cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פלטיאל הנגיד
במחקר
באשר לזהותו של פלטיאל במקורות חיצוניים, הועלו במשך השנים מספר סברות. העדכנית ביותר היא של משה גיל שסובר שייתכן והמצביא היהודי בצבא הפאטימי, פאצ'ל איבן סאלח, הוא פלטיאל הנגיד. הוא מנמק זאת בכך לאור הדמיון בין השמות, היות שניהם משכילים ורופאים, וכן הדמיון בתפקיד שכל אחד מהם מילא בחצר הפאטימית, והיות פאצ'ל בהמשך מושל צבאי של כלל סוריה ואחראי כספים, אשר היה מעורב גם בכיבוש מצרים וארץ ישראל. בנוסף הסיפור על פלטיאל והשגריר הביזנטי מופיע במקורות המוסלמים על פאצ'ל בגרסה דומה לפיה במהלך המערכה על ארץ ישראל, מושל ממדינה מוסלמית עוינת מסרב לקבלו בשל מוצאו היהודי, אך לבסוף חוזר בו. עם זאת ישנן עדיין סתירות בין המקורות כגון שנת הפטירה המאוחרת יותר של פאצ'ל שחי עוד בתחילת שלטון הח'ליף אל-חאכם (996). סברה נוספת מזהה את פלטיאל עם מוסא בן אלעזר, רופאם של החליפים אל-מנצור ואל-עזיז.
שמואל בן פלטיאל
שמואל בן פלטיאל היה שר הכספים והמסים באיטליה (בה התגורר) בממלכתו של הח'ליף הפאטמי אבו תמים מעד אל-מועיז.
קורות חיים
שמואל היה בנו של פלטיאל הנגיד, מי שהיה ראש השרים בממלכתו של הח'ליף אל-מועיז. קורותיו מסופרים ב"מגילת אחימעץ", שחיבר בן דודו אחימעץ בן פלטיאל.
שמואל בן פלטיאל נהג לתרום כספים רבים למטרות צדקה. כל בניו נפטרו מלבד אחימעץ בן פלטיאל. בשנת 976 נפטר אביו, פלטיאל הנגיד, והוא קבר אותו בירושלים. בנוסף העלה לקבורה בירושלים את עצמות אמו ואת עצמות דודו חננאל.
מוצב אלוף
שמאל|ממוזער|250px|מוצב אלוף. מהצד הנגדי של הגבול מונף [[דגל מצרים]] מוצב אלוף או "תצפית האלוף" היה מוצב של צה"ל על שפת הים התיכון בין הגבול של רצועת עזה לבין מצרים.
מטרת המוצב
מטרת המוצב הייתה לאפשר הגנה וחסימה של מעבר כלי שיט ואמל"ח (השלשה) דרך הים בין מצרים לשטחי רצועת עזה וכן מניעת העברת מחבלים דרך הים. בצמוד למוצב מצידו הצפוני היה הכפר השוודי, כפר של פליטים פלסטינים שהוקם ב-1965, בסיוע של גדוד שוודי מכוחות האו"ם ששירתו בגזרה ומכאן בא שמו.
היסטוריה
המוצב הוקם בנקודה הצפונית של גבול ישראל-מצרים בין תחומי השליטה שנקבעו וסומנו בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906 (ידוע גם כקו עקבה רפיח). מנקודה זו יצא גם ציר פילדלפי, גדר המערכת והכביש אשר נסלל במקביל לגבול.
שם המוצב נקרא על שמו של אלוף משה בר כוכבא.
בשנת 1990 הורחבה גדר המערכת סמוך למוצב מציר פילדלפי לאורך החוף ועד לתוך הים.
החל משנת 1998 לוחמי חיל הים החלו לעסוק בעבודה מסווגת של מודיעין והכנת הגזרה הדרומית ליציאה של צה"ל מאזור רצועת עזה, שפונתה בשנת 2005 בתוכנית ההתנתקות.
המוצב פונה בספטמבר 2005.
חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית
חיל האוויר והחלל של מִשְׁמָרוֹת המַהְפֵּכָה האסלאמית (AFAGIR" - Aerospace Force of the Army of the Guardians of the Islamic Revolution"; בפרסית: نیروی هوافضای سپاه پاسداران انقلاب اسلامی) הוא הזרוע האווירית של משמרות המהפכה (משה"מ). מדובר בכוח המקביל לחיל האוויר האיראני (הכפוף לצבא איראן). שני הגופים חולקים מתקנים משותפים.
באוקטובר 2009 שינה את שמו מחיל האוויר של משמרות המהפכה האסלאמית, לחיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית.
מפקד היחידה הוא אמיר עלי ח'אג'יזאדה, וסגנו הוא מג'יד מוסאווי (עדכני ל-2015).
כלי טיס
מרבית המקורות הגלויים מסכימים על דגמי ומספר הכלים האוויריים שברשות הארגון. מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב טען בשנת 2005 כי ברשות הארגון 10 מטוסי סוחוי מדגם Su-25 ו-40 מטוסי קרב מדגם EMB-312. כמו כן, הוסיף שבבעלותם 30 מטוסים מדגם Y-12, דאסו פאלקון 20 ו- MFI-17 Mushshak. בנוסף לכל לחיל האוויר יכולת ייצור עצמי של כלי טיס בלתי מאוישים מדגם אבאביל, מוהאג'ר ועוד.
יחידת הטילים
חיל האוויר הוא הגוף האחראי על יחידת הטילים האסטרטגית של איראן, ונחשב לחוד החנית של משמרות המהפכה ולזרוע האסטרטגית של איראן.
חאג'י זאדה, מפקד חיל האוויר, מתאר כי העיסוק בתחום החל בשנים 1984–1986, במסגרת שיגור טילי סקאד שרכשו מלוב ושוגרו משטח איראן לעבר עיראק במסגרת מלחמת איראן–עיראק. האיראנים סיפחו שתי מערכות טילים וביצעו עליהם הנדסה הפוכה. כמו כן, גם למדו מלוב אודות ההפעלה המבצעית של הטילים. בהובלת חאג'י זאדה וחסן טהראני מוקדם, משרד ההגנה האיראני רכש ציוד מקוריאה הצפונית ורוסיה והחלו בפיתוח וייצור עצמי של טילים המבוססים על טילי הסקאד הרוסי, המכונים שיהאב. בנוסף לכך, מספר חאג'י זאדה, שתעשיות משרד ההגנה האיראני, לצד גופים נוספים תחת משה"מ, פעלו במרץ במחקר ופיתוח אמל"ח רקטי.
איראן בין השאר, עושה מאמצי ענק לפיתוח טילים המונעים בדלק מוצק, שהם מתקדמים יותר וניתן לשגרם ללא הכנה מוקדמת ארוכה, ולכן, הם פגיעים פחות בצורה ניכרת לעומת טילים המונעים בדלק נוזלי, הדורש לפחות שעה של הכנה לפני השיגור, מה שהופך את הטיל לפגיע במיוחד.
באוגוסט 2013, אחמד וחידי, שר הגנה איראני לשעבר, אמר כי איראן מדורגת שישית בעולם בייצור טילים. לטענתו, ברשותה של איראן אלפי טילים בליסטיים, ניידים, לטווח הקצר ולטווח הבינוני, כולל שיהאב 3, שמגיע לטווח של מעל 2,100 קילומטר. עוד הוסיף שאם איראן תייצר פצצה גרעינית, ככל הנראה יחזיק בה חיל האוויר של משמרות המהפכה.
תוכנית הטילים האיראני החלה עוד במלחמת איראן–עיראק ונמשכת עד היום.
ב-2015 אישר מפקד היחידה, חאג'י זאדה, שאיראן סיפקה טילים תוצרת איראן לסוריה, לחזבאללה ולעיראק על מנת לתמוך בהתמודדות שלהם מול ישראל ודאעש.
ממגוון הרקטות והטילים הבליסטיים שברשות חיל האוויר:
ב-22 באפריל דיווחו במשמרות המהפכה כי שיגרו את לוויין הריגול הצבאי, נור-1. זאת בשונה מלוויינים איראניים קודמים ששוגרו על ידי סוכנות החלל האיראנית האזרחית.
הכנסיות המצוירות של מולדובה
הכנסיות המצוירות של צפון מולדובה (ברומנית: Bisericile pictate din nordul Moldovei) במחוז סוצ'אבה שבצפון חבל מולדובה, ברומניה נבנו בשנים 1487–1532 ומשמשות דוגמה ייחודית לאומנות הביזנטית בגלל ציורי הקיר המעטרים אותן. חלקן משמשות היום כמנזרים. בשנת 1993 הוכרו שבע כנסיות מצוירות על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית:
החדשות בערבית
החדשות בערבית (בערבית: النشرة الإخبارية) היא מהדורת חדשות יומית בשפה הערבית, שמשודרת במַכַּאן 33 בשעה 19:00. אורך המהדורה עומד על 30 דקות. המהדורה בהגשת ר'דיר מריח ונאיף סארגי סמאח חסנין בכריה ופיראס חאמד לסירוגין.
היסטוריה
החדשות בערבית התחילה עם הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968. המהדורה הייתה משודרת בזמן המוקצב לשידורים בערבית בטלוויזיה הישראלית. המהדורה שודרה אז בשעה 19:30, ומנחה התוכנית היה סעיד אלקאסם.
עם סיום השידורים בערבית בערוץ 1 בשנת 2002 והעברת השידורים לערוץ המיועד לערבית של רשות השידור, עברה המהדורה לערוץ הזה. אחר כך עם איחוד הערוץ עם ערוץ 33 עברה לערוץ 33 והיא משודרת כל יום בשעה 19:00.
עם סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי נסגר גם ערוץ 33, ובמקומו הוקם ערוץ מַכַּאן ועם הקמתו עברה המהדורה לערוץ זה.
אופי המהדורה
המהדורה היא מהדורת חדשות אשר מסכמת בשפה הערבית את אירועי היום. במהדורה כתבות בשפה הערבית וכשמובאים קטעי דברים בעברית, מוקרנות בה כתוביות בערבית.
אצטדיון לוז'ניקי
זירת הספורט הגדולה במתחם האולימפי לוז'ניקי (ברוסית: Большая спортивная арена Олимпийского комплекса Лужники) או בקיצור אצטדיון לוז'ניקי (ברוסית: Стадион Лужники), השוכן בעיר מוסקבה, הוא הגדול באצטדיוני הספורט שברוסיה. האצטדיון ממוקם במתחם האולימפי לוז'ניקי (הכולל גם את זירת הספורט הקטנה). בעבר נקרא המבנה "האצטדיון המרכזי על שם לנין" (ברוסית: Центральный стадион имени В. И. Ленина).
שימש כאצטדיון האולימפי באולימפיאדת מוסקבה (1980).
היסטוריה
האצטדיון נחנך בשנת 1956 והפך לאצטדיון הכדורגל העיקרי והמרכזי של ברית המועצות ולאחר מכן רוסיה ושימש כמגרש הבית של נבחרת ברית המועצות בכדורגל.
ב-1980 שימש האצטדיון כאצטדיון האולימפי של אולימפיאדת מוסקבה. נערכו בו טקסי הפתיחה והנעילה, תחרויות האתלטיקה הקלה, משחק הגמר של טורניר הכדורגל ותחרויות קפיצות הראווה במסגרת תחרויות הרכיבה.
ב-1982 התרחש באצטדיון אסון שנודע בשם אסון לוז'ניקי, בו נמחצו למוות 67 אוהדים על פי המניין הרשמי במהלך משחק גביע אופ"א.
בעת אולימפיאדת מוסקבה הכיל האצטדיון 103,000 מקומות. בשיפוץ מקיף שעבר האצטדיון ב-1996 הופחת מספר המקומות ומעל היציעים הוקם גג.
בשל האקלים הקר במוסקבה, הותקן באצטדיון משטח דשא סינתטי, כתחליף למשטח דשא טבעי אשר לא עמיד בתנאי מזג האוויר קרים במיוחד ואת משטח הדשא הקיף משטח אספלט אשר משמש עבור תחרויות אתלטיקה שונות. ברם, בסוף שנת 2013, עת הכיל האצטדיון כ-78,000 מקומות ישיבה, החלו להתבצע באצטדיון עבודות מקיפות שכללו את הריסת האצטדיון, תוך שמירה על המעטפת החיצונית וגג האצטדיון ובניית היציעים מחדש ללא מסלול האתלטיקה, כך שיהיו קרובים לכר הדשא. לאחר סיום העבודות מכיל האצטדיון 81,000 מקומות ישיבה ומשטח הדשא הסינתטי הוחלף בדשא טבעי. האצטדיון אירח את משחק הפתיחה ומשחק גמר מונדיאל 2018 שהתקיים ברוסיה.
טקס הפתיחה והנעילה, משחקי חצי הגמר השני וגמר מונדיאל 2018 נערכו באצטדיון. לקראת המונדיאל עבר האצטדיון שיפוץ מקיף, במסגרתו בוטלו מסלולי האתלטיקה והיציעים הגיעו עד לקו הדשא.
ב-10 במאי 2013 נערך משחק כדורגל בין ספרטק מוסקבה לקריליה סובייטוב סמרה והיה זה המשחק הרשמי האחרון לפני סגירת האצטדיון לצורך שיפוצו. מתחילה תוכנן לסיים את השיפוצים עד סוף שנת 2016 ואלה הושלמו לבסוף רק ביוני 2017, לקראת אירוח גביע הקונפדרציות 2017.
דניאל בריילובסקי
דניאל אלברטו בריילובסקי (בספרדית: Daniel Alberto Brailovsky; נולד ב-18 בנובמבר 1958) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי-ישראלי ממוצא יהודי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל. את הקריירה החל באורוגוואי, ומאוחר יותר שיחק במועדוני צמרת בליגת העל הארגנטינאית ובמכבי חיפה ונבחרת ישראל.
קריירה כשחקן
בריילובסקי נמנה עם סגל נבחרת ארגנטינה לקראת מונדיאל 1982, יחד עם דייגו ארמנדו מראדונה. מכבי חיפה קלטה אותו לשורותיה לאחר שנה בה שבת מפעילות לאחר שמכרה את רוני רוזנטל. בשלב זה סומן בריילובסקי כמניה בטוחה. בריילובסקי הופיע במדי מכבי חיפה 61 פעמים וכבש במדיה 11 שערים, אולם בתקופתו לא הגיעה הקבוצה להישגים משמעותיים וסיימה במרכז טבלת הליגה. באמצע שנות ה-80 זומן בריילובסקי לשורות נבחרת ישראל על ידי המאמן מיליינקו מיחיץ'. בנבחרת שיחק 18 משחקים וכבש 3 שערים.
לאחר מספר שנים במכבי חיפה, צוטט יושב ראש הקבוצה יצחק אביעד באומרו כי אינו מתכוון לחדש את חוזהו של בריילובסקי בגלל עלותו הגבוהה. הנהלת המועדון חזרה בה והייתה מוכנה לסגת אם יסכים להפחית משכרו אך בריילובסקי העדיף לעזוב את ישראל ולפרוש מכדורגל.
בעבר היה חבר במועדון ימי הכוח.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו אימן בריילובסקי את מכבי כפר כנא ומכבי הרצליה, ובשנת 1997 שב למכבי חיפה, הפעם כחבר הצוות המקצועי. במהלך העונה הודח המנג'ר, גיורא שפיגל - ובריילובסקי נטל את שרביט האימון. תחת הדרכתו זכתה מכבי חיפה בגביע המדינה ב-1998. כעבור שנה שוב נקרא לדגל אחרי עזיבת המאמן הצ'כי, דושאן אוהרין, לו שימש כעוזר. בשנים 2000–2001 שימש פרשן במשחקי ליגת העל בערוץ 2 לצד יורם ארבל.
בריילובסקי שימש מאמן בקבוצת קלוב אמריקה ממקסיקו מאוקטובר 2007 ועד פברואר 2008, ובקבוצת נקקסה מ-2010 עד 2011. בריילובסקי משמש גם פרשן כדורגל ברשת FOX בספרדית, ולפני כן ברשת ESPN בספרדית.
הירי בגימנסיה 175 בקאזאן
הירי בגימנסיה 175 בעיר קאזאן, טטרסטן היה פיגוע ירי, שהתרחש בבוקר 11 במאי 2021. כתוצאה מפיצוץ וירי במקום מתו 9 בני אדם, 32 נפצעו. התוקף נעצר.
מהלך האירועים
בסביבות השעה 10 בבוקר דווח על ירי בגימנסיה מספר 175 בעיר קאזאן שבטטרסטן. על פי גורם מטעם סוכנות הידיעות TASS, הירי החל בשעות הבוקר בשעה 9:20 בבוקר, ובשעה 9:25 בבוקר התקבל אות מכפתור האזעקה. באותה עת, היו יותר מ-700 ילדים וכ-70 מורים ואנשי צוות באולם הספורט של בית הספר. פיצוץ עז נשמע גם בגימנסיה וקציני המשמר הלאומי שהגיעו למקום פינו את תלמידי ועובדי הגימנסיה.
בסביבות השעה 11 הגיע למקום נשיא הרפובליקה של טטרסטן, רוסטם מיניחאנוב. בשעה 11 הודיעה דוברת משרד הפנים של רוסיה על מעצר התוקף ותחילת מבצע משטרתי. תיק פלילי נפתח במסגרת סעיף 105 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית, חלק 2 (רצח של שניים או יותר באופן מסוכן לרוב). ב-12 במאי בטטרסטן הוכרז יום אבל לזכר קורבנות הטבח, שהיו ילדים.
זהות החשוד
הרוצח נעצר. התקשורת דיווחה כי החשוד סיים את לימודיו בגימנסיה זו בשנת 2018, ולאחריה למד במכללה של אוניברסיטת TISBI. נשיא טטרסטן, רוסטם מיניחאנוב, אמר כי העבריין היה בן 19 וההחזיק בנשק רשום. חבר הדומה הממלכתית, אלכסנדר חינשטיין, אמר כי החשוד קיבל אישור לאחזקת נשק ב-28 באפריל, 13 יום לפני הפיגוע. היו דיווחים על חיסולו של חשוד שני, אך משרד הפנים של טטרסטן הכחיש את נוכחותם של שותפים למעשה.
הרוגים ופצועים
באתר הירי נהרגו 8 אנשים (7 תלמידים מהגימנסיה, מורה אחד), בהמשך עלה מספר ההרוגים ל-9. החל מ-11 במאי אושפזו 3 מבוגרים ו-18 ילדים, מתוכם 6 פצועים בטיפול נמרץ במצב קשה.
יוזמות חקיקה
הנשיא ולדימיר פוטין הביע תנחומים לקרובי הקורבנות והורה לממשלה הפדרלית להחמיר את חוקי הנשק במדינה. ואסילי פיסקרב, יו"ר הוועדה לביטחון ומלחמה בשחיתות של הדומה, אמר שהצעת חוק להחמרת המגבלות על קבלת רישיון נשק תישקל ב-12 במאי.
מזכיר המועצה הכללית של מפלגת רוסיה המאוחדת, אנדריי טורצ'אק, הדגיש את הצורך להחמיר את החקיקה בנושא סחר בנשק בלתי חוקי ולמצוא גישות יעילות יותר להגנה על בתי ספר. נציבת נציבות זכויות האדם הנשיאותית, טטיאנה מוסקאלקובה, הציעה להעלות את גיל קבלת הנשק ל-21.
ב־8 ביוני 2021, הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית אימצה תיקונים לחוק "אודות כלי נשק", שעברו בקריאה שנייה. נקבעה רשימת מחלות בהן אי אפשר להחזיק נשק. בנוסף, אדם לא יוכל לרכוש אקדח או רובה אם לא עבר בדיקה רפואית במוסד ממלכתי או עירוני. בפרט, הרופאים יעריכו את מצבו הפסיכולוגי של המועמד ויערכומלו בדיקת סמים. יהיה צורך בהוצאת אישור רפואי בצורה אלקטרונית ולאחסן אותה במערכת אליה תהיה גישה לעובדי רוסגווארדיה, האחראי לאכיפת חוקי אחזקת נשק. אם מתגלה אצל אדם שכבר קיבל נשק מחלה אסורה, התראה על כך תיכנס מיד למאגר האלקטרוני והמשמר הלאומי יקבל הודעה. מחזיקי נשק יהיו מחויבים בבדיקה רפואית אחת לחמש שנים. בזמן הבדיקה מחזיק נשק מחויב להפקיד נשק ומסמכים במשמר הלאומי הרוסי. ב-28 ביוני 2021 החוק החדש נכנס לתוקף ונקבע כי מכירת כלי נשק מותרת מגילאי 21 ומעלה בלבד.
שותא רוסתוולי (הר)
שותא רוסתוולי (בגאורגית: შოთა რუსთაველი) או גיסטולה (გისტოლა) הר בולט בחלק המרכזי של הרי הקווקז. הוא ממוקם במחוז ההיסטורי סוואנתי עילית שבגאורגיה, סמוך לגבול עם הרפובליקה הרוסית, קברדינו-בלקריה.
שותא רוסתוולי הוא ההר העשירי בגובהו מבין הרי הקווקז ומתנשא לגובה של 4,860 מטר (15,940 רגל). מגובה 3,000 מטר ומעלה מכוסים מדרונות ההר בקרחון.
מעבר טונקין
מעבר ההרים ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, ועל הגבול בין פרובינציית אלברטה לפרובינציית קולומביה הבריטית, שעובר לאורך קו פרשת המים באזור זה.
ספיידרז
עונה 1
הסדרה עוקבת אחר שלושה אחים בני משפחת פישר - דניאל, ניקי וטומי. הם מגלים במהלך חגיגות יום ההולדת של טומי שהוריהם פועלים בשירות סוכנות ריגול חשאית בשם "אקו" (Ecco) הפועלת לשימור איכות הסביבה. לאחר שהוריהם נשלחים להגן על מקור המים המרכזי במדינה שהתייבש (אגם שלמה), האחים מקימים תא ריגול עצמאי בשם "ספיידרז" ובהמשך מצרפים גם את שון, אלה וסופי ויוצאים להציל את ההורים שלהם ואולי אף את המדינה כולה.
עונה 2
העונה נפתחת במרדף של הספיידרז יחד עם הוריהם אחרי ארנסטו ספיבק. לאחר שלא הצליחו לתפוס אותו אנה ונוח פוטרו מאקו ובעקבות כך גם ילדיהם דניאל, ניקי וטומי. הילדים נפגשים עם אריק רוסו שנמצא בכלא ומספרים לו על המפה המוצפנת שמצאו, אריק מספר להם אודות המפה וכך הילדים משכנעים את הוריהם לצאת לחופשה. במהלך החופשה הם מנסים לתפוס את ארנסטו,, ולבסוף מצליחים.
עונה 3
העונה נפתחת כשמרקו (אורי יניב) מגלה את האבן שחיסלה את הדינוזאורים. אנה ונוח פישר נמצאים באנטארקטיקה (נשלחו למשימה), ובינתיים מרקו מגלה אבן עם זרעים של אמבה בתוך אסטרואיד שהגיע מהחלל לפני הרבה שנים. בהמשך דייוויד גונב את זרעי האמבה ומפזר אותם על פני השמורה על מנת לנקום בספיידרז על שהכניסו את אריק רוסו לכלא.
סולובקיבצי
סולובקיבצי (באוקראינית: Солобківці; בפולנית: Sołodkowce, סולודקובצה; ברוסית: Солобковцы, סולובקובצי) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת מהמאה ה-16, והייתה נתונה להתקפות תכופות מצד הטטרים. מסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי סולובקיבצי
בראשית המאה ה-20 נמנו בעיירה 1,307 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כחמישית מתושביה, ובתקופה הסובייטית התקיים בסמוך לעיירה קולחוז יהודי, ופעלו בעיירה מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-9 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו שהוקם בה. בסתיו 1942 נרצחו בין 700 ל-800 היהודים שנותרו בגטו זה ביער סמוך בידי שוטרים אוקראינים וגרמנים.
טייגר היל
טייגר היל הייתה אוניית המעפילים שהגיעה לארץ ישראל ב-1 בספטמבר 1939, היום בו פרצה מלחמת העולם השנייה.
הרקע המדיני להפלגה
החל משנת 1933, בעקבות התגברות המתיחות הפוליטית באירופה, ורדיפות היהודים בגרמניה הנאצית, ובכלל זה חוקי הגזע, ואירועי ליל הבדולח, פעל היישוב על זרמיו השונים, ויזמים פרטיים, להציל יהודים מאירופה באמצעות ההעפלה. בתחילת 1939 חלה תמורה בעמדת המוסדות הרשמיים של היישוב כלפי מפעל ההעפלה. עד אז ההעפלה הייתה שנויה במחלוקת שמא היא מזיקה לעניין הציוני אצל בריטניה ושלטונות המנדט. אבל התנערות ההדרגתית של הבריטים ממחויבותם להצהרת בלפור על בית לאומי לעם היהודי ולעקרונות כתב המנדט בארץ ישראל, שהגיעה לשיאה בספר הלבן (1939), וכן הלחץ הגובר והולך על יהדות אירופה הביאו להגברת פעילות העפלה על ידי ההגנה, ולהקמת המוסד לעלייה ב'.
רכישה והכנות
"טייגר היל" הייתה אוניית קיטור, שנבנתה בסקוטלנד בשנת 1887. נחכרה על ידי המוסד לעלייה ב' להעלאת פליטים יהודים לארץ ישראל. צוות הימאים של האונייה היה יווני.
לנמל קונסטנצה שברומניה, נקבצו מרחבי רומניה כ-200 פליטים יהודים במטרה לעלות על ה"טייגר היל". פעילי המוסד לעלייה ב' חששו מחשיפת התכונה לקראת ההפלגה משום הלחץ של הבריטים, שהתנו רכישת נפט רומני באכיפת האיסור על הפלגת אוניות מעפילים מנמלי רומניה. על כן, הנחו את הפליטים להסתוות כתיירים, להימנע משיחה בעברית או יידיש בפומבי וממטען עודף. בנוסף, 501 פליטים יהודים מפולין בהנהגתו של לוי שוורץ, שליח המוסד לעלייה ב', הגיעו לנמל קונסטנצה בקרונות רכבת חתומים, בהם שהו שבוע מרגע שאושר מעברם מפולין לתחומי רומניה ועד לעלייתם לסיפון האונייה.
שרלו אשכנזי, שליח המוסד לעלייה ב' בבולגריה, שעמד בקשרים עם גורמי הביטחון הבולגריים, הצליח להשיג את אישורם להפלגת הספינה מנמל וארנה. הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה דרשה מאשכנזי להעלות על "טייגר היל" גם יהודים בעלי דרכון ננסן, שהיו מיועדים לגירוש על ידי שלטונות בולגריה. לבסוף התארגנה רשימת מעפילים משולבת שהורכבה משתי קבוצות: האחת, חברי תנועות הנוער והשנייה, המיועדים לגירוש.
ההפלגה
ב-17 ביולי 1939 הפליגה הספינה מנמל וארנה שבבולגריה כשעל סיפונה 52 מעפילים. המעפילים כללו את משפחת בריף מבולגריה וקבוצת חניכי השומר הצעיר מהעיר רוסה בולגריה שעלו כקבוצה מגובשת. קבוצה זו קבלה את הכינוי "הקבוצה הבולגרית".
בשל המעקב הבריטי וחשיפת התכנית להפלגת ה"טייגר היל" נאלצו פעילי המוסד לעלייה ב' ברומניה ובראשם רות קליגר-עליאב, להתמודד עם האיסור שהטילה הממשלה הרומנית על הפלגתן של ספינות מעפילים מנמלי רומניה. במאמץ רב מצד פעילי המוסד, בלחץ הקהילה היהודית בבוקרשט, וכתוצאה מהסכם על קיזוז מספר הנוסעים ב"טייגר היל" ממכסת העולים שהבריטים התירו כניסתם לארץ ישראל, אושרה ההפלגה. הספינה עגנה בנמל קונסטנצה, עלו אליה 659 מעפילים נוספים וב-3 באוגוסט 1939 הפליגה לארץ ישראל.
לאורך הדרך סבלו הנוסעים מצפיפות רבה, ממחסור במים ומזון. ושניים מהם נפטרו במהלך ההפלגה ממחלות: שחפת ודיזנטריה. האונייה ביקשה סיוע ותרופות בנמלים שונים, אולם נענתה בשלילה.
בסוף חודש אוגוסט קרבה האונייה לחוף עתלית מחוץ למים הטריטוריאליים, שם המתינה להם הספינה "פוסידון". מעפילים רבים מ"טייגר היל" עברו אל "פוסידון", כנראה מעל ליכולת התפוסה של הספינה והיא איבדה את יציבותה. על כן, הוחזרו המעפילים אל "טייגר היל". אחר כך, החליט רב החובל היווני להפליג לנמל ביירות, כדי לטעון באונייה פחם. בביירות קבל פיקוד האונייה מברק לפיו אוניית מעפילים אחרת בשם "פרוסולה" ועל סיפונה כ-600 יהודים מצ'כיה, תקועה שוהה מול חופי העיר. מפקדי "טייגר היל" החליטו לחלץ גם אותם. רב החובל היווני סירב למלא את המשימה החדשה, ומהארץ נשלח להחליפו כתריאל יפה איש ההגנה ומחלוצי הימיה העברית. חברי "הקבוצה הבולגרית" תחת הנהגתו של שלמה שפי (שליח מארץ ישראל), העבירו באמצעות סירות הצלה במשך לילה שלם את כל נוסעי ה"פרוסולה" לאניה טייגר היל. לאחר העלאת נוסעי "פרוסולה" על ה"טייגר היל" הגיע מספר הנוסעים עליה לכ-1,400 נפש.
פעם נוספת ניסתה הספינה להוריד נוסעים מול חוף נבי יונס ונתקלה במארב של ספינת משמר בריטית. הבריטים קראו לספינה לעצור; הקברניט, כתריאל יפה, תמרן אותה לאחור בניסיון לחלץ אותה ללב ים. הבריטים פתחו באש. שניים מנוסעי האונייה: ד"ר רוברט שניידר וצבי בינדר נהרגו מהאש הבריטית, וארבעה עשר מעפילים נפצעו. מיד לאחר תקרית האש, שבה נהרג אחד העולים מצ'כיה, פרצה על הסיפון הפגנה של חבריו. חברי "הקבוצה הבולגרית" נאלצו להגן על מפקדי האוניה מזעם המפגינים.
העלאתה בחוף תל אביב
מפקדת ההגנה החליטה לשים קץ לתלאותיה של ה"טייגר היל" ובצעד החלטי והפגנתי להעלותה על שרטון מול חופי תל אביב, כפי שנהגה אוניית מעפילים אחרת (שאורגנה על ידי פעילים של התנועה הרוויזיוניסטית) "פאריטה" - במסגרת עליית אף על פי, שבוע קודם לכן. כיוון שהעונש עליהם היה כבד אם יתפסו, מפקדי האניה הארץ ישראלים ירדו מהאניה כ 10 ק"מ מחופי תל אביב. האחריות על השטת האניה הועברה אל חברי "הקבוצה הבולגרית". ב-1 בספטמבר, הועלתה "טייגר היל" על שרטון בחוף תל אביב מול שכונת מחלול א'.
כ-250 מהנוסעים הצליחו לרדת ממנה, לחמוק לחוף ולהתערב בקהל תושבים שירדו אל החוף מתל אביב ונאספו, בין השאר לשם כך. שאר המעפילים נתפסו בידי הצבא הבריטי ונכלאו במחנה צריפין. הם שוחררו לאחר מספר ימים.
על האניה שהה גם יהודה איזנשטרק, עיתונאי וצלם עיתונות שנשלח על-ידי כתב העת היהודי "אידישע בילדער" לסקר את מסעה של ספינת המעפילים. איזנשטרק, ששהה על סיפון האוניה כעיתונאי (ולא כמעפיל), לא יכול היה לשוב אל פולין, מולדתו, כפי שתכנן, בגלל פרוץ מלחמת העולם השנייה יום קודם לכן, ונשאר בארץ.
אובדנה
האנייה ההרוסה עמדה מספר שנים על חוף תל אביב ולבסוף פורקה באמצעות פיצוץ ושבריה פונו מהחוף כדי לאפשר את הקמת המרינה בתל אביב.
הנצחת האונייה
"טייגר היל" הונצחה בשני אתרים בחוף תל אביב. האתר האחד, מול האתר בו הועלתה הספינה על שרטון, בסמוך לשכונת מחלול א, בו ניצב כיום מלון "הרודס"; למרגלות כותלו הפונה אל החוף הוצבה אנדרטת מתכת לזכר האנייה ועלייתה על החוף. האתר השני, הוא השביל היורד מרחוב הירקון לרציף הרברט סמואל בתחומי גן ההעפלה שבכיכר לונדון נקרא על שמה: "מורד טייגר היל".
פרשת האונייה אוזכרה ביצירה העברית בסוגה ספרותית ואוטוביוגרפית. הספר המפלט האחרון, של רות קליגר-עליאב, מתעד את פרשת רכישת האונייה, עלילותיה בים התיכון וההכרעה שנקבלה להעלותה על החוף, מנקודת מבטה של אשת המוסד לעלייה ב' שלקחה חלק מרכזי במבצע. "טייגר היל" נמצאת ברומן ההיסטורי הים שמעלינו של אמנון רובינשטיין. תיאור מסעה של "טייגר היל" ועגינתה בחוף תל אביב שימש רקע היסטורי לספר נוילנד של אשכול נבו.
פליישר (מחזה)
פליישר הוא מחזה מאת יגאל אבן אור.
עלילה
המחזה עוסק בבני הזוג ברטה ואריה פליישר (קצב בגרמנית וביידיש), שכשמם כן הם - עובדים באטליז. העלילה נפתחת בניסיונם של בני הזוג פליישר להתמודד עם המציאות החדשה שנכפית עליהם, עת עוברים חרדים רבים אל השכונה שבה הם מתגוררים. אמנם, בתחילה, המעבר עורר בבני הזוג כמיהה לשגשוג כלכלי, אך עם הזמן הם העלו חרס בידם. אדרבה - בני העדה החרדית, ובפרט נשותיה, מנהלים מאבק נגד בני הזוג ולא בוחלים בדבר ובכלל זה חרמות על מקור פרנסתם היחיד. מפאת מצבם הכלכלי הירוד, שנבע במישרין מההתנכלות לעיל, נדרשים בני הזוג להשיב את בנם המפגר אל ביתם. הקהילה החרדית מוקיעה אותו מתוכם. הבן, שלוימל‘ה, סובל במיוחד מהטרדותיה של בת הרב פוקס, ראש העדה החרדית. הוא אונס אותה אפוא ובתום המחזה גם מעלה באש את בית הוריו.
מאפייני המלודרמה, לרבות מלודרמת מחאה כ"פליישר", קשורים להיותה ז'אנר המציג מציאות דרך פריזמה רגשית, בה את מקומו של הריאליזם מחליפים מלחמות אידאולוגיות של טוב מול רע. במחזה, על תקן הצדיק, מתפקדים הזוג פליישר - מבוגרים ניצולי שואה בעלי אטליז שנלחמים בסביבת המחיה המשתנה שלהם בעקבות מעבר של חרדים ו"התחרדות" השכונה הישנה. כדי לשרוד הם נאלצים להיענות לתכתיבי השכנים החדשים, להשיג הכשר לאטליז במעט כספם ומנסים למראית עין להתחזק ביהדותם, אך כל אלא לא מועילים, החרדים לא קונים באטליזם וסופם הוא טראגי בשריפה כאשר החרדים מנצחים במאבק. בהצגה קיימת הפרדה ברורה באפיונן של הדמויות. הדמויות החילוניות (הטובים) – הזוג פליישר, בעלות מטען עבר וזהות ברורה, דוגמה לכך הוא הבעל שלחם במלחמת העצמאות והיותם ניצולי שואה. זהו אפקט שמייצר הזדהות בקהל של מצוקתם וקרבה לדמויות. לעומתם, החרדים (המייצגים את הרעים) הם חסרי זהות ועבר מגיחים לפתע ומתפקדים על תקן האיום הגדול העומד להשתלט וכוחם מייצר כעס בקהל.
הסיום, ובכך כישלונם של הפליישרים, מעורר בקהל זעם וכעס על אי הצדק שהם חוו. מחאתו של יגאל אבן אור נופלת על אוזניים קשובות ופונה לרגש האִיום והחרדה של הקהל החילוני מפני השתלטות החרדים והתגבשותה של "מדינת הלכה". הקהל החילוני שחש מכופף לתכתיבי הדתיים מוצא דרך של ביטוי בעידוד והסכמה, אך למרות זאת, כדרכה של המלודרמה, אין היא מעוררת בקהל שאלות ולקיחת אחריות על עתידם, אלא הטלת האשמה על החרדים. ההצגה מחזקת דיכוטומיה ברורה ומובהקת ומעודדת את החרפת המצב הקיים, בלי רצון בפיוס. הפחדת הקהל בהתחזקות החרדים המועברת כבשורת איוב, מהווה קרקע פורייה לאנטי-דת מחאתי, ומשרתת את כוונת היוצר המעוניין לחזק בקהל את התחושה והחרדה מהחרדים.
פרשנות
במרכז המחזה נמצא קונפליקט חילוני-דתי, בליבו של הקונפליקט, סוגיית הכפייה האנטי-דתית והכפייה הדתית. המחזה הנדון מתרכז בכפייה הדתית. המחזה עוסק בגיבורים חילוניים, ניצולי שואה, שלשכונתם עוברת אוכלוסייה חרדית, שעם הזמן הופכת לרוב. ומאלצת את תושבי השכונה הוותיקים לשנות את דרכיהם. וכשאלה לא עושים זאת, פרנסתם נפגעת והם נדחקים לפינה. מהלך שמוביל לעימות בין שתי תפיסות עולם. בו האחת גוברת על השנייה. החילוניים חווים חרמות והידרדרות במצבם הכלכלי, כתוצאה מהפעילות שנוקטים כלפיהם הדתיים, ומפסידים במערכה.
פרופ' דן אוריין מגדיר את המחזה פליישר כ"הצגת מפתח", כלומר יצירה השואבת את חומריה מתוך מודלים חברתיים, אותם היא מארגנת בדרך שמבליטה ומאפשרת לצופים או הקוראים להביט בהם מזווית ראייה אחרת. הצגות מפתח, לרוב, הן בעלות מספר גדול של צופים (לא תמיד), טקסטים נכתבים עליהן, דיונים המתייחסים אליהן נערכים על במות והן נותרות חלק מהזיכרון הקולקטיבי.
מקרה נוסף הוא המחזה "מלכת האמבטיה" מאת חנוך לוין שאומנם הועלה רק 19 פעמים בשנת 1970, אך יצר הד תקשורתי, והיה אחד המסמכים הראשונים נגד כיבוש השטחים. הצגות מפתח מסווגות, בין היתר, לפי שסעים. ההצגה "פליישר" נמצאת תחת השסע החילוני-דתי, עם "קידוש" מאת שמואל הספרי (1985), ו"סטטוס קוו ואדיס" של יהושע סובול (1973).
ייצוג הנשים
דמויות הנשים החרדיות במחזה, מזוהות עם היותן אמהות, פוריות ומרובות ילדים, העושות כמצוות הגברים. הרב פוקס מנהיג את העדה לחרם. ובתו, היא שמתוארת כדמות קורבן האונס במחזה. הנשים הן אלה שמפעילות את החרם, אך הגברים הם מחוללי האירועים ומחליטים כי יש לבצעו. המחזה משתמש בנשים ככלי לגילום האיום החרדי. היות שהנשים החרדיות, בגופן, מהוות איום דמוגרפי כאמהות פוריות. דמותה של "חווה" החרדית. ומשמעות שמה -אם כל חי, בדיוק כפי שפליישר הוא בעל אטליז כפירוש שמו מגרמנית. המספרת על ששת ילדיה, ומתרכזת בילדיה ככל עולמה, היא דמות חד־ממדית הממחישה את תפקידה המסורתי של האישה ומהווה איום על ילדה היחיד של ברטה פליישר.
לעומת דמויות הנשים החרדיות, הנשים החילוניות הן דמויות מורכבות יותר. אך על אף מורכבותן, גם הן חוות אמירות בוטות מכיוונם של הגברים החילוניים. ומבחינה מגדרית, נשות המחזה, בין אם שיוכן חילוני או דתי, מיוצגות באופן סטריאוטיפי.
ביקורת
המחזה עורר זעם רב בקרב שומרי מסורת ובקהילות יהודיות בישראל. ב-1 ביוני 1993 התקיים דיון במליאת הכנסת בעניין העלאת המחזה בתיאטרון הקאמרי בעקבות הצעתו לסדר היום של חבר הכנסת מיכאל איתן ממפלגת הליכוד בו אמר:
חבר הכנסת גונן שגב ממפלגת צומת אף הוסיף וכינה את המחזה "אנטישמי":
בהמשך, התבקש השחקן אורי זוהר לשכנע את אבן אור לעדן את תוכן המחזה, אך זה סירב.
עם זאת, ההצגה נחלה הצלחה קופתית גדולה וזכתה לביקורות נלהבות בישראל ובעולם. הניו יורק טיימס הגדיר את המחזה כ.
בתגובה לביקורות אמר המחזאי יגאל אבן אור בריאון לנרי ליבנה:.
סאנדרינגהאם
סאנדרינגהאם (באנגלית: Sandringham) הוא כפר בצפון מחוז נורפוק, אנגליה. הכפר ידוע בעיקר כמקום הולדתה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
ליד הכפר נמצא בית סאנדרינגהאם המפורסם, אשר בבעלות בית המלוכה הבריטי. מקום זה נודע כאתר מועדף על המלכה אליזבת השנייה, אשר הרבתה לבקר בו.
חסות מסחרית
חסות מסחרית היא מונח מתחום יחסי הציבור של השיווק והיא הפעולה הכוללת תמיכה כספית או חומרית אחרת (במתן שירותים או מוצרים בלא דרישת תמורה ישירה) של אירוע, ארגון, אדם או פעילות וזאת על מנת להיקשר ציבורית עמם ועם שמם ובכך לקבל שירותי פרסום נלווים של שמה המסחרי או מוצרים ספציפיים של נותנת החסות בידי מקבל החסות.
חסות מסחרית אינה נדבנות וזאת משום שחסות זו היא הוצאה עסקית, וככזו יש ציפייה מצד נותן החסות לתמורה עקיפה.
מטרת חסות מסחרית
בעוד מטרת מקבלי החסות ברורה מאליה מטרות נותני החסות רבות אך בבסיסן הן נעוצות במספר מצומצם:
דרך ארץ פלשתים
דרך ארץ פלשתים היא הדרך הקרובה והקצרה ממצרים לארץ ישראל. דרך זו קישרה את מצרים עם ארץ ישראל, ועברה לאורך צפון סיני סמוך לחוף. המצרים הקדומים קראו לה "דרכי הורוס". אחד המסעות בנתיב זה היה של פרעה סתי הוא סתי הראשון  בשנת 1303 לפנה"ס. תיאור מסעו מופיע בתבליטים במקדש כרנך בכרנך. הדרך שימשה גם לכובשים אחרים של ארץ ישראל. בין השאר בעת החדשה: במאה ה-18 מסע נפוליאון בארץ ישראל. ובמאה ה-20 היו אלה הבריטים במערכה  על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ולקראת מלחמת העצמאות היה זה הצבא המצרי שפלש לארץ ישראל.
במקרא
לראשונה בכתובים אנו קוראים על דרך ארץ פלשתים בספר שמות. לאחר יציאת בני ישראל, אלוהים מצווה על משה כי בני ישראל לא יעלו לארץ ישראל בדרך זו. שכן, היה חשש כי יתקלו באויב ואז יבקשו לסגת חזרה למצרים וכך כתוב במקרא:
.
מסע פרעה סתי
צבי אילן בספרו מביא תיאור מסעו של פרעה סתי ב"דרך ארץ פלשתים". התבליט מתאר את שובו של פרעה סתי מארץ כנען, כאשר הוא מוביל שלל ושבויים.
בתחילת המסלול:
כעשר תחנות מתוארות בדרך, 25 ק"מ מרחק ביניהם - מהלך יום של שיירה. בכל תחנה בארות מים. יוצא כי את מדבר סיני עברו בעשרה ימים.
בהמשך הדרך עוד בארות כמו באר סתי המנצח.
הפרעונים הקימו בארות ומצודות לאורך הדרך לשם אספקת מים ומזון וכן להגנה מפני ה"בדווים" של אז "שוסי המדבר".
חפירות ביר אל-עבד
סמוך לימת ברדוויל, ליד היישוב ביר אל-עבד, ממערב להיאחזות הנחל "נחל ים" לשעבר, נערכו חפירות ארכאולוגיות על ידי חוקרי אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
התחנה השתרעה על 50 דונם. נחשפו בה שרידי מצודה, ארבעה אסמים גדולים שעל רצפת שלושה מהם התגלו גרגירי תבואה. במקום התגלו גם סימנים לבריכת אגירה. שרידים אלה מספרים לנו על תפקידה של תחנה בדרך:
בין הממצאים נכללו חרפושיות וכן ידיות של קנקני אגירה ועליהן טביעת חותם של סתי הראשון.
הקשר ל"דרך הים"
דרך הים (בלטינית Via Maris - וִיאָה מָרִיס) היא דרך עתיקה עוד מתקופת הברונזה שחיברה בימי קדם את מצרים עם סוריה, אנטוליה, ומסופוטמיה (איראן ועיראק של ימינו) כאשר חלק ממנה עבר בתחומה של ארץ ישראל.
שמה המקורי של הדרך היה דרך ארץ פלשתים, תזכורת לעובדה שהדרך עברה דרך מישור פלשתים. הדרך התפצלה באזור קיסריה לשתי דרכים, דרך אחת חצתה את הרי מנשה לכיוון מגידו, והשנייה המשיכה לאורך הים עד דאר, שם חצתה את ההרים. הדרכים התאחדו שוב על חוף ימת הכנרת והמשיכו צפונה. כיום, תוואי הדרך ברצועת עזה נקרא דרך סלאח א-דין.
בית ברגהיים
בית ברגהיים (הקדמי והאחורי) הם שני מבנים המהווים כיום חלק מקריית עיריית ירושלים.
היסטוריה
מבנים אלה (אשר כונו גם "בניין דארוטי") נבנו בסמטת יוחנן מגוש חלב בשלהי המאה ה-19, למול גן העיר. המבנים נבנו כביתו הפרטי של הבנקאי והסוחר העשיר מלוויל פטר ברגהיים, שהיה יהודי מומר מגרמניה.
המבנה הפנימי (בית ברגהיים האחורי) נבנה בראשית שנות ה-1870, והמבנה הקדמי נבנה בשנת 1880. מבנה דו קומתי זה שילב בנייה אירופאית האופיינית לגרמניה (גג רעפים עם עליית גג) עם בנייה ירושלמית טיפוסית (שערים וחלונות מקושתים בקומתו התחתונה). שער הכניסה למבנה עוטר באבן ראשה שעליה חקוק מגן דוד, ומשני צדי הפתח הוצבו ספסלי אבן (מצטבות) - מוטיב המאפיין בנייה מוסלמית בעיר העתיקה. בחלקה הצפוני של חזית המבנה הייתה חנות שהכניסה עליה הייתה מבעד שער קמור. מאחורי המבנה הקדמי הייתה חצר ובה בור מים ואורוות. המבנה הקדמי והאחורי היו מחוברים ביניהם בגשר עילי.
אחרי מותו של ברגהיים ופשיטת הרגל של הבנק שלו נאלצה המשפחה למסור את בית ברגהיים ללורד ביוט. לאחר מכן הפך לחלק ממלון דה פראנס (Hotel de France) שפעל במקום. בשנות ה-20 של המאה ה-20 שימש המבנה כמשרדה של הנרייטה סאלד ולאחר מכן הפך למלון שנקרא מלון דארוטי (Darouti's Hotel). לאחר מלחמת העצמאות שימש המבנה כמעבדות של בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
התוכניות השונות להקמת קריית עיריית ירושלים ובעיקר תוכניתו של האדריכל אלפרד מנספלד הציעה להרוס מבנה זה, אולם תוכנית ניב התנגדה להריסה. המבנים הקדמיים והאחוריים שומרו וכיום מהווה חלק מקריית העירייה. הגשר בין המבנים נהרס.
מפרץ טויאמה
מִפְרַץ טוֹיָאמָה (ביפנית: 富山湾) הוא מפרץ בחופו המערבי של האי הונשו ביפן. המפרץ, אשר מהווה חלק מים יפן ותחום בשטחם של מחוזות טויאמה ואישיקווה, הוא השלישי בשטחו ביפן.
המפרץ ידוע במיראז'ים הנראים באופק בחודשי החורף, וכן בהיותו אתר ההשרצה של אחד ממיני דיונוני גחלילית.
הדוד קמצוץ
הדוד סקרוג׳ (באנגלית Scrooge McDuck, "סקרוג' מקדאק") הוא דמות מצוירת שנוצרה ב-1947 על ידי קארל בארקס וחברת וולט דיסני.
הדוד קמצוץ (דודו של דונלד דאק מצד אמו) הוא ברווז לבן וזקן ממוצא סקוטי, הידוע בעושרו הרב. נכון לשנת 2013, הדוד קמצוץ הוא הדמות הבדיונית העשירה בעולם עם 65.4 מיליארד דולר.
הדוד קמצוץ נקרא על שם אבנעזר סקרוג' מספרו של צ'ארלס דיקנס, "מזמור חג המולד". בהופועתיו הראשונות הוא היה מאופיין כחמדן, קמצן ואנטי גיבור (בדומה לאבנעזר סקרוג') אך מאוחר יותר הוא מצטייר כחסכן, גיבור ונדבן. הוא נוצר במקור כדי להיות אנטגוניסט לדונלד דאק אך אחרי ההופעה הראשונה שלו ב-Christmas on Bear Mountain הוא נהיה פופולרי ונהפך לדמות קבועה של יקום הברווז של דיסני. בשנת 1952 יצאה סדרת קומיקס משלו בשם "הדוד קמצוץ" שמופקת עד היום.
חייו
הדוד קמצוץ נולד בגלאזגו שבסקוטלנד ב-1867 למשפחה ענייה. בתחילת דרכו עבד כמצחצח נעליים. בגיל 13 החליט לעבוד כנער סיפון בשביל לחפש את מזלו ולהגשים את החלום האמריקאי. אחרי שמצא אבן זהב גדולה, הוא הקים את אימפריה גדולה של כרייה שהפכה אותו לברווז העשיר בעולם.
אויביו של דוד קמצוץ הם:
סדרת הקומיקס
הדוד קמצוץ (באנגלית: Uncle Scrooge) היא סדרת קומיקס אמריקאית המתמקדת בדמותו של הדוד קמצוץ. הסדרה מופקת משנת 1952 ועד היום.
70 החוברות הראשונות בסדרה אוירו ונכתבו על ידי המאייר ומחבר ספרי קומיקס קארל בארקס (יוצר דמותו של הדוד קמצוץ). עלילת החוברת ה-71 בסדרה נכתבה על ידי בארקס אך אוירה על ידי המאייר טוני סטרובל. בשנת 1986 עברה הבעלות לחברת גלאדסטון שהחלה להוציא לאור חוברות חדשות בסדרה אשר אוירו על ידי אמנים אמריקאים כגון דון רוזה, ג'ון לוסטיג, פאט מקרגריל, דייב רוסון, מייקל גילברט, ויליאם ואן הורן ועל ידי אמנים אירופאים כגון דן ג'יפס, פרד מילטון, רומנו סקארפה.
אגדות ברווזים
התוכנית מתמקדת בהרפתקאותיהם של הדוד קמצוץ והאחיינים של דונלד דאק. אף על פי שהאחיינים מתגוררים בדרך כלל יחד עם דונלד דאק, הם נוהגים לגור יחד עם הדוד קמצוץ כאשר דונלד נקרא לשרת בחיל הים.
הדוד קמצוץ הוא הברווז העשיר ביותר בעולם, והוא עדיין מחפש תמיד דרכים חדשות להגדיל את הונו. רבים מן הפרקים מתמקדים בניסיונות של הדוד קמצוץ למנוע מנבלים שונים לשדוד את כל הונו.
הונו לפי פורבס
כמעט בכל שנה עיתון פורבס מציג את 15 הדמויות הבדיוניות העשירות ביותר (Forbes Fictional 15). להלן דירוגו וכספו של הדוד קמצוץ:
חוסאם א-דין אל-ג'ראחי
שייח' חוסאם חי במאות 12–13 והקים זאווייה (מסגד קטן ובית ספר), הידועה בשם "זאוויה ג'ראחיה". הוא נקבר ביסודותיה, והיא ממוקמת בכניסה לשכונת שייח' ג'ראח, שכונה שקיבל במתנה מצלאח א-דין לאחר שכבש את ירושלים, ונקראת על שמו. מבנה הקבר נבנה ב-1202 והפך ליעד למתפללים ומבקרים.
אמבובר
אמבובר (געז: አምቦበር) אחד מהכפרים החשובים של ביתא ישראל באתיופיה עד לעלייתם לישראל. הכפר הוקם יחד עם הכפר וזבה בידי קבוצת צעירים ובהם פרופ' תאמרת עמנואל בתקופת הכיבוש האיטלקי. הכפר הוקם על אדמות שהושכרו מידי בעלי האדמות הנוצרים והיה לאחד הכפרים הגדולים שרוב תושביו היו יהודים. הכפר שימש כמקום מרכזי לחג הסיגד ושיהודים רבים היו נוהרים אליו מרחבי סביבות גונדר. את בית הכנסת באמבובר הקים הקס ליקה כהנת טואבה מלקו בשנת 1936.
הכפר שימש גם כמקום שבאו אליו חוקרים כדי ללמוד על ביתא ישראל.
בראשית שנות ה-70 מנתה אוכלוסיית הכפר כ-3,000 נפש.
סוזן שיהאן
סוזן שיהאן (באנגלית Susan Sheehan; נולדה ב-24 באוגוסט 1937) היא סופרת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר.
שיהאן נולדה בשם המשפחה זאקסל (Sachsel) בווינה שבאוסטריה, היא זכתה בפרס פוליצר בשנת 1983 על ספרה "אין מקום על פני כדור הארץ עבורי?" (במקור – Is There No Place on Earth for Me?). הספר מתאר את חוויותיה של צעירה ניו יורקית כחולת סכיזופרניה. חלקים מהספר פורסמו בעיתון הניו יורקר, אשר החל משנת 1961, שיהאן הייתה חברה בצוות הכותבים הקבועים שלו. עבודתה העיתונאית פורסמה לעיתים קרובות ב"ניו-יורקר" ובמגזין החודשי Architectural Digest.
ב-1986, פרסם ה"ניו-יורקר סדרת כתבות בת שלושה פרקים מפרי עטה של שיאן, בשם "המטוס הנעדר". הסדרה עקבה אחר ניסיון צבא ארצות הברית לזהות את שרידי קורבנות התרסקות מטוס משנת 1944. בביקורת על העבודה, בן יגודה הגדיר את הסדרה כ"מתישה לקריאה".
יצירותיה
בין עבודותיה האחרות של שיהאן:
חיים אישיים
שיהאן הייתה נשואה לעיתונאי ניל שיהאן עד למותו ב-2021. ניל שיהאן זכה אף הוא בפרס פוליצר עבור ספרו A Bright Shining Lie: John Paul Vann and America in Vietnam בשנת 1989. שיהאן מתגוררת בוושינגטון די. סי.
יואב בן-חלב
יואב בן-חלב היה דמות מצוירת ישראלית שהופיעה במדורי הקומיקס של דבר לילדים והארץ שלנו מאת הצייר "גור", שהוא הצייר אנטול גורביץ'. יצירת הדמות הייתה למעשה פרסומת עקיפה לעידוד שתיית חלב בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 ואף מומנה בשיתוף המועצה לשיווק חלב בישראל. יואב נחשב לגיבור הקומיקס העברי הראשון.
סמואל בארד
סמואל בארד (באנגלית: Samuel Bard; 1 באפריל 1742 – 24 במאי 1821) היה רופא אמריקאי, שהקים את בית הספר הראשון לרפואה בניו יורק ואת בית הספר השני לרפואה בארצות הברית, המהווה חלק מאוניברסיטת קולומביה. בארד שימש גם כרופאו האישי של ג'ורג' וושינגטון.
ביוגרפיה
את לימודיו החל באוניברסיטת קולומביה בניו יורק לפני שהפליג לאירופה בשנת 1761. באירופה הוא חיפש השכלה רפואית רחבה יותר. הוא בילה בסך הכל חמש שנים באירופה בנסיעות לצרפת, אנגליה וסקוטלנד. בסופו של דבר הוא קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת אדינבורו בשנת 1765.
כשחזר בארד למושבות האמריקאיות, הוא גילה שאביו נכנס לחובות כבדים כתוצאה ממימון לימודיו והחוב הגיע לאלפי ליש"ט, בארד נכנס לשותפות עסקית עם אביו בהייד פארק. במשך שלוש שנים עבד כדי לפרוע את חובו. הוא משך מהעסק רק משכורת מספקת כדי לשלם את הוצאותיו האישיות.
בשנה הראשונה לאחר חזרתו של בארד לאמריקה, הוא תכנן להקים בית ספר לרפואה בניו יורק. בזמן שהוא עצמו עבד כדי לכסות את חובותיו, הוקם בית הספר ובשנת 1769 החל במתן תארים ראשונים לרפואה. במקביל, ייסד בארד את בית החולים הראשון בעיר ניו יורק. כעבור מספר שנים, הבניין נשרף עד היסוד והוא לא שוקם במלואו עד 1791.
בשנת 1767 נבחר בראד לחברה הפילוסופית האמריקאית.
במהלך המהפכה האמריקאית ברד ברח מהעיר עם משפחתו. הוא שיכן את משפחתו בבית אביו ואז חזר לבדו לניו יורק. שם עסק במקצועו בזמן שכוחות כוחות בריטיים כבשו את העיר.
כשהסתיימה המהפכה האמריקאית, מינה ג'ורג' וושינגטון את בארד לרופא המשפחה שלו. לרוע המזל, משפחתו של בארד חלתה באותה עת כתוצאה מהתפרצות מחלת השנית. הוא איבד ארבעה מששת ילדיו ואשתו חלתה. הוא עזב את עסקיו כדי לטפל במשפחתו. בשנת 1784 חזר לעיר ניו יורק.
בשנת 1798, מתוך כוונה לפרוש מעסקים, חזר בארד להייד פארק שבניו-יורק. באותה תקופה חלה התפרצות הקדחת הצהובה. בארד לא היסס לעזור לחולים אך לרוע המזל הוא חלה במחלה. אשתו טיפלה בו והוא הבריא. במשך כל חייו, לאחר התפרצות הקדחת הצהובה, הוא בילה את זמנו בפנסיה מאושרת. בשנת 1813 מונה לנשיא המכללה לרופאים ומנתחים.
בארד היה אח בלשכת יוניון מספר 45 של הבונים החופשיים בניו-יורק.
נפטר ב־24 במאי 1821 כתוצאה מדלקת קרום הריאה.
ג'ון הופקינס (שחקן)
ג'ון הופקינס (באנגלית: John Hopkins; נולד ב-1974) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד סמל דן סקוט בסדרת הטלוויזיה "רציחות במידסומר", לוול בסרט "אליס בארץ הפלאות" ובסדרה "פולדארק".
ביוגרפיה
הופקינס נולד בלונדון, ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה. בשנים 1993 עד 1996 למד אנגלית באוניברסיטת לידס, ושם הצטרף ללהקת תיאטרון של הסטודנטים. הוא השתתף במחזות אחדים בהם "אקווס", "חשיבותה של רצינות", ו"ציד המכשפות". הופעתו בתפקיד נתן במחזה "A Short Play about Sex and Death" זיכתה אותו בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים של הסאנדיי טיימס. אחרי שסיים את לימודיו הצטרף הופקינס ללהקה השייקספירית המלכותית.
ב-2004 כיכב הופקינס במותחן המדע בדיוני "Experiment" בבימויו של דן טרנר. הסרט הוצג בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וזכה ב-16 פרסים.
הופקינס השתתף ב-14 פרקים בסדרה "רציחות במידסומר". אחר כך חזר להופיע על במת התיאטרון, אבל הופיע גם באופרת הסבון "Family Affairs", ובסרט העצמאי "Grand Junction". עוד שיחק במיני-סדרה בהפקה אוסטרלית-בריטית בשם "Tripping Over". ב-2006 שיחק הופקינס במיני-סדרה אמריקאית "The Path to 9/11", ובהמשך השתתף בסדרות "רובין הוד", "ידידים משותפים", ו"מחשבות רצחניות". ב-2010 הופיע הופקינס בסרטו של טים ברטון "אליס בארץ הפלאות".
בתיאטרון שיחק הופקינס במחזה "אנטוניוס וקלאופטרה" ובמחזה "הסערה", שניהם עבור RSC, לצדו של פטריק סטיוארט. ב-2007 הופיע בפרק "Show Me the Money" בסדרה "רובין הוד" של ה-BBC בתפקיד האביר ג'ון מיורק. הופקינס גילם את ריצ'רד האניי בהפקה של הווסט אנד במחזה "39 המדרגות" בעיבודו של פטריק ברלו.
ב-2018 שיחק הופקינס בתפקיד בנדיק במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתיאטרון רוז בקינגסטון לצדה של מל גדרויץ'.
יצחק מהרשן
לפני השואה
נולד לזאב וולף שהיה מלטש יהלומים. הוסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים באמסטרדם שאת לימודיו בו סיים בתרע"ז (1917). מיד לאחר מכן החל ללמד בסמינר לרבנים. כשנה לאחר מכן מונה לדיין בעיר, אך לא הפסיק את הוראתו בבית המדרש לרבנים. למד שפות קלסיות באוניברסיטה עד תרפ"ה (1925).
באותה שנה החל לכהן כראב"ד האג. הרב נודע בשיעוריו ובפסיקותיו, והיה אהוב על בני קהילתו בזכות מידותיו הטובות וצניעותו, יראת השמים הגדולה והידע הרב שלו. הקפיד על שמירת מנהגי אמסטרדם, ופעל בתקיפות רבה נגד הרפורמים.
אף שהיה באגודת ישראל, זכה להערכה רבה גם מהציונים ובייחוד מחברי ה"מזרחי", ופעל עימם בעניינים שונים בעת הצורך. כן היה בקשר של מכתבים ומשא ומתן הלכתי עם רבנים חשובים מכל העולם היהודי.
כתב ספרים רבים שרובם בעברית וחלקם בהולנדית, וביניהם: ביאורים לפירושי רש"י והרמב"ן לנ"ך שהוציא לאור בצעירותו, מהדורה מדעית של מחזור האשכנזים באמסטרדם, "השאלות והתשובות כמקור לתולדות החיים היהודיים בהולנד", פירוש על פרקי אבות בהולנדית, "אדם ומוסר" בהולנדית.
בפירוש רש"י לנ"ך שערך ופורסם בשנת תרצ"ו (נדפס מחדש בהוצאת "מקור ירושלים" בירושלים בשנת תשל"ב) סבר כי רש"י כתב את פירושו לספר תהילים בערוב ימיו לאחר מסעות הצלב (פרעות תתנ"ו-1096. פרעות בקהילות שו"ם בגרמניה): "הד-קול של המאורעות בזמן נוסעי הצלב וזעקת שבר על גלות מר ונמהר נשמע כשיאמר "לפי שמלומדים אנו במכות ומוכנים ומזומנים לשבר תמיד (לח' יח'), כשמדבר "בכל הצרות שעברו עלינו בימינו אלה" (צ' יד'). כשמראה סבת השנאה "שאין אני רודף אחר שקר שלהם לתפש טעותם (סט' ה') וכשמצדיק עליו את הדין "שלא נהרהר ונדבר קשה אחר מדת הדין" (לט' ב')".
בימי השואה
הוא נענה בתחילה להפצרות של אנשים מהקהילה להסתתר במקום שיוכל להמשיך ללמוד ולכתוב את חיבוריו, אך לאחר יום אחד בלבד החליט שאינו יכול לעזוב את בני הקהילה בעת צרה כזו, והמשיך בפעילותו בגלוי. הרב מהרשן חיבר לפני יום הכיפורים תפילה מיוחדת למצב הקשה לאמירה לפני תפילת נעילה:
אסטרונומי אוסטרליה
אסטרונומי אוסטרליה (באנגלית: Astronomy Australia Limited, או .Astronomy Australia Ltd, בראשי תיבות: AAL) היא חברה פרטית בערבון מוגבל ללא כוונת רווח, שנוסדה בשנת 2007 באוסטרליה וחבריה כוללים אוניברסיטאות אוסטרליות וארגוני מחקר עם יכולת מחקר משמעותית באסטרונומיה. החזון של AAL הוא שהאסטרונומיה האוסטרלית תהיה מובילה עולמית והמשימה של AAL היא להקל על הגישה של אסטרונומים באוסטרליה לתשתית המחקר הטובה ביותר, לעודד שיתוף של יכולות טכניות אסטרונומיות כדי למקסם את הערך שלהם לאומה ולעורר השראה לאוסטרלים מהישגים אסטרונומיים אלה. AAL מבקשת לקדם את סדרי העדיפויות בתשתיות המחקר שהוגדרו על ידי הוועדה הלאומית לאסטרונומיה (The National Committee for Astronomy) באקדמיה האוסטרלית למדע באמצעות "אוסטרליה בעידן של אסטרונומיה עולמית" - תוכנית עשור לאסטרונומיה אוסטרלית 2016–2025. AAL מנהלת ומרכזת את מחקר האסטרונומיה האוסטרלית במספר תוכניות ופרויקטים לאומיים. השקעות ממשלת אוסטרליה בתשתיות אסטרונומיה כוללת את אסטרטגיית תשתית מחקר לאומית משותפת (The National Collaborative Research Infrastructure Strategy, בראשי תיבות: NCRIS) שהיא תוכנית ממשלת אוסטרליה לאספקת מתקני מחקר ברמה העולמית כך שחוקרים אוסטרלים יוכלו לפתור בעיות מורכבות באוסטרליה וגם ברחבי העולם. המימון המנוהל על ידי AAL אפשר לבנות, לפתח מכשירים, לשדרג, לתחזק ולתפעל מתקני ופרויקטי אסטרונומיה ברמה עולמית. AAL ממלאת גם תפקיד מפתח המייצג את האינטרסים של אוסטרליה במספר פרויקטים ושותפויות בינלאומיות מרכזיות תוך ניהול קונסורציום הטלסקופ האנגלו-אוסטרלי המתופעל על ידי המצפה האסטרונומי האוסטרלי. לחברת AAL מספר דוגמאות לשיתוף פעולה פורה בין מגזרי מחקר האסטרופיזיקה והתעשייה.
החברה עוסקת בארבעה תחומי המחקר הבאים:
פרויקטים
רשימת הפרויקטים הלאומיים והבין-לאומיים שהחברה משתתפת בהם נכון ל-2022:
מתקנים ופרויקטים נתמכים קודמים עם AAL:
אוניברסיטאות חברות בחברה
רשימת המוסדות האקדמיים נכון ל-2022:
פוליטיקה של הודו
בהתאם לחוקתה, הודו היא "רפובליקה ריבונית, סוציאליסטית, חילונית ודמוקרטית". בדומה לארצות הברית, להודו צורת ממשל פדרלית. עם זאת, לממשל המרכזי בהודו כוח רב יותר מאשר למדינות המרכיבות את הודו, והממשל המרכזי עוצב על פי הדגם הבריטי. יש ביכולתו של הממשל המרכזי לפטר ממשלות של מדינות אם אף מפלגה אינה מסוגלת ליצור ממשלה בראשותה, או בהתקיים סעיפים מסוימים המוגדרים בחוקה. כמו כן, יש ביכולת הממשל המרכזי להטיל על מדינה שלטון פדרלי ישיר, הידוע כשלטון הנשיא (בהינדי: ראשטרפאטי שאסן).
הממשלה מפעילה כוחות מנהליים נרחבים בשם הנשיא, אשר תפקידיו הם במידה רבה טקסיים. הנשיא וסגנו נבחרים באופן בלתי ישיר אחת ל־5 שנים על ידי מועצה בוחרת מיוחדת. סגן הנשיא תופס את תפקיד הנשיאות במקרה של מוות או התפטרות של הנשיא המכהן.
הפרלמנט ההודי (הידוע בשמו סנסאד) מורכב משני בתים: הבית העליון - רג'יה סבהה (מועצת המדינות) והבית התחתון - לוק סבהה (בית העם). מועצת השרים אחראית כלפי הלוק סבהה.
הכח הביצועי הלאומי האמיתי מרוכז בידי מועצת שרים (קבינט), המונהגת על ידי ראש ממשלת הודו. בדומה לנהוג בישראל, הנשיא ממנה לתפקיד ראש הממשלה את האדם שהוצע לכך על ידי מרבית חברי הלוק סבהה. רוב זה ניתן להשיג הן על ידי מפלגה שזכתה ברוב מוחלט והן על ידי צירוף של סיעות בפרלמנט ההודי. לאחר מכן, מתיעץ הנשיא עם ראש הממשלה ובסוף תהליך זה ממנה שרים הכפופים לראש הממשלה. בפועל, אין לנשיא שום שיקול דעת את מי למנות לראש הממשלה, חוץ מאשר במצבים בהם שום מפלגה או צירוף מפלגות אינם מהווים רוב מוחלט בלוק סבהה. מרגע מינוי ראש הממשלה, אין לנשיא כל שיקול דעת בנוגע לכל עניין אחר, לרבות מינוי שרים. אולם, כל החלטות הממשל המרכזי כוללות את שמו באופן סמלי.
בהודו יש כ-28 מדינות ו-7 טריטוריות מאוחדות. למדינות יש ממשלות נבחרות משל עצמן, בעוד שטריטוריות מאוחדות נשלטות על ידי אדמיניסטרטור הממונה על ידי השלטון הפדרלי המרכזי. בתי המחוקקים של כמה מהמדינות מורכבים משני בתים, בדומה לפרלמנט הלאומי. השרים הראשיים של המדינות אחראיים בפני בתי המחוקקים באותו אופן בו ראש הממשלה אחראי בפני הפרלמנט.
בתי המחוקקים של המדינות והטריטוריות המאוחדות בוחרים כ־238 חברים לרג'יה סבהה, והנשיא ממנה 12 חברים נוספים בעלי מומחיות במדע או אומנות. החברים הנבחרים ברג'יה סבהה מכהנים לקדנציה של שש שנים, כשכל שנתיים מתחלף בבחירות שליש אחר מביניהם. הלוק סבהה מורכב מ־545 חברים: מתוכם 543 נבחרים באופן ישיר, בעוד השניים הנותרים ממונים על ידי הנשיא מקרב הקהילה האנגלו-הודית. קדנציה ב־לוק סבהה נמשכת כחמש שנים.
בכל מדינה גם ממונה בידי הנשיא מושל, העשוי להיות בעל כוח רב בהיותו מפוקח על ידי הממשלה המרכזית. הממשלה המרכזית מפעילה על הטריטוריות המאוחדות כוח רב יותר מאשר על המדינות, אם כי חלק מטריטוריות אלו צברו כוח רב יותר מאשר אחרות בניהול ענייניהן העצמיים. לשלטונות המקומיים בהודו יש פחות אוטונומיה מאשר למקביליהם בארצות הברית. כמה מדינות מנסות להחיות את המועצות הכפריות המסורתיות ("פנצ'איאטים"), במטרה לקדם את ההשתתפות העממית בדמוקרטיה ברמה הכפרית. נכון לשנת 2005, רוב תושבי הודו עדיין מתגוררים בכפרים.
מפלגות בהודו
ב-22 במאי 2004, מונה מאנמוהאן סינג לתפקיד ראש ממשלת הודו בעקבות ניצחונה המפתיע של מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי בבחירות ללוק סבהה, במסגרת הבחירות הכלליות. לפני כן, כיהן בתפקיד זה מאז אוקטובר 1998 אטל ביהארי ויאפאי, לאחר שבעקבות בחירות כלליות הורכבה קואליציה בת 13 מפלגות בשם הברית הלאומית הדמוקרטית, בהנהגת מפלגת העם ההודית.
הרכבי הממשלות הקואליציוניות בהודו משקפים מעבר בפוליטיקה ההודית ממפלגות לאומיות למפלגות קטנות יותר, בעלות בסיס צר של פוליטיקה מקומית. תהליך זה נמשך במשך רוב שנות ה-90 של המאה ה-20, ונראה כי יימשך גם בעתיד.
מפלגת השמאל-מרכז אאם אאדמי (AAP) שולטת באופן מוחלט בדלהי, אף על פי שבזירה הארצית היא זוכה לפחות מ-1% מהקולות. במערכות הבחירות בדלהי, AAP מתמקדת בתוכניות פיתוח ונמנעת מלהביע עמדה בקונפליקטים אתניים ודתיים.
הודו, אשר בשנת 2004 היו בה מעל 655 מיליון בוחרים רשומים, מכונה לפעמים "הדמוקרטיה הגדולה בעולם".
חלוקה למדינות וטריטוריות
הודו מחולקת ל-28 מדינות (ובכל מדינה יש חלוקה נוספת למחוזות), 6 טריטוריות-איחוד, וטריטוריה אחת של בירת המדינה - דלהי. בכל מדינה השלטון נבחר בבחירות מקומיות בעוד שבטריטוריות-האיחוד השלטון ממונה על ידי המדינה. בניגוד למעצמות ומדינות שונות, להודו אין טענה לבעלות על שטחים באנטארקטיקה, אולם יש לה שם שני בסיסים מדעיים - מאיטרי ודקשין גנגוטרי.
רשימת המדינות:
מדינות: וקוד זיהויין
טריטוריות איחוד:
יעקב חזן מלונדון
יעקב בן יהודה חזן מלונדון (לונדריש), היה רב ימי-ביניימי מיהדות אנגליה, תלמידו של רבי ברכיה מניקולא ומחברו של הקודקס ההלכתי 'עץ חיים' (1287), המכנס יחדיו הלכות פסקים ומנהגים.
ביוגרפיה
בפתיחת ספרו, המחבר מכנה את עצמו "יעקב ב"ר יהודה חזן מלונדרש ב"ר יעקב הארוך". אולם, שמו אינו נזכר במסמכים משפטיים ובתעודות על יהדות אנגליה מאותו הזמן, ומלבד המידע העולה מספרו אין ידוע עליו דבר. אף לא ידוע אם התואר "חזן" שייך לו או לאביו, או מה משמעותו של תפקיד זה.
מן הספר עולה שהיה בקשר אישי עם רבי ברכיה מניקולא ושלח אליו שאלה הלכתית בדיני כתיבת גט. מנושא השאלה נראה שעסק באופן מעשי בכתיבת גיטין, ואולי היה בעל תפקיד בבית הדין של לונדון או היה מקורב אליו.