cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאיאת נובה
זמר ומשורר חצר בטביליסי
עם מינויו של סאיאת נובה לזמר ולמוזיקאי - "סזנדאר" - של מלך גאורגיה, התחילה מסורת ה"אשוגים", זמרי העם הגאורגים, אחרי שעד אז בחצר בטביליסי היו מזמינים מפרס זמרים כאלה. המלך העניק למשורר מעמד מכובד ביותר, כשפרט לעבודתו האמנותית, שיחק סאיאת נובה גם תפקיד דיפלומטי, קיבל שליחות לטורקיה ועזר בכריתת ברית בין גאורגיה, ארמניה ושירוואן נגד האימפריה הפרסית. (לפי אי. סטפניאן). הוא היה זמן ממשך מקובל על האצילים ואהוד אף על ידי המלכה.. כאשר, כפי שמצא החוקר הגאורגי מתאצמינדלי (זכריה צ'יצ'ינאדזה ), כמה מהאצילים האשימו את הזמר בחתרנות בגלל שירים שהוקיעו את מוסד הצמיתות ושלעגו לקתוליקוס אנטוניוס (שהודח בשנת 1755) וכשדרשו לאסור עליו לכתוב, המלך לא התייחס בהתחלה לטענותיהם. בסופו של דבר, הצטברות של דברי רכיל והשמצות נגדו הביאו לגירושו מהחצר המלך. אמנם הורשה לשוב כעבור 2 -3 שנים אבל כעבור פרק זמן נוסף גורש סופית. לפי האגדה הגירוש נגרם על ידי התאהבותו באחות המלך, הנסיכה אנה בטונישווילי, או, לפי גרסאות אחרות, בבתו של המלך. מאותו רגע נאלץ סאיאת נובה לעזוב הכל ולנדוד כמו טרובדור כל שאר ימי חייו.
שנותיו האחרונות
ככל הנראה בעקבות תככי אויביו, הוגלה הזמר למנזר הארמני אנזלי במחוז גילן שבפרס ואולץ בשנת 1759 לכפר את עוונותיו ככומר-נזיר של הכנסייה האפוסטולית הארמנית תחת השם טר סטפאנוס בכפר קאח  שבאזרבייג'ן. אחרי תקופה מסוימת הותר לו לחזור לגאורגיה. אבל בשנת 1768 אשתו מרמאר נפטרה והשאירה אותו לבד עם ארבעה ילדים: שני בנים - אוגאן ומליכּסט, ושתי בנות - שרה ומרים. אחרי שהוענקה לו דרגת הוורדאפט - כומר מלומד -, שירת סאיאת נובה כנזיר בטביליסי ואחר כך במנזר הארפאט במחוז לורי  שבצפון ארמניה. בתקופה של סכנת מלחמה, הועבר יחד עם שאר הנזירים של הארפאט בחזרה לטביליסי.. לפי אגדה אחת, כשפעם ביקר בטביליסי אשיג שטען שאיש אינו שווה לו בכישרון, התחפש סאיאת נובה בבגדים אזרחיים, ניצח את הזמר הזר בתחרות והציל את כבוד העיר.. בשנת 1795 נרצח במנזר בטביליסי בעת פלישת הצבא הפרסי הקאג'ארי בראשות אגה מוחמד חאן. הכובשים ערכו טבח בעיר. האגדה מספרת שהפושלים מצאו את סאיאת נובה מתפלל בכנסייה, דרשו ממנו לצאת ולהתאסלם. הוא דחה את דרישתם והשיב להם בחרוזים.אז נרצח על סף הכנסייה. הוא נקבר בקתדרלת גיאורגי הקדוש (סוּרב קבוֹרק) בטביליסי.
יצירותיו
שרדו עד לימינו כ-60 שירים של סאיאת נובה בשפה הארמנית, כ-34 בשפה הגאורגית ו-115 בטורקית-אזרית. ייתכן כי שיריו הראשונים היו אלה שנכתבו בטורקית-אזרית ואחרי זמן קצר עבר לכתוב בשפת אמו - ארמנית, אך בכתב גאורגי. בהמשך עבר לכתוב בגאורגית. בשנת 1852 החוקר ואספן שירי העם פ. אחברדוב (1818–1861) הוציא לאור במוסקבה את הקובץ הראשון של שיריו בארמנית. בשנת 1914 פורסם קובץ שירים מובחרים בבאקו ו"קובץ כלל השירים" בשנת 1932 בעיר ירוואן.
קישורים חיצוניים
(באנגלית: צ'ארלס דוסט - סאיאט-נובה, טרובדור מהמאה ה-18, מחקר ביוגרפי וספרותי, גוף הכתבים הנוצרים המזרחיים, כרך 571, תוספות כרך 91, האוניברסיטה הקתולית האמריקאית ואוניברסיטה קתולית, הוצאת פטרס לוון, 1997) לפי האנציקלופדיה המוזיקלית בשישה כרכים (עורך:י.וו. קלדיש, ההוצאות "סוביטסקאיה אנציקלופדיה" ו"סוביטסקי קומפוזיטור" 1973-1982 כרך ד, 1978. לפי האנציקלופדיה הספרותית ב12 כרכים מ 1929–1939 כרך 10, 1937.
גרזן
גרזן (צורת הרבים: גַּרְזִנִּים) הוא כלי בעל להב בולט, המשמש ככלי עבודה, כלי מטבח, כלי לכריתת עצים וככלי נשק קר עוד מהתקופה הפרה-היסטורית. הגרזן בנוי מידית ארוכה שבקצהּ מותקן להב כבד ורחב.
סקירה כללית
לגרזן שני תפקידים, חיתוך וביקוע. לכן יצרו שני סוגי גרזנים, כל סוג מיועד לתפקיד שונה.
הגרזן היה הן כלי עבודה שימושי והן כלי נשק. פשטות הייצור, כפל השימושים ונחיצותו לעבודת עץ הפכו אותו לאחד מכלי הנשק הנפוצים ביותר בהיסטוריה האנושית.
תחילת השימוש הנרחב בגרזני אבן בתקופת האבן החדשה, לחיטוב עצים ולשימושים אחרים בידי ראשוני החקלאים. כאשר התגלה הברזל, גדל השימוש בכלי נשק ייעודיים ללחימה, כמו חרבות, והגרזן נדחק הצידה לטובת החרב, האלה והחץ וקשת. מאוחר יותר    (ימי הביניים) שב הגרזן להיות נשק פופולרי ויעיל בשדה הקרב.
גרזני הקרב
בני האדם זיהו את הפוטנציאל של גרזן ככלי לחימה עוד בעת העתיקה, בתקופת ימי הביניים (החל מ-500 לספירה והלאה) פותחו גרזני מלחמה שונים, במגוון גדלים וצורות:
השימוש בגרזן בקרב
הגרזנים היו נשק פופולרי לאורך רוב ההיסטוריה ובקרב תרבויות שונות. בלט השימוש בכלי זה בקרב הויקינגים - שבטים של יורדי ים מצפון אירופה, אשר ביצעו פשיטות רבות לעבר צפון ומרכז אירופה (ואף הגיעו למזה"ת). הגרזן התגלה ככלי יעיל לעבודות התחזוקה אשר נדרשו לבצע בעת מסעותיהם לצד שימושו ככלי לחימה יעיל, כמו כן, פשטות ההכנה ומחירו הזול הוסיפו אף הם לפופולריות של הכלי בקרב הוויקינגים.
בימי הביניים חלה עלייה במעמדו של הגרזן, בעיקר עקב מחירו הזול, פשטות ההכנה ויכולתו להתמודד ביעילות יחסית למול יריבים העטויים שריונות כבדים (לרבות שריון לוחות). גרזנים נהפכו להיות נשק פופולרי גם בקרב מעמד האבירים ונודעו כנשק יעיל וקטלני. הגרזן, שהחל כנשק פופולרי בקרב הנורדים, נהפך לאחד מכלי הנשק הפופולריים בקרב הבריטים: הן בקרב האבירים הנורמניים והן בקרב אנשי הגבעות הסקוטיים. בסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס, גדל השימוש בנשקי מוט דוגמת מוט-גרזן, האלברד ובארדיש, שהיו יעילים גם נגד שריוני הלוחות של התקופה.
הגרזנים כיום
כיום, גרזנים עדיין נמצאים בשימוש אזרחי. גרזנים קטנים משמשים בעבודות גינון ואילו גרזנים דו-ידניים (גדולים יותר) משמשים את מכבי האש וצוותי הצלה לחילוץ נפגעים. גרזנים אלו מצוידים בצידם האחד בלהב חד ואילו מצידם האחר קיים דוקרן המשמש לנעיצה. כבאים משתמשים בגרזנים אלו על מנת לתלוש דלתות מציריהן, לפתיחת נתיבי אוורור בגגות ואף לשבירת קירות בבניינים בוערים. בגרזנים אלה הידית איננה עשויה מעץ (מאחר שבשימוש רב ידית האחיזה נוטה להישבר) אלא מחומרים פלסטיים מתקדמים כגון פיברגלס.
במקומות רבים בעולם בהם נהוג השימוש בעצי הסקה משתמשים בגרזנים לביקוע בולי עצים להסקה.
דב בר מייזלש
הרב דב בער מייזלס (מהרד"ם ה'תקנ"ח, 1798 – י"ד באדר ב' (פורים) ה'תר"ל, 17 במרץ 1870) היה הרב הראשי של קרקוב וורשה, חבר הפרלמנט האוסטרי ומנהיג ציבור יהודי. היה בעל השפעה רבה ופעיל פוליטית בגליציה (תחת שלטון אוסטריה ובהמשך בשליטת האימפריה הרוסית). תמך בשיתוף פעולה של היהודים עם הפולנים והיה מהפעילים שתרמו למאבק לעצמאות פולין.
