cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הרז'ה
1929–1934: השנים הראשונות של טינטין
הרז'ה היה נחוש למקם את ההרפתקה הבאה של טינטין באמריקה. לצורך כך הוא קרא ספר על ילידי אמריקה הדרומית, ועקב אחרי סדרת כתבות בעיתונות שעסקו בכנופיות הפשע של שיקגו, ובפרט במאפיונר אל קפונה. ב-3 בספטמבר 1931 החל לפרסם את הקומיקס "טינטין באמריקה". עלילת הקומיקס עסקה במאבק בין טינטין לכנופיות פשע בשיקגו, תוך כדי הרפתקאות שונות עם אינדיאנים ובוקרים. בסופו של הסיפור טינטין מביס את הפושעים וזוכה להערצה מתושבי שיקגו. ייצוג העמים הילידים בקומיקס זה היה תקין פוליטית ואף אוהד, מה שסייע להרז'ה מאוחר יותר כשהתמודד עם האשמות בגזענות. בשלב זה סגנון הציור של הרז'ה הפך לבשל ויציב יותר וטכניקות האיור שלו השתפרו כך שהצליח לעבוד בקלות ובמהירות רבות יותר, אך למרות זאת הוא חש שהאיורים שלו "סובלים מסרבול ומנאיביות".
ב-20 ביולי 1932 התחתן הרז'ה עם ז'רמיין קיקנס, מזכירתו האישית של האב ואלה. השניים עבדו יחד במשרדי העיתון והחלו לצאת כמה חודשים קודם לכן, עד שלבסוף התחתנו בעידודו הנמרץ של ואלה. ז'רמיין עודדה את הרז'ה להתמיד בציור על אף חוסר שביעות רצונו מהציורים שלו.
עבודתו של הרז'ה כעורך הראשי של מוסף הילדים של "Le Vingtième Siècl" כללה כעת פיקוח על התכנים, עיצוב עטיפת המגזין והגשת שני עמודי קומיקס של טינטין ושל "Quick and Flupke" מדי שבת. הרז'ה בילה כמעט את כל יומו במשרד, וכשלא היה שם היה מצייר בסגנון חופשי על כן הציור בביתו. רבים מציוריו מאותה תקופה מציגים את אשתו, ז'רמיין, בטכניקות וזוויות שונות. הרז'ה התייחס לעבודתו ברצינות רבה; הוא הקפיד על עמידה בזמנים, פיקח בקפדנות על מוסף הילדים ונעדר מהעבודה לעיתים רחוקות בלבד. לעיתים נסע לפריז כדי להיפגש עם עורכי המגזין הצרפתי "Coeurs Vaillants", בו פורסמו הרפתקאותיו של טינטין לאחר פרסומן ב-"Le Petit Vingtième". הרז'ה ייחס חשיבות רבה לפרסום במגזין זה, משום ש-"Coeurs Vaillants" היה נפוץ גם באזורים דוברי צרפתית מחוץ לבלגיה וכך איפשר להרז'ה גישה אל כל השוק דובר הצרפתית. כך החל הרז'ה להתפרסם גם מחוץ לבלגיה. בספטמבר 1932, המגזין "L'Écho illustré" מז'נבה פנה להרז'ה בבקשה לרכוש את סיפורי טינטין; מעט לאחר מכן פנה אל הרז'ה בבקשה דומה גם המגזין "O Papagaio" מליסבון. גם חברת ההוצאה לאור הוותיקה קסטרמן החלה להזמין מהרז'ה איורים ועבודות גרפיקה לספרים שהדפיסה.
חוזה ההוצאה לאור בין הרז'ה לוואלה כלל את ההסכמה שהעיתון ידפיס את הספרים וישלם את עלויות ההדפסה, והרז'ה ישלם את עלויות ההפצה ויקבל חלק שווה ברווחים. אך בדצמבר 1933 הציעה חברת קסטרמן להרז'ה לקחת על עצמה את הדפסת סיפורי טינטין בספרים; הם הציעו תמלוגים גבוהים הרבה יותר מאלו של ואלה. האב ואלה התנגד נחרצות להצעה: הוא טען שזכויות היוצרים על טינטין שייכות לו משום שהוא היה זה שביקש מהרז'ה להמציא "גיבור צעיר בעל רוח קתולית", שהרעיון להוסיף את שלגי היה שלו, שהרז'ה נעשה מפורסם רק דרך העיתון שלו ושפרסום הקומיקס בספרים היה מלכתחילה ביוזמתו. הרז'ה נכנע ללחציו של ואלה ודחה את ההצעה של קסטרמן. בינתיים הוא החל לפרסם את החלק הבא בהרפתקאותיו של טינטין, "הסיגרים של פרעה", סיפור בלשי שהתרחש במצרים, ובו הופיעו לראשונה דמויות משניות קבועות, שהפכו לאחר מכן למרכזיות בעולם של טינטין: האנטגוניסט הראשי רוברטו רסטאפופולוס וצמד הבלשים תומסון ותומפסון. בשלב זה החל הרז'ה להשתמש במבנה עלילה נרטיבי ומגובש יותר.
לקראת סוף 1934 נאלץ האב ואלה להתפטר ממערכת העיתון בגלל שערורייה פוליטית שעורר. הרז'ה, שצידד בוואלה, התפטר גם הוא לאות מחאה, אך חזר למערכת העיתון לאחר כמה שבועות, כשמשכורתו הועלתה ב-50%. כעת, בהיעדרו של ואלה, הרז'ה יכול היה להיענות להצעה של קסטרמן. "הסיגרים של פרעה", שפרסומו בעיתון הסתיים באותו חודש, היה הספר הראשון בסדרה שהודפס בהוצאה זו.
1934–1939: ידידות עם צ'אנג ותחילת המלחמה
את ההרפתקה הבאה של טינטין בחר הרז'ה למקם בסין. הוא עשה זאת, לדבריו, למען שתי מטרות: לחשוף את הפראות של הכיבוש היפני בסין, ולהפוך את סין למוכרת יותר. לאון גוסה, יועץ לסטודנטים סינים באוניברסיטת לוון, ראה את הפרסומים המקדימים לקומיקס ושלח להרז'ה מכתב בו ביקש ממנו להימנע מהצגת סטריאוטיפים על סינים, כדי שלא לפגוע ברגשות הסטודנטים עליהם היה אחראי. גוסה גם הציע להכיר להרז'ה סטודנט סיני צעיר, שיוכל לספר לו על סין. הרז'ה הסכים. גוסה בחר להכיר להרז'ה את צַ'אנְג צ'וֹנְגְרֶן, סטודנט סיני צעיר לאמנות. ב-1 במאי 1934, הרז'ה וצ'אנג נפגשו בביתו של הרז'ה. הם התיידדו מיידית, ומאז נפגשו באופן קבוע בכל יום ראשון. הם טיילו יחד ושוחחו על נושאים רבים, וצ'אנג לימד את הרז'ה על אמנות סינית וקליגרפיה, ואף העניק לו ספרי ציור ומדריכים סיניים. לדבריו של הרז'ה, מערכת היחסים עם צ'אנג השפיעה עמוקות על יצירתו: "משם באה הנטייה שלי לסדר, השאיפה שלי לאזן בין פירוט לפשטות, בין הרמוניה לתנועתיות", אמר. בנוסף, צ'אנג עודד את הרז'ה לשנות את השקפתו לגבי מעמד הקומיקס ולהשקיע מאמץ בדיוק ואימות המידע שהוא מעביר.
"הלוטוס הכחול", שהחל להתפרסם באוגוסט 1934, מהווה נקודת מפנה חשובה ביצירתו של הרז'ה. לראשונה, הרז'ה חקר לעומק את ההיסטוריה, התרבות והמנהגים של הארץ אליה שלח את טינטין. מלבד הייצוג הריאליסטי, האמין והמושקע של סין בקומיקס זה, "הלוטוס הכחול" הוא גם בעל עלילה עמוקה ומורכבת הרבה יותר מהקומיקסים הקודמים בסדרה. בספר זה הופיעה לראשונה הדמות המבוססת על צ'אנג צ'ונגרן - ילד סיני יתום בשם צ'אנג, שטינטין מציל מטביעה בנהר. בהמשך הסדרה מילא צ'אנג הבדיוני תפקיד משמעותי. הקומיקס הבא של טינטין, "האוזן השבורה", הוא הראשון בסדרה בו הופיעו מדינות דמיוניות - סן תאודורוס ונובו ריקו, שתי רפובליקות דרום אמריקאיות. הקומיקס זכה לאהדה ציבורית, אך עורכי "Coeurs Vaillants" לא אהבו את העובדה שטינטין הצעיר יוצא להרפתקאות ללא כל סמכות של הורים או בני משפחה אחרים, וביקשו מהרז'ה לפרסם קומיקס נוסף, שגיבוריו יהיו בני משפחה סטנדרטית. כך, בינואר 1936, הרז'ה החל לפרסם קומיקס בשם "Les Aventures de Jo, Zette et Jocko" , שתיאר את חוויותיהם של שני אחים והקוף שלהם. לאחר שלוש שנים הרז'ה הפסיק בפתאומיות את פרסום הסדרה. הוא לא אהב את הדמויות וטען שהן משעממות; הוא גם ראה במשפחתן של הדמויות נטל מעיק, שמגביל את חופש הפעולה שלהן.
באפריל 1937 החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס הבא בסדרת טינטין, "האי השחור". עלילת ספר זה התרחשה בעיקר בסקוטלנד. בספר זה טינטין פגש לראשונה את הפושע הגרמני ד"ר מולר, ועצר כנופיית זייפני שטרות.
באוגוסט 1938 התבצע האנשלוס של אוסטריה. באותו זמן החל הרז'ה לפרסם את הקומיקס "שרביטו של המלך אוטוקר". עלילת הספר התמקדה במאבק בין מדינה בדיונית קטנה, סילדאביה, נגד שכנתה העצמתית, בורדוריה, המאיימת לכבוש אותה. במהלך העלילה טינטין עוזר למלך סילדאביה ומונע ממנו לאבד את השלטון. רבים ראו בספר זה רמזים להתנגדות לנאציזם, כשבורדוריה הפולשת מייצגת את גרמניה. הרז'ה רצה לפרסם את הספר בהקדם האפשרי, כדי לנצל את ההקשר האקטואלי: "אם תעקוב אחר האירועים האחרונים תראה שזה מבוסס לחלוטין על מה שקורה עכשיו", כתב לעורך שלו. "סילדאביה היא אלבניה. הם [הגרמנים] מתכוונים לספח אותה. אם אתה רוצה לנצל את היתרון של האירועים הנוכחיים, זה עכשיו או לעולם לא." העורך הסכים והספר הוצא לאור במהירות יחסית.
בזכות העמדה שנקט לטובת סין ב"הלוטוס הכחול" הוזמן הרז'ה לביקור בסין על ידי צ'יאנג קאי-שק. הוא שקל את ההצעה לחיוב, בעיקר בשל רצונו לפגוש שוב את צ'אנג, אך בשל מחויבותו לעבודה ולצבא הביקור לא יצא לפועל.
ב-28 במאי חתם המלך לאופולד השלישי על הצהרת כניעה, והכיבוש הגרמני בבלגיה החל.
1940–1944: תקופת הכיבוש הגרמני
ב-28 ביוני 1940 נודע להרז'ה שהדרכים לבריסל נפתחו, והוא יצא מייד, יחד עם ז'רמיין, בחזרה לבריסל. הוא מיהר מאוד לחזור לבריסל משום שדאג לשלום משפחתו שנשארה שם, ובמיוחד לאחיו הצעיר, פול, ששירת בצבא כקצין. עם שובו לבריסל נודע להרז'ה שיחידות התעמולה של הוורמאכט החלו לפקח על פרסומי המגזינים הבלגיים; חלק מהמגזינים הפסיקו להתפרסם, חלקם ירדו למחתרת, ורובם הוחרמו ופורסמו בניגוד לרצונם של בעליהם, תחת פיקוח צמוד של יחידות התעמולה. בנוסף, נאסר על כל המגזינים לפרסם קומיקס שמקורו מחוץ לבלגיה.
"Le Vingtième Siècle" היה בין העיתונים שפרסומם נאסר, וכך איבד הרז'ה את מקור פרנסתו ונותר מובטל. במכתב לידיד הוא כתב, אך תוך זמן קצר קיבל הרז'ה הצעת עבודה מ-"Le Soir", עיתון בלגי מוביל, שהיה בין אלו שהוחרמו מבעליהם המקוריים והושמו תחת שליטה נאצית. העורך הראשי החדש של העיתון היה רמון דה בקר, עיתונאי וסופר פרו־נאצי שעבד בעבר עם הרז'ה. הרז'ה נענה להצעה. הוא ראה במצב החדש הזדמנות חד פעמית:, כתב לעורך שלו. ואכן, הופעתו מחדש של טינטין הכפילה את מכירות המגזין. עד סוף קיץ 1940 הגיע הרז'ה להסכמים עם שני עיתונים נוספים: "L'Afemeen Nieuws", שבו פרסם את הקומיקס "Quick and Flupke", ו-Laatste "Nieuws, שבו פורסם טינטין לאחר הפרסום ב-"Le Soir".
מכיוון שהפושע הראשי ב"ארץ הזהב השחור", ד"ר מולר, היה גרמני, לא היה ראוי בעיני המצנזרים שהקומיקס יתפרסם ב-"Le Soir", והרז'ה נאלץ לגנוז את הקומיקס המותחל ולהתחיל בפרסום קומיקס חדש. באוקטובר 1940 החל להתפרסם הקומיקס הבא, "הסרטן בעל צבתות הזהב", שעלילתו עסקה במעקב בלשי של טינטין אחרי כנופיית מבריחי אופיום במרוקו. בספר זה הופיעה לראשונה דמותו של קפטן האדוק, ימאי חם מזג ובעל חולשה לאלכוהול, שבהמשך הופך לידידו הקרוב ביותר של טינטין.
באוקטובר 1941 החל להתפרסם הקומיקס הבא בסדרת טינטין, "הכוכב המסתורי". הספר נפתח בתיאור אפוקליפטי של מטאור עשוי מתכת מסתורית, שכמעט פוגע בכדור הארץ ומביא לסוף העולם. בסופו של דבר רק חלק קטן מהמטאור פגע בכדור הארץ, וטינטין יצא עם משלחת מדעית לבחון אותו. במקביל יצאה משלחת מתחרה, במימון בנקאי אמריקאי, שניסתה לעכב באמצעים לא הוגנים את המשלחת בה השתתף טינטין. לבסוף המשלחת של טינטין השיגה את המשלחת היריבה וטינטין הצליח להשיג חתיכה מהמתכת המסתורית.
בפרק של "הכוכב המסתורי" שהתפרסם ב-"Le Soir" ב-11 בנובמבר 1941, שבו תואר החשש הציבורי מסוף העולם המתקרב, הופיעו שני יהודים, יצחק ושלמה, בעלי מראה יהודי סטריאוטיפי מובהק, מדברים בצרפתית קלוקלת, שאחד מהם מציין כי הוא מצפה לסוף העולם כיוון שאז לא יהיה חייב לשלם את חובותיו לנושיו. הפושע הראשי בקומיקס זה, בנקאי בשם בלומנשטיין, מאופיין גם הוא במראה יהודי סטריאוטיפי. בנוסף, כל המשתתפים במשלחת של טינטין הם ממדינות נייטרליות או כאלה שעמדו לצד גרמניה, ואילו יריביהם הם אמריקאים.
בפברואר 1942 התבקש הרז'ה על ידי הוצאת הספרים קסטרמן להוציא את ספריו מחדש בגרסה צבעונית. בשל מחסור בנייר, הספרים בגרסה החדשה היו צריכים להצטמצם לכדי 62 עמודים לכל היותר. על מנת להפחית את מספר העמודים היה צורך בעיבוד מחדש של הספרים הקודמים, בנוסף לצביעה. יחד עם הפקת הפרקים במגזיני הקומיקס, עומס העבודה היה כמעט מעבר ליכולתו של הרז'ה. הוא עבד כ-12 שעות ביום. על מנת להתמודד עם עומס העבודה הנוסף שכר הרז'ה מאיירת צעירה בשם אליס דבו כמאיירת רקע. העזרה הייתה משמעותית עבורו, אבל הוא חיפש שותף של ממש ליצירה.
שנה קודם לכן, בהצגת תיאטרון שהתבססה על "הסיגרים של פרעה", פגש הרז'ה את אדגר פ. ז'אקובס, אז קומיקסאי מתחיל, והשניים התיידדו. בפברואר 1942 הרז'ה הזמין את ז'אקובס לביתו והציע לו לשתף פעולה ביצירת הקומיקס. ז'אקובס לא דחה את ההצעה, אך הוא היה עסוק בפרסום קומיקס אחר, ולכן ההצעה נותרה באוויר למספר חודשים. בקיץ 1942 החלו השניים לעבד מחדש את "הסיגרים של פרעה", וז'אקובס גם סייע להרז'ה בצביעת רצועות "הכוכב המסתורי" לקראת פרסומן כספר. אט אט שיתוף הפעולה ביניהם הפך להדוק, וז'אקובס החל להשתתף גם בשרטוט האיורים עצמם, בעיקר שרטוט של מכשירים וכלי רכב. סגנון האיור של ז'אקובס היה קפדני ומדויק, והוא החדיר לקומיקס של הרז'ה את ההקפדה על הפרטים הקטנים והריאליזם של הרקעים. , אמר הרז'ה.
בפברואר 1943 החל הרז'ה לפרסם את "תעלומת החד-קרן", הרפתקה שנסובה סביב גילוי מגילות עתיקות שמובילות למיקומו של אוצר, ומייד לאחר מכן את ההמשך הישיר "אוצרו של רקהם האדום". בספר זה השלים הרז'ה את בניית היקום של טינטין, על ידי הופעתו הראשונה של פרופסור קלקולוס וקניית אחוזת מרלינספייק, שסיפקה בית משותף לגיבורי הסדרה. בנוסף, מספר זה ואילך הרז'ה פנה לסגנון כתיבה שונה, אישי וחברי יותר, שבו הומור הוא מרכיב מרכזי. בזכות אלמנטים אלו זכה הקומיקס להצלחה יוצאת דופן, אף על פי שהעלילה שלו, כדבריו של הרז'ה, הייתה.
בסתיו 1943 החל הרז'ה לפתח יחד עם ז'אקובס את העלילה לספר הבא, "שבעת כדורי הבדולח".
1944–1946: השפעות המלחמה
ב-3 בספטמבר 1944, לאחר שכוחות אנגליים שחררו את בריסל מהכיבוש הגרמני, הבעלים המקוריים של מגזיני הקומיקס קיבלו במהירות את השליטה עליהם בחזרה. ב-5 בספטמבר פוטר כל צוות "Le Soir", וב-8 בספטמבר הוכרז כי על כל עיתונאי שהשתתף בהפקת עיתון במהלך הכיבוש, נאסר כרגע לעסוק במקצועו. ב-9 בספטמבר נעצר הרז'ה, יחד עם רבים מעמיתיו, באשמת שיתוף פעולה, ואולץ לצעוד ברגל, לקול קריאות הבוז של הקהל, עד לכלא סן-ז'יל, שם שהה לילה אחד.
בתקופה זו נערכו חקירות רבות נגד משתפי פעולה. סגן התובע הכללי, שטיפל בעניינו של הרז'ה, אמר כי
באוקטובר 1945 פנה אל הרז'ה רמון לבלאן, חבר לשעבר במחתרת הבלגית, שעסק בהקמת עיתון חדש לילדים. הוא הזמין את הרז'ה לעבוד במערכת העיתון החדש. הרז'ה הסכים - זו הייתה עבורו הדרך היחידה לחזור לשוק מגזיני הקומיקס, והוא גם קיווה שעבודה עם חברי מחתרת לשעבר תעזור בטיהור שמו. לבלאן הפעיל את קשריו בקרב חברי המחתרת הבלגית לשעבר, והצליח להשיג עבור הרז'ה תעודת אזרחות טובה ואישור לעבוד בעיתונות.
בדצמבר 1945 נסגר התיק הפלילי של הרז'ה, ולא הוגש כתב אישום. ההחלטה נומקה בטענה ש רבים מעמיתיו של הרז'ה לעבודה נידונו לעונשי מאסר ממושכים, וחלקם אף לעונשי מוות.
בראיון האחרון שלו נשאל הרז'ה מה היה האירוע המשמעותי ביותר בחייו, ותשובתו הייתה "המלחמה". לאחר רגע תיקן את עצמו: "התוצאות של המלחמה". הוא סיפר שזו הייתה תקופה קשה מאוד עבורו:
הביטחון העצמי של הרז'ה נשבר, והוא נעשה מסוגר ודיכאוני. מעולם לא חזר ליצור באותו אופן יצירתי, משוחרר ואנרגטי שאפיין אותו קודם לכן.
1946–1949: הקמת מגזין "Tintin"
בשנת 1946 הקים הרז'ה יחד עם שותפים נוספים ותחת סמכותו של לבלאן את מגזין "Tintin", שפרסם סיפורים מצוירים לילדים ונוער. הרז'ה, שכמנהל אמנותי היה ממונה על בחירת האמנים, גייס לעבודה במגזין את אדגר פ. ז'אקובס, פול קובלייה, ז'אק לאודי וז'אן ואן מלקבק. הגיליון הראשון של המגזין פורסם ב-26 בספטמבר 1946, וזכה להצלחה מיידית: 60,000 עותקים נמכרו תוך שלושה ימים. עם זאת, מגזינים מתחרים פרסמו ביקורות עוקצניות על המגזין, שהתייחסו בעיקר למעשיו של הרז'ה בזמן המלחמה. בעיתון הנפוץ "La Cité nouvelle", למשל, נכתב "הבוגד הזה שירת את האויב תמורת שכר משמעותי, ועכשיו הוא יכול פשוט לקחת את העיפרון שלו ולפרסם שוב את חטיבת הנוער ההיטלראי הקטנה שלו... האם ילדיהם של אלו שהוצאו להורג או נכלאו צריכים ללמוד על הגינות ממי שניצל בגלוי את הבידור התמים של הילדים לטובת האויב? מר טינטין, לבוס שלך שמור מקום בתא בסן־ז'יל". הרז'ה נפגע עמוקות מביקורות אלו.
בינתיים החל הרז'ה לפרסם במגזין את "שבעת כדורי הבדולח", ואחריו את קומיקס ההמשך "אסירי השמש", שתיאר מסע הרפתקני אל מקדשי האינקה בפרו. בשלב זה הפך הרז'ה לידיד קרוב של אדגר פ. ז'אקובס, ושיתוף הפעולה בין השניים הפך להדוק מתמיד. מלבד עזרתו של ז'אקובס באיור ובצביעה, הוא גם הציע רעיונות וסייע בפיתוח העלילה והדמויות. הרז'ה, שהכיר בתרומתו של ז'אקובס, הציע לו להפוך לשותף שלו במשרה מלאה, תמורת תמלוגים גבוהים וקרדיט שווה על כל הקומיקסים - מלבד טינטין. ז'אקובס היה מעוניין בהצעה, אך בתנאי ששמו יהיה חתום גם על הרפתקאותיו של טינטין. הרז'ה, לאחר התלבטות ממושכת, סירב, וז'אקובס, שהחל לצבור מוניטין כקומיקסאי מצליח בפני עצמו, החל לחוש מוגבל בצילו של הרז'ה. במאי 1947 החליטו השניים להיפרד ברוח טובה.
כחודש לאחר מכן, ללא הודעה מוקדמת, הקומיקס "אסירי השמש" הפסיק להתפרסם במגזין "Tintin". במקום הפרק הודפסה הודעה, לפיה "ידידנו הרז'ה היה זקוק למנוחה". למעשה, הרז'ה חווה התמוטטות עצבים. הוא נבדק אצל רופא, שקבע שהוא זקוק למנוחה. הרז'ה שמע לעצתו ויצא לחופשה בשווייץ, על גדות אגם ז'נבה. בסתיו 1947 חזר לעבודה במגזין, אך היה "שקוע במלנכוליה".
בינתיים ניסה רמון לבלאן למצוא הוצאה לאור שתפרסם את מגזין "Tintin" בצרפת. הייתה לכך חשיבות רבה כדי להיכנס לשוק דובר הצרפתית הגדול מחוץ לבלגיה. הוא פנה לתריסר הוצאות גדולות בצרפת, אך כולן סירבו לפרסם את הרז'ה מחשש שייחשבו למעורבות פוליטית ויספגו ביקורת ציבורית. לבסוף הקים לבלאן הוצאה לאור בשם "Le Lombard" והחל לפרסם את המגזין בצרפת. גם שם זכה המגזין להצלחה מסחרית גדולה, אך למרות זאת הרז'ה המשיך לחוש בודד ומתוסכל. הוא שקל ברצינות לעזוב את בלגיה ולהגר לארגנטינה, והחל בהכנות למעבר, אך לבסוף חזר בו.
בסתיו 1948 חזר הרז'ה לבריסל. כדי לחסוך במאמץ הוא לא התחיל בפרסום קומיקס חדש, אלא פרסם מחדש את "ארץ הזהב השחור", שפרסומו הופסק שמונה שנים קודם לכן בגלל הצנזורה הנאצית, וביצע בו התאמות כדי לשלב אותו בהתפתחויות שאירעו מאז בעולם של טינטין. לאחר שקומיקס זה הסתיים עזב הרז'ה שוב לשווייץ ללא הודעה מוקדמת, הפעם למשך כמעט שנה. בינתיים הצטרפו לצוות המאיירים של המגזין גם וילי ונדרסטין וז'אק מרטין.
למרות היעדרויותיו הממושכות של הרז'ה, השפעתו על המגזין הייתה ניכרת. הוא היה עקשן וחסר פשרות כמנהל, הקפיד מאוד על אחידות הסגנון במגזין ונהג למתוח ביקורת חריפה על עבודתם של מאיירים שלא עמדו בדרישות שהציב.
1950–1965: אולפני הרז'ה
באפריל 1950 הקים הרז'ה את, בהם העסיק כעוזרים ומאיירי רקע צעירים שזיהה כמוכשרים. הסיבות להקמת האולפנים היו אישיות, טכניות וכלכליות גם יחד: כדי להתגבר על מצבו הנפשי הירוד, העדיף הרז'ה להיות חלק ממבנה ארגוני; היקף העבודה שלקח על עצמו בשלב זה אילץ אותו להאציל סמכויות ולהעביר חלק מעבודת הצביעה, העימוד ואיור הרקעים למאיירים אחרים; ועל ידי יצירת קומיקסים רבים יותר שנושאים את שמו, הרז'ה יכול היה לגבות סכומים גדולים יותר ללא השקעת מאמץ אישי רב. עבודת האולפנים התקיימה בדירתו של הרז'ה בבריסל, בעוד שהוא וז'רמיין התגוררו בבית כפרי סמוך ללוון.
בתחילה כללו האולפנים שלושה עובדים בלבד - מאייר, צַבָּעִי ומזכירה. במרץ 1951 שכר הרז'ה את בוב דה מור לעבודה באולפנים, כחניך אישי שלו. בינואר 1954 הוא צירף לאולפנים את ז'אק מרטין, ומרטין הביא עמו את שני עוזריו - ומישל דמארט. במהלך השנים נע מספר העובדים באולפנים בין עשרה לחמישים עובדים.
עובדי האולפנים עסקו בעיקר בחידוש הקומיקסים הישנים של הרז'ה; הם צבעו, עימדו ואף איירו חלק מהם מחדש. חלק מהקומיקסים עברו גם עריכה מאסיבית כדי להפוך אותם לפחות לאומניים ויותר תקינים פוליטית; למשל, בגרסה המחודשת של "טינטין בקונגו" טינטין מוסר לילדים הקונגולזים שיעור מתמטיקה במקום שיעור על ההיסטוריה של בלגיה, מ"טינטין באמריקה" הוסרו כל הדמויות כהות העור ושמו של בלומנשטיין מ"הכוכב המסתורי" הוחלף בשם נייטרלי יותר, "בולווינקל". בנוסף הוסרו כמה סצנות שנתפסו כבלתי חינוכיות, כמו כמה מאלה שהציגו את קפטן האדוק שותה לשכרה. סביב המגזין והאולפנים החלה להתפתח קהילת אמנים, שקיבלה את השם "אסכולת בריסל".
במרץ 1950 החל הרז'ה לפרסם במגזין "Tintin" את הקומיקס "הטיסה לירח", הרפתקה סבוכה שעסקה בטיסתם של טינטין וידידיו לירח, ודרשה מחקר מקיף ועבודת איור רבה. פרסום הקומיקס נפסק לאחר כחצי שנה, כשהרז'ה יצא שוב לחופשה בשווייץ, וחזר רק לאחר כשנתיים.
בשנת 1953 חידש הרז'ה את החוזה עם מגזין "Tintin" לתקופה של שלושים שנים נוספות. בסוף 1954 הוא החל לפרסם את החלק הבא בהרפתקאותיו של טינטין, "פרשת קלקולוס", שעלילתו עסקה ביריבות בין שתי מדינות המנסות לפתח נשק על-קולי מתקדם, בהשראת המלחמה הקרה. שמונה חודשים לאחר סיום קומיקס זה החלה להתפרסם במגזין ההרפתקה הבאה, "כרישי הים האדום", שבמהלכה טינטין עצר מהפכה שלטונית בנסיכות הבדיונית אל חמד ושחרר עבדים אפריקאים. הביוגרף של הרז'ה, פייר אסולין, רואה ביצירה זו את שיאו של "תור הזהב של הרז'ה".
