודל מאפשר לארגון למצוא דרכים להגדיל את חלקו בתחרות בשוק. PEST מאפשר להבין צמיחה או ירידה בשוק, מיקום עסקי של הארגון, פוטנציאל עסקי וכיוון לפעילות.
ניתוח PEST פותח בשנת 1967 על ידי פרנסיס אגוילאר שטענה שחברות חייבות לסרוק את הקטגוריות הכלכליות, הטכניות, הפוליטיות והחברתיות (PEST) שעשויות להשפיע על האסטרטגיה, והגדירה סריקה סביבתית כ"סריקת מידע על אירועים ומערכות יחסים בסביבה החיצונית של החברה, שהידע עליהן יסייע להנהלה במשימתה להתוות את דרך הפעולה העתידית של החברה.
פרקטיקת המודל
ניתוח PEST הבסיסי כולל ארבעה גורמים:
יחסי הממלכה המאוחדת–קוריאה הצפונית
יחסי הממלכה המאוחדת–קוריאה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של קוריאה לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד. לקוריאה הצפונית ישנה שגרירות בלונדון, ולממלכה המאוחדת ישנה שגרירות בפיונגיאנג החל משנים 2001 ו-2003 בהתאמה כתוצאה מכינון יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות בשנת 2000.
החל מדצמבר 2015, שגריר הממלכה המאוחדת לקוריאה הצפונית הוא אלסטייר מורגן.
היסטוריה
בעקבות ההתקדמות הראשונית ביחסים בין צפון קוריאה לדרום קוריאה, צפון קוריאה והממלכה המאוחדת החלו לקיים יחסים דיפלומטיים ב-12 בדצמבר 2000, תוך פתיחת שגרירויות בלונדון ופיונגיאנג. הממלכה המאוחדת מספקת הכשרה לשפה האנגלית ולזכויות אדם לעובדי מדינה בקוריאה הצפונית, וקוראת לממשלת קוריאה הצפונית לאפשר ביקור של חברי הוועדה המיוחדת של האו"ם לזכויות האדם. בנוסף, היא מפקחת על פרויקטים הומניטריים בצפון קוריאה.
גרסה ערוכה של הסרט הבריטי, "שחקי אותה כמו בקהאם" שודרה בטלוויזיה של צפון קוריאה ב -26 בדצמבר 2010, יום הקופסאות. השגריר הבריטי בדרום קוריאה, מרטין אודן, אמר כי זהו "הסרט המערבי הראשון ששודר אי פעם בטלוויזיה" בצפון קוריאה.
הממלכה המאוחדת הביעה ביקורת על תוכנית הגרעין של צפון קוריאה.
בתאריך 5 באפריל 2013, ממשלת קוריאה הצפונית מסרה הודעה רשמית לשגרירות הבריטית, כמו גם ליתר השגרירויות הזרות הפועלות במדינה, לפיה לא יהא באפשרותה להמשיך ולהבטיח את ביטחונם של עובדי השגרירות לאחר ה-10 באפריל 2013. הודעה זו, המהווה חריגה מהנורמות המקובלות ביחסים הדיפלומטיים בין מדינות העולם, הייתה אחד מצעדי התגובה של ממשלת קוריאה הצפונית להחלטה 2094 של העצרת הכללית של האו"ם, ולהתדרדרות היחסים שבין קוריאה הצפונית לארצות הברית.
באוגוסט 2016, סגן שגריר צפון קוריאה בממלכה המאוחדת, טאהי יאנג-הו, ערק לדרום קוריאה בסיוע פקידי SIS בריטים.
וורקא
ווֹרְקא (כך בפי היהודים; בפולנית: Warka, וַרְקה) היא עיירה על הגדה המערבית של הנהר פיליצה במרכז פולין, 60 קילומטר מדרום לוורשה. בשנת 2004 נמנו בעיירה כ-11,000 תושבים.
היסטוריה
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים התגוררו בוורקה כ-2,200 יהודים, שהיו כמחצית מאוכלוסייתה. בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את וורקא, והחלו בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, תוך שריפת בית הכנסת בעיירה. בסתיו 1940 הוקם בוורקה גטו. בפברואר 1941 גורשו יהודי וורקא לטרבלינקה בידי אנשי אס-אס, שוטרים פולנים ופלוגות של ליטאים ואוקראינים.
אלפווארד, מלך וסקס
אלפווארד (Ælfweard of Wessex, 904 – 2 באוגוסט 924) היה מלך וסקס שבאנגליה בשנת 924.
אלפווארד היה בנו של המלך אדוארד הזקן מאשתו השנייה אלפלאיד. הוא חי בעולם של ספרים, והיה אדם מתבודד. ב-17 ביולי 924, לאחר מותו של המלך אדוארד, נבחר אלפווארד בידי הוויטנגמוט לרשת את כס המלכות, אך נפטר כעבור שישה-עשר יום בלבד, ב-2 באוגוסט 924. הוא נקבר בוינצ'סטר, ואחיו אתלסטאן ירש את כסאו.
CVS
CVS (ראשי תיבות של Concurrent Versions System - מערכת גרסאות מקבילית, השם המלא כמעט שאינו בשימוש) היא מערכת ניהול גרסאות מסוג שרת–לקוח שהייתה המערכת החופשית הראשונה מסוגה והפכה לפופולרית החל מראשית שנות ה-90 של המאה ה-20. כיום עדיין בשימוש נרחב אולם מוחלפת בהדרגה על ידי מערכות מתקדמות יותר כגון Subversion וגיט.
היסטוריה
CVS פותחה על בסיס RCS, שהיא מערכת פשוטה לניהול גרסאות של קובץ בודד. החל משנת 1984 פיתח דיק גרון (Dick Grune) מעטפת ל-RCS שמספקת אפשרות לעבודה במקביל וכן במספר קבצים ביחד. הגרסה המקורית נכתבה כאוסף של סקריפטי Bourne Shell, ופורסמה ב-23 ביוני 1986 תחת השם CVS.
בהמשך שוכתבה CVS בשפת C על ידי בריאן ברלינר ואחרים. CVS נותרה בשימוש פנימי בעיקר של המפתחים עד שנת 1990, כשהיא הוצגה בכנס USENIX. בנובמבר 1990 שוחררה גרסה 1.0 ברישיון GPL. בשנת 1994 נוספה תמיכה בעבודה מרוחקת: התחברות דרך TCP/IP לשרת שיכול להיות במחשב אחר.
האפשרות להוסיף שרת מרוחק שיספק גישה מהירה לגרסה הנוכחית של קוד המקור של התוכנה התבררה כתכונה מועילה. פרויקטי תוכנה שונים (לדוגמה: OpenBSD) שמו שרתים ונתנו גישת CVS אנונימית, כלומר פתוחה לכל מי שיכול להתחבר מהאינטרנט. השימוש ב־CVS הפך לסטנדרטי בין פרויקטי תוכנה חופשית
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו (בסרבו-קרואטית: Socijalistička Republika Crna Gora / Социјалистичка Република Црна Гора), המכונה בדרך כלל מונטנגרו הסוציאליסטית או פשוט מונטנגרו, הייתה אחת משש הרפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, והקטנה מהן הן בשטח והן באוכלוסייה.
לפני הקמתה, מונטנגרו הייתה חלק מפרובינציית זיטה בממלכת יוגוסלביה.
היסטוריה
לאחר כיבוש יוגוסלביה ב-1941 על ידי מדינות הציר ניתנה מונטנגרו לאיטליה הפשיסטית. לאחר שהפרטיזנים היוגוסלבים, בפיקוד יוסיפ ברוז טיטו, והצבא האדום שיחררו את פודגוריצה ב-19 בדצמבר 1944, הפכה מונטנגרו לאחת הרפובליקות המרכיבות ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. ב-1946 שונתה בירת הרפובליקה מצטיניה לפודגוריצה. ב-1948, בעקבות הפיצול היוגוסלבי-סובייטי, בו התדרדרו משמעותית יחסי יוגוסלביה עם ברית המועצות, הגדירו עצמם מונטנגרים רבים כסובייטים, מה שהוביל להדחתם של מנהיגים מונטנגרים רבים במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה. ב-7 ביולי 1963 שונה שמה של הרפובליקה העממית של מונטנגרו (בסרבו-קרואטית: Narodna Republika Crna Gora / Народна Република Црна Гора) לרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו (שינוי שאושרר הן על ידי החוקה הפדרלית והן על ידי החוקה הפדרלית החדשה של מונטנגרו) עם סרבו-קרואטית כשפה הרשמית. בשנת 1991, כאשר ליגת הקומוניסטים של מונטנגרו שינתה את שמה למפלגה הדמוקרטית של הסוציאליסטים של מונטנגרו לאחר הבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות, נמחק התואר "סוציאליסטית" מתואר הרפובליקה (אושרר בחוקת 1992).
הרפובליקה הסוציאליסטית של מונטנגרו גבלה ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה מצפון-מזרח, באזור האוטונומי של קוסובו (שהיה שייך לסרביה) ממזרח, ברפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה מצפון-מערב, באלבניה מדרום-מזרח ובים האדריאטי מדרום-מערב.
דמוגרפיה
מפקד 1971:
מפקד 1981:
מפקד 1991:
לוקה מארנציו
חייו
מארנציו נולד בקוקאליו, סמוך לברשה, ומת ברומא. התאריך שהוצע להולדתו מסתמך על הצהרה שמסר אביו על גילו בשנים, והאפשרות, שנקרא על שם הקדוש, שיום חגו חל ב-18 באוקטובר.
אחרי הכשרה מוקדמת בברשה ואולי כמה שנים במנטואה, עבר לרומא, שם העסיק אותו קרדינל כריסטופורו מאדרוצו עד שנת 1578, כנראה כזמר; אחרי מות הקרדינל שירת בחצר הקרדינל לואיג'י ד'אסטה, ובשנים אלה החל לבסס לו שם כמלחין. עד שנת 1581 כבר הייתה המוזיקה שלו נודעת ברבים ופופולרית מאוד, כפי שאפשר ללמוד מן התדירות הגבוהה שבה הודפסו מחדש ספרי המדריגלים שלו ומהופעתם, שנעשתה שכיחה יותר ויותר, של המדריגלים שחיבר באנתולוגיות. בשנת 1587 עבר לפירנצה, שם התקבל לעבוד בשירות פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י למשך שנתיים. בשינת 1589 חזר לרומא, שם עשה את רוב שנותיו האחרונות, פרט לנסיעה לפולין בין 1596 ל-1597, תקופה שבה עבד בחצר זיגיסמונד השלישי בוורשה. לפי כמה מקורות, הביקור בפולין עשה שמות בבריאותו, והוא מת בשנת 1599, זמן קצר אחרי שובו מפולין.
מוזיקה
מארנציו חיבר לפחות חמישה-עשר קבצים של מוזיקה, בעיקר מדריגלים אבל גם קנצונטות ווילאנלות (צורות א-קאפלה חילוניות, הנושאות דמיון רב למדריגלים, אבל בדרך כלל קלות מהם באופיין, במידת מה). קרוב ל-500 חיבורים מוזיקליים שרדו מיצירתו. מבחינה סגנונית, ניכרת במהלך חייו נטייה ברורה להתגברות הכובד והחומרה בצלילו, אבל בכל התקופות היה מוכשר לעבור מהלך נפש אחד לאחר במסגרת יצירה יחידה, לעיתים תוך פסקה יחידה; נדיר למצוא חוסר אחדות במוזיקה, משום שהוא עוקב בנאמנות אחר הטקסטים של השירים המבוצעים. במהלך העשור האחרון לחייו, לא רק כתב מוזיקה רצינית יותר, אפילו קודרת באופיה, אלא גם ערך ניסויים בכרומטיות נועזת, שרק קרלו ג'זואלדו התנסה בשכמותה ואף מעבר לכך. במדריגל אחד (O voi che sospirate a miglior note) הוא מתקדם במודולציות במעגל שלם של קווינטות במסגרת פסוק יחיד, תוך שימוש באנהרמוניה בתוך אקורדים יחידים (לדוגמה, דו דיאז ורה במול בו זמנית), בלתי ניתן לשירה אם אין משתמשים בכוונון מושווה במידה זו או אחרת של קירוב.
אופייני עוד יותר לסגנונו, ומאפיין מגדיר של המדריגל כסוגה, הוא השימוש שלו בציורי-מילים: הטכניקה של שיקוף מילה מסוימת, פסוק, רמז או מהתלה בחומר המושר. דוגמה מתבקשת לכך תהיה מוזיקה לפסוק "שוקעים בים", שתורכב מסדרת צלילים יורדים, או ליווי המילה "ייסורים" באקורד דיסוננטי, מלווה בפתרון בלתי מספק.
השפעה
למארנציו הייתה השפעה כבירה על מלחינים באיטליה ובשאר אירופה. כדוגמה לכך, כאשר ניקולאס יונג פרסם את "מוזיקה טראנסאלפינה" שלו באנגליה בשנת 1588, הקובץ הראשון של מדריגלים איטלקיים שיצא לאור בארץ זו, היה המספר השני בגודלו של מדריגלים בקובץ מפרי עטו של מארנציו (אחרי אלפונסו פראבוסקו האב); בקובץ השני של מדריגלים איטלקיים שיצא באנגליה, היו למארנציו יותר מדריגלים מלכל אחד אחר.
מיכאל זנדרלינג
מיכאל זנדרלינג (בגרמנית: Michael Sanderling; נולד ב-21 בפברואר 1967 בברלין) הוא צ'לן ומנצח גרמני. כיום הוא משמש בתפקיד המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של דרזדן.
ביוגרפיה
מיכאל זנדרלינג, בנם של הקונטרבסיסטית ברברה זנדרלינג והמנצח קורט זנדרלינג ואחיהם של המנצחים שטפן ותומס זנדרלינג. החל את לימודי הצ'לו שלו בגיל חמש, בברלין. בגיל אחת-עשרה היה לתלמיד ב"מטיאס פנדר" בבית הספר המיוחד למוזיקה בברלין. בגיל 17 התקבל זנדרלינג לבית הספר הגבוה למוזיקה ע"ש הנס אייזלר כתלמידו של יוזף שוואב. הוא השתלם בנגינה אצל ויליאם פלית', יו-יו מה, גארי הופמן ולין הארל. ב-1987 זכה בפרס ראשון בתחרות המוזיקה הבינלאומית על שם מריה קאנלס. באותה שנה, לאחר הופעתו הראשונה כסולן, התמנה לצ'לן סולן בתזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, שם המשיך עד 1992. משנת 1994 עד 2006 היה צ'לן סולן אורח בתזמורת הסימפונית של רדיו ברלין. בשנים 1994-98 היה בסגל האקדמי של בית ספר "הנס אייזלר". ב-1998 החל ללמד באוניברסיטת פרנקפורט למוזיקה ולאמנויות הבמה. בין 2000 ל-2003 כיהן גם כפרופסור בבית הספר הגבוה לאמנויות בברן.
זנדרלינג חי עם אשתו בברלין.
קריירה כצ'לן
בין התזמורות שהזמינו את זנדרלינג כצ'לן תזמורת רדיו בוואריה, התזמורת הסימפונית הגרמנית מברלין, תזמורת רדיו ברלין, תזמורת פריז, תזמורת טונהאלה מציריך, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס והתזמורת הסימפונית של בוסטון. בין שותפיו לנגינת מוזיקה קאמרית היו אליזבת ליאונסקאיה, יוליה פישר, מרטין הלמכן וורוניקה אברלה. משנת 1988 עד 1996 היה חבר בטריו אקס אקואו. מ-2010 אין מיכאל זנדרלינג מופיע עוד כסולן. הוא מתמקד במיזמים חינוכיים ובקריירת הניצוח שלו.
קריירה בניצוח
הופעת הבכורה של מיכאל זנדרלינג כמנצח הייתה בקונצרט של התזמורת הקאמרית ברלין ב-22 בנובמבר 2001 בפילהרמונית של ברלין. בשנים הבאות הופיע עם תזמורות שונות בגרמניה ומ-2006 עד 2010 כיהן כמנצח ראשי ומנהל אמנותי באקדמיה הקאמרית של פוטסדם. בתפקידו זה ניצח על האופרה "נפילת בית אשר" מאת פיליפ גלאס.
בשנת 2009 הוציאה סוני תקליטור של יצירות לתזמורת קטנה מאת דמיטרי שוסטקוביץ' בביצוע האקדמיה הקאמרית של פוטסדם ובניצוח זנדרלינג.
תזמורות רבות מזמינות את זנדרלינג כמנצח אורח, בהן הטונהאלה בציריך, תזמורת רדיו בוואריה, תזמורת רדיו שטוטגרט, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, תזמורת רדיו ברלין, הפילהרמונית של הולנד ועוד.
מלחמת חפירות
מלחמת חפירות היא סוג של לוחמה שבה ניצבים שני כוחות זה מול זה משני צדדיו של קו חזית, כאשר כל צד מחזיק קו מגננה ארוך מול יריבו. קווי המגננה מורכבים משוחות, ביצורים קלים (למשל מסוג בלוקהאוס) ומכשולים כגון גדרות תיל ובזנ"טים בשטח שבין שני קווי המגננה, הקרוי "שטח הפקר". הכוחות מכוונים כלי ירייה אלה מול אלה באיום מתמיד. הלוחמים מוגנים באופן יחסי בהיותם בשוחות, הן מירי נשק קל והן מרוב סוגי הארטילריה של שדה הקרב, ומתווה הלוחמה הוא סטטי, ללא התקדמות, בשל סכנת החיים של עזיבת השוחה. לכן נעשה במונח גם שימוש בהשאלה לתיאור מצב שבו שני צדדים מחופרים בעמדותיהם זה מול זה ללא התקדמות גם בתחומים אחרים. מלחמת החפירות אפיינה את החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אך נעשה בה שימוש גם בחזיתות אחרות של המלחמה, כגון מערכת גליפולי והחזית האיטלקית, וכן במלחמות אחרות, כגון מלחמת האזרחים בארצות הברית, מלחמת הבורים השנייה ומלחמת רוסיה–יפן.
