cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שעון קיטור
שעון הקיטור בג'רזי
שעון הקיטור של ג'רזי הוא העתק בגודל מלא של החלק המרכזי של אוניית משוטה בשם "אריאדנה". השעון הוזמן על ידי מחלקת המים של ג'רזי בשנת 1996 ונבנה על ידי קבוצת השענים סמית' דרבי. אף על פי שפעל בעבר באמצעות מנוע קיטור, על פי מסמך של ממשלת ג'רזי "פעולת הקיטור הוחלפה ברכיבים חשמליים המיועדים לספק את אותה פונקציונליות, כולל פרץ ה'קיטור' בזמנים המתאימים של היום".
השעון ממוקם על הרציף הצפוני של הנמל בסנט הלייר, ג'רזי, ומשולבת בו גם מזרקה. הוא מופיע בספר השיאים של גינס כשעון הקיטור הגדול בעולם.
מעשה מגונה
מעשה מגונה הוא מעשה שבו עוסק סעיף 348 לחוק העונשין הישראלי, והגדרתו היא "מעשה לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיניים", שהופך להיות עבירת מין אם נעשה ללא הסכמה בוגרת של אחד מהצדדים – הגדרה המכסה מגוון רחב של מעשים, מנגיעה באיברים מוצנעים ועד לאוננות.
מקורה של עבירה זו במשפט הישראלי הוא בפקודת החוק הפלילי, 1936, שם נקראה Indecent Act.
מעשה מגונה שאין בו נגיעה בגופו של אדם אחר, כגון חשיפה של איברי המין, הוא עבירה הקרויה מעשה מגונה בפומבי, והיא חמורה פחות מעבירה של מעשה מגונה.
משמעות העבירה
בגלל הקושי בהגדרת המושג, עסקו שופטים אחדים בהגדרתו:
השופטת אילה פרוקצ'יה עסקה במקורו ובחשיבותו של האיסור על עשיית מעשה מגונה:
מעשה מגונה הוא עבירה פלילית גם אם נעשה בהסכמת האדם, כאשר הסכמה זו הושגה במרמה לגבי מיהות העושה או מהות המעשה, או כאשר ההסכמה היא של קטין שטרם מלאו לו ארבע עשרה שנים.
ענישה
העונש המרבי על מעשה מגונה הוא מאסר משנה אחת ועד עשר שנים, בהתאם לנסיבות שבהן נעשה המעשה.
דוגמות לדרגות ענישה על מעשה מגונה:
בנייה בגבס
הגבס הוא חומר בניין שימושי מאוד המקובל בבנייה המודרנית. השימוש בגבס שימושי בעיקר בעיצוב פנים ונקרא גם בנייה קלה ועל אף זמינותו והאפשרויות הגלומות בו הוא אינו משמש לבנייה של מבנים שלמים או כחלק משלד של מבנה - לכן בנייה מגבס תמיד נתמכת על ידי מבנה גדול יותר העשוי בטון, פלדה או לבנים.
שיטת הבנייה
הגבס כחומר גלם לבנייה מגיע בצורה של לוחות גבס הנחתכים לכדי הצורה הרצויה ומחוברים אל המבנה בעזרת פרופילי פח העשויים פלדה מגולוונת. מסלולי המתכת מחוברים אל קירות בטון או לבנים, לתקרה או לרכיבים שלדיים אחרים במבנה בעזרת ברגים ודיבלים ואליהם מוברגים באופן פשוט ברגים קטנים החודרים דרך שני החומרים הרכים יחסית (כדי למקם את הברגים באופן מדויק על הגבס אל מול הניצבים, משתמשים פעמים רבות בצ'וק ליין). באופן זה, ניתן לקבל קירות, תקרות, מדפים או צורות בנויות נוספות בעבודה פשוטה יחסית ובמשקל קטן מאוד. על גבי הגבס נמרח מֶרֶק המחליק את החיבורים בין לוחות הגבס, בעיקר אלה המחוברים בזווית ומעלים את הברגים שראשם נשאר חשוף בצידו החיצוני של לוח הגבס.
הפשטות בבנייה היא באפשרות המהירה יחסית להקים את קונסטרוקציית הפח אותה ניתן לחתוך בעזרת מספרי פח וחיבור לוחות הגבס אותם ניתן לנסר בפשטות ואף לחתוך בעזרת סכין. בבנייה של משטחי גבס גדולים נדרש חיזוק של מסלול פח לאורך המשטח בכל 60 ס"מ ובצורות מורכבות נדרש מסלול בכל זווית ובכל חיבור בין שני משטחים.
הבנייה בגבס היא מהירה, מדויקת מאוד, קלה לביצוע וקלה במשקל, ומאפשרת פיתוחים של צורות שלא ניתן לבצע בשום שיטת בנייה אחרת למעט נגרות או ייצור תעשייתי מיוחד. אולם, לשיטה מספר חסרונות לעומת בנייה בבלוקים או בלבנים. אחד מחסרונותיו של הגבס הוא היותו של מבנה גבס חלש באופן יחסי לחומרים האחרים. קיר גבס לדוגמה, אינו מסוגל לשאת משקל של ארונות קיר או של חיפוי שיש - על מנת לתלות על גביו משקל גדול כגון ארונות תלויים או טלוויזיה יש צורך בחיזוקים מיוחדים למבנה המתכת.
חיסרון בולט נוסף הוא אי עמידותו בפני מים. מגע ממושך בין גבס ומים גורם לו להתנפח ולהתעוות. בשל כך, לא ניתן להשתמש בבנייה מגבס במקומות החשופים לגשם וכן יש צורך להרחיקו ממקומות בעלי סיכוי למגע ישיר עם מים.
במהלך השנים פותחו פתרונות שמטרתם לענות על הצורך להשתמש בגבס במקומות חשופים למים. פתרונות אלה נשענים בדרך כלל על בסיס צמנטים וחומרים אקריליים אחרים. הם דומים ללוחות הגבס מבחינת המראה החיצוני אך אינם מבוססים על גבס. לוחות אלה, כדוגמת האקווה פאנל מתוצרת אורבונד אן הצמנט בורד, מסוגלים לעמוד בתנאי חוץ קשים - לרבות במגע ישיר עם מים, הם הרבה יותר חזקים מלוחות גבס רגילים וקשים יותר לעיבוד ולחיתוך.
סוגי גבס לבנייה
לוחות הגבס הם משטחים העשויים שכבת נייר דקה ומעליה טיח גבס - הרכב חצי-מימי של סידן גופרתי (CaSO4.½ H2O). באופן זה נוצק משטח קשיח המשמש כחומר הגלם לבנייה בגבס. עובי הלוח הסטנדרטי הוא 12 מ"מ אך קיימים גם לוחות דקים יותר המשמשים בעיקר לבנייה של משטחים עגולים אותם ניתן לכופף מבלי שישברו.
קיימים שלושה סוגים בסיסיים של קירות גבס המשמשים לבנייה השכיחה. ניתן אף להבדיל ביניהם לפי צבע הנייר שבגב המשטח: בין הסוגים הנוספים של לוחות גבס ניתן למנות:
יצור הגבס
מקור הגבס התעשייתי הוא במחצב סולפטי רך בעל הנוסחה הכימית CaSO4·2H2O. לאחר חציבתו הגבס נגרס לחצץ, מנופה ומועבר למפעלים לעיבוד תעשייתי. כחלק מהעיבוד במפעל הגבס נטחן בתהליך רציף תוך כדי חשיפה לטמפ' גבוהה. במהלך החימום נפלטים 75% מהמים בתוך המחצב. אבקת הגבס הנוצרת מעורבת עם תוספים נוספים בהתאם ליעוד הסופי והתערובת הנוצרת נוצקת על גבי נייר קרטון.
שימוש
השימוש הנפוץ ביותר של הגבס הוא לבניית קירות ותקרות מונמכות.
קיר גבס
קיר גבס בנוי משני לוחות גבס מקבילים הניצבים לרצפה ונתמכים ומחוברים זה לזה בעזרת ניצבי פח. קירות גבס נבנים בדרך כלל מלוחות בעובי מינימלי של 7 מ"מ. חלל הקיר נשאר לרוב ריק או שהוא ממולא בצמר סלעים לטובת בידוד תרמי ובידוד אקוסטי. בבניית קירות גבס נשמר רווח של כסנטימטר בין הרצפה והלוח על מנת שמים המשמשים לשטיפה לא יספגו בו, וחלקו התחתון של הקיר מחופה בעזרת פאנל מחומר אחר (כגון קרמיקה, שיש או עץ).
פרנץ טרושל
פרנץ טרושל (בגרמנית: Franz Hermann Troschel; 10 באוקטובר 1810 - 6 בנובמבר 1882) הוא זואולוג שתיאר מינים רבים של רכיכות, דגים וזוחלים.
בנייה בגבס
תקרת גבס
תקרת גבס היא אלמנט אדריכלי נפוץ מאוד המאפשר הנמכה של התקרה הרגילה הבנויה ויצירת חלל שירות ביניהן. התקרה נתלית לרוב מהבטון המחזיק אותה ומנמיכה את גובה החלל במידה הרצויה. בתוך חלל זה ניתן להכיל מערכות בניין שונות שחלקן אף מחייבות שימוש בתקרה תלויה כגון מערכת מיזוג אוויר. בתוך התקרה גם ניתן להשקיע גופי תאורה שנראים מלמטה מיושרים עם מישור הגבס וכן מערכות כגון חשמל, תקשורת, הגברה (רמקולים) ועוד. לרוב, נדרשת גם בנייה של לוחות פריקים אותם ניתן להסיר בקלות מהתקרה כדי לגשת אל המערכות לצורך תחזוקה.
פרנץ טרושל
ביוגרפיה
טרושל נולד באזור שפנדאו שבברלין. הוא למד מתמטיקה וידיעת הטבע באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ממנה קיבל תואר שלישי בשנת 1834. בשנים 1840-1849 הוא עבד במוזיאון הטבע בברלין.
בשנת 1849 טרושל עבר לבון ומונה לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת בון. הוא עבד בה עד סוף חייו.
בנייה בגבס
תקרת גבס
קלות הבנייה בגבס מאפשרת יצירה של צורות תקרה שונות בעלי חשיבות אדריכלית. לדוגמה, אלמנטים נפוצים מאוד של עיצוב פנים כוללים קרניז גבס צמוד לתקרה ובו תאורה הפונה כלפי מעלה הנראית כפס אור בתקרה היוצר אווירה מסוימת בחלל. זו, יכולה להשתלב באופן יעיל עם מערכות מיזוג אוויר, כיבוי אש או חשמל הנדרשות לבניין מבחינה פונקציונלית.
פרנץ טרושל
ביוגרפיה
טרושל פרסם מספר ספרים בנושא חקר רכיכות, איכטיולוגיה והרפטולוגיה. מספר מינים נקראו על שמו כולל כוכב הים Evasterias troschelii, סוג של תוכינונים Chlorurus troschelii וארגמון טרושל.
בנייה בגבס
אלמנטים נוספים
בעזרת משחק תלת־ממדי בלוחות גבס ניתן ליצור נישות, מדפים ואלמנטים דקורטיביים הנראים כחלק מהבינוי הבסיסי שכן כולם מטוייחים יחד ונראים כמקשה אחת. נישות המשולבות בקירות גבס הן אלמנט שימושי מאוד ועשויות לכלול בעצמן גופי תאורה פנימיים וחשמל בדומה לקיר או תקרת גבס.
ציפוי גבס
בעיצוב הפנים המודרני, קיימת גישה של ציפוי כל קירות הבלוקים או הבטון בלוחות גבס, בעיקר במקומות בהם לא קיימת מצוקה של שטח. השיטה נהוגה בדרך כלל במגדלי מגורים ומשרדים המיועדים למכירה או השכרה לגופים רבים אשר סביר להניח כי כל אחד מהם יתכנן ויעצב את הפנים בהתאם לצרכיו.
בשיטה זו ניתן בקלות לבצע שינויים במערך החשמל והתאורה של החלל, המאפשר דינמיות רבה במבנה החלל. במקומות מסוימים מצופה גם התקרה בגבס עם מרווח מינימלי של מסלול פח בין לוח הגבס ותקרת הבטון.
בידוד רעשים
יכולת הבידוד והפחתת הרעשים של קירות גבס טובה למדי ובשילוב עם טכניקות עבודה מקצועיות, כגון שימוש בחומרי בידוד ויישום שכבה דו קרומית (שני לוחות גבס המותקנים זה על גבי זה משני צידי הקיר), או שימוש בלוחות גבס ייעודיים בעלי תכונות בידוד ניתן להגיע לרמת בידוד והפחתת רעשים טובה אף מזו של קיר בלוקים רגיל. כמו כן, ישנם לוחות גבס חדישים בעלי יכולת ספיגת רעשים מוגברת.
עידן הקרח 4: יבשת בתנועה
עידן הקרח 4: יבשת בתנועה (הידוע גם בקיצור כעידן הקרח 4), הוא סרט ההמשך של סרטי "עידן הקרח" שיצא ב-28 ביוני 2012 בעקבות הצלחת הסרט הקודם בסדרה, "עידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים". כמו הסרט הקודם הוא הופק באולפני האנימציה "Blue Sky Studios" והופץ באמצעות פוקס המאה ה-20. הסרט הוא הסרט ה-4 המרוויח ביותר נכון לשנת 2012.
סרט חמישי יצא ב-22 ביולי 2016, שנקרא "עידן הקרח: מסלול התנגשות".
עלילה
הסיפור נפתח במרדפו הקבוע של סקראט, היונק דמוי-הסנאי אחרי הבלוט, דבר המחלק את העולם ליבשות קטנות יותר וכן לרעידות אדמה ונפילות סלעים. הסיפור נפתח בחיה של מישמיש, בתו של מני, המחפשת דרך להתקרב לאהבת ליבה- לואיס, קיפוד חמוד וקטן עם תובנות חוכמה, בעוד שהיא שרויה בדילמה בין אהבה לו לבין הסתובבות עם ממותה אחרת בשם אִיתן ולקבוצת הבנות שסביבו ואולם הממותות מבקשות ממנה להיפטר מהחברות עם לואיס וכן היא רבה עם אביה המבקש לשמור עליה ולהרחיק אותה משאר החיות. מישמיש מוותרת על החבורה החדשה אחרי שהם יורדים לאזור מסוכן וכמעט מתים, אך לואיס נפגע ממנה אחרי שאמרה שאיננה קשורה אליו. לאחר מריבה בין מישמיש למני, נוצר קרע בקרחון עליו מני נמצא יחד עם דייגו וסיד וכן סבתו של סיד, שהובאה אל הקבוצה במיוחד על ידי משפחתו של סיד, ושלושתם נופלים עם הקרחון לתוך הים ומתחילים להתרחק ללא שליטה מהחוף לתוך הים.
לאחר כמה ימים בלב ים הקבוצה נתפסת על ידי צוות שודדי ים אכזרי שבראשו עומד קוף גדול ואכזרי מסוג גיגנטופיתקוס בשם גאט, ומעלים על הספינה שלהם, עליה נמצא גם סקראט שנתפס על ידי הפיראטים ומשמש לבידור הצוות ונמצאת גם נמרה שן חרבית בשם שירה והיא סגניתו של הקפטן ומתייחסת בזלזול לדייגו שנראה לה רכרוכי. החבורה נכלאת אך לאחר מאבק ורגע לפני זריקתם לים מהכבש, הם מצליחים להשתחרר ולפרק את הספינה. הם מצליחים לעלות על קרחונים שנשברו ממנה אבל שירה כמעט טובעת והם בוחרים להציל אותה, בניגוד לרצונה ולהעלותה לקרחון שלהם. שירה ודייגו כל הזמן רבים ושירה מנסה לברוח. בהמשך החבורה מגיעה לאי גדול ועליו ישנם הרבה שפנים. שירה מצליחה לברוח מהחבורה ולחזור לצוות הפיראטים של קפטן גאט, אך הוא כועס על זה שלא הרגה את החבורה ומוריד אותה בדרגה. קפטן גאט כועס ורוצה להרוג את מני על הרס הספינה שלו. החבורה מכינה לו תוכנית הסחה ומצליחים להשתלט על הספינה שעוגנת על חופי האי. שירה נשארת על האי אך מתחילה להתקרב אל החבורה ולהתאהב בדייגו, כמו שהוא עושה אליה.
מני וחביריו מנווטים בים וכמעט נקלעים למפגש עם סירנות, אך נמלטים בזמן. הם מגיעים עם הספינה ליבשה אך להפתעתם מגלים שקפטן גאט הצליח לחטוף את מישמיש ואלי והוא מאיים להרוג אותם אם מני לא ייכנע. בעזרתו של לואיס שמגיע לעזור הוא משחרר את מישמיש והחבורה נלחמת בפיראטים. בסופו של דבר קפטן גאט נלחם בדו-קרב נגד מני אך מובס ועף מהקרחון. מני כמעט נופל לים וניצל על ידי הלווייתן שקשור לסבתא של סיד. קפטן גאט המובס נוטש ועוזב לאזור המלא בסירנה שמפתות אותו לבוא אליהם (בדמות קופה מושכת) ואז טורפים אותו.
הסיפור מסתיים כאשר דייגו מתחבר לשירה, פיצ'ס ולואיס נהיים חברים שוב, שירה וסבתא של סיד מצטרפים לחבורה, שנפרדת מהמקום המתפורר שלה ועוברת אל מקום מגורים חדש. סקראט מגיע לאי הנראה כמו אולימפוס מלא ביונקים כמותו ומלא באגוזים. הוא נתקף בשיגעון ומתחיל לבזוז את כל האגוזים ולא מקשיב לבקשות המארחים שלו לא לגעת בבלוט הגדול. לבסוף הוא נוגע בו וכל האוקיינוס נשטף לעבר האי ומשמיד אותו ויוצר אזור שומם.
בז
בז (שם מדעי: Falco) הוא סוג של עוף דורס בעל מספר המינים הרב ביותר במשפחת הבזיים. הבז ידוע כעוף טורף מהיר ביותר שמתמחה בציד של עופות אחרים.
מאפיינים
הבז הוא עוף דורס בינוני בגודלו. כנפיו ארוכות וחדות, המקור חזק, בלסת העליונה בליטה דמוית שן ובמקביל לה, פגימה בלסת התחתונה, הנחיריים מעוגלים עם פגימה באמצעיתם.
הבז הוא המהיר מבין העופות הדורסים, הוא תופס את טרפו באוויר או על פני הקרקע לאחר שארב לו תוך כדי ריחוף באוויר. הוא מסוגל להגיע למהירות של 320 קמ"ש ובכך הוא בעל החיים המהיר ביותר שתועד. כמו כן הבז מסוגל להגיע לכוח G גבוה ממטוס קרב, עד 25G.
הבז ניזון מטרף חי בלבד. המינים הקטנים ניזונים בעיקר מחרקים, והגדולים מעופות ויונקים עד לגודל של תרנגול, אווז או אף ארנבת.
לבז דו-צורתיות זוויגית בגודל ובצבע והנקבות גדולות יותר מהזכרים ויכולות להתמודד עם טרף גדול יותר. שני בני הזוג הם מונוגמיים נשארים נאמנים זה לזה בכל מהלך חייהם.
הבזים אינם בונים קן, אלא משתמשים בנקרות צורים או בקינים נטושים. יש להם מחזור דגירה אחד בשנה הכולל תטולה בגודל 3–6 ביצים המוכתמות בצבע חלודה. הזכר משתתף בדגירה ושני בני הזוג מטפלים בגוזלים.
עירוי לעצים
עירוי לעצים (מכונה גם: הזרקת גזע) היא שיטה להחדרת חומרים למערכת ההובלה, שתעביר מהר את החומר לכל חלקי העץ. בדרך זו עוקפים את בעיית העדר קליטה בקצב מספיק של מינרלים או של חומרי הדברה מהקרקע על ידי השורשים. ישנן מספר טכניקות, כאשר העיקרון של כולן הוא קידוח חור בחלקו התחתון של הגזע אל צינורות העצה (המובילים חומרים מהשורש לנוף.(מיישמים את החומר בחור, ומשם צינורות העצה מעבירים אותו לכל העץ. התיעוד הכתוב הראשון לשימוש בשיטה זו בארץ הוא פרסומו של דר' יוסף הלפרין בטיפול כנגד תהלוכן האורן (1966). קדחו בהיקף הגזע, כל 20 ס"מ חור, בקוטר 10 מ"מ לעומק מספר ס"מ, מילאו את החור בחומר ההדברה, והמזיק הודבר. בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 (אין תיעוד כתוב), דר' ציון מדר מקק"ל ופרופ' יוסי ריוב מהפקולטה לחקלאות ברחובות, הנהיגו את השיטה (אותה העתיקו מדרום אפריקה) להחדרת ברזל לאקליפטוסים הסובלים ממחסור בברזל. קודחים חור בקוטר 10 מ"מ לתוך עצת העץ, סוגרים את פתח החור בפקק שעם, מחדירים מחט של אינפוזיה בבני אדם, המחוברת לצינור המחובר למכל, שמכיל ברזל גופרתי CP . טיפול אחד הספיק ל-10 שנים לפחות.
עודד יפה טוען, שהוא מצליח בשיטה זו לשקם עצים הסובלים מעקת יובש או פגעים באמצעות החדרת כמות קטנה (כ- 50 סמ"ק) של נוזל, הנלקח ממיצוי עצים צעירים הנמצאים בשלבי גדילה מואצת (אין תיעוד כתוב).
צ'ארלס סובראג'
חייו
סובראג' נהג להציג עצמו כסוחר באבני חן יקרות וכך פיתה צעירים מערביים להגיע לדירתו. שם, בעזרת שותפתו הקנדית (שהייתה בעלת ידע ברוקחות) ועם עוד פושע מקומי, סימם אותם וגרם להם לחלות. לאחר שרצח את קורבנותיו נהג להציתם, ולאמץ לעצמו את זהותם תוך זיוף דרכוניהם, דבר שהקשה על החוקרים לאתרו.
ב-1975 רצח בהודו את הסטודנט הישראלי אבוני ג'ייקוב וגנב את דרכונו, איתו טס למדינות שונות.
לאחר מצוד נרחב שניהל אחריו האינטרפול נתפס סובראג' בהודו ונידון ל-12 שנות מאסר. שותפתו, מארי אנדרה לקלר, נאסרה יחד עימו ונידונה ל-8 שנות מאסר על חלקה בפשעים (היא מתה ב-1984 מסרטן). לאחר 10 שנים בכלא ההודי ברח סובראג' מהכלא, תוך כדי שסימם את הסוהרים בעזרת סוכריות שהכילו סם הרדמה. לאחר זמן מה נתפס שוב ונשפט לעשר שנות מאסר נוספות בגלל הבריחה. ממשלת הודו סירבה להסגירו לתאילנד כל עוד לא סיים לרצות את מלוא עונשו, ולכן סובראג' מעולם לא נשפט על פשעיו בתאילנד, כי בעת שחרורו חלה עליהם התיישנות.
לאחר שחרורו ביקר סובראג' בצרפת, אולם כששב לנפאל נעצר, נשפט ונידון למאסר עולם.
ב-2021 יצאה סדרת הטלוויזיה הבריטית הנחש, המבוססת על הפשעים שביצע סובראג'.
ב-24 בדצמבר 2022 שוחרר סובראג' מהכלא הנפאלי, שנה לפני מועד השחרור המתוכנן, לאחר שריצה 19 שנה, בעקבות התנהגות טובה ומצבו הבריאותי.
זבוב (קבוצת כוכבים)
זבוב היא קבוצת כוכבים דרומית קטנה, אחת משתים עשרה הקבוצות שהוגדרו על ידי פיטר קייזר ופרדריק דה-הוטמן  בשנים 1595–1597 והופיעו לראשונה באטלס הכוכבים "אורנומטריה" של יוהאן באייר, בדומה לקבוצות טווס ועגור.
כוכבי הקבוצה
α בזבוב הוא כוכב כחול במרחק של כ־300 שנות אור ובהירות מדרגה 2.7, והוא הכוכב הבהיר בקבוצה. זהו כוכב מאסיבי שמסתו מוערכת בשמונה פעמים ממסת השמש ופליטת האנרגיה שלו היא פי 4,500 משל השמש.
β בזבוב הוא כוכב זוגי במרחק של כ־310 שנות אור המורכב משני כוכבים כחולים עם בהירויות מדרגה סביב 4 ובהירות כוללת מדרגה 3. על מנת להפריד ביניהם דרוש טלסקופ בינוני.
גרמי שמים מעניינים נוספים
נובת הזבוב (Nova Muscae) היא נובת רנטגן שנמצאת בקבוצה ומורכבת מכוכב וחור שחור. במהלך ההתפרצות של שנת 1991, שהובילה לגילוי הזוג, נוצרה קרינה בתהליך של איון פוזיטרונים.
NGC-5189 היא ערפילית פלנטרית יוצאת דופן, המרוחקת כ־3,000 שנות אור מהשמש. המבנה הייחודי במורכבותו שלה מזכיר את ערפילית הסרטן בגרסה מוקטנת.
ערפילית שעון החול (MyCn 18),היא ערפילית פלנטרית נוספת במרחק של כ־8,000 שנות אור.
היסטוריה
הזבוב, בשמו המקורי "הדבורה" (Apis), הוגדר לראשונה במאה ה-17 על ידי יוהאן באייר כדי לכסות שטח שלא מופה בעבר סביב הקוטב השמיימי הדרומי. ב־1752 ניקולא לואי דה לאקאי שינה את שם הקבוצה ל"זבוב הדרומי" (Musca Australis), כמאזן לקבוצת הזבוב הצפוני, שהתקיימה אז והייתה מורכבת ממספר כוכבים בקבוצה טלה ועל מנת להבדילה מהקבוצה השכנה ציפור גן עדן שנקראת בלטינית "Apus". כיום שם הקבוצה הוא רק זבוב.
הקבוצה לא הייתה מוכרת לתרבויות הקלאסיות ולכן לא זכתה למקום במיתולוגיה.
אויב (סרט, 2013)
אויב (באנגלית: Enemy) הוא סרט מותחן פסיכולוגי קנדי-ספרדי משנת 2013, שביים דני וילנב וכתב חבייר גויון. הסרט מבוסס באופן רופף על הרומן "האדם המשוכפל", פרי עטו של ז'וזה סאראמאגו, אשר ראה אור בשנת 2002. ג'ייק ג'ילנהול מככב בסרט בתפקיד כפול בתור שני גברים זהים פיזית אך שונים באישיות. מלאני לורן, שרה גאדון, ואיזבלה רוסליני משחקות בתפקידי המשנה.
צילומי הסרט החלו ב-22 במאי 2012 בטורונטו.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2013, הופץ ב-14 במרץ 2014, הרוויח 3.4 מיליון דולר בקופות וקיבל ביקורות חיוביות. הסרט זכה בחמישה פרסי מסך קנדי, ביניהם הבמאי הטוב ביותר עבור וילנב, שחקנית המשנה עבור גאדון והסרט הטוב ביותר. בנוסף זכה "אויב" בתואר "הסרט הקנדי הטוב ביותר של השנה" בטקס פרסי איגוד מבקרי הקולנוע של טורונטו לשנת 2014.
עלילה
בן אדם נוכח במועדון סודי בו גבר ואישה מציגים מופע אירוטי. המופע מגיע לשיאו כאשר האישה עירומה ונמצאת על סף מחיצת טרנטולה חיה מתחת לעקב נעלה.
אדם בל, מרצה להיסטוריה בקולג', חי חיים שקטים ומונוטוניים. עמיתו לעבודה ממליץ לו על הסרט "היכן שיש רצון ישנה דרך", ואדם שוכר אותו. בסרט אדם רואה שחקן - שנראה בדיוק כמוהו - המופיע לזמן קצר בתור עובד במלון. לאחר חיפוש באינטרנט אדם מזהה את השחקן כדניאל סיינט קלייר, שם הבמה של אנתוני קלייר. אדם שוכר את שני הסרטים האחרים שבהם אנתוני מופיע ומפתח אובססיה כלפי הכפיל שלו. מיד לאחר מכן אדם עובר על כמה קופסאות בביתו ומוצא תמונה של מישהו שנראה כמוהו עם יד של אישה על כתפו, אך מאחר שהתמונה קרועה לא ניתן לראות את האישה.
אדם עוקב אחר אנתוני, מבקר את סוכנותו ומגלה היכן הוא מתגורר. אדם נוסע לדירתו של אנתוני, ומתקשר לביתו מטלפון ציבורי. אשתו של אנתוני, הלן, עונה לטלפון, חושבת שהדובר הוא אנתוני ומנסה להתבדח איתו. אדם מתעקש שהוא אינו אנתוני ולאחר שהשיחה מפחידה את הלן אדם מסיים אותה בפתאומיות. מאוחר יותר הלן מתעמתת עם אנתוני לגבי שיחת הטלפון ועל קיומו של אדם, אך אנתוני מתעקש שהוא לא יודע דבר על אדם. הלן לא משתכנעת וחוקרת על אדם, מוצאת את המכללה שבה הוא מלמד ומחפשת אותו שם. הלן רואה את אדם יושב על ספסל מחוץ לכיתתו, והיא המומה מהדמיון המדהים שלו לבעלה. אדם לא מבין שזאת האישה שאיתה דיבר בטלפון, אך מתנהג בנימוס עד שהוא חוזר לכיתה.
בסופו של דבר אנתוני מתקשר אל אדם בחזרה וקובע איתו פגישה בחדר במלון, שם הם מגלים כי הם זהים לחלוטין, ושאפילו יש להם את אותה צלקת. אדם נדהם מהאישיות הישירה של אנתוני ומהעובדה שהם זהים לחלוטין במראה; ובו זמנית מרגיש לא נוח, לכן אומר לאנתוני שהם לא היו צריכים להיפגש ועוזב את חדר המלון במהירות. למחרת אנתוני עוקב אחרי אדם ורואה את חברתו מרי, אנתוני חושב שמרי אטרקטיבית. אנתוני נוסע על האופנוע שלו בעודו חובש קסדה כהה כך שמרי לא יכולה לראות את פניו, ועוקב אחריה כשהיא בדרכה לעבודה.
אנתוני מאשים את אדם בכך שהוא מקיים יחסי מין עם אשתו, מביך אותו ומתמרן אותו, עד שאדם מסכים לוותר על החופשה שלו עם מרי בסוף ונותן לאנתוני את הסכמתו להחליף אותו בחופשה. אנתוני דורש מאדם שייתן לו את בגדיו ואת מפתחות מכוניתו, ומבטיח לו שיעלם מחייו לעד לאחר החופשה. אדם מסכים ואנתוני לוקח את מרי למלון אחרי העבודה.
באותו זמן אדם הולך לדירתו של אנתוני כדי לנקום בו, שוער הבניין מזהה את אדם כאנתוני ומאפשר לו להיכנס ללא מפתחות. השוער שואל את "אנתוני" נואשות אם הוא יכול לקחת אותו למועדון הסקס הסודי שוב. בתוך הדירה אדם רואה על מדף תמונה ממוסגרת שנראית כמו זו שמצא קודם לכן בביתו, אך התמונה הזו אינה קרועה והאישה מתגלה כהלן. אדם מנסה להתנהג כמו אנתוני אך הלן לא מאמינה לו, היא מסתירה את החשדות שלה ומבקשת ממנו להצטרף אליה למיטה בעודה מעמידה פנים שלא הבחינה בחילוף. הלן מחבקת את אדם ומפתיעה אותו בשאלה "היה לך יום טוב בקולג'?", אדם מעמיד פנים שהוא לא יודע על מה היא מדברת והיא זונחת את הנושא. מאוחר יותר באותו לילה הלן מתעוררת וניגשת לסלון, שם היא רואה את אדם בוכה, וכשהוא רואה אותה הוא מתנצל בפניה; הלן אומרת לו שהיא רוצה שיישאר, והם מקיימים יחסי מין.
במלון מרי נבהלת במהלך יחסי המין כשהיא מבחינה בסימן שהותירה טבעת נישואין על אצבעו של אנתוני ושואלת אותו מי הוא באמת. אנתוני טוען שהסימן היה שם תמיד. מרי מאלצת אותו להסיע אותה הביתה; הם מתווכחים במכונית והוויכוח מוביל לתאונת דרכים, הרכב נהרס לחלוטין ונראה כי שני הנוסעים נהרגו.
למחרת אדם מתלבש בבגדיו של אנתוני ופותח את המכתב הסודי שקיבל מוקדם יותר מהסוכנות, ומוצא מפתח למועדון הסודי שניתן רק לאנשים מסוימים. הלן יוצאת מהמקלחת, אומרת לו להתקשר לאמו ונכנסת לחדר השינה. אדם שואל את הלן אם היא עושה משהו באותו לילה ואומר לה שהוא יוצא, אך היא לא מגיבה. אדם נכנס לחדר השינה ובמקום לראות את הלן הוא רואה טרנטולה בגודל של כל החדר נרתעת אל הקיר שמאחוריה. אדם נאנח כשעל פניו מבט של השלמה.
ניתוח
סקירה באתר "Indiewire" השוותה את "אויב" לסרט "ממנטו" של כריסטופר נולאן, וקראה לו "מותחן פסיכולוגי מרתק, קפקאי ופרובוקטיבי" ש"אינו חושף את עצמו בקלות". במאי הסרט וילנב וכן השחקן הראשי ג'ילנהול סיפרו על רצונם להפוך את הסרט לחקר מאתגר של התת-מודע. עבור וילנב הסרט "אויב" עוסק בסופו של דבר בחזרה: השאלה של איך אפשר לחיות וללמוד מבלי לחזור על אותן טעויות.
לגבי שתי הדמויות הזהות מהבחינה הפיזית אמר וילנב: "אתם לא יודעים אם הן שתיים במציאות, או שאולי מנקודת מבט תת-מודעת יש רק אחת." "אלה יכולים להיות שני צדדים של אותו אדם... או אירוע פנטסטי שבו אתה רואה עוד [עצמי]." ג'ילנהול אומר כי "אויב" הוא "על גבר נשוי, אשתו בהריון, ויש לו רומן. הוא צריך להבין את עצמו לפני שהוא יכול להתחייב לחיים כמבוגר."
פורסט וויקמן מסלייט מציין כי שורת הפתיחה של הסרט, "כאוס הוא סדר שעדיין לא פוענח", לקוחה מהרומן של ז'וזה סאראמאגו שעליו מבוסס הסרט - "האדם המשוכפל". וויקמן מפרש את "אויב" כ"משל על איך זה לחיות תחת משטר טוטאליטרי מבלי לדעת זאת," ומוסיף כי האירוניה המרכזית היא שאף על פי שהדמות הראשית היא מומחית בנושא הממשלים הטוטאליטריים, היא אינה רואה את הרשת שהשתלטה על העיר עד שכבר מאוחר מידי, והיא עצמה כבר תקועה בה. עבור וויקמן "אויב" מרמז שהנטייה ליצור משטרים טוטאליטריים היא חלק מהטבע האנושי, ושהיא נובעת מתוכנו; הוא מצטט את דבריו של וילנב: "לפעמים יש לך התנהגויות כפייתיות שאי אפשר לשלוט בהן, הן מגיעות מתת המודע... הן הדיקטטור שבתוכנו".
תגובות
"אויב" קיבל ביקורות חיוביות ממבקרים לרוב, כאשר רבים מהם השוו באופן חיובי את אווירת הסרט ואת סגנונו לעבודותיו של דייוויד לינץ'. דירוג הסרט ב-Rotten Tomatoes הוא 71% בהתבסס על 115 ביקורות, והממוצע שלו עומד על 6.54 מתוך 10. ישנה הסכמה באתר הקובעת: "הודות לביצועים חזקים של ג'ייק ג'ילנהול והבימוי החכם של דניס וילנב "אויב" מסתמן כסרט מותח והרפתקני באופן יוצא מהכלל." הסרט קיבל ציון 61 מתוך 100 על בסיס 26 ביקורות באתר Metacritic, בנוסף הציון מעיד על "ביקורות אוהדות בדרך כלל." מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס איי. או. סקוט, כתב: "בכל מקרה, חלק גדול מהכיף ב-"אויב", שנבנה היטב וצולם במומחיות, טמון בהופעותיו המשעשעות והמעודנות של מר ג'ילנהול... סגנונו מפתה ומוחשי, מחקר בצבעים דהויים וגוונים צהבהבים, עם מנות קטנות וחזקות של חרדה שסופקו על ידי מוזיקה רועשת ומפחידה". גם דוד ארליך מאתר Film.com שיבח את "אויב" על כך שיש לו את "הסוף המפחיד ביותר שקיים בהיסטוריית הקולנוע."
קריית חיים
קריית חיים היא רובע ושכונה בפאתי חיפה, הממוקמת בלב הקריות שבעמק זבולון. הקריה נקראת על-שם חיים ארלוזורוב, שנרצח בתל אביב ב-1933. בשנת 2015 התגוררו בקריית חיים כ-30 אלף תושבים, שרובם המכריע היה ציבור חילוני.
קריית חיים ממוקמת בין חוף הים התיכון במערב, לבין שדרות ההסתדרות (כביש 4, כביש עכו-חיפה) וקריית ביאליק במזרח, קריית מוצקין, קריית שמואל וקריית ים בצפון, ואזור התעשייה של מפרץ חיפה בדרום. במרכז השכונה עוברת מסילת הרכבת חיפה-נהריה המחלקת את קריית חיים לשכונה מזרחית ושכונה מערבית. על מסילה זו נמצאת תחנת הרכבת קריית חיים. הציר המרכזי של השכונה (ואחד המרכזיים בקריות) הוא ציר אח"י אילת (קריית חיים מזרחית)- דגניה (קריית חיים מערבית) שמרכז בו עסקים רבים.
היסטוריה
את אדמת ג'ידרו, הקרקע שעל חלקה הוקמו קריית חיים, קריית ים, קריית מוצקין ושכונת "עיר גנים" (היא קריית נחום) בקריית אתא, התכוונה לרכוש הקרן הקיימת לישראל אולם לא היה בקופתה די כסף לכך. בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה פעלו בארץ ישראל מספר גופים שעסקו בגאולת קרקעות, בהם קהילת ציון אמריקאית, חברת "משק", שהוקמה בגליציה כחברה כלכלית ב-1923 לשם רכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, וחברת "קדם" של יהודי גרמניה. כאשר עלתה האפשרות לרכוש את אדמות ג'ידרו הוקמה, ביוזמת יוסף לוי ובניהולו של מיכאל אלייניקוב, "חברת הכשרת מפרץ חיפה" שאיגדה את שלושת הגופים במטרה לרכוש אדמות אלו ממשפחת סורסוק. האדמות נרכשו בשנת 1924 אולם המשבר הכלכלי שבא שנתיים אחר כך, והוצאות הפיתוח הגדולות שהיו כרוכות בהכשרת הקרקע, הביאו את החברה למכור את האדמות לקרן הקיימת ולחברת PEC (Palestine Economic Corporation; במאה ה-21, "החברה הכלכלית לישראל"). בתחילה קריית חיים נקראה מניין פועלים כאשר ראש הוועד היה יעקב גוטליב, שעלה לארץ מאזור רוסיה-אוקראינה לראש פינה, והיה חבר בארגון השומר וממקימי ההגנה. יעקב גוטליב נשאר ראש הוועד של היישוב עד שנות ה-50. בספרו של חוזה המדינה הרצל רשום ש "קריות המפרץ ישגיחו לכול עבר" ולכן לאחר רצח ארלוזורוב מכיוון שהישוב גדל מעבר למניין ובעקבות המשפט הנ"ל באטנוילנד הוחלט לקרוא ליישוב קריית חיים. קק"ל ביקשה ליישב את אדמותיה ואחת היוזמות הייתה להקים שכונת עובדים עבור פועלים שעבדו באזור התעשייה בעמק זבולון. בראשית 1926 נחתם הסכם בין הקק"ל לבין הסתדרות העובדים והמרכז החקלאי על הקצאת 5500 דונם להקמת השכונה. במשך שנתיים וחצי, בגלל קשיים כלכליים, הבנייה לא התקדמה. בעקבות זאת נכנס לעניין המרכז לשכונות עובדים של ההסתדרות הכללית שדחף את הבנייה. לצורך בניית השכונה, הוחל ביולי 1929 בייבוש הקרקעות. הוחלט שבשלב הראשון ייבנו 200 בתים על מגרשים של דונם.
לאחר מאורעות תרפ"ט החלה להתארגן קבוצה של פועלים שביקשו לעבור מהשכונות המעורבות לאזור שכולו יהודי. במרץ 1931 פורסם שהפרצלציה כבר בוצעה והכל מוכן להתחלת הבניה של 180 בתים ראשונים. בסוף אוקטובר 1931 נחתמו הסכמי מימון לקראת תחילת הבנייה. הבנייה החלה בתחילת 1932 ובאוגוסט 1932 הוזמנו הרוכשים לבחור את צבעי בתיהם ובמקביל נבנו מדרכות. 160 המתיישבים הראשונים, שנשארו לאחר שחלק מהנרשמים פרשו, נכנסו לבתיהם בתחילת 1933, ובכך הייתה קריית חיים לשכונה העירונית הראשונה בעמק זבולון, והבסיס להקמתן של יתר ה"קריות". חברת הבנייה הייתה שיכון עובדים ההסתדרותית.
מפעל המים המקומי הוקם ב-1933 כדי לספק מים לתושבי קריית חיים. ביולי 1933 נעשו הכנות לבניית עוד 100 בתים בשכונה בשלב ב' וכן החלה הרשמה לעוד 100 בתים לשלב ג' שהסתיימה בסוף נובמבר 1933. ההרשמה לשלב ג' הייתה רבה והיא הורחבה ל-230 בתים שנבנו בתחילת 1935 יחד עם עוד 130 בתים של שלב ד'. בתחילת 1935 גם נעשה רישום לשלב ה'. כן חולקו 60 מגרשים לבנייה עצמית של בתים והוחלט לראשונה לבנות בתים משותפים, לאור סיום הקרקעות המנוקזות.
קריית חיים תוכננה בידי האדריכל ריכרד קאופמן כשכונת פועלים, ונועדה להיות מימוש של רעיונות אוטופיים סוציאליסטיים-עירוניים. מאפייני קריית חיים הסוציאליסטית היו הצרכניה (קואופרטיב מזון), אגודת המים, העזרה ההדדית ומשקי העזר. הבתים בראשית ימי הקריה היו בנויים בצורה אחידה, עד כי אחדים מהתושבים הוותיקים מעידים כי היו מתבלבלים בין בתיהם לבתי השכנים. לאחר רצח ארלוזורוב הוחלט לקרוא לשכונה על שמו.
ביוני 1939 הונחה אבן פינה לשכונת קריית חשמל בסמוך לקריית חיים.
במפקד שנערך בראשית שנת 1948 היו בקריית חיים כ-8,300 תושבים ובכך היא הייתה הקריה הגדולה ביותר במפרץ חיפה. כמעט כל תושביה היו חברי ההסתדרות.
בשנת 1986 הופק בקריה מחזמר מקורי "הלילה שיר ופיילה" לציון יובל לקריה. המחזמר נכתב על ידי חיים חפר והוא הולחן ועובד על ידי רוני וייס. הבמאי והכוראוגרף היה שי לביא והאירוע כולו הובל בראשותה של תקוה גאון מנהלת בית נגלר. השחקנים, הרקדנים והזמרים היו אנשי קריית חיים שעברו אודישנים על ידי אנשי המקצוע. ביניהם הייתה גם ד"ר חדוה טרגר שהופיעה במחזמר וגם הלחינה את "שיר הרכבת" וגם ביצעה אותו (ראה קישור). השירים והמערכונים תיארו את הווי החיים בשכונה, ביניהם שיר הנושא שעסק בכביסה כי "אצל אנשי המעשה הכתם הוא כתם של כבוד".
במשך שנים רבות נותרה מזוהה כ"קריית חיים האדומה", משמע שכונת פועלים המשתייכים לזרם השמאלי הסוציאליסטי. שריד לתקופה זו הוא בית מפלגת העבודה השוכן בקריית חיים המזרחית אשר כונה "בית המפלגה", אם כי מאז ראשית שנות האלפיים, דפוסי ההצבעה של תושבי הקריה אינם שונים מהותית מאזורים אחרים בישראל.
במאי 2020 הסתיימו עבודות לחידוש רצועת החוף ברובע, במסגרת העבודות הובאו כ-35 אלף מטרים מעוקבים של חול. הדבר בגלל מזג האוויר החורפי הקיים בים ובגלל השפעת נמלי הים של חיפה על רצועת החוף באזור העיר.
מעמד עירוני
קריית חיים מנוהלת על ידי עיריית חיפה במקבץ של השכונות קריית שמואל, קריית חיים מזרחית וקריית חיים מערבית, ובכך היא הרובע הצפוני ביותר של חיפה. היא מופרדת מהעיר על ידי האזור התעשייתי שקוטע את הרצף האורבני מדרום. על אף היותה חלק מחיפה, הקשר בין השכונה לחיפה, מבחינת חיי התושבים, אינו שונה מזה של כל פרוור לעיר. "עירונית קריית חיים-שמואל" הוא משרד לפניות הציבור לתושבי קריית חיים וקרית שמואל, ככל העירוניות הפזורות ברב מרחבי העיר.
עם הקמת היישוב, הוקם בשנת 1933 "ועד קריית חיים" אגודה שיתופית בבעלות התושבים, ששמה הרשמי הוא "קריית חיים (ארלוזורוב) אגודה הדדית בע"מ", שמטרתה ניהול היישוב. האגודה מנוהלת על ידי 71 חברים, המכונים ה"מורשון". בבעלות הוועד אגודת המים שהקימה מכון מים וחפרה 29 בארות מים לאספקת מים ליישוב. הוועד גם הקים שני בתי קולנוע, בית ספר תיכון ומספר מבני ציבור. "ועד קריית חיים" המשיך לפעול גם לאחר הסיפוח לחיפה, ועוסק בניהול הנכסים שברשותו. בידי הוועד כספים הנגבים מהתושבים עבור אספקת מים, אלו המיועדים לאחזקה שותפת ושיקום ופיתוח משק המים בקריה; בנוסף בידיו כספים הנגבים משכירות של כ-40 מבנים שברשותו, וכן נגבה "מס השקל"/"הקרן הקהילתית" (מס שאינו מחויב וניתן לביטול) לטובת השקעה ביישוב בתחומי התרבות, הספורט החינוך והרווחה. המס נגבה משנת 1983 עד 2010 ושוב משנת 2016.
אחת ל-4 שנים נערכות בחירות דמוקרטיות בקרב חברי האגודה המונים כ-17,500 חברים, אלו בוחרים את 71 חברי המורשון המייצגים את כול חברי האגודה, המורשון בוחר מועצה (45 חברים) והמועצה בוחרת מתוכה הנהלה (9 חברים) הבוחרים את יו"ר האגודה ומנהלים את האגודה. על פיקוח פעולות האגודה מופקדים ועדת ביקורת שנבחרת על ידי "המורשון", רואה חשבון חיצוני ורשם האגודות השיתופיות. גיורא פישר, ששימש כיו"ר האגודה במשך 39 שנים, היה גם ממלא מקום ראש עיריית חיפה למשך כחצי שנה, וסגן ראש העיר במשך כעשר שנים (בין 1993 ל-2003).
לאחר מלחמת יום כיפור, נוצרה קבוצת תושבים וולונטרית לא פוליטיקאית, אלא של אנשי מקצוע שביקשו להפריד את קריית חיים מחיפה, כך שתהיה מועצה מקומית עצמאית. ניסיון זה לא צלח אולם מאז; מדי כמה שנים עוררו התושבים את המאבק למען הפיכת הקריה לעצמאית. בסוף שנת 2019, החל שוב הוועד ביוזמה להביא להתנתקות מחיפה.
בשנת 1997, הקים הוועד בית דיור מוגן על שטח בית הקולנוע "היובל" שבבעלותו, לאחר שהקולנוע הפסיק את פעילותו. במשך השנים היה הוועד גם פעיל בתכנון השכונה. בשנת 1998 פעל נגד התוכנית לבנייה בשטח אצטדיון קריית חיים. ובשנת 2001 פעל לפינוי חוות מיכלי הנפט בחוף קריית ים לטובת הרחבת השכונה. תוכנית שלבסוף לא בוצעה.
קריית חיים המזרחית
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 הוקמה קריית חיים במקום הקרוי כיום "קריית חיים המזרחית". כאשר נוסדה, היו כל בתיה בתים חד-קומתיים וחד-משפחתיים שהונחו על החול ללא חפירת יסודות עמוקים. לכל בית הוצמדה חלקת אדמה, אף על פי שלא תוכננו משקי עזר.
ב-1939 נוסדה "קריית חשמל" של עובדי חברת החשמל לצד קריית חיים, והקריה נהנתה מעצמאות מוניציפלית.
במהלך שנות ה-60 חלו שני שינויים באופי השכונה:
רחובות הקריה המזרחית היו מכונים על ידי התושבים הוותיקים לפי אותיות מקו הרכבת ומזרחה - הראשון "רחוב א" (שנקרא בהמשך וכיום "אלכסנדר זייד"), אחריו "רחוב ב" ("הראשונים") וכן הלאה.
בקריית חיים מזרחית מתגוררים 17,800 נפש.
קריית חיים המערבית
בעקבות העלייה ההמונית נוצר צורך להרחיב את קריית חיים וכך קמה קריית חיים המערבית וקריית חיים איבדה את צביונה המקורי, ובהדרגה איבדה גם את הדיונות שבין מסילת הברזל לים, שהיוו חלק חשוב מן ההווי בקריה. קריית חיים מערבית היא ביתם של 9,170 נפש.
חוף קריית חיים הוא אחד מהחופים המוסדרים בחיפה. שמה הרשמי של רצועת החוף הזו הוא "חוף נאות", על-שם יהודית נאות, השרה לאיכות הסביבה ובת קריית חיים.
ב-2009 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את פרויקט העתקת טרמינל מכלי הדלק, שמשתרע מדרום לשדרות דגניה, אל קרקע חלופית, מה שצפוי לאפשר בנייה למגורים ולפנאי בשטח כולל של למעלה מאלף דונם.
תנועות נוער
בקריית חיים פועל משנת 1935 קן השומר הצעיר, ברחוב הפלוגות. בקן פעילות חינוכית ותרבותית ענפה וייחודית. הקן ידוע בקריה בשל יום הזיכרון השנתי שנערך בו לזכר חללי צה"ל בוגרי הקן והקריה. כמו כן התפרסם הקן בשל פעולה פרובוקטיבית שנערכה בו בשנות ה-70: במהלך פעולה שרף אחד המדריכים את דגל ישראל, כדי להבהיר שלא הסמלים חשובים, כי אם הרעיונות העומדים מאחוריהם. בשנת 2006 נפתח קן חדש של השומר הצעיר בבית מפ"ם הישן שברחוב בית אלפא. בית מפ"ם היה מוקד חשוב של המפלגה במשך שנים, ובעליו, קרן חבצלת, ראו לנכון להמשיך את פעילותו כקן שומרי, גם לאחר הפיכתה של מפ"ם למפלגת מרצ. במשך שנים רבות גרו חברי תנועת הבוגרים של השומר הצעיר בשכונה ופעלו בקהילה. כיום חברים כ-200 חניכים וחניכות בקן.
מקום המדינה פעל בקרית חיים סניף של התנועה המאוחדת, שהיה ממוקם בתוך חורשת האקליפטוסים ושכן בתוך מבנים של הצבא הבריטי ומכמה צריפים שהוקמו במקום. הפעילות בתנועה המאוחדת כללה נערים מקרית חיים המזרחית והמערבית - בני עולים ובני ותיקים. באמצע שנות החמישים נבנה בניין בטון במקום הצריפים שהיו במקום, וזאת כחלק מהרחבת הרחובות במקום. בשנת 1958 התאחדה התנועה המאוחדת עם הנוער העובד, והסניף נקרא הנוער העובד סניף דרום. גם לתנועת הנוער העובד והלומד קן בקריה ששכן מצפון למפגש פסי הרכבת והכביש החוצה אותו, ליד שדרות קק"ל, בתחילת שנות השבעים עיריית חיפה השתלטה על המבנה והפכה אותו לגן ילדים, ופעילות הנוער העובד התרכזה בסניף הדרומי שהיה בעבר מקומה של התנועה המאוחדת. בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה קן זה השני בגודלו מבין קיני הנוער העובד והלומד בארץ, אחרי קן בורוכוב בגבעתיים. רבים ממקימי תנועת הבוגרים של הנוער העובד הם יוצאי קן קריית חיים ובין הבוגרים שהתפרסמו, ניתן למנות את שר הביטחון והרמטכ"ל לשעבר משה יעלון, ראש עיריית חיפה לשעבר האלוף במיל' עמרם מצנע, ניצב (בדימוס) יעקב בורובסקי, הזמרת חוה אלברשטיין והזמר יהודה פוליקר. בלוח הזיכרון של הקן מופיעה גם חנה סנש שהדריכה בקן. הקן שכן עד ראשית שנות ה-2000 בחורשת אקליפטוסים רחבת-ידיים. כאשר הורחבה תחנת הרכבת נסגר שטח גדול סביבה, נכרתו עצים רבים בחורשה והשטח הוסב למגרש חנייה. בנוסף, נסלל כביש דרך החורשה, העובר במנהרה מתחת למסילת הרכבת. התפתחויות אלו צמצמו את השטח העומד לרשות הקן, ושינו את אופיו. עם זאת, קן הנוער העובד והלומד בקריית חיים נותר גוף חינוכי המהווה בית-שני למדריכים ולחניכים רבים בקריה.
בתי ספר
בקריה ארבעה בתי ספר יסודיים: "מגינים" ו"ארלוזורוב" בקריית חיים המזרחית ו"גורדון" ו"דגניה" במערבית. בית ספר יסודי נוסף, "נתיבים", נסגר בראשית המאה ה-21 עקב מיעוט תלמידים, ולאחר מכן, נהרס. בקריה שתי חטיבות ביניים: "שקד" (המכונה "הקמפוס הישן") ו"דגן" (המכונה "הקמפוס החדש"), וחטיבה עליונה אחת - "תיכון עירוני מקיף קריית חיים", שבצמוד לקמפוס שקד. שלוש החטיבות נקראות יחד "קריית החינוך קריית חיים". בשנות החמישים פעל בקריה במשך מספר שנים סניף של בית הספר הממלכתי דתי "אהרון" מקרית שמואל.
מוסדות תרבות
בקריה שוכן "תיאטרון הצפון", מאולמות התיאטרון הגדולים והחדישים בישראל, במבנה שלפנים היה "בית העם" של קריית חיים (שבו פעל גם בית קולנוע). התיאטרון עצמו מכיל 24 שורות ויציע. אין לו להקת בית, והוא מארח מופעים נבחרים מתיאטראות הארץ.
מעברו השני של התיאטרון שוכן "בית יד לבנים ולהגנה". המקום משמש להנצחתם של נופלי הקריה במערכות ישראל ושל פעילות ארגון ההגנה, ונערכים בו, בין השאר, ערבי הרצאות. לצידו של בית יד לבנים נמצא גן ציבורי, "גן בית העם", בו מתקיימת העצרת השנתית ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
בקריית חיים המזרחית פועל מרכז התרבות "בית נגלר", בו נערכים מופעי בידור, חוגים והרצאות, כדוגמת סדרת הרצאות הבריאות של פורום רמב"ם. בשנות ה-90 נסגרה הספרייה העירונית שפעלה בקריית חיים במשך עשרות שנים, "ספריית בורוכוב", אולם בעשור הראשון של המאה ה-21 נחנכה ספרייה עירונית חדשה בתוך "בית נגלר", לאחר שהמרכז עבר שיפוץ יסודי והרחבה.
בקריית חיים המערבית הוקם בשנות ה-90 מרכז תרבות עצמאי, "בית היינה", על שם המשורר היהודי-גרמני היינריך היינה. בסמוך לבית היינה ישנה ספריה ציבורית. לאורך שדרות אח"י אילת הוקמו החל משנות ה-90 מסעדות ופאבים, שהפכו את השדרה לאזור בילוי מרכזי לתושבי האזור.
ספורט
במפגש שבין קריית חיים המערבית למזרחית נמצא מעוזה הנוסטלגי של קבוצת הכדורגל הפועל חיפה, אצטדיון קריית חיים. שמו הרשמי הוא "אצטדיון ד'אלסנדרו", על שם ראש עיריית בולטימור שביקר במועצת פועלי חיפה בתחילת שנות ה-60. נכון ל-2008 האצטדיון משמש בעיקר למשחקי הליגה לנוער ולאימוני הקבוצה.
בשנים 2014–2017 נבנה בקריה פארק ספורט משפחתי המשתרע על שטח של כ-90 דונם. הוא כולל מגרשי כדורגל, קט-רגל ומתקני כושר גופני, בהשקעה של כ-17 מיליון ש"ח.
לקריית חיים מועדון כדוריד ייצוגי השייך לאגודת מכבי, בשם "הקרייתים".
בתי כנסת
למן ראשית הקמת השכונה, שררו בה מגמות חילוניות מובהקות. עם זאת, היו גם משתכנים שהוריהם הדתיים עברו לגור בסמוך להם, וכן מספר משתכנים דתיים וכאלה שחזרו בתשובה לאחר התיישבותם במקום. באלול תרצ"ג (1933) התארגנה מביניהם קבוצה בראשות מר משה וישנבסקי (דג'לובסקי), על מנת להתקין בית כנסת ולארגן תפילות בצריף עזוב לקראת ראש השנה תרצ"ד. ההתארגנות נעשתה בחשאי, על מנת שוועד השכונה לא יתנגד לה. בשנה שלאחר מכן, קיבלו המתפללים רשות של הוועד להתפלל בבית העם, למגינת לבם של חלק מחברי הוועד. בליל ראש השנה תרצ"ה במהלך התפילה, נתקו אלמונים את החשמל בבית העם. במקום אף פרצה קטטה בין המתפללים לתושבים החילוניים. למחרת, כשבאו המתפללים לתפילת שחרית של ראש השנה, גילו כי בית העם מוסמר בקרשים, כך שלא ניתן להיכנס אליו.
בעקבות ההדים שעורר המקרה, החליט דירקטוריון הקרן הקיימת לבנות על אדמות הקק"ל בשכונה בית כנסת. מעשה זה עוגן בזכויות הקק"ל כפי שנוסחו בחוזה החכירה שעליו היו חתומים כל תושבי השכונה.
בין המתפללים לבין ועד הקריה היו חילוקי דעות לגבי מיקום בית הכנסת. ועד הקריה בקש לבנות את בית הכנסת ברחוב ב', בעוד המתפללים רצו למקמו ברחוב ג'. אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בכ"ג שבט תרצ"ה (1935). בניית בית הכנסת התעכבה ובשנת 1940 עמד השלד בהמתנה למספיק כסף להשלמת בית הכנסת.
בשנת 1945 כבר היו בקריה שלושה בתי כנסת. בשנת 1957 נחנך בית הכנסת שומרי מסורת בקרית חיים המערבית.
רבני השכונה
הקרן הקיימת חייבה את האגודה ההדדית ואת תושבי השכונה לקבל רב במקום. ועד קריית חיים התנה מינוי רב לשכונה בכך שהרב יהיה מפקד מוסמך בהגנה ושיעבוד כפקיד באחד המפעלים השייכים למועצת פועלי חיפה. הרב זולפק, שהתאים לשני התנאים, מונה לתפקיד על ידי הרב קוק, אך עזב את המשרה לאחר זמן קצר. אחריו מונה לתפקיד הרב ניסן בן-ציון. בתחילה הוא התקבל בהתנגדות, אך עם הזמן זכה להערכה רבה על פועלו מצד התושבים. בתחילת 1947 מונה הרב משה לוין לרב השכונה. בתחילת 1955 נתמנה לרב השכונה הרב יצחק ניימן.
רבני השכונה הם הרב יעקב קליין והרב אברהם בלחסן.
תחבורה
קריית חיים נמצאת במיקום מרכזי בגוש הקריות. עוברים בה 2 קווי אוטובוס סדירים, שני קווי מטרונית, ובנוסף תחנת הרכבת קריית חיים.
בקצה המזרחי של קריית חיים נמצא ציר מרכזי "דרך עכו" אשר מהווה חלק מכביש 4. ובמקביל אליו גם כביש 22 המכונה "עוקף קריות".
אלכסנדר ברנשטיין
קריירה
הוא החל את לימודי המוזיקה בגיל 9 כחצוצרן, והופיע בגיל 14 כסולן עם תזמורת הגליל הקאמרית בפסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
ברנשטיין מתמחה ברפרטואר הכנרי והופיע עם כנרים נודעים לרבות קוליה בלאכר, אוגוסטין הדליש וסאיאקה שוג'י , איתה הופיע בנגינת הקונצ'רטו לכינור מאת צ'ייקובסקי עם הכינור הסטרדיווארי "Madame Récamier" משנת 1729 (רכושו לשעבר של נפוליאון בונפרטה).
מאז שנת 2016 משמש כמנהל אמנותי בפסטיבל אופוס למוזיקה קלאסית, בו הופיעו הכנרים גיא בראונשטיין, ודים גלוזמן, קוליה בלאכר ושלמה מינץ, החלילן עמנואל פהו, נגן קרן היער ראדק באבורק , נשפני הפילהרמונית של ברלין, זמרת הסופרן לורה קלייקום ואחרים.
בלע (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
גיורא פלאי
גיורא פֶלִאי (פּילשְצ'יק; 21 באוגוסט 1936 - יולי 2020) היה שחמטאי ישראלי בדרגת אמן. ייצג את ישראל באולימפיאדות השחמט. היה בעל דרגת אמן בינלאומי בשחמט בהתכתבות.
ביוגרפיה
בשנת 1954 פלאי זכה באליפות ישראל בשחמט לנוער. בשנת 1957 הוא לראשונה השתתף באליפות ישראל בשחמט וסיים במקום ה-6. בשנים 1959 ו-1962 היה חבר נבחרת ישראל באליפות העולם בשחמט לסטודנטים. הוא צבר 12.5 נקודות ב-22 משחקים.
באליפות ישראל בשחמט בשנת 1965 הוא סיים במקום החמישי ובשנת 1974 במקום ה-12.
פלאי היה פעיל בשחמט בהתכתבות החל משנות ה-80 של המאה ה-20.
נפטר ביולי 2020.
גיורא פלאי באולימפיאדת השחמט
בשנת 1958 השתתף גיורא פלאי באולימפיאדת שחמט:
קרחון סאמודיווה
קרחון סאמודיווה או קרחון סאמודיבה (באנגלית: Samodiva Glacier ;בבולגרית: ледник Самодива) הוא קרחון הממוקם בחלק המזרחי של חצי האי צ'אוודאר, בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם ממזרח לכיפת הקרח טומבה, וממערב לקרחון פירין.
הקרחון מנקז את האזור שממזרח להר פנו לכיוון צפון-צפון מזרח, ונשפך אל מפרץ קרטיס, מערבית לנקודת סיפליין.
אורכו של הקרחון 3.7 קילומטרים ורוחבו 1.8 קילומטרים.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סקר בריטי בשנת 1978.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של הכפר סאמודיווה (Самодива) שבדרום בולגריה. השם אושר ב-3 ביוני 2010.
שרדר
שרדר הוא שם משפחה ממקור גרמני (Schröder או Schroeder). זהו שם של בעל מקצוע. פירושים אפשריים הם:
אי המטמון
אי המטמון (באנגלית: Treasure Island) הוא ספר הרפתקאות נודע שנכתב על ידי הסופר הסקוטי רוברט לואיס סטיבנסון ופורסם לראשונה כספר בשנת 1883. במקור פורסם הסיפור כסיפור בהמשכים במגזין "Young Folks" בשנים 1881–1882 תחת השם "טבח האונייה, או: אי המטמון". בסיפור מתואר ג'ים הוקינס, נער המוצא מפת מטמון ויוצא יחד עם ימאים למציאת המטמון בדרך רצופת סכנות ומכשולים. סטיבנסון החל לכתוב את אי המטמון בגיל 30. אי המטמון היה הצלחתו הראשונה כסופר. הספר זכה לגרסאות קולנוע וטלוויזיה רבות.
היסטוריה
15 הפרקים הראשונים נכתבו בברמר, סקוטלנד בשנת 1881. היה זה סוף אוגוסט, וסטיבנסון היה בחופשה יחד עם חמישה מבני משפחתו. אותם ימים היו קרים וגשומים, ובנו החורג של סטיבנסון, לויד אוסבורן, העביר את הימים בציור. כך סיפר לויד על הימים ההם: תוך שלושת הימים בהם צייר סטיבנסון את מפת האי למען לויד, כתב סטיבנסון את שלושת פרקי הספר הראשונים, אותם קרא בקול לבני משפחתו. האחרונים העלו הצעות שונות: לויד עמד על כך שלא תהיינה נשים בסיפור. אביו של סטיבנסון הציע את תכולת ארגז החפצים של בילי בונס, והציע את הסצנה בה מתחבא ג'ים בתוך חבית-תפוחים. שבועיים לאחר מכן, חברו של סטיבנסון, ד"ר אלכסנדר ג'פ, הביא את הפרקים המוקדמים אל עורך המגזין "אנשים צעירים", אשר הסכים לפרסם פרק מדי שבוע.
כאשר הגיע הסתיו לסקוטלנד, עזבה משפחת סטיבנסון את בית הקיץ שלה וחזרה ללונדון- אך לסטיבנסון הייתה מחלה כרונית מולדת, אשר שמה סוף לכתיבה כאשר הגיע סטיבנסון לפרק 15. מודאגים מהמועד האחרון להגשת פרקי הספר לעורך העיתון, נסעו הסטיבנסונים באוקטובר אל דבוס, שווייץ. אוויר ההרים הצלול חולל פלאים וסטיבנסון היה יכול להמשיך ולכתוב. כך, בקצב של פרק ליום, סיים סטיבנסון לכתוב את הסיפור במהרה. בזמן הפרסום הראשוני במגזין "אנשים צעירים", בין אוקטובר 1881 לבין ינואר 1882, נכשל הסיפור במשיכת תשומת לב או להגדיל את מכירות המגזין- אך כאשר הוצא הסיפור לאור כספר, ב-1883, הפך הוא במהרה לפופולרי. על ראש ממשלת הממלכה המאוחדת ויליאם יוארט גלאדסטון, נאמר כי נשאר ער עד 2 בלילה כדי לסיים את הספר. מבקרים שיבחו את הספר. ג'רארד מנלי-הופקינס כתב על הספר: "אני חושב שסטיבנסון מפגין בדף אחד יותר גאוניות משעושה וולטר סקוט בספר שלם".
השפעת הספר על תפישת הפיראטים הייתה רבה. סטיבנסון חיבר את הפיראטים לעד עם מפות, מפרשיות שחורות, איים טרופיים וימאים בעלי רגל אחת עם תוכים על כתפיהם. מפת האוצר עם סימון ה-X המסמן את מיקום האוצר הטמון הוא אחד הסממנים המוכרים ביותר של פיראטים- ועדיין, הרעיון כולו דמיוני ומקורו במפתו המקורית של סטיבנסון. הביטוי "אי המטמון" הפך לניב נפוץ.
הודות למכתביו ומאמריו של סטיבנסון, אנו יודעים רבות על מקורות השראתו. המקור הראשון היה המפה, אך הוא שאב גם מיצירותיהם של אישים כגון דניאל דפו, אדגאר אלן פו ו-וושינגטון אירווינג. סטיבנסון נהג לומר כי היצירה "לבסוף", מאת צ'ארלס קינגסלי היוותה מקור השראה מרכזי. מקור ההשראה לדמותו של ג'ון סילבר הארוך היה חברו של סטיבנסון, ויליאם הנלי. לויד אוסבורן תיאר אותו כ"ברנש נפלא, נלהב ורחב כתפיים עם זקן גדול ואדום וקב-הליכה. עליז, פיקח, למרבה התדהמה. היו לו חיוניות ואש שלא ייאמנו". במכתב להנלי, לאחר פרסום אי המטמון, כתב סטיבנסון: "ברצוני להתוודות. היו אלה מיומנותך וכוחך למרות נכותך אשר הולידו את ג'ון סילבר הארוך. רעיון האדם הנכה (שכן, הנלי היה נכה), השולט ומעורר היראה רק בעזרת קולו, נלקח כולו ממך". ספרים אחרים הדומים לאי המטמון כוללים את "אי האלמוגים" (1858) מאת רוברט מייקל בלנטיין ו"הפיראט" (1836) מאת פרדריק מריאט. הספר "מכרות המלך שלמה" (1885) מאת הנרי ריידר הגרד הוא תוצר התערבות בין הגרד לאחיו, בה התערב הגרד שיוכל לכתוב ספר טוב יותר מ"אי המטמון".
לאזאר לוי
לאזאר לוי (בצרפתית: Lazare Lévy; מוכר יותר בצורה ממוקפת: כלאזאר-לוי; 18 בינואר 1882 – 20 בספטמבר 1964) היה פסנתרן, מלחין ומורה יהודי-צרפתי, שהופיע במסעות קונצרטים ברחבי אירופה, בצפון אפריקה, בישראל, בברית המועצות וביפן.
אי המטמון
היסטוריה
סטיבנסון מעולם לא נתקל בפיראטים אמיתיים בחייו. למרות זאת, תיאוריו על הפלגה, ימאים והחיים בים משכנעים מאוד. אביו וסבו היו שומרי מגדלור והפליגו לעיתים תכופות סביב סקוטלנד, עורכים ביקורות על מגדלורים. להפלגות אלו לקחו עמם את רוברט הצעיר. שנתיים לפני כתיבת הספר, חצה סטיבנסון את האוקיינוס האטלנטי. כל כך משכנעים היו תיאוריו, עד ששבשנת 1890 אמר ויליאם בטלר ייטס לסטיבנסון כי הספר "אי המטמון" הוא היחיד שממנו סבו הימאי של ייטס נהנה בכל ימי חייו.
תיאור האי שבספר מבוסס על תיאור איסלה דה לה חובנטוד שנקרא באותה תקופה "אי התוכים" ושימש מסתור לשודדי ים.
לאזאר לוי
קורות חיים
לאזאר לוי נולד בשנת 1882 בבריסל שבבלגיה להורים צרפתים. הפדגוג ווירטואוז הפסנתר לואי דיאמר (1843–1919) לקח את הילד המוכשר תחת חסותו בקונסרבטואר של פריז, ולוי זכה בפרס הראשון של הקונסרבטואר בשנת 1898. נוסף ללימודי הפסנתר למד גם הרמוניה וקונטרפונקט. בין חבריו ללימודים ולנגינה בצוותא היו אלפרדו קאזלה, אלפרד קורטו, ג'ורג'ה אנסקו, פייר מונטה, מוריס ראוול וז'אק טיבו. בגיל עשרים הופיע לוי בקונצרט הבכורה שלו בתזמורת קולון, בנגינת הקונצ'רטו בלה מינור של רוברט שומאן בניצוח אדואר קולון. לאזאר-לוי, פדגוג ברוך-השפעה, מלחין, נגן עוגב ופסנתרן וירטואוז, ניגן בביצועי בכורה יצירות מאת מלחינים צרפתיים בני זמנו, בהם פול דיקא ודריוס מיו. כמו כן היה מתומכיו המוקדמים של איסק אלבניס, שאת "איבריה" שלו (הספר הראשון) ניגן בשנת 1911.
אי המטמון
היסטוריה
קיימת השערה לפיה סיפור אי המטמון ודמויותיו מבוססים על אירועים אמיתיים שקרו ב-1750. קפטן פלינט ולונג ג'ון סילבר מבוססים על אוון לויד ואחיו בעל רגל העץ ג'ון לויד שקברו 52 תיבות אוצר ספרדי באי נורמן שבקבוצת איי הבתולה הבריטיים.
לאזאר לוי
קורות חיים
ברסיטלים הראשונים של לוי היה נוכח קאמי סן-סנס, שחיווה את דעתו מן השורה הראשונה, כי לוי מחונן "בשילוב הנדיר של שלימות טכנית ומוזיקליות".
אי המטמון
עלילה
הסיפור מתרחש במאה ה-18, בשנת 1761. ג'ים הוקינס הוא נער צעיר הגר בפונדק הים "האדמירל בנבו", השייך להוריו. הפונדק נמצא בקרבת בריסטול, אנגליה. ימאי זקן ומאיים, בשם בילי בונס, המכנה את עצמו ״קברניט״, מופיע בפונדק - אך מת זמן קצר לאחר מכן משבץ מוחי (כתוצאה של שתייה מרובה של רום), לאחר שהוצג בפניו ה"כתם השחור", הודעה פיראטית סודית אשר מדיחה את הקברניט ממעמדו. לפני מותו ביקש בונס מג'ים להזהירו במקרה ויראה בסביבה ימאי בעל רגל אחת. ג'ים ואמו פותחים בחופזה את תיבת-הים של בילי, כדי לגבות תשלום מהימאי עבור שהייתו בפונדק. בפנים, מצאו השניים (בין שאר הדברים בתיבה) יומן-אונייה ומפה. כשהם שומעים צעדים מחוץ לפונדק, הם עוזבים במהירות כשהמסמכים בידם, לפני שרודפיו של בילי פורצים אל הפונדק ובוזזים אותו, בחפשם אחר המסמכים.
ג'ים מבין שלמסמכים שהשיג מתיבת-הים ערך רב, ולכן מביא את המסמכים שמצא לשני מכרים אריסטוקרטיים מקומיים: ד"ר ליווסי ובעל-האחוזה ג'ון טרלוני. האחרונים מזהים את המפה כמפה לאוצרו האגדי של הקפטן פלינט הידוע לשמצה, הקבור באי הגולגולת באיי הודו המערבית. טרלוני מתחיל מיד בתכנון מסע. בזמן שהוא מחפש אנשי צוות לספינה שקנה, ה"היספניולה", משכנע אותו ג'ון סילבר הארוך לשכור אותו עצמו כטבח, כמו גם עמיתים רבים של פלינט שהפליגו עמו וזאת תוך הסתרת זהותו כאחד מקציני אנייתו של פלינט לשעבר. ג'ים מבחין כי ג'ון סילבר הארוך הוא קטוע רגל, אך לא מייחס לכך חשיבות. האדם היחיד אשר שכר טרלוני וראוי לאמון הוא קפטן אלכסנדר סמולט - אך טרלוני נפל בקסמו הכריזמטי של סילבר ומאמין כי סילבר טוב יותר מסמולט. הספינה יוצאת לדרכה ללא כל תקלות, עד שג'ים שומע במקרה את תוכניותיו של סילבר למרד ורצח. ג'ים מספר לקפטן על סילבר ועל שאר הצוות המרדני, וסמולט הופך למנהיג "הצוות הנאמן".
לאזאר לוי
קורות חיים
בשנתו העשרים וחמש היה לוי שותף לכתיבת Méthode Supérieure לפסנתר בהוצאת דיאמר (שלוי היה לעוזרו), אף כי בשנים הבאות המליץ על טכניקת פסנתר אישית וחדשנית בהרבה, שהייתה כרוכה במידה רבה יותר בטכניקת יד וזרוע מאשר בטכניקת אצבעות צרופה, כשכריות האצבעות לוחצות לעומק על הקלידים.
לוי היה פרופסור מכובד להוראת הפסנתר בקונסרבטואר של פריז, תחילה כמורה זמני (1914-16 ו-1921-23) ובהמשך כמחליפו של קורטו (1923-40; התמנה מחדש 1944-53).
אי המטמון
עלילה
כשהספינה מגיעה לאי, קפטן סמולט ממציא תוכנית להרחקת מרבית המורדים מהספינה - לתת לצוות זמן פנאי על החוף. בלי שיודיע לשותפיו, חומק ג'ים אל סירת הפיראטים ושט עמם אל החוף. מפוחד מהפיראטים, בורח ג'ים אל היער על האי. ממקום מחבואו, עד ג'ים לרציחתו של אחד המלחים אשר לא הסכימו להצטרף אל המורדים על ידי סילבר. ג'ים נמלט עמוק יותר, אל ליבו של היער, ונתקל בבן גַן, המשוגע-למחצה. בן היה פעם חבר בצוות ספינתו של פלינט, אך ננטש על האי שלוש שנים לפני התרחשות הסיפור.
בינתיים, סמולט ואנשיו מגיעים אל החוף ומוצאים מקלט ב"מבצר הקורות", אשר אותו בנה פלינט לפני שנים. ג'ים מגיע אל מבצר הקורות ומספר על קורותיו ועל מפגשו עם בן. למחרת, סילבר מופיע עם דגל לבן, מבקש הפסקת-אש ומנסה לשאת ולתת עם סמולט, אך הדבר רק מוביל למריבה רועמת. כשעה אחר-כך, הפיראטים תוקפים את המקום, וכתוצאה מכך חמישה פיראטים ושני משרתיו של טרלוני נהרגים והקפטן נפצע. ג'ים, הלהוט לפעול, הולך אחרי גחמות לבו, נוטש את שותפיו וחומק אל סירת הנצרים המוחבאת בין העצים שהכין בן גן במו ידיו.