cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים ז'יטלובסקי
קורות חייו ופועלו
ז'יטלובסקי, יליד ויטבסק, החל את דרכו הפוליטית כמהפכן רוסי מתון בתנועת ה"נרודניה ווליה". לאור עמדותיו בשנת 1887 נאלץ לעזוב את רוסיה ולא חזר לגבולותיה. הוא הקצין את עמדותיו והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (ס"ר), שדגלה בשימוש בטרור ובאלימות כדי להפיל את מלכות הצאר.
בשנת 1908 השתתף בועידת צ'רנוביץ, והיה שם אחד מראשי המדברים נגד הציונות ונגד העברית. הוא חלם על הקמת "מדינת יידיש", כלומר ישות מדינית יהודית עצמאית, ללא גבולות מסומנים, הנשענת על תרבות היידיש. משום כך נקט עמדה קיצונית בריב הלשונות, ונקט עמדה קיצונית במאבקו נגד הציונים. הוא ראה את גאולת יהדות מזרח אירופה ותפוצת מהגריה בהגדרתה כאומה היידית: קרא לניתוק מהדת ומהשפה העברית (אף כי לא ביטל את חשיבותה לחלוטין) הקשורה בה, ולהקמת לאום מודרני על בסיס הלשון והתרבות העממיים.
ז'יטלובסקי הגיע לארץ ישראל בקיץ 1914, מעט אחרי שיאה של 'מלחמת השפות'. במסגרת מאבקיו נגד העברית ולמען היידיש הוא יזם הרצאה על היידיש, שנועדה להתקיים בתל אביב בערב שבת ה-5 ביולי. אנשי הפועל הצעיר התנגדו לכוונתו זו, וקבוצה של שוחרי עברית, שהתאספו מהמושבות הסמוכות ומקרב נערי הגימנסיה הרצליה, הלכו למקום שהותו כדי לשכנע אותו לבטל את ההרצאה. הניסיון לא צלח, והוחלט למנוע את הרצאתו בכוח. בשיא העימות נשלף גם אקדח ונורתה ירייה, ללא נפגעים (היריה נורתה כנראה באוויר). משך זמן מה התעמתו שוחרי העברית מול אנשי היידיש, והמהומה נרגעה רק מאוחר בלילה, בהתערבות חיים בוגרשוב, מנהל הגימנסיה.
בשנת 1930 היגר סופית לאמריקה, לאחר שנואש מחלום הישות היידישיסטית שלו. ז'יטלובסקי שהה ופעל באמריקה עוד הרבה קודם לכן הן במסעות הרצאות והן בשהות בת שנתיים תמימות בין 1904-1906, אך הפעם קבע בה סופית את מגוריו. הוא היה בין מייסדי ארגון ה"איקו"ף", ארגון תרבותי יידישאי בינלאומי. וכן היה בין מניחי היסוד לספרות היידיש בקנדה. באמריקה פגש את הדמויות הגדולות של המהפכנים והאנרכיסטים, ובהם גם אמה גולדמן. בראשית שנות ה-30 נפגש עם מקסים גורקי כשביקר בארצות הברית.
ז'יטלובסקי היה מהפכן, סוציאליסט, מנהיג תרבותי ומאמין גדול בעצמאותה של תרבות היידיש. הוא פרסם כשבעים ספרים, ובהם מאמרים, ביקורות, מסות וסיפורים. לעברית תורגמו אך מעט מזעיר מעבודותיו. ז'יטלובסקי הלך לעולמו ב-6 במאי 1943 בקלגרי שבמערב קנדה, והובא למנוחות בניו יורק.
מריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג
מריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (11 במרץ 1864 – 3 במאי 1918), הייתה אשתו של גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה.
חיים ז'יטלובסקי
קורות חייו ופועלו
על שמו "קרן ז'יטלובסקי להשכלה יהודית" (Zhitlovsky Foundation for Jewish Education), המעניקה את "פרס ז'יטלובסקי".
מריה אנה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג
ביוגרפיה
מריה אנה נולדה ב-11 במרץ 1864 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, למוריץ, נסיך סקסוניה-אלטנבורג, ולאוגוסטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ומריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל. ב-16 באפריל 1882 התחתנה מריה אנה עם גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה, ממנו היו לה 9 ילדים.
בשנת 1907 חגגו גאורג ומריה אנה את חתונת הכסף, ולרגל המאורע העניק להם וילהלם השני, קיסר גרמניה את טירת שאומבורג, שהועברה לשליטת בית הוהנצולרן לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה שבה תמכה שאומבורג-ליפה באוסטריה. כמו כן נועדה המתנה להוות הוקרה לגאורג על תמיכתו בקיסר במאבק הירושה בנסיכות ליפה. בשנת 1911 מת בעלה גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה, וב-3 במאי 1918 מתה מריה אנה בביתה בביקבורג.
משפחתה
ב-16 באפריל 1882 התחתנה מריה אנה עם גאורג, נסיך שאומבורג-ליפה. לבני הזוג היו 9 ילדים:
Speechless (שיר של ליידי גאגא)
Speechless (בעברית: ללא מילים) הוא שיר של הזמרת-יוצרת האמריקאית ליידי גאגא, מתוך המיני-אלבום השלישי שלה, The Fame Monster. השיר יצא לאור ב-18 בנובמבר 2009, ביחד עם צאתו של המיני-אלבום. השיר נכתב על ידי גאגא, במטרה לשכנע את אביה ג'וזף ג'רמנוטה, לעבור ניתוח לב פתוח, כדי לתקן את שסתום אבי העורקים שלו, ותזכורת למעריציה הצעירים יותר להעריך את הוריהם. על פי גאגא, השיר מתאר פחד מהמוות.
השיר הצליח להגיע בשיאו אל המקום ה-94 במצעד הבילבורד הוט 100, ה-67 במצעד קנדה הוט 100, וה-88 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
את השיר כתבה גאגא לבדה, והוא הופק על ידה ועל ידי רון פייר. על השיר אמרה גאגא כי:
הופעות
גאגא הופיעה עם השיר בטקס פרסי גראמי ה-52, טקס פרסי המוזיקה האמריקאית ה-37 וטקס פרסי רויאל וראייטי באותה השנה. בנוסף, הופיעה גאגא עם השיר גם בסיבוב ההופעות השני שלה, "The Monster Ball Tour", ובשאר סיבובי ההופעות שלה.
בנוסף לכך, הופיעה גאגא עם השיר בטקס "VEVO Launch Event", שנערך בשנת 2009. בהופעה נראתה גאגא כשתסרוקתה בצורת פפיון, העשוי משיערה. ההופעה מתחילה כאשר אורות בצבע סגול מאירים את הבמה, תוך שניתן לרואת את גאגא מנגנת בפסנתר. ההופעה הפכה במהרה לוויראלית, ונכון לנובמבר 2019, מונה הצפיות שלה עומד על כ-32 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר זכה להצלחה נאה, ואף ללא היותו כסינגל הצליח להגיע אל המקום ה-94 במצעד הבילבורד הוט 100.
אריה פכטר
אריה פכטר (נולד ב-2 באוגוסט 1952) הוא ראש המועצה המקומית אזור מאז 26 בנובמבר 2008 מטעם סיעת "אזור אחת". בשנים 2003–2008, כיהן כסגנו של ראש המועצה אמנון זך.
בשנת 2013 נבחר שנית לתפקיד, לאחר ש-67% מתושבי העיר הצביע עבורו, וסיעתו קיבלה כ-5 מושבים מתוך 11 המושבים של מועצת היישוב, ובשנת 2018 נבחר בפעם השלישית עם אותו סכום קולות וסיעתו זכתה פעם נוספת ב-5 מתוך 11 המקומות במועצה.
חיים אישיים
אריה פכטר נשוי ואב לארבע.
רבה בר עולא
רבה בר עולא היה אמורא בדור הרביעי והחמישי לאמוראי בבל.
הוא דן בהלכה עם רב כהנא, אביי ורבא. מוזכר בתלמוד, כי בחתונת בנו (ולפי גרסה אחרת - בתו), קיימו את המנהג הישן, ומשח שמן מיוחד על ראשי התלמידים. אף על פי שהיה בר גילם של אביי ורבא, הוא מתייחס בכבוד לרב ביבי בר אביי וקורא לו בתואר "רבי".
שמו לא ברור אם "רבא" או "רבה", אך השם "רבה" נפוץ יותר.
אן מארי וסל שליטר
אן מארי וֶסֶֶל שְליטֶר (בדנית: Anne Marie Vessel Schlüter; נולדה ב-1 במאי 1949) היא רקדנית דנית.
ביוגרפיה
וסל שלוטר נולדה בקופנהגן כבתם של רקדנית בלט ובמאי בלט, היא הופיעה לראשונה בתיאטרון המלכותי של דנמרק בגיל ארבע באופרה מאדאם באטרפליי, בהיותה בת שבע החלה ללמוד בבית הספר המלכותי לבלט. בשנה זו הוריה התגרשו. כרקדנית היא ביצעה רבות יצירות של הכוריאוגרף אוגוסט בורנונביל, היא גם הופיעה בקופליה ומפצח האגוזים.
ב-1988 פרשה מהבמות והחלה לשמש כבמאית בבית הספר המלכותי.
וילארד מטקלף
וילארד לירוי מטקלף (באנגלית: Willard Leroy Metcalf; 1 ביולי 1858 - 9 במרץ 1925) היה אמן אמריקאי יליד מסצ'וסטס. הוא התבלט כצייר נוף, בדרך כלל נקשר שמו לאימפרסיוניזם אמריקני. הוא היה אחד מקבוצת "העשרה" הציירים האמריקאים אשר בשנת 1897 פרשו מאגוד האמנים האמריקאים.
ראשית חייו
וילארד מטקלף נולד למשפחה ממעמד הפועלים והתחיל לצייר בשנת 1874. בשנת 1876 פתח סטודיו בבוסטון וקיבל מלגה בבית הספר לציור בבוסטון, שם למד עד 1878. בשנת 1882 ערך תערוכה בגלריית צ'ייס בבוסטון, שהמכירות ממנה מימנו נסיעה ללימודים באירופה.
מטקלף עזב לאירופה בספטמבר 1883 ולא חזר לארצות הברית עד סוף 1888. במהלך אותה תקופה הוא נסע וצייר. הוא למד קודם בפריז אצל גוסטב בולאנז׳ה וז'ול-ג'וזף לפבר, לאחר מכן נסע לאנגליה ולפונט-אוון, בבריטני. בחורף 1884 הוא ככל הנראה פגש את ג'ון הנרי טוואצ'טמן בפריז, וצייר לצד אמנים אמריקאים אחרים, כולל תאודור רובינסון. נופיו מתקופה זו היו עיבודים מסורתיים של סצנות איכרים, כדרכו של ז'אן-פרנסואה מילה. בשנת 1886 צייר מטקלף בז'יברני, כנראה הצייר האמריקני הראשון שביקר שם. זמן קצר לאחר מכן הוא נסע לאלג'יריה ותוניסיה, וחזר לז'יברני בקיץ 1887 ו-1888, בחברתם של ציירים אמריקאים אחרים.
חזרה לאמריקה
עם שובו לארצות הברית הייתה למטקלף תערוכת יחיד במועדון סנט בוטולף בבוסטון. לאחר שהתגורר זמן קצר בפילדלפיה, בשנת 1890 פתח אולפן בניו יורק. בתקופה זו הוא עבד במשך כמה שנים כצייר דיוקנאות, מאייר ומורה. בשנת 1895 הוא צייר בגלוסטר, מסצ'וסטס, וחדל לעבוד כמאייר. בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 נראה כי הוא צייר מעט, ותרומותיו לתערוכות הראשונות של קבוצת "העשרה" היו מאכזבות. באותה תקופה מטקלף ניהל חיים חברתיים תוססים שכללו שתייה כבדה.
בגרות
לקראת עבודת ציור קיר שהוזמנה על ידי חברת טבק, מטקלף נסע להוואנה, קובה בשנת 1902, כדי לעשות רישומים. באותה שנה הוא גם הפיק סדרת ציורי נופים חשובים, כולל "הסירה" ו"פארק באביב". עבודות אלה התאפיינו ברעננות חדשה של ביצוע וקלילות של לוח הצבעים. בשנת 1904 הוא התגורר וצייר בהתמדה במפרץ קלארק, מיין. בשנת 1905, בעידוד חברו הצייר צ'יילד האסאם, החל לעבוד בקיץ באולד ליים כצייר ומורה כאחד וקיים תערוכות מצליחות בניו יורק. עבודותיו העדינות והמומחיות של ציור הנוף בניו אינגלנד, זכו בהצלחה בביקורת וכן הייתה לו הצלחה כלכלית קבועה.
המושבה לאמנים קורניש
מטקלף ביקר לעיתים קרובות במושבה לאומנים קורניש, שבמרכז הכפר קורניש, ניו המפשייר בין 1909 ל-1921, לעיתים קרובות בעונות החורף השקטות בהן חזרו רבים מתושבי המושבה לעיר. המושבה השתרעה על גבעות מתונות ופתוחות לאורך נהר קונטיקט עם נופים של הר אסקוטני בוורמונט. הנוף הזה היה דומה לנוף בטוסקנה אזור של בתי קיץ איטלקיים. בשנת 1909, לואי שיפמן, מחזאי ובעלה של אדריכלית הנוף אלן בידל שיפמן, הזמין את מטקלף להצטרף אליו לחורף בפלינפילד, באחוזתו שם, ברוק פלייס. מטקלף חזר במשך חורפים רבים, ולפחות קיץ אחד למקום הזה, שם בילה עם אשתו השנייה בירח הדבש בשנת 1911. נושא הציור שלו השכיח בקורניש היה נחל קטן העובר באזור, וזרם לאורך מקום מגוריו. עבודות אחרות שלו מתארות את הגבעות, את בית משפחת שיפמן או מבני כפר אחרים. תפוקתו בקורניש הייתה גבוהה, והעלתה את המוניטין שלו בציור נוף צנוע ואינטימי של העונות המתחלפות, אלמנטים המיוצגים ביצירתו מאותה תקופה. הציורים שהפיק באזור קורניש הביאו איתם הצלחה חברתית, ביקורתית ומסחרית לחייו. ציוריו הושוו עם שירתם של רוברט פרוסט, וולט ויטמן וסופרים אחרים, שהקנו לו מוניטין.
מוות ומורשת
מטקלף המשיך לערוך תערוכות יחיד בניו יורק ובבוסטון. בשנות העשרה של המאה העשרים נסע ללא הרף בחיפוש אחר אתרי ציור. בשנת 1913 בילה תשעה חודשים בציור בפריז, נורווגיה, אנגליה ואיטליה. בארצות הברית, בנוסף לקורניש ופלינפילד, ניו המפשייר, מטקלף חי וצייר בקונטיקט, ורמונט ומיין. הסכסוכים המשפחיים לא נטשו אותו, גם עם אשתו השנייה הנרייט אליס מטקלף, גם לאחר שנולדו לו שני ילדים. הוא והנרייט התגרשו בשנת 1920, מה שדרבן את התמכרותו לשתייה ולווה בירידה בפריון. עם זאת, הוא התייצב וצייר מספר שנים בוורמונט, ואולי חזר גם לקורניש.
גלריה קורקורן קיימה תערוכה גדולה מיצירתו של מטקלף בשנת 1925, במהלכה נפטר האמן מהתקף לב בניו יורק, ב-6 במרץ.
הוא היה בן 66. אפרו פוזר בקורניש, ניו המפשייר, על ידי ידידו הוותיק צ'ארלס פלאט.
ערוץ דיסני (בולגריה)
ערוץ דיסני הוא ערוץ טלוויזיה בולגרי לילדים. הוא הושק ב-19 בספטמבר 2009, לאחר שהחליף את ערוץ "ג'טיקס", ערוץ בינלאומי לילדים. אף על פי שהערוץ מיועד לבולגריה, הוא משודר גם במולדובה וברומניה, עם רצועת שמע שונה, ברומנית.
היסטוריה
הערוץ הושק ב-1999 כ"Fox Kids" במרכז ומזרח אירופה, עקב השקת ערוץ דומה בבריטניה בשנת 1996. הערוץ שידר בעיקר הפקות ישנות של פוקס קידס ששודרו בעבר בארצות הברית.
בשנת 2000, ערוץ הטלוויזיה הבולגרי החופשי bTV, שהיה בבעלות חברת ניוז קורפ, הבעלים גם של חברת פוקס השיק רצועת שידור של פוקס קידס, ששודרה בימי ראשון אחר הצוהריים ובבקרים של סוף השבוע. בשנת 2004 שונה שם הרצועה לג'טיקס. הרצועה ירדה ב-2008, אם כי bTV המשיך לשדר תוכניות מג'טיקס.
בשנת 2001 הודיעה חברת וולט דיסני כי בכוונתה לרכוש את רוב המניות של Fox Kids. בשנת 2004 הוחלט לאחד את כל הערוצים תחת מותג אחד, ג'טיקס.
לאחר שרוברט איגר נתמנה למנכ"ל החדש של דיסני, החלה החברה לשנות את שמות חלק מנכסיה על מנת להתמקד במותגים המרכזיים כמו דיסני ו-ABC. ב-26 במאי 2009 הודיעה דיסני כי ערוץ ג'טיקס במדינות מסוימות (לדוגמה: הונגריה, רומניה, צ'כיה ובולגריה) יוחלף בערוץ דיסני. השינוי הגיע לבולגריה ב-19 בספטמבר 2009.
עונת 2012/2013 בליגת העל בכדורגל
עונת 2012/2013 בליגת העל הייתה העונה ה-14 של ליגת העל כליגת הכדורגל הבכירה בישראל. בעונה זו, הוקטן מספר הקבוצות בליגה מ-16 ל-14.
הקבוצה שעלתה לליגת העל לעונת 2012/2013 הייתה הפועל רמת גן. העונה הסתיימה בזכייתה של מכבי תל אביב באליפות, לאחר עשור ללא התואר. המבקיע המצטיין של העונה היה אלירן עטר (מכבי תל אביב) עם 22 שערים. לרגל זכייתה של מכבי תל אביב באליפות נכתב שיר האליפות "צהוב עולה".
מבנה
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הליגה כללה 14 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 13 משחקים כל אחד - 26 מחזורים בסה"כ.
לאחר מכן פוצלה הליגה לפלייאוף עליון (6 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 5 משחקים כל אחד) ותחתון (8 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך סיבוב אחד בן 7 משחקים) שכללו תוספת של 10 ו-7 מחזורים לעונה הסדירה בהתאמה ובסה"כ 36 ו-33 מחזורים בהתאמה.
קבוצות
ליגת העל בעונה זו כללה 14 קבוצות, 12 שהמשיכו מעונת 2011/2012, ושתי קבוצות שהעפילו בסיום העונה שעברה מהליגה הלאומית.
אל-מהתדי
אל-מהתדי באללה (מילולית: ההולך באורך מישרים באל), אבו אסחאק מחמד בן אל-ואת'ק באללה (בערבית: المهتدي بالله, ابو اسحاق محمد بن الواثق بالله) נולד בשנת 843 והיה הח'ליף העבאסי בין השנים 869 ו-870. לאחר חיסולו של אל-מעתז, מינו הטורקים את בן דודו מחמד כח'ליף תחת השם אל-מהתדי באללה. אל-מהתדי היה בנה של שפחה יוונית לח'ליף אל-ואת'ק באללה הראשון. בניגוד לקודמיו בתפקיד, אחיזתו בשלטון הייתה איתנה יותר והוא היה אדוק באמונתו. אל-מהתדי גירש את המשוררים והמחוללות מן החצר והחל במקום לשפוט את העם על בסיס יומי. הוא אסר על הימורים ושתיית יין. כל זאת לפי דוגמתו של הח'ליף המהולל עמר בן עבד אל-עזיז לבית אומיה. למרות זאת, שלטונו החזיק פחות משנה. לאחר וויכוחים עם הטורקים, הוא חוסל ביוני 870. משוררים ערביים קוננו על מותו בטרם עת בידי זרים.
שין ג'ווי
שִין גְ'ווֵי (במנדרינית תקנית: 辛追 בפין-יין: Xīn Zhuī), שנקראה גם הגברת של דאי, הייתה אשתו של שליט מקומי בתקופת שושלת האן. חייתה בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס בחבל דאי שבמחוז שאנשי. בשנת 1971, תוך כדי עבודות בשולי העיר, נתגלה סרקופג ובו מומיה, שזוהתה כשִין גְ'ווֵי.
שִין גְ'ווֵי היא המומיה שנתגלתה במצב השימור הטוב ביותר אי פעם. בנתיחת הגופה התברר כי מצבה של המומיה היה בלתי רגיל, שכן העור היה גמיש וניתן היה לראות את סימני הבד ששימש כתכריכים, דם היה בעורקים, את הגפיים היה ניתן לכופף, השיער היה שלם לחלוטין, ואפילו את סיבת המוות המדויקת הצליח לקבוע הפתולוג שביצע את נתיחת הגופה. לא ידוע כיצד השתמרה הגופה במצב כה מצוין.
הגילוי
ב-1971 חשפו עובדים שעבדו בחפירת מקלט עבור בית חולים ליד שאנגחאי את קברה של שין ג'ווי, את קברו של בעלה, וכן את קברו של אדם צעיר, שככל הנראה היה בנם. בסיוע של למעלה מ-1,500 תלמידי תיכון, החלו הארכאולוגים בחפירה גדולה באתר החל מינואר 1972. גופתה של שין ג'ווי נמצאה בתוך ארבעה מבני אורן מלבניים, האחד בתוך השני, שנקברו תחת שכבות של פחם וחמר לבן. הגופה הייתה עטופה בעשרים שכבות של בגדים קשורים בסרטי משי. הגלימה שבה הייתה עטופה שין ג'ווי הייתה מאוירת באיורים שמתארים כיצד הנפטרת עולה לשמים.
גופתה של שין ג'ווי נשתמרה להפליא. עורה היה רך ולח, ושריריה אפשרו לכופף את המפרקים בזרועותיה וברגליה. שימור זה אפשר לרופאים במכון הרפואי של פרובינציית הו-נאן לבצע נתיחה שלאחר המוות ב-14 בדצמבר 1972. הרבה ממה שידוע על אורח החיים של שין ג'ווי נלמד מבדיקה זו ומבדיקות אחרות.
בקברה של שין צ'ווי נמצאו כמויות רבות של מזון ומתכוני אוכל, וכן מערכת כלי הלכה העתיקה הגדולה ביותר שנמצאה אי-פעם.
חשיבות
המומיה וקברה של שין ג'ווי נחשבים לאחד הממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר של המאה ה-20. מלבד מכך שמדובר בגופה שנשתמרה במצב הטוב ביותר שהתגלה אי פעם, ובפרט בסין, תוכנו של קברה של שין ג'ווי חשף כמות עצומה של מידע על החיים בתקופת שושלת האן שלא היו ידועים קודם לכן. הגילוי ממשיך לקדם תחומי ארכאולוגיה ומדע במאה ה-21, במיוחד בתחום של שימור שרידי אדם קדמוניים. בשנת 2003 פיתחו מדענים תרכובת סודית שהוזרקה לכלי הדם שעדיין קיימים במצב טוב יחסית בגופתה של שין ג'ווי, כדי להבטיח את שימורה בצורה הטובה ביותר.
מפעם
מִפְעָם או טֶמְפּוֹ (tempo באיטלקית פירושו זמן, תנועה, מהירות) הוא מונח מוזיקלי המגדיר את המהירות/קצב של לחן מסוים. הגדרת המפעם של הלחן הכרחית ביותר משום שהיא משפיעה על אווירת הלחן או על קושי ניגונו. את הטמפו אפשר להגדיר באמצעות "מהירות מטרונום", המייצגת את מספר הפעמות בדקה (BPM - Beats Per Minute).
מהירות המנגינה נקבעת על ידי הטמפו ואורך התיבה. המספרים מסמנים את מספר הפעימות לדקה, למשל - מהירות נגינה הנחשבת איטית היא 60 פעימות שוות בדקה. עם-זאת, המונחים "איטי" ו"מהיר" הם במידה רבה סובייקטיביים, ותלויים ביצירה עצמה. יצירה שהטמפו שלה 60 פעימות בדקה יכולה בהחלט להשמע מהירה יותר מיצירה בת 80 פעימות בדקה, אם היא כתובה, למשל, בערכי צליל קצרים יותר.
מלחינים רבים מציינים מהירות בהוראת ביצוע מילולית (לרוב באיטלקית). להלן כמה מן המונחים הנפוצים ביותר. מונחים אלו הם מונחים יחסיים המתארים את אופי היצירה. מהירות המטרונום הרשומה אינה מהירות מחייבת.
ניתן לתאר בהרחבה את מושג המפעם, למשל: Allegro di molto - מהיר ביותר, מהיר כמו פרסטו.
דוגמה לכתיבת מפעם:
יליזבטה יאנקובסקאיה
יליזבטה יאנקובסקאיה (ברוסית: Елизаве́та Янковская; נולדה ב-1 במאי 1995, במוסקבה, רוסיה) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה. בתו של הבמאי פיליפ יאנקובסקי.
אקיטן
גאוגרפיה
אקיטן משתרע על פני 41,308 קמ"ר, המהווים כ-7.6% מכלל שטחה של צרפת. הוא תחום על ידי ספרד בדרום, חבל מידי-פירנה במזרח, חבל פואטו-שראנט וחבל לימוזן בצפון ומפרץ ביסקיה במערב. בירת החבל היא העיר בורדו וערים חשובות אחרות כוללות את פו, ביאריץ, פריגה ועוד.
היסטוריה
בתקופה הרומאית הפרובינקיה גאליה אקוויטניה כללה את שטח גאליה שבין הרי הפירנאים לנהר גארון. אוגוסטוס קיסר הוסיף לפרובינקיה את השטח שבין הגארון לנהר הלואר ומאז ניתן לאקוויטניה שם נרדף "ארץ שבע הפרובינקיות" (Septem Provinciae). בתקופה זו שטח הפרובינקיה היה בערך שליש מצרפת של היום, וכמעט כל תושביה קיבלו את התרבות הרומאית, שלא כמו בחלקה הצפוני של גאליה.
במאה ה-4 חולקה הפרובינקיה לשלושה מחוזות נפרדים:
במאה ה-5 נפלה האימפריה הרומית והוויזיגותים תפסו את האזור. בשנת 507 הפרנקים, יחד עם שכירי חרב בורגונדים, כבשו את האזור. כשכלותאר השני מת ב-629 הוא חילק את ממלכתו בין בניו ונתן את אקיווטניה לבנו כאריבר השני, שקבע את בירתו בטולוז וחיזק את כוחו באזור על ידי נישואים עם ז'יזלה, היורשת של אקוויטניה נובמפופולאנה. אולם השליטה הפרנקית לא הייתה בטוחה משום שהפרנקים לא העריכו או הבינו את החיים האורבניים והתרבות הרומאית באזור. כשכבשו המורים את האזור במאה ה-8 הם נתקלו בהתנגדות מועטה, אך קרל מרטל גירש אותם מהאזור וצירף אותו לממלכה המרובינגית.
יורשיו של קרל הגדול חילקו ביניהם את האימפריה ואקיטן הפכה לחלק מממלכת נויסטריה. במאה ה-9 הרוזנים המקומיים שיחררו את עצמם בהדרגה מהשליטה המלוכנית; ברנאר פלנטוולו ובנו גיום, שישבו באוברן, הכריזו על עצמם כדוכסי אקוויטניה. גיום החמישי ייסד הדוכסות חדשה שבסיסה בפואטו וכללה את פואטייה, אוברן וטולוז. ב-1052 דוכסות גסקוניה הפכה לחלק מדוכסות אקוויטניה לאחר נישואיו של גיום השמיני לאחותו של דוכס גסקוניה. אקוויטניה הפכה למרכז תרבותי וספרותי חשוב ולמולדת תרבות ה"קורטואזי" (Courtoisie), או אהבה חצרונית, ששיאה היה במאה ה-11. הדוכס גיום התשיעי, שנקרא גם "הטרובדור", היה משורר בעצמו, ופואטייה הפכה למרכז מוזיקלי של הטרובדורים. כשגיום העשירי מת ב-1137 בתו, אלינור, דוכסית אקוויטניה, היורשת הגדולה ביותר בתולדות צרפת, הושאה לאדונה הפיאודלי לואי השביעי, מלך צרפת. היא יצאה איתו למסעות צלב אך ב-1152 גרמה לביטול הנישואים בשל קרבת דם כדי להנשא ליריבו הגדול של בעלה, הנרי השני מלך אנגליה. היא המשיכה להחזיק בחצר אלגנטית בפואטייה. בניה, ריצ'רד הראשון (לב הארי) וג'ון, ויורשיהם היו מלכי אנגליה אך גם דוכסי אקוויטניה.
הלחימה במלחמת מאה השנים איפשרה לאדוארד השלישי מלך אנגליה להקים את נסיכות אקוויטניה ב-1361, שהייתה חופשית מתלות בצרפת. צרפת כבשה מחדש את האזור עד 1453, ולאחר מכן ההיסטוריה של אקוויטניה הפכה לחלק מההיסטוריה של צרפת.
דמוגרפיה
העיר המאוכלסת ביותר בחבל היא בורדו (925,253 תושבים לפי מפקד מ-1999) ואחריה פו (216,830) ובאיון (213,969).
שפה
בחבל אקיטן השפה המדוברת ביותר היא צרפתית (השפה הרשמית), אולם תושבים רבים מדברים גם אוקסיטנית ובסקית. השפה האוקסיטנית באקיטן מחולקת לשלושה ניבים: גסקונית, המדוברת במחוזות ז'ירונד ולאנד ובדרום מחוז לוט וגארון; לנגדוקית, המדוברת בדרום מחוז דורדון וצפון מחוז לוט וגארון; ולימוזנית, המדוברת במרכז וצפון מחוז דורדון.
כלכלה
התעשייה החשובה ביותר באקיטן היא תעשיית היינות והגידול החקלאי החשוב ביותר הוא הגפן. באזור בורדו בלבד מיוצרים בכל שנה 700 מיליון ליטרים של יין.
יערנות גם היא ענף תעשייה חשוב, שכן יער האורנים הגדול ביותר באירופה נמצא בחבל. בנוסף ניתן למצוא באזור גז טבעי ונפט.
זמר עברי
זֶמֶר עברי הוא מונח המתייחס למכלול הפזמונים (שירי הזמר) שנכתבו בעברית. יש המצמצמים הגדרה זו לפזמונים בעלי אופי ותכנים מסוימים (חלקם מכונים לעיתים "שירי ארץ ישראל" או "שירי מולדת") וכמו כן לאמנים ושירים שהשתייכותם לז'אנר הזמר העברי אינה שנויה במחלוקת. או לחלופין כל השירים העבריים שיצאו לפני שנות ה-80.
בתקופת היישוב
אחד השירים המפורסמים שהפיץ קרצ'בסקי על פי לחן ישן הוא "פה בארץ חמדת אבות", לפי מילותיו של ישראל דושמן, שהיה גם הוא מורה בגימנסיה. ראשיתו של השיר בטיול שערכה הגימנסיה. לימים הפך שיר זה להמנון הגימנסיה.
התיאטרונים הסאטיריים הקומקום והמטאטא, שאותם ייסד אביגדור המאירי, הרבו גם הם להשמיע שירים מקוריים שהפכו לפופולריים מאוד.
חלוצת הלהקות הצבאיות בארץ נוסדה עוד לפני קום המדינה. זוהי הצ'יזבטרון, להקת הבידור של הפלמ"ח, שייסד הפזמונאי חיים חפר (1925–2012) בתקופת מלחמת העצמאות, והוא שכתב את מרבית פזמוניה. את שירי הזמר נהגו בפלמ"ח לשיר מסביב למדורה. כך הופצו עשרות שירים שהפכו לידועים מאוד כמו "הפִינְגָ'אן" ("הרוח נושבת קרירה") ו"צִ'יזְבָּט". חפר בלט כפזמונאי פורה גם שנים רבות לאחר מכן, ושיריו זכו לפופולריות מפי להקות וזמרים רבים.
ישראל הצעירה
שירי ארץ ישראל המשיכו להיות פופולריים בערש ימי הקמת המדינה, בשנות ה-50 וה-60. תוכני הפזמונים עסקו בנושאי תקוות ציוניות וחלומות ציוניים והיללו את חייהם של בני הנוער היהודי האידיאליסטים המתכוונים לבנות את ביתם ולהגן על ארץ מולדתם. חלק גדול מהשירים הפטריוטים הללו עסקו במלחמות ישראל, והתייחסו לחברות בין חיילים ועצב המוות בזמן המלחמה.
הזמר העברי הגיע לשיאו בעשור השני למדינת ישראל ולפסגתו אחרי מלחמת ששת הימים, לקראת סוף 1967. בעקבות הניצחון הצבאי נוצר קונצנזוס של זמר עברי כחלק בלתי נפרד מהתרבות העברית ו"ההסכמה הקיבוצית" של המדינה כולה. בעשור השלישי (1978-1968) איפיינו את הזמר העברי התופעות הבאות: עליית כוחות חדשים בתחומי היצירה והביצוע; גידול ניכר בכמות האירועים המוזיקליים ופרסומם; ועושר של תערובות וסגנונות מוזיקליים. בשנים אלו פרחו פסטיבלים שהניבו יבול של שירים והציבו בקדמת הבמה יוצרים וזמרים חדשים. מבחינה סגנונית ניכר פלורליזם שקיים בכפיפה אחת סגנונות רבים: שירים מזרחיים וים-תיכוניים, יווניים, בלקניים, שירים חסידיים, רוסיים, צרפתיים, מרכז-אירופיים, בריטיים ואמריקניים. פסטיבל הזמר המזרחי "למנצח שיר מזמור" החל בשנת 1971 ובישר על התמקמותו של הזמר הים-תיכוני בלב הזמר העברי. בד בבד התפתח הרוק הישראלי, והסתמנה ראשיתו של הפופ הישראלי עם הקמתה של להקת "כוורת" בשנת 1973.
חבורות הזמר ושירה בציבור
חבורות הזמר שקמו כמעט בכל יישוב בארץ תרמו תרומה נכבדת להפצת שירי ארץ ישראל. חבורות הזמר שרות בעיקר שירי ארץ ישראל ידועים ולחלקן גם חומר מקורי. החשובה והמוכרת בקרב חבורות-הזמר היא להקת הגבעטרון שלה רפרטואר עשיר ומגוון.
מופעי השירה בציבור הפכו גם הם לנפוצים מאוד בארץ.
הלהקות הצבאיות והשפעתן
הלהקות הצבאיות תרמו רבות לעיצוב הזמר העברי המתחדש. לאחר קום המדינה התבלטה מאוד להקת הנח"ל עם שלל להיטים חדשים באווירה צעירה ו"שובבה". לאחר מלחמת ששת הימים התבלטו להקות נוספות, בהן להקת חיל הים, להקות פיקוד צפון ומרכז, ועוד. ללהקות הצבאיות תרמו מיטב יוצרי הזמר העברי והן הצמיחו עם השנים עשרות זמרים ובדרנים ידועים.
בשנות השישים בלטו מספר להקות של זמרים צעירים, רובם הגדול יוצאי להקות צבאיות, שהמשיכו באזרחות את אותו סגנון מוזיקלי מהלהקה הצבאית: שירים ישראליים קלילים, שירי פופ, שירים משעשעים ברוח צעירה לאותה תקופה ושירי ארץ ישראל.
הלהקות הצבאיות השפיעו רבות על הבידור ועולם הזמר העברי במשך כשלושה עשורים. למעט להיטים בודדים, החל משנות השמונים התרחק הסגנון המוזיקלי הנוכחי מזה של הלהקות הצבאיות, וכיום אין להן השפעה מיוחדת ופעילותן מרוכזת במסגרת הצבאית בלבד.
מחזות הזמר ותחרויות זמר
מחזות הזמר הישראליים הצמיחו גם הם שירים מוכרים, שאותם כתבו מיטב היוצרים. במחזמר העברי הראשון, "שולמית", כיכבה שושנה דמארי. למחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שעלה בשנות השישים, כתבו נתן אלתרמן וסשה ארגוב פזמונים שזכו להצלחה רבה. בסוף שנות השישים כיכב הזמר יהורם גאון במחזמר "קזבלן" עם הלהיטים "כל הכבוד" ו"יש מקום". גאון המשיך להיות זמר פופולרי עוד שנים רבות, עם שירים המשלבים בין מזרח ומערב.
פסטיבלי הזמר שארגנה רשות השידור בימי העצמאות בשנים 1960–1980 הצמיחו פזמונים חדשים שחלקם הפכו לפופולריים מאוד ולהם תרמו מיטב היוצרים והזמרים בארץ. את פסטיבל הזמר החליפה תחרות הקדם אירוויזיון.
מוזיקה מזרחית
הזמר הישראלי המזרחי והים תיכוני תרם תרומה חשובה לגוון המוזיקלי מאז השירים בעלי הניחוח התימני של ברכה צפירה ושושנה דמארי. המוזיקה המזרחית נפוצה כיום בכל סוגי האוכלוסייה, אך מקורותיה נמצאים בעיקר אצל יוצאי מדינות ערב. עד שנות השמונים, מוזיקה זאת הייתה מוזיקה מחתרתית ולא התקבלה כתרבות לגיטימית על ידי מי שכונו בידי הזמרים המזרחיים "האליטה האשכנזית". זמריה כונו בזלזול "זמרי קסטות" (על שום דרך ההפצה העיקרית של יצירתם, בקלטות), והושמעו רק בתוכניות ספציפיות. על אף שהמוזיקה המזרחית בתחילתה ואף גם היום מאופיינת בשירה בהגיית האותיות הגרוניות ח ו- ע בהגיה גרונית על פי כללי השפה העברית המקורית, לא כל שירה שנהגתה כך נחשבה לשירת מוזיקה מוזרחית. כך למשל, שושנה דמארי לא נחשבה כזמרת מזרחית כלל ועיקר, על אף מוצאה העדתי, אלא זמרת מובילה של היישוב בארץ ישראל כולו. מה שנתקבע כמוזיקה מזרחית נקבע לפי אופי רפרטואר מילות השירים שאותם בצעו הזמרים השונים. שושנה דמארי שרה שירי משוררים (לא מה"קאסטה" המזרחית, אלא שירי משוררים דגולים שכתבו על בני עדות אחרות, נתן אלתרמן למשל על בני העדה התימנית ועוד רבים וטובים), שירי ארץ ישראל בתקופת ראשית ההתהוות של מדינת ישראל, ולפיכך נחשבה לזמרת ארצישראלית כללית ולא כשייכת לנישה המזרחית. בסוף שנות השישים החל זמר בשם יוסי לוי (שהיה רזה אז במראה שלו וכונה "דקלון" מלשון "דק") מכרם התימנים להופיע יחד עם הגיטריסט משה בן משה (שכונה "בן מוש"). ההופעות נערכו בתל אביב בחאפלות, באירועים ובמועדונים. דקלון ובן מוש נקראו בתחילה "דקמוש", ולימים הפך הצמד ללהקת "צלילי הכרם". להקת צלילי הכרם הפכה להיות זרם מרכזי שהניח את היסודות למה שקרוי היום מוזיקה מזרחית. סביב להקת צלילי הכרם, ועל היסודות שהניחה הלהקה, הונחו שכבות על גבי שכבות של מוזיקה שהיום נקראת "מוזיקה מזרחית".
מעניין לראות, כי דקלון במשך ימי זמרתו, ביצע שירים רבים שנחשבים לשירי משוררים, ובעצם הביצוע שלהם על ידי זמר זה, היוו מעין "בריח תיכון" המחבר שירי משוררים ידועים לסגנון השירה המזרחי. דוגמה טובה לכך הוא השיר "סורו מני" שנכתב על ידי אלכסנדר פן, שבוודאי לא נחשב לכותב זמר מזרחי. לא פחות מעניין לדעת, כי את השיר "חנה'לה התבלבלה", שחובר על ידי נתן אלתרמן בתחילת שנות ה- 30 כשיר בעל תוכן ומאפיינים חסידיים, הביא לראשונה לתודעת הציבור הרחב בתפוצת השמעה רחבה ביותר, לא אחר מאשר דקלון בצלילי הכרם. דקלון, כזמר יחידי, לא תמיד נתפס כזמר המבצע זמר מזרחי בלבד, אלא בעל מנעד וורסטילי רחב של סגנון מזרחי וארצישראלי.
לא למותר לציין, כי במוזיקה המזרחית לא נכללים שירי קודש ("פיוטים"), כגון שירי שלום שבזי, או שירי המסורת של יהדות חאלב, עיראק וצפון אפריקה כגון הפיוט "יפה ותמה" שחובר בידי הרב שלמה אביטבול ממרוקו באמצע המאה ה- 19; וכל זאת ללמדנו שהמוזיקה המזרחית מוגדרת דרך מילות השירים בעיקר, ומהגדרת המוזיקה המזרחית נהוג להחריג את פיוטי הקודש המזרחיים, אשר להם שמור מקום מיוחד ונפרד מן המוזיקה המזרחית כהגדרתה הפשוטה דהיום.
גם המוזיקה היוונית החלה לבלוט בארץ מאז שנות השבעים. ניתן בהחלט לראותה כחלק מהזמר המזרחי וגם כנבדלת ממנו. בסגנון זה בלט הזמר אריס סאן בשיריו "נערה ממש אוצר" ו"תל אביב". הזמר והיוצר יהודה פוליקר שילב בשיריו מנגינות יווניות עם מוזיקת רוק.
זמר בולט נוסף הוא אייל גולן, אשר החל את דרכו בסוף שנות התשעים בסצנת המוזיקה המזרחית, אך מאוחר יותר התקרב למיינסטרים של המוזיקה הישראלית, תוך שהוא משתף פעולה עם להקת הפופ הישראלית "אתניקס", וזוכה להצלחה גדולה מאוד בקרב הקהל המזרחי והאשכנזי כאחד.
בניגוד לזמרים כמו אייל גולן, המשלבים מוזיקה מזרחית ומיינסטרים, צמח בתוך המוזיקה המזרחית תת-סגנון המכונה מוזיקת דיכאון, אשר פונה אל הקהל המזרחי ה"כבד" ומאופיינת בתכנים דיכאוניים, ויש אף המכנים אותה "מוזיקת בכי", בשל אופן השירה היללני המאפיין את זמריה והמילים, בהן הדובר לרוב מציג את עצמו כקורבן. הזמר עופר לוי היה אחד מהזמרים המאפיינים מוזיקה זו.
פופ
החל משנות השבעים החל הזמר העברי להיות מושפע מהפופ והרוק. הרוק הישראלי מושפע מהרוק אנד רול הבריטי והאמריקאי, אך מאופיין בצליל פופ אקוסטי.
שלמה ארצי, שלום חנוך ויהודה פוליקר, שהחלו לפעול גם הם באותן שנים, זוכים להצלחה רבה עד היום ונחשבים למיינסטרים של הרוק הישראלי. הם מאופיינים בכתיבה אישית של שיריהם, לא נרתעים מלעסוק ברגשות, מחשבות ופחדים אישיים וגם בשירי מחאה ותיאור מצבים אקטואליים. זמר נוסף מאותה תקופה הוא בועז שרעבי, אשר רבים משיריו היו לקלאסיקות במוזיקה הישראלית: "לתת", "הלוואי", "אצלי הכול בסדר", ואחרים.
במהלך שנות האלפיים זוכים אמני פופ צעירים, יוצאי התחרות הטלוויזיונית כוכב נולד, להצלחה גדולה מאוד. הצלחתם גוררת לפעמים ביקורת שלילית מצד אמנים ותיקים יותר, למשל בראיון מפורסם שהתפרסם בעיתון ידיעות אחרונות ב-2006 בו התבטאה הזמרת חוה אלברשטיין בחריפות כנגד התופעה. בנוסף זכו וזוכים להצלחה גדולה אמני פופ המושפעים מאלילי בני הנוער מחוץ לארץ, כמו "טייק ד'את" ובריטני ספירס.
רוק
בראשית הדרך, היה הרוק תרבות מוקצה בישראל, שבשנות ה-60 הייתה עדיין חברה מגויסת וסגורה יחסית להשפעות תרבותיות מערביות. חלוץ הרוק הישראלי והראשון שהקליט רוק בעברית היה בצלאל יונגרייז, שבשנת 1962 הקליט את השיר "ילדונת".
להקות הרוק הראשונות בישראל היו "להקות הקצב", שהחלו לפעול באמצע העשור במועדוני לילה ודיסקוטקים.
לקראת סוף העשור השתכללה סצנת להקות הקצב ואף זכתה למעט לגיטימציה, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים כאשר מוזיקאים מערביים החלו להגיע לישראל והשפעות מהפכת הפופ החלו לחלחל לתרבות המקומית. בגל השני של להקות הקצב התבלטו שלוש להקות עיקריות כמובילות סצנת הרוק המקומית: "הצ'רצ'ילים" שפעלו עתה כהרכב של חמישה נגנים עם הזמר הקנדי סטן סולומון והגיטריסט הבריטי יוצא הטורנדוס רוב הקסלי, היוו את הצלע ההרפתקנית ביותר של הרוק הישראלי עם שילובים חדשניים בין רוק פסיכדלי לבין מרכיבים של מוזיקה ים-תיכונית וערבית. האריות יצרו לרוב פופ מצעדים, אף על פי שגם להקה זו הייתה חדשנית מאוד לזמנה, ובין היתר הייתה הלהקה הישראלית הראשונה שהתנסתה ברגאיי ("Give me"). את משולש הקצב הישראלי של אותן שנים משלימה הסופרגרופ עוזי והסגנונות שנוצרה כשסולן השמנים והרזים עוזי פוקס הצטרף ללהקת הסגנונות בהנהגתו של אבי קרפל. סגנונה היה המגוון ביותר ונשען, מלבד פופ בריטי בנוסח הביטלס גם על סול אמריקני והתאפיין בעיבודים מורכבים ועשירים לכלי נשיפה בנוסח דם, יזע ודמעות, שיקגו ואחרים.
בתפר שבין שנות ה-60' וה-70' החלה התעניינות ברוק מצד האמנים המצליחים של הממסד המוזיקלי ורבים מהם השתעשעו בהקלטת שירים בסגנון הרוק ובעבודה משותפת עם להקות הקצב. מי שעשה את הצעד המשמעותי ביותר לקראת אימוץ הרוק כאסתטיקה דומיננטית במוזיקה הישראלית היה אריק איינשטיין, שבשנת 1969 הפך את הצ'רצ'ילים ללהקת הליווי הקבועה שלו בהופעות ובתקליטים. תקליטיו של איינשטיין מאותן שנים נחשבים לפורצי דרך באופן שבו מיזגו לחנים ועיבודים של רוק עם טקסטים בעברית, והיו מהפכניים הן בתפיסה המוזיקלית הרעננה שהציגו והן במעבר שייצגו משירה לאומית מגויסת כפי שהתבטאה בלהיטי הלהקות הצבאיות ששלטו בכיפה בעשור הקודם לשירים אישיים.
להקת הרוק המצליחה הראשונה ששרה בעברית, הייתה להקת כוורת, אשר החלה את דרכה בשנות השבעים. כוורת נחשבת כפורצת דרך במוזיקה הישראלית כשהצליחה לשלב בין מוזיקת פופ להומור והעלתה את הפופ והרוק ללב הקונצנזוס.
בתחום הרוק הכבד בלטה להקת "סטלה מאריס" מחיפה, אשר החלה את דרכה בתחילת שנות התשעים ופרסמה, בין היתר, את הבלדה "נר על החלון", שהפך ללהיט וגם "זה לא מאוחר", "לילה טוב" ו"אישתר" שאף הופיע ב-MTV. יותר מאוחר, השתלבה סטלה מאריס במיינסטרים של המוזיקה הישראלית, כמו גם סולנה שיצא לקריירת סולו, פבלו רוזנברג ששילב פופ ורוק עם נגיעות ספרדיות ורית'ם אנד בלוז.
למרות משברים ותקופות שפל בעולם הרוק הישראלי (כמו אסון פסטיבל ערד ב-1995, אחריו ירדה הפופולריות של אירוע זה), במשך העשור הבא הפך הרוק בישראל ליצירה מרכזית ומקובלת, וקמו להקות חשובות כמו המכשפות ומוניקה סקס.
שירי ילדים
קטגוריה חשובה בזמר העברי היא שירי ילדים. רבים משירי הילדים נוצרו על ידי גננות ומורים לגיל הרך. ברב המקרים נלקחו מנגינות מרפרטוארים רבים שידעו המורות ועליהם נכתבו מילים שהתאימו לילדי הארץ. שירים רבים נלקחו מיידיש, מניגונים חסידיים, ממנגינות של יהודי תימן, יהודי ארצות ארצות האסלאם וכן מנגינות עממיות ערביות שנפוצו בתקופת היישוב בארץ.
השפעות
נראה שעתידו של הזמר העברי נקבע עוד בתקופתו של נחום נרדי. אם עד אז היה הזמר העברי מבוסס רבות על מלודיות רוסיות הרי שהתבנית שנקבעה עובדתית הוא מיזוג בין מזרח למערב כביטוי למיזוג הגלויות שמתחולל בארץ, שכן קיים קשר בין הזמר שהוא ביטוי צלילי למה שמתרחש בפועל בהוויית החיים בישראל.
הפופולריות של הזמר העברי באה לידי ביטוי בין היתר גם במסורת של קיום חגיגות ופסטיבלי זמר. הראשון היה פסטיבל ערד שהחלה באמצע שנות השמונים. לאחר מכן צמחו חגיגות זמר נוספות בעיקר בתקופות החגים (כמו "ימי זמר בחולון"), שמפגישות את הקהל עם אמנים ויוצרים בזמר העברי ומשמשות חממה לניסיונות ולהרכבים חדשים וגם במה לחבורות הזמר בארץ. אמצעי נוסף המעיד על הפופולריות של הזמר העברי הוא הפיכת תחנת הרדיו רשת ג' לתחנת מוזיקה ישראלית בלבד בכל הסגנונות ומכל התקופות, שגם זוכה לאחוזי האזנה גבוהים.
לעומת זאת, זמר עברי כמעט ואינה זוכה להצלחה מחוץ לישראל מחוץ לקהילות היהודיות, ונראה שאחת הסיבות היא מחסום השפה. השירים העבריים שזכו להשמעה מחוץ לישראל היו בעיקר שירים ישראלים באירוויזיון שזכו במיקומים גבוהים יחסית, אשר זכו לפופולריות בחלק ממדינות אירופה, אם כי ישנם אמנים ישראלים שזכו להצלחה גם מחוץ לישראל, בעיקר כאלה השרים בשפה האנגלית.
ברכה שאינה צריכה
ברכה שאינה צריכה הוא כינוי לאיסור לפעול במכוון ליצור מצב בו יש לברך ברכה שהיה ניתן שלא לברכה. דוגמה לכך היא אדם שבירך על מאכל מסוים והתכוון בפירוש שלא לפטור מאכל אחר שברכתו שווה, ומחמת כן נתחייב לברך שנית. דוגמה נוספת היא אדם שבכוונה בירך ברכה אחרונה כדי שיזדקק לברך שוב ברכות על המזון שאוכל. בחז"ל, שימש הביטוי במשמעות "ברכה לבטלה", אולם בימינו מוענקת משמעות שונה לכל אחד מן הביטויים.
טעם האיסור
ההסבר הניתן להלכה הוא שהברכה יקרה ומקודשת ביהדות, כאשר נאמרת לצורך מטרתה להוסיף ברכה בעולם, אך כשהיא נאמרת שלא לצורך, היא נעשית דבר קל שאין מכירים בערכו ופוגעת במעמד הברכות כולן.
איסור זה נלמד כחלק מאיסור ברכה לבטלה אך מוגדר כקל יותר, ועל כן במקרים מסוימים ניתן יהיה להקל בדין זה למשל כשרוצה אדם לברך ברכות כדי להשלים למאה ברכות (בתנאים מסוימים), וכן במקרה שישנו ספק בהלכה, האם ישנו חיוב ברכה, יכול לגרום להתחייב בברכה להינצל מהספק.
מקור הדין
מקור דין זה הוא מדברי התלמוד שאמרו שבזמן שכהן גדול היה קורא לפני העם ביום כיפור הוא היה קורא בחומש ויקרא בפרשת 'אחרי מות', ו"אך בעשור" שבפרשת אמור. את מה שהיה קורא "ובעשור לחודש השביעי" מחומש הפקודים - חומש במדבר, הוא היה קורא בעל פה. בטעם הדבר שאינו מביא ספר תורה אחר וקורא, תירצו שם:.
קונראד אדנאואר
קונראד אדנאואר (5 בינואר 1876 – 19 באפריל 1967) היה פוליטיקאי גרמני. בשנים 1949–1963 שימש כקנצלר הראשון של גרמניה המערבית מטעם CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית. בשנים 1951–1955 שימש גם כשר החוץ.
אדנאואר, שהחל דרכו כפוליטיקאי מקומי בקלן, התנגד למשטר הנאצי והפך פוליטיקאי בכיר בימי אזורי הכיבוש בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, היה לו חלק מרכזי בכתיבת חוקת גרמניה המערבית החדשה והוא נבחר ב-1949 לקנצלר הראשון שלאחר הדיקטטורה הנאצית.
אדנאואר ביסס את מעמדה של גרמניה המערבית במלחמה הקרה: הוא שיתף פעולה עם הגוש המערבי, הקים את הצבא הגרמני החדש - הבונדסוור, ב-1955, צירף את ארצו לנאט"ו והיה בין האבות המייסדים של הקהילה הכלכלית האירופית, שהקדימה את האיחוד האירופי. הוא כיהן כקנצלר בתקופת הנס הכלכלי הגרמני שעליו ניצח שר האוצר בממשלתו, לודוויג ארהארד, כמו גם בעת תהליך הדה-נאציפיקציה. הוא נקט בדוקטרינת הלשטיין ביחס לגוש המזרחי שהובילה ל"עידן קרח" בן 20 שנה בין גרמניה המזרחית והמערבית. אדנאואר נחשב לסמל עבור יציבות פוליטית לאחר תסיסה אזרחית וכלכלית, מלחמה כוללת, השמדה המונית ועריצות טוטליטרית ששטפו את גרמניה מאז 1929. על בסיס מצע שסיסמתו "בלי ניסויים" אדנאואר שימר מדיניות אחידה ונבחר לכהן ארבע קדנציות. ב-1961, בעקבות פשיטה צבאית על משרדי העיתון דר שפיגל ותרעומת ציבורית שהגיעה לאחר מכן, מעמדו נפגע והוא פרש ב-1963.
אדנאואר התמנה לקנצלר בגיל 73 ופרש בגיל 87, כך שהיה מבין ראשי המדינות המבוגרים ביותר בעולם.
תחילת דרכו
קונראד אדנאואר היה בנו השלישי מתוך חמישה של רשם בית המשפט לערעורים בקלן. ב-1894 סיים את לימודיו בגימנסיה בעירו. בשנים 1894–1897 למד משפטים באוניברסיטאות פרייבורג, מינכן ובון. את בחינות ההסמכה עבר בשנים 1897 ו-1901 ואחר כך התקבל לשירות המדינה לתקופת ניסיון. בשנים 1903–1905 שימש כעוזר משפטי בבית המשפט הגבוה בקלן. ב-1904 נשא לאשה את אֵמָה וָיֵיר, ומנישואים אלו נולדו לבני הזוג שלושה ילדים. בשנת 1906 הצטרף למפלגת המרכז הגרמנית והיה לחבר מועצת העירייה מטעמה. ב-1909 עמד בראש סיעת מפלגתו במועצת העירייה, והיה בכך לממלא המקום הראשון של ראש העירייה. ב-1916 התאלמן מווָיֵיר.
קריירה פוליטית מוקדמת
לאחר תום מלחמת העולם השנייה היה ב-1949 לראש המועצה הפרלמנטרית שהקימו בעלות הברית המערביות ותפקידה היה לכונן חוקה לגרמניה המערבית. ב-15 בספטמבר 1949 נבחר בבונדסטאג לתפקיד הקנצלר הראשון של גרמניה הפדרלית, על חודו של קול (כולל קולו שלו). בתפקיד זה התמיד עד התפטרותו ב-16 באוקטובר 1963, הוא המשיך לכהן כיו"ר מפלגת ה-CDU עד 1966 ושנה לאחר מכן, ב-19 באפריל 1967, נפטר.
קנצלר גרמניה המערבית
בשנים 1950 עד 1966 שימש כיו"ר ה-CDU, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, ובשנים 1951 עד 1955 כיהן גם כשר החוץ. בין הישגיו הפוליטיים הבולטים ניתן למנות את האוריינטציה המערבית הבולטת של גרמניה הפדרלית (המערבית), שנוצרה על דרך הניגוד לשלטון הסטליניסטי בגרמניה המזרחית באותם ימים. כמו כן, בתקופת כהונתו עברה גרמניה את "הנס הכלכלי" (אף כי הוא החל עוד קודם לכן), בין השאר בזכות מדיניותו הכלכלית של שר האוצר בממשלת אדנאואר, לודוויג ארהרד.
חילוקי הדעות האידאולוגיים שחשפה מלחמת העולם השנייה הביאו לחלוקת אירופה והעולם כולו לשני גושים: הגוש המזרחי בהנהגת ברית המועצות, והגוש המערבי בהנהגת ארצות הברית. בהשפעת חלוקה זו הביא אדנאואר לחימושה מחדש של גרמניה, להקמתו של צבאה, הבונדסוור, ולחברותה בברית נאט"ו. בתמורה למהלכים אלה השיג מבעלות הברית המערביות ששלטו בגרמניה את הסכמתן לסוף מצב הכיבוש.
בביקור מדיני במוסקבה בשנת 1955 הביא לשחרורם של שבויי המלחמה האחרונים ממלחמת העולם השנייה, שעוד הוחזקו בכלא הסובייטי.
כתושב באד הונף, הקרובה לבון, היה לאדנאואר חלק נכבד בהחלטה לבחור בבון לבירת גרמניה המערבית, במקום פרנקפורט שהייתה גם היא מועמדת.
בשנת 1954 ניתן לו פרס קרל. בשנת 2003 נבחר על ידי ציבור רחב, במסגרת סדרת טלוויזיה בנושא, לגרמני הגדול ביותר של כל הזמנים.
אדנאואר והעם היהודי
אדנאואר התנער תמיד מהמשטר הנאצי, ואף נרדף על ידיו בעצמו. היה לו חלק מרכזי בגיבוש הסכם השילומים בין גרמניה לוועדת התביעות וישראל ובהתקרבות ההדרגתית בין שתי המדינות. ב-14 במרץ 1960 נפגש לראשונה עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, בו שהו שניהם, בדירת השרד בה התגורר הקנצלר. השיחה נמשכה קרוב לשעתיים, כאשר אדנאואר דיבר גרמנית, ובן-גוריון הבין אותו אך דיבר באנגלית ודבריו תורגמו לגרמנית.
במאי 1966 ביקר אדנאואר בישראל. במהלך הביקור פגש את בן-גוריון בצריפו בקיבוץ שדה בוקר, ואף התארח כמבקר של כבוד במוזיאון יד ושם על ידי מנהל המוזיאון הראשון מרדכי אנסבכר (ניצול שואה בעצמו). אדנאואר גם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם מכון ויצמן למדע. במהלך הביקור, אירעה תקרית בארוחת ערב בלתי רשמית (אדנאואר כבר לא היה קאנצלר) בביתו של ראש הממשלה לוי אשכול ברחביה, כאשר בתוך נאומו, אמר אשכול: "אני מקווה ומשוכנע כי בהנהגתך הנבונה, העם הגרמני ימצא את הדרך לשוב אל חיק האומות התרבותיות". לאחר שאשכול סיים את דבריו, הודיע לו אדנאואר כי הוא מתכוון לעזוב את ישראל למחרת בבוקר משום שהוא העליב את העם הגרמני. לבסוף הוסכם שתימסר הודעה לעיתונים שהמשפט הזה נמחק על ידי אשכול. כעבור יומיים ביקר אדנאואר בספרייה הלאומית שבאוניברסיטה העברית בירושלים, שם נערכה נגד ביקורו הפגנה, שהמשטרה דיכאה באלימות. לפני צאתו מישראל, העיר אדנאואר כי ציפה להפגנות גדולות יותר.
התנקשות כושלת
ב-27 במרץ 1952 נהרג חבלן משטרה גרמני בעת שניסה לנטרל חבילת נפץ שנשלחה בדואר לקאנצלר אדנאואר. חקירת המשטרה שנפתחה בעקבות כך הובילה למעצרם של חמישה ישראלים, חברים לשעבר בארגון האצ"ל, בצרפת. על אף החשדות, אנשי האצ"ל שוחררו לבסוף והוחזרו לישראל, ככל הנראה כדי למנוע חיכוכים בין ישראל לגרמניה.
ביוני 2006 פורסם יומנו של איש האצ"ל אליעזר סודיט, בו הוא טוען כי ראש ממשלת ישראל לשעבר, מנחם בגין, היה מעורב באופן אישי בניסיון לרצוח את אדנאואר. על פי הכתוב ביומן, סודיט עצמו הציע לבגין את הפעולה במטרה למנוע את הסכם השילומים עם גרמניה, ובגין הביע את הסכמתו "לכל תגובה שתיעשה ובלבד שיימנע הסכם השילומים".
טובה ארן
טובה ארן (נולדה ב 1936) היא מחברת ספרי בישול ישראלית.
בשנת 1971 פתחה ביחד עם רפי ניצחון את חנות ה"צ'יק בר" שהתרכזה במטעמים העשויים מעוף, הודו ומוצרים נלווים שלהם.
ארן הקימה ומנהלת את מרכזי ההדרכה לאירוח ולתרבות המזון של תנובה ואסם משנת 1972. המרכז החל מהדרכות כלל ארציות של דיילות תנובה בערבי הדרכה והדגמה שנקראו "ערבי גבינה ויין" והצלחתם הרבה הובילה להקמת המרכז בתל אביב. ארן הדריכה בסדנאות לקישוטי מזון, והייתה בעלת טור קבוע במוסף "סגנון" במעריב.
קאבום
קאבום הוא סרט נעורים אמריקאי אלטרנטיבי מסוג מדע בדיוני משנת 2010 שנכתב ובוים על ידי גרג אראקי. עלילתו סובבת סביב מערכות היחסים המיניות של קבוצת תלמידי מכללה והחקירה שלהם של כת סודית ומשונה.
עלילה
סמית' הוא סטודנט בן 18 עם תיאבון מיני רב שלא מגדיר את נטייתו המינית. הוא לומד במכללה יחד עם חברתו הטובה סטֶלה, ולאחרונה הוא חולם חלומות משונים. הוא דלוק על ת'ור, שותפו הסטרייט לחדר. סמית' וסטלה יוצאים למסיבה שם סטלה מבלה עם לורלאי, אותה סמית' מזהה מחלומותיו. סמית' מבחין בבחור והם מחליפים ביניהם מבטים, אך דעתו מוסחת כשבחורה אדומת שיער, שהופיעה גם היא בחלומותיו של סמית', מקיאה על נעליו. כשסמית' מנקה את נעליו בשירותים הוא פוגש שם בלונדון, סטודנטית נוספת שמתחילה איתו, והם הולכים לביתה שם הם מקיימים יחסי מין.
סמית' מבקר בחוף נודיסטים שם הוא פוגש גבר בשם האנטר, הם שוכבים, וסמית' מאוכזב לגלות שהאנטר נשוי. סטלה מגלה שלורלאי היא מכשפה. היא מנסה להפרד ממנה אך לוראלי לא מוכנה לקבל זאת והיא משתלטת על גופו של סמית' על מנת להפחיד את סטלה. מאוחר יותר לוראלי מנסה לחנוק את סטלה כשהיא בשירותים, אך כשסטלה משפריצה עליה מים לורלאי נשרפת ונעלמת.
סמית' פוגש באנשים במסכות של חיות הרודפים אחרי הנערה אדומת השיער והורגים אותה. הוא לא יודע אם חלם זאת, עד שהוא קורא בעיתון שנמצאה גופה של נערה בפח באזור המכללה. מאוחר יותר הוא פוגש באחותה התאומה, המספרת לו שהיא נחטפה לפני שנים רבות על ידי האנשים במסכות בחיות. הוא פוגש גם בבחור אותו ראה במסיבה המציג עצמו בשם אוליבר, ומזמין את סמית' לצאת עמו.
לבסוף האנשים במסכות החיות לוכדים את סמית', לונדון, ואמו של סמית'. הם קושרים אותם ומכניסים אותם לרכב כדי להפגיש ביניהם לבין ראש הכת הסודית שהם חברים בה וסמית' מגלה כי ראש הכת הוא אביו.
סטלה, אוליבר וסטודנט מסטול המכנה עצמו "המשיח" מתאחדים ונוסעים אחריהם. אוליבר מספר לסטלה שגם לו יש כוחות כמו של לוראלי, ושהוא חיפש את סמית' על מנת להגן עליו. מסתבר שהאנשים במסכות החיות הם למעשה+ת'ור, האנטר וחברו של ת'ור, רקס, והם מתכוונים לקחת את סמית' ולונדון למקלט גרעיני תת-קרקעי, כיוון שראש הכת מתכנן להשמיד את העולם בעזרת פצצות גרעיניות, על מנת להקים עולם חדש, בו יחיו רק חברי הכת, כשסמית' יהיה מנהיגם.
הסרט מסתיים כשהמשיח מתנגש ברכב של חברי הכת בניסיון לעצור אותם, ושני הרכבים נופלים מגשר, ואביו של סמית' לוחץ על כפתור והעולם כולו מתפוצץ.
פרסים
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה בפסטיבל קאן, שם זכה הסרט בפרס ה"Queer Palm" הראשון אי פעם.
התערוכה העולמית של פריז (1867)
התערוכה העולמית של פריז לתעשייה ואמנות (בצרפתית: Exposition universelle d'art et d'industrie de 1867) הייתה התערוכה העולמית השנייה שהתקיימה בפריז (הראשונה הייתה התערוכה של 1855), והרביעית שהתקיימה בעולם (לאחר 2 תערוכות נוספות שהתקיימו בלונדון; הראשונה ב-1851 והשנייה ב-1862). התערוכה נפתחה לקהל ב-1 באפריל 1867 וננעלה ב-31 באוקטובר ובמהלכה ביקרו בה 9,063,000 מבקרים. התערוכה נערכה ביוזמתו של נפוליאון השלישי, קיסר צרפת ונועדה להציג את הישגי האימפריה הצרפתית השנייה ומושבותיה ואת תוכנית אוסמן להתחדשות פריז. התערוכה חשפה לעולם המערבי את יפן ואמנותה, ובכך השפיעה עמוקות על ציירים כוינסנט ואן גוך, אנרי טולוז לוטרק, פול גוגן ואחרים. החידושים הטכנולוגיים ובראשם השימוש בחשמל השפיעו על הסופר ז'ול ורן, בפרט על ספרו "20,000 מיל מתחת למים". ולטר בנימין כתב על התערוכה "מחזה התעתועים של התרבות הקפיטליסטית מגיע ביריד של 1867 אל פסגת זוהרו. הקיסרות השנייה בשיא עוצמתה. פריז מתבססת כבירת הפאר והאפנה. אופנבך מכתיב לחיי פריז את הקצב". התערוכה התקיימה ברוח של אחווה ושלום, ויקטור הוגו פרסם לרגל התערוכה מנשר "אל עמי אירופה" ובו קרא להקמת "ארצות הברית של אירופה" ובין מבקרי התערוכה נמנו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, וילהלם הראשון, מלך פרוסיה וראש ממשלתו אוטו פון ביסמרק. שלוש שנים בלבד מאוחר יותר נסחפו פרוסיה וצרפת למלחמת פרוסיה צרפת.
אודות התערוכה
כבר ב-1864 הכריז נפוליאון השלישי על תערוכה עולמית שתתקיים בפריז ב-1867. לראש צוות התכנון וההקמה של התערוכה מונה הנסיך ז'רום-נפוליאון בונפרטה. אתר התערוכה היה אתר התערוכות המסורתי של פריז, שאן דה מארס. המבנה המרכזי של התערוכה היה מבנה אליפטי, כעין מלבן מעוגל-פינות בגודל 490x380 מטרים ובו ביתן מרכזי גדול (פביליון) מוקף גנים, וסביבו שורות מקבילות מקורות ובהן חנויות, גלריות, מסעדות ובתי קפה ופארק שעשועים. בנוסף היו בשטח התערוכה עוד כ-100 ביתני תצוגה קטנים יותר. סך הכל הוצגו בתערוכה 52,000 תצוגות שונות, מכל חלקי העולם.
בין התצוגות ניתן למנות, בנוסף לביתן היפני שמשך התעניינות עצומה, תערוכות נוספות ובהן תערוכת האמנות במסגרתה הוצגה תערוכה גדולה מיצירות ז'אן-פרנסואה מילה ובמסגרת התחרותית שלה זכה הציור Rejtan ("נפילת פולין") של הצייר יאן מטייקו במדליית זהב. אוגוסט מארייט הציג תערוכה של עתיקות מצריות שכללה את תכשיטי המלכה אחותפ וב"גלריית ההיסטוריה של העבודה" הוצגו לראשונה אבני יד, כלים פרה-היסטוריים, פרי תגליותיו של הארכאולוג ז'אק בושר (Jacques Boucher). בתחום התעשייה והטכנולוגיה בלט דינמו חשמלי תוצרת חברת סימנס, מעלית תוצרת L. Edoux ותותחים מתוצרת חברת קרופ (תותחים שיעשו שמות בצבא הצרפתי שלוש שנים מאוחר יותר). בתערוכה הוצג גם ברבור הכסף, שבעקבות זאת תואר על ידי מארק טוויין בספרו "תמימים בחו"ל".
העורק העקיף הגומדי התחתון
הָעוֹרֵק הֶעָקִיף הַגָּמְדִּי הַתַּחְתּוֹן (TA: arteria collateralis ulnaris inferior) הוא עורק בזרוע המסתעף מעורק הזרוע ומשתתף באספקת הדם למרפק.
מהלך
ראשיתו של העורק כחמישה ס"מ מעל לשקע המרפק. הוא עובר בכיוון תיכון על פני שריר הזרוע, ובנקבו את החיץ הבין-שרירי התיכון, הוא מתעקל סביב גב עצם הזרוע, בין שריר הזרוע התלת-ראשי לעצם. בנקודה זה הוא יוצר, סמוך למפגש עם עורק הזרוע העמוק, קשת מעל גומץ זיז המרפק.
סעיפים והשקות
בעודו נמצא על גבי שריר הזרוע, מסתעפים מן העורקים ענפים העולים ומצטרפים לעורק העקיף הגומדי העליון. ענפים אחרים יורדים מול עילית העלי התיכונה של הזרוע ויוצרים משיקים לענף הקדמי של עורק הגומד החוזר. מאחורי עילית העלי התיכונה משיק סעיף נוסף עם העורק העקיף הגומדי העליון ועם הענף האחורי של עורק הגומד החוזר.
בנק אשראי
בנק אשראי היה בנק קואופרטיבי ארץ-ישראלי שפעל כאגודה שיתופית והתקיים בין השנים 1922–1944.
בנק אשראי חברה הדדית בע"מ נוסדה ב-1922 על ידי יחיאל רבינוביץ'. בראש מוסדות הבנק עמדו ישראל רוקח כיושב ראש מועצת הבנק ומשה גרידינגר כיושב ראש ההנהלה. מאיר דיזנגוף היה בין מייסדי הבנק, נשא בתואר יושב ראש כבוד ופעילות הבנק התנהלה במשך תקופה מביתו הפרטי. קרן ההלוואות של הבנק נקראה לימים קרן דיזנגוף.
הבנק הוקם על בסיס עקרונות הבנקים ההדדיים שנפוצו בבית המועצות, על כך נכתב: "עממיות זו משכה אל הבנק חברים לרוב ובמשך הזמן התפתח ממוסד קואופרטיבי זעיר לבנק גדול ומסועף בעסקיו, הן בענייני חסכון ואשראי והן ביזמה ועזרה - למפעלי בנין ויצירה בקנה מידה גדול. נתן שרות בנקאי ועזרה ארגונית למפעלי דלת העם ולמפעלים ציבוריים ותרבותיים". במסגרת זו הקצה הבנק מסגרות אשראי לרבות מתוכניות הפיתוח העירוניות של תל אביב בשנות העשרים והשלושים, לרבות שיכוני "יעקב" ו"שלמה", הקמת "שכונת העם" ופיתוח שיכוני הפקידים והמורים.
יחד עם פנחס רוטנברג הוביל הבנק את מימון ועדת הסיוע לתעשייה, וב-1932 היה הבנק שותף בהקמתה של החברה הארץ-ישראלית לביטוח כללי. בנק אשראי רכש מגרש גדול בפינת הרחובות לילינבלום ונחלת בנימין, שעליו עמדו בתי החלומות של פיינגולד, בעקבות פשיטת הרגל של שלמה פיינגולד ב-1930. הבתים נהרסו ובשנים 1936–1937 הוקם ביתו החדש של הבנק. הבניין, ב, תוכנן על יד האדריכל דב קוצ'ינסקי. בתקופת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, בשנים 36–1935, והמשבר הכלכלי האזורי עם עליית הביקוש למשיכת חשבונות, הבנק עמד בפני קשיים רבים והסתייע בתמיכה כלכלית שסיפק עבורו בנק ברקליס. שלוש שנים לאחר מכן, לקראת ראשיתה של מלחמת העולם השנייה ב-1939, שוב עמד הבנק בפני בעיה דומה אך נותר ללא תמיכה של מוסד חיצוני ונאלץ לעמוד בפני פירוק.
בדצמבר 1939 קיבלו מוסדות הבנק החלטה במסגרתה לא יפורק אך יקפיא את פעילותו לתקופה של ארבע שנים להסדר חובות מול הנושים. מבנה הבנק נרכש על ידי חברת סולל בונה, קרקעות בבעלותו נרכשו על ידי חברות מסחריות והחובות הפרטיים ללקוחות צומצמו בהדרגה. ב-1944 סיים הבנק את פעילותו.
טענת ברי
טענת בָּרִי בהלכה היהודית היא טענה בה אדם טוען טענה מסוימת מכיוון שהוא יודע בבירור שכך היה. לטענה כזו יש תוקף מיוחד, בין אם יש אדם המכחיש זאת, ובין אם לא. תוקפה של טענה זו דומה לטענת הקים לי.
בשונה מברי ושמא בה טענת הברי אין לה חשיבות כשלעצמה אלא רק מפני העדיפות שיש למי שטוען ברי על פני בעל הדין הטוען שמא, ולכן מועלת כמובן רק בדיני ממונות, יש לטענת ברי גם חשיבות עצמאית. ואז היא פועלת את פעולתה, למרות שגם בעל הדין השני הוא ברי כמותו.
לטענת הברי יש גם חשיבות מיוחדת באיסורין, בשונה מדיני ממונות.
טענת ברי בתפיסה
לפי שיטת התוספות, לתפיסה אין כל מעלה, אם היא לא בטענת ברי. כלומר: אדם התופס בחפץ, אך אין לו כל הסבר הגיוני למה החפץ מגיע לו ולא לאדם אחר, אין הוא חשוב למוחזק כלל.
נידון כזה הוא במסכת בבא מציעא כאשר אדם החליף פרה בחמור, ובשעת החליפין הפרה המליטה. השאלה המתעוררת היא היכן המליטה הפרה, האם ברשות המוכר או ברשות הלוקח. במקרה כזה, מכריעה הגמרא כי מי שמחזיק בחפץ, על השני להביא ראיה שהפרה שלו. על כך מקשה התוספות: הרי אין באחיזתו כל מעלה, שהרי חזקה כל מה שתחת יד אדם הרי הוא שלו אינה קיימת במקרה כזה, שמדובר בבהמות מהסוג שאין בהם חזקה זו על כך משיב התוספות, כי במקרה שיש דררא דממונא, והתופס בחפץ טוען ברי, הוא נחשב למוחזק, ואין להוציא מידו ללא ראיה.
בסוגיא של תקפו כהן, נפסק כי כאשר אדם מחזיק בחפץ מסוים, למרות שהוא מחזיק בו מספק שכן הוא המרא קמא - הבעלים הראשונים של החפץ, אין להוציא מידו ללא ראיה, ואם בעל הדין השני תפס ממנו לא ראיה, מוציאין מידו את החפץ. לפי שיטת התוספות, אם התופס תפס את החפץ בטענת ברי אין מוציאין מידו.
טענת ברי למוחזק
בנוסף, טענת ברי מעניקה תוקף, לפי דעה אחת, גם למוחזק, כך שלמרות שסומכוס סובר שממון המוטל בספק חולקים במקרה של דררא דממונא בניגוד לחכמים שפוסקים המוציא מחבירו עליו הראיה, קיימת דעה בתלמוד שבמקרה שהטענות הם בברי מול ברי, מודה גם סומכוס שהדין הוא המוציא מחבירו עליו הראיה, ולא יחלוקו.