התפתחות
להתפתחות מלחמת החפירות תרמו מספר שינויים שחלו באופי הלחימה החל מאמצע המאה ה-19. טכנולוגיית הנשק הקל התפתחה הן מבחינת הטווח והן מבחינת קצב הירי של החייל הבודד עד כי הסתערויות צבא מול צבא בשדה הפתוח, כפי שהיה נהוג, גבו קורבנות עצומים והכריחו את החילות להסתתר במחסות. הדבר קיבל את ביטויו הראשון המובהק במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית ובמלחמת הבורים השנייה. התפתחות הרכבת איפשרה לוגיסטית אחזקת קווים ארוכים הרבה יותר מאשר לפני כן. המצאת גדר התיל ב-1875 יצרה מצב שבו נבלם הכוח המסתער ומואטת התקדמותו, בשעה שהוא נמצא תחת אש. מכונת הירייה איפשרה לכוח מגן להציב "קיר אש" אל מול הכוח המסתער בקלות יחסית, תוך שימוש בצוות הפעלה קטן, עם זמינות ברמת המחלקה, באמינות יחסית ובטיחות ליורה וללא צורך להמתין להתקררות הכלי.
גם טכנולוגיית הארטילריה שופרה. הוכנסו לשימוש פגזי רסס (שרפנל) שהופנו נגד אדם וזרעו הרג רב, וטווח הירי גדל בלי לוותר על דיוק הפגיעה. השימוש בטלפון איפשר ירי מדויק בכינון עקיף, תוך הסתייעות בתצפיתנים שכיוונו את צוות התותח המרוחק אל המטרה. תופעות אלה הודגמו לראשונה במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), כאשר המסקנה, מחוסר אפשרות למגן את החייל, הייתה להתחפר על קו הטווח של הארטילריה הנגדית. כלי נשק נוספים ששופרו היו המרגמה ורימון היד. השטח שבין הקווים, שהוגדר על ידי הטווח המקסימלי של כלי הנשק, הפך לשטח הפקר או "שטח הריגה" (Killing zone), ששהייה בו פירושה מוות בטוח.
טקטיקת המגננה
מאז הקרב הראשון על המארן וסופו של המירוץ אל הים בספטמבר 1914 ועד מתקפת מאה הימים (אוגוסט-נובמבר 1918), שררה בחזית המערבית, שהשתרעה מחוף תעלת למאנש בבלגיה ועד גבול צרפת-שווייץ, מלחמת חפירות סטטית. המרחק בין קווי השוחות הקדמיים ביותר נע בין כמה עשרות מטרים עד קילומטר, בהתאם לתנאי השטח וליכולות הלוגיסטיות להציב ארטילריה ולטווח אותה ביעילות.
הגרמנים התבצרו בעמדות מבוצרות להגנה על השטח שכבשו, וכוחות מדינות ההסכמה התחפרו מולן בשוחות שהתכוונו להיות זמניות, עד שיוכלו לפרוץ את ההגנה הגרמנית. הגרמנים הקימו מאחורי קו החזית הראשון מערך מבוצר בעומק, שאליו יכלו לסגת, אשר נודע בשם קו הינדנבורג. ככלל, דוקטרינת המגננה הגרמנית מאז הקרב על הסום (קיץ 1916) התבססה על "הגנת עומק" שבה נחפרו מחפורות-נסיגה מבעוד מועד אליהן יכלו החיילים לסגת, להתבסס ולפתוח מיד באש כנגד ההתקפה.
הטקטיקה הבריטית התבססה בראשית המלחמה על מערך של שלוש שורות שוחות מקבילות לקו החזית, במרחקים של כ-170 מטר זו מזו, כאשר ביניהן מקשרות שוחות-קשר קצרות ניצבות. השוחה הראשונה מול החזית אוישה רק במצבי "כוננות עם שחר" ולקראת מתקפה. מאחורי שוחה זו הייתה שוחת התובלה המרכזית ששימשה גם כשוחת הפיקוד הקדמי, מאחוריה הייתה שוחת-נסיגה. אולם, חיבורי שוחות הקשר היוו נקודת תורפה וטווח הארטילריה המשתנה שיבש את התכנון. זאת ועוד, מבלטים שנוצרו חשפו את הכוח לשלוש חזיתות ולא איפשרו את קיום הדוקטרינה. לצורכי התקפה נחפרו בחיפזון שוחות זמניות.
בעורף השוחות נבנתה רשת דרכים לחמורים ופרדות ובמידת האפשר מסילות ברזל שקישרו למסילת ברזל עיקרית.
מבנה השוחות
שוחות מדינות ההסכמה היו בעלות עומק ממוצע של 2.4–4.9 מטרים. בדופן השוחה מוקמו עמדות ירי ממוגנות ומוגבהות, היו עמדות רובאים רגילות, עמדות לצלפים שכללו גג ועמדות מקלע ויקרס שיכלו לאכלס שני חיילים – יורה ומטעין תחמושת. כדי לצפות מעל השוחה בלי להתגלות נעשה שימוש בפריסקופ.
שוחות הגרמנים והאוסטרים היו עמוקות יותר עם עומק מינימלי של 3.7 מטרים. השוחות הגרמניות העמוקות ביותר חוזקו בצלעות בטון ובכל מספר מטרים נבנו בהן עמדות בטון. עמדות המקלע הכבד, שוורצלוזה, היו מבוצרות ומרווחות יותר מעמדות המקלע של האויב.
לצורך חפירת השוחות הועסקו חפרים מחיל החפרים. לפי המתודולוגייה הבריטית חפר כוח של 450 איש שש שעות בלילה מרחק 250 מטר שוחה. לאחר שנחפרה השוחה חוזקו דפנותיה במוטות ברזל והותקנו בהן עמדות ירי. מלבד ירי אויב הסתכנו החפרים בהתמוטטות קירות השוחה עליהם וכן בהצפת השוחה במי תהום, שהיו גבוהים במיוחד בפלנדריה (רק מטרים ספורים מתחת לפני הקרקע).
חיים בשוחות
באופן כללי במלחמת העולם הראשונה שהו החיילים בשוחות באופן רציף מספר ימים ולא יותר. השהות בשוחה הקדמית ביותר הוגבלה למספר שעות בעת כוננות או בהכנה למתקפה. אמנם הגדוד האוסטרלי ה-31 רשם שיא שהיה של 53 יום, היה זה מקרה חריג והממוצע לשהיית חייל מדינות ההסכמה בחפירות היה כעשרה ימים רצופים. חלקים ניכרים של הקו לאורך החזית המערבית היו רגועים במשך רוב המלחמה והם היוו מרגוע לרוחות לאחר קרבות קשים, בעוד אחרים, למשל חזית איפר, היו גיהנום מתמשך.
תנאי המחיה וההיגיינה היו לרוב קשים. גופות מתים לא פונו במהלך היום והיו מקור לזיהומים. עכברים וחולדות היו נפוצים מאוד וגדלו לממדי ענק. התנועה במהלך היום הייתה מסוכנת עקב תצפיתני אויב וירי צלפים, כך שאספקה, חימוש ותזוזת כוחות אירעו במהלך הלילה ובמהלך היום היה לחיילים שלא בתפקיד שפע של זמן פנוי.
בצבאות שונים, אך בעיקר בצבא הבריטי, שירתו כלבים יחד עם החיילים בשוחות. הכלבים אירחו לחיילים לחברה והטיפול והמשחק עמם שבר את השגרה המדכאת, כמו כן הם עסקו בפעילות מבצעית, העבירו מסרים, אספקה, תחמושת ואמצעים רפואיים בין הכוחות במהירות וביעילות, שמרו בלילה מפני הסתננויות אויב חשאיות אל השוחות, איתרו נעדרים וטרפו עכברושים.
סדר היום
במהלך היום היה על החיילים להעביר את זמנם בפעילויות שונות, שקטות וסטטיות ובהן השלמת שעות שינה, בישול מזון, קריאה וכתיבה של מכתבים ואף ספרים (אישים כלודוויג ויטגנשטיין, אביגדור המאירי, יו לופטינג, ג'ון רונלד רעואל טולקין, רוברט גרייבס, גיום אפולינר, אייזק רוזנברג, וילפרד אוון, סיגפריד ששון, סטראטיס מיריביליס ורבים אחרים עסקו בכתיבה יוצרת במהלך השהייה בחפירות). לדברי אביגדור המאירי שיחקו החיילים בקלפים, סיפרו זה לזה מעשיות וערכו התערבויות, הדתיים שבהם השתדלו ככל יכולתם לקיים את מצוות דתם ופולחניה. כך התוודעו החיילים באופן הדוק לאנשים רחוקים מהם מבחינה חברתית ומעמדית בדרך כלל. אחת מפעילויות השגרה הייתה הכנת מוצרים ופסלים מחלקי פגזים. על אף הצפיפות, חיילים רבים טיפחו אזור אישי אותו ניסו להשאיר נקי, יבש ומעוטר במזכרות.
עם דמדומים הוקפצו שוב כל החיילים לכוננות ועם רדת החשכה החלה פעילות משיכת אספקה, ציוד, תחמושת, פינוי חללים ופסולת וכדומה. בשעות החשכה נשלחו גם פטרולים לשטח ההפקר, למטרת האזנה לאויב, תפיסת ניירות שהתעופפו ברוח ובדיקה ותיקון גדרות תיל. החלפת משמרות נערכה גם היא במהלך הלילה.
מוות בשוחות
מפגע חמור נוסף איתו התמודדו צוותי הרפואה מבלי להבינו היה הלם קרב, אז כינו את התופעה "הלם פגזים" (Shell shock), וסברו שהיא קשורה לקולות הארטילריה. הסובלים מהלם הפסיקו ללחום ורק בהו נכחם, לעיתים יצאו מן החפירה וישבו ובהו באמצע שטח ההפקר.
רבים מהנפגעים היו קורבן לתנאי המחיה בשוחות ולהגיינה הלקויה. החיילים נחשפו לטפילים ולרמת לחות גבוהה שגרמו למחלות כגון גרדת (סקביאס), זיהום פטרייתי של החניכיים ("פה-חפירות", "Trench mouth") וזיהום בכפות הרגליים ("רגל חפירות", "Trench foot"). על אף שמצבים אלה לא היו קטלניים בפני עצמם הם גרמו לתפקוד לקוי של החייל וחוסר זריזות שסופו היה יכול להסתיים במוות מירי, נפילה או חשיפה למצבים בריאותיים קשים יותר. תנאי עיבוד המזון ואכילתו בקרבת עכברושים וגופות חללים גרמו למחלות מעיים קשות כמו טיפוס הבטן, כולרה ודיזנטריה. נגע נוסף היה כינים וכיני ערווה שגרמו, פרט לחוסר הנוחות, למחלה שנודעה בשם קדחת השוחות. החשיפה לתנאי קור קיצוניים בחורף (כולל טמפרטורות מתחת ל-0 מעלות צלזיוס) גבתה אף היא קורבנות הן של דלקת ריאות והן של כוויות קור.
במהלך המלחמה הכיר הפיקוד יותר ויותר בצורך לנקות את השוחות, לדאוג לפינוי וקבורה נאותה של חללים, בידוד חולים, הקפדה על היגיינה אישית וכדומה, ואכן רמת התחלואה והתמותה ירדה. על מנת לשפר את תנאי החיילים סופקו מעילי עור ארוכים שזכו לשם trench coat, לאמור "מעיל חפירות" (שהומצאו על ידי ברברי ונותרו אופנתיים זמן רב לאחר מכן), ויוצרו וסופקו נעלי צבא מודרניות. הוסכם בין הצדדים שכוחות גלויים ומסומנים של הצלב האדום יוכלו לעבור בשטח ההפקר לאחר קרב ולאסוף חללים ופצועים ושאמבולנסים של הצלב האדום יהיו חסינים מפגיעה.
הסתערות חזיתית
במהלך שנות מלחמת ההתשה ניסה פיקוד מדינות ההסכמה, ובפרט הפילדמרשל דאגלס הייג ליצור מפנה על ידי שבירה משמעותית של קו החזית והשגת הישג קרקעי של כיבוש שטח שולט. על מנת ליצור התקדמות תוכננו התקפות חזיתיות בהשתתפות עשרות אלפי חיילים לאורך קטע חזית של מספר קילומטרים. טקטיקת ההתקפה הייתה הרעשה כבדה של ארטילריה מספר ימים לפני הפריצה על מנת "לרכך" ולהתיש את האויב. לאחר מספר ימי הרעשה, עם שחר, טיפסו ועלו חיילי הכוח התוקף מן השוחות, מאחורי מסך עשן והפגזה וחצו את שטח ההפקר לכיוון שוחות האויב. ההתקדמות הייתה איטית בשל גדרות התיל, על אף שחלקן נהרסו כתוצאה מההפגזות, אך גם אז הייתה הקרקע זרועה בורות ומכשולים שונים. הכוח התוקף נע במספר גלים, כאשר מכונות היריה של האויב "קוצרות" בשורות המסתערים הראשונות. הכוח המתקדם נע בשטח פתוח, לעיתים תוך יידוי רימוני יד אל עמדות האויב, אך ללא ירי תוך כדי הסתערות. כוחות חיפוי ייעודיים התמקמו בתווך והשתמשו בירי ממקלע לואיס וצלפים על מנת לחפות על הכוח המסתער.
עם הגעה אל שוחות האויב התחולל קרב פנים אל פנים תוך שימוש בכידוני הרובים, סכינים ואקדחים.
לוחמת סער
החל מדצמבר 1915 פיתחו הגרמנים שיטה לפשיטות על שוחות מדינות ההסכמה על ידי חיילי סער (בגרמנית Stoßtruppen). כוחות קטנים פשטו עם לילה על עמדות נגדיות והתקיפו אותן תוך שימוש בירי מקלעים, רימוני יד ולהביורים. העיקרון היה התקפת פתע לא לשם השגת הישג קרקעי אלא לצורך ערעור הביטחון ושבירת המורל. האפקט הועצם על ידי מדיהם השחורים של החיילים, ציורי גולגולת וצעקות מחרישות אזניים. במהלך השהות בשוחת היריב נעשה שימוש בקרב פנים אל פנים מול הכוחות המגנים.
עד 1918 התקדמו חיילי הסער אל שוחות היריב בחסות החשכה, אולם בשנה זו פיתח אוסקר פון איטייה טקטיקה לפיה זחלו חיילי הסער, עטויי מסכות גז אל שוחות היריב בחיפוי ארטילריה קלה ופגזי גז.
"נשוך והחזק"
בקרב כוחות מדינות ההסכמה פעלו חיילי הגיס הקנדי כחיילי סער בטקטיקת "נשוך והחזק" (Bite and hold). לפי טקטיקה זו פשטו החיילים על עמדה גרמנית שולטת תוך שימוש בטקטיקה דומה לחיילי הסער הגרמנים, לשם כיבוש ואחזקה מול מתקפות חוזרות. על הכוח הכובש היה להחזיק בנקודה הכבושה עד שחבר אליו כוח גדול יותר. האחזקה בנקודה השולטת איפשרה לחפות על ההתקדמות החזיתית של יתר הכוח. גולת הכותרת של טקטיקת "נשוך והחזק" היה קרב רכס וימי באפריל 1917.
פשיטות קומנדו
בעת אחזקת הקווים התפתחה גם לוחמה זעירה של כוחות קומנדו שחדרו לשוחות ולעמדות יריבות במטרה להשיג מודיעין, לקחת בשבי קצינים או לנתק קווי טלפון. כאשר נתקלו בהתנגדות העדיפו חיילי הקומנדו לקחת את המגנים בשבי או להשתמש בנשק קר (כגון סכין), מתוך מגמה שלא להתגלות ולא להרעיש את הזירה.
קשר, מודיעין ולוחמה פסיכולוגית
אמצעי הקשר בתוך השוחות וביניהן לבין העורף התבססו בעיקר על טלפון וטלגרף. לאורך השוחות נסללו קווי טלפון ארוכים, ובאמצעותם הועברו דיווחים ופקודות, אולם פעמים רבות אמצעי הקשר לא פעלו כשורה כתוצאה מתקלות או חבלות מכוונות מצד האויב. כמו כן נעשה שימוש ברצים, בסמפור וביוני דואר.
לצורך השגת מודיעין הופעלו מטוסי ביון וספינות אוויר, אלה גם הטילו כרוזים כחלק ממאמץ לוחמה פסיכולוגית, שקראו לחיילים הפשוטים בשפתם להיכנע ולחזור לחיק משפחותיהם בשלום.
מלחמת חפירות לאחר מלחמת העולם הראשונה
בשלהי 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, התפתחה מלחמת חפירות בחזית דונבאס.
תלויים
תלויים (באנגלית: Suspended) הוא מחזה פרי עטה של מאיה ערד יסעור. הבכורה העולמית של המחזה התקיימה בתיאטרון Upstream, סנט לואיס, בשנת 2016.
עלילה
המחזה עוסק במפגשם של שני פליטים ממדינה כלשהי, מחוץ לחלון הקומה ה-45 של בניין משרדים בעיר מערבית לא מזוהה. הפליטים מנקים חלונות בסנפלינג. בהדרגה מתגלה שהשניים הכירו זה את זה, נחשף סיפור עברם במלחמת האזרחים שממנה ברחו והקונפליקט הבלתי פתור ביניהם שהביא אותם להיפגש.
אודות המחזה
הכותרת המקורית של המחזה הייתה Diamond Stars. בגרסתו הראשונה הפליטים היו מסיירה לאון ותוארו אירועים בתוך המשרד, מחוץ לו הפליטים ניקו את החלונות. מטיוטה לטיוטה ערד יסעור השילה את רקע הדמויות, על מנת לנטרל את המימד הפוליטי ולמקד את העניין בסוגיה האנושית.
המחזה מבוסס על מטפורה ויזואלית של אנשים התלויים בין שמיים לארץ מול חלון המפריד בינם לבין התרבות המארחת. ערד יסעור התמקדה בשלוש נקודות מבט: אנחנו, אתם והם. פעם הפליטים הם "אנחנו" והמערביים במשרד הם "הם" ופעם ה"אנחנו" וה"אתם" זה הפליטים בינם לבין עצמם.
ערד יסעור כתבה את המחזה במקור באנגלית ותירגמה אותו לעברית, המחזה תורגם גם לנורווגית ולגרמנית. המחזה הוא בן מערכה אחת הכוללת ארבע תמונות ואורך הצגתו הוא כ-75 דקות.
Riverfront Times: "יש שם ב'תלויים' סכין המחליפה ידיים מספר פעמים וכל מופע של הלהב מעלה את המתח. אולם כל דבר פרט לשיחה ודומיה מנומסת אין ביכולתן אלא להעלות את החרדה העצומה כשאתה מתנודד לך בצידו של הבניין עם ידיד לשעבר, שיש לו מזימות כמוסות להרוג אותך כדי לקבור את עברו."
St. Louis Post-Dispatch: "'תלויים' מגביל את תנועת שחקניו יותר מכל מחזה אחר חוץ מ'אח, הימים היפים' של סמואל בקט על אישה הקבורה בערימת חול, או 'ראשו של רוצח' של סם שפרד, מונולוג המסופר על ידי אדם על הכיסא החשמלי. ועדיין 'תלויים' מטלטל –בעיקר את פנימיותם של הצופים."
הפקות
1. אוקטובר 2016, תיאטרון Upstream, סנט לואיס, ארצות הברית, במאית: לינדה קנדי, שחקנים: פיליפ דיקסון (אייזק), רג'ינלד פייר (בנג'מין).
2. אוקטובר 2018, תיאטרון דויטש גטינגן (Deutsches Theater Göttingen), במאי: יאקוב וייס.
3. אוקטובר 2019, אנסמבל "קבוצת עבודה" במסגרת פסטיבל עכו, במאי: יגאל זקס, שחקנים: אבי סרוסי (בנג'מין), פיני גואטה (איזאק). קריאות מבוימות
ב. 2010, תיאטרון Det Norske באוסלו, נורווגיה, (במאים: Øystein Ulsberg Brager ו-Philip Thorne),.
ג. תיאטרון Blank בלוס אנג'לס, ארצות הברית, במאית: ניקול דומינגז.
ד. מרץ 2018, תיאטרון הבית, יפו, ישראל. בימוי קריאה: סיני פתר, שחקנים: רועי אסף, איציק גולן.
פרסים ומועמדויות
המחזה בדפוס
קבינט ממשלת בריטניה
הקבינט (באנגלית: Cabinet) של ממשלת הממלכה המאוחדת הוא גוף רשמי בו חברים השרים הבכירים בממשלה. חברי הקבינט נבחרים על ידי ראש ממשלת בריטניה. השרים החברים בקבינט נושאים בתואר "מזכירי המדינה". חברי הקבינט חייבים להיות חברי אחד מבתי הפרלמנט הבריטי. הקבינט מהווה את גוף קבלת ההחלטות המרכזי של הרשות המבצעת בבריטניה.
היסטוריה
בעבר היווה הקבינט ועדה (committee) במועצת המלך (Privy Council) ובאופן רשמי זהו מעמדו גם כיום. בימי הביניים ולאחריהן עמדו המלך או המלכה בראש ה"קבינט" - ועדה ששימשה את המלך בקבלת החלטות. החברים בקבינט היו אנשים ש"סרו למרות המלך". הקבינט המסורתי של אנגליה כלל למעשה שלוש מועצות:
הקבינט, כמשמעותו כיום, הוקם לראשונה על ידי דייוויד לויד ג'ורג' בהיותו ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1916–1922. לויד ג'ורג' מיסד את ישיבות הקבינט עם הקמת משרד הקבינט ("") וקבע כי ינוהל פרטיכל (Minutes) לישיבות הקבינט. הצורך במוסד זה נוצר בשל הצורך בתיאום בין משרדי הממשלה השונים במהלך מלחמת העולם הראשונה - וכן בשל הצורך ליישום החלטות שרי הממשלה במהירות וביעילות על ידי אגפי הממשלה השונים.
עם תום המלחמה ולאור המשברים שלאחריה: השביתה הכללית של שנת 1926, השפל הכלכלי הגדול בשנים 1932-1929, מלחמת האזרחים בספרד בשנת 1936 והצורך להתמודד מול עלייתו לשלטון של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית וכישלונו של חבר הלאומים) המשיך הקבינט להיות הגוף המרכזי המקבל את ההחלטות המדיניות וכן הגוף המתאם בין משרדי הממשלה, ומעמדו נתקבע במשפט החוקתי הבריטי.
הרכב הקבינט
ראש ממשלת בריטניה מייעץ למלך או למלכה במינוי חברי הקבינט, ובפועל ראש הממשלה הוא הקובע מי יהיו חברי הקבינט (ואף שנדרש אישור רשמי של המלך או המלכה למינוי - מעולם לא סירבו המלך או המלכה לבקשת ראש הממשלה).
בחוק משכורות השרים ונושאי משרה אחרים 1975 נקבע כי מספר חברי הקבינט המקבלים שכר לא יעלה על 22 חברים, אולם אירעו מקרים בהם מונו חברי קבינט שלא בשכר, ולכן מספר חברי הקבינט נע בין 21 ל-24 חברים.
אף שראש ממשלת בריטניה נחשב "ראשון בין שווים" (primus inter pares) בפועל עומד ראש הממשלה בראש הקבינט מאחר שביכולתו להמליץ להדיח ולמנות חברים לקבינט, וקובע את סדר היום בו דן הקבינט.
בעבר נפגש הקבינט פעמיים בשבוע אולם טוני בלייר הוריד את מספר הישיבות לישיבה שבועית אחת.
באופן רשמי, מהווים חברי הקבינט חברים של מועצת המלך (Privy Council) ולכן הם זוכים לתואר "The Right Honourable" (תואר הזהה לתוארם של חברי בית הלורדים ולכן נוהגים חברי הקבינט לרשום את האותיות "PC" על מנת לציין את היותם חברי מועצת המלך).
פגישות הקבינט
לקבינט מספר רב של ועדות משנה הדנות בנושאים שונים. בוועדות אלה חברים גם שרים זוטרים אשר אינם נוכחים בפגישות הקבינט.
בשנים האחרונות, מטעמים פוליטיים, נוהגים ראשי הממשלה של בריטניה לדון עם השרים בנושאים שונים קודם לדיונים בקבינט, ופגישות הקבינט נועדות למעשה רק לאישור רשמי של החלטות ראש הממשלה והשרים שהתקבלו למעשה קודם לכן.
בשנים האחרונות (מאז כהונתה של מרגרט תאצ'ר) נוהגים ראשי הממשלה לקיים "מטבחון" ("kitchen cabinet") - קבינט מצומצם בו חברים מספר מועט של שרים וכן יועצים של ראש הממשלה. מטבחון זה קובע למעשה את מדיניות הממשלה, וראש הממשלה פועל לאחר שהתקבלו ההחלטות במטבחון, לשכנע את יתר חברי הקבינט לאשר החלטות אלה.
היחס בין הקבינט לפרלמנט
בהתאם למוסכמות חוקתיות, חברי הקבינט חבים חובת דיווח לפרלמנט הבריטי, ונושאים באחריות להחלטות המתקבלות בקבינט (כל שר נושא באחריות להחלטות הכלליות שמתקבלות, ולא רק להחלטות הנוגעות למשרד עליו הוא ממונה).
מוסכמה חוקתית זו מתבססת על העובדה שרוב חברי הקבינט הם גם חברי הבית התחתון של הפרלמנט הבריטי ועל כן חבים ליתר חברי הבית חובת דיווח על מעשיהם.
בהתאם למוסכמה החוקתית, הקבינט מקבל את החלטותיו באופן קולקטיבי (וגם אם שר מסוים התנגד להחלטה, וההחלטה התקבלה ברוב של חברי הקבינט, אותו שר אחראי להחלטה, אלא אם ביקש להתפטר מתפקידו - כפי שעשה, לדוגמה, רובין קוק בשנת 2003, אשר התנגד להחלטת הממשלה לתקוף את עיראק). כמו כן, בהתאם למוסכמה של אחריות קולקטיבית, משמעותה של הצבעת אי אמון בממשלה היא התפטרות אוטומטית של כל חברי הקבינט (כמו גם ראש הממשלה).
חברי הפרלמנט (הן בבית העליון והן בבית התחתון) יכולים להציג שאילתות לחברי הקבינט (השאילתות נשאלות הן בכתב והן בעל פה), וחברי הקבינט מחויבים לענות על שאילתות אלה (בעצמם או באמצעות סגנם). לרוב המענה לשאלות מוכן על ידי צוות במשרד השר ולא על ידי השר עצמו.
