cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אדולף טייר
הרפובליקה השנייה
הצעתו השמרנית ביותר של טייר הייתה הדרישה שהמצביעים בבחירות יהיו מי שבבעלותם בתים לפחות שלוש שנים, ושיהיו בעלי הכנסה מעל סף מסוים. הוא הצהיר במליאה: "מטרתנו איננה למנוע הצבעה מן העניים, אלא מן האספסוף השפל, אלו שלאורך השנים, מסרו את החירות של כל כך הרבה רפובליקות לידי כל כך הרבה רודנים". החוק של טייר אושר וסילק כשליש מבעלי זכות ההצבעה מרשימות הבוחרים. טייר לא צפה שלואי-נפוליאון, שנבחר בבחירות כלליות, ישתמש בעתיד בחוק זה כנשק נגד הפרלמנט על מנת לחזק את שלטונו הוא. כשידיד של לואי-נפוליאון שאל אותו אם איננו חושש לאבד את השלטון בהיעדר בחירות כלליות, הוא השיב: "לא, כלל לא. אם האספה תהיה תלויה מעל התהום, אחתוך לה את החבל".
כשהתקרבה שנת 1852, טייר ציפה לסוף כהונתו של לואי-נפוליאון; החוקה מנעה ממנו לרוץ שוב לנשיאות. טייר חיפש לפיכך מועמדים אחרים במקומו, וחשב למשל על הדוכס ז'ואנוויל, ממשפחת אורליאן. טייר וגם מנהיגים שמרנים אחרים באספה יצאו גם כנגד העלות הגבוהה של משק בית הנשיא. לואי-נפוליאון דרש הוספת 175 משרות לצוות הארמון, וכן מימון לעוד עשרים ארוחות ערב מפוארות ולתריסר נשפים בשנה. טייר והאספה דחו את דרישתו. לואי-נפוליאון ביקש להוסיף לחוקה תיקון שיאפשר לו לרוץ לכהונה שנייה; ההצבעה לתיקון התקיימה ב-19 בדצמבר 1851. הוא זכה לרוב, אך לא לרוב של שני שלישים שנדרש בחוקה.
מול חסימתו על ידי האספה הלאומית בחר לואי-נפוליאון בדרך שונה. הוא האשים בפומבי את טייר ואת הפרלמנט על הגבלת זכות ההצבעה ועל סירובם לתקן את החוקה כך שתובטח לו כהונה שנייה, ובו זמנית הביא לפריז בחשאי כוחות צבאיים נאמנים לו. מוקדם בבוקר ב-2 בדצמבר 1851 על ידי מה שנודע לימים כהפיכה של 1851 בצרפת, תפס הצבא עמדות מפתח בפריז ובשעה שש אחרי הצהריים, נציב המשטרה, יובו, התייצב בביתו של טייר בככר סן ז'ורז' ולקח אותו למעצר. טייר מחה: "אתה לא יודע את החוק? אינך יודע שאתה מפר את החוקה?" יובו השיב: "לא נדרשתי לדון על כך איתך, ממילא יש לך יותר ידע ממני". טייר נלקח בכרכרה לבית הכלא מאזאס. ממאסרו יכול היה טייר לשמוע את יריות החיילים הנאמנים לנשיא בעת ששמרו על הסדר בעיר. ב-9 בדצמבר הוא הובל לגבול הגרמני ונשלח לגלות.
האימפריה השנייה
מגרמניה נסע טייר לבריסל, שם נודע לו על משאל העם שארגן לואי-נפוליאון כדי לבקש את ברכת העם להפיכה שיזם. מעל שבעה מיליון בוחרים אישרו את ההפיכה, בעוד 646,000 הביעו התנגדות. רק בפריז הייתה ההפיכה בלתי פופולרית: רק 133,000 מקרב 300,000 המצביעים אישרו אותה. המשטר החדש הקים בתי דין מיוחדים שנועדו לשפוט את המתנגדים הרפובליקנים. 5,000 מתוכם נשלחו למעצר בית, כמעט 10,000 גורשו למחנות כליאה באלג'יריה ו-500 למחנות כליאה בגיאנה הצרפתית. 71 חברים רפובליקנים באספה הלאומית גורשו כמו טייר לגלות.
טייר השתעמם בבריסל והחליט לנסוע ללונדון, שם הצטרפו אליו אשתו וחמותו. הוא התקבל אצל הלורד ולינגטון ואצל בנג'מין דיזראלי. כבן פרובאנס, האקלים של בריטניה לא התאים לו ולכן כעבור זמן קצר נסע לטיולים ארוכים ברחבי גרמניה ואיטליה. בקיץ 1852 החליט לואי-נפוליאון שטייר אינו מהווה יותר סכנה וב-20 באוגוסט 1852 הרשה לו לשוב לפריז.
טייר נשאר מחוץ לחיים הפוליטיים. חידש את ידידותו עם הצייר דלקרואה ועם הפסל פרנסואה ריד אליו פנה בעבר לשם ביצוע קישוטים פיסוליים בקשת הניצחון. במהלך עשר השנים הבאות טייר הקדיש את זמנו לכתיבת ספריו על ההיסטוריה של הקונסולט והאימפריה, ופרסם שני כרכים בשנה. הכרך ה-19 והכרך האחרון, ה-20 במספר, הוצאו לאור ב-1862. הספרים זכו להצלחה, וטייר מכר 50,000 מנויים לכל הסדרה, בסך הכל מיליון עותקים. בנוסף למקדמה בשווי של 500,000 פרנק שקיבל על העבודה, נהנה מתגמולים שהוסיפו רווח משמעותי למניות מהמכרות ולירושה מחמיו.
בשנת 1863, התחיל הקיסר החדש נפוליאון השלישי (שהכתיר את עצמו אחרי משאל עם נוסף, ב-2 בדצמבר 1852), להקל את המגבלות שהטיל על האופוזיציה. ידידים ומכר חדש, השגריר של פרוסיה בפריז, אוטו פון ביסמרק, עודדו את טייר לשוב לזירה הפוליטית. טייר החליט לרוץ שוב לפרלמנט. ב-31 במאי 1863, בגיל 66, נבחר שוב לאספה, כנציג של פריז. ב-6 בנובמבר 1863 חזר לישיבות האספה ותפס את מושבו, אולם גילה שתחת שלטון הקיסר, כללי הפרוטוקול השתנו. במקום לנאום מדוכן הנואמים, הורשו חברי הפרלמנט לדבר רק ממושביהם. טייר לא הרגיש נוח עם דרך זו לנאום, ונאומיו הראשונים היו כישלונות, אבל עם הזמן הסתגל. ב-11 בינואר 1864 יצא להתקפה נוקבת נגד ממשלו של נפוליאון והצביע על "החירויות ההכרחיות" החסרות בצרפת.
ב-3 במאי 1866, כשעמדה לפרוץ מלחמה בין פרוסיה לאוסטריה בעקבות סיפוח הולשטיין על ידי פרוסיה, הזהיר טייר:
אחרי התבוסה המכרעת של אוסטריה בידי פרוסיה בקרב סאדובה הצהיר טייר כי "צרפת היא זו שהובסה בסאדובה". ב-14 במרץ 1867 הוא אמר בפני האספה:
בתחום הכלכלה, התמיד טייר בגישה שמרנית; קרא לפרוטקציוניזם על מנת להגן על התעשייה הצרפתית, וגינה את תוכניותיו היקרות של הברון אוסמן לבנות מחדש את פריז, שנדרשו ל-461 מיליון פרנק. תחת לחץ האספה, נאלץ נפוליאון השלישי לפטר את אוסמן. טייר התמודד עם התנגדות משמאל ומימין כאחד. בבחירות בשנת 1869 נוצח בבחירות למושב מטעם מרסיי, על ידי הרפובליקני לאון גמבטה, אבל, זכה כנציג של פריז מול מועמד שנתמך על ידי הקיסר.
המלחמה עם פרוסיה וקץ האימפריה השנייה
אוטו פון ביסמרק, הקנצלר החדש של פרוסיה, ראה בצרפת את המכשול העיקרי בפני איחוד גרמניה תחת הנהגת פרוסיה. הוא תמרן במיומנות את המשבר הדיפלומטי סביב ירושת הכתר בספרד כדי להביא לפריצת המלחמה עם צרפת, שהוא היה בטוח בתבוסתה. העיתונות הצרפתית קראה בקולי קולות למלחמה, והמרשלים של נפוליאון השלישי הביעו בפני הקיסר את ביטחונם בניצחון צרפת. ביסמרק סיפר באופן פרטי לידידיו שלהצהרתו בעת המשבר הספרדי הייתה השפעה על צרפת כמו "סמרטוט אדום לפני עיניו של פר". טייר שהכיר היטב את ביסמרק, ראה באופן ברור לאן חותר המנהיג הפרוסי. ראש הממשלה, אמיל אוליבייה נאם ב-15 ביולי 1870 באספה הלאומית וטען שצרפת עשתה את הכל כדי למנוע מלחמה, אך באותה עת המלחמה הפכה לבלתי נמנעת, ושצרפת מוכנה היטב ותנצח. טייר קם ממקומו ושאל: "אתה מתכוון באמת שבגלל סוגיה פורמלית החלטת על שפיכת נהרות של דם?" הוא דרש לראות הוכחה שפרוסיה פגעה בכבודה של צרפת. חברי פרלמנט מטעם מפלגות הימין גיחכו וקראו קריאות גנאי כלפיו ואחד מהם צעק: "אתה החצוצרה האנטי פטריוטית של האסון!" טייר השיב: "אני מוצא כי מלחמה זו היא בלתי זהירה באופן קיצוני. יותר מכל אחד אחר הייתי רוצה לתקן את תוצאות קרב סאדובה, אולם אני סבור שהעיתוי נבחר באופן גרוע ביותר". האגף הימני של האספה פרץ בקללות כלפיו תוך הטלת כינויי גנאי כמו "בוגד" "אידיוט" ו"קשיש עלוב". אחרי סיום הדיונים קיללו אותו ברחובות ואספסוף נאסף לזרוק אבנים על ביתו. האספה, בטוחה בעצמה, התעלמה מטייר, וב-19 ביולי הכריזה מלחמה על פרוסיה. באותו ערב, אמר טייר לאחד מידידיו, חבר הפרלמנט ביפה: "אני מכיר את מצב הצבאות בצרפת ובגרמניה. אנחנו אבודים".
