cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המועצה המלכותית
פגישות
פגישות של המועצה בהרכבה המלא נערכות רק כשהריבון מודיע על אירוסיו או אירוסיה, והפעם האחרונה שהדבר אירע הייתה ב-23 בנובמבר 1839, בתקופת שלטונה של המלכה ויקטוריה. אפשרות נוספת היא כאשר מתרחשת הורשת הכתר, בין אם הדבר נגרם כתוצאה ממוות או מהתפטרות של המונרך. פגישה מלאה של המועצה נערכה גם ב-6 בפברואר 1811, כיוון שג'ורג' השלישי היה צריך להישבע עם תחילת הביצוע של סמכותו המלכותית כנסיך עוצר, כפי שנדרש על ידי חוק הפרלמנט. כל עוצר נדרש להישבע בפני המועצה המלכותית לפי התקנות הנוכחיות, המסדירות את נושא העוצרות במקרה שהריבון קטין או מחוסר יכולת למלא את תפקידו.
הפגישות האחרונות של מועצת העלייה נערכו ב-6 בפברואר וב-8 בפברואר 1952, וכן ב-10 בספטמבר 2022. כיוון שאליזבת השנייה הייתה מחוץ לממלכה המאוחדת בשעת פטירתו של ג'ורג' השישי, נפגשה המועצה ב-6 בפברואר על מנת להכריז על הריבון החדש, וכעבור יומיים, לאחר שאליזבת חזרה למדינה, על מנת לשמוע את שבועתה. ב-2022 התכנסה המועצה בעקבות מותה של אליזבת השנייה, הכריזה על בנה כמלך צ'ארלס השלישי וקיבלה את שבועתו.
תפקידים
הריבון הבריטי מפעיל את סמכותו הביצועית באמצעות מתן צווים הקרויים "דבר המלך במועצה", לפי עצת המועצה המלכותית. צווים אלה, המנוסחים על ידי הממשלה ולא על ידי הריבון, הם חקיקה משנית שנועדה ליצור את תקנות הממשלה ולאשר את המינויים לממשלה. בנוסף, צווים במועצה מאפשרים לתת את ההסכמה המלכותית לחוקים הנקבעים על ידי הרשויות המחוקקות של שטחי החסות הבריטיים. צווי המועצה שונים מצווים במועצה. צווים אלו מנוסחים על ידי חברי המועצה, ללא השתתפות של הריבון. הם הופכים לרשמיים לפי סמכות מיוחדת של חוקי הפרלמנט, ובדרך כלל משמשים לבקרה על מוסדות ציבור.
באופן תאורטי יכול הכתר במועצה לדון במקרים שתוארו לעיל, אך בפועל הם נדונים בפני הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית, המורכבת משופטים בכירים החברים במועצה. החלטת הוועדה מוצגת כ"עצה" למונרך, ובפועל הריבון הבריטי כמעט תמיד מקבל אותה ומאשר אותה. לוועדה השיפוטית הייתה סמכות שיפוט גם במקרים הקשורים לחוקים שעסקו בממשלות המקומיות של סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד, אך היא הועברה לבית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת שהחל לפעול ב-2009.
זכויות חברי המועצה
למרות שהמועצה המלכותית היא "המכובדת מאוד" כגוף שלם, כל אחד מחבריה זכאי לשאת את התואר "המכובד מאוד". אצילים שחברים במועצה רשאים להוסיף את ראשי התיבות "PC" לציון חברותם, כיוון שהם זכאים לשאת את התואר "המכובד מאוד" (במקרים של ברונים, ויקונטים ורוזנים) או תואר בכיר יותר (במקרה של דוכסים ומרקיזים), גם אם הם כבר לא חברים במועצה.
חברי המועצה זכאים למקום מיוחד בסדר הקדימות של אנגליה וויילס. בתחילת כל מושב חדש של הפרלמנט, ולפי החלטת היושב ראש, חברי בית הנבחרים שהם גם חברי המועצה נשבעים את שבועת הנאמנות לפני כל חברי הבית האחרים, למעט היושב ראש עצמו וחבר הבית הוותיק ביותר מבחינת משך כהונתו ברציפות. כמו כן, אם חבר המועצה יקום על מנת לנאום בבית הנבחרים במקביל לחבר אחר, היושב ראש ייתן לחבר המועצה לנאום קודם. מנהג זה לא היה רשמי, והוא לא נמצא בשימוש מאז 1998.
כמו כן, רק חברי המועצה יכולים להציג הודעות מלכותיות בפני בתי הפרלמנט, ורק הם יכולים לציין, לפי פקודה מהמונרך, את ההסכמה המלכותית לבחינת הצעת חוק המשפיעה על זכויות הכתר.
חברי המועצה רשאים לשבת על מדרגות כס המלוכה באולם בית הלורדים במהלך דיונים. הם חולקים את הזכות הזאת ביחד עם לורדים שקיבלו את תארם בירושה וכיהנו בבית הלורדים לפני הרפורמה של 1999, בישופים דיוקסיאניים של הכנסייה האנגליקנית (שאינם לורדים רוחניים), בישופים לשעבר שהיו חברי בית הלורדים, דיקנים של מנזר וסטמינסטר, אצילים מאירלנד, הילדים הבכורים של חברי בית הלורדים, פקיד הכתר בגנזך והאדון נושא המוט השחור.
לכל אחד מחברי המועצה יש זכות נפרדת לפגישה אישית עם הריבון. גם אצילים נחשבים כמי שמחזיקים בזכות זו; חברי בית הנבחרים מחזיקים בזכות באופן קולקטיבי. בכל המקרים ניתן לנצל את הזכות הזאת רק להצעת הצעה בענייני ציבור.
מועצות אחרות
המועצה המלכותית היא אחת מארבע מועצות עיקריות של הריבון הבריטי. שלוש המועצות האחרות הן בתי המשפט, הפרלמנט והמגנום קונסיליום (המועצה הגדולה, הנקראת גם אספת כל אצילי הממלכה). כל שאר המועצות עדיין קיימות, או לכל הפחות לא בוטלו באופן רשמי, אם כי המגנום קונסיליום לא כונסה מאז 1640.
לקנדה יש מועצה מלכותית עצמאית מאז 1867, הנקראת מועצת המלוכה של המלך לקנדה. בעוד שמועצת המלוכה הקנדית היא במיוחד "עבור קנדה", המועצה המלכותית שנדונה לעיל איננה "עבור הממלכה המאוחדת"; על מנת לחדד את ההבדלים במקרה הצורך, היא מכונה מועצת המלוכה האימפריאלית. הארגון המקביל בניו זילנד מכונה המועצה המבצעת, והמקביל באוסטרליה מכונה המועצה המבצעת הפדרלית.
כלים שבורים
הספר
לספר שלושה חלקים:
חלק א:  יהדות ופוסט-מודרניזם, הוא ניסיון ראשון מסוגו לבחון את היחסים שבין פוסט-מודרניזם ויהדות. בניגוד לדחייה הרווחת ביהדות, מקבל הרב שג"ר חלק נכבד מהטיעונים הפוסט-מודרניים, ומזהה ביניהם רעיונות ומושגים בקבלה ובחסידות. הוא טוען כי דווקא הדה-קונסטרוקציה, אותה הוא מזהה עם שבירת הכלים הקבלית, פותחת פתח לאופציה דתית, בכך שהיא נותנת לאדם את היכולת ליצור בחופשיות את עולמו הדתי (ולמעשה לבחור באמונה מתוך חרות): "דווקא עם דחיית האמת האובייקטיבית טמון החופש המיסטי, החופש המאפשר אחר הכול להיות חלק מעולם דתי נוקב וחרותי".
חלק ב: ציונות דתית במיצר בוחן את המעברים הרוחניים אותם עברה ועוברת הציונות הדתית. הרב שג"ר בוחן את יחסה לתרבות המערבית, מנתח מגמות בהיסטוריה של ישיבות ההסדר, ומציג את החסידות החדשה.
חלק ג: דרשות למועדי זמננו, מציע דרשות למועדים החדשים שנוספו מאז הקמת המדינה: יום השואה, יום הזיכרון, יום העצמאות ויום ירושלים (תוך התייחסות לפוסט ציונות ומגמות נוספות).
ביקורת
עם צאתו לאור עורר הספר פולמוס חריף בחוגי המחשבה של הציונות הדתית. לצד הערכה והסכמה לה זכה הספר מצד החוגים הדתיים הליברליים, עורר הספר התנגדות רחבה מכיוון הפלג המסורתי-רבני, ומצד הרואים בפוסט-מודרניזם כפירה בשל עמדתו הספקנית.
שמואל רוסט
שמואל רוסט (נולד ב-1 באוגוסט 1943) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רוסט נולד בכפר אז"ר לישראל רוסט, שהיה מנהל תעשייה, ולמרים, שהייתה מורה. רוסט למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה. בשנת 1961 התגייס לצה"ל ושירת תחילה ביחידה 8200 ולאחר מכן ביחידת המיפוי הצבאי.
רוסט נשוי בשנית, ואב לשישה ילדים. פרופסור סהרון רוסט הוא בנו.
קריירה אקדמאית
לאחר שסיים את לימודי הדוקטורט, החל ללמד בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מלמד עד היום, כיום כפרופסור אמריטוס. בתקופה זו גם לימד, לפרקים, באוניברסיטת לונדון, באוניברסיטת ציריך ובאוניברסיטת שיקגו. במסגרת עבודתו באוניברסיטת תל אביב הנחה 6 דוקטורנטים, בהם אלי אלחדף שהיה דקאן הפקולטה למתמטיקה בטכניון.