קבינט הצללים
האופוזיציה הרשמית (המפלגה עם מספר החברים הגדול ביותר בבית התחתון של הפרלמנט הבריטי, שאינה חברה בקואליציה) בוחרת מבין בכיריה את "ממשלת הצללים" - גוף שתפקיד חבריו לבדוק את פעילות חברי הקבינט ולבקר אותם. כל אחד מחברי ממשלת הצללים (כיום חברים אלה משתייכים למפלגת הלייבור) ממונה על ידי מפלגתו לעקוב אחרי משרד מסוים של הקבינט. בשנים האחרונות החלה גם המפלגה השלישית בגודלה בפרלמנט (כיום המפלגה הליברל-דמוקרטית) להתייחס למנהיגיה בתואר זה.
מני בגר
מני בגר (נולד ב-6 במרץ 1953 באיסטנבול) הוא זמר רוק ישראלי.
ביוגרפיה
בגר נולד באיסטנבול שבטורקיה, ובגיל 10 עלה לישראל והתגורר עם משפחתו בקריית אתא. בנעוריו ולאחר שירותו הצבאי היה חבר במספר הרכבי שוליים. בשנת 1976 הצטרף ללהקת גן עדן, והיה חבר בה עד לשנת 1978. הלהקה נהגה לשיר עד להצטרפותו של בגר בשפה האנגלית, ובהשפעתו החלה לשיר גם בעברית. הלהקה הוציאה אלבום אחד, שהורכב כולו משירים שבגר כתב את מילותיהם והלחין גיטריסט הלהקה דני ממן. הבמאי אורי ברבש ביים סרט תיעודי אודות הלהקה הנקרא, גם הוא "גן עדן" (1977).
לאחר פירוק להקת "גן עדן" השתתף בגר במחזה הרוק "טרמפ למוות", שכמחצית משיריו כתב והלחין הגיטריסט גרי אקשטיין. בהופעות המחזה הבחין בו האמרגן אבי פרץ, וקישר בינו לבין מנכ"ל חברת סי בי אס רוני בראון. בהפקתם המוזיקלית של חברי להקת תיסלם, יזהר אשדות ויאיר ניצני, הוציא בגר שני תקליטי שדרים עם שירים שכתב והלחין: "הלילה לבד" ו"אמא יש לי להקה".
שנות ה-80
בקיץ 1981 יצא אלבום הבכורה של בגר, "רוק תל אביב", בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ'. בגר כתב והלחין את רוב שירי האלבום, ובהם להיטים כ"זה היה ביתי", ו"עייף מכדי לקום". השיר "זה היה ביתי" נכתב לפני פינוי ימית, וליווה את התקופה אף שלא נכתב על הפינוי, אלא על געגועיו של בגר לארץ בעת שהיה בטיול תרמילאים באירופה. יעקובוביץ' הלחין שיר אחד באלבום - "איש לא ידוע". האלבום זכה להצלחה, ובגר הוגדר בכלי התקשורת כ"תקוות הרוק הישראלי".
בגר המשיך לעבוד עם יעקובוביץ' גם לאחר האלבום, ובשנת 1981 הקליט בדואט עם גלי עטרי את לחנו של יעקובוביץ' לשירה של רחל שפירא "דואט פרידה", במסגרת אלבומה של עטרי "קח אותי הביתה". השיר שיצא לרדיו בסוף 1981 זכה להצלחה רבה, ודורג במקום השישי במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ב (1982) של רשת ג'.
בשנת 1982 החליטה חברת סי בי אס להחליף את יעקובוביץ' במפיק והמתופף האוסטרלי דז דייר. את השירים שיצר עבור האלבום הקליט בגר בלונדון, הן בעברית והן באנגלית. אלבומו השני של בגר, "עוד מילה לפני שאת הולכת", יצא בסוף שנת 1982. גם אלבום זה הורכב משירים שכתב והלחין בגר, ובהם הלהיטים: "אהבה בוערת", "ללא מילים" "הולך למערב", "רוצה להיות נגן" ו"תני לי סימן". בגר אמנם זכה באותה שנה בפרס כינור דוד ל"זמר השנה", אך האלבום לא הצליח לשחזר את הצלחת אלבומו הראשון, ואנשי חברת סי בי אס החליטו לגנוז את הגרסה האנגלית לאלבום ולסיים את החוזה של בגר בחברה. בדצמבר אותה שנה השתתף לראשונה בפסטיגל עם השיר "הארנבת והצב", שכתב והלחין, לעיבוד של רוני וייס. עוד באותה שנה השתתף בגר בתפקיד עצמו בסרט "אדון ליאון", שצולם בחיפה.
ב-1983 השתתף בקולות בהקלטת השיר "שלוות הלילה" של להקת "גן עדן" שחזרה לפעילות באותו זמן. בדצמבר אותה שנה השתתף בפעם השנייה ברציפות בפסטיגל עם השיר "כל המלאכים", שכתב והלחין, לעיבוד של רוני וייס.
בשנת 1984 חזר להקליט שירים כסולן. בשנה זו הקליט שני שירים בהפקתו של יזהר אשדות: "אין לי זמן" (שהפתיח שלו שימש מאוחר יותר גם כאות הפתיחה של התוכנית "הכה את התקליטיה" ברשת ג') ו"שיר השחרור" (שזכה להצלחה, ודורג במקום ה-26 במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ד של רשת ג'), שיר מחאה שכלל את השורות: "אתמול נפל קורבן נוסף היה זה במוסך, הממשלה החליטה לבנון בעוד שנה, ומחלקים בתים חינם, לאלו שרוצים חיים קלים גם בשטחים". בהקלטות ניגנו חברי להקת "גן עדן", שהתאחדה שנה קודם לכן. שני השירים נכללו באלבומו השלישי של בגר, "הייתי בגן עדן", שיצא בסוף 1985 בחברת התקליטים החדשה הליקון שהקים רוני בראון. הפעם בגר עיבד את שירי האלבום בעצמו. נוסף על 2 השירים שהקליט בהפקת יזהר אשדות, בלטו בו גם: "שיר נולד היום", "הייתי בגן עדן", ו"בוקר של חמסין" (בו ניגן אחיו הצעיר, אלברט, בחליל). ב-1984 גם שר קולות רקע, עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום "מוכרחים לזוז" של מרגלית אנקורי. הוא גם הלחין את השיר "אדמה" שהופיע באלבום. את כל שאר השירים כתבה והלחינה אנקורי.
החל משנה זו עיבד בגר והפיק מוזיקלית את כל אלבומיו בנוסף להפקה מוזיקלית לאמנים נוספים, כמו אלבומה של מרגלית אנקורי "מוכרחים לזוז", אלבומה של להקת "הרדינג ג'" "כיוון החילזון" מ-1995, ואלבומה של עדנה גורן, "קולות" מ-1997, אותו בגר גם כתב והלחין. בנוסף הפיק וגם הלחין עוד עשרות סינגלים לאמנים שונים.
ב-1987 הלחין את המוזיקה לסרטו של זאב רווח - "המובטל בטיטו", שיצא לאקרנים בקיץ אותה שנה.
בשנת 1988 הוציא בגר בהפקה ומימון עצמאי, ובהפצה של חברת "הד ארצי" את אלבומו הרביעי, "חייל של יום אחד". בין שיריו המוכרים של האלבום היו "המלך הלבן", "כמו זאבים", "לב שבור", דואט עם יצחק קלפטר - "תבכי ילדה תבכי", "זמן של אהבה", וחידוש לשיר "יהיה טוב", של דויד ברוזה.
בשנת 1989 הוציא את השיר "אש ועשן" ויצא לסיבוב הופעות לקידום התקליט "חייל של יום אחד".
ג'וזי טוטה
ג'וזי טוטה (באנגלית: Josie Totah; נולדה ב-5 באוגוסט 2001) שהייתה ידועה בעבר בשם ג'יי ג'יי טוטה (באנגלית: J. J. Totah), היא שחקנית אמריקאית. היא ידועה בתפקידה החוזר בג'סי של ערוץ דיסני, ותפקיד המשנה בסדרת הקומדיה חזרה למשחק של ABC משנת 2013. טוטה זכתה לשבחים על תפקידה בסרט אנשים אחרים משנת 2016. בשנת 2018 היא כיכבה בצ'מפיונז, סדרת קומדיה קצרה של NBC.
מני בגר
שנות ה-90
ב-1990 השתתף בקולות רקע באלבומה של מרגלית צנעני, "חומות חימר" והשתתף בהקלטת גרסה חדשה לשיר של עוזי פוקס "חברים" (במקור נקרא "Friends" והושר באנגלית).
בשנת 1992 שב להקליט שירים חדשים, והוציא את אלבומו "שנת הדובדבן" בחברת התקליטים של האחים "בן מוש" (שהתמחתה במוזיקה מזרחית). האלבום הורכב ברובו משירים שבגר כתב, הלחין ועיבד, ובהם "אבק ברוח", "לאן עכשיו", "רכבת הבוקר" וגרסה מחודשת לשירו של אושיק לוי "חוזה לך ברח".
