cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מספר מוצקין
כמו כן, מספר מוצקין ה-n-י שווה למספר המסלולים האפשריים ברביע הימני העליון של רשת קואורדינטות, מהנקודה (0,0) לנקודה (n,0) כאשר בכל צעד מותר לזוז רק לכיוון ימין, (ישירות ימינה, ימינה ולמעלה או ימינה ולמטה) ובשום שלב אסור לרדת מתחת לציר ה-x. התרשים הבא מראה את 9 המסלולים החוקיים מהנקודה (0,0) לנקודה (4,0):
ב-1977 הציגו דונהיי ושפירו 14 הגדרות שונות למספרי מוצקין בענפים שונים של המתמטיקה.
זורקי קרסנוגורסק
זורקי קרסנוגורסק היא אגודת ספורט רוסית הממוקמת בעיר קרסנוגורסק. האגודה הוקמה לראשונה בשנת 1937 בחסות מפעל של המשטרה החשאית הסובייטית. בשנת 1966 קיבלה האגודה את שמה הנוכחי והיא האגודה המייצגת של העיר קרסנוגורסק ולזכות מחלקותיה זכיות בתוארי אליפויות וגביעים מקומיים ואף התמודדות באליפויות אירופה ותחרויות בין לאומיות אחרות (בעיקר בענף הבנדי).
שתי המחלקות המובילות של האגודה, שכיום שייכות לעיריית קרסנוגורסק, הן מחלקות הבנדי והכדורגל. משרדי האגודה ופעילות חלק עיקרי ממחלקותיה מתרכזת באצטדיון זורקי.
בנדי
קבוצת בנדי זורקי היא אחת ממועדוני הספורט הגדולים של האגודה ומתמודדת בליגת העל הרוסית בבנדי וזכתה באליפות ברית המועצות ובאליפות רוסיה.
כדורסל
מועדון הכדורסל זורקי הוא מועדון כדורסל של האגודה שמתמודד באליפות מחוז מוסקבה.
כדורגל נשים
קבוצת הכדורגל לנשים זורקי התמודדה באליפות רוסיה בכדורגל נשים והייתה אחת החזקות במדינה.
הירונימוס הקדוש כותב (בורגזה)
ג'רולמו הקדוש (הירונימוס הקדוש) (באיטלקית: San Gerolamo) המכונה גם ג'רום הקדוש כותב הוא ציור שמן של האמן קאראווג'ו שצויר בשנת 1605 לערך. היצירה מוצגת בגלריה בורגזה שברומא. גרסה מאוחרת יותר של יצירה זו – הירונימוס הקדוש כותב מוצגת בוולטה שבמלטה, וגרסה דומה הירונימוס הקדוש במדיטציה מוצגת במנזר מונטסראט שבספרד.
התקופה בה צייר קאראווג'ו את היצירה, הייתה זמן קצר לאחר שיא מאבק בין הפרוטסטנטיזם לכנסייה הקתולית. בעוד שהפרוטסטנטים תמכו בתרגום התנ"ך לשפות מקומיות, הקתולים תמכו בשימוש הוולגטה – הגרסה הלטינית של התנ"ך שתורגמה מיוונית על ידי הירונימוס הקדוש במאה הרביעית. מסיבה זו רכש שיפיונה בורגזה את היצירה מיד לאחר מינויו לחשמן על ידי דודו, האפיפיור פאולוס החמישי.
בתקופה שקדמה לרפורמציה נהגו לצייר את הירונימוס עם אריה כחיית מחמד וכובע של קרדינל (כגון ציוריהם של אלברכט דירר ואנטונלו דה מסינה המציגים את הירונימוס כקרדינל עשיר), אולם לאחר הרפורמציה שונתה הגישה ובפסלו של ברניני, כמו גם בציורו של קאראווג'ו מצויר הירונימוס כאדם רזה וזקן. קאראווג'ו השתמש באותו דוגמן בו השתמש בציירו את אברהם. הירונימוס יושב בתמונה ומתלבט בקוראו את התנ"ך בעוד ידו מורמת, מוכנה להמשיך לכתוב. על ספר נוסף הנמצא על השולחן מצויה גולגולת (המקשרת את הצופה לרזונו השלדי כמעט של הירונימוס), והמזכירה לצופה כי המוות יגיע לכל אדם (ממנטו מורי) בניגוד לתנ"ך שהוא נצחי.
אפורוס (ספרטה)
אֵפוֹרוֹס (יוונית: εφορος; ברבים: "אֶפורים", εφοροι, תעתיק: "אֵפוֹרוֹי") היה פקיד ממשל בכיר בספרטה העתיקה. לפי הרודוטוס, מוסד האפורים נוסד על ידי ליקורגוס. גוף האפורים כלל חמישה חברים שנבחרו על ידי האספה הכללית לכהונה בת שנה אחת. כל האזרחים היו יכולים להיבחר למשרה זו. בדומה לארכונים באתונה, השנה בספרטה נקראה על שם אחד האפורים.
התפקיד העיקרי של האפורים היה פיקוח על המלכים והגרוסיה - מועצת הזקנים. תפקידים אחרים כללו פיקוח על משפטים, מיסוי, מדיניות החוץ, אימונים צבאיים וכיוצא באלה. שני אפורים ליוו דרך קבע את הצבא במערכה, לצד אחד המלכים. הם היו יכולים לאסור את המלך אם לדעתם חרג מסמכותו או התנהגותו לא הייתה ראויה.
קלאומנס השלישי ביטל את מוסד האפורים ב-227 לפנה"ס, אך הוא שוחזר על ידי מלך מוקדון, אנטיגונוס דוסון, אחרי תבוסת הספרטנים בקרב סלסיה. הגוף התקיים עד המאה ה-2 לספירה ובוטל סופית על ידי אדריאנוס.
הגל הראשון
עלילה
קייד פוסטר הוא גנב שמתמחה בפריצת מנעולים. בעקבות נישואיו להאנה הוא חוזר למוטב. יום אחד נרצחת אשתו והוא מואשם על ידי המשטרה ברציחתה. הוא בורח מהמשטרה ופוגש את אדי נמבאלאוס (שמכונה "אדי המטורף"), גאון מחשבים פרנואיד שמאמין בנכונתם של תאוריות קשר רבות שמתגורר בקרוון ומוציא לאור כתב עת מקוון "פרנואיד טיימס" ביחד מגלים פוסטר ואדי שהתחילה פלישה של חייזרים לכדור הארץ ושהדברים רמוזים בנבואות לא ידועות של נוסטרדמוס. מתברר להם שקץ העולם יגיע בשלשה שלבים ("גלים") שכל אחד מסמל שליטה יותר גדולה של החייזרים בכדור הארץ עד לשליטתם המוחלטת והפיכת כל בני האדם לעבדים. מתברר להם שנוסטרדמוס השאיר הנחיות איך להנצל מאותם חייזרים על ידי "האדם שבורך פעמיים" שהוא, לפי הנבואה, קייד פוסטר. פוסטר, שבתחילה בא בתחושה של שליחות למצוא את רוצחי אשתו הולך והורס ניסויים של אותם חייזרים (המכונים "גווה" - Gua). לאחר שמוצא והורג את רוצח אשתו ממשיך פוסטר בהריסת ניסויי החייזרים מתוך תחושת שליחות של הצלת האנושות. הוא אמנם נמצא בעמדת נחיתות, מצד אחד הוא לא יכול לסמוך כמעט על אף אחד שהרי כל אחד יכול להיות שהוא "גווה" וגם הוא מתקשה להשיג ראיות על מנת לשכנע את האנשים שהגווה קיימים ונמצאים איתנו ומצד שני הוא מבקש על ידי המשטרה באשמת רצח אשתו. פוסטר מקבל עזרה ממקור לא צפוי, ג'ושוע, אחד ממפקדי צבא הפלישה של הגווה שכבר הספיק להיות בכדור הארץ בשלש תקופות חיים אינו מאמין באופן מוחלט בייעוד הגווה ומשמש כסוכן כפול המסייע לפוסטר לעיתים במידע (שלא תמיד מתגלה כמהימן) ולעיתים באי מסירת פרטים לראשי הגווה בעקבות גילוי בגידתו של ג'ושוע (בעונה השלישית של הסדרה) נענש ג'ושוע בלקיחות תודעתו ובמקומה מוכנסת לגופו תודעתו של איש גווה בשם "קיין" שנאמן לגווה. בין היתר מתורצת בין אנשי הגווה אי הריגתו המיידית של פוסטר בכך שיש לו מושג על הניסויים השונים שעושים הגווה דרך ספר הנבואות הלא ידועות של נוסטרדמוס והספר מוסתר. אם יהרגו אותו מישהו אחר שימצא את הספר יוכל להכשיל את הניסויים שלהם ולכן חלק מהגווה עסוקים בניסיון למצוא את הספר.
הגווה
הגווה הם גזע חייזרים השוכן בכוכב רחוק מכדור הארץ. בעקבות מלחמות עם גזעי חייזרים אחרים וניצחונם הופכים הגווה לגזע קשוח ומנרדפים הופכים לרודפים. מנהיגם שהוביל את המהפכה מחליט לקרוא להם "גווה" שפירושו בשפתם "הכח להתגבר". מכיוון שלא השכילו לנצל את המשאבים שלהם כראוי הכוכב שלהם על סף קריסה. הם מחפשים אחר כוכב שיכולו לנצל את משאביו הם מוצאים את כדור הארץ כמתאים אך אינם יודעים אם יוכלו לגבור על בני האדם ולקחת מהם את המשאבים. על מנת לבדוק אם הם יוכלו לנצח את בני האדם שולחים הגווה משלחת שעורכת ניסויים באורך למעלה מחמישים שנה (אורך חייהם מגיע ל-1000 שנה). מכיוון ש שולחים את תודעתם דרך כדורים כסף בגודל כדור טניס תחילת המשלחת הוקמה בשנת 1945 על ידי שליחת מטאוריט מכוכב הלכת שלהם לקוטב הצפוני בכדור הארץ. המטאוריט הכיל מספר גדול של כדורי כסף המכילים את תודעתם של אנשי הגווה. ותודעתם הועברה לאנשים שהתפתו לקחת את הכדורים. אנשים אלו נטמעו בחברת בני האדם ועם הזמן השתכללה השיטה ואנשי הגווה יצרו גופות של בני אדם (שאותן הם מכנים "קליפות") בעזרת הנדסה גנטית שאליהם הכניסו את תודעת הגווה. בקליפה יש חסרונות ויתרונות לעומת השתלטות תודעת איש גווה על אדם קיים. הקליפה מיועדת למשימות הגווה (ניסויים בבני אדם). על מנת למנוע את חשיפתם מתמוססת גופת ה"קליפה" בקול רחש. מצד שני כל עוד איש הגווה לא נהרג גופו מתרפא במהירות דבר שמקל על חשיפתם על ידי מי שמודע לפרט זה.
נקודות התורפה של הגווה
עם הזמן מגלה קייד פוסטר, את נקודות התורפה ודרכי הזיהוי הבאות של הגווה:
משמעויות בסדרה
הסדרה מוצגת כביכול מתוך יומניו של פוסטר כאשר הבסיס לכל פרק הוא משפט מתוך נבואת נוסטרדמוס שמטרת הפרק היא הבנת המשפט. (למעט פרקים בודדים) בסוף כל פרק מוצגת תובנה של פוסטר בעקבות הבנת המשפט והמסקנה המתבקשת. הסדרה למעשה היא ביקורת על החברה האנושית. בחלק מהפרקים אומר פוסטר שאינו בטוח בכך שהגזע האנושי ראוי שיצילו אותו ומאבד את האמון באנושות. כמעט בכל פרק מוצג ניסוי נוסף של הגווה שמבוטל בעקבות התערבות של פוסטר. בין היתר הניסויים מושווים לניסויים בבעלי חיים (מבחינת הגווה מתייחסים לפוסטר כמספר ("נבחן 117") ולא כאל אדם) כאשר הדבר נועד גם לביקורת על החברה האנושית ואזהרתה מפני התדרדרות מוסרית בעקבות רדיפה אחר הישגים מדעיים. בסדרה מוצגת גם אהדה לכוחות ותכונות נפש על פני כח פיזי והמסר שמועבר בעיקר הוא שהניצחון של בני האדם על הגווה מתבטא רק בכוח הרוחני (על ידי אהבה, נחישות, אמונה וכו') ולא בכוח פיזי.
דז'יגאן ושומאכר
דז'יגאן ושומאכר (ביידיש: דזשיגאַן און שומאַכער) היה צמד קומי נודע בתיאטרון היידיש של המאה ה-20. הצמד החל את פעילותו בפולין ב-1927 והתפרק ב-1960 בישראל.
תולדות הצמד
הצמד, שכלל את השחקנים שמעון דז'יגאן וישראל שומאכר, הוקם בלודז' שבפולין בשנת 1927. בשנת 1931 עברו עם להקתם לוורשה והופיעו באולם "נובושצ'י" עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. הצמד הופיע על בימות אירופה ואף צילם מספר סרטים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
עם כיבוש פולין על ידי הנאצים ברחו השניים עם להקתם לביאליסטוק שבמזרח פולין, שהייתה אז חלק מברית המועצות. שם התבססה הלהקה כתיאטרון ממלכתי יהודי והופיעה במקומות שונים בברית המועצות. עם פלישת הנאצים לברית המועצות בקיץ 1941 נאלץ הצמד לברוח מזרחה, ולבסוף הגיע לטשקנט. כיוון שהקהל היהודי שם היה קטן מאוד נאלצו השניים להופיע ברוסית בפני קהל לא-יהודי.
ב-1942 הצטרפו לצבא אנדרס מתוך שאיפה להגיע עמו לארץ ישראל, אך נחשדו כעריקים מהצבא האדום ונכלאו במחנה עבודה, ממנו שוחררו לאחר תום המלחמה, בשנת 1946. לאחר מכן הם חזרו להופיע במוסקבה וב-1948 הורשו לצאת מברית המועצות ושבו לפולין. מוורשה יצאו להופעות במחנות העקורים ברחבי אירופה.
השניים השתתפו בשנת 1948 בסרט "אונדזערע קינדער" (יידיש: "ילדינו"), בבימויו של נתן גרוס, שהיה הסרט היידי האחרון שהופק על אדמת פולין לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעקבות מערכה ציבורית שניהלה מדינת ישראל הצעירה להשלטת העברית כשפת המדינה, התקבלה באוגוסט 1949 החלטה כי הופעות של להקות מקומיות ביידיש אסורות, אם כי מותרות הופעות ביידיש של להקות מחוץ לארץ.
בתחילת 1950 עלו השניים לישראל, ניצלו פרצה זו בחוק בהיותם תושבי חוץ, והופיעו בהצלחה רבה לאחר הגעתם. מהר מאוד נסגרה הפרצה, והמועצה לביקורת סרטים ומחזות קבעה שאמנים אורחים יכולים להופיע בישראל שישה שבועות בלבד. עקב כך יצאו השניים באפריל 1953 לסיבוב הופעות בצפון ובדרום אמריקה, שבה חיכה קהל רב של דוברי יידיש לראותם. הם שבו לישראל בתחילת שנת 1955, לאחר שהגיעו לפשרה עם הרשויות שאיפשרה את המשך ההופעות. התנאי לכך היה שישלבו קטעים בעברית שאורכם יהיה שליש ממשך כל הופעה. קטעים אלה היו בעיקר שירים בעברית מפי זמרות ישראליות, ששולבו כקטעי מעבר.
בתחילת 1960, בעקבות סכסוך ביניהם, הפסיקו דז'יגאן ושומאכר את הופעותיהם המשותפות, הצמד התפרק והם אף ניתקו כל קשר ביניהם. בעקבות כך החל כל אחד מהם בפעילות אמנותית נפרדת – שומאכר העלה במסגרת קבוצת תיאטרון את המחזה "קידוש השם", ודז'יגאן המשיך בהופעות לבדו.
ישראל שומאכר נפטר ב-1961, ושמעון דז'יגאן הופיע עד מותו באפריל 1980.
מורשת הצמד
בשנת 2003 הפיק הערוץ הראשון סדרה תיעודית בת 11 פרקים בשם "במדינת היהודים – תולדות ההומור והבידור הישראלי". פרק אחד הוקדש לצמד דז'יגאן ושומאכר, ובוים בידי אבידע ליבני.
התיאטרון היידי "יידישפיל" העלה מחזה בשם "דז'יגאן ושומאכר לנצח" ("די אייביקע דזשיגאן און שומאכער") המגולל את סיפורם של שניים ומפגיש אותם בשמיים לאחר מותם. ההצגה נכתבה על ידי קובי לוריא, בוימה בידי שמואל עצמון ובתפקידים הראשיים הופיעו יעקב בודו וגדי יגיל.
יהושע סובול כתב את המחזה "שניידר ושוסטר" המספר את תולדות חייהם והופעותיהם המשותפות. המחזה הועלה במסגרת תיאטרון הפרינג'.
בשנת 2013 העלה תיאטרון "יידישפיל" מחזה חדש בשם "דז'יגאן ושומאכר - שוב ביחד" ("דזשיגאַן און שומאַכער קנאַקן שוין ווידער") שנכתב כקומדיה מוזיקלית על ידי ב. מיכאל ואפרים סידון. גם הצגה זו בוימה בידי שמואל עצמון, ובה משתתף יעקב בודו בתפקיד ראשי, ולצדו דובל'ה גליקמן.
בעיר תל אביב נקרא רחוב "השחקנים" על שם הצמד.
הערות שוליים
Dzigan und Schumacher
העברה (חברה)
העברה הייתה חברה להעברת הון יהודי מגרמניה הנאצית לארץ ישראל. פעלה במסגרת "הסכמי ההעברה" להעברת רכוש יהודי גרמניה לארץ ישראל.
הסכמי ההעברה נוצרו כתוצאה ממפגש אינטרסים בין השלטון הנאצי שהיה מעוניין להיפטר מהיהודים, המוסדות הציוניים שרצו גידול בכמות היהודים בארץ, יהודי גרמניה שרצו להציל חלק מרכושם, ושלטונות המנדט הבריטי שרצו השקעות הון בארץ ישראל.
הסכם ההעברה הראשון נחתם בין חברת הנוטע (חברה-בת של בני בנימין) לבין הגרמנים. ההסכם השני שיתף את חברת אנגלו-פלשתינה. בהסכם השלישי סוכם שבנק אנגלו-פלשתינה והסוכנות היהודית יקימו חברת נאמנות שתשמש כגוף מתווך בעסקות ההעברה.
חברת "העברה", אשר הוקמה בשנת 1933 על סמך ההסכם, קיבלה בלעדיות הן על פעולת התיווך בין היבואנים בארץ ישראל ליצואנים הגרמנים, הן על הייבוא עצמו, הן על גביית כסף מהיבואנים בארץ בגין הסחורות שהזמינו והן על העברת התשלומים לעולים.
משנת 1935 פעלה ההעברה בפיקוח הסוכנות היהודית, אם כי הון המניות שלה היה רשום על שם קרן היסוד כפי שהיה מקובל לגבי נכסי הסוכנות היהודית.
אלו מיהודי גרמניה שרצו לעלות לארץ ישראל היו צריכים להפקיד בגרמניה את כספם (במרקים גרמניים) בחברת "העברה" או אחת המקבילות לה.
גוף התיווך היה רוכש במרקים אלו מכונות, ציוד וסחורות על פי הזמנות שקיבל מחברות ומתווכים בארץ ישראל, הטובין היו נשלחים לישראל (חלק מהם נמכר הלאה על ידי מתווכים).
היהודים הגרמנים היו מקבלים אישור הפקדה, כך שיכלו להוכיח שהם בעלי הון, וכשהגיעו לארץ היו מקבלים כשני שלישים מהסכום המקורי שהפקידו.
פעילות ההעברה עוררה מחלוקת ביישוב, בשל הצורך במגע עם שלטונות גרמניה הנאצית שהיו מוקצים בעיני אנשי היישוב באותה תקופה.
פעולתה של חברת העברה נסתיימה ב-1939, מספר חודשים אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, בגלל סגר כלכלי מוחלט שהוטל על גרמניה, לאחר שכ-50,000 נפש ניצלו בזכותה ועלו לארץ בעלייה החמישית, ולאחר שהצליחה להעביר רכוש בשווי כ-12 מיליון מרק גרמני מגרמניה לארץ ישראל.
חשבונות רדומים
חלק מהיהודים שהעבירו את רכושם דרך חברת "העברה" לא הצליחו להציל את גופם, ונספו בשואה.
הכספים שהעבירו קורבנות אלו לא חולקו ליורשיהם. בשנת 1939 נחקקה "פקודת המסחר עם האויב" ועל פי פקודה זו הועברו בתחילת שנות ה-40 חשבונות חברת "העברה" לניהולו של הממונה הבריטי על נכסי אויב, בשל שייכותם לאזרחי גרמניה, אויבת בריטניה. בשלב ראשון הוא הורה להקפיא את החשבונות (איסור ביצוע כל פעולה ללא אישורו). בשלב מאוחר יותר דרש להעביר אליו את הכספים. עם הקמת המדינה עברו רוב הנכסים לניהול "הממונה על רכוש האויב", וב-18 ביולי 1968 לידי האפוטרופוס הכללי.
רק בשנת 1985 החליט האפוטרופוס לפרק סופית את חברת "העברה", וניהול החשבונות אוחד עם 376 החשבונות שנוהלו בבנק לאומי כממשיך "חברת אנגלו-פלשתינה". לעיתים נמצא שחסר היה מידע על בעלי החשבון מאחר שרק ליד חלק מהחשבונות מופיע מספר השובר של חברת "העברה".
כאשר הוקמה ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה, היא בדקה גם את גורלם של חשבונות אלו.
אברהם אלישיב
הרב אברהם אלישיב (וכן: אלישוב; בכתיב יידי: עליאשאוו; תרל"ז, 1877 בערך - ד' בחשוון תש"ג, אוקטובר 1942) היה רבה של הומל שבבלארוס, ולאחר עלייתו לארץ ישראל מייסד ורב "תפארת בחורים" בירושלים. אביו של הרב יוסף שלום אלישיב.
תולדות חייו
נולד בשאולאי, ליטא, בשם אברהם לוינסון, בנם של חנה ורבי משה לוינסון מהעיר אראן ("ר' משה אראנר") שנודע בצדיקותו. בצעירותו למד בישיבת ראדין הסמוכה לאראן, אצל החפץ חיים. כמו כן נחשב תלמידו של המגיד הרב אליקום גצל לויטן.
בשנת תרנ"ג (1893) נשא את חיה מושא, בתו של המקובל הרב שלמה אלישיב. בשנת תרנ"ז (1897) הדפיס את ספרו "ביכורי אברהם". בראש חודש ניסן תר"ע (1910), שבע עשרה שנה לאחר נישואיהם, נולד בנם היחיד יוסף שלום.
בשנת תרפ"ד (1924), עלה עם משפחתו ועם חותנו לארץ ישראל והמשפחה התגוררה בשכונת מאה שערים בירושלים. לצורך העלייה שינה את שם משפחתו מלוינסון לאלישיב, כשם חותנו. שינוי השם נעשה בעצת החפץ חיים, ולשם השגת הסרטיפיקט נעזרה המשפחה ברב קוק. בשנת תרפ"ה (1925) הוציא כרך נוסף בספרו "ביכורי אברהם".
הרב אלישיב ייסד את חברת "תפארת בחורים", עבור צעירים ירושלמים שעבדו לפרנסתם. היה מוסר להם שיעורי תורה יומיים וכן שיעורים ודרשות מדי שבת. עסק בהוצאת ספריו של חותנו "לשם שבו ואחלמה".
נקבר בבית הקברות הר הזיתים, לצד חמיו. בנו, הרב יוסף שלום אלישיב, מונה כממלא מקומו ב"תפארת בחורים".
אחותו דינה הייתה אשת הרב ניסן בן ציון שמושקוביץ, שכיהן כרב בכמה קהילות בליטא ולאחר עלייתו לארץ ישראל בשנת תרצ"ה שימש רב בחיפה. בנם הוא הרב מנחם מאיר ציוני, אב"ד בתל אביב (אביו של הרב פרץ ציוני, רבה של עפולה).
צוואות השבטים
ספר צוואות השבטים הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר (בפסאודואפיגרפיה) את צוואותיהם של בני יעקב אבינו לבניהם. כמו יתר הספרים החיצוניים, הוא לא התקבל על ידי חכמי היהדות לאורך הדורות, ועל כן כמעט ואבד.
על פי דעתם של החוקרים, נראה כי הספר נכתב בידי יהודים במאה השנייה לפנה"ס או לכל המאוחר במאה הראשונה. הספר נכתב כנראה בשפה העברית, אך שרד כל השנים עד ימינו בתרגום יווני. במשך השנים נוספו לספר תוספות מאוחרות על ידי נוצרים.
הספר מורכב מ-12 צוואות של בני יעקב, כשהם מסודרות על פי סדר אמותיהם: בני לאה, בני בלהה, בני זלפה ובני רחל.
בכל אחד מן הספרים המבנה הוא דומה: אבי השבט מספר את קורות חייו ומתוודה על חטאיו, אבי השבט מורה לבניו את הדרך אשר ילכו בה (וברוב הצוואות הוא מצווה את בניו לכבד את בני יהודה ואת בני לוי), אבי השבט מנבא על אחרית הימים, ימות המשיח ומשפט ה'.
ניתן לזהות בספר צוואות השבטים צורה ספרותית מקובלת בתקופה שבה מדובר, שהיא ספרות הצוואות. ספרות צוואות היא דרך מלאכותית שבה מחבר הספר או הספרים יוצר את צוואת של אחד מגיבוריו, במקרה זה גיבורי המקרא, אך הם יכולים להיות גיבורים אחרים. אותו גיבור בטרם מותו מצווה אפוא את בניו, את ידידיו ואת ממשיכי דרכו, ואומר להם את מה שיש לו לומר, וכמובן, גם באן ההתייחסות היא בדרך בלל אל המקרא, אבל מורגשת המשמעות שאותה רוצה המחבר להקנות לבני דורו.
קטעים מצוואת לוי בארמית כלולים במגילות מדבר יהודה שנמצאו במערות קומראן. מצוואת לוי נמצאו שישה קטעים, משני כתבי יד (4Q213-4Q214) במערה 4, וקטע קטן במערה 1. קטע בודד מצוואת נפתלי נמצא במערה 4 (4Q215).
ניתן לזהות על פי הפרשנות הביקורתית מרכיב כוהני בולט: הרוח העולה מן הצוואות היא אמונה תמימה, כבוד להקרבת הקורבנות, יחס הערצה לשבט לוי ולתפקידו. הצוואות כוללות הוראות ללכת בדרכי ה', לאהוב את ה' ואת הבריות. להתרחק ממידות רעות: זנות, קנאה, כעס, שנאה. על חשיבות התשובה ועל הגאולה. אך לא רק המרכיב הכהני. לדוגמה: ברוב הצוואות נמצא הוראות לבניו ולממשיכי דרכיו של המצווה להשמע לדבריהם של לוי ו/או יהודה. יחס זה הוא שיקוף של מתח כלשהו בין המרכיב הכוהני של ימי הבית השני - ומכאן הדגשת שבט לוי - ובין המרכיב היותר אזרחי, המשמר אולי את מסורת השלטון של בית דוד בזמנו, והוא המרכיב היהודאי.
ישראל משה רוזנפלד
תולדותיו
נולד בישראל לשמואל וחנה לאה רוזנפלד, ילידי הונגריה שעלו לישראל ב-1949. אביו היה חסיד בעלזא, ובעל משרד להנהלת חשבונות. אמו היא צאצאית של הרב שמואל פרנקל האדמו"ר מדאראג, מחבר הספר "אמרי שפר".
לאחר נישואיו שימש ראש חבורה בישיבת טשיבין ואחר כך משגיח בישיבת מחנה אברהם-חוג חת"ם סופר בבני ברק, בראשות הרב יצחק שלמה אונגר. בשנות ה-90 פרש מהישיבה.
חסידות דאראג
כשלוש שנים לאחר שפרש מתפקידו בישיבת מחנה אברהם, הקים חצר חסידית על שם הרב שמואל פרנקל, שכאמור הוא מצאצאיו, והוכתר על ידי דודו הרב משה ובר לאדמו"ר מדאראג.
הקמת החצר, לוותה בביקורת מצד העולם החסידי משתי סיבות עיקריות: האחת בעולם החסידי מקובל כי חסידות עוברת בירושה מאדמו"ר לבנו או במקרים מיוחדים לחתנו או לנכדו, נדיר שאדם פותח חסידות יש מאין. הסיבה השנייה והבולטת יותר היא כי רוב החסידים שהצטרפו אליה, היו חסידים צעירים שמשפחתם השתייכה לחסידות אחרת ובחסידויות המקוריות ובמשפחות הושמעה ביקורת רבה על נטישת החסידות וההצטרפות לחסידות חדשה. עם השנים שככה הביקורת.
מוסדות החסידות
"המכון להוצאת ספרים דאראג" מוציא לאור חוברות עם דברי התורה של האדמו"ר, המקובצות לשני ספרים מדי שנה. בנוסף מוציא המכון עלון שבועי בשם "ישקו העדרים" וכן חוברת ללימוד יומי של הלכות שמירת הלשון היוצאת מדי חודש. המכון הוציא לאור ספר בשם "רבינו הקדוש מדאראג" על האדמו"ר רבי שמואל פרנקל וכן הדפיס את ספרו "אמרי שפר" בשני כרכים.
חסידות דאראג בעבר
רבי שמואל פרנקל (ה' בניסן תקע"ה - ט"ו בחשוון תרמ"ב), תלמידו של רבי חיים מצאנז, כיהן כרב ואדמו"ר בקאמאד (הונגרית: Komádi) ובדאראג שבהונגריה. חיבר את הספר "אמרי שפר" על התורה.
חתנו, רבי זאב ציטרון (תרי"ז - ט"ז בניסן תרפ"ז) מילא את מקומו ברבנות, ומשנת תרמ"ד שימש כרב וראש ישיבה בדאראג. חיבר את הספר אגדות מהרז"צ.
חיים אישיים
לאדמו"ר שבעה ילדים. בנו הגדול הרב צבי אשר הוא משפיע בחצר.
אברהם צרפתי
אברהם צרפתי (בערבית: أبراهام السرفاتي; בצרפתית: Abraham Serfaty; 1926 – 18 בנובמבר 2010), יהודי-מרוקאי, היה פוליטיקאי, חבר במפלגה הקומוניסטית (קדימה) ואופוזיציונר לחסן השני. בשל מלחמתו נגד הקולוניאליזם ובעד הדמוקרטיה במרוקו היה נתון במאסר במשך 17 שנה, והוגלה ל-8 שנים ממרוקו.
קורות חיים
צרפתי נולד בקזבלנקה שבמרוקו ב-1926 למשפחה יהודית-מרוקאית שמוצאה בטנג'יר. בשנת 1949 הוסמך כמהנדס מכרות בגרנד אקול בפריז. את דרכו הפוליטית החל ב-1944 כשהצטרף למפלגה הקומוניסטית המרוקאית, ועם הגיעו לצרפת שנה לאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צרפת. עם שובו למרוקו, נעצר ונכלא על ידי הרשויות הצרפתיות בעקבות מאבקו האנטי-קולוניאליסטי. ב-1950 הקים מפלגה בשם "קול הדמוקרטיה". בשנים 1957 עד 1960 עבד בשביל משרד הכלכלה ותמך במדיניות של עצמאות כלכלית. בשנים 1960 עד 1968 הוא עמד בראש משרד ממשלתי לזרחה, אך התפטר מתוך הזדהות עם פועלים שובתים. בשנת 1970 הוא עזב את המפלגה הקומוניסטית והקים עם חבריו את מפלגת "אלא אלאימאם" (קדימה). בשנת 1972 הוא נעצר ועונה בפעם הראשונה, אך שוחרר לאחר לחץ ציבורי רחב. עם חברו עבד אללטיף זרואל הוא ירד למחתרת. שם הוא פגש במי שתהיה לאשתו, כריסטין דור, שעזרה לשניהם. באוגוסט 1974 מצאו אותם, ושוב עברו עינויים. זרואל נפטר כתוצאה מכך.
באוקטובר 1974 נשפט צרפתי ונדון למאסר עולם בעוון "קשירת קשר על מנת לפגוע בביטחון המדינה". צרפתי ריצה את עונשו בכלא באל-קניטרה. לאחר קמפיין ארוך של לחץ בינלאומי, שוחרר מהכלא בספטמבר 1991, לאחר 17 שנה. מיד לאחר השחרור נשללה ממנו אזרחותו המרוקאית והוא יצא לגלות בצרפת יחד עם אשתו, שם הרצה באוניברסיטאות פריז על "זהות הדמוקרטיה במדינות ערב".
צרפתי היה אנטי-ציוני, לא התעניין באזרחות ישראלית, התנגד לחוק השבות ותמך בהקמת מדינה פלסטינית.
בספטמבר 2000, 8 שנים אחרי שיצא צרפתי לגלות, יצא צו מלכותי מיוחד אשר התיר לו לחזור למרוקו ולקבל בחזרה את דרכונו ואת כל זכויותיו. הוצאת הצו התאפשרה בזכות לחץ מתמשך של ארגוני זכויות אדם, ושינויים פוליטיים שאירעו במרוקו (מות המלך חסן השני והעלייה לשלטון של בנו, המלך מוחמד השישי).
בחודש נובמבר 2010 מת צרפתי בעיר מרקש שבמרוקו.
מעגל קלווין
מעגל קלווין (או קלווין-בנסון, Calvin-Benson) הוא מסלול מטבולי המתרחש בצמחים וברוב מיני החיידקים הפוטוסינתטיים.
מעגל קלווין-בנסון קרוי על שם שני מגליו, מלווין קלווין ואנדרו בנסון מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. קלווין זכה עבור התגלית בפרס נובל לכימיה בשנת 1961.
מעגל קלווין מהווה את השלב בפוטוסינתזה שאינו מצריך אור. המעגל מנצל את אנרגיית האור שנקלטה בשלבים הקודמים של הפוטוסינתזה כדי להפיק פחמימות מפחמן דו-חמצני. למעגל קלווין, אם כן, חשיבות עליונה: בזכותו מצליחים הצמחים והחיידקים להפיק תרכובות אורגניות (פחמימות) מתרכובת אי-אורגנית (פחמן דו-חמצני); בעלי החיים ניזונים מאוחר יותר מהצמחים, על שלל תרכובותיהן האורגניות, וכך מתקיים מעגל הפחמן בטבע. הצמחים (ומספר מצומצם של חיידקים) הם היצורים היחידים המסוגלים להפיק תרכובות אורגניות מתרכובות אי-אורגניות.
התהליך
מעגל קלווין מתרחש בסטרומה (משתית) שבכלורופלסטים בצמחים, ובמבנים אחרים (או בציטופלזמה) בחיידקים. בהשוואה, שלבי האור של הפוטוסינתזה מתרחשים בתילקואידים של הכלורופלסטים בצמחים ובממברנת התא בחיידקים. מהות ההבדל הוא שלשלבי האור נדרשת הפרדה ממברנלית כלשהי, כיוון ששלבי האור בפוטוסינתזה מבוססים על הפרדה מרחבית של מטענים חשמליים ויצירת הפרשי ריכוזים משני צידי הממברנה. עניין זה הכרחי להתקיימות שלבי האור של הפוטוסינתזה. הפרדה זו אינה רלוונטית במעגל קלווין, ולכן הוא מתרחש בחלל הנוזלי של הכלורופלסט או של התא.
מעגל קלווין נחלק לשלושה שלבים:
האנזים החשוב ביותר במעגל מכונה רוביסקו (RuBisCO, קיצור של ריבולוז-1,5-ביספוספט קרבוקסילאז/אוקסיגנאז); זהו האנזים הנפוץ ביותר על-פני כדור הארץ. האנזים מזרז את השלב הראשון במעגל, שלב הקיבוע.
לצורך שינוע המעגל נדרשת אנרגיה, המסופקת בצורת ATP, וכן נדרשים אלקטרונים ופרוטונים, המסופקים באמצעות נשא האלקטרונים NADPH. שני רכיבים אלו מיוצרים, כאמור, בשלב הראשון של הפוטוסינתזה, ולשם ייצורם נדרשת אנרגיית אור. האלקטרונים והפרוטונים עצמם מגיעים ממים: אנרגיית האור גורמת לפיצול מולקולת מים לחמצן, אלקטרונים ופרוטונים. החמצן נפלט אל האוויר (זהו המקור לחמצן שמייצרים הצמחים) והאלקטרונים והפרוטונים משמשים לחיזור פחמן דו-חמצני במעגל קלווין.
למרות שבאופן מסורתי מכונה מעגל קלווין "תגובות החושך" של הפוטוסינתזה, הרי שכינוי זה שגוי למדי, כיוון שכמה מהאנזימים המשתתפים במעגל דורשים אף הם אנרגיית אור לשם הפעלתם; פעילותו של מעגל קלווין נחלשת בצורה ניכרת בחשכה. השם המדויק והמדעי של מעגל קלווין הוא "תגובות קיבוע הפחמן הדו-חמצני" (באנגלית: CO2 fixation או CO2 assimilation) או בקיצור: "קיבוע\הטמעת פחמן".
קישורים חיצוניים
Yhteyttäminen
לורימר
לורימר הפקות (באנגלית: Lorimar Productions) הייתה חברת הפקה שהפיקה סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע בין השנים 1969–1993. החברה הייתה אחראית לכמה מהלהיטים הגדולים ביותר בטלוויזיה המסחרית האמריקאית, כמו גם לכמה הצלחות קולנועיות ראויות לציון. במהלך פעילותה נרכשה החברה על ידי תאגיד האחים וורנר, ולאחר מספר שנות פעילות כחברת בת, הופסקה פעילותה בשנת 1993.
את החברה ייסדו מרוו אדלסון, אירווין מולאסקי ולי ריץ', שקרא לחברה על שם אשתו דאז של אדלסון לורי, וראשי התיבות של שמותיהם מולאסקי, אדלסון, ריץ'.
היסטוריה
הלהיט הטלוויזיוני הראשון של לורימר היה סדרת הטלוויזיה "משפחת וולטון" ששודרה ב-1972 לאחר הצלחתו של סרט טלוויזיה בן שעה ב-1971. במהלך שנות ה-70 ידעה החברה מספר רב של הצלחות, כאשר הסדרה המוצלחת ביותר אותה הפיקה הייתה דאלאס, ששודרה לראשונה ב-1978 ומאז שודרה במהלך 14 עונות רצופות. הצלחתה הכלכלית של לורימר איפשרה לה לרכוש את תאגיד "אלייד ארטיסטס פיקצ'רס קורפוריישן" (Allied Artists Pictures Corporation), חברת הפקה בעלת עבר מפואר, שנקלעה לקשיים כלכליים. הרכישה כללה את ארכיון החברה, שהפיקה סרטים ידועים כ"קברט" ו"פרפר".
בשנות ה-80 התמחתה לורימר ביצירת קומדיות מצבים לכל המשפחה. בין היתר הפיקה את הסדרה "צער גידול בנות".
בשנת 1986 התאחדה לורימר עם תאגיד הסינדיקציה הטלוויזיוני "טלפיקצ'רס" (Telepictures), ונקראה מאז "לורימר-טלפיקצ'רס". באותה שנה רכש התאגיד החדש את חברת MGM מטד טרנר.
ב-1988 שינתה החברה את שמה ל"לורימר טלוויז'ן" (Lorimar Television). החברה החדשה נרכשה על ידי תאגיד "טיים" שמוזג עם חברת האחים וורנר ליצירת טיים וורנר. חברת ההפצה של לורימר אוחדה עם חברת ההפצה הטלוויזיונית של וורנר. בשם "טלפיקצ'רס" נעשה שימוש בתאגידי ההפקה וההפצה של וורנר. חברת MGM, אולפנה וארכיוני נמכרו לחברת סוני. לורימר המשיכה בפעילות הפקה עד 1993 ואז אוחדה לתוך חברת "האחים וורנר - טלוויזיה". הסדרה האחרונה שהופקה תחת השם "לורימר" הייתה "Time Trax", הפקה משותפת אמריקנית אוסטרלית על שוטר הנוסע במכונת זמן. הסדרה נמשכה שתי עונות.
הפקות טלוויזיה
הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של הפקות הטלוויזיה הבולטות של לורימר בשנות פעולתה:
הפקות קולנוע
לורימר לא הסתפקה בהפקה טלוויזיונית, אלא גם הפיקה כעיסוק נוסף מספר סרטי קולנוע, החל מסוף שנות ה-70. רוב הסרטים הופצו על ידי אולפני קולנוע אחרים שרכשו מלורימר את זכויות ההפקה. בסוף שנות ה-80 הפעילה החברה חברת הפקה והפצה שנקראה "סרטי לורימר" (Lorimar Motion Pictures), ובשנת 1988 ארגנו אותה מחדש בשם "לורימר פילם אנטרטיינמנט" (Lorimar Film Entertainment). החברה הייתה קשורה בהסכם הפצה עם חברת האחים וורנר. גם לאחר רכישת לורימר על ידי האחים וורנר המשיכה החברה בהפקת סרטי קולנוע, עד לשנת 1990.
הרשימה הבאה היא רשימה חלקית של סרטים שהפיקה לורימר:
דונגפנג 21
הטיל מיועד לנשק קונבנציונלי כמו גם לגרעיני.
לטיל גרסה חדשה, "DF-21D" אשר מיועדת לתקיפת ספינות (ASBM) וישנן הערכות כי לטיל החדש יכולות תקיפת לוויינים.
בשנת 2014 טילים מסוג זה נמכרו לערב הסעודית והוצבו בבסיס הטילים אל-ואטח.
אהרן פריימן
אהרן פְרַיְימַן (נכתב גם פריימאן או פריימאנן; בגרמנית: Aron Freimann; 5 באוגוסט 1871, פִילֶנֶה, פרובינציית פוזן, ממלכת פרוסיה, הקיסרות הגרמנית – 6 ביוני 1948, ניו יורק) היה ביבליוגרף, היסטוריון וספרן יהודי גרמני.
קורות חיים
אהרן פריימן נולד בעיירה פִילֶנֶה (Filehne; כיום Wieleń, ויילן) שבפרובינציית פוזן (פוזנן), וגדל בעיר אוסטרובו (Ostrowo; כיום אוסטרוב ויילקופולסקי, Ostrów Wielkopolski) שבאותו מחוז, ולמד שם מ-1881 עד 1893 בגימנסיה קתולית. הוא הסתיר עובדה זו מאביו, רב הקהילה ישראל מאיר פריימן, ואחרי מות אביו מקרובי משפחה אחרים. ב-1893 סיים את לימודיו באוניברסיטת הומבולדט בברלין בהיסטוריה ומזרחנות. בד בבד למד בבית המדרש לרבנים בעיר. ב-1896 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בארלנגן.
מ-1898 עבד פריימן כספרן בספרייה העירונית של פרנקפורט (כיום ספריית אוניברסיטת פרנקפורט). בסיוע נדיב של תורמים יהודים הוא פיתח את אוסף היהדות בספרייה לאוסף הגדול ביותר באירופה ולאחד האוספים החשובים ביותר בעולם כולו.
עם העברת השלטון בגרמניה לידי הנאצים פוטר פריימן במרץ 1933 ממשרתו בספרייה לאחר 35 שנות עבודה שם, ונאסר עליו להיכנס אליה. באפריל 1939 הוא היגר עם אשתו לארצות הברית, השתקע בניו יורק ועבד בספריית העיר ניו יורק.
פריימן היה פעיל בחיי הקהילה. הוא היה הגבאי של בית הכנסת ברנה פלאץ (Börneplatzsynagoge) בפרנקפורט, ומ-1918 היה נציגה של הסיעה האורתודוקסית בוועד המנהל של הקהילה היהודית בפרנקפורט ומ- 1928 כראש הוועד. ב-1937 הוא נבחר להיות נציגה של הקהילה האורתודוקסית במשלחת של יהודי גרמניה אל הרייך (Reichsvertretung der Deutschen Juden).
פעילותו
פריימן עבד 35 שנים למחייתו כספרן בתחום היהדות בספריית האוניברסיטה; עד ימינו נחשב הקטלוג שבנה כטוב והמקיף ביותר בספריות בגרמניה. הוא המשיך במחקריו הביבליוגרפיים של משה שטיינשניידר, שהיה מקורב אליו בשנותיו האחרונות.
בין השנים 1905–1921 פרסם ביבליוגרפיות בתחומי מדעי היהדות בכתב העת Zeitschrift für Hebraeische Bibliographie ("כתב עת לביבליוגרפיה יהודית").
פריימן פרסם ביבליוגרפיות רבות על אישים חשובים במדעי היהדות. בין השאר על אברהם ברלינר ומרקוס בראן וכן על נושאים שונים במדעי היהדות. הוא קטלג את כתבי היד העבריים בספריית הוותיקן. הוא רשם את ספרי האינקונבולה העבריים בספריית אוניברסיטת פרנקפורט.
פריימן היה חבר כבוד ב"חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים". ב-1909 נבחר ליושב ראש של חברת "מקיצי נרדמים"; מ-1929 עד 1942 שימש כנשיא האגודה, עד שהוחלף על ידי ש"י עגנון.
פריימן פעל ללא ליאות בבניית רשת בינלאומית של חוקרים במדעי היהדות, שבה היה גורם מרכזי. הוא עמד בקשרים עם ספרני יהדות בספריות הגדולות בעולם וכן עמד בקשרים הדוקים עם מייסדי הספרות העברית המודרנית חיים נחמן ביאליק, ש"י עגנון ואחרים.
איזניק
איזניק (בטורקית: İznik) היא עיר היסטורית בנפת בורסה במחוז מרמרה שבצפון-מערב טורקיה. שמה הקודם היה (ביוונית: Νίκαια). העיר התפרסמה כמקום כינוסן של הוועידה האקומנית הראשונה בשנת 325 והשביעית בשנת 787 וכבירתה של האימפריה של ניקאה במאה ה-13. עוד נודעה העיר בקרמיקה ובאריחים שיוצרו בה, ושמהם מצויים גם בקבר דוד המלך בהר ציון.
גאוגרפיה
העיר שוכנת בעמק מוקף גבעות, לחופו המזרחי של אגם איזניק (İznik gölü). מרכז העיר מוקף מכל עבריו בחומה באורך של 5 ק"מ, ובצידו המערבי נושקת החומה לאגם. גובהה של החומה שנבנתה לראשונה בתקופה הרומית, מגיע ל-10 מטר ומצידה היבשתי עוברת לאורכה תעלה כפולה. לאורך החומה ניצבים 114 מגדלי שמירה, ובעבר היו קבועים בה ארבעה שערים בלבד, אחד בכל אחת מרוחות השמיים. כיום יש בחומה פתחים נוספים דרכם זורמת תנועה אל רחובות העיר העתיקה, שעשויים בתבנית שתי וערב. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 44,236 תושבים.
העת העתיקה
אף על פי שהמקום היה מיושב לפני התקופה ההלניסטית, רק בסמוך לשנת 316 לפנה"ס הקים אנטיגונוס מונופתלמוס, מיורשי אלכסנדר הגדול, את בירתו במקום וקרא לה "אנטיגוניה" (Αντιγόνεια) על שמו. בשנת 301 לפנה"ס הובס אנטיגונוס בקרב איפסוס בידי קואליציה של סלאוקוס הראשון וליסימאכוס, והאחרון השתלט על העיר ושינה את שמה ל"ניקיאה" לכבוד אשתו. לפי גרסה אחרת, נבנתה העיר על ידי יוצאי העיר ניקאה ביוון, אשר הגיעו לאזור עם צבאותיו של אלכסנדר הגדול. בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיביטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך ביתיניה, והעיר הפכה לשנייה בחשיבותה רק לבירה ניקומדיה (כיום איזמיט). לאחר סכסוכים ומלחמות על השליטה בביתיניה בין מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לבין הרפובליקה הרומית, השתלטה רומא על ביתיניה כולה לקראת אמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
בשנת 325 התכנסה בעיר ועידת ניקיאה הראשונה שהייתה הוועידה האקומנית הראשונה בתולדות הנצרות. בסופה של ועידה זו הוכרז כי האריאנים שהתנגדו לשילוש הקדוש, הם כופרים, ופורסם ה"אני מאמין" או בשמו האחר ה"קרדו של ניקיאה". גם הוועידה האקומנית הרביעית הייתה אמורה להתכנס בניקאה, אך לבסוף התקיימה בכלקדון הסמוכה לקונסטנטינופול. העיר היושבת בסמוך ל"קו השבר של צפון אנטוליה" סבלה מרעידות אדמה בשנים 358, 362 ו-368.
ימי הביניים
בשנת 787 שוב התקיימה ועידה אקומנית בניקיאה וזו נודעה כועידת ניקיאה השנייה. 300 שנה מאוחר יותר ושש שנים לאחר קרב מנזיקרט ב-1071, החלו הסלג'וקים מתפשטים מערבה לרוחבה של אסיה הקטנה. מנהיג סלג'וקי מקומי, סולימאן בן קוטלמיש (Kutalmışoğlu Süleyman Şah), כבש ב-1075 את העיר ואת ניקומדיה הסמוכה. שנתיים לאחר מכן התמרד סולימאן כנגד מליק שח (Melikşah), סולטאן האימפריה הסלג'וקית. הוא הקים את סולטנות רום, הכריז על עצמו סולטאן וקבע את בירתו בניקאה, ממש מתחת לאפם של הביזנטים. עם זאת, מסע הצלב הראשון דחק את רום ממערב אסיה הקטנה ב-1097, והצלבנים השתלטו על ניקאה בדרכם לירושלים. בהסכם שהושג בין הצלבנים לאימפריה הביזנטית, נמסרה העיר לאחרונה. כאשר קונסטנטינופול נכבשה במסע הצלב הרביעי ב-1204, והאימפריה הביזנטית התנפצה לרסיסים, הייתה העיר לבירתה של האימפריה של ניקאה שהשתרעה בחלקה המערבי של אסיה הקטנה. כאשר האימפריה של ניקאה שחררה את קונסטנטינופול מידי הלטינים, הועברה בירת המדינה מניקאה.
מהכיבוש העות'מאני ועד ימינו
ב-1331 כבשו העות'מאנים את ניקאה, שנודעה מאז בשם "איזניק". העיר איבדה את חשיבותה ב-1453 כאשר העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול, והעבירו לשם את בירתם. במאה ה-15 ובמאה ה-16 הפך היישוב למרכז של תעשיית קרמיקה ואריחים, אך גם תעשייה זו דעכה במאה ה-17, והיא הפכה שוב לעיירת מחוז נידחת. כעת מנסים לחדש את תעשיית הקרמיקה המפוארת באמצעות "מכון איזניק"
בניגוד לנזקים שנגרמו ברעידות האדמה במאה ה-4 לספירה, בשנת 1999 העיר נפגעה באורח קל יחסית, בעת רעידת האדמה הקשה שפקדה את האזור.
תיירים מגיעים לאיזניק לבקר מספר מונומנטים שהוקמו על ידי שליטי האימפריה העות'מאנית וכן את שרידי החומות שנבנו ב ובתקופה הביזנטית.
קילימנג'רו
קילימנג'רו (בסוואהילי: Kilima Njaro, כלומר "הר נג'ארו") הוא ההר הגבוה ביותר באפריקה, והוא מתנשא לגובה של 5,895 מטרים. זהו הר געש רדום ופסגתו, כמו רוב שטחו, שוכנת בצפון טנזניה. חלק ממורדותיו הצפוניים של ההר נמצאים בשטחה של קניה. ההר הוא מבין שבע הפסגות המהווה "תחנה" במסע שבע הפסגות.
למראה של ההר ייחודיות ביחס לאזור שבו הוא שוכן, כהר בגובה רב המכוסה שלג הנראה מבעד לסוואנה האפריקאית המישורית והיבשה.
פסגת ההר מכוסה במעטה שלג תמידי, בניגוד לסביבה ולאקלים האפריקאי החם והצחיח שבו ההר שוכן, ובהתחשב בעובדה שההר נמצא במרחק 350 קילומטרים בלבד מקו המשווה.
גאוגרפיה
שטח המסיב של הר הקילימנג'רו רחב מאוד ומשתרע על כ-80 על 60 קילומטרים. הקילימנג'רו הוא הר געש שכבתי ובו כמה חרוטים געשיים עיקריים. הגבוה בהם הוא חרוט קיבו, שפסגתו קרויה אוּהוּרוּ (5,895 מטרים), שֵׁם שמשמעותו בסוואהילי - "חירות". שני החרוטים הגעשיים האחרים הם מוונזי (5,149 מטרים) ושירה (3,962 מטרים).
הקילימנג'רו כהר געש
למרות שהתפרצות געשית בהר אינה צפויה, מדענים חוששים מהתפרצות פתאומית כפי שאירעה בהר סנט הלנס וכן מפגיעת מטיילים מלבה ומהידרדרות סלעים כפי שאירע בעבר, שיצרו מכתש בצדו המערבי של ההר. מעולם לא תועדה התפרצות הר הגעש, אך מקומיים טוענים שהוא התפרץ לפני 170 שנים בערך.
הטיפוס להר
האדם הראשון שהגיע לפסגה הגבוהה ביותר (אוהורו) היה יוהאני קיניאלה לאואו (Yohani Kinyala Lauwo), אשר טיפס להר מספר פעמים ושימש מדריך לטיפוס ה"רשמי" הראשון לפסגת ההר של המטפס הגרמני הנס מאייר והמטפס האוסטרי לודוויג פורטשלר ב-6 באוקטובר 1889. על שמו נקרא המכתש במרכז ההר – "מכתש לאואו".
ההר הוא יעד תיירותי פופולרי, ויש שישה מסלולים באורכים שונים אל הפסגה, כך שהמסלולים הארוכים מתאימים יותר למתחילים. טיפוס על הקילימנג'רו הוא אמנם טיול, אך מחלה בגובה רב עלולה להתרחש, וטיפוס ארוך יותר מקל על ההסתגלות.
היעלמות הקרחון
בשנים האחרונות מפשירים הקרחונים שבראש ההר. קרחונים אלה נוצרו לפני 11,700 שנה, במהלך עידן הקרח האחרון. במהלך מאה השנים האחרונות נמסו למעלה מ-80% מהקרחונים.
מחקר שנעשה בשנת 2002 על ידי אוניברסיטת המדינה של אוהיו מעריך שכל הקרחונים יפשירו עד שנת 2040 ואולי אף קודם לכן. להיעלמות הקרחונים השפעה רבה על הסביבה ועל משטר המשקעים האזורי, ומשערים – הן במחקר זה והן במחקרים אחרים – כי סיבת ההפשרה היא התחממותו של כדור הארץ.
גוסטב בוקי
גוסטב בוקי (בגרמנית: Gustav Bucky, 3 בספטמבר 1880, לייפציג - 19 בפברואר 1963, ניו יורק) היה רדיולוג, פיזיקאי, מדען גרמני-אמריקאי וממציא עדשת הבוקי במכשירי רנטגן, הקרויה על שמו.
חייו
אחרי קבלת תעודת הבגרות בלייפציג בשנת 1901 הוא למד פיזיקה באוניברסיטת ז'נבה. לאחר מכן למד גם רפואה בלייפציג וסיים את ההסמכה לרפואה בשנת 1906. באותה שנה הוא התחתן עם פרידה לבית זרזון מהמבורג, משוררת ומלחינה. בשנת 1910 הוא פתח מעבדה עצמאית בברלין, שם הוא פיתח את ההמצאות שפרסמו אותו בעולם. בשנת 1923 היגרה המשפחה לניו יורק. הוא חזר לברלין בשנת 1930, אך כעבור פחות משלוש שנים עלו הנאצים לשלטון, והוא חזר לארצות הברית. בוקי היה חבר קרוב של אלברט איינשטיין ורופאו האישי.
.xxx
.xxx (הגייה באנגלית: דוט טריפל-X) היא סיומת אינטרנט מצונזרת שנועדה עבור אתרי אינטרנט פורנוגרפיים. הארגון המצנזר הוא העמותה הבינלאומית לאחריות ברשת (IFFOR). ועד חברת האינטרנט ללא כוונת רווח ICANN הצביע עבור אישור הסיומת ב-18 במרץ 2011. הסיומת נכנסה לתוקף באינטרנט ב-15 באפריל 2011.
רקע
הצעת הסיומת .xxx לאתרים בעלי תוכן מיני הייתה כלי אחד להתמודדות בקונפליקט של אלו שרוצים גישה לאתרים מסוג זה, לאלו שרצו למנוע את הגישה בפני ילדים ומתבגרים או על ידי מעסיקים שרצו למנוע את הגישה לחומר זה בפני המועסקים שלהם במקום העבודה. השמת סיומת אחידה לכל אתרי הפורנוגרפיה עוזרת לסווג ולרכז אותם ומקלה את התהליך של חסימת האתרים.
ביקורות נגד הרעיון טוענות שכיוון שלא קיימת דרישה נגד ספקי אתרי הפורנוגרפיה להשתמש בסיומת מסוימת, אתרים אלו ימשיכו להשתמש בסיומות כרצונם ולא בסיומת .xxx וכתוצאה מכך החסימה של האתרים תמשיך להיות מסובכת. קיימת גם דאגה שפעילות הסיומת .xxx תוביל לחקיקה שתכריח את האתרים בעלי התוכן המיני להשתמש בסיומת זו, מה שיוביל לסכסוכים חוקיים באשר לחופש הביטוי, להגדרה "תוכן מיני" ולשיפוט.
ברטון
{{פירושונים| אישים:
אחרים:
ראו גם
}}
קירור
קירור הוא תהליך הרחקת חום מחלל סגור או מחומר על ידי סילוקו למקום אחר; המטרה העיקרית של הקירור היא להוריד את טמפרטורת החלל הסגור או החומר ואחר כך להוסיף ולקיים טמפרטורה נמוכה זו. מאחר שחום זורם מעצמו רק מחומר או גוף בעל טמפרטורה גבוהה לחומר או גוף בעל טמפרטורה נמוכה (החוק השני של התרמודינמיקה), יוצא שכדי לגרום לחום לזרום בכיוון ההפוך נחוץ להשקיע עבודה מכנית.
אסיף קרח
גילוי הקירור הכימי במאה ה-16 היה אחד הצעדים הראשונים לקראת פיתוח אמצעי קירור מלאכותיים. כאשר הוסיפו למים נתרן חנקתי (sodium nitrate) או אשלגן חנקתי (potassium nitrate), ירדה טמפרטורת המים ונוצר מעין אמבט קירור. בצרפת קיררו משקאות וליקרים על ידי סחרור בקבוקים ארוכי-צוואר במים ובהם מלחת (saltpeter) מומסת.
ארגז קרח
במחצית הראשונה של המאה ה-19 היה אסיף הקרח עסק רחב-היקף באמריקה. פרדריק טיודור (Frederic Tudor) מניו-אינגלנד, שנודע לימים בכינוי "מלך הקרח" (Ice King), פעל לפיתוח מבודדי חום טובים יותר, כדי שניתן יהיה לשנע מטעני קרח למרחקים גדולים, במיוחד לאזורים טרופיים.
פיתוח אמצעי הבידוד התרמי אפשרו גם בניית ארגזי קרח שדמו למקררים וארגזי קרח נישאים. לימים התחלף הקרח שבהם לקרח יבש שלא הרטיב את המזון כשהתחמם.
מערכות הקירור הראשונות
שיטת הקירור המלאכותי הראשונה הידועה לנו פותחה והודגמה הלכה למעשה על ידי ויליאם קאלן באוניברסיטת גלאזגו שבסקוטלנד ב-1748. קאלן יצר באמצעות משאבה, ואקום חלקי בתוך מיכל ובו דיאתיל אתר. כתוצאה מכך האתר רתח בטמפרטורת הסביבה, תוך שהוא קולט את החום הכמוס הדרוש לשינוי מצב הצבירה שלו מאוויר הסביבה ועל ידי כך מקרר אותו. במהלך הניסוי אף נוצרה שכבה דקה של קרח, אך תוצאות הניסוי לא תורגמו באותו זמן לשפת מעשה.
ב-1805 תכנן הממציא האמריקני אוליבר אוואנס (Oliver Evans) מערכת קירור המבוססת על מחזור דחיסת אדים (vapour compression) ולאו דווקא על תמיסות כימיות או נוזלים נדיפים כמו אתר אתילי. הרעיון נותר על שולחן השרטוט בלבד. ב-1820 הצליח המדען הבריטי מייקל פאראדיי (Michael Faraday) להפוך אמוניה וגזים אחרים לנוזלים על ידי שימוש בלחצים גבוהים ובטמפרטורות נמוכות.
ג'ייקוב פרקינס (Jacob Perkins), אמריקני תושב בריטניה, רשם ב-1834 את הפטנט הראשון של מערכת קירור בדחיסת אדים. הוא בנה מערכת אב-טיפוס שפעלה למעשה, אך לא הצליחה מבחינה מסחרית.
הפיזיקאי האמריקני ג'ון גורי (John Gorrie) תכנן ב-1842 את המערכת הראשונה לקירור מים כדי לייצר קרח. הוא אף הגה את הרעיון להשתמש במערכת הקירור שפיתח לשם קירור האוויר בבתים ובבתי חולים (כלומר למיזוג אוויר). במערכת שלו נדחס אוויר שאחר כך קורר חלקית באמצעות מים קודם שנתאפשר לו להתפשט בעודו מבצע חלק מן העבודה הדרושה להנעת מדחס האוויר. ההתפשטות האיזנטרופית גרמה להתקררות האוויר לטמפרטורה מספיק נמוכה להקפאת מים ולייצור קרח, או לשם הזרמתו "דרך צינור על מנת ליצור אפקט קירור במקום אחר" כפי שמציין הפטנט שהוענק לו על ידי משרד הפטנטים האמריקני ב-1851. גורי בנה מערכת אב-טיפוס שפעלה היטב, אך הייתה כישלון מסחרי. אלכסנדר טווינינג (Alexander Twining) האמריקני החל לערוך ניסויים בקירור המבוסס על דחיסת אדים ב-1848, ורשם פטנטים ב-1850 וב-1853. לזכותו נזקפת תחילת הקירור המסחרי בארצות הברית ב-1856.
ג'יימס הריסון (James Harrison), שנולד בסקוטלנד והיגר לאוסטרליה, הכניס לשימוש מסחרי זמן קצר לאחר מכן מערכות קירור בדחיסת אדים למבשלות שיכר ולבתי אריזה לבשר. ב-1861 כבר פעלו תריסר מערכות קירור שלו.
מערכת הקירור הראשונה הפועלת על עיקרון ספיגת אדים ועשתה שימוש בגז אמוניה מומס במים (שנקרא "מי אמוניה", aqua ammonia) פותחה ב-1859 על ידי פרדיננד קארה (Ferdinand Carré) מצרפת וקיבלה פטנט ב-1860. מאחר שהאמוניה רעילה, לא נועדו מערכות קירור אלה לשימוש ביתי אלא רק לייצור קרח למכירה. ציבור הצרכנים באותה תקופה עדיין השתמש בארגז קרח ובקרח שנקנה אצל ספקים מסחריים, אשר רבים מהם עדיין אספו קרח ואחסנו אותו בבתי קרח.
תדיאוש לוֹאוּ (Thaddeus Lowe), מטיס כדורים פורחים אמריקני מתקופת מלחמת האזרחים, ערך במשך השנים ניסויים בתכונות של גזים. אחד מהישגיו הבולטים היה ייצור גז מימן בכמויות גדולות. הוא גם רשם כמה פטנטים למכונות לייצור קרח. מכונת הקירור שלו, ה-"Compression Ice Machine", כמעט וחוללה מהפכה בתעשיית האחסנה בקירור. ב-1869 רכש לואו יחד עם משקיעים נוספים אוניית קיטור ישנה, והתקין בה את מערכות הקירור שלו, והחל להוביל פירות טריים מניו יורק אל מפרץ מקסיקו ובשר טרי מגלווסטון, טקסס, חזרה לניו יורק. העסק נכשל בשל בורותו של לואו בענייני ספנות, ומשום שקשה היה לציבור להתרגל למחשבה, כי אפשר לצרוך בשר ששהה זמן רב כל כך מחוץ לבית האריזה.
מקררים ביתיים החלו להופיע בסביבות 1910. בית החרושת "קלווינטור" (Kelvinator) ייצר ב-1918 את המקרר הביתי הראשון לשוק האמריקני. "ג'נרל אלקטריק" הציג כמה מהמקררים ההרמטיים הראשונים שלו ב-1928, שנקראו "מוניטור טופ" (Monitor Top).
התרחבות השימוש המסחרי
בשנות השבעים של המאה ה-19 היו מבשלות השיכר הצרכניות הגדולות ביותר של יחידות קירור מסחריות, אם כי אחדות מהן עדיין הסתמכו על אספקת קרח טבעי. אף שתעשיית אסיף קרח גדלה לממדים עצומים במפנה המאות, זיהום ושפכים החלו מחלחלים אל הקרח הטבעי, המבשלות התלוננו על הקרח המזוהם, וכתוצאה מכך גברה הדרישה למערכות קירור מודרניות יותר ולמכונות ייצור קרח. המהנדס הגרמני קרל פון לינדה (Carl von Linde) פיתח ב-1895 תהליך לייצור תעשייתי של אוויר נוזלי ואחר כך גם של חמצן נוזלי לשימוש בטוח במקררים ביתיים.
קרונות רכבת מקוררים הופיעו לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-19, ושימשו להובלת מוצרי חלב למרחקים קצרים. ב-1867 רשם ג' ב' סאת'רלנד (J.B. Sutherland) ממישיגן פטנט למכונית קירור. היא צוידה במכלי קרח בשני קצותיה ובמדפי אוורור סמוך לרצפה, שגרמו לזרימה טבעית של אוויר קר דרך ארגז המטען.
עד שנת 1900 אימצו בתי האריזה לבשר של שיקגו מערכות קירור מסחריות באמוניה. ב-1914 נמצאו מערכות קירור מלאכותי בכל מקום כמעט. בתי האריזה הגדולים לבשר, "ארמור" (Armour), "סוויפט" (Swift) ו"ווילסון" (Wilson), רכשו את יחידות הקירור היקרות ביותר, והתקינו אותן בקרונות רכבת, במסופי מטענים ובמחסנים בשטחי החלוקה המרוחקים.
רק באמצע המאה העשרים נבנו יחידות קירור לשם התקנה בנגררי משאיות (טריילרים). משאיות קירור משמשות להובלת מצרכים מתכלים, כמו מוצרי מזון קפואים, פירות וירקות וכן חומרים הרגישים לשינויי טמפרטורה. ברוב משאיות הקירור המודרניות נשמרת טמפרטורה בין 40°C- ל-20°C, והמעמס המקסימלי שלהן הוא 24 טון ברוטו לערך (באירופה).
מקררים לשימוש ביתי
עם המצאת קררים סינתטיים כמו פריאון, נתאפשר ייצור מקררים ביתיים בטוחים יותר לשימוש. במונח פריאון הכוונה ל-CFC (Chlorofluorocarbon), הָלוֹקַרבּוֹן (Halocarbon) או הָלוֹאַלְקֵן (Haloalkane).
פריאון, שפותח בשנות העשרים המאוחרות, הוא רעיל ומסוכן הרבה פחות מכמה קררים שקדמו לו, כמו אמוניה, מתיל כלורי (methyl chloride) וגופרית דו-חמצנית (sulfur dioxide). לפריאון 12 נקודת רתיחה של 30°C-. המטרה הייתה לספק יחידות קירור לשימוש ביתי מבלי להשתמש בקררים רעילים. בה בעת צריכות היו היחידות להיות קטנות יותר, כשהמשמעות היא שימוש בקררים המסוגלים להרחיק חום רב יותר ומערכות הכוללות פחות חלקים ותופסות פחות מקום. חומר קירור כמו פריאון ענה על הדרישה.
הפטנטים הנוגעים לפריאון הוחזקו בתחילה על ידי תעשיית הרכב, אשר השתמשה בו למיזוג אוויר בכלי-רכב. ברם, המוצר היה לאין שיעור יותר שימושי מכדי שיוגבל לכלי רכב בלבד, ואומנם בשנות השלושים היה הפריאון זמין בשוק הפתוח. ב-1989 אסרה אמנת מונטריאול את השימוש בפריאון בשל הנזקים שהוא גורם לשכבת האוזון. כיום מוחלף השימוש בפריאון בהדרגה ב-R-410A, תערובת כמעט אזיאוטרופית של הגזים מתאן דו-פלואורי ואתאן חמש-פלואורי, הנפוצה בשם המסחרי "פיורון" (Puron).
השימוש בקירור בימינו
היישום הנרחב ביותר של קירור בימינו הוא מיזוג האוויר של בתים פרטיים ומבני ציבור וקירור מוצרי מזון בבתים, במסעדות ובמחסנים.
במסחר ובתעשייה יש לקירור שימושים רבים. קירור משמש להפיכת גז לנוזל, כמו חמצן, חנקן, פרופן, מתאן. בבתי זיקוק לנפט, במפעלים כימיים ופטרוכימיים משתמשים בקירור בתהליכים מסוימים הצריכים להתבצע בטמפרטורות נמוכות.
קירור הוא דבר חיוני בעת הובלת מוצרי מזון וחומרים אחרים הרגישים לשינויי טמפרטורה, בין שההובלה נעשית במשאיות, קרונות רכבת, מטוסים או אוניות.
גמלה סטאן
גמלה סטאן (בשוודית: Gamla stan) הוא החלק העתיק ביותר של העיר סטוקהולם שבשוודיה. אזור גמלה סטאן ממוקם בעיקר על האי, אך נמצא בחלקו גם באיים , ו. האיים הללו מחוברים זה לזה באמצעות גשרים רבים, אשר העניקו לאזור גמלא סטן גם את הכינוי "העיירה שבין הגשרים".
אזור גמלה סטאן נוסד ב ומורכב כיום מרחובות מרוצפים, וסמטאות בסגנון ימי הביניים. תושבי העיר הראשונים היו ממוצא גרמני, והארכיטקטורה של גמלא סטן מושפעת מאוד מהארכיטקטורה הגרמנית של ימי הביניים.
באזור גמלה סטאן ישנם מבנים היסטוריים, דתיים או ומבני תרבות רבים כמו, , כנסיית רידרהולם, ו שנבנה ב על הריסות הארמון הקודם שנשרף.
קוריאס ברוד
קוֹרְיָס בָּרֹד או קורידורס מלח פלפל (שם מדעי: Corydoras paleatus) הוא מין של דג שפמנון מסוג קורידורס. מקורו באגן נהר פארה התחתון ונהרות אורוגוואי וברזיל. הדג נחשב לדג נוי נפוץ.
תיאור
דג זה, בדומה לקורידורסים רבים, נחשב לשוכן קרקעית מובהק וכמעט שלא ייראה בעמודת המים. הוא נחשב לפעיל לילה, אך גם במהלך היום הדג פעיל אם כי באופן מועט.
תפוצה ורבייה
תפוצת קורידורס מלח פלפל הוא באזור אגן האמזונאס. תזונת הדג כוללת תולעים, סרטנים, חרקים וחומר צמחי כמו אגוזים ואצות.
הדג יודע לייצר קול; הוא עושה זאת על ידי חיכוך של סנפירי החזה. השמעת הקול נעשית על ידי זכרים במהלך החיזור ואף משמש כתקשורת בין פריטים שונים במין.
ברבייה, הזכרים אינם מתנהגים בצורה אגרסיבית זה לזה, ואינם משתלטים על אזורי הזדווגות או נקבות.
תפקיד ה-T מעורב בחיזור, כמו במינים רבים אחרים של קורידורס.
באקווריום
דגים אלו צריכים אקווריום בטמפרטורה של 20–24 מעלות צלזיוס, על אף שהם יכולים לשרוד בטמפרטורות נמוכות יותר. הם אוהבים לכרסם אצות שצומחות על צמחים צפים, אך לא מדובר בתזונה עיקרית אלא כתוספת. התאורה צריכה להיות חלשה עם מקומות מסתור בשל הצורך של הדג להסתתר לעיתים.
מזון הדג צריך להיות מזון שוקע, מומלץ מדי פעם גיוון של מזון מהחי, כגון תולעי דם או דפניות. בדומה למיני הקורידורס, עלול הדג לעלות לפני המים ולשאוף אוויר. זאת בשל יכולתם של הקורידורסים להשתמש בחמצן אטמוספירי בנוסף לחמצן שקיים במים שאותו הם צורכים. הם יעשו זאת בתדירות גבוהה יותר כאשר איכות המים מתחילה להתדרדר.
רבייה
בתהליך החיזור רודפים הזכרים אחרי הנקבות ומפרים אותם. תהליך ההפריה ייחודי למיני הקורידורס, הזכר ובנקבה ניצבים בתנוחה של האות T האנגלית, הזכר משחרר את הזרע לתוך פי הנקבה והיא מפרה באמצעותו את הביצים במקום מבודד.
לאחר תהליך ההפריה הנקבה מתחילה לנקות נקודה על משטח מסוים במטרה להטיל עליו ביצים. לרוב הביצים מוטלות על הזכוכית, הפילטר ומדי פעם על צמחייה.
ההשרצה נמשכת יותר משעה ובמהלכה מוטלות כמאה ביצים.
תקופת הדגירה
תקופת הדגירה של הביצי קורידורס מלח פלפל אורך בין 96 שעות ל-113 שעות בטמפרטורה של 24 מעלות. בהתחלה הדגיגים קטנים (עם אורך ממוצע של 7 מ"מ) ותזונתם העיקרים מבוססת על אורגניזמים הפרוטוזואניים הקיימים באקוריום. לאחר כחודש מתחילים הדגיגים לאכול מזון רגיל ולקבל מבנה גוף של קורידורס מלח פלפל בוגר.
חוסטו ויאר
קריירה
בסיום אותה עונה עזב את פרגוואי והצטרף למועדון הארגנטינאי ניואלס אולד בויס. במדי מועדון זה זכה באליפות האפרטורה של ליגת העל הארגנטינאית, שהייתה האליפות הראשונה של המועדון מזה 12 שנים. באותה שנה (2004) בחרו בו כלי התקשורת בארגנטינה לשוער העונה וכלי התקשורת בפרגוואי בחרו בו לכדורגלן השנה.
בשנת 2008 הצטרף ויאר לקבוצת ריאל ואיאדוליד, מהליגה השנייה בספרד. לאחר שלוש שנים שוחרר ויאר מהמועדון וחתם בשורות אסטודיאנטס לה פלאטה הארגנטינאית.
נבחרת פרגוואי
ויאר זומן שיחק במדי הנבחרת הצעירה של פרגוואי בטורניר גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך ב-1997 במלזיה.
במונדיאל 2002 שימש כשוערה השני של נבחרת פרגוואי, כמחליפו של חוסה לואיס צ'ילאברט. במונדיאל 2006 היה השוער הראשון, אך נפצע כבר לאחר 7 דקות במשחק הראשון מול נבחרת אנגליה. הוא הוחלף בידי אלדו בובאדייה, ולא שב עוד לשחק בטורניר.
במונדיאל 2010 שוב היה לשוערה הראשון של הנבחרת ולקפטן שלה. במהלך הטורניר ספג רק שני שערים (במשחק הראשון, מול נבחרת איטליה, וברבע הגמר, בו הודחה פרגוואי בידי נבחרת ספרד). במהלך המשחקים שמר על רשת נקייה במשך 410 דקות, יותר מכל שוער אחר. בקופה אמריקה 2015 הגיע עם נבחרתו עד לחצי הגמר שבו הודחה לאחר הפסד 6-1 לנבחרת ארגנטינה.
תנו לסוני צ'אנס
תנו לסוני צ'אנס (באנגלית: Sonny with a Chance) היא קומדיית מצבים אמריקאית וסדרת מקור של ערוץ דיסני, בכיכובה של דמי לובאטו. העלילה עוקבת אחר חייה האישיים, כמו גם אחר התמודדותה של המתבגרת סוני מונרו עם ההסתגלות לחיים תחת אור הזרקורים לאחר שהתקבלה כחברת צוות חדשה בקומדיית המערכונים האהובה עליה "לגמרי במקרה!", תוכנית פופולרית המשודרת בשידור חי עם קהל באולפן. קומדיה זו הייתה לסדרה המקורית הראשונה של ערוץ דיסני שצולמה במלואה בפורמט הבחנה גבוהה. יתר על כן היא נמנית בין שלוש סדרות מקור של דיסני המציגות סדרה בתוך סדרה, לצדן של "ג'ט ג'קסון המופלא" ו"שייק".