cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אור עקיבא
שנות ה-90 - היום
בשנת 2017, אושר הקמתה של שכונה חדשה בעיר, אור ים ובתחילת 2019, החלה הבנייה. ב-10 בנובמבר 2020 נעצר ראש העיר, אדרי יחד עם שלושה בני אדם נוספים, בחשד לשורת עבירות על טוהר המידות ובהן שוחד, מרמה והפרת אמונים, בקידום מכרזי עירייה. במהלך חקירתו וימי מעצרו התקבלה תלונה במשטרה על אונס שביצע לכאורה באישה שעמה היה בקשר במשך שנים, לפני 17 שנה, ועלה החשד כי לפני שבע שנים ביצע עבירות אלימות. ביוני 2021 הודיעה המשטרה כי נמצאה תשתית ראייתית להעמדתו לדין בעבירות שוחד, מרמה והפרת אמונים, גניבה בידי עובד ציבור, אלימות ועבירות מס. באוקטובר 2021, החליט בית המשפט המחוזי להשיב את אדרי לתפקידו תחת מגבלות קשות, ביניהן: הוא לא יוכל לעסוק בענייני תכנון ובניה, לכהן בתאגידים עירוניים, או בוועדות מינהליות, לא יוכל להפעיל סמכות בנושא כוח אדם ולא יעסוק בהתקשרויות והתחייבויות של הרשות המקומית. בנובמבר, שב אדרי לתפקידו.
באוקטובר 2021, אושרה תוכנית "פינוי-בינוי" בשכונת שז"ר בעיר.
תוכנית המתאר
התכנית כוללת את הפרויקטים הבאים של בנייה למגורים :
אוכלוסייה
אור עקיבא היא העיר הקטנה בישראל מבחינת מספר התושבים.
על פי פרסום הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מחודש אפריל 2018, שיעור גביית הארנונה למגורים בעיר (נכון לשנת 2016) עומד על 25.6%, והוא הנמוך ביותר מבין היישובים המצויים באשכולות חברתיים 6 - 7.
המסחר בעיר
המסחר השכונתי באור עקיבא סובל מרמת הכנסה נמוכה הנובעת מכוח הקנייה הנמוך של התושבים ומהתחרות עם קניון אורות. מרכזי המסחר השכונתי פזורים על-פני מרחב העיר: מרכז שווקים "קנדי", חנויות לאורך רחוב בלפור ומרכז קניות בכיכר אורות הבנוי כרחוב קניות סביב כיכר. מרכזים אלה נושאים אופי של מרכזים שכונתיים ומספקים לרוב מוצרים בסיסיים ומידיים. קניון אורות הוא מקור צריכה דומיננטי עבור אוכלוסיית האזור: פרדס חנה, בנימינה, ג'סר א-זרקא ויישוביה הדרומיים של המועצה האזורית חוף הכרמל, ובכלל זה קיסריה, אך בשנים האחרונות סובל גם הוא מתחרות עזה ממרכזי קניות שנבנו בזכרון יעקב ופרדס חנה שהורידו מהדומיננטיות שלו.
יוקוס
יוּקוֹס (ברוסית: ОАО НК ЮКОС) הייתה חברת נפט וגז טבעי שבסיסה היה במוסקבה, רוסיה. היא נרכשה מהממשלה הרוסית על ידי בנק "מנאטפ" של האוליגרך מיכאיל חודורקובסקי במהלך מכרזי ההפרטה השנויים במחלוקת, של תוכנית "הלוואות תמורת מניות" באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנים 1996–2003 הפכה לאחת החברות הרוסיות הגדולות והמצליחות ביותר, והפיקה 20% מתפוקת הנפט של רוסיה. ב-2004 דורגה כחברה ה-359 בגודלה בעולם על ידי המגזין "פורבס". באוקטובר 2003, חודורקובסקי - עד אז האדם העשיר ברוסיה והאדם ה-16 בעושרו בעולם - נעצר, והחברה פורקה בכוח, בגין מיסים לכאורה שלא שולמו. לאחר מכן הוכרזה כפושטת רגל באוגוסט 2006. בתי משפט במספר מדינות קבעו מאוחר יותר כי הכוונה האמיתית הייתה לפרק את "יוקוס", להעביר את נכסיה לממשלה, ולפעול פוליטית נגד חודורקובסקי. בשנת 2014 זכו הבעלים לשעבר של "יוקוס" בפסק הבוררות הגדול בהיסטוריה (50 מיליארד דולר) נגד רוסיה.
החל מ-2004, ממשלת רוסיה הציגה בפני "יוקוס" שורה של תביעות מס בהיקף כולל של 27 מיליארד דולר. מכיוון שהממשלה הקפיאה את נכסיה של "יוקוס" במקביל, וניסיונות חלופיים של "יוקוס" להגיע לפשרה סורבו, החברה לא הצליחה לשלם את דרישות המס הללו. בין 2004 ל-2007, רוב נכסיה של "יוקוס" נתפסו והועברו תמורת חלק קטן משוויים לחברות נפט בבעלות המדינה.
הקמת החברה
החברה הוקמה ב-15 באפריל 1993, על פי צו נשיאותי מה-17 בנובמבר 1992, של הנשיא בוריס ילצין והייתה חברה ממשלתית גדולה. השם "יוקוס" הוא ראשי התיבות של חברות הבת שהרכיבו אותה: "יוגנסקנפטגז" "קויבישבנפטאורגסינטזה". החברה הוקמה ביוזמת ראש ממשלת רוסיה, ויקטור צ'רנומירדין, שהקים גם את גזפרום.
הנכסים הראשוניים כללו את :
היושב ראש והנשיא הראשון של "יוקוס", אז עדיין חברה בבעלות ממשלתית, היה סרגיי מורבלנקו (ברוסית: Сергей Муравленко), המנכ"ל לשעבר של "יוגנסקנפטגאז" ובנו של ויקטור מורבלנקו, לשעבר ראש מגזר הנפט והגז בתקופת ברית המועצות.
הפרטה
במהלך 1995 ו-1996, בעקבות הקשיים כלכליים של רוסיה, עסקים תעשייתיים גדולים בבעלות ממשלתית הופרטו בסבב שני של ארגון מחדש (במסגרת תוכנית "הלוואות תמורת מניות"), שבו נמכרו נכסי המדינה הגדולים באמצעות בנקים מסחריים (שלעיתים קרובות גם רכשו את הנכסים באצמם), בסדרה של מכירות פומביות מזויפות שהמשתתפים בהן היו מוגבלים למציעים מועדפים בעלי קשרים פוליטיים. רכישה זו של מפעלי תעשייה ממלכתיים יקרי ערך, תמורת הרבה פחות משווי השוק שלהם, סימנה גם את עלייתו של גל חדש של אוליגרכים רוסים - אנשי עסקים רוסים עשירים מאוד עם קשרים פוליטיים רבי עוצמה, אשר החזיקו בעמדה דומיננטית בעסקים ובפוליטיקה הרוסית כעבור זמן מה (הגל הראשון של אוליגרכים היה בענף בנקאות והמסחר הבינלאומי, שהחל בעקבות ה"פרסטרויקה" בשנות ה-80 של המאה ה-20).
בספר "פוטין והאוליגרכים" מציע ריצ'רד סאקווה פרספקטיבה שנייה, לאחר שמחירי הנפט בעת ההפרטה נעו בין 16 ל-25 דולר לחבית, והייתה אי ודאות פוליטית וכלכלית גדולה, לא היה ברור בזמן המכירה הפומבית כמה חברה כמו "יוקוס" הייתה שווה בפועל, ומסיק שאולי המכירות הפומביות לא תומחרו באופן מזויף, אך הן היו אסון יחסי ציבור שסימל את המעבר הפגום לכלכלת שוק ושל מדיניות ההפרטה בכללותה.
אחד הבנקים המסחריים שהתמודדו על רכישת "יוקוס" - ובאופן שנוי במחלוקת גם ניהל את מכרז המכירה שלה - היה קבוצת "מנאטפ", בראשות המייסד השותף שלה, מיכאיל חודורקובסקי, אז בן 32. שהיה מעורב בעסקי יבוא ויצוא מאז 1987, ונכנס לעסקי הבנקאות ב-1989. הוא היה גם יו"ר קרן ההשקעות לסיוע לתעשיית הדלק והנפט ב-1992, וסגן שר משרד הדלק והאנרגיה לתקופה קצרה ב-1993. אחר כך שימש ומנכ"ל חברת "רוספרום", חברת השקעות והחזקות שהוקמה כדי לנהל את הפורטפוליו קבוצת "מנאטפ" שכלל כ-30 חברות תעשייתיות גדולות (עם 140,000 עובדים). "מנאטפ" הפכה לבעלים של 78% ממניות "יוקוס" תמורת 350 מיליון דולר, בעקבות מכירה פומבית דו-שלבית בדצמבר 1995 וחודורקובסקי הפך למנכ"ל שלה, ומשנת 1997, גם ליו"ר שלה.
שותפיו של חודורקובסקי בקבוצת "מנאטפ" היו ליאוניד נבזלין, מיכאיל ברודנו, ולדימיר דובוב ופלטון לבדב, שגם הפכו תוך שנים ספורות למיליארדרים. לאחר ש"יוקוס" החלה להיסחר בבורסה לפי שווי של 9 מיליארד דולר. נבזלין מונה לסמנכ"ל "יוקוס" וברודנו למנכ"ל של עסקי הזיקוק והשיווק.
לאחר ההפרטה
התקופה הראשונית לאחר הפרטות הגדולות ברוסיה התאפיינה בחוסר רחמים ושפיכות דמים, כאשר בעלי הכוח הושוו לעיתים לברונים השודדים של המאה ה-19, ו"יוקוס" בהחלט לא הייתה יוצאת דופן. לדוגמה, ראש הביטחון לשעבר של "יוקוס", אלכסיי פיצ'וגין, הואשם ברצח כפול במוסקבה בשנת 2002, נידון לעונש של 20 שנות מאסר. אלכסיי פישוגין הורשע גם בניסיון לרצוח את ראש שירות התקשורת של מוסקבה. התביעה ברוסיה טענה כי הרצח הוזמן על ידי איש העסקים ליאוניד נבזלין. פישוגין גם היה בחקירה יחד עם נבזלין בגין הרצח של ולדימיר פטוחוב, ראש עיריית מחוז הנפט של יוגנסק ב-1998.
"יוקוס", כמו רוב חברות האנרגיה הרוסיות האחרות, הושפעה קשות מהמיתון הכלכלי בעקבות המשבר הפיננסי באסיה ב-1997, והעמקת המשבר הכלכלי לאחר משבר הרובל ב-1998, שבמהלכו הפך בנק "מנאטפ" לחדל פירעון. עם זאת, "יוקוס" התאוששה מהר מאוד ובמהלך השנים הבאות, הפכה לאחת מחברות הנפט הגדולות ברוסיה, לאחת מחברות הנפט הלא-מדינתיות הגדולות בעולם, אך באופן משמעותי יותר, למובילה ברפורמה בממשל תאגידי ובשקיפות תאגידית ברוסיה, כאשר חודורקובסקי נתפס כרפורמטור פרו-דמוקרטי שדגל בשיתוף פעולה בינלאומי ונגד שחיתות ברוסיה.
בשנת 2001 שילמה החברה דיבידנד של 500 מיליון דולר, בשנת 2002 - 700 מיליון דולר ובשנת 2003 הוערך תשלום הדיבידנד המתוכנן ב-3 מיליארד דולר. מחיר המנייה שלה צמח במהירות: ב-2001 ב-191%, וב-2001 ב-81.5%. היא החלה בהתרחבות בינלאומית, ורכשה 49% ממניות חברת "טרנספטרול" בסלובקיה ו-53% ממניות "מיזיקו נפטא" בליטא. ב-2002 הקימו ארבע חברות - יוקוס, לוקויל, TNK ו-Sibneft - קונסורציום לבניית צינור ממערב סיביר למורמנסק.
בשינוי כיוון ניכר, שזכה לסיקור תיקשורתי ניכר בארצות הברית, החברה ובעליה נתפסו כנמר שעשוי לשנות את אופיו, ולהניח בצד את ההתנהלות המפוקפקת שנקשרה בה בעבר. ב"יוקוס" היו חמישה אמריקאים במועצת המנהלים, וארגון הצדקה של חודורקובסקי "רוסיה הפתוחה" מנה את הנרי קיסינג'ר ולורד ג'ייקוב רוטשילד כיושבי ראש. בשנת 2001 תרמה החברה מיליון דולר לתוכנית "העולם הפתוח" של ספריית הקונגרס, כדי לסייע בפיתוח המנהיגות הרוסית ושלטון החוק, בין השאר על ידי מימון ביקורים של שופטים רוסים להשתלמות בבתי המשפט של ארצות הברית.
בפרופיל משנת 2002, שיבח המגזין "פורבס" את החברה על שהחלה לפעול לפי סטנדרטים מערביים, יש לה סמנכ"ל כספים אמריקאי והיא מפרסמת את הדוחות הכספים שלה בהתאם לתקני עקרונות חשבונאיים מקובלים (GAAP) של ארצות הברית. בשיא הצלחתה, "יוקוס" הפיקה 20% מהנפט הרוסי - כ-2% מהייצור העולמי; בשנה האחרונה לפני פירוקה (2003–2004), שאבה יוקוס 1.7 מיליון חביות נפט ביום.
באפריל 2003 הסכימה יוקוס למיזוג עם חברת "סיבנפט" של רומן אברמוביץ', כדי ליצור את חברת הנפט הרביעית בגודלה בעולם, עם שווי שוק כולל של 35 מיליארד דולר ותפוקה של 2.2 מיליון חביות ביום. באוגוסט 2003 אושר המיזוג, וב-5 באוקטובר 2003 הודיעו החברות כי הושלם המיזוג ושהחברה החדשה תיקרא "יוקוססיבנפט". אולם בסוף נובמבר השעתה "סיבנפט" את המיזוג עם "יוקוס" עקב לחצים כבדים מהקרמלין, והוא בוטל אחר כך בהסכמה.
מעצרו של חודורקובסקי
משנת 2000 התחזקה הממשלה הרוסית תחת המנהיג החדש ולדימיר פוטין, והצליחה לגבור על כוחם של האוליגרכים מבחינה פוליטית. ב-25 באוקטובר 2003, מנכ"ל "יוקוס", מיכאיל חודורקובסקי, נעצר באשמת הונאה והעלמת מס. ליאוניד ברשידסקי, מייסד עיתון העסקים הרוסי Vedomosti, כתב על המעצר: "כל אחד מהאוליגרכים יכול היה לעמוד בפני האשמות דומות; מאסרו של חודורקובסקי הפך אותם לצייתנים עד כדי כך שפוטין הסתפק ביצירת דוגמה של קורבן אחד בלבד". עם מעצרו הודיע חודורקובסקי מכלאו כי מתפטר מתפקיד מנכ"ל,. ליאוניד נבזלין, מבעלי המניות העיקריים ב"יקוסו" ברח מרוסיה, הגיע לישראל וקיבל אזרחות לאחר כמה ימים. לפי דיווח אחד השליטה במניותיו של מיכאיל חודורקובסקי ב"יוקוס" עברה ללורד רוטשילד, לפי דיווח אחר העביר את השליטה לנבזלין. יחד עם נבזלין ברחו לישראל מיכאיל ברודנו וולדימיר דובוב ברחו. ברודנו הואשם גם במעילה בכספי חברת דשנים. חודרוקובסקי ויתר החשודים בפרשה הכחישו בתוקף את כל ההאשמות נגדם, וטענו כי החקירה היא פוליטית, בהנחייתו של פוטין, כנקמה על תמיכתם במפלגות אופוזיציה המתנגדות לשלטונו. בפברואר 2004 הודח ברודנו רשמית מתפקידו בחברת "יוקוס".
בזמן מעצרו, היה חודורקובסקי האיש העשיר ביותר ברוסיה ודורג כאדם ה-16 בעושרו בעולם, עם הון המוערך של כ-15 מיליארד דולר. עונשו בסופו של דבר בשנת 2005 היה ל-10 שנים, ומשך דאגה בינלאומית רחבה בחשד שהייה מוטיבציה פוליטית למעצר והיעדר הליך הוגן.
בספטמבר 2011, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע כי מעצר של חודורקובסקי היה בלתי חוקי וביקר את ממשלת רוסיה על האופן שבו טיפלה בתביעות ההונאה והעלמות המס שהגישה נגד "יוקוס". עם זאת, בית המשפט פסק גם כי רוסיה לא ניצלה לרעה את מערכת המשפט כדי למוטט את החברה ולהשתלט על נכסיה, ונמנע מלפסוק בעניין תביעת הנהלתה לשעבר של יוקוס נגד ממשלת רוסיה בדרישה לפיצויים בסך 100 מיליארד דולר.
פשיטת רגל ופירוק החברה
לאחר המעצר של חודורקובסקי נערכה ל"יוקוס" חקירה על ידי רשויות המס, בדצמבר 2003, ולאחר מכן באפריל 2004 הונפקו ל"יוקוס" בשלבים תביעות מס על סך 27 מיליארד דולר, סכום שעלה על סך הכנסותיה בשנים 2002 ו-2003. במקביל, הנכסים של "יוקוס" הוקפאו על ידי הממשלה והצעות לבחון דרכים אחרות להסדר, כגון תשלום בשלבים או מכירה של נכסים, סורבו. ביולי 2004, נכס הליבה שלה, "יוגנסקנפטגאז " - שייצר 60% מהנפט של החברה הוחרם.
בדצמבר 2004, יוגנסקנפטגאז נמכרה תמורת 9.35 מיליארד דולר במכירה פומבית בה היו שני מציעים בלבד. חברה בשם Baikalfinansgrup שנרשמה כמה ימים לפני המכרז, ואשר הצעתה מומנה על ידי חברת הנפט הממשלתית "רוזנפט", אשר רכשה את Baikalfinansgrup תוך ימים ממועד המכרז, ואז חשבון המס "נחתך". קצת יותר משנה לאחר מכן הוערך רשמית יוגנסקנפטגאז על ידי רוסנפט ב-56 מיליארד דולר. ב-7 בפברואר 2006, בתגובה לשאלה שהציג עיתונאי ספרדי, חשף נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי רוסנפט השתמשה ב- Baikalfinansgrup ככלי לרכישת יוגנסקנפטגאז כדי להגן על עצמה מפני סיכוני ליטיגציה.
ב-1 באוגוסט 2006 הכריז בית משפט רוסי על "יקויס" כפושטת רגל. במהלך שנת 2007 נערכו מכירות פומביות של רכוש החברה וב-21 בנובמבר 2007 היא הפסיקה להתקיים ונמחקה מרשימת החברות הרוסיות.
תביעות נגד רוסיה
בעלי המניות וההנהלה לשעבר של החברה הגישו שורה של תביעות בבתי משפט ובפאנלים לבוררות במדינות שונות, וביקשו פיצוי על הפקעתה. התביעה הגדולה ביותר, עבור למעלה מ-50 מיליארד דולר, הוגשה לבית המשפט הקבוע לבוררות בשנת 2007. והביא לכך שהבוררים העניקו לבעלי מניות הרוב של יוקוס פיצויים של למעלה מ-50 מיליארד דולר. למשקיעים אמריקאים ורוסים, המייצגים כ-15% ו-5% מיוקוס, בהתאמה, אין את היתרון של אמנת השקעות. הסעד היחיד של משקיעים בארצות הברית בבקשת פיצוי של כ-12 מיליארד דולר הוא לבקש ממחלקת המדינה ומשרד נציג הסחר של ארצות הברית לתמוך בתביעה לעמיתיהם הרוסים.
סך פסק הדין הסופי בפיצויים שהוכרז על ידי בית המשפט הקבוע לבוררות ב-18 ביולי 2014 היה כ-50 מיליארד דולר.
בית הדין האירופי לזכויות אדם פסק לרוסיה לשלם לבעלים לשעבר יוקוס 1.87 מיליארד אירו (2.51 מיליארד דולר) כפיצוי בגין הליכים לא הוגנים בתיק העלמת מס. יוקוס מבקשת 333 מיליון דולר לכיסוי הפסדים שנגרמו לאחר הקפאת חשבונותיה בתוספת עלויות וריביות.
ב-20 באפריל 2016 ביטל בית המשפט המחוזי של האג את החלטות בית המשפט הקבוע לבוררות, וקבע כי אין לו סמכות שיפוט, שכן יישום זמני של סעיף הבוררות ECT הפר את החוק הרוסי. בפברואר 2020, בית המשפט לערעורים בהאג הפך את הפסילה וקבע כי פסק בית המשפט הקבוע לבוררות תקף.
ראש המטה הכללי (סרביה)
ראש המטה הכללי (בסרבית: Начелник Генералштаба Војске) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של סרביה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת סרביה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
ב-1876 מינה הנסיך מילאן אוברנוביץ' את פרנטישק זאך לתפקיד ראש המטה הכללי של צבא נסיכות סרביה. התפקיד נותר על כנו גם בממלכת סרביה. עם הקמתה של יוגוסלביה ב-1918 אוחד הצבא הסרבי לתוך הצבא היוגוסלבי המלכותי, והרמטכ"ל הסרבי הפך לרמטכ"ל היוגוסלבי.
דגל איי קיימן
דגל איי קיימן אומץ ב-1959. לפני אימוץ הדגל החדש, שימש דגלה של הממלכה המאוחדת כדגלה הרשמי של המדינה. הדגל מבוסס על נס כחול בריטי, כאשר בקנטון הדגל מצוי היוניון ג'ק ובמרכז הדגל - סמל הטריטוריה.
ג'יי ובוב השקט
ג'יי ובוב השקט הם שתי דמויות בדיוניות שמופיעות ברוב סרטיו של השחקן, התסריטאי והבמאי קווין סמית'.
ג'יי (ג'ייסון מיוז) הוא סוחר סמים חרמן והיפראקטיבי בעל שיער ארוך.
בוב השקט (מגולם על ידי סמית עצמו) הוא חברו השמן, המזוקן והטוב ביותר של ג'יי. בוב השקט אמנם מדבר רק לעיתים נדירות אך כאשר הוא מדבר, הוא עושה זאת בלשון צחה בנקודה מכריעה בסרט, שלא כמו ידידו ג'יי, שמרבה לקלל ולדבר שטויות.
רקע
השניים הכירו בלאונרדו, ניו ג'רזי, שם נולדו, הם נפגשו מחוץ למינימרקט מ"מוכרים בלבד" כשהאימהות שלהם היו בפנים. את הפה המלוכלך שלו ירש ג'יי מאימו והמילה הראשונה שלו הייתה "פאק". הקללות של ג'יי צונזרו בסדרת הטלוויזיה של "מוכרים בלבד" והוא ובוב השקט גם עברו מסחר בסמים לסחר בזיקוקים.
הופעות
בנוסף הופיעו השניים בהופעת אורח בסרט צעקה 3 (2000), בעונה החמישית של הסדרה "הפלאש" ובקליפ של because I got high של הראפר Afroman.
השניים הופיעו גם בסדרת הטלוויזיה המצוירת "מוכרים בלבד".
נילס בוהר
נילס הנריק דויד בוהר (בדנית: Niels Henrik David Bohr, הגייה דנית:, בעברית נהגה "בור"; 7 באוקטובר 1885 – 18 בנובמבר 1962) היה פיזיקאי יהודי-דני, חתן פרס נובל לפיזיקה (1922), ואחד הפיזיקאים המשפיעים ביותר במאה ה-20. תרם רבות להבנת מבנה האטום והיה מאבות מכניקת הקוונטים. בוהר היה גם כדורגלן מצטיין.
קורות חיים
בוהר נולד בקופנהגן שבדנמרק, השני משלושת ילדיהם של כריסטיאן בוהר (1858—1911), פיזיולוג בעל שם עולמי, והלן אדלר (1860—1930), בתם של דוד ברוך אדלר (1826—1878), בנקאי יהודי דני אמיד ובעל השפעה וחבר פרלמנט ליברלי, וג'ני רפאל (1830—1902), בת למשפחת בנקאים יהודית-בריטית ממוצא ספרדי. בוהר הוטבל וגדל כנוצרי לותרני, כמו אביו.
בוהר הצעיר עסק לא רק בפיזיקה אלא גם בכדורגל, והוא ואחיו הארלד, הצעיר ממנו בשנה וחצי, היו כדורגלנים מצטיינים, ושיחקו בקבוצת Akademisk Boldklub, אחת הקבוצות הטובות בדנמרק של תחילת המאה ה-20, נילס בתפקיד השוער
בוהר למד פיזיקה באוניברסיטת קופנהגן, וב־1911 קיבל את הדוקטורט. באותה שנה עבר לאוניברסיטת קיימברידג' לעבוד עם ג'יי ג'יי תומסון, אבל לא הסתדר עמו ועבר תוך זמן קצר לאוניברסיטת מנצ'סטר לעבוד עם ארנסט רתרפורד, שחקר את מבנה האטום.
ב-1916 חזר בוהר לקופנהגן והתמנה לפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה שם. הוא המשיך בפיתוח מכניקת הקוונטים, ועמד בראש אסכולת קופנהגן שדגלה בפירוש הסתברותי למכניקת הקוונטים. על תרומותו להבנת מבנה האטום ומכניקת הקוונטים הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1922.
בראשית שנות ה-40 ניסה בוהר להמשיך בעבודתו חרף הכיבוש הנאצי. משום שאמו הייתה יהודיה, הוברח בוהר לשוודיה ב-29 בספטמבר 1943 (ערב ראש השנה) במסגרת הצלת יהודי דנמרק. פרדריק לינדמן הזמין את בוהר לבריטניה, וב-6 באוקטובר נחת בוהר בסקוטלנד, והצטרף למאמץ הבריטי לפיתוח נשק גרעיני. ב-9 בדצמבר הגיע לארצות הברית, והצטרף לצוות במעבדות לוס-אלאמוס שעבד על פיתוח פצצת אטום במסגרת פרויקט מנהטן. ב-26 באוגוסט 1944 נפגש בוהר עם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, והציע לו לחלוק את סודות הנשק הגרעיני עם ברית המועצות, שלחמה אף היא נגד גרמניה הנאצית, אך עמדתו לא התקבלה.
בוהר מת ב-18 בנובמבר 1962 בקופנהגן. בנו של בוהר, אגה בוהר, הלך בדרכי אביו והיה גם הוא פיזיקאי נודע. גם הוא התמנה למנהל המכון לפיזיקה עיונית, וגם הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה ב-1975. בכך הפכה משפחת בוהר לאחת המעטות שבהן הורה ובנו או בתו זכו בפרס נובל (כמו מארי קירי ובתה אירן ז'וליו-קירי שזכו בפרסי נובל לכימיה, וכן ג'יי ג'יי תומסון ובנו ג'ורג' פג'ט תומסון שזכו בפרסי נובל לפיזיקה, וויליאם הנרי בראג ובנו ויליאם לורנס בראג שזכו על עבודתם המשותפת בפרס נובל לפיזיקה ב-1915, בהיות הבן בן 25 בלבד).
נילס בוהר היה ידיד למדינת ישראל, ביקר בה פעמים אחדות והיה בקשר עם מדעני הטכניון ומכון ויצמן למדע, שהעניקו לו תואר כבוד.
עבודתו המדעית
עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת קופנהגן ב־1911 עסקה באלקטרונים שבמתכות.
בהיותו באוניברסיטת מנצ'סטר, המשיך בוהר לפתח את התאוריה של רתרפורד על האטום הגרעיני, לפיה האטום בנוי מגרעין חיובי אשר מוקף באלקטרונים הנעים סביבו. בעיה חמורה במודל זה הייתה שכמו כל גוף טעון מואץ, האלקטרונים המסתובבים היו אמורים לפלוט אנרגיה, ומסלוליהם היו אמורים להיות ספירלות המתכנסות פנימה, אל תוך הגרעין. המודל גם לא נתן הסבר לספקטרום האנרגיה של אטום המימן. על מנת לפתור בעיות אלה, הציע בוהר ב-1913 תאוריה קוונטית, בדומה לפלאנק ולאיינשטיין לפניו. הוא הניח שהאלקטרונים יכולים לנוע רק במסלולים שבהם התנע הזוויתי שלהם יהיה כפולה שלמה של יחידה יסודית - \hbar, קבוע פלאנק מחולק ב-2π. הנחה זו הספיקה כדי שהמודל ייתן את ספקטרום האנרגיה המצופה. לפי המודל, הדרך היחידה של אלקטרון לאבד או לקבל אנרגיה היא לעבור ממסלול למסלול. ב־1922 הוענק לו פרס נובל לפיזיקה על עבודתו זו (בשנת 1975 זכה גם בנו, אגה בוהר, בפרס נובל בפיזיקה).
כמי שעמד בראש אסכולת קופנהגן שדגלה בפירוש הסתברותי למכניקת הקוונטים, היה בוהר בר פלוגתא חריף של ידידו הקרוב אלברט איינשטיין, שטען באופן ציורי ש"אלוהים אינו משחק בקוביה". בוהר השיב לו: "תפסיק לומר לאלוהים מה לעשות עם הקוביות שלו". הפרשנות של אסכולת קופנהגן תרמה לתורת הקוונטים את מושג הקומפלמנטריות שטבע בוהר, ועל פיו תכונות של עצם קוונטי שאיננו יכולים לקבוע במדויק בו-זמנית (כמו מהירות ומיקום של אלקטרון, או האם פוטון הוא גל או חלקיק), מתקיימות בו בעצם בו-זמנית כתכונות משלימות. כאשר נשאל בוהר האם אין בהגדרה זו כדי לערער על מהותו של המדע כחתירה לידיעה ודאית, הוא ענה (באופן מבודח מעט אך ייצג את דעתו של בוהר על מהות החקירה המדעית), "אמת וודאות גם הם מושגים משלימים".
יחסו לפרויקט הגרעין
בשנת 1941, בעת הכיבוש הנאצי של דנמרק, ביקר אצל בוהר תלמידו לשעבר, ורנר הייזנברג, שעמד באותה עת בראש התוכנית הגרמנית לפיתוח נשק גרעיני, ובוהר שמע ממנו על התוכניות הגרמניות בתחום זה (המחזה "קופנהגן", שהוצג גם בישראל, עוסק בשאלה מה היה יכול לקרות במפגש דרמטי זה). לאחר שהסתיימה המלחמה נפוצה הטענה שהייזנברג חיבל במכוון בתוכנית האטום של גרמניה. במכתב לרוברט יונק, מחבר הספר על הפצצה האטומית "שבעתיים כאור החמה" ("Brighter Than a Thousand Suns"), טען הייזנברג כי ניסה לסכם עם בוהר שהמדענים משני הצדדים יפעלו יחדיו על מנת לסכל פיתוח פצצה. בוהר, שזכר היטב כמה נלהב היה הייזנברג מהאפשרות שארצו תפתח פצצה אטומית, כתב לו מכתבים שבהם תהה על טענות אלו, אך מעולם לא שלח אותם. בעקבות המחזה "קופנהגן" החליטה משפחת בוהר להקדים את פרסום המכתבים מעזבונו של בוהר, והם פורסמו ברשת לפני מספר שנים. בדומה לאיינשטיין ראה גם בוהר סכנה בפצצת האטום, וגם הוא כתב לנשיא רוזוולט ולראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, והביע את דאגתו בעניין זה.
לאחר המלחמה חזר לקופנהגן ונאבק כדי להביא לפיקוח ולפירוק הנשק הגרעיני בעולם ולרתימתו למטרות שלום. הוא לא נטש מאבק זה עד יומו האחרון. זכה בפרס מטעם קרן פורד עבור "הכוח הגרעיני למטרות שלום", וכן נבחר לנשיאות הוועדה המלכותית הדנית לכוח גרעיני.
מדליות הנצחה והוקרה
בוהר זכה לאותות הוקרה רבים. על שמו קרויים מכון נילס בוהר בקופנהגן וב-1997 נקרא על שמו היסוד טרנס-אורני מס' 107 - בוהריום. כמו כן, קרויים שניים מקבועי היסוד של הטבע על שמו: המגנטון של בוהר, שהוא היחס בין מטען האלקטרון והמסה שלו, ורדיוס בוהר, שהוא הרדיוס של מסלול האלקטרון באטום מימן כשהוא שרוי במצב האנרגיה הנמוך ביותר שלו. בנוסף, על שמו קרויים מגוון תהליכים בפיזיקה וכימיה, אובייקטים ונושאים אחרים. כמחווה להנצחת הישגיו המדעיים, מוענקים על ידי ארגונים ומוסדות שונים בעולם מדליות הנושאות את שמו:
מדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר (1955)
מדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר היא פרס הנדסה בין-לאומי, שמוענק החל משנת 1955 על "עבודה מצטיינת של מהנדס או פיזיקאי לצורך הפקת תועלת מאנרגיה אטומית". המדליה נוסדה, מנוהלת ומוענקת על ידי איגוד המהנדסים הדני (Danish Society of Engineersm, בדנית: Ingeniørforeningen i Danmark, ר"ת: IDA) בשיתוף מכון נילס בוהר והאקדמיה המלכותית הדנית למדעים ואמנויות (Royal Danish Academy of Sciences and Letters) וקרן קרלסברג שתרמה 100,000 אירו שמגיעים עם מדליית זהב. עיצוב המדליה, מלפנים - דימוי פרופיל נילס בוהר וסביבו הכיתוב נילס בוהר 1885 – 1985, מאחור - דימוי האטום עם כיתוב לטיני סביבו “contraire sunt complementa” שפרושו "ניגודים משלימים". המדליה מוענקת על ידי מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק והנריק, נסיך דנמרק באירוע מיוחד באקדמיה לקרלסברג (Carlsberg Academy) בקופנהגן. המדליה הוענקה 10 פעמים בין 1955 ל־1982 ושוב בשנת 2013. המקבל הראשון היה נילס בוהר עצמו שקיבל את המדליה בקשר ליום הולדתו ה-70. נכון לשנת 2019, זוכי המדליה הם:
מדליית אונסק"ו ע"ש נילס בוהר
מדליית אונסק"ו ע"ש נילס בוהר הוטבעה לראשונה בשנת 1985 לציון 100 שנה להולדתו של הפיזיקאי הגרעיני הדני נילס בוהר. מדליית אונסק"ו מוענקת ליחידים או ארגונים כאות הכרה באלה שתרמו תרומה יוצאת מן הכלל לפיזיקה באמצעות מחקר שיש לו או יכול להשפיע באופן משמעותי על העולם. המדליה מזהב ועיצוב המדליה; מלפנים – דימוי נילס בוהר מופיע בפרופיל 6 פעמים וכיתוב UNESCO 1985, 1962 NILES BOHR 1885 מאחור - דימוי האטום שצויר על ידי נילס בוהר בעצמו עם חתימתו, הנוסחה E2-E1=hy2 המייצגת אלקטרונים ביחס למימן וכיתוב לטיני “contraire sunt complementa”. נכון לשנת 2019, מקבלי המדליה הם :
מדליית הכבוד של מכון נילס בוהר
מדליית הכבוד של מכון נילס בוהר הוקמה בשנת 2010 לציון 125 שנה להולדתו של נילס בוהר. המדליה מוענקת מדי שנה לחוקר מצטיין במיוחד הפועל ברוחו של נילס בוהר.
ה'רס"ג
אירועים
לפי חשבונו של אברבנאל שנה זו היא תחילת הגאולה של העם היהודי והעולם כולו.
מוזיאון בודה
מוזיאון בּוֹדֶה (בגרמנית: Bodemuseum) הוא אחד מהמוזיאונים המצויים באי המוזיאונים שבמרכז ברלין. למבנה המוזיאון חשיבות ארכיטקטונית והיסטורית, ולמוצגיו חשיבות תרבותית רבה. מסיבות אלה הוכרז המוזיאון (יחד עם מבנים נוספים באי) כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
סגנוננו של המוזיאון השפיע ככל הנראה על הסגנון שקנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר תכנן למוזיאון האישי שלו, מוזיאון הפיהרר.
היסטוריה
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארנסט פון אינה (Ihne) ונבנה בשנת 1904 עבור "מוזיאון הקייזר פרידריך" (בגרמנית: Kaiser-Friedrich-Museum), שנקרא על שמו של הקיסר הגרמני פרידריך השלישי. בשנת 1956 שונה שם המוזיאון וכיום הוא נקרא על שם האוצר הראשון שלו, וילהלם פון בודה.
צורתו של מבנה המוזיאון ייחודית בשל התאמתו לצורת אי המוזיאונים.
בשנת 1997 נסגר המבנה לצורך שיפוצו, וב-18 באוקטובר 2006 נפתח מחדש. כיום מציג המבנה אוסף של פסלים (פסלים דתיים של הנצרות האורתודוקסית ובעיקר פסלים קופטיים ממצרים, פסלים מימי הביניים, אמנות גותית ואמנות מראשית הרנסאנס), אמנות ביזנטית וכן מטבעות ומדליות.
בחלק מחדרי המוזיאון מוצג ה-Münzkabinett ("ארון המטבעות") - אוסף של מטבעות שהוצג בעבר במוזיאון פרגמון הסמוך הכולל מטבעות מאז ראשית ההטבעה - מטבעות מהמאה השביעית לפנה"ס מאנטליה וכלה במטבעות מודרניים.
בן סורר ומורה
בן סורר ומורה הוא מקרה המוזכר בתורה בספר דברים, שבו נער מתנהג בדפוס שלילי קבוע גם לאחר שהוזהר, תוך אי ציות וזלזול באביו ובאמו, ובהתנהגות של נהנתנות מופרזת בזלילת מזון והשתכרות. על פי התורה, במצב זה הוריו יכולים להביא אותו אל זקני העיר, ודינו הוצאה להורג בסקילה.
מקור הדין
דינו של בן סורר ומורה מופיע בתורה:
במשנה ובתלמוד נידונים דיניו של בן סורר ומורה בפרק השמיני של מסכת סנהדרין. ספר החינוך מביא את כל דיני בן סורר ומורה במצווה רמ"ח - "איסור לאכול כדרך זולל וסובא", כשהוא מציין שהאזהרה לבן סורר ומורה נלמדת מהפסוק - "לא תאכלו אכילה שתהרגו עליה", כלומר, קיים איסור לאכול אכילה שבגינה האדם יתחייב מיתה.
משמעות הביטוי
במילון ואצל הפרשנים המתייחסים לביטוי מבחינה לשונית, אנו מוצאים שני אלמנטים: לסור מן הדרך, עקשנות ומרדנות. כוונת הביטוי "סורר" היא לסור מדרך הטוב. הרב עובדיה ספורנו מוסיף שהמילה "סורר" מבטאת גם הסרת תקווה שאי פעם יחזור מדרכו הרעה. המילה "מורה" משמעותה עקשנות ומרי.
לפי הספרי, הביטוי מבטא גם את הכלליות במרידה, על פריקת כל עול:
תהליך הפיכה לבן סורר ומורה
לפי חז"ל, על מנת שבן יוגדר כסורר ומורה, עליו לעמוד בתנאים רבים ומדויקים ולבצע את חטאיו בנסיבות מדויקות. ישנה שיטה הסוברת כי בן סורר ומורה הוא חוק תאורתי לחלוטין ואין אפשרות מציאותית לבצע את חוק זה, מחמת הגבלת החוק עצמה, משום שהחוק דורש שקולם של האב והאם יהיו שווים דבר שאינו מציאותי..
גילו של בן סורר ומורה
על פי המשנה, בן סורר ומורה אינו יכול להיות מתחת לגיל מצוות, משום שכדי להתחייב מיתה הוא צריך להיות בגיל שבו הוא מחויב לא לעבור עבירות. גיל זה מוגדר בלשון המשנה - "משיביא שתי שערות", שעל פי חזקה דרבא זה קורה בגיל 13 שנה.
את גילו המקסימלי מגדירה המשנה: "עד שיקיף זקן- התחתון ולא העליון". דין זה נלמד מהפסוק: - "בן ולא איש"- כלומר, שעדיין אינו נחשב בוגר. הגמרא מוסיפה שאם עברו לבן שלושה חודשים מאז שהביא שתי שערות, אף על פי שעוד לא הקיף זקן- אינו יכול להיעשות בן סורר ומורה, משום שכתוב- - והיות ואם היה נשוי- אשתו הייתה יכולה להרות, ובגיל שלושה חדשים העובר ניכר במעי אמו, הוא נחשב כבר אבא וכבר אינו בגדר "בן".
יוצא אם כן שהאפשרות להיות בן סורר ומורה מתפרסת בסך הכל על פני שלושה חודשים במהלך החיים: מגיל 13 ועד גיל 13 ושלושה חודשים.
מין
בת אינה יכולה להיות בן סורר ומורה. בתוספתא סנהדרין תחילת פרק י"א כתוב:.
גם להלכה נפסק כך:
הגדרת "זולל וסובא"
בן סורר ומורה מתואר בתורה כבן מרדן שאינו שומע בקול הוריו, זולל וסובא. חז"ל הגדירו על פי הפסוק שחטאו מתבטא בהפרזה באכילת בשר (זולל) ובשתיית יין לשכרה (סובא). על פי ה, יש מחלוקת תנאים מתי נכנס הבן לחיוב כבן סורר ומורה. לפי דעת אחת, אכילת בשר המחייבת בעונש היא תרטימר בשר (לפי הגמרא מדובר על חצי מנה. משקל זה שווה לכ-213 או 240 גרם תלוי בדעות האחרונים) וחצי לוג יין (כ-300 סמ"ק). לפי הדעה השנייה, המובאת בשם ר' יוסי, הבן מתחייב רק לאחר אכילת מנה בשר ושתיית לוג יין.
לפי ה,על הבן לגנוב את הבשר והיין מרשות אביו ולאכלם ברשות אחרים. הסיבה לכך שצריך לגנוב מאביו ולאכול ברשות אחרים היא שצריך שיהיה דבר המצוי ובלי חשש שיתפס כי העונש הוא מניעתי, שלא יעשה זאת בעתיד, ובמקרים שהאוכל אינו מצוי או שקיים חשש בסבירות גבוהה שהוא ייתפס - קיים חשש קטן יותר שימשיך לעשות זאת בעתיד.
על פי, אכילתו צריכה להיות אכילה מופרזת, שלא לשם מצווה ושלא כחלק מעבירה. אם יאכל בסעודת מצווה, או שיאכל דברים שמצווה לאכלם, כגון מעשר שני - אינו מתחייב בהריגה. חז"ל אף למדו מהכתוב:, שאם יאכל דברים האסורים באכילה, כגון בשר נבלה, גם כן אינו מתחייב- "בְּקֹלֵנוּ - ולא בקולו של מקום".
מאפייני ההורים
במשנה מבואר, שעל ההורים להיות שלמים בגופם ולא להיות חסרים אבר אחד. דין זה נלמד מהפסוקים, כפי שמפרטת המשנה:
לדעת רבי יהודה, על ההורים להיות דומים זה לזה בקול, במראה ובגובה, משום שנראה מהפסוקים שהם יוצרים השוואה מוחלטת ביניהם, הב"ח מבאר את דברי הגמ' לפיה לא ייתכן בן סורר ומורה במציאות כיוון שבמקרה כשל רבי יהודה צריך האב להיות סריס, או שהאם איילונית.
שלבים נוספים קודם ההוצאה להורג
על פי ההלכה, הורי הבן צריכים להביאו לפני זקני העיר כדי שהם יחליטו אם להוציאו להורג. אם אחד ההורים אינו מסכים להרוג את הבן, אין הורגים אותו. יש הסבורים כי חוק זה נועד להגן על הבן, מכיוון שבתקופת המקרא לאב המשפחה היה שלטון יחיד בבני משפחתו, ובסמכותו היה להוציא את בנו להורג ללא פניה לערכאה אחרת. אחרים סוברים שאין לטענה זו שום ביסוס היסטורי או ביסוס במקרא עצמו.
על פי הגמרא בפעם הראשונה שהיה הבן גונב ואוכל כמתואר לעיל, בית הדין היו רק מלקים אותו. דין זה נלמד מהפסוק. רק לאחר מכן, אם הבן היה שונה באיוולתו, אז היה מוצא להורג.
הסברים להוצאתו להורג
היו שהשוו בין הסבר זה לבין הדטרמיניזם דבר שגרם לקשיים בהבנה מדוע התורה לא נותנת אפשרות לתקן ולחנך את הילד. התשובה שניתנה היא שהתורה מתארת את האידיאל, בעוד חזרה בתשובה היא אופציה שניתנה ממידת החסד.
ספר החינוך מסביר, שהסימן שאנו מזהים בעזרתו קלקול רוחני הוא אכילה ושתייה, משום שהם הדברים המחזקים את הגוף, בעוד התבוננות במושכלות מחזקת את הנפש. והיות והגוף והנפש הם הפכים גמורים, התחזקות החומר מביאה להחלשות הנפש- קלקול רוחני. והציווי ניתן דווקא בגיל צעיר, משום שמספיק שבתחילת בחרותו של אדם הוא יפנים את עניין ההתרחקות מהחומר כדי שייקח מזה מוסר לכל ימיו.
גישה מעט שונה נמצאת בירושלמי, שם מבואר שכל דינו של בן סורר ומורה הוא ללא טעם המובן לשכל אנוש, אלא הכל גזרת הכתוב:
יש המשווים בין הדילמה הפילוסופית והרעיונית של בן סורר ומורה ה"נידון על שם סופו", ובין דמויות היסטוריות שגרמו עוולות רבות, אם הייתה אפשרות להורגם בעודם קטנים כאשר רק ניצני מעשיהם ניכרים - האם היה ראוי לעשות כן, או שמא באותה תקופה עדיין לא חטאו ולכן אין לגעת בהם?
היתכנות המקרה במציאות
התלמוד מציין, שלדעת רבי יהודה, האומר שההורים צריכים להיות דומים זה לזה בקול, מראה וגובה, מקרה כזה הוא בלתי סביר כלל ולעולם לא יתרחש. לדעה זו, כל פרשה זו נכתבה רק כ"דְּרוֹש וקבל שכר". כלומר, התורה מתארת לנו את המצב האידיאלי, אף על פי שבפועל מעולם לא קרה ולעולם לא יקרה.
לעומת זאת, לדעת רבי יונתן, מקרים כאלה אירעו במציאות, והוא אף מציין שהוא ראה בעיניו מקרה של בן סורר ומורה ואף ישב על קברו.
מחלוקת דומה קיימת גם בעיר הנידחת ובית המנוגע.
מקבילות במזרח הקדום
חוק 'בן סורר ומורה' הוא חוק קדום, יוצא מן הכלל בתרבות העתיקה, שאינו משקף רפורמה משנה-תורתית. חיים נוי מצא שלוש מקבילות בחוקים העתיקים ביותר שנתגלו עד היום, מן התקופה השומרית.
המבוך
המבוך (באנגלית: Labyrinth) הוא סרט פנטזיה משנת 1986, בבימויו של ג'ים הנסון, יוצר החבובות. כמעט כל הדמויות בסרט הן בובות, למעט גיבורת הסרט "שרה" (ג'ניפר קונלי) ומלך הגובלינים ג'ארת (דייוויד בואי). הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בישראל בשם "לבירינת" אך הופץ בווידאו בשם "המבוך".
פסקול הסרט כולל שירים רבים של דייוויד בואי. חלקם שווקו מאוחר יותר כסינגלים.
עלילת הסרט
שרה מגיעה לארמון בזמן ומחפשת את טובי וכשהשעון מצלצל את השעה ה-13 הכל נעלם ושרה מוצאת את טובי במיטתו.
תפאורות
את הבובות והתפאורות עיצב בריאן פרוד, אשר שיתף פעולה עם ג'ים הנסון בעיצוב התפאורות והבובות בסרט "הקריסטל השחור". בנו התינוק של פרוד משחק את התינוק טובי, בסרט.
התפאורות מושפעות ומראות את דמיונן לסיפור עליסה בארץ הפלאות, הקוסם מארץ עוץ וציוריו של מ. ק. אשר.
הנאום האחרון של משה
הנאום האחרון של משה הוא ספר עיון לקהל הרחב מאת מיכה גודמן, שיצא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2014, שעוסק בחומש דברים, שאותו הכתיב אלוהים למשה, על פי המסורת.
ספריו הקודמים של גודמן (שיצאו בפורמט דומה) עסקו בדמויות מרכזיות בתולדות הפילוסופיה יהודית באמצעות ניתוח ספר אשר נכתב על ידי אותה דמות. כך גם "הנאום האחרון של משה". הספר מנתח את תוכנו של החומש, שכתוב כנאום פרידה של משה לפני מותו. כדרכו, מציע גודמן פרשנות חדשה ורדיקלית. גודמן לומד מהנאום כללים של מנהיגות, הנהגת מדינה, מוסר חברתי, פולחן דתי ועוד, כפי שמשה רצה להנחילם לעם ישראל, לדעתו של גודמן ושל פרשנים אחרים.
תוכן הספר
בספר שלושה חלקים, ונספח.
חידושיו של הספר
כדרכו, מציג גודמן שורה של פירושים מקוריים, בצד פירושים ידועים; ובהם גם פירושים רדיקליים במובן שהם שונים באופן מהותי מפרשנות מסורתית.
החינוך
נאומו של משה מכיל רעיונות לחינוך האדם, יהיה זה בן-העם או המלך, לציות לתורה ולמידות טובות; וזאת בעיקר לאור הקושי הגדול לממש זאת בחיים שגרתיים, מתוך עצמאות ועוצמה מדינית.
בשבח המבוכה
מבחינת הדגש על מצוות חברתיות מול מצוות פולחניות, ספר דברים הוא האנושי והמוסרי ביותר מבין החומשים; אבל הוא גם האלים ביותר, מבחינת המצווה להשמיד את עמי כנען, כולל נשים וילדים. גם כאן, אל מול האלימות הקשה, שקשה לקבלה מעמדה של מוסר הומניסטי, גודמן מציע, לא למצוא תירוץ שמשלים בין השניים, אלא: לקבל שהאמת מורכבת וקשה להבנה, שיש גם בתוך התורה עצמה רעיונות שנראים לנו סותרים, ולהישאר עם המבוכה. וכך הוא מבין את הפסוק, "אַחַת דִּבֶּר אֱלֹהִים, שְׁתַּיִם זוּ שָׁמָעְתִּי" (תהילים ס"ב יב): תפיסת האל היא אחת וחסרת סתירה, אבל לאדם היא עשויה להתגלות לפעמים בשני דברים שנראים כסותרים.
שני ממשיכים של משה
גודמן מעמת את אופי ההנהגה של היורש של משה, יהושע, כנגד המלך האחרון של הממלכה המאוחדת, שלמה.
תחילת התורה שבעל-פה
בשאלת המחלוקת, אם הספר נכתב בנוסחו של משה, או שהוא רק חזר על דברי האל - גודמן מעמיד את עצמו לצידו של יצחק אברבנאל, שכתב: משה כתב את דברים, ואלוהים אישר את הנוסח, וקבע אותו כחלק מהתורה. בדומה לכך, אמר ר' צדוק הכהן מלובלין: דברים הוא יצירה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי, ולכן הוא תחילתה של תורה שבעל-פה (שהיא פירוש אנושי, שבמסורת יש לה מעמד אלוהי). בהתאם לכך, גודמן גורס שזהו "הספר הראשון של התורה שבעל-פה." ר' צדוק הופך את הזהות: תושב"ע אינה תורה אלוהית, שאנשים מבטאים בשפתם; אלא היא תורה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי; וזוהי דעה רדיקלית.
הרלוונטיות לימינו
המהפכה הגדולה של דברים הצליחה רק אחרי החורבן, בגלות. רק שם, בלא מקדש ומלוכה - הגיע העם היהודי למדרגה מוסרית גבוהה. בתקופה שקמה הציונות, כשעם חלש הפך לחזק, גודמן מבקש לזכור זאת, ולחיות במדינת ישראל לאור החזון של משה: "על פי מגילת העצמאות, הציונות נשענת על חזון הנביאים... אך מכיוון שהמדינה של ימי התנ"ך בעצם לא הגשימה את חזון הנביאים... תביעתה של מגילת העצמאות... היא בפועל התביעה שמדינת ישראל תהיה המדינה הראשונה אי-פעם שמתממש את חזון הנביאים."
בריאיון עם גודמן, הוא אף אמר: "מטרת ספר דברים היא ליצור תחושת שבריריות. בוגר הספר צריך להרגיש שהקיום שלנו פה שברירי, ורק אם נאמין שאנו לא כאן לַנֵּצַח - נישאר כאן. אם תאמין שאנו כאן לנצח-נצחים - ימינו כאן ספורים".
חצר הכבוד
קומת הקרקע בבתי הכפר הסימטריים שהיו נפוצים במערב אירופה במאה ה-16 נבנתה בצורת האות U, כך שדלת הכניסה הראשית הייתה "מוגנת" על ידי שני אגפים של הבית. אולם חצרות הכבוד הרשמיות הראשונות החלו להופיע בארמונות ובאחוזות הגדולות של אירופה במאה ה-17, ושימשו כאזור הגישה הראשי וככניסה הטקסית למבנה.
מבחינה טכנית אפשר להשתמש במונח באשר לכל בניין גדול שבו יש חצר סימטרית הבנויה באופן זה, ודרכה נכנסים האורחים המכובדים.
פליקס, נסיך שוורצנברג
פליקס, נסיך שוורצנברג (בגרמנית: Felix zu Schwarzenberg; 2 באוקטובר 1800 - 5 באפריל 1852) היה אציל ופוליטיקאי אוסטרי יליד בוהמיה, שהביא לדיכוי מהפכות 1848 באימפריה האוסטרית. כיהן כראש ממשלת האימפריה האוסטרית וכשר החוץ שלה בשנים 1849–1852. הצליח להחזיר לאוסטריה את מעמדה כמעצמה אחרי החלשתה בימי המהפכה.
חצר הכבוד
דוגמאות לחצר הכבוד ניתן למצוא ברבים מן המבנים הבולטים של אדריכלות הבארוק האירופית. בין השאר ניתן למנות את פאלאצו פיטי, אחד המבנים הראשונים מהמאה ה-16 שבהם היה אלמנט זה, וארמון ברבריני. דוגמאות נוספות לכך ניתן למצוא בארמון בקינגהאם וארמון בלנהיים שבאנגליה, וארמון ורסאי שבצרפת.
מליח פסיפי
מליח פסיפי (שם מדעי: Clupea pallasii) הוא מין של דג מסוג מליח ממשפחת הסרדיניים המצוי בצפון האוקיינוס השקט. הוא קרוב למליח האטלנטי.
חצר הכבוד
בקנה מידה עירוני צפוף הרעיון של חצר הכבוד בא לידי ביטוי במבנים רבים בפריז. במקומות האלה חזית הרחוב של הבית עוצבה כסדרה של מבנים שאינם כמו האגפים, אך עם מעברים גדולים שדרכם נכנסו הכרכרות אל חצר הכבוד שמאחור. במקומות צפופים יותר אחד הקירות המאגפים היה יכול להיות קיר פשוט, שאיזן את האגף הנגדי שהכיל משרדים ואורווה. בערים בעלות צפיפות אוכלוסין גבוהה אין כמעט בתים פרטיים שבהם יש חצר כזאת.
פליקס, נסיך שוורצנברג
ראשית חייו
פליקס נולד ב-2 באוקטובר 1800 בצ'סקי קרומלוב בממלכת בוהמיה, כבנו השני של יוזף, נסיך שוורצנברג (1769–1833) ופאולינה פון ארנברג. בית שוורצנברג היה אחד ממשפחות האצולה הבוהמיות המשפיעות ביותר; אחיו הבכור יוהאן אדולף השני, נסיך שוורצנברג יזם את בניית קו הרכבת מווינה לפלזן, ואילו אחיו הצעיר פליקס פרידריך נהיה ארכיבישוף זלצבורג בשנת 1835 וארכיבישוף פראג בשנת 1849.
מליח פסיפי
מאפיינים
המליח הוא דג קטן באורך של עד 45 ס"מ ומשקל של 550 גרם בממוצע. הוא בעל סנפירים כסופים עם לסת מוארכת ופה מעוצב לגריפת מזון קטן. הדג בעל זנב קצר בעל זוג אונות ובעל סנפירים קצרים.
פליקס, נסיך שוורצנברג
ראשית חייו
פליקס שהיה אחיינו של קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, מפקד הצבאות האוסטריים בשלבים האחרונים של המלחמות הנפוליאוניות, נכנס לשירות הדיפלומטי לאחר שירות צבאי קצר, שם הפך לבן חסותו של קנצלר המדינה, הנסיך קלמנס פון מטרניך. פליקס כיהן כשגריר אוסטריה בסנקט פטרבורג, לונדון, פריז, טורינו, ונאפולי. בשנת 1828 במהלך זמנו כדיפלומט בלונדון, היה לו רומן עם ג'יין דיגבי, אשר אותה נטש לאחר שהכניס אותה להריון, בשל דרישת בעלה אדוארד לואו, רוזן אלנבורו הראשון.
מליח פסיפי
מאפיינים
הוא נפוץ לאורך הימים של צפון האוקיינוס השקט מאלסקה וקולומביה הבריטית בצפון לבאחה קליפורניה ובמזרח עד סיביר וים ברינג ועד יפן בדרום. הדג מטיל ביצים בין צמחי מים לאורך החופים. הדגים ניזונים מפלנקטון שהם גורפים בלסתותיהם לפיהם.
פליקס, נסיך שוורצנברג
כהונתו כראש ממשלה
עם פרוץ מהפכות 1848, מיהר פליקס אל ממלכת לומברדיה-ונציה, להצטרף לכוחותיו של גנרל-פלדמרשל יוזף רדצקי פון רדץ שהביס את הכוחות האיטלקים בראשות קרלו אלברטו, מלך סרדיניה במילאנו. בשל תפקידיו כיועץ קרוב של רדצקי, כמו גם היותו גיסו של אלפרד הראשון, נסיך וינדיש-גרץ, אשר דיכא את המרד הבוהמי בפראג ואת מרד וינה באוקטובר, מונה שוורצנברג ב-21 בנובמבר 1848 לראש ממשלת האימפריה ולשר החוץ. עם קבלתו את התפקיד הפעיל שוורצנברג לחץ רב על הקיסר פרדיננד שיתפטר, ואכן ב-2 בדצמבר הקיסר נכנע ואחיינו הצעיר פרנץ יוזף הועלה לשלטון במקומו.
מליח פסיפי
מאפיינים
דגים אלה יכולים להתקהל ללהקות ענקיות המכלכלות מגוון של טורפים ימיים, לרבות לווייתניים, דגים טורפים כמו כרישים, עופות ימיים וטורפים ימיים רבים. הדגים מתגוננים מהטורפים באמצעות יצירת "כדור דגים" גדול, בתוכו כל דג מסתתר מהטורפים.
פליקס, נסיך שוורצנברג
כהונתו כראש ממשלה
שוורצנברג הקים ממשלה חדשה ששילבה פוליטיקאים שמרנים, כמו שר הפנים הרוזן פרנץ פון שטדיון, ופוליטיקאים ליברלים, ובתוכם אלכסנדר באך, קרל לודוויג פון ברוק ואנטון פון שמרלינג, כמו גם שר החינוך הבוהמי הפדרליסט ליאופולד, רוזן טון והוהנשטיין. ברצונו לחמוק מגורלו של מטרניך, היה שוורצנברג נחוש בדעתו לא רק להילחם במהפכה אלא להתגבר עליה. על רקע הדיונים בפרלמנט בפרנקפורט בנוגע לשאלה הגרמנית, הוא דגל ברעיון של איחוד אוסטרי-גרמני, כולל כל אדמות הכתר האוסטריות בתוך הקונפדרציה הגרמנית, כל זה בהנהגת אוסטריה. בסופו של דבר לא היה מוכן להיווצרות גרמניה גדולה על חשבונה של אוסטריה והחזיר את הנציגים האוסטרים מפרנקפורט. עם פרסום חוקת מרץ בשנת 1849. הוא סיכל את הרעיונות הפדרליסטיים של האספה החוקתית שהתכנסה בזמנו בקרמזיר בצ'כיה, יחד עם הקיסר החדש, קרא שוורצנברג לצבא האימפריה הרוסית לסייע בדיכוי המרד ההונגרי, ובכך נתן לאוסטריה יד חופשית לנסות לסכל את דרכה של פרוסיה לשלוט בגרמניה. הנסיך שוורצנברג ביטל את הרפורמות הדמוקרטיות והחזיר את השליטה המלוכנית הריכוזית באוסטריה ואף כפה על פרוסיה את הסכם אולמוץ, ובכך מנע ממנה את האפשרות לאחד את גרמניה תחתיה.
מליח פסיפי
מאפיינים
דגים אלה הם גם דגי מאכל מסחריים אחריהם ספינות דיג שטות לאורך האוקיינוס. הדיג כה רב שב-1993 הדגה התמוטטה כמעט לגמרי, אך הצליחה להשתקם מאז.
פליקס, נסיך שוורצנברג
כהונתו כראש ממשלה
ב-5 באפריל 1852, נפטר שוורצנברג באופן פתאומי מאירוע מוחי בעת ישיבת ממשלה בווינה, ברגעים שהקיסר הפעיל לחצים עליו מתוך כוונה להרחיקו מרסני השלטון. מאוחר יותר שיבח פרנץ יוזף את פעילותו והחשיב אותו כראש הממשלה המוצלח ביותר שכיהן מימי מלוכתו.
רוג'ר בייקון
רוג'ר בייקון (בלטינית: Rogerus Baconus, כונה Doctor Mirabilis, "מורה מופלא"; באנגלית מודרנית: Roger Bacon;1214 לערך – 1294 לערך), היה נזיר פרנציסקני, מלומד סכולסטי ופילוסוף אנגלי. בייקון, שהושפע מאבן אל-היית'ם, היה מהראשונים לערוך ניסויים ולבחון את תוצאותיהם בצורה אמפירית, גם כשתוצאותיהם סתרו את תחזיותיו של אריסטו. לפיכך הוא נחשב לאחד מחלוצי השיטה המדעית המודרנית.
שנותיו הראשונות
בייקון נולד ליד אילצ'סטר בסאמרסט למשפחה אנגלו-נורמנית אמידה. בתקופת מלכותו הסוערת של הנרי השלישי, רכושם נלקח מהם וכמה מחברי המשפחה הוגלו.
רוג'ר בייקון למד באוניברסיטת אוקספורד, הרצה על אריסטו ומאוחר יותר נהיה לנזיר פרנציסקני ופרופסור באוקספורד. הוא כנראה נעשה לנזיר ב-1233, ואז עבר לצרפת על מנת ללמוד באוניברסיטה של פריז, אז מרכז החיים האינטלקטואליים באירופה. שני מסדרי הנזירים הגדולים, הפרנציסקנים והדומיניקנים, עדיין לא היו מיוסדים שם, ורק עתה החלו לקחת חלק חשוב בדיון התאולוגי. אלכסנדר מהלס הנהיג את הפרנציסקנים, ואילו בראש הדומיניקנים עמדו אלברטוס מגנוס ותומאס אקווינס. היכולות של בייקון הוכרו תוך זמן קצר, והוא נהנה מחברתם של אנשים חשובים כאדם דה מריסקו ורוברט גרוסטסט, בישוף לינקולן. בנוסף להוראה ולמחקר באוניברסיטה, הוא גם ערך ותיאר ניסויים שונים.
חיים ויצירה
ההכשרה המדעית שבייקון רכש, בעיקר מספרי הדרכה ערבים, גרמה לו להבין את החסרונות בשיח האקדמי הקיים. אריסטו היה ידוע רק דרך תרגומים גרועים ללטינית (שליטה ביוונית הייתה נדירה במערב עד הרנסאנס), וכך גם המקרא. מדע הפיזיקה לא נלמד ונחקר על ידי ניסויים בדרך האריסטוטלית, אלא על ידי ויכוחים תוך התבססות על המסורת הסכולסטית. בייקון נטש את הפלפול הסכולסטי, ופנה ללמוד שפות ולערוך ניסויים. המורה היחיד שהעריך היה המתמטיקאי פייר איש מריקור. הניגוד בין חוסר ההכרה בו לבין הפרסום לו זכו הדוקטורים מהאוניברסיטה הרגיזה מאוד את בייקון. בספריו יצא בתקיפות כנגד אלכסנדר האלנסיס ואלברטוס מגנוס, מראשי הפרנציסקנים, שלמדו לטענתו את אריסטו רק מיד שנייה.
בכתביו, בייקון קורא לרפורמה בלימודים התאולוגיים. יש לשים פחות דגש על חילוקים פילוסופיים מינוריים כמו בסכולסטיקה, והברית החדשה עצמה צריכה להיות בלב הדיון. על התאולוגים ללמוד את השפות שבהן נכתבה במקור ,יוונית ועברית. הוא עצמו היה בקיא בכמה שפות, והצטער על הטעויות שנפלו בכתבי הקודש ובכתביהם של הפילוסופים היווניים בשל תרגומים ופירושים מוטעים. מעבר לכך, הוא טען כי תאולוגים צריכים ללמוד את כל המדעים באופן מפורט, וכי יש להוסיף אותם למערכת הלימודים האוניברסיטאית הרגילה.
הוא דחה את ההליכה העיוורת אחר הסמכויות העתיקות, גם בתאולוגיה וגם במדע. ספרו אופוס מאיוס (Opus majus) עוסק במתמטיקה ובאופטיקה, באלכימיה ובייצור אבק שרפה, מיקום וגודל גרמי השמים, והוא חוזה המצאות מאוחרות כמו המיקרוסקופ, הטלסקופ, משקפיים, מכונות מעופפות וספינות קיטור.
בייקון למד גם אסטרולוגיה והאמין כי לגרמי השמים יש השפעה על גורלם של בני האדם. הוא גם כתב ביקורת על הלוח היוליאני שאז עדיין היה בשימוש. הוא גילה לראשונה את קשת הצבעים בתוך כוס מים, מאות שנים לפני שאייזק ניוטון גילה כי ניתן לפזר ולאחד מחדש אור לבן על ידי עדשה.
הוא הכיר היטב את התובנות הפילוסופיות והמדעיות של העולם הערבי, שבאותו זמן היה התרבות המתקדמת ביותר. הוא היה תומך נלהב של השיטה הניסויית לרכישת מידע על העולם. הוא התכוון לפרסם אנציקלופדיה מפורטת, אך רק חלקים שלה הופיעו.
קוורסילורוס
קוורסילורוס (שם מדעי: Quercylurus; מילולית: "החתול של קוורסי ") הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הנימרווידיים, שחי בתחילת האוליגוקן של אירופה. הממצאים שלו התגלו בחפירות בצרפת ותוארו ב-1979 בידי החוקר גינצבורג. תחילה הוא סווג למשפחת החתוליים אך הועבר למשפחת הנימרווידיים הקרובה, אשר הכילה מינים בעלי ניבי חרב שכונו "שנחרבים מזויפים". בסוג זה ישנו מין אחד - Quercylurus major.
ככל הנראה הקוורסילורוס היה הגדול שבבני משפחתו, גדול גם יותר מההופלופונאוס. הוא הגיע לגודל של דב חום בינוני במשקל 200 עד 400 קילוגרם ולגובה מטר. בקדמת פיו בלטו ניבים גדולים ארוכים שדמו לניבי השנחרבים ועזרו להריגת טרף במהירות. בדומה לדובים הוא הלך על כפותיו, ואולי היה בעל טפרים נשלפים גדולים.
טורף זה מילא את גומחת האריות והטיגריסים המודרניים, והוא היה כבד מכדי לרוץ במהירות אחרי טרף ובמקום זה ארב לו במסתור, ואז הרג אותו בנשיכה חזקה בגרון. בדומה ליונק קרוב שנמצא באתר - האאופליס הוא היה יכול כנראה לטפס על עצים בדומה לנמר בעזרת שרירי הרגליים והחזה הגדולים, שם אולי ניזון מהטרף בלי חשש מאוכלי נבלות.
שנהבי מגידו
שנהבי מגידו הם אוסף של שנהבים מחוטבים שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות בתל מגידו. אוסף השנהבים נמצא בחפירות של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו שנערכו בתל בין השנים 1939-1925. רובם נחפרו על ידי הארכאולוג גורדון לאוד שהיה המנהל האחרון של משלחת זו.
האוסף כולל 380 חפצים ושברי חפצים בעיקר לוחיות ארוכות של שנהב הנושאות תמונות ששובצו בתוך רהיטים וחפצים של עץ כדי להוסיף להם נוי ויוקרה. האוסף כולל גם חפצים תלת־ממדיים עשויים משנהב, כגון קופסאות, בקבוקים, מסרקות ופקקים מגולפים לבקבוקים. אחד החפצים החשובים שנמצאו הייתה קופסה רבועה שעל דופנותיה גולפו דמויות של אריות וספינקסים ברמת גילוף שהגיעה כמעט לרמת פיסול תלת-ממדי. באריות אלה ניכרת השפעה סורית או חיתית. האוסף כולל גם קבוצה של לוחיות ארוכות שעליהן חרוטות תמונות. אחת הלוחיות היא ידית של סכין ועליה חריטה רדודה של חגיגת ניצחון. קווי החריטה מולאו בחומר שחור שהבליט את התמונה על רקע צבעו הבהיר של השנהב. בתמונה אפשר להבחין בתהלוכה המתקדמת שמאלה לכוון מלך היושב על כיסא מפואר עטור בכרובים. לפני המלך שתי נשים, אחת פורטת על נבל, השנייה מגישה משקה ופרחי לוטוס. סצנות של משתאות ומלחמה נמצאו גם על לוחיות אחרות. האוצר כלל גם חפצים שמקורם היה זר כגון קלמר שנשא את שמו ואת תאריו של בעליו הסופר והוא מתוארך לימי רעמסס השלישי. זהו המצבור העשיר ביותר של אמנות השנהבים הכנענית שנמצא עד כה.
עושר התבליטים על גבי השנהבים ובייחוד ריבוי הסגנונות שכלל מוטיבים בסגנון מצרי, וכן מוטיבים שהועתקו מחפצים שהגיעו לכנען בדרכי מסחר כגון חתי מתקופת האימפריה החתית, מיקנה וקפריסין אופייני לאמנות הכנענית ומתארך את השנהבים לתקופת הברונזה המאוחרת. על גבי אחד השנהבים נמצא כרטוש של רעמסס השלישי. יש בכך הוכחה ברורה שבית האוצר עם האוסף שבו היה קיים בימיו של פרעה זה. השערת החוקרים היא שחלקו של האוסף שרבים מלוחותיו שימשו במקור כלוחיות שיבוץ ברהיטים, הושלכו לחדרי בית האוצר שהיה שייך לארמון משכבה VIIB. המגוון הרחב של החפצים הוביל את החוקרים למסקנה שמדובר באוסף שהתקיים כמאה וחמישים שנה.
חלק מאוסף שנהבי מגידו נמצא במוזיאון רוקפלר ובמוזיאון של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו.
הערות שוליים
Tel Megiddo
ג'בשית
ג'בשית (בערבית: جبشيت, בכתיב לטיני: Jebchit או Jibchit) היא עיירה שיעית בדרום לבנון, בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה, כשבעה קילומטרים מהכפר א-נבטיה עצמו, בגובה 500 מטר מעל פני הים. שטחה כ-6,000 דונם, ומתגוררים בה כ-25 אלף איש. כלכלת העיר מתבססת על חקלאות, בעיקר של עצי שקד וזית, עצי נוי וטבק.
ג'בשית מוכרת כאחד ממעוזי חזבאללה, וכמה פעילים בולטים בארגון הגיעו ממנה; המפורסם שבהם הוא השייח' עבד אל-כרים עובייד.
דראגובטה
דראגובטה (Dragobete) הוא המקבילה הרומנית ליום ולנטיין והוא נחוג ביום 24 בפברואר.
לפי המיתולוגיה הרומנית דראגובטה היה גבר נאה, פוחז והולל, בנה של באבה דוכיה (Baba Dochia). על פי המסורות שהועברו מהדאקים דראגובטה היה סנדק החיות ורק אצל הרומנים עבר שינוי למגן האוהבים הנפגשים ביום האהבה. אהבת הנפגשים ביום דראגובטה דומה ל"אירוסי הציפורים" בתחילת העונה ואמורה להחזיק מעמד כל השנה.
יש אמונות עממיות רבות המתייחסות לדראגובטה ובהן האמונה שמי שלוקח חלק בחגיגות דראגובטה יהיה מוגן ממחלות (במיוחד מקדחת) במהלך השנה. דראגובטה אמור לעזור לכך שתהיה שנת שפע. ביום דראגובטה מתלבשים חגיגית, הצעירים והצעירות נפגשים לפני הכנסייה ויוצאים לחורשות ולשדות, כדי לאסוף פרחי אביב ראשונים. במחוז מחדינצי היה מנהג שנקרא "המעופף" - הבנות חזרו לכפר בריצה, כשהבנים המעוניינים רודפים אחריהן. אם הגבר השיג את הבחורה ומצא חן בעיניה, הייתה מנשקת אותו בפומבי. הנשיקה הזאת נחשבה כ אירוסין לכל דבר ועניין. יום דראגובטה היה הזדמנות לקהילה לראות איזה חתונות צפויות בסתיו.
ביום דראגובטה מקובל לדאוג לבעלי החיים, כולל בעלי הכנף ואין שוחטים בעלי חיים ביום זה. נשים נהגו לנגוע בגבר מכפר אחר, כדי להיות מלאות תשוקה כל השנה. הבתולות אספו מהערב את שאריות השלג, שאריות שנקראו "שלג הפיות" והמים שנוצרו מהמסת השלג שימש אותן במהלך השנה להתייפות ולמגיית אהבה.
The Lean Startup
הסטארט אפ הרזה (באנגלית:The Lean Startup): איך התחדשות בלתי פוסקת מאפשרת ליזמים של היום להקים את העסקים המוצלחים ביותר הוא ספר מאת אריק רייס המתאר את אסטרטגיית הסטארט אפ הרזה המוצעת שלו עבור חברות סטארט אפ.
רייס פיתח את הרעיון לסטארט אפ הרזה מניסיונו כיועץ, עובד ומייסד סטארט אפים. רייס מייחס את הכישלון של הסטארט אפ הראשון שלו, Catalyst Recruiting, לאי הבנת הרצונות של לקוחות היעד שלהם והשקעה של יותר מדי זמן ואנרגיה בהשקת המוצר הראשונית.
אחרי עבודתו ב- Catalyst היה רייס מהנדס תוכנה בכיר בחברה שהשיקה מוצר יקר וכושל. רייס רואה בשני המקרים את אותה השגיאה של "ללכת מהטכנולוגיה קדימה במקום לעבוד מהתוצאות העסקיות שאתה מנסה להשיג אחורה".
במקום זאת, רייס טוען שכדי לבנות חברה מצוינת, צריך להתחיל עם הלקוחות בצורה של ראיונות וגילוי מחקר. בניית מוצר MVP ולאחר מכן בדיקה ואיטרציה במהירות מביאה לפחות בזבוז והתאמה טובה יותר לשוק המוצר. רייס גם ממליץ להשתמש בתהליך שנקרא Five Whys, טכניקה שנועדה להגיע לליבה של בעיה.
חברות רבות מיישמות את השיטות שכתב רייס בספר ביניהן: Alphabet Energy, Dropbox, Wealthfront, וג'נרל אלקטריק.
תפוצה ותרגום
לדברי ההוצאה, הספר נמכר ביותר ממיליון עותקים ותורגם ליותר משלושים שפות. בנוסף, היה הספר ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספר בתרגום עברית של גרשון גרון יצא בשנת 2021 בהוצאת סלע מאיר.
אן, הנסיכה המלכותית
אן, הנסיכה המלכותית (Anne, Princess Royal, נולדה ב-15 באוגוסט 1950) היא בתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, אחותו של המלך צ'ארלס השלישי והנסיכה השביעית שנושאת בתואר "נסיכה מלכותית". הנסיכה הייתה הראשונה מבית המלוכה הבריטי שהשתתפה בתחרויות האולימפיאדה.
קורות חיים
הנסיכה אן אליזבת אליס לואיז (Anne Elizabeth Alice Louise) נולדה בבית קלרנס שבלונדון. לנסיכה אליזבת, הדוכסית מאדינבורו ופיליפ דוכס אדינבורו ונכדתם של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת ואליזבת, המלכה האם, מצד אמה, ושל אנדראס, נסיך יוון ודנמרק, ואליס, נסיכת באטנברג, מצד אביה. בעת לידתה היא הייתה השלישית בסדר הירושה לכתר הבריטי (לאחר אמה, שהייתה אז יורשת העצר, ואחיה הבכור, הנסיך צ'ארלס, דוכס קורנוול). נכון ל-2023 היא ה-17 בסדר הירושה.