cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים יוסף צדוק
ביוגרפיה
בשנת 1958 ייסד צדוק את משרד עורכי הדין חיים צדוק ושות', אשר נחשב אחד ממשרדי עורכי הדין היוקרתיים והמשפיעים ביותר במדינה. על אף שנחשב לאדם עשיר, טען כי הוא נשאר סוציאליסט ציוני.
ב-1959 נבחר צדוק לכנסת השלישית (לקראת סוף כהונתה) והמשיך לכהן כחבר הכנסת במשך 19 שנים מטעם סיעת העבודה על גילגוליה השונים (מפא"י, המערך, והעבודה). היה יושב ראש ועדת הכנסת וועדת החוץ והביטחון. שימש במשך שנה וחצי כשר המסחר והתעשייה בממשלה ה-13 בשנים 1965–1966. בנובמבר 1966 התפטר צדוק מתפקידו בעקבות חילוקי דעות עם שר האוצר. בחלק מתקופה זו כיהן במקביל כשר הפיתוח. בשנים 1977-1974 שימש צדוק כשר המשפטים, תקופה קצרה תחת ראש הממשלה גולדה מאיר ורובה תחת יצחק רבין. עם פרישתה של גולדה מאיר הוצע לו להיות ראש ממשלה אך הוא סרב.
בתקופת כהונתו כשר משפטים נאלץ צדוק להתמודד עם פרשיות של שחיתות שלטונית שהעיבו על הממשלה, בהם פרשת השר אברהם עופר שנחשד בפלילים והתאבד, פרשת אשר ידלין, מועמדו של רבין לנגיד בנק ישראל שהורשע בשוחד, ופרשת חשבון הדולרים של לאה רבין. בעניין החוקה למדינה, טען כעבור שנים שעל סמך ניסיונו, מי שינסה לחוקק חוקה כוללת שתפתור את כל הנושאים, נועד מראש לכישלון. במישור המדיני טען שההתנחלות בסבסטיה היא כמו "אלטלנה של 75'" והתנגד להתיישבות בהתנחלויות, אולם כפשרה עם המתנחלים מצא את הניסוח המשפטי שאיפשר להם מגורים במחנות צה"ל בשטחים. שמו נקשר לתרגיל המבריק ב-1976, כשיעץ לרבין לפטר את שרי המפד"ל עקב הימנעותם בהצבעת אי אמון ולהקדים את הבחירות, הליך שהוביל בסופו של דבר למהפך הפוליטי של מנחם בגין.
מספר חודשים לאחר מכן, בתחילת ינואר 1978, התפטר מהכנסת וחזר לעסוק בעריכת דין ובפעילות ציבורית ופוליטית. בין פעילותיו הציבוריות: מרצה באוניברסיטה העברית ויו"ר הוועד הפועל שלה, סגן נשיא האגודה לזכויות האזרח, יו"ר הוועד הפועל של אוניברסיטת בן-גוריון ונשיא מועצת העיתונות. כנשיא מועצת העיתונות (בשנים 1993-1999), הוביל צדוק לאימוץ תקנון אתיקה חדש שחל כיום על כלי התקשורת הישראליים והביא להקמת בית-דין לאתיקה. כמו כן, שימש כיושב ראש הוועד המנהל של המכון הישראלי לדמוקרטיה. במרץ 1988 השתתף במפגש ישראלי-פלסטיני בבריסל, בו הציג לראשונה חנא סניורה מטעם אש"ף, תוכנית שלום, הכוללת הכרה הדדית והקמת מדינה פלסטינית מפורזת בקווי 1967.
בשנת 1992 מונה על ידי ראש הממשלה ושר הדתות יצחק רבין לעמוד בראש הוועדה הציבורית לבדיקת המועצות הדתיות ותפקודן. הוועדה הגישה את הדו"ח שלה בשנת 1993, ובו המליצה, בין השאר, על צמצום משמעותי במספר המועצות הדתיות; צמצום משמעותי במספר יושבי-הראש, הסגנים בשכר ורבני הערים; קביעת סל שירותים דתיים; הקמת אגדי מועצות דתיות לשירותים ספציפיים, כדוגמת רישום נישואין או כשרות, כך ששירותים אלו יינתנו במרוכז לתושבים, שמקבלים את שירותי הדת מכל המועצות הדתיות שכולל האגד; הקמת חברות לאספקת שירותי דת או הוצאת מכרזים לקבלנים, כך שתושג "הפרטה" של שירותים אלו. ואולם רוב המלצות הוועדה לא יושמו.
בשנת 1996 מונה לעמוד בראש הוועדה הציבורית לחוקי העיתונות. הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 1997 ובמסגרתן המליצה, בין היתר, לבטל את הצורך ברישיון כדי להוציא לאור עיתון ולאסור בחוק מתן הוראה לעיתונאי להפר את כללי האתיקה. ככלל, הוועדה נטתה להמליץ על צמצום החקיקה המגבילה בנושאי חופש הביטוי ולהחמיר את החקיקה בנושאי ריכוזיות ובעלויות צולבות בתחום העיתונות.
צדוק מת מהתקף לב במהלך ביקור בגרמניה בגיל 89. אחרי פטירתו אמר עליו יוסי שריד כי הוא היה "מענקי הדעת של מפלגת העבודה" ושהוא וחבריו הרבו להיוועץ בו "מתוך הערכה עצומה לשיקול הדעת שלו, ההגיוני וההגון".
בשנת 2016 החליטה עיריית נתניה לקרוא על שמו רחוב בשכונת "כוכב-הים" בנתניה, וזאת בנוסף לרחובות הקיימים בערים רחובות ותל אביב-יפו.
יואב יצחק (זמר)
יואב יצחק (נולד ב-8 ביוני 1958) הוא זמר ויוצר ישראלי, שהוציא, נכון לשנת 2021, 16 אלבומים.
ביוגרפיה
יצחק התחיל את הקריירה שלו כזמר חתונות וכזמר חימום במועדונים. הוא שר לפני זמרים כמו זוהר ארגוב, אבנר גדסי וחיים משה, ורכש לעצמו מעמד של זמר מועדונים מבוקש.
בשנת 1984 הוציא מעין אלבום מחתרתי שנשא את השם "דנה". אלבום זה אינו נכלל ברשימת האלבומים הרשמיים שלו.
ביולי 1992 הוציא את אלבומו השני - "לאן הולכים כולם", שלא הצליח לשחזר את ההצלחה של קודמו. באלבום זה הקליט את השיר "אחי יורם" המוקדש לזכרו של יורם חתוכה, מי שהיה חברו הקרוב של יצחק ומנהלו האישי, שנהרג בתאונת דרכים בדרך חזרה מהופעה בתחילת שנת 1992. עוד באלבום ביצע יצחק גרסה עברית ללהיט של בראין אדמס שיצא שנה לפני כן - Everything I Do I Do It for You
בין השירים הקצביים באלבום בלט "נסיכת העיר" (מילים: יואב יצחק, לחן: מאנוס לויזוס, שהתפרסם כלהיט בביצוע של הזמרת היווניה חאריס אלקסיו).
בדצמבר 1993 הוציא יצחק את אלבומו השלישי - "געגועים". מלבד שיר הנושא, בלטו עוד: "אל תיתני לו" (גרסה עברית של יצחק ל-El Camino של להקת הג'יפסי קינגס), "עורי צפון ובואי תימן" (מ' ול': נועם נתנאל, שעסק בעליית יהודי תימן), ו"הומיה" (מילים: אלי 'קפה' לוי, לחן: טאנוס מיקרוציקוס, שנודע בביצועה של הזמרת היווניה חאריס אלקסיו). בהקלטות השתתפו בין היתר נחום עושרי בגיטרות, בס, תיכנות תופים, וקלידים, אבי סינגולדה בגיטרה ספרדית, פליקס מזרחי בכינור, אריס נחום בבוזוקי, ויורם לב בכלי הקשה.
באפריל 1997 הוציא את אלבומו החמישי - "עד חצי מלכות", ששיר הנושא שלו הצליח והפך לאחד השירים הרומנטיים המזוהים עימו ביותר.
ב-1998 הוציא יצחק את אלבומו השישי - "פני מלאך" שכלל אוסף מחרוזות משיריו. עוד באותה שנה, הקליט יצחק דואט עם שושנה דמארי ובו חידוש ל'זמר נוגה" ('התשמע קולי') לעיבוד והפקה מוזיקלית של מתי כספי במסגרת האלבום "עבודה עברית". דואט נוסף הקליט יצחק עם לידור יוספי לאלבומו של האחרון - "השחפים". כמו כן חידש יצחק את השיר "אמא טובה" לעיבוד של רובי בן-שמעון, במסגרת האלבום "חברים שרים זוהר".
ב-1999 השתתף יצחק באלבום "דרבוקה ישראלית" (פרויקט שהופק על ידי גל"צ ובו חידושים לקלאסיקות ישראליות על ידי זמרים מהז'אנר המזרחי), ובו ביצע את "הכניסיני תחת כנפך" בגרסת הלחן של נורית הירש, ובעיבוד של תמיר הרפז.
בשנת 2000 הוציא את אלבומו השביעי - "על גג העולם", שמתוכו בלט השיר הקיצבי - "תני חיבוק ילדונת" (מילים: יואב יצחק, לחן: יווני - אלכסנדרוס חריסוורגיס, איריני אלכסנדרקי). עוד כלל האלבום את הבלדה "בדרכים שלך" (מילים: מירי שאלתיאל אלמזרק, לחן: מירי שאלתיאל אלמזרק, ושמואל אלבז), "צחוקם של ילדים" (מילים: אהוד שמר, לחן: רמי ברזל) הרוקי, וחידוש ל"עד סוף הקיץ" (שבוצע במקור על ידי אלי מגן ב-1972).
בשנת 2001 הוציא יצחק את אלבומו "שר בשניים" - בו מאוגדים מיטב הדואטים שביצע, ביניהם - "כשהשיר ייגמר" (מילים: אהוד מנור, לחן: רמי ברזל, עיבוד: נחום עושרי) עם אביבה אבידן, חידוש ל"ילדונת" (במקור של עוזי פוקס) עם פבלו רוזנברג, ו"רגע האמת" (מילים: יוש גרנות, לחן: אבנר גדסי, עיבוד: משה דנינו) עם אורן חן. עוד באותה שנה התארח באלבומה של ריקי גל "אין לזה סוף" וביצע עימה את השיר "גלגלו".
בשנת 2002 הוציא יצחק את האלבום "הגשם בעינייך", שהצליח פחות מקודמיו, וכלל את הלהיט "בדם אהבתי" (מילים ולחן: מיקי מדר). באלבום חידש יצחק את "לאורך הים" של עופרה חזה.
בשנת 2004, הוציא יצחק את האלבום "לכבד ולחלוק", לו כתב והלחין את שיר הנושא. כמו כן הקליט יצחק לאלבום דואט עם בתו גלי בשם "מי אמור" היה זה האלבום הראשון בו המוזיקאי נחום עושרי לא היה המעבד הראשי, אלא נגן הכינור הטורקי ילמז טשצשמה.
בשנת 2005 לאלבום "שרים גדסי" חידשו יצחק ואבנר גדסי את שירו של האחרון - "עיניה קראו לי".
ביוני 2006 הוציא יצחק את האלבום "כמו שוקולד", בו בלטו הבלדות: "כל יום נולד שתחזרי" (מילים: אופיר שמחי, לחן: אמיר דדון) ו"מיליון סיבות" (מילים: יוסי גיספן, לחן: איוניס ניקולאידיס - יווני), חידוש ל"צלצולי פעמונים" ששרה במקור אהובה עוזרי, ודואט עם חיים ישראל לתפילת ראש השנה "עוקד ונעקד" (לחן: עממי וחיים וישראל). שרון שרעבי ויואב יצחק הפיקו מוזיקלית, העיבודים נחלקו בין ילמז טשצשמה, נחום עושרי, אמיתי צברי, רמי רבה, ויואב יצחק עצמו. עוד באותה שנה ביצע בדואט עם הזמר הצעיר יאיר עמית את השיר "מנגינות" (מילים ולחן: איתי זילברשטיין ומאיר עמר).
בסוף 2008 הוציא יצחק את האלבום "כמה טוב שבאת". מלבד שיר הנושא (מילים: רמי לב, לחן: שמואל אלבז), בלטו עוד הבלדות: "דמעות זולגות" (מילים: דינה שמחי, לחן: יווני), "לא אוותר עלייך (מילים: עוזי ג'ורג', לחן: יווני), גרסה עברית של סיון מגזניק - "אחצה יבשות" - ללהיט של הזמר האמריקאי ריצ'רד מרקס - "Right Here Waiting" מ-1989, השיר הקיצבי "כמו כפפה (מילים ולחן: ליאור פרחי), ומחורזת פיוטים תימנית של רבי שלום שבזי בדואט עם חיים ישראל. עיבודי השירים נחלקו בין נחום עושרי, ציקי זנטי, ורביב בן-מנחם.
בנובמבר 2009 ערך מופע גדול בהיכל התרבות בתל אביב בו אירח את חיים משה ואביהו מדינה.
ב-2010 במסגרת הפרויקט "עבודה עברית - שרים עוזי חיטמן" חידש יצחק את "זה סימן" (מילים: עוזי חיטמן, לחן: יווני - סטאברוס קויומציס) שאת גרסתו העברית הראשונה ביצע חיים משה. ובאותה שנה הופיע בהיכל התרבות והוציא את ההופעה לדיסק "מופע חורפי רומנטי בהיכל התרבות" שם הוא שר את רוב השירים הגדולים שלו וכמה להיטים של חברו הטוב חיים משה וגם אירח שם את חיים משה, אביהו מדינה, חיים ישראל.
במאי 2011 הוציא יצחק את האלבום "סודות חיי". מלבד שיר הנושא, האלבום כלל את בלדת הסליחה "דף חדש" (מילים: ברק לידני, לחן: אריק זנטי, עיבוד: ציקי זנטי), "קומוביילה" הלטיני, "רגע מחייך", ו"משגעת לי את היום". את האלבום חתם דואט עם היוצר והזמר אביהו מדינה - "את לי הבית". עוד באותה שנה - במסגרת הפרויקט "שני צדדים למטבע" חידש יצחק את "מי תרצי שאהיה" (עיבוד: נדב ביטון), ששר במקור גידי גוב.
באפריל 2015 הוציא יצחק את האלבום "לוחש בלילותייך". האלבום כלל את השירים: "אל נא תלכי", "הצחוק שלך", "מאוהב בך" וכן שני דואטים: "אעופה אשכונה" בשירת פיוט עם חיים ישראל ו-"מרגיש נכון" בדואט עם הזמרת מורן כרמל.
במאי 2016 במסגרת האלבום "שיר וזיכרון" לזכר חללי מערכות ישראל ופעולות האיבה ביצע יצחק את "נשארנו לבד" שכתבה עידית חכמוביץ', והלחין אורי קריב. בספטמבר אותה שנה הוציא שיר ראשון מתוך אלבומו הבא - הבלדה הרומנטית "נשארת לעולם", למילים של תמר יהלומי, לחן של יהלומי עם ערן כרמי, שגם הפיק מוזיקלית.
בפברואר 2018 הוציא את השיר "אפילו שאהבתי", בלדה רומנטית שכתבו והלחינו זוהר גהא ואבירם דרעי, והפיק מוזיקלית ערן כרמי.
ביוני 2018 הוציא את השיר "סיפור ישן", למילים ולחן של דודו מתנה וחוף מדמוני, עיבוד והפקה מוזיקלית של ערן כרמי. "סיפור ישן" מהווה המשך לשיר "ליסה ליסה", שביצע אלי עידן בשנות ה-80.
במאי 2020 הוציא לכבוד יום ירושלים גרסת כיסוי לשירו של יהורם גאון ״אור וירושלים״ כשעל העיבוד וההפקה המוזיקלית אחראי יוני טלבי, את השיר כתב והלחין יוסף שריג.
יצחק אף כותב ומלחין חלק משיריו ונוגע במגוון סגנונות: מוזיקה ים-תיכונית: יווני, ספרדי-לטיני, ואף מוזיקה הודית.
ב-7 באוקטובר 2020 הוציא את השיר "מלכת הלילה", שכתב רמי לב והלחין נעים שביר, לעיבוד והפקה מוזיקלית של רן כרמי.
ב-10 במאי 2021 הוציא סינגל רביעי מתוך האלבום ה-18 שיראה אור בקרוב, "כל הסליחות שלי", שכתב, הלחין ועיבד הזמר והיוצר דודי בר דוד.
חיים אישיים
יצחק ידוע באהדתו הרבה לקבוצת הכדורגל הפועל פתח תקווה.
מתגורר בראש העין.
אוטו פון בלו
אוטו פון בֶּלוֹ (בגרמנית: Otto von Below; 18 בינואר 1857, דנציג, פרוסיה – 15 במרץ 1944, גטינגן, גרמניה הנאצית) היה גנרל גרמני, מפקד ארמייה בחיל הרגלים בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה. בלו כיהן כמפקד קבוצת ארמיות מטעם מעצמות המרכז בחזית המקדונית ובהמשך בחזית האיטלקית ובחזית המערבית.
תחילת הקריירה
פון בלו נולד למשפחה עם רקע צבאי. אביו היה גנרל בצבא הפרוסי ופון בלו הצעיר עבר את מסלול החיול והקצונה הפרוסים המסורתיים. ב-1887 סיים את האקדמיה הצבאית הפרוסית בברלין ושנתיים מאוחר יותר הועלה לדרגת קפטן והוצב מזרחית לנהר האלבה. ב-1905 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד גדוד רגלים וב-1909 הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד חטיבה. ב-1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-2 במזרח פרוסיה.
מלחמת העולם הראשונה ואחריתו
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון בלו מפקד קורפוס המילואים ה-1 והוצב באזור קניגסברג. ב-20 באוגוסט 1914 לחם הקורפוס שבפיקודו באגף הימני של הארמייה השמינית מול צבא האימפריה הרוסית בקרב גומבינן במסגרת החזית המזרחית. בהמשך לחם בקרב טננברג אשר בעקבותיו הועלה לדרגת גנרל וב-7 בנובמבר 1914 מונה למפקד הארמייה השמינית. בפברואר 1915 זכה לעיטור פור לה מריט על חלקו בקרב השני על האגמים המאזוריים. ב-26 במאי 1915 מונה למפקד ארמיית הניימן ששמה שונה ב-30 בדצמבר לארמייה השמינית החדשה. ב-5 באוקטובר 1916 סיים את תפקידו, כאשר כוחותיו הצליחו להתקדם עד הנהר דווינה סמוך לריגה.
באוקטובר 1918 מונה פון בלו למפקד הארמייה הראשונה במקום ברונו פון מודרה. המינוי בוצע כאשר הנסיגה הגרמנית מאזור ריימס אל עבר גבולות גרמניה הייתה בעיצומה ולפון בלו לא הייתה השפעה על נטייתה של החזית לטובת מדינות ההסכמה. עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון בלו את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית, וב-28 בדצמבר 1918 מונה למפקד הקורפוס ה-17, עליו פיקד עד ה-26 ביוני 1919, ולאחר מכן פרש משירות צבאי. פון בלו נפטר ב-15 במרץ 1944 והוא בן 87 שנים.
דונש בן תמים
קורות חיים
נולד בבבל או בקירואן בסביבות שנת ד'תרנ"ב (892). למד בקירואן אצל רבי יצחק בן שלמה הישראלי, אשר נטען כי היה סבו (ויש שפקפקו בכך). שימש כדיין בעיר. כרבו, שימש כרופא בחצר הח'ליף. מקור בן המאה ה-15 מציין כי דונש התאסלם, אך אמינותו מוטלת בספק.
נפטר בסביבות ד'תש"כ (960).
אבנר חזקיהו
קורות חייו
חזקיהו נולד למרים ולשלמה, רב הקהילה היהודית, בקאזאנלק שבבולגריה. למד בסופיה באקדמיה לדרמה, ועלה לישראל בשנת 1949.
בארץ שירת בלהקה צבאית וסיים את הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד. בשנת 1953 התקבל להבימה וצורף לקולקטיב ב-1960. בשנים 57–1956 עבר השתלמות מקצועית בפריז אצל הבמאי ז'אן מארי סרו, שלאחריה חזר להבימה.
ב-1961 הופיע יחד עם יוסי בנאי ויונה עטרי במופע "יוסי-חזקי-יונה", שהציג מערכונים משולבים בשירים שהלחין סשה ארגוב.
ב-1962 שיחק בסרט "חבורה שכזאת" בבימויו של זאב חבצלת.
בשנת 1962 עזב את הבימה. שנה מאוחר יותר הקים יחד עם יוסי בנאי ונסים אלוני את "תיאטרון העונות", במסגרתו הועלו מספר מהצגותיו של אלוני. בשנת 1968, כשנתיים לאחר סגירת תיאטרון העונות, הצטרף לתיאטרון הקאמרי, בו שיחק עד יומו האחרון. בנוסף שיחק חזקיהו גם בתיאטרון האהל ובתיאטרון חיפה.
חזקיהו נפטר בגיל 67 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב. הוא הותיר אחריו את אשתו, יעל הלר חזקיהו, פסיכולוגית קלינית ואמנית, ואת בנו רמי חזקיהו, גם הוא שחקן תיאטרון.
תפקידים בולטים והצגות
בין תפקידיו הבולטים: דוד המלך ב"כתר בראש", שיילוק ב"הסוחר מוונציה", הדוד וניה ב"הדוד וניה", הבעל ב"צייד יצא לצוד בצד", בר מזל ב"היער", סלדון ב"קולי קולות קלים", אצדק ב"מעגל הגיר הקווקזי", סינג'ן ב"הצלצול האחרון", הדוכס ב"מידה כנגד מידה", קומוי ב"קסטנר", נאט ב"אני לא רפפורט" (על תפקידו זה זכה בפרס ע"ש חנה רובינא), פפכץ ב"שיץ", המהר"ל ב"הגולם", ארגן ב"החולה המדומה", טוביה ב"תפילה".
בנוסף שיחק ב"בגדי המלך" ו"הנסיכה האמריקאית" (בתיאטרון העונות), "ביקור הגברת הזקנה", "יוליוס קיסר", "תל אביב הקטנה (מופע), "אדם הוא אדם", "הצמא והרעב", "נשף הגנבים", "הארוך השמן והגוץ", "המלכה והמורדים", "אל תגעו בנוימן", "גן הדובדבנים", "אנריקו", "מארה סאד", "הצלצול האחרון" ו"ריצ'רד השלישי".
בקולנוע ובטלוויזיה
חזקיהו שיחק בלמעלה מ-30 סרטי קולנוע, בהם:
חזקיהו הופיע בשנות ה-70 בסדרת הטלוויזיה הלימודית "הילדים משכונת חיים" בתפקיד לוי פקיד הדואר. בשנות ה-80, הופיע בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים", בתפקיד מר גירשטיין, אבא של דורון, דייר המשנה של חנה (מרון). בשנת 1980 שיחק את המלך במחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" על פי ח.נ. ביאליק. את השירים הלחין דובי זלצר למילותיה של לאה נאור.
הנצחה
החל משנת 2000 מעניק התיאטרון הקאמרי מדי שנה פרס לשחקנים מצטיינים על שמו.
בנובמבר 2010 נקבע לוח הנצחה על הבית שבו התגורר חזקיהו ברחוב סירקין 12 בתל אביב.
פננקה (בעיטה)
בכדורגל, פננקה היא טכניקה המשמשת בעת בעיטת עונשין שבה הבועט, במקום לבעוט את הכדור לאחד מצידי השער, נותן מגע קל מתחת לכדור, וגורם לו להתרומם ולנחות במרכז השער, כשהוא מטעה את השוער שמזנק לאחד הצדדים.
הבעיטה הומצאה על ידי הכדורגלן הצ'כי אנטונין פננקה בגמר יורו 1976 בבלגרד, כשכבש כך לרשתו של שוער נבחרת  ספ מאייר כדי להעניק את התואר ל. לאחר הופעת הבכורה המתוקשרת שימשה הבעיטה של פננקה במקרים נדירים ובעיקר על ידי שחקנים מוערכים ביותר שיכולים להתמודד עם ההשלכות של החמצת ניסיון שכזה.
הבעיטה נקראת בצ'כית Vršovický dloubák - רמז לרובע ורשוביצה בפראג, בו ממוקמת קבוצתו של פננקה, בוהמיאנס 1905.
סגנון זה של בעיטת עונשין נקרא באיטליה Il cucchiaio ("הכף"), cavadinha ("חפירה קטנה") בברזיל ו-penal picado ("בעיטת עונשין מנוקבת") בארגנטינה ובמקומות אחרים באמריקה הדרומית.
טכניקה
מטרת הבעיטה אינה להקפיץ את הכדור מעל השוער, אלא לנצל את העובדה ששוערים רבים יזנקו לאחד משני צידי השער מיד, במקום לחכות לראות לאיזה כיוון הכדור הולך. זוהי טכניקה מאוד מסוכנת, מכיוון שהנגיעה העדינה בכדור מעניקה לו מהירות איטית מאוד, ובכך מאפשרת לשוער לחזור מהמקום בו קפץ, או אפילו להישאר באותו מקום ולחכות שהכדור ייפול בקלות לידיו. בנוסף, המגע העדין מיושם בקלות רבה ביותר על ידי בועט שמאט כשהוא עומד לבעוט בכדור, מה שמאפשר לשוער לזהות את כוונתו. המהלך ידוע בשימוש רק על ידי בועטי פנדלים בטוחים המעזים להסתכן בהחמצת הבעיטה. כמה שחקנים שהשתמשו בבעיטת הפננקה ספגו ביקורת מתקשורת הספורט או מחבריהם לקבוצה והאוהדים שלהם, במיוחד אם הם מחמיצים אותה.
על פי מחקרים, לפננקה סבירות נמוכה יותר להבקעה על פני בעיטה מדויקת או חזקה, אך אם היא מצליחה, ההשפעה הפסיכולוגית של הפננקה על הקבוצה השנייה עשויה להיות עמוקה, וזו אולי הסיבה שבועטי עונשין בוחרים להשתמש בה. פננקה עצמו ראה בבעיטה שיקוף של האישיות שלו.
הבעיטה המקורית
אנטונין פננקה פרץ לתודעה הבין-לאומית כששיחק במדי נבחרת ביורו 1976. צ'כוסלובקיה הגיעה לגמר, בו התמודדה מול. לאחר ההארכה התוצאה הייתה 2–2, והמשחק הגיע לדו-קרב הפנדלים הראשון בגמר אליפות אירופה. שבעת הפנדלים הראשונים נכבשו, עד שהבועט הרביעי של גרמניה המערבית, אולי הנס, בעט את הכדור מעל השער. כשהתוצאה 4–3 עלה פננקה לבעוט את הפנדל החמישי של צ'כוסלובקיה, שאם יכבוש אותו תזכה. הוא העמיד פנים שיבעט לצד השער, גרם לשוער הגרמני, ספ מאייר, לזנק לשמאלו, ולאחר מכן בעט בעדינות את הכדור למרכז הרשת. בעיטת הניצחון של פננקה היא אחת המפורסמות אי פעם, מה שהופך את שמו של פננקה לשם נרדף לסגנון המסוים הזה של בעיטת עונשין. לאחר המשחק נאמר לפננקה שהוא יכול היה להיענש אם החמיץ, שכן ייתכן שהדבר נתפס כזלזול בשיטה הקומוניסטית שהייתה נהוגה באותה תקופה בארצו. בראותו את הבעיטה תיאר פלה את פננקה כ"גאון או משוגע".
מאז 1976
בנוסף לזכייה באליפות אירופה 1976, פננקה עזר לצ'כוסלובקיה להגיע למקום השלישי ביורו 1980, לאחר שכבש שוב בניצחון 9–8 בפנדלים. במונדיאל 1982 כבש פננקה פעמיים בפנדלים, אך אלו היו השערים היחידים של צ'כוסלובקיה והנבחרת לא התקדמה מעבר לשלב הבתים הראשון.
הפננקה בוצעה מאז בהצלחה על ידי שחקנים רבים אחרים במגוון רחב של תחרויות. רק מספר קטן מאלה היו, כמו המקור של פננקה, בגמר טורניר גדול: זינדין זידאן בגמר מונדיאל 2006, אלכסיס סאנצ'ס  בגמר קופה אמריקה 2015, ואודסון אדוארד (סלטיק) בגמר הגביע הסקוטי 2020. דוגמאות לבעיטות פננקה שלא בגמר כוללות את סבסטיאן אבראו עבור ברבע גמר מונדיאל 2010 מול, אנדראה פירלו עבור  ברבע גמר יורו 2012 מול , שער הניצחון של ליונל מסי במשחק שלב הבתים של ליגת האלופות עבור פריז סן-ז'רמן נגד ר.ב. לייפציג ב-2021, וכרים בנזמה עבור ריאל מדריד נגד מנצ'סטר סיטי בחצי גמר ליגת האלופות.
כמובן, לא כל בעיטת פננקה מצליחה. בגמר ליגת העל האוסטרלית 2019 שיחק שחקנה של פרת' גלורי, ברנדון סנטאלב , שכבש מספר פננקות בעבר, את משחקו האחרון. המשחק הסתיים בדו-קרב פנדלים בין סידני לגלורי. כשהתוצאה 3–1 לטובת סידני ניגש סנטלאב לבעוט את הפנדל השלישי של קבוצתו. הוא ניסה לבעוט פננקה, אבל שוער סידני אנדרו רדמיין צפה זאת, עמד זקוף ועצר בקלות את הבעיטה החלשה. סידני כבשה את הפנדל הבא, ניצחה בדו-קרב וזכתה באליפות הליגה. קפטן נבחרת לשעבר, גארי ליניקר, החמיץ גם הוא בעיטת פננקה, שאם היה כובש אותה היה מגיע לשוויון עם בובי צ'רלטון בטבלת מלך השערים של הנבחרת. ליניקר נשאר עם 48 שערים, אחד מאחורי צ'רלטון, לשארית הקריירה שלו.
אקסודוס (אוניית מעפילים)
אקסודוס או יציאת אירופה תש"ז הייתה אוניית מעפילים, שיצאה מנמל סט שלחופי דרום צרפת ב-11 ביולי 1947, כשעל סיפונה 4,554 נוסעים ניצולי השואה, במטרה להגיע לארץ ישראל. בין הנוסעים היו 1,284 נשים, 1,568 גברים, 1,017 נערים ו-685 ילדים. הנוסעים לא הורשו להיכנס לתחומי הארץ, וגורשו בכוח לצרפת, ומשם למחנות העקורים בגרמניה, לאחר מאבק מר.
שם הספינה
אקסודוס, במקור, היא מילה יוונית שמשמעותה "יציאה". בתרגום התנ"ך ליוונית נעשה שימוש במונח אקסודוס לאירוע שנקרא בעברית יציאת מצרים, ומכאן גם התקבע אקסודוס כשמו היווני (שאומץ בלשונות רבות אחרות) של ספר שמות. בחירת שם האונייה כוונה ליצור הקבלה היסטורית בין יציאת היהודים מתלאות אירופה שלאחר השואה, לבין האירוע המכונן בעברו ההיסטורי של עם ישראל. מכאן נקבע השם "יציאת אירופה תש"ז" בעברית ו"EXODUS 1947" בשפות אירופיות.
משה סנה, מראשי "ההגנה", היה האיש שהציע את השם "אקסודוס". מאוחר יותר אמר משה שרת שזה היה "שם גאוני". התרגום העברי, "יציאת אירופה תש"ז", מעולם לא נרשם על האנייה עצמה וגם לא הופיע על השלטים שהחזיקו המעפילים. רק מאוחר יותר "שופצו" תצלומי הספינה והוסף עליהם השם העברי, כאילו היה רשום על דפנות הספינה.
פרזידנט וורפילד
האונייה נבנתה ב-1928 על ידי חברת פוסיי וג'ונס, בוילמינגטון, דלאוור, עבור חברת הספנות בולטימור סטים פאקט קומפני (Baltimore Steam Packet Company). שמה המקורי של האונייה היה פרזידנט וורפילד (President Warfield) על שם נשיאה הראשון של החברה, סלומון דייוויס וורפילד. האונייה נבנתה במקור כספינת נהר והייתה בעלת גחון שטוח, דבר שאיפשר בהמשך את הפעלתה כנחתת המסוגלת להגיע עד החוף. אורכה היה 98 מטרים, רוחבה כ-17 מטרים, והייתה לה תפוסה של 1,814 טון. האונייה השיטה נוסעים ומטען במפרץ צ'ספיק, בין בולטימור, מרילנד לנורפוק, וירג'יניה.
האונייה שימשה בתפקיד זה מ-1928 עד 12 ביולי 1942. בתאריך זה נרכשה האונייה על ידי מינהל ספנות מלחמה, סוכנות של ממשל ארצות הברית, שהסב אותה לאוניית תובלה עבור המשרד לתובלת מלחמה של בריטניה, במסגרת הסכמי החכר השאל. האונייה אוישה על ידי צוות בריטי ויצאה מסנט ג'ונס, ניופאונדלנד, ב-21 בספטמבר 1942, בשיירה עם אוניות תובלה נוספות שנרכשו בארצות הברית, בדרך לממלכה המאוחדת. ב-25 בספטמבר הותקפה השיירה על ידי צוללת גרמנית כ-1,500 קילומטרים ממערב לאירלנד. "פרזידנט וורפילד" הצליחה לחמוק מטורפדו אחד, אך השיירה התפזרה. האונייה הצליחה להגיע לבלפסט, בצפון אירלנד בשלום. בבריטניה שימשה האונייה כאוניית קסרקטין ואימונים בחופה הצפוני של דבון.
האונייה הוחזרה לארצות הברית וצורפה לצי ארצות הברית ב-21 במאי 1944, וגם בשורותיו נקראה "פרזידנט וורפילד". לאחר הפלישה לנורמנדי שימשה האונייה כאוניית תובלת לוחמים מול חוף אומהה. לאחר שירות באנגליה ועל נהר הסיין בצרפת, שבה האונייה לנורפוק, וירג'יניה ב-25 ביולי 1945 ונמחקה מרשימות אוניות הצי הפעילות ב-13 בספטמבר. ב-11 באוקטובר נמחקה האונייה מרשימות הצי, והושבה למינהל ספנות מלחמה ב-14 בנובמבר. האונייה הועברה לגריטה בחברת פוטומק שיפרקינג (Potomac Shipwrecking), על גדת נהר הפוטומק, של האחים לוין.
הרכישה והכנתה להפלגה
כאשר הייתה האונייה כבר ברשות חברת הגריטה רכשה אותה חברה בשם "תאגיד התעשייה הסיני-אמריקני" (The Chinese American Industrial Corporation), תמורת 50,000 דולר. הייתה זו למעשה חברת קש של המוסד לעלייה ב', בניהולו של ראש שלוחת המוסד לעלייה ב' בארצות הברית זאב שינד (כינוי "דני"). הרעיון שעמד בבסיס הרכישה של ספינה זו דווקא היה להגיע לחופי הארץ מכיוון מצרים ולנחות עם הספינה על החוף ממש מבלי להזדקק לסירות או להורדה מסובכת של אלפי בני אדם.
מארגני ההפלגה ידעו שהבריטים ינסו לעצור את האונייה בדרכה לארץ ולגרש את נוסעיה למחנות המעצר בקפריסין. ה"פרזידנט וורפילד" התאימה להתמודדות הצפויה: האונייה הייתה מהירה ובעלת מבנה חזק, שיקשה על המשחתות הבריטיות לנגח. בנוסף, סיפון האונייה היה גבוה מזה של המשחתות הבריטיות, עובדה שהייתה אמורה להקשות על ניסיון השתלטות בריטי. מאידך, מצבה המוזנח של האונייה נתפס גם הוא כיתרון, בתקווה שהבריטים יחששו לפגוע באונייה ולגרום לטביעתה, דבר שיגרור גינוי בין לאומי.
האנייה נועדה מלכתחילה למלא תפקיד במאבק המדיני של התנועה הציונית. עיתוני ארצות הברית הוזמנו לסקר את סיפורה, בין היתר באירועים חגיגיים שקדמו ליציאתה. גם סיפור רכישתה, הכנתה להפלגה מארצות הברית לאירופה והשבעת צוותה לא נשמרו בסוד.
באמצע אפריל 1947 הגיעה האונייה למרסיי. במשך קרוב לשלושת החודשים הבאים היא עוברת הסבה לשימושה כספינת מעפילים בנמלי לה ספציה, איטליה, ופורט דה בוק, צרפת, בניצוחו של אברהם זכאי. במקביל, המוסד לעלייה ב' הוציא כ־5,000 יהודים ממחנות העקורים בגרמניה, העביר אותם לצרפת בסיוע פקידי ממשל צרפתים, ויעד את האונייה לקחת אותם לארץ. הכומר המומר וחסיד אומות העולם אלכסנדר גלסברג עזר למוסד לעלייה ב' בהסדרת תעודות המעבר דרך צרפת עבור הפליטים. הבריטים ניסו למנוע את הפלגת האנייה באמצעים דיפלומטיים. כאשר הגיעה לנמל סט בצרפת שם הועלו נוסעיה, כבר ידעו עליה הבריטים מידע רב, כולל שמותיהם של אנשי הצוות – מתנדבים יהודים ילידי ארצות הברית.
האונייה היא אחת מתוך 10 אוניות המעפילים המכונות "האוניות האמריקאיות" של מפעל ההעפלה – אוניות שנרכשו בארצות הברית/קנדה ואשר גודלן יחסית לספינות שנרכשו באירופה אפשר שינוי משמעותי בהיקף ההעפלה אחרי מלה"ע (מורי גרינפילד – מתנדב באחת מהן – כתב עליהן ספר בשם "הצי הסודי של היהודים").
ההפלגה
בימים שלפני ההפלגה הסתבר למפקדי המבצע שהצרפתים עלולים להיכנע ללחץ הבריטי ולמנוע את הפלגת האונייה. בשל כך פקד שאול אביגור, מפקד המוסד לעלייה ב', לצאת מיידית לים, מבלי להמתין לסירת הנתב שהייתה אמורה להוביל את האנייה אל הים הפתוח, פעולה מסוכנת ביותר בלילה. האונייה יצאה מנמל סֵט הנמצא כ-100 ק"מ ממערב למרסיי ב-11 ביולי 1947 בשעה 3:30, אך נתקלה בקשיים טכניים ועלתה על שירטון חול, ורק בשעה 06:30 יצאה לים הפתוח. בנוסף שהו על האנייה עוד שמונה מלווים ארץ-ישראליים, חברי ה"הגנה".
עם יציאתה לים החל מעקב בריטי אחרי האונייה, מן האוויר על ידי מפציץ בריטי ובים על ידי ארבע משחתות, פריגטה והסיירת הקלה אה"מ איג'אקס מצי האגן המזרחי של הים התיכון הבריטי בפיקודו של אדמירל אלגרנון, ו. ויליס - Algernon U. Willis, שליוו אותה עד חופי ישראל.
להלן המשחתות שליוו את האקסודוס מרגע יציאתה מנמל סט:- המשחתת צ'פטיין - HMS Chieftain (R36) ; המשחתת צ'לדרס -  HMS Childers - R91 ; המשחתת צ'קרס R61  HMS Chequers) ; המשחתת צ'ריטי -  HMS Charity (R29) ; הפריגטה כקרדיגן באיי -  HMS Cardigan Bay (K630)
על סיפון האקסודוס שהו 4,554 נפש, רובם הצטופפו בבטן האנייה שנבנתה לתכולה של כ-600 נוסעים בלבד. החלל בבטן האנייה חולק למאות דרגשים, והנוסעים הצטופפו חמישה בדרגש. במהלך ההפלגה פעלו חברי תנועות הנוער החלוציות בקרב הנוסעים בעידוד, לימוד שירים עבריים והתגוננות עצמית. רוב הנוסעים היו ניצולי שואה. חלקם משפחות וחלקם בני נוער, חברי תנועות חלוציות שאורגנו על ידי עליית הנוער. בין הנוסעים היו גם תינוקות ונשים הרות, שני תינוקות נולדו בדרך ואם אחת נפטרה במהלך הלידה על האנייה ונטמנה בים בקבורה ימית. התינוק שנולד לה נפטר אף הוא כעבור שלושה שבועות.
אין רשימה מלאה הכוללת את שמותיהם של כל המעפילים על אקסודוס, אך ישנה רשימה הכוללת 2,100 משמות המעפילים, וזאת מאחר שאנשי ה"הגנה" אמרו למעפילים שלא ימסרו פרטים מזהים לבריטים. ברשימות מסומן גם לאיזו אונייה הופנה כל מעפיל ומה היה גילו בשנת תש"ז. הרשימות מוזכרות בספר בשם "יציאת אירופה תש"ז, מעפילי אקסודוס 1947" ,וכן באתר של מעפילי אקסודוס המעודכן בעוד שמות, שנוספו מאז יציאת הספר לאור.
הספינה בוצרה היטב על ידי כוחות ה"הגנה" מפני ניסיונות טיפוס אפשריים עליה מצד חיילים בריטים. כל גובהה מעל פני המים כוסה בגדרות תיל והוכנו זרנוקים להתזת מים ושמן על מי שיטפס על האנייה. כמו כן רוכזו במצבורים מיוחדים קופסאות שימורים, תפוחי אדמה ויתדות ברזל ככלי נשק ליידוי על כוחות אויב. חברי תנועות הנוער בגילאי 16 - 18 חולקו לחוליות, הופקדו על גזרות שונות ותורגלו בתרחישים שונים.
בעת ההפלגה שהתה בארץ ישראל משלחת ועדת אונסקו"פ, שתפקידה היה לבחון את שאלת ארץ ישראל. מפקדי ההגנה ראו תועלת הסברתית רבה בשידור רדיו שייערך מעל סיפון האקסודוס על מנת להשפיע על דעת הקהל בארץ ישראל ומחוצה לה. ב-17 ביולי בערב שודר באמצעות עמדת הגדעונים רבת העוצמה שהייתה על האונייה שידור רדיו בעברית, שהועבר בקול ישראל, התחנה המחתרתית של תנועת המרי העברי. השידור נקלט היטב בארץ, ועורר התרגשות רבה ביישוב. תעתיקי השידורים מאקסודוס מופיעים בספר "אקסודוס משדרת"
תפיסת האונייה והקרב
ב-02:30 לפנות בוקר 18 ביולי 1947, כיממה לפני שהייתה אקסודוס אמורה להגיע לחופי ארץ ישראל, נגחו בה, משני צדיה, משחתות בריטיות. באותה עת נמצאה "אקסודוס" במרחק כ-20 מייל ימי מחוף עזה. הבריטים הצליחו להעלות לאונייה 50 חיילי חיל הנחתים המלכותי, תוך ירי פצצות עשן ורימוני גז מדמיע ולכבוש את תא ההגה. כיבוש זה לא סייע בתפיסת האונייה כיוון שרב החובל אייק אהרונוביץ' נהג את הספינה מהגה חלופי שהיה בחדר המכונות. חיילי הנחתים נרגמו ב"תחמושת" שהוכנה מראש - קופסאות שימורים, תפוחי אדמה ושמן שהותז מזרנוקים. עקב כך פתחו חיילי הנחתים באש חיה כנגד המעפילים. מים החלו לפרוץ לתוך האנייה והופעלו משאבות. כ-30 חיילי נחתים בריטים נלקחו בשבי על ידי יחידות המגן של האנייה. במהלך מאבק קשה, נהרגו שלושה מנוסעי האנייה: שני מעפילים ניצולי שואה - מרדכי בומשטיין וצבי (הירש) יעקובוביץ (נער בן 15) - וקצין יהודי אמריקאי, יליד ארצות הברית, ויליאם (ביל) ברנשטיין, ממתנדבי מח"ל, ששימש כקצין השני של האנייה. שלושתם נקברו בחלקת קדושי ההגנה וההעפלה, בבית העלמין "חוף הכרמל" בחיפה. כמו כן, נפצעו עשרות מנוסעי האונייה. לאור זאת, הורה מפקד האונייה יוסי הראל על כניעה. האונייה הפליגה לנמל חיפה מלווה על ידי שייטת בריטית. האנייה הגיעה לנמל בשעות אחר הצהריים של יום שישי, סמוך לפני כניסת השבת. בהיכנסה לנמל אלפי הנוסעים החלו לשיר את "התקווה", ובסופו של דבר הורדו בכוח לאוניות הגרוש. אמיל סנדסטרם משוודיה, יושב-הראש של ועדת אונסקו"פ, וחבר הוועדה מיוגוסלביה, ולדימיר סימיץ, נענו לקריאתו של משה שרתוק (שרת), ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וצפו במשך כשעתיים בהורדת המעפילים מהאונייה. הם ראו את פינוי גופות הרוגי הקרב, ושמעו מקצינים בריטים וממפקדי 'אקסודוס' את גרסאותיהם הסותרות על קרב ההשתלטות. סנדסטרם וסימיץ היו חיוורים והמומים. "זוהי העדות הטובה ביותר שאפשר היה להביא לפנינו", אמר סימיץ, ולא פצה את פיו משך כל הנסיעה חזרה לירושלים. סנדסטרם אמר כי "ללא עדות זו, חקירתנו לא הייתה שלמה".
הגירוש
בליל 18 ביולי (ראש חודש אב) הועלו המעפילים בנמל חיפה על שלוש אניות גירוש מדגם ליברטי : אושן ויגור (SS Ocean Vigour) עם 1,494 מעפילים, אמפייר רייוול (SS Empire Rival) עם 1,526 מעפילים וראנימיד פארק (SS Runnymede Park) עם 1,409 מעפילים. סיפונן של האניות היו מגודר בגדרות תיל, וצילומים שהועלו בתקשורת של פליטי מחנות הריכוז מאחורי גדרות תיל עוררו הדי זעם בארץ ישראל ומחוצה לה.
שעות לאחר גירוש המעפילים מהאנייה אייק, יוסי הראל, חלק מהמתנדבים האמריקאים ויתר חברי הפלמ"ח והפלי"ם שהובילו את "אקסודוס" יצאו ממקומות המסתור שהוכנו מבעוד מועד באנייה, וירדו בחשאי בחיפה מלובשים כעובדי נמל (דבר שעורר ביקורת כלפי צורת ההתנהלות של הפלמ"ח). רק פלמ"חניק אחד, מיכה פרלסון (פרי) ("גד") והאחות סימה שמוקלר המשיכו עם המעפילים ולקחו פיקוד על אוניית אמפייר רייוול. על הראנימיד פארק נטל את הפיקוד מרדכי רוזמן, מנהיג המעפילים מה"שומר הצעיר", שהצליח להלהיב את המעפילים בנאומיו. לאושן ויגור הצליח לעלות שליח המוסד לעליה ב', מאיר שורץ ("חיים"), רק לאחר שהאנייה עגנה בפורט דה-בוק, וזאת לפי הוראות שאול אביגור ומשה סנה (ששהה באותו הזמן בפורט דה-בוק).
כעבור שלושה שבועות מהיום בו עגנו אניות הגרוש בפורט-דה-בוק. במסגרת מבצע אואזיס (Operation Oasis) הודיעה ממשלת בריטניה על כוונתה להחזיר את המעפילים אל אזור הכיבוש הבריטי בגרמניה. ביום שישי, 22 באוגוסט 1947, ו' באלול תש"ז, הפליגו אניות הגירוש מפורט דה-בוק דרך נמל גיברלטר לכיוון נמל המבורג בגרמניה (אזור שהיה בשליטת בריטניה באותה עת). במפרץ ביסקאיה הובא תינוק בן יומו לקבורה ימית בקופסת פח שהורדה לים. ב-6 בספטמבר הגיעו שלוש אניות הגירוש לשפך נהר האלבה, הנתיב ימי מההאוקיינוס האטלנטי ותעלת למאנש לנמל המבורג. עקב ערפל כבד ששרר מעל לנהר וסופה עזה, הוחלט שהאניות תעלינה במעלה הנהר אחת אחת ובאור יום. על פי הסדר הבא: האושן ויגור הראשונה, ב-7 בספטמבר השכם בבוקר, האמפייר רייוול השנייה ב-8 בספטמבר בבוקר והראנימיד פארק השלישית ב-9 ספטמבר. בין ה-7 בספטמבר ל-9 בספטמבר (כ"ב וכ"ד באלול) הורדו בכח רבים מהמעפילים מהספינות ושוכנו בשני מחנות בצפון גרמניה ליד ליבק. מעפילי האושן ויגור והראנימיד פארק נשלחו למחנה פפנדורף (Pöppendorf) ומעפילי האמפייר-רייוול למחנה אם-סטאו (Am Stau), באזור הכיבוש הבריטי. בשתי אוניות גירוש, אושן ויגור ובראנימיד פארק, גילו המעפילים התנגדות נמרצת וסירבו לרדת לחוף. אולם בהאמפייר רייוול ירדו המעפילים לחוף במהירות וללא התנגדות. עובדה זו עוררה את חשדם של הבריטים. תוך זמן קצר הבריטים גילו על האנייה מטען חומר נפץ שהוטמן באונייה על ידי חברי ה"הגנה", מיכה פרלסון (פרי) - "גד" ואלחנן ונחוצקר - "גיורא". המטען לא גרם כל נזק.
לקראת החורף הועברו יושבי המחנות לשני מחנות חורף: אחד באמדן והשני בזֶנְגְוָוארְדֶן שליד וילהלמסהאפן. ב-13 בספטמבר כ"ט באלול, תפילת סליחות של מוצאי השבת שלפני ראש השנה במחנה פפנדורף עשתה רושם הן על הבריטים והן על המעפילים וחיזקה את נחישותם.
לאחר שהות של כשנה במתקני המעצר בגרמניה, עלו רוב נוסעי האנייה לישראל, חלקם בעזרת ניירות מזויפים (עלייה ד'). ב-7 בספטמבר 1949 הועלו אחרוני מעפילי "אקסודוס" ארצה.
החשיבות ההסברתית
החשיבות הגדולה של פרשת "אקסודוס" הייתה במהומה התקשורתית שהיא עוררה ברחבי העולם. הכומר האמריקאי ג'ון סטנלי גראוול היה חלק מצוות האנייה. הכיסוי שלו היה עיתונאי של העיתון הנוצרי "The Churchman", ותפקידו היה לפרסם את סיפור אוניית אקסודוס ומסעה ברחבי העולם. לאחר שגראוול נעצר עם הצוות, הוא הזדהה בשמו וירד מהאנייה. הוא נחקר והושם במעצר בית במלון סאבוי בחיפה, שם הפקיד אמר לו שיש עיתונאים רבים בלובי. גראוול ניצל את ההזדמנות לספר לעיתונאים מכל העולם על האקסודוס. לאחר מכן, בעוד שהמשטרה באה לעוצרו, ארגון ההגנה עזר לו להימלט, ולהגיע לירושלים כדי להעיד בפני חורחה גרסיה גרנדוס, נציג אונסקו"פ. לאחר שמיעת עדותו, הוא הוזמן להעיד בפני שאר חברי הוועדה. הוא העיד כי לא היה נשק בספינה במהלך הקרב מול הבריטים. עדותו, כאיש דת נוצרי, הייתה משמעותית ביכולתה לשכנע את חברי הוועדה. ההד התקשורתי הגדול והתגובות המזועזעות בעולם היו בין הגורמים שהביאו את ממשלת בריטניה לידי מסקנה כי אין באפשרותה לטפל בבעיית הפליטים היהודיים ועליה למסור את הטיפול בארץ ישראל לידי האו"ם. גם שהותה של ועדת אונסקו"פ בארץ והתרשמות חבריה מכלי ראשון הכריעה כנגד המשך המדיניות הקשוחה אותה הנהיג שר החוץ של בריטניה, ארנסט בוין.
לא כל ההיסטוריונים מסכימים שיש קשר ישיר בין פרשת 'אקסודוס' ומסקנות ועדת אונסקו"פ. בפרט, ההיסטוריונית פרופ' אביבה חלמיש חקרה את פרשת אקסודוס לעומקה ולא מצאה הוכחות לקשר ישיר כזה; אך היא בהחלט מצביעה על מפעל ההעפלה – ש"אקסודוס" הפכה לסמלה – כגורם מרכזי בבניית התדמית של התנועה הציונית ברחבי העולם כתנועה לאומית אחראית, מלוכדת, שולטת באנשיה, בעלת כושר ביצועי מרשים, ומתפקדת כאילו כבר הייתה ישות מדינית עצמאית – תדמית שעמדה בבסיס הנכונות של מדינות העולם להעניק ליישוב בארץ עצמאות מדינית. שאול אביגור, בסיכום של מפעל ההעפלה ממרץ 1949, מציג רשימת תרומות ההעפלה בכלל ופרשת 'אקסודוס' בפרט למפעל הציוני, וגם בה נפקדת השפעה על מסקנות ועדת אונסקו"פ. שאול מדגיש לעומת זאת את התרומות העיקריות הבאות: חיזוק הרגשת הסולידריות בין היישוב לפליטים באירופה, החזקת הרוח הציונית בקרב הפליטים במחנות העקורים באירופה, הגברת המוטיבציה בקרב יהודים בעולם להתגייס ולסייע למפעל הציוני, ועידוד ידידיה הרבים של התנועה הציונית ברחבי העולם להמשיך ולתמוך בה.
סופה של האונייה
לאחר שהמעפילים הורדו ממנה בנמל חיפה, האנייה נשארה נטושה בנמל מספר שנים.
ב-10 באפריל 1950 פנה ד"ר אהרוני, מנהל בית הספר הימי בחיפה, במכתב אל שאול אביגור בבקשה "שאניית המעפילים 'יציאת אירופה תש"ז' תועמד לרשות בית הספר הימי, ותהפוך לבית מלאכה בשביל המחלקה למכונאות ימית... אנו חושבים, שבית מלאכה, אשר נערים יעבדו בו, יכול להפוך את אניית המעפילים למצבה חיה לצי המעפילים ועלילותיו...".
ב-25 באוגוסט 1952, במהלך עבודות שימור שבוצעו באנייה כאשר זו עגנה ליד שובר גלים בחיפה, פרצה בה שרפה והאנייה עלתה באש.
מחשש שהאנייה תטבע ליד הרציף ותסתום אותו ואת הנמל היא נגררה מיד לחוף שמן וטובעה שם. לימים חברת "הנדסה ימית" זכתה במכרז לניקוי חוף שמן מגרוטאות האניות שטובעו בו. צולל בשם דניס יורדן העיד שעבד במקום בחיתוך גוף האנייה העשוי ברזל על מנת שניתן יהיה להוציא את חלקי הברזל מהים ושילוחם לקריית הפלדה הנמצא ליד עכו, להתכה.
איסטלייקס
איסטלייקס (באנגלית: Eastlakes) הוא פרוור בסידני, הממוקם 8 ק"מ דרום-מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני. הפרוור מנוהל על ידי עיריית בוטאני ביי (City of Botany Bay).
גאוגרפיה
איסטלייקס הוא פרוור שחציו פארק ציבורי, ונחצה מצפון מזרח לגרום מערב על ידי דרך הצלב הדרומי (Southern Cross Drive). השטח ממזרח לחלוקה הוא הפארק, המכיל מספר אגמים; השטח ממערב לחלוקה הוא אזור מגורים. הפרוור תחום מצפון על ידי דרך גרדנר, במערב על ידי רחוב מאלוני, ובדרום ובמזרח קו חיץ טבעי בתוך הפארק. הפרוורים הגובלים באיסטלייקס הם פייג'ווד ודייסיוויל ממזרח ודרום, רוסברי וקינגספורד בצפון ומסקוט במערב.
היסטוריה
האזור עליו ממוקם איסטלייקס היה ידוע בעבר כביצות בוטני. הביצות והאגמים היו מקור המים השלישי בחשיבותו למושבה האירופאית שהתבססה באזור שלימים יהיה סידני רבתי, והחל משנת 1859 מים נשאבו ממנו למאגר בפדינגטון. הביצות בסופו של דבר יובשו בחלקן הגדול כדי ליצור מגרשי גולף ולאפשר הרחבות לנמל התעופה של סידני בפרוור הסמוך.
חלק מהפרוור המשמש היום למגורים בעבר שימש את מסלול מרוצי הסוסים של רוסברי, עד שנסגר ושטחו שינה יעוד בשנות השישים.
בפארק הגדול של הפרוור מצויה אנדרטה לחיילים שהתאמנו באזור במהלך שתי מלחמות העולם.
תרבות
באיסטלייקס, נכון למפקד האוכלוסין של 2011, פחות מ-40% ילידי אוסטרליה. מרבית תושבי הפרוור הם מהגרי דור ראשון, ממדינות כגון בנגלדש, מלזיה, יוון וטורקיה. בפרוור בית-ספר יסודי שנוסד בשנת 1979. בפרוור שלוש כנסיות המשרתות קהילות מקומיות, ושני מגרשי גולף: מגרש הגולף איסטלייק הנחלק בין הפרוור לפייג'ווד הסמוך, ומגרש הגולף לייקס.
סקוונצה
סֶקְוֶנְצָה היא מהלך מוזיקלי בו קטע מלודי או הרמוני חוזר על עצמו ברצף, אך בהשאה כלפי מטה או כלפי מעלה. כל חזרה שכזו מכונה "חוליה", או לעיתים מכונה בעצמה "סקוונצה", דבר הגורם לעיתים בלבול במינוח.
מהלך סקוונציאלי יכול להתרחש פעמיים, שלוש ואף יותר בזה אחר זה, כפי שניתן לראות באיור הבא:
גם מי שאינו קורא תווים, יכול להבחין כי תצורת התווים בקטעים 2,1 ו-3 חוזרת על עצמה, בכל פעם מעט נמוך יותר על גבי החמשה.
הסקוונצה היא מרכיב דומיננטי במוזיקת הבארוק (מייחסים במיוחד לויולדי שימוש נכבד בסקוונצות). אחת הדוגמאות המוכרות והמובהקות ביותר היא הקנון של פכלבל. בתקופה הקלאסית הצטמצם מאוד השימוש בסקוונצות, ואילו בתקופה הרומנטית הן חזרו לשימוש נרחב יותר, אם כי לא באותה מידה כמו בבארוק.
בהיותה טכניקת הלחנה בסיסית במוזיקה המערבית, ניתן לזהות מהלכים סקוונציאליים בקטעים מוזיקליים רבים כמעט בכל סגנון: קלאסי, עממי, מודרני או פופולרי.
דוגמאות מובהקות לשימוש בסקוונצה בזמן המודרני:
הוורד הלבן
הוורד הלבן (בגרמנית: Die Weiße Rose, מוכר בעברית גם כ"השושנה הלבנה") הייתה קבוצת סטודנטים שהתנגדה לשלטון המפלגה הנאצית בגרמניה.
קבוצת "הוורד הלבן" הייתה התאגדות של חמישה סטודנטים, כולם בתחילת שנות העשרים לחייהם, באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן. בין יוני 1942 ופברואר 1943 הכינה הקבוצה והפיצה שישה עלונים שונים בהם קראו לסיום שלטון הרודנות הנאצי באמצעות התנגדות פעילה של העם הגרמני.
הנס שול ואחותו סופי נעצרו ראשונים במסגרת פעילותם בקבוצה והפכו לדמויות בולטות ולסמל התנגדות לנאציזם. שאר החברים בקבוצה היו כריסטוף פרובסט, הנס קונרד לייפלט, אלכסנדר שמורל ווילי גראף. אליהם הצטרף מרצה בשם קורט הובר אשר ניסח את שני העלונים האחרונים. כל ששת חברי הקבוצה נעצרו, נשפטו, והוצאו להורג בעריפה באמצעות הגיליוטינה. עלון שביעי נמצא בהכנה בעת מעצרה של החבורה. הקבוצה נתמכה על ידי אויגן גרימינגר בעיקר על ידי תרומות כסף, שאסף גם ממכריו.
כיום נחשבים אנשי הקבוצה בגרמניה למופת לאומץ לב והומניות גם אל מול שלטון אימים דיקטטורי.
במרץ 2023, נפטרה טראוטה לפרנץ, הניצולה האחרונה של קבוצת ההתנגדות הנאצית של הוורד הלבן, בגיל 103.
תחילת פעילות הקבוצה
בסוף יולי 1942, הסטודנטים הגברים בקבוצה נשלחו לשירות צבאי בחזית המזרחית, בעת החופשה מן הלימודים. לקראת סוף הסתיו שבו הסטודנטים ללימודיהם, והקבוצה חידשה את פעילותה. בינואר 1943, באמצעות מכונת שכפול ידנית, הפיקה הקבוצה כמות המוערכת בין 6,000 ל-9,000 עותקים של עלונם החמישי "פנייה אל כל הגרמנים" שהופץ באמצעות הדואר אל בלדרים שהפיצו אותו בערים רבות. עותקים מן העלון נמצאו בשטוטגרט, קלן, וינה, פרייבורג, חמניץ, המבורג וברלין. את העלון השלישי העבירה להמבורג טראוטה לפרנץ שנתפסה ושוחררה. העלונים חוברו על ידי הנס שול, ושופרו על ידי הובר. העלון הזהיר מפני המפלה שאליה מוביל היטלר את העם הגרמני. כוחן של בעלות הברית חזק בהרבה מזה של גרמניה, טען העלון, והתבוסה היא ודאית. קוראי העלון הומרצו "לתמוך בתנועת ההתנגדות" במאבק ל"חופש הדיבור, חופש הדת, והגנת האזרח היחיד מהפעולה השרירותית של מדינת הרודנות הפושעת". אלו היו העקרונות לפיהם תוקם "אירופה החדשה".
העלונים גרמו למהומה, והגסטפו יצא ביוזמה לחיפוש אחר מפיציהם.
שלוש פעמים במהלך חודש פברואר 1943 כתבו חברי הקבוצה את הסיסמה "חירות" ו"הלאה היטלר" על קירות האוניברסיטה, ובניינים אחרים במינכן. אלכסנדר שמורל, הנס שול ווילי גראף כתבו כתובות אלו באמצעות זפת. גרפיטי דומה הופיע במקומות שונים בערים הסמוכות, ונראה כי צויר על ידי אנשים שאינם קשורים לקבוצה, שקיבלו עידוד ממעשי הקבוצה.
התבוסה הגרמנית בסטלינגרד, שממדיה התבררו בפברואר 1943 סיפקה את הנושא לעלון השישי של הקבוצה, שנוסח על ידי הובר. העלון קרא ל"חברי הסטודנטים" כי "יום הדין" מגיע אל "הרודן המתועב ביותר שעמנו נאלץ לסבול". כפי שהעם הגרמני קרא לסיוע מאת הסטודנטים על מנת לעצור את נפוליאון ב-1813, כך נראה כי יש צורך בסטודנטים על מנת "לעצור את הטרור הנציונל-סוציאליסטי". העלון קרא לפעולה בשם המתים בסטלינגרד.
מאסר ומשפט
ב-18 בפברואר 1943, היום שבו נשא שר התעמולה יוזף גבלס את נאומו המפורסם ב"ארמון הספורט" ובו קרא לעם הגרמני ל"מלחמה טוטאלית", הביאו סופי והנס שול מזוודה מלאה בעלונים אל האוניברסיטה. הם פיזרו ערימות של עלונים במסדרונות הריקים, במטרה שיימצאו על ידי הסטודנטים כאשר אלו יצאו מכיתות הלימוד. כאשר התכוונו לעזוב את המקום החליטו לנסות ולהפיץ כמה עותקים נוספים שנותרו במזוודתם. הם שבו על עקבותיהם, עלו בגרם המדרגות אל הקומה העליונה, וסופי פיזרה את העלונים באוויר. פעולה זו נצפתה על ידי משגיח בשם יאקוב שמיד. שמיד הזעיק את המשטרה, והנס וסופי שול נעצרו על ידי הגסטאפו. עד מהרה נעצרו שאר חברי ההתאגדות ורבים אחרים הקשורים עמם, והובאו לחקירה.
ב-13 ביולי 1943 נערפו ראשיהם של אלכסנדר שמורל וקורט הובר, וב-12 באוקטובר 1943 נערף ראשו של וילי גראף. ידידים ועמיתים של אנשי הוורד הלבן, שסייעו בהכנת הכרוזים ובהפצתם, ובאיסוף כסף עבור מחייתם של אלמנתו של פרובסט וילדיו הקטנים, נדונו לעונשי מאסר שבין שישה חודשים לעשר שנים.
נוסח העלון השישי הוברח לאנגליה דרך סקנדינביה בסיוע הלמוט ג'יימס פון מולטקה, ובאמצע שנת 1943 הופצו בגרמניה מיליוני עותקים של עלון זה באמצעות מטוסי בעלות הברית, בכותרת "מניפסט הסטודנטים של מינכן".
טראוטה לפרנץ נתפסה ושוחררה לאחר שלא ניתן היה להוכיח את מעורבותה. לאחר מכן נאסרה שוב ושוחררה על ידי הצבא האמריקאי באפריל 1945.
מורשת "הוורד הלבן"
לאחר נפילת השלטון הנאצי נראה כי "הוורד הלבן" מייצג צורה טהורה של התנגדות לשלטון עריץ, ללא כל אינטרס אישי שהוא. סיפורם פורסם כאשר המוזיקאי קרל אורף נעצר על ידי בעלות הברית, ובחקירתו טען כי היה חבר ב"ורד הלבן". אין עדויות על השתייכותו לקבוצה או אימות ממקור אחר. הוא אכן היה מיודד עם המוזיקולוג פרופ' קורט הובר, אחד מחברי הקבוצה. הובר נאסר ב-27 בפברואר 1943 והובא, גם הוא כמו חבריו, בפני ה"פולקסגריכט". לאחר מאסרו, אשתו של הובר הפצירה בקרל אורף להשתמש בהשפעתו כדי להציל את בעלה. אורף סירב.
הכיכר שליד האולם המרכזי באוניברסיטת מינכן, נקראת כיום "כיכר האחים שול" (Geschwister-Scholl-Platz). בתי ספר, רחובות וכיכרות רבים בגרמניה נקראים על שם חברי ההתאגדות.
בפברואר 2005 הוקרן לראשונה הסרט "סופי שול - הימים האחרונים" (Sophie Scholl – Die letzten Tage), בו גילמה השחקנית יוליה ינטש את שול. הסרט מבוסס על ראיונות עם מקורבים לקבוצה ששרדו, ועל פרוטוקולים שנותרו בארכיבים בגרמניה המזרחית. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בטקס ה-78, שנערך בשנת 2006.
במקביל להקרנת הסרט בארצות הברית, פורסם מחקר חדש על פעילות הקבוצה באנגלית בשם "סופי שול והוורד הלבן". הספר מאת אנט דומבך וד"ר ג'ד ניובורן, מאוניברסיטת שיקגו, ואחד מהפעילים במוזיאון המורשת היהודית בניו יורק, זכה לתפוצה נרחבת ולעניין רב.
ילדות רעות (סרט)
ילדות רעות (באנגלית: Mean Girls) היא קומדיית נעורים משנת 2004 בכיכובן של לינדזי לוהן ורייצ'ל מקאדמס. הסרט נכתב על ידי הקומיקאית והשחקנית טינה פיי שאף משתתפת בו, בהתבסס על הספר לעזרה עצמית "Queen Bees and Wannabes" של הסופרת רוזלינד וייסמן, בספר מסופר על חברויות בין בנות בתיכון וההשפעות המזיקות שיכולות להיות להן על בנות.
הסרט היווה את שיא הקריירה של לוהן, הפריצה הגדולה של מקאדמס וההופעה הקולנועית הראשונה של אמנדה סייפריד, במהלך השנים הסרט הפך לסרט קאלט, סצנות ומשפטים רבים מהסרט מוזכרים ומצוטטים בתרבות הפופולרית והוא מהווה השראה לסרטי קולנוע רבים אחרים.
תקציר
קיידי היא ילדה בת 16 שמוצאת את עצמה מנווטת את המורכבות של חיי בית הספר התיכון לאחר שחזרה מטיול מחקר באפריקה. היא מתיידדת עם ג'ניס ודמיאן, שמזהירים אותה מפני קבוצה משפיעה המכונה "הפלסטיקס". למרות האזהרות, קיידי מסתבכת עם הפלסטיקס, ובראשם רגינה הכריזמטית. כשהיא מעמיקה בעולמם, קיידי מגלה את הדינמיקה הכוחנית, הסודות והרכילות שמעצבות את חייהם של חבריה לכיתה. לכודה בין נאמנותה לחבריה החדשים לבין רומן מתחיל, קיידי מוצאת את עצמה מפקפקת בערכים ובמניעים שלה. היא מתערבת בתוכנית נקמה שמתוזמרת על ידי ג'ניס, מה שמוסיף רובד נוסף של מורכבות למערכות היחסים שלה. במהלך המסע שלה, קיידי לומדת שיעורים חשובים על ידידות, אמון וההשלכות של מעשיה. על רקע התיכון, הסיפור הזה בוחן את אתגרי ההשתלבות, הפיתוי של הפופולריות וההשלכות של בגידה באחרים. הוא מתעמק במורכבות של חיי העשרה, שבהם בריתות יכולות להשתנות, והגבול בין ידידות ליריבות מטושטש. בסופו של דבר, זהו סיפור של גילוי עצמי והבחירות שמעצבות את אופיו.
עלילה
קיידי הרוi (לינדזי לוהן) היא נערה בת 16 לשני הורים זואולוגים (אנה גאסטייר וניל פלין). עם חזרתה לארצות הברית לאחר שערכה מסע למטרת מחקר באפריקה שנמשך 12 שנים, משפחת הרון מתמקמת בעיר אוונסטון שבאילינוי, וכעת קיידי, שעד עתה למדה בחינוך ביתי במסגרת השהייה הממושכת באפריקה, צריכה ללכת לבית הספר בפעם הראשונה בחייה.
קיידי חוברת לראשונה לג'ניס איאן (ליזי קפלן) ודמיאן (דניאל פרנזיסי), חבריה לכיתה, ואלו מנחים אותה ביומה הראשון בתיכון; איפה נמצאות כיתות המגמות השונות, מה הם סידורי הישיבה בקפטריית בית הספר, היכן כדאי שלא להתיישב בשיעור, והכי חשוב, הזהירו אותה להימנע מקליקת הבנות הכי בלעדית ומקובלת בבית ספר - ה"פלסטיקס". בנות החבורה הן קארן סמית' (אמנדה סייפריד) - נערה יפהפייה אך רפת שכל ומעופפת, גרטשן ווינרס (לייסי שאבר) - נערה עשירה ורכלנית שיודעת הכול על כולם, עשירה בשל העובדה שאביה המציא את מאפה הטוסטר שטרודל, ומנהיגת החבורה רג'ינה ג'ורג' (רייצ'ל מקאדמס) - מלכת הדבורים, הנערה הכי יפה ועשירה, אם כי גם המרושעת ביותר בכל בית הספר. אולם למרות אזהרותיהם של חבריה, קיידי מוצאת עצמה יושבת לצדה של הקליקה בארוחת הצהריים והיא הופכת בהדרגה לאחת מבנות הפלסטיקס. אמנם לג'ניס יש תוכניות אחרות; היא מחליטה לנצל את המצב לטובתה האישית, כאשר עד מהרה עולה במוחה רעיון לתוכנית נקמה כנגד רג'ינה, זאת באמצעותה של קיידי אשר הופכת למרגלת.
כבת חבורת הפלסטיקס, נחשפת קיידי ל"ספר השרופות" - ספר ובו שמועות, סודות ובעיקר ריכולים מרושעים על כל הבנות בשכבה, ובנוסף על מספר מורים. במקביל מתאהבת קיידי בתלמיד כיתה י"ב בשם ארון סמואלס (ג'ונתן בנט), חברה לשיעורי המתמטיקה בהם היא מצטיינת מרוב אהבתה הגדולה למקצוע, שבמקרה מחזיק בתואר החבר לשעבר של רג'ינה ג'ורג'. גרטשן מלמדת את ה"פלסטיק" החדשה - קיידי - על חוקי הקליקה, בהם קוד לבוש נוקשה במיוחד, וכשקיידי מספרת לה במי היא התאהבה מזהירה אותה גרטשן לסמן אותו אל מחוץ לתחום מפאת העובדה שהוא יצא עם רג'ינה בעבר. עם זאת, גרטשן הרכלנית מיידעת את רג'ינה על העניין, זאת אף על פי שהבטיחה שלא תעשה כן. מאותו הרגע מתחילה רג'ינה לשחק עם קיידי משחק כפול כאשר היא משוחחת איתה על העניין, ולהפתעתה של קיידי מאשרת לה לצאת איתו, אם כי רק כדי לגנוב אותו בחזרה במסיבת ליל כל הקדושים אליה הוזמנה קיידי באופן בלעדי על ידי ארון.
פגועה וכעוסה עד עמקי נשמתה מתקיעת הסכין של רג'ינה בגבה, קיידי עוזבת את המסיבה והולכת לביתה של ג'ניס לספר לה ולדמיאן את כל מה שקרה. ג'ניס משכנעת אותה שזהו בדיוק הרגע לא להישבר ולהמשיך בתוכנית שרקמה בכל הכוח; היא מנחה אותה להמשיך להתרועע בחברת הפלסטיקס כאילו דבר לא אירע, זאת על מנת לקטוע את שלושת המשאבים הכי גדולים של מנהיגת הקליקה רג'ינה: להפריד אותה מארון, לתמרן אותה כך שתעלה במשקל, ובכך לפגוע בתדמית הגוף שלה, ולסכסך בינה לבין חברות הקליקה האחרות קארן וגרטשן. קיידי לוקחת את התוכנית צעד אחד רחוק מדי כאשר היא עוסקת בה רוב שעות היממה ובזכות כך הופכת, שלא במתכוון, לדמותה השטחית והבוגדנית של רג'ינה ומתאפיינת עד מהרה בכל מה שהיא מייצגת, זאת מרוב יצר הנקמה שחדר עמוקות לתודעה שלה. עקב השינוי מתרחקת קיידי אט אט מחבריה ג'ניס ודמיאן, ובכך גם מהתוכנית המקורית, והיא אף מחליפה עד מהרה את מקומה של רג'ינה בתור מנהיגת הקליקה.
קיידי מחליטה לערוך מסיבה מצומצמת בביתה והיא מזמינה את ארון. בזמן שהמסיבה יוצאת מכלל שליטה תוך זמן קצר לאחר שגרטשן וקארן הפיצו את השמועה עליה והביאו אחריהן עדר של מתבגרים, קיידי מפריזה בשתייה בעודה ממתינה לחוצה להגעתו של ארון. ארון מגיע והם מחפשים אחד את השנייה, וכשהם נפגשים לבסוף מחליטה קיידי לספר לו על כך שנכשלה במבחנים במתמטיקה כמניע לשיחות איתו. ארון מתעצבן והולך ברגזנות, לא לפני שקיידי מקיאה עליו. קיידי רודפת אחריו עד לרחוב תוך שהיא מנסה לדבר איתו, שם מגיחים לפתע ג'ניס ודמיאן ומגלים שקיידי שיקרה להם לגבי הסיבה שבגללה היא לא יכלה להתלוות אליהם לתצוגת אומנות. קיידי מנסה להסביר את המניעים שלה ומזכירה את ההסכמה ביניהם על כך שהנקמה היא בראש סדר העדיפויות, אולם ג'ניס מצדה לא משתכנעת והיא מטיחה בפניה את העובדה שלא רק שהפכה כעת לפלסטיקס, אלא לפלסטיקס גרועה יותר מרג'ינה בכך שהיא מסתירה את האישיות המרושעת שלה באמצעות החזות של הנערה החמודה והתמימה מאפריקה.