cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טייריק אוונס
אינדיאנה פייסרס
ביולי 2018 חתם על חוזה לעונה אחת באינדיאנה פייסרס, עבור כ-12.4 מיליון דולר. במאי 2019 הושעה מליגת ה-NBA לשנתיים בשל שימוש בחומרים אסורים.
סטטיסטיקות הקריירה ב-NBA
נכון לסוף עונת.
הגבינה והתולעים
הגבינה והתולעים: עולמו של טוחן בן המאה השש-עשרה הוא ספר עיון המבוסס על מציאות היסטורית, שכתב ההיסטוריון האיטלקי קרלו גינצבורג. הספר יצא לאור באיטלקית בשנת 1976, תורגם מאיטלקית לעברית על ידי אורה איל בשנת 2005, בהוצאת כרמל.
בספר מתאר גינצבורג את סיפורו של אדם בשם מנוקיו (דומניקו סקנדלה), שחי במאה ה-16, ונדון למוות על ידי בית המשפט של האינקוויזיציה. תיאור הסיפור האישי וניתוחו בא בעקבות רישומים מדויקים אודותיו מפרוטוקולי בית המשפט של האינקוויזיציה, שנשמרו בארכיון בעיר אודינה באיטליה.
הגבינה, התולעים, ואלוהים: פרטי העלילה
לפי תיעוד משפטו של מנוקיו, הוא נאשם בכך שטען כנגד המוסכמות הדתיות באותה תקופה, נגד עליונות האדם על בעלי החי והחומר, ונגד עליונות האלוהים על האדם.
בין ציטוטיו, שהיו מהפכניים לאותה תקופה, אומר מנוקיו: "(לפני הבריאה) הכול היה כאוס, כלומר אדמה, אוויר, מים ואש ביחד; ומהמסה הזאת נוצר גוש, בדיוק כמו שגבינה מתגבשת בחלב, ובתוך זה התהוו תולעים, והם היו המלאכים, ובין המלאכים הרבים האלה היה גם אלוהים שנוצר גם הוא מהגוש באותו זמן".
וציטוט נוסף: "ספק רב אם מרים, אם ישו הייתה בתולה כשילדה אותו. עובדה: המון אמהות יש בעולם, אף אחת מהן אינה בתולה".
משפטו של מנוקיו, שנדון למוות על השקפותיו הדתיות, מהווה דיוקן של העימות בין ניצני השכלה ופתיחות מחשבתית אתאיסטית, לבין תרבות עממית מסורתית נוקשה, דווקא בשנות הפריחה והרפורמציה הסוערות באומנות ובתרבות, בימי הביניים של המאה ה-16.
הספר ותחום המיקרו-היסטוריה
ייחודו של הספר הוא במיקרו היסטוריה שבו, בכתיבת ה"היסטוריה מלמטה". גינצבורג נחשב לאחד מראשוני זרם ה"מיקרו-היסטוריה". זרם זה התפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים, ועוסק בחקירה לעומק של פרטים קטנים. בניגוד לסקירת מגמות ותהליכים, נעשה כאן לימוד לעומק של חיי היומיום של אדם מהתקופה.
מגפת הקורונה באוקראינה
מגפת הקורונה התפשטה לאוקראינה ב-3 במרץ 2020, כאשר דווח על המקרה המאושר הראשון במחוז צ'רנוביץ. את המאבק בנגיף מרכזים המועצה לביטחון לאומי והגנה, השירות הממלכתי לתברואה ומגפות (Державна санітарно-епідеміологічна служба України), משרד הבריאות של אוקראינה, שירותי הבריאות הלאומיים והמכון לגנטיקה וביולוגיה מולקולרית של האקדמיה האוקראינית למדעים.
חסידות קמינקא-מיראפאל
חסידות קמינקא היא שושלת חסידית מיסודו של רבי צבי הירש תלמיד הבעל שם טוב, מהעיירה קמינקה-מירופול שבווהלין.
תולדות השושלת
צאצאים נוספים שכיהנו באדמו"רות היו:
יוסי רווה
יוסי רווה (נולד ב-1952) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, פיקד על המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, על עוצבת עמוד האש ועל חטיבה 188.
רווה התגייס לצה"ל ב-1971 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון. הוא שירת כקצין בחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה שירת כקצין אג"ם אוגדה 36. לאחר מכן סיים קורס מפקדי גדודים, פיקד על גדוד שריון ועל מגמת שריון בקורס מפקדי פלוגות. ב-1987 מונה לקצין אג"ם של מפקדת חילות השדה ובתחילת 1989 למפקד חטיבה 188.
ב-1991 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה 560 בפיקוד הדרום תפקיד בו שירת עד 1993. בהמשך שירת כסגן ראש אגף התכנון, היה חבר מטעם צה"ל בוועדת הליווי לתוכנית "ישראל 2020", תוכנית אב לישראל בשנות האלפיים. ב-1996 מונה למפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שירת כנספח צבאי בסינגפור. השתחרר ב-2003.
בויאר
בויאר (ברומנית: Boier, ברוסית: Боярин-בויארין, בבולגרית: Болярин) הוא תואר שניתן לבן מעמד האצולה ברוסיה, בבולגריה וברומניה. ברוסיה הייתה זו השכבה החברתית הגבוהה. לרוב, היה הבויאר גם בעל קרקעות גדול. לשיא חשיבותו הגיע מעמד הבויארים בין המאה ה-10 עד לסוף המאה ה-17.
היסטוריה
המילה בויאר נגזרה מהמילה הסלבונית voienier (ווינייר) שמשמעה מנהיג צבאי, לוחם. מוצא הבויארים הוא מה"טובים" שבעדה הסלאבית הקדומה, ומבני לווייתו של הנסיך. במרוצת השנים נעשו הבויארים לאצולה; הם היו ראשי הצבא ובעלי נחלות משלהם, ולכן היו בלתי תלויים מבחינה כלכלית בנסיך, והעניקו לו את שירותיהם בהתנדבות. הנסיך נהג להתייעץ עם מועצת הבויארים ("הדומה הבויארית"; Боярская дума), שהתכנסה בהזמנת הנסיך.
כוחם של הבויארים נשען על פיצול השלטון המדיני במדינות הרוסיות. מהמאה ה-15 ואילך איבדו הבויארים את הזכות לעבור מנסיך לנסיך, היות שגדל עניינם בשלטונו של הנסיך אשר בתחום שליטתו נמצאו נחלותיהם. עם עלייתה של מוסקבה (בסוף המאה ה-14) והמאבק לשחרור מהשלטון המונגולי, נוצרו שכבות בתוך הבויארים: משפחות הנסיכים העצמאיים לשעבר או קרוביו של נסיך מוסקבה השליט, בויארים מנסיכויות אחרות, או כאלה שקיבלו את תוארם מנסיך מוסקבה.
חתירתם של נסיכי מוסקבה לריכוז השלטון בידם נתקלה בהתנגדותם התקיפה של הבויארים, שנוצחו על ידי המלכות והושמדו בחלקם בקרבות, ומקצתם הועברו אל מחוזות הספר. במהלך המאה ה-16 נוצר בנסיכות מוסקבה התואר "בויארין", שהיה הדרגה הגבוהה ביותר של עובדי המדינה. התואר הקנה לנושאו את הזכות להשתתף בדיוני "הדומה הבויארית" ("בויארסקיה דומה"), שהייתה הארגון המייעץ ליד נסיך מוסקבה והצאר. הנסיכים הגדולים האחרונים והצאר של מוסקבה, איוון הרביעי ("האיום"), הקימו כשכר שירות למלכותם, וכמשקל נגד לבויארים - אצולה חדשה, שאצילותה אינה מלידה ואחוזותיה אינן עוברות בירושה. הבויארים חתמו על הסדר עם המלכות, הסדר שהחזיר להם השפעה רבה על ענייני המדינה.
בפעם האחרונה יצאו הבויארים נגד השלטון הריכוזי בראשית המאה ה-17, עם מות הצאר בוריס גודונוב, אך נכשלו, ובמהומות שהתחוללו חוסל ההסדר. לאחר המהומות, נשמר רק מעמדן של משפחות הבויארים הגבוהות ביותר, והצארים שמטו את הבסיס הכלכלי לקיומן של יתר המשפחות.
הבויארים סולקו כליל ממעמדם בראשית המאה ה-18 על ידי הצאר פיוטר הגדול, שביטל את עצם השם "בויארים". "הדומה הבויארית" בוטלה בשנת 1711 ובמקומה נוצר הסנאט. התואר לא בוטל רשמית על ידי פיוטר הגדול, אך לא היו מינויים חדשים. כתוצאה מכך, הבויארין האחרון נפטר בשנת 1750.
מספר הבויארים השתנה לאורך התקופה, אך מעולם לא עלה על 48 (בתקופת איוואן הרביעי).
שמואל גלזרמן
שמואל גלַזֶרמַן (בספרדית: Samuel Glasserman; 1898–1952), סופר יידיש, מחזאי, קריין רדיו ומתרגם.
אדגר רמירס
אדגר פיליברטו רמירס ארייאנו (בספרדית: Édgar Filiberto Ramírez Arellano; נולד ב-25 במרץ 1977) הוא שחקן ונצואלי. מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס במיני סדרה "קרלוס" ומועמד שוב פרס גלובוס הזהב ופרס אמי לשחקן משנה על תפקידו כג'אני ורסצ'ה בסדרת הטלוויזיה "הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי".
