cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגן הארכאולוגי ירושלים
הרחוב ההרודיאני
מעוצמת פגיעת אבני הכותל ברחוב נסדק חלק מאבני הריצוף, וחלקן נדחקו אל תוך תעלת הניקוז התת-קרקעיות. אחת מאבני הריצוף שלא נהרסה, אלא נתגלתה באתרה, היא מכסה של קו ביוב המחבר אל תעלת ניקוז. האבן, כחצי מטר אורכה וחצי מטר רוחבה, כוללת שני שקעים משולשים במרכזה, אליהם הייתה מחוברת כנראה טבעת ברזל, שאפשרה להרימה מן הרצפה. ממצא זה מתאים למתואר במשנה, מסכת מידות (פרק ג' משנה ג), המספרת על בית המקדש השני ומידותיו: "ובקרן מערבית דרומית... למטה ברצפה באותו הקרן, מקום היה שם אמה על אמה, וטבלא של שיש וטבעת הייתה קבועה בה, שבו יורדין לשִית (לתשתית, לבסיס) ומנקין אותו".
אבן 'לבית התקיעה'
אחת מאבני המפולת, המונחת במקום בו נתגלתה סמוך לפינה הדרומית-מערבית של הר הבית, היא ראש הפינה של כותלי הר הבית שהושלכה על ידי הרומאים מראש פינת הכתלים כאשר הוחל בפירוק שיטתי של כותלי הר הבית. אבן זו כוללת מעברה הפנימי גומחה ומעליה כתובת בעברית, חקוקה בכתב סופרים מהודר: 'לבית התקיעה להכ...' (או 'להב...'). הצעות השלמה שונות הוצעו, ביניהן: 'להכריז', 'להכל', 'להבדיל' (בין קודש לחול). 'בית התקיעה' פירושו מקום שבו נהגו לתקוע בחצוצרות כדי להכריז על כניסת שבת ומועדים, כמסופר בפיו של יוסף בן מתתיהו (מלחמת היהודים ברומאים ד' 582).
מקום התקיעה דווקא כאן מעיד שהמקום היה במרומי פינת הכותל המערבי והכותל הדרומי, בנקודה גבוהה מאוד הצופה הן אל העיר והן אל השדות שמחוצה לה, כדי להבטיח שכולם ישמעו את התקיעות.
קשת רובינסון
אחת הכניסות המרכזיות להר הבית ממערב הייתה באמצעות גרם מדרגות שהונח על גבי קשת ענקית, שהיוו יחד מעין מחלף בין מפלס הרחוב לגובה רחבת הר הבית. אורך הקשת היה למעלה מ-15 מטרים, מפתחה - כ-12 מטרים. הקשת שולבה במזרחה בכותל המערבי של הר הבית, ואילו במערבה נשענה על גבי מבנה מסיבי (אומנת הקשת). חלק הקשת שריחף באוויר, כלומר בין הכותל המערבי לבין אומנת הקשת היה במשקל של כ-1,600 טון. ראש הקשת התנשא לגובה של כ-17 מטרים מעל הרחוב. הקשת נהרסה כמעט לגמרי לאחר חורבן ירושלים בידי הרומאים, ושרידיה כוסו בעפר ובשברים. לא נמצאו עדויות ארכאולוגית לתיארוך מועד הריסת הקשת. נקודת חיבור הקשת לכותל המערבי המשיכה לבלוט מעל פני השטח, אך זוהתה כחלק מקשת רק ב-1838 על ידי החוקר האמריקני, אדוארד רובינסון, ולכן נקראת על שמו. צ'ארלס וורן, בהסתמכו על הזיהוי של רובינסון, שיער את מיקומה המדויק של האומנה (בסיס הקשת) הנגדית, על פי חישוב זווית הקמרון הבולט מהכותל המערבי. הוא חפר פיר אנכי והגיע ישירות אל מבוקשו. אז הסתבר כי בבסיס האומנה ניצבו ארבע חנויות, ששימשו כחלק מהשוק שפעל ברחוב. רוני רייך ויעקב ביליג חשפו את החנויות, ועתה הן משמשות כחלק ממכלול הרחוב המרוצף.
נראה שהקשת הגדולה התמוטטה בבת אחת, דבר הניכר במרצפות המרוסקות במיוחד והשקועות בקטע הרחוב שמתחתיה. ההנחה היא שהרומאים הצליחו לחצוב ולפרק את האבן הראשה, ובכך הביאו לנפילת הקשת כולה. אחת האבנים שהתגלו במפולת הייתה חלק ממשקוף הכניסה להר הבית דרך המחלף. על פי האבן (המוצגת היום בפינת הרחוב) ואבנים נוספות, הצליחו החוקרים לשחזר את מראה הפתח.
כתובת "וראיתם..."
על הנדבך השלישי שמתחת לבסיס קשת רובינסון, במרכז הקשת, מצויה חריתה (גרפיטי) בשתי שורות, בכתב עברי. נוסח הכתובת: "וראיתם ושש לבכם ועצמותם כדשא", מצטט פסוק מספר ישעיהו בשינוי קל מנוסח המסורה האומר: "וראיתם ושש לבכם ועצמותיכם כדשא תפרחנה". את השינוי מנוסח המסורה יש המסבירים כנובע מנוסח שונה שישב תחת ידו של המעתיק, או כנובע מהמנהג שלא לכתוב פסוקים בשלמותם מפאת קדושתם. הצעה נוספת שהועלתה היא שהשינוי נעשה במכוון, כדי שהפסוק לא יובן כמדבר על גוים שקברם נמצא מתחת לכתובת.
גובה הכתובת מתאים לגובה פני השטח במאה ה-4, אולם גם במאות 9–11 לספירה, ואף בחינה אפיגרפית לא הועילה לצמצם את טווח השנים. פרופ' בנימין מזר העלה את ההשערה כי הכתובת מבטאת את התקוות המשיחיות של היהודים בימיו של הקיסר יוליאנוס הכופר, שנתן רשות לשקם את בית המקדש. מנגד, נטען שהיא יכולה לבטא שמחה על מאורעות אחרים שקרו בטווח הזמן הזה.
שיתוק על שם ארב
סימנים ותסמינים
התינוק יאבד מכח היכולת לבצע הרחקה של הזרוע במפרק הכתף, להטות את זרועו הצידה (סיבוב חיצוני) או לסובב את האמה כך שגב כף היד יהיה כלפי מעלה. כתוצאה מכך תוותר היד במנח אופייני בו הזרוע מסובבת פנימה ממפרק הכתף (קירוב וסיבוב פנימי) והאמה מסובבת כלפי מטה.
הגן הארכאולוגי ירושלים
המקוואות
גרם המדרגות של המחלף נסמך אל מבנה אבן עצום בגודלו, שפורק כמעט לגמרי, ולא נותר ממנו כמעט זכר. מבנה זו שימש כמרכז טהרה עבור עולי הרגל הרבים שפקדו את ירושלים, והכיל מקוואות רבים. המקוואות שפעלו בקומת הקרקע נחצבו כולם בסלע, ובזכות כך שרדו. ממצאי המקוואות הרבים מלמדים על השימוש הרב שהיה להם בימי המקדש.
שיתוק על שם ארב
סימנים ותסמינים
הכח בישור מפרק המרפק ישמר אך יייעדרו ההחזרים של שריר הזרוע הדו ראשי. בילוד יעדר החזר המורו בצד הפגוע. תיתכן הפרעה תחושתית מסוימת בהבט הצידי של הזרוע.
הגן הארכאולוגי ירושלים
המקוואות
רוני רייך ויובל ברוך חילקו את המקוואות באזור זה לשתי תקופות: מקוואות מהתקופה שקדמה להרחבת הר הבית על ידי הורדוס וכאלו שנבנו אחר כך. את עבודותיהם הם ביססו בעיקר על סמך מקווה טהרה מרשים שנחפר על ידם מתחת למפתן השער המשולש (שער חולדה המזרחי). בנוסף למקוואות השתמרה יפה גם מערכת חצובה של תעלות מים וצינורות, שסיפקו מים לא-שאובים למקוואות, כנראה דרך אמות המים שעברו בסמוך.
שרידים מהתקופה הרומית
במהלך חפירות מזר ממערב ובסמוך לפינה הדרום-מערבית של הר הבית, נחשף בניין מהתקופה הביזנטית במצב השתמרות טוב. שלבו המוקדם של הבניין בן ארבעת החדרים תוארך לתקופה הרומית. התגלו בו שרידים של חמישה תנורים עגולים מרוצפים שברים של לבנים ורעפים הנושאים טביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס. על פי החופרים, השימוש בלבנים שיוצרו בידי הלגיון העשירי פרטנסיס ובמיוחד מציאת חותם חרס בעל כתובת לטינית, על גבי רצפת המבנה, מלמדים כי המבנה היה בשימוש על ידי חיילי הלגיון העשירי. על רצפת המבנה התגלה חותם לחם צבאי. צורת גוף החותם מלבנית, חתכו טרפזי ועל גבו ממוקמת טבעת. מרבית הטבעת, בעלת שלושה רכסים, חסרה. על פני החותם חרותה הכתובת PRIM, הנתונה בתוך מסגרת מלבנית חרותה. שטיבל הציע שתי אפשרויות לפירוש השם על החותם שלפנינו: האפשרות הפשוטה לפרוש הכתובת היא כי מדובר בשם ,PRIM(US)‎, שהוא שם לטיני נפוץ בתקופה זו. במקרה זה סביר כי מדובר בשם האופה. כיוון שאת הכתובת ,PRIM(US)‎, ניתן לפרש גם כשם תואר – היינו ראשון, הציע שטיבל כי אפשר והפריט הטביע את חותמו על ככרות לחם מן האיכות המשובחת, הראשונה – ה-panis primus, כזה שנצרך בידי הדרגות הבכירות יותר בלגיון מזר ובן דב אף חשפו בית מרחץ רומי מפואר במתחם זה. חפירתו של מבנה זה הושלמה בשנת 2000 על ידי ד"ר יובל ברוך מטעם רשות העתיקות. ברוך ורייך העריכו כי בית המרחץ הוא מהתקופה הביזנטית והוא בנוי על גבי שרידים של בית מרחץ רומי. לדעתם של רייך וברוך מבנה זה השתרע מערבה עד לקארדו. לטענתם, רחוב זה נבנה לראשונה בתקופה הרומית והוא המשיך ושימש עד למאה השמינית לספירה.
שיתוק על שם ארב
סימנים ותסמינים
כח האמה וכח הלפיתה ישמרו אלא אם תילווה פגיעה נמוכה יותר במקלעת הזרוע.
הגן הארכאולוגי ירושלים
השכונה הביזנטית
המתחם השני בגן הארכאולוגי מציג את שרידיה של שכונה נוצרית מן התקופה הביזנטית, שיושביה התגוררו על חורבותיה של שכונה יהודית מימי בית שני. השכונה נבנתה בצפיפות בסוף המאה הרביעית בחלקו המזרחי של העופל, וכללה כנסיות, מנזר, אכסניה, בתי מלאכה, חנויות ובתי מגורים. הממצא עשיר ברצפות פסיפס, שחלקם בעלי עיטורים גאומטריים. נראה כי שכונה זו נהרסה עם הכיבוש הפרסי בשנת 614, ולא שוקמה.
שיתוק על שם ארב
סימנים ותסמינים
כאשר יכלול הנזק גם את העצב הפרני יראו שינויים בתנועת הסרעפת.
הגן הארכאולוגי ירושלים
שרידים מימי בית ראשון ושני
אילת מזר, שחפרה במתחם הביזנטי, חשפה שרידי ביצורים, שער, בניין ממלכתי גדול וכמה בורות מים מימי בית ראשון, בתחתית הגן הארכאולוגי בשולי 'דרך העופל'. בסמוך היא גילתה בניין חשמונאי גדול, שבמרכזו ניצבה בריכת מים. כן התגלה באזור מקווה טהרה רבוע ומדורג גדול במיוחד, שתוארך לימי בית שני. בסמוך לשערי חולדה נמצאו שרידים המיוחסים למצודת החקרא אשר ככל הנראה עמדה במקום בעת מרד החשמונאים.
שיתוק על שם ארב
סימנים ותסמינים
נזקי מקלעת זרוע שכיחים יותר בהקשר של מתיחת צוואר ויד או שבר עצם הבריח, תוך לידה.
הגן הארכאולוגי ירושלים
מדרגות חולדה
לרוחב הכותל הדרומי במתחם זה מצויות מדרגות ענק, המתוארכות לימי בית שני, ומזוהות כ'מדרגות חולדה'. שם זה מתייחס לשערים אליהם הובילו המדרגות, ואשר נקראו בשם 'שערי חולדה'. את המדרגות חשף בנימין מזר, וחלקן שוחזרו כדי לאפשר הליכה בטוחה עליהן. רוחב המדרגות אינו אחיד, אלא הוא עשוי לסירוגין, מדרגה אחת רחבה ומדרגה אחת צרה. גרמי מדרגות אחרים מימי בית שני שהתגלו באזור, ואף בעיר דוד, עוצבו באופן דומה. הארכאולוג רוני רייך, שחשף את המשכו של הרחוב המרוצף (לעיל) בעיר דוד, אשר הופך שם אף הוא למדורג בהתאם, טוען כי מדובר כנראה בסגנון שהיה מקובל אז, ונועד לאפשר עלייה נוחה יותר. באמצע גרם המדרגות עמד קומפלקס מקוואות, הדומה לזה ששכן בבסיס קשת רובינסון. מקוואות אלה שימשו אף הם את עולי הרגל, כדי להבטיח כניסתם של אנשים טהורים בלבד לתחומי המקדש.
שיתוק על שם ארב
פרוגנוזה
לרוב עובר מצב זה מאליו עד גיל שנתיים. מידת ההחלמה היא על פי מידת הנזק הראשוני לעצב. בנוכחות בצקת ודמם בלבד סביב העצב - תופיע ההחלמה תוך חודשים עם ספיגתם. במקרים של קרע ממשי בסיבים - לא תראה החלמה מלאה. כעקרון ככל שקו הפגיעה ביד גבוה יותר - כך הנזק קטן יותר. מעורבות של שריר הדלתא תרמז עם זאת על פגיעה קשה ותלווה דלדול שרירי הכתף.
הגן הארכאולוגי ירושלים
הארמונות האומיים
אחת משכבות החיים המאוחרות יחסית בממצאי הגן הארכאולוגי הייתה מהתקופה המוסלמית הקדומה, במאה השביעית. בנימין מזר חשף בחפירותיו ארבעה ארמונות ענק, שתוארכו ויוחסו לח'ליפה וליד הראשון משושלת בית אומיה (705-715 לספירה). הארמונות, המכסים את כל שטח הגן הארכאולוגי (כולל רחבת התפילה בכותל המערבי), נבנו כל אחד מהם סביב חצר פנימית קְטוּרָה (לא מקורה), והיוו יחד קריית שלטון. המתחם שהוקדש לתקופה המוסלמית הקדומה מציג את שרידיו של ארמון אחד בלבד מתוך הארבעה ('ארמון 2' במספור של בנימין מזר), אשר גשר קטן חיבר בין הגג שלו לבין מסגד אל-אקצא. חלק מקירות הארמון נבנו בשימוש משני מאבני כותלי הר הבית, שהיו פזורות בשטח לאחר החורבן. הארמון כלל חדרים רבים סביב החצר, והתנשא לגובה של שתיים או שלוש קומות. סביב החצר נמתחה אכסדרה, שעמודיה מיוצגים היום בשטח על ידי עצי ברוש דקיקים. הנחת החוקרים היא שהארמונות חרבו ברעידת אדמה באמצע המאה השמינית, המכונה 'רעש שביעית', ולא שוקמו. בעקבות ההרס ננטש המקום, ורוב אבני הארמונות שימשו כמה מאות שנים לאחר מכן לבניית קו ביצור חדש, על ידי השליטים ההפאטימים של ירושלים.
גישה שונה מזו הוצגה על ידי יובל ברוך. לטענתו בניית המבנים מעולם לא הושלמה וזאת כתוצאה משינויים פוליטיים ותבוסתם של האומיים בפני הח'לפים העבסים.
שיתוק על שם ארב
טיפול
הטפול כולל קיבוע של היד בתנוחה נגדית למנח השיתוק האופייני כלומר הרחקת הזרוע לזווית של 90 מעלות, סיבוב חיצוני של הכתף וסיבוב כלפי מעלה של האמה. עיסויים עדינים והנעה פסיבית נעשים מגיל שבועיים לחיים כדי לשמר את טווחי התנועה. צורות הקיבוע המדויקות מוגדרות בהתאם לתצורת הפגיעה וחומרתה. בהיעדר שיפור נשקלים ניסיונות ניתוחיים עצביים - נוירופלסטיות ואורתופדיים כהעברות גידים או שנוי מנחי מפרקים. במקרה של איבוד טווחים על ידי התעבויות גידים (קונטרקטורות) - תשקל הזרקת בוטולינום טוקסין.
פגיעה נוספת במקלעת הזרוע היא הפגיעה על שם klumpke המייצגת נזק בשורשי העצבים הצוואריים השביעי והשמיני (C7, C8) כשתוק רפה של הגפה ובאם תלווה גם פגיעה בשורש עצב חוליית החזה הראשונה (T1) - יופיעו גם שנוי גודל האישון והעדר דמעת באותו הצד.
הגן הארכאולוגי ירושלים
הלטרינה הרומית
בשוליו המערביים של 'ארמון 2' התגלה חלק מלטרינה (בית שימוש) רומית, שחלק ממושביה השתמרו יפה, כולל תעלת הניקוז. קיומה של לטרינה בסמיכות כה קרובה להר הבית היה הפתעה לחוקרים, הן בהקשרה השימושי (שירותים ציבוריים ליד הר הבית), והן בהקשרה הפוליטי (מתקן רומי בלב האזור המקודש). בשל כך, הוחלט להותירה במקומה, אף על פי שהיא שייכת לתקופה שונה מהמתחם.
שיתוק על שם ארב
טיפול
שכיחות כלל הפגיעות במקלעת הברכיאלית (שעיקרן שיתוק על שם ארב) היא 0.6-4.6 ל 1000 לידות חי.
הגן הארכאולוגי ירושלים
בית הכנסת
ממערב לארמון התגלו שרידיו של בית כנסת, שתוארך לתחילת התקופה המוסלמית הקדומה. המבנה היה כנראה דו-קומתי, וכלל חצר פנימית קטוּרה. זיהויו של המבנה כבית כנסת מתבסס על שני ציורים אדומים של המנורה על קירות המבנה, וכן ציור נוסף של מנורה על אבן, שהתגלתה במפולת באחד החדרים. בכל פתחי החדרים התגלו שקעים מימין, המזוהים כשקעי מזוזה. על משקוף הדלת צוירו שתי מנורות נוספות, וביניהן נחשף צלב, שכוסה בטיח. נראה, אם כן, שהבית שימש נוצרים בתקופה הביזנטית, ועם הכיבוש הערבי, כאשר הותר ליהודים לשוב ולהתגורר בירושלים, שינה המבנה את ייעודו. בית הכנסת שימש במשך כשישים שנה, עד שנבנה עליו הארמון האומיי, והוא נחשב לבית הכנסת הקדום ביותר שהתגלה בירושלים.
