cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם חיים דוד סופר
ביוגרפיה
נולד בדרוהוביטש לרבי יצחק לייב סופר. בצעירותו למד אצל דודו אחי-אביו רבי שמחה בונם סופר. נשא את צארטל בת ישעיה שרמן מקאשוי, והתגורר בבוריסלב, שם ניהל את העסק של אבי-אמו דוד לינדנבוים.
כאשר הוצעה לו רבנות פרשוב סירב להצעה.
פעילות ציבורית
בוועידה שנערכה בסונדובה וישנייה באלול תרס"ז לאחר פטירת אביו, בראשות רבי שלום מרדכי שבדרון ("המהרש"ם"), נבחר למלא את מקומו בראשות ארגון מחזיקי הדת וכולל גליציה, למינויו התנגדו בתחילה המהרש"ם, וגם האדמו"ר מבעלז רבי ישכר דב רוקח תמך במועמד אחר, אך האדמו"ר מצשינוב רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם תמך בו נחרצות, והוא נבחר לבסוף.
להנהגתו של הרב סופר הייתה אופוזיציה לוחמנית. מראשיה היה מנדל ראנד, מייסד שכונת בתי ראנד. העיתון קול מחזיקי הדת שתמך בו בתחילה, שינה לאחר מכן את מגמתו והצטרף למבקריו. לעומתם, האדמו"ר מצשינוב תמך בו באופן נחרץ.
בשנת תרע"ב התאחדו כולל ויז'ניץ, כולל אנטניא וכולל קוסוב לכולל מרכזי אחד. בעקבות האיחוד תבע הכולל המאוחד לקבל את כספי התרומות לארץ ישראל מכל דרום גליציה. כתגובה לכך הוציא ראח"ד סופר לאור קונטרס בשם "תשובה כהלכה", בו קבץ מכתבים מרבנים רבים בארץ ישראל ובאירופה הקובעים שהסכסוך נדרש להכרעה בבית דין בארץ ישראל, בניגוד לתביעתם של ראשי הכולל. בין תומכיו החזקים בפרשה זו היה רבי אליעזר סג"ל מישל.
במלחמת העולם הראשונה מונה על ידי הקיסר פרנץ יוזף לרב צבאי בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת תרפ"ח נבחר כיושב ראש לכינוס רבני גליציה שנערך בלבוב.
היה מיודד עם אדמו"רי בעלז, ואף נלווה לאדמו"ר רבי ישכר דב רוקח בפגישה עם אנשי השלטון, כך למשל האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר מזכיר במכתבו שקיבל את הסברו של הרב סופר לאי הצטרפותו של האדמו"ר מבעלז לאגודת ישראל.
פטירתו
נפטר בז' בסיוון תרצ"ז. הרב יעקב אביגדור מבוריסלב הדפיס עליו ספר הספד בשם "איה סופר" בווריסלב תרצ"ז.
בנו משה שרייבר מילא את מקומו כנשיא כולל חבת ירושלים עד לפטירתו בכ"ה בניסן תשנ"ד. טרום מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל והתגורר בבני ברק בה כיהן גם כסגן ראש העיר.
וסילי אוטקין
וסילי ויאצ'סלבוביץ' אוטקין (ברוסית: Васи́лий Вячесла́вович У́ткин) הוא כתב ספורט רוסי, מגיש טלוויזיה ורדיו, בדרן, שחקן ואחד מבעלי פורטל האינטרנט Sports.ru. משמש בתור העורך הראשי של ערוצי הספורט של NTV Plus מ-1 בספטמבר 2010. משמש כפרשן כדורגל בערוץ הטלוויזיה Match TV.
ידוע גם בשל פעולות והצהרות שעוררו שערוריות בינלאומיות שונות. בין היתר נמתחה עליו ביקורת מצד פרשני הספורט של הערוץ האוקראיני ספורט 1.
הכתמים
הכתמים (באנגלית: The Blobs, "הבלובס") היא סדרת טלוויזיה בריטית מונפשת לילדים, אשר מבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם שיצאה לאור על ידי DC Thomson בשנת 1980. הסדרה הופקה בשנת 1996 על ידי Siriol Animation בויילס, כאשר היא בוימה על ידי ווין תומאס, הופקה על ידי רובין ליונס והולחנה על ידי כריס סטיוארט.
תקציר העלילה
הסדרה מתרחשת בארץ הצבעים (במקור: "Paintbox Land", בתעתיק לעברית: "ארץ פיינטבוקס"; "ארץ קופסת הצבעים"), הנשלטת על ידי המלך הכחול ומתגוררת בה קהילה של כתמי צבעים צבעוניים. בכל פרק יש לכתם שונה בעיה לפתור, ביניהן לעזור לזולת, ללמוד לא לפחד, ללכת לאיבוד ועוד. הכתמים יכולים לשנות את צורתם כרצונם.
מדבבים מקוריים
הדיבוב המקורי בשפה אנגלית בריטית נעשה על ידי ג'יין הורוקס, כאשר גיא מרסדן דיבב דמויות נוספות. בשנת 1999, שהסדרה נרכשה על ידי TV Ontario לשוק הצפון אמריקאי, דובבה הסדרה לשפה אנגלית אמריקנית על ידי ג'ולי צוויליך.
מדבבים בעברית
הדיבוב העברי בוים על ידי חנה דרורי קשי, והופק על ידי אורית יואלי סנה. את שיר הפתיחה של הסדרה ביצעה איריס זינגר, על פי המילים שנכתבו על ידי חנה דרורי קשי והייעוץ המוזיקלי של גיורא קנת.
אנדרה שאגווארי
אנדרה שאגווארי (במקור שפיצר, בהונגרית: Ságvári Endre; בודפשט, 4 בנובמבר 1913 – בודפשט, 27 ביולי 1944) היה עורך דין יהודי-הונגרי, חבר בולט בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית. בתקופת הרפובליקה העממית ההונגרית (אחרי מלחמת העולם השנייה) דמותו הייתה מקור לדוגמה ולמופת על רקע תפקידו הפעיל בתנועה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה ופעילותו האנטי-פשיסטית שנשזרה באגדות רבות. אחרי חילופי המשטר בהונגריה בשנת 1990, הדעה החיובית עליו הפכה לשנויה מאוד במחלוקת. בסוף העשור השני של המאה ה-21 מוסדות שנקראו על שמו שינו את שמם, אך שמות חדשים אלה נתקלו שוב ושוב בהתנגדות חברתית.
מוצאו
שאגווארי נולד במשפחה יהודית בבודפשט. אביו, דר' שאנדור שאגווארי, היה עורך דין מפורסם ואמו שהייתה מורה, רוזאליה ארדש, הייתה פטרונית ידועה, נשיאת קבוצת הנשים של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש וסגנית נשיא MINOSZ (הברית הלאומית של הנשים היהודיות בהונגריה). אחותו הצעירה של אנדרה, אגנש שאגווארי, הייתה היסטוריונית וארכיבאית חוקרת בעיקר את שואת יהודי הונגריה. משנת 1970 עד 1985 הייתה מנהלת ארכיון העיר בודפשט. דודתו יוזפינה שפיצר שאגווארי הייתה אמו של הפיזיקאי היהודי-הונגרי בעל השם העולמי אגון אורובאן.
נעוריו
אנדרה שאגווארי היה תלמיד מצטיין כבר בגיל צעיר. הוא בלט בין חבריו התלמידים בדרך החשיבה הייחודית שלו ובכישרונו. הוא התעניין במיוחד בספרות. כתב הרבה שירים וסיפורים קצרים בחייו, הוא היה סופר מוכשר, יכול היה להפוך למשורר גדול לו הדברים היו מתנהלים אחרת, אך שאגווארי כשראה את הסבל והעליבות ברובע 8 בבודפשט (שם גדל), היה נחוש לעזור להמוני העם והפך לעורך דין.
הוא התוודע למרקסיזם בשנות לימודיו באוניברסיטה. בשנת 1935 הפך למנהיג "מפלגת הסטודנטים המתקדמים" (HDP), שהוקמה במסגרת "האגודה האוניברסיטאית של הסטודנטים היהודים-הונגרים במוסדות האקדמיים". בשנת 1936 קיבל תואר דוקטור במשפטים ובמדע המדינה. הוא הפך עובד בבית המשפט המחוזי בבודפשט. באותה תקופה הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP). הוא בעיקר הרצה, וארגן את תנועת הנוער של השמאל. ב-25 ביולי 1937 נשא לאישה את אחת מעמיתיו למפלגה, מגדה בכרך. בספטמבר אותה שנה השתתף במתקפה על בית מפלגת צלב החץ הפשיסטית, הפרו-נאצית והאנטי-יהודית ברחוב טומפה. הוא נתפס ונגזרו עליו שמונה חודשי מאסר. הוא שוחרר ב-10 בדצמבר 1940 ולאחר שרות קצר בשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים בעבור הצבא ההונגרי) בהודמזוושרהיי הועסק על ידי יומון המפלגה נפסבה במחלקת ההפצה שלו. הוא הפך למזכיר ועדת הנוער הלאומית (OIB) של מדור הנוער ב-MSZDP, והקדיש חלק נכבד מזמנו לנושא זה. נקודת מפנה גדולה בחייו הייתה כשהצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה בסוף 1940. הוא ירד למחתרת משנת 1942, אך המשיך לעבוד בתנועת הנוער.
הוא היה המארגן הראשי של הפגנת המחאה ליד אש התמיד בכיכר בתיאני בשנת 1941. ב-6 באוקטובר הקיפו שלוש מאות צעירים סוציאל-דמוקרטים את האנדרטה עם שלט והניחו זר על סרט צבעי הדגל לאומי - למען חופש הונגריה - עם הכיתוב "הנוער ההונגרי". הוא גם השתתף בארגון התנועה נגד המלחמה בכיכר פטפי בשנת 1942. ב-15 במרץ התכנס קהל של שישה עד שמונת אלפים אנשים כדי למחות נגד המלחמה. המפגינים יצאו לכיוון כיכר לאיוש קושוט, אך בגשר השלשלאות ניסו השוטרים לפזר את המחאה. כמעט מאה אנשים עוכבו, ובכל זאת חלק מהמפגינים הצליח להגיע לפסל קושוט, שם חזרו על דרישותיהם נגד המלחמה. בשנת 1944 ערך שאגווארי את העיתון "שלום וחופש". הוא היה מעורב בארגון תנועת ההתנגדות.
מותו
לאסלו קרישטוף, אחד מארבעת הז'נדרמים נידון למוות בתלייה בשנת 1959 על רצח שאגווארי והוצא להורג, אם כי באותה תקופה לעיתים רחוקות נגזר עונש מוות פוליטי. בית המשפט העליון של הונגריה ביטל בשנת 2006 את פסק הדין וקבע כי הז'נדרמים פעלו נגד שאגווארי בהתאם לחוק דאז (ועדיין בכל הקשור לשימוש בנשק). הדבר עורר דיון סוער, ומתנגדי הזיכוי טענו כי ניתן לפרש את הזיכוי כאילו לדעת בית המשפט הונגריה פעלה כמדינת שלטון החוק למרות הכיבוש הגרמני.
סבגיל מוסאייבה
ביוגרפיה
סבגיל, שנולדה ב-18 ביוני 1987 בג'ומה ליד סמרקנד, שבאוזבקיסטן חזרה עם משפחתה לקרים בשנת 1989 כשההגבלות נגד הטטרים של קרים בברית המועצות בוטלו. הם התיישבו בקרץ'. בשנים 2004–2010 למדה במכון לעיתונאות של אוניברסיטת קייב. במהלך אותה תקופה עבדה מוסאייבה גם עבור סוכנויות חדשות עסקיות וגופי תקשורת כגון "Ekonomichni novyny", "DELO", ו-"Vlast deneg".
מיוני 2011 עד אוגוסט 2013 היא עבדה ככתבת עבור "פורבס אוקראינה" עד שנרכשה על ידי סרגיי קורצ'נקו. עם תחילת יברומאידאן, מוסאייבה הייתה פעילה בהפגנות ויצרה דוחות עבור הפרויקט Hubs בפייסבוק. בפברואר 2014, היא השיקה את Hubs כפורטל אינטרנט נפרד לחדשות עסקיות והפכה לעורכת הראשית שלו. לאחר סיפוח חצי האי קרים, היא גם הפכה לאחת המייסדות של פרויקט האינטרנט Krym_SOS. מאז אוקטובר 2014 מוסאייבה היא העורכת הראשית של "Ukrayinska Pravda".
בשנת 2022 נכללה ברשימת טיים 100.
יחסי דרום סודאן–הממלכה המאוחדת
יחסי דרום סודאן–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין דרום סודאן והממלכה המאוחדת.
סקירה כללית
בריטניה לחמה עם סודאן במהלך המלחמה המהדית משנת 1881 ועד נובמבר 1899. ב-25 באוגוסט 1898 אירעה תקרית פשודה, על הנילוס הלבן (קודוק, בירת מחוז מדינת הנילוס העליון). בהגיעו לשם חתם המפקד הצרפתי ז'אן בפטיסט מרשן על חוזה ב-3 בספטמבר 1898 עם מלך השילוקים. הסכם דומה נחתם ב-7 בספטמבר עם אנשי דינקה, לבקשתם, 12 יום לפני שהגיע לשם לורד קיצ'נר. בין 1899 לעצמאות המדינה בשנת 1956, סודאן (שכונתה אז "סודאן האנגלו-מצרית") הייתה תחת שלטון משותף אנגלי-מצרי.
אף על פי שיום השנה החדשה 1956 סימן את עצמאותה של סודאן, הבריטים העבירו בפועל את השלטון בשנת 1954.
בריטניה הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, יום עצמאותה, ושר החוץ הבריטי ויליאם הייג אף השתתף בהכרזת העצמאות. בשנת 2015 שלחה בריטניה 300 חיילים להשתתף בכוח שמירת שלום של האו"ם בדרום סודאן.
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) היה שמו של פלג מאואיסטי שפרש ממצפן בספטמבר 1970 ופעל עד שנת 1976.
ההיסטוריה והמצע הפוליטי של הברית הקומוניסטית המהפכנית - "מאבק"
הארגון נוסד בשם "הברית הקומוניסטית המהפכנית", אך נודע יותר על שם ביטאונו - "מאבק". הארגון הורכב ממספר חברים שיצאו ממצפן כמו אילן הלוי, רמי ליבנה, דן ורד, אודי אדיב, מריוס שטנר ואריה בן חורין ומכמה שלא היו פעילים במצפן קודם לכן והצטרפו ישירות ל"מאבק" כמו למשל: מלי לרמן, דבי לרמן, מחמוד מסרווה, אניס קאראווי וראסאן פאוזי.
בגילוי הדעת הראשון שלהם שפורסם בגיליון הראשון של "מאבק" ובגיליון מס' 56 של "מצפן" תחת הכותרת "לקראת פרספקטיבה חדשה" - הסבירו חברי הקבוצה את פרישתם ממצפן בכך שלמצפן חסרות פרוגרמה פוליטית, אסטרטגיה פוליטית ומסגרת ארגונית מתאימה כדי ליישם את האסטרטגיה הנבחרת. עוד ביקרו את מצפן על כך שהיא מהווה "אכסניה לקואליציה של אנשים בעלי זהות פוליטית מגוונת" ושגישתה פרגמטית, מה שמונע ממנה לפעול באופן עקבי בקרב הפרולטריון היהודי והערבי. על סגנון עבודתה של מצפן נאמר בגילוי הדעת כי הוא מתאפיין ב"מצבי רוח, מרץ פתאומי או בטלנות אישית" וכן ב"ספונטניות" ו"חופש" שלא לבצע את החלטות הרוב. חברי "מאבק" האשימו את מצפן בכך שהיא שוללת את "תפקידה של המפלגה המהפכנית כמדריך ומכוון של מאבק ההמונים...[ו]את הדיקטטורה של הפרולטריון ככלי במלחמת המעמדות שלאחר ניצחון המהפכה", ומגזימה בהערכת חשיבותו של המרד נגד הניכור ככוח חברתי מניע. עוד הם טענו כי מצפן מערפלת את שורשי הסכסוך הישראלי-ערבי בכך שאינה מבליטה מספיק את אופייה הקולוניאלי של ישראל ומדברת בצורה דו-משמעית על הזכויות הלאומיות של היהודים בארץ.
במצע הפוליטי של הארגון, שנוסח ב-29 בספטמבר 1970 הובהר כי בעיני חברי הקבוצה המהפכה הקומוניסטית בסין היא המשך ישיר למהפכת אוקטובר והנה צעד חשוב בדרך למהפכה הכלל-עולמית. עוד נקבע במצעה הפוליטי של הקבוצה כי המאבק האנטי-קולוניאלי ב"עולם השלישי" (שבמסגרתו כללו את העם הווייטנאמי, הקובני והפלסטיני), יוביל בהכרח למהפכה סוציאליסטית עולמית. במצע הופנתה אצבע מאשימה כלפי מצפן על כך שהיא מתעלמת מתפקידה של "המדינה הסוציאליסטית" כבסיס למאבק המהפכני העולמי. קטע נוסף מהמצע אמר כי "פלשתינה היא יחידה טריטוריאלית בעלת אופי דו-לאומי ...הפרדות על בסיס טריטוריאלי בין שני העמים, על יסוד עובדות הכוח הציוניות, סותרת את העיקרון הדמוקרטי לפיו זכותו של כל אזרח, ללא אפליה לאומית, להתגורר ולעבוד בכל מקום בו יבחר", עם זאת טענה "מאבק" בדומה ל"מצפן", כי בחבל הארץ קיימת ישות לאומית עברית שתנועת השחרור הערבית חייבת להכיר בקיומה. "מאבק" בנתה עצמה על בסיס ה"צנטרליזם הדמוקרטי" כנגד ה"אנרכיזם" של מצפן.
פעילותם התרכזה בעיקר בארגון צעירים ערבים-פלסטינים מן הגליל והמשולש לפעילות מהפכנית. הכרוזים שהפיצו בערבית עסקו בעיקר בבעיות ספציפיות בחברה הערבית בארץ. חברי הארגון עבדו כפועלים במפעלים והתגוררו בשכונות עוני כדי להיות קרובים לחומר האנושי שלו "פוטנציאל מהפכני". את ביטאונם כתבו והפיצו בשלוש שפות : אנגלית, ערבית ועברית.
בסוף 1971 התפלג מהקבוצה פלג שקרא לעצמו "החזית האדומה" ושחבריו הורשעו מאוחר יותר במגע עם סוכן זר ופגיעה בביטחון המדינה ונידונו לתקופות מאסר ארוכות. באותה תקופה נעצרו גם שניים מחברי הארגון "מאבק" - מלי לרמן ורמי ליבנה בעוון "מגע עם איש פת"ח" ונגזר עליהם עונש מאסר, ליבנה נכלא ל-4 שנים ולרמן לשנתיים. בתגובה למעצרים הוציאה "מאבק" גילוי דעת בגיליון מס' 67 של מצפן ובו כתבה: "אנו דוגלים בהשענות על כוחם והכרתם של ההמונים, ולא על גבורה אישית של בודדים או של אוונגרד...",אך עם זאת לא התנערה הקבוצה לחלוטין מהשימוש באלימות, היא הצדיקה את השימוש באלימות כאמצעי התגוננות של המדוכאים, כחלק מתורת מרקס ל"הפיכה בזרוע של כל משטר החברה הקיים". ב"מאבק" בשפה האנגלית מה-30 בדצמבר 1972 הופיעה קריאה לשחרור העצורים מן החזית האדומה ונאמר בקריאה זו: "ידענו שזה אפשרי שחברינו לשעבר מן "החזית האדומה" הסתבכו מתוך התלהבותם המהפכנית בהרפתקה פוליטית חסרת ערך... חברים אלה עזבו את ארגוננו בשל ויכוח תאורטי ופוליטי. הבהרנו בפרסומינו את דעתנו על הדרך הפוליטית של "רובה לפני כל דבר". איש לא יכול להאמין שרעיונותינו מאשרים דרך כזו. אלה שתי דרכים שונות.."
בעקבות מלחמת יום הכיפורים התחולל שינוי בעמדותיה של "מאבק". במרץ 1974 פרסמה הקבוצה מסמך בשם "ביקורת עצמית" ובו טענה כי המלחמה הוכיחה שניתן לפגוע בישראל באמצעות צבאות של מדינות ריאקציוניות ושהכוחות המהפכניים הסוציאליסטיים במזרח הערבי עדיין אינם מסוגלים להשפיע באופן מכריע על מהלך האירועים. מאבק הודתה ב"טעויות" שלה שנבעו לטענתה מ"דוגמטיות" ומ"אולטרה-שמאלנות", כלומר : אי הבנה של הקבוצה שהתפתחות כלכלית אפשרית גם במסגרת הקפיטליזם וללא מהפכה סוציאליסטית ואי הבנה שלא כל הקונפליקטים מקורם מעמדי, לצד הבנה שלא היה סיכוי לדעתם ל"מהפכה ערבית". מאבק טענה כי קיימים רגשות לאומיים הנובעים מחוויות של ההמונים ולכן אי אפשר לקיים מאבק סוציאליסטי על-לאומי. היא קראה לנהל מאבק ריאל-פוליטי וקונקרטי, שמשמעותו הוא קיום מאבק לשחרור לאומי של העם הפלסטיני מבלי להתנות שחרור זה בניצחון המהפכה הסוציאליסטית באזור כולו. לדעתם, המלחמה בהחלט פגעה בעליונות הצבאית של ישראל אך גם פגיעה זו לא תגרום למעמד הפועלים הישראלי להתנתק מן הציונות. בנוסף, הם חשו כעת כי שלילת הזכויות הפוליטיות של "העם הישראלי" על ידי הערבים עד כה הייתה מוטעית ושהתפיסה של הפת"ח באותו הזמן בדבר מדינה דמוקרטית אחת בפלסטין שבה יוכרו רק זכויות דתיות של היהודים לא מסוגלת למשוך אליה את היהודים הישראלים. לדידם, פתרון המדינה הסוציאליסטית המשותפת שבו החזיקה החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין הוא פתרון רצוי, אך בלתי אפשרי למימוש בשלב זה ועל כן מסיבות אלה יש לבחור בעמדת הרוב באש"ף המדברת על הקמת שתי מדינות לאום - ישראל ופלסטין, כשלב ביניים. פתרון שתי המדינות אינו סותר לדעתם את זכותו של כל הפליטים הפלסטינים לשוב ולהתגורר בכל מקום במולדתם, מה שיוביל בהכרח לתהליך של דה-ציוניזציה של ישראל.
ביולי 1973 התאחדו אנשי "מצפן" ו"מאבק" ליצירת רשימה פוליטית משותפת תחת השם "הרשימה הסוציאליסטית המהפכנית". בראשות הרשימה הציבו את איש "מאבק" - רמי ליבנה שעדיין שהה במאסר באותה תקופה על פגישתו עם איש פת"ח. הסיבה להצבתו בראשות הרשימה הייתה הזדהותם המוחלטת של אנשי הרשימה עם השקפותיו הפוליטיות, הדגשת היותו "אסיר פוליטי" והבלטת האבק למען שחרורו מן הכלא ושחרורם של שאר "האסירים הפוליטיים". בנובמבר 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים פרסמה והפיצה הרשימה כרוז תחת הכותרת "איך יוצאים מן הבוץ?" ובו נוסחו כמה מן הנקודות העיקריות במאבק למען השלום. הרשימה רצה במסגרת הבחירות לכנסת השמינית השיגה 1,201 קולות בלבד (שהיוו 0.1% אחוזים מסך הקולות) ולא נכנסה אל הכנסת. ובהמשך פורקה הרשימה.
הארגון "מאבק" התפורר בסביבות שנת 1976, בזמן שחבר הארגון רמי ליבנה עדיין ישב בבית הסוהר בעוון ה"מגע עם איש הפת"ח" ובזמן שמנהיג הארגון - אילן הלוי, עזב את הארץ ועבר להתגורר בצרפת.
גרגור בריינבורג
גרגור בריינבורג (בהולנדית: Gregor Breinburg; נולד ב-16 בספטמבר 1991) הוא כדורגלן ארובי המשחק בעמדת הקשר בדן האג.
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)
ביקורת
החשיבות שהציבה הקבוצה לסין העממית בקידום המהפכה הסוציאליסטית בעולם, והדגש הרב שהושם על מאבק העמים ב"עולם השלישי" כנגד הקולוניאליזם, גרמו לכך שחברי הקבוצה הוגדרו כמאואיסטים על ידי יריביהם, על אף שרוב חברי הקבוצה מעולם לא הגדירו עצמם ככאלה. דן ורד היה היחיד בקבוצה שהגדיר עצמו בצורה מפורשת כמאואיסט, הוא הפך למאואיסט בתקופת לימודיו באוניברסיטת מיאמי, שם נחשף למאבקי הסטודנטים למען זכויות אדם ולמען מימוש האידאולוגיה המאואיסטית ונשבה בקסמי האידאולוגיה המאואיסטית. אילן הלוי לעומתו טען שנים מאוחר יותר כי הוא לא הגדיר את עצמו ואת חברי הקבוצה כמאואיסטים, אלא היו אלה הטרוצקיסטים (בעיקר אלה שפרשו גם הם ממצפן ב-1970 והקימו את ברית הפועלים (אוונגרד) ואלה שפרשו ממצפן ב-1972 והקימו את הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי) שהגדירו אותם ככאלה.
גרגור בריינבורג
קריירת מועדונים
בריינבורג נולד בהולנד למשפחה בעלת שורשים מארובה. בריינבורג התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של ויטסה 1892 וכעבור מספר שנים הצטרף לדה חראפסחאפ. ב-4 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד וילם II. עונה לאחר מכן, הצטרף לקבוצה הבוגרת והפך לשחקן הרכב קבוע בה עם 25 משחקים.
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)
ביקורת
יריביהם האשימו את חברי "מאבק" כי הם תומכים ב"תורת שלבים" (לאומי-בורגני תחילה וסוציאליסטי-פרולטרי מאוחר יותר) בדרך למהפכה. חברי "מאבק" טענו מנגד כי ההמונים מגיעים לחברה סוציאליסטית רק דרך שלבים. אילן הלוי השיב למבקרים וכתב: "אנו מוכנים להודות: אם עמדתנו היא עמדה "מאואיסטית" - דבר שבו אין אנו כה בטוחים כמו מוקיעינו, וזאת בעיקר מפני מספרן וגיוונן הרב של העמדות האמורות להיות "מאואיסטיות" - אזי אנחנו מאואיסטים. תמיד היינו מאואיסטים, קיבלנו על עצמנו להיות כאלה בגלוי ובפועל, השם הזה איננו מפחיד אותנו כלל".
אילן הלוי טוען בדיעבד כי המניע העיקרי לפרישתם ממצפן היה רצונם להתקרב לתנועה הלאומית הפלסטינית, הלוי טוען: "אנחנו היינו הזרם הכי קרוב לתנועה הפלסטינית. אחרים התעניינו יותר בסוציאליזם והיו מונעים על ידי דחייה של הלאומיות. אנחנו היינו יותר סלחנים כלפי הלאומיות. הבנו שלא תהיה אחדות פועלים יהודים וערבים בלי לפתור את הבעיה הלאומית.
גרגור בריינבורג
קריירת מועדונים
בקיץ בריינבורג חתם בניימכן מהליגה ההולנדית השנייה. בעונתו הראשונה, רשם 30 הופעות בקבוצה והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגת העל ההולנדית. בשנת מונה לקפטן הקבוצה. ב-22 בינואר 2017 הבקיע את צמד בניצחון 0-2 נגד רודה.
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק)
ביקורת
עודד פילבסקי טען כנגד "מאבק" שהם משתמשים ב"מליצות שמאלית" כדי לתאר את הליכתם ימינה אל עבר ה"לאומנות הפלסטינית". עוד הוא טען כי המאבק הפלסטיני איננו מאבק סוציאליסטי כמו בווייטנאם ובקובה כפי שהם הציגו אותו בגילוי הדעת שלהם.
משה מחובר האשים את "מאבק" בכך שעמדותיה ביחס ל"תפקיד המדריך" של המפלגה וביחס ל"דיקטטורה של הפרולטריון" הן עמדות סטליניסטיות.
גרגור בריינבורג
קריירת מועדונים
בקיץ חתם בספרטה רוטרדם וכעבור שנה חזר לדה חראפסחאפ.
בעונת לא שיחק באף קבוצה ובאוגוסט  חתם בדן האג.
קריירה בינלאומית
ב-10 ביוני 2015 בריינבורג ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארובה בהפסד 2-0 ל. ב-15 בנובמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2–4 ל.
פוסט-נאוליברליזם
פוסט-נאוליברליזם, הידוע גם כאנטי-נאוליברליזם הוא סט אידיאלים שמאופיין בדחיית הנאו-ליברליזם והמדיניות הכלכלית אשר מגלם קונצנזוס וושינגטון. בזמן שמתרחש ויכוח אקדמי על התנאים המגדירים של פוסט-נאוליברליזם, הוא מזוהה בדרך כלל למדיניות הכלכלית של הלאמה וביזור הון, בניגוד לדרגולציה, סחר חופשי, החלשת איגודי עובדים, ובניגוד למדיניות שמאל-כלכלי באופן כללי יותר.
לתנועה הייתה השפעה ספציפית על אמריקה הלטינית, אשר שם התרחש ה"גל הוורוד" שהביא לתזוזה ניכרת שמאלה, לכיוון ממשלות שמאל בשנות האלפיים. לפי רוג'ר מרינו, דוגמאות לממשלות פוסט-נאוליברליות כוללות את הממשלות הקודמות של אבו מוראלס בבוליביה ורפאל קוראה באקוודור.
היסטוריה
הרעיון של פוסט-נאוליברליזם צץ בזמן "הגל הוורוד" של שנות התשעים ושנות האלפיים, שבו מבקרים שמאלים של הנאו-ליברליזם כמו הוגו צ'אווס ואבו מוראלס נהפכו לנשיאים. לפי חוקרים מסוימים, הבחירות של הוגו צ'אבס לנשיא ונצואלה ב-1999 היא נקודת ההתחלה של הגל הוורד והתנועה הפוסט-נאוליברלית. לאחר הבחירות שהפכו את צ'אבס לנשיא, אבו מוראלס, נסטור קירשנר, רפאל קוראה, ומנהיגים אחרים שמזוהים עם התנועה הפוסט-נאוליברלית נבחרו באמריקה הלטינית.
למרות שרעיונות הפוסט-נאוליברליזם לא ייחודיים לאמריקה הלטינית, אך עם זאת הם מזוהים עם האזור.
אידאולוגיה
הפוסט-נאוליברליזם נבקש לשנות באופן פונדמנטלי את תפקיד המדינה במדינות בהם יושם בעבר קונצנזוס וושינגטון. כדי להשיג את המטרה הזאת, מנהיגים פוסט-נאוליברלים דוגלים בהלאמה של תעשיות מסוימות, במיוחד הדלקים, הגז, והמשאבים הטבעיים באמריקה הלטינית. פוסט-נאוליברליזם דוגל גם בהרחבת מדיניות הרווחה, השקעה ממשלתית בצמצום העוני, והתערבות ממשלתית בכלכלה.
ביקורת
הפוסט-נאוליברליזם גרר ביקורת מהימין הפוליטי. מבקרים ימנים טענו שהמונח עצמו איננו מדויק ופופוליסטי, וגם טענות ש"מדיניות פוסט-נאוליברלית" פוגעת בהתפתחות כלכלית והשקעה בין-לאומית.
שורש 56
שורש 56, או יִי בּוּ (בסינית: 弋部, פיניין: Yì bù) הוא השורש החמישים-ושישה של הכתב הסיני. פירושו "קליעה" או "חץ" והוא אחד מתוך 31 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משלושה קווים.
במילון קאנגשי יש 15 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
ג'ורג' ניי
ג'ורג' פטרסון ניי (באנגלית: George Patterson Nigh; נולד ב-9 ביוני 1927) הוא פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-17 וה-22, וכסגן מושל אוקלהומה ה-8 וה-10. הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה רצופות, והראשון שניצח בכל 77 מחוזות המדינה. בנוסף, שני מקרים של התפנות משרת המושל הובילו לכהונתו של ניי כמושל בעודו מחזיק בתפקידו כסגן המושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש ניי כחבר במועצת המנהלים של רשת חנויות הכלבו JCPenney, כנשיא אוניברסיטת מרכז אוקלהומה, וכדירקטור ויועץ ליחסי ציבור בבנק הבינלאומי למסחר. טרם בחירתו למשרותיו הפוליטיות היה ניי מורה וחבר בית הנבחרים של אוקלהומה. מאז מותו של ג'ון פטרסון, מושל אלבמה, ביוני 2021, ניי הוא ותיק כל מושלי מדינות ארצות הברית לשעבר מבחינת מועד השבעתו.
ראשית חייו
ג'ורג' ניי נולד במקאליסטר, אוקלהומה לווילבר ר. ניי ולאירן קרוקט ניי. בשנים 1945–1946 הוא שירת בצי ארצות הברית, וב-1951 סיים את לימודיו בקולג' המדינתי איסט סנטרל שבעיר אדה שבאוקלהומה. ניי נותר רווק עד לאחר סיום כהונתו הראשונה כמושל. לאחר מכן הוא הכיר את דונה מאשברן, שהייתה אם לבן, ונשא אותה לאישה. בהמשך נולדה לזוג בת אחת.
קריירה פוליטית
בשנים 1951–1959 שימש ניי לסירוגין כחבר בבית הנבחרים של אוקלהומה וכמורה בבתי הספר הציבוריים במקאליסטר. במהלך כהונתו כמחוקק, הוא הגיש הצעת חוק לקביעת שיר הנושא מתוך המחזמר אוקלהומה! כשיר הרשמי של המדינה.
כהונה ראשונה כסגן מושל
ב-1958 התמודד ניי בבחירות על משרת סגן מושל אוקלהומה. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא הגיע למקום השני לאחר קאובוי פינק ויליאמס עם 80,727 קולות (18.77 אחוזים) שהצביעו עבורו מול 176,171 הקולות (40.97 אחוזים) שהצביעו עבור ויליאמס. בסבב ההצבעה השני הביס ניי את ויליאמס כאשר זכה בקולותיהם של 302,050 מצביעים (61.32 אחוזים) מול 190,530 הקולות (38.68 אחוזים) שקיבל ויליאמס. ויליאמס עצמו הגיע גם הוא למקום השני בבחירות המקדימות למשרת סגן המושל של 1954 לאחר סגן המושל המכהן ג'יימס ברי, ולאחר מכן ניצח את ברי בסיבוב ההצבעה השני. בבחירות הכלליות של 1958 ניצח ניי את מועמד הרפובליקנים ג'ורג' ב. שריט בניצחון סוחף של 384,431 קולות (76.86 אחוזים) מול 100,068 הקולות (20.01 אחוזים) שקיבל שריט. ניי כיהן כסגן מושל אוקלהומה מ-12 בינואר 1959 ועד 3 בינואר 1963. בהיותו אז בן 31, היה אז ניי לצעיר סגני המושלים בכל מדינות ארצות הברית.
בבחירות למשרת מושל המדינה שהתקיימו ב-1962 הוגבל המושל ג'. האוורד אדמונדסון מלהתמודד בשל הגבלת כהונה שהייתה נהוגה אז על פי חוקת אוקלהומה. בשל כך החליט ניי להתמודד בעצמו בבחירות על משרת המושל. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא הגיע למקום הרביעי עם 84,404 קולות (15.8 אחוזים) שהצביעו עבורו, לאחר המפקד הלאומי של הלגיון האמריקאי פטרסון מור, איש העסקים ו. פ. אטקינסון, והמושל לשעבר ריימונד גארי. בסבב ההצבעה השני ניצח אטקינסון, שנוצח בבחירות הכלליות על ידי מועמד הרפובליקנים הנרי בלמון. אך עדיין לניי הייתה הזדמנות לכהן כמושל. ב-1 בינואר 1963 הלך לעולמו הסנאטור המכהן והמושל לשעבר רוברט קר. חמישה ימים לאחר מכן התפטר אדמונדסון כדי לאייש את מושבו של קר בסנאט. כסגן המושל ירש אותו ניי, ובתוקף סמכותו למנות סנאטור מחליף, הוא מינה את אדמונדסון לאייש את מושבו של קר בסנאט. ב-14 בינואר הסתיימה תקופת כהונתו הקצרה של ניי לאחר שבלמון הושבע כמושל.
כהונה שנייה כסגן מושל
ב-1966 התמודד ניי שוב בבחירות למשרת סגן המושל. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לא התייצב מולו שום מתמודד נוסף והוא נבחר ללא התנגדות. בבחירות הכלליות הוא גרף 328,580 קולות (51.5 אחוזים). ניצחונותיו בבחירות לשתי תקופות הכהונה הנוספות כסגן המושל היו גדולים יותר, כאשר ב-1970 הוא זכה ב-382,249 קולות (57.41 אחוזים) ובבחירות של 1974 הוא גרף 545,686 (72.36 אחוזים) מקולות הבוחרים. ניי כיהן כסגן מושל אוקלהומה החל מ-9 בינואר 1967 ועד 3 בינואר 1979, 16 שנים, ובכך היה לסגן מושל אוקלהומה השני באורