cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונטיאק ענק
אנטומיה
הפרווה של המונטיאק הענק בצבע חום אדמדם בהיר או דהוי ההופך לכהה ואדמדם יותר בפלג הגוף האחורי ובגב. הגפיים הם בצבע חום כהה עד שחור להוציא כתמים לבנים על הברכיים והפרסות. הגחון, החלק הפנימי של הרגליים, אזור המפשעה, והצד התחתון של הזנב - כולם לבנים. צבע הראש זהה לשאר הגוף, אך הפנים לעומת זאת מפוחמות במקצת. מעל העיניים יש זוג חריצים בולטים אשר מסומנים בפסים שחורים עד לקרניים. מבנה הגוף של המונטיאק הענק קומפקטי יחסית, והוא בעל צוואר קצר ורחב. הרגליים קצרות וחזקות והפרסות גדולות וחדות. האוזניים עגלגלות וקטנות, והראש המשולש, רחב יותר ממונטיאקים אחרים. חוקרי טבע ציינו שפרוות הזכר הופכת להיות כהה יותר בחודשי דצמבר וינואר במקביל להפסקת צמיחת הקרן וההתקשות של הקטיפה העוטפת אותה. הזנב של המונטיאק הענק קצר יחסית ומשולש בצורתו. לזכרים יש ניבים גדולים במיוחד הבולטים מהלסת העליונה בסביבות כ-3.4 ס"מ. טווח המשקל של זכר המונטיאק הענק נע בין 30 ל-50 ק"ג, כאשר בדרך כלל הזכר יהיה גדול יותר מהנקבות השוקלות עד 35 ק"ג. אורך ראשו וגופו הוא 120–130 ס"מ ויותר, וגובהו בכתפיים 70–90 ס"מ. כפי שמרמז השם השני, הקרניים של זכרי המונטיאק הענק גדולים מכל מיני המונטיאקים. בדומה לשאר המונטיאקים, הקרניים של המונטיאק הענק אינן צומחות ישר מהמצח כשאר האיילים, אלא צומחות על עצמות גדולות שבולטות מהמצח בצורת V (מכונות "גבעולים" או בשם האנגלי pedicels), ומחופות בפרווה עבה. אצל המונטיאק הענק, העצמות הללו עבות וקצרות יותר. הקרניים לעומת זאת ארוכות יחסית לגודלו של אייל זה, ומזכירות את קרני אייל האנדים: הן צומחות לכיוון אחורה ומעלה, ובתחילתן מתפצל מהן סיעוף קטן ויחיד - כך שהקרן נראית בכללות כצבת סרטן. אורך מוטת הקרן המרכזית 17.0 עד 28.5 ס"מ, ואורך הסיעוף הקטן עד 9.8 ס"מ. הקרניים בצבע חום חלוד, והקצוות צהבהבות בדרך כלל. הנקבות חסרות קרניים.
ארבעת התכונות ששימשו כגורם מכריע להחשבת המונטיאק הענק כמין נפרד, הם גודל ומבנה הקרניים, מאפייני הגולגולת (האורך והצורה של מבנה עצמות החוטם), הזנב המשולש, וה"גבעולים" על המצח שחסונים וקצרים יותר משאר המינים. אף על פי שבמבט שטחי הוא דומה מאוד למונטיאק מצוי, הוא נוטה להיות כהה יותר לעומת המין המצוי אשר ידוע בפרוותו הכתומה והבהירה.
תפוצה ובית גידול
המונטיאק הענק ידוע רק משרשרת הרי ינאמו והגבעות הסמוכות לאורך הגבול שבין וייטנאם ולאוס, וכן בשוליים של מזרח קמבודיה. כל הרשומות הנוכחיות מקמבודיה כמו גם רבים מהרשומות בלאוס ובווייטנאם מבוססות על קרניים שנמצאו אצל ציידים מקומיים. המונטיאקים הענקיים אינם מצויים בצפון לאוס או וייטנאם, וכן נעדרים ממישור המקונג בקמבודיה. מאז 1998, לא התגלו אזורים נוספים במדינות הללו שבהם המונטיאק מצוי. הן בלאוס והן בווייטנאם, טווח התפוצה של המין אינו רציף. הסיבה שתפוצתו של המונטיאק הענק באזור המערבי נעצרת ולא ממשיכה הלאה לתוך מרכז לאוס ותאילנד אינה ברורה דיה, אך ייתכן שההסבר לכך נעוץ בתנאים אקולוגיים מסוימים שאינם מצויים באזורים הללו כמו מיעוט במשקעים אשר גורמים לאזור להיות יבש יותר מבחינת המונטיאק אשר חי באזורים גשומים במיוחד. טווח התפוצה הנוכחי של המונטיאק נקבע בעיקר על סמך מאות מצלמות נסתרות שנפרשו ביערות הגשם של הודו-סין וכן על בסיס עדויות של הילידים המקומיים.
העדפות בית הגידול של המונטיאקים הענקיים עדיין אינן ברורים. מעבר לכך שהוא מצוי ביערות גשם טרופיים ויערות עננים, הפריסה העולמית של תפוצתו מזכירה בעלי חיים אחרים כמו ארגוס מצויץ ודוק אדום-שוקיים, דבר המצביע על כך שהוא קשור ליערות ירוקים למחצה המאפיינים את אזור אנאם. עם זאת, הוא לא הופך להיות שכיח במדרונות ההרריים הגשומים בצפון ומרכז וייטנאם כפי שהיה מצופה. נראה גם שהוא נפוץ ביער משנה גשום בעל חופה סגורה.
על פי ראיונות עם כפריים באזור קואנג, המונטיאקים אינם חיים בגבהים העולים על 900 מטר מעל פני הים; אף על פי שהמונטיאקים עשויים להימצא עד גובה 1,200 מטר מעל פני הים, טענת המקומיים נתמכת ברובה על ידי מצלמות נסתרות שנפרשו בגבהים שמעל 1,000 מטר שלא תיעדו כמעט מונטיאקים. על פי הנתונים העולים מהמצלמות, המונטיאקים נפוצים במיוחד בגובה של 500 מטר מעל פני הים. מכיוון שהמונטיאק הוא יונק קרקעי התלוי באספקת מזון נמוכה, הצפיפות שלו גבוהה יותר באזורים שבהם יש חדירה לקרני השמש המאפשרת צמיחה של פלורה נמוכה הנגישה עבורו. הטמפרטורות בתחומי מחייתו של המונטיאק הענק 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד ועומדת על 4,000-2,000 מילימטר לשנה, נוסף על כך שיש באזור שתי עונות גשמים מדי שנה.
ביולוגיה
המונטיאק הענק הוא מין יחידאי הפעיל בבדידות ברוב הזמן; נוסף על כך, הוא בעל חיים זהיר וחששן בצורה קיצונית, עקב לחץ הציד הכבד השורר ברחבי טווח התפוצה שלו - כך שהביולוגיה שלו כמעט ואינה ידועה. המונטיאק הענק והמצוי חופפים ביניהם ברוב האזורים, ובשבי ידוע על זכר מונטיאק ענק שהתרבה עם נקבות המונטיאק המצוי. אף על פי שאין מידע לגבי מזגו של הזכר, אצל מינים אחרים בסוג, הזכרים ידועים כאגרסיביים למדי אחד כלפי השני. המונטיאק הענק נצפה בפעילות הן בשעות היום והן בלילה. בדומה לשאר המונטיאקים, המונטיאק הענק נוהג להשמיע צלילים המזכירים את נביחות הכלב כאשר הוא חש בסכנה. הנביחות הללו עשויות גם לשמש כתקשורת קולית בין הפרטים. אמצעי תקשורת אחר לא תועד אצל מין הזה, אם כי, כמו יונקים רבים, סביר להניח שהוא משתמש באותות חזותיים ובמגע (במיוחד בין האם והצאצא או בין בני הזוג), ומן הסתם גם בהפקת ריחות מבלוטות הריח. מונטיאקים רבים נוהגים לסמן את שטחם באמצעות ריח, וככל הנראה הדבר זהה לגבי המונטיאק הענק.
טרם נעשו מחקרים על הרכב התזונה של המונטיאקים הענקיים, אך סביר להניח שהיא מבוססת על הצמחייה העיקרי ברכסי ההרים של לאוס ווייטנאם הכוללים במבוק, שיחים, שתילי עץ, פירות ושרכיים. מונטיאקים אחרים צורכים גם עשבים ועלים נמוכים הנמצאים בגובה הקרקע, ומן הסתם גם תזונתו של המונטיאק הענק כוללת אותם במידה זו או אחרת. הטורפים הידועים של המונטיאק הענק הם הדול מצוי ונמר הודו-סין, וסביר להניח שגם טיגריס הודו-סיני.
מעט מאוד ידוע על מחזור הרבייה של המונטיאק הענק ומרביתו מושווה למונטיאקים אחרים. נקבה שניצודה ב-6 בינואר נשאה עובר במשקל 165 גרם. נקבות נצפו או בבדידות או עם עופר יחיד, כך שלא סביר שהן ממליטות תאומים. מרבית המונטיאקים הם יונקים פוליגמיים, המתרבים עם כל נקבה אשר בסביבתם; על בסיס הדו-צורתיות הזוויגית של המונטיאק הענק, נראה שאף הוא יונק פוליגמי. זכרים של מונטיאק סיני יצרו בשבי קבוצות עם היררכיה דומיננטית והחזיקו טריטוריות קבועות ובלעדיות שעליהם הם שמרו מפני מונטיאקים זרים באמצעות סימון עם ריח ולחימה עם הקרניים.
מצב
המונטיאק הענק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR) החל משנת 2015, זאת לאחר שמצבו הוחמר בעשור הקודם. הסיבה העיקרית לכך היא לחץ הציד הכבד לאורך מרבית טווח התפוצה שלו, מה שמוביל את הארגון להעריך שרוב היונקים הבינוניים-גדולים באזור סובלים מירידות דרסטיות באוכלוסייה אשר שיעורן עלה כבר על 30% בתקופה של 25 שנים, וזאת אפילו בקרב היונקים העמידים ביותר לציד כמו מונטיאק מצוי. בהתבסס על תצפיות של מונטיאקים ענקיים במצלמות נסתרות ביערות, נראה שמצבו זהה למצב של הסאולה הטיגריס ההודי-סיני והגאור אשר כולם בסכנת הכחדה חמורה (עולמית או מקומית) בשל ירידה של יותר מ-90% במספרי האוכלוסייה. הארגון צופה שבשנים הבאות תתרחש בהדרגה השמדה של אוכלוסיות מקומיות כפי שכבר תועד בשנת 2015 באזורים מסוימים. העתיד עבור המונטיאק הענק ב-3 המדינות שבהם הוא מצוי נראה עגום, ובהנחה שהמגמות הנוכחיות המין עשוי להיכחד מן העולם בתוך כמה עשורים.
איומים
נכון לשנת 2008, בית הגידול של המונטיאק הענק עדיין נותר נרחב, ואף חלה האטה באובדן בית הגידול באזורים נמוכים וגבוהים. תצלומי לוויין מתקופות שונות במהלך העשורים האחרונים מראים שלא חל שינוי משמעותי בבית הגידול בגבול וייטנאם-לאוס. נתונים אלו מובילים בהכרח למסקנה שהאיום החמור ביותר על המונטיאק הענק הוא הציד הלא חוקי לאורך הטווח שלו, אשר מתבצע באמצעות ירי מנשק חם, פריסת מלכודות בעומק היער, מה שמוביל לכך שהמונטיאק נדיר אפילו באזורים הנידחים ביותר. יחד עם הסאולה הנדירה, השניים הם בין המינים הנדירים והמאוימים ביותר ביערות הודו-סין - אך יותר מטורפים או קופים נדירים. אף על פי שהציידים אינם מתמקדים דווקא במונטיאק הענק במהלך מסעות הציד שלהם, הנטייה שלהם לצוד באופן לא סלקטיבי כל יונק שזז עבור שוקי הבשר, העור, הקרניים והתרופות המסורתיות הפורחים באזורי הגבול - מוביל להכחדות אזוריות אשר משפיעים במהירות על האוכלוסייה העולמית של המונטיאק. המסחר בחיות הבר ובמוצריהן בין סין לווייטנאם למשל, מגלגל מדי שנה כמיליארד דולר, והוא כולל גם תפיסה של חיות בר בעודם בחיים וייצואם באופן לא חוקי לסין עבור תעשיית התרופות המסורתיות. יתר על כך, בטווח התפוצה של המונטיאק הענק חיים כ-8 מיליון בני אדם אשר כמעט כולם סוחרים או צורכים מוצרים מן החי בבר. באזורים מסוימים נפרשים אלפי מלכודות כדי לספק את התצרוכת המקומית והאזורית לבשר חיות הבר. בשל כך, המצב במרכז ודרום וייטנאם מתקרב בהדרגה למצב באזור הצפוני שבו הפאונה מדולדלת מאוד עקב ניצול כבד של החי. מלבד חזירים ומונטיאקים מצויים, כמעט כל בעלי החיים הגדולים בגבול וייטנאם לאוס כמו פיל אסייתי, קרנף הודי, אייל סמבר וטיגריס נכחדים בהדרגה.
בעוד שהביקוש הנרחב לבשר הוא הגורם העיקרי המניע את הסחר במונטיאקים, יש גם דרישה גבוהה עבור קרני המונטיאק למטרות רפואיות או בתור מזכרות. בכפרים רבים כבר לא ניתן למצוא ברשות התושבים קרניים של מונטיאקים עקב המחיר הגבוה שמקבלים עבורם. ניתן לשער איפוא, שהביקוש לקרניים רק יחמיר את לחץ הציד הנוכחי. בנוסף לכך, פתיחת וסלילת כבישים חדשים לתוך אזורים שלא היו נגישים בעבר מקלים על הציידים לחדור לאזורי המפלט האחרונים של המונטיאק בעמקי היערות. משנת 2013, ניתן לראות גם מגמה מדאיגה של המרת שטחי יערות לצורך מטעי אורן, גומי, שיטה ועוד עקב הביקוש למוצרי העצים הללו; מעבר לכך יש איומים חדשים: התחלה של פעולות כרייה וחציבה של מינרלים, הקלת במתן אשרות כניסה לווייטנאם ולאוס המקילים על תושבים סינים וייטנאמים ולאוסים לנוע משני צידי הגבול והגביר את המסחר ביניהם. אם לא די בכך, הקושי בזיהוי בין המונטיאק הענק למונטיאק המצוי במבט שטחי מונע מתן הגנה ממשלית לאוכלוסיות מסוימות של המונטיאק הענק אשר נחשבות בטעות כאוכלוסיות של המונטיאק המצוי אשר נפוץ מאוד. IUCN גם מציין שהתקדמות פעולות השימור והקמת אזורים מוגנים מפגרת ואינה עומדת בקצב האיומים הצצים אחת לכמה זמן בהודו-סין.
שימור
בישיבה של מומחי בקר הבר באסיה של IUCN ומומחי פרויקט הסאולה בשנת 2013 אשר נועדה לספק פתרונות להצלת הסאולה הנדירה יותר מהמונטיאק ואשר חופפת איתו ברוב חלקי התפוצה, המומחים קבעו שרשויות השימור צריכות להגיע ליעד של "אפס מלכודות, אפס כלבי ציד מקומיים ואפס נשק לא חוקי באזורים המועדפים על הסאולה". הרציונל של מטרה זאת נועד להבטיח את הישרדות הסאולה ולסלק את מרבית האיומים המשמעותיים עליה. IUCN קובע, שעבור הישרדות המונטיאק נדרש להיגע ליעד דומה. הקמת אוכלוסייה שבויה של המונטיאק הענק נחשבת על ידי גורמים רבים כאמצעי מיידי הנדרש כדי להבטיח את מניעת הכחדת המין. נכון ל-2016, טרם ידוע על אוכלוסייה שבויה של המונטיאק הענק, אך לכידתו צפויה להיות קלה יותר מלכידת הסאולה הנדירה למשל. ישנן תוכניות על הנייר להקים אזורי רבייה מוגנים היטב שלתוכם יוכנסו סאולות ומונטיאקים אשר צפויים לחיות ביחד ללא בעיות מיוחדות.
IUCN מנסה לפתח יחד עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) מערכת שימור יעילה עבור המונטיאק באזור רמת נאקאי בלאוס שנחשבת לאזור האקולוגי החשוב ביותר עבור הישרדות המונטיאק במדינה זאת. המימון לפרויקט מגיע מבנק הפיתוח הגרמני KfW, והאחראים מנסים לאתר עבור כך תושבים מקומיים עם מוטיבציה חזקה לשימור חיות הבר. בנוסף, נעשים סריקות לאיתור אזורים בעלי פוטנציאל למאמצי השימור עבור המונטיאק הענק.
אנדרי אוכטומסקי
אנדריי אוכטומסקי (ברוסית: Андрей Ухтомский; 17 באוקטובר 1771 – 16 בפברואר 1852) היה חרט נחושת רוסי.
ביוגרפיה
אביו היה כומר. הוא למד בסמינר התאולוגי של ירוסלב אך לא השלים את לימודיו ועזב ב-1786 כדי להיות פקיד ממשלתי נמוך דרג. הוא הפגין את יכולותיו האמנותיות כשהיה שם ובשנת 1795 הורשה להתפטר מתפקידו כדי ללמוד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות, שם למד אצל אינץ קלובר.
בשנת 1798, לאחר שקיבל כמה פרסים כספיים עבור עבודתו, ניתנה לו משכורת של 150 רובל לשנה, עם דירה, והופנו אליו סטודנטים. בשנה שלאחר מכן הוצב כאחראי על כיתת תחריט נוף. הוא סיים את לימודיו בשנת 1800, בתואר "אמן", ומונה לחרוט נופים עירוניים של סנט פטרבורג, שצוירו במקור על ידי סמיון שצ'דרין.
בשנת 1821 הוענקה לו מדליית דמידוב על המצאת מכונת חריטה. הוא גם קיבל 2,000 רובל כדי לפתח את המכשיר שלו, אך המכשיר מעולם לא הוכנס לשימוש מעשי נרחב.
הוא מונה לאוצר המוזיאון של האקדמיה ב-1831, וקיבל טבעת יהלום ב-1834, כפרס על עבודתו.
בשנת 1840, הוא הוזמן לעשות סדרה גדולה של תחריטים, המתארים את מסעותיו של האדמירל ואסילי גולובנין. הוא קיבל דרגת חבר מועצת חצר המלוכה ב-1843.
