cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מעבר יבוק
מַעֲבַר יַבֹּק הוא שמו של מעבר מעל נחל יבוק (נחל זרקא) שהוא אחד מיובליו של נהר הירדן. דרך מעבר זה העביר יעקב את בני משפחתו בחזרתו מחרן לארץ ישראל לאחר שברח מפני לבן הארמי. על פי המסופר במקרא, לאחר שיעקב סיים להעביר את כל בני משפחתו, הוא נותר לבדו במקום, ונאבק עם אדם בלתי מזוהה במשך כל הלילה. רק למחרת בבוקר, הסתבר ליעקב כי איש זה היה מלאך אלוהים. בעקבות מאבק זה נפגע יעקב בגיד הנשה, פגיעה שגרמה לו לצליעה. כזכר לפציעתו של יעקב אסורה ביהדות אכילת גיד הנשה של בהמות או חיות.
לפי ספר היובלים, חציית הנחל ומפגש יעקב ועשו אירעו ב-11 בחודש התשיעי, המקביל לכסלו בלוח השנה במגילות קומראן.
מיקומו של מעבר יבוק
הצלבנים זיהו את מעבר יבוק עם גשר בנות יעקב שנקרא על ידם בלטינית "Vadum Jacob" (מעבר יעקב). הנוסע משה באסולה, שביקר בארץ ישראל בשנת 1521, כתב בספר המסעות שלו:"עוברים הירדן גשר אבנים קורים אותו: גשר יעקב, אומרים ששם עבר יעקב אבינו, עליו השלום, בשובו מחרן". חוקר ארץ ישראל הרב יהוסף שוורץ טוען כי זיהוי זה בטעות יסודו. לטענתו נמצא מעבר יבוק דרומית לבית שאן מול העיר שכם ניתן לצפות על מיקומו המשוער של מעבר יבוק ממרומי הר כביר לצד צפון מזרח. בתחתית ההר נמצא עמק תרצה הפורה בו זורם נחל תרצה, מצפון בקעת הירדן ומעבר לה אפיק נחל יבוק החוצה את הרי הגלעד בעמק סוכות.
שרו של עשיו
חז"ל אומרים שהמלאך שנאבק עם יעקב, היה שרו של עשו. על פי חז"ל לכל אומה קיים נציג המייצג אותה בשמים, והוא אחראי על החלק הרוחני של אותה אומה. על פי תאוריה זאת המפגש בין יעקב לשרו של עשו, היה הכנה לקראת המפגש בין יעקב לעשו עצמו. יעקב חושש מהמפגש עם אחיו ואומר:. לאחר שיעקב גובר על שרו של עשו שהוא החלק הרוחני של אדום-אומתו של עשו, הוא כבר אינו פוחד והולך בשקט ובביטחה לפגוש את עשו. יעקב מתוך השתאות על כך שראה את פני מלאך האלוהים, קורא למקום פנואל וזה נשאר שמה של העיר המקראית היושבת על מעבר יבוק.
מאבק בלתי הוגן
המאבק בין יעקב לשרו של עשו מתמשך על פני כל הלילה עד עלות השחר, המועד בו המלאכים חייבים להתייצב לפני כיסא הכבוד כדי לומר שירה. סמאל (שרו של עשו), מבין שיעקב גובר עליו, ושהוא לא יוכל למלא את תפקידו. הוא נוקט בתכסיס בלתי הוגן ושולח את ידו לאזור מוצנע בגופו של יעקב, אוחז בחלק העליון של עצב השת שלו, וגורם ליעקב פגיעה בכף הירך, הגורמת לו לצליעה. בעקבות פגיעה זו נאסרה ביהדות אכילת גיד הנשה. איסור זה נוהג בחיה ובבהמה, אך לא בעוף.
בספרות ההלכתית
מַעֲבַר יַבֹּק הוא שמו של ספר בעל השפעה עצומה בשדה הפסיקה שחיבר אהרן ברכיה מודינה והודפס במנטובה בשנת 1626. בספר 112 פרקים, הכוללים תפילות וטקסים המיועדים לחולה, בני משפחתו והסובבים אותו במשך מחלתו, יציאת נשמתו וקבורתו. בספר יש ביטוי לפחדיו של החולה מן המוות ואת תקוותו להירפא, כמו ההיבט המציאותי של הסובבים אותו בהקשר לתהליך אותו הוא עובר, שלרוב איננו הפיך.
מעבר יבוק (שירו של יענקל'ה רוטבליט)
בשנת 1978 הקליט יענקל'ה רוטבליט, הידוע יותר כמשורר, אלבום הנקרא "כך שחררתי את ירושלים". אחד השירים הנוקבים והביקורתיים באלבום הוא השיר "מעבר יבוק", המהווה מעין דו-שיח בין המשורר לבין אלוהים. בשיר מדמה את עצמו רוטבליט (ששמו הפרטי יעקב) ליעקב אבינו וחלומותיו, ומזכיר את הסולם בו עולים ויורדים, ואת מעבר יבוק.
חוק הזהב
חוק הזהב (פורטוגזית: Lei Áurea), שנחקק ב-13 במאי 1888, היה החוק שהביא באופן סופי לביטול העבדות בברזיל. הקדים אותו "חוק הרחם החופשי" מה-28 בספטמבר 1871 ששחרר את כל הילדים להורים עבדים. חוק הזהב נחתם על ידי איזבל הנסיכה האימפריאלית מברזיל, העוצרת בזמן שאביה, פדרו השני, קיסר ברזיל, שהה באירופה. על החוק השני קיבלה את מדליית "ורד הזהב" מהאפיפיור לאו השלושה עשר.
מעבר לפעילות של מתנגדי העבדות האידאולוגיים, היו מספר סיבות לחקיקת החוק. סיבה אחת היא שהכדאיות של העבדות קטנה, מכיוון שעקב הגירה רבה מאירופה שכרם של המהגרים האירופאים היה נמוך מאוד, לעיתים נמוך מעלות אחזקתו של עבד. בנוסף, מחיר העבדים עלה, בגלל ההאטה בקצב הבאת עבדים חדשים - ברזיל הייתה המדינה האחרונה בעולם המערבי שביטלה את העבדות. יתר על כן, מרידות עבדים במספרים הולכים וגדלים, בריחת עבדים לקילומבוס ושיטות התנגדות פסיביות תרמו גם הן לקושי שבשימוש שיטת העבדות ולאי הכדאיות המצטברת שבאחזקת העבדים. בין השאר, הופעל על הממשלה הברזילאית לחץ מצד בריטניה שרצתה לעצור את השימוש בעבדים, מעבר למאבק לזכויות האדם, גם במטרה למנוע תחרות זולה בתוצרת של הקולוניות שלה. דוגמה אחת לתחרות זו היה הסוכר, שיוצר הן בברזיל והן בקולוניה הבריטית באיים הקאריביים. הבריטים רצו להבטיח שלברזילאים לא יהיה יתרון בשוק העולמי מהשימוש בעבדים.
מבחני הכווייה
מבחני הכווייה (באנגלית: The Scorch Trials) הוא מותחן פוסט אפוקליפטי לנוער שנכתב על ידי ג'יימס דשנר, והספר השני בסדרת הרץ במבוך. הספר הוא המשך ישיר של הספר הקודם בסדרה ("הרץ במבוך"). הספר יצא ב-2010 על ידי הוצאת הספרים "Delacorte Press", ותרגומו העברי יצא בשנת 2015 על ידי "הוצאת הקיבוץ המאוחד".
עלילה
עלילת הספר ממשיכה לאחר שבספר הקודם ("הרץ במבוך") תומאס ישן במעונות עם בני הנוער האחרים, הידועים כ"הקורחים", שנמלטו מהמבוך בספר הקודם והובאו על ידי קבוצת מצילים. תומאס מתעורר מתקשורת טלפתית עם תרזה, הילדה היחידה מהקרחת, שמפחדת.
כאשר תומאס מתעורר, הוא מגלה שהמתקן מותקף על ידי קוקואים, אנשים דמויי זומבים תוקפניים, שנפגעו ממגפה המכונה ההתלקחות. המחלה תוקפת את המוח וגורמת לקורבנות לאבד את אנושיותם ולהשתגע. בנוסף תומאס גילה שהוא לא מסוגל לדבר עם תרזה במחשבותיו יותר.
תומאס והאחרים בורחים לשטח המשותף של המתקן ומגלים שהמצילים שלהם מתים. בנוסף הם מגלים שתרזה נעדרת מחדרה, כשמחוץ לו יש שלט "תרזה, הבוגדת", ובמקומה ילד, אריס ג'ונס. אריס מסביר שהוא ברח מניסוי דומה במבוך, קבוצה ב', בו הוא היה הגבר היחיד. לאחר מכן מגלים הבנים קעקועים על צווארם המקצים להם תפקידים וגורלות ספציפיים. אצל תומאס רשום "ייהרג על ידי קבוצה ב'".
הקורחים נוסעים אל הכוויה דרך השטח פתח ומוצאים את עצמם במנהרה מלאה במנגנוני חיתוך מתכת שהורגים לפחות שני קורחים וכמעט הורגים את וינסטון אך תומאס מציל אותו. הם בורחים למדבר ולאחר כמה זמן מוצאים בניין בו ילדה צורחת. תומאס מגלה שהצרחות מלאכותיות ומחליט שיש סיכוי שהוא יימצא את תרזה. הוא נכנס לבניין כדי למצוא את תרזה, שמנשקת אותו ואומרת לו שהוא צריך להתרחק ממנה ושיסמוך עליה.