שמואל גלזרמן
ביוגרפיה
שמואל גלזרמן נולד בשנת 1898, בעיירה אלגארובוס, מחוז בואנוס איירס התייתם כשהיה בן שלוש, ואחיו הבכור, רב בעיירת הולדתו, נטל עליו את חינוכו וגידולו. הוא למד בבית ספר יהודי, אך כשהיה בן חמש עשרה עבר לבואנוס איירס וסיים תיכון ממשלתי.
אדגר רמירס
ביוגרפיה
רמירס נולד בסאו קריסטובל בירת טאצ'ירה שבדרום מזרח ונצואלה, בנם של סודי ארייאנו, עורכת דין במקצועה ושל פיליברטו רמירס, קצין בצבא ונצואלה. יש לו אחות בשם נטלי. בשל שירותו הצבאי של אביו, גדל והתגורר במקומות שונים בעולם, בהם אוסטריה. בשנת 1999 סיים את לימודי התואר הראשון בעיתונאות ותקשורת המונים מהאוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו בעיר הבירה קראקס, ואגב כך החל בקריירת משחק בסרטי סטודנטים
קריירה
ב-2003 החל את דרכו המקצועית במישור הלאומי, כשהשתתף באופרת הסבון "קוסטה ריקה" ובקומדיה "פונטו אי ראיה". ב-2005 השתתף לראשונה בהפקה הוליוודית, דרמת האקשן הביוגרפית של טוני סקוט "דומינו", בה גילם את דמותו של צ'וקו, צייד ראשים אלים שמאוהב ברוצחת דומינו הארווי (קירה נייטלי). בהמשך הופיע במותחן הריגול שובר הקופות של פול גרינגראס "זהות אבודה", בו גילם את דמותו של המתנקש פאס ובמותחן הפעולה הפוליטי "שמונה צדדים לאמת" בתור הצלף חאוויר. ב-2010 גילם את התפקיד הראשי במיני סדרה "קרלוס", בבימויו של אוליבייה אסאיאס המבוססת על סיפור חייו של הטרוריסט הוונצואלי קרלוס התן. בעקבות השתתפותו בסדרה זכה בפרס סזאר בקטגוריית השחקן המבטיח, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במיני סדרה.
שמואל גלזרמן
ביוגרפיה
שמואל גלזרמן עסק בכמה מלאכות: קריין רדיו בספרדית וביידיש, כותב תשריטים, מורה בבית ספר תיכון ומחזאי. הוא גם ניסה להקים תיאטרון יידיש. כעורך ניסה שמואל גלזרמן להוציא לאור עיתוני ילדים ביידיש. ובמשך השנים אכן הוציא את השבועון "בלימעלעך" ("ניצנים") בשנת 1922, את השבועון "קינדערלאנד" ("ארץ הילדים") בשנת 1937 והשבועון "פאר גרויס און קליין" ("לקטן וגדול") שהיה שבועון מצויר לכל המשפחה. שמואל גלזרמן גם היה מנחה של תוכניות רדיו
אדגר רמירס
קריירה
בשנת 2015 שיחק בסרט "נקודת פריצה", חידוש לסרט המקורי משנת 1991.
בשנת 2016 שיחק בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אשר, וג'ון טורטורו. באותה שנה שיחק במותחן "הבחורה על הרכבת" לצידם של אמילי בלאנט, היילי בנט ולוק אוונס. בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה "מכורים לזהב", לצד מתיו מקונוהיי, טובי קבל וברייס דאלאס הווארד.
שמואל גלזרמן
ביוגרפיה
שמואל גלזרמן כיהן גם כמזכיר אגודת הסופרים והעיתונאים היהודים בארגנטינה. כמה ממחזותיו הוצגו על במות יהודיות בארגנטינה, ושיריו וסיפוריו כונסו בחלקם בספריו. הוא פרסם כעשרה כרכים ביידיש, שירה וסיפורת, מחזות ומערכונים, ותרגומים אחדים. מיצירותיו לא תורגמה לעברית אף לא יצירה אחת.
נפטר בבואנוס איירס בשנת 1952.
אדגר רמירס
קריירה
בשנת 2023 הופיע בתפקיד מייק ולנטיין בסדרה הטלוויזיה "הצד האפל של פלורידה".
בית פתחיה
בית פתחיה היא רשת מוסדות לחינוך מיוחד, העוסקת בחינוך ושיקום ילדים עם מוגבלויות שונות בתחום הפיגור והשיקום.
היסטוריה
רשת בית פתחיה הוקמה ב-1995 על ידי יצחק גולדקנופף בראשית דרכה עסקה הרשת בטיפול לקויות רגשיות ושפתיות לאחר תקופה התקדמה גם לטיפול בעיכוב התפתחותי, פיגור, תסמונת דאון ועוד לקויות ותסמונות שונות.
הרשת מפעילה גני ילדים חינוך מיוחד, מעונות יום שיקומיים, בית ספר חינוך מיוחד, וצהרונים.
הרשת מנהלת גנים בעברית וביידיש.
כיום מונה הרשת כ-85 גני ילדים, ובה מבקרים ומטפלים כ-1,200 ילדים.
בשנת 2002 הקימה פתחיה רשת מרפאות להתפתחות ואבחון הילד, לרשת חמישה סניפים המעניקות כ-8,000 טיפולים ושירותים פרא רפואיים חודשיים לילדים רגילים ומיוחדים.
הרשת מקיימת סדנאות וקורסים להורים לילדים מיוחדים.
ב-2006 קיבלה הרשת את "אות החסד" של בית איזי שפירא.
הרב יצחק גולדקנופף קיבל ב-2017 את "מגן שר הבריאות" על פעולותו בפתחיה, עם קבלת הפרס הוא הודיע שבנו ישראל גולדקנופף ינהל את בית פתחיה.
דיוגנס לארטיוס
דיוגנס לארטיוס (ביוונית: Διογένης ὁ Λαέρτιος) היה ביוגרף יווני בן המחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה.
אין אנו יודעים דבר על קורות חייו של דיוגנס לארטיוס. על פי שמו, יש סבורים שמוצאו מן העיר לארטה שבקיליקיה (כיום בדרום טורקיה). על פי כתביו ניתן לשער שהוא חי במחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה.
יצירתו
ביצירה זו דיוגנס לארטיוס מתחיל בתיאור קורות חייו של כל פילוסוף - תיאור המלווה במעשיות רבות. התורות הפילוסופיות השונות ניתנות בקווים כלליים, לפעמים תוך חוסר עקביות. אולם, יצירה זו מהווה מקור לידע שלא ניתן להשיגו מן המקורות האחרים שבידינו. לשם דוגמה: הודות לספרו זה של דיוגנס לארטיוס יש בידינו אמרות ומכתבים של אפיקורוס. במסתו "על ספרים" (ספר 2 פרק 10) מישל דה מונטן כתב: "אני מצר על כך שיש לנו לארטיוס אחד ולא שנים עשר, ועל כך שלא הרחיב בדבריו".
דיוגנס לארטיוס חילק את הפילוסופים היוונים לשני זרמים: האיוני והאיטלקי. שבעה הספרים הראשונים של יצירתו זו מוקדשים לזרם האיוני, ושלושת האחרונים - לזרם האיטלקי. הזרם האיוני מתחיל בפילוסוף אנכסימנדרוס. לאחר סוקרטס, המחבר סיווג את הפילוסופים לשלושה ענפים:
תוכן החיבור
ספר א: פרולוג, תאלס, סולון, כילון איש ספרטה, פיטאקוס איש מיטילנה, ביאס, קלאובולוס איש לינדוס, פריאנדרוס, אנכארסיס, מיסון, אפימנידס, פרקידס.
ספר ב: אנכסימנדרוס, אנכסימנס, אנכסגורס, ארכלאוס, סוקרטס, קסנופון, אסכינס, אריסטיפוס, פיידון, אוקלידס, סטילפו, קריטון, סימון, גלאוקון, סימיאס, קבס, מנדמוס.
ספר ג: אפלטון.
ספר ד: ספאוסיפוס, קסנוקרטס, פולמון מאתונה, קראטס, קראנטור, ארקסילאוס, ביון, לאקידס, קרנאדס, קליטומאכוס.
ספר ה: אריסטו, תאופרסטוס, סטראטו, ליקון, דמטריוס מפלרום, הרקלידס.
ספר ו: אנטיסתנס, דיוגנס, מונימוס, אונסיקריטוס, קראטס, מטרוקלס, היפרכיה, מניפוס, מנדמוס.
ספר ז: זנון מקיטיון, אריסטון, הרילוס, דיוניסיוס, קלאנתס, ספאירוס, כריסיפוס.
ספר ח: פיתאגורס, אמפדוקלס, אפיכרמוס, ארכיטס, אלכאיון, היפאסוס, פילולאוס, אאודוקסוס.
ספר ט: הרקליטוס, קסנופאנס, פרמנידס, מליסוס, זנון מאליאה, לוקיפוס, דמוקריטוס, פרותגורס, דיוגנס איש אפולוניה, אנקסארכוס, פירון, טימון.
ספר י: אפיקורוס.
דיוגנס לארטיוס עסק גם בשירה, אך חרוזיו לא זכו באותה מידה של הצלחה.
דיוגנס על היהודים
דיוגנס טען בספרו כי יש המייחסים את מוצא היהודים למאגי (חסידי הזורואסטריות).
ב"חיי סוקרטס" מצטט דיוגנס את יוסטוס איש טבריה כמקור סמכות לידיעה מפוקפקת הקשורה להתערבות אפלטון במשפטו של מורו, ואף מציין את שמו של הספר של יוסטוס: "הזֵר" או "עטרת הראש". זוהי ההתייחסות היחידה ליוסטוס על ידי סופר פגאני ודיוגנס אינו מציין שיוסטוס היה יהודי.
מהדורה מדעית של יצירותיו
* Diogenis Laertii Vitae philosophorum edidit Miroslav Marcovich, Stuttgart-Lipsia, Teubner, 1999-2002. Bibliotheca Teubneriana, vol. 1: Books I—X; vol. 2: Excerpta Byzantina; v. 3: Indices by Hans Gärtner
משלוח מנות
מִשְׁלֹחַ מָנוֹת היא אחת מן המצוות הנוהגות בחג פורים, בין מצוות מקרא מגילה, משתה ושמחה ומתנות לאביונים. על פי מצוות משלוח מנות על כל אדם לשלוח בפורים לרעהו מנות מזון, לפחות שתי מנות, לאדם אחד לפחות.
מקור המצווה
חיוב מצוות משלוח מנות נזכר במגילת אסתר. בפסוקים מתואר כי לאחר הנס שאירע בפורים - כשניצלו מגזירת המן שביקש להשמיד את העם היהודי - קבעו את ימי הפורים לימי שמחה. החכמים שבאותו הדור תיקנו כחלק ממצוות יום הפורים, לשלוח משלוח מנות לחבירו, וכך נכתב במגילת אסתר:
מדיני המצווה
בתלמוד דייקו מלשון הפסוק:, כי המצווה היא לתת שתי מנות לפחות לאדם אחד, "משלוח מנות" - ברבים - לפחות שתיים) "איש לרעהו" -יחיד. אמנם אם יש ביכולתו ראוי להרבות ביותר מזה וכפי שפסק הרמב"ם:
אך עם זאת הוא מסייג שהמצווה החשובה יותר היא מתנות לאביונים:.
המנות צריכות להיות של מיני אוכלים, אם כי היו בעבר רבנים ששלחו לעיתים ספרי חידושים בתור משלוח מנות (כגון הספר מנות הלוי) וכיוצא בזה, אולם להלכה נפסק שבגדים, ספרים וגם כסף לקנות בו מזון, אינם נחשבים כמנות. לגבי משקה, רוב הפוסקים כתבו כי הוא נחשב כמאכל. אם לאדם אין מספיק מזון בשביל לתת משלוח מנות, עליו להחליף את סעודתו עם חברו.
לדעת רוב הפוסקים מצווה זו חלה גם על נשים, ואולם יש שכתבו שאיש לא ישלח לאישה כדי שלא ייווצר מצב של ספק קידושין באמצעות נתינת חפץ בעל ערך. היו שכתבו שמשלוח מנות צריך להתבצע דווקא על ידי שליח, לדעת המשנה ברורה ראוי לחוש לכך, אולם יש שכתבו שאין להחמיר בזה.
את מצוות משלוח המנות יש לקיים ביום הפורים, ואם שלח בליל פורים לא יצא ידי חובת המצווה.
טעמי המצווה
בספרי האחרונים מופיעים דינים שונים התלויים בשני טעמים אלו. כך למשל כתבו הפוסקים כי אדם ששלח מנות לחבירו בעילום שם, כך שחבירו אינו יודע ממי קיבל את המשלוח, לדעות שטעם המצווה על מנת להרבות אהבה ורעות, מסתבר שלא יצא ידי חובה בכך.
משלוח מנות בהקשרים אחרים
משלוח מנות מוזכר גם בהקשרים אחרים. העולים מבבל, בתקופת שיבת ציון חגגו את ראש השנה על ידי שליחת מנות "לאין נכון לו", דהיינו, לאלה אשר לא השיגה ידם להכין את סעודת החג.
אמנם, דין זה שונה באופן מהותי מדין משלוח מנות בפורים, שכן אין הוא "איש לרעהו" בתור אחווה, אלא "לאין נכון לו", ויש בכך דמיון דווקא למצווה אחרת של חג הפורים, מתנות לאביונים. עם זאת, לפי הטעם האמור שמשלוח המנות בפורים גם הוא נועד לספק צורכי סעודה לאלו שאין ידם משגת לקנות, ייתכן שיש קשר בין הדברים (וייתכן שמפסוק זה למד תרומת הדשן את חידושו).
מפלי הקרח קרנפילד
מפלי הקרח קרנפילד (באנגלית: Cranfield Icefalls) הם סדרה של שמונה מפלי קרח באנטארקטיקה, הנופלים בתלילות מרכס באקנל לתוך קרחון דרווין בסמוך למבוא קרחון דרווין.
היסטוריה
שמם של המפלים ניתן להם על ידי משלחת מחקר הקרחון דרווין שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958), והם נקראים על שם וו. ג'י. קרנפילד (W.J. Cranfield), אחד מחברי המשלחת.
סרגיי קונובלוב
דמיטרי סטניסלבוביץ' מיכאלנקו (באוקראינית: Сергій Борисович Коновалов) (נולד ב-1 במרץ 1972 בפולטבה) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר התקפי ולזכותו 22 הופעות ושלושה שערים בנבחרת אוקראינה. לאחר פרישה ממשחק פעיל הפך למאמן.
קריירה
קונובלוב גדל במחלקת הנוער של מועדון הכדורגל דניפרו דנפרופטרובסק. בשנת 1990, בהיותו בן 18, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון. לאחר 4 שנים בדניפרו עבר לקבוצת הצמרת האוקראינית דינמו קייב. בעונתו הראשונה בדינמו שותף קונובלוב במרבית משחקי הליגה של הקבוצה, אך בהמשך התקשה לתפוס את מקומו בסגל הקבוצה.
הוא הושאל למשך שתי עונות לקבוצת פוהאנג סטילרס מדרום קוריאה. קונובלוב השתלב בהרכב הראשון של הקבוצה והפך לאחד השחקנים המובילים בה. במהלך השנתיים, בהן שיחק בשורותיה, זכתה הקבוצה פעמיים בגביע האלופות של אסיה.
בשנת 1998 שב קונובלוב לדינמו קייב, והרבה לשחק בעיקר כשחקן מחליף. בשנת 2001 הושאל קונובלוב לקבוצת נעוריו, דניפרו דנפרופטרובסק, אך פציעות מנעו ממנו לקחת חלק פעיל במשחקי הקבוצה.
בשנת 2002 הושאל קונובלוב לביתר ירושלים למשך עונה אחת. בבית"ר שיחק קונובלוב בקישור עם חברו מדינמו קייב, דמיטרי מיכאלנקו. בתום תקופת ההשאלה, עזה קונובלוב את ישראל, והצטרף לקבוצת ארסנל קייב, אשר רכשה את כרטיס השחקן שלו. קונובלוב שיחק בשורותיה של ארסנל 3 שנים, במהלכן הושאל לתקופות קצרות לעוד שתי קבוצות.
נבחרות
בשנת 1990 זומן קונובלוב לשחק בנבחרת הנוער של ברית המועצות. עם הנבחרת השתתף באליפות העולם לנוער בשנת 1991, בה זכתה נבחרת ברית המועצות במקום שלישי. במהלך הטורניר שותף קונובלוב בכל חמשת המשחקים שלה והבקיע שער אחד. עם התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית הצטרף קונובלוב אל נבחרת הנוער של אוקראינה.
ב-27 באפריל 1993 ערך קונובלוב את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת של אוקראינה, במשחק ידידות מול. במשחק זה הוא הבקיע גם את שערו הראשון בנבחרת. בשנת 2003 פרש מהנבחרת לאחר שערך במדיה 22 הופעות וכבש שלושה שערים.
קריירת אימון
בשנת 2011 הצטרף קונובלוב לצוות המאמנים של קבוצת סבסטופול והיה לעוזר המאמן של הקבוצה. בעונת 2014/2013 מילא את מקומו של מאמן הראשי של הקבוצה. החל מקיץ 2016 מאמן קונובלוב את קבוצת טרנופול מהליגה האוקראינית השנייה, שהיא הליגה השלישית בחשיבותה באוקראינה.
רינה קמחי
רינה קמחי (נולדה בירושלים ב-1934) היא אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית.
ביוגרפיה
קמחי נולדה וגדלה בירושלים. ב-1955, החלה ללמוד בבית הספר לסיעוד "הדסה", ושנה לאחר מכן עברה להולנד, כדי ללמוד באוניברסיטת אמסטרדם לאמנויות.
קמחי סיימה את לימודיה ב-1958, ושבה לישראל. ב-1963 החלה ללמוד במחלקה לקרמיקה בבצלאל. לאחר סיום לימודיה ב-1966, השתלמה אצל האמנית והפסלת הדוויג גרוסמן להמן.
ב-1968, החלה ללמוד בבית הספר לאומנות "הייסטאק מאונטן" במדינת מיין, ארצות-הברית. לאחר סיום לימודיה, עברה ללמוד קרנבוק אקדמיה לאמנות, במישיגן.
קמחי שבה לישראל והחלה ללמד בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן במכללה האקדמית תל-חי, במדרשה לאמנות בבית ברל, במרכז לאמנות חזותית בבאר שבע ובמוזיאון טיקוטין לאמנות יפנית.
תערוכות
=== תערוכות יחיד ===
וובסטרפריון
וובסטרפריון (שם מדעי: Websteroprion; מילולית: "המסור של וובסטר") היא סוג נכחד של תולעת רב-זיפית שהתקיימה במשך סוף הדבון של אמריקה הצפונית שלפני 400 עד 393 מיליון שנה מזמננו.
סוג התולעת תואר בידי החוקר "מאט א. אריקסון" (Mats E. Eriksson) ב-2017 והוא כולל מין יחיד - Websteroprion armstrongi. התולעת קרויה על שם המוזיקאי אלכס וובסטר, הסולן של להקת המטאל קניבל קורפס. שם המין קרוי על שם המגלה, דרק ק. ארמסטרונג.
המאובנים של תולעת זו התגלו בתצורות קוונטאבוהגן שבצפון אונטריו, קנדה והם הכילו שרידי לסתות גדולות ממדים של מספר פרטים, אשר דומות לאלה של רב-זיפיות מהסדרה Eunicida.
אורכם של לסתות התולעת הגיעו לאורך של 1.32 ס"מ, הגדולות ביותר של רב-זיפית פרהיסטורית. בהתייחס לגודל הלסתות התולעת יכלה להגיע לאורך של 1–2 מטרים ולפי מספר הערכות הגיעו עד לאורך 8.3 מטרים, אם כי הגודל המדויק אינו ידוע, בהתבסס על ריקבון של הרקמות הרכות. המאובנים אינם מסגירים האם היו של בוגרים או של לרוות.
החוקרים לא משוכנעים האם התולעת דמתה יותר לבני המשפחה Eunicidae הקרניבוריות בעלות לסתות מחוזקות ומהודקות יחד או למשפחה Onuphidae, לה לסתות חלשות יותר שאינן מחוברות לחלוטין, והן נוטות להיות אוכלי נבלות ולא רק ציידות. עם זאת לשני המשפחות יש לסתות מפוצלות, מה שמחזק אולי קשר אבולוציוני בין שניהם.
ככל הנראה תולעת זו הייתה דומה לתולעת הטורפת בוביט וכמותה תלשה עם הלסתות החזקות טרף קטן, אצות וחומרים רכים נוספים. עם זאת התזונה המדויקת אינה ידועה ללא שרידי תוכן מהמעיים שנרקבו ללא התאבנות.
יסעור הכף
יסעור הכף (שם מדעי: Daption capense) נקרא גם יונת כף, הוא מין יחיד בסוגו של עוף ימי השייך למשפחת היסעוריים, הנפוץ בחצי הכדור הדרומי. למין קשר הדוק עם היסעור השחפי, היסעור הענק ויסעור השלג, וככל הנראה, אלה מהווים תת-קבוצה. עוף ימי זה נפוץ ביותר, ואוכלוסייתו מוערכת בכשני מיליון.
אטימולוגיה
שמו המדעי Daption נגזר ממילה יוונית עתיקה שמשמעותה טורף קטן. שמו האחר, "יונת כף", ניתן לו מפני שיסעורים אלה נוהגים לנקר במים בחיפוש אחר מזון, בדומה ליונים.
באנגלית הוא נקרא Cape Petrel (מילולית: יסעור הכף). המילה Petrel, שמשמעותה "יסעור", נגזרת משמו של פטרוס, משליחיו של ישו, הידוע בסיפור הליכתו על פני המים. סיפור זה מזכיר את הרגלם של היסעורים, הנראים רצים על המים כדי להמריא.
תיאור
ליסעור הכף שני תת-מינים. האחד חי באיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד, והאחר חי בחצי הכדור הדרומי, צפונית לאנטארקטיקה.
ליסעור זה מראה ייחודי. ראשו וצווארו שחורים, אזור החזה ובטנו לבנים. אזור גופו שמתחת לכנפיים לבן, עם שוליים בצבע שחור. החלק העליון של כנפיו הוא שחור-לבן מנומר, וזנבו לבן אף הוא, עם חלק שחור מנומר. כאשר יסעורים אלה מגיעים לבגרות, הם שוקלים 230-300 גרם, אורך כנפיהם עומד על 89 ס"מ ואורך גופם 39 ס"מ.
היסעורים חולקים תכונות מסוימות. הם מייצרים שמן קיבה המורכב משעוות אסטר וטריגליצריד המאוחסן בקיבת הבלוטות שלהם. דבר זה עוזר להם כנגד טורפים וגם מייצר מזון עשיר באנרגיה המסייע לאפרוחים ועבור העופות הבוגרים בזמן טיסות ארוכות. יש להם בלוטת מלח מעל הנחיריים המסייע להתפיל את גופם, עקב כמות גבוהה של מים באוקיינוס שהם סופגים. הבלוטה מפרישה תמיסת מלח מאפם.
תזונה
רוב תזונת יסעור זה היא סרטנים וגם דגים ודיונונים. קריל היה הסרטן האהוב עליהם. הם נהגו לצוד אותם על החוף, או על ידי צלילה מתחת למים וסינונם החוצה. כיום הם ידועים כעוקבים אחרי ספינות דייגים, האוכלים את הפסולת האכילה (פגרי דגים למיניהם) הנזרקת מהסירות אל הים.
רבייה
כשאר מיני היסעור, יסעורי הכף חיים במושבות, הנוטות להיות קטנות יותר מאלו של מינים אחרים. יסעורי הכף מקננים על צוקים או על האדמה בקרבת החוף. את הקנים שלהם הם יוצרים בעזרת חלוקי נחל הממוקמות בנקיק או מתחת לאבן או סלע התלויים מעל לצורכי הגנה.
לאחר הבקיעה, האפרוח נמצא בקן למשך עשרה ימים עד להומיאותרמיות. ולאחר מכן ההורים מסייעים לו בהאכלה. האפרוחים מצמיחים נוצות לאחר 45 ימים נוספים, סביב חודש מרץ. הגוזל מגיע לבגרות מינית לאחר 5 שנים.
במהלך עונת הרבייה, יסעור הכף מזין את עצמו על ידי המשאבים הזמינים מסביב לאנטארקטיקה, ובחורף הם עפים צפונה עד אנגולה ואיי גלאפגוס.
הם מתרבים באיים רבים של אנטארקטיקה: איי אוקלנד, איי צ'אטהם ואיי קמפבל. שטח הרבייה העיקרי שלהם הוא על חצי האי האנטארקטי, איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, איי בלאני, איי קרגלן וכן האיים בים סקוטיה. תוחלת חייהם 15-20 שנים.
מירל'ה שרון
מירל'ה שרון (1932 - 20 ביולי 2017) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מורה ומרצה למחול, מחלוצות המחול בישראל זוכת פרס משרד החינוך והתרבות למפעל חיים לשנת 2002 בתחום המחול, על תרומתה להכרת אמנות המחול על כל היבטיו במשך שנים רבות.
ביוגרפיה
שרון נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד בשנות ה-30. בראשית דרכה רקדה במסכתות חגים ובאירועים קיבוציים שונים. בין שנים 1947 ו-1949 הופיעה בלהקות מחול ייצוגיות של ישראל בפסטיבלי נוער בפראג ובבודפשט. בראשית שנות ה-50 הייתה תלמידתן של גרטרוד קראוס ותהילה רסלר, והופיעה בלהקת המחול "הבלט הישראלי" בעבודותיהם של גרטרוד קראוס והכוריאוגרף האמריקאי טלי ביאטי. בין השנים 1952 ו-1955 הייתה חברה בלהקת "רביעית התנועה", בהדרכת נועה אשכול.
ב-1958 הופיעה בריקודיה ברחבי ארצות הברית וקנדה מטעם הקונסוליה הישראלית בניו יורק, לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל. ב-1958 ו-1959 השתלמה בניו יורק אצל מרס קנינגהם ועסקה בהוראת מחול והכנת הופעות בסדנה לאומניות דרמטיות של עיריית ניו יורק. בין השנים 1960 ו-1962 לימדה בבית הספר למשחק ניסן נתיב. מ-1963 עד 1969 שהתה בניו יורק, בזכות מלגה שקבלה לקורס שנתי לכוריאוגרפים מטעם בית הספר למחול ודרמה "Henry Street Playhouse" בהנהלתו של אלווין ניקולאס. היא הופיעה בלהקת המחול של אלווין ניקולאס ובלהקת המחול של מורי לואיס, עסקה ביצירת כוריאוגרפיות ורקדה בערבי מחול בניו יורק ומחוצה לה. מופע המחול של "Mirali Sharon Dance Company" בתיאטרון ה-"Y" בניו יורק בשנת 1967 זכה לתשבחות רבות.
עם שובה ארצה ב-1970 הוזמנה שרון בתור כוריאוגרפית ללהקת בת שבע, וב-1976 החלה לעבוד עם להקת "בת דור". ב-1980 הוזמנה לייצג את אמנות המחול בארץ, במרכז פומפידו בפריז, ככוריאוגרפית עצמאית ישראלית. שרון ייצגה את ישראל במחולות "פניקס", "פריזמה" ו"תמורה", עם להקה של רקדנים שהרכיבה במיוחד לאירוע זה. בהמשך המשיכה ליצור עם "להקת המחול מירל'ה שרון".
עבודותיה הרבות הועלו על ידי להקתה, להקת המחול בת-שבע, להקת בת-דור ולהקות מחול בחו"ל. יצירותיה נרקדו על במות מרכזיות כמו "ברוקלין אקדמי", "סיטי סנטר", בכל רחבי ארצות הברית, קנדה, דרום אמריקה ואירופה.
במקביל לעיסוקה בריקוד ובכוריאוגרפיה עסקה במשך השנים בהוראת מחול, והרצתה בין השאר באוניברסיטת תל אביב, בסמינר למורים ובספרייה למחול. כמו כן הקדישה את זמנה לפעילות ציבורית למען קידום המחול ולמען יצירת מסגרות נאותות שתאפשרנה את התפתחותם של יוצרים בתחום המחול. היא הייתה מהיוזמים והמקימים של "איגוד הכוריאוגרפים בישראל" ומונתה ליו"ר האיגוד. הייתה חברה בוועדת טלגם, שהגדירה קריטריונים לתקציבי תמיכה ללהקות מחול. הייתה חברה בוועדת תיאטרון ומחול מטעם משרד החינוך והתרבות והייתה מהיוזמות להקמת מדור זה. כן הייתה חברה ב-CIDD, ארגון הכוריאוגרפים העולמי.
שרון הייתה אלמנתו של עוזי שרון וגרה בתל אביב. בתם מיה נולדה בשנת 1969.
פרסים
בשנת 2002 הוענק לשרון פרס מפעל חיים מטעם משרד המדע, התרבות והספורט. מתוך דבריה בטקס הענקת הפרס:
מאפייני יצירתה
שרון פיתחה הסתכלות השונה מתפישות המחול - הפולקלוריסטית, האקספרסיוניסטית והגראהמית - שהיו מקובלות בארץ. היא משתייכת לדור הצעירים של תקופת הגיבוש הראשוני של הישראליות.
מבין המאפיינים הייחודיים השונים ניתן למנות את:
שרון הקפידה ביצירותיה לבחור מוזיקה בת זמננו. כיוצרת ישראלית שאפה לשיתוף פעולה עם יוצרים ישראלים, מוזיקאים ותפאורנים. בין נושאי העבודות ניתן למצוא עבודות שעוסקות במיתוס, בנופי הנפש, במערכות יחסים בין היחיד לקבוצה וביחסים בין המין הגברי והמין הנשי. בין עבודותיה התייחסות לנושאים תנ"כיים כדוגמת נבואות ירושלים, יוסף ואחיו, ותהילים, אבל מתוך תפיסה עכשווית. את ייחודם של ריקודיה היטיב לבטא דוד שריר, התפאורן והמעצב שהרבה לעבוד לצידה ביצירותיה השונות:
תיאטרון ואופרה
שרון יצרה לתיאטרון, אופרה, מחזות זמר וקולנוע: בשנות החמישים יצרה רבות למופעים ואירועים מיוחדים בהתיישבות העובדת, למחזמר "חמש חמש" בתיאטרון "האהל", ללהקת הנח"ל, ל"רביעיית המועדון", וכן חיברה את התנועה להצגה "ירמה" בתיאטרון הקאמרי שבה גם השתתפה.
יצחק אשל
יצחק אשל (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, פיקד על חטיבה 401 ועל עוצבת עמוד האש.
ביוגרפיה
אשל הוא אחד מ-11 ילדיהם של סימה ושלמה אסולין. אחיו הצעיר הוא אל"ם אמנון אשל.
אשל התגייס לצה"ל ב-1964 ושירת במשך 35 שנים בחיל השריון. ב-1978 מונה למפקד גדוד שריון וב-1981 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבה 576. ב-1983 מונה למפקד חטיבה סדירה, חטיבה 401, ב-1985 מונה לסגן קצין שריון ראשי וב-1987 מונה למפקד אוגדה 560 בפיקוד הדרום בדרגת תת-אלוף. בתפקידו האחרון שירת כראש מטה גיס 446. השתחרר משירות הקבע ב-1989.
לאחר שירותו הצבאי, התמודד מספר פעמים על ראשות עיריית יבנה מטעם מפלגת העבודה, אך לא ניצח. הוא כיהן כחבר מועצת העיר, סגן ראש העיר ויו"ר ועדת בניין עיר. בבחירות להסתדרות הכללית שימש ראש מטה הבחירות של מרצ. ב-2001 מונה על ידי שר התחבורה אפרים סנה למנהל הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, והוא כיהן בתפקיד עד יוני 2003. בנוסף כיהן כיו"ר עמותת ברית יוצאי מרוקו בישראל.
בנו אמיר היה מפקד חטיבה 600.
אירוויזיון 1971
אירוויזיון 1971, ה-16 במספר, נערך בדבלין בירת אירלנד, זוכת התחרות בשנה קודם לכן. בשנה זו נחנכה שיטת הצבעה חדשה, כל מדינה שולחת 2 שופטים, אחד מעל גיל 25 והשני מתחת לגיל 25. כל שופט מעניק 1–5 נקודות לכל שיר. לשיטה זו היה חיסרון מרכזי אחד: חלק מצוותי השיפוט העניקו מעט נקודות. לעיתים נבעה הצבעת השופטים מניסיונותיהם להעניק לארצותיהם את הניצחון.
תקרית נוספת שאירעה באירוויזיון נגעה דווקא לסכסוכים מדיניים. ב-BBC הבריטית חששו מתגובת הקהל האירי באולם לשיר הבריטי, לאור הסלמת העימותים בין האירים לבריטים בצפון אירלנד. במכוון בחר ה-BBC בזמרת קלודה רוג'רס, שמוצאה בצפון אירלנד והייתה אהובה מאוד הן בבריטניה והן באירלנד (שירה הפך ללהיט גדול לאחר התחרות). רוג'רס דיווחה שקיבלה איומים על חייה מהמחתרת האירית לאור היותה נציגת בריטניה.
מונקו זכתה בפעם הראשונה והיחידה בתולדותיה בתחרות. השיר הזוכה היה בשפה הצרפתית, בוצע על ידי זמרת צרפתייה שגרה בצרפת, נכתב והולחן על ידי מוזיקאים צרפתיים, ואפילו המנצח מטעם מונקו היה צרפתי. הזמרת הזוכה, סברין, סיפרה לאחר כמה שנים כי מעולם לא ביקרה במונקו, גם לא אחרי זכייתה - טענה שהופרכה בקלות משום שקליפ השיר צולם במונטה קרלו.
האולימפיאדה הווירטואלית
האולימפיאדה הווירטואלית היא תחרות בתחומים מגוונים הנערכת באמצעות רשת האינטרנט (ומכאן "וירטואלית") בין בני נוער.
מטרתה של האולימפיאדה הווירטואלית לעודד את תלמידי חטיבות הביניים מאשכולות הפיס לקחת חלק בפעילות מדעית, תוך שימוש באינטרנט לקישור ביניהם. שמה המקורי של האולימפיאדה הווירטואלית הוא "עכבר הזהב".
האולימפיאדה מתקיימת ביוזמת המינהל למדע ולטכנולוגיה במשרד החינוך והמחלקות הבאות בו:
את המודל לתחרות פיתחו יעל שיין וד"ר אושי (אשר) קראוס מהיחידה לנוער שוחר מדע באוניברסיטת תל אביב ביחד עם ד"ר רונית אשכנזי ממשרד החינוך.
מהלך התחרות
20 הנבחרות שצברו את מרב הנקודות בשלב הראשון עולות לשלב השני, ומתוכן עולות לשלב השלישי רק 5 נבחרות שצברו את מרב הנקודות בשלב השני.
השלב השלישי בתחרות, נערך באוניברסיטת תל אביב, והוא מלווה בחקר ובהרצאות המוצגות ל־5 הנבחרות המשתתפות בשלב השלישי. התלמידים של כל נבחרת מופרדים מכל מבוגר אחראי ומקבלים שאלות העוסקות בנושאי ההרצאות שנערכו קודם לכן. בסוף שלב זה, מוכרזות שלוש הנבחרות הזוכות בתחרות עכבר הזהב והתלמידים המשתתפים מקבלים תעודות השתתפות.
רק בישראל
רק בישראל היא תוכנית טלוויזיה סאטירית ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, בשנים 1998–2003, כולל שנת הפסקה, ועונת ספיישל בשנת 2007. התוכנית זכתה להצלחה גדולה.
מבנה התוכניות
התוכנית אותה הגה איש הרדיו והטלוויזיה ארז טל, בהנחיית אורנה בנאי, כ"לימור", וארז טל, כ"שמעון" וכן כלבו של טל, שוקי, כללה הצגת קטעי וידאו שונים ששודרו בטלוויזיה ברחבי העולם ובישראל בהקשר הומוריסטי, וכן פינות ומערכונים קצרים. בתחילת דרכה של "רק בישראל" הופיע ארז טל בשמו, ולא בכינוי "שמעון". גם לא הופיע הכלב שוקי, אלא סיגלית, הכלבה של אורנה בנאי. התוכנית שודרה פעם בשבוע ביום שישי, וזכתה להצלחה ביום שנחשב באופן מסורתי כבעל שיעורי צפייה נמוכים. מאז החליפה התוכנית ימי שידור. בתחילת מלחמת המפרץ השנייה שודרה התוכנית פעמיים בשבוע במתכונת מקוצרת.
פתיח התוכנית
פתיח התוכנית מתחיל לאחר הצגה של קטע או מערכון של התוכנית, ומתחיל בהשמעת מנגינת התוכנית. הפתיח מציג את הדמויות המרכזיות ושמותיהן (שמעון, לימור ושוקי). בתי הפתיח שונו מספר פעמים, והפתיח עצמו (המציג את הדמויות הראשיות בלבד) שונה רק בעונה החמישית, אך חזר לגרסתו המפורסמת בעונת האיחוד. גרסה מפורסמת זו נוצרה בעונה השלישית. בשתי העונות הראשונות פתיח התוכנית היה שונה לחלוטין מהגרסה המוכרת.
שיר הפתיחה
המנגינה נכתבה על ידי נורית הירש, על פי לחן השיר "רק בישראל" של להקת חיל הים. המילים המקוריות לשיר נכתבו על ידי אהוד מנור, ואת המילים לשיר בתוכנית כתבו ארז טל ותמר מרום. בתוכנית הראשונה לעונה השלישית הוצג שיר הפתיחה המלא (שאת הבית הראשון שרה שרית חדד). כמו כן גם הבית החמישי שודר אך ורק בפרק הראשון בעונה זאת. אחר כך, בכל פרק הוצג בפתיחה בית אחר מבין הבתים ה2–4 במהלך העונה הרביעית נגנז קלות הבית הרביעי של הפתיח, בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה. בעונה החמישית נכתבה גרסה חדשה של השיר (תחת השם "צ'אנג בונה את המדינה"). הבתים שהוצגו כשיר הפתיחה הם הבתים החל מהבית ה־6.
לכבוד ספיישל 40 שנות טלוויזיה נוצרה גרסה חדשה לשיר. להלן בית מהגרסה שהושמע בפרקים הראשון, הרביעי והשביעי.
לאחר השיר הוצג קליפ המציג קטעים נוסטלגיים עם מנגינת השיר ברקע (מלבד בפרק הראשון והאחרון אשר בו הפתיח הופיע במתכונת שונה).
בפתיח של העונה השלישית והרביעית שיחקו (מלבד ארז אורנה) גם אסי וגורי. בפתיח של העונה החמישית שיחקו מלבד ארז אורנה גם שלישיית מה קשור והילדה רהב מ"הגנון של שמעון"
ההצגה של שוקי
שוקי בדרך כלל היה מוצג על ידי שמעון, ולאחר כניסתו הושמע ברקע השיר "Who Let the Dogs Out" (רק בעונות הדור הבא והעונת איחוד. בעונות הראשונות היה בעל מוזיקת רקע דומה למוזיקת הרקע לכניסת אורחים רגילים), בספיישל 40 התווסף לכך השיר "Love Boy" (דנה אינטרנשיונל).
בשנת 2016 מת הכלב שוקי.
3 העונות הראשונות
3 העונות הראשונות שודרו בערוץ 2 קשת בין 1998–2000, זכתה התוכנית להצלחה גדולה אך ירדה מן המרקע לאחר שבנאי חשה כי מיצתה את השימוש בדמות "לימור".
העונה הראשונה
העונה הראשונה התחילה ב-12 במרץ 1998. בפרקיה הראשונים התוכנית לא הצליחה לצבור קהל צופים רחב אך בספיישל חגיגות היובל למדינה ששודר בחצות לאחר המשדר "פעמוני היובל", החלה התוכנית להיות פופולרית בקרב הציבור. בעונה זאת הדמויות היו: חממי ונטלי (אורנה בנאי ואורלי ויינרמן), שושנה דיין (חיקוי לאילנה דיין, תמר ורון), הכלבה סיגלית (הכלבה של אורנה בנאי באותה תקופה).
העונה השנייה
העונה השנייה התחילה לקראת סוף 1998. במהלך העונה לימור החלה לקרוא לארז טל "שמעון". כמו כן, הכלבה סיגלית פרשה מהתוכנית אך למרות זאת הופיעה בתוכנית הראשונה לעונה. במהלך הפרקים הראשונים, כל פרק התארח כלב אחר בתוכנית עד שהגיעו להחלטה שהכלב יהיה שוקי. לעיתים השתתפו גם אסי כהן וגורי אלפי, עד שהפכו לשחקנים קבועים.
בעונה הזאת נשארו שושנה דיין וחממי ונטלי אך סיגלית הוחלפה בשוקי, למשך תקופה מסוימת שודרה במסגרת העונה סדרת מערכונים בשם "הסלון של ציון" אך פינה זאת בוטלה. בהדרגה, החלו להופיע במספר קטעים גם אסי וגורי בטרם הפכו לשחקנים קבועים.
העונה השלישית
בעונה השלישית נוצר הפתיח המוכר של התוכנית. אסי כהן וגורי אלפי הצטרפו כשחקנים קבועים בתוכנית. במהלך העונה שמעון ולימור נהגו לצחוק על תוכנית הבוקר של רשת "מילקשייק". קטעים אלו נחשבו לקטעי מפתח בעונה זו והשיא היה כאשר שמעון ולימור שידרו קטע בו צופית גרנט שתתה כוס שתן במהלך התוכנית. כמה פרקים לפני תוכנית הסיום נודע כי אורנה בנאי מעוניינת לעזוב את התוכנית מה שאומר שבעונה הרביעית לימור וחממי לא ייקחו חלק וצוות התוכנית יצטרכו למצוא שחקנית חדשה. בתוכנית סיום העונה נערך ספיישל מיוחד וגדול לכבוד העזיבה של אורנה בנאי.
בעונה זאת נשארו שוקי, חממי ונטלי ושושנה דיין אך הצטרפו גם הדמויות "דוד ותקווה" של אסי וגורי. בעונה זאת החלו גם בתוכנית שירים מקוריים שלרוב מבוצעים על ידי הדמויות. הרבה מהם שודרו במסגרת פינת "מצעד הפזמונים".
העונה הרביעית
הדמויות העיקריות והפינות בעונה זו היו: דוד ותקווה (אסי וגורי, לעיתים הופיע גם הזמר קוקו וסטיב) אך הפעם הנחו מבזקי חדשות בפרקים. הפינה ירדה כמה תוכניות לאחר תחילת העונה. בנוסף, הצטרף לתוכנית מיקי גבע שחיקה מספר דמויות. הבולטת הייתה של מאיר שטרית (במהלך אותה עונה שטרית לתוכנית למערכון עם דמותו), מן התשקורת (פינה בה לימור ושמעון צוחקים על דברים ידיעות מן העיתונות הכתובה ומתכניות האקטואליה בטלוויזיה) והגנון של שמעון (לימור ושמעון מארחים כל תוכנית שלושה ילדים לראיון). לעיתים רחוקות הופיעה תמר ורון גם בעונה זאת.
העונה החמישית
העונה החמישית הייתה עונת הסיום של התוכנית. במהלך העונה קיבל ארז טל תפקיד בערוץ 10, ואורנה בנאי חתמה חוזה בקשת. למרות שטל החזיק בזכויות לתוכנית היא לא עברה לערוץ 10 והפקתה נפסקה. בעונה זו הוחלף הפתיח ומילות השיר (המנגינה עברה רק מספר תיקונים קלים). במהלך עונה זו חגגה התוכנית את ספיישל המאה פרקים (שודר במקום בתוכנית המאה וארבע). ספיישל זה התרכז בעיקר כחיקוי על "מי רוצה להיות מיליונר" שכל השאלות קשורות לקטעים ששודרו במהלך חמש העונות של התוכנית (לדוגמה מה צרח אפי בירנבוים על מירי נבו), ואירח מספר דמויות ושחקנים מכל עונות התוכנית.
חמשת תוכניות הסיום של העונה היוו תוכניות לקט, כאשר כל תוכנית התרכזה בעונה אחרת של התוכנית. בתוכנית האחרונה בהחלט (שהתרכזה בעיקר בלקט לסיכום העונה החמישית) שודר גם ראיון עם אילנה דיין, קליפ סיום מיוחד ושידור הקטע שנבחר על ידי הצופים בתור הקטע האהוב ביותר מהתוכנית.
הדור הבא
אחרי הפסקה של שנה חזרה התוכנית למרקעים תחת השם "רק בישראל: הדור הבא". לפני עליית התוכנית הייתה אמורה להצטרף דמות חדשה במקומה של אורנה בנאי שהודיעה על עזיבתה בעונה הקודמת, אך בנאי התחרטה וחזרה לגלם את לימור. "רק בישראל: הדור הבא" שודרה במשך שתי עונות נוספות, עד יוני 2003. בנקודה זו עזב ארז טל את ערוץ 2 ועבר לערוץ המתחרה, ערוץ 10. אחרי כשנה, כאשר שב לערוץ 2, הופיע עם תוכנית נוספת במתכונת דומה ל"רק בישראל" בשם "איפה אתה חי?!", שהנחה אותה יחד עם אסי כהן. התוכנית לא זכתה להצלחה והסתיימה לאחר עונה אחת. בעקבות ההודעה על סיום התוכנית, בתחילת 2003, החלה "קשת" בפיתוח תוכנית בידור חדשה שעלתה ב־2003, "ארץ נהדרת" שלימים הפכה לתוכנית הבידור המצליחה ביותר בטלוויזיה הישראלית ובה השתתפה גם אורנה בנאי כחלק מהצוות הקבוע בעונות הראשונות.
40 שנות טלוויזיה
ב־2 בנובמבר 2007, חזרה התוכנית לשמונה תוכניות ספיישל לרגל חגיגות 40 שנה לטלוויזיה הישראלית, תחת השם "רק בישראל: 40 שנות טלוויזיה", ומפי לימור כ"רק בישראל: חגיגות סיום הטלוויזיה". ארז טל בתפקיד שמעון ואורנה בנאי בדמותה של לימור שבו להנחות ואף שיתפו שוב את הכלב שוקי. לצוות צורפו שני כהן בדמות סול בר, כתבת שטח שלא מצליחה לתפקד כמראיינת מוצלחת המראיינת את האישים המאורחים בתוכנית. ואורי גוטליב בפינה "המועדונית" בה מראיין קבוצת נשים בגיל הזהב אודות המרואיינים כמחווה לפינה "הגנון של שמעון" בתוכנית המקורית. שמונה התוכניות שודרו בימי שישי כשבכל אחת מהן סבבה סביב אישיות טלוויזיה משמעותית כמו חיים יבין וספי ריבלין וגם סביב תוכניות שהשפיעו על התרבות כמו "זהו זה!" ו"ארץ נהדרת". במקביל לשידור התוכנית הופיע בשבועון הבידור "פנאי פלוס" טור שבועי שנכתב על ידי אורנה בנאי, בדמותה של לימור. שודר גם כן פרק תשיעי, שהיווה "המיטב", עם 19 הקטעים הכי טובים מחמש העונות ה"קלאסיות" (כפי שהוצג בתוכנית) של "רק בישראל". לאחר שידור הספיישל שודרה התכנית "איפה צדקנו" – תוכנית ראיונות רצינית בהנחיית ארז טל בו הוא ריאיין אנשי תקשורת בכירים על פעולתם בתחום לאורך השנים.
השידור האחרון של ערוץ 2
ב־31 באוקטובר 2017, הפיקה ״קשת״, משדר פרידה מערוץ 2 בשם "ערוץ 2 – השידור האחרון בהחלט", שידור זה חתם את שידורי ערוץ 2 ושידורו גם פתח את השידורים בערוץ 12. את התוכנית הנחה ארז טל ובין המשתתפים התארחה אורנה בנאי בדמותה של לימור ובה דיברו על ״רק בישראל״ ועל רגעים בולטים מהתוכנית.
דמויות נוספות
במשך העונות ליוו את התוכנית דמויות נוספות, כמו שושנה דיין (תמר ורון), פרודיה על העיתונאית אילנה דיין, בני הזוג דוד ותקווה (אסי כהן וגורי אלפי), נטלי (אורלי ויינרמן) – בת זוגו של ששון חממי (אורנה בנאי), שלישיית מה קשור ששיחקו דמויות שונות והשר מאיר שטרית (מיקי גבע), ושני כהן בתפקיד סול בר.
ביטויים
דמותה של לימור הכניסה לשיח הישראלי ביטויים כמו: "אני בשוק, אני בהלם, אני המומה!" ו"העם נקעה רגלו". הביצוע של לימור לשיר "טדי הדובון השוודי" נוצר לאחר שמועות לפיהן שירה של הזמרת שרית חדד באירוויזיון 2002 "Light a Candle" (ובעברית "נדליק ביחד נר") הוא העתקה של שיר עם שוודי בשם "Teddybjörnen Fredriksson" (בעברית: "פרדריקסון הדובון"), שיר ילדים מוכר שכתב לאסה באריהוגן.
אקילה לאורו
אָקילֶה לָאוּרוֹ (באיטלקית: MS Achille Lauro) הייתה אוניית נוסעים איטלקית שנחטפה על ידי ארבעה טרוריסטים פלסטינים מארגון החזית לשחרור פלסטין באוקטובר 1985, בעת שהפליגה מאלכסנדריה לפורט סעיד שבמצרים. החוטפים רצחו נוסע אחד – יהודי־אמריקני נכה בשם ליאון קלינגהופר.
כוונתם המקורית של המחבלים הייתה לבצע "פיגוע ענק" בנמל אשדוד, אך המחבלים נתקלו בקשיים כשמצרים גילתה על מטרותיהם, והם סרו ממנה ושחררו את בני הערובה הנוצרים כשנקראו לשוב לפורט סעיד.
הספינה
הספינה הוזמנה בשנת 1938 על ידי חברת ספנות הולנדית, ובנייתה החלה בשנת 1939, במספנה בנמל פליסינגן שבהולנד. בנייתה התעכבה בגלל מלחמת העולם השנייה, והושלמה בשנת 1947. נתוניה המקוריים: אורך 192 מטר, רוחב 25 מטר, שוקע 9 מטר ומעמס מרבי של 21 אלף טון, עם 900 נוסעים ו-400 אנשי צוות. שמה המקורי היה "וילם רייס".
בשנת 1964 נמכרה הספינה לחברת הספנות האיטלקית "לאורו ליין", ועברה שיפורים משמעותיים. היא נכנסה לשירות בשנת 1966, בשם החדש "אקילה לאורו" (Achille Lauro), על שם ראש העיר לשעבר של נאפולי.
החטיפה
ב־7 באוקטובר 1985, בעת שהספינה הפליגה מאלכסנדריה לפורט סעיד שבמצרים, השתלטו עליה ארבעה טרוריסטים חמושים מארגון "החזית לשחרור פלסטין". הם התגלו על ידי אחד מאנשי הצוות, ולכן פעלו מוקדם מהמתוכנן. החוטפים איימו לפגוע בבני הערובה אם לא ישוחררו חמישים אסירים פלסטינים שהיו כלואים בישראל. הם הפליגו לכיוון נמל טרטוס שבסוריה, אך סוריה סירבה לאשר את כניסתם. החוטפים ירו בנוסע יהודי־אמריקני, נכה בכיסא גלגלים בשם ליאון קלינגהופר, והשליכו אותו לים בעודו חי. הספינה הפליגה בחזרה למצרים, ואחרי יומיים של משא ומתן החוטפים הסכימו לעזוב את הספינה, והוטסו לכיוון תוניסיה במטוס נוסעים מצרי.
בעקבות מידע מודיעיני שמסרה ישראל לארצות הברית, יורט המטוס ב־10 באוקטובר על ידי מטוסי קרב של חיל הים האמריקני, ואולץ לנחות בבסיס של נאט"ו בסיציליה (איטליה). החוטפים נעצרו על ידי המשטרה האיטלקית, והמטוס הורשה להמשיך בטיסתו לתוניסיה, למרות דרישתה של ארצות הברית לעכב אותו (בין הנוסעים החופשיים היה מנהיג החוטפים, אבו עבאס). ארבעת החוטפים נשפטו באיטליה והורשעו (אבו עבאס נמלט מאיטליה, ולכן נשפט והורשע בהיעדרו).
ב-16 באוקטובר, בהופעה טלוויזיונית בערוץ הראשון, ראש אמ"ן, אהוד ברק, פרסם הקלטה של שיחה אשר יורטה על ידי המודיעין הישראלי ב-9 באוקטובר בין אבו עבאס לבין החוטפים על האונייה. בשיחה, אבו עבאס, אשר באותה עת ידע כי הפעולה נכשלה, הנחה את החוטפים להצהיר שכוונתם לא הייתה לחטוף את האונייה. לטענת ישראל, השיחה הוכיחה את הקשר בין החוטפים לבין אבו עבאס, המקורב ליאסר ערפאת, ראש הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף). עם פרסום ההקלטה, ממשלת איטליה טענה כי המודיעין הישראלי מסר את קלטת הסלילים למקבילו האיטלקי באיחור של חצי שעה, לאחר שניתן אישור למטוס החוטפים להמריא.
תביעות נזיקין
משפחתו של ליאון קלינגהופר תבעה את "הארגון לשחרור פלסטין" (אש"ף) על חלקו ברצח, אך התביעה בוטלה בעקבות תשלום פיצויים בסכום לא ידוע שהעביר הארגון לבנותיו של קלינגהופר. הכסף שימש למימון קרן לזכרם של ליאון ומרילין קלינגהופר מטעם הליגה למניעת השמצה.
בישראל עדיין מתבררת תביעת נזיקין שהגישו בשנת 2000 העזבונות של שתי יהודיות מנוסעי האונייה נגד "הארגון לשחרור פלסטין" ואחרים, בגין נזקים נפשיים שנגרמו להן עקב חטיפת האונייה. בשנת 2021 נקבע סכום של 400,000 $ פיצויים לכל אחת מהתובעות.
האופרה "מות קלינגהופר"
האופרה "מות קלינגהופר" מאת המלחין האמריקאי ג'ון אדמס, המבוססת על חטיפת הספינה ורציחתו של קלינגהופר, הועלתה בשנת 1991 ביוזמתו של הבמאי פיטר סלרס. הליברית נכתבה על ידי אליס גודמן. באופרה התייחסויות רבות למקורות הסכסוך הישראלי-ערבי. בנותיו של קלינגהופר, שצפו בהצגת הבכורה בניו יורק, ראו בהצגה ניצול ציני של רצח אביהן. לקראת העלאת האופרה במטרופוליטן אופרה בשנת 2014 היו מחאות רבות שראו באופרה האדרה והצדקה של מעשה טרור.
המשך חיי האונייה
לאחר אירוע החטיפה, חזרה האונייה לשירות בשנת 1987, בחברת "סטאר לאורו" (שמה החדש של "לאורו ליין"). ב־30 בנובמבר 1994 היא נשרפה מול חופי סומליה. בעקבות כך ננטשה, ולבסוף טבעה ב־2 בדצמבר 1994.
הארי קלארק
הארי פטריק קלארק (באנגלית: Henry Patrick Clarke ; 17 במרץ 1889, דבלין - 6 בינואר 1931, כור) היה מאייר ויוצר ויטראז'ים אירי. הוא היה בין נציגי הבולטים של תנועת האמנויות והאומנויות באירלנד.
ביוגרפיה
הארי קלארק נולד בדבלין למשפחת מעצב כנסיות. הוא למד בבית הספר לאמנות בעיר וסיים אותה בשנת 1905. בשנת 1910 ויטראז' שהוא יצר זכה במדליית זהב בתחרות ארצית.
במהלך לימודיו הוא את מרגרט קלארק והם התחתנו בשנת 1914.
זמן קצר לאחר מכך עבר הזוג ללונדון והארי קלארק החל לעבוד כמאייר. בשנת 1916 פורסם ספר של הנס כריסטיאן אנדרסן עם איוריו. בהמשך אייר מספר ספרים נוספים.
בשנת 1921 הוא התחיל לעבוד בבית מלאכה של אביו ביחד עם אחיו. הם יצרו מספר רב של ויטראז'ים למוסדות שונות בבריטניה.
בשנת 1929 אובחנה אצל קלארק מחלת השחפת והוא עבר לדבוס. הוא חשש למות מחוץ למולדת ולכן בשנת 1931 החל בנסיעה לדבלין אך נפטר בדרך.
פריארקטורוס
תיאור
המאובנים שלו התגלו בהרפורדשייר שבאנגליה ואלה הגיעו לאורך של 1 מטר, מה שהופך אותו לגדול שבין העקרבים מעולם, דומה מאוד לברונטוסקורפיו והפולומונוסקורפיאוס מאותה תקופה ואזור. מבנה השריון שלו היה עבה מעט, אולי מזכיר את העב-ידיים הקיימים והיה בעל צבתות עבות שהתאימו לתפיסת טרף.
לא ברור אם היה זה יצור מיימי לחלוטין, אמפיבי או יבשתי אך כנראה שהוא התקיים באקלים הלח של הדבון וניזון מטרף של דגים קדומים, חסילונים, חרקים או מרבי-רגל קדומים.
טלביה
טַלְבִּיֶה היא שכונה בלב ירושלים, בשולי מרכז העיר. היא גובלת בצפון עם שכונת רחביה, בדרום עם שכונת קטמון, בצדה המזרחי נמצא גן פעמון הדרור, ובמערבה משכן הנשיא ומוסדות התרבות שסביבו. השכונה הוקמה בשנות ה-20 של המאה ה-20, ואוכלסה בעיקר בידי תושבים ערבים-נוצרים אמידים. במהלך מלחמת העצמאות נטשו התושבים הערבים את בתיהם, והשכונה אוכלסה בתושבים יהודים.
טלביה נחשבת היום, כבראשית ימיה, שכונה יוקרתית ואמידה, בה מתגוררים אנשי אקדמיה, בעלי מקצועות חופשיים, עולים אמידים מארצות הברית, מצרפת ומבריטניה, בכירי ממשל ודיפלומטים זרים. מדינת ישראל מחזיקה מספר דירות שרד בטלביה, ובין היתר שוכנים בה משכן הנשיא ובית אגיון - מעון ראש הממשלה, כמו גם מוסדות כמו תיאטרון ירושלים, המוזיאון לאמנות האסלאם והמנזר של המסדר הקפוצ'יני. בין שנת 1948 לשנת 1999 שימש מתחם המסדר הקפוצ'יני כבית חולים לחולי נפש.
שמות השכונה ורחובותיה
מקור השם "טלביה" אינו ידוע. הסופר יעקב יהושע משער שמקור השם בח'ליף עלי בן אבי טאלב, שבני משפחתו התגוררו בסביבה. השערה נוספת שמעלה יהושע היא שהשכונה נקראת על שם תפילת עלייה לרגל מוסלמית שנאמרת במכה, "אל-טאלביה". פרופ' זאב וילנאי סבור שהשם טלביה נגזר מהשם הערבי הנפוץ טלב (طلب - שמשמעותו בקשה).
פרט לרחוב ז'בוטינסקי המרכזי (לשעבר רחוב האמיר עבדאללה), בתקופת המנדט הבריטי לא היו שמות לרחובות השכונה, והיא חולקה ל"טלביה העילית" ו"טלביה התחתית". הדואר חולק לבתים על-פי שמותיהם.
לאחר קום המדינה קיבלה השכונה את השם העברי "קוממיות", אך שם זה לא השתרש והשכונה ידועה בשם טלביה. בתקופה זו אף ניתנו שמות לרחובות, רובם שמות הקשורים לציונות ולמבשריה, כגון אוליפנט, אחד העם, אלקלעי, ד'ישראלי, חובבי ציון, פינסקר ועוד.
אזור השכונה בשלהי התקופה העות'מאנית
השכונה ברובה נבנתה על שטחים השייכים לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית. השטחים נודעו בשם "ניקופוריה", על שמו של הכומר ניקופורוס פתאסיס, שרכש את הקרקעות מידי תושבי הכפרים שבאזור באמצע המאה ה-19, ונטע בהן עצי זית, תות וגפנים. לימים אדמות אלו הפכו לרכוש הכנסייה, ונבנו עליהן שכונות טלביה, רחביה וניות.
באמצע המאה ה-19 הקים ג'יימס פין, הקונסול השני של בריטניה בירושלים, את ביתו בנחלה גדולה שלימים תהיה שכונת כרם אברהם. בנחלה זו העסיק פועלים יהודים לעבודה חקלאית. את בית הקיץ שלו הקים פין על אחת מהגבעות של טלביה דאז, שבאותה תקופה היו פזורים בה עצי זית ומספר דרכי עפר. את השדות הללו מתאר פין כשדות קרב בין תושבי אבו גוש ובית צפאפא.
אזור טלביה מוגדר במפת ירושלים של קונרד שיק משנת 1894 כאזור "בוסתנים יווניים" שאין בו בניינים, פרט לשני מבנים הממוקמים מדרום לרחוב ז'בוטינסקי של היום. ליד אחד מהם, שנמצא סמוך לכיכר וינגייט של היום, מצוין "את-טלביה", וייתכן שזהו בית הקיץ של הקונסול פין. המבנה השני, שנמצא ברחוב ד'ישראלי של היום, מצוין במפה כמבנה חצר ששימש לייצור משי. בשלהי התקופה העות'מאנית נודעה טלביה כ"כרם אל ענב" (כרם הענבים).
הקמת השכונה בתקופת המנדט הבריטי
תכנון ובניית טלביה החלו בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. ערבים נוצרים מירושלים, מבית לחם, מרמאללה ומבית ג'אלא רכשו קרקעות הישר מן הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, על מנת להקים לעצמם בתי מגורים או בתים להשכרה. הבתים נמכרו גם דרך יזמים כגון אליאס ג'לאט וג'ורג' שיבר. אלו קנו חלקות קרקע גדולות מהכנסייה, פיצלו אותן לחלקות קטנות יותר - מה שמכונה "פרצלציה" - ומכרו אותן למי שביקש לבנות בית בשכונה. יזמים אלו גם בנו לעצמם בית פרטי בטלביה, וג'ורג' שיבר אף בנה בתים להשכרה בשכונה.
תוכנית השכונה מבוססת על תוכנית-אב לירושלים שתכנן האדריכל קליפורד הולידיי. הטיפול בתוכנית החל ב-1923, אך היא אושרה רק ב-1930. בתוכנית השכונה רחובות ראשיים - הרחובות הידועים כיום בשמות בלפור, מרכוס וז'בוטינסקי - ולתוכם משתלבת רשת רחובות משניים שמחלקת את השטח למלבנים קטנים ודומים. בכל מלבן היו 8–12 מגרשים, כאשר בכל מגרש יש בית אחד.
עיקר הבנייה בתקופת המנדט נעשתה בשנים 1926–1937 ומיעוטה בשנים 1937–1948. על פי מפת העיר מראשית שנות השלושים, השתרעה טלביה בראשיתה מדרום לרחוב ז'בוטינסקי של היום בלבד. השטח שמצפון לרחוב ז'בוטינסקי, פרט לשטח בניין קולג' טרה סנטה, לא היה בנוי. במפת העיר משנת 1947 מצויים בטלביה כתשעים בתים.
בתי השכונה נבנו על ידי משפחות ערביות נוצריות מהמעמד הבינוני ומעלה ואוכלסו על ידן. רוב המשפחות היו קתוליות ומיעוטן פרוטסטנטיות או יווניות-אורתודוקסיות. בשכונה ניתן היה למצוא גם משפחות ארמניות, אך לא היו בה משפחות מוסלמיות. טלביה נחשבה השכונה הערבית היוקרתית ביותר בעיר, ותושביה היו ראשונים מבחינת מעמדם החברתי-כלכלי בשכונות הערביות של דרום ירושלים. התגוררו בה בעיקר משפחות של רופאים, עורכי דין, עסקנים, סוחרים ופקידי ממשל.
ערבים רבים אמצו את המודרנה ואת תרבות המערב, כגון בשמות הבתים שכתובים באותיות לטיניות על כמה שערי כניסה. על שער ביתו של חנא סלאמה ברחוב בלפור נכתב Villa Salameh (וילה סלאמה), ועל שער בית בהמשך הרחוב נכתבה הכתובת The Claremont.
בטלביה שכנו מספר רב של קונסוליות, רובן ברחוב בלפור שנקרא אז רחוב הקונסולים. בהן קונסוליות הולנד, איראן, הונגריה, טורקיה, יוון וספרד.
החל מאמצע שנות השלושים עברו להתגורר בטלביה משפחות יהודיות בבתים שכורים, בשל הרצון לגור בסמיכות לשכונת רחביה היהודית. בהן ניתן למצוא, בין השאר, את משפחת המו"ל ראובן מס ומשפחת המחנך יוסף בנטוויץ.
במלחמת העצמאות
ב-12 בפברואר 1948 נרצחה יהודייה בשכונה. בעקבות הרצח עברו בשכונה כלי רכב של ארגון ההגנה עם רמקולים וקרא לתושבים הערביים להתפנות, ולא "ירוסקו הם ורכושם". רובם אכן התפנו, אך פנו לנציב הבריטי העליון בבקשה שינקוט באמצעי הגנה על מנת שיוכלו לשוב לבתיהם. הבריטים נענו לבקשה והקיפו את השכונה בגדרות תיל. במקום הופקדו שוטרים אנגליים, יהודיים וערבים. רבים מהתושבים שנטשו את בתיהם שבו לשכונה בעקבות צעדים אלו.
אזור הביטחון בוטל ב-14 במאי 1948, יום לפני סיום המנדט הבריטי. בעקבות ביטול אזור הביטחון נטשו התושבים הערבים שנשארו בשכונה את בתיהם. חלקם עברו למזרח העיר וחלקם עברו לארצות אחרות.