cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניק רדינג (שחקן)
פעילות צדקה
רדינג הוא המייסד והמנכ"ל של ארגון S.A.F.E. (Sponsored Arts for Education). זהו ארגון צדקה קנייתי ובריטי המשתמש בתיאטרון רחוב ובתוכניות קהילתיות כדי לחנך, להעניק השראה וליצור שינוי חברתי. בסיס הארגון נמצא באפריקה והוא יוצר מיזמים אומנותיים במדינות המתפתחות לסייע לאמנים לחנך, לבדר ולהעלות בקהילה נושאים בריאותיים חשובים כגון HIV. במסגרת הארגון S.A.F.E. פועלות שלוש להקות תיאטרון בקניה, Safe Pwani במומבסה, Safe Ghetto בניירובי, ו-Safe Maa בקרב בני המסאי בלויטה הילס. הסרט "Huruma" בבימויו של רדינג, חודש כהצגת תיאטרון בשכונת העוני קיברה בסרטו של פרננדו מאירלס "הגנן המסור" משנת 2005. ב-2007 קיבל פרס מטעם "Keep a Child Alive" יחד עם בונו ועם פסקווין אבאסניו על הפעילות ההומניטרית שלהם. רדינג חי בניירובי, ומנהל את S.A.F.E. במשרה מלאה. הוא ביים שלושה סרטים באורך מלא עבור S.A.F.E.כ : "Ndoto Za Elibidi", כ "Ni Sisi", ו-"Watatu".
ציון כהן יהונתן
הרב ציון כהן יהונתן (ה'תרל"ב, 1872 – כ"ו באב ה'תרצ"א, 9 באוגוסט 1931) היה ראב"ד האי ג'רבה שבתוניסיה.
ביוגרפיה
הרב ציון, בנו של שושן כהן יהונתן ובן אחיו של הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן ממשפחת כהן יהונתן, נולד והתגורר בג'רבה שבתוניסיה. אביו כלכל אותו כדי שיוכל לפנות את זמנו ללימוד והתעלות בתורה.
למד שחיטה מהרב בנימין חדאד (השוחט של הרובע הגדול - "חארה צגירה"). בגיל 25 נתמנה הרב ציון לדיין בג'רבה על ידי דודו הרב סאסי מעתוק, ובגיל 40 הוא נתמנה לראב"ד בג'רבה, והיה בתפקיד זה עד מותו בחוליו ב-1931. חיבר את הספרים "שערי ציון" ו"ציון במשפט תפדה", שעל שמם נקרא לפעמים. היה חותם בשם צ"ב ש"ך (ציון בן שושן כהן).
הרב ציון תואר כרב גאון שמעלותיו עיון ישר, סברה ישרה, פיקחות וענווה. הרב חיים חורי העיד עליו: "רב מובהק ומופלא בעיונו ובענוונותו הוא מורנו הרב". סופר עליו שהיה מתמיד גדול ושלמד את כל התלמוד שלוש פעמים בעיון.
קבע שיעורי תורה (שמם המפורסם היה "ארבע אמות הלכה") רבים, שמקומם היה בביתו של הרב או בישיבת דודו הרב סאסי מעתוק.
לרב ציון הייתה משפחה מרובת ילדים (שבעה בנים ושתי בנות), וכל בניו היו תלמידי חכמים. גדול האחים הוא הרב דוד הכהן יהונתן, וצעיר האחים הוא הרב יוסף הכהן יהונתן.
הרב ציון כהן יהונתן נפטר ממחלתו ב-1931 ונקבר בג'רבא. בשנת 2010 הועלו עצמותיו ארצה על ידי צאצאיו, והובאו לקבורה במושב ברכיה.
ספריו
ספריו יצאו לאור רק לאחר מותו. חלק א' של הספר "ציון במשפט תפדה" יצא לאור בארץ בהדפסה מחודשת בשנת 1995. שני חלקיו הנוספים של הספר עתידים להיות מודפסים. הספר "שערי ציון" יצא לאור בארץ בהדפסה מחודשת בשנת 2000.
יצחק חייק
יצחק חייק (נולד ב-13 באפריל 1945) הוא איש עסקים וסופר ישראלי. משחק כדורגל כשוער במכבי יהוד מונוסון בעונת המשחקים 2022-2023.
ב-2019 נכנס לספר השיאים של גינס כשוער המבוגר בעולם.
ביוגרפיה
חייק נולד בעיראק, ובגיל 6 עלה עם משפחתו לישראל והמשפחה התיישבה באור יהודה. אחיו הצעיר הוא כדורגלן העבר שאול חייק. בשנות השישים שימש כשוער של הפועל אור יהודה ובהמשך שימש כשוער המחליף של לופא קדוש, בתקופת השיא של הכח רמת-גן, שזכתה בגביע המדינה בעונת 1969/70. נשוי לעדית, בתו של מרדכי בן-פורת.
ספריו
ספרו הראשון, "המלחמה הבאה" (הוצאת רמדור), יצא לאור בשנת 1968, בהיותו בן פחות מ-24. הספר נכתב על רקע תקופת האופוריה שלאחר מלחמת ששת הימים ותיאר התקפת פתע ערבית-סובייטית על ישראל, וניצחון מוחץ של צה"ל על צבאות אלו. ספרו השני, "קץ כדור הארץ" (הוצאת רמדור, 1969), היה ספר מדע בדיוני, שתיאר מלחמה כלל עולמית והשמדת רוב האנושות, כאשר לקראת סיום המלחמה מצטרפים אליה גם חייזרים. ספרו השלישי, "האשה שלנו במוסקבה" (הוצאת צ'צ'יק, 1970) תיאר את פעולות "המוסד" בברית המועצות.
ספורט ועסקים
חייק עבר לאחר מכן לעסוק בתחומים אחרים - ספורט ועסקים. הוא שימש כמנג'ר של קבוצת מכבי אור יהודה מליגה ג' ושיחק כשוער בקבוצת אליצור יהוד. נכון לשנת 2022 משמש כשוער במכבי יהוד מונוסון מליגה ג' והוא השוער הוותיק ביותר בארץ. באפריל 2019 נכנס לספר השיאים של גינס כשחקן הכדורגל המבוגר ביותר בכל הזמנים, בגיל 74.
במקביל, חייק הוא הבעלים של "חייק במות", הספקית הגדולה בארץ לבמות ותפאורות לתיאטרון. במסגרת זו, ובתגובה לסירובם של מספר שחקנים להופיע בתיאטרון אריאל, הוא הודיע על חרם נגדי של חברתו, שלא תספק יותר במות ותפאורות לכל תיאטרון שיסרב להופיע באריאל.
משמש
גודל העץ מוגדר כבין קטן לבינוני וחופתו הצפופה והמתפשטת מגיעה לגבהים של 8–12 מטר. צורת עליו מזכירה לב, קצותיהם מחודדים, אורכם כ-8 ס"מ ורוחבם 3–4 ס"מ; צבעיהם ירוק כהה. צבע פרחיו נע בין לבן לוורדרד. הפרי דומה לאפרסק או לנקטרינה, וצבעיו נעים בין צהוב לכתום ולעיתים נזרק בהם גם צבע אדום. פניו חלקים וכמעט חסרי שערות. הפרי הוא גלעיני, בכל פרי יש זרע אחד בלבד. עונתו של הפרי בין אמצע מאי לסוף יולי. טעמו של הפרי חמוץ-מתוק. הפרי נאכל טרי, מיובש או משומר, ומכינים ממנו ריבות ולפתנים. גלעינו המוצק של הפרי משמש בישראל כמשחק ילדים ומכונה בשם "גוגו" וברבים "גוגואים" (בפי ירושלמים: "אג'ו" וברבים "אג'ואים").
גידול
מוצאו של המשמש בצפון מזרח סין, באזור גבולה עם רוסיה. הפרי הופץ במשך כ-3,000 שנה דרך מרכז אסיה לחלקים אחרים ביבשת. הרומאים הביאוהו אל אירופה דרך אנטוליה בסביבות 70 לפנה"ס. מתיישבים אנגלים הביאו את הפרי עימם אל מושבות "העולם החדש" באמריקה, אולם רוב המשמשים באמריקה מקורם מזרעים שהובאו אל החוף המערבי של אמריקה הצפונית בידי מיסיונרים ספרדים. טורקיה מספקת כיום 85% מכמות המשמשים המיובשים בעולם, ובעיקר העיר הטורקית מלטיה (Malatya). בארצות הברית מתרכז רוב הגידול בקליפורניה, וגם באורגון וביוטה. בישראל מגדלים הן זנים מקומיים והן זנים אמריקנים של משמש.
המשמש מעט יותר חסין קור מהאפרסק, והוא יכול לעמוד גם בטמפרטורות של 30- מעלות צלזיוס. העץ פורח היטב באקלים ים תיכוני, היכן שאין כפור בעונת האביב, ועם זאת יש קרירות מספקת כדי לאפשר לעץ תקופה בה הוא רדום.
מחלות ומזיקים
מזיקים שכיחים באגן הים התיכון הם קפנודיס אבל וקפנודיס השקדים (Capnodis tenebrionis ו- Capnodis carbonaria) וסס הנמר, הפוגעים גם בגלעיניים נוספים כגון אגס שזיף ושקד.
שימושים אחרים
גליקוזיד ציאנוגן (המצוי גם בגלעיני פירות, עלים, וקליפות עץ אחרים) מצוי בריכוז גבוה בגלעין המשמש. הסם לאטריל, המשמש בטיפול אלטרנטיבי מסוים לסרטן שנשלל בידי הרפואה הקונוונציונלית, מופק מגלעין הפרי. במאה ה-17 שימש שמן המשמש כנגד אולקוס באנגליה. באירופה נחשב המשמש במשך תקופה ארוכה כאפרודיזיאק, והופיע בהקשר זה במחזה "חלום ליל קיץ" של ויליאם שייקספיר וגם במחזה של ג'ון ובסטר "הדוכסית של אמלפי". בפולקלור האנגלי נטען כי חלום על משמשים מסמן מזל טוב, והסינים לעומתם רואים את הפרי כסמל של פחדנות.
ברפובליקות המוסלמיות של ברית המועצות לשעבר נוהגים למכור בשווקים את "הגלעין הפנימי" של המשמש שנמצא בתוך הגלעין החיצוני וקרוי בשם: "קשיושק". תושבי תימן משרים את הגלעין הפנימי של המשמש שלושה ימים תוך החלפת מימיו כל יום (להוצאת הציאנוגן). לאחר מכן מייבשים, מתבלים וקולים אותו.
אטימולוגיה
שמו הלטיני של המשמש, praecoquus, מנציח את הבשלתו המהירה של המשמש (prae - מוקדם, coquere - להבשיל). ממנו נגזר שמו היווני של המשמש πραικόκιον שהתגלגל למילה הערבית برقوق (בצורתה המיודעת: أَلْبَرْقُوق). מן הערבית נגזרה המילה הספרדית למשמש albaricoquero וממנה המילה האנגלית apricot.
בֻּכְּרָה פי-לְ-משמש (בערבית بُكرة في المشمش) הוא ביטוי בערבית מדוברת פלסטינית, שנקלט בסלנג העברי. בעברית התקבל הכתיב "בוקרה פיל מישמיש" שמשמר פחות-או-יותר את ההגייה המקורית, אך לא את התחביר והמורפולוגיה המקוריים. תרגומו המילולי לעברית "מחר ב (עונת) המשמש" והוא מתייחס לתאריך בלתי אפשרי, מועד שלא יחול לעולם. בדומה לשם הלטיני של המשמש, קשור כנראה גם הביטוי הזה להבשלה המהירה ולחיי המדף הקצרים של פרי המשמש הרגיש, המקצרים את העונה בה הוא זמין בשווקים.
לפתגם הטורקי "bundan iyisi Şamdak Ayısı" - "רק משמש דמשקאי מתעלה על זה" משמעות שונה בתכלית - "זה הטוב ביותר שיכול להיות".
טסאם
טְסָאם הוא ריקוד מסכות מונגולי מסורתי שמטרתו לגרש רוחות. זהו ריקוד תיאטרלי, בו מגלמים הרקדנים דמויות של גיבורים, שדים וחיות. אפיון הדמויות מתבטא באמצעות צורת הריקוד, המוזיקה המתלווה אליו, ובאמצעות עיצוב התלבושת וצבעיהן.
הטסאם הוא מרכיב באמנות הנקראת "דויגָאר", אחת מעשר החוכמות בפילוסופיה ההודית. הריקוד הובא למונגוליה במאה ה-8 על ידי הקדוש ההודי לובון באדאמונג'אי, שהוזמן לקדש את המקדש הבודהיסטי הראשון במדינה, סאיאם. מאותה תקופה הטסאם היה חלק מהטקסים המונגוליים המסורתיים, ונעשה פופולרי ביותר במאה ה-16. עד סוף, קיימו 500 מתוך 700 המנזרים הבודהיסטיים במונגוליה את הטקס, כל אחד בגרסה משלו.
בעבר היו קיימים שני סוגי טסאם: הטסאם המדבר, "מִיל בּוגדו", שכבר חלף מן העולם, וה"גסר טסאם". אחד מריקודי הגסר טסאם הפופולריים ביותר הוא ה"ארלג נומון חאן טסאם" הנקרא גם "חורי טסאם". ריקוד זה, שבוצע לראשונה ב-1811, כלל למעלה מ-20 רקדנים וכ-108 תלבושות שונות, ובוצע ביום השמיני של החודש הראשון של הקיץ.
הטסאם היה נפוץ בעבר גם בהודו, נפאל, סין ובהוטן, אך כמעט ונעלם בעקבות השפעות מערביות מהפכת התרבות בסין ורדיפות הנזירים תחת שלטונו של צ'ויבלסאן במונגוליה. כיום מנסה ממשלת מונגוליה לחדש את המסורת בעזרת נזירים ששרדו את הרדיפות.
ברוך זיו
ביוגרפיה
נולד בכפר גלעדי ב-4 בפברואר 1948.
בשנת 1969 הוסמך כחזאי בחיל האוויר, שימש כקצין מטאורולוגיה במשך 20 שנים, והשתחרר בדרגת רב-סרן. במסגרת שירותו הצבאי כיהן כחזאי הראשי וכמפקדהּ הראשון של התחנה לקליטת השידורים הדיגיטליים של לוויינים מטאורולוגיים. זו הייתה התחנה הראשונה מסוגה בישראל, וזיו פיתח נוהלי עבודה ושיטות לעיבוד תמונות לוויינים, שסייעו בשיפור איכות החיזוי המטאורולוגי בחיל האוויר.
השכלה
ב-1978 קיבל תואר ראשון בפיזיקה, ב-1986 השלים תואר שני במדעי האטמוספירה וב-1995 קיבל תואר דוקטור במדעי האטמוספירה תחת הנחייתו של פרופ' פנחס אלפרט. את שלושת התארים קיבל באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1996–1997 חקר במסגרת פוסט-דוקטורט בהדרכתו של פרופ' נתן פלדור באוניברסיטה העברית בירושלים. ומאז עוסק ברציפות במחקר מדעי.
מחקר אקלימי ופיתוחים חדשניים
ברוך זיו עוסק במחקר ברציפות מאז שנת 1985 ועד היום, ומתמקד בחקר מערכות מזג אוויר של אזור הים התיכון, אקלים ושינויי אקלים וחיזוי מזג אוויר. פרסם 85 מאמרים מאמרים בביטאונים מדעיים בין-לאומיים, 11 מאמרים בביטאונים בעברית, והשתתף בכתיבתם של פרקים בספרי עיון.
ביצע מחקרים חלוציים שעסקו בניתוח מעמיק של מערכות מזג אוויר הייחודיות לאזורנו, למערכות המשנות את מאפייניהם בהגיען לאזורנו, ואת השפעתן על מזג האוויר במזרח התיכון ובישראל. להלן מספר דוגמאות בולטות:
במחקריו הראשונים, ניתח זיו לראשונה באופן מעמיק את תופעת השקע השרבי, הגורמת לסופות השרב האביביות בישראל, והציע תיאוריה המסבירה את המנגנון הגורם לו להיות עוצמתי ואת העובדה ששיא הופעתו באביב. למחקר זה היה המשך, בשיתוף עם קבוצה גרמנית מאוניברסיטת מינכן. ברוך זיו היה מהחוקרים הראשונים שעסקו בהשפעת התימרות הטרופיות (Tropical Plume) על המזרח התיכון. זוהי מערכת גשם המתפתחת באזורים סוב-טרופיים בהשפעת תנועתם של גושי אוויר לחים מהאזורים הטרופיים. במחקר ניתח והראה את התהליכים הקשורים בה, לראשונה באזור.
בשנת 2002 השתתף בפרויקט המחקר MEIDEX שבמסגרתו השתתף גם אילן רמון, האסטרונאוט הישראלי הראשון. על אף שמטרתו המקורית של המחקר, חקר האבק ודרכי מדידתו מהחלל, הושגה בחלקה בלבד, הפרויקט הניב פרסומים רבים, ובהם הוצגו תופעות חשמליות ביונוספרה, שצולמו מהחלל באיכות שטרם נראתה אז.
בשנים 2006–2010 השתתף יחד עם יואב יאיר, בפרויקט FLASH, במסגרתו נערך מחקר בין לאומי בחסות האיחוד האירופי שעסק בשיטפונות. זיו פיתח שני מדדים חדשים, שנועדו להתריע על סכנת ברקים וגשמים בעלי פוטנציאל שיטפוני. אינדקסים אלה אומתו כנגד אירועי שיטפונות.
ברוך זיו עסק רבות בחקר אפיק ים סוף שמהווה גורם מרכזי לשיטפונות החמורים בישראל, ובפרט בנגב. הוא פרסם, בשיתוף עם רון כהנא ופרופ' אורי דיין, מחקרים על אודות התהליכים הגורמים לשיטפונות אלה והגדיר תהליכים עיקריים האחראיים לכך. זיו השקיע הרבה ממרצו בפיתוח שיטות לזיהוי אוטומטי של מערכות מזג האוויר ושל תהליכי היווצרותן באמצעות בסיסי נתונים מדודים או באמצעות מודלים אקלימיים. על פי תפיסת עולמו, במודלים אלה יש פוטנציאל לא רק לשימור ולהדמיית נתונים, אלא גם לזיהוי המערכות עצמן. ב-2004 פרסם ביחד עם קבוצתו של פנחס אלפרט את שיטת המיון הסמי-אובייקטיבית לזיהוי המערכות הסינופטיות עבור אזור הלבנט. שיטה זו מהווה את הבסיס העיקרי למיון מערכות מזג האוויר במחקרים אקלימיים של האזור. בהמשך הוביל, ביחד עם הדס סערוני ופנחס אלפרט, פיתוחים נוספים בתחום. ביניהם שיטה חדשנית, ראשונה מסוגה בעולם, המזהה את "השקעים ההורים", שהם המצע להיווצרות שקע ברומטרי (או "השקע הבן"). פיתוח משמעותי נוסף הוא שיטה חדשנית לזיהוי המיקום היחסי של השקע ההורה בתוך המערך התרמלי שבו נוצר השקע הבן. הפעלתן של שיטות אלה הביאה לתובנות חשובות באשר למקור השקעים הברומטריים של הים התיכון ולתרחישי היווצרותם.
חקר שינויי האקלים
ברוך זיו עוסק מזה כעשרים שנה במעקב אחר שינויים החלים באקלים ישראל והים התיכון בכללותו, כביטוי לתגובת האזור לשינויים הנובעים מההתחממות העולמית. מבין פרסומיו הרבים בתחום, בולטים הדו"ח שהוגש למשרד להגנת הסביבה ב-2011, שהעיד על מגמת התחממות מהירה בקיץ והתקצרות עונת הגשם ; ומאמר שמתחקה אחר שינויים במשטר הגשמים, ומזהה את המשך מגמת התקצרות עונת הגשם, ועלייה בעוצמת הגשם היומית. זיו מרבה להציג ממצאים אלה בפורומים שונים - משרדי ממשלה, כנסים מדעיים ובכלי התקשורת.
תפקידים
מרבה להתראיין באמצעי התקשורת בנושאים הקשורים באקלים כולל בעיתונות הכתובה ובערוצי הרדיו והטלוויזיה.
הוראת המטאורולוגיה וכתיבה ספרי לימוד
במהלך שירותו הצבאי, וכקצין במילואים לאחר שחרורו, כתב ספרות מקצועית והדריך בקורסים להכשרת חזאים בחיל האוויר. מאחר שזו הייתה המסגרת היחידה להכשרת חזאים בישראל בשנות השמונים והתשעים, היה מעורב בהכשרת דורות של חזאים (ביניהם דני רופ, למשל ). רבים מהחזאים המופיעים היום בתקשורת חבים חלק ניכר מהכשרתם לספרים שכתב ולכישורי ההוראה שלו.
ברוך זיו תרם תרומה מרכזית להוראת המטאורולוגיה בישראל. בשיתוף עם פרופ' יואב יאיר, כתב את הספר "מבוא למטאורולוגיה", המשמש כבסיס לקורס בשם זה באוניברסיטה הפתוחה. במסגרת הספר שני כרכים שיצאו ב-2015 במהדורה שנייה, ומשמשים כספרי הלימוד הבסיסי במטאורולוגיה באוניברסיטאות השונות בישראל.
ברוך זיו מנחה סטודנטים לתואר שני ולתואר שלישי באוניברסיטאות ומכוני מחקר שונים, ואלו מסייעים לו במחקריו. בשנים 1998–2007 לימד קורס שעסק במערכות מזג אוויר במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית בירושלים.
המזרח הקרוב
המזרח הקרוב הוא מונח הכולל בתוכו מספר ארצות מזרח-תיכוניות, ושגבולותיו מוגדרים בצורה שונה על ידי היסטוריונים וארכאולוגים מחד, ועל ידי אנשי מדע המדינה וכלכלנים מאידך.
במובנו ההיסטורי-ארכאולוגי, המונח מתייחס לאזור שכולל בתוכו את אנטוליה, ארץ ישראל, מצרים, עבר הירדן, לבנון אשר נקראו בפי הצרפתים לבנט וכן מסופוטמיה ועבר הקווקז.
במובנו הגאו-פוליטי של המונח, ההתייחסות היא בדרך כלל לארצות חבל הבלקן ודרום-מערב אסיה.
ערבזיים
עַרְבָּזִיִּים (שם מדעי: Gentianaceae) הם משפחת צמחים בעלי פרחים שתפוצתם כלל עולמית ובעיקר באקלים ממוזג. במשפחה כ-87 סוגים ולמעלה מ-1500 מינים. המשפחה מיוצגת בישראל על ידי 5 מינים: ארבעה מהסוג ערבז ואחד מהסוג חוורית (כלורה). סוגים בולטים הם גנציאנה (gentiana) וגנציאנלה (gentianella), הנפוצים בכל האזורים האלפיניים בעולם. בתוך הסוגים הנ"ל ישנם מינים המתאפיינים בפריחה כחולה עמוקה שופעת שנקרא גנציאן. בישראל לא נתגלו מינים של גנציאנה אך בארצות השכנות לה טורקיה וסוריה נתגלו מספר מינים על פסגות ההרים הגבוהים (כמו Gentiana olivieri בסוריה ו-Gentiana verna בהרי טורקיה והקווקז).
שרידן
שֶׁרִידַן (בכתיב לועזי: Sheridan) הוא גרסה האנגלית של השם האירי או'שירידאיין (Ó Sirideáin). {{פירושונים|
אישים: אחר:
ראו גם
}}
ממלכת גוויניד'
ממלכת גוויניד' (בוולשית: Teyrnas Gwynedd; בלטינית: Venedotia) הייתה ממלכה ולשית בימי הביניים אשר שכנה בצפון-מערב ויילס.
הממלכה נוסדה לאחר סיום השלטון הרומי בבריטניה במאה ה-5 ולבסוף הצליחה אף לייסד את נסיכות ויילס בשנת 1216 אשר התקיימה עד לסיפוחה המלא אל תוך אנגליה ב-1542. לאורך ההיסטוריה של הממלכה, לא פעם זכו מלכי גוויניד' בתואר "מלך הבריטונים", זאת כדי להבדיל אותה ממלכות שהוקמו בבריטניה על ידי עמים ושליטים זרים, בעוד שגוויניד' נחשבה לממלכה בריטונית אמיתית.
בארבע המאות הראשונות של הממלכה היא נשלטה בידי בית קונד'ה, שושלטו של המלך הראשון של גוויניד' קונד'ה אפ אדרן. בתקופה זו, ככל הנראה עיר הבירה של הממלכה שכנה בדגנווי עיירה בצפון ויילס (כיום בצפון מחוז קונווי). בשנת 878, התעוררו מאבקי שליטה בין בניו של רודי הגדול ולבסוף אנרוואד אפ רודי זכה בכתר ובכך הקים שושלת חדשה בית אברפראו שעתידה הייתה לעמוד בראש הממלכה לסירוגין לאורך רוב ההיסטוריה של הממלכה. עם עליית השושלת החדשה עיר הבירה של הממלכה עברה לעיירה אברפראו במערב האי אנגלסי, שעל שמה נקראה גם השושלת.
כיום, מחוז גוויניד' משמר את שם הממלכה ההיסטורית, אף על פי שגבולות המחוז קטנים במידה מגבולות הממלכה.
ייסוד ושושלת קונד'ה (878 - 450)
אף על פי שישנם חוקרים אשר כיום מטילים ספק בסיפור זה, אין ספק שבתקופה הטרום-רומית היה שליט בריטוני רב עוצמה אשר הגיע לאזור וביסס בה ממלכה יציבה. מקור השם גוויניד' נובע ככל הנראה מהשפה האירית והגיע כנראה מההתיישבות האירית הנכבדת באזור. ייתכן ומקור השם מגיע מהמילה האירית פאני (Féni); "אנשים אירים", וייד (Weidh); "אנשי היערות"/"אנשי פרא" או לחלופין מהמילה פיאן (fían); "חבורת מלחמה". הממלכה בשנותיה הראשונות הצליחה להעלים את האיום האירי באזור ולשלב את כל המתיישבים ועמים לתוכה. הנוכחות הרומית המשיכה להתקיים באופן השלטון בממלכה, כאשר המלכים המשיכו להתגאות בשורשים רומאיים, חוקרים שונים מזהים בבירור רוח רומית בגוויניד' הצעירה בין היתר בשימור השימוש בשפה הלטינית וכוחה של הנצרות (שהובאה לבריטניה על ידי האימפריה הרומית). לפי מחקרו של ד"ר בריאן וורד-פרקינס:
בנו של קוּנד'ה, איניון, הצליח בתקופת כהונתו להשלים את המאבק נגד השבטים האירים באזור אנגלסי ולהביא ליציבות יחסית של הממלכה. קדוואלון המלך השלישי המשיך בביסוס מעמד הממלכה והחל תהליך של התרחבות על בסיס אזורי שליטה וכפרים קטנים יותר סביב הממלכה. היורשים הבאים גוויניד' ומילגווין "הגבוה" המשיכו בביסוס הממלכה והפכו אותה למוכרת יותר באזור, מילגווין נחשב לשליט חזק אך גם אכזרי, הוא כונה "הדרקון של האי" ו-"נסיך-כלב". מותו של מילגווין בשנת 547 הביא למשבר ירושה, כאשר בנו החורג אלידוויר (מממלכת סטרת'קלייד בסקוטלנד) טען לכתר לצד בנו הבחור רון. אלידוויר פלש עם צבאו לגוויניד' אך נכשל ונהרג בקרב אל מול צבאו של רון, כתגובה הצבא הפיקטי הרס, שרף ורצח את תושבי גוויניד' לאורך רצועת החוף בארפון (אזור מצר מנאי). בתגובה לכך, צבאו של רון נשלח למרכז סקוטלנד כדי לנקום לבזוז, להרוס ולרצוח את תושבי העיירות של ממלכת סטרסקלייד במרכז סקוטלנד.
מחשבי פילקו
חברת פילקו נמנתה עם חלוצי המחשבים מבוססי הטרנזיסטורים. לאחר שפיתחה בשנת 1953 טרנזיסטור מתקדם, שהיה מהיר משמעותית מקודמיו, זכתה במכרזי פיתוח מחשבים של הצבא והממשל בארצות הברית. נגזרות מסחריות של אחדים ממחשבים אלה זכו להצלחה כמחשבים לשימושים עסקיים ומדעיים. הדגם TRANSAC S-2000 יצא לשוק ב-1958, ומחשבים תואמים, עם ביצועים משופרים, יצאו לשוק בשנים שלאחר מכן.
ממלכת גוויניד'
ייסוד ושושלת קונד'ה (878 - 450)
לאחר מותו של רון, בנו בֶלִי ירש את הכתר בשנת 586 ואחריו יאָגוֹ ב-599. בתקופת שלטונו של יאגו המצב בבריטניה החמיר כאשר כל אזור צפון אנגליה של ימינו נכבש על ידי אנגאלים, שהיו בתהליך של גיבוש ממלכת נורת'מבריה (באזור נורת'מבריה של ימינו). כתגובה לכך, גווינד' התאגדה עם ממלכת פוויס בניסיון להילחם באנגאלים, אך ניסיון זה כשל עם התבוסה בקרב צ'סטר. הקרב ביסס עוד יותר את כוחה של הממלכה האנגלית בצפון והביא לאיבוד שטחים במזרח ויילס לטובתם (בעיקר שטחים סביב צ'סטר, בעוד העיר עצמה נותרה בידיים ולשיות). הסכנה הגדולה ביותר לממלכות הבריטוניות הייתה שכעת ממלכות ויילס היו מנותקות ממלכות הצפון בקאמבריה וסקוטלנד.
מחשבי פילקו
עם זאת, שוק המחשבים המרכזיים נשלט על ידי חברת IBM, וחברות אחרות התקשו להתחרות בה. בשנת 1961 חברת פילקו הגיעה לפשיטת רגל ונרכשה על ידי חברת פורד, שהמשיכה להפעיל את חטיבת המחשבים של פילקו עד 1963.
היסטוריה
בשנת 1953 פיתחה פילקו טרנזיסטור מסוג מבוסס גרמניום שהיה מהיר משמעותית מקודמיו, וקיבלה פטנט על דרך ייצורו. טרנזיסטור זה שימש בייצורו של המחשב שפותח ב-MIT.
ממלכת גוויניד'
ייסוד ושושלת קונד'ה (878 - 450)
למרות התבוסה בצ'סטר והמצב הקשה אל מול ביסוס כוחם של האנגלו-סקסים, נכדו של יאגו קדוולון אפ קד'פאן שעלה לשלטון בשנת 625 הצליח בימי כהונתו להחזיר מהלומה קשה נגד האנגלו-סקסונים ממערב. תחילה ניהל קדוולון מערכה כושלת נגד ממלכת נורת'מבריה ולאחר סדרת קרבות כושלים הוא הוגלה ראשית לאי אנגלסי ובהמשך אף לדבלין באירלנד. שם הצליח קדוולון לגייס צבא ענק, איתו הוא עבר לאי גרנזי שמדרום לבריטניה ומשם הוא פלש לתוך קורנוול ושחרר את התושבים שם מידי פלישה של ממלכת מרסיה. כאשר הביס את הכוחות המרסיאנים, הצליח קדוולון לשכנע את המלך המרסיאני פנדה להקים ברית משותפת ולהילחם ביחד כנגד האנגלו-סקסים בנורת'מבריה. עם כוח צבאי מאוחד, עלה הצבא בפיקודו של קודוולון צפונה ובסדרה של קרבות, השמיד את כוחות נורת'מבריה ואף הצליח לכבוש ולבזוז את עיר הבירה יורק בשנת 633.
קדוולון שלט בממלכת נורת'מבריה לפרק זמן קצר עד שנהרג בקרב ליד חומת אדריאנוס בשנת 634. כתוצאה מהצלחת כיבוש נורת'מבריה ועליית כוחה של גוויניד', קדוולון נחשב לאחד המלכים הברטונים החשובים. בנו 'קד'פיל המתחמק מהקרב' קיבל את הכינוי השלילי משום שמיוחס לו איבוד השטחים שכבש אביו, דעיכת הברית עם הממלכה המרסיאנית (בעיקר כתוצאה ממותו של פנדה) ואף לבסוף שטחי ממלכת גוויניד' הצטמצמו בתקופתו. שלטונו החל תקופה של דעיכה בכוחה, השפעתה וגודלה של הממלכה, בעיקר אל מול ההתבססות האנגלו-סקסית והויקינגית ממזרח.
מחשבי פילקו
מחשבים לממשל ולצבא
החברה זכתה בחוזה של צי ארצות הברית לפיתוח מחשב בשם CXPQ, שרק דגם יחיד שלו נבנה. מחשב זה שימש בסיס לפיתוח הדגם המסחרי TRANSAC S-2000.
בהזמנת הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) פיתחה פילקו בשנת 1958 אבטיפוס בשם SOLO, שנועד להחליף מחשב מבוסס שפופרות ריק. המחשב, שכלל 8,000 טרנזיסטורים, שימש למשימות הדרכה פיתוח, והשימוש בו הסתיים ב-1963. עיצובו שימש בסיס למחשב הסחרי TRANSAC S-1000.
ממלכת גוויניד'
רודרי הגדול ושושלת אברפראו (1063 - 825)
מרווין התחתן עם נסט וורך קדאל, אחותו של מלך ממלכת פוויס סינגֶן אפ קד'אל. הוא ייסד את שושלת אברפראו שנקראה כך על שם עיר הבירה של הממלכה באברפראו שבמערב האי אנגלסי. עם מותו של מרווין, עלה בנו 'רודרי הגדול' לשלטון בשנת 844. משום שרודרי היה בן אחותו של מלך פוויס, כאשר זה נפטר ללא בן יורש עברה גם ממלכת פוויס לשלטון מאוחד עם גוויניד' בשנת 855. רודרי עצמו נישא לאנגהרד, אחותו של המלך גוואגון מסייסלוואג (ממלכה קטנה מדרום לגוויניד' לאורך החוף המערבי של ויילס), בשנת 872 רודרי הפך גם למלך סייסלוואג, לאחר שגוואגון טבע למוות ללא בן יורש. באופן זה של נישואים בין בתי המלוכה, במהלך תקופת שלטונו של רודרי, גוויניד' למעשה יצרה ממלכה מאוחדת שהתפרסה על חצי מוויילס.
מחשבי פילקו
מחשבים מסחריים
TRANSAC S-1000 היה מחשב לשימוש מדעי. היה לו זיכרון של 4,096 מילים בנות 36 סיביות. משקלו היה כ-750 קילוגרם. בסקר משנת 1961 נמנו 15 מחשבים כאלה.
TRANSAC S-2000 היה מחשב מרכזי שנועד ליישומים מדעיים ועסקיים. גודל מילה שלו היה 48 סיביות, והוא איפשר חישובים בנקודה קבועה ובנקודה צפה וחישוב עשרוני בקידוד בינארי. הדגם הראשון שלו, דגם 210, הוצג ב-1958. דגם 211 התבסס על טרנזיסטורי MOSFET והוצג ב-1960. שני דגמים אלה שקלו כ-910 קילוגרם.
ממלכת גוויניד'
התקופה הנורמנית (1154 - 1066)
בזמן הכיבוש הנורמני של אנגליה, גם ממלכת גוויניד' הייתה שרויה בתקופה של חוסר יציבות. תרהירן אפ קראדוג עלה לשלטון בשנת 1075, בן דודו של בלאד'ין אפ סינפין אשר כאמור קיבל את כס הממלכה מידי האנגלים. אך גריפיד' אפ סינאן טען לכתר ממקום גלותו באירלנד, הוא היה נכדו של יאגו אפ אידוואל משושלת אברפראו שמלך בשנים 1039–1023. לבסוף בשנת 1081 הצליח גריפיד' להביס את תרהירן בקרב בו הוא גם נהרג, וכך חזרה שושלת אברפראו עם גריפיד' בכס הממלכה.
מחשבי פילקו
מחשבים מסחריים
לאחר שפילקו נרכשה על ידי פורד, בשנת 1962 הוכרז דגם 212, והתקנתו החלה ב-1963. הוא שקל כ-2,900 קילוגרם, היה לו זיכרון של 65,535 (64K) מילים של 48 סיביות, וביצועיו עלו על אלה של IBM 7094. התוכנה למחשב זה כללה אסמבלר בשם TAC (ראשי תיבות של Translator-Assember-Compiler), גרסה של פורטרן שנקראה ALTAC, וקובול.
ממלכת גוויניד'
ל'ואלין הגדול ונסיכות ויילס העצמאית (1282 - 1195)
בשנת 1195 עלה לשלטון ל'ואלין אפ לורוורת', לאחר שנאבק בשני דודיו שמלכו על שני חצאים של ממלכת גוויניד', עד לשנת 1200 הממלכה כולה הייתה יציבה ותחת שלטונו. הוא ביסס קשרים טובים עם מלך אנגליה ג'ון, מה שאיפשר לו לספח את ממלכת פוויס הדרומית תחת שלטונו כאשר מלכה נשבה בידי האנגלים.
מחשבי פילקו
מחשבים מסחריים
דגם 213 הוכרז בשנת 1964 אך לא נבנה, משום שהתחרות מצד IBM הפכה את פעילות המחשבים של פילקו ללא רווחית והיא נפסקה.
מחשב פילקו 2000 מדגם 211 היה המחשב הראשון של צה"ל, שהותקן בממר"ם ביולי 1961. בהמשך רכש צה"ל מחשבי פילקו נוספים, ששימשו עד אמצע שנות ה-70.
מחשב מדגם 212 המשיך לפעול בחברת פורד עד דצמבר 1981.
הלם
הלם (בלעז: שוק) הוא שם כולל של מצבים בהם הגוף מתמודד עם פגיעה משמעותית בזרימת הדם לרקמות וקיימת סכנה מיידית לקריסה או מוות של איברים ומערכות. פגיעות הכוללות מצבי הלם הן מסכנות חיים, וכל חשד להלם דורש התערבות טיפולית רפואית מיידית.
הלם מוגדר כירידה בזילוח הרקמתי מתחת לצרכיה החיוניים של הרקמה, כך שאינה מסוגלת לבצע תהליכי חיים בסיסיים. המחסור בחמצן ברקמות גורם לתאים לעבור לפעילות אל-אווירנית ובשל כך לאבדן היכולת לייצר את האנרגיה הדרושה לקיום החיים. הלם יכול להיגרם מטראומה גופנית אך גם בתהליכי מחלה שונים. לאחר הירידה בזילוח, הגוף בפיקוחה של מערכת העצבים האוטונומית גורם לכך שזרימת הדם תגיע בעיקר לאיברים חשובים על חשבון הפריפריה, וזאת על ידי הגברת קצב הלב, כיווץ של כלי דם פריפריים, והרחבה של כלי דם מרכזיים (המובילים דם אל המוח, הלב והריאות). זהו מנגנון פיצוי של הגוף על הירידה בזילוח.
שלבים בהלם
בכל סוגי ההלם התהליך יכלול את השלבים הבאים:
השלב המפוצה / הלם מפוצה
זהו השלב בו מערכות הגוף מגיבות לפגיעה-ומופעלות מערכות המשלימות את הפער הלבבי, החיסוני, או בכמות הדם שחסרה. בשלב זה האדם יכול להיות בהכרה מלאה. ולא יהיה סימן חיצוני לתחילתו של תהליך מסכן חיים. בבדיקת מדדים ייתכן רישום של 'פעילות יתר' המאפיינת את התאמצות הגוף להשלים את הפער שנוצר, ובשלב מתקדם מעט יותר הזעה.
השלב הבלתי מפוצה / הלם
לאחר השלב בו הגוף מגיב בפעילות יתר על מנת 'לפצות' את הפגיעה או המחסור במערכת, ייחל שלב ההידרדרות בו הגוף נכנס למגבלות פעילתו - וכבר לא יכול לעמוד עם הפגיעה בו. בשלב זה תהיה צניחה במדדים וירידה ברמת ההכרה.
מוות
סיום המצב בו הגוף כבר אינו מתמודד עם פגיעה במערכותיו, קריסת מערכות הגוף החיוניות יהיו בזה אחר זה עד למצב של מוות.
ההלם ניתן לטיפול בשלבים המוקדמים בפעולות מצילות חיים (כמו על ידי חוסם עורקים בפציעות עם דימום מסיבי) בבית חולים, אך בשלביו המאוחרים הוא בעל פרוגנוזה נמוכה ויגרום בסבירות גבוהה למוות. לפיכך, הלם מהווה סכנה ממשית ומיידית לחיי אדם.
הלם תת-נפחי (היפוולמי)
סוג ההלם השני בשכיחותו, נובע מירידה בנפח הדם בגוף. יכול להיגרם מסיבות א-טראומטיות (שלשול, התייבשות) או מסיבות טראומטיות (פציעות הכוללות דימום מסיבי) בין אם מדובר באובדן דם או אובדן נוזלים בלבד, הסימנים הקליניים דומים: הגוף מנסה לשמור על זרימת דם תקינה לרקמות, בעיקר ללב ולמוח, ועושה זאת על ידי עלייה בפעילות הסימפתטית, היפרוונטילציה, שחרור של הורמוני סטרס שונים וכן ירידה בתפוקת השתן כדרך לשמר את נפח הנוזלים בגוף.
שלבי התהליך:
אבחון היפוולמיה קל במקרים בהם יש עדות לאובדן דם ממקום כלשהו בגוף. האבחון מאתגר יותר כשאובדן הדם או הנוזלים סמוי, כמו במקרים של דימום לתוך מערכת העיכול, או במצבים בהם נפח הפלסמה בלבד יורד. לאבחנה המבדלת שבין הלם היפוולמי לעומת הלם קרדיוגני חשיבות נוספת, מאחר ששני סוגי ההלם מגיבים בשלב ההתחלתי באופן דומה למתן נוזלים, אולם הטיפול עצמו בסופו של דבר שונה לחלוטין- העמסת נוזלים נמשכת במצב של שוק קרדיוגני עלולה להביא לתוצאות קשות עוד יותר ולא לשיפור המצב, בשונה לחלוטין משוק היפו-וולמי. הכרעה בין שני מצבים אלו תעשה על ידי בדיקת החולה- הופעה של חרחורים בריאות וכן הרחבת ורידי צוואר מרמזות על שוק קרדיוגני (לרבות קולות הלב המאופיינים בקול לב שלישי- S3 gallop.
הטיפול בשוק היפוולמי יהיה מתן נוזלים- או על ידי מתן תמיסה איזוטונית או על ידי תמיסת רינגר לקטט. אינפוזיה של 2–3 ליטר במהלך 20–30 דקות לרוב מנרמלת את הפרמטרים. ירידה ברמות ההמוגלובין מתחת ל-10 מצריכה מתן מנות דם, עם עדיפות למנת דם תואמת לחלוטין. במקרים קיצוניים יש לתת מנת דם מסוג O מינוס. לאחר שיש תיקון של נפח הדם כאמור, יש לתת חומרים אינוטרופיים כדי לשמר את תפקוד הלב- כגון נוראפינפרין, ואזופרסין, או דופמין. לאחר שמצב החולה מיוצב והדימום נעצר, אין לתת מנות דם נוספות אלא אם רמות ההמוגלובין נמוכות מ-7, זאת לאור מחקרים שנעשו בנושא והדגימו עליה בתוחלת החיים אצל חולים שטופלו באופן זה.
הלם לבבי (קרדיוגני)
הלם לבבי חל כאשר יש ירידה בתפוקת שריר הלב, בשל הפרעת קצב או בשל ירידה בכושר ההתכווצות או ההרפיה של הלב, לאחר פגיעה בשריר הלב (כמו באוטם שריר הלב). הנפגע אינו מאבד דם, אולם הלב אינו מזרים לרקמות את כמות הדם הדרושה להן.
גורמים עיקריים:
סימנים
הלם זיהומי (ספטי)
ההלם הנפוץ ביותר. נגרם בשל הרחבה כללית של כלי דם בהשפעת זיהום בדם ולכן הוא הלם הקשור בכלי דם (Distributive).
זוהי תגובה לא מווסתת של הגוף לזיהום שגורמת לכשל איברי חריף. זהו תהליך שנמשך זמן רב שבו הנפגע אינו מאבד דם, אלא בשל הזיהום הופכים כלי הדם להיות מרושתים ולא אטומים, ומכיוון שכלי הדם הופכים להיות חדירים, לחץ הדם יורד, ופחות דם מגיע לרקמות. נראה בפציעות בטן חודרות שלא טופלו במשך זמן ממושך, זיהום של חלל הבטן בתכולת מעיים. אופייני לדרג בית החולים.
חדירות כלי הדם עולה בגלל ציטוקינים (גורמי חיסון) שמופרשים על מנת להילחם בזיהום גורמים לנזק לקירות כלי הדם (התרחבות ודליפה).
סימנים להלם זיהומי:
הלם נוירוגני (עצבי)
מקורו בפגיעה במערכת העצבים האוטונומית שיוצרת תנגודת כלי דם נמוכה. השליטה העצבית על כלי הדם אובדת, השכבה השרירית שבתוך כלי הדם מאבדת את טונוס השרירים, והרפייתה גורמת להרחבת כלי הדם. דבר זה גורם לירידת לחץ הדם ופחות דם מגיע לרקמות והנפגע נמצא בהלם. שוק זה שייך למשפחת השוקים הקשורים לכלי דם (Distributive Shock).
סימנים להלם נוירוגני:
הלם אנאפילקטי (רגישותי)
תגובה אלרגית קשה של הגוף להימצאות אלרגן כלשהו. המנגנון הוא הרחבת כלי הדם, "בריחת" הדם אל המרווח הבין תאי, מה שיוביל לירידה בלחץ הדם.
נפוץ במקרים של תגובה לעקיצות, מזון ותרופות הגורמים לבעיה ב-IgE. זהו נוגדן שמשפעל תאי מאסט שתפקידם להפריש היסטמין. בין יתר פעולותיו, היסטמין מרחיב כלי דם. כשתגובת המערכת החיסונית לא פרופורציונלית, משתכפלים הרבה תאי מאסט ומתרחשת הרחבת כלי דם מערכתית שגורמת לירידה בלחץ הדם וירידה בפרפרוזיה.
סימנים להלם אנאפילקטי:
הלם ואסוגני (Vasogenic)
הלם הקשור בכלי דם (Distributive). נגרם מוזדילטציה (הרחבת כלי דם) פריפריאלית חמורה שגורמת לירידה בפרפוזיה ובחמצון. בהלם זה ירד קודם לחץ הדם הדיאסטולי (בשונה מסוגי ההלם האחרים) ונראה לחץ דופק נמוך יותר.
אבחון הלם
האבחון נעשה בעיקר מתוך התבוננות בנפגע, אין צורך במכשירים מיוחדים ובבדיקות מעבדה.
הסימנים בתחילה הם חיוורון, זיעה (שתתגבר ולבסוף תיעלם), חוסר שקט ובלבול. הסימנים מתפתחים בהדרגה, לפי קצב אובדן הדם. ייתכן שכלל לא יראו שינויי גוף נראים בשל יכולת הגוף לפצות על המחסור הראשוני בדם, אובדן דם עד 750 מיליליטר במבוגר מפוצה על ידי שתייה ומנוחה. קצב הנשימה, מדידת דופק וסיפור המקרה יספקו מידע נחוץ על דרגת ההלם. לחץ הדם אינו המדד העיקרי לקביעת אבחנה של הלם כיוון שבשלבים הראשונים והמפוצים לחץ הדם יהיה תקין, ורק לאחר אובדן של 30%-40% מנפח הדם לחץ הדם הסיסטולי יהיה מתחת ל-90 מילימטר כספית.
הטיפול בהלם
הטיפול בהלם הוא למעשה זיהוי הגורם וניטרולו, עצירת שטפי דם, החזרי נוזלים וכו'. יש להביא נפגע בהלם בדחיפות לבית החולים, שם יקבל טיפול מתקדם. בהלם אנאפילקטי ניתן לעזור למצב הנפגע בתנאי שטח, באמצעות אינהלציות וסטרואידים, ובמצבים קיצונים של לחץ דם נמוך גם טיפול באדרנלין לשריר, אך דברים אלו רק יעזרו למצבו, אך לא יצילו אותו אם לא יפונה לבית חולים.
אצל אנשים הידועים כסובלים מתגובה אלרגית חריפה לאלרגן כלשהו, ישנו מזרק אוטומט המכיל אדרנלין הנקרא EPIPEN וניתן בחשיפה לחומר לשריר, אך גם הוא אינו פוטר מפינוי בהול לבית החולים.
החזרת נוזלים
הנחיות ה-PHTLS האחרונות מנחות לתת נוזלים בצורה מבוקרת עד לעליית לחץ דם סיסטולי ל-90 מילימטר כספית בלבד.
שיטת החזרת הנוזלים הידועה והנפוצה ביותר היא על ידי עירוי תמיסת מלח או תמיסת הרטמן. בעבר הייתה נהוגה שיטה של העמסה בנוזלים אך בשנים האחרונות פחות מומלץ להחזיר נוזלים בתנאי שטח בצורה מוגזמת. העמסת נוזלים יכולה לגרום לפריצת קרישים שעד עכשיו עצרו דימומים, לדילול הדם או לקרישה תוך-כלית מפושטת.
הגישה לטיפול בהלם בבית החולים
ניטור החולה הוא קריטי ודורש אשפוז ביחידת טיפול נמרץ. אצל חלק מהחולים הסובלים מאובדן דם מתמשך ומשינויים בנוזלים או הפרעות לבביות, יש צורך בקתטר בעורק הריאתי הנקרא Swan-Ganz catheter - קתטר זה מאפשר הן מדידה של תפוקת הלב באופן ישיר והן אמצעי לאינפוזיה ישירה לכלי דם מרכזיים. בנוסף לכך יש הערכה של מידת הלחץ הקיים בעליה הימנית וכן מידת הלחץ הקיים בעליה השמאלית (מדידה של הלחץ בעליה השמאלית מבוצעת על ידי מדידת ה- pulmonary capillary wedge pressure, כלומר ה-PCWP. קתטר כאמור יחד עם מדד אוקסימטר מספק הערכה של סטורציה ורידית, או mixed venous oxygen saturation- אינדקס חשוב המשמש להערכה כללית של מידת אספקת הדם לרקמה.
ונד פון ויטרסהיים
גנרל ונד פון ויטרסהיים (בגרמנית: Wend von Wietersheim; 18 באפריל 1900 – 19 בספטמבר 1975), היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון ויטרסהיים נולד ב-18 באפריל 1900 בנוילאנד, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאביו ולטר פון ויטרסהיים, שהיה מנהל המחוז ובעל האחוזה. בשנת 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס פון ויטרסהיים לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל פון ויטרסהיים את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון ויטרסהיים ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1938 מונה פון ויטרסהיים שהיה בדרגת האופטמן, לקצין מטה בדיוויזיית הפאנצר ה-3.
מלחמת העולם השנייה
במהלך המערכה בפולין לחם פון ויטרסהיים עם דיוויזיית הפאנצר ה-3, ולאחר מכן הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד אופנועים. במהלך המערכה על צרפת לחם פון ויטרסהיים עם גדודו, ועל פעולותיו קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה. ב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-20 ביולי אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-113, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה. על פעולותיו בקרבות קיבל פון ויטרסהיים ב-24 בדצמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-10 בפברואר 1942 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1942 הועלה פון ויטרסהיים לדרגת אוברסט, וב-12 בינואר 1943 קיבל על פעולותיו באזור רז'ב תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-10 באוגוסט 1943 מונה פון ויטרסהיים למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11, ולחם עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי. ב-26 במרץ 1944 קיבל פון ויטרסהיים על פעולותיו בקרב קורסון-צ'רקאסי תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאפריל-יוני אותה שנה לחם עמה במבצע יאשי-קישינב הראשון. ב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה ה-19 בחזית המערבית, ולחמה עמה במהלך מבצע דרגון. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה באזור הסאר, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית ומהארמייה הראשונה לסירוגין. לאחר מכן לחם פון ויטרסהיים בקרבות בגרמניה, כאשר למשך תקופה קצרה הוא אף שימש כמפקד קורפוס הפאנצר ה-41, וב-5 במאי 1945 נכנע לכוחות הדיוויזיה האמריקנית ה-90, אולם לא נלקח בשבי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה התגורר פון ויטרסהיים בבאד הונף, וב-19 בספטמבר 1975 מת והוא בן 75 שנים.
כריס אודונל
כריסטופר "כריס" יוג'ין אודונל (באנגלית: Christopher "Chris" Eugene O'Donnell; נולד ב-26 ביוני 1970) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, ודוגמן בעברו, אשר מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור ג'י קאלן בסדרת הטלוויזיה "NCIS: לוס אנג'לס" ברשת CBS, והוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1992 על תפקידו בסרט "ניחוח אישה".
ביוגרפיה
אודונל נולד בווינטקה שבאילינוי, בנם של ויליאם צ'ארלס אודונל האב, מנהל כללי של תחנת הרדיו האזורית WBBM, ושל ג'ולי אן רוהס פון ברכט. והוא הצעיר מבין שבעה אחים ואחיות, עם ארבע אחיות ושני אחים; והוא ממוצא אירי וגרמני. משפחתו באה מרקע קתולי, ובעקבות כך נשלח בילדותו לבתי ספר קתוליים. מגיל 13 עד גיל 16, עסק אודונל בדוגמנות והופיע במספר פרסומות. הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1988 והלך ללמוד בבוסטון קולג', אותו סיים עם תואר ראשון בשיווק.
קריירה
בהמשך הופיע בשורה של הצלחות, כדוגמת "שלושת המוסקטרים", שם גילם את ד'ארטניאן, "שמיים כחולים", "התא", קומדיית המתח של רוברט אלטמן "מי רצח את קוקי?" ו"מעבר לגבול הסכנה". עם זאת, תפקידו כרובין, שותפו של באטמן בלוחמה בפשע ב"באטמן לנצח", הפך אותו לכוכב בהוליווד. במעבר לסרט ההמשך, "באטמן ורובין", הוחלף השחקן המגלם את באטמן, אך כריס אודונל נשאר בתפקיד רובין.
חייו האישיים
באפריל 1997 נישא אודונל לחברתו קרוליין פנטרייס בקתדרלת סנט ג'ורג' בוושינגטון די. סי., שאותה הכיר בעת לימודיו בקולג'. לזוג חמישה ילדים; שלושה בנים ושתי בנות.
אחיו של אודונל, ג'ון, הקים את חברת ההלבשה Johnnie-O.
יעקב יוסטוס
יעקב יוסטוס (בהונגרית: Justus Jakab; 18 ביולי 1866, מוהאץ' – 2 בדצמבר 1940, בודפשט) היה דוקטור לרפואה, רופא עור יהודי-הונגרי מן הבולטים והידועים, דודו של המלחין ג'רג' יוסטוס, אסתטיקן מוזיקה.
ביוגרפיה
יעקב יוסטוס נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד יוסטוס (1830–1913), סיטונאי יין ושל באבט (בורבלה) קליין. ביוני 1884 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון המלכותי ברובע 5 של בודפשט. הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ולאחר קבלת התואר ברפואה עבד במשך תקופה ארוכה כמרצה וכעוזרו של פרופסור ארנה שווימר במחלקה לרפואת עור בקליניקת האוניברסיטה. כרופא עור בולט, הוזמן לקולוז'וואר ולכמה אוניברסיטאות אמריקאיות, אך הוא לא נענה להזמנות אלה. בדצמבר 1899 בחרה בו הקהילה היהודית של פשט, פה אחד, לתפקיד הרופא הראשי של מחלקת העור החדשה שהוקמה בבית החולים היהודי של הקהילה. הוא ערך את סדרת ספרי הרפואה בשם "Therapia" ביחד עם עם ז'יגמונד סרב (במקור שטרן). הוא היה הבעלים, העורך הראשי והמוציא לאור של כתב העת לרפואת עור בשם "דרמטולוגיה", שראה אור בין 1928 לבין 1931. יוסטוס היה חבר מועצת המנהלים של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
אשתו הייתה איזבלה שלזינגר (1879–1942), בתם של מיקשה שלזינגר ושל ינקה וייס. הם נישאו ב-6 בספטמבר 1903 בבודפשט. הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (1ב-23-23).
נחל צלמון
נַחַל צַלְמוֹן הוא נחל בגליל התחתון, המנקז את המורדות הדרומיים-מזרחיים של גוש הרי מירון. הנחל זורם דרומה דרך רכס שגור, מתנקז אל מאגר צלמון ממזרח לרכס יוטבת, יוצר "ברך" לכיוון מזרח ונשפך לכנרת ליד קיבוץ גינוסר.
במעלה הנחל, בסמוך למושב שפר וקיבוץ פרוד, ישנה סדרת מפלים ואשדים מרשימים, ששוצפים מים לאחר גשמים כבדים.
ב־27 בדצמבר 2022 החלה הזרמת מים מותפלים מהים התיכון לנחל במסגרת פרויקט "הולכה צפונה" של חברת מקורות. מים אלו מגיעים לבסוף לכנרת, ומסייעים בשמירה על מפלסה בשנות בצורת.
בעבר זרמו אל הנחל מי המעיינות עין רמיאל, עין פרוד, עין צלמון, עין א-טבל, עין רביד ועין דישנה, אך כיום רוב מי המעיינות נתפסים ולכן הנחל אכזב ברובו, ורק מיעוטו איתן.
היסטוריה
יש המזהים את חורבת צלמון המצויה בלב הנחל עם מבצר בשם, שבוצר על ידי יוסף בן מתתיהו בימי המרד הגדול.
חקלאות
בערוץ הנחל שבתחומי הגן הלאומי כרמי זיתים מטופחים.
לאורך הנחל טחנות קמח שפעלו בעת החדשה לטחינת קמח באמצעות כוח הכבידה של המים. מי הנחל נאספו במעלה הנחל, הובלו על גבי אמות מים מרחק של מאות מטרים, ונפלו בכוח מגובה לתוך ארובות הטחנה. המים הנופלים בארובה סובבו גלגל כפות, שבתורו סובב עמוד שהיה מחובר אל אבני הריחיים. שתי טחנות קמח ניצבות על גדתו המזרחית של נחל צלמון באזור הגן הלאומי, בין היישובים הבדווים ראס אל-עין וסלאמה, שמדרום לבקעת בית הכרם, בין הר כמון להר חזון.
שמעון דימנשטיין
שמעון (סמיון מרקוביץ') דימַנְשטיין (ברוסית: Семен Маркович Диманштейн; 21 במרץ 1886 – 25 באוגוסט 1938) היה מנהיג קומוניסטי בברית המועצות, עורך עיתונים וראש היבסקציה. שאף להשתלבות היהודים במערכת הלאומים הסובייטית כעם יידישיסטי-חילוני.
תולדות חייו
שמעון דימנשטיין נולד בשנת 1886 (תאריך לא בדוק) בסבז', עיירה יהודית במחוז ויטבסק. דימנשטיין היה בן למשפחה מסורתית, ולמד בתלמוד תורה. הוא למד בישיבת טלז, אך עזב אותה בעקבות ההאפקע, שביתה של התלמידים נגד סדרי הישיבה. הוא עבר לישיבת סלובודקה. הוא התמיד בלימודיו והוסמך לרבנות, בין השאר על ידי הרב חיים עוזר גרודזנסקי. בתקופה זאת הוא חי בעוני ולן ברחובות. בשנת 1903, על פי עדות אחת בעקבות קריאת הספר "הסוסה" של מנדלי מוכר ספרים, התפקר.
דימנשטיין נדד זמן רב עד שהגיע לריגה, שבה הצטרף בשנת 1904 למפלגה הבולשביקית. דימנשטיין היה פעיל בארגונים קומוניסטיים בליטא ובלארוס, ונאבק נגד הבונד ומפלגות ציוניות. בשנת 1908 נאסר דימנשטיין ונשלח לסיביר. בשנת 1913 הצליח לברוח מסיביר, והגיע לפריז, שם היה נציג המפלגה. לאחר מהפכת פברואר ב-1917 חזר לרוסיה, והיה עורך העיתון "אמת בחזית" (Окопной правды), עיתון שהתנגד להשתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
בינואר 1918, לאחר מהפכת אוקטובר, מונה דימנשטיין לוועד לעניינים יהודיים, וערך את העיתון "דער עמעס" (יידיש: "האמת"). דימנשטיין כיהן כראש היבסקציה, המחלקה היהודית של המפלגה הקומוניסטית, עד סוף 1919, כסגנו של סטלין השר לענייני לאומים. נחום ניר-רפאלקס העיד עליו: "עם דימנשטיין ניהלתי עוד משא ומתן לא פעם במשך שנת 1918, ותמיד התייחס אלינו ואל שאלות היהודים בזהירות ובתבונה". כן סיפר שבסוף שנת 1918 פעל דימנשטיין להפסיק מאסר של מנהיגים ציוניים בסנקט פטרבורג.
ככל היידישיסטים ראה בעברית "שפה ריאקציונרית", מכיוון שהייתה לשון הקודש של היהדות וגם משום קשריה עם הציונות, אותם שאפה היבסקציה לדכא. העברית נאסרה באופן רשמי על ידי הנרקומפרוס (קומיסריון החינוך). בימיו החלו בהקמת רשת בתי-ספר עממיים ביידיש, ששאפו לשרש את הדת ולטפח זהות יידית-סובייטית.
קימריק
קימריק (באנגלית: Cymric) הוא גזע של חתול הבית שמוצאו בחתול המנקס.
היסטוריה של הגזע
הקימריק הוא הגרסה ארוכת השיער של המנקס - גזע טבעי שהתפתח באי מאן. מוטציה גנטית טבעית גרמה לחתולים במאן לאבד את זנבם, ובגלל בידודו הגאוגרפי של האי, הונצח חוסר הזנב בדורות הבאים. הסבר אפשרי להופעת החתולים ארוכי השיער בין חתולי המנקס קצרי השיער הוא זיווג של חתולי המנקס עם חתול יערות נורווגי שהובא לאי על ידי המלך הנורווגי מגנוס. למרות שחתולי מנקס ארוכי שיער הופיעו מאז ומעולם בשגרים של מנקס קצר שיער, רק בשנות השישים נקבע שהמנקס ארוך השיער הוא גזע נפרד.
משמעות השם קימריק זה "וולשי", והוא ניתן לחתול בגלל הכמות הרבה של חתולי מנקס ארוכי שער שחיו בזמנו בווילס. בהתחלה השתמשו כל האגודות בשם זה, אך כיום חלק פשוט מכנים אותו מנקס ארוך שיער.
מבנה כללי
משקלו נע בין 4 - 5.5 ק"ג.
הפרווה צפופה ועבה, ועשויה להיות בצבעים ובתבניות רבות, למעט שוקולד, לבנדר, וחודים כהים.
גורי הקימריק דומים לאלו של המנקס, אך כעבור מספר שבועות ניתן להבחין בפרווה הצפופה והמפוארת שהם מפתחים.
אופי
הקימריק הוא חתול שופע חיבה, אנרגטי, וחברותי. חתולים שחיים גם מחוץ לבית הם ציידים טובים. רבים מכנים את הקימריק כ"חתול כלב" בגלל תשוקתו העזה להיות עם בעליו, ולעקוב אחריו מחדר לחדר. קולו של הקימריק בדרך כלל שקט מאוד ביחס לממדי גופו (בפרט נקבות בתקופת הייחום). הקימריק משמיע סלסול קול ייחודי (בעיקר נקבות ה"מדברות" עם הגורים), אבל גם כתגובה לדיבור של בעליהם. חתולי קימריק רבים יגוננו על בתיהם במיוחד מפני כלבים זרים. מסתדרים טוב עם ילדים אם הם גדלו איתם ביחד. לקימריק בוגר יהיו קשיים להסתגל לבית רועש על ילדים, אם לא היה מורגל לכך, ויעדיף סביבה שקטה.
היסטוריה של צרפת
תחילתה של ההיסטוריה של צרפת בימי קדם, באזור גאליה הקדום, והיא נמשכת עד ימינו. החל מהמאה החמישית ועד ל-1789, שאז פרצה המהפכה הצרפתית התקיים בה שלטון מלוכני, ומלכו בה מלכים משלוש שושלות עיקריות: המרובינגים, הקרולינגים ובית קאפה. לאחר תקופה של אי שקט מדיני, שבו הונהג בה לסירוגין משטר רפובליקני, קיסרי ומלוכני, מ-1870 ועד ימינו צרפת היא רפובליקה.
שמה של צרפת (France) מקורו בעם הגרמאני שאכלס את שטחה במאה השלישית, הוא הפרנקים. מנהיגם קלוביס (466-511) הוא מייסדה בפועל של השושלת המרובינגית הוא מלכם של הפרנקים הסאליים. מלך זה נטבל לנצרות בעיר רינס (Reims), ושם הוא הומלך למלך, בברכת הכנסייה הקתולית – ומאז רבים ממלכי צרפת הוכתרו בעיר זו. קלוביס מאחד את השבטים הפרנקים תחת הנהגתו. הוא עורך כיבושים בגאליה וכן בגרמאניה, וכך עושים צאצאיו המרובינגים, וכן שושלת הקרולינגים החל משנת 751. קרל הגדול, שהוא הבולט במנהיגי שושלת זו, כובש את סקסוניה התחתונה שבצפונה של גרמניה, וכן את ממלכת הלומברדים שבאיטליה. הקיסרות הקרולינגית מתפצלת ב-843 בין נכדיו. על פי הסכם ורדן (Verdun), אשר בעקבותיו מוקמות פרנקיה המערבית ופרנקיה המזרחית, שמכונה מעתה - ממלכת גרמניה. בין השנים 799 ל-1014 ויקינגים פולשים לפרנקיה המערבית, והם מטביעים את רישומם עליה. ב-987 שושלת הקפטינגים משתלטת על פרנקיה המערבית, ובהדרגה היא מעצבת את דמותה של צרפת לדורות: היא משליטה בה סדר ומבצרים את גבולותיה. פיליפ-אוגוסט וצאצאיו מאחדים את שטחה ומרחיבים אותה, כך שהשתרעה במזרח עד להרי האלפים בדרום ועד לנהר הריינוס בצפון. ב-1349, צרפת רוכשת את חבל דופינה (Dauphine) ובמהלך המאה ה-17 מספחת את חבל אלזס (1648-1681).
ציוני דרך בהיסטוריה של צרפת
קיימות עדויות להתיישבות אנושית באזורה של צרפת של היום כבר בתקופה הפליאוליטית, לפני 1.6 מיליון שנה. שרידי אדם של ממש הראשונים תוארכו ללפני 1.2 מיליון שנה. אבל הממצאים המשמעותיים יותר מתוארכים ללפני 570000 שנה (האיש מ-Tautavel), שנמצאו בפירניים המזרחיים. בעידן הקרח, לפני 350000 מופיע האדם הניאנדרטלי, אשר צד, משתמש באש, יוצר כלים וקובר את מתיו. לפני 42000 ההומו ספיינס כובש את שטחיו, ואיש הניאנדרטל נעלם בהדרגה מאדמות צרפת. בין אנשי הקרו-מניון (Cro-Magnon), הבאים מן המזרח, נמנים אמנים מעוררי התפעלות ושרידים מפועלם נמצאים במערת לאסקו, שציוריה מתוארכים ל-30000 לפנה"ס. כן נמצאו ממצאים מהאלף ה-16 בדורדוניי, מהתרבות המגדלנית והתרבות הסולוטראית. עם התחממות כדור הארץ לפני 12000 שנה, מתחיל העידן המזוליטי, שטביעות אצבעותיו ניכרות מדרומה של צרפת עד לנהר הסן, המאוכלסת על ידי איש סובטר ואיש טרדנואה, שהם לקטים וציידים.
בתקופה הניאוליטית (5700 שנה לפנה"ס) מתפתחים החקלאות וגידול הבהמות. כמו בשאר אירופה, בעת ההיא אוכלוסיית צרפת הומוגנית למדי, והיא פרי של ערבוב בין ציידים-לקטים מקומיים ואנשים שמקורם באסיה הקטנה. בעידן זה ניכרים שני זרמים תרבותיים: זה שמקורו בנהר הדנובה וזה שמקורו בים התיכון. לאחר עידן זה מופיעות תקופת הברונזה ותקופת הברזל. ב-1300 לפנה"ס מופיעים הקלטים, שמקורם במרכזה של אירופה, ושמהם תתגבש הישות האנושית, שהם הגאלים. במקביל, קיימות עדויות להתיישבות של יוונים מהעיר פוקיה בדרומה של צרפת, כבר ב-680 לפנה"ס. בין שנת 58 לשנת 50 לפנה"ס, גאליה נכבשת בידי הרומאים, בראשותו של יוליוס קיסר. החל מהמאה הרביעית למאה השישית פולשים לגאליה הברברים, שהם שבטים גרמאנים (פרנקים, ויזיגותים, אלמאנים ובורגונדים). במאה התשיעית פולשים הנורמנים, שמקורם בסקנדינביה. כל אחד בתורו, עמים אלו עיצבו את ההיסטוריה של צרפת, ודמותה של מדינה זו.
אמנם הכובש הרומאי התייחס לשטחה של צרפת כישות אחת, בשם גליה. אבל הם משליטים בה את השפה הלטינית, שחדלה להיות 'השפה של צרפת' רק בעקבות ועידת טור (Tours), אשר ב-813 קובעת שהדרשות בכנסייה, ייאמרו בשפות העם - ולא בלטינית. כמו כן, אמנם קרל הגדול מולך על הפרנקים בין השנים 814-768, אבל הוא במקביל מלך לומברדיה בשנים 814-774; וכן מוכתר לקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum) ברומא ב-25 בדצמבר 800; ועקב כך נחשב לקיסר הראשון של האימפריה הרומית הקדושה. פריס מקבלת את מעמדה כבירה רק ב-987, עם עליית השושלת הקפטית. אשר לשם 'צרפת', הרי נעשה בו שימוש לראשונה רק ב-1160, שאז פיליפ אוגוסט מכונה מלך צרפת - ולא מלך הפרנקים. במילים אחרות, ניתן לדון על היסטוריה צרפתית ועל תודעה צרפתית רק במאה ה-12. בהדרגה צרפת מתגבשת למדינה: בעקבות מלחמת מאה השנים (1337-1453); שתחילתה בסכסוך בין צרפת לאנגליה - שנשלטה בידי מלכי פלנטג'נט ממוצא צרפתי לצרפת - מוקם הצבא הצרפתי ונוצרת מערכת גביית מיסים חזקה. לואי התשיעי (לואי הקדוש) שם קץ למלחמה הפלנטגנטים ומבצר את מעמדה של צרפת כמדינה נוצרית; ומגביר את אחיזתה באזורים נורמנדי, פואטו, אנז'ו ועוד. מלחמת שלושים השנים, שנחתמה בשלום וסטפליה הניחה את התשתית לערכי היסוד של מדינת הלאום הריבונית המודרנית. עם קביעת גבולותיהן הטריטוריאליים הקבועים של מדינות ונסיכויות רבות, שנטלו חלק במלחמה (וגם של כאלה שהוקמו לאחריה), הוסכם כי אזרחיה של כל מדינה כפופים בראש ובראשונה לחוקיה ולנוהליה של ממשלתם הם, ולא לאלה של ממשלות שכנות, תהא דתם ומידת אדיקותם אשר תהא. קביעה מהפכנית זו הייתה מנוגדת ניגוד מוחלט לחפיפת הנאמנויות הדתיות והמדיניות, שהייתה מקובלת בעבר ובשלביה הראשונים של מלחמת שלושים השנים. בשנת 1616, תחת איש הכנסייה רישליה, צרפת מחולקת לפרובינציות, מבחינה מנהלתית. בזמנו של לואי ה-14 (1638-1715), צרפת יודעת פריחה חסרת תקדים. לואי קיבל לידיו מדינה במשבר, בפשיטת רגל פיננסית, תשושה ממלחמות ומעימותים פנימיים, והוריש לבאים אחריו מדינה יציבה, החזקה ביותר בעולם המערבי. אבל תחת יורשו לואי ה-15 ובמיוחד תחת יורשו של זה לואי ה-16 מתערער והולך הסדר הציבורי - דבר המוביל למהפכה הצרפתית (1789) ולעריפת ראשו של מלך צרפת. אמנם הטרור משתלט על צרפת, אבל בעקבות המהפיכה מחוקקים החוקה הצרפתית, אשר תשמש כמגדלור לכל שוחרי החירות בעולם. כמו כן עולה לשלטון נפוליאון הראשון, המחוקק קובץ החוקים של צרפת, הנודע בשם קודקס נפוליאון, אשר יעניק לצרפת את ייחודה כמדינה לדורות הבאים.
המהפיכה הצרפתית פורצת בשנת 1789 ומכניסה את צרפת לתקופה של אי שקט, הנמשכת לאורך כמעט כל המאה ה-19. תחת המלוכה, בצרפת מוקמת הרפובליקה הראשונה (1792-1804); שמתחלפת בקיסרות הראשונה, בראשותו של נפוליאון הראשון (1804–1815). בין השנים 1815 ל-1848, המלכים שבים לשלטון. אבל לאחר נפילתם והקמת הרפובליקה השנייה, הקיסרות שבה לשלטון, הפעם בראשותו של נפוליאון השלישי. הקיסרות נפלה בעקבות מלחמה עם גרמניה (1870–1871) - ומוקמת הרפובליקה השלישית. במאה ה-19, צרפת הופכת למעצמה קולוניאלית ומתרחש בה תיעוש מוגבר, וכן מתפתחות מערכות הבריאות, המשפט והרווחה. כמו כן, משתפרת התחבורה, בעקבות הקמת מסילות ברזל, המרשתות את כל צרפת. תקופת שקט זו באה לקיצה עם מלחמת העולם הראשונה (1914-1918), הגובה קרבנות רבים ומסתיימת עם הסכם ורסאי. בעקבות כשליו של זה, פורצת מלחמת העולם השנייה (1939–1945). לאחריה מכהנת הרפובליקה הרביעית (1946-1958), שבמהלכה צרפת פותחת בתהליך מוגבר של הענקת עצמאות, למדינות שבחסותה. ב-1958 מוקמת הרפובליקה החמישית, אשר למעשה מכהנת עד היום.
התקופה הפלאוליתית התחתונה
האזור הקרוי כיום "צרפת" היה מיושב עוד מן התקופה הפלאוליתית התחתונה, בעת עידן הקרח של הפלייסטוקן. בשנת 2009 דיווחו ארכאולוגים בראשות מרטין פיקפורד כי השתמשו בתיארוך רדיומטרי בשיטת ארגון-ארגון על-מנת לתארך כלי אבן מסותתים ומאובני חיות ציד שונות מאתר ארכאולוגי במחוז לנגדוק-רוסיון לגיל של 1.57 מיליון שנה לפני זמננו. זוהי העדות הקדומה ביותר למציאות בני-אדם במערב אירופה. מאובנים של סתתי הכלים עדיין לא נמצאו באתר, אך ניתן לשער שהם השתייכו למין הומו ארקטוס.
ממצאים מקיפים יותר כולל שלדי אדם נמצאו במערת אראגו בטוטאבל (Tautavel) שבפירנאים הצרפתיים, והם מתוארכים לפלייסטוקן התיכון לפני כ-400 אלף שנה. התושבים היו ציידים-לקטים מן המין הומו ארקטוס או הומו היידלברגנסיס (תלוי באופן הסיווג) והם הותירו אחריהם כלי אבן רבים מן התעשייה האשלית. תעשייה זו קרויה על-שם הכפר סן-אשל, כיום פרבר של אמיין, שבו תוארה לראשונה. אתר אשלי מפורסם נוסף בצרפת הוא טרה-אמאטה, סמוך לניס, בו התגלו גם שרידי כירות המעידות על שימוש באש. הוא מתוארך לגיל של 350 אלף עד 250 אלף שנים לפני זמננו.