במרץ 1993 נפצע בגר באופן קשה בתאונת דרכים כשמשאית התנגשה ברכבו חזיתית. באותה עת עבד לפרנסתו כנהג הסעות. תאונה זו קטעה למשך יותר משנה את הקריירה המוזיקלית שלו. לאחר מכן שב בגר לפעילות חלקית. בעקבות התאונה כתב בגר את השיר "מעבר לפחד", שנכלל באלבום אוסף משיריו בשם "זה היה ביתי", שיצא באותה שנה בחברת אן.אם.סי, בפורמט של תקליטור.
בשנת 1994 הוציא בגר אלבום בשם "דרך השירים" ובו גרסאות כיסוי לשירי רוק ישראלים מכל הזמנים, בהם "ערב של יום בהיר" (מקור: אפרים שמיר), "קפה אצל ברטה" (מקור: יגאל בשן והנשמות הטהורות) ו"אינך יכולה" (מקור: החלונות הגבוהים).
ג'וזי טוטה
ילדותה
טוטה נולדה בסקרמנטו, קליפורניה, והייתה בתם השלישית של סוהיל וכריסטין טוטה. יש לה אחות ואח, והיא ממוצא פלסטיני ולבנוני.
מני בגר
בשנות ה-2000
בשנת 2001 הוציא והפיק עם להקת סטלה מאריס את האלבום "פרשים", מתוכו בלטו השירים: "רחובות ופנסים" ו"גלוי וחיוור".
ג'וזי טוטה
קריירה
טוטה החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2012 כשהיא לוהקה כ"דיקטטור הקטן" בהפקה הראשונה של AwesomenessTV. החל משנת 2013, החלה להופיע בתור סטיוארט ווטן, ילד עם קראש על הדמות הראשית זורי רוס, בסדרה המקורית של ערוץ דיסני, ג'סי. טוטה התארחה בתוכניות הטלוויזיה הבחורה החדשה, מרוששות וליב ומאדי.
מני בגר
בשנות ה-2000
בשנת 2004 הקליט בגר גרסה מחודשת לשיר "זה היה ביתי" עם הילה הררי וההרכב כלא שש, בביצוע שהפך למזוהה עם ההתנגדות לתוכנית ההתנתקות. בגר הביע את הזדהותו עם המסר בהופעה קצרה בקליפ המצולם של השיר. הגרסה המחודשת נכללה באלבומה של הררי "זה היה ביתי".
ג'וזי טוטה
קריירה
כמו כן, בשנת 2013 לוהקה טוטה לתפקיד משנה בחזרה למשחק, סדרת קומדיה של ABC. בשנת 2015 היא הופיעה בארבעה פרקים של העונה השישית של Glee כחבר הצעיר ביותר אי פעם של "כיוונים חדשים".
מני בגר
בשנות ה-2000
בשנת 2006 הוציא בגר אלבום כפול בשם "הכוח לאהוב", ובו ביצועים חדשים לשיריו מכל הזמנים. האלבום כלל גם שני שירים חדשים שיצאו כסינגלים: "שמיים כהים" ודואט עם הילה הררי, "הכוח לאהוב".
ג'וזי טוטה
קריירה
בשנת 2016 הופיעה טוטה בסרט אנשים אחרים, וזכתה לשבחים על תפקידה עם וראייטי, וכך הפכה לאחת מהכוכבות פריצת הסאנדאנס של השנה של המגזין. באוקטובר 2016, דדליין הוליווד דיווחו כי טוטה תככב בקומדיה חדשה עבור רשת NBC שהיא עזרה לפתח, ותפיק אותה לצד המפיקים בפועל נעמי ואדם סקוט. בשנת 2017 הופיעה בהאנדסום: סרט מסתורין של נטפליקס, קומדיית בלשים של נטפליקס, וספיידרמן: השיבה הביתה של אולפני מארוול.
מני בגר
בשנות ה-2000
בשנת 2009 יצא בגר לסיבוב הופעות בארץ. בהופעות אלו ליוו אותו חברי להקת סטלה מאריס, והוציא את הסינגל "בייבי דול".
ג'וזי טוטה
קריירה
בינואר 2017 הצטלמה טוטה ביחד עם אדם דווין בסרט העלילתי "המחנה הקסום" של דיסני, אשר יצא בשנת 2020. בפברואר 2017 לוהקה טוטה בתפקיד מייקל פאטל, בנו של דמותה של מינדי קלינג, פרייה פאטל, בקומדיה החדשה של NBC, צ'מפיונז, ושודרה החל מ-8 במרץ עד 25 במאי 2018 לפני שבוטלה. טוטה לוהקה לאתחול של הצלצול הגואל עבור Peacock, שירות הזרמת המדיה של NBC, שם גילמה את דמותה של לקסי, מעודדת טרנסג'נדרית. בדצמבר 2020 הופיעה בסדרה פה גדול, שם גילמה את נטלי, נערה טרנסג'נדרית.
מני בגר
בשנות ה-2000
בינואר 2016 הוציא את שיר המחאה "מלכות השקר". במרץ 2016 הוציא את "צדק מופלא", שנכתב בעקבות המחאה החברתית שפרצה בקיץ 2011, ואת "חזרה לאיסטנבול", שנכתב בהשראת טיול שורשים שערך עם אמו, בעיר הולדתו איסטנבול. אלו שירים מתוך אלבום עתידי בשם "כוכב הקופים", ה-11 במספר.
ג'וזי טוטה
חיים אישיים
ב-20 באוגוסט 2018 כתבה טוטה מאמר שפורסם בטיים ובו יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית.
מני בגר
בשנות ה-2000
ביוני 2018, הוציא את שיר "המכתב", על חייל המנבא את מותו בקרב. בינואר 2019, הוציא את "גבריאל", לזכרו של הזמר גבי שושן, ששם קץ לחייו. את מילות השיר כתב עובדיה חממה, והלחין אוהב חממה. ביוני 2019, הוציא את השיר "מה שיש בי". בקיץ 2019, הוציא בגר את האלבום " כוכב הקופים", בו קובצו חלק מהשירים שהוציא כבר כסינגלים ושירים חדשים נוספים שכתב.
חיים אישיים
מני הוא אחיו הבכור של הסקסופוניסט אלברט בגר. אחיינו הוא היוצר והמפיק המוזיקלי סתיו בגר.
בגר מתגורר ביישוב חריש, נשוי לדליה מלכה-בגר, שחקנית, ואב לארבעה ילדים.
פיסול יווני
חקר האמנות היוונית, מבוסס על מחקר ארכאולוגי נרחב, הכולל יצירות מקור יווניות, העתקים רבים של יצירות אשר נעשו בידי אמנים רומיים וכן עדויות של סופרים מיוון העתיקה ומרומא, שתיארו אמנים ויצירות בכתביהם. על פי תפישתם של חוקרי תולדות האמנות, חשיבותו של הפיסול היווני היא ביצירת סינתזה של מקורות קדומים, ופיתוחם לכדי שפה אמנותית מגובשת. שפה זו היוותה מודל לתרבויות שבאו אחריה. בייחוד הדבר בולט באמנות של האימפריה הרומית, אשר ציטטה והעתיקה מאמנותם של היוונים.
הפרשנות הרווחת של החוקרים תפשה את האמנות היוונית כמתפתחת על פני רצף זמן, וכחותרת לכדי סינתזה בין תיאור ריאליסטי בעיצוב האנטומיה, לבין רתימת אותו ריאליזם לשם ביטוי ה"אידיאל" של התקופה. גישה זו התבטאה בעיצובה של התקופה "הקלאסית", כמופת של אידיאל זה. מקורה של תפיסה זו, ברנסאנס האיטלקי, אך היא קיבלה את ביטויה המובהק בביקורת האמנות של המאה ה-18, בכתביהם של יוהאן יואכים וינקלמן ויוהאן גוטפריד הרדר. כתבים אלו התבססו על ידיעות חלקיות ועל תפישות מוטעות ביחס לאמנות והפיסול היווני. את הביטוי לתפישות מוטעות אלו ניתן למצוא באמנות של הזרם הנאו קלאסיציזם בצרפת של תחילת המאה ה-19.
החל מן העשורים האחרונים של המאה העשרים, מתפתחת מגמת תיאור שונה. מגמה זו עדיין לא הגיעה, אמנם, לכלל בשלות אשר תאפשר תיאור היסטורי אלטרנטיבי, אך היא מנסה לתאר את האמנות היוונית, שלא על פי הכרונולוגיה המקובלת, אלא על פי בחינה נושאית, תוך השוואה בלתי פוסקת בין "מוקדם" ו"מאוחר".
הפיסול המוקדם
מקורותיו של הפיסול היווני אינם ברורים כלל ועיקר. עד המאה ה-11 לפנה"ס התקיימו ביוון התרבות המינואית והתרבות המיקנית, אולם החוקרים מצאו קשר מועט בין תרבותם לבין האמנות היוונית שראשיתה במאה השמינית לפנה"ס. את הממצאים הראשונים בתחום הפיסול מוצאים באמנות היוונית החל מאמצע המאה השביעית לפנה"ס. זהו פיסול זעיר, עשוי ברונזה ברובו, המתאר דמויות וחיות המעוצבים בסגנון הדומה לתיאור הדמויות המופיעות על גבי כדים מן הסגנון המכונה "גאומטרי" או "דמוי מזרחי". פיסול זה התקיים ביוון בסוף תקופת המעבר ביוון ובראשית התקופה הארכאית. פיסול זה מאופיין בדמויות סכמתיות, המעוצבות בסגנון קווי וחסר נפח ממשי. לעיתים מורגשת נטייה לאיזון סימטרי של הדמות. מיעוט של ממצאים עשויים חרס נשתמרו והם מעידים על סגנון דומה. החוקרים מייחסים לדמויות אלו השפעה מן האמנות המזרחית בכלל ומן האמנות המצרית בפרט. החוקרים מסבירים את מיעוט הפיסול היווני המוקדם בלימוד המאוחד של מלאכת הגילוף באבן והיציקה מן האמנים במזרח. מקורה של השפעה זו היה כנראה טמון בקשרי המסחר הקדומים ולייבוא של חפצי אמנות ליוון. ההשפעה המצרית התבטאה הן בייבוא נושאים מזרחיים (כגון דמויות גריפון) והן בסגנון הקווי והסימבולי.
"המסורות היווניות", כותב הארכאולוג מיכאל אבי יונה, "מיחסות את ראשית הפיסול באבן לדאידיאלוס איש אתונה, שלמד במצרים ושימש בכריתה, ואת יציקת הברונזה לתיאודורוס ורויקוס אנשי סאמוס". פליניוס הזקן כותב בספרו "תולדות הטבע" כי דיפוניוס (Dipoinos) וסיקליס (Skyllis), אשר פעלו בכרתים בסביבות שנת 580 לפנה"ס, היו הראשונים אשר נתפרסמו בפסלי האלים שלהם העשויים אבן. גם פוזניאס (Pausanias), גאוגרף יווני בן המאה השנייה לספירה, מזכיר את צמד הפסלים ומציין אותם כתלמידיו של דדאלוס או כבניו.
התקופה הארכאית
החל מסופה של המאה השביעית לפנה"ס ניתן למצוא התגברות של הנטייה הנטורליסטית בפיסול היווני. הנטייה המחקרית בקרב חוקרי תולדות האמנות הייתה להצביע על תהליך התפתחות רציף וכרונולוגי של האמנות, אולם יש להניח כי האמנות של אזורים שונים בתרבות היוונית ביטאה מגמה זו בזמנים שונים וברמות שונות של עשייה.
בתבליט גדול ממדים מן הגמלון במקדש ארטמיס שבקורפו, המתוארך סביב שנת 580 לפנה"ס, מופיעה דמות הגורגונה ולצידה בנה. אריה מתואר בכל צד של הגמלון. ניתן לראות את ההשפעה המזרחית הן בעיצוב הקומפוזיציה הסימטרית והן בעיצוב הדמויות. האריות מתוארים באופן הדומה לתיאורי אריות באמנות המזרחית, גופם מחורץ קווים המייצגים את שרירי הגוף. הגורגונה ניצבת במרכז הגמלון בתנוחה של "ריצה תוך כריעת הברך", תנוחה הלקוחה מן האמנות המזרחית. גופה שטוח וחזיתי ופניה הגרוטסקיות הן כפני מסכה. שיערה מעוצב בדקורטיביות דיאדאלית.
קבוצה גדולה של פסלים, אשר מקורם מכל רחבי העולם היווני, מציגים את דמותם של גברים צעירים. פסלי ה"קורוס" שיקפו את ההתעניינות הגוברת והולכת בתרבות היוונית באנטומיה ובעירום הגברי. התעניינות זו שיקפה את אידיאל הגבריות היווני - ה'ארֵטֵי' אשר את גילומו העיקרי ניתן למצוא בקיומם של המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה. הפסלים שימשו כמנחות לאל אפולו. לעיתים הם אף מכונים בשם "אפולו" או "אפולון". חוקרים אחרים מאפיינים אותם כפסלי נפטרים או כדמויות מנצחים בתחרויות אתלטיות. כל החוקרים מצאו בעיצוב דמויות הקורוס המוקדמות את ההשפעה של האמנות המצרית.
סגנון הפסלים המצריים התאפיין ביצירת דמויות חזיתיות, ללא חללים פנימיים בפסל. הדמויות הופיעו כשרגלן האחת מונחת קדימה, כבמעין צעידה ועל פניהן הייתה הבעה קפואה. למרות מאפיינים סגנוניים המשותפים לאמנות המצרית והיוונית, מכילות היצירות היווניות כמה מאפיינים מקומיים. רובם של מאפיינים אלו קשור לעובדה כי הפיסול היווני ביטל את תפקיד הפסל בהנצחת החיים שלאחר המוות והתרכז בחיים עצמם. כתוצאה מכך התייחסו הפסלים ליצירה באופן שונה. העבודה על הפסל נעשתה מארבעת צדדיו, כך שנוצרה דמות שלמה ותלת־ממדית. שיטת המדידה המצרית של גריד (רשת) הוחלפה באמת מידה של פרופורציית הגוף והפסלים נעשו כעת משיש, להבדיל מפסלי האבן המצריים. החוקרים מצביעים על נטייה הולכת וגוברת לתיאור טבעי יותר ונוקשה פחות של הגוף ולהשתחררות איטית מן החזיתיות אל עבר תיאור תנוחה טבעי יותר.
בדמויות כגון "קליאוביס וביטון", המתוארכים לשנת 580 לפנה"ס בקירוב, ניצבות הדמויות בצורה חזיתית, רגלם השמאלית מושטת קדימה, בדומה לפסלים המצריים. גופם מוצק ומרובע, ופרטים אנטומיים שונים מופיעים כחריטה על הפסל ולא כפיסול נפחי. דוגמאות לכך ניתן לראות למשל בעיצוב הברכיים או צלעות הגוף או בתיאור העיניים. פניהן מציגות מבט אטום ובו "חיוך ארכאי". שיערם הוא גושי ומעוצב כדגם, באופן המזכיר את תיאור מצנפת הראש של פסלים מצריים.
מאפיין נוסף של הפיסול היווני הארכאי הוא השימוש ב"חיוך ארכאי". הבעת פנים זו שבה הפה משוח כלפי מעלה ויוצר מעין חיוך מאולץ ולא טבעי, מעיד על ניסיונם של הפסלים ליצור תיאור של דמות חיה ואנושית. דוגמה לחיוך כזה ניתן למצוא בפסל "נושא העגל" מאתונה והמתוארך לשנים 570–560 לפנה"ס. הפסל מציג את דמותו האתלטית של גבר. הוא מעוצב בהתאם לרוח הפיסול של התקופה - עיניו מודגשות וגדולות מעט והיו כנראה משובצות באבן צבעונית, שיער ראשו מעוצב בתסרוקת תלתלים דקורטיבית ועל פניו "חיוך ארכאי". גם תיאור הגוף משלב סממנים ארכאיים בשימוש בקווים גרפיים. עם זאת מורגשת בתיאור "ספונטניות" וחיות בהבעה ובתיאור השרירים אשר היו חסרים בפיסול של תחילת התקופה הארכאית. החיוך הארכאי הלך ונעלם מן הפיסול היווני לקראת סיומה של התקופה הארכאית.
קבוצה מקבילה של פסלי נערות המכונות "קורה" מציגה התפתחות דומה אל עבר תיאור נטורליסטי יותר. דמויות הקורה עוצבו לפי דגם דומה ובו רגלה השמאלית של הקורי מונחת קדימה, ידה השמאלית צמודה אל הגוף ואוחזת בבגד ואילו ידה הימנית מונחת על החזה וכנראה החזיקה מעין מנחה. הן שימשו כפסלי מנחה והוצבו במקדשים. להבדיל מדמויות הקורוס, הופיעו דמויות הקורה הנשיות כשהן לבושות בביגוד היווני המסורתי. בקורה המכונה "אקרופוליס 675" ("Chios Kore"), המיוחסת לאמן מכיוס ומתוארכת לאמצע המאה השישית לפנה"ס, ניכרת עדיין הבלטת העיניים, החיוך הלא טבעי בפנים והשיער המסוגנן והסימטרי. עם זאת ניתן להבחין בהתארכות הפנים ובתיאור מדוקדק יותר של הבגדים, הנופלים בטבעיות. תיאור זה מודגש על ידי צביעה שונה של חלקי הבגד השונים. בקורה מס' 674, משנת 500 לפנה"ס בולטת המגמה לעיצוב טבעי יותר של השיער, אשר מתואר כגוש מחורץ קווים קלים ובחוסר סימטריות המאפשר תיאור יותר חי. מאפיין חשוב נוסף בפסל הוא הבעת פניה של הדמות, החסרה את "החיוך הארכאי".