עבודה מחקרית
תחום המחקר בו הוא מתמקד הוא הכללה גאומטרית של אלגברה ליניארית. פרסם כ-30 מאמרים.
קרחון רופיטה
קרחון רופיטה (באנגלית: Rupite Glacier; בבולגרית: ледник Рупите) הוא קרחון באי סמית', באיי שטלנד הדרומיים, שבסמוך לאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 2.9 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות הדרום-מזרחיים של רכס אימאון, ממזרח לפסגה של הר פוסטר, ומדרום-מזרח לפסגת אבלוגי.
קרחון רופיטה ממוקם דרומית-מזרחית מקרחון צ'ופרנה, דרומית-מערבית מקרחון פאשוק, וצפונית מזרחית לקרחון לאנדרט.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי סוקרים בולגריים, בשנת 2009.
גיבסנית
גיבסנית (שם מדעי: Gypsophila) היא סוג צמח ממשפחת הציפורניים המונה כ-150 סוגים של פרחים וצמחים הנפוצים באירופה,אסיה וצפון אפריקה. שמה ניתן לה, כיוון שחלק מהזנים גדלים באדמה עשירה בגבס.
בית החינוך ע"ש א"ד גורדון
בית החינוך לילדי עובדים בצפון ת"א ע"ש אהרן דוד גורדון ובקיצור '''א.ד. גורדון''' הוא בית ספר יסודי וחטיבת ביניים שנוסד ב-1931 בתל אביב. בשנת 2009 למדו בבית הספר כ-640 תלמידים.
בית החינוך הוא מוסד חינוכי בעל מאפיינים ייחודיים, מורשת "זרם העובדים" של ההסתדרות הכללית. לאחר ביטול הזרמים בחינוך, ב-1953, ניתן לו אישור לפעול כמוסד ניסויי. בניגוד לרוב בתי הספר היסודיים, שהפכו, מאז הרפורמה בחינוך בשנות ה-70, לבתי ספר לכיתות א' עד ו', בבית החינוך נכללות עד היום כיתות א' עד ט'.
היסטוריה
בית חינוך הוקם בשנת 1931 על ידי קבוצת הורים השייכת לזרם העובדים, מתוך מטרה מוצהרת לאפשר לאמהות העובדות לצאת ולעבוד במהלך יום הלימודים. לשם כך נקבע יום לימודים ארוך, כנהוג בקיבוץ שהתאפשר בזכות הגשת ארוחת צהרים בחדר אוכל. את היום הארוך ניצלו לעבודה בתחומים שונים ובהם בחדר האוכל בו הילדים הכינו את המנות המוגשות (כיום מסתפקים הם אך ורק בעזרה במטלות היסוד בחדר האוכל: הגשת המנות, סידור המקום וניקוי המקום).
רוב שנותיו שכן בית החינוך ברחוב לסל פינת רחוב אדוארד ברנשטיין (הצפון הישן של תל אביב). במקור כלל בית הספר בניין בן קומה אחת ובניין עיקרי שכונה "הבניין הישן". בשנות ה-50 הוקם מבנה נוסף, "הבניין החדש", שאיפשר את הגדלת מספר התלמידים. חלק מהמבנים נהרסו בשנות ה-90 והאחרים שופצו והותאמו למרכז תרבות ולאולפן שהוקמו והופעלו במקום. בית הספר הועתק למשכנו הנוכחי, במתחם בית הספר "לדוגמא" לשעבר ברחוב הירקון 248, בקרבת הים ושדרות נורדאו.
צביון בית הספר
את צביונו עיצב בעיקר גרשון זק, ששימש מנהלו שנים אחדות. מנהלים נוספים שהשפיעו על העקרונות החינוכיים והחברתיים, שרובם מנחים אותו עד היום, היו אליהו בילס (הקים יחד עם הצייר אהרון אבני את המדרשה לציור למורים), יצחק שטיין, דימה לוין, מדלנה טרייסטר, אלי נחמה, הראל גוטשטיין, שרון לוינהר-בכור, וכיום ענת זיידמן.
ישנה חלוקה לשכבה בוגרת, עמה נמנים תלמידי הכיתות ה' עד ט', והשכבה הצעירה. חלוקה זו התאימה לגודלו של חדר האוכל, שבמשך שנים היה האולם היחיד בבית הספר שבו ניתן היה לכנס תלמידים רבים תחת קורת גג אחת. מדי יום שישי מגיעים התלמידים לבושים בחולצה הכחולה שאפיינה את תנועות הנוער הסוציאליסטיות. בראשית שנות המדינה עיצב המורה והמלחין מאיר נוי את מסורת פתיחת שבוע הלימודים בשעה של שירה בציבור בחדר האוכל. כיום נוהגים לערוך בחדר האוכל ביום שישי בצהריים מעין קבלת שבת ושירה בציבור. לכל תלמיד נמסר שירון עם השירים שנבחרו לאותו היום. בסוף השנה נאגדים הדפים לחוברת ונמסרים לתלמידים לפני היציאה לחופשת הקיץ. בסיום השירה בציבור, טרם תחילת הארוחה, התלמידים שרים את המנון בית הספר מחרוזת בית חינוך.
בבית ספר פעם בשנה מתקיים "יום כחול", שהוא יום עבודה. ביום זה כל תלמידי בית הספר הולכים כל שכבה למקום מסוים, ועובדים בו. לדוגמה, עזרה בעמותה כלשהי, ניקוי חופים וכו'.
בית החינוך שילב במסגרתו גם תלמידים לקויי ראייה ועיוורים שקיבלו תמיכה ממורים מומחים לנושא והשתלבו בכל השיעורים ובכל פעילויות בית הספר. בבית ספר הוקם גם "מרכז קש"ת", האחראי על התלמידים לקויי הראייה.
חברת הילדים והוועד הפועל
בבית הספר קיימת "חברת ילדים" - בדומה לחברת הילדים והנוער בקיבוץ- גוף המורכב מתלמידי בית הספר ותפקידו לארגן את החיים בבית הספר באמצעות ועדות: ועדת תרבות, ועדת נוי וקישוט ועדת ספורט, ועדת חדר אוכל, ועדת פינת חי וועדות נוספות.
מארי (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים
ראו גם
}}
יעקב בריי
יעקב (ג'קי) בריי (נולד ב-1955) הוא תת-ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית וסגן ראש אגף החקירות והמודיעין. לאחר פרישתו מהמשטרה כיהן בשנים 2011–2015 כמנכ"ל הוצאת עם עובד.
ביוגרפיה
בריי נולד וגדל ביפו, אמו ילידת בולגריה ואביו ניצול השואה מיוון. ב-1977 התגייס למשטרת ישראל, שירת ביחידת בילוש לנוער. השלים לימודי הבגרות ותואר ראשון בקרימינולוגיה ותולדות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן וסיים קורס קציני משטרה. שירת כקצין נוער במשטרת בת ים, היה ראש צוותי חקירה מיוחדים ובין השאר עמד בראש צוות החקירה של פרשת גיתית איזראלוב שהורשעה ברצח בעלה. שירת כראש מפלג תשאול ביחידה המרכזית לחקירת פשעים. לאחר מכן פיקד על תחנת המשטרה בחולון ובאזור. שירת כקצין אגף חקירות של מחוז דרום ושירת כסגן ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, בתפקיד זה עמד בראש צוותי חקירה לבדיקת הבחירות המקדימות במפלגות הליכוד והעבודה, שהביאו להעמדתה לדין ולהרשעתה של חברת הכנסת נעמי בלומנטל. לאחר מכן שימש ראש חטיבת החקירות באגף החקירות. ב-2007 מונה לנשיא בית הדין לערעורים של המשטרה. במקביל התמחה בעריכת דין. ב-2008 מונה לראש היחידה הארצית למאבק בפשיעה הכלכלית וב-2010 מונה לסגן ראש אגף החקירות והמודיעין.
בדצמבר 2011 נבחר למנכ"ל הוצאת עם עובד, הליך מינויו והיותו קצין משטרה לשעבר, עוררו מחלוקת והביאו להתפטרותו של יו"ר מועצת המנהלים של ההוצאה, עו"ד רוני פיינשטיין, לפרישתה של העורכת והמתרגמת אילנה המרמן ולמחאה של עורכים נוספים. באוקטובר 2015 פרש בריי מתפקידו. ב-2018 הצטרף למשרד עורכי דין גדעון פישר כמנהל מחלקת הצווארון הלבן.
בריי בוגר המכללה לביטחון לאומי, נשוי למיכל ואב לשלושה.
הערות שוליים
ה
כינוי גוף
כינויי הגוף הם תת־קבוצה של שמות עצם, המשמשים תחליף לשם עצם ממשי. רוב השפות משתמשות בכינויי גוף בעיקר כדי להתייחס לאובייקט שהוזכר קודם לכן (כינוי גוף אנאפורי)
למשל: 'ראיתי אתמול את דני. הוא לבש חולצה בהירה.'
כינויי הגוף יכולים להופיע גם ככינויים חבורים, המוטמעים בתוך רכיב אחר. לאובייקט אליו כינוי גוף מצביע קוראים הקודמן.
כינויי הגוף בעברית
אלה הם כינויי הגוף הפרודים בעברית:
Out On Screen
Out On Screen (באופן רשמי פסטיבל הסרטים והווידאו Out On Screen של ונקובר; מוכר גם כפסטיבל הסרטים הקווירי של ונקובר) הוא פסטיבל קולנוע להט"בי-קנדי המתקיים בוונקובר מאז 1988, אם כי באופן רשמי רק מאז 1989, לקראת המשחקים הגאים שהתקיימו ב-1990.
הפסטיבל מעניק מדי שנה את הפרסים הבאים:
הר אתבסקה
הר אתבסקה (באנגלית: Mount Athabasca) הוא הר בשדה הקרח קולומביה, בהרי הרוקי הקנדיים בשטח הפארק הלאומי ג'ספר בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של ההר 3,491 מטרים, והוא ההר ה-13 בגובהו באלברטה. ההר מפריד בין קרחון אתבסקה לקרחון ססקצ'ואן וההר מתנשא מעל מעבר סונוואפטה.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1898 על ידי מגלה הארצות הבריטי נורמן ג'יי קולי, שהיה הראשון שטיפס לפסגת ההר, ב-18 באוגוסט של אותה שנה. משמעות השם בשפת הקרי האינדיאנית - ”המקום בו ישנם קנים”, שם המתייחס לצמחייה על גדתו הביצתית של אגם אתבסקה.
פלישת הצבא האדום לגאורגיה
פלישת הצבא האדום לגאורגיה (בגאורגית: წითელი არმიის შემოჭრა საქართველოში), הידועה גם בשם המלחמה הסובייטית גאורגית (15 בפברואר - 17 במרץ 1921) מערכה צבאית של הצבא האדום של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית כנגד הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה במטרה להפיל את הממשלה המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית (מנשביקית), והתקנת משטר בולשביקי במדינה. הקונפליקט היה תוצאה של מדיניות של התפשטות טריטוריאלית של הסובייטיים, ששמו להם למטרה לשלוט באזורים בהם שלטה האימפריה הרוסית עד לאירועים הסוערים של מלחמת העולם הראשונה, כמו גם מאמצים מהפכניים של רוב האליטה הבולשביקית הגאורגית שהייתה בעיקרה רוסית. האחרונים לא נהנו מתמיכה מקומית מספקת כדי שיוכלו לשלוט במדינה ללא פלישה זרה.
עצמאות הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה הוכרה על ידי רוסיה ב-7 במאי 1920 בהסכם מוסקבה וקיבלה הכרה בינלאומית לאחר ההסכם במוסקבה. רעיון הפלישה לגאורגיה תוכנן בעיקרו על ידי שני פקידים סובייטים גאורגים במוצאם - סטלין וסרגו אורדז'וניקידזה, שקיבלו ב-14 בפברואר 1921 הסכמה של המנהיג הסובייטי, ולדימיר לנין, להתקדם לגאורגיה באמתלה של תמיכה ב"מרד האיכרים והפועלים" במדינה. הכוחות הסובייטים כבשו את הבירה טביליסי (הייתה ידועה כ"תיפליס" עבור מי שאינו דובר גאורגית) אחרי קרבות כבדים והכרזת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה ב-25 בפברואר 1921. יתר המדינה נכבשה בתוך שלושה שבועות, אבל המערכה לא נסתיימה עד ספטמבר 1924, כאשר השלטון הסובייטי התבסס. כמעט באופן סימולטני כבשו הטורקים חלק גדול מדרום גאורגיה (בפברואר-מרץ 1921) והמצב עלול היה להתדרדר למשבר בין מוסקבה לאנקרה. כדי להימנע מכך ויתרו הסובייטים בהסכם קארס ויתורים משמעותיים לטורקים.
רקע
בעקבות מהפכת פברואר בשנת 1917 הצליחה גאורגיה להיחלץ מהשליטה הרוסית. לאחר שנכשלו במאמציהם להתאחד עם ארמניה ואזרבייג'ן למדינה פדרטיווית, הכריזו המנהיגים הגאורגים על עצמאות המדינה, כרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, ב-26 במאי 1918. על אף סכסוכים עם שכנותיה (מלחמת גאורגיה-ארמניה) וסכסוכים אזרחיים שפרצו בה מפעם לפעם, הצליחה גאורגיה לשמור על עצמאותה הבלתי יציבה, והשיגה פחות או יותר שליטה מוצקה על גבולותיה החדשים בתקופה של מלחמת האזרחים ברוסיה.
למרות התמיכה הציבורית הרחבה יחסית, ומספר רפורמות מוצלחות, ההנהגה הסוציאל-דמוקרטית של גאורגיה נכשלה בבניית כלכלה יציבה וצבא חזק וממושמע, שיכול היה להתנגד להופעתם הצפויה והקלה לחיזוי של הבולשביקים. אף על פי שהיו בנמצא מספר משמעותי של קצינים מוכשרים ששירתו בצבא האימפריה הרוסית, הצבא היה חלוש וציודו היה דל. גוף צבאי מקביל, המשמר האזרחי של גאורגיה, התגייס מחברי המפלגה המנשביקית, והיה משום כך מכובד יותר, אבל נשלט על ידי פוקציונרים מפלגתיים ופוליטיים.
לקראת המלחמה
מתחילת שנת 1920, עודדו הבולשביקים המקומיים באופן פעיל אי-שקט פוליטי בגאורגיה ותוך ניצול הרפורמה האגררית התסיסו את האזורים הכפריים והאזורים שבהם התקיימה מתיחות אתנית.
המרכז המבצעי של הכוחות הצבאיים-פוליטיים הסובייטים בקווקז היה ה"קווביורו" (הביורו הקווקזי-הלשכה הקווקזית) שהיה קשור לוועדה הרוסית המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (ЦК КПСС). הוועדה שנתכוננה בפברואר 1920, הונהגה על ידי סרגו אורדז'וניקידזה, עם סרגיי קירוב כסגנו. כאשר כוחות הברית היו טרודים באשר למלחמת העצמאות של טורקיה, נראתה הסובייטיזציה של הקווקז למנהיגים הבולשביקים כמשימה קלה יותר. יתרה מכך, הממשלה הטורקית באנקרה שהונהגה על ידי מוסטפא כמאל, הביעה את מחויבותה לשיתוף פעולה קרוב עם מוסקבה, והבטיחה עזרה בסיפוחן של גאורגיה, אזרבייג'ן וארמניה לברית המועצות. ההנהגה הסובייטית ניצלה בהצלחה את המצב ושלחה את צבאה לכבוש את באקו, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
בעקבות ייסוד השלטון הסובייטי בבאקו באפריל 1920, אורדז'וניקידזה בפועלו כנראה על דעת עצמו, התקדם לגאורגיה כדי לתמוך בתוכנית ההפיכה בטביליסי. ההפיכה נכשלה, ואיפשרה לממשלה הגאורגית לרכז את כוחותיה כדי לחסום בהצלחה את התקדמות הצבא הרוסי לגבול גאורגיה-אזרבייג'ן. המנהיג הסובייטי לנין, שהיה עסוק במלחמה עם פולין, הורה להתחיל במשא ומתן עם הגאורגים. ב-7 במאי 1920 נחתם הסכם מוסקבה שבו הכירה רוסיה הסובייטית בעצמאות גאורגיה והתחייבה לאי-אלימות. ההסכם דה יורה גרם לייסוד הגבולות בין שתי המדינות וכפה על גאורגיה להכניע את כל היסודות שנראו כעוינים למוסקבה. בנספח סודי, הבטיחה גאורגיה לעשות לגליזציה של המפלגה הבולשביקית המקומית. למרות הסכם השלום, ההפיכה הסופית של השליטה הממשלה המנשביקית של גאורגיה היה גם מכוון וגם מתוכנן. עם הקשר הדיפלומטי המבוסס היטב עם מספר אומות אירופאיות והשליטה שלו במעבר האסטרטגי מהים השחור לים הכספי גאורגיה נראה למנהיגות הסובייטית "כעמדה קידמית של ההסכמה המשולשת (The Triple Ententé)". סיבה אחרת למה המחשבה לאפשר לממשלה הגאורגית להישאר בשלטון הייתה בלתי אפשרית, היא שאיפתם של הבולשביקים לנקום במנשביקים הרוסים בגלות האירופאית, שהתעמולה האנטי-סובייטית שלה הייתה קשה להשתקה.
הפסקת המבצע של הצבא האדום כנגד פולין, תבוסת מנהיג הרוסים הלבנים, ורנגל ונפילת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, הובילו למצב מבטיח של לחץ כלפי המדינה העצמאית האחרונה בקווקז ולהנחלת השליטה הסובייטית. בו בזמן, יחידות המשלחת הבריטית התפנו לגמרי מהקווקז והמערב לא התלהב מלהתערב להגנת גאורגיה. אף על פי כן, הפלישה הצבאית הרוסית, לא הייתה מוסכמת באופן גורף, במוסקבה. והיו אי הסכמות ניכרות בין המנהיגים הבולשביקים, בנוגע לשאלה, איך לנהוג בשכן הדרומי. קומיסר העם של עניין הלאומיות, יוסיף סטלין, שהיה לו, עד סוף מלחמת האזרחים, אוסף מצטבר יוצא דופן של פעולות ברוטליות, שבוצעו בידיו שלו, נקט קו נוקשה במיוחד כלפי ילידי מקום הולדתו, גאורגיה. בתמיכה גורפת של הפיכה צבאית כנגד הממשלה הגאורגית, ובאופן מתמשך, נתן לנין את הסכמתו בדחיפות להתקדמות לכיוון גאורגיה. קומיסר העם של המלחמה, לאון טרוצקי, התנגד בחוזקה למה שהוא מתאר "התערבות בוסר" כשהוא מסביר כי האוכלוסייה לא תוכל לשאת את המהפכה. נאמן למשנתו הלאומית לזכותן של לאומים להגדרה עצמית, נמנע לנין מלהשתמש בכוח, קורא לזהירות קיצונית, במטרה להבטיח שהפקטור הרוסי יעזור ולא ישלוט במהפכה הגאורגית. למרות זאת, עם הניצחון במלחמת האזרחים, פעולותיה של מוסקבה הפכו לפחות מרוסנות, עבור הרבה בולשביקים, הגדרה עצמית הייתה יותר ויותר "משחק דיפלומטי שיש לשחק באופן בטוח".
על פי מוסקבה, היחסים עם גאורגיה, הידרדרו, כביכול, לכדי הפרות של הסכם השלום שהתבטאו במעצר מחודש של בולשביקים גאורגים, מניעת מעבר שיירות לארמניה והחשד שגאורגיה מתכננת הפיכה מזוינת בצפון הקווקז.
פלישת הצבא האדום
הטקטיקה בה נקטו הסובייטים כדי להשתלט על גאורגיה הייתה דומה לזו שנקטו באזרבייג'ן וארמניה ב-1920. הסובייטים שלחו את הצבא האדום, בעוד הם מעודדים את הבולשביקים המקומיים ליצור מתיחות. עם זאת, מדיניות זו הייתה קשה ליישום בגאורגיה, בה המפלגה הקומוניסטית לא נהנתה מתמיכה עממית ונותרה כח פוליטי מבודד.
בלילה שבין 11 ל-12 בפברואר 1921, עם הסתה של אורדז'וניקידזה, הבולשביקים תקפו משלטים צבאיים של הגאורגים באזור שמאוכלס אתנית בארמנים, מחוז לורי ליד הכפר שולברי, בקרבת הגבול שבין ארמניה לאזרבייג'ן. יחידות הצבא האדום המבוססות על הארמנים הגיעו במהירות כדי לסייע להתקוממות, ללא אישור פורמלי של מוסקבה. כאשר הממשלה הגאורגית מחתה בפני השליח הסובייטי בטביליסי, ארון שיינמן, לגבי המקרה, הוא הכחיש כל מעורבות רוסית, והכריז כל הפרעה שאולי יכולה לקרות חייבת להיות מרידה ספונטנית של הקומוניסטים הארמנים. בינתיים, הבולשביקים כוננו, ועדה גאורגית מהפכנית (ועדות שהוקמו ברחבי רוסיה הסובייטית ובאזורים שהייתה פעילה בהם, בידי הבולשביקים, שתפקידם היה להוות מעין ממשלה זמנית חלופית) בשולברי, גוף שלימים יתפקד כממשלה היריבה. בראשות הבולשביק הגאורגי פיליפ מחרדזה, הוועדה פנתה באופן רשמי למוסקבה לעזרה.
תסיסה התפרצה גם בעיירה דושתי ובין האוסטים בצפון-מזרח גאורגיה, אשר התרעמו על סירובה של הממשלה הגאורגית להבטיח להם אוטונומיה. הכוחות הגאורגים הצליחו להשקיט את אי הסדר במספר אזורים, אבל הכנות לפלישה סובייטית היו כבר על הרכבת. כאשר הצבא הגאורגי התקדם למחוז הארמני לורי כדי למחוץ את המרד, החזיר לנין לבסוף את בקשתם של סטלין ואורדז'וניקידזה, לאפשר לצבא האדום לפלוש לגאורגיה, בתואנה של סיוע לביום מרד, לדיון, וייסד כוח בולשביקי.
עדיין, ההחלטה לתמוך בפלישה לגאורגיה, לא הייתה פה אחד. התנגד לה קרל רדק, התנגדות שנתמכה על ידי טרוצקי שהיה באזור אורל באותו זמן. המכתב וההחלטה שבאה בעקבותיה הדאיגו את שלטון אורדז'וניקידזה, שחזר למוסקבה ותבע להקים ועדה מיוחדת של המפלגה שתחקור את המקרה. לאחר מכן מתפייס איתו טרוצקי ומשלים ואף מגן על הפלישה בחוברת מיוחדת.
הקרב על טביליסי
עם שחר ב-16 בפברואר, הכוח העיקרי של יחידות הצבא האדום ה-11, תחת פיקודו של אנטולי גקר חוצים לתוך גאורגיה ומתחילים ב"מבצע טביליסי" במטרה לתפוס את בירת גאורגיה. בקרב על נהר החראמי, הכוחות הקדמיים של הגאורגים תחת פיקודו של סטפן אחמטלי ספגו תבוסה ונכנעו. בנסיגתם מערבה, המפקד הגאורגי, גנרל צולוקידזה, מפוצץ מסילות ברזל, גשרים והורס את הדרכים במטרה לעכב את התקדמות האויב. בו בעת, יחידות של הצבא האדום, צועדים לגאורגיה מכיוון צפון דרך מעבר דריאל ומעבר ממיסיוני, וחוף הים השחור לכיוון סוחומי. במהלך אירועים אלה הקומיסר הסובייטי ליחסי חוץ הנפיק שורת הצהרות המתכחשות לידיעה על אירועים צבאיים המתרחשים בגאורגיה, והצבא האדום. ומצהירים על כוונה לתווך בכל ויכוח שמופיע בגאורגיה.
ב-17 בפברואר, דיוויזיות של חיל הרגלים וחיל הפרשים הסובייטים, כשהם נתמכים במטרייה אווירית, התקדמו בצורה משמעותית לבירה הגאורגית, פחות מ-15 קילומטרים דרום-מערבית. הצבא הגאורגי נלחם בעקשנות בהגנה על הגישה לטביליסי, אשר החזיקו מעמד במשך שבוע מול כוחות רוסיים עדיפים. הפסגה האסטרטגית של קוג'ורי וטבחמלה עברה מיד ליד ב-18 בפברואר - 20 בפברואר, כאשר הכוחות הגאורגים, תחת פיקודו של גיאורגי מזניאשווילי, סבבו לאחור, יחידות הצבא האדום, אשר סבלו מאבדות כבדות, החלו להתקבץ במטרה להדק את המעגל העוטף את טביליסי. עד ל-23 בפברואר, גשר מסילת הברזל שוקם והטנקים הסובייטים ורכבות משוריינות הצטרפו ליחידות הצבא האדום וחידשו את המתקפה על הבירה. כאשר הרכבות המשוריינות עמדו במקומם וספגו אש, הטנקים וחיל הרגלים חדרו למיקום הגאורגי בפסגת הקוג'ורי. ב-24 בפברואר, המפקד הגאורגי, גיאורגי קבינידזה, בעמדה חשופה, נכנע לכניסה הבלתי נמנעת של הצבא הרוסי ונסוג כדי להציל את צבאו מכיתור מוחלט, ואת העיר מחורבן. הממשלה הגאורגית וחברי בית המחוקקים התפנו לכותאיסי, במערב גאורגיה.
ב-25 בפברואר, הצבא האדום המנצח נכנס לעיר טביליסי. החיילים הבולשביקים התפרסו בפריסה רחבה. הוצאות להורג המוניות נערכו במקום אשר נהרגו בהן כ-5,000 איש בסביבות העיר. הוועדה המהפכנית בראשות ממיה אורחלשווילי ושלווה אליאבה, העזו להגיע לבירה, והכריזו על נפילת הממשלה המנשביקית, ופיזור של הצבא הלאומי הגאורגי והמשמר האזרחי, וייסוד גאורגיה הסובייטית. באותו יום, במוסקבה, קיבל לנין ברכות מהקומיסרים שלו - "הדגל האדום מתנוסס מעל טביליסי, תחי גאורגיה הסובייטית!"
מבצע כותאיסי
המנהיגים הגאורגים תכננו לרכז את כוחותיהם בעיר מצחתה, צפונית לטביליסי, ולהמשיך את הקרב בקווים הגנה חדשים. נפילת הבירה, הביאה לדמורליזציה של הכוחות הגאורגים, שסופסוף עזבו את עמדותיהם במצחתה. הצבא התפורר בהדרגה בנסיגתם מערבה, באופן לא מאורגן, אבל לעיתים גילו התנגדות עזה לכוחות הרוסיים. זה לקח לסובייטים שבוע נוסף כדי להשתלט על הערים הראשיות במערב גאורגיה.
המנשביקים השתעשעו בתקווה לקבלת סיוע משייטת של הצי הצרפתי השט בים השחור בצד החוף הגאורגי. ב-28 בפברואר, הצרפתים אף פתחו באש על הדיוויזיה הרובאית ה-31 של הצבא האדום ה-9 תחת פיקודו של וו. צ'רנישייב, שפעל בחוף, אבל לא הנחית חיילים לחוף. עדיין הגאורגים הצליחו לזכות מחדש בשליטה על עיר החוף גגרה. הצלחתם הייתה זמנית, כאשר הכוחות הסובייטים הצטרפו למיליציית האיכרים האבחזית "קוארז" (Kyaraz), והצליחו לקחת את גגרה ב-1 במרץ ואת אתוס החדשה ב-3 במרץ ואת סוחומי ב-4 במרץ, אוצ'מצ'ירה ב-7 במרץ, זוגדידי ב-9 במרץ ואחריו פותי ב-14 במרץ, שם חוברים לכוחות אחרים של הצבא האדום.
הניסיון הגאורגי להחזיק שטח ליד כותאיסי רוסקה בעקבות ההתקדמות המפתיעה של הצבא הסובייטי, המנותק מצפון הקווקז, אשר חצה למעשה את מעבר ממיסיוני הבלתי חדיר לכאורה בגלל השלג הכבד, ונסחפו והתקדמו לכיוון ערוץ הריוני. אחרי קרב עקוב מדם בסורמי ב-5 במרץ 1921, הצבא האדום ה-11 חצה אף הוא את רכס ליחי לתוך החלק המערבי של המדינה. ב-10 במרץ, הכוחות הסובייטים נכנסו לכותאיסי, שננטשה מהמנהיגות הגאורגית, הצבא הגאורגי והמשמר האזרחי הגאורגי, לנמל בתומי שעל גדות הים השחור, בדרום-מערב גאורגיה. חלק מהכוחות הגאורגים נסוגו להרים והמשיכו להילחם.
משבר עם טורקיה
ב-23 בפברואר, עשרה ימים אחרי שהצבא האדום החל בצעידתו לכיוון טביליסי, מוסה קזם קראבקיר, המפקד של הצבא הטורקי במערב ארמניה (נקרא גם ארמניה הטורקית), מציב אולטימטום ותובע לפנות את נפת ארטווין ונפת ארדהאן מגאורגים. המנשביקים, תחת אש משני הצדדים, נאלצו להיעתר לכניסת כוחות טורקיים לתוך גאורגיה, כשהם כובשים את האזורים המצויים בחזית זו. זה הוביל את הצבא הטורקי למרחק קצר בתוך גאורגיה שהוחזק עדיין על ידי הגאורגים, לבתומי, וכאשר חיל הפרשים ה-18 של הצבא האדום, תחת פיקודו של דימיטרי ז'לובה התקרב לעיר, הוא יצר נסיבות של התנגשות מזוינת אפשרית, והמנשביקים קיוו להשתמש בנסיבות אלה ולהשיג ב-7 במרץ, הסכם עם קראבקיר שיאפשר לצבא הטורקי להיכנס לעיר, כאשר הממשלה הגאורגית תהיה אחראית על האדמיניסטרציה האזרחית. ב-8 במרץ כוחות טורקיים תחת פיקודו של קיזים ביי התמקמו בעמדות של מגננה מסביב לעיר, כשהם מובילים משבר מול רוסיה הסובייטית. גיאורגי צ'יצ'רין, הסובנארקום הסובייטי של יחסי החוץ, מגיש מכתב מחאה לעלי פואט פחה, הנציג הטורקי במוסקבה. בתגובה מסר עלי פואט 2 מכתבים לממשלה הסובייטית. המכתבים הטורקיים טוענים כי כוחות צבא טורקיים מספקים הגנה למוסלמים המקומיים, שנמצאים תחת איום מבצעי הצבא הסובייטי במחוז. ימין|ממוזער|300px|הסכם קארס באותו הזמן, למרות הצלחות הצבא הסובייטי, המצב בחזית הקווקז הפך לרעוע מאוד. הארמנים, כשהם עזרים במעורבות הצבא האדום בגאורגיה, מרדו, וכבשו את [[ירוואן ב-18 בפברואר 1921. בצפון הקווקז, מורדים דאגסטנים המשיכו להילחם כנגד הסובייטים. הכיבוש הטורקי של שטחים גאורגיים הצביע על העימות הוודאי שעומד לקרות, בין הסובייטים לטורקים. והגאורגים סירבו שוב ושוב להיכנע. לנין שחשש מתוצאה לא רצויה של המערכה על גאורגיה, שלח ב-2 במרץ "ברכות חמות לגאורגיה הסובייטית", אבל חשף בבירור את שאיפתו להביא את העוינות לסוף במהירות האפשרית. ההדגשה שלו על "החשיבות העצומה לאימוץ פשרה מתקבלת על הדעת לגוש" עם המנשביקים הגאורגים. ב-8 במרץ הגאורגים ביטלו הצעה של ממשלת הקואליציה, אבל המנשביקים סירבו.
למרות זאת, כאשר השלטונות הטורקיים הכריזו על סיפוח בתומי ב-16 במרץ, הממשלה הגאורגית הוכרחה לבחור. תקוותיהם להתערבות הצרפתים או הבריטים כבר פגו, כאשר הצרפתים לא נחשבו כמי ששולחים משלחות צבאיות ובריטניה הורתה לצי המלכותי הבריטי לא להתערב. יתרה מזו, ביום הכרזת הטורקים על סיפוח בתומי, הממשלה הסובייטית והבריטית חתמו על הסכם סחר, אשר בו ראש הממשלה לויד ג'ורג' מבטיח לחדול מפעילות אנטי-סובייטית בכל האזורים שבהם שלטה האימפריה הרוסית. באופן סימולטני, נחתם הסכם ידידות במוסקבה בין רוסיה הסובייטית לבין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (בית המחוקקים החד-ביתי של טורקיה), שבהם נפת ארדהאן ונפת ארטווין הוענקו לטורקי, שוויתרה על תביעתה לבתומי.
אף על פי כן, הטורקים לא התלהבו לפנות את בתומי, והחזיקו בה. המנהיגים הגאורגים, העדיפו כי בתומי לא תישאר תחת כיבוש טורקי, והגיעו להסכמה עם הסובנארקום שתמנע מאובדן תמידי של העיר. שר ההגנה הגאורגי, גריגול לורדכיפנידזה והנציג המוסמך הסובייטי אוול אנוקידזה ארגנו שביתת נשק ב-17 במרץ ולאחר מכן ב-18 במרץ הסכם שאיפשר לצבא האדום להתקדם בכוח לבתומי.
בזמן ההתייעצות הסובייטית-טורקית המתמשכת במוסקבה, שביתת הנשק עם המנשביקים איפשרה לבולשביקים לפעול בצורה בלתי ישירה מאחרי הקווים, באמצעות אלפים בודדים של חיילים גאורגים מהצבא הלאומי הגאורגי, שהעוברו דרך פרברי בתומי, התכוונו להילחם על העיר. ב-18 במרץ, גאורגים, תחת פיקודו של גנרל מזניאשווילי, היו מעורבים בקרבות רחוב כבדים כנגד חיל המצב הטורקי. כאשר הקרב התלהט, הממשלה המשביקית עלתה על כלי שיט של הצי האיטלקי (Regia Marina) והפליגה לגלות בליווי ספינת מלחמה צרפתית. הקרב נסתיים ב-19 במרץ עם כיבוש הנמל ורוב העיר על ידי הגאורגים. באותו הזמן מזניאשווילי הקיף את העיר עד לכוחות הסובנארקום והפרשים של ז'לובה, נכנס לבתומי ותיגבר את השלטון הבולשביקי.
תוצאה
למרות הגירת הממשלה הגאורגית, ופירוק הצבא הלאומי, כיסי התנגדות של כוחות גרילה עדיין נותרו בהרים, ובאזורים כפריים. הפלישה לגאורגיה חוללה מחלוקות רציניות בין הבולשביקים לבין עצמם. הממשלה הקומוניסטית שזה עתה מונתה הציעה בתחילה תנאים מתונים בלתי צפויים ליריביהם לשעבר, שעדיין נותרו במדינה. לנין אף אימץ מדיניות של פיוס בגאורגיה, וכיוון שהפרו-בולשביקים מרדו, הם לא נהנו מגיבוי פוליטי, האוכלוסייה הייתה באופן מוצק אנטי-בולשביקית. בשנת 1922 התגלעה התנגדות ציבורית חזקה כנגד הסובייטיזציה הכפויה, ושיקף בצורה עקיפה את האופוזיציה של השלטונות הסובייטים גאורגים למירכוז המדיניות שהותוותה על ידי פליקס דזרז'ינסקי, סרגו אורדז'וניקידזה וסטלין. הבעיה, ידועה בהיסטוריה המודרנית כפרשה הגאורגית, הפכה לאחת מהנקודות העיקריות בעניין שבין סטלין וטרוצקי בימי מנהיגותו האחרונים של לנין, ומצאה את ביטויה בצוואה הפוליטית של לנין.
ההתנגדות של האינטלקטואלים בגאורגיה למשטר הבולשביקי הובילה להתפרצויות של לוחמת גרילה ולמרד אוגוסט בגאורגיה בשנת 1924. כישלונה והדיכוי הנרחב שבוצע בידי לברנטי בריה, שהוזעק בדחיפות לשם כך, הביאה לדמורליזציה של החברה הגאורגית, שחיסל את החלק העיקרי של החלק ששקא לפרו-עצמאות. תוך שבוע החל מ-29 באוגוסט ועד ל-5 בספטמבר 1924. הוצאו להורג 12,578 איש מהאצולה והאינטליגנציה, ומעל ל-20,000 איש הוגלו לסיביר. מאותו רגע לא נעשה אף ניסיון משמעותי לערער על המשטר הסובייטי עד לדור החדש של התנועה האנטי-סובייטית שהופיעה בשנות השבעים.
אחרית דבר
היסטוריונים סובייטים מחשיבים את הקונפליקט הסובייטי-גאורגי כחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה והתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה. פלישת הצבא האדום, על פי הגרסה הסובייטית הרשמית, הייתה תגובה להפצרות לעזרה שבאו בעקבות המרד המזוין של האיכרים והפועלים הגאורגים. כשהם משתמשים בשליטה שלהם בהשכלה ובמדיה, רוסיה הסובייטית, יצרה בהצלחה תדמית של מהפכה סוציאליסטית פופולרית. רוב ההיסטוריונים הגאורגים לא הורשו להתייעץ בספריית ספצחרן (Спецхран), שהיו בה הגבלות על כניסה ועיון בספרים וארכיבים ומאגרי מידע. וחלק מהחומר היה מכוסה כחומר שהוא "בלתי מתקבל על הדעת" או לא סביר שקרה בהיסטוריה הסובייטית, במיוחד אלה שיכלו להצביע על כוונותיה האימפריאליסטיות או שסתרו את התפיסה של מרד עממי ופופולרי כנגד הממשלה המנשביקית.
בשנות השמונים נשמע קולו של הגלאסנוסט של גורבצ'וב. המדיניות החדשה הפריכה את ורסיה הסובייטית הישנה של אירועי 1921-24. ההיסטוריון הסובייטי הראשון שעשה ניסיון, בשנת 1988, לתקן את הפרשנות הסובייטית למלחמה הסובייטית-גאורגית, היה המלומד הגאורגי, אקקי סורגולידזה, באופן אירוני היה זה אותו היסטוריון אשר בשנת 1982 שעשה תיאור מונוגרפי של האיכרים המורדים (שהיוו העילה למלחמה) כעובדה היסטורית ידועה.
לאחר לחץ ציבורי חזק, כוננה, ב-20 ביוני 1989, הנשיאות העליונה של הסובייט (Президиум Верховного Совета СССР-גוף שלטוני ששימש כממשלה) של גאורגיה הסובייטית, ועדה מיוחדת, שתבחן את ההיבטים החוקיים של אירועי 1921. הוועדה הגיעה למסקנה כי "פריסת יחידות [סובייטיות רוסיות] בגאורגיה, והאחיזה בשטחיה, היו מבחינה חוקית, התערבות צבאית וכיבוש במטרה לשנות את המשטר הפוליטי שהיה קיים באותו זמן". באספה יוצאת דופן של הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית, ב-26 במאי 1990, הוקעה הסובייטיזציה של גאורגיה באופן רשמי כ"כיבוש וסיפוח יעיל של גאורגיה על ידי רוסיה הסובייטית".
ערן בר-טל
ערן בר-טל הוא עיתונאי, היה העורך הכלכלי של עיתון ישראל היום. שימש מרצה ל"פיתוח חשיבה כלכלית" בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן. ערך את המהדורה העברית של הספר החופש לבחור מאת מילטון פרידמן, מנהל תוכנית "כלכלה בשבילך" של מרכז איין ראנד, המקדמת השכלה כלכלית.
ביוגרפיה
באוגוסט 2023 הצטרף לערוץ 14, והחל לשמש כפרשן הכלכלי של הערוץ.
חיים אישיים
בר-טל נשוי ליאנה ואב לשלושה, מתגורר בהרצליה.
תוספות שיער
תוספות שיער (שיטה להארכת שיער) הן קווצות שיער בכמויות משתנות, טבעיות או סינתטיות המתחברות לשיער הטבעי או מחליפות אותו. תוספות אלו משמשות להארכת השיער והוספת נפח, ולעיתים לקישוט השיער. תוספות שיער משמשות לעיתים כאביזר קבוע ולעיתים לאירוע חד פעמי, כמו הופעה/צילומים או חתונה. עד לשנות ה-2000 נהוג היה להשתמש בפאות וסיכות לצרכים אלו, אך בשנים האחרונות גובר השימוש בתוספות השיער במקומן, מאחר שהן מעניקות מראה יותר טבעי.
מאחר שהחיבור צריך להיות מוצמד לקרקפת, כל תוספות השיער הקבועות דורשות תחזוק ושיקום תקופתי, בהתאם לקצב צמיחת השיער.
שיטות להוספת שיער
קיימות שיטות מגוונות להארכת שיער וסוגים רבים של תוספות שיער. עד שלהי המאה ה-20 היה נפוץ השימוש בשיטת חיבור טראסים, שהם קווצות שיער המוצמדות לפיסת בד, אשר חוברו לשיער בסיכות ותופסנים (קליפסים). בהמשך התפתחו תוספות שיער קבועות יותר, הסיכות הוחלפו בדבק והטראס נגזר לחתיכות קטנות וחובר לשורש השיערה באמצעות דבקים למיניהם. שיטה זו ספגה ביקורת בשל היותה לא מספיק נסתרת ואסתטית, ואף מזיקה לשיער הטבעי. החיסרון של שיטה זו הוא החיבור המלא בדבקים שונים שהיה קשה עד בלתי אפשרי להסרה, ופגע בקווצת השיער הטבעי אליהן הודבק.
שיטה חדישה יותר שפותחה בשנים האחרונות היא חיבורי הלחמת הקראטין. בשיטה זו החיבור הוא הקטן ביותר מבין שאר שיטות תוספות השיער, והוא מתחבר בהלחמה קרה או חמה לשיער הטבעי. חיבור הלחמת הקראטין מורכב מחלבונים ופולימרים, שאינם נושרים במגע עם מים חמים או במהלך שימוש במייבש שיער (פן). תוספות שיער אלו מוסרות רק כאשר הן באות במגע עם חומר מנטרל אשר מותז עליהן לפני הסרתן.
שיטה נוספת להוספת שיער מלאכותי היא סריגה שלו אל ראסטה. זוהי דרך טבעית שאינה כרוכה בשימוש בעזרים מלאכותיים ודבקים. הנזק היחיד לשיער הוא השבירה של השיערה במהלך הסריגה, וכמו בכל שאר השיטות, משקל התוספת המכביד על שורש השיערה ומחליש אותה.
EP 1
EP 1 הוא המיני-אלבום הראשון של הראפית האמריקאיית קווין הרבי. האלבום יצא לאור ב-2 ביוני 2017 על ידי חברת התקליטים Checkbook. מתוך האלבום יצא סינגל.
מענית הפריש
מענית הפריש (Calcarine Sulcus) הוא אזור אנטומי באונה העורפית אשר במוח האדם, המכיל בחלקו העליון והתחתון את רוב קליפת הראייה העיקרית (V1).
מבנה
מענית הפריש מתחילה ליד האונה העורפית בשני ענפים המתכנסים זה לזה והלאה לנקודה הנמצאת קצת מתחת לתִּפּוּחַ כפיס המוח (קצו האחורי של כפיס המוח), שם הוא מתחבר בזווית חדה על ידי חלקו האמצעי של ההַמַּעֲנִית הַקָּדְקֳדִית וְהָעָרְפִּית (Parietoöccipital fissure). חלקו הפנימי של סדק זה מעלה את חשיבות הַפָּרִישׁ (calcar avis) שבקרן האחורית של החדר הצדי (Lateral ventricles).
תפקיד
מענית הפריש נמצאת היכן שקליפת הראייה העיקרית מרוכזת. שדה הראייה המרכזי ממוקם בחלקו האחורי של מענית הפריש ושדה הראייה הפריפריילי נמצא בחלקו הקדמי. שטח קליפת המוח המוקדש לכל מילימטר רבוע של שדה הראייה הוא מאוד לא פרופרציונלי. הרבה יותר שטח מן הקליפה מוקדש לעיבוד המידע שהגיע דרך המסלול העצבי שמקורו ברשתית, מאשר באזור אחרים. תופעה זו ידועה בשם הגדלה קליפתית (Cortical magnification).
גנריך יגודה
גנריך גריגורייביץ' יגודה (ברוסית: Генрих Григорьевич Ягода; 1891 – 15 במרץ 1938) היה פוליטיקאי יהודי רוסי, שר הפנים, סגן המפקד של הג.פ.או. והמקים והמפקד של הנ.ק.ו.ד. (המשטרה החשאית הסובייטית) בין השנים 1934–1936.
קורות חיים
יגודה נולד בעיר ריבינסק ליד ניז'ני נובגורוד במשפחה יהודית מרובת ילדים (היו לו 7 אחים ואחיות). נולד בשם ינוך גרשביץ' יגודה - גרסה רוסית לשמות: חנוך בן גרשון יהודה (ישנם מקורות שבהם רשום השם הרשל יהודה). זמן קצר לאחר לידתו עברה המשפחה לעיר ניז'ני נובגורוד. משפחת יגודה הייתה קרובה לחוגי הסוציאל-דמוקרטים, בזכות קרוב משפחתם, יעקב סברדלוב. גנריך הצעיר עזר לאביו בהדפסת עיתון בלתי חוקי של הבולשביקים. בשנת 1907 חבר גנריך יגודה אל ארגון קומוניסטי-אנרכיסטי. בשנת 1912 נעצר במוסקבה, הוא נשפט על הפרת חוק תחום המושב ונידון לשנתיים של הגליה. הוא נשלח לרצות את עונשו בעיר סימבירסק. בשנת 1913 קיבל חנינה, יחד עם אסירים רבים, לרגל חגיגיות 300 שנות שלטון שושלת רומנוב ברוסיה. לאחר השחרור הוא התנצר (למראית העין), כדי לזכות באישור להתגורר בסנט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית. בסנט פטרבורג עבד כפועל באחד המפעלים בעיר. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה הרוסית, השתתף בלחימה בחזית, נפצע ושוחרר מן השירות הצבאי בשנת 1916.
בגיל 26, אחרי מהפכת אוקטובר בשנת 1917 התקדם בשורות הצ'קה (קודמתם של הג.פ.או והנ.ק.ו.ד.), ובספטמבר 1923 הפך לסגן שני לראש הג.פ.או, פליקס דזרז'ינסקי. שלש שנים מאוחר יותר, אחרי מותו של דזרז'ינסקי ביולי 1926, יגודה מונה לסגן היושב-ראש של הצ'קה תחת פיקודו של ויאצ'סלב מנז'ינסקי. עקב מחלתו הקשה של מנז'ינסקי, יגודה שלט בפועל במשטרה החשאית החל מסוף שנות ה-20. אחרי תבוסה במאבק נגד סגנים אחרים של מנז'ינסקי ב-1931, מונה יגודה לסגן שני ליושב ראש. ב-10 ביולי 1934, חודשיים לאחר מותו של מנז'ינסקי, מונה יגודה על ידי סטלין לקומיסר העממי לענייני פנים, ולראש המשטרה החשאית ששמה הפך לנ.ק.ו.ד.
יגודה יישם בחריצות את פקודות הקולקטיביזציה של סטלין והוא אחראי למותם של לפחות 10 מיליון בני-אדם. יחד עם סגניו הקימו וניהלו את מערך שילוח האסירים למחנות הגולאג, ולהעבדתם בעבודות כפייה כמו כריית תעלת הים הלבן - בלומורקנאל, או עבודת פרך במכרות ובכריתת עצים ביערות.
יגודה נודע לשמצה כמתמכר להימורים וכרודף שמלות. למד רוקחות, רכש ידע בתחום הטוקסיקולוגיה והקים במפקדת ה-נ.ק.וו.ד., ה"לוביאנקה", שבמוסקבה, מעבדת רעלים שהסתייע בה למטרות רצח, במיוחד בטיהורים הגדולים. התמחותו הייתה הרעלה איטית ובלתי-מורגשת של קורבנותיו. יגודה היה כנראה מעורב, בפקודת סטלין, ברצח הממונה עליו, מנז'ינסקי, באמצעות הרעלה. כמו כן, נראה שהיה מעורב בהתנקשות בסרגיי קירוב, מנהיג סניף המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד, בדצמבר 1934.
יגודה פיקח על הליך החקירה שהוביל למשפט מוסקבה הראשון ולאחריו הוצאתם להורג של גריגורי זינובייב ולב קמנייב באוגוסט 1936, אירוע שהיווה ציון דרך בטיהורים הגדולים של סטלין. בספטמבר 1936 הוחלף יגודה בניקולאי יז'וב, אשר ניהל את שיאם של הטיהורים הגדולים בשנים 1937–1938. במרץ 1937 נאסר יגודה, והואשם בבגידה ובקשירת קשר נגד הממשלה הסובייטית, במהלך משפט הראווה של ה"עשרים ואחד" במרץ 1938. סולז'ניצין תיאר בספרו "ארכיפלג גולאג" כיצד התחנן יגודה שסטלין יחוס עליו, אך ללא הועיל: "אני מבקש ממך, עבורך בניתי שתי תעלות!".
משפחתו
גנריך יגודה היה נשוי לאידה אוורבך, אחייניתו של יעקב סברדלוב. מנישואין אלו נולד בנו היחיד - גארי. אשתו ובנו נעצרו יחד עם יגודה בשנת 1937. אידה אוורבך נידונה למוות והוצאה להורג בשנת 1938. גארי יגודה, בנו של גנריך יגודה, גדל בבית יתומים. שם משפחתו הוחלף לאוורבך (שם משפחתו של אמו) כדי למחוק כל זכר לאביו. בשנות ה-90 עלה גארי אוורבך/יגודה עם משפחתו לישראל. הוא נפטר בארץ בשנת 2003.
נבחרת פוארטו ריקו בכדורגל
נבחרת פוארטו ריקו בכדורגל מייצגת את פוארטו ריקו מאז 1940. נבחרת כדורגל זו קיימה את משחקה הבינלאומי הראשון מול נבחרת קובה. הנבחרת לא הצליחה מעולם להעפיל למונדיאל. בגביע הזהב של CONCACAF הגיעה להישגים דלים.
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
היסטוריה
הקרן נוסדה בשנת 1999 על ידי אורנה ירמות במטרה לפתח ולהגדיל את תפוצתו של הקולנוע התיעודי הישראלי בישראל ומחוצה לה ולקדם יוצרי סרטים ישראליים בני כל הדתות ומכל שדרות החברה.
בשנת 2005 זכתה עמותת קופרו בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים על פעילותה.
חסידות צאנז גריבוב
חסידות צאנז גריבוב היא חצר חסידית בראשות שושלת אדמו"רי צאנז, צאצאי רבי אהרן הלברשטאם מצאנז בנו של רבי חיים מצאנז. אחרי השואה כיהן רבי נפתלי הלברשטאם כאדמו"ר בארצות הברית, ואחר פטירתו בשנת תש"פ מכהנים בניו כאדמו"רים.
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
היסטוריה
בשנת 2010 דווח כי הקרן מגייסת ממקורות זרים כ-3.5 מיליון שקל בממוצע בשנה ועד שנת 2013 גייסה הקרן 54.5 מיליון שקל שהושקעו בסרטי תעודה ישראלים באמצעות פעילותה..
חסידות צאנז גריבוב
תולדות החסידות
רבי אהרן הלברשטאם, בנו הרביעי של רבי חיים מצאנז, כיהן ברבנות העיר צאנז והמחוז עוד בחיי אביו רבי חיים, וכיהן בעיר כ-46 שנה עד לפטירתו בשנת תרס"ג. כדי להבדיל בינו לבין אביו כונה "קרייזער רב" שפירושו רב המחוז, והתואר "צאנזער רב" תיאר בדרך כלל רק את רבי חיים, אף על פי שרבי אהרן מילא את התפקיד גם הוא. רבי אהרן סירב לכהן באדמו"רות באופן רשמי, אך היו לו חסידים ובסוף ימיו כיהן בפועל כאדמו"ר בצאנז.
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
היסטוריה
בנובמבר 2017 נערך בירושלים אנימרקט, שוק הקופרודוקציות לאנימציה הראשון בארץ שמטרתו הייתה ליצור מפגש ושיתופי פעולה בין יוצרי אנימציה ישראלים למשקיעים, מפיקים ומפיצים זרים ממדינות אירופה, קנדה וברזיל למען קידום סרטי אנימציה ישראליים. עד שנת 2018 פעילותה של הקרן הניבה 627 הסכמי קופרודוקציות.
עד שנת 2019 התקיים מסלול הדיגיטל – מסלול בו הוצגו פרויקטים אינטראקטיביים ו/או כאלה שעושים שימוש משמעותי במדיה דיגיטלית כדי לספר סיפור; פרויקטים נרטיביים ל AR/VR; סדרות תעודה לפלטפורמות אינטרנטיות מקוונות או רשתות חברתיות.
חסידות צאנז גריבוב
תולדות החסידות
בנו רבי אריה לייבוש התמנה בשנת תרמ"א לכהן ברבנות העיירה גריבוב, ולאחר פטירת אביו בשנת תרס"ג עבר לצאנז ומילא את מקום אביו ברבנות ואדמו"רות. הקים ישיבה בשם "בני תורה" בצאנז. בזיווג ראשון נישא לבתו של רבי משה הורוביץ מרוזבדוב. בזיווג שני נישא לבתו של הרב יצחק קנר. נפטר בכ"א באדר תרצ"ה. השאיר חמישה בנים ושלוש בנות, בין חתניו רבי אביגדור צבי הלברשטאם, רבה של צאנז-ישן (נינו של רבי ברוך מגורליץ) ורבי ישראל מדז'בנה-ניו יורק. בין תלמידיו היה רבי שמעון מז'ליחוב.
רבי מרדכי זאב מילא את מקום אביו רבי אריה לייבוש ברבנות גריבוב (מתרס"ד) ועוד בחיי אביו, בשנת תרפ"ט החל לכהן כרב בצאנז, לצד אביו, ולאחר פטירת אביו מילא את מקומו גם באדמו"רות צאנז. נולד בשנת תרמ"ב. נישא לבתו של רבי חיים מאיר הלוי אפשטיין מניישטאט (נכדו של הגוטע יוד מניישטאט רבי יוסף ברוך אפשטיין). בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לטרנוב. בשנת תש"א חזר לצאנז מחופש לאיכר וחסידיו אספו לו כסף בשביל לרפא את אשתו החולה. נרצח בשואה ביער שעל יד טרנוב בכ"ו בסיוון תש"ב והוא עטוף בטלית ותפילין.
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
היסטוריה
בנוסף עד אותה שנה התקיים מסלול האינסייד אאוט - ארגון אירוע פיצ'ינג בו מציגים כ-20 יוצרים ישראלים את הפרויקטים שלהם מול משקיעים ממדינות שונות.
פעילות הקרן
שוק הסרטים של קופרו מתקיים מדי שנה במהלך 25 השנים האחרונות, לשוק מגיעים כ-75 מנהלים ומפיקים בכירים של קרנות קולנוע ורשתות טלוויזיה מכל העולם: BBC (בריטניה), ARTE-ZDF, (גרמניה), DR (דנמרק), YLE (פינלנד), ARTE, CANAL PLUS (צרפת), CBC, TV ONTARIO, KNOWLEDGE TV (קנדה), קרן הקולנוע ITVS (ארצות הברית) ועוד. היוצרים חושפים ומציגים בפניהם סרטים במגוון רחב של מסלולים שונים: מסלול פיצ'ינג, מסלול פגישות אישיות (״ערוץ לשניים״), מסלול ראף-קאט לסרטים הנמצאים בשלב עריכה מתקדם ומעבדת סטודנטים.
חסידות צאנז גריבוב
תולדות החסידות
בנו של רבי מרדכי זאב, רבי ברוך, חתן קרובו רבי סיני מז'מיגרד, מילא את מקום אביו בגריבוב אחר שעבר לצאנז. נרצח בשואה.
החסידות אחרי השואה
רבי נפתלי, בנו של רבי ברוך הרב האחרון בגריבוב, ניצל מהשואה והיגר לארצות הברית שם החל לכהן באדמו"רות בגיבוי הריי"צ מליובאוויטש. רבי נפתלי התגורר בבורו פארק, הקים מכון לחקר ייחוס, והיה נחשב לזקן אדמור"י בית צאנז. היה מקרוב לרבי יואל מסאטמר. כמו כן השתתף בכינוס שערך האדמו"ר רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים מסאטמר כנגד גיוס בני הישיבות בארץ ישראל. ב-2019 ביקר בישראל לרגל חתונת נכדתו עם נכד האדמו"ר מויז'ניץ מרכז, והעדה החרדית ערכה לו קבלת פנים.
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
פעילות הקרן
לאורך כל השנה מתקיימות ביוזמת הקרן השתלמויות מקצועיות, סדנאות וימי עיון בנושאים מגוונים הקשורים לשוק הקולנוע התיעודי והן גם יוצאות משלחות של מפיקים ישראליים לפגוש בכירים מתעשיית הקולנוע בחו”ל למען טיפוח הדיאלוג בין יוצרי סרטי תעודה ישראליים לעמיתיהם בחו”ל.
חסידות צאנז גריבוב
החסידות אחרי השואה
נפטר בי"ב תמוז תש"פ, ותשעת בניו הוכתרו לאדמו"רים:
קופרו – קרן לשיווק תוכן ישראלי
פעילות הקרן
קטלוג DocuShuk, קטלוג סרטים שנתי שמועלה בתום שוק הסרטים ונשלח לקניינים בינלאומיים וכולל כ-150 סרטים מוכנים לצפייה.
מעבדת IMPACT, מעבדה לפיתוח סרטי תעודה לשינוי מדיניות ושינוי חברתי רחב באמצעות קידום פרויקטים העוסקים בנושאים כגון זכויות אדם וצדק חברתי, איכות הסביבה, בריאות ורווחה, מגוון ושיוון מגדרי וחברתי ומתקיימת בשיתוף עם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, הקרן החדשה לישראל, עיריית תל אביב ו״מרכז קיימא״ - אוניברסיטת חיפה.
פרויקט דוקומיוניטי - מיזם קהילתי במסגרתו מתקיימות הקרנות של מיטב הסרטים שהופקו בסיועה של הקרן שעוסקים בסוגיות חברתיות בליווי דיון בהשתתפות היוצרות/ים. ההקרנות מתבצעות לשם יצירת חיבור ודו-שיח עם קבוצות שונות בחברה, ביניהם הקרנות לנוער בסיכון בתל אביב, קהילת הגיל השלישי בדרום הארץ, נשים דתיות בסמינרים, בני נוער בפנימיות קדם צבאיות, תושבי יפו ועוד. כמו כן מתקיימות גם הקרנות של הפרויקט בגרמניה, שוודיה, דנמרק ובארצות נוספות.
עד היום מאות סרטי תעודה הופקו בסיוע הקרן, ביניהם ״קינג ביבי״, ״יונתן אגסי הציל את חיי״, ״משפחה בטרנס״, ״טהורה לעד״, ״בן-גוריון, אפילוג״, ״שומרי הסף״, ״הצלמניה״, ״שתיקת הארכיון״, ״ילדי השמש״, ״מחסומים״ וסרטים רבים אחרים שזכו בפרסים והוקרנו בפסטיבלים בינלאומיים ונרכשו לערוצי טלוויזיה בארץ ובעולם.
הערות שוליים
קטגוריה:ישראל: עמותות קטגוריה:ישראל: ארגוני תרבות קטגוריה:קרנות לעידוד קולנוע ישראלי
גן בירה במינכן
גן בירה במינכן (בגרמנית: Münchner Biergarten ) הוא ציור מאת מקס ליברמן, המוצג במוזיאון פינקוטק החדש במינכן.
רקע כללי
הציור הושלם בשנת 1884 בטכניקה של שמן על עץ ובמידות של 95X68.5 ס"מ. הוא מייצג את התקופה המודרנית בעבודתו של ליברמן ובעיקר עבודותיו שלאחר שנת 1900, אשר שמה דגש על תיאורי החיים העירוניים והחיפוש אחרי התרגעות ושלווה בחיק הטבע. הציור משקף את דרך הבילוי המועדפת על בני העיר בתקופה זו, ישיבה בחיק הטבע העירוני ומבלי לעשות דבר.
הציור גן בירה במינכן כולל בתוכו מאפיינים רבים במכלול יצירתו של מקס ליברמן אשר ראה בחיק הטבע ובני אדם בתוכו, את גן העדן. ליברמן מצא רבים מהרעיונות ליצירתו בפארקים, בגנים ובמקומות בילוי. הוא הרבה לעשות שימוש בטכניקה ייחודית של "אור מבוים" דרך חופת עצים או קורות, ליצירת כתמי שמש המאפיינים את עבודותיו.
היצירה
בציור ניתן להבחין ב"גן בירה" עמוס מבקרים במינכן, ככל הנראה זהו גן הבירה המפורסם של מבשלת אוגוסטינר. בצל העצים יושבים גברים ונשים רבים בני מעמדות חברתיים שונים. בחזית הציור שטח פתוח שבו משחקות שתי ילדות, במרכזו שולחנות עמוסים במבלים, ובעומק הציור תזמורת מנגנת על במה ובגבה מבנה עץ.
המבט הכללי עמוס בפרטים רבים של בני אדם ובציבעוניות המודגשת באמצעות אור השמש החודר מבעד לענפי העצים העבותים במתווה של "כתמים". טכניקה זו אופיינית מאוד בעבודותיו של ליברמן. כתמי השמש הבהירים על גבי החול הצהבהב עומדים בניגודיות לציבעוניות שבבגדי הקהל היושב באזור חשוך יותר בצל העצים. הדמויות בקהל מובחנות מאוד אלה מאלה, באמצעות הקפדה פרטנית ומדוקדקת של פירטי הלבוש והתנוחה הגופנית שבה הם ניצבים, המאפשרת אף הבחנה של מעמדם החברתי.
התיזמורת בעורף התמונה אינה אופיינית לגני הבירה במינכן שבהן נאסרה השמעת מוזיקה והגשת ארוחות, ומקורה בדמיונו של האמן, וכך גם הכיסאות המתקפלים עליהם יושבים חלק מן האורחים הדומים לאלה שניצבו בסטודיו של ליברמן, לעומת הכיסאות הישרים האופיינים.
מצב הרוח העולה מן התמונה הוא של אחר צהריים שימשי ונעים, שבו בני אדם רבים, אשר אין ביניהם קשרים חברתיים או מקצועיים יושבים בנינוחות תוך שיחה, שתייה, והאזנה למוזיקה בנינוחות וברגיעה. התמונה משקפת באופן אותנטי ומדויק את הווי החיים התקופתי במלואו.
There's No Way
There’s No Way הוא סינגל של הזמר-יוצר האמריקאי, לאוב, בשיתוף פעולה עם הזמרת-יוצרת האמריקאית, ג'וליה מייקלס. הסינגל יצא, על ידי חברת התקליטים AWAL, ב-27 בספטמבר 2018.
נכון לספטמבר 2021, הסינגל הושמע למעלה מ-297 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
רובין מאריי, מ-Clash, אמרה כי השיר הוא "סינגל חדש ויפה".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של לאוב ב-27 בספטמבר 2018. נכון לספטמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-40 מיליון פעמים.
הופעות חיות
לאוב וג'וליה מייקלס ביצעו את השיר בתוכנית הטלוויזיה לייט שואו עם סטיבן קולבר ב-1 באוקטובר 2018. הם ביצעו את השיר בתוכנית הטלוויזיה The Late Late Show with James Corden ב-28 בנובמבר 2018.
ברזינה
ברזינה (בבלארוסית: Бярэ́зіна, ברוסית: Березина) הוא נהר בבלארוס, הנשפך אל הדנייפר.
בשנת 1708 חצה קרל השנים עשר מלך שוודיה, את הנהר במלחמתו נגד פטר הגדול במלחמה הצפונית הגדולה. בנובמבר 1812 ספג נפוליון אבדות כבדות (כ-36,000 איש) בקרב ברזינה כאשר חצה את הנהר במהלך נסיגתו מרוסיה. בשל תוצאות הקרב הקשות (מבחינת צרפת), המילה 'ברזינה' (bérézina) השתרשה בצרפתית כמילה נרדפת לקטסטרופה או אסון.
פקונדו ארנה
חורחה פקונדו ארנה טגלה פון ברנרד (בספרדית: Jorge Facundo Arana Tagle von Bernard; נולד ב-31 במרץ 1972) הוא שחקן טלנובלות ומוזיקאי ארגנטינאי.
ביוגרפיה
פקונדו ארנה נולד בבואנוס איירס, ארגנטינה. בגיל 15, חברו של ארנה לקח אותו לראשונה לשיעורי משחק. בשנת 1989, אובחן אצל ארנה סרטן. את רוב זמנו העביר ארנה בלחימה במחלה. הטיפולים נמשכו עד שנת 1994, שבה הוא נרפא ממחלת לימפומת הודג'קין.
קריירה
ארנה התחיל להופיע בטלנובלות בתפקידים קטנים בשנת 1992. הוא התפרסם כאשר שיחק בעונה השלישית והרביעית של קטנטנות, שם בין השאר שר את השיר "Estoy Loco" יחד עם כוכבת הסדרה רומינה ז'אן, שהפך לאחד השירים הזכורים ביותר מהסדרה. לאחר מכן הוא נבחר לשחק לצידה של נטליה אוריירו בטלנובלה המצליחה "בובה פראית".
חיים אישיים
בין השנים 1996–2006 ארנה ניהל מערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאית איסבל מסדו. השניים נפרדו לאחר עשר שנות זוגיות.
בשנת 2007 הכיר את בת זוגו מריה סוסני. לזוג בת וזוג תאומים.
הופעות אחרות
הופעה בתיאטרון במחזה "מבקרים את מר גרין" שעליה זכה בפרס "תגלית השנה בתיאטרון".
ביקר בישראל בשנת 2000 והשתתף בטקס "ויוה 2000" שערך ערוץ "ויוה". את הזוכים בחר קהל הצופים. היה מועמד בתור "שחקן הטלנובלות הטוב ביותר" על תפקידו ב"בובה פראית" וזכה. "בובה פראית" זכתה גם היא בפרס "הטלנובלה הטובה ביותר".