cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאולוגיה
הגם שתחילתה של התאולוגיה והנחלתה בעת העתיקה במוסדות דתיים, כגון מנזרים, בימי הביניים הונהג לימודה באוניברסיטאות באירופה.
היסטוריה של המושג
המושג אומץ על ידי מחברים נוצריים. הוא מופיע שוב בכמה כתבי יד של הברית החדשה, בכותרת של ספר ההתגלות בברית החדשה: "ההתגלות של יוחנן "התאולוג"". אך שם כנראה מדובר בשימוש שונה מעט בשורש "לוגוס", כשהכוונה אינה "דיון רציונלי" אלא "מילה" או "מסר": הכוונה היא כנראה שמחבר ההתגלות מוסר לנו את המסר האלוהי, ולא שהוא היה תאולוג במובן המודרני של המילה.
מחברים נוצריים אחרים השתמשו במושג במשמעויות שונות:
במובן אחרון זה משתמשים לרוב כיום (אם כי המובן השני גם הוא משמש בחלק מההקשרים האקדמיים והכנסייתים), ואם כי המושג "תאולוגיה" יכול להתייחס לכל דיון ביחס לאל או לאלים, או בעצם דיון על כל נושא דתי, הוא בדרך כלל משמש לציון המחקר האקדמי (באוניברסיטאות, סמינרים דתיים, או במקומות אחרים) של הדוקטרינות של דת כלשהי, או של היחסים והניגודים בין דתות שונות, אם כי תחום אחרון זה בדרך כלל קרוי "מחקר השוואתי של הדתות".
תאולוגיה ודתות שאינן נצרות
בחוגים תאולוגיים אקדמאיים, יש דיון מסוים סביב השאלה, האם "תאולוגיה" היא פעילות שמיוחדת לדת הנוצרית, או שגם דתות אחרות עוסקות בה. יש שאומרים כי המושג מתאים דווקא לדתות שמאורגנות סביב מערכת אמונות מורכבת – דת שמיוסדת על דוקטרינות מסוימות, שמזמינות חקירה ובדיקה, בייחוד אמונות או דוקטרינות שקשורות לאלוהים ("תאוס"), ולפיכך הוא מתאים פחות להקשרים דתיים שמאורגנים או מובנים בצורות אחרות. כך, לדוגמה, יש קורסים אקדמאיים על בודהיזם, שעוסקים בחקירה רציונלית של ההבנה הבודהיסטית של העולם, שמעדיפים את הכינוי "פילוסופיה בודהיסטית" על פני המושג "תאולוגיה בודהיסטית". אחרים טוענים כי באסלאם, הדיון התאולוגי המקביל לזה הנוצרי הוא (לפחות בתקופה המודרנית) פעילות מינורית, וכי אנלוגיה איסלאמית מתאימה יותר לדיון התאולוגי הנוצרי היא החקירה והפיתוח של החוק האיסלאמי – השריעה.
תאולוגיה והפילוסופיה של הדת
התאולוגיה בדרך כלל מניחה את האמיתות של לפחות חלק מהאמונות בדתיות, ולפיכך היא שונה מהפילוסופיה של הדת, שאינה מניחה את אמיתותם של אמונות דתיות כלשהן.
בעקבות כתביו של התאולוג האמריקאי האנס פריי, נוכל לתאר את היחס בין התאולוגיה לפילוסופיה של הדת באופן הבא: בקצה אחד של הקשת נמצא דיונים על תופעות וטענות דתיות, כאשר הדיון הוא כולו במושגים של דיסציפלינה חילונית כלשהי (כגון פסיכולוגיה או אנתרופולוגיה חברתית), ללא התייחסות לדעותיהם של מאמיני אותה הדת לגבי התופעות והטענות האלה (לבד מכאשר הדעות הן סימפטומים של התופעה שהחוקר מנסה להסביר). בקצה השני של הקשת ישנם דיונים של התופעות והטענות האלה, שמשתמשים אך ורק במושגים של המאמינים הדתיים עצמם, כשהם חוקרים את המבנה הפנימי של ראיית עולם דתית כלשהי. בין שתי הגישות הקיצוניות האלה יש מגוון רחב של מחקרים תאולוגיים, המחפשים התאמה בין שני סוגי התיאור האלה – דבר זה נכון לגבי הגישות התאולוגיות השמרניות כמו גם לגבי הגישה הליברלית. (לדוגמה, תאולוג שמרן עשוי להקביל בין טענות שנמצאות בכתבי הקודש של הדת לגבי אירועים היסטוריים, לבין תיאור של העבר כפי שהוא עולה מהמחקר ההיסטורי, כשהוא טוען שישנה התאמה בין שני התיאורים הללו, ואולי אף יטען לקיומו של קשר חזק יותר. מצד שני, תאולוג ליברל עשוי להיות מעוניין יותר בחקר ההתאמה בין הטענות האתיות של הדת לבין הרעיונות של פילוסופיה חילונית כלשהי, כגון האקזיסטנציאליזם). אך יש הבדל עקרוני בין סוגי הדיונים האלה, על פי מתן עדיפות לדיון החילוני או לתיאור הדתי הפנימי: איזה דיון הוא שקובע את סדר היום, איזה הוא שמחליט בסופו של דבר, וכן הלאה. במושג "תאולוגיה" ניתן להשתמש על מנת לציין כל אחד מהדיונים האלה, וכן את הקיצון שמגביל עצמו לתיאור דתי עצמי; המושג "פילוסופיה של הדת" מתאים לקיצוניות השנייה, ולדיונים רבים שנמצאים באמצע; אך מתברר כי הוא יוגבל להתאמות שמעניקות עדיפות לדיון החילוני.
במידה שבה התאולוגיה סומכת על המושגים של מאמיני הדת עצמה, מסתבר כי היא תחקר בידי אלה שיש להם מחויבות כלשהי למושגים הללו: כלומר, או בידי מאמינים של הדת, או בידי אוהדים של הדת הזו. אמנם, אין צורך להיות מאמין כדי להיות תאולוג: יש שלומדים תאולוגיה פשוט כדי להבין טוב יותר את מבנה הדת ואת המשמעויות שלה, או כסוג של ניסוי חשיבה – אם כי ככל שמתרחקים מהקצה של הפילוסופה של הדת לכיוון התאולוגיה, המאמינים נעשים יותר ויותר שכיחים.
תאולוגיה וטרנספורמציה
בנצרות המזרחית, יש דגש גדול יותר על תפילה מאשר על חשיבה אינטלקטואלית ולימוד כדרך להבין ולהתקרב לאל, ולפיכך כ"תאולוגיה" הנכונה. אבות כנסייה מוקדמים רבים תיארו את התאולוג כאדם ה"מתפלל באמת".
באופן דומה, נוצרים אחרים, וכן מאמינים בדתות אחרות, מאמינים כי לימוד על האל ללא כל יחס או רצון ליחס עם האל הוא דבר כמעט חסר משמעות, והם מאמינים כי רק ביחס כזה אפשר להפגש עם האל באופן מספיק על מנת לאפשר בחינה והבנה של הטענות על האל. אך אחרים טוענים כי אפשר לעסוק בנושאים שקשורים לאל כניסוי היסטורי, אנתרופולוגי, או סוציולוגי, ויחד עם זאת לא לרצות להיות קשור באופן אישי לאל כפי שהוא מוצג בדת.
אך באופן כללי יותר, תאולוגים רבים מסכימים כי מכיוון שהנושאים שהתאולוגיה עוסקת בהם קשורים לאמונות ולהתחייבויות העמוקות ביותר של האדם, בלתי אפשרי ללמוד תאולוגיה באופן מנותק לחלוטין: המחקר התאולוגי מערב את העצמיות באופן שגורם לאובייקטיביות להיות קשה. המחקר התאולוגי (אם יעשה ברצינות ועם ראש פתוח), טוענים אותם תאולוגים, יביא פעמים רבות לשינוי אישי כלשהו – אם כי השינוי הזה יכול להיות שונה מאוד מאדם לאדם.
יחסי ניו זילנד–רוסיה
יחסי ניו זילנד-רוסיה הם יחסי החוץ הדו-צדדיים בין ניו זילנד לפדרציה הרוסית. שתי המדינות חברות ב- APEC.
שר החוץ הניו זילנדי וינסטון פיטרס רוצה להחיות את המשא ומתן המסחרי עם רוסיה. פיטרס אמר לעיתונאים כי ניו זילנד צריכה לסחור יותר עם רוסיה, שהיא יבואנית החלב מספר 2 בעולם והיא אמורה להפוך ליבואנית הבקר מספר 2 בעולם. בשנת 2016 ייבאה רוסיה בשר אדום ניו זילנדי בשווי 24.6 מיליון דולר, רובו כבד בקר (9.5 מיליון דולר), בקר צונן (1.9 מיליון דולר), לבבות בקר (1.6 מיליון דולר) ובשר קפוא (1.4 מיליון דולר).
היסטוריה
היחסים בעבר עם ברית המועצות ועם רוסיה הקיסרית היו לעיתים מתוחים. במהלך המאה ה-19 נתפסה האימפריה הרוסית כאיום על האימפריה הבריטית, אשר ניו זילנד הייתה חלק ממנה. ביצורי חוף נבנו בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-19 בגלל האיום הנתפס, ועיתון אוקלנד הוליד תחושה כזאת בשנת 1873, בכך שניהל סיפור מתיחה על מתקפה של ספינת מלחמה רוסית בשם "קסקוביסקי" על אונייה בריטית בנמל אוקלנד. במהלך המאה ה-20 נראתה הפוליטיקה הסובייטית כחתרנית, ובניו זילנד נראו קריקטורות בחירות המציגות סוכנים בולשביקים מרושעים החל משנות ה-20 של המאה ה-20. השפעתם של אנשי שמאל מקומיים באיגודים מקצועיים הייתה נושא של רוברט מולדון, ראש הממשלה בשנים 1975 - 1984. המפגה הלאומית זכתה בבחירות 1975, בסיוע פרסומת טלוויזיונית מפורסמת של "קוזקים רוקדים", וההשלכה לכך שתוכנית ההעלאה של מפלגת העבודה תביא לשליטה במדינה. בשנת 1980 שלחה ניו זילנד קבוצת ספורטאים קטנה לאולימפיאדת הקיץ 1980 במוסקבה, אף על פי שהשלטון שכנע את מרבית גופי הספורט המקומיים להצטרף לחרם במחאה על מלחמת ברית המועצות-אפגניסטן.
מולדון התחמק מכל הפרעה ביחסי הסחר; ג'רלד הנסלי נזכר כי בשנת 1979 שגריר ברית המועצות בניו זילנד: "שבר כלל בסיסי של המשחק הדיפלומטי ובהיעדרו של איש הק.ג.ב שלו ... העביר סבסוד למפלגת האחדות הסוציאליסטית. ... ונתפס על ידי שירות האבטחה שלנו "וכך היה צריך להיות מגורש. אבל הנסלי נשלח ללונדון לבדוק, באשר: "ניו זילנד מכרה כמויות גדולות של בשר כבש (שמעטות אחרות היו קונות) וחמאה לתאגידי המסחר הממלכתיים במוסקבה וראש הממשלה רצה לקבל עצות נוספות לגבי הסיכונים לסחר שלנו. " השקפת משרד החוץ הבריטי הייתה כי "אם נגרש את סופינסקי, הרוסים יגרשו את שגרירנו, אך שם הנושא היה נעצר, אלא אם כן נרצה להמשיך את זה. היא תנקוט בצעדים חזקים יותר מכדי להביא את מוסקבה לנטרל את רכישות המזון שלה. " באופן דומה הוזמנה הזמנה למלאי עבור הרכבות בבעלות ממשלתית, בהונגריה ולא ביפן, מסיבות של יחסי סחר. בנוסף, כלי רכב של לאדה הופצו באופן נרחב בניו זילנד בשנות השמונים על ידי מועצת החלב (כיום פונטרה).
לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991, הסחר הדו-צדדי בין ניו זילנד לפדרציה הרוסית שהוקמה מחדש צנח בצורה דרמטית, אך הוא התחזק שוב מאוחר יותר במהלך העשור.
בנובמבר 2010 החלה ניו זילנד במשא ומתן להקמת הסכם סחר חופשי עם הפדרציה הרוסית, בלארוס וקזחסטן. משא ומתן זה הושעה כתוצאה מהסיפוח הרוסי של קרים ומשבר אוקראינה בשנת 2014. בתחילת נובמבר 2017 דווח כי שר החוץ של ניו זילנד, וינסטון פיטרס, יחקור את המשך משא ומתן הסחר עם רוסיה. פיטרס הוא המנהיג של ניו זילנד תחילה, שותף לקואליציה בממשלת העבודה בניו זילנד. על הצעתו של פיטרס נמתחה ביקורת על ידי שגריר האיחוד האירופי ברנרד סאבאג', שהזהיר כי עסקת הסחר החופשי המוצעת תסבך את היחסים בין ניו זילנד לאיחוד האירופי. מנהל מועצת האיגודים המקצועיים של ניו זילנד, ביל רוזנברג, הביע חשש גם מסטנדרט העבודה "הנמוך" של רוסיה.
נציגויות דיפלומטיות
ניו זילנד מחזיקה ברוסיה שגרירות במוסקבה וקונסוליה כללית בוולדיווסטוק. מאידך, רוסיה מחזיקה בניו זילנד שגרירות בוולינגטון וקונסוליה כללית באוקלנד.
קרחון גילברט
{{פירושונים|
קנדה
}}
אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני
אנזלם פרנץ, נסיך טורן וטקסיס השני (בגרמנית: Anselm Franz Fürst von Thurn und Taxis;30 בינואר 1681 – 8 בנובמבר 1739) היה נסיך טורן וטקסיס השני, מנהל הדואר הכללי של הדואר הקיסרי, וראש בית טורן וטקסיס מ-21 בפברואר 1714 עד מותו.
ביוגרפיה
אנזלם פרנץ היה הילד הבכור ובנם של אויגן אלכסנדר פרנץ, נסיך טורן וטקסיס הראשון ואנה אדליידה, נסיכת פירסטנברג, בתם של הרמן אגון, רוזן פירסטנברג ופרנציסקה, רוזנת פירסטנברג-שטולינגן. תאריך לידתו אינו ידוע, אך אנזלם פרנץ הוטבל ב-30 בינואר 1681 בכנסייה בבריסל.
תחת אביו, בתחילת מלחמת הירושה הספרדית ניהול הדואר הקיסרי הועבר מבריסל לפרנקפורט. כאשר מת אביו בשנת 1714, מונה אנזלם פרנץ למנהל הדואר הכללי על ידי קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1715, חזר לבית המשפחה בבריסל, אולם העיר לא הייתה משמעותית כעת עבור הדואר הקיסרי, ולכן הוא עבר בחזרה לפרנקפורט ב-1724, שם הוא קנה חלקת אדמה שעליה מאוחר יותר הוא התחיל בבנייה של ארמון טורן וטקסיס בסגנון הבארוק, בשנת 1729. בשנת 1725, הוא חכר את מערכת הדואר של ארצות השפלה האוסטריות כפייף הבסבורגי. המעבר שלו לפרנקפורט נמשך כמה שנים, וגם למועצת העיר היו כמה התנגדויות, ובכל מקרה הבנייה של הארמון לקחה אף היא זמן רב. משנת 1737 הוא חי בארמון הלא גמור בפרנקפורט, אך לאחר מכן חזר בשנת 1739 לבריסל, שם הוא מת באופן בלתי צפוי ב-8 בנובמבר אותה שנה.
משפחתו
ב-10 בינואר 1703 התחתן אנזלם פרנץ עם האצילה הצ'כית, מריה לודוביקה אנה פרנצסקה, נסיכת לובקוביץ', בתם של הנסיך פרדיננד אוגוסט לאופולד מלובקוביץ', דוכס זאגן ומריה אנה וילהלמינה, מרקיזת באדן-באדן, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
ולדיסלב שלנגל
ולדיסלב שלֶנגֶל (שם בפולנית: Wladyslaw Szlengel; 1912, ורשה – 8 במאי 1943) היה משורר ופזמונאי יהודי-פולני שכתב בפולנית. נודע בזכות השירים שכתב בגטו ורשה, שם נספה בשנת 1943.
ביוגרפיה
שלנגל נולד בוורשה בשנת 1912 למאוריצי שלנגל - צייר, בונה תפאורות ומעצב כרזות לבתי קולנוע. את שיריו הראשונים פרסם בעיתונים שונים וכתבי עת לאחר סיום לימודיו בשנת 1930. בין היתר פרסם משיריו ביומון היהודי פולני "נַאש פּשֶגלוֹנְד" (Nasz Przegląd).. בשבועון הסאטירי "שְפילקי" (Szpilki) נהג לפרסם שירים ומאמרים מתובלי הומור בפולנית פשוטה. בעיתון המפלגה הסוציאליסטית הפולנית 'רובטניק' ובדו-שבועון 'סיגנאלי' שיצא בלבוב נהג לפרסם מאמרים פוליטיים. טרם מלחמת העולם השנייה כתב גם מערכונים ופזמונים לקברט, לתיאטרון ולקולנוע תוך שיתוף פעולה עם מלחינים שונים. חלק מלהיטיו הפכו אותו לאחד היוצרים המוכרים בורשה טרם המלחמה.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין ברח שלנגל עם אשתו מזרחה לביאליסטוק שהייתה בשליטה סובייטית, שם הצטרף לתיאטרון בובות מקומי. לאחר שהתפרקה ב-1940 להקת התיאטרון, הצטרף ללהקה אחרת בלבוב. עם פלישת הגרמנים לשטח הכיבוש הסובייטי שב עם אשתו לביתם שבוורשה אשר היה בשטח הגטו ברחוב ואליצוב 14.
בגטו ורשה, המשיך לכתוב שירה ופרוזה, שהתפרסמו במועדון "Sztuka" (אומנות) ברחוב לשנו 2 שהיה מועדון פופולרי ויוקרתי בגטו, בו נהג לנגן גם ולדיסלב שפילמן. בין מופעי המועדון נודע בעיקר הקברט הסאטירי על חיי הגטו עם המשתתפים הקבועים, בהשתתפותו של שלנגל שכונה "העיתון החי". לאחר האקציה הגדולה מצא שלנגל עבודה כעובד-כפייה במפעל לייצור מברשות בגטו, ועבר עם אשתו לדירה ברחוב שווינטוירסקה 34, שם המשיך לכתוב שירים במרץ, אותם כינה 'שירים מסמכים'. הוא חידש את מופע העיתון החי אותו נהג להקריא בערבים ספרותיים. את שיריו כתב באמצעות עיפרון ולאחר מכן שכפל, כרך וחילק למאזיניו באמצעות מכונת כתיבה ונייר העתקה. פזמוניו זכו לפופולריות רבה בקרב יושבי הגטו, כשהם מתארים את האירועים והתחושות שרווחו בגטו. במהלך הגירושים לטרבלינקה ביטאו שיריו חשבון נפש נוקב עם בני האדם ועם אלוהים.
ב-8 במאי 1943 במהלך מרד גטו ורשה גילו הגרמנים את מחבואו של שלנגל, בבונקר של שמעון כץ ברחוב שווינטוירסקה 36 (בו הסתתרו גם לוחמי אצ"י). הוא נרצח יחד עם אשתו ששמה אינו ידוע, וכמאה ושישים יהודים נוספים שהסתתרו באותו בונקר. בן 31 היה במותו.
לאחר מותו
לאחר המלחמה נמצאו חלק משיריו של שלנגל במקומות שונים - עותק של חוברת משיריו, אותה הקדיש לחבר באופן אישי - שרדה את המלחמה. בחלקו השני של ארכיון עונג שבת אשר נמצא מתחת להריסות רחוב נובוליפיה נמצאו גם כן שירים של שלנגל מודפסים במכונת כתיבה, ושיר אחד - 'חפצים' בכתב ידו. גם בחלקו הראשון של ארכיון עונג שבת נמצאו שירים רבים, ללא חתימה, המיוחסים לשלנגל על ידי חוקרי המכון היהודי ההיסטורי בורשה.
בשנת 1977 יצא קובץ שיריו "אשר קראתי למתים: שירי גטו ורשה" בפולנית. ב-1987 ראה אור הקובץ בתרגום לעברית בהוצאת טרקלין-עקד, בתרגומה של הלינה בירנבאום (בעצמה ניצולת שואה, ואמו של יעקב גלעד), וב-1990 בתרגום לגרמנית. בשנת 2003 הקימה בירנבאום יחד עם עדה הולצמן אתר אינטרנט לזכרו של שלנגל.
שירו "התחנה הקטנה טרבלינקה" שכתב בגטו ורשה, נכלל באלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
בשנת 2016 הפיקו והלחינו חברי להקת אל המשורר אלבום משיריו בשם "שני אדונים בשלג". האלבום כולל 11 שירים, אשר חלקם תורגמו על ידי הלינה בירנבאום וחלקם על ידי בעז אלברט חבר הלהקה.
בשנת 2017 פעילים מפולין וחברי להקת "אל המשורר" ביקשו לשמר את זכרו ואת ביתו בוורשה שעומד לפני הריסה
אירווינג קריסטול
קורות חיים
קריסטול נולד בברוקלין, ניו יורק, במשפחה יהודית חילונית שהיגרה ממזרח אירופה. הוא קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מהסיטי קולג' של ניו יורק ב-1940, שם היה חלק מהדור השני של קבוצה קטנה אך קולנית של טרוצקיסטים אנטי קומוניסטים, שהפכו בסופו של דבר לאינטלקטואלים של ניו יורק. בנוסף לקריסטול עצמו נכללו בקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק: קלמנט גרינברג, דניאל בל, נייתן גלייזר, סימור מרטין ליפסט, גרטרוד הימלפארב (לימים אשתו), נורמן פודהורץ ורבים אחרים, מרביתם יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה לחם קריסטול באירופה בדיוויזיה המשורינת ה-12 כלוחם חי"ר.
בין 1947 ל-1952 כתב קריסטול במגזין "קומנטרי", תחת העורך - המייסד אליוט כהן (לא לבלבל בינו לבין אליוט א. כהן הכותב ב"קומנטרי" כיום). באותה תקופה היה המגזין עדיין ליברלי - שמאלני, כעורכו. אחד מיורשיו של קריסטול בעריכת "קומנטרי", שותפו לקבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק נורמן פודהורץ (עורך "קומנטרי" החל משנת 1960), היה האחראי לתזוזתו ההדרגתית של המגזין הזה ימינה, עד להפיכתו למעוז הניאו שמרנות כיום. קריסטול ופודהורץ נחשבים כיום שניהם למייסדי הזרם הניאו שמרני האמריקני ו"קומנטרי" נחשב לשופרו העיקרי של זרם זה; קריסטול ייסד (יחד עם סטיבן ספנדר) את הגרסה האמריקאית למגזין "אנקאונטר" (המבוססת על המגזין הבריטי) וכתב וערך בו בין 1953 ל-1958; ערך את "ריפורטר" בין 1959 ל-1960; כיהן כסגן נשיא בפועל של הוצאת "בייסיק בוקס" בין 1961 ל-1969; כיהן כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק בין 1969 ל-1987; וייסד וערך (ביחד עם דניאל בל, דניאל פטריק מויניהאן ונייתן גלייזר) את "פאבליק אינטרסט" בין 1965 ל-2002. כל אלו היו פרסומים ליברליים. הוא גם ייסד וערך את "נשיונל אינטרסט", מגזין שמרני, בין 1985 ל-2002.
קריסטול היה חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר במועצה ליחסי חוץ (CFR) רבת ההשפעה (נוסדה ב-1921 ומוציאה לאור את ה"פוריין אפיירס", דו ירחון מהחשובים במדע המדינה כיום) וחבר במכון האמריקאי ליוזמה (היה חבר מאז 1972, חבר בכיר מאז 1977 וחבר מכובד בין 1988 ל-1999). הוא פרסם טור חודשי מ-1972 ועד 1997 בוול סטריט ג'ורנל. כיהן במועצת "התרומה הלאומית לאמנויות" בין 1972 ל-1977.
ביולי 2002 קיבל מנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
ב-1942 נישא קריסטול להיסטוריונית גרטרוד הימלפרב. אחד משני ילדיהם, ויליאם קריסטול, עורך את המגזין "ויקלי סטנדרד".
קריסטול נפטר ב-18 בספטמבר 2009 בווירג'יניה מסיבוכים של סרטן הריאה.
רעיונותיו
ב-1973 טבע מייקל הרינגטון את המונח "נאו-שמרנות" (Neoconservatism) כדי לתאר את האינטלקטואלים הליברלים והפילוסופים הפוליטיים שדחו את הגישות התרבותיות והפוליטית ששלטו במפלגה הדמוקרטית ונעו לכיוון צורה חדשה של שמרנות. המונח התקבל על ידי קריסטול כתיאור של האידאולוגיה והמדיניות שנתמכה על ידי המגזין "פאבליק אינטרסט (עניין ציבורי)". בשונה מהליברלים למשל, דחו הנאו-שמרנים את רוב תוכניות "החברה הגדולה" של לינדון ג'ונסון; ובשונה מהשמרנים, תמכו הנאו-שמרנים במדינת הרווחה המוגבלת בסגנון רוזוולט. בפברואר 1979 הופיע קריסטול על שער ה"אסקווייר". הכותרת זיהתה אותו כ"סנדק הכוח הפוליטי החדש החזק ביותר באמריקה – נאו-שמרנות". באותה שנה ראה אור הספר "הנאו-שמרנים: האנשים שמשנים את הפוליטיקה האמריקנית". בדומה להרינגטון, הסופר פיטר סטיינפלס ביקר את הנאו-שמרנות, אך התרשם מהשפעתה הפוליטית והאינטלקטואלית הגוברת. תגובת קריסטול הופיעה תחת הכותרת "וידויים של הנאו-קונסרבטיבי האמיתי, אולי היחידי המודה בכך".
נאו-שמרנות, לפי קריסטול, אינה אידאולוגיה אלא "שכנוע", אופן חשיבה על פוליטיקה יותר מאשר אוסף עקרונות ואקסיומות. רוחה של הנאו-שמרנות קלאסית יותר מאשר רומנטית: מעשית ואנטי-אוטופיאנית. אחד המשפטים המצוטטים יותר של קריסטול מגדיר שמרן כ"ליברל שהותקף באמצע הרחוב על ידי המציאות".
ה"מציאות" לפי קריסטול מורכבת. בעוד שהוא תומך ביתרונות כלכלת צד ההיצע כבסיס לצמיחה הכלכלית ההכרחית להישרדות הדמוקרטיה המודרנית, הוא גם עומד על כך שכל פילוסופיה כלכלית מוכרחה לגדול לכדי פילוסופיה פוליטית, מוסרית ואפילו לכדי מחשבה דתית, שגם הן חיוניות לדמוקרטיה המודרנית.
באסופת המאמרים שפורסמה בקובץ "מחשבות על השמרנות החדשה" מפורטים ניתוחים חדשניים של קריסטול על אודות מהות השוויון וחשיבותו בדמוקרטיה וכן מתקיים דיון על השוני בין דמוקרטיה לבין רפובליקה.
Erotica
Erotica (בעברית: אֵרוֹטִיקָה) הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא ב-20 באוקטובר 1992 על ידי חברת התקליטים מאבריק רקורדס. האלבום יצא בו-זמנית עם צאתו של כתב העת הראשון של מדונה, "סקס". ההתאחדות האמריקאית של יצרני התקליטים העניקה לו את התארים; אלבום זהב, אלבום פלטינה ופלטינה כפולה ב-6 בינואר 1993, לציון מכירת שני מיליון עותקים של האלבום בארצות הברית. בסך-הכל, נמכרו ברחבי העולם 6 מיליון עותקים של האלבום.
מידע
Erotica הוא אלבום קונספט על מיניות ומערכות יחסים. כל שיר באלבום בוחן מהיבט שונה את הזוגיות ואת מערכת היחסים המינית. האלבום מציג שירים מהז'אנרים דאנס, היפ הופ, ג'אז ועוד. בניגוד לאלבומיה הקודמים של מדונה, בהם נהגה לכלול שירי פופ ודאנס בלבד. אלבום זה הוא הראשון של מדונה אשר נשא את התואר "מקור השראה" לזמרים ולהרכבים אחרים. מדונה גם הפיקה כל סינגל מהאלבום, והלחינה כמעט את כולם.
מטרתה של מדונה הייתה שאלבום זה ילווה ספר שהוציאה באותו זמן, הנקרא "סקס", שכריכתו דומה לעטיפת האלבום - תמונה בעל רקע כחול, עם פניה של מדונה שצייר הצייר האמריקני אנדי וורהול, צייר אשר מדונה תפסה בתור מקור השראה.
בין הנושאים שנכללו באלבום: "In This Life" בלדה שמספרת על חבר קרוב של מדונה שנפטר מאיידס, בתקופה שהמילה איידס הייתה שם נרדף לקללה; "Why It's So Hard" מדבר על צרות העין והשנאה בין בני אדם; ב-"Waiting" היא מחכה לגבר שלה שיבוא, אף על פי שהיא יודעת שהוא רוצה ממנה רק סקס; ב-"Deeper and Deeper", קלאסיקת ניינטיז ענקית של מדונה היא מספר על מחלת ההתאהבות; ב-"Bad Girl" היא מספרת על "ילדה רעה" ששותה, מעשנת, עושה סקס עם זרים, אבל בעצם רק רוצה שיאהבו אותה; ו-"Words" היא מדברת על כוחן של מילים, ועל גבר שנמאס לה לשמוע ממנו תירוצים ומילים שעושות לה רק רע.
האלבום המקורי
האלבום בתכנונו המקורי היה מאופיין בצורה שונה לחלוטין מן האלבום הסופי שיצא. האחים וורנר, חברת התקליטים של האלבום, סירבה לתת מידע מדויק לגבי העבודה המקורית על האלבום.
העטיפה המקורית של האלבום לא כללה אף כיתוב עליה, עד שבדקה האחרונה לפני צאתו נוסף לה כיתוב באזור התחתון מימין.
אפילו סדר השירים באלבום היה שונה בתכנונו המקורי. את הסדר המקורי קבעה מדונה, אך מסיבות לא ברורות, מאבריק רקורדס, חברת התקליטים השנייה שהפיקה את האלבום, שינתה את סדר השירים בו. סדר השירים המקורי באלבום היה אמור להיות כך:
השיר "Bad Girl" תוכנן להיות הסינגל השני באלבום עם קליפ בעל מסר מיני "למבוגרים בלבד" על מנת שיהיה דומה לסינגל "Erotica", אך המצב שונה לאור רתיעת הציבור מן הספר "סקס", שכאמור, יצא באותה תקופה של צאת האלבום ועסק גם הוא במיניות. השיר "?Did You Do It" לא נכלל באלבום המקורי, וגם לא בגרסה המצונזרת של האלבום, שיצאה מאוחר יותר.
ביקורות
המסר השנוי במחלוקת שהאלבום מציג לא התקבל בסבר פנים יפות בקרב הציבור הרחב. בתקשורת מדונה זכתה לגינוי רב; נאמר עליה רבות כי היא חצתה את הגבול עם המסרים המיניים בשירים, ושהם גסים וולגריים.
כשמדונה החליטה להגיב לביקורות, היא פנתה ללארי קינג מרשת CNN, ובעזרתו הוציאה הודעה לתקשורת באומרה:
הביקורות על האלבום שהתייחסו אליו מההיבט המוזיקלי בלבד דווקא שיבחו אותו בצורה יוצאת דופן. רולינג סטון המטיר עליו מחמאות וכתב כי הוא בין האלבומים הטובים ביותר שהיו למדונה. גם מעריציה של מדונה שיבחו והעריכו את האלבום לאורך השנים. הביקורת החמש עשרה על האלבום הייתה שייכת למגזין בשם "סלאנט", ובה היה כתוב:.
מסחור
הביקורות הנוקבות שקיבל האלבום בכלי התקשורת פגעו במכירותיו. בתחילה קצב המכירות היה שוטף ורענן, אך לאחר צאת הביקורות הוא נחלש. לא נראה שהאלבום הצליח לפרוץ כמו באלבומיה הקודמים, ולבסוף הוא גם לא עבר את קו המכירות שנובא לו.
מגזין בילבורד דירג אותו במקום השני במצעד 200 האלבומים הנמכרים ביותר, היות שרק בשבוע הראשון לצאתו הצליח למכור 167,000 עותקים; אך תואר זה נגנז ממנו משום שלאחר צאת הביקורות, האלבום לא הצליח למכור יותר משני מיליון עותקים בארצות הברית ואירופה ביחד. למעשה, המקום ה-36 ברשימת "100 החמים של מגזין בילבורד", שהיה שייך לסינגל "Bad Girl" מתוך האלבום, הפך את השיר הזה לשיר הראשון של מדונה שנכשל במרץ ומגיע למקום נמוך יחסית לשירים מהאלבומים הקודמים, שזכו להצלחה רבה.
נכון להיום, Erotica מכר 6 מיליון עותקים ברחבי העולם.
קריירה מקבילה
בזמן שמדונה הביעה רמזים מיניים – בראש ובראשונה באמצעות מוזיקה - היא מעולם לא הודתה שבראשה עברה המחשבה כי ביקורות האלבום יביאו לסוף הקריירה שלה. Erotica היה אחד מתוך שלושה פרויקטים שמדונה עשתה בנושא. היא הוציאה בסמוך אליו את הספר "סקס" שאף כלל תצלומים המתארים אקטים מיניים נועזים, בעיקר כאלה הקשורים ב-BDSM. ופחות מארבעה חודשים לאחר מכן יצא לבימות התיאטרון מחזה כושל הנקרא "Body of Evidence" בכיכובה של מדונה, שבין היתר שיחקה במחזה בסצנות עירום מלא (שבהן אף גילמה אקט מיני מלא).
הפועל הרצליה
הפועל הרצליה היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר הרצליה, אשר משחקת בליגה א', הליגה השלישית בישראל.
היסטוריה
הקבוצה החלה את דרכה בראשית שנות השלושים כהתארגנות של פועלי חברת "השדה" לקידוח בארות, שמרכזה היה בהרצליה. בראש הקבוצה עמד נחום כהן, שהיה אף אחד ממנהלי "השדה". הקבוצה נרשמה בהתאחדות לכדורגל ב-1934 ובאותה שנה שיחקה לראשונה בליגה ב' שהייתה הליגה השנייה, והאחרונה בסדר הליגות. כבר בעונתה הראשונה הצליחה הפועל הרצליה להעפיל לליגה הבכירה, זאת על אף שהפסידה בצמד משחקי המבחן נגד מכבי נס ציונה 5-4 (4-0 להרצליה בביתה ו- 0–5 לנס ציונה בביתה) אחרי שההתאחדות פסלה את המשחק בנס ציונה.
הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה החל מעונת 1938, ובמרבית שנות הארבעים, בהם לא הצליחה להגיע להישגים. בעונת 1939 רשמה הקבוצה את ניצחונה הגדול בעת ההיא 1–3 על מכבי תל אביב, הקבוצה הבכירה בארץ באותן השנים, במגרש בהרצליה. שנה לאחר מכן הגיעה הפועל הרצליה לחצי גמר הגביע בו הפסידה להפועל חיפה משער בהארכה. ב-1945 ירדה הקבוצה חזרה לליגה ב' ומאז לא שבה עוד לליגה הבכירה, כשבמרבית השנים שחלפו מאז נדה הקבוצה בין הליגות הנמוכות.
לאחר קום המדינה שיחקה בליגה המיוחדת של 1949/1950 וסיימה בחלק העליון של בית השרון מה שהכניס אותה לבית הדרום בליגה ב' של העונה לאחר מכן. בעונת 1953/1954 ירדה הקבוצה לליגה ג' לאחר שסיימה במקום ה-13 מתוך 14. שם נשארה עד עונת 1959/1960 אז הצליחה לחזור לליגה א' (ליגת המשנה) אך ירדה מיד חזרה לליגה השלישית לאחר שסיימה במקום האחרון. ב-1964 הצליחה לחזור לליגת המשנה שם בילתה כקבוצת מרכז טבלה ומטה המנסה להעפיל לליגה הבכירה ללא הצלחה. באותן השנים שיחקו מכבי והפועל הרצליה במשך תקופה ארוכה ביחד בליגת המשנה ולאחר מכן אף בליגה השלישית (לאחר האיחוד של בית הצפון ובית הדרום ב-1976). בזמנים אלו הכדורגל המקומי היה עיסוק פנאי מרכזי בעיר, ואוהדים רבים היו פוקדים את המגרש הישן ברחוב הס בעיר. האווירה בין האוהדים באותה תקופה הייתה לוהטת ולוותה לא פעם בתיגרות אלימות. בעונת 1960/1961 רשמה הקבוצה את הישגה הגדול ביותר של כאשר העפילה לשלב חצי גמר גביע המדינה בו הודחה על ידי הפועל פתח תקווה לאחר הפסד בתוצאה 4-0.
עד תחילת שנות ה-70 הקבוצה המובילה בעיר הייתה הפועל הרצליה. התפנית ביחסי הכוחות לטובת היריבה העירונית מכבי הרצליה החלה עם עלייתו של ניסים כהן ממחלקת הנוער של מכבי בגיל 16 והצטרפותו לקבוצת הבוגרים. בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 שיחקה הקבוצה בליגה הארצית, שהייתה אז הליגה השנייה בחשיבותה. משחק העלייה של הקבוצה לליגה זו היה משחק המבחן הראשון בזמנו לעליה לליגה הארצית. המשחק התקיים ב-19 במאי 1979 באצטדיון העירוני בפתח תקווה נגד מכבי קריית גת שסיימה במקום השני בליגה א' דרום, והסתיים בתוצאה 1–3 לטובת הפועל הרצליה משערים של צבי גרנות, יורם פירסט ושמעון שוחט.
עם בחירתו של אלי לנדאו (ממחנה הפוליטי של הימין) לראשות העיר הרצליה פרס את חסותו על קבוצת מכבי הרצליה, ולטענת האוהדים האדומים הקבוצה סבלה מהתעלמות מוחלטת עקב השתייכות המועדון למחנה הפוליטי מהשמאל (מפלגת העבודה). על כן חלה התדרדרות בתפקוד הקבוצה שצנחה עד לליגה ב' שם שיחקה משנת 1983 עד 2000 כקבוצה המנסה להעפיל לליגות העליונות ללא הצלחה.
עם מעבר הקבוצה לבעלים הנוכחיים, משפחת חיו חמו, חזרה הקבוצה בשנת 2000 לליגה א' לאחר 18 שנים של היעדרות. בשנת 2003 העפילה לליגה הארצית, שם שיחקה במשך ארבע שנים עד שירדה בחזרה לליגה א' בשנת 2007.
בעונת 2009/2010 העפילה שוב לליגה הלאומית, אך נשרה ממנה לאחר שתי עונות בלבד.
באוגוסט 2010 נפגשה קבוצת הפועל הרצליה למשחק דרבי מול מכבי הרצליה, לאחר 23 שנים שהקבוצות לא התמודדו במשחק רשמי. הפועל הפסידה 0 - 1 וניצחה בגומלין באותה תוצאה. בדצמבר 2022 התקיים דרבי נוסף במסגרת בליגה א' דרום, שהסתיים בתיקו 0-0.
בעונת 2012/2013, תחת הדרכתו של המאמן צחי טיאר, סיימה הקבוצה את הליגה הסדירה במקום החמישי והפסידה בגמר הפלייאוף המחוזי להפועל מגדל העמק. כעבור שנתיים, תחת הדרכתו של תומר אסולין, העפילה הקבוצה פעם נוספת לפלייאוף דרך המקום הרביעי, אולם הודחה על ידי הפועל בית שאן. גם בעונה שלאחר מכן, תחת הדרכתו של תומר קשטן, סיימה במקום הרביעי והודחה בפלייאוף על ידי עירוני טבריה.
בעונת 2022/23 עברה לשחק במחוז דרום של ליגה א'. בהובלת המאמן ארז בנודיס סיימה הקבוצה במקום הרביעי כשספגה רק 24 שערים, אך כשלה בפליאוף העלייה לליגה הלאומית. בעונה זו זכתה בגביע האזורים לאחר שהכניעה 1-0 את הפועל בני זלפה בגמר.
תארים והשגים
גביע האזורים
קרחון גילברט (אנטארקטיקה)
קרחון גילברט (באנגלית: Gilbert Glacier) הוא קרחון בצפון האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 37 קילומטרים.
הקרחון זורם לכיוון דרום משדה השלג ניקולס ונשפך אל הדום הקרח מוצרט.
מקור השם
שמו של הקרחון נתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של הליבריתן (מחבר האופרות) האנגלי ויליאם שוונק גילברט (שם הקרחון ניתן בו בעת שניתן שם לקרחון סאליבן - על שמו של סר ארתור סאליבן שותפו של גילברט); וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
לקריאה נוספת
• M. Braun, A. Humbert, and A. Moll, Changes of Wilkins Ice Shelf over the past 15 years and inferences on its stability, The Cryosphere, 3, 41–56, 2009 www.the-cryosphere.net/3/41/2009/
פרנץ מורר
ביוגרפיה
מורר נולד באוסטריה והצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1938. אחרי כיבוש וילנה בתחילת מבצע ברברוסה נשלח מורר לווילנה כסגנו של מושל העיר, ואחראי על ענייני היהודים. מורר ניצח על הקמת גטו וילנה ופיקד עליו עד יולי 1943, עת הגיע ברונו גיטל להחליפו ולחסל את הגטו.
ד"ר מ. דבורז'צקי סיפר על עלילות מורר בגטו וילנה:
לפי ד"ר מ. דבורז'צקי מורר היה המנצח על האקציות דלקמן:
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר מורר לשטיריה. אחות בבית חולים באזור ששמעה מניצול שואה יהודי שהוא מווילנה ספרה לו שהבעל של חברה שלה שירת בווילנה במהלך המלחמה וששמו הוא פרנץ מורר. היהודי סיפר את הדברים ומורר נעצר על ידי השלטונות הבריטיים באוגוסט 1947. מורר הוסגר לידי שלטונות ברית המועצות, שהעמידו אותו לדין בווילנה. הוא נדון בשנת 1948 ל-25 שנות מאסר, אולם שוחרר לאחר שבע שנים וחזר לאוסטריה בשנת 1955, בעקבות חתימת אמנת המדינה האוסטרית. מורר מונה ליו"ר המרכז החקלאי המחוזי בליצאון והיה בעל אחוזה בגייסהורן. בשנת 1961 נתגלה דבר שחרורו של מורר ובפברואר 1961 דרש שמעון ויזנטל את העמדתו לדין של מורר. כן נעשתה פנייה מישראל לשלטונות אוסטריה להעמידו לדין. במענה לפנייה נאמר שלא ניתן להעמידו לדין על הפשעים עליהם כבר נדון בווילנה, אך אם יובאו ראיות חדשות לפשעים אחרים יוכלו להעמידו לדין. במאי 1961 נעצר מורר באוסטריה לאחר שנציג אוסטריה במשפט אייכמן שמע עדויות מרשיעות על מורר. לבקשת שלטונות אוסטריה אספה משטרת ישראל עדויות נגד מורר מניצולי גטו וילנה. מורר טען להגנתו שהוא לא עסק בפגיעה ביהודים אלא עסק באספקת מצרכים חיוניים לתושבי הגטו.
ביוני 1963 הועמד מורר לדין בגראץ. 12 יהודים הגיעו מישראל כדי להעיד נגד מורר במשפט וביחד העידו 20 עדים כי ראו במו עיניהם את מורר רוצח יהודים. למרות זאת, המושבעים זיכו את מורר פה אחד מ-15 אישומים ולגבי שני אישומים נוספים היו ארבעה מושבעים בעד הרשעה וארבעה נגד. בעקבות הזיכוי התקיימו הפגנות ברחבי העולם נגד שחרור מורר. לאחר שנה הורה בית המשפט העליון באוסטריה על העמדתו לדין מחדש של מורר, בנקודה אחת ספציפית, אך תוצאות המשפט לא השתנו. יוצאי וילנה בישראל המשיכו לדרוש את העמדתו לדין של מורר אל תוך שנות ה-70.
סולו
סולו הוא מונח המתאר פעילות הנעשית על ידי אדם אחד בלבד. פעילויות שונות יכולות להיעשות בסולו: נהיגה, צלילה, טיסה, נגינה בכלי מוזיקלי, הופעת במה, שירה, טיפוס הרים או כל פעילות אחרת שנהוג לעשותה בצמד או בקבוצה.
Legend of the Black Shawarma
Legend of the Black Shawarma (בעברית: אגדת השווארמה השחורה) הוא האלבום השביעי של הרכב הטראנס הפסיכדלי הישראלי אינפקטד מאשרום. האלבום יצא ב-8 בספטמבר 2009. ההשראה לכותרת האלבום הגיעה ממסעדת שווארמה חזן בה נהגו חברי הלהקה לאכול בעיר לידתם, חיפה.
הפקה
תחילה תכננה הלהקה שהאלבום יהיה אלבום קונספט, בנושא האוכל האהוב על הלהקה. לפיכך, נוצרו הרצועות Poquito Mas, Saeed, Franks ו-The Legend of the Black Shawarma, ששמותיהן שאובים משמות מסעדות. אולם, הלהקה החליטה לנטוש את הקונספט, ויתר רצועות האלבום אינו קשור למזון. עם זאת, האיור שבעטיפת האלבום מציג יצורי יער מיתיים המחכים בתור כדי לאכול שווארמה, ומכאן המילה "Legend" בשם האלבום.
ברוב הרצועות באלבום יש דגש רב על הטמעת אלמנטים מתוך הרוק והרוק הכבד לתוך הטראנס.
קאחתי
קאחֶתי (בגאורגית: კახეთი) או מחוז קאחתי (კახეთის მხარე, קאחֶתיס מחַרֶה) הוא חבל ארץ היסטורי במזרח גאורגיה והמחוז המזרחי ביותר של גאורגיה. החבל, הטובל בכרמים ויקבים רבים, כונה על ידי הסופר אלכסנדר דיומא "הגן הגדול".
גאוגרפיה
קאחתי גובלת מצפון בהרי הקווקז הגדול, ממזרח ומדרום באזרבייג'ן וכארתלי ממערב (מחוז כארתלי תחתית ומצחתה מתיאנתי). רכס הרי ציוו-גומבורי העובר לאורכו מחלק את החבל לשני אזורים: "קאחתי הפנימית" ממזרח ו"קאחתי החיצונית" ממערב. האזור המזרחי מושקה על ידי נהר האלזאני והמערבי על ידי נהר יורי. ההרים שמקיפים את קאחתי שומרים עליו מפני רוחות ותורמים למשקעים רבים. תנאי האקלים מאפשרים גידול ענבים במורדות ההרים והיינות של החבל הם המשובחים ביותר בגאורגיה ומפורסמים גם מחוצה לה.
החבל ההיסטורי של קאחתי גובל מצפון-מערב בחבל ההיסטורי ההררי הקטן, תושתי שנכלל בתחומי המחוז המודרני. במערב הוא גובל בחבל ההיסטורי ארצו-תיאנתי, שנכלל אף הוא בתחומי מחוז קאחתי המודרני.
חלוקה מנהלית
קאחתי מחולקת ל-8 נפות (ראיונים):
יישובים
בקאחתי ישנם 285 יישובים:
ממשל
מושל המחוז הוא נציג נשיא גאורגיה וממונה על ידו לניהול ענייני המחוז. הממשל המקומי מורכב ממועצת המחוז - ה"סאקרֶבּוּלוֹ" והגוף הביצועי - "גאמגֶאוֹבָּה". מושלי המחוז לפי שנים:
היסטוריה
אחרי התפרקות הממלכה המאוחדת במאה החמש עשרה קאחתי המשיך להתקיים כממלכה עצמאית, שסבלה מתוקפנותה של ממלכת פרס יותר מכל חבל גאורגי אחר, בעיקר במאות השש עשרה והשבע עשרה. הסיבות לכך היו עושר המשק החקלאי, שבא לידי ביטוי בטיפוח כרמים וגידול עדרי צאן, בקר וסוסים, כמו גם מרדנותם הרבה של תושבי החבל, שנענתה בתגובות אכזריות. מלבד מסעות עונשין של טבח והרס, כ-100,000 תושבי קאחתי נעקרו בגלי גירוש שונים מכפריהם ויושבו בחבלים מדבריים של פרס. במאה השמונה עשרה הממלכה הקאחית התאוששה בצורה ניכרת וב-1762 אף תפסה את הבכורה באיחודה עם ממלכת כארתלי. בירת קאחתי, תלאווי, הייתה לבירת ממלכת כארתלי-קאחתי. גם איחודו המדיני של מזרח גאורגיה לא הרתיע את פרס מתוקפנותה והמלך הקאחתי של הממלכה, ארקלה השני, נאלץ אחרי עמידה איתנה של שני עשורים לחתום ב-1783 על החוזה של גאורגייבסקי עם רוסיה, שהפך את הממלכה המזרח-גאורגית לבת חסותו של הצאר. הציפיות מההסכם נכזבו לאחר שהרוסים בוששו מלהושיט לכארתל-קאחתי סיוע צבאי משמעותי.
איזק רוזנברג
איזק רוזנברג (באנגלית: Isaac Rosenberg; 25 בנובמבר 1890 – 1 באפריל 1918) היה משורר יהודי-בריטי, ממשוררי מלחמת העולם הראשונה.
קורות חיים
רוזנברג נולד בבריסטול לברנט וחסיה רוזנברג, שהיגרו ממזרח אירופה לאנגליה. היה אחד מבין שמונה ילדים ומשפחתו ניהלה חיים יהודים-מסורתיים. ב-1897 עקרה משפחתו לשכונות המהגרים "איסט אנד" שבלונדון שבו שכנה קהילה יהודית מבוססת. למד בבית הספר "סיינט פאול", וכשמשפחתו עברה לרובע "סטפני" (1900) למד בבתי הספר היסודיים ברובע. הוא עזב את הלימודים בגיל 14 והיה לשוליית מאיירים בהוצאה של "מול"ים לאמנות".
גילה עניין באמנות ובשירה והחל ללמוד אמנות בקולג' בירקבק באוניברסיטת לונדון בשעות הערב. הוא רצה לבחור באמנות הציור כמקצוע העיקרי בחייו וב-1911, זמן מה לאחר תקופת חניכותו, נטלו על עצמן שלוש נשות-חברה מבין חסידות יצירתו (לילי דליסה ג'וזף, אי. די. לואי והרברט כהן) לממן את הוצאות מחייתו ולימודיו הסדירים במכללת סלייד המפורסמת לאמנות. שם למד לצדם של מפורסמים, כמו דייוויד בומברג, מארק גרטלר, סטנלי ספנסר, פאול נאש, אדווארד וודסוורת' ודורה קרינגטון. במקביל, הוא הוסיף לכתוב שירים (שהחל בהם עוד מגיל צעיר ביותר) ובעידודה ובסיועה של אחותו, היה מפיץ במו ידיו עותקים של חוברות שיריו, שזכו להתעניינותם האוהדת של כמה סופרים ומבקרים. להוציא כמה משיריו הבודדים שהופיעו בתבי עת ספרותיים שונים פרסם רוזנברג בימי חייו שלושה קובצי שירים: "לילה ויום" (1912), "נעורים" (1915) ומחזה "משה" (1916). בגלל בריאותו הרופפת ובעצת רופאיו היגר לדרום אפריקה ב-1912, בתקווה שהאקלים החם יסייע לריפויו.
בעוד שרוב המשוררים כתבו על המלחמה כעל פולחן פטריוטי, היה רוזנברג המשורר הראשון הביקורתי כלפיה. שירו "חדשות מן המלחמה" (On Receiving News of the War), שנכתב בעת שהותו בדרום אפריקה, נחשב לאחד מהשירים הגדולים של מלחמת העולם הראשונה. הוא חזר לאנגליה ב-1915, ולאחר זמן-מה התגייס לצבא (אוקטובר 1915). בראשית 1916 נשלח עם גדודו לסום, שהיה זירת קרבות קשים במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית בצרפת. ב-1 באפריל 1918 נהרג מכדורי האויב בקו האש (גופתו של רוזנברג מעולם לא התגלתה). עוד ידוע, כי הוא שירת בגדוד מיוחד, שהיה מיועד עבור מגויסים נמוכי קומה שלא היו יכולים להתקבל על פי הקריטריונים של הגיוס וההכשרה לגדודים הרגילים בצבא הבריטי. רוזנברג יוצא דופן בקרב משוררי מלחמת העולם הראשונה האנגלים האחרים, בכך שהיה טוראי ולא קצין.
למרות המלחמה וסבלותיה המשיך אייזיק לכתוב שירים ולשלוח הביתה את כתבי היד שלו. בשיריו האחרונים בלטה שנאתו למלחמה וסלידתו ממנה. לאחר מותו יצאו לאור כמה גרסות ליצירותיו: הסופר גורדון בוטומלי שפרסם חלק גדול מיצירותיו ("שירים", 1922); דניס הארדינג וגורדון בוטומלי ("שירים נבחרים", 1937) וזיגפריד ששון ("שירים נבחרים", 1937). המחזור הנודע "שירי חפירות" הוא אחד הביטויים רבי העוצמה והמצמררים שנכתבו נגד מלחמת העולם הראשונה בפרט ונגד מלחמה ושפיכות דמים בכלל. כך למשל, השיר "שחר מפציע בחפירות", הפך להיות השיר המפורסם ביותר מבין השירים שנכתבו על מלחמת העולם הראשונה.
שירו של איזק רוזנברג "שַׁחַר מַפְצִיעַ בַּחֲפִירוֹת"
העובדות המועטות והפשוטות שיש בידנו על חייו של רוזנברג והן הגיל הצעיר והנסיבות בו נהרג כרבים אחרים בחזית המערב בצרפת הופכים אותו לסמל הייסורים של דור שלם שהשתתף במלחמה ההיא. היסטוריונים רואים בעבודותיו של רוזנברג לא רק כשירי מלחמה המפורסמים, אלא מדגישים את עצם ייחודו בגלל מוצאו היהודי והן בשל היותו טוראי במלחמה שבה מצא את מותו.
ניקולאי דוברוליובוב
ניקולאי דוברוליובוב (ברוסית: Николай Александрович Добролюбов) (5 בפברואר 1836 - 29 בנובמבר 1861) היה מבקר ספרות, פובליציסט ומהפכן רוסי של מחצית המאה ה-19.
דוברוליובוב נולד בניז'ני נובגורוד במשפחת כומר. כבר בילדות אהב לקרוא ובגיל 17 החל את הלימודים במכון ללימודי הוראה בסנקט פטרבורג. לאחר פטירת הוריו בשנת 1854 נודע בציבור כבעל דעות קיצוניות נגד הדת, המלוכה ומעמד הצמיתות. דעותיו מצאו ביטוי במספר רב של יצירותיו הספרותיות שפורסמו בעיתונות הסטודנטיאלית.
קריירת המבקר
דוברוליובוב נפטר משחפת כבר בגיל 25 וזאת לאחר שהוא היה באירופה במשך שנה. למרות חייו הקצרים הוא פרסם הרבה. בדרך כלל מאמריו התפרסמו במגזין סוברמניק. רק במהלך שנת 1858 הוא פרסם כ-75 מאמרים ותגובות ליצירות ספרותיות שונות. חלק מיצירותיו לא התפרסמו עקב הוראת הצנזורה. גם יצירותיו שהיו מאמרים בנושא הספרות היו בעלי אופי פוליטי מובהק.
מאמרים שהיו בעלי חשיבות רבה, הם מאמרים שהוקדשו לרומנים של איוואן טורגנייב ואיוון גונצ'רוב ומחזות של אלכסנדר אוסטרובסקי. בתקופת ברית המועצות וגם היום מאמריו הם חלק של תוכנית הלימודים בבית הספר.
הוא נחשב עד היום לאחד המנהיגים של התנועה המהפכנית באימפריה הרוסית בשנות ה-60 של המאה ה-19. יחד עם זאת, אלכסנדר הרצן ראה בו קנאי שרק מפריע לקידום השינויים ברוסיה. פיודור דוסטויבסקי האשים אותו בזלזול בחשיבות האישיות באמנות.
מכבי כפר כנא
מכבי כפר כנא (מוכרת גם כמועדון ספורט צעירי כפר כנא) היא קבוצת כדורגל מהישוב כפר כנא, ששיחקה בשיאה בליגה הלאומית. הקבוצה התפרקה בתום עונת 2013/2014 והוקמה מחדש בעונת 2014/2015 בליגה ג' מחוז גליל תחתון, תחת השם מועדון ספורט צעירי כפר כנא.
הקבוצה עורכת את משחקיה הביתיים ב"אצטדיון על שם עזמי נסאר" בכפר כנא, המכיל 2,500 מקומות.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1971 בליגה ד' על ידי פייסל חטיב, קבלן מהכפר, שלאורך השנים תפקד במועדון כשחקן, מאמן, נהג, מנהל, ויושב ראש. המועדון שיחק בעבר בליגה השנייה בשנות התשעים בתקופה שהליגה הארצית הייתה הליגה השנייה. לאחר השינוי במבנה הליגות הצליחה הקבוצה להעפיל לליגה לאומית בשנת 2001, שם שיחקה הקבוצה במשך שנתיים, שבסופן נשרה חזרה לליגה הארצית. בשנת 2009 סיימה הקבוצה במקום השמיני, והתמודדה בפלייאוף מול עירוני רמת השרון, בו ניצחון היה מעלה את הקבוצה לליגה הלאומית, אך הקבוצה הפסידה פעמיים בתוצאות: 2–1 ו 0–1, ועל כן נשרה הקבוצה לליגה א', שחזרה להיות הליגה השלישית. (באותה שנה חל שינוי במבנה הליגות, שכלל את ביטול הליגה הארצית).
ההישגים הבולטים של הקבוצה היו העפלה לרבע גמר גביע המדינה, וזכייה בגביע הטוטו לליגה השלישית בעונת 2000/2001, לאחר שניצחה את מכבי אשקלון בתוצאה 0–2 במשחק הגמר שנערך באצטדיון העירוני בבת ים ב־7 בנובמבר 2000.
מכבי כפר כנא שמשה כדוגמה וסמל לדו קיום בין הערבים ליהודים, ובשנת 1996 הפכה לקבוצה הראשונה בתולדות המדינה שחצתה את הגבול עם ירדן ונסעה לשחק שם. בירדן קיימה הקבוצה שרשרת של משחקים, כאשר שיחקה נגד אלופת ירדן (אלויחדאת), כאשר לא פחות מארבעה שחקנים יהודים נמצאים בסגל של כפר-כנא והם: פביאן גרימברג, משה נחמני, אבי ליברטי וצבי מנשקו, ודניאל בריילובסקי שאימן את מכבי חיפה בעבר.
בסיום עונת המשחקים 2013/2014 התפרקה הקבוצה עקב חובות כבדים, ובתחילת עונת 2014/2015 הוקמה מחדש תחת השם מועדון ספורט צעירי כפר כנא בליגה ג' מחוז גליל תחתון.
בסיום עונת המשחקים 2014/15 העפילה הקבוצה לליגה ב'.
בסיום עונת המשחקים 2015/16 העפילה הקבוצה לליגה א'
בסיום עונת המשחקים 2016/17 נשרה הקבוצה לליגה ב' לאחר שסימה במקום האחרון באותה שנה.
בסיום עונת המשחקים 2020/2021 העפילה הקבוצה לליגה א'.
הר רם
הר רם הוא הר געש רדום בצפון רמת הגולן. שמו בערבית תל סדר אל-ערוס, והוא מכונה גם תל אל-עמוריה. ההר הוא הצפוני ביותר בקו התלים הישראלי, והוא שוכן דרומית למג'דל שמס, צפונית-מזרחית לבריכת רם וצפונית להר כרמים.
להר שתי פסגות – המערבית בגובה של 1,182 מטר מעל פני הים, והמזרחית בגובה של 1,185 מטר, על ההר נמצאים שטחים חקלאיים של הכפרים הדרוזים מג'דל שמס ומסעדה. במורדו המזרחי, נמצא הגבול בין ישראל לסוריה.
תאודורה, קיסרית האימפריה הביזנטית (המאה ה-6)
תאודורה (יוונית: Θεοδώρα, פירוש השם "מתת האל", 500 לערך - 548) הייתה אשתו של קיסר האימפריה הביזנטית יוסטיניאנוס הראשון וקיסרית במשותף עם בעלה (527 - 548). דמותה של תאודורה עוררה מאז ומעולם עניין רב, בין בשל אישיותה הכריזמטית וכוחה הרב באימפריה ובין בשל הקריירה המושמצת שלה לפני שהפכה לקיסרית.
שנים ראשונות
על פי "האנקדוטה" הסודית של פרוקופיוס, אביה הקפריסאי של תאודורה היה שומר דובים בהיפודרום בקונסטנטינופול, ואמה הייתה רקדנית ושחקנית. באותה תקופה שחקניות נחשבו למקצוע שאינו מכובד וכללו שירותי מין. אביה מת בגיל צעיר, ובעקבות המצב הכלכלי הקשה אמה הלבישה אותה ואת אחיותיה בזרי פרחים ולקחה אותן להיפודרום להתחנן לעבודה. הקבוצה הכחולה לקחה אותם תחת חסותה, ומאז תאודורה שמרה להם אמונים.
ההיסטוריונים יוחנן מאפסוס ופרוקופיוס מספרים שתאודורה, בעקבות אחותה הגדולה, עבדה מגיל צעיר בבית בושת ותיארו אותה כפרוצה אקסהיביצוניסטית שטופת זימה וחסרת מעצורים. היא הצטיינה בהופעות קומיות בהן נהגה להרים את שמלתה ולחשוף את אבריה ולהציג מחזות זואופילים כגון המיתולוגיה על לדה והברבור בהן החביאה גרגירים בין רגליה בעוד ברבור מאומן שולף אותם משם. בעת התקרבותה למוקדי השלטון גברו השמועות על מעשי הוללות ואורגיות בהשתתפותה אך לא ניתן לדעת עד כמה הן נכונות ואלו מהן נועדו לניגוח פוליטי, למרות זאת התדמית שדבקה בה שרדה עד ימינו. בבחרותה היא הפכה לפילגשו של הקובולוס, פקיד במזרח האימפריה. השניים עברו לקירנאיקה שבצפון אפריקה, שם שימש כמושל. לאחר כארבע שנים, מסיבות לא ידועות, הסתכסכו השניים והקובולוס גירש אותה מביתו. תאודורה החלה במסע חזרה לביתה, אך מאחר שהייתה חסרת כול נאלצה להשתקע באלכסנדריה, שם הפכה תאודורה למונופזיטית אדוקה, אירוע שעתיד להשפיע רבות על הקיסרות. מאלכסנדריה חזרה תאודורה לקונסטנטינופול, שם פגשה באחיינו של הקיסר יוסטיניוס הראשון, פלאוויוס פטרוס סאבטיוס איוסטיניאנוס, לימים הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, אשר התאהב בה מיד. השניים רצו להתחתן, אך באותה עת החוק אסר נישואין בין אצילים לפשוטי העם. יוסטיניאנוס פנה לדודו בבקשה לשנות את החוק, אך הלה סירב בלחצה של אשתו, דתייה אדוקה אשר התנגדה לכניסתה של תאודורה רבת המעללים למשפחה. על אף כוחו הרב של יוסטיניאנוס, אשר היה שותף בפועל בשלטון, הצליח הוא לשנות את החוק המדובר רק עם מותה של אשת יוסטיניוס. תאודורה ויוסטיניאנוס נישאו בשנת 523. ארבע שנים לאחר מכן מת יוסטיניוס, ויוסטיניאנוס התמנה לקיסר כשתאודורה לצידו.
שותפות בשלטון
תאודורה, באישיותה הכריזמטית ובפיקחותה הרבה, רכשה השפעה עצומה על הקיסר המאוהב. חמש שנים לאחר עלייתו לשלטון, בעת מרידת ניקה, הייתה זו תאודורה אשר שכנעה את הקיסר שלא לעזוב את קונסטנטינופול, ובכך סביר להניח שהצילה את כיסאו. זמן קצר לאחר מכן הגיע המצביא בליסריוס בראשות כוחותיו ודיכא את המרד, בסיועה הנדיב של אשת הקיסר. מקובל להניח כי הימלטותו של הקיסר מן העיר הייתה ממוטטת את שלטונו. תאודורה הייתה מונופיזיטית (זרם בנצרות אשר מאמין באלוהיותו המוחלטת של ישו) ועובדה זו מיתנה רבות את יחסו של יוסטיניאנוס, הקנאי הדתי, כלפי המיעוט המונופיזיטי.
תאודורה מילאה תפקיד מרכזי בממשל ותכופות מינתה והדיחה אישים כרצונה; כך למשל פעלה להרחיק מן מוקדי השלטון את בליסריוס אויבה ולקדם במקומו את מקורבה נרסס (ובכלל, נראה כי פעלה רבות למען קידום מקורביה האישיים). תאודורה פעלה גם בתחומים אחרים: היא קידמה את מעמד האישה בקובצי החוקים של יוסטיניאנוס, וכן הייתה פטרונית של אמנים. באופן חסר תקדים, נראה במקומות מסוימים כי בתקופתה מעמד הקיסר והקיסרית היה כמעט שווה, ואף יוסטיניאנוס עצמו ציין כי הוא מרבה להתייעץ עם אשתו. עם זאת, ככל הנראה אין מקום לטענות כי יוסטיניאנוס היה בובה על חוט אשר הופעלה בידיה של תאודורה. מעמדה של תאודורה היה כשל יועצת רבת השפעה, אך על אף עצותיה, ההחלטות הסופיות על גורלה של האימפריה נותרו בידיו של יוסטיניאנוס - אדם מוכשר ונבון מדי מכדי להיות שליט-בובה.
תאודורה נפטרה ב-548, ככל הנראה מסרטן. יוסטיניאנוס מעולם לא התאושש ממות אשתו ולאחר מותה הידרדר שלטונו. עדות לאהבתו הרבה לתאודורה, מהווה העובדה שעל אף שהמשיך לחיות כ-17 שנה לאחר מותה מעולם לא לקח לו אישה נוספת.
זירת עבירה
זירת עבירה היא מרחב שבתוכו התבצעה עבירה פלילית או שיש חשד שהתבצעה בו, והוא עשוי להכיל ממצאים שיש בהם כדי לסייע בחקירת העבירה, בקביעת זהות האחראים לה והרשעתם במסגרת משפט פלילי. הגדרת מתחם כזירת עבירה נותנת למשטרה סמכויות חריגות לטיפול במתחם. סמכויות אלה משפרות באופן ניכר את הסיכוי לאיתור מלוא הממצאים המרשיעים שבזירה ואת תיעודם המלא והתקין מבחינת דיני הראיות.
גבולות זירת עבירה
זירת עבירה יכולה להימצא בכל מרחב שהוא - תחת כיפת השמיים, בתוך מבנה או בתוך חפץ כלשהו (למשל כלי רכב או מכולה). גבולותיה של זירת עבירה נקבעים על פי מהות העבירה שהתבצעה בה ויתר הנסיבות הרלוונטיות לאותו מקרה. שטח הזירה יכול להיות החל מקטן מאוד ועד לנרחב ביותר. כך למשל, זירת העבירה המתייחסת לעבירה של פריצה לכלי רכב עשויה שלא להשתרע מעבר לכלי הרכב ולסביבתו המיידית. לעומת זאת, בפיגוע לוקרבי נחתו שרידי המטוס שהתרסק ותכולתו על פני שטח של עשרות קילומטרים מרובעים, אשר כולו היווה בשל כך את זירת העבירה באותו מקרה.
קביעת גבולות זירת עבירה נעשית בתחילת החקירה הפלילית בקשר לעבירה שנעשתה בה. במהלך החקירה מאותרות לעיתים נקודות המרוחקות מזירת העבירה הראשונית שיש בהן ממצאים החשודים כקשורים לעבירה שבזירה הראשונית (לדוגמה – מכולת אשפה שבה נמצאו בגדים או כלי נשק, שיש חשד שמבצע העבירה השליך אותם בה) והן עשויות להיות מוגדרות אז כשלעצמן כזירות עבירה.
הממצאים בזירת עבירה
ממצא בזירת עבירה יכול להיות מורכב מכל חומר שהוא, כולל חומר אורגני, כגון גופות בני אדם או בעלי חיים, רקמות שלהם, טיפות דם (הניתנים לגילוי על ידי לומינול) או חלקי צמחים. הוא יכול להיות אובייקט בכל גודל וסוג שהוא – לדוגמה מרכב של מטוס שהתרסק, כלי רכב, חפצים ככלי נשק חם או נשק קר או ביגוד ועד לחלקיקים מיקרוסקופיים. חפצים גדולים יותר יכולים לשאת על גביהם אובייקטים שהם כשלעצמם בגדר ממצאים – כגון טביעות אצבע, חלקיקי קרקע או סיבים.
האיתור, הזיהוי והאיסוף של חלק מן הממצאים המצויים בזירת עבירה הוא פשוט יחסית ואיננו דורש מומחיות מיוחדת, אם כי הטיפול בהם חייב להיעשות באופן שתישמר שלמותם וערכם הראייתי לא ייפגם. איתורם ואיסופם של ממצאים אחרים, בפרט אלו שקנה המידה הפיזי שלהם הוא קטן, מצריכים מאמץ והכשרה גדולים יותר ואמצעים רבים יותר.
הטיפול בזירת עבירה
הטיפול בזירת עבירה נעשה בדרך כלל על פי נהלים מקצועיים קבועים. התכלית של אלו היא מניעת האפשרות שממצאים הנמצאים בזירה ייעלמו או ייפגעו, בכוונה או ברשלנות. הנהלים גם מיועדים להביא לכך שכל הממצאים יאותרו, יתועדו כנדרש וייאספו בשלמותם.
ראשית נסגרת זירת עבירה בשלב מוקדם ככל האפשר וגבולותיה מסומנים בהתאם – על ידי סרטי סימון, שלטים או מכשולים פיזיים. מאותו רגע מוגבלת הכניסה לזירה רק למי לאלו שכניסתם אליה היא חיונית – כמו חוקרי העבירה, אנשי כיבוי אש, צוותים רפואיים שהגיעו לטפל בפצועים הנמצאים בה, או אנשי שירות שתפקידם להוביל מן הזירה גופה או גופות אדם הנמצאות בה.
בהמשך וכאשר התנאים הפיזיים בה מאפשרים זאת - למשל לאחר שכובתה שרפה שבערה בה - נסרקת זירת עבירה לאיתור ממצאים הקשורים לעבירה שנעשתה בה (או שיש חשד שנעשתה בה) ואובייקטים העשויים לשאת עליהם ממצאים שכאלו, והם נאספים. כאמור, חלק מן הממצאים ניתן להיאסף על ידי חוקרי המשטרה האחראים על החקירה בזירה. האחרים יאותרו וייאספו על ידי חוקרי זיהוי פלילי. כל הממצאים נארזים בהתאם לנהלים קבועים על מנת לשמור על שלמותם.
איתור ואיסוף חלק מן הממצאים עשוי לדרוש שימוש בציוד מיוחד שפותח לשם כך ונמצא בשימוש שוטף של חוקרי הזיהוי הפלילי. כך, איסוף ממצאים תוך שימוש בכפפות הוא בגדר חובה, על מנת שלא לטשטש טביעות אצבעות הנמצאות על גביהם או להותיר עליהם טביעות אצבעות של החוקרים. לעיתים יש צורך שהחוקרים ייכנסו לזירה לאסוף ממצאים כשהם לבושים בבגדים מיוחדים, המיועדים למנוע את האפשרות שהם יחדירו לזירה חלקיקים וסיבים שמקורם מחוץ לה.
איסוף הממצאים מצריך גם תיעוד מדויק של הנקודות בזירת העבירה שבה הם התגלו קודם להזזתם מהן. הדבר דרוש על מנת להבהיר את ההקשר של הימצאותם שם ואת משמעותו לחקירת העבירה שנעשתה בזירה. תיעוד זה נעשה על ידי החוקרים באמצעות צילומים ורישומים. אלו עשויים לשמש כשלעצמם כראיות משפטיות מאוחר יותר.
מרבית הממצאים הנאספים הזירה ואובייקטים ממנה העשויים להכיל ממצאים מועברים לבדיקה, לניתוח ולהערכה במעבדות הזיהוי הפלילי.
על מנת שלא לפגוע בערכם הראייתי המשפטי של הממצאים יש לשמור לגביהם על "שרשרת הראיות". משמעותו של מונח זה היא שמרגע היאספם חייבים הממצאים להימצא תחת פיקוח של אנשי המשטרה או השירות החוקר את העבירה, וכל העברה שלהם ממקום למקום – מהזירה למעבדה, למחסן ראיות או לבית משפט, לדוגמה – חייבת להיות מתועדת וחתומה על ידי אדם המוסמך לכך. אם נשברה שרשרת הראיות – למשל אם הממצאים אבדו והתגלו לאחר זמן – מתעוררת האפשרות שהממצאים שונו בכוונה או ברשלנות. מצב שכזה עשוי להוביל לפסילתם מלשמש כראיה משפטית או לגרוע ממשקלה. על רשויות החקירה, המחזיקות פיזית בממצאים, מוטלת החובה לשמור על שרשרת הראיות לגביהם על מנת למנוע אפשרות שכזו.
סריקה קונית
סריקה קונית או סריקה חרוטית (באנגלית: Conical Scanning) היא שיטה שנעשה בה שימוש במערכות מכ"ם מוקדמות כדי לשפר את דיוק גילוי הכיוון של המטרה, ביחס לשיטות סריקה פשוטות יותר.
ב"סריקה חרוטית" אלומת השידור מסתובבת שוב ושוב בצורה חרוטית סביב "ציר המבט" של אנטנת השידור (ומכאן שמה). גילוי של החזר חזק יותר מהמטרה, כאשר האלומה מכוונת רגעית בזווית מסוימת במהלך סיבובה, מרמז כי יש להטות את "ציר המבט" של אנטנת השידור לכיוון זווית זו. במצב אידיאלי, כאשר "ציר המבט" של האנטנה פונה במדויק אל המטרה, יתקבל החזר חזק, יציב ושווה במהלך כל מחזור סיבוב האלומה.
הרעיון בבסיס הסריקה החרוטית דומה לרעיון בבסיס השיטה המוקדמת יותר של Lobe switching, בה נעשה שימוש במערכי מכ"ם מוקדמים יותר. סריקה חרוטית היא ההרחבה הדו-ממדית לשיטה זו ועושה שימוש באונת שידור אחת, במקום שתיים.
דוגמאות רבות של מערכי lobe switching עברו התאמה לסריקה קונית במהלך מלחמת העולם השנייה, כמו מכ"ם ה-Wurzburg הגרמני לדוגמה.
באמצעות בקרה מתאימה, הנחיית האנטנה יכולה להיעשות אוטומטית לחלוטין, אך מצבי כישלון פוטנציאליים של המערך וחוסר חסינות בפני שיבוש והטעייה הובילו בסופו של דבר להחלפה של מערכות סריקה קונית במערכי מכ"ם מונופולסי (Monopulse Radar).
למרות היותה שיטה מוקדמת ופשוטה יחסית ולמרות שכיום קיימות שיטות יעילות ומדויקות יותר, עדיין נעשה כיום שימוש בסריקה חרוטית בידי רשת חלל עמוק לתחזוקת קשרי תקשורת לגשושיות. הגשושיות המיוצבות-ספין פיוניר 10 ופיוניר 11 השתמשו בסריקה קונית לצורך תמרונים לעקיבה אחר כדור הארץ במסלולו.