cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קהילת יהודי לודז'
מלחמת העולם הראשונה
בסמוך לפרוץ המלחמה ברחו יהודים רבים מלודז' מזרחה אל כפרי הסביבה כדי להשיג יותר אוכל ולהיות רחוקים בתקופה קשה שבה מגייסים מגבילים ואף מאשימים בריגול לגרמנים. עם פרוץ המלחמה פחת הייצור התעשייתי בלודז' ונהיה קיפאון במסחר ובשוק הכספים. הגרמנים החרימו חומרי גלם ומוצרים למלחמה. נוצר רעב, גדלה התמותה ופחתו הלידות. פועלי ציון, אזרחיים יהודים ומפלגות הפועלים הקימו רשת של מטבחים בחינם ובמחיר זעיר לתושבים. הגרמנים הרשו ליהודים פעילות של ארגונים שונים כדדי שיוכלו לנצל זאת בשעת הצורך על ידי תככים, פעילות הקהילה היהודית וסמכויותיה הורחבו וכך נותר מצב ששנות הכיבוש של הגרמנים היו שנים מאוששות ליהודים בתחומי מדיניות, חברה ותרבות, התרחבה הפעילות שלל חוגים ציוניים שונים והוקמו מוסדות רבים כגון: "מפלגת הפועלים", "איגוד החרדים" ועוד רבים. הקהילה האורתודכסית החרדית בלודז' קיבלה המוני יהודים שגורשו מהסביבה ודאגה להם לפרנסה. בנוסף בשל ההתעוררות החברתית בתקופה זו חלה תמורה בתחום החילוניות והוקמו בתי ספר בעלי שפה שונה, עברית או יידיש, זה היה הבסיס להקמת בתי ספר רבים כאלו בתקופה של בין שתי מלחמות כמו כן גם בחדר החרדי הוסיפו לימודי חול. בנוסף בזמן זה היו פעילויות רבות שנעשו על ידי המועדון והספרייה "עבריה" שנוסדו על ידי "חובבי שפת העבר".
היבט כלכלי
בסוף המאה ה-18 הייתה לודז' כפר קטן, עם כיבוש הרוסים הפך הכפר לעיירה והתפתחו התעשייה והמסחר במקום. עם התפתחות התעשייה הפכה לודג' לקהילה השנייה בגודלה בפולין ולמרכז תעשייתי. באמצע המאה ה-19 חיו בלודג' כ-3,000 יהודים ובתחילת המאה ה-20 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בלודג' יותר ממאה אלף יהודים. הרוסים ניסו לפתח את תעשיית הטקסטיל והביאו מומחים מגרמניה. הגרמנים, שפחדו מתחרות עם היהודים דרשו שיהודים לא יוכלו להתיישב בעיר, לאחר מאבק של כמה שנים, בשנת 1848 בוטלו ההגבלות על היהודים והם חיו בעיר כשאר האזרחים. במשך רוב המאה ה-19 ועד 1939 עבדו יהודים רבים בתעשיית הטקסטיל, בעיקר ביבוא הבדים. 150 בתי חרושת יהודיים לטקסטיל, כשליש מבתי החרושת בעיר. "הבונד", "פועלי-ציון" והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית (פ.פ.ס.), נאבקו במשך השנים לטובת הפועל היהודי. לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, קיבלה פולין עצמאות. השלטון הפולני לא רק לא עזר לסוחרים היהודים אלא אף הקשה עליהם, והעלה את גובה המיסים עבורם. לאט לאט התפתחה מדיניות אנטי-יהודית בתחום הכלכלי. בשנת 1927 נערכו בחינות מקצועיות לבעלי המלאכה דבר שהיווה פתח לאפליה יהודית.
היבט חברתי סוציאלי
קהילת לודג' שמרה על עצמאותה גם בתנאים הקשים. ובשנת 1924, כאשר נתנה פולין מעמד רשמי לקהילות היהודיות, התקיימו בחירות דמוקרטיות לוועד הקהילה. הנבחרים היו 7 מרשימת חסידי אלקסאנדרוב, 6 מרשימת הציונים וה"מזרחי", 3 נציגי ה"בונד", 11 נציגי "אגודת ישראל", 1 מרשימת פועלי אגודת ישראל, 2 נציגים של בעלי- מלאכה, 2 של פועלי-ציון שמאל, 1 מרשימת הפולקיסקים ושני קומוניסטים. באבחנה גסה ניתן למפות את קהילת לודג'- כמחצית שומרי מצוות, רבע ציוניים ורבע מארגונים הדואגים לכלכלה היהודית. בין מוסדות הצדקה בקהילה הייתה קופת גמילות החסדים שייסד ב-1899 ישראל פוזנאנסקי. ב-1926 פתח ארגון "בני-ברית" קבוצה בלודז', שתמכה בבית-הספר המקצועי של "אורט", בבית יתומים ובמוסדות תרבות שונים. בין שתי מלחמות-העולם היה קיים בית הבראה לחולי ריאות. חברת "לינת-הצדק" הקימה בתמיכת העירייה והקהילה בית-חולים לילדים ובית-מרקחת. בסביבת בתי-הכנסת התקיימו שירותים שונים לנזקקים, ביניהם- ארגון "מלביש ערומים", סיוע משפטי ורפואי, וארוחות בחינם לילדים. ניתן סיוע בהקמת ארגונים כלכליים, יצרניים (קואופרטיבים).
היבט חינוכי תרבותי
מוסדות החינוך בלודג' היו מגוונים, היו קיימות ישיבות רבות, תלמודי-תורה ו"חדר מתוקן". היו גם גני-ילדים לקטנים ותיכונים לבוגרים, שבהם לימדו עברית ופולנית. בעקבות ההתפתחות בתעשייה והמסחר, בשנת 1918 נוסד בית הספר הראשון ביידיש, ואחד מתלמודי התורה נהפך לבית ספר מקצועי למכניקה, חשמלאות ואריגה. כמו כן, בשנת 1924 נוסד בית הספר לבנות "בית יעקב". לודז' לא נחשבה כמרכז תרבות גדול, אך למרות זאת חיו בה יוצרים וחוקרים עבריים רבים, וחיי התרבות היו פעילים. בין היוצרים היו: יצחק קצנלסון, דוד פרישמן, יעקב כהן, י"נ שמחוני, פיליפ פרידמן, אריה טרטקובר, חיים יצחק בונין ועוד. התקיים בלודג' "התיאטרון הגדול" שנבנה מכמה קבוצות אנשים שעסקו בדרמה. כמו כן הייתה במה סאטירית פעילה. לאחר הקונגרס הציוני הראשון הקימו באזור בתי הכסיות מקהלה, חוגי דרמה, תזמורת פילהרמונית וספריה. גם ארגונים "פועלי ציון" ו"הבונד" הקימו ספריות משלהם. כמו כן, הופצו בעיר גם עיתונים ("ניַיער פאָלקסבלאַט" ו"לאָדזער טאַגעבלאַט") וכתבי עת בעברית ויידיש.
אנטישמיות
תמיד הייתה קיימת בעיר אנטישמיות פולנית, שהתבססה בעיקר על ההצלחה הכלכלית היהודית. בשנת 1934 עלו המפלגות האנטישמיות לשלטון, המפלגות רצו להוציא את היהודים מהעיר, דבר שהגביר את התקיפות והרצח כלפי היהודים. גם כשעלתה המפלגה הסוציאלית בשנת 1936 המשיכו האנטישמיות וההתנכלויות בקרב התושבים הפולנים.
תחילת המלחמה
בערב מלחמת העולם השנייה היו בלודז' כ-233,000 יהודים, כשליש מאוכלוסיית העיר. ב-1 בספטמבר 1939 פלשו צבאות גרמניה לפולין ויהודים רבים נמלטו לוורשה, דרום פולין ולשטחים שעברו לידי הסובייטים במזרח פולין (בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב). יהודים ברחו מלודז' עד מאי 1940. הגרמנים פלשו ללודז' ב-8 בספטמבר 1939 והעיר סופחה כחלק מן ה"רייך". ב-6 בספטמבר, יומיים לפני כניסת הכוחות הגרמניים לעיר, עזבו אותה רבים מאנשי השלטון והמנהל, ובהם בכירים מהקהילה היהודית ובראשם לייב מינצברג. ב-12 בספטמבר נערכו בחירות לראשות הקהילה היהודית ולייזר פליווצקי שכיהן עד אותה עת כסגן ראש הקהילה מטעם אגודת ישראל נבחר להיות ראש הקהילה. בעוד שחיים רומקובסקי התמנה לתפקיד סגן הנשיא. בנוסף היו חברים בוועד הפועל ס. שוויאטלובסקי ודוד שטל (Dawid Sztal). על פי יצחק רוס, בנו של מנהיג הקהילה לשעבר בנימין רוס, לייסטר כבר ייעד אותו לתפקיד ראש היודנראט: כאשר קבוצת נציגים יהודים ובתוכם רומקובסקי הגיעה להיכל העיר על מנת לשוחח עם שלטונות הכיבוש הגרמניים, לייסטר לקח את תעודות הזיהוי שלהם ורשם עליהם "אנא תנו לנושא למסמך זה להגיע למשרדי". לרומקובסקי, לעומת זאת, הוא אמר: "אינך צריך את זה. לך יש מסמך יותר טוב!". ימים ספורים לאחר מכן מונה באופן רשמי לראש היודנראט. בהוראת הגרמנים מינה יודנראט (מועצה יהודית) שהורכבה מ-31 חברים, אישים ידועים בקהילה היהודית במקום וועד הקהילה שפורק. ב-11 בנובמבר נעצרו כל 31 חברי היודנראט ונלקחו למחנה המעצר בראדוגושץ' (Radogoszcz). לבקשת רומקובסקי, הגרמנים הסכימו לשחרר שמונה ואת השאר רצחו. לאחר מכן, מינה רומקובסקי יודנראט חדש. ב-11 בנובמבר בקפה אסטוריה ברחוב פיוטרקובסקה 27, מקום שהיה פופולרי בקרב האליטה היהודית בלודז', בעת שישבו קבוצת אישים יהודים נכנסו חיילים גרמנים שירו לעבר השנדלייר, לקחו את מסמכי הזיהוי של האנשים והורו להם להתייצב למחרת במשרד הגסטאפו ברחוב זגיירסקה 116. עם הגיעם, האנשים עונו והובלו לאתר הוצאה להורג ביער לוצ'מייז (פולנית: Lućmierz-Las) ששכן מצפון לעיר. 15 מהם הוצאו להורג שם. בסוף נובמבר נהרסו בתי הכנסת ברחבי העיר.
שלטונו של רומקובסקי היה מוחלט והוא שלט בכל תחומי החיים: משטרה, כלכלה, דיור, תעסוקה, חינוך ותרבות. הוא אחד מאותם ראשי יודנרטים השנויים במחלוקת עקב שיתוף פעולה כמעט מלא עם הנאצים והתאכזרות כלפי היהודים, יש הטוענים שעשה זאת כיוון שחשב שעל ידי ציות לגרמנים הוא יוכל להציל יותר יהודים. בדצמבר 1939 החל פינוי של יהודים ממרכז העיר לשכונת בלוטי, שם עתיד היה לקום הגטו. לאחר מכן הם גירשו אלפי יהודים לגנראל-גוברנמאן. בינואר 1940 הוחל בגירוש יהודים מרחבי העיר אל תוך השטח העתידי של הגטו.
הגטו
הגטו הוכרז באופן רשמי ב-8 בפברואר 1940 והיה הגטו השני שהוקם על ידי הנאצים (לאחר גטו פיוטרקוב) והאחרון שהושמד. שטחו היה פחות מ-4 קמ"ר, ברוב הרחובות לא היה ביוב. על מנת לזרז את המעבר לגטו הנאצים עשו פוגרום ב-1 במארס שבו נרצחו יהודים רבים. ב-30 באפריל נסגר ונחתם הגטו על 164,000. הגטו נחתם על ידי גדרות תיל, עץ ועמדות משטרה. תושבי הגטו סבלו מרעב ותוך זמן קצר התושבים נותרו ללא אמצעי מחייה מה שהוביל להפגנות ומהומות, המצב השתפר מעט בעקבות הקמת מפעלי ייצור לצורכי הגרמנים. באוגוסט 1942 פעלו בגטו 91 בתי חרושת שבהם עבדו קרוב ל-78,000 עובדים. בין 1940–1944 נשלחו כ-15,000 איש למחנות עבודה שמהם רק מעטים חזרו. לאורך השנים היו תקופות בהן הגרמנים הכניסו לגטו שרידים מקהילות שונות מה שהגביר את התנאים הקשיים. התושבים סבלו מרעב, צפיפות ותנאי תברואה שגרמו למגיפות, טיפוס ושחפת. בזמן זה הקים רומקובסקי רשת שנועדה לספק את צורכי האוכלוסייה, בין 1940–1942 היו בראשותה כ-7 בתי חולים, חמישה בתי מרקחת, מחלקת חינוך עם 47 בתי ספר, מחלקת מזון, מחלקת סעד, בתי זקנים, מעונות, בתי דין, בית סוהר ועוד. המשטרה היהודית שמרה על הסדר בגטו אך נתנה יד לגרושים ובגיוס לעבודות כפייה ואף החרימה רכוש יהודי. היו כאלו שהתנגדו ופעלו נגד רומקובסקי. בספטמבר 1940 הוקם ארגון "חזית דור בני המדבר" על ידי ציונים שפעל עד אמצע 1942, בראשית 1942 הועברו למחנה המוות חלמנו כ-74,000 והגטו קטן בחצי ומנה כ-89,500 תושבים, הגטו נעשה למחנה עבודה ומספר המפעלים גדל ל-119, 90% מאוכלוסיית הגטו עבדו במפעלים כולל ילדים מגיל 8.
חיסול גטו לודז'
הגרמנים חיסלו את הגטו רק לקראת סוף המלחמה, כיוון שהשתמשו בתעשיית הטקסטיל שיוצרה שם, אך לבסוף היטלר החליט לחסל את הגטו לאור התקדמות הצבא האדום. החיסול התרחש ביוני-אוגוסט 1944. הגרמנים העבירו את יהודי הגטו שנשארו (76,701) לאושוויץ. גם רומקובסקי היה בין המשולחים. בסיום המלחמה נמצאו בלודז' 870 יהודים ששוחררו עם בואו הצבא הסובייטי.
לאחר המלחמה
בסיום המלחמה היו בגטו כ-900 איש ולאחר חצי שנה היו בקהילה כ-20,000 איש שחלקם חזרו ממחבואיהם, חלקם שרדו את מחנות הריכוז וחזרו ורובם מיהודים פולניים שהגיעו מברית המועצות. שנתיים לאחר סיום המלחמה לודז' הייתה הקהילה הגדולה ביותר שהתחדשה בפולין ומנתה יותר מ-50,000 יהודים, רובם ניצולי שואה. אחת הסיבות לכך שהקהילה הוקמה בלודז' היא כיוון שהיא שימשה כבירת פולין עקב מיקומה המרכזי ומיעוט הריסותיה לעומת הערים שסביבה. לכן הוקם וועד יהודי לודז' שמטרתו הייתה שיקום שארית הפליטה. ואכן, בלודז' דאגו לדיור, לבוש, מזון, עבודה, עזרה רפואית, חיפוש קרובים ואף הקימו מוסדות יהודים שונים ובהם: תיאטרון, עיתונים בכמה שפות, ועדה היסטורית וקיבוצים לצעירים לקראת העלייה לא"י. כמו כן נעשו מאמצים להוציא יתומים יהודים ממנזרים בהם הם הוחבאו בזמן השואה. בשנת 1949 השתלטו הקומניסטים על פולין ואסרו את הפעולות שצוינו לעיל. תושבים רבים עזבו את לודז' ועלו ארצה. בין 1946–1950 עלו כ-25,000 יהודים ובין 1956–1957 היה גל נוסף שאחריו נותרו בלודז' רק כמה אלפי יהודים שהמשיכו לנהל מועדון ובית ספר עד 1969 בה עזבו רוב הנותרים.
נכון לשנת 2016 חיים בלודז' כ-300 יהודים בקהילה שבראשה עומד שמחה קלר. כיום יש בקהילה שני בתי כנסת, בית קברות חדש, מעון לקשישים מסעדה וחנות כשרה, בית הארחה, ישיבה, חברה קדישא, מקווה ומרכז תרבות והיסטוריה. העיר לודז' מהווה סמל לחורבן יהדות אירופה כעיר שבעבר היוו בה היהודים כשליש מתושבי העיר, וכיום יש בה כ-300 יהודים בלבד.
בישראל הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 ארגון להנצחת יוצאי לודז'. בראשו עמד שנים רבות אברהם זליג.
הערות שוליים
History of the Jews in Łódź
זלדה פופקין
זלדה פופקין (באנגלית: Zelda Popkin; 5 ביולי 1898 – 25 במאי 1983) הייתה עיתונאית, פובליציסטית וסופרת יהודייה-אמריקאית, שחיברה 14 ספרים. על ספרה Quiet Street ("רחוב שקט") זכתה ב.
ראשית חייה
נולדה בברוקלין למשפחת פיינברג (Feinberg), משפחה יהודית אורתודוקסית. בילדותה עברה עם משפחתה מספר מקומות מגורים, עד שלבסוף, כשהייתה בת 14, השתקעו בווילקס-בר, פנסילבניה, שם למדה בתיכון המקומי. בגיל 16 סיימה את התיכון, ובספטמבר 1914 החלה לעבוד בעיתון מקומי, הטיימס לידר, ככתבת בשכר של 3 דולר לשבוע. בשל גילה הצעיר נאסר עליה בחוקי העוצר לצעירים לשהות מחוץ לביתה בשעות הלילה, ולכן אביה נלווה אליה במשימות אלו. במהלך עבודתה בעיתון התפרסמו כתבות מפרי עטה גם בעיתונים נוספים, בהם ה-North American של פילדלפיה.
באביב 1916 עברה להתגורר אצל דודתה בניו יורק, וניסתה להתקבל ללימודים בבית הספר לעיתונות באוניברסיטת קולומביה, אך נדחתה בטענה כי "אינה מספיק עיתונאית" ובעצה למצוא לעצמה חתן. בספטמבר ניגשה לבחינות הכניסה לברנרד קולג' אך נכשלה בהן. היא החלה ללמוד בשלוחה של אוניברסיטת קולומביה על מנת לצבור נקודות אקדמיות שיאפשרו לה להתקבל לבית הספר לעיתונות.
במקביל ללימודיה, ניסתה להתקבל לעבודה בתחום העיתונות בניו יורק אך ללא הצלחה. במהלך חיפושיה אחרי עבודה פגשה את בעלה לעתיד, לואיס פופקין, לו נישאה בשנת 1919. עוד לפני נישואיהם, החלה לעבוד כעוזרתו האישית בתפקידו כמנהל יחסי ציבור בסוכנות. לאחר נישואיהם, ויתרה על שאיפותיה להתפרנס כעיתונאית, והם פתחו משרד יחסי ציבור אותו ניהלו ביחד עד לפטירתו בשנת 1943. החברה הייתה בין הראשונות בתחום זה בארצות הברית, ובין המיזמים שהפיקו היו מסע ההרצאות של אלברט איינשטיין ברחבי ארצות הברית (1923) וקמפיין הנשיאות של פרנקלין רוזוולט (1932). במהלך תקופה זו התפרסמו כתבות פרי עטה במספר עיתונים ומגזינים, בהם הניו יורקר, האמריקן היברו ועוד.
לאחר מות בעלה, פרשה פופקין מהעיסוק ביחסי ציבור על מנת להתמקד בכתיבתה.
אבדי איפקצ'י ארנה
אבדי איפקצ'י ארנה נקרא על שם אבדי איפקצ'י, עיתונאי טורקי ידוע ועורך ראשי של היומון "מילייט", שנרצח בשנת 1979 על ידי מהמט אלי אג'ה, שניסה להתנקש מאוחר יותר, בלא הצלחה, בחייו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
האולם כונה לא אחת בעיתונות הישראלית "היכל התרבוש".
זלדה פופקין
קריירה ספרותית
ספרה הראשון, Death Wears a White Gardenia ("המוות עונד גרדניה לבנה"), יצא לאור בשנת 1938. הרעיון לספר נולד מעבודתה עם רשת חנויות, דרכה התוודעה לתחום האבטחה בחנויות. גיבורת ספרה, מרי קרנר הצעירה והיפה, היא חוקרת מיומנת בצוות האבטחה של חנות כלבו גדולה בניו יורק של סוף שנות השלושים וראשית שנות הארבעים. קרנר היא אנליטית, אינטואיטיבית, ישירה, מלאת טקט, עצמאית ופתוחה לרעיונות חדשים. הספר היה יוצא דופן מאוד לזמנו. דמות האישה בתפקיד בלשי ערערה על התדמית הגברית, שבמשך שנים מילאה לחלוטין את הספרות הבלשית. בהמשך, פרסמה ארבעה ספרים נוספים על בסיס דמותה של מרי קרנר.
אבדי איפקצ'י ארנה
שימושים עיקריים
האולם היה אולם הבית של הקבוצות אנאדולו אפס וגלאטסראיי, שמשחקות בליגת העל הטורקית וביורוליג וביורוקאפ בהתאמה, וגם קבוצת גלאטסראיי נשים, המשחקת בליגת העל הטורקית וכן ביורוקאפ (אם כי לא באופן רציף). בשנת 2009 זכתה קבוצת הנשים של גלאטסראיי באליפות היורוקאפ.
זלדה פופקין
קריירה ספרותית
ב-6 בספטמבר 1943 ניצלה מתאונת הרכבת בצומת פרנקפורד. בעקבות חוויה זו כתבה את Journey Home ("המסע הביתה"), שיצא לאור בשנת 1945 ונמכר בכמעט מיליון עותקים.
אבדי איפקצ'י ארנה
שימושים עיקריים
האולם היה אולמה הביתי של פנרבחצ'ה אולקר בין השנים 1992–2010, עד שעברה לאולם היכל סינאן ארדם. בשיקטש, שאולמה הביתי הוא אקאטלר ארנה, בעל קיבולת של 3,200 מושבים, אירחה בעונת 2012/13 את משחקי היורוליג הביתיים שלה באבדי איפקצ'י ארנה.
זלדה פופקין
קריירה ספרותית
בספטמבר 1945 יצאה לאירופה בשליחות הצלב האדום, על מנת לסקר את מאמצי הארגון בעזרה לפליטים. היא שהתה בצרפת, גרמניה ואוסטריה, שם סייעה לניצולי השואה שהוחזקו במחנות העקורים. החוויות שעברה והעדויות להן נחשפה הותירו בה רושם עמוק, וספרה Small Victory ("ניצחון קטן"), שהיה בין הרומנים הראשונים שיצאו בארצות הברית על רקע מאורעות השואה, התבסס על חוויות אלו.
אבדי איפקצ'י ארנה
אירועים באולם
המתקן שימש לאירועי ספורט מקומיים ובינלאומיים שונים: כדורסל, כדורעף, היאבקות וכיוצא באלה, וכן כאולם קונצרטים. הוא אירח, בין השאר, את הספייס גירלז באוקטובר 1997, את אליפות אירופה בכדורסל 2001 (השלבים המכריעים), את אירוויזיון 2004, את אליפות אירופה בכדורעף 2009 (ביחד עם איזמיר) ואת ה"פיינל אייט" של ליגת היורוליג לנשים ב-2012.
זלדה פופקין
קריירה ספרותית
באוקטובר 1948, במהלך ההפוגה השנייה במלחמת העצמאות, הגיעה לישראל על מנת להתרשם מקרוב מהמדינה שזה עתה הוקמה ולאסוף חומרים לכתיבת רומן חדש. היא עלתה לירושלים בדרך בורמה, שם חוותה את חילופי האש בין מגיני ירושלים ל ואת המחסור שעדיין נמשך במזון ובמים, כמו גם העדויות של תושבי ירושלים על המצור שזה עתה הוסר. בין השאר, ניצלה את קשריה בצלב האדום על מנת לסייע ביצירת קשר עם השבויים מהעיר העתיקה שהוחזקו בידי ממלכת ירדן. בהמשך ביקורה בישראל ערכה נסיעות בכל רחבי ישראל מהגליל ועד לנגב. הביקור בישראל, שנמשך עשרה שבועות, הניב את הספר Quiet Street, הרומן הראשון שיצא בארצות הברית על רקע הקמת מדינת ישראל.
סדרת מרי קרנר
התרגומים לגרמנית ולצרפתית יצאו לאור בשנות ה-90 של המאה ה-20.
שחף עיטי
שַׁחַף עֵיטִי (שם מדעי: Ichthyaetus ichthyaetus), הוא מין עוף מים ממשפחת השחפיים, והוא בין הגדולים שבשחפים. הוא מקנן באזורים יבשים וערבות בצפון מרכז אסיה, וחורף באזורים שונים בדרום אסיה, במיוחד בתת-היבשת ההודית וחצי האי ערב.
בישראל הוא חולף וחורף מצוי למדי, מגיע מאוחר יחסית לשאר השחפים הגדולים. הפרטים הראשונים מגיעים בסביבות אמצע נובמבר, אך רובם מגיעים רק במהלך דצמבר, והאוכלוסייה החורפת בארץ מגיעה לשיא באזור ינואר. ריכוזים גדולים המגיעים לעיתים למעל 1,000 פרטים נצפים בעמק בית שאן ובעמק חרוד, וגם בחוף הכרמל ובעמק עכו. הוא נצפה במספרים קטנים יותר בחופים הדרומיים יותר של הים התיכון, ובמפרץ אילת, שם הם נצפים בנדידה לכל משך נדידת האביב.
טקסונומיה ואטימולוגיה
כפי שקרה עם שחפים רבים, הוא הוצב באופן מסורתי בסוג שחף (Larus), אך כיום הוא מסווג בסוג אחר, שחף דגים (Ichthyaetus). השם המדעי (הזהה לשם הסוג ולמין הספציפי) הוא מיוונית עתיקה. Ichthyaetus הוא הלחם של המילים ikhthus, "דג", ו-aetos, "עיט".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הובחנו תת-מינים שונים.
תיאור
זהו שחף גדול מאוד, בהיותו השחף שחור-הראש הגדול בעולם והמין השלישי בגודלו של שחף בעולם, אחרי השחף הימי והשחף לבן-כנף. אורכו 55–72 ס"מ, מוטת כנפיו 142–170 ס"מ,  ומשקלו נע בין 0.96 ל-2.1 ק"ג; עם ממוצע של 1.6 ק"ג אצל זכרים ו-1.22 ק"ג אצל נקבות. בין המידות הסטנדרטיות, אורך מיתר הכנף 43.5–52, המקור 4.7–7.3 ס"מ והשרשכף (טרסוס) באורך 6.5–8.4 ס"מ.
קשה לטעות בזיהוי בוגרים בקיץ, שכן לאף שחף אחר בגודל כזה אין ראש שחור. בעל כיפה שטוחה אופיינית, עם פנים ארוכות וכבדות, המעניקות ראש צורה משולשת. חזה רחב עם כנפיים ארוכות, דקות ומחודדות יותר משחפים גדולים אחרים. לבוגרים יש כנפיים וגב אפורים, עם נקודות לבנות בולטות בקצות הכנפיים. טבעת-העין אדומה ודקה ומוקפת בשני סהרונים לבנים ובולטים. הרגליים צהובות והמקור כתום-צהוב עם קצה אדום. בכל הניצויים האחרות, מסכה כהה העוברת דרך העין מצביעה על שרידי ניצוי הראש השחור. הצעירים עוטים ניצוי אפור בחלקים העליונים במהירות, אך לוקח להם ארבע שנים להגיע לבגרות. המעוף כבד ודמוי אנפה.
קולות
לא מאוד קולני למעט בעונת קינון. הקריאות בדרך-כלל עמוקות וקצרות. השחפים באזורי הקינון קוראים "הא-או" עמוק. קולות אחרים כוללים "אוו" נמוך וקריאת אזעקת נבחנית "ווה-אוו". קריאה ארוכה ניתנת לעיתים קרובות על ידי משתתפים באינטראקציות אגרסיביות וגם על ידי שני בני-הזוג כאשר אחד מהם חוזר לקן. להקות משמיעות "גא-גאגא" דמוי אווז.
נדידה
לרוב מדובר במין נודד, אם כי חלק מהצעירים עשויים לקיץ באזורי החריפה. רוב הפרטים חורפים בדרום הים הכספי, עם מספר קטן יותר בישראל (נדיר), באתיופיה (32–111 שחפים באמצע שנות ה-70), במפרץ הפרסי, בדרום איראן, בפקיסטן, בהודו, בסרי לנקה, במיאנמר ובמערב תאילנד. חולף וחורף נפוץ למדי אך מקומי בנפאל, אבל נדיר בבהוטן; ישנן גם תצפיות נדירות באסיה מהונג קונג, מזרח סין, קוריאה ווייטנאם. ביפן זהו חורף נדיר בקיושו, שם פרטים מעטים חורפים בקביעות בנהר קומה בקוממוטו. בקרלה, דרום הודו, הוא מגיע לחרוף בנובמבר עד תחילת דצמבר ונודד חזרה באפריל-מאי.
לאחרונה התגלה כי הוא נודד דרך הים האדום לאיים שם ובבקע האתיופי, חלק מהפרטים מגיעים לאגמים בקניה, ומעטים, בעיקר תת-בוגרים, בדצמבר-ינואר, מתועדים בחופים מדרום לטנזניה. ישנה תנועה מערבה למזרח התיכון ולמזרח הים התיכון, בטורקיה, קפריסין, ישראל ומצרים. נדידה נצפתה גם צפון-מערב ומרכז סין (שינג'יאנג, סצ'ואן). חמישה פרטים שנעקבו באמצעות משדרים לווייניים ממושבות הקינון שלהן באגם צ'ינגהאי, צפון-מערב סין, עברו לאזורי חורף במפרץ בנגל (בנגלדש וצפון-מזרח הודו); נדידת הסתיו שלהם החלה באוגוסט, ארכה בממוצע 99 ימים, וכיסתה מרחק ממוצע של 2,990 ק"מ, בעוד שהנדידה חזרה באביב החלה במרץ, נמשכה 38 ימים בממוצע וכיסתה מרחק ממוצע של 2,556 ק"מ. תועד מדי פעם בפנים אסיה באגמים ונהרות גדולים, כמו כ-100 פרטים שנצפו באגם האמון, דרום-מערב אפגניסטן.
מתועד יותר ויותר באירופה, בעיקר בפנים היבשת. יש תצפיות תכופות בהונגריה, בולגריה, רומניה ופולין, וכיום יש אוכלוסייה חורפת קטנה מאוד אך קבועה בסיציליה. מפרץ סירטה שבלוב משך אליו גם כמה בחורפים האחרונים. פרטים משוטטים הגיעו לרוב מדינות מרכז אירופה, כמו גם למרוקו ותוניסיה, עם תצפיות בודדות באיים הקנריים (1995) ומדיירה. עם זאת, הם נדירים ביותר במערב אירופה, שם היו תצפיות בהולנד, בלגיה, צרפת, אנגליה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה. אחד במרץ 2014 באלבופרה דה ולנסיה היה הראשון לספרד, ואולי אותו פרט חזר לאותו אתר ב-2015. בבריטניה, סקירה עדכנית הותירה תצפית בודדת משנת 1859 כתיעוד המאומת היחיד של שחף זה.
בית גידול
נוהג לפקוד חופים ונהרות מרכזיים. הוא נמשך למקורות מזון אנתרופוגניים כמו נמלים, בריכות דגים ומזבלות אשפה.
השחף העיטי מקנן במושבות על איים או איונים חשופים באגמי מים מתוקים ומלוחים, בימות בערבות צחיחות חמות, על נהרות ודלתות נהר שבהן יש מים עיליים בשפע, ובאגמי הרים מתאימים עד לגובה של עד 1,700 מטר. הוא בונה את הקן בסביבת חישות קנים, באזורי שיחים או על משטחים שטוחים וחשופים.
קינון
חוזר למושבות בתחילת מרץ; ההטלה מתרחשת מתחילת אפריל. מבצע מצגי חיזור ייחודיים הכוללים הרמת נוצות גב וקריאה ארוכה מייללת. המושבות בנות 70–3000 זוגות, לעיתים רחוקות פחות מעשרה זוגות. לפעמים בקרבת מושבות של שחף צפוני, אבל לא בתוכן. זוגות בודדים מקננים תמיד עם מיני שחפים אחרים, לא לבד. במושבות הגדולות ביותר נוטה ליצור תת-קבוצות של עד 200 קנים; מושבות קטנות לרוב מוקמות בקו ישר, במקביל לקו החוף. לעיתים קרובות מושבות צפופות, כששולי הקינים במרחקים של 40 ס"מ זה מזה, בייחוד במרכז המושבה; ובשוליים במרחקים של 1–4.5 מטר זה מזה. השימוש בשטחי קינון תלוי במפלס המים המשתנה.
הקן עשוי מצמחי מים ונוצות מיובשים, לרוב על מצע סלע חשוף, לפעמים בין קני סוף או צמחייה אחרת, או דיונות חול צמחיות. ישנה מעט מאוד תוקפנות בין זוגות שכנים. התטולה מכילה 1–3 ביצים (לרוב שתיים); הדגירה עליהן נמשכת כ-25 ימים, הנקבה יושבת לדגור לפרקי זמן ארוכים יותר מזכר. האפרוח בגוון שמנת או לבנבן, מוכר על ידי ההורים עד היום החמישי; עוזב את שטח הקן לאחר כ-5 ימים; האפרוחים יוצרים "גן ילדים" צפוף בגיל 7 ימים ומעלה, כשההורים נעדרים או כשהמושבה מאוימת. לרוב מתרבה לראשונה לכל הפחות בגיל 4–5 שנים.
תזונה
תזונתו של השחף העיטי מורכבת בעיקר מדגים (במיוחד דגים מתים) וסרטנים, כמו גם חרקים, יונקים קטנים, ציפורים, ביצים וזוחלים. בדלתת הוולגה 88% מהתזונה כללה דגים, כולל לש וקרפיון מצוי בגדלים של עד 500 גרם; ובנוסף גם חרקים וסנאיי קרקע. באגם קיטאי, מכרסמים (בעיקר סוסליק קטן) היוו 78% מהתזונה. באקלים קר יותר אוכל גם זרעים. לעיתים קרובות חומס ממגוון מינים. עוקב אחר סירות דיג; מלקט פסולת דגים בנמלים.
סטטוס
BirdLife International סיווג את השחף העיטי ברמת סיכון של "ללא חשש" עם אוכלוסייה במגמת גדילה. בשנת 2015, האוכלוסייה העולמית הוערכה בין 125,000 ל-1,000,000 פרטים. עם זאת, נתון זה עשוי להיות מוטל בספק מכיוון שהשחף העיטי מתמודד עם איומים ניכרים בכל רחבי הטווח שלו.
בכל הנוגע לקינון ורבייה, השחף העיטי הוא כמעט אנדמי לאגמי מרכז אסיה, שחלק גדול מהם מושפע מתעשיות התיירות הגורמות להפרעות לשחף. טווח תפוצת הרבייה שלו מוגבל למספר מקומות מקוטעים המשתרעים מאוקראינה עד למונגוליה. הוא גם בעל נטייה חזקה לשפעת העופות, וכמה מאות פרטים מתו בשנת 2006 כתוצאה מהמחלה.
רשימת ציפורי העולם של The Cornell Lab of Ornithology חולקת על מגמת האוכלוסייה שהוכרזה על ידי BirdLife International, תוך אבחון כי השחף העיטי מאוים על ידי השחף הכוזרי, מין המתפשט במהירות ומאיים על פרטים מקננים בכך שהוא מקנן מוקדם מהם.
שחף עיטי הוא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
נואה סיירוס
נואה לינדזי סיירוס (באנגלית: Noah Lindsey Cyrus; נולדה ב-8 בינואר 2000) היא שחקנית וזמרת אמריקאית. ב-2009 דובבה את הדמות הראשית בסרט האנימציה פוניו על הצוק ליד הים. ב-2016 היא הוציאה את סינגל הבכורה שלה "(Make Me (Cry" בשיתוף עם הזמר האנגלי לברנית'. אלבום הבכורה שלה, "NC-17" שיצא ב-2017.
נואה היא בת הזקונים של הזמר והשחקן בילי ריי סיירוס ואחותם הקטנה של מיילי סיירוס וטרייס סיירוס.
קריירת משחק
סיירוס החלה את קריירת המשחק שלה בגיל 3, כשגילמה את גרייסי הרברט בפרק השישי של סדרת הטלוויזיה "Doc". היא השתתפה בשישה פרקים שונים של סדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני האנה מונטנה ואף הייתה רקדנית רקע בסרט האנה מונטנה: הסרט שיצא בשנת 2009. כמו כן, היא הופיעה בסרט הDVD מוסטלי גוסטלי, כששיחקה ילדה המשחקת בתעלול או ממתק. ב-2008 קיבלה את התפקיד הראשון שלה בסרט פוניו על הצוק ליד הים כשדיבבה את פוניו בגרסה האמריקאית. סיירוס בנוסף שרה את שיר הנושא לסרט זה לצד פרנקי ג'ונאס. במשך השנים 2009–2010, סיירוס העלתה תוכנית רשת עם אמילי גרייס ריבס שנקראה "המופע של נואי ואם"
קריירת שירה
ב-15 בנובמבר 2016 נודע כי סיירוס חתמה על הסכם הקלטות עם חברת ההקלטות "RECORDS" ולאחר מכן חתמה על עסקת ניהול עם מייבריק. מאוחר יותר באותו היום היא הוציאה לאור את סינגל הבכורה שלה, "(Make Me (Cry", בשיתוף הזמר האנגלי לברינת'. בדצמבר 2016 הוציאה הופעה אקוסטית של שיר מקורי משלה הנקרא "Almost Famous". יתר על כן, היא בנוסף התארחה בשיר "Chasing Colors" של מרשמלו ו-"Ookay", שיצא בפברואר 2017.
ב-14 באפריל 2017, הוציאה את הסינגל "Stay Together", בעוד שהסינגל ששוחרר אחריו הוא "I'm Stuck" ב-25 במאי 2017. ב-26 באוקטובר 2017, התארחה בשיר "All Falls Down" בשיתוף פעולה עם מפיק המוזיקה אלן ווקר השיר זכה להצלחה רבה.
פילנתרופיה
ב-2013, סיירוס ניצלה את יום הולדתה ה-13 כהזדמנות לגייס כסף עבור אסירת הרכיבה ושימוש במרכבות הרתומות לסוסים בניו יורק. בנוסף היא דיגמנה בפרסומת של אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים שמחאה על השימוש בבעלי חיים במעבדות בבתי ספר תיכונים.
פילמוגרפיה
תפקידים בסרטים תפקידים בטלוויזיה
חציו עבד וחציו בן חורין
חציו עבד וחציו בן חורין הוא מונח הלכתי המתאר עבד כנעני, שהיו לו שני אדונים, שאחד מהם שחררו - ובכך הקנה את חציו, שהיה שייך עד עכשיו לאדון, לעצמו. אדם כזה נחשב כחצי עבד וחצי חופשי.
חציו עבד וחציו בן חורין
חכמי הגמרא מסתפקים בנידון שעבד שחציו עבד וחציו בן חורין קידש אשה יהודיה, כך שהיא מקודשת רק לחציו שאינו עבד. שאלה זו נידונה בשאלה אחרת, שכן אדם האומר לאשה "התקדשי לחציי" היא מקודשת, ולכאורה גם בנידון זה, שחצי בן חורין קידש אשה, עליה להיות מקודשת, מצד שני אפשר לחלק בין הדברים ולומר שכאשר אדם מקדש אשה שראויה לו לחלוטין, קידש אשה לחציו - היא מקודשת, שכן הוא מתכוון לקדש אותה באופן מלא אלא שמרמז לה על כך שהוא יישא אשה אחרת נוספת אם ירצה, אבל חציו עבד וחציו בן חורין, מכיוון שהיא אינה ראויה להתקדש לכולו, שהרי לחציו העבד אינה מקודשת, ייתכן שבאופן כזה לא יחולו כלל הקידושין.
דוגמה אחרת, הנידונה בגמרא כהשוואה לשאלה זו, אם אדם המקדש אשה ואומר לה "הריני מקדש את חצייך", ומקובל שההלכה היא שאינה מקודשת, אך ייתכן לומר שדווקא שם ההלכה היא שאינה מקודשת מכיוון שמעשה הקניין מצידו אינו מושלם, אבל חצי עבד וחצי בן חורין שקידש אשה, לא שייר בקניינו.
חציה שפחה וחציה בת חורין
חכמי הגמרא חלוקים בשאלה דומה, האם ניתן לקדש אשה שחציה שפחה וחציה בת חורין, כך שרק בחציה שבה אינה שפחה - היא מקודשת לאיש. רבה בר רב הונא פסק שהיא מקודשת, ולמרות שהמקדש חצי אשה אינה מקודשת, הסיבה היא מפני ששייר בקניינו ולא קנה באשה קניין אישות באופן המקסימלי, אבל אשה כזו, שקניין האישות שקנה בה הוא באופן המקסימלי, מקודשת. לעומת זאת רב ששת חלוק על כך, והוא סבור שאינה מקודשת.
בתורה ישנו פסוק מיוחד, המחייב אדם בעונש אם בא על שפחה חרופה. התנאים נחלקו בפירוש מושג זה: לפי דעה אחת, שפחה חרופה זו שחציה שפחה וחציה בת חורין המאורסה לעבד עברי, והיא מותרת לו, שכן החצי שבה היא נחשבת לשפחה - מותרת לו כדין עבד עברי המותר בשפחה כנענית, והחצי שבה היא בת חורין מותרת לו מכיוון שקידשה לו לאשה, ולפי שיטת רבי ישמעאל הפסוק מדבר בשפחה כנענית המאורסה לעבד עברי.
על כך משיב רב ששת: לפי דעתו של רבי ישמעאל, הרי מדובר בשפחה כנענית המאורסת ומיוחדת לעבד עברי. ברור הדבר שקידושין אינן שייכים בשפחה גמורה, ומכאן שאירוסין אלו, המוזכרים במשנה, אינם אירוסין רגילים, אלא כעין יחוד והפרשת השפחה לעבד עברי, לביאה, ולכן ייתכן שגם לפי הדעה הראשונה של המשנה, שמדובר בחציה שפחה וחציה בת חורין, אין השפחה מאורסת כלל לעבד עברי, ומדובר באירוסין שאינם חלים ממש אלא רק מייחדים את השפחה לעבד.
חציה בת חורין שנשתחררה לחלוטין
ההלכה נפסקת, שניתן לקדש אשה שחציה שפחה וחציה בת חורין. אלא שרב חסדא מסופק בשאלה אחרת: אם השפחה, לאחר שנתקדשה במצב כזה, קיבלה גט שחרור מאדונה ונשתחררה, האם נפקעים קידושים אלו שקודשה בעודה שפחה וחציה בת חורין. ייתכן שההסבר להפקעה זו, היא מכיוון שהקידושין בהם נתקדשה בעודה חציה שפחה, הם קידושין קלושים, שכן הם נתבצעו בגופה של אשה שרק בחציה בת חורין, וראויה לקידושין רק באופן חלקי, אבל בעודה בת חורין אין לקידושין אלו תוקף. רב יוסף בר חמא פוסק בשם רבי נחמן שקידושין אלו נפקעים אם השתחררה, אך רבי זירא קיבל מרב נחמן שההפך הגמור הוא הנכון: במקרה שהשפחה נשתחררה, מתרחב חלות הקידושין וחלים על האשה לחלוטין, והיא מקודשת באופן מוחלט.
לרבי זירא, יש אף ראיה מהכתוב: הפסוק, הגוזר עונש על הבא על חציה שפחה וחציה בת חורין, מסביר זאת בהסבר הבא:, כלומר אין להם עונש מוות, שכן השפחה איננה בת חורין לחלוטין, ומכאן שאם לאחר מכן השתחררה ואז בא עליה אדם זר, עונשו מוות, שכן קידושי הראשון נגמרים וחלים לגמרי.
יערה יצחקי
יערה יצחקי (נולדה ב-27 באוגוסט 1998) היא כדורסלנית ישראלית, המשחקת בעמדת הרכזת בקבוצת הנשים של מכבי בנות אשדוד. נוסף על כך, היא משמשת כקפטנית נבחרת ישראל בכדורסל נשים ויושבת ראש ארגון שחקניות הכדורסל בישראל.
ביוגרפיה
יצחקי נולדה וגדלה בגבעתיים. היא החלה לשחק כדורסל בגיל 9 בקבוצת הבנים של הקט-סל של הפועל גבעתיים. בין כיתות זי-טי שיחקה במחלקת הנערות של מכבי רמת חן. בכיתה י' עברה לאקדמיית וינגיט למצוינות בספורט.
קבוצות בוגרות
עונת 2016/17 בקבוצת מכבי רעננה הייתה עונתה הראשונה של יצחקי בקבוצת הבוגרות. יצחקי שיחקה בקבוצה עונה נוספת ובעונת 2018/19 עברה לשחק בקבוצת אליצור רמלה, אולם עקב פציעה מתמשכת עברה ניתוח והפסידה את העונה. בעונת 2019/20 עברה לשחק כקפטנית במכבי עירוני רמת גן. עקב משבר הקורונה הופסקה הליגה ורמת גן שהייתה באותה עת במקום הראשון הוכרזה כאלופת ליגת העל לנשים.
נבחרות ישראל
יצחקי שיחקה בכל נבחרות ישראל הצעירות. ב-2012 השתתפה עם הנבחרת בטורניר אליפות אירופה עד גיל 14.
בשנתיים שלאחר מכן השתתפה עם הנבחרת בטורניר דרג ב' של אליפות אירופה עד גיל 16.
ביוני 2015 השתתפה על נבחרת ישראל באליפות העולם 3X3 עד גיל 18 שנערכה בהונגריה. הנבחרת סימה את הטורניר במקום הרביעי. בהמשך אותה שנה ביולי, השתתפה עם נבחרת ישראל עד גיל 20 באליפות אירופה דרג ב' שנערכה במונטנגרו. חודש לאחר מכן, השתתפה באליפות אירופה 3X3 עד גיל 18 שנערכה בלארוס. הנבחרת זכתה במדליית הארד בטורניר זה.
ביולי 2016 השתתפה עם הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 18 דרג א' שנערכה בהונגריה. בשנים 2017–2018 השתתפה עם הנבחרת עד גיל 20 באליפות אירופה דרג ב'. החל משנת 2018 יצחקי היא חלק מסגל נבחרת ישראל בכדורסל נשים ובשנת 2020 מונתה לקפטנית הנבחרת.
ארגון השחקניות
לקראת תחילת עונת 2019/20, יצחקי הייתה בין המקימות של ארגון שחקניות הכדורסל בישראל שהציב לעצמו מטרה לשווק, לקדם, לשנות ולשפר את ענף כדורסל נשים ואת ההתייחסות לענף בציבור ובתקשורת.
ברקאי
ב-1950 הצטרף לקיבוץ גרעין גדול של בוגרי תנועת השומר הצעיר מצפון אמריקה. חבריו השפיעו רבות על אופי הקיבוץ והם מהווים הגוף הגדול ביותר באוכלוסייה.
שמו של הקיבוץ הוצע על ידי פרופ' נתן מארק מרומניה, ויש לו שני פירושים. הראשון הוא ראשי תיבות ל"בני עבודה, רומניה, קיבוץ, ארץ ישראל", לכבוד הגרעין המייסד של הקיבוץ. השני מסמל את ברקאי, כוכב השחר, שזרח מחשכת האימה של מלחמת העולם השנייה.
כלכלה
ב-1971 נוסד בקיבוץ מפעל הפלסטיקה "פוליאון ברקאי" המייצר מוצרי בידוד תרמי ובידוד אקוסטי, מוצרי אריזה למזון, ויריעות ללמינציה. זהו המפעל היחיד בקיבוץ.
ב-1979 יצא הקיבוץ ממסגרת הסוכנות היהודית, והיה לעצמאי מבחינה כלכלית. ב-2000 הופרד המשק מהקהילה, והקיבוץ חתם על הסדר הקיבוצים. ב-2003 התקבלה בקיבוץ החלטה על שיוך נכסי ייצור (מתן זכויות קניין לחברי הקיבוץ בנכסים היצרניים של הקיבוץ) וב-2004 שונה מודל ההשתכרות של חברי הקיבוץ למודל משולב - "מודל ברקאי". במודל זה תקציבו החודשי המשולב של כל חבר נקבע כסכום בסיס (הנגזר ממספר החברים בתא המשפחתי) בתוספת אחוז מסוים משכרו ברוטו, ותוספת ותק. כמו כן נקבע "תקציב קיום הוגן" - כעין שכר מינימום, שתקציבם של חברים שיהיה קטן ממנו, יקבל השלמה לסכום זה. חלק משירותי הקיבוץ הופרטו לחלוטין (ביניהם הצרכנייה וחדר האוכל), באחרים ישנה השתתפות חלקית של החברים בעלות השירות. בקיבוץ גם כן גן אירועים וכנסים הנבנה סביב מצודה ארכאולוגית עתיקה.
חקלאות בעבר
ענפי חקלאות שהיו בעבר בקיבוץ, אך הוא כבר אינו עוסק בהם כיום, כללו:
ממצאים ארכאולוגיים
בשטח הקיבוץ נחשפו ממצאים ארכאולוגיים המוצגים במבנה ערבי שנשאר מיישוב ערבי קטן בשם "ואדי עארה" שננטש במלחמת העצמאות.
ליכטנשטיין במשחקים האולימפיים לנוער
ליכטנשטיין משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010). ליכטנשטיין משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער. ספורטאי הנוער מליכטנשטיין זכו במדליית ארד יחידה בענף הבובסלי במשחקים האולימפיים. ההשתפות של ספורטאי הנוער הליכטנשטיינים היא לרב-סמלית.
משחקי הקיץ
המשלחת הראשונה של ליכטנשטיין למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור. המשלחת כללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת העפילו בענף השחייה לגמר במשחה 400 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערות וסיימו במקום השביעי. בענף הג'ודו המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה ספורטאית יחידה שהתחרתה בענף השחייה אך לא הגיעה להישגים משמעותיים.
משחקי החורף
ליכטנשטיין השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט. ספורטאי המשלחת לא דורגו במקומות גבוהים בענפים סקי אלפיני וסקי למרחקים אולם גם לא במקומות האחרונים. המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר כללה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפים. ספורטאי המשלחת דורגו במקום השביעי בטורניר הנערים בבובסלי. אולם ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישג בענף הסקי אלפיני.
אולימפיאדת הנוער לוזאן (2020)
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן הייתה המשלחת הגדולה ביותר שליכטנשטיין שלחה עד כה ומנתה חמישה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט. המשלחת זכתה במדליית ארד יחידה.
מדליות לפי משחקים
width="20px"|
האני רמזי
האני גודה רמזי (בערבית: هاني جودة رمزي, נולד ב-10 במרץ 1969 בקהיר שבמצרים) הוא כדורגלן עבר מצרי קופטי ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בוורדר ברמן, קייזרסלאוטרן ונבחרת מצרים.
קריירת מועדונים
רמזי התגלה בגיל 10 על ידי סקאוט של מועדון ספורט טרסאנה מהעיר גיזה. אביו של רמזי, אוהד אל-אהלי מושבע, סירב שבנו ישחק בטרסאנה או בא-זמאלכ, יריבתה המושבעת של אל-אהלי, ולקח אותו להתאמן באל-אהלי, שם התלהבו מיכולותיו של רמזי, ובגיל 17 כבר החל לשחק בנבחרות הצעירות של מצרים. כבר בגיל 18 השתלב היטב בקבוצה הבוגרת של אל-אהלי, והפך לכדורגלן המקצוען הצעיר ביותר בתולדות נבחרת מצרים.
ב-1990, מיד לאחר מונדיאל 1990 בו השתתף רמזי עם נבחרת מצרים, החל רמזי לשחק בנשאטל גזמאקס. רמזי עד מהרה תפס מקום חשוב בהגנה של הקבוצה השווייצרית, וכינויו היה "הסלע". בשנת 1994 עזב את נשאטל גזמאקס, לאחר שצבר 85 הופעות ליגה בהן הבקיע תשעה שערים, וחתם בוורדר ברמן מהבונדסליגה תמורת 1.5 מיליון דולר אמריקאי, הסכום הגבוה ביותר ששולם אז על כדורגלן מצרי. בוורדר ברמן, רמזי שיתף פעולה בהגנה עם אולריך בורובקה ומיכאל שולץ, ושיחק במועדון ארבע עונות. בעונת 1994/95, סיימו רמזי וברמן במקום השני בבונדסליגה, והשתתפו בגביע אירופה למחזיקות גביע, שם הודחה הקבוצה על ידי פיינורד. שלוש העונות הבאות של רמזי בברמן היו סולידיות יותר, והקבוצה סיימה במרכז הטבלה. רמזי עזב את ברמן לאחר ארבע עונות בשנת 1998, בהן צבר 98 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
בקיץ 1998 עבר רמזי לקייזרלסאוטרן, שהייתה האלופה הטריה והמפתיעה של הבונדסליגה, והתכוננה לקמפיין בליגת האלופות, ולשם כך התחזקה בשחקנים כמו רמזי ואובה רוסלר, שהצטרפו לסגל החזק מעונת האליפות שכלל את מיכאל באלאק, אולף מארשל ויורגן רישה. את עונת 1998/99 סיימה קייזרסלאוטרן במקום החמישי בבונדסליגה. בליגת האלופות, קייזרסלאוטרן הגיעה לרבע הגמר, שם הודחה על ידי באיירן מינכן, כאשר רמזי הורחק בכרטיס אדום במשחק הראשון מבין השניים, בו באיירן מינכן ניצחה 0–2. בגומלין באיירן ניצחה 0–4 והדיחה את קייזרסלאוטרן. גם בעונות הבאות קייזרסלאוטרן ורמזי סיימו בחלק העליון של הטבלה. החל מעונת 2002/03 כמות ההופעות של רמזי ירדה משמעותית עקב פציעה חמורה, והוא אף שיחק לעיתים בקבוצת המילואים של קייזרסלאוטרן. בתום עונת 2004/05 עזב רמזי את קייזרסלאוטרן, לאחר שצבר 130 הופעות ליגה בהן הבקיע 12 שערים, ועבר לפ.צ. זארבריקן מהבונדסליגה השנייה. רמזי שיחק בזארבריקן ארבעה משחקים בלבד, כאשר במקביל הוא החל לקחת קורס מאמנים. במהלך עונת 2005/06 פרש רמזי מכדורגל.
קריירה בינלאומית
לרמזי 124 הופעות במדי נבחרת מצרים, בין השנים 1988 ו-2003. רמזי השתתף עם מצרים בטורנירים רבים, החשוב שבהם היה מונדיאל 1990, שם מצרים השיגה שתי נקודות בשלב הבתים מול נבחרת אירלנד ונבחרת הולנד, והציגה הגנת ברזל שספגה שני שערים בלבד. עם זאת, מצרים הודחה בתום שלב הבתים. רמזי השתתף גם בגביע אפריקה לאומות 1992, גביע אפריקה לאומות 1994, וגביע אפריקה לאומות 1996. בגביע אפריקה לאומות 1998 רמזי היה שותף לזכייה המצרית בתואר, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על נבחרת דרום אפריקה. רמזי השתתף גם בגביע הקונפדרציות 1999, גביע אפריקה לאומות 2000 וגביע אפריקה לאומות 2002.
קריירת אימון
בשנת 2005 מונה רמזי לעוזרו של המאמן הגרמני ריינר צובל בקבוצת ENPPI, ובשנת 2007 הפך למאמן ראשי, לאחר פיטוריו של צובל. בשנת 2008 החל רמזי לאמן את נבחרות מצרים הצעירות, ואף אימן את נבחרת מצרים האולימפית באולימפיאדת לונדון (2012), בה הודחה הנבחרת לאחר הפסד 0–3 לנבחרת יפן האולימפית ברבע הגמר. בעונת 2012/13 אימן ראמזי בליירסה הבלגית, ואחר כך חזר למצרים, תחילה למועדון הספורט ואדי דג'לה, ואחר כך חזרה ל-ENPPI.
תארים
עם נבחרת מצרים:
מבארכ אל-בכאי
אל-בכאי בן מבארכ בן מוסטפא אל-הביל (בערבית: البكاي بن مبارك بن المصطفى الهبيل; 18 באפריל 1907 – 12 באפריל 1961) היה איש צבא ופוליטיקאי מרוקאי שכיהן כראש הממשלה הראשון של מרוקו בין ה-7 בדצמבר 1955 ל-15 באפריל 1958. בכאי היה קולונל בצבא הצרפתי.
ביוגרפיה
מבארכ אל-בכאי נולד לשבט הברברי בני-איזנסן בשנת 1907. הוא למד בבית הספר הצבאי של דאר אל ביתא, האקדמיה הצבאית הנוכחית של מקנס, אותה סיים בדרגת לוטננט והצטרף לצבא הצרפתי. הוא היה חייל מצטיין במלחמת העולם השנייה בה נפצע ברגלו, מה שהוביל לקטיעת אחת מרגליו. הוא סיים את המלחמה בדרגת לוטננט קולונל.
ב-7 בדצמבר 1955 עם שובו של המלך מוחמד החמישי מהגלות במדגסקר והקמת ממשלת מרוקו העצמאית הראשונה הוא מונה לעומד בראשה. הוא זכה לכבוד לחתום על הצהרת העצמאות של מרוקו ב-2 במרץ 1956. את ההצהרה חתם עם נציג צרפת כריסטיאן פינאו וב-7 באפריל עם נציג ספרד מרטין ארטאג'ו. ב-26 באוקטובר הרכיב את ממשלת מרוקו השנייה ועמד בראשה בפעם השנייה.
הוא התפטר מתפקידו כראש הממשלה בשל משבר מאי 1958 בצרפת שהחל כהפיכה פוליטית ומחאות עממיות באלג'יריה והוביל בסופו של דבר לנפילתה של הרפובליקה הרביעית ולהחלפתה בחמישית בראשותו של גנרל דה-גול, במרוקו הסירוב של בכאי לאפשר את קיום מפלגת התנועה העממית.
ציורי התנ"ך
התנ"ך שימש מקור השראה לציירים רבים, והוא למעשה הספר המצויר והמפוסל ביותר. מספר הציורים הנודעים המבוססים על התנ"ך נאמד באלפים.
מאפיינים של ציורי התנ"ך
הציורים המבוססים על סיפורי התנ"ך, מציגים באופן מוחשי את המסופר בקיצור, ומהווים למעשה פרשנות חזותית, מפני שחלק ניכר מהציור מבוסס על דמיונו ותפיסותיו של הצייר, ולא על פרטים מדויקים המופיעים במקרא. חלק מציורי התנ"ך מהווים אילוסטרציה לפסוקי התנ"ך, בעוד שחלק אחר והחשוב יותר מהווה יצירה עצמאית, שיש לה זכות עמידה בפני עצמה, המשתמשת בתנ"ך כבמקור השראה ומהווה ציור פרשני. בציור הפרשני מנסים הציירים לענות על שאלות שהטקסט התנ"כי מעלה, למשל מה היה בעצם החטא של אדם וחוה ומהו פרי עץ הדעת שאותו אכלו? מה התרחש במעשה העקידה? איך נראה המלאך שעמו נאבק יעקב? איך נראה מעמד הר סיני? על שאלות אלה, ורבות אחרות, ניסו ציירי התנ"ך לתת מענה, וכמספר הציורים מספר התשובות.
רובם של ציורי התנ"ך הם מעשה ידי נוצרים. מיעוט ציורי התנ"ך שהם מעשה ידי יהודים מיוחס לכך שביהדות יש איסור לעשות פסל ותמונה. אף שיש חריגים כמו הפסיפסים בבתי כנסת בתקופה הרומית כמו בבתי הכנסת בבית אלפא ובציפורי, ציורי הקיר בדורה אירופוס ומספר הגדות מאוירות בתקופות שונות כמו הגדת סראייבו והגדת ראשי הציפורים, ככלל רוח היהדות ההלכתית לא ראתה בעין יפה פיסול וציור דמויות ובעלי חיים, ובפרט כאשר מדובר בדמויות ואפיזודות מהתנ"ך. האיסור היה גם בשל בעיית ההגשמה, איסור האלילות, וגם בשל החשש מגימוד דמותם הרוחנית של דמויות מיתיות כאברהם ומשה באמנות פיגורטיבית. יתר על כן, ציורים שנתנו דמות אדם לאלוהים, נחשבו למעשה של חילול הקודש. לכן אין הדבר מפליא שרובם של ציירי התנ"ך קשורים לתרבות הנוצרית, שבה ציור ופיסול היה דבר נפוץ וראוי, ובתקופות מאוחרות יותר גם יהודים חילוניים השתתפו בציור התנ"ך.
באמצעות ציורי התנ"ך ניתן היה להעביר מסרים ברוח התנ"ך, לקהילה שאיננה יודעת קרוא וכתוב ואף להעצים תחושות ורגשות שלא עולים מהטקסט היבש גם לאנשים יודעי קרוא וכתוב. מטרה נוספת היא הפרשנות, להחדיר ולהעמיק תפיסה פרשנית מסוימת למול אחרות, להעניק לסיפורי התנ"ך פרשנות מחודשת, ולעיתים אף לתת נופך עכשווי ברוח הזמן לסיפור עתיק.
אלברכט דירר
אלברכט דירר יליד גרמניה (1471 – 1528) היה בן למשפחה נוצרית קתולית אדוקה, והירבה לצייר סצינות מכתבי הקודש - מהתנ"ך ומהברית החדשה. יצירותיו בנושאים אלה רבות מספור, והידועות שבהן הן: סדרות הדפסי העץ אפוקליפסה (1498), הדפס העץ שמשון משסע את האריה (1498), סדרת הדפסי העץ הפסיון הגדול (1500), וידוע מאוד הדפס העץ אדם וחוה (1504) אותו יצר בהמשך גם בגרסת ציור שמן (1507). ידועים שלושה הדפסי עץ הנחשבים כ"תחריטי-מאסטר", כולם מ-1514: התחריט אביר, מוות והשטן, התחריט סנט ג'רום בחדר לימודו, והתחריט מלנכוליה-I, שיועדו יותר לאניני טעם ואספנים מאשר לקהל הרחב, ובולטת בהם היכולת הווירטואוזית של דירר, כמו גם העומק הפסיכולוגי והאינטלקטואלי של יצירתו.
מיכלאנג'לו בואונרוטי
מיכלאנג'לו בואונרוטי, יליד פירנצה, (1475–1564), מגדולי הפסלים והציירים.
יצירתו הגדולה והמרשימה ביותר היא ציור הפרסקו בקפלה הסיסטינית (כיפת אולם התפילות) בוותיקן שברומא, יצירה אותה החל בשנת 1508 ולה הקדיש 4 וחצי שנים.
בניגוד לדעתו של האפיפיור, שרצה את ציורי הברית החדשה, העדיף האמן את הברית הישנה ובעמל רב הצליח לשכנע את האפיפיור בכך. ציור התקרה מחולק לתשעה חלקים המבוססים על סיפורי התנ"ך, ובהם בריאת העולם, בריאת אדם וחוה, חטא אדם וחוה, המבול, נח נוטע כרם.
את היצירה מקיפים ציורים של נביאי ישראל: ירמיהו, יואל, יחזקאל, יונה, זכריה, ישעיהו ודניאל, כמו גם חמש הסיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים. כמו כן מופעים אפיזודות מגאולת ישראל: מלחמת דוד וגלית, נחש הנחושת, יהודית וראשו של הולופרנס ותליית המן וגדולת מרדכי.
רמברנדט
רמברנדט, שחי בשנים 1606–1669 צייר, רשם, אמן הדפס ותחריט הולנדי, יליד העיר ליידן. למד בליידן עירו בתחילת דרכו את אומנות הציור, ונעשה בהמשך לאמן מרכזי בעל השפעה שרבים מעשירי הולנד נהנו מעבודותיו. בציוריו הוא תיאר אפיזודות שונות בתנ"ך, ובהן אדם וחוה ברגע החטא, מאבק יעקב עם המלאך, דוד בעומדו לפני שאול, משתה בלשאצר, פגישת אסתר והמן ועוד.
ויליאם בלייק
ויליאם בלייק שחי בין השנים 1757–1827 היה משורר, מיסטיקן צייר ועושה תחריטים בריטי.
לבלייק הייתה נקודת מבט ייחודית על דתו הנוצרית. היה חבר בכנסייה החדשה של המדען השוודי עמנואל סווידנבורג. בלייק האמין שהאמת נרכשת על ידי התגלות עצמית, ולא על ידי לימוד.
יתר על כן, הוא ראה את עצמו כנביא, ואף פיתח מיתולוגיה משלו, שהכילה שלל רב של דמויות כדוגמת אורק, משיח ו-Urizen, האל הרשע, בתשוקה ליצור מחדש את הקוסמוס, שבו קיים לעיתים קרובות מאבק בין הארה ואהבה חופשית מצד אחד, לבין חינוך נוקשה וערכים מצד שני.
מארק שאגאל
מארק שאגאל (1887–1985), מגדולי הציירים היהודים ומחשובי הסוריאליסטים, בין יצירתו יצר לא מעט בתחום התנ"ך. יצירתו המפורסמת של שאגאל בישראל היא שנים עשר השבטים המצוירים בחלונות בית הכנסת בבית החולים "הדסה" בירושלים. בנוסף עיצב שטיחי קיר המוצבים במשכן הכנסת, שבהם מתוארים אירועים ודמויות מרכזיות מהתנ"ך ומגאולת עם ישראל בארצו, כמו יציאת מצרים, מעמד הר סיני, חזונות השלום של ישעיהו, וירושלים.
אבל פן
אבל פן, צייר יהודי שפעל בעיקר בארץ ישראל ובישראל במאה העשרים. בשנת 1921 החל להקדיש את זמנו ומרצו לסדרה ארוכה של ציורים על נושאים תנ"כיים. ציורים אלו הוצגו בשנת 2003 במסגרת התערוכה היינו כחולמים במוזיאון ישראל. בציורי התנ"ך שלו השתמש פן בדמויות מזרחיות שהתבססו על תושבי ירושלים, כשהוא משלב את התפישה האירופית של המזרח כשילוב של ארוטיקה וברבריות, עם הצגת הדמויות התנ"כיות כתושבי המזרח בני זמנו, כשהוא נוסך לתוך השעטנז תכשיטים, עדיים ופריטי לבוש אותנטיים בשילוב עם סממני "אוריינטליות" שליקט ממופעי בלט פריזאיים וסרטי ראינוע.
יוסי רוזנשטיין
יוסי רוזנשטיין צייר חרדי ישראלי שמתמקד בציוריו בנושאי המקרא, בסגנון סוריאליסטי. מאפיין בולט בציוריו ההימנעות מלצייר בני אדם ובעלי חיים באופן ריאליסטי, ובמקום זאת ציור דמויות האדם ובעלי החיים בצורה מטפורית בצורת עץ, אבן, או מתכת, בשל האיסור, שקיים על פי חלק מהפרשנים לצייר דמויות, וכן מ'הגשמת' פסוקי התורה. ציוריו של רוזנשטיין שזורים בסמלים ומטאפורות המהווים פרשנות לתנ"ך, ולעיתים הוא שוזר סמלים מודרניים בציורי תנ"ך ויוצר ערבוב בין עבר להווה. בציוריו ניכר המקום הרב שתופסת פרשנות חז"ל. רוזנשטיין הוציא לאור הגדה של פסח שמעוטרת בציוריו. ציוריו כוללים מגוון רחב של ציורים, כמו ברכת יצחק ליעקב, משה רועה את צאן יתרו, גלות מצרים (המדומה לשואה, בהשפעת פרשנות חז"ל), קריעת ים סוף, מלחמת עמלק הראשונה, בה משה שידיו מוחזקות בידי אהרון וחור מעוטר בדגל ישראל. מעמד הר סיני, בו החומש חצוב בהר, ועוד סצנות רבות מסיפורי התנ"ך.
הדגמה בפרשנות הציורית לחטא עץ הדעת
חטא עץ הדעת מתואר בפסוקים הבאים בבראשית (ג' א-ו):
רמברנדט מתאר את אדם וחוה כאנשים רגילים בהחלט, בעלי גוף בינוני שאיננו יוצא דופן, ובעלי חזות של טיפוסי אדם קדומים. האירוע קורה במקום שנראה כאתר רגיל על פני כדור הארץ וגם העץ אינו יוצא דופן. אצל רמברנדט ישנה אינטימיות וקרבה בין אדם לחוה, ויש ביניהם סיג ושיח. הנחש מתואר כיצור מפלצתי מיתולוגי דמוי לטאה ובעל רגליים (שאחר כך לפי הסיפור קוצצו בקללה) שנאחז בעץ, בריחוק מהזוג והחטא הוא אכילת פרי עץ הדעת, כאשר אדם וחוה אוכלים אותו במשותף, ואחראים ביחד לנעשה.
אצל בלייק, לעומת זאת, ניכרת השלמות. העץ מרהיב עין בצורתו ובפירותיו, גופו של אדם מתואר כשל אל יווני, והמקום נראה כספירה אחרת. נראה שבלייק ניסה לשקף את הדעה שאדם וחוה נבראו מושלמים ומאז חלה רק ירידה. חוה מנצלת את ריחוקו של אדם והתפעלותו מעץ הדעת או שמא ממשהו אחר בשמיים כדי לחטוא עם הנחש. אצל בלייק הנחש מתואר כנחש שאנו מכירים ללא רגליים, כאשר הוא מלופף סביב חוה ומגיש לה בפיו את הפרי לפיה, ונראה כי הוא מנסה לתאר בנוסף לאכילת פרי עץ הדעת חטא מיני בין חוה לנחש. חוה ניצבת בחזית התמונה ונראית כגורם הפעיל, בעוד אדם עצמו ששקוע בהרהוריו, יוצא נקי מהסיפור ואיננו מעורב בחטא.
לעומתם לוקאס קראנאך האב בציורו הססגוני בחר בפרשנות שונה לדמות השטן והוא מצייר אותו בהשפעת הנצרות ובדומה למיכלאנג'לו, כדמות בעלת חצי גוף עליון נשי וחצי גוף תחתון נחשי, שמנסה להפר את האידיליה שבין אדם לחוה, שכבציורו של רמברנדט, קיים דו-שיח בין אדם לחוה. שלא כאצל מיכלאנג'לו, שבו יש שילוב של גוף אישה ונחש בממדים שווים, אצל קראנץ גוף האישה של השטן בולט יותר מאז חלקו התחתון.
ואילו זמפירי בציור רב פרטים, בוחר להתמקד ברגע שאחרי החטא, בזמן של האישום ביד האל, ההכחשה ואשמת חוה בידי אדם. חוה מוצגת כאשמה העיקרית שצריכה להתבייש על מעשיה, כאשר הנחש המסית והמפתה זוחל לצידה, ובעלי חיים משקיפים על הנעשה. בתמונתו הוא מנסה לתאר את אלוהים, בניו ("בני האלוהים" המתוארים בהמשך), מלאכים שמשקיפים ממעל, ונשמות שמתוארות כפנים עם כנפיים (אולי שלושת בניהם של אדם וחוה שטרם נולדו).
הדגמה לפרשנות אמנותית לאברהם והמלאכים
ביקור המלאכים אצל אברהם מתואר בפסוקים הבאים:
ביקור המלאכים בציורי גוסטב דורה וג'רארד הוט
ניתן לראות הבדלים בין ציוריהם של דורה וג'רארד הוט באופן ציור המלאכים וכן בתפישת האירוע כחלום או כמציאות מוחשית.
דורה מייצג את המלאכים כדמויות אנושיות בתוספת כנפיים. ציור מלאכים מכונפים הוא דימוי מקובל ביותר באיקונוגרפיה הנוצרית, אך הוא מצוי גם באיורי כתבי יד יהודיים מימי הביניים. הכנפיים מוסיפות לדמות האנושית מֵמד שמימי. כנפיים מסמלות את החיבור לשמים, כמו הציפורים. ההבדל בין האדם למלאכים ניכר בציור באמצעים נוספים: המלאכים עומדים, נמצאים למעלה על רקע השמים, בעוד אברהם כורע ברך למרגלותיהם. דורה בחר להציג את המפגש בין אברהם למלאכים על רקע מדברי ללא דמויות נוספות. רקע זה משרה אווירת חלום, ומעלה את האפשרות הפרשנית שהמפגש עם המלאך התקיים בחלום נבואי.
ג'רארד הוט, לעומת זאת, מצייר את המלאכים ללא כנפיים, וזאת כדי להישאר נאמן ללשונו של הטקסט: "שלֹשה אנשים". בציור זה הצייר מצליח לצקת תחושה רוחנית בשלוש דמויות המלאכים. פניהם של המלאכים נשיות, תמימות. העץ והעשן המיתמר מתחברים לשמים. התכונה הרבה סביב האירוח וריבוי החפצים מחזקים את התחושה שיש כאן התרחשות מציאותית, למרות הרוחניות שבמעמד. הסיטואציה המציאותית של האירוח המתוארת בציור זה מייצגת פרשנות של התגלות מוחשית, לא בחלום.
גם הפרשנים היהודים חלוקים ביחס לבעיית הגשמת האל מול תפישה מופשטת של האלוהות, ולאופן תפישת הטבע והנס בעולם. גישת הרמב"ם (מורה נבוכים, חלק שני, פרק מ"ב) היא לתת לאירועים נִסיים בתנ"ך פרשנות שאינה חורגת מהטבע. הכתוב "וירא אליו ה'" מבטא התגלות נבואית לאברהם, הנראית כחזון נבואי.
הרמב"ן בפירושו לתנ"ך (בראשית פרק יח, פסוק יא) טוען כנגדו בחריפות שפרשנות זו מוציאה את הכתוב מפשוטו. לדעתו, למלאכים מציאות חושית (רק אנשים בדרגה רוחנית גבוהה מסוגלים להבחין בהם).
ביקור המלאכים בציוריהם של ג'יימס טיסו ואבל פן
ג'יימס טיסו ואבל פן השתייכו שניהם לקבוצה גדולה של אמנים אירופים שהחלו כבר במאה ה19 לצייר סצנות מן התנ"ך ונן הברית החדשה בגישה תיעודית, כאילו התרחשו במציאות הקיימת במזרח הקרוב בתקופתם. בתקופה בה המזרח נעשה נגיש ופופולרי בעקבות כיבושי המעצמות ובזכות המצאת הצילום.
ציורי התנ"ך של ג'יימס טיסו שצוירו בחמש שנים בהן שהה בארץ ישראל, שימשו מקור השראה ליצירתו של אבל פן. פן מצטט את טיסו בציוריו אך גם משנה שינויים משמעותיים המעידים על גישה שונה ותפיסה שונה של כתבי הקודש. ציוריו של פן אקספרסיווים – הבעתיים, יותר וריאליסטיים פחות. (על-פי דברי יגאל צלמונה.)
בציורים אלו ניתן לראות בבירור את ההתכתבות שמנהל אבל פן עם ג'יימס טיסו.
בציורו של טיסו המלאכים נמצאים בחלק העליון והמרכזי של התמונה, ופניהם מופנות אלינו. לעומתם, גופו של אברהם מצויר מגבו, בחלק התחתון של התמונה. אנו הצופים נמצאים יחד עם אברהם בתוך האוהל, ורואים יחד עמו את המלאכים. טיסו, כצייר נוצרי הרואה בברית הישנה פרה-פיגורציה של הברית החדשה, עושה קישור חזותי בין המלאכים המבשרים את הולדת יצחק לבין שלושת המלאכים הנוכחים בלידת ישו הנוצרי.
לעומתו אבל פן בציורו "אברהם והמלאכים" מצייר רק את הצל של המלאכים. במוקד התמונה נמצא אברהם שוכב בתנוחת גוף הדומה לזו שצייר טיסו. ההתבטלות של אברהם מול שלושת הצללים בונה את תחושת הצופה שאכן מדובר בשלושה מלאכים. הצופה בציור אינו מצליח לראות את המראה האמִתי שלו זוכה אברהם, אלא רק את צִלו. אבל פן, כצייר יהודי, מגלה בציוריו גישה אמונית-רוחנית המתאימה יותר לרוח ההגות היהודית בנושא. הגות המתנגדת לתופעת הגשמת האל.
NME
New Musical Express (או בשמו המוכר יותר - NME) הוא מגזין מוזיקה שבועי מבריטניה המתמקד בסגנונות מוזיקה מבוססי-גיטרות ולהקות אינדי רוק. לזכותו של העיתון נזקפת העובדה שהיווה, ועודנו מהווה, קרש קפיצה ללהקות חדשות מצליחות רבות, והיה אף זה שייסד את מצעד הסינגלים הבריטי.