cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאשי
פורום סליגר
פורום סֵליגֶר (Селигер) בסמוך לאגם סליגר במחוז טבר, סמוך לכפר אוסטאשקוב, הוא פורום חינוכי לנוער המאורגן על ידי תנועת נאשי מאז 2005. מאז 2009 הפורום מאורגן בשיתוף פעולה עם הסוכנות הפדרלית לענייני נוער של רוסיה. עד 2008 נמנע מפעילי נאשי להשתתף בפורום, אך מאז 2009 הותר לכל תנועות הנוער ברוסיה להשתתף בפורום והוא מאורגן מדי שנה בקיץ.
עם הקמת התנועה הופסקה תמיכה ממסדית בתנועת הולכים ביחד, פעילותה למעשה הופסקה ורוב חבריה נקלטו בתנועת נאשי.
צ'אנינג
צ'אנינג (באנגלית: Channing) הוא שם משפחה.
פשמישל
פְּשֶׁמִישְׁל (בפולנית: Przemyśl, ביידיש: פשעמישל ובכתבים הרבניים: פרעמיסלא) היא עיר בדרום-מזרח פולין, בחבל גליציה ההיסטורי. בעת מלחמת העולם השנייה הייתה בעיר קהילה יהודית גדולה, ולאחר מכן נבנה בה גטו גדול, ובו יותר מ-20,000 יהודים, שרבים מהם נספו בשואה.
היסטוריה
התיישבות באזור מוכרת עוד מהמאה ה-9. ידוע שבשנת 981 היישוב נכבש על ידי רוס של קייב. במשך השנים עבר השטח מרוס של קייב לפולין ובחזרה. בשנת 1340 העיר עברה לפולין עד 1772. במסגרת חלוקת פולין הראשונה העיר עברה לשליטה של אוסטרו-הונגריה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היו קרבות קשים סביב מבצר העיר, שהצליח לעצור את הכוחות הרוסים העדיפים מספרית, זמן רב. בסופו של דבר הצבא הרוסי כבש את העיר ויותר ממאה אלף חיילים אוסטרים נשבו. במתקפת נגד שנה מאוחר יותר העיר נכבשה בחזרה בידי הצבא הגרמני והאוסטרו-הונגרי. אביגדור המאירי השתתף בקרבות בגזרה זו, ומתאר, בספרו השגעון הגדול, את השתתפות היהודים בקרבות אלו, ובמיוחד את גבורתה של יחידה יהודית במוצהר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה קמה ממשלה מקומית עם נציגי הלאומים השונים בעיר: פולנים, יהודים ואוקראיינים. אך קבוצת מורדים אוקראינים כבשה את חלקה המזרחי של העיר, ועצרה וכלאה את ראש הממשלה המקומית ושריו. בצד המערבי שלטו פולנים, ועם הקמת פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה, הצבא הפולני הגיע לעיר, ולאחר אולטימטום כבש גם את חלקה המזרחי.
במלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב חלקה המזרחי עבר לברית המועצות. במהלך מבצע ברברוסה העיר נכבשה בידי הגרמנים.
החל משנת 1945 היא חלק של פולין.
הקהילה היהודית
נותרו עדויות על התיישבות יהודית בפשמישל כבר בסוף המאה ה-11.
התקפות, עלילות דם והשריפה הגדולה
בשנת 1628 (ה'שפ"ח) רחוב היהודים הותקף. בית החולים היהודי וחנויות של יהודים נבזזו. זאת בעקבות שני עשורים של טענות נגד הסוחרים היהודים בידי ה"בורגרים" - סוחרים ממעמד ביניים ממוצא גרמני בעיר.
שנתיים לאחר מכן אשה נוצרייה העידה בבית המשפט שיהודי בשם משה (מושקו) שמוקלר פיתה אותה לגנוב ולהביא לו מלחם הקודש הנוצרי. האשה והיהודי הועלו על המוקד (בט"ז בניסן ובכ"ד בניסן בהתאמה), ויום כ"ד בניסן נקבע לתענית בקהילת פשמישל לדורות, לזכר אירוע זה.
בשנת 1678 (ה'תל"ח) הרובע היהודי בעיר נשרף, והאציל (סובייצקי) דחה את מועד פרעון החובות של היהודים, על מנת להקל עליהם להשתקם.
בשנת 1759 (ה'תקי"ט) נערך בפשמישל משפטם של שישה יהודים, בהם אשה אחת, המואשמים בעלילת דם שרצחו ילד נוצרי על מנת להשתמש בדמו לאכילה עם מצות בפסח. האשה הושלכה לכלא והגברים נידונו למוות, ונהרגו.
המצור הרוסי והמצודה תחת השלטון האוסטרי
במלחמת העולם הראשונה כ-8000 יהודים נותרו בעיר בעת המצור הרוסי הראשון על העיר, רבים מהם סייענים אזרחיים לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. בי"ג באלול תרע"ד, ה-3 בספטמבר 1914, מפקד הגרמנים באזור, הגנרל קונרד, העביר את מפקדתו מפשמישל לנובי שץ, על פי פקודות המטה הגרמני, לאחר שאלו הזהירוהו שלא יצליחו לספק לו סיוע. הגרמנים הצליחו להדוף את ההתקפות והמצור הוסר בהושענה רבה, כ"א בתשרי תרע"ה ה-11 באוקטובר 1914.
המצור הרוסי השני
חודש פחות יום אחר כך, החל מצור שני, כאשר שש אוגדות רוסיות מקיפות את המתחם.
דואר היה מגיע עם יוני דואר, בעזרת בלוני מימן ובהטלה ממטוסים. לעיתים הדואר נפל בשטח הרוסי. אלו בדקו אותו והעבירו אותו לחיילי הצבא האוסטרו-הונגרי לאחר צינזור.
ב-13 בפברואר 1915 (כ"ט בשבט, תרע"ה) דיווחו עריקים של הצבא האוסטרו-הונגרי לרוסים שהמזון היחיד שנותר בפשמישל היה שימורי בשר סוס. דברים אלו דווחו בעיתון הלונדון דיילי ניוז למחרת. רוב היהודים נותר בעיר, למרות פינוי כפוי בחלקו של תושבים אמידים, ולמרות שתי תקופות המצור. עקב המצב החלו להתגלע מתחים בין הלאומים השונים בתוך הצבא האוסטרי, בעיקר בין גרמנים לסלאבים, כולל תליית חשודים בריגול, והוצאתם להורג בכיתות ירי. החיילים היהודים הוצאו מתוך יחידותיהם והועברו ליחידה נפרדת המיוחדת להם, ששירתה במפקדה שבתוך העיר.
ב-17 במרץ (ב' בניסן), הרוסים הציעו מעבר חופשי לכל מי שירצה לצאת. תותחים כבדים הובאו לראשונה למערכה והחלה הרעשה כבדה. תוך שלושה ימים חומות המבצר נהרסו והופלו במקומות רבים והאוסטרים החלו לברוח תוך השמדת ציוד ומזון. הם פוצצו את כל הגשרים ואת הנשק הכבד שברשותם.
הכיבוש הרוסי וגירוש היהודים
ב-22 במרץ (ז' בניסן) העיר נכנעה, ובה כ-123,000 חיילים ופצועי לחימה ואלה הועברו 10,000 ליום למזרח. היו 15,000 חולי טיפוס וכולירה. המפקד הרוסי פרסם כרזות לפיהם התושבים יראו עצמם כאזרחי ממלכת רוסיה והפליטים היהודים מוזמנים לשוב לביתם. מפקד האוסטרים, הגנרל קוצ'מנק רשם בזכרונותיו שהוא חש אי-נוחות ממסירת האוכלוסייה היהודית הלא מוגנת לידיהם. החל שוד החנויות היהודיות בידי הקתולים שבעיירה בעיקר מחסני שיכר וחנויות תכשיטים, בחסות חיילים רוסים שהזהירו את היהודים שיישלחו לסיביר אם יתנגדו. היהודים הואשמו בידי האוכלוסייה והחיילים בניצול המצב ובניסיונות התעשרות ממכירת מצרכים במחיר מופקע.
הרב גדליה שמלקיש רב העיר החרדי שהצטרף לתנועת המזרחי הציונית ונחשב רבה של התנועה בגליציה, החליט להישאר בעיר עם קהילות היהודים שנותרה בה. הוא נקרא מספר פעמים באישון ליל אל המפקדה הרוסית, להגן על היהודים מפני עלילות בדבר בגידה.
ימים מעטים לאחר החג, בקיץ 1915, בשבת ה-17 באפריל ג' באייר ה'תרע"ה, עצרו הרוסים את כל הגברים מגיל 15 עד 50, בטענה שהם מחפשים חיילי אויב שהתחמקו משבי. בסיום המהלך שולחו כ-15,000 איש לרוסיה ובמיוחד לסיביר. לפי עדותה של הלנה יבלנוקה, נוצרייה מיוחסת שגרה בעיר, עוד קודם לחג הרוסים דיברו על כך שיתנו ליהודים "לאכול את המצות שלהם ואחר כך כבר יטפלו בהם." הרוסים המתינו להתכנסות היהודים לתפילת השבת בבתי הכנסת ואז נכנסו עם שוטים והובילו אותם תוך הצלפה בקשישים ובנכשלים, מדרבנים אותם אל מקום האיסוף לקראת גירושם הכפוי. בין 15,000 העצירים המגורשים היו כ-4000 גברים יהודים בגיל צבא, אף שמעולם לא שירתו בצבא ובוודאי לא בזה האוסטרו-הונגרי. הם נשלחו רגלית ללבוב, ומשם ברכבת לרוסיה. ב-25 באפריל 1915 הצאר ניקולאי השני ביקר בפשמישל ושהה בבית משפחת פרנקל, היהודית, בעלת טחנת הקמח. נאסר על שארית היהודים בעיר להביט אל הרחוב, ושורות חיילים לאורך הרחובות פנו אל הבתים על מנת להבטיח זאת.
ב-30 במרץ התקבלה הוראת ארטמנוב, ראש העיר הממונה, האוסרת על יהודים בעלות על חנויות, והם אולצו למכור אותן או למסור אותן לקתולים תושבי המקום. ימים אחדים לאחר מכן שארית יהודי פשמישל גורשו מן העיר המבוצרת. הרב שמלקיש מונה בידי הרוסים לארגן את העזיבה המסודרת של יתרת יהודי העיר ברכבות שהוקצו לשם כך, והיה האחרון שעזב, ביום שני ה-10 במאי כ"ו באייר. שני בניו של הרב הוגלו לסיביר עם העצורים "השבויים", ואחד מהם נפטר שם מטיפוס הבהרות. תושביה הנוצרים נלקחו לעבודות כפייה, כולל ילדים.
חזרת יהודי פשמישל לאחר הכיבוש הגרמני המחודש
ב-3 ביוני 1915 (כ"א בסיון) העיר נכבשה שוב בידי מעצמות המרכז (או "שוחררה" כפי שהרב שמלקיש כתב בזכרונותיו). קהילת יהודי פשמישל שלחה לקיסר פרנץ יוזף מברק, בו הם ברכו על גבורת חיילי המולדת, ואיחלו לו שהאל ישמור עליו ויצליח את צבאו. בתגובה פרנץ יוזף הודה לשולחים ונתן כתב הרשאה ליהודי העיר לשוב לבתיהם. הרב חזר לעיר ומצא שהיא כמעט ריקה מתושביה, ותנאי המחיה בה קשים. לאחר שהות בווינה במשך שנה, הוא חזר לעיר שוב ב-1917 לקהילה שהחלה לצמוח מחדש.
המשמר היהודי בימי תום מלחמת העולם
עם תום המלחמה והפסדם של מעצמות המרכז, הוקם משמר יהודי (מטעם "השומר הצעיר") בעיר, רובו אברכים ובחורי ישיבה, שלקח נשק ממחסני הנשק של הצבא האוסטרי, יחד עם קבוצות צבאיות של תושבי העיר האוקראינים והפולנים. המשמר היהודי שיתף פעולה עם שני הצדדים שהתייצבו משני צידי נהר הסן, אך גם חטף אש משני הצדדים, ללא הרוגים.
האוקראינים והפולנים פרקו את היהודים מנשקם לאחר שלשה ימים ואלו נותרו, בהסכמה, מחוץ למאבק. הצבא הפולני הגיע ראשון, וכבש את העיר כולה. החל מסע פרעות נגד יהודי העיירה השבים. נהרגו חמישה עשר יהודים ורכוש רב נהרס.
לדברי הרב שמלקיש יהודי אחד בלבד נורה ונהרג במהלך המלחמה, ורבים מאנשי המשמר היהודי נעצרו כמשתפי פעולה, אך שוחררו מאוחר יותר. כמו כן חנויות ובתים נשדדו במהלך הכיבוש.
בין המלחמות
בין המלחמות, החל משנת 1934, אחד מאדמו"רי סדיגורה, רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן, התגורר בעיר ואף הקים בה ישיבה בשם 'משיבת נפש', אך עלה לישראל ב-1939, ממש לפני כיבוש פולין בידי הגרמנים.
הרב גדליה שמלקיש, מנהיג המזרחי בגליציה ואחיינו של הרב יצחק יהודה שמלקיש, שימש כראב"ד פשמישל (כמו גם כראב"ד קולומיה) גם בתקופה זו.
תנועות וארגונים ציוניים רבים היו פעילים בפשמישל, כמו ויצו, קרן היסוד, קק"ל, הנוער העובד, הרצליה, בני עקיבא ועזרא, וב-1937 נרשמו 2294 שוקלים - נותני 'שקלים' המהווים הרשאה להשתתפות בקונגרס הציוני.
בעיר הודפסו 11 עיתונים ביידיש בעברית ובפולנית, בהם שני עיתונים יומיים ביידיש.
מלחמת העולם השנייה והשואה
ב-1933 18,000 תושביה היהודים של העיר היוו 28% מהאוכלוסייה. עם הפלישה לפולין גאתה אוכלוסייתה היהודית של פשמישל והגיעה לכדי 22,000 יהודים, לפחות 4,000 מהם פליטים, שסמכו על מעמדה המבוצר של העיר וקשרי היהודים עם הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
לקראת חלוקת העיר
פשמישל נכבשה על ידי הגרמנים מידי הפולנים עשרה ימים לאחר תחילת הפלישה לפולין, ביום השני של ראש השנה ה'ת"ש (14 בספטמבר 1939).
יומיים לאחר הכיבוש, בימים הראשונים של עשרת ימי תשובה ה'ת"ש (מה-16 בספטמבר ועד ה-19 בספטמבר 1939) החל טבח ביהודי העיר, שנלקחו למקומות שונים ונורו או נקברו חיים בבורות. אחד מקברות האחים הללו, בבית הקברות היהודי בעיר נחקר לאחר המלחמה, ועליו הוצבה מצבה עם שמות 102 נרצחים שזוהו במקום, בעיקר ממנהיגי היהודים והמשכילים. בנוסף, במקומות שונים נערכו רציחות של פליטים וחסרי אזרחות, שבתקופה זו עדיין היו מיעוט בעיר. הגרמנים נהגו בתחילה לקחת עובדי כפייה ולהחזירם בשלום לבתיהם בתום יום העבודה. אך לאחר זמן קצר עובדים בודדים החלו להיעלם, ואחר כך קבוצות שלמות של עובדים. בסך הכל נרצחו כ-600 יהודים בימים אלו, בעיקר פליטים ממערב פולין.
בשבוע שלאחר הרציחות הראשונות העיר חולקה לשניים, משני צידי נהר הסן, כאשר עיקר העיר הישנה בצדו המערבי של הנהר נותר בידי הגרמנים והיתר בידי הרוסים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הגרמנים הודיעו ליהודי הצד המערבי של העיר שעליהם לעזוב. אשת הרופא היהודי, הגב' ברודנר, נשלחה לשוחח עם ראש העיר בלדיני (נרצח מאוחר יותר בידי הרוסים) ועם המושל הצבאי הגרמני, בתקווה לשנות את ההוראה. ראש העיר הודיע לה שיש לו עיסוקים חשובים יותר מאשר מצב היהודים. ואילו המושל הצבאי אמר שלא שמע על הוראה זו, וקבע שהם יכולים להישאר בבתיהם. בעקבות הודעתה למועצה היהודית על תגובות הבכירים, החלה עזיבה חפוזה של היהודים בשחיה או בסירות, מכיוון שרק גשרים צבאיים נותרו על הנהר, ונאסר על אזרחים לחצות עליהם. פולנים רבים נעמדו על הגדות על מנת לחזות בגירוש.
בעת נסיגת הגרמנים מצידו המזרחי של הסן, והעברת השלטון לרוסים בערב יום כיפור ה'ת"ש הגרמנים שרפו את בית הכנסת (הטמפל) הניאולוגי, ואת בית הכנסת הישן, מבנה אבן מ-1592 שהחליף את בית הכנסת הראשון שהיה עשוי כולו עץ. בשנת 2006 במוזיאון בגרמניה הוצג ציור דיוקן של קצין גרמני מצויר על גבה של יריעת ספר תורה מאחד מבתי הכנסת הללו בפשמישל.
פגיעות הסובייטים ביהודים
הרוסים נכנסו לעיר רק שבוע לאחר מכן, בעת חג הסוכות. יהודים רבים חזרו לצד הרוסי עם כניסתם של אלו, אך כל המוסדות היהודיים הוצאו מחוץ לחוק, והציוד בהן הוחרם. בין היתר בית החולים היהודי, בית היתומים ובית הספר שבו למדו ביידיש, הועברו לרשויות והפסיקו לפעול תחת זהות לאומית. רוב הפעילים הציונים עזבו את העיר מפחד לחקירת נ.ק.ו.ד. המשטרה החשאית הסובייטית. כל המפעלים, ש-90% מהם היו בבעלות יהודית, הולאמו. המשרות הממשלתיות שניתנו ליהודים לא שילמו מספיק למחיה, ויהודים רבים נאלצו למכור את חפציהם האישיים. פעילים ציוניים נעצרו ונשפטו במשפטי בזק, לעונשים של 10 ו-15 שנה בכלא. בבית הכלא שנועד ל-300 איש לכל היותר, הוחזקו באופן קבוע כ-1500 איש, שהואשמו בריגול או בגידה.
בסביבות חג הפסח (מאי 1940) כ-7000 מהפליטים היהודים השוהים בצד הרוסי, בעיקר יהודים מאזור שלזיה, גרמניה ואוסטריה, הוגלו לרוסיה האסייתית.
הממשל הצבאי הגרמני בפשמישל, גירוש היהודים בחזרה למזרח העיר
ב-27 ביוני 1940 הגרמנים הקימו מנהלת אזורית בפשמישל, במסגרת מדינת הגנרל גוברנמן (השלטון הכללי - השלטון הגרמני האזרחי במזרח אירופה). יחד עם הקמת המנהלת, יהודי הצד המערבי (הגרמני) של העיר גורשו למזרחה, חלקם בכח הזרוע ובשחייה מעבר לנהר, תוך שוד רכושם. קבוצת זקנים ונשים שנותרו בעיר הועברו לשני בניינים בצידה המערבי של העיר. שנתיים לאחר מכן בניינים אלו יהיו יסוד לגטו העתידי.
הגיטו בפשמישל, מסירת ה'צעירים' למחנה ההשמדה ינובסקה וגירוש היהודים למזרח העיר
הגרמנים החלו בשכנוע היהודים בכדאיות המעבר שלהם לשכונה בת 10 בניינים, שבהמשך ב-15 ביולי הפכה לגטו סגור.
הגרמנים מינו יודנראט לגטו בראשות ד"ר איגנץ דולדיג, שהרחיב את היקפה ל-20 איש, רבנים, רופאים ופוליטיקאים. וגם הקימו יחידת משטרה יהודית.
כמו כן הגרמנים הקימו לשכת עבודה בראשות פקיד אוקראיני, לשכה שחייבה את רוב היהודים בעבודות פרך משפילות, בהנחיית תושבי האזור ממוצא גרמני. שחרור ניתן רק לבעלי נכות קשה באישורו של ד"ר שמחה טננבוים.
שמועות על מהומות ופגיעות של נוצרים אוקראינים ופולנים ביהודים בטורניוו ובריישא הגיעו לידיעת המשטרה היהודית, והשלטונות הגרמניים הבטיחו להנהגה היהודית את "הגנתם" אם היהודים יתנהגו כראוי, וימסרו 1000 צעירים לעבודה במחנה ליד לבוב. ועדה הוקמה בראשות מספר ממנהיגי היהודים שבחרה את "הצעירים", בעיקר פליטים, ללא קשר לגיל ואלו נשלחו ב-18 ביוני 1942 למחנה השמדה ינובסקה בלבוב. שמועות שמעולם לא אומתו נסבו בעניין שוחד ורשימות כפולות שניהל ד"ר טננבוים. הנועדים לגירוש נשמרו על ידי המשטרה היהודית, ונלקחו בידי הגסטפו ושוטרי שופו אל הקרונות. בעת הגירוש, קרובי משפחה שבאו להיפרד או למסור חבילות נורו בידי הגרמנים ברחוב ובסביבות התחנה, בתואנה שהם מהפועלים במשלוח המנסים לברוח.
כיבוש פשמישל המזרחית ורצח 45 הזקנים והנשים
ב-28 ביוני 1941 נכבשה פשמישל כולה בידי הגרמנים במתקפת פתע לילית, שישה ימים אחרי תחילת מבצע ברברוסה. הגרמנים קראו ליהודים לצאת ולגלות עצמם, לצורך עבודה, ואכן עמדו בכך מספר ימים, בהובילם את היהודים לעבודה והחזרתם בשלום לביתם עם ערב.
שבוע אחר כך הגיעו יחידות ס.ס. לעיר, הפיצו את חוקי הגזע הכוללים איסור על רופאים יהודים לטפל בלא יהודים, לבישת מגן דוד צהוב על הבגד, ושילוט המתאר את מגורי היהודים כנגועים בכינים וכמגפה, והקורא לאוכלוסייה להתרחק מהם.
קבוצת הזקנים והנשים היהודיות שהיתה אסורה בשני בניינים, רובה בעלת השכלה גבוהה, ששוכנו בשני בניינים בשכונת זסאני - בצד המזרחי של הנהר, נרצחו, בתקופה זו. הקבוצה מנתה כ-45 נשים וזקנים.
בראש חודש אב ה'תש"ב (15 ביולי 1942) נחתם הגטו בפשמישל, ונאסר על יהודים לגור מחוץ לאזור המתוחם. באותה עת היו בה לפי ההערכות כ-22,000 יהודים. למרות הצפיפות הגדולה, יהודים חשו מאוימים פחות בגטו הסגור מאשר בעיר הפתוחה, בלא הגנה כלשהי.
האקציה הראשונה
ב-24 ביולי (י' באב ה'תש"ב) הגרמנים הודיעו שבעוד שלושה ימים ישולחו כל היהודים שאינם עובדים מהעיר, ויושארו רק בעלי כרטיסי עבודה חתומים בידי הגסטאפו. כמעט כל יהודי העיר נרשמו לעבודה כלשהי. יום לפני האקציה נאספו כל כרטיסי העובד. קהל גדול נאסף בפתח משרדי המשטרה היהודית אך ד"ר דולדיג החזיר רק 5000 כרטיסים. זעקות התושבים הרקיעו שחקים, ולילה מלא ייסורים עבר על תושבי הגטו.
החל מה-27 ביולי ועד ה-3 באוגוסט במסגרת "האקציה הראשונה" של הגטו, נשלחו כ-12,500 יהודים למחנה בלזץ. על היהודים היה להתייצב בכיכר, בשבע בבוקר ה-27 ביולי, עם חבילה של 10 ק"ג לכל היותר, וכל העובר על ההוראות יירה. ואכן, אחד הרופאים הביע מחאה על יחסם של הגרמנים, נלקח הצידה ונורה.
מפקד הוורמאכט בפשמישל מקס לידטקה שהוכר מאוחר יותר בידי יד ושם כחסיד אומות העולם, הורה לחייליו למנוע את מעבר אנשי הס.ס. על הגשר המוביל לגטו. הקצין אלברט בטל שהוכר אף הוא כחסיד אומות העולם אכן עצר את אנשי הס.ס. במשך זמן מה, ואף משך כ-100 יהודים מתוך הקבוצה הבלתי מורשית, והעבירם אל תוך מחנה הצבא, תוך קביעה שהוא זקוק לעבודתם, ובכך הציל את חייהם. לאחר משא ומתן ארוך הסכימו הס.ס. לוותר על "העובדים שלו".
חולים וזקנים שלא יכלו ללכת הובלו אל כיכר נפרדת ומשם הוסעו במשאיות לגרושובצה ושם נורו. לאחר שהחולים יצאו את הגטו במשאיות אל עבר מותם, הגרמנים אספו את המשפחות של החולים בכיכר ושם ירו בהם. אשה חולה שהגיעה עם בנה הקטן, נורתה בראשה בידי קצין ס.ס. ולאחר מכן אחז את הילד ברגלו והטיח את ראשו אל הקיר. בצהרי היום ד"ר דולדיג ועוזרו מר רכטר נלקחו למטה המשטרה ושם נרצחו.
לאחר יציאת הרכבת הראשונה בשעות הצהריים, ובה כ-7000 נוסעים, נערכו חיפושים אחר בורחים ומסתתרים והם נורו. הגטו כולו היה זרוע גופות של נשים זקנים וילדים. המשטרה היהודית צוותה "לנקות" את המקום, ועדיין היו מתושבי הגטו שהאמינו שלוקחים אותם ל"מחנה עבודה במזרח".
שלשה ימי הפסקה עברו, וב-31 ביולי, בבת אחת, תושבי שתי שכונות בגטו נצטוו לפנות את בתיהם בתוך שעה. מכיוון שהמעברים בין הבתים היו צרים, תושבים אלו יצאו עם חפצים בעלי נפח קטן בלבד, והשאירו אחריהם את רוב רכושם. קבוצות גדולות של פולנים המעוניינים בשלל עטו על בתי היהודים, אך הגרמנים מנעו את הגישה מהם, ואף ירו בהם לשם כך. ההגעה לאזור האיסוף הפעם היה מסודר ושקט. לא היו יריות ולא בורחים. 3000 יהודים נשלחו ביום זה לבלזץ. את הבתים "ניקו" היהודים והעבירו את מה שמצאו לגרמנים.
ב-3 באוגוסט, שלשה ימים אחר כך, נצטוו כל תושבי הגטו להתייצב בבוקר השכם, ולהציג את כרטיסיהם. הם עמדו מהבוקר עד הצהריים, עת הגיעו אנשי הס.ס. ובראשם יוליאן שרנר מפקד הוואפן ס.ס. בקרקוב, שעבר במסדר ורישום קפדני אחר הכרטיסים. הם ערכו חיפוש בבתים ושלחו במכות את מי שמצאו אל הכיכר. עם גמר המסדר כולם שוחררו לבתיהם, עם הוראה לקבוצה של 3000 מהנמצאים להתייצב בשלש אחה"צ שוב בכיכר. האנשים התייצבו בשקט ונלקחו אל הרכבת. בין היתר הרופאים הוותיקים הועלו לרכבת, אך ארבעה רופאים נתבקשו על ידי רופא המשטרה היהודית להישאר על מנת לטפל בניקיון המחנה, והגרמנים לא התנגדו לכך. בזמן שהאנשים הוצעדו אל תחנת הרכבת, קבוצת אנשי גסטפו וס.ס. נגשו אל בית החולים, ירו ברוב החולים, והובילו את הצוות הרפואי אל התחנה. ביום זה גורשו כ-3500 יהודים לבלזץ. בסך הכל גורשו כ-12,500 יהודים.
בגטו נותרו אנשי בית החולים, שארית אנשי המשטרה היהודית, והעובדים "המורשים".
כשישה שבועות לאחר האקציה הראשונה, הודיעו השלטונות הגרמניים שהם מוכנים "לחון" את המתחבאים בעת האקציה ולהנפיק להם תעודות, על מנת שיהיו "חוקיים" בגטו. כמאה יהודים הסכינו לכך, וקיבלו בול עגול בפנקסיהם. כמה ימים אחר כך נקראו להתייצב על מנת לנסוע לעבודה. הם הועלו על משאיות ונרצחו בבית הקברות של העיר.
באותה תקופה, למרות הבטחת ההגמון, כל היהודים המומרים לנצרות נתפסו ונרצחו.
פועל רכבת נוצרי סיפר ליהודים על הריגת היהודים בבלזץ, אך תושבי הגטו סירבו להאמין לו, וראו בכך סיפורי בדים שנועדו להפחיד אותם בלבד. אך לאחר שקיבלו איגרות אחידות ועליהם כמה מילים על מצבם הטוב של הנוסעים, הדבר חיזק את הבנתם שהמגורשים כבר אינם בין החיים.
כחודש לאחר האקציה הראשונה כבר היה ברור לכל תושבי הגטו שכל היוצאים באקציה הראשונה נהרגו, והם החלו בהכנות קדחתניות לקראת האקציה השנייה. נותרו 9500 יהודים בגטו מתוכם 1500 עובדים, אך הפעם היהודים הטעו את הגרמנים.
האקציה השנייה
ב-18 בנובמבר 1942 החלה האקציה השנייה. הפעם רבו המתחבאים וניסיונות הבריחה, בדרך לכיכר ואף בכיכר עצמו. רבים נורו במקום. 80 ילדי בית היתומים נלקחו, כמו גם ילדי המיוחסים ובראשם בנו היחיד של ראש המשטרה היהודית החדש, ד"ר רבהן. ביום זה הגרמנים הצליחו לתפוס רק 3,500 יהודים, ו-4,500 יהודים חמקו מהם. ראש הס.ס. ניגש עם אנשיו וקרא למסדר את כל יהודי הגטו. הוא הקריא שמות, אותם שחרר, וכל הנותרים, ביניהם מי שנרשם לעבודה (בשוחד) רק לאחרונה הועברו לרכבת.
הגטו החדש ומחנות העבודה
לאחר האקציה השנייה, הגרמנים חילקו את הגטו למחנה ב' - קדמת הגיטו הישן ובו 800 יהודים, ולמחנה א' - הרחבה באחת השכונות ממערב לעיר, שנועד להיות מחנה עבודה, ובו 4000 יהודים. חל איסור חמור על מעבר בין המחנות, או היציאה מהן. לאחר מספר ימי שקט בהם הגרמנים לא הראו את עצמם, היהודים יצאו מהמחבוא ועברו לגטו החדש. מחנה זה קיבל את תפקידו ה"רשמי" כמחנה עבודה של האס.אס עם הגעת מפקדו, אונטרשרפיהרר יוזף שוואמברגר.
במחנה היו שלש מחלקות: מחלקת חייטים, ייצור צעצועים ומיון בגדי אזרחים הרוגים כחומר גלם לשתי המחלקות האחרות.
למעט מקרים מעטים לרוב העבודה התנהלה כסדרה במשמרות של 12–14 שעות, אך איחורים או תלונות אחרות על העובדים טופלו בחומרה, כולל הלקאה, כליאה, השפלה והעברה למחנה ב'.
החלפת הצעירים בזקנים
מעט זמן לאחר מכן השלטונות הגרמנים פנו אל היהודים בהצעה להחליף צעירים הכלואים בכלא, בזקנים המוסתרים בבתים. דבר זה עורר ויכוח ער בקרב המחנה, אך הוחלט בסופו של דבר לבצעו. דבר זה השפיע רבות על מצבם הנפשי של היהודים, ונראה שמטרת הגרמנים הייתה להשפילם מבחינה מוסרית. המשטרה היהודית ביצעה חיפושים וחטפה בכוח זקנים שהוחלפו בצעירים הכלואים.
האקציה השלישית
מדי פעם משאיות הגיעו למחנה ויהודים נחטפו לצורך משלוח לעבודה הנדרשת במקומות מרוחקים. ב-2 בספטמבר 1943 בשלש לפנות בוקר החלו להישמע יריות במחנה ב שהוקף באנשי גסטפו מכל עבריו. כל אנשי הגיטו נצטוו להגיע לרחבת המחנה, אך איש לא הגיע, וכולם נכנסו למסתורים שהוכנו מראש. אך הגרמנים הוציאו ממחבואיהם כ 3500 איש. אלו נשלחו ברכבות לאושוויץ. למחרת 600 עובדים נשלחו למחנה ההשמדה בטשבין. הם הותירו 250 יהודים ל"עבודות נקיון". להערכת הגסטפו נותרו 1200 יהודים בגיטו, ולאחר פיצוץ בתים חשודים והסתייעות ביחידות הנדסה ובשוטרי ה"שופו" הצליחו לשלוף כ-300 יהודים נוספים. אלו הוכנסו בשני בניינים והוקמה משטרה יהודית חדשה, והחיפושים נמשכו. הגרמנים הבטיחו "בהן צדק גרמני" שיהודים שימסרו עצמם יועברו "למחנה העבודה בטשבין" ולא יאונה להם כל רע. לאור הבטחה זו, כ-900 יהודים נוספים יצאו ממחבואם. אלו נשלחו לעבודות ניקיון ואחרים הועברו ל"גטו זמני" חדש שהוקם בסמיכות.
ב-10 באוקטובר 1943 שוובמרגר הורה על התייצבות מיידית ברחבת המחנה לצורך מפקד. הפיקוד הגרמני ואזרחי העיר ממוצא גרמני הוזמנו לצפות במסדר זה והגיעו לבושים חגיגית. בזמן עמידת היהודים בכיכר, נערך חיפוש בבתים. נמצאה ילדה יפה, ביתו של ד"ר פליצק, שהיה אסיר צבאי (כנראה יהודי מהצבא הפולני). אמהּ נשלחה לטשבין בגרוש הקודם. החייל שמצא אותה אחז בה וזרק אותה אל מפקד המחנה. זה התבונן בה, ולאחר שרחמיו התעוררו זרק אותה אל הקהל היהודי באומרו: "הנה לכם! קחו את האסופית!".
למחרת ב-11 באוקטובר נערך מפקד פתאומי ב"גטו הזמני" החדש. מפקד הגסטפו, רודולף היינריך בנוויץ, מלווה בשלשה אנשי גסטפו: ריכל טימה ובאנטש, הגיעו עם קבוצה של שוטרים אוקראינים. בנוויץ הוציא דף גדול והחל להקריא בפני 1200 היהודים את תוכנו. בדף היה רשום גזר דין מוות על כך שהם נמנעו והסתתרו מהמשלוח לטשבין. הוא הסביר לנאספים שאל להם להבהל, ואסר עליהם לצעוק או לבכות. גזר הדין לא יכאב, וכל אחד יקבל כדור אל גבו. הוא דרש שהם יתפשטו אחד אחרי השני, וילכו בקבוצות של חמישים איש באופן מסודר אל קיר ההריגה. וכך אכן עשו. ישנן עדויות על אנשים שהלכו בראש משפחותיהם, וביקשו להיות הראשונים בקבוצה. לפחות שני יהודים ממחנה העבודה הצטרפו אל משפחותיהם בגטו הזמני, מסרבים להיפרד מהם. היריות נמשכו במשך שש שעות, מהדהדים לאוזני אסירי המחנה הקבוע, וביניהם קרובי משפחתם של ההרוגים.
עם סיום ההרג, בנוויץ הגיע למחנה העבודה, ודרש שני יהודים לצורך שריפת הגופות. למחרת דרש שני יהודים נוספים, וביקש שהיהודים עצמם יתנדבו למעשה. אלו נמנעו, ושוואמברגר הודיע שראשון היהודים שיופיע בדרכי המחנה יתפס למלאכה זו. שני כנרים מוזיקולוגים נתפסו ועסקו בשריפת הגופות, שבערו במשך חמישה ימים ולילות, וכיסו בענן כבד את העיר, ובשכבת שומן את האנשים, החפצים והאוכל במחנה הסמוך. ארבעת היהודים נצטוו לחפש זהב או יהלומים בתוך האפר, ולאחר מכן נלקחו לכלא בבקונשיץ ושם נהרגו ברימון שהושלך לתוך תאם.
ניסיונות בריחה אחרונים האקציה הקטנה ופירוק הגיטו
לאחר הטבח, יחידים וקבוצות החלו לברוח מהמחנה בדרך כלל בסיועם של פולנים. מפקדים שנערכו שלש פעמים ביום גילו לרוב בני משפחה נעדרים, ושוומברגר וצוותו הוציאו להורג את כל בני משפחת הנעדר או הנעדרת. עם זאת, רבים מהאסירים "הבלתי רשומים" הצליחו לברוח בשלב זה.
ב-28 בנובמבר כ"ח בכסלו ה'תש"ג נר רביעי של חנוכה אנשי גסטפו נכנסו למחנה ותפסו 100 יהודים ושלחו אותם לטשבין. נותרו רק כ-150 יהודים, חלקם ילדים מוסתרים. מיד לאחר אקציה אחרונה זו החלה בריחה המונית, כולל רוב המשטרה היהודית.
בסוף פברואר 1944 אחרוני היהודים בפשמישל נשלחו לאושוויץ או לסטלובה וולה, ומחנה העבודה פורק.
לפי ספר היזכור, כנראה שנותרו מסתורים (בונקרים) באזור, ובמהלך שלושת החודשים עד הכיבוש הרוסי, נרצחו עוד כ-140 יהודים במסגרת חיסול המסתורים.
הספרייה והסופר מתתיהו מייזס
אחד היחידים שנותר עד סיומה של המחנה היה הסופר מתתיהו מייזס שעבד בספרייה שנוצרה מאוספיהם השדודים של תושבי המחנה. ב-2 בספטמבר 1943 נערך ביקור של שני בכירי ס.ס. במחנה. בהגיעם לספרייה דיברו עם מייזס והחליטו שיש להצילו. (יש להניח שהצלתו הייתה במסגרת תוכניתם לעסקה לגבי עדות בזכותם לאחר המלחמה, כפי שנעשה במקומות רבים נוספים). הסופר נשלח לטשבין באקציה האחרונה, אך הוחזר משם על פי הוראות מגבוה.
באחד הפעמים מפקד המחנה שוואמברגר נכנס לספרייה וראה יהודים משוחחים ביניהם. "נהנים משיחה קטנה, מה?" שאל. מייזס ניגש אליו ואמר: "למה אתה שואל? ממילא כבר הפסדתם במלחמה". שוואמברגר שתק ויצא את הספרייה.
עם פירוק מחנה העבודה, מייזס נשלח לבלזץ ומשם לצעדת מוות אל תוך גרמניה. בעת הצעדה הוא כשל, נורה ונהרג.
ה"שחרור" הרוסי
הצבא האדום שחרר את פשמישל ב-27 ביולי 1944, בדיוק שלוש שנים לאחר האקציה הראשונה.
לאחר המלחמה
מיד לאחר השחרור הגיחו כ-100 יהודים ממחבואיהם. בימים שלאחר מכן התווספו אליהם עוד כ-150. ההערכה היא כי רק כ-400 מיהודי פשמישל לפני המלחמה שרדו את השואה. בשנת 1957, ממשלת פולין הורתה להביא לקבורה את שרידי 6000 מאנשי הקהילה שנורו בכמה מקומות ולא נודע זמן הריגתם. מקומות אלו הם: בירקצה, קונקוויץ, לובאצ'וב וגרוצ'וביץ וכן פשקופן, ליפוויצה פרלקוביץ ופיקוליץ.
יוזף שוואמברגר, מהאחראים המרכזיים לרצח יהודי פשמישל, נמלט לארגנטינה לאחר המלחמה. הוא הוסגר לגרמניה ב-1990, וב-1992 נידון למאסר עולם. שוואמברגר מת בכלא הגרמני ב-2004, בגיל 92.
אזרחי פשמישל, חסידי אומות עולם ובוגדים
לפי מחקרים שנעשו לאחר המלחמה, לפחות 563 נוצרים מפשמישל נרצחו בידי הגרמנים בעוון סיוע ליהודים. היו שנתלו או נורו, והיו שבתיהם נשרפו ומשפחתם נרצחה.
החייל הגרמני בעל הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הגרמני, שקיבל הכרה כחסיד אומות העולם הוא מקס לידטקה, המושל הצבאי של פשמישל, שבהוראתו עצרו את כניסת הס.ס. למחנה באקציה הראשונה וניצלו כ-80 יהודים עם משפחותיהם כ"עובדי הצבא". את פעולת העצירה וההצלה ביצעה יחידה בפיקודו של סרן אלברט בטל. חקירה של הרשויות הגרמניות העלתה שבעברו לידטקה היה עיתונאי ביקורתי נגד המשטר הנאצי. הוא הועבר מתפקידו לחזית, נשבה על ידי הצבא הרוסי ומת שם בכלא ב-1955. חקירה זו העלתה גם שבטל הוא "אוהד יהודים", שנתן הלוואה לידיד יהודי ולחץ את ידי ד"ר דולדיג ראש המשטרה היהודית בגטו פשמישל. הוא שוחרר מהצבא עקב בעיות לב, גויס למשמר העממי בשלב האחרון של המלחמה, נפל בשבי הרוסי, שוחרר, והגיע למערב גרמניה, שם נאסר עליו לחזור למקצועו כעורך דין, עקב עברו בצבא הנאצי. הוא מת ב-1952.
רבני העיר
רבנים אלו שימשו בתפקיד רב העיר פשמישל (פרמיסלה) או כאבות בתי הדין של העיר (בסוגריים שנות הפעילות בעיר):
אלכסיי אורלוב
אלכסיי אורלוב (בכתב רוסי: Алексей Григорьевич Орлов; 5 באוקטובר 1737 – 5 בינואר 1808) היה מדינאי רוסי בתקופת יקטרינה הגדולה ואחיו של גריגורי אורלוב.
חייו
הוא נולד בכפר במחוז טבר במשפחת אציל שבהמשך מונה למושל נובגורוד. החל את שרותו הצבאי ונפצע בקרבות מלחמת שבע השנים. בהפיכת החצר של 1762 היה תפקידו אף חשוב משל אחיו גריגורי. הוא היה זה שהעביר את פיוטר השלישי אל אחוזת רופשה (Ропша) ושם, בהתאם לגרסה המקובלת, רצח אותו. לכך אין שום עדות והמכתב שלו עם תיאור האירוע נחשב כיום כזיוף. כמו יתר האחים קיבל תואר רוזן עם עליית יקטרינה הגדולה לשלטון.
ב-1770 מונה למפקד הצי שנשלח להילחם בטורקים. הוא הצית את מרד המניאטים, היוונים יושבי חצי האי מאני, נגד הטורקים, התקוממות שזכתה לשם מרד אורלוב, וניצח את הצי הטורקי העדיף בקרב צ'סמה. על הישגיו אלה קיבל בשנת 1774 את התוספת לשם המשפחה "צ'סמנסקי" ואת הזכות להוסיף את הסמלים הקיסריים לשלט האצולה שלו.
בשנת 1772 השתתף במשא ומתן עם הטורקים. כמו אחיו עזב את השיחות ללא רשות והסכמת הקיסרית.
בשנה 1775 לבקשת יקטרינה, יצא אורלוב אל ליבורנו כדי לשכנע ולהביא לרוסיה את מי שכינתה עצמה הנסיכה טרקנובה וטענה כי היא בתה של יליזבטה, קיסרית רוסיה ואלכסיי רזומובסקי. לאחר שהצליח במשימה בלתי רגילה זו פרש והשתקע במוסקבה.
אורלוב נישא בשנת 1782, ובשנת 1785 נולדה לו בת. בשנת 1786 נפטרה אשתו במהלך לידת בן (אשר גם הוא נפטר כעבור שנה). בנוסף לילדים אלו היה לאלכסיי אורלוב גם בן שנולד מחוץ לנישואין - אלכסנדר צ'סמנסקי (לימים גנרל בצבא הרוסי).
עם פטירת יקטרינה הגדולה, החליט פאבל הראשון, קיסר רוסיה לארגן מחדש את טקס אשכבת אביו - פיוטר השלישי. בהתאם לפקודת הקיסר, חויב אלכסיי אורלוב להשתתף בטקס ואף נשא את הכתר הקיסרי בראש פמליית הטקס. בהתאם לעדויות, כמעט התמוטט אורלוב במהלך הטקס ועזב את רוסיה מיד לאחר מכן ביחד עם בתו.
אורלוב הקדיש את זמנו לגידול סוסים, וייצר את המשובח בגזעי סוסי המרוץ הידועים אז הנקרא על שמו (Orlov trotter). בשנים 1806–1807, במהלך המלחמה בנפוליון, פיקד אורלוב על המיליציה של המחוז החמישי, שכמעט כל ציודה המלחמתי נרכש מכיסו. הוא הותיר אחריו אחוזה שערכה חמישה מיליוני רובלים ובה 30,000 איכרים-צמיתים.
רחוב היהודים (אירופה)
ברבות מן הערים באירופה, רחוב היהודים (בגרמנית: Judenstrasse) או סמטת היהודים (Judengasse) הוא כינוי לרחוב שבו התרכזה האוכלוסייה היהודית בעיר, ובו היו מוסדות הקהילה היהודית. לעיתים נאסר על היהודים להתגורר מחוצה לו, וכך הוא תפקד כמעין גטו. בערים רבות באירופה קרוי רחוב זה "רחוב היהודים" עד היום.
מטרתו
המגורים ברחוב נפרד נועדו, בין היתר, לאפשר לשליט המקומי להגן על יהודי החסות תושבי העיר מהגויים. בשל כך, פעמים רבות היו לרחוב היהודים שערים שנסגרו בשעות הלילה או בחגי הנוצרים. עם זאת, לעיתים גרו ברחוב זה גם נוצרים.
יש ערים בהן לרחוב קראו בשם רשמי כלשהו – למשל בפריז רחוב הוורדים ובפירנצה רחוב רמליאנטי  – אך כינויו הנפוץ היה רחוב היהודים.
מגומי איגראשי
מגומי איגראשי (ביפנית: Igarashi Megumi; באנגלית: 五十嵐恵), המשתמשת בשם הבדוי רוקודנאשיקו (ביפנית:ろくでなし子 או 碌でなし子, ["ממזר", "לא יצלח"] עם הסיומת קו ["ילד" או "קטן", סיומת נפוצה לשמות יפנים לבנות], היא פסלת ואמנית מאנגה יפנית שזכתה לפרסום בשל עבודותיה המציגות פות. היא שמה לעצמה למטרה לפעול נגד האפליה נגד איבר המין הנשי, שלטענתה מוצנע יתר על המידה.
רקע כללי
בצעירותה מגומי מעולם לא ראתה איברי מין של נשים אחרות, לא ידעה איך הם אמורים להראות, ולכן הייתה מודאגת כי הפות שלה חריג. היא רוצה שנשים ירגישו בנוח לדבר על גופן ומאמינה כי "הפות הוא כמו ידי ורגלי, אין בו דבר גס". לדעתה היחס לפות כאל דבר גס נובע מהצנעת היתר.
היא החלה להשתמש באומנות שלה כמחאה לאחר שקיבלה ביקורת חריפה על יצירת דיורמה של הפות שלה, אף על פי שעשתה זאת כי חשבה שהדבר יהיה מצחיק.
אמנות
מגומי איגראשי יצרה עבודות רבות בצורת פות, מכונית על שלט רחוק, כיסויי פלאפון, גנדאמים, תכשיטים, ועוד עבודות רבות המבוססות על מודל הפות שלה. מרבית עבודותיה הוחרמו על ידי המשטרה, אך עדיין קיימות תמונות שלהם. העבודה המרכזית שהביאה לפרסומה היא קיאק המבוסס על סריקה תלת ממדית של הפות שלה. היא מימנה את הפרויקט בעזרת קמפיין מימון המונים, ושלחה את קובצי הסריקה לכל מי שתרם 3,000¥ או יותר.
בעיות משפטיות
ביולי 2014, איגראשי נעצרה בשל הפרה של חוקי יפן לתועבה על כך ששלחה בדואר אלקטרוני סריקה תלת־ממדית של הפות שלה לתומכים במימון ההמונים של הקיאק שיצרה. מעל 21 אלף אנשים חתמו על עצומה ברשת לשחרורה, וכעבור שבוע המשטרה שחררה את איגראשי.
ב-3 בדצמבר 2014, איגראשי נעצרה פעם נוספת בחשד להצגת דבר גס. ב-24 בדצמבר 2014, הוגש נגדה כתב אישום בגין "תצוגת תועבה", "תיעוד אלקטרוני גס" ו"תיעוד אלקטרוני גס עם הפצה בינונית". היא שוחררה בערבות ב-26 בדצמבר 2014.
ב-14 באפריל 2015, החל משפט נגדה בבית המחוזי טוקיו. ב-8 במאי 2016 מצא בית המשפט כי היא נמצאה חפה מפשע בכל הקשור לקיאק מכיוון שהקיאק אינו מרמז מיידי על צורה של איבר מין נשי בשל העיטור והצביעה. למרות זאת, היא נמצאה אשמה בכל הקשור לשליחת הסריקה התלת־ממדי ונקנסה ב-400,000¥.
חיים אישיים
איגראשי נשואה למוזיקאי מייק סקוט. ב-2 בפברואר 2017 נולד בנה הראשון.
ישיבת תורה ודעת
ישיבת תורה ודעת (או מתיבתא תורה ודעת) היא ישיבה חרדית הנמצאת בשכונת קנסינגטון שבברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית. הישיבה הוקמה בשנת 1917 על ידי הרבנים בנימין וילהלם, לואיס דרשוביץ וזאב גולד, ופעלה בתחילתה כבית ספר יסודי. הרב גולד נבחר לכהן כנשיא הישיבה והוא שבחר את שמה: "ישיבת תורה ודעת", כשם ישיבתו של הרב יצחק יעקב ריינס בלידא, שבה למד בצעירותו.
בראשיתה התנהלה הישיבה ברוחה של תנועת תורה עם דרך ארץ, בהמשך הפכה לישיבה חרדית.
לאחר מספר שנים נקרא הרב שרגא פייבל מנדלוביץ' לכהן כמנהל הישיבה. תחת ניהולו הוקמה "מתיבתא", מסגרת לגילאי תיכון. בשלב מאוחר יותר הקים הרב מנדלוביץ' גם ישיבה גבוהה, לבוגרי המתיבתא ולמסיימי מסגרות חינוך על-יסודי אחרות.
בנדיקוט חום צפוני
בנדיקוט חום צפוני (שם מדעי: Isoodon macrourus), הוא מין כיסאי גדול בסוג בנדיקוט קצר-חוטם שמצוי באוסטרליה ובגינאה החדשה. הוא תואר מדעית בשנת 1842 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד ולו 3 תת-מינים. זהו המין הגדול בסוג והיחיד שהסתגל היטב לחיים בסביבה עירונית. הבנדיקוט פעיל בשעות הלילה, וניזון בעיקר מחסרי חוליות. הוא חי בבתי גידול מגוונים דוגמת יערות אקליפטוס וערבות עשב. תוחלת החיים של המין קצרה במיוחד, אולם המין מחפה על כך בקצב רבייה גבוה, כשהנקבה ממליטה לפחות ארבע פעמים בשנה.
תיאור
הבנדיקוט הצפוני הוא המין הגדול בסוגו; צורתו החיצונית כשל מכרסם והוא דומה מאוד במראהו ובממדי גופו לקנגורו החולדתי החוטמני ששייך לסדרת כיסאים אחרת. גופו של הבנדיקוט גוץ, כבד ועגלגל, וראשו משולש וחרוטי עם חרטום מחודד קצר. אוזניו עגולות, עיניו ואפו קטנטנים וזנבו קצר יחסית.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הצפוני 30–47 סנטימטרים, אורך זנבו 8–18 סנטימטרים. הזכר גדול וכבד מן הנקבה בצורה ניכרת: משקלו 3.1-0.5 קילוגרם לעומת 1.7-0.5 קילוגרם אצל הנקבה. הגודל ומסת הגוף הם ההבדלים העיקריים בינו לבין בנדיקוט חום דרומי. שני המינים חופפים בתפוצתם באזור.
הפרווה של הבנדיקוט נוקשה ועבה אך אינה קוצנית. צבעה הכללי נע בין חום בהיר לחום כהה או אפרורי, והיא מנומרת בשיער שחור וצהבהב. הגחון, המפשעה והחזה בצבע לבנבן.
תפוצה וסביבת מחיה
הבנדיקוט הצפוני אנדמי לאוקיאניה; טווח התפוצה העיקרי שלו משתרע לאורך צפון ומזרח אוסטרליה, החל מאזור סידני בטריטוריית הבירה האוסטרלית, דרך מזרח ניו סאות' ויילס, צפון ומזרח קווינסלנד (כולל חצי האי כף יורק), אזור ארץ ארנהם בצפון הטריטוריה הצפונית, ואזור קימברלי בצפון אוסטרליה המערבית. הוא מצוי גם על האיים האוסטרלים הבאים: האי גרוט, האי פרייזר, איי טיווי, איי סטרדברוק ואיי סר אדוארד פלוו. הבנדיקוט הצפוני חי גם בשני אזורים בדרום גינאה החדשה: השפלה סביב רכס אואן סטנלי בחצי האי זנב-ציפור שבמזרח פפואה, ובקצה השפלה הדרומית הגדולה (גבול פפואה-אינדונזיה).
בית הגידול של הבנדיקוט הצפוני מגוון למדי וכולל יער גשם טרופי, יער אקליפטוס, סוואנה גשומה, בתה חופית ואגני ניקוז של נהרות. הבנדיקוט הסתגל לחיים בסביבה עירונית וכפרית, ומשתמש במסדרונות צמחייה צפופה כדי לעבור מאזור לאזור.
התנהגות ופעילות
הבנדיקוט הצפוני הוא יונק לילי שיוצא לפעילות עם רדת החשיכה, ואת שעות היום הוא מבלה בקינים שבנה לעצמו. קן טיפוסי מורכב מגומה בעומק 4–8 סנטימטרים שנחפרה באדמה, והבנדיקוט ממלא ומדפן אותה ב-40 סנטימטרים של חומר צמחי צפוף. הבנדיקוט מתחפר בתוך גוש הצמחייה שבשוחה עד שנוצר חלל קטן עם פתח שמספיק עבור בנדיקוט יחיד, ובעונת הגשמים, הוא עשוי לצפות את הקן מבחוץ בשכבת אדמה בוצית. הבנדיקוט נוטה להחליף ולבנות קינים בקצב גבוה למדי, ומשתמש בו זמנית בשני קינים לפחות. הסיבה לכך היא שהבנדיקוט נייד ביותר בשעות הפעילות, כך שעם עלות השחר הוא יכנס לקן הקרוב ביותר במקום לטרוח לחזור לקן קבוע.
הבנדיקוט יונק טריטוריאלי שחי בבדידות ברוב השנה. את עיקר זמנו הוא מבלה באזור הליבה בטריטוריה, אך עדיין מקפיד לסייר לאורך השטח בקביעות במטרה לגוון במקורות מזון וגם לחקור בנדיקוטים מטריטוריות חופפות. מיקום הטריטוריה של הבנדיקוט משתנה בין העונות: בעונה היבשה הוא נוטה להתמקם בצמחייה עבותה עם שיחים צפופים, עשבים גבוהים ועצים קטנים, בגלל המזון הדליל; בעונה הגשומה לעומת זאת, הוא נוטה לצאת ולשוטט בערבות עשב פתוחות שבהם המזון שופע.
תזונה ויחסי גומלין
הבנדיקוט הצפוני מוגדר כאוכל-כל, אך הוא יוצא דופן משאר המינים במשפחתו בכך שמקור תזונתו העיקרית מן החי; הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות שאותם הוא מאתר באדמה באמצעות חוש הריח, ובמידה פחותה מחולייתנים קטנים כמו לטאות וציפורים, עלים, שורשים, זרעים, פירות יער ופטריות. בעתות מחסור, הבנדיקוטית עשויה להפגין קניבליזם ולטרוף את צאצאיה.
התזונה מן החי מסבירה את הניידות הגבוהה של המין, ומכריחה אותו לנוע על פני אזורים נרחבים במטרה למצוא את הרמשים שנמצאים בכמויות קטנות ופזורים על פני שטח גדול. החסרון העיקרי בכך, הוא שהבנדיקוט הופך לחשוף לטורפיו, בפרט באזורים פתוחים. בסביבה העירונית, הבנדיקוט תר אחר מזון בחצרות ובגינות.
הטורפים הטבעיים של הבנדיקוט הם לטאות כוח, דינגו, נמיית כיס טיגרית, דורסי לילה ונחשים שונים. עליהם התווספו השועל האדום וחתול הבית שהובאו על ידי האדם ליבשת והפכו לקטלניים עבורו יותר מהטורפים הילידים. הבנדיקוט ממלא תפקיד אקולוגי בהפצת זרעים ויצירת גומות באדמת היער במהלך חיפושיו אחר רמשים.
רבייה ומחזור חיים
הבנדיקוט הצפוני הוא יונק פוליגמי שמתרבה לאורך השנה, להוציא באזורים טרופיים שבהם הרבייה מתרחשת בתום עונת הגשמים (בין אוגוסט לאפריל). הזכר מנצל את הטריטוריה הגדולה שלו כדי לאתר כמה שיותר נקבות. המפגש קצר ולאחר ההזדווגות הם נפרדים. תקופת ההיריון של הבנדיקוטית היא הקצרה ביותר שתועדה בקרב היונקים, ועומדת על 12.5 ימים בלבד; בנוסף, היא הכיסאית היחידה שצאצאיה נולדים עם שליה מדומה.
הבנדיקוטית ממליטה בכל פעם 1–7 ולדות זעירים שזוחלים לכיס שלה ומבלים בתוכו כחודשיים. בתום זמן זה, הגורים נגמלים ומבלים איתה בקן לילות ספורים בטרם יהפכו לעצמאיים, והבנדיקוטית יכולה להתעבר שוב ולהמליט ימים ספורים לאחר מכן; בדרך זו, היא ממליטה מספר פעמים בשנה (בסביבות ארבע המלטות), וסך ההמלטות במשך תוחלת החיים הקצרה שלה עומד על 8–11 המלטות. הזכר אינו משתתף בגידול הצאצאים. הגורים מגיעים לבגרות בגיל 4 חודשים.
תוחלת החיים של הבנדיקוט הצפוני בטבע 2–3 שנים ובשבי היא עשויה להיות קצרה אף יותר.
מצב
לבנדיקוט הצפוני תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, הוא מסתגל למגוון בתי גידול ומצוי באזורים מוגנים רבים; בשל כך, הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC). בגינאה החדשה, הבנדיקוט עדיין נפוץ למדי, אך מאוים על ידי ציד אינטנסיבי לבשר סביב פורט מורסבי ובשפלה הדרומית הגדולה. באוסטרליה, הטווח התכווץ אמנם מאז ההתיישבות האירופאית ביבשת כתוצאה מהמרת ערבות עשב למרעה וחקלאות, הכנסת מינים פולשים (שועל, חתול וארנבון) ושינויים במשטרי אש (בפרט בקווינסלנד), אולם הסתגלתנות של המין למגוון בתי גידול (כולל סביבה עירונית) הובילה לכך שהוא נותר מין הבנדיקוט הנפוץ ביותר ביבשת; להוציא שריפות בר, כלבים משוטטים ודריסה בכבישים, אין עליו איומים משמעותיים באוסטרליה.
האוכלוסייה העולמית של הבנדיקוט הצפוני נאמדת בכ-30,000-10,000 פרטים.
חותם יפן
החותם הגדול של יפן (ביפנית: 国璽, פורמלית: 國璽) הוא החותם הרשמי של יפן. צורתו קובייתית. האותיות 大日本國璽 (בעברית: החותם הגדול של אומת יפן) מגולפות בו בכתב החותם הארכאי הסיני (ביפנית: 篆書 tensho). הוא נכתב במאונך בשתי שורות, בצד ימין התווים 大日本 ("דאי ניפון"), ובצד שמאל התווים 國璽 ("קוקג'י").
היסטוריה
החותם עשוי מזהב טהור, אורכו כשלושה sun (בערך 9 ס"מ) ומשקלו כ-4.5 קילוגרם. אביי רקידו, אומן הסמלים מקיוטו (ביפנית: 安部井 櫟堂; 1805–1883), הוזמן להכין את הסמל, והוא ייצר אותו יחד עם חותם הקיסר של יפן, בשנת 1874. הכללים מתי להשתמש בחותם הקיסרי ומתי להשתמש בחותם המדינה נקבעו תחילה בנוסחת ההערה הרשמית (kōbunshiki 公文式 1907-1886), ולאחר מכן בנוסחת הקוד הרשמי (kōreisiki 公式令 1947-1907). הכללים בוטלו עם החלת חוקת יפן, ומאז לא נקבעו כללים חליפיים, וכיום החותם משמש רק כקישוט טקסי (ביפנית: 勲記).
החותם מאוחסן בשקיק מעור שעוצב במיוחד עבורו. כאשר הוא בשימוש, סרגל מיוחד משמש להבטיח שהסמל יוטבע במדויק, ודיו צינובר המיוצר במיוחד בלשכת ההדפסה היפנית מקבע אותו, כך שלא יוכל להיות מוטה או מוזז.
רפרודוקציה (זיוף) של חותם המדינה או חותם הקיסר באופן בלתי מורשה היא עבירה חמורה, שהעונש עליה הוא לפחות שנתיים של עבודת פרך, על פי סעיף 164 בחוק מספר 1 של החוק הפלילי.
ויליאם גולדמן
ויליאם גולדמן (באנגלית: William Goldman; 12 באוגוסט 1931 – 16 בנובמבר 2018) היה תסריטאי, סופר ומחזאי יהודי-אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר.
קורות חיים
גולדמן גדל במשפחה יהודית בפרבר ליד שיקגו, קיבל תואר ראשון באוברלין קולג' ב-1952 ותואר שני באוניברסיטת קולומביה ב-1956. במשך שנים רבות התרחק גולדמן מאחיו, המחזאי ג'יימס גולדמן, עד למותו של האחרון ב-1998.
גולדמן פרסם חמישה רומנים והפיק שלושה מחזות בברודוויי לפני שהחל לכתוב תסריטים. בכמה מהרומנים שלו השתמש יותר מאוחר כבסיס לתסריטים שכתב. בשנות השמונים כתב סדרה של זיכרונות שהתייחסו לתקופת עבודתו המקצועית בברודוויי ובהוליווד. בתקופה זו עיבד את ספרו "הנסיכה הקסומה" למסך הגדול, דבר שסימן את חזרתו לכתיבת תסריטים. הוא הוזמן לעיתים קרובות כ"רופא" לא מוסמך לתסריטים בעייתיים.
גולדמן זכה בשני פרסי אוסקר עבור התסריטים ל"קיד וקאסידי" ו"כל אנשי הנשיא" ובשלושה פרסים נוספים על מפעל חיים. כמו כן זכה בשני פרסי אדגר על התסריט הטוב ביותר לסרט "הרפר" ב-1967 ולסרט "קסם" (שעובד מהרומן שלו) ב-1979. התפרסם גם כמחבר הספרים והתסריטים של "איש המרתון" ו"הנסיכה הקסומה". ב-1975 כתב את התריט לסרט "וולדו פפר הגדול" ביחד עם הבמאי ג'ורג' רוי היל.
ב-1992 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "צ'פלין". ב-1994 כתב את התסריט לסרט מאבריק בכיכובו של מל גיבסון.
גולדמן עיבד למחזה את הרומן "מיזרי" מאת סטיבן קינג. המחזה הועלה ב-2015 בברודוויי, וב-2019 הועלה נוסח עברי של המחזה בתיאטרון הקאמרי בישראל.
גולדמן היה נשוי לאלינוי ג'ונס עד גירושיהם ב-1991. לשניים נולדו שתי בנות.
נפטר בניו יורק ב-16 בנובמבר 2018.
רובין דריסקול
רובין דריסקול (באנגלית: Robin Driscoll) הוא שחקן ותסריטאי בריטי, אשר קנה את עיקר פרסומו כאחד התסריטאים של סדרת הטלוויזיה "מיסטר בין".
דריסקול השתתף בכתיבת התסריט של "מיסטר בין", הסרטים "בין" ו"החופשה של בין" וסדרת האנימציה "מיסטר בין". הוא ורואן אטקינסון הם חברים קרובים, ואף הופיעו יחד בתוכנית הדוקומנטרית "Laughing Matters" (1992), על השיטות של ההומור החזותי (visual humour). כשחקן, דריסקול השתתף במספר פרקים של סדרות טלוויזיה, כגון "על שוטים ואנשים" (Only Fools and Horses), "Murder Most Horrid", "Dear John" ו-"The Fast Show".
בית אאושניט
בית אאושניט (ברומנית: Casa Auschnitt) הוא מבנה נודע ביופיו האדריכלי ברחוב דומנאסקה, בגאלאץ, ברומניה.
בית אאושניט הוקם בסביבות שנת 1900 על ידי אליה קלימיס (Elie Climis), בנו של סוחר יווני עשיר. כעבור 21 שנים מכר הבעלים את המבנה. הרוכש היה הטייקון היהודי המקומי, מקס אאושניט, ששמו דבק לשם המבנה למרות, שלא בנה אותו. הוא החזיק בו רק 7 שנים, עד שמכר אותו לסוחר היווני אלכסנדרוס קיוסאוגלו (Alexandros Kiosseoglou). בתקופה בה החזיק אאושניט בבעלות על הבית, הוא השכיר אותו לקונסוליה האיטלקית. הכתובת של הבית השתנתה ממספר 104–106 למספר 92 ובסוף למספר 70. הבית הוכרז כאתר היסטורי בתחום האדריכלות
לאחר מותו של קיוסאוגלו עברה הבעלות על הבית לאלמנתו, סופיה. ב-1951, על פי צו 111, הבית הולאם וב-1990, לאחר משפט ארוך ויקר, הושב ליורשי סופיה קיוסאוגלו. בתקופה הקומוניסטית, מ-1956, הבית אירח את הוועד האזורי של המפלגה הקומוניסטית, המוזאון להיסטוריה מודרנית וקונטמפורנית, הוועד המחוזי של איחוד הנוער הקומוניסטי והמוסד המחוזי לנוער.
לאחר השבתו לידיים פרטיות שימש הבית למועדון לילה וב-2004 פרצה שרפה בעליית הגג. השרפה גרמה לנזקים בגג ובתקרה ועבודות השחזור לא החזירו את המצב לקדמותו. לאחר השיפוצים מארח הבית מסעדה.
יו.ג'י קרישנמורטי
אופלורי גופלה קרישנמורטי (9 ביולי 1918 – 22 במרץ 2007), הידוע בכינויו יו.ג'י קרישנמורטי או "יו.ג'י", הוא גורו ממוצא הודי אשר במשך כ-60 שנה היה במחלוקת עם אנשי ההארה הרוחנית. חסידיו ראו בו כאדם "מואר", אולם יו.ג'י התייחס לעיתים קרובות למצב שבו היה שרוי במונח "המצב טבעי". הוא טען שהתשוקה לחוות את ההארה רק דוחפת את האדם הרחק ממצבו הטבעי, וחיפוש אחר הארה הוא במהותו חיפוש אחר הנאה ואושר. יו.ג'י ביטל את התודעה ובכך שלל את כל מערכות המחשבה והידע. הוא סבר כי הקביעות שלו היא תולדה של חוויותיו והן לא ספקולטיביות. הוא אינו בעל קשר דם למקבילו המפורסם, ג'ידו קרישנמורטי, על אף שהשניים נפגשו מספר פעמים. רוב ערעוריו קשורים באופן ישיר לתורה של ג'ידו קרישנמורטי, כאשר יו.ג'י פירש מחדש את הוראתו, על ידי הפשטתה מתוכן פסיכולוגי, תוך הצגת הגורם הביולוגי כדי לתאר את האופן שבו גופו פועל.
נעוריו
יו.ג'י נולד ב במצ'יליפטנם (Machilipatnam), עיר לחופי אנדרה פרדש, הודו, וגדל בעיירה הסמוכה, גודיוודה. שבעה ימים לאחר לידתו נפטרה אימו והוא התחנך על ידי אביו. סבו היה עורך דין ברהמיני עשיר, שפעל באגודה התאוסופית ולימים הפך יו.ג'י לחבר באגודה זו. במהלך שנות נעוריו נהג לציין כי "ירש" את החברות באגודה התאוסופית מסבו. גאוטמי קאפור שחקנית הודית מפורסמת, היא קרובת משפחתו, וכן הסופרת ובמאית הסרטים הקצרים עטורת הפרסים, סומיה בולפרגדה, היא הנינה שלו. במהלך אותה תקופה, חיפש יו.ג'י אחר "מוקשה" או "הארה רוחנית". מגיל 14 ועד גיל 21 הוא אימץ לעצמו מיני סוגים של תרגילים רוחניים, נחוש לגלות האם "מוקשה" היא אפשרית. רצונו היה להשיג את המצב הטבעי, ולשם כך שם לו למטרה להוכיח כי אנשים אשר "מימשו" את עצמם, לא יכולים לטעון כי נמצאים במצב הטבעי. כחלק ממאמץ זה, חיפש בקנאות אחר אנשים שהיה גלום בהם "מימוש" שכזה. יו.ג'י בילה שבעה קיצים בהימלאיה יחד עם סוואמי שיבננדה, בתרגול יוגה ומדיטציה. עד מהרה גילה כי אותו אדם, בניגוד להצהרותיו באשר השגת אהרה באמצעות חיי סגפנות, חטא בסתר. במהלך שנות העשרים לחייו, החל יו.ג'י ללמוד פסיכולוגיה, פילוסופיה, מיסטיקה ומדעים באוניברסיטת צ'נאי, אולם מעולם לא סיים את לימודיו.
חייו הבוגרים
בשנת 1939, בגיל 21, נפגש עם המורה הרוחני הנודע, ראמנה מהארשי. יו.ג'י שאל את ראמנה "האם אתה יכול לתת לי את הדבר הזה שנקרא מוקשה?" תשובתו של ראמנה הייתה "אני יכול לתת לך אותו, אבל האם אתה יכול לקבל אותו?". תשובה זו שינתה לחלוטין את תפיסתו של יו.ג'י בנוגע ל"דרך הרוחנית" ולאלו המתרגלים אותה, ומאז לא שב לחפש שוב את ייעוצם של "מורים רוחניים" נוספים. יו.ג'י נהג לומר שהתשובה של מהארשי – אותה הוא ראה כשחצנית – שמה אותו "חזרה על המסלול". בשנת 1941, החל לעבוד באגודה התאוסופית, בספריה של צ׳ארלס וובסטר ליאדבייטר. זמן לא רב לאחר מכן החל במסע הרצאות בינלאומי בחסות האגודה, וביקר בנורווגיה, בלגיה, גרמניה וארצות הברית. בחזרתו להודו נשא לאישה את קוסומה קומרי. החתונה התרחשה בשנת 1943, כאשר היה בן 25.
בין השנים 1947 ל-1953, נהג יו.ג'י להשתתף באופן קבוע בשיחות שערך ג'ידו קרישנמורטי במדרס, הודו, דבר אשר הוביל בסופו של דבר לדיאלוג ישיר עימו בשנת 1953. לשניים היו מפגשים כמעט יום יומיים לזמן מה, אולם אלה לא סיפקו לו תשובות לשאלותיו. לבסוף, מפגשים אלה עצרו מלכת. תיאור יחסיו עם ג'ידו בספרו "מסתורין הנאורות":
באותה התקופה טען יו.ג'י כי היה מסוקרן ותמים בנוגע תופעה המתמשכת של כוחות על טבעיים מסוימים. בשנת 1955, יו.ג'י ומשפחתו טסו לארצות הברית על מנת לחפש טיפול רפואי לבנם הבכור, ונשארו להתגורר שם למשך חמשת השנים הבאות.
חייו בז'נבה
לאחר שבועיים בלבד בז'נבה, לשלם את חשבון בית המלון בו שהה ותר אחר מקלט בשגרירות הודו. הוא היה אדיש, חסר תקווה ותיאר את עצמו "כאדם מחוסל" – הוא ביקש את חזרתו להודו, אולם הרשות הקונסולרית סירבה לבקשתו. עובדת שגרירות בשנות השישים לחייה, בשם ולנטין דה קרווין הציעה ליו.ג'י מקלט. ולנטין ויו.ג'י הפכו לחברים טובים, והוא התגורר בביתה בשווייץ. במשך השנים הבאות השאלות הנוגעות לנושא ההארה - או כל דבר אחר - לא עניינו אותו, והוא לא עשה דבר להמשך בירורם. ב-1967, שוב טרוד בנוגע לסוגיית ההארה, רצה לדעת מה הוא אותו מצב טבעי, שאליו הגיעו לכאורה חכמים כמו גאוטמה הבודהה. אותה עת נודע ליו.ג'י כי ג'ידו קרישנמורטי מתעדת לשאת נאום בסאנן. במהלך אותה נאום תיאר ג'ידו את אותו מצב טבעי אלי השתוקק יו.ג'י להגיע, ולפתע הרגיש בליבו שמילותיו של ג'ידו מתייחסות אליו. לאחר נאומו של ג'ידו קרישנמורטי, התבהר ליו.ג'י כי השאלה אותה שאל עד כה "מה הוא אותו מצב טבעי?" אינה נכונה, וכי השאלה "כיצד אדם יודע כי נמצא במצב הטבעי, המצב של בודהה?" היא השאלה הנכונה.
"האסון" על פי יו.ג'י
במשך מספר ימים לאחר נאומו של ג'ידו, יו.ג'י שוב הרהר בשאלה "איך אני יודע שאני 'במצב הטבעי' הזה?" אך ללא תשובה באופק. בהמשך עם מימוש ההבנה כי לאותה שאלה אין תשובה, הוא סיפר כי התרחשה תגובה פיזית, כמו גם פסיכולוגית, לא צפויה. היה זה 'פיצוץ' פתאומי בפנים, שפוצץ, כביכול, כל תא, כל עצב וכל בלוטה בגופו. לאחר מכן הוא החל להתנסות במה שכינה "האסון", סדרת טרנספורמציות פיזיולוגיות ביזאריות שהתרחשו במהלך שבוע, והשפיעו על כל אחד מחושיו, ובסופו של דבר הביאו לחוויה בדמות מוות. הוא תיאר זאת כ'אסון' מנקודת המבט של עינוי פיזי; כשהוא בחר בטרמינולוגיה הזו כדי לסתור את הדימוי של שינוי נפלא שאנשים האמינו שנלווה להארה רוחנית. יו.ג'י לא יכול היה להסביר, ואף לא הסביר, את מקורן של חוויות האסון, כפי שהובא בספרו "הנפש היא מיתוס":
לאחר "האסון"
על פי יו.ג'י, ניתן להפריד את חייו לשניים – לפני ה"אסון" ולאחריו. בתיאור חייו לאחר ה"אסון", הוא טען שתפקד לצמיתות במה שכינה "כמצב הטבעי" אשר לשיטתו הוא מצב של קיום חושי ספונטני, פיזי טהור, המאופיין באי-רציפות - אם כי לא בהיעדר - של מחשבה. יו.גי' טען כי לאחר שמצא את עצמו במצב "הטבעי", הוא איבד את הידע והזיכרונות שהרגיש במהלך חייו והיה צריך ללמוד הכל מחדש, כאילו "הלוח נמחק כליל". לאחר חוויית ה"אסון", יוג'י נהג לטוס לעיתים קרובות למדינות שונות ברחבי העולם, והיה מסרב לקיים דיונים רשמיים על הנושא. עם זאת הוא דיבר בחופשיות עם חסידיו ואלו שביקשו לראות אותו. הוא נשא את נאומו הציבורי הרשמי היחיד לאחר ה"אסון" בהודו בשנת 1972. נגראג' שישב בשקט כל הזמן הזה אמר, "יו.ג'י, מה בדיוק אתה מנסה להעביר הלאה?" יו.ג'י השיב, "תלוי בך, לא בי. נראה שאתה לא מבין את זה, אתה המדיום היחיד שדרכו אוכל לבטא את עצמי". הפילוסופיה והסגנון הישיר והבלתי-מתפשר שלו גררו מידה של השמצה ומחלוקות לגבי "תורתו". בקצה האחד, אלה שראו בו "כאדם מואר", ואילו אחרים אשר ראו בו לא יותר מאשר שרלטן. הזעם התגבר ככל שספריו ומאמריו והפרשנות החדשה לפילוסופיה המפורשת שלו המשיכו להופיע. כמה מהדיונים והראיונות הקבוצתיים עימו התפרסמו בספרים, או הועברו מילולית באתרים שונים. מגוון של מסמכי שמע ווידאו נגישים באופן מקוון. מירב עבודותיו תורגמו לשפות שונות, כולל לעברית.
בריאות
יו.גי' היה ידוע בהעדפות הבריאות והתזונה הלא שגרתיות שלו.[17] הוא היה נושא עימו לאורך מסעותיו "מטבח נייד" במזוודה זעירה. הוא צרך כמות רבה של מלח ושמנת, ואמר "שום ארוחה לא צריכה לקחת יותר מכמה דקות להכנה". לאורך חייו יו.ג'י לא ראה רופא ולא נטל תרופות, מתוך אמונה כי הגוף ידאג לעצמו. לעיתים קרובות כאשר זכה למחמאות על מראהו הטוב בזקנתו, יו.ג'י היה מגיב ואומר "זה בגלל שאני לא אוכל אוכל בריא, אני לא לוקח ויטמינים ואני גם לא מתעמל!"