cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Laugh Now Cry Later
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם בסמוך לצאת הסינגל עצמו, ובוים על ידי דייב מאיירס. הקליפ צולם במטה של חברת נייקי שבביברטון, אורגון, ובכך ספג ביקורת על פרסום החברה ונראותו כפרסומת. הקליפ מציג בעיקר תצלומים של דרייק עוסק בפעילויות ספורטיביות שונות: אגרוף מתחת למים (כהתייחסות למוחמד עלי), ריצה על הליכון ויציאה למסע קניות בחנות נייקי סגורה, וכן את דורק ודרייק רוכבים על אופנועי ים. הקליפ כולל גם מספר הופעות אורח של ספורטאים, ביניהם קווין דוראנט, אודל בקהאם ג'וניור ומרשון לינץ'.
אל פרו
אל פרו הוא אתר ארכאולוגי במחוז אֶל פּטֶן שבגואטמלה, כ-60 ק"מ מערבית מטיקאל. האתר היה מיושב בין המאות החמישית לפני הספירה והשמינית לספירה, ונמצאים בו שרידים של תרבות המאיה.
השם "אל פרו" ניתן לאתר כאשר התגלה במאה ה-20, אך כאשר פוענח כתב המאיה העתיק גילו החוקרים ששמו המקורי של המקום היה "ואקה".
העיר הייתה מאוכלסת מעל ל-1000 שנים עד למאה ה-8 לספירה. בשנת 378 התקיימה בעיר פגישה בין אנשי מאיה לבין טאוטיווקאן. בשנת 732 עברה העיר לשליטת שליטי טיקאל, וכעשור לאחר מכן נהרסה וננטשה.
אטימולוגיה
האתר נקרא "אל פרו" לאחר שנתגלה במאה ה-20. הירוגליפים שזוהו באתר מלמדים ששמו העתיק של האתר הוא "וואקה". כיום שני השמות הללו מקובלים, אך השם הדומיננטי במפות הקיימות הוא של אל פרו.
אוכלוסייה
בסביבות שנת 400 לפני הספירה אוכלוסיית הוואקה כללה כמה עשרות אלפים. לפי ספרו של כריס הרדמן "Woman Power in the Maya World", בתקופה זו הוואקה הגיעה לשיא פוליטי. העיר נודעה בכוחה המסחרי, מה שתרם למספר התושבים הגבוה.
פנגסיוס ענק
פנגסיוס ענק (שם מדעי: Pangasius sanitwongsei) הוא מין של דג גדול מהמשפחה שפמנוני כריש. הוא מצוי בנהרות המקונג וצ'או פראיה שבתאילנד.
דג זה הוא אחד מהגדולים שבבני סדרת השפמנונאים והוא מגיע לאורך מרבי של 3 מטר ולמשקל של 300 ק"ג. הדג כחול-אפור עם מבנה גוף המזכיר כרישים. לדג שפם קטן וסנפירי שת גבוהים.
הוא חי בנהרות סביב הקרקעית ומתרבה קצת לפני עונת המונסון. הדגים הגדולים והצעירים ניזונים מסרטנים ומדגים קטנים יותר.
הדג מצוי בסכנת הכחדה עקב פגיעה בנהרות בהם חי ועקב דיג יתר.
הינדנבורג (ספינת אוויר)
הצפלין LZ-129 הינדנבורג (בגרמנית: LZ 129 Hindenburg) הייתה ספינת אוויר של גרמניה הנאצית מתוצרת צפלין, שנשרפה לחלוטין באירוע שנודע בשם "אסון הינדנבורג". האסון התרחש בעת ניסיון נחיתה בניו ג'רזי שבארצות הברית, ב-6 במאי 1937. בשריפה נהרגו 36 בני אדם – 13 נוסעים, 22 אנשי צוות ואיש צוות קרקע אחד. 62 בני אדם נוספים שהיו על הספינה ניצלו. התאונה קירבה את קיצן של ספינות האוויר כאמצעי תחבורה עיקרי, והאיצה את המעבר לעידן המטוסים.
ההינדנבורג הייתה ספינת האוויר הגדולה ביותר שנבנתה מעולם (במקביל לספינה התאומה, LZ-130 – "גראף צפלין 2"), ונקראה על שם פאול פון הינדנבורג, נשיא גרמניה לשעבר.
הספינה
ספינת האוויר "LZ-129 הינדנבורג" נבנתה בשנים 1931–1936, וטסה לראשונה ב-4 במרץ 1936. גופה נבנה מסגסוגת אלומיניום, אורכה היה 245 מטר, וקוטרה היה 41 מטר. היא הכילה 200,000 מטר מעוקב של גז מימן, ב-16 תאים נפרדים. היא הונעה בארבעה מנועי דיזל מתוצרת חברת מרצדס-בנץ, בעלי הספק של 1,200 כ"ס כל אחד. מהירותה המרבית הייתה 135 קמ"ש. היא נשאה 61 אנשי צוות, ו-50 עד 72 נוסעים.
הספינה תוכננה להכיל גז הליום, אך בעקבות סירובה של ארצות הברית למכור הליום למדינות זרות, היא מולאה במימן – גז דליק ביותר. אמצעי הבטיחות הרבים שהורכבו בה איפשרו את התקנתו של חדר עישון מדוחס אוויר.
במהלך שנת 1936, השנה הראשונה להפעלתה, הספינה נשאה כ-2,800 נוסעים וכ-160 טון של מטען. היא טסה עשר פעמים לארצות הברית, ושבע פעמים לברזיל. ביולי 1936 רשמה שיא, כשהשלימה חצייה כפולה של האוקיינוס האטלנטי בפחות משישה ימים. ב-1 באוגוסט 1936 הופיעה בטקס הפתיחה של האולימפיאדה בברלין וטסה מעל האצטדיון עם הדגל האולימפי, כאות להגעתו של הקנצלר הגרמני אדולף היטלר למקום.
הנחיתה האחרונה
ב-6 במאי 1937, הספינה הגיעה לבסיס חיל הים האמריקני בלייקהרסט שבניו ג'רזי, בסיום הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה של שנת 1937. האירוע המיוחד משך עיתונאים רבים – לרבות צלמים וצוותי הסרטה. הקריין הרברט מוריסון שידר את האירוע בשידור מושהה ברדיו, בדיווח שזכור כאחד מהרגעים ההיסטוריים בתולדות הרדיו והעיתונות האלקטרונית כולה.
עדויות שנאספו לאחרונה מצביעות כי פנייה חדה שביצע קברניט הספינה גרמה להינתקות של מיתר בשלד הספינה, שכתוצאה מהמתיחות שלו קרע את דופן הספינה בדומה לאפקט של הצלפת שוט. כתוצאה מכך השתחרר גז מימן לאוויר.
ספינות אוויר נוטות להיטען בחשמל סטטי במהלך הטיסה, אך המטען מתחלק בצורה שווה בכל הספינה. עם הורדת כבלי העגינה הרטובים, הפוטנציאל החשמלי על השלד המתכתי התאפס. הפוטנציאל על חלקי הספינה הלא-מתכתיים, עם זאת, לא התאפס מיד, ובבקשו את הדרך המהירה ביותר להתאפס, ניצוץ נע בין גוף הספינה (הלא-מתכתי) לשלד הספינה (המתכתי), תוך שהוא מצית את המימן הדולף.
אף שספינות האוויר נחשבו לאמצעי תחבורה בטוח מאוד מבחינה סטטיסטית (ורוב התאונות שלהן אירעו בגלל מזג אוויר גרוע) – הכיסוי התקשורתי הרחב של התאונה, לרבות סרטי הצילום ושידור הרדיו, הוביל לירידה חדה מאוד בביקוש לטיסה בספינות האוויר. למעשה, התאונה סימלה את קץ העידן של ספינות האוויר כאמצעי תחבורה עיקרי, ואת המעבר לעידן הטיסה במטוסים.
בתרבות
ב-1975 יצא לאקרנים סרט האסונות "ההינדנבורג", בבימויו של רוברט וייז, ובכיכובם של ג'ורג' סי. סקוט ואן בנקרופט. עלילת הסרט מתארת את אסון ההינדנבורג כחבלה מכוונת, למרות שבמציאות לא הייתה כל עדות לחבלה כזאת.
הפרק הראשון של סדרת הטלוויזיה הבדיונית "טיימלס" מתרחש בניו ג'רזי ביום בו קרה האסון ומתמקד בהיבטים שונים של אסון ההינדנבורג.
רולון גארדנר
רולון גארדנר (באנגלית: Rulon Gardner; נולד ב-16 בינואר 1971 באפטון, וויומינג, ארצות הברית) הוא מתאבק עבר אמריקאי, אלוף אולימפי ואלוף עולם בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל עד 130 קילוגרם.
גארדנר התפרסם לאחר שהגיע לאולימפיאדת סידני (2000) כאלמוני יחסית, וזכה במדליית הזהב אחרי ניצחון סנסציוני בקרב הגמר על אלכסנדר קרלין שנחשב בעיני רבים לגדול המתאבקים בכל הזמנים. ניצחונו של גארדנר קטע לקרלין רצף חסר תקדים של 13 שנה ללא הפסד ושש שנים בלא שאיפשר ליריביו לצבור אפילו נקודה אחת נגדו.
גארדנר נודע גם ביכולת ההישרדות שלו, לאחר ששרד סדרה של תאונות קשות ומצבים קיצוניים.
תחילת דרכו
גארדנר גדל בחווה לייצור חלב בוויומינג, עם שמונה אחים ואחיות מבוגרים ממנו, ועסק בעבודה פיזית בחווה במשך כל ילדותו ונערותו.
בבית הספר התיכון התגלה כישרון ההיאבקות שלו כשזכה באליפות וויומינג לבתי ספר תיכוניים, ובמקביל הצטיין בפוטבול ובהדיפת כדור ברזל. הוא המשיך להצטיין גם במכללה המקצועית בה למד לאחר התיכון, והגיע לאוניברסיטת נברסקה על מלגה של ספורטאי מצטיין. באוניברסיטה סיים תואר בחינוך גופני.
הנסיך היגשיקוני
הנסיך (נרוהיקו) היגשיקוני (ביפנית: 東久邇 稔彦 וגם: 東久邇宮 稔彦王; 3 בדצמבר 1887 - 26 בינואר 1990) היה ראש הממשלה ה-43 של יפן בין ה-17 באוגוסט 1945 עד ה-9 באוקטובר 1945, תקופה של 54 ימים. הוא היה דודו מדרגה שנייה של הירוהיטו והחבר היחיד במשפחת הקיסר היפני שעמד בראש קבינט מדיני. הקדנציה שלו היא הקצרה ביותר מבין ראשי ממשלת יפן.
נעוריו ותחילת דרכו
הנסיך נרוהיקו נולד בקיוטו, והיה הבן התשיעי של הנסיך קוני אסהיקו ושל טראו אוטקו. אביו, הנסיך אסהיקו, היה בנו של הנסיך פושימי קוניאי, ראש משפחת פושימי-נו-מיה ה-20. אביו היה גם המבוגר מבין ענף שיהוקה, אחד הענפים של השושלת הקיסרית שממנה ניתן לבחור קיסר בהיעדר יורש ישיר. הנסיך נרוהיקו היה אחיו החורג של הנסיך קוני קוניושי, אביה של הקיסרית קוג'ון העתידה לבוא, אשתו של הקיסר הירוהיטו. אחיו החורגים האחרים, הנסיך אסאקה יסוהיקו, הנסיך נשימוטו מורימסה והנסיך קיה קונינורי, כולם יצרו ענפים חדשים במשפחה הקיסרית בזמן תקופת מהיג'י.
נישואים ומשפחה
הקיסר מהיג'י העניק לנסיך נרוהיקו את הכינוי "היגשיקוני נו מיה" (הנסיך היגשיקוני) ואת הרשות להתחיל ענף חדש במשפחה הקיסרית ב-3 בנובמבר 1906. הנסיך היגשיקוני נישא לביתו התשיעית של הקיסר מהיג'י, הנסיכה טושיקו (11 במאי 1896 - 5 במרץ 1978), ב-18 במאי 1915. לזוג היו ארבעה בנים:
רולון גארדנר
אולימפיאדת סידני (2000) - עד הגמר
על אף הזכייה במשחקים הפאן-אמריקאים הגיע גארדנר הגיע לאולימפיאדת סידני כאלמוני יחסית.
בבית המוקדם שלו בתחרות ההיאבקות בסגנון יווני-רומי עד 130 קילוגרם ניצח גארדנר בקלות את שלושת יריביו מאיטליה, ארמניה ותוניסיה, ועלה לרבע הגמר. כיוון שלרבע הגמר עלו רק שישה מתחרים ולא שמונה, זכה גארדנר בכרטיס חופשי לחצי הגמר.
הנסיך היגשיקוני
החיים כאזרח מן השורה
היגשיקוני איבד את תואר הנסיכות ואת החברות במשפחה הקיסרית כתוצאה מרפורמה של צבא הכיבוש האמריקאי על משק הבית הקיסרי. כאזרח מן השורה, הוא הפעיל מספר עסקים קמעוניים לא מוצלחים ושירת זמן קצר ככומר ראשי במסדר דתי חדש, היגשיקוני-קיו, אשר הוחרם לאחר מכן על ידי שלטונות הכיבוש האמריקאים. הנסיך לשעבר היה לראש-כבוד האיחוד הבינלאומי לאמנויות לחימה (IMAF) ב-1957, נשיא-כבוד התאחדות כלבי הרועים היפניים וכמה ארגונים אחרים. ב-1958, היגשיקוני הוציא לאור יומני מלחמה משלו תחת השם "יומן המלחמה של חבר במשפחה הקיסרית".
הוא הוציא לאור אוטוביוגרפיה, "זיכרונותיו של היגשיקוני", ב-1968. הנסיך לשעבר היגשיקוני נרוהיקו נפטר בטוקיו ב-20 בינואר 1990 בגיל 102. הוא האריך ימים מאשתו, שניים מבניו, כל אחיו ואחיותיו, ואחיינו, הירוהיטו. היגשיקוני זכור בעיקר כראש הממשלה הראשון שלאחר מלחמה.
רולון גארדנר
אולימפיאדת סידני (2000) - עד הגמר
בחצי הגמר פגש גארדנר את הישראלי יורי יבסייצ'יק. יבסייצ'יק הוביל 2:0 ונראה בדרך לניצחון, אך אז הצליח גארדנר להטיל את יבסייצ'יק שנפגע בראשו. גארדנר המשיך לתקוף את יבסייצ'יק ההמום, הפך את התוצאה וניצח 3:2 כדי לעלות לקרב הגמר, שם המתין לו האלוף האולימפי משלוש האולימפיאדות הקודמות והמתאבק שלא נוצח מזה 13 שנה, אלכסנדר קרלין.
אולימפיאדת סידני (2000) - קרב הגמר
ביום הקרב נאספו מכובדים רבים באולם ההיאבקות כדי לראות - כך האמינו - את אלכסנדר קרלין זוכה במדליית זהב אולימפית רביעית ברציפות. נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי, חואן אנטוניו סמראנש, נכח באולם והתכוון להיות האיש שיגיש את המדליה ההיסטורית לקרלין. איש לא נתן סיכוי לאמריקאי המפתיע והאלמוני מול מי שנחשב לגדול המתאבקים בכל הזמנים. בקרב קודם מול השניים, מספר שנים קודם לכן, הביס קרלין את גארדנר בקלות.
6 דקות הקרב חלפו כאשר קרלין לא מצליח לעשות דבר מול גארדנר. לפי חוקי הענף, כיוון שאף מתמודד לא צבר 3 נקודות, המשיך הקרב להארכה בת 3 דקות שבסיומה מוכרז בכל מקרה מנצח.
בהארכה נראה היה בבירור שדווקא קרלין הולך ומתעייף, וגארדנר שולט בקרב. הנקודה היחידה בה זכה גארדנר הכריעה את הקרב, כאשר בשניות האחרונות של הקרב הוריד קרלין את זרועותיו, והכיר בהפסדו.
ניצחונו של גארדנר על קרלין הכה גלים בעולם הספורט כולו. המשלחת האמריקאית הכירה בהישג הזה כגדול הישגיה באולימפיאדה, וחבריו של גארדנר למשלחת האולימפית העניקו לו את הכבוד לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הסיום.
המשך קריירת ההיאבקות לאחר אולימפיאדת סידני
עטור תהילה התייצב גארדנר ב-2001 לאליפות העולם בפטראס, יוון, וגם כאן זכה במדליית הזהב כאשר הוא גובר בגמר על יריב מהונגריה. בכך הפך גארדנר לאמריקאי היחיד שהיה גם אלוף אולימפי וגם אלוף עולם בהיאבקות בסגנון יווני-רומי.
על אף שעבר לאחר מכן סדרת פציעות בעקבות תאונות שונות ומשונות, פציעות שכללו קטיעה של אצבע בכף רגלו, ניצח גארדנר במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004). באולימפיאדה נוצח הפעם בחצי הגמר, אך ניצח בקרב על מדליית הארד. לאחר הקרב ירד ממזרן ההיאבקות כשהוא מותיר מאחוריו את נעליו, כסימן לפרישה.
עוד במהלך קריירת ההיאבקות החובבנית שלו וגם לאחר פרישתו, בעקבות השם שעשה לעצמו עם ניצחונו על אלכסנדר קרלין, זכה גארדנר במספר הצעות לעבור להיאבקות מקצוענית תמורת סכומים גבוהים אך סירב לכולן. בסוף שנת 2004 השתתף בקרב MMA יחיד מתוך כבוד ליריבו, שהיה אלוף אולימפי בג'ודו מאולימפיאדת ברצלונה (1992). גארדנר ניצח בקרב.
לאחר קריירת ההיאבקות
גארדנר הפך מיד אחרי הניצחון על קרלין למרצה ומרואיין מבוקש. לאחר פרישתו הסופית מהיאבקות פעילה הפך את מתן ההרצאות למקצועו, ובנוסף הקים מרכז בריאות וכושר ביוטה.
ב-2008 שימש גארדנר כפרשן היאבקות עבור רשת NBC בשידוריה מאולימפיאדת בייג'ינג.
ב-2010 נכנס גארדנר להיכל התהילה של ההיאבקות האמריקאית.
ב-2011 השתתף גארדנר בתוכנית המציאות "The Biggest Loser", המקור האמריקאי לתוכנית "לרדת בגדול". גארדנר הגיע אליה לאחר שהעלה במשקלו ל-215 קילוגרם, משקל שהעמיד את בריאותו בסכנה. לאחר שבמהלך התוכנית הוריד ממשקלו כ-85 קילוגרם וסומן כמנצח העתידי, הודיע במפתיע על פרישה מהתוכנית מסיבות אישיות, אותן לא פירט.
עוד באותה שנה חזר גארדנר להתאמן והודיע שהוא שוקל לחזור מפרישה ולנסות להתחרות באולימפיאדת לונדון (2012) - חזרה שלא יצאה לפועל בסופו של דבר.
ב-2012 נקלעו עסקיו לקשיים, וגארדנר הוכרז כפושט רגל עקב חוב של כ-3.9 מיליון דולר. כתוצאה מכך נמכרו מרבית נכסיו, כולל המדליות האולימפיות בהן זכה.
סיפורי הישרדות
מעבר להיאבקות, נודע גארדנר גם בכך ששרד סדרה של תאונות ומצבים קיצוניים שעבר.
הארלם שייק (ריקוד)
ההארלם שייק (באנגלית: The Harlem Shake; במקור נקרא albee) הוא ריקוד שהומצא בשנת 1981 על ידי תושב הארלם שנקרא "Al B". הריקוד בתחילה כונה "אלבי" על שמו, אבל מאוחר יותר נודע כההארלם שייק לאחר שהתפשט מעבר לשכונה. הריקוד חדר למיינסטרים ב-2001 בעקבות קליפ של הראפר האמריקאי G. Dep Let's Get It בוא הוא רוקד את ההארלם שייק.
רולון גארדנר
סיפורי הישרדות
כילד בבית הספר שופד גארדנר על ידי חץ שנורה על ידי ילד אחר כמעשה קונדס.
ב-2002 עבר תאונה כשרכב לבדו על מזחלת שלג ונותר תקוע לזמן ארוך באזור קפוא ומבודד. התאונה עלתה לו באיבוד אצבע בכף רגלו, שנכרתה בשל כוויית קור.
ב-2004, לפני אולימפיאדת אתונה, נפגע ממכונית בעת שרכב על אופנועו ויצא מהפגיעה עם פריקה בשורש כף ידו.
הארלם שייק (ריקוד)
היסטוריה
"Al B" אמר שהריקוד הגיע מהמצרים הקדמוניים כאלגוריה לריקוד מומיות. שלא יכולות לזוז, אלא רק להתנער. Al B מצהיר שהוא מבצע את הריקוד מאז 1981.
רולון גארדנר
סיפורי הישרדות
ב-2007 התרסקו גארדנר ושניים מחבריו עם מטוס קל אל אגם פאוול. לאחר ששרדו את ההתרסקות עצמה, נאלצו השלושה לשחות במים בטמפרטורה של 7 מעלות במשך למעלה משעה, ולאחר מכן לשרוד לילה שלם ללא מחסה בטמפרטורה של 2 מעלות מתחת לאפס. בבוקר נמצאו השלושה בריאים ושלמים על ידי דייג שעבר במקום במקרה.
הארלם שייק (ריקוד)
בתרבות הפופולרית
בפברואר 2013, שיר בשם "הארלם שייק" שהועלה ליוטיוב ב-10 במאי 2012, הפך ללהיט כתוצאה מתופעת אינטרנט באותו השם (ראו הארלם שייק). ה"ריקוד" שנעשה בתופעת האינטרנט אינו ריקוד ההארלם שייק.
דונליאלה
דונליאלה (שם מדעי: Dunaliella) היא אצה ירוקית, יצור חד תאי המסוגל להתקיים בתנאים קיצוניים של חום ומליחות. כהתמודדות עם תנאי הסביבה הקשים מייצר תא הדונליאלה חומרים המסייעים לו לשרוד. אותם חומרים מסייעים בשיקום עור האדם. הדונליאלה התגלתה על ידי מישל פליקס דונל ב-1838.
בין מיני הדונליאלה נמנים: דונליאלה ווירדוס, דונליאלה סאלינה, דונליאלה פארווה, דונליאלה מדיה, דונליאלה מינוטה, ודונליאלה אחלורה.
הדונליאלה מצויה בישראל, איטליה, צרפת ועוד. היא מצויה באגמים, בריכות, לגונות ומאגרי מים נוספים המכילים מים מלוחים או מתוקים. האצה יכולה לשרוד גם בים ואפילו בים המלח על אף שמו הלועזי "ים המוות".
אף על פי שהאנזימים של הדונליאלה אינם עמידים למלח היא מצליחה לחיות גם בסביבות בעלות מליחות גבוהה שהרי היא יצור סביל למלח. בשביל להתגבר על הלחץ האוסמוטי הדונליאלה אוגרת גליצרול. האצה מווסתת את יצירת הגליצרול בהתאם לריכוזי המלח בסביבתה החיצונית. בזכות התכונה המאפשרת לה לווסת את כמות הגליצרול, האצה מותאמת לסביבות מחיה שונות בעלות רמות מליחות מגוונות.
בטא-קרוטן
להפקה מרבית של בטא קרוטן מהדונליאלה נדרשים התנאים הבאים:
על מנת לספק לדונליאלה את התנאים הללו מכניסים אותה לבריכות רדודות שבהן נע גלגל פדלים הגורם לתזוזה מתמדת. כיוון שהבריכות רדודות קרני השמש מגיעים עד הקרקעית, מכאן שכל תאי הדונליאלה מקבלים את קרני השמש הדרושים. בנוסף בבריכות ישנם מי ים מלוחים.
שקל חדש אחד
המטבע נוצר בדמות מטבעות יהוד מדינתא, מטבע יהודה בתקופת השלטון הפרסי (המאות השישית עד הרביעית לפנה"ס).
המטבע שוקל 3.5 גרם, קוטרו 18 מ"מ והוא עשוי סגסוגת של 75% נחושת ו-25% ניקל.
נבחרת קרואטיה בכדוריד
נבחרת קרואטיה בכדוריד היא הנבחרת לאומית של קרואטיה. לפני קבלת העצמאות, הקרואטים היו חלק משמעותי בנבחרת יוגוסלביה בכדוריד. הנבחרת השתתפה ב-11 אליפויות עולם ובשנת 2003 זכתה. במשחקים האולימפיים היא הצליחה לזכות פעמיים במקום הראשון. בהתאם לדירוג של האיגוד הכדוריד העולמי, נכון לדצמבר 2022 הפדרציה מדורגת במקום ה-12.
עיזבון דיגיטלי
עיזבון דיגיטלי או ירושה דיגיטלית הם מכלול הנכסים הלא מוחשיים במרחב הדיגיטלי שאדם מותיר לאחר מותו. נכסים אלה עשויים לכלול בין היתר חשבונות באתרי אינטרנט, כמו פייסבוק, טוויטר, חשבונות של דואר אלקטרוני, וכן תמונות, סרטוני וידאו, ספרים דיגיטליים, מאמרים, קובצי מוזיקה, יומני רשת (בלוגים), וכדומה. סוגיה שעולה תדירות לאחר מותו של אדם היא האחריות והבעלות על הגישה לאותם נכסים.
בעוד שלשירותי רשת כמו פייסבוק וטוויטר יש מדיניות בנושא מות לקוחותיהם, לרוב האתרים בעולם אין מדיניות שכזאת, ולכן חשבונות מקוונים שבעליהם נפטרו, נשארים לעיתים קרובות רדומים ובלתי נגישים או נמחקים עקב חוסר פעילות. במקרים מסוימים, קרובי הנפטר אף משתלטים על החשבונות המקוונים של הנפטר בצורה חוקית או שאינה חוקית. במקרים נדירים יותר, האקרים אף משתלטים על חשבונות הנפטרים ומתחילים להפיץ מהם ספאם.
במדינת ישראל, אין חוק בנושא המוות הדיגיטלי (קיים חוק בנושא הירושה, אך הוא אינו כולל בתוכו ירושת עזבונות דיגיטליים). במקרים רבים, על מנת לקבל גישה לחשבונות המקוונים של הנפטר נדרשים בני משפחתו להגיש צו משפטי מיוחד לספקי האינטרנט. בדצמבר 2014 התקיים דיון בנושא הסדרת צוואות טכנולוגיות בוועדה לפניות הציבור בכנסת.
בישראל אין דרכי טיפול חוקי בנושא עיזבון דיגיטלי, והמודעות הציבורית לנושא קטנה. זאת לעומת דנמרק, למשל, בה בבתי החולים מחלקים חוברות רשמיות עם נקודות למחשבה ולטיפול, שמכילות פרק בנושא עיזבון דיגיטלי.
יצחק היהודי
יצחק היהודי (בלטינית: Isaac Judaeus; יצחק יהודאוס, מת ב-836) היה יהודי פרנקי בן המאה ה-8, יועץ לקיסר האימפריה הקרולינגית, קרל הגדול. יצחק שימש גם כמנהיג קהילה חשוב עבור הקהילה היהודית הפרנקית. על פי ספרו של ארתור ג'יי צוקרמן "A Jewish Princedom in Feudal France" (נסיכות יהודית בצרפת הפיאודלית), יצחק היה נצר לשושלת ראש הגולה, אולם טענה זו זכתה לביקורת מצד רבים.
קורות חייו ומעשיו
יצחק נולד בנרבון שבצרפת. בבגרותו הפך לסוחר בולט בארצות פרנקים ומעבר להן, ככל הנראה כרדהני, והיה לאחד מיועצי קרל הגדול. יצחק פעל לראשונה בשרות קרל הגדול כשליחו לארץ הקודש, כשהחזיר סחורה יקרה. המשימה עלתה יפה מה שחיזק את היחסים בין שניהם.
מעבר נטפים
מעבר גבול נטפים הוא מעבר גבול על גבול ישראל–מצרים. המעבר ממוקם לצידו של כביש 12, כ־12 ק"מ צפונית־מערבית לאילת וכקילומטר צפונית־מערבית לעין נטפים. מעבר הגבול, שהועבר בשנת 1980 לניהולה של רשות שדות התעופה בישראל, אינו פעיל כיום והמעבר בו מתקיים לעיתים נדירות מאוד ובנסיבות מיוחדות. עם זאת, עדיין מתבצעת באזור המעבר פעילות שמירת גבולות – בצד הישראלי ממוקם מחסום של גדוד קרקל לאורך כביש 12 (אחד משני מחסומי הכניסה לעיר אילת), ובצד המצרי מוצב במעבר שומר מצרי דרך קבע.
במסגרת מבצע עובדה בשנת 1949, בבוקרו של היום בו נכבשה אום רשרש, השתלטה פלוגה מחטיבת הנגב על מוצב מצרי בראס א־נקב, הקרוי גם מעבר אילת, בדיוק במקום בו נמצא כיום מעבר נטפים. גם במבצע קדש היווה כיבוש ראס א־נקב שלב משמעותי במערכה לכיבוש חצי האי סיני.
ב־18 באוגוסט 2011 התרחשה בכביש 12, באזור המעבר, מתקפת הטרור בדרום ישראל.
האיש מעוות-השפה
האיש מעוות השפה (אנגלית: The Man with the Twisted Lip) הוא אחד מ-56 סיפורי שרלוק הולמס הקצרים מאת ארתור קונן דויל. הוא פורסם לראשונה ב"סטרנד מגזין" בדצמבר 1891, והוא הסיפור השישי בספר "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", שפורסם בשנת 1892.
עלילה
לביתו של ד"ר ווטסון מגיעה בשעת לילה מאוחרת ידידה של אשתו בשם קייט ויטני ומבקשת את עזרתו במציאת בעלה אייזה ויטני דוקטור לתאולוגיה המכור לעישון אופיום ונעדר מהבית במשך יומיים, לאור המידע שבידה יצא ד"ר ווטסון למאורת אופיום הנמצאת בסמטת סוונדם במזרח לונדון שם נראה ד"ר ויטני באחרונה.
לאחר שמוצא ד"ר ווטסון את ד"ר ויטני הוא מגלה לפתע את ידידו שרלוק הולמס מחופש לזקן המעשן אופיום, על פי בקשת הולמס הוא שולח את ד"ר ויטני לבדו בכרכרה לביתו כשעמו פתק עבור אשתו המודיע לה כי נשאר בחברת ידידו, אחרי כמה דקות מצטרף הולמס לד"ר ווטסון ומסביר לו כי לדעתו חוסל אדם בשם נוויל סנט קלייר במאורה זו וגופתו הושלכה דרך דלת סתרים ברצפה בצדו האחורי של הבניין.
במהלך נסיעתם ללי, שם יפגשו את אשתו של נוויל, מספר הולמס לווטסון את פרטי הפרשה. נוויל סנט קלייר הגיע בשנת 1884 ללי וברשותו סכום גדול של כסף, הוא קנה בית גדול וניהל אורח חיים מפואר, בשנת 1887 נשא לאשה את בתו של בעל מבשלת השכר המקומית, מדי בוקר נהג לנסוע העירה לצורך עסקים אם כי לא היה לו עיסוק מוגדר.
ביום שני של אותו השבוע הקדים מר סנט קלייר לצאת מביתו וציין כי עליו לעשות שני סידורים וכי יביא קופסת קוביות לבנו. אשתו שבאופן מקרי הוצרכה לצאת אף היא אל העיר שמעה לפתע קול זעקה וראתה את בעלה בחלון הבית בו שכנה המאורה, מנפנף לה בידו ולאחר מכן נעלם בפתאומיות כאילו נמשך מאחור, כשנכנסה אל המאורה מנע ממנה בעלי המאורה, מלח הודי, מלעלות אל הקומות העליונות. היא פנתה למשטרה ובביקורם במקום לא מצאו נפש חיה פרט לנכה בשם יו בון שגר במקום, אך ברור היה שבעלה שהה במקום כי נמצאה שם קופסת קוביות מהסוג שהבטיח מר סנט קלייר לקנות לבנו. בחיפוש מעמיק יותר נמצאו כתמי דם על אדן החלון המשקיף אל אחד מרציפי הנהר, בין הרציף לחלון ישנה רצועה צרה היבשה בשעת השפל ומתכסה במים בשעת הגאות בגובה של מטר וחצי. כמו כן נמצאו בגדיו של מר סנט קלייר לבד ממעילו מאחורי וילון באחד החדרים.
המלח ההודי לא יכול היה להיות הרוצח מאחר שהופיע למרגלות גרם המדרגות שניות אחרי הופעתו של מר סנט קלייר בחלון, כך שהחשד נפל על הנכה שנכותו הסתכמה בצליעה בלבד, יו בון היה קבצן מצליח שהסתיר את קבצנותו במסווה של רוכל מוכר גפרורים, על שרוולו נמצאו כתמי דם אך הוא הצביע על חתך בקמיצתו כמקור הדם, הוא גם תלה בחתך זה את כתמי הדם שעל החלון ולא ידע להסביר את המצאות הבגדים בדירתו. בזמן השפל כאשר נחשפה רצועת הקרקע שבין החלון לרציף נמצא על גבה מעילו של מר סנט קלייר כשכיסיו מלאים במטבעות, מה שהעלה את החשד שאחרי שהשליך יו בון את מר סנט קלייר מבעד לחלון רצה להיפטר מבגדיו, והוא מילא את כיסי המעיל במטבעות פרי עבודת קבצנותו כדי שישקע במי הנהר, גם מיתר הבגדים היה מתפטר בדרך זו אם לא שבאו השוטרים.
כשמגיעים הולמס וווטסון לביתה של מרת סנט קלייר, היא מביכה את הולמס בשאלה האם סבור הוא שבעלה מת, והוא משיב לה שכן, האשה מפתיעה אותו כשהיא מודיעה לו על מכתב שהגיע מבעלה בה מודיע לה שהכל יסתדר ואין לה לפחד, היא מזהה את הכתב ככתב ידו של בעלה אף שהכתב שעל גבי המעטפה אינו שלו. הולמס חוקר את האשה על כמה פרטים בנוגע לבעלה ובנוגע למפגשם בסמטת סוונדם, ומעביר את הלילה בהרהורים אודות הפרשה.
בסיפורו הוא מגלה כי היה שחקן תיאטרון ולאחר מכן עיתונאי, כאשר פרסם סדרת מאמרים על קבצנים בעיר הבירה נאלץ להתחזות לקבצן, להפתעתו גילה שסכום הכסף אותו הרוויח כקבצן היה גדול בהרבה משכרו כעיתונאי ובעקבות הסתבכות עם פרעון שטר חוב של ידיד עליו חתם ערבות חזר מר סנט קלייר לעבוד כקבצן תחת השם יו בון, הוא לא סיפר על כך לבני משפחתו כדי לא לביישם, ביום שני ראה לפתע את אשתו דרך החלון וקריאת הפתעה פרצה מגרונו והוא מיהר להתחפש שוב לקבצן תוך כדי ניסיון להסתיר את בגדיו המקוריים.
בהסכמת המפקח ברדסטריט התחייבה המשטרה להשתיק את העניין אם יתחייב מר סנט קלייר להפסיק בעבודתו כקבצן.
נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל
נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל היא עמותה שהוקמה במרץ 2020 ומשמשת כארגון-גג של ארגוני מעסיקים אחדים בישראל.
הקמה
נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל הוקמה על ידי התאחדות התעשיינים בישראל, איגוד לשכות המסחר והתאחדות חקלאי ישראל, לאחר שהתאחדות התעשיינים פרשה מנשיאות הארגונים העסקיים בעקבות תלונות על פעולות היו"ר הזמני באותה עת, דובי אמיתי. שלושת הארגונים החליטו לשתף פעולה בעקבות משבר מגפת הקורונה כגוף אחד שייצג את המעסיקים הגדולים במגזר הפרטי, בין השאר מול ממשלת ישראל והכנסת. בהמשך הצטרפה לארגון לשכת רואי החשבון. בראש הנשיאות עומדים נשיא התאחדות התעשיינים, ד"ר רון תומר, נשיא איגוד לשכות המסחר, עו"ד אוריאל לין, ומזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל, אבשלום (אבו) וילן. יו"ר הארגון הוא ד"ר רון תומר.
פעילות
נשיאות המעסיקים והעסקים הוקמה בעיצומו של המשבר הכלכלי-עולמי שבא בעקבות מגפת הקורונה, ופעולותיה בחודשים הראשונים לקיומה באו להתמודד עם משבר זה. כיומיים לאחר הקמתה כבר הציגה נשיאות המעסיקים לראש רשות המיסים מתווה להרחבת תשלום מע"מ על בסיס מזומן.
בנוסף פעלה נשיאות המעסיקים והעסקים מול נגיד בנק ישראל על מנת לעצור את העלאות הריבית בבנקים והגישה תוכנית לראש הממשלה לחילוץ המשק מהמשבר הכלכלי החמור אליו נקלע. התוכנית התבססה על שלושה עקרונות: הגדלת הנזילות במשק, פיצויים, וסיוע לעסקים ביום שאחרי. חלק נרחב מהתוכנית יושם מספר ימים אחרי הגשתה כגון ביטול תשלומי ארנונה לשלושה חודשים לעסקים, קרן הלוואות בערבות מדינה לעסקים קטנים ובינוניים וקרן שכזו לעסקים גדולים. בנוסף, העבירו ראשי הארגונים המרכיבים את הנשיאות דרישה לשר האוצר לבטל את החיוב במס על שווי השימוש ברכב צמוד, משום במהלך הסגר תושבי ישראל לא הורשו להתרחק יותר ממאה מטרים מבתיהם, למעט לצרכים מיוחדים כגון הגעה למקום העבודה במקרים שמדובר בעובד חיוני.
במהלך ימי המשבר יזמה הנשיאות פנייה של מאה מבכירי המשק, הרפואה והאקדמיה לראש הממשלה, בנימין נתניהו, בדרישה לעצור את מדיניות הסגר ולפתוח את המשק באופן הדרגתי מיד אחרי פסח. נתניהו אכן הורה להחזיר את המשק לפעילות מוגבלת אחרי החג, אך לא בהיקפים שדרשה הנשיאות. כחלק מהחזרה לשגרה אימצה הנשיאות את ההנחיות להמשכיות עסקית שיזמה התאחדות התעשיינים ועליהן מבוסס "התו הסגול" אשר מי שעומד בו יכול לפעול בהיקף מלא גם בימי משבר הקורונה.
ביולי 2020 חתמה נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל על הסכם קיבוצי עם ההסתדרות החדשה בעניין תשלום דמי הבראה, הסכם שהוא המשכם של ההסכמים הקיבוציים בעניין זה שעליהם חתם ארגון הגג הקודם, נשיאות הארגונים העסקיים.
לאו גולדהמר
אריה לאו גולדהמר (זהבי) (Leo Goldhammer; 18 במרץ 1884 - 18 ביולי 1949) היה עיתונאי, משפטן, סוציולוג, סטטיסטיקן, מנהיג ציוני ואיש ציבור יהודי-אוסטרי ומאוחר יותר ישראלי.
חייו
גולדהמר נולד במיכאילן שבבוקובינה, האימפריה האוסטרית, לטייקון יצחק גולדהמר ואשתו סופי. גדל בבירת הדוכסות, צ'רנוביץ, וב-1904 עבר לבירת האימפריה, וינה. ב-1914 נישא לסידוני, נולד לו בן אחד, אלפרד (עימנואל), ושני נכדים, רות גולדהמר (אלדר) ואהוד גולדהמר. בשנת 1939 עלה לארץ ישראל המנדטורית. הוא מת ב-1949 לאחר שסבל במשך זמן מה מגידול מוחי.
מחקרים
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הממלכתית בצ'רנוביץ, הוא למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת וינה, ולאחר מכן למד כלכלה באקספורט אקדמי (Export Akademie) שבווינה. מאוחר יותר למד בברלין סוציולוגיה מגאורג זימל, וכלכלה לאומית בפרנקפורט מפרנץ אופנהיימר.
קריירה
בנוסף לעבודתו כעורך דין, גולדהמר היה פעיל בתנועה הציונית, ומעורב בחיי החברה והתרבות של הקהילה היהודית הגדולה בווינה. הוא פרסם מאמרים רבים, כמו גם כתבים, עבודות וספרים, רובם בגרמנית, וכן מספר מחקרים על המעמד הסוציו-אקונומי של האוכלוסיות היהודיות של צ'רנוביץ ווינה. בין השנים 1933-1937 הוא היה העורך והמפרסם של כתב העת "דאס ורדנדה פלשתינה", וכתב כמה מאמרים בכתב העת "די שטימע - יידישע צייטונג". יחד עם עוד כמה פעילים ציונים הוא ייסד ב-1914 את "התנועה האקדמית תאודור הרצל", שפרסמה מאמרים בנושא ספרות עם ישראל וכן בסוגיית הציונות. ב-1921 הוא נהיה חבר בנשיאות הענף האוסטרי של הקרן קיימת לישראל, ושירת בתור יושב ראש בשנים 1937-1938. כמו כן היה מעורב בארגון המגבית קרן היסוד. ב-1925 הוא נבחר כציר לאספה הלאומית של הסוכנות היהודית באוסטריה, ושימש כיושב ראש בה בשנים 1926-1930. לאו ייצג את הקהילה היהודית הציונית של אוסטריה בקונגרסים הציוניים החמישה עשר עד העשרים ואחת.
כמו כן, גולדהמר היה גם נשיא הקהילה היהודית בווינה, יושב ראש הספרייה היהודית הלאומית (Volksbibliothek), ונשיא הסניף האוסטרי של ליגת ארץ ישראל העובדת. הוא גם היה פעיל במועדון הספורט היהודי "הכח וינה", והיה ראש מחלקת השחייה התחרותית.
אחרי סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית נעשה גולדהמר מעורב בעליית הנוער, שעודדה עלייה לארץ ישראל. אחרי 1938 מרבית פעילותו החברתית והפוליטית התקיימה בישראל, כאחד ממייסדי מפלגת העלייה חדשה, וכחבר אספת הנבחרים. הוא התיישב בחיפה והיה ראש מחלקת רישום האוכלוסין במשרד הפנים עד 1949.
לנקרי
לנקרי או גם אלנקרי הוא שם משפחה המעיד על קשר ללנקרה שבצפון-מערב ספרד או בדרום מרוקו.
גונגגונג (גוף טרנס-נפטוני)
225088 גונגגונג (בסינית: 共工星, פיניין: Gònggōng xīng) הוא כוכב לכת ננסי וגוף טרנס-נפטוני (TNO) הנמצא במערכת השמש בסביבת הדיסק המפוזר החג במסלול סביב השמש. זהו הגוף השלישי בגודלו הידוע במערכת השמש מעבר לכוכב הלכת נפטון. קוטרו המשוערך כ-1500 ק"מ. במאי 2017, הוכרז כי התגלה שיש לו ירח אחד.
גילוי
225088 גונגגונג נתגלה על ידי מייגן שוומב בעבודת הדוקטורט שלה במכון הטכנולוגי של קליפורניה תוך שימוש בתצפיות מצפה הכוכבים פאלומר. מנחה הדוקטורט היה האסטרונום מייקל בראון. 225088 גונגגונג הוכרז רשמית ככוכב לכת מינורי ב-7 בינואר 2009.
שמות
בראון כינה את גונגגונג בשם "שלגייה", לאחר שהניח שהצבע המאפיין שלו הוא לבן, כיוון שנדרש להיות גוף גדול מאוד או בהיר מאוד, כדי שיאותר על ידי הסקר שקבוצת האסטרונומים ערכה. כמו כן, הוא היה ה"גמד" (כוכב לכת ננסי) השביעי שאותר על ידי הקבוצה, אחרי קווה-וואר בשנת 2002, סדנה ב-2003, האומיה ו אורקוס בשנת 2004, מאקה מאקה ואריס ב-2005. עם זאת, נתגלה כי גונגגונג הוא אחד מהגופים האדומים ביותר בחגורת קויפר, דומה רק לקווה-וואר, והקבוצה חדלה מלקרוא לו בשם זה.
נכון למאי 2017, גונגגונג היה האובייקט הידוע הגדול במערכת השמש ללא שם רשמי. שוומב ובראון יכולים היו להציע שם לוועדת השמות האסטרונומיים הפועלת תחת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU) עד לנובמבר 2019, ומתאריך זה כל אחד ראשי להציע הצעה.
באפריל 2019, פתחו המגלים בקמפיין לבחירת שם ל-גונגגונג. הציבור הרחב מוזמן להצביע בין שלוש שמות - גונגגונג, אל מים סיני, שיש לו פני אדם, גוף נחש ושיער אדום, הולה, אלת הפיריון והלידה מחדש הגרמנית, היא יוצרת שלג כשהיא מנקה את מיטתה ו-וילי, ממהמיתולוגיה נורדית שיחד עם אחיו אודין ו-וה, הרגו את יימיר, הענק הראשון ויצרו את היקום. השם גונגגונג זכה והוצע בפני וועדת השמות האסטרונומים לאישור.
מרחק מהשמש
מחישובים עולה כי גונגגונג הגיע לפריהליון בסביבות שנת 1857. נכון לפברואר 2017 הוא נמצא במרחק של 87.7 יחידות אסטרונומיות מן השמש והוא נע במהירות של 2.7 ק"מ לשנייה (9,720 קמ"ש) ביחס לשמש.
נכון לפברואר 2017, גונגגונג הוא הגוף הרביעי הידוע המרוחק ביותר מהשמש השייך למערכת השמש, לאחר V774104 (במרחק 103 יחידות אסטרונומיות), אריס (96.3 יחידות אסטרונומיות) ו 2014 UZ224 (הנמצא במרחק 91.4 יחידות אסטרונומיות). האפיהליון צפוי להיות בשנת 2130.
תהודה מסלולית
סקר הטלסקופים DES (ראשי תיבות Deep Ecliptic Survey) גילה כי מסלול גונגגונג הוא בתהודה מסלולית של 3:10 עם נפטון.
ה MPC (הגוף האחראי לשמירת מידע על כוכבי לכת מינוריים, Minor planet center) מגדיר את גונגגונג כחלק מהדיסק המפוזר. חקירה של תמונות ותצפיות מלפני התגלית כדי לשפר את חישוב מסלולו העלתה שהוא נצפה 46 פעמים עם 7 ניגודים בתצפיות משנת 1985 ו-1991.
גודל ובהירות מוחלטת
לגונגגונג יש בהירות מוחלטת (H) של בין 2.34 ל-1.8, מה שהופך אותו לגוף הטרנס נפטוני החמישי בבהירותו וקצת פחות בהיר מסדנה (H=1.5; בקוטר של 1000 ק"מ) ובהיר יותר מאורקוס (בהירות 2.2 וקוטר של 800 ק"מ)
הוא מהגופים הטרנס טפטונים האדומים ביותר הידועים כיום. הצבע האדום ככל הנראה נובע ממתאן קפוא, אשר הופך לאדום כאשר נחשף לקרינה קוסמית ואור השמש.
מהבהירות המוחלטת והאלבדו ניתן לחשב את גודלו של, המוערך בקוטר של 1535 ק"מ.
מאפייני פני השטח ואטמוספירה
הספקטרום של מראה חתימות של מים (כקרח) ומתאן, מה שהופך אותו דומה בהרכבו קווה-וואר. נוכחות מתאן קפוא על פני השטח של וקווה-וואר מרמז על התכנות שכבת אטמוספירת מתאן על גופים אלו אשר מתאדה באטיות לחלל. גונגגונג נמצא קרוב יותר לשמש מאשר קווה-וואר, והוא חם יותר ומסתו גבוהה יותר, ולכן שדה הכובד חזק די לשמירה על האטמוספירה. בפרט, גודלו של גונגגונג יכול לרמוז על אפשרות של חנקן, שנמצא בגופים טרנס-נפטוניים אחרים והם מאבדים אותו באיטיות במהלך השנים.
נוכחות של קרח מים על פני השטח של גונגגונג מרמזת על תקופה קצרה של הרי געש קרחיים בעבר הרחוק.
מעמדו ככוכב לכת ננסי
נכון למאי 2016, גונגגונג הוא כוכב הלכת הננסי השלישי בגודלו אחרי פלוטו ואריס, ויותר גדול מהאומיה, מאקה-מאקה וקרס. בהתחשב באי הודאות במדידות, ייתכן כי מאקה מאקה זהה בגודלו ל-גונגגונג. כיוון שה-IAU לא הכריז על כוכבי לכת ננסיים מאז 2006 (ולפני הגילוי של גונגגונג) הרי שחוקרים סבורים שהוא יכול להחשב ככוכב לכת ננסי.
מייקל בראון קבע כי הגוף הוא "בוודאות כוכב לכת ננסי, אם כי בעיקר סלעי". סקוט שפרד וחוקרים נוספים העריכו שסביר להכליל את גונגגונג) בקטגוריית כוכב לכת ננסי.
ירח
תצפיות הראו כי לוקח ל-גונגגונג) להשלים סיבוב עצמי במשך 45 שעות. משך הזמן הארוך רמז כי קיים גוף קרוב המשפיע עליו מבחינת כבידה. ב-2016, ניתוח של תצפיות טלסקופ החלל האבל מ-2009–2010 והשלמת תצפיות מטלסקופ החלל הרשל משנת 2013, חשף כי יש לו ירח בקוטר 200 ק"מ. במאי 2017, אושר כי הירח נמצא במסלול סביב גונגגונג, וכי קוטרו בערך בין 240–400 ק"מ.
אווה קילפי
אווה קרין קילפי (בפינית: Eeva Kilpi; נולדה בהיטולה ב-18 בפברואר 1928) היא משוררת וסופרת פינית.
תולדות חייה
משנת 1959 ואילך הייתה הכתיבה הספרותית תחום עיסוקה העיקרי של קילפי, שפרסמה בסך הכול יותר משלושים יצירות. חמש מיצירותיה הן ספרי שירה. "הפרפר חוצה את הכביש", אסופה האוצרת את כל ספרי השירה שלה וכוללת גם את שיריה האחרונים ראתה אור בפינלנד לראשונה בשנת 2000, ומהדורה רביעית שלה התפרסמה בשנת 2006. בנוסף על שירתה כתבה קילפי את הרומנים "חופי הארץ הפורחת" (1960), "האישה בראי" (1962), "החיים הלוך וחזור" (1964), "תמרה" (1972), "מחול כלולות" (1973), "יומן האישה" (1978) ו"מפונה מהחיים" (1983) ואת קובצי הסיפורים "מנעול המכשפה" (1959), "לפונים" (1966), "קיץ ואישה בגיל העמידה" (1970), "סיפורי לילה טוב" (1971), "מה שאינו נאמר לעולם" (1979) ו"המוות והמאהב הצעיר" (1986). כמו כן פרסמה ספרי זיכרונות רבים, תסכיתים וקובצי מסות.
אחדות מיצירותיה תורגמו לשפות הבאות: איטלקית, אנגלית, אסטונית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, יוונית, יפנית, נורווגית, סלובנית, צ'כית, צרפתית, קרואטית ושוודית. "הפרפר חוצה את הכביש", ספרה הראשון שתורגם לעברית, ראה אור בתרגומו של רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2007.
פרסים בהם זכתה
על כתביה זכתה היוצרת שלוש פעמים בפרס המדינה הפינית: בשנים 1968, 1974 ו-1984. אווה קילפי זכתה גם בפרס רוּנֵבֵּרִי בשנת 1990, בפרס קרן קוֹרְדֵלִין בשנת 1999 ובפרס קרליה בשנת 2001.
על יצירתה
לדברי אווה קילפי עצמה, כתיבתה מתמקדת בשלושה עניינים עיקריים: בקָרֵלִיּוּת (הזיקה למחוז הולדתה), ביחסי אנוש ובטבע.
הקָרֵלִיּוּת ביצירתה של קילפי
הקָרֵלִיּוּת – הזיקה למחוז הפיני קרליה
והאהבה לתרבותו ולנופיו – ממלאת בסיפורת שקילפי כתבה תפקיד חשוב בהרבה מהתפקיד שיש לה בשירתה. יותר מכול בספריה "מנעול המכשפה", "החיים הלוך וחזור" ו"מפונה מהחיים" מתייחסת היוצרת לאובדן קרליה, להשלכות שיש לאובדן זה על זהותם התרבותית והלאומית של הפינים ולחלומות על שיבה מחודשת של מחוז הכיסופים האבוד אל חיק המדינה הפינית. שלושה מספרי הזיכרונות של היוצרת – "תקופת מלחמת החורף" (1989), "שלום הביניים, תקופת הגעגועים" (1990) ו"תקופת מלחמת ההתשה" (1993), נעים למעשה על הגבול המעומעם בין רומן לאוטוביוגרפיה, ולטרילוגיה שהם יוצרים מתלווה בתור נספח מאוחר היצירה רחבת-היריעה "תקופה ללא גבולות" (2001), שהיוצרת מספרת בה על ילדותה המוקדמת בקרליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. אף כי בקובצי השירה של קילפי אין לקָרֵלִיּוּת ייצוג נרחב ושיטתי כבפרוזה, הרי באחדים משיריהם המתייחסים למצב הפוליטי בשכנתה המזרחית של פינלנד, מוצאת עוינותה הברורה של המשוררת ביטוי חריף ובוטה כלפי המדיניות הזהירה עד כדי התרפסות, שפינלנד נקטה בחצי המאה האחרונה ביחסה לברית המועצות ולרוסיה.
על יחסי האנוש ביצירתה של קילפי
עיסוקה המעמיק של קילפי ביחסי אנוש ובטיבם נחלק לכמה וכמה תחומי עניין: בדידות, יחסי גברים-נשים, הורוּת, קשרי החיים עם המתים ועוד. המשוררת מרבה לספר על עולמה האישי ולחשוף אותו, אך למרות זאת שירתה איננה רק וידויית. רבים משיריה מתייחסים למערכות יחסים, שקוראים רבים יוכלו ללמוד מהן כיצד ולאן אפשר לנתב קשרים. שירים אלה מלמדים את האדם גם על זולתו וגם על עצמו. הבדידות המעסיקה תדיר את הבריות, על אחת כמה וכמה בתקופה המודרנית ובסביבה המנוכרת של ימינו, נוכחת בהקשרים מרובים בשירים אלה, והיא נתפשת לרוב כתחושה קיומית תמידית ולא רק כתוצאה של נתק מהזולת. קילפי מתארת את התפתחותה של הבדידות במהלך החיים כחלק מהתפתחותו של האדם בכלל: הבדידות בחיפוש אחרי בן זוג או חבר משנה את פניה כאשר היא מפנה את מקומה לבדידות הנובעת מאבל ומערגה אל מי שהלך ושלא ישוב עוד, והבדידות שבה וממירה את אופייה כאשר היא נובעת מן ההזדקנות ומן הפרֵדה מהחיים עצמם. על אף העצב והצער הכרוכים בעריריות, רוב שירי הבדידות של קילפי אינם נוגים ומדכדכים כלל ועיקר, אולי כיוון שהם עולים בקנה אחד עם תפישת המשוררת שלאדם אין מנוס מנאמנות מוחלטת כלפי עצמו, אם רצונו להיות הגון כלפי הזולת ולמלא כהלכה את תפקידו עלי אדמות. בדידות היוצרת נובעת במיוחד מן הנון-קונפורמיסטיות שלה ומחוסר-נכונותה לפשרות משפילות במישור הרגשי, אולם בתחושת הלְּבַד מתגלה הטבע בתור שותף נוח ונאמן המפיג במידה מרובה את עצב העריריות.
השילוב בין דרכה העקבית של קילפי לראות בעצמה אדם חושב ומשוחרר לבין נטיית לבה לבחון את נשיותה בראש ובראשונה בהתאם לראייה זו, כונה לפרקים תפישה פמיניסטית או הומניסטית. בעזרת הסתכלותה על עצמה ועל הסובבים אותה מצליחה יוצרת זאת לתהות, ללמוד וללמד את קוראיה על מה שהיא מכנה, בתערובת ההומור והרצינות המאפיינת את מכלול כתיבתה, "נֶפֶש של רס"ר". נפש מחוספסת זו צמחה מתוך תוכה בעקבות חוויות קשות שהיא חוותה עם סביבתה, בעיקר עם הגברים בחייה, ולאור התמודדותה הממושכת עם בדידותה. זוהי הנפש הבוקעת מגברים ומנשים כאחד בבדידותם וגורמת להם לא פעם להתעמר בסובביהם. בשירת קילפי כוח הנפש הזאת מוקצן עד כדי אבסורד. אולם הראייה העצמית האירונית, המבודחת קמעה, איננה מסתירה בכל זאת את העיקר, את דעתה הכנה והישירה של המשוררת על מושא כתיבתה: אנושיות בסיסית היא דבר שאסור לאדם לוותר עליו אף פעם, לא בשל בדידותו, וגם לא אם וכאשר רוב זמנו עובר עליו במחיצת נפשות אומללות של רס"רים מתוסכלים אחרים, כלומר בסביבת אנשים הממררים את חייו.
במסגרת אותה אנושיות בסיסית אין אצל אווה קילפי אף פעם ויתור תבוסתני על חסד האהבה, גם לא אגב מודעות למוגבלויותיו של האוהב. היוצרת רואה באהבה סם חיים ראשון במעלה ושיקוי המפרה עוד ועוד את היצירתיות. האהבה בשירה זו אינה רגש סטטי כלל ועיקר, אלא אירוע רב-פעמי המחדד את תובנות האדם ביחס לעצמו, לזולתו ואפילו לשפתו. למרות ריבוי המאהבים שהמשוררת מזכירה – באחד השירים הם נמנים בדיוק: שלושים ושישה –, כל אדם הנכנס לגוף וללב הוא ממילא אדם שניתנה לו ההזדמנות הברוכה להטביע את חותמו הייחודי על הסיפור הפרטי של הזולת. עם זאת, הצורך במגע עם הזולת ובקשר רגשי וגופני גם יחד אינו מסמא את המשוררת: למרות נחיצות המגע והקשר היא אינה חדלה לבחון במבט מפוכח ושקול את הצרכים השונים בתכלית שיש לאנשים, גברים ונשים, בהתקרבם אלה לאלה. ייתכן שהחרוּת המוחלטת שהיוצרת מאפשרת לעצמה לנקוט בכתיבתה איננה נובעת רק מהחברה הפינית הסובלנית, שככלל מקבלת בעניין ובשקיקה את רעיונות קילפי ומהדהדת אותם. סביר להניח כי חלק מאותה חרוּת מושתת על מודעות המשוררת לכך, שכוח החלום עולה לפרקים על הסיפוק מהתגשמותו, שעוצמתה של התשוקה עזה כמעט תמיד יותר מיישומה, ושהכמיהה הכלולה במשיכה היא חלק בלתי-נפרד מהקסם שיש במעשה האהבה. הארוטיקה מופיעה אפוא בשירת קִילְפִּי בתור חיית אהבה יפה, המעניקה כוח לבעליה והעומדת בבסיס קיומה של המשוררת, אשר רואה את עצמה כמי ש"נולדת מן הברית הזאת כמו חיית יער,/ חופשית אך בסכנת היכחדות." ביצירת אווה קילפי, משוררת של "אהבה גדולה,/ עקבות גדולים", הארוטיקה, אותה חיית אהבה, היא גם אחת מן ההזדמנויות המרובות הניתנות לאדם כדי להפגין ביחס לזולת נדיבוּת מחושבת חלקית. הנדיבוּת כדרך חיים מוחצנת במחשבותיה של קִילְפִּי וברבים מביטויי לשונה: בדיוק כמו בסלנג העברי, גם בשירתה של המשוררת הפינית האישה "נותנת", אך אף-על-פי-כן היא איננה מאפשרת לגברים שום בעלות על נשמתה ובוודאי ובוודאי איננה מניחה שישפילוה. שירי הכלות מדברים בגנות המלחמה, אולם בה בעת הם גם מעידים על המתנה הגדולה שאישה מסוגלת לתת, לדעת המשוררת, ולא בתור שפחת מין: האישה נותנת ומעניקה את גופה ומגופה לצורך יצירת חיים חדשים, היא מנדבת לגבר את מיניותה ומאפשרת למין האנושי את המשך קיומו. בתוקף תפקידה היא הנשק המטבי נגד המלחמות, שהרי יותר מכל דבר אחר היא מייצגת את החיים, את רצונם של החיים לחיות ואת כוח התחדשותם המפרה. אולם לנשים ולגברים כאחד יש דרכים רבות להיות נדיבים מלבד התמסרות פיזית ובריאת חיים חדשים, והנדיבוּת כדרך חיים איננה מוגבלת במקום, בזמן או באופן.
באותה נדיבוּת, שקילפי חיה בה את חייה וכותבת בה את שירתה, המשוררת גם מנדבת לקוראיה מידע אמין ביחס לדרכי התמודדותה האמיצה עם הזִקנה. לא מדובר בשירה זו רק בזִקנתהּ של הכותבת עצמה, אלא גם בזִקנת בן-הזוג, שבשירים אחדים כבר מת, וכן בזִקנת האם. קילפי פוסקת ביושר גמור וללא התחכמויות כי זִקנת הזולת איננה בהכרח מקילה על האדם בבואו להתמודד עם זִקנתו שלו: ברור כי לא מדובר בתהליך של התכוננות והתכווננות, וההתוודעות לניוון הכרוך בזִקנה רק מעצימה את היִראה מפניו ולפעמים גם מגבירה את הכמיהה למוות המיוחל. תפישת היחסיות והשמירה על מידת-מה של הומור מסייעים לאדם בכל זאת בהתמודדות קשה ומפוכחת זו. תובנה נוספת המסייעת ליוצרת להתמודד בכבוד עם חייה ועם קִצם הוא ההשלמה עם דרכו של העולם, בשום פנים ואופן לא עם עוולותיו שהבריות הן האחראיות להן – אדישות, רדיפת בצע, זילות חיי אדם, רעב, מלחמה והרס – אבל כן עם המוות שאין מנוס ממנו, ושאפשר לראות בו הזדמנות להתחברות מחודשת עם חברים יקרים שכבר הלכו לעולמם ועם הטבע האהוב. במבט מבעוד מועד מתגלה בבירור כי הזִקנה מחזירה לאדם את החוויות העוברות על הילד, וקִילְפִּי משתמשת בתחכום באזכור עובדה זו כדי לומר לקוראיה, שגם שעתם תגיע. בד בבד עם אמירה זו תובעת המשוררת מקוראיה התנהגות מוסרית, אנושיות בסיסית ויחס נאות לזולת: "הזִּקנה נועדה לכך/ שנבין את ילדוּתנו,/ נתפוש מהו ליפול חסר-ישע/.../ לידיהם של כאלה/ שכוחם עולה על כוחנו."
בקשת הרחבה של יחסי אנוש מורכבים, שהמשוררת דנה בהם, כלולים לא רק יחסי גברים ונשים. לצד העיסוק בחיי הזוגיות, במצבם של אנשים עריריים ובקשרים שקיימה עם אהובים, קילפי מרבה לכתוב גם על יחסי הורים-ילדים, על יחסי סבים-נכדים ועל קשרי חברוּת. כתיבתה אנושית וחמה, אם כי יש בה יותר משמץ של אירוניה, אולם אף-על-פי שהאירוניה היא אחד המאפיינים הבולטים ביותר בכתיבה זו, הרי בניגוד לאחדים מעמיתיה הפינים, קילפי איננה נוטה לגלוש לציניות גם כאשר אמירותיה מצטיינות במציאותיות מפוכחת עד כאב.
הטבע בשירתה של קילפי
העניין השלישי המעסיק את המשוררת בחייה ובשירתה כאחד, הטבע, הוא אחד הנושאים-המושאים הראשיים של אהבתה, של דאגתה ושל יצירתה. נדמה כי אין מסר חשוב מזה, בעיני המחברת, שקילפי משתדלת להביא לקוראיה. המודעות האקולוגית של היוצרת אינה אידאולוגיה ירוקה אופנתית ושטחית, אלא תפישה המושתתת על החיים בטבע ובקרבתו בפינלנד.
שירי הטבע של אווה קילפי אינם שירים ליריים. הם אינם מייפים את הטבע, אם כי מדי פעם בפעם אפשר למצוא בהם האנשה של צמחים ושל חיות. בשירת הטבע של קילפי ההתייחסות לגדול, לחשוב ולמהותי אינה מתפרשת בשום דרך כמתן זכות לזלזל או להקל ראש בקטן, בפשוט ובנחות. היוצרת מאמינה כי בין כל החיים אמור להתקיים שוויון זכויות בסיסי, למרות ריבוי מינֵי השונִי אשר עומדים ביסודם.
רגישות המשוררת איננה מוגבלת כלפי עצמה ומקורבייה, ערנותה כלפי העוולות המתרחשות בעולמנו מאפשרת לה להיכנס בקלות לנעלי זולתה, גם כאשר מושא הזדהותה הרגעית עשוי להיות טחב, יתוש או פרפר. קשריה המסועפים של המשוררת עם עולם החי והצומח מעוגנים במציאות, שהטבע הוא בה חלק בלתי-נפרד מעולם האדם ומחייו. קילפי מרגישה תכופות כי החיים נחוו כבר מזמן, ולכן היא גם משוכנעת שעולם החי והצומח משמר ידע שהקדמה עקרה מן האדם להוותו. דיבור המשוררת מפי החיות אינו נובע מהאנשה תמימה וילדותית שלהן, אלא מהכרות מעמיקה דווקא עם עולמם של בני-האדם. ההתוודעות לעומק לאופיים האמיתי של בני-תמותה גורמת למשוררת להתכחש לפעמים אל קיומה כאדם ולהזדהות עוד יותר עם עולם החי ואף עם עולם הצומח: "אינני אדם./ מעולם לא הייתי ואינני רוצה להיות./ אני שיר מעל לעשב שלא כוסח,/ בְּצמרות אשוחים שלא נגדעו." ביסודו של הרצון להשתנות ולהזדהות עם הצומח קיים אצל קילפי הצורך לרשת את ידע החיות והצמחים ולמחזר את הידע הקיים לטובת הדורות הבאים. המשוררת אינה מתיימרת להבין תמיד היטב את החי והצומח, גם אם עיקר המסר של עולמות הטבע קבוע כבר בתוכה, אולם היא מאמינה באמונה שלמה כי ההתבוננות וההקשבה עוזרות לאדם להבין טוב יותר את סביבתו וגם את עצמו: "לעיתים רחוקות כל כך אנחנו מסתכלים לַחיוֹת בָּעיניים./ העולם בעיניהן רחב יותר מִכל הסברינו."
פרנסיסקו קרבחאל
פרנסיסקו סבסטיאן קרבחאל (בספרדית: Francisco Sebastián Carvajal y Gual; 9 בדצמבר 1870 - 20 בספטמבר 1932) היה עורך דין ופוליטיקאי מקסיקני ששימש במשך פחות מחודש כנשיאה ה-36 של מקסיקו.
ביוגרפיה
נולד בקמפצ'ה ולמד משפטים. הוא כיהן במשרות רמות בממשל הנשיא פורפיריו דיאס, והיה נציגו של דיאס לשיחות השלום עם המורדים במהלך המהפכה המקסיקנית. בשנת 1913 לאחר רצח פרנסיסקו מדרו ותפיסת השלטון בידי ויקטוריאנו ורטה, מינה אותו ורטה לעמוד בראש מערכת המשפט המקסיקנית וב-10 ביולי 1914 התמנה כשר החוץ בממשלת ורטה.
חמשה ימים בלבד לאחר מינויו כשר החוץ התפטר ורטה מהנשיאות בשל מהלכיהם של הגנרלים המהפכניים ובראשם ונוסטיאנו קאראנסה, הוכרזו בחירות כלליות וקרבחאל הוכרז אוטומטית כנשיא מקסיקו למשך החודש הקרוב לפי החוקה. ב-13 באוגוסט כבר עזב את משרדו וב-20 באוגוסט הושבע לתפקיד קאראנסה כמפקד המהפכה של מקסיקו.
סלאדג' מטאל
סלאדג' מטאל (באנגלית: Sludge Metal), הידוע גם בשם סלאדג' דום (Sludge Doom) או פשוט סלאדג' (Sludge) הוא סגנון פיוז'ן קיצוני המשלב דום מטאל, הארדקור פאנק ולעיתים גם נויז רוק.
מאפיינים
כמקובל בדום מטאל, להקות סלאדג' מנגנות בדרך כלל שירים כבדים, איטיים, עם גיטרות מכוונות נמוך, ועושות שימוש כבד בדיסטורשן, אך בנוסף לכך כוללות שירה צועקת או צווחנית, קטעים מהאגרסיביות, ומדי פעם קצב מהיר של ההארדקור פאנק. הסלאדג' מטאל לרוב מכיל צלילים שוחקים מאוד. מבחינה לירית, התכנים לרוב מזוהים עם פסימיות, כאשר לעיתים קרובות מילות השירים מתמקדות בסבל, התמכרות לסמים, מיזנתרופיה, סוגיות חברתיות וניהיליזם.
הז'אנר חולק מאפיינים מוזיקליים רבים עם סטונר מטאל. בשל קווי הדמיון בין הסגנונות הללו, יש לעיתים קרובות הצלבה בין שני הז'אנרים. עם זאת, מרבית להקות הסלאדג' מטאל נמנעות מהשימוש המופרז בפסיכדליה אשר מאפיין את הסטונר מטאל.
היסטוריה
המלווינס (Melvins), שהאטו את קצב הפאנק רוק כדי לפתח צליל איטי וכבד משלהם, נחשבים לרוב לחלוצי הז'אנר. בשנת 1984, להקת הפאנק רוק וההארדקור פאנק Black Flag הוציאה את האלבום My War, שכלל שירים בעלי סאונד איטי ו"חורק" יותר, פחות כמו סקס פיסטולס (Sex Pistols) ויותר כמו בלאק סבאת' (Black Sabbath). לעיתים, שלושת השירים האחרונים באלבום זה, שהיו איטיים משמעותית משאר החומרים של הלהקה, נחשבים לדוגמה הראשונה של סלאדג' מטאל.
בנוסף למלווינס (Melvins), להקות מפתח בפיתוח של סלאדג' מטאל כוללות את Dystopia, Eyehategod, Down, Crowbar, Corrupted, Buzzoven, Acid Bath ו-Grief.
מסלול המראה בלתי נגמר
מסלול המראה בלתי נגמר (באנגלית: The Endless runway) הוא רעיון לשימוש עתידי במסלול טיסה בצורת מעגל שעליו יכול המטוס לנחות ולהמריא מכל נקודה שהיא. המסלול יהיה בקוטר של בין 3 ל-3.5 קילומטר ובמרכז ימוקמו מבני שדה התעופה, דבר אשר יקטין את שטח המתחם.
המיזם מתוכנן בשיתוף פעולה של חמישה גופי מחקר אירופאים:
לטענת הסלינק, הסבת שדה תעופה קיים תהיה יקרה מדי, אך תיתכן הקמת שדה תעופה חדש המבוסס על רעיון זה.
מצוות עשה שהזמן גרמן
מצוות עשה שהזמן גרמן הן מצוות עשה החלות רק במועדים קבועים, ומתבטלות לאחר פרק זמן קבוע. לדוגמה, מצוות סוכה חלה רק במהלך חג הסוכות, ומצוות הנחת תפילין חלה רק בימי חול, ביום ולא בלילה. אבל מצוות שיש להן זמן חלות קבוע אך אין להן זמן ביטול, כגון מילה ביום השמיני או פדיון הבן ביום השלשים אינן בכלל זה.
ייחודן של מצוות עשה שהזמן גרמן הוא שלמעט מספר חריגים, נשים (וכן עבדים כנעניים) פטורים מהן, כלומר נשים אינן מחויבות מבחינה הלכתית לקיים מצוות אלו, בשונה ממצוות עשה שלא הזמן גרמן וכן כל מצוות לא תעשה, שככלל חלות על נשים וגברים במידה שווה.
מקור הפטור
פטור הנשים ממצוות אלו מוזכר פעמים רבות בתלמוד. מקור הכלל הוא במשנה במסכת קידושין:. בתלמוד על המשנה נלמד הכלל בבניין אב ממצוות הנחת תפילין, שבעצמה נלמדת בהיקש ממצוות תלמוד תורה הכתובה לפניה.
מצוות חריגות
מספר מצוות מן התורה הוחרגו מפטור זה אף על פי שהן תלויות בזמן, והן: מצוות שמחה (בשלוש רגלים), מצוות הקהל, קידוש בשבת וחג, תענית יום הכיפורים, ואכילת מצה בליל הסדר. לכל אחת מהמצוות הללו ישנו מקור מהתורה לחייב בהן נשים. בשמחה ברגל והקהל המקור מפורש בתורה. בקידוש ואכילת מצה, החיוב נלמד בהיקש מאיסור מלאכה בשבת וחמץ בפסח.
עם זאת, לדעת הרמב"ם, הכלל שנשים פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן וחייבות בשאר מצוות עשה כלל אינו מלמד על הפרטים, אלא נוצר מהן ונאמר על דרך הרוב, ולכן הפטור או החיוב בכל מצווה בפני עצמה נלמד בקבלה מיוחדת.
מצוות חכמים כהדלקת נרות חנוכה, קריאת מגילה בפורים, ושתיית ארבע כוסות בליל הסדר הוטלו אף על נשים, אף על פי שהזמן גרמן, בנימוק "שאף הן היו באותו הנס".
תפקידים אחרים
לפי האבודרהם (1340) הנשים נפטרו מקיום מצוות אלו מפני "שלום בית":
לדעת הרב משה פיינשטיין הפטור ממצוות אלו נובע מהעיסוק בגידול הילדים, אליו האישה מותאמת יותר מהאיש, ואין ליחסו לקדושה פחותה של האישה. גם הרב אליהו כי טוב נימק את סיבת הפטור באופן דומה. לדבריו יש בו אף להעיד על מעלת האישה.
דבקות יתרה
הרש"ר הירש (1808-1888) אף הוא ראה בפטור הנשים ממצוות אלו מעלה יתרה על גבי הגברים:
קיום מצוות מרצון
הפטור כשלעצמו אינו מפקיע את אפשרות קיום המצווה, אם כי "גדול המצווה ועושה ממי שאינו מצווה ועושה", כלומר עשיית המצוות מתוך חיוב עדיפה על עשייתן מתוך העדפה אישית. מכאן שחיוב במצוות יתרות נחשב למעלה רוחנית - וזהו ההסבר המקובל לברכה שתוקנה לגברים: 'ברוך שלא עשני אישה'.
ברכת המצוות לפטור מהמצווה
לעניין ברכת המצוות נחלקו הפוסקים האם אישה המקיימת מצווה שהיא פטורה ממנה רשאית לברך עליה ("אשר קידשנו במצוותיו וציוונו"), או שמא יש בכך ברכה לבטלה ואמירת דבר שקר מאחר שנשים לא נצטוו.
אך ברמ"א פסק כדעת ר"ת שאף שהנשים פטורות יכולות לקיים המצווה ולברך אם ירצו. שכן הן שייכות בקיום המצוות ומקבלות שכר על קיומן. וכן הוא מנהג האשכנזיות לברך.
כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט
בראשונים הקשו האיך נשים יכולות לקיים מצוות עשה שהזמן גרמא אם רוצים בכך, והרי כלל הוא בידינו "כל הפטור מן הדבר ועושהו נקרא הדיוט". מסקנת דבריהם היא
קיום מצוות מתוך רצון לשוויון
הרב משה פיינשטיין מעיר, שאף על פי שמצינו בדברי הראשונים שלא שללו קיום מצוות אלו על ידי נשים,.
שירות התזונה והמזון
שירות התזונה והמזון (באנגלית: Food and Nutrition Service) הוא סוכנות בתוך מחלקת החקלאות של ארצות הברית, האמונה על ניהול תוכניות סיוע לתזונה מקומית ולטיפול בנושא הרעב ארצות הברית.
הסוכנות מנהלת את התוכניות שלה דרך המטה המרכזי באלכסנדריה שבוירג'יניה. לסוכנות יש גם משרדים אזוריים בסן פרנסיסקו, דנוור, דאלאס, אטלנטה, שיקגו ועוד מספר ערים ברחבי ארצות הברית. מספר העובדים של הסוכנות הוא המועט ביותר מהסוכנויות של שירות התזונה והמזון של ארצות הברית, אך התקציבה שלה הוא הגדול ביותר ביותר במחלקה.