במהלך המלחמה הצרפתית-פרוסית נתגלו אזהרותיו של טייר כנכונות. בגלל תוכנית שגויה ורשת רכבות בלתי יעילה, בשבועות הראשונים של הקרבות לא היה מסוגל הצבא הצרפתי לגייס אלא 264,000 חיילים בלבד, לעומת 450,000 הגרמנים. הצבא הצרפתי בפיקודו של נפוליאון השלישי בכבודו ובעצמו, נהנה מחיל פרשים מפואר, אולם לגרמנים הייתה מנהיגות וארטילריה עדיפה בהרבה. ב-2 בספטמבר נפל הצבא הצרפתי במלכודת והוקף בסדאן. כדי למנוע טבח, הקיסר הצרפתי נכנע ונלקח בשבי עם צבאו.
ממשלת ההגנה הלאומית
הידיעות על האסון בחזית הגיעו לפריז ב-2 בספטמבר 1870 והן התאמתו למחרת. כעבור ארבעה ימים התכנסו 220 חברים באספה הלאומית ותוך שימוש בנוסחתו של טייר "נוכח הנסיבות" הצהירו על "וואקום שלטוני". בו זמנית, קבוצה של נציגים רפובליקנים, כולל לאון גמבטה, ובראשה הגנרל טרושי, נפגשה בבניין העירייה (הוטל דה ויל) והקימו ממשלה זמנית, שנקראה "ממשלת הגנה לאומית". ממשלה זו מסרה כי היא נחושה להמשיך במלחמה. טייר טען בפני הנציגים המונרכיסטים: "כשהאויב יהיה בקרוב על יד פריז, עלינו לעשות דבר אחד בלבד: לסגת מכאן בכבוד".
ב-9 בספטמבר ביקש ז'ול פאוור, שר החוץ החדש, מטייר לנסוע ללונדון כדי לשכנע את הבריטים לכרות ברית עם צרפת נגד פרוסיה. טייר, על אף היותו בן 74, הסכים לקבל עליו את המשימה והתנדב לבקר גם בבירות אחרות. הוא נסע ברכבת ובאוניה לקאלה וללונדון. באנגליה הוא פגש את שר החוץ הבריטי, לורד גרנוויל ועם ויליאם גלדסטון, ראש הממשלה. טייר היה מותש מהנסיעה ונרדם בזמן השיחה עם גלדסטון. גלדסטון הביע אהדה אולם הסביר שבריטניה תישאר נייטרלית. הוא הציע לסדר מפגש בין פאוור לגרמנים כדי ללמוד על התנאים שלהם לסיום המלחמה.
טייר המשיך במסעו בחיפוש אחרי בעלי ברית. הוא נסע לווינה ונפגש עם הקנצלר האוסטרי, אחר כך לסנט פטרסבורג, בה התקבל אצל הצאר ואצל ראש הממשלה, אך ללא הבטחות לתמיכה. הוא שב לווינה כדי לפגוש את הקיסר פרנץ יוזף, אחר כך שם פעמיו למילנו כדי לפגוש את מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השני. המונרך האיטלקי קיבל אותו באדיבות אך לא הציע תמיכה צבאית. טייר חזר לצרפת, משוכנע שהממשלה תישא ותתן כדי לשים קץ לקרבות. בשובו לפריז, קיבל אישור מהקנצלר ביסמרק לעבור בין הקווים הגרמנים כדי לפגוש את הממשלה בתוך העיר. כשהגיע טייר לפריז ב-31 באוקטובר 1870 המצב היה מתוח ביותר. פליקס פיא, סוציאליסט רדיקלי ולימים מנהיג הקומונה הפריזאית, ארגן הפגנות נגד טייר, אותו האשים שהתכוון למכור את צרפת לגרמנים ואיים עליו בתלייה. פאוור האיץ בטייר לנסוע לוורסאי כדי לשאת ולתת עם ביסמרק. טייר חצה שוב את קווי החזית ופגש את ביסמרק. המשא ומתן נמשך ארבעה ימים: ביסמרק דרש רק את אלזס ותשלום גדול. טייר שב לפריז ודחף את פאוור ואת הממשלה להסכים עם ההצעה ולסיים את המלחמה, אך הגנרל טרושי ופאוור היו משוכנעים שפריז תחזיק מעמד ושצרפת מספיק חזקה על מנת לנצח במלחמה.
בעוד שפריז עדיין התכוונה להתנגד, רובה של צרפת שאפה לשים קץ למלחמה מהר ככל האפשר. בבחירות גם טייר הגיש את מועמדותו וניצח ב-26 מחוזות שונים, תוך זכייה בשני מיליון קולות. הוא בחר לייצג את פריז. מרביתם של מאתיים הנבחרים החדשים בפרלמנט דגלו במונרכיה חוקתית ובתוכם גם קבוצה של רפובליקנים מושבעים כמו ויקטור הוגו. בישיבה הראשונה של האספה הלאומית ז'ול גרווי, רפובליקני שתמך בטייר, נבחר יושב ראש האספה עם 519 קולות מתוך 536. ב-14 בפברואר 1871 הצביעה האספה בעד מעבר הסמכויות מממשלת ההגנה הלאומית לעצמה. ב-17 בפברואר, לפי הצעתו של גרווי, נבחר טייר לראש הרשות הפועלת (Chef du pouvoir exécutif) או ראש הממשלה. הוא ביקש להוסיף לתארו את המילים "של הרפובליקה הצרפתית". ברוח מבודחת הוא אמר "אני מעריץ את הטבחים. קוראים להם שפים. אתם מיניתם אותי לשף של הרשות הפועלת. מה, אני טבח? צרפת היא מטבח?". חברי האספה צחקו ואישרו את התוספת. הממשלה חדשה הוכרה על ידי בריטניה, איטליה, אוסטרו-הונגריה ורוסיה. לראשונה אחרי 1852 חזרה צרפת להיות רפובליקה באופן רשמי.
בראש הרשות הפועלת, סיום המלחמה
ב-19 בפברואר הודיע טייר על הרכבת הממשלה החדשה המורכבת מתשעה שרים, רובם רפובליקנים, כולל ז'ול פאוור וז'ול סימון. המשימה הראשונה שהוטלה עליה על ידי הפרלמנט הייתה לשאת ולתת על סיום המלחמה. בראש משלחת של חמישה חברי האספה, נסע טייר לוורסאי, שם המתין לו ביסמרק. בהגיעו למלון, הוא פגש את הפלדמרשל הפרוסי מולטקה, שאמר לו: "יש לכם מזל שאתם נושאים ונותנים עם ביסמרק. אני במקומו הייתי כובש את ארצכם לשלושים שנה ובתקופה זו צרפת הייתה חדלה מלהתקיים".
בפגישתם הראשונה דרש ביסמרק את חבל אלזס ושמונה מיליארד פרנק. טייר עמד על כך שצרפת אינה מסוגלת לשלם יותר מחמישה מיליארד פרנק. ביסמרק הפחית את התשלום, אך דרש גם את לורן ואת מץ. המשא ומתן היה ארוך ומלחיץ; בנקודה מסוימת, טייר המותש הרגיש ממוטט ופרץ בבכי. ביסמרק עזר לו להישכב על ספה, כיסה אותו במעילו, ואמר לו: "אוה, אדון טייר המסכן, אין אף אחד האוהב באמת את צרפת חוץ ממך וממני". המשא ומתן התחדש וטייר ויתר על אלזס ועל חלק מלורן, בתמורה להפחתת התשלומים. הוא אמר לשאר חברי המשלחת הצרפתית: "לאבד פרובינציה אחת או שתיים, זה לא כל כך חשוב. תהיה בעתיד מלחמה נוספת שבה צרפת תנצח, ותיקח אותן בחזרה, אולם את המיליארדים שנשלם לגרמניה לא נוכל להחזיר". טייר עמד גם על השארת מבצר בלפור (Belfort) בידי צרפת. ביסמרק הסכים, בתנאי שבשעת חתימת הסכם שביתת הנשק יורשה לצבא הפרוסי לערוך מצעד ניצחון בשאנז אליזה ולהישאר עד לאשרור ההסכם. טייר הסכים בלית בררה.
טייר ומשלחתו שבו לבורדו ב-28 בפברואר. עם דמעות בעיניו קרא טייר את תנאי ההסכם בפני האספה. בדיונים אחר כך, דיברו חמישים נבחרים, בעד ונגד ההסכם. נציגי אלזס ולורן התנגדו בתוקף, והחבר ויקטור הוגו, דרש, בשם ההיסטוריה והדורות הבאים, להמשיך בקרב. הנציג לואי בלאן הצהיר שעשרת מיליון צרפתים מוכנים להמשיך בלחימה. "אבל איפה הם?" שאל טייר. "באספה הזאת, שנבחרה בבחירות כלליות, שלושה רבעים מחבריה רוצים שלום". כפי שציפה טייר, ב-546 קולות מול 107 קיבלה האספה את תנאיו של ביסמרק. ב-2 במרץ ערכו הגרמנים את מצעדם בשאנז אליזה. כל החנויות היו סגורות ואף פריזאי לא יצא לרחוב.
