cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריס קארמק
חיים אישיים
ב-2 במרץ 2016 קארמק התארס לזמרת והמוזיקאית ארין סלאבר; הם נישאו ב-19 באוקטובר 2018. קארמק וסלאבר נפגשו על הסט של "נאשוויל" כאשר סלאבר הופיעה כאחת מזמרות הגיבוי של ג'ולייט בארנס (היידן פנטייר). בתם הבכורה של הזוג, קאי, נולדה ב-30 באוגוסט 2016. ב-21 במרץ 2022, קארמק וסלאבר הודיעו שהם מצפים לתינוקת נוספת.
אבינועם סטולוביץ'
אבינועם סטולוביץ' (נולד ב-23 בינואר 1975) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה במילואים, אשר כיהן בעבר כמפקד המרכז לאימונים באש במל"י, סגן מפקד אוגדת עזה, מפקד חטיבת החרמון, מפקד בא"ח גולני ומפקד גדוד 13.
ביוגרפיה
סטולוביץ' נולד וגדל בתל אביב. בן לפרופ' חיים סטולוביץ' ואחיו של הרב אליהו סטולוביץ', רב גוש כפר ויתקין. הוא למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ובישיבת מרכז הרב.
התגייס לצה"ל, שובץ בחטיבת גולני והתקבל לסיירת גולני. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר ויצא לקורס קציני חי"ר. עם סיום הקורס חזר לסיירת ומונה למפקד צוות, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון. בהמשך שימש כמפקד פלוגה רובאית. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ביחידת אגוז. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לסגן מפקד יחידת אגוז. לאחר מכן מונה למפקד מחזור בבא"ח גולני.
ב-25 במרץ 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 13. במהלך תפקידו, הגדוד בפיקודו תפס קו בגבול רצועת עזה, במהלכו סיכל ניסיון פיגוע במעבר קרני, בו הפעילו המחבלים בין היתר סוסים ועליהם מטעני חבלה. בקרב שהתפתח הרגו לוחמי הגדוד ארבעה מחבלים. את תפקידו סיים ב-5 במאי 2011. בהמשך מונה לסגן מפקד חטיבת גולני בין השנים 2011–2012. לאחר מכן מונה למפקד בא"ח גולני בין השנים 2012–2014. במבצע צוק איתן קיבל פיקוד על גדס"ר גולני לאחר שמפקד הגדוד, רועי לוי, נפצע, והוביל אותו בלחימה עד לסיום המבצע.
ב-9 בספטמבר 2014 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת החרמון. במרץ 2015 קיבל הערה פיקודית ממפקד פיקוד הצפון, אביב כוכבי, בשל פציעת קצינה ממוקש בגזרת החטיבה. בשנת 2016 סיים את תפקידו. בהמשך היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ד (2017-2016). לאחר מכן מונה לסגן מפקד אוגדת עזה בין השנים 2017–2018. במאי 2018 מונה למפקד המרכז לאימונים באש (מא"ש) במל"י, וכיהן בתפקיד עד 2019.
בינואר 2022 השתחרר מצה"ל.
חיים אישיים
נשוי למוריה, אחותו של סרן שנהרג במלחמת לבנון השנייה. לאחר נישואיו גר ביישוב קרני שומרון במשך מספר שנים. כיום מתגורר ביישוב פסגות.
ניקולאיה גוצה
ניקולאי גוצה (ברומנית: Nicolae Guţă, שמו בלידה ניקולאיה לינגורארו Nicolae Linguraru, נולד ב-3 בדצמבר 1967 באנינואסה) הוא זמר-ויוצר מוזיקה רומנית צוענית עירונית, במיוחד בז'אנר הידוע בשם "מאנלה" (manele). לרוב הוא שר ברומנית, לעיתים בשפה רומאני.
פרטים ביוגרפיים
ניקולאיה גוצה נולד בשנת 1967 במשפחה עניה, בת 8 ילדים, של צוענים רומנים בשם לינגורארו, מן היישוב אנינואסה, בסביבות עיר כורי הפחם פטרושאן בעמק הז'יו שבדרום טרנסילבניה. הוריו נפטרו עוד בילדותו. אמו הייתה ידועה כ"מריה מגדת העתידות" והאב עסק ברוכלות, בעיקר של סבונים שהוברחו מחו"ל. בשנת 2004 שינה באופן רשמי את שם המשפחה מ"לינגורארו" ל"גוצה", שם הבמה שבו נודע מזה שנים רבות.
קריירה מוזיקלית
ניקולאיה גוצה התחיל כזמר ואקורדיוניסט בסוף שנות ה-80. במשך שנה וחצי לקח שיעורי אקורדיון בבית הספר העממי לאומנויות בפטרושאן. עוד בזמן שעבד ברשות הרכבות הרומנית, ואחר כך שמונה שנים ברשות המים כרתך-שרברב, בשעות הפנאי היה שר מוזיקה אתנית עממית, כפרית ובעיקר עירונית, במיוחד של החבל באנאט ודרום-מערב טרנסילבניה. לאחר שהתפטר, החל בקריירת זמר חתונות וערבים חברתיים בעיקר במסעדות של העיר טימישוארה. אלבום הבכורה שלו הופק ב-1992. שנתיים לאחר מכן, הקליט להיט ראשון בשם "De când te iubesc pe tine" (מרומנית: "מאז שאהבתיך") ובכך סלל את דרכו בעולם המוזיקה האתנית. פרץ אף לתודעה הבינלאומית באמצעות אלבום מ-1996 שהוצא לאור בצרפת ומאז המשיך למנף את הצלחתו. אחרי שבהתחלה התמקד בסגנון המסורתי של מוזיקת הלאוטארים ואף והג'אז הצועני, ואחרי שנת 1998 אימץ בעיקר את המקצב הצועני-הבלקני המאפיין את הז'אנר "מאניה" או "מאנֶלֶה". בשנת 2004 הכתיר את עצמו כ"מלך המאנלה". שיריו בסגנון זה שילבו יסודות של מוזיקה צוענית מסורתית עם השפעות של הפופ ושל ההיפ הופ".
המוזיקה העירונית הצוענית שצברה תאוצה בזירת עולם הבידור הרומני אחרי מהפכת 1989 ברומניה ומעריצים רבים גם מחוץ לגבולות רומניה. בנסיבות אלה פרחה גם הקריירה של ניקולאיה גוצה, שהפך לזמר הדגל של הז'אנר.
לעיתים קרובות גוצה עושה שימוש בכלים אלקטרוניים כמו גיטרה חשמלית וסינתיסייזר בהתאם לטעם הקהל הצעיר.
לאורך השנים ועד היום מרבה הזמר להקליט אלבומים הכוללים מחרוזות, שירים מקומיים, שירים מקוריים וכן משתף פעולה עם אמנים אחרים מעולם הזמר הצועני לצד ראפרים ודיג'יי.
בשנים 2002 ו-2004 הוא הוציא אלבום משותף עם כרמן שרבן. ב-2004, יצא אלבום המכיל גרסאות דאנס ללהיטיו של גוצה הנקרא "Regele dance".
ב-2007 הוציא גוצה לאור גרסת כיסוי לשיר "lejla" של הארי מאטה הארי הבוסנית, אשר סיים במקום השלישי בפסטיבל האירוויזיון 2006, כאשר שינה את שם השיר ל-"?Cine eşti" (בתרגום: "מי את?").
חייו הפרטיים
מגיל 16 לגוצה הייתה בת זוג בשם מריאנה, ללא רישום רשמי. מקשר זה לניקולאיה גוצה נולדו שני בנים ושתי בנות. הוא אביה של זמרת הפופ האתנית הצוענייה ניקולטה גוצה. גם בניו מוזיקאים: אחד הבנים, ניקו מנגן בקלרינט ובתוף "טאראבאנה", בעוד הבן השני קוסמין הוא נגן אורגן חשמלי. אחיו של האמן, כולל סמיר, איש עסקים שעשה חיל בתחום ענף הברזל, תמכו בגוצה בהתחלת הקריירה המוזיקלית.
דיסקוגרפיה
לניקולאיה גוצה אוסף של יותר מ-50 אלבומים של שירים בסגנון צועני מודרני, אותם כתב, הלחין או ביצע.
קרב אוריקה
קרב אוריקה (בפורטוגזית: Batalha de Ourique) התחולל ב-25 ביולי 1139 כחלק מהרקונקיסטה ובו הביסו כוחות עליהם פיקד אפונסו הנריקש את כוחות אל-מוראביטון המורים בפיקודו של עלי אבן יוסוף.
למרות העובדה שכוחות פורטוגל הנוצרית היו בנחיתות מספרית, הצבאות המוסלמיים נחלשו על ידי בעיות מנהיגות פנימיות, מה שהוביל לניצחונו של אפונסו. אחרי הניצחון הכריז אפונסו על עצמאותה של פורטוגל כממלכה והוכתר למלך תחת השם אפונסו הראשון. כך, נוסדה רשמית ממלכת פורטוגל, תחת מלכות השושלת הראשונה של הענף הפורטוגזי של בית בורגונדי הצרפתי.
על פי המסורת, במהלך הקרב, אפונסו, עם תמיכה מהאצילים ומחייליו, הצליח להביס ולהמית חמישה מלכים מוריים. ניצחון זה מתבטא בסמל פורטוגל, המופיע גם על דגל המדינה, ובו יש במרכז חמישה מגינים המסמלים את המלכים המורים שהובסו.
על פי מסורת נוספת, הופיע יעקב בן זבדי (שזהו יום הקדוש שלו) או ישו (על פי גרסאות אחרות) בחלומו של אפונסו ערב הקרב והבטיח לו ניצחון.
אלבר קלוד
ראשית חייו
אלבר קלוד נולד בלונגלייה שבבלגיה. הוא היה הילד הצעיר לאביו פלורנטין ז'וסף קלוד ולאימו מרי-גלדיס ואטריקואן. כשהיה בן 7 אמו נפטרה מסרטן השד והמשפחה שהייתה בקשיים כלכליים עברה לעיר אטוס (Athus), עיר משגשגת בייצור פלדה. כשהיה בן 12, קלוד עזב את בית הספר והלך לעבוד במפעל פלדה, דבר שהיה נפוץ באותה התקופה. שנה לאחר מכן, התבקש ללכת לעזור לדודו אשר סבל מדימום מוחי. הרופא שבא לבקר לעיתים קרובות הרשים את קלוד הצעיר בידע הרחב שלו והטביע בקלוד את חלומו להיות רופא.
ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, שירת במודיעין הבריטי ובמהלך שירותו נאסר ועונה במחנות הגרמנים. לאחר ששוחרר קיבל את מדליית בעלות הברית.
אף על פי שלא היה בעל תעודת סיום בית ספר תיכון, ב-1922 התקבל לאוניברסיטת לייז' (Liege) במסלול מיוחד ליוצאי צבא. כשש שנים לאחר מכן, סיים קלוד את התואר הרפואי שלו והדיסרטציה שכתב זיכתה אותו במלגה מהממשלה במכון לסרטן בברלין וכך את החורף שבין 1928–1929 עבד במעבדה של פרופסור אלברט פישר בחקר תרביות של רקמות. בקיץ של 1929 הצטרף לאוניברסיטת רוקפלר ונשאר בקשר עם המוסד בכל המשך חייו.
קלוד התחתן והתגרש מג'וליה גילדר והם הולידו ילדה בשם פיליפה, שבמשך השנים הפכה לחוקרת מוח.
עבודתו המדעית והישגים
לפני עבודתו של קלוד היו שתי אפשרויות ללקיחת דגימה מתאים: הראשונה, לכתוש את התאים והשנייה להשתמש במיקרוטום, מכשיר לחיתוך רקמות. אמנם בשתי השיטות הללו לא ניתן להפיק תמונה מלאה של הסידור התוך-תאי ברזולוציה של מיקרוסקופ אלקטרונים. לכן הניחו כי פנים התא הוא מסה כאוטית של חומר ולא הייתה תמונה ברורה של פנים התא, היה כמעט בלתי אפשרי לעסוק בחקר התאים,
קלוד אשר הבין את חשיבות הפענוח פנים התא, בנה מכשיר שבעזרת צנטריפוגה (centrifugation) הצליח לשבור ולטוות תאים נגועים כדי לבודד את הגורמים שלהם. בעזרת שיטה זאת גילה את המבנה התוך תאי ואת תפקידי האברונים שבו. על גילויים אלה זכה קלוד ב-1974 בפרס נובל לרפואה או פיזיולוגיה ביחד עם שותפיו כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה. בין השנים 1949 עד 1970 עבד כמנהל במרכז הרפואי ולמחקר אונקולוגי על שם ז'ול בורדה בבריסל. שנתיים לאחר שסיים תפקיד זה התמנה למנהל של המעבדה לחקר ביולוגיה תאית ואונקולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלונדון.
I Don't Search I Find
I Don't Search I Find (בעברית: אני לא מחפשת אני מוצאת) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן הארבעה-עשר שלה, Madame X (2019). השיר יצא לאור ב-6 בדצמבר 2019, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס כסינגל שיווקי. ב-22 במאי 2020 הופץ כסינגל רשמי מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הדאנס קלאב.
רקע וכתיבה
בינואר 2018, הצהירה מדונה באינסטגרם שלה, כי היא עובדת על אלבומה הארבעה העשר העתיד לצאת בשנת 2019. לבסוף, ביוני 2019, הוציאה מדונה את השיר "Dark Ballet", כסינגל השיווקי השלישי מתוך האלבום, כשהקודם הוא "Future".
השיר הוא שיר דיסקו-האוס, אשר משלב בתוכו גם את סגנון ה-EDM.
הוצאה והשפעה
האודיו הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-13 ביוני 2019. נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על קרוב למיליון צפיות. בהמשך, הועלה מיני-אלבום הרמיקסים של השיר לערוץ היוטיוב של מדונה גם כן. הרמיקס שנעשה על ידי עופר ניסים הועלה לערוץ היוטיוב שלו ב-26 בינואר 2020.
בשנת 2020, כבש השיר את פסגת מצעד שירי הדאנס קלאב של בילבורד והיה לשיר ה-50 של מדונה שעשה זאת. בעקבות כך, הפכה מדונה לאמן הראשון בהיסטוריה אשר הצליח לכבוש פסגת מצעד כלשהו של בילבורד 50 פעמים או יותר.
בנוסף לכך, הפכה מדונה לאמן הראשון בהיסטוריה אשר הצליח לכבוש במהלך חמישה עשורים שונים את פסגות המצעדים של בילבורד.
אריסטובולוס (מלך כלקיס)
אריסטובולוס (ביוונית: Ἀριστόβουλος; המאה ה-1 לספירה) היה נסיך מבית הורדוס, בנו של הורדוס מלך כלקיס ואשתו הראשונה מרים.
ביוגרפיה
הוא היה נכדו של אריסטובולוס, בנם של המלך הורדוס ומרים החשמונאית, ונינו של המלך הורדוס משני הצדדים: כמו אביו, גם אמו, מרים, הייתה נכדתו של הורדוס, דרך אמה, אולימפיאס.
אריסטובולוס נישא לשלומית בת הרודיאס לאחר מות בעלה, פיליפוס הטטרארך. שלומית ילדה לאריסטובולוס שלושה בנים: הורדוס, אגריפס ואריסטובולוס.
אריסטובולוס לא ירש מיד את אביו כשליט כלקיס. עם מותו של אביו בשנת 48 לספירה, נתן הקיסר קלאודיוס את הטריטוריה לבן דודו של אריסטובולוס, אגריפס השני. רק כאשר בשנת 52 לספירה ניתנו לאגריפס השטחים שקודם לכן היו תחת שלטונו של פיליפוס, קיבל אריסטובולוס את כלקיס.
אריסטובולוס זוהה עם אותו אריסטובולוס שמונה על ידי נירון קיסר למלך ארמניה הקטנה  בשנת 55 לספירה, והשתתף עם כוחותיו במלחמה עם האימפריה הפרתית בשנים 63-58, ותמורת זאת קיבל ממנו בשנת 61 חלק קטן מארמניה הגדולה. אריסטובולוס זה נעקר מארמניה הקטנה בשנת 72, אולם במידה והוא אותו אריסטובולוס מלך כלקידיקי, שתמך בלוקיוס קאיסניוס פאיטוס, פרוקונסול בסוריה, במלחמה נגד אנטיוכוס הרביעי, מלך קומגנה בשנת 73, הוא פוצה תמורת זאת בממלכה חדשה, ככל הנראה כלקיס על הבלוס (ad Belum, נהר קויק ; כיום קינאסרין בצפון סוריה).
אברהם מברך
אברהם יששכר מְבָרֵך (בנצ'קובסקי) (כ"ה בתשרי ה'תרנ"ח 21 באוקטובר 1897 - י"א באדר ב' ה'תשמ"ד 15 במרץ 1984), היה מחלוצי ופעילי הציונות דתית בפולין ובישראל, סופר, חוקר מקרא, גאוגרפיה והיסטוריה של עם וארץ ישראל, וממתעדי ההיסטוריה של תנועות "ההגנה", "המזרחי" ו"הפועל המזרחי". קיבל את התואר "יקיר חיפה".
ביוגרפיה
מברך נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי (יש גרסאות הטוענות כי נולד בבלכטוב, הסמוכה לעיר) שבפולין בכ"ה בתשרי ה'תרנ"ח, למשה הכהן בנצ'קובסקי ולהדסה בת דבורה ואפרים פישל מלץ. אמו הייתה מצאצאי האדמו"ר אפרים פישל מסטריקוב והפרופסור רבי חיים דוד ברנהרד, הידוע כ"בעל תשובה" מפיוטרקוב.
מברך קיבל חינוך חרדי בחדר בפיוטרקוב. לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה הגדולה של חסידות גור בלודז’, אך נאלץ לנטוש אותה משום שנחשד כנגוע בנטיות ציוניות.
קריירה ציבורית
לאחר שעזב את הישיבה, השתלב מברך במהירות בעולם הציבורי-פוליטי.
הוא היה ממייסדי "המזרחי" בפולין ובישראל ו"החלוץ המזרחי" המקומי והעולמי (1918, 1925), היה ציר המועצה הראשונה של "צעירי המזרחי" שהתקיימה בלודז', ציר הוועידה הראשונה של "צעירי המזרחי העולמי", שהתקיימה בוורשה (1919), ציר עירו בוועידת הג'וינט בראדם (1920), ציר הוועידה העולמית של "המזרחי" בקרלסבד (1923), ציר הקונגרס הציוני העולמי ה-14 בווינה (1925), מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר המתקדם הראשון של ה"מזרחי" בפולין, שהוקם בפיוטרקוב-טריבונלסקי (1916), ממקימי וחבר הוועדה המארגנת של "הסתדרות הפועל המזרחי" בירושלים (1921), חבר המרכז של "הפועל המזרחי" בירושלים (1922), חבר "וועד הקהילה" בירושלים, וממקימי המושב הדתי כפר חיטים.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עלה לישראל באוניה אקלינא, והתגורר ביפו עד שהחלו בעיר מאורעות תרפ"א, ב-1 במאי. בין השנים 1921–1924 עבד בעבודות בניין ובייבוש ביצות. בין השנים 1924–1932 עסק בחקלאות ושמירה בכפר חיטים.
בין השנים 1933–1939 עבד בשליחות הסוכנות היהודית כמשגיח כשרות, ועסק גם כן ברכישת נשק מטעם ההגנה ובהטענתו על האוניות "מרתה וושינגטון", "ג’רוסלמה", "פלסטין" ו"פילסנה-גליליאה". זכרונותיו משנים אלו מתועדים בארכיון ההגנה.
ב-1940 נישא בשנית, לאחר שאשתו הראשונה נספתה בשואה, ועבר להתגורר בחיפה. הוא היה מנהל סניף "הפועל המזרחי" בעיר, חבר המועצה, סגן מנהל לשכת העבודה הכללית, מנהל משרד הרישום המחוזי של משרד הפנים בחיפה, שופט עירוני וחבר וועדת הערעורים של המוסד לביטוח לאומי בחיפה. ב-1980 קיבל את התואר "יקיר העיר חיפה". לאחר צאתו לגמלאות, באמצע שנות השבעים, הקים וניהל, ביחד עם חברים נוספים, את "ארגון ותיקי התנועה" של תנועת "הפועל המזרחי".
נפטר בחיפה ב-15 במרץ 1984 (י"א באדר ב' ה'תשמ"ד).
חיים אישיים
מברך נישא לדבורה גיטל בת דוד מרקוביץ ומרים אברמוביץ, ולזוג נולדה בת, שרה הורוביץ - בת זוגו של פרופסור יוסף הורוביץ. דבורה גיטל נספתה בשואה.
ב-1940 נישא לפנינה דרובנר-גאסט, ולזוג שני ילדים: פרופסור משה מברך, בן זוגה של פרופסור זמירה מברך, וד"ר דינה פלדמן, בת זוגו של ד"ר בני פלדמן.
מאמריו
מברך כתב ספרים, מאמרים וכתבות רבות אשר עסקו בהיסטוריה הקדומה של עם ישראל וארץ ישראל, ובהיסטוריה של הציונות הדתית בפולין ובישראל. המאמרים והכתבות פורסמו בעיתונים יהודיים, כגון: "היסוד", "שנה בשנה", "הצופה", "גוילין", "בצרון" ו"הדאר".
נקודת דמיון
בגאומטריה, נקודת דמיון של שני מעגלים (שאינם מכילים זה את זה) היא נקודה שממנה נראים שני המעגלים באותה זווית. אלו הן הנקודות שבהן אפשר להעביר לשני המעגלים משיק משותף. לכל שני מעגלים שאינם מכילים זה את זה יש שתי נקודות דמיון: פנימית וחיצונית.
את נקודות הדמיון אפשר לבנות במחוגה וסרגל (ראו האיור השני), והן משמשות לבניות גאומטריות אחרות, כמו זו של מעגל המשיק במשותף לשני מעגלים נתונים (ראו ציר רדיקלי).
האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר
האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר (באנגלית: National September 11 Memorial and Museum) הם אנדרטה ומוזיאון בעיר ניו יורק שבארצות הברית, שהוקמו להנצחת הנספים בפיגועי 11 בספטמבר 2001, בניו יורק, בוושינגטון, ובפנסילבניה, בהם נספו 2977 נפשות, וכן בפיגוע במגדלי התאומים בשנת 1993, בו נספו שישה אנשים.
האנדרטה, הניצבת באתר בו ניצבו מגדלי התאומים במרכז הסחר העולמי, נחנכה בטקס שנערך ב-11 בספטמבר 2011, במלאת עשור לפיגועים. המוזיאון, השוכן באותו אתר, נחנך בשנת 2014. האנדרטה והמוזיאון תוכננו על ידי האדריכל מיכאל ארד ומשרד האדריכלים פיטר ווקר (Peter Walker).
המבנה
האנדרטה ממוקמת ברחבה פתוחה דמוית מעוין, המשתרעת על פני כמחצית השטח בן 65 הדונמים שעליו ניצב בעבר מרכז הסחר העולמי המקורי. על פני שטח רחבת האנדרטה נטועים עצים – למעלה מארבע מאות במספר.
ליבה של האנדרטה הוא שני בורות מרובעים הניצבים במרכז הרחבה. שטח כל אחד מהם הוא כ-4,000 מטרים מרובעים. גבולותיהם חופפים לגבולות ריבועי השטח שעליהם ניצבו שני המגדלים שנהרסו (אלו נקראים "The footprints of the Twin Towers"). מפלי מים זורמים על פני דפנות הגרניט האנכיות של הבורות, נקווים על קרקעיתם וזורמים אל תוך בורות מרובעים קטנים הממוקמים במרכז כל אחד מהם.
סדר הצגת שמות הנספים
שמות קורבנות הפיגועים קובצו על גבי המעקות במסגרת תשע קבוצות:
על מעקות הבריכה הצפונית נרשמו שמות אלו: על מעקות הבריכה הדרומית נרשמו שמות אלו:
המוזיאון
המוזיאון באתר שוכן בחלל העמוק והנרחב שמתחת לרחבת האנדרטה. הכניסה אל המוזיאון דרך ביתן הכניסה העילי שלו, הניצב בשוליו המזרחיים של המתחם. כבש ארוך מוביל את המבקרים אל חללי המוזיאון, שמשתרע עד לסלע התשתית שעליו נבנו בזמנו יסודות מרכז הסחר העולמי.
המוזיאון מכיל תצוגה היסטורית ותצוגת זיכרון. התצוגה הראשונה מספרת את תולדות הפיגועים ב-11 בספטמבר בכל רחבי ארצות הברית, וכן את תולדות התקופות שלפניהם (כולל ההתקפה על מרכז הסחר העולמי ב-1993) ושאחריהם. התצוגה השנייה מנציחה את זכרם של קורבנות הפיגועים באמצעות חומרים ביוגרפיים מפורטים אודותיהם שנשמרו ומוצגים בה.
בנוסף לחפצים וחומרים אור-קוליים מגוונים עושה המוזיאון שימוש נרחב במוצגים מתוך שרידיו של מרכז הסחר העולמי. הגדול שבהם הוא קטע מדפנו המדופנת של הבור הענק, אשר נחפר בקרקע האי מנהטן עם הקמת מרכז הסחר העולמי והכיל את יסודותיו. קטע זה שומר ומוצג בחלל עמוק בפאתו המערבית של המוזיאון (ה-"Western Chamber"). בין השאר מוצגים במוזיאון גם קטעים מצלעות המגדלים שהתמוטטו.
התחרות לתכנון האנדרטה
ההחלטה להקים אנדרטה במתחם מרכז הסחר העולמי, שנהרס בפיגועי הטרור של 11 בספטמבר, נתקבלה על ידי עיריית ניו יורק כבר בשנת 2002. תכנונו המחודש של מתחם מרכז הסחר העולמי הופקד בידי גוף תכנוני מיוחד שהוקם על ידי מדינת ניו יורק ועיריית ניו יורק – "תאגיד הפיתוח למנהטן תחתית" (Lower Manhattan Development Corporation - LMDC). בשנת 2003 בחר התאגיד בתוכניתו של האדריכל דניאל ליבסקינד כתוכנית-אב לבניית מתחם מרכז הסחר העולמי ובכללו האנדרטה והמוזיאון. בחודש אפריל באותה שנה הכריז התאגיד על תחרות אדריכלים לתכנון אנדרטת זיכרון ומוזיאון על חלק משטח האתר, בהתאם לתוכנית-האב של ליבסקינד. לתחרות הייתה היענות עצומה: בסך הכל התקבלו 5,021 הצעות של מתמודדים מארצות הברית ומ-63 מדינות נוספות.
חבר שופטים בן 13 חברים (שבין חבריו נמנתה האמנית האמריקנית מאיה לין, מעצבת אנדרטת מלחמת וייטנאם בוושינגטון די.סי.) הוקם כדי לשפוט את ההצעות. בחודש נובמבר 2003 בחר חבר השופטים שמונה הצעות כמתמודדות הסופיות בתחרות. ב-6 בינואר 2004 הוכרזה התוכנית הזוכה בתחרות – Reflecting Absence ("חוסר משתקף") של האדריכל מיכאל ארד. ארד הכין לאחר מכן את התוכנית הסופית של האנדרטה והמוזיאון בשיתוף עם משרד האדריכלים פיטר ווקר.
תהליך הקמת האנדרטה
ב-2005 הוקמה קרן מיוחדת – האנדרטה הלאומית והמוזיאון לפיגועי 11 בספטמבר במרכז הסחר העולמי, כחברה ללא כוונה רווח. היא הוקמה על מנת שתהיה הבעלים של האנדרטה והמוזיאון, תגייס כספים להקמתם, תקים אותם ותנהלם.
תקציב פרויקט האנדרטה והמוזיאון הועמד על סך של 610 מיליון דולר. סך של 350 מיליון דולר מתוכו נאסף באמצעות גיוס תרומות פרטיות על ידי הקרן. יתרת הסכום כוסתה על ידי מענקים של הממשלה הפדרלית ומדינת ניו יורק.
במרס 2006 החלו עבודות הקמת האנדרטה והמוזיאון על ידי הקרן בשיתוף עם רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי. עיכובים חלו בהתקדמות הבנייה עקב חשש שעלותה תחרוג בהרבה מן התקציב שהועמד לביצועה, ועל מנת להימנע מכך הוכנסו שינויים בתוכנית האנדרטה והמוזיאון.
באוגוסט 2008 הושלמה הקמת יסודות האנדרטה והמוזיאון. ב-11 בספטמבר 2011, במלאת עשר שנים לפיגועים, נערך טקס חנוכת האנדרטה, והיא נפתחה לקהל למחרת. עד אותה עת הושלמו מרבית עבודות הקמת האנדרטה.
המוזיאון נחנך במאי 2014, ומאז מבקרים בו כ-9000 אנשים בכל יום. באנדרטה מבקרים מעל ל-5 מיליון אנשים בשנה.
מריה, נסיכת דנמרק
מריה אגתה אודיל קבלייה (בדנית: Marie Agathe Odile; נולדה ב-6 בפברואר 1976) היא אשתו של יואכים, נסיך דנמרק.
חיים
הנסיכה נולדה בפריז, צרפת ב-6 בפברואר 1976 בשם מריה קבלייה. היא בתם היחידה של אלן קבלייה ופרנסיס גרסיוט. כשהייתה ילדה, התגרשו הוריה, והיא עברה עם אמה לז'נבה, שווייץ. הן אמה והן אביה נישאו בשנית לאחר הגירושין, כך שלמריה יש שני אחים למחצה מאמה ושני אחים למחצה מאביה. היא למדה מנהל עסקים בשווייץ ובארצות הברית, ועם סיום לימודיה החלה לעבוד בסוכנויות פרסום וידיעות בארצות הברית (למשל DoubleClick), צרפת ושווייץ.
בשנת 2005 היא נפגשה עם יואכים, נסיך דנמרק, בנם של מרגרטה השנייה, מלכת דנמרק והנריק, נסיך דנמרק. יואכים התגרש זמן קצר לפני כן מאשתו הראשונה אלכסנדרה, והוא ומריה הפכו לאוהבים. הם התגלו לראשונה בידי העיתונות הדנית במהלך חופשה באביניון. היא ויואכים חגגו את השנה החדשה 2006/2007 יחד עם אשתו לשעבר של יואכים ושני בניו. בינואר 2007 ליוותה מריה את הנסיך יואכים ובניו בחופשת סקי, ובחג הפסחא של אותה שנה, הציג אותה יואכים בפני אמו בארמון מרסליסבורג. הם התארסו רשמית ב-3 באוקטובר של אותה שנה, ונישאו ב-24 במאי 2008. לצורך הנישואים, החליפה מריה את אזרחותה הצרפתית באזרחות דנית, והמירה את דתה מקתוליות ללותרניות. כמו כן היא החלה ללמוד דנית.
ב-28 באוקטובר 2008 היא ערכה את הביקור המלכותי הראשון שלה, כאשר נסעה עם הנסיך יואכים לרבאט, מרוקו, וחילקה צעצועי לגו לילדים יתומים. ב-17 בנובמבר 2009 היא הוכרזה כפטרונית הוועדה הדנית לאונסק"ו. כמו כן היא פטרונית של אגודת האפילפסיה הדנית, קרן האיידס וקרן ה. היא דוברת צרפתית, אנגלית, ספרדית איטלקית ודנית.
משפחתה
ליואכים ומריה יש שני ילדים: מריה גם משמשת כאם חורגת לשני בניו של הנסיך מנישואים קודמים: ניקולאי, נסיך דנמרק ופליקס, נסיך דנמרק.
חוות מקורה
חוות מקורה היא חווה פרטית העוסקת במגוון גידולים ביו-אורגניים ובעיבוד תוצרת אורגנית. החווה שוכנת בלבו של עמק טוף במורדות המערביים של רכס הכרמל ליד מושב כרם מהר"ל (בין זכרון יעקב לעין הוד). העמק נוצר כאשר סלעי הגיר הקשים נגדעו והטוף הרך שמתחתם נחשף. נחל מהר"ל, נחל חרובים ונחל מערות סחפו את הטוף אל הים וכך נוצר עמק שקרקעיתו ומורדותיו בנויים טוף צבעוני.
היסטוריה
החווה הייתה בבעלות משפחת אל מהאדי, שהתגוררו בשטח מהמאה ה-19.
לאחר מבצע שוטר, בחודש יולי 1948, נכבש השטח כולו, ובכלל זה הכפר איג'זים (כיום: כרם מהר"ל), אשר רבים משטחיו היו בבעלות אל מהאדי. בניגוד לתושבי הכפר, שנמלטו מהאזור אל מעבר לגבול, עו"ד מחמוד אל מהאדי נותר עם בני משפחתו בחווה, והמשיך לקיימה עד אמצע שנות ה-50.
אז, נקלע אל מהאדי לקשיים כלכליים וביקש למכור את החווה. בתום משא ומתן ממושך, נמכרה החווה לקרן הקיימת לישראל ב-1956. תושבי כרם מהר"ל, שאדמותיהם נושקות לאדמות החווה, קיבלו הבטחה של גורמי התיישבות כי החווה תועבר אליהם, מאחר שהם סבלו ממצוקה חמורה של קרקעות ראויות לעיבוד חקלאי.
ההבטחה הופרה, והחווה נמכרה לעו"ד החיפאי יעקב סלומון, נכדו של יואל משה סלומון. המכירה עוררה סערה ציבורית עזה, שהקימו חברי מושב כרם מהר"ל ואנשי ציבור שנרתמו לזעוק את זעקתם. כלי התקשורת עסקו במכירה ובהבטחה שהופרה, ובמה שנראה אז כחוסר צדק משווע: המדינה סוחרת בקרקעות חקלאיות במקום לסייע לחקלאים שמתמודדים עם קשיי קיום. העיתונאים שסיקרו את הפרשה, רמזו על קשרי הון ושלטון – עו"ד סלומון נמנה עם פרקליטי הצמרת במדינה - והעניין הגיע גם לכנסת בשאילתא לשר החקלאות, קדיש לוז.
למרות הסערה, התעקשו ראשי הקרן הקיימת לבצע את עסקת המכירה. לאחר שיצאה לפועל, סלומון שיכן בחווה את ביתו וחתנו – בני משפחת רילוב, המחזיקה בה עד היום.
סם מקברטני
סם מקברטני (באנגלית: Sam McBratney; 1 במרץ 1943 – 18 בספטמבר 2020) היה סופר ילדים צפון אירי. ספריו, שהידוע מהם הוא "תנחש כמה אני אוהב אותך" (1995), עסקו ביחסים בין בני משפחה, לרוב תוך שימוש בדמויותיהם של בעלי חיים.
חוות מקורה
כיום
לפני כ-15 שנים הוסבה החווה לגידול בשיטה הביו-אורגנית. כיום מגדלים בחווה מגוון של מטעים סובטרופיים על פי העקרונות האורגניים, הכוללים שימוש בקומפוסט אורגני במקום בדשן כימי ובשיטות אורגניות להגנה ממזיקים כגון: מלכודות, שימוש באויבים טבעיים והגנה על ידי רשתות מונעות מזיקים.
סם מקברטני
ביוגרפיה
מקברטני נולד בבלפסט. בתקופת מלחמת העולם השנייה נאלצו מקברטני ובני משפחתו לעזוב את העיר עקב הפצצות, ולבסוף התיישבו בליסבורן. מקברטני, שפרסם את ספרו הראשון בשנת 1976 עבד כמורה עד שזכו ספריו להצלחה ספרותית, בתחילת שנות ה-90. הצלחתו של הספר "תנחש כמה אני אוהב אותך" איפשרה לו להקדיש את זמנו לכתיבה. כתיבתו זכתה במספר פרסים לספרות ילדים, בבריטניה, אירלנד, ובעולם.
חוות מקורה
כיום
עקב מיקומה המיוחד של החווה בלב חורש טבעי בכרמל, הפעילות המשקית מוכוונת לשמירה על הסביבה. בשנת 2002 זכתה החווה במקום הראשון בתחרות שהתקיימה בין המשקים החקלאיים בארץ (לא רק המשקים האורגניים) בשמירה על הסביבה.
סם מקברטני
ביוגרפיה
מקברטני פרסם ספרים המיועדים למגוון של גילאים. עם זאת ספריו המצליחים, שתורגמו לשפות רבות, בהן עברית, ומלווים באיוריה של אניטה ג'ראם, עוסקים בעולמו של הפעוט, ומתארים את היחסים בין בני משפחה דרך עיניהן של חיות. כך, למשל, הארנבים אגוזי הגדול ואגוזיני הקטן, בספר "נחש כמה אני אוהב אותך", מתחרים זה בזה בגילויי אהבתם, עד שאגוזיני הקטן נרדם. בריאיון לכתבת נורית קנטי מסר מקברטני כי העברת סיפוריו לילדים דרך דמוית החיות "מונעת את העיסוק בשאלות מגדריות, תרבותיות, דתיות ואחרות." וכי "הילדים מסוגלים בקלות רבה להקיש מסיפוריהן של חיות לבני אדם. החיות פשוט עושות את העבודה בספרות הילדים".
חוות מקורה
כיום
הגידול העיקרי בחווה הוא זיתים אורגניים לשמן זית ומאכל מזנים שונים חלקם מקומיים כמו הסורי והנבאלי וחלקם זנים איטלקיים שיובאו לארץ כגון: לצינו וקורטינה.
סם מקברטני
ביוגרפיה
מקברטני נפטר ב-18 בספטמבר 2020. הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
חוות מקורה
כיום
בחווה פועל בית בד אורגני המשמש לעצירת שמן מזיתי החווה בלבד בכבישה קרה.
כמו כן מגדלים בחווה ליצ'י, תאנים, אפרסמון וכרם ענבים מזן מרלו לייצור יין. בנוסף,גרות בחווה 10 משפחות בבתים שבעבר היו אסמים.
בוסתן תם
מטע הזיתים קרוי על שמו של טייס חיל האוויר, סרן תם פרקש, שנהרג במלחמת לבנון השנייה.
יקב אמפורה
בלב חוות "מקורה" שבכרם מהר"ל, משובץ פסיפס אבנים ומחופה בגג רעפים אדמדם, שוכן מבנה יקב "אמפורה", שבו מיוצרים כ–65,000 בקבוקים בשנה. היקב הוקם בשנת 2000 על ידי גיל שצברג וגיא רילוב.
מעיין מקורה
מעיין מקורה ממוקם במדרון הדרומי של עמק מקורה בלב חורש ים תיכוני, במגע בין שכבת הטוף של עמק מהר"ל לגיר שמעליו. מיקומו של המעיין באזור חקלאות אורגנית, מבטיח את ניקיונם של המים וזאת עקב ההימנעות משימוש בכל חומר כימי מזהם בחקלאות.
ההגיר שמקיף את העמק, אוגר בתוכו את מי הגשמים ומהווה מאגר מים תת-קרקעי טבעי, המים נעצרים בגיר עקב הטוף שנמצא מתחת לגיר. התכונות המינרליות המיוחדות של מי מעיין מקורה נובעות מהרכב הסלעים המכילים את המים. תכונותיו המיוחדות של מעיין מקורה הן חלק מפולקלור מקומי. מאז תחילת המאה ה-20 כפריים מכל האזור סיפרו בשבחם ונהגו לבוא למקורה על מנת להצטייד במי המעיין במקום. מי המעיין עשירים בסידן ומגנזיום.
איילון (להקה)
איילון הייתה להקה ישראלית מצליחה שפעלה במסגרת הפלמ"ח (מעין להקה צבאית) עוד לפני הקמת המדינה.
חברי הלהקה היו יהודית קניגסברג, חיים פולני, מאיר הוברמן, מאיר ינאי, מרדכי ירון, יוסף גת (ויינשטיין), נגן מפוחית הפה שמואל גוגול והאקורדיוניסטים יעקב סגל וגד מן. הלהקה העלתה שתי תוכניות והתפרקה במרץ 1950, עם שחרור חבריה מצה"ל. בשנת 1953 התגבשה מחדש כרביעייה. חברי ההרכב האזרחי היו מרדכי ירון, גד מן, ברוך נדב וחיים פולני (שלאחר מכן הוחלף באיתן לב).
הלהקה קיימה הופעות רבות בישראל והייתה פופולרית מאד בשנות ה-50 בעיקר. רבים משיריה היו סאטיריים. עד פירוקה בשנת 1980 הוציאה הלהקה שני אלבומים וכן שני אלבומים בארצות הברית. האלבום הראשון שלה,אשר יצא בשנת 1957, נקרא "בקיצור ולעניין". האלבום השני, "ניו יורק - תל אביב" (1959), כלל, בין היתר, את השירים "שיר הפלאפל", "טרנטה דה-לוקס" ו"דוגמניות".
ב-1959 עזב פולני את הלהקה ובמקומו נכנס המוזיקאי והזמר איתן לב, עימו יצאה הלהקה לסיבוב הופעות חובק עולם עד שהתבססה בארצות הברית, הקליטה שם שני תקליטים והופיעה במקומות היוקרתיים ביותר, כולל בלאס וגאס.
ברין (מסע בין כוכבים)
ברין הוא גזע חייזרי בדיוני המופיע ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים". הם מוזכרים לראשונה בפרק "The Loss", פרק העונה רביעית של "מסע בין כוכבים: הדור הבא", ששודר לראשונה בשנת 1990. קיימות התייחסויות רבות לגזע זה במספר מפרקי "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר", אולם הם לא נראו על המסך עד לשנת 1996, בפרק העונה הרביעית של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בשם "Indiscretion". ב-"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" הם היו מעורבים באופן משמעותי, בסופו של קו העלילה המרכזי של הסדרה, ב-1999, אשר במהלכו נחשף מידע רב אודות גזע זה. המראה החיצוני האמיתי של הברין מעולם לא נראה בפני הצופים, אשר מעולם לא ראו את הברין על המסך ללא הקסדות שלהם.
הפקה
המראה של מסכות הברין, הכולל "חוטם", עוצב בהשראת ההצעה החזותית כי הם גזע של "בעלי זרבוביות", כמו לזאב ארקטי.
תלבושות הברין היקשו על השחקנים לשחק, שכן הם היקשו הן על הראייה והן על הנשימה: היה רק חור אחד קטן במקור, כ-20 ס"מ מאפו של השחקן, על פי הפעלולן טוד סלייטון, אשר גילם את דמותו של תו'ט גור. התלבושות כללו גם נעליים גדולות, מגושמות, והתלבושות היו עשויות שכבות, כשל ארמדילו, אשר הקשו על התנועה. הקסדות, אשר היה מסובך לשים אותן ולהוריד אותן, היו מחוברות עם מגנטים, ולפיכך מועדות לנפילה, בעת שמישהו נתקל בהם.
הכפתורים המדליקים את האורות של הקסדה היו בתוכה, דבר שמחייב את השחקנים להסיר את הקסדה, על מנת להדליק ולכבות את האורות. מסיבות שאינן ידועות לאיש מאנשי ההפקה, הסוללות שאליהן היו מחוברים האורות הספיקה למשך דקות בודדות, בטרם נגמרו.
על מנת לשמור על תדמית הברין כגזע מסתורי, הקולות של הברין נעשו בהשראת אלבומו של לו ריד - "Metal Machine Music", כאשר צוות הפוסט-פרודקשן קיבל הנחיה להאזין לו כאשר הם יוצרים את הקרקור האלקטרוני המשמש כקולות הברין.
היסטוריה ותרבות
כוכב הבית של הברין נקרא "ברין", על פי הפרק "Til Death Do Us Part" של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" משנת 1999. הכוכב הוא "שממה קפואה", על פי הנאמר בפרק "Indiscretion". עם זאת, בפרק "The Changing Face of Evil" מ-1998, נאמר על ידי וואיון כי הקור די מתון. בהתחשב בטבעו של וואיון, הידוע כמי שאיננו ראוי לאמון, לא ברור לאיזה מידע כדאי להאמין. בקרב הברין, היריון בגיל צעיר זו תופעה שכיחה, על פי הפרק "Elogium", מהעונה השנייה של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" (1995). עם זאת, לא נאמר מפורשות מה נחשב "צעיר" בתרבות הברין. לברין אין דם. לא נחשף כיצד מבוצעות פונקציות בפיזיולוגיה של הברין, אשר באופן נורמלי מתבצעות באמצעות הדם במינים אחרים. למרות שתזונתו איננה ידועה, לוטננט-קומנדר וורף ואזרי דקס קיבלו לאכול ממרח אצות כאשר היו אסירים של הברין, בפרק "Til Death Do Us Part".
מבחינה היסטורית, הקלינגונים היו בין ראשונים לגלות את ההשלכות של ההמעטה בערכם של הברין. כפי שנחשף בפרק "Til Death Do Us Part", במהלך תקופת האימפריה הקלינגונית השנייה, הקנצלר מוו'גא הורה על צי שלם של ספינות מלחמה קלינגונית לפלוש ולכבוש את עולם הבית של הברין. הצי לא חזר, ומעולם לא נשמע ממנו שוב. לרומולאנים יש פתגם, שאומר: "לעולם אל תפנה את גבך לברין". פתגם זה נאמר לראשונה (וגם מודגם...) בפרק "By Inferno's Light" של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" משנת 1997, שבו ברין, שבוי של הדומיניון במחנה מעצר, שולף אקדח מתוך נרתיק שעל חגורתו של שומר ג'מהדאר, אשר הפנה אליו את הגב, והשתמש בו על מנת להרוג שני שומרים. עד לאותו הרגע, אותו ברין לא עשה דבר, מלבד לשבת בשקט, ולא נתן שום אינדיקציה לכך שהוא מהווה איום.
הברין הקימו את קונפדרצית הברין המבודדת ברביע אלפא (החלק של גלקסיית "שביל החלב" שבו נמצאים כדור הארץ וכן כוכבי הבית של הפרנגי, הקרדאסים וחלקים מהאימפריה הקלינגונית ומאימפריית הכוכבים הרומולאנית). הברין הקימו מאחזים ליד ה-"Black Cluster". כמו כן, הם הקימו מתקני כרייה, בהם שומרים ברינים ועבדים אשר נחטפו מספינות חלל, כמו טורה זיאל - ביתו החצי קרדאסית-חצי באג'ורנית של דוקאט הקרדאסי, אשר ספינת ההובלה שהייתה עליה התרסקה על פני כוכב לכת שהיא בשליטת הברין.
על אף חוסר ההזדהות הפוליטית שלהם, על פי הפרק "Hero Worship" הברין הפכו לבני-ברית חזקים של הדומיניון מרביע גמא, במהלך מלחמת הדומיניון אשר פרצה ונמשכה במשך שתי העונות האחרונות של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9". בפרק "Til Death Do Us Part" נחשף כי הברין הפכו בני-ברית של הדומיניון. לאחר שזה מתרחש, הברין תוקפים את כדור הארץ, ומשמידים חלקים נרחבים של סן פרנסיסקו, בטרם כוחותיהם נהדפים ונסוגים. כמו כן, הם הוכיחו את עצמם כאויב חזק במהלך הקרב על צ'ינטוקה, בו הם נלחמו לצד הקרדאסים והדומיניון, נגד הפדרציה ובני-בריתה - האימפריה הקלינגונית והרומולאנים. במהלך קרב זה, הברין עזרו להשמיד צי של ספינות, בהן - הדיפאיינט. לברין הייתה אחריות גדולה בעניינים צבאיים. הנציגים המובילים של הקונפדרציה לדומיניון, שנקראו "ת'וטים" (במקור: Thots; ביחיד: ת'וט; - ככל הנראה דרגה המקבילה לגנרל), כגון ת'וט גור ות'וט פראן, קיבלו סמכויות נרחבות, למורת רוחו של "לגאט" דמאר הממורמר, מנהיג קרדאסיה, מעצמה משמעותית מרביע אלפא אשר הצטרפה לדומיניון קודם לכן. זה היה אחד הגורמים אשר הביאו את דמאר להחליף צדדים, ולהוביל למרד קרדאסיה החופשית בדומיניון. לאחר שהקרדאסים התקוממו נגד הדומיניון, הדומיניון והברין הובסו בקרב על כוכב הבית של קרדאסיה, בפרק הכפול המסיים את הסדרה - "What You Leave Behind". מעמדו של הברין ברביע אלפא, לאחר כניעתו של הדומיניון, מעולם לא הובהר.
טכנולוגיה וציוד
בפרק "Scorpion", פרק סיום העונה השלישית של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" משנת 1997, לוטננט טובוק מציין כי הברין משתמשים בטכנולוגיה אורגנית בספינות החלל שלהם, במהלך שיחה על ספינות החלל הביו-אורגניות של גזע 8472. בספינות שלהם מותקנים מכשירי הסוואה וכלי נשק מסוג "משבשים", על פי הפרק "Hero Worship".
בסרט "מסע בין כוכבים: דורות", ויליאם רייקר מציין את הברין, כאחד מבין שלושה מינים בלבד, בעלי גישה לכלי נשק מסוג מסוים (Type-III hand-held disruptors).
במהלך הקרב על צ'ינטוקה, קרב מלחמת הדומיניון שהתרחש בפרק "The Changing Face of Evil" הברין פרשו נשק מרסן אנרגיה, אשר יכול בבת אחת להשבית את כל ספינות החלל של בעלות הברית. הקלינגונים גילו כי בעקבות שינוי במנועי הספינה - הופכות הספינות הקלינגוניות לחסינות מפני נשק זה, למרות שפעולה זו לא ניתנת ליישום על ספינות של הפדרציה או של הרומולאנים, מאחר שהן פועלות באופן שונה. הברין השתמשו בכלי הנשק שלהם, וכך שיתקו את הדיפאיינט וכן צי של ספינות חלל של בעלות הברית, וכך הפכו אותן לפגיעות ולחסרות הגנה, מה שאיפשר לברין להשמיד אותן בקלות.
הופעות נוספות
הברין השתתפו ב-Palio שנערך על חלל עמוק 3, על פי "Interface", פרק העונה השביעית של "מסע בין כוכבים: הדור הבא" משנת 1993.
פורעי-חוק ברינים תקפו את פרי-הייבן (Free Haven), מושבה באג'ורנית, בפרק "To the Death" מהעונה הרביעית של "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", משנת 1996.
דריין גאנג
דריין גאנג (ידועים גם בתור "גרוויטי בויז" או "שילד גאנג") היא קבוצת אמנים משוודיה, שמתמקדת בעיקר במוזיקה. הקבוצה מכילה את הראפר/זמר בליידי, מפיק/ראפר אקו2קיי, הראפר/זמר ת'איבוי דיג'יטל, ושני מפיקים שוודים, וויטארמור ויאנג שרמן.
הקבוצה הוקמה בשנת 2013 בסטוקהולם. באותו הזמן, ת'איבוי דיג'יטל התגורר בשוודיה, אך בשנת 2015 הוא גורש משוודיה מכיוון שהוא היה מהגר לא חוקי. בעזרת האינטרנט, הוא הצליח לתקשר עם חבריו לקבוצה אף על פי שהתגורר בבנגקוק. בשנת 2016 הוא ובליידי, הכינו מיני-אלבום משותף, הנקרא AvP ובו השירים מופקים גם על ידי וויטארמור וגם על ידי יאנג שרמן.
הקבוצה חתומה בחברת התקליטים השוודית YEAR0001, חברי קבוצת דריין גאנג קיבלו הרבה פרסום משיתופי הפעולה עם יאנג לין, שגם הוא חתום באותה חברת תקליטים. יאנג שרמן, שהוא חבר בדריין גאנג, גם חבר בקבוצה של יאנג לין הנקראת "sad boys" או "ילדים עצובים".
הקבוצה מזוהה גם עם התרבות האסתטית שלה, ועם הסאונד הייחודי. בארץ, יש את קבוצת דאמנ גאנג אשר מהווה מחווה לדריין גאנג.
ותרנות
ותרנות היא תכונה או התנהגות אנושית שיש בה הטבה עם האחר, לעיתים על חשבון העצמי; הוותרן מוחל על המגיע לו למען ערכים נשגבים. היפוכה של הוותרנות היא קפדנות, קנאות וצייקנות. הוותרנות קשורה גם בזולתנות; משמעויותיה הקרובות והשונות הן: סלחנות יחס רך, כניעה; וגם יד רחבה, או בזבזנות.
ותרן הוא נדיב, מעביר על מידותיו וסלחן, בניגוד לקמצן או כילי ונוטר.
בעת העתיקה
בהגות היהודית שובחה התנהגות זו באשר לאדם. בספרות האגדה נאמרו כמה דעות באשר למידת הוותרנות; במדרש במדבר רבה הומלץ לאדם לאחוז במידת הוותרנות בקרב משפחתו ובני ביתו:.
- ותרנות גונתה בהקשרים של אמונה ותפיסת פעולת האל בעולם. לעומת האמונה באל אחד המקשרת הכל לכוח עליון אחד, עבודת אלילים נוחה לקבל תפיסות שונות ולא להקפיד בהן, כך למשל נאמר בתלמוד ירושלמי:, וכן, סברו חז"ל, כי כל המייחס לאל ותרנות, פשרנות או חריגה מן האמת המוחלטת - צפוי לגורל אכזר:.
בימי הביניים
ותרנות נחשבת למידה ראויה, אחת מטעמי מצוות שמיטה בספרות הראשונים.
רבי יצחק בן שלמה הישראלי אשר חי במצרים במפנה המאות ה-9 - ה-10, כתב בספרו ספר הגדרים, כי.
רבי יהודה מסירלאון אשר חי באנקונה שבאיטליה במפנה המאות ה-15 - ה-16, כתב בספרו נופת צופים: .
בעת החדשה
ותרנות נדרשת ברשימת ההנהגות הראויות ליהודי שניסח רבי ישראל מסלנט; הנהגה 11 אומרת: "צדק: ותר משלך".
מאז תחיית הלשון העברית משתמע המונח גם בהקשרים פוליטיים, וכן, צורף אל הביטויים "ותרנות פוליטית" או "ותרנות מדינית". המשתמשים בו מוחים על היענות או הסכמה של גופים ממלכתיים בישראל, בראש ובראשונה ממשלת ישראל לדרישות או תביעות של מדינות או גופים בינלאומיים זרים, למשל מסירת שטחים או שחרור מחבלים תמורת שבויים, אשר עלולים לדעתם לגרום נזק ישיר או עקיף לביטחון המדינה ותושביה או שהם נתפסים כפוגעים בעקרונות נערצים, כמו שלמות הארץ.
אליעזר יהודה פינקל
הרב  חזקיהו אליעזר יהודה פינקל (ה'תרל"ט, 1879 - י"ט בתמוז תשכ"ה, 19 ביולי 1965) היה ראש ישיבת מיר בעיירה מיר, ומייסדה מחדש בארץ ישראל. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
ביוגרפיה
אליעזר יהודה פינקל נולד באלול ה'תרל"ט בעיירה קלם שבליטא, לגיטל בת רבי מאיר (בשיס) וולפרט ורבי נתן צבי פינקל "הסבא מסלבודקה".
בשנת ה'תרמ"ב, בהיותו בן ארבע, עברו הוא וכל משפחתו לפרבר סלבודקה, שם הקים אביו הישיבה בשם "כנסת ישראל", ממנה המשיכו הישיבות הידועות בשם ישיבת חברון בירושלים וישיבת סלבודקה (בני ברק) בבני ברק.
מסופר על אליעזר יהודה הקטן שבגיל תשע שלט היטב בסידרי נשים ונזיקין שלמדם מאביו. בשחר נעוריו הספיק לסיים את הש"ס פעם אחת מני רבות בחייו, ולאחר מכן נסע ללמוד תורה בישיבת טלז והיה לתלמידם של רבי אליעזר גורדון ורבי שמעון שקופ.
בשנת ה'תרנ"ד, לאחר כמה שנים שבהן למד בטלז, נסע ללמוד בבריסק אצל הרב חיים סולובייצ'יק. באדר ה'תרנ"ו חזר לסלבודקה יחד עם ידידו ר' שלמה פוליצ'ק (העילוי ממייצ'ט), בעת שבסלבודקה היו בעיצומה של הלווייתו של הרב יצחק אלחנן ספקטור. שהה שנה נוספת אצל אביו בסלבודקה. בפרקי זמן קצרים אלה ירש מאביו את דרכו בתורת המוסר.
נדד רבות לקלוט תורות ושיטות שונות. בשנת ה'תרנ"ז היה אחד מארבעה עשר התלמידים ששלח אביו "הסבא" לישיבה של הרידב"ז שישב על כס הרבנות בסלוצק באותה עת, ובה פתח את ישיבתו. אחר כך נדד לישיבת הלוסק ללמוד בחברותא עם רבי ברוך בער ליבוביץ ראש הישיבה, ולאחר זמן נסע לראדין ללמוד בכולל קדשים ולשהות בסביבתו של החפץ חיים. מראדין המשיך להורדנה ומשם לישיבת מיר בראשות הרב אליהו ברוך קמאי. מיד בהגעתו לישיבה, עמד הרב קמאי על תכונותיו המופלאות ובחרו כחתן לבתו מלכה.
בראשות הישיבה
בט"ו בשבט ה'תרס"ג נישא למלכה בתם של הרב אליהו ברוך קמאי ורבקה יענטא בת חיים זאב יפה. לאחר נישואיו למד במיר והיה חברותא של רבי יחיאל יעקב וינברג בעל "השרידי אש". את שיעורו הראשון מסר בנר ראשון של חנוכה כ"ה בכסלו ה'תרס"ז (ארבע שנים אחרי חתונתו).במלחמת העולם הראשונה בשנת ה'תרע"ד גלתה הישיבה עם כל רבניה ותלמידיה לעיירות סטויבץ ופולטבה שבאוקראינה. בסוף מלחמת העולם הראשונה נפטר חותנו והוא התמנה תחתיו לראשות הישיבה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לווילנה. בשנת תש"א הצליח להימלט מאירופה לארץ ישראל, אולם בני ישיבתו גלו לקובה ומשם לשנחאי. בשנת תש"ו עלו חלק מבני הישיבה הגולים לארץ ישראל. בירושלים הוא הקים את בנינה המרכזי של הישיבה ועמד בראשה עשרים ואחת שנה עד שנפטר, אז עברה ראשות הישיבה לבנו רבי בנימין ביינוש פינקל, אשר התגורר עד אז בבני ברק. מסופר שכאות צער וכאב על מות בנו כלתו ונכדיו בשואה, התנזר ממאכלי בשר, מאז ועד מותו. (25 שנה).
אחרית ימיו
בתשכ"ד חלה מאוד והוסיפו לו את השם "חזקיהו" (חזקיהו אליעזר יהודה פינקל), הוא החלים, ולכן לאחר שנפטר ממחלתו האחרונה חרתו על מצבתו את שלושת השמות. נקבר בהר המנוחות בירושלים.
קתרין (הטריטוריה הצפונית)
קתרין (באנגלית: Katherine) היא עיירה בטריטוריה הצפונית שבאוסטרליה. העיירה שוכנת על גדות נהר הנושא את אותו שם במרחק של 320 ק"מ מדרום מזרח מבירת הטריטוריה דרווין. אוכלוסיית העיירה מנתה 6,094 תושבים במפקד 2011. העיירה היא גם היישוב הקרוב ביותר לבסיס  טינדל (RAAF Base Tindal) של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הממוקם במרחק 17 ק"מ מדרום-מזרח לעיירה. העיירה מספקת שירותי חינוך, בריאות, מנהל ותעסוקה ל-742 אנשי הבסיס ובני משפחותיהם. כרבע מתושבי הבסיס מועסקים בעבודה שאינה קשורה לתפעולו, רובם בקתרין.
ראשיתה של קתרין הייתה כתחנה של קו הטלגרף בין דרווין לאדלייד שסלילתו הושלמה ב-1872. בהמשך התפתחה העיירה סביב ענף הכרייה, במיוחד כריית הזהב, כמקום המספק שירותים לבסיס חיל האוויר וכבסיס לתעשיית התיירות האזורית. האזור ידוע בשיטפונות הפוקדים אותו לעיתים תכופות.
היסטוריה
האזור היה מיושב בשבטים אבוריג'ינים, שימש להם מקום התכנסות ונשאר כזה עד היום. האירופאי הראשון לעבור באזור היה החוקר ג'ון מקדאול סטיוארט (John McDouall Stuart) שחצה את נהר קתרין, בנקודה המרוחקת 90 ק"מ במעלה הזרם מהעיירה, ב-4 ביולי 1862. סטיוארט קרא לנהר על שם קתרין, בתו של ידידו ג'יימס צ'ימברס (James Chambers).
תחנת הטלגרף של קתרין הוקמה ב-1872 והעיירה החלה עם גרעין קטן של תושבים שהתמקמו על הגדה המערבית של הנהר. העיירה נהנתה מקרבתם של מרבצי הזהב 90 ק"מ מצפון לה. ב-1889 התגלו מרבצי זהב נוספים במרחק 50 ק"מ בהר טוד שמצפון לעיירה. המכרה פעל עד שנת 2000. ב-1926 חוברה העיירה באמצעות קו רכבת לדרווין ונבנה גשר החוצה את נהר קתרין. לצורך כך הועבר מרכז העיירה לגדה המזרחית של הנהר.
במלחמת העולם השנייה הקים צבא אוסטרליה שני בתי חולים שדה ומפקדה ליד קתרין. ב-22 במרץ 1942 הופצצה העיירה על ידי מטוס יפני ואדם אחד נהרג.
באפריל 2006 הוצפו חלקים רבים של קתרין בשיטפון נוסף. 50 בתים הוצפו והנזק נאמד במיליוני דולרים. יחד עם זאת לא דווח על נזקים לתשתיות. תושבי העיירה הוזהרו מבעוד מועד ויותר מ-1,100 מתושבי העיירה פונו למרכזי חירום מחוץ לה.
בעשורים האחרונים התפתחה קתרין כמרכז לענפי החקלאות, גידול הבקר והתיירות.
כתבים מן המרתף (ספר)
כתבים מן המרתף (ברוסית: Записки из подполья; מתורגם גם ככתבים מן המחתרת או כתבי העולם התחתון) הוא רומן פילוסופי מאת פיודור דוסטויבסקי שיצא לאור ב-1864.
הרומן נכתב כקטע מתוך זיכרונות מטושטשים של הגיבור המר, המבודד, חסר השם (המכונה בדרך כלל איש המחתרת), שהוא עובד ציבור בדימוס המתגורר בסנקט פטרבורג. החלק הראשון של הסיפור מסופר בצורת מונולוג על תיעוד הגותו מתוך יומנו של "איש המחתרת" והחלק השני שנקרא "בהקשר השלג הרטוב" מתאר אירועים מסוימים שמציגים את איש המחתרת ואת התממשות הגותו.
הרומן נחשב בעיניי רבים כאחד הרומנים האקזיסטנציאליסטיים הראשונים.
תקציר הספר
לרומן יש שני חלקים.
חלק 1: "מתחת לאדמה - במרתף"
החלק הראשון משמש כמעין כניסה למוחו המבולבל של איש המחתרת והוא מחולק לתשעה פרקים. ההקדמה מציגה מספר חידות שפתרונן נלמד ומתפתח עוד יותר עם המשך הסיפור. פרקים 2, 3 ו -4 עוסקים בסבל ובעונג הלא רציונלי של הכותב. פרקים 5 ו-6 דנים בתנודות המוסריות והאינטלקטואליות שהוא מרגיש יחד עם חוסר הביטחון שלו לגבי ביצוע פעולות. פרקים 7, 8 ו-9 עוסקים בגבולות ההיגיון האנושי ושני הפרקים האחרונים הם מעין סיכום ומעבר לחלק 2.
תשוקתו של איש המחתרת לאושר מתבטאת בכאב פיזי בכבד ובכאב שיניים. הוא מזכיר שהחברה האוטופית אליה יש לשאוף מסירה את הסבל והכאב, אבל בפועל האדם חפץ בסבל וכאב וזקוק להם כדי להיות מאושר. לדבריו, הסרת הכאב והסבל תיקח איתה גם את חירותו של האדם. הוא אומר שהאכזריות של החברה גורמת לבני אדם להיאנח מכאב רק כדי להפיץ את סבלם לאחרים. הוא מציג את הפרנויה שלו עד כדי כך שהוא אינו מסוגל להסתכל לעמיתיו בעיניים.
הבעיה העיקרית מבחינת איש המחתרת היא שאחרי כל המסע האינטלקטואלי הוא הגיע לנקודה של חוסר ודאות.
שלא כמו רוב האנשים שבדרך כלל פועלים מתוך נקמה כי הם מאמינים שהצדק הוא העיקר, איש המחתרת מודע לבעיותיו ומרגיש את הרצון בנקמה, אבל הוא מוצא אותה לא מוסרית; הדיסוננס מוביל לעלבון כלפי המעשה עצמו בנסיבותיו הנלוות. הוא מרגיש כי אחרים כמותו קיימים אך הוא מתרכז ללא הרף על הקנטרנות שלו במקום על פעולות שיסייעו לו למנוע את הבעיות מהן הוא סובל. איש המחתרת אפילו מודה שהוא מעדיף להיות לא פעיל מתוך עצלות. בעיני הקורא יש לאיש המחתרת אישיות סותרת, משום שהוא מעניק לקורא מושגים הראויים לשבח, אך פועל בניגוד אליהם.
החלק הראשון נותן גם ביקורת חריפה על הדטרמיניזם ועל ניסיונות אינטלקטואליים להגדיר את הפעולה וההתנהגות האנושית על ידי הגיונות שאיש המחתרת קורא להם במונחים מתמטיתיים: פעמיים-שתיים שווה ארבע. הוא קובע כי למרות הניסיון של האנושות ליצור את "ארמון הקריסטל", התייחסות לסמל המפורסם של אוטופיזם, לא ניתן למנוע את העובדה הפשוטה כי כל אחד, בכל עת, יכול להחליט לפעול בצורה שלא עשויה להיחשב כאינטרס אישי; חלקם יעשו זאת רק כדי לאמת את קיומם. איש המחתרת מגחך את סוג האינטרס העצמי הנאור (אגואיזם, אנוכיות) שצ'רנישבסקי הציע כבסיס לחברה האוטופית. המושג של מערכות תרבותיות וחקיקתיות הנשענות על האגואיזם הרציונלי הזה הוא מה שהגיבור מתעב.
בעבודות אחרות, דוסטויבסקי שוב מעמת את המושג רצון חופשי ומצייר טיעון שלילי כדי לעמת את הרצון החופשי מול דטרמיניזם. כתבים מן המחתרת מסמן את נקודת ההתחלה של דוסטויבסקי בעיסוק הפסיכולוגי והסוציולוגי.
חלק 2: "בהקשר השלג רטוב"
החלק השני הוא בסגנון סיפורי והוא מורכב משלושה חלקים עיקריים שמובילים לתת התודעה של האדם.
החלק הראשון הוא האובססיה שלו עם קצין אשר לעיתים קרובות עובר לו ברחוב, לכאורה בלי לשים לב לקיומו. הוא רואה שוטר ברחוב וחושב על דרכים לנקום בו על שלא שם אליו לב. בסופו של דבר, לווה כסף כדי לקנות צווארון בעל מראה יוקרתי למעילו, כדי להיתקל בקצין, ולהראות שהם שווים כבני אדם. מה רבה הפתעתו, שלמרות כל זאת, השוטר לא שם לב שזה בכלל קרה.
בחלק השני איש המחתרת נוסע לארוחת ערב עם כמה חברים ותיקים מבית הספר. איש המחתרת שנא אותם כאשר הוא היה צעיר, אבל אחרי מפגש אקראי עם אחד מהם הוא מחליט לפגוש אותם וקובע את המקום. הם לא מצליחים לעדכן אותו בזמן על השעה שהתנתה מחמש לשש, אז הוא מגיע מוקדם. הוא נכנס לוויכוח עם ארבעה מהם לאחר זמן קצר, ומצהיר בפני כל על שנאתו. בסוף, הם יוצאים בלעדיו לבית בושת. הוא מגיע לבית הבושת כדי לדבר איתם על שאירע אך הם כבר פרשו עם פרוצות לחדרים אחרים. בכעסו הוא נתקל בליזה, פרוצה צעירה, איתה הוא נכנס למיטה.
הסיפור ממשיך בסצנה שך ליזה ואיש המחתרת ששוכבים בשקט בחושך יחד. בשיחתם איש המחתרת מתעמת עם ליזה בנוגע למחשבות על עתידה, בהתחלה היא לא מתרגשת, אבל אחרי שהוא מאתגר את חלומותיה האוטופיים האינדיבידואליים (בדומה ללעג של "ארמון הקריסטל" בחלק הראשון), היא מבינה בסופו של דבר את מצבה של עמדתה איך היא תהפוך אט אט חסרת תועלת ותרד עוד ועוד, עד שלא תרצה לחיות עוד. המחשבה על מוות כזה, מוות מחפיר מאוד מביאה אותה לגבש את עמדתה החדשה.
אחרי זה, היא מנסה להתגבר על הפחד שלה ומגיעה לדירה שלו לאחר שהצטייר בעיניה כ-"גיבור". באמצע ויכוח עם המשרתת שלו, היא מגיעה. בכעסו הוא מקלל אותה ואומר שהוא צוחק עליה וחוזר על האמת על מעמדה האומלל. לקראת סוף כעסו הוא מתפרץ בדמעות ואומר שהוא רק מנסה להשתלט עליה ומתוודה על רצונו הפנימי להשפיל אותה. הוא מתחיל למתוח ביקורת על עצמו ומציין כי הוא למעשה מזועזע מהעוני שלו ומובך ממצבו. ליזה מבינה כמה מעורר רחמים הוא ומחבקת אותו ברוך. איש המחתרת זועק "הם - הם לא נותנים לי - אני - אני לא יכול להיות טוב!".
אחרי כל זה, הוא עדיין מתנהג בצורה נוראית כלפיה, ולפני שהיא עוזבת הוא דוחף לה שטר של חמישה רובלים בידה, שאותה היא מטילה על השולחן (משתמע כי איש המחתרת עסק בפעילות מינית עם ליזה וכי הכסף הוא פיצוי בשבילה). הוא מנסה לתפוס אותה כשהיא יוצאת לרחוב אבל לא מצליח למצוא אותה ולא שומע ממנה שוב. הוא מנסה לעצור את הכאב בלבו על ידי "הפנטזיה", "והאם זה לא טוב יותר, לא יהיה יותר טוב?... עלבון - אחרי הכל, זה טיהור, זה התודעה הכי כואבת, כואבת! מחר הייתי מטמא את נשמתה ומעייף את לבה, אבל עכשיו העלבון לעולם לא ימות בה, וגם אם היא תדחה את הזוהמה הממתינה לה, העלבון ירים אותה, היא תנקה אותה..."
אברהם ארנון
אברהם ארנון (1887 - 23 במאי 1960) היה מבכירי אנשי החינוך המקצועיים בתקופת ייסודו של משרד החינוך ושימש כיו"ר הראשון של המזכירות הפדגוגית.
ביוגרפיה
ארנון נולד בשם אברהם באבין בצ'ריקוב שברוסיה הלבנה. בילדותו הוא עבר עם משפחתו לעיר פולוצק, בה קיבל את ראשית חינוכו בחדר ובבית הספר המקומי לבנים. בשנת 1909 התקבל לבית הספר הגבוה למסחר ולכלכלה בקייב, במגמת כלכלה. לאחר סיום לימודיו, בתחילת 1913, עלה לארץ ישראל. בארץ ישראל נמנה ארנון עם ראשוני המורים האקדמאים. הוא שימש מורה לגאוגרפיה ומתמטיקה בירושלים ובתל אביב. היה פעיל בהסתדרות המורים וכעבור זמן נבחר ליו"ר מרכז המורים. בסוף שנת 1919 נסע להשתלמויות פדגוגיות בארצות הברית ובאנגליה.
בשנת 1920, לקראת שנת הלימודים תרפ"א, מונה למנהל בית הספר לבנות א' בירושלים, תפקיד בו כיהן עד 1930. בתקופה זו הוא שינה את שמו לארנון.
בשנת 1930 נבחר ארנון למפקח על בתי הספר של הזרם הכללי במחוז צפון ולאחר מכן בירושלים. הוא כיהן בתפקידו עד קום המדינה ולאחר מכן היה המפקח הראשי על בתי הספר של הזרם הכללי וליו"ר הוועד המפקח של הזרם. עם ייסוד משרד החינוך והתרבות, בראשותו של השר זלמן שזר, הוא כיהן כסמנכ"ל המשרד. בסוף 1951 הוא התמנה לממלא מקום מנהל אגף החינוך במשרד, תפקיד שהוחזק עד אד על ידי מנכ"ל המשרד. ביוני 1952 מונה לאחראי על הכשרת מורים וגננות. בספטמבר 1952 מונה ליושב ראש ועדה לבחינת גני הילדים הפרטיים, שקבעה שכר לימוד מקסימלי בגני הילדים. עם הנהגת החינוך הממלכתי והקמת גוף מפקח אחיד מונה ארנון למפקח הראשי הכללי, תפקיד בו כיהן במהלך 1954–1955. בין השנים 1953–1957 היה יו"ר המזכירות הפדגוגית, הראשון בתפקיד זה.
בין פעולותיו העיקריות בהנהלת משרד החינוך נכללים מאבקו על איחוד זרמי החינוך ותביעתו לקביעת לימודי תולדות הציונות בתוכנית הלימודים.
ארנון נפטר ב-23 במאי 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול. על שמו נקרא בית הספר "ארנון" ברמת גן ובתל אביב וקובץ ממאמריו הודפס בחוברת לזכרו.
עמדות
ארנון תמך באופן עקבי בצמצום שעות הלימוד בבתי הספר. זאת הייתה עמדתו במרץ 1921 כשרק החל לעבוד כמנהל וזאת גם הייתה עמדתו לאחר 30 שנה כשהיה מפקח ראשי במשרד החינוך והכין תוכנית לצמצום שעות הלימודים. הוא נימק את עמדתו: "נעשו בדיקות מהו ערך השיעורים האחרונים והתברר שהשיעורים הטובים ביותר הם השני והשלישי. השיעור הרביעי כבר חלש יותר, החמישי עוד יותר ואילו הששי נחשב על ידי מורים כבעל תועלת מועטה ביותר."