cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עלילות גילגמש
לוח חמישי
שני הרעים מגיעים אל היער ופוגשים בחומבבה. מתנהל דו־שיח בין הרעים לבין חומבבה, כאשר כל צד טוען כי כוחו גדול יותר וניצחונו מובטח. גילגמש נבהל ממראהו של חומבבה, אך אנכידו משכנע אותו להילחם בכל זאת. הקרב מתחיל, ואל השמש בא לעזרת גילגמש ואנכידו, בכך שמעורר שלוש עשרה רוחות סער המשתקות את חומבבה. חומבבה מתחנן על נפשו, וגילגמש מתחיל להשתכנע. אנכידו מאיץ בגילגמש לחסל את חומבבה, וכך אכן קורה. הרעים כורתים את ראשו של חומבבה ומביאים עמם ארזים עצומים חזרה לארך. בנוסף, כורתים השניים את הארז המרכזי העומד במרכז היער כדי לבנות ממנו שער למקדש של אנליל.
לוח שישי
עם שובם של גילגמש ואנכידו לארך מחזרת האלה עשתר אחר גילגמש, והוא מסרב מכיוון שהמיטה אסון על מאהביה הקודמים, כגון דומוזי־תמוז. עשתר מבקשת מאביה אנו שישלח את אפסר, פר השמים, כדי שילחם בגילגמש. לאחר סירוב ראשוני של אנו, הוא נותן לעשתר את הפר, הוא יורד לעולם ואכן זורע הרס וחורבן. לאחר מאבק קשה, גוברים לבסוף גילגמש ואנכידו על הפר, הורגים אותו ומקריבים את ליבו לאל שמש.
לוח שביעי
אנכידו חולם חלום שבו ארבעת האלים אנו, אנליל, אאה ושמש מחליטים שהוא צריך למות בגלל מעשיו. אנכידו נוטה למות, מתלונן על רוע הגזירה ומקלל את שמח'ת שהביאה אותו למצב זה, אך חוזר בו. גילגמש מבטיח לו שינציח את זכרו לאחר מותו באמצעות צלם זהב שיעשה בדמותו. גילגמש מתלונן אף הוא ומתפלל לשמש על אנכידו. גילגמש אף הוא חולם על מותו, ועל חוויותיו בעולם שלאחר המוות – עולם השאול.
לוח שמיני
גילגמש נושא קינה לאנכידו שמת ממחלתו. הוא פונה למוקירי אנכידו ומבקש שיבכו את מותו, וכן מתאבל על חברו הטוב בקינה אישית. גילגמש מורט את שערותיו וקורע את בגדיו באבלו הרב. הוא מצווה על אומני ארך לעשות צלם בדמות אנכידו, ונודר לקבור אותו בקבורת מלכים. תחילה, מסרב גילגמש לקבל את מות אנכידו, ואינו מסוגל לקבור אותו למשך שבעה ימים. לבסוף מקיים את הבטחותיו וקובר את אנכידו בקבורת מלכים.
לוח תשיעי
לאחר מות אנכידו, גילגמש מבכה את מר גורלו, וחש אימה נוכח מותו שלו שיגיע ביום מן הימים. בעקבות כך, הוא מחליט ללכת אל אותנפישתים, שקיבל חיי נצח מהאלים על תפקידו בסיפור המבול. גילגמש מבקש לדעת את סוד חיי הנצח מאותנפישתים, ולצורך כך יוצא למסע ימי ארוך ומפרך כדי להגיע לקצה תבל, מקום מושבו של אותנפישתים. במסעו הימי המסוכן, עובר גילגמש תלאות רבות הכוללות מעבר במנהרה ארוכה בחשכה גמורה, וכן פוגש יצורים מיתיים שונים. גילגמש מגיע בסוף המסע אל חוף הים הקוסמי, בו סידורי המוזגת מבחינה בו.
לוח עשירי
סידורי המוזגת נבהלת ממראהו של גילגמש ובורחת מפניו. מתקיים דו־שיח בין השניים, בו גילגמש מספר לה את סיבת מסעו ועל בקשתו לסיוע, וסידורי מנסה לשכנעו כי אין טעם בחיפושו אחר חיי נצח, וסופו להיכשל. גילגמש אינו מוותר על מטרת מסעו, ומבקש מסידורי להראות לו את הדרך לאותנפישתים. בסופו של דבר, היא מפנה את גילגמש אל אורשנבי, המלח של אותנפישתים, שיעזור לו לחצות את 'מי המוות' ולהגיע אל אותנפישתים. גילגמש מגיע אל אורשנבי, ולאחר מאבק ראשוני, מפליגים השניים ומגיעים אל אותנפישתים. גילגמש פוגש את אותנפישתים ומספר לו על מסעו ואת מבוקשו. אותנפישתים מגיב על דברי גילגמש בתמיהה, ואומר כי אין ביכולתו של האדם להשיג חיי נצח. לפי דבריו, אחרי המבול, כשהעניקו לו האלים חיי נצח, גזרו על יתר בני האדם מוות, ואין דרך לשנות גזירה זו. בעקבות כך, הוא מייעץ לגילגמש לחזור לעירו, למלוך, לבנות מקדשים לאלים ולפעול על פי משפטם.
לוח אחד עשר
גילגמש מבקש מאותנפישתים לספר לו כיצד קיבל חיי נצח מהאלים, ואותנפישתים נעתר לבקשתו ומספר לו את סיפור המבול. לפי דבריו, האלים, בראשות אנו ואנליל החליטו להביא מבול לעולם. האל אאה סיפר על התוכנית לאותנפישתים, ציווה עליו לבנות ספינה גדולה ולהעלות אליה 'זרע נפש כל חי', ולספר לאנשי עירו כי עליו לעזוב, אך לא לספר על המבול המתקרב. אותנפישתים עושה כמצווה ואף מקבל עזרה מאנשי עירו. על הספינה מעלה את משפחתו, רכושו, אומנים ונפש כל חי. פורצת סערה עזה על פי תכנון האלים, שנמשכת שישה ימים ושוככת ביום השביעי. הספינה נחה על פסגת הר ניציר, וכעבור שבעה ימים שולח אותנפישתים יונה, שלא מצאה מנוח וחזרה. בעקבות כך שלח סנונית, שחזרה אף היא, ולבסוף שלח עורב שלא חזר. אותנפישתים שולח את כל דרי הספינה אל העולם ומקריב קרבנות לאלים. אנליל כועס על כך שאותנפישתים ניצל מן המבול ומציע להשחית את המין האנושי, אך אאה מרגיע אותו ומשכנע אותו לזנוח את תוכניתו. במקום, מציע אאה להעניש את החוטאים בלבד. אנליל משתכנע ואף מברך את אותנפישתים ואשתו, נותן להם חיי נצח, ומושיב אותם ב'פי נהרות'. אותנפישתים מציין בפני גילגמש שחיי הנצח להם זכה הם נחלתו בלבד, ומוכיח זאת לגילגמש באמצעות ניסיון לא לישון שבעה ימים. גילגמש נרדם ונכנס לשינה עמוקה למשך שישה ימים, וכתוצאה מכך מכיר בחולשתו ובחוסר יכולתו לזכות בחיי נצח. אותנפישתים מצווה על אורשנבי להכין את גילגמש לחזרה לארך, אך אשתו מרחמת על גילגמש ומציעה לספר לו על צמח הפלאות. אותנפישתים מספר לגילגמש על צמח שיכול להאריך את ימיו, ובעקבות כך צולל גילגמש אל התהום וקוטף את הצמח. בדרך חזרה טובל גילגמש בבאר ומשאיר את הצמח ללא השגחה, נחש מזדמן אוכל את הפרח ומשיל את עורו. גילגמש מבכה את אובדן סיכויו האחרון לזכות בחיי נצח, אבל לבסוף משלים עם כך, וחוזר לארך.
לוח שנים עשר
לוח זה הוא ככל הנראה נספח שצורף ליצירה בידי עורך מאוחר של נוסח העלילה, מדובר בתרגום אכדי של חלק מן המיתוס השומרי הקדום 'גילגמש, אנכידו והשאול'. המיתוס מתאר גרסה חלופית לסיפור מות אנכידו. המיתוס השומרי מספר על כך שגילגמש שיחק בכדור ואלה תוך שהוא רכוב על גבם של יתומים עבדים. זעקת היתומים נשמעה באוזני האלים שהפילו את הכדור והאלה אל השאול. הלוח פותח בתלונת גילגמש על הכדור והאלה שירדו לשאול ואבדו לו. אנכידו מתנדב לרדת שאולה להביא לגילגמש את כלי משחקו. גילגמש מזהיר את אנכידו שלא להתנהג כאדם חי ברדתו לשאול, אך אנכידו אינו שומע לו ונהרג בידי ארשכיגל, מלכת השאול. גילגמש מבקש מהאלים שיחזירו את אנכידו מהשאול, אנליל וסין מסרבים אך אנכי מנסה לעזור. אנכי מצווה לפתוח צוהר לעולם השאול וגילגמש ואנכידו נפגשים, ואנכידו מספר על עולם השאול.
גרסאות
בלוחות רבים נמצאו קטעים של גרסה קדומה יותר, בבלית, מן המאה ה־17 לפנה"ס והמאה ה־18 לפנה"ס. כמו כן, ישנו נוסח מאוחר יותר, אשורי. מהשוואה בין הגרסאות ניתן להסיק כי הנוסח שבידינו היה נפוץ בצורה זו כבר במחצית הראשונה של האלף השני לפני הספירה. גם היצירה הקדומה יותר, הבבלית לא נוצרה יש מאין, ושאבה את תוכנה ממקורות שומריים שונים. את עובדה זו ניתן להסיק הן משמות הגיבורים גילגמש, שהופיע אף ברשימת מלכי ארך ההיסטורית ואנכידו, שניהם שמות שומריים, והן מן העובדה שמצויים בידינו לוחות ורסיסים שומריים שונים המהווים השראה לכתוב בעלילות גילגמש. הפרגמנטים השומריים אינם מתלכדים לכדי יצירה מגובשת אחת, אך חלקים מן הסיפור הבבלי מזוהים בוודאות עם מקורות שומריים, לדוגמה: פרשת 'יער הארזים', 'פר השמיים', 'חיפוש חיי נצח', וכן סיפור המבול. השימוש הבבלי בכתבים השומריים היה כחומר בסיס בלבד. במקורות השומריים ניתן לזהות את גרעין התוכן, אך לא את העלילה המורכבת על שלל מהלכיה, שאותה יצרו הבבלים. לוח שנים עשר, בשונה מיתר העלילה, הועתק כמעט במדויק מהמקור השומרי עליו הוא מתבסס, שנמצא אף הוא בשלמות, ושמו 'גילגמש, אנכידו והשאול'. עובדה זו מחזקת את התאוריה שלוח שנים עשר נוסף לאחר התגבשות העלילה בשלמותה האורגנית על ידי עורך מאוחר יותר.
הקבלות במקרא
השוואה מפורטת בין התיאורים ערך ד"ר שמואל דייכעס.
מקבילה נוספת היא בתאורי גן העדן: יצירת האדם מהעפר, עצי הגן, הנחש וגזילת חיי הנצח.
אזכורים בתרבות
רוברט סילברברג כתב ספר פנטזיה שהתבסס על המיתולוגיה של עלילות גילגמש. הספר יצא בתרגום לעברית של אריה חשביה בשנת 1990 בהוצאת עם עובד ונקרא "גילגמש המלך".
גילגמש הוזכר בסיפור הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות שנכתב בידי מייקל סקוט.
סיפורם של גילגמש ואנכידו שהיו אויבים וסיימו כחברים מוזכר בפרק Darmok בעונה החמישית של הסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא ומובא כמטפורה למצבם של הגיבורים בפרק.
גילגמש הוא דמות חזקה וחשובה במספר רב של סדרות בעולם של גורל (Fate) ביניהן גורל/הישאר לילה (נבל ראשי), גורל/הישאר לילה: מלאכת חרבות אינסופית (נבל ראשי), גורל/הישאר לילה: הרגשת גן עדן (נבל צד), גורל/אפס (נבל ראשי), גורל/סדר מפואר (גיבור), גורל/קאליד לינר פריסמה איליה (דמות צד), גורל/נוסף (דמות צד) וגורל/זיוף מוזר (גיבור ודמות ראשית).
אוניברסיטה למען השלום
האוניברסיטה למען השלום (או בקיצור, על פי שמה באנגלית: UPEACE) הוקמה בקוסטה ריקה ב-1980 על פי החלטה שהתקבלה ב-5 בדצמבר 1980 במושב ה-35 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות במטרה:
נכון ל-2008 לומדים בקמפוס האוניברסיטה שבקוסטה ריקה 124 סטודנטים מ-37 מדינות שונות, ובכך היא כנראה האוניברסיטה המגוונת ביותר בעולם יחסית לגודלה. UPEACE הוא המוסד היחיד בין מוסדות האו"ם הזכאי להעניק תואר שני ודוקטורט. שפת ההדרכה באוניברסיטה היא אנגלית, עם זאת, רוב הסגל של UPEACE מדבר ספרדית בלבד, ורוב המקורות שבספריית האוניברסיטה אינם זמינים באנגלית.
רקע
על מנת להבטיח חופש אקדמי נוסדה האוניברסיטה תחת אמנה משלה, שאושרה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות. UPEACE אינה כפופה לתקנות של האו"ם ומנוהלת על ידי מועצה משלה ובה חברים אישים ידועים המתמחים בנושאי שלום וביטחון. עובדה זו איפשרה לאוניברסיטה להתקדם במהירות ולחדש, כשהיא ממקדת את התוכנית האקדמית החדשה והקפדנית שלה בסיבות הבסיסיות של עימותים בעזרת גישה מוכוונת רב-תרבותית ורב תחומית. נשיא הכבוד של האוניברסיטה הוא מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון.
מימון תוכנית הלימודים של האוניברסיטה מגיע מתמיכה של כמה ממשלות, קרנות ומוסדות תורמים המאמינים בשליחות של האוניברסיטה. במקביל מתבצע תהליך גיוס כספים לחלוקת מלגות.
החזון של UPEACE הוא להפוך לרשת של שיתופי פעולה בין מרכזים ופעילויות של UPEACE, בהדרכת המרכז בקוסטה ריקה ותוך שיתוף פעולה עם מספר גדול של אוניברסיטאות, גופים בלתי ממשלתיים ושותפים אחרים בהדרכה ומחקר למען השלום. UPEACE היא באמצע תהליך לקבלת הסמכה כאוניברסיטה מוכרת.
הקמפוס
הקמפוס של UPEACE בקוסטה ריקה שוכן בנוף יפהפה על יותר משלושה קילומטרים רבועים כ-20 קילומטרים מערבית לבירה, סן חוסה. הקמפוס כולל יער בראשית מוגן ואת פארק השלום שנתרמו על ידי הממשלה המארחת.
ארגון
UPEACE מציעה שמונה תוכניות בנות שנה לתואר שני בקמפוס שלה בקוסטה ריקה: UPEACE גם מציעה תוכנית בוגר משותפת ברמת תואר שני כפול יחד עם אמריקן יוניברסיטי בוושינגטון. אחרי שנתיים של עבודה אקדמית מקבלים סטודנטים אלו MA ביחסים בינלאומיים מבית הספר לשירות בינלאומי של האוניברסיטה האמריקנית ו-MA ב-משאבים טבעיים ופיתוח בר-קיימא מ-UPEACE.
בנוסף למרכז בקוסטה ריקה, כוללת מערכת ה-UPEACE משרדים ב-האג, בניו יורק, משרד לתוכנית האזורית של אפריקה באדיס אבבה, ומשרד התוכנית האזורית של אמריקה הלטינית והקריביים בקוסטה ריקה. משרדים נוספים כדוגמת התוכנית האזורית לאסיה ולאזור האוקיינוס השקט ולמרכז אסיה מצויים בשלבי פיתוח, כמו מרכזים בינלאומיים אחרים.
האוניברסיטה הקימה לאחרונה את המרכז של UPEACE למנהלים וחינוך מקצועי ובו היא מציעה קורסים קצרים לסטודנטים שאינם רשומים, על נושאים הכוללים ניהול ארגונים שלא למטרת רווח, האחריות החברתית של ארגונים כלכליים, יזמות בסקטור החברתי, וחינוך במאה ה-21.
תוכנית שיתוף הידע למען השלום (Sharing Knowledge for Peace Program – SKP) היא יזמת לימוד מרוחק המבטיחה כי גם אלו שאינם מסוגלים להשתתף בקורסים בקוסטה ריקה או באחד מהאתרים האחרים של UPEACE יוכלו לקבל גישה למידע.
פאולו רוסי
פאולו רוסי (באיטלקית: Paolo Rossi; 23 בספטמבר 1956 – 9 בדצמבר 2020) היה כדורגלן איטלקי. במונדיאל 1982 קיבל את פרס נעל הזהב בהיותו מלך השערים של הטורניר, ואת פרס כדור הזהב בגין בחירתו לשחקן המצטיין בטורניר.
קריירה
רוסי נולד בסנטה לוצ'יה שבאיטליה. הוא התחיל את הקריירה שלו ביובנטוס כקיצוני, וממנה הושאל בעונותיו הראשונות לקומו. ולוויצ'נצה, שם הפך בהדרגה להיות חלוץ מרכזי. לאחר עונה בוויצ'נצה, שבמהלכה כבש 21 שערים בסרייה ב', נרכש רוסי על ידי הקבוצה ב-1.5 מיליון פאונד. בעונה השנייה, לעומת זאת, ירדה הקבוצה ליגה.
אחרי עונה כושלת במילאן הוא עבר להלאס ורונה, שם סיים את הקריירה שלו בגיל 30 עקב פציעה. משחקו האחרון היה ניצחון מרהיב 0–3 מול נאפולי של דייגו מראדונה, אשר זכתה באליפות בסוף אותה עונה.
במשך כל הקריירה שלו, כבש פאולו רוסי 20 שערים ב-48 הופעות בינלאומיות. היו שראו אותו כשחקן מוכשר אך מעורר מחלוקת, והיו שראו אותו כאחד מנערי הפלא באיטליה של שנות ה-80, בזכות הטכניקה ויכולת הסיום שלו. הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
נפטר ב-9 בדצמבר 2020.
Industry Standard Architecture
Industry Standard Architecture (בראשי תיבות: ISA; בתרגום חופשי: ארכיטקטורה תקנית תעשייתית) היה תקן לאפיק מחשב למחשבים אישיים תואמי IBM, אשר הוצג ב-1984, והרחיב את ארכיטקטורת האפיק של XT ל-16 ביט. הוא מתוכנן כדי לחבר כרטיסים של התקנים היקפים ללוח האם. בנוסף, הפרוטוקולים מאפשרים שליטה על האפיק, למרות שניתן לגשת ישירות רק ל-16 מגה-בית הראשונים של הזיכרון הראשי. בהתייחסות לארכיטקטורת האפיק של XT, לפעמים מייחסים אותו כארכיטקטורת האפיק של AT.
לקראת סוף שנות ה-90, פופולריות ה-ISA החלה לרדת בהדרגה, ומרבית לוחות האם של המחשבים האישים תואמי IBM עברו לתכנונים עם יותר חריצי PCI ועם פחות, אם בכלל, חריצי ISA. אף על פי שישנם עדיין לוחות אם אשר מיוצרים כיום עם חריצי ISA, הם הפכו לנדירים מאוד.
שרלוט ברונטה
שרלוט ברונטה (באנגלית: Charlotte Brontë; 21 באפריל 1816 - 31 במרץ 1855) הייתה סופרת אנגלייה נודעת ומוערכת שיצירותיה מהוות חלק מקנון הספרות האנגלית.
חייה
שרלוט ברונטה נולדה בתורנטון ביורקשייר, הבת השלישית למשפחה של חמש בנות ובן אחד. אביה פטריק היה כומר אנגליקני ממוצא אירי. ב-1820 המשפחה עברה לבית הכומר בהווארת', ושנה אחרי כן מתה אם המשפחה מריה.
שרלוט ואחיותיה הגדולות מריה ואליזבת ואחותה הצעירה אמילי, נשלחו לבית הספר קוון-ברידג'. התנאים הקשים במוסד זה קיבלו ביטוי ברומן "ג'יין אייר" בתיאור בית הספר לווד. התנאים הירודים ששררו בבית הספר, ומגפת שחפת שפרצה במקום, גרמו למותן של מריה ואליזבת. שרלוט ואמילי הוחזרו לביתן.
ילדי משפחת ברונטה טופלו בידי אחות אמן, ואביהם דאג להשכלתם ועודד אותם לקריאה מרובה. הם התחילו לגלות עניין גם בכתיבה, ויצרו סאגות רומנטיות המתרחשות בממלכה דמיונית. עולם הפנטזיה של שרלוט ואחיה ברנוול נקרא "אנגריה". האחיות הצעירות יותר אמילי ואן יצרו עולם בשם "גונדל".
בשנת 1831 נשלחה שרלוט לבית ספר רו-הד, ושנים אחדות לאחר מכן עבדה שם כמורה. במשך מספר שנים עבדה כאומנת. חוויותיה מעבודתה זו השפיעו עליה רבות, וההוראה מוזכרת לעיתים קרובות במכתביה ויומניה מאותם שנים.
שרלוט ואחיותיה רצו להקים ולנהל בית ספר משלהן. כדי להשלים את השכלתן, נסעו שרלוט ואמילי בשנת 1842 ללמוד בפנימית הג'ר בבריסל. שם התאהבה שרלוט נואשות בבעל הפנימיה, אשר היה נשוי ולא החזיר לה אהבה.
ברנוול, אמילי ואן מתו זו אחר זו תוך חודשים מספר, והאב פטריק נותר עם שרלוט בלבד. ב-1854 היא קבלה הצעת נישואין מארתור בל ניקולס, עוזרו של אביה, ונענתה לו. היא הרתה זמן קצר אחרי החתונה, אך בריאותה הידרדרה במהירות. הסופרת אליזבת גאסקל כתבה ששרלוט "הרגישה בחילה בלתי פוסקת והתקפות של חולשה". שרלוט מתה עם העובר ב-31 במרץ 1855. סיבת המוות נכתבה כשחפת, אך יש מניחים שהיא מתה מהתייבשות ותת תזונה בשל ההקאות הבלתי פוסקות. ישנה גם השערה, על פיה שרלוט מתה מטיפוס שנדבקה בו מאחת המשרתות בבית.
שרלוט ברונטה נקברה בחצר בית הכומר בהווארת'.
לאחר מותה של ברונטה, פרסמה חברתה הסופרת אליזבת גאסקל ביוגרפיה שלה, "חיי שרלוט ברונטה" The Life of Charlotte Brontë.
ספריה
הספר ג'יין אייר תורגם לעברית כמה פעמים:
קולומיאה
קולומיאה (באוקראינית: Коломия; בפולנית: Kołomyja; ביידיש: קאלאמיי) היא עיר באובלסט איוואנו-פרנקיבסק אשר באוקראינה שאוכלוסייתה ב-2021 מנתה 61,140 נפש.
העיר השוכנת במערב אוקראינה לגדות נהר פרוט, שימשה כבירת פוקוטיה, אזור השייך לחבל גליציה ההיסטורי, שבמהלך המאות האחרונות עבר מיד ליד. מהווה כיום מרכז מנהלתי של הראיון קולומיאה. בתחום העיר עוברים שלושה נחלים, נחל קולומיקה הזורם ממערב, קריניצה ששימש כמקור המים העיקרי של העיר ופלבניה (או קלבניה) במזרח.
העיר מהווה צומת תחבורה ומרכז תעשייתי (טקסטיל, הנעלה, עיבוד עץ, נייר ומכונות).
אטימולוגיה
יש שתי סברות מהו המקור לשמה של העיר, האחת סוברת שהשם קולומיה הוא שיבוש של המילה קולוניה (מושבה) כי המקום היה בעבר מושבת מסחר והאפשרות השנייה היא שהעיר קרויה על שם מלך הונגרי בשם קולומאן שבא ב-1199 לעזרתו של נסיך רוסי והקים במקום מחנה שממנו התפתחה העיר.
היסטוריה
ב-1540 הורשו היהודים רשמית להתיישב בעיר. בין 1589 ל-1616 העיר הייתה תחת כיבוש עות'מאני.
עם חלוקתה הראשונה של פולין ב-1772 עבר האזור לשליטת האימפריה האוסטרית. עם סיום מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של הקיסרות האוסטרו-הונגרית, לפי הסכם ריגה צורפה קולומיאה לשליטת פולין.
ב-17 בספטמבר 1939 עקב הסכם ריבנטרופ מולוטוב נכבשה קולומיאה על ידי ברית המועצות. ב-1941 נכבשה על ידי הגרמנים שהשמידו את רוב היהודים. לאחר סיום המלחמה סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית עד התפרקותה של ברית המועצות ב-1991 ומאז באוקראינה העצמאית.
הקהילה היהודית
העיר שהייתה עיר מסחר השוכנת על צומת דרכים משכה אליה סוחרים יהודים. ב-1540 הורשו היהודים רשמית להתיישב בעיר. ב-1616 הורשו לרכוש חלקת אדמה לבניית בית כנסת.
ב-1648/9 בגזירות ת"ח ת"ט הרגו כוחות חמלניצקי כ-300 יהודים. הקהילה התאוששה לאיטה וב-1765 מנתה 1,072 נפש.
במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן כרב העיר רבי הלל ליכטנשטיין, שנודע בכינוי "רבי הלל מקולומיאה". רבנים נוספים ששימשו ברבנות העיר היו רבי אורי שרגא פייבל שרייער תלמידו של רבי אברהם דוד מבוטשאטש, שכיהן אחר כך כרבה של ברדשין, רב נוסף ששימש כראב"ד קולומיאה (ובהמשך כראב"ד פשמישל) היה הרב גדליה שמלקיש, מנהיג המזרחי בגליציה ואחיינו של הרב יצחק יהודה שמלקיש. אחרי הרב שמלקיש, כיהן הרב ישראל יוסף לאו שנרצח בשואה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מנתה קהילת יהודי קולמיאה כ-14,500 יהודים והייתה הקהילה היהודית השלישית בגודלה בגליציה כולה (אחרי קרקוב ולבוב). הקהילה הייתה קשורה ארגונית ותרבותית לקהילות בוצ'אץ' וסניאטין ובבחירות לפרלמנט האוסטרי ייצג את שלוש הקהילות נציג אחד.
ב-17 בספטמבר 1939 סופחה קולומיאה לברית המועצות ואלפי פליטים יהודים נהרו אליה מהשטח שנכבש על ידי הגרמנים.
ב-30 ביוני 1941 עזבו הכוחות הסובייטים את העיר, ובמשך יומיים האוקראינים ערכו פוגרום ביהודים, עד בואו של הצבא ההונגרי שהשליט מעט סדר. בתחילת אוגוסט 1941 הגיעו הגרמנים, הקימו יודנראט, חייבו את היהודים לשאת טלאי מגן דוד צהוב והטילו עליהם קנסות כספיים.
ב-12 באוקטובר 1941 הייתה האקציה הראשונה, בה הובילו הגרמנים כ-3,000 יהודים ליער שליד הכפר שפרוביץ' ורצחום. ב-6 בנובמבר הובלו מאות יהודים נוספים אל בורות ההרג ביער. ב-23 בדצמבר הובאו לבורות ההריגה כל היהודים בעלי אזרחות זרה, כ-1,200 נפש ונרצחו.
אחרי עוד מספר פעולות הרג רוכזו כ-18,500 יהודים בגטו המקומי, חלקם הובאו מאוברטין השכנה אשר באותה עת "נוקתה מיהודים" ומאז לא פסק הרצח. חלק מתו במקום ממחלות. חלק נרצחו בגטו על ידי הנאצים ועוזריהם האוקראינים וכ-16,000 נשלחו לבלזץ. במקביל הזרימו הנאצים אל הגטו את יהודי הכפרים שבסביבה. באקציה של ה-4 בנובמבר 1942 רצחו האוקראינים שלוחי הנאצים למעלה מ-5,000 נפש.
ב-2 בפברואר 1943 הוכרזה העיר כ"נקייה מיהודים". כאשר הגיע הצבא הרוסי ב-29 במרץ 1944 יצאו ממחבואם מספר מועט של יהודים שהצליחו לשרוד.
פיטופלנקטון
פיטופלנקטון (בלועזית: Phytoplankton, מיוונית: פיטון, φυτόν - צמח, ופלאנקטוס πλαγκτός - לשוטט או לנוע; מכונים גם בקטריופלנקטון - Bacterioplankton), היא קבוצת פלנקטון המורכבת מיצורים זעירים המפיקים פוטוסינתזה, אף שלא כולם צמחים אמיתיים אלא גם אצות, מיני פרוטיסטים או חיידקים שיש להם פיגמנטים. הם זעירים ונעים עם הזרמים ובתורם מכלכלים את הזואופלנקטון ואחריו מגוון גדול של חיות ימיות.
חלק ממינים אלו הם בעלי כושר תנועה עצמי בעזרת שוטונים (לדוגמה, פרידיניום ) או כושר לכוון את ציפתם במים באמצעות בועות גז שהם מייצרים (למשל, מיקרוציסטיס). בפיטופלנקטון נכללים גם חיידקים בעלי פיגמנטים המבצעים פוטוסינתזה.
קיומם של הפיטופלנקטון בטבע תלוי בקיומם של לווייתני מזיפות רבים, כיוון שפיטופלנקטון משגשגים בסביבת ההפרשות של הלווייתנאים שמכילות את חומרי המזון של הפיטופלנקטון. נדידת הלווייתנאים מסייעת להתפתחות פיטופלנקטון ברחבי העולם.
לפיטופלנקטון תפקיד חשוב בהשפעה על איכות הסביבה. נכון לעשור השני של המאה ה-21 פולטת אוכלוסיית הפיטופלנקטון לאוויר העולם כ-50% מהחמצן, ולוכדת כ-37 מיליארד טון של פחמן דו-חמצני (בדומה לכ-1.7 מיליארד עצים), כמות שמוערכת בכ-40% מהפליטות.
השפעתם המשמעותית על הסביבה גרמה לקריאות מצד חוקרים לשיתוף פעולה עולמי לשיקום אוכלוסיית הפיטופלנקטון (והלווייתנאים, התלויים אלו באלו בקשרים סימביוזיים) למען הסביבה, וכזווית חשובה ונוספת להתמודדות עם ההתחממות הגלובלית.
המפלגה הליברלית הדמוקרטית (בוסניה והרצגובינה)
מטעם המפלגה יש כ-300 נציגים ברשויות המקומיות, מתוך 29 אלף.
טאקוש
טאקוש (בהונגרית: Tákos) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי טאקוש
יהודים חיו בטאקוש בתקופות זמן שונות ובמקום יש בית קברות יהודי, הקהילה היהודית פעלה עד להירצחם של רוב יהודי הכפר בשואה.
סליפנוט
סליפנוט (Slipknot) היא להקת נו-מטאל מדה מוין שבמדינת איווה שבארצות הברית. סליפנוט מורכבת מ-9 חברים, חברי הלהקה הנוכחים הם קורי טיילור, ג'ים רוט, קרייג ג'ונס, שון קראהאן, מיק תומסון, סיד וילסון, ג'יי ויינברג אלסנדרו ונטורלה ומייקל פאף. סליפנוט ידועה בעיקר בזכות המראה הייחודי, כל חברי הלהקה עוטים מסכות, ממוספרים מ-0 עד 8 ולובשים סרבלים שבעבר היו מודפסים עליהם ברקודים. המסיכה של כל חבר עוברת שינוי או מוצגת בצורה שונה לכבוד כל אלבום.
בתחילת הקריירה חברי הלהקה רצו להישאר אלמוניים ולשמור על זהותם הסודית, וסירבו להצטלם ללא מסיכות, ואף הגיעו לראיונות ולטקסים במסיכות. בהמשך, כל חברי הלהקה חשפו את פניהם ללא מסיכות בסרטים דוקומנטריים על הלהקה.
היסטוריה
השירים הראשונים של סליפנוט הולחנו בשנת 1995, במרתף של הסולן המקורי ואחד ממקימי הלהקה, אנדרס קולספני. רבים מהשירים מאלבומם הראשון שלפני ההרכב הנוכחי, Mate.Feed.Kill.Repeat, הוספו לאחר מכן לאלבומים האחרים של הלהקה. עוד אחד ממקימי הלהקה המקוריים, שון קראהאן, הציע שיהיו שלושה מתופפים, אחד שייתן את הקצב ועוד שניים שיחזקו את הצליל. לפני שג'ואי ג'ורדיסון הצטרף, קראהאן היה המתופף הראשי. קולספני, בנוסף לשירה, היה המתופף השלישי. המייסד השלישי של הלהקה היה הבסיסט פול גריי, ואל הלהקה הצטרפו מאוחר יותר המתופף ג'ואי ג'ורדיסון והגיטריסטים דוני סטיל וג'וש בריינארד.
בשנת 1995 הלהקה הגיעה להרכב מלא, והוציאה לאור דמו בשם Mate. Feed. Kill. Repeat, שיצא בחג "ליל כל הקדושים" ב-1996. הדמו נחל הצלחה קטנה (ולא רק בגלל העובדה ששווקו רק אלף עותקים). מעט לפני השחרור של האלבום, הגיטריסט דוני סטיל עזב את הלהקה עקב היותו נוצרי אדוק, ובעיניו הלהקה הפכה לפרויקט שאין באפשרותו לקחת בו חלק עוד. משום כך הצטרף ללהקה קרייג ג'ונס, אך מאוחר יותר, ג'ונס עבר לקלידים וסמפלרים (מכיוון שללהקה היו יותר מדי צלילים שלא יוכלו להישמע בהופעות חיות), והלהקה לקחה את הגיטריסט מיק ת'ומסון. לאחר שזכתה הלהקה בתחרות להקות צעירות באזור מגוריה וניצחה את להקת Stone Sour, להקתו של סולן סליפנוט לעתיד, קורי טיילור, כמה חברות תקליטים מצליחות החלו להתעניין בלהקה. בזמנו, הלהקה הכילה שבעה חברים אבל חברת Roadrunner Records לא רצתה להחתים אותם, כי הם חשבו שמילות השירים צריכות שיפור. ג'ון קוליאק, אחד מנציגיה של חברת Roadrunner Records, עבד ללא הפסקה כדי להחתים את סליפנוט לחברה. בעקבות הסיבה שבגללה לא הוחתמה הלהקה, אנדרס הורד לקולות רקע בלהקה והלהקה לקחה את קורי טיילור. כמה חודשים לאחר מכן, קולספני לא היה מרוצה מתפקידו החדש בלהקה והחליט לעזוב.
את מקומו של קולספני תפס גרג וולטס. בשלב זה חשבו חברי הלהקה לצרף די ג'יי ללהקה, אך לא מצאו אחד שבעינהם היה טוב מספיק, עד הגעתו של סיד וילסון, שהצליח להרשים אותם בכישוריו כדי ג'יי, והסכימו חברי הלהקה לצרף אותו. יומיים לפני החתימה לחברת Roadrunner Records, גרג וולטס פוטר מן הלהקה, דבר שעליו חברי הלהקה מסרבים להגיב. את מקומו תפס ברנדון דרנר, אך גם הוא לא נשאר הרבה זמן (הוא ניגן בלהקה רק בהופעה אחת), והלהקה לקחה את כריס פהאן, שנשאר בלהקה בהרכב הנוכחי.
לבסוף חברת Roadrunner Records החתימה את סליפנוט, והלהקה הקליטה את אלבומה הראשון של הלהקה, שנקרא Slipknot, על שם הלהקה, בשנת 1999. מעט לפני יציאתו של האלבום, החליט הגיטריסט ג'וש בריינארד לעזוב את הלהקה. הסיבות לעזיבתו עד היום לא ברורות, אך בריינארד טען "היו מספר החלטות שלא הייתי מרוצה מהן במיוחד". הלהקה לקחה את הגיטריסט ג'יימס רוט (בזכות עבודתו המשותפת עם הסולן קורי טיילור בלהקתו Stone Sour), שאיתו הקליטה הלהקה עוד שני שירים בלבד כדי להשלים את האלבום. האלבום הופק על ידי רוס רובינסון. למרות העובדה שלא הושמע הרבה ברדיו, האלבום נמכר יפה מאוד, והתפרסם בעיקר מפה לאוזן. האלבום היה אלבום הפלטינה הראשון שיצא מחברת רודראנר, ונמכר ביותר ממיליון עותקים בארצות הברית. מועדון המעריצים של הלהקה גדל גם בעקבות ההופעה שלהם בפסטיבל אוזפסט בשנת 1999.
האלבום Iowa, שיצא בשנת 2001 והופק גם הוא על ידי רוס רובינסון, זכה במקום שלישי בארצות הברית ובמקום ראשון באירופה, ושוב הלהקה החלה להופיע באינטנסיביות כדי לקדם את האלבום.
אחרי הפסקה של כמעט שנתיים, הלהקה חזרה ב-2003 לעבוד עם המפיק ריק רובין, שעבד עם להקות ואומנים כמו ג'וני קאש, רד הוט צ'ילי פפרז, סיסטם אוף אה דאון וסלייר. במאי 2004, הלהקה הוציאה לאור את האלבום. האלבום היה במקום השני בארצות הברית.
הלהקה הקליטה אלבום שמלא בשירים מהופעות חיות בפיניקס, לאס וגאס, אוסקה וטוקיו והוציאה אותו לאור לחנויות בנובמבר 2005 תחת השם: 9.0: Live. כמה מחברי הלהקה גם שיתפו פעולה עם אמנים אחרים באלבום Roadrunner United: The All-Star Sessions, אשר הוצא לאור באוקטובר 2005.
אחרי ההפסקה השנייה של הלהקה, התחילה הלהקה לעבוד על האלבום הרביעי All Hope Is Gone. האלבום הופק על ידי דייב פורטמן. בניגוד לאלבומים הקודמים, כל אחד מחברי הלהקה תרם מחלקו בכתיבת השירים (הסינגל הראשון מתוך האלבום, All Hope Is Gone, נכתב על ידי כל תשעת חברי הלהקה). יש הרואים את אלבום זה כאלבום הכבד ביותר של הלהקה, והוא נחשב גם הלקטני ביותר; בהרבה שירים ישנן השראות מן האלבומים הקודמים. ב-2008 סליפנוט היו אמורים להופיע בישראל בגני התערוכה בתל אביב במסגרת מסע הקונצרטים שלהם לאלבומם הרביעי All Hope Is Gone. שלושה ימים לפני הופעתה ביטלה הלהקה את ההופעה שלה בישראל עקב בעיות משפחתיות. הסולן קורי טיילור אמר בראיון שאולי אחרי סוף סיבוב ההופעות הלהקה תיקבע מחדש את ההופעה שלה בארץ ותופיע.
בפסטיבל 2009 ROCK AM RING סליפנוט לראשונה הייתה ההופעה המרכזית אחרי יותר מ-10 שנים של פעילות.
ב-24 במאי 2010 נמצא פול גריי, בסיסט הלהקה ללא רוח חיים במלון בו התאכסן. כחודש לאחר מותו, נסיבת מותו התגלתה כנטילת יתר בשוגג של מורפין ופנטניל. בנוסף, הראה גריי סימנים של מחלת לב, שככל הנראה גרמה למותו בנוסף לנטילת היתר.
בקיץ 2011 התחילו סליפנוט לערוך מסע קונצרטים עולמי לזכרו של גריי. אליהם הצטרף הגיטריסט דוני סטיל, שהיה בהרכב הראשון, כבסיסט ממלא מקום של גריי. במהלך ההופעות, הוא אינו נראה לעיני הקהל ומנגן מאחורי ג'ורדיסון, עקב בקשתם של שאר חברי הלהקה להסתיר אותו מעיני קהל.
תקליטן הלהקה סיד וילסון הכריז כי סליפנוט בדרך להוציא לאור את אלבום הלהיטים הראשון שלה ב-24 ביולי 2012, אשר ייקרא "Antennas to Hell". בנוסף, קורי טיילור ציין כי הלהקה בדרך להקלטת אלבום נוסף ב-2013 לאחר סיבוב ההופעות, ולאחר שיסיים את עבודתו עם Stone Sour.
בדצמבר 2013 עזב ג'ואי ג'ורדיסון את הלהקה. השמועות הרווחות היו שג'ורדיסון פוטר מאחר שהתעסק בפרויקט צדדיים מלבד הלהקה וסירב להגיע להקלטות לקראת האלבום החדש, והדבר גרם לסכסוך בין ג'ואי לבין שאר חברי הלהקה, שבסופו גרמה לפיטוריו. אך ביוני 2016 חשף ג'ורדיסון כי הסיבה לעזיבתו הייתה מחלה נוירולוגית בעמוד השדרה שלא אפשרה לו לנגן מעט לפני עזיבתו.
באוקטובר 2014, שחררה הלהקה את אלבומה החמישי, ".5: The Gray Chapter", שמוקדש כולו לבסיסט פול גריי שנפטר כ-4 שנים קודם. לכבוד האלבום צורפו 2 חברים חדשים ללהקה, על מנת למלא את התפקיד של פול גריי כבסיסט ואת ג'ואי ג'ורדיסון כמתופף הראשי. הלהקה לא הכריזה בצורה רשמית על זהות המתופף, אך זהותו של הבסיסט אושרה אחר גל שמועות שאמר כי מדובר באלסנדרו ונטורלה. האלבום הוא אלבום הסטודיו הראשון של סליפנוט מזה 6 שנים, ומכיל 14 שירים בגרסתו הרגילה ו-16 בגרסת ה-Deluxe שלו.
סגנון מוזיקלי והשפעות עיקריות
סליפנוט הושפעו מלהקות רבות, בהן נמנות הלהקות אנתרקס, קיס, בלאק סבאת', איירון מיידן, מיסטר באנגל, קורן, פיית' נו מור, טול, הלמט, סלייר, פיר פקטורי, גאדפלש, סקיני פאפי, נאורוזיס, ג'ודס פריסט, מטאליקה, וייט זומבי, לד זפלין והביסטי בויז. הם נחשבים לחלוצי הגל החדש של ההבי מטאל האמריקני, והשוו ללהקות דוגמת פנטרה, Machine head, לייף אוף אגוני, הייטבריד ופרטנג. הלהקה נחשבת ללהקת נו-מטאל, אך חברי הלהקה מעדיפים להרחיק את עצמם מבחינה מוזיקלית מלהקות נו-מטאל דוגמת קורן ולימפ ביזקיט. האלבום All Hope Is Gone גבל בצלילי הבי מטאל סטנדרטי, ושולבו בו אלמנטים של גרוב מטאל, דת' מטאל, ת'ראש מטאל ומטאל אלטרנטיבי. צליל שירי הלהקה, אותו הם מגדירים כמטאל פשוט, מורכב מגיטרות, מגוון כלי הקשה וכלים אלקטרוניים כסמפלרים וכלי תקליטנות, ושירתם כוללת גראולינג וסקרימינג בנוסף לקולות רקע ולעיתים שירה מלודית. עם זאת, הלהקה התנסו לעיתים קרובות עם הצליל שלהם, והציגו לראשונה גיטרה קלאסית ושירה מלודית החל מאלבומם השלישי. מילות שירי הלהקה כוללות לרוב ניבולי פה ועוסקות בנושאים דוגמת אופל, ניהיליזם, כעס, שנאה, מיזנתרופיה, פסיכוזה ולעיתים גם הן עוסקות גם בתעשיית המוזיקה, פוליטיקה וסכסוכים אישיים. הכותב ריק אנדרסון מאתר Allmusic כתב כי "המילים הללו בדרך כלל אינן מצוטטות באתרי אינטרנט למשפחה". עם זאת, הלהקה החלה להפחית את השימוש בניבולי פה בשיריהם החל מאלבומם השלישי.
סליפנוט ידועים בהופעות הפרועות, אנרגטיות ומלאות החיים שלהם, שתרמו להצלחתם, הכוללות לרוב הד באנגינג מצד חברי הלהקה ולעיתים גם צלילה לקהל. הופעותיהם הראשונות כללו מעשים קיצוניים דוגמת צלילה לקהל ממרפסות גבוהות והצתה עצמית מוגבלת, אך בהמשך הם החלו להימנע ממעשים כאלו. הבסיסט לשעבר פול גריי הסביר כי הם הפסיקו לעשות זאת בעקבות קבלת ליטיגציות וכדי למנוע פגיעה באנשים, והוסיף כי זה "מהלך טוב" להמשך פעילות הלהקה. יחד עם ביצועיהם האנרגטיים והבלתי צפויים, סליפנוט משלבים בהופעותיהם אפקטי פירוטכניקה, במת תופים הידראולית ומסכי מחשב ענקיים בין היתר. הכותב אליסטר לורנס ממגזין Kerrang! אמר כי "הפעילות הכאוטית היא יותר מדי רב-צדדית כדי לתאר אותה באופן מלא", ומערכת מגזין NME תיארה את אחת מהופעותיהם כ"סצנה של כאוס".
אוספים
• 2012 Antennas to Hell
מפלגת הגמלאים של בוסניה והרצגובינה
מפלגת הגמלאים של בוסניה והרצגובינה (Stranka Penzionera Umirovljenika BiH) היא מפלגה רב-אתנית בבוסניה והרצגובינה.
מתחתנים עם ההורים
הפקת הסרט
"חותנים צמודים לדולר" שיצא לאקרנים בשנת 1979 לא היה הצלחה גדולה עם הקרנותיו הראשונות, אך פיתח קהל אוהדים נאמן, ובמשך השנים הפך לסרט פולחן, המוקרן עדיין בסינמטקים וברשתות טלוויזיה כ-TCM. הצלחת הסרט נבעה ממספר גורמים, בהם הכימיה בין כוכביו הראשיים - אלן ארקין ששיחק רופא שיניים נוירוטי ופיטר פאלק ששיחק סוכן CIA מוטרף, היוצרים ביחד במהלך הסרט סוג של אחווה גברית לאחר שהחלו את הסרט כטיפוסים מנוגדים הרוחשים זה לזה עוינות, והעובדה כי התסריט היה חופשי למדי, ובשלב מסוים איבד כל קשר עם המציאות, הביא את גיבוריו למדינה דרום אמריקנית דמיונית, בה שולט דיקטטור המקבל ייעוץ מבובת גרב אותה הוא מחזיק בידו. הצלחת הסרט הביאה לשילובם מחדש של ארקין ופאלק בקומדיה Big Trouble, שלא הצליחה כמו הסרט המקורי.
מפלגת הגמלאים של בוסניה והרצגובינה
בבחירות לבית הנבחרים ב-5 באוקטובר 2002, זכתה המפלגה ב-1.4% מהקולות, שהם מושב אחד מתוך 42 המושבים. בנוסף, זכתה המפלגה ב-2 מושבים מתוך 140 המושבים של בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
מתחתנים עם ההורים
הפקת הסרט
בתחילת שנות ה-2000 החליטה חברת האחים וורנר לצלם מחדש את הסרט המקורי. בשנים אלו זכו להצלחה סרטים שבמרכזם חתונה כ"מארגנת החתונות" (2001), "זמר החתונות" (2000) ו"פגוש את ההורים" (2000), המזכיר את "מתחתנים עם ההורים" בנושא ובהתפתחות העלילה. המפיק והתסריטאי אנדרו ברגמן שכתב את התסריט ל"חותנים צמודים לדולר" גויס להפקת והסרט ולשותפות בכתיבת התסריט, ולצידו, כתסריטאים נאט מולדין ואד סולומון שאף בעברם מספר קומדיות מוצלחות בטלוויזיה ובקולנוע. מלאכת הבימוי הוטלה על אנדרו פלמינג, שעסק עד אז בבימוי קומדיות וסרטי אימה לבני הנעורים כדוגמת "הכישוף" או "דיק". לתפקיד האב ה"שפוי" נבחר אלברט ברוקס, ששיחק את הלוזר ההגון בסדרה של סרטים הוליוודיים, ולתפקיד הסוכן המוטרף נבחר מייקל דאגלס בעל התדמית הגברית. לתפקידי המשנה נבחרו שחקנים כקנדיס ברגן ודייוויד סושה הוותיקים, ולינדזי סלואן, ראיין ריינולדס ורובין טאני שנועדו למשוך את הקהל הצעיר.
התסריט בוסס אך באופן כללי על התסריט משנת 1979, ונותר רק הנושא, של שני אבות, לבן ולבת העומדים להינשא זה לזה, שאחד מהם מרובע ונוירוטי, והשני, העוסק בביון, גורר אותו להרפתקאות משונות, הכוללות יציאה אל מחוץ לגבולות ארצות הברית, שם הם פוגשים בנבל בעל מבטא זר ומגוחך ומוזרויות אישיות. בעלילת הסרט נותרו אך רמזים לעלילת הסרט הקודם, כך גילם אלן ארקין רופא שיניים בעוד שברוקס גילם פודיאטריסט - רופא המתמחה ברפואת כף הרגל. את מקומו של הדיקטטור הדרום אמריקני, אותו שיחק ריצ'רד ליברטיני, מילא דייוויד סושה, המוכר לצופי הטלוויזיה מתפקיד הרקול פוארו, שגילם סוחר נשק בעל מבטא צרפתי מוגזם בשם תיבודו.
הסרט צולם במשך כחודשיים בשנת 2001 באונטריו ובשיקגו והופץ בבתי הקולנוע החל ממאי 2003.
עלילה
סטיב טוביאס (מייקל דאגלס) הוא סוכן סמוי, המתמחה באיתור רשתות להברחת נשק ואמצעי לחימה. בסצנת הפתיחה, המתרחשת לצלילי השיר "Live and Let Die" של פול מקרטני, ששימש כשיר הנושא לסרט ג'יימס בונד באותו השם, מסתבר כי טוביאס עוסק באיתור רשת המנסה לרכוש לצרכיה צוללת גרעינית. בנו של טוביאס, מרק (ראיין ריינולדס) מתארס למליסה פייזר (לינדזי סלואן), בתו של ג'רי פייזר (אלברט ברוקס), פודיאטור מהוגן, המנסה לשמור על שגרת חייו השלווים. הזוג פייזר הם זוג בורגני ומרובע, העומד בניגוד לזוג טוביאס בו האב הוא סוכן סמוי והאם, גרושתו, (קנדיס ברגן) היא היפית מזדקנת.
פייזר נרתע מאורח חייו הפרוע של טוביאס, שבמהלך הסרט כלל לא ברור כי הוא פועל עבור סוכנות ממסדית, והוא נרדף על ידי ה-FBI החושד כי הוא סוכן שסרח. טוביאס, לעומתו, עושה כל מאמץ כדי להתחבב על פייזר, אך שרשרת יוצאת דופן של צירופי מקרים מביאה לכך שהוא נאלץ לקחת אותו עמו לצרפת למפגש עם סוחר נשק המנסה לרכוש צוללת גרעינית. פייזר, שהגיע לסיטואציה בניגוד לרצונו, מוצג בפני הסוחר, תיבודו (דייוויד סושה) כסוחר נשק בינלאומי שכינויו "הקוברה הגדולה". תיבודו, המוצג כהומוסקסואל בהכחשה, חש משיכה אל פייזר, וטוביאס מנצל את משיכתו של תיבודו לפייזר כהסחה בעודו מבצע פעולות ריגול במשכנו של תיבודו.
כאשר שבים פייזר וטוביאס לארצות הברית, ממשיכים עסקיו של טוביאס לרדוף אחריהם, ומסיבת האירוסין של ילדיהם, הנערכת על גג גורד שחקים, הופכת למרדף, בסיומו הם נאלצים לצנוח מהגג, על מנת להימלט מסוכני ה-FBI. במהלך הסרט מתברר גם כי עוזרתו של טוביאס, אנג'לה (רובין טאני) היא סוכנת כפולה, שבגדה בו בעבור כסף, ולמעשה פועלת עבור ארגונו של תיבודו.
הצלחת הסרט
הסרט זכה לביקורות פושרות למדי. הדעה הכללית הייתה כי החיבור הקומי בין דאגלס וברוקס אינו מוצלח כחיבור בין ארקין לפאלק, וכי במקום בו התפרע הסרט המקורי, והגיע לאווירה של אנרכיה קומית, הסרט הנוכחי הוא קומדיה שגרתית למדי, ולא תמיד מצחיקה. המבקר רוג'ר איברט כתב כי במקום בו הסרט המקורי אילתר, והמציא את עצמו מחדש ככל שהתקדמה העלילה, הסרט הנוכחי מכיר היטב את המסלול, אך אינו מצליח להיות חסר רסן
בהקרנות ברחבי העולם הכניס הסרט כ-26 מיליון דולר, מהן כ-20 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
מפלגת הבוסנים-הרצגובינים הפטריוטית
מפלגת הבוסנים-הרצגובינים הפטריוטית (Bosanskohercegovačka Patriotska Stranka) היא מפלגת ימין בוסנית בבוסניה והרצגובינה.
נכון להיום (2015), למפלגה אין מושבים ב"בית העמים" (הבית העליון בפרלמנט הבוסני), ובבית התחתון יש מושב אחד (מתוך 42 מושבים בסך הכל). ברמה המוניצפילית, יש למפלגה 10 נציגים, מתוך כמעט 30,000 נבחרים בסך הכל.
לואיזה תוניסיה
לואיזה תוניסיה (בערבית: لويزا تونسية; בצרפתית: Louisa la Tunisienne; משמעות הכינוי: "לואיזה התוניסאית", נולדה: לואיזה סעדון; 1905 תוניס – 1966) הייתה זמרת יהודייה-תוניסאית בעלת קריירה עשירה, אשר הקליטה בחברות כמו גרמופון, קולומביה, פוליפון, פרפקטפון ביידפון, פסיפיק ודוקרט-תומסון. הייתה בעלת רפרטואר מגוון ביותר.
היא הופיעה ברחבי צפון אפריקה וצרפת בקברטים הפופולריים ביותר לאורך כל שנות ה-30 של המאה ה-20 ואחרי המלחמה.
הייתה נשואה למשורר התוניסאי זאקי קריאף. מתה באופן פתאומי בגיל 61, נסיבות מותה לא ברורות.
חשבון (הנהלת חשבונות)
בהנהלת חשבונות, חשבון (גם כרטיס או כרטסת) הוא דף בספר החשבונות של ישות חשבונאית שבו נרשמות התנועות הכספיות והלא כספיות (הכנסות, הוצאות, נכסים, התחייבויות והון עצמי) של הישות. שינויים בחשבון מבוצעים באמצעות רישום כרונולוגי של פעולות חובה וזכות (חיובים וזיכויים).
לכל חשבון במערכת הנהלת החשבונות יש שם ובדרך כלל גם מספר סידורי, כאשר כל תנועה נרשמת תחת החשבון אליו היא משויכת. בהנהלת חשבונות כפולה נרשמת כל תנועה תחת שני חשבונות, תנועת זכות לחשבון הכנסות, התחייבויות או הוני שגדל, או לחשבון הוצאות או רכוש שקטן, ותנועת חובה לחשבון המקביל.
סוגי חשבונות
ספר חשבונות מורכב מחמישה סוגים:
תת-סוגי חשבונות
נהוג לחלק את החשבונות לתת-קבוצות מוגדרות יותר. לדוגמה:
החלוקה של החשבונות לתת-קבוצות מקלה על העיון ברשימת החשבונות הקיימים ויתרתן באמצעות מאזן בוחן.
דוגמאות
להלן שמות חשבונות טיפוסיים בעסק המנהל הנהלת חשבונות כפולה:
להלן דף חשבון טיפוסי בעסק המנהל הנהלת חשבונות כפולה ממוחשבת:
יוסף בלומנפלד
הרב יוסף ברוך בלומנפלד (תר"נ, 1 באפריל 1890 – כ"ג באב תשכ"ו, 9 בספטמבר 1966) היה רב בפולין ולאחר מכן אב"ד בתל אביב-יפו. עסק בההדרת ספרי ראשונים.
תולדותיו
נולד בשידלוב שבפולין, בנו של הרב שמואל יעקב בלומנפלד, שהיה אב"ד בשידלוב. לאחר נישואיו כיהן כרבה של העיירה קרולבסקה-היטה. בשנת 1931 עלה לישראל והתיישב בתל אביב. תחילה כיהן כדיין בעיר ולאחר מכן כאב"ד. מסר שיעור יומי בכולל "כתר תורה" בתל אביב.
בשנת 1952 היגר לארצות הברית, ממנה חזר לישראל בשנת 1959. בתקופת שהותו שם הדפיס את ספרו.
הרב בלומנפלד הוציא את הספר "כפתור ופרח" של אשתורי הפרחי, עם פירושיו והערותיו, בשם "גן יוסף". כמו כן ההדיר את הספר "מקח וממכר" של רב האי גאון, אך לא הספיק להוציאו לאור.
נפטר בשנת 1966, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
מקדונל איירקראפט קורפוריישן
מקדונל איירקראפט קורפוריישן (McDonnell Aircraft Corporation), או תאגיד כלי הטיס מקדונל, הייתה חברת תעשייה אווירית אמריקאית שפעלה בעיר סיינט לואיס שבמיזורי. החברה נוסדה בשנת 1939 על ידי ג'יימס סמית' מקדונל והיא זכורה בעיקר בשל מטוסי הקרב שייצרה, בכללם מטוסי F-4 פנטום ובאחריותה לתוכנית מרקורי ותוכנית ג'מיני, תוכניות החלל המאוישות הראשונות של נאס"א. בהמשך מוזגה החברה עם חברה נוספת, דאגלס, ויצרה את חברת העל מקדונל-דאגלס ב-1967.
היסטוריה
ג'ים מקדונל הקים את החברה ג'.ס. מקדונל ושות' לייצור כלי תעופה בעיר מילווקי שבויסקונסין ב-1928. השפל הגדול, שהתרחש בשנת 1929, שיבש את תוכניותיו והחברה קרסה. כך מצא עצמו מקדונל עובד בחברת גלן ל. מרטין. ב-1938 החליט לבצע ניסיון חוזר ועזב את מקום עבודתו, וב-1939 הקים את החברה מקדונל ליד העיר סיינט לואיס.
מלחמת העולם השנייה הקפיצה קדימה את החברה החדשה. מספר עובדיה התנפח מחמישה עשר לחמשת אלפים ועד סוף המלחמה החברה היוותה חלק משמעותי בייצור הכללי של חלקי מכונות תעופה. ההישג העיקרי לתקופה זו הוא בניית האבטיפוס של דגם מטוס הקרב XP-67 באט. כמו כן נרשמו באותה עת בתכנוני החברה מודל ראשוני של טיל מונחה, ה-Lb-1 גרגויל. כמו כל שאר החברות לייצור נשק, מקדונל נחלה מפלה גדולה לאחר תום המלחמה. ברשותה עמד עודף רב של מוצרים שלא ניקנו וכן נאלצה לפטר רבים מעובדיה. אך כעבור שנים לא רבות, בעקבות פרוץ מלחמת קוריאה, הצליחה החברה לשקם את עצמה וזכתה פעם נוספת בתפקיד ראשי בייצור כלי טיס.
ב-1943 חברת מקדונל לקחה חלק בתחרות של חיל האוויר, ובמסגרתה ייצרה מספר דגמים של מטוסי סילון. בצורה זו הומצא הדגם FH-1 פנטום שהיווה סמל לאותו עידן. מטוס זה היה הראשון מסוגו והיווה תקדים לסדרת הפנטום כולה, שהייתה מורכבת ממטוסי ריגול בעלי מנועים קדמיים שהוצבו תחת המרכב (גוף המטוס). רבים ממטוסי החברה ולא רק בסדרת הפנטום נבנו במסגרת המבנה הזה.
דייוויד לואיס הצטרף לחברה כמנהל ראשי במחלקת אווירונאוטיקה בשנת 1946. הוא הוביל את ייצורו של הדגם F-4 פנטום II ב-1954, והשימוש הנרחב בו החל כבר ב-1960. לואיס הפך לסגן מנהל בפועל ב-1958, ולבסוף זכה בתפקיד המנהל ומנהל תפעול ראשי ב-1962. לאחר איחוד החברה עם חברת דאגלס בשנת 1967, נשאר לואיס בתפקידו וניהל גם את חברת העל ב-1969.
החברה מחזיקה בהישגים מרשימים ופורצי דרך. נוסף על עיצוב הטילים המקורי והחדשני, בעיצובי החברה נכללים מטוסים על קוליים ומחקר רב שזיכה אותה בנתח גדול בפרויקטים חשובים ביותר של נאס"א, תוכנית מרקורי ותוכנית ג'מיני. אך בשל חוסר מעורבותה של החברה בשוק האזרחי, היא נתקלה בקשיים גדולים בכל עת שלום. בהמשך, חברת מקדונל דאגלס מוזגה אף היא עם חברת בואינג באוגוסט 1997.
רוסיה בעת הכיבוש המונגולי
תקופת הכיבוש המונגולי היא תקופה בהיסטוריה של רוס של קייב מאז פלישת הכוחות של האימפריה המונגולית לשטחים הרוסיים במחצית המאה ה-13 ועד לשחרור הסופי משלטונה של אורדת הזהב לקראת סוף המאה ה-15.
רקע
סוף המאה ה-12 - תחילת המאה ה-13 התאפיינה בהיחלשות של קייב כמרכז של רוס של קייב, ועליית כוחם של הנסיכויות הצפוניות, ונסיכות ולדימיר במיוחד. בהדרגה עבר מרכז הכוח לוולדימיר, אך התהליך התאפיין במאבקים פנימיים בין הנסיכים הצפוניים, ובראשם נסיכות ולדימיר, לבין הנסיכים בדרום, ובראשם נסיכות גאליץ'-וולין. על תחילת מסע למערב החליט ג'ינגיס חאן בפעם הראשונה עוד בשנת 1221. בשנת 1223 נערך הקרב על נהר קלקה בו הכוחות המשותפים של הקומנים ונסיכים מדרום רוסיה נחלו תבוסה מוחצת. אבל לאור האבידות וקשיים במערכה בבולגריה של הוולגה לא המשיכו הכוחות המונגולים בהתקדמות לכיוון קייב, וחזרו מזרחה. בשנת 1229 החל אוגדיי חאן במערכה נגד בולגריה של הוולגה. תוך מספר שנים השלימו המונגולים השתלטות על בולגריה של הוולגה, ובשנת 1236 התיישבו פליטים בולגרים במספר ערים בצפון רוסיה. גם במהלך שנה זו, לא ניצל יורי השני, נסיך ולדימיר, שברשותו היה הכוח הצבאי המשמעותי בין הנסיכים הרוסים, את כוחו לטובת תמיכה בבולגרים, אלא לשם מאבקים פנימיים והשתלטות על קייב. הוא ניצל את כוחו לביטול מיסים שעד אז כל הנסיכים הרוסים שילמו לנסיכי קייב. במקביל ניהלו נסיכויות רוסיות בצפון ומערב מערכות צבאיות נגד כוחות של הגרמנים והשוודים שפלשו במסגרת מסעי הצלב הצפוניים.
הכיבוש
על פי העדויות בכרוניקות, לא הייתה פלישת המונגולים בסוף 1237 הפתעה. הכוחות העיקריים של המונגולים בראשות באטו חאן התקדמו דרך ריאזן לכיוון ולדימיר. יורי השני, נסיך ולדימיר שלח מולם כוח צבאי בראשות בנו וסבולוד בתוספת כוחות מנובגורוד. לאחר 6 ימי מצור נפלה העיר ריאזן בידי המונגולים; הכוחות היריבים נתקלו זה בזה ליד העיר קולומנה. בקרב שהתפתח, קרב קולומנה, נחלו הרוסים מפלה ואבידות כבדות, והמונגולים המשיכו בהתקדמות לכיוון ולדימיר. הנסיך יורי נמלט לצפון במטרה לאסוף כוחות צבא חדשים, ובתקווה להגעת כוחותיו של אחיו, נסיך קייב, ונסיכים נוספים. ב-20 בינואר 1238 כבשו המונגולים את מוסקבה. בקרב זה נפל בשבי המונגולי ולדימיר, בן נוסף של הנסיך יורי, שעמד בראש הכוחות במוסקבה. במהלך פברואר 1238 כבשו המונגולים את העיר ולדימיר וערים נוספות בנסיכות ולדימיר, והרגו את כל משפחת הנסיך. במקביל להתקדמות בנסיכות ולדימיר כבשו כוחות נוספים של המונגולים ערים לחופי הוולגה. בפברואר 1238 התחולל הקרב על נהר סיט, במהלכו נהרג הנסיך יורי, ולמעשה הסתיימה ההתנגדות המאורגנת והמאוחדת לפלישה בצפון-מזרח רוסיה. ב-5 במרץ 1238 התאחדו הכוחות המונגולים, אך לא המשיכו בהתקדמות לכיוון נובגורוד. לא ברור האם הסיבה לכך היה היחלשות הכוחות עקב האבידות הגדולות, או העדר דרכים עבירות בתקופת האביב. באביב 1238 החלו המונגולים במצור על העיר קוזלסק בנסיכות צ'רניגוב. המצור היה קשה ונמשך 7 שבועות. רק במאי 1238 נכבשה העיר בידי המונגולים. בסוף 1238 ותחילת 1239 השלימו המונגולים את ההשתלטות על הנסיכויות הרוסיות בצפון מזרח רוסיה.
ב-5 בספטמבר 1240 החלו הכוחות המונגוליים, בראשות באטו חאן, במצור על קייב. העיר נכבשה ב-19 בנובמבר. לאחר כיבוש העיר המונגולים המשיכו בהשתלטות על חלקיה הדרומיים של נסיכות קייב, והמשיכו מערבה לכיוון נסיכות גאליץ'-וולין.
השלכות היסטוריות
כתוצאה מפלישת המונגולים נהרגו כמחצית מאוכלוסיית רוס של קייב. הערים הגדולות קייב, ולדימיר, סוזדל, ריאזן, טבר, צ'רניגוב ועוד נהרסו. רק ערי הצפון נובגורוד ופסקוב ומספר ערים במערב שרדו ולא נכבשו. למשך עשרות שנים הופסקה בנייה מאבן. מספר ענפי תעשייה נעלמו. הורגשה נדידת אוכלוסין מאדמות דרומיות לצפון-מזרח, לאזורי נהרות וולגה ואוקה. הופסקו קשרי תרבות ומסחר עם המערב. כמו כן במשך שנים התפתח נתק חברתי בין הנסיכויות הצפוניות לבין הנסיכויות הדרומיות. עם השנים התפתח נתק זה להיווצרות העם הרוסי והעם האוקראיני.
תקופת הכיבוש
לאחר הפלישה התפתחה שיטת תלות פוליטית וכלכלית של הנסיכויות הרוסיות באימפריה המונגולית עד לשנות ה-60 של המאה ה-13, ולאחר מכן באורדת הזהב עד למאה ה-15. בנסיכויות הצפון-מזרחיות התקיימה שיטה זו עד לשנת 1480. בנסיכויות הדרומיות שיטה זו נעלמה בהדרגה במהלך המאה ה-14 תוך השתלטות ליטא ופולין על הנסיכויות. המונח "העול הטטרי" לא קיים בכרוניקות רוסיות. הוא נוצר במהלך תחילת המאה ה-15 בפולין ובמיוחד באוניברסיטת קרקוב. מונח "העול המונגולו-טטרי" נכנס לשימוש בשנת 1817 בעקבות הספר של ההיסטוריון כריסטיאן קרוזה.
כעיקרון, שיטת הנסיכויות השתמרה. בשנת 1243 הוזמן יארוסלאב השני, נסיך ולדימיר לבאטו חאן וקיבל הכרה כנסיך הראשי של רוסיה ועליו היה להבטיח תשלומי מס לאימפריה מונגולית. הרחבת שטח שבשליטת נסיך זה או אחר הייתה יכולה להתרחש על חשבון השטחים שבשליטת נסיך אחר או על ידי הוספת שטחים שבשליטת אורדת הזהב. כל נסיך היה צריך להגיע לאורדת הזהב לקבלת אישור לתפקידו. במהלך המאה ה-13 והמאה ה-14 נסיכים רוסים נסעו באופן סדיר לחצר החאן ולפעמים הוצאו להורג בפקודת החאן. להסדרת תשלומי מס נערכו מפקדי אוכלוסין במהלך שנות ה-40 של המאה ה-13. עם זאת ברוב הנסיכויות בדרך כלל לא היה חיל מצב מונגולי ונסיכים רוסים לא היו חייבים לשלוח חיילים לצבא מונגולי, למעט מקרים מיוחדים (למשל מערכה בצפון קווקז).
שליטי אורדת הזהב ניצלו את היריבות בין הנסיכים הרוסים, ולא פעם נשלחו לנסיכויות כוחות צבא במטרה לתמוך בנסיך זה או אחר. התוצאה הישירה של מערכות מסוג זה הייתה ביזה של הערים הרוסיות על ידי המונגולים. בתחילת המאה ה-14 נסיכי טבר ניסו להשתחרר משליטת אורדת הזהב. למרות הצלחות מקומיות, התוצאה הישירה הייתה הריסת טבר בשנת 1328 על ידי כוחות של אורדת הזהב בתמיכת כוחות מנסיכות מוסקבה ונסיכות ריאזן. יחד עם זאת, הייתה זו הפעם האחרונה שאורדת הזהב הדיחה נסיך רוסי באמצעות כוח צבאי.
בשנת 1332 קיבל איוואן הראשון, נסיך מוסקבה על עצמו לאסוף את התשלומים לאורדה מכל הנסיכויות הצפון-מזרחיות כולל רפובליקת נובגורוד. בתקופה זו כל ניסיון התקוממות של הנסיכים דוכא על ידי נסיכי מוסקבה ובמידת הצורך בעזרת כוחות של אורדת הזהב.
במחצית המאה ה-14 הורגשה היחלשות של אורדת הזהב. זאת בעיקר בגלל מאבקים פנימיים. נסיך מוסקבה דמיטרי דונסקוי ניצל זאת ובקרב קוליקובו ניצחו הכוחות הרוסיים את כוחות אורדת הזהב. אומנם לאחר סיום מאבק פנימי באורדת הזהב וכניסת טוכטמיש לשלטון, נאלץ דמיטרי דונסקוי לשלם מיסים מוגדלים, ואף להשאיר את בנו בבירת אורדת הזהב בתור בן ערובה. יחד עם זאת, בשנת 1389 הוא הוריש את נסיכות מוסקבה לבנו ללא אישור החאן. לאחר שטוכטמיש הובס על ידי טימור לנג בסוף המאה ה-14 הופסקו תשלומי המס עד לשנת 1408. בשנה זו פלש ידיגיי חאן לנסיכות מוסקבה, אך לא הצליח לכבוש את העיר. יתרה מכך, חלק מהנסיכים סירבו לעזור לו במצור.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14 הועברו הנסיכויות הדרומיות בהדרגה לשליטת ליטא ופולין - תהליך זה הואץ לאחר הפסד של אורדת הזהב בקרב נגדן בשנת 1362.
במהלך מחצית המאה ה-15 ביצעו כוחות אורדת הזהב מספר מערכות צבאיות מוצלחות, אך לא חזרו לשליטה מוחלטת על הנסיכויות הרוסיות. בשנת 1476 הכריז איוואן השלישי על הפסקת התשלומים לאורדת הזהב. לאחר ההתקוממות הגדולה על נהר האוגרה בשנת 1480 הסתיימה תקופת שליטת המונגולים סופית.
לקראת סוף המאה ה-15 אורדת הזהב התחילה להתפרק, ועל שטחה קמו חאנות קאזאן, חאנות אסטרחן, חאנות קרים, חאנות סיביר ואורדת נוגאי. כל המדינות נכבשו על ידי האימפריה הרוסית במרוצת השנים.
חנקן לודוויקיאנוס
חנקן לודוויקיאנוס הידוע בשמו העממי "בוטצ'רבירד" - "עוף שוחט" (שם מדעי: Lanius ludovicianus) הוא מין ציפור קטנה ממשפחת החנקניים המצויה באמריקה הצפונית: בדרום קנדה, בארצות הברית ובמקסיקו באזורים חמים ויבשים כמו מדבריות כשכמה תת-מינים חיים באיים ליד קליפורניה. לעיתים הוא עף צפונה או מזרחה יותר. חנקן זה הוא קרובם של חנקן בוריאלי ושל החנקן הגדול, שבעבר נחשב לתת-מין שלו אך הופרד.
החנקן מגיע לאורך של 18–22 סנטימטרים ולמשקל של 45–60 גרם בממוצע. נוצותיו אפורות-שחורות, בייחוד קצות הכנפיים והזנב והבטן והחזה לבנים. הראש גדול עם לחיים שחורות, סנטר לבן ו"כיפה" אפורה, והמקור שחור ובעל קצה מעוקל. לחנקנים אין הבדלים גדולים בין הזכרים לנקבות, אך מחקרים מראים ששני הזוויגים בעלי גוונים וגודל שונה.
זוג החנקנים מקנן על קקטוסים או עצים, והקן מכוסה בעשב או בשיער שבני הזוג מוצאים. הנקבה מטילה 4 עד 8 ביצים שמהן בוקעים אפרוחים כעבור 16 יום.
יחסי אוסטרליה–מולדובה
יחסי אוסטרליה–מולדובה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה למולדובה. שתי המדינות חברות באו"ם.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1992. אוסטרליה נהנית מיחסים חמים וידידותיים עם מולדובה, כאשר שתי המדינות משתתפות באופן פעיל במגוון פורומים רב-צדדיים. אוסטרליה תומכת בריבונותה של מולדובה ובשלמותה הטריטוריאלית, ומציינת את מאמציה של ארגון ה-OSCE (הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה) לפתור את תהליך ההתיישבות הטרנסניסטרית.
יחסי הסחר וההשקעות של אוסטרליה עם מולדובה הם צנועים.
מיכה לייקין אבני
מיכה לייקין אבני (נולד ב-13 ביוני 1969) הוא מייסד ומנכ"ל קבוצת פנינסולה, עו"ד, יזם ופעיל למען עסקים קטנים ובינוניים ומקים תנועת "Stop Incitement" הפועלת להעלאת המודעות להסתה ברשתות החברתיות.
ביוגרפיה
אבני למד בבית הספר האמריקאי בכפר שמריהו, ולאחר מכן שירת בצה"ל כלוחם בחטיבת גולני. לאחר שירותו הצבאי פנה ללימודים אקדמיים, והוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בה למד בין השנים 1992–1995. כעבור מספר שנים המשיך את לימודיו, והשלים תואר שני במנהל עסקים. התואר משותף לאוניברסיטת תל אביב, לבית הספר למנהל עסקים על שם קלוג ולאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו (תוכנית קלוג-רקנטי), בהן למד בין השנים 2002–2004.
אבני הוא חבר לשכת עורכי הדין בישראל מאז 1996, אותה השנה בה החל לעבוד כעו"ד במשרד יגאל ארנון ושות'. בין השנים 2000–2004 היה לשותף מנהל בקרן הון סיכון JVP. הניסיון שלו הוביל אותו לכהן כדירקטור במספר חברות הייטק לאורך השנים, ונכון ל-2017 הוא חבר בוועדה המייעצת של פאנדבוקס, ודירקטור בחברת צ'ארג'אפטר. כמו כן, הוא מכהן כיו"ר איגוד חברות האשראי בלשכת המסחר.
הוקרה
במהלך השנים פעל אבני רבות למען עידוד ופתיחת התחרות החופשית בשוק האשראי. הודות לכך, ב-2015 נבחר אבני לרשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל של מגזין דה מארקר. ב-2016 נבחר לרשימה זו בפעם השנייה ברציפות, וב-2018 נבחר בפעם השלישית ודורג במקום השישי.
מנכ"ל פנינסולה
ב-2004, ייסד את קבוצת  פנינסולה המתמחה במתן אשראי לחברות בישראל והיא מחזיקה ברישיונות מורחבים למתן אשראי מטעם המפקח על הביטוח ומרשות שוק ההון. בלמעלה מ-15 שנים, קבוצת פנינסולה העמידה לרשות אלפי עסקים מגוון פתרונות אשראי בהיקפים של יותר מ-15 מיליארד ש"ח למימון צמיחה עסקית. מאז הקמת החברה היא נמצאת בצמיחה מתמדת. הקבוצה מדורגת ilA על ידי S&P מעלות ומדורגת 2A על ידי מידרוג.
נכון לדצמבר 2021 בעלי המניות העיקריים בפנינסולה הם בית ההשקעות מיטב דש (50.8%), המייסד מיכה לייקין אבני (7.9%) ומגדל חברה לביטוח (9.7%). יתר המניות מוחזקות על ידי הציבור ונסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ונכללות במדד SME60 ובמדד התל בונד השקלי והתל בונד הכללי בהתאמה.
תיק האשראי של פנינסולה עומד נכון ל-31.03.21 על 1.370 מיליארד ש"ח, וסך מקורות המימון העומדים לרשותה מסתכמים בכ-1.473 מיליארד ש"ח. מאז הקמתה, סך העסקאות, שהחברה בצעה הסתכמו ב-19 מיליארד ש"ח.