ביוני 1956 החלה צעירה בשם פאני ולמינק לעבוד באולפני הרז'ה, ובנובמבר פתח איתה הרז'ה ברומן מחוץ לנישואין. במשך שלוש שנים הוא ניהל זוגיות כפולה, עד שבשנת 1960 עבר לגור עם פאני, אך המשיך לדאוג לז'רמיין מבחינה כלכלית ולבקר אותה. בגלל מגבלות בירוקרטיים הם התגרשו באופן רשמי רק 17 שנים מאוחר יותר.
בספטמבר 1957 החל הרז'ה בפרסום הקומיקס "טינטין בטיבט", שהציג מסע חיפוש של טינטין אחרי ידידו הסיני צ'אנג שאבד בהרי ההימלאיה. זהו חלק יוצא דופן בסדרה, בכך שהוא שלא מציג אלימות כלל, ולא כולל שום סוג של מלחמה באנטגוניסט, תיקון עוולות או מאבק למען הצדק. , כתב הרז'ה. זו הייתה היצירה האהובה עליו, עד סוף ימיו.
בסתיו 1960 החל הרז'ה ביצירת הקומיקס הבא בסדרה. כאתגר, הוא החליט לנסות ליצור סיפור שישאיר את הקוראים במתח עד הסוף, ללא שימוש באלימות, אקזוטיקה או פשע - אלא באמצעות טכניקות גרפיות בלבד. הקומיקס שיצר, "תעלומת תכשיטי הזמרת", מתאר את ביקורה של ביאנקה קסטאפיורה באחוזתו של קפטן האדוק. זהו הספר היחיד בסדרה שבמרכזו עומדת דמות נשית, ושעלילתו מתרחשת כולה באותו מיקום.
בשלב זה ההכרה בהרז'ה הייתה בשיאה. מגזין טינטין היה בשיאו מבחינה כלכלית, עם מכירות של 600,000 עותקים בשבוע, וגם ספרי הקומיקס נמכרו היטב ותורגמו לאנגלית ולספרדית. מאמרים וכתבות על אודותיו התפרסמו בעיתונים שונים, פול וונדרום כתב עליו ספר בשם Monde de Tintin ("עולמו של טינטין"), והופקו שני סרטי לייב אקשן, "טינטין וגיזת הזהב" ו"טינטין והתפוזים הכחולים".
אופן העבודה המקוטע של הרז'ה במגזין הותיר את חותמו, ועד 1964 הוא נותר המנהל האמנותי באופן רשמי בלבד וקומיקסים חדשים תפסו את מקומו של "הרפתקאותיו של טינטין" כקומיקס המרכזי במגזין. חילוקי הדעות בין הרז'ה ללבלאן החריפו, עד שלבסוף, בשנת 1966, החליט לבלאן למנות למנהל האמנותי את הקומיקסאי הצעיר {גרג במקומו של הרז'ה.
הצלחתה יוצאת הדופן של סדרת הקומיקס "אסטריקס" מאת רנה גוסיני ואלבר אודרזו דרבנה את הרז'ה למהר ליצור את ההרפתקה הבאה של טינטין, כדי לשמור על מקומו בעולם הקומיקס. הוא החל ביצירת הקומיקס "טיסה 714 לסידני" במטרה לספק את העניין שלו בחוצנים ולסגור את החשבון עם האנטגוניסט הראשי של הסדרה, רוברטו רסטאפופולוס, ועוזרו אלן. בקומיקס זה היה הרז'ה מעורב פחות מתמיד, ועובדי האולפנים יצרו חלקים גדולים מאוד ממנו. זאת הן בגלל אקזמה שפגעה ביכולת הציור של הרז'ה, והן משום שהרז'ה לא נהנה עוד מיצירת הקומיקס; הוא התלונן בפני מתרגם הסדרה לאנגלית שנמאס לו מטינטין, ואמר לו ש"למעשה, אני לא יכול לסבול את המראה שלו". בפני עוזרו ז'אק מרטין הוא הודה, "אתה לא יכול לדמיין באיזו מידה אני שונא את טינטין".
בתחילת שנות ה-60 פיתח הרז'ה עניין באמנות מודרנית, במיוחד ביצירותיהם של קונסטנט פרמקי, יעקב סמיטס ולוצ'ו פונטנה, ואף צייר בעצמו מספר יצירות אמנות מודרנית.
1966–1983: יצירות אחרונות, זיקנה ומוות
הצלחתה של סדרת הקומיקס אסטריקס מאת רנה גוסיני העיקה על הרז'ה, והוא חש שהיא מאפילה על הצלחתו של טינטין. בתקווה לחקות את הצלחתם של סרטי האנימציה על אסטריקס, הסכים הרז'ה להפקת שני סרטי אנימציה על טינטין. הראשון, טינטין ומקדש השמש, התבסס על הספר אסירי השמש, ואילו השני, טינטין ואגם הכרישים, היה סיפור מקורי שכתב מישל רגנייר.
באוקטובר 1971 ערך העיתונאי נומה סאדול סדרת ראיונות עם הרז'ה, ובשנת 1975 פרסם אותם בסרט תיעודי בשם Tintin et moi (טינטין ואני). לאחר מכן הפיק גם הנרי רואן סרט תיעודי על הרז'ה בשם Moi, Tintin (אני, טינטין). סטיבן שפילברג ביקש מהרז'ה להפיק סרט על טינטין, והרז'ה הסכים (אך הדבר יצא לפועל רק שנים מאוחר יותר). במרץ 1977 הסתיימו באופן רשמי גירושיו של הרז'ה מז'רמיין, והוא נשא את פאני לאישה מספר שבועות לאחר מכן, בטקס קטן.
ב-25 בפברואר 1983 לקה הרז'ה בדום לב ואושפז במחלקת טיפול נמרץ, עד פטירתו ב-3 במרץ. בצוואתו הוריש את כל רכושו לפאני. בנוסף ביקש שאיש לא ימשיך את יצירתו הבלתי גמורה טינטין ואלף ארט.
סגנון
הרז'ה הגדיר את קריאוּת הקומיקס כמטרה האסתטית העיקרית שלו. מטרתו בקומיקס שיצר הייתה לספר היטב את הסיפור, מבלי להתעכב על פרטים שאינם נחוצים להבנת העלילה; לכן הקדיש את מירב מאמציו להשגת שליטה מוחלטת במדיום הקומיקס ולשכלול יכולתו להעביר באמצעותו מסרים ביעילות, באופן פשוט, ברור ומסודר.
פרסים והוקרה
הרז'ה הוא הסופר הבלגי השני המתורגם ביותר, ומחבר הקומיקס בצרפתית השני המתורגם ביותר.
ביוני 2009 נפתח בעיר לוביין לה ניובה מוזיאון הרז'ה, המציג את יצירותיו וקורות חייו של הרז'ה; זהו המוזיאון הראשון באירופה שמוקדש כולו להנצחת קומיקסאי בודד.
וייט פליינס
וייט פליינס (באנגלית: White Plains) היא בירת מחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היישוב ממוקם בדרום-מרכז מחוז וסטצ'סטר, כאשר אזור מרכז העיר של וייט פליינס נמצא כ-11 קילומטרים מזרחית לנהר ההדסון. העיר גובלת בצפון בעיר של נורת' קאסל, מצפון וממזרח בעיר האריסון, בדרום בעיר סקרסדייל, ובמערב בעיר גרינבור.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2000 אוכלוסיית העיר באותה העת מנתה 53,077 תושבים, 20,921 משקי בית, ו-12,704 משפחות. צפיפות האוכלוסייה באותה העת הייתה 2,091.1 אנשים לקילומטר מרובע. 64.93% מהתושבים הם לבנים, 15.91% אפרו-אמריקאים, 4.5% אסייתים, 0.34% אינדיאנים, 10.37% מגזע אחר ו-3.88% משני גזעים או יותר.
בשנת 2010, המגזין ביזנסוויק ציין כי וייט פליינס היא אחת הערים בעלות הצמיחה המהירה ביותר בארצות הברית.
גאוגרפיה
העיר משתרעת על שטח של כ-25.6 קילומטרים רבועים, מתוכם 25.4 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-0.2 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת 154 מטרים מעל פני ים.
תושבים נודעים מוייט פליינס
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו או גדלו בוייט פליינס כוללים את:
אורלינס (קליפורניה)
היישוב הילידי המקורי נקרא פאנאמניק (Panamnik). כשהגיעו כורים אירופאים לבנים, הם קראו ליישוב שלהם ניו אורלינס בר. שמו שונה לאורלינס בר ב-1855, כאשר הפך למושב המחוז של מחוז קלמאת, בקליפורניה, שבוטל מאז. סניף הדואר של אורלינס הוקם ב-2 בדצמבר 1857.
היישוב אורלינס שוכן כ-15 קילומטרים צפונית-מזרחית לאתר של הסרט המפורסם של פטרסון-גימלין של ביגפוט כביכול.
אקלים
לאורלינס יש אקלים ים תיכוני של קיץ חם, קוד Csa על פי מערכת סיווג האקלים של קפן.
כאזמיה
כאזמיה (בערבית: الكاظمية, תעתיק: אלכאט'מיה) היא שכונה צפונית בבירת עיראק, בגדאד, שבעבר הייתה עיר נפרדת, הנמצאת כ-5 ק"מ ממרכז העיר הגדולה. האזור הוא מקום עלייה לרגל של השיעים, לקברם של שניים מהאימאמים שלהם, בייחוד בתקופה הקרובה לעאשוראא'. זוהי העיר היחידה הקרויה על שמו של אחד מהאימאמים השיעים (מוסא אל-כאזם).
שכונת כאזמיה נמצאת כיום באזור בו נקברו בני שבטו של הנביא מוחמד, שבט קורייש. הח'ליף הארון א-רשיד מבית עבאס הקצה את החלקה לצורך זה. במקום נקבר מוסא אל-כאזם, האימאם השיעי השביעי ב-799, ולאחר מכן נקבר בה גם נכדו, האימאם השיעי התשיעי, מוחמד א-תקי ב-835. במקום קבורתם נבנה מקדש מפואר, אליו עולים השיעים בזיארה (עלייה לרגל שאינה למכה או למדינה).
בעבר
במהלך ההיסטוריה הקדומה, העיר הייתה מרכז דתי שיעי, ובתקופה מסוימת הייתה המרכז הדתי הראשי עבור השיעה. אולם לאורך הזמן, ערים אחרות דוגמת נג'ף וסאמרא לקחו את מקומה. מיקומה של העיר, בקרבה לבגדאד (שהייתה בירת הח'ליפות לאורך זמן, ועיר שלטון מרכזית) גרמה להריסתה ובזיזתה לאורך ההיסטוריה. אחת מהפעמים בהם העיר ומקדשיה נפגעו באופן רציני הייתה במהלך הפלישה המונגולית לבגדאד ב-1258, במהלכה נשרף המקדש של האימאמים.
האזור גם היה מרכז להתנגדות העיראקית לכיבוש הבריטי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
כיום
במסגרת הלחימה הבין-עדתית שנגרמה מנפילת משטרו של סדאם חוסיין ב-2003 עם הפלישה האמריקנית, בוצעו מספר פיגועי טרור של מיליציות סוניות במקום. הפיגוע המפורסם ביותר, בשל מספר הרוגיו העצום - 965 איש, התרחש ב-30 ביולי 2005 (יום השנה למותו של מוסא אל-כאזם, במהלכו עלו שיעים רבים לרגל למקום) על הגשר מעל נהר הפרת, בין שכונת כאזמיה לבין השכונה הסונית עזמיה. שמועות שהופצו, כנראה על ידי סונים קיצוניים, המזוהים עם אל-קאעדה, טענו כי מחבל מתאבד נמצא על הגשר, מנוסת אלפי האנשים שהיו על הגשר, גרמה לקריסת הגשר, ולמחיצתם של אנשים רבים למוות.
מרי לו (שיר)
הצלחה במצעדים
ב-8 בינואר 1979, זמן קצר לאחר צאתו של השיר במסגרת האלבום "מוסיקה", הוצג השיר ב"פינה לשיפוטכם" של המצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג', ונכנס למצעד כשבוע לאחר מכן במקום ה-18. כשישה שבועות לאחר מכן, טיפס השיר למקום הראשון במצעד, ושהה בו למשך שבועיים. בסך הכל, בילה השיר כ-13 שבועות במצעד. במצעד השנתי של רשת ג', הגיע השיר למקום השני, כשנחסם על ידי השיר הזוכה באירוויזיון 1979 "הללויה" של חלב ודבש וגלי עטרי מהגעה למקום הראשון. גם במצעד השנתי של גלי צה"ל, הגיע השיר למקום השני ונחסם על ידי שיר זה. במצעד זה היה השיר לאחד מחמשת לחניו של פיק שהגיעו לעשירייה הפותחת במצעד.
Philodendron crassinervium
Philodendron crassinervium הוא מין צמח נוי, מסוג פילודנדרון, ממשפחת הלופיים שמוצאו ממזרח ברזיל. לפילודנדרון זה מעין עורק אמצעי בולט, ועלים לא רחבים (עד 10 סנטימטר), בצורת רומח, המסוגלים להגיע עד לאורך של מטר אחד. לצמח שורשי אוויר בצבע אדום, ההופכים בהדרגה לחום כהה.
הצמח פורח בפרחים בעלי מתחל לבן שבתחתיתו הוא אדום. האשבול (spadix) מגיע לאורך של 20-25 סנטימטר. יש לזרוע את זרעי ה- Philodendron crassinervium בעומק של כ- 2 מילימטר בתוך תערובת אדמה ורקבובית, ובטמפרטורה של כ- 25 ° C. הזרעים נובטים תוך 30-120 ימים.
חטפית שחורת-עורף
רבייה
חטפיות שחורות-עורף מנהלות את מערכות יחסיהן כך שלזכר יש שתי נקבות. לאחר שהנקבה הראשונה הטילה ביצים, הזכר יוצא לכבוש לעצמו טריטוריה חדשה, ואליה הוא מזמין את הנקבה המשנית. לאחר שהזכר מזדווג עם הנקבה המשנית הוא שב לנקבה הראשונה ועוזר לה לגדל את הגוזלים.
תפקידה של הנקבה הוא לדגור על הביצים, ותפקידו של הזכר הוא לשמור על הנקבה ועל צאצאיו מפני אויבים למיניהם.
מראה חיצוני
הדומה בין הנקבות לזכרים הוא עורפם השחור. באביב חלקי גופו העליונים של הזכר הבוגר שחורים, מצחו וחלקי גופו התחתונים לבנים, כתם לבן מקשט את מרכז הכנף. הנקבה מתאפיינת בכך שיש לה כתם לבן המקשר את הכנף וזה המבדיל אותה מהסוגים השונים של החטפיות. בנוסף, לנקבה צבעים בהירים יותר, חלק גופה העליון חום אפרפר, והתחתון לבנבן אפור. הכתם הלבן שבכנפה צר מזה של הזכר. בחורף ובסתיו צבעי הזכר דומים במקצת לצבעי הנקבה, אך הוא נבדל לעיתים בזנב עליון שחור. בקיץ ניתן לראות אצל הבוגרים כתם גדול באחת הכנפיים ועוד כתם גדול ליד האף. בנוסף, חלקיו העליונים שחרחרים או חומים-אפורים כהים.
זיהוי החטפית
הציפור יושבת בתנוחה די מאוזנת, צדי הזנב לבנים והחלקים התחתונים לבנים. חשוב לשים לב לכמות הצבע הלבן הגלוי בבסיס הנוצות כשהכנף סגורה.
ציפור קולנית, קריאת האזהרה היא "פיק פיק פיק...". קריאת הקשר (דרך דיבור עם ציפור אחרת) היא צקצוק שקט "טק טק טק..". שירתה רמה וקצבית ומושמעת לעיתים קרובות (נמשכת כ-2 שניות).
חטפית שחורת-עורף בישראל
החטפית היא ציפור נודדת. בארץ ישראל ניתן לראותה בסתיו בחודשים אוקטובר עד נובמבר ובאביב ממרס עד אפריל.
אזיקי אגודל
אזיקי אגודל הם אזיקים מתכת קטנים שמטרתם לכבול את האגודלים זה לזה ובכך להגביל את יכולת התנועה של האדם הכבול אף יותר מאזיקי פרקי היד.
בגלל הסיכוי הגבוה יותר לפציעה, בדרך כלל על ידי הגברת הלחץ על האגודל וחסימה של זרימת הדם, הם בשימוש תדיר פחות מאשר אזיקים רגילים.
המפתח הסטנדרטי האוניברסלי לאזיקים בדרך כלל לא מתאים לאזיקי אגודל, להם דרוש מפתח קטן יותר.
אזיקי אגודל עם מנעול כפול הם בעלי מנעול קפיץ המונע מהאזיקים להתהדק ולפצוע את הכבול בזמן סיבוב המפתח. מנעולים כפולים גם מקשים על פיצוח האזיקים.
אלדד זיו
אלדד זיו (נולד ב-6 ביוני 1950) הוא אמן, במאי תיאטרון, איש תקשורת רב-תחומי ומוזיקאי ישראלי.
נעוריו ותחילת דרכו
זיו נולד וגדל בבת ים, אביו יעקב זיו עבר לעיר בשנת 1944, לאחר שכספורטאי מצטיין, התבקש על-ידי מרכז "הפועל" ומזכירות תנועת "הנוער העובד" להגיע לבת-ים ולהקים בה את תנועות הנוער העובד ואת אגודת הספורט "הפועל". אמו, יהודית לבית שפרבר, הייתה ממשפחות מייסדי אגודת "בית-וגן", שהקימה את בת-ים.
מגיל צעיר עוסק זיו באמנות ומוזיקה. בגיל 12 החל לצייר בצבעי שמן. בגיל 15 ניגן בגיטרה ובגיל 16 הקים להקה עם חברו אלון אולארצ'יק, "הצבר הדוקרני". לאחר מכן חזר לתחום האמנות הפלסטית ולמד ציור ב"מכון לאמנות בבת ים" ובביה”ס הגבוה לציור בתל אביב. אחר כך עבר לגור בניו יורק יחד עם אשתו שולמית זיו-אסולין, שלמדה שם לתואר שני. בניו יורק למד בבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין והשלים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת המדינה של ניו יורק. הם התגוררו בשכונת גריניץ' וילג' וזיו המשיך לעסוק באמנות פלסטית ומיצגים. בשנת 1984, העלה מופע אוונגרדי, יחד עם אולארצ'יק (שגם עבר לגור בניו יורק באותן השנים), בו השתתפו 40 צבים, אותם צבע בצבעים זרחניים, שברקע נשמעת מוזיקה שכתב אולארצ'יק. המופע זכה להצלחה בסצנת האמנות הניו-יורקית ובאוקטובר אותה שנה עלה המופע גם בפסטיבל עכו בשם "מוציא את הראש ומכניס חזרה".