קורות חיים
הרב דב בער מייזלס היה בנו של הרב יצחק מייזלס בעל "חוסן ישועות" על כמה ממסכתות הש"ס. בילדותו גר בקמניץ פודולסק, שם כיהן אביו כרב. לאחר שנישא לבתו של הגביר ר' שלמה בורנשטיין ייסד, בעידוד חותנו, את הבנק "מייזלס את הורוביץ" והיה שותף בו. תמך בעצמאות הפולנית ותרם נשק למורדים במרד נובמבר. בשנת 1832 הפך לרבה של קרקוב, אך המועמד שהתמודד מולו על התפקיד, ר' שאול לנדא, לא קיבל את מנויו, ומעט מן הקהל קיבלו אותו, אך רוב יהודי קרקוב ורבני פולין תמכו ברב מייזלס. בשנת 1845 פעל לביטול תוכנית של העירייה להקים בניין על בית העלמין העתיק בקרקוב. שנה לאחר מכן, במהלך של מרד קרקוב, נבחר כסנטור בגליציה, ולפרלמנט האוסטרי. עקב קשריו הטובים בפרלמנט ואצל האצילים הפולנים, היה משתדל לפדות בחורים משרות בצבא פולין.
בשנת 1857, לאחר פטירת הרב חיים דוידזון, התמנה לרבה של ורשה. מאחר שלא נחשב למתנגד וקיבל את תמיכת החסידים שלא הסכימו לקבל את רבי יעקב גזונדהייט.
בשנת 1861, אחרי המרד, נעצר על ידי השלטון הרוסי וגורש מן העיר. בעקבות תמיכתו במרד אסרו השלטונות למנות רב נתין של מדינה זרה ואף נטלו מפרנסי הקהילה את הסמכות למנות רב אלא להגיש מועמדים בלבד. הוא הוזמן להתיישב בלונדון, בשנת 1862 הורשה לחזור אל העיר, אך כאמור נאסר עליו לשמש כרב. שם נשאר עד יום מותו ב-1870. הרב מייזלס סייע לעצמאות הפולנית תוך שכנוע יהודים ודתות אחרות לשתף פעולה כדי להגיע אל המטרה, ונחשב לאחד הסמלים החשובים של העצמאות הפולנית. בהלווייתו של הרב מייזלס השתתפו למעלה מ-40,000 מלווים.
בנו הרב ישראל מייזלס היה הדיין של קרקוב ואב"ד של שדליץ בפולין מ-1858 עד 1867.אשתו רחל הייתה נכדה של הרב חיים רפפורט אב"ד אוסטראה נכד הרב חיים כהן רפפורט אב"ד לבוב. הרב ישראל נפטר בקרקוב ב-17 בנובמבר 1875, בנו השני של דוב בער, שלמה מייזלס עבר לווינה.
חידושי מהרד"ם
הרב מייזלס חיבר את הספר חידושי מהרד"ם על "ספר המצוות" לרמב"ם. לפי הקדמת הספר, ניתן להבין שאחרי שהרב דב בער מייזלס נפטר בנו הרב ישראל מייזלס, הוציא אותו לאור. הספר יצא לאור מחדש על ידי הרב יהודה אריה מייזלס בשנת תשל"ו בירושלים
רחובות על שמו
עד היום, ברובע היהודי בקרקוב, קיים רחוב ע"ש הרב מייזלס. לפני שהנהלת העיר החליטה לקרוא לרחוב על שמו, נקרא הרחוב רחוב קופיצקא. באותו רחוב גר הרב שנים רבות קודם לכן. בצדו המזרחי של הרחוב הייתה פעם חומה שמטרתה הייתה להגן על קז'ימייז' והיום היא כבר לא קיימת. גם בוורשה נקרא רחוב על שם הרב דב בער מייזלס, עד לכיבוש הנאצי (בשטח הגטו שחרב בעקבות המרד היהודי). נכון ל-2 ספטמבר 2021 מועצת העירייה העבירה החלטה לקרוא רחוב על שמו.
צאצאים
צאצאים של רבי דב בעריש מייזלש חיים גם במאה ה-21. המשפחה התפצלה לשני חלקים: חלק אוסטרי וחלק פולני. החלק הפולני מקורו מהרב ישראל מייזלס שנשאר בפולין והחלק האוסטרי מקורו בשלמה מייזלס שעבר לווינה מצאצאיו נמנים הרב צבי ישראל טאו ראש ישיבת הר המור שאמו היא ממשפחת מייזלס. החלק הפולני עבר לגרמניה ולשוויץ וקיימים אנשים ממשפחת מייזלס בגרמניה שמקורם בהמבורג. חלק מהצד הגרמני והשווצרי עלה לארץ וצאצאיו חיים בה עד היום וחלקו השני נספה בשואה. חלק מהצאצאים מענף הפולני הלכו לבלגיה לפני המלחמה. רובם נרצחו בשואה. חלק ממשפחותיהם של הניצולים חיים בארצות הברית וחלק בישראל עד היום.
מצאצאיו מצד בנו הרב ישראל לאחר השואה הרב יהודה אריה מייזלס ששרד את אושוויץ והיה רב במחנה העקורים פאקינג בוואריה גרמניה שם עסק רבות למען שארית הפליטה, והקים בית דין להתרת עגונות. בנו, שמעון יוסף מייזלס ערך וחידש את מגילת היוחסין של משפחת מייזלס עד דוד מלך ישראל. בנו, הרב מנחם דן מייזלס, חיבר ספרים תורניים חשובים: "פתחי מגדים" על הלכות נידה, ובשר בחלב ועוד ספרים. בנותיו יהודית מזור, מרים גרייבר שרדו את גטו בודפשט וניצלו בזכות אמם שרה מייזלס, מרים היא יו"ר ארצית עמותת "יש" ילדים ויתומים ניצולי שואה.
אגדת קולובראט
"אגדת קולובראט" (ברוסית: Легенда о Коловрате) הוא סרט רוסי, דרמה היסטורית המגוללת את קרב ההגנה על ריאזאן שהוביל יבפאטי קולובראט ב-21 בדצמבר 1237 נגד המצור על העיר שהוטל על ידי הכוחות המונגולים בראשות באטו חאן.
המאה ה-13. רוס הרוסה וחרבה ונמצאת בסכנת קריסה, בעודה נרמסת תחת מגפי אורדת הזהב וכוחות הצבא של החאן. דם מציף את הערים והאדמות הרוסיות בעוד הפולשים אינם נתקלים בהתנגדות רצינית. רק לוחם אחד מאתגר אותם. אביר ריאזאן, יבפאטי קולובראט עומד בראש צבא של לוחמים אמיצים הנחושים לנקום למען מולדתם. האומץ של קולובראט ידהים אפילו את מפקד הכוחות המונגולים, באטו חאן ושמו של קולובראט יישאר לעד בזיכרון העם הרוסי כלוחם שהפך לאגדה.
הסרט הופק במימון מקרן הקולנוע הרוסי ובשיתוף פעולה עם VGTRK וערוץ הטלוויזיה רוסיה-1.
רקע
בסתיו 1237, בעיצומה של הפלישה המונגולית לאירופה תקפו כוחות המונגולים את דוכסות ריאזאן והנחילו מפלה לחיל החלוץ של צבא ריאזאן. ב-11 בדצמבר הצבא המונגולי שם מצור על בירת הדוכסות, העיר ריאזאן, אולם המגינים הצליחו להדוף את ההתקפות. מכונות המצור, שהביאו המונגולים, פרצו את חומות העיר ביום 21 בדצמבר. במהלך 6 ימי קרבות הרגו המונגולים את כל תושביה והחריבו את העיר לחלוטין. ההרס היה גדול כל כך עד שבנייתה מחדש של העיר ריאזאן בוצעה באתר חדש, במרחק 55 קילומטרים מהמיקום הקודם - העיר ההרוסה מעולם לא שוקמה. הכוח המונגולי, שסיים את כיבוש ריאזאן, המשיך לשטחה של נסיכות ולדימיר. הסרט מגולל את קורות האירועים שלאחר כיבוש ריאזאן כשבאפילוג הסרט מוצג הקרב על הקרח, 5 שנים לאחר מכן.
עלילה
המאה ה-13. עברו כמעט מאה שנים מאז שהתפצלה רוסיה לנסיכויות נפרדת, שנמצאות כל הזמן במלחמה זו עם זו. קולובראט קיבל את תוארו כלוחם אמיץ בשנת 1223, כאשר בקרב על הקלקה התרחש והמונגולים מדרום נכנסו לראשונה לאדמות הנסיכויות הרוסיות. ואז, כאשר הותקף במארב מונגולי, יבפאטי הצעיר נפצע קשה וסבל מאובדן זיכרון קצר.
בשנת 1237, הצבא המונגולי, בראשות נכדו של ג'ינגיס חאן, חאן באטו, התקרב שוב לנסיכויות הרוסיות, ממזרח. כאשר נודע לנסיכות ריאזאן על התקרבות צבאו, מנהל העבודה של הנסיך יבפאטי קולובראט נשלח לפגוש את צבה האורדה יחד עם הנסיך פיודור לנהל משא ומתן. אך זה לא הצליח. פיודור נהרג על ידי המונגולים, אך יבפאטי קולובראט וכמה חיילים אחרים הצליחו להימלט בקרב והרגו כמה מונגולים. כשהצליחו לחזור לריאזאן, העיר כבר נשרפה על ידי אנשיו של באטו. קולובראט מרכיב יחידת נוקמים ומציב משימה לעכב את הצבא המונגולי, בתקווה שהנסיכים הרוסים השכנים יוכלו לאסוף כוחות להתנגדות משותפת. אך עזרת השכנים לא מגיעה, אף על פי שקולובראט ולוחמיו הצליחו למשוך את כוחות כל הצבא המונגולי ולהרוג חיילים רבים בכמה פשיטות נועזות.
כתוצאה מכך, קולובראט וחבריו מחזיקים את ההגנה על גבעה מבוצרת ואפילו הורגים את המפקד המונגולי חוסטוברול. מרבית אנשי ריאזאן מתים בלחימה צמודה והשאר - תחת אש תותחים דמויי-קטפולטה. גם קולובראט מת. באטו חאן, המום ממה שרואה, מצווה לקבור אותו כגיבור, לאחר שבנה לו תל. רק הלוחם קרקון מצליח להימלט, לאחר שקולובראט פקד עליו לקחת את ילדי תושבי ריאזאן המתים לאורך הנהר למקום בטוח.
השנה היא 1242. חמש שנים אחרי ההישג של אנשיו של יבפאטי קולובראט, קרקון, כחלק מהצבא המאוחד של נסיכויות נובגורוד-ולדימיר, הולך לאגם פייפי כדי להילחם נגד האבירים הגרמנים. לפני הקרב, החיילים מעוררים את עצמם בזיכרונות מהישגם של קולובראט וחבריו.
פוסט פרודקשן
על עבודת הפוסט פרודקשן עמלה חברת האפקטים הוויזואליים Main Road Post, שגם עבדה על האפקטים עבור הסרטים "משיכה", "דואליסט", "רוח רפאים" ו"סטלינגרד".
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי המלחין ממוצא ארמני סרג' טנקיאן. שיר הנושא של הסרט הוא השיר "A Fine Morning To Die" בביצועם של קטיה איוואנצ'יקובה מלהקת איווה הבלארוסית וסרג' טנקיאן
תקציב והכנסות
הסרט נעשה בתקציב של 360 מיליון רובלים וזכה להצלחה רבה בקופות, כאשר ביום הקרנתו בלבד הכניס מעל ל-30 מיליון רובלים, ו-261 מיליון בסוף השבוע הראשון להקרנתו. הכנסותיו הכוללות של הסרט נאמדות ב-606 מיליון רובלים.
סטיבן וילטשייר
סטיבן וילטשייר (באנגלית: Stephen Wiltshire; נולד ב-24 באפריל 1974) הוא צייר בריטי, בעל עיטור מסדר האימפריה הבריטית.
וילטשייר הוא בעל אוטיזם, ולכן מתקשה בתקשורת עם הזולת שלא בתיווך בני משפחתו, ולוקה בתסמונת הסאוואנט, אשר במקרה שלו מתבטאת ביכולת פנומנאלית בציור ערים ובניינים. הוא תפס לראשונה את תשומת הלב הציבורית, כשהוכיח יכולת זיכרון מפתיעות למראה של נוף עירוני. הוא מסוגל לצייר במדויק נוף עירוני בעל פרטים רבים, לאחר שצפה בו בחטף. בשל יכולת זו הוא זכה לכינוי "המצלמה האנושית". וילטשייר הוציא ספרי אמנות ופתח גלריה של ציורים משל עצמו, בלונדון.
מעגלים (תנועה)
מעגלים היא תנועה חינוכית ישראלית העוסקת בהעצמה אישית ובהכנה לשירות משמעותי בצה"ל, בקרב תלמידי תיכונים בכל רחבי ישראל.
הקמת התנועה
תנועת מעגלים הוקמה בשנת 1999 על ידי אסף וייס, אייל גריינר, אביגדור ויצמן ויניב חניא בעידודו של הרב יהושע ויצמן ראש ישיבת ההסדר מעלות, במטרה לסייע ולקדם בני נוער העומדים לפני סיום לימודיהם התיכוניים למודעות ולחשיבה רצינית, ללקיחת אחריות על עצמם, לחזק את זהותם היהודית והלאומית ולכוון אותם לשירות צבאי או לאומי משמעותיים.
לדברי מייסדי התנועה, הקמתו באה בעקבות ההבנה שקיים תהליך של התרופפות דתית בקרב בוגרי תיכונים דתיים לאחר לימודיהם, בעוד שהישיבות הקיימות לא מספקות מענה מתאים לסוג אוכלוסייה זה. הקמת 'מעגלים' נועדה לספק לאותם בוגרים מוטיבציה וכלים שיסייעו להם בהתמודדות בחיים האישיים, ולכוון אותם לשנת לימוד לפני השירות הצבאי, דבר שיגרום להם ללכת לשירות משמעותי ויחזק את זהותם הדתית והציונית.
פעילות
תנועת מעגלים פעילה כיום (2010) בכ-70 בתי ספר תיכוניים, כאשר עיקר הפעילות מתקיימת בבתי ספר בפריפריה החברתית של מדינת ישראל, ומקיפה למעלה מ-4,000 חניכים מדי שנה.
מודל הפעילות המרכזי מתבצע באמצעות מדריך אישי המוצמד לקבוצת חניכים ומלווה אותם במשך כשנתיים, מתחילת כיתה י"א ועד לשירות הצבאי. במסגרת זו מתקיימים מפגשים שבועיים בנושאים ערכיים, דילמות אישיות והעצמה אישית, וכן מתקיימות שיחות ומפגשים אישיים בין המדריך לחניכים.
בנוסף לפעילות הקבועה מתקיימות פעילויות חווייתיות הכוללות, כנסים שנתיים, ביקורים במכינות קדם צבאיות ובסיסים צבאיים ופעילויות אתגריות שונות. התלמידים המשתתפים בפרויקט פוגשים אישים מגוונים אשר הצליחו לצאת ממעגל של קושי ולהגיע להישגים אישיים. בנוסף מקיימת העמותה כנסים ואירועים שונים המיועדים למורים ואנשי חינוך שמטרתן חשיפת והיכרות המסגרות הקדם צבאיות.
פעילויות דומות מתקיימות גם בקרב בנות התיכונים במטרה לעודד אותם להליכה לשירות לאומי. במקביל מפעילה תנועת מעגלים את פרויקט "מעגל בלב" המלווה את הבנות במהלך שנת השירות.
בשנת 2006 זכתה 'מעגלים' ב"פרס החינוך הדתי".
על פי מדדים שונים עלה שיעור המשתלבים במכינות קדם צבאיות בקרב משתתפי הפרויקט בעשרות אחוזים.
ב-2010 החלה תנועת מעגלים לפעול גם בקרב תיכונים לא דתיים.
הצהרת באדוליו
הצהרת באדוליו הייתה נאום רדיו שנשא ראש ממשלת איטליה פייטרו באדוליו בערב ה-8 בספטמבר 1943, ובו הודיע על הסכם שביתת הנשק שנעשה בין איטליה לבעלות הברית. בעקבותיו נשא גם מפקד בעלות הברית בים התיכון הגנרל אייזנהאואר נאום רדיו, שבו הודיע על שביתת הנשק.
בעקבות הנאום
הכוחות האיטלקיים ברוב הזירות הפסיקו את פעולתם. יותר ממחצית חיילי איטליה הניחו את נשקם וחזרו לבתיהם. הפיקוד העליון הגרמני יירט תחילה את נאומו של הגנרל אייזנהאואר, ובעקבות זאת הוציאו לפועל את התוכנית להשתלטות על שטחי איטליה ופירוק חייליה מנשקם. בין היתר הטביעו הגרמנים ב-9 בספטמבר את אוניית המערכה האיטלקית רומא, כדי למנוע ממנה להפליג למלטה כפי שנצטוותה לפי תנאי הסכם שביתת הנשק. בשבועות שלאחר ההכרזה נתפסו יותר מ-600 אלף חיילים איטלקיים על ידי הכוחות הגרמנים והושמו במעצר פנימי (internati militari italiani).
חלק מהכוחות האיטלקיים נותרו נאמנים למלך, כלומר לבאדוליו וממשלתו, וחלק מחייליהם עשה זאת באופן אישי או בהצטרפות לארגונים שונים שהביעו את נאמנותם למלך. בעקבות זאת התחולל בין היתר הטבח הגרמני בחיילי הדיוויזיה האיטלקית ה-33 באי קפלוניה. יחידות אחרות, במיוחד בצפון איטליה, החליטו להישאר נאמנות למשטר הפסישטי האיטלקי ולגרמנים.
למרות שביתת הנשק נמנעו בעלות הברית משחרור המוני של חיילים איטלקים שנפלו בשבי והיו נאמנים למלך, כדי לסכל את האפשרות שחלקם יצטרפו את הכוחות האיטלקיים הפשיסטים בצפונה של איטליה.
יהדות טקסס
הקהילה היהודית בטקסס היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בארצות הברית. יהודים היו חלק מההיסטוריה של טקסס מאז שהגיעו מגלי הארצות האירופאים הראשונים לאזור במאה ה-16. ב-1990 היו בטקסס כ-108,000 איש המזדהים כיהודים. הערכות עדכניות יותר מציבות את המספר בסביבות ה-120,000 איש.
היסטוריה
טקסס תחת הכיבוש הספרדי לא קיבלה בברכה יהודים בעלי סממנים חיצוניים בולטים, אבל הם הגיעו בכל מקרה. ז'או דה לה פורטה וז'אן לאפיט הגיעו לגלווסטון בשנת 1816, ומוריס הנרי הגיע לוולסקו בסוף שנות ה-20. יהודים לחמו בצבאות המהפכה הטקסנית ב-1836, חלקם עם ג'יימס פאנין בגוליאד, אחרים בקרב סן חסינטו. ד"ר אלברט לוי, שהיה מנתח בכוחות הטקסנים המהפכניים ב-1835, השתתף בכיבוש בקסאר, והצטרף לצי הטקסני בשנה שלאחר מכן. המשפחות הראשונות היו אנוסים מיהדות ספרד. מתיישבים מאוחרים יותר כמו משפחת סימון בראשות אלכס סימון הגיעו בשנות ה-60 ותרמו לבניית בתי כנסת ומבנים אחרים, כגון תיאטרון סימון. ב. לוינסון, מנהיג אזרחי יהודי טקסני, הגיע לטקסס ב-1861. כיום, הרוב המכריע של הטקסנים היהודים הם צאצאים של יהודים אשכנזים, שהיגרו לטקסס ממרכז ומזרח אירופה לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית או מאוחר יותר.
יהדות מאורגנת בטקסס החלה בגלווסטון עם הקמת בית הקברות היהודי הראשון של טקסס בשנת 1852. בשנת 1856 הוקמו השירותים היהודיים המאורגנים הראשונים בביתו של תושב גלווסטון, איזדור דייר. שירותים אלה יובילו בסופו של דבר להקמת הקהילה היהודית הרפורמית הראשונה והוותיקה ביותר בטקסס, קהילת בני ישראל, בשנת 1868.
בית הכנסת הראשון בטקסס, קהילת בית ישראל של יוסטון, נוסד ביוסטון בשנת 1859 כקהילה אורתודוקסית. עם זאת, ב-1874 הקהילה הצביעה בעד שינוי השתייכותם לטובת התנועה הרפורמית המתהווה. השנים שלאחר מכן לוו בהתפשטות היהדות ברחבי טקסס. קהילת בית אל נוסדה בסן אנטוניו ב-1874, ואחריה נוסדה קהילת עמנו-אל בדאלאס ב-1875, וקהילת בני אברהם בברנהאם ב-1885. הקהילות היהודיות הרפורמיות של טקסס ידועות בשל תמיכתן הפתוחה מאוד בקהילת הלהט"ב היהודית, בעוד שקהילת בני אברהם, בראשותו של הרב ליאון טובין, הוא בית הכנסת האורתודוקסי הוותיק ביותר במדינה.
בין 1907 ל-1914, פעלה תוכנית יישוב מחדש, הידועה בשם תוכנית גלווסטון, שמטרתה הייתה להסיט מהגרים יהודים שהגיעו ממזרח אירופה הרחק מערי המהגרים הצפופות בצפון-מזרח ארצות הברית. עשרת אלפים מהגרים יהודים עברו בעיר הנמל גלווסטון בתקופה זו, כשליש מכמות היהודים שהיגרו באותו פרק זמן לשטחי ארץ ישראל שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית. הנרי כהן, רבה של קהילת בני ישראל דאז, היה בין הפעילים הבולטים בהקמת התנועה.
טקסס, לעומת זאת, סבלה מאנטישמיות כמעט מהרגע שהפכה למדינה במאה ה-19. במהלך שנות ה-20, הקו קלוקס קלאן הפך לגורם רב השפעה בטקסס. בילי מייפילד ערך עיתון שבועי של הקו קלוקס קלאן ביוסטון שהשתמש בסטריאוטיפים יהודים של אנטישמיים כדי לתקוף יהודים כטפילים שרק מעוניינים להפיק רווח כלכלי מהקהילה. הוא כתב במאמר כי "יש הרבה יהודים טובים ביוסטון ובכל רחבי טקסס; אתה מוצא אותם עם מצבות מעל ראשיהם". אולם רוב הפעמים, האלימות כוונה נגד האפרו-אמריקאים ולא נגד היהודים. איומי הקו קלוקס קלאן סייעו לאחד את הקהילות היהודיות השונות ביוסטון. עד 1924, הקו קלוקס קלאן איבדו הרבה מהתמיכה וההשפעה המקומית שלהם והעיתון של מייפילד פשט את הרגל. אפילו בתקופת השיא של הקו קלוקס קלאן, רבים מיהודי יוסטון היו שחקנים חזקים בכלכלתה. עד שנות ה-20, חנויות כלבו גדולות ביוסטון, כמו רשת פולי'ס ובטלשטיין, היו בבעלות יהודים. האחים סימון וטוביאס סאקוביץ' היגרו מרוסיה בילדותם, וב-1915 הם פתחו חנות בגדים ביוסטון שהפכה לבסוף לחנות של סאקוביץ', אחת מחנויות הכלבו המשובחות בעיר. ב-1959 הם בנו חנות דגל חדשה ברחוב ווסטהיימר; עשר שנים מאוחר יותר נבנה מולו קניון הגלריה הגדול. הכלבו של סאקוביץ' התרחב מעבר ליכולתיו, ובשנות ה-70 הכריז על פשיטת רגל במהלך המיתון הכלכלי של שנות ה-80, ומכר את רוב עסקיו לחברה אוסטרלית. כל החנויות של רשת סאקוביץ' נסגרו סופית בשנת 1990.
בין הפילנתרופים המובילים בטקסס היו כמה יהודים, כמו בן טאוב. טאוב שנולד וגדל ביוסטון, הפך לאיל נדל"ן מוביל. הוא תרם את הקרקע עבור אוניברסיטת יוסטון כאשר היא נוסדה בשנת 1936. הוא גם עזר למכללת ביילור לרפואה לעבור ליוסטון מדאלאס בשנת 1943. טאוב ייסד בית חולים ציבורי חדש אשר ידוע כיום כבית חולים בן טאוב. הקהילה היהודית החליטה בשנת 1958, להקים מכון מחקר יהודי רפואי בסך 450,000 דולר, אותו תרמו למכללת ביילור לרפואה עם השלמת בנייתה בשנת 1964. לאופולד מאייר היה תורם מרכזי ומגייס תרומות עבור בית החולים לילדים בטקסס.
מהגרים יהודים רבים שגשגו ביוסטון, כמו ג'ו וינגרטן לדוגמה. וינגרטן שנולד בפולין הפך לבעל רשת מרכולים מצליחה מאוד. הוא בנה רשת מקומית שהגיעה ל-70 סניפים עד מותו ב-1967. הוא היה גם פעיל מאוד במוסדות היהודיים.
ג'ו שטראוס, הוא יושב ראש בית הנבחרים של טקסס לשעבר. שטראוס נבחר ליושב הראש ב-13 בינואר 2009 והוא יושב הראש היהודי הראשון בתולדות טקסס.
בשנים האחרונות, טקסנים יהודים בולטים כוללים את הקמעונאי סטנלי מרקוס, מנכ"ל רשת ניימן-מרקוס שבסיסה בדאלאס, ומייקל דל, מייסד ומנכ"ל חברת האלקטרוניקה דל.
הערות שוליים
History of the Jews in Texas
כוח האכיפה
כוח האכיפה (באנגלית: Implementation Force, בקיצור: IFOR) היה כוח רב-לאומי בהובלת נאט"ו לאכיפת השלום בבוסניה והרצגובינה, אשר פעל במשך שנה אחת, מ-20 בדצמבר 1995 עד 20 בדצמבר 1996, תחת שם הקוד Operation Joint Endeavour.
רקע
נאט"ו היו אחראיים ליישום הסכם דייטון.
כוח האכיפה החליף את כוח שמירת השלום של האו"ם UNPROFOR, אשר הגיע ב-1992 והעברת הסמכות ממנו לכוח האכיפה התקבלה בהחלטה 1031 של מועצת הביטחון של האו"ם. כ-60,000 חיילי נאט"ו בנוסף לכוחות ממדינות שאינן חברות נאט"ו נפרשו בבוסניה והמבצע החל ב-6 בדצמבר 1995. אדמירל לייטון סמית ג'וניור היה מפקד כוח האכיפה. הוא פיקד על הכוחות ממפקדה בזאגרב ובהמשך מסרייבו.
בשיאו היו בכוח האכיפה חיילים מ-32 מדינות וגודלו היה כ-80,000 חיילים בסך הכל. בשלבים הראשונים הכוח הורכב ברובו מחיילי UNPROFOR שנשארו במקום והחליפו את התג של האו"ם בתג של כוח האכיפה. חברות נאט"ו שהשתתפו בכוח היו: בלגיה, קנדה, דנמק, צרפת, גרמניה, איטליה, לוקסמבורג, הולד, נורווגיה, פורטוגל, ספרד, טורקיה, ארצות הברית ובריטניה. מדינות שאינן חברות נאט"ו ואשר שלחו חיילים גם כן היו: אוסטרליה, אוסטריה, בנגלדש, צ'כיה, מצרים, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, לטביה, ליטא, מלזיה, ניו זילנד, פקיסטן, פולין, רומניה, סלובקיה, שוודיה, רוסיה ואוקראינה.
פיליפ, רוזן פפאלץ-נויבורג
פיליפ, רוזן פפאלץ-נויבורג (בגרמנית: Philipp der Streitbare; 12 בנובמבר 1503 - 4 ביולי 1548), היה רוזן פפאלץ-נויבורג בין השנים 1505–1541.
ביוגרפיה
פיליפ נולד ב-12 בנובמבר 1503 בהיידלברג, לרופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג ולאליזבת מבוואריה, בתם של גאורג, דוכס בוואריה וידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה. בשנת 1503 מת סבו גאורג, דוכס בוואריה ללא בנים, ובעקבות כך פרצה מלחמת לנדסהוט בין אביו רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג לאלברכט הרביעי, דוכס בוואריה, ובסיומה קיבל אלברכט הרביעי את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, ואילו פיליפ ואחיו אוטו היינריך קיבלו חלק קטן ממנה שהפך לרוזנות פפאלץ-נויבורג.
בשנת 1529 לחם פיליפ נגד העות'מאנים במהלך המצור על וינה, ובשנת 1532 קיבל את תואר אביר מסדר גיזת הזהב. בשנת 1539 נסע פיליפ לאנגליה, על מנת לבקש את ידה של מרי טיודור, בתו של הנרי השמיני, מלך אנגליה, אולם הנישואין לא יצאו לבסוף אל הפועל. בשנת 1541 מסר פיליפ את השליטה ברוזנות לאחיו אוטו היינריך, וב-4 ביולי 1548 הוא מת בהיידלברג.
סטאר 266M
סטאר 266M (בפולנית: Star 266M) היא משאית צבאית, הנעה 6x6, אשר יוצרה על ידי יצרנית כלי הרכב הפולנית Fabryka Samochodów Ciężarowych "Star" ( STAR TRUCK Sp. z o.o).
במשותף עם יצרנית האוטובוסים, משאיות ומנועי דיזל מאן בין השנים 2001–2006.
דגם "סטאר 266M" יוצר בעיר סטרחוביצה, (בפולנית: Starachowice).
דגם "סטאר 266M" יועד להובלת מטענים ואנשים על הכביש ובשדה.
הארמייה החמישית (האימפריה הרוסית)
הארמייה החמישית (ברוסית: ) של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה החמישית הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה פאבל פלווה. הארמייה לחמה בקרב גליציה ובכלל זה בקרב קרשניק, ובקרב קומרוב שבו ספגה אבדות כבדות, אולם לאחר מכן נחלה הצלחה גדולה בקרב רווה, והשתתפה בהדיפת הכוחות האוסטרים אל מעבר לנהר הסן. בהמשך השתתפה הארמייה בקרב על הוויסלה, ובקרב לודז', ולאחר מכן בקרבות הנסיגה הגדולה. לאחר מכן המשיכה להילחם עד סוף המלחמה.
הארד ג'סטיס (2006)
הארד ג'סטיס (2006) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, Total Nonstop Action Wrestling. האירוע נערך ב-13 באוגוסט 2006, באולם האימפקט זון שבאורלנדו, פלורידה. האירוע היה האירוע השני בסדרת אירועי הארד ג'סטיס. באוקטובר 2017, עם השקת רשת ה-Global Wrestling Network, האירוע התווסף לספריית תוכני ה-VOD של הארגון.
עשרה קרבות התנהלו באירוע, כולל שניים שהתקיימו במופע המקדים לאירוע. בקרב המרכזי, ג'ף ג'ארט ניצח את סטינג ושמר על אליפות העולם במשקל כבד של NWA. עוד ברשימת הקרבות, AJ סטיילס וכריסטופר דניאלס ניצחו את The Latin American Exchange (הומיסייד והרננדז) ושמרו על אליפות הזוגות העולמית של NWA, וסנסיי ניצח את פיטי וויליאמס וג'יי לית'ל בקרב משולש ושמר על אליפות ה-X דיוויז'ן של TNA.
עלילות
האירוע כלל קרבות שנבעו מעלילות מתוסרטות מתוכניות Impact.
יעקב הכט
יעקב הכט (נולד ב-11 בינואר 1958) הוא איש חינוך ישראלי, העוסק בחינוך דמוקרטי. ייסד את בית הספר הדמוקרטי בחדרה ואת כנס IDEC הכנס הבינלאומי לחינוך דמוקרטי בשנת 1993. מקים המכון לחינוך דמוקרטי, כיום עומד בראש ארגון ערי חינוך.
ביוגרפיה
הכט נולד בגבעת אולגה שבחדרה. כתלמיד בית ספר יסודי סבל מקושי בלימוד קריאה וכתיבה. בהיותו בן 16 עזב סופית את לימודיו בתיכון. בשנים 1978-1980 ריכז את שבט "בני היער" בחדרה למשך שנתיים.
לאחר שהשלים תעודת בגרות, למד לתואר ראשון בחינוך וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולתואר שני בפסיכולוגיה קלינית של הילד באוניברסיטת בר-אילן. הכט נשוי ואב לארבעה, מתגורר בחדרה.
בשנת 1987 הקים הכט את בית הספר הדמוקרטי בחדרה. הוא סייע בהקמת בתי ספר דמוקרטיים נוספים בישראל, בהם בנתניה ויבנה. אף שבתי ספר המושתתים על עקרונות דמוקרטיים פעלו במהלך מאה השנים האחרונות (בית היתומים של יאנוש קורצ'ק, סמרהיל, ודגם סאדברי הם דוגמאות לכך) בשמות שונים (אלטרנטיבי, פתוח, בית ספר חופשי וכדומה), בית הספר הדמוקרטי בחדרה שהוקם על ידי יעקב הכט, היה הראשון שהשתמש בשם זה.
בשנת 1993, הכט ארגן את הכנס הבינלאומי לחינוך דמוקרטי (IDEC) – כנס שנתי עבור אנשי חינוך, בתי ספר וארגונים המתקיים עד היום. בשנת 1996, הכט הקים את המכון לחינוך דמוקרטי (IDE), שעיקר פעילותו התמקדה ביצירת שינוי במערכת החינוך הציבורי בישראל ובהטמעת תפיסות חדשניות. במסגרת עבודתו במכון לחינוך דמוקרטי, הכט הקים תוכנית אקדמית להכשרת מורים בחינוך הדמוקרטי בסמינר הקיבוצים. מסלול תואר שני המכשיר מנהלי בתי ספר בשיתוף פעולה בין המכון לחינוך דמוקרטי ואוניברסיטת תל אביב ותוכנית "חלוץ" לעידוד מנהיגות חינוכית בקרב אנשי חינוך צעירים.
בשנת 2010, הקים הכט את ארגון ערי חינוך – אמנות שיתופי הפעולה, עסק חברתי הפועל במגזר הרביעי. על פי תפיסת העולם של ארגון ערי חינוך, העיר כולה על כל משאביה הופכת לבית ספר אחד גדול. שני הכלים המשמעותיים ביותר בתחום שפותחו על ידי יעקב במסגרת עבודתו בערי חינוך הם "כיתה 2.0" או נבחרת חינוך ומודל How2MOOC.
בשנת 2015, נבחר ארגון ערי חינוך על ידי המגזין WIRED כאחד הטרנדים המובילים בתחום למידת ה-MOOC) Massive Open Online Courses). בינואר 2017, HundrED – מיזם פיני שמטרתו עידוד חדשנות חינוכית גלובאלית, בחר בארגון ערי חינוך כאחד מ-10 החידושים המובילים בעולם בתחום.
עקרונות בית הספר הדמוקרטי
על פי הכט, בית ספר דמוקרטי פועל כמיקרוקוסמוס של מדינה דמוקרטית תוך שמירה על זכויות האדם וזכויות הילד. ברוב בתי הספר הדמוקרטיים מתקיימים העקרונות הבאים:
ג'ף ברון
ג'ף ברון (באנגלית: Jeff Baron, נולד ב־18 באוקטובר 1952 באיון, ניו ג'רזי, שבארצות הברית) הוא סופר, מחזאי ותסריטאי אמריקאי. ברון נודע במחזה שלו "מר גרין " (Visiting Mr. Green) שהוצג במעל 49 ארצות בעולם. מחזותיו של ברון מתמקדים בעיקר ביחסים וסכסוכים משפחתיים, ידידות, פרשיות אהבה ובצורך האדם לקשר. כתב גם את הספרים "I Represent Sean Rosen (אני מייצג את שון רוזן) ו"Sean Rosen Is Not For Sale (שון רוזן אינו למכירה) ואת הסדרות "Electro Pup" אותן יזם בעקבות ביקוריו בבתי ספר ברחבי ארצות הברית. ברון חיבר תסריטים לסדרות עבור רשתות הטלוויזיה הגדולות בארצות הברית.
ראשית חייו
ג'ף ברון נולד בשנת 1952 בבאיון, ניו ג'רזי, כבנם היחיד של שירלי, מזכירה, ובעלה, מרטין לנגמן, סוחר בגדים. בגיל 5 התייתם ג'ף מאביו. כשהיה בן 8 התחתנה אמו בשנית עם גבר בשם היי ברון, אב לבן שעבד בחנות טקסטיל. האב החורג אימץ את ג'ף והעניק לו את שם משפחתו. יחד עם האם חשפו את ג'ף מגיל קטן להצגות תיאטרון, בין השאר, בניו יורק, למשל למחזות הזמר "אוליבר" ו"קרנבל". ברון גדל בלינדן, ניו ג'רזי. בשנת 1974 סיים תואר ראשון (BS) בהפקות קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן באוונסטון, אילינוי. ביים ערב כתיבת קומדיה בשם "מרפק טניס" וכתב את הטקסט למחזמר בשם " It's an Election Year " (זו שנת בחירות). עבד שנתיים עבור איגוד מקצועי בתעשיית הסקי וניהל לזמן קצר סוכנות פרסומות קטנה. מאוחר יותר למד לתואר שני בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הווארד (1978). עבד תקופה בחברת קוקה קולה. פעם גילה מקרה של שחיתות במערכת פרסומות הרדיו של החברה. ניסה לקדם משקה קל חדש בשם "Ramblin' Root Beer" תוך כדי התייחסות לשלבים שונים של הייצור, הפרסום והשיווק, עסק בתוכנית התערבות למקרה של חרם על מוצרים שהכילו סכרין, וכתב נאומים עבור בכירים ב"קוקה קולה". בהמשך עבד כמנהל שיווק בשלוחה הדרום-מזרחית של חברת אמריקן אקספרס בזמן המיזם עם חברת האחים וורנר בהקמת מה שהפך בעתיד לערוץ הטלוויזיה MTV. עבד תקופה ביועץ לשיווק. כתב כבעל טור בשני כתבי עת- העיתון גיי No Bad News שהופיע בסנט לואי וב TO Magazine בקנדה, פרסם מאמרים במגזינים כמו New York Magazine, Dallas City Magazine, Toronto Life, Travel and Leisure, כתב בקורת קברטים ב ניו יורק דיילי ניוז, ערך Affirmative Action Handbook מדריך לענייני פיקוח בעסקים. בינתיים כתב מסות ומאמרי עיון למגרה, ששימשו אותו מאוחר יותר בפעילות הספרותית.
המשך פעילות בקולנוע וטלוויזיה
כשאביו החורג חלה במחלה קשה עזב ברון את עולם העסקים. אחרי מות אביו, ב-1982, התחיל לכתוב, לביים ולאחר סדרת תוכניות בידור /ריאליטי (25 פרקים) בטלוויזיה בכבלים באטלנטה, שנקראה "The Jeff Baron Show". באותה תקופה כתב תסריט ראשון אותו מכר למרשה נסאטיר. כמו כן כתב תסריטים עבור דייוויד בראון ואולפני וולט דיסני ברון כתב פרקים לסדרות טלוויזיה רבות כולל The Tracey Ullman Show (בחברת Fox ), Almost Grown (כמעט בוגר) (עבור CBS - דייוויד צ'ייס]), Sisters (NBC) (אחיות), "A Year in the Life (שנה אחת בחיים) (NBC), Aaron's Way (דרכו של אהרן) עבור (NBC) ועבור Disney Sunday Movie (ABC, יצר את התוכנית The Shuttle Kid. כמו כן כתב והפיק מיזמים עבור חברת ניקלודיאון כולל Kid's Choice Awards שבה השתתפו וופי גולדברג, מדונה, מייקל ג'ורדן, כריס אוורט, מג'יק ג'ונסון וכו', הסדרה הקומית Bob's Daytime at Nightime. יצר, ביים והפיק גם את התוכנית הקומית Tonight at the Bijou. אחר כך יצר את הסדרות הקומיות Trash עבור אולפני המאה ה-20 ואת The Family Business עבור Tri Star TV.
בתיאטרון
ב-1996 פתח בקריירה בתיאטרון עם המחזה המצליח והידוע ביותר שלו, Visiting Mr. Green (מר גרין) שהוצג במשך שנה בתיאטרון יוניון סקוור במנהטן בכיכובו של אלי וולך בעת שהותו באוסטרליה, דרום אמריקה ובאירופה כתב ברון מחזות חדשים. בשנת 2001 המחזה "Mother's Day" (יום האם) הופק על ידי לתיאטרון אנסמבל בסידני, בתיאטרון שאושפילהאוס וופרטל ובתיאטרון FAAP בסאו פאולו בברזיל. אחרי שהמחזה בן מערכה אחת "Give 'em an Inch" הוזמן והופק בלוס אנג'לס, ב-2008 בניו יורק הוצגה סדרת הקומדיות שלו What Goes Around. בשנת 2008 הוצג לראשונה המחזה Brothers-in-Law (גיסים) ב Act II Playhouse שמחוץ לפילדלפיה ב-2013 יצירתו "When I Was Five (Cuando Tenía Cinco Años)" ("כשהייתי בן חמש") הוצגה בבכורה עולמית בתיאטרו דה לוסיה בלימה, בפרו. את Mr. & Mrs. God' (אדון וגברת אלהים) הוצגה בסדנת תיאטרון עלך ידי להקת Planet Art הקרואטית. ב-2018 בפסטיבל אביניון הוצגה בבכורה עולמית "So This Is My Family - Mr. Green Part 2' (זאת משפחתי - מר גרין חלק ב'). ב-2019 הוקרא "Broadway World" (העולם של ברודוויי) במסגרת קבוצת תיאטרון ברקשייר. ברון היה אמן הבית של התיכון לתיאטרון בארסדלי בניו יורק.
פרוזה
בשנת 2013 פרסמה ההוצאה לאור גרינווילו/הרפר קולינס את הרומן הראשון של ברון "אני מייצג את שון רוזן". שון רוזן, המספר בגוף ראשון, הוא סופר, תסריטאי ויוצר רעיונות בן 13. הוא ממציא קונספט, שנועד לגרום למהפכה בכל תעשיית הבידור. אינו יכול להימכר מכיוון שרוזן זקוק לשם כך לסוכן או אמרגן. אף אחד אינו מוכן לייצג ילד בן 13, ואז הוא עובר לשלב ב: הוא ממציא את דן וולץ' כדי שייצג אותו. שון יוצר את מיזמיו בכל מני דרכים, אחת מהן על ידי פודקסטים בנושאים שונים - מדונאטס ועד לשיער, שבהם הוא מראיין אנשים. על כך הוא מספר ברומן, והקוראים יכולים לראות ולשמוע אותם ב Sean Rosen.com everyday ebook.com. הספר השני בסדרה Sean Rosen Is Not for Sale (שון רוזן אינו למכירה) פורסם בשנת 2014. ב-2013 פורסמה Electro-Pup, ספר הרפתקאות קומי על לוק בן ה-11, וכלבו קורא המחשבות מוג'ו, כולל ניסויים ודיונים על הסיפור וגבוריו עם 2000 תלמידים של כיתות ב' עד ה', ומוריהם וספרניהם מתוך 11 בתי ספר בחמש מדינות של ארצות הברית.
חייו האישיים
ג'ף ברון מתגורר במנהטן, ניו יורק, יחד עם בן זוגו, גרי קרלייל.
פזמונים ולבריות
בצעירותו שיתף פעולה ברון עם מלחינים כמו פרני ברק, מייקל מרק ובוב דאהלין וכתב מילים לשיריהם. הוא כתב לבריות לשני מחזות זמר, מתוכם אחד Song of Martina (השיר של מרטינה) במערכה אחת, המוקדש לשחקנית הטניס מרטינה נברטילובה, על מוזיקה מאת דין אקס ג'ונסון. הוא הוצג בבכורה בקרנגי הול ב-26 במרץ 1995 בכיכובן של לאה דה לריה ואיימי ד. פורבס. המחזמר או אופרה השני שהוזמן על ידי האופרה של לוס אנג'לס הוא Escape. בשנת 2018 כתב, ביים והנחה ברון את המופע ",Whatever It Is, I'm Against It " לכבוד "מאה שנה לשירים היהודים המצחיקים". הבימוי המוזיקלי היה של לורנס יורמן. עם הפזמונים נמנה Ooh, My Pants Are Tight על לחן של פרני ברק שהושר בסרטו של ברון Bruce Diet.
ספרים
רומנים:
לקריאה נוספת
Karen C. Blansfield - Jeff Baron in Emmanuel Sampath Nelson Contemporary Gay American Poets and Playwrights: An A-to-Z Guide
פרסטרויקה (משחק מחשב)
פֶרֶסטרוֹיקה (רוסית: Перестройка - "בנייה מחדש", אנגלית: Perestroika; מכונה גם טופלר) הוא משחק מחשב שפותח בברית המועצות ב-1989, ונקרא על שם מדיניות הפרסטרויקה, אותה הנהיג מיכאיל גורבצ'וב בברית המועצות באותה העת. במסך הפתיחה של המשחק ניתן לראות את גורבצ'וב והקרמלין.
גיבור המשחק הוא צפרדע קטנה אותה צריכים להוביל על עלי צימחי נופר בטרם הם שוקעים בניסיון להגיע לעלה בקצה הימני העליון של המסך. עלי הנופר שוקעים באופן הדרגתי ונעלמים אך הם גם מופיעים מחדש במקומות אחרים במסך. במסכים המתקדמים יש גם יצורים רעים המכונים "ביורוקרטים" אשר ינסו לתפוס את הצפרדע ולאכול אותה. הצפרדע מתה אם עלה הנופר עליו היא עומדת נעלם לגמרי, או אם השחקן מוביל את הצפרדע למקום בו אין עלי נופר או במקרה בו הביורוקרטים יאכלו אותה.
המדליה הצבאית
המדליה הצבאית (באנגלית: Military Medal מוכר גם בר"ת: MM) הוא עיטור בריטי מדרגה שלישית המוענק לחיילי הכוחות המזוינים של בריטניה או בעלות בריתה ובעבר גם לחברי חבר העמים הבריטי. העיטור ניתן לציון גבורה ניכרת או דבקות במשימה בשעת לחימה והוא נוסד בתור עיטור מקביל לצלב הצבאי, הניתן לדרגות החוגרים. בשנת 1993 בוטל העיטור כאשר הוחלט שהצלב הצבאי יינתן לכלל הדרגות בכוחות המזוינים של בריטניה.
העיטור נוסד במרץ 1916 וניתן רטרואקטיבית לתחילת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. במהלך המלחמה הוענקו כ-115,600 מדליות צבאית מהם הוענק אבזם (המציין הענקה שנייה של העיטור) ל-5,700 חיילים, בנוסף ל-180 חיילים שעוטרו בשני אבזמים וחייל אחד שעוטר בשלושה אבזמים על המדליה הצבאית שלו (כלומר עוטר למעשה ארבע פעמים בעיטור).
תיאור העיטור
העיטור הוא בצורת מדליה בקוטר 36 מ"מ, בקדמת המדליה מוצגת דמותו של המונרך המכהן עם תוארו מסביב. העיטור תלוי על סרט כחול בעל שלושה פסים לבנים ושני פסים אדומים ברוחבים שווים במרכזו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים). בצדה האחורי של המדליה נכתב "עבור גבורה בשדה הקרב" (FOR BRAVERY IN THE FIELD) בארבע שורות, סביב הכיתוב מוצגים זרי אלון. לעיטור ניתן להוסיף אבזם כסף המציין כפל עיטורים, כלומר הענקה כפולה ויותר של אותו העיטור, בתצורת אות העיטור אבזם זה מיוצג בעזרת סיכה במרכז האות.
יצחק גנירם
יצחק (אקל'ה) גנירם (23 באפריל 1945 – 28 באפריל 2016) היה חבר המחתרת היהודית, ממחדשי היישוב היהודי בחברון, ממקימי בית ספר שדה כפר עציון ומראשוני ההתיישבות ברמת הגולן.
ביוגרפיה
למד בישיבת מרכז הרב. נמנה עם ראשוני המתנחלים בחברון, ובהמשך נמנה עם ראשוני המתיישבים ברמת מגשימים.
כחבר המחתרת היהודית לקח חלק בתכנון ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים, והשתתף בחוליה שהצמידה מטען חבלה. לקח חלק בפיגוע במכללה האסלאמית בחברון, ובתכנון וביצוע פיגועים נוספים.
באפריל 1984 נעצר יחד עם יתר חברי המחתרת היהודית. הוא הועמד לדין, הורשע בהריגה ובשלל עברות נוספות, ונידון לשבע שנות מאסר בפועל ועוד שלוש שנות מאסר על תנאי.. הוא שוחרר מהכלא באפריל 1988, לאחר שקיבל חנינה מנשיא המדינה, חיים הרצוג.
בשנותיו הרבות ברמת מגשימים עסק בחקלאות ובלימוד תורה. בשנותיו האחרונות התגורר בעיר העתיקה בירושלים. נפטר בכ' בניסן ה'תשע"ו והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בנו, הרב מרדכי גנירם, כיהן כראש ישיבת חומש וראש ישיבת הר שלום.
השבר והזמן
"השבר והזמן" או "די קרי'עֶה" (ביידיש: "הקריעה") היא סדרת של שמונה ציורים מאת הצייר הישראלי משה קופפרמן. הציורים נוצרו בשנת 1999 בעקבות הזמנה של "יד לילד" בבית לוחמי הגטאות, והיא ידועה בכך שהייתה אחת ההתייחסויות הראשונות והישירות ביצירתו של קופפרמן אל השואה.
קופפרמן יצר את סדרת הציורים העשויים בטכניקה של שמן על בד. עבודות אלו הן בעלות פורמט ריבועי אחיד של 200x200 ס"מ והן מציגות אלמנטים מופשטים הכוללים קווים ומשטחי צבע שנוצרו בעזרת טכניקות שונות של ציור ומחיקה ובשימוש בגוונים של ירוק, סגול ושחור, האופייניים לציוריו של קופפרמן. סדרת העבודות הוצגה לראשונה בשנת 2000 בתערוכה "השבר והזמן" בגלריה גבעון בתל אביב-יפו. שלושה מציורי הסדרה מוצגים כיום בתצוגת קבע ב-"יד לילד".
שם הסדרה ביידיש, שפת ילדותו של קופפרמן, מתייחס אל מנהג האבלות היהודי "קריעה". בנוסף לכך השמות - בעברית וביידיש כאחד - מהווים ביטוי מטפורי של אירוע היסטורי ונפשי.
במשך שנים רבות סירב קופפרמן, ניצול שואה בעצמו, לקשר את ציוריו המופשטים באופן ישיר אל אירועים ספציפיים בכלל ואל זיכרון השואה בפרט. בשנות השמונים חרג לראשונה קופפרמן ממנהגו וקישר שתי סדרות של ציורים אל אירועים ממשים - בשנת 1983 יצר את קבוצת העבודות "בעתות קריסה", שהוקדשה לאמיל גרינצוויג וב-1984, בעקבות טבח סברה ושתילה, יצא אלבום הרישומים "עם בירות אחרי בירות עם בירות".
במאמר "זימון החצי מול השלם, על נוכחות השואה בציוריו של משה קופפרמן" (2000), שפורסם בכתב העת "סטודיו" בעקבות הצגת התערוכה, כתבה טלי תמיר כי על ידי הימנעות מייצוגים של שכול או העדר ברורים, מהוות עבודותיו של קופפרמן "טריז בין החוויה הציורית לבין החיים".
ב-26 ביולי 2005 הוציא השירות הבולאי הישראלי בול, בעיצוב אד ואן אוויין, ועליו הציור "השבר והזמן מס' 7". הבול נדפס כחלק מסדרה של שלושה בולים שנושאם "ההיסטוריה כזיכרון אישי וכזיכרון קולקטיבי". האוצר יונה פישר בחר, בנוסף לציור זה, גם את הציורים "לוחות הברית" (1958) מאת משה קסטל ו"רחוב אגריפס" (1964) מאת אריה ארוך.
ב-28 בינואר 2012 נמכר הציור "השבר והזמן מס' 6", שהיה חלק מאוסף גבי ועמי בראון, במכירה פומבית של בית המכירות תירוש. הציור, שהוערך בשווי של 10,000 עד 15,000 דולר, נמכר לבסוף בסכום של 65 אלף דולר, סכום שהיווה מחיר שיא ליצירותיו של קופפרמן עד לאותה עת. הציור "השבר והזמן מס' 8", אף הוא מאוסף בראון, נמכר ב-30 ביולי 2012 בעבור 62,000 דולרים במכירה פומבית נוספת.
פ. פ. רויס
פרדיננד פדורוביץ' רויס (בגרמנית: Ferdinand Friedrich von Reuss, נקרא בקיצור פ. פ. רויס) היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת מוסקבה ודוקטור לרפואה וכירורגיה. היה חבר באקדמיה למדעים בסנט פטרסבורג (מאז 1805), ובאקדמיה לרפואה וכירורגיה (מאז 1828).
ביוגרפיה
רויס נולד בטיבינגן ב-26 בינואר 1778.
בשנת 1800, כשהיה בן 22, קיבל תואר ברפואה מאוניברסיטת טיבינגן, ועבר לגטינגן לגור עם דודו, פרופסור ומנהל ספריית אוניברסיטת גטינגן. בשנת 1801 סיים רויס לימודי דוקטור לרפואה וכירורגיה וקיבל תואר פריבט-דוצנט בכימיה.
בשנת 1803 הוא הוזמן לאוניברסיטת מוסקבה כדי לעבוד כפרופסור לכימיה בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה, שם הוא נשאר עד 1832. בשנת 1804 קיבל תואר פרופסור אורח, בשנת 1808 הפך לפרופסור מן המניין, ובשנת 1830 - פרופסור מכובד. בהשתתפותו נוצרה המעבדה הכימית הראשונה עבור המחלקה לפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה. באותה עת הוא היה פרופסור במחלקה לכימיה (1817–1839) בסניף במוסקבה של האקדמיה לרפואה וכירורגיה ושם עמד בראש המחלקה להיסטוריה, מתודולוגיה ובין היוצרים של האנציקלופדיה לרפואה. הוא הפך לאקדמאי בשנת 1828 וקיבל את התואר 'חבר כבוד' בשנת 1839. רויס נהג להרצות בלטינית, שפה בה דיבר באופן שוטף. הוא אף העביר הרצאות ציבוריות בצרפתית.
עד שנת 1845 בערך עוד עבד רויס ברוסיה, אך אז פרש מהאוניברסיטה וחזר למולדתו, שם נשאר עד למותו ב־22 באפריל 1856 (בגיל 74).
קורנליוס וארלי
ביוגרפיה
וארלי נולד בהאקני, אז כפר מצפון ללונדון, ב-21 בנובמבר 1781. הוא היה אח צעיר של ג'ון וארלי, צייר צבעי מים ואסטרולוג, וחבר קרוב של ויליאם בלייק. הוא התחנך על ידי דודו, יצרן מכשירים מדעיים, ואצלו רכש ידע במדעי הטבע. בסביבות 1800 הצטרף לאחיו בסיור בויילס והחל בחקר האמנות. עד מהרה עסק בהוראת רישום. בין השנים 1803–1859 הציג בצורה מזדמנת באקדמיה המלכותית לאמנויות וגם תרם באופן קבוע לתצוגות האגודה לצבעי מים, אשר בשנת 1803 הוא היה אחד ממייסדיה, ובה הוא היה חבר עד 1821.
הוא נפטר בהמפסטד ב-2 באוקטובר 1873.
קריירה
עבודותיו האמנותיות של וארלי מורכבות בעיקר מנושאים קלאסיים שצייר אותם בקפידה, עם פריטים אדריכליים ודמויות. הוא פרסם סדרת תחריטים של סירות ומלאכות אחרות על נהר התמזה. הוא היה האדם הראשון שיצר תמונת טלפוטו.
חייו כאמן היו קשורים עמוק לעיסוקיו המדעיים והטכניים. המצאותיו האופטיות היו שיפורים בקמרה לוסידה ובקמרה אובסקורה, ששימשה אמנים זמן רב ואפשרה לו לצייר גם נופים וגם לעשות מחקרים מיקרוסקופיים בפירוט ברור. הוא גם רשם פטנט ומכר את המצאותיו.
אגודת האמנויות העניקה לו מדליות כסף בשנת 1831 וב-1833, ובמדליית הזהב של איזיס בשנת 1841 על שיפורים במיקרוסקופים.
החידושים שלו כללו שלבים הנשלטים על ידי ידית ותאורת משנה.
וארלי המציא את הטלסקופ הגרפי בשנת 1809, ורשם פטנט עליו בשנת 1811. מאחר שלא הצליח למצוא יצרן שייצור אותו, הוא התחיל לייצר בעצמו; זה היה עיסוקו העיקרי משנת 1814 ואילך. הוא הציג את הטלסקופ הגרפי בתערוכה הגדולה, וזכה במדליה, בשנת 1851. משרדו ייצר גם ציוד טלגרפי ומכשירי בדיקה.
בשנת 1845 הוציא חוברת הסבר על הציוד האופטי והאמנות.
נתנאל אלינסון
נתנאל אלינסון (נולד ב-15 במאי 1984, י"ד באייר ה'תשמ"ד) הוא איש חינוך, סופר ופעיל חברתי ישראלי. עמד בראש המכינה הקדם-צבאית "ערבה" בחצבה ולאחר מכן בראש 'מדרשת הערבה', שהיא אחת מתוכניות הדגל של עמותת רוח ערבה. אלינסון היה מדריך טיולים והוא מפרסם סרטונים וכתבות בנושא בכלי תקשורת שונים.
קורות חיים
אלינסון גדל ביישוב פדואל שבשומרון ולמד בישיבה תיכונית מקור חיים.
את שירותו הצבאי עשה בסיירת הצנחנים בין השנים 2003 ל-2006 והיה נווט החוד בסיירת. הוא בוגר תואר ראשון בהוראת תנ"ך וארץ ישראל במכללת הרצוג. לאחר נישואיו התגורר בקידה שבבנימין
בין השנים 2008 ל-2012 היה ממחדשי תחום ההדרכה והסיורים בשומרון. לאחר מכן ניהל את גרעיני שנת השירות צמרת למעורבות חברתית בפריפריה (2012–2014)
בשנת 2014 החל לשמש כראש המכינה הקדם צבאית בחצבה עד שנת 2020. לאחר מכן מונה לראש מדרשת הערבה.
אלינסון כותב מאמרים פובליציסטיים אודות החברה הישראלית וארץ ישראל בבמות שונות.
בשנת 2019 היה ממובילי המחאה נגד המשבר הפוליטי במדינה וקיומן של בחירות שלישיות ברצף.
בשנת 2021 ערך אלינסון טיולים ברחבי הארץ במסגרת "מפגש ישראלי" של עמותת "רוח הערבה", טיולים בהדרכתו בכל רחבי הארץ שנועדו, להגדרתו, "לקרב בין אדם לאדם ובין אדם לארץ". במסגרת זו טיילו מאות ישראלים בטיולים רבים.
תכניו ברשת
אלינסון השתתף בסדרה בת כ-15 סרטונים מבית תאגיד השידור הישראלי בשם "בשביל הסיפור" המביאה סיפורים ונושאים ייחודיים הקשורים לארץ ישראל ולעם ישראל כמו "איך הכינו את מצות המקוריות?", "התכונות שהפכו את יהודה המכבי לטקטיקן ומנהיג" ו"איך זייפו את צבע התכלת בציצית בעזרת לשישית הצבעים. כמו כן הוא מגיש את הסדרה "קול התור" ושתי סדרות נוספות בהכנה לקראת עלייה לשידור.
מלבד זאת מפרסם אלינסון תכנים הנוגעים לישראל ולישראליות במסגרת ערוץ יוטיוב פרטי.
משפחתו
אלינסון נשוי לנטע, מטפלת ברפואה משלימה, והם מתגוררים בספיר שבערבה עם חמשת ילדיהם.
בית הכנסת בבירוביג'ן
פתיחת בית הכנסת
בשנת 2004, הרב הראשי של רוסיה, ברל לזר, השתתף בחגיגות השבעים להקמת המחוז האוטונומי היהודי. הרב לזר ואברהם ברקוביץ, מנכ"ל הפדרציה של הקהילות היהודיות של חבר העמים, הובילו לאירוע משלחת יהודית. בפתיחת האירוע השתתפו גם ראש העירייה אלכסנדר ויניקוב, ולרי סולומונוביץ' גורביץ'. המושל ניקולאי מיכאילוביץ' וולקוב הצהיר כי בית הכנסת בבירוביג'ן הוא "בית הכנסת הכשר על פי ההלכה היהודית" הראשון במחוז האוטונומי היהודי. הרב מרדכי שיינר , הרב הראשי של בירוביג'ן ונציג חב"ד לאזור, אמר "היום אפשר ליהנות מהיתרונות של תרבות היידיש ולא לפחד לחזור למסורת היהודית, בביטחון ללא כל חשש מאנטישמיות ואנו מתכננים לפתוח כאן את בית הספר היהודי הראשון". מנהיג הקהילה היהודית המקומית, לב טויטמן, השתתף גם הוא.
הקהילה היהודית
בתקופת הפרסטרויקה על פי מאגר המידע של הקהילה היהודית בבירוביג'ן חיו יותר מ־1,500 יהודים. לדברי הרב שיינר, נכון לשנת 2006 חיו בבירוביג'ן קצת יותר מ־4,000 יהודים. הם היוו כ-5% מאוכלוסיית העיר שמנתה 75,000 נפש. בשנת 2006 ביקר הרב שיינר בכפרים שבמחוז האוטונומי היהודי בירה, נייפלד, לונדוקו, ביראקן ובירופלד עם נציגי הקהילה היהודית בבירוביג'ן. הם בדקו את בתי הקברות המקומיים ואספו מידע על היהודים שנקברו שם, בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה. שמותיהם של הנקברים נרשמו בספר הזיכרון שבבית הכנסת בבירוביג'ן. תאריכי הלידה והפטירה נרשמו לפי הלוח העברי וכן לפי הלוח הגרגוריאני. נכון לשנת 2007, חלק מהמתיישבים היהודים המקוריים עדיין חיו בכפרים אלה. לב טויטמן הנהיג את קהילת יהודי בירוביג'ן משנת 1997 ועד מותו ב-11 בספטמבר 2007.
תמיכה בינלאומית
בשנת 2004 קיבלה הקהילה היהודית בבירוביג'ן, ארון קודש. מעיר האחות של בירוביג'ן בסין, הארון נבנה על פי כל ההלכות היהודיות. בשנת 2008 שלום ברנדמן, תושב רמת גן, מישראל, תרם אוסף ספרי לימודי יהודיים לבית הכנסת לאחר ביקורו בבירוביג'ן במהלך תוכנית היידיש בקיץ 2007. בחודש יוני 2016 קהילת יהודי בירוביג'ן קיבלה ספר תורה ראשון לבית הכנסת מתורם אנונימי. ספר התורה התקבל בנוסף לספר התורה שהושאל לבית הכנסת, מקהילת יהודי מוסקבה בשנת 2004 כשבית הכנסת נפתח.
שדה השלג מוט
שדה השלג מוט (באנגלית: Mott Snowfield) הוא שדה שלג בצפון - מזרח חצי האי טריניטי, שבצפון - מזרח חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
שדה השלג ממוקם בין מישור לאקלאבר, לבין חוף המצר האנטארקטי.
שיא גובהו של שדה השלג 570 מטרים מעל פני הים (בגבעת מגנט).
מיפוי שדה השלג
שדה השלג מוט התגלה כשצולם מהאוויר על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
השדה מופה על ידי סוקרים על הקרקע מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, שיצאו ממפרץ התקווה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1962.
מקור השם
שמו של שדה השלג ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
שדה השלג נקרא על שמו של פיטר גריי מוט (Peter G. Mott), שעבד עבור חברת האנטיג אירוסרוויירס, ופיקד על משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד, בין השנים 1955–1957.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Kevin M. Foley, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-change and Glaciological Map of the Trinity Peninsula Area and South Shetland Islands, Antarctica, 1843 - 2001, P 12
גדר חיה (ספר)
גדר חיה הוא רומן מאת הסופרת הישראלית דורית רביניאן, שיצא לאור בשנת 2014 בסדרת "ספריה לעם". הספר זיכה את המחברת בפרס ברנשטיין לספרות בשנת 2015.
עלילה
מרבית העלילה מתרחשת בחורף של 2002–2003 בעיר ניו יורק, שבה נפגשים במקרה שני צעירים: ליאת בנימיני, ישראלית בת 29, בת להורים שעלו מאיראן באמצע שנות ה-60, שהיא מתרגמת השוהה בדירת ידידים במנהטן במלגת פולברייט, וחילמי נאסר, צייר פלסטיני בן 27, יליד חברון, בן להורים שהם מפליטי 1948, המתגורר בברוקלין.
בין השניים מתפתח במהירות קשר אינטימי שבו מתמזגים מחד, קשרים גופניים ונפשיים ומנגד החשש להיבלע בזולת מתוך רצון מודע לשמור כל אחד על זהותו. ליאת, המספרת, מתארת את אהבתם ומריבותיהם, כאשר הם נמצאים רק שניהם יחדיו וכאשר הם מבלים עם ידידים, בבריאות ובחולי. היא משלבת בתיאור המאורעות את מחשבותיה ולבטיה, ובהם לא רק מחשבות על סיומו הצפוי והבלתי נמנע של הקשר אלא גם החלום שהקשר יהפוך מזמני לקבוע: "בסתר לבי מדמיינת שבסוף אני נשארת אתו כאן, שלא עמד לי כוחי לעזוב ונשארנו יחד").
הקשר ההדוק בין השניים נמשך עד לשובה של ליאת לתל אביב, במועד שנקבע עוד לפני פגישתם הראשונה. כחודש לאחר מכן שב חילמי לרשות הפלסטינית, תחילה לבית הוריו ברמאללה, ואחר כך לדירה ששכר בכפר ג'יפנה הסמוך. כל אחד מהם שב לסדרי החיים וההרגלים הישנים שלו. הגבלות התנועה עקב האינתיפאדה השנייה אינן מאפשרות להם להיפגש, אך הם שומרים על קשר טלפוני. חילמי ושלושה מקרוביו מגיעים, כשוהים בלתי חוקיים, לחוף הים של יפו. שאדי וסיהאם נכנסים למים ומתקשים להיאבק בים המאיים להטביעם. חילמי, שאינו יודע לשחות, ממהר לסייע להם, וטובע בים.
לספר שלושה חלקים, הקרויים על שם עונת השנה שבה מתרחשת העלילה המתוארת בחלק זה: בשני החלקים הראשונים ליאת היא מספר עד - היא מתארת אירועים שנכחה בהתרחשותם. בחלק השלישי מתארת ליאת את המאורעות מנקודת מבט מרוחקת יותר, כפי שהבינה מסיפוריו של חילמי וכפי שדמיינה את טביעתו.