cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמדר שמואלי
חיים אישיים
שמואלי היא אמא לבן ובת, מתגוררת בפתח תקווה.
קיקה קוסטס
אנריקה "קיקה" אלברס קוסטס (בספרדית: Enrique 'Quique' Álvarez Costas, נולד ב-16 בינואר 1947 בוויגו שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי. כשחקן, שיחק קוסטס כמגן בקבוצות סלטה ויגו וברצלונה במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. כמו כן הופיע ב-13 משחקים של נבחרת ספרד. לאחר שפרש ממשחק עבד בצוות ההנהלה של ברצלונה, ובמשך מספר קדנציות אימן את קבוצת המילואים של המועדון.
קריירת מועדונים
קוסטס נולד וגדל בוויגו שבגליסיה. בצעירותו הצטרף למחלקת הנוער של סלטה ויגו, מהקבוצות הבכירות בחבל הארץ, וב-1965, בהיותו בן 18, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה באותן שנים בליגה השנייה. מנקודה זו הפך לשחקן קבוע בהרכב הקבוצה. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, עונת 1965/1966, הופיע ב-24 משחקי ליגה, הבקיע שער אחד ועזר לסלטה לסיים במקום השני, ממנו מגיעים לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה בספרד, אולם סלטה כשלה במשימה לאחר שהפסידה לסבדל.
בעונת 1967/1968 הבקיע שלושה שערים - אחד בליגה השנייה וצמד בגביע הספרדי, במשחק הראשון מול מיורקה. עונה לאחר מכן היה קוסטס שותף בכיר להעפלתה של סלטה ויגו חזרה לליגה הראשונה מזה 11 שנים בכך שסיימה במקום ה-2. הוא פתח ב-35 מחזורי ליגה בהם הבקיע 3 שערים. בעונתו הראשונה בליגה הראשונה בספרד, עונת 1969/1970, פתח בכל המחזורים למעט האחרון ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה-10. העונה הבאה הייתה הפורייה ביותר שלו מבחינת הבקעת שערים - 4 שערים ב-30 משחקים בהם שותף.
יכולתו הטובה במדי סלטה ויגו משכה את עיניה של ברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד, והוא חתם בשורותיה בקיץ 1971. קוסטס השתלב בהצלחה בהרכב הקבוצה והפך לבורג משמעותי בהגנתה. ב-22 בספטמבר זכה עם ברצלונה בזכות להחזיק את גביע ערי הירידים עם ניצחון 2-1 על לידס יונייטד. בקיץ 1972 נפצע באופן חמור ולמעשה נעדר מכל עונת 1972/1973. קוסטס שב להרכב בעונת 1973/1974, ובהובלתו של יוהאן קרויף, היה שותף לזכייה באליפות ראשונה של ברצלונה מזה 14 שנים. בשנים הבאות כשלה ברצלונה לזכות באליפות, וקוסטס המשיך להופיע בעקביות במשחקי הקבוצה. ב-1 בדצמבר 1974 כבש שער ליגה ראשון במדי ברצלונה, בניצחון 4-0 על קבוצת נעוריו סלטה ויגו.
אחרי שתי עונות נוספות כשחקן הרכב, החל מעמדו של קוסטס לדעוך במהלך עונת 1977/1978. הוא שותף ב-15 משחקים בלבד, מתוכם 11 כשחקן הרכב. הוא לקח חלק בזכייתה של ברצלונה בגביע הספרדי, אך הוא לא פתח במשחק הגמר. בעונת 1978/1979 המשיכה מגמת הדעיכה והוא שותף אף בפחות משחקים. אי לכך, הוא פתח בגמר גביע מחזיקות הגביע מול פורטונה דיסלדורף בסוף העונה והוחלף בדקה ה-68. ברצלונה ניצחה 4-3 בהארכה וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה. עונת 1979/1980 הייתה עונתו האחרונה כשחקן. הוא פתח ב-8 משחקי ליגה ונכנס כמחליף בשלושה נוספים, ובסוף העונה פרש ממשחק, בגיל 33.
קריירת נבחרות
קוסטס ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד ב-11 בפברואר 1970, במשחק ידידות מול. קוסטס השתתף בשני משחקים במהלך מוקדמות יורו 1972, אך ספרד סיימה במקום ה-2, אחרי, ולא העפילה לשלב הבא. במוקדמות מונדיאל 1974 לקח חלק במשחק אחד, בתיקו 0-0 עם. גם במסגרת זו כשלה ספרד להעפיל לטורניר הגמר. במוקדמות יורו 1976 פתח בשני משחקים. השני שבהם, תיקו 1-1 נגד ב-5 בפברואר 1975, היה משחקו האחרון במדי נבחרת ספרד. בסך הכול ערך 13 הופעות בהן לא הבקיע אף שער.
חיים אישיים
לקוסטס שני בנים ששיחקו ככדורגלנים גם הם, שניהם גדלו במחלקת הנוער של ברצלונה ושיחקו כבלמים. קיקה אלברס שיחק תחת אביו בברצלונה אתלטיק ואת רוב הקריירה שלו בילה בוויאריאל. אוסקר אלברס, האח הצעיר יותר, שיחק במספר קבוצות בליגה השנייה והשלישית בספרד.
הנאק
הנאק (כישרון או מיומנות בתחום מסוים - The Knack) היא להקת פופ-רוק אמריקאית שהייתה פעילה לסירוגין מסוף שנות השבעים ועד שנת 2002. הלהקה הוקמה בשנת 1978 בלוס אנג'לס, קליפורניה על ידי הזמר והגיטריסט (גיטרת קצב) דאג פייגר, הגיטריסט (גיטרה מובילה) ברטון אוור, הבסיסט פרסקוט ניילס, והמתופף ברוס גארי. כל חברי הלהקה הם יהודים. שניים מחבריה נפטרו ממחלת הסרטן.
ביוגרפיה
בשלהי ימי הדיסקו של סוף שנות השבעים בראשות הבי ג'יז, היוצרים והכוכבים העיקריים של האלבום 'שגעון המוזיקה' (1977), החלו להופיע כתוצרים של תנועת האנטי-דיסקו להקות רוק, פאנק וגל חדש בארצות הברית ובאירופה. המוזיקה של הנאק התבססה על פאוור פופ (Power Pop) וגל חדש. ביסודו היה זה רוק צעיר ובועט, שלא לקח את עצמו ברצינות רבה מדי וביקש רק לחגוג את זיו העלומים של סוף שנות השבעים. הטקסטים נגעו בנושאים שמעסיקים צעירים מאז ומעולם: יחסים בין המינים, התבגרות, לבטים, מרד, ורוח נעורים וחופש. ז'אנר זה התחבב מאוד על צעירים וסטודנטים רבים של סוף שנות ה-70' שנהנו מן הקלילות, אך גם מן העוצמה של הז'אנר. היו אף שהישוו את הלהקה לחיפושיות בתחילת דרכם, אך בה בעת ניכרה לאוזן גם השפעתן של להקות כמו הקינקס והמי על הלהקה.
תחילת הדרך וההצלחה הגדולה
הלהקה הוחתמה בחברת התקליטים Capitol, וביוני 1979 יצא אלבומם הראשון, "תפוס את הפטנט" (Get The Knack). אלבום זה הוזנק מיד אל ראשי המצעדים בארצות הברית ובאירופה בזכות הלהיט הענק מתוכו, "שרונה שלי" ("My Sharona"), שהתפרסם בזכות התופים ההולמים וריף הגיטרה הקליט, ובזכות הפזמון הקליט אף הוא (Ma Ma Ma My Sharona). השיר נכתב בעקבות התאהבותו של סולן הלהקה, דאג פייגר, בבחורה ישראלית בשם שרונה הלפרין בלוס אנג'לס, והרקיד מיליונים במועדונים ברחבי העולם בסוף שנות ה-70 ותחילת ה-80. האלבום זכה להצלחה מסחררת והפך לאלבום פלטינה בתוך חודשיים, ובילה חמישה שבועות במקום הראשון במצעד 200 האלבומים הנמכרים ביותר של מגזין המוזיקה האמריקאי, בילבורד.
הסינגל המצליח מתוכו, "שרונה שלי", שהה במשך שישה שבועות במקום הראשון במצעד 100 הסינגלים החמים של בילבורד, וזכה במקום הראשון במצעד הסינגלים של בילבורד לסוף שנת 1979. האלבום מכר כשני מיליון עותקים בארצות הברית, וכשישה מיליון עותקים נוספים ברחבי העולם. הוא הוקלט במשך כשבועיים בעלות של כ-18,000 דולר בלבד, והיה לאלבום הנמכר במהירות הרבה ביותר של חברת התקליטים Capitol Records מאז אלבומם של החיפושיות Meet The Beatles! מ-1964, שיצא אף הוא באותה חברה. הסינגל השני המצליח מהאלבום, "Good Girls Don't", הגיע למקום ה-11 במצעד 100 הסינגלים החמים של בילבורד.
אלבומים נוספים
אלבומם השני של הנאק, But the Little Girls Understand, שיצא ב-1980, היה רחוק ברמתו מאלבום הבכורה, ונחל כישלון בחנויות התקליטים ובמצעדים.
האיחודים
למרות פירוקה, צברה הלהקה כמות נכבדת של מעריצים שזכרו לה חסד נעורים מתקופת האלבום הראשון והמצליח, ונהנתה מפופולריות לא מבוטלת גם בתקופה בה לא הייתה פעילה במהלך שנות השמונים. בשנת 1991 התאחדה "הנאק" ללא המתופף ברוס גארי, והוציאה את האלבום "כיף רציני" (Serious Fun). שמו של האלבום התייחס לשנים והימים השמחים שחלפו, ועל התבגרותם של חברי הלהקה. לאחר צאת האלבום נעלמה הלהקה שוב, אך הלהיט "שרונה שלי" המשיך להצליח והופיע במספר רב של אלבומי אוסף, וגם במספר סרטים, ביניהם "מציאות נושכת" (Reality Bites) בכיכובה של וינונה ריידר בשנת 1994.
הלהקה שבה והתאחדה למספר הופעות חיות, והוציאה בשנת 1998 אלבום איחוד נוסף בשם "זום" (Zoom). אלבום האולפן האחרון של הלהקה שסימן את סוף דרכה (עד כה), יצא בשנת 2001 ונקרא "נורמלי כמו כולם" (Normal as the Next Guy). בשנת 2002 הוציאה הלהקה אלבום נוסף שהוקלט בהופעה חיה, ושנה לאחר מכן שחררה הקלטה מחודשת ומשופרת (Re-Issue) של האלבום "זום" משנת 1998.
שניים מתוך ארבעת חברי הלהקה נפטרו ממחלת הסרטן. ברוס גארי נפטר ב-22 באוגוסט 2006 בגיל 55, לאחר שחלה בסרטן לימפומה שאינה מחלת הודג'קין-NHL. דאג פייגר נפטר ב-14 בפברואר 2010 בגיל 57, מסרטן המוח וסרטן הריאות.
אנדריי טיחונוב (כדורגלן)
אנדריי ולרייביץ' טיחונוב (ברוסית: Андрей Валерьевич Тихонов; נולד ב-16 באוקטובר 1970 בקורוליוב, מחוז מוסקבה) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת הקשר, ולזכותו 29 הופעות בנבחרת רוסיה.
קריירה
טיחונוב אותר בידי מאמנה לשעבר של ספרטק מוסקבה, אולג רומנצב, בעת ששיחק בטיטאן ראוטוב. תוך זמן קצר הפך טיחונוב להיות שחקן מפתח של הקבוצה. טיחונוב היה שותף לזכייה ב-8 אליפויות ליגת העל הרוסית (1992, 1993, 1994, 1996, 1997, 1998, 1999, 2000).
בשנת 2000 הגיע לישראל והושאל למכבי תל אביב לתקופה קצרה. בפברואר 2001 חתם בקריליה סובטוב סמרה. טיחונוב התאמן במועדון האנגלי סאות'המפטון, והשתתף במשחק ידידות אחד, אולם לא חתם בקבוצה האנגלית. בשנת 2005 הוא עבר לחימקי, וב-2008 חזר לסמרה ושיחק במדיה עונה נוספת בודדת.
טיחונוב היה שותף לזכייה פעמיים במקום שלישי בליגה ופעמיים זכייה בגביע הרוסי. הוא זכה גם במספר תארים אישיים: כדורגלן השנה ברוסיה לשנת 1996 (מטעם ספורט אקספרס ומגזין פוטבול) ו-4 פעמים הקשר השמאלי של העונה לפי העיתון הרוסי ספורט אקספרס (1996, 1997, 1998, 1999).
משחקו הראשון בנבחרת רוסיה היה בשנת 1996, במשחק ידידות נגד מלטה. מאז ועד שנת 2000 שיחק טיחונוב 29 משחקים בנבחרת, בהם כבש שער אחד.
לאחר פרישתו החל לשמש כחלק מצוות האימון של ספרטק מוסקבה.
הציווי החדש
הציווי החדש הוא מונח שטבע הבלשן שמואל בולוצקי לתיאור נטיית ציווי חדשה שהתפתחה בעברית מודרנית. נטייה זו שונה באופן ניכר מנטיית הציווי בעברית מקראית, אם כי היא מבוססת על עקרונות דומים.
נטיית הציווי של העברית המקראית נחשבת כשיטת הנטייה התקנית בעברית הכתובה או בדיבור רשמי, אולם היא נדירה בעברית המדוברת היומיומית. הדבר ניכר בייחוד בפעלים מהבניינים נִפְעַל, הִפְעִיל והִתְפַּעֵל. צורות כגון: הִכָּנֵס, הִזָּהֵר, הַזְכֵּר או הִתְלַבֵּשׁ (כצורת ציווי) נותרו רק בשפה הכתובה.
בשפה המדוברת נוטים להשתמש בצורת העתיד גם כצורת הציווי, ולפיכך צורות כגון: תִּשְׁמֹר, תִּכָּנֵס, תִּזָּהֵר, תַּזְכִּיר או תִּתְלַבֵּשׁ יכולות לשמש כצורות עתיד או כצורות ציווי, על-פי ההקשר. בצד הצורות האלה, התפתחה צורת ציווי מובהקת שנגזרת מצורת העתיד בהפחתת ההברה הראשונה. בחלק מהמקרים, בייחוד בבניין קל, הנטייה החדשה נראית זהה לנטיית הציווי של העברית המקראית. למשל, מצורת העתיד תִּשְׁמֹר נגזרת צורת הציווי שְׁמֹר גם בעברית מקראית, וגם ב"ציווי החדש". כך גם לגבי הצורות: סע, לך, בוא וכדומה.
לעומת זאת בבניין נפעל, צורת "הציווי החדש" שונה מנטיית הציווי בעברית מקראית. למשל, נטיית "הציווי החדש" של הפועל נִכְנַס היא: כָּנֵס, שכן היא נגזרת מצורת העתיד: תִּכָּנֵס בהפחתת ההברה הראשונה: ‎tikanes > ti kanes > kanes‎. לעומת זאת, צורת הציווי המקבילה בעברית מקראית (שעדיין מקובלת בשפה הכתובה) היא: הִכָּנֵס.
בציווי המקראי, צורות העתיד מחליפות לעיתים את צורות הציווי – אך רק כשאינן באות בראש המשפט. ציווי שכיח בעיקר בלשון החוק המקראי ובפקודות הנאמרות מפי בני סמכא.
הפחתת ההברה הראשונה מצורת העתיד יכולה להיעשות באמצעות מחיקת ההברה כולה - העיצור והתנועה שאחריו - או על ידי מחיקת התנועה בלבד ויצירת "צרור עיצורים" (cluster). שתי האפשרויות האלה יוצרות לעיתים קרובות צורות חלופיות (free variations). לדוגמה, בצד הצורה: כָּנֵס קיימת גם הצורה: תְּכָּנֵס. שני התהליכים החלופיים הם כדלקמן: במקרה שהעיצור הראשון של השורש (פ"א הפועל) הוא קולי, נוצרת גם הידמות בקוליות בתוך צרור העיצורים, למשל מן הפועל נִזְהַר (תִּזַּהֵר), נוצרות הצורות האלה:
בבניין פִּעֵל, אחת הצורות החלופיות של "הציווי החדש" זהה לציווי בעברית מקראית, בעוד הצורה האחרת (זו הכוללת "צרור עיצורים") שונה ממנה. לדוגמה, מהפועל קִבֵּל (צורת עתיד נסתר: תְּקַבֵּל, ההגייה: tekabel) נוצרת הצורה: קַבֵּל שזהה לצורה בעברית מקראית, וכן הצורה tkabel עם צרור עיצורים בתחילתה.
במצבים מסוימים אין אפשרות ליצור את צורת "הציווי החדש" מצורת העתיד של הפועל, ולפיכך צורת העתיד, כפי שהיא, נשארת הדרך היחידה להביע את צורת הציווי. תהליך השמטת ההברה הראשונה "נחסם" במצבים מסוימים, והסיבות לחסימה הן מוקד המחקר האקדמי של התופעה, שכן הן משמשות קצה חוט להבנת המנגנון הלשוני האינטואיטיבי שעומד מאחורי השליטה במערכת הנטייה של פעלים, לאו דווקא בעברית.
אחד הגורמים שחוסמים את תהליך יצירת הנטייה של "הציווי החדש", הוא יצירת צרור עיצורים "בלתי חוקי", כלומר צרור עיצורים שנתפס אצל דוברי עברית מודרנית כקשה או בלתי-אפשרי להגייה. לדוגמה, מן הפועל לָמַד לא נוצרת הצורה lmad, שכן הצרור lm בתחילת המילה נתפס כבלתי-אפשרי להגייה. במקרה כזה הדוברים משתמשים בצורת העתיד בלבד כצורת ציווי (תִלְמַד tilmad). בעברית מקראית, צורת העתיד לְמַד דווקא קיימת, אולם היא נהגית lemad (בשתי הברות, בתוספת תנועת e ש"שוברת" את צרור העיצורים).
בבניין הִפְעִיל תהליך יצירת "הציווי החדש" נחסם תמיד. דוברי עברית מודרנית משתמשים רק בצורת העתיד של בניין הפעיל להבעת ציווי, ואינם יוצרים צורות ציווי אחרות. לדוגמה, מהפועל: הִזְמִין (תַּזְמִין) לא נוצרת הצורה: "זְמִין" כצורת ציווי. אחת ההשערות ל"חסימת" התהליך בבניין הפעיל היא אובדן של מידע רב מדי בהשמטת ההברה הראשונה של הפועל. ההברה הראשונה של צורת העתיד בבניין הפעיל, היא כשלעצמה תוצר של תהליך השמטה: הה"א התחילית של הבניין מתלכדת עם אות אית"ן שמסתמנת את נטיית העתיד. מהצורה "תְּהַזְמִין" נוצרת הצורה: תַּזְמִין (באותו אופן שבו נוצרת הצורה: בַּבַּיִת, מהצורה: "בְּהַבַּיִת"). מחיקת ההברה הראשונה בצורה כזאת תגרום לאובדן התחילית המסמנת את הבניין ביחד עם התחילית המסמנת את העתיד, ואפשרות זו נחסמת. בעברית מקראית צורת הציווי אכן משמרת את הה"א התחילית של הבניין: הַזְמֵן. נראה שהצורה "כַל" מהפועל: אָכַל (תֹּאכַל) נחסמת מסיבה דומה. במקרה זה (גזרת נחי פ"א בבניין קל) אות אית"ן מתמזגת עם האות הראשונה של השורש (פ"א הפועל), ולפיכך מחיקת ההברה הראשונה תגרום לאובדן של מידע רב מדי מהפועל.
במילון עולמי לעברית מדוברת מאת נתיבה בן-יהודה ודן בן אמוץ, הצורה "כַל" דווקא מופיעה בתוך ביטוי הכולל צורות אחרות של "הציווי החדש": "כָל, שָן, תַעְמֵל וְזַהֵר מֵטְרוֹמְבִּילים", אולם היא נדירה מאוד (תַעְמֵל או תְעַמֵל היא הצורה שנגזרת מהפועל תִּתְעַמֵּל בבניין הִתְפַּעֵל).
גזירת נטיית היחיד לעומת יתר הנטיות
נטיית "הציווי החדש", כמו נטיית הציווי בעברית מקראית (הציווי התקני), קיימת בארבעה גופים: יחיד, יחידה, רבים ורבות. בעוד צורת היחיד נגזרת תמיד מצורת העתיד-נוכח של הפועל בהפחתת ההברה הראשונה, נראה שיש שתי שיטות לגזירת יתר הצורות, המשמשות בתפוצה משלימה בהתאם לתכונות הפונולוגיות של הפועל.
לדוגמה, עבור הפעלים "לשמור" ו"לרדת" קיימות הצורות הבאות:
הצורה redí שנראית כאילו נגזרה ישירות מצורת העתיד-נוכחת, תוך שבירת צרור העיצורים באמצעות תנועת e, נשמעת לפעמים, אולם היא נדירה (ולכן סומנה בטבלה בסימן שאלה).
הבלשנית אותי בת-אל מציעה את ההסבר הבא: צורת היחיד היא הצורה הבסיסית הקובעת אם נטיית "הציווי החדש" בכלל אפשרית. אם צורת היחיד אינה אפשרית מבחינה פונולוגית, לא תהיה שום נטייה של "הציווי החדש" עבור הפועל המסוים. מרגע שנוצרה צורת היחיד, יעשו הדוברים כמיטב יכולתם (באופן לא-מודע) למלא את כל טבלת הנטייה, כלומר ליצור גם צורות יחידה, רבים ורבות. כדי להשלים את טבלת הנטייה ינקטו הדוברים בכל אסטרטגיה סבירה לגזירת הנטיות החסרות, בכלל זה גזירה מצורת היחיד במקום ישירות מצורת העתיד.
פסטיבל שירי הילדים
הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים היה תחרות שירי ילדים שנתית שהתקיימה בישראל בחג החנוכה, 17 פעמים רצופות בין שנת 1970 לשנת 1987, ופעמיים נוספות בשנים 2008 ו-2009.
מבנה הפסטיבל
התחרות הייתה מורכבת משני חלקים: בחלק הראשון ביצעו זמרים מוכרים את שירי הפסטיבל ובחלק השני ביצעו את אותם שירים ילדים שכונו "ילדי הפסטיבל" ולוהקו באמצעות אודישנים. לעיתים ביצעו את השיר הזמר הבוגר והילד בדואט. בסיום התחרות בחרו הצופים את השירים האהובים ביותר ואלו הוכרזו כמנצחים. הנחיית הפסטיבל נעשתה על ידי מנחה אחד או יותר, תחילה רק לצורך הצגת השירים והמבצעים אולם מאוחר יותר כחלק מתוך סיפור מסגרת שנכתב במיוחד והיה חלק מן התוכנית.
החל מהפסטיבל התשיעי, סמל האירוע הייתה הבובה "פֶסטי" – עליה כתב גידי קורן שיר שביצעה ילדת הפסטיבל לילך גליקסמן, ושהפך לימים להמנון הפסטיבל.
מספר ילדים שלוהקו ל"ילדי הפסטיבל", הפכו לידוענים מספר שנים לאחר שהופיעו בו, בהם עירית ענבי (בשיר "למה ככה"), נועם קניאל (בשיר "גלי"), משה דץ (בשיר "רולי רול"), דוד ד'אור (בשיר "למה הגדולים לא לומדים מהקטנים"), מומי לוי (בשיר "סיבה למסיבה"), לילך גליקסמן (בשיר "מר אפצ'י"), ליאור אלבו (בשירים "אב לילדתו אומר" ו"עודני ילד"), רונן בהונקר (בשיר "אמא"), גלית גוטמן (בשיר "עוד בעודי צעיר") ומיכל ינאי (בשיר "אתה לא לבד"). קניאל, גליקסמן, אלבו, דץ ובהונקר זכו אף להוציא תקליט משלהם לאחר שהתפרסמו במסגרת הפסטיבל.
במהלך הפסטיבל ליוותה את הזמרים "תזמורת הפסטיבל", שמנצחיה ונגניה היו מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית. מהפסטיבל הראשון עד הרביעי ניצח על התזמורת שמעון כהן; מהפסטיבל השביעי עד הפסטיבל החמישה-עשר ניצח יצחק גרציאני; בשני הפסטיבלים שלאחר מכן (16 ו-17) ניצח על התזמורת רוני וייס.
השירים המתחרים
השירים הזוכים נבחרו על ידי קהל הצופים בפסטיבל.
משתתפי הפסטיבל
מעמדו התרבותי של הפסטיבל נבע מכך שהמשתתפים בו והכותבים לו היו יוצרים מהשורה הראשונה, בהם רבים שעסקו גם ביצירה למבוגרים. ואכן שירי פסטיבל רבים נהפכו לאהובים ומהווים חלק בלתי נפרד משירי הילדים, לצד שירים שהפכו גם ללהיטים של האמנים הבוגרים, כדוגמת "הופה היי", "עודני ילד", "לא נעצור" ואחרים.
בין הפזמונאים שכתבו לפסטיבל היו שייקה פייקוב, יורם טהרלב, עוזי חיטמן, אהוד מנור, גידי קורן, דודו ברק, שמרית אור, תלמה אליגון, שלמה ארצי, רחל שפירא וירון לונדון.
בין המלחינים היו שייקה פייקוב, יאיר מילר, גידי קורן, עוזי חיטמן, נורית הירש, מתי כספי, דפנה אילת, קובי אושרת, אלדד שרים, יאיר רוזנבלום, אילן וירצברג, אבנר קנר ויהודית רביץ.
שיאי השתתפות
(שירים מתחרים בלבד)
היסטוריה
"הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים" החל את דרכו כהפקה מסחרית שפעלה כל שנה כמעט במהלך חג החנוכה משנת 1970 עד שנת 1987.
הפסטיבל עלה לראשונה בחנוכה תשל"א, 28 בדצמבר 1970.
בשנת 1974 הפסטיבל נערך פעמיים – הן בחג הפסח והן בחנוכה, וזאת מפני שבחג החנוכה שלאחר מלחמת יום הכיפורים קיומו לא אושר, והוא נערך באביב, אחרי הפרדת הכוחות הישראלים-מצרים.
בשנות ה-80 חלה ירידה בפופולריות של הפסטיבל, עקב תחרות מצד השירוויזיון ובעיקר מכיוון הפסטיגל, שנערך החל משנת 1981. זאת על אף שהפסטיגל החל את דרכו בחיפה, תוך סיכום בין מפיק הפסטיגל מיקי פלד למפיק הפסטיבל אבשלום רובין שהפסטיגל לא יופיע בתל אביב וכך לא יהווה תחרות ישירה. אך הפסטיבל לא הסתגל לשינויים בשוק הבידור לילדים, לפירוטכניקה ולכוכבים שהציעו המופעים המתחרים, ומעמדו דעך בעוד פופולריות הפסטיגל התגברה.
ב-1987 הוא התקיים בפעם האחרונה ואילו "אחיו הקטן", הפסטיגל, ממשיך עד היום. יש הטוענים שהפסטיבל השתייך לימי התום, בו שירי הילדים היו במוקד התחרות עם תפאורה פשוטה וזמרים, לפני עידן הפירוטכניקה, הבמות המסתובבות, הדוגמניות וכוכבי הטלוויזיה המאפיינים את הזמר והבידור לילדים בימינו.
הוצאה מחודשת של שירי הפסטיבלים
בתקופה בה התקיימו הפסטיבלים באופן רציף הועלה כל פסטיבל על-גבי תקליט בשנה בה הוא התקיים. בשנות ה-90 יצא אוסף שירי הפסטיבלים בארבעה תקליטורים ובשנת 2006 יצא DVD עם מיטב שירי הפסטיבלים עד אותה שנה.
בשנת 2012 הוציאה חברת התקליטים ויזארט בע"מ את כל האלבומים המקוריים של פסטיבלי הילדים משנות ה-70 וה-80 (פסטיבלים 1 עד 17) על גבי תקליטורים. רבים משירי הפסטיבלים, שלא נכללו באוספים, הופיעו בפעם הראשונה על גבי תקליטורים.
חידוש הפסטיבל
בשנת 2008 מפיקים פרטיים רכשו את הזכויות על השם של הפסטיבל המקורי והוא שב לבמה בדצמבר אותה שנה, לקראת חג החנוכה, בבימויו של משה קפטן. יהודית רביץ לקחה על עצמה את תפקיד המנהלת האומנותית. בפסטיבל המחודש השתתפו זמרים צעירים רבים, בהם נינט, קרן פלס, שי גבסו ובועז מעודה וכן הופיע כאמן אורח גידי גוב שהרבה להופיע בפסטיבלים המקוריים. בפסטיבל המחודש ניצח על תזמורת הפסטיבל המוזיקאי אלון פרימן.
בשנת 2009 הפסטיבל שב לבמות בפעם השנייה והאחרונה והופיעו בו אמנים ותיקים, בהם דפנה דקל, ציפי שביט וחני נחמיאס לצד כוכבי ילדים צעירים דוגמת טל מוסרי, דנה פרידר ודון לני-גבאי. בתפקיד האמן האורח היה יגאל בשן, אף הוא מכוכבי הפסטיבלים בעבר.
דזירה קלארי
ברנארדין איז'ני דזירה קלארי (בצרפתית: Bernardine Eugénie Désirée Clary; 8 בנובמבר 1777 - 17 בדצמבר 1860), צרפתייה שהייתה למלכת שוודיה בעקבות הכתרתו של בעלה, המצביא ז'אן-בטיסט ברנאדוט, כמלך שוודיה קרל הארבעה עשר.
חייה
דזירה התחתנה עם ז'אן-בטיסט ברנאדוט, אז מרשל בצבא נפוליאון, ב-17 באוגוסט 1798 לאחר שהצילה מהתאבדות בקפיצה לנהר עקב גילוי אירוסי נפוליאון וג'וזפין. בשנת 1810 אומץ ברנדוט לבית המלוכה השוודי, שנותר ללא בנים, כיורש עצר. בשנת 1814, לאחר שהצבא השוודי בפיקודו השתתף בקואליציה השישית נגד צרפת, נכללה גם נורווגיה בשלטונו העתידי. בשנת 1818 הוכתר ז'אן-בטיסט ברנאדוט לקרל-יוהאן, מלך שוודיה ונורווגיה, ואשתו דזירה הייתה למלכה דזידריה.
בנם היחיד, אוסקר, (1799–1859) היה ליורש העצר ובסופו של דבר הוכתר לאוסקר הראשון, מלך שוודיה ונורווגיה.
המלכה דזידריה לא התרגלה מעולם לדרכי בית המלכות השוודי או לאקלים, ובילתה תקופות ארוכות בפריז, בנפרד ממשפחתה, בעיקר עד שנת 1823. דזירה מתה בגיל 83. היא האריכה ימים אחרי בעלה ואחותה ואפילו בנה מת שנה לפניה. היא נקברה בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם בצמוד לבעלה.
המכה ה-81
המכה ה-81 הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 1974. זהו חלקה הראשון של טרילוגיית סרטים של חיים גורי, ז'אקו ארליך ודוד ברגמן, העוסקת בשואה ובעלייתם של ניצולי השואה לארץ ישראל. שני הסרטים הנוספים הם "הים האחרון" (1979) ו"פני המרד" (1985).
הסרט עוסק באירועי השואה, החל מעליית הנאצים לשלטון ועד להשמדת היהודים. שם הסרט לקוח מעדותו של מיכאל גולדמן-גלעד, ניצול השואה, שהולקה על ידי הנאצים שמונים מכות שוט. לדבריו, המכה השמונים ואחת שספג הייתה האדישות שבה התקבלו בישראל סיפורי הניצולים.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1975.
מיכאל גולדמן-גלעד נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות התשע"א–2011.
דיאקון
דיאקון או דיאקונוס (מיוונית: διακονος) הוא שמה של אחת משלוש המשרות של הכמורה הנוצרית בכנסייה הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית. שתי המשרות האחרות הן הכומר והבישוף (או הארכיבישוף).
מקורה של המילה דיאקון הוא מהמילה היוונית דיאקונוס, אותה אפשר לתרגם בתרגום חופשי למילה "משרת". מקור המשרה, לפי המסורת הנוצרית, הוא בבחירתם של שבעה אנשים שיעזרו במשימות של הכנסייה הנוצרית הקדומה כמו דאגה וחלוקת נדבות לעניים (מעשי השליחים ו' 1–6). בכנסייה הקתולית הקדומה הדיאקונים עזרו לכומר או לבישוף בביצוע המיסה ובקבלת תרומות המתפללים בסופה. עם אישור מיוחד הם יכלו לעסוק גם במתן חלק מהסקרמנטים, כמו טבילת תינוקות. בכל כנסייה שרתו מספר דיאקונים ובכנסיות הגדולות נמצא גם ממונה על הדיאקונים הוא הארכידיאקון הכפוף ישירות לבישוף. גם בחצר האפיפיור שרתו דיאקונים (בתקופות רבות מספרם היה שבעה) שנקראו קרדינלים-דיאקונים. במשך הדורות פחתה חשיבותה של מישרה זו עד למצבה הנוכחי של שלב ביניים לפני קבלת המינוי לכמורה.
כיום, בכנסיות הקתוליות, אנגליקניות ואורתודוקסיות, תפקידם של הדיאקונים הוא לשמש כעוזרי הכמרים במטלותיהם הרוחניות והמנהליות. יש להם תפקיד מוגדר בקריאת ספרי הקודש הנוצריים, ביצוע חלק מטקסי הדת הנוצריים (הסקרמנטים). בכנסייה האורתודוקסית הם אחראים גם על פיזור הקטורת, קריאה לקהל המאמינים לבוא לתפילה, וניהול תפילות מסוימות. הדיאקונים מזוהים על ידי תשמישים ולבוש טקסי המיוחד להם.
בכנסייה האנגליקנית יכול דיאקון להינשא, ואילו בכנסיות האורתודוקסיות והקתוליות, אדם נשוי יכול להתמנות לדיאקון, אך לדיאקון אסור להינשא.
בכנסיות הקתוליות והאנגליקניות המודרניות הסמכה לדיאקון מהווה בדרך כלל שלב מעבר לפני ההסמכה לכמורה. עם זאת בשנים האחרות ישנו תהליך של יצירת מעמד דיאקונים קבועים, שתפקידם מוכר על ידי הכנסייה.
תפקיד הדיאקון מופיע גם במספר זרמים בכנסייה הפרוטסטנטית, אולם שם התפקיד לא מהווה שלב רשמי בדרך לכמורה, ולרוב מסתכם בחובות מנהליות ותקציביות.
משתנה אלפא2 בכלבי ציד
השדה המגנטי האופייני לכוכבים אלה הוא מסדר גודל של אלפי גאוס (להשוואה, לכדור הארץ שדה מגנטי בעוצמה של כגאוס אחד ולשמש שדה מגנטי שבדרך כלל לא עולה על 10 גאוס) והקטבים שלהם רחוקים מציר הסיבוב של הכוכב. כתוצאה מכך יסודות שונים, שמגיבים באופן שונה לשדה מגנטי, מתפזרים באופן לא אחיד על פני הכוכב כך שהריכוז שלהם תלוי בעוצמת השדה המגנטי. כאשר הכוכב מסתובב על צירו משתנה עוצמת השדה המגנטי בכיוון הפונה אל כדור הארץ ואיתו משתנה ריכוז היסודות השונים, ספקטרום הכוכב והבהירות. השדה המגנטי החזק גם גורם ליסודות מסוימים להתרכז על פני השטח במקום בכל נפח הכוכב כך שניתן לזהות ריכוזים גבוהים מהרגיל של מתכות מסוימות ובפרט של יסודות נדירים. כך למשל, מציג הכוכב קור קרולי (α2 בכלבי ציד שעל שמו נקרא סוג זה של כוכבים) שכיחות גבוהה של היסודות צורן, כלור, כרום, טיטניום וברזל ושכיחות גבוהה בהרבה מהרגיל של היסודות הנדירים פרסאודימיום, נאודימיום ואירופיום.
ארמיית הדרום (האימפריה הגרמנית)
ארמיית הדרום הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית.
היסטוריה
ארמיית הדרום הוקמה ב-11 בינואר 1915 על בסיס הקורפוס ה-2, ולמפקדה מונה גנרל אלכסנדר פון לינסינגן. הארמייה השתתפה במתקפת גורליצה-טרנוב, ובקרבות הנסיגה הגדולה. ב-8 ביולי 1915 הוקמה על בסיס הארמייה ארמיית הבוג, אך הארמייה המשיכה לפעול על בסיס קורפוס המילואים הבווארי ה-2 בפיקודו של גנרל פליקס פון בותמר, והשתתפה בבלימת מתקפת ברוסילוב, ובבלימת מתקפת קרנסקי.
לאחר חתימת הסכם ברסט-ליטובסק פורקה הארמייה ב-25 בינואר 1918.
1 במאי 1915
בעת מתקפת גורליצה-טרנוב, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
4 ביוני 1916
בעת מתקפת ברוסילוב, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
שלזוויג (מחוז)
שלזוויג הוא שמו של מחוז היסטורי וגאוגרפי המתפרש על שטחי צפון גרמניה ודרום דנמרק, כאשר חציו הצפוני נמצא בחלק הדני, וחלקו הדרומי שייך למדינת שלזוויג-הולשטיין הגרמנית.
באופן מסורתי, האזור היה בעל חשיבות מסחרית וכלכלית. כיוון ששימש כנתיב המסחר בין הים הצפוני והים הבלטי, וכאזור שדרכו התחברו נתיבי הסחר מרוסיה עם נתיבי הסחר של נהר הריין והחוף האטלנטי. הדוכסות של שלזוויג הייתה תחת שליטה דנית משנת 1460 ועד לשנת 1864, חלק מממלכת דנמרק רבתי. במהלך המאה ה-19 הייתה דוכסות שלזוויג, יחד עם שכנתה, דוכסות הולשטיין, מקור לחיכוכים וסכסוכי גבול בין גרמניה ודנמרק. בשנת 1864, בעקבות מלחמת פרוסיה-דנמרק, עברו שלזוויג והולשטיין לפרוסיה, שאיחדה אותן ליחידה מדינית אחת. בשנת 1920 חולקה שלזוויג לשני חלקים, כאשר חלקה הצפוני, צפון שלזוויג, עבר לשליטת דנמרק, וחלקה הדרומי נשאר תחת שליטת גרמניה.
אורלנדו פירטס
אורלנדו פירטס (באנגלית: Orlando Pirates) הוא מועדון כדורגל דרום אפריקאי, המשחק בליגת העל האפריקאית, ליגת PSL, ומייצג את העיר אורלנדו, המהווה חלק מאזור סווטו ליד יוהנסבורג. הקבוצה משחקת במדים שחורים במשחקי הבית ובמדים שחורים-לבנים במשחקי חוץ. המועדון מחזיק בכמות הגבוה ביותר של אליפויות דרום אפריקה, וזהו המועדון היחידי בחצי הכדור הדרומי שזכה בגביע אפריקה לאלופות, וזאת בשנת 1995, ובסופר קאפ האפריקאי שנה לאחר מכן.
בבעלותו של המועדון 51% מאצטדיון אליס פארק אשר ביוהנסבורג.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1937 והוא המועדון הוותיק ביותר בדרום אפריקה. בעיירה אורלנדו בסווטו, פרבר של יוהנסבורג.
המייסדים של המועדון הם צאצאים למהגרים שעברו לאזור מאזורים צחיחים לעבוד במכרות זהב של גואטנג.
רק בשנת 1940 התמנה נשיא לקבוצה והחל לממן אותה כלכלית.
הדרבי של סווטו
הדרבי בין אורלנדו פירטס לקייזר צ'יפס הוא אחד המתוחים בעולם הכדורגל. כוחות משטרה ואבטחה גדולים שומרים על הסדר באצטדיון המלא עד אפס מקום. לא פעם מתרחשים אירועי אלימות קשה בין שני מחנות האוהדים.
פרידות
פרידות (ביפנית: おくりびと - אוֹקוּריביטוֹ) הוא סרט קולנוע יפני מ-2008 בבימויו של יוז'ירו טאקיטה. הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה
דאִיג'וֹ קוֹבַּאִיאַשי הוא צ'לן מטוקיו שאביו נטש אותו בצעירותו ואמו נפטרה שנתיים קודם לזמן העלילה. לאחר שהוא מאבד את עבודתו בעקבות התפרקותה של התזמורת בה עבד, הוא מחליט למכור את הצ'לו החדש ויקר הערך שלו, לחזור עם רעייתו מיקה לעיירת הולדתו ולמצוא שם עבודה חדשה. יום אחד הוא מבחין בלוח המודעות בְמודעה עם הכותרת "סיוע לפרידות" עבור "סוכנות NK" ומחליט להתראיין, בחושבו שמדובר בסוכנות נסיעות. בראיון מתברר לו כי "NK" הוא קיצור ל"נוֹקאן" - תהליך הכנת גופותיהם של בני אדם לקבורה בצורה היפנית המסורתית. דאִיג'וֹ מתחיל לעבוד כשולייתו של שואי ססאקי, בעל הסוכנות. בתחילה הוא מתבייש בעבודתו החדשה ומסתיר אותה מאשתו, אולם אט אט מתחיל לגלות את התאמתו לעיסוקו החדש, הדורש רגישות ודקדקנות רבה, והמעניק לו סיפוק רב. כאשר אשתו מגלה את האמת לגבי עבודתו, היא מתחננת בפניו שיחליף מקצוע. כאשר דאִיג'וֹ מסרב, היא עוזבת אותו, אך חוזרת כאשר נודע לה שהיא בהיריון. גם חברו הוותיק, יאמאשיטה, מתרחק ממנו כאשר נודע לו על עבודתו החדשה. כאשר אמו של יאמאשיטה, מנהלת בית המרחץ העירוני, הולכת לעולמה, מוטלת על דאִיג'וֹ המשימה להכינה לטקס הפרידה. הוא מבצע זאת במסירות לעיניהם של יאמאשיטה ומשפחתו ולעיניה של אשתו, וזוכה לכבוד ולהבנה מצדם. בהמשך, מקבל דאִיג'וֹ את הבשורה כי אביו נפטר, ומחליט לאחר התלבטות קשה, לנסוע למקום הימצאו ולהשתתף בסידורי קבורתו. זמן קצר לאחר הגעתו למקום הימצאותו של אביו, מגיעים קברנים חסרי כבוד הרוצים לסיים את עבודתם מהר ככל האפשר, להניח את האב המת בארון הקבורה ולהעבירו לשריפה. דאִיג'וֹ מפסיק אותם ממעשיהם ומתחיל לבצע את טקס הפרידה המסורתי שהתמחה בו בעצמו. תוך כדי ביצוע הטקס הוא נפרד מאביו ומבין שאביו לא היה מנוכר כלפיו.
הפקה
תהליך הפקת הסרט ארך כ־10 שנים, והחל מרעיון של השחקן הראשי בסרט, מסהירו מוטוקי. מוטוקי למד את אומנות הכנת הגופות לקבורה באופן אישי מקברן, ואף למד לנגן בצ'לו, עבור חלקו הראשון של הסרט. במאי הסרט נכח בטקסי אשכבה רבים, על מנת להבין את רגשותיהן של משפחות אבלות. על אף שאכן המוות זוכה לטקסיות רבה ביפן, כפי שמוצג בסרט, הוא גם מהווה טאבו, לכן, הבמאי היה מודאג מהאופן בו יתקבל הסרט ביפן ולא ציפה להצלחה מסחרית גדולה. חששותיו התבדו כאשר הסרט הצליח מאוד ביפן וגרף הכנסות בסך של כ-60 מיליון דולר (נכון ל-2009).
פרסים
הסרט "פרידות" זכה בפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2008. זכייה זו הגיעה 54 שנים לאחר הזכייה הקודמת של יפן באוסקר, אז זכה הסרט "מיאמוטו מוסאשי" בפרס מיוחד בטקס האוסקר של 1955. הסרט זכה גם ב-10 פרסי האוסקר היפני, בפרס הגדול (Grand Prix) של פסטיבל מונטריאול ובפרסים נוספים.
יחידת ניהול זיכרון
יחידת ניהול הזיכרון (באנגלית: Memory Management Unit, בראשי תיבות: MMU) היא רכיב חומרה האחראי על פעולות ניהול הזיכרון על ידי המעבד. נכון לתחילת המאה העשרים ואחת, ברוב המעבדים יחידת ניהול הזיכרון ממוקמת במעבד, והיא אינה רכיב פיזי נפרד.
יחידות ניהול הזיכרון מודרניות ממפות בין כתובות וירטואליות לכתובות פיזיות בזמן ריצה, אם דף הזיכרון הנדרש לא נמצא כעת בזיכרון הפיזי, היחידה מייצרת פסיקה שמסורתית נקראת page fault, ומערכת ההפעלה מטפלת בפסיקה על ידי טעינת הדף מהזיכרון המשני - בדרך כלל דיסק או SSD.
זיכרון וירטואלי
זיכרון וירטואלי (באנגלית: Virtual Memory) הוא טכניקה לניהול והקצאה של זיכרון המחשב, המסתירה את הזיכרון הפיזי של המחשב ומדמה זיכרון רציף וגדול, ומפרידה בין ניהול הזיכרון של תהליכים שונים. כל אחת מהתוכניות המתבצעות פועלת כאילו עומד לרשותה מרחב זיכרון בגודל שהיא זקוקה לו, רציף, וללא הפרעות מתהליכים (לא מוזמנים) אחרים.
הרעיון של זיכרון וירטואלי הוא להוסיף עוד רמה של הפשטה בארגון הזיכרון. תהליך המנסה לגשת לזיכרון בכתובת X (כתובת וירטואלית), ייגש בפועל לכתובת מתאימה Y (כתובת פיזית) בזיכרון הראשי של המחשב, או לכתובת Z בזיכרון משני כלשהו, בדרך כלל דיסק קשיח, שהוא זול יותר, ואז המידע המבוקש יישלף משם ויועתק לזיכרון הראשי בפעולה הנקראת דפדוף. תרגום הכתובות מתבצע במקרים רבים בחומרה.
סידור וניהול הזיכרון
בשיטת זיכרון וירטואלי מחלקים את הזיכרון לעמודים, כל עמוד הוא בדרך כלל בגודל של מספר ק"ב בודדים שהוא חזקה של שניים. כאשר תהליך מנסה לגשת לכתובת בזיכרון הווירטואלי, יחידת ניהול הזיכרון לוקחת את כל הביטים שגדולים מגודל העמוד שנקבע, ומחליפה אותם במיקום של הדף בזיכרון הפיזי ומוסיפה בסופם את הביטים הנותרים, שמסמלים את המיקום בתוך הדף.
מימוש
ישנם שלושה מימושים לניהול טבלת המיפוי:
דוגמה
בקטע תוכנה המתכנת הגדיר משתנה וכינה אותו בשם X. טיפוס המשתנה X הוא מספר שלם בגודל שני בתים, שבו מספר. המהדר קבע שמשתנה זה יישמר בתחום שבין 0E00:0030 עד 0E00:0031. בהנחה שגודל דף הוא 4 ק"ב (0000:1000), יחידת ניהול הזיכרון ממפה בין 0E000 לבין המיקום בו הדף נמצא בפועל בזיכרון הפיזי, נניח 00A00 ושמה את המספר בכתובת 00A0:0030 ו - 00A0:0031.
אם דף הזיכרון הנדרש לא נמצא כעת בזיכרון הפיזי, היחידה קוראת למערכת ההפעלה, שאצלה נמצא המיפוי בין הזיכרון הווירטואלי לדיסק, עם page fault ומערכת ההפעלה מעבירה בעזרת דפדוף את הדף המבוקש לזיכרון הראשי ולאחר מכן מבוצעת פעולת הכתיבה באותו האופן. בדרך כלל בינתיים כדי העתקת הדף מוענק ה-CPU לתהליך אחר כדי לא לבזבז זמן עיבוד. הסיבה שמעתיקים את כל הדף ולא רק את המקטע המבוקש היא כדי להמעיט כמה שאפשר בפעולת הדפדוף.
לקריאה נוספת
modern operating systems third edition, Andrew S. Tanenbaum  עמודים 189-198.
מקבץ סרטונים קצרים שמסבירים את הנושא בצורה טובה: https://www.youtube.com/watch?v=qcBIvnQt0Bw
אנדרה הלר
אנדרה הלר (בגרמנית: André Heller; נולד ב-22 במרץ 1947 בווינה) הוא אמן, סופר, משורר, זמר, פזמונאי, שחקן ובמאי יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה
הלר נולד בווינה בשם "פרנסיס צ'ארלס ז'ורז' ז'אן אנדרה הלר-הוארט", למשפחה יהודית עשירה, יצרנית הממתקים גוסטב ווילהלם הלר. כמעט מדי יום ביומו בילה בקפה חוולקה שם פגש כותבים וביניהם פרידריך טורברג, ה 'ארטמן, אליאס קנטי, וכן הנס וייגל והלמוט קואטינגר, ושיתף איתם פעולה. הוא למד משחק אצל הנס ויגל ואחותו אלפרידה אוט.
הלר כותב פרוזה, שירה ופזמונים מאז 1964. את הפנימיה הישועית בה למד עזב זמן קצר לפני תום הלימודים. בין השנים 1965 ל -1967, היה שחקן בתיאטרון האוונגרד הווינאי.
בשנת 1967 הוא ייסד את תחנת הרדיו האוסטרית Hitradio Ö3. שנה לאחר מכן, בשנת 1968 הוציא אלבום ראשון עם שיריו שכלל לחנים וינאים וג'אז. התפרסם בעקבות אלבומו השני אותו הוציא בשנת 1971 בשם Platte. עבד עם אסטור פיאזולה, האברד, צ'קה קאן ועודו, שיתף פעולה עם מיטב הזמרים והמוזיקאים, כולל הלמוט קואלטינגר ד' הופמן ופיטר וולף. בין השנים 1970–1984 היה נשוי לאריקה פלוהר, שגם בצעה חלק משיריו. מאוחר יותר עסק בתיאטרון במקביל לקריירה שלו. הוא שיחק במספר סרטים והפקות תיאטרון, כמו גם בפרויקטים משלו. הלר ייסד את "קרקס רונקלי" ואת  "סברובסקי קריסטוולטן", יצר פסלים ל"מונדיאל 2006" בגרמניה ועבד על פרויקטים ברחבי העולם במדינות כמו: הודו, ישראל, מרוקו, הונג קונגויפן.
מעגילה (כלי בניין)
אבני מעגילה שימשו בעת העתיקה להידוק רצפות עפר ולכיסוי הגגות בעפר לקראת החורף. שמואל קליין סובר כי שמו של חוני המעגל בא לו ממקצועו כמכסה גגות, ולא מן המעגל שעג סביבו, ולכן גם פנו אליו שיתפלל להורדת גשמים.
המעגילה נזכרת פעמיים במשנה:
רש"י מתאר את המעגילה באופן השונה מן המעגילות שהיו בשימוש בארץ ישראל באותה עת:
ואילו בתוספות:
וכן: שגם היא פעולה הקשורה בטיט.
רחל כהן-כגן
רחל כהן-כגן (לוברסקי) (19 בפברואר 1888 – 15 באוקטובר 1982) הייתה חברת הכנסת ויו"ר ויצו ישראל. כגן היא אחת משתי הנשים היחידות החתומות על מגילת העצמאות יחד עם גולדה מאיר.
ביוגרפיה
רחל כהן-כגן לבית לוברסקי נולדה בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1888 למשפחה יהודית מסורתית וציונית. אביה, יעקב לוברסקי היה ממייסדי תנועת חובבי ציון. עיסוקו של אביה חשף אותה כבר בגיל צעיר לגדולי הציונים של אודסה, דמויות דוגמת אחד העם וחיים נחמן ביאליק. למדה בגימנסיה באודסה, ובאוניברסיטאות אודסה ופטרוגרד, וסיימה את לימודיה במגמת מתמטיקה. בשנת 1913 נישאה לד"ר נוח כהן, רופא משפחה וציוני מובהק, אחיה של הרופאה הלנה כגן. כשנה לאחר נישואיהם, עזב בעלה את אודסה לארץ ישראל, אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה אילץ את רחל כהן-כגן להישאר עם פעוטהּ מאחור. בשנת 1919 עלתה לארץ ישראל. על סיפונה של האנייה "רוסלאן" פגשה ברחל בלובשטיין (היא רחל המשוררת), אשר כתבה לה באותה הפלגה שיר ברוסית והקדישה לה אותו. במשך שנתיים ימים ישבו הזוג הצעיר ביבנאל, ובשנת 1921 עברו לירושלים, שם השתתפה רחל כהן-כגן, כבת חסותה של הנרייטה סאלד, בהסתדרות הנשים העבריות אשר סופחה לויצו בשנת 1933. אבן הדרך המשמעותית הראשונה שלה הייתה הקמת טיפת חלב, בעזרתה של גיסתה ד"ר הלנה כגן. בשנת 1925 עברה המשפחה לגור בחיפה. בשנת 1933, איחדו כוחות ויצו והתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל ברשימה לבחירות המוניציפליות. כחברה ברשימה זו מונתה רחל כהן-כגן לעמוד בראש תיק רווחת היהודים בעיריית חיפה. כמו כן נבחרה לוועד הקהילה בעיר. בשנת 1946 החליפה את הנרייטה סאלד כחברת הוועד הלאומי, ועמדה בראש מחלקת הרווחה. כחברה בוועד הלאומי, נמנתה רחל כהן-כגן עם חותמי מגילת העצמאות של מדינת ישראל, והייתה חברה במועצת המדינה הזמנית.
רחל כהן-כגן הייתה אחת משתי הנשים, יחד עם גולדה מאיר, היחידות מקרב 37 החותמים על מגילת העצמאות, כנציגת ויצו. בכתביה תיארה את הרגע ההיסטורי במילים הבאות:
בבחירות לאספה המכוננת נבחרה מטעם רשימת ויצו, כנציגה יחידה. בכנסת הראשונה הציעה את חוק המשפחה ושוויון האישה. הצעתה טורפדה על ידי חוגים דתיים בקואליציה ובמקומו הובא חוק מטעם הממשלה, לו התנגדה כשראתה כי לכוונותיה המקוריות לחקיקתו לא נותר זכר. בשנת 1951, לאחר השינוי בנוסח הצעתה לחוק שיווי זכויות האשה, התפטרה מהכנסת. במשך עשר השנים הבאות כיהנה כיו"ר ויצו. בשנת 1961 נבחרה לכנסת החמישית, מטעם המפלגה הליברלית וכיהנה בה עד שנת 1965.
פעילות חברתית-פוליטית-פמיניסטית
בכנסת נאבקה כהן-כגן למען זכויות האישה בישראל. בין ההצעות אותן העלתה היו החרפת ענישת המינימום על אלימות של גברים בתוך המשפחה ופתרון למסורבות גט. היא טענה שלנשים פוטנציאל רב להשפיע על החיים הציבוריים. היא תמכה בשירות נשים בצה"ל בתפקידים קרביים וטענה שאין סיבה פיזית אמיתית למנוע מנשים לשרת ביחידות אלה. כמו כן טענה כי האישה הישראלית עדיין לא זכתה למקומה הראוי בחברה וכראייה לכך הצביעה על ייצוגן הזעום של נשים בכנסת.
כהן-כגן פעלה גם במישורים אחרים ודאגה למגזרים ומיעוטים שונים. בעקבות הקמת תנועת הפנתרים השחורים יזמה את הקמת ועדת הפער החברתי אשר הפכה לימים למחלקת רווחת המשפחה בארגון ויצו. בנוסף, סייעה בהקמת ספריית ויצו ניידת אשר הגיעה למקומות מרוחקים בארץ ובהקמת הלשכה לייעוץ משפטי לענייני משפחה של ויצו. כנשיאת כבוד של ויצו הייתה מעורבת בנושאים הנוגעים לקשישים, והקימה בין היתר את הקרן לידידות למען נזקקים יוצאי ויצו. כהן-כגן טענה בהזדמנויות שונות כי המדינה אינה דואגת די הצורך לקירוב לבבות בין העדות, לקידום השכבות העניות, לצמצום הפער החברתי והכלכלי ולהדרכת הדור הצעיר אל יעדי הבנה ושיתוף עם המבוגרים.
רחל כהן-כגן המשיכה בפועלה בויצו ובחוגים סוציאליים עד לפטירתה. בשנת 1961 הוענקה לה אזרחות כבוד של העיר חיפה.
רחל כהן-כגן הייתה נשואה לנח כגן עד למותו ב-1963. נולדו להם שני בנים: אליהו כגן, פיזיקאי, ומיכה כגן, מפיק קולנוע. על שמה קרויים רחובות בערים רעננה, ראשון לציון וחיפה.
קרב רומני (קרב ימי)
קרב רומני היה קרב ימי לילי, שהתרחש כחודש לאחר הפסקת האש במלחמת ששת הימים, ב-11 ביולי 1967 סמוך לחוף רומני שבצפון מערב חצי האי סיני, בין כוח של חיל הים הישראלי ובו משחתת ושתי טרפדות, לבין כוח של חיל הים המצרי ובו שתי טרפדות. הקרב נמשך 25 דקות ובסופו התפוצצו כלי השיט המצריים מהחימוש שנשאו על סיפונם וטבעו. לכוח הישראלי היו מספר פצועים קל מרסיסי פיצוץ טרפדת מצרית בקרבת אח"י אילת.
רקע
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את חצי האי סיני. לאחר המלחמה נפרשו כוחות צה"ל לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ, אך הגזרה הצפונית שמול פורט סעיד לא נכבשה במלחמה וקו הפסקת האש בים עבר על קו האורך 32°30° מזרח היוצא מערבית מרומני. לאחר המלחמה קיים חיל הים שגרה של סיורי ביטחון שוטף מול חופי עזה וסיני באמצעות טרפדות, שתי המשחתות אח"י יפו ואח"י אילת, וספינת הסיור אח"י נגה.
הצעת חיל הים הישראלי לכיבוש הצד המזרחי בצפון התעלה שנקרא פורט פואד נדחו, ולאחר המלחמה החזירו המצרים כלי שיט לפורט סעיד, ובהמשך אף פקדו אותה כוחות ימיים סובייטים. לאחר המלחמה החלו ספינות מכמורת ישראליות לפקוד את חופי סיני העשירים בדגה, שהיו סגורים בפניהן לפני המלחמה. גם הדייגים המצריים לא השלימו עם אובדן אזורי הדיג והמשיכו לדוג באזור.
בתחילת יולי 1967 ארעה תקרית לילית של מפגש קרוב בין טרפדות מצריות לטרפדות ישראליות בפיקוד אלי רהב. התברר שהמצרים מבצעים סיורים ליליים חשאיים של כלי שיט מלחמתיים מול חוף סיני מעבר לקו הפסקת האש ועד סמוך לאל עריש.
תכנון, היערכות ותחילת הקרב
בתגובה לחדירות כלי השיט המצריים למימי חוף סיני החליט מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל, לשנות את שגרת הסיורים ולקיימם בשעות החשיכה, לבצע אותם ברציפות כל לילה ובכוח כפול, כדי שבעת מפגש תיווצר עדיפות טקטית ישראלית. הכוונה הייתה לקיים את המפגש עם המצרים בקטע המערבי של חוף סיני, כאשר הטרפדות בקרבת החוף והמשחתת מרוחקת מהחוף. לנוכח הפסקת האש נאסרה על הכוחות פתיחה באש אלא בתגובה לאש מצרית, אך הערכת אראל הייתה כי המצרים יפתחו באש כאשר יגלו את הכוח הישראלי.
ההיערכות
ב-10 ביולי הגיעו הטרפדות לאזור ופגשו בו את אח"י אילת. לפני כן לא התקיים שום קשר בין מפקד הטרפדות אלי רהב למפקד המשחתת יצחק שושן שגם לא היה נוכח בתדרוך אצל מפקד חיל הים. במהלך היום דיווחה אח"י אילת על כניסה של כוח ימי סובייטי לנמל פורט סעיד. לפי מקורות סובייטים היה זה ביקור עבודה של שבוע בפורט סעיד, אלכסנדריה ולטקיה. מטרת הנוכחות הסובייטית הייתה הרמת המורל לבני בריתם המצרים והרתעת ישראל מפעילות בקרבת העיר. מפקד הכוח הסובייטי, אדמירל מולודצוב, אף הודיע ש"הכוח מוכן להגן על נמל פורט סעיד בפני כל תוקפנות".
להגעת השייטת הסובייטית לא היה מידע מקדים בישראל. גזרת המארב של הטרפדות הייתה בקרבת חוף סיני בקרבת קו אורך 33 ולא שונתה. לא הופעלה עבודת והטרפדות שהיו בדממת קשר לא דיווחו את מקומן.
המשחתת בקרב
מודעות - בעוד שהטרפדות יצאו לסיור בידיעה שיפגשו טרפדות אויב במשחתת הייתה תפישה שונה, ולפיה האיום העיקרי עליו באותה עת היו טילי הסטיקס, אשר הטווח שלהם גדול בהרבה מהטווח היעיל של תותחי המשחתת. תשומת לבו הייתה נתונה לספינות הטילים המצריות שכמה מהן נמצאו בנמל פורט סעיד. במידע החלקי שסיפק המודיעין הימי היה נתון שמסלול הטיל מתחיל במנוע רקטי שמרים אותו לגובה רב ורק לאחר מרחק גדול יחסית עובר לטיסה בגובה נמוך ומתביית לפי המכ"ם. באימונים הטקטיים המשותפים טרפדות תוקפות את ספינות הטילים עד שהמשחתת מגיעה לקרב תותחים.
הכנות לקרב מטווח קצר – מפקד המשחתת, אשר שאף להפתיע את המצרים ולנהל את הקרב בטווח קצר, העביר את משימת הלחימה לתותחים 40 מ"מ נגד מטוסים, שהייתה גם מערכת משנית לקרב השטח. למשחתת היו שישה קנים 40 מ"מ אך הם היו ממוקמים מאחורי הגשר, ורק ארבעה קנים יכלו לפעול מכל צד. תותחים אלה לא היו מחוברים למערכת בקרת אש. הכוון בכל תותח מכוון ויורה על המטרה שהוא רואה. תותח 2 בגזרת החרטום ותותח 3 בגזרה אחורית היו מאורגנים לירי פגזי תאורה השיטה חייבה לירות כך שהפגז יפתח בגובה של 1000 מטר במרחק של קילומטר מאחורי המטרה הנור ידלק וירד במצנח. על מנת להאיר מטרה בטווח קרוב היה צורך בהגבהה רבה של התותח. קצין התותחנות של האנייה מיקי רענן חישב ופתר את הבעיה ואף נעשה תרגול ירי.
היערכות  - סא"ל יצחק שושן היה המפקד הבכיר בים וראה עצמו מפקד הכח בנוסף להיותו מפקד המשחתת. מפקד הטרפדות אלי רהב עד שלב הקרב פעל והתנהג ככוח נפרד תחת פיקוד מפקדת חיל הים. שלושת כלי השיט, על אף שהפעילו מכ"ם, הטווח ביניהם היה גדול מכדי שידעו בבירור זה את מיקומו של זה: שושן במשחתת העריך שהטרפדות נמצאות בקו אורך 32:30 מזרח בקרבת החוף לפי התוכנית הקודמת. הטרפדות שקיבלו הוראה להמצא מזרחה מקו אורך 33 מזרח שיערו שהמשחתת מצפון להן.
גילוי האויב
לקראת השעה 10 בלילה קיבלה המשחתת מידע מודיעיני על יציאת כלי שיט מצריים לים. כשעה מאוחר יותר נצפו במכשיר המכ"ם בטרפדת הפיקוד שתי מטרות במרחק 15 מיל מפורט סעיד, כשהן נעות בטור צמוד מזרחה, במהירות כ-20 קשר. בנתוני מהירות אלה היו הטרפדות המצריות נכנסות למימי סיני בתוך כשעה.
סא"ל שושן, שהיה המפקד הבכיר בים, נטל את הפיקוד. בדיעבד היו אלה שתי טרפדות מצריות מתוצרת סובייטית מדגם P-183 (נקראות לפעמים P-6), חמושות בשני תותחים דו-קניים בקוטר 25 מ"מ ובשני מטילי טורפדו 21 אינץ'. חולית המצותתים שנמצאה במשחתת העבירה למפקד ידיעה על יציאת ספינות טילים מנמל פורט סעיד. כאשר נצפו המטרות במכ"ם הן היו בטווח טילי סטיקס מהמשחתת. שושן שהיה משוכנע כי אלו הן ספינות טילים פנה לעברן על מנת לסגור טווח ופקד על הטרפדות לתקוף אותן.
פתיחה באש
מפקד הטרפדות, סרן אלי רהב, היה בטוח לפי צורת ההפלגה כי המטרות הן טרפדות מצריות הנכנסות לסיור קרבי בחופי סיני כפי שפגש שבוע קודם, בתקרית הלילית. רהב עיכב את התקיפה כי הבין את כוונת המפקדה לעריכת המפגש מזרחה ככל האפשר קרוב לחופי סיני. כמו כן מתוך כוונה לתת למצרים להתרחק מפורט סעיד, כך שלא יוכלו לקבל סיוע ויתקשו להימלט מהקרב. על אף מצב הפסקת האש, היו הטרפדות מוכנות לירי. הערכת המפקדים הייתה כי כאשר המצרים יגלו את הכוח הישראלי, ירגישו לכודים ויפתחו באש. על כן רהב לא ראה דחיפות להיכנס לקרב. הוא לא היה מודע לשיקולי המשחתת אודות טילי הסטיקס. למרות שהשיחה בין המפקדים נעשתה באלחוט דיבור גלוי במשפטים קצרים. עצם הזיהוי השונה אצל שני המפקדים לא הובהר בזמן אמת. לאחר כ-15 דקות המתנה בעמידה, כשהמצרים מתקדמים מזרחה, התגלתה לטרפדות המשחתת יורדת מצפון מערב. הטרפדות הישראליות הרימו מהירות ולפי הוראת שושן עברו בין המשחתת למצרים, עם גזרת אש נקיה לכיוון דרום. שבטווח 1,000 פתחו עליהם באש. הטרפדות השיבו באש, שאף כי הייתה לא מדויקת גרמה לטרפדות המצריות להיפרד אחת מהשנייה. המצותתים במשחתת הביאו מידע שלאחת הטרפדות או לשתיהן אין מכ"ם.
הטרפדות הישראליות חלפו תוך כדי ירי ופינו את קו הראיה במגמה לצאת מערבה. תוך זמן קצר פקד עליהם שושן לפעול כנגד המטרה המזרחית כשהמשחתת יורה על המערבית. בטווח כ-2,000 מהמטרה המערבית ירתה המשחתת שלושה פגזי התאורה מתותח 2 שהאירו את המטרות. קצין המכוון אברי שפלר ראה את המטרה זיהה אותה כטרפדת ועקב אחריה. בטווח 2,000 פתחו שני תותחי ה-40 מ"מ וארבעה מקלעי M2 בראונינג באש לכיוון החרטום. שושן הפנה את האנייה ימינה על מנת לתת לקנים נוספים להיכנס לגזרת הירי והטרפדת המצרית החלה לספוג פגיעות. אף כי המהירות התאורטית גבוהה יותר, לא נעה המטרה יותר מ-20 קשר במהלך המרדף.
המשך במשחתת
שושן שהיה מפקד המשחתת ומפקד הכח כולו שינה את מקומו במהלך הקרב מהגשר הפתוח אל חדר ה שמתחתיו במקום שיוכל לעקוב ולפקד. עומק המים בקרבת פורט סעיד הולך ונעשה רדוד. שושן היה ער לכך והמשחתת הפעילה מד עומק תוך כדי רדיפה. על מנת לשמור רצף תאורה נורו פגזים נוספים. כאשר כבו הנורים ובטווח 700 פקד שושן להפעיל את זרקור האנייה מצדו הימני של הגשר. המטרה נראתה נפגעת מארבעה תותחי ה-40 מ"מ ושלושה מקלעי M2 בראונינג.
כאשר הטווח נעשה קרוב מאוד, חשב שושן לנגח את הטרפדת. קצין התותחנות רענן וסגן מפקד אורי פז מנעו אותו מכך, הערכה שהתממשה תוך מספר דקות. כאשר הטרפדת המצרית עברה בדופן ימין, תותח מס' 3 פגע בה בכינון ישיר והיא התפוצצה בקרבה מידית למשחתת. חלקים משבריה הוטלו על המשחתת וגרמו לשבעה פצועים. מקורות מצריים העלו הערכה שהטרפדת המצרית ניסתה בעצמה להתנגח עם המשחתת ולהביא לפיצוצה עם הטורפדו או פצצות העומק שנשאה.
פעולת הטרפדות
לאחר כעשרים דקות, כשרהב הופתע לראות את המשחתת נכנסת לקרב מבלי להמתין שהמצרים יכנסו למימי סיני, הורה רהב לטרפדות לנוע במהירות מלאה לקראת המצרים. הערכתו הייתה שאם לא ימהר להיכנס תסיים המשחתת המסתערת את הקרב בתותחי 4.5 אינץ' לבדה.
הטווח בין הטרפדות הישראליות מדרום והמשחתת מצפון אל הטרפדות המצריות הנעות מזרחה נסגר במהירות. נוצר מצב שפתיחה באש על ידי כח אחד תסכן את הכח השני, ועלה צורך בתיאום. לשאלת אלי רהב הורה יצחק שושן. כלומר, על הטרפדות לחלוף בין המשחתת בצפון לבין הטרפדות המצריות בדרום, כך שתיווצר גזרת ירי חופשית לכיוון דרום.
פתיחה באש
הטרפדת המובילה ט-204, ואחריה, במרחק 50 מטר, הטרפדת ט-203, בפיקודו של סרן רפי רז, שטו במהירות גבוהה של 27 קשר והעלו שובל בוהק שנראה למרחוק. המצרים הבחינו בשובל הטרפדות המתקרבות אליהם ומטווח 1,200 מטר לערך, פתחו ראשונים באש.
הטווח היה גדול בתנאי החשיכה, והאש המצרית לא הייתה מדויקת. נותבים בצבע צהוב חלפו מעל הספינות הישראליות ומאחוריהן. כשהצטמצם הטווח ל-800 מטר ניתנה על ידי רהב פקודה לפתוח באש, שנפתחה במקביל מכל הכלים של הכוח שכללו שני תותחי 40 מ"מ, שני תותחי 20 מ"מ ושני מקלעי 0.5. האש כוונה תחילה לספינה המצרית המובילה, ובהמשך לספינה השנייה.
הספינות חלפו אלו על פני אלו מבלי שאובחנו פגיעות. הטרפדות הישראליות פינו את גזרת האש למשחתת. לאחר חילופי האש הבחין שושן במכ"ם המשחתת כי הטרפדות המצריות נפרדו. ספינה אחת החלה לחזור מערבה והשנייה נשארה במזרח. באותו זמן קיבל גם מידע כי באחת הספינות המצריות המכ"ם אינו תקין. שושן פקד על רהב
המשך הקרב
היה חשוב שהירי של הטרפדות הישראליות לא יסכן את אח"י אילת ושירי המשחתת לא יפגע בטרפדות הישראליות. שיקול נוסף היה להציג לכווני התותחים את המטרה באותו כיוון יחסי שגילו אותה קודם. על כן הטרפדות הישראליות ביצעו איגוף מדרום נעו מזרחה עד שעברו את המטרה ואז פנו לקורס מערבי כך שהטרפדת המצרית תחלוף משמאל וכיוון הירי יהיה לדרום. לאור אי השגת פגיעות בטווח 800 תכנן רהב את הכניסה השנייה לחליפה בטווח של 400 מטר, במטרה להשיג פגיעות טובות יותר.
תזמון הקרב - קצב טעינת המחסניות תותח אורליקון קבע את תזמון הקרב. הנשק העיקרי בספינות היה תותח בופורס 40 מ"מ שהוזן ידנית בקבוצות של 4 פגזים. הירי נעשה בקצב אש נמוך שלא יצר בעיית טעינה. ואילו תותחי האורליקון 20 מ"מ בחרטום הספינות הוזנו במחסניות של חמישים פגז. לכל תותח נמצא 6 מחסניות. קצב הירי היה מהיר ביותר. נוצר צורך למלאות פגזים מחדש במחסניות לקראת המשך הירי. כאשר התרוקנו המחסניות בתותחי ה-20 מ"מ, הרחיק רהב את הספינות מטווח האש עד לטעינה מחדש של המחסניות. כאשר דווח תותח החרטום על חמש מחסניות מוכנות לירי. הורה רהב על כניסה נוספת בטווח יותר קרוב. סך הכל נעשו ארבע כניסות במהלך הקרב.
כמעט התנגשות - הכניסה השלישית לתקיפה נעשתה בטווח קצר יותר מדי. הטרפדת המצרית כמעט התנגשה בטרפדת הישראלית השנייה. סרן רפי רז, מפקד הטרפדת השנייה, הבחין בכך ותמרן בחריפות, הספינות עברו במרחק אפסי אך ההתנגשות נמנעה. אחר שהתרכז בתמרון לא הבחין רז בטרפדת המובילה שהייתה מואפלת וקרא בקשר למרות הקרבה לאויב פקד רהב על הטרפדת המובילה ט-204 להדליק אורות. הטרפדות חברו למסדר צמוד ונערכו מחדש לתקיפה מטווח קרוב.
בכניסה הרביעית עדיין היה ירי מהטרפדת המצרית. מפקד הספינה המובילה גיל קרן פקד להדליק זרקור ודיוק הפגיעות השתפר. המצרים המשיכו לירות בצורה מדויקת קצת מעל הזרקור. בהגיע הטרפדת המצרית למרחק כ-100 מטר מהספינה המובילה התפוצץ הטורפדו על סיפון הטרפדת המצרית. הזעזוע היה חזק והורגש היטב בטרפדות הישראליות. הטרפדת המצרית נעלמה מהעין ומהמכ"ם ובמקומה עלה עמוד אש ועשן.
סיום הקרב
הכח הישראלי - לאחר שהוטבעו שני הכלים המצריים, הודלקו זרקורים בחיפוש אחר ניצולים. הקרבה לפורט סעיד חייבה זהירות וכוננות. לאחר כרבע שעה, ומשלא נמצאו ניצולים, פינו הטרפדות הישראליות והמשחתת את השטח והפליגו לנמל אשדוד, כדי לצאת מטווח טילים מפורט סעיד וכדי לאפשר למצרים לאסוף ניצולים.
הפעילות המצרית - בפורט סעיד נמצאו טרפדות נוספות וגם מספר ספינות טילים קומאר. בעת הקרב קיבלו הוראה להעלות כוננות והאזינו ברשת הקשר לקרב. הם שמעו את הוראות מפקד בסיס פורט סעיד לסט"רים המצרים לחזור לבסיס. הנקיב (סרן) אחמד שאכר, מפקד פלגת הקומארים ביקש ממפקד בסיס פורט סעיד להתערב בקרב, כדי לסייע לחבריהם הנלחמים, אך מפקד הבסיס לא אישר, לפי הכתבות השונות המתייחסות לקרב, לא היו ניצולים וכולם נהרגו. אין גם כל התייחסות לכך שהמצרים שלחו ספינה אחרת לחפש ניצולים, אולי מחשש שגם אותה יטביעו. גם לא ידוע על פנייה מצרית לאו"ם, כמו שישראל עשתה לאחר טיבוע המשחתת אילת, כדי שיתאפשר חיפוש ניצולים.
הוצאת תחמושת - הוצאת תחמושת בצד הישראלי הייתה: 39 פגזי "4.5 מהם 28 תאורה. 880 פגזי 40 מ"מ, 1400 פגזי 20 מ"מ וכ-4,350 כדורי M2 בראונינג.
לאחר הקרב
תחקיר התקרית הלילית, נעשה בנוכחות מצומצמת במשרד מפקד חיל הים, בסיכומו שונתה מתכונת הסיורים. סרן אלי רהב הבין את כוונתו של מפקד חיל הים, אלוף שלמה אראל - להפסיק את החדירות של כלי השייט המצריים לקרבת חופי סיני. אך מצב הפסקת האש מחייב שיש לגרום למצרים לפתוח באש ראשונים. בתדרוך נכחו גם ראש מחלקת מודיעין סא"ל ראובן אשכנזי ויצחק קט מפקד אח"י יפו. יצחק שושן מפקד אח"י אילת, לא נכח בפגישה ומפקד אח"י יפו נדרש להעביר אליו את ההנחיות.