cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קסג
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר רוב מחוז קסג סופח לאוסטריה, העיר איבדה את היתרונות של אזור מרכזי ונדחקה לפריפריה של המדינה. בשנת 1926, הוקמה המכללה הממלכתית להכשרת מורים, שהיא קודמתה של מכללת דניאל ברז'ני, שלוחה של אוניברסיטת שופרון של היום (לשעבר אוניברסיטת מערב הונגריה).
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרנץ סאלאשי התגורר לזמן קצר בבונקר שהוקם בהרי קסג ונתגלה על ידי קורנל בקאי ב--2002. הכתר הקדוש של מלכי הונגריה הוצב במרתף הקרח ברחוב קלוואריה בשנת 1945.
קהילה יהודית
בשנת 1395 אישר המלך זיגיסמונד לבעל הטירה בקסג להכניס יהודים לעיר. במהלך הקרב נגד הטורקים ב-1532, כנראה נאלצו היהודים לברוח מהעיר. בזמן המרד של הנסיך פרנץ ראקוצי במאה ה-17, כל העיירה נהרסה בשריפה ויהודים לא חזרו לעיירה המחודשת אלא רק בתחילת המאה ה-18. הראשון שניסה להתיישב היה מ' שלזינגר (1735). כאשר נעשו מאמצים של תושבי העיר לגרש אותו, הוא פנה אל המלך, אשר הוציא החלטה לטובתו. צאצא למשפחה זו היה עקיבא אגר, שהוסיף לשמו את שם העיירה – גינס. בעבר הקהילה הייתה בשטח השיפוט של קהילת רכניץ (בהונגרית: רוהונץ). קהילת קסג הפכה עצמאית בשנת 1821. יהודים תרמו לפיתוח העיירה, במיוחד הנדבן פיליפ שיי, שמימן את בניית בית הכנסת בשנת 1860. פעלה במקום גם ישיבה בשנים 1835–1881. רבנים בולטים היו יעקב גרינוואלד (עד 1862), מרקוס ווינר (1892–1915), והרב האחרון, יצחק לינקש (1923–1944), שגורש עם בני קהילתו בשואה. האוכלוסייה היהודית מנתה 50 ב-1789, 91 ב-1840 (1.4% מהכלל), 266 ב-1910 (3.2%), 131 ב-1930 (1.5%) ו-109 ב-1941 (1.1%).
תקופת השואה
משנת 1940 גויסו הגברים היהודים לשרות העבודה (עבודת כפייה לגברים יהודים עבוטר הצבא ההונגרי). לאחר הכיבוש הגרמני (19 במרץ 1944) במבצע מרגרטה נכלאו תחילה היהודים בגטו צר (14 במאי 1944), ולאחר מכן נאלצו ללון ברפת פתוחה. ב-18 ביוני הועברו כולם לגטו המרכזי של האזור, בעיירה סומבטהיי. שם עונו כדי לגרום להם למסור את רכושם. 117 יהודי קסג גורשו לאושוויץ ב-4 ביולי 1944; רק 15 חזרו. במשטר של מפלגת צלב החץ הפשיסטית, הוקם מחוץ לעיירה מחנה עבודה שבו נכלאו 5,000 יהודים, כולל נשים שהובאו לשם בצעדת מוות. עד מרץ 1945 מתו שם כ-3,000 יהודים מרעב, מחלות או עינויים, או הוצאו להורג. לאחר מכן הוצעדו הניצולים למאוטהאוזן ולוולס; אלה שלא היו מסוגלים ללכת נורו. בכך הושמדו למעשה יהודי קסג. בשנת 1989 הושלמה האנדרטה בפארק שנוצרה ליד מפעל הלבנים.
דרך ציבורית
ניתן להגיע לעיר בכביש ציבורי מדרום, מסומבטהיי על כביש מהיר 87, מבודפשט דרך גיור, קפובאר, פרטוסנטמיקלוש. מוינה על הכביש המהיר A3 ועל הכביש המהיר S31.
רכבת
העיר לא נמנעת בקווי רכבת מרכזיים, אף על פי שתכננו בשנת 1847 להקים את מסילת הרכבת וינר נוישטאדט – שופרון – קסג – סומבטהיי – זאלהסנטגרוט – נג'קניז'ה – רייקה, אך זו לא יצא לפועל.
כנסיית לבו של ישו
כנסיית הקהילה של העיירה, כיום היא המבנה המכונן של הכיכר הראשית (Fő tér). היא נבנתה בין 1892 ל--1894 בסגנון נאו-גותי, המבוסס על תוכניותיו של האדריכל הווינאי לודוויג שונה. מלון קורונה בכיכר המרכזית עמד בעבר במקומו.
בית העירייה
הבניין הציבורי העתיק ביותר בהונגריה, שעדיין מתפקד כבית עירייה, הוא אחד התכשיטים של כיכר יורישיץ'. הוא נבנה במקור כמשרד עירוני ועמד כבר במאה ה-14, כפי שמעידים חדר המועצה המקומר לשעבר בקומת הקרקע והפרצות שנחפרו.
כנסיית סנט אימרה
הכנסייה הסוגרת את כיכר יורישיץ' מצפון, ונבנתה בין השנים 1615-1618 על ידי האוונגליסטים ההונגרים. בשנת 1673 השתלטו עליה הקתולים, ואז היא הפכה לכנסיית הקהילה של העיירה עד שהושלמה כנסיית הקהילה החדשה - כנסיית לבו של ישו. כיום משמש המקום ומשופץ על ידי הקהילה הקרואטית המקומית.
כנסיית סנט יאקאב
זהו אחד המבנים העתיקים ביותר בעיר, הוא מוזכר כבר ב-1246. בין 1403 ל-1407 הרחיב אותו פלטין הונגריה. סכסוכים דתיים לא פסחו על הבניין, כמה פרטי ריהוט וציורים נהרסו במאה ה-17. הישועים קיבלו אותו ב-1693 והשלימו אותו בסגנון הבארוק. במהלך השחזור של 1937, נחשפו ציורי קיר מהמאה ה-15. הכנסייה שומרת על קברי ילדיו של מיקלוש יורישיץ', אנה ואדם.
יחסי מדגסקר–סין
יחסי סין-מדגסקר הם היחסים דו-צדדיים בין סין למדגסקר שהחלו רשמית ב-6 בנובמבר 1972. לסין יש שגרירות באנטננריבו ולמדגסקר יש שגרירות בבייג'ינג.
הסכמים בולטים בין המדינות
שתי הממשלות חתמו על הסכם סחר בינואר 1974.
הסכם לשיתוף פעולה מסחרי, כלכלי וטכני נחתם ביוני 1995.
הסכמים בנושאי שיתוף פעולה כלכלי ומסחרי, קידום השקעות הדדיות וביטחון נחתמו נובמבר 2005.
במרץ 2017 שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בנוגע לקידום משותף של יוזמת החגורה והדרך. מדגסקר היא אחת המדינות האפריקאיות הראשונות שחתמו על מסמך שיתוף פעולה בנושא זה עם סין.
יחסים כלכליים
על פי המכס המלגשי, סין היא שותפת הסחר הגדולה ביותר של מדגסקר ומקור היבוא הגדול ביותר מאז 2015. בשנת 2020, הסחר ההדדי בסחורות הגיע לשווי של 930 מיליון דולר, המהווה 18.1% מסך סחר החוץ של מדגסקר.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ב-1972, סייעה סין למדגסקר במספר פרויקטים כלכליים וחברתיים, כולל שיקום דרכים וכבישים, בניית בית ספר יסודי, בניית ארמון ספורט ותרבות, מרכז הכנסים הבינלאומי באיווטו ובית החולים אנוסיאלה. בשנים האחרונות, סין המשיכה להשקיע רבות ברפואה המקומית ושלחה אף מומחים למדינה. בנוסף על כך, סין המשיכה להשקיע בתשתיות המקומיות. הסיוע ושיתוף הפעולה תרמו להתאוששות הכלכלית והחברתית של מדגסקר. בשנים 2000–2011, היו כ-19 פרויקטים סיניים רשמיים של מימון ופיתוח במדגסקר. פרויקטים אלו עסקו בין השאר בהקמת מפעל הידרואלקטרי חדש ועד לבניית מרכז כנסים בינלאומי באנטננריבו. בינואר 2019 נציגי הממשל הסיני השתתפו בטקס ההשבעה של הנשיא החדש במדגסקר, אנדרי רג'ואלינה. בנובמבר 2019, סגן ראש ממשלת סין, סאן צ'ונלן, ביקר במדגסקר, נפגש עם הנשיא וראש הממשלה כריסטיאן נצאי וביקר בנציגות הרפואה הסינית במדגסקר.
פוקימון: ג'יראצ'י מגשים המשאלות
הסרט נעשה בהשראת חגיגות המיליניום, אם כי יצא רק ב-2004 בארצות הברית (וב-2003 ביפן).
עלילה
הסיפור סובב סביב שביט המילניום, המופיע בשמי הלילה במשך שבעה ימים אחת לאלפיים שנה. בתקופה נדירה זו מתעורר הפוקימון האגדי ג'יראצ'י מתוך שנתו הארוכה על מנת לספוג את האנרגיה של השביט. בתהליך זה, האנרגיה משוחררת לתוך האדמה, ומעניקה חיים לאזור בשם פורינה, שם הוא חי. הפעם, לעומת זאת, קוסם המכונה באטלר וחברתו הוותיקה דיאן מוצאים את הסלע בו ישן ג'יראצ'י, ולוקחים אותו הרחק מפורינה.
בינתיים, בחגיגות הופעת שביט המילניום, אש קטצ'אם וחבריו מיי, מקס וברוק מגיעים למכתש גדול, בו אמור להתקיים הפסטיבל של השביט. כאשר הם לא מבחינים בשום זכר לפסטיבל, הם מחליטים לחכות עד הבוקר וללכת לישון. בזמן שהם ישנים, הפסטיבל מגיע; פיקאצ'ו, הפוקימון של אש, מבחין בבואו של הפסטיבל ומעיר את כל האחרים, והם צופים בהקמתו.
בפסטיבל, מיי קונה מין מעין תכשיט בעל שבעה פאנלים, שנאמר כי הוא מעניק לאדם משאלה אחת אם בכל לילה נסגר פאנל אחד, כאשר השביט מופיע ונראה בשמים. מאוחר יותר, אש ומקס מתנדבים בטעות להשתתף באחד הטריקים הקסומים של באטלר, כי מקס שומע קול בא מן הסלע שדיאן מחזיקה, ורץ אל הבמה. מקס מסביר את מעשיו, ובאטלר מאפשר לו לקחת את הסלע, שממנו ג'יראצ'י מתגלה מאוחר יותר באותו לילה. בתקווה כי הוא יכול להגשים משאלות, מקס מבקש מג'יראצ'י המון ממתקים, והם מופיעים. אלא שמתברר כי במקום לייצר את הממתקים, ג'יראצ'י שיגר אותם מדוכן בפסטיבל.
כוונותיו של באטלר מתגלות עד מהרה, הוא היה מדען לשעבר של צוות מגמה, שניסה להחיות את גראודון הפוקימון האגדי. באטלר המציא את המערכת המושלמת, אבל לא הצליח למצוא את הכמות הדרושה של דלק כדי להפעיל אותה, ופוטר מצוות מגמה. כדי לנסות ולהדליק את המכונה שלו שוב, הוא קיווה להשתמש באנרגיה של ג'יראצ'י למטרותיו. כשרואה סכנה זו, אבסול פראי מגיע לעזור לג'יראצ'י ומזהיר את החבורה.
באטלר ממשיך בתוכניותיו, ומחל להחיות את גראודון. עם זאת, גרסה מזויפת של גראודון נוצרת במקום הפוקימון האמיתי. היצור סופג את כל האנרגיה מן הסביבה, ומחל להפוך את פורינה לשממה, להרוג את כל הצמחים באופק ולשאוב אליו את כל היצורים החיים, כולל מיי, ברוק וצוות רוקט, אשר עקבו אחריהם לאורך כל הדרך. כאשר דיאן נספגת על ידי גראודון המזויף, באטלר מוצא כי הקשר שלו איתה הוא הדבר החשוב לו ביותר, ובעזרתם של אש ומקס, הוא מצליח להסיח את דעתו של גראודון המזויף.
בסופו של דבר, ג'יראצ'י סופג מחדש את האנרגיה המשמשת ליצירת גראודון ומשתמש במתקפת רצון האבדון (Doom Desire) כדי להשמיד אותו לתמיד, לפני שהוא עוזב לעוד אלף שנים של תרדמה. כשהוא נעלם, ג'יראצ'י מזכיר למקס שהם תמיד יהיו חברים, ומבטיח לזכור אותו. מיי, בלהט ההתרגשות, שוכחת לסגור את הפאנל האחרון של התכשיט, מה שמבטל את כוחו. על אף שהיא מעולם לא חושפת את מה שהיא רצתה, היא בטוחה שזה עדיין יתגשם.
הסרט מסתיים כאשר החבורה זוכה לטרמפ במשאיתו של המוכר ממנו קנתה מיי את התכשיט, הם מסתכלים על הכוכבים, ומבחינים בקבוצות כוכבים היוצרות בצורתן טדיורסה ופיקאצ'ו, ולאחר מכן כולם צופים בזיקוקים של הפסטיבל, וממשיכים במסעם במחוז.
ביקורות
הסרט נעשה לשובר קופות, וזכה לרווח של 4.5 מיליארד ין ביפן. הסרט הפך לסרט המקומי השני המרוויח ביותר ביפן באותה השנה.
רוברט קינג מרטון
רוברט קינג מרטון (באנגלית: Robert King Merton; 4 ביולי 1910 – 23 בפברואר 2003) היה סוציולוג יהודי-אמריקאי, אחד החוקרים הנודעים בסוציולוגיה. מוכר בין היתר כמי שטבע את הביטויים: "נבואה המגשימה את עצמה", "מודל לחיקוי" ו"אפקט מתי".
ביוגרפיה
מרטון נולד בפילדלפיה, בן למשפחת שקולניק היהודית שהיגרה ממזרח אירופה. לאחר לימודיו שינה את שם משפחתו למרטון, אך מעולם לא הסביר מדוע. הוא למד ולימד באוניברסיטת הרווארד עד 1941, אז עבר לאוניברסיטת קולומביה. בשנת 1957 כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לסוציולוגיה.
מרטון יצא מהמסורת הפונקציונלית בסוציולוגיה, שטענה כי לכל אירוע או תפקיד יש מטרה או תרומה לחברה. למרות שכיום קמו מתנגדים רבים לתאוריה זו, ובייחוד הזרם הסוציולוגי הביקורתי, תרומתו של מרטון לחקר הסוציולוגיה אינה מוטלת בספק.
בין השאר, הוא חקר את התנהגותם של ארגונים בירוקרטיים, וניתח את כשליהם.
מרטון כינה בשם "דיספונקציות" תופעות לא צפויות, לא מכוונות ולא רצויות של מערכות ביורוקרטיות. על-פי מרטון, קיימת דרישה של הנהלתו של כל ארגון להגדלת המהימנות של הארגון בייצור ובמגע עם הלקוחות. על כן מגבירה ההנהלה את הפיקוח על עובדי הארגון והתהליכים המתרחשים בו, פיקוח הנעשה באמצעות הדגשה ופיתוח של תהליכי פורמליזציה (תקנון, כללים, קביעת סטנדרטים וכו').
לתהליך זה שלוש תוצאות דיספונקציונליות:
על-פי מרטון, דיספונקציות אלו מגבירות את עצמן, שכן הן מקבעות את הצורך לבצע פיקוח באמצעות פורמליזציה, ולא באמצעים אחרים.
מלבד זאת, שימוש בפורמליזציה מצמצם את התחרות בין העובדים, ומאפשר התפתחותה של 'רוח צוות'. רוח צוות זו מחדדת את הדיספונקציות שכן היא מתגבשת סביב הכללים הפורמליים, וכמו כן שואפת לספק הגנה לפרט כנגד גורמים חיצוניים. הגנה זו פוגעת ביעילות הארגון, שכן לרוב גורמים חיצוניים אלו הם דרישות ההנהלה והלקוחות. הטיה זו להגנה על העובדים מפני דרישות המערכת יוצרת צורך של ההנהלה בהעמקת הפורמליזציה.
פילוקטטס (סופוקלס)
פילוקטטס (ביוונית: Φιλοκτήτης) הוא מחזה של סופוקלס העוסק בגיבור פילוקטטס שנותר באי למנוס לאחר שהוכש בידי נחש.
עלילה
פילוקטטס הוכש בידי נחש ברגלו מאחר שדרך על אדמה מקודשת בעת המסע לטרויה. ההכשה הותירה אותו בכאב עם פצע פתוח שנודף ממנו ריח נורא. הוא חווה התקפים מדי פעם ולכן היוונים מותירים אותו לבדו באי למנוס. עשר שנים לאחר מכן, היוונים מבינים על סמך נבואה שהם יזדקקו לפילוקטטס ולקשתו של הרקלס כדי לנצח במלחמה. לפיכך אודיסאוס מפליג חזרה ללמנוס עם נאופטולמוס, בן אכילס, כדי להשיב את פילוקטטס.
המחזה עוסק בשאלה כיצד שכנע אודיסאוס את פילוקטטס לחזור לטרויה. הוא נפתח בדיאלוג בין אודיסאוס ונאופטולמוס באי כאשר הראשון מסביר לאחרון שלפעמים יש לבצע מעשה מביש כדי לזכות בתהילה, דהיינו, עליו להתחבב על פילוקטטס בסיפור שקרי כדי להביאו לטרויה. לפיכך נאופטולמוס העמיד פנים שהוא אויבו של אודיסאוס מאחר שהוא לקח ממנו את נשק אביו (אכילס). פילוקטטס מבקש מנאופטולמוס להחזיר אותו לביתו והאחרון נעתר.
בדיוק כשנאופטולמוס ופילוקטטס עומדים להפליג מן האי, פילוקטטס נכנס להתקף ומתעלף. ניסיונו של פילוקטטס לימד אותו שבכל פעם שיש לו התקף זה מסתיים בכך שלא לוקחים אותו מהאי, והוא מאוד חושש לתוצאה זו שוב, לכן לפני התעלפותו הוא מפקיד את קשת הרקלס בידי נאופטולמוס. נאופטולמוס מתלבט אם ללכת משם עם הקשת, והמקהלה מעודדות אותו לבצע זאת כי זו תוכנית האלים. נאופטולמוס מחליט להמשיך לטרויה עם הקשת ובלי פילוקטטס. אז, פילוקטטס מתעורר, מבין שרומה, ומנסה לשכנע את נאופטולמוס לחזור לטרויה אך להשאיר בידיו עם הקשת, שכן בלי הקשת הוא לא יצליח לשרוד.
נאופטולמוס מתלבט מה עליו לעשות עם הקשת ואז אודיסאוס מופיע, ומנסה לשכנעו להשאיר את הקשת אצלו. פילטוקטטס מבין כי נאופטולמוס רוצה לקחת ממנו את הקשת ומתחנן על חיו מאחר שהקשת הייתה כלי הציד שלו. בשלב מסוים מחליט נאופטולמוס להחזיר את הקשת ומנסה לשכנע את פילוקטטס לבוא לטרויה אבל פילוקטטס מתעקש שלא. לבסוף, נאופטולומוס מסכים לקחת את פילוקטטס חזרה ליוון. אבל, בעודם עוזבים, הרקלס האל מופיע ומספר לפילוקטטס שעליו לצאת למלחמה בטרויה. פילוקטטס מקבל את צו האל ופונה לטרויה.
אקספוזיציה
בתחילת האקספוזיציה אנו נחשפים לדמויות המתוארות בידי אודיסאוס. בנוסף, אודיסאוס מספר לנו על המיקום, האי למנוס והאירועים שהתרחשו. פילוקטטס נותר במשך שנים על האי. הצבא של טרויה, שמורכב מקובץ של מפקדים, בניהם מלנאוס ואגממנון, רצו לנטוש את פילוקטטס לטענתו של אודיסאוס. הוא לעומתם לא חפץ להותיר את פילוקטטס שם, למרות שאנו יודעים כי הוא נטל חלק מהאחראיות בהחלטה.
בפתיחת המחזה, אודיסאוס הורה לנאופטולמוס לשכנע את פילוקטטס לבוא לטרויה. הוא מסביר שאם יידרש לכך יותר מידי זמן, אודיסאוס ישלח שליח שיעזור לנאופטולמוס. השליח מגיע, ומספר על הנבואה של הלנוס, כאן נכנס הציר המאונך. הלנוס ניבא כי כדי שטרויה תיפול פילוקטטס צריך להגיע עם הקשת. ברור כי פילוקטטס עצמו צריך לבוא לטרויה, כך יש קשר בין הציר האנכי לציר האופקי וכידוע בתומו קטסטרופה. הקשת היא כלי אנושי אבל היא ייצוג של נוכחות האלים לכן הוויכוח סביב הקשת מערב גם את האלים.
המרחב
שימוש בצירים (למעלה, למטה ופנים) בא לידי ביטוי בצורה מובהקת במחזה. מרבית הקהל ידע את סוף המחזה שכן פילוקטטס הוא הגיבור אשר הגיע לטרויה והרג את פאריס בהתאם לנבואה. השאלה הגדולה לא נגעה לסיום אלא לאופן ההתנהלות של המחזה. באקספוזיציה הציר המאוזן מחולק לשלושה חלקים, יוון (מע'), אי למנוס וטרויה (מז'). אודיסאוס מציג בפני נאופטולמוס רק את הציר שחשוב לו, המזרחי. לעומת זאת פילוקטטס חושף לקהל את הציר המערבי. השאלה סביב המחזה הוא לאיזה כיוון יש לפנות. סוף המחזה על פי המישור של בני האדם הוא שפילוקטטס יחזור ליוון. בעת שהדיון האנושי הוכרע בניצחון של פילוקטטס, מגיע הציר האנכי של האלים. הרקלס מופיע ויוצרת קשר ישיר בין הקשת לבין בעליה. הדרמה המסועפת שהתנהלה לאורך המחזה בציר המאוזן, נשלטה לגמרי על ידי הציר המאונך. זהו סיום דאוס אקס מכינה שבו האל מתערב כדי להכריע את העלילה.
קיטוב גאוגרפי ומוסרי. הניגוד בין טרויה ויוון הוא לא רק גאוגרפי אלא גם מוסרי. הציר המזרחי הוא הקוטב החיובי המתקשר למוסר. לעומת זאת, הציר של המערבי הוא הקוטב השלילי. מתוך הנאום של פילוקטטס עולה כי כל מה שעולה מטרויה הוא רקוב, גיבורים מתים (כמו איאס). גם בנאום נאופטולמוס נרמז כי הציר המערבי הוא רקוב. בנוסף נאופטולמוס מביע אכזבה ממה שמתרחש בטרויה במובן המוסרי והרצון לשוב הביתה.
נאום פילוקטטס חושף לפנינו את המעגליות ביצירה. פילוקטטס, בכריס הוכש מנחש (מערב), משם הותירו אותו בסלמיס (מזרח), והיוונים המשיכו לטרויה (מערב). בנוסף יש ביטוי זמן מעגלים,, כלומר ציר הזמן מתחבר עם הציר המרחבי של הצירה.
חשיבות המעשה על פני הכוונה
ההפלגה לטרויה, הוא המעשה ממנו רצה פילוקטטס להימנע יותר מכל אך זו הפעולה החשובה ביותר שעשה. במילים אחרות, הכוונה של פילוקטטס, אם לפנות אל טרויה או לא אינה חשובה אלא העובדה שהוא לבסוף פנה אל טרויה. זו היא תפיסה יוונית עמוקה ששופטת את האדם, לא לפי כוונותיו, אלא לפי מעשיו, וזו הסיבה בשלה פילוקטטס נענש בעוון עבירתו. אומנם הוא לא התכוון לדרוך על מקום קדוש אך ברגע שהוא ביצע את המעשה - הוא נענש.
הערך ההירואי
הערך הירואי הוא חשוב ביותר ולכן פילוקטטס בהלם שנאופטולמוס לא הכיר את שמו. פילוקטטס מציג עצמו גיבור כהרקלס, למרות שהגיבור היו מזדהים רק בעת הקרב. הטענה של פילוקטטס כי הוא גיבור מעט בעייתית ובאופן פרדוקסלי הוא דן למעשה על העתיד שלו. הקשר בין פילוקטטס להרקלס הוא עמוק. בשעה שהרקלס היה לבוש בכותנת מורעלת ולא הצליח להוריד אותה, הוא בנה לעצמו מדורה וביקש מבנו שיצית אותו באש. הבן סירב ולכן הוא ביקש מפילוקטטס. בתמורה הוא יעניק לו את הקשת שלו.
הבחירה בהרקלס אינה מקרית מאחר שברגע שהוא הפך לאל, הפך הרקלס להיות בציר המאונך. לכן פילוקטטס שמח להיות בקשר עמו. לעומתו אודיסאוס מתואר כתחמן שמבקש מנאופלוטומוס לשקר לפילוקטטס. פילוקטטס מסמן את תום עידן ההירואיות מאחר שהוא מבדיל עצמו מאודיסאוס ואומר שגיבורים הם אנשים כמו אודיסאוס, לו לעומת זאת אין רצון להיות גיבור.
באיליאדה אנו רואים את הקוד ההירואי שולט, למשל אודיסאוס אומר כי הוא שונא שקרנים. בניגוד זאת באודיסיה משתנה ערך זה לערך ההישרדות והחמקמקיות. לפיכך דמותו של אודיסאוס בעלת שני פנים. מצד אחד הוא יכול להתגלות כאציל ומנגד כמנוול. הניגודיות הזו אפשרה לגלם אותו בשני תפקידים. המיתוס ההומרי חותר כנגד ערך ההרואיות, למשל הקשת של פילוקטטס היא זו שהרסה את טרויה, נשק שאינו הירואי. בנוסף, אכילס ופאריס מתו באופן לא הירואי.
הדילמה של נאופטולמוס
הדילמה של נאופטולמוס הופכת לשאלה המרכזית של המחזה, האם נאופטולמוס יפעל בדרכו של אודיסאוס? נאופטולמוס עדיין לא הושחת נפשית בידי המלחמה (בניגוד לאודיסאוס), וגם לא פיזית (כמו פילוקטטס), ולכן יש לו פוטנציאל לבחור בבחירה המוסרית. הרגע שבו הוא נמנע מהבחירה הזאת הוא רגע משמעותי במחזה, סיום פוטנציאלי. בדרך כלל, כשהמקהלה יוצאת המחזה נגמר. ב"פילוקטטס", המקהלה אומרת שוב ושוב שהיא יוצאת, והקהל נכנס למעין חוסר ודאות לגבי עיתוי הסיום של המחזה.
מה שמעיק על נאופטולמוס הוא מערכת היחסים בינו לבין פילוקטטס שמתוארת כמערכת יחסים בין אב לבן. פילוקטטס מתייחס אל נאופטולמוס כמו אל בן. לפילוקטטס אין ילדים ונאופטולמוס אין אב. יש כאן פער של המחויבות הרגשיות בתוך המשפחה. לבסוף נאופטומלוס מתייחס אל פילוקטטס כאב, מחזיר את הנשק ומחליט להחזיר אותו הביתה.
הופעתו של אודיסאוס
מפגש נוראי מבחינת פילוקטטס כי אודיסאוס טוען שיש בידו את התמיכה של האלים במעשיו. סוף המחזה מוכיח שהוא אכן צדק, אך פילוקטטס טוען שלא ייתכן שהאלים, שאחראים על הצדק תומכים באודיסאוס. כשפילוקטטס מנסה להתאבד, לא מאפשרים לו, זהו למעשה ביטוי לרצונם האלים. יש בכך משמעות נוראית לגבי הקיום האנושי, אין לנו אפילו את האפשרות לבחור להתאבד והאלים תומכים באי צדק.
החלטת נאופטולמוס היא למעשה יציאה כנגד החלטת האלים. המחיר כמובן יהיה נוראי. מבחינת פילוקטטס, זה הדבר שהוא הכי רצה אבל מצד שני הוא מוותר על ריפוי לפצעיו וגבורה אותה היה יכול להשיג רק בטרויה.
חוסר אונים של האדם
האדם הוא קטן בעולם, הוא חלש כנגד האלים ונורא מכל, האלים הם לא דווקא יצורים מוסריים וטובים. להפך, האלים בחרו להותיר את פילוקטטס במשך שנים על אי, חצי מת וסובל רק בשביל להחזיר אותו לטרויה. העונש שנפל עליו, גם הוא לא היה מבחירה שלו. ואף החזרה לטרויה נכפתה עליו מגורם למעלה. סוף טוב? אודיסאוס מציג כי אין סוף טוב לפרט שכן הוא מתחיל בקטסטרופה של פילוקטטס ומסתיים בהבראה שלו והפלת טרויה אבל במישור האישי הוא בדיוק הפוך, הוא יעדיף להתאבד מלחזור לטרויה, לריקבון האנושי.
חוסר האונים של האדם נרמזת גם בסיפורו של הרקלס, סמל מובהק לסבל האנושי ולאדם כקרבן של האלים. מקרה נדיר של אדם שהפך לאל. מרגע שהוא הופך לאל, הוא מאמץ את ההתנהגות המרושעת של האלים שאטומים לגמרי לסבל האנושי.
ברינג
{{פירושונים| אישים: מקומות שנקראו על שמו של ויטוס ברינג: מקומות שנקראו על שמו של אמיל אדולף פון ברינג:
אחרים:
ראו גם
}}
נבחרת גאנה בכדורגל
נבחרת גאנה בכדורגל, הידועה בכינוייה "הכוכבים השחורים", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של גאנה.
גאנה נחשבת לאחת הנבחרות החזקות באפריקה. היא זכתה ארבע פעמים בגביע אפריקה לאומות, בשנים 1963, 1965, 1978, ו-1982. כמו כן, לזכותה ארבע הופעות בגביע העולם בכדורגל.
למרות הצלחתה בזירה האפריקאית, כשלה הנבחרת תשע פעמים בניסיון להעפיל לגביע העולם בכדורגל, עד שהצליחה להעפיל לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2006. גאנה סיימה את שלב הבתים במקום השני לאחר שהפסידה 0:2 במשחק הראשון נגד, ניצחה גאנה 2:0 את ו-2:1 את , והעפילה לשלב שמינית הגמר בו הודחה על ידי.
גאנה הפכה לנבחרת האפריקאית השלישית שמעפילה לרבע גמר המונדיאל והייתה הקרובה ביותר להפוך לנבחרת האפריקאית הראשונה שמצליחה להעפיל לחצי הגמר במונדיאל 2010. בשלב הבתים ניצחה גאנה את סרביה 0-1, סיימה בתיקו 1-1 עם אוסטרליה, הפסידה 1-0 לגרמניה וסיימה במקום השני. גאנה הייתה לנבחרת האפריקאית היחידה בטורניר שהצליחה להעפיל משלב הבתים. בשלב שמינית הגמר ניצחה גאנה את ארצות הברית 1-2 לאחר הארכה והעפילה לרבע הגמר. בשלב רבע הגמר הובילה גאנה על אורוגוואי 0-1 משער של סאלי אלי-מונטארי, אולם אורוגוואי השוותה והמשחק הגיע להארכה. בדקה האחרונה של ההארכה נפסקה בעיטת עונשין מ-11 מטרים לזכותה של גאנה לאחר נגיעת יד מכוונת של לואיס סוארס. אסמואה ג'יאן, המבקיע הבולט של גאנה בטורניר בעט את הכדור למשקוף והחמיץ בכך הזדמנות להעפלה היסטורית של גאנה לשלב חצי גמר המונדיאל. המשחק הסתיים בתיקו 1-1 ובבעיטות ההכרעה הפסידה גאנה 4-2 והודחה מהטורניר.
גאנה העפילה למונדיאל 2014 והודחה בשלב הבתים לאחר שהפסידה 2-1 לארצות הברית, סיימה בתיקו 2-2 עם גרמניה והפסידה לפורטוגל 2-1. גאנה לא העפילה למונדיאל 2018 ושבה לגביע העולמי, כשהעפילה למונדיאל 2022. בשלב הבתים היא הפסידה 3-2 לפורטוגל וגברה על דרום קוריאה 2-3. במשחקה האחרון בבית נזקקה גאנה לתיקו מול אורוגוואי על מנת להעפיל לשמינית הגמר, אך הפסידה 2-0 והודחה.
סגל שחקנים
סגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022 (ההופעות והשערים מעודכנים ל-17 בנובמבר 2022):
שיאי שחקנים
נכון ל-27 במרץ 2023
עידו וייר
עידו וייר (נולד ב-10 באוקטובר 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני במכבי נתניה.
קריירה
וייר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של עירוני נשר ובגיל 15 הצטרף למחלקת הנוער של הפועל חיפה. ב-2 בדצמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לעירוני קריית שמונה במסגרת גביע הטוטו. ב-21 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0-1 נגד הפועל רעננה.
בקיץ חתם בעירוני נשר מהליגה הלאומית במדיה שיחק שנה וחצי. באוגוסט חתם בהפועל הרצליה במדיה שיחק עונה אחת. ב-3 בינואר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד עירוני טבריה.
ב-27 באוגוסט 2020 וייר חזר לליגת העל כאשר חתם במכבי נתניה. בינואר 2023 זכה עם המועדון בגביע הטוטו.
הרי השוף
הרי השוף (בערבית: جبال الشوف, ג'באל א-שוף; בתעתיק מדויק: ג'באל אלשוף) הם אזור בלבנון בתחומי נפת שוף במחוז הר הלבנון.
פסיפס לוד
פסיפס לוד הוא פסיפס אשר התגלה בשנת 1996 בעיר לוד על ידי הארכאולוגית מרים אבישר מרשות העתיקות. מי שחפר בשטח היה הארכאולוג חנן מימון.
הרי השוף
הרי השוף נמצאים בהר הלבנון מדרום-מזרח לביירות, בירת לבנון. האזור כולל רצועת חוף צרה ובה העיר דאמור ועמקים והרים במורדות המערביים של הר הלבנון. הטבע באזור הוא פראי יותר מרוב האזורים האחרים בלבנון והבניה בו דלילה למדי. יער הארזים הגדול ביותר במדינה נמצא בתחומו, ובו עצי ארז עתיקים. הרי השוף הם לב אזור ההתיישבות של העדה הדרוזית בלבנון, ומנהיגה ואליד ג'ונבלט גר בארמון ג'ומבלט בעיירה מוחטרה באזור.
פסיפס לוד
היסטוריה
הפסיפס היה חלק מרצפתו של בית אמידים בלוד הרומית והביזנטית, מסוף המאה השלישית עד תחילת המאה הרביעית לספירה, והתגלה בשנת 1996, לפני הרחבת רחוב החלוץ בעיר, כשנערכה חפירה להצלת ממצאים ארכאולוגיים.
הרי השוף
בהרי השוף נמצאת דיר אל-קמר, עיירה נוצרית-מרונית. בשנת 1590 העביר שליט לבנון פחר א-דין השני את בירתו מבעקלין לדיר אל-קמר. בין המאה ה-16 ל-18, הייתה העיירה מוקד שלטונם של שליטי הר הלבנון עד אשר העביר האמיר באשיר השני לבית שהאב את בירתו לעיירה בית א-דין. אמירי לבנון גרו בעבר במקום, ביניהם שיהאב השני שבנה את ארמון בית-א-דין במחצית הראשונה של המאה ה-19. עיר היסטורית נוספת, ממש מתחת לבית-א-דין, היא דיר אל-קמר.
פסיפס לוד
היסטוריה
הפסיפס הנחשב לאחד הגדולים, השמורים והיפים בישראל, כוסה בעפר בשל היעדר תקציב. בעקבות קבלת תרומה מקרן שלבי וויט וליאון לוי החלה רשות העתיקות, בשיתוף עם עיריית לוד, בעבודות לשימור הפסיפס לקראת הצגתו למבקרים. במהלך העבודות נחשף פסיפס נוסף.
הרי השוף
מבחינה היסטורית היחסים בין הדרוזים לנוצרים התאפיינו בשיתוף פעולה ובדו קיום,   לצד תקופות חריגות של עימותים קשים ומעשי אלימות כולל מעשי טבח שביצעו הדרוזים בנוצרים במרד הר הלבנון. בהרי השוף אירעו התנגשויות אלימות בין דרוזים לנוצרים (בעיקר מרונים) ב-1848, 1860 ולאחרונה בזמן מלחמת האזרחים בלבנון בשנים 1983 ו-1984 (מלחמת ההרים, חרב אל-ג'בל). תושבים נוצרים רבים נמלטו מבתיהם כתוצאה מהאירועים ועדיין לא חזרו לשם, אף על פי שחלק מהכפרים שנהרסו על ידי הדרוזים נבנו מחדש.
פסיפס לוד
היסטוריה
ביולי 2009 נחשף הפסיפס והוצג במשך שלושה ימים לקהל. לאחר מכן הועבר הפסיפס לירושלים לשם שימורו.
הרי השוף
במבצע שלום הגליל בשנת 1982 כבשה ישראל את הרי השוף, ושלטה באזור עד ספטמבר 1983 תוך ניסיון לנצל לטובתה את מלחמת העדות שם ולכונן שלטון נוצרי אוהד בלבנון שיוכל לחתום הסכם שלום עם ישראל. באוגוסט 1983 הסיגה ישראל את כוחותיה ממחוז הרי השוף (דרומית-מזרחית לביירות), ונותרה רק ברצועת הביטחון. בנסיגתה מהשוף, ישראל הסירה את החיץ האנושי של חייליה שניצב בין המיליציות הנוצריות לבין הדרוזים, וגרמה לסבב לחימה נוסף, שזכה לכינוי "מלחמת ההרים". עד ספטמבר, הדרוזים הצליחו להשתלט כמעט על כל השוף.
פסיפס לוד
תצוגה ברחבי העולם
קטעים מהפסיפס המשומר נשלחו לתצוגה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק. הפסיפס הוצג במוזיאון הלובר בפריז, במוזיאון הישן בברלין, במוזיאון ארמיטאז' בסנקט פטרבורג ובמרכזי תרבות נוספים.
מידות הפסיפס ופרטיו
גודלה של רצפת הפסיפס הוא כ-155 מ"ר. אורכו כ-17 מטרים ורוחבו כ-9 מטרים, והוא מורכב מתמונות צבעוניות ובהן תיאור מפורט של יונקים, ציפורים, דגים, צמחים וכלי שיט שהיו נוהגים בתקופתו.
מרכז המבקרים בלוד
באתר הפסיפס בלוד נבנה מרכז מבקרים, שהיה אמור להיפתח ב-2021. במהלך המהומות בלוד במאי 2021 השחיתו מתפרעים את מבנה המוזיאון וגרמו לו נזק ניכר. ביוני 2022 הושלמה בנייתו והוא נפתח לקהל ונקרא בשם "מרכז ארכאולוגי פסיפס לוד ע"ש שלבי וייט ולאון לוי".
אסון פתע רב-נפגעים
אסון פתע רב-נפגעים (בראשי תיבות: אפר"ן) הוא אסון שבו היקף הנפגעים או הפגיעה ביכולת הקהילה לתפקד הם ברמה הלאומית.
אפר"ן עלול להתרחש כאשר מתקיימים שלושה תנאים (משולש האסון):
אי המוכנות של האדם תגרום לאירועים טבעיים (רעידת אדמה, צונאמי, התפרצות הר געש, סופה, שרפה, התנזלות קרקע, פנדמיה ועוד) להפוך לאפר"ן.
בהתמודדות עם אסון פתע רב-נפגעים יש מרכיבים אחדים:
מן הפעולות: בנייה מחדש של בתים, מבני ציבור ומבני תעשייה, פינוי פסולת, תיקון כבישים וגשרים, שיקום תשתיות מים וחשמל ושירותים חיוניים אחרים, לרבות שיקום מקורות הכנסה בזירת האפר"ן.
דוגמאות לאפר"ן:
רעידת אדמה
"לפי "תרחיש ייחוס לאומי" של רעידת אדמה בעוצמה גבוהה בישראל שקבעה ועדת ההיגוי, על מדינת ישראל להיערך לרעידת אדמה בעוצמה של 7.5 בסולם ריכטר שמוקדה בבית שאן. לפי התרחיש באירוע זה ייהרגו 16,000 איש, ויהיו 6,000 פצועים קשה ו-377,000 מפונים. נוסף על כך, יהיו 10,000 מבנים הרוסים ול-20,000 מבנים ייגרמו נזקים כבדים. לדברי ד"ר אבי שפירא, יו"ר ועדת ההיגוי הבין משרדית תרחיש הייחוס הנוכחי מחמיר ועתיד להיבחן מחדש".
צונאמי
מחקר שנערך על ידי גאולוגים מאוניברסיטת חיפה בחופי קיסריה העלה שקיים סיכוי סביר לפגיעה של גלי צונאמי בחופי ישראל. המחקר חשף באמצעות קידוחים תת-ימיים עדויות לארבעה אירועי צונאמי שפקדו את החוף בעבר: בשנת 1500 לפני הספירה, 100-200 לספירה, 500-600 לספירה ו-1100–1200 לספירה. הצונאמי האחרון שפגע בחופי ישראל היה ב-1956 כתוצאה מרעידת אדמה בסמוך לחופי יוון. גובה הגל שהכה בחוף היה כחצי מטר ולא גרם לנזק ממשי.
כשל תשתיתי וטכנולוגי כתוצאה מרעידת אדמה ו/או צונמי
האפרנאי אפרים לאור, ראש המרכז לחקר אירועי פתע רבי נפגעים במכון הטכנולוגי בחולון משרטט תרחיש ייחוס סביר ועל פיו גל צונאמי בים התיכון בעקבות רעידת אדמה ישטוף את מתקני התעשייה לאורך חוף מפרץ חיפה ובעורפו, דרך מליחות הקישון ונחל נעמן, המועדות להצפות מי ים גם בשגרה. המפגש של מי ים, כשלעצמם, עם חומרים המאוחסנים בטמפרטורה ולחץ גבוהים יביא לתוצאות קטלניות. כל זאת בטרם הבאנו בחשבון כמה תקלות שיקרו בו זמנית, שאיננו יכולים לחזות נכון לעכשיו, בהיעדר מידע קריטי על סה"כ החומרים המסוכנים המאוחסנים בכל רגע נתון במפרץ חיפה, הרכבם הכימי והסיכון המצרפי בהיפלטם לסביבה.
מניעה
אחת הדרכים להתמודד עם מבנים שאינם עומדים בתקן הבנייה החדש היא תוכנית תמ"א 38 ובה תמורת חיזוק המבנה, שיפוצו והקמת ממ"דים מקבלים הקבלנים אחוזי בניה להוספת דירות למבנה. הבעיה היא שהתמריץ לקבלנים קיים רק באזורי הביקוש והיישובים על השבר הסורי אפריקאי ובסביבתו אינם נמנים עם היישובים באזורי הביקוש למגורים שמתמקדים בין חדרה לגדרה.
ישראל היא מן המתקדמות במדינות העולם בפיתוח, ייצור ויצוא מערכות התרעה בפני רעידות אדמה. המערכת מנצלת את פרק הזמן בין שני סוגים של גלים ססמיים, גל ה-P, המהיר יותר שאינו גורם להרס הנקלט על ידי חיישני מערכת ההתרעה ומפעיל, בין שאר יכולותיו, כריזה קולית, המקדימה, בתלוי במרחק ממוקד הרעש ובעוצמתו, בכמה עשרות שניות בודדות את גל ה-S ההרסני, ובכך מגדיל את סיכויי השרידות באפשרו, בכפוף לאתר בו הוא מותקן, ותרגול, הימלטות לשטח פתוח, כניסה למרחב מוגן וכיוצא בזה. החל בשנת 2010 מותקנת מערכת שכזו בישראל בכל מוסד חינוכי חדש או אגף חדש של מוסד חינוכי.
היערכות ואִפְחוּת
בהינתן אפר"ן לפי "תרחיש ייחוס לאומי" של רעידת אדמה בעוצמה גבוהה בישראל על האוכלוסייה האזרחית בסיוע הרשויות המקומיות יהיה לדאוג לעצמה למשך מספר יממות עד אשר יינתן סיוע ברמה הלאומית והבינלאומית.
ביקורת
המישור העקרוני עליו נסמכת הביקורת הנשמעת כנגד התנהלותן של ממשלות ישראל בנושא המוכנות הלאומית לאפר"ן הוא שהממשלות מחשבות את ההסתברות לקרות אירוע אפר"ני אל מול ההשקעה הכלכלית הדרושה להתכוננות סבירה (עשרות מיליארדים) בעוד מומחי האפר"ן טוענים שהשיקול המרכזי לאורו על הרשויות להתכונן היא הוודאות המוחלטת שאפר"ן בוא יבוא ואת ההשקעה הכלכלית של התכוננות יש להשוות להשקעה הכלכלית שתידרש לשיקום מדינה שלא התכוננה לאפר"ן כראוי (מאות מיליארדים), כאשר את עשרות אלפי ההרוגים לא יהיה ניתן להשיב ושורות שכבת גיל דור העתיד לא יתמלאו אלא לאחר שניים או שלושה דורות.
אשור (פירושונים)
{{פירושונים|* אשור – ממלכה ואימפריה קדומה באזור החידקל העליון
אישים:
ראו גם
}}
עמק השלום
עמק השלום הוא חווה הנמצאת בתחום רמת השניים (מכונה גם עמק השניים) באפיק נחל השופט באזור רמות מנשה.
היסטוריה
ב-1964 הצטרף למקום חוקר תנ"ך אוסטרי בשם הרמן בצנר מקהילת "ידידי אנוש" שהאמינה שסוף העולם היה אמור להגיע לקראת סוף המאה ה-20, עמק השלום הקרוב למגידו (היא ארמגדון) נראה לו כמקום הולם לקדם את מלחמת גוג ומגוג.
במהלך התקופה עזב אדריאן את המקום.
ב-1967 ד"ר אדר התגייר, עזב את המקום ועבר לירושלים. בצנר נותר לבד והמשיך לעבד את החווה, מדי תקופה היו מגיעים למקום צעירים, בעיקר מגרמניה, לעזור לו.
ב-1972 הצטרף לחווה יוסף אלישע (יוזף שמידט) מצ'כיה, והשניים המשיכו במסורת קבלת הפנים.
לעת זקנה תרמו השניים את המקום למועצה האזורית מגידו וציוו את המקום לפעילות אשר תתרום לעם ישראל ולנזקקים ותשמור על הצביון האקולוגי של המקום.
ב-2000 נפטרו אלישע ובצנר.
שרלוטנבורג-וילמרסדורף
שרלוטנבורג-וילמרסדורף (בגרמנית: Charlottenburg-Wilmersdorf) הוא רובע במערבה של ברלין, אחד מ-12 הרבעים המרכיבים את בירת גרמניה. בסוף 2009 חיו בו כ-320,000 איש.
עמק השלום
היסטוריה
ב-2020, השדות החקלאיים של רמת השניים, שם עמק השלום נמצא, עמדו מול אפשרות הריסה עבור בנייה של כ-3,000 יחידות דיור עבור הרחבת העיר יקנעם עילית. בין ראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי, לבין ראש המועצה האזורית מגידו, איציק חולבסקי, מתנהל מאבק משפטי וציבורי בעניין זה, שכן כל אחד מהם תובע את השטח לעצמו ומייעד לו שימוש שונה. שני הצדדים מעוניינים לפתח באזור, אלפסי את עירו וחולבסקי את מושב עין העמק ושאר המושבים והקיבוצים הסמוכים, וההחלטה בעניין ניתנה לשרת הפנים איילת שקד, שהחליטה להותיר את שטח עמק השלום כשטח טבע לרווחת הציבור.
שרלוטנבורג-וילמרסדורף
הרובע נוצר כתוצאה מאיחוד של השכונות וילמרסדורף, שרלוטנבורג וחמש שכונות נוספות לרובע אחד בעקבות רפורמת השכונות של ברלין ב-2001. גבולותיו הם: במערב - שפנדאו, בצפון - רייניקנדורף, במזרח - מרכז ברלין וטמפלהוף-שנברג, ובדרום שטגליץ-צלנדורף.
חלוקה פנימית
עם חלקיו של הרובע, שקודם לאיחוד היו ישויות עצמאיות, נמנות השכונות:
קריעה (סיפור קצר)
קריעה הוא סיפור קצר מאת ברכה סרי. הסיפור מתאר את ליל כלולותיה של ילדה כבת 11, בקהילה היהודית בתימן, הנישאת במצוות אביה לאלמן מבוגר. הילדה אינה מוכנה כלל לרצונו של בעלה לבעול אותה, והסיפור מציג את מחשבותיה ואת מחשבותיו, במה שהיא רואה כאונס והוא רואה כבעילת מצווה. הסיפור זכה לשבחים רבים, אך הקים על סרי רבים ובודד אותה מהקהל אליו פנתה והקהילה התימנית והמזרחית החרימה אותה.
על כתיבת הסיפור ופרסומו
את הסיפור כתבה סרי בביתה בראש העין. היא חששה להראותו שמא לא יובן, אך דיקנית הסטודנטים ב"בצלאל", שושנה אלינגס, קראה אותו והבינה, והפעילה הפמיניסטית מרשה פרידמן קראה והתפעלה. הסיפור, שהוא ראשית עיסוקה האמנותי והספרותי של סרי, התפרסם בשנת 1980 בגיליון הראשון של כתב העת "נגה", תחת שם העט "פועה מרי-דור", ובשנת 1994 נכלל באנתולוגיה "הקול האחר: סיפורת נשים עברית" שבעריכת לילי רתוק.
ברכה סרי אמרה על סיפורה:
הסיפור
לקראת סוף הסיפור מתוארת כניעתה המוחלטת של הילדה־הכלה:
המשפחה עולה לארץ ישראל, והסיפור מסתיים בתיאור לידת הבן בניתוח קיסרי בבית חולים ישראלי. טיפול הצוות הרפואי בה מזכיר לה את ליל הקריעה. עקב הזכרונות שעלו בה לאחר הלידה היא "קרעה צינורות ושברה מכשירים ושפכה נוזלים. והאחיות הצמידוה למיטתה וקשרוה והרחיקו מיטתה מן החדר. ואחות בלבן מלמלה כמבינה: מסכנה, הלם של אחר לידה."
שם הסיפור
רחל אליאור הסבירה את משמעותו הכפולה של שם הסיפור:
גם שירה סתיו התייחסה לריבוי המשמעויות של שם הסיפור:
עיבוד למחזה
סרי עיבדה את סיפורה למחזה, שהוצג ב-1984 בתיאטרון הקריאה של בית אריאלה בתל אביב בהגשתה של סיגלית ערוסי. גברים תימנים חתמו על עצומה נגד ההצגה ושלחו אותה לנשיא המדינה, והפגינו נגד ההצגה. בשנת 1987 אמיר אוריין עיבד, ביים ואף גילם את תפקיד המטפל במחזה שהוצג בתיאטרון "החדר", בהשתתפות השחקניות סמדר לומנץ, מיכל כרמל ומירב משולם.
פרנק-איב במבוק
פרנק-איב במבוק (בצרפתית: Franck-Yves Bambock; נולד ב-7 באפריל 1995) הוא כדורגלן צרפתי-קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת גרנובל.
קריירה
במבוק נולד בדואלה שבקמרון ובגיל 8 היגר עם משפחתו לפריס. בשנת הצטרף לקבוצת הילדים של "אנטוני ספורט" וכעבור ארבע שנים הצטרף למחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן. בגיל 18 הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון ששיחקה אז בליגה הרביעית.
ב-16 ביולי 2015 במבוק חתם לשנתיים בווסקה מהליגה השנייה בספרד. ב-22 באוגוסט, במבוק ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד דפורטיבו אלאבס.
ב-1 בפברואר 2018 במבוק חתם בקורדובה. עד לסיום העונה, במבוק שיחק בקבוצת המילואים ובתום העונה הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-21 בינואר 2019 במבוק חתם במכבי פתח תקווה מליגת העל.
ב-21 ביוני 2019 במבוק חתם במאריטימו הפורטוגזית.
ב-12 באוגוסט 2021 חתם במבוק בגרנובל מהליגה הצרפתית השנייה.
חמישיית הפסנתר השנייה של דבוז'אק
חמישיית פסנתר בלה מז'ור מס' 2 של דבוז'אק, אופוס 81, B. 155 היא חמישיית פסנתר הכתובה לפסנתר שני כינורות, ויולה וצ'לו. דבוז'אק חיבר את היצירה בין 18 באוגוסט ל-8 באוקטובר 1887 והיא בוצעה לראשונה ב-6 בינואר 1888 בפראג. החמישייה מוכרת כאחת משלוש יצירות מופת בצורה זו (השתיים האחרות הן של שומאן וחמישיית הפסנתר של ברהמס).
רקע
היצירה חוברה למעשה כתוצאה מניסיון המלחין לעבד יצירה קודמת, חמישיית פסנתר בלה מז'ור, אופוס 5. דבוז'אק לא היה מרוצה מן החמישייה אופוס 5 והשמיד את הפרטיטורה זמן לא רב לאחר ביצוע הבכורה שלה. כעבור חמש-עשרה שנים שינה את דעתו, השיב לעצמו עותק של הפרטיטורה שנשמר אצל ידיד והחל לעבוד על תיקונים ושינויים. כך או כך, דבוז'אק גמר בדעתו שלא להגיש את היצירה המשוכתבת להוצאה לאור אלא לחבר יצירה חדשה לגמרי. החמישייה החדשה נחשבת ליצירת מופת בסוגה, תערובת של הליריות עתירת המבע של דבוז'אק עם יסודות מן המוזיקה הצ'כית העממית. כאופייני למלחין, יסודות אלה כוללים סגנונות וצורות של שיר ומחול, אבל לא נעימות עממיות בפועל; דבוז'אק יצר מלודיות מקוריות בסגנון עממי אותנטי.
מבנה
נגינת החמישייה נמשכת כ-40 דקות.
הפרק הראשון נפתח בשקט, בנושא לירי בצ'לו בליווי פסנתר, ובהמשכו שורת שינויים משוכללים. הוויולה מביאה את הנושא השני, גם הוא מלודיה לירית, אך פעלתנית הרבה יותר מן הקו האיטי ואומר הכבוד של הצ'לו. שני הנושאים זוכים לפיתוח נרחב מצד הכינור הראשון והשני והפרק מסתיים ברופריזה ובקודה מלאת חיים.
הפרק השני מוכתר בתואר "דומקה", צורה שדבוז'אק עשה בה שימוש מוכר היטב בשלישיית הפסנתר "דומקי". הדומקה נפתחת בנושא מלנכולי בפסנתר, שאליו מצטרפת התיבה הרביעית הוויולה. ייחודו של הנושא בשילובי מקצבים, טריולות וסינקופות, עם חלקי 32 קישוטיים בין רבעים איטיים. בתיבה 24 מצטרף הכינור הראשון אל הפסנתר, הממשיך לפתח את הנושא הראשון, למשך שמונה התיבות הבאות. הפסנתר סולו ממשיך בנושא הראשון עד לסימן החזרה. הוולטה השנייה נפתחת באקורד ספורצנדו שבור בפסנתר ונמשכת בסדרת אקורדים, העוברים מפורטה לפיאנו, כשהצ'לו והכינור הראשון מצטרפים בתיבה 40 בטריולות של חלקי שש-עשרה. קטע מעבר זה מסתיים בתיבה 44 בשינוי סולם, מפה דיאז מינור לרה מז'ור, ושינוי קצב ואופי, המוגדר במילים Un pochettino piu mosso - קצת יותר תנועה. הכינור הראשון מנגן את הנושא החדש, מהיר יותר וזורם במתיקות וברגש (dolce, sempre espresivo) כהוראת המלחין, על רקע פיציקטו בוויולה ובצ'לו ובליווי הפסנתר. בקדמה לתיבה 60 נפסק הפיציקטו וכלי הקשת חוזרים ללוות בפיציקטו ובקשת לסירוגין את הפסנתר, בנושא מהיר יותר, סוער ועתיר מודולציות, משובץ קטעי ביניים מהירים ועולצים. בתיבה 90 חוזר הנושא הראשון, תחילה בפסנתר ובהמשך בפיתוח בכלי הקשת. הפרק בנוי במתכונת של A-B-A-C-A-B-A, כש-A, איטי ואלגי, חוזר בפסנתר עם וריאציות, B הוא קטע כינורות מבריק ברה מז'ור ו-C הוא קטע מהיר ונמרץ, הלקוח מקטע הפתיחה החוזר. מרקם הדומקה (A) מתעשר עם כל חזרה.
הפרק השלישי מסומן כ"פוריאנט", ריקוד עממי בוהמי מהיר. הצ'לו והוויולה מתחלפים ביניהן בפיציקטו רתמי מתחת לנעימה העיקרית של הכינור הראשון. קטע הטריו האיטי יותר של הסקרצו לקוח גם הוא מנושא הפוריאנט, כשהפסנתר והכינור מתחלפים ביניהם במלודיות העיקריות. מחול העם הבוהמי המהיר חוזר והפרק מסתיים בהסתערות לקראת הפולקה של הפרק האחרון.
הפינאלה הוא פרק קליל ונלהב. הכינור השני מוביל את הנושא אל פוגה בקטע הפיתוח. בקודה, דבוז'אק כותב "טרנקוילו" (רגוע) לקטע כוראלי, לפני שהקצב מואץ מחדש והחמישייה נחפזת אל סיומה.
חוסר אזרחות
חוסר אזרחות (בצרפתית: apatride) ו- Sans nationalite, הוא מצב בו אדם חסר אזרחות כלשהי ואין לו הגנה של אף מדינה. אדם עלול להימצא במעמד של חוסר אזרחות בנסיבות הבאות:
המצב בהווה
נכון ל-1954, השנה בה נחתמה האמנה בדבר מעמדם של מחוסרי אזרחות, היו על פי הערכות כ-12 מיליוני חסרי אזרחות בעולם.
דוגמה לחוסר אזרחות היא אנשי המאבק של בני רוהינגיה במיאנמר (לשעבר בורמה), כאשר ניסו להקים מדינה או אוטונומיה מוסלמיים ונכשלו, מאות אלפי בני רוהינגיה היגרו ממיאנמר ללא דרכונים וכעת הם במעמד של חסרי אזרחות.
בחר אל-ע'זאל
בחר אל-ע'זאל (בערבית: بحر الغزال, הגייה מקורבת: בחר אלרזאל) הוא חבל ארץ בדרום סודאן, הנקרא על שם נהר בחר אל-ע'זאל (מילולית: "ים הצבאים"). החבל משתייך משנת 2005 לחבל האוטונומי של דרום סודאן, והחל מיולי 2011 לדרום סודאן העצמאית.
במערבו גובל החבל ברפובליקה של מרכז אפריקה. בדרום הוא גובל במדינות חבל אקווטוריה, בצפונו במדינת דרום דארפור שבחבל דארפור ובחבל קורדופאן, ובמזרחו במדינות ג'ונגליי ומדינת האיחוד.
החבל מיושב ברובו על ידי שבטי הדינקה, המתפרנסים מחקלאות אוטרקית ומרעיית בקר. עד המאה התשע עשרה היו בני השבטים בחבל נתונים לחטיפות של סוחרי עבדים ערבים, עד להפסקת התופעה על ידי שליטי מצרים ששלטו בסודאן.
ב-1871 מינו המצרים את רחמן מנסור א-זובייר, סוחר עבדים ידוע לשמצה, כמושל מחוז בחר אל-ע'זאל. זובייר השתמש בצבאו על מנת ליצור לעצמו מונופול בסחר העבדים. לאחר מכן, כאשר נעשה ניסיון לפטרו ממשרתו, מרד בשלטון המרכזי בקהיר והביס כוח מצרי שניסה לגרשו. צ'ארלס גורדון, מושל סודאן באותה עת, שלח את סגנו, האיטלקי רומולו גאסי, שגבר על צבאו של זובייר, הוציא את בנו להורג ושלח אותו לקהיר.
בתקופת השלטון האנגלו-מצרי בסודאן סופח החבל לפרובינציית אקווטוריה, וב-1948 הפך לפרובינציה עצמאית ואחר כך למדינה. ב-1996 החליטו שלטונות סודאן על חלוקת החבל לארבע מדינות ("ולאיאת") עצמאיות : צפון בחר אל-ע'זאל, מערב בחר אל-ע'זאל, מדינת האגמים, וואראפ.
מ-1955 ידע החבל תקופה ממושכת של מלחמות אזרחים. החל מ-1983 ועד 2005 התנהלה באזור מלחמה בין צבא השחרור של העם הסודאני (SPLA) לבין ממשלת חרטום, מלחמה הידועה כ"מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה".
ב-1988 סבל החבל במיוחד מהרעב ההמוני ששרר בסודאן, ועשרות אלפים מתושביו גוועו ברעב. ב-2005, עם חתימת הסכם השלום בין המורדים לממשלת סודאן, סופח החבל לאזור דרום סודאן, והוא מוכפף מנהלית לממשלת הדרום.
זאק דה לה רוחה
זאק דה לה רוחה (באנגלית: Zack de la Rocha; נולד ב-12 בינואר 1970) הוא זמר, משורר ומוזיקאי אמריקאי-יהודי ממוצא מקסיקני. הוא ידוע בעיקר בשל השתתפותו בלהקת Rage Against the Machine, אחת מהחלוצות בתחום הראפ רוק והראפ מטאל. מלבד היותו זמר ראפ ומטאל הוא גם מתמחה בתיפוף, נגינה על גיטרה, גיטרה בס וכלי מקלדת. הוא ידוע בדעותיו הפוליטיות הנחרצות ובמחאתו כנגד הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, אמריקה התאגידית ודיכוי שלטוני.
ראשית חייו
דה לה רוחה נולד בשם זכריאס מנואל דה לה רוחה בעיר לונג ביץ', קליפורניה, ב־12 בינואר 1970, לאב מקסיקני-אמריקני (האמן רוברט "בטו" דה לה רוחה, יליד 1937) ואם ממוצא אירי, (אוליביה לורין קרטר ילידת 1941). אביו היה יהודי דתי ממוצא מקסיקני שטען כי הוא צאצא של יהדות ספרד. סבו של דה לה רוחה, יצחק דה לה רוחה בלטרן (1910–1985), היה מהפכן מקסיקני שלחם במהפכה המקסיקנית ומאוחר יותר עבד כחקלאי בארצות הברית. בבגרותו הודה דה לה רוחה כי תמיכתו התקיפה בארגון הצבא הזפטיסטי לשחרור לאומי.
הוריו של דה לה רוחה התגרשו כאשר היה בן שש, והוא עבר ממזרח לוס אנג'לס לאירווין עם אמו, שלמדה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין ובסופו של דבר קיבלה דוקטורט באנתרופולוגיה. מאוחר יותר תיאר דה לה רוחה את אירווין כ"אחת הערים הגזעניות ביותר שניתן להעלות על הדעת" ואמר כי "אם היית מקסיקני באירווין, היית שם כי היה לך מטאטא או פטיש ביד שמאל".
קריירה מוזיקלית ראשונית
דה לה רוחה פגש את טים ​​קומרפורד בבית הספר היסודי, ובחטיבת הביניים, שניהם ניגנו בגיטרה בלהקה בשם Juvenile Expression. ההתעניינות של דה לה רוחה בלהקות פאנק רוק כמו סקס פיסטולס, הקלאש, ובד רליג'ן הפכה להערכה ללהקות אחרות כמו 'Minor Threat', 'Bad Brains' ו- 'The Teen Idles'. בתיכון הוא הצטרף ללהקה Hard Stance, שהתפתחה ללהקת רוק כבד בסביבות 1988 וצברה מחתרת לאומית בעקבותיה. הלהקה הוציאה תקליט בודד, 'No Spiritual Surrender', עם הוצאת 'Revelation Records' בשנת 1990 לפני שהתפרקה. מאוחר יותר אמר דה לה רוחה שהלהקה עוסקת ב"ניתוק עצמנו לחלוטין מהחברה לראות את עצמנו כ ... רוחות ולא להתכופף למערכת שרואה בך סתם עוד חלוק נחל על גדת נהר. הוצאתי את כל הכעס שלי החוצה דרך הלהקה ההיא."
רייג' אגאינסט דה משין
לאחר פירוק הלהקה בשנת 1991, דה לה רוחה החל לאהוב את סגנון ההיפ הופ והחל להופיע במועדונים מקומיים. באחד מהם ניגש אליו גיטריסט בשם טום מורלו, שהתרשם ממילותיו של דה לה רוחה, ושכנע אותו להקים להקה. מורלו גייס את המתופף לשעבר של להקת "גרטה", בראד וילק ודה לה רוחה גייס את חברו ללהקת ה- Juvenile Expression לשעבר, טים קומרפורד, לנגן בס. הלהקה נקראה על שם תקליט הלהקה הקודמת של דה לה רוחה, שטרם פורסם, Rage Against the Machine. הלהקה החדשה הוציאה את אלבום הבכורה שלהם "Rage Against the Machine" בשנת 1992 אשר עבר בהצלחה ביקורתית ומסחרית. הלהקה עלתה לבמה המרכזית בלולפאלוזה בשנת 1993 והייתה אחת הלהקות הכי טעונות פוליטית שאי פעם קיבלה זמן אוויר נרחב מהרדיו האמריקאי ומרשת MTV. האלבומים השני והשלישי של הלהקה הגיעו למקום הראשון במצעדי המכירות בארצות הברית, אך לא הביאו לפעולה הפוליטית שקיווה לה דה לה רוחה. הוא נהפך חסר שקט יותר ויותר וביצע שיתופי פעולה עם אמנים כמו 'KRS-One', צ'אק די, ו'פאבליק אנמי'. הוא עזב את הלהקה באוקטובר 2000, כשהוא ציין "הבדלים יצירתיים", ובזמנו פרסם הצהרה באומרו: "היה צורך לעזוב את הלהקה מכיוון שתהליך קבלת ההחלטות שלנו נכשל לחלוטין", בהתייחסו למחלוקת על שחרורו של האלבום "Renegades". שאר חברי הלהקה חיפשו אחר ניהול נפרד והבטיחו את שחרורם המיידי של האלבום. לאחר חיפוש אחר מחליף לדה לה רוחה, חברי הלהקה האחרים הצטרפו לכריס קורנל מלהקת סאונדגארדן כדי להקליט אותו.
קריירת סולו
בשנת 2000 הופיע דה לה רוחה בשיר "מרכז הסערה", מתוך האלבום של רוני סייז, Reprazent In The Mode, ואילו בשנת 2002, הוא הופיע בתפקיד מינורי בחלק הראשון של השיר "Blackalicious" שיצא לאור באלבום "Blazing Arrow". בשיתוף פעולה חדש בין דה לה רוחה ל- DJ Shadow, השיר "צעדת המוות" אשר יצא לאינטרנט בחינם בשנת 2003 במחאה על הפלישה הקרובה לעיראק. במסגרת שיתוף הפעולה פרסם דה לה רוחה הצהרה שכללה את הדברים הבאים:
שירי הפסקול והאמנים שהעניקו השראה לסרט "פרנהייט 9/11" משנת 2004 כללו את אחד משיתופי הפעולה עם רזנור, "אנחנו רוצים הכל". אלבום זה כלל גם את השיר "אף אחד לא נותר", הקלטת הבכורה של הגיטריסט 'Rage Against the Machine' לשעבר טום מורלו בתור חבר בלהקת "משמר הלילה". ב־7 באוקטובר 2005, חזר דה לה רוחה לבמה עם חומר חדש, והופיע עם להקת 'סון ג'רוחו סון דה מדרה'. ב־8 בספטמבר 2016 דווח כי אלבום הסולו הראשון של דה לה רוחה יהיה שלם ויצא לאור בתחילת 2017. החדשות הגיעו עם שיר חדש, שהופק על ידי El-P, בשם "Digging for Windows" שיצא ב YouTube ו- BitTorrent. עם זאת, עד היום האלבום לא יצא לאור ונותר ללא הכרזות נוספות.
התאחדות רייג' אגאינסט דה משין
השמועות כי Rage Against The Machine עומדת להתאחד מחדש בפסטיבל המוזיקה והאמנויות של עמק קואצ'לה הופצו באמצע ינואר 2007 ואושרו ב־22 בינואר. הלהקה ניגנה מול 'צבא זאפטיסטה לשחרור לאומי' (EZLN) לקהל הגדול ביותר בפסטיבל. ההופעה נחשבה בתחילה כחד-פעמית, אך הדבר התברר כשגוי. הלהקה הופיעה שבע הופעות נוספות בארצות הברית בשנת 2007, ובינואר 2008 הם הופיעו את ההופעות הראשונות שלהם מחוץ לארצות הברית כחלק מפסטיבל Big Day Out באוסטרליה ובניו זילנד. הלהקה המשיכה לסיבוב הופעות ברחבי העולם, כשהיא מדברת על פסטיבלים גדולים רבים באירופה ובארצות הברית, כולל Lollapalooza בשיקגו ופסטיבלי הרידינג והלידס. בריאיון לשנת 2008 אמר דה לה רוחה את הדברים על היחסים בינו, קומרפורד, וילק ומורלו:
One Day as a Lion
בשנת 2008, דה לה רוחה ומתופף לשעבר של להקת 'מארס וולטה', ג'ון תיאודור, הקימו את הלהקה One Day as a Lion (בעברית: יום אחד כאריה). בהמשך הוסיפו את ג'ואי קראם מלהקת "הארבה" על קלידים להופעות החיות שלהם. הקבוצה משלבת תיפוף רוק, קלידים אלקטרוניים וקולות היפ הופ. דה לה רוחה ניגן קלידים וגם סיפק שירה, כשתיאודור ניגן על התופים. שמה של הלהקה נובע מצילום גרפיטי שחור לבן שצילם הצלם צ'יקנו ג'ורג 'רודריגז בשנת 1970 ובו כתוב: "עדיף לחיות יום אחד כאריה, מאשר אלף שנה ככבשה". משפט זה מגיע מתוך סיסמתו של בניטו מוסוליני שזכתה לפופולריות בשנות השלושים באיטליה הפשיסטית, "עדיף שיום אחד אהיה כאריה מאשר מאה יום ככבשה." הם הוציאו את תקליט הבכורה שלהם, One Day as a Lion, ב־22 ביולי 2008.
פעילות פוליטית
דה לה רוחה תומך פומבי מובהק בשמאל רדיקלי בארצות הברית, ובפרט בעד לאונרד פלטייה, מומיה אבו ג'מאל ותנועת זאפטיסטה (EZLN) במקסיקו. הוא נשא נאום על בימת האו"ם והעיד נגד ארצות הברית והיחס שלה לאבו ג'מאל. דה לה רוחה הודיע על מחויבותם של להקתו למאבקי המהגרים, השחורים והזפטיסטות. הוא שינה את שמו של מרכז המשאבים העממי בפארק היילנד למרכז Centro de Regeneracion. שם, רבים מאותם אמנים ופעילים שהשתתפו במאבק על מרכז השלום והצדק שמרו על מחויבותם לספק לנוער מרחב תרבותי והדרכה. לצד סדנאות מוזיקה ופיתוח רדיו קלנדסטינה, ארגנו חברי סנטרו גם סדנאות גרפיטי ופסטיבלי סרטי נוער. אף על פי שהפרויקט נמשך שנתיים בלבד, הוא היה מרחב חשוב במיסוד המתמשך של הפוליטיקה הקהילתית, פרקטיקות התרבות והרשתות החברתיות של סצנת האסטסייד בשנות התשעים. חוויות ה-EZLN ודה-לה-רוחה עימן היוו השראה לשירים "people of the sun", "Wind Below" ו"Without a Face" מהאלבום "evil empire". זאק דה לה רוחה ביקש מחברת התקליטים שלהם, Epic Records, סכום של 30,000 $ בשביל תרומה לארגון ה- EZLN. לא ידוע אם הם נענו. דגל EZLN אף שימש כתפאורה בימתית בכל מופעי הלהקה מאז איחודם באפריל, 2007. דה לה רוחה הודה בכך שכמעט בלתי אפשרי היה לו לשרטט את הגבול בין פוליטיקה למוזיקה. ב־14 באפריל 2007, מורלו ודה לה רוחה התאחדו בשלב מוקדם על הבמה כדי לבצע מערכת אקוסטית קצרה ב- 'House of Blues' בשיקגו, בעצרת לאוכל הוגן עם הקואליציה של עובדי CIW. מורלו תיאר את האירוע כ"מרגש מאוד עבור כל אחד בחדר, כולל אותי". בתוכנית האיחוד הראשונה של רייג', נשא דה לה רוחה נאום במהלך השיר "Wake Up" (שגם באלבום הוא שיר מחאה בולט ביותר) בו כינה דה לה רוחה מספר נשיאים אמריקאים פושעי מלחמה, תוך ציטוט הצהרה של נועם חומסקי בנוגע לעקרונות נירנברג.
אקול נורמל סופרייר
אֵקוֹל נוֹרְמַל סוּפֶּרְיֱיר- PSL (מצרפתית: École normale supérieure; בעברית: בית הספר התִקנִי להשכלה גבוהה) הוא אוניברסיטה בפריז הנמנית עם אוניברסיטאות גרנד אקול ואחד המוסדות המרכיבים את אוניברסיטת פריז למדעים ואמנויות (מצרפתית: Paris Sciences et Lettres University, מקוצר לרוב ל- PSL). הקמפוס העיקרי שלו שוכן ברובע הלטיני שבפריז (מכונה גם נורמל סופ', ENS, או אוּלְם על שם הרחוב בו הוא שוכן).
בית הספר נוסד בהוראת ועדת ההוראה הציבורית לאחר המהפכה הצרפתית, ב-30 באוקטובר 1794. בית הספר פתח את שעריו בינואר 1795, אך בשל המצב הכלכלי והפוליטי הקשה באותה תקופה, נסגר כעבור זמן קצר. לאחר יותר מעשור, ב-17 במרץ 1808 נוסד מחדש על ידי נפוליאון בונפרטה.
ב-9 במרץ 1826 נוסד "École préparatoire", המכינה לאקול נורמל סופרייר, ששכנה במתחם של בית הספר "לואי הגדול" (Lycée Louis-le-Grand).
כיום מורכב בית הספר מאיחוד שנעשה ב-1985 של האקול נורמל סופרייר שברחוב אולם ואקול נורמל סופרייר לצעירות (École normale supérieure de jeunes filles) מרחוב סבר (Sevres, הוקם בשנת 1880).
המחקר ב-ENS הוא בטווח רחב מאוד של דיסציפלינות, מדעיות וספרותיות, בהן ההוראה מחולקת לשלוש-עשרה מחלקות (ביולוגיה, כימיה, פיזיקה, גאוגרפיה, היסטוריה, תקשורת, מדעים קוגניטיביים, מדעים בעת-העתיקה, מדעי החברה, פילוסופיה, מתמטיקה, ספרות ושפות, אקולוגיה).
ישנם בצרפת כיום עוד שני "אקול נורמל סופרייר", בקשאן (אקול נורמל סופרייר דה קשאן) ובליון (אקול נורמל סופרייר דה ליון), אך זה שברחוב אוּלם בפריז נחשב לראשון וליוקרתי מבינם. האקול נורמל סופרייר נחשב לאחד היוקרתיים והסלקטיביים ביותר מבין "בתי הספר הגדולים" (grandes écoles) של צרפת, לצד בתי ספר כגון האקול פוליטקניק (École Polytechnique). עם בוגרי בית הספר נמנים הבולטים באנשי המדע והרוח בצרפת, מהם כמה וכמה זוכי פרס נובל, כמו גם אחדים מהפוליטיקאים הבולטים.
בוגרים מפורסמים
מבין בוגרי האקול נורמל סופרייר התפרסמו רבים:
הביולוג לואי פסטר; הפיזיקאים: פייר דוהם, לאון ברילואן, ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה, פול לנז'בן, אדואר ברנלי (Édouard Branly); חתני פרס נובל לפיזיקה: ז'אן-בטיסט פרין (Perrin, זכה ב-1926), קלוד כהן-טנוג'י (1997), לואי אז'ן פליקס נאל (Louis Eugène Félix Néel, זכה ב-1970), פייר ז'יל דה-זֶ'ן (1991), גבריאל ליפמן (זכה ב-1908), אלבר פר (2007), אלפרד קסטלר (1966), סרז' הרוש (2012); הכימאי פול סבטייה, זוכה פרס נובל לכימיה (1912).