cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחיאל ויצמן
יחיאל ויצמן (י' בתמוז תרנ"ב, 5 ביולי 1892 – ב' בתמוז תשי"ז, 4 ביולי 1957) היה פעיל ציוני ואגרונום, שהיה אחראי מטעם ממשלת המנדט על ייעור הרי הכרמל. היה מגואלי שטחי המושבה הגרמנית בחיפה, וכמו כן מגואלי אדמת תל מונד. אחיו הצעיר של דוקטור חיים ויצמן, נשיאה הראשון של מדינת ישראל, ואביו של עזר ויצמן, לימים נשיאה השביעי.
קורות חיים
יחיאל ויצמן נולד וגדל בפינסק שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, לעוזר ולרחל לאה (בת מיכאל צ'מרינסקי) ויצמן. כמו שנים עשר אחיו ואחיותיו, קיבל ויצמן חינוך מסורתי וכללי. בבחרותו נסע לגרמניה ולמד אגרונומיה באקדמיה לחקלאות בברלין.
בפינסק היה ממייסדי ארגון ציוני בשם "שורש ציון" שאיגד בתוכו צעירים יהודים בני העיר. בשנת 1912 ביקר לראשונה בארץ ישראל, וכעבור שנה, ב-1913, עלה לארץ והתיישב בה. בשנת 1920 נשא לאשה את יהודית, בת הרופא ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי.
בין השנים 1920 - 1928 כיהן בתור סגן מנהל המחלקה לחקלאות ודייג מטעם ממשלת המנדט. לשם כך הוא עבר להתגורר עם משפחתו בעכו שהייתה אז עיר ערבית, ומשפחתו הייתה המשפחה היהודית היחידה בעיר. ויצמן עבד בחוות הניסיונות החקלאית שהוקמה אז בעכו. בתקופת מגוריו בעיר הוא תכנן וטיפח את הגן ששכן סמוך לביתו ובאמצעות קשריו הביא למקום עשרות עצים וצמחים מרחבי האימפריה הבריטית. כיום שוכן במקום כפר הנוער מנוף. הגן העירוני הראשון של עכו, במקום בו שוכן כיום בית הספר לקציני ים עכו, תוכנן והוקם גם הוא על ידי יחיאל ויצמן.
בשנת 1928, בשתדלנותו של אחיו, חיים ויצמן, מונה יחיאל על ידי אלפרד מונד, בעליו של תאגיד "תעשיות כימיות אימפריאליות" (Imperial Chemical Industries,‏ ICI) למנהלו של התאגיד במזרח התיכון, ושימש בתפקיד זה עד שנת 1935. בשנה זו הוא ייסד והיה שותף לניהול בית החרושת "תובל" בעכו. כעבור תקופה מונה כמפקח על הייעור בצפון הארץ, והיה אחראי על ייעור שטחים נרחבים בהרי הכרמל ובין חיפה לעכו. בין השאר נטע את יער האורנים שבו שוכן כיום הטכניון. באותה תקופה עבר להתגורר עם משפחתו בשכונת הדר הכרמל בחיפה. בביתו בחיפה התגוררה אמו רחל, שבנה חיים ויצמן העלה אותה לארץ בשנת 1921 (נפטרה בשנת 1939).
בשנת 2004 חנכו עיריית חיפה והמועצה לשימור אתרים שלטים על מבנים היסטוריים בחיפה, אחד מהם היה על ביתה של משפחתו של יחיאל ויצמן ברחוב מלצ'ט 4.
יחיאל ויצמן נפטר ב-4 ביולי 1957 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
גאולת קרקעות
כמו כן היה בין גואלי אדמת תל מונד ונטע בה את פרדסיה הראשונים.
משפחתו
נוסף על אחיו חיים ויצמן, ידועים גם אחיו משה ויצמן, פרופסור לכימיה אורגנית, ואחיותיו חיה ויצמן-ליכטנשטיין וגיטה ויצמן, שעלתה לארץ ישראל לפניו. בנו הוא עזר ויצמן. בתו יעל נישאה לאיש הצבא הבריטי אלינגהם והקימה את משפחתה באנגליה.
מסטיסלב קלדיש
מסטיסלב קלדיש (ברוסית: Мстислав Всеволодович Келдыш; 10 בפברואר 1911 – 24 ביוני 1978) היה מתמטיקאי סובייטי. היה בין האבות של תוכנית החלל הסובייטית, במשך 14 שנים היה הנשיא של אקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנות ה-60 היה מכונה "התאורטיקן הראשי" במקביל לסרגיי קורוליוב שהיה מכונה "המתכנן הראשי".
מסטיסלב קלדיש נולד בריגה למשפחה של מדען בתחום הבנייה. למשפחה היו 6 ילדים. בשנת 1915 המשפחה עברה למוסקבה עקב התקרבות החזית הגרמנית לריגה והחלטת הממשל להעביר את המכון הפוליטכני המקומי כולל הסגל והסטודנטים לחלקים הפנימיים של האימפריה הרוסית. בשנים 1920-1918 המשפחה התגוררה בעיר איוואנובו בה האב לימד במכון הפוליטכני שהוקם. בשנת 1927 קלדיש סיים את בית הספר במוסקבה ותכנן ללמוד את תחום הבנייה. אחותו, שכבר סיימה את אוניברסיטת מוסקבה, המליצה לו ללמוד באוניברסיטה זו. בשנת 1931 קלדיש סיים את הלימודים בפקולטה למתמטיקה.
קריירה מדעית
בשנת 1931 קלדיש החל לעבוד במכון לחקר התעופה במוסקבה תחת סרגיי צ'פליגין. באותה תקופה עבד בתחום האווירודינמיקה של כלי טיס. בשנת 1934 הוא החל ללמוד לתואר שלישי וכבר בשנת 1935 הוענק לו התואר על בסיס כלל העבודות שביצע ללא עבודת תזה. במקביל, משנת 1932 החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה, בשנים 1953-1942 הוא היה פרופסור באוניברסיטה זו. בשנת 1953 קלדיש התמנה למנהל המכון למתמטיקה שימושית של האקדמיה הסובייטית למדעים והיה בתפקיד זה עד לשנת 1978.
בתחילת שנות ה-50 קלדיש הצטרף למאמץ הסובייטי בתחום החלל. בשנת 1950 ביחד עם סרגיי קורוליוב ומיכאיל טיכונראבוב חתם על פנייה למנהיגי המדינה בבקשה להתחיל לפתח את התחום. בשנת 1961 הוענק לו תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בפעם השנייה על תרומתו בתחום החלל.
בהיותו מומחה בתחום המתמטיקה השימושית, קלדיש הבין את חשיבות פיתוח המיחשוב וקידם שימוש במחשבים לצורך חישובים בתחום הגרעין והחלל. יחד עם זאת הוא התנגד לפיתוח מחשבי-על בברית המועצות בטענה שהמתמטיקאים הדגולים שפועלים בברית המועצות מסוגלים לבצע את כל החישובים הדרושים.
בשנת 1955 קלדיש חתם על "מכתב שלוש מאות" בגנות דעותיו של טרופים ליסנקו. בשנת 1946 נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות. בשנת 1961 הוא נבחר לנשיא האקדמיה במקום אלכסנדר נסמיאנוב וכיהן בתפקיד עד לשנת 1975. זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הוא יזם בדיקה יסודית של הפעילות של טרופים ליסנקו, כמו כן ניקולאי ואווילוב הוחזר לשורות האקדמיה (לאחר המוות בכלא בתחילת שנות ה-40). בהיותו בתפקיד נשיא האקדמיה קלדיש חתם על עצומת מדענים נגד אנדריי סחרוב אך התנגד נחרצות לסילוקו של סחרוב מהאקדמיה וקיימות עדויות שאף פעל להגנתו מפני יורי אנדרופוב.
בשנת 1965 הוא יזם הקמת המכון למחקרי חלל של האקדמיה הרוסית למדעים שמרכז מדענים בתחום חקר החלל.
על פעילותו בתחום ארגון וקידום המדע בברית המועצות הוענק לקלדיש תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בפעם השלישית.
בשנים 1978-1964 קלדיש היה יושב ראש הוועדה שהחליטה על הענקות פרסי ברית המועצות ופרסי לנין.
בשנותיו אחרונות קלדיש סבל ממחלה קשה. הוא נפטר בשנת 1978 והוטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין. לפי הערכות של חלק מהחוקרים הוא התאבד.
נבצרות
ביחס לנושאי משרה בכירים, כגון נשיא וראש ממשלה, נקבעים לעיתים הסדרי הנבצרות בחוקה העוסקת במשרות אלה, ובמקרים אחרים הסדרי הנבצרות מתקיימים על-פי המנהג. הסדרי הנבצרות עוסקים באופן קביעתה של הנבצרות, ובכללים למינוי ממלא מקום לנושא המשרה.
נשיא המדינה
חוק יסוד: נשיא המדינה עוסק בשני מצבי נבצרות של נשיא המדינה:
עקב חשדות למעורבותו בעבירות מין ביקש פעמיים נשיא המדינה, משה קצב, מוועדת הכנסת לאשר את נבצרותו, ובקשתו אושרה. יושבת ראש הכנסת, דליה איציק, מילאה את מקומו למשך שישה חודשים.
ראש הממשלה
חוק יסוד: הממשלה עוסק בנבצרות של ראש הממשלה.
עקב מחלתו של ראש הממשלה, אריאל שרון, נקבעה נבצרות זמנית שלו, ולאחר מאה ימי מחלתו הפכה לנבצרות קבועה. ממלא מקום ראש הממשלה, אהוד אולמרט, מילא את מקומו.
עד 2023 עילות הנבצרות לא היו מוגדרות בחוק, וגם הגורם שבסמכותו להכריז על הנבצרות לא היה מוגדר. ב-23 במרץ 2023, לנוכח משפט נתניהו וקריאות להוציאו לנבצרות במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע, אישרה הכנסת תיקון לחוק יסוד: הממשלה, הקובע שרק ראש הממשלה עצמו או הממשלה, ברוב של שלושה רבעים מחבריה, יוכלו להכריז על נבצרותו של ראש הממשלה, וזאת מטעמים של אי מסוגלות פיזית או נפשית בלבד. על ההכרזה לקבל את אישור ועדת הכנסת ברוב של שני שלישים תוך שלושה ימים, ואם ראש הממשלה יתנגד להכרזה, היא תחייב תמיכה של 80 חברי כנסת על מנת להאריך את תקופת הנבצרות ליותר משבוע. התיקון לחוק נעשה חרף התנגדותה של היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה.
שר
בעת נבצרות זמנית של שר, ממלא את מקומו ראש הממשלה, או שר אחר שקבעה הממשלה.
יושב ראש הכנסת
חוק יסוד: הכנסת עוסק בנבצרות של יושב ראש הכנסת. נבצרות זמנית נוצרת בשני מצבים: בתקופת הנבצרות, אחד מסגניו של יושב ראש הכנסת ממלא את תפקידו.
רוג'ר המונד (שחקן)
ג'ון רוג'ר המונד (באנגלית: John Roger Hammond; 21 במרץ 1936 - 8 בנובמבר 2012) היה שחקן אופי אנגלי שהופיע במספר רב של סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה.
ביוגרפיה
המונד נולד בסטוקפורט שבצ'שייר. אביו היה רואה חשבון ומנהל מפעל. הוא למד בבית הספר היסודי סטוקפורט, ובבית הספר בריאנסטון שבדורסט. אחר כך המשיך בלימודי אנגלית בעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג' ועבר ללמוד ארכאולוגיה ואנתרופולוגיה. הוא הירבה להופיע בתוכניות דרמה לצדם של שחקנים כגון איאן מקלן, דרק ג'קובי וג'ון ווד. אחרי כן למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. ב-1963 הצטרף ללהקת התיאטרון ארטס (Arts Theatre Company), והופיע איתם בהפקות אחדות כולל הפקות של תיאטרון יוניקורן.
ב-1964 הופיע המונד לראשונה בטלוויזיה בתפקיד טידימן בפרק בסדרה "The Villains". הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנה שאחר כך. אף על פי שבתחילת הקריירה שלו שיחק בעיקר בטלוויזיה, החל משנות התשעים של המאה העשרים הוא התמקד יותר בסרטי קולנוע. יש לו קרדיט של 125 הופעות במגוון סוגות, אם כי בעיקר בדרמות תקופתיות. תפקידיו כוללים את הנסיך מוויילס בסדרה "הדוכסית מרחוב דיוק", ואלנס בסרט הטלוויזיה "A Dangerous Man: Lawrence After Arabia", וססיל בסרט הקולנוע "אישה טובה". המונד לוהק לתפקיד כומר פעמים אחדות בהם ארכיבישוף בסרט "ריצ'רד השלישי" של איאן מקלן, הבישוף מקמבראי בסרט "הנסיכים שבמצודה" ובתפקיד מגיד עתידות בסדרת הדרמה של HBO "רומא".
ב-1984 גילם המונד סוכן הימורים אגורפובי בשם אלברט ונדל בפרק "Get Daley" בסדרה "Minder".
המונד השתתף בקריאת ספרי שמע בהם "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "הנרי הרביעי, חלק ראשון" וחלק שני, והמחזה "הסערה".
חיים אישיים
המונד היה נשוי להלן ויר מ-1968 עד לגירושיהם ב-1975. לבני הזוג היה בן אחד, דניאל. הוא נפטר מסרטן בגיל 76.
כאן ועכשיו (סדרת טלוויזיה אמריקאית)
כאן ועכשיו (באנגלית: Here and Now) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי אלן בול. העונה הראשונה כוללת 10 פרקים ועלתה ב-HBO ב-11 בפברואר 2018. בסדרה מככבים הולי האנטר וטים רובינס. היא עוסקת בחייה של משפחה פלורליסטית רב-גזעית המתגוררת בפורטלנד.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes קיבלה העונה הראשונה ציון של 30% בהתבסס על 30 ביקורות, עם ציון ממוצע של 4.28 מתוך 10. באתר Metacritic קיבלה הסדרה ציון של 46 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות.
רוטשילד (אי)
האי רוטשילד (באנגלית: Rothschild Island) הוא אי טרשי שחור, המכוסה ברובו קרח, בסמוך לאי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
מעל שטחי האי מתנשאות פסגות הרי דסקו.
גילוי ומיפוי האי
האי התגלה ממרחק על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
סקר של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941, אשר מיפה את האי מן האוויר, הביא למסקנה שמדובר באי נפרד.
השטח כולו מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H. Searle) בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון בין השנים 1947–1948.
כמו כן האי צולם מלוויין, על ידי ארצות הברית בשנת 1974.
לקריאה נוספת
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 379
רייטקמוז'אי
רייטקמוז'אי (בהונגרית: Röjtökmuzsaj) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם ברייטקמוז'אי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 511 תושבים, ובשנת 2019 רק 458 תושבים.
יהודי רייטקמוז'אי
ברייטקמוז'אי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ירוסלאב. לפני אלף שנה
"ירוסלאב. לפני אלף שנה" (ברוסית: Ярослав. Тысячу лет назад, הופץ במדינות המערב בשם Iron Lord) הוא סרט דרמה היסטורי רוסי בבימויו של דמיטרי קורובקין (שגם צילם) ובכיכובם של אלכסנדר איוואשקביץ', סבטלנה שוייקינה, אלכסיי קרבצ'נקו, ויקטור ורז'ביצקי וואלרי זולוטוחין. הסרט מגולל את קורות נסיכות ולדימיר של יארוסלב החכם והקמת העיר ירוסלבל. הסרט שוחרר לאקרנים בשנת 2010 במלאת 1000 שנה לירוסלבל.
תקציר עלילת הסרט
רוס של קייב, תחילת האלף השני. אדמות רוסטוב בוערות ממלחמות שבטיות. על היער, הדרכים והנהרות שולטים כנופיות. השודדים מוכרים אנשים לכוזארים, אשר סוחרים בעבדים בחלק התחתון של נהר הוולגה. על מנת להפסיק את סחר העבדים הזה, הנסיך ירוסלאב הצעיר יוצא לאחד את אדמות עמי רוסטוב, כשהוא יודע שיוכל להביס את האויב רק אם יתגבר על הדעות הקדומות והקונפליקטים הדתיים והאתניים השוררים בנסיכות.
הפקה
הפקת הסרט החלה עוד בשנת 2008 כאשר הסוכנות הפדרלית לתרבות וקולנוע ערכה מכרז שבסופו זכתה חברת Anna Domeni, שבמקור התמחתה בפרסום סמוי. הסרט היה להפקה הקולנועית של החברה ותקציבו עמד על 5 מיליון. החברה חתמה על הסכם מימון עם ממשלת רוסיה של מיליון דולר. שאר 4 מיליון דולר הגיעו מכספי החברה וממשקיעים פרטיים.
צילומי הסרט נערכו בשנת 2009 במחוז ירוסלבל במשך שישה חודשים בשמורות הטבע בירוסלבל ובקרמלין של רוסטוב. על מנת לחסוך בהוצאות נעשה שימוש בהשכרת שחקני תיאטרון מקומיים ותושבי המחוז על מנת ליטול חלק בסצנות המוניות
שיר הנושא של הסרט בוצע על ידי סרגיי טרופימוב ונקרא "ממלכת האל" («Царство Божие»), שהופק והופץ על ידי החברה עצמה.
טרום הקרנה נערך בעיר ירוסלבל ב-2 באוקטובר והקרנת הבכורה המסחרית נערכה ב-14 באוקטובר 2010
הסרט הופץ ב-DVD ב-5 בנובמבר 2010.
יונת הפסיון
תיאור המין
יונת הפסיון מזכירה פסיון בצורתה החיצונית, בעיקר בזנבה הפרוש וכנפיה המעוגלות. ראשה חלק ומבריק בצבע שחור הנמשך לאורך גחונה וזנבה הפרוש, עורפה בצבעים משתנים של לבן, ירוק, אפור או שחור בהתאם לתת-המין וכנפיה מעוגלות בצבע חום.
היונה נדירה ביותר והתצפיות עליה בטבע מועטות. תזונתה מורכבת מזרעים ופירות שנפלו על הקרקע. היונה מקננת על הקרקע מתחת לעצים וצמחייה נמוכה ומטילה ביצה אחת הבוקעת כעבור כארבעה שבועות. הזכר והנקבה דוגרים עליה לסירוגין ומשגיחים על הגוזל אותו הם מאכילים בחלב הזפק המופרש ממקורם (שיטת הזנה אופיינית לרוב היוניים).
מאמצי שימור
המידע על המין בטבע מועט ביותר אך לפי מה שידוע ככל הנראה חלה ירידתה הדרגתית באוכלוסייתה בשל בירוא יערות והרס מקומות מחייתה. מאחר שמדובר במין ייחודי התלוי בקיומו ביערות גשם הראשוניים, שהגישה אליהם קשה דרוש מידע נוסף לגבי אוכלוסייתה בטבע.
במשך זמן רב הייתה היונה שחורת העורף ידועה למדע מפרט בודד שנאסף ב-1882, אך בנובמבר 2022 נתגלתה באי פרגוסון, בגינאה החדשה.
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור (אנגלית: A Connecticut Yankee in King Arthur's Court) הוא רומן שנכתב על ידי הסופר האמריקני מארק טוויין והתפרסם ב-10 בדצמבר 1889. זהו אחד הספרים הראשונים בהם מופיע המוטיב של מסע בזמן.
דמותו השתתפה גם בסדרת הטלוויזיה "עד עצם היום הזה" של רשת ABC בתור אביה של ויולט בעונה החמישית.
עלילה
האנק מורגן הוא מנהל במפעל בקונטיקט בסוף המאה ה-19. יום אחד הוא מסתבך בקטטה עם אחד מעובדיו ונחבט בראשו. כשהוא מתעורר הוא מגלה כי הוא חזר בזמן לאנגליה של המאה ה-6 לתקופת המלך ארתור. לאחר שהוא מתגבר על קשיי התאקלמות ראשוניים, הוא הופך ליד-ימינו של המלך ומשתמש בידע הטכנולוגי של העתיד כדי להפוך את החברה הנבערת של אנגליה הקדומה לחברה מתקדמת דוגמת ארצות הברית של תקופתו, למשל, על ידי החדרת הדפוס ועיתונים כאמצעי לתקשורת. אולם, לבסוף מסתבר לו שאנגליה של המאה ה-6 אינה מוכנה באמת ובתמים לשינויים שהוא תכנן עבורה וסופה של המהפכה הטכנולוגית שלו להיכשל במחיר דמים נורא.
מבנה ספרותי
הספר מסופר בגוף ראשון על ידי שתי דמויות. סיפור המסגרת מסופר על ידי אדם המכונה מ.ט. אשר פגש את גיבור הספר, האנק מורגן, וקיבל ממנו כתב יד המהווה את גוף היצירה ובו מתוארות עלילותיו של מורגן בחצר המלך ארתור. מאחורי ההומור השופע בספר מסתתרת ביקורת נוקבת הן על אנגליה של המאה ה-19 והן על ארצות הברית של אותה תקופה.
מבחינה ספרותית ניתן לחלק את הספר לשלושה חלקים שמשקפים את התקופות השונות בחייו של טוויין בהם נכתבו:
הספר מעלה לדיון סוגיות כמו דמוקרטיה, ציוויליזציה כפויה ואימפריאליזם על רקע האימפריאליזם האמריקאי, הלגיטימיות של מוסד המלוכה וחירות האדם.
הספר זכה לעיבודים רבים לתיאטרון, לטלוויזיה ולקולנוע, כולל גרסת סרט מוזיקלי וגרסה בה באגס באני מגלם את תפקיד האנק מורגן.
David Bowie (אלבום, 1967)
David Bowie הוא אלבום האולפן הראשון של המוזיקאי דייוויד בואי, משנת 1967. האלבום זכה לביקורות פושרות, ובואי ראה את הצלחתו רק שנתיים לאחר מכן, עם האלבום Space Oddity.
ההשפעות על בואי בזמן כתיבת האלבום כללו את התיאטרון, אליו היה מחובר בתקופת הלימודים, והלהקות פינק פלויד, הרולינג סטונז והביטלס.
באופן מקרי יצא האלבום בדיוק ביום בו יצא לאור, לאחר ציפייה ובניית מתח ארוכה, האלבום Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band של הביטלס ולפיכך לא משך בשעתו כל תשומת לב.
תסמונת לנוקס-גסטו
תסמונת לנוקס-גסטו (באנגלית: Lennox–Gastaut syndrome ובראשי תיבות: LGS) הידועה גם כתסמונת לנוקס, היא צורה קשה לטיפול של אפילפסיה המתפרצת בילדות ומופיעה לעיתים קרובות בין גיל שנתיים לשש. אפילפסיה זו מאופיינת בהתקפים תכופים וסוגי התקפים שונים ולעיתים קרובות היא מלווה בפיגור שכלי ובעיות פסיכולוגיות והתנהגותיות.
מאפיינים
לרוב, מתרחשת התחלת ההתקפים של חולי LGS בין גיל שנתיים לשש, אולם אין ודאות מוחלטת כי התקפים אלו יופיעו רק בגילאים אלו ולא לפני גיל שנתיים או אחרי גיל שש. יש לתסמונת הקבלות ברורות לתסמונת וסט עד כדי כך שאפשר לרמוז על קשר ביניהן.
תסמונת לנוקס-גסטו מאופיינת בהתקפים יומיים רבים כמו גם בטווח התקפים רחב, יותר מכל תסמונת אפילפטית אחרת. סוגי ההתקפים הנפוצים ביותר הם טוניים, ליליים בדרך כלל (90%). הסוג השני בתפוצתו הוא התקפים מיוקלוניים המתרחשים, לעיתים קרובות, כשהחולים עייפים מדי. התקפים א-טוניים, התקפי ניתוק, פרכוסים חלקיים מורכבים, פרכוסים חלקיים ופרכוסי טוני-קלוני שכיחים גם הם. בנוסף, כמחצית מן החולים יסבלו מסטטוס אפילפטיקוס, בדרך כלל מהסוג שלא מפרכסים בו ומאופיין בסחרחורת, אפתיה וחוסר תגובתיות. ההתקפים יכולים לגרום לאירועי נפילה או לאיבוד משקל. נוסף על התקפים מרובים מסוגים שונים ביום סובלים ילדים שיש להם תסמונת לנוקס-גסטו, לעיתים קרובות, מעיכוב בהתפתחות הפסיכו-מוטורית ומבעיות התנהגות.
שכיחות
לכ-5% מן הילדים עם אפילפסיה יש תסמונת לנוקס-גסטו והיא נפוצה יותר אצל ילדים מאשר ילדות. בעוד שילדים אחדים היו רגילים לגמרי לפני התפתחות ההתקפים, הרי לאחרים היה סוג אפילפסיה כלשהו, כמו תסמונת וסט, שנראתה בכ-20% מן החולים לפני שהתגלתה LGS.
תמותה ותחלואה
שיעור התמותה נע בין 3% ל-7%.
סיבות
הסיבה ל-LGS אינה אחידה. ב-20% מן המקרים מתפתחת התסמונת מתסמונת וסט. ההיסטוריה הרפואית כוללת, לעיתים קרובות, אינפנטיל ספאזם או התקפים מוקדיים וכלליים.
הסוג הנפוץ ביותר של LGS, אשר שיעורו נע בין 70% ל-80% הוא סימפטומטי. אין בכוונה כי לחולי LGS בקטגוריות אחרות אין סימפטומים, אלא שלחולי LGS מסוג זה יש פתולוגיה מזוהה האחראית לכך. זה כולל אנצפלופתיה (נזק מוחי), ליקוי התפתחותי וייתכנו גם מחלות אחרות. גורמים נפוצים הם טרשת קרשית, מחלות מטבוליות תורשתיות, מחלות דלקתיות במוח כמו דלקת מוח, דלקת קרום המוח וטוקסופלזמוזיס וכן פגיעות באונה הקדמית. לחולים אלה יש פרוגנוזה גרועה יותר מאשר לאלה שיש להם LGS אידיופתי.
בכשליש מן המקרים, לא ניתן למצוא שום גורם האחראי ל-LGS. למקרים אלה מתייחסים כתסמונת לנוקס-גסטו קריפטוגנית (ממקור לא ברור) או אידיופתית. חולים נחשבים כחולי LGS אידיופתית אם הם התפתחו בצורה תקינה לפני ההתקפים וקריפטוגנית אם יש חשד לגורם שאיננו ידוע. לא כל החוקרים מזכירים את הקטגוריה השנייה.
תסמונת לנוקס-גסטו עמידה לטיפול תרופתי תועדה בסוגים שונים של פורפיריה. במקרים אלו יש להימנע ממתן תרופות אנטי-אפילפטיות המשפיעות על הפורפירינים. האבחנה עלולה להיות קשה אצל ילדים הזקוקים לאבחון אנזימי או DNA.
אבחנה
באופן כללי ניתן רק להגדיר LGS כתסמונת ו/או להבחין אותה מתסמונות אחרות משום שיש נקודות חפיפה בינה לבין תסמונות אחרות. כיום, העובדה שאין גורם אחיד מסבכת את העניינים.
האבחנה או החשד שיש LGS היא, לעיתים קרובות, יותר נושא לדיון או אפשרות מאשר ודאות. זאת בשל הצורות המגוונות של התסמונת ומשום שהיא חולקת אפיונים דומים עם תסמונות אחרות.
האבחון ברור יותר כאשר האפילפסיה מתגלה אצל החולה בהתקפים רבים ובסוגים שונים עם התבנית הקלאסית ב- EEG - קצב איטי עם תבנית זיז-גל או עם יריית גלים חדה-איטית רב מוקדית ב-1.5 עד 2.4 Hz בזמן שינה. לעיתים קרובות ניתן לראות תבניות טוניות. אבל ידועות וריאציות של תבניות אלה אצל חולים שאין להם אבחנה אחרת מלבד LGS.
בדיקה רפואית כללית מגלה, בדרך כלל, עיכוב התפתחותי וליקוי קוגניטיבי אצל ילדים עם LGS אמיתי. אלה יכולים להיות קודמים להתפתחות ההתקפים. לפעמים עוברות שנתיים עד שההתקפים מתחילים ורק אז האבחנה תהיה ברורה.
חשוב גם לשלול פגמים אורגניים או מבניים במוח על מנת לקבוע אבחנה נכונה של LGS. לצורך כך יכול להיות שיהיה דרוש שימוש בבדיקת MRI או CT. אבחנה שונה חשובה היא תסמונת לנוקס-גסטו מדומה השונה מ- LGS בכך שאין בה התקפים טוניים. בדיקת EEG בשינה מספקת את הבסיס הטוב ביותר על מנת להבחין בין שתיהן.
טיפול
התקפי LGS הם עמידים לטיפול בדרך כלל אך אין זה אומר שהטיפול חסר ערך. האפשרויות כוללות נוגדי פרכוסים, תרופות מרדימות וסטרואידים כמו פרדניזון, נוגדנים וכן חומרים אחרים בעלי השפעה פרמקולוגית שדווחו כבעלי השפעה על חולים אינדיבידואליים.
פרמקולוגיה
אין אף מחקר מדעי שהראה שתרופה מסוימת יעילה במיוחד בטיפול ב LGS. הטיפול הטוב ביותר הוא עדיין לא ודאי. רופינאמיד, למוטריג'ין, טופירמאט ופלבמאט יכולים לעזור כתרופות מסייעות.
תרופות קו שני
ב- 1999 דיווחו ד"ר סַצ'דֶאוֹ ועמיתיו באוניברסיטה לרפואה ורפואת שיניים של ניו ג'רזי ובית הספר לרפואה על שם רוברט ווד ג'ונסון בניו ברונסוויק ש- 33% מהחולים שלהם בקבוצת טופירמאט חוו הפחתה של לפחות 50% בהתקפים (במיוחד אירועי נפילה והתקפי טוני-קלוני בהשוואה ל-8% בקבוצת הפלצבו. היא נמצאה גם יעילה כתרופה נוספת במאמר שפורסם על ידי ד"ר אדית אלווה מונקאיו ואנטוניו רואיס רואיס במרץ 2003.
ד"ר מוט ועמיתים בבית החולים האמריקאי בריימס, צרפת דיווחו ב- 1997 שלמוטריג'ין הייתה יעילה בטיפול ב- LGS עם תופעות לוואי רגילות בקבוצת הניסוי בהשוואה לקבוצת הפלצבו שסבלו מהתקררויות ומחלות ויראליות. שנתיים מאוחר יותר היא אושרה על ידי משרד הבריאות הקנדי כתרופה משלימה בטיפול בתסמונת לנוקס-גסטו אצל מבוגרים וילדים. FDA האמריקאי אישר אותה לשימוש זה באוגוסט 1998.
פלבמאט מותווה לטיפול ב LGS במקרה שכל דבר אחר נכשל ונמצא עדיף על פלצבו בטיפול בהתקפים עמידים לתרופות מסוג התקפים מוקדיים והתקפים א-טוניים. עם זאת היא ידועה כגורמת אנמיה אפלסטית ורעילות בכבד.
תרופות לא מאושרות וכאלה שעדיין במחקר
ויגבטרין נמצאה על ידי פויכט (Feucht) ואחרים כתרופה נוספת יעילה אצל חולים שההתקפים שלהם לא נשלטו במידה משביעת רצון על ידי ולפוראט. מתוך 20 ילדים רק אחד סבל מתופעות לוואי חמורות (דיסקינזיה - אי יכולת לבצע תנועות רצוניות).
דיאטה קטוגנית
דיאטה קטוגנית היא דיאטה הגורמת לקֶטוסיס, מצב בו יש מספר גדול מאוד של קֶטונים בגוף. הדיאטה נעשית יותר ויותר נפוצה בטיפול באפילפסיה שאינה נשלטת.
היסטוריה
LGS נקראה על שמם של הנוירולוגים ויליאם ג. לנוקס (בוסטון, ארצות הברית) ואנרי גסטו (מרסיי, צרפת).
ב-2010 נעשה הסרט הדוקומנטרי הראשון שמדגיש מחלה זאת. הוא הופק על ידי חברת איסיי (Eisai) בשיתוף קרן LGS.
מותק, הילדים התכווצו
מותק, הילדים התכווצו (באנגלית: Honey, I Shrunk the Kids) הוא סרט קולנוע מסוגת הקומדיה של חברת וולט דיסני, בבימויו ג'ו ג'ונסטון, משנת 1989, המשלב אלמנטים של מדע פופולרי.
תקציר העלילה
מרבית הסרט היא סיפור מסעם של הילדים חזרה הביתה דרך המדשאה שבחצר הקדמית. כיוון שהם כה קטנים, המסע הביתה מלא בהרפתקאות ומכשולים הכוללים חרקים ענקיים ומכסחת דשא אימתנית. בקטע זה של הסרט מוצג לצופים עולם החרקים והצומח העירוני מנקודת מבטם של יצורים זעירים עד מאוד.
לקראת סוף הסרט חוזרים הילדים לביתם על ידי כלב המשפחה, והוריהם מוצאים אותם כאשר הבן הצעיר, ניק, נופל לצלוחית של דגני הבוקר של אביו אשר כמעט אוכל אותו בטעות. הילדים מספרים לוויין מה קרה באמצעות פנטומימה. ויין מתקן את התקלה ומחזיר באמצעות המכונה את הילדים לגודלם המקורי.
המשכים
לסרט יצאו שני סרטי המשך, "מותק, הילד התנפח" ו"מותק, ההורים התכווצו" (או: "מותק, ההורים נעלמו"), שזכו שניהם לביקורות טובות פחות מהסרט המקורי. הסרט השלישי יצא ישירות לווידאו.
נסטוריוס
נֶסְטוֹרִיוּס (ביוונית: Νεστόριος; 381?–453?) היה בישוף קונסטנטינופול בין 428 ל-431, שעמד בלב מחלוקת עזה אודות אופי טבעו האלוהי והאנושי של ישו. נסטוריוס ביקש להדגיש את הבידול בין שני הטבעים, ובייחוד טען כי אין לנקוט בתואר "יולדת האלוהים", וביוונית תֵּאוֹטוֹקוֹס, עבור הבתולה מרים. לאחר עימות עם הבישוף קירילוס האלכסנדרוני, הוא הוקע והודח מתפקידו כבישוף בעת ועידת אפסוס ב-431. השקפתו התאולוגית, שכונתה מאז "נסטוריאניזם" – וליתר דיוק, האופן בו תיארוה יריביו – גונתה ככפירה שהציגה את ישו כעשוי שתי ישויות נפרדות, אחת אלוהית ואחת אנושית.
ראשית חייו
נסטוריוס נולד בגרמניקיה שבסוריה הביזנטית. הוא התחנך באנטיוכיה, ואף כי רכש ידיעה נכבדת ברטוריקה, לא השתלם בכך באופן מקיף. הוא נעשה לתלמיד מובהק של תאודור ממוֹפְּסוּאֶסְטִיָה, גדול התאולוגים של האסכולה האנטיוכית בדורותיו. זו הדגישה כי האלוהי שבישו ניצב מעל לבריאה ונבדל ממנה, וכי חלק זה בו לא יכול היה להתענות על הצלב ולחוות חוויות אנושיות, משום שהיה בכך כדי לסכן את עליונותו של אלוהים על יצירתו. זאת בניגוד ליריביהם, אנשי האסכולה האלכסנדרונית, שחששו מכך שכל חציצה בין שני הטבעים במשיח איימה על ישועת האדם (שהייתה, במהותה, התעלות חזרה לצלם אלוהים שהושחת בחטא עץ הדעת), והקפידו לעמוד על אחדותם.
נסטוריוס נכנס למנזר אופרפיוס, בסמוך לאנטיוכיה, והתבלט כדרשן אהוד וחריף. ב-10 באפריל 428, בהמלצת ידידו בישוף העיר יוחנן, נתמנה על ידי הקיסר תאודוסיוס השני לבישוף הבירה קונסטנטינופול. נסטוריוס קומם עליו במהרה מספר גדול של אויבים. הוא חוקק חוקים נוקשים נגד המינים, והורה להחריב את הכנסייה האריאנית האחרונה בעיר (יחידות צבא רבות היו מורכבות מגרמאנים אריאנים) ולהפקיע את בתי-התפילה של הפנאומטומכים; הוא ניסה להטיל משמעת על הנזירים העצמאיים הרבים ששהו בעיר והיו אהודים בקרב העם, להכפיפם לרשויות הכניסה ולהכניסם למנזרים סגורים; ובייחוד הסתכסך עם אחות הקיסר הבתולה פולכריה רבת-העוצמה, סירב לכבד את הזכויות שלקחה לעצמה בניגוד לכללי הטקס, כינה אותה פרוצה מנאפת ותבע שתיכנס למנזר.
בטרם עברה שנה ממינויו למשרה, נקלע הבישוף למחלוקת שפשתה בעיר, כשהכומר אנסטאסיוס החל להטיף נגד השימוש בתואר הנפוץ והפופולרי תֵּאוֹטוֹקוֹס, "יולדת האלוהים", ככינוי למרים אם ישו. נסטוריוס תמך בו: שניהם ראו בכך בלבול מסוכן והרה מינות בין אנושיותו של ישו לאלוהיותו, שהתקיימה טרם הזמן בתוך השילוש הקדוש אף אם הייתה שלובה כליל באדם שנולד למרים, וגלישה לכיוון האפולינריזם, שגונה בתוקף ככפירה פחות מיובל שנים קודם. נסטוריוס הציע את התואר כְריסטוֹטוקוס, "יולדת המשיח", כפשרה. שני כמרים שהתמודדו על משרת הבישוף, פיליפוס ופרוקלוס, נשאו דרשות נגד שלילת המושג תֵּאוֹטוֹקוֹס.
הפולמוס הנסטוריאני
בראשית 429, יריבי הבישוף בבירה שלחו איגרת אל פטריארך אלכסנדריה, קירילוס. הלה היה אחד מאלופי האסכולה התאולוגית של עירו, והתרעם על הפגיעה המשתמעת באחדות טבעיו של ישו. הוא ניסח מכתב בשם "איגרת אל נזירי מצרים", ובו תקף את נסטוריוס. באביב התפוצצה המחלוקת, והסלימה לכדי עימות קשה בין השניים, שנלוו אליו חליפת מכתבים עניפה.
לשם כך, הבחין בין ההיפּוֹסטאזיס – בהקשר זה, המהות העמוקה של דבר מה – לבין הפּרוֹסוֹפּוֹן, "פנים", האופן בו הדבר נגלה ונתפש בעולם. הוא לא היה מוכן, בניגוד מוחלט לקירילוס, להכיר באחדות טבעיו של ישו ברמה ההיפוסטאטית; לתפישתו, אם לתופעה כלשהי לא היה רובד היפוסטאטי מובחן, הרי שעצם קיומה הושחת ונפגע. לפיכך, איחוד כזה שלל את הפן השמימי של ישו כמו גם את צדו האנושי, ויצר בעצם "טבע שלישי" חדש ומעורבב, שנבדל משניהם. לעומת אפשרות זאת, שראה כמינות בלתי-נסבלת, סבר שתיאור המשיח כאיחוד פרוסופוני היה קביל וקולע מבחינה אמונית: שני הטבעים נותרו שלמים ומובחנים ברובדם העמוק, אך האופן בו נגלו בעולם אכן היה יחיד ומאוחד. נסטוריוס סיבך מאוד את משנתו בשימושו הבלתי-עקבי בשם התואר "פרוסופוני", הן עבור תוצר חיבור הטבעים והן עבור האופן המתגלה של כל אחד מהם בנפרד, ובכך שביקש להלך בין הטיפות: כשם שדחה שילוב היפוסטאטי עמוק ומהותי, כך סלד לא פחות מחיבור שטחי, למראית עין בלבד. הוא ביקש לטעון שהתאולוגיה שניסח יצרה חיבור מטאפיזי בין האלוהי לאנושי.
בעוד שרבים מבכירי הכנסייה התקשו לעקוב אחר הדקויות הפילוסופיות המופלגות בדיון הסוער, לתאולוגיה שניסח נסטוריוס היה פועל יוצא בלתי-נמנע שהכריע את הכף. מאחר שעמל לחדד את הבידול בין האלוהי לאנושי, כשהוא מגנה במכתביו לקירילוס את האפשרות שבורא עולם רעב לחלב אמו או סבל על הצלב, הבישוף לא היה מסוגל להצהיר שישו זהה ללוגוס (ה"דבר" או ה"מאמר") השמימי, האל הבן שבתוך השילוש הקדוש. הוא ניסה להסתמך על האיגרת אל הפיליפים ב' ה'-י"א: . הדבר היטה נגדו את רוב הלא-מעורבים שנקלעו לפולמוס. יריביו, בראשות קירילוס, הפכו את סירובו להוכחה חותכת להאשמותיהם החמורות ביותר, לפיהן הטיף לכך שהיו "שני בנים" ולא בן אחד בישו. גם התנגדותו לתואר "יולדת האל", שהיה מוכר מאוד ובשימוש רווח, הייתה לצנינים.
שני הצדדים עתרו אל בישוף רומא, סלסטינוס הראשון, שכינס מועצה מיוחדת באוגוסט 430. הכינוס גינה את נסטוריוס, הורה להדיחו ממשרתו אם לא ישוב בו, והתיר לפטריארך אלכסנדריה לנהל את ההליכים נגדו. בנובמבר, קירילוס ניצל את ההחלטה ושיגר לאויבו איגרת תקיפה שכללה תריסר קביעות תאולוגיות ברוח אלכסנדרונית (בין היתר, ש"הלוגוס סבל בבשרו ונצלב בבשרו"). נסטוריוס נדרש להצהיר כי הכופר בכל אחד מהם יהיה מוחרם ומנודה. הוא סירב בתוקף.
כדי לפתור את המשבר המתעצם, הקיסר תאודוסיוס כינס ועידה כנסייתית כללית באפסוס, ב-22 ביוני 431. הוועידה הייתה לזירת התגוששות. יוחנן ויתר הבישופים מהמזרח, שאחזו ברובם בעמדות אנטיוכיות, בוששו מלהגיע. קירילוס פתח את ההליך מבלי להמתין, והוא ותומכיו הכריזו על הדחת נסטוריוס ועל נידויו של יוחנן. בישוף אנטיוכיה פתח בתגובה מועצה מתחרה משלו, והורה על הדחת קירילוס. הנצים הפעילו כנופיות פושעים בשירותם ושילמו שוחד לתקיפים מקומיים.
הקיסר החליט לבלום את הקרע הכנסייתי המתהווה באיבו, ועצר את כל המעורבים. הוא הפעיל לחץ כבד להגיע לפשרה, והתאולוגים החלו לעבוד במרץ על נוסחת פשרה שנועדה לספק את דרישות שני המחנות. אויביו של נסטוריוס בעיר ובחצר (פולכריה התייצבה לצד קירילוס והשתדלה למען האלכסנדרונים) הטילו אף הם את כובד משקלם נגדו. הוא איבד את משרתו כבישוף, ונשלח חזרה למנזרו. התאולוגים האנטיוכיים הבינו אל נכון כי הקביעות המגושמות שלו, שעוררו כעס בקרב רבים משומעיהן, קשות מדי להגנה, והתנערו ממנו בהדרגה. ב-433 נחתמה פשרה בין קירילוס, יוחנן ותומכיהם: הבישופים המזרחיים הסבירו כי ישו היה זהה ללוגוס וכי התואר "מולידת האלוהים" היה ראוי, והאלכסנדרוני הודה בתורו כי הבידול בין שני הטבעים היה תקף כל עוד נעשה בהקשר מתאים. נסטוריוס סירב לאשרר את נוסח ההחלטות, ובתגובה הצטרף יוחנן לחרם נגדו. הוא גורש לפטרה ולבסוף לנווה המדבר היביס שבמדבר מצרים, שם מת כעבור כעשרים שנה, ב-451 או ב-453.
מורשת
שמו של נסטוריוס הפך לנרדף לכפירה ומינות. התואר "נסטוריאניזם" הוענק על ידי האלכסנדרונים ככינוי גנאי לכל השקפה אנטיוכית שהתנגדו לה, להבדיל מהפילוסופיה המורכבת והאזוטרית של הבישוף המודח. חששו מבלבול בין הטבעים התגשם במידה רבה עם הופעת המונופיזיטיות (שהייתה ריאקציה לתורתו), שהטיפה בגלוי לכך שלישו היה טבע אחד בלבד.
לבד מדרשותיו, ממכתביו ועוד אי-אלו יצירות, נסטוריוס חיבר זמן קצר לפני מותו חיבור אפולוגטי בשם "ספר הרקלידס". הוא שטח את מעשיו בעת הפולמוס של 429–433, התמרמר על כך שנזנח על ידי יתר האנטיוכיים, והביע ציפייה כי ועידת כלקדון תצדיק את השקפותיו. בוועידת קונסטנטינופול השנייה ב-553 הוטל חרם על רוב התאולוגים האנטיוכיים וספריהם נאסרו. עניין מחודש התעורר בהם באירופה רק במאה ה-19. "ספר הרקלידס" התגלה מחדש ב-1895, ופרסומו הוביל להערכה מחדש של דמות נסטוריוס: התאולוגיה שלו התגלתה כקיצונית הרבה פחות מתיאורי יריביו המנצחים.
בעוד שהכריסטולוגיה האנטיוכית נמוגה בקרב אורתודוקסים יוונים וקתולים לטינים כאחד, היא אומצה על ידי  באימפריה הפרסית, שהפכה לעצמאית ונבדלת במחצית הראשונה של המאה החמישית. הנוצרים הפרסים לא הושפעו ממש מרעיונותיו של נסטוריוס עצמו, אלא מההוגים הקלאסיים דוגמת תאודור, אך הכריזו עליו כקדוש וטיפחו את זכרו. הם נודעו בפי היוונים והלטינים כ"נסטוריאנים". עם התגברות הדיאלוג הבין-דתי, הן הכנסייה והן האקדמיה העדיפו יותר ויותר להימנע משימוש בתואר הזה עבורם.
חיים יעקב קרישבסקי
חיים יעקב קרישבסקי (לעיתים בכתיב קריטשעווסקי, קרי קריצ'בסקי; כ' בכסלו תקצ"ט, 1839 - י"א בכסלו תר"ע, 1909) היה איש העלייה הראשונה, חסיד חב"ד שומר מצוות, שחבר לבילויים בראשון לציון וניהל כרמים ושדות, וכמו כן היה מגואלי אדמות סג'רה ומראשוניה. היה אבי משפחת קרישבסקי, שכמה מצאצאיה תפסו משרות ציבוריות חשובות ביישוב היהודי בארץ ישראל ובמדינת ישראל.
מוצא משפחתו
חיים יעקב קרישבסקי נולד בכפר קוטובקה שבפלך יקטרינוסלב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), למרדכי ולאיטה (לבית אמציסלבסקי). משפחתו הייתה מחסידות חב"ד. דודנו ד"ר יצחק ד'ארבלה (אמציסלבסקי) חקר את שורשי משפחתו ולדבריו גילה כי ראש משפחת אמציסלבסקי וראש משפחת קרישבסקי היו דודנים ומוצאם המשותף הוא ממשפחה ספרדית בשם דה-לטס.
בחו"ל
בצעירותו קיבל חינוך תורני ולמד בחדר ובישיבה. בבחרותו נישא לרחל לאה בת גרשון וחנה חסיה טפלינסקי. בשנת תרמ"ד (1884) התאלמן מאשתו, והוא נישא בשנית. משתי נשותיו נולדו לו שבעה ילדים. כעבור זמן גמלה בלבו החלטה לעלות לארץ ישראל, אולם אשתו השנייה התנגדה לרעיון ובעקבות זאת גרש אותה. הוא חיסל את עסקיו ברוסיה ובשנת תרמ"ח (1888) עלה לבדו לארץ ישראל. ששת ילדיו נשארו ברוסיה, וכעבור זמן הצטרפו אליו.
בארץ ישראל
בשנת תרמ"ט (1889) השתתף עם דודניו ד"ר ד'ארבלה ואלכסנדר אפטקמן (היה נשוי לרוזה אמציסלבסקי) ברכישת אדמת סג'רה, והתיישב במקום. במשך תקופה התגורר באוהל והיה מעבד את הקרקע במו ידיו, ובכל סוף שבוע היה הולך רגלי לטבריה לטבול במקווה לכבוד שבת. כעבור זמן נטשו האחרים את המקום בשל תנאיו הקשים, וקרישבסקי נותר לבדו. הערבים תושבי המקום החשיבוהו לאיש קדוש ולא זו בלבד שלא נגעו בו לרעה אלא אף שמרו עליו מפני גנבים ושודדים. כשנחלש וחלה התעקש להמשיך בעבודתו, ובניגוד לרצונו הובל על אלונקה לראשון לציון. כשהחלים שב לנהל את הקרקעות והכרמים של קרוביו. הללו נתנו לו חלקת קרקע שגבלה בבית הכנסת והוא נטע בה כרם ענבים, זיתים ושקדים.
בהיותו בראשון לציון כתב מכתבים לבנו הבכור מרדכי בהם תיאר בהתלהבות את חייו בחברת בני המקום, וקרא לו להחיש את עלייתו ארצה. עם זאת, הוא לא התעלתם מן הקונפליקט של חיים דתיים בחברת מתיישבים שלא כולם הקפידו על שמירת מצוות. באחד ממכתביו הוא מספר על מורה בגדרה שהביא עמו ספרי לימוד חדשים ברוח התקופה, וכשנכנס אחד המתיישבים, איש שומר מצוות, וראה את הספרים, קרא: "רצוננו ללמד את בנינו תורה כפי שניתנה לנו על ידי משה רבנו, והספרים הללו לא ייזכרו ולא ייפקדו".
נשא אישה שלישית בשם טיליה, בת יוסף דב וטובה ורשבסקי, ממשפחה חסידית מצפת. מנישואין אלו נולדה בתו יהודית איטה.
נפטר בירושלים בי"א בכסלו תר"ע ונקבר בבית הקברות הר הזיתים, ליד קברו של הרב שניאור זלמן, "הגאון מלובלין".
אלכסנדר אורלוב
אלכסנדר אורלוב (ברוסית: Александр Михайлович Орлов , נולד: לייב פלדביין; 21 באוגוסט 1895 – 25 במרץ 1973) היה קצין בכיר יהודי בנ.ק.ו.ד., ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין. שירת כסוכן תושב ברפובליקה הספרדית השנייה בתקופת מלחמת האזרחים והבריח את מלאי הזהב של הרפובליקה הספרדית לברית המועצות. בעת הטיהורים הגדולים ערק לארצות הברית על מנת למנוע את הוצאתו להורג, ושם תיעד את פשעי סטלין.
ראשית דרכו
לייב פלדביין, שאימץ מאוחר יותר את השם אלכסנדר אורלוב, נולד בשנת 1895 למשפחה יהודית מסורתית בעיר בוברויסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית). אביו היה סוחר עצים ובעקבות השפל הכלכלי שנגרם על ידי מלחמת העולם הראשונה עבר לעסוק במסחר במוסקבה. שם החל לייב הצעיר (ידידיו קראו לו לב או לאון) ללמוד במכון לזרובסקי ללימודי שפות אסיאתיות. לאחר שני טרימסטרים עבר ללימודי משפטים באוניברסיטת מוסקבה. בשנת 1916, בטרם סיים את לימודיו, גויס לצבא האימפריה הרוסית. בעקבות המהפכה הרוסית, שהתחוללה בשנת 1917, נמצא מתאים להשתתף בקורס קצינים, דבר שנמנע עד אז מיהודים, אך הוא פנה לפעילות פוליטית והצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית. בעקבות יציאת רוסיה מהמלחמה הוא נתמנה לראש שירות המידע של המועצה הכלכלית הסובייטית העליונה. העבודה המנהלית שעממה אותו והוא הצטרף כקצין לצבא האדום.
בשירותים החשאיים
במסגרת הצבא האדום הוא הוצב לשירות המודיעין הצבאי ה-גה-אר-או בגזרת קייב בירת אוקראינה. הוא הוביל אישית לוחמים למבצעי חבלה בשטח המוחזק על ידי הצבא הלבן. בשנת 1920 השתתף במלחמה הפולנית-סובייטית שבה רכש ניסיון בתחום הריגול הנגדי. בשירותו שם הופנתה אליו תשומת לבו של פליקס דזרז'ינסקי ראש הצ'קה, שירות הביטחון והמשטרה החשאית הסובייטית הראשונה, והוא צירף אותו לשורות ארגונו ומינה אותו לראש המודיעין הנגדי של משמר הגבול בגזרת ארכנגלסק. בשנת 1921 השתחרר והמשיך בלימודי המשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1921 השלים אורלוב, שנקרא אז "לב ניקולסקי", את לימודי המשפטים והחל לעבוד כעוזר בבית המשפט הסובייטי העליון. בין היתר עזר לנסח את הקוד הפלילי הסובייטי. כשסיים את לימודי המשפטים בשנת 1923 הוא הוצב לשרת במחלקה הכלכלית של הג.פ.או. - שירות הביטחון של ברית המועצות כשהוקם שנה קודם לכן. בתפקידו זה היה אחראי למעקב אחר אנשי עסקים מן המערב שהגיעו למוסקבה ועל פעולות הריגול של משלחות הסחר הסובייטיות בחו"ל.
אורלוב נטל חלק בהקמתו של ארגון, שהיה לכאורה אנטי-בולשביקי, בשם "האיגוד המלוכני של מרכז רוסיה" (Монархическое объединение Центральной России), שנועד למעשה לשמש פיתיון ללכידת מרגלים וסוכנים זרים. באמצעות הפעלת ארגון זה נחשף באוגוסט 1924 בוריס סבינקוב, ממתנגדי המשטר הסובייטי, שנכנס לתחומי ברית המועצות באופן לא לגאלי במטרה להיפגש עם נציגי הארגון ותוך מספר ימים נעצר ונשפט לעשר שנות מאסר. בספטמבר הצליח הארגון ללכוד את רב המרגלים הבריטי סידני ריילי, שניסה לחבור אליו בהאמינו כי זה ארגון אנטי-סובייטי, והוא הוצא להורג בנובמבר 1925.
בשנת 1925 הוצב אורלוב לפקד על יחידת משמר הגבול באזור הקווקז ועבר להתגורר עם אשתו מריה, לה נישא בשנת 1923, ובתו בת השנה ורה, בעיר טביליסי (שנקראה אז טיפליס) בירת גאורגיה. שם לקתה הבת בדלקת פרקים.
בחו"ל
בשל מחלתה של בתו ביקש אורלוב לקבל תפקיד בחו"ל, על מנת שבתו תזכה לטפול של רופאים אירופיים. בקשתו נענתה ובשנת 1926 עבר לשרת במחלקת החוץ של הג.פ.או., שהייתה אחראית לפעולות המודיעין מחוץ לגבולות ברית המועצות. הוא נשלח לפריז בכיסוי של עובד מחלקת סחר החוץ הסובייטית בשם "לאון ניקולייב". לאחר שנה נשלח לברלין, שם שהה שלוש שנים. בשנת 1930 חזר למוסקבה ובשנת 1931 נתמנה לראש מחלקת סחר החוץ של הנ.ק.ו.ד.. עד אז רוב הסוכנים הסובייטיים בחו"ל היו דיפלומטים, דבר שמצד אחד היקנה להם חסינות דיפלומטית, אך מאידך הקל על שירותי הריגול הנגדי לזהותם ולעקוב אחר פעילותם. אורלוב הקים רשת ריגול של נציגי סחר החוץ הסובייטי בחו"ל. ב-22 בספטמבר 1932 הגיע לארצות הברית על מנת להפעיל את הרשת. הכיסוי של היה כי בא בשליחות כדי לבקר במפעלי ג'נרל מוטורס לצורך רכישת כלי רכב עבור משרדי הממשל הסובייטי. הנהלת החברה הזמינה את "איש העסקים הסובייטי" לטיול מחוף לחוף. בארצות הברית נפגש אורלוב גם עם עשרות מבני משפחתו מבוברויסק שהיגרו לארצות הברית. שהותו בארצות הברית לא הייתה ארוכה וב-30 בנובמבר שב לאירופה.
בהגיעו למוסקבה ביקש אורלוב למלא שוב משימות באירופה, מאחר שרצה כי בתו החולה תקבל טיפול מרופא בווינה. בקשתו נענתה ויחד עם אשתו ובתו הוא הגיע במאי 1933 לבירת אוסטריה. לאחר שלושה חודשים המשיך לנדוד ברחבי אירופה, יצא לפראג, ממנה הגיע לז'נבה, שב לווינה והמשיך לקופנהגן.
בתקופת נדודיו באירופה, בין השנים 1933 ל-1935, הקים אורלוב רשת ריגול סובייטית בגרמניה הנאצית. בשנת 1935 נתמנה לסוכן תושב בלונדון, אליה הגיע בכיסוי של מנהל חברה לייצור מקררים חשמליים מארצות הברית בשם ויליאם גולדין. בתקופה זאת גויסו לשירותים החשאיים הסובייטיים קים פילבי, דונלד מקלין, גאי ברג'ס ואנתוני בלאנט שנודעו לימים בשם "רשת קיימברידג'". הארבעה גויסו על ידי סוכנים מהאגף לביון חוץ בנ.ק.ו.ד. בפיקודו של אברהם סלוצקי ולאורלוב היה חלק בהפעלתם.
במלחמת האזרחים הספרדית
בשנים 1936 עד 1939 התחוללה בספרד מלחמת האזרחים הספרדית. הייתה זו מלחמה בין ה"רפובליקנים" (שנקראו גם "החזית העממית"), שתמכו בממשלה החוקית של הרפובליקה הספרדית לבין ה"לאומנים", שמרדו בממשלה. איטליה הפשיסטית תמכה בלאומנים וסייעה להם וברית המועצות תמכה ברפובליקנים. ב-26 באוגוסט 1936 מינה סטלין את אורלוב להיות קצין קישור ויועץ לחזית העממית והוא יצא לספרד והגיע למדריד ב-18 בספטמבר.
הזהב הספרדי
ב-12 באוקטובר 1936 קיבל אורלוב הודעה מניקולאי יז'וב ראש הנ.ק.ו.ד. כי עליו להסדיר עם ראש ממשלת ספרד את משלוח עתודות הזהב של ספרד לברית המועצות בספינה סובייטית, תחת סודיות מרבית. יז'וב הוסיף כי אם הספרדים ידרשו ממנו לחתום על קבלה, עליו לסרב ולהבטיח שקבלה רשמית תונפק במוסקבה על ידי הבנק הלאומי הסובייטי. במהלך החודשים הבאים ארגן אורלוב העברה של כ-70 אחוז מעתודות הזהב של ספרד לברית המועצות ל"משמרת". באותה עת היו לספרד עתודת זהב הרביעית בגודלה בעולם, בשווי של כשמונה מאות מיליון דולר, בערכים של אז. בתחילה חשב אורלוב שזו משימה בלתי אפשרית, הרפובליקאים נחלו תבוסות וכוחות פרנקו התקדמו אל מדריד, התושבים נטשו את בתיהם והממשלה התכוננה להעתיק את מושבה. במצב זה לא היה סיכוי למבצע העברת הזהב, אך אורלוב ידע שאם לא יביא את הזהב ימצא עצמו עומד מול כיתת יורים. הוא נפגש עם שר האוצר הספרדי ולהפתעתו אמר לו השר כי שאמנם כדאי להפקיד את אוצר המדינה ב"מקום בטוח". אנשיו של אורלוב ציודו במסמכים מזויפים לפיהם הזהב מועבר לבנק אוף אמריקה והעמיסו 7,900 ארגזים מלאים מטילי זהב במשקל 510 טון על ארבע ספינות סובייטיות, שהפליגו בחשאי מנמל קרתגנה בים התיכון לנמל אודסה ומשם נשלחו ברכבת למוסקבה. עמיתיו בנ.ק.ו.ד. שלחו לאורלוב איגרת ברכה, אך סטלין לא זיכה אותו במילת שבח. סטלין הזמין את כל חברי הפוליטביורו למסיבה בדירתו בקרמלין ובה לעג לספרדים באומרו כי הם "יראו את הזהב שלהם כשם שהם רואים את אוזניהם".
עריקתו
על ביצועה המוצלח של משימת העברת הזהב הוענק לאורלוב עיטור לנין, העיטור הגבוה ביותר בברית המועצות. אורלוב המשיך בפעילותו בספרד, שהתרכזה בחיסולם של אוהדי הלאומנים בד בבד עם טרוצקיסטים ואנשי מפלגת הפועלים של האיחוד המרקסיסטי, שהייתה מפלגה ספרדית שנוצרה מאיחוד של המפלגה הטרוצקיסטית הספרדית עם מפלגות פועלים ואיכרים ספרדיות.
בינתיים החל בברית המועצות בשנת 1936 המהלך של הטיהורים הגדולים, שנועד על ידי סטלין לביסוס שלטונו באמצעות טרור ממשלתי, שהופנה בעיקרו כלפי ראשי השלטון. גנרלים בצבא האדום, סופרים, אמנים ומדענים היו קורבנות הטיהורים לצד אזרחים פשוטים שעלה נגדם חשד קל להתנגדות לשלטונו של סטלין. הקורבנות הועמדו לדין בסדרת משפטי ראווה שנקראו משפטי מוסקבה, הורשעו והוצאו להורג.
בינואר 1937 נפצע אורלוב בתאונת דרכים בספרד. בהיותו מאושפז בבית חולים בפריז הגיע מברית המועצות לבקרו בן דודו וחבר נעוריו זינובי קצנלסון, שהיה סגן מפקד הנ.ק.ו.ד. באוקראינה ובסתר היה ממתנגדי סטלין. בן הדוד גילה את אוזנו של אורלוב על תכנון להדיח את סטלין בדרך חוקית באמצעות האשמה כי היה בצעירותו סוכן האוכראנה, הבולשת של הצאר. קצנלסון סבר שהצבא יתמוך במהלך. קצנלסון חזר למוסקבה, נאסר והוצא להורג. אורלוב הבין עתה כי גורלו נחרץ. הוא חשש שבן דודו לא עמד בעינויים וסיפר לחוקריו על שיחתם בבית החולים. כשחזר אורלוב לספרד הגיע לשם שליח של הנ.ק.ו.ד. שהיה ידוע כרוצח מקצועי, ואורלוב חשש שהוא בא לחסלו. אורלוב החליט לערוק. הכנותיו לעריקה ארכו חודשים רבים, עד שב-9 ביולי 1938 קיבל שדר מניקולאי יז'וב כי עליו להתייצב מיד בלשכתו של קונסול ברית המועצות בפריז שיסיע אותו לאנטוורפן, שם יעלה אורלוב על ספינה סובייטית שתפליג לברית המועצות. אורלוב ואשתו הגיעו לפריז, אך אורלוב לא התייצב בקונסוליה הסובייטית, אלא בשגרירות ארצות הברית וביקש לדבר עם השגריר. התברר כי השגריר נמצא בחופשה ואז התייצב אורלוב בשגרירות קנדה וביקש מקלט מדיני. בעת עריקתו נשא כבר אורלוב דרגת גנרל.
לקנדה לא היו אז יחסים דיפלומטיים עם ברית המועצות ואורלוב, שנשא דרכון סובייטי, חשש שבקשתו תידחה, אך מזכיר השגרירות, שהיה בעבר ראש מחלקת ההגירה בארצו והכיר היטב את נושא המקלט הפוליטי, נעתר לבקשתו והעניק לו ולמשפחתו אשרת כניסה לקנדה ל"בילוי חופשה קצרה בקוויבק". כבר באותו ערב יצאו אורלוב, אשתו ובתו לקנדה בספינה שהפליגה מנמל שרבור. קציני הנ.קו.ד. שחיכו לאורלוב באנטוורפן המתינו לשווא.
שהייתו של אורלוב בקוויבק אכן לא ארכה זמן רב, אך הוא ניצל פרק זמן זה להבטחת שלום אמו ואמה של אשתו בברית המועצות. הוא שלח קרוב משפחה שלו שגר בארצות הברית לצרפת עם שתי מעטפות מלאות מסמכים שנמסרו לשגרירות הסובייטית המעטפות היו מיועדות אחת לסטלין ואחת ליז'וב, בצירוף הודעה כי את תפגענה אמו וחמותו או אף אם תוטרדנה, יפרסם בארצות הברית את כל הידוע לו על השקרים והתככים של סטלין ואיך הוא ביים את משפטי הראווה. הוא דרש מיז'וב לבטל כל הוראה לחסלו, אם ניתנה כזו לשליחיו בארצות הברית, מאחר שעותק נוסף של המסמכים המרשיעים מופקד בידי אנשים שקיבלו ממנו הוראה למסור את המסמכים לעיתונות, אם תהיה התנקשות בחייו. ההתנקשות לא קרתה, ככל הנראה עקב הוראתו של סטלין, ואורלוב אכן לא פרסם את תוכן המסמכים ואת העובדות הידועות לו על סטלין ופשעיו, אלא רק לאחר מותו של סטלין.
עריקתו שיבשה בין היתר תוכנית רצח לב טרוצקי ואפריקה דה לאס הראס גאווילן הייתה צריכה לחזור לברית המועצות.
בארצות הברית
אורלוב, אשתו ובתו עזבו את קנדה לארצות הברית והגיעו לניו יורק ב-13 באוגוסט 1938. בניו יורק פגש אורלוב קרובי משפחה והם קישרו אותו לעורך דין בשם ג'ון פרדריק פיינרטי, שהיה חבר בוועדת חקירה של הקונגרס, שאספה פרטים על משפטי מוסקבה. עורך הדין ארגן לאורלוב פגישה עם שר המשפטים האמריקאי, בה ביקש אורלוב רשות להשתקע בארצות הברית. הוא נענה כי לא יקבל מסמך רשמי על כך, אך הוא חופשי להתגורר בכל מקום בארצות הברית. משום מה לא הופנה אורלוב לגורמי הביטחון והמודיעין האמריקאים שהיו עשויים להפיק תועלת מהמידע העצום שאורלוב צבר אודות מערכות השלטון והביטחון של ברית המועצות.
עם הגיעו לארצות הברית שלח אורלוב מכתב ללאון טרוצקי שהתגורר אז כגולה במקסיקו, בו הזהיר אותו מפני ניסיון התנקשות בחייו, אך טרוצקי סבר כי המכתב הוא מתיחה של שירותי הביטחון הסובייטיים. המציאות הוכיחה את נכונות המידע על ההתנקשות, כאשר ב-20 באוגוסט 1940 התנקש סוכן של הנ.ק.ו.ד. בחייו שטרוצקי והרגו.
אורלוב ומשפחתו נדדו מעיר לעיר ברחבי ארצות הברית, כשאורלוב מציג עצמו בשם אלכסנדר ברג, ולאחר מכן בשמות נוספים, זאת מחשש שחשיפת מקום הימצאו תוביל אליו את מחסלי הנ.קו.ד. בשנת 1940 התיישבה המשפחה בלוס אנג'לס. את בתו ורה לא שלח לבית ספר. את לימודיה קיבלה בבית מידי הוריה, ששניהם היו בעלי השכלה גבוהה. הבת לא החלימה מדלקת הפרקים ממנה סבלה מזה שנים. מצבה החמיר והיא לקתה בלבה ומתה בשנת 1940, בהיותה בת שש עשרה. הוריה הביאו אותה לקבורה בבית עלמין בעיר קיימברידג' במדינת מסצ'וסטס. הם רצו להשתקע בעיר זאת, אך נאלצו להמשיך בנדודיהם לאחר מותו הפתאומי של ולטר קריביצקי, יהודי מבכירי הביון הסובייטי שערק למערב בשיא תקופת הטיהורים הגדולים, אשר ב-10 בפברואר 1941 נמצא מת בבית מלון בוושינגטון הבירה כשלידו אקדח. לכאורה נראה היה כי התאבד, אך הועלתה גם הסברה שמקום מחבואו נתגלה לביון הסובייטי והוא נרצח על ידי סוכנים סובייטיים.
לבסוף השתקעו אורלוב ואשתו בעיר קליבלנד במדינת אוהיו וגרו בה במשך כל ימי מלחמת העולם השנייה. בקליבלנד החל אורלוב ללמוד מנהל עסקים במכללה והשלים את לימודיו בקבלת תואר ב-15 ביוני 1945. תוך כדי לימודיו רכש מיומנות רבה בשפה האנגלית.
גילוייו
לאחר קבלת התואר החל אורלוב בכתיבת זכרונותיו. הוא תר בספריות אחר כל מה שנכתב במערב על סטלין ועל שלטון הטרור שלו. את המידע שליקט השווה עם המידע שצבר במשך עשרים שנות שירותו בשירותי הביטחון הסובייטיים. את ספרו כתב בשפה הרוסית והשלים את כתיבת הספר בשנת 1951, אך לא הוציא אותו לאור כל עוד סטלין בחיים. הוא יצר קשר עם סופר בשם מקס איסטמן, איש שמאל אמריקאי שהיה מקורב לטרוצקי והפך במרוצת השנים לשמרן ימני אנטי-קומוניסטי, וביקש ממנו לתרגם את ספרו. התשלום שביקש האיש עבור התרגום היה מעבר ליכולתו אל אורלוב, והוא החליט לתרגמו בעצמו יחד עם אשתו. מלאכת התרגום הושלמה בשנת 1952 ואורלוב חיפש הוצאת ספרים שתוציא לאור את הספר. בינתיים, ב-5 במרץ 1953, מת סטלין ופרקים מן הספר נתפרסמו במגזין רב התפוצה "לייף" בארבעה מאמרים בין 6 ל-16 באפריל 1953 והספר עצמו יצא לאור בסוף אותה שנה. השם שניתן לו היה "ההיסטוריה הסודית של פשעי סטלין" (The Secret History of Stalin's Crimes).
הספר הפך עד מהרה לרב-מכר ואף תורגם למספר שפות. לא היה זה הספר הראשון פרי עטו של איש השירותים החשאיים הסובייטיים שערק למערב. קדם לו ספרו של ולטר קריביצקי "הייתי סוכנו של סטלין" (כשמו בתרגום לעברית, במקור In Stalin's Secret Service), שיצא לאור בארצות הברית ב-15 בנובמבר 1939, אך הגילויים שבספרו של אורלוב היו מרעישים יותר.
הגילוי החשוב ביותר היה חשיפת העובדות הנוגעות לרצח של סרגיי קירוב. קירוב היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בלנינגרד והיה עושה דברו של סטלין ופעל בנאמנות לחיסול מתנגדי סטלין. ב-1 בדצמבר 1934 נרצח קירוב בלנינגרד. הרצח בוצע על ידי צעיר בשם לאוניד ניקולאייב. הגרסה הרשמית הייתה כי המתנקש פעל בשליחותם של אויבי סטלין. סטלין נקט בגינוני אבל לאומי כבד על מות קירוב. רצח קירוב היה אות הפתיחה לתחילת הטיהורים הגדולים - מהלך של מאסרים וטיהורים ששיאם היה בחיסול רוב אנשי צמרת המפלגה הקומוניסטית (ובהם בכירי המפלגה כניקולאי בוכארין, גרגורי זינובייב ולב בוריסוביץ' קמנייב) במשפטי מוסקבה, שבהם שבהם הואשמו כבוגדים, מרגלים ושליחי מעצמות זרות, והוצאו להורג בעקבות הודאות שהוצאו מהם בכפייה. המהלך כלל הגליית מיליונים למחנות כפייה בסיביר ובחוג הקוטב, וחיסול צמרת הצבא האדום.
העובדות באשר לסיבות הרצח שחשף אורלוב מגלות תמונה שונה לחלוטין. אורלוב חשף את העובדה כי סטלין ראה את קירוב כמתחרהו להנהגת ברית המועצות. הוא היה צעיר מסטלין, בעל כריזמה ונואם רהוט מסטלין. בניגוד לסטלין שהיה גאורגי, היה קירוב רוסי אתני. לדברי אורלוב, גנריך יגודה גילה לו כי סטלין החליט כי על קירוב למות. אנשי יגודה בחרו לביצוע משימת הרצח את לאוניד ניקולאייב, צעיר בן שלושים אשר גורש אז משורות המפלגה הקומוניסטית בשל עבירות של מה בכך ושאף לנקום על הגירוש. הם ציידו אותו באקדח והורו לו להתנקש בחיי קירוב. ניסיונו הראשון להגיע לקרבת קירוב נכשל והוא נעצר, אך שוחרר בהתערבות אנשי יגודה. ניסיונו השני צלח, הוא חלף על פני שני שומרי ראשו של קירוב, התקרב לקירוב, ירה בו והרגו. הוא נעצר מיד ולאחר שעונה על ידי יגודה חתם על הצהרה כי ביצע את הרצח בשירותם של זינובייב וקמנייב. הוא הועמד לדין, הורשע והוצא להורג בירייה ב-29 בדצמבר 1934.
הגילוי האחר של אורלוב היה סנסציוני אף יותר. לדברי אורלוב היה סטלין בצעירותו, במשך פרק זמן מסוים, סוכן של האוכראנה, המשטרה החשאית של הצאר. גילוי זה לא נכלל בספרו של אורלוב אלא במאמר שפרסם אורלוב ב-23 באפריל 1956 במגזין "לייף". המאמר, שבא בעקבות הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב ב-24 בפברואר 1956 בפני מושב סגור של הוועידה ה-20 של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, בו הוא הוקיע את פולחן האישיות שהנהיג סטלין ואת פשעיו, עריצותו ורצח ההמונים בכל תקופת שלטונו ובמיוחד בתקופת הטיהורים הגדולים. מאמרו של אורלוב במגזין נקרא במקורו בשם: The Sensational Secret behind the Damnation of Stalin (בעברית: הסוד הסנסציוני שמאחורי קללת סטלין). במאמר חשף אורלוב את העובדה שסוכני הנ.ק.ו.ד. גילו מסמכים בארכיוני המשטרה החשאית הצארית שהוכיחו כי סטלין היה בצעירותו סוכן של האוכראנה, ועל בסיס מידע זה הם תכננו יחד עם ראשי הצבא האדום הפיכה להדחת סטלין. לדברי אורלוב חשף סטלין את המזימה ובשל כך יזם את הטיהורים הגדולים ואת משפטי מוסקבה, שבעקבותיהם הוצאו להורג רוב הקצינים הבכירים של הצבא האדום, ובראשם המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי.