cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגם מקארתור (קולומביה הבריטית)
גאוגרפיה
האגם נמצא בגובה של 2,258 מטרים מעל פני הים.
בשל עומקו צבעו של האגם כחול כהה. האגם הוא הגדול באגמי הפארק הלאומי יוהו, ובשל יופיו הוא יעד צילום פופולרי.
מקור השם
אגם מקארתור קרוי על שם ג'יימס ג'וזף מקארתור - עובד הסקר הגאוגרפי של הדומיניון של קנדה.
מקארתור היה האירופאי הראשון שגילה ומיפה את האגם, כמו גם את אגם אוהרה הסמוך בשנת 1887.
מקארתור מיפה את האזור על מנת למצוא מעבר עבור הרכבת הקנדית-פסיפית.
הר מקארתור הסמוך, אף הוא קרוי על שם ג'יימס מקארתור.
לקריאה נוספת
• Frank Townsley, British Columbia: Graced by Nature's Palette, P 171
• Chic Scott, Pushing the Limits: The Story of Canadian Mountaineering, P 39
שמואל צייטלין
שמואל ("מולא") צייטלין (~1914 – ?) היה קריקטוריסט ומאייר ישראלי יליד האימפריה הרוסית.
ביוגרפיה
צייטלין היה חבר ב"הגנה", ובזמן מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל. הוא שימש כקצין אימון גופני בצבא ועיצב את הדרגות הראשונות של צה"ל. בשנת 1950 התפרסם צייטלין כשערך מסע ימי, ביחד עם שמאי קנצנופולסקי, בחסקה מתל אביב לחיפה. בתקופה זו היה פעיל במסגרת מועדון הספורט "הפועל".
קינרה
קינרה (באנגלית: Kinara) היא פמוט אפרו-אמריקני בעל 7 קנים הדומה למנורת בית המקדש היהודית ומשמש לחגיגת הקוואנזה בארצות הברית. צורתו המפוצלת של פמוט הקינרה מסמלת את השורשים שיש לאפרו-אמריקנים ביבשת אפריקה ואמורה לחזק את הקשר שלהם למורשתם.
במהלך שבעת ימי הקוואנזה מוצבים שבעה נרות בקינרה: שלושה ירוקים משמאל, אחד שחור באמצע ושלושה אדומים מימין (כצבעי הלאומיות האפריקאית והצבעים הסמליים של החג) ושבעת הנרות מסמלים את שבעת עקרונות הקוואנזה.
אופן הדלקת הקינרה דומה לאופן הדלקת החנוכיה: הנר השחור מודלק ביום הראשון; ביום השני מודלק, יחד עם השחור, הנר האדום והמרוחק ביותר מהמרכז; ביום השלישי מוסיפים את הירוק המרוחק ביותר, וכך כל יום מדליקים נר נוסף ומתקרבים למרכז עד שביום השביעי מודלקים הנרות כולם.
ג'ון דיקינסון
ג'ון דיקינסון (באנגלית: John Dickinson; 8 בנובמבר 1732 – 14 בפברואר 1808) עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי. דיקינסון היה קצין בצבא המושבות בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כיהן בקונגרס הקונטיננטלי וכן כמושל דלאוור ולאחר-מכן כנשיא פנסילבניה. דיקינסון גם השתתף בוועידה התחוקתית בפילדלפיה, שבמהלכה נכתבה חוקת ארצות הברית, והיה חבר לזמן מה במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
כתב את "מכתבי חוואי מפנסילבניה", סדרה של מאמרים הדנים מה מותר ומה אסור לפרלמנט הבריטי להחליט בנוגע למושבות. מאמרים אלו נכתבו בתגובה למכסי טאונסנד שהוטלו על ידי הבריטים על המושבות.
The Phantom of the Opera (שיר)
The Phantom of the Opera (בעברית: פנטום האופרה) הוא שיר שהולחן על ידי אנדרו לויד ובר ונכתב על ידי צ'ארלס הארט וריצ'רד סטילגו. "The Phantom of the Opera" הוא שיר הנושא מתוך המחזמר המצליח "פנטום האופרה". הגרסה הידועה של השיר היא זו שבוצעה על ידי מייקל קרופורד (הפנטום בהפקה המקורית בלונדון ובהפקה בברודוויי) ושרה ברייטמן (כריסטין דאי בהפקה המקורית בלונדון ובהפקה בברודוויי). השיר זכה להצלחה רבה, הן בביצוע המקורי והן בשלל גרסאות כיסוי ("קאברים").
השיר במחזמר
השיר מופיע אחרי השיר "מלאך המוזיקה / המראה", מיד אחרי שהפנטום לוקח את כריסטין אל תוך המראה שבחדר ההלבשה שלה. כריסטין והפנטום שרים את השיר בדואט בזמן שהפנטום לוקח אותה אל מאורתו התת-קרקעית ומפליג איתה בסירה באגם התת-קרקעי שמתחת לבניין האופרה גרנייה. השיר מסתיים כאשר כריסטין שרה בקול סופרן בתו הגבוה ביותר במחזמר (E6). אחרי השיר, ששניהם מגיעים למאורתו של הפנטום, הוא שר לה את "נעימת הלילה" ("The Music of the Night").
השפעות
שיר זה בולט משאר השירים במחזמר (שהם בסגנון יותר אופראי), בסגנון ההארד רוק שלו, המלווה בצליל עוגב (שבהיעדר עוגב אמיתי מופק על ידי אורגן), גיטרה חשמלית ותופים.
בשלב מוקדם של הפקת המחזמר, אנדרו לויד ובר פגש את ג'ים סטיינמן שתיאר את השיר "פנטום האופרה" כשיר רוק הפולש לבית אופרה. הערה זו השפיעה על הלחנת השיר והתזמור שלו, והפיכתו לשיר רוקיסטי יותר משאר השירים במחזמר.
באסיסט להקת פינק פלויד, רוג'ר ווטרס, טען שהריף המרכזי בשיר לקוח מזה שבשירם Echoes אך הוסיף שלתבוע את אנדרו לויד ובר זה יותר מדי טרחה. מאוחר יותר באלבום הסולו שלו, "Amused to Death", ווטרס התייחס למוזיקה של ובר בשיר "It's a Miracle".
ולנסיה (כדורגל)
מועדון הכדורגל ולנסיה (בספרדית: Valencia Club de Fútbol) הוא מועדון כדורגל מהעיר ולנסיה שבספרד. המועדון נוסד ב-5 במרץ 1919 על ידי תושב העיר, אוקטביו אוגוסטו מילייו דיאס. הקבוצה הבוגרת של המועדון מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון המסטאייה, אצטדיון המכיל 48,600 מקומות ומשמש כבית של ולנסיה מאז שנת 1923. בעתיד אמורה הקבוצה לעבור לאצטדיון הנואו מסטאייה, הנבנה בימים אלו ועתיד להכיל כ-60,000 מקומות ישיבה.
ולנסיה נחשבת לאחד המועדונים הבולטים ביותר בספרד. קבוצת הבוגרים זכתה שש פעמים בלה ליגה, שמונה פעמים בגביע הספרדי, פעם אחת בגביע אופ"א ופעמיים בסופר קאפ האירופאי. בין היתר ולנסיה מחזיקה באחת ממחלקות הנוער המפוארות בעולם שכן גדלו בקבוצה שחקנים כגון דויד וייה, ג'ורדי אלבה, חואן מאטה ודויד סילבה. המועדון גם כולל קבוצת מילואים בשם ולנסיה מסטאייה ועוד קבוצה אחת בענף ספורט אחר: ולנסיה בכדורסל.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1919 על ידי אוקטביו אוגוסטו מילייו דיאס, תושב העיר וכבר אז היה לאחד המועדונים הגדולים והחשובים בספרד.
בתחילת שנות השבעים התגבשה בוולנסיה קבוצה שהתבססה על הגנה חזקה והצליחה לזכות בלה ליגה בשנת 1971, אחרי עשור בו שלטו שתי הקבוצות מעיר הבירה מדריד, ריאל מדריד ואתלטיקו מדריד שחילקו ביניהן את כל האליפויות בשנות השישים. את הקבוצה הנהיג באותן שנים המאמן אלפרדו די סטפנו, כוכב העבר של ריאל מדריד שבנה את הקבוצה בסוף שנות השבעים סביב החלוץ הארגנטינאי מריו קמפס. הקבוצה הצליחה לזכות בשנת 1979 בגביע הספרדי ובעונה לאחר מכן העפילה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע שם פגשה את קבוצת הפאר האנגלית ארסנל. חניכיו של די סטפנו גררו את הקבוצה האנגלית להארכה ולאחר 0:0 בתום 120 הדקות ניצחו בדו-קרב בעיטות עונשין 5-4 והביאו לוולנסיה את גביע המחזיקות.
שנות השמונים ושנות התשעים היו בסימן נדידה של ולנסיה למרכז הטבלה ואפילו לקרבות התחתית. בשנת 1986 אף נשרה ולנסיה לליגה השנייה אך בחלוף שנה שבה הקבוצה לליגה הראשונה. רק בסוף שנות התשעים הצליחה הקבוצה לחזור לצמרת הגבוהה ולמאבקים על האליפות. בעונת נאבקה הקבוצה על האליפות מול ברצלונה והעפילה אל ליגת האלופות. בתחילת עונת התמנה למאמן הקבוצה הארגנטינאי הקטור קופר שהגיע מקבוצת מיורקה. קופר בנה את הקבוצה סביב החלוץ קלאודיו "פיוחו" לופס והקשר גאסיקה מנדייטה. ביחד עם המגן הארגנטינאי קילי גונסאלס, מיגל אנחל אנגולו המקומי והבלם האיטלקי הוותיק אמדאו קרבוני הקבוצה נאבקה על אליפות ספרד ודהרה לעונת שיא בליגת האלופות. במוקדמות ליגת האלופות גברה ולנסיה על אלופת ישראל הפועל חיפה והמשיכה לניצחון 5:2 ברבע הגמר על קבוצת לאציו האיטלקית וניצחון מרשים 4:1 בחצי הגמר על אלופת ספרד ברצלונה. במשחק הגמר בפריז פגשה ולנסיה את ריאל מדריד אך המשחק הסתיים בתבוסה של ולנסיה 3:0. בנוסף הקבוצה לא הצליחה לזכות באליפות וסיימה במקום השלישי בליגה.
הקבוצה הצליחה לשחזר את הישגה גם בעונה לאחר מכן. למרות עזיבתו של לופס הקבוצה הציגה יכולת גבוהה במשחקי ליגת האלופות והעפילה עונה שנייה ברציפות למשחק הגמר של המפעל. אך גם הפעם ירדה הקבוצה מן המגרש עם ידה על התחתונה לאחר הפסד 5:4 בפנדלים לבאיירן מינכן הגרמנית לאחר 1:1 בתום מאה ועשרים דקות.
ב-2001 מונה רפאל בניטס למאמן ולנסיה במקומו של הקטור קופר הארגנטינאי שדגל בשיטת משחק הגנתית. בניטס מכר את קפטן הקבוצה מנדייטה ללאציו האיטלקית ובנה את הקבוצה סביב שחקניה הצעירים מיסטה, פרנסיסקו רופטה, אנגולו, הארגנטינאי פאבלו איימר והקשר הספרדי רובן בראחה. חוליית ההגנה החזקה של הקבוצה בראשות הבלם רוברטו אז'אלה והשוער סנטיאגו קניסארס הייתה להגנה הטובה בליגה ולאחר עונה רוויית מאבקים בצמרת מול ריאל מדריד הצליחה ולנסיה לזכות באליפות הליגה הספרדית, אליפות ראשונה אחרי 31 שנה. בעונה שלאחר מכן הציגה ניצחונות בליגת האלופות (ניצחון כפול על ליברפול, ניצחונות על ארסנל ועל רומא) והגיעה לרבע בסוף עונה זו סיימה ולנסיה במקום החמישי.
העונה הבאה, עונת, הייתה מהגדולות של ולנסיה אי פעם. בעונה זו זכתה בדאבל - באליפות ובגביע אופ"א. השחקנים המרכזיים בעונה זו היו הקשר הספרדי ויסנטה ושחקן הבית מיסטה. בדרך לזכייה בגביע אופ"א, ניצחה ולנסיה בשלב השני של הטורניר את מכבי חיפה הישראלית 0–4 בסיכום שני המשחקים ביניהן. ולנסיה הובילה את הטבלה החל מאמצע העונה כשהיא מציגה כדורגל התקפי ומרשים מול שתי הפייבוריטיות ברצלונה וריאל מדריד. העונה הסתיימה בצורה מתוקה במיוחד עם ניצחון בגמר גביע אופ"א על אולימפיק מרסיי הצרפתית 2:0 משערים של ויסנטה ומיסטה.
בעונה שלאחר מכן עבר בניטז לליברפול ובמקומו הגיע קלאודיו ראניירי. בעקבות פציעה חמורה של ויסנטה ולנסיה נכשלה בליגה, מה שהוביל לפיטורין של ראניירי באמצע העונה ומינויו של עוזר המאמן, אנטוניו לופס, להחליפו בתפקיד. מצבה של ולנסיה השתפר, אך עדיין סיימה הקבוצה במקום השביעי וזכתה למקום בגביע האינטרטוטו בלבד (שם הודחה בגמר על ידי המבורג).
בעונת מונה שחקן העבר קיקה סאנצ'ס פלורס למאמן. תחת הדרכתו ולנסיה סיימה את העונה במקום השלישי. השחקן הבולט היה החלוץ דויד וייה שכבש 25 שערים. בסוף העונה שאפה הקבוצה להתחזק הלאה עם החתמות כדוגמת פרננדו מוריינטס ואסייר דל הורנו. בעונת הגיעה ולנסיה לרבע גמר ליגת האלופות ואף הייתה מועמדת לזכייה באליפות לצד שלוש קבוצות נוספות, אך לבסוף סיימה במקום הרביעי בלבד.
בעונת, עקב תוצאות דלות בליגה, שסיכנו את הישארותה בליגה הראשונה, ובליגת האלופות, בה כשלה לעבור את שלב הבתים, פוטר פלורס ובמקומו מונה רונאלד קומאן. למרות הזכייה בגביע פוטר קומאן לאחר תבוסה 1–5 לאתלטיק בילבאו. את קומאן החליף וורו (Voro), עמו הקבוצה הצליחה לסיים את העונה במקום העשירי. ב-22 במאי 2010 הצהירה הקבוצה על מינויו של אונאי אמרי כמאמן הקבוצה.
את עונת ולנסיה סיימה במקום השלישי תחת הדרכתו של אמרי, אשר אימן את הקבוצה עד סוף יוני 2012. באותה עונה, לאחר עזיבתו המתוקשרת של וייה לקבוצת הכדורגל ברצלונה, סיים כמלך השערים של הקבוצה חלוץ הרכש החדש רוברטו סולדדו עם 18 כיבושים בליגה והוסיף גם כמה שערים בגביע ו-6 בליגת האלופות שם נחלה ולנסיה הצלחה כאשר הגיעה לרבע הגמר. ב-3 בדצמבר 2012 מונה ארנסטו ואלוורדה למאמן במקום מאוריסיו פלגרינו שפוטר. בתחילת יוני 2013 מונה למאמן מירוסלב ג'וקיץ'. לאחר רצף של כישלונות בעונת, פוטר ג'וקיץ' ובמקומו מונה חואן אנטוניו פיצי, שחקן העבר של המועדון. ולנסיה הודחה בשמינית הגמר של הגביע וסיימה את הליגה במקום השמיני, אך הגיעה לחצי גמר הליגה האירופית, שם הפסידה בדקה ה-95 לסביליה.
ב-2014 עברה ולנסיה לחברת ההלבשה הגרמנית אדידס וחתמה איתה על חוזה עד שנת 2019.
ב-2019 זכתה בגביע הספרדי, אחרי שגברה 2:1 על ברצלונה במשחק גמר הגביע.
אצטדיון המסטאייה
אצטדיון המסטאייה הוא אצטדיונה הביתי של ולנסיה משנת 1923, והוא מכיל 55,000 מקומות ישיבה. ב-20 במאי 1923 נחנך האצטדיון במשחק ידידות בין שתי הקבוצות של העיר, ולנסיה ולבאנטה. חנוכת האצטדיון משמעותה עבור האוהדים גם פרידה מאצטדיון הקבוצה הקודם, אלגירוס, שהיה ביתה הראשון. עם פתיחתו, כשולנסיה טרם השתייכה לליגה הבכירה, האצטדיון הכיל 17,000 מקומות. הצלחתה של ולנסיה באותה תקופה הובילה להרחבתו הראשונה ב-1927, לאחריה הכיל 25,000 מקומות, לפני שניזוק קשות במלחמת האזרחים, במהלכה שימש האצטדיון כמחנה ריכוז וכמגרש גרוטאות.
לאחר שהאצטדיון שופץ מנזקי המלחמה, הצליחה ולנסיה לזכות בתארה הראשון, גביע המלך הספרדי, ב-1941. עשור מוצלח שכלל שלוש אליפויות ושני גביעים עודד את מנהלי הקבוצה להשקיע באצטדיון ולהרחיבו. בשנות ה-50 עבר האצטדיון שינוי משמעותי כשהורחב לכמות של 45,500 מקומות, אך האצטדיון ניזוק פעם נוספת בעקבות השיטפון בוולנסיה באוקטובר 1957, שנגרם בעקבות ההצפה של נהר הטוריה. בעקבות ההצפה, האצטדיון שוחזר ואף שופר באמצעים רבים (כגון תאורה מלאכותית), שנחנכו במהלך חג מקומי ב-1959.
ב-1969 שונה שם האצטדיון ל"אצטדיון לואיס קזנובה", כדי לחלוק כבוד לנשיא המועדון ששירת בתפקיד 25 שנה. קזנובה עצמו הצטנע והודה כי קריאת האצטדיון על שמו היא צעד גדול מדי, וביקש להחזיר את שמו הקודם, המסטאייה, ב-1994. האצטדיון גם חזה בשורה של הצלחות בשנות ה-70, שכללו אליפות (תחת אלפרדו די סטפנו כמאמן), שתי הופעות בגמר גביע המלך, והופעות בגביע האלופות וגביע אופ"א.
ב-1972 נחנכו משרדי המועדון, שהציגו עיצוב חדשני וחדר גביעים חדש. בקיץ 1973 הוחלף יציע שכלל 14 שורות עמידה ביציע ישיבה. בעקבות הצלחות הקבוצה והגידול במספר אוהדיה התגבשה תוכנית להעברת האצטדיון אל מחוץ לתחומי העיר, אך זו לא צלחה. באותן שנים זכתה ולנסיה ברציפות בגביע המלך הספרדי, גביע אירופה למחזיקות גביע ובסופר קאפ האירופי (כשבאותן שנים מככב בקבוצה מריו קמפס), כשהסופר קאפ האירופי אף משוחק באצטדיון המסטאייה עצמו.
המסטאייה נבחר לארח את משחק הבכורה של נבחרת ספרד במונדיאל 1982, ועשר שנים מאוחר יותר את משחקי הכדורגל באולימפיאדת ברצלונה (1992).
סגל השחקנים
נכון ל-15 בספטמבר 2022
(בהשאלה מר.ב. לייפציג) (בהשאלה מרומא)
(בהשאלה מליון) (בהשאלה מאתלטיקו מדריד) (בהשאלה מברצלונה)
כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים
כָּמוֹךָ - הומואים דתיים אורתודוקסים היא עמותה של הומוסקסואלים דתיים בישראל הפועלת על פי ההלכה האורתודוקסית.
רקע והקמה
עמית, מייסד "כמוך", היה ממייסדי ארגון "חברותא - הומואים דתיים" ופעיל מרכזי בו. באוקטובר 2010 הוא פרש, בנימוק ש-"חברותא" הפכה ל-"רפורמית-קונסרבטיבית לכל דבר ועניין" ושרבים מראשי הארגון אינם דתיים, וחלקם אף מגדירים עצמם אתאיסטים ואינם צמים ביום הכיפורים. הוא הדגים זאת בכך שחברותא נותנת חסות ל-"מניין הגאה" שבו נשים משמשות כחזניות ושהארגון לוקח חלק פעיל במצעד הגאווה, שהרבנים האורתודוקסיים ואנשי "כמוך" מתנגדים לו. בא' בשבט ה'תשע"א הקים יחד עם חברים את עמותת "כמוך".
עמדות ופעילות
עמדת הבסיס של הארגון היא שחבריו דתיים לכל דבר ומשתדלים להקפיד על קיום תרי"ג מצוות במלואן, אך מאידך אדם המרגיש משיכה לבן מינו אינו חוטא, ובמקום להטיף לו מוסר על כך צריך להבין את מצבו ולנסות למצוא פתרונות להקל עליו.
הארגון שואף להגביר את המודעות בקרב הציונות הדתית ורבניה למצבם של ההומוסקסואלים הדתיים ואת שילובם בקהילה. הוא מעודד השתתפות באירועים הקשורים לעולמם של ההומואים הדתיים, למעט אירועים שאותם הארגון רואה כמתריסים נגד אורח החיים היהודי אורתודוקסי, כגון אירועים לא צנועים, מניינים "גאים" ומצעדי גאווה.
הארגון תומך בזכותם של המעוניינים בטיפול פסיכולוגי בנטייתם המינית לממש אפשרות טיפול זו, תוך הכרה בכך שאין מדובר בערובה בטוחה לשינוי וכי מדובר בתהליך שתוצאותיו ומידת הצלחתו לא הוכחו דיים.
הארגון תומך בקשרים הטרוסקסואליים כנים, שלא מתוך הסתרה, השואפים לחיים לאורה של תורת ישראל. למימוש מטרה זו הארגון מקיים מיזם נישואים בין גברים הומוסקסואליים לנשים לסביות - מיזם שהארגון מצהיר כי אינו מתאים לכל אחד.
הארגון מקיים ימי עיון ופעילויות חברתיות. הוא מייעץ לזקוקים לתמיכה בהתמודדותם עם היותם הומוסקסואלים ומשותף פעולה עם ארגונים ישראליים ואחרים.
מפגשי הארגון
הארגון מקיים מפגשים חברתיים, הנערכים אחת לחודש בירושלים או בתל אביב, ולעיתים גם בצפון או בדרום. המפגשים ממוקמים במקום דיסקרטי שאינו מזוהה עם קהילת הלהט"ב. המפגשים מתחילים בהדגשת חשיבות השמירה על הדיסקרטיות של הנוכחים במקום ובדבר תורה קצר. המפגשים כוללים הרצאות, דיונים וסדנאות. בין האישים שהתארחו במפגשים: הרבנים יעקב מדן, מנחם בורשטין ורפי פוירשטיין, ד"ר מרדכי קידר, פרופ' דבורה גילולה, ד"ר ניסן נצר, ג'קי לוי, לייזי שפירא ומיכל בת שבע רנד. בין הסדנאות והקורסים שהיו במפגשים: סדנת צחוק, קורס עזרה ראשונה וקורס בשפת הסימנים.
אחת לשנה נערך "מפגש יום הולדת" הכולל חלוקת תעודות ההוקרה וכן רב שיח כגון, רב-שיח עם אנשי תקשורת בנושא "התקשורת הדתית וההומואים הדתיים, שלושה הומואים מעל גיל 50 שסיפרו על חייהם, שלושה הומואים דתיים נשואים מספרים את סיפורם.
בכל חול המועד מתקיים טיול - פעם ברמת קושי קלה ופעם ברמת קושי בינונית. אחת לחצי שנה מתקיימת 'שבת כמוך', בדרך כלל ביהודה ושומרון. השבתות ממוקדות בנושא (כדוגמת הורים, אלוהים, תרבות) והן כוללות הפעלות, לימוד בחברותות, שיחה וסיור.
שידוכים בין הומוסקסואלים ללסביות
הארגון חבר לרב אהרן הראל במיזם שידוכים הנושא את השם "אנחנו". שיעור השידוכים ערב הקמת המיזם, על פי פרסומי הארגון, הוא של כ-12 זוגות מתוך כ-70 פונים, והקושי העיקרי הוא מיעוט לסביות הפונות למיזם.
מיזמים נוספים
הארגון הקים קרן לסבסוד טיפולים פסיכולוגיים למעוניינים בכך.
אחת לשנה העמותה מחלקת תעודות הוקרה לאנשים מרכזיים שפעלו לטובת הקהילת ההומואים הדתיים.
העמותה, בשיתוף דברי שיר, הייתה שותפה במימון הוצאת הספר "לרעות בגנים" - ספר הפרוזה הראשון שעוסק בהומואים דתיים. את הספר כתב הרב ארלה הראל.
תמיכה רבנית ופסיכולוגית
בארגון הביעו תמיכה גם אנשי מקצוע בתחום הפסיכולוגיה בהם ד"ר צבי מוזס (ראש מכון שילה), פרופ' טוביה פרי (אונ' בר-אילן), ד"ר ברוך כהנא, ד"ר צבי כרמלי (ראש החוג לחינוך במכללה האקדמית הרצוג) ועוד.
אתר אינטרנט
הארגון מפעיל אתר אינטרנט המתעדכן בכל יום. האתר כולל מדורים לענייני הלכה, מחקר, אקטואליה, תוכן שנוצר על ידי גולשים, ואפשרות לטוקבקים. באתר מדור להורים של הומוסקסואלים, מדור למחנכים ולאנשי חינוך שמתמודדים עם תלמיד המספר להם על נטייתו המינית, מדור לנשים סטרייטיות שגילו שהן נשואות להומוסקסואל, מדור על נישואים הטרוסקסואליים של הומוסקסואליים, מדור ובו עבודות אקדמיות בנושא, מדור העוסק בהתאבדויות של הומוסקסואלים, מדור חשיפות וראיונות בלעדיים ומדור על הפולמוס סביב טיפולים פסיכולוגיים וארגון "עצת נפש". באתר גם בלוגים, דבר תורה שבועי וסיכומי המפגשים החודשיים של הארגון.
באתר מדור "שאל את הרב" שבו אפשר לשאול רבנים ופסיכולוגים בכל הקשור לנושא ההומוסקסואליות.
הרבנים והפסיכולוגים המשיבים באתר הם: הרב ארלה הראל, הרב רונן לוביץ, הרב יחיאל פאוסט, הרב ברוך אפרתי, הרב יובל שרלו, פרופ' טוביה פרי וד"ר ברוך כהנא.
במדור "סוגיות" נושא מתחלף שעליו כותבים גולשי האתר וחברי העמותה. בין הנושאים: אלוהים, הומופוביה, יציאה מהארון, אמונה, משפחה, רבנים, קשרים רומנטיים עם נשים, בדידות וגבריות.
במדור "מעלעלון" מלוקטים אזכורים בנושא ההומוסקסואלי בעלוני בית הכנסת ושאר העיתונות המודפסת של המגזר הדתי לאומי.
באתר פורסם לראשונה שהרב ליכטנשטיין קרא "לקבל הומואים כשם שמקבלים מחללי שבת", שהרב יעקב יוסף פסק כי אין להעסיק הומו בבתי ספר, ועוד.
ראיונות
בין היתר התראיינו לאתר הרב מיכאל אברהם, פרח כמורה הומוסקסואל שהתגייר והפך לחרדי, הומוסקסואל דתי ואשתו הסטרייטית, הומוסקסואל ולסבית שנישאו דרך מיזם השידוכים, ומתמודדי הבחירות המקדימות במפלגת הבית היהודי בשנת 2012, לבירור עמדותיהם בנושא הומוסקסואלים.
אירוח אישים בפייסבוק
אחת לכמה חודשים מארח הארגון בדף הפייסבוק שלו אישים שעונים על שאלות הגולשים. בין האורחים הפוליטיקאי משה פייגלין, הרב בנימין לאו, הרב עמית קולא, חבר הכנסת אמיר אוחנה, פרופסור טוביה פרי, וכן הומו דתל"ש חירש, הומו דתי נשוי, הומוסקסואל שעבר טיפול פסיכולוגי ואשתו שידעה זאת בעת החתונה.
בית ברגאן
היסטוריה
הנכס שעליו נבנה הבית נרכש, ככל הנראה, ב-1939, בתקופה שבה ברגאן החל לעסוק באדריכלות במקום בנדל"ן. כעבור ארבע שנים הוא החל להשתמש בבית גם למגוריו. ברגאן תכנן את הבית עבור משפחת אורטגה שהתגוררה בעיר, אך ב-1948 החליט להתגורר בו בעצמו, ואת יתרת השטח שרכש ב-1939 מכר למשפחה. על שטח זה הוקם בית אורטגה שתוכנן גם הוא על ידי ברגאן. התוכניות המקוריות של המבנה עברו מספר שינויים תוך כדי הבנייה, והקמת הבית הייתה סוג של מעבדה עבור ברגאן, שהתגורר במקום עד מותו ב-1988.
המבנה
הבית והסטודיו שוכנים במבנה שהוקם על שני מגרשים צמודים, ואשר תוכנן בהתאם לסגנון האדריכלי של בתי הפועלים, כפי שהיה נהוג במקסיקו סיטי באותה תקופה. לבית שלוש קומות ובצידו המערבי גן נוי.
חזית הבית דומה לחזיתות הבתים האחרים בשכונה, וההבדל העיקרי בינה לבינם הוא ממדיה. סגנון הבנייה הצביע על כך שמדובר בבית מגורים של אדם ממעמד חברתי גבוה, אך מנגד חומרי הבנייה היו אופייניים לאנשים ממעמד נמוך יותר. החלונות בחזית הראשית עוצבו בסגנון מינימליסטי, וניתקו את הקשר בין המרחב הפרטי לבין המרחב עירוני. רוב שטח החזית עשוי מקיר בטון מטוייח.
הכניסה אל הבית היא דרך שתי דלתות בחזיתו המזרחית הפונה אל הרחוב. כניסה אחת הובילה ישירות אל הסטודיו, בנוסף לגישה נוספת אליו מחדר המגורים. בין הסטודיו לגן הנוי נבנה פטיו עם מזרקה. בקדמת הסטודיו היו שני משרדים, ובקומה מעליו משרדים פרטיים נוספים. החזית המערבית של הבית, הגובלת בגן הנוי, שונה ביחס לבתים האחרים באזור, וההבדלים הם ביחסים בין הפתחים השונים המשובצים בה, אך גם בעיצוב שלה כחלק המקשר בין הבית לגן הנוי.
בסמוך למוסך של הבית נקבעה כניסה משנית, המובילה אל חדר כניסה. מחדר הכניסה ניתן להגיע אל הפרוזדור, וממנו אל כל חדרי הקומה הראשונה. חדר המגורים והספרייה נמצאים מצפון לפרוזדור והלאה מהם הסטודיו. ממערב לפרוזדור נמצאים חדר אוכל גדול, חדר קטן שבו נערכו ארוחות הבוקר, ומטבח. היציאה אל הגן הייתה דרך המטבח או חדר המגורים, ומהסטודיו ניתן להגיע אל הגן דרך הפטיו. מאחורי המוסך ניצב מגדל קטן שבו גרם מדרגות לולייניות המוביל אל הקומות העליונות. גובה הקומות אינו אחיד, כך שגובהם של חדר המגורים והסטודיו כפול מזה של חדרים אחרים, והם תופסים גם את חלל הקומה השנייה.
המדרגות הלולייניות מובילות אל חדר שינה וחדר אורחים בקומה השנייה. בקומה זו היה גם חדר השינה של ברגאן, ובצמוד לו חדר הלבשה. החדרים הנוספים בקומה זו הם שני המשרדים הקטנים שמעל לסטודיו וחלל ישיבה המכונה "טאפאנקו". הקומה השלישית של הבית שימשה למטרות תחזוקה, וכללה, בין היתר, שני חדרי שירות, חדר כביסה ומרפסת שירות. מאפייני הסגנון האדריכלי של ברגאן התבטאו בעיקר בחללים הפנימיים, אותם עיצב בצבעים לא הרמוניים. מאפיין נוסף של הבית הוא האור: ברגאן התנגד באופן ניכר לתאורה מהתקרה, ובמקרים שהבית לא מואר מבחוץ נעשה שימוש במנורות קטנות שהוצבו על השולחנות. התוכנית המקורית הייתה לבנות את הגן כמשטח דשא רחב, אך בסופו של דבר החליט ברגאן לעצב את הגן בסגנון יותר חופשי. הצבע העיקרי של הגן הוא ירוק, למעט מספר פרחי יסמין ונרקיס בצבע לבן או כתום. בהכרזה על הבית כאתר מורשת עולמית נאמר על הגן כי הוא "נווה מדבר באמצע המדבר האורבני של מקסיקו סיטי".
חיים סולומון
חיים סולומון (באנגלית: Haym Solomon, או Salomon; 7 באפריל 1740 - 6 בינואר 1785) היה יהודי ממוצא ספרדי שמשפחתו התגוררה מזה דורות בארצות אשכנז. סולומון היגר לניו יורק מפולין בתקופת המהפכה האמריקאית והיה המממן העיקרי של הצבא הקונטיננטלי בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית נגד בריטניה הגדולה.
שנותיו הראשונות
אבות אבותיו היו ממגורשי ספרד. סולומון נולד בלשנו, פולין. הוא למד עברית והיה לו חינוך בסיסי, אולם הוא לא ידע קרוא וכתוב ביידיש.במאה ה-18, נדד סולומון ברחבי מערב אירופה, תקופה בה הוא רכש ידע במימון ולמד היטב מספר לשונות. הוא שב לפולין ב-1770, אך עזב כעבור שנתיים בזמן חלוקת פולין. לאחר שנסע לאנגליה, היגר סולומון לעיר ניו יורק ב-1775. שם הוא ביסס עצמו כברוקר לסוחרים שעסקו במסחר מעבר לים.
פעילותו המהפכנית
סולומון שאהד את הפטריוטים, הצטרף לסניף הניו יורקי של בני החירות. בספטמבר 1776, הוא נעצר באשמת ריגול, אולם הבריטים חננו אותו, לאחר שריצה רק 18 חודשים ממאסרו וטענו שהוא עונה על ספינה בריטית, על-מנת להיעזר בכישוריו כמתורגמן עם שכירי החרב ההסים שלהם. סולומון השתמש במעמדו כדי לעזור לאסירים להימלט ועודד את ההסים לנטוש את המלחמה. ב-1778 סולומון נעצר שוב ונידון למוות, אולם עלה בידו לברוח ומיד אחר-כך פילס דרכו ביחד עם משפחתו לבירה המורדת פילדלפיה.
מיד כשהתיישב מחדש, חידש סולומון את פעילויותיו כברוקר. הוא נעשה סוכנו של הקונסול הצרפתי, כמו גם שימש כשלם של הכוחות הצרפתים בצפון אמריקה. ב-1781, הוא התחיל לעבוד הרבה עם רוברט מוריס, שזה עתה התמנה למפקח על האוצר של שלוש עשרה המושבות. הוא נהג לעבוד ב"לונדון קופי שופ" בפילדלפיה, סולומון מכר שטרות 600,000$ ללקוחותיו, והרוויח 2.5% למכירה. במהלך התקופה הזו הוא פנה למוריס בבקשת עזרה כשמכירה אחת של מעל 50,000$ כמעט הביאה לשליחתו לכלא. מוריס השתמש במעמדו והשפעתו לתבוע את הרמאי והציל את סולומון מהאסון הממשמש ובא.
באוגוסט 1781, הצבא הקונטיננטלי לכד את הגנרל צ'ארלס קורנווליס ביורקטאון, עיר חוף קטנה בוירג'יניה. ג'ורג' וושינגטון ועיקר הצבא והרוזן הצרפתי ז'אן-בטיסט רושאמבו ביחד עם הצבא הצרפתי שלו החליטו לצעוד מהדסון היילנדס ליורקטאון ולהכות את המכה המכריעה. אולם קופת המלחמה של וושינגטון הייתה ריקה, וכך גם זו של הקונגרס. וושינגטון חשב שהוא היה זקוק ל-$20,000 לפחות על-מנת לממן את המסע. כשמוריס אמר לו שאין שום תקציב ושום אשראי, וושינגטון הורה לו: "תן את זה לחיים סולומון". סולומון ביצע את המשימה וגייס $20,000. וושינגטון ערך את מסע המלחמה ליורקטאון, שהסתבר כקרב האחרון של המהפכה, הודות לחיים סולומון.
סולומון דאג למימונו של עיקר המאמץ המלחמתי שהתקבל מצרפת והולנד, מכר שטרות לסוחרים אמריקאיים. סולומון גם דאג באופן אישי למחסורם של חברים שונים בקונגרס הקונטיננטלי במהלך שהותם בפילדלפיה, בכללם ג'יימס מדיסון וג'יימס וילסון. הוא פעל כפטריוט וגבה שערי ריבית שהיו נמוכים מהנהוג בשוק, ומעולם לא דרש גמול על כך.
