cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התיאטרון הלאומי של תוניסיה
מיקום הקמת התיאטרון הוחלט על ידי משרד התרבות התוניסאי בשנת 1988, והוא נבנה בארמון חזנאדר, שנמצא ברובע חלפואין שבתוניס. כאשר נחנך בטקס חגיגי התיאטרון, שונה שם המקום ל"תיאטרון הארמון". הארמון עצמו נבנה בכלל ב-1903, אך במשך עשרות שנים לא נעשה בו שימוש רב, ולכן היה צורך בשיפוצו לקראת מעבר התיאטרון אליו.
וורד האנט
וורד האנט (באנגלית: Ward Hunt; ) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כנשיא בית המשפט לעתירות של מדינת ניו יורק בשנים 1868–1869 וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1872–1882.
ראשית חייו
וורד האנט נולד ביוטיקה שבאפסטייט ניו יורק, למונטגומרי ג'יימס האנט, קופאי ותיק בבנק יוטיקה, ולאליזבת (לבית סטרינגהאם) האנט. הוא היה חברו לספסל הלימודיו של הורשיו סימור, לימים מושל ניו יורק, בבתי הספר התיכון של אוקספורד ושל ז'נבה שבניו יורק, וב-1828 הוא סיים את לימודיו ביוניון קולג', שם הוא היה אחד מראשוני החברים באגודת קאפא-אלפא. לאחר מכן הוא למד משפטים בהדרכתו של השופט ג'יימס גולד בבית הספר למשפטים שבליצ'פילד, קונטיקט ובהדרכתו של היירם דניו ביוטיקה, וב-1831 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ראשית הקריירה
ב-1839 נבחר האנט מטעם המפלגה הדמוקרטית לאספה המדינתית של מדינת ניו יורק. ב-1844 הוא נבחר לתפקיד ראש עיריית יוטיקה. ב-1848 הוא הצטרף למפלגת הארץ החופשית וב-1855 הוא היה אחד המייסדים של המפלגה הרפובליקנית בניו יורק.
האנט המשיך לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי עד 1865, כאשר הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לתקופת כהונה של שמונה שנים בבית המשפט לעתירות של מדינת ניו יורק, במקומו של מורהו למשפטים היירם דניו. ב-1868 מונה האנט כנשיא בית משפט זה לאחר מותו הפתאומי של ויליאם ב. רייט. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1870.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
האנט היה ידידו ופטרונו של הבוס הפוליטי רוסקו קונקלינג, שהיה מיודד עם נשיא ארצות הברית יוליסס ס. גרנט. כאשר פרש סמואל נלסון מכס השיפוט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, הוא ביקש מהנשיא גרנט למנות את האנט במקומו. מינויו של האנט הוגש ב-3 בדצמבר 1872 ואושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-11 בדצמבר. ב-9 בינואר 1873 הוא הושבע לתפקיד והחל לכהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בעשר שנותיו על כס השיפוט בבית המשפט העליון כתב האנט 152 פסקי דין ו-7 חוות דעת מיעוט. תרומתו הבולטת ביותר לעבודת בית המשפט הייתה בשבתו בבית המשפט הפדרלי המחוזי במסגרת סבבי הרכיבה בניו יורק, בו הוא ניהל את המשפט בפסק הדין ארצות הברית נגד סוזן ב. אנתוני. בצטטה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, טענה סוזן ב. אנתוני שהחוקה מבטיחה את זכות הבחירה שלה ושהיא לא עברה על החוק כאשר היא הצביעה בבחירות של 1872. האנט סירב להתיר לאנתוני להעיד לטובת עצמה, אפשר להציג את עדויותיה שנמסרו על ידי בעת מעצרה כעדויות, הורה במפורש לחבר המושבעים לשוב עם פסק דין שבו הם ירשיעו את אנתוני, סירב לערוך משאל בקרב המושבעים, וקרא פסק דין שהוא כתב עוד לפני שהמשפט החל. האנט נמצאה אשמה והוטל עליה קנס של 100 דולרים, שאותו היא סירבה לשלם.
ב-1878 לקה האנט בשבץ מוחי שגרם לשיתוקו ושמנע ממנו להשתתף בישיבות בית המשפט או להוציא פסקי דין. אף על פי כן הוא לא פרש, שכן באותה תקופה כדי לפרוש עם פנסיה מלאה מהשירות הממשלתי, היה עליו לשמש בתפקידו לפחות עשר שנים ולהיות לפחות בגיל 70. כדי לעודדו לפרוש, קיבל הקונגרס החלטה מיוחדת עבורו, כך שהוא יוכל לקבל פנסייה מלאה אם ייפרוש תוך שלושים יום מקבלת ההחלטה. האנט הסכים, פרש מכהונתו ב-27 בינואר 1882 ונהנה מפנסייה מלאה עד למותו ארבע שנים לאחר מכן.
חיים אישיים
ב-1837 נשא האנט לאישה את מרי אן סאבאג', בתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון של מדינת ניו יורק, ג'ון סאבאג'. לזוג נולדו שלושה ילדים, מתוכם אחד נפטר בילדותו. לאחר פטירת רעייתו נותר האנט אלמן עד שב-1853 הוא נישא בשנית למריה טיילור, בתו של ג'יימס טיילור, לשעבר עובד בבנק המסחרי של אולבני.
וורד האנט נפטר ב-24 במרץ 1886 בוושינגטון די. סי. ונטמן בבית הקברות פורסט היל שביוטיקה.
אנרי קאסאדסי
אנרי קאסאדסי (בצרפתית: Henri-Gustave Casadesus; 30 בספטמבר 1879 – 31 במאי 1947) היה ויולן, מלחין ומו"ל של יצירות מוזיקליות. אנרי היה אחיו של מריוס קאסאדסי, דודו של הפסנתרן המפורסם רובר קאסאדסי ודוד-רבא של ז'אן קאסאדסי.
ביוגרפיה
קאסאדסי החל את לימודי המוזיקה אצל אלבר לאוויניאק ולמד ויולה אצל תיאופיל לאפורז' בקונסרבטואר של פריז, שם זכה בפרס ראשון בשנת 1899. מ-1910 עד 1917 היה הוויולן של רביעיית קאפה.
בשנת 1901 ייסד קאסאדסי, יחד עם קאמי סן-סנס, את האגודה לכלים עתיקים. האגודה, שפעלה בין 1901 ל-1939, הייתה חמישייה של נגנים, שהשתמשו בכלים שיצאו משימוש, כמו ויולה דה גמבה, או הכלי של קאסאדסי עצמו, ויולה ד'אמורה.
החמישייה נודעה בזמנה גם בביצועי בכורה ליצירות שאבדו והתגלו מחדש, מאת מלחינים שהלכו זה כבר לעולמם. לאחר זמן התגלה, שקאסאדסי ואחיו, בעיקר מריוס קאסאדסי, כתבו את היצירות הללו. קונצ'רטו "אדלאיד", לכאורה מאת מוצרט, מיוחס לעיתים בטעות לאנרי, אבל נכתב למעשה על ידי מריוס.
עם זאת, אנרי נחשב למחברו של הקונצ'רטו ברה מז'ור לוויולה, שנחשב לפרי עטו של קרל פיליפ עמנואל באך. רייצ'ל ו. וייד תיארה אותו בנספח ב' ששל ספרה "קונצ'רטי לכלי מקלדת של קרל פיליפ עמנואל באך" (אן ארבור, מישיגן: הוצאת כתבי מחקר של אוניברסיטת מישיגן, 1981) עמ' 279-82. הקונצ'רטו הזה הופיע ב-1911 בהוצאה רוסית, כביכול "בעיבוד... לתזמורת קטנה בידי מקסימיליאן שטיינברג," ובהמשך זכה לביצועי מנצחים כמו דריוס מיו וסרגיי קוסביצקי והוקלט בניצוח פליקס פרוהאסקה ויוג'ין אורמנדי. "כך קרה," כתבה וייד ב-1981, "שבימינו, הקונצ'רטו המוקלט ביותר של ק.פ.ע. באך, הוא זיוף."
כמו כן מייחסים לאנרי את ה"קונצ'רטו של הנדל" ואת ה"קונצ'רטו של באך", שניהם לוויולה. במקרים רבים מציינים אותם כ"הקונצ'רטו של הנדל/קאסאדסי" ו"בקונצ'רטו של באך/קאסאדסי". חוקרים ומלומדים מאשרים, ששני הקונצ'רטי הללו נכתבו על ידי אנרי קאסאדסי בסגנון המלחינים, שבשמותיהם השתמש.
יצירות פדגוגיות
"טכניקת הוויולה ד'אמורה" (1931)
חסידות זיכלין
חסידות זיכלין הייתה חסידות פולנית. מייסד החצר היה רבי שמואל אבא מזיכלין, תלמידו של רבי פישלי מסטריקוב.
יותר חזק מה?
יותר חזק מה? הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אגם בוחבוט. השיר יצא לאור בתור סינגל ב-28 באוגוסט 2022 על ידי חברת התקליטים Y.V פרודקשנס. הוא נכתב על ידי המוזיקאי הישראלי רון ביטון והופק על ידי ינון יהל.
רקע
ב-28 באוגוסט וללא הודעה מוקדמת העלתה בוחבוט את השיר "יותר חזק מה?" לערוץ היוטיוב שלה אשר ספג ביקורת רחבה. יום לפני כן פרסמה הצצה לשיר באינסטגרם יחד עם התיאור: "יותר חזק מה, מחר.." . באותו יום פרסמה בוחבוט פוסט באינסטגרם בו הסבירה את הרקע לפרסום השיר:
השיר נכתב על ידי המוזיקאי הישראלי רון ביטון, הולחן על ידו יחד עם ינון יהל והופק על ידי יהל. פזמון השיר, נכתב בהשראת הטרנד הוויראלי אשר צבר 6 מיליון צפיות במטרה לצבור רייטינג.
תוכן השיר והווידאו קליפ
בשיר פונה אישה לגבר בטענה "אתה חלש", תוך הבאת דוגמאות לחולשתו (למשל: "אתה לא בכושר / מסמס לי בבוקר / שולח פרחים יא מוזר". בפזמון החוזר מביעה הדוברת את משאלתה: "אני צריכה גבר / יותר חזק, מה?"
הווידאו קליפ מציג את מילות השיר ומעוצב בסמלים צבעוניים על רקע ורוד. את המילים "יותר חזק, מה?" שרה הזמרת תוך כדי גניחה. בקליפ שולבו קטעים מהופעות קודמות של בוחבוט ונכון לספטמבר 2022 צבר מעל למיליון צפיות.
ביקורת
עם יציאת השיר הוא ספג תגובות רבות ברשתות החברתיות מגולשים אשר ראו בו כשיר מיני מידי אשר הפזמון בו מרמז על גניחות ויחסי מין וטענו כי בוחבוט תורמת ל"תרבות האונס" ומקלקלת את הנוער הישראלי.
חשבון האינסטגרם של דמות הרשת, הפשוטע, פרסמה פוסט ארוך באינסטגרם מטרה להגן על אגם בוחבוט ובין השאר כתבה:
הפשוטע גם השוותה את מילות השיר לשירים לועזיים אחרים וטענה כי המבקרים הם צבועים.
מלבד הרמיזה המינית בפזמון, רבים ביקרו את משמעות המילים של בוחבוט אשר מתארים את תשוקתה בגבר רעיל ואף מתעלל.
קולישר
קוּלִישֶר (ברוסית: Кулишер) היא משפחה של יהודים מלומדים ואנשי ציבור מרוסיה. אבי המשפחה, משה קולישר עקר מגליציה לווהלין בתחילת המאה ה-19. בין בניה הידועים:
וינטרסן
וינטרסן (באנגלית: Wintersun) היא להקת מטאל מפינלנד אשר נוסדה על ידי יארי מאנפה (Jari Mäenpää). הלהקה משלבת בין דת' מטאל מלודי, פאוור מטאל ופולק מטאל.
היסטוריה
ב-2004 יארי קבע עם חברת ההקלטות (Nuclear Blast Records) תאריך להקלטת הדיסק, אך תאריך זה נפל בדיוק על סיבוב הופעת של אנספיריום. יארי החליט לעזוב את אנספיריום (במקומו הגיע פטרי לינדרוס) ולהקליט את אלבומו. יארי כתב את כל השירים באלבום אך מכיוון שהוא לא יודע לנגן בתופים (גיטרה, גיטרה באס וקלידים הוא כן יודע) הוא צירף ללהקה את המתופף קאי האטו. האלבום יצא ב-13 בספטמבר 2004 ושמו כשמה של הלהקה, וינטרסן (Wintersun).
ב-18 ביולי 2012, הלהקה הודיעה כי בכוונתם לשחרר אלבום כפול. החלק הראשון, נקרא 'Time I', והוא יצא לאור ב-19 באוקטובר 2012. החלק השני שלו ייקרא Time II והוא צפוי לצאת לאור ב-2014.
יונקי הביב
יונקי הביב (שם מדעי: Monotremata; נקראים בעברית גם חיות הביב או בעלי ביב) היא סדרה המשתייכת לקבוצת קדם יונקים.
מאפיינים
המינים בסדרה נפוצים באוסטרליה, בטסמניה ובגינאה החדשה, ומצויים בכל אזורי המחיה, אם ביער ואם במדבר. בניגוד ליונקי שליה, לביבאים יש פתח יחיד בגופם, הקרוי פתח ביב (Cloaca), המשמש אותם לצורכי הפרשות השתן והצואה ולרבייה. מכאן שם הסדרה כולה. הנקבה חסרת רחם ובמקום תהליך ההיריון, היא מטילה ביצים ודוגרת עליהן. קליפת הביצים אינה קשה אלא דמוית עור. לצאצאים יש "שן ביצה" (כמו אצל הזוחלים), שבעזרתה הם מצליחים ליצור פתח בקליפה. לאחר בקיעתם הם ניזונים מחלב המופרש מנקבוביות בעור הבטן של אימם. נוירוני השמע שלהם אינם סגורים בתעלת עצם, בניגוד לרוב היונקים למעט עטלפים מסוימים.
יונקי הביב מגוונים בגודלם מגודל של ברווזן ששוקל עד 2.4 ק"ג, עד לגודל של קיפודן חרטומני מערבי ששוקל עד 16.5 ק"ג.
Glad He's Gone
Glad He's Gone (בעברית: שמחה שהוא נעלם) הוא שיר של הזמרת-יוצרת השוודית טובה לו. השיר פורסם כרצועה השנייה באלבומה הרביעי, Sunshine Kitty. השיר יצא לאור ב-31 במאי 2019, כסינגל הראשון מתוך האלבום.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-38 במצעד שבשוודיה, וה-19 במצעד שבניו זילנד.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-40 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של לו ב-17 ביוני 2019. הקליפ בוים על ידי הבמאים הישראלים וניה הימן וגל מוג'ה והיה מועמד לפרס גראמי לווידאו קליפ הטוב ביותר.
ליגת העל הסעודית
ליגת העל הסעודית או בשמה הרשמי גביע הליגה המקצועני על שם הנסיך מוחמד בן סלמאן (בערבית: دوري الأمير محمد بن سلمان للمحترفين; בקיצור ליגת MBS), היא ליגת הכדורגל הבכירה בערב הסעודית. הליגה הוקמה בשנת 1976. והיא הקבוצה בעלת מספר האליפויות הרב ביותר היא אל-הילאל שזכתה ב-18 אליפויות. שמה עד 2007 היה "גביע ליגת האפוטרופוס של שני המסגדים הקדושים", ומאז קרוי על שם יורש העצר הסעודי. הליגה גם הייתה קרויה בעבר "ליגת הפרו הסעודית" (בקיצור SPL), כשכיום הליגה נודעת גם בשם RSL מטעמי חסות.
יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב
יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב (ברוסית: Юрий Александрович Борисов; נולד ב-8 בדצמבר 1992 במחוז מוסקבה) הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע רוסי.
ספראי
{{פירושונים|* זאב ספראי – מרצה וחוקר ארץ ישראל, בנו של שמואל ספראי
יורי אלכסנדרוביץ' בוריסוב
ביוגרפיה
יורי נולד בדצמבר 1992 בראוטובו שבמחוז מוסקבה. בשנת 2013 סיים לימודיו במכון הגבוה לתיאטרון על שם מ.ס. שצ'פקין. בחל להצטלם לסדרות וסרטי טלוויזיה בשנת 2010.
בשנים 2013—2014 בתיאטרון סאטיריקון במוסקבה. ב-2015 גילם את סרגיי טיולנין בסדרת הטלוויזיה "הגווארדיה הצעירה" וכן גילם תפקיד ראשי בסרט המלחמה "הדרך לברלין".
בשנת 2018 המשיך להצטלם לסדרות טלוויזיה שונות וב-2019 גילם תפקיד ראשי בסרט הקולנוע "השור" ,, שהעניק לו את פרס נשר הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר ., וקיבל גם את פרס "אירוע השנה" מהמגזין "קינורפוטר" בקטגוריית "פריצת השנה". גילם גם תפקיד משני בסרט שובר הקופות "Т-34" ובסרט ההיסטורי ברית ההצלה ובסרטו של פיודור בונדרצ'וק "פלישה".
בפברואר 2020 יצא לאקרנים סרטו "קלשניקוב", שבו גילם את התפקיד הראשי — מיכאיל קלשניקוב, שזכה לביקורות מעורבות. אך הוא קיבל הערכה על תפקידו וזכה בפרס נשר הזהב הרוסי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
חיים אישיים
נשוי לאנה שבצ'וק, ממנה יש לו שתי בנות — מרתה ואקולינה.
צוותי הווי פיקוד צפון
במקביל ללהקת פיקוד הצפון, פעלו בפיקוד הצפון להקות משנה וצוותי הווי, ביניהם צוות הווי פיקוד צפון, שלישיית פיקוד צפון, להקת אילן, להקת גולני, צוות הווי גולני.
צוות הווי פיקוד צפון
צוות הווי פיקוד צפון הוקם בשנת 1971 ופורק בשנת 1975. בזמן זה הפיק שתי תוכניות.
התוכנית הראשונה נקראה "פלאים בצפון" שהופקה ב-1971. בשירי התוכנית היו "פלאים בצפון", "עמנואלה", "אולי ננסה", "צהוב של לימונים", "בלדה לבת האסטרונאות", "סבא צפון". השירים הללו יצאו על תקליט משותף עם צוות הווי גולני, ותפסו על התקליט צד אחד בו. הצוות מנה שבעה זמרים, בהם אלי מנטבר וגדעון זר (אחיו של דודו זר). עם הצוות עבד בעיקר אלדד שרים כמנהלה המוזיקלי. הצוות פורק באותה שנה.
בשנת 1975 הצוות הוקם מחדש עם אנשים אחרים שהפיקו תוכנית חדשה שלא נשאה שם, היא הייתה תוכניתה השנייה של להקה. הצוות הקליט שלושה שירים לסינגל שיצא יחד עם שירים נוספים של צוותי הווי נוספים, בין השירים שלהם היו "על הבוקר", "בוא נרד לטבריה" ו"שולה מעפולה" (נקרא גם "מעשה בבתולה"). זו הייתה הופעתו האחרונה של צוות הווי פיקוד צפון.
שלישיית פיקוד צפון
שלישיית פיקוד צפון הוקמה בשנת 1966, הייתה לשלישיית הבנות הראשונה בצה"ל ומנתה את חוה אלברשטיין (אלט וגיטרה), חיותה דביר (אלט) ומירי פליקס (סופרן). השלישייה הזו פעלה יחד עם אפי נצר כמנהל המוזיקלי שלה, והפיקה שתי תוכניות שלא נשאו שם. בין שיריה אפשר למצוא את השירים "קוראים לנו ללכת", "סודות", "יש לו", "שיר מקאברי (בלדה אירית)" וגם גרסת כיסוי ל"שיר אפור" שבמקור היה של שלישיית גשר הירקון שנתיים קודם לכן. שלישייה זו הקליטה את השירים לרדיו בלבד על תקליטי שדרים, לפעמים אפילו מאולפן ההקלטות הביתי של נצר, ולא הוציאה תקליטים מסחריים בצורה מסודרת לשוק האזרחי. השלישייה פורקה באותה שנה.
להקת אילן
להקת אילן הוקמה בשנת 1952 והייתה שייכת לחטיבת גולני. הלהקה למעשה הפיקה בשנתיים, חמש תוכניות ובסוף שנת 1954 אוחדה יחד עם להקת פיקוד הצפון שזה עתה הוקמה. בין חברי להקת אילן: אביבה מרקס, אברהם דוד, אדולפו פלטה, אסתרק'ה נהרי, חנה אהרוני, מירי מגנוס, משה לזרה, נטע ברדיצ'בסקי, צביה חדד ברזילי, פולדי שצמן, פפה פלטה, צדוק סביר, שאול בן-עטר. כשאוחדה יחד עם להקת פיקוד צפון היה שם כבר בין היתר השחקן יעקב בודו.
להקת גולני
להקת גולני הוקמה ב-1969, בזמן מלחמת ההתשה הלהקה הפיקה את התוכנית "במוצב רוח", בבימויו של עזרא דגן וניהולו המוזיקלי של המלחין יעקב הולנדר, ממנה הצליחו השירים "עלמות"(דודו ברק/יעקב הולנדר) ו"ששת ימי המעשה", שמילותיהם נכתבו על ידי דודו ברק ויורם טהרלב (בהתאמה). "ששת ימי המעשה" נכתב עבור הצגת הבידור "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" שעלתה שנתיים קודם לכן. התוכנית יצאה על אריך נגן מסחרי, והיה לאריך הנגן הראשון שהוציאה להקת משנה בפיקוד צפון. היו בו 12 שירים, עשרה מהם לא חדרו לתודעת הציבור. שירי התוכנית: ששת ימי המעשה, תנו לרקוד סירטאקי, הבלתי אפשרי, זוכר אני, לא אכפת לה, מרש גולני, עלמות, צהריים, חורף ברמה, סופו המר של הרס"ר, נומה ילדון, ערב טוב.
צוות הווי גולני
צוות הווי גולני הוקם ב-1971, פעל שנה בלבד והפיק את התוכנית "זה לא הולך ברגל", עם עיבודים והדרכה מוזיקלית של אריה לבנון. התוכנית הייתה קרש קפיצה לנורית גלרון שהייתה חלק מהצוות, ולצידה שרה בדישי ואבי בטלהיים. בין שיריו בלטו במיוחד השירים: "מוצאי שבת" ו"ג'בל רוס" (בעברית: הר דב). שירים נוספים היו: זה לא הולך ברגל, המלאך של גולני, גו גולני, הלוך וחטוף.
התוכנית יצאה על תקליט משותף עם צוות הווי פיקוד צפון ותפסה צד אחד בו, שכלל את ששת השירים הללו. שיר נוסף שהיה חלק מהתוכנית, היה "עשר המכות". הוא לא יצא על התקליט, אלא על תקליט שדרים בודד לרדיו בלבד.
הצוות פורק, וכעבור שנתיים הוקם מחדש, במהלך מלחמת יום כיפור, בשל המלחמה, והופיע עם כמה שירים חדשים, הבולט בהם הפך ללהיט ענק, "על שלושה פשעי דמשק" שכתבה זרובבלה ששונקין והלחין יאיר מילר (לימים הוקלט השיר על ידי סולן הלהקה משה הלל). הצוות פורק כעבור מספר חודשים מועטים ולא קם מחדש שוב.
ספראי
ראו גם
}}
ליגת העל הסעודית
היסטוריה
עד לשנות ה-50 המאוחרות, הכדורגל בערב הסעודית אורגן על בסיס מקומי-אזורי, כאשר הטורניר הלאומי היחידי היה גביע המלך (הגביע הסעודי). ב-1957, התחרות הראשונה ברמה הארצית שהתקיימה וכללה קבוצות ממרכז, מערב, מזרח, ודרום סעודיה היו הליגות המקומיות שבעצם היוו שלב מוקדמות לגביע המלך הסעודי. הקבוצה המנצחת בגביע הסעודי הייתה בעצם האלופה הלאומית ונחשבה לקבוצה הכי טובה בסעודיה.
ב-1981 הוחלט על הגדלת מספר הקבוצות בליגה, וכמו כן לייסד ליגה שנייה. התחרות בעונת 1981/1982, שנקראה גם "ליגת הדירוג" כללה 18 קבוצות, כאשר שמונה הקבוצות הראשונות ייסדו את הליגה הראשונה ועשר הקבוצות שסיימו במקומות התחתונים ירדו לליגת המשנה. בעונת 1984/1985 מספר הקבוצות בליגה הוגדל ל-12 קבוצות.
ב-1990 הוחלט על רפורמה במערכת הליגות, ולהכניס מקצוענות לליגה זו. נוסדה ליגה חדשה בשם "גביע ליגת האפוטרופוס של שני המסגדים הקדושים", שבתחילה הייתה תחרות בעלת שני שלבים. בשלב הראשון היו כל הקבוצות נפגשות אחת עם השנייה פעמיים, בבית ובחוץ. לאחר מכן 4 הקבוצות המדורגות במקומות 1-4 המשיכו לשלב גמר נוקאאוט, שנקרא "ריבוע הזהב". הקבוצות הורשו להחתים שחקנים על חוזים מקצוענים - מה שהפך את הליגה לחצי-מקצוענית..
בשנת 2007 הפכה הליגה למקצוענית לחלוטין. נכון לעונת 2023/2024 הליגה כוללת 18 קבוצות.
החל מסוף 2022 וביתר שאת מאז 2023. הליגה הסעודית החלה להציע סכומי כסף אסטרונומיים לשחקני כדורגל מהרמה הכי גבוהה בעולם. הראשון שהגיע לליגה היה כריסטיאנו רונאלדו. כאשר בקיץ 2023 החלו להגיע לליגה שחקנים בכירים נוספים מאירופה. כאשר המוכרים שבהם הם ניימאר וכרים בנזמה. נעשו ניסיונות להביא גם את ליאו מסי, וקיליאן אמבפה תמורת סכומי כסף גדולים, אך אלו סירבו.
דיאריו טיימפו
דיאריו טיימפו (Diario Tiempo), המוכר גם כ-אל טיימפו (El Tiempo), הוא עיתון אקטואליה שהוקם ב-7 בנובמבר 1970 בהונדורס. בסיסו של העיתון נמצא בסן פדרו סולה. גרופו קונטיננטל אחראי על פרסום והפצת העיתון. העיתון הוא אחד מהעיתונים בעלי התפוצה הגדולה ביותר בהונדורס.
לאחר שבעלי העיתון, גרופו קונטיננטל, הואשמו בהלבנת הון ב-27 באוקטובר 2015, לא יצאו גרסאות מודפסות של העיתון.
העיתון נהג לפרסם את מצעד המוזיקה הונדורס טופ 50, על בסיס נתוני איירפליי מתחנות רדיו בהונדורס.
פיג'ן קי
פיג'ן קי (באנגלית: Pigeon Key - "קי היונים") הוא שמו של אי במרכז איי הקיז שבמדינת פלורידה בארצות הברית, באזור הקיז האמצעיים. שטחו של האי 21,488 מ"ר.
גאוגרפיה
האי ממוקם בסמוך לגשר שבעת המילים, ליד סימן המייל ה-45, מערבית לנייטס קי (והעיר מרתון), ומזרחית לתעלת מוזר המפרידה בין הקיז האמצעיים והקיז התחתונים. האי ממוקם במרחק של 75 ק"מ מקי וסט, ו- 160 ק"מ מהעיר מיאמי.
מאז גילוי האי על ידי הספרדים נקרא האי בשם "אי היונים" (בספרדית: Cayo Paloma) על שם להקות היונים לבנות הכתר (Columba leucocephala Linnaeus) שקיננו בו.
בעת הקמת הרכבת מעל לים של הנרי פלאגלר שימש האי כאתר מגורים לבוני מסילת הברזל, ואתר אחסון לחומרי הבנייה שנדרשו להקמת גשר שבעת המילים. מבני אתר הבנייה הוקמו בשנת -1908 באי הקטן, ואלה נבנו חזקים במיוחד, על מנת לעמוד בהוריקנים באזור.
לאחר סיום עבודות הבנייה, בשנת 1912, נותרו באי צוותים לתחזוק מסילת הברזל. בשנת 1923 הוקם באי בית ספר עבור ילדי העובדים, וכן ב-9 באפריל באותה שנה נפתח באי סניף דואר (אשר פעל עד ה-5 בספטמבר 1933).
במהלך ההוריקן הגדול של שנת 1935 בו נהרסה מסילת הברזל ונפגעו הקיז העליונים, נותר פיג'ן קי בלא פגע, ושימש את צוותי החילוץ והעזרה לנפגעים. בעת בניית הכביש המהיר שמעל הים, שימש האי את צוותי הבנייה, ולאחר סיום הבנייה ופתיחתו בשנת 1938 שימש האי את צוותי התחזוקה של הכביש, וכן כמגורי צוותי הפעלת כביש האגרה (שפעל עד שנת 1954).
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל באי, שהולאם על ידי צבא ארצות הברית לתקופת המלחמה, מחנה אימונים של משמר החופים של ארצות הברית.
בשנת 1960 נפגע האי בהוריקן דונה, ושנים ממבני האי נהרסו כליל.
בשנת 1982 נבנה גשר שבעת המילים החדש, העוקף את האי.
כיום האי מהווה חלק מהרובע ההיסטורי פיג'ן קי.
אלברטו חינסטרה
אלברטו אוואריסטו חינסטרה (בספרדית: Alberto Evaristo Ginastera; 11 באפריל 1916 - 25 ביוני 1983) היה מלחין ארגנטינאי בסגנון קלאסי. נחשב לאחד מחשובי המלחינים הקלאסיים של אמריקה הלטינית.
ביוגרפיה
חינסטרה נולד בבואנוס איירס לאב קטאלאני ולאם איטלקייה. הוא למד בקונסרבטוריון בבואנוס איירס וסיים את לימודיו בשנת 1938. לאחר שהות בארצות הברית בשנים 1945–1947, שם למד אצל אהרן קופלנד בטנגלווד, חזר לבואנוס איירס, ייסד עם אחרים את ליגת המלחינים וכיהן בכמה משרות הוראה. בשנת 1968 חזר לארצות הברית ומשנת 1970 חי באירופה עד מותו בז'נבה, שווייץ.
יצירות
חינסטרה קיבץ את יצירותיו לשלוש תקופות: "לאומית אובייקטיבית" (1934–1948), "לאומית סובייקטיבית" (1948–1958) ו"נאו-אקספרסיוניזם" (1958–1983). שלושתן שונות זו מזו באופן השימוש ביסודות המסורתיים של המוזיקה הארגנטינאית. ביצירותיו מן התקופה הלאומית אובייקטיבית אפשר למצוא שילוב ברור של נושאים עממיים ארגנטינאים, בעוד שביצירות מן התקופות המאוחרות יותר משולבים יסודות מסורתיים באופן עמום ומופשט יותר.
חינסטרה נתן את ברכתו ללהקת הרוק המתקדם אמרסון לייק ופלמר שעיבדה את הפרק הרביעי מתוך הקונצ'רטו הראשון שלו לפסנתר והקליטו אותו באלבום Brain Salad Surgery תחת הכותרת "טוקטה". בשנת 1973, כשהלהקה הקליטה את האלבום, קית' אמרסון נפגש עם חינסטרה בביתו בשווייץ והשמיע לו את העיבוד ליצירתו. אמרסון מספר שחינסטרה, שלא דיבר אנגלית, הגיב ב"דיאבוליק!". אמרסון, פירש את דבריו של חינסטרה כ"נורא!", אך אשתו של חינסטרה התערבה והסבירה שהוא מתכוון "שטני" במובן טוב, כ"לא ייאמן". חינסטרה אמר לאחר מכן, "תפסת את המהות של המוזיקה שלי, ואף אחד לא עשה את זה קודם".
מתייה קסוביץ
מתייה קסוביץ (בצרפתית:  Mathieu Kassovitz; נולד ב-3 באוגוסט 1967) הוא שחקן, במאי, מפיק, תסריטאי ועורך קולנוע צרפתי ממוצא יהודי, המוכר כשחקן מהופעותיו בסרטים "אמלי", " מינכן", "משחקים מפתים" ו"אמן". במסגרת עבודתו כבמאי ביים את הסרטים הצרפתיים המצליחים "השנאה", "נהרות הארגמן" ו"בבילון לספירה" ואת מותחן האימה ההוליוודי שובר הקופות "גוטיקה".
ביוגרפיה
קסוביץ נולד בפריז לבמאי היהודי-צרפתי ממוצא הונגרי פטר קסוביץ (נ' 1938). אמו, העורכת שאנטל רמי, היא צרפתייה בת למשפחה קתולית. לקסוביץ בת בכורה מהשחקנית ז'ולי מאודואֶש ושתי בנות עם השחקנית Aurore Lagache.
בימוי
קסוביץ התגלה לראשונה לצרפת ולעולם כבמאי בשנת 1995 כאשר ביים וכתב את סרט הפשע "השנאה" בכיכובו של ונסן קאסל. קסוביץ זכה בתואר הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן. במסגרת פרס סזאר זכה הסרט בקטגוריית סרט השנה וקסוביץ זכה בפרס העריכה הטובה ביותר ביחד עם השחקן סקוט סטיבנסון. כמו כן זכה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר. בשנת 2000 כתב וביים את המותחן הפסיכולוגי הצרפתי "נהרות הארגמן". לסרט ליהק את כוכבי הקולנוע הצרפתיים ז'אן רנו וונסן קאסל. על עבודתו זו היה קסוביץ מועמד בפעם השנייה לפרס במאי השנה של פרס סזאר והאקדמיה האירופאית. ב-2003 ביים את סרטו ההוליוודי היחיד, מותחן האימה "גוטיקה", בכיכובן של זוכות האוסקר האלי ברי ופנלופה קרוז. הסרט, אותו הפיק רוברט זמקיס, היה לרווחי ביותר בקריירה של קסוביץ עם הכנסות של למעלה מ-140 מיליון דולרים. ב-2008 ביים וכתב את התסריט לסרט הפעולה הבדיוני "בבילון לספירה". לסרט לקח קסוביץ את כוכב סרטי הפעולה וין דיזל, מה שעזר לכסות את עלויות ההפקה.
משחק
התפרסם לראשונה בקולנוע הצרפתי בדרמה "גיבור בזכות עצמו" בתור אלבר דֶאוּס, אזרח צרפתי בתקופת מלחמת העולם השנייה. לאחר מכן השתתף בהפקה של לוק בסון, "האלמנט החמישי", ובעיבוד הקולנועי של אביו הבמאי פטר קסוביץ לספר השואה "יעקב השקרן". ב-2001 התפרסם בקומדיה הצרפתית המצליחה "אמלי" בתפקיד נינו בו מאוהבת גיבורת הסרט אמלי פולן (אודרי טוטו). בנוסף שיחק בדרמת הפשע "משחקים מפתים" בתור יורי בן דודה של הכלה הרוסייה נדיה (ניקול קידמן) המוזמנת דרך האינטרנט. ב-2002 שיחק בסרט השואה "אמן" בתור הכומר ריקרדו פונטנה המנסה לשכנע את הוותיקן לעצור את הפתרון הסופי. ב-2005 השתתף בדרמה ההיסטורית של סטיבן ספילברג " מינכן" אודות "מבצע זעם האל". בסרט גילם את הצעצוען הבלגי רוברט שמתמחה בחומרי נפץ, מצוותו של סוכן המוסד אבנר קאופמן (אריק באנה).
זאב טסמני
זאב טסמני או טיגריס טסמני (שם מדעי: Thylacinus cynocephalus) הוא יונק שנכחד מן העולם ככל הנראה במהלך המאה ה-20. הוא מסווג כחיית כיס, ונחשב לטורף הכיס הגדול ביותר בעידן המודרני. הזאב הטסמני היה אנדמי לאוסטרליה ולגינאה החדשה, והיה השריד האחרון מהסוג זאב כיס (Thylacinus).
הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה היבשתית כמה אלפי שנים לפני בוא המתיישבים האירופאים אליה, אולם שרד בטסמניה לצד מינים אנדמיים אחרים כמו השד הטסמני. משערים שהוא נכחד לחלוטין בשנות ה-30 של המאה ה-20, בעיקר כתוצאה מציד אינטנסיבי שזכה לעידוד בדמות פרסים כספיים. גורמים נוספים שתרמו לכך הם מחלות, הגעתם של הכלבים (ובראשם הדינגו), וכן חדירת האדם לתחומי מחייתו של הזאב. על אף שסווג באופן רשמי כחיה נכחדת ב-1986 (50 שנה לאחר מותו של הפרט האחרון הידוע), מטיילים וקריפטו-זואולוגים מדווחים עד היום על צפייה בפרטי זאב טסמני.
אבולוציה
הזאב הטסמני התפתח לצורתו המודרנית לפני כארבעה מיליוני שנים. מינים ממשפחת זאבי הכיס החלו להופיע בתחילת תקופת המיוקן; מאז תחילת שנות ה-90, התגלו מספר מאובנים בריברסליי (Riversleigh), חלק מפארק לאומי בצפון - מזרח קווינסלנד - אוסטרליה. המין הקדום ביותר מבין שבעת מיני המאובנים, Nimbacinus dicksoni, תוארך לתקופה של לפני 23 מיליוני שנים. עם זאת, זאב כיס זה היה קטן יותר מזאבי הכיס שהופיעו אחריו. זאב הכיס הגדול ביותר, Thylacinus potens, שהיה בגודל של זאב, היה המין היחיד ששרד עד סוף תקופת המיוקן. בסוף תקופת הפליסטוקן ובתחילת תקופת ההולוקן, היה הזאב הטסמני נפוץ ברחבי אוסטרליה וגינאה החדשה.
הזאב הטסמני דמה לחברי משפחת הכלביים (Canidae) בחצי הכדור הצפוני במובנים רבים: שיניו היו חדות, מלתעותיו היו חזקות, עקביו היו מורמים (הלך על קצות אצבעותיו) וצורת גופו הכללית דמתה לזו של הכלביים. דמיון זה הוא דוגמה לאבולוציה מתכנסת: מכיוון שזאב הכיס מילא באוסטרליה אותו תפקיד אקולוגי שמילאו הכלבים בכל מקום אחר, פיתח הזאב הטסמני מאפיינים דומים לאלו של הכלביים. עם זאת, הזאב הטסמני אינו קשור באופן ישיר לאף אחד מהטורפים בחצי הכדור הצפוני - המין החי הקרוב ביותר אליו הוא השד הטסמני (Sarcophilus harrisii).
גילוי וטקסונומיה
הילידים האוסטרלים, האבוריג'ינים, היו בני-האדם הראשונים שחיו לצד הזאב הטסמני. עדויות לכך ניתן למצוא, בין השאר, בגילופים ואמנות על סלעים, שתוארכו לסביבות סוף האלף השני לפני הספירה. פטרוגליפים של הזאב נמצאו באוסטרליה המערבית. בזמן שהחוקרים הראשונים הגיעו, היה הזאב הטסמני כבר נדיר בטסמניה. הפגישה הראשונה של אירופאים עם הזאב הטסמני הייתה כאשר אבל טסמן הגיע לטסמניה. אחדים מאנשיו דיווחו כי ראו את עקבותיהם של "חיות פרא בעלות טפרים כשל נמר" עם זאת, מתיאורם של אנשיו של טסמן לא ניתן לקבוע בוודאות כי הם ראו את עקבותיו של זאב טסמני, שכן באותו אזור חיה נמיית כיס נמרית שתוארה באופן דומה. המפגש הראשון הוודאי עם הזאב הטסמני היה של חוקרים צרפתים ב-13 במאי 1792, כפי שצוין על ידי הנטורליסט ז'אק לָבִּיָארְדִייֵר (Jacques Labillardiere). עם זאת, רק ב-1805 שלח ויליאם פטרסון, המשנה למושלה של טסמניה, תיאור מפורט שיועד לפרסום בעיתונות. התיאור המדעי הראשון של הזאב הטסמני ניתן על ידי חוקר הטבע הטסמני ג'ורג' האריס ב-1808, כחמש שנים מראשית ההתיישבות המבוססת באי. במקור, האריס מיקם את הזאב הטסמני בסוג אופוסום – השם המדעי שהעניק לינאוס לאופוסום. השם המדעי המלא שניתן לו הוא Didelphis cynocephala, שמשמעותו "אופוסום בעל ראש כלב". ב-1796 הבינו כי הזאב הטסמני שונה באופן מהותי מהאופוסומים. כתוצאה מכך, שייך אטיין ז'ופרואה סנט-אילר את השד הטסמני לסוג נמיית כיס ב-1810. כדי לשמור על עקביות בשפתו של השם המדעי החדש, שהורכב ממילה לטינית וממילה יוונית, הוחלט לשנות את שמו הספציפי של המין ל-cynocephalus. ב-1824 הוא הופרד לסוג משלו, Thylacinus, על ידי הזואולוג הגרמני קונראד יאקוב טמינק. מקור שם הסוג הוא במילה היוונית "Θύλακος", שמשמעותה "כיס" או "שק".
תיאור
הזאב הטסמני דמה לכלב גדול בעל שיער קצר וזנב קשיח. על פרוותו החומה-צהובה נמצאו 13 עד 21 פסים כהים ברורים באזור הגב, האחוריים ובסיס הזנב. הפסים היו ברורים יותר בגיל צעיר, והם הלכו והיטשטשו עם הגיל. פרוות גופו הייתה צפופה ורכה, ועובייה הגיע ל-15 מילימטרים. אצל הפרטים הצעירים, בקצה הזנב הייתה ציצית פרוותית. אוזניו המעוגלות והזקורות הגיעו לאורך של 8 סנטימטרים, והן כוסו בפרווה קצרה. צבעם של הזאבים הטסמניים השתנה בין חום-צהוב בהיר לבין חום כהה; פרוות הבטן הייתה בצבע קרם.
אורכו של זאב טסמני בוגר נע בין 100 ל-180 סנטימטרים, כולל זנב באורך של 50–65 סנטימטרים. הפרט הגדול ביותר שנמדד הגיע לאורך גדול של 2 מטרים ו-90 סנטימטרים, מהאף ועד קצה הזנב. גובה כתפם של פרטים בוגרים היה 60 סנטימטרים, ומשקלם היה 20–30 קילוגרם. הדימורפיזם הזוויגי היה קטן יחסית - הנקבות היו קטנות רק במעט מהזכרים. לנקבת הזאב הטסמני היה כיס ובו ארבע פטמות, אולם בשונה מחיות כיס אחרות, פתח הכיס של נקבת הזאב הטסמני היה מופנה לאחור.
הזאב הטסמני היה יכול לפעור את פיו לרווחה, והזווית המרבית בין לסתותיו הגיעה ל-120 מעלות. יכולת זאת תועדה בסרטו של דייוויד פליי (David Fleay) משנת 1933. לסתותיו היו שריריות וחזקות, והן הכילו 46 שיניים. עקבותיו של הזאב היו מובחנות בבירור מעקבותיהם של בעלי חיים אחרים שחיו באזור: החלק המרכזי של כפות רגליו היה גדול מאוד, וניתן היה להבחין בארבע אצבעות ברורות. כפות הרגליים האחוריות דמו לאלו הקדמיות, אלא שבקדמיות היו חמש אצבעות ולא ארבע. טפריהם לא היו ניתנים לשליפה, כשל החתוליים למשל. מחקרים מוקדמים הציעו כי הזאב הטסמני הוא בעל חוש ריח מדויק ומפותח, שאיפשר לו לעקוב אחר טרפו, אולם ניתוח של מבנה המוח שלו גילה כי פקעות ההרחה (Olfactory bulb) שלו לא היו מפותחות. לכן סביר כי הזאב הסתמך על חושי הראייה והשמיעה בעת הציד. צופים אחדים בזאב הטסמני תיארו אותו כבעל ריח חזק וייחודי, אחרים תיארוהו כבעל ניחוח קל בלבד, בעוד שאחרים ציינו כי אין לו ריח כלל. ייתכן כי הזאב הטסמני, בדומה לקרובו השד הטסמני, הפיץ ריח כאשר היה נסער (Paddle 2000).
צורת התנועה של הזאב הטסמני הייתה קשיחה ומגושמת, ובשל כך לא היה יכול לרוץ במהירות גבוהה. בנוסף, הוא יכול היה לבצע דילוג דו-רגלי באופן הדומה לזה של הקנגורו, כפי שנצפה כמה פעמים בפרטים ששהו בשבייה. אריק גיילר הניח כי דילוג זה שימש את הזאב הטסמני כצורת תנועה מהירה, כאשר הוא הרגיש מאוים. הוא גם היה יכול לעמוד על שתי רגליו האחוריות בצורה אנכית לפרקי זמן קצרים.
אף שלא קיימות הקלטות של הקולות שהשמיע הזאב הטסמני, צופיו בסביבתו הטבעית ובשבייה ציינו כי הזאב השמיע קולות נהמה ושריקה כאשר היה נסער או נרגש. במהלך הציד, הוא השמיע סדרה של קולות מהירים הנשמעים כנביחות גרוניות המזכירות שיעול, ששמשו כנראה ליצירת תקשורת עם חברי הלהקה האחרים. קולות אחרים שהשמיע כללו יללות, שנועדו לזיהוי ממרחק רב, ואנפוף, שנועד לצורכי תקשורת בין בני המשפחה (Paddle 2000).
אקולוגיה והתנהגות
מעט ידוע על ההתנהגות ועל בתי הגידול של הזאבים הטסמניים. תצפיות ספורות נערכו על החיה בשבייה, אולם קיימות רק עדויות מעטות באשר להתנהגות החיה בטבע. בנוסף, מרבית התצפיות נערכו במשך היום, בעוד שהזאב הטסמני היה דווקא פעיל בלילה. מספר מאפיינים התנהגותיים נקשרו לזאב הטסמני לאחר שהושלכו עליו מקרובו, השד הטסמני.
ככל הנראה, הזאב הטסמני העדיף את יערות האקליפטוס היבשים ואת אדמות הביצה והמרעה באוסטרליה. ציורי סלע של ילידים אוסטרלים מצביעים על כך שהזאב הטסמני חי באוסטרליה ובגינאה החדשה. הוכחה לקיומו של הזאב באוסטרליה עצמה נתגלתה ב-1990, כאשר עצמות זאב טסמני התגלו במערה במישור נלארבור (Nullarbor Plain) שבאוסטרליה המערבית; בדיקה באמצעות תיארוך פחמן-14 העלתה כי השלד הוא בן 3,300 שנים לערך.
בטסמניה העדיף הזאב הטסמני את השטחים המיוערים שבמרכז האי ואת שדות הבור שלאורך החופים. שטחים אלו עניינו את המתיישבים הבריטים, שחיפשו אחר אדמות מרעה למשקם. תחום המחיה הטיפוסי שלהם היה בגודל של 40 עד 80 קילומטרים רבועים. נראה שהוא לא היה אחוז התנהגות טריטוריאלית; לעיתים נצפו קבוצות גדולות של זאבים, שכמותם הייתה גדולה מזו של משפחה (Paddle 2000).
הזאב הטסמני היה בעל חיים שצד בשעות בין הערביים ובלילה, ובמהלך היום בילה במערות קטנות או בגזעי עץ חלולים. במשך היום היה מוצא מחסה בגבעות וביערות, ובערבים יצא לצוד בשדות הפתוחים. לפי תצפיות מוקדמות, היה הזאב הטסמני בעל חיים ביישן, והיה מודע לנוכחותם של בני אדם בקרבתו. לרוב הוא נמנע מקשר עם האדם, אולם לעיתים גילה יצר חטטני.
קיימות עדויות לכך שהזאב הטסמני עשוי היה להזדווג במשך כל השנה, אולם נראה כי שיא ההזדווגויות נרשם בעונות החורף והאביב. הנקבה המליטה עד ארבעה גורים בכל המלטה (לרוב שניים או שלושה). היא נהגה לשאת אותם בכיסה למשך שלושה חודשים לכל היותר, והגנה עליהם עד שהגיעו למחצית מגודלו של פרט בוגר. גורים צעירים היו חסרי שיער ועיוורים, אולם כאשר עזבו את כיס אמם, עיניהם היו פקוחות וגופם היה מכוסה כולו בפרווה. לאחר שעזבו את כיס האם ועד שהיו מספיק מפותחים על מנת לצאת לשטח בעצמם, הם היו נשארים במאורה, כאשר אמם יצאה לצוד (Paddle 2000). הזאב הטסמני התרבה בשבייה בהצלחה רק פעם אחת, שהתרחשה ב-1899 בגן החיות של מלבורן. תוחלת חייהם המשוערת בטבע נעה בין חמש לשבע שנים, בעוד שפרטים שחיו בשבייה הגיעו לגיל תשע שנים.
תזונה
הזאב הטסמני היה טורף באופן בלעדי. קיבתו הייתה שרירית, והיא יכולה הייתה להתרחב על מנת לאפשר לזאב לאכול כמויות גדולות של מזון. ייתכן כי יכולת זו התפתחה כהתאמה למצבים שבהם במשך תקופות ארוכות הציד היה לא מוצלח והמזון היה חסר. ניתוח תצפיות ומבנה גוף הראה כי הזאב היה מתמקד בבעל חיים אחד, ורודף אחריו עד להתשתו. יתר על כן, נראה כי צד בקבוצות משפחתיות קטנות, כאשר אחד הפרטים היה אורב לטרף ושאר הלהקה מבריחה את הטרף בכיוון הכללי של המארב. דיווחים של לוכדי בעלי חיים ציינו גם כי הזאב משתמש בשיטת ציד הכוללת מארב.
טרפו של הזאב הטסמני כלל קנגורו, וולאבי, וומבט, עופות ובעלי חיים קטנים כמו חולדות כיס ופוסומים אוסטרליים. טרף שהיה מועדף על הזאב היה האמו הטסמני, שבעבר היה נפוץ בטסמניה. האמו היה עוף גדול חסר יכולת תעופה, שחלק את תחום תפוצתו עם הזאב הטסמני. הוא ניצוד עד להכחדתו בסביבות שנת 1850, התקופה שבה החלה הירידה בכמות הזאבים הטסמניים (Paddle 2000). הזאב הטסמני התחרה על האמו עם שועלים וכלבי דינגו, שידוע כי היו ניזונים גם הם מהאמו. המתיישבים האירופאיים באוסטרליה האמינו כי הזאב הטסמני טרף את כבשיהם ואת עופותיהם. בשבייה, הזאבים הטסמניים ניזונו ממגוון של מזונות, ביניהם ארנבים מתים, וולאבים, בשר בקר, בשר כבש ובשר סוס.
הכחדה
הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה לפני כ-2,000 שנה, ועוד קודם לכן מגינאה החדשה. הכחדה זו מיוחסת לתחרות מצד בני האדם ומצד כלבי הדינגו הפולשניים. עם זאת, קיימים ספקות לגבי השפעתו של הדינגו, שכן התחרות בין שני המינים לא הייתה ישירה: הדינגו הוא פעיל יום בדרך כלל, בעוד הזאב הטסמני צד בשעות הערב והלילה. בנוסף, מבנה גופו של הזאב הטסמני היה חסון וחזק יותר, מה שעשוי היה להקנות לו יתרון בעימותים עם כלבי הדינגו.
ציורים על סלעים בפארק הלאומי קקדו מוכיחים ללא צל של ספק כי האדם נהג לצוד את הזאב הטסמני (Paddle 2000), ועל פיהם נראה כי הזאב והדינגו התחרו על אותם מיני טרף. תחומי המחיה שלהם חפפו בבירור: מאובני זאב טסמני שתהליך התאבנותם לא הושלם התגלו בסמוך למאובנים דומים של כלבי דינגו. לא רק זאת, אימוצו של הדינגו ככלב ציד ושמירה על ידי האדם הקנה לו יתרון נוסף במאבק שאפשר שהתרחש בין שני המינים. כאמור, הזאב הטסמני נכחד מאוסטרליה לפני זמן רב, אולם בטסמניה הוא שרד עד שנות ה-30 של המאה ה-20. בזמן ההתיישבות הראשונה של הלבנים באזור, הוא היה נפוץ בצפון האי ובסמוך לאזור זה. כבר בימיה הראשונים של ההתיישבות האירופית, נצפה הזאב פעמים מעטות בלבד, אולם תקיפות של כבשים יוחסו לו במידה שהלכה וגברה. בעקבות זאת התעורר לכאורה צורך לשלוט במספר הזאבים הטסמניים, ואף הוצעו פרסים כספיים לכל מי שיצוד אותם: חברת "Van Dieman's Land" הציעה פרס כספי החל מ-1830 עבור ציד של זאבים טסמניים, ובין השנים 1888 ו-1909 הציעה ממשלת טסמניה לירה שטרלינג אחת עבור כל פרט שניצוד. בסך הכול ניצודו כ-2,184 פרטים שכאלו, אולם ההערכה היא כי ניצוד מספר גדול עוד יותר של זאבים. אף על פי כן, הציידים לא היו היחידים שהביאו להכחדת הזאב הטסמני, והיו לכך גורמים נוספים: תחרות עם כלבי הדינגו, הרס בתי גידול, היעלמות מיני הטרף שלהם ומחלה דמוית-כלבת שהופיעה גם אצל פרטים ששהו בשבייה.
מסיבות אלו נותר הזאב הטסמני נדיר מאוד בטבע החל מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. משום כך, הושקעו מאמצים בשמירה על המין. רשומות של הנהלת שמורת וילסון פרום (Wilsons Promontory) מ-1908 והלאה כללו המלצות שתכליתן להשיב את הזאב הטסמני לאזורים מתאימים בוויקטוריה. ב-1928, המליצה הוועדה המייעצת לענייני פאונה מקומית של טסמניה להגן על הזאבים הטסמניים הנותרים בשמורה ובאתרים אפשריים המתאימים לזאב. הזאב הטסמני האחרון הידוע שחי בטבע ניצוד ב-1930 על ידי חוואי בשם ווילף באטי במאובנה שבטסמניה. לפני הריגתו הוא נראה מסתובב בסמוך ללול של באטי במשך מספר שבועות. הזאב הטסמני האחרון, בנג'מין, שמינו לא אושר מעולם, נלכד ב-1933 ונשלח לגן החיות הובארט (Hobart Zoo), שם חי עד מותו ב-7 בספטמבר 1936. הסברה היא כי זאב זה מת בעקבות הזנחה - הוא היה חשוף למזג אוויר קיצוני: חום נורא בימים וטמפרטורות מקפיאות בלילות (Paddle 2000). קטע הסרט האחרון הידוע שבו צולם זאב טסמני הוסרט בשחור-לבן ב-1933 ואורכו 62 שניות, בהן ניתן לראות את הזאב צועד הלוך ושוב בשטח שהוקצה לו.
פעילי שימור החלו לבקש להגן על הזאב הטסמני ב-1901, אולם קשיים פוליטיים מנעו את הוצאתן לפועל של תוכניות שימור עד 1936. הממשלה הטסמנית הנהיגה הגנה רשמית על הזאב רק ב-10 ביולי 1936, 59 ימים לפני שהפרט האחרון הידוע מת בשבייה.
כמה חיפושים שנערכו בסמוך זה לזה העלו כי קיימת אפשרות שהזאב הטסמני עדיין היה קיים בטסמניה עוד בשנות ה-60. בחיפושים שערכו ד"ר אריק גאילר ודייוויד פליי בצפון-מערב טסמניה נמצאו עקבות וגללים שייתכן והיו שייכים לזאבים טסמניים. כמו כן, הם שמעו קולות שהזכירו את תיאור הקולות שמשמיע הזאב הטסמני, וכן הם שמעו עדויות מאנשים שדיווחו כי ראו את בעל החיים. למרות חיפושים אלו, לא נמצאה ראיה חותכת שהצביעה על כך שהזאב הטסמני המשיך להתקיים בטבע.
מצב השימור של המין הוגדר כמין הנתון בסכנת הכחדה (Endangered Species) עד 1986. לפי סטנדרטים בינלאומיים, מין מוגדר כ"נכחד" כאשר עברו 50 שנה מאז הפעם האחרונה שבה תועד פרט חי של המין. מאחר שלא נמצאה ראיה לכך שהזאב הטסמני התקיים מאז 1936, הוא עמד בקריטריון הרשמי והוכרז כנכחד על ידי איגוד השימור העולמי (IUCN). אמנת וושינגטון לחיות מוגנות (CITES) נקטה קו זהיר יותר, וקבעה כי הזאב הטסמני הוא בגדר מין ש"ייתכן שנכחד".
תצפיות לא מאושרות
אף על פי שהזאב הטסמני הוגדר, כאמור, כמין נכחד באופן רשמי, אנשים רבים מאמינים כי הוא עדיין חי וקיים. דיווחים רבים התקבלו על מקרי צפייה לכאורה בזאב, שהתרחשו לא רק בטסמניה, אלא גם בחלקים מאוסטרליה ואף באיריאן ג'איה (Irian Jaya) שבאינדונזיה. האיגוד האוסטרלי למחקר בעלי חיים נדירים דיווח על כ-3,800 תצפיות מדווחות מאוסטרליה עצמה מאז תאריך ההכחדה ב-1936, בעוד שהמרכז למחקר בעלי חיים מסתוריים באוסטרליה דיווח על 138 תצפיות שדווחו עד שנת 1998. עד אותה שנה, תיעדה המחלקה לשימור ולניהול קרקעות 65 תצפיות מדווחות. צמד החוקרים באק וג'ואן אמבורג, שהסתמכו על נתונים שעובדו ממספר מקורות, דיווחו על 360 תצפיות מדווחות בטסמניה מאז תאריך הכחדתו של הזאב הטסמני, ועל 269 תצפיות מקבילות באוסטרליה. על אף שאת מרבית התצפיות פטרו כלאחר יד, תצפיות אחדות זכו לפרסום רב. ב-1982 חוקר מטעם שירות הפארקים וחיי הבר של טסמניה, הנס נרדינג, צפה בבעל חיים שהוא מאמין שהיה זאב טסמני למשך שלוש דקות בלילה באתר הסמוך לנהר ארתור בצפון-מערב המדינה. בעקבות דיווח זה, מימנה ממשלת טסמניה חיפוש מקיף שארך כשנה. קלאוס אמריכס, תייר גרמני, טען בפברואר 2005 כי צילם תמונות דיגיטליות של הזאב הטסמני שראה לטענתו ליד הפארק הלאומי קריידל מאונטיין-לייק סנט קלייר. עם זאת, אמינות התמונות מוטלת בספק. התמונות פורסמו רק באפריל 2006, כ-14 חודשים לאחר הצפייה המדוברת בזאב הטסמני. התמונות, שבהן נראה רק גבו של הזאב, לא היוו הוכחה חד-משמעית לכך שהזאב הטסמני לא נכחד מהעולם.
בספטמבר 2016 דיווח הדיילי מייל הבריטי כי קבוצת חובבי בעלי חיים טוענים שבידם סרטון בן 3 שניות שצולם בפברואר של אותה שנה, בו נצפה זאב טסמני קטן בהרי אדלייד.
פרסים
ב-1983, הציע טד טרנר פרס בסך 100,000 דולרים עבור הוכחה שהזאב הטסמני עודנו קיים. עם זאת, בשנת 2000 קיבל מחפש זאבים טסמניים מכתב תגובה שציין כי ההצעה לפרס הכספי כבר איננה בתוקף. במרץ 2005, מגזין חדשות אוסטרלי בשם "The Bulletin" הציע 1.25 מיליון דולר בעבור לכידה של זאב טסמני חי. לאחר מכן, מפעיל תיירות טסמני הציע 1.75 מיליון דולר עבור לכידה דומה.
מחקר מודרני ופרויקטים
המוזיאון האוסטרלי שבסידני פתח ב-1999 בפרויקט שמטרתו לשבט זאב טסמני. יעדו של הפרויקט היה להשתמש בחומר גנטי מפרטים ששומרו מתחילת המאה ה-20 על מנת לשבט פרטים חדשים ולהשיב את המין מהמתים. מספר מיקרוביולוגים רציניים פטרו את הפרויקט כלהטוט יחסי ציבור. תומכו הנלהב של הפרויקט, פרופסור מייק ארצ'ר, היה מועמד ב-2002 לקבלת פרס "Bent Spoon" בעבור החלק שלו ב"שטויות הפסבדו-מדעיות", לדבריהם.
בסוף שנת 2002 נחלו החוקרים הצלחה חלקית, לאחר שהצליחו לחלץ DNA שניתן להעתיקו של הזאב הטסמני. ב-15 בפברואר 2005 הודיע המוזיאון על עצירת הפרויקט לאחר שבדיקות הראו כי ה-DNA שחולץ היה באיכות נמוכה מדי. במאי 2005 הודיע ארצ'ר כי העבודה על הפרויקט חודשה על ידי קבוצת אוניברסיטאות ומכון מחקר שהיו מעוניינים בנושא.
באפריל 2005 הושלמה הקמתו של מאגר מידע על פרטי זאבים טסמניים לאחר פרויקט-מחקר שנמשך ארבע שנים. במסגרת הפרויקט, נערך קטלוג המכיל את כל החומר הידוע שהוחזק באוניברסיטאות, במוזיאונים ובאוספים פרטיים. הרשומות המקוריות של המאגר נמצאות אצל החברה הזואולוגית של לונדון.
הזאב הטסמני בתרבות
בזאב הטסמני נעשה שימוש נרחב כסמל טסמניה. הוא מופיע על סמלה הרשמי של טסמניה, וכן על סמלילים רשמיים כמו זה של מועצת העיר לאונססטון. מאז 1998, הוא מופיע בצורה בולטת על לוחיות רישוי של כלי רכב טסמניים.
מצוקתו של הזאב הטסמני הוצגה במהלך קמפיין של "The Wilderness Society" שנקרא " We used to hunt Thylacines" (תרגום חופשי: "אנחנו נהגנו לצוד זאבים טסמניים"). הוא הוצג על מוצריה של מבשלת השיכר " Cascade Brewery" ובפרסומות שלה בטלוויזיה. כמו כן, אחת הדמויות בסדרת משחקי הווידאו קראש בנדיקוט הייתה זאב טסמני. גם בסדרת הטלוויזיה "טזמניה" הופיע זאב טסמני בדמותו של "וונדל וולף". הוא אף משמש כקמע של קבוצת קריקט טסמנית, וכן הופיע על בולי דואר באוסטרליה, בגינאה המשוונית ובמיקרונזיה.
בשנת 2011 הוסרט הסרט "הצייד" מותחן העוסק בציד הזאב הטסמני האחרון.
אלכסיס מאלון
אלכסיס מאלון (בצרפתית: Alexis Mallon, 8 במאי 1875 – 7 באפריל 1934) היה בלשן, מזרחן, אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי, כומר ישועי שהתיישב במזרח התיכון, עבד במצרים, בלבנון ובארץ ישראל. היה פרופסור לאגיפטולוגיה במכון האפיפיורי למקרא ברומא ופרופסור בפקולטה למזרחנות באוניברסיטת סן ז'וזף (של הישועים) בביירות ומנהל הראשון של הסניף בירושלים של המכון האפיפיורי למקרא. תרומותיו המדעיות העיקריות היו חיבור ספר קלאסי לדקדוק השפה הקופטית שפורסם לראשונה בשנת 1904 ואחר כך במהדורות חוזרות במהלך המאה ה-20, וכמו כן תגלית האתר מהכלקוליתי בתוליילת ע'סול, בעבר הירדן.
ממייסדי סניף המכון האפיפיורי למקרא בארץ ישראל
אחרי 1913 גויס האב מאלון למאמצים להקמת מכון אפיפיורי למקרא בירושלים. הקמת המכון התעכבה בגלל מריבות בין נציגי הישועים ובין נציגים של ה"אקול ביבליק" הדומיניקנית בירושלים ועם נציגי הכרמליתים בחיפה. מאלון נמנה עם הישועים הראשונים שהגיעו ב-1912 לארץ ישראל אז תחת השלטון העות'מאני. פריצת מלחמת העולם הראשונה אילצה אותו ואת עמיתיו לעזוב את הארץ. הוא חזר בדצמבר 1919. בסופו של דבר הוקם בירושלים סניף של המכון שמרכזו ברומא ולא מכון עצמאי. בשנת 1925 מונה מאלון להיות מנהלו של הסניף בירושלים שנפתח ביולי 1927.
החפירות בתלוליות ע'סול
החפירות חודשו אחרי מותו בין השנים 1936–1938 בניהולו של רוברט קפל. הממצאים בשכבה ארכאולוגית שנמצאה קרוב לפני השטח. החפירות וחשפו ישוב עתיק מאוד, בלתי מבוצר, שפרח בתקופה שבין התקופה הנאוליתית ובין תקופת הברונזה הקדומה. כדבריו של מאסון, כשהשבטים העברים בהנהגת יהושע בן נון הגיעו לאזור, התלים עם שרידי היישוב הקדום נראו בדיוק כמו בימינו ולא משכו תשומת לב. בהתחלה סבר האב מאסון שהיישוב הוא אולי אחת מערי הככר הנזכרות בסיפור התנ"כי על סדום ועמורה. בחפירות אלה הסתבר לראשונה שהאתר מייצג תרבות חדשה בארכאולוגיה באזור. שכונתה לאחר מכן "התקופה הכלקוליתית". ממצאי החפירות בתלוליות ע'סול נמסרו למוזיאון האפיפיורי למקרא בירושלים.
בשנת 1924 מצא מאלון את מערת שוקבא. במערה נערכו לאחר מכן חפירות בראשותה של דורותי גארוד. במערה התגלתה והוגדרה התרבות הנאטופית.
מומיה מצרית
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הביא מאלון לסניף המכון האפיפיורי למקרא בירושלים, מומיה מצרית מתקופת בית תלמי - מתנת המכללה הישועית באלכסנדריה. המומיה נשמרת במוזיאון המכון והוצגה בתערוכה גם מוזיאון ישראל. המומיה קיבלה את השם "אלכס" לזכר הכומר-המדען.
יחסי יפן–פקיסטן
לאחר המלחמה
פקיסטן מילאה תפקיד משמעותי בשנים 1947–1951 בהסרת הכיבוש והשבת ריבונותה של יפן. פקיסטן תוארה על ידי שר החוץ האמריקני ג'ון פוסטר דאלס כ"מגדל הכוח" בחוזה השלום היפני, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951 בסן פרנסיסקו. בניגוד למדינות רבות באסיה, פקיסטן ויתרה על פיצויי מלחמה מיפן כדי לסייע בבניית כלכלתה. פקיסטן הייתה בין המדינות הראשונות שאשררו את הסכם השלום ביפן.
פקיסטן מילאה גם תפקיד מוביל בהתעוררות הכלכלית של יפן בשנות ה-50 על ידי ייצוא כותנה ויוטה ליפן, שכן טקסטיל היה התעשייה היחידה שהותרה תחת הכיבוש. המפקד העליון של כוחות הברית שלח את משלחת הסחר הראשונה של יפן לפקיסטן במאי 1948 בראשות ר' איטון. חודשיים לאחר מכן חתמה יפן על הסכם סחר עם פקיסטן ביולי 1948, שהיה גם הסכם הסחר הראשון שנחתם על ידי יפן עם כל מדינה לאחר המלחמה. חלק גדול מייצוא פקיסטן היה בתשלום דחוי, מכיוון שיפן חסרה מטבע חוץ. תמורת כותנה ויוטה ייבאה פקיסטן מכונות טקסטיל מיפן. לפיכך, נוצרו ביניהם יחסי סחר מועילים הדדית. יתר על כן, משרד קשרי מסחר יפנית הוקם בקראצ'י בשנת 1948, אשר גם הייתה מקור דיפלומטי עבור יפן לאחר המלחמה. פקיסטן שלחה את משלחת הסחר הראשונה שלה ליפן תחת מירזה אבול איספהאני בספטמבר 1948 לבחון את תעשיית הטקסטיל היפנית לטובת פקיסטן. משלחת סחר נוספת של SCAP-Japan, בראשות EB Blatcheley, ביקרה בפקיסטן בפברואר 1949 ושתי משלחות סחר נוספות בראשות BW Adams ו- AB Snell בהתאמה ביקרו בפקיסטן כדי לנהל משא ומתן על כותנה ויוטה לתעשייה היפנית. ביקורים אלה סללו את דרכן של משלחות סחר רבות אחרות לפקיסטן להעצים את הסחר ולקידום פעילויות כלכליות אחרות בין המדינות.
דיפלומטיה הדדית
לפני שכוננו יחסים דיפלומטיים קבועים בין פקיסטן ליפן, משרדי קשרי הסחר בקראצ'י וטוקיו, שעבדו מאז 1948, היו המקורות היחידים לסחר ולמגעים דיפלומטיים. שתי המדינות כוננו משלחות דיפלומטיות רגילות ב-18 באפריל 1952, עשרה ימים בלבד לאחר אשרור הסכם השלום היפני. אולם, פקיסטן יצרה קשרים דיפלומטיים ומסחר עם יפן מאז 1948 - הרבה לפני שהריבונות היפנית הוחזרה על ידי בעלות הברית.
על מנת לעמוד במחסור החריף במזון שנגרם ביפן לאחר המלחמה, פקיסטן העבירה 60,000 טונות אורז דרך ספינות ניקימן ליפן בשנת 1952 ובשנת 1953 כשהן נושאות את השלט 'אורז מוענק לקיסר יפן על ידי ממשלת פקיסטן'. כזה היה הרגש הלאומי בין שני הצדדים בשנות ה-50.
יחסים פוליטיים
הנשיא איוב ח'אן ביקר ביפן בין התאריכים 12-19 בדצמבר 1960. את ההזמנה שלח הקיסר היפני הירוהיטו בפברואר 1960, היבט ייחודי נוסף ביחסים הדו-צדדיים שלהם. יפן רצתה להראות שהיא הטמיעה במלואה את רוח האמנה של סן פרנסיסקו ומוכנה לחזק את היחסים עם מדינות אחרות באסיה. עבור פקיסטן, הביקור היה בעיקר מסיבות כלכליות. יתר על כן, ארצות הברית עודדה שיתוף פעולה בין שתי בעלות בריתה. ביקורו של איוב היה האירוע 'הגדול' ביותר שאי פעם נראה ביפן באותם ימים. הוא התקבל על ידי הקיסר - קבלת פנים יוצאת דופן מכיוון שמכובדים התקבלו בדרך כלל על ידי ראש הממשלה. חשוב מבחינה אסטרטגית היה עצירתו של איוב באוקינאווה, בסיס ימי של ארצות הברית, שם הנציב העליון של ארצות הברית, גנרל דונלד פרנטיס בות', בירך לראשונה מנהיג לא אמריקאי ולא יפני בבסיס והציע לו משמר כבוד. זה הראה אמון מפורש בין יפנים, אמריקאים ופקיסטנים במהלך המלחמה הקרה.
לאחר ביקורו של איוב ביפן, ביקר ראש הממשלה חיאטו איקדה בפקיסטן ב-17-20 בנובמבר 1961 במסגרת סיבוב ההופעות שלו באסיה. הוא הציע הלוואה של 20 מיליון ין - הראשונה ביפן אי פעם לפקיסטן (מלבד הודו).
כקידום דיפלומטיה הדדית בין פקיסטן ליפן, נסיך הכתר אקיהיטו והנסיכה מיצ'יקו ערכו ביקור בפקיסטן בין התאריכים 23-29 בינואר 1962 כדי ליצור את תחושת ההרמוניה באסיה, ואילו פיצויים ונורמליזציה היו עדיין גורמים מעכבים בשיפור היחסים היפניים באסיה.
סטייה
מדיניות סין האחת המשיכה לגרור את קשריה של פקיסטן עם יפן בדרך אחרת, והשפיעה על הסכם התעופה האזרחית שכן יפן לא העניקה זכויות נחיתה לפקיסטן אינטרנשיונל איירליינס (PIA) שטסה דרך סין בשנות השישים. סין תמכה בנתיב המוצע של PIA אך יפן לא הסכימה, ככל הנראה בלחץ ארצות הברית. הצעת תוואי התעופה האזרחית של פקיסטן הייתה למעשה צעד לעבר ההתקרבות הסינית-יפנית, שיפן לא העריכה, ובכך יצרה סדקים ביחסי יפן-פקיסטן ודחפה יותר את פקיסטן לכיוון סין, וכן גרמה לפריצת הגדרות עם מדינות הגוש המזרחי שמקורן בפעילות המלחמה הקרה.
המחלוקת במזרח פקיסטן
עם זאת, פקיסטן נותרה גבוהה בתוכנית הסיוע לפיתוח היפנית (ODA) וקיבלה כ-18 אחוז מהסיוע שנשלם במהלך 1961–1971. יפן סיפקה סיוע למזרח פקיסטן ולפליטים שברחו לקולקטה בהודו, ובכך נוצרו הבדלים בין פקיסטן ליפן. יפן ראתה את המשבר במזרח פקיסטן על בסיס לאומיות בנגלית ותמכה בו. מצד שני, יפן לא תמכה בהגדרה עצמית וייטנאמית. שלא כמו פקיסטן שכינתה זאת "סכסוך קשמיר", יפן לא אימצה נייטרליות מוחלטת כלפי סוגיית מזרח פקיסטן. מפלגות פוליטיות יפניות וקבוצות חברתיות נתנו תמיכה למען הקמת בנגלדש. מלחמת השחרור של בנגלדש פרצה עד מהרה במזרח פקיסטן; יפן סגרה את הקונסוליה הכללית שלה בדאקה וניתקה את הסיוע לפקיסטן. יפן הכירה בבנגלדש בתוך חודשיים ב-10 בפברואר 1972, וגרמה בכך לביקורת נוספת של פקיסטן. מחצית מההלוואות של יפן נצרכו במזרח פקיסטן, ופקיסטן סירבה לכבד ולהחזיר את ההלוואות הללו, מכיוון שיפן הכירה בבנגלדש לפני שקיבלה פקיסטן כל החלטה.
ירידת העניין היפני
יתרה מזאת, עמדתה האנטי-מערבית של פקיסטן בשנות ה-70 בהנהגתו הדינמית של ראש הממשלה זולפיקר עלי בהוטו ומדיניות הלאמת התעשייה שלו הביאו לדעיכת האינטראקציה הדיפלומטית של פקיסטן-יפן והקטינו את האינטרס של יזמים יפנים כלפי פקיסטן. במהלך תקופה זו לא נערכו חילופי דברים ברמה גבוהה. למרות השינויים האסטרטגיים הללו ביחסי החוץ של פקיסטן, המשיכה יפן להיות יעד חשוב בסחר בפקיסטן. יתר על כן, הנורמליזציה של יחסי יפן–סין בשנות ה-70 שלחה מסר חיובי לקידום קשרי יפן-פקיסטן, שהתחזקו עוד יותר במהלך הכיבוש הסובייטי של אפגניסטן בשנת 1979. הפלישה הסובייטית לאפגניסטן חידשה את הקשרים בין יפן לפקיסטן פעם נוספת, ובוצעו חילופי דברים ברמה גבוהה. יפן ראתה סכנה נפוצה בנוכחות כוחות סובייטים באפגניסטן, מכיוון שהייתה עלולה לסכן את מסלול האנרגיה של יפן העוברת במפרץ הפרסי אם הסובייטים היו מגיעים לנמלי המים החמים בים הערבי. לכן, יפן הרחיבה את תמיכתה בפקיסטן, והעניקה לה תמיכה דיפלומטית ופוליטית מלאה.
חידוש הקשרים
הנשיא הגנרל מוחמד זיא אל-חאק ביקר ביפן ב-17–22 ביולי 1983. וראש הממשלה יסוהירו נקסונה ביקר בחזרה בפקיסטן ב-30 באפריל–3 במאי 1984, ביקורו הראשון של שר יפני מזה 23 שנה. מביקורו עלה בבירור כי יפן תמכה במדיניות פקיסטן כלפי אפגניסטן. זו הייתה התחייה של הבנות המלחמה הקרה. לאחר הנסיגה הסובייטית מאפגניסטן ב-1989, יפן התמקדה יותר בשאיפות הגרעיניות של פקיסטן בתקופה שבה פקיסטן המציאה את 'מדיניות המבט למזרח' במטרה לחקות את הדוגמה של יפן ומדינות מזרח אסיה אחרות כדי להרים את כלכלתה, לאחר שזאת הדרדרה בצורה קשה במהלך המלחמה באפגניסטן.
מדיניות המבט למזרח של פקיסטן
ראש הממשלה בנזיר בוטו השתתף בטקס הלווייתו של הקיסר הירוהיטו בפברואר 1989. ראש הממשלה טושיקי קאיפו ביקר בפקיסטן ב-2–3 במאי 1990, הביקור הראשון של מנהיג יפני לאחר סיום המלחמה הקרה. הוא גם רצה לתווך בסוגיות המורכבות בין פקיסטן להודו כאשר יפן הפכה לאסרטיבית לאחר סיום המשבר באפגניסטן. ביקור דיפלומטי נוסף נערך על ידי הנשיא ע'ולאם איסחאק ח'אן ביפן בנובמבר 1990 כדי להשתתף בטקס ההכתרה של הקיסר.