בשנות ה-80 וה-90
ב-1986 שב לישראל והציג תערוכה מעבודותיו בגלריה "מבט", שזכתה לביקורות חיוביות, והשתתף במיצג בשם "חגיגה של פחחד" על גג בית ספר לאמנות קמרה אובסקורה. ב-1987 עיצב את עטיפת האלבום "שעשועי כאילו" של אלון אולארצ'יק. באותה שנה העלה בפסטיבל ישראל, במסגרת אירועי תיאטרון רחוב את המופע ”אין זו בן זו" יחד עם אשתו שולי זיו ועתי ציטרון. המופע היה שילוב של מחזמר, תיאטרון סאטירי, ומופע רוק והוצג על מרפסות מלון הנשיא בירושלים. המופע זכה במקום הראשון בתחרות תיאטרון הרחוב. בעקבותיו העלו גרסה חדשה שלו בשם "ינתי פרזי" בתיאטרון החאן, שאת המוזיקה למחזה כתב אולארצ'יק. המחזה זכה לביקורות שליליות וירד מהבמה אחרי כשלושה חודשים. לא לפני שעלה פעמיים גם במוזיאון תל אביב.
ב-1988 נבחרה כרזה שעיצב, בה נראה "נמרוד" של האמן ה"כנעני" יצחק דנציגר בצבע ורוד עם סקסופון על גבו, לכרזת פסטיבל ישראל של שנה זו; הכרזה כונתה לעיתים "נמרוד הוורוד". ההצגה הבאה שכתב וביים בתיאטרון החאן, "לס מואה טמה", על שלוש מעריצות של הזמר מייק בראנט, זכתה להצלחה רבה. היא הוצגה בשנים 1991–1993. בנומבר 1991 ביים וכתב את קטעי הקישור לפסטיגל.
בשנת 1992 ביים ועיבד את המחזמר "לוקאס הפחדן או כמו כולם" של ניסים אלוני, בתיאטרון החאן, בכיכובם של משה איבגי וג'ולי גולדשטיין-אראל. בסוף אותה שנה ביים בתיאטרון בית לסין את ההצגה ”נומה עמק”, מאת יהונתן גפן. וגם את המחזה הראשון שכתבה ענת גוב, "אהבת מוות", בכיכובה של אורלי זילברשץ בתיאטרון החאן.
בשנת 1997 זיו כתב וביים את המחזה "על החיים ועל המוות", שהוצג בתיאטרון הבימה, ואת המחזה "קפריסין" של יהונתן גפן בתיאטרון הקאמרי. שנה אחר כך ביים מחזה נוסף של יהונתן גפן בקאמרי "פטרה".
בשנות ה-2000
בקיץ 2000 ביים את הצגת היחיד של אבי קושניר, "להציל את איש המערות". הצגת בידור שזכתה להצלחה רבה ועלתה 850 פעמים במשך 5 שנים.
ב-2001 ביים את "אילוף הסוררת" של ויליאם שייקספיר בהפקה של תיאטרון חיפה. ב-2002 ביים את המחזה "רווקים ורווקות" של חנוך לוין.
ב-2004 הגיש פינה וערך את תוכנית הבוקר של רשת "הבוקר השביעי". בנוסף ביים בתיאטרון חיפה את "האישה שבישלה את בעלה", קומדיה מאת המחזאית הבריטית דבי איסיט, שאותה גם תרגם ועיבד לעברית.
ביולי 2005 החל לערוך בערוץ אגו את התוכנית "אגו באגו". תוכנית בידור ואירוח, שבה התארח בכל שבוע מומחה לנושא אחר, שודרו בה פינות על עולם הרכב, אלכוהול, סקס, גאדג'טים, רוקנרול, ונערכו דיונים בנושאים גבריים מנקודת מבט הומוריסטית.
בשנת 2006 ביים את "מקום אחר ועיר זרה", מחזמר בתיאטרון הקאמרי בהשראת ספרה של מאיה ערד באותו שם. את המוזיקה למחזה הלחין אלון אולארצ'יק ואת התפאורה עיצב דני קרמן. באותה שנה גם שימש חבר בצוות השופטים של תוכנית המציאות "דה שואו".
החל מסוף שנת 2007 ועד 2009 הגיש לצידו של גיא מרוז את תוכנית הרדיו ציפורי לילה המשודרת בגלי צה"ל. התוכנית עוסקת מדי שבוע בשנה מסוימת, באירועים שקרו בה ובמוזיקה של אותה שנה. ב-2007 היה שופט בתוכנית הטלוויזיה "גריז". בנוסף כתב תסריט לסדרת הדרמה "מסכים", עבור הפרק "לורנצו ואוזי".
בשנת 2008 הנחה את התוכנית "דיוקן" בערוץ הראשון, בה שלושה ציירים מציירים ידוען כשבסוף התוכנית הוא בוחר בציור החביב עליו.
בשנת 2009 ביים את המחזה של יהונתן גפן "ג'וני הלך" בקאמרי.
החל מאביב 2014 הצטרף לסגל מורי האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
חיים אישיים
נשוי לשולמית (שולי) זיו, אמנית, מעצבת תאורה לתיאטרון, ומנהלת מסדות אמנות, בין השאר ניהלה את פסטיבל חיפה להצגות ילדים, את תיאטרון חיפה, ומ-2005 עד 2017 שימשה כמנכ"לית בית ציוני אמריקה, להם 2 ילדים.
הסימפוניה התשיעית של שוברט
הסימפוניה מס' 9 בדו מז'ור, 944 ברשימת יצירותיו של פרנץ שוברט, הידועה בשם "הגדולה", היא הסימפוניה האחרונה ששוברט השלים. במקור ניתן לה הכינוי "דו מז'ור הגדולה" כדי להבדילה מן הסימפוניה האחרת שלו בדו מז'ור, השישית, "דו מז'ור הקטנה", אבל כיום נהוג להשתמש בכינוי ביחס לאורכה של הסימפוניה ולהדר המלכות שלה. ביצוע טיפוסי נמשך בסביבות 60 דקות.
חיבור וקבלה ראשונית
במשך זמן רב סברו, שהסימפוניה נוצרה בשנת חייו האחרונה של שוברט, 1828. בחודשי חייו האחרונים החל שוברט לכתוב טיוטה לסימפוניה - אבל זו הייתה היצירה בדו מז'ור, הנחשבת כיום לסימפוניה העשירית, שהכנתה לביצוע נעשתה בידי בריאן ניובולד. למעשה, כיום ידוע, ש"הגדולה" חוברה ברובה כסקיצה בקיץ 1825: שזו, לאמיתו של דבר, הייתה היצירה ששוברט הזכיר במכתב ממרץ 1824, שבו כתב כי בכוונתו לכתוב "סימפוניה כבירה". באביב או קיץ 1826 הושלמה כתיבת הפרטיטורה ובאוקטובר שלח אותה שוברט, שלא הייתה לו שום אפשרות לשלם תמורת ביצועה, אל האגודה הפילהרמונית של וינה עם הקדשה. הם נענו למשלוח בתשלום קטן, ארגנו את העתקת תפקידי התזמורת ובמהלך המחצית השנייה של 1827 (התאריך המדויק ושם המנצח אינם ידועים) הסדירו ביצוע נסיוני לסימפוניה - אך החליטו שהיא ארוכה וקשה מדי לביצוע פומבי.
ב-1838, 10 שנים אחרי מות שוברט, ביקר רוברט שומאן בווינה ומצא את כתב היד המאובק של הסימפוניה. הוא לקח אותו איתו ללייפציג, שם זכתה לביצוע פומבי ראשון בניצוח פליקס מנדלסון ותזמורת הגוונדהאוז של לייפציג, ב-21 במרץ 1839. ב"כתב העת החדש למוזיקה" Neue Zeitschrift für Musik חגג שומאן את האירוע במאמר נלהב שבו הילל, בהתבטאות שנועדה להיזכר, את הסימפוניה על "אורכה השמיימי". שומאן, עם שמיעת הביצוע הראשון של הסימפוניה, קבע, כי זו לדעתו היצירה האינסטרומנטלית הגדולה ביותר מאז מות בטהובן.
הגדרה מספרית
חילוקי דעות מסוימים קיימים עדיין בנוגע לקביעת מספרה של הסימפוניה הזו. חוקרים דוברי גרמנית מגדירים אותה לעיתים כסימפוניה מס' 7, בגרסאות מסוימות של קטלוג דויטש (הקטלוג התקני של יצירות שוברט, בעריכת אוטו אריך דויטש) היא מופיעה כמס' 8 וחוקרים דוברי אנגלית רושמים אותה לעיתים קרובות כמס' 9. תזמורות רבות בארצות הברית מוותרות מכל וכל על המספור מאז אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתוכניות מודפסות מכתירות אותה בשם הסימפוניה "הגדולה" בדו מז'ור.
מבנה
בהתאם לצורת הסימפוניה התקנית, יש ארבעה פרקים:
הסימפוניה הגדולה בדו מז'ור של שוברט, הנחשבת במקרים רבים ליצירתו הטובה ביותר, היא גם אחת מיצירותיו החדשניות ביותר. ביצירה יש עדיין פיתוח תמאטי בסגנון בטהובן, אבל שוברט שם דגש רב פי כמה על מלודיה, כפי שאפשר היה לצפות ממלחין, שחיבר כשש-מאות לידר. למעשה, הסגנון החדש הזה הניע את שומאן לטפח את השאיפות הסימפוניות שלו עצמו.
אף כי בטהובן השתמש בטרומבונים בסימפוניות שלו (החמישית, השישית והתשיעית משתמשות כולן בטרומבונים), שוברט היה הראשון למזג באופן מלא את הטרומבון בסימפוניה. בטהובן השתמש תמיד בטרומבונים כאפקט, ומשום כך בצמצום רב, או, במקרה של הסימפוניה התשיעית, גם כדי להכפיל את תפקידי האלט, הטנור והבס של המקהלה, כפי שהיה מקובל במוזיקת קודש ובאופרות באותה תקופה. לעומת זאת, הן בסימפוניה הבלתי-גמורה והן בתשיעית של שוברט, הטרומבונים הופכים לחלק בלתי-נפרד מהתזמורת ומנגנים לכל אורך היצירה, ואף מקבלים תפקידים מלודיים חשובים.
נבחרת גרינלנד בכדורגל
נבחרת גרינלנד בכדורגל לגברים, הידועה בכינויה "דובי הקוטב", היא נבחרת הכדורגל של האי גרינלנד שבשליטת דנמרק.
הנבחרת חברה בקוניפ"א, אך אינה חברה ב-אופ"א, בCONCACAF או בפיפ"א ולכן איננה מורשית להשתתף בגביע העולם בכדורגל, בגביע הזהב של CONCACAF או באליפות אירופה בכדורגל. רוב משחקי נבחרת גרינלנד הם נגד נבחרת איסלנד ונבחרת איי פארו ובעבר שיחקה הקבוצה נגד נבחרת טיבט, שגם אינה חברה בפיפ"א.
בשנת 2006 השתתפה הנבחרת ב"מונדיאל הנבחרות שאינן מוכרות על ידי פיפ"א". במהלך הטורניר שיחקה הקבוצה שני משחקים, האחד נגד נבחרת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין שנגמר בהפסד 1-0 ומשחק נגד נבחרת זנזיבר שנגמר בהפסד 4-2.
גרינלנד חברה באיגוד משחקי האיים הבינלאומי. הנבחרת משתתפת בטורניר הכדורגל של משחקי האיים שנפתח בשנת 1989. בשנת 2013 הנבחרת הגיעה להישג השיא בטורניר, משחק הגמר בו הפסידה לנבחרת ברמודה.
שחקני הנבחרת, כמו שאר תושבי גרינלנד, יכולים גם לשחק בנבחרת דנמרק בזכות אזרחותם הדנית.
במאי ההתאחדות לכדורגל המקומית החלה בתהליך להצטרפות חברה ב-CONCACAF שעתיד להסתיים בשנת 2024, אולם ייתכן כי התהליך יסתיים מאוחר יותר מאחר שבמדינה אין אצטדיון כדורגל העומד בקריטריונים לאירוח משחקים בינלאומיים.
הגדרה
הגדרה היא תיאור לשוני מדויק וממצה של מושג כלשהו. ההגדרה משתמשת במונחים לשוניים אחרים כדי להביא לזיהויים המדויק של המושג להבדילו ממושגים אחרים. הגדרה של מושג עונה על השאלה "מהו אותו מושג", בין אם הוא אובייקט מוחשי או רעיון מופשט. בחלק מתחומי הידע, הגדרת מושג חייבת להיעזר רק במושגים שהוגדרו שלא בעזרת שימוש בו, כדי להימנע מהגדרה מעגלית.
שימוש בהגדרות הכרחי בתחומי הפילוסופיה, המתמטיקה, המדע, המשפט, ההלכה והמילונאות. בשל העובדה, שהגדרה מוצלחת צריכה להיות גם מדויקת וגם שימושית, בתחומים שונים קיים שוני בנוהלי ההגדרה. לעיתים מלאכת ההגדרה אינה פשוטה, במיוחד בתחומים שאינם ניתנים למדידה ולתצפית מדויקת, ולפעמים אף נחשבת לבלתי אפשרית. יוצאת מן הכלל היא המתמטיקה, שתכניה אינם ניתנים למדידה או לתצפית, ובכל זאת מלאכת ההגדרה בה מפותחת ושיטתית.
דרך ההגדרה
אריסטו קבע כי הגדרה נכונה היא כזאת הנקבעת Per genus et differentiam, כלומר על ידי סוג והבדל. אם, למשל, נגדיר את הכלב כ"בעל חיים נובח", הרי ש"בעל חיים" הוא הסוג אליו שייך מין הכלב ו"נובח" הוא ההבדל, כלומר התכונה המבדילה אותו ממינים אחרים באותו סוג.
הגדרה מוצלחת היא כזו שתוחמת מושג, או משמעות של מונח, באופן מדויק ונעזרת לצורך זה בתיאור קל להבנה וקל לבדיקה. תחימת מושג באופן מדויק פירושה פירוט תכונותיו המהותיות ורק אותן, תוך שימוש במושגים מוגדרים היטב, באופן שמכלול התכונות שבהגדרה יתקיים רק במה שמסומן על ידי המונח המוגדר. לדוגמה, נניח כי אנו מתבוננים במטוס ומעוניינים להגדיר את רעיון המטוס (המושג). ההגדרה: "עצם שעף" אינה טובה שכן נכללים בה עצמים שאינם מטוס כגון ציפור או אבן שנזרקה לאוויר. כלומר, "עצם שעף" היא הגדרה שיש בה תכונה מהותית של המטוס, אולם לא כל התכונות המהותיות שלו. ההגדרה "עצם שעף ועשוי מתכת" אף היא אינה טובה, כיוון שייתכן שמטוס יהיה עשוי מחומר אחר. לפיכך, "עשוי מתכת" אינה תכונה מהותית למטוס. לעומת זאת ההגדרה: "מכונה שטסה באוויר בכוח המנוע אשר בה" היא מוצלחת יותר שכן היא כוללת תכונות מהותיות של מטוס, שכולן יחד מאפיינות רק אותו: ההגדרה אינה כוללת תכונות לא מהותיות של מטוס כגון, החומר שממנו הוא עשוי, המקום שבו הוא מיוצר, השימוש שנעשה בו (לצרכים אזרחיים, צבאיים וכדומה) וכיוצא באלה. עם זאת, ההגדרה תיחשב טובה רק אם יש הגדרה טובה למונחים: מכונה, טיסה באוויר, מנוע. אם למשל אין אפשרות להגדיר מהי מכונה או מהו מנוע, ההגדרה תיחשב פגומה. אלא אם כן מדובר בתאוריה דדוקטיבית שבה האכסיומות מספקות למעשה את משמעות המונחים הראשוניים (הבלתי מוגדרים) שלה.
בעייתיות
יצירת הגדרה למושגים בסיסיים (כמו זמן, מקום, חוכמה, אנושיות, חיים) היא מלאכת מחשבת מסובכת, עמומה, ואולי אף בלתי אפשרית. לכן שימשו הגדרות נושא חקירה מרכזי בפילוסופיה לאורך הדורות. ישנם גם מקרים בהם יצירת הגדרה לעצמים מוחשיים כמו שולחן מהווה אתגר קשה ביותר, זאת בעיקר בשל הקושי לאפיין את התכונות המהותיות של השולחן (מה הופך עצם כלשהו לשולחן?).
בעיה אחרת היא ביצירת מערכת הגדרות שיטתית, שמישה, קוהרנטית ומקובלת על הכול לסדרה ארוכה של מושגים או מונחים הקשורים זה בזה. לצורך זה התפתחו מוסדות ותת דיסיפלינות שזה מרכז עיסוקם: חיבור ועדכון מדריכים כמו מונחון IUPAC הקובעים את שמותיהן של תרכובות כימיות, תקן ICD להגדרת מחלות או מדע הטקסונומיה המגדיר מיני יצורים חיים.
בתקופות מאוחרות יותר נקבעו גם דרכים אחרות להגדרה per genus et differentiam (להלן יפורטו כמה מהן). אחת הביקורות הידועות על ההגדרה היא זו של לודוויג ויטגנשטיין המאוחר (בספרו חקירות פילוסופיות), שטען כי רכישת המשמעות של מילים בשפה נעשית תדיר באמצעים שונים לחלוטין מן ההגדרות הלשוניות המקובלות. כמו כן טען כי אם כל הגדרה נזקקת לסוג שמעליה, מה יהיה על הסוגים העליונים ביותר? (טענה שכבר עלתה אצל אפלטון בדיאלוג תאייטטוס, אך לא בהקשר הלשוני אלא בהקשר המטאפיזי). ואם החוליות היסודיות שבשרשרת אינן נשענות על דבר, הרי שהשרשרת כולה תלויה על בלימה.
הסכמה על ההגדרה
ההגדרה משמשת לתקשורת בין בני אדם, ולכן חשוב להגיע להגדרה המקובלת על כל המשתמשים בה. לעיתים משמשות שתי הגדרות שונות למושג יחיד, אך ניתן להראות שאין סתירה ביניהן. במקרים אחרים, לא מושגת הסכמה, ולמושג מסוים קיימות הגדרות שאינן חופפות. דוגמה בולטת לכך היא הגדרת המספרים הטבעיים, שיש הכוללים בה את המספר 0, ויש שאינם כוללים בה מספר זה. גם בהגדרתו של טרפז, יש הכוללים בה את המקבילית (כמקרה פרטי של טרפז), ויש המגדירים טרפז כך שמקבילית לא תיחשב כטרפז. כאשר אין הסכמה ביחס להגדרה מסוימת, חשוב לציין איזו הגדרה משמשת בהקשר מסוים (בספר מסוים, במאמר מסוים וכדומה).
סוגי הגדרות
מבחינים בין סוגים אחדים של הגדרות:
תחליפי הגדרה
לא כל דבר ניתן להגדיר, או להגדיר באופן מועיל ושמיש. לכן ישנם מושגים דמויי הגדרה שיכולים באופן חלקי למלא את מקומה של ההגדרה.
מושג יסוד
הכרזה על מושג כעל מושג יסוד שאינו ניתן להגדרה. דבר זה מקובל במתמטיקה ובמדעים מדויקים, וכן בתאוריות פילוסופיות הבנויות בדרך אקסיומטית (דוגמת זו של שפינוזה), והוא נובע מהעובדה שהגדרה של כל מושג חייבת להישען על מושגים קודמים שהוגדרו קודם לכן. מסיבה זו חייבים להימצא, בתחומי ידע שונים, מושגים ראשוניים ששום מושג לא הוגדר קודם להם. הגדרה של עצם כלשהו מתבססת על הגדרתם של עצמים שהוגדרו קודם לכן. בהתאם לכך, נגיע בכל מערכת של הגדרות למונחים הבסיסיים ביותר, שאין אפשרות להגדירם באמצעות כאלה שקדמו להם. מונח כזה קרוי מונח יסודי, מונח ראשוני או מונח פרימיטיבי (primitive notion בלעז). בגאומטריה, בניסוחה השכיח, למשל, המונחים נקודה, ישר ומישור הם מונחים יסודיים. כך גם המונח חפיפה שמתאר קשר בין עצמים גאומטריים מסוימים, הוא מונח יסודי. דוגמאות נוספות: הסתברות, מרחק, זמן (במכניקה ניוטונית).
אנוגו ריינג'רס
אנוגו ריינג'רס אינטרנשיונל היא קבוצת כדורגל מהעיר אנוגו, שבניגריה. הקבוצה היא אחת הקבוצות הוותיקות והמצליחות בניגריה ובעלת שבעה תוארי אליפות שש גביעי ניגריה, גביע סופר קאפ מקומי אחד, ובנוסף בעלת הופעות מכובדות במפעלים האפריקאים הבכירים.
הגדרה
הגדרות אקסקלוסיביות מול הגדרות אינקלוסיביות
מונחים מתמטיים משמשים גם בשפה המדוברת, אך לעיתים יש הבדל במשמעות המיוחסת למונח במתמטיקה לעומת המשמעות המיוחסת בחיי היומיום. נמחיש זאת באמצעות שמות המרובעים.
בלשון היומיומית, נהוג לעיתים להשתמש בשמות סוגי המרובעים השונים באופן אקסקלוסיבי זה לזה - כלומר, מלבן ייקרא מלבן רק אם אינו בנוסף לכך ריבוע, טרפז ייקרא טרפז רק אם אינו בנוסף לכך מקבילית, וכיוצא בכך. השימוש האקסקלוסיבי מקל על ההתבטאות מכיוון שהוא חוסך את הצורך להשתמש במונחים מפורטים בצורה מסורבלת, כגון "מלבן שאינו ריבוע".
אנוגו ריינג'רס
הופעות באפריקה
לקבוצה תואר "סגנית מחזיקת גביע אפריקה למחזיקות גביע" משנת 1975 כאשר הפסידה בגמר לקבוצת האפיה קונאקרי מגינאה. הקבוצה גם זכתה בגביע אפריקה למחזיקות גביע בעונת 1977 כאשר גברה במשחק הגמר על קבוצת קאנון יאונדה הקמרונית.
הקבוצה השתתפה לאחרונה במפעלים האפריקאים בעונת 2006 כאשר השתתפה בליגת האלופות האפריקאית, שם גברה בסיבוב המוקדם על קבוצת פוליס XI מבוטסואנה אך הפסידה בסיבוב הראשון לקבוצת אל-הילאל אומדורמן מסודאן והודחה מהמפעל.
הגדרה
הגדרות אקסקלוסיביות מול הגדרות אינקלוסיביות
התשובה לשאלה האם השימוש בשמות סוגי המרובעים השונים נעשה באופן אקסקלוסיבי או אינקלוסיבי תלויה בהקשר שבו הם משמשים - אם בשימוש יומיומי או בלשון מתמטית.
גישת הפוזיטיביזם למושג ההגדרה
בפילוסופיה הפוזיטיביסטית ולפי תזת האקסיומטיות של דויד הילברט, ההגדרה היא לא הסבר של מושג קיים אלא בריאה-בנייה של עצם חדש יש מאין - עצם שמאופיין בכך שהוא מקיים את ההגדרה. הילברט נקט בגישה זו לגבי עצמי הגאומטריה כגון נקודה, קו וכו' - שאותם הוא הגדיר כעצמים המקיימים יחסים מסוימים ביניהן ("בין לבין", "על אותו קו" וכו) ואת אקסיומות הגאומטריה. לסוג זה של הגדרה - הגדרה באמצעות מערכת אקסיומות - הוא קרא "הגדרה מרומזת".
הגדרה בחקיקה
בחקיקה נעשה שימוש בהגדרות לשם קביעת מינוחים אחידים לאורך החוק. הדבר נועד לשתי מטרות. מטרה אחת היא יצירת ודאות משפטית לגבי מונחים שניתן לפרשם ביותר מדרך אחת. למשל, בחוק סמכויות לשם שמירה על ביטחון הציבור מוגדר "כלי תחבורה" כ"רכב, רכב ציבורי וכלי שיט", וההגדרות "רכב" ו"רכב ציבורי" מפנות להגדרות המקובלות בפקודת התעבורה. כך, מבהיר המחוקק כי ככל שנעשה שימוש לאורך החוק במונח "כלי תחבורה", הכוונה היא לכלי תחבורה המפורטים בהגדרה בלבד, ולא, למשל לכלי טיס, שאף הם עשויים היו להיחשב ככלי תחבורה, אלמלא ההגדרה. להבהרה מסוג זה חשיבות רבה, שכן במקרים רבים נגזרים ממנה גדרי החוק, וכפועל יוצא מכך גבולות האחריות הפלילית, האחריות הנזיקית או הסמכות המינהלית.
מטרה שנייה שלשמה יש הגדרה בחקיקה היא לשם מציאת מונח קצר יחסית, שימנע ניסוחים מסורבלים של סעיפי החוק. כפי שנכתב במדריך לניסוח חקיקה של משרד המשפטים:. דוגמה לכך ניתן למצוא, למשל, באותו החוק, בו ההגדרה "קצין מוסמך" היא "קצין משטרה בדרגת סגן ניצב ומעלה, שמינה המפקח הכללי של המשטרה לעניין חוק זה...". כך, במקום לחזור על תיבה זו בכל מקום לאורך החוק, נעשה שימוש במונח המקוצר "קצין מוסמך".
הגדרה המופיעה בחוק יפה אך ורק לחוק שבו היא מופיעה. לעיתים היא תואמת את המשמעות המקובלת בציבור למונח המוגדר, לעיתים היא מצמצמת את המשמעות, ולעיתים מרחיבה. דוגמה בולטת לכך היא הגדרת המונח "אדם" בפקודת מס הכנסה: "'אדם' - לרבות חברה וחבר בני-אדם, כהגדרתם בסעיף זה". דוגמה נוספת ניתן למצוא בחוק עזר לאיגוד ערים רמת גן, בני ברק וגבעתיים (בתי מטבחיים, בתי שחיטה ופיקוח וטרינרי) (פיקוח על כלבים), שבו הגדרת "כלב" היא "לרבות חתול או קוף".
לעיתים מופיעות בשני חוקים הגדרות לאותו מונח, והן שונות זו מזו. לעיתים אף בחוק מסוים מופיעות הגדרות שונות לאותו מונח, בסעיפים שונים של החוק - כל הגדרה כזו יפה להקשר שבו היא מופיעה. בפקודת מס הכנסה, למשל, המונח "בעל שליטה" מוגדר שלוש פעמים,, , וההגדרות שונות זו מזו.
כדי למנוע כפילות, לעיתים מתבסס חוק מסוים על הגדרה המופיעה בחוק אחר, תוך ציון מפורש של עניין זה. ב, למשל, מופיעה ההגדרה "'בעל שליטה' - כהגדרתו ב". מתייחס לטכניקה זו, וקובע כי "אזכור של חיקוק בחיקוק אחר - כוונתו לחיקוק המאוזכר כנוסחו בשעה שנזקקים לו, לרבות הוראות שנוספו בו והוראות שבאו במקומו בחיקוק אחר".
הגדרה הלכתית
ההלכה היהודית נסמכת באופן נרחב על מושגים משפטיים וריאליים, ככל שיטה משפטית. הספרות הרבנית לדורותיה הקדישה מאמצים נרחבים להגדרת המושגים הללו, בין אם לצרכים מעשיים ובין אם במסגרת דיונים תאורטיים. כבר המשנה מציעה לעיתים הגדרות למושגים המופיעים בה, אולם פעמים רבות היא אינה עושה כן. בשל כך, האמוראים מקדישים מאמצים להגדרת המושגים המופיעים במשנה וביתר ספרות התנאים ללא הגדרה. מלאכת ההגדרה של מושגים הלכתיים מן התלמוד ואילך מורכבת מניתוח התכנים ההלכתיים וההיקרויות של המושגים בתוך הטקסטים הקודמים, תוך ניסיון לחילוץ הגדרות מתאימות למושגים. פעמים רבות ישנה מחלוקת בין חכמי ההלכה באשר להגדרת המושגים. הגישה המסורתית רואה את המושגים בהלכה כמוגדרים באופן בהיר ובלתי משתנה מיום נתינת התורה בהר סיני. לפי גישה זו על חכם ההלכה מוטל לחשוף הגדרה זו הטמונה בטקסטים ההלכתיים. הגדרה הלכתית של מושג אינה זהה בהכרח, להגדרה המדעית שלו. לדוגמה ניקח את ההגדרות של הקטניות.
ההשלכות ההלכתיות
להגדרת המינים העונים לשם קטניות מספר השלכות הלכתיות.
במילונאות
הגדרה מילונית נועדה להסביר את השימושים המקובלים במושג בקרב הציבור הרחב (או ציבור מקצועי רחב אם מדובר במילון של עגה מקצועי). במקרה בו למושג מסוים יש משמעויות שונות ונבדלות, יופיעו במילון הגדרות שונות לכל פירוש של המושג, כשאלה ממוספרות.
הקרן למצוינות בתרבות
הקרן למצוינות בתרבות (Israel Cultural Excellence Foundation – IcExcellence Foundation) הייתה קרן פרטית לטיפוח אמנים ישראלים מצטיינים שפעלה במשך עשר שנים בין 2001–2011. הקרן איתרה וקיבצה אמנים ישראלים בעלי פוטנציאל גבוה למצוינות, ועזרה להם לממש אותו – בארץ ובעולם.
את הקרן ייסדה וניהלה רחל מראני.