חוזה פריז, שנחתם ב-3 בספטמבר 1783, הביא לסיומה של מלחמת העצמאות אולם לא הביא לסיומם של הקשיים הכלכליים בהם הייתה נתונה המדינה שזה עתה נולדה. היה זה חיים סולומון שהצליח, פעם אחר פעם, לגייס הון לחלץ ממצוקה את הממשלה השקועה בחובות.
חייו האישיים
ביולי 1777, נשא סולומון לאישה את רחל פרנקס, בתו של מוזס פרנקס, בת למשפחה יהודית נכבדה מהתקופה הקולוניאלית שכללה לויאליסטים ותומכי המהפכה. ילדם הראשון, בן זכר ששמו יחזקאל, נולד בניו יורק בקיץ 1778; לימים, כשהתגורר בפילדלפיה, נולדו שתי בנותיהם, שרה ודבורה. רחל סולומון, ילדה את בנם הרביעי שלושה חודשים לאחר לכתו של בעלה לעולמו וקראה לרך הנולד חיים מ. סולומון.
פעילותו בקהילה היהודית
סולומון היה מעורב בענייני הקהילה היהודית, והיה חבר קהילת "קהל קדוש מקוה ישראל" בפילדלפיה, וב-1782, העניק את התרומה הגדולה ביחד שנתן אדם יחיד לבנייתו של הבניין הראשי של הקהילה. ב-1783, נמנה סולומון על היהודים הבולטים שלקחו חלק במאמצים הפוריים לוותר על חובת השבועה הדתית שהייתה נדרשת מבעלי המשרה במדינת פנסילבניה לפי חוקת המדינה. ב-1784, הוא השיב על השמצה אנטישמית בעיתונות כשהצהיר: "אני יהודי; זו האומה שלי; אני לא אומר נואש עד שנקבל כל זכות שאנחנו זכאים לה כמו עמיתינו האזרחים."
מותו וחובותיו
לאחר קריירה יציבה בפילדלפיה, סלומון הבחין בהזדמנות שנקרתה בדרכו במדינה אחרת. לקוחו לשעבר, רוברט מוריס, ניסה לסייע לו לבסס עצמו בניו יורק. הוא הלך לעולמו מעט אחרי שהחליט לשוב לעיר, ונעשה בה לכרוז במכירות פומביות.
בהספד לזכרו בIndependent Gazetteer נכתב: "ביום חמישי, נפטר לאחר מחלה ממושכת, מר חיים סולומון, ברוקר מרכזי בעיר הזו, יליד פולין, ובן האומה היהודית. הוא הצטיין במיומנותו וביושרה במקצועו שלו, ברוחב ליבו ואנושיותו. גופתו נטמנה אתמול בקרקע הקבורה של בית הכנסת בעירו."
קברו של חיים סולומון בבית הקברות מקוה ישראל שוכן בגוש הבניינים מספר 800 ברחוב ספרוס בפילדלפיה. למרות שאין מצבה על קברו, עומדים על תילם שני לוחות לזכרו. על הקיר המזרחי נקבע לוח שיש שהותקן בידי נינו, ויליאם סולומון, ולוח שחם נמצא בתוך בית הקברות עצמו. ב-1980, הלשכה מספר 663 על-שם חיים סולומון של אגודת ברית שלום מימנה את בנייתה של מצבת זיכרון בבית הקברות מקוה ישראל בצדו הצפוני של רחוב ספרוס, בין הרחובות השמיני והתשיעי בפילדלפיה. חברי הנהלה, בכללם רוברט ויטמן, סידני ברוסקין ומרוין אברמס, כולם נשיאי הלשכה בעבר, דאגו לשיפוצם של הקירות והמדרכות של בית הקברות. הם ארגנו ופיקחו על התקנתו של לוח גדול משחם בתוך כותלי בית הקברות, ועליו חרוט המשפט "פטריוט אמריקאי".
מיתוסים ואגדות היסטוריות
מסופר שבזמן המהפכה האמריקאית, נסע סולומון לצרפת וגייס 3.5 מיליון פרנק נוספים ממשפחת ששון ומהבנק של משפחת רוטשילד וחברים במשפחה. אולם, דייוויד ששון עדיין לא נולד, ולימים הקים את משרד ראיית החשבון שלו בבומביי, הודו, לא בצרפת. בדומה לכך, משפחת רוטשילד טרם הקימה בנק בצרפת באותה תקופה. בזמן מלחמת העצמאות, אב בית משפחת רוטשילד, מאיר אנשל רוטשילד, מייסדה של שושלת הבנקאות, התגורר עדיין בהסה קאסל, והיה נאמנו של הנסיך, וילהלם הראשון, שסייע לבריטים נגד האמריקאים בכך שסיפק לבריטניה את שכירי החרב ההסים.
סולומון ידע שמונה שפות. כנראה, כשהיה בצרפת, הוא השתמש בדרכון דיפלומטי צרפתי בדוי, אבל לא ניתן לאשר זאת. נכון שבן דתו, דייוויד פרנקס, אכן עזר לאדמס להלוות כספים מהולנד. אך, אין שום תיעוד שמראה שסולומון עצמו נסע לאירופה למטרה זו.
אותות הוקרה וכבוד והנצחת זכרו
ב-1893, הוגשה בפני הקונגרס של ארצות הברית ה-52 הצעה להעניק מדליית זהב לאות הוקרה לתרומתו של סולומון לארצות הברית.
ב-1941, כתב הסופר הווארד פאסט את הספר Haym Salomon, Son of Liberty. באותה שנה הוקמה מצבת זיכרון ג'ורג' וושינגטון-רוברט מוריס-חיים סולומון בידי הפסל לוראדו טאפט לצד כביש וואקר במרכז העיר שיקגו, באילינוי
ב-1975, שירות הדואר של ארצות הברית הנפיק בול לכבודו של חיים סולומון בשל תרומתו למהפכה האמריקאית. הבול, כמו אחרים בסדרת "התורמים למהפכה", הודפס בצדדיו הקדמי והאחורי כאחד. בצד הדבק של הבול, הודפסו המילים הבאות בדיו ירוק חיוור: "גיבור כספי - איש העסקים והברוקר חיים סולומון היה אחראי לגיוס רוב הכסף שנדרש למימון המהפכה האמריקאית ולימים לשמור על המדינה החדשה מהתמוטטות".
ב-1939, האחים וורנר הפיקו את "Sons of Liberty", סרט קצר בכיכובו של קלוד ריינס כחיים סולומון.
במלחמת העולם השנייה, נקראה לכבודו SS Haym Salomon, ספינת ליברטי של ארצות הברית.
בואו לאכול איתי (תוכנית טלוויזיה ישראלית)
בואו לאכול איתי היא תוכנית מציאות ישראלית, המבוססת על הפורמט הבריטי "Come Dine with Me" של ערוץ 4 הבריטי. התוכנית עלתה לאוויר ב-6 במאי 2012 ב, שם שודרה במשך שתי עונות והחל מעונתה השלישית משודרת בכאן 11. פרקי התוכנית מלווים בקריינות קומית של שי אביבי.
פורמט
בתוכנית מתחרים חובבי בישול מי מביניהם הוא הבשלן האולטימטיבי, תוך כדי נוצרים מפגשים חברתיים בלתי שגרתיים היוצרים מצבים קומיים. כל מתמודד מארח את המתמודדים האחרים בביתו הפרטי לארוחה הכוללת שלוש מנות: ראשונה, עיקרית וקינוח. מלבד האוכל על המתמודד להשקיע בבידור ובחוויית האירוח, כדי לרצות את המתמודדים המתארחים אצלם. בסיום הארוחה מעניקים המתמודדים המתארחים למארח ציון מ-1 עד 10. בתום סבב האירוח נפתחות המעטפות וחושפים מי מבין הבשלנים השיג את הציון הגבוה ביותר. המנצח זוכה בנסיעה קולינרית לאיטליה.
המתמודדים המשתתפים בתוכנית הם מראה מגוונת של החברה הישראלית, החל מגילאי המשתתפים, מצבם הסוציו-אקונומי, דעותיהם הפוליטיות, ארצות המוצא והדת שלהם, ועד לתפיסות הקולינריות שלהם (טבעונים, צמחונים, קרניסטים, שומרי כשרות ועוד).
עונה ראשונה (2012)
בשנת 2011 רכשה רשות השידור את זכויות השידור של התוכנית, וב-2012 החל שידור הפרקים. העונה שודרה כל ערב בימי ראשון עד חמישי בשעה 19:00, ושידור חוזר בשעה 23:00 בערוץ הראשון. בעונה זאת שודרו 50 פרקים, בחלוקה של 5 פרקים על כל שבוע (10 שבועות בסך הכל).
עונה שנייה (2014–2013)
העונה שודרה החל מ-1 בדצמבר 2013 עד 27 בפברואר 2014 בערוץ הראשון. בעונה זאת שודרו 50 פרקים, בחלוקה של 5 פרקים על כל שבוע (10 שבועות בסך הכל). באוגוסט 2017 העונה שודרה בשידורים חוזרים בכאן 11 בשעות הפריים טיים, בפורמט של שני פרקים בשבוע באורך של שעה.
שבוע 3 (השפלה)
השבוע השלישי של העונה היה שבוע השפלה, והוא שודר בין 29 בדצמבר 2013 ל-2 בינואר 2014. בשבוע זה ניצח אדוארד ויצמן עם 30 נקודות.
שבוע 4 (תל אביב)
השבוע הרביעי של התוכנית היה שבוע תל אביב והוא שודר בין 5 בינואר ל-9 בינואר 2014. בשבוע זה ניצח רותם דרוב עם 30 נקודות.
שבוע 5 (הצפון)
השבוע החמישי של התוכנית היה שבוע הצפון והוא שודר בין 19 בינואר ל-23 בינואר 2014. בשבוע זה ניצחה נטלי מרציאנו עם 32 נקודות.
שבוע 6 (גוש דן)
השבוע השישי של העונה היה שבוע גוש דן, והוא שודר בין 26 בינואר ל-30 בינואר 2014. בשבוע זה ניצח יוסי חגי עם 36 נקודות.
עונה שלישית (2018)
העונה שודרה החל מ-9 באוקטובר עד 13 בדצמבר 2018 בערוץ כאן 11. בעונה זאת שודרו 20 פרקים, בחלוקה של 2 פרקים על כל שבוע (10 שבועות בסך הכל). לאחר סגירת הערוץ הראשון, התוכנית עברה לכאן 11 והתקיימה לראשונה בפורמט הזוגות.
עונה רביעית (2020)
העונה שודרה החל מ-5 בינואר עד 26 בפברואר 2020 בכאן 11. בעונה זאת שודרו 16 פרקים, בחלוקה של 2 פרקים על כל שבוע (8 שבועות בסך הכל). עונה זאת התקיימה בפורמט הזוגות ונקראה "עונת הזוגות השנייה".
שבוע 1 (דרום)
השבוע הראשון של העונה היה שבוע הדרום והוא שודר בין 5 בינואר ל-6 בינואר 2020. בשבוע זה ניצחו אלי ונדב עם 26 נקודות.
שבוע 2 (מישור החוף הצפוני)
השבוע השני של העונה היה שבוע מישור החוף הצפוני והוא שודר בין 12 בינואר ל-13 בינואר 2020. בשבוע זה ניצחו ויויאן וז'אק עם 27 נקודות.
שבוע 3 (השומרון וקו התפר)
השבוע השלישי של העונה היה שבוע השומרון וקו התפר והוא שודר בין 19 בינואר ל-20 בינואר 2020. בשבוע זה ניצחו פלג ולילך עם 25 נקודות.
שבוע 6 (ספיישל כשר)
השבוע השישי של העונה היה שבוע ספיישל כשר והוא שודר ב-9 בפברואר וב-12 בפברואר 2020. בשבוע זה ניצחו עוז ואהרון עם 28 נקודות.
שבוע 7 (השפלה והמרכז)
השבוע השביעי של העונה היה שבוע השפלה והמרכז והוא שודר ב-16 בפברואר וב-19 בפברואר 2020. בשבוע זה ניצחו קובי ותימור.
שבוע 8 (תל אביב יפו)
השבוע השמיני של העונה היה שבוע תל אביב יפו והוא שודר ב-23 בפברואר וב-26 בפברואר 2020. בשבוע זה ניצחו לירז ויוסי.
שבוע 1 (המרכז והשרון)
השבוע הראשון של העונה היה שבוע המרכז והשרון והוא שודר בין 1 באוגוסט ל-5 באוגוסט 2021. בשבוע זה ניצחה גילי שמחה עוזיאל עם 35 נקודות.
שבוע 2 (תל אביב)
השבוע השני של העונה היה שבוע תל אביב והוא שודר בין 8 באוגוסט ל-12 באוגוסט 2021. בשבוע זה ניצח גיא זלצר עם 33 נקודות.
שבוע 3 (צפון)
השבוע הצפון של העונה היה שבוע הצפון והוא שודר בין 15 באוגוסט ל-19 באוגוסט 2021. בשבוע זה ניצחה חנה בן שימול עם 33 נקודות.
שבוע 4 (דרום)
השבוע הרביעי של העונה היה שבוע הדרום והוא שודר בין 22 באוגוסט ל-26 באוגוסט 2021. בשבוע זה ניצח איב איבנעים עם 31 נקודות.
שבוע 5 (חיפה והקריות)
השבוע החמישי של העונה היה שבוע חיפה והקריות והוא שודר בין 29 באוגוסט ל-2 בספטמבר 2021. בשבוע זה ניצחה ספאא זהר אל דין פרחאת.
עונה שישית (2022)
העונה שודרה החל מ-14 באוגוסט עד 22 בספטמבר 2022 בכאן 11. בעונה זאת שודרו 30 פרקים, בחלוקה של 5 פרקים על כל שבוע (6 שבועות בסך הכל). עונה זאת היא עונת היחידים השנייה בכאן 11.
שבוע 1 (צפון)
השבוע הראשון של העונה היה שבוע הצפון והוא שודר בין 14 באוגוסט ל-18 באוגוסט 2022. בשבוע זה ניצח שחר חן עם 30 נקודות.
שבוע 2 (דרום)
השבוע השני של העונה היה שבוע הדרום והוא שודר בין 21 באוגוסט ל-25 באוגוסט 2022. בשבוע זה ניצחה אילנה אביגל עם 34 נקודות.
שבוע 3 (ירושלים)
השבוע השלישי של העונה היה שבוע ירושלים והוא שודר בין 28 באוגוסט ל-1 בספטמבר 2022. בשבוע זה ניצחה ברוריה פסטרנק-שביט עם 30 נקודות.
שבוע 4 (דן ושומרון)
השבוע הרביעי של העונה היה שבוע דן ושומרון והוא שודר בין 4 בספטמבר ל-8 בספטמבר 2022. בשבוע זה ניצחה שרון בוננו עם 33 נקודות.
שבוע 6 (כרמל)
השבוע השישי של העונה היה שבוע הכרמל והוא שודר בין 18 בספטמבר ל-22 בספטמבר 2022. בשבוע זה ניצחה דנה שפירא.
בעקבות פרישתו של טל ביום השלישי, הצטרפה לתוכנית משתתפת העונה החמישית חנה בן שימול. חנה אירחה את שאר המשתתפים אך לא השתתפה בתחרות.
עונה שביעית (2023)
העונה משודרת החל מ-30 ביולי 2023, בימי ראשון עד חמישי בכאן 11. בעונה זאת ישודרו 25 פרקים, בחלוקה של 5 פרקים על כל שבוע (5 שבועות בסך הכל). עונה זאת היא עונת היחידים השלישית בכאן 11.
שבוע 1 (השרון)
השבוע הראשון של העונה הוא שבוע השרון והוא שודר בין 30 ביולי ל-3 באוגוסט 2023. בשבוע זה ניצח לירון אלון עם 31 נקודות.
שבוע 2 (מרכז)
השבוע השני של העונה הוא שבוע המרכז והוא שודר בין 6 באוגוסט ל-10 באוגוסט 2023. בשבוע זה ניצח בן טרומן עם 34 נקודות.
שבוע 3 (ירושלים)
השבוע השלישי של העונה הוא שבוע ירושלים והוא שודר בין 13 באוגוסט ל-17 באוגוסט 2023. בשבוע זה ניצחה מירב סעדו עם 35 נקודות.
שבוע 4 (צפון)
השבוע הרביעי של העונה הוא שבוע הצפון והוא ישודר בין 20 באוגוסט ל-24 באוגוסט 2023.
עונה שמינית
טרם עליית העונה השביעית, נפתחה ההרשמה לעונה השמינית של התוכנית. גם עונה זאת צפויה להיות בפורמט יחידים.
קונגרס חוק הבולים
ההתכנסות
חוק הבולים גרר תגובות נזעמות מצד תושבים רבים במושבות. קבוצת בני החירות המיליטנטית הצליחה לעורר זעם רב ולארגן הפגנות נגד הממשלה הבריטית. במאי 1765, בית הנבחרים של וירג'יניה גינתה את החוק והגינוי הופץ בין המושבות. ב-8 ביוני 1765 שלח ג'יימס אוטיס בתמיכת האספה הכללית של מסצ'וסטס, מכתב הקורא לכינוס של נציגי המושבות בניו יורק באוקטובר. נציגים של 9 מושבות מתוך ה-13 הגיעו לניו יורק. ארבע המושבות שלא שלחו נציגים: ניו המפשייר, וירג'יניה, צפון קרוליינה וג'ורג'יה תמכו בכל זאת בהחלטת הקונגרס. לאחר שבועיים של דיונים, מה-7 באוקטובר עד ה-19 באוקטובר, הסכימו הנציגים על מגילת הזכויות והחליטו לשלוח עצומות למלך ולפרלמנט הבריטי.
הצהרת הזכויות
הצהרת הזכויות הכילה 14 נקודות ובהם:
יחסות
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מייקל אדמס
מייקל אדמס (באנגלית: Michael Adams; נולד ב-17 בנובמבר 1971, טרורו (קורנוול בריטניה) הוא שחמטאי אנגלי בדרגת רב-אמן. היה אלוף אנגליה בשחמט, התחרה מספר פעמים באליפות העולם בשחמט בשנת אליפות העולם 1995 הגיע לחצי הגמר.
נכון לפברואר 2020, מדורג במקום הראשון באנגליה וה-38 בעולם לפי מד כושר.
ביוגרפיה
מייקל אדמס גדל בקורנוול. מגיל צעיר הוא השתתף בתחרויות. בשנת 1987 הוא זכה במקום השני באליפות העולם לגיל עד 16. בשנת 1989, בגיל 17 הוא זכה באליפות בריטניה בשחמט.
בשנת 1995 הוא הודח בחצי הגמר של אליפות העולם על ידי וישוואנתן אנאנד. ב-1996 הוא הודח מאליפות העולם על ידי בוריס גלפנד. ב-1998 הוא הודח בשלב חצי הגמר על ידי וישוואנתן אנאנד. גם ב-1999 הוא הודח בשלב חצי הגמר על ידי וישוואנתן אנאנד. ב-2004 הוא הפסיד בדו-קרב על התואר לרוסטם קסימג'אנוב.
באליפות העולם 2005 מייקל אדמס סיים במקום השביעי.
במקביל להצלחות באליפויות העולם, מייקל אדמס ניצח בתחרויות רבות.
בשנת 2005 מייקל אדמס שיחק נגד תוכנת מחשב, כאשר על כל תוצאת תיקו היה אמור לקבל 10 אלף דולר ו-25 אלף דולר על כל ניצחון. הוא חילץ תיקו בודד.
מייקל אדמס באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1990 ל-2022 השתתף מייקל אדמס ב-16 אולימפיאדות שחמט:
קולוניה
קוֹלוֹנְיָה (בעברית: מוֹשָׁבָה ) היא חבל ארץ הנמצא תחת שליטת ישות מדינית המרוחקת ממנו גאוגרפית. במשמעותה המודרנית, קולוניה מתאפיינת על פי רוב בשליטת מדינה זרה על חבל הארץ כתוצאה מכיבוש, המלווה ביישוב מתיישבים מארץ האם תוך קיפוח זכויותיהם של ילידיו המקוריים. המונח קולוניה קשור קשר הדוק למונחים קולוניאליזם ואימפריאליזם.
מקור המונח קולוניה בלטינית ומשמעותו המקורית היא "שטח אדמה שיועד לעיבוד חקלאי". היות שבעת העתיקה נהגו לא אחת להשיג שטחים אלה באמצעות כיבוש ובהמשך ליישב בהם חקלאים, קיבל המונח את משמעותו המוכרת כיום. העיר הגרמנית קלן נוסדה על ידי הרומאים, שכינו אותה Colonia (וזה גם שמה של העיר בספרדית, באיטלקית, בפורטוגזית ובקטלאנית). בארץ ישראל הייתה מושבה של חיילים רומאים בשם קולוניה, שמיקומה בהרי ירושלים בין מוצא למבשרת ציון. השם קולוניה השתמר בשמו של כפר ערבי בשם קאלוניה (Qalunya) שניטש באפריל 1948.
ב"עידן האימפריאליזם", שהחל בהקמת האימפריה הספרדית באמריקה במאה ה-15 והסתיים בפירוק האימפריה הבריטית במאה ה-20, נהגו מדינות אירופה, ארצות הברית ואחרות לתפוס שליטה פוליטית בחלק ניכר מהטריטוריות בעולם. המילה "קולוניה" קיבלה את משמעותה כמושג המאפיין טריטוריה מחוץ לגבולות המדינה אך בשליטתה, שבה מרבית האוכלוסייה היא "ילידים".
מרבית העולם שמחוץ לאירופה היה בשלב כלשהו קולוניה של מדינה אירופית זו או אחרת. כך גם חלק ממדינות ארצות הברית, בעיקר אלה שבחוף המזרחי, שהחלו את דרכן כקולוניות בריטיות. מרבית מדינות אמריקה הלטינית היו קולוניות ספרדיות. אוסטרליה הייתה קולוניה בריטית, וכך גם חלקים ניכרים מאסיה ומאפריקה. צרפת אחזה בקולוניות בצפון אפריקה ובמערב אפריקה. גם פורטוגל, הולנד, בלגיה ומדינות אירופיות נוספות החזיקו קולוניות מעבר לים, וגם ארצות הברית, לאחר קבלת עצמאותה, הייתה לבעלת קולוניות משלה.
הקולוניות שימשו את מדינות האם לצרכים צבאיים וכלכליים. הן יושבו לרוב במתיישבים מארץ האם, תהליך המכונה קולוניאליזם התיישבותי. מתיישבים אלה עברו לקולוניות מרצונם, או הוגלו אליהן כצעד של ענישה. אוסטרליה, למשל, החלה את דרכה כ"מושבת עונשין" לעבריינים בריטים. במקביל, ראו בהן השליטים הזרים שטחי השפעה להפצת תרבותם, דתם ושפתם. הקולוניות נבדלו זו מזו במידת האוטונומיה שקיבלו לניהול ענייניהן האדמיניסטרטיביים.
תהליך ה"דה-קולוניזציה", או הענקת ריבונות ועצמאות לקולוניות, החל עם מלחמת העצמאות של ארצות הברית לקראת סוף המאה ה-18, והסתיים לקראת סוף המאה ה-20. הדרישה לעצמאות באה בין אם מצד הילידים המקוריים, ובין אם מצד המתיישבים ה"חדשים". עצמאותה של זימבבואה (לשעבר קולוניית רודזיה) בשנת 1980 סימלה את סוף הקולוניאליזם. מספר מועט של קולוניות לשעבר העדיפו, משיקוליהן שלהן, להישאר במעמד "מדינת חסות" של מדינת האם ללא עצמאות מלאה, אך עם זכויות פוליטיות מלאות לתושביהן. גם מרבית הקולוניות שקיבלו עצמאות מלאה, עדיין שומרות במידה כלשהי על זיקה תרבותית (כגון שפה), כלכלית ופוליטית לארץ האם.
נסים בכר
נסים בכר (תר"ח, 21 בפברואר 1848 – י"ד בטבת ה'תרצ"א, 1 בינואר 1931) היה מורה ואיש חינוך יהודי מארץ ישראל, עסקן בולט מנכבדי העדה הספרדית ונשיא הוועד שלה בירושלים, פעיל כל ישראל חברים בסוריה, בולגריה, טורקיה וירושלים, ואחרי 1901 בארצות הברית. ממחיי הלשון העברית, ממייסדי חברת תחיית ישראל, אבי שיטת עברית בעברית, ואחד מהשלושה שקדמו לאליעזר בן-יהודה בהחייאת השפה.
קורות חיים
נולד בירושלים ב-21 בפברואר 1848 כבן בכור מבין ארבעת ילדיו של הרב אליעזר בכר שעלה לארץ ישראל מבוקרשט שברומניה, ושל פרידה אבולעפיה, בתו של ר' ידידיה רפאל אבולעפיה. בילדותו התחנך אצל סבו מצד אמו. בשנת 1863 נסע עם אביו לבקר את משפחתו ברומניה, וכשעברו באיסטנבול, התארחו אצל הגביר אברהם קמונדו שהתרשם ממנו, וביקש להשאירו ללמוד אצלו בבית הספר "קמונדו".
אדולף כרמייה, שהתרשם ממנו עת ביקר בבית הספר, לקח אותו עמו בשנת 1867 להמשך לימודים בבית המדרש למורים של "כל ישראל חברים" (École Normale Israélite Orientale) בפריז; החברה הכשירה בבית ספר זה מורים ללימוד צרפתית בבתי הספר היהודיים ברחבי אגן הים התיכון.
בסיום לימודיו בשנת 1869, הצטרף לכל ישראל חברים ונשלח להקים ולנהל בית ספר בחלב שבסוריה, ולאחר חמש שנים שימש בתפקיד דומה בסמוקוב שבבולגריה. בשנת 1874 נשלח לשמש כמנהל בית הספר אליאנס בשכונת "גאלאטה" בקונסטנטינופול, ולנהל את מוסדות החברה בעיר.
בבית הספר בקושטא ניסה לראשונה להורות לימודי עברית לתלמידיו: הוא ביקש ללמד שפה בשפה הנלמדת ("עברית בעברית"), כפי שהוא עצמו למד צרפתית בשפה הצרפתית. במשותף עם המורה לעברית בבית הספר, הבלשן ר' חיים בבאני, נסיונותיו צלחו.
בשנת 1881 קיבלה כי"ח את הצעתו לייסד בירושלים בית ספר עברי, והוא נשלח למערב אירופה לרכוש תמיכה ואהדה להקמת בית הספר. בשנת 1882 שב לירושלים לאחר שסיים את שליחותו בהצלחה, והקים בירושלים בית ספר מקצועי לתורה ולמלאכה (שכונה בתחילה התורה והמלאכה) כדי ללמד את הנערים היהודיים עבודת כפיים, מקצועות שבעזרתם יוכלו ליישב את הארץ ולבנותה, ואף להשיג לעצמם פרנסה. למוסד הייתה פנימייה, ובה גרו התלמידים שבאו מחוץ לירושלים או מחוץ לארץ. כשנפתח המוסד, הרחיבו הרבנים האשכנזים את החרם שהוכרז על בית הספר למל גם לבית הספר של בכר, אך הרבנים הספרדים תמכו בו, ואט אט החלו ללמוד במוסד גם ילדים שאינם ספרדים.
בפעילותו הציבורית בירושלים שימש בין היתר כנשיא ועד העדה הספרדית בעיר, סייע בפיתוח ישיבת תפארת ירושלים, שימש כחבר ב"עזרת נדחים" שפעלה לבנות בתים לעולי תימן בכפר השילוח, והשתדל רבות לבטל מקרי איסור של כניסת יהודים ממזרח אירופה לירושלים מצד מושל העיר.
פעילותו בבית הספר שייסד נמשכה עד לשנת 1897, עת פוטר מתפקידו ועבר לשמש בניו יורק כנציג כי"ח, כשבבית הספר החליף אותו אלברט ענתבי. . בניו יורק המשיך בפעילותו לטובת כי"ח ולטובת הקהילות היהודיות בעיר, בייחוד בהקלת הגבלות ההגירה לטובת השגת מקלט ליהודים נודדים.
מעבר לעברית וצרפתית, שלט בשפות אנגלית, טורקית, ערבית, לאדינו, איטלקית, גרמנית ויידיש.
הלך לעולמו בניו יורק ב-3 בינואר 1931 (י"ד בטבת ה'תרצ"א), ושנה לאחר מכן הועלה ארונו ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים ליד אשתו, שנהרגה בשנת 1892 מנפילה מסוס משתולל עליו רכבה. נולדו להם שני בנים. על שמו נקרא רחוב בירושלים.
אחיותיו שימשו בעצמן כמורות ופעלו במוסדות חינוך של כל ישראל חברים בארץ ישראל. אסתר בכר ניהלה בין השנים 1900–1903 את בית הספר לנערות של כי"ח בצפת ופורטונה בכר הייתה מנהלת בית הספר אוולינה דה רוטשילד בירושלים.
אולימפיאדת השחמט 1982
אולימפיאדת השחמט ה-25 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בלוצרן, שבשווייץ, בין 29 באוקטובר ל-16 בנובמבר 1982.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-13.
להלן התוצאות הקבוצתיות:
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-10 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל
בתחרות זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
הנבחרת זכתה במקום ה-30.
להלן התוצאות:
כתובים
בחלק כתובים של התנ"ך מונים על פי המסורה אחד-עשר ספרים, והם: תהילים, משלי, איוב, שיר השירים, רות, איכה, קהלת, אסתר, דניאל, עזרא ונחמיה, ודברי הימים. סדר זה מבוסס על מסורת כתבי היד של יהודי אשכנז, ומשמש ברוב הדפוסים של התנ"ך. אצל בעלי המסורה בטבריה ויהודי ספרד היה סדר אחר לספרי הכתובים, ובגמרא מוזכר סדר שלישי לספרים אלו.
בין ספרים אלה ישנן שתי תת-קבוצות מיוחדות, שהן:
החלוקה של 24 ספרי התנ"ך לתורה, נביאים, וכתובים מוזכרת בתלמוד-ב"ב יד', ובמדרשים רבים-שמ"ר מא, דב"ר יד' וכו'. והם מדורגים ברמת סמכותם האלוהית: התורה מפי הגבורה ניתנה (כלומר האל הכתיבה בקולו), הנביאים בנבואה נאמרו, והכתובים ברוח הקודש נכתבו (כלומר מחבריהם לא התנבאו, אבל כתבו תחת השראה מרוח הקודש).
ישנם ספרים, למשל דניאל, עזרא-נחמיה, ודברי הימים שמבחינת תוכנם מתאימים להיכלל במסגרת ספרי נביאים, אבל לא מבחינת זמן חיבורם. הרמב"ם כותב על הסיבה להכללתם בכתובים במורה נבוכים ח"ב מ"ה כי כוח ההשראה לכתיבת ספרים אלו היה אחיד, ברוח הקודש, ולכן נכללו במסגרת אחת. לעומת זאת, ספרי הנביאים, אשר נכתבו בכוח נבואי, שייכים למסגרת אחרת. בספרי מקרא נוצריים רבים, דניאל אכן נכלל בספרי הנבואה והיתר נכללים בספרים ההיסטוריים, בעקבות החלוקה בתרגום השבעים.
פורשה 550
רקע
הפורשה 550 פותחה בהשראת מכונית הפורשה 356 ומאבות טיפוס של מכוניות ספיידר על ידי פרי פורשה, בנו של מייסד החברה פרדיננד פורשה, לאחר שחברת פורשה החליטה לייצר מכונית אשר תתמודד במרוצי מכוניות. בשנת 1951 פותחו שני דגמים בתצורת מנוע מרכזי אשר נבנה ממנוע ה-1.5 ליטרים ובעל ההספק של 86 כ"ס של הפורשה 356 רודסטר.
מכונית הפורשה 550 הוצגה לראשונה בשנת 1953 בתערוכת המכוניות בפאריס. בגרסתה הראשונה הייתה המכונית בעלת מנוע 1.5 ליטרים אשר סיפק 110 כ"ס (135 כ"ס בדגם ה-550A משנת 1956), ומומנט מרבי של 12.33 קג"מ. מנוע הרכב היה מנוע בוקסר 4 צילינדרים מקורר מים עם ארבעה גלי זיזים (שניים בכל צד), עם שני מצתים ושני מפיצי וסלילי הצתה נפרדים. כדי להשיג יעילות מקסימלית במרוצים, גובהה של הפורשה 550 מן הקרקע היה נמוך מאוד. במהלך מרוץ מכוניות בשנת 1954 הצליח נהג הפורמולה 1 הגרמני הנס הרמן לעבור עם הפורשה 550 ספיידר מתחת למחסום רכבת סגור. גרסה מאוחרת יותר של המכונית, הפורשה 550A משנת 1956 אשר הייתה לבעלת שלדה קלה ונוקשה יותר, הניבה לחברת פורשה את הניצחון הראשון שלה במירוץ יוקרתי, מרוץ הטארגה פלוריו לשנת 1956.
שמה של הפורשה 550 נקרא כך עקב משקלה (550 ק"ג) ולעיתים נקרא שמה 1500RS עקב נפח מנועה (1500 סמ"ק).
הפורשה 550 ספיידר ידועה בזכות היותה המכונית בה נהג שחקן הקולנוע ג'יימס דין כאשר נהרג בתאונת דרכים בשנת 1955.
מוזיאון פיקאסו (פריז)
מוזיאון פיקאסו (בצרפתית: Musée Picasso) הוא מוזיאון באזור המארה שברובע השלישי של פריז בצרפת. המוזיאון ממוקם ב"אוטל סאלה" (Hotel Salé) ברחוב תוריניי (rue de Thorigny). המוזיאון כולל למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פבלו פיקאסו, לרבות ציורים, רישומים, איורים, פסלים וכן תמונות על חיי האמן. הציורים מוצגים בסדר כרונולוגי, תוך הצגת האירועים שאירעו בכל תקופה ותקופה בחייו של האומן, אירועים היסטוריים שאירעו באותה תקופה, והשפעתם על עבודתו של האומן. כמו כן מציג המוזיאון יצירות של בני תקופתו של פיקאסו, ובהן יצירות של סזאן ומאטיס, תוך הצגת ההשפעות ההדדיות בין היצירות.
היסטוריה של המבנה
המבנה בו מצוי כיום המוזיאון נבנה בין השנים 1656 ו-1659 עבור פייר אובר (Pierre Aubert) הלורד של פונטניי (Fontenay). עושרו של אובר מקורו בהיותו של גובה מס מלח - ועל שם המס קרוי המבנה - "בית המלח" - "אוטל סאלה" Hôtel Salé. האדריכל שתכנן את הבניין היה ז'אן בולייה (Jean Boullier), הידוע גם בשם ז'אן לה בורג' (Jean de Bourges), והמבנה נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים היפים ביותר ברובע המארה.
במהלך השנים החליף המבנה בעלים מספר רב של פעמים. בין היתר היה המבנה בבעלות שגרירות הרפובליקה של ונציה (1671), המארשל של וילרוי, במהלך המהפכה הצרפתית הוחרם המבנה והפך לרכוש השלטונות, ובשנת 1815 הפך המבנה לבית ספר העירוני לאמנות (municipal École des Métiers d'Art) בו למד גם בלזק. בשנת 1964 נירכש על ידי העיר פאריס ובשנת 1986 קיבל מעמד של מבנה לשימור. בין השנים 1974–1980 שוחזר המבנה על ידי ברנר ויטרי (Bernard Vitry) וברנר פונקוורני (Bernard Fonquernie).
המבנה נבחר לשמש כמוזיאון המציג את יצירות פיקאסו לאחר תחרות שבה נבדק למה ישמש המבנה.
הקמת המוזיאון
בשנת 1968 נחקק בצרפת חוק המתיר ליורשים לשלם את מס הירושה באמצעות חפצי אמנות - כל עוד מדובר בחפצי אמנות הנחשבים חלק מהמורשת התרבותית של צרפת. חפצי האמנות אושרו על ידי דומיניק בוזו, האוצר של המוזיאונים הלאומיים של צרפת. כפי שפיקאסו עצמו נהג לומר "אני הוא האספן הגדול ביותר של פיקאסו בעולם" - ובאוספיו הצטברו אלפי חפצי אמנות מיצירותיו הוא. במוזיאון פיקאסו למעלה מ-3,000 יצירות אמנות של פיקאסו הכוללים ציורים, רישומים, כלי קרמיקה ופסלים, בנוסף היו באוספי פיקאסו מספר יצירות של סזאן, דגה, רוסו, סוראט, דה קיריקו ומאטיס, וכן מספר רב של פסלים פרימיטיביים מרחבי העולם.