cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תופין טכנולוגיות תוכנה
חדשנות
החדשנות של תופין כולל מספר טכנולוגיות כמו מחולל המדיניות האוטומטית, אשר משנה את כללי האבטחה על בסיס תעבורת הרשת, שיטות לאוטומציה של מדיניות מדיניות האבטחה ואת הקונספט של ניהול מדיניות אבטחת הרשת מתוך טווח יישומים. טכנולוגיית הליבה של תופין מוגנת על ידי מספר פטנטים בארצות הברית.
שותפויות
החברה עובדת עם למעלה מ-400 שותפים ברחבי העולם ומשרתת יותר מ-2,000 לקוחות בכל ענף, כולל בתחום הפיננסים, טלקום, אנרגיה ושירותים, בריאות, קמעונאות, חינוך, ממשלה, ייצור, ותחבורה.
ספקי אבטחת רשת אחרים מספקים ניהול תפעול, ביקורת ואוטומציה של שינוי למוצרי תופין. לתופין שותפים טכנולוגיים רבים וביניהם: צ'ק פוינט, סיסקו, Fortinet, Juniper Networks, McAfee, פאלו אלטו נטוורקס, Stonesoft, F5 Networks, VMware, OpenStack, שירותי אינטרנט של אמזון (AWS), Azure של מיקרוסופט, BMC Software, ServiceNow, בובות Labs ועוד.
אמנות נלבשת
אמנות נלבשת, הידועה גם בשם "Artwear" או "Art to wear", מתייחסת לבגד, תכשיט או אביזר כגון תיק, ייחודיים שנוצרו לרוב ביד, כיצירה אמנותית המביעה רעיון פוליטי, או כלכלי שאפשר ללבוש, או לענוד אותה על הגוף וגם להציגה בתערוכה. אמנות נלבשת אינה אופנה מייצור תעשייתי המוני, אין כוונה להחליף אותה כל עונה. היצירות עשויות להיות מוצגות או להימכר. ביצירת כל בגד או חפץ נלבש מערבים אסתטיקה, חשיבה על צורתו, על החומר ממנו יתפרו אותו, על צבעו וגם על היותו נוח ושימושי ללבישה אך לא חושבים להציגו בתערוכה. עם זאת במשך השנים היו שיתופי פעולה בין מעצבים לאמנים ידועים שיצרו יחד בגדים שהיו גם אמנות נלבשת וגם פריט אופנתי, כמו שיתוף הפעולה בין המעצב לואי ויטון והאמנים ג'ף קונס וטאקשי מורקאמי, בעוד אלזה שיאפארלי שיתפה יצירה עם סלבדור דאלי.
היסטוריה
רוב האמנות הנלבשת עשויה מחומרים סיביים ועל כן היא ענף של אמנות הסיבים שבו יש אמנות נלבשת ואמנות שאינה נלבשת שעשויים מסיבים טקסטיליים. במושג אמנות נלבשת נכללים גם תכשיטים או ביגוד או אביזרים שעשויים מעור, פלסטיק, מתכות כגון זהב, כסף ועוד.
חלק מהאמנות הנלבשת נעשה כביגוד רעיוני פוליטי, לעיתים כבדיקת בעיות של זהות, או כחזון עתידני. הרעיונות החזותיים מיוצגים בבגדים בצורות המבניות, בצבעים, במרקמים, בחתכים או בקרעים מודגשים, או בכל צורה שלדעת האמן תסביר את המסר.
ב-1848 חברי האחווה הפרה-רפאליטית שכללה את ג'ון אוורט מיליי, ויליאם הולמן האנט ודנטה גבריאל רוזטי עשו אחד מהניסיונות המשותפים הראשונים של אמנים ליצור בגד חילופי כתשובה לחברה שהפכה יותר ויותר תעשייתית ונפוץ בה ייצור המוני וזול. הפרה-רפאליטים חיפשו השראה באמנות של ימי הביניים והרנסאנס, הם עודדו את נשותיהם, פילגשיהם והדוגמניות שלהם ללבוש בגדים שעוצבו על פי תקופות קודמות. הבגדים הללו שהושפעו מההיסטוריה והופיעו גם בציורים שלהם נראו כניגוד לתלבושות הוויקטוריאניות אשר כלאו את הגוף הנשי במחוך והכבידו עליו עם חצאיות בצורת פעמונים שנלבשו מעל תחתוניות וחישוקי מתכת. גם ויליאם מוריס היה שותף לבוז לבגדים מגבילי התנועה הוויקטוריאניים, כמו הפרה-רפאליטים הוא חיפש דרכים להחיות את האמנות והלבוש על ידי שיבה לפשטות העשייה במלאכת יד בהשפעת דגמים היסטוריים. אשתו ג'יין נודעה בכך שאימצה שמלות פשוטות בלי מחוכים ובלי חישוקים.
בשנות ה-1920 ועד ה-1930 נראו ניצנים של תנועת האמנות הנלבשת, בפריז שהייתה אז המרכז ובירת האמנות החשובה ביותר בעולם, פרחו תנועות הפוביזם, הקוביזם, הדאדאיזם, הסוריאליזם והאר דקו, באותו זמן האמנות והאופנה היו קרובות מאוד עד שהשפיעו והשלימו זו את זו. יצירות של אמנים, ציירים ומעצבים נראו כאילו נוצקו מאותו כור היתוך. מעצבים כמו פול פוארה וסוניה דלוניי שיתפו פעולה עם אמנים כמו פיקאסו ומאטיס יצרו יחד ביגוד ייחודי שהיה אמנות נלבשת ולאו דווקא אופנה.
אמני ומעצבי האר דקו היו בחלקם אנשים ליברלים ואינטלקטואלים שראו בתכשיטים ובבגדים, אמנות נלבשת והזדמנות לביטוי אישי של הלובש ולא אופנה המונית. הם ראו בבעלי המלאכה את היוצרים האמיתיים ולא רק כמי שעושה מה שהמעצב אומר לו, הם גם ייחסו חשיבות רבה לחומר ממנו עשוי התכשיט, ברוח הבאוהאוס.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיצוב המודרני של תכשיטים דחה את העיצובים מהרנסאנס ומהתקופה הוויקטוריאנית. אמנים שונים התחילו ליצור יצירות אמנות קטנות שנועדו לענידה על הגוף ולא לתלייה על הקיר כדי שרק יסתכלו עליהם. זאת אמנות שנוצרה לרוב עבור אדם מסוים, שהציג בציבור את היצירה האמנותית. פיקאסו יצר בין השנים 1930–1940 כמה שרשרות אמנות נלבשת לדורה מאר, קלדר יצר טבעת אמנותית כטבעת נישואין לאשתו. בין יוצרי התכשיטים האמנותיים הנלבשים אפשר למצוא אמנים כמו בראק, דאלי, יוקו אונו ואניש קאפור. יש גם יוצרים לא ידועים שיוצרים תכשיטי אמנות נלבשת.
בשנות ה1950 מכנסי הג'ינס הופכים למדים של הנוער והתנועות האנטי ממסדיות, מרלון ברנדו וג'יימס דין הפכו לדמויות לחיקוי, כוכבי הרוק אנד רול ומתנגדי המלחמות בשנות ה-1960 וה1970 לבשו מכנסי ג'ינס כהזדהות עם מעמד הפועלים, הפמינסטיות ונשים שנאבקו לזכויות נשים לבשו אותם כהפגנה של שיווי זכויות מגדריות. בגדי הג'ינס הזמינים וה'אחידים' הפכו למצע אמנותי אנשים ציירו עליהם, רקמו, תפרו כל מיני טלאים, קרעו בכוונה קרעים כדי להפכם ליותר אישיים וכמציגי אישיותם לציבור. בתי האופנה מנסים לחקות את האמנות הנלבשת ומדי כמה שנים הם מייצרים בגדים בהשפעת האמנות הנלבשת.
תנועת האמנות הנלבשת צצה שוב בשנות ה-60 של המאה ה-20 כתנועה של 'תרבות הנגד' לתעשייה ההמונית. האמנים שציירו ופסלו במו ידיהם עם בדים וחוטים כביטוי אישי והשתמשו בגוף ככן תצוגה, רצו להוריד את האמנות מהקירות להוציאה מהמוזיאונים ולהפוך אותה לחלק מחיי היום יום. הבגדים היו לבישים אך לא היו אופנה. יחד עם תנועות ילדי הפרחים ומאבקי השחרור של קבוצות מיעוט שונות, המשיכה תנועת האמנות הנלבשת להתפתח בשנות ה-70 של המאה ה-20 והמשיכה ל. האמן הכי מפורסם בשטח היה אלכסנדר מקווין שעבד הרבה עם האמן דמיאן הירסט. יחד עם זה ההיפים שלבשו בגדים בהתרסה אנטי מימסדית, אנטי תעשייתית, עם קישוטים שהפכו כל בגד למשהו ייחודי.
ב-1966 יסד פאקו רבאן, שהיה בתחילה מעצב תכשיטים עבור בתי אופנה אחרים, את בית האופנה שלו. בעיצובי האופנה שלו הוא הרבה להשתמש בחומרים כגון כגון מתכת נייר ופלסטיק, שאינם מקובלים בדיוק כחומרים נלבשים.
בשנת 1968 ואלי אקספורט, יוצרת צלמת, שחקנית, פסלת ואמנית מחשב מאוסטריה, יצרה "במת תיאטרון ניידת נלבשת" אותה לבשה על גופה. היא הזמינה עוברים ושבים להכניס את ידיהם ולמשש את החזה שלה.
בשנת 2011, הוצגה במוזיאון לאמנויות ועיצוב בניו יורק תערוכה של תכשיטי אמנות נלבשת בשם "מפיקאסו עד קונס -תכשיטי אמנים". התערוכה משכה קהל רב והוצגה בארצות נוספות מחוץ לארצות הברית.
המאייר וצייר הגרפיטי הישראלי ניר פלד עובד עם מפעלי אופנה ידועים ומיצר קו של ציורים בשחור לבן על חולצות בשם פילפלד.
בוולינגטון בניו זילנד, מקיים World of Wearable Art (WOW) מדי שנתיים, שילוב של התחרות והמופע הגדולים ביותר בעולם האמנות הנלבשת. מעצבים מכל העולם מוזיקאים, רקדנים ושחקנים משתתפים באירועים, שאותם מכינים במשך 18 חודשים.
אמנות סיבים נלבשת
בין האמנים שיוצרים אמנות סיבים נלבשת יש המשתמשים בבדים מוכנים או חומרים אחרים כמו פסולת נייר כבלי חשמל ועוד שאותם הם הופכים לבגדים ייחודים במינם, יש כאלה שנוהגים לצבוע בדים, לצייר או לרקום יצירה ייחודית על בגד אחד. בניגוד למחשבה שאמנות היא מוצר יקר, כמה אמני לבוש הקימו בתי מלאכה מקומיים ליצירת אמנות נלבשת במחירים סבירים לכל אחד, במסגרת אמנות נלבשת נכללות גם חולצות טריקו שעליהן יש יצירה גרפית ייחודית.
כמו בענפי אמנות אחרים הכישרונות והיכולות של אמני האמנות הנלבשת הן שונות ומגוונות, היות שיצירה באופן זה דורשת ידיעות נרחבות של מלאכה וגם אמנות, אמן מלבושים צריך להתמחות, בצבעים, בכימיה, תפירה, עיצוב בגדים ובידע מחשבים, בתי הספר לעיצוב ואופנה ותוכניות לטיפוח אומנות מספקים לאמני הלבוש העתידיים כיתות במגוון ידע. למשל ב'תוכנית לאומנויות' שהייתה באוניברסיטת בוסטון בשנות ה-70 של המאה ה-20 היו מחלקות לקרמיקה, מתכת ומחלקה לסיבים שבה לימדו אריגה בנול, עיצוב תלת־ממדי בסיבים, מקרמה, רקימה ועבודה בחומרים מהחי והצומח. בהצהרת הכוונות של התוכנית נכתב "כאומנים אנו מעצבים את החומרים שאנו נוגעים בהם בידינו, מוחנו ורגשותינו לחפצים הנאים של תרבותנו, האיכויות של היצירות משפיעות על מוחנו ורגשותינו בחזרה ... מטרתנו היא לעודד את ההתפתחות והחיוניות של כל כשרון אישי".
האמנית מריה דה קונסאסיאו (Maria Da Conceicao) כותבת במבוא לספרה, "Wearable Art", כי "אמנות נלבשת מתארת בגד שאינו מוגדר לזמן מסוים, אמנותי וייחודי אבל אינו יקר מדי, כך שהוא בהישג יד לכל אחת. שלא כמו אופנה שמבטאת את ההעדפות החולפות של שוק עונתי, אמנות נלבשת יכולה להילבש בכל זמן ולהזדמנויות שונות, ונותנת ללובשת הרגשה שהיא מיוחדת למשך הרבה שנים ... לרוב האנשים כיום, ביגוד הוא אמצעי לביטוי עצמי דבר שביגוד תעשייתי אינו נותן". היא כותבת שלדעתה אין היום הצדקה ללבישת בגדים משעממים, מפת שולחן בלויה, חצאית ג'ינס, וילון בלוי כל דבר אפשר לשנות ולהפוך למשהו אחר. בראיון לוושינגטון פוסט בשנת 1977, היא מגדירה את בגדי האמנות הנלבשת שלה כ'קולאז מהלך', וטוענת שכאשר בגדיה אינם מקשטים רחובות כאשר לובשים אותם, צריך לקשט בהם קירות, ולא להחביאם בארונות.
אמנות נלבשת סרוגה או מצונרת
יש גם אמנות נסרגת או מצונרת באפשרויות שונות. תנועת הסריגה וקרושה בסגנון חופשי התחילה בשנת 1977, כאשר שני האמנים היוצרים סילביה קוש וג'יימס וולטרס התחילו ליצור, ללמד ולהפיץ יחד את הרעיון שאפשר לסרוג וליצור במסרגה אחת גם יצירות שאינן עשויות מקשה אחידה של שורות ארוכות באותה הדוגמה, וכי אפשר לשבור את החוקים הישנים וליצור במגוון אופני עשייה. תלמידותיהם המשיכו להפיץ את בשורת היצירה החופשית ברחבי העולם, ביניהן האמניות פרודנס מאפסטון, ג'יני דאוד ועוד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הפסל והצייר פרנק לינקולן וינר לימד את עצמו לסרוג קרושה והתחיל ליצור שכמיות, פונצ'ו, כובעים ותיקים ייחודיים שהוא קרא להם פיסול גוף.
בשנת 2006 פרודנס מאפסטון אספה פיסות סרוגות בנושא ים מ-64 אמניות חברות האגודה הבינלאומית ליצירה קרושה בסגנון חופשי וחיברה מהפיסות מעיל, גלימה ושמשיה, שהוצגו בכמה תערוכות והודפס גם קטלוג.
אמנות נלבשת ישראלית
בשנת 2001, במסגרת "הטריאנלה הבינלאומית השלישית לאריגה" בתערוכה The Matter of Fiber שבה הציגו אמניות ישראליות ופולניות. הציגה בתיה אייכנהולץ את יצירתה "למה כובע" המראה כובע טמבל רקום עם פרטים ביוגרפיים שלה. שולמית לוין הציגה את יצירתה "ואלה שמות", מעיל אחד מתוך סדרת המעילים המפוספסים "כתונת פסים". הסדרה מתייחסת לביוגרפיה שלה בזמן השואה.
בשנת 2008 הוצגה במוזיאון ניוארק שבניו ג'רזי, התערוכה "סיפורי נשים: ארבע תכשיטניות ישראליות חשובות" שבה הוצגו תכשיטים שבחנו נושאים מחיי האשה הישראלית. התכשיטים שבתערוכה ייצגו נושאים כגון מלחמה, הגירה ויצירת קשר את המדינה. אף על פי שלכל אשה יש סגנון אישי ביחד התערוכה הציגה את פניה התוססים ואת המאבקים של המדינה. ביאנקה אשל גרשוני, הציגה "טילים קטנים" שיצרה באמצע מלחמת המפרץ הראשונה. ורד קמינסקי עצבה אבנים המאזכרות את אבני ירושלים, דגנית שטרן-שוקן עיצבה תכשיט המזכיר נופים עירוניים ואסתר קנובל בחנה בעיות של הגירה. כל תכשיט הוא יצירת אמנות שאשה יכולה לענוד על בגדיה או לתלות על צוארה.
באוקטובר 2020, בקשת 12 עלתה בישראל תוכנית ריאליטי בשם "הזמר במסכה". חבר השופטים צריך לגלות מי מסתתר בתוך התחפושת על פי שיר ורמזים. התחפושות שהזמרים לובשים הן אמנות נלבשת.
השפעת משבר האקלים על האמנות הנלבשת
האופנה המהירה גרמה לכך שאנשים לובשים בגדים זולים וממהרים לזרוק אותם, החברות שמיצרות אותם זורקות בגדים שטרם נלבשו ולא נמכרו למטמוני האשפה כמו גם הרבה שאריות של המתפרות. הרבה אמני מלבוש ראו בפסולת הזו חומרים טובים ליצירת אמנות נלבשת ברת קימא.
האמנית האמריקאית ג'ולייט ג'ונסטון מציירת על מכנסיים שהיא קונה בחנויות יד שנייה ואוספת ממקומות מיחזור. כל מכנס מקבל ציור ייחודי עם חתימתה, כיאה ליצירת אמנות. היא מרבה לצייר צמחים אבל מוצאת השראה גם מפוסטרים ישנים של קונצרטים. אביה היה גיטריסט של אלטון ג'ון מאז שנות ה-70 והיא סבורה שהיא הושפעה מכך שגדלה בסביבה מאוד צבעונית בה אנשים לבשו בגדי הופעה.
בשנת 2020 מיעטו בתי האופנה למכור בגלל מגפת הקורונה, שמחד האטה מכירות ומצד שני גרמה לנשים רבות שהיו סגורות כמו כולם בבתים, למחזר את בגדיהן, והחזירו לאופנה את הציורים על ג'ינס.
האמנית האוסטרלית ליז יוז יוצרת את האמנות הנלבשת שלה מפסולת שנזרקה. 'שמלת המכשפה הרעה' שלה עשויה משקי מזון וחבלים שנועדו לקשירת חבילות קש. היא אומרת שהחומרים מהם יצרה את השמלה אולי לא נראים לכל אחד כחומרים שמהם עושים שמלת ערב, אך זה גורם לאנשים לחשוב על בעיית הזבל הרב שנזרק בכל מקום. היא מכנה את יצירות האמנות הנלבשת שלה גם מעוררי המחשה על קיימות.
במילאנו איטליה האמנית ג'יודיטה טאנזי יוצרת אמנות נלבשת מבדים, בגדים ופריטים שהיא אוספת מפחי אשפה ומיחזור ומשווקי יד שנייה. היא לא צובעת אותם אלא משתמשת בהם כמות שהם אך כן חותכת ומחברת אותם חלקית.
מטילדה (מחזמר)
מטילדה (באנגלית: Matilda the Musical) הוא מחזמר, המבוסס על רומן הילדים משנת 1988 באותו השם מאת רואלד דאל. הספר עובד למחזה על ידי דניס קלי, עם מוזיקה ושירים מאת טים מינצ'ין. עלילת המחזמר מתרכזת במטילדה, ילדה בת חמש, מתוחכמת, עם יכולת טלקינזיס, שאוהבת קריאה, ומתגברת על מכשולים שנגרמים על ידי משפחתה ובית הספר, ומסייעת למורתה להשיב לעצמה את חייה. לאחר 12 שבועות של תקופת הרצה שהועלתה על ידי הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד על האייבון מנובמבר 2010 ועד ינואר 2011, המחזמר הועלה לראשונה בוסט אנד ב-24 בנובמבר 2011 בתיאטרון קיימברידג' ובהמשך הועלה גם בברודוויי, ב-11 באפריל 2013 בתיאטרון שוברט.
המחזמר עדיין מוצג בתיאטראות וסט אנד בלונדון וכן בסיבובי הופעות באוסטרליה ובארצות הברית.
ההפקה המקורית בסטרטפורד ובלונדון
בשנת 2011, המחזמר הוצג לראשונה בוסט אנד של לונדון, בתיאטרון קיימברידג'. במקור, הצגות ההרצה תוכננו להתחיל ב-18 באוקטובר 2011, אך בשל עבודות בנייה, אלו נדחו עד ל-25 באוקטובר. ערב הפתיחה הרשמי נדחה מה-22 בנובמבר ל-24 בנובמבר. המחזמר זכה בלונדון לביקורות חיוביות פה-אחד; פול קיי וברטי קארוול זכו לשבחים רבים על הופעותיהם. רבים מן השחקנים המבוגרים שהופיעו בסטרטפורד שבו לגלם את אותן הדמויות גם בהפקה שעלתה בלונדון. אלינור וורתינגטון קוקס, קליאו דמטריו, סופיה קיילי וקרי אינגרם (היחידה שהופיעה בסטרטפורד ושבה לתפקיד "מטילדה" גם בלונדון) גילמו לסירוגין את התפקיד הראשי.
באוקטובר 2011, המחזמר זכה בפרס לשחקן הטוב ביותר במחזמר (אשר הוענק לברטי קארוול) בטקס פרסי התיאטרון הבריטי, ובנובמבר 2011 זכה נד שרין בפרס על המחזמר הטוב ביותר, במסגרת The Evening Standard Awards. ההפקה הייתה מועמדת בכל 10 הקטגוריות שעבורן היא הייתה זכאית בפרסי אוליבייה 2012. "ארבע המטילדות" ביצעו יחד את השיר "Naughty" בטקס. המחזמר זכה בשבעה פרסי אוליבייה, עבור המחזמר הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (מת'יו וורצ'וס), השחקן הטוב ביותר במחזמר (ברטי קארוול), השחקנית הטובה ביותר במחזמר (כל ארבע המטילדות), הכוריאוגרפיה הטובה ביותר עבור תיאטרון (פיטר דרלינג), עיצוב התפאורה הטוב ביותר (רוב האוול) ועיצוב הקול הטוב ביותר (סיימון בייקר). היה זה מספר שיא של זכיות עבור הפקה אחת בהיסטוריה בת ה-36 שנה של טקס פרסים זה.
באפריל 2012, סטיב פורסט והאלי פלאהרטי נכנסו לתפקידיהם של מר סטמבל ומיס האני, במקומם של פול קיי ולורן וורד. סופיה קיילי וקרי אינגרם הוחלפו על ידי ג'ייד מרנר ואיזובל מולוי (שקודם לכן גילמה את אמנדה). ברטי קארוול עזב ביולי 2012 את התפקיד של גב' טראנצ'בול והוחלף בדייוויד לאונרד, שנכנס לתפקיד באוגוסט. יחד איתו ארבע שחקניות חדשות החלו לגלם את דמותה של מטילדה: לוסי-מיי ביקוק, היילי קנהאם, קלואי הות'ורן ולארה וולינגטון.
במרץ 2013, היילי קנהאם עזבה את ההפקה, והוחלפה על ידי אליס בלייק וכריסטינה פריי. לוסי-מיי ביקוק עזבה בתחילת מאי 2013. השינוי המשמעותי הבא בצוות השחקנים התרחש בספטמבר 2013 - הפעם רוב השחקנים הבוגרים התחלפו, יחד עם קלואי הות'ורן שעזבה ב-1 בספטמבר. שתי מטילדות חדשות - לולי מקנזי וג'ורג'יה פמברטון - החלו להופיע בשבוע שלאחר כן. לארה וולינגטון נשארה ארבעה שבועות נוספים אחר כך, ופרשה מההפקה ב-29 בספטמבר - בכך הפכה לשחקנית שהופיעה הכי הרבה זמן כמטילדה, שיא שנשבר באוקטובר 2017.
צוות השחקנים פתח את ההופעה של מופע צדקה עבור Children in Need בשנת 2013. הם ביצעו מחרוזת שירים של המחזמר, עם ג'ורג'יה פמברטון בתפקיד מטילדה.
מכל השחקניות שגילמו את מטילדה, רק לולי מקנזי נשארה במהלך חילופי גברי שנערכו בצוות השחקנים במרץ 2014. שינויים אלו החלו עם עזיבתה של אליז בלייק ב-9 במרץ יחד עם שחקנים-ילדים אחרים. היא הוחלפה בטאשה צ'אפל. פריי ופמברטון הוחלפו על ידי שתי מטילדות חדשות, קארה ג'נקינס ולוטי סיציליה, שהופיעו לראשונה בתפקיד זה בשבועות הבאים, ב-18 במרץ וב-25 במרץ בהתאמה.
מקנזי וג'נקינס עזבו את ההפקה ב-7 בספטמבר וב-5 באוקטובר. שתי מטילדות חדשות - מטילדה שאפלנד וויולט טאקר - הופיעו לראשונה ב-9 בספטמבר וב-19 בספטמבר. שאפלנד הופיעה קודם לכן במחזמר "עלובי החיים", ואילו עבור טאקר הייתה זו הופעת הבכורה של בוסט אנד. מבין כל המטילדות, שאפלנד וטאקר היו היחידות שנותר בחילוף הבא שנערך בצוות השחקנים של ההפקה, במרץ 2015. שינוי זה החל עם עזיבתן של טאשה צ'אפל ולוטי סיציליה, יחד עם שחקנים-ילדים אחרים. הם הוחלפו באנה לואיז נייט ולארה מקדונל. במהלך ספטמבר 2015, טאקר ושאפלנד עזבו את המופע והוחלפו באווי הון וליזי וולס. ב-27 בינואר 2016, פורסם כי שלוש מטילדות חדשות - קלרה ריד, אמילי מאי סטפנסון וזאריס-אנג'ל האטור - יצטרפו להפקה בחודש מרץ. בסוף ספטמבר 2016 דווח כי הון תעזוב יחד עם סטפנסון, לאחר תקופת קצרה יחסית. השתיים הוחלפו בשתי מטילדות חדשות - שרה שין ואבי ונה. הופעות הבכורה שלהן כמטילדה נערכו ב-13 בספטמבר וב-22 בספטמבר, בהתאמה.
הופעה של המחזמר שתוכננה לשעה 19:30 בתאריך 21 בדצמבר 2016 בוטלה, בשל היעדרות של שחקנים רבים, לרבות ילדים ומחליפיהם, בגין מחלה. עקב כך, לארה מקדונל ואמילי מאי סטפנסון (אשר שתיהן גילמו בעבר את התפקיד של מטילדה) חזרו כדי להופיע בהצגות שתוכננו לתאריכים 22–24 בדצמבר. גם בהפקות אחרות בקרבת מקום, כגון "Dreamgirls" ו-"רנט", היו מקרים רבים של היעדרויות של שחקנים בשל מחלה בתקופה זו, ולא ברור אם האירועים הללו קשורים זה לזה או לא.
השינוי הבא בצוות השחקנים דווח ב-2 במרץ 2018. ריד ואוונס ימשיכו בתפקיד מטילדה, בעוד פיטרקין ומור הוחלפו בשרה מונדיי ואוליביה וולס. גם חלק מהשחקנים הילדים הוחלף הפעם. צוות שחקנים זה החל להופיע ב-13 במרץ 2018. יחד עם פרסום זה, RSC הודיעה גם על הגרלה חדשה באינטרנט, המאפשרת לקהל הצופים ההזדמנות לרכוש את "המושבים הטובים ביותר באולם" במחירים מוזלים.
הפקת ברודוויי המקורית
ב-29 בפברואר 2012, הלהקה השייקספירית המלכותית הודיעה כי המופע יועלה בברודוויי החל מאביב 2013. עלילת המחזה עדיין תתרחש באנגליה, למרות הציפייה כי ההפקה תעבור אמריקניזציה. ב-19 ביולי 2012, פורסם כי המחזמר יועלה לראשונה ב-11 באפריל 2013 בתיאטרון שוברט, עם הצגות הרצה החל מה-4 במרץ 2013. ברטי קארוול ולורן וורד שבו לגלם את דמויותיהן של גב' טראנצ'בול ומיס האני. גם טד וילסון המשיך עם הפקה זו בתפקיד אריק. לתפקיד של מטילדה לוהקו ארבע שחקניות: סופיה גנוסה, אונה לורנס, ביילי ריון ומילי שפירו.
ההעברה לניו יורק עלתה 16 מיליון דולר. הצגת הבכורה התקיימה כמתוכנן, ב-11 באפריל 2013, עם סופיה גנוסה בתפקיד הראשי. בהפקה זו נערכו מספר שינויים קטנים לעומת ההפקה המקורית של לונדון; כמה מילים שונו כך שיתאימו לקהל האמריקאי וסצנות נוספות עשו שימוש באזור בור תזמורת שבאולם התיאטרון. החל מיוני 2013, ההפקה של ברודוויי כללה גם אוברטורה.
ב-1 בספטמבר 2013, הופיעו וורד וקארוול בפעם האחרונה. ג'יל פאיס הצטרפה לצוות השחקנים בתפקיד מיס האני, והופיעה לראשונה ב-3 בספטמבר. קרייג ביירקו נכנס לתפקיד גב' טראנצ'בול ב-17 בספטמבר, לאחר שהחלים מפציעה. באוקטובר 2013 "מטילדה" שברה את שיא ההכנסות בקופות הכרטיסים של תיאטרון שוברט. ב-19 בנובמבר פורסם כי ביירקו לא ישוב לגלם את גב' טראנצ'בול בשל "נסיבות רפואיות", בעקבות פציעה בכתף ​​במהלך החזרות. כריס הוך, השחקן המחליף עבור התפקיד של גב' טראנצ'בול, הוחתם לביצוע התפקיד למשך תקופת היעדרותו של ביירקו עד לחודש ינואר.
ב-25 בנובמבר 2013, הוול סטריט ג'ורנל דיווח כי ארבע המטילדות המקוריות יסיימו את תפקידן "בחודשיים הקרובים". ב-11 בדצמבר פורסם כי פייג' בריידי, גבריאלה פיזולו, ריפלי סובו ואווה אולואה יגלמו את התפקיד הראשי. עבור בריידי, פיזולו ואולואה הייתה זו הופעת הבכורה שלהן בברודוויי; סובו הופיע בעבר במחזמר Once.
ב-31 בינואר 2014, נמסר כי כריסטופר סיבר ומאט הרינגטון יצטרפו ללהקה, ויגלמו את התפקידים של גב' טראנצ'בול ומר וורמווד, בהתאמה. הרינגטון הופיע לראשונה ב-4 במרץ. סיבר היה אמור בתחילה להצטרף ללהקה ב-18 במרץ אבל, לאחר שנפצע בידו בחזרות, הופעת הבכורה שלו נדחתה לאפריל. בזמן שסיבר התאושש מפציעתו, בן ת'ומפסון גילם את התפקיד במקומו. סייבר סוף סוף נכנס לתפקיד ב-18 באפריל.
ב-21 באוגוסט 2014 נמסר כי טורי פיינשטיין, אלייזה הולנד מדורה, ברוקלין שאק ופינה שטראצה ייקחו על עצמן את התפקיד הראשי. עבור פיינשטיין וסטרצה הייתה זו הופעת הבכורה שלהן בברודוויי; מדורה ושאק כבר הופיעו בעבר בברודוויי, במחזות הזמר Once ו-Annie, בהתאמה. הופעות הבכורה של שטראצה ושאק בתפקיד מטילדה נערכו ב-24 וב-31 באוגוסט, בעוד מדורה ופיינשטיין הופיעו לראשונה ב-7 וב-14 בספטמבר. ההפקה החזירה לעצמה את ההשקעה של 16 מיליון דולר לאחר קצת יותר משנה וחצי של הופעות.
בין ה-4 ל-26 ביולי 2015, ארבע בנות חדשות הצטרפו לצוות השחקנים בתפקיד הראשי - מתיאה קונפורטי, ריילי מקדונלד, מימי ריידר, ואלכסנדרה ולאצ'וס. ב-8 בספטמבר הצטרפו אליסון קייס, איימי ספנגר, ריק הולמס, ונטלי ונציה בלקון, בתפקיד מיס האני, גב' וורמווד, מר וורמווד וגב' פלפס, והחליפו את אליסון לוף, לסלי מרגריטה, מאט הרינגטון וקארן אלדרידג'.
ב-1 בינואר 2017 ירדה הפקת ברודוויי המקורית לאחר 1,555 הופעות.
הפקות נוספות
פרט להפקות בלונדון ובברודוויי, המחזמר הועלה בצורה מקצועית גם בסיבובי הופעות בארצות הברית, באוסטרליה וניו זילנד ובממלכה המאוחדת ואירלנד, וכן על ידי הפקות מקומיות במדינות נוספות ברחבי העולם, לרבות בקנדה, הפיליפינים, וקוריאה הדרומית.
תקציר העלילה
מטילדה היא ילדה קטנה לזוג הורים מתעללים, שלפיהם קריאת ספרים וחינוך פחות חשוב מצפיית טלוויזיה. מטילדה הצעירה מוצאת מקלט בתוך ספרי ספרייה, אותם היא קוראת במהירות, וכן בסיפורים שהיא מחברת בעצמה. היא מתיידדת עם הספרנית,גב׳ פלפס, שנהנית משמיעת הסיפורים שמטילדה המוכשרת כתבה. גם בבית הספר מטילדה אומללה, שכן היא נאלצת להתמודד מול גב' טראנצ'בול, המנהלת העריצה והאכזרית. היא מתיידדת עם המורה שלה מיס האני, בעלת כוונות טובות אך ביישנית ושברירית שמתגלה במשך המחזה כבת הדודה של טראנצ'בול. מיס האני מבחינה ביכולות יוצאות הדופן הלימודיות של מטילדה ומנסה לפנות אל הוריה של מטילדה ואל טראנצ׳בול בתקווה שתמצא את המקום שיקדם אותה, אך ללא הצלחה. היא מחליטה לעזור למטילדה למצוא את מקומה. מטילדה מגלה שביכולתיה כוחות טלפתיים ובצורה זו מבריחה את גב׳ טראנצ׳בול מה שמוביל למרידה של תלמידי בית הספר (revolting children)וגב' האני מחליטה לאמץ את מטילדה
הקלטות
אלבום שירי המחזמר, בביצוע צוות השחקנים המקורי של סטרטפורד, יצא לאור על גבי תקליטורים בספטמבר 2011 וחודש לאחר מכן היה זמין להורדה דיגיטלית. האלבום כולל רצועת בונוס של "When I Grow Up". ב-2 בספטמבר 2013 יצא אלבום חדש - בביצוע צוות השחקנים של ברודוויי. אלבום זה מכיל שירים רבים יותר מאשר ההקלטה הבריטית, לרבות השיר "The Chokey Chant". מהדורה מיוחדת של אלבום זה כוללת שירים שלא הופיעו במחזמר בגרסתו האמריקאית, בשל אילוצי זמן, וכן השיר "Naughty" בביצוע כל ארבע המטילדות של ברודוויי.
עיבוד קולנועי
ביוני 2013, טים מינצ'ין אמר כי קיימות תוכניות להפקת עיבוד קולנועי. מינצ'ין אמר בראיון: "רק הגענו לניו יורק, [כבר] יש גרסת סיבוב הופעות באמריקה, במקביל לגרסה הלונדונית, יש סרט שיצא כנראה במהלך ה-4 או 5 השנים הקרובות וכל זה". מארה וילסון, ששיחקה את מטילדה בסרט הקולנוע משנת 1996, הביעה עניין בהופעת קמאו בגרסה הקולנועית של המחזמר, אם תתבקש. ב-15 בנובמבר 2013, במאמר ב"דיילי מייל" פורסם כי דניס קלי, שזכה בפרס טוני עבור הלברית הטוב ביותר עבור "מטילדה", יכתוב את התסריט של הסרט, מינצ'ין יכתוב מוזיקה חדשה שתידרש ומת'יו וורצ'וס (במאי המחזמר) יביים. הסרט ייצא לאקרנים בשנת 2019 לכל המוקדם, בשל החוזה עם ההפקה שבברודוויי, על פיו כל גרסה קולנועית לא תצא לפני שחלפו שש שנים מערב הבכורה בברודוויי. לבסוף, יצא עיבוד קולנועי לסרט זה בנטפליקס בדצמבר 2022.
סטרטפורד
מייקל בילינגטון, שכתב עבור הגרדיאן, העניק למחזמר ארבעה כוכבים מתוך חמישה. הוא שיבח את העיבוד של הספר, את "המוזיקה המלהיבה ואת המילים", את הבימוי, את עיצוב הבמה ואת ההופעות - במיוחד את ברטי קארוול בתפקיד גב' טראנצ'בול. האינדפנדנט גם נתן להצגה ארבעה מתוך חמישה כוכבים וציין, "הלהקה השייקספירית המלכותית עשתה את זה עם מחזמר מבדר ופרוע ... העיבוד החכם של קלי והשירים השנונים של מינצ'ין יצרו גרסה משופרת של סיפורו של דאל ... להפקה המופלאה של וורצ'וס יש איזון נכון בין הומור גרוטסקי לבין רגשנות מחממת-לב".
צ'ארלס ספנסר, שכתב עבור הדיילי טלגרף, העניק למופע חמישה כוכבים ושיבח את:, והגיע למסקנה:. מאט וולף ("The Arts Desk") כתב: "נדהמתי למראה החיוכים הרבים של הילדים [בקהל] בעוד מלוויהם הבוגרים מוחים דמעה". הנרי היצ'ינגס ("London Evening Standard") שיבח גם את ההופעות, הבימוי והעיצוב וציין כי "בשיריו השנונים [של מינצ'ין] הוא עובר בין סגנונות [מוזיקליים] במיומנות יוצאת דופן". הוא המשיך וכתב כי "ישנה שובבות בכל [המחזה] שנוכחותה משכרת ... בהופעה זו, שנוצרה באהבה, הקסם של 'מטילדה' חיובי ונוצץ, יש חוכמה בכתיבה אשר מבטיחה שבזמן שהיא פונה לילדים, יש הרבה גם למבוגרים להתענג עליו ... זה מצחיק ומענג".
לונדון
הביקורות על ההופעות בלונדון גם כן היו חיוביות מאוד. ג'ולי קרפנטר מהדיילי אקספרס העניקה למופע חמישה כוכבים וכתבה כי "זה שילוב שלא ניתן לעמוד בפניו של כיף ... כוריאוגרפיה מדהימה ומעל לכל חמימות שגורמת לנו להיות בעד הילדים מההתחלה". גם סקירתו של הנרי היצ'ינגס ("Evening Standard") העניקה למופע חמישה כוכבים, שיבחה את המוזיקה ואת המילים, המחזה, העיצוב, הכוריאוגרפיה, הבימוי והמשחק. הסקירה של הגארדיאן קבעה כי "אתה תהיה טמבל לפספס את ההצגה הזו". קוונטין לטס מהדיילי מייל העניק חמישה כוכבים אף הוא. גם "The Stage" העניק חמישה כוכבים למחזמר זה, כמו גם ספנסר מהדיילי טלגרף, שאישר את ההתרשמות שלו מהמחזמר בו צפה כבר ב-2010, בטרם עבר מסטרטפורד לוסט אנד של לונדון:
הפייננשל טיימס, הטיימס והסאנדיי טיימס העניקו, כל אחד, ארבעה כוכבים מתוך חמישה, אך לא מצאו הרבה על מה למתוח ביקורת. בן ברנטלי, שכתב עבור הניו יורק טיימס כינה את העיבוד התיאטרוני "עבודת עיבוד מתוקה ושנונה אשר ... הופכת חרדות אפלים לפנטזיות מבריקות וזוהרות". שנה לאחר הצגת הבכורה, המגזין Time Out העניק למחזמר ארבעה כוכבים מתוך חמישה, הזכיר את עזיבתו של קארוול וקבע כי המופע "קצת יותר מדי ארוך ודרמטי", אבל בכל זאת "חכם, שובב ומהנה".
ניו יורק
דייוויד קוט (Time Out ניו יורק) תהה אם המופע אינו אנגלי מדי לטעם הקהל של ברודוויי. הוא כתב: "'מטילדה' היא מחזמר לילדים, לא מחזמר שעלילתו קורה לילדים, ולכן, המשיכה שלו עשויה להיות מצומצמת לקהל צופים של צעירים ולאוהדי כבדים של רואלד דאל, וזה יהיה חבל, שכן 'מטילדה' היא שובבה, חכמה ומהנה". בסקירה של USA Today נכתב כי המחזמר מנסה יותר מדי להיות חכם, אך עם זאת הוא מושך ומקסים. מבין העיתונים הבריטיים שסיקרו את המעבר של ההפקה מהוסט אנד לברודוויי, הטלגרף העניק להצגה ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וציין כי ההפקה הניו-יורקית צעקנית ומוגזמת יותר, אבל "הלב והאינטליגנציה העצומים של היצירה נותרו ללא פגע". בסקירה של ברנדן למון בפייננשל טיימס הוענקו למחזמר חמישה כוכבים מתוך חמישה.
חורבת עומרית
חורבת עומרית היא אתר ארכאולוגי שבו שרידי מקדש רומי המתוארך למאה הראשונה לספירה. האתר שוכן למרגלות הגולן בתחום שמורת נחל חרמון, בין היישובים כפר סאלד מדרום ושאר ישוב מצפון, מצפון מזרח ובצמוד לקבר נבי יהודה. המקדש נהרס ברעידת אדמה בשנת 363 לספירה, ולאחר מכן, בראשית התקופה הביזנטית, נבנתה בשטחו קפלה קטנה שעשתה שימוש חוזר באבניו.
המבנה
האתר התגלה בשנת 1989 לאחר שרפה שהתרחשה באתר שבעקבותיו נחשף קטע של קיר מבנה. האתר שוכן על קצה של גבעה בגובה 159 מטר, צופה מערבה לכיוון בקעת החולה. מצפון לאתר נמצאים שרידי דרך רומית קדומה.
החפירות במקום החל בשנת 1999 על ידי משלחת מקולג' מקאליסטר מסיינט פול שבמינסוטה, בראשותו של פרופ' אנדרו אוורמן (Andrew Overman). במשלחת השתתפו מספר קולג'ים נוספים קולג' קרתגו מקנושה ויסקונסין שהצטרף לפרויקט בשנת 2006, קולג' קווינס מניו יורק וממכללת תל-חי בישראל. האתר נחפר במשך מספר עונות, והחפירה עדיין לא הסתיימה.
במהלך החפירות התגלה באתר מתחם של מקדשים שנבנו בתקופות שונות אחד בתוך השני. על פי השערת החוקרים המקדש הקדום הוא מאמצע המאה הראשונה לפנה"ס. התיארוך נעשה על פי פרסקו שנמצא באתר על גבי קירות המבנה ורצפתו. המקדש השני מתוארך לסופה של המאה הראשונה לפני הספירה. זהו המקדש שבנה הורדוס באזור הבניאס לכבודו של הקיסר הרומי אוגוסטוס קיסר. קיומו של מקדש זה מופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו. הורדוס בנה ארבעה מקדשים, את בית המקדש בירושלים, מקדש בקיסריה, מקדש בסבסטיה ומקדש באזור הבניאס. במשך השנים, בניגוד למקדשים האחרים, מקומו של המקדש לא היה ידוע.
המקדש שנבנה על גבי הפודיום הוא בצורת מלבן. בחזית המקדש ניצבו ארבעה עמודים (חלק מעיצוב הדיסטילוס אינ-אנטיס). המבנה כלל אולם ודביר. המבנה עבר שיפוץ בתחילת המאה ה-2, בשלב זה הוא הוקף בעמודים עם עיטורים קורינתיים.
לאחר שהמקדש נהרס ברעידת האדמה של שנת 363, נבנתה בשטחו כנסייה שעשתה שימוש חוזר באבני המקדש.
בין השרידים באתר ניתן לראות עמודים, קירות וכן כותרות קורינתיות, מזבח ובסיס לפסל. כמו כן יש מן האתר תצפית נוף מרשימה לכיוון עמק החולה ומקורות הירדן.
פאיו
פאיו (בפורטוגזית: Paio) הוא נקניק מעושן ומסורתי הנפוץ בפורטוגל ובקרב מדינות הדוברות פורטוגזית.
הנקניק מורכב מחלציים של חזיר, שום, מלח ופלפל שאותם מערבבים יחד ומעשנים.
יחסי אורוגוואי–קוסטה ריקה
יחסי אורוגוואי–קוסטה ריקה הם יחסי החוץ בין קוסטה ריקה לאורוגוואי.
סקירה כללית
מבחינה היסטורית שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19. כיום שתי המדינות הן חברות מלאות בקבוצת ריו, איגוד האקדמיות ללשון ספרדית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, בקבוצת קיירנס, וב-G77.
ויליאם ברנדון (מושל אלבמה)
ויליאם וודוורד ברנדון (באנגלית: William Woodward Brandon; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-37 בשנים 1923–1927.
ראשית חייו
ויליאם ברנדון נולד בטלדיגה, אלבמה, כבנם של הכומר פרנק ט. ג'. ברנדון ושל רעייתו קארי (וודוורד) ברנדון. הוא גדל בטסקלוסה, אלבמה. הוא התחנך במכון סידר בלאף ובבית הספר התיכון של סטקלוסה, ולמד משפטים באוניברסיטת אלבמה בשנים 1891–1892. בעת לימודיו הוא נבחר כפקיד העירוני של טסקלוסה. לאחר סיום לימודיו הוא פתח משרד עורכי דין בטסקלוסה ובאותה שנה מונה כשופט שלום. ברנדון היה מתודיסט באמונתו. הוא האמין שארצות הברית צריכה לשמור על "יחסים חמים וקרובים" עם הממלכה המאוחדת. הוא נודע כאחד הנואמים הרהוטים והמבריקים במערכות הבחירות באלבמה. ב-1892 הוא פרסם בטסקלוסה עלון צבאי בשם "האזרח החייל" (The Citizen Soldier).
כאיש המשמר הלאומי החל מ-1886, הגיע בסופו של דבר ברנדון לפקד על יחידה בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת מייג'ור במלחמת ארצות הברית-ספרד. ב-1899 הוא מונה כשליש הראשי של המשמר הלאומי של אלבמה על ידי המושל ויליאם סמפורד, ובהמשך חודש מינוי זה על ידי המושל ויליאם ג'לקס.
ראשית הקריירה הפוליטית
בשנים 1896–1901 היה ברנדון חבר בית הנבחרים של אלבמה. ב-1906 הוא נבחר כמבקר המדינה של אלבמה. בשנים 1911–1923 הוא כיהן כשופט שלון במחוז טסקלוסה.
מושל אלבמה
ברנדון היה מושל פחות פעיל בהשוואה לקודמו האנרגטי קילבי, במיוחד בתחום החינוך. ועדיין, הוא המשיך את מהלך סלילת הכבישים השאפתני של קילבי ואת תוכנית שיפור הרציפים של מוביל, מיזם שמומן באמצעות הוצאת איגרות חוב בסכום של 10 מיליון דולר. הוא גם חיזק את חוקי העסקת הילדים והקים את נציבות הייעור של אלבמה. ב-1924 עזב ברנדון את המדינה למשך 21 ימים. על פי חוקת המדינה מ-1901, היה סגן המושל למושל בפועל אם המושל נעדר מהמדינה ליותר מ-20 יום. כך היה צ'ארלס מקדואל למושל בפועל של אלבמה ליומיים במהלך חודש יולי אותה שנה.
כמי שנודע בכינוי "ביל הפשוט" (Plain Bill), הנהיג ברנדון את משלחת אלבמה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1924, שהייתה הראשונה שדיוניה שודרו ברדיו. הוועידה עמדה בסימן של מבוי סתום בין תומכיו של מושל ניו יורק האירי קתולי אל סמית' לבין תומכיו של מזכיר האוצר לשעבר ויליאם גיבס מקאדו (חתנו של הנשיא לשעבר וודרו וילסון), שמועמדותו זכתה לגיבוי של הקו קלוקס קלאן שהיה עוין לקתולים. אף אחד משני המועמדים לא היה מסוגל להשיג את הרוב של שני-השלישים הנחוץ, כולל קולותיהם של נציגי אלבמה, שתמכו במועמדים "הבנים המועדפים" שלהם. במקרה של אלבמה, הבן המועדף היה הסנאטור אוסקר אנדרווד.
הוועידה הייתה הארוכה ביותר בהיסטוריה, כאשר 103 סבבי הצבעה התקיימו לפני שנבחר מועמד של פשרה, ג'ון ויליאם דייוויס. כמדינה הראשונה בסדר האלפבית, אלבמה הובילה את כל סבבי ההצבעה, וברנדון, שדיווח על ההצבעה פה אחד של נציגי המדינה, היה הסמל של המבוי הסתום של הוועידה. לזמן מה, אופן דיבורו הדרומי האיטי נשמע ברדיו, כשהוא הכריז שוב ושוב, "אלבמה נותנת 24 קלות עבור אוסקר ו. אנדרווד", וכך הוא היה לאחד הקולות המזוהים ביותר בארצות הברית.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1927, מונה ברנדון שוב למשרתו הקודמת כשופט שלום במחוז טסקלוסה על ידי יריבו הפוליטי המושל גרייבס.
ויליאם ברנדון נפטר בטסקלוסה ב-7 בדצמבר 1934. הוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבעיר. הוא הניח אחריו את רעייתו אליזבת אנדרוז נבורס, אלמנה עם שתי בנות, שאותה הוא נשא לאישה ב-1900.
אובדן הטרוזיגוטיות
אובדן הטרוזיגוטיות (Loss of heterozygosity; LOH) הוא איבוד של התפקוד הנורמלי של אלל אחד של גן כשהאלל השני לא פעיל. המונח משמש בעיקר בהקשר של סרטן; מוטציה פוגעת באלל אחד של גן מדכא סרטן (tumor suppressor) בתאי הרבייה של ההורה, ומועברת לזיגוטה וכך לצאצא יש הטרוזיגוטיות לאלל. בצאצא כאשר האלל השני שכן מתפקד נפגע גם הוא ממוטציה בתא סומטי יש אובדן של הטרוזיגוטיות. בעקבות זאת הגן מדכא הסרטן לא מתבטא.
דוגמה קלאסית לכך היא ברטינובלסטומה שבה נפגע הגן Rb1.
קישורים חיצוניים
Heterozygotie
פוקימון - דמויות
פוקימון (ביפנית: ポケットモンスター, באנגלית: Pokémon) היא סדרת אנימה יפנית לילדים ונוער מסוג פעולה/הרפתקאות מזיכיון פוקימון, והיא משודרת בטלוויזיה משנת 1997 ועד היום. הסדרה הופקה במקור ככלי שיווק לקידום סדרת משחקי הווידאו של "פוקימון" למכשיר הגיימבוי. פירוש שם הסדרה, "פוקימון", הוא צירוף של שתי המילים הלועזיות Pocket (כיס) ו-Monsters (מפלצות), כלומר "מפלצות כיס".
עמוד זה כולל רשימת דמויות אנימציה שונות אשר הופיעו בסדרת האנימה פוקימון.
יחסי גינאה–הממלכה המאוחדת
יחסי גינאה–הממלכה המאוחדת הם היחסים בין גינאה לבין הממלכה המאוחדת.
סקירה כללית
בריטניה כוננה יחסים דיפלומטיים עם גינאה בשנת 1958, לאחר שהאחרונה קיבלה את עצמאותה מצרפת. שתי המדינות משתפות פעולה בארגונים בינלאומיים, ובכלל זה באו"ם. באמצעות תמיכה במסחר ובהשקעות בריטניה מעודדת בגינאה דמוקרטיה, זכויות אדם וממשל טוב.
בג"ץ דפי זהב נגד רשות השידור
בג"ץ 389/80 דפי זהב בע"מ נגד רשות השידור הוא פסק דין שניתן בשנת 1980 בבית המשפט הגבוה לצדק, ונחשב לפסק הדין המרכזי שביסס את הגישה המרחיבה לשימוש בעילת הסבירות, וצפה בו באופן גלוי המחלוקת העקרונית בין נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי לשופט אהרן ברק בעניין זה. בפסק הדין אומנם נדחתה הטענה לאי-סבירות, אך בחוות דעתו ניסח ברק את גישתו העקרונית, שאותה הוא ביטא כבר קודם לכן בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, ולפיה טענת אי-הסבירות עומדת כעילת פסלות גם כשלעצמה.
העתירה
חברת "שירותי פרסומת בשידור – רג'י בע"מ" (להלן: שפ"ב) קיבלה מרשות השידור זיכיון בלעדי לפרסומת המשודרת ב"קול ישראל", ועסקה בכך מאז שנת 1961. על פי ההסכם בין צדדים אלה הזיכיון מתחדש אוטומטית בתום תקופתו, לתקופה נוספת של עשר שנים, אלא אם בוטל על־ידי אחד הצדדים לפני מועד חידושו. באוקטובר 1979 דרשה חברת "דפי זהב" מרשות השידור להפעיל את זכותה לבטל את הזיכיון בתום תקופתו ולקיים מכרז לקביעת מקבל לזיכיון. רשות השידור התבססה על חוות דעת מקצועית שקיבלה מפרופ' עזרא סדן ועל ניסיונה הארוך והטוב עם שפ"ב, וסירבה לבטל את הזיכיון לשפ"ב, ועל כך באה העתירה של "דפי זהב".
"דפי זהב" הציגה שלוש טענות לפסילת החלטתה של רשות השידור:
פסק הדין
העתירה נדחתה על ידי שלושת השופטים שישבו בדין, משה לנדוי, מרים בן-פורת ואהרן ברק, כל שופט ונימוקיו.
הנשיא לנדוי דחה את שלוש טענותיה של "דפי זהב", ונימוקיו לדחיית כל טענה הם:
השופט ברק קבע (ונימק בהרחבה) שעקרונית די בעילת הסבירות כדי לפסול החלטה מינהלית, אך ההחלטה של רשות השידור נמצאת במתחם הסבירות ולכן אינה פסולה. הוא החל בהתייחסות כללית וציין כי:
בהתייחסו לעתירה כתב ברק:
השופטת בן-פורת הצטרפה לדעתו של השופט ברק לפיה יכול חוסר סבירות להוות נימוק בלבדי המצדיק את התערבותו של בית המשפט, אך שהחלטתה של רשות השידור במקרה הספציפי איננה בלתי סבירה במידה המצדיקה את התערבות בית המשפט, אם כי ייתכנו בגבול הסבירות גם דעות אחרות.
מחלוקת השופטים בעניין עילת הסבירות
אף שלמעשה כל שלושת השופטים דחו את העתירה של "דפי זהב", נימוקיהם היו שונים, בפרט בעניין משקלה של עילת הסבירות כנימוק לפסילת החלטה מינהלית.
בדבריו הציג השופט ברק ארבעה כללים לשימוש בעילת הסבירות:
כנגד טענתו של ברק כי השימוש בעילת הסבירות כעילה נפרדת מקובל במשפט הישראלי, התייצב הנשיא לנדוי בחוות דעתו. לדבריו, הניסוח שנתן ברק בבג"ץ בעניין מרכז הקבלנים, לאופן הבדיקה של בית המשפט את סבירות פעולות הרשות ביחס להסתמכותו של ברק על מקרי פסילה של פעולה "מופרכת מעיקרה ובשל כך בלתי-סבירה לחלוטין", טען לנדוי כי פעולה כזו ש"אף פקיד סביר לא היה יכול לעשותה", נחשבת לפעולה 'שרירותית', וזוהי העילה לפסילתה. משכך, גרס לנדוי, אין סיבה להעניק לטענת האי־סבירות מקום של עילה עצמאית, שכן חוסר סבירות כשלעצמו, כל עוד אינו נחשב לשרירותיות, אינו מספיק לשם פסילת פעולה מינהלית. לעומת ניסיונו של ברק לנסח כלל רחב באשר לשימוש בעילת הסבירות ציין לנדוי כי נוסף על כך, לנדוי כתב כי הניסוח שבחר ברק בפסק הדין בעניין דפי זהב, זה המכיר ב"מתחם הסבירות", מפיג את החשש להבנה שגויה של עילת הסבירות, כביכול כל מה שנראה לשופט כטעות בשיקול דעתו של הפקיד יכול להביא לפסילת ההחלטה.
כל השופטים שישבו בדין בעניין דפי־זהב הסכימו, שהן במישור המשפט הרצוי והן במישור המשפט המצוי כפופה פעולת המינהל, בעניין אינדיבידואלי כבעניין כללי, לדרישת הסבירות.
אהוד רזין
אהוד רזין (Razin; נולד ב-1947) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לביוכימיה וביולוגיה מולקולארית של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, בעל הקתדרה על שם מרקוס רבוין לחקר הסרטן.
ביוגרפיה
נולד ב-1947 בקיבוץ שמיר לדורה ומוסיא רזין, אשר היו חברים בקבוצת המייסדים של הקיבוץ. שם גר עד תום שירותו הצבאי. בשנת 1980 סיים את עבודת הדוקטור שלו במכון ויצמן בשיתוף עם מכון מקס פלאנק שבגרמניה. בתום פוסט דוקטורט במרכז לחקר הסרטן בניו יורק ובאוניברסיטת הרווארד, הוא הצטרף לקראת סוף שנת 1983 לסגל המורים של האוניברסיטה העברית בירושלים. בין השנים 1998 ל-2001 היה ראש המחלקה לביוכימיה בפקולטה לרפואה, וב-2005 היה דיקן הפקולטה עד שנת 2009.
מחקריו עוסקים בהבנת המנגנונים המולקולאריים של תהליכי העברת מסרים בתאי פיטום (Mast cells), המשתתפים בתגובה האלרגית בגוף. עמד בראש צוות מחקר מטעם האוניברסיטה העברית אשר נבחרה להצטרף למוסדות אחרים בעולם המשתתפים בתוכנית למצוינות מחקרית בסינגפור.
אחיו, פרופ' אסף רזין, הוא כלכלן ישראלי בולט.
רייצ'ל מלווין
רייצ'ל מלווין (באנגלית: Rachel Melvin; נולדה ב-9 בפברואר 1985) היא שחקנית אמריקאית. מוכרת בעיקר בשל תפקידה בסדרת טלוויזיה "ימי חיינו" ובהמשכו "טיפשים בלי הפסקה 2".
ביוגרפיה
רייצ'ל מלווין נולדה באלמהרסט, אילינוי. כאשר היא הייתה בת ארבע המשפחה עברה לפיניקס שבאריזונה והיא גדלה שם. בשנת 2003 היא סיימה לימודי בית הספר ועברה ללוס אנג'לס ללימודי משחק.
בשנת 2005 שיחקה בסרט אימה "בו". בהמשך היא שיחקה בסדרה "ימי חיינו". בסדרה זו היא שיחקה בשנים 2005–2009 השתתפה ב-518 פרקים. על תפקידה בסדרה זו היא הייתה מועמדת לקבלת פרס אמי.
רייצ'ל מלווין ממשיכה לשחק בסרטים וסדרות טלוויזיה.
Halo (להקת בנים)
Halo או בעברית היילו (הנגול: 헤일로; קיצור מן Hexagon of Absolute Light and Organization או בעברית משושה של אור וסדר אבסולוטיים) היא להקת בנים דרום קוריאנית אשר הוקמה על ידי Histar Entertainment שבסיאול, קוריאה הדרומית. הקבוצה מונה שישה חברים: דינו, אינהאנג, אואון, ג'איונג, היצ'ון, ויונדונג. הלהקה הופיעה לראשונה באופן רשמי ב-26 ביוני 2014, עם הסינגל "Fever". הם הופיעו בישראל בשנת 2018
פנדום
פנדום הלהקה נקרא 헤브 שזה ראשי תיבות של [헤일로 [HALO ו-[러브 [LOVE. באנגלית זה יהיה HALOVE, שילוב בין HALO ו-LOVE.
כמו כן, 헤브 מבוטא ונשמע כמו המילה האנגלית "HAVE" שתרגומה הוא "יש; להחזיק ברשות", משמעות הדבר היא שלמעריצי היילו, הלוא הם היילוב, "יש" את היילו.
צבעי הפנדום הרשמיים הם Pantone 628C ,Pantone 2717 והצבע True Blue.
היילו וישראל
בכנס הבינלאומי, K-pop World Festival שנערך ב-18 ביולי, היילו השתתפו כאמנים אורחים והופיעו.
במהלך שהותם בישראל כאורחים בכנס Kpop World Festival, היילו צילמו קליפ בישראל לשיר שלהם Travel Boy.
בקליפ ניתן לראות את חופי העיר הרצליה, ואף את כר הדשא של השגרירות הקוריאנית בישראל.
צבא
ב-11 ביוני, הסוכנות של היילו הודיעה רשמית שחבר הלהקה דינו יתגייס לצבא קוריאה הדרומית ב-28 ביולי.
חן עברי אפטר
חן חנוך עברי אפטר (10 באפריל 1958 - 7 בספטמבר 2012) היה דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל בלטביה.
ביוגרפיה
עברי נולד לנחמה ומשה (מרטין) אפטר, במשפחה בת שני ילדים. נולד וגדל בפתח תקווה. הוא התגייס לצה"ל בקיץ 1976 ושירת כקצין במשטרה הצבאית החוקרת.
הוא החל לעבוד במשרד החוץ בנובמבר 1986. היה מתמחה מדיני בחטיבת ההדרכה. בשנת 1988 הוצב כמזכיר מדיני באגף המזרח התיכון. שנה אחר כך נשלח לשמש כמזכיר מדיני בשגרירות ישראל בברזיל, עד 1993. בשנים 1993–1996 היה מזכיר מדיני באגף אמריקה הלטינית. לאחר מכן שירת שלוש שנים כיועץ מדיני בשגרירות ישראל בקנדה. במשך שנה (1999–2000) שימש כיועץ בלשכה המדינית של היחידה לקשרי חוץ במשרד ראש הממשלה. לאחר מכן שירת שש שנים כמנהל מחלקה במרכז למחקר מדיני.
בשנים 2006–2010 כיהן כשגריר ישראל בלטביה ושגריר לא-תושב בליטא. לאחר שובו ארצה הוצב כציר יועץ מדיני בלשכת סגן שר החוץ.
עברי היה האישיות הראשונה שזכתה בעיטור "הכוכב הדיפלומטי" הליטאי (Lietuvos diplomatijos žvaigždė) לשנת 2010. העיטור הוענק לו באירוע חגיגי שנערך במלון דן בתל אביב בדצמבר 2010 מידי ראש ממשלת ליטא, אנדריוס קוביליוס, שהגיע בראש משלחת ליטאית לביקור בישראל.
נישא לדליה עברי ונולדו להם ארבעה בנים.
עברי אפטר נפטר בגיל 54 ממחלה ממארת, שממנה סבל כארבע שנים. הוא הובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה. היה שומר מצוות. הניח אישה, הורים, ילדים ושלושה נכדים.
עבודת דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן שכתב ושעסקה בדמוקרטיה ויחסי חוץ בברזיל בשנים 1990-1993, הוגשה לאחר מותו, ב-2013.
לזכרו ועל שמו של עברי אפטר הוקם בפתח תקווה בית ספר תיכון - בית הספר חן לשגרירים צעירים.
יחסי אורוגוואי–קולומביה
יחסי אורוגוואי–קולומביה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של קולומביה והרפובליקה המזרחית של אורוגוואי.
סקירה כללית
מבחינה היסטורית שתי המדינות היו חלק מהאימפריה הספרדית עד תחילת המאה ה-19. כיום שתי המדינות הן חברות מלאות בקבוצת ריו, האיחוד הלטיני, ALADI, איגוד האקדמיות ללשון הספרדית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, איגוד האומות הדרום אמריקאיות, קבוצת קיירנס ו-G77.
Windows Terminal
Windows Terminal (המכונה גם: Cascadia) הוא ממשק שורת פקודה שפותח על ידי מיקרוסופט עבור ייעול ושיפור השימוש בממשקי שורות הפקודה של Windows. המסוף תומך בשורות הפקודה cmd, Powershell, WSL ועוד ומאפשר שימוש בכל שורות הפקודות הנתמכות בו בחלון אחד, על ידי שימוש בכרטיסיות, לצד שורה ארוכה של שיפורים ויזואליים ביחס למסופים הסטנדרטים. כחלק ממגמת מיקרוסופט בשנים האחרונות לתמוך בעולם הקוד הפתוח, קוד המקור של המסוף פורסם והועלה ל-GitHub במאי 2019. גרסת התצוגה עבור חנות האפליקציות של Microsoft Windows הועלתה לראשונה לחנות ב-21 ביוני 2019.
קרולין מקארתי
קרולין מקארתי (באנגלית: Carolyn McCarthy; נולדה ב-6 בינואר 1944) היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת ניו יורק בשנים 1997–2015. מקארתי, חברת המפלגה הדמוקרטית, פרשה מהחיים הפוליטיים לקראת בחירות 2014 בארצות הברית, וכהונתה תמה עם התפזרות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מקארתי נולדה בשם קרולין קוּק ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, וגדל במינאולה (Mineola), קהילה פרוורית בלונג איילנד השוכנת כעשרים קילומטרים מחוץ למנהטן. אביה היה יצרן דודי חימום ואמה עבדה בתאגיד וולוורת' (F. W. Woolworth Company). בצעירותה הייתה מקארתי ספורטאית, ושאפה להתקמצע כמורה לחינוך גופני אך תקוות אלה נגוזו כשאובחנה כסובלת מדיסלקסיה. לאחר שטיפלה בחבר שנפצע בתאונת דרכים גמלה בלבה ההחלטה לעבוד כאחות מוסמכת. מאוחר יותר נישאה והיא ומשפחתה גרו במינאולה.
ב-7 בדצמבר 1993, נספה בעלה דניס ובנה קווין נפצע קשה בפיגוע ירי שהתחולל בתחנת הרכבת הפרוורית "שדרת מרילון" של לונג איילנד השוכנת בכפר "גארדן סיטי", כאשר קולין פרגוסון בן ה-35 פתח באש על נוסעים. פרגוסון הרג שישה ופצע 19 אחרים. מקארתי הגיבה לפשע בפתיחת מערכה ציבורית למען בקרת כלי נשק מחמירה, מה שבסופו של דבר הניע אותה להתמודד אל הקונגרס של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית. היא ניצחה בפער גדול את חבר הקונגרס דן פריסה, מועמד המפלגה הרפובליקנית. בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "התקרית בלונג איילנד" (The Long Island Incident) משנת 1998, גילמה את דמותה של מקארתי השחקנית לורי מטקלף.
מאז 1953 ועד להיבחרה של מקארתי, נהנו הרפובליקנים מדריסת רגל במחוז הקונגרס הרביעי על תצורותיו השונות, אף על פי שבמחוז נסאו נבחרו כל מועמדי המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ברציפות מאז הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992. בבחירות 1996 התמודד דן פריסה לתקופת כהונה שנייה בבית הנבחרים. במקביל, מקארתי העידה בשימוע של הקונגרס נגד יוזמה רפובליקנית לבטל את האיסור הפדרלי על נשקי תקיפה (יוזמה שלא הניבה פירות). אחרי שפריסה הצביע בעד הביטול הודיעה מקארתי, אז רפובליקנית מושבעת, כי תתמודד נגדו בבחירות המקדימות. עם זאת, בכירי הרפובליקנים במחוז נסאו נמנעו מלהביע בה תמיכה. לפיכך, בתמיכת המפלגה הדמוקרטית ומפלגות אחרות התמודדה מקארתי נגד פריסה כמועמדת המפלגה הדמוקרטית וביום הבחירות הכלליות גברה עליו בפער בן 17%. צחוק הגורל הוא שבבחירות 1998 ניסו הרפובליקנים, ללא הועיל, להשיב את מקארתי לשורותיהם.
במהלך תקופתה בבית הנבחרים נודעה מקארתי כ"זקנת השבט" של מתנגדי הזכות לשאת נשק בקונגרס וכאחת התומכות הנלהבות ביותר עבור בקרת כלי נשק בארצות הברית. במרוצת הזמן ניסתה להרחיב את תחום עיסוקיה לסוגיות אחרות, אך מעולם לא הצליחה להיפטר לגמרי מתדמיתה כחברת קונגרס שבראש מעינייה נושא אחד בלבד. היא הודתה בכך ואמרה בשנת 2009 כי על אף שהיא ידועה גם בזכות השכלתה והמוניטין שלה במחוז נסאו, היא עדיין "גברת הנשק" ("gun lady"). מקארתי הייתה רשומה כרפובליקנית בטרם התמודדותה הראשונה לקונגרס, חרף הזדהותה עם עמדות המפלגה הדמוקרטית. היא הצביעה עם מפלגתה ב-98.1 אחוזים מהזמן במהלך הקונגרס ה-111.
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2000
גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2000, הוא גביע הזהב לנשים החמישי שארגנה CONCACAF. הטורניר נערך בשלוש ערים בארצות הברית והתקיים מ-23 ביוני עד ה-3 ביולי 2000. גביע זה הוא אחד משני גביעי הזהב היחידים (ביחד עם 1993), שלא שימשו כטורניר מוקדמות לגביע העולם. במקום זה, זומנו לטורניר שתי נבחרות אורחות - ברזיל וסין, שהצטרפו לשש נבחרות נוספות מ-CONCACAF.
במשחק הגמר נפגשו האורחת ברזיל והמארחת ארצות הברית, שלה זה היה גמר רביעי במפעל. בסיום המשחק, שנערך באצטדיון פוקסבורו, מסצ'וסטס, ניצחו האמריקאיות 0–1 משער של טיפני מילברט. קאטיה הברזילאית, שכבשה שישה שערים במשחק שלב הבתים נגד טרינידד וטובגו, סיימה כמלכת השערים של הטורניר עם שמונה כיבושים.
רנו פרגאט
רנו פרגאט (בצרפתית: Renault Frégate) היא מכונית משפחתית בתצורת סדאן ובעלת 4 צילינדרים. הדגם מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית רנו אשר יוצר בין השנים 1951–1960.
הרנו פרגאט הוצגה ב-30 בנובמבר 1950 בפני עיתונאים, אבל הושקה רשמית בנובמבר 1951. סך הכל יוצרו מדגם זה 180,463 יחידות. בשנת 1956 הוצגה גרסת הסטיישן אשר נקראה רנו דומיין.
בשנת 1952 יוצרו 10,342 יחידות, בשנת 1953 יוצרו 27,878 יחידות ובשנת 1954 יוצרו 27,221 יחידות.
שארל דה גול, נשיא צרפת לשעבר, השתמש בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ברנו פרגאט כרכב שרד (מודל 1957 עם בסיס גלגלים מוארך), לצד סיטרואן DS.
אלדאר באלינט
אלדאר באלינט (במקור עד 1906 בלום, בהונגרית: Bálint Aladár; נאג'פסק, 2 בדצמבר 1881 – בודפשט, 20 באפריל 1924) היה סופר, עיתונאי, מבקר, אביו של הצייר אנדרה באלינט, חותנו של אנטאל סרב.
ביוגרפיה
אלאדאר בלום (באלינט) נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ בלום ושל רגינה דויטש. לאחר סיום לימודיו הפך לפקיד במפעל. לאחר שסיפורו הקצר הראשון בכתב העת אורסאג-וילאג (Ország-Világ) שפירושו "ארץ-עולם" בשנת 1903 משך תשומת לב, הוא נכנס לקריירה של עיתונאי. באלינט התפרסם בקביעות בכתב העת נפסבה, שהיה שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ובשנת 1907 הפך לראש מדור האמנות היפה בעיתון. בשנת 1906 יצא לאור כרך משותף של שירים וסיפורים קצרים שלו ושל שירי אמיל מדראס בשם "עיר", שהוא גם ספרו הראשון. בשנת 1907 פרסם כרך של לימודי תולדות האמנות, "תמונות לעובדים". הוא היה כותב קבוע למגזינים "וילאג" (Világ), "האז" (Ház) ועוד. התרגום הראשון שלו היה המחקר של קונרד פידלר על הנס מארז. בשנת 1909 הפך למבקר אמנות בכתב העת הספרותי-אמנותי היוקרתי ניוגט. ב-5 במאי 1912 בבודפשט הוא התחתן עם אדית רוט, בתם של מוריץ רוט ופאני פרלס. אחד העדים היה ארנו אושבאט. הוא היה פעיל מאוד לעורר אהבה לאמנויות היפות במעמד הפועלים ולקדם הבנה של יצירות אמנות. בנרטיבים שלו הוא צייר דימויים אפלים של סבל וייסורי העיר הגדולה עם חוש חברתי מפותח.
אקדמיית ביון החוץ (רוסיה)
אקדמיית ביון חוץ (ברוסית: Академия внешней разведки) היא מוסד צבאי להשכלה גבוהה, המכשיר את אנשי הצוות המבצעי, הקצינים וסוכני שירות ביון החוץ של הפדרציה הרוסית וסוכנויות ריגול רוסיות אחרות. המוסד זכה בעיטור הדגל האדום ונקרא על שמו של יורי אנדרופוב שעמד בראשות הק.ג.ב של ברית המועצות. האקדמיה הייתה כפופה למנהל הראשי הראשון עד אוקטובר 1991, אז שירות ביון החוץ המרכזי של ברית המועצות ניהל אותו. לאחר הקמת שירות ביון החוץ של הפדרציה הרוסית בדצמבר 1991, המכון הועבר לתחום שיפוטו ושמו מאז הוא האקדמיה לביון החוץ.
מתחם האקדמיה ממוקם בפארק היער חלבניקובסקי (מחוז מוסקבה, מחוז המשנה מיטישצ'י), לא רחוק מכביש הטבעת של מוסקבה, כשני קילומטרים צפונית-מזרחית לכפר נגורנוי. לק.ג.ב היו מבנים אחרים במוסקבה ובפרבריה, שרובם נותרו לא ידועים לציבור הרחב.
היסטוריה
האקדמיה הוקמה ב-3 באוקטובר 1938 כבית ספר למטרות מיוחדות (SHON) בהוראתו האישית של סטלין, חמישה מבנים ביערות פרברי מוסקבה הוקצו למוסד החינוכי. בשנת 1943 שונה שמו לבית הספר למודיעין של המינהל הראשון של הנ.ק.ו.ד.
מאז ספטמבר 1948 נודע שמו כבית הספר הגבוה למודיעין (Высшая разведывательная школа). בהתכתבויות במערכת הק.ג.ב ובחיי היומיום הוא נקרא גם בית ספר 101. ב-19 בדצמבר 1967 הוענק לו אות עיטור הדגל האדום על תרומתם של תלמידי המכון לביטחון המדינה. כעבור שנה, בית הספר למודיעין הוסב למכון עם זכויות של מוסד להשכלה גבוהה. במהלך המלחמה הקרה הופיעו פקולטות חדשות, ולאחר מותו של יורי אנדרופוב נקראה האקדמיה על שמו.