הקומונה הפריזאית
אחרי השגת שביתת הנשק, התכנסה האספה הלאומית בישיבתה הראשונה בארמון ורסאי וב-15 במרץ נסע טייר לפריז בכוונה לחדש בה את פעילות משרדי הממשלה. הוא מצא את העיר בעיצומה של קדחת מהפכנית. בשעת שביתת הנשק עלה מספר חברי המשמר הלאומי בפריד ל-380,000, רובם פועלים, שאצל חלק הארי שלהם הייתה מחייתם תלויה בשכרם בשווי פרנק וחצי ליום. המשמר עבר רדיקליזציה עמוקה בהשפעת תנועות מהפכניות וסוציאליסטיות. עם סיום המלחמה הציעה האספה הלאומית להפסיק את תשלום משכורותיהם. המשמר כאב גם את המצעד הפרוסי בשאנז אליזה. חבריו דרשו את המשך המלחמה. ניסיון להפיל בכוח את מועצת העיר דוכא בקושי. חיל המצב של פריז מנה רק שלושים אלף חיילים סדירים. חלק גדול של הצבא הסדיר הצרפתי נמצא באותה עת במחנות השבויים הגרמניים.
מחסני הצבא בעיר הכילו 450,000 רובים ואלפיים תותחים. ב-18 במרץ שלח טייר יחידות צבא כדי להעביר את התותחים מחוץ לפריז. תותחים רבים הוזזו ללא קושי, אולם ברובע מונמארטר שבו אוחסן מספר הרב ביותר של תותחים, הצבא נתקל בהתנגדותם של המוני אנשי משמר חמושים ועוינים. פרצו עימותים ושני גנרלים של הצבא נתפסו ונרצחו על ידי אנשי המשמר. בעיר פרצה התקוממות כללית והמהפכנים כבשו את בנייני הנהלת העיר. אנשי המשמר לא ידעו שטייר עדיין נמצא בעיר והוא שוכן במשרד החוץ המחודש בקה ד'אורסה. אילו ידעו זאת קרוב לוודאי היו תופסים ואולי רוצחים אותו. לאחר מכן הוא נמלט מן העיר דרך יער בולון ויצא אל ורסאי. טייר יישם אותה תוכנית עצמה שהציע בזמנו למלך לואי פיליפ בימי מהפכת 1848, שאותה המלך דחה. במקום להיאבק במרד תיכף ומיד, בעזרת הכוחות שעמדו לרשותו, הוא הורה לצבא הסדיר לסגת לוורסאי, לגייס שם כוחות, וכשיהיה מוכן, לצאת לכיבוש מחדש של העיר.
בעוד שטייר אסף את כוחותיו, לרבות חיילים צרפתים שזה עתה השתחררו ממחנות השבויים הגרמניים, ב-26 במרץ 1871 בחרו הפריזאים הנהגת עיר חדשה רפובליקנית רדיקלית וסוציאליסטית, שנקראה "הקומונה הפריזאית". בבחירות השתתפו 224,000 פריזאים, בעוד 257,000 אחרים נמנעו מלהצביע. הנבחרים המתונים יותר, כמו ז'ורז' קלמנסו עזבו, והשאירו את הקומונה תחת שלטונן של התנועות המהפכניות המיליטנטיות ביותר. קומונות דומות קמו במהירות גם בליון, מרסיי ובערים אחרות, אבל דוכאו מהר על ידי הצבא. הוועד המרכזי של הקומונה הצהירה שאם הממשלה הצרפתית אינה מכירה עוד בפריז כבירת צרפת, אז פריז ומחוז סן הסובב אותה, יכריזו על רפובליקה עצמאית. ב-27 במרץ כינס טייר את האספה בוורסאי והצהיר: "קמו כמה אויבים של הסדר הטוענים שמנסים להפיל את הרפובליקה... הם משקרים לצרפת... קיבלנו את משימה זו, להגן על הסדר ולארגן את הארץ מחדש. משישוב הסדר על כנו, תהיה המדינה חופשית לבחור כאוות נפשה את גורלה". טייר הכריז כי הארץ צריכה להתאחד מאחורי הרפובליקה. וניסח את אמירתו המפורסמת:
לראשות הצבא החדש בוורסאי מינה טייר את המרשל פטריק דה מאק מהון, שפיקד בזמנו על הצבא הצרפתי וניצח במלחמה לשחרור חלקים מאיטליה מהעול האוסטרי. בתחילת אפריל 1871 סמוך לפריז פרצו התקריות הראשונות בין הצבא לחיילי הקומונה. בתוך פריז החלה הקומונה לתפוס בני ערובה, כולל את ז'ורז' דרבואה, ארכיבישוף פריז, וכ-200 כמרים. הם הציעו להחליפם תמורת לואי בלאנקי, המנהיג המהפכן שנכלא במון-סן-מישל. טייר, בתמיכת האספה הלאומית, דחה הצעה זו, באומרו ש"לא ישא וייתן עם רוצחים", מתוך חשש, כי עסקה מסוג זה תוביל פשוט לעוד תפיסות של בני ערובה. בתגובה, המון תקף את ביתו הריק של טייר, שדד את חפציו האישיים ואחר כך הצית את הבית.
ב-21 במאי נכנסו 120,000 חיילי הצבא הצרפתי לפריז. עד 22 במאי בערב כבשו את מערב העיר ואת מונמארטר, וב-23 כבשו את רוב מרכזה של העיר. מספר החיילים עלה פי 4 עד 5 על זה של לוחמי הקומונה. לאלו האחרונים חסרו לחלוטין מפקדים אנשי צבא, חסרה תוכנית הגנה, והם נעדרו כל אפשרות לקבל עזרה מבחוץ. כשנסוגו, הבעירו באש את בנייני הממשלה, לרבות ארמון טוילרי, מועצת המדינה בפאלה רויאל, את משרד האוצר, את פרפקטורט המשטרה, את ארמון המשפט (פאלה דה ז'וסטיס) ואת בניין העירייה - אוטל דה ויל, תוך החרבת ארכיוני העיר. ב-24 במאי, נלקחו הארכיבישוף של פריז ורבים מהכמרים שהיו בני ערובה מהבתים והוצאו להורג ביריות.
ב-25 במאי התארגנו חיילי הקומונה בקו הגנה חדש והקרבות התעצמו. טייר ומקמהון קבעו את המטה שלהם בקה ד'אורסה. על אף הוראותיהם של טייר ומקמהון, יחידות צבאיות רבות ירו באופן שיטתי בקומונרדים שנפלו בשבי בידיהם. ב-26 במאי התמקד העימות בבלוויל ומסביב לפלס די טרון (כיום - פלאס דה לה נאסיון). באותו יום הורתה הקומונה על הוצאתם להורג של 36 שוטרים ו-10 כמרים ברחוב אקסו (Rue Haxo). הקרבות המשיכו עד 28 במאי כשכבש הצבא את בית הקברות פר לשז ואת עיריית הרובע ה-11. ב-29 במאי נפל המבצר האחרון של הקומונה עם כניעת מבצר ונסן.
אבדות הצבא כללו 873 הרוגים ו-6,424 פצועים. 6,562 לוחמי הקומונה נקברו בקברים משותפים ומאוחר יותר הועברו לבתי הקברות של העיר. 43,522 בני אדם שנחשבו אנשי קומונה ותומכיהם, כולל 819 נשים, נעצרו ונלקחו לוורסאי כדי להישפט בבתי דין צבאיים. רובם שוחררו מיד, אולם אחרי משפטים בפני בתי הדין הצבאיים, 93 נידונו למוות (מהם 23 הוצאו להורג; השאר גורשו מצרפת) ובסביבות עשרת אלפים נידונו למאסר או להגליה. אלפים מחברי הקומונה, כולל מרבית חברי מועצת הקומונה, נמלטו אל מחוץ לצרפת. כולם זכו לחנינה בשנים 1879 ו-1880 והורשו לשוב לצרפת. כמה מהם, בין השאר האנרכיסטית המפורסמת לואיז מישל, חזרו במהירות לפעילות הפוליטית.
השלום
במהלך האירועים הדרמטיים של הקומונה הפריזאית, הייתה צרפת עדיין במצב מלחמה עם פרוסיה ואחר כך עם האימפריה הגרמנית החדשה. הקרבות הופסקו, אבל חיילים גרמנים שלטו על מחצית שטחה של צרפת. ביסמרק והממשלה הגרמנית היו מודאגים מהמרד בפריז וחששו שצרפת תחדש את המלחמה. ביסמרק הצהיר שגרמניה לא תסיג את חייליה מצרפת עד שהממשל הצרפתי לא יתייצב והוא אף הציע פעמיים לטייר לשלוח חיילים גרמנים לדיכוי הקומונה, אך טייר סירב.
מרגע דיכוי הקומונה, הקדיש טייר את מאמציו לשחרור צרפת מן הכיבוש הגרמני. הוא איבד את אלזס וחלק מלורן, עם אוכלוסייה של 1,600,000 תושבים מתוך 36,100,000 תושבי צרפת. גירעון התקציב הממשלתי הגיע ל-3 מיליארד פרנקים. לפי הסכם השלום התחייבה צרפת לשלם לגרמניה 5 מיליארד פרנק בזהב. שיקום ההרס מימי הקומונה דרש גם הוא כ-232 מיליון פרנק. טייר ניצל את כישוריו הפיננסיים על מנת למצוא מקורות מימון לכסף הדרוש. הוא לקח מלווה מן הבנק של צרפת ומבנק מורגן בלונדון, וביוני 1871 הנפיק איגרות חוב שהכניסו מעל 4 מיליארד פרנק. ביולי 1871 היה טייר מסוגל לשלם את 500,000,000 פרנקים הראשונים לגרמניה. בתמורה כפי שהבטיחו, הסיגו הגרמנים את כוחותיהם משלושה מחוזות בצרפת: אר, סום וסן תחתית.
נשיא הרפובליקה 1871–1873
על אף הצלחתו בתחום האוצר, נמצא טייר במצב פוליטי עדין. צרפת הייתה ברובה כפרית, דתית, ושמרנית, והאספה הלאומית שיקפה את ההרכב הדמוגרפי הזה. רעיון המונרכיה החוקתית מסוג זה או אחר מצא רוב של תומכים בקרב חברי הפרלמנט, חרף הפילוג שבין ה"לגיטימיסטים" (אלו שרצו מלך משושלת בורבון לשעבר) ל"אורלאניסטים" (שרצו מלך מצאצאיו של לואי פיליפ). היו נבחרים אחדים שתמכו אפילו במועמדותו של אחד מצאצאי נפוליאון.
ביוני 1871, בניגוד לדעתו של טייר, הצביעה האספה עם רוב של 472 מול 97 בעד התרת שיבתם לצרפת של הנציגים הגולים מבית בורבון ומבית אורליאן. בראש החוזרים בלט אנרי, רוזן שאמבור, יורש הכתר הבורבוני, שהצהיר על רצונו להנהיג את צרפת בתור "המלך אנרי החמישי". בהתחלה הוא זכה לתמיכה ניכרת, אולם איבד הרבה ממנה כשהבטיח להחליף את דגל הטריקולור בדגל הלבן של הבורבונים. טייר התקומם נגד הרעיון של מונרכיה חוקתית כזאת שבה יהיו טוענים לכתר משלוש שושלות. הרפובליקנים באספה ובראשם לאון גמבטה גיבו את טייר בהגנתו על הרפובליקה.
מועמדותו של הרוזן שאמבור עוררה משבר פוליטי שפעל לטובתו של טייר. הוא שכנע את הרפובליקנים שהוא הפחות מונרכיסט מבין המונרכיסטים ושכנע את המונרכיסטים שהוא הפחות רפובליקני מקרב הרפובליקנים. ב-30 באוגוסט 1871 החליפה האספה הלאומית את שם תפקידו של טייר מ"ראש השלטון הפועל" ל"נשיא הרפובליקה", ברוב של 494 קולות נגד 94 מתנגדים. הנשיא אמור היה לכהן בחסות האספה הלאומית. היה זה הישג פוליטי ממדרגה ראשונה: נוסדה הרפובליקה השלישית בעזרת קולותיהם של המונרכיסטים האנטי-רפובליקנים. בשיחות בארבע עיניים לא חיבב טייר במיוחד את הפרלמנט. לאחד מידידיו אמר: "יש לי אספה של 150 מורדים (רפובליקנים) ועוד 400 מוגי לב. ניתן לומר שמייסדה האמיתי של הרפובליקה הוא הרוזן שאמבור".
טייר פעל בקצב מזורז לכיוון ביסוסה של רפובליקה חזקה ושמרנית. האספה והממשלה נשארו בוורסאי עד לשיפוצם של בנייני הממשלה בפריז. טייר התגורר בבניין הפרפקטורה של ורסאי. הוא שקל לעבור למושב הנשיאותי הרשמי בפריז, ארמון האליזה, אבל אשתו דחתה את הרעיון באומרה שאם יעשו כך, "ייקח רק חמישה עשר ימים עד שמר טייר יירצח". הוא ערך קבלות פנים ואירועים באליזה, ונסע לפריז הלוך וחזור תחת אבטחה כבדה. האספה הלאומית אישרה מימון הבנייה מחדש של ביתו בככר סן-ז'ורז' בפריז, שהוצת על ידי הקומונרדים, והעניקה לו כספים על מנת לשחזר את אוסף האומנות והספרייה שלו שנשדדו.
כעדיפות ראשונה קבע טייר את הצורך לשחרר מכיבוש גרמני את מזרחה וצפונה של צרפת. עד סוף ספטמר 1871, אחרי ההעברה לגרמניה של מיליארד וחצי הפרנקים, פינו הכובשים שישה מחוזות, אבל תריסר נשארו עדיין תחת כיבוש, עד השלמת כל החוב. כלל הסכום שקל כנגד שישית מכל תקציבה של צרפת.
באספה מעמד הרפובליקנים גדל על חשבון המונרכיסטים החוקתיים, אבל הם היו מפולגים בין כמה סיעות, ביניהם טייר והרפובליקנים המתונים שהוא צידד בהם בדרך כלל, ובקצה השמאלי - הפלג של לאון גמבטה. הימין התחלק גם הוא לכמה קבוצות, כשהעיקריות שבהן היו תומכי המונרכיה החוקתית שהתקבצו מסביב לרוזן של פריז משושלת אורליאן, ומנגד - תומכי הרוזן שאמבור משושלת בורבון. הזירה הפרלמנטרית הייתה תערובת מאוד לא יציבה. מוקדם בעת כהונתו, טען טייר:
מאוחר יותר רשם בזיכרונותיו שהיה מעדיף מונרכיה חוקתית, אבל ידע שבאותו רגע זה היה בלתי אפשרי, נוכח הרוב המוצק של הרפובליקנים, ואז תמיכה במלכות יכלה להיות "הפרת חובותיי כלפי צרפת; שליחותי הייתה לפייס ולמנוע סכסוכים בין המפלגות".
בינואר 1872 בבחירות החלקיות לאספה הלאומית רץ ויקטור הוגו על מושב בפרלמנט מטעם העיר פריז בתור רפובליקן רדיקלי נגד מועמד רפובליקני מתון שנתמך על ידי טייר. הוגו הובס עם 93,000 לעומת 121,000 קולות למנצח. מתוך שישה עשר מושבים שהועמדו לבחירה, זכו הרפובליקנים באחד עשר ואילו המונרכיסטים רק בארבעה. טייר כתב: רוב רובו של המעמד הבינוני, אנשי עסקים וכפריים, בלי להגיד במפורש שהם בעד הרפובליקה, אמרו "אנחנו בעד ממשלת טייר" ".
טייר זכה בגיבוי המעמד הבינוני ואנשי העסקים הודות להתנגדותו להצעת חוק למס הכנסה, שהיה בעיניו שרירותי, "נובע משנאות ותאוות פוליטיות". הצעת החוק נדחתה. טייר היה פרוטקנציוניסט מושבע, דגל בהגנה על התעשייה הצרפתית נגד הסחר החופשי והתחרות החיצונית. בסוגיה זו הוא היה במיעוט; האספה הצביעה עם 367 קולות נגד 297 בעד הפחתת מכסים על מוצרים מיובאים. טייר הגיש את התפטרותו, אבל היא נדחתה על ידי האספה; להוציא שמונה נציגים, חברי הפרלמנט עמדו על כך שיישאר נשיא. טייר תמך גם בשירות צבאי חובה ארוך; הוא קידם חוק שחייב את הגברים הצרפתים לשרת שירות צבאי חובה של חמש שנים. בעיני המונרכיסטים הוא נראה יותר ויותר כמו רפובליקני. הוא הגיב: מצאתי רפובליקה מוכנה מראש. מונרכיה היא בלתי אפשרית מכיוון שיש שלוש שושלות וכס מלכות אחד". ב-1873 חברי האספה המונרכיסטים בראשות הדוכס ויקטור דה ברויי (1906-1846) חיפשו דרך להביא להדחתו.
נפילתו (1873)
הדוכס דה ברויי הכין בקפידה דרך להפיל את טייר. ב-2 באפריל, נשיא האספה הרפובליקאי המתון, ז'ול גרווי, נאלץ להתפטר בשל שערורייה אישית והוחלף על ידי סגן המרכז-ימין, באפט, שתמך במונרכיה חוקתית. זמן קצר לאחר מכן, ב-27 באפריל, נערכו בפריז בחירות למילוי המקום הפנוי באספה. גם מועמד המונרכיסטים וגם המועמד הרפובליקני המתון שנתמך על ידי טייר הובסו על ידי רפובליקאי קיצוני יותר בשם בארודט, שנתמך על ידי לאון גמבטה והאגף השמאלי של הרפובליקנים. בחירות נוספות נערכו ב-11 במאי: בחמישה מתוך ששת המושבים הפתוחים זכו רפובליקנים. האגף הימני של האספה נבהל מכך שהמדינה מרחיקה יותר מדי שמאלה והחליט שהגיע הזמן להיפטר מטייר.
תייר הציע קבינט חדש, אך דה ברויי והימין התנגדו לכך שהממשלה החדשה אינה שמרנית מספיק. דה ברויי החל את הדיון, והזהיר שהמדינה זקוקה לממשלה איתנה של הימין, כי בלעדיה תנצח המפלגה הרדיקלית, שמעולם לא התנערה מהקומונה.
טייר דיבר ארוכות ברגש, והסביר שהוא, תומך ותיק במלוכה, החליט ש"בהתחשב בצורת הדברים כיום בעולם התרבותי, בפועל מונרכיה היא בלתי אפשרית לחלוטין". הוא סיים: "אני מתאר מדיניות שמרנית; הדרך שלנו היא המדיניות בין שני קצוות". לאחר מכן הצביעה האספה, והתקבלה דפקטו הצבעת אי אמון בממשלת טייר ברוב של 362 מול 348. למחרת, ב-24 במאי, הגיש טייר את התפטרותו כנשיא. באותו יום, האספה הצביעה על החלפת טייר במרשל מקמאהון. דה ברויי הפך לראש מועצת השרים של הנשיא החדש. דה ברויי הכריז כי סדרי העדיפויות של הממשלה החדשה יהיו "למנוע את פלישת האלמנט הרדיקלי", ו"לחזק את בסיס הסדר החברתי.
אנטיסטרפטוליזין O
אנטיסטרפטוליזין O (באנגלית: Antistreptolysin O; בקיצור: ASO וגם ASLO) הוא נוגדן המיוצר בגוף כנגד אנטיגן סטרפטוליזין O - אקסוטוקסין המוליטי מסוג Oxygen-labile (רגיש לשינויים מבניים בעקבות חשיפה לחמצן) שמפרישים חיידקים רבים בסוג Streptococcus שמשתייכים לקבוצות לנספילד A, C, G. אנטיגן זה יחד עם אקסוטוקסין דומה, סטרפטוליזין S (אקסוטוקסין המוליטי מסוג Oxygen-stable, שעמיד לשינויים מבניים בעקבות חשיפה לחמצן), גורמים להמוליזה מלאה של מרכיבי הדם השונים בגוף ושל כדוריות הדם האדומות בתרבית על מצע אגר דם. עלייה ברמת ASLO בדם עלולה לגרום לנזקים פיזיולוגיים ברקמות השונות.
