cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליס, נסיכת באטנברג
נישואים
לאחר שב-1909 נשרף ארמון המלוכה, עברו אליס, אנדראס וילדיהם להתגורר בקורפו. בעת שהותם בקורפו ביקרה אותם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, מלכת הממלכה המאוחדת. ב-1910 ביקרו בבריטניה, ונכחו בכינוס הגדול האחרון של בני האצולה מרחבי אירופה בשעת הלווייתו של המלך אדוארד השביעי. לאחר הולדת בתם השלישית, ססיליה, ביוני 1911, שהו אליס ואנדראס מספר חודשים בקיסרות הגרמנית ובממלכת איטליה.
ילדים
לזוג נולדו חמישה ילדים:
מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה
בפרוץ מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, הצטרפה יוון מתוקף חברותה בברית הליגה הבלקנית למלחמה באימפריה העות'מאנית. עם תחילת המלחמה הוחזר אנדראס, ככל אחיו, לשירות בצבא היווני, ואליס התגייסה לשירות הלאומי של יוון כאחות. אליס במקור ביקשה מבית הספר לרקמות שמימנה להכין מדים לחיילים. במהלך המלחמה הקימה אליס מספר בתי חולים צבאיים לאורכה של החזית היוונית בערים לאריסה, אלאסונה, סרביה וקוזאני. ב-11 בנובמבר התלוותה למלך גאורגיוס בכניסתם לעיר היוונית סלוניקי לאחר שנכבשה בידי הצבא היווני.
בהמשך, פנתה לפעילות רפואית בחזית אפירוס, שם חזתה בכיבוש היווני של יואנינה. זמן קצר לאחר מכן הסתיימה המלחמה בניצחון מכריע לליגה הבלקנית. פעילותה בחזית המלחמה הובילה לטיפוח ההכרה כלפי אליס בחצרות המלוכה האירופאיות.
ב-26 ביוני 1914, יומיים לאחר הולדת בתם הצעירה של אליס ואנדראס, נרצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד מאוסטרו-הונגריה, והחל משבר יולי שהוביל בתורו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה בין מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה. בית הסן התפלג בין תומכי הקיסרות הגרמנית לתומכי הממלכה המאוחדת. על אף מוצאם הגרמני והעובדה שנחשפו לרגשות אנטי-גרמניים, צידדו מרבית חברי בית באטנברג בממלכה המאוחדת במלחמה. אליס ניסתה לגשר בין הוריה לדודניה הגרמנים בהסן.
ביוני 1917 נאלץ המלך לוותר על המלוכה ולהעביר את הכתר לבנו הצעיר, אלכסנדרוס הראשון, מלך יוון (שהיה למעשה לבובה פוליטית תחת ראש הממשלה וניזלוס). אליס וחברים רבים אחרים במשפחת המלוכה היוונית נאלצו לעזוב את יוון ולצאת לגלות. את השנים הבאות בילתה רוב משפחת המלוכה בשווייץ.
בין הגליה ושיבה
במשך תקופה מסוימת גרו אליס ושאר בני משפחת המלוכה היוונית בעיירת הנופש השווייצרית סנט מוריץ, טרם השיגה אליס אישור לבקר בבריטניה ולהיפגש עם הוריה ואחיה ואחיותיה. היא גם פגשה במלכה האם אלכסנדרה מדנמרק במושבה בבית סאנדרינגהאם. בשווייץ קיימה אליס חיים צנועים יחסית והתקרבה לפילוסופיה ולאזוטריות דתית.
מלחמת העולם גרמה לכך שהכוח הרב שהיה בידי האצולה האירופאית כמעט ונעלם. שתיים מדודותיה של אליס, אלכסנדרה, קיסרית רוסיה ואליזבת פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, נרצחו על ידי הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה. עם סוף המלחמה התפרקו האימפריות הרוסית, הגרמנית והאוסטרו-הונגרית, וקרובי משפחה רבים של אליס איבדו את תאריהם ואת תפקידיהם. מכל מקורביה במשפחה, רק אולגה, המלכה האלמנה של יוון, התחמקה מסדרת הרציחות שביצעו הבולשביקים ברוסיה. ב-1918 הובילה מהפכת נובמבר להדחתו של וילהלם השני, קיסר גרמניה. אליס הזדעזעה מההתנקשויות בקרובי משפחתה מבית רומנוב ברוסיה, ולאחר המהפכה ארגנה מפגש פיוס בין בני משפחתה הבריטים והגרמנים בשווייץ, לאחר שניתקו הקשרים ביניהם בפרוץ המלחמה.
באוקטובר 1920 מת המלך אלכסנדרוס ביוון. בעקבות מות המלך התערערה ממשלת וניזלוס ולאחר משאל עם הוחלט להשיב למלכות את קונסטנטינוס. עם חזרתו של המלך קונסטנטינוס לכס המלוכה בשנת 1920 חזרו אליס ואנדראס ליוון והתיישבו בקורפו. במותו של אלכסנדרוס הייתה אלמנתו אספסיה מנוס בהיריון עם בתם, לימים אלכסנדרה מיוון, מלכת יוגוסלביה. אליס החליטה לבלות מספר חודשים עם מנוס, עד להולדת בתה במרץ 1921. ביוני נולד בנם היחיד של אליס ואנדראס, פיליפ. כעבור שלושה חודשים נודע לה על פטירת אביה בגיל 67 והיא מיהרה להלווייתו בבריטניה.
לאחר תבוסתו של הצבא היווני במלחמת יוון–טורקיה ב-1922 תפסה קבוצת מהפכנים בראשותו של ניקולאוס פלסטירס את השלטון והגלתה שוב את המלך. בנו של קונסטנטינוס ירש אותו והוכתר בתור גאורגיוס השני, מלך היוונים. אנדראס, ששירת כמפקד הגיס השני של הצבא היווני במהלך המלחמה, נעצר, נשפט ונידון לגלות. משפטו של אנדראס היה חלק מ"משפט השישה", מאסר, הרשעה בדבר בגידה והוצאה להורג של שישה קצינים בצבא, ממתנגדי וניזלוס, שהואשמו בהיותם האחראים למפלה הצבאית במלחמת יוון-טורקיה, שמחקה את כל שאיפותיה הטריטוריאליות של יוון באסיה הקטנה. אנדראס, אליס וילדיהם עזבו את יוון על ספינת קרב של הצי הבריטי והתיישבו בצרפת, שם גיסתם, מארי, נסיכת בונפרטה, השאילה להם בית בפאתי פריז.
גלות שנייה, מחלה ודת
למשפחתה של אליס לא היו אמצעים כלכליים עם גירושם מיוון, והם הסתמכו על תמיכה כלכלית של בית המלוכה הבריטי ושל הנסיכה מארי בונפרטה. בצרפת עזרה אליס לפעילויות צדקה עבור פליטים יווניים והתקרבה מאוד אל הדת. בהזמנת כריסטופר, נסיך יוון, ורעייתו האמריקאית, ביקרו אליס ומשפחתה בארצות הברית ב-1923. הזוג המלכותי השתתף בסדרת טקסים דתיים שנערכו לכבודם ולכבוד המלוכה היוונית בכלל, שעיקרם נערכו בארצות הברית ובקוויבק בקנדה.
במרץ 1924 נפלה המלוכה היוונית, בעקבות הדחתו של גאורגיוס השני הוכרזה הקמתה של הרפובליקה ההלנית השנייה. אנדראס העלה את חמת אפה של הממשלה הרפובליקנית באתונה כאשר השכיר אחוזה מטעמו עבור אחיה הצעיר של אליס, לואי מאונטבאטן.
אליס פתחה חנות מלאכה של חפצים יקרי ערך מיוון ברובע השמיני של פריז ושלחה את עיקר ההכנסות למשפחות של פליטים יוונים מאסיה הקטנה. אליס, שתמכה ברסטורציה של המלוכה, עקבה אחר ההתפתחויות הפוליטיות ביוון עצמה, וב-1926 נערכו בחירות פרלמנטריות ביוון והמפלגה העממית הפרו-מלוכנית החדשה השיגה 60 מושבים (מתוך 286) בפרלמנט. אליס פעלה לקדם את הבחירה של בעלה לנשיא יוון ודרך כך השבת המלוכה. אליס גם תרגמה לאנגלית את ספר הזיכרונות של אנדראס מתקופת שירותו הצבאי ופרסמה את הספר ב-1930 תחת הכותרת "לעבר אסון".
ב-20 באוקטובר 1928 הצטרפה לכנסייה היוונית-אורתודוקסית ומעט לאחר מכן החלה לטעון שהיא מקבלת מסרים מאלוהים ושיש לה כוחות ריפוי. אף שכלפי חוץ נדמה היה כי אליס ואנדראס נהנים מזוגיות יציבה, במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 קיימו שניהם יחסים רומנטיים מחוץ לנישואים. העוול ואי-השקט הנפשי בעקבות המשבר בחיי הנישואים שלה השפיעו על אליס בפנייתה לעבר האמונה. באותה העת החלה לטעון כי היא מדברת עם רוחות וכי עברו עליה חזיונות שמיימים. הנסיכה מארי נפוליאון, שהייתה תלמידה של זיגמונד פרויד, המליצה למשפחה לקחת את אליס לטיפול פסיכיאטרי ברפובליקת ויימאר.
בברלין טופלה אצל ד"ר ארנסט סימל, נוירולוג ופסיכואנליטיקאי . לאחר שמונה שבועות של טיפול ממושך החליטה אליס לעזוב את הקליניקה באמצע הטיפול ושבה למשפחתה בצרפת. כאשר המשיכו החזיונות שלה החליט בעלה כי יש לאשפז אותה גם נגד רצונה. היא אושפזה בכפייה בקליניקה של ד"ר לודוויג בינסוואנגר (שהיה מקורב בתורתו הטיפולים לקרל גוסטב יונג), בקרויצלינגן, ואובחנה כסובלת מסכיזופרניה פרנואידית. מרבית שנות ה-30 עברו עליה באשפוז פסיכיאטרי, במהלכן התרחקו היא ובעלה זו מזה.
בשנים 1930–1931 נישאו כל ארבע בנותיה לנסיכים גרמניים, אך היא לא השתתפה באף אחת מחתונותיהן, ובשנת 1936 עבר הנסיך פיליפ לגור בבריטניה אצל דודיו, לואי מאונטבאטן וג'ורג' מאונטבאטן, וסבתו ויקטוריה. בהיות אליס אומללה בקרויצלינגן, הסכימה אמה ויקטוריה, נסיכת הסן, להעביר אותה למרפאה טיפולית אחרת. בעצת אלנה, נסיכת מונטנגרו ומלכת איטליה, הועברה ב-1932 לבית הבראה במילאנו, שם השתפרה בריאותה הנפשית, אך מכיוון שעדיין הרגישה נבגדת, החליטה לנתק את קשריה עם כל משפחתה מלבד אמה.
התאוששות ושיבה ליוון
בינואר 1933 עברה לכפר דייגים לחופי הים הליגורי בפרברי ג'נובה. במשך ארבע שנים עברה בסדרת טיולים בין ג'נובה, טורינו, בזל, מיינץ וסביבות קלן בחבל הריין. בנובמבר 1936 עברה הנסיכה לגור עם משפחתו של ריינהולד מרקוויץ, עורך דין לשעבר וחבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה שאיתו התיידדה. בהדרגה התחברה אליס מחדש עם בני משפחתה והקשר עמם חודש. בתחילת 1937 פגשה לראשונה מזה שנים רבות את בתה ססיליה ובנה פיליפ בארוחת צהריים בבון. במהלך השנה נפגשה עם שאר ילדיה ורבים מבני משפחה.
ב-1937 נהרגה בתה ססיליה בתאונת מטוס יחד עם בעלה ושני בניה בעת שהייתה הרה. אליס השתתפה בלוויה, שם פגשה לראשונה מזה שש שנים את בעלה אנדראס. לאחר ההלוויה חידשה לגמרי את הקשר עם בני משפחתה. היא עברה בין מספר מקומות מגורים עד נובמבר 1938, אז חזרה לבדה לאתונה, לאחר השבת מלכות גאורגיוס השני תחת הרודנות של ראש הממשלה יואניס מטאקסס, על מנת לעזור לנזקקים. אליס ניסתה לבסס מחדש את אחריותה האימהית לנסיך פיליפ הצעיר ולהחזיר אותו ליוון, אולם אחיה לואי כבר הכיר לנסיך את זוגתו לעתיד, אליזבת, והוביל אותו לקראת עתיד צבאי בבריטניה.
באתונה התגוררה אליס בדירה קטנה לא הרחק ממוזיאון בנאקי. אנדראס לא שילם לה כספים ובמשך שנים חיה הנסיכה מקצבה שהעניקה לה גיסתה, אדווינה אשלי. מרוצה ממצבה החדש, עדיין נאבקה להתרגל לדרישות חייה כאשת אצולה בחצר מלוכה.
כיבוש יוון והצלת יהודים בשואה
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אליס צריכה להתמודד עם העובדה שבנותיה היו בצד הגרמני בעוד שבנה שירת בצי הבריטי. כמו ב-1914, המלחמה פילגה את המשפחה. בעוד שיוון הכריזה על נייטרליות, פיליפ הלך בעקבות משפחת מאונטבאטן והצטרף לצי המלכותי הבריטי. ארבעת חתניה של אליס מצידם התגייסו לשורות הוורמאכט. אליס הצליחה לשמור על קשר עם בנותיה באמצעות שגריר גרמניה הנאצית באתונה, שהיה לא אחר מאשר בן דודה, הנסיך ויקטור ארבך-שנברג. בין אוקטובר לנובמבר 1939 שב אנדראס ליוון. בקיץ 1940 ביקרה את בנותיה בשווייץ הנייטרלית.
באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון בעקבות התוקפנות האיטלקית, ועם התערבות גרמנית החלה המערכה על יוון. יוון כולה נכבשה והוטל עליה כיבוש צבאי מר עם ממשלת בובות חסרת סמכות. בעקבות הניצול של יוון, משאביה ותושביה, פרץ הרעב הגדול, שהרג בסביבות עשרה אחוזים מכלל האוכלוסייה לאורכה של המלחמה. אליס וגיסתה, אלנה התגוררו באתונה בעוד שרוב שאר משפחת המלוכה היוונית חייתה בגלות בדרום אפריקה. על אף הכיבוש, אליס המשיכה לקבל קצבת פנסיה ממשפחת מאונטבאטן. ביולי 1941 אליס עזבה את דירתה הקטנה ועזרה בהכנת מנות אוכל בחינם לאזרחים מורעבים באתונה. היא גם ארגנה שרתי בריאות ברחבי העיר ולקחה יתומים רבים תחת חסותה. אליס עבדה עבור הצלב האדום השוודי והשווייצרי, עזרה לארגן בתי תמחוי ובתי יתומים עבור האוכלוסייה הענייה ואף טסה לשוודיה על מנת להביא משם ציוד רפואי תחת מסווה של ביקור אצל אחותה, לואיז, שהייתה נשואה לנסיך הכתר השוודי.
במהלך החורף הראשון של הכיבוש, אליס ירדה במשקלה ב-26 קילוגרם לנוכח המחסור באוכל. הכוחות הגרמניים הכובשים ביוון הניחו שאליס היא פרו-גרמנית, שכן אחד מחתניה, כריסטוף, נסיך הסן, היה חבר במפלגה הנאצית ובוואפן אס אס, בעוד שחתן שני, ברטולד, מרקיז באדן לחם בצבא הגרמני ונפצע בצרפת ב-1940. למרות קשרים משפחתיים אלו, כאשר ביקר אותה קצין גרמני ושאל אותה אם הוא יכול לעשות משהו בשבילה, היא ענתה לו כי הוא יכול להוציא את חייליו ממדינתה. אליס זועזעה ממחזות שואת יהודי יוון.
בתקופת הכיבוש הנאצי חיו באתונה אלפי יהודים שחיפשו מחסה מהגסטפו, שגירש 60,000 מתוך 75,000 יהודי יוון למחנות ההשמדה. באותה התקופה החביאה אליס את האלמנה היהודייה רחל כהן יחד עם שניים מחמשת ילדיה. בעלה של רחל, חיימקי כהן, שירת את המלך גאורגיוס הראשון בשנת 1913, ובתמורה הבטיח לו המלך כל עזרה שיצטרך. אליס כיבדה את ההבטחה של חמיה והצילה את משפחת כהן מידי הנאצים.
למרות עזיבתם של הגרמנים, המלך גאורגיוס השני ומשפחתו לא הורשו לחזור ליוון. בתקופת הכיבוש התפתחה המפלגה הקומוניסטית במידה ניכרת במדינה ורבים בה ובקרב תומכיה רצו להכריז על הקמת רפובליקה. לאחר השחרור לחמו מהפכנים קומוניסטים בבריטים על השליטה באתונה במסגרת אירועי דצמבר. במהלך קרבות אלו קיבלה אליס את ההודעה על מותו של בעלה במונקו, אותו לא ראתה מאז שנת 1939 בשל המלחמה. למרות התנגדותם של הבריטים, המשיכה אליס להסתובב ברחובות העיר ולחלק אוכל לנזקקים גם בזמן הקרבות.
כשחברה מייג'ור ג'רלד גרין נזף בה באומרו שהיא עלולה לקבל כדור תועה, היא השיבה, "אמרו לי שאת הירייה שהורגת אדם הוא לא שומע, ובכל מקרה אני חירשת. אז למה לדאוג בקשר לזה?" לאחר משא ומתן מחודש בין הפלגים הלוחמים, הארכיבישוף דמסקינוס מאתונה מונה לבסוף לעוצר של יוון ב-31 בדצמבר 1944. תוך כדי כך הוקם קבינט רפובליקני, ובראשו ניקולאוס פלסטירס. למרות אירועים אלה, הוחזרה המלוכה לאחר התייעצות עממית חדשה בספטמבר 1946. זו הייתה תחילתה של מלחמת אזרחים שנמשכה עד נפילת הקומוניסטים ב-1949.
שנותיה המאוחרות
במרץ 1948, אליס עזבה את הבירה היוונית כדי להתיישב באי טינוס, אתר עלייה לרגל עבור נוצרים לכבוד מרים, אם ישו. כמה חודשים לאחר מכן, ב-17 ביולי 1948, הודיעה הנסיכה למשפחתה שהיא "פורשת מהעולם" ושהיא עומדת להקים קהילה נזירית, "האחווה הנוצרית של מרתה ומרים". אליס ייעדה את הארגון במטרה להכשיר נשים צעירות כדי לטפל בנזקקים צעירים. לכן הנזירות לא יתבודדו, אבל הן יצטרכו להתחייב שלא לעזוב את הקהילה שלהן ליותר מארבעה שבועות בשנה. מתוך רצון להפיק תועלת מהניסיון של מסדרים קיימים, אליס שוחחה בדצמבר 1948 עם הבישוף האנגליקני של גיברלטר על תפקוד הדיאקונים בכנסייה האנגליקנית. בשנת 1949 עלתה לרגל למדינת ישראל, זמן קצר לאחר סוף מלחמת העצמאות. בכנסיית מריה מגדלנה בהר הזיתים, היא פגשה את בת דודתה הנסיכה טטיאנה קונסטנטינובנה מרוסיה.
למרות רצונה הטוב, חסרו לה הכספים לטיפוח האגודה. לבסוף, לאחר סדרת קשיים ממושכים, החליטה לשוב לאתונה. על אף הכישלון הזה, אליס המשיכה בפעילותה הדתית והקימה קהילה נזירית חדשה מצפון לאתונה. לבקשת הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, שרצה להקים מנזר דומה לזה של אליס בניו יורק, בשנים 1950 ו-1952 ביקרה בארצות הברית כדי לאסוף תרומות. הודות לכסף שנאסף, הקהילה הנזירית שלה חוותה פריחה מסוימת והיא הקימה בתי חולים קטנים במספר איים בים האגאי. עם זאת, התפתחות זו הייתה רק משב רוח חולף והקהילה התמוססה לבסוף ב-1959. לטקס ההכתרה של המלכה אליזבת השנייה ביוני 1953 הגיעה בלבוש הנזירה שלה.
בספטמבר 1950 נפטרה אמה של הנסיכה, ויקטוריה. כמה שבועות לאחר מכן, אחותה של אליס, לואיז מאונטבאטן, הפכה למלכת שוודיה בהכתרתו של בעלה, גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה. לאחר הכתרתה של כלתה אליזבת למלכת הממלכה המאוחדת, אליס עדיין השתתפה בכמה טקסים רשמיים שאורגנו ביוון, אך היא שהתה לעיתים קרובות בבריטניה, שם נותרה לא מוכרת לציבור הרחב. אליס נותרה החברה האחרונה במשפחת המלוכה היוונית מדורה, והשתתפה בהלוויות של הלנה ולדימירובנה מרוסיה (1957), גאורגיוס מיוון (1957) ומארי בונפרטה (1962). אליס הייתה מרוחקת מפרדריקה, נסיכת הנובר, רעייתו של פבלוס, מלך יוון. ככל שחלפו השנים, גדלה משפחתה של אליס. סבתא לעשרים נכדים שנולדו בין 1932 ל-1964, אליס שמחה לגלות שפיליפ ואליזבת בחרו לקרוא לבנם השני, שנולד בשנת 1960, אנדרו, לכבוד בעלה המנוח. אליס הייתה מעורבת בגידול של שני נכדיה צ'ארלס, נסיך ויילס ואן, הנסיכה המלכותית.
ערוב ימיה
ככל שחלפו השנים, אליס הרגישה יותר ויותר בודדה באתונה, גם אם זכתה לביקורים בודדים שם. לכן חיפשה הנסיכה היוונית את חברת ילדותה ואחותה לואיז, מה שהוביל אותה לביקורים תכופים בגרמניה, בריטניה ושוודיה. בשנת 1960 ביקרה בהודו בהזמנתה של השרה ההודית רג'קומארי אמריט קאור, שהתרשמה מרוחניותה העמוקה ומהתעניינותה בדת ההינדית. הביקור נקטע כאשר חלתה אליס בפתאומיות וגיסתה אדווינה מאונטבאטן, שהייתה אז במקרה בביקור בדלהי, עזרה להרגיע את המארחים שנעלבו מעזיבתה הפתאומית.
בדצמבר 1961, היה לנסיכה העונג לקבל ביקור מבנה פיליפ באתונה. כמה חודשים לאחר מכן, היא התאחדה עם רבים מקרובי משפחתה לרגל נישואיה של אחייניתה הגדולה, הנסיכה סופי מיוון, לחואן קרלוס מספרד. בשנת 1964, הלוויה של פבלוס ונישואיו של קונסטנטינוס השני עם אנה מריה מדנמרק היו הזדמנות למפגשים משפחתיים חדשים באתונה. בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס השני, האקלים הפוליטי ביוון הידרדר בחדות ואליס, שתמיד התעניינה בשאלות מוסדיות, נסערה מכך, גם אם הייתה משוכנעת ביציבות של קרבת הקשרים שאיחדו את הכתר והצבא. אליס, שבריאותה החלה להידרדר בשל עישון כבד וחירשותה החלה להתחזק, עזבה את יוון בפעם האחרונה ב-21 באפריל 1967, לאחר הפיכת הקולונלים ביוון, שהעלתה את המשטר הצבאי לשלטון, ועזיבתו של קונסטנטינוס השני לגלות מרצון. המלכה אליזבת השנייה והנסיך פיליפ הזמינו את אליס להתיישב לצמיתות בארמון בקינגהאם.
בלונדון עברה הנסיכה לדירת שני חדרים קטנה בקומה השנייה של ארמון בקינגהאם. אליס ניהלה שם אורך חיים דיסקרטי, נהנתה מחברת בנה ונכדיה. עם זאת, בריאותה, שדשדשה במשך כמה שנים, החלה עד מהרה להידרדר. כשהיא סובלת מבעיות לב וכבד, היא בילתה את כל חודש ספטמבר 1967 בבית חולים. אליס, בשיבתה לבקינגהאם, התמרמרה על היותה תלויה באחרים בעקבות קשייה הבריאותיים וגילה. במקביל, המצב הפוליטי הידרדר עוד יותר ביוון, שם נאלץ המלך קונסטנטינוס השני לצאת לגלות לאחר ניסיון הפיכת נגד ב-13 בדצמבר.
פטירתה
ב-5 בדצמבר 1969 נפטרה אליס בארמון בקינגהאם ללא כל רכוש, אותו תרמה לעניים. היא נקברה בטירת וינדזור, למרות בקשתה להיקבר בכנסיית מריה מגדלנה שבהר הזיתים בירושלים, לצד דודתה אליזבת פיודורובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה. לפי דרישתה, בעקבות פטירתה החל משא ומתן עם הכנסייה הרוסית האורתודוקסית והרשויות הישראליות כדי לאפשר את העברת שרידיה להר הזיתים. בהמתנה לאישור, קברה של הנסיכה הונח בקריפטה של קפלת סן-ז'ורז'. ב-3 באוגוסט 1988 מולאה צוואתה, ועצמותיה הועברו לקריפטה שמתחת לכנסיית מריה מגדלנה.
לאחר שנודע על העברת שרידיה לישראל, החליטו בני משפחת כהן היוונית שנותרו בחיים לפרסם ברבים את פעילותה במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-31 באוקטובר 1994 הגיעו שני ילדיה הנותרים, פיליפ וסופיה, ליד ושם כדי לקבל בשמה את תואר חסידת אומות עולם על הצלתם של משפחת כהן באתונה במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-30 בספטמבר 2016, ניצל נכדה יורש העצר הבריטי הנסיך צ'ארלס את ביקורו בירושלים, לאחר השתתפותו בהלוויית שמעון פרס, לעלות לקברה.
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (באנגלית: United States Army Corps of Engineers) הוא כוח של צבא ארצות הברית וסוכנות פדרלית במחלקת ההגנה של ארצות הברית לביצוע עבודות בנייה והנדסה צבאיות ואזרחיות בארצות הברית וברחבי העולם.
המשימות האזרחיות של החיל כוללות בין השאר בנייה ותחזוק של למעלה מ-600 סכרים, תחזוק נמלים, בניית ותחזוק נתיבי שיט אזרחיים (כדוגמת נתיב המים התוך-חופי), שימור ותחזוקת ביצות, תוכנית למניעת הצפות, בניית ותחזוק מתקני אנרגיית מים, מענה לאסונות ברחבי העולם, מחקר ופיתוח בתחום שימור הסביבה והתכנון הלאומי הסביבתי של ארצות הברית.
המשימות הצבאיות של החיל כוללות הספקת כוח לתכנון, בנייה, הפעלה וניהול עבור צבא ארצות הברית, חיל האוויר של ארצות הברית, סוכנויות מחלקת ההגנה, הסוכנות להגנת הסביבה, המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, מחלקת המדינה של ארצות הברית ומדינות זרות, מתן תמיכה הנדסית עבור 158 מתקני הצבא ו-90 מתקני חיל האוויר.
היסטוריה
ב-16 ביוני 1775 מינה מפקד הצבא הקונטיננטלי ג'ורג' וושינגטון קציני הנדסה לצבאו. ב-16 במרץ 1802 הוקם חיל ההנדסה כמסגרת נפרדת וקבועה בתוך צבא ארצות הברית והוטל עליו האחריות להקמה ותפעול האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
במהלך המאה ה-19 הקים חיל ההנדסה ביצורים על חופי ארצות הברית, מדד דרכים ותעלות למעבר כלי שיט, חקר ומיפה את מערב ארצות הברית ועסק בבניית מבנים ותשתיות בבירה וושינגטון (בהם אנדרטת וושינגטון, בניין ספריית הקונגרס, בניין משרד ההוצאה לאור הממשלתי, בניין הרשות המבצעת, תשתיות הובלת מים לבית הלבן, גשר קבין ג'ון ), שיקם נחלים שנהרסו כתוצאה מהבהלה לזהב בקליפורניה. במאה ה-20 הרחיב החיל את פעילותו כסוכנות פדרלית לבנייה אזרחית, ועסק בתשתיות למניעת הצפות, בניית סכרים ומתקני ייצור אנרגיה הידרואלקטרית ואזורי נופש ברחבי ארצות הברית, כמו כן פיקח על בניית תעלת פנמה.
פעילות בישראל
בעקבות הסכמי קמפ דייוויד ונסיגת צה"ל מסיני הוטל על חיל ההנדסה האמריקאי להקים בסיסים בנגב תחליפים לבסיסים שיפנה צה"ל, וכך הקים את בסיסי חיל השריון: מחנה שיזפון, בסיס צוקי עובדה ומגן סיירים, ובסיסי חיל האוויר: רמון ועובדה. הוא היה שותף לבניית מחנה נחשונים, בא"ח צנחנים ובא"ח גולני בעקבות הסכם ואי. בין הפעילויות נוספות בהן עסק היו שדרוג בסיסי חיל האוויר במסגרת סיוע החוץ האמריקאי, כולל בניית מכלי דלק תת-קרקעיים, האנגרים ממוגנים ומבנים נוספים, וכן בניית "מתקן 911".
הבינוי במסגרת כספי הסיוע אמריקאי לישראל נעשה על ידי שלוחת חיל ההנדסה האמריקאי באירופה. הוא הגוף אשר מפרסם את המכרז, עורך את ההתקשרות מול הקבלנים, ומנהל את הביצוע בשטח (בתיאום עם נציגי משרד הביטחון וצה"ל).
The Best of Dolly Parton
The Best of Dolly Parton (בעברית: הטוב ביותר של דולי פרטון) הוא אלבום אוסף של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-9 בנובמבר 1970 על ידי RCA ויקטור. האלבום הופק על ידי בוב פרגוסון והוא כולל אוסף של שירים שיצאו במהלך הקריירה של פרטון בתוספת של שני שירים חדשים. האלבום הגיע למקום ה-12 במצעד אלבומי הקאנטרי. מתוך האלבום יצא השיר "Mule Skinner Blues (Blue Yodel No. 8)" כסינגל היחיד מהאלבום והוא הגיע למקום ה-3 במצעד שירי הקאנטרי. בנוסף גם היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר קאנטרי". כ-8 שנים לאחר יציאתו הצליח להגיע למעמד אלבום זהב בארצות הברית עם מכירות של חצי מיליון עותקים במדינה.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע בשיאו למקום ה-12 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי אך לא נכנס למצעד האמריקאי הרשמי, אם כי 8 שנים לאחר יציאתו הצליח להגיע למעמד אלבום זהב על מכירות של 500 אלף עותקים.
שבחים
הסינגל של האלבום "Mule Skinner Blues (Blue Yodel No. 8)" גרף מועמדות לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר קאנטרי".
אברהם מיכאל הלפרין
הרב אברהם מיכאל הלפרין (נולד בג' בחשון תרצ"ח, אוקטובר 1937) הוא רב בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים, שכיהן בעבר כרב השכונה, וזקן חברי בית דין רבני חב"ד; בעבר היה רבה של עתלית.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לבריינדל ולרב זאב דב הלפרין, מצאצאי הרבנית מנוחה רחל סלונים.
בשנת תשי"ג התחיל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בלוד אצל המשפיע הרב שלמה חיים קסלמן. בתחילת שנת תשי"ז (1956), כשהחל מבצע סיני, נשלח עם מספר בחורים לישיבת "אחי תמימים" בראשון לציון בראשות הרב חיים שאול ברוק, כדי למלא את מקומם של ר"מים שגויסו למבצע. מאוחר יותר למד בישיבת תורת אמת בירושלים, שם למד בחברותא עם ראש הישיבה הרב משה אריה לייב שפירא, ועשה אצלו שימוש וכן אצל הרב אליהו מרדכי ולקובסקי.
באלול תש"כ נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית ב-770. בקיץ שנת תשכ"ג (1963) נסע מטעם המרכז לענייני חינוך לשליחות בשיקגו. בשנת תשכ"ג התמנה לרב של עתלית. בה' אדר ב' תשכ"ה התחתן עם אסתר לבית וינגוט.
באדר תשל"ב התמנה לרב שכונת הגבעה הצרפתית עד תשס"ב (2002) שאז פרש לגמלאות. בשנת תשל"ו התמנה לחבר בבית דין רבני חב"ד. בשנת תשס"ו גייס הרב הלפרין את תמיכת חלק מחברי מועצת גדולי התורה כמועמד לתפקיד הרב הראשי לירושלים, אולם הוא לא התמודד בסופו של דבר על התפקיד.
משפחתו
לרב הלפרין ששה בנים וחמישה בנות,
טנשין שודן קאטורי שינטו ריו
התגבשות
אייזאסה איאנאנו (飯篠 長威斎 家直 c.1387 – c.1488) היה מומחה בקנג'וטסו ובסוג'וטסו, אמנויות השימוש בחרב ובחנית.
אייזאסה נולד בכפר אייזאסה במחוז שימושה. בצעירותו, עבר אייזאסה להתגורר בקרבת מקדש קטורי, מקדש שינטו מוכר הממוקם מזרחית לטוקיו, במה שמוגדר כיום כמחוז צ'יבה. מקדש קטורי נודע כמוקד אמנויות לחימה יפני. קאמי המקדש, פוטסונושי (פוטסונושי נו קאמי 経津主神), נחשב כאל החרב במיתולוגיה היפנית.
לאחר שהתמחה בחרב, עבר אייזאסה לקיוטו, שם, על פי רוב המקורות, הועסק בידי השוגון השמיני מורומאצ'י אשיקאגה יושימאסה (1436-1490), שנחשב כחסיד של אמנויות לחימה. אייזאסה נודע בהמשך תחת השם יאשימרו נו קאמי (מושל מחוז יאשימרו). בהמשך חייו, אייזאסה הפך לנזיר בודהיסטי והיה ידוע בתור צ'ואי-סאי (סאי היא סיומת שאנשי חרב רבים בחרו לעצמם בתקופה).
האגדה מספרת שבגיל 60 צ'ואי-סאי בילה 1000 ימים במקדש קאטורי והתאמן באמנויות לחימה יומם וליל, כשלפתע קאמי המקדש, פוטסונושי (経津), הופיע לו בחלומו, והעניק לו את סודות הלחימה תחת מגילה הנקראת מוקורוקו הייהו נו שינשו. בהשראת הקאמי, צ'ואי-סאי קרא לשיטתו "טנשין שודן קטורי שינטו ריו" או "בית הספר של דרך גן העדן של אל הקטורי, המועברת בדיוק".
אגדה זו טיפוסית לבתי ספר לאמנויות לחימה עתיקות. המייסדים לעיתים קרובות נוטים לייחס את הידע שלהם להורשה אלוהית קסומה של אלי שינטו, אלים בודהיסטים, דמויות היסטוריות אגדיות כמו מינאמוטו נו יושיצונה, או יצורים על-טבעיים כגון טנגו, גובלינים יפנים שבדרך כלל מתוארים עם אף אדום ארוך.
ראשי השיטה
ב-1896, הסוקה ה-18 נפטר בלי יורש זכר. שיהאן יאמאגוצ'י איקאן ניהל את בית הספר עד מותו במרץ 14, 1917. עד שאייזאסה קינג'ירו התחתן והצטרף לבית, השיהאן הבאים ניהלו את בית הספר:
בית הספר בעת החדשה
טנשין שודן קטורי שינטו ריו הוא אב לאמנויות לחימה יפניות רבות.
בשל כך ב-1960, הוא היה לבית הספר הראשון לאמנויות לחימה שהוקר כאתר מורשת בידי רשויות יפן. בית הספר טוען שמעולם לא תמך במחוז או פלג בהיסטוריה של יפן. עובדה זו אפשרה לבית הספר לשמור על עצמאותו ויושרתו.
השיטה התפרסמה במערב אודות המחקר הנרחב של דון פ. דרגר (1922–1982) שהיה גם למערבי הראשון שהתקבל לשיטה.
ראש השיטה הנוכחי הוא יאסוסאדה אייזאסה (飯篠 修理亮 快貞 Iizasa Shūri-no-suke Yasusada). מסיבות בריאותיות הוא אינו מלמד את השיטה של משפחתו, ובמקומו מונה לתפקיד הנציג ריסוקה אוטאקה שבבעלותו דוג'ו פרטי בקרבה (העיר נאריטה, צ' יבה).
אייזאסה פיתח שיטה ייחודית כדי להבטיח שלוחמים יוכלו לתרגל ללא פגיעה רצינית ועדיין לשמור על 'ריאאי' (riai, שלמות של עיקרון), ומציאות לחימתית. אימוני הנשק נעשים בצורה של קאטה (תרגילים מוכתבים מראש) של שני יריבים, אחד מבצע את תפקיד התוקף (אוקה) והשני את תפקיד הנתקף (קירי קומי). ההתקפות בקאטה לרוב מסומנות על החרב ונראות לצופה חיצוני כחסימות. בכך, ניתן לתרגל בעצימות מלאה בלי לפגוע במתרגל.
ייחודו של קטורי שינטו ריו ניכר עד היום באחיזת הנשק, העמידה, תנועת הרגליים ותנועות הגוף אשר נובעים מהעובדה שלוחמי התקופה בה השיטה נוצרה עטו יורואי (שריון) במשקל של כ-35 ק"ג, ונהגו להילחם בשטח מחוספס. גורמים אלה נוטים לקרקע את רגליי התוקף ולהאט אותו במידה ניכרת. השיטה מנצלת ומפנה את מתקפותיה לרוב אל ה'סוקי' (פתחים) של השריון של התקופה. בעיקר באזורים כמו: תחת הזרועות; בירכיים; השטח בין הקאבוטו (קסדה) והדו (החזה מגן) ואזור הצוואר.
תוכנית הלימודים
קטורי שינטו ריו היא שיטה רחבה מאוד המכילה שימוש בכלים רבים, בניגוד לשיטות מודרניות כגון קנדו או איאיידו, אשר מתרכזות בתחום מסוים של עבודה. השיטה מיועדת לשימוש בשדה קרב ולכן מתפרסת על צורות עבודה מרובות.
הדגש העיקרי של בית הספר הוא קן ג'וטצו (טכניקות חרב). מגוון רחב של כלי נשק אחרים נלמדים במסגרת תוכנית הלימודים, אך החרב נשארת מרכז הלימודים.
עיקר תוכנית הלימודים כוללת: הגוגיו והגוקוי נלמדים רק אחרי שנים רבות של תרגול.
תחומים אחרים, יותר מתקדמים של לימוד בבית הספר כוללים:
קפאן
מבחינה היסטורית, לפני תחילת האימון בשיטה, כל תלמיד פוטנציאלי היה מחויב לחתום אמונים לבית הספר. נהוג היה לבצע קפאן (שבועת דם) תחת הקישו או הקישומון (ההתחייבות או החוזה). החבר היה צריך לחתום את שמו על המסמך בדם. החותם היה חותך את האצבע או לפעמים את החלק הפנימי של הזרוע, וחותם על ההתחייבות הבאה: בהצטרפותי כחבר לטנשין שודן קטורי שינטו ריו, אשר הועברה על ידי האלוהות הגדולה של מקדש קטורי, אני בזאת מאשר את ההתחייבות הזאת: בזאת אני מתחייב לדבוק בחוזקה בכל אחד מהסעיפים לעיל. במידה ואפר אחד הסעיפים, אקבל את העונש של אלוהות גדולה של קטורי והישות הגדולה מארישיטן. הריני נשבע ומצמיד את חותם הדם שלי לשבועה זו לאלוהויות גדולות אלו. מארישיטן הוא הברהמן המקורי של דמותה של קרישנה. בכתבים מיתיים בודהיסטים עתיקים מסין, היא הפכה למלכה האלוהית שחיה באחד הכוכבים בדובה הגדולה. היא לרוב מתוארת עם שמונה זרועות, שתיים מהן הן הסמלים של השמש והירח.
רוב הזרמים של טנשין שודן קטורי שינטו ריו, מלבד זה של ריסוקה אוטאקה, לא מחייבים קפאן. עם זאת, ריסוקה אוטאקה מקפיד על ביצוע השבועה עבור כל המועמדים המבקשים כניסה לתוך בית הספר שלו על מנת לשמר את הסודיות ואת היושרה של תורתו. אף על פי כן, תלמידים מהזרם של אוטאקה בסניפים מחו"ל לרוב מקבלים הדרכה מקומית עד בוא הזמן בו הם מסוגלים לנסוע ליפן ולבצע את הקפאן או כאשר הזדמנויות נוספות מתעוררות כאשר מדריך בכיר עם סמכות לביצוע קפאן מבקר בדוג'ו. מצב כזה קרה ב-2007, ושוב ב-2009 כאשר קיושו שיגטושי, בנו הצעיר של ריסוקה אוטאקה, ערך סמינר פתוח באירופה ותלמידים ברמות מגוונות הוזמנו לבצע קפאן.
ענפים
הזרם המרכזי של קטורי שינטו ריו מיוצג בידי משפחת אוטאקה בשינבוקאן דוג'ו שבנריטה. הם שומרים על יחסים הדוקים עם הסוקה, אייזאסה יסוסאדה. ענפים נוספים קיימים לצידו, חלקם התפצלו מהמרכזי, עם קשרים משתנים עם השינבוקאן ומשפחת איאזאסה.
דרגות ועמדות ניהול
הענפים השונים מכירים בדרגות ועמדות שונות. הדרגות המסורתיות הן גרסה של שיטת המנקיו - סגנונות קובודו עתיקים, קדם רסטורציית מייג'י (הנקראים קוריו), לא עבדו עם שיטת הדן והקיו, שפותחה בסוף המאה ה-19 בידי ג'יגורו קאנו. כנראה לקראת תקופת האדו (אזור 1600), החלו להטמיע בשיטות קוריו את שיטת הדירוג של מנקיו.
סוגינו והאטאקיאמה
סוגינו והאטאקיאמה משלבים את שיטת הדן עם השיטה המסורתית.
מייקל טרי
מייקל טרי (באנגלית: Michael Tree; 19 בפברואר 1934, ניוארק, ניו ג'רזי – 30 במרץ 2018) היה ויולן יהודי-אמריקאי.
קורות חייו
לימודיו העיקריים של מייקל טרי התנהלו במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, ומורו לכינור ולויולה היה אפרם צימבליסט. בגיל 20 הופיע לראשונה ברסיטל בקרנגי הול בניו יורק ואחר כסולן בכינור ובויולה עם תזמורות חשובות, ביניהן: תזמורת פילדלפיה, תזמורת בולטימור, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס והתזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי. כחבר מייסד בשלישיית מרלבורו וברביעיית גוארנרי, הופיע ברחבי העולם והקליט יותר מ-80 יצירות מוזיקה קאמרית. בין אלה בולטות עשר רביעיות וחמישיות פסנתר עם ארתור רובינשטיין. טרי היה חבר בסגל המורים של מכון קרטיס למוזיקה, הקונסרבטוריון למוזיקה של בארד קולג', בית הספר מנהטן למוזיקה, בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת מרילנד ואוניברסיטת רטגרס. הוא הופיע דרך קבע בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו.
טרי ניגן בויולה מסביבות 1750 של דומניקוס בוזאן מוונציה, איטליה ובוויולות מתוצרת בונה הכינורות המודרני, הירושי איצוקה היפני.
רשימת הקלטות
אלה הן ההקלטות של מייקל טרי, נוסף להקלטות המוזיקה הקאמרית עם רביעיית גוארנרי: ופנחס צוקרמן]] (קולומביה)
לואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק
לואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק (30 באוקטובר 1789 – 28 במרץ 1864), הייתה אחותו של כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק וחותנתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
ביוגרפיה
ב-10 בנובמבר 1810 התחתנה לואיזה שרלוטה עם וילהלם, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים. וילהלם שירת מנעוריו בצבא הדני, ובני הזוג התגוררו בדנמרק. לואיזה שרלוטה הייתה אשה חכמה, מעשית וחסכונית, ושמרה על המצב הכספי של משק הבית. כמו כן היא התעניינה באמנות ובשירה, והחשיבה את עצמה כפטריוטית דנית.
בשנת 1839 מת פרדריק השישי, מלך דנמרק, ואחיה כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו. בתקופת שלטונו של אחיה מילאה לואיזה שרלוטה תפקיד חשוב בחצר המלוכה, ואחיה רצה שמשפחתה תעלה לשלטון במקומו לאחר היכחדות משפחתו. בשנת 1848 מת אחיה, ובנו פרדריק השביעי, מלך דנמרק עלה לשלטון במקומו. בשנת 1850 הושפעה ממשלת דנמרק מהאימפריה הרוסית, והחלה לתמוך במינוי חתנה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג לנסיך הכתר. בתחילה התנגדה לכך לואיזה שרלוטה, אולם לאחר שראתה שהתמיכה בכריסטיאן חזקה, ויתרה בשנת 1851 יחד עם בנה פרידריך וילהלם, נסיך הסן-קאסל על הטענה לכתר לטובת בתה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, שמצידה העבירה זאת לבעלה כריסטיאן. בשנת 1863 מת אחיינה פרדריק השביעי, וחתנה עלה לשלטון במקומו, וב-28 במרץ 1864 מתה לואיזה שרלוטה בארמון כריסטיאנסבורג, קופנהגן.
משפחתה
ב-10 בנובמבר 1810 התחתנה לואיזה שרלוטה עם וילהלם, נסיך הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
רסלמניה 9
רסלמניה 9 (או בשמו המוכר יותר WrestleMania IX), אשר הופץ בישראל תחת השם "שגעון ההיאבקות 9", היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWF. האירוע נערך ב-4 באפריל 1993, במלון סיזרס פאלאס שבפרדייס, נבדה והיה לאירוע הרסלמניה הראשון שנערך מחוץ לאולם סגור.
האירוע
באירוע התרחשו שני קרבות מרכזיים, בראשון נערך קרב על אליפות העולם במשקל כבד של ה-WWF בין האלוף המכהן ברט הארט לבין זוכה קרב הרויאל ראמבל 1993, יוקוזונה; הקרב המרכזי השני התמקד בחזרתו של האלק הוגן שעזב את ה-WWF לאחר רסלמניה 8, אך חזר לקרב על אליפות הזוגות העולמית יחד עם ברוטוס ביפקייק נגד "כסף בע"מ" שכללה את טד דיביאסי ומייק רוטונדה.
בקרב על האליפות הבין יבשתית בין האלוף שון מייקלס לטטנקה. טטנקה ניצח בקרב בכך שמייקלס נשאר מחוץ לזירה מעבר לזמן המותר וכתוצאה מכך שמר על התואר.
הקרב המרכזי של האירוע היה על אליפות ה-WWF בין האלוף ברט הארט לבין זוכה הרויאל ראמבל לשנת 1993, יוקוזונה. יוקוזונה ריתק את הארט לאחר הפרעה של מר פוג'י, שזרק מלח לעיניו של הארט, וזכה בתואר לראשונה בקריירה שלו. אחרי הניצחון של יוקוזונה, הגיע האלק הוגאן ועזר לברט הארט לצאת מהזירה. מר פוג'י, מאמנו של יוקוזונה, הציע להוגאן קרב נגד יוקוזונה על התואר והוגאן הסכים. יוקוזונה תפס את הוגאן ופוג'י זרק מלח לעיניו, אך הוגאן חמק, וכך המלח פגע בעיניו של יוקוזונה. הוגאן ביצע את מהלך הסיום שלו, הלג דרופ, ניצח תוך 22 שניות וזכה בתואר.
ביקורות
המבקרים והמעריצים נתנו ביקורות שליליות לאירוע. הביקורת השכיחה ביותר הייתה לקרב של אנדרטייקר נגד גונזלס הענק ולזכייה בתואר של האלק הוגן. כמות ההזמנות של הצפייה בתשלום והנוכחות באירועים של ה-WWF ירדו באותה שנה.
חיים שמואל שמרלינג
ילדותו וראשית דרכו
חיים שמואל שמרלינג נולד בחברון בשנת תקפ"ו (1826). אביו, משה ואמו חנה דבורה, עלו יחד עם הסב שמעון שמרלינג ואשתו שרה משקלוב בשליחות אדמו"ר חב"ד הרב דובער שניאורי להקמת הקהילה החב"דית בחברון (בשנת ה'תקפ"א - 1822) שהייתה ראשית היישוב של חב"ד בעיר. וייתכן שעלו כבר בשנת ה'תקע"ט - 1819.
בצעירותו למד תורה וחסידות. נשא לאשה את מלכה חאשע (חסיה), ובניהם הם: יצחק דב, יחיאל אביגדור, מנחם צבי (הירש) ושמעון אורי.
לאחר נישואיו החל לעסוק במסחר בין חברון לירושלים. בכך הוא צבר ניסיון וניצל את שליטתו בשפה הערבית לכינון קשרי מסחר עם ערביי הסביבה. ניסיונו זה סייע לו רבות לאחר המעבר ליפו (בשנת 1866), בקשריו הן עם סוחרים יהודים וערבים והן עם השלטונות.
בשנת 1876 הלכה לעולמה אשתו, מלכה חאשע. חיים שמואל נשא לאשה את סימקע בת אחיו הבכור, הרב יוסף יהודה לייב, וממנה נולדה לו בת, בשם מלכה חאשע.
פעילות עסקית
בשנת 1866 הקים יחד עם בניו שירות חדש שלא היה קודם לכן בנמל יפו - עמילות המכס שמרלינג, לשם טיפול בפריקת סחורות ייבוא מהאניות, שחרורן משלטונות המכס, שילוח למזמינים ברחבי הארץ וכן הטענת סחורות ייצוא על האוניות בנמל. פעילות זו דרשה ניהול מערכות יחסים עם שלטונות הנמל והשלטונות העות'מאניים בארץ, עם הפקידים, הסוחרים וראשי הספנים. בפעולות העסק בא לידי ביטוי ניסיונו במסחר ושליטתו בערבית, אותם רכש בשנות פעילותו בחברון וירושלים. העסק שירת סוחרים יהודים וערבים מרחבי האזור וכן ייצג חברות זרות.
כמו כן, הרחיב שמרלינג את עסקיו למסחר בטבק כשותף בחברה בשם "לאנדא ושמרלינג".
חברה זו יסדה מפעל לעיבוד טבק ביפו והעסיקה בו פועלים יהודים.
פעילות ציבורית
שנים אחדות אחרי התיישבותו ביפו צבר שמרלינג מעמד אישי וציבורי.
בכוח מעמדו עזר רבות לעולים שהגיעו באותה עת לארץ. פעמים רבות מנע את גירושם, שימש כבורר בסכסוכים כספיים עם בעלי הסירות, ועזר בהמשך דרכם לירושלים. בעיקר שמח לעזור לעולים להשתקע ביפו ובכך להגשים את חזונו להפוך את יפו לעיר יהודית.
בשנת תר"ן (1890) השתתף בייסוד קהילה אשכנזית עצמאית ביפו. הוא גם יזם הקמת בית כנסת וחברה קדישא אשכנזיים בעיר.
שנה לאחר מכן השתתף בייסוד קהילה משותפת לאשכנזים ולספרדים, בשם "ועד העיר ליהודי יפו", והיה מראשי עסקניה, ומאז השתתף בכל הפעולות שהביאו לבסוף לידי ליכוד הספרדים והאשכנזים בקהילה אחת.
בשנות השמונים של המאה ה-19 הואצה פעילותו הציבורית. אנשי חובבי ציון מרוסיה ורומניה התכנסו בביתו, וכמו כן "ועד חלוצי יסוד המעלה". שמרלינג השתתף בהקמת חברת החסד "עזרת ישראל", אשר הקימה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 את בית החולים בית החולים שער ציון.
כדי לממן את פעילות הצדקה הוועד הטיל מס על משלוחי אתרוגים לחו"ל ושמרלינג, תוך כדי עבודתו בנמל, השגיח שהמס ישולם.
חצר שמרלינג
שמרלינג היה מראשוני היהודים שבנו בית מחוץ לתוואי חומות העיר יפו, עוד לפני הקמתה של שכונת נווה צדק. ביתו היה בפועל חלק מראשית ההתיישבות היהודית הראשונה מחוץ ליפו. בתי משפחת שמרלינג נקראו בפי המשפחה "חצר שמרלינג" (בהגייה אשכנזית יידישאית - "חוֹצֶר שמרלינג"). החצר נבנתה בשכונת מנשיה, קרוב לים, בין בתי הערבים, לימים השכונה היהודית, יפה נוף (יפו), בשטח שנרכש או נחכר מסגן הקונסול האוסטרי, יעקב פאסקאל.
החצר שכנה כמה מאות מטרים מדרום למסגד חסן בק. במזרח גבלה החצר בביתו של הספרדי אבו נעים ובין המשפחות שררו יחסי שכנות טובים. ביתו של אבו נעים גבל במזרחו בבית החולים שער ציון. ממערב ומצפון לחצר שמרלינג היה שטח חולי עד לים. מדרום לחצר שכן ביתו של בורסקאי (מעבד עורות) ערבי.
פטירתו וקבורתו
על פי צוואתו, הוא נקבר בהר הזיתים בירושלים בחלקת שמרלינג. גופתו הועברה לקבורה בירושלים באמצעות מסילת הרכבת יפו–ירושלים.
לפי החלטת מועצת העיר תל אביב-יפו משנת 1950, נקבע שמו של חיים שמואל שמרלינג על רחוב בשכונת נווה צדק.
ייצוגיו בתרבות הישראלית
הוקמה אנדרטה, ביוזמת נינו, יצחק שמר-שמרלינג, בשנת 2008. בלוח האבן של האנדרטה נכתב:
לוטן
לוֹטָן הוא קיבוץ בערבה, מצפון לאילת, השייך למועצה אזורית חבל אילות. הקיבוץ הוקם ב-1983 ונקרא על שם אחת המשפחות לשבטי אדום ושֵׂעִיר (מי שניתן לשייכם כבני עשו), אשר גרו באותו האזור בימי המקרא. הקיבוץ הוא הקיבוץ הרפורמי השני בישראל. הקיבוץ הוקם בתחילה כ"יהל ב'", אחר אימץ את השם לוטֶן ולבסוף שונה השם לשם הנוכחי. הקיבוץ הוקם על ידי גרעיני נח"ל משותפים לנוער תל"ם ולתנועת הנוער נצ"ר עולמי (נוער ציוני רפורמי). אל חברי הקיבוץ מצטרפים בני נוער במסגרות כגון שנת שירות מישראל, שנת ציונות מבריטניה או אוסטרליה, מתנדבים אשר באים לפרק זמן קצר ועוזרים בענפים השונים, ומתמחים ירוקים המגיעים לקיבוץ ללמוד את יסודות הבנייה בבוץ והחקלאות האורגנית.
ענפים
כלכלת הקיבוץ מתבססת על רפת פרות שחלקן נשלח למחלבת יטבתה, על מטע תמרים ועל תיירות - בתי הארחה לפרטים ולקבוצות אשר מגיעות לסדנאות חינוכיות בנושאים שונים. בשנת 2007 החל בקיבוץ ייצור גבינות מחלב עזים, אך הדיר נסגר כעבור כמה שנים ובעקבותיו פס ייצור הגבינות.
ב-2023 נפתח בקיבוץ מלון תחת המותג "רשת מלונות מטיילים".
המרכז האקולוגי
בקיבוץ לוטן הוקם בשנת 1996 "מרכז צפרות - תיירות אקולוגית לוטן". היוזמה תאמה את התפיסה הירוקה של חברי היישוב. בקיבוץ פותח ענף תיירות חינוכית והוא זכה להשלמה עם הקמת מרכז הצפרות. במרכז קיימת שמורת ציפורים במקום בו שוכנת מחצבה לא פעילה.
מיקומו של קיבוץ לוטן בלב הערבה הדרומית, באזור העשיר בצמחייה ובמקורות מים, הפך אותו לנקודת עצירה למנוחה וצבירת אנרגיה חשובה ביותר עבור מאות מינים של עופות נודדים החולפים בשמי הבקע הסורי-אפריקני. מספר המבקרים לשנה במרכז נאמד ב-10,000.
We Are One
We Are One (בעברית: אנחנו אחד) הוא סינגל שהוקלט על יד להקת האינדי פופ האירית ויילד יות'. את השיר הוציאה לאור ב-27 בינואר 2023 חברת התקליטים אימפרקפטלי פרפקט רקורדס. הוא ייצג את אירלנד באירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב, לאחר שזכה ב-Eurosong 2023, הקדם האירי לאירוויזיון.
על השיר
בריאיון לאתר מעריצי תחרות הזמר של האירוויזיון, ESCBubble, אמר סולן הלהקה, קונור אודונוהו, שההשראה לכתיבת השיר נעוצה במשימתו הבין-לאומית של האירוויזיון, להביא אחדות לאירופה. הוא הסביר ש-"We Are One" מביא מסרי שלום ואחדות לאנשים.
לפני האירוויזיון
Eurosong 2023 הוא אירוע שהופק על ידי רשות השידור האירית RTÉ במטרה לבחור את הנציג ואת השיר האירי לאירוויזיון 2023. היא שודרה במהלך מהדורה מיוחדת של התוכנית The Late Late Show. זהות הזוכה נודעה באמצעות שילוב של הצבעות השופטים המקצועיים, קולות חברי השיפוט הבין-לאומיים וההצבעות הדיגיטליות של הצופים בבית.
ב-3 בפברואר 2023 נערך גמר הקדם בסטודיו 4 של RTÉ בדבלין, בהגשתו של ראין טוברידי. "We Are One" הגיע למקום הראשון עם 34 נקודות מתוך 36 אפשריות, והוכרז כמנצח של האירוע.
באירוויזיון
על פי חוקי האירוויזיון, כל האומות למעט המדינה המארחת ו"חמש הגדולות" (צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת) נדרשות להעפיל מאחד משני חצאי הגמר על מנת להתמודד בגמר ; עשר המדינות המובילות מכל חצי גמר עולות לגמר. איגוד השידור האירופי (EBU) פיצל את המדינות המתחרות לחמישה סלים שונים בהתבסס על דפוסי הצבעה מתחרויות קודמות, כאשר מדינות עם דפוס הצבעה דומה הוכנסו לאותו סל. ב-31 בינואר 2023 נערכה הגרלת הקצאה שהכניסה כל מדינה לאחד משני חצאי הגמר, וכן באיזו מחצית מהמופע הם יופיעו. אירלנד שובצה למחצית הראשונה של חצי הגמר הראשון, שהתקיים ב-9 במאי 2023, לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2023 הוחלט סדר השירים לחצי הגמר על ידי מפיקי התוכנית ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. אירלנד הופיעה שישית, לפני קרואטיה ואחרי פורטוגל. ב-9 במאי 2023 ביצעה הלהקה את "We Are One" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. היא נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-13 במאי.
Stray Heart
Stray Heart הוא שיר שנכתב על ידי חברי להקת הפאנק רוק האמריקאית Green Day. שיר זה נכלל באלבומה העשירי, .
השיר קיבל את תואר הזהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי, על מכירות של למעלה מ-15,000 עותקים באיטליה.
רקע והוצאה
Stray Heart פורסם בפעם הראשונה ב-Idiot Club (מועדון המעריצים הרשמי של Green Day), ב-8 באוקטובר 2012. בנוסף, הוא הושמע בתוכנית רדיו של זיין לואו; BBC Radio 1. מאוחר יותר, השיר זה הופץ כסינגל המוביל מ- ב-15 באוקטובר 2012.
וידאו קליפ
ב-7 בנובמבר 2012 הווידאו קליפ של "Stray Heart" פורסם. הוא מתחיל עם אדם (אלכס קנוקס) שמחפש תקליטים בחנות תקליטים וקונה את התקליטים ¡Uno! ¡Dos! ו-¡Tré! של Green Day, אבל כאשר הוא מביא את התקליטים לחברה שלו (לוואן רמבין), היא כועסת ויוצאת מהחדר. כאשר הוא הולך ברחוב, הוא רואה שביל של דם על המדרכה.
לאחר מכן, הוא עוקב אחרי שביל הדם. לבסוף הוא משיג את הלב שלו (איבד אותו לכאורה בתחילת הקליפ) מתחת לבית חברתו, באותו המקום בו היא התעצבנה עליו. הקליפ בוים על ידי רוברט שובר.
עטיפת השיר
העטיפה של Stray Heart כוללת רקע לבן עם קצת צבע שחור בצדדים. "Green Day" ו-"Stray Heart" כתובים בשחור, באותיות גדולות, ובאותו הגופן. לוגו הלהקה ממוקם בראש העטיפה שם השיר בדיוק מתחתיו. בנוסף, יש אייקון של שפתיים בצבע ורוד שנראות בצד ימין של העטיפה. מתחת לשפתיים ישנן שתי עצמות שמצטלבות זו בזו ויוצרות את הצורה של האות X.
ביקורת
ג'ון דולן ממגזין רולינג סטון העניק לשיר שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכול ואמר "זה אמנם לא השיר הכי טוב שלהם, אך זה בהחלט שיר שכיף לשמוע".
השריר מצדיד האגודל הארוך
השריר מצדיד האגודל הארוך (TA: Musculus abductor pollicis longus) הוא אחד השרירים העמוקים במדור האחורי של האמה. בעת כיווצו, השריר מרחיק (מצדיד) את האגודל ומיישר (פושט) אותו. גיד השריר מהווה יחד עם גיד השריר פושט האגודל הקצר את הגבול הקדמי של תיבת ההרחה האנטומית.
תיאור
השריר מצדיד האגודל הארוך מתחיל מהפנים האחוריים של הגומד, החישור והקרום הבין-גרמי שביניהן. תחל השריר מקורב במעט מזה של השריר פושט האגודל הקצר. גיד השריר נאחז בבסיס עצם המסרק הראשונה (של האגודל).
כאשר השריר פועל יחד עם השריר מצדיד האגודל הקצר הוא מרחיק את האגודל במפרקו עם עצמות שורש כף היד, וכאשר השריר פועל יחד עם השריר פושט האגודל הקצר הוא מיישר את האגודל באותו המפרק.
עצבוב
השריר מצדיד האגודל הארוך מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7,C8) דרך העצב הבין גרמי האחורי, ענף של עצב החישור.
מגנטיט
לעיתים מגנטיט נמצא בכמויות גדולות בחול ים (מספיקה העברת מגנט קרוב לחול על מנת לתפוס גרגרי מגנטיט). חול שמכיל מגנטיט נמצא במגוון מקומות כמו קליפורניה וניו זילנד. מרבצי מגנטיט אחרים נמצאים בשוודיה, נורווגיה, גרמניה, איטליה, שווייץ, דרום אפריקה, הודו, מקסיקו ובארצות הברית באורגון, ניו ג'רזי, פנסילבניה, צפון קרוליינה, וירג'יניה, ניו מקסיקו, יוטה וקולורדו. ביוני 2005 חברת מחקר מצאה מרבץ עצום של מגנטיט בפרו.
גבישי מגנטיט נמצאו במספר חיידקים (דוגמת Aquaspirillum magnetotacticum) ובמוחן של דבורים, טרמיטים ובמספר ציפורים (למשל ביונה). גם באדם נמצא גביש מגנטיט זעיר באף. השערות מציעות שאורגניזמים מסוימים יכולים לחוש בשדה המגנטי של כדור הארץ בעזרת גבישי המגנטיט שמצויים בגופם וכך לנווט בו.
ארוקטה
ארוקטה (בהונגרית: Ároktő) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי ארוקטה
בארוקטה התגוררו יהודים בודדים.
גורודיש (מחזה)
גורודיש (במקור: גורודיש: היום השביעי) הוא מחזה מאת הלל מיטלפונקט. המחזה, שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1993 על במת התיאטרון הקאמרי (בבימויו של מיטלפונקט ועם יגאל נאור בתפקיד הראשי), מגולל את סיפורו הטראגי של שמואל גונן ("גורודיש") שהיה גיבור מלחמת ששת הימים (מפקד חטיבה 7) ואלוף פיקוד הדרום בעת מלחמת יום הכיפורים. ועדת אגרנט שחקרה את תוצאות המלחמה תלתה בו חלק ניכר מהאשמה בכשלונות הצבאיים שאפיינו את ימיה הראשונים של המלחמה. איש אשר "ממפקד מהולל שהכול חפצים ביקרו, הפך ל"מצורע" של החברה הישראלית. כל מה שנמצא בו ראוי להערצה שש שנים קודם לכן, הופך למושא של בוז ושנאה". המחזה ראה אור בהוצאת אור עם. ההצגה הוצגה שנית בקאמרי בעונת 2014/2015, עם שינויים בעיצוב בתפאורה והמוזיקה כ"גורודיש - גרסת 2015", עם נתן דטנר בתפקיד הראשי.
רקע
לאחר פרסום מסקנות ועדת אגרנט, ולאחר שנואש להגן על שמו הטוב בישראל, עזב גונן את המדינה ועבר להשתקע בבירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית, בנגי. בשנת 1987 הגיע אדם ברוך לראיין אותו בבנגי. בראיון, שאדם ברוך פרסם ב"ידיעות אחרונות", ואשר כלל אותו לאחר מכן בספרו "מה נשמע בבית", תואר גורודיש כנואש ונוטר שנאה ובין היתר סיפר כי התכוון לרצוח את משה דיין. ראיון זה מהווה את שלד המחזה, כאשר העיתונאי אדם ברוך מופיע בו כאחת הדמויות.
השם המקורי של המחזה "היום השביעי" מתייחס ליומה השביעי של מלחמת ששת הימים, כלומר לתוצאותיה.
תמצית העלילה
המחזה, שכולו פלאש בק, נפתח בעיתונאי אדם ברוך הבא לראיין את גורודיש במקום גלותו ונע בין תחנות חייו של גורודיש, מילדותו בירושלים כנער חרדי בישיבת עץ חיים, דרך מסלולו הצבאי בו נסק במהירות לתפקיד מפקד חטיבה 7 בגיל 36, ערב מלחמת ששת הימים ומעללי גבורתו ומנהיגותו במלחמה זו (כפי שגם הועלו על נס בספרו של שבתי טבת "חשופים בצריח"), ההסתאבות שבאה כתוצאה משנות שלטון הכיבוש ביהודה ושומרון ועד לימי מלחמת יום הכיפורים, בה כיהן כאלוף פיקוד הדרום בגיל 41, האלוף הצעיר ביותר בצה"ל. כל העת נע הציר העלילתי בין אפיזודות מהעבר לבין תיאור ריאליסטי של הווה המחזה העגום של גורודיש כמנהלו של עסק יהלומים כושל באפריקה. המחזה רצוף ציטוטים מנאומיו הידועים של גורודיש, המוצגים באור אירוני (למשל: "אל המוות הישרנו מבט והוא השפיל את עיניו").
באחת הסצנות מובא לעימות עם גורודיש גנרל הוורמאכט היינץ גודריאן, ממפקדי השריון המהוללים בהיסטוריה, על מנת לדון עמו בטקטיקה של קרבות שריון, אך אינו מסתפק בביקורת צבאית מקצועית ומחווה את דעתו על מדינת ישראל ושאיפותיה האימפריאליסטיות המגוחכות ביחס לגודלה הזעיר.
הפקות
המחזה הועלה לראשונה בהפקת התיאטרון הקאמרי בעונת 1993, בבימויו של מיטלפונקט, בשם "גורודיש: היום השביעי". בעונת 2014/2015 הועלה המחזה מחדש, גם הפעם בקאמרי ובבימויו של מיטלפונקט, בשם "גורודיש: גרסת 2015", תוך רענון של עיצוב הבמה.
ביקורת
אדם ברוך כתב על ההצגה מ-1993 שהיא "הוצאה להורג" נוספת של גורודיש שמניעיה הם שנאה ורצון להתנקם. לדברי ברוך "מיטלפונקט כתב את "גורודיש" גם על סמך השיחות שלי עם גורודיש ב-87', ברפובליקה המרכז אפריקאית. נתתי לו רשות לכך... לאחר אחת הצגות ההרצה השתתפתי בפאנל תגובות, בתיאטרון עצמו. כשנשאלתי עניתי: מיטלפונקט חד צדדי, חד־ממדי, וסיפור גורודיש לא הסתיים בזה. לא הצטערתי על הרשות שנתתי למיטלפונקט. לא הייתי תמים: ידעתי שיש בו אגרסיה של תיאטרון פוליטי מיידי. אבל קיוויתי שבכל זאת "גורודיש" יהיה מחזה על כל-אדם."
לגבי ההצגה בגרסת 2015 היו הדעות חלוקות. שני הצדדים ראו בה בה אירוע פוליטי, כתב אישום נגד החברה הישראלית. הביקורת מימין ראתה בהצגה שימוש בפרשת גורודיש על מנת לחבוט בחברה הישראלית משמאל באורח פלקטי וצעקני: "היא מאכילה את הקהל לא בכפית אלא בצינור פיטום לגרון, ובסופו של דבר לא מעבירה מסר חתרני אלא מטיחה מסר פלקטי". ומטרתה להציג נרטיב לפיו "אילו לא היינו כולנו רוצחים, אנסים ושודדים, אולי לא היו הדברים מעולם". מבקרים מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית ראו בהצגה חשיבות בתור מראה וקריאת אזהרה לחברה הישראלית המיוצגת על ידי אותו גורודיש. עם זאת, רבים משחקני ההצגה והצוות הטכני זכו לשבחים מצד רוב המבקרים, ללא קשר לחוות דעתם הפוליטית על תוכן המחזה.
המחזה זכה לניתוח מעמיק בעבודת הדוקטורט של נורית נתנאל שראתה אור בספר "מראות נשברות: ייצוג הישראליות ועיצובה במחזותיהם של יהושע סובול והלל מיטלפונקט".
טייני טים
הרברט בוטרוס חאורי (באנגלית: Herbert Butros Khaury; 30 בנובמבר 1996 – 12 באפריל 1932) הידוע בכינויו כטייני טים, היה זמר אמריקאי, נגן יוקלילי וארכיונאי מוזיקלי. זכור בעיקר כמבצע גרסת הכיסוי שלו לשירים "Tiptoe Trough the Tulips" ו - "Livin' in the Sunlight, Lovin' in the Moonlight", אותם שר בפלצטו.
ראשית חיים
חאורי נולד במנהטן, ניו יורק ב-12 באפריל 1932. לאימו טילי, יהודיה-פולניה שעבדה בביגוד, והייתה ביתו של רב, ולאביו, בוטרוס חאורי, עובד בטקסטיל מביירות, שאביו היה כומר קתולי מרוני.
הוא ישב במשך שעות והקשיב לתקליט. בגיל שש, הוא התחיל ללמד את עצמו לנגן בגיטרה. קצת לפני גיל העשרה, הוא התחיל לפתח תשוקה לתקליטים, במיוחד כאלו מ-1900 עד לשנות השלושים של המאה ה-20. הוא בילה שעות בזמנו הפנוי בספרייה הציבורית של ניו יורק, בקריאה על ההיסטוריה של תעשיית הפונוגרף. הוא חקר תווים מוזיקליים, לפעמים הוא צילם עותקים שלהם כדי לקחת הביתה וללמוד, תחביב שהוא המשיך בכל חייו. הוא למד בתיכון החינוכי של ג'ורג' וושינגטון שבגבעות וושינגטון, מנהטן. חאורי היה קתולי אדוק.
קריירה
כבר בגיל 11, חאורי למד לנגן בכינור ונהנה מלבצע מופעים בביתו מול הוריו. מאוחר יותר הוא למד לנגן במנדולינה וביוקיולילי - והפך למזוהה עם כלי זה.
בראיון שנערך בשנת 1968 בThe Tonight Show, חאורי תיאר כיצד גילה את יכולות השירה בקול גבוה: "הקשבתי לרדיו ושרתי; בעודי שר, אמרתי 'בחיי, זה מוזר', אני יכול לשיר גם בקול גבוה". בראיון שנערך ב-1969 הוא אמר שהוא הקשיב לרודי ואלה שר בפלצטו, "הייתה לי מעין התגלות - לא ידעתי שהיה לי פלצטו גבוה" תיאר את זה כחוויה דתית.
בתחילת שנות החמישים, הוא קיבל עבודה כשליח במשרד של המטרו-גולדווין מאייר בניו יורק, שם הוא הוקסם אפילו יותר מתעשיית הבידור.
הוא נכנס לתחרות כישרונות מקומית שם הוא שר את "You Are My Sunshine" בקול הפלצטו החדש שגילה. הוא התחיל להופיע במועודני ריקודים תחת שמות בדויים. וכדי להתבלט משאר קהל המבצעים, הוא לבש תלבושת פרועה. לאחר שראה פוסטר ישן של רודולף ולטינו עם שיער ארוך, הוא התחיל לגדל שיער עד לגובה הכתפיים שלו והוא שם מייקאפ לבן על הפנים. אמו לא הבינה את השינוי בהופעתו של בנה, והתכוונה לקחת אותו לפסיכיאטר בבית החולים בליווי.
בשנת 1959, הוא עזב את כל שמות הבמה שלו והופיע עם השם "Larry Love, the Singing Canary" (לארי האוהב, הקנרית המזמרת) במוזיאון "Hubert" ובמופע חי בקרקס הפרעושים בכיכר טיימס. בעת הופעתו שם, הוא חתם הסכם עם מנהל ששלח אותו לאודישנים באזור גריניץ' וילג' בניו יורק, שם הוא ביצע הופעת חובבנים ללא תשלום, הוא ניגן ביוקילילי ושר בקול הפלצטו שלו את השיר "Tiptoe Through the Tulips" שאיתו הפך למזוהה אחר כך.