ב-1850 יצא לפנסיה, ונפטר כעבור שנתיים ונקבר בבית העלמין סמולנסקי.
אף על פי שיצר למעלה מ-186 יצירות, במגוון ז'אנרים, הוא זכור בעיקר בזכות הפורטרטים שלו.
ברונו פון מודרה
ברונו פון מודרה (בגרמנית: Bruno von Mudra; 1 באפריל 1851 – 21 בנובמבר 1931), היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
תחילת הקריירה
פון מודרה נולד בבאד מוסקאו למשפחה עם רקע צבאי. בשנת 1870 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ולחם במלחמת פרוסיה צרפת. פון מודרה מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1907 מונה למפקד הדיוויזיה ה-39, בשנת 1910 מונה למושל העיר מץ, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-16.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון מודרה מפקד הקורפוס ה-16 שהיה חלק מהארמייה החמישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב הארדנים. בתחילת 1915 השתתף בקרבות ביער ארגון, ועל הצלחתו בקרב קיבל ב-13 בינואר את העיטור פור לה מריט. ב-17 באוקטובר 1916 קיבל פון מודרה תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-22 באוקטובר 1916 מונה פון מודרה למפקד הארמייה השמינית בחזית המזרחית. ב-4 בינואר 1917 חזר פון מודרה לחזית המערבית ומונה למפקד פלגת הארמייה A. ב-9 ביוני 1918 מונה פון מודרה למפקד הארמייה הראשונה, וב-12 באוקטובר 1918 מונה פון מודרה למפקד הארמייה ה-17 ופיקד עליה עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה התגורר פון מודרה בויסבאדן, ב-21 במרץ 1923 נעצר פון מודרה על ידי חיל הכיבוש הצרפתי, ולאחר כמה ימים גורש מהעיר. פון מודרה עבר לעיר שוורין, שם התגורר עד מותו ב-21 בנובמבר 1931.
פאל רנשבורג
ד"ר פאל רנשבורג (בהונגרית: Ranschburg Pál; גיור, 3 בינואר 1870 – בודפשט, 12 בינואר 1945) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי בעל שם בינלאומי, נוירולוג, פרופסור באוניברסיטה, מייסד הפסיכולוגיה הניסיונית והפסיכולוגיה של החינוך המיוחד בהונגריה. הוא אחיו הצעיר של המוציא לאור ויקטור רנשבורג. מת בגטו בודפשט שישה ימים לפני שחרור הגטו.
ביוגרפיה
הוא נולד בעיר גיור שבמערב הונגריה, קרוב לגבול אוסטריה וסלובקיה למשפחה יהודית עם ילדים אחדים. הוריו היו הרב דר' שלמה רנשבורג ואמיליה ברל. אביו זכה בתואר רב בשנת 1857, והפך למנהיג דתי יהודי בעירו, עד מותו היה מורה לדת מסור. פאל התחמק מאמונת אבותיו, ואת לימודיו סיים בגימנסיה הבנדיקטינית בעיר הולדתו בשנת 1888. לאחר מכן למד בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת זמלווייס האוניברסיטה ההונגרית המלכותית בבודפשט. את לימודיו סיים בלייפציג, שם היה תלמידו של וילהלם וונדט. בשנת 1897 התקבל ל"תא הבונים החופשיים הדמוקרטיים" והפך לחבר פעיל[2]. בשנת 1899 הקים מעבדה פסיכולוגית ניסיונית לצד המרפאה הפסיכיאטרית בבודפשט, ואז ארגן את ממשיכו המשפטי, "המעבדה ההונגרית המלכותית לחינוך מיוחד ופסיכולוגיה". בשנת 1906 קיבל את תואר הפרופסור באוניברסיטה ובשנת 1908 הוענק לו התואר פרופסור אוניברסיטאי מיוחד.
בשנת 1916 הוא הפך לרופא הראשי לנוירולוגיה בפוליקליניקה (מרפאות חוץ) אפוני, ומשנת 1924 הפך ליועץ בריאות מלכותי. כשעזב את הנהלת המעבדה, הוא נשאר מפקח מדעי, כולל המרצה להכשרת מורים לחינוך מיוחד וחבר בוועדות בחינות שונות. רנשבורג עבד במקביל בתחומים רבים. הוא הרצה בקורסים, כנסים, קונגרסים בנושאים רפואיים, פסיכולוגיים ופדגוגיים. הוא הקים את "האגודה הפסיכולוגית ההונגרית" בשנת 1928 והיה נשיאה במשך שלוש שנים, ואז נשיא הכבוד שלה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כל פעילות המרפא שלו הושעתה בשל האנטישמיות שהתגברה מאוד ואף הייתה במגמת עלייה מתמדת בהונגריה, אך אפילו בשנת 1943 פרסם מאמרים בכתב העת Medical Training. במהלך מלחמת העולם השנייה, בימי המצור על בודפשט, הוא נפטר ב־12 בינואר 1945 שישה ימים לפני שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום הסובייטי.
פעילותו
לאחר שרכש ידע רפואי כללי, התעניינותו פנתה לפסיכיאטריה. בגיל 24 הראה תוצאות מדהימות בהכרה ובטיפול עמוק יותר בהפרעות נפשיות. הוא הקים מעבדת תצפית ובשנת 1899 היה הראשון בהונגריה שהקים מכון מחקר פסיכולוגי ניסיוני. סדנה מדעית זו הפכה במהרה למעבדה ההונגרית המלכותית לחינוך מיוחד ופסיכולוגיה. הכמות המוגבלת של הסיוע הממלכתי גרמה לקשיים מתמידים. חוסר התמיכה הכספית כוסה לעיתים קרובות על ידי רנשבורג עצמו.
כתביו
מאות, אם לא אלפי כתביו משתרעים לאורך למעלה מחמישים שנה משנת 1894 ועד 1946 (עד לאחר מותו).
עלי עבייד
יעקוב עלי עבייד (בערבית: يعقوب علي اعبيد; נולד ב-11 בדצמבר 1997) הוא כדורגלן מאוריטני המשחק בעמדת המגן השמאלי ב-UTD ארד מליגת העל הרומנית.
קריירת מועדונים
עבייד התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קונקורדה. בגיל 17 הצטרף ללבאנטה ביחד עם חברו לקבוצה חסן. ב-15 באפריל 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 3-0 לאתלטיקו מדריד. ב-16 ביולי 2018 הושאל לאלקורקון עד לסיום העונה.
ב-23 בינואר 2020 עבייד חתם לשנה וחצי בוואלנסיין מהליגה השנייה בצרפת.
ב-29 ביוני 2022 הצטרף ל-UTD ארד מליגת העל הרומנית.
קריירה בינלאומית
ב-27 במרץ 2015 עבייד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מאוריטניה בהפסד 1-0 ל. ב-21 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד.
עבייד השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
צ'אן קנסטה
צ'אן קָנַסטָה (באנגלית: Chan Canasta; 9 בינואר 1920 – 22 באפריל 1999) היה קוסם וצייר יהודי.
ביוגרפיה
צ'אן קנסטה נולד בקרקוב שבפולין בשם חננאל מיפֶלֶב (Mifelew), בנו של הסופר והמחנך העברי נחמן מיפלב (1886–1937). ב-1937 החל ללמוד באוניברסיטת קרקוב, ושנה אחר-כך, לאחר מות אביו, עלה לארץ ישראל ולמד פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1940, במלחמת העולם השנייה, התנדב לחיל האוויר המלכותי ושירת בצפון אפריקה, איטליה ויוון. ב-1947 היגר לבריטניה ועד מהרה התפרסם כקוסם. הוא החל את דרכו כקוסם קלפים, ואימץ את שם הבמה צ'אן קנסטה על שם משחק הקלפים הידוע. לאורך הקריירה שלו הופיע קנסטה מאות פעמים בטלוויזיה בבריטניה ובארצות הברית.
באמצע שנות ה-60, כשהיה בשיא תהילתו, נטש קנסטה את הבמה ופנה לציור. גם בקריירה החדשה עשה קנסטה חיל וציוריו נמכרו במחירים גבוהים.
ב-1983 ביקר בישראל והדהים את הציבור בביצוע תעלולי קסמים בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "שעה טובה".
נישא פעמיים. נפטר בלונדון ב-1999, בגיל 79.
דמותו של גיבור הספר "אדם בן כלב" של יורם קניוק מבוססת על קנסטה (השניים הכירו בשנות ה-50 כששהה קניוק בארצות הברית).
לוקה רומרו
לוקה רומרו בזאנה (בספרדית: Luka Romero Bezzana; נולד ב־18 בנובמבר 2004) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר במילאן מהסרייה א'.
רומרו נולד במקסיקו וגדל בספרד, אך משחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה.
קריירה
רומרו נולד בעיר דורנגו שבמקסיקו להורים ארגנטינאים. אביו של רומרו, דייגו, היה כדורגלן גם כן. אחיו התאום, טוביאס, הוא גם כדורגלן, ומשחק בעמדת השוער.
בגיל שלוש עבר עם משפחתו לווילנואבה דה קורדובה, שאנדלוסיה, ספרד, ובגיל שבע עברה המשפחה לפורמנטרה שבאיים הבלאריים, והוא החל לשחק בקבוצת סנט ג'ורדי. ב-2015 הוא חתם על חוזה לשמונה שנים במיורקה. בארבע השנים הראשונות שלו במיורקה הוא כבש 230 שערים ב-108 משחקים.
מיורקה
רומרו זומן להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של מיורקה ב-5 ביוני 2020, בגיל 15. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-24 ביוני 2020, בהפסד 0–2 לריאל מדריד, בגיל 15 שנים ו-219 ימים, ובכך שבר את השיא של סנסון מעונת 1939/1940, כשחקן הצעיר ביותר ששיחק אי פעם בלה ליגה. הוא הבקיע את השער הליגה הראשון שלו ב-29 בנובמבר 2020 בניצחון 0–4 על UD לוגרונייס.
מילאן
ב-6 ביולי 2023 חתם במילאן ל-4 שנים.
קריירה בינלאומית
ב-6 במרץ 2022, רומרו זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת על ארגנטינה, אך לא שותף. ב-26 במרץ 2022, רומרו שיחק לראשונה בנבחרת עד גיל 20 בתיקו 2-2 עם ארצות הברית עד גיל 20.
גורדיאנוס הראשון
מַרְקוּס אַנְטוֹנְיוּס גוֹרְדִיָאנוּס סֶמְפְּרוֹנִיָאנוּס רוֹמָנוּס אַפְרִיקָנוּס או גורדיאנוס הראשון (בלטינית: Marcus Antonius Gordianus Sempronianus Romanus Africanus; סביבות 159 – 12 באפריל 238), קיסר רומא בשנת 238, תקופה סוערת הידועה בהיסטוריה כשנת ששת הקיסרים. הוא נשא בתואר קיסר רומא ביחד עם בנו, גורדיאנוס השני, למשך חודש ימים בלבד, עד שנפל בשבי הצבא הנאמן לקיסר מקסימינוס התראקי והתאבד.
ילדות
ידוע כי הוא היה בן למשפחה ממעמד הפרשים (לטינית: ordo equester) שהיה אחד משני המעמדות העליונים ברפובליקה הרומית ובראשית ימי האימפריה הרומית. תחילית שמו "מרקוס אנטוניוס" מעידה כי משפחתו קיבלה מעמד של אזרחות רומית על ידי מרקוס אנטוניוס או מי מהמקורבים לו ושמו מעיד כי מוצא משפחתו היה מאנטוליה ייתכן כי מקפדוקיה. על פי ההיסטוריה אוגוסטה הוא נולד לאזרחית רומית בשם אולפיה גורדיאנה (Ulpia Gordiana) ולסנטור מאסיוס מארולוס (Maecius Marullus). היסטוריונים מאוחרים קבעו כי פרטים ביוגרפיים אלו אינם נכונים.
עד לתפיסת כס הקיסר
על פי ההיסטוריה אוגוסטה היה גורדיאנוס הראשון נשוי לאשה אזרחית רומא בשם פביה אורסטילה (Fabia Orestilla), ההיסטוריונים הרומים מתארים את אילן היוחסין שלה כצאצאית של הקיסרים אנטונינוס פיוס ומרקוס אורליוס, גם מידע זה נפסל כלא נכון על ידי היסטריונים מאוחרים. היא נפטרה לפני שנת 238. ככל הידוע נולדו לגורדיאנוס הראשון ואשתו 2 צאצאים לפחות, בן שנשא את שם אביו מרקוס אנטוניוס גורדיאנוס סמפרוניאנוס רומנוס אפריקנוס אוגוסטוס (Marcus Antonius Gordianus Sempronianus Romanus Africanus Augustus) ונולד ככל הנראה בשנת 192 ובת בשם אנטוניה גורדיאנה (אמו של הקיסר גורדיאנוס השלישי) שנולדה ככל הנראה בשנת 201.
גורדיאנוס הראשון נשא במספר תפקידים רשמיים, הוא פיקד על הלגיון הרביעי "הסקיתי" ששימש חיל מצב בפרובינקית סוריה ושימש כמושל הפרובינציה בריטניה בשנת 216, שמו נמחק מכתובות מתקופת שלטונו שנמצאו בבריטניה, עובדה העשויה להצביע על אי שביעות רצונו של הקיסר ממעשיו של גורדיאנוס. הוא נשא בתפקיד איידיל - מגיסטראט שהיה אחראי על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא וזכה לפופולריות בזכות משחקים ומופעים פומביים שיזם וערך. אורח חייו הצנוע והמסוגר הגן עליו מתשומת לבו וקנאתו של הקיסר קרקלה ונאמנותו לקיסר הופגנה בפומבי בפואמה בשם "Antoninias", שכתב לכבודו. בתקופת שלטונו של הקיסר אלאגבאלוס הוא התמנה לקונסול "ממלא מקום" (Suffect Consul) והחל בקריירה פוליטית בשלב מאוחר יחסית בחייו. גישתו העניינית וחוסר העניין בתככים פוליטיים איפשר לו לשמור על מעמדו החברתי והפוליטי ולשמור על רכושו במהלך השלטון הכאוטי של השושלת הסוורנטית. איש הרוח היווני-רומי פילוסטרטוס הקדיש את עבודתו "חיי הסופיסטים" לגורדיאנוס.
בשנת 235, במהלך שלטונו של אלכסנדר סוורוס זכה גורדיאנוס במשרת המושל בפועל של הפרובינקיה אפריקה אך בטרם החל בתפקידו כפרומגיסטראט נהרג הקיסר אלכסנדר סוורוס בידי מקסימינוס התראקי (Maximinus Thrax) שתפס את השלטון ומינה מושל אחר לפרובינקיה אפריקה.
הכתרתו עם גורדיאנוס השני
גורדיאנוס שלח משלחת בראשות פובליוס ליסיניוס ולריאנוס (לימים הקיסר ולריאנוס) לסנאט ברומא וביום 2 באפריל הוא ובנו הוכרזו כקיסרים וזכו לתואר אַוּגוּסְטוּס (בלטינית: "הנשגב" או "הנעלה"). מקסימינוס שהה באותה עת עם הלגיונות הנאמנים לו בסִירְמִיוּם אסף את חילו והחל לעלות על רומא במטרה להחזיר לידיו את השלטון.
קרב קרתגו
גורדיאנוס שהחזיק בתואר היה חסר צבא שיעמוד לצידו ונשען על כוחן של מיליציות מקומיות. הלגיון היחיד באפריקה הלגיון השלישי "אוגוסטה", היה תחת פיקודו של מושל נומידיה שתמך במקסימינוס בעיקר בגלל עוינות ארוכת שנים לגורדיאנוס, ובחר לנצל את ההזדמנות ולהתעמת עם הקיסרים לבית גורדיאנוס. הצבאות נפגשו בסמוך לעיר קרתגו. הלגיון הרומי הביס ללא תנאי את צבא של מיליציות לא מאומנות ולא מצוידות של תושבים מקומיים בפיקודו של גורדיאנוס השני שעמד מולו. בתום יום הקרב נהרג גורדיאנוס השני ואביו גורדיאנוס הראשון התאבד בתליה לאחר שקיבל את החדשות המרות.
הסנאט הרומי, שקשר את גורלו עם גורל הקיסרים גורדיאנוס ומול מקסימינוס שעתה היה בתנועה עם צבא אל רומא מינה את פופיאנוס ובלבינוס כקיסרים בתקווה שהם יצליחו להכריע את הכף. למרות זאת בסוף שנת 238 היה נכדו של גורדיאנוס הראשון - גורדיאנוס השלישי הקיסר הנבחר.
וילה גורדיאני
אחוזת המשפחה, שהייתה ידועה בעושרה שימשה כביתם של שלושת הקיסרים לבית המשפחה. על השטח הגדול נבנו מספר מבנים על ידי בעליו השונים. שרידיו של בית המידות של משפחת גורדיאנוס נמצא עד היום בפארק אך הוא ברובו מכוסה ולא נחפר. האחוזה הידועה כ"וילה גורדיאני" (Villa Gordiani) שוכנת ברומא לצד הדרך הרומאית ויה פרנסטינה (Via Praenestina) באתר נמצאים מספר שרידים מתקופות שונות ובהם פורטיקו - מבנה שער מקורה הנישא על ידי 200 עמודים, בזיליקות ומרחצאות. בשנות ה-60 של המאה העשרים שוקם האתר והוא משמש כפארק ארכאולוגי.
סמיון שצ'דרין
סמיון שצ'דרין (ברוסית: Семён Фёдорович Щедри́н; באנגלית: Semyon Shchedrin; 1745 – 1804) היה צייר נוף רוסי, דודו ומורו של סילבסטר שצ'דרין. חבר באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ביוגרפיה
הוא נולד בסנט פטרבורג למשפחה של מציל. בשנת 1759, הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות בסנט פטרבורג, וב-1765 סיים את לימודיו עם מדליית זהב ומענקים ללימודים באירופה. שצ'דרין נסע לפריז, ואחר כך לרומא. בפריז הוא למד את יצירותיהם של ציירים הקלאסיים. בהשפעת הרעיון של ז'אן-ז'אק רוסו, שיופי קיים לא רק בדפוסים קלאסיים של אמנויות אלא גם בחיי היומיום ובטבע, שצ'דרין עבד הרבה באוויר הפתוח והתחבר עם זרם האמנות של ציור בסביבות חיצוניות. ברומא, לעומת זאת, הוא הושפע מהקלאסיציזם, הרעיון שאמנות צריכה לשקף את יצירות העת העתיקה ובכך להאריך את הצלחותיהן.
שצ'דרין חזר לסנט פטרבורג ב-1776 והפך לפרופסור לציור נוף באקדמיה לאמנויות. אחד מתלמידיו באקדמיה היה פיודור מטבייב. על שצ'דרין הוטלה משימה לצייר נופים של הארמונות והפארקים של קתרינה הגדולה, שהביאו לידי ביטוי עבודות כמו נוף של האי בגני צארסקוסלסקי "(1777), "מבט על חצר החווה בצארסקויה סלו" (1777). לאחר 1780 השתתף שצ'דרין גם בשחזור התמונות בארמיטאז', ובשנת 1799 עמד בראש מגמה חדשה של גרפיקת נוף.
פסגת קריירת האמנות שלו הגיעה בשנות ה-90. המפורסמות מבין יצירותיו מהתקופה ההיא הם נופי פארקים וארמונות בפבלובסק ופטרהוף.
הרכב כל יצירותיו זהה בהתאם לכללי הציור הקלאסי האקדמי.
יומני כרמל
יומני כרמל (לאחר קום המדינה הפך היומן ל"יומן כרמל - הרצליה") היו יומני קולנוע באורך 7–12 דקות שצולמו בשחור לבן, מייסודו של נתן אקסלרוד בשנת 1935. הם הוקרנו באולמות הקולנוע בישראל בשנים 1935–1971, לפני סרטי הקולנוע העיקריים. החל מתחילת שנות ה-50 הוקרנו באולמות הקולנוע לסירוגין "יומן כרמל - הרצליה" ו"יומני גבע". בשנת 1971 הופסקו "יומני כרמל" בעקבות הקמת הטלוויזיה הישראלית והירידה בביקוש ליומני חדשות קולנועיים.
היסטוריה
"יומני כרמל" הופקו על ידי נתן אקסלרוד, מחלוצי הקולנוע העברי בארץ ישראל, שהחל את דרכו בתחום זה בשנת 1927 שהפיק וביים סרט בשם "חלוץ". ב-1928 הקים את חברת "סרטי מולדת", שיצרה סרטים תיעודיים, סרטוני פרסומת וכן יומן חדשות שיצא לאור בקצב בלתי סדיר בשם "יומן מולדת", והיה היומן החדשותי הראשון בשפה העברית. אולם אקסלרוד הפסיק את הפקת היומן לאחר שקם לו מתחרה, "יומן אגא", שהפיק ברוך אגדתי החל מ-1931, במימון ההסתדרות.
בתחילת 1939 נקלע הפקת "יומני כרמל" למשבר לאחר שכל בתי הקולנוע ביישוב העברי חדלו להקרין אותם, כולל "קולנוע מגדלור" שנותר היחיד שהמשיך להקרין אותם עד אותה עת. בעידוד האיגוד למען תוצרת הארץ, הוחלט "לחייב" את כל בתי הקולנוע בתל אביב להקרין את "יומני כרמל" לפני תחילת כל סרט, במטרה לעודד את תעשיית הסרטים בארץ ישראל.
לאחר הקמת המדינה
במהלך מלחמת העצמאות הופסקה הפקת היומנים. הפקתם חודשה באוגוסט 1948 בסיוע מחלקת הסרטים של מנהל העיתונות במשרד הפנים. בתקופה זו הופקו היומנים מדי שבועיים.
בשנת 1957, הקים אקסלרוד שותפות עם אולפני הרצליה להפקת היומנים, ששמם שונה ל"יומני כרמל-הרצליה". באותן השנים פעלה הפקת "יומני כרמל" בהפסד ניכר, כאשר עלות כל יומן הייתה כ-3,000 ל"י וההכנסות רק כ-1,000 ל"י ואקסלרוד החליט להכניס שותף להוזלת עלויות ההפקה.
בשנת 1960 הוחל בהפקת גרסה בינלאומית של היומן בשש שפות, בשיתוף הסוכנות היהודית.
בשנת 1962 יומני כרמל שימשו בסיס לסרט התיעודי הישראלי "עץ או פלסטיין", שהופק ובוים בידי אקסלרוד ואחרים.
הפקת היומנים נפסקה כליל ב-1971 בשל התחרות הקשה מצד שידורי הטלוויזיה הישראלית.
ליומנים נודעה חשיבות רבה, בשל היותם מקור היסטורי מהמעלה הראשונה לתולדות היישוב, והם היוו עדות ויזואלית כמעט יחידה למתרחש ביישוב לקראת הקמת המדינה ובשנותיה הראשונות. לכן היה למדינה אינטרס חשוב לשמר אותם ולהציג אותם לציבור.
למרות חשיבותם, הסרטים הישנים של אקסלרוד הוחזקו במרתף החברה בתנאים ירודים והיו נתונים לסכנה כליה. כדי להציל את הארכיון ולאפשר את הקרנת הסרטים, נערך משא ומתן מורכב בין אקסלרוד לממשלה. לבסוף נחתם ביניהם בשנת 1960 הסכם, שלפיו הוענקה לממשלה הרשאה בלתי חוזרת להעתיק את הארכיון בעצמה, בשלמותו או חלקים ממנו, והרשות להציג את הסרטים בהצגות פומביות אך לא מסחריות, מטעם המדינה או מטעם הסוכנות היהודית. בשנות ה–70 היה יעקב גרוס מעורב במשך כשנתיים בקיטלוג הסרטים והעתקת כשליש מהם עבור ארכיון המדינה. פרויקט העתקת הסרטים נמשך זמן רב, והסתיים רק בסוף שנות ה–80, לאחר שהתקבל מימון נוסף להעתקת שאר הארכיון. אז התברר שגנזך המדינה אינו ערוך מבחינה מקצועית ותקציבית לנהל בצורה מתקבלת על הדעת את האוסף, והוחלט להעביר את האוסף להפקדה ארוכת טווח בארכיון הסרטים הישראלי של סינמטק ירושלים, המחזיק בסרטים ומציג אותם מאז.
קטעים מיומני כרמל משודרים בסדרה פלאשבק, שמשודרת בערוץ הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
מבנה היומן
היומנים היו סרטים קצרים, נמשכו 7–12 דקות ולוו במוזיקת רקע, שהולחנה על ידי משה וילנסקי ומלחינים אחרים. יומנים אלה צולמו בין היתר בידי משה אלפרט ותיעדו את המתרחש ביישוב היהודי בתחומי הביטחון, התיישבות, תרבות, בידור, כלכלה, טכנולוגיה ועוד. עם הקמת המדינה נהגו לסקר ביומנים את התפתחות צה"ל, ותיעדו את ההופעות של ראשי המדינה ומערכת הביטחון. היומנים מומנו גם באמצעות כספים שהוזרמו לחברה מהמחלקה לעיתונות ולקולנוע במשרד הפנים. בתמורה שודרו בהם מסרים ותעמולה, שהיו מקובלים על ראשי המחלקה. ביומנים הוצגו המדינה ומוסדותיה באור חיובי. היומנים גם סיפקו הצצה לתהליך צילום סרטים שהופקו באותן שנים. שודרו בהם גם אירועים חשובים מרחבי העולם, כמו קבלת הפנים לאסטרונאוטים של אפולו 11 עם שובם מהירח.
בלעדיות
במשך 17 השנים הראשונות היו יומני כרמל היחידים בישראל שהציגו בפני הציבור באופן ויזואלי אירועים אקטואליים מהשבוע החולף, מן היישוב היהודי לפני קום המדינה ובשנותיה הראשונות.
בתחילת שנות החמישים התכנים של היומנים לא היו תמיד לרוחו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, מאחר שהושפעו מעמדת משרד הפנים, שהיה אז בשליטה חלקית של הפועל המזרחי. מסיבה זו תמך דוד בן-גוריון בהפקת יומנים מתחרים. כך נוצרו "יומני גבע" בשנת 1952, שהתחרו עם יומני כרמל, ושודרו לסירוגין בבתי הקולנוע.
צנזורה
בתקופת המנדט הבריטי היו היומנים כפופים לצנזורה מחמירה של רשויות המנדט. לאחר הקמת המדינה היו היומנים כפופים לביקורת וצנזורה של המועצה לביקורת סרטים ומחזות ולעיתים נוצרו מחלוקות. בשנת 1962 ביקשו מפיקי היומנים לכלול בהם צילומים של פינוי אלים על פי צו ההוצאה לפועל, שהתרחש בשכונת סומייל בתל אביב. הקטע נפסל לשידור על ידי המועצה בנימוק שהוא "פוגע בטעם הטוב וכן משום שאינו משקף את הבעיה בכללותה ועל כן עלול הוא להטעות את דעת הציבור ולפגוע בו". עתירה שהוגשה לבג"ץ בבקשה לבטל את החלטת הפסילה התקבלה, ובג"ץ קבע בפסק דין נודע ועקרוני כללים חשובים לחופש הביטוי בישראל.
הקורפוס התשיעי (ורמאכט)
הקורפוס ה-9 (בגרמנית: IX. Armeekorps) היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בקאסל ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה פרידריך דולמן. במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה. במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, ובבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית. הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, ובסוף המלחמה לחם בקרבות בפרוסיה המזרחית.
המערכה בצרפת
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מבצע ברברוסה
בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
בית הקברות עדן ממוריאל פארק
בית הקברות עדן ממוריאל פארק (באנגלית: Eden Memorial Park Cemetery; גן הזיכרון עדן) הוא בית קברות יהודי נודע בלוס אנג'לס שבקליפורניה שבו קבורים יהודים רבים מאנשי תעשיית הבידור האמריקאית.
בית הקברות ממוקם בשדרות ספולבדה 11500, במיסיון הילס, עמק סן פרננדו שבלוס אנג'לס.
בין הקבורים בו: מיצי גרין, גראוצ'ו מרקס, סם ג'אפה, דון דיאמונד , פיל פוסטר , לני ברוס ומו"לית המולטימדיה לילדים ג'ודית לב כהן.
אילה רונאל
אילה רונאל (נולדה ב-1953) היא אדריכלית ישראלית. בעלת משרד לאדריכלות ותכנון ערים בתל אביב, שעוסק בתכנון מבנים, ותוכניות בנין עיר. עובדת עבור לקוחות ציבוריים, כמו: רשות מקרקעי ישראל, משרד הבנוי והשיכון ועיריות שונות. מכהנת במקביל גם כמרצה לארכיטקטורה בדרגת פרופסור חבר בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים כאילה ליפשיץ, ושם גם גדלה והתחנכה. אמה, אלזה, הייתה עובדת סוציאלית באגף השיקום במשרד הביטחון. אביה, פרופ' ברוך ליפשיץ, היה מרצה ללימודים קלאסיים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים. לרונאל אח אחד גדול ממנה - צבי. למדה בבית ספר יסודי ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (סיימה ב-1971).
עם תום שירותה הצבאי למדה ארכיטקטורה בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון - מכון טכנולוגי לישראל (בשנים 1973–1978).
בשנים 1978–1980, עבדה במשרדי האדריכלים גדעון יגר וגד עירון, שם השתתפה בתכנון מוסדות ציבור ותוכניות בנין עיר.
בשנים 1980–1985, עבדה כמתכננת במחלקת מדיניות תכנון, עיריית ירושלים, שם השתתפה בהכנת תוכנית מפורטת לבניינים בקריית עיריית ירושלים, הייתה חברת צוות תוכנית האב ותוכנית המתאר לצפון ירושלים, והשתתפה בתוכנית שיקום והשלמת בניה למרכז העיר, ובפרויקטים נוספים.
משנת 1985 ועד היום היא בעלת משרד אדריכלים עצמאי (בשנים 1985–2004, היה בעלה לשעבר, הארכיטקט איתן רונאל, שותף במשרד).
משנת 1995 ועד היום היא מרצה לארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב, ומכהנת שם כפרופסור חבר.
כאדריכלית
רונאל מתמחה בתכנון עירוני במצבים מורכבים, בתכנון אלטרנטיבי עבור התארגנויות תושבים ובעלי קרקע, בתכנון מבני ציבור תוך התמקדות במבני ציבור טיפוליים ושיקומיים ובמבני חינוך.
היא קיבלה ציונים לשבח בשתי תחרויות פומביות: משרד הארכיטקטים שבבעלותה השתתף בתכנון יותר מ-60 תוכניות בניין עיר ביישובים יהודיים (אילת, דימונה, טירת כרמל, ירושלים, תל אביב ועוד), וביישובים ערבים (באקה אל-גרביה, כפר כנא, כפר מנדא, סח'נין ועוד). כמו כן, תכנן המשרד יותר מ-50 מבני ציבור, ובהם: בתי ספר, ישיבות ומרפאות, וכן מבני מגורים, מבני מסחר ומבני משרדים.
כמרצה לאדריכלות
במקביל לעבודת כארכיטקטית, רונאל מרצה לארכיטקטורה בבית הספר לארכיטקטורה באוניברסיטת תל אביב בדרגת פרופסור חבר.
בנוסף לתפקידי ההוראה שהיא ממלאת באוניברסיטה כמרצה, היא מרכזת גם את פרויקט הגמר של הסטודנטים.
בשנת 2015 יזמה רונאל קורס אקדמי חדשני בנושא "התחדשות עירונית והעצמה קהילתית". הקורס שילב עשייה בנושא התחדשות עירונית והעצמה קהילתית במתחמי מגורים ביפו ונלמד בשיתוף עם הקליניקה למשפטים ועם החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה. במסגרת הקורס בחנו סטודנטים מתחמי מגורים ביפו והציעו פעולות והתערבויות לטווח ביניים ולשיפור המצב באופן מידי. הקורס אפשר לסטודנטים להכיר את הכוחות הפועלים בשטח, ולהתמודד עם שאלות של אחריות ואתיקה של תכנון.
פעילות נוספת
רונאל פעלה ביישוב הערבי ג'סר א-זרקה: היא ייצגה את התושבים, יעצה להם בתחום התכנון והבנייה, והכינה תוכנית מתאר אלטרנטיבית ליישוב, בשיתוף עם נציגי ה תושבים. עבודתה נעשתה בשיתוף פעולה עם פרופ' נטע זיו והקליניקה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, וכללה גם: ארגון וריכוז מפגשי תושבים, ריכוז וארגון סדנת מתכננים שהתקיימה ביישוב ובמהלכה נידונו פתרונות שונים ליישוב (במאי 2015), וייצוג היישוב בוועדות התכנון והבנייה ומול משרד הפנים.
חיים אישיים
הייתה נשואה לארכיטקט איתן רונאל. אם לשלושה. אחד מבניה הוא העיתונאי אסף רונאל.
מתגוררת ביפו.
אנסמבל מוזיקה נובה
אנסמבל מוזיקה נובה הוא אנסמבל ישראלי למוזיקה אקספרימנטלית ועכשווית מישראל ומהעולם.
האנסמבל מתפקד כקולקטיב, המורכב ממוזיקאים ואמני סאונד, שפועלים יחד כמבצעים וכיוצרים להעשרת הדיאלוג בין עולם המוזיקה, שהיא ביסוד האנסמבל, לבין אמנויות אחרות כגון וידאו, מחול ותיאטרון. דיאלוג זה נוצר תוך שימוש בטכנולוגיה עכשווית ליצירה רב-גוונית.
הקבוצה יוזמת הזמנת יצירות אצל מלחינים ישראלים וביצוען בקונצרטים ובהקלטות לרדיו ולתקליטורים. מעל ל-170 יצירות ישראליות הובאו עד כה לידי ביצוע בסדרות הקונצרטים השונות של הקבוצה, המתקיימות בקביעות באולמות שונים בארץ, כגון מוזיאון תל אביב לאמנות, מועדון לבונטין 7, מוזיאון חיפה לאמנות, מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה, תיאטרון ירושלים, התיבה, תיאטרון תמונע, חללים אלטרנטיביים משתנים ועוד.
הופעותיה של הקבוצה בארצות אחרות כוללות את פסטיבל דרזדן למוזיקה חדישה, הביאנלה של זאגרב (קרואטיה) וסיור קונצרטים בארצות הברית בחסות אוניברסיטת יוסטון.
אנסמבל מוזיקה נובה נתמך על ידי מינהל התרבות ועיריית תל אביב-יפו.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בינואר 1986 בקונצרט חגיגי באולם "צוותא" תחת שרביטו של המנצח והמלחין ליאור שמבדל ועם המוזיקאי זיו בן.
18 נגני הקבוצה היו נגנים מובילים בתזמורות החשובות בישראל, בעיקר מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית, מהתזמורת הקאמרית הישראלית ומהתזמורת הסימפונית ירושלים. חלקם עדיין מופיעים ומשפיעים על סדרות הקונצרטים של הקבוצה מראשיתה ועד היום. עוד ניגנו בהרכב המקורי הוויולן זאב שטיינברג, הפסנתרנית אסתרית בלצן, הנבלאית יוליה רובינסקי ונגן כלי ההקשה חן צימבליסטה.
נגני הקבוצה לדורותיה כללו את חשובי המבצעים המתמחים במוזיקה זו בארץ והיא כוללת הרכב פתוח של אמנים רב-תחומיים, החל במוזיקאים וכלה באמני וידאו וכוריאוגרפים. בין המוזיקאים אשר ניגנו באנסמבל נמנים: המלחין אמנון וולמן, הפסנתרנית שירה לגמן, נגנית הקונטרבס אור סיני, המלחינה מעיין צדקה, הסקסופוניסט תום סלוביצ׳יק, והמלחין יוני ניב.
החל משנת 2012 משמש אנסמבל מוזיקה נובה בתור אנסמבל הבית של "מוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר", אשר נמצא בירושלים.
הקבוצה חברה גם אל מלחינים ומבצעים בינלאומיים רבים, שחלקם נטלו חלק פעיל ביצירה עצמה, בהם בטסי ז'ולאס, מייקל פיסארו, ג׳יי אלן-יים , אנאה לוקווד , אנתוני ברקסטון , ג'ניפר וולש, ג׳ואן לה-ברברה , דייוויד גראבס , מריו קרולי , פיטר אדוארדס, מורטון סובוטניק , ורבים אחרים.
זמרת האלט נועה פרנקל הופיעה עם אנסמבל מוזיקה נובה בביצוע יצירות יוצאות דופן, המחברות מוזיקה ואמנויות אחרות.
אלדר גרביץ'
גרביץ' נחשב לאחד הסייפים הגדולים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
גרביץ' נולד ביאסברן.
מדליית זהב אולימפית ראשונה
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה גרביץ' במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי, לפני איטליה ופולין.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה גרביץ' בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני איטליה וגרמניה ומדליית ארד בתחרות חרב אישית אחרי בן ארצו אנדרה קאבוש וגוסטבו מארצי מאיטליה. נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בתחרות רומח קבוצתי.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה גרביץ' בשתי מדליות זהב בתחרות חרב אישי לפני וינצ'נצו פינטון מאיטליה וחברו לנבחרת פאל קובאץ' ובתחרות חרב קבוצתי לפני איטליה וארצות הברית. נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתחרות רומח קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה גרביץ' במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני פולין וברית המועצות וסיים במקום חמישי בתחרות חרב אישי.
לפני המבחנים לאולימפיאדת רומא (1960) נאמר לגרביץ' על ידי וועד הסיף ההונגרי שהוא זקן מדי להשתתף במשחקים האולימפיים, בן 50, אבל הוא הצליח לנצח בהם. במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בתחרות חרב קבוצתי לפני פולין ואיטליה וסיים במקום עשירי בתחרות חרב אישי, קרוב עד לכדי נגיעה אחת מהשתתפות בשלב הגמר.
בשנת 1991 נפטר גרביץ' בבודפשט.
משפחתו
רבים מבני משפחתו זכו במדליות אולימפיות ביניהם, אשתו ארנה בוגן, זכתה במדליית ארד בתחרות רומח אישי באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), בנו פאל גרביץ' זכה בשתי מדליות ארד בתחרות חרב קבוצתי באולימפיאדת מינכן (1972) ובאולימפיאדת מוסקבה (1980) ואביה של רעייתו אלברט בוגן זכה במדליית כסף עבור אוסטריה בתחרות חרב קבוצתי באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
שוהיי אוטני
ביוגרפיה
אוטני גדל באושו שבמחוז איווטה. הצטיינותו במשחק הבייסבול בתיכון הביאה להתעניינות מצד קבוצות ה-MLB, אך הוא בחר להישאר ביפן ולהצטרף לקבוצת הוקאידו ניפון האם פייטרס מהליגה הפסיפית, בה שיחק מ-2013 עד 2017. הוא שיחק במקביל כמגיש ובשחקן שדה, נבחר חמש פעמיים למשחק האולסטאר של הליגה, פעמיים למגיש העונה, פעם אחת לחובט השנה וזכה עם הקבוצה באליפות ב-2016.
בדצמבר 2017 חתם בלוס אנג'לס איינג'לס מליגת ה-MLB. בעונתו הראשונה נבחר לרוקי העונה באמריקן ליג, במהלך העונה השיג כחובט 22 הום ראן, ממוצע חבטות של 0.285 ומאזן של 4–2 כמגיש. בעונת 2021 נבחר ל-MVP של האמריקן ליג, הוא נבחר לנבחרת העונה גם כחובט וגם כמגיש ורשם הופעה ראשונה במשחק האולסטאר. את העונה סיים במאזן של 9–2 ו- 3.18 ERA כמגיש, והשיג 46 הום ראן וממוצע של 0.257 כחובט. בעונת 2022 נבחר בפעם השנייה ברציפות למשחק האולסטאר כחובט ומגיש. כמו כן זכה בפרס ESPY לספורטאי השנה.
They (משחק וידאו)
They (מסוגנן כ-THEY, בתרגום חופשי לעברית: הם) הוא משחק וידאו מסוגת יריות בגוף ראשון שבעבר פותח על ידי Metropolis Software. לאחר שהסטודיו נרכש על ידי CD Projekt, צוות הפיתוח רוכז בפיתוח המשחק The Witcher 2: Assassins of Kings. על פי אחד מהמייסדים, מרצ'ין איווינסקי, המשחק לא בוטל באופן סופי והוא הכריז כי. אף על פי כן, ב-21 ביוני 2015, CD Projekt RED ציינה כי הפרויקט.
משחקיות
אורכו של קמפיין השחקן היחיד הוא עד 12 שעות משחק. מצב המרובה משתתפים כולל שני מצבי משחק: כולם על כולם וקבוצות.
אחד מהאלמנטים הייחודים במשחק הוא האפשרות לשנות את הנשק של השחקן על ידי חלקים שהוא אוסף. אפשרות זו, המכונה "מערכת כוונון נשק" מאפשרת לשחקנים להתאים את נשקם לתפקיד שהם יעמדו בפניו בעתיד.
סרטון ההדגמה חושף שחלק מהמכונות נשלטות על ידי חייזרים המכונים "פאנטומים" שנותנים להם רמה גבוהה של יוזמה ואינטליגנציה. את מכונות ה-"פנטום" ניתן להבדיל בקלות מהמכונות הרגילות בכך שצבעם אדום.
פיודור מטבייב
ביוגרפיה
מטבייב היה בנו של איש צבא רוסי. הוא התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם סיים את לימודיו ב-1778 עם מדליית זהב גדולה. אחד מהפרופסורים שלו היה סמיון שצ'דרין. מטבייב התמחה כצייר נוף והפך לאמן הנוף הראשון שקיבל מדליית זהב. לאחר מכן הוענק לו מלגה לנסוע לאירופה, כפי שהיה מקובל בזמנו עבור בוגרי האקדמיה המוכשרים.
בשנת 1779 נסע מטבייב לאיטליה ולבסוף התיישב בה. הוא מעולם לא חזר לרוסיה ומת באיטליה ב-1826.
מטבייב נסע הלוך ושוב באיטליה ובארצות האחרות וצייר את נופיהן. בתחילה, היו לו הזמנות מאצילים רוסים שהתגוררו באיטליה. בסופו של דבר, ההזמנות התמעטו, ומטבייב כתב מכתבים לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בשנים 1789 ו-1795, וביקש לסבסד את חזרתו לרוסיה. ככל הנראה, הוא לא קיבל שום תשובה.
בשנת 1806, הוא שלח לאקדמיה את הציור שלו "נופי נאפולי" וזכה בתואר האקדמאי.
הוא יצר ציורי שמן וכן מספר עבודות גרפיות. רוב הציורים נעשו על פי הכללים הנוקשים של הציור הקלאסי, כלומר התמונה דומה לתפאורת תיאטרון, עם מבנים או עצים בצדדים. תמיד ישנם אנשים בנוף, כדי לציין את קנה המידה. נופים מאת מטבייב לעולם אינם מייצגים נופים אמיתיים בדיוק צילומי.
לעומת זאת, הרישומים שלו מוטים הרבה יותר לכיוון הרומנטיקה, ועשויים להיות למעשה נופים רומנטיים רוסיים ראשונים.
מייק קני
ביוגרפיה
קני נפגע בחוט השדרה בשנת 1971. הוא החל להתאמן בשחייה תחרותית בבית החולים בסטוק מנדוויל בשנת 1972, והתחרה לראשונה בתחרויות לאומיות במשחקי סטוק מנדוויל בשנת 1973.
המשחקים הפאראלימפיים
קני השתתף במשחקים הפאראלימפיים לראשונה באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) וזכה בשלוש מדליות זהב (קטגוריה 1A), תוך שבירתם של שלושה שיאי עולם. במקצה ל-25 מטרים בסגנון גב הוא קבע שיא עולם 30.23 שניות, במשחה ל-25 מטרים חזה הוא קבע שיא של 42.56 שניות, ובמקצה ל-25 מטרים חופשי העמיד את השיא על 31.59 שניות.
באולימפיאדת הנכים ארנהם (1980) חזר קני וזכה בשלוש מדליות זהב. במקצה ל-25 מטר גב הוא עצר את השעון על 30.30 שניות, במקצה ל-25 מטרים חזה שיפר את השיא העולם והעמיד אותו על 38.98 שניות, ובמקצה ל-25 מטרים בסגנון חופשי קבע את שיא העולם על 30.43 שניות.
באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) זכה קני בחמש מדליות זהב אישיות, והוסיף עליהן מדליית כסף קבוצתית. במשחה ל-100 מטרים בסגנון חופשי זכה קני במדליית הזהב עם תוצאה של 2:27.97 דקות, במקצה ל-25 מטרים גב קבע שיא עולם עם תוצאה של 29.04 שניות, ובמקצה ל-25 מטרים בסגנון חזה זכה עם תוצאה של 36.26 שניות. קני קבע שיא עולם נוסף במשחה ל-25 מטרים חופשי עם 28.91 שניות, וניצח גם את המקצה ל-75 מטרים מעורב כשסיים בזמן של 1:51.97 דקות את התחרות.
באולימפיאדת הנכים סיאול (1988) חזר קני להתחרות בפעם האחרונה בקריירה, וזכה בחמש מדליות זהב אישיות נוספות. במקצה ל-100 מטרים בסגנון חופשי קבע שיא עולם של 2:18.48 דקות, ובמקצה ל-50 מטרים חופשי זכה עם תוצאה של 59.84 שניות. הוא הוסיף שתי מדליות זהב במקצים ל-25 מטרים, עם 31.06 שניות בסגנון גב, ושיא פאראלימפי של 35.56 שניות בסגנון חזה.
קני הוסיף מדליית זהב נוספת במקצה ל-75 מטרים בסגנון מעורב עם תוצאה של 1:52.12 דקות, ובמדליית כסף קבוצתית במשחה ל-3X25 בסגנון חופשי.
בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק
בית הקברות הילסייד ממוריאל פארק (באנגלית: The Hillside Memorial Park; גן הזיכרון מורד הגבעה) הוא בית קברות יהודי בקלבר סיטי שבמחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
בית הקברות ידוע בשל מצבת קברו המיוחדת של אל ג'ולסון המצויה בו, חלקת הקבר תוכננה בידי הארכיטקט פול ויליאמס והיא כוללת אנדרטה וכיפה על עמודים המוצבים כולם בראש גבעה מעל מפל מים הנראה למרחקים.
רוח צה"ל
רוח צה"ל הוא הקוד האתי של צה"ל, המהווה בסיס ערכי רצוי לכל פעולות החיילים במסגרת צה"ל.
בראש הוועדה לניסוח הקוד בשנת 1994 עמד האלוף יורם יאיר, מפקד אגף כוח האדם, במטה הכללי וכן השתתף בה פרופ' אסא כשר, שמופקד על הקתדרה לאתיקה מקצועית באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1994 עם קבלת הקוד שכתב כשר נקבע בפקודת יום כי כעבור 5 שנים תשב ועדה ותבחן את הקוד ואת מידת הטמעתו. ההטמעה נכשלה. המאשימים תלו את האשמה בקוד. האשמה תלויה לפתחם של אלו שלא השכילו להציג תוכנית אסטרטגית להטמעת הקוד. יש שינויים בין מה שהציע כשר לבין "רוח צה"ל".
בשנת 2000 החליט קצין החינוך הראשי, תא"ל אלעזר שטרן, להכניס שינויים בקוד האתי של צה"ל, ומינה לשם כך ועדה ובה היו בין השאר הפרופסורים אבי שגיא, דני סטטמן, אבשלום אדם, שאול סמילנסקי נעם זהר ומשה הלברטל – כולם מומחים לאתיקה ולפילוסופיה של המוסר. לצדם חברו לוועדה קצינים ובהם אלוף ישי בר ואל"ם יעקב קסטל. המטה הכללי אישר את "רוח צה"ל" החדש. המסמך המופיע היום כרוח צה"ל אינו המסמך הראשוני שחיברו האלוף יורם יאיר והפרופ' כשר.
דר' אבשלום אדם פיתח את תהליך ההטמעה על כל מרכיביו שאושר במטכ"ל, ויושם בזרוע היבשה של צה"ל ברוטינות שונות בפעילות. הפיילוט נעשה בחיל תותחנים, קצין תותחנים ראשי היה האחראי להעברת הלמידה לזרוע יבשה. ההטמעה שולבה ברוטינות השונות של החיל משלב הגיוס ובכלל הפעילות של החייל בצבא עד לסיום השירות. ולכן, בעבר קיבל כל חייל שהתגייס עותק של רוח צה"ל בתוך פנקס החוגר. המנהג הופסק, אך לרוב פנקס "רוח צה"ל" מחולק לחיילים בעת הרצאה בנושא זה בזמן הטירונות.
בשנת 2022, במהלך כהונתו של הרמטכ"ל אביב כוכבי, נוסף ערך הממלכתיות.
מבנה המסמך
ארבעה חלקים למסמך "רוח צה"ל":
מקורות המסמך
על פי המסמך, "תעודת הזהות הערכית" של צה"ל נבנית מהמקורות הללו (סדר המקורות אינו מעיד בהכרח על דירוג חשיבותם):
עֶרכי היסוד
ארבעת ערכי היסוד:
רשימת הערכים
ב-"רוח צה"ל" 10 ערכים, הנגזרים מערכי היסוד ומאפיינים את ההתנהגות הרצויה בכל עת של כל חייל המשרת בצה"ל.
רשימת הערכים מסודרת על פי סדר האלפבית, למעט הערך שבראש הרשימה: "דבקות במשימה וחתירה לניצחון". סידור הערכים על פי האלפבית נועד להדגיש כי אין הבדל בין הערכים, וכי השאיפה לקיימם שווה לחלוטין. רק עֶקרון ה"דבקות במשימה וחתירה לניצחון" גובר על כל שאר הערכים, ואמור להיות בראש מעייניהם של חיילי צה"ל, או במילים אחרות: "ראשון בין שווים".
רשימת הערכים:
הצורך במסמך ערכי
מסמך ערכי אמור להיות מוכר ומובן לכול. הוא מסייע לחינוך, לדיון ולבקרה, נותן כלים להתמודדות עם דילמות, ומשמש ציר התייחסות קובע ויציב לתהליכים המתרחשים בשלבי ההתפתחות הערכית. מסמך "רוח צה"ל" אינו מכיל ערכים חדשים, אלא ממסד ערכים ונורמות צה"ליים שראוי שיתקיימו, והוא בחזקת כלי שבאמצעותו יבואו לידי ביטוי מדויק יותר.
לפי תפיסת כותבי המסמך, חיילים ומפקדים בצה"ל, המתמודדים עם מצבים קשים ומורכבים, זקוקים לעיתים למסמך המפרט את הערכים ואת הנורמות שיכוונו את מעשיהם, ויסייעו בידם להתמודד עם קונפליקטים ערכיים, דילמות ושאלות מורכבות במיוחד.
לעומת זאת, בביקורתה על הקוד האתי, טענה ענת מטר שאין צורך אמיתי במסמך ערכי, כי מסמך כזה מנסה "למסד את מה שמחוץ לחוק" ולהפוך אותו ל"מערכת סדורה של חוקי-על ... אותם יש לנסח ולתמצת בלשון ספק-תוכנית ספק-ריקה". לטענתה, עצם הניסוח של הקוד האתי מבזה את ערכי המוסר שבו: "הערכים עצמם מנוסחים כצרור קלישאות חלולות, משום שרק כך מתאפשר יישומם באופן הרצוי".
מעמדו המשפטי של "רוח צה"ל"
חוק השיפוט הצבאי מפרט את המסגרת החוקית שבה פועלים חיילי צה"ל. "רוח צה"ל", לעומת זאת, איננו מסמך משפטי מחייב, אלא מסמך עמדה ערכי-חינוכי, שכפי שהוגדר במבוא שלו, נועד לעצב את התפיסה הערכית "אשר ראוי שתעמוד ביסוד הפעולות של חיילי צה"ל". עם זאת, המסמך עשוי לשמש כלי לפרשנות בבית דין צבאי; למשל, בפסק הדין שניתן ב-27 במאי 2003 לגבי עבירות ביזה והתנהגות שאינה הולמת, נכתב בבית הדין הצבאי לערעורים פסק דין שנעזר במסמך "רוח צה"ל" כדי לקבוע עמדה משפטית:
סטיות מהקוד האתי
עוד בטרם נכתב המסמך "רוח צה"ל" נהגו בצה"ל ערכי הדבקות במשימה, טוהר הנשק וערכים רבים נוספים. עם זאת, כבר במלחמת העצמאות נרשמו מקרים של סטייה מהקוד האתי, ובספר "שיח לוחמים" שיצא לאחר מלחמת ששת הימים הובאו עדויות למקרים שבהם מוסר הלחימה היה מוטל בספק.
הקוד האתי התקבל רשמית ב-1994, לאחר האינתיפאדה הראשונה, שבה התמודדו חיילי צה"ל עם מציאות מורכבת של לחימה בגופי טרור תוך חיכוך מתמיד עם אוכלוסייה אזרחית, ורבים טענו אז שמעשי צה"ל בשטח אינם תואמים את הקוד האתי. טענות אלה גברו במהלך האינתיפאדה השנייה ולאחריה.
הטענות העיקריות על התנהגות צה"ל שלא לפי הקוד האתי:
הקוד האתי ללוחמה בטרור
עקב הבעיות שעלו בנוגע להתאמת הקוד למציאות של לוחמה בטרור, הקים צה"ל בשנת 2004 פורום של קצינים ואנשי מקצוע, בהשתתפותו של הפרופ' כשר, שניסח את "הקוד האתי ללוחמה בטרור". קוד זה ענה על חלק מהבעיות הנובעות מהתאמת הקוד האתי למציאות של לחימה בעצימות נמוכה נגד גורמי טרור, בתוך אוכלוסייה אזרחית. הקוד לא אומץ על ידי צה"ל.
11 ערכי הקוד נלמדים כתוספת לערכי "רוח צה"ל":
שמשון
שמשון גדל כנזיר אלוהים, וכל זמן שנזירותו נשמרה, חנן אותו האלוהים בכוח על-טבעי, שבו השתמש כדי להכות בפלשתים, ששלטו בדרום ארץ ישראל בכל תקופת מנהיגותו.
שמשון מהווה מופת של גבורה וכוח. ביהדות הוא נודע בכינויו העממי "שמשון הגיבור". באמנות ובספרות התאולוגית הנוצרית מסמל שמשון את מעלת הגבורה, אחת משבע המידות הטובות בתאולוגיה הנוצרית, המבוטאת לעיתים באמצעות אלמנטים הלקוחים מקורותיו של שמשון.
הסיפור המקראי
סיפורו של שמשון מתואר בפרקים –  בספר שופטים, ומחולק לשלושה חלקים:
טרום לידתו
אביו של שמשון, מנוח, היה מהעיר צרעה שבנחלת שבט דן (ליד תל בית שמש). שמה של אמו אינו מוזכר ובתנ"ך היא מכונה אשת מנוח, אולם לפי התלמוד הבבלי היה שמה "הַצְלֶלְפּוֹנִי" ומוצאה היה משבט יהודה: על שמה נקרא המושב צלפון שליד בית שמש.