משמעות קלינית
כאשר הגוף נחשף לזיהום של חיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G חל ייצור, בפרק זמן שנע בין שבוע לחודש ימים לאחר ההדבקה, של מספר נוגדנים ובהם ASLO, כנגד האקסוטוקסין סטרפטוליזין O. יצור נוגדני ASLO מגיע לשיאו כעבור 3-5 שבועות מרגע ההדבקה ולאחר מכן חלה ירידה הדרגתית ברמת הכיל עד לחזרתו לרמתו שקדמה לזיהום כעבור כחצי שנה עד שנה. היות שנוגדנים אלה נוצרים בגוף המודבק כתגובת רגישות יתר מאוחרת, לא קיימים ערכי כיל ברורים; נוכחותם של הנוגדנים בדם מצביעה אמנם על חשיפה לחיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G, ברם נוכחותם בפועל אינה מצביעה בהכרח על תחלואה פעילה כלשהי כתוצאה מחיידקים אלה. במילים אחרות במידה ונמצא ערך מסוים של ASLO בדם, ניתן להסיק כי בהווה או בעבר הלא רחוק (עד כחצי שנה עד שנה) הייתה חשיפה לזיהום של חיידקי Streptococcus מקבוצות לנספילד A, C, G, אך אין זה מעיד בהכרח על מחלה מסוימת בזמן הנתון. לכיל נוגדני ASLO קיימת משמעות קלינית רק במידה וניתן להדגים מגמת עלייה ניכרת לאורך פרק זמן נתון (על פי רוב יש לבצע שתי מדידות בהפרש של כשבועיים להערכת מגמת התנודתיות בכיל הנוגדן): הבדיקה המעבדתית מתבצעת במספר שיטות סרולוגיות: אגלוטינציה של חלקיקי לטקס על גבי זכוכית נושאת, ELISA, או מיהולים סדרתיים של הנסיוב הנבדק. על פי רוב כיל ASLO מעל 200 יחידות נחשב חיובי במבוגרים ומעל 300 לחיובי בילדים, אך טווחי הנורמה משתנים בהתאם לקבוצות הגיל השונות. עם זאת יש לציין כי בבדיקה זאת עלולות להתקבל תוצאות שגויות שליליות (False negative) בשיעור של עד 20-30% (דבר זה בא לידי ביטוי בעיקר בזיהום עורי, שכן מולקולות הכולסטרול וחומצות השומן העוריות מעכבות את סינתזת הסטרפטוליזין O, וכתוצאה ממתן אנטיביוטיקה) וכן תוצאות שגויות חיוביות (False positive) כתוצאה ממחלות רקע דוגמת שחפת ומחלות כבד.
נוגדני ASLO עלולים להגיב בתגובה צולבת בלתי ספציפית עם מרכיבי רקמות עצמיים בגוף המודבק, דבר שמוביל לפגיעה ברקמות החיבור ובאיברים השונים בגוף, דוגמת מפרקים ולב (קדחת שגרונית), כליות (Post-streptococcal glomerulonephritis), עור (שנית), ומערכת העצבים (Pediatric autoimmune neuropsychiatric disorders associated with streptococcus).
אדולף טייר
שנותיו האחרונות
ב-15 באפריל 1877 חגג תייר את יום הולדתו ה-80; הוא קיבל מברקי ברכות מכל רחבי אירופה, כולל הודעה ידידותית מביסמרק. הנשיא מקמאהון, טירון פוליטי, התקשה להרכיב ממשלה. הוא קרא בשנית לדה ברויי להיות ראש הממשלה שלו. ב-16 במאי 1877, טייר היה אחד מ-363 צירים שהצביעו על אי אמון בדה ברויי. הממשלה נפלה ונקבעו בחירות חדשות. טייר, בן שבעים ושש בעת עזיבתו את הממשלה, היה במצב בריאותי ירוד. הוא הגיע לאספה בתדירות נמוכה יותר. הוא נבחר לסנאט הצרפתי החדש כנציג העיר בלפורט, שאותה סירב בעבר להעביר לגרמניה. במושב הפרלמנט האחרון שלו, ב-16 ביוני 1877, הוא מצא את עצמו בצד של הרפובליקנים נגד הממשלה המונרכיסטית. כתב עת ימני התייחס לטייר כאל "זקן מרושע". במהלך דיון טען חבר בממשלה שהאסיפה, ולא טייר, הייתה האחראית לשחרור השטח הצרפתי מהגרמנים. טייר היה נוכח כאשר המנהיג הרפובליקאי, לאון גמבטה, קם לדבר. הוא הצביע על טייר ואמר: "לא אקח מאיש המדינה המהולל שלפניי, שאיש אינו מכבד יותר ממני, את הכבוד והתהילה השייכים לו, אך הוא אינו רוצה לתבוע אותם לעצמו בלבד. את מה שהוא לא מוכן לעשות, תעשה ההיסטוריה." הנוכחים הריעו ארוכות לטייר, אשר התרגש ובכה במעמד. אבל טייר לא זכה לראות את הבחירות החדשות. הוא מת משבץ מוחי ב-3 בספטמבר בסן-ז'רמן-אן-לה בזמן שכתב מנשר בחירות לרפובליקנים.
הלווייתו של טייר ב-8 בספטמבר הייתה אירוע ממלכתי ופוליטי כאחד. הנשיא מקמאהון רצה לארגן הלוויה ממלכתית ולצעוד בעצמו אחר הארון, אך מאדאם טייר סירבה; היא לא רצתה שאף מלוכני ישתתף בטקס. במקום זאת, טייר זכה בלוויה צבאית מלאה, שבה לקחו חלק שלושה גדודי חי"ר, יחידת פרשים וסוללת ארטילריה. חנויות בפריז נסגרו, ורבים מהבניינים כוסו בסרטים שחורים. 363 הצירים הרפובליקניים שהצביעו עם תייר נגד הממשלה צעדו אחרי הארון ובראשם עמדו לאון גמבטה וויקטור הוגו. הקהל העצום שנאסף לאורך מסלול הלוויה צעק "תחי הרפובליקה!"
על קברו נכתב המוטו שניסח בעצמו בצוואתו: "Patriam dilexit - Veritatem coluit" (הוא הוקיר את מולדתו, וטיפח את האמת).
חייו הפרטיים
בגיל 30 ביקר תכופות טייר בביתו של אלקסיס דון (Dosne) שהיה חלפן כספים אמיד ופקיד מס בעיר ברסט ואחר כך בליל, היה גם בעל טירת טון בליל. הוא התקבל בחום על ידי בני הזוג דון, ואלקסיס דון תמך בו כלכלית בראשית חייו הציבוריים.
בהמשך הפכה כנראה ארידיס דון למאהבתו של טייר, דבר שהיה מקובל על פי הקודים החברתיים של התקופה, שבהם גם לנשים היו חירויות יחסיות לנהל קשרים מחוץ לנישואים. בסופו של דבר שידכה לו ארידיס את בתה הבכורה, אלאלי אליז (Eulalie Élise Dosne), (1880-1818) שהייתה אז בת 15, וצעירה ממנו בכעשרים שנה. יריביו הפוליטיים של טייר לעגו לו על הנישואים, והיו שטענו כי אליז היא ביתו. בו זמנית המשיך טייר גם בקשר הרומנטי עם עם אמה. הוא נהג להופיע באירועים הרשמיים מלווה באשתו ובחמותו. בהמשך היו לו יחסים גם עם הבת הצעירה, פליסי. בקשר עם משפחת דון ונישואיו לבתם לא התקבל בעין יפה בחוגי החברה הגבוהה, שבה נחשב טייר כ"נובוריש".
ספרים ומאמרים
(הסלון 1822 או אוסף מאמרים ב"קונטיטוסיונל") ברשת - באתר הספרייה הלאומית (הפירנאים והדרום של צרפת, בחודשים נובמבר ודצמבר) ברשת באתר הספרייה הלאומית (המונרכיה מ-1830 - מאת א. טייר, נחבר של מחוז בוש-דו-רון) (היסטוריה של המהפכה הצרפתית - (ולפניה - "סינופסיס על ההיסטוריה של צרפת" מאת ז'ול מישלה") בהוצאת אגודת הביבליופילים הבלגים - ב-2 כרכים (ההיסטוריה של הקונולט ושל האימפריה, כתוספת להיסטוריה של המהפכה הצרפתית - 20 כרכים 1845–1862) (הבעלות. מהדורה מורחבת של הנאומים על משפט העבודה ואשראי הקרקע) (היסטוריה של המהפכה הצרפתית - ב-2 כרכים) (היסטוריה של מהפכת 4 בספטמבר ועל ההתקוממות ב-18 במרץ:עדויותו בפני ועדות חקירה פרלמנטריות) (רישומים וזיכרונות של מר טייר 1848. מהפכת 24 בפברואר) (רישומים וזיכרונות. מסע דיפלומטי. הצעת שביתת הנשק. ההסכמים המקדימים את השלום. נשיאות הרפובליקה) (הכיבוש ושחרור השטחים 1871–1873. התכתבויות)
נאומים, דו"חות, עדויות
(דו"ח של מר טייר על חוק ההשכלה התיכונית - בשם הוועדה של בית הנבחרים בישיבה ב-13 ביולי 1844) (דו"ח כללי המוצג על יד מר טייר בשם הוועדה לסיוע ולביטוח ציבוריים - בישיבה ב-26 בינואר 1850) (נאום של מר טייר, נבחר של מחוז סן בנוגע למסע למקסיקו - בגוף המחוקק - 1864) (נאום של מר טייר, נבחר המחוז סן, בנוגע לפיננסים - בדיונים על התקציב בגוף המחוקק. הישיבות ב-2 ו-6 ביוני 1865) (עדות בחקירה בנוגע לבנקים ולמחזוריות פיאט) (נאום בדיון על הצעת החוק בנוגע למלווה בשווי 2 מיליארדים. בישיבה ב-20 ביוני 1871) 1871. Déposition sur le 18 mars, Paris. (עדות על 18 במרץ 1871) (קול קורא של מר טייר אל הבוחרים ברובע התשעה עשר של פריז) (נאומים בפרלמנט 1830–1877)
קישורים חיצוניים
Adolphe Robert et Gaston Cougny Dictionnaire des parlementaires français de 1789 à 1889 1889-1891באתר האספה הלאומית הצרפתית.
Forever Your Girl (שיר)
באירופה השיר זכה להצלחה פחותה כאשר הגיע למקום ה-30 בלבד במצעד האירופאי. בקנדה השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום הראשון גם כן. באוסטרליה השיר הגיע למקום ה-51 בלבד אך בניו זילנד הגיע למקום ה-11.
הרכב ומילים
מבחינה לירית השיר עוסק בנאמנות במערכת יחסים ועל כך שלא משנה מי ירצה אותה עבדול תישאר נאמנה לנצח לבן זוגה. גרסת הסינגל הייתה שונה במעט מגרסת האלבום מכיוון שהיא כללה קולות רקע ושימוש ביותר כלים ומכשירים.
תספיס
תֶּסְפִּיס (ביוונית: Θέσπις) היה שחקן יווני בן המחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס, הנחשב לאבי אמנות הדרמה, ולאחד ממייסדי אמנות הטרגדיה. תספיס היה יליד אטיקה, אביו היה הדמוס איקאריה; באטיקה התנהלו חגיגות דיוניסיות כבר בראשית המאה ה-6 לפנה"ס וכן היה בה תיאטרון. על-פי המסורת היה תספיס ראש מקהלה, שהופיעה בחגיגות הדיוניסיה וסיפרה בזמר עלילות גיבורים מהמיתולוגיה היוונית. במהלך הדיוניסיה של שנת 534 לפנה"ס בקירוב החליט תספיס לנסות צורה חדשה של הופעה: במקום לספר את העלילה בשירה, כאשר גם הדיאלוגים מוצגים בשירה - "אכסארכוס", הציג את דמות הגיבור בגוף ראשון, והשיב לדברי המקהלה בדיבור במקום בזמרה. מכאן התפתחה לראשונה אמנות המשחק, ועל שום כך מכונים שחקנים לעיתים בשם "תספיאנים", בעיקר בקרב דוברי אנגלית.. על המפנה הזה מספר אריסטו במקורות מהמאה ה-4 לפנה"ס. מלבד השיפור הזה, מיוחס לתספיס גם קידום אמנות המסכות.
בתקופתו של תספיס עדיין הופיע בהצגה אך ורק שחקן אחד, לצד המקהלה. דור אחד מאוחר יותר הכניס אייסכילוס להצגה גם שחקן שני, שגילם תפקידים מתחלפים, ולאחר מכן הוסיף סופוקלס גם שחקן שלישי.
אין בידינו טרגדיות שלמות של תספיס, אף כי ידועים לנו שמותיהן של חלקן, וקטעים מועטים מהן. גם לגבי אלו ישנה סברה הגורסת כי זויפו.
הגישה האונטולוגית הטבעית
הגישה האונטולוגית הטבעית (באנגלית: The Natural Ontological Attitude, או בקיצור: NOA) היא עמדה פילוסופית שהציע הפילוסוף ארתור פיין כחלופה הן לריאליזם מדעי והן לאנטי-ריאליזם מדעי.
פיין תוקף פילוסופים ריאליסטים הטוענים שריאליזם מדעי היא העמדה היחידה המסבירה את הצלחת המדע. פיין טוען כי הצלחת המדע צנועה יותר ממה שפילוסופים ריאליסטים נוטים לטעון, וכי ההיסטוריה של המדע דומה ל"בית קברות" של תאוריות בלתי מוצלחות שהועלו ונשכחו.
פיין טוען כי האסטרטגיה הריאליסטית אינה מצליחה להסביר הצלחות מדעיות באופן נקודתי, וכי אינסטרומנטליסטים מציעים במקרים רבים הסברים נקודתיים עדיפים להצלחת המדע.
בנוסף טוען פיין כי כל הסבר כללי להצלחת המדע מניח את המבוקש. הסברים כלליים להצלחת המדע הם מסוג היסק להסבר הטוב ביותר, כלומר: ההסקה שההסבר הטוב ביותר הוא המתקבל ביותר על הדעת ולכן חייב להיות אמיתי או קרוב לאמת. ההסתמכות על ההסבר הטוב ביותר נובעת מכך שהוא משמש מדענים בהצלחה בעבודתם. פיין טוען שבעוד שההסבר הטוב ביותר הוא אסטרטגיה לגיטימית להסברים נקודתיים שמעלים המדענים בעבודתם (לדוגמה: "אלקטרונים הם ההסבר הטוב ביותר לתופעות חשמליות, לכן הם חייבים להתקיים"), הוא אינו אסטרטגיה לגיטימית להסבר כללי של הצלחת המדע, משום שכך משתמשים בו כדי להצדיק את עצמו (ראו גם בעיית האינדוקציה).
פיין טוען כי הגישה האונטולוגית הטבעית היא המכנה המשותף המינימלי לריאליסטים ולאנטי-ריאליסטים, ובשל הסיבות שפורטו לעיל, היא העמדה המקסימלית הניתנת להצדקה פילוסופית, ולכן חייבים להסתפק בה.
מקלנבורג-מערב פומרניה
מקלנבורג־מערב פומרניה (בגרמנית: Mecklenburg-Vorpommern) היא אחת מ־16 המדינות המהוות את גרמניה. המדינה הוקמה ב-9 ביולי 1945 תחת הכיבוש הסובייטי, והיוותה חלק מגרמניה המזרחית, עד שהאחרונה התפרקה. באוקטובר 1990 עם איחוד גרמניה מחדש, הוקמה המדינה מחדש בשמה הנוכחי.
גאוגרפיה
המדינה נמצאת בצפון-מזרח גרמניה, וגובלת בים הבלטי מצפון ובמדינה הפולנית פומרניה המערבית ממזרח, שתיהן מהוות חלק מאזור המכונה פומרניה, שהיה בעבר פרובינציה של המדינה הפרוסית, ושנמצא ברובו תחת ריבונות פולנית מאז תום מלחמת העולם השנייה. אוכלוסייתה, 1.6 מיליון בני אדם, היא מהקטנות שבמדינות גרמניה, וקטנות ממנה רק מדינת חבל הסאר ועיר המדינה ברמן. לעומת זאת שטחה הוא 23,174 קמ"ר, ובכך היא מהווה המדינה השישית בגודלה בגרמניה מבחינת שטח. צפיפות האוכלוסייה במדינה, 69 נפש לקמ"ר בלבד, היא הנמוכה בגרמניה.
מקלנבורג־מערב פומרניה, כמו אזורים אחרים בגרמניה המזרחית לשעבר, סובלת מהגירה שלילית. היא איבדה 17% מאוכלוסייתה משנת 1990 ועד שנת 2013, וצפויה לאבד 11% נוספים עד שנת 2035 בהשוואה לשנת 2017.
בירת המדינה היא שוורין. עם מעט פחות מ־100,000 תושבים, זוהי עיר הבירה הקטנה ביותר בגרמניה. העיר הגדולה במדינה היא עיר ההנזה רוסטוק, עם מספר כפול של תושבים. עריה של מקלנבורג קטנות ואלמוניות יחסית. בהן ניתן למנות את נויברנדנבורג (ברנדנבורג החדשה) וערי ההנזה גרייפסוואלד (בה נמצאת אוניברסיטה ידועה - אוניברסיטת גרייפסוואלד; זו ואוניברסיטת רוסטוק הן היחידות במדינה), שטרלזונד וויסמר.
ראש ממשלת מקלנבורג (נכון ל־2019) היא מנואלה שויזיג (Manuela Schwesig) שנבחרה ב־2008. היא משתייכת ל־SPD, המפלגה הסוציאל־דמוקרטית הגרמנית.
למפלגת הירוקים הגרמנית אין כלל יצוג בלנדטאג; לעומתה, אחת המפלגות החזקות במדינה היא המפלגה הנוצרית־דמוקרטית, ה־CDU.
מקלנבורג־מערב פומרניה היא מאזורי התיירות החשובים בגרמניה. מספר התיירים במדינה בשנים האחרונות רשם את העלייה הגבוהה ביותר בכל גרמניה. המדינה מיושבת בדלילות ויש בה שטחי נוף נרחבים ורבים, שמורות טבע ופארקים לאומיים. זוהי אחת מארבע המדינות בגרמניה השוכנות לחוף הים (הבלטי, נקרא גם הים המזרחי). תיירים רבים פוקדים את חופיה החוליים של המדינה, בעיקר בקיץ. לאורך החוף נמצאות עיירות נופש רבות, בהן הייליגנדם, אתר הרחצה הוותיק בגרמניה. למקלנבורג שייכים גם מספר איים מבודדים, המציעים שקט ומרגוע שקשה למצוא במקומות אחרים בגרמניה, כגון אוזדום וריגן. פנים המדינה, ובתוכו אזור "שווייץ המקלנבורגית" (אשר בניגוד לשווייץ דווקא אינו מתגאה בהרים רמים), עשיר באגמים ובנהרות, המושכים גם הם תיירים רבים. לרבות מעריה של מקלנבורג, ובראשן רוסטוק, היסטוריה ענפה שנשתמרה היטב ברחובות הערים.
מקלנבורג היא המדינה הנחשלת ביותר בגרמניה. שיעור האבטלה בה (כ־25% ב־2005) שני רק לסקסוניה־אנהלט. הבדלים גדולים קיימים בין מערב המדינה, בה האבטלה נמוכה יותר (כ־15%) ואזור הגבול עם פולין, כנראה האזור הנחשל ביותר בגרמניה.
מקלנבורג־מערב פומרניה היא המדינה ההומוגנית ביותר בגרמניה; רק כ־2% מאוכלוסייתה אינם גרמנים. רבים מהזרים הם פליטים לשעבר מווייטנאם.
גזע הכלבים הפומרני נקרא על שם האזור.
גיזו
גיזו הוא כפר הממוקם צפונית-מערבית לבית שמש ושייך למועצה האזורית מטה יהודה.
היישוב הוקם בשנת 1960 על ידי הסוכנות היהודית בצמוד למושב צלפון, כמרכז אזורי של מועצה אזורית גיזו בו שכנו משרדי המועצה, בבית הספר האזורי של המועצה ומספר בתים עבור מורים שלימדו בבית הספר. בתחילה נקרא היישוב "מרכז צלפון", אך עם איחוד המועצות האזוריות להקמת מועצה אזורית מטה יהודה, שונה שמה ל"מרכז גיזו".
הוא הוקם על אדמות הכפר הערבי בית ג'יז, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור. האדמות הוכרזו נכסי נפקדים ועליהן הוקם היישוב.
כיום מתגוררות ביישוב כ-46 משפחות. בנוסף על כך, פועל במקום בית ספר יסודי ממלכתי-דתי.
מקור השם
נקרא על שם גִּזֹה, מקום הולדתם של בני הגִּזוֹנִי מגיבורי דוד (דברי הימים א יא, לד). שם המקום נשמר כפי הנראה בשמו של הכפר הנטוש בית ג'יז.
סת (סדרת ספרים)
סת' היא סדרת ספרים שנכתבה על ידי המדיום ג'יין רוברטס החל מ-1963 ועד למותה של רוברטס ב-1984. רוברטס הכתיבה לבעלה את הספרים, כאשר לטענתה, קולה משמש ל"תקשור" של ישות בשם סת'. ספרי סת' נחשבים לאחת מאבני היסוד של העידן החדש, לצד "קורס בניסים". אחרי מותה של רוברטס התפרסמו "תקשורים" אחרים של סת', שחוברו על ידי סופרי "עידן חדש" אחרים והוקמו קבוצות למידה לדיון בתקשורי סת'.
רקע
רוברטס ובעלה נהגו להשתמש בלוח אויג'ה ל"תקשור" ולמה שרוברטס כינתה "מחקר בתפישה על-חושית". במסגרת זו החלה להכתיב את הדברים שאמר סת' "דרכה". בניגוד למתקשרים ומדיומים ידועים אחרים, כמו אדגר קייס, רוברטס לא השתמשה במבנה תחבירי או באוצר מילים שונה כשסת' דיבר (לכאורה) מגרונה, אלא השתמשה בשפה מודרנית ויומיומית.
הרעיונות הכלליים המועברים בתקשורי סת' אופייניים לאמונות העידן החדש: הנפש משפיעה על החומר; היחיד אחראי דרך רוחניותו על המציאות; והיכולת להשפיע היא באמצעות תודעה. ספרי סת' גם עוסקים בשאלת האלוהות וטבעה, חיים ולידה מחדש, וסיפור ישו. לטענת סת'/רוברטס, ישו הוא למעשה גלגול של ישות ה"קריסטוס" ובמהלך חייו זו התגלגלה לשניים נוספים - יוחנן המטביל ופאולוס.
הרעיונות הפילוסופים המוזכרים בספרי סת
בספרי סת מוצגים רעיונות פילוסופים שונים שהשפיעו במידה רבה על המחשבה של העידן החדש. בין היתר, סת מדבר על: גלגול נשמות, בו-זמניות, קיום יקומים מקבילים, קיום מישורים אסטארליים (מסע אסטראלי) והשפעת המחשבה על החומר.
כמו כן, מדבר סת על כך שהאנושות הושפעה מתרבויות קודמות, כגון: אטלנטיס, למוריה ותרבות בשם "הדוברים", וטוען שבעתיד ישתנה העולם ויהפוך יותר רוחני. בספרים (ובעיקר בספר "הטבע של המציאות האישית") מציע סת דרכים ליישום רעיונותיו לחיים.
השפעות
קתרין ל. אלבנז, חוקרת מדעי הדתות מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, טענה כי ספרי סת' הובילו לגל של עיסוק בנושא התקשור ותרמו לעלייתה של תנועת העידן החדש ולדימוי שלה. חוקר דתות אחר, רוברט צ. פולר מאוניברסיטת ברדלי, כתב כי סת' ממלא תפקיד של "מדריך" עבור מאמיניו, המשתייכים על פי פולר ל"רוחניות האמריקאית הלא-מאורגנת בכנסיות" (unchurched American spirituality), ומציג בפני המאמינים נושאים כמו לידה מחדש, קרמה, רצון חופשי, ידע מטאפיזי עתיק ו"מודעות לישו". וותר האנגראף מאוניברסיטת אמסטרדם מצביע על הדרך שבה תפיסת ה"אני" של רוברטס, וכן השפה והמונחים בה השתמשה, חלחלו והשפיעו על ספרות העידן החדש.
ביקורת
ביקורת נמתחה על סדרת סת' ממספר כיוונים. מספר מבקרים נוצריים טענו לחוסר הבנה של הנצרות ושל דתות המזרח. ג'יימס אלקוק, פסיכולוג ומבקר ידוע של זרם העידן החדש, הצביע על ההשפעות של רוברטס, וטען כי קשה לקבוע אם ספרי סת' הם "הונאה מכוונת" (שבהם רוברטס הייתה מודעת לעצמה בעת ההכתבה), או על מצב של שכנוע עצמי.
חנוך מילביצקי
חנוך דב מילביצקי (נולד בי"א באדר א' ה'תשל"ג, 13 בפברואר 1973) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד. בעבר שימש בין היתר כעורך דין, כיועץ המשפטי של תנועת בני ברוך, כראש אגף הספורט ומשנה לראש העיר פתח תקווה מטעם מפלגת "ביחד".
ביוגרפיה
שירת בצה"ל ביחידת דובדבן, תחילה כלוחם ולבסוף בתפקיד מנהלתי. לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון במשפטים ב והוסמך לעריכת דין. ב־2006 עבר לניו יורק ארצות הברית והיה שותף להקמת סניפי רשת הקפה הישראלית ארומה אספרסו בר הראשונים בארצות הברית. לאחר כמה שנים, עם שובו לישראל, חזר ועסק בעריכת דין בתחום האזרחי, בפרט בדיני תכנון ובנייה, והשלים תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה.
הצטרף לקבוצת בני ברוך – קבלה לעם, ובהמשך נעשה היועץ המשפטי שלה. הקבוצה נושאת מאפיינים של כת והייתה נתונה לכמה תחקירים עיתונאיים. מילביצקי משמש בתפקיד היועץ המשפטי של הקבוצה והגיש תביעות דיבה נגד עיתונאים, בהן תביעות נגד עיתונאי TheMarker גור מגידו, שנדחו. במרץ 2023 דחה שופט בית משפט השלום בבת ים את אחת התביעות, שהוגשה ב־2018 מטעם בני ברוך ומילביצקי, קבע שהתחקיר העיתונאי שעסק בו מגידו הוא בגדר "עיתונאות אחראית" ושיש ממש בטענת הנתבעים שהתביעה היא תביעת השתקה, וחייב את התובעים בהוצאות משפט בסך 45,000 ש"ח.
בהליך משמעתי שניהלה נגדו לשכת עורכי הדין הוא הואשם שכעורך דין אימת באופן כוזב שני תצהירים.
הוא היה ממקימי "המטה לאיחוד העם" במפלגת הליכוד. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש נבחר בבחירות המקדימות מטעם מחוז דן ושובץ במקום ה־26 לרשימת הליכוד לכנסת העשרים וחמש. הליכוד זכתה ב־32 מנדטים ומילביצקי נכנס לכנסת.
חיים אישיים
מילביצקי נשוי להדר, פיזיולוגית בשיקום לב, ואב לשלושה ילדים. מתגורר בפתח תקווה.
ג'ובאני בוסקו
ג'ובאני מלכיאורה בוסקו (באיטלקית: Giovanni Melchiorre Bosco; 16 באוגוסט 1815 – 31 בינואר 1888) המכונה בעברית גם יוחנן בוסקו או (בשפות רבות) דון בוסקו (Don Bosco) הוא קדוש נוצרי המכונה "אבי ומורה הנוער".
דון בוסקו היה כומר קתולי איטלקי, אשר עסק בחינוך ובפדגוגיה והקים מסדר דתי. את עבודתו הקדיש לפרנסואה לה-סאל (וטען כי הוא השפיע עליו), וחסידיו של בוסקו קראו לעצמם לפיכך "הקונגרגציה הסלזיאנית". בוסקו נפטר בטורינו וב-1934 הכריז עליו האפיפיור פיוס ה-11 כקדוש של הכנסייה הקתולית.
בישראל ובשטחים מספר מוסדות הקרויים על שמו של דון בוסקו ואשר מלמדים ברוח משנתו הפדגוגית: בית ספר הטכנולוגי דון בוסקו בנצרת; מנזר בית ג'מל, ומנזר כרמיזן בגוש עציון הם מנזרים של המסדר הסלזיאני.
טיפול מונע לפני חשיפה
המונח משמש בעיקר לתיאור של שימוש בתרופות אנטי-ויראליות שתוקפות את נגיף ה-HIV כאמצעי למניעת HIV/איידס. PrEP הוא טיפול אופציונאלי לאנשים שלא נדבקו בנגיף ה-HIV, אך נמצאים בסיכון מוגבר של הידבקות בו.
נכון ל-2021, מנהל המזון והתרופות האמריקאי מאשר להשתמש בתרופות שמשלבות אמטריציטבין וטנופוביר  לצורך טיפול מונע לפני חשיפה ל-HIV, ביניהן "טרובדה", (או גרסאות גנריות של תרופה זו) ו-Descovy. לפי המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, "PrEP הוא כלי מונע עוצמתי ל-HIV וניתן לשלבו עם קונדומים ושיטות מניעה אחרות כדי לספק הגנה אפילו יותר גדולה מבשימוש בנפרד." אמנם, על אנשים שמשתמשים ב-PrEP להתחייב לקחת את התרופה בכל יום ולהיפגש עם ספק שירותי הבריאות שלהם כל 3 חודשים.
הנחיות רפואיות
בארצות הברית, ההנחיות הפדרליות ממליצות על השימוש ב-PrEP עבור אנשים שאינם נשאים של נגיף ה-HIV שמתאימים לאחד התיאורים הבאים: על פי מספר מחקרים על שימוש ב-PrEP, התרופה בטוחה לשימוש באופן כללי, עם מעט תופעות לוואי. בדרך כלל, תופעות לוואי קלות, כמו בחילה או שלשולים נפתרות מעצמן במהלך החודשים הראשונים לשימוש. במצב של השפעה מזיקה של טרובדה על תפקוד הכליות, הפסקת השימוש בתרופה בדרך כלל מחזירה את המצב לקדמותו, אבל נזק בלתי הפיך לכליות קורה לעיתים נדירות.
בין הסיבות לא להשתמש ב-PrEP נכללות ההבאות:
מחקר
רוב המחקרים בPrEP משתמשים בתרופה טנופוביר או בשילוב אמטריציטבין/טנופוביר (טרובדה) שנלקחים על ידי המטופלים דרך הפה. המחקרים ההתחלתיים באסטרטגיות הטיפול המונע נעשו בפרימיטים והראו סיכון מופחת להידבקות אצל חיות שקיבלו תרופה גנרית לפני חשיפה לנגיף ה-HIV הקופי. מחקר משנת 2007 של המרכז האוניברסיטאי הדרום-מערבי לרפואה של טקסס ואוניברסיטת מינסוטה הראה ששימוש ב-PrEP הוא יעיל בניסוי על עכבר מעבדה מואנש. בשנת 2008, מחקר של iPrEx הראה ירידה של בכ-42% בהידבקות ב-HIV אצל גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים, ומניתוח מאוחר יותר של הנתונים, עלה כי ניתן להשיג הגנה של כ-99% אם התרופה נלקחת בכל יום.
בדצמבר 2015, פורסם מחקר בשם IPERGAY. בשונה ממחקרים אחרים, מחקר זה התמקד בגישה של "לפי דרישה" (on-demand) בהם טרובדה נלקח בין 2–24 שעות לפני פעילות מינית, והומשך להילקח גם ביומיים שלאחר הפעילות. במחקר השתתפו כ-400 גברים ונשים טרסנג'נדריות שמקיימים/ות יחסי מין עם גברים מצרפת ומקנדה במשך 9 חודשים. אסטרטגיה זו הובילה לירידה ב-86% בהדבקות בנגיף ה-HIV. נכון לדצמבר 2015, שיטות טיפול מונע שאינו ממושך לא אומצו על ידי ארגון הבריאות העולמי או על ידי ארגוני בריאות לאומיים.
אישור לשימוש
המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן תיקן את הנחיותיו למניעת HIV והמליץ לאוכלוסיות בסיכון גבוה להדבקה להשתמש בטרובדה כטיפול מונע ב-14 במאי 2014, לאחר מחקר שגילה שלתרופה יעילות במניעת העברת הנגיף מאם לילדה. לפני כן, טרובדה אושרה רק לטיפול באנשים שנדבקו בנגיף.
בשנת 2014, על בסיס ראיות נוספות, ארגון הבריאות העולמי עדכן את המלצות לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים וקבע כי PrEP "מומלץ כשיטת מניעה נוספת ל-HIV כחלק מחבילת מניעה מקיפה ל-HIV." בנובמבר 2015, ארגון הבריאות העולמי הרחיב את ההנחיות אף יותר, שוב על בסיס ראיות נוספות, וקבע כי הוא "הרחיב את ההמלצה לשימוש ב-PrEP לכל קבוצות האוכלוסייה בסיכון גבוה להדבקה ב-HIV" והדגיש כי PreP צריך להיות "שיטת מניעה נוספת ל-HIV כחלק מחבילת מניעה מקיפה ל-HIV", כלומר השימוש בו צריך להיות בשילוב עם אמצעי מניעה נוספים.
נכון ל-2017, מדינות רבות אישרו את השימוש ב-PrEP למניעת HIV/איידס וביניהן קנדה, דרום אפריקה, קניה, אוסטרליה, ארצות הברית, נורווגיה, סקוטלנד, צרפת, צ'ילה, ברזיל, פורטוגל, בלגיה, ישראל, וייטנאם, פרו, טאיוואן, וניו זילנד. בשווייץ ה-PrEP אושר כתרופה שלא בהתוויה.
פוליטיקה ותרבות
אישור הטרובדה כטיפול מונע ל-HIV הוא דבר מפלג פוליטית, וגם בתוך תרבות הלהט"ב, כאשר חלק ראו את ה-PrEP כאמצעי שעשוי להיות בשימוש באופן שגוי, ולגרום לערעור מדינויות המין הבטוח הקיימות. כינוי הגנאי "זונת טרובדה" משמש על ידי אנשים בקהילה הגאה שלתפיסתם המשתמשים ב-PrEP הם חסרי אחריות.
הממלכה המאוחדת
תרופות הטיפול המונע יכולים הם יקרים, כאשר מרשם של התרופה לחודש הוא בסדר גודל של כ-350 פאונד. חלק מארגוני הבריאות, וביניהם NHS אנגליה, התקשו במציאת המימון ל-PrEP.
בשנת 2016, המימון של PrEP על ידי ארגון הבריאות האנגלי היה תחת ביקורת שיפוטית, "National AIDS Trust v NHS Service Commissioning Board", לאחר ש-NHS אנגליה טענה שמאחר שזוהי תרופה מונעת, על פי חוק הבריאות והטיפול הסוציאלי 2012, אספקת התרופה היא אחריות המועצות המקומיות. בית המשפט העליון לצדק טען בפני שירות הבריאות האנגלי כי ביכולת הארגון לממן את ה-PrEP. הארגון הגיש ערעור בפני בית המשפט, בטענה שהוא אינו יכול באופן חוקי לממן את הטיפול המונע, בעקבת חוק הבריאות מ-2012, ובנובמבר 2016, אותו ערעור נדחה, זאת אומרת ש-NHS אנגליה יידרש לספק את הטיפול המונע.
סקוטלנד, בה קיימת מערכת בריאות מסורה, הפכה לראשונה בממלכה המאוחדת שאישרה את השימוש ב-PrEP בשירות הבריאות הלאומי שלה באפריל 2016.
בישראל
משרד הבריאות החל לדון בשימוש ב-PrEP כדרך למניעת איידס כבר בשנת 2014. בפברואר 2016, אושרה בכנסת תוכנית להפחתת שיעורי ההדבקה על ידי שימוש בטרובדה. בסוף 2016 הכריז משרד הבריאות כי בקרוב יחל בפרויקט הדגמה של הPrEP במהלכו יחלק את תרופת הטרובדה לאנשים שאינם נשאי נגיף ה-HIV, נמצאים בקבוצת סיכון, ומקיימים יחסי מין שאינם מוגנים. למרות זאת הכרזה זו, משרד הבריאות לא החל בפרויקט ובפברואר 2017, הוא זכה לביקורת נוקבת מרופאים בכירים על העיכוב, בטענה שהדבר גורם לעלייה במספר הנדבקים ובנוסף לכך גורם לקבוצת סיכון מוגבר להדבקה לרכוש את התרופות בשוק השחור, וללא מעקב נטילת התרופה עשויה לגרום נזק. ביולי 2017, אישר משרד הבריאות את השימוש בתרופות האמטריציטבין/טנופוביר "טרובדה" של גיליאד סיאנסז ו"אמטריביר" של חברת טבע. ב-7 באוגוסט 2017, הכריזה קופת החולים מאוחדת שתסבסד את התרופה לקבוצות סיכון במחיר 300–500 ש"ח לחודש. אליה הצטרפו גם קופות החולים מכבי, כללית ולאומית. החל מספטמבר 2017, קופות החולים רשאיות להעניק מרשמים לתרופות ה-PrEP. התרופה טרובדה הוכנסה לסל הבריאות הארצי משנת 2022, ומחירה לנוטליה עומד על 70 שקלים.
ליטל סימז
סימביאטו "סימבי" אביסולה אביולה אג'יקאוו (באנגלית: Simbiatu "Simbi" Abisola Abiola Ajikawo; נולדה ב-23 בפברואר 1994), הידועה בשם הבמה ליטל סימז (Little Simz), היא ראפרית, זמרת ושחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
אג'יקאוו נולדה באיזלינגטון שבלונדון להורים ניגרים. היא גדלה באחוזת מועצה יחד עם שתי אחיותיה הגדולות. אימה הקימה משפחת אומנה במהלך ילדותה. היא משתייכת לקבוצה האתנית יורובה.
קריירה
בשנת 2010 סימז שיחקה בסדרת הילדים של ה-BBC, "Spirit Warriors" בתפקיד ויקי, ובהמשך בסדרת הטלוויזיה של E4, "Youngers".
ב-2015 הוציאה סימז באופן עצמאי את האלבום הראשון שלה, A Curious Tale of Trials + Persons, וב-2016 את אלבומה השני, Stillness in Wonderland, שהושפע מאליסה בארץ הפלאות ונתמך על ידי חוברת קומיקס, תערוכת אמנות ופסטיבל. ב-2017 הייתה למופע החימום של להקת גורילז, והשתתפה בשירה, "Garage Palace", מתוך מהדורת הדלוקס של האלבום Humanz.