כשהקורחים מחפשים אחר אספקה, תומאס מתחיל לשחזר זיכרונות מהקשר שהיה לו עם תרזה לפני הסרת זיכרונותיו. הם מוצאים עיר אך נקלעים לסערה שהורגת את וינסטון, ג'ק וכמה נערים אחרים. הם נכנסים לבניין ומוצאים קבוצת קוקואים שעוד לא השתגעו לגמרי בראשות אדם בשם ז'ורז'ה. מינהו תוקף את ז'ורז'ה והוא נשפט למוות לפני שתומאס דיבר איתו על כך. תומאס משכנע את ז'ורז'ה ואת המפקדת השנייה, הילדה המתבגרת ברנדה, לעזור לקורחים לברוח בתמורה לקבלת התרופה גם. תומאס וברנדה נפרדים משאר חברי הקבוצה ותומאס מגלה מסר שנכתב בכל רחבי העיר שאומר שהוא המנהיג האמיתי. לאחר ארוחה מהירה הקבוצה מותקפת ומופרדת. תומאס וברנדה נלכדים לפתע על ידי קבוצה אחרת של קוקואים, המסממת אותם.
מינהו מציל אותם בעזרת הקורחים האחרים, אך תומאס נורה בכתפו בכדור חלוד שמוביל לזיהום. פצעיו של תומאס מחמירים, ונתע"ב לוקח אותו על גבי רכב מעופף, שנקרא ברג, כדי לרפא את זיהומו. תומאס נרפא ומוחזר לקורחים, שם תומאס מסביר כי נתע"ב מעולם לא רצה שיירה בו ורואה בו חשיבות רבה לתוכניותיו. מאוחר יותר תומאס מקבל הודעה טלפתית מתרזה שמתריעה לו שמשהו נורא עומד לקרות, והיא לא יכולה לעזור לו אבל שיסמוך עליה.
הקורחים נתקלים בקבוצה ב', שהונהגה על ידי תרזה. קבוצה ב' לוקחת את תומאס בשבי, ותרזה אומרת שהיא מתכננת להרוג אותו. חלק מהנערות האחרות מקבוצה ב' מספרות לתומאס כי תרזה מעולם לא אהבה אותו וכי הנשיקה הקודמת שלהן מנוגדת לרצונה ומזויפת על מנת לגרום לו לסמוך עליה. הנערות, הארייט וסוניה, אומרות לתומאס שהן לא הולכות להרוג אותו וכי תרזה לא מרוצה מהמצב.
מאוחר יותר, תרזה תופסת את תומאס עם אריס. תרזה ואריס מתנשקים, והיא מסבירה שהיא תמרנה כל הזמן את תומאס. הם נועלים את תומאס בחדר, שם הוא מתעלף. כשהוא מחוסר הכרה, הוא זוכר חלק מיחסיו בעבר עם תרזה ואריס לפני שנכנס למבוך. בסופו של דבר, תומאס נחלץ על ידי אריס ותרזה, שמסבירים שהם נאלצו על ידי נתע"ב לגרום לתומאס להרגיש נבגד לחלוטין ושאם לא היו מצייתים, נתע"ב היה הורג אותו. תומאס מסוכסך וכבר לא סומך עליהם.
הקורחים וקבוצה ב' מגיעים למקום שהמקלט הבטוח אמור להיות בו ומגלים שיש שם מקל עם דגל קטן שעליו רשום המקלט הבטוח, אך הם מותקפים על ידי מפלצות שנוצרו על ידי נתע"ב. מפלצות דמויות אדם ללא פרצוף, עם כל מיני אזורים חותכים ממתכת ונורות, שכאשר שוברים את כולן המפלצת מתה. עד שעברו בדיוק שבועיים מאז שיצאו למסע ומגיע ברג אחר מגיע מנתע"ב. הם נלחמים בדרכם אל הסיפון. נתע"ב, לעומת זאת, תאפשר לז'ורז'ה או לברנדה לעלות, וזה שלא נבחר להישאר ייהרג. תומאס בוחר בברנדה בתקווה שנתע"ב לא באמת מתכוונים להרוג אחד מהם אלא רק לבחון אותם. כשהוא מגלה שזה לא נכון, והשומר שמציג עצמו כדייוויד עומד להרוג את ברנדה, הוא גובר עליו ומכריח אותו באקדח לאפשר לשניהם להישאר על הברג. שכל מוות נוסף מיותר. השומר מסכים.
האפילוג הוא בצורת אימייל של הנשיאה אווה פייג', שכותבת שנתע"ב בקרוב יגידו לקורחים אם עברו את המבחנים או לא.
עיבוד קולנועי
ב-2015 עובד הספר לסרט קולנוע בשם "הרץ במבוך: מבחני הכווייה". בשנת 2018 יצא הסרט השלישי בסדרה והוא "הרץ במבוך: תרופת המוות".
בסרט משתתפים בין השאר דילן או'בריאן בתפקיד תומאס, קאיה סקודלריו בתפקיד תרזה, ויל פולטר בתפקיד גאלי, תומאס סאנגסטר בתפקיד ניוט, אמל אמן בתפקיד אלבי, קי הונג לי בתפקיד מינהו, פטרישה קלארקסון בתפקיד אווה פייג' ובלייק קופר בתפקיד צ'אק.
עופות חסרי יכולת תעופה
עופות חסרי יכולת תעופה היא קבוצה לא טקסונומית של עופות שמסיבות אבולוציוניות שונות איבדו את יכולתם לעוף. הקבוצה מורכבת ממספר רב של מינים, וכיום קיימים 40 מינים שונים. שתי קבוצות מרכזיות בתוך עופות אלו הן סדרת היענאים ומשפחת הפינגוויניים.
העוף הקטן מבין העופות חסרי התעופה הקיימים כיום הוא רלית האי אינאקססיבל (משקלה מגיע עד ל-30 גרם בלבד) והגדול ביותר הוא יען מצוי, שהוא גם הגדול בעופות. מבין העופות הנכחדים שבקבוצה זו, ניתן למנות את משפחת הפורוסרקוסיים, שהפכו לטורפי על בפאונה בה התקיימו, עד לפני כ-2 מיליון שנים בדרום אמריקה ואת עופות המואה ועופות הפיל ממדגסקר, העופות הגדולים ביותר שהיו מעולם כשהגדול מכולם היה הוורומבי.
תת-קבוצה בתוך קבוצה זו היא עופות מבויתים שאיבדו את יכולת התעופה, אף על פי שבני-מינם הלא-מבויתים מיטיבים לעוף. כך למשל תרנגול הבית, תרנגול הודו מבוית וברווז הבית הם חסרי יכולת תעופה, על אף שאבותיהם שלא בויתו תרנגול בנקיבה, תרנגול הודו מצוי והברכייה מעופפים ללא כל בעיה.
לעיתים קרובות קיים קשר בין איבוד יכולת התעופה וענקיות איים או ננסות איים - אך לא בהכרח.
בניו זילנד קיים מגוון העופות חסרי יכולת התעופה הגדול ביותר, כולל הקיווי, כמה מיני פינגוויניים, הווקה, הקאקאפו, והטאקאהה. כך קרה בעוד כמה איים מבודדים. הקגו הוא עוף הדומה לסופית והוא חסר יכולת מעוף אך במקרים נדירים מצליח לדאות עם כנפיו.
עופות חסרי יכולת תעופה סבלו מהכחדות מהירות או מפגיעה חדה בגודל האוכלוסייה עם הגעת האדם לאזור מחייתם. כך למשל, הדודו האפור נכחד כליל תוך פחות ממאה שנים אחר הגעת האדם לאי מאוריציוס; עופות המואה, שהיה אנדמי לניו זילנד, נכחד במאה ה-16 עקב ציד אינטנסיבי על ידי המתיישבים המאורים, ועקירת יערות שהיוו את אזורי המחיה שלו. האלקה גדולה אף היא נכחדה במאה ה-19, כשבאמצע המאה ה-17 חיו מיליוני פרטים במושבות ענקיות. גם קורמורן גלאפגוס חסר יכולת התעופה כמעט ונכחד בשנת 1983, ושרד רק הודות למאמצי שימור נרחבים.
עופות רפי תעופה
קבוצה דומה לעופות חסרי יכולת התעופה היא של העופות שיכולים לעוף אך מותאמים לחיים על הקרקע או למים וכנפיהם מתפקדות פחות ביעילות. עופות כאלה יכולים להגיע בנקל למצב של חוסר תעופה מוחלט בתנאים מוצלחים.
דוגמה לעופות אלה הם העופות מסדרת התרנגולאים הם מגושמים, כבדים, כנפיהם קצרות ומעוגלות, ועל כן בשעה שהם מבקשים להתעופף, הם ממריאים בכבדות, תוך משק כנפיים חזק ורעשני, ומתקשים לשמור את עצמם באוויר לאורך זמן. לסדרה זאת שייכים המשפחות (או התת- משפחות) הבאות: הפניניתיים, השלווים אמריקניים, הפסיוניים, תרנגולי ההודו, החוגלות, הפסיונים והשכווים. גם כמה מיני ברווזיים או ברבורים ומיני פלמינגו יכולים להיות מעופפים חלשים, בייחוד לאחר השרה של חלק מהנוצות. גם כמה מהאלקיים שכנפיהם מותאמים לשחייה הם מעופפים חלשים. המין קגו מקלדורניה החדשה כמעט שאינו מעופף אלא במקרים נדירים וכך גם כמה מהטינמיים.
והזהיר
והזהיר  הוא ספר פרשנות ופסיקת הלכה מסוף תקופת הגאונים. ישנה מחלוקת בין החוקרים אודות זהות מחברו.
שם הספר והמחבר שלו
הספר מכיל קבצים של פסקי הלכה ושל דרשות על פי סדר הפרשות. חלק מקבצי ההלכה מתחילים במיליה "והזהיר" או "והזהיר הק'[דוש]" - ומכאן קיבל הספר את שמו. מהדיר הספר, הרב ד"ר ישראל מאיר פריימן הוא אשר קבע את שם הספר וכן את ייחוסו למחבר חפץ אלוף. את ההוכחות לשם הספר ולייחוסו הוא מפרט במבוא לספר שמות, אך יש חולקים על הייחוס למחבר הנ"ל. אודות מר חפץ אלוף לא ידוע לנו הרבה אך הרי"ף מצטט משמו הלכה במקום אחד.
תוכן הספר
ניכר בספר שהוא מרבה בציטוטים מקבצי הלכות או מדרשים שקדמו לו, וכנראה שלא עבר עריכה מדוקדקת, שכן הוא מביא לעיתים יותר מפתיחה אחת לפרשה או לנושא, ונראה שהעתיק את מקורותיו לנושא מסוים בזה אחר זה ולא טרח לשלב ביניהם. חשיבותו של הספר היא בעיקר בהבאת פסקי הלכה שאינם מוכרים מימי הגאונים, וכן בעדות על נוסח של פסקים ומדרשים, כגון המכילתא דרבי ישמעאל לספר שמות, שישה פרקים של הירושלמי על מסכת שקלים ועוד.
עפרונן גמדי
עֶפְרוֹנָן גַּמָּדִי או עֶפְרוֹנָן גַּמָּד (שם מדעי: Alaudala rufescens) הוא מין של ציפור שיר קטנה במשפחת העפרוניים, המצוי באגן הים התיכון ובסביבתו. זהו מין בעל טווח תפוצה נרחב, מהאיים הקנריים צפונה לחצי האי האיברי ומזרחה בכל צפון אפריקה ועד לחלקים מהמזרח התיכון.
עד לתחילת שנות האלפיים הוא היה שכיח מאוד בחולות מערב הנגב, אך בשנים האחרונות ניכרת ירידה במספר העפרוננים באזורים אלה, כשבחלק מהשנים הוא נעדר כמעט לחלוטין.
טקסונומיה ואטימולוגיה
מחקר פילוגנטי שפורסם בשנת 2020 השווה את ה-DNA הגרעיני והמיטוכונדריאלי מעפרונן חולי (A. raytal), עפרונן אסייאתי ועפרונן גמדי. המחקר ניתח דגימות מ-130 פרטים שייצגו 16 מתוך 18 תת-המינים המוכרים. העץ הפילוגנטי שהתקבל הצביע על כך שגם העפרונן האסייתי, וגם העפרונן הגמדי, כפי שהוא מוגדר כעת, אינם מונופילטיים. רוב תת-המינים נמצאו גם כלא-מונופילטיים. המחברים נמנעו מלהציע טקסונומיה מתוקנת עד שהושלמו מחקרים נוספים שהשוו בין הקולות, ההתנהגות המינית והאקולוגיה של המינים.
בעבר הוא נחשב לחלק ממין-על שתחום התפוצה שלו כלל אוכלוסייה גם מחלקים במרכז אסיה, ושמו העממי באנגלית היה Lesser short-toed lark (שם שניתן לעיתים גם לעפרונן טיבטי Calandrella acutirostris). עם זאת, מחקר משנת 2020 פיצל את המין לשני מינים נפרדים, כאשר A. rufescens הוא המין הים-תיכוני (Mediterranean short-toed lark באנגלית) ועפרונן טורקסטני, A. heinei, הוא המין המרכז-אסייתי ששודרג למעמד של מין עצמאי. פיצול זה מוכר על-ידי רוב הרשימות, כמו זו של ה-IOU, ו-4 תת-מינים אחרים שהוקצו במקור לעפרונן הגמדי הוקצו לטורקסטני במקום.
תת-מינים
כיום ישנם חמישה תת-מינים מוכרים:
4 תת-מינים נוספים ששויכו למין זה בעבר (A. r. heinei, A. r. pseudobaetica, A. r. aharonii, A. r. persica) הועברו לעפרונן הטורקסטני כאשר המין הזה פוצל.
תיאור
העפרונן הגמדי דומה במראהו לעפרונן קצר-אצבעות, אך לרוב הוא בעל מראה עמום יותר וחזה מפוספס יותר, והוא מעט קטן יותר; אורכו כ-13–14.5 ס"מ. הזוויגים דומים. צבעו חום-אפרפר מפוספס בפספוס כהה בחלקיו העליונים ולבנבן בחלקיו התחתונים. כמו במקרה של עפרונן קצר-אצבעות, קיים שוני בצבעיהם של פרטים על פני טווח התפוצה הנרחב שלו, דבר הגורם לכך שצבעו אינו מהווה סימן זיהוי אמין. יש לו פס-גבה לבן, ומקור קצר ועבה.
קל לטעות בזיהויו עם עפרוננים מהסוג Calandrella, ובמיוחד עם עפרונן קצר-אצבעות החולק איתו את מרחב התפוצה. לעומתו, לגמדי חסרים כתמי הצוואר הכהים, ויש לו פספוס עדין על החזה. גם צורת המקור והראש שונים, למין זה יש מקור קצר יותר ופחות חרוטי וראש מעוגל וקטן יותר. חישוף האברות בולט בהשוואה לזה של קצר-האצבעות, שאצלו לא נראה חישוף אברות. השירה עשירה, מגוונת ומלווה בחיקויים רבים, יותר מזו של קרוב משפחתו.
תפוצה ובית גידול
העפרונן הגמדי מתרבה בספרד, צפון אפריקה, וטורקיה. אוכלוסיות רבות, כולל התת-מינים הספרדים והאפריקאים, הן יציבות, אך כמה מהאוכלוסיות הצפוניות יותר נודדות דרומה בחורף. הוא משוטט ומזדמן נדיר מאוד בצפון ומערב אירופה.
זהו מין החובב ארץ פתוחה ויבשה, המאכלס וואדיות רחבים ומישורי חולות ולס עם צמחייה דלילה נמוכה. הוא מעדיף קרקעות יבשות וחשופות אפילו יותר מאשר עפרונן קצר-אצבעות.
סטטוס
האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע דירג את מצב השימור שלו כ"ללא חשש".
בישראל
העפרונן הגמדי מוגדר כמין "פגיע" (VU) בשל הירידה המתמשכת בגודל אוכלוסייתו והתנודות החריפות משנה לשנה במספר הזוגות המקננים. קצב הירידה מוערך כגבוה מ־10% בשלושה דורות (9 שנים). במהדורת 2002 של הספר האדום של רט"ג הוגדר העפרונן הגמדי כמין שאינו בסיכון. השינוי במעמד המין משקף החמרה במצב האוכלוסייה, וצמצום בתחום התפוצה ובמספר הפרטים.
קאבי לאמה
קאבי לָאמֶה (באיטלקית: Khaby Lame; נולד ב-9 במרץ 2000) הוא טיקטוקר סנגלי-איטלקי. הוא נודע במערכונים הקומיים הקצרים שלו, שם הוא מתבדח בסרקזם על אנשים שסיבכו משימות פשוטות ללא הצדקה וצורך. החל מיוני 2023, לאמה הוא בעל חשבון הטיקטוק עם מספר העוקבים הגבוה ביותר בעולם עם 161 מיליון עוקבים.
ראשית חייו
לאמה נולד בסנגל ב-9 במרץ 2000 ומגיל שנה גדל במתחם דיור ציבורי בקיבאסו, איטליה, שם הוא מתגורר גם כיום.
לפני פעילותו בטיקטוק, עבד לאמה כמפעיל מכונות CNC.
הוא גם חווה בעיות פיננסיות, עליהן התגבר באמצעות סרטוני הטיקטוק שלו.
קריירה
בדצמבר 2020 הוא דגמן עבור כתב העת DLuiRepubblica.
ב-26 באפריל 2021 הוכתר לאמה כטיקטוקר האיטלקי עם הכי הרבה עוקבים. כיום יש לו מעל 150 מיליון עוקבים באפליקציה. יש לו גם למעלה מ-50 מיליון עוקבים באינסטגרם, ולאחר שעקף את קיארה פראני, הוכתר כאיטלקי עם הכי הרבה עוקבים באפליקציה. הוא בעל חשבון הטיקטוק עם מספר העוקבים הגבוה ביותר בעולם לאחר שעקף את צ'ארלי ד'אמילו.
בשנת 2022 נכלל ברשימת פורבס 30Under30 האירופאית. באותה השנה דורג במקום השמיני ברשימת יוצרי התוכן המרוויחים ביותר של פורבס, עם רווחים של כ־10 מיליון דולר בשנת 2021. בנוסף, הופיע ברשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים.
חיים אישיים
לאמה מאורס לזאירה נוצ'י, המוכרת גם היא באינסטגרם.
אשתורי הפרחי
רבי אֶשְׁתוֹרִי (יש אומרים שזהו שם ספרותי שמשמעותו "אִיש הַתּוֹרִי" (מגלה ארצות), ושמו הנכון: הרב יצחק הכהן) בן ר' משה הַפַּרְחִי (בספרדית: Ishtori haFarhi; נולד: המחצית השנייה של המאה ה-13. נפטר: המחצית הראשונה של המאה ה-14) היה חוקר ארץ ישראל והלכותיה. מקום לידתו אינו ידוע. לפי דעה אחת נולד בצרפת ומוצא משפחתו בפלורנסיה (Florencia) שבספרד, ולפי דעה אחרת הוא גם נולד בפלורנסיה ובעודו נער עבר לצרפת ללמוד תורה אצל סבו ר' נתן מטרונקטילא. לאחר גירוש יהודי צרפת עבר לפרפיניאן שבדרום צרפת (אז לא נכללה בשטחי צרפת), ומשם לברצלונה שבספרד. לאחר מספר שנים עלה לארץ ישראל. בשנת 1313 הגיע לירושלים, וכעבור זמן מה השתקע בבית שאן. ספרו החשוב הוא "כפתור ופרח", ספר הלכה על המצוות התלויות בארץ, ואגב כך הוא עוסק בגאוגרפיה של ארץ ישראל. ייחודו בתחום מחקר תולדות ארץ ישראל הוא בזיהוי מקומות בארץ, על פי אזכוריהם במקורות יהודיים קדומים.
תולדות חייו
נולד ב-1280 רבי אשתורי הפרחי אינו מוזכר בספרות של בני זמנו, כנראה בגלל מיעוט הקשרים בין ארץ ישראל לגולה בימיו, והמידע אודותיו מתבסס על ספרו "כפתור ופרח" (בעיקר על ההקדמה), וכן על כתבי יד של ספרי רפואה שתורגמו על ידו.
רבי אשתורי היה "חוטר מגזע רבנים וחכמים גדולים אשר העשירו את ספרותנו עושר רב". ספרי אביו, רבי משה, לא שרדו, אבל קיימים אזכורים שלהם בספרי בנו. סבו מצד אמו היה רבי נתן מטרונקטילא, מחבר הספר "שער התפיסה" העוסק בדיני ממונות, ומרבותיו של הרמב"ן. אבי סבו, רבי מאיר מקרקסון (נפטר ד"א תתק"פ 1220), הוא מחבר "ספר העזר", תשובות להשגות הרז"ה על הרי"ף.
שנת לידתו אינה ידועה. בהקדמה לספרו הוא מתאר כיצד גורש מצרפת: "מבית ספר הוציאוני, כתנתי הפשיטוני, כלי גולה הלבישוני, בעוצם לימודי גרשוני, מבית אבי ומארץ מולדתי ערום יצאתי, שולל הלכתי, נער הייתי, מגוי אל גוי וממלכה אל עם לא ידעתי לשונו נודחתי. מנוחה לא מצאתי, עד כי הביאני חדריו המלך שהשלום שלו, משבי - לארץ צבי, ארצה הקדושה". נראה שכוונתו לגירוש היהודים מצרפת בשנת ה'ס"ו (1306), אותו הוא מתאר במקום אחר בספרו (פרק נ"א), ומדבריו בהקדמה ניתן להבין כי גירוש זה היה בימי נעוריו, ומכאן שלידתו הייתה בשלהי המאה ה-13. למרות זאת, לדעת לונץ הדבר אינו מתיישב עם יבולו הספרותי הרב בשנים שלאחר הגירוש, ולפיכך לונץ משער שר' אשתורי נולד בסביבות 1280, והיה כבן 25 בזמן הגירוש. הרב אברהם חבצלת סבור, על פי שיקולים אלה, שאולי הגירוש המתואר בהקדמה קדם לגירוש של שנת 1306, והיה זה גירוש מקומי שאיננו מתועד בספרות ההיסטורית (אולי היה זה הגירוש שב-1270). על פי זה ייתכן שר' אשתורי נולד כבר בראשית האלף הששי (1240 והלאה), בהתאמה סבירה יותר לשנת פטירתו (ראו להלן), וכן לשנת לידתו של סבו ר' נתן.
ראשית לימודיו הייתה בבית אביו, ולאחר מכן למד אצל רבו העיקרי, ר׳ אליעזר בן ר' יוסף מהעיר שינון, המוזכר מספר פעמים בספרו בכינוי "טהור קודש". עוד למד אצל ר' יעקב בן מכיר אבן תיבון ממונטיפישלייר, ממשפחת הידועה, ממנו למד גם "חכמת התכונה". ר' אשתורי מציין כאחד מרבותיו חכם בשם "רבי אשר". לונץ הניח שכוונתו לרבינו אשר בן יחיאל, הרא"ש המפורסם, אולם לדעת הרב חבצלת אין כל ראיה לדבר, ואפשר שהיה זה חכם אחר בשם זה.
ספריו משקפים ידיעה מקיפה במקורות היהדות ועושר רב של ספרים, בהשוואה למקובל בזמנו. היה בקיא גם במדעי הימים ההם, כמו רפואה, אסטרונומיה, ידיעת השפה הלטינית, ועוד. הוא הכיר את כתבי החכמים: אריסטו, אלפרנגי, אבוקרט, בטלמיוס, גאלינוס, אבן סינא, המוזכרים בספריו.
בעקבות הגרוש של שנת 1306 הגיע לברצלונה בספרד, שם ישב כשבע שנים. בשנת 1313 נסע למצרים, שם, בקהיר, פגש את רבי שמואל, נינו של הרמב"ם, ומשם עלה לירושלים. מגמתו המוצהרת בעלייתו ארצה הייתה לרענן את לימוד המצוות התלויות בארץ וקיומן, ובלשונו בהקדמתו לכפתור ופרח: "להעביר ממצוות התלויות בארץ דשתיך טפי (=שהחלידה מאד) החלודה על פי ההלכה". בשבתו בירושלים החל, כנראה, במחקריו בסוגיות הקשורות להר הבית, על מנת לקבוע את התחום המותר בכניסה על פי ההלכה. כעבור זמן מה עזב את ירושלים, בין השאר כדי "לאפוקי נפשאי מפלוגתא" (=להוציא את עצמי ממחלוקת). כוונתו, כנראה, לוויכוח שהתנהל בירושלים באותה עת בין תומכי הרמב"ם לבין שולליו.
ספרו "כפתור ופרח"
כפתור ופרח הוא חיבור הלכתי של רבי אשתורי הפרחי שחובר במאה ה-14 על המצוות התלויות בארץ. לצורך מחקרו זה תייר ר' אשתורי בארץ במשך שבע שנים, כאמור. בניגוד לנוסעים אחרים שביקרו בארץ ישראל בימי הביניים, אשר תיארו בעיקר את האתרים המיושבים ביהודים ומצויים על "דרך המלך", שוטט ר' אשתורי גם במקומות נידחים, ומכאן חשיבותו המיוחדת כראשון חוקרי ארץ ישראל. הוא מברר את גבולותיה ההיסטוריים של ארץ-ישראל, חלוקתה לשבטים, הטופוגרפיה של ירושלים, צמחיית הארץ וגידוליה החקלאים, משקולות מידות ומטבעות בעבר ובהווה. לפיכך ספר זה אוצר בתוכו מידע רב על הנעשה בארץ-ישראל באותה תקופה. במהלך מסעו זיהה 180 מקומות ששמותיהם מוזכרים במקרא, במשנה ובתלמוד, חלקם על פי הדמיון לשמות האתרים הערביים בימיו. כתיבת הספר נשלמה בשנת ה'פ"ב (1322). למרות פקפוקים שונים על כמה מקביעותיו, מחקרו החלוצי של ר' אשתורי על גבולות הארץ משמש עד היום את פוסקי ההלכה כאבן פינה בדיונים בנושא רחב זה.
בספרו (פרק עשירי) הוא חותר להוכיח שיש להבדיל בין מעלתה וקדושתה הרוחנית של ארץ ישראל לבין קדושתה ההלכתית בכל הנוגע למצוות התלויות בארץ: הקדושה ההלכתית קיימת רק בשטח שישבו בו יהודים בזמן בית המקדש השני ("גבולות עולי בבל"), אבל הקדושה הרוחנית קיימת בכל השטח שהובטח בתורה לאברהם יצחק ויעקב. בכך יצא כנגד תפיסה רווחת לפיה אין כל קדושה מחוץ ל"גבולות עולי בבל". על פי תפיסה זו, נמנעו יהודים בתקופתו להתגורר בבית שאן, מפני שעל פי התלמוד פרטים מסוימים בדיני תרומות ומעשרות אינם נוהגים בה, והוא התאמץ לשכנעם שמצווה לגור גם במקומות אלה.
במשך כמאתיים שנה אחרי חיבורו לא היה הספר מוכר, עקב ריחוקו של המחבר ממרכזי התורה באירופה. בשנת ה'ש"ט (1549) נדפס הספר לראשונה בוונציה, ומאז הוכר מעמדו כפוסק הלכה חשוב בנושאי מחקרו. הספר נדפס שוב בברלין תרי"א (1851) על ידי הרב צבי הירש חן טוב, ולאחר מכאן על ידי אברהם משה לונץ בירושלים בשנים 1897-1899. מהדורה זו מחולקת לשני כרכים (פרקים א-טו, טז-ס), בתוספת מבוא ומפתחות. מהדורה חדשה ומוערת על פי כתבי יד והדפוס הראשון יצאה לאור בשנת תשנ"ד (1994) על ידי בית המדרש להלכה בהתיישבות, בעריכת הרב אברהם חבצלת.
ספריו הנוספים
מלבד הספר "כפתור ופרח" חיבר ר' אשתורי שישה ספרים נוספים: שני תרגומים (מתקופת שהייתו בברצלונה), ששרדו, וארבעה מקוריים, שאבדו וידועים לנו רק משום אזכורם בכפתור ופרח:
אחרית ימיו
לא ידוע דבר על נסיבות פטירתו, מועדה, מקום קבורתו וצאצאיו. כנראה נפטר אחרי פרסום ספרו. ככל הנראה בשנת ה'צ"ז (1337) כבר נפטר, שכן אחד הנוסעים בארץ בשנה זו, ר' יצחק חילו, המפרט את שמות ערי הארץ וחכמיה, אינו מזכיר את ר' אשתורי. לדעת לונץ, נפטר לכל המאוחר לפני שנת ה'קי"ח (1358), שכן הוא מביא בספרו (פרק ששי) חישובים שונים של קץ הגאולה, וביניהם שנה זו.
לייב (פירושונים)
לייב (Leib) הוא שם פרטי וכן שם משפחה שמקורו ביידיש ומשמעותו אריה. {{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
מצודות מדבר
מצודות המדבר האוּמַיות (בערבית: القصور الصحراوية/الاموية או قلاع الصحراء) הן שורה של מצודות וארמונות שבנתה שושלת בית אומיה, רובן נמצאות בירדן מזרחית לבירה עמאן, וחלקן בסוריה, לבנון, ישראל, ובגדה המערבית. בית אומיה הפכו את דמשק לבירתם החדשה בשנת 661, והמצודות נבנו במאה ה-7 וה-8. רוב המצודות נבנו באזורים יבשים למחצה, כשחלקן ניצבות על נתיבי מסחר חשובים, כדוגמת הדרך בין מדינה שבערב הסעודית של היום לבין כופה שבעיראק של היום. לאחר השתלטות בית עבאס בשנת 750, עברה הבירה האומיית לבגדאד שזה עתה נבנתה, וחלק מהמצודות לא הושלמו לעולם.
מטרת המצודות אינה ברורה כל צורכה, האם שימשו לצורכי הגנה, מנוחה (חאן) או מסחר. אחת המצודות המפורסמות היא קסר עמרה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית.
תיאור
רוב המצודות נבנו בקרבת מקור מים או ואדי. למעט כמה יוצאים מן הכלל, מצודות המדבר בנויות באותה תבנית, כשבמרכז המצודה נמצא מבנה מרובע שמזכיר את הקסטרום במבצרים הרומיים. המבנה המרכזי הוא בית המגורים והוא לרוב בן שתי קומות שבנויות מסביב לחצר מרכזית. לצד בית המגורים נמצאים מבנים נוספים שעשויים לכלול חמאם, מסגד, מחסן, מתחם לבעלי חיים, מבנים לעיבוד מוצרים כגון שמן זית, ומאגר מים או סכר. החדרים הפנימיים של המבנה הראשי וכן החמאם עוטרו בפסיפסי רצפה, ציורי קיר ותבליטי חימר עם מוטיבים שניכרים בהם הן השפעות מזרחיות והן השפעות מערביות.
ספר הפליאה
ספר הפליאה הוא חיבור המכיל לקט פירושים קבליים על פרשת בראשית הדומה בסגנונו לספרות הקבלה הקדומה, תוך השמטת מקורותיו.
זהות המלקט, זמן ומקום כתיבתו לא הובררו וגם לא זהות כל מקורותיו. היו שייחסו את הספר לתנא רבי נחוניה בן הקנה, אך השערה זו איננה מקובלת כיום בקרב חוקרי הקבלה.
זוהה בשלמותו ספרו רבי אברהם אבולעפיה גן נעול, שנכתב ביוון ובקטלוניה, ודבריו של רבי מנחם רקנאטי מאיטליה, אך ייתכן שגם לאלו היה מקור קדום יותר. ההשערות נעות בין סביבות שנת 1200 (ד'תתק"ס) בידי נחמיה בן שמואל בספרד, אולי אחד מכותבי המקורות, ועד 1438 (ה'קצ"ט) שנת פטירת המלקט המשוער רבי אביגדור קרא מפראג.
תוכן הספר והשפעתו
הספר כתוב בחלקו כדו-שיח בין סב לנכד ומטרתו להראות שלא ניתן להבין את התורה כפשוטה אלא יש לפרשה על פי הסוד. החל ממהדורת הדפוס הראשונה וברבות ממהדורות ההמשך הוא נדפס יחד עם ספר הקנה העוסק בטעמי המצוות, ונכתב כנראה בידי אותו אדם.
מתוך מקורותיו של ספר זה הועתקו חלקים הנודעים כ"היכלא דרשב"י" (או "היכלות דרשב"י") שפורסמו בספר הזוהר אחר מותו של משה די ליאון.
רבי משה קורדוברו (הרמ"ק) בספרו פרדס רימונים מצטט רבות את ספר הקנה וספר הפליאה (כשהוא מכנה אותו 'ספר התמונה') ומתפלמס עם דבריו. לדעת הרב מנחם כשר, בהנחה ששני הספרים נכתבו או נערכו בידי אותו האדם, פעמים רבות הרמ"ק מתייחס בזלזול לדברים הנאמרים בספרי הפליאה והקנה ודוחה אותם בלשון חריפה, מציין ניסוחים לא מדויקים ושגיאות חמורות, שגרמו לרמ"ק להסתייג מן הכתוב בהם. על פי ספריו של רבי חיים ויטאל, האר"י שיבח את הכתוב בספר הפליאה והסתמך עליו בהרחבה.
משמעותו הקבלית של הביטוי "ערפלי טוהר" כשלב בבריאה נדון לראשונה בספר זה, במסגרת פירוש לפיוט קדום על קבלת התורה, הנאמר כחלק מתפילת ראש השנה. הביטוי נבחר כשם לפנקס הרשימות הראשון שהודפס ככתיבתו, ללא עריכה, מתוך כתבי הראי"ה קוק, והתפרסם יותר בהמשך כ'קובץ ב' מתוך שמונה קבצים.
ביקורת רבנית על תוכנו
לדעת הרב מנחם כשר, במהדורות הראשונות ובכתבי היד ישנם ביטויים רבים שניתן להבינם כדברי כפירה או כעמדות המנוגדות להלכה ולתורה. לדעתו, רבנים שסמכו את ידיהם על ספר זה וספר הקנה שפורסם בצמוד לו, התייחסו לציטוטים מתוך הספר בלי לראות את תוכנו המלא או עשו זאת מתוך מהדורות הספר בהן הושמטו הפיסקאות הבעייתיות. לטענתו, רבי משה קורדובירו בספרו שיעור קומה דחה את דברי ספר הפליאה, ובספרו פרדס רימונים ביקר בחריפות את דברי "ספר הקנה" שבחלקם נראו לו ככפירה, וטען שמדובר במצג שווא של ספר קדמון, לעומת דברי ספר הזוהר שהיו מקובלים עליו ככתובים בידי חז"ל. הרב כשר מניח ששני הספרים נערכו או נכתבו במקורם בידי אותו האדם. הדברים החריפים המיוחסים לרבי משה קורדוברו לא נמצאים במהדורות הספר שלפנינו. בשער הנתיבות רבי משה קורדוברו מתווכח על ייחוס ביטויים המופיעים ב"ספר הקנה" למלאך "מגיד" בעוד שלדעתו של רבי משה קורדוברו מקורם בדברי התנאים מתקופת המשנה המוזכרים בספר הזוהר.
הרב כשר מביא רשימת מאמרים מתוך ספר הפליאה שצוטטו מאוחר יותר כדברי חז"ל ומדרשים, אך למעשה מקורם מתוך ספר מאוחר זה.
זיהוי מחברו
שאלת זמן חיבורם של כתבים אלו וזהות מחברם הן לדעת פרופ' ישראל תא- שמע 'מן החידות הספרותיות היותר קשות בתחום האנונימה העברית'.
יחד עם ביקורתו על התוכן ועל הניסוחים של ספר הפליאה, טען ר' משה קורדובירו כי על אף שמחברו מציג עצמו כדמות קדומה, הרי מדובר באחד 'מאחרוני האחרונים'. החוקרת מיכל אורון ראתה ברבי מנחם רקאנטי האיטלקי את המקור העיקרי ממנו שאב ספר הפליאה את רעיונותיו
בהסכמות להדפסת הספר הרבנים החותמים מייחסים את חיבור הספר ל"בעל הקנה" (כלומר מחבר 'ספר הקנה') או לתנא "קנה" אביו של רבי נחוניה בן הקנה.
בשער המהדורה המודפסת השנייה לספר רשום:
במשך מאות השנים האחרונות רווחה מסורת בקרב חכמי פולין כי ספר הפליאה אכן נכתב על ידי ר' אביגדור קרא, וממילא מדובר בחיבור אשכנזי במקורו. הרב מנחם מנדל כשר בספרו 'שרי האלף' - רשם שחלקים מהספר הועתקו כנראה ממחבר קדום יותר, שכן מצא שם מאמרים שהיו ידועים בספרות קדומה לתקופת הרב קרא, שנפטר בשנת ה'קצ"ט (1438).
גרשם שלום סבר שהמחבר היה ספרדי מתקופת הרב יצחק בר ששת (הריב"ש) ולפני גזירות קנ"א (אמצע המאה ה-14), שכן מצא בתוכן הספרים שיקוף של אירועים שעברו על חכמי ספרד בתקופה זו, וביניהם המגפה השחורה. בדומה לגישתו של שלום סבורים היו מרבית החוקרים עד למחקריו של פרופ' ישראל תא שמע כי מדובר במחבר שחי בסוף המאה ה-14, אך נחלקו בנוגע לשאלה המדויקת של זמן הכתיבה. יוצאת דופן הייתה דעתו של אהרן (אדולף) ילינק בשנת ה'תרי"ג (סביבות 1853) אשר במחקרו על מקורות ספר הזהר, טען שהמחבר היה בן איטליה או יוון, ושמדובר בלקט תוך השמטת המקור, מתוך דברי רבי אברהם אבולעפיה ורבי מנחם רקנאטי. לדעה זו שותף אף פרופ' ישראל תא- שמע. לדעתו מדובר בכותב החי בסביבה דוברת יוונית ונוהגת מנהג יוון וכי זמנו הוא במחצית הראשונה של המאה הט"ו ככל הנראה ביוון, באסיה הקטנה או במקדוניה שנים ספורות לאחר כיבושן על ידי העות'מאנים. למסקנתו הגיע לפי נוסח של קטעי תפילה המופיעים בספר הקנה. אך דעתו זו נדחתה בידי עמיתיו הפרופסורים באוניברסיטה העברית יהודה ליבס ומשה אידל.
לדעת אידל לכתביו של רבי נחמיה בן שמואל (טרושטלין), שנקרא גם "הנביא מארפוּרט", אף הוא בן דורו של רבי אלעזר מוורמייזא - שכאמור פעל סביבות השנה ד'תתק"ס (1200), הייתה השפעה על מחברו של ספר הפליאה המאוחר ממנו. לדעה זו הגיע בעיקר על פי אזכורו של המלאך "יהוא"ל", וקישורו של מלאך זה לחטיבת המלאכים האחרים והדמויות הנידונות בספר, בצורה האופיינית לכתבי רבי נחמיה בן שמואל.
גלסטונברי
גְלִסְטוֹנבֶּרִי (באנגלית: Glastonbury) היא עיר בנפת מנדיפ שבמחוז סאמרסט בדרום-מערב אנגליה. העיר ממוקמת במישור סאמרסט, כ-45 ק"מ דרומית לבריסטול, ומתגוררים בה כ-8,800 תושבים (2002).
בעיר נמצאים מנזר גלסטונברי וגלסטונברי טור המהווים מוקד תיירותי בשל האגדות המשויכות להן. כמו כן נערך בקרבת מקום פסטיבל גלסטונברי.
היסטוריה ומיתולוגיה
העיר גלסטונברי ידועה בהיותה המקום אליו משויכות אגדות רבות, שהעיקרית בהם היא האגדה הקשורה ליוסף הרמתי ולגביע הקדוש. כמו כן ממוקם בעיירה קברו של המלך ארתור.
בשל השיוך של יוסף הרמתי לעיר, מהווה העיר, על פי המסורת, המקום הנוצרי הראשון בבריטניה, והמקום בו נבנתה הכנסייה הראשונה (שנועדה להכיל את הגביע הקדוש) כ-30 שנה לאחר צליבתו של ישו. אגדה אחרת טוענת כי יוסף הרמתי ביקר במקום עם ישו בעת היותו של האחרון ילד קטן.
על פי האגדה שמקורה כנראה במאה ה-12, נמסר ישו להשגחת יוסף הרמתי, המתואר באגדה זו כדודו של ישו (למרות שאין לכך ביסוס במקורות אחרים). יוסף הרמתי שהיה סוחר עשיר לקח איתו את ישו להפלגותיו וישו תפקד בהפלגות אלו כנגר האונייה. בין שאר ההפלגות, הגיע יוסף הרמתי לגלסטונברי בסירה בעת שמישור סומרסט היה מוצף מים. בעת רדתו מהסירה הוא תקע את מטהו באדמה, והמטה פרח והפך ל"דרדר הקדוש" - עץ עוזרר הצומח באזור ופורח פעמיים בשנה - באביב ובחג המולד.
בהתאם לאמונה זו, כל שנה נוהג הכומר המקומי לקטוף ענף מן העץ ולשלוח אותו למלכת אנגליה (העומדת בראש הכנסייה) על מנת שיקשט את שולחן חג המולד שלה.
העוזרר המקורי היה מוקד לעלייה לרגל בימי הביניים אולם נכרת במהלך מלחמת האזרחים האנגלית (ועל פי האגדה החייל "עגול הראש" שכרת אותו התעוור).
על פי אחת הגרסאות לאגדה, ישו עצמו, בעת ששהה במקום היה שותף לבניית מבנה עץ. מבנה זה שנקרא ברבות הימים the Wattle Church הפך לכנסייה הראשונה באיים הבריטיים.
על פי חלק מגרסאות אגדות המלך ארתור, גלסטונברי הוא האי אבלון, בו נקבר המלך. זיהוי זה מופיע לראשונה בכתבי ג'פרי ממונמות' משנת 1133. בשנת 1191 טענו נזירי מנזר גלסטונברי כי מצאו במקום את קברו של ארתור. הארון הוצא ונקבר מחדש במנזר. היסטוריונים בני ימינו סבורים כי "גילוי" זה נועד להפוך את המנזר למקום עלייה לרגל ולהביא לו תרומות.
כלכלה
עיקר כלכלת גלסטונברי מתבססת על תיירות דתית ומיסטית. העיר מהווה אתר עלייה לרגל הן כאתר דתי, והן כאתר פולקלוריסטי בשל האופי המיסטי והפגאני של המקום.
בעיר חנויות רבות המוכרות מוצרי "ניו אייג'" וכן עבודות יד. בולטת בעיר פעילות תנועת האלה (Goddess movement), דת נאו-פגנית שבמרכזה אמונה באלות שונות. ברחוב הראשי פועל מ-2016 בית האלה (Goddess House), ובסמוך נמצאים מקדש האלה (Goddess Temple) והיכל האלה (Goddess Hall).
אתרי התיירות העיקריים בעיר כוללים את שרידי מנזר גלסטונברי, גבעת גלסטונברי טור, באר הגביע, מוזיאון החיים הכפריים בסאמרסט באסם של מנזר גלסטונברי ששוחזר, בית החולים סנט מרי מגדלן, כנסיית יוחנן המטביל ומלון ג'ורג' ופונדק עולי הרגל.
היאכטה המלכותית בריטניה
יאכטת הוד מלכותה בריטניה הייתה היאכטה המלכותית של אליזבת השנייה, מלכת בריטניה, בין השנים 1954–1997. מאז הוצאתה משירות היא מוצגת כאוניית מוזיאון בעיר אדינבורו שבסקוטלנד ופתוחה לציבור לביקור.
היאכטה
היאכטה בריטניה נבנתה במספנת ג'ון בראון על גדת נהר הקלייד בסקוטלנד. היא הושקה על ידי המלכה אליזבת השנייה ב-16 באפריל 1953 ונכנסה לשימוש ב-11 בינואר 1954. עם השקתה היא הייתה ליאכטה המלכותית ה-83 במספר מאז השבת המלך צ'ארלס השני על כנו ב-1660 והיאכטה המלכותית השנייה שנשאה את השם בריטניה.
היאכטה כללה חמישה סיפונים ובהם דירה מלכותית, מגורים ל-250 אורחים ול-271 אנשי צוות וכן למחלקה של חיילי חיל הנחתים המלכותי, שהוצבה על האונייה כל אימת שנמצא על סיפונה מי מבני המשפחה המלכותית. כל אנשי הצוות היו מתנדבים מן הצי המלכותי. הקצינים בצוות הוצבו על סיפונה לשנתיים ואילו יתר אנשי הצוות הוצבו בה עד למועד בו יבקשו לעזוב. חלקם שירתו על סיפונה עשרים שנים ויותר.
באונייה נקבעו שלושה תרנים נושאי דגלים בגובה של 41 מטרים, 42 מטרים ו-36 מטרים (תורן קדמי, אמצעי ואחורי, בהתאמה).
בריטניה תוכננה באופן שניתן יהיה להסב אותה בעת מלחמה לאוניית בית-חולים. דבר זה מעולם לא נעשה. במקרה של מלחמה גרעינית נועדה היאכטה לשמש כמקום מקלט למלכה ולהסתתר במפרצים שבצפון מערב סקוטלנד. מעולם לא נעשה שימוש כזה ביאכטה ולכן יצאה משימוש ולא הוחלפה בחדשה.
תולדות היאכטה
בריטניה יצאה להפלגת הבכורה שלה בחודש אפריל 1954 מפורטסמות' אל האי מלטה. היא הובילה את הנסיכים צ'ארלס ואן (אז בני שש וארבע) לפגישה עם הוריהם, שיצאו לביקור מלכותי באזור. המלכה והנסיך פיליפ עלו על סיפון האונייה ב-1 במאי. מאז שימשה האונייה את המלכה ובני המשפחה המלכותית ב-696 ביקורים מחוץ לבריטניה ו-272 ביקורים בבריטניה עצמה. במהלך שירותה גמאה האונייה מרחק של 2,014,278 קילומטרים. למלכה מיוחסת האמירה כי על סיפונה של בריטניה היא הרגישה עצמה חופשייה יותר מבכל מקום אחר.
ביולי 1959 הפליגה בריטניה דרך נתיב המים סנט לורנס, שנפתח זה מקרוב, בביקור הראשון של מונרך בריטי בקנדה, ועגנה בעיר שיקגו. במהלך ההפלגה בנתיב המים שהה על סיפונה נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. גם הנשיאים ג'רלד פורד ורונלד רייגן התארחו לימים על סיפון האונייה.
לקראת הבחירות הכלליות בבריטניה ב-1997 עמדה האונייה בת ה-43 בפני הוצאה משימוש. המפלגה השמרנית דגלה בהחלפת האונייה ביאכטה מלכותית אחרת, בנימוק שההוצאות הכרוכות בכך הן מוצדקות נוכח התועלת שמביאה יאכטה מלכותית בקידום יחסי החוץ של בריטניה והאינטרסים שלה בחו"ל. מפלגת הלייבור, שזכתה בבחירות, החליטה להוציא את האונייה משימוש בלי לבנות יאכטה מלכותית אחרת במקומה.
הפלגתה הבינלאומית האחרונה של האונייה הייתה כאשר הובילה מהונג קונג את המושל הבריטי האחרון שלה, כריס פאטן, ואת הנסיך צ'ארלס לאחר העברת השלטון שם לידי סין ב-1 ביולי 1997. היא הוצאה משירות ב-11 בדצמבר 1997. בטקס ההוצאה משירות, שבו נכחו בכירי המשפחה המלכותית, הזילה המלכה דמעה.
האונייה הוכללה באוסף הצי הלאומי ההיסטורי של בריטניה.
לאחר ההוצאה משירות
לאחר מחלוקת מסוימת על מקום עגינתה הוצבה האונייה בנמל רובע ליית' (Leith) באדינבורו שבסקוטלנד והיא פתוחה שם לביקור הציבור. האונייה מנוהלת על ידי קרן היאכטה המלכותית בריטניה. בכל שנה מבקרים בה 250 אלף איש.
האונייה גם מושכרת לאירוח אירועי ערב שונים. כך, ביולי 2011 נערכה על סיפונה מסיבת קוקטייל לקראת נישואי נכדת המלכה זארה פיליפס וארוסה מארק טינדל.
<Gallery widths="200px" heights="200px" perrow="3"> תמונה:The State Drawing Room, Britannia - geograph.org.uk - 545713.jpg|חדר ההארחה המלכותי תמונה:State Dining Room, Britannia - geograph.org.uk - 545718.jpg|חדר האוכל המלכותי תמונה:HMY-Britannia-Ship's-Bell.JPG|פעמון האונייה
בלי (ראפר)
אחמד בלשה (בערבית: أحمد بلشي; נולד ב-7 באפריל 1984), הידוע בשם הבמה בלי (Belly), הוא ראפר, זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי פלסטיני-קנדי.
ביוגרפיה
לאחר שלקח הפסקה מהמוזיקה, בשנת 2015 חתם בחברת התקליטים XO, ומאוחר יותר בחוזה נוסף עם חברת התקליטים רוק ניישן, לאחר שתרם בכתיבה משותפת למגוון שירים עבור אמני ה-R&B דה ויקנד וביונסה. בלי קיבל סך של אחד עשר קרדיטים על פני אלבומי האולפן של דה ויקנד, תוך שסיפק קולות רקע וכתיבה לשיר "" מתוך אלבומה של ביונסה, Lemonade. לאחר מכן, המשיך בלי להוציא ארבעה מיקסטייפים נוספים. בשנת 2018, הוציא את אלבומו השני, Imigrant.
בעז שרעבי
בֹעז שרעבי (נולד ב-28 במאי 1947) הוא זמר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
ביוגרפיה
שרעבי נולד בתל אביב למשפחה בת עשרה ילדים להורים יוצאי תימן. הוא החל לתופף כבר בגיל 10. מאמצע שנות ה-60 ועד סופן תופף במספר להקות קצב, ולעיתים גם היה שר בלהקות בסגנון רוק. הלהקה הראשונה שבה השתתף נקראה "כובשי הקצב", והיו בה חברים גם גרי אקשטיין ומיקי גבריאלוב. לאחר מכן ליווה בכלי הקשה, קסילופון, חליליות וחליל את להקת המחול "כרמון", בישראל ובחו"ל.
לפרסומו הראשון זכה שרעבי בשנת 1971. באפריל של אותה שנה הגיע לרדיו שירו הראשון, Pamela, ששר באנגלית. בסוף אותה שנה הוציא שרעבי את אלבום הבכורה שלו, "בעז" בעטיפה אדומה, שבו היו בין השאר הלהיטים: Pamela, Ringoli, Reality, Zero zero, Blue as the sea חמישתם באנגלית, "פמלה" בעברית, "מאמא מייבלי" שביצע עם אלכסנדרה ו"בואי". בדצמבר 1971 זכה בפרס כינור דוד כמלחין השנה.
במקביל התפרסם שרעבי גם כמלחין לזמרים אחרים, ובין שיריו המוכרים באותה תקופה היו "חופשי ומאושר" ו"רינגולי" (בגרסה עברית) שהקליטו אילן ואילנית, "פעם לאהוב" בביצוע אילנית, "הלילה הארוך ביותר בעולם" בביצוע ששי קשת, ו"פמלה" בביצוע יפה ירקוני שהיה הביצוע העברי המקורי לשיר, לפני ששרעבי הקליט אותו עבור אלבומו.
בשנת 1972 השתף שרעבי בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "חייך וחיי", שהלחין למילים של דודו ברק, ועיבוד של אלברט פיאמנטה. השיר הגיע למקום השני בפסטיבל, והצלחתו ביססה את מעמדו של שרעבי כזמר גם בעברית. באותה שנה גם זכה בפרס כינור דוד. בסוף אותה שנה ביצע את "חידה את לי" (מילים: עודד ספיר, לחן: אביהו מדינה, עיבוד: אריה לבנון, במסגרת פסטיבל הזמר המזרחי עימו הגיע למקום השלישי בתחרות.
בסוף שנת 1973 הקליט שרעבי את שירו של עוזי חיטמן "מי ידע שכך יהיה" (עיבוד: קובי אושרת), לאחר שהשניים שירתו כצוות הווי בידור במילואים בתקופת מלחמת יום הכיפורים. שלושת השירים כולל גרסה משלו ל"חופשי ומאושר" נכללו באלבומו השני של שרעבי, שנקרא גם הוא "בעז" בעטיפה ירוקה ויצא ב-1973. גם אלבום זה שילב שירים בעברית ובאנגלית.
באפריל 1974 השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ד עם "לפעמים אני מרגיש שאני צריך כנפיים" (מילים: יורם טהרלב, לחן ועיבוד: יאיר רוזנבלום).
בשנת 1978 יצא אלבומו השלישי של שרעבי שנקרא גם כן "בעז" (ומאוחר יותר בתור "שיר השירים") בעטיפה פרחונית/צבעונית, שריכז את הקלטותיו מהשנתיים שקדמו לצאתו אשר כללו ביניהם את "מה להם ולבני אדום" (שיצא בסוף 1974, וכתב והלחין עוזי חיטמן) ו"הללויה" (שכתב אורי ברזילי והלחין יהודה בדיחי, איתו השתתף בפסטיבל הזמר המזרחי ב-1975).
בסוף שנת 1978 עזב שרעבי את ישראל ונסע לארצות הברית. בטרם עזיבתו השתתף יחד עם ארבעה מאחיו (ברוך, יואל, נחמיה ועמוס) תחת השם "השרעבים" בפסטיבל הזמר המזרחי עם השיר "שדי אל מה נורא" ויחדיו זכו במקום הראשון. בנוסף לכך, הקליט את השיר "את לי לילה" שאת מילותיו כתב יחד עם יואל גוב ארי. השיר אותו עיבד יגאל חרד, זכה להצלחה, ונחשב לאחד מלהיטיו הגדולים ביותר של שרעבי. בשנת 1981 חידש אותו זוהר ארגוב באלבומו השני "היו זמנים".
בשנת 1983 שב שרעבי לישראל, ובשנת 1984 הקליט את האלבום "אצלי הכל בסדר", בהפקתם המוזיקלית של יזהר אשדות ומשה לוי. האלבום כלל להיטים כ"תני לי יד" (לחן: נורית הירש), ששר שרעבי בסרט "מאחורי הסורגים" שבו גם השתתף כשחקן, "אצלי הכל בסדר", "אהבת לבנת כנף", "למה", ו"את לי לילה", שהקליט שרעבי מחדש עבור האלבום. פרט ל"את לי לילה" ולקטע האינסטרומנטלי "גאות" שהלחין שרעבי, נכתבו כל שירי האלבום על ידי שמרית אור.
בשנת 1986 השתתף שרעבי בקדם אירוויזיון עם השיר "הלוואי" שהלחין למילים של אהוד מנור, ועיבוד של ננסי ברנדס. השיר זכה לנקודה אחת בלבד, והגיע למקום האחרון בקדם, אך בהמשך הפך לאחד משיריו האהובים ביותר של שרעבי. השיר נכלל באלבומו החמישי של שרעבי, "משאלה", שיצא בפברואר 1987. בנוסף האלבום כלל להיטים רבים ובהם: "משאלה", הדואט "לשיר איתך" עם שושנה דמארי, "כל עוד", "לתת" וגרסה מחודשת לשירו של מתי כספי "ברית עולם". את רוב שירי האלבום כתב אהוד מנור, עיבד והפיק מוזיקלית ירון בכר, שגם ניגן בפסנתר ותיכנות תופים. יחד עימו השתתפו בהקלטות גם אלון הילל בתופים וכלי הקשה, ארז נץ וחיים רומנו בגיטרות, ופטר ורטהיימר בסקסופון.
באותה תקופה הלחין שרעבי מספר שירים לזמרים אחרים. לאלבומה של ירדנה ארזי "עוד יום אחד" הלחין את שירו של דודו ברק "מחוזות האהבה", לרבקה זהר הלחין את שירה של רחל המשוררת "עברייה" ולאלבומה של שושנה דמארי "אור" הלחין את שירו של אהוד מנור "עדיין כאן".
בתחילת 1989 יצא אלבומו של שרעבי "נע ונד", בהפקה מוזיקלית של מתי כספי. בין שיריו המוכרים היו שיר הנושא (מילים: אהוד מנור, לחן: בועז שרעבי ויגאל חרד), "אילת", "כוח להמשיך" (מילים: אהוד מנור, לחן: נחמיה שרעבי) והדואט עם כספי "שלום עליכם" (שיצא שנה לפני האלבום). באותה שנה הקליט שרעבי בדואט עם יהורם גאון את השיר "מה יביא איתו הרוח", שנכלל באלבומו של גאון "ירח מלא".
בשנת 1993 יצא אוסף מיטב להיטיו של שרעבי בשם "את לי לילה". האוסף זכה להצלחה גדולה, מכר יותר מ-250,000 עותקים וזכה בפלטינה מחומשת.
בשנת 1994 קיבל שרעבי את "פרס אקו"ם" על מפעל חיים. באותה שנה הקליט את השיר "כשתבוא", שכתב אהוד מנור על הנווט השבוי רון ארד.
בשנת 1995 יצא אלבום אוסף כפול לשרעבי בשם "כוח להמשיך", שכלל בחלקו הראשון את שיריו המוכרים של שרעבי מאלבומיו ובחלקו השני שירים שהלחין לזמרים אחרים ושירים ששר עם אחרים.
בשנת 1998 יצא אלבומו של שרעבי "כשאת נוגעת בי", בהפקתו של קובי אשרת. שיר הנושא של האלבום, שהלחין שרעבי למילים של אהוד מנור, זכה להצלחה גדולה וגם השירים "צובט לי בלב" ו"חודש בלעדייך" זכו להצלחה. כמו כן כלל האלבום הקלטה מחודשת לשיר "היה חזק". באותה שנה נבחר שירו של שרעבי "לתת" על ידי חיילי צה"ל וכוחות הביטחון כשיר האהוב ביותר בזמר העברי ב"מצעד היובל" של גלי צה"ל.
בשנת 1999 ביצע את ג'ינגל הבחירות של מפלגת הליכוד.
בשנת 2002 הוציא את השיר "עצבות זמנית" שזכה להצלחה ונכלל שנה לאחר מכן בתור תוספת לאלבום ההופעה "הופעה חיה בצוותא".
בדצמבר 2006 הוציא שרעבי את "אם את עדיין אוהבת אותי", סינגל ראשון מאלבומו "לנשום" שיצא בפברואר 2007. את האלבום הפיק עמית צח, שגם כתב בו את כל השירים והלחין אותם יחד עם שרעבי. בזכות עבודתם המשותפת על האלבום זכו שרעבי וצח בפרס הישג השנה על שם מרדכי זעירא למלחין מטעם אקו"ם לשנת תשס"ז. שיר נוסף מהאלבום שהצליח היה "ולמרות".
בשנת 2011 הוציא שרעבי את אלבומו ה-13, "מגע הקסם", שבו שב לשתף פעולה עם המפיק ירון בכר. בין שיריו המוכרים היו "אני עובר בסמטאות" ו"כל מה שביקשתי".
ב-30 בדצמבר 2012 הוציא שרעבי את "אני שמח בך" סינגל שהלחין ביחד עם עמית צח אשר כתב את המילים לשיר.
במרץ 2015 יצא אלבומו "חיי אדם", שכלל 11 שירים שאת רובם הקליט שרעבי בארצות הברית בהפקתו המוזיקלית של עמית צח, לצד מיקסים של Rayn West זוכה שני פרסי "גראמי". באלבום נכללו הסינגלים "תיקונים" ו-"אמונה", ו"ימים אחרים", חידוש לשיר של הראל סקעת, שכתבה יעל טבת, והלחין עמית צח.
במאי 2017, יצא לאקרנים הסרט התיעודי בעז על אודות סיפור חייו של שרעבי. הסרט הוקרן במסגרת פסטיבל דוקאביב.
בינואר 2018, אחרי היעדרות ממושכת, הוציא שרעבי את שירו "דרך מובילה". שרעבי גם חזר להופיע עם מיטב להיטיו הישנים והחדשים במסגרת סיבוב הופעות חדש.
משפחתו
שרעבי הוא אחיהם של הזמר יואל שרעבי והמלחין נחמיה שרעבי. אחותו התאומה של שרעבי, עדה, נפטרה בלידתם, אולם שרעבי טוען שהיא נמנית עם ילדי תימן החטופים. ביוני 2016 הצטרף למאבק המתחדש של ילדי תימן החטופים, בעקבות החיפושים אחריה.
שרעבי היה נשוי שלוש פעמים:
בשנות השבעים נישא לליאורה, ולאחר מספר שנים הם התגרשו.
אשתו השנייה, הלן, שימשה כאשת יחסי הציבור של הזמר זוהר ארגוב. היא הייתה מכורה לסמים והתאבדה בבית הסוהר נווה תרצה בשנת 1991.
בשנת 2002 נישא בשלישית לפנינה צדוק, ולשניים בן - עדי - שנקרא על שם אחותו התאומה של שרעבי, עדה. שרעבי וצדוק התגרשו בשנת 2006.
שרעבי מתגורר בקיסריה.
שיקגו (זיכיון)
זיכיון שיקגו הוא זיכיון סדרות טלוויזיה אמריקאי שנוצר על ידי המפיקים דיק וולף, מייקל בראנדט, דרק האס ומאט אולמסטד ומשודר נכון להיום ברשת NBC. כל הסדרות בזיכיון עוסקות בשירותי חירום והצלה בעיר שיקגו, אילינוי.
ארבע הסדרות מתקיימות באותו יקום בדיוני בו מתרחשות גם הסדרות "חוק וסדר: מדור מיוחד", "FBI" ו-"FBI: המבוקשים ביותר" - גם הן בהפקתו של וולף - ובין הסדרות שודרו מספר פרקי קרוסאובר.
סקירה
זיכיון שיקגו מתמקד בחייהם המקצועיים והאישיים של כבאים, שוטרים, צוותי חירום רפואיים ומשפטיים שמשרתים את העיר שיקגו. התמה המרכזית שמאחדת בין הסדרות הוא בר המשקאות "מולי'ז" שבבעלותם של שלושה כבאים, אליו מגיעות דמויות מכל ארבע הסדרות. יוצר הזיכיון דיק וולף ציין כי מרבית הפרקים בסדרות מסתיימים בסצנה בבר, מאחר שזה מקשר בין הסדרות.
לנה שילוני
לנה שילוני (1938 – 4 במאי 2017) הייתה פרופסור חבר בחוג לספרות צרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
לנה שילוני נולדה בפולין בשנת 1938. במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחתה לברית המועצות, תחילה לאורל ולאחר מכן לבוכרה שבאוזבקיסטן. לאחר המלחמה חזרו הפליטים לפולין, שילוני חלתה ונשלחה לריפוי בשווייץ, שם שהתה שש שנים ולמדה צרפתית. עלתה לישראל ב-1954, למדה בבית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב וכשסיימה החלה ללמוד ספרות צרפתית וספרות אנגלית לתואר הראשון באוניברסיטה העברית, ולשון וספרות צרפתית לתואר השני אותו קיבלה ב-1965. התחתנה עם בן-עמי שילוני, נסעה איתו ליפן, שם שהו שנתיים (1965–1967) והיא לימדה את השפה הצרפתית ביפן. בשנת 1967 המשפחה נסעה לארצות הברית, והיא עשתה דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון, אותו קיבלה ב-1971. הדוקטורט עסק בסופר הצרפתי זוכה פרס נובל פרנסואה מוריאק. נושא העבודה היה: "הדימויים ברומנים של מוריאק" והוא נכתב בהדרכתו של פרופסור אלברט זוננפלד. לאחר שובה ארצה החלה ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 1973 ועד לפרישתה לגמלאות בשנת 2004 בדרגת פרופסור חבר, לימדה ספרות צרפתית מודרנית, ונתנה קורסים על הרומן הצרפתי ועל תרגום ספרותי.
שילוני עמדה במשך שנתיים בראש מרכז דמארה לחקר תרבות צרפת באוניברסיטה העברית. היא הייתה עורכת ועורכת משנה של השנתון בצרפתית מטעם הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית, שנקרא תחילה HSLA ואחר כך PERSPECTIVES. מאז 1996 שימשה כנציגה בישראל של שתי אגודות צרפתיות מרכזיות למחקר ספרותי. שהתה בשבתונים באוניברסיטאות אוקספורד, קיימברידג', ברקלי והרווארד. ישבה בוועדות של פרס ירושלים לספרות ושל פרס ספיר.
שילוני כתבה מאז שנות השבעים ביקורות ספרים במוסף הספרותי של "ידיעות אחרונות" ובמוסף התרבות של העיתון "הארץ". מאמריה עוסקים בעיקר בתרגומים של ספרות צרפתית לעברית, והביקורות הבוחנות הן את טיב הספרים והן את איכות התרגומים. היא חיברה את המבוא לרומן שתורגם לעברית: "האדום והשחור" (כנרת זמורה-ביתן דביר, 1981) ואחרית דבר לרומנים המתורגמים "לוסיין לוון" (הוצאת כרמל, 1998) ו"מנזר פרמה" (כרמל, 2008), שלושתם של סטנדאל.
הייתה נשואה עד לפטירתה לפרופסור בן-עמי שילוני, ולהם שתי בנות: איריס שילוני-צביאלי, בעלת תואר בגאוגרפיה ובגינון אקולוגי, ויוזמת אירועים ורותי שילוני, בוגרת משפטים, כתבת לענייני חוץ ותרבות בערוץ 2.
לנה שילוני נפטרה ב-4 במאי 2017, והובאה למנוחות בבית העלמין בקבוץ קריית ענבים.
תיאור מחקריה
לנה שילוני היא חוקרת הספרות הצרפתית. היא עסקה בספרות המאות התשע-עשרה והעשרים. רוב מחקריה והתמקדו בניתוח יצירותיהם של שלושה סופרים בני המאה העשרים: פרנסואה מוריאק (François Mauriac), אדמונד ז'אבס (Edmond Jabès) וז'ורז' פרק (Georges Perec). כמו כן כתבה על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, וחקרה בהקשר זה יצירות של בלזק, פלובר, זולא, פרוסט ונטלי סארוט. ספריה ועשרות המאמרים שכתבה בשפה הצרפתית התפרסמו בצרפת, בארצות הברית, בבלגיה ובישראל.
הרומן הסותר את עצמו
שילוני סבורה כי "פקעת הצפעונים" הוא ספר דו-משמעי, מצד אחד זהו רומן נוצרי מכיוון שבסיומו חוזר הגיבור בתשובה, על מנת להיות נוצרי טוב, אולם למעשה עד אז מובעת ברומן ביקורת חריפה על המשפחה הנוצרית והדת הנוצרית. על מנת לרצות את הקוראים מסתיים הספר בכך שהאיש חוזר בתשובה. הדבר משקף לדעת שילוני את מוריאק עצמו, שלא היה סופר חד-משמעי. הוא מבקר את הדת, אך נשאר נוצרי ומתלבט כל הזמן ביחס לאמונתו. הלבטים האלה משתקפים גם בספרים האחרים שלו.
שילוני כתבה גם מאמרים רבים על הבטים שונים של יצירת מוריאק: על יחסו ליהודים, על דמויות הנשים בספריו, על מחזותיו, ועוד.
אדמונד ז'אבס: הרטוריקה החתרנית
על מנת לאזן, כביכול, את השנים הרבות שהקדישה לצרפתי נוצרי ובורגני עברה לנה שילוני לעסוק ביוצר יהודי, הסופר אדמונד ז'אבס (1991-1912), יליד מצרים. ספרו הראשון של ז'אבס "ספר השאלות" תורגם לשפות רבות בכללן יפנית ועברית, ויצירתו זכתה להתענינות בינלאומית.