מרכז דוידסון
בקצהו הדרום-מערבי של הגן הארכאולוגי, בין קירות המסד של 'ארמון 3' האומיי, הוקם בשנת 2001 מוזיאון ארכאולוגי. (בתכנון קימל אשכולות אדריכלים). המוזיאון נקרא על שם נדבן יהודי-אמריקני, ביל דוידסון, שמימן את הקמתו, ומוצגים בו ממצאים בני תקופות שונות שהתגלו ברחבי הגן הארכאולוגי ובסביבתו. תצוגת הממצאים היא בסדר כרונולוגי, החל מימי בית שני ועד סוף התקופה המוסלמית הראשונה. במוזיאון מוקרן גם סרטון קצר (בעברית ובאנגלית לסירוגין), המתאר את תולדות החפירות הארכאולוגיות בעופל, החל מהמאה ה-19 ועד ימינו. סרטון נוסף (אף הוא בעברית ובאנגלית לסירוגין) ממחיש את חוויותיו הרגשיות והדתיות של עולה רגל יהודי, המבקר בירושלים ובבית המקדש בימי הרגלים. בנוסף, מוצג במוזיאון דגם מוקטן של ירושלים בימינו, עשוי מתכת.
חידושו של מרכז דוידסון הוא במודל וירטואלי המוצג בשני חדרי הקרנה סגורים, שבאמצעותו ניתן להתחקות אחר מבנה הר הבית בימי בית שני, ובעיקר חלקו הדרומי שבו היה ניצב הסטיו המלכותי. המודל מאפשר למנחה "לשוטט" בעזרת עכבר ברחבי הר הבית, להיכנס למבנים אלו או אחרים, לרדת או לעלות במדרגות, וכדומה. המודל נחשב לפריצת דרך בתחום ההדמיה הממוחשבת, ונוצר על ידי פרופ' רוני רייך מטעם רשות העתיקות, כאחראי על התוכן המדעי, וד"ר ליסה סניידר מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שבנתה את המודל.
מודל נוסף, שבו נראים הר הבית וסביבותיו בתקופת בית אומיה, נבנה על ידי ד"ר יובל ברוך, מטעם רשות העתיקות. גם הוא ניתן לצפייה במקום, לפי דרישה.
תפילות קונסרבטיבים ורפורמים בגן הארכאולוגי
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 החריף המאבק בין הזרמים השונים ביהדות, בדבר הזכות להתפלל כל אחד כמנהגו ברחבת התפילה של הכותל המערבי. הסכסוך הביא לפשרה, כאשר הקונסרבטיבים והרפורמים ניאותו לקיים טקסי תפילה כמנהגם, בקהל מעורב של גברים ונשים, ליד הכותל המערבי בחלק השוכן בתחומי הגן הארכאולוגי. באופן זה ממשיכה רחבת התפילה הרגילה לשמש כבית כנסת אורתודוקסי, ואילו הרחוב המרוצף מימי בית שני, הצמוד לחלק הדרומי יותר של הכותל, משמש את הזרמים האחרים לתפילה חגיגית, טקסי בר מצווה ושאר שמחות.
בשנת 2013, הוקמה במקום "עזרת ישראל".
שניאור זלמן רודרמן
שניאור זלמן רודרמן (נולד בכ"ה באב ה'תשכ"ח, 19 באוגוסט 1968) הוא עיתונאי, סופר ועורך חסיד חב"ד. לשעבר עורך המגזין של השבועון "בקהילה" והמוסף השבועי של היומון "המבשר".
ביוגרפיה
נולד בפתח תקווה להורים חסידי חב"ד. למד בישיבות תומכי תמימים בלוד, בנחלת הר חב"ד ובכפר חב"ד. בשנת תשמ"ח למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית 770. את דרכו העיתונאית החל בעלון שיחת השבוע, כמה שנים לאחר ייסודו. במשך כ-17 שנה כתב את המדורים "מעשה שהיה" ו"חיים יהודיים", במסגרת זו כתב סיפורים וראיין אישים מכל גוני הקשת הדתית והחרדית. בחודש אלול תשס"ז עזב רודרמן את העלון.
בהמשך כתב בשבועון כפר חב"ד סיפורים חסידיים, בעיקר על אדמו"רי חב"ד. במקביל הצטרף לשבועון החרדי בקהילה, שבו כתב מדור סיפורים שבועי בשם "בין הדגים לזמירות". בעבר אף פרסם שם כתבות ולאחר מכן שימש עורך המגזין של "בקהילה".
ב-2000 החל רודרמן לעבוד כסופר בעיתון הילדים "תורתך שעשועי", בהוצאת המרכז החינוכי-חסידי של צעירי חב"ד. עד לסגירת העיתון כתב בו "סיפור לשבת" ומדור של סיפורים בהמשכים לגיל הנעורים. ב-2007 מונה לעורך המגזין של שבועון כפר חב"ד, תפקיד שאותו מילא במשך כשנה. במחצית 2008 התפטר רודרמן מהעיתון, לאחר שזה נקלע למצוקה כלכלית. בעת ייסוד היומון החרדי "המבשר" בתחילת 2009, נקרא רודרמן לשמש כעורך המוסף השבועי. בחודש יולי 2009 חדל רודרמן לשמש בתפקיד זה. בשנת 2010 החל לכתוב בשבועון החרדי מורשה.
רודרמן פרסם מספר רב של ספרים לבני נוער ולמבוגרים.
נשוי לגיטה (לבית ניימרק), מתגורר בכפר חב"ד ואב לשמונה. גיסו הוא דובר חב"ד מנחם ברוד.
אורתוגונליות
אוֹרְתּוֹגוֹנָלִיּוֹּת היא הכללה של תכונת הניצבות המוכרת מגאומטריה. בגאומטריה, שני ישרים במישור האוקלידי ניצבים זה לזה אם הזווית הנוצרת בנקודת החיתוך שלהם היא זווית ישרה (בת 90 מעלות). מושג האורתוגונליות מנסה לתפוס תכונה זו גם עבור ההכללות של המישור האוקלידי - המרחבים הווקטוריים שאבריהם אינם בהכרח ישרים אלא וקטורים, שהם מושג כללי יותר.
על מנת להכליל את מושג הניצבות יש ראשית להכליל את מושג הזווית בין שני וקטורים. לשם כך משתמשים בפונקציה שמקבלת שני וקטורים ומחזירה גודל שניתן לחשוב עליו כעל מכפלת אורכי הווקטורים זה בזה ובקוסינוס הזווית ביניהם. פונקציה זו נקראת "מכפלה פנימית" (מקרה מסוים שלה זה מכפלה סקלרית). ישנן מכפלות פנימיות רבות שניתן להגדיר על מרחב וקטורי, ולכן גם מושגי האורך והזווית של וקטורים יכולים לקבל משמעויות רבות, אבל יש כמה תכונות בסיסיות שאנו מצפים שיתקיימו תמיד, ואלו התכונות שמאפיינות את המכפלה הפנימית. מכיוון שקוסינוס של זווית בין שני ישרים ניצבים שווה ל-0 מתבקש להגדיר שני וקטורים כאורתוגונליים אם המכפלה הפנימית שלהם שווה ל-0.
לווקטורים אורתוגונליים חשיבות רבה כאשר חוקרים מרחבים וקטוריים. לבסיס של מרחב וקטורי יש מספר תכונות נוחות כאשר הוא אורתונורמלי (כל אבריו אורתוגונליים זה לזה ובעלי אורך 1). יתר על כן, מתברר שבהינתן בסיס כלשהו למרחב וקטורי ניתן לקבל ממנו בסיס חדש שכל אבריו אורתוגונליים זה לזה, כך שתמיד ניתן למצוא בסיס נוח שכזה. דבר זה נעשה על ידי תהליך גרם-שמידט.
אורתוגונליות בין וקטורים
לכאורה, אורתוגונליות וניצבות הן מילים נרדפות. מיוונית, אורתו - ישר, גוניה - זווית. אבל ניצבות היא רק מקרה פרטי של אורתוגונליות במרחב האוקלידי התלת-ממדי - שני ישרים החותכים זה את זה בזווית ישרה הם אורתוגונליים זה לזה.
(בפרט, שני ישרים אורתוגונליים זה לזה אם המכפלה הסקלרית שלהם שווה ל-0, כלומר אם הם מאונכים זה לזה)
וקטור אורתוגונלי למרחב
יהי \,U, תת-מרחב של \,V, ויהי \,v\in V.
\,v יקרא אורתוגונלי ל-\,U, ויסומן \,v\perp U, אם \,v אורתוגונלי לכל אחד מאיברי \,U.
מקלון צמר גפן
מקלון צמר גפן (נקרא גם: מָטוֹשׁ או צַמְרוֹן או מקל ניקוי אוזניים) הוא קיסם עשוי עץ, פלסטיק או נייר דחוס, שבשני קצותיו צמר גפן. במקור, המקל נועד לניקוי תעלת האוזן משעוות אוזניים, עם זאת, העמדה הרופאית המקובלת היא ששימוש כזה מזיק לתעלת האוזן. אולם, למקלון הצמר גפן יש גם שימושים נוספים בתחומי הרפואה, ההיגיינה והקוסמטיקה. אורכם המקובל של המקלות לשימוש ביתי הוא כ-7.5 ס"מ. המקלות המיועדים לצרכים רפואיים, ארוכים יותר, ומגיעים לכ-15 ס"מ, כאשר רק בצדם האחד מוצמד צמר גפן.
אורתוגונליות
וקטור אורתוגונלי למרחב
על כן, (לפי המסקנות לעיל) \,v\perp U אם ורק אם \,v אורתוגונלי לקבוצה הפורשת את \,U, ובפרט לבסיס של \,U.
תת-מרחב משלים אורתוגונלי
תת מרחב משלים אורתוגונלי (או תת מרחב מאונך) של תת-מרחב אוקלידי נתון, הוא תת-מרחב שכל וקטור בו אורתוגונלי לכל וקטור בתת-המרחב הנתון. במילים אחרות, \,V הוא תת-מרחב מאונך של \,U מעל מכפלה פנימית אם מתקיים כי:.
מקלון צמר גפן
היסטוריה
מקלון צמר גפן הומצא בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי ליאו גרסטנצאנג, אמריקאי ממוצא יהודי-פולני. גרסטנצאנג הצמיד כותנה לקיסמי שיניים, כאשר הצטרך לנקות את אוזניו. תחילה, שיווק גרסטנצאנג את המקלות בשם Baby Gays, ואחר כך בשם Q-tips, אשר התקבע כשם גנרי למקלות צמר גפן בארצות הברית.
ב-2019 העביר האיחוד האירופי תקנות שאוסרות על ייצור מקלוני ניקוי מפלסטיק כחלק מהמאבק לניקוי הסביבה והפסקת זיהום האוקיינוסים.
אורתוגונליות
אורתונורמליות
קבוצת וקטורים תקרא אורתוגונלית אם כל זוג וקטורים מהקבוצה אורתוגונליים זה לזה. קבוצת וקטורים תקרא אורתונורמלית אם בנוסף לדרישה הקודמת כל וקטור בקבוצה הוא מנורמל, כלומר: הנורמה שלו שווה ל-1. את התנאי לאורתונורמליות אפשר להציג באופן אלגנטי באמצעות הדלתא של קרונקר:
מקלון צמר גפן
היסטוריה
בעקבות השימוש הנרחב במטושים במגפת הקורונה בישראל בשנת 2020, פרסמה האקדמיה ללשון העברית בראשית 2021 כי המילה "מטוש" נבחרה על ידי הציבור כ"מילת השנה".
אורתוגונליות
אורתונורמליות
קבוצה \,A היא אורתונורמלית אם ורק אם.
דוגמאות:
מקלון צמר גפן
שימושים
השימוש הנפוץ ביותר למטוש הוא לניקוי תעלת האוזן משעוות אוזן. עם זאת, העמדה הרווחת בקרב רופאים היא כי שימוש זה מיותר ויכול להזיק, שכן השעווה נועדה להגן על תעלת האוזן מפני דלקות, והסרתה הופכת את התעלה לפגיעה יותר. בנוסף, השימוש עלול לשרוט את עור התעלה ולגרום לזיהום. מחקר שנערך במרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל מצא קשר בין שימוש במקלות אוזניים לשכיחות דלקת האוזן החיצונית בקרב ילדים.
אורתוגונליות
אורתונורמליות
בהינתן בסיס כלשהו של מרחב מכפלה פנימית (סופי או מעוצמת אלף אפס), ניתן להפיק ממנו בסיס אורתונורמלי באמצעות תהליך גרם-שמידט.
מקלון צמר גפן
שימושים
ברפואה נעשה שימוש במקלות לשם נטילת תרביות וכן לשם נטילת דגימות לבדיקת סמני DNA. שימוש נוסף ברפואה הוא לשם מריחת חומרי חיטוי, כגון יוד.
נורמן בנטוויץ'
נורמן (נחמן מתתיהו) בנטוויץ' (הוא היה כותב את שמו "בנטביטש") (28 בפברואר 1883 – 8 באפריל 1971) היה משפטן יהודי-בריטי ששימש כיועץ המשפטי של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל. בנטוויץ' היה אחיהם של יוסף בנטוויץ' ותלמה ילין.
ביוגרפיה
נורמן בנטוויץ' נולד בלונדון בשנת 1883. אביו, הרברט בנטוויץ', היה עורך דין נודע ומראשוני חובבי ציון בבריטניה, ממנו שאב את השקפתו הציונית. בנטוויץ' למד משפטים באוניברסיטת קיימברידג' בשנים 1901–1905 ולאחר מכן שימש כעורך דין בלונדון. בשנת 1913 הגיע למזרח התיכון לשמש כמפקח על בתי המשפט במצרים וכמרצה בבית הספר למשפטים בקהיר.
במלחמת העולם הראשונה שירת בנטוויץ' בצבא הבריטי בחזית ארץ ישראל, והשתחרר בתום המלחמה בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
יועץ משפטי
כיהודי וכציוני עמד בנטוויץ' במסגרת תפקידו בפני הדילמה הנובעת מכך שהיה עליו להפגין נייטרליות בסכסוך היהודי-ערבי. התוצאה הייתה כי הערבים ראו בו מתנגד לתנועה הערבית הלאומית בארץ ישראל ומחמיר בדינם של נאשמים ערבים שהועמדו לדין על פעילות לאומנית, ואילו היהודים ראו בו את ההפך מכך, כמתנגד למטרות הציונות. ואכן בנטוויץ' לא צידד בכל המטרות הללו. בין היתר התנגד לעקרון של "עבודה עברית" (השאיפה כי הכלכלה של היישוב תתבסס על עבודתם של יהודים בלבד ללא העסקת ערבים).
באהדתו לציונות מצא עצמו בנטוויץ' עומד לצדו של אוהד נוסף של הציונות בצמרת ממשלת המנדט, והוא וינדהאם דידס, המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, השני בהיררכיה לאחר הנציב העליון. דידס הגיע לאהדת הציונות מתוך הכרה נוצרית עמוקה. בנטוויץ' תיאר את דידס כ"קדוש מודרני". הצמד דידס ובנטויץ', באהדתו לציונות וליישוב, שימש משקל נגד לצמד רונלד סטורס מושל ירושלים וארנסט ריצ'מונד היועץ המדיני לממשלת המנדט, שגילו עוינות ליישוב ולציונות.
בנובמבר 1929, בעת שהיה בדרכו להפסקת הצהרים, ירה בו אחד העובדים הערביים במשרדו של מפקד משטרת המנדט באקדח, בניסיון להתנקש בחייו. בנטוויץ' נפצע בירֵכו אולם חייו ניצלו. מאמר המערכת בדבר האשים את הערבים בהסתה שגרמה להתנקשות ואת ממשלת המנדט שפרקה את הפקידים היהודיים מהנשק האישי שלהם. בדצמבר 1929 שב בנטוויץ' לעבודתו ובסוף פברואר 1930 נדון המתנקש ל-15 שנות מאסר. בספטמבר 1930 יצא בנטוויץ' לז'נבה כדי לייצג את הממשלה בבוררות כנגד הבעלים של מתחם אוגוסטה ויקטוריה. משם עבר בנטוויץ' ללונדון והתעכב שם. במשך חודשים רבים נפוצו שמועות שהוא יועבר מתפקידו ובסופו של דבר השמועות נתאשרו בספטמבר 1931.
במשך שנים רבות דרשו הערבים את פיטוריו של בנטוויץ'. לאחר פיטוריו של הארי לוק בגלל מחדליו בעת מאורעות תרפ"ט, ביקשו הנציב העליון ג'ון צ'נסלור ושר המושבות הלורד פאספילד להעביר את בנטוויץ' מתפקידו והוצע לו להיות נשיא בית המשפט העליון בקפריסין או במאוריציוס, אך בנטוויץ' דחה את ההצעה באומרו כי עזב את אנגליה ואת עבודתו המדעית בתחום המשפט לא למען קריירה קולוניאליסטית, אלא כדי לעזור בהקמת בית לאומי בארץ ישראל, ופרש מתפקידו. הפיטורים נבעו מדרישתו של הנשיא הבריטי של בית המשפט העליון המנדטורי ("זקן השופטים" על פי המינוח של אותה עת) מייקל מקדונל לסלק את בנטוויץ' מתפקידו.
גורמים ציוניים ראו בפיטורי בנטוויץ' את אחת מהעוולות החמורות ביותר של ממשלת המנדט עד אותה עת.
קריירה מאוחרת
בשנת 1932 נתמנה כפרופסור ומופקד הקתדרה ליחסים בינלאומיים על שם חיים ויצמן באוניברסיטה העברית בירושלים. בפברואר 1932 החל להעביר קורס "למען השלום" שעורר רוגז בקרב החוגים הלאומיים ביישוב, אשר טענו שמדובר בבזבוז כספים ופגיעה במחנה היהודי, כאילו הוא זה שצריך לפעול למען השלום והערבים פטורים מכך. להרצאת הפתיחה שלו הופיעו אנשי ברית הביריונים והפריעו לדבריו.
בשנים 1933–1936 שימש כמנהל הנציבות לענייני הפליטים היהודים מגרמניה, שהוקמה על ידי חבר הלאומים. במסגרת זו הציע לדוד בן-גוריון הצעה לקלוט חלק מן הפליטים בארצות ערב במקום בארץ ישראל, כדי שלא להחריף את הסכסוך היהודי-ערבי על עתיד ארץ ישראל. בן-גוריון דחה את ההצעה.
בשנת 1938 השתתף בישיבת הוועד האדמיניסטרטיבי של הסוכנות היהודית כאשר הייתה כוונה למנותו לחבר בוועד. בישיבה הוא הביע את עמדתו שיש לרדוף אחר השלום ולצורך כך יש לותר באופן זמני לערבים בענייני עלייה.
בנטוויץ' היה פעיל במועצה הארצית לזכויות האזרח באנגליה ובמסגרת זאת פעל למנוע הסגרת אסירים סינים לידי היפנים בשנת 1939.
במאי 1943 נישאה אחייניתו, כרמל פרידלנדר, לשמעון אגרנט, אז שופט שלום בחיפה. בנטוויץ' עזר לאגרנט בהחלטתו לבחור במשרת שופט, ואף התנדב להמליץ עליו בפני הנציב העליון. כשאגרנט כיהן כשופט בית המשפט העליון בזמן משפט אייכמן, בנטוויץ' נמנה בין הקולות שקראו להימנע ממתן עונש מוות לאייכמן.
בשנת 1951 פרש בנטוויץ' לגמלאות מן האוניברסיטה העברית ושב לאנגליה, בה כיהן כיו"ר שוחרי האוניברסיטה העברית בבריטניה. בנטוויץ' פרסם ספרים רבים במשפט בינלאומי וכן בנושאים יהודיים וציוניים. בשנות השישים פעל למען רווחתם של ביתא ישראל באתיופיה.
הוא נפטר בשנת 1971.
חייו האישיים
נורמן היה נשוי להלן קרוליין לבית פרנקלין (1892–1972), בת למשפחת בנקאים יהודית-אנגלית מבוססת, שמוצאה מפולין (שמה המקורי: פרנקל). אביה היה, בין היתר, מבעלי ההוצאה הגדולה ראוטלג' (Routledge). הרברט סמואל, הנציב הראשון של המנדט הבריטי בארץ ישראל, היה בעלה של ביאטריס לבית פרנקלין, אחות אביה של הלן רעייתו של בנטוויץ'. רוזלינד פרנקלין, ביופיזיקאית יהודייה-בריטית שתגליותיה סיפקו את הבסיס להבנת מבנה ה-די-אן-איי, הייתה אחייניתה של הלן. הלן הייתה מנשות החברה הבולטות בירושלים של שנות העשרים. היא סייעה רבות לבעלה בצד החברתי של תפקידו, ובאישיותה ובמרצה פעלה לקירוב הקהילות בעיר ולדו-שיח בין יהודים, בריטים וערבים. בנוסף, ארגנה פעילות סוציאלית לעזרה לבנות ירושלים העניות, ותרמה רבות לשיקום מערכות החינוך והבריאות בעיר. בנטוויץ היה נגן כינור והופיע באירועים שונים.
נורמן והלן בנטוויץ' חילקו את חייהם בין ירושלים ללונדון. בירושלים החזיקו בית שהשקיף על גיא בן הינום. בלונדון, לאחר שובם לאנגליה, הייתה הלן פעילה במפלגת הלייבור. סִמלי הדבר שלאוטוביוגרפיה שלו קרא "הנודד בין שני העולמות".
החוף הראשון
אזור החוף הראשון (באנגלית: First Coast) הוא אזור במדינת פלורידה שבארצות הברית, במזרח חצי האי, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
מקורו של הכינוי בשנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר תושבי האזור חיפשו שם קליט שיתחרה באזורי תיירות אחרים של פלורידה (כגון חוף השמש, חוף האיזמרגד וחוף האוצר). בשנות ה-80 זכה הכינוי לפופולריות ובשנות ה-90 הפך נפוץ ביותר בקרב תושבי האזור.
גאוגרפיה
אזור זה כוללת את המחוזות בייקר, קליי, דובל, פלגלר, נסאו וסנט ג'ונס.
הערים העיקריות הן פרננדינה ביץ', ג'קסונוויל, אורנג' פארק וסיינט אוגוסטין.
פני השטח מישוריים, באזור סנט ג'ונס מצויות גבעות נמוכות.
נכון לשנת 2000 התגוררו באזור כ-1,500,950 תושבים.
היסטוריה
תושבים מקוריים (אינדיאנים) התיישבו באזור החוף הראשון לפני כ-12,000 שנים. שבט הטימוקואן התיישב באזור באמצע המאה ה-16, וההתיישבות האירופית הראשונה החלה זמן קצר לאחר מכן. רנה גיום דה לאודונייר הצרפתי יסד את פורט קרוליין בסמוך לשפך נהר סנט ג'ונס, וב-28 באוגוסט 1565 ייסד פדרו מננדז דה אוילס הספרדי את סיינט אוגוסטין. הכוחות הספרדים הביסו את הצרפתים מהאזור, והאזור הפך למושבה ספרדית.
בשנת 1763 העבירה ספרד את השליטה בפלורידה לבריטניה הגדולה. בתקופה זו עזבו המתיישבים הספרדים את האזור. לאחר המהפכה האמריקאית, בשנת 1783, השיבה בריטניה את השליטה באזור לספרד. העיר קאופורד (כיום, ג'קסונוויל) נוסדה בשנת 1791.
בשנת 1819, בעקבות הסכם אדמס-אוניס העבירה ספרד את השליטה בפלורידה לארצות הברית תמורת 5,000,000 דולר אמריקאי. לאחר החתימה על ההסכם הגיעו מתיישבים רבים מארצות הברית לאזור החוף הראשון, ונוסדו באזור ערים רבות.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, לאחר פרישתה של פלורידה ממדינות האיחוד ב-10 בינואר 1861 נכבש אזור החוף הראשון על ידי כוחות האיחוד, בשל חשיבותו האסטרטגית של נמל ג'קסונוויל.
חופי האזור החלו למשוך אליו תיירות כבר בשלהי המאה ה-19. הקמת קו הרכבת של הנרי פלאגלר לאורף החוף המערבי של פלורידה ולמיאמי הפחיתו את כמות התיירים שהגיעו לאזור (אלה, ירדו דרומה לאזור הקיז).
Thin Air
Thin Air הוא אלבום משנת 2009 של היוצר הבריטי פיטר האמיל. האלבום מגובש מאוד הן רעיונית והן מוזיקלית, והתקבל בביקורות אוהדות. נושאי האלבום סובבים סביב תחושת האובדן והמפלה בעקבות נפילת מגדלי התאומים.
צליל האלבום חף כמעט משימוש בכלי הקשה, וההובלה נתונה לגיטרות או פסנתר. כמו בכל אלבומיו המאוחרים של האמיל, ישנו שימוש רחב בקולות רקע ארוגים זה על גבי זה.
האלבום מכיל גם רצועה אחת אינסטרומנטלית, קצרה ועמוסת דיסטורשן. זה השריד היחיד למוזיקת רוק באלבום כולו.
השיר "פנייך ברחוב"
שיר מצמרר על אישה שאת פניה הכיר האמיל שכן פה ושם עברו זה על פני זה ונדו בראשיהם לשלום, ואז ראה את פניה על מודעת "נעדרת" ברחוב. הרקע לשיר הוא סיפור אמיתי. על אף שהאמיל לא הכיר את מלאני הול, צעירה שנעלמה בשנות ה-90 אחרי בילוי בפאב ברחוב שבו האמיל הקליט באותה עת. השיר התגבש לאיטו לאורך שלוש עשרה שנים, ונחתם כששרידיה אותרו לא רחוק משם:
שירי הנושא והקשר לפיגועי 11 בספטמבר
שני שירי הנושא, רפאי מטוסים ומועדון פסגת העולם באים לתאר את ההלם והמפלה של אירועי ה 11 בספטמבר, ובהמשך את אובדן חלום השפע וכישלון דרך החיים המערבית שלהם מגדלי התאומים שימשו סמל. השירים מערבים בין גוף שני לגוף ראשון, מחד מתייחסים למפלה אמריקאית ומאידך למפלה של העולם המערבי כולו. שיר הנושא מועדון פסגת העולם חותם את האלבום בקינה:
בובובה
בובובה (בפולנית: Bobowa, ביידיש: באבאוו) היא עיירה בדרום פולין, על נהר ביאלה טרנובסקה, באזור ההיסטורי של פולין קטן, 18 ק"מ ממערב לגורליצה ו-83 ק"מ דרום-מזרחית לבירת המחוז קרקוב. בובובה היא מקום ייסודה של חסידות בובוב.
תולדות היישוב
בבובובה היה יישוב סלאבי מבוצר, שככל הנראה נהרס במאה ה-13, עם פלישת המונגולים למזרח אירופה. בובובה קיבלה זכויות עיר ב-1339. ב-1346 כבר הייתה בעיר כנסייה, מאוחר יותר הוקם בה בית משפט, ועד 1460 הוקמו בעיר עוד שתי כנסיות עץ.
באמצע המאה ה-16 הייתה בובובה מרכז של הרפורמציה הפרוטסטנטית. בעקבות חלוקת פולין הראשונה ב-1772 עברה בובובה לשטח גליציה שבשליטת אוסטרו-הונגריה.
ב-2009 שבה וקיבלה בובובה זכויות עיר.
אתרי תיירות
בעיירה כנסייה מהמאה ה-14, ובית קברות מהמאה ה-15, מוקף בחומה בעלת מאפיינים אמנותיים שנבנתה במאה ה-17. בעיירה גם בית אחוזה מהמאה ה-17, המכונה "הטירה" בפי המקומיים. הבניין היה במשך המאה ה-17 בידי מאמיני הכנסייה היוניטריאנית, אשר שרפו את מתיהם, והטמינו אותם בכדים, אשר עד היום נמצאים בקירותיו המסיביים של הבניין. כמו כן, בעיירה בית כנסת שנבנה ב-1778.
בעיירה תעשיית תחרה ייחודית, ומאז שנת 2000 מתקיים בה פסטיבל תחרה שנתי.
תולדות הקהילה
ב-1765 ישבו בבובובה כ-44 משפחות יהודיות, ומשפחות נוספות התגוררו בכפרים הסמוכים לעיירה. יהודי המקום התפרנסו בעיקר מרוכלות ומפונדקאות. בשנת 1893 קבע בעיירה את חצרו הרב שלמה הלברשטאם, מייסד חסידות באבוב.
בנובמבר 1918 נפגעו יהודי העיירה מפרעות של איכרי הסביבה וחיילי הצבא הכחול, ובשנות השלושים נפגעה הקהילה מהחרם הפולני על המסחר היהודי.
בין מלחמות העולם פעלו בעיירה מפלגות ציוניות שונות, וכן תנועות הנוער "השומר הדתי" ו"ברוריה". ערב מלחמת העולם השנייה חיו בבובובה 658 יהודים.
בשואה
בובובה נכבשה בידי הגרמנים ב-7 בספטמבר 1939. באותה עת הגיעו לעיירה מאות פליטים יהודים מהסביבה, ומספר תושבי המקום היהודים הגיע לכ-1,500. הפליטים הסתייעו בסניפי יס"ס וצנטוס שהוקמו בעיירה.
באוקטובר 1941 הוקם בעיירה גטו, ובמספר מקרים רצחו בו אנשי אס-אס עשרות יהודים, ובהם נכבדי הקהילה.
באוגוסט 1942 רצחו אנשי גסטפו כ-400 מיהודי הגטו ביער דוברי הסמוך. כ- 200 גברים יהודים הועברו למחנה עבודה בבייז'אנוב. יתר יהודי הגטו גורשו באותו החודש לגטו גורליצה, ומשם הועברו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אלישיב רייכנר
אלישיב (שיבי) רייכנר (נולד ב-5 בספטמבר 1975) הוא עיתונאי, סופר, פעיל פוליטי וחברתי דתי-לאומי.
ביוגרפיה
רייכנר בנם של הרב נפתלי וחגית רייכנר, גדל בילדותו ביישוב מרכז שפירא ובישוב אפרת (הוריו מוותיקי היישוב). אמו היא ביתו של הרב שמואל פנחס גלברד (מחבר הספר "לפשוטו של רש"י") ואחות של הרב יהודה גלעד. בן דודו של אלישיב, שי רייכנר הוא ראש מועצה אזורית נחל שורק.
למד בישיבת ירושלים לצעירים ובמחזור הראשון של ישיבת ההסדר ירוחם שהוקמה בשנת 1993 ומתגורר בעיירה עד היום. עבד כרכז חינוכי ב"מדרשת ביחד" בירוחם בין השנים 2000–2008.
משמש כחבר המועצה הציבורית של ארגון הרבנים "בית הלל", וכחבר מליאת בני עקיבא.
רייכנר היה מועמד בבחירות לכנסת השמונה עשרה במקום העשירי ברשימת הבית היהודי. לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, היה חבר בוועדת המפקד של הבית היהודי שקיבלה את ההחלטה על קיום הפריימריז במפלגה. ב-18 בפברואר 2019 הודיע על הצטרפותו למפלגת הימין החדש לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ושובץ במקום השביעי ברשימה. המפלגה לא עברה את אחוז החסימה ורייכנר נותר מחוץ לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים שהוקדמו לאותה שנה הודיע רייכנר שלא יתמודד בבחירות אלו לכנסת.
פעילותו העיתונאית
כתב ב"מקור ראשון" בין השנים 2005–2007 את הטור "איש אחד" המוקדש לאישיות בחדשות, ומשנת 2007 החל לערוך בעיתון זה את המדור "אמצע הדרך". במשך שש שנים, עד שנת 2013 בו נסגר המדור, כתב בו את "המכתב השבועי". בשנת 2010 החל לפרסם טור דו שבועי קבוע באתר האינטרנט של "צו פיוס".
באוקטובר 2010 החל רייכנר להנחות באתר האינטרנט "ערוץ מאיר" סדרת שיעורים בפרשת השבוע יחד עם הרב שלמה אבינר. בינואר 2012 החל להנחות באתר סדרת שיעורים בפרקי אבות יחד עם הרב ערן טמיר. כשהערוץ החל לשדר בטלוויזיה, מונה רייכנר לאחראי על לוח השידורים ולעורך תוכן בערוץ.
באוקטובר 2016 היה עורך תוכן של סדרת התוכניות 'צולם ביום חול' בהגשת נתן דטנר, ששודרה בערוץ הראשון. רייכנר כתב שישה ספרים, כולם בהוצאת ידיעות ספרים. כתיבתו של רייכנר מתאפיינת בעיסוק נרחב בתחום החברתי ובסיקור הפריפריה הדרומית. בתחום המדיני מחזיק רייכנר בעמדות ימניות - ממלכתיות.
חיים אישיים
נשוי לדפנה (מיילדת בבית החולים סורוקה) ולהם חמישה ילדים. מתגוררים בירוחם.
סיווה גנג'י
אילן היוחסין של הסייווה גנג'י
(*)בשנת 1219, כאשר סאנטומו כיהן כשוגון ומהיג אחרון לשבט מינאמוטו, מינאמוטו קוּגיוֹ, אחיינו ובנו של יוריי, רצח את דודו ואחר כך הוצא להורג. אחיין נוסף, איצ'ימן, שהיה גם הוא בנו של יוריי, הוצא להורג בשנת 1203 בפקודת שבט הוג'ו.
חפץ חיים (קיבוץ)
הקמת הקיבוץ
מקימי הקיבוץ היו עולים מיהדות גרמניה שעלו ארצה בעקבות עליית הנאצים לשלטון ב-1933. העולים התיישבו באופן זמני בשתי קבוצות הכשרה בכפר סבא ובפתח תקווה, לקראת הקמת קיבוץ.
חברי הגרעין ביקשו לקיים קיבוץ השומר תורה ומצוות. וכקיבוץ אשר לו שדות חקלאיים הקפידו מאוד על קיום המצוות התלויות בארץ, וקיבלו עליהם את הכרעותיו ההלכתיות של החזון איש. הקיבוץ נקרא על־שם הספר "חפץ חיים" לרבי ישראל-מאיר הכהן מראדין בשל הערכת חברי־הקיבוץ את הרב, ועלייתם להכשרה בסמיכות לפטירתו.
הקבוצה בפתח תקווה מנתה כשבעה מייסדים שגרו באוהלים, גם בימי הקרה והגשם. כעבור זמן־מה ביקשה העירייה שיעזבו את המקום היות שלא הייתה להם בעלות על הקרקע. אמו של אחד החברים, יצחק וייל, קנתה פרדסים בסביבת גדרה, ובחנוכה הם עברו לשם והתגוררו באוהלים. התנאים היו קשים - חום מחניק, צפיפות, ותעסוקה דלה שהובילה לחוסר־פרנסה. כמו כן, נוצרו חיכוכים בין הרווקים לבין בעלי־המשפחות לגבי הוצאות משק הבית, אך למרות חבלי־הלידה הרבים, נבנו צריפים ונרכשו בעלי־חיים, והחברים עברו הכשרות חקלאיות והתכוננו לקראת העלייה לקרקע.
שינויים מבניים
אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות אירח הקיבוץ רבים ממפוני גוש קטיף במלון והעניק להם יחס חם ותומך, ועל כך זכה מהם לשבחים רבים. קשר חזק נוצר עם קהילת גני טל שהחליטו להתיישב על אדמות הקיבוץ במסגרת פתרון־הקבע. ההסכם נחתם בנובמבר 2008. ב-2010) הוקם היישוב גני טל ממערב לחפץ חיים על אדמות שהיו שייכות לקיבוץ.
הדת בקיבוץ
הקיבוץ היה הראשון מסוגו, והראשון שהיה חבר בתנועת אגודת ישראל, וגם עלה על אדמות הקרן הקיימת. משום כך, עמד הקיבוץ, לראשונה בשיח ההלכתי, בפני שאלות רבות הנוגעות ליחסי דת וחקלאות - בין היתר עלו שאלות בדבר קיום המשק בשנת־שמיטה, חליבה בשבת, ביצה שנולדה בשבת וכדומה. השאלות הובאו לרבני הקיבוץ, וחלקן הופנו לחזון איש, שהיה בקשר קרוב מאוד עם הקיבוץ ואף ביקר בו פעמים אחדות.
ביסודו היה הקיבוץ חרדי, וחבריו היו חניכי "עזרא" יוצאי גרמניה. היום הקיבוץ הוא בעל אופי דתי-לאומי, ופועלים בו שלושה בתי כנסת (אשכנזי, תימני וספרדי). רבני הקיבוץ הראשונים היו הרב הלל ברוקנטל והרב ד"ר קלמן כהנא. כמו כן כיהנו בקיבוץ הרבנים: הרב יהושע כ"ץ הרב יעקב פילבר, הרב ד"ר הושע רבינוביץ, הרב זאב פאטשינו וממשיך לכהן עד היום - הרב שמואל רוזנפלד, בנו של הרב פרופסור בן ציון רוזנפלד ואחיין של הרב שלמה רוזנפלד.
חינוך
בקיבוץ שוכנת אולפנת "צביה חפץ חיים" ופועלת תנועת נוער בני עקיבא. בעבר תנועת הנוער הייתה עזרא אך כיוון שתושבי הקיבוץ רצו להשתייך לזרם המרכזי של הצינות הדתית ובפרט הקיבוצים בישראל עברו לתנועת הנוער המרכזית בני עקיבא, שחניכיה הקימו את הקיבוץ. בעבר שכן בקיבוץ בית ספר היסודי "ברויאר חפץ חיים" שהועבר ליד בנימין.
תעסוקה
ענפי המשק כללו בעבר רפת, לול, מדגרה, גידולי שדה, מטע אבוקדו ופרדסים, ואילו כיום הם כוללים רפת, גידולי שדה, לול ומדגרה. כמו כן יש מאגרי קולחין שמספקים מים מושבים להשקיה לכל מושבי האזור. הקיבוץ עוסק גם בשירותי תיירות, במסגרתם פועלת 'מדרשת הארץ ומצוותיה', פארק מים, מלון "ציפורי בכפר" וגן אירועים "לילות קסומים". בקיבוץ נמצא גם מפעל "פאלאס" ליצור מגבונים לחים.
ג'יין רול
ג'יין רול (באנגלית: Jane Rule; 28 במרץ 1931 - 27 בנובמבר 2007) היא סופרת קנדית, מחברת רומנים וספרות לא בדיונית העוסקים בנושאים לסביים.
ביוגרפיה
ילידת פיינפילד, ניו ג'רזי, רול הייתה בתם הבכורה של קרלוטה ג'יין (הינק) וארתור ריצ'רד רול. לדבריה הייתה ילדה נערית שחשה אאוטסיידרית בגלל גובהה והיותה דיסלקטית. בגיל 15 היא קראה את הספר "The Well of Loneliness" וכתבה מאוחר יותר, "לפתע גיליתי שאני אחרת."
רול למדה במילס קולג' בקליפורניה. היא סיימה את לימודיה בשנת 1952, עברה להתגורר באנגליה לפרק זמן קצר וניהלה קשר רומנטי עם המבקר ג'ון הלקופ. היא לימדה בקונקורד אקדמי במסצ'וסטס, שם פגשה והתאהבה בהלן סונטוף. יחד עם הלקופ רול החלה לעבוד באוניברסיטת בריטיש קולומביה בוונקובר, קולומביה הבריטית, בשנת 1956, שם סונטוף ביקרה אותה והן החלו מתגוררות יחדיו.
לאחר שכתב היד נדחה על ידי 22 מו"לים, רול פרסמה בשנת 1964 את הספר Desert of the Heart. בעקבות פרסום הרומן, העוסק בשתי נשים המתאהבות זו בזו, רול קיבלה מבול של מכתבים מנשים "לא מאושרות, אפילו נואשות", שחשו עד אז כי הן לבדן. התקשורת הקנדית גילתה עניין רב ברול, שכתבה מאוחר יותר כי, "הפכתי, עבור התקשורת, הלסבית היחידה בקנדה. תפקיד שקיבלתי על עצמי בהדרגה בחוסר התלהבות, וניצלתי כדי לחנך את הציבור כמיטב יכולתי." בשנת 1967 היא העתיקה מגוריה לאי גליאנו, שם התגוררה עד סוף ימיה. בשנת 1985 עיבדה דונה דייטש את הרומן לסרט בשם Desert Hearts, אשר הפך קלסיקה לסבית. הגלוב אנד מייל כתב, "הסרט הוא בין הראשונים והמוערכים ביותר אשר מציגים יחסים לסביים בצורה אוהדת."
רול הייתה פעילה באיגוד הכותבים הקנדי. כמי שלא הסתירה את נטייתה המינית, היא פעלה למען חופש הביטוי וזכויות ההומואים, גם בהקשר למחלוקת סביב הפרסום ההומואי The Body Politic.
בשנת 1989 רול תרמה את אוסף כתביה לאוניברסיטת בריטיש קולומביה. היא זכתה בתואר Order of British Columbia בשנת 1998, ובתואר Order of Canada בשנת 2007. לפני שקיבלה את התואר היא אמרה, "בחרתי בקנדה לפני מעל 50 שנים. לכן נחמד מאוד שקנדה בוחרת בי." ספריה Memory Board (1987) ו-After the Fire (1989) היו מועמדים שניהם לפרס אתל וילסון לספרות.
רול נפטרה בגיל 76 ב-28 בנובמבר 2007 בביתה אשר באי גליאנו בעקבות סיבוכים הקשורים בסרטן הכבד, לאחר שסרבה לקבל טיפול שהיה מאלץ אותה לעזוב את האי.
ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש
ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש (בפורטוגזית: José Eduardo dos Santos; 28 באוגוסט 1942 – 8 ביולי 2022) היה נשיא אנגולה והמפקד העליון של צבאה בשנים 1979–2017.
ביוגרפיה
דוש סנטוש נולד בלואנדה בירת אנגולה. אביו, אדוארדו אוולינו, שהיה פועל בניין ואמו, ז'סינטה ז'וזה פאולינו, השתייכו לקבוצה האתנית מבונדו (Mbundu), אחת הקבוצות הגדולות באנגולה. בילדותו למד בתיכון הפורטוגלי האליטיסטי "Liceu Slvador Correia" בו למדו תלמידים אפריקאים מעטים בלבד.
קריירה
ב-1961, עם ראשיתה של ההתקוממות העממית שהפכה במהרה למאבק על עצמאותה של אנגולה לשחרור מפורטוגל הקולוניאליסטית, עזב דוש סנטוש יחד עם חברים נוספים את אנגולה, תחילה לפריז ומיד אחר כך לקונגו-קינשאסה, שם החל לארגן את פעילותה של תנועת הנוער של ה-MPLA, שהוא היה אחד ממייסדיה.
בשנת 1963 היה הנציג הראשון של ה-MPLA בברזוויל. בהמשך נסע ללמוד הנדסה בברית המועצות, במכון לנפט וכימיה של אזרבייג'ן בבאקו ובמקביל השתלם בלימודי תקשורת צבאית.
בינואר 1975, עם הקמת הממשלה הזמנית באנגולה שהורכבה מקבוצות הגרילה העוינות ה-MPLA, UNITA ו-FNLA, מונה סנטוש לראש המחלקה ליחסים בינלאומיים ובמקביל גם לממונה על תחום הבריאות. ממשלה זו התפרקה זמן קצר לאחר הקמתה עקב חילוקי דעות אידאולוגיים בין הארגונים, שהביאו לפריצתה של מלחמת האזרחים באנגולה.
עם הכרזת העצמאות, ב-11 בנובמבר 1975 מונה סנטוש לממונה על מדיניות החוץ של ה-MPLA (בתפקיד האחרון החזיק רק עד 1976) והיה לשר החוץ של אנגולה. בשנת 1976, כחלק מהניסיון להכרה בינלאומית ב"רפובליקה העממית של אנגולה" וכתגובה להכרזה המשותפת של ה-FNLA ו-UNITA על ה"הרפובליקה העממית והדמוקרטית של אנגולה" בתמיכתן של דרום אפריקה, זאיר, סין וארצות הברית, נכנסה אנגולה ל"ארגון אחדות אפריקה" (OAU) והוכרה כחברה באו"ם.
בשנים 1977–1978 שימש דוש סנטוש כסגנו של נשיאה הראשון של אנגולה, אגושטיניו נטו (António Agostinho Neto). לאחר מותו ב-1979, נבחר דוש סנטוש לנשיא ה-MPLA, מינוי שהעניק לו את תואר נשיא מפלגת הפועלים (MPLA-PT), נשיא "הרפובליקה העממית של אנגולה" ומפקדה הראשי של "הזרוע הצבאית-העממית לשחרור אנגולה" (FAPLA - Forças Armadas Populares de Libertação de Angola). בשנת 1980 נבחר ליושב ראש הפרלמנט של אנגולה.
מלחמת האזרחים
לאחר נפילת הגוש הסובייטי ב-1991 ותום המלחמה הקרה, חתמו דוש סנטוש וז'ונאס סאווימבי, מנהיגה של UNITA, על "הסכם ביסס" (Bicesse Agreement) בליסבון במטרה לשים קץ למלחמת האזרחים. בעקבות ההסכם הוקם צבא מאוחד, ה-FAA (Forças Armadas Angolanas). במקביל להסכמי השלום, הצהיר דוש סנטוש כי ה-MPLA אינה יותר בעלת אוריינטציה מרקסיסטית אלא סוציאל-דמוקרטית.
ב-1992 התקיימו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באנגולה, בהן התמודדו כ-11 מועמדים. דוש סנטוש ניצח את יריבו הגדול סאווימבי ברוב של 49.5% לעומת 40.5% ומפלגת ה-MPLA קיבלה 129 מתוך 220 כיסאות בפרלמנט, בעוד ה-UNITA קיבלה 77. סאוויבמי סירב לקבל את תוצאות הבחירות בטענה כי תוצאותיהן זויפו וסירב להתמודד בסבב השני של הבחירות לנשיאות. עקב כך התלקחה מלחמת האזרחים שנית והותירה את דוש סנטוש כנשיאה הזמני של אנגולה.
חלקה השני של מלחמת האזרחים היה אכזרי ואלים יותר מהראשון, וכלל גם מאבק סביב מחצביה הטבעיים של אנגולה. בשנת 1994, על רקע "פרוטוקול לוסקה" (Lusaka Protocol), נחתם הסכם הפסקת אש בין הצדדים. עם זאת, נטרול צבא UNITA ארך זמן רב מהצפוי ונמשך עד ל-1996. בתקופה זו גברה המתיחות בין הצדדים, בייחוד סביב השליטה על מקורותיהם של משאבי הטבע, בעיקר הנפט והיהלומים.
במקביל למתיחות הפנים ארצית, העניק דוש סנטוש תמיכה צבאית למדינות השכנות בהן התקיימו סכסוכים מקומיים והיווה גורם מכריע במאזן הגאופוליטי באזור. ב-1997 שלח סנטוש כוחות של ה-FAA לקונגו-ברזוויל ("הרפובליקה של קונגו") כדי לסייע לכוחות המרקסיסטים לשעבר בראשותו של הגנרל דניס סאסו-נגואסו בהפיכתו האלימה כנגד הנשיא פסקל ליסובה, שהיה חשוד בשיתוף פעולה עם UNITA. בקונגו-קינשאסה הייתה השפעתו רבה אף יותר ולאזור נשלח סיוע ארטילרי כבד כדי לסייע ל"ברית הכוחות הדמוקרטיים לשחרור קונגו-זאיר" - AFDL (Alliance des Forces Démocratiques pour la Libération du Congo-Zaïre) שהביאו לקריסתו של משטרו של הגנרל ג'וזף מובוטו, זאת על מנת להחליש את התארגנותה של UNITA מחדש מעבר לגבולותיה של אנגולה.
ב-1998 נמשכה הלחימה הפנימית בין הממשלה האנגולית לבין UNITA בראשותו של סאווימבי. ב-1999 קיבל דוש סנטוש מהפרלמנט שליטה מלאה על השלטון ולקח על עצמו גם את תיק הביטחון. ב-2002 חוסל סאווימבי על ידי כוחות הממשלה, וכחודש לאחר מכן הכריזו UNITA וראשי הצבא האנגולי על הפסקת אש.
המשך כהונתו
בשנת 2001 הכריז דוש סנטוש כי כאשר אנגולה תגיע ליציבות הוא יפרוש מההתמודדות בבחירות הבאות לנשיאות. למרות זאת, הוא נבחר שנית לראשות ה-MPLA ב-2003 והמשיך לכהן כנשיא המדינה.
לאחר מלחמת האזרחים שנמשכה 27 שנים נותרה אנגולה מדינה שסועה והרוסה, ומשבר הומניטארי חמור התפתח בה. הערכות סוכנות הפליטים והעקורים של האו"ם הן כי במהלך המלחמה כמיליון אזרחים נהרגו, כארבעה מיליון הפכו לעקורים וכמיליון הפכו פליטים ומבקשי מקלט ונותרו ללא קורת גג, מקור פרנסה או אוכל.
החל מתקופה זו, לאחר חתימת הסכמי השלום, הפכה אנגולה למדינה בעלת הצמיחה הכלכלית המהירה ביותר באפריקה. דוש סנטוש משך משקיעים זרים, בעיקר בתחום הנפט והיהלומים והביא לעלייה של 15% בצמיחה בשנים 2004 - 2007 והתוצר המקומי הגולמי גדל ב-20% בשנים 2005 - 2007. במקביל, החל מ-2005 ממשלת אנגולה לוותה אשראי של ביליוני דולרים מסין, ברזיל, פורטוגל, גרמניה, ספרד וארצות הברית על מנת להשקיע בתשתיות המדינה.
בחירות לנשיאות המדינה היו אמורות להתקיים ב-2006 אך נדחו לשנת 2009. ב-2008 התקיימו לראשונה מזה 16 שנים בחירות לפרלמנט, בהן ניצחו ה-MPLA ברוב מכריע, ויזמו חוקה חדשה בה חוקק כי ראש המפלגה בעלת מרבית הקולות בפרלמנט יכהן באופן ישיר כנשיא המדינה, גורם אשר העניק לדוש סנטוש מנדט להמשיך בכהונתו. בשנת 2009 הודיע דוש סנטוש כי הבחירות יתקיימו רק בשנת 2012.
בחודש מאי 2017 הודיע כי לא יתמודד בבחירות והכריז על שר ההגנה, ז'ואאו לורנסו, כיורשו.
ביקורת על פועלו
הביקורת העיקרית כלפי דוש סנטוש היא כי שלטונו לא היה דמוקרטי. יש הטוענים כי שלטונו היה בעצם ממשלה של מפלגה אחת, ויריביו טענו כי לא היה מרחב לדמוקרטיה להתפתח בתוכה, מה שמנע את הופעתם של יריבים פוליטיים ראויים ועיקר את התהליך הדמוקרטי מיסודו. שלטון ארוך טווח זה העניק יציבות רבה לאזור אך מנגד, ייתכן כי מדיניותו של דוש סנטוש לא הטיבה עם העם אלא עם אלו העומדים בראשו. ליותר ממחצית מאוכלוסיית אנגולה אין כיום גישה למתקנים סניטאריים, תוחלת החיים הממוצעת היא 48.1 ואנגולה ממוקמת במקום ה-146 מתוך 169 בדו"ח הפיתוח האנושי של האו"ם.
נכון ל-2010, שלטונו של דוש סנטוש ממוקם בטבלת השחיתות של הארגון "Transparancy International" במקום ה-168 מתוך 178 מדינות עם דירוג של 1.9 מתוך 10 ברמת השקיפות של המדינה. זאת ועוד, עד למותו הוא נחשב לאחד האנשים העשירים באנגולה. מבחינה פוליטית שולטת מפלגת השלטון MPLA באמצעי התקשורת והיא בעלת העיתון הגדול באנגולה, "Jornal de Angola".
עונת 2012/2013 בליגה האדריאטית
עונת 2012/2013 בליגה האדריאטית הייתה העונה ה-12 של תחרות לקבוצות כדורסל. בתחרות השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סלובניה - 2 קבוצות, קרואטיה - 4 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - 2 קבוצות, סרביה - 3 קבוצות, מונטנגרו - קבוצה בודדת, מקדוניה - קבוצה בודדת בנוסף לכך להשתתף בעונה זו הוזמנה קבוצה מהונגריה.
המשחק הראשון התקיים ב-29 בספטמבר 2012 ותחרות הסתיימה ב-27 באפריל 2013. בתחרות השתתפו 14 קבוצות.
התחרות כללה העונה הסדירה (26 סיבובים) ושלב הפיינל פור.
העונה הסתיימה בניצחון של פרטיזן בלגרד מסרביה, בפעם השישית בתולדות המועדון.
סודיק אטאנדה
סודיק אולולאדה אטאנדה (באנגלית: Sodiq Ololade Atande; נולד ב-26 באוגוסט 1993) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הבלם באגנאטיה.
קריירה
אטאנדה התחיל את הקריירה שלו בקבוצה מקומית בניגריה, "אריות 36". בינואר חתם באפולוניה פייר מליגת העל האלבנית. ב-31 באוגוסט 2013 אטאנדה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד שקומביני פקין.
ב-24 בדצמבר 2015, אטאנדה חתם בפרטיזן טירנה. ב-30 בינואר 2016 אטאנדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד לאצ'י. באפריל נבחר לכדורגלן החודש בליגה.
ב-15 באוגוסט 2021, אטאנדה חתם בפרישטינה מליגת העל הקוסובנית.
סינמטק שדרות
סינמטק שדרות הוא סינמטק (ארכיון סרטים) הפועל בשדרות החל מדצמבר 1999. הסינמטק הוקם בשיתוף עם המכללה האקדמית ספיר בזכות פרופסור חיים בראשית, מי שעמד בראש הביה"ס לתקשורת וקולנוע במכללה ובעזרתו של אלי מויאל, ראש עיריית שדרות.
סודיק אטאנדה
קריירה
ב-4 בפברואר 2022 עזב את אירופה וחתם בט'ופר קלאב מליגת העל העומאנית.
בקיץ חזר לאלבניה וחתם באגנאטיה.
סינמטק שדרות
בבניין הסינמטק שני אולמות קולנוע להקרנת סרטי קולנוע, המכילים כ-400 מקומות ישיבה.
בין כל מפעליו של הסינמטק, פסטיבל קולנוע דרום, שבו מוקרנים סרטים מרחבי העולם, סרטים מישראל וכן סרטי הגמר של בוגרי החוג לקולנוע במכללה האקדמית ספיר.
בחזון הקמתו של הסינמטק עמד פרופ' חיים בראשית, מי שעמד בראש בית הספר לתקשורת קולנוע במכללה האקדמית ספיר בשיתוף עם ראש עיריית שדרות, עו"ד אלי מויאל. סינמטק שדרות הוא המוסד החינוכי-תרבותי לקולנוע הראשון בדרום. סינמטק שדרות הוקם במטרה לעלות לסדר היום הציבורי את חיי התרבות של אוכלוסיית הדרום ובמטרה לצמצם הפער שבין המרכז לפריפריה. בהגדרתו, סינמטק הוא מוסד המחנך לאהבת הקולנוע. סינמטק שדרות מאפשר לכל דורש באשר הוא ליהנות מפעילויות הסינמטק, ללא קשר למצבו הכלכלי-חברתי. אחת ממטרותיו העיקריות היא קידום הקולנוע הישראלי על כל גווניו: פסטיבלים, ימי עיון, הקרנות מיוחדות, מפגשי יוצרים, אירועי תרבות ומוזיקה, השתלמויות וסדנאות. ייחודו של הסינמטק בכך שהוא חושף בפני קהל צופיו כל יצירה ישראלית/זרה, דוקומנטרית/עלילתית, ניסיונית/סטודנטיאלית, בליווי מיטב היוצרים אשר מעלים על סדר היום החברתי את השיח הציבורי בשפה הקולנועית. הסינמטק פעיל שבעה ימים בשבוע, בין שלוש לשש הקרנות בכל יום.
גברים בשמש
גברים בשמש (בערבית: رجال في الشمس) הוא ספר של ע'סאן כנפאני שראה אור בשנת 1962, ונחשב לאחד הספרים הבולטים בספרות הפלסטינית. הספר מתאר את הקשיים וחוסר היציבות בחייהם של הפליטים הפלסטינים וכן מותח ביקורת על השחיתות בקרב המשטרים הערבים.
עלילה
עלילת הספר מתרחשת בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורם של שלושה גברים פלסטינים בני דורות שונים הבורחים ממחנות הפליטים בלבנון במטרה למצוא תעסוקה כפועלים בשדות הנפט המשגשגים בכווית, כדי לפרנס את משפחותיהם.
במהלך מסעם הם מהרהרים בחייהם ובמאורעות שהביאו למצבם. הראשון, איכר זקן בשם קוואיס, החזיק בעבר פרדסים בישראל וחברו הטוב ביותר נהרג במלחמת העצמאות. השני, אסד, לחם בצד הערבי בשנת 1948 שחבריו בגדו בו בשביל בצע כסף. השלישי, מרוואן, נזכר באמו ואחיו והקשיים הרבים שחו לאחר שאביו נטש אותם. סיפורי חייהם מסבירים לקורא מדוע הם מחפשים להגיע לכווית ומסביר את השינוי הדרסטי שחל בחיי השלושה לפני ואחרי המלחמה.
על מנת להגיע לכווית הם נאלצים לגנוב את הגבול לירדן, משם לעיראק ומשם לכווית. במהלך המסע הם נאלצים לשחד פקידים ולהיעזר במדריכים ומבריחים.