cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכנסת השמונה עשרה
פיזור הכנסת והקדמת הבחירות
ב 9 באוקטובר 2012 בערב הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו על כוונתו להקדים את הבחירות על ידי פיזורה של הכנסת. הסיבה שציין היא רצונו להעביר "תקציב אחראי עם ראייה ארוכת טווח" לאור האתגרים בפניה ניצבת המדינה. נתניהו הסביר כי לאחר שקיים סבב שיחות עם ראשי הקואליציה הגיע למסקנה "כי בעת הזאת לא ניתן להעביר תקציב אחראי. אנחנו עומדים בפתח שנת בחירות ולצערי בשנת בחירות קשה למפלגות לשים את האינטרס הלאומי מעל האינטרס המפלגתי. התוצאה עלולה להיות פריצה תקציבית והגדלה מאסיבית של הגירעון מה שידרדר אותנו מהר מאוד למצב של הכלכלות הקורסות באירופה."
אשוחית אנגלמן
אשוחית אנגלמן (שם מדעי: Picea engelmannii, באנגלית: Engelmann spruce, או גם white, mountain, or silver spruce) היא עץ מחטני ירוק-עד, אחד מעשרות המינים של סוג אשוחית הגדל במערב אמריקה הצפונית.
המין תואר לראשונה ב-1863 על ידי הבוטנאי האמריקני צ'ארלס כריסטופר פרי (Charles Christopher Parry; 1890-1823), שקרא לו על שם מגלה המין, הרופא והבוטנאי האמריקני ממוצא גרמני גאורג אנגלמן (George Engelmann; 1884-1809)
שורשים
לאשוחית אנגלמן יש מערכת שורשים רדודה (ציצת שורשים) ולכן העץ פגיע לרוחות. מרבית מערכת השורשים שוכנת בעומקים שבין 30 ל-46 סנטימטרים. בקרקעות עמוקות יכולה מערכת השורשים לחדור לעומק של 2.5 מטרים. לנבטים יש שורש שיפודי, אבל מערכת השורשים המתפתחת בהמשך היא מערכת רדודה. לאשוחית אנגלמן יש מיקוריזה (מוטואליזם (הדדיוּת) בין תפטיר של פטרייה ובין שורשי העץ) עם הפטריות: Amanita pantheriana, Cenococcum geophilum, Lactarius deliciosus, Russula delica, Russula emetica ו-Suillus ruber.
צורה
משך חייו של העץ עד 600 שנים.
עלווה
העלים הגמישים הם דמויי מחטים, אורכם בין 15 ל-39 מילימטרים וצורת חתך הרוחב שלהם מעוינת. הפטוטרת קצרה והעלים מחודדים, אבל בלא עוקץ בקצותיהם. גוון העלים בחלק העליון ירוק-כחול עם כמה קווים דקים של פיוניות, ולבן-כחול בחלק התחתון עם שני פסים רחבים של פיוניות. המחטים מכוסות בשעווה לבנה. למחטים שנטחנו יש ריח ייחודי.
פרחים, אצטרובלים וזרעים
אשוחית אנגלמן הוא צמח חד-ביתי, כלומר בעל פרחים משני המינים על אותו עץ. העץ פורה מגיל 25 שנים. האצטרובל הזכרי הוא בגוון סגול כהה. האצטרובל הנקבי הוא גליל צר מתנדנד שאורכו 4–8 סנטימטרים ורוחבו 1.5 סנטימטרים כשהאצטרובל סגור ועד 3 סנטימטרים כשהוא פתוח. האצטרובל מבשיל באוגוסט או בתחילת ספטמבר. הקשקשים המכסים את האצטרובל בצורת יתד, הם דקים וגמישים ואורכם 15–20 מילימטרים ומסתיימים בשוליים גליים. צבעים אדמדם עד סגול כהה, והוא משתנה כשהם מבשילים, 7-4 חודשים אחרי ההאבקה, לחום בהיר. בכל אצטרובל יש בין 8 ל-20 זרעים, המופצים באוקטובר. הזרעים חומים כהים עד שחורים, באורך 2–3 מילימטרים, כשלזרע צמודה כנף צרה בגוון חום בהיר באורך 5–8 מילימטרים. אלף זרעים שוקלים 3.3 גרם.
תפוצה
תחום התפוצה הטבעי של אשוחית אנגלמן הוא מערב אמריקה הצפונית, ממרכז קולומביה הבריטית ודרום מערב אלברטה בקנדה ועד דרום מערב קליפורניה ודרום מזרח אריזונה וניו מקסיקו בארצות הברית, ובסך הכול בתשע ממדינות ארצות הברית. בנוסף קיימות שתי אוכלוסיות מבודדות של העץ בצפון מקסיקו. אשוחית זו היא עץ הגדל בעיקר בהרים בגובה רב מגובה של 900 מטרים עד 3,650 מטרים, לעיתים רחוקות בגובה נמוך יותר בקצה הצפון מערבי של תחום תפוצתו. באזור הפסיפיק נורת' וסט תחום התפוצה של העץ הוא מהמדרונות המזרחיים של רכס החוף ומזרחה. תחום התפוצה כולל את מרבית הרי הרוקי. באזורים רבים הוא צומח עד קו העצים. אשוחית אנגלמן היא עץ שמרבים לנטוע בגנים ובפארקים סביב העולם בשל צורתו המושכת.
אשוחית אנגלמן היא מין עץ הגדל היטב באקלים מושלג - ממוזג קר. החורפים ארוכים, קרים ומושלגים כשהטמפרטורות הקיצוניות מגיעות עד -45°C. לעומת זאת, הקיצים קצרים וקרירים כשהטמפרטורה המקסימלית מגיעה ל-+32°C. כפור יכול להיווצר בכל זמן בשנה. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא 640 מילימטרים. הקרקע המיטבית לאשוחית היא טין או חרסית שמקורה בבזלת, אנדזיט, ריוליט, פצלים או אבן גיר מנוקזת היטב. עצים קטנים מעידים על קרקע רדודה, יבשה וענייה בחומרי מזון, קרקע חולית בעלת גרגרים גסים או חצץ. האשוחית אוהבת שמש, אבל סובלת צל. אשוחית אנגלמן קיימת בחורשות של עץ זה בלבד או חורשות מעורבות של אשוח תת-אלפיני (Abies lasiocarpa), מיני האורן: אורן מפותל (Pinus contorta), אורן לבן-קליפה (Pinus albicaulis) ואורן לבן מערבי (Pinus monticola), אשוח דאגלס (Pseudotsuga menziesii) וצפצפה רעדנית (Populus tremuloides).
תת-מינים וכלאיים
קיימים שני תת-מינים גאוגרפיים (חלק מהחוקרים מתייחסים אליהם כאל זנים ואחרים מתייחסים אליהם כאל מינים נפרדים):
אשוחית אנגלמן יוצרת כלאיים עם אשוחית לבנה, עץ קרוב גנטית הגדל צפונית ומזרחית יותר בהרי הרוקי, וגם, אם כי במידה פחותה יותר, עם אשוחית סיטקה, אף היא עץ קרוב גנטית כמקומות שתחום התפוצה של שני המינים חופפים על השוליים המערביים של רכס קסקייד.
שימושים
אשוחית אנגלמן היא אחד מסוגי העץ הקלים ביותר בארצות הברית. הוא משמש ליצירת נייר ולבנייה. עץ מעצים הגדלים לאט במקומות גבוהים משמשים מקור לבניית כלי נגינה, דוגמת גיטרות אקוסטיות, כינורות, נבלים ופסנתרים. במקרים מעטים משתמשים בעץ כעץ חג המולד. אשוחית אנגלמן היא עץ שמרבים לנטוע בגנים ובפארקים סביב העולם בשל צורתו המושכת. בכמה מדינות נוטעים את העץ כשובר רוח. עופות רבים ויונקים קטנים ניזונים מהזרעים ומהניצנים של אשוחית אנגלמן. העץ מספק מחסה בחורף, בייחוד בצפון הרחוק, לחיות רבות.
מחלות ומזיקים
המחלה העיקרית הנגרמת על ידי פטריות היא ריקבון. הפתוגנים העיקריים הגורמים לריקבון השורשים ונוף העץ הם: Phellinus nigrolimitatus, Inonotus tomentosus, Flammula Alnicola, Coniophora puteana, ומינים מהסוג Armillaria. ריקבון גזע נגרם לעיתים קרובות על ידי Phellinus pini, sanguinolentum Haematostereum, Echinodontium sulcatum ו-Amylostereum chailletii. הצמח הטפיל Arceuthobium microcarpum משתמש כאשוחית אנגלמן כצמח מארח, אבל רק בקצה הדרומי של אזור התפוצה. טפילים של מחטי העץ אינם מהווים סכנה משמעותית למין. החיפושית Dendroctonus rufipennis קטלה מיליוני עצים אם כי הוא פוגעת בעיקר בעצים זקנים. פגיעה בצמיחה ועיוותים נגרמים על ידי הזחלים של Choristoneura occidentalis (באנגלית Spruce budworm), מין עש מהמשפחה (טקסונומיה) Tortricidae, הניזונים מהמחטים והניצנים של העץ.
אשוחית אנגלמן פגיעה לשריפות יער בשל קליפת הגזע הדקה.
סמנתה שאנון
סמנתה שאנון (באנגלית: Samantha Shannon; נולדה ב-8 בנובמבר 1991) היא סופרת בריטית של ספרות דיסטופית, פנטזיה אורבנית, ועל טבעית.
ביוגרפיה
שאנון נולדה בהמרסמית, בלונדון, בנובמבר 1991, וגדלה ברויסליפ. היא החלה לכתוב בגיל חמש עשרה, אז כתבה את הרומן הראשון שלה, Aurora, אשר מעולם לא יצא לאור. שאנון למדה אנגלית ספרות בקולג' סנט אן, באוקספורד, וסיימה את לימודיה ב-2013.
ב-2012 היא חתמה על חוזה הוצאה לאור בן שש ספרות עם הוצאת בלומסברי, אשר השתתפו במכרז אחרי יריד הספרים שלל לונדון, להוצאת שלושת ספריה הראשונים בסדרת שבעה ספרים. הראשון מביניהם הוא "עונת העצמות".
הספר הפך לרב מכר בינלאומי וזכה לביקורות נלהבות. הוא כונה ספר השנה על ידי הדיילי מייל, Stylist והאפינגטון פוסט, וזיכה את שאנון במקום ברשימת "Red Hot Women" של Red מגזין, וכן ברשימת אלף הנשים המשפיעות של Evening Standard.
מאז יצאו גם הספר השני והשלישי, ' ו-' בהתאמה. אירועי הספרים מתרחשים בשנת 2059, בלונדון, הנשלטת על ידי כוחות הביטחון של משטר רודני, ואוקספורד אשר הפכה למושבת עונשין לבעלי ראיית הנסתר. זכויות הסרט של "עונת העצמות" נרכשו על ידי אנדי סירקיס בנובמבר 2012, עוד לפני שהספר יצא לאור.
סדרת עונת העצמות
עבודות נלוות
Gish
Gish הוא אלבום הבכורה של הסמאשינג פאמפקינס. הוא יצא בשנת 1991. בילי קורגן תיאר את Gish בתור "אלבום מאוד רוחני". אף על פי שדורג רק במקום 195 במצעדים בארצות הברית בעת השקתו, הוא הגיע למעמד של אלבום פלטינה. נכון למאי 2005, 1.1 מיליון עותקים שלו נמכרו ברחבי ארצות הברית.
ההקלטה
הקלטת Gish החלה בדצמבר 1990 ונסתיימה במרץ 1991 באולפן Smart Studios, הממוקם במדיסון, ויסקונסין ונמצא בבעלותו של בוטש ויג. בשונה מהמגמה הרווחת בשאר אלבומי התקופה, התופים, כפי שנשמעים באלבום, לא עברו כל עיבוד, והגיטרות נושאות צליל ייחודי שלא הופק בנקל. בהתחשב בשאר אלבומי הפאמפקינס, האלבום הופק במהירות יחסית. עיקר זאת ניתן לייחס לחוסר ניסיון הלהקה. חברי הלהקה שררו במתח כבד במהלך ההקלטות. יותר מאוחר, דרסי ציינה שאינה יודעת איך הלהקה יצאה ממנו בשלום, וקורגן אמר שהוא סבל מהתמוטטות עצבים. עלות ההקלטות עמדה על 20,000 דולרים. ג'יימס איהא קנה את גיטרת הגיבסון לס פול הראשונה שלו לשם הקלטת Gish. עד עידן Adore, הוא נהג להשתמש בדגם זה באופן כמעט בלעדי.
האלבום
Gish הוקלט לעת סיום התקופה בה היה נתון בילי קורגן להשפעת המוזיקה הפסיכדלית, ובעונה בה שורשי הפוסט-פאנק של הלהקה נעלמו כמעט כליל.
בילי קורגן אמר מאוחר יותר:
כותרת
האלבום נקרא על שם שחקנית הסרטים האילמים ליליאן גיש (Lillian Gish). בראיון, קורגן אמר כי "סבתי נהגה לספר לי שאחד האירועים הגדולים ביותר שהתרחשו בתקופתה היה כאשר הרכבת בה נסעה ליליאן גיש חלפה על פני העיר. סבתי התגוררה באמצע שום-מקום, כך שזה היה מאורע רציני...". יותר מאוחר, קורגן טען שהשם שיועד לאלבום בתחילה היה "Fish", אבל שונה ל- "Gish" על מנת להימנע מהשוואות ללהקה Phish.
קבלה
Gish התקבל בביקורות נלהבות ברובן. גרג קוט מהשיקגו טריביון כינה את Gish בתור "הנועז והמושלם ביותר כנראה" מכל האלבומים שהקליטו להקות מקומיות בשנת 1991. רולינג סטון כינה אותו "מעורר יראת-כבוד" המעורב עם "כאוס מחושב כהלכה" וגם "בעל עוצמה מסחררת". חרף ההשקה שלא בישרה טובות, האלבום נמכר ב-100,000 עותקים בפחות משנה, וחצה בהרבה את ציפיותיה של חברת ההקלטות העצמאית Caroline Records. אחרי שהושק מחדש במסגרת חברת ההקלטות Virgin, האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה. עד אשר The Offspring השיקו את האלבום Smash בשנת 1994, Gish היה האלבום הנמכר ביותר שהופק במסגרת בחברת הקלטות עצמאית.
רשימת שירים
את כל השירים כתב בילי קורגן, להוציא את "I Am One" שכתבו קורגן וג'יימס איהא יחדיו.
שירים שלא נכללו בגרסה הסופית
השירים הבאים נכתבו והוקלטו לאלבום Gish, אך לא נכללו בגרסה הסופית. כולם פרט לשניים מהשירים הוקלטו באולפן וראו אור בהפצות מאוחרות יותר.
סגל מבצעים
בשיר "Suffer" המופיע ב-Gish השתתף חלילן שלא צוין כחלק מהסגל.
התכוונות (פילוסופיה)
התכוונות, כוונתיות, רצוניות או אינטנציונאליות - מושג פילוסופי הבא להבחין בין החומרי לבין הרעיוני או רוחני כתופעות רגשיות או שכלתניות של המוח. לחומר ולמושגים פיזיים במציאות, אין צורך ב'התכוונות', והם קיימים "כשלעצמם". בעוד שלמושגים אחרים - רעיוניים או שכליים, יש בהכרח ייחוס והתכוונות למשהו שמחוץ להם.
בפסיכולוגיה ההתכוונות מובדלת מתהליכים אחרים בכך שנדרשת פעולה כלשהי של רצון מודע ליצירתם.
לכוונה יכולה להיות גם משמעות ערכית. לדוגמה, בניגוד לשוגג, זדון הוא תיאור המתייחס לכוונה רעה בביצוע מעשה.
התפתחות המושג והגדרותיו
המושג הפילוסופי התכוונות או אינטנציונאליות, מופיע בפילוסופיה האריסטוטלית והימי-ביניימית, אך את משמעותו המודרנית העניק לו ההוגה פרנץ ברנטנו:
לשיטתו של ברנטנו, בעוד שהתופעות החומריות אינן זקוקות ליבוא מושא החיצוני להן, על מנת להיפעל, והן קיימות כשלעצמן (דוגמת ה"רעד"), הרי שהיפעלותן של התופעות הנפשיות מתאפשרת רק באשר לתחוּלָתָן התודעתית על מושא אובייקטיבי, החיצוני להן (דוגמת התבניות "מחשבה", "תקווה").
התכונה ההתכוונותית (Intentional Property), היא סגולה טכנית מהותית בטבע התודעה, בעטיה מוּשׂאת התודעה להיפעלות אך ורק באמצעות זיקה לאובייקט-מה. ה"התכוונות"-היִיחוּס למושא, כמחוללו ותשתיתו של האקט המנטלי, מאפיינת ומייחדת את "התופעות הנפשיות", ובאמצעותה, הן נבדלות מ"התופעות החומריות-פיזיות".
המושא, הוא עצם קיומן ומהות הווייתן של התופעות בעלות התכונה ההתכוונותית, וקיומו/אי-קיומו, אף הוא התכוונותי, בלתי תלוי בקיומו הממשי-חומרי של המושא ואינו מתחייב ממנו.
כך לדוגמה, ה"תנועה" המיוחסת למהות החוויה האסתטית המוזיקלית, אינה תכונה של הַתָּקָה-ממשית, כי אם "תכונה התכוונותית", המתארעת עם התמזגותה של מערכת צלילים נבדלים, בתודעה התופסת אותם כמחרוזת-צלילים, הניעה בין הצלילים השונים נחווית כ"מוזיקה". ככל מושא בעל קיום התכוונותי, גם קיומם של הצלילים כתנועה מוזיקלית, תלוי בהיותם בתודעה.
דניאל דנט מסכם ומסווג את שיטות השונות בתחום זה, רובם ככולם מקבלים את הטענה שזוהי ההגדרה המתומצתת ביותר, ואי אפשר לצמצמה יותר. העמדות הבאות מתקבלות על פי סיכום זה:
התכוונות ביהדות
ביהדות, כוונה היא מחשבה פנימית של האדם, המניעה אותו לבצע פעולות או מעשים מסוימים. ביהדות מיוחסת חשיבות רבה לכוונתו של אדם לפני ובמהלכן של תפילות, במהלך קיום מצוות, ואף לפני ביצוע מעשים שליליים.
עילאי-כנף
עילאי-כנף (שם מדעי: Neoptera) מכילים כמעט את כל החרקים בעלי כנפיים מפותחות.
מיון אינפרא מחלקה זו עדיין נתון במחלוקת, הדעות חלקות לגבי האם דרוש להוסיף על-סדרות תחת אינפרא-מחלקה זו או להשאיר את כל הסדרות תחתיה ללא חלוקה.
הארכיון הציוני המרכזי
הארכיון הציוני המרכזי (אצ"מ) הוא הארכיון הרשמי של מוסדות התנועה הציונית: ההסתדרות הציונית העולמית, הסוכנות היהודית, קרן קיימת לישראל, קרן היסוד והקונגרס היהודי העולמי. בארכיון הציוני המרכזי שמורים לצמיתות תיקים שנוצרו תוך כדי פעילות של מוסדות אלו ומוסדות המשנה הרבים שנוצרו על ידם. בנוסף, שמורים בארכיון הציוני תיקי ארכיונים של ארגונים ומוסדות היישוב היהודי בראשית דרכו בארץ ישראל.
בארכיון הציוני שמורים יותר מ-1,500 ארכיונים של אישים ממנהיגי ופעילי התנועה הציונית והיישוב. רשימת בעלי הארכיונים כוללת דמויות ידועות בהיסטוריה הציונית המודרנית, כמו: תיאודור הרצל, נחום סוקולוב, דוד וולפסון, מקס בודנהיימר, הנרייטה סאלד, אליעזר בן-יהודה, חיים ארלוזורוב ודמויות של פעילים, אנשי מקצוע ואחרים.
אוספי הארכיון כוללים: תיקים ודברי דפוס, אוסף מפות ותוכניות, אוסף תצלומים, אוסף כרזות וכרוזים, אוסף עיתונים וכתבי עת, ספרים, אוסף סרטי מיקרופילם, אוסף פריטים מוזיאליים ואוסף פריטים קוליים.
היסטוריה
הארכיון נוסד בשנת 1919 בברלין, על ידי ההיסטוריון גאורג הרליץ שמונה לתפקיד הארכיונאי של ההנהלה הציונית, על ידי חבר ההנהלה ארתור הנטקה. תחילה הועברו למוסד החדש תיקים של המשרדים הציוניים המרכזיים בווינה ובקלן, ואחר כך גם תיקים של הלשכה הראשית של הקרן הקיימת והמשרד הציוני המרכזי בלונדון. בו בזמן החל הארכיון באיסוף שיטתי של ספרים, כתבי עת ותצלומים המתעדים את תולדות הציונות ואת ארץ ישראל בזמן החדש.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ביקש ד"ר הרליץ היתר מן המשטרה להוצאת הארכיון מגרמניה, וכאשר ההיתר ניתן נארז החומר בארגזים והועבר לירושלים. הארכיון שוכן במרתף בבניין של המוסדות הלאומיים בירושלים ונפתח לקהל בסתיו 1934.
עם העברתו של הארכיון לירושלים התרחב מאוד תחום פעילותו. בנוסף לשמירת החומר הארכיוני של המוסדות הציוניים, קיבל על עצמו גם תפקיד של ארכיון היסטורי של מוסדות היישוב היהודי החדש בארץ ישראל. במקביל החל איסוף שיטתי של ארכיונים אישיים של מנהיגי התנועה הציונית והיישוב. לאחר שנות מלחמת העולם השנייה נעשה מאמץ מוגבר להביא לארץ את מעט החומר הארכיוני ששרד את המלחמה.
ציוני דרך בתולדות הארכיון
1937: הארכיון האישי של תיאודור הרצל הועבר מווינה לארץ ישראל.
1948: עם הקמת המדינה הכפיל הארכיון הציוני את תכולת אוספיו. תיקים רבים של הוועד הלאומי ושל מחלקות שונות של הסוכנות היהודית הופקדו בו ובכללן תיקי ארכיון המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
1955: ד"ר אלכס ביין התמנה למנהל הארכיון הציוני. בין המטרות שהציב לעצמו, היו איתור ארכיונים של אישים ושל ארגונים ציוניים, ששרדו באירופה שלאחר השואה וביניהם ארכיוניהם של מכס נורדאו ושל נחום סוקולוב, והעברתם ארצה.
1956: הקונגרס הציוני הכ"ד, שהתכנס בירושלים, הגדיר את הארכיון הציוני המרכזי כ"ארכיונה ההיסטורי של התנועה וההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית", והחליט שכל משרדיה ומוסדותיה של הנהלת ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית יעמידו לרשות הארכיון את כל התיקים שאין בהם צורך.
1987: נחנך הבניין של הארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
שנות ה-2000: התרחב מפעל הדיגיטציה והקטלוג הממוחשב של חומרי הארכיון השונים. המערכת הממוחשבת מכילה כ־2,876,000 רשומות, וכ-12,518,000 מיליון מסמכים, תצלומים, מפות, כרזות וכרוזים סרוקים.
רוד לוברס
ביוגרפיה
לוברס נולד ב-7 במאי 1939 ברוטרדם שבדרום הולנד. הוא למד כלכלה באוניברסיטה המקומית והיה תלמידו של חתן פרס נובל לכלכלה יאן טינברגן. הוא תכנן קריירה אקדמית, אך נאלץ להתחיל לעבוד על מנת לסייע למשפחתו. בשנים 1963–1973 עבד לוברס כאיש עסקים. ב-1973 התבקש לכהן כשר הכלכלה בממשלתו החדשה של יופ דן אויל. ב-1977 נבחר לראשונה לבית הנבחרים. הוא כיהן בבית הנבחרים עד 1982. הוא כיהן כחבר פרלמנט עוד פעמיים לכהונות קצרות; בשנת 1986 ובשנת 1989. בתקופה זו גם הוביל לוברס את המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בפרלמנט.
לאחר עזיבתו, עבד לוברס כפרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד. הוא היה גם מועמד לראשות נאט"ו, אך לא נכנס לתפקיד בעקבות וטו של ארצות הברית. לוברס היה גם פעיל מאוד בתחום איכות הסביבה והשתתף בפסגת כדור הארץ. בשנת 2001 מונה על ידי מזכ"ל האו"ם קופי אנאן לעמוד בראש נציבות האו"ם לפליטים. הוא החזיק בתפקיד זה עד שנת 2005. בשנת 2004 התלוננה נגדו אחת העובדות בנציבות בטענה שהטריד אותה מינית. לוברס הכחיש כל קשר לכך. כתוצאה מפרשה זו (אשר גרמה לחקירה פנימית של האו"ם) הוא התפטר מתפקידו. לאחר מכן פרש מפעילות ציבורית באופן סופי.
לאחר פרישתו, עבד לוברס כמשקיף בארגונים רבים, בהם הקרן העולמית לשימור חיות הבר. בשנת 1993 קיבל אות כבוד מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
נפטר ברוטרדם ב-14 בפברואר 2018.
הסגר (בריאות)
הֶסְגֵּר או קָרָנְטִינָה (מאיטלקית: Quarantena) הוא סוג של בידוד רפואי מוחלט בין אדם, קבוצה או תושבי אזור גאוגרפי מסוים לבין שאר האוכלוסייה. ההסגר מוגבל בזמן והוא חל רק על פרטים או קבוצות שזוהו כנשאים פוטנציאליים של זיהום המהווה סכנה לציבור.
אטימולוגיה
למשל, במגפת הכולרה הראשונה והשניה הוטלו הסגרים. במגפת הקורונה הוטל הסגר על העיר ווהאן שבסין. עם התפשטות הנגיף בעולם הוטל הסגר במקומות נוספים והוחמרו ההגבלות על תנועה חופשית, בייחוד במוקדי ההידבקות הפעילים ביותר. מאות אלפי ישראלים נשלחו לבידוד בית ל-14 ימים, כדי לוודא שלא חלו.
סוגי הסגר
נוסף על סגר ימי, יש גם הסגר על היבשה, מתחם המוקצה לבידוד מי שמקרוב באו, עד שיובהר שאינם חולים. לעיתים המתחמים האלה סגורים ושמורים. לעיתים מקומות ששימשו כקרנטינות נשארים עם השם גם לאחר שההסגר כבר בוטל, לכן יש במקומות שונים שכונות הנושאות את השם "קרנטינה".
הסגר אינו מהווה מענה מלא, שכן יש מחלות כגון צרעת שתקופת הדגירה שלהן ארוכה ואף משתנה.
ישיבת נהריה
ישיבת ההסדר נהריה (ידועה גם בשם ישיבת נהר-דעה) היא ישיבת הסדר בנהריה, בה משולבים לימוד תורה ושירות צבאי במסגרת של חמש שנים.
הישיבה נוסדה על ידי רב העיר הרב ישעיהו מייטליס והרב חיים רטיג בשנת תשנ"ה (1995), והמשיכה להתפתח תחת הנהגתו של הרב אליהו בלום, אשר כיהן כראש הישיבה למשך למעלה מעשור. כיום עומדים בראשות הישיבה הרב ישעיהו מייטליס והרב משה אדלר.
תלמידי הישיבה הם בוגרי ישיבות תיכוניות ותיכונים דתיים המגיעים מכל רחבי הארץ.
בתחילת דרכה הישיבה השתכנה במבנה בית הכנסת האשכנזי בשכונת אוסישקין בנהריה. תלמידי הישיבה התגוררו בדירות שכורות ברחבי השכונה. כיום לישיבה קמפוס חדש שנבנה במקום בית הכנסת שנהרס. הקמפוס החדש כולל: בית מדרש, חדרי כיתות, ספרייה, חדרי פנימייה, מטבח וחדר אוכל.
ישיבת נהריה בימי מלחמת לבנון השנייה
במהלך מלחמת לבנון השנייה נשארה הישיבה בהרכב כמעט מלא בעיר והמשיכה את לימוד התורה. כמו כן סייעה רבות לתושבים שנאלצו להישאר בעיר. הן בעידודם וחיזוקם הנפשי, והן בעזרה בפועל על ידי חלוקת מנות ומצרכי יסוד ופעילות וביקורים במקלטים. מלבד צה"ל ועיריית נהריה הייתה הישיבה המוסד היחיד שנשאר פעיל בעיר בעת החירום.
רבני הישיבה
בעבר, העביר בישיבה שיעורים רבים הרב יעקב ניסן רוזנטל. השיעורים סוכמו ונערכו על ידי תלמידי הישיבה, ולאחר פטירתו, יצאו לאור בחוברת בשם 'שבילין לרב רוזנטל'.
הישיבה ופעילותה הקהילתית
הישיבה מחנכת לקשר חברתי עם הקהילה בעיר. במהלך השנים הוקם גרעין תורני של בוגרי הישבה המתגוררים בעיר. ראש הגרעין הוא אחד מרבני הישיבה, הרב יצחק פייגלין.
Girl (שיר של הביטלס)
Girl (נערה) הוא שיר של להקת הביטלס הנושא את הקרדיט הקבוע "לנון-מקרטני". השיר הולחן על ידי לנון ומקרטני בביתו של לנון בקנווד, לפי רעיון בסיסי של לנון, כשמקרטני שותף בכתיבת המילים וחלק מהלחן. השיר יצא בדצמבר 1965, כחלק מהאלבום Rubber Soul.
תוכן
הדובר בשיר מקונן על־כך שנערתו ממררת את חייו בתפישותיה הנוקשות לגבי החיים, ובאי אהבתה אותו. מהשיר משתקפת תחושתו המרירה של לנון כלפי חיי הנישואים שלו, מרירות שמצאה ביטוי גם בשיר "Norwegian Wood", אף כי חלק מהביטויים המרירים ביותר הם דווקא משל מקרטני, שהקשר הרומנטי הסבוך שלו עם ג'יין אשר מצא ביטוי בתקליט Rubber Soul בשיר "I'm Looking Through You".
הדובר בשיר מקונן על־כך שהוא אוהב את נערתו יתר על המידה. הנערה מאכזבת אותו תדירות, מפגינה אליו יחס צונן, ומפגינה קרירות מינית, אך כאשר הוא מבקש לעזבה היא פורצת בדמעות ומבטיחה להשתנות והדובר "מאמין לה/ אחרי כל זה, אני לא יודע מדוע."
עיבוד
השיר כתוב בסולם דו מינור, וכולל מעברים תכופים בין הסולם המינורי למקבילה המז'ורית שלו (מי במול מז'ור). מעבר כזה טיפוסי לכתיבתם של לנון ומקרטני כאחד, ואילו הסולו הכלי הבא לקראת סופו של השיר דומה לשיר אחר שכתב לנון, "You've Got Hide Your Love Away". לנון ביקש להעניק לשיר תחושה אינטימית וביקש כי אנחות הצער שלו ונשימותיו יישמעו בבירור. באולפן, הושגה מטרה זו באמצעות הצגת דוחס קול מיוחד על קולו של לנון, שאחר־כך הקליט שוב את התפקיד הקולי.
מטוטרקסט
מינון נמוך של מטוטרקסט הוכח כיעיל מאוד עבור ניהול של דלקת מפרקים שגרונית, מחלת קרוהן ובטיפול בחולי פסוריאזיס, הסובלים מדלקת מפרקים פסוריאטית.
מבנה ואופן פעולה
המבנה הכימי של מטוטרקסט מבוסס על מבנה המולקולה חומצה פולינית הנמצאת בגוף באופן טבעי, וחוסם באופן זה את יכולתם של התאים הסרטניים להתרבות בגוף. התרופה עשויה לפגוע גם בהתרבותם של תאי גוף בריאים, ולגרום למספר תופעות לוואי. לעיתים נותנים לחולה חומצה פולינית יממה לאחר מתן המטוטרקסט, כדי לסתור חלק מתופעות הלוואי. הטיפול במטוטרקסט נמשך בדרך כלל בין ארבעה לחמשה ימים בחולי סרטן, וכפעם בשבוע בדלקות מפרקים.
תופעות לוואי נפוצות
תופעות לוואי אלה עשויות להופיע כשבוע מיום תחילת הטיפול, ובדרך כלל נעלמות תוך 3 עד 4 שבועות.
פרשת הקלטת הלוהטת
פרשת הקלטת הלוהטת הוא הכינוי שהעניקה העיתונאית יעל דן לפרשה משנת 1993 ובה טען חבר הכנסת בנימין נתניהו, במהלך מסע הבחירות שלו לראשות הליכוד, שבמסגרתו התמודד מול דוד לוי, בני בגין ומשה קצב, כי גורמים בליכוד מנסים לסחוט אותו באיומים.
באמצעי התקשורת פורסמו במהלך השנים ידיעות על חוזה שנחתם לכאורה בין בנימין נתניהו לאשתו שרה, על רקע פרשה זו.
הפרשה
ב־14 בינואר 1993 הכריז נתניהו בהופעה דרמטית במהדורת מבט כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם לכאורה נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו. בשל תוכנה, זכתה הקלטת לכינוי "הקלטת הלוהטת". נתניהו התוודה, בתשובה לשאלתו של העיתונאי אורי כהן אהרונוב, כי אכן "היה לי קשר קצר עם אשה, שהסתיים", וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שרה, שאת סליחתה הוא מבקש. כמו כן אמר כי "אנחנו יודעים מי עומד מאחורי הניסיון הזה... מי שנקט בשיטות של ריגול, ציתות ופריצה, אינו ראוי להיות בהנהגה ומקומו בבית הסוהר".
נתניהו לא נקב בשמו של אותו אדם, אך הכל סברו כי מדובר בדוד לוי, שהכחיש כל קשר למעשה. חקירת המשטרה לא העלתה דבר, ולא נמצאו כל ממצאים לפיהם אכן נסחט נתניהו, או כי קלטת כזו הייתה קיימת במציאות.
חרף הפרשה, ניצח נתניהו בבחירות המקדימות ב-25 במרץ 1993, וזכה ב-52% מהקולות.
חקירת המשטרה
כשלושה ימים לאחר ההופעה בטלוויזיה הגיש נתניהו תלונה במשטרה על ניסיון סחיטה והאזנות סתר, בסיוע עורך הדין דן אבי-יצחק. בתלונה טען נתניהו כי החוקר הפרטי, אביטל למברסקי, שהיה קודם ראש מפלג סמים במשטרת חיפה, פנה אליו עם מידע שביצעו במשרדו האזנות סתר החל מספטמבר 1992. המידע כלל קלטת בה הוקלט אדם שכביכול מודה שהתקין את הציוד, ושאדם זה גם מחזיק קלטת שצולמה בחשאי ותיעדה את מפגשיו עם אשה. בנוסף ציין בתלונה שמות של שני אנשים ממחנה דוד לוי, יעקב ברדוגו ומרדכי משעני, כמעורבים בפרשה. בהמשך נקשר שמו של שמואל גוזמן, בעלי משרד החקירות "גיל חקירות", כמי שהזמין את ההתקנה. למברסקי מצידו טען שהיה זה נתניהו שפנה אליו, שהוא לא מחזיק בשום קלטת ושלדעתו אין ולא הייתה קלטת שתיעדה אותו, ואין לו שום שמץ של הוכחה שהיה נגדו איזשהו מעקב.
החקירה בפרשה הסתיימה מספר ימים ימים לפני הבחירות המקדימות, והתברר כי לא עלה דבר נגד דוד לוי או מקורביו, אך נתניהו מסר מידע נוסף והחקירה התארכה. ב-30 במרץ 1993, הודיעה המשטרה שהחקירה הסתיימה אך תוצאותיה יישארו חסויות, עם זאת נמסר שיש המלצה להעמיד לדין את למברסקי על השמדת ראיות (הקלטת שכביכול החזיק). ב-27 במאי 1993 נחשף כי שרה נתניהו מסרה גרסה שונה לגבי שיחת הטלפון, שהאלמוני שהתקשר לא נקט לשון איומים ולא דרש את הסרת מועמדותו של נתניהו מהמרוץ לראשות הליכוד, בתמורה לאי גילוי מידע עליו. ב-2 ביוני 1993 פרקליטות המדינה החליטה לסגור את התיק החקירה ומסרה, כי "עם סיום בדיקת החומר לא נמצאו חשודים ולא בסיס ראייתי כלשהו לביצוע העבירות. שהמשטרה המליצה לסגור את התיק, וכך החליטה גם פרקליטות המדינה באישורו של היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש". בתגובה אמר דוד לוי ש"נתניהו רקם עלילה שפלה". מרדכי משעני, ששמו הוזכר בתלונה, פנה בבקשה למפכ"ל שיסיר את האיפול על פרטי החקירה, אך סורב.
חוזה שנחתם לכאורה בעקבות הפרשה
הפרשה שככה, ואוזכרה מדי פעם על ידי עיתונאים ורכילאים לאורך השנים בשולי הדיון הציבורי. ב-8 במרץ 2021, התפרסם סרטון באתר יוטיוב, ובו רואיין דוד ארצי, שהיה בעברו המשנה למנכ"ל התעשייה האווירית, בידי העיתונאי לשעבר דן רביב. תוכני הסרטון עוררו עניין רב, והוא צבר כ-290 אלף צפיות בתוך כארבעה ימים בלבד. בסרטון, ארצי סיפר כי שנים אחדות לאחר אירועי פרשת הקלטת הלוהטת, פגש בנסיבות עסקיות את עורך הדין דוד שמרון, שמסר לעיונו חוזה שערך בין בנימין לשרה נתניהו. ארצי טען שהחוזה נחתם על רקע פרשת הקלטת הלוהטת, ובו הוסכם כי שרה נתניהו תהא מעורבת במינוי תפקידי הרמטכ"ל, ראש המוסד וראש השב"כ, ותהא שותפת סוד לענייני ביטחון מדינת ישראל. עוד נאמר כי הפרתו של החוזה תוביל להעברתו של הרכוש המשותף של בני הזוג לבעלותה הבלעדית של שרה נתניהו.
דוד ארצי חזר על סיפורו וגרסתו בפרטיהם המלאים ימים לאחר מכן, בריאיון לעיתונאי דן מרגלית, ובראיון שנתן לתוכנית הרדיו של גולן יוכפז וענת דוידוב ברדיו 103FM. בראיון הרדיו הרחיב ארצי את גרסתו, באומרו כי בתקופה האחרונה (לפני הריאיון) נפגש שוב עם שמרון, והאחרון ניסה לשחדו, לכאורה כדי למנוע ממנו לחשוף את הדברים שידע וחפץ לספר. ארצי סיפר "שדחה את הצעת השוחד". בראיון הרדיו אמר ארצי כי נבדק באשר לטענותיו בשני מכוני פוליגרף עצמאיים, ובשניהם נמצא דובר אמת. העיתונאי בן כספית הגן על טענותיו של ארצי ותמך בהן.
בתגובה לראיונותיו של ארצי, אמר שמרון: "מעולם לא ערכתי הסכם כזה לבנימין ולשרה נתניהו, לא ראיתי הסכם שמישהו אחר ערך, וממילא לא הראיתי הסכם כזה לאיש", ובהמשך הגיש תביעת לשון הרע נגד ארצי. לשכת בנימין נתניהו הגיבה בהודעה כי: "שקר מוחלט וממוחזר שיטופל משפטית".
שושנה אפרוים
שושנה אפרוים (1 בספטמבר 1927 - 9 בדצמבר 2015 ) הייתה ציירת אוסטרית של תקופת המודרניזם. אפרוים נסעה לעיתים קרובות והציגה את עבודותיה בעולם. במהלך מסעותיה ציירה אנשים מפורסמים רבים ואמנותה התפתחה לכיוונים שונים. יצירות האמנות של התקופה המוקדמת שלה היו בעיקר ריאליזם בטבע, והציגו נופים ודיוקנאות. מאוחר יותר התפתח סגנונה לאמנות מופשטת, שהושפעה מאוד מקליגרפיה אסייתית.
יַלדוּת
שושנה אפרוים נולדה כסוזן שולר בווינה, אוסטריה, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. אחיה הצעיר מקסימיליאן נולד שנתיים אחריה. אביה, פריץ שולר, היה הבעלים של מפעל חֵפֶת ואמה, מרגרטה שולר, הייתה פַּסָּלת. שושנה למדה תחילה בבית הספר רודולף שטיינר, אך תוך זמן קצר עברה לבית-הספר "שוורצוולד". היא התחילה לצייר בגיל צעיר מאוד. אמה תמכה ביצירתיות של שושנה ואספה את עבודותיה.
בריחה מווינה
בגיל אחת עשרה שושנה הייתה עדה לסיפוח אוסטריה.
המשפחה החליטה לעזוב את אוסטריה. לפריץ שולר, שנולד בברנו, היה דרכון צ'כי והיה הראשון לעזוב את ווינה. מרגרטה, שושנה ומקסימיליאן ברחו לשווייץ, משם פריז, שם המתין להם פריץ ולבסוף בשנת 1939 הם הגיעו ללונדון, שם נשארו שנתיים. שושנה למדה במכללת נורת'ווד ובשנת 1940 במכללה לאמנות ועיצוב צ'לסי, שם לקחה שיעורי ציור ולמדה על עולם עיצוב האופנה. בעקבות הבליץ, משפחת שולר נאלצה להיות במקלטים כמעט כל לילה. החוויה הייתה מאוד מלחיצה עבור שושנה, והיא ביטאה את הלחץ והרגשות שלה באמצעות ציורים.
הגירה לאמריקה
אביה של שושנה ברח לספרד דרך טנג'יר, ולאחר מכן ניו יורק. בשנת 1941 הוא הצליח להשיג תצהיר למשפחתו והזמין שלושה כרטיסים ל- S.S. Madura, הספינה האזרחית האחרונה שתעזוב את אירופה. בשנת 1941 הגיעו שושנה, אמה ואחיה לאליס איילנד שבניו יורק. היא נרשמה לתיכון וושינגטון אירווינג והשתתפה בשיעורי ציור בהדרכתו של האמן בייס אפרוים, התובע העתידי-מערער אפרויים נ' רוסק.
המסע באמריקה
בגיל 17 היא טיילה בניגוד לרצון הוריה עם בייס אפרוים באמריקה. כדי להתפרנס במהלך מסעות אלה השניים ציירו סופרים, מוזיקאים, מדינאים ומדענים כמו תומאס מאן, פרנץ ורפל, אוטו קלמפרר, ברונו ולטר, ליון פויכטוונגר, תאודור דרייזר והנס אייזלר.
כאשר ועידת האו"ם לארגון בינלאומי נפתחה במאי 1945 בסן פרנסיסקו, שושנה ובייס אפרוים ציירו נציגים ידועים, כגון סגן יו"רועדת התכנון הארצית של ברית המועצות ואסילי וסילביץ קוזנקוב.
ב־1945, שושנה ובייס התחתנו. ב־1946 ונולד להם בנם היחיד בניו יורק, לו קראו עמוס.
קובה והתערוכה הגדולה הראשונה
עקב פעילותו של בייס במסגרת המפלגה הקומוניסטית, הזוג עזב את ארצות הברית ובילה תשעה חודשים בקובה, שם נערכה תערוכתה הראשונה של שושנה בשנת 1948 בסירקולו דה בלס ארטס, הוואנה. מאותה תקופה ואילך היא השתמשה בשם "שושנה", שם העט אותו העניק לה בייס. לאחר שהות קצרה בארצות הברית הזוג עבר לאירופה ולבסוף לישראל.
המשפחה הייתה ענייה ושושנה לא רצתה לחיות את חייה כעקרת בית. הם התגרשו בשנת 1950 בהסכמה הדדית. היא חזרה עם בנה להתגורר בווינה בשנת 1951.
חזרה לוינה
שושנה חזרה לווינה עם בנה, אך בסופו של דבר נתנה לבייס משמורת מלאה. בשנת 1951 נרשמה לאוניברסיטה לאמנויות יישומיות בווינה ובשנת 1952 לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם ציירה בהדרכתם של פרופ' סרגיוס פאוזר, אלברט פריס גיטרסלו ופרופ' הרברט בוקל. עקב אי שביעות רצון מעשיית האמנות האקדמית, היא עברה להתגורר בפריז בשנת 1952.
פריז
לאחר המעבר לפריז, שושנה גרה ועבדה בסטודיו לשעבר של אנדרה דריין. בסופו של דבר היא עברה לסטודיו אחר בבית אפאסה רונסין ליד ברנקוזי. מאוחר יותר היא גרה בסטודיו אחר שהיה בעבר בבעלות פול גוגן.
שושנה נאבקה כלכלית, כאומנית במשרה מלאה בפריז. היא תיארה את זה כ"זמן מריר-מתוק". בתקופה זו היא התיידדה עם האומנים קופקה, אוגוסט הרבין, אוסיפ זאדקין, סזאר, פיניון, בזאין, מקס ארנסט, איב קליין, אלכסנדר קלדר, ויפרדו לאם, סם פרנסיס, ז'אן פול סארטר, אפנדי, ליין בנגל ומארק שאגאל. היא ראתה באלברטו ג'קומטי אחד מחבריה הטובים ביותר. בשנת 1953 פגשה שושנה את בעל הגלריה בציריך מקס ג. בולג, שהפך ליחצן העיקרי של עבודתה.
בפאריז שושנה הציגה מספר תערוכות בגלריה אנדרה וייל ובסלון ד'אוטומן, בסלון דה ריליטס נובלה ובסלון דה מאי, שם פגשה לראשונה את פבלו פיקאסו. הוא הזמין אותה לבקר אותו בווילה שלו בוולאוריס וצייר דיוקן שלה בשנת 1954.
מסע עולמי
בשנת 1956 טיילה שושנה באסיה. היא ארגנה לעצמה הזמנה לתצוגה במשרד התרבות הסיני בבייג'ינג ובדרך לסין היא ביקרה בהודו, תאילנד, קמבודיה ויפן, שם התעניינה וקבלה השראה מהפילוסופיה ההודית, ההינדואיזם והבודהיזם. היא התרשמה מאמנות הקליגרפיה ולמדה טכניקות אמנות על נייר אורז מנזירים בודהיסטים בקיוטו ומציירים סיניים בהאנגג'ואו. אמנות הקליגרפיה נהייתה האומנות העיקרית שבו היא התעסקה. בשנת 1957 הגיעה לבייג'ינג, שם התקיימה תערוכתה בארמון הקיסר.
בשנת 1959 טיילה שושנה באפריקה, שם היא ציירה את אלברט שווייצר בלמברנה ובסופו של דבר חזרה לפריס. באותה שנה היא הכירה את האמן האיטלקי פינו גליציו. השניים עבדו יחד בפריז ובאלבה דל פימונטה, איטליה.
דרך גליציו, שושנה יצרה קשר עם תנועת קוברה, בין היתר עם קרל אפל ואסגר ג'ורן. אך מכיוון שהיא אישה, הם לא קיבלו אותה כחברה מלאה בקבוצת האמנות. לאחר דחייתה, שושנה פתחה בשיתוף פעולה עם הגלריה או'האנה בלונדון, שם הציגה שלוש תערוכות בשנים 1959, 1960 ו 1963. בשנת 1962 הייתה לה תערוכה בשאטו גרימלדי באנטיב.
מקסיקו
בשנת 1964 נסעה שושנה למקסיקו לתערוכות שונות, והתגוררה חודשים רבים בקוארנאווקה, שהייתה מקלט לאמנים ואנשי רוח רבים של שנות השישים. היא התיידדה עם אמנים מקסיקניים כמו רופינו טמאיו, סיקיירוס, חוסה לואיס קואבאס ומתיאס גוריץ. בשנת 1965 הכירה את אדולף גוטליב בפעם הראשונה ובהמשך בניו יורק, הם פיתחו ידידות עמוקה. בשנת 1966 התקיימה תערוכה מעבודותיה של שושנה בפלאסיו דה בלאס ארטס.
מסע שני ברחבי העולם
במהלך טיולה השני בעולם בשנת 1968 ביקרה שושנה בים הדרומי, באיים הקריביים, בתאילנד, באלי, באוסטרליה, בהודו, בסיקים, בנפאל, באפגניסטן, באיראן ובישראל. בשנת 1969, צ'וגיאל ביקש ממנה לצייר דיוקנאות של המלך ומלכת סיקים ובאותה שנה הפכה לחברה באגודה התאוסופית.
בשנת 1972 עברה שושנה לירושלים, שם תכננה ארבע תערוכות בגלריה יפו העתיקה. אך כשפרצה מלחמת יום כיפור, כולן בוטלו. שושנה עזבה את ישראל ועברה לניו יורק בשנת 1974.
אבי רן
אבי רן (25 באוגוסט 1963 – 11 ביולי 1987) היה שוער כדורגל בקבוצת מכבי חיפה ובנבחרת ישראל, ונחשב לאחד מגדולי השוערים הישראליים בכל הזמנים. נהרג בתאונת שיט כתוצאה מפגיעת סירת מרוץ באופנוע ים שרכב עליו בכנרת.
ילדותו
בילדותו התגורר רן באזור גשר פז בחיפה, הקרוב לשכונת קריית חיים, שבה שכן מגרש האימונים של הפועל חיפה. אביו משה רן, שהיה בעבר שוער בהפועל חיפה, רשם אותו לקבוצה, ושם הוא שיחק עד להגיעו לגיל 11. לאחר שעברו להתגורר באזור כרמל מערבי בחיפה, העדיפו במשפחת רן להעביר את בנם למכבי חיפה, שהתאמנו במגרשי "קצף" הקרובים יותר לביתם החדש.
רן למד בבית הספר "מישלב" וזכה במדיו באליפות בתי הספר בכדורגל. הוא שיחק בקבוצת הנוער של מכבי חיפה והצטיין במדיה, ובשנת 1979 זכה עם קבוצת הנוער באליפות וזומן לסגל נבחרת הנוער של ישראל.
קריירה מקצועית
בהגיעו לגיל 17 בעונת 1981/1982, ערך רן את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של מכבי חיפה, במשחק נגד מכבי תל אביב, ושמר על שער נקי. רן המשיך לשחק במשך רוב העונה, כאשר הוא מתחרה לסירוגין על אפוד השוער עם צדוק אברהמי. התחרות הייתה קשה, אולם רן היה ידוע בחריצותו באימונים ובהתמדתו, כמו גם בנועם הליכותיו ואופיו החברתי אשר הקנו לו מעמד חברתי רם ואהדה גם מחוץ למגרש. עונה לאחר מכן, מצא עצמו רן שותף פחות, והתחרות עם אברהמי הייתה קשה יותר.
בעונת 1983/1984 הגיע שלמה שרף למכבי חיפה. המאמן החדש חיפש שוער ותיק ומנוסה במקומו של רן בן ה-20, וביקש לשחרר את רן ולהביא במקומו את אריה חביב מהפועל יהוד. בהיותו דמות חברתית אהודה בקבוצה, גרר רן גל של מחאות מצד מספר שחקנים דוגמת ברוך ממן ורוני רוזנטל אשר ביקשו שיישאר, אך הוא סירב לשמוע להם. יוחנן וולך, "המוח המקצועי" של מכבי חיפה, שהיה חסיד מובהק של התבססות על שחקני בית וכבר מנע את שחרורם של שחקנים רבים, בהם רוזנטל, משה סלקטר, רפי אוסמו ויוסי קרמר, טרפד את המהלך והצליח למנוע את שחרורו של רן. וולך האמין בשוער הבית הצעיר, והכיר היטב את יכולתו עוד כשהיה ילד, הן כשחקן בקבוצת הילדים של מכבי חיפה, והן כתלמיד של אשתו רחל, מנהלת בית ספר מישלב, שבו זכה בתוארו הראשון בכדורגל. כמו כן היה וולך חבר של אביו של רן.
רן לא איכזב, ובין הקורות של חיפה התגלה שוער מצוין, שעד מהרה הוכתר בעיתונים כיורשו של יעקב חודורוב. רן סייע לחיפה לזכות באליפות הראשונה בתולדותיה, תוך שהוא סופג 28 שערים. עונתו השנייה של רן כבר ביססה אותו כאחד משחקני המפתח של מכבי חיפה, תוך שהוא שובר שיא מועדון וספג רק 18 שערים בעונה זו. באותה עונה הייתה חיפה קרובה לזכות בדאבל והגיעה לגמר גביע המדינה, שבו הפסידה לבית"ר ירושלים. בשנת 1986 התמודדה מכבי חיפה על אליפות שלישית ברציפות והובילה את הטבלה במרבית שלבי העונה. רן הצטיין ונבחר לכדורגלן העונה, אולם קבוצתו הפסידה את האליפות להפועל תל אביב במחזור האחרון.
באותה שנה זומן לראשונה לנבחרת ישראל, למשחק החוץ נגד נבחרת סקוטלנד. אז גם הגיעו הצעות מקבוצות בכירות באירופה, ביניהן ליברפול, שבמשחק ראווה שערכה בישראל הציג רן את אחד ממשחקיו הטובים בקריירה. בליברפול התרשמו מאוד מהשוער של חיפה וביקשו להחתימו. רן שיחק תשעה משחקים בנבחרת, מתוכם שמונה שהסתיימו בהפסד (ואף בתבוסות) ותוצאת תיקו אחת, זאת מול כמה מהנבחרות הטובות בעולם, כברזיל, ארגנטינה ונבחרת מערב גרמניה.
ב-1987 סיימה מכבי חיפה במקום התשיעי בטבלה, אולם רן שמר על מעמדו כשחקן מפתח בקבוצה, מכבי חיפה אף הגיעה לגמר גביע המדינה באותה עונה ששיחקה מול מכבי תל אביב, אך הפסידה בפנדלים, לאחר תוצאת תיקו 3:3 במהלך 120 דקות. בשנה זו שחקני מפתח רבים שוחררו מהמועדון.
התאונה בכנרת
ב-11 ביולי 1987 יצא רן עם כמה מחבריו לחוף "גיא" בטבריה. רן הוזמן בשבוע שלאחר מכן למשחק של "כוכבי העולם" וחש כי עליו לעסוק בפעולה מסיחת דעת. רן יצא באופנוע ים לעבר מרכז הכנרת, ולפתע הגיחה סירת מרוץ ופגעה בו. הסירה הפוגעת חילצה את רן אל חוף מלון "גלי כנרת" ולמקום הוזעקה ניידת טיפול נמרץ, שהגיעה כעבור מספר דקות. הרופא שהיה בניידת קבע את מותו של רן.
אלפים השתתפו בהלווייתו של רן, שיצאה מאצטדיון קריית אליעזר.
ב-1998, לכבוד היובל להקמת מדינת ישראל, נערך טקס בחירת "11 הגדולים" של חיפה בכל הזמנים. לרן ניתן התואר "שוער היובל" של חיפה.
יצירת זוג
יצירת זוג (באנגלית: Pair production) הוא תהליך פיזיקלי שבו בוזון כיול נייטרלי, דוגמת פוטון, מתפצל לזוג של חלקיק ואנטי-חלקיק. התהליך ההפוך קרוי איון או אניהילציה.
דוגמאות ליצירת זוג:
יצירת זוג מתרחשת רק אם האנרגיה של החלקיק המקורי גבוהה מפעמיים מסת המנוחה של כל אחד מהחלקיקים הנוצרים (שמסתם זהה) מוכפלת במהירות האור בריבוע. עבור יצירת זוג של אלקטרון ופוזיטרון נדרש פוטון עם אנרגיה של לפחות, כלומר בתחום של קרינת גמא.
התהליך לא יכול להתרחש בריק היות שהוא לא יכול לשמר תנע ואנרגיה בו-זמנית. לכן, התהליך מתרחש תמיד בתוך חומר, בקרבת גרעינים כבדים שקולטים תנע ואנרגיה ומשתתפים בתהליך. יצירת זוג היא בדרך כלל התהליך הדומיננטי שבו פוטונים אנרגטיים מאבדים אנרגיה, למשל בתחום התדרים של קרינת גמה.
הסכמי פריז ולונדון
הסכמי פריז ולונדון היו הסכמים שגובשו באוקטובר 1954, לגבי מעמדה של מערב גרמניה ונתנו לה ריבונות מלאה, סיימו את הכיבוש וצירפו אותה לנאט"ו.
הסכמי פריז ולונדון היו תוצאה של שיחות שהתקיימו בלונדון ופריז בספטמבר - אוקטובר 1954, בהן השתתפו צרפת, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד, לוקסמבורג, מערב גרמניה, איטליה, קנדה וארצות הברית. ההסכמים נחתמו ב-23 באוקטובר 1954 לאחר שהמכשול האחרון לחתימתם, המחלוקת בין גרמניה לצרפת על חבל הסאר, יושב בין קונראד אדנאואר, ראש ממשלת גרמניה, ופייר מנדס פראנס, ראש ממשלת צרפת, בהסכמה שלחבל ימונה נציב נייטרלי.
ההסכמים אושרו בבית הנבחרים הבריטי ב-19 בנובמבר 1954 ברוב של 264 נגד ארבעה, בהימנעות של נציגי מפלגת הלייבור. הם אושרו ב-23 בדצמבר 1954 בפרלמנט האיטלקי, ברוב גדול ובסוף דצמבר 1954 אושר ההסכם בבית התחתון של הפרלמנט הצרפתי ברוב קטן, לאחר שבהצבעה ראשונה נדחה הסעיף המאשר את חימושה של גרמניה. ב-20 בינואר 1955 אושרו ההסכמים ברוב גדול בפרלמנט הבלגי וב-27 בינואר אושרו בפרלמנט הקנדי. ב-27 בפברואר 1955 אושרו ההסכמים על ידי הבונדסטאג בקריאה שלישית וסופית. ב-12 במרץ 1955 אושר ההסכם בבית העליון של הפרלמנט האיטלקי, לאחר דיון סוער שכלל חילופי מהלומות. ב-19 במרץ 1955 אישר הבית העליון של מערב גרמניה את ההסכמים באופן סופי. ב-27 במרץ 1955 אישר הסנאט הצרפתי את ההסכמים. ב-2 באפריל 1955 אישר הסנאט של ארצות הברית את ההסכמים וב-7 באפריל 1955 אישר הנשיא דווייט אייזנהאואר את ההסכמים בחתימתו.
ההסכמים נכנסו לתוקף ב-5 במאי 1955.
כריסטיאנו לוקארלי
כריסטיאנו לוקארלי (נולד ב-4 באוקטובר 1975 בליבורנו) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ וכיום מאמן את קבוצת טרנאנה.
לוקארלי שיחק לאורך הקריירה ב-12 קבוצות שונות, מתוכן עשר קבוצות איטלקיות. בעוד באיטליה זכה בתואר משמעותי אחד בלבד (קופה איטליה עם נאפולי בעונת הפרישה שלו), בחוויותיו הקצרות מחוץ לאיטליה זכה לוקארלי בגביע המלך הספרדי ובדאבל באוקראינה. עונת השיא האישית שלו הייתה כחלוץ ליבורנו ב-, אז זכה בתואר מלך השערים של הסרייה א'.
לאחר פרישתו החל לשמש כמאמן בליגות הנמוכות באיטליה, וכיום הוא מאמן את קטניה מהליגה השלישית.
תחילת הקריירה בליגות המשנה
לוקארלי החל את הקריירה הבוגרת בעונת, בגיל 17, במדי קבוצת צ'ויופלי, ששיחקה אז בליגה הרביעית. הוא כבש חמישה שערים ב-28 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו, ואף זכה לזימון בכורה לנבחרת הלאומית עד גיל 18. בתום עונה אחת עבר לוקארלי לפרוג'ה מהליגה השלישית, שם יועד לשחק בקבוצת הנוער. לוקארלי הפגין יכולת מרשימה במדי הנוער, עם 55 שערים בשתי עונות. במדי הקבוצה הבוגרת זכה להזדמנויות ספורות, שכללו שתי הופעות בעונת הבכורה שלו, בה רשמה הקבוצה העפלה לסרייה ב', וחמש הופעות בליגה השנייה בעונה שאחריה. לוקארלי לא כבש שערי ליגה בשבע הופעותיו בקבוצה.
לוקארלי נותר בסרייה ב' ועבר לשחק במדיה של קוזנצה. הייתה זו עונת הפריצה של לוקארלי, שכבש 15 שערי ליגה ב-32 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים במקום ה-11 בטבלה. הצלחתו של לוקארלי לא נעלמה מעיניו של צ'זרה מלדיני, שזימן אותו בתום אותה העונה לסגל הנבחרת האולימפית לקראת משחקי אולימפיאדת אטלנטה (1996). לקראת עונת, ולאחר עונה אחת במדי קוזנצה, עבר לוקארלי לפדובה, אף היא מליגת המשנה. לוקארלי הצליח לבלוט גם בקבוצתו החדשה, עם 14 שערי ליגה ב-34 הופעות.
מעבר לסרייה א' ולספרד
לקראת עונת, בגיל 22, עשה לוקארלי את צעדיו הראשונים בסרייה א'. הוא נרכש על ידי אטאלנטה. לוקארלי פתח את דרכו בקבוצה עם שער במחזור הפתיחה בניצחון 2–4 על בולוניה, והוסיף צמד לרשתה של פארמה בשוויון 2-2 מחזור אחד אחר כך. עם זאת, לאחר מכן נקלע לתקופה חלשה, כמו קבוצתו כולה, ושב לכבוש רק במחזור ה-21. בסך הכל כבש לוקארלי חמישה שערי ליגה ב-26 הופעות, אך קבוצתו נשרה בתום העונה לסרייה ב'.
מאמנה האיטלקי של ולנסיה, קלאודיו ראניירי, החתים את בן ארצו לוקארלי בקבוצתו לקראת עונת. לוקארלי הצטרף לקבוצה מהליגה הספרדית ועזב לראשונה את איטליה, אך בקבוצתו החדשה הייתה תחרות קשה עבורו על המקומות בחוד ההתקפה, עליהם התחרה בין היתר מול קלאודיו לופס ואדריאן איליה. הפציעה הקשה עמה התמודד במהלך העונה הוסיפה למחסור בדקות אותו חווה לוקארלי בקבוצה, והוא סיים את העונה עם שער ליגה אחד בלבד ב-13 הופעות. ולנסיה רשמה עונה מוצלחת במקום הרביעי בטבלה, וסיימה את העונה עם זכייה בגביע הספרדי. לוקארלי לא נכלל בסגל קבוצתו למשחק הגמר, בו הביסה ולנסיה 0–3 את אתלטיקו מדריד.
בתום עונה אחת בספרד, העדיף לוקארלי לשוב לאיטליה, ושם חתם במדי לצ'ה מהסרייה א'. הוא שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, בהן השתלט על עמדת החלוץ המוביל, היה למלך שערי הקבוצה בכל אחת מהעונות, ובסך הכל כבש 27 שערי ליגה ב-59 הופעות. לוקארלי היה לאחד מהגורמים המשמעותיים להישארותה של הקבוצה בליגה בשתי העונות במדיה. עונה אחת לאחר שעזב אותה, נשרה הקבוצה לליגת המשנה.
לקראת עונת חתם לוקארלי בטורינו. בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש לוקארלי תשעה שערי ליגה בשלושים הופעות, והיה לסגן מלך השערים של הקבוצה. בין שעריו של לוקארלי באותה העונה נרשמו שערים משמעותיים, בהם השערים במכריעים בניצחונות 0–1 על מילאן ועל לאציו, והשער הראשון של קבוצתו בדרבי מול יובנטוס, בו חזרה טורינו מפיגור 0–3 לשוויון 3-3. לאחר העונה הראשונה שהסתיימה במרכז הטבלה, חוותה טורינו עונת נפל משמעותית. ארבעה מאמנים שונים הובילו את הקבוצה בעונת, ולוקארלי ערך תחתם 26 הופעות ליגה, בהן כבש שער אחד בלבד. בתום העונה נשרה הקבוצה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
ליבורנו והמעבר לאוקראינה
בעונת זכה לוקארלי בתואר מלך השערים של הסרייה א', לאחר שכבש 24 שערי ליגה. באותה העונה שיתף פעולה בקבוצה עם אחיו, אלסנדרו, והתברג עם קבוצתו במקום התשיעי בטבלה. לוקארלי זכה להצעות מקבוצות מובילות באיטליה ומחוצה לה, כולל הצעה בסך שלושה מיליון אירו מזניט סנקט פטרבורג, אך בצעד חריג החליט לוותר עליהן ולהמשיך במדיה של ליבורנו. עונה אחר כך הוביל את טבלת כובשי הקבוצה עם 19 שערי ליגה בדרך למקום השישי ולהופעה היסטורית בגביע אופ"א, לראשונה בתולדות הקבוצה.
לוקארלי כבש באותה העונה חמישה שערים במפעל (כולל בשוויון 1-1 הביתי מול מכבי חיפה בשלב הבתים), והוביל את קבוצתו עד לשלב הנוקאאוט הראשון, שם הודחה ליבורנו על ידי אספניול.
את העונה סיים בפעם הרביעית ברציפות כמלך שערי הקבוצה. עם זאת, לקראת סיום אותה העונה, פרץ סכסוך בין לוקארלי לבין נשיא המועדון, אלדו ספינלי, סביב פיטוריו של מאמן הקבוצה דניאלה אריגוני. לוקארלי הצהיר כי יעזוב בתום העונה, אך בהיעדרן של הצעות קוסמות הודיע על הישארותו לעונה חמישית במדי ליבורנו. ההחלטה השתנתה לאחר חודש בלבד, ב-13 ביולי 2007, אז חתם לוקארלי במדיה של שחטאר דונצק. הקבוצה האוקראינית בהדרכתו של מירצ'ה לוצ'סקו, רכשה את לוקארלי בן ה-32 תמורת כשמונה מיליון אירו, והעניקה לחלוץ חוזה בסך כשלושה מיליון אירו לעונה. בכך היה לוקארלי לאיטלקי הראשון שמשחק בליגה האוקראינית. שחטאר זכתה באותה העונה בדאבל המקומי, אך לוקארלי היה שותף לחצי עונה בלבד, בה כבש ארבעה שערי ליגה ב-12 הופעות.
השיבה לאיטליה ושלהי הקריירה
בינואר 2008, לאחר חצי עונה בשחטאר, שב לוקארלי לאיטליה וחתם במדי פארמה. עד לסיום העונה תרם לוקארלי ארבעה שערי ליגה ב-16 הופעות, אך לא הצליח לסייע לפארמה לשרוד בליגה הבכירה.
לוקארלי החליט להישאר בקבוצה עונה נוספת, בה הצטרף אליו אחיו אלסנדרו שחתם בקבוצה. לוקארלי קיבל את סרט הקפטן, תפקיד אותו במשך חצי העונה הראשונה. עם זאת, ב-5 בפברואר 2009, במהלך אימון לקראת משחק חוץ מול אנקונה, נטש לוקארלי את האימון ללא אישור. בעקבות הוא הושעה מהסגל למשחק, ועד לסיום העונה לא שב לשחק בצורה סדירה. את העונה סיים עם 12 שערי ליגה ב-29 הופעות בלבד (מתוך 42), וקבוצתו שסיימה שנייה בטבלה שבה לליגה הבכירה.
לקראת עונת, עבר לוקארלי בהשאלה ללקדנציה שנייה במדי ליבורנו. לוקארלי הוביל את טבלת כובשי הקבוצה עם עשרה שערי ליגה ב-28 הופעות, אך קבוצתו נשרה מהמקום האחרון בטבלה לליגת המשנה. עונה אחר כך עבר בהשאלה פעם נוספת, הפעם לנאפולי. כבר בשלבי הפתיחה של עונת, במהלך משחק בליגה האירופית מול אוטרכט, נפצע באופן חמור בברכו השמאלית ונאלץ להיעדר ארבעה חודשים מהמגרשים. את שער הליגה היחיד שלו במדי נאפולי כבש לוקארלי במחזור הסיום של העונה מול יובנטוס.
בתום העונה פרש לוקארלי ממשחק פעיל בגיל 36.
נבחרת איטליה
לוקארלי החל את דרכו בנבחרת איטליה עם תום עונת, אז היה למלך שערי הסרייה א', כשהיה בן 29. הוא זומן על ידי המאמן מרצ'לו ליפי לסגל הנבחרת לקראת טורניר ידידות שנערך בארצות הברית ובקנדה. את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש כבר בהופעת הבכורה שלו, ב-8 ביוני 2005, כשאיטליה ו נפרדו בשוויון 1-1. שלושה ימים אחר כך שיחק מול באותו הטורניר, אך מאז נגרע מסגל האיטלקים ולא נכלל בו עד לסיומו של טורניר מונדיאל 2006.
בסך הכל ערך לוקארלי שש הופעות בינלאומיות בלבד, בהן כבש שלושה שערים.
קריירת אימון
לוקארלי החל את קריירת האימון באחת מקבוצות הנוער של פארמה (גילאים 15–17) בעונת. בתום העונה, קיבל את הצעתה של פרוג'ה להתמנות לתפקיד מאמן הקבוצה בליגה השלישית. עם זאת, חילוקי דעות בין לוקארלי להנהלת הקבוצה הביאו לפיטורי המאמן עוד בטרם פתיחתה של העונה, ובתקופה זו הספיק להדריך את הקבוצה במשחק רשמי אחת בלבד, בו הפסידה והודחה מהגביע האיטלקי.
באוקטובר 2013, לאחר תשעה מחזורים בליגה השלישית, התמנה לתפקיד מאמן אספריה ויארג'ו, אותה הוביל למקום ה-13 בטבלה. בתום העונה עבר לאמן את פיסטוייסה, גם היא מהליגה השלישית, אך פוטר לאחר פחות מעונה אחת, בפברואר 2015, בעקבות רצף תוצאות שליליות.
לקראת עונת נותר בליגה השלישית והחל לאמן את טוטוצ'ויו, אך שוב כשל לסיים את העונה בקבוצה וסיים את תפקידו באפריל 2016. באוקטובר 2016, לאחר חצי שנה מחוץ למגרשים, חזר כמאמנה של מסינה בליגה השלישית, והוביל אותה למקום ה-14. הוא לא חידש את חוזהו ולקראת עונת נותר בליגה השלישית ועבר לאמן את קטניה. אימן את ליבורנו במהלך 2018. באוקטובר 2019 חזר לאמן את קטניה
הרמן גרבה
הרמן פרידריך גרבה (בגרמנית: Hermann Friedrich Gräbe; 19 ביוני 1900 – 17 באפריל 1986) היה מהנדס גרמני, חסיד אומות העולם, שבתקופת השואה ניהל חברת בנייה גרמנית באוקראינה ופעל להצלת יהודים, ולאחר המלחמה העיד במשפטי נירנברג על השמדת היהודים.
ביוגרפיה
הרמן פרידריך גרבה נולד בשנת 1900 בעיירה גרפראת (Gräfrath) שליד העיר זולינגן בחבל הריין בגרמניה. משפחתו הייתה דלת אמצעים. אביו היה אורג ואמו עבדה כעוזרת בית. המשפחה הייתה פרוטסטנטית בסביבה שרובה המכריע היה קתולי. בשנת 1924 נשא אישה ולאחר זמן קצר הוסמך כמהנדס.
כמהנדס, עבד גרבה בחברת בנייה בשם "יוזף יונג" בזולינגן. בשנים 1938–1941 שלחה אותו החברה לפקח על בניית ביצורים בגבול המערבי של גרמניה. את המשך דרכו עשה גרבה בחבל ווהלין במערב אוקראינה.
פעולות ההצלה של גרבה
בחודש אוגוסט 1941, לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות, נשלח גרבה מטעם החברה בה עבד לעיר לבוב במערב אוקראינה על מנת לגייס ולפקח על קבוצות עובדים שיבצעו עבודות בנייה ושיפוץ מבנים, שהיו חיוניים לאחזקת מסילות הברזל באזור, עבור הנהלת רכבות הרייך - ה"דויטשה רייכסבאן".
בספטמבר 1941 הגיע גרבה לעיר זדולבונוב בחבל ווהלין במערב אוקראינה, שם הקים את המשרד הראשי של החברה, ומשם ניהל רשת של סניפים ברחבי ווהלין. בכל סניפי החברה בווהלין העסיק יהודים, גברים ונשים, שמספרם הגיע ל-5,000. במשרדו הראשי בזדולבונוב העסיק כ-30 פקידות יהודיות. יחסו לעובדיו היהודים היה יחס טוב ותומך. בהשפעתו גילו גם מנהלי העבודה הגרמנים והפולנים בסניפיו יחס דומה לעובדים היהודים.
ככל שהתרבו הרדיפות, ההתעללויות והרציחות של היהודים, הפך יחסו של גרבה לעובדיו היהודים וליתר יהודי ווהלין, ליחס מגונן והוא החל בפעולות שתדלנות והצלה. בווהלין, אשר עד לפלישת הנאצים לברית המועצות ב-22 ביוני 1941, נכללה בתחומי פולין, חי מיעוט פולני של אנשי מִנהל ועסקים. יחס האוקראינים לפולנים היה שלילי. הרמן גרבה התייחס גם לפולנים באהדה ולכן הורתה מפקדת תנועת המחתרת הפולנית, ארמייה קריובה (צבא המולדת), אשר ככלל לא גילתה יחס חיובי ליהודים, להגן על גרבה ולסייע לו בפעולותיו להצלת יהודים. באופן זה נעזרו עובדיו של גרבה בקבלת תעודות "אריות" של פולנים כביכול והודות לכך ניצלו חייהם.
גרבה הצליח ליצור לעצמו מעמד רב השפעה אצל גאורג מרשל (Georg Marschall), מפקד המחוז הנאצי של זדולבונוב וכן בחוגי השלטון הנאצי בעיר רובנו, ששימשה כבירה המנהלית של אוקראינה הכבושה ובה שכן מטהו של המושל הנאצי  אריך קוך. הוא הציג עצמו כמבצע עבודות חיוניות עבור הוורמכט ובכך תורם לניצחון גרמניה במלחמה. את השפעתו ניצל להתערבות לטובת היהודים. הוא הצליח לבטל מס גולגולת וכופר מזון שהוטלו על יהודי זדולבונוב וגם להקטין קנסות רבים שהוטלו על הציבור היהודי.
השמדת יהודי ווהלין החלה במאי 1942. בשלב הראשון חוסלו ונרצחו האנשים שהוגדרו על ידי הנאצים כבלתי מועילים. בשלב השני, שהחל באמצע יולי, חוסל הגטו של הבירה המנהלית רובנו.
ב-11 ביולי 1942 ביקר את גרבה במשרדו, מנהלו הגרמני מרובנו ומסר לו כי ב-13 ביולי תתבצע ה"אקציה" - הובלתם של יהודי רובנו להשמדה. לגרבה היו 112 עובדים יהודים שהתגוררו בגטו רובנו. הוא הורה להם לצאת מיד לחופשה ולשוב ב-13 בחודש. מפיהם של עובדים אלה נודע ליודנראט של רובנו דבר האקציה המתקרבת, ובגטו פשטה בהלה. אנשי היודנראט פנו למפקד האס דה (מנגנון המודיעין של האס אס) ברובנו, והלה הכחיש בתוקף כי עומדת להתקיים אקציה, אך חשדו התעורר והוא החל לחקור מאין דלף הסוד. העקבות הובילו לגרבה, וכתגמול אסר הנאצי את עובדיו הפולנים של גרבה. עקב ההכחשה התקיפה של הנאצי כי עומדת להתחולל אקציה, החזיר גרבה לעבודה את עובדיו היהודים מרובנו ועובדיו הפולנים שוחררו. ב-13 לחודש, אך הגיע גרבה למשרדו, התקשר אליו מפקד המחוז הנאצי של רובנו וגילה לו כי האקציה תתחולל באותו יום בשעה 10 בלילה. גרבה דרש ממנו תעודה בכתב המגינה על עובדיו היהודים מפני החיסול. בתעודה נאמר: