cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרל תיאודור רייפנשטיין
ביוגרפיה
במשך שנים רבות, רייפנשטיין היה חבר הנהלה של "האגודה להיסטוריה וארכאולוגיה של וסטפאליה" בעיר הולדתו. בתפקיד זה, הוא היה מעורב במאמץ לשמר את בית גתה, פעל כגזבר ואסף תרומות והיה מעורב בהסדרת רכישתו על ידי האגודה "תיכון גרמני חינם למדע, אמנויות וחינוך כללי" בשנת 1863.
בשנת 1867 נישא לבתו של סוחר יין. הנישואין היו ללא ילדים, ואשתו שימשה כמעין מזכירה, ארגנה וקטלגה את עבודותיו. לאחר מות אשתו בשנת 1892, הוא לקה בשבץ ששיתק את צדו הימני. כאשר נראה שהוא מחלים, הוא לקה במחלת כליה ולאחר מכן בשפעת.
רייפנשטיין נפטר לקראת סוף 1893 ונקבר בהאופטפרידהוף.
כיכר בפרנקפורט נקראה על שמו.
היקף עבודתו
קשה לבצע הערכה מלאה של עבודותיו ששרדו, מכיוון שהן מפוזרות באוספים פרטיים. עבודותיו הידועות מונות יותר מ-2,000 (בעיקר צבעי מים). ההערכה היא שאם כוללים דפי לימוד, סקיצות וכו', המספר יעלה על 10,000. רק בית הספר לאמנות מחזיק בארבעים ושלושה כרכים של דפי לימוד.
כבר בשנות ה-30 של המאה ה-19 החלה דמותה של האלטשטט (העיר העתיקה) בפרנקפורט להשתנות, בעיקר בשל מה שנועד כשיפורים היגייניים. החל משנות ה-50 של המאה ה-19 הוא היה מסתובב באזור ועושה רישומים. לפעמים רק ימים אחדים לפני שהבניינים הושמדו כדי לפנות מקום למבנים חדשים או לרחובות. כשהיה מאוחר מדי, הוא היה עושה שימוש בכל משאב אפשרי כדי לשחזר את המקום. הוא חיבר עבודות לשבעה כרכים עם למעלה מ-1,600 תמונות ו-2,600 עמודים של הערות נרחבות על פרטים אדריכליים, בעלים ותקופת בניה של הבניינים ברחבי אלטשטאדט. כרכים אלה הורישו למוזיאון ההיסטורי בפרקפורט וטרם פורסמו במלואם, אף שרבים מהתמונות שימשו לעיטור בעיקר במהדורה של "שירה ואמת" של גתה.
המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה
המערכה בדרום-מערב אפריקה במלחמת העולם הראשונה, הייתה סדרת קרבות שהתחוללה בדרום-מערבה של אפריקה בשנים 1914–1915 בין דרום אפריקה לבין הקיסרות הגרמנית. שדה המערכה היה בעיקרו, פרט לחדירות קלות של כוחות גרמניים לטריטוריה דרום-אפריקנית, המושבה הגרמנית דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה, בקירוב). בנוסף, התחוללו מספר תקריות גבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה אז מושבה של פורטוגל. דרום-מערב אפריקה הגרמנית, שהייתה מושבה גרמנית למן סוף המאה ה-19, חלקה גבול ארוך מאוד עם דרום אפריקה, שהייתה, עקב כפיפותה לכתר הבריטי, חלק ממדינות ההסכמה. כמושבה בעלת אוכלוסייה דלילה בכלל, ואוכלוסייה של כ-7,000 גברים ממוצא גרמני בפרט, אל מול צבא דרום-אפריקני שמנה כ-67,000 חיילים, היה מצבה חסר תקווה. ואכן, למרות לוחמת השהיה עקשנית, נפלה המושבה לידי דרום אפריקה תוך מספר חודשים. פעולותיה הצבאיות של דרום אפריקה התעכבו בשל מרידת מאריץ, שהתרחשה על רקע התנגדות מבפנים לכניסתה למלחמה לצד האימפריה הבריטית. בתום המלחמה קיבלה דרום אפריקה מנדט על המושבה הגרמנית.
שלבי הפתיחה
משנכנסה דרום אפריקה למלחמת העולם הראשונה דחקו בה הבריטים לפלוש לדרום-מערב אפריקה הגרמנית השכנה, כדי לנטרל תחנות ממסר אלחוטיות רבות עוצמה בווינדהוק, בירת המושבה, אשר שימשו, בין היתר, את הצי הקיסרי הגרמני. ואכן, ב-13 בספטמבר 1914 פתחו הדרום-אפריקנים בהתקפה ראשונה על טריטוריה בשליטה גרמנית: נקודת המשטרה רמנסדריפט (Ramansdrift) שעל הגבול עם מושבת הכף.
הגרמנים, מצדם, השתלטו על מפרץ וולביס (Walvis Bay), נמל שהיה מובלעת דרום-אפריקנית לחוף המושבה, וכן ערכו מספר פשיטות ומארבים בשטחה של דרום אפריקה. כוח דרום-אפריקני כבש ב-15 באוקטובר את נמל לידריץ, אך לא הצליח להתקדם מעבר לו, בין היתר כיוון שמרידת מאריץ החלה בסמוך לזמן הנחיתה, דבר שהקשה על משלוח תגבורות. כוח דרום אפריקני אחר נכשל בניסיון לכבוש את סאנדפונטיין (Sandfontein) ונהדף על ידי הגרמנים ב-25 בספטמבר. כמין המשך למלחמת הבורים, "מלחמת הג'נטלמנים האחרונה", התירו הגרמנים לחיילים ששבו לחזור לדרום אפריקה. לעומת זאת, כהמשך אחר לאותה מלחמה, הדרום-אפריקנים ריכזו את האזרחים הגרמנים במחנות מעצר בשטח דרום אפריקה.
סמוך לתחילת המלחמה קיבלו הגרמנים סיוע מהמורדים הדרום-אפריקנים שהשתתפו באותו זמן במה שנודע כ"מרידת מאריץ", ובה התקוממו בורים (דרום-אפריקנים דוברי אפריקנס, ממוצא הולנדי בעיקר) נגד השתתפות ארצם בלחימה לצד הבריטים. הבורים ביקשו לנצל את המלחמה בין הבריטים לגרמנים כדי לנקום את תבוסתם במלחמת הבורים השנייה. חלק מאותם מתקוממים סייעו לגרמנים בהתנגדותם לפלישה, אלא שבחודשים האחרונים של 1914 ובחודשים הראשונים של 1915 דוכאה המרידה.
שלבי הסיום
מכאן ואילך נודע להתנגדות הגרמנית, לנוכח בידודם ולנוכח עדיפות מספרם ומצבם של התוקפים, ערך מעכב בלבד, ועם כל זאת, כל הניסיונות לשדל את הגרמנים להיכנע נפלו על אוזניים אטומות. הם נקטו בטקטיקה שמטרתה להשהות את התקדמות צבא דרום אפריקה ככל האפשר, ועם זאת לשמור עד כמה שאפשר את צבאם שלהם שלם, ובכך, יחד עם סיועם למאמץ המלחמתי הכולל של מעצמות המרכז, לחזק את טענתם לשלטון במושבה לאחר המלחמה. ואכן, בדצמבר 1914 הצהיר מצביא גרמני שדרום מערב אפריקה עדיין בידי גרמניה.
כוחות דרום-אפריקניים בראשות ראש הממשלה לואי בותה עצמו כבשו מחדש, ב-14 בינואר 1915, את מפרץ וולביס ואת סווקופמונד (Swakopmund) הסמוכה. באמצע מרץ הודיעו הבריטים שבותה כבש שבע נפות של דרום-מערב אפריקה. כוחות אחרים התקדמו מזרחה מלידריץ וחברו לכוחות שהתקדמו צפונה ממושבת הכף ולכוחות שהתקדמו מערבה, דרך בצ'ואנאלנד (כיום בוטסואנה), בקיטמנסהופ (Keetmannshoop), ב-20 באפריל 1915.
משם, לאורך מסילת הברזל, התקדמו הפולשים צפונה. כוח אחר יצא ממפרץ וולביס, התקדם משם מזרחה, וחבר אליהם. עם ההתחברות נותקו הגרמנים שבצפון המושבה מאלה שבדרומה, ולאחרונים לא נותר אלה להיכנע. בהמשך, ב-12 במאי 1915, נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה. הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש בקרב אוטווי (Otavi) שהתרחש ב-1 ביולי. בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע המושל הגרמני ויקטור פרנקה (Franke), ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו. כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי הדרום-אפריקנים. הדרום-אפריקנים איבדו 113 איש במערכה והגרמנים – 1,131.
תקריות בגבול אנגולה
סמוך לתחילת המלחמה התרחשו גם מספר תקריות בגבול בין המושבה לבין אנגולה, שהייתה מושבה פורטוגזית, אם כי פורטוגל לא הצטרפה בשלב זה למדינות ההסכמה, אלא רק מאוחר יותר, ב - 1916.
ב-19 באוקטובר 1914, נהרגו במצודת נאולילה (Naulila), על חוף האוקיינוס האטלנטי, וסמוך לגבול בין המושבות, שלושה קצינים גרמנים כאשר טור גרמני חדר לאנגולה ללא רשות שלטונותיה. ב-31 באוקטובר, כנקמה, פשטו הגרמנים על מצודת הגבול האנגולית קואנגר (Cuangar) וטבחו בחיל המצב שבה. הגרמנים ביצעו פשיטת נקמה נוספת על נאולילה, מוצלחת מבחינתם, ב-19-18 בדצמבר.
עם כניעת הכוחות הגרמניים בדרום-מערב אפריקה ב-9 ביולי, המערכה באנגולה הסתיימה בניצחון פורטוגזי.
רבי חנינא בן גמליאל
רבי חנינא בן גמליאל הוא תנא בן הדור השלישי והרביעי של התנאים, בנו של רבן גמליאל דיבנה.
אזכוריו
רבי חנינא בן גמליאל מוזכר חמש פעמים במשנה ועשרות פעמים בתלמוד. לפעמים נקרא (כנראה בטעות) רבי חנניא בן גמליאל או רבי חנניה בן גמליאל.
מכינה קדם-צבאית הנגב
שלוחה נוספת ממוקמת בקיבוץ חולית שבחבל שלום. בספטמבר 2021, נפתחה שלוחה נוספת בקיבוץ צאלים.
תבליט לזכר יוסף טרומפלדור
"תבליט לזכר יוסף טרומפלדור" הוא תבליט של יוסף טרומפלדור, שנוצר על ידי בוריס שץ בשנות ה-20 של המאה ה-20.
תיאור
התבליט המנציח את יוסף טרומפלדור, היה חלק משורה של תבליטים שיצר שץ ובהם הופיעו דמויות ציוניות שונות. בשנת 1927 העניק שץ עותק של התבליט לבית הנכות בצלאל. התבליט מעוצב כמעין מצבה זעירה שבראשה מעין לונטה ובה דיוקן פניו של טרומפלדור. החלק שמעל הדיוקן מעוצב כמעין גמלון ובו חרוט דימוי של המנורה ומשני עבריה אלמנט צמחי וזוג מנורות שמן תלויות ממנו. מתחת לדיוקן מופיעה הכתובת "לזכר יוסף טרומפלדור ז"ל, מת מות-קדושים בתל חי י"ב אדר תר"ף". בתחתית התיאור מופיע תיאור בלט של אריה העומד על קצהו של צוק.
אחד מעותקי התבליט הוצג בתערוכה "בצלאל של שץ", שהוצגה במוזיאון ישראל בשנת 1982.
מכינה קדם-צבאית הנגב
תוכנית הלימודים
הלימודים במכינה כוללים קורסים במחשבת ישראל, פילוסופיה, מחשבה ציונית, תנ"ך, כלכלה, פמיניזם וכו'. העשייה ההתנדבותית בשלוש השלוחות מרוכזת ביום אחד במהלך השבוע. ההתנדבות בשלוחת שדה בוקר כוללת כ-20 מסגרות שונות הקשורות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, עיירות הפיתוח (באר שבע, מצפה רמון וירוחם), עבודה עם מבקשי מקלט (כלא סהרונים ובעבר גם מתקן חולות) ועבודה סביבתית עם רשות הטבע והגנים. החניכים בשלוחת חולית מתנדבים בעיקר בקיבוץ עצמו וביישובי עוטף עזה. ההכנה לקראת השירות הצבאי כוללת הרצאות ואימונים פיזיים.
המכינה קרויה על שם אלחנן ישי, אשר התגורר ופעל בשדה בוקר, ונפטר זמן קצר לפני הקמת המכינה.
רבי חנינא בן גמליאל
משפחתו
לפי רש"י ותוספות רבי חנינא בן גמליאל היה בנו של רבן גמליאל דיבנה. זיהוי זה מבוסס בין השאר על אמירה שלו המתייחסת לדברי רבי מאיר. במקורות מופיעים עוד שני בנים של רבן גמליאל דיבנה, רבן שמעון בן גמליאל ורבי יהודה בן גמליאל . אחיו רבן שמעון בן גמליאל נהיה נשיא תחת אביו ומופיע בתלמוד הרבה יותר מרבי חנינא בן גמליאל.
בספרא על פרשת אמור מופיעה אמירה של רבי חנינא בן גמליאל על הכהן הגדול פינחס איש הבתה: "וכי סתת היה?! והלא חתנינו היה!". התוספות מיישב אמירה זאת, שעולה ממנה לכאורה שהיה לרבי חנינא בן גמליאל חתן בימי בית שני, שהכוונה היא לחתן של אבותיו ולא חתן שלו עצמו.
גדלותו
בברייתא המובאת ב מובא מעשה שעשה רבי חנינא בן גמליאל ושיבחוהו חכמים על כך, "מעשה ברבי חנינא בן גמליאל שהלך לכבול, והיה חזן הכנסת קורא "ויהי בשכן ישראל" (הפסוק המספר את מעשה בלהה וַיְהִי בִּשְׁכֹּן יִשְׂרָאֵל בָּאָרֶץ הַהִוא וַיֵּלֶךְ רְאוּבֵן וַיִּשְׁכַּב אֶת בִּלְהָה פִּילֶגֶשׁ אָבִיו וַיִּשְׁמַע יִשְׂרָאֵל. וַיִּהְיוּ בְנֵי יַעֲקֹב שְׁנֵים עָשָׂר), אמר רבי חנינא בן גמליאל למתורגמן "הפסק לתרגם! אל תתרגם אלא את חלקו אחרון!" (דהיינו המילים וַיִּהְיוּ בְנֵי יַעֲקֹב שְׁנֵים עָשָׂר) מפני החשש מגנותו של ראובן), ושיבחוהו חכמים". ואכן נפסק להלכה במשנה שם: "מעשה ראובן נקרא ולא מתרגם".
הקשר ל"אמורא" רבי אבהו
בשישה מקומות בתלמוד אומר רבי אבהו האמורא דברים בשם רבי חנינא בן גמליאל התנא. הדבר מצוי אצל אמוראים (בפרט מהדורות הראשונים) אף שהתנאים נפטרו שנים רבות קודם שנולדו (משום שאין הכוונה ששמעו מהתנא ההוא בעצמו, אלא שמעו ממישהו שקיבל ממנו).
אין בתלמוד עוד אמורא שהזכיר כל כך הרבה דברים (באופן יחסי) משמו של רבי חנינא בן גמליאל חוץ מרבי אבהו, וכן לא נמצא בכל התלמוד שאומר רבי אבהו דברים משמם של תנאים חוץ מתנא זה. גם רוב הדברים שאומר רבי אבהו משמו הם על מעשים מחייו ואפילו על חייו האישיים ממש.
פאבו ירווי
פאבו ירווי (באסטונית: Paavo Järvi; נולד ב-30 בדצמבר 1962) הוא מנצח אסטוני.
קורות חיים
למד באופן פרטי אצל המנצח לאוניד גרין בפילדלפיה, במכון קרטיס למוזיקה ואצל מקס רודולף ואצל לאונרד ברנשטיין במכון הפילהרמוני של לוס אנג'לס.
בשנים 2001-2011 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סינסינטי. הוא עבד עם ריי אלחנדרו קונדה ולדיוויה, אדוארדו מאטה, מו-האי טאנג, אנריקה בטיץ, גאורג שולטי, אובה גוטינג, קרלוס מיגל פריאטו ויוג'ין אורמנדי.
פאבו ירווי שימש כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית NHK (יפן) בין השנים 2016 - 2022 וב-2019 התחיל לשמש כמנהל המוזיקלי החדש של תזמורת טונהאלה (ציריך).
אלה קרטס
אלה קרטיס (במקור קוהן - הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן, בהונגרית: Kertész Ella; בודפשט, 12 בפברואר 1879 – בודפשט, 24 ביוני 1936) הייתה שחקנית הונגרייה-יהודייה אשתו של שאנדור גות.
ביוגרפיה
קרטיס נולדה בית יהודי כבתם של ברנאט קרטיס (קוהן-כהן) ואמה לנגספלד. היא סיימה את לימודיה באקדמיה לאמנויות הבמה (כיום שמה האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) בשנת 1897, שם קיבלה מלגה של מאתיים פורינט כסטודנטית שנה ג'. בסיום לימודיה קיבלה חוזה מהתיאטרון הלאומי של בודפשט לאחר שהשיגה הצלחה אדירה בבחינת האקדמיה בהצגה "בית הספר לנשים"; היא ההתחתנה תחילה בשנת 1898 עם זמר האופרה ההונגרי-יהודי וילמוש בק, אמן בית האופרה של בודפשט. הם התגרשו בשנת 1904. ב־15 במרץ 1904 התחתנה עם שאנדור גות ברובע 5 בבודפשט. אחד העדים היה גאבור פלודי.
בשנת 1903 חתמה חוזה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם ערכה את הופעת הבכורה שלה ב־8 בינואר, בתפקיד הראשי של קומדיה בשם לוטה. בגיליון העיתון "פשטי היראפ" למחרת ההצגה ב -9 בינואר הוזכרה כך:
ההצלחה הגדולה האמיתית הראשונה שלה הגיעה כעבור שנה עם הקומדיה "האושר של הנקווין ובילהוד" ואחר כך ב־31 בינואר 1906 ב"בקרט" (בתפקיד הלן) עם ההצלחה האדירה שלה, היא הפכה להיות אחת משחקניות קו ראשון בהונגריה.
המשחק שלה שילב אלמנטים של משחק מודרני עם טבעיות קומית. בתחילה שיחקה נערות מאוהבות, נשים צעירות, מאוחר יותר תפקידי אופי. היא שיחקה את כל סוגי הקומדיה עם חוש סגנון מעולה. בעלה היה לעיתים קרובות בן זוגה. יחד עם בעלה חינכה גם דור שחקנים. היא דיברה גרמנית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית.
נחיר (הנדסת מכונות)
דוגמה לשימוש בנחיר כמד ספיקה: הנחיר מותקן בתוך צינור, וצדו הפונה אל כיוון זרימת הנוזל חסום על ידי דיסקה בעלת חור במרכזה. הקטנת שטח החתך גורמת להפסדים בזרימה ולכן למפל לחץ על פני הנחיר. כדי למדוד את ספיקת הנוזל, יש למדוד את הפרש הלחצים משני צדי הדיסקה על ידי מנומטר, ועל ידי הצבת נתונים אלה במשוואת העומדים נקבל את מהירות יציאת הנוזל מהנחיר.
הנקודה בה שטח החתך של הזורם הוא הקטן ביותר נקראת: ונה קונטרקטה. בנקודה זו המהירות היא מרבית והפרש הלחצים משני צידי הנחיר מקסימלי. חשוב לבצע את המדידה בנקודה זו שכן השגיאה תהיה הקטנה ביותר.
המשוואות לזורמים דחיסים ולא דחיסים
הנוסחאות הבאות מפותחות עבור מצב מתמיד, בצינור אופקי ובהזנחת אפקטים של חיכוך (משוואת ברנולי):
או:
כאשר:
או \ V = Q/A
מתקיים: :
פתרון עבור: \ Q_1:
וכן:
אולם, מאחר שבנחיר קיימים הפסדים משמעותיים (העומד לא נשמר בין צידי הנחיר) נגדיר את פרמטר הפריקה המייצג את ההפסדים \ C_d
כמו כן, נגדיר יחס קטרים:
נסמן:
מתקיים:
ומקבלים עבור הספיקה הנפחית:
ועבור ספיקת המסה:
וכך ניתן למצוא את הספיקה כאשר ידועים הפרשי הלחצים.
רדיו חזק
רדיו חזק (Loud Radio), הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הישראלית תיסלם, שיצא לאור בינואר 1981.
הפקת האלבום
הפקת האלבום באה בעקבות שירים מוקדמים שהפיקו מייסדי הלהקה יזהר אשדות, יאיר ניצני ודני בסן (עוד במהלך שירותם הצבאי של אשדות וניצני בתחנת גלי צה"ל), ובמיוחד השיר תנו לי רוק'נ'רול, שהוקלט גם באנגלית וזכה להצלחה באירופה, והביא לביקוש לאלבום שלם של הלהקה.
במהלך שנת 1980 הוקלט אלבום ובו שירים באנגלית ועל בסיסו יצא האלבום בעברית. במהלך ההקלטות צורף ללהקה הגיטריסט יושי שדה, והשתתפו בהן הטכנאי יוני פורת, המתופף אלון הלל ונגן הגיטרה בס אוהד אינגר. המילים והלחנים לשירים נכתבו על ידי חברי הלהקה וכן על ידי דורי בן זאב, ג'יי מרטין (דייוויד קריס), ראובן מירן, וקובי מידן.
בנובמבר 1980 יצא לרדיו השיר רדיו חזק שזכה להצלחה רבה. האלבום, שנקרא בשמו של השיר, יצא לאור ב-16 בינואר 1981 ותוך חודשיים נמכר בכ-10,000 עותקים. בהמשך יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מצליח ובעקבותיו הגיעו מכירות האלבום לכ-60,000 עותקים בתוך שנה וחצי. באותה שנה (תשמ"א) זכתה תיסלם בתואר להקת השנה.
הוצאות מחודשות
בספטמבר 1995 יצאה לאור גרסת CD של האלבום, לה צורפו חמישה שירים באנגלית שנלקחו מהגרסה הלועזית של האלבום.
בשנת 2021, במלאת 40 שנה ליציאת האלבום לראשונה, יצאה לשירותי הסטרימינג הוצאה מחודשת של האלבום, עם מיקסים חדשים, שיזהר אשדות בישל מחדש מסרטי ההקלטה והערוצים המקוריים. בשונה מעיצוב העטיפה המקורית, בה הופיעה במרכז דוגמנית עירומה, הפעם בעיצוב העטיפה של הוצאת "רדיו חזק Remixed", לובשת הדוגמנית שמלה כסופה.
עטיפת האלבום
עטיפת האלבום היא, ככל הנראה, מהעטיפות הזכורות ביותר במוזיקה הישראלית, "היסטורית כמעט", כפי שכינה אותה יזהר אשדות. במרכז הצילום עומדת בחורה עירומה כשגבה מופנה למצלמה – היא פונה לארבעת חברי הלהקה הלבושים בחליפות שחורות ורובם נראים אדישים למראה גופה העירום. מעצב העטיפה הוא פאט מקג'ברן והצלם הוא ז'ראר אלון.
רשימת השמעה
רצועות בונוס במהדורת תקליטור:
מבצע שטיפת רכב
מבצע שטיפת רכב (בפורטוגזית: Operação Lava Jato) היא חקירה פלילית מתמשכת על ידי המשטרה הפדרלית בברזיל, סניף קוריטיבה. תחילה פיקד על המבצע השופט סרג'יו מורו, ובשנת 2019 מונה במקומו השופט לואיז אנטוניו בונאט.
המבצע שהחל ב-17 במרץ 2014 הביא להגשת 429 כתבי אישום כנגד 159 מורשעים, בחקירה שהיו מעורבות בה 18 חברות ומנהלים על ידי 429 חוקרים פדרליים.
המבצע נחשב למבצע חסר תקדים של גורמי האכיפה בברזיל, שהביא למעצרם של נבחרי ציבור רבים. בתחילה החקירה התמקדה בענייני הלבנת הון, אך התרחבה לכדי האשמות לשחיתות בפטרובראז, חברת הנפט הלאומית, שם על פי החשד קיבלו מנהלים שוחד בתמורה למתן חוזים לחברות בנייה במחירים מנופחים. התוכנית הפלילית הזו נודעה בתחילה בשם "פטרולאו" (פורטוגזית בשם "נפט גדול") מכיוון שבשערוריה הייתה מעורבת חברת הנפט שבשליטת המדינה. החקירה נקראת "מבצע שטיפת רכב" מכיוון שנחשפה לראשונה בשטיפת מכוניות בברזיליה.
מטרת המבצע היא לחשוף את שיטת הלבנת ההון ששימשה את הרשויות והחברות המסחריות שהביאו להיעלמותם של למעלה מ-6 מיליארד ריאל ברזילאי. בפרשיה היו מעורבים אנשי עסקים ומדינאים משלל מפלגות פוליטיות במדינה, כולל נשיאים לשעבר. לפחות אחת-עשרה מדינות אחרות, בעיקר באמריקה הלטינית, היו מעורבות והחברה הברזילאית אודברכט הייתה מעורבת עמוקות.
במסגרת המבצע הואשמו ונלקחו לכלא כמה פוליטיקאים ידועים, כולל הנשיא לשעבר לואיס אינסיו לולה דה סילבה (הידוע בכינויו: "לולה"). השערורייה גדלה אפוא בחלקה מכיוון שנראה כי החקירה מאתגרת את חסינותם של פוליטיקאים ואנשי עסקים ואת השחיתות המבנית במערכת הפוליטית והכלכלית ששררה עד אז. תחילה היה זה אפשרי בגלל עצמאותה של מערכת המשפט.
עם זאת, ביוני 2019, מסמכים שהודלפו לגלן גרינוולד ב"Intercept" מרמזים כי ייתכן שהשופט סרג'יו מורו היה מוטה בנוגע לחלק מהמעורבים, והעביר עצות, כיווני חקירה ומידע פנימי לתובעים. על פי ה-Intercept, זה נעשה כדי 'למנוע ממפלגת הפועלים של לולה' לנצח בבחירות 2018. מספר רשויות ומומחי משפט בכירים בתחום הגיבו בתגובה להדלפות בכך שתיארו את הנשיא לשעבר לולה כאסיר פוליטי וקראו לשחרורו.
לולה שוחרר מהמאסר ב-8 בנובמבר 2019, וב-2021 בית המשפט העליון של ברזיל קבע, במרץ 2021, כי השופט מורו היה מוטה כנגד לולה, שבשנת 2022 ניצח בבחירות לנשיאות ברזיל.
יחסי בלגיה–שוודיה
יחסי בלגיה–שוודיה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין בלגיה ושוודיה. שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי.
סקירה כללית
בשנת 1934 הוקמה האגודה השוודית–בלגית, אשר מטרתה לקדם ולפתח את קשרי האהדה בין המדינות, כמו גם את היחסים המסחריים והכלכליים ביניהן. כ-8,000 בלגים מתגוררים בשוודיה וכ-5,000 שוודים מתגוררים בבלגיה.
חומצה אורסודאוקסיכולית
חומצה אורסודאוקסיכולית (C24H40O4) היא חומצה המצויה באופן טבעי במרה בגוף האדם.
חומצה זו מצויה בכמויות גדולות במרה של דובים שחורים אסיתיים, ומכאן שמה (Urs בלטינית פירושו "דב"). לחומצה תפקיד חשוב בשמירה על ריכוז הכולסטרול בדם. החומצה נמכרת באופן מסחרי כתרופה לטיפול באבני מרה בחולים המעוניינים בתחליף לניתוח.
פיינה
היסטוריה
שטר משנת 1130 מזכיר את ברטולד פון פאגין, שהיה שר של לותאיר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק את שמו לעיירה פיינה. טירת פיינה, שאינה קיימת יותר, מתוארכת לתקופה זו או קודם לכן.
בשנת 1256 נכבש פיינה על ידי הדוכס אלברכט מבראונשווייג- לונבורג, ולאחר מותו של גונזלין בשנת 1260, איבדו בניו (ראו: בית אסבורג ) את בית הפייף לבישוף הילדסהיים. אוטו הראשון מבראונשווייג-לונבורג, הבישוף של הילדסהיים 1260–1279, העניק לרוזן וודקינד פון פופנבורג את הטירה, העיר והמחוז של פיינה כמתנה. מאוחר יותר אוטו קידם את פיינה וקבע שהיא עיר שוק. בנוסף, בשנת 1260, העיר פיינה זכתה לזכות להטְבִּיעַ ולהנפיק מטבעות במטבעה של הבישוף הילדסהיים, זכות זו נמשכה עד 1428.
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה, המפעל לייצור נשק ומפעלי הנפט המינרלי שכנו ליד טחנת הרוח. מתקנים אלה הופצצו מספר פעמים, בהפצצות נהרגו כ-50 בני אדם. שיקום התחנה נמשך עד 1951. ב-9 באפריל 1945 הופצץ מרכז העיר פיינה, כתוצאה מכך נהרגו מספר בני אדם ונגרם נזק למבנים. למחרת, העיר נכנעה ללא קרב לחיילים האמריקאים. כתוצאה מכך, נמנעו נפגעים רבים נוספים ונגרם הרס רב. באמצע מאי 1945, זמן קצר לאחר פלישת בעלות הברית לפיינה, רכבת תחמושת עמוסה התפוצצה מעל גשר שמעל נהר פוהסה Fuhse Bridge.
בשנים 1954 ו-1956, שניים מאוצרות הכסף הגרמניים מימי הביניים הגדולים ביותר (95 חתיכות של מטילי זהב, במשקל 7.5 ק"ג, מהמאה ה-14) נמצאו מתחת לרחובות סטדרדורפר שטראסה והורסטווג.
אוכלוסייה
התפלגות האוכלוסייה בעיר פיינה, לפי גברים ונשים היא: 49.4% גברים ו-50.6% נשים. קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2011–2021 עומד על 0.36%+ בשנה. ההתפלגות לפי גילים היא: גילאי 0–17 עומד על 16.3%, גילאי 18–64 עומד על 59.8% וגילאי 65 + עומד על 21.9%. ההתפלגות לפי גרמנים וזרים היא: גרמנים 94.1% ו-5.9% זרים.
התפלגות האוכלוסייה במחוז פיינה, לפי גברים ונשים היא: 49.5% גברים ו-50.5% נשים. קצב השינוי בגודל האוכלוסייה בין השנים 2011–2021 עומד על 0.46%+ בשנה. ההתפלגות לפי גילים היא: גילאי 0–17 עומד על 18.2%, גילאי 18–64 עומד על-60.1% וגילאי 65 + עומד על 21.7%. ההתפלגות לפי גרמנים וזרים היא: 91.4% גרמנים ו-8.6% זרים.
כבישים וגשרים
הכביש המהיר הפדרלי מספר 2 (A2), המחבר את אזור חבל הרוהר עם בירת גרמניה, ברלין, עובר בצמוד לעיר. חיבור העיר לכביש המהיר (האוטובאן) הושלם בשנת 1997. הכבישים הפדרליים B 65, B 444 ו-B 494 עוברים דרך העיר. בשנת 1978 נבנה גשר המחבר את העיר לכבישים הפדרליים. הגשר עובר בעיר מצפון לדרום והגשר השני נבנה בשנת 2003. גשר זה מחבר את אזור מפעלי הפלדה לכבישים הפדרליים. בניית גשר מפעלי הפלדה ארכה שנתיים: טקס הפתיחה של הגשר התקיים ב-19 בספטמבר 2003.
רכבות ואוטובוסים
קו הרכבת הנובר-ברונסוויק עובר דרך העיר פיינה. בניין התחנה נמצא בבעלות העירייה. הוא נבנה על ידי העירייה באמצע שנות ה-90. לתחנת הרכבת מחובר גם מסוף תחבורה ציבורית מקומית/עירונית, המקשר בין התחבורה הציבורית לרכבת. תחנת פיינה זכתה במספר פרסים. התחבורה העירונית מופעלת בעיקר על ידי חברת האוטובוסים Peiner Verkehrsgesellschaft mbH (PVG). ONS. חברה זו היא החברה המרכזית בתחום התחבורה האזורית במחוז פיינה.
תחבורה בספינות
לפיינה יש שתי תחנות ונמל על תעלת מיטללנד, שחוברה לעיר ב-1929 כחלק מבניית תעלת מיטללנד.
אקלים
פיינה שוכנת על קו רוחב שמקנה לה אקלים ממוזג, על הגבול בין האזורים המושפעים מהאוקיינוסים והיבשתיים. בפיינה הקיץ נוח ומעונן חלקית והחורף ארוך, קר מאוד, סוער ובעיקר מעונן. במהלך השנה, הטמפרטורה משתנה בדרך כלל בין 1°C ל-24°C ולעיתים רחוקות היא מתחת ל-9°C או מעל 30°C. הזמן הטוב ביותר בשנה לבקר בפיינה במזג אוויר חם ונח הוא מסוף יוני עד תחילת ספטמבר.
העונה החמה בפיינה נמשכת 3.2 חודשים, מ-2 ביוני עד 9 בספטמבר, הטמפרטורה היומית הממוצעת גבוהה מ־20 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר בשנה בפיינה הוא חודש יולי, הטמפרטורה הממוצעת בחודש זה, ביום טמפרטורה של 23°C וטמפרטורת הלילה הממוצעת עומדת על 13°C. העונה הקרה נמשכת 3.8 חודשים, מ-17 בנובמבר עד 11 במרץ, כשטמפרטורה היומית הטמפרטורה הממוצעת ביום מתחת ל-8°C. החודש הקר ביותר בשנה בפיינה הוא חודש ינואר, עם ממוצע טמפרטורות הנמוך מ-1°C והטמפרטורה הגבוה עומדת על 4°C בממוצע.
ערים תאומות
ערים תאומות לעיר פיינה:
קבוצת Aix
קבוצת Aix היא קבוצת עבודה ישראלית-פלסטינית אשר מטרתה לחבר ולהפיץ ניירות עמדה, כדי להציע תרחישים כלכליים ולגבש המלצות כלכליות שיקדמו תוצאות רצויות לשני הלאומים. הקבוצה מורכבת מכלכלנים מומחים, אקדמאים, אנשי ממשל בהווה ובעבר, ואנשי המגזר הפרטי, פלסטינים, ישראלים וכן מומחים בינלאומיים.
היסטוריה
קבוצת Aix נוסדה בשנת 2002, בחסות אוניברסיטת פול סזאן (בצרפתית: Université Paul Cézanne Aix-Marseille III) בצרפת, בתיאום עם מרכז פרס לשלום בישראל ומרכז DATA ללימוד ומחקר ברשות הפלסטינית. ראש הקבוצה בצד הישראלי הוא פרופסור אריה ארנון, עמית בכיר בעמותת מולד להתחדשות הדמוקרטיה ופרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון, עמיתו בצד הפלסטיני הוא סאיב במיה, לשעבר סגן שר הכלכלה הלאומית ברשות הפלסטינית.
ועדת ההיגוי
ועדת ההיגוי כוללת את
Aix כקבוצת מחקר
קבוצת Aix החלה את פעולתה בחודש יולי 2002, בעקבות סמינר שהתקיים באקס אן פרובנס, ומכאן שמה. מטרת הסמינר הייתה לכנס תחת קורת גג אחת את העמדות הישראליות והפלסטיניות בשאלות כלכליות הנוגעות להסדרי הקבע העתידיים בין שני הצדדים, וליצור פורום משותף לניתוח תרחישים והצעות שונות.
גישת ה"הנדסה לאחור"
"בשנת 2003, הגיעה קבוצת Aix למסקנה שאחת הטעויות שנעשו והתקבעו על ידי שני הצדדים, הישראלי והפלסטיני, הייתה ביסוס תהליך השלום על 'הדרגתיות', בעוד שהדרך הנכונה להתקדם הייתה לאמץ גישה של 'הנדסה לאחור'. בגישה של הנדסה לאחור, הצדדים מסכימים תחילה לאן הם מעוניינים להגיע, כלומר מהם קווי המתאר להסדר הקבע, ורק לאחר מכן מחליטים אילו שלבים ותהליכים יהיו מיטביים להשגת היעד. הדרגתיות, לעומת זאת, היא גישה מצטברת, הדוגלת בהתקדמות של שלב אחד (ונושא אחד) בכל פעם, ללא כל הסכם וללא כל התייחסות, גם לא מועטה, לתוצאה הסופית. גישה זו אינה נכונה, בייחוד לאור חוסר האיזון בכוחות בין שני הצדדים, ופעם אחר פעם תרמה לכישלון. בעקבות זאת, ותוך הצמדות לגישת 'הנדסה לאחור', יצאה קבוצת Aix במסמך עמדות פלסטיני ישראלי המשותף הראשון שלה, שכותרתו "מפת הדרכים הכלכלית" (2004). במקום לסייע בשלב שלישי של מפת הדרכים לשלום שהציע הקוורטט, מציעה הקבוצה להשתמש בשלב זה כנקודת מוצא קונספטואלית לסדרה של מודלים לקשרים כלכליים בין ישראל ופלסטין." מתוך הספר:"היבטים כלכליים של הסכם קבע בין שתי מדינות ישראל ופלסטין".
הניזאמיה
הניזאמיה (בערבית: النظامية, תעתיק מדויק: אלנט'אמיה) היא שמן הכולל של מספר מדרסות, מוסדות ללימודי דת גבוהים באסלאם, שנבנו בידי ניזאם אל-מולכ במהלך כהונתו כווזיר באימפריה הסלג'וקית במאה ה-11. מרבית המוסדות הללו הוקמו בפרס ובעיראק. הניזאמיות היו האוניברסיטאות האסלאמיות המאורגנות הראשונות. החינוך בהן היה הגבוה ביותר בעולם האסלאמי ושמען הגיע עד לאירופה. הניזאמיות מומנו בידי השלטון, האליטה או בידי וקפים מיוחדים שהוקדשו למטרה זו. ניזאמיות נבנו במספר ערים גדולות, והחשובות שבהן היו הניזאמיות שבנישאפור, בבלח' , בהראט ובאספהאן.
הניזאמיה בבגדאד
הניזאמיה הגדולה והחשובה מכולן נבנתה על ידי ניזאם אל-מולכ בבגדאד לאחר כיבושה מידי הבויהים בשנת 1055. בגדאד הייתה מושב הח'ליפות העבאסית ומרכז אסלאמי חשוב של למדנות ומחקר. הניזאמיה של בגדאד נחנכה בשנת 1065 ולמן 1091 עמד בראשה התיאוסוף האסלאמי הנודע אל-ע'זאלי (מת בשנת 1111). הלימודים בניזאמיה נמשכו מספר שנים והם מומנו באמצעות מלגות לתלמידים המבריקים ביותר. בין תלמידיה הבולטים של המדרסה ניתן למנות את המשורר הפרסי סעדי (שלמד ולימד בה בין השנים 1195 ועד 1226) ואת חתנו של ניזאם אל-מולכ, מקאתל בן בכרי, שהיה גם בין המורים בה. בין המורים האחרים שלימדו בניזאמיה של בגדאד ניתן למנות את ההיסטוריון הפרסי שהרסתאני (בשנת 1116) ואת המדינאי בן מוצול בהא א-דין בשנות ה-70 של המאה ה-12.
הניזאמיה הבגדאדית חרבה עם כיבוש העיר בידי הולגו ח'אן שליט מונגוליה בשנת 1258.
נמה ירווי
נמה ירווי (באסטונית: Neeme Järvi, נולד ב-7 ביוני 1937) הוא מנצח אסטוני.
חייו
ירווי נולד בטאלין, שם אף התחיל לימודיו, אותם המשיך בלנינגרד, אצל יבגני מרווינסקי ואחרים. בראשית הקריירה שלו, עבד כמנצח ברדיו אסטוניה ובתזמורת הסימפונית של הטלוויזיה, בתזמורת האסטונית הממלכתית ובאופרה של טאלין. בשנת 1971 זכה בפרס ראשון בתחרות המנצחים הבינלאומית של האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
הופעת הבכורה האמריקאית של ירווי הייתה במטרופוליטן אופרה, שם ניצח על יבגני אונייגין בשנת 1979. בשנת 1980 היגר לארצות הברית ובשנת 1987 התאזרח בה. בשנת 1982 התמנה למנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של גטבורג, משרה שבה החזיק עד שנת 2004, הכהונה הארוכה ביותר של מנצח ראשי בתולדות התזמורת. בתקופת כהונתו השתפרו מאוד הן פרופיל ההקלטות של התזמורת והן המוניטין שלה. כמו כן עזר ירווי בקבלת תמיכה כספית מחברת וולוו, שסייעה לתזמורת להגדיל את מספר חבריה מ-80 ל-110 נגנים. לאחר פרישתו היה ירווי למנצח ראשי אמריטוס של תזמורת גטבורג.
במקביל לעבודתו עם תזמורת גטבורג, היה ירווי גם המנצח הראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית בשנים 1984 עד 1988. בשעתו, התייחס לשתי התזמורות שבניצוחו כאל "הפילהרמונית של ברלין" (הסקוטית) ו"הפילהרמונית של וינה" (גטבורג) שלו. עם התזמורת הסקוטית הקליט מספר רב של הקלטות חשובות לחברת צ'אנדוס, בהן מחזורים של פרוקופייב ודבוז'אק, כמו גם פואמות סימפוניות של ריכרד שטראוס, יצירות שונות של שוסטקוביץ', בהן הסימפוניות הרביעית, השביעית והעשירית, ושני הקונצ'רטי לכינור עם לידיה מורדקוביץ'. אחרי הופעה כמנצח אורח בדצמבר 2006, לאחר 9 שנות היעדרות מן התזמורת הסקוטית הלאומית, הכתירה אותו התזמורת בתואר "מנצח החצר".
משנת 1990 עד 2005 עבד ירווי עם אדוארדו מאטה, ריי אלחאנדרו קונדה ואלדיוויה, גאורג שולטי ואנטל דוראטי. כיום ירווי הוא המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
ירווי נודע בעיקר בפרשנויותיו למוזיקה רומנטית ומוזיקה של המאה ה-20. הוא עודד את ביצוע יצירותיהם של המלחינים האסטונים אדוארד טובין וארוו פרט (שעל הקרדו שלו ניצח בביצוע בכורה בשנת 1968). גם פרשנותו לסיבליוס עם תזמורת GSO מוכרת לרבים.
בארצות הברית התמנה ירווי ב-1990 למנהל המוזיקלי של תזמורת דטרויט. הוא כיהן במשרה זו עד 2005, וכיום הוא "מנהל מוזיקלי אמריטוס" של התזמורת. בנובמבר 1996 ניצח ירווי על קונצרט משותף לתזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של ניו יורק בקמדן ניו ג'רזי, לגיוס תרומות לתזמורת פילדלפיה, שהייתה בעיצומה של שביתה. הוא תרם את שירותיו ולא קיבל כל שכר על קונצרט זה. נגני התזמורות של ארצות הברית הריעו לו על מחווה זו, בניגוד לכמה מנהלים של תזמורות אמריקאיות, שדחקו בו להימנע מניצוח על הקונצרט.
נמה ירווי הוא אביהם של המנצחים פאבו ירווי וכריסטיאן ירווי.
מגאפון
מגאפון הוא מכשיר נייד המשמש להגברת קול הדיבור, בעיקר כאשר המשתמש בו נושא דברים בפני מספר רב של מאזינים. מבנהו הקוני של המגאפון מונע מגלי הקול להתפזר, וממקד אותם בכיוון מסוים. יתרון זה הוא גם חסרונו של המגאפון, שכן מי שאינו נמצא בכיוון אליו מכוון המגאפון לא שומע את הדברים באותה עוצמה בה שומע את הדברים מי שהמגאפון מכוון כלפיו.
ראשוני המגאפונים, שכונו "חצוצרות דיבור", פותחו בידי סמואל מורלנד ואתנסיוס קירכר, והוצגו לחברה המלכותית ב-1671. כיום, מרבית המגאפונים הם אלקטרוניים, וכוללים גם מיקרופון, מגבר ורמקול.
ראובן פלדשוה
ראובן פֶלְדְשוּה (בן-שם) (ביידיש: פעלדשוה; בפולנית: Rubin Feldszuh; כ"ט באדר א' תר"ס, 28 בפברואר 1900 – י"ח באלול תש"מ, 30 באוגוסט 1980) היה עסקן ציבור, פעיל רוויזיוניסטי, רב, מחנך, עיתונאי ופובליציסט, מתעד, חוקר וסופר בפולין ובישראל. ממנהיגי הנוער הציוני בפולין שבין מלחמות העולם ומהדמויות המשפיעות בתנועת הימין הציונית במדינה, ממייסדי ומנהיגי צה"ר, בית"ר, "ברית קנאים" ו"השומר הלאומי", חלוץ העלייה השלישית ויוזם התיישבות בית"רית, הרב הראשי הראשון של פולין לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה וממחדשי הקהילה היהודית בפולין במסגרת הוועד המרכזי של יהודי פולין, ממשתתפי מרד גטו ורשה והמחתרת היהודית בארץ מטעם בית"ר, מנהל בתי ספר תיכוניים בישראל.
ראשית דרכו
ראובן פלדשוה נולד ליוסף ורחל (רוזה) לבית סַפְרין-ליפא, בפברואר 1900 בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, אוסטריה. בתחילת מלחמת העולם הראשונה היגרה עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בגימנסיה ובאוניברסיטה.
היה מראשוני החברים בתנועת השומר הצעיר בצ'ורטקוב, ומעורב בתנועה ה גם בשנות מלחמת העולם הראשונה, בווינה, ושוב בגליציה, שהייתה לחלק ממדינת פולין העצמאית.
תחילת פעילותו הציבורית
ב-1919 עלה לארץ ישראל במסגרת גרעין השומר הצעיר שהתיישב בביתניה, שם עבד כפועל חקלאי וכנוטר. בסוף 1920 עזב את התנועה והצטרף למייסדי קיבוץ קריית ענבים מתנועת החלוץ. לאחר שקיבל הודעה כי אביו נרצח באוקראינה שב לווינה, שם השלים את לימודי הפסיכולוגיה והיה מתלמידיו של זיגמונד פרויד. בשנת 1923 קיבל תואר דוקטור (כותרת הדיסרטציה: "Die Stellung Österreichs zu England im Zeitraume des Krimkrieges (1853-1856)‎", עמדתה של אוסטריה כלפי אנגליה בתקופת מלחמת קרים). במקביל נסמך לרבנות בבית המדרש המודרני לרבנים של הרב צבי פרץ חיות, רבה הראשי של וינה.
ב-1925, במהלך מגוריו בעיר קרקוב, הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית שהוקמה על ידי זאב ז'בוטינסקי, והיה יו"ר המרכז שלה בפולין. ב-1926 החל ללמד לטינית ופילוסופיה בגימנסיה העברית "תרבות" בקובל. שם בנה והנהיג את קן "השומר הצעיר" ותרם להתעוררות הציונית של צעירי העיר.
ב-1927 עבר לבירה ורשה כדי להצטרף לוועדה המרכזית של המפלגה הרוויזיוניסטית. הוא נבחר למרכז אך החליט שלא להצטרף אליו. הוא ערך, ביחד עם העיתונאי היידי משה לייזרוביץ', את הירחון הרוויזיוניסטי היידי "דער אמת" (דֶר אֶמֶס, 'האמת'), שהופיע בשנים 1928-29. היה פעיל בגיוס חברים חדשים מקרב האינטליגנציה היהודית בוורשה ובקרן תל חי, הסניף הפולני של התנועה הרוויזיוניסטית. ב-1930 הוביל מסע התרמה לקניית חמישה מטוסים למועדון התעופה של התנועה בתל אביב.
בשנת 1930 נוצר קרע בין פלדשוה וז'בוטינסקי על רקע חילוקי דעות רעיוניים, בהם דרישתו של ז'בוטינסקי לפרוש מן ההסתדרות הציונית. בשנת 1933, בעת הפילוג בתנועה, הצטרף למאיר גרוסמן להקמת מפלגת המדינה העברית, נבחר ליו"ר מרכזה בפולין וערך כמה מביטאוניה, בהם "יידן שטאטס פראָנט", "אונזער פראָנט" (אונזֶר פרוֹנט, 'חזיתנו') ו-My sami. בנוסף ייסד והיה ראש תנועת הנוער "השומר הלאומי", שהתפצל, כמו "הנוער הלאומי" ו"הרצליה", מ "השומר הטהור", וכן את ארגון הסטודנטים "מצדה". שלוש תנועות הנוער התאחדו מאוחר יותר לתנועת הנוער הציוני. ב-1933 דווח ביומון הוורשאי Kurier Poranny (קורייר פּוראני) כי פלדשוה הקים בעיר את "לגיון ברל יוסלביץ".
ב-1935 ייסד את תנועת הנוער "ברית קנאים" והיה למפקדה העליון. ב-1937 היה מיוזמי המצעד של הנוער היהודי לעלייה ברגל מפולין לישראל, כאקט של הפגנה כנגד השלטון הבריטי, הנועל את שערי הארץ בפני עליית היהודים. בין 1929 ל-1937 השתתף כציר תנועתו בארבעה קונגרסים ציוניים. ב-1935 וב-1937 השתתף בוועידות פסיכולוגים ופילוסופיים בפולין ובקונגרסים מדעיים בינלאומיים.
במאי 1938 השתתף באירוע מסירת מטוס שנרכש על ידי הקהילה היהודית עבור חיל האוויר הפולני. הטקס התקיים בבית הכנסת הגדול של ורשה (טלומצקה). בנאומו הדגיש את נאמנותם של היהודים לפולין.
בתקופת השואה
זמן קצר לאחר פלישת הגרמנים לפולין, ברח עם משפחתו לקזמייר, אך כעבור זמן קצר שב לוורשה. בגטו היה פעיל במסגרת ארגון צבאי יהודי (המחתרת הציונית הרוויזיוניסטית). עד יולי 1942 עבד בגטו כמורה ולאחר מכן בבית המלאכה של שילינג בעבודות נגרות. למרות כישרונו הספרותי והתיעודי, הוא לא שולב בארכיון של עמנואל רינגלבלום "עונג שבת", לאור חילוקי דעות רעיוניים. זו כנראה אף הייתה הסיבה שדודניתו רחל אוירבך, שהייתה משלושת הניצולים היחידים של "עונג שבת", לא התייחסה ליומנו ולכתביו.
בין השנים 1939–1940 עבד פלדשוה בבית המשפט כמתרגם. ב-1943 הוברחה בתו יוסימה מהגטו, ושישה ימים לאחר מכן הצליחו גם פלדשוה ואשתו לברוח, דרך בית המשפט, ולהסתתר בכפר פוסטלניק שעל קו הרכבת לרדזימין. שם נפטרה הבת ממחלת השחפת, וזמן קצר לאחר מכן נפטרה אשתו משברון לב.
בארץ ישראל
ב-1945, לאחר סיום המלחמה, הגיע לבוקרשט בירת רומניה, ובאוקטובר 1945 עלה בשנית לארץ ישראל, באונייה "טרנסילבניה". בארץ מונה למנהל מחלקת ההתיישבות של ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצֹה"ר) ו"בית"ר". במסגרת התפקיד פעל להעברת אדמת שוני שליד בנימינה לשכונת נחלת ז'בוטינסקי, לייסוד המושבים נורדיה ורמת רזיאל וחוות הנוער בבאר יעקב ועוד. היה פעיל במחתרת הבית"רית ובמלחמת העצמאות עסק בשמירה. היה חבר מערכת העיתון הרוויזיוניסטי "המשקיף". היה חבר המשרד הארץ ישראלי, בהנהלת הציונים הכלליים ואח במסדר בני ברית. לפרנסתו ייסד וניהל את משנות ה-50 את גימנסיה "סוקולוב-לאור" ביפו ולאחר מכן את בית הספר התיכון המקיף הקואופרטיבי "אשכולות" ביפו. בנוסף, שימש כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה לכלכלה ולמדעי החברה בתל אביב.
בין השנים 1956–1959 כיהן כנספח התרבות בשגרירות ישראל בבואנוס איירס וכשליח הסוכנות היהודית. היה ממייסדי אגודת אפרת, הארגון למניעת הפלות שהוקם על יד הרשל פיגנבויים במטרה לשקם את עם ישראל בעקבות השואה באמצעות עידוד הילודה היהודית בארץ ישראל. הוא התגורר בגבעת שמואל, שם הקים את בית הכנסת האורתודוקסי "תפארת ישראל" וכיהן כרבו. בבית הכנסת נשא דרשות בעלות אופי ליברלי, ובתו עלתה שם לתורה בבת המצווה שלה, שהייתה בת המצווה הראשונה בישראל (כך דיווחו כתבות בעיתונים השונים אז בישראל).
פלדשוה נפטר לאחר מחלה ממושכת בביתו שבגבעת שמואל באוגוסט 1980, בגיל 80. הותיר אישה, בן ובת.
ב-26 ביולי 2011 הוענק למשפחתו על ידי הכנסת אות הוקרה על מעורבותו במרד גטו ורשה.
מאמריו
מ-1928 ועד מותו פרסם בשפות יידיש, גרמנית, עברית ופולנית מאמרים, פרקים, כתבות וספרים, ערך עיתונים ואנציקלופדיה, כתב בנושאי ציונות, זיכרון השואה, חינוך ופסיכולוגיה.
שיא עבודתו הספרותית של פלדשוה היא יומן ארוך ומפורט שכתב על החיים בגטו ורשה. את היומן, בן 11 מחברות, הביא עמו לארץ, והוא שמור כיום ביד ושם. חלקים ממנו פורסמו בהמשכים החל בדצמבר 1945, זמן קצר לאחר עלייתו של פלדשוה לארץ, ביומון הרוויזיוניסטי "המשקיף" (בכותרת "פנקס החורבן"); ב-1978 ב"ילקוט מורשת"; ובגיליונות ט' (1981), י' (1982) וי"א (1983) של כתב העת "משואה" (באחרון שבהם הובא קטע נרחב מהיומן).
משפחתו
ב-1928 נישא פלדשוה לד"ר פנינה (פֶּרלה) ריכטר (1900–1943), פסנתרנית ודוקטור למוזיקולוגיה ילידת צ'ורטקוב. ב-1929 נולדה בתם יוסימה פלדשוה, פסנתרנית ומלחינה, שכבר בהגיעה לגיל 11 נחשבה כעילוי בנגינת פסנתר והייתה חברה בפילהרמונית היהודית בגטו ורשה. אשתו ובתו נספו במחבוא בכפר פוסטלניק בקרבת וורשה ב-1943. בשואה נספו עוד מבני משפחתו, בהם אמו רוזה, אחיו הנריק ואחיותיו רבקה ולאה.
ב-1944 בבוקרשט, בדרכו לארץ, נישא לרות האלברשטאדט (1913–2006), זמרת מוורשה, נכדתו של ר' יצחק פייגנבוים, שנמלטה מהרכבת לטרבלינקה. בני הזוג הכירו בלובלין. ב-1946 נולד בנם נקמיה, וב-1950 בתם יועזרה (יועה)-רינה. נכדתו היא המוזיקאית שרון בן שם-דה סילבה.
קישורים חיצוניים
יומן גטו ורשה של ראובן פלדשוה (בן-שם):
אוורה
היסטוריה
אוורה נוסדה לפני כ-1,500 שנים. מאז הייתה העיר מעורבת מלחמות רבות, ולפחות חמש פעמים נשרפה העיר כליל. בתקופת מלחמת העולם השנייה ספגה העיר הפצצות כבדות מידי הכוחות הגרמניים.
בימי הביניים נבנתה בעיר קתדרלת אוורה המציגה מספר סגנונות, שהבולט בהן הוא הסגנון הגותי.
היסטוריה יהודית
במאה ה-13 לספירה הייתה העיר מרכז רבני חשוב של בעלי התוספות. "גדולי איוורא" או "רבותינו מאיוורא" הוא כינויים של שלושה אחים מבעלי התוספות אשר חיו בעיר, ואשר משכו אל בית מדרשם חכמים מרחבי העולם התורני היהודי, ובכללם כאלו מספרד. שמותיהם של השלושה מצוטטים רבות בפירוש התוספות המופיע בדפוס התלמוד המקובל. גדולי איוורא היו:
בשנת 1306, בעקבות גירוש יהודי צרפת על ידי פיליפ הרביעי מלך צרפת, פסקה הקהילה היהודית במקום מלהתקיים. הנוכחות היהודית במקום חודשה רק בשנת 1950 על ידי הגירת יהודים צפון אפריקאיים שבאו למקום. כיום מתגוררים באוורה פחות מ-1,000 יהודים.
SVT2
SVT2 הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי המשודר בשוודיה, הנמצא בבעלות המשדר הציבורי Sveriges Television.
הערוץ הושק ב-5 בדצמבר 1969 בידי חברת Sveriges Radio, ובמשך שנים רבות היה הערוץ הפופולרי ביותר בשוודיה, אך כיום הוא משמש כערוץ טלוויזיה של SVT, ומשדר תוכניות בעלות מדרוג נמוך לעומת ערוץ SVT1 המרכזי. נכון ל-2018 ממוצע הרייטינג של הערוץ הוא 6.3%.
היסטוריה
לאורך שנות ה-60 התחולל ויכוח בנושא ערוץ טלוויזיה שני, עקב פתיחת ערוץ Radiotjänst TV ב-1956. חלק רצו כי הערוץ החדש יהיה פרטי וימומן מפרסומות, אך הוחלט כי הערוץ יהיה ציבורי, וכי Sveriges Radio, ישדר את הערוץ
TV2 החל לשדר ביום שישי 5 בדצמבר 1969 - אירוע הידוע כמו "פיצול ערוץ" (kanalklyvningen). בעוד TV1 שודר על תדרים VHF, בערוץ TV2 השתמשו בתדר UHF, כלומר הצופים נאלצו לקנות ממיר מיוחד על מנת לצפות בשידורי הערוץ.
שני הערוצים גם חלקו חברת חדשות ארצית, TV-nytt ששידר מבזקים קצרים ב-7 בערב וב-9 בערב. הפורמט הראשוני גרם להאשמות של חברת החדשות בהטיה של החדשות לצד שמאל, וערוץ TV2 אף תואר "ערוץ אדום".
השימוש בתדרים UHF העניק לראשונה לערוץ TV2 אפשרות לשדר תוכניות מקומיות. בנובמבר 1970 הושק מגזין החדשות האזורי הראשון, Sidnytt.
לאחר שהחלו לעלות לשידור בהדרגה מגזיני חדשות אזוריים ברחבי המדינה, TV2 הוגדר מחדש כערוץ כלל-שוודי ביולי 1987. ההיערכות מחדש סייעה ל-TV2 להפוך לערוץ הנצפה ביותר בשוודיה, אם כי בשנת 1994 הערוץ איבד את ההובלה לרשת הטלוויזיה המסחרית. התחרות הגוברת הובילה להיערכות מחדש של SVT2 בשנת 1996, במסגרתה הושקו תוכניות חדשות ומגזינים עברו לערוץ SVT1.
תוכניות
תוכניות בערוץ SVT2 הן לרוב תוכניות איכותיות יותר מאשר בערוץ הראשי SVT1. שידורי הערוץ כוללות תוכניות בשפות הסאמיות והפינית, סרטים, אקטואליה וכיסוי פרלמנטרי.
הערוץ אינו משדר 24 שעות ביממה. נכון ל-2015 SVT2 מסיים את שידורי ב-0:55 בלילה וחוזר לשדר בין 8 ל-9 בבוקר.
בשעה 5:15 בערב, SVT2 מתחיל את לוח הזמנים של הערב עם שלושה מבזקי חדשות בשפות מיעוטים: סאמית צפונית, שפת הסימנים בשוודית ובפינית, ואחריהם תוכנית דוקומנטרית. תוכנית החדשות המרכזית, Aktuellt, בשעה 09:00 כולל עדכוני ספורט, חדשות תרבותיות ואזוריות ומזג האוויר.
שופילוליומש השני
שוּפִּילוּלְיוּמַש השני היה המלך האחרון של האימפריה החתית בין השנים 1207–1178 לפנה"ס, ובנו של ארנוואנדש השלישי. המידע אודותיו מגיע מתוך הירוגליפים אנטליים, המתארים מלחמות בין החתים לבין תרהונטסה וממלכת אלשיה שבקפריסין.
ההירוגליפים מתארים מצב של חוסר יציבות פוליטי בממלכה החתית היות ששופילוליומש בזז את תַרְחוּנְתַשַש, עיר חתית חשובה, שהייתה בירת הממלכה בתקופת שלטונו של מוותליש השני.
ממלכתו של שופילוליומש השני חרבה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-12 לפנה"ס, ככל הנראה בעיקר עקב פלישת גויי הים לאגן המזרחי של הים התיכון, במסגרת משבר תקופת הברונזה המאוחרת.
איקורו טשימה
אברהם איקורו טשימה (ביפנית: 手島郁郎, 1910 – 25 בדצמבר 1973) היה איש דת נוצרי יפני, מייסד דת המקויה אוהדת ישראל.
קורות חיים
טשימה נולד ב-1910, בקומאמוטו, שבדרום יפן, למשפחה יפנית שינטואיסטית. בילדותו החל לקרוא בתנ"ך ובגיל 12 התנצר. חמש שנים לאחר מכן הוטבל כנוצרי פרוטסטנטי וכעבור עוד כמה שנים עבר לזרם יפני נוצרי שייסד קנזו אוצ'ימורה (Kanzo Uchimura).
במלחמת העולם השנייה שירת כפקיד ממשל יפני בקוריאה ובמנצ'וריה הכבושות.
כשנתיים לאחר תום המלחמה, בהיותו בן 37, כששהה על הר הגעש אסו, שליד קומאמוטו, שמע לדבריו את קולו של אלהים ולפי הוראות האל החל להפיץ מגזין בשם "אור החיים" וייסד כעבור שנה, במאי 1948 זרם דתי עצמאי חדש בתוך הנצרות. תחילה קרא לדת החדשה שלו "גנשי פוקואין אנדו" שפירושו ביפנית "תנועת הבשורה המקורית", אך בהמשך שינה זאת לתנועת המקויה, שפירושו ביפנית "משכן", או "אוהל מועד".
טשימה וישראל
ב-1954 נוצר הקשר הראשון בין טשימה לבין מדינת ישראל, כאשר הוא פגש במקרה, תוך כדי נסיעה ברכבת, זוג ישראלים, פרופסור ישראל סלומניצקי, מהפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ואיש קיבוץ בית אלפא, ואשתו, והתיידד עימם עד כדי קשר רב שנים. פרופסור סלומניצקי אירח אותו בישראל לראשונה ב-1961 והפגיש אותו בירושלים, עם מרטין בובר והוגו ברגמן, שהשפיעו רבות עליו ועל המקויה בכלל.
את ביקורו הראשון בישראל ניצל טשימה גם ללימוד עברית. הקיבוץ השכן לקיבוץ בית אלפא בו התארח, הוא קיבוץ חפציבה. בקיבוץ זה היה אז אולפן לעברית וקורס העברית שעבר שם, הסתבר כחוליה ראשונה בשרשרת של קורסי עברית רבים, שניתנו ליותר מאלף מבני המקויה, לאורך השנים. טשימה הניח אז גם את אבן הפינה למסורת העליות לרגל של תלמידיו, לירושלים ולישראל, עלייה המתקיימת מאז 1963, פעמיים בשנה.
באחד מביקוריו בארץ פגש את המחבל היפני קוזו אוקמוטו בכלאו, לבקשת משפחת המחבל, על מנת להחזירו בתשובה.
בדצמבר 1973 ערך טשימה הפגנה רבת משתתפים בטוקיו, למען ישראל, אף שכבר חלה אז קשות. המאמץ החיש כנראה את מותו, משום שבסוף ההפגנה הוא התמוטט וכעבור שלושה שבועות, בערב חג המולד, מת והוא בן 63 בלבד. נקבר בקומאמוטו, עיר הולדתו, ועל קברו הונחה, לפי בקשתו, אבן ירושלמית.
בנו של טשימה, פרופסור ישעיהו טשימה עשה את הדוקטורט שלו במדעי היהדות, באוניברסיטת הרווארד וכיהן כראש המחלקה ליהדות ולמקרא באוניברסיטת קיוטו ביפן. נכדו למד תלמוד ומשנה ביוניון קולג' בניו יורק וגם בישראל.
לאחר מותו
טשימה לא מינה לעצמו יורש, ובראש המקויה עומדת מאז מותו ועדה, המונהגת בפועל על ידי אלמנתו ובעלה של בתו. כשנה לאחר מותו הקימו מאמיניו, לזכרו, גן יפני מיוחד, בקיבוץ חפציבה, שהפך למרכז המקויה בישראל. בגן צומחים צמחים המוזכרים בתנ"ך, לצד אלמנטים יפניים כגשר אבן, מנורות אבן (סורו), סוכת מנוחה לתה (אזומאיה), וכן מקום לתפילה ולהתבודדות בתוך בור מים עתיק בקצה הגן. ליד מצפה נטופה, פחות מ-40 קילומטר מהגן נטעה גם הקרן הקיימת לישראל, בשלהי שנות השבעים, יער, הקרוי יער מקויה, לזכרו של טשימה. מאוחר יותר נטעה המקויה יער נוסף לזכרו של טשימה, ברמות, שבירושלים. עם הקמת שכונת המגורים "רמת שלמה" ביער רמות, הועתק יער המקויה הזה, לשער הגיא. מתחם נטיעה חדש – לעולי הרגל ולקבוצות אחרות של התנועה, המקפידים על נטיעת עץ כחלק ממערך ביקוריהם בישראל – הוקצה בשנות האלפיים בצומת גולני.
משה בתיבה (סיפור מקראי)
משה בתיבה הוא סיפור המופיע ב. הסיפור המופיע בספר שמות מספר את סיפור הצלתו של משה שיהיה לגואל עמו. הסיפור בפרק ב' ממשיך את סיפור שיעבוד בני ישראל והגזרות שהטיל פרעה. הסיפור מספר את סיפורה של אישה משבט לוי הנאלצת להחביא את בנה הנולד בגלל גזרת פרעה: "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד, הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ". האם מבינה שאין ביכולתה להסתירו והיא נאלצת להניח את הילד בתוך תיבת גומא אשר אותה הכינה. את התיבה היא מניחה "בַּסּוּף עַל-שְׂפַת הַיְאֹר". בת פרעה שומעת את בכי הילד ומצילה אותו. סיפור לידת משה הוא סיפורו של הילד הנולד למרות גזרת המוות של פרעה, שיגדל להיות מושיעו ומשחררו של עם ישראל ויוציאם מעבדות לחירות.
נישואי איש לוי עם בת לוי
הסיפור על הולדת משה נפתח בנישואי הוריו. מסופר כי איש משבט לוי לקח לו לאישה אישה משבטו. שמות ההורים אינם נמסרים. יש הטוענים כי שמם לא היה ידוע למחבר המקראי והיא שייכת למסורת כהנית מאוחרת, שציינה אותם בשלב מאוחר יותר: " וַיִּקַּח עַמְרָם אֶת-יוֹכֶבֶד דֹּדָתוֹ, לוֹ לְאִשָּׁה, וַתֵּלֶד לוֹ, אֶת-אַהֲרֹן וְאֶת-מֹשֶׁה; וּשְׁנֵי חַיֵּי עַמְרָם, שֶׁבַע וּשְׁלֹשִׁים וּמְאַת שָׁנָה". אחרים סוברים כי זו דרכו של המחבר המקראי הנמנע מלהציג פרטי מידע שאינם חשובים להבנת הסיפור. בנישואיו לבת לוי מסתיים תפקידו של האיש מבית לוי. מכאן יספר המחבר המקראי רק על תפקידן של הנשים בהצלתו של הילד.
לידת הילד משה
המחבר המקראי אינו מתאר את היריון האישה והלידה. ומסתפק רק בציון העובדות הללו בצורה יבשה. מפתיחת הסיפור מקבל הקורא את הרושם כי זוהי לידה ראשונה וכאמור שמות האחים הגדולים, אהרן ומרים אינם מוזכרים. התבנית "וַתַּהַר וַתֵּלֶד", החוזרת במקרא מתארת הריון ולידה של ילד ראשון. המחקר המודרני פתרו את הקושי בכך שמדובר בכמה מקורות ששולבו בסיפור.
הכתוב ממשיך ומדווח כי " וַתֵּרֶא אֹתוֹ כִּי-טוֹב". ויש שפירשו יפה בחיצוניותו. בתלמוד הבבלי פירשו את "ותרא אותו כי טוב הוא-...וחכמים אומרים בשעה שנולד משה נתמלא הבית כולו אור", כאשר נולד הבית התמלא בטוב. הביטוי "כי טוב" חוזר בסיפור בריאת העולם מלבד סיפור זה. מחשש לחייו של הרך הנולד מחביאה האם את הילד שלושה חודשים.
הסתרת הילד
מיד לאחר הלידה מחביאה האם את הילד הנולד ורק לאחר שאינה יכולה להצפינו היא מכינה תיבת גומא. הגומא המזוהה עם הגומא פפירוס. התיבה חוזקה "בַחֵמָר וּבַזָּפֶת". צמח הפפירוס גדל לאורך גדות הנילוס ומצוי לרב באזור הדלתא של הנהר. צמח הגומא מגיע לגובה של 2.5 מטרים והוא מעוטר בעלים ופרחים. המצרים הקדמונים השתמשו בגומא כדי להתקין נעליים, מחצלות ואף סירות. ייתכן ולעשיית התיבה בה הונח משה, הספיק קנה אחד של גומא.
את התיבה הניחה עם משה בסוף על שפת היאור כדי שלא תיסחף. הפועל "וַתָּשֶׂם" חוזר פעמיים בתיאור פעולותיה של האם ותוך כך יוצר המחבר המקראי ניגוד בין צו פרעה להשליך את הבנים הנולדים ליאור. האם מניחה את הילד ואינה משליכה אותו ליאור. הבן שזה עתה נולד יינצל על ידי הייאור בו היה צריך לטבוע על פי גזרת פרעה.
מציאת הילד
האם מניחה את הילד בסוף "בַּסּוּף עַל-שְׂפַת הַיְאֹר" וזאת כדי שלא ייסחף אל תוך הייאור. בהמשך מסופר כי אחותו ניצבת מרחוק לראות מה יהיה עם הילד. חז"ל זקפו לזכותה של מרים את ההגנה שסיפקה למשה ולכן כאשר לקתה מרים בצרעת, חיכה לה העם עד אשר תצא מההסגר שהוטל עליה:.
בת פרעה יורדת להתרחץ בנהר ומסופר כי נערותיה מלוות אותה. היא מבחינה בתיבה ומבקשת מאמתה להוציא את התיבה מן המים ובה היא מוצאת את הילד בוכה. הבכי של התינוק מעורר בה חמלה והיא מבינה כי "מִיַּלְדֵי הָעִבְרִים זֶה". בניגוד לפרעה שהורה להרוג את הבנים הנולדים, בתו מצילה את תינוק. מהכתוב לא ברור כיצד זיהתה בת פרעה את התינוק כילד עברי ומה הביא אותה להציל אותו. לשאלות אלו עונה רש"י בשני רבדים: . לא רק שבכי התינוק עורר בה רגש של חמלה אלא שעל פי רש"י ראתה בילד את השכינה.
בת פרעה מפרה את צו אביה פרעה. חמלתה על הרך הנולד גברה על הצו אותו הטיל פרעה. הזיהוי של הילד כאחד מילדי העברים מעיד כי ראתה שהילד ננטש במטרה להצילו תוך הפרת צו אביה. ייתכן וראתה עצמה חלק ממעשה ההצלה של הילד. לא רק נתנה את הילד למיניקת עברייה היא קוראת לילד בשם היוצא נגד צו פרעה אביה: "וַתִּקְרָא שְׁמוֹ, מֹשֶׁה, וַתֹּאמֶר, כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ.
הדו -שיח בין האחות לבת פרעה
אחות הילד מציעה לבת פרעה למצוא אישה מניקה מבני ישראל, כדי להניק לה את הילד. בת פרעה שאינה יודעת את זהות הנערה מסכימה להצעתה. הנערה קוראת לאֵם הַיָּלֶד. אירוניה היא שהאישה אשר ילדה את הילד וניסתה להגן עליו מגזרות פרעה מקבלת שכר מארמון המלך משם יצאו גזרות השמד. הילד מובא לבית האם כדי שתניק אותה בביתה. המידע המובא אודות המינקת משקף גם תהליך אימוץ אשר היה נהוג במצרים העתיקה, בין האם המניקת לאם המאמצת. הסיפור מדווח על שני מרכיבים בתהליך האימוץ: תשלום שכר וזמן ההנקה. חוזים המלמדים על תהליכי אימוץ בין המניקה לאם המאמצת נמצאו בתעודות מאזור מסופוטמיה. זמן ההנקה המתועד בתעודות מצריות משקף את זמן גידולו על ידי האם והחזרתו לבת פרעה. נתינת השם על ידי בת פרעה מסכם את תהליך האימוץ. המחבר המקראי מספר כי בתום זמן ההנקה מביאה האם את הילד לבת פרעה שתגדלו.
שם הילד
בת פרעה נותנת לילד שם: משה. ההסבר שהיא נותנת לשם הוא: "כִּי מִן-הַמַּיִם מְשִׁיתִהוּ". מדרש השם אשר ניתן לילד התבסס על קשר לשוני. מהסיפור עולה כי בת פרעה דיברה עברית אך השם משה במצרית עתיקה (ms) פירושו 'ילד'. שם זה הוא מרכיב תאופורי של השם Ah Mose שפירושו הירח הנולד. ייתכן כי זה השם שניתן למשה ושמו קוצר. נראה כי בת פרעה נתנה לתינוק את השם 'הילד'. המילה ילד היא מילה מנחה בסיפור. המילה 'מְשִׁיתִהוּ' המופיעה במדרש השם רומזת לעתיד הילד שיוליך את עמו דרך הים בדרכו לארץ כנען.
מוטיב הולדת גיבור
סיפור משה בתיבה הוא סיפור המגלם את מוטיב לידת גיבור שיושיע את עמו. סיפורים רבים סופרו על הולדת גיבורים ובהם קיימים מוטיבים חוזרים ויש להם כמה רכיבים חוזרים. לעיתים לא יופיעו כל הרכיבים. ברבים מהסיפורים מלווה לידתו של הגיבור בקשיים. לעיתים אם הגיבור חווה עקרות או יסופר כי הילד נמצא בסכנה. בזמן ההריון או בטרם התעברותה של האם, האב או האם מתנבאים על הולדת גיבור. בסיפורים אחדים אב המשפחה ינסה לשנות את גורל הילד העתיד להיוולד. השליט מנסה להרוג את התינוק וזה מוכנס במהירות לסל או תיבה ומושלך למים במטרה להגן עליו. בדרך כלל התינוק ינצל על ידי אדם פשוט. הילד שינצל יעלה לגדולה.
לידת משה ולידת סרגון
סיפור ידוע נוסף מהמזרח הקדום, בו היה שימוש לסל נצרים, נמצא בטקסט אשורי מהמאה ה-7 לפנה"ס העוסק בסרגון מאכד (נולד ב):