cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אאודי
במאה ה-21
מכירות אאודי משגשגות בעיקר באירופה. שנת 2004 הציבה את מכירות אאודי במקום ה-11 בעולם, לאחר שנמכרו יותר מ-779,441 כלי רכב ברחבי העולם. רוב המכירות הסתכמו בעיקר ממזרח אירופה (19.3%+), אפריקה (17.2%+), והמזרח התיכון (58.5%+). אאודי החליטה להתרחב בשנת 2006 ולבנות מרכזי הקניה וייצור בהודו, על מנת להגביר את מכירות החברה באזור. בשנת 2007 הסתכמו המכירות ב-964,151 כלי רכב.
ביוני 2021 הודיעה החברה כי עד לשנת 2032 תחל למעט בייצור מכוניות המונעות במנועי בעירה פנימית ותייצר מכוניות עם מנוע חשמלי בלבד, ובשנת 2032 תפסיק את הייצור המכוניות המונעות במנועי בעירה פנימית ותעבור להנעה חשמלית לכל רכביה. הודעה זו אינה כוללת את סין, ובסין אאודי תמשיך לייצר מכוניות בעלת מנועי בעירה פנימית.
ממשק המולטימדיה של אאודי (MMI)
ממשק המולטימדיה של אאודי, היא מערכת מבוססת ממשק משתמש לרכב, וכלולה ברוב רכבי החברה החל משנת 2004. המערכת יצאה לאור אחרי BMW IDrive, וניצלה זאת על מנת ליצור מערכת משופרת יותר. המערכת מציעה אפשרויות מולטימדיה כגון מסך בגודל שבעה אינץ' 16:9 לצפייה בסרטים ולניווט וכונן DVD-ROM.
מוטו החברה
מוטו החברה (שאינו מפורסם בישראל בגרמנית) הוא "Vorsprung durch Technik" שמשמעו "קידמה דרך הטכנולוגיה". באירופה, בריטניה, דרום אמריקה ומזרח אסיה משתמשים הסניפים במוטו. בארצות הברית ובקנדה משתמשים במוטו אחר "Truth in Engineering" שמשמעו "אמת בהנדסה". בסניף בקנדה משתמשים בשניהם.
סמל החברה
הלוגו של אאודי, אשר התפתח מהלוגו של אוטו אוניון, מורכב מארבע טבעות שלובות זו בזו. ארבע הטבעות מסמלות את האיחוד משנת 1932 בין ארבע החברות אאודי ההיסטורית, DKW, הורך וונדראר לחברה אחת "אוטו אוניון".
אאודי ספורט
אאודי ספורט היא חברת הבת של אאודי המייצרת את גרסאות ה-S וה-RS לדגמי אאודי.
בישראל
בישראל נחלה אאודי הצלחה יחסית כשמספר שנים עמדו דגמיה בראש טבלת המכירות של מותגי היוקרה בישראל. יבוא המכוניות לישראל מתבצע על ידי חברת "צ'מפיון מוטורס", שמייבאת את מותגי קבוצת פולקסווגן.
רכבי אאודי הם אחד מסוגי הרכבים בהם נוסעים ראשי המדינה המאובטחים באופן קבוע.
גרסאות S
סדרת ה-S מציינת את דגמי אאודי הזוכים לשיפור הספק המנוע והקשחת המתלים. שיפורים אלו יוצרים את הגרסאות הספורטיביות S1 ,S3, S4 ,S5 ,S6 ,S7 ,S8 ,S8 Plus, TTS, SQ5, SQ7 המבוססות על דגמי סדרות A ו-Q המקבילות. סדרת ה-S של אאודי מובילה בשוק קטגוריית ההנעה הכפולה בזכות טכנולוגיית ה-QUATTRO שנמצאת בדגמי ה-S וה-RS. דגמי ה-S מיוצרים על ידי אאודי ספורט.
גרסאות RS
סדרת RS היא סדרת הדגמים הספורטיביים ביותר, אף יותר מסדרת ה- S. דגמי ה-RS חולקים טכנולוגיית הנעה ומתלים עם דגמי למבורגיני ופורשה הנשלטים גם הן על ידי פולקסווגן. דגמי ה-RS מיוצרים על ידי אאודי ספורט.
בסדרת הדגמים: RS3, RS4, RS5, RS6, RS7, Q3 RS, TT RS, Q8 RS.
סדרת אי-טרון
אאודי מציעה גרסאות היברידיות נטענות-שקע במסגרת תת-המותג אי טרון (בדומה לתת-המותג i של ב.מ.וו. ומרצדס-בנץ EQ של מרצדס-בנץ). לעת עתה מוצעות גרסאות אלה רק בדגמים A3 ו-Q7, אך החברה מתכוונת להציג גרסאות כאלו לשאר הדגמים ואף לפתח במסגרת הפרויקט דגמים חשמליים לחלוטין. בנוסף אאודי שותפה בפרויקט מכונית העל של KTM, ה-X-Bow, ומספקת לרכב מנוע ה-TFSI 2.0 בהספק של 240 ו-300 כ"ס.
ספורט מוטורי
אאודי התמודדה בעבר במגוון תחרויות ספורט מוטורי. נוהג זה החל עוד באוטו אוניון שקדמה לה.
מרוץ מכוניות ספורט
בתחילת 1999, הציגה אאודי את הדגמים R8R (עם גג פתוח), ו-R8C כדי להתחרות במרוצי מכוניות ספורט, ענף שבו זכתה אאודי להצלחה רבה במהלך השנים. בשנת 2000, הציגה אאודי דגם נוסף, שכונה R8, והשתמש בצוות המרוץ של החברה "Audi Sport Team Joest", כדי לנצח במרוץ 24 השעות של לה מאן בצרפת.
ב-2005 ייצרה החברה את מכונית המרוץ R10 TDI, אחת ממכוניות המרוץ המתקדמות ביותר שלה. למכונית מספר תכונות חדשות וביניהן מנוע טורבו דיזל כפול. בשנת 2006 ו-2007 ניצחה המכונית במרוץ לה מאן והתבלטה בכך שניצחה את פיג'ו 908, שנחשבה למתחרה חזקה.
בוטביניק
בּוֹטבִיניק (ברוסית: Ботвинник) הוא שם משפחה.
הנאורות שכנגד
"הנאורות שכנגד" (באנגלית: Counter-Enlightenment; מתורגם גם כ"ההשכלה שכנגד") הוא מונח בו משתמשים פרשנים והיסטוריונים של הרעיונות לתיאור מספר זרמי מחשבה, בעיקר משלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, אשר היוו אופוזיציה להלכי הרוח המקובלים בעידן הנאורות. המונח מזוהה בדרך כלל עם הפילוסוף ישעיה ברלין אשר יצא נגד ההוגים בעלי גישה זו, אף שהמונח היה בשימוש קודם לכן בקרב הוגים שונים, לרבות פרידריך ניטשה, שהשתמש במינוח Gegenaufklärung (Gegen=כנגד, Aufklärung=נאורות) בסוף המאה ה-19. עם זאת, ברלין נחשב למי ש"המציא מחדש" את המושג והביא לפרסומו. בכתביו עסק ברלין רבות בהוגי הנאורות ו"אויביהם", אותם זיהה כרלטיביסטיים, אנטי-רציונליים, ויטליים ואורגניים.
ברלין משייך לנאורות שכנגד בעיקר את: ג'אמבטיסטה ויקו, יוהאן גיאורג האמאן, ויוהאן גוטפריד הרדר. ולפיו, הגותם הייתה רבת השפעה והובילה להתפתחות הרומנטיקה והאקזיסטנציאליזם ואף השפיעה על התהוות הטוטאליטריזם בתחילת המאה ה-20. אחרים מציינים גם את פרידריך היינריך יעקבי שבשל התנגדתו לנאורות הצית את מחלוקת הפנתאיזם ואת מחלוקת האתאיזם.
דיטאליני
דיטאליני (המכונה גם tubettini) היא סוג של פסטה שצורתה כמו צינור קטן. דיאטליני מתוארת כ"גודל אצבעון" וכ-"מקרוני קצר מאוד". באזורים מסוימים הוא נקרא גם "סלט מקרוני". במהלך העידן התעשייתי בפוליה, איטליה, התחרש פיתוח מוגבר של דיטאליני ופסטות קצרות אחרות. בזמנים עכשויים, מדובר בפסטה בייצור המוני. היא משמשת במספר מנות, והיא נפוצה ברחבי סיציליה.
שימושן במנות
ניתן להשתמש דיטאליני בכמה מנות פסטה, כמו פסטה אי פיגיולי (פסטה ושעועית). משתמשים בה במנות סיציליאניות מסורתיות "בכל רחבי סיציליה". כמה מנות סיציליאניות עם דיטאליני כוללות פסטה עם גבינת ריקוטה ופסטה chi vruocculi 'rriminati (פסטה עם ברוקולי). לעיתים קרובות משתמשים בדיטאליני במרקים. והיא תוארה כאידיאלית לשימוש במרקים בשל גודלה שיכול "להתאים היטב על כפית". ניתן להשתמש בה גם בסלטי פסטה.
קימברלי ויאט
קימברלי ויאט (באנגלית: Kimberly Wyatt; ) היא רקדנית וזמרת אמריקאית, חברה בלהקת הפופ המצליחה הפוסיקט דולז.
חייה
ויאט נולדה בוורנסבורג, מיזורי, עיירה קטנה ליד העיר קנזס. אביה הוא נהג משאית ואמה נוסעת איתו. לפני שהחלה לרקוד היא ניסתה לשחק טי-בול (בייסבול לגיל צעיר), כדורסל והייתה גם חברה בצופים, אך כולם הסתיימו ללא הצלחה.
ויאט החלה לרקוד בגיל 7. כשהייתה בת 14 היא הרוויחה מלגה ללימודים בבית הספר הנודע ללימוד ריקודי בלט של ג'פרי שבניו יורק ובמרכז ללימודי ריקוד בברודוויי. כשהייתה בת 17 היא סיימה תיכון וטסה ללאס וגאס כדי להיבחן כרקדנית באוניות ובבתי קזינו. היא עבדה כרקדנית על האונייה "אקספלורר אוף דה סיס" של רויאל קריביאן, שהייתה אז האונייה הגדולה ביותר בעולם. עבודתה כרקדנית על אונייה זו איפשרה לה לבקר במרבית דרום אירופה.
בשנת 2001 עברה לגור בלוס אנג'לס כדי לפתח את הקריירה שלה כרקדנית, אף על פי שקיבלה הצעה מ"הובארד סטריט דאנס קומפני" שבשיקגו. בשנת 2003, קימברלי השתתפה בצילומי הווידאו קליפ "Shut up" של הבלאק אייד פיז, והייתה הכוריאוגרפית ורקדנית בצילומי הקליפ "Shut up" מאלבום הסולו הראשון של ניק לאשיי. במהלך צילומי הווידאו, הכוריאוגרפית רובין אנטין, המייסדת של הפוסיקט דולז הציעה לקימברלי להצטרף ללהקה. הכינוי שלה הוא "Punky Doll". כמו שאר חברות הלהקה, היא עובדת שכירה בחברת אינטרסקופ. לאחר שכרמית בכר עזבה את הלהקה, החלה ויאט לשיר את קטעי הסולו שלה.
ב-26 בפברואר 2010, הודיעה ויאט על עזיבתה מהלהקה. ויאט סיפרה כי היא עזבה את הלהקה כיוון שהיו בה קשיים והיא לא הייתה מרוצה שתפקידה בלהקה. כיום משמשת ויאט כשופטת בתוכנית הריקודים הבריטית "Got to Dance". ב-2 במאי 2010, הוציאה ויאט את הסינגל "Candy" בשיתוף עם הראפר אגרו סנטוס. השיר משמש כפסקול לסרט "סטריטדאנס".
בנוסף, הוציאה מספר סינגלים מתוך אלבום סולו עתידי שלה.
בירגיט קליין
'''בִּירְגִּיט אֶ. קְלַיּן (בגרמנית: Birgit E. Klein'''; נולדה ב-15 באוקטובר 1962 בקרפלד) היא רבה רקונסטרוקציוניסטית בקהילה היהודית של שטרסבורג וסופרת. בשנת 2017 היא הוסמכה כרבה בבית המדרש לרבנים ליהדות מתחדשת בווינקוט שבפילדלפיה. רבה בירגיט קליין היא גם פרופסור של בית הספר הגבוה למדעי היהדות בהיידלברג.
ספריה
ספריה של בירגיט קליין בגרמנית הם:
סאלי מאייר
סאלי מאייר (1875 גרמניה - 1953 מילאנו, איטליה) היה תעשיין, פילנתרופ ומנהיג ציוני. הוא התיישב באיטליה בשנת 1891. היה בעל תעשיות הנייר "ויטה" (Vita) באיטליה. בימי מלחמת העולם השנייה היה נשיא איחוד הקהילות היהודיות בשווייץ. לאחר המלחמה היה נשיא קהילת יהודי מילאנו. ביוזמתו ובמימונו אורגנה מחדש הקהילה היהודית בעיר, שוקם בית הכנסת והקהילה הייתה מסוגלת לקלוט את אלפי הפליטים ממחנות העקורים שהגיעו לאיטליה.
כאשר היה נציג הג'וינט בשווייץ בשנות מלחמת העולם השנייה מייחסים לו יחס קשוח כלפי המהגרים היהודים. יחס שנבע מחששו לגורלם של היהודים שכבר הגיעו לשווייץ.
בשנת 1964 נקרא על שמו בית הספר היהודי החדש במילאנו וכן הוצאת ספרי מורשת יהדות איטליה -"מוסד שלמה מאיר, מכון למדעי היהדות, מילאנו". . על שמו מוסדות חינוך יהודיים ואחרים בצפון איטליה.
תפקידו בשווייץ
במהלך מלחמת העולם השנייה החזיק סאלי מאייר בגישה של 'דינא דמלכותא דינא', וסירב לשתף פעולה עם נסיונותיהם של יהודים מגרמניה ומאוסטריה להבריח את הגבול לשווייץ שהייתה מקום מקלט אידיאלי בתקופה ההיא, לאחר ששווייץ על אף שבאופן רשמי הסכימה לקלוט פליטים, מנעה מקלט מפליטים יהודים (שזוהו באמצעות האות J שהוטבעה על תעודת הזהות של יהודים גרמנים), מאייר אף תמך בהשבת הפליטים שהצליחו להבריח את הגבול אל ארצות מוצאם, כחלק מגישה זו אף מנע מאייר את פעילותם של אחרים שסייעו ליהודים להבריח את הגבול לשווייץ, כך חסיד אומות העולם פאול גרינינגר שהיה מפקד משטרת הגבולות בסנט גלן בשווייץ, הצהיר כי מאייר הפריע לפעילות הצלת יהודים, בכך שמסר דו"ח על הפעילות שלו עם רחה שטרנבוך ובעלה יצחק להצלת יהודים לשלטונות שווייץ, ובכך הביא לפיטוריו ממשרתו כמפקד המשטרה במקום, ולמאסרה ומשפטה של שטרנבוך.
סאלי מאייר מוזכר גם בהקשר ליהדות סלובקיה. כאשר במסגרת תוכנית אירופה חיים מיכאל דב ויסמנדל הציע כי תמורת 50,000 דולר שהג'וינט הבטיח להעביר, יפסיקו המשלוחים להשמדה, נטען כי סאלי מאייר נציג הג'וינט, ונתן שוואלב מנהל משרדי הסוכנות היהודית, לא הסכימו לכך בטענה כי סלובקיה היא מדינה קטנה ו-50,000 דולר הוא סכום גדול יחסית. וכן, עקב החוק האמריקני, האוסר הוצאת כספים למדינת אויב.
גירושם של יהודי בודפשט תוכנן ליום 25 באוגוסט 1944. היינריך הימלר ניהל משא ומתן עם סאלי מאייר, ובתמורה להבטחה מעורפלת של סאלי מאייר הורה היינריך הימלר ברגע האחרון לבטל את גירושם של יהודי הבירה
אסטורה מאייר
בנו, המהנדס דר' אסטורה מאייר, היה קונסול לשם כבוד של מדינת ישראל במילאנו בשנים הראשונות למדינה. במשרדיו במרכז העיר היו משרדי הקונסוליה הישראלית שבמילאנו. בעסקות עסקי תעשיית הנייר הנרחבים שהיו לו בצפון-איטליה, הוא יזם בשנת 1953 את הקמת מפעלי נייר אמריקאיים ישראליים בחדרה והיה שותף בחברה. הוא נמנה עם המייסדים של החברה לישראל אשר הוקמה בשנת 1968 בעקבות הוועידה הכלכלית הראשונה שהתקיימה בירושלים. יחד עמו היו משקיעים מוכרים כמו: בנו גיטר, ויקטור קרטר, הברון אדמונד דה רוטשילד, סר זיגמונד ורבורג ושאול אייזנברג.
ג'ונתן מילר
ג'ונתן מילר התפרסם במיוחד בעקבות סדרת הטלוויזיה "גופו של עניין" (1978). סדרה זו עסקה בהיסטוריה של הרפואה ובפילוסופיה של המדע, והיא נוצרה במסגרת הרשת הציבורית הבריטית BBC. הסדרה עוּבּדה מאוחר יותר לספר. תוכנית אחרת שהפיק במסגרת זו הייתה בנושא תיאטרון ועסקה ב-12 מחזות מאת ויליאם שייקספיר.
סאלי מאייר
אסטורה מאייר
בשנת 1980 נקרא על שמו רחוב בירושלים בשכונת נווה יעקב.
ג'ונתן מילר
מילר ראה עצמו כאתאיסט והוא אף כתב והגיש סדרה בנושא זה - "אתאיזם - היסטוריה מקוצרת של חוסר-אמונה" ב-BBC (2004).
סאלי מאייר
לקריאה נוספת
MAYER, SALLY, Scritti in memoria di Sally Mayer (1875-1953). Saggi sull' Ebraismo Italiano. Ed. by Umberto Nahon. Jerusalem, Fondazione Sally Mayer, 1956, Or.cloth. with dustjacket, 361, 231 pp. and 14 plates. Italian and Hebrew .
ג'ונתן מילר
בשנת 1983 קיבל מילר תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE), ובשנת 2002 קיבל תואר אבירות.
ביוגרפיה
ג'ונתן מילר נולד ב-1934 למשפחה יהודית מבוססת ברובע המפסטד בצפון לונדון. אביו, עמנואל מילר (1892–1970), היה פסיכיאטר שהתמחה בהתפתחות הילד. אמו, בטי מילר (שם נעורים: ספירו, 1910–1965), הייתה סופרת וביוגרפית. אחותו, שרה מילר, עבדה שנים רבות בטלוויזיה.
מילר למד מדעי הטבע ורפואה באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת לונדון. הוא סיים את לימודיו ב-1959 ועבד במשך שנתיים כרופא בבית חולים.
במקביל ללימודיו הוא עסק בדרמה והיה חבר בפוטלייטס - המועדון הדרמטי של אוניברסיטת קיימברידג'. במועדון זה החלו את דרכם גם יוצרים ושחקנים בריטים מוכרים אחרים, למשל: דאגלס אדמס, ג'ון קליז, אמה תומפסון, סשה ברון כהן ועוד.
ג'ון פ. מאייר
ג'ון פאול מאייר (באנגלית: John Paul Meier; 8 באוגוסט 1942 – 18 באוקטובר 2022) היה חוקר מקרא אמריקאי וכומר קתולי.
ג'ונתן מילר
ביוגרפיה
ב-1960 הוא היה שותף בכתיבה ובהפקה של הרוויו (קברט) הסאטירי Beyond the Fringe, שהוצג תחילה במסגרת פסטיבל אדינבורו, ומאוחר יותר עבר לניו יורק. המחזה היה תחילת דרכם של שחקנים כמו אלן בנט, פיטר קוק ודאדלי מור. מילר עזב את צוות הקברט זמן-מה לאחר שעבר לניו יורק והחל לעבוד כמגיש ועורך של התוכנית "מוניטור" בבי-בי-סי. בין 1966 ל-1968 כתב וביים סרטים עבור בי-בי-סי, ביניהם עיבוד של אליס בארץ הפלאות ועוד.
ג'ון פ. מאייר
מאייר היה פרופסור לברית החדשה במחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת נוטרדאם. לפני כן היה פרופסור באוניברסיטה הקתולית בארצות הברית.
למד בקולג' סנט ג'וזף בניו יורק (1968), באוניברסיטה הגיאורגית ברומא (1968) ובמוסד המקראי ברומא (1976). מאייר חיבר תשעה ספרים ויותר מ-60 מאמרי מחקר. היה העורך של כתב עת בשם "המקרא הקתולי" ונשיא הארגון למקרא קתולי.
ג'ונתן מילר
ביוגרפיה
ב-1970 החל מילר לביים ולהפיק מחזות אופרה. ב-1978 הוא ביים גרסה של האופרה נישואי פיגארו לאופרה האנגלית הלאומית. במקביל הוא עסק בחקר ההיסטוריה של הרפואה באוניברסיטת לונדון, ושימש כסגן-נשיא של הארגון הבריטי למען זכויות הומוסקסואלים - Campaign for Homosexual Equality.
ג'ון פ. מאייר
"יהודי גבולי: חשיבה מחדש של ישו ההיסטורי"
מאייר חיבר את הסדרה: "יהודי גבולי: חשיבה מחדש של ישו ההיסטורי" ובה הוא כתב על ישו ההיסטורי וכוונותיו תוך כדי השוואה עם תחומים גנוסטיים, יהודיים, קתוליים ופרוטסטנטיים.
ג'ונתן מילר
ביוגרפיה
נפטר ב-27 בנובמבר 2019.
ג'ון פ. מאייר
"יהודי גבולי: חשיבה מחדש של ישו ההיסטורי"
בכרך הראשון (1991) בסדרה, מבחין מאייר בין ישו ההיסטורי לישו של הברית החדשה. בחיבורו הוא מנתח מקורות הכוללים את הברית החדשה, מקורות אפוסטולים שלא נכנסו לקאנון של הברית החדשה (כמו הבשורה על פי תומאס), חיבורי יוספוס פלאביוס ועוד כתבים יהודיים מהמאה ה-2. על מנת לאבחן את ישו ההיסטורי מחיבורים אלה קובע מאייר מספר קריטריונים לבדיקה:
קריטריונים אלו נועדו לשימוש בזה אחר זה למען אימות היסטורי משותף. אולם עדיין, כל טענה בנוגע לישו ההיסטורי היא בגדר הספק ואינה בטוחה. שאר הכרך עוסק במקורותיו של ישו, בהשפעות "חיצוניות" עליו (שפה, חינוך ומצב סוציו-אקונומי) ובהשפעות "פנימיות" (קשרים משפחתיים וכדומה).
מלכות שמיים בחלק השני בוחן:
הכרך השלישי נוגע באותן אמות מידה של האמיתות ההיסטורית של סיפורי הנסים ובאספקטים אחרים בחיי ישו. במקום לאמץ גישה כופרת בנושא או לאמץ את הגישה הנוצרית או להתעמק בנושאים פילוסופים האם נסים מעין אלה יכולים להתרחש, מאייר מעלה שאלות היסטוריות בנושא.
מאייר מצא כי מעשיו יוצאי הדופן של ישו כמו מעשי הנסים מעוגנים על פי קריטריון העקביות במעשי ישו ובאמרותיו. במעבר מהשאלה הכללית בנושא הנסים למקרים ספציפיים, מאייר בוחן כל נס על ידי בצורה נרחבת. בחינה זו מביאה למסקנה ששום תאוריה אינה יכולה להניח את הדעת בנוגע לכל מעשי הנסים, לפיכך נראה שחלק מסיפורים אלה הם ללא בסיס היסטורי מוצק (כמו נס עץ התאנה) וסיפורים אחרים משמרים אמיתות היסטורית מחייו של ישו, ולפיכך יש לאמת או להפריך כל מעשה מסוג זה.
במבט גלובלי, ישו ומעשיו כמרפא הם מעוגנים ממש כמו ישו ההיסטורי עצמו. בבשורות, מעשיו של ישו במצע נסים כוללים בתוכם אלמנטים הנוגעים אליו אישית ובשורתו לנבואות העולם הבא. פעילות מעין זו, ע"פ מאייר, נתווספו, ככל הנראה, בהקשר ישיר לשיאו של סיפור הברית החדשה המסתיים במותו של ישו.
הכרך השלישי (2001) עוסק בישו בהקשר למאמיניו ומתנגדיו (פרושים, צדוקים, איסיים, שומרונים סופרים וקנאים) בארץ ישראל של המאה הראשונה לספירת הנוצרים.
הכרך הרביעי (2009) עוסק בכהונה של ימי ישו בהתייחס לחוקתו של משה רבנו בנושאים כמו גירושין, שבועה, שמירת השבת, הלכות טהרה ועוד מצוות המוזכרות בבשורות.
מאייר נפטר ב-18 באוקטובר 2022.
סאליו סיס
קריירת מועדונים
סיס התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דיאמברס. לקראת עונת, סיס חתם לחמש שנים בטרומסה מליגת העל הנורווגית. ב-5 במאי 2010, סיס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד בראן.
ב-26 באוגוסט 2013, סיס חתם בוואלנסיין מליגת העל הצרפתית, ששילמה תמורתו 500 אלף אירו.
ביולי, סיס חתם באנז'ה, אליה הצטרף בהעברה חופשית. בינואר, סיס הושאל לוולאנסין עד לסיום העונה, דבר אשר קרה גם בינואר.
ב-2 בספטמבר 2019, סיס חתם בנאנסי.
קריירה בינלאומית
ב-14 בנובמבר 2012, סיס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל בתיקו 1-1 נגד.
סיס, השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2017 וגביע אפריקה לאומות 2019. הוא אף נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, אך נפצע בסמיכות לתחלית המונדיאל ושוחרר מהסגל.
משפחת עבו
משפחת עבו היא משפחה יהודית שעלתה לארץ ישראל מאלג'יר ב-1817 והשתקעה בצפת - משום היותה מרכז רוחני חשוב לתורת הקבלה ובגלל קרבתה להר מירון, מקום קברו של רבי שמעון בר יוחאי.
שם המשפחה עבו נובע מהשם הפרטי עבו שהוא שם ברברי ומהווה קיצור לשם הערבי עבדאללה ומקביל לשם המקראי עובדיה.
תרומתם לראשית ההתיישבות בגליל
התיישבותה בצפת של משפחת עבו, מהמכובדות והאמידות באלג'יריה, תרמה רבות לחיזוקה ולביטחונה של הקהילה היהודית במקום, ומילאה תפקיד חלוצי בייזום התיישבות יהודית חקלאית בגליל ובעמק החולה. במשך שלושה דורות רצופים שימשו בני המשפחה קונסולים של צרפת בגליל, תחת המשטר העות'מאני ב"תקופת הקפיטולציה". מסורת משפחתית, שמקורה במחצית הראשונה של המאה ה-19 והנשמרת עד היום, היא תהלוכת ספר התורה העתיק בערב ל"ג בעומר מבית עבו בצפת לקברו של שמעון בר יוחאי במירון, אירוע רב משתתפים המסמל מזה כמאתיים שנה את פתיחתן הרשמית של חגיגות ל"ג בעומר.
על פי ההיסטוריון יוסף שרביט, הרב שמואל עבו, אבי שושלת המשפחה בארץ, ייסד טיפוס חדש של מנהיגות המשלבת אפיקי פעילות ציבורית רבגונית: כרב בקהילה הספרדית בצפת ונשיא "הכולל הספרדי", כסוכן קונסולרי של צרפת המקדם את החסות הצרפתית ברחבי הגליל וכגואל קרקעות רב פעלים המכלכל צעדיו בין המיעוטים השונים השוכנים בצפון ארץ ישראל תחת השלטון העות'מאני. הרב שמואל עבו היה גם מן הבולטים במנהיגי הקהילה הספרדית בצפת שתרמו לשיתוף פעולה הדוק, חם ומכבד עם הקהילה האשכנזית בעיר. הוא קיים יחסי קירבה ושיתוף פעולה עם הרב שמואל הלר, שהיה מנהיג הקהילה האשכנזית בצפת. השניים אף היו, במשך שנים ארוכות, הכתובת של משה מונטיפיורי בצפת.
בשנת 1870 – שמונה שנים לפני ייסודה של פתח תקווה – הקים הרב שמואל עבו את היישוב היהודי הראשון שהוקם במאה ה-19 על אדמת הר מירון, ובחודש אייר תרל"ח (1878), ביוזמתה ובעידודה של משפחת עבו, התיישבו כ-30 משפחות מצפת בשיפולי הכפר הערבי ג'עוני (שמה הקודם של ראש פינה) והקימו שם מושבה בשם "גיא אוני". בכך הקדימו בני משפחת עבו את אנשי העלייה הראשונה, שההיסטוריוגרפיה המקובלת מצביעה על עולים אלו מאירופה כעל חלוצי המפעל הציוני של העלייה וההתיישבות ומתעלמת, משום מה, מהיישובים החקלאיים שנוסדו קודם לכן.
"היה זה מפעלם של בני משפחת עבו שאפשר את ההתיישבות היהודית בראש פינה, יסוד המעלה, משמר הירדן, דרום מערב הגולן, מחניים ועין זיתים" - כותב ד"ר יוסף שרביט, בעבודת המחקר שלו, 'צרפת בגליל במאה ה-19'. על פי שרביט, אדמותיהם של רבים מיישובים אלו נרכשו תחילה על ידי משפחת עבו, ונמכרו מאוחר יותר לעולים מאירופה. על פי שרביט, על אף שמשפחת עבו היא בשר מבשרו של היישוב הישן, הרי שקורותיה מבססות את הטענה שהיישוב הישן הספרדי מבשר את ניצני היישוב החדש ומהווה את שורשיו.
משפחת עבו רכשה אדמות בכל סביבות צפת. הם קנו אדמות מזרחה לצפת, באזור החולה, יחד עם עוד משפחות מצפת כדוגמת משפחת ממן ומשפחת מזרחי. ב-1872 התיישבו האחים שלמה ושאול מזרחי מצפת, בניו של הרב חיים נחום מזרחי, רב ודיין בכולל הספרדים בצפת, על אדמתם, ולצידם התיישבו עוד שבע משפחות מן הקהילה הספרדית בעיר, שהיו אריסים על אדמות משפחת עבו. שם ניתן למקום: מי מרום. לימים, כאשר יהודים ממזריץ' ייסדו שם את מושבתם, יסוד המעלה, חברה אליהם משפחת מזרחי שנמנית עם מייסדי המושבה. במקביל רכשו בני עבו גם את האדמות במירון וב-1872 לערך הושיבו בהן אריסים, יהודים קרובי משפחה. האדמה ההררית במקום הגבילה את אפשרויות העיבוד החקלאי, האיכרים היהודים עזבו והאדמות הוחכרו לפלאחים ערבים. רק השומרים במקום נותרו יהודים. פעילות מסוג זה הייתה גם נחלתה של הקהילה האשכנזית בצפת והנהגתה, כמו רכישת אדמות בעין זייתון וההתיישבות בגיא אוני ב-1878, בעידודם ובתמיכתם של מנהיגי הקהילה כמו הרב שמואל הלר ומרדכי סגל. זאת הייתה הרוח שנשבה ביישוב היהודי כבצפת, על חלקיו השונים, וכך הם הקדימו למעשה את מפעל ההתיישבות של העלייה הראשונה, אם כי לא זכו להכרה ולהוקרה מספקת על כך.
הרב שמואל עבו – תחילתה של השושלת בארץ
אבי השושלת של משפחת עבו בארץ הוא הרב שמואל עבו. הוא נולד באלג'יר בשנת 1789 לאביו, אברהם, שהיה סוחר אמיד ובעל נכסים. שמואל הוסמך לרבנות ובשנת 1817 עלה לארץ עם משפחתו, והתיישב בצפת. נולדו לו שלושה בנים - אברהם, יצחק ויעקב, ושתי בנות: שרה ושמחה.
מעמדם של יהודי צפת בתחילת המאה ה-19 היה דל ועלוב. הם סבלו ללא הרף מהתנכלויותיהם של שכניהם הערבים, שהתנפלו עליהם בכל עת מצוא. הרב שמואל עבו תבע מהשלטונות להעניק ליהודים זכות חוקית להגן על עצמם בנשק. משלא נענה, נסע לאלג'יר ובהשתדלותם של ראשי העדה ונכבדיה נתמנה מטעם ממשלת צרפת לקונסול כללי בגליל, ועד מהרה הפך לאחד הבולטים במנהיגיה של הקהילה היהודית והיה נכבד מאוד גם על התושבים המוסלמים והנוצרים.
מעשהו הראשון כקונסול היה להכניס מספר גדול ומכריע של בני היישוב היהודי בצפת ובטבריה תחת חסותה של ממשלת צרפת, על ידי רישומם כנתיניה. בית עבו, שמעל שערו התנוסס דגלה של צרפת, שימש לרבים, יהודים ואחרים, מקלט מהתנכלויותיהם של השלטונות העות'מאנים.
כעבור שנים אחדות הפליג הרב שמואל עבו להודו וקיבל מידי דוד ששון את המונופול למסחר בצבע הבגדים אינדיגו, העשוי מצמח הניל המכסיף (אינדיגופרה) בארץ ישראל ובסביבתה. בהודו נתקל לראשונה בסוגיית עדת בני ישראל ועם שובו לארץ העלה את הנושא לפני רבני צפת וירושלים, והללו פסקו, לאחר בירור מתמשך, ש"בני ישראל" הם יהודים לכל דבר. בשנת 1952 ניתן תוקף לאותה פסיקה על ידי הרבנות הראשית בארץ בראשות הרב יצחק נסים והרב איסר יהודה אונטרמן.
אחד ממפעליו החשובים של הרב שמואל עבו היה הקמת המבנה מעל קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון. עד לבואו היה המבנה מוזנח ונטוש; הוא גידר את חלקת הקבר, הקים את מבנה בית הכנסת שמעליו ושיקם את הריסות בית הכנסת של האר"י בצפת. לאחר הרעש הגדול סייע לבנות מחדש את הרובע היהודי בצפת, שחרב, ואף הזמין לשם כך פועלים מקצועיים מדמשק. הרב שמואל עבו רכש בשנת 1870 כ-7,000 דונם של אדמה חקלאית בכפר מירון, ויישב במקום עשרות משפחות יהודיות מיוצאי כורדיסטן.
מסורת ל"ג בעומר
לאות תודה על פועלו של הרב שמואל עבו בשיקום הרובע היהודי בצפת, בעידוד ההתיישבות בגליל, ובגאולת קברו של התנא הקדוש, רבי שמעון בר יוחאי - העניקה לו הקהילה בצפת ספר תורה על שמו, ובערב ל"ג בעומר תקצ"ג (1833) הובל ספר תורה זה לראשונה בשירה ובריקודים מבית עבו לבית הכנסת של הרשב"י במירון, וחגיגות ל"ג בעומר המסורתיות נפתחו ברוב עם. הייתה זו תחילתה של מסורת משפחתית, שהפכה במרוצת הזמן לחלק בלתי נפרד מהפולקלור הדתי עממי של חגיגות ל"ג בעומר בצפת, והתפשטה על פני כל הארץ.
שנים אחדות לאחר מכן הוחלף ספר התורה הראשון, שנידבו יהודי צפת, בספר תורה עטור כסף וזהב, שתרם בנו של הרב שמואל, הרב יצחק מרדכי עבו. ספר תורה זה נישא עד היום בתהלוכה החגיגית מבית עבו למירון, ובתום חג השבועות, חוזר לארון הקודש בבית הכנסת בנאה ("הצדיק הלבן") בצפת - עד לערב ל"ג בעומר הבא.
הרב הקונסול יעקב חי עבו - הדור השני לשושלת ולמסורת ל"ג בעומר
הרב יעקב חי עבו נשא לאישה את אסתר מלכה, בת רבי יצחק כהן, נכדת הרב נפתלי כהן צדק מליברפול, תוך כדי ביקור שערכה בארץ עם משפחתה.
הוא נפטר בביתו בצפת, בג' בטבת תר"ס, 1899, לאחר תאונה קשה, שממנה לא החלים והוא רק בן 58 שנה.
מאיר עבו – הדור השלישי
עם פטירתו של יעקב חי עבו עברה כהונת הקונסוליה של צרפת לאחיו, הרב יצחק מרדכי עבו אולם בכל יתר התחומים, החברתיים והציבוריים, ועל אף גילו הצעיר (שלושים) תפקד הבן, מאיר עבו, כראש המשפחה, כשלצידו רעייתו רחל. הוא המשיך להתגורר בבית עבו ההיסטורי והקפיד לקיים את מסורת ל"ג בעומר המשפחתית גם בימים קשים של מאורעות דמים, כמעט 50 שנה ברציפות. מאיר עבו נפטר בצפת, בי' בכסלו תש"ח (23 בנובמבר 1947), ורעייתו רחל נפטרה חודשים אחדים אחריו.
רפאל עבו – הדור הרביעי
עם פטירתו של הרב מאיר עבו עברה ההגמוניה המשפחתית והמשכה של מסורת ל"ג בעומר לבנו, רפאל עבו, שנולד בצפת בשנת 1899. רפאל הקדיש את עיקר זמנו לענייניה הביטחוניים של הקהילה היהודית בעירו. מעבר לכל תחומי עיסוקיו הציבוריים, הקפיד לקיים במשך 16 שנה, (עד לפטירתו) את מסורת ל"ג בעומר כהלכתה, כאשר רעייתו (מנישואיו השניים), לורה לבית הררי, מסייעת לידו. בימיו קמה מדינת ישראל, והמסורת קיבלה, בנוסף לצביונה הדתי-לאומי, גם אופי ממלכתי. רפאל נפטר בצפת בכ"ד בשבט תשכ"ד (7 בפברואר 1964), ובהלווייתו נכחו המונים מבני צפת. הוא הותיר אחריו שני בנים ובת. את יוסף וצבי; יוסף, הבכור, ממשיך במסורת ל"ג בעומר המשפחתית; צבי עבו, לוחם ומחנך, נהרג בתאונת דרכים בשנת 1976, ואת עצמונה עבו-פינקלשטיין, תושבת צפת.
יוסף עבו – הדור החמישי
יוסף עבו עברון (1924-2014), סופר ועיתונאי, דור חמישי לבית עבו, הקפיד לקיים את המסורת המשפחתית בדקדקנות, במשך יובל שנים וקידם את תיעודה האקדמי בכל אמצעי התקשורת. סייעה לידו רעייתו יהודית, נכדתם של ניסן וסימה קנטרוביץ, ממייסדי רחובות. בתקופתו הגיעו אורחים מכל קצווי הקשת העדתית בישראל, דתיים וחילוניים כאחד, כולל בני המיעוטים בגליל: דרוזים וצ'רקסים שגם בעבורם נחשב הרשב"י קדוש. בימיו נטלו חלק בלתי נפרד בשמחה משלחות תושבים מאריאל, עובדי בתי הזיקוק בחיפה ותושבי רמת הגולן. תרומתו הייחודית למסורת התבטאה בעבודתו העיתונאית, הספרותית והמחקרית - היסטורית. עבו עברון היה הראשון שליקט ביסודיות את כל החומרים ההיסטוריים של מסורת בית עבו וביצע תיעוד דוקומנטרי נרחב בדפוס ובאינטרנט. כמנהג אבותיו הזמין בקביעות לאירוע החגיגי את נציגי שגרירות צרפת בישראל, וב-1987 העניק שגריר צרפת בישראל, אלאן פיירה בשם נשיאו, פרנסואה מיטראן, את תואר אביר מסדר הכבוד על "שקידתו בטיפוח המסורת וקשרי הידידות בין ישראל לצרפת". בערב ל"ג בעומר ה'תשס"ב (2002) העניק ליוסף ראש העיר, מר עודד המאירי, תעודת אזרחות כבוד של העיר צפת, "על שמירת המסורת והמשכיותה הנפלאה". בערב ל"ג בעומר תשע"ג 2013 העניק ליוסף ראש העיר מר אילן שוחט שי מיוחד, שופר קרן מצופה כסף –סמל ליובל השנים שבהן החזיק יוסף את מסורת בית עבו עד יומו האחרון.
רפאל עבו – הדור השישי
עם פטירתו של יוסף בי"א באדר א' ה'תשע"ד (12 בפברואר 2014), הועברה המסורת לאחיינו, עו"ד רפאל עבו. רפאל עבו נולד בארצות הברית בא' באלול ה'תש"ל (2 בספטמבר 1970) לצבי ושילה עבו ונקרא על שם סבו. ב-1975 המשפחה עלתה לארץ והתיישבה ברמת השרון. בט' באדר ב' ה'תשל"ו נהרג צבי בתאונת דרכים. רפאל גדל והתחנך בירושלים, למד בישיבת אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן. התגייס לחיל האוויר, ואף נבחר כמצטיין הנשיא לשנת ה'תשנ"א (1991).
למד משפטים והתקבל כחבר לשכת עורכי הדין בישראל בשנת 1997.
נשוי לאצילה לבית צדוק, ולהם חמישה ילדים: צבי יונתן (על שם סבו), דניאל אליהו, לביא צחי, שהם מאיר, ונגה אליענה.
רפאל לוין
רפאל דוד (רפי) לוין (נולד ב-29 במרץ 1938) הוא כימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. לוין הוא חבר זר של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת ה'תשל"ד (1973).
לוין מוכר בעולם כאחד מאבות תחום הדינמיקה בחקר הכימיה וכמי שהביא לגילויים רבים, שהפכו את המחקר בתחום הזה לנושא מדעי מרכזי. לאורך כל שנות עבודתו המדעית, עסק בהבנה התאורטית של התוצאות שהושגו בניסיונות בדינמיקה מולקולרית, ובדרך זו חזה תופעות חדישות ושִרטט מטרות חדשות לעבודה המדעית. בספרו שיצא לאור ב-1974, הניח את היסודות של תחום הדינמיקה המולקולרית כנושא מדעי מרכזי העומד בפני עצמו.
ביוגרפיה
לוין נולד לחיים לוין ולסוניה גרינברג באלכסנדריה שבמצרים. הוא התחיל את לימודיו בחיפה אך לאחר כשנתיים (1946) משפחתו עברה לתל אביב משום אביו מונה להיות המהנדס הראשי של המחלקה לעבודות ציבוריות. לוין סיים את הלימודים בתיכון עם הפרס הראשון במתמטיקה ובפיזיקה.
מיד לאחר סיום לימודיו בתיכון החל ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהשראת מורו לכימיה בתיכון אריה להב. בשנתיים הראשונות הוא לקח שיעורים בעיקר במתמטיקה ופיזיקה ונכשל בכימיה אורגנית ובקושי עבר את הבחינה בכימיה אנליטית. עבור כתיבת התזה שלו הוא הצטוות עם גבריאל שטיין והמחקר שלו עסק בפירוק התמונה של היון השלילי של היודיד בתמיסה חומצתית. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1960 והתגייס לחייל השריון. לוין נהג לציין שבזמן שירותו הוא כתב את הספר החשוב ביותר שלו בנושא התפיסה הסובייטית שעדיין נשאר מסווג עד יום זה.
במהלך שנות מאמציו המדעיים הוא התייחס להבנה התאורטית של התוצאות שהושגו בניסויים בדינמיקה מולקולארית, ובכך חזה תופעות חדשות וקבע מטרות חדשות לעבודה מדעית. בספרו הראשון, שפורסם בשנת 1974, הניח את היסודות לתחום הדינמיקה המולקולרית כנושא מדעי חשוב בפני עצמו.
ב-1981 לוין הקים את מרכז מינרווה לחקר דינמיקה מולקולרית על שם פריץ האבר באוניברסיטה העברית. יחד עם יהושע יורטנר מאוניברסיטת תל אביב ואדוארד שלג מאוניברסיטת מינכן, הוא הקים את התוכנית ה"ישראלית-גרמנית" של ג'יימס פרנקבתחום יחסי לייזר-לייזר, ב-1989.
בשנת 1985 לוין מונה לפרופסור בפילוסופיה טבעית.
בשנים 1988–1989 לוין החזיק במינויו כפרופסור במכון מילר למחקר באוניברסיטת ברקלי שבקליפורניה.
בין השנים 1989 ל-1995 כיהן כ-A.D. White Professor-at-Large באוניברסיטת קורנל.
מאז 1989 הוא פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1992 הוא התמנה להיות חבר מדעי חיצוני של מכון מקס פלנק.
השפעת מחקריו
נושא המחקר הכללי של לוין היה בתחום הדינמיקה המולקולרית והשימוש בדינמיקה בחקר הכימיה.
מחקריו בתחום הדינמיקה המולקולרית ובפיזיקה כימית סייעו בפיתוח יישומים רבים במחקר של התנגשויות של יונים כבדים, תכנון ופיתוח כלי חלל אשר שורדים כניסה חוזרת לאטמוספירה של כדור הארץ (בתחום אווירונאוטיקה) ובפיתוח חומרי נפץ ובמחקר של גלי ההלם.
בעבודתו בנושא אנטרופיה מקסימלית ב"inversion problems" משתמשים בתחומים רבים כגון תוכניות הרזולוציה של נאס"א, עיצובים מתקדמים לטומוגרפיה אנושית, זיהוי קולי, קביעת מבנה רנטגן, אסטרונומיה של רדיו ואפילו בכלכלה.
עבודתו בנושא התהליכים הדינמיים
בהכירו בכך, שגישה מיקרוסקופית אינה מספקת להבנה מלאה של התהליכים הדינמיים במערכות רבות, בשל מורכבותן היתרה, ניסח לוין שיטה עיונית חדשה לניתוח של תהליכי הברירה והאבחון הדינמיים בתגובות כימיות, הבנויה על מושגים שאולים מהתרמודינמיקה ומתורת האינפורמציה. 'תורת ההפתעות' שלו (שהוצעה לראשונה בשנת 1972 בשיתוף עם ריצ´רד ברנסטיין ואבינועם בן-שאול) הייתה עד מהרה מכשיר אנליטי בסיסי לניתוח תהליכי תגובה ופשטה לענפים שונים של המדעים, כגון פיזיקה גרעינית וביולוגיה מולקולרית. הישגיו של לוין, בהשתמשו במושגים השאולים ממכניקת הקוואנטים ומהתרמודינמיקה, הגיעו סופית לסינתזה שלמה בשיטה האלגברית שפיתח לאחרונה, זו המבוססת על עקרון מינימום האנטרופיה. שיטה זו, למרות גילה הצעיר, זכתה אף היא לתלמידים רבים בשטחים שונים.
מאמריו וספריו
פרסם לוין 738 מאמרים כתב חמישה ספרים וערך מספר ספרים נוספים.
פרסים והוקרות מיוחדות
רפאל לוין זכה בפרסים ותארים רבים במהלך חיו כגון:
בית של תורה
בית של תורה הוא מושג יסוד בחינוך החרדי, המבטא מתן חשיבות ללימוד תורה בראש סולם הערכים המשפחתי.
רקע
עולם התורה הליטאי מבוסס על חינוך מגיל צעיר למקם את לימוד התורה – בעיקר של האב במסגרת הכולל – במרכז החינוך בבית.
מהומות פורט סעיד
המהומות באצטדיון פורט סעיד התרחשו ב-1 בפברואר 2012. בתום משחק כדורגל בליגת העל המצרית בין הקבוצות אל-מסרי ואל-אהלי שנערך באצטדיון הכדורגל "פורט סעיד" בעיר פורט סעיד אשר במצרים פרצו מהומות בהם נהרגו 74 ומעל ל-500 נפצעו. רבבות מאוהדי אל-מסרי פרצו אל תחומי המגרש ואל יציע אוהדי אל-אהלי בתום המשחק, לאחר ניצחון הקבוצה הביתית, אל-מסרי, בתוצאה 3–1. האוהדים הסתערו לעבר שחקני ואוהדי אל-אהלי, ותקפו אותם בעזרת סכינים, חרבות, מקלות, בקבוקים וזיקוקים.
בית של תורה
רקע
בחדר מחנכים ללימוד התורה בכל שעות היום ולוויתור על הנאות העולם למען זה. גם בסמינרים החרדיים מחנכים את הבנות להשקיע את כל כוחם לטובת לימוד התורה של הבעל. בנות הסמינר ברובם המכריע, בהגיען לשידוכים, מחפשות רק בחורים שמצהירים על כך שילמדו במשך חייהם ואינם מתכננים לצאת לשוק העבודה.
מהומות פורט סעיד
73 אנשים הואשמו במשפטים שנערכו בעקבות חקירת האירוע, ביניהם תשעה שוטרים ושני אנשי סגל מקבוצת אל מסרי. 11 נשפטו לעונש מוות, 21 זוכו ושאר 41 הנאשמים נשפטו לעונשי מאסר שנעים בין שנה אחת ל-15 שנים.
בית של תורה
רקע
בסמינרים טבעו את המושג "בית של תורה" לתאר בית שמושתת על לימוד תורה ושבשביל לימוד התורה מוכנים כולם למסור את הנאתם האישית ואת רווחתם הכלכלית למען מטרה זו.
מהומות פורט סעיד
בעקבות המהומה הקשה, השביתה ממשלת מצרים את ליגת הכדורגל המקומית לשנתיים, החלטה שאף פגעה קשות בנבחרת הכדורגל המצרית, הנשענת ברובה על שחקנים מהליגה המקומית.
הרקע למהומה
הרקע למהומה אינו ברור לחלוטין. משוער כי מטרת המפגעים מצד קבוצת אל-מסרי, שתמכה במתנגדי מובארכ, הייתה לנקום באוהדי אל-אהלי, תומכי מובראכ. השערה זו נשענת על ממצאי חקירת האירוע שהצביעו על אדישות וחוסר-התערבות מוחלטת של כוחות הביטחון באצטדיון, אותם כוחות אשר התעמתו עם פעילים תומכי מובארכ וביניהם קומץ אוהדי אל-אהלי, ועל סימנים נוספים אשר העידו על שיתוף פעולה מצד האחראים על אבטחת האצטדיון – כגון הימצאות כלי נשק רבים בתחומי האצטדיון ונעילת שערי היציאה ביציע אוהדי אל-אהלי.
המהומה
עוד טרם החל המשחק, אוהדי אל-מסרי פרצו לתחומי המגרש ובעקבות כך עוכבה תחילת המשחק בחצי שעה. במחצית המשחק, ולאחר כל אחד משלושת השערים שהובקעו לטובת אל-מסרי, פרצו אוהדי הקבוצה הביתית למגרש. מיד בהישמע שריקת הסיום, פרצו אלפים מאוהדי אל-מסרי אל המגרש.
בעקבות כך, שחקני קבוצת אל-אהלי הוברחו לחדר ההלבשה בליווי משטרתי. ההמון אשר פרץ למגרש היה חמוש בנשקים קרים כגון סכינים ואלות, נוסף על בקבוקים ואבנים. ההמון התקדם לעבר יציע אוהדי אל-אהלי ותקף את האוהדים הנמלטים, אשר כשלו לצאת מתחומי האצטדיון, שכן חלק משערי האצטדיון היו נעולים. כמו כן, זמן קצר לאחר פרוץ המהומה, נכבו אורות האצטדיון.
בקטטת ההמון שהתפתחה באצטדיון, נהרגו 74 איש ומעל ל-500 איש נפצעו. חלק נדקרו והוכו למוות, חלק נזרקו מהיציעים וחלק נרמסו כאשר המון אוהדי אל-אהלי נסו לכיוון שערי האצטדיון הנעולים. צבא מצרים הוזעק לעזור לכוחות המקומיים על מנת לסייע בפינוי שחקני קבוצת אל-אהלי בעזרת מסוקים, ובהמשך גם לפנות את נפגעי האירוע.
מאמן אל-אהלי דאז, מנואל חוסה (Manuel Jose), הותקף אף הוא על ידי אוהדי אל-מסרי, ולאחר המקרה, נלקח חוסה יחד עם מוחמד אבו תריכה, משחקניה הבולטים של אל-אהלי, לתחנת משטרה, שם העידו כי חזו באוהדי אל-אהלי מתים בחדר ההלבשה.
מוחמד אבו תריכה הודיע על פרישתו מכדורגל לאחר המקרה, יחד עם שני שחקנים בכירים נוספים – מוחמד ברקאת (Mohamed Barakat) ועימאד מוטאב (Emad Moteab).
מתחקור צילומי וידאו של המהומה, בולט לעין כי השוטרים שאיבטחו את המשחק לא פעלו לעצירת האירוע. עדי ראייה טענו כי המשטרה התעלמה ולא ניסתה להדוף את ההמון הפורץ ואוהדי אל-אהלי הנסים נתקלו בסירוב השוטרים לפתוח את שערי האצטדיון הנעולים. עדים אף טענו כי שוטרים נצפו פותחים את המחסומים שבין יציע אוהדי אל-מסרי ויציע אוהדי אל-אהלי.
תגובות לאירוע
סגן שר הבריאות המצרי צוטט כאומר "זהו האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של הכדורגל המצרי".
ראש המועצה הצבאית העליונה במצרים, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, הקים בתגובה לאירוע ועדת חקירה דחופה יום לאחר המקרה, ב-2 בפברואר 2012, על מנת לדון בתגובה למקרה.
משחקי ליגה סמוכים למועד המהומה בוטלו וב-10 במרץ 2012, התאחדות הכדורגל המצרית הודיעה כי המשך עונת הכדורגל מבוטל.
עונת הכדורגל העוקבת נפתחה כסדרה, לצד החמרות בנוהלי ביטחון המשחקים, ונאסר על אוהדים להגיע למשחקים עד דצמבר 2014, אז הוסרה החמרה זו.
בריאיון לתקשורת הבריטית, קפטן נבחרת אל-מסרי, כרים זקרי (Karim Zekri), טען כי המשטרה והצבא הלהיטו את הטבח. עוד טען כרים כי היו גורמים רבים אשר הצביעו כי הטבח היה מתוכנן.
מנואל חוזה, מאמן אל-אהלי, חיזק את דבריו של כרים והעיד כי ביציע הצפוני באצטדיון נתלה שלט שכיתובו "We are going to kill you all". עוד הוסיף ואמר כי המהומות פרצו על בסיס פוליטי. הטבח חל בציון שנה למהומות בכיכר תחריר, מהומות שפרצו על ידי קבוצה של תומכי-מובארק, המזוהים פוליטית עם קבוצת אל-אהלי.
משפטי הנאשמים
73 נאשמים, ביניהם 9 קציני משטרה ו-2 אנשי סגל מועדון אל-מסרי, הואשמו בהריגת 72 אוהדי אל-אהלי. ב-26 בינואר 2013, התכנס בית המשפט הפלילי בפורט סעיד, מסיבות ביטחוניות, באקדמיית המשטרה בעיר, פסק הדין המקדמי גזר עונשי מוות על 21 מהנאשמים. עבור 52 הנאשמים הנותרים, נדחה מתן גזר הדין ל-9 במרץ 2013.
שיטים
שיטים (שִׁטִּים) (נח"ל שיטים) הוא יישוב בדרום הנגב, כ-295 מטר מעל פני הים. הוא נמצא על כביש 40, 15 ק"מ צפונית לשיזפון, באזור מישור חיון בלב המדבר. הוא נמצא בתחומה של מועצה אזורית חבל אילות והוא הצפוני ביותר מבין יישוביה.
מהומות פורט סעיד
משפטי הנאשמים
בעקבות פסיקת השופט, פרצה מהומה באולם, כאשר בני משפחות הנידונים למוות מבכים על גזר הדין, בו בזמן שאוהדי אל-אהלי חגגו את הפסיקה. לאחר מכן, עברו קומץ אוהדי אל-אהלי לעבר משכן שר הפנים להפגין בקריאה לפסק דין דומה עבור קציני המשטרה המואשמים. בהפגנה זו התעמתו באלימות המפגינים עם כוחות המשטרה במקום, וכוחות המשטרה פיזרו את ההפגנה בעזרת גז מדמיע.
שיטים
היסטוריה
היישוב שיטים הוקם כהיאחזות נח"ל בשנת 1984. במשך השנים עלו להיאחזות חיילים בסוף מסלול קרבי בחטיבת הנח"ל. גרעינים מתנועת הצופים היוו את הקו התומך בהיאחזות (ביניהם גרעין מדבר לקיבוץ שדה בוקר). בין המטלות הביטחוניות והחקלאיות בשיטים, עבדו החיילים גם במשק קיבוצים שכנים. עבודה זו כללה עבודה במפעל החלב ביטבתה, גדיד תמרים, גידול תותים ועבודה בלולי העופות של קיבוצים שכנים.
מהומות פורט סעיד
משפטי הנאשמים
תושבי פורט סעיד ראו בפסיקה החלטה פוליטית שנועדה לדכא את הצד הפוליטי אליו משתייך המועדון אל-מסרי, ולא גזר דין הוגן. גורמים פוליטיים רבים בפורט סעיד הביעו את מחאתם על פסק הדין בתקשורת. חלק ממשפחות הנגזרים לדין התאגדו יחד עם אוהדים קיצוניים של קבוצת אל-מסרי מחוץ לכלא בו נכלאו הנידונים למוות, בזמן שקבוצה נוספת חסמה את רחוב מוחמד עלי הראשי אשר מוביל למשרדי השלטון האזורי בפורט סעיד. קבוצה שלישית השביתה מפעל טקסטיל גדול שמעסיק 20,000 עובדים. לצד הפגנות אלו, פרצו מהומות בין תומכים בנאשמים ובין כוחות הביטחון קרוב לבית הכלא הכללי בפורט סעיד, בהן נהרגו שני קציני משטרה ו-40 אזרחים, נוסף על 250 פצועים.
ב-9 במרץ 2013, אישר בית המשפט את 21 עונשי המוות שנגזרו. באשר ל-52 הנאשמים הנותרים: חמישה נשפטו למאסר עולם, עשרה נאשמים, ביניהם שני קציני משטרה, נשפטו ל-15 שנות מאסר, שישה נאשמים נשפטו ל-10 שנים, שניים נשפטו 5 שנים ונאשם אחד נשפט לשנת מאסר אחת. בין המורשעים היו המנהל הכללי של מועדון אל-מסרי, וראש מערך האבטחה של המועדון. 28 הנאשמים הנותרים זוכו, ביניהם 7 קציני משטרה. בעקבות הגזרי הדין, הוגשו ערעורים על ידי ההגנה והתביעה.
שיטים
היסטוריה
בתחילת שנות התשעים, לאחר החזרת סיני ולקראת מהלכי אוסלו, נסגר בסיס השליטה הסמוך, והפיקוד על ההיאחזות הועבר לגדוד היאחזויות שרוב מעוזיו היו בשטחי יהודה ושומרון. מעבר פיקודי זה שינה מהותית את סדרי היום בהיאחזות ולפרקי זמן רוב חיילי ההיאחזות הלוחמים נלקחו למשימות ביטחון שוטף באזור יריחו וגבול ירדן. מהלך זה שיבש את התפעול החקלאי השוטף של ההיאחזות. לאחר אכלוס אחרון על ידי שלושה גרעיני נח"ל – דיוניסאה, יעד ותמוז – נסגרה ההיאחזות ב-1997, והאחזקה על המקום הועברה מצה"ל לידי קיבוץ קטורה. ב-1997 נעשו ניסיונות לאזרח את ההיאחזות על ידי גרעין נח"ל אשר מנה חמישה חיילים, אך אלו כשלו בגלל אילוצי מערכת, וההיאחזות פורקה. אנשי קיבוץ קטורה ניסו להקים במקום בית הארחה ובית ספר לחינוך אקולוגי אך אלו כשלו גם כן.
מהומות פורט סעיד
משפטי הנאשמים
ב-6 בפברואר 2014, בית המשפט לערעורים הורה על משפט חוזר ל-64 מהנאשים, ואישר את גזרי הדין לתשעה מהנאשמים, שנשפטו לתקופות של 1–10 שנים.
שיטים
היסטוריה
בשנים 2002-2020 הפעילה את המקום קהילה שנוסדה על ידי תלמידי האשרם של אושו בפונה ביניהם רפיק ידידיה, בשם "אשרם במדבר". המקום הוגדר כ"בית הארחה רוחני" ברוח אושו והעידן החדש והפעיל בית הארחה, סדנאות ומדיטציות, תוכנית WOMP עבודה כמדיטציה ופסטיבלים מגוונים.
כיום מארח שיטים פסטיבלים, סדנאות, קהילות ומטיילים מהארץ והעולם. המקום מופעל ומתוחזק על ידי קהילת עובדים המונה כ-30 איש.
מהומות פורט סעיד
משפטי הנאשמים
ב-9 ביוני 2015, גזר בית המשפט עונשי מוות על 11 מהנאשמים, זיכה 21 ופסק עונשי מאסר של 5–15 שנים על 32 הנאשמים הנותרים.
ערכאות נוספות אישרו 10 מתוך 11 עונשי המוות שנגזרו, והורו על משפט חוזר לנאשם שהורשע שלא בפניו. כמו כן, חמישה מתוך שישה נאשמים שנשפטו, שלא בפניהם, ל-10 שנות מאסר זוכו, ולאחד קוצר העונש ל-5 שנים.
Impossible Creatures
Impossible Creatures או יצורים בלתי אפשריים הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת ובתלת-מימד, המתרחש בשנות ה-30 של המאה העשרים. השחקן ניצב במשחק אל מול מטורף מרושע המבקש להשתלט על העולם, ונדרש להיאבק בשורה של קרבות נואשים על שרשרת איים מרוחקים. השחקן נדרש להשתמש בבעלי חיים מהנועזים ביותר עלי אדמות כאבני בניין, ובאמצעותן ליצור צבא מפלצות מוטנטיות ייחודיות למאבק במטורף המרושע.
קרב טרפלגר
קרב טרפלגר (באנגלית: Battle of Trafalgar) היה הקרב הימי העיקרי והחשוב ביותר במלחמות הנפוליאוניות, אשר נערך ב-21 באוקטובר 1805 באוקיינוס האטלנטי, ממערב לכף טרפלגר שבדרום-מערב ספרד, צפונית-מערבית למצר גיברלטר.
במהלך הקרב, הצליח כוח של הצי הבריטי שמנה 27 אוניות קו בפיקודו של האדמירל הוריישו נלסון להביס כוח צרפתי-ספרדי משולב שמנה 33 ספינות קרב בפיקודו של האדמירל הצרפתי פייר וילנב. אמנם הניצחון הבריטי היה מכריע, אך נלסון, מפקד הצי הבריטי, נהרג בקרב זה.
הניצחון הבריטי סיכל את תוכניתו של נפוליאון בונפרטה לפלוש לבריטניה בדרך הים, והפך את הצי הבריטי לכוח הימי החזק ביותר בעולם עד שנות ה-30 של המאה ה-20, יותר ממאה ושלושים שנה לאחר מכן.
רקע
בתחילת המאה ה-19, היה הצבא הצרפתי של נפוליאון אחד הצבאות החזקים באירופה. בריטניה שלטה בימים באמצעות הצי החזק שלה והטילה מצור ימי על צרפת. המצור פגע בתחבורה האזרחית והצבאית של צרפת. בשנת 1803 החליט נפוליאון להשיג שליטה ארעית בתעלת למאנש על מנת לפלוש לבריטניה.
הכוח הימי הצרפתי רוכז בנמלי הערים ברסט (בחוף האוקיינוס האטלנטי) וטולון (בחוף הים התיכון). ספרד, בת בריתה של צרפת ריכזה את הכוח הימי שלה בעיר הנמל קדיס שבדרום-מערב ספרד.
בתחילת שנת 1805, הורה נפוליאון למפקדי חילות הים מטולון וקדיס לפרוץ את המצור, להתארגן באזור הים הקריבי, ולחזור ולסייע לכוח הימי בברסט לפרוץ את המצור הימי הבריטי. בעזרת הכוח המשוחרר מברסט, אמור היה הכוח המשולב להשמיד את הצי הבריטי, ולאפשר מעבר בטוח של ספינות הפלישה מצרפת לבריטניה דרך תעלת למאנש.
אדמירל נלסון היה מפקד המצור הימי על נמל טולון בים התיכון. נלסון ניהל מצור מרוחק, בניסיון לפתות ספינות לצאת מהנמל ולכפות עליהן קרב. הכוח הימי הצרפתי, בפיקודו של אדמירל וילנב, ניצל את הטקטיקה הזו והצליח להתחמק מספינות המצור שנקלעו לסופה. בשעה שנלסון רדף אחרי וילנב בים התיכון, חצה וילנב את מצר גיברלטר המוביל לאוקיינוס האטלנטי, חבר לכוח הספרדי, ושט לכיוון הים הקריבי בהתאם להוראות נפוליאון. נלסון החליט לצאת בעקבותיהם, אף שלא קיבל אישור לעזוב את הים התיכון (נלסון נהג לאלתר כמפקד בשטח, וספג על כך ביקורת רבה).
גם בים הקריבי, הצליח הצי הצרפתי לחמוק מהבריטים. הכוח המשולב חזר לאירופה במטרה לפרוץ את המצור הימי על ברסט, אך לאחר קרב קשה מול הבריטים ב-22 ביולי (קרב כף פיניסטרה) שבסופו נתפסו שתי ספינות ספרדיות, החליט וילנב להתרחק מברסט ולחזור לקדיס. על קדיס הטיל מצור כוח ימי קטן, בפיקוד האדמירל קת'ברט קולינגווד.
הכוח של נלסון הגיע בעקבות הצרפתים, וחבר לכוח המצור של קולינגווד. נלסון מונה למפקד המצור (אחרי ביקור קצר בבריטניה) והרכיב מצור מרוחק, במטרה לפתות את הצי המשולב לצאת מהנמל ולכפות עליו קרב.
היערכות ספינות הברית
מפקד הכוח המשולב, האדמירל פייר וילנב, הורה לספינות לצאת מנמל קדיס לים לאחר שנודע לו שנפוליאון החליט להחליפו, ושלח אדמירל אחר לקדיס. במהלך 19 ו-20 באוקטובר הכוח הענק הפליג מהנמל, ובבוקר 21 באוקטובר הצי הבריטי התקרב לכוח המשולב, בשעה שספינות הברית התקשו ליצור מבנה קרבי, בגלל רוחות נגדיות.
מהלך הקרב
בשעה 11:35 בבוקר הורה נלסון לתקוף תוך שהוא נותן את האיתות המפורסם "אנגליה מצפה מכל אחד שיעשה את חובתו". הוא הוביל בספינה "ויקטורי" את הטור הצפוני, שתקף ממערב את השורה הצרפתית ששטה מדרום לצפון. את הטור הדרומי, שתקף במקביל, הוביל האדמירל קולינגווד, בספינה "רויאל סובריין".
בשעה 12:00 הורה וילנב לתקוף. הספינה "פוגוקס" ירתה את יריות התותח הראשונות לעבר ה"רויאל סובריין", והקרב הימי החל. בגלל הרוחות החלשות, הספינות שטו במהירות איטית מאוד.
בשעה 12:45 הצליחה הספינה "ויקטורי" לשבור את השורה ונצמדה ל"בוסנטור", ספינת הדגל של וילנב. וילנב התכונן לעליית הבריטים לסיפון, אך מפקד "ויקטורי", שחשש לגורלו של האדמירל נלסון, החליט לתקוף את הספינה הצרפתית הקטנה ביותר ("רדוטבל"). "בוסנטור" הגדולה הותקפה על ידי שתי ספינות בריטיות אחרות, "טמראר" ו"נפטון".
על סיפון "רדוטבל" היה גדוד של חיל רגלים מובחר, שניסה להשתלט על "ויקטורי". כדור רובה שנורה מסיפון "רדוטבל" חדר לכתפו השמאלית של נלסון, עבר דרך אחת מריאותיו ופגע בעמוד השדרה שלו. נלסון הפצוע הספיק להודיע לעוזרו "הם הצליחו לפגוע בי, הרדי", ונלקח לטיפול בסיפון התחתון, שם מת בשעה 16:30, לקראת תום הקרב.
מפקד "ויקטורי" הורה לתותחנים לעזוב את עמדותיהם ולעלות לסיפון העליון, כדי להדוף את הלוחמים הרבים שעלו על הסיפון. הספינה הבריטית "טמראר" הגיעה לסייע ל"ויקטורי" ותקפה את הצוות הצרפתי.
בשעה 13:55 נאלץ מפקד "רדוטבל" להיכנע, לאחר שנפצע קשה ונותר עם 99 לוחמים כשירים מתוך 643. ספינת הדגל הצרפתית המבודדת "בוסנטור" הותקפה על ידי הספינות "נפטון", "לוויתן" ו"קונקורר". במקביל, הותקפה גם ספינת הדגל הספרדית המבודדת, "סנטיסימה טרינידד". ספינות הדגל נכנעו בתום קרב קשה שנמשך שלוש שעות.
הבריטים הצליחו לתפוס 22 ספינות, ועזבו את האזור במהירות בגלל תחזית לסופה. במהלך הסופה טבעו חלק מהספינות הפגועות, וחלקן נתפסו על ידי צוותים צרפתים וספרדים, שקיבלו סיוע מספינות שהגיעו מנמל קדיס.
בעקבות הקרב
בעקבות התבוסה בקרב, הצי הצרפתי נמנע מקרבות גדולים נוספים נגד הצי הבריטי. הניצחון הבריטי סיכל באופן סופי את תוכניתו של נפוליאון לפלוש לבריטניה דרך הים, ואיפשר את הצבתם של כוחות הצבא הבריטי ביבשת אירופה - כוחות שסייעו בלחימתם להפלתו של נפוליאון.
בשנת 1840, שונה שמה של "כיכר המלך ויליאם הרביעי" במרכז לונדון לשם "כיכר טרפלגר". במרכז הכיכר נבנה עמוד גרניט בגובה 56 מטר, ועליו הוצב פסל בדמותו של נלסון בגובה 5.5 מטר, כשפניו פונות דרומה (לכיוון בניין הפרלמנט הבריטי). העיטורים על הפסל עשויים מארד, שמקורו בתותחים צרפתיים שנתפסו בקרבותיו של נלסון.
ולטר הרמן
ולטר הרמן היינריך (ספרדית: Wálter Herrmann Heinrich; נולד ב-26 ביוני 1979) הוא כדורסלן עבר ארגנטינאי אשר שיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד. הרמן היה שחקן מרכזי בנבחרת ארגנטינה בכדורסל, וזכה איתה במדליית הזהב במשחקים האולימפיים בקיץ 2004.
ביוגרפיה
נולד להקטור הרמן ולמריה כריסטינה היינריך בעיר ונדו טוארטו שבסנטה פה. הוא בעל שורשים גרמניים מצד אמו.
ביולי 2003, הוא איבד את אמו, את אחותו הצעירה ואת ארוסתו שנהרגו בתאונת דרכים. לאחר שנה בדיוק, אביו נפטר מהתקף לב.
החל את הקריירה המקצוענית בליגת העל הארגנטינאית במדי אולימפיה דה ונדו טוארטו בשנת 1996. הוא שיחק בקבוצה עד לשנת 2000. הוא זכה פעמיים בתואר מלך ההטבעות של הליגה המקומית (1999 וב-2000), במהלך תקופה זו. בשנת 2000, הוא עבר למועדון ארגנטינאי אחר, אטנאס. במועדון זה הוביל לסגנות הליגה וזכה בתואר ה-MVP של גמר האליפות.
לאחר מכן, הרמן עבר לליגת העל הספרדית, שם שיחק תחילה בפואנלברדה במהלך עונת 2002/03, כשבעונה זאת, נבחר ל-MVP של הליגה כולה. אחרי פואנלברדה, הרמן שיחק גם באוניקאחה מאלגה במשך שלוש עונות, בהן הוביל את מועדון הפאר לזכייה בגביע הספרדי בשנת 2005 ולזכייה באליפות ספרד בעונת 2005/06.
לאחר שלוש עונות מוצלחות למדי בספרד, הרמן עבר לליגת ה-NBA, כדי לשחק בשארלוט בובקאטס, לאחר שחתם במדיה בחוזה לשנה אחת עם אופציה לשנתיים נוספות, חוזה זה הוערך בכ-1.8 מיליון דולר. בעונתו היחידה עם המועדון, נבחר לרוקי החודש של הקונפרנס המזרחי במרץ, 2007. הרמן העמיד בעונת 2006/07 ממוצעים של 9.2 נקודות וכ-3 ריבאונדים למשחק. בנוסף לכך, הרמן קלע במשחק אחד, שיא קריירה של 30 נקודות נגד המילווקי באקס ב-14 באפריל ואף נבחר לחמישיית הרוקי השנייה של ה-NBA, ביחד עם עמיתו לבובקאטס, אדם מוריסון. בסופה של העונה, הבובקאטס הפעילו את האופציה לשנתיים נוספות, בחוזהו של הרמן והחתימו אותו לשנתיים נוספות עבור שכר של 1.944 מיליון דולר.
בעונת 2009/10, לאחר מספר שנים ב-NBA, הרמן חזר לאירופה, למדי קבוצת היורוליג טאו ויטוריה ושיחק עבורה במשך כשנתיים.
משנת 2011 ועד פרישתו ממשחק פעיל שיחק במספר קבוצות בדרום אמריקה.
הרמן זכה עם נבחרת ארגנטינה במדליית הזהב באליפות אמריקה בכדורסל 2001 ובמשחקים האולימפיים 2004, ושיחק במדי הנבחרת באליפות העולם 2006.
עירוני קריית אתא (כדורסל)
עירוני קריית אתא היא קבוצת כדורסל ישראלית מהעיר קריית אתא, המשחקת בליגת העל בכדורסל.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת על ידי יעקב בקר, ונרשמה לליגה ג' (הליגה החמישית) שבה שיחקה במשך שנתיים. רוב השחקנים היו יוצאי קבוצת הפועל קריית אתא שהתפרקה. המשחקים נערכו תחילה במגרש פתוח של בית ספר בקריית אתא.
בשנת 1976 החל נפתלי בנטוב לנהל את הקבוצה, לאחר שפרש ממשחק פעיל באגודה. בשנים 1976–1980 שיחקה הקבוצה בליגה ב' ובתחילת שנות השמונים החלה לשחק בליגה א' (הליגה השלישית). משחקי הבית של הקבוצה באותה עת נערכו במגרש הפתוח של "בית הפועל". מאמני הקבוצה בתקופה זו היו מרקו פדרמן, שרון רוזנר, ויעקב מנין, שחקני עבר בקבוצת הפועל קריית חיים מהליגה הלאומית.
בשנת 1989 העפילה בפעם הראשונה לליגה הארצית, שהייתה באותה עת השנייה בחשיבותה, תחת הדרכתו של המאמן חגי רום. הקבוצה לא הצליחה להישאר בליגה, ובמשך 10 השנים הבאות שיחקה בליגה א' כשהיא אינה מצליחה לנצח כלל במשחקים המכריעים על ההעפלה לליגה הארצית.
הקבוצה הצליחה להעפיל לליגה הלאומית בסיום עונת 1998/1999, ולראשונה לליגת העל בסיום עונת 1999/2000. קריית אתא שיחקה בליגת העל במשך 3 עונות, שבסיומן ירדה ליגה מהמקום האחרון בליגה. בשנת 2000 אוחדה הקבוצה עם מכבי קריית מוצקין, אך האיחוד פורק כעבור שלוש שנים. באותן שנים הקבוצה שיחקה בליגת העל. בעונת 2003/2004 זכתה הקבוצה באליפות הליגה הלאומית, אך ויתרה על השתתפותה בליגת העל עקב בעיות פיננסיות.
בסיום עונת 2007/2008 העפילה הקבוצה לליגת העל לאחר ניצחון 3–1 בסדרה מול קבוצת ברק נתניה, כשבמשחק המכריע היא מנצחת 77–76 משלשה של אילן נניקשווילי בשנייה האחרונה של המשחק. בעקבות העלייה ההנהלה גייסה בסיום העונה תקציב של 5.125 מיליון שקלים להשתתפות בליגת העל. בתום עונה אחת חזרה הקבוצה לליגה השנייה, ובסיום עונת 2009/2010 הדרדרה עד לליגה הארצית. לאחר עונה אחת (2010/2011) העפילה לליגה הלאומית מהמקום הראשון.
בשנת 2015 הוקם ארגון האוהדים הראשון בהיסטוריה של הקבוצה, המכונה "White Foxes 15"- "השועלים הלבנים".
בעונת 2014/2015 הפסידה הקבוצה בגמר פלייאוף העלייה לליגת העל לאחר הפסד 2–3 בסדרה מול מכבי קריית גת.
ב-3 באוקטובר 2015 הוכתרה הקבוצה כמחזיקת הגביע בלאומית לאחר שגברה על קבוצת הפועל באר שבע בני שמעון בתוצאה 69-56.