cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סקסטוס אמפיריקוס
סקסטוס אמפיריקוס כתב ספרים רבים שמהם שרדו שלושה בלבד: "תמצית הפירוניזם" (Πυῤῥώνειοι ὑποτυπώσεις, Pyrrhōneioi hypotypōseis) ושני ספרים בשם "נגד המתמטיקאים". בספריו אלה הביע ספקות באשר לידע האנושי בכללו. הפירוניזם מהווה צורה קיצונית של ספקנות שלפיה אין לחרוץ משפט על השאלה אם ניתן לדעת דבר על אודות מהותה של המציאות.
תורתו
סקסטוס אמפיריקוס טען כי לכל מי שחורץ משפט על האמת חייב להיות עיקרון המצדיק את עמדתו, אך היות שלכל טיעון אפשר להציג טיעון שכנגד, לא ניתן לאשר עמדה שכזו.
במסה הפילוסופית הגדולה "סנגוריה על רמון סבונד" (ספר 2 פרק 12), שבה סקר את הפירוניזם בהשפעת סקסטוס אמפיריקוס, מישל דה מונטן כתב:
"כדי לחרוץ משפט על המסרים שאותם אנו מקבלים באמצעות החושים יש לנו צורך במכשיר שיפוטי. כדי לוודא את אמיתותו של מכשיר זה אנו זקוקים להוכחה, וכדי לוודא את ההוכחה אנו זקוקים שוב למכשיר, וכך אנו סובבים במעגל קסמים אינסופי... אם נרצה להעדיף מסרים מסוימים על פני אחרים יהיה עלינו לוודא את בחירתנו באמצעות בחירה נוספת, ואת הבחירה השנייה באמצעות בחירה שלישית, וחוזר חלילה."
מורשתו
ספרו של סקסטוס אמפיריקוס "תמצית הפירוניזם" תורגם מיוונית ללטינית בידי אנריקוס סטפאנוס (ז'נבה 1562) ובידי גנטיאן ארווט (1569). סקירה תמציתית זו של הפירוניזם הייתה מקובלת באירופה של המאה השש עשרה, המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה, והייתה לה השפעה לא רק על מישל דה מונטן, אלא גם על רבים אחרים, ובהם דייוויד יום וגאורג וילהלם פרידריך הגל. "המילון ההיסטורי והביקורתי" של פייר בל שיצא לאור ב- 1697 וב- 1702, שימש כמקור על אודות רעיונותיו של סקסטוס אמפיריקוס.
פסטיבל המתים
פסטיבל המתים או חג האבות הקדמונים מתקיים על ידי תרבויות רבות ברחבי העולם, לכבוד או להכרה של בני הקהילה שנפטרו, בדרך כלל לאחר הקציר באוגוסט, ספטמבר, אוקטובר או נובמבר.
בתרבויות רבות נערך בסוף אוקטובר ובתחילת נובמבר פסטיבל המתים, שנמשך עד 3 ימים; דוגמאות שנוהגות כך כוללות את הפרואנים, תושבי האוקיינוס השקט, תושבי איי טונגה, הפרסים הקדומים, הרומאים הקדומים והמדינות הצפוניות באירופה. בדת האינקה כל חודש נובמבר הוא 'Ayamarca', שמתורגם לפסטיבל המתים.
הפסטיבל בעולם
פסטיבל העגלות המצרי העתיק התקיים בתחילת אוגוסט (וכונה כ"ת'וט" בשפה הקופטית), כאשר אנשים השאירו סירות קטנות על נהרות כדי לזכור את מותו של אוסיריס וכדי לכבד את הנפטרים במסע שלאחר המוות שלהם. במאה ה-21 המסורת באירופה היא חגיגת ליל כל הקדושים. בין היתר, סברו כי פסטיבל המתים הוא זיכרון פולחני של המבול שבו הלילה הראשון (ליל כל הקדושים), מתאר את רשעות העולם לפני המבול. בלילה השני חוגגים הניצולים ששרדו את המבול ואת הלילה האחרון חוגגים אלה שיאכלסו מחדש את כדור הארץ.
במנהג הבודהיסטי-יפני הפסטיבל שמכבד את רוחם של אבותיהם מכונה פסטיבל אובון והוא מתקיים ביולי או באוגוסט. פסטיבל שנתי זה מתחיל במשתתפים שנוהרים לעבר האוקיינוס עם מתנות, מסרים ופנסים מוארים עבור הנפטרים. כל המתנות הללו נמצאות בסירות קטנות אשר מושטות במים בחצות אותו היום. הפסטיבל הבודהיסטי-סיני נקרא פסטיבל רפאים. עבור ההינדים, הטקס שנעשה עבור האבות הקדמונים שלהם נקרא פיטרי פקשה. הוא מבוסס על לוח השנה הירחי ההינדי והתקופה שלו נמשכת 15 יום ומסתיימת לקראת סוף ספטמבר. בנפאל, הפסטיבל הפופולרי של גאי ג'טרה מציין ומכבד את הנפטרים.
הכנסייה הרומית-קתולית חוגגת שלושה ימים של תקופת האלוומס בין 31 באוקטובר ל-2 בנובמבר ומציינת את ערב כל הקדושים, יום כל הקדושים ואת יום כל הנשמות.
במקסיקו חוגגים את יום המתים; החג הוא חג מקסיקני המוקדש לזכרם של אבות המשפחה שהלכו לעולמם. החג נחוג ביום הראשון והשני של חודש נובמבר, באותו מועד בו חלים יום כל הקדושים ולאחריו יום כל הנשמות של הכנסייה הנוצרית קתולית. החג נחוג בעיקר במקסיקו, באזורים בהם קיימת קהילה מקסיקנית גדולה בארצות הברית, בפיליפינים, במדינות אחרות באמריקה הלטינית ובברזיל. בחג זה נהוג לבקר בבתי הקברות ובכנסיות, ולהביא נרות ופרחים לקברי אבות המשפחה. על אף נושא החג, אין זה חג עגום והוא נחוג באווירה של קרנבל, בדומה לליל כל הקדושים האמריקאי.
אוניברסיטת לייבניץ בהנובר
אוניברסיטת לייבניץ בהנובר (בגרמנית:  Gottfried Wilhelm Leibniz Universität Hannover) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר הנובר שבגרמניה. האוניברסיטה, שנוסדה בשנת 1831, היא אחת הגדולות והוותיקות ביותר למדע וטכנולוגיה בגרמניה, עם כ-26,000 סטודנטים, מתוכם כ-2,000 ממדינות זרות. יש בה תשע פקולטות המציעות 190 תוכניות לימוד שונות. אוניברסיטת לייבניץ הנובר חברה בוועידת בתי הספר האירופיים לחינוך ומחקר הנדסי מתקדם ובארגון TU9. עם בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את וילהלם בוש ופסקואל יורדן.
אוניברסיטת לייבניץ מכסה קשת רחבה הן בהוראה והן במחקר. האוניברסיטה יכולה להסתכל אחורה על מסורת ארוכה במיוחד ומומחיות בכל המקצועות הטכניים. התמקדות המחקר כאן היא בטכנולוגיית ייצור, אופטיקה קוונטית / פיזיקה כבידה וטכנולוגיה ביו-רפואית. התלמידים יכולים גם לקבוע את סדר העדיפויות שלהם בתחומים אלה. מוקד נוסף באוניברסיטת לייבניץ הוא הכשרת מורים עם הכשרת מורים איכותית ובית הספר לחינוך לייבניץ שהוקם לאחרונה.
עד שנת 2006 הייתה ידועה האוניברסיטה בתור אוניברסיטת הנובר, ובשנה זו הוחלט לקרוא לה על שם הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ.
כיום (2020) האוניברסיטה מונה תשע פקולטות:
בוגרים ידועים
עם בוגריה הידועים של האוניברסיטה ניתן למנות את:
זוכי פרס נובל
בין בוגרי האוניברסיטה וחברי הסגל שלה נכללים מספר זוכי פרס נובל :
מתי בפעם האחרונה
מתי בפעם האחרונה הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-1 ביוני 2014. השיר נכתב על ידי נעם חורב, הולחן על ידי סגיב כהן ועובד על ידי תומר בירן.
רקע
בצאת הסינגל סיפרה ריטה איך השיר נוצר: "המרוץ היומיומי בחיינו, המאמץ להשיג ולכבוש יעדים, משכיחים מאתנו לפעמים, את הפרטים הקטנים, שלמענם באמת שווה להיות ולחיות. "מתי בפעם האחרונה" נוגע בגעגוע הזה".
ביקורות
השיר זכה לביקורת חיובית מצד יוסי חרסונסקי: "נעם חורב לקח אלוזיות ממקורות שונים ("אהבנו כמו ילדים" מפוליקר, "מתי בפעם האחרונה" – מתיסלם) וניקז אותם לתוך הטקסט, מעין חיזוקים ל"אמרו את זה לפני". ריטה שרה את התובנה תחילה כמעט בלחישה, נעה בנתיב מלודי קצבי ידידותי למשתמש, שמקדם את ההתרגשות ומוביל אותה מאיפוק בתחילת השיר לשיא הדרמה האישית במעלה המנעד הקולי. חלוקת האנרגיות מקבלת חיזוק בעיבוד האפקטיבי המטעין את השיר בצלילים המעוררים געגוע של אמת (קטע צלילי המיתרים המהורהר בסיום) זוהי ריטה ששרה את רחשי ליבה הכי קרוב לעצמה, לאמת שלה".
אקסו מארס
אקסו מארס (באנגלית: ExoMars, ברוסית: Экзомарс; "אקסו" כקיצור של אקסוביולוגיה) היא תוכנית מחקר לכוכב הלכת מאדים, שמטרתה המרכזית היא חיפוש אחר סימני חיים בסביבה הקדומה או הנוכחית של מאדים. המיזם מובל על ידי סוכנות החלל האירופאית (ESA) בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הרוסית (רוסקוסמוס), יחד עם סיוע משני של נאס"א.
המיזם מחולק לשתי משימות נפרדות: המשימה הראשונה, ששוגרה ב־14 במרץ 2016, כוללת את מקפת שְיָירי הגז אקסו מארס (Trace Gas Orbiter, בקיצור TGO), שנכנסה למסלול סביב מאדים ותמדוד ותחקור את מקורם של גזים הנמצאים בכמות זעירה באטמוספירה של מאדים, כשהחשוב שבהם הוא גז מתאן. גז זה אינו יציב לאורך זמן באטמוספירה המאדימית, ולכן מקור כלשהו - ביולוגי או גאולוגי - צריך לחדש אותו, אם המדידות יצביעו כי קיימת כמות מספקת של מתאן. המקפת תשמש גם כתחנת ממסר עבור משימות עתידיות למאדים. משימת 2016 כוללת גם נחתת קטנה בשם סקיאפארלי, שנועדה לבחון את טכנולוגיית הנחיתה שהאיחוד הארופאי ורוסיה ישתמשו בה במשימה השנייה של הפרויקט. הנחתת נכשלה בניסיון הנחיתה והתרסקה על הקרקע של מאדים.
המשימה השנייה, שעתידה להיות משוגרת ב־2020, תתמקד בשני רכבים שינחתו על גבי מאדים - הרכב הראשון הוא פלטפורמה קרקעית נייחת שתכלול מספר מכשירים מדעיים; הרכב השני הוא גולת הכותרת של מיזם אקסו מארס - רובר אקסו מארס, אשר ינוע מספר קילומטרים על פני השטח, ויחקור אין סיטו את מאדים כדי לחפש סימני חיים. הוא יכיל מעבדה ניידת שתעבד ותנתח דגימות שהרובר יאסוף מהשטח. הרובר יוכל גם לחפור באמצעות מכשיר ייחודי ולהוציא דגימות מעומק של עד 2 מטר מתחת לפני השטח, שם מעריכים החוקרים כי ייתכן שחומרים אורגניים שרדו את התנאים הקשים של מאדים.
ההצעה הראשונית
פרויקט אקסו מארס עבר שינויים ותהפוכות רבות מאז שהוצע לראשונה במסגרת תוכנית אורורה של סוכנות החלל האירופאית בשנת 2002. בתוכנית אורורה, שרובה לא יצא לפועל בסופו של דבר, האיחוד הארופאי הניח אסטרגטיה ארוכת טווח למחקר רובוטי ומאויש של מערכת השמש, עם כוונה לבצע משימות מאוישות לירח ולמאדים בשנות ה־30 או ה־40 של המאה העשרים ואחת. התוכנית כללה בין היתר "תוכניות דגל" (Flagship mission) שהראשונה שבהם היא משימת אקסו מארס. לאחר מספר שנות מחקר, שרי האיחוד האירופאי אישרו ב־2005 את התוכנית.
הגרסה הראשונית של אקסו מארס כללה שיגור של רובר במשקל של 220 ק"ג שעיצובו היה דומה למדי לרוברים האמריקאים בתוכנית מארס רובר (ספיריט ואופורטוניטי). בניגוד לרוברים של נאס"א ששוגרו למאדים בשנת 2004 והתמקדו במחקר גאולוגי של כוכב הלכת, הרובר תוכנן עבור מחקר אקסוביולוגי של מאדים - לחפש אחר סימנים לקיום חיים במאדים, בעבר או בהווה.
לפי התכנון הראשוני, שיגור המשימה תוכנן לשנת 2009. יעד השיגור נדחה ב־2005 לשנת 2011, בין היתר עקב אסון מעבורת החלל קולומביה, אשר הביא לדחייה בפרויקטים שונים של האיחוד האירופאי הקשורים לבניית תחנת החלל הבינלאומית. ב־2007 שוב נדחה השיגור, הפעם ל־2013, עקב תפיחת תקציב הפרויקט מעבר למיליארד אירו. בשנת 2008 יעד השיגור שוב נדחה עקב קשיי מימון. בין היתר גרמה לכך סירובה של איטליה, אחת המממנות המרכזיות של הפרויקט, להקציב כספים נוספים לפרויקט. בנובמבר 2008 החליטה ועידה מיניסטריאלית של האיחוד האירופי להקצות 850 מיליון יורו לפרויקט, כאשר 150 המיליון הנותרים אמורים היו להגיע משותף בינלאומי נוסף.
שיתוף פעולה עם נאס"א
בעקבות החלטת האיחוד הארופאי לחפש שותפות בינלאומית, בדצמבר 2008 החלו שיחות בין נאס"א וסוכנות החלל האירופאית, שהבשילו באמצע 2009 להסכם שכונה "יוזמה משותפת לחקר מאדים" (Mars Exploration Joint Initiative; בקיצור MEJI). במסגרת ההסכם, פרויקט אקסו מארס קיבל עיצוב דומה לעיצובו הנוכחי, אלא שהשותפה הבינלאומית הייתה ארצות הברית ולא רוסיה. התוכנית כללה שני שיגורים שונים ב־2016 וב־2018. משימת 2016 כללה את הלוויין TGO (Trace Gas Orbiter), אשר תוכנן להיבנות על ידי האיחוד האירופאי ולכלול מכשור מדעי שיסופק ברובו על ידי ארצות הברית. המשימה כללה גם נחתת אירופאית קטנה. משימת 2018 כללה שני רוברים - האחד אקסו מארס האירופאי והשני רובר שכונה MAX-C (Mars Astrobiology Explorer-Cacher) ויועד גם הוא למחקר אסטרוביולוגי וכן לאיסוף דגימות מכוכב הלכת האדום, שעשויות היו לשמש במסגרת משימה עתידית להבאת דגימה ממאדים לכדור הארץ. לפי ההסכם נאס"א הייתה אמורה לספק את מערכת הנחיתה, שתהייה מבוססת על ה"סקיי קריין" ששימש את הרובר קיוריוסיטי בנחיתה על מאדים, וכן את רכבי השיגור של שתי המשימות.
בסופו של דבר גם הצעה זו ירדה לטמיון, עקב בעיות תקציביות אליהן נקלעה נאס"א, בין היתר עקב התפיחה המשמעותית בעלות טלסקופ החלל ג'יימס ווב, שמיועד להוות את היורש של טלסקופ החלל האבל. כדי להציל את פרויקט טלסקופ החלל, בהצעת התקציב של נאס"א לשנת 2013, שהתפרסמה בפברואר 2012, ממשלו של הנשיא ברק אובמה הכריז על ביטול ההשתתפות של נאס"א בפרויקט אקסו מארס.
שיתוף הפעולה עם רוסיה
כדי להציל את הפרויקט סוכנות החלל האירופאית פנתה לשותפות רוסית שתחליף את ארצות הברית. ב־14 במאי 2013 חתמו נציגי סוכנות החלל האירופאית וסוכנות החלל הרוסית (רוסקוסמוס) על הסכם לשיתוף פעולה בפרויקט, שבמסגרתו נקבעה הגרסה הנוכחית של הפרויקט. במסגרת ההסכם נקבעה השותפות הבאה:
מקפת שיירי הגז (TGO)
מקפת שיירי הגז אקסו מארס (Trace Gas Orbiter, בקיצור: TGO) היא גשושית מחקר ששוגרה ב־14 במרץ 2016 על גבי משגר פרוטון רוסי מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן, והגיעה למאדים ב־19 באוקטובר 2016. הגשושית נשאה על גבה את הנחתת סקיאפארלי, ולפני ההגעה למאדים שחררה אותה כדי שזו תוכל לנחות על כוכב הלכת. לאחר מכן הגשושית תחל בשלב איטי והדרגתי שבמהלכו תשנה את מסלולה סביב מאדים למסלול מבצעי בגובה של כ־400 ק"מ עד נובמבר 2017. היא תוכל לשמש גם כתחנת ממסר שתאפשר תקשורת בין רכבים שישלחו לפני השטח של מאדים, ובמיוחד עבור הרובר של משימת 2020. הגשושית מתוכננת לפעול לפחות עד לשנת 2022.
המשימה המדעית המרכזית של הגשושית TGO היא למדוד ולחקור את מקורם של גזים הנמצאים בכמות מזערית באטמוספירה של מאדים (פחות מ־1% מהאטמוספירה). אחת השאלות שמעסיקות את החוקרים בנוגע למאדים היא האם אכן יש באטמוספירה של מאדים כמות מזערית של גז מתאן. מדידות שנעשו על ידי גשושיות קודמות וכן מתצפיות טלסקופיות בכדור הארץ, הצביעו על כמות מזערית כזו שמגוונת מבחינת זמן ומקום במאדים. המדידות הללו לא היו מדויקות מספיק, וגם מדידות מדויקות יותר של הרובר קיוריוסיטי השאירו את השאלה פתוחה. מכיוון שמתאן אינו יציב לאורך זמן באטמוספירה של מאדים, נדרש איזשהו מקור שיחדש אותו - ומקור זה יכול להיות ביולוגי או גאולוגי. בכדור הארץ למשל, מקורו של רוב המתאן באטמוספירה הוא מתהליכים ביולוגיים. עם זאת, גם תהליכים גאולוגיים, שלא מעורבים בהם חיים, יכולים להסביר תופעה זו.
כדי למדוד את מרכיבי האטמוספירה של מאדים, הגשושית תשתמש בשתי שיטות של תצפיות ספקטרוסקופיות: פעמיים במסלול סביב מאדים, במהלך האוקולטציה הסולארית (בזריחה ובשקיעה מבחינת הגשושית), היא תכוון את הספקטרוסקופים שלה לכיוון השמש. בצורה זו, קרני השמש שמגיעים למכשירי המדידה דרך האטמוספירה של מאדים, משמשים כ"פנס" לחיזוק עוצמת הקרינה שמתקבלת במכשירי המדידה. כך מתאפשרת מדידה מדויקת יותר, עד לרמה של חלקיק אחד למיליארד (ppb). המסלול של הגשושית מותאם לאפשר לה כמה שיותר אוקולטציות סולאריות. השיטה השנייה שהגשושית תפעיל היא לכוון את הספקטרוסקופים לתצפית ישירה על כוכב הלכת. מכיוון שבשיטה כזו הם קולטים את הקרינה התת־אדומה היוצאת מכוכב הלכת, שהיא חלשה יותר, המדידה הופכת למדויקת פחות.
לאחר שחרור הנחתת סקיאפארלי ב-16 באוקטובר 2016, המקפת החלה בשינוי מסלולה, תוך שימוש בבלימה אטמוספירית. בסוף פברואר 2018 המקפת השלימה את הבלימה ונכנסה למסלול המשימה המדעי. באפריל 2018 פורסמו תמונות ראשונות שצילמה מפני השטח במאדים.
הנחתת סקיאפארלי
הנחתת הייתה הניסיון השני של סוכנות החלל האירופאית להנחית רכב ולהפעילו בהצלחה על פני מאדים, לאחר שהמשימה האירופאית הקודמת לכוכב הלכת, ביגל 2, אמנם נחתה עליו ב־2003 אך לא הצליחה ליצור קשר עם מפעיליה. הנחתת מכונה על שמו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני סקיאפארלי שחקר את מאדים.
מכיוון שהיעד המרכזי של הנחתת היה להדגים את טכנולוגיית הנחיתה על פני מאדים, לנחתת לא היה מקור אנרגיה מתחדש כגון לוחות סולאריים, והיא תוכננה לפעול על פני מאדים רק באמצעות סוללות חשמליות לתקופה של בין 2 עד 8 סול (יום מאדימי).
משימת 2024 : רובר ופלטפורמה קרקעית
משימת 2020 כוללת רובר שיוכל לנוע על פני השטח כדי לבצע מחקרים גאולוגים ואקסוביולוגיים, וכן פלטפורמה קרקעית שתכלול גם היא ציוד מדעי ותוכל לפעול לפחות שנה על פני הקרקע כתחנה נייחת.
הרובר מפותח על ידי סוכנות החלל האירופאית ונבנה על ידי חטיבת החלל של קבוצת איירבוס, כאשר המטען המדעי שלו כולל מכשירים אירופאיים ורוסיים. הפלטפורמה הקרקעית תסופק על ידי רוסיה ותפותח על ידי חברת לאבוצ'קין. השיגור מתוכנן להתבצע על ידי משגר פרוטון רוסי ביולי 2020, כאשר הנחיתה על פני מאדים תקרה ב־2021.
מנגנון הנחיתה של המשימה יפותח ברובו על ידי רוסיה, והוא כולל מגן חום עבור החדירה לאטמוספירה, שני מצנחים להאטה נוספת של מהירות הנפילה וכן את הפלטפורמה הקרקעית עליה יורכב הרובר, שתהייה אחראית על נחיתה באמצעות מנועים רקטיים על הקרקע.
רובר אקסו מארס
הרובר של משימת אקסו מארס מיועד לנוע על פני השטח ובין היתר יחפש אחר "חתימות ביולוגיות", סימנים המעידים על קיום חיים בעבר או בהווה של מאדים. המשימה הנומינלית של הרובר מיועדת להימשך 220 סול (יום מאדימי; כחצי שנה), אך עשויה להימשך תקופה ארוכה יותר.
המשקל הכולל של הרובר יעמוד על 310 ק״ג. הוא ישתמש בלוחות סולאריים שיספקו לו את האנרגיה החשמלית שדרושה לתפעולו, והוא ימוגן מפני הקור העז על פני השטח באמצעות מחממים רדיואיזוטופיים, הפועלים באמצעות החום שנוצר מדעיכה רדיואקטיבית. לרובר 6 גלגלים המסוגלים לנוע ולהסתובב כל אחד באופן עצמאי. הגלגלים יכולים גם להתרומם כל אחד בנפרד, וכך ליצור תנועה המדמה הליכה, שתאפשר לנוע על פני משטחים רכים ולא מגובשים כגון דיונות. על התורן של הרובר מותקנות שתי מצלמות פנורמיות ומצלמה אחת ברזולוציה גבוהה, אשר יאפשרו לו לנוע באופן אוטונומי על בסיס יעדים שנקבעו מראש על ידי מרכז הבקרה בכדור הארץ. הוא מתוכנן לנוע למרחק של עד 100 מטר בכל סול.
במהלך המשימה המדעית של הרובר, הוא יחקור דגימות קרקע וסלעים כדי לקבוע את מאפייניהם הפיזיים והכימיים. הוא יכלול חבילת מכשירים מדעיים המורכבים בתוכו המכונה "פסטר" (על שם לואי פסטר), אשר כוללת מספר ספקטרוסקופים וספקטרומטר מסה. באמצעות מכשיר קדיחה הוא יוכל להשיג דגימות מעומק של עד שני מטר מתחת לפני השטח. אם אכן קיימים סימנים לקיום חיים בעבר או בהווה, כגון תרכובות אורגניות מסוימות, הן צפויות יותר לשרוד מתחת לפני השטח, היכן שהן מוגנות מהקרינה העזה שעל פני השטח. מכ"ם חודר קרקע שיבצע מחקר סטרטיגרפי לבחינת שכבות תת־קרקעיות וספקטרומטר נייטרונים לאיתור קרח מתחת לפני הקרקע, יסייעו לרובר לאתר אתרים מתאימים לביצוע קדיחה.
גביע ארט רוס
הגביע נתרם על ידי ארט רוס, שחקן מצטיין בראשית המאה ה-20 ולאחר מכן שופט, מאמן ועסקן, הידוע בעיקר כמנכ"ל (ולפרקים גם המאמן) של בוסטון ברואינס למן היווסדה ב-1924 ועד 1954.
בניגוד לגביע מוריס "רוקט" רישאר, בגביע ארט רוס יכול לזכות רק שחקן אחד מדי שנה. אם יש שוויון בנקודות בין מספר שחקנים בראשות דירוג המבקיעים, שובר השוויון הוא כמות השערים שכל שחקן הבקיע. אם עדיין קיים שוויון, זוכה השחקן ששיחק פחות משחקים במהלך העונה. במידה ועדיין קיים שוויון, השחקן שכבש ראשון במהלך העונה הוא הזוכה.
במהלך ההיסטוריה של הגביע קרו שלושה מקרים של שוויון בראשות דירוג המבקיעים (1962, 1980, 1995) וכולם הוכרעו בעזרת שובר השוויון הראשון.
מטבע הדברים, מרבית הזוכים בגביע היו שחקני התקפה. המגן היחיד שזכה בגביע הוא בובי אור, שזכה בו פעמיים.
כאן דיגיטל
כאן דיגיטל הוא שמה של חטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי "כאן", ומהווה אחת מפלטפורמות השידור של התאגיד יחד עם חטיבת הטלוויזיה, חטיבת הרדיו, חטיבת החדשות והחטיבה הערבית. החטיבה מפרסמת את התוכן שלה דרך הרשתות החברתיות המקוונות, אתר ויישומון כאן לטלפונים חכמים ולטלוויזיות חכמות.
"כאן דיגיטל" פועלת לפי הטרנדים העכשוויים, ומספקת תוכן המותאם ומונגש בהתאם לסגנון המקובל במדיום החברתי, לדוגמה בהפקת סדרות רשת, סרטונים אינפורמטיביים וצוות המגישים של "כאן דיגיטל" שמפיקים ומגישים את התכנים. בין היוצרים הקבועים של סרטוני הרשת נמצאים: אליה גרינפלד, אהוד עזריאל מאיר, אורית נבון ועוד. סמנכ״ל החטיבה הוא תומר ברנד.
היסטוריה
במהלך הקמת התאגיד לא היו לו אפיקי שידור רגילים, מפני שהשידור בערוצי הרדיו והטלוויזיה עדיין בוצע על ידי רשות השידור. התאגיד הוקם בתקופה שבה נפוצה צריכת תוכן בכלל וחדשות בפרט באמצעות רשתות חברתיות מקוונות מקוונות ובראשן פייסבוק. ולפיכך, הוא החל לשדר באמצע 2016, כשנה לפני העלייה לאוויר של ערוצי הטלוויזיה והרדיו. התאגיד נקט בעקרון של דיגיטל וסושיאל תחילה והפך לגוף התקשורת הראשון בישראל המשקיע משאבים בייצור תוכן מקורי איכותי לרשת. עם פתיחת שידורי הטלוויזיה והרדיו, השתמש התאגיד ברשתות החברתיות ובערוצים הדיגיטליים כערוצי הפצה מרכזיים ושוויוניים מתוך תפיסת "דיגיטל תחילה".
מתוך ראייה של המגמות המובילות בעולם, ומתוך חשיבה הממוקדת בתוכן ובצרכני התוכן, ייסדו "כאן" את תפיסת ה-digital first, שמשמעותה בפועל היא שהתוכן עולה לדיגיטל לפני השידור בטלוויזיה ומגיע לקהלים צעירים, הממעטים לצרוך טלוויזיה, ובעבר לא נמנו עם צרכני השידור הציבורי. לצד אתר ואפליקציית של "כאן" מופץ כל התוכן בפלטפורמות הדיגיטליות, שהן מנגנוני הפצה נגישים ומוכרים לציבור, בכל זמן ובכל מקום שיבחר. "כאן" מייצרים תכנים ייחודיים ומותאמים לערוצי הדיגיטל כך שהדיגיטל אינו רק פלטפורמה נוספת לשידור תוכני טלוויזיה, אלא מדיום תקשורתי בעל מאפיינים הזוכה לתוכן איכותי.
רדיו אינטרנט
מספר תחנות רדיו דיגיטליות המשדרות 24/7, הניתנות להאזנה באתר הראשי וזמינות באפליקציה לאנדרואיד.
כאן בלוג
בלוג התאגיד ליווה את תהליך ההקמה וההרצה וסיפק הצצות לנקודות ציון של הערוץ. עם סיום תקופת ההרצה נעצרה פעילות הבלוג.
הסכתים
חטיבת הפודקאסטים של התאגיד מותגה מחדש בפברואר 2020 בשם "כאן הסכתים". וכיום היא אחת משתי רשתות הפודקאסטים הגדולות בישראל (יחד עם רשת עושים היסטוריה), והיא מפיעלה את הפודקאסטים הפופולרים: שיר אחד, חיות כיס, סיפור ביום, משפט חוזר, צור ויעקובי ועוד.
פורטל אינטרנט
האתר מהווה בסיס לפעילות הדיגיטלית של "כאן" ומכיל כתבות תוכן, חדשות ותחקירים, קטעי וידאו, תוכניות מלאות משידורי ערוץ כאן 11, תחנות רדיו דיגיטלי וצרכי מנהלה (דרושים, מכרזים, חופש המידע ועוד). "כאן" מפעילים 3 אתרי אינטרנט: אתר כאן, אתר מכאן ואתר כאן ילדים.
יישומונים
ב-16 בנובמבר 2022 הושק יישומון חדש שמחליף את היישומון הקיים תחת המיתוג "כאן BOX". היישומון פותחה בשיתוף חברת 24i ההולנדית ובעלת ממשק של שירותי הזרמה.
אגפים ובעלי תפקידים
סמנכ"ל חטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הוא תומר ברנד, שהחליף בתפקיד את אלעד טנא. החטיבה מורכבת משני אגפים עיקריים:
סוון ואן בייק
סוון ואן בייק (בהולנדית: Sven van Beek; נולד ב-28 ביולי 1994 בחאודה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הירנפיין מליגת העל ההולנדית.
קריירת מועדונים
ואן בייק נולד בחאודה שבהולנד. הוא גדל במחלקת הנוער של פיינורד. ב-30 בינואר 2013 ערך ואן בייק את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כששיחק 83 בהפסד 2-1 לפ.ס.וו. איינדהובן במסגרת הגביע ההולנדי. ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-1 לאייאקס במסגרת המחזור השלישי. הוא סיים את עונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת עם 10 הופעות ליגה וללא שערים.
ב-18 בספטמבר 2014 ערך ואן בייק את הופעת הבכורה שלו בליגה האירופית, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לסביליה במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2014/2015. ב-2 באוקטובר 2014 הבקיע ואן בייק את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-47 בניצחון 2-1 על סטנדרד לייז' במסגרת המחזור השני בשלב הבתים של הליגה האירופית. ב-1 בנובמבר 2014 הבקיע ואן בייק את שער הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית, שער בדקה ה-50 בניצחון 2-0 על זוולה במסגרת המחזור ה-11. הוא סיים את עונתו השנייה בקבוצה הבוגרת עם 33 הופעות ליגה ושער אחד.
קריירה בינלאומית
בחודש ספטמבר 2014 זומן ואן בייק לראשונה לסגל נבחרת הולנד הבוגרת, אך לא שיחק בה עד כה.
מזמורי רקוויאם
מזמורי רקוויאם היא יצירה מאת המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי, המתבססת על קטעים מתוך הרקוויאם הקתולי. יצירה זו נכתבה בשנים 1965–1966, בתקופה המאוחרת של סטרווינסקי, וכמו היצירות מתקופה זו היא קצרה ונוקשה, אולם בניגוד לרוב היצירות שכתב בתקופה זו, שנכתבו בסגנון סריאלי, במזמורי הרקוויאם יש עירוב סגנונות.
היסטוריה
היצירה הוזמנה מסטרווינסקי על ידי סטנלי סיגר לזכר אמו, הלן ביקונן סיגר, בשנת 1965. הלן סיגר תרמה בצוואתה כסף רב לאוניברסיטת פרינסטון, ומחלקת המוזיקה של האוניברסיטה הייתה אחת הנהנות העיקריות מסכום זה. בנה ביקש שחלק מן הכסף יוקדש ל"אנדרטה מוזיקלית" לזכרה, ולכן פנה לסטרווינסקי. סטרווינסקי השלים את העבודה על היצירה בשנת 1966, וקונצרט הבכורה נערך באוניברסיטת פרינסטון ב-8 באוקטובר, בניצוחו של רוברט קרפט.
היצירה בוצעה גם בהלווייתו של סטרווינסקי בשנת 1971.
מבנה היצירה
היצירה מורכבת מתשעה פרקים, שישה פרקים ווקאלים ושלושה אינסטרומנטליים, המסודרים באופן סימטרי: פרק אינסטרומנטלי ראשון (Prelude), שלושה פרקים ווקאלים (Exaudi ,Dies Irae, Tuba mirum), פרק אינסטרומנטלי אמצעי (Interlude), שלושה פרקים ווקאלים (Rex tremendae, Lacrimosa, Libera me) ופרק אינסטרומנטלי אחרון (Postlude). כל אחד משלושת הפרקים האינסטרומנטליים מדגיש סוג אחר של כלי נגינה: הראשון - כלי קשת, האמצעי - כלי נשיפה מעץ והאחרון - כלי הקשה. בכך יש ביצירה רציפות בין הפרקים.
הטקסט של הפרקים הווקאלים מורכב מקטעים מתוך הרקוויאם הקתולי, הExaudi הוא מתוך הפתיחה "רקוויאם", ארבעת הקטעים הווקאלים הבאים הם מתוך ה"דיאס אירה, והקטע האחרון הוא המזמור "ליברה מה" כמעט בשלמותו. היצירה משתמשת רק בחלק קטן מהטקסט השלם של הרקוויאם. בחירת הקטעים מתוך הרקוויאם נעשתה על ידי רוברט קרפט, שגם ניצח על הבכורה של היצירה.
המוזיקה של היצירה איננה סריאלית, כמו יצירות אחרות של סטרווינסקי מאותה התקופה, אך היא משתמשת במוטיבים א-טונאליים בהם סטרווינסקי הרבה להשתמש כמו שיטת שנים-עשר הטונים.
הרכב וביצוע
היצירה הולחנה לשני סולנים: אלט ובס, מקהלה מעורבת ולתזמורת הכוללת: 3 חלילים (השלישי מוכפל בפיקולו), חליל אלט, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, טימפני (עם שני נגנים), שני נגני כלי הקשה המנגנים על: קסילופון, ויברפון ופעמונים צינוריים, נבל, פסנתר, צ'לסטה ומחלקת כלי קשת.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-15 דקות (פרקי היצירה קצרים מאוד).
מנוע משחק
מנוע משחק או מנוע גרפי (באנגלית: Game Engine) הוא מנוע וירטואלי המעצב גרפיקה של משחק המדמה גרביטציה.
היסטוריה
משנת 1994 עד שנת 2003 המנועים היו בסגנון GoldSrc ובסגנון Unreal Engine 1, ובשנת 2004 הופיע המנוע שהתחיל עידן חדש של גרפיקה, המנוע Source שפותח על ידי Valve, שחולל מהפכה שלמה בעולם המנועים הגרפיים שיחסית לשנת 2004 המנוע היה מציאותי ביותר והראה גרפיקה שלא נראתה מעולם.
חטיבת התכנון (אגף התכנון)
חטיבת התכנון (באגף לתכנון ובניין כוח רב זרועי) היא הגוף האחראי בצה"ל על התכנון והבקרה של תוכניות העבודה השנתיות ותוכניות בניין הכוח הרב שנתיות של צה"ל. בראש החטיבה עומד קצין בדרגת תת-אלוף ("רח"ט התכנון"). החטיבה אחראית על גיבוש כיווני בניין הכוח בכלל התחומים – התעצמות ביכולות, ארגון צה"ל ותוכניות התשתית והפריסה של צה"ל, ובהתאם על הקצאת המשאבים לגופי צה"ל בתחומי התקציב וכוח האדם. רח"ט התכנון המכהן הוא תא"ל דרור לוי.
ייעוד החטיבה כפי שמוגדר בפקודות צה"ל:.
היסטוריה
חטיבת התכנון היא חלק מהאגף לתכנון ולבניין כוח רב זרועי (אג"ת) שבמטה הכללי. אג"ת עבר שינויים רבים לאורך השנים, החל מ-2 ביוני 1948 אז פורסם תקן אגף התכנון, שנועד לפעול בכפיפות ישירה לרמטכ"ל, ולעסוק בנושאי בניין כוח. למרות זאת, עד למלחמת יום הכיפורים האגף פעל בעצם כמחלקת תכנון בכפיפות לאגף המבצעים. כלקח ממלחמת יום הכיפורים, הוקם אגף התכנון, שלאורך השנים הורחב וכלל חמש מחלקות: המחלקה לתכנון ארוך טווח, המחלקה לתכנון אסטרטגי, מחלקת תקינה, מחלקת בניין צה"ל והמרכז לניתוח מערכות.
בשנות התשעים, התייצב מעמדו של האגף כמעצב של היעדים האסטרטגיים של הצבא, מתכנן את בניין הכוח וניהול התקציב להתעצמות, כמו גם את ניהול התקינה, המבנה הארגוני והתשתיות הצבאיות. התחום האסטרטגי נוהל בחטיבה האסטרטגית, תחום קשרי החוץ התכנס לחטיבת קשרי החוץ, ובהדרגה, גדלה גם מחלקת התכנון ובשנת 1986 מונה שלמה שמיר כע' ראש אג"ת לתכנון בדרגת תא"ל שיעסוק בבניין הכוח. בין השנים 2002–2005 כיהן תא"ל אופיר שהם כעוזר ר' אג"ת לתכנון ובתקופה זו מיסד את חטיבת התכנון והגדיר את תפקיד רח"ט התכנון, שהוכפפו אליו כל מחלקות בניין הכוח של אג"ת.
בשנת 2019 החליט הרמטכ"ל אביב כוכבי, במסגרת התכנית הרב שנתית 'תנופה', כי יש למקד את אג"ת לעיסוק בבניין כוח רב-זרועי, והוחלט על פיצול אגף התכנון לשני אגפים: האגף לתכנון ולבניין כוח רב זרועי, הכולל את חטיבת התכנון וחטיבת שילו"ח, ואגף אסטרטגיה ומעגל שלישי (הכולל את החטיבה האסטרטגית והחטיבה לקשרי חוץ).
כיום חטיבת התכנון אחראית על ייזום, עיצוב, גיבוש ותכנון נושאי בניין הכוח בצה"ל בענייני התעצמות, יכולות צבאיות, מבנה ארגוני ותשתיות. בשגרה, נהוגים מנגנוני בקרה, ומגובשות פקודות ארגוניות וחלוקת תקציבים לתוכניות העבודה בכלל גופי צה"ל. בחירום, החטיבה מרכזת את תהליכי בניין הכוח ברמה המטכ"לית, ומסייעת בניתוח המשמעויות ברמה הלאומית בנושאי מלאים, תמיכה במשק האזרחי וסוגיות נוספות.
מבנה חטיבת התכנון
בראש חטיבת התכנון עומד כיום תא"ל אייל הראל, המכהן כרח"ט התכנון.
בחטיבת התכנון ארבע מחלקות, שבראשן עומדים קצינים בדרגת אלוף-משנה. כל מחלקה כוללת מספר ענפים בעלי התמחויות מקצועיות שונות.
מחלקת תכנון
מחלקת התכנון אחראית על תכנון ובקרה של תוכניות העבודה השנתיות והרב שנתיות של צה"ל, והגדרת המשאבים למימושן. המחלקה אחראית על תהליך האישור של תוכניות בניין כוח גדולות בנוהל מוסדר הכולל את הגדרת היעדים והתפוקות המבצעיות, לצד עלויות המרכיבים השונים של התכנית. המחלקה אחראית לביצוע בקרה של התוכניות העיקריות בכל תחומי הבניין הכוח, המוכנות והקיום השוטף, וכן על בקרת היקף כוח האדם ביחידות השונות בצה"ל. המחלקה כוללת קצינים העוסקים בבניין הכוח הצבאי וקציני מומחים בנושאי תקציב ומשאבי אנוש. בראש המחלקה עומד קצין בדרגת אל"ם. ראש המחלקה הנוכחי הוא אל"ם יאיר נתנס.
מחלקת הארגון
מחלקת הארגון אחראית על הגדרת היעוד, האחריות, התפקידים, הסמכות והמבנה הארגוני של יחידות צה"ל. עבודת מחלקת הארגון כרוכה בהתאמת המבנה הארגוני וגיבוש הפקודות המסדירות את הסמכות והאחריות של היחידות השונות בהתאם למשימותיהן ולתחומי אחריותן. כמו כן, המחלקה עוסקת במדיניות הכוללת ובהסדרה של הוראות הפיקוד העליון ופקודות הצבא, וכן גיבוש עמדת צה"ל בנושאי חקיקה הקשורים לגודלו וארגונו של צה"ל. במחלקה משרתים קצינים ממגוון דיסציפלינות - קצינים העוסקים בתקינה, ארגון, בקרה, משפטנים ועוד. בראש המחלקה עומד קצין בדרגת אל"ם. ראש המחלקה הנוכחי הוא אל"ם גילי בן מנחם.
מחלקת תשתיות ופריסה (תו"פ)
מחלקת פריסה ותשתיות אחראית על תוכניות בנין הכוח בתחום התשתיות ורציפות התפקוד של הצבא, ועוסקת בכל הנוגע לבסיסים ומחנות צה"ל ולמקרקעין צבאי. בין תחומי אחריותה, הובלת מעבר צה"ל לנגב, אחריות מטכ"לית לסוגיות הנוגעות להגנת הסביבה והתייעלות אנרגטית, ייצוג צה"ל מול גופים אזרחיים ומוסדות התכנון בכל הרמות. בחירום, המחלקה אמונה על המענה לפיקודים המרחביים ולזרועות להיערכות הכוחות הנדרשת בהיבטי התשתיות והפריסה. במחלקה משרתים קצינים ממגוון דיסציפלינות - מומחי תוכן לנושאי הגנת הסביבה, סטטוטוריקה, מובילי פרויקטי תשתיות גדולים וכן קציני תכנון ותקציב.
המרכז לניתוח מערכות (מנת"ם)
המרכז לניתוח מערכות הוא גוף ניתוח המערכות וחקר הביצועים של המטה הכללי. תפקידו של המרכז לניתוח מערכות הוא לתמוך את תהליכי קבלת ההחלטות במטה הכללי בתחומי בניין הכוח ולסייע לאגף המבצעים בניתוח סוגיות בהפעלת הכוח. המרכז תומך את המחלקות האחרות בחטיבת התכנון ומהווה גוף מייעץ לרח"ט התכנון על בסיס מחקרים העוסקים בניתוח מערכות וסד"כ, תפיסות מבצעיות, בחינת חלופות הצטיידות והערכת התועלת המבצעית והמשמעות המבצעית של החלטות בבניין הכוח, המסייעים לעיצוב ותכנון התוכניות השנתיות והרב שנתיות של צה"ל. במנת"ם משרתים קצינים טכנולוגיים מתחומי המדעים המדויקים וההנדסה, בוגרי פרויקטי 'תלפיות', 'פסגות' והעתודה האקדמית.
תוכנית רב-שנתית לצה"ל
אחד התפקידים המרכזיים של חטיבת התכנון הוא עיצוב, תכנון וגיבוש התכנית הרב שנתית (תר"ש) לצה"ל, והובלת תהליכי המימוש של התכנית לאורך שנות התר"ש.
תוכנית רב-שנתית לצה"ל היא המצפן להפעלת הכוח ולבניין הכוח הצבאי. התכנית מתבססת על ניתוח של מגמות מאקרו בזירות הלחימה השונות - מאפייני האויב, מגמות גלובליות ולאומיות בתחומי הכלכלה, צבא-חברה, טכנולוגיה ועוד. התכנית מתבססת על תפיסה לאורה יופעל הכוח הצבאי בשגרה, במערכה שבין המערכות (מב"ם) ובמלחמה.
תוכנית רב שנתית כוללת את היעדים המרכזיים לבניין הכוח ואת חלוקת המשאבים למימוש יעדים אלו (תוכניות ופרויקטים, רכש אמל"ח וסד"כ, שינויים ארגוניים גדולים, יעדי המוכנות והאימונים של כוחות צה"ל, בניית תשתיות, צמצום וסגירת סד"כ מתיישן ועוד). לרוב, תר"ש מתהווה כל 4-5 שנים, בדרך כלל עם כניסת רמטכ"ל לתפקיד.
הערות שוליים
גוף התכנון במטכ"ל עד ל-1973 - זאב אלרון \ אתר מחלקת היסטוריה
יהושע שי
יהושע נסים שי (בכר) (10 באוקטובר 1905 – 17 במארס 1982) היה המנכ"ל הראשון של משרד העלייה עם קום המדינה, אחרי שכיהן כמזכיר ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית ("ממשלת המדינה שבדרך"). היה שגריר ישראל במדינות מרכז אמריקה, קונסול כללי באיסטנבול וראש הנציגות הדיפלומטית של ישראל ביוון.
ביוגרפיה
יהושע שי (בכר) נולד בשכונת נחלת שבעה שבירושלים להוריו רבי שמואל בכ"ר יהושע וחנה לבית דנון. זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה להתגורר בשכונת שערי ירושלים (אבו אל-באסל). את השכלתו התיכונית רכש בבית הספר האנגלי בירושלים (The English College); ואת השכלתו הגבוהה השלים בשיעורי הערב של בית הספר המנדטורי למשפטים.
ב־1924, למרות גילו הצעיר (19), התקבל שי לתפקיד בכיר במחלקת העלייה של ההנהלה הציונית (שפעלה מתוקף הצהרת בלפור והפכה ב-1929 לסוכנות היהודית לא"י). שי רואיין על ידי יו"ר המחלקה המדינית, קולונל פרדריק קיש, אשר התרשם מיכולותיו ואישיותו של המועמד אך עמד לדחותו בטענה כי יש לו חיסרון אחד, שהרי הוא צעיר מדי. תשובתו של המועמד (באנגלית רהוטה): "אני מבטיחך, אדוני, כי אשקוד לצמצם חסרון זה מדי יום", שָבְתָה את ליבו של קולונל קיש, ושי התקבל לעבודה כמזכיר ומנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית. בתפקיד זה עסק באינטנסיביות בארגון העלייה ועשה בשליחויות רבות (ברומניה, פולין, יוון, תימן, טורקיה, ועוד). לאחר מלחמת העולם השנייה, ממקום מושבו בפריז, ריכז שי את העלייה מאירופה, כולל חיסול מחנות העקורים
בעת הכרזת העצמאות במאי 1948 התגורר שי עם משפחתו בירושלים הנצורה. בתחילת יוני, משהוסר המצור עם פריצת "דרך בורמה", נקרא שי לתל אביב על ידי שר העלייה, משה שפירא, להקים ולארגן את משרד העלייה בממשלת ישראל הראשונה. בלוויית חברי ההגנה, עשה את דרך החתחתים חלקה בג'יפ, חלקה ברגל. בשנים 1948–1957 שימש כמנכ"ל ראשון של משרד העלייה ועם צירוף משרד העלייה למשרד הפנים, היה לראש שירותי העלייה ומרשם התושבים.
בשנת 1957 נקרא שי למשרד החוץ ושירת כקונסול כללי באיסטנבול (1957-1959); כשגריר ישראל בשש מדינות אמריקה הלטינית (גואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה, קוסטה ריקה ופנמה) עם מקום מושב בגואטמלה סיטי (1959–1964) וכנציג הדיפלומטי של ישראל ביוון (1964–1968).
עבודתו של שי בשירות המדינה התנהלה מתוך הזדהותו כ"עובד מדינה" (civil servant) במובן הבריטי של המושג, הכולל נאמנות לממלכה והימנעות מפוליטיקה.
לאחר פרישתו לגמלאות עסק שי בעריכת-דין, וכן מונה לקונסול כבוד של קוסטה ריקה בירושלים.
פעילות ציבורית
שי היה פעיל בנוטרות ובהגנה; היה חבר הוועדה המשפטית שליד הסוה"י והוועד הלאומי (1946-1948); חבר בוועד הירושלמי של הליגה למלחמה בשחפת; ונשיא מועדון רוטרי (1974-1975). שי כתב מאמרים בעיתונות בענייני עלייה והתאזרחות וכן את החוברת "התאזרחות כיצד?"
משפחה
סבו של יהושע שי, יהושע משה, עלה עם אשתו מרים מלאריסה שביוון. בארץ השתתף (עם יצחק ליפקין ורחמים מזרחי) בבניית שתי שכונות בירושלים, שערי ירושלים ואוהל שלמה (הידועות גם בשמן העממי אבו אל-באסל).
אביו של יהושע שי, שמואל בכ"ר יהושע, היה בנקאי ונציג הדואר האוסטרי בירושלים, ובעל פרדסים בפתח תקווה. נולדו לו ולאשתו, חנה, שבע בנות: מרים-בּוּקָס, אשת יהונתן גורל; שׂרינה, אשת איברהים דוויק; ונזיה, אשת יוסף חכמי; רחל, אשת אברהם סיטון; יעל, אשת איזאק הלוי; רוזה, אשת בצלאל בצראווי; ובת-שבע, אשת שלמה כתר-קטריבס; ואחריהן שלושה בנים: משה, שנפטר בנעוריו; יהושע שנישא לרבקה שמחה; וצדיק, שנישא לחנה גורל.
אימו של יהושע שי, חנה לבית דנון, עלתה מסרייבו שבבוסניה. משפחתה הייתה ידועה כאמידה וברוכת כישרונות. אחיינה, אוסקר דנון, היה מלחין, מנצח ומנהל אמנותי של האופרה של בלגרד וקצין בצבא הפרטיזנים של טיטו.
בשנת 1935 נשא יהושע שי לאישה את רבקה לבית שמחה (נכדת הרב אברהם פילוסוף, אֲבִי-אִמָּהּ). נולדו להם שני בנים: פרופ' שמואל שי ופרופ' אהרן שי (רוני).
מארי נחמיאס
מארי (ממו) נחמיאס (נולדה בשנת 1926) היא ניצולת שואה, ששימשה אם אומנת ל-52 ילדים, בהם ילדים בעלי צרכים מיוחדים שננטשו. נחמיאס השיאה משואה בערב יום העצמאות ה-71 למדינת ישראל.
מארי היא כלתו של רבי שלמה נחמיאש בן רבי שאול נחמיאש.
ביוגרפיה
מארי נחמיאס נולדה בתוניס שבצפון אפריקה בשנת 1926, לשלום וחנה סבח.
כשהייתה נחמיאס בת 6 עברה עם הוריה ואחיה לאלג'יר, שם פתח אביה קונדיטוריה. כשהייתה בת 14 התעקשו האחים לחזור לתוניס. כשהייתה בת 16 וחצי, נישאה לאברהם נחמיאס בנו של רבי שלמה נחמיאש זצוק״ל ונכדו של רבי שאול נחמיאש זצוק״ל.
באותה תקופה פלשו הנאצים לתוניס, ומארי סבלה מרדיפות. אביה גויס כמתורגמן ובזכות זה הוא ניצל.
בתוניס נולדו לה ארבעה ילדים. בשנת 1950 עלתה עם משפחתה לישראל ושוכנה בתחילה במעברה בחדרה. במעברה ילדה מארי בת נוספת. ממעברת חדרה עברה המשפחה למעברת עפולה וממנה לעפולה עילית, שם נולדו למארי עוד שלושה ילדים. בזמן הזה גם הוריה של מארי עלו לארץ, והיא סעדה אותם וטיפלה בהם.
כאשר גדלו מרבית ילדיה של מארי, היא החליטה לפתוח את ביתה ל-52 ילדים, ומשפחתה שימשה להם כמשפחת אומנה. חלקם הגיעו מבתים הרוסים וחלקם היו ילדים שנולדו עם צרכים מיוחדים, וזכו לטיפול מסור ממנה עד שהלכו לעולמם. נשיא המדינה, יצחק נבון, העניק לה את אות הנשיא למתנדב פרס על הנתינה המרובה.
השאת משואה
בערב יום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל, השיאה נחמיאס משואה בטקס המסורתי ברחבת הר הרצל בירושלים. שרת התרבות והספורט מירי רגב אמרה על בחירתה:
בנימוקי הוועדה הבוחרת:
במהלך השאת המשואה, קם הקהל על רגליו ומחא כפיים.
כיום מתגוררת מארי בביתה שבעפולה.
הספר השני של יסודות
הספר השני של יסודות הוא השני מתוך שלושה עשר חלקים של הספר 'יסודות' (או האלמנטים), המיוחס למתמטיקאי ההלניסטי אוקלידס מאלכסנדריה, מראשית המאה השלישית לפנה"ס. כחלק מארבעת הספרים הראשוניים, חלק זה עוסק בגאומטריה של המישור, ובאופן פרטני בנושא של השוואת שטחים. הספר קצר ביחס לספרים האחרים ומכיל רק 2 הגדרות ו-14 טענות. ספר זה, ביחד עם ספרים אחדים אחרים של "יסודות", היווה חלק חשוב בוויכוח בין היסטוריונים של המתמטיקה באשר לנוכחות של רעיונות אלגבריים בחיבור של אוקלידס ובמתמטיקה היוונית בכלל, במיוחד לאור כך שהוא ספר גאומטרי העוסק בהשוואת שטחים.
מבנה הספר
הספר מחולק לשני חלקים: הגדרות וטענות. ניתן לראות שהטענות מתחלקות לשני חלקים: עשרת המשפטים הראשונים הם למעשה משפטים המהווים תשתית עבור החלק השני שהוא ארבעה משפטים שהם טענות מסוג בעיות ומשימות בנייה.
הוכחה
נראה כדוגמה איך אוקלידס הוכיח בספר את משפט 5:
יהי AB נתון הנחצה בנקודה C נתונה, ונחתך לשני קטעים לא שווים בנקודה D.
יהי CEFB הריבוע המתואר על CB ונצייר את BE (נובע ממשפט I.46 ["לבנות על קו ישר נתון ריבוע"])
דרך D נצייר את DG במקביל לCE או לBF, ודרך H [נקודת החיתוך של DG ו-BE] ונצייר עוד קו KM במקביל לAB או לBM (נובע ממשפט I.31 ["לצייר דרך נקודה נתונה קו ישר המקביל לקו ישר נתון"])
כעת, המשלים CH שווה למשלים HF (נובע ממשפט I.43 ["בכל מקבילית המשלימים של המקביליות על הקוטר שוות זו לזו"])..
מכאן, CM שווה לDF, אך CM שווה לAL כי AC גם הוא שווה ל BC (נובע ממשפט I.36 ["מקביליות על בסיסים שווים ועל אותו מקבילים שווים זו לזו"]). לכן AL גם שווה לDF.
נוסיף את CH לכל אחד מהם [כל אחד מהמלבנים המוזכרים] ואז AH יהיה שווה לגנומון NOP. אך AH הוא המלבן AD, DB כי DH שווה לDB. לכן הגנומון NOP שווה גם למלבן AD,DB.
נוסיף את LG, השווה לריבוע על CD, לכל אחד מהם.
מכאן, הגנומון NOP וLG שווים למלבן המוכל על ידי AD,DB והריבוע על CD.
אך הגנומון NOP וLG הם הריבוע CEFB המתואר על CB.
לכן המלבן המוכל על ידי AD,DB יחד עם הריבוע על CD שווה לריבוע על CB.
מ.ש.ל.
פרשנויות באשר למשמעות הספר
הספר עצמו לא מכיל תוצאות חדשות (בניגוד לספרים העיקריים של ארכימדס ואפולוניוס) וככל הנראה אוקלידס עצמו לא הוכיח את הטענות המופיעות בספר, אך ערכו היה בכך שהוא לקח את הדברים הנראים לו יסודיים ביותר, כמעיין ארגז כלים שאותו כל מתמטיקאי יווני יצטרך בהמשך הדרך, והוא היה מיוחד בכך שאיגד בתוכו בצורה שיטתית וכרונולוגית (מבחינת הוכחות) את הבסיס של המתמטיקה היוונית (ומכאן למעשה שמו: "יסודות"). במשך מאות שנים, בגלל התשתית והמבוא שהוא סיפק, הפך ספרו של אוקלידס לנכס צאן ברזל של המדע, ושל המתמטיקה בפרט, עד למאה ה-18. הוא אף היווה חומר חובה עבור הסטודנטים באוניברסיטאות אירופה בימי הביניים עבור נושאי האריתמטיקה והגאומטריה. אך עם התפתחות האלגברה בקרב מתמטיקאים ערבים החל מהמאה ה-8 ובקרב מתמטיקאים אירופאיים בימי הביניים המאוחרים והרנסאנס, חלקים ממנו החלו להיות משוכתבים תוך צירוף שיח ורעיונות אלגבריים. באמצע המאה ה-19 היסטוריונים שחקרו את תולדות האלמנטים והציגו מהדורות ביקרויותיות והיסטורגפיות לקחו את הדבר הזה, והציגו את זה כאילו זאת הייתה כוונתם המקורית של היוונים, כלומר החלה להתפתח נקודת מבט לפיה המתמטיקה היוונית העתיקה היא למעשה "אלגברה בתחפושת גאומטרית".
אלגברה גאומטרית
אלגברה גאומטרית היא תפיסה היסטוריוגרפית לפיה המתמטיקה היוונית הקדומה, המנוסחת מוגדרת ומוכחת ברובה המוחלט באופן גאומטרי, היא למעשה אלגברה, שמסיבות מסוימות (כגון צרכים ריגורוזיים), לובשת "תחפושת" גאומטרית. מכאן, אם רוצים להסתכל על המתמטיקה של היוונים העתיקים בצורה היסטורית, זה נכון ואף רצוי להסתכל עליה בכלים אלגבריים מודרניים, כי "היא אלגברית במהותה". לפי קו מחשבה זה אין סכנה של פירוש מוטעה בהמרת הטיעונים לשפת האלגברה ובשימוש בסימון מודרני.
כך למשל, את הטענות שבספר השני של יסודות ניתן (ואף צריך) לפרש בצורה הבאה:
היסטוריונים שפיתחו או קידמו רעיון זה במיוחד היו:, תומאס הית', ,. ישנם גם היסטוריונים שייחסו רעיון זה בנוסף אל מתמטיקה עתיקה של עמים אחרים כגון הבבלים והמצרים כגון: אוטו נויגבאואר, ו.
גישה זאת הוסיפה לפופולריות של "יסודות", שכעת היווה לא רק את הבסיס הקדום של המתמטיקה, אלא הכיל אף טענות אלגבריות מודרניות ומתקדמות שהיו "חבויות" מתחת למעטה של גאומטריה ואריתמטיקה עתיקה.
רעיון זה של האלגברה הגאומטרית נהפך למוסכם כללית בתחום חקר ההיסטוריה של המתמטיקה בחצי השני של המאה ה-19, והיה מאוד פופולרי בקרב רוב מייסדי האלגברה המודרנית (וייט, דקארט, פרמה) ונשאר ככזה למשך יותר מ-100 שנה.
ביקורת
למרות שהפרשנות בסגנון של האלגברה הגאומטרית הייתה הגישה ההיסטוריוגרפית השלטת כמאה שנה, החל מהרבע האחרון של המאה העשרים החלו כמה מתמטיקאים והיסטוריונים להעלות התנגדות לפרשנות זאת בטענה שהיא מטעה, אנכרוניסטית ושגויה. ראוי לציון במיוחד מאמרו פורץ הדרך (ומעורר המחלוקת אז) של שבתאי אונגורו ב-1975 שקרא לשכתב מחדש את ההיסטוריה של המתמטיקה היוונית במה שהוא מכנה "על בסיס היסטורי שפוי".
אונגורו טוען שאין שום בסיס היסטורי מספק לגישת האלגברה הגאומטרית המקובלת, ושהיא המצאה דמיונית של מתמטיקאים מודרניים שקוראים טקסטים קדומים דרך משקפיים מודרניות. הוא תוקף אותה בנימוקים הבאים:
אונגרו במאמרו מנסה להביא סיבות לעלייתה של גישה זאת, הוא טוען ש: אונגורו במאמרו מציין שהוא לא היחיד שיצא כנגד עמדה זאת באותה התקופה, הוא מציין בין היתר גם את כתביהם של,  ובמיוחד את  שסתרו וביקרו את הרעיון והמאפיינים של האלגברה הגאומטרית. אמנם אונגורו לא היה היחיד או הראשון שביקר את התפיסה השלטת, אך מאמרו היה פורץ דרך בטענותיו, בטונו, ובהשלכותיו.
באותו הזמן תקף גם תפיסה זאת.
הית'
בתרגומו לספר השני של יסודות הית' רושם בהערותיו לאחר הוכחתו של אוקלידס את משפט 5 שלמעשה הדבר הכי חשוב על משפטים 5,6 זה הכיוון שלהם על פתרון גאומטרי למשוואה ריבועית. הוא מראה שאם נסמן את אורך AB בתור a, ואת אורך DB בתור x, אז שטח המלבן AH, שהוא גם שטח הגנומון NOP, הוא ax-x^2. ואם שטחו של הגנומון נתון, למשל b^2, אז בעיית פתרון המשוואה ax-x^2=b^2 היא, בשפה גאומטרית: "עבור קו ישר (בגודל a), ליישם מלבן השווה לריבוע נתון (שגודלו b^2) אם מורידים ממנו ריבוע אחר".
אונגורו
אונגורו מצביע על העובדה שבכתביו של אוקלידס עצמו אין בדל של משוואות לגבי הוכחת משפט זה, ובכלל בכל ספרו, ואף בשום מקום במתמטיקה היוונית הקלאסית. ההוכחה היא בצורה גאומטרית טהורה ומכילה שרשור לוגי של טענות על עצמים גאומטריים. אין כאן שום סימולים, ובפרט, שום פעולות שנעשים על הסימולים הללו. מה שכמובן מאפיין גאומטריה ולא אלגברה. ובכלל אונגורו טוען שהערתו של הית' לא מראה שום דבר: היוונים לא ידעו מהי משוואה ריבועית בכלל, ובפרט לא ידעו איך לפתור אותה.
תוצאה והמצב כיום
מאמרו השנוי במחלוקת והתקיף של אונגורו לא התקבל בעיין יפה בקרב החוקרים, וזכה לתגובות נגד משמעותיות  שלהם אונגרו ענה במאמר נוסף בשנת 1979. אך ברבות הזמן החלו עוד אנשים להמשיך תקוף את רעיון האלגברה הגאומטרית: אונגורו ו ב 1981 ושוב ב 1982, קנור שוב ב 1986 , קן סאיטו ב 1986 , ב 1996 , אונגורו ו[https://bgu.academia.edu/MichaelNFried מיכאל נ. פריד] ב 2001. ומלבד זאת, החלו חוקרים לדבר על אנלוגיות בין מתמטיקה יוונית עתיקה, במיוחד זו שבאה לידי ביטוי ביסודות, לבין מתמטיקה מודרנית ללא כפיית גישת באלגברה הגאומטרית.
כיום הפרדיגמה התהפכה: רוב ההיסטוריונים של המתמטיקה דוחים את העמדה של האלגברה הגאומטרית, והיא נחשבת מיעוט לא משמעותי היום. בין האנשים היחידים שעדיין מסנגרים על גישה זאת בולט ויקטור בלאשו שבמאמרו משנת 2015, מנסה להדוף את הביקורות של המאמרים העיקריים שיצאו נגד שיטה זאת. הוא טוען ש"לגאומטריה האלגברית מגיע משפט הוגן", ו"שהגיע הזמן לקחת צעד אחורה ולהפסיק את ההתנגדות השטחית האוטומטית כלפי הגאומטריה האלגברית ולהסתכל עליה במבט חדש עם ראש פתוח".
אוניות המערכה מסדרת המלך ג'ורג' החמישי (1911)
שלוש הספינות ששרדו נשלחו לזמן קצר לעתודה ב-1919 לפני שהועברו לצי הים התיכון בשנים 1920–1921, שם מילאו תפקידים קלים בהתערבות בעלות הברית במלחמת האזרחים הרוסית ובמשבר צ'נקלה של 1922. הספינה הראשונה שחזרה לבריטניה, המלך ג'ורג' החמישי, הפכה לאוניית אימונים ב-1923, אך השתיים האחרות שובצו לעתודה עם שובן בשנה שלאחר מכן. ההשלמה הקרובה של שתי אוניות המערכה מסדרת נלסון בשנת 1927 אילצה את מכירת המלך ג'ורג' החמישי ואייג'קס לגרוטאות בסוף 1926, בעוד סנטוריון הוסבה לספינת מטרה כדי לעמוד במגבלות הטונאז' של הסכם הצי של וושינגטון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סנטוריון חומשה מחדש בנשק קל והוסבה לספינת חסימה ולאחר מכן שונתה לספינת פיתיון עם צריחי תותחים דמה. סנטוריון נשלחה לים התיכון ב-1942 כדי ללוות שיירה למלטה, אם כי האיטלקים הבינו במהירות את ההונאה. הספינה הוטבעה בכוונה במהלך הפלישה לנורמנדי בשנת 1944 כדי ליצור שובר גלים.
תכנון ותיאור
הספינות הוזמנו כחלק מהתוכנית הימית של 1910–1911, וסדרת המלך ג'ורג' החמישי הייתה גרסה מוגדלת של סדרת אוריון הקודמת עם שריון נוסף, מתווה מתוקן של החימוש המשני וסידורי בקרת אש משופרים. הספינות היו באורך כולל של, רוחב של ושוקע של. הֶדְחֶק הספינות היה בתפוסה רגילה ו- במעמס מלא. הצוותים שלהם מנו כ-869 קצינים ומלחים עם השלמתם ו-1,114 ב-1916.
ניסויים ימיים עם סיירת המערכה אה"מ לאיון הראו שמיקום הארובה הקדמית בין המבנה הקדמי לתורן הקדמי גרם לכך שסיגים חמים וגזי פליטה מהדוודים הפכו את החלק העליון של התורן הקדמי לבלתי ניתן לעבודה לחלוטין כאשר הדוודים הקדמיים דולקים ושהגשר העילי יכול בקלות להפוך לבלתי ראוי למגורים, בהתאם לרוח. גם סדרת המלך ג'ורג' החמישי השתמשה באותו הסדר והם שונו תוך כדי בנייה כדי לתקן את הבעיה בעלות של כ-20,000 ליש"ט לכל ספינה. הארובה הקדמית הוזזה מאחור ומאחד מתמוכות תורן החצובה המקורי נבנה תורן מאולתר. מגדל התצפית בחלקו האחורי של מגדל הניווט הוסר, מגדל הניווט הוגדל, ומד הטווח הוזז מהחלק העליון של התצפית הקדמית לגג של מגדל הקונינג.
הספינות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי הונעו על ידי שני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פרסונס. צירי המדחף החיצוניים חוברו לטורבינות הלחץ הגבוה בחדרי המנועים החיצוניים ואלה הוצאו לטורבינות בלחץ נמוך בחדר המכונות המרכזי שהניעו את הצירים הפנימיים. הטורבינות השתמשו בקיטור שסופק על ידי 18 דוודים. הם דורגו ב-27,000 כוחות סוס (20,000 קילוואט) ונועדו להעניק לספינות הקרב מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש). במהלך ניסויי הים שלהם, הספינות עלו על המהירות וכוח הסוס שתוכננו, והגיעו למקסימום של . הם נשאו לכל היותר של פחם ועוד  של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו. זה העניק להם טווח של 5,910–6,310 מיילים ימיים (10,950–11,690 ק"מ) במהירות שיוט של.
חימוש
סדרת המלך ג'ורג' החמישי צוידה בעשרה תותחי 45 קליבר BL 13.5 אינץ' Mark V בחמישה צריחים עם זוג תותחים בעלי הפעלה הידראולית, לאורך קו האמצע, המסומנים 'A', 'B', 'Q', ' X' ו-'Y' מלפנים לאחור. התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +20° מה שנתן להם טווח של. הכוונות שלהם, לעומת זאת, הוגבלו ל-15°+ עד שהותקנו מנסרות סופר-גבוהות ב-1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה. בניגוד לסדרת האוריון, מכונות ההעמסה של צריחים אלו שונו כדי להכיל פגזים, כ- יותר מאלו של סדרת האוריון, במהירות לוע של כ- בקצב של שני פגזים לדקה. הספינות נשאו 100 פגזים לכל תותח.
תרגילי אימון הראו שטרפדות ומשחתות תקפו בתדירות גבוהה יותר מהקשת הקדמית, ולכן 16 תותחי ה-102 BL 4 אינץ' (102 מ"מ)/50 קליבר Mark VII של החימוש המשני סודרו מחדש כדי לשפר את חלוקת האש קדימה. שמונה מהם הורכבו במבנה העל הקדמי, ארבעה במבנה האחורי, וארבעה בקזמטים בצד הגוף לצד צריחי התותחים הראשיים הקדמיים, כולם ברכיבים בודדים. התותחים בקזמטים של הגוף לא היו ניתנים לשימוש לעיתים קרובות בים סוער והוסרו מאוחר יותר במהלך המלחמה. לתותחי ה-Mark VII הייתה הגבהה מרבית של +15° מה שנתן להם טווח של . הם ירו פגזים במהירות לוע של . הם סופקו עם 150 פגזים לכל תותח. בנוסף, האוניות נשאו גם ארבע תותחי הצדעה 3 פאונד . הספינות צוידו בשלושה צינורות טורפדו שקועים בגודל 21 אינץ', אחד בכל צד רוחב ואחר בירכתי האונייה, עבורם סופקו 14 טורפדות.
בקרת אש
הספינות של סדרת המלך ג'ורג' החמישי היו כמה מספינות הקרב הראשונות בצי המלכותי שקיבלו את החבילה המלאה של ציוד בקרת אש ששימשו במהלך מלחמת העולם הראשונה. עמדת השליטה על החימוש הראשי הייתה ממוקמת במגדל הניווט. נתונים ממד טווח צירוף מקרים (מכשיר בר וסטראוד לא מיוצב על אה"מ המלך ג'ורג' החמישי ויחידות ארגו מיוצבות בספינות האחרות) על גג מגדל הקונינג, יחד עם מידע המהירות והמסלול של המטרה. קלט למחשב מכני Dumaresq ומשודר חשמלית לשולחן בקרת אש של דרייר (מערכת Mark III באה"מ המלך ג'ורג' החמישי ו-Mark II Tables באחרים עם שעון טווח ארגו המחליף את דגם דרייר-אלפינסטון ב-Mark III) הממוקם בתחנת השידור הממוקמת על הסיפון הראשי. מהירות וכיוון הרוח נקראו למטה לתחנת השידור באמצעות צינור קול או טלפון המופעל על ידי קול. טבלת בקרת האש שילבה את כל הנתונים והמירה אותם לנתוני גובה והסטה לשימוש התותחים. נתוני המטרה גם תועדו בצורה גרפית על טבלת חיווי כדי לסייע לקצין התותחים לחזות את תנועת המטרה. כגיבוי, שני צריחים בכל ספינה יכלו להשתלט במידת הצורך.
טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, ופיתוח מערכת הירי של מערכת הניהול היה התקדמות גדולה. היא כללה מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק באופן חשמלי זוויות גובה ואימון לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שאנשי צוות הצריח היו צריכים רק לעקוב אחריו. התותחים ירו בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הגלגול על פיזור הפגזים. המשקל של מערכת ניהול האש והחלק העליון המוגדל הוכיח את עצמו כיותר ממה שהתורן הלא נתמך היה יכול לשאת, והיה צריך לחזק אותו כאשר מערכות ניהול האש הותקנו בשנים 1913–1914 על גג החלק העליון. התורן של המלך ג'ורג' החמישי השתמש באוגנים, אבל שלוש הספינות האחרות קיבלו רגלי חצובה בחצי הגובה. תורן הספינה לשעבר נבנה מחדש לחצובה בגובה מלא בשנת 1918. מקורות זמינים אינם מכירים בעובדה כי אה"מ אדישס הצטיידה במערכת ניהול האש לפני אובדנה, אך עדויות מצולמות מראות בבירור אחד שנראה לעין כשהיא שוקעת.
שריון
המלך ג'ורג' החמישי הייתה מוקפת חגורת שריון של קרופ בקו המים בעובי בין הברבטים הקדמיים והאחוריים. זה הצטמצם ל מחוץ למצודת השריון המרכזית, אך לא הגיע לחרטום או הירכתיים. החגורה כיסתה את צד הגוף מ מעל קו המים עד  מתחתיו. מעל זה היה רצועת שריון של. המחיצות האלכסוניות הקדמיות והאחוריות בגודל 10 אינץ' (254 מ"מ) חיברו את קו המים וחגורות השריון העליונות לברבטים 'A' ו-'Y'. הפנים החשופים של הברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 9 עד 10 אינץ' מעל הסיפון הראשי שדולל ל- מתחתיו. לצריחי התותחים היו לוחות שריון בעובי  פונים לצדדים עם גגות בעובי 3 עד 4 אינץ'. התותחים במבנה העל הקדמי היו מוגנים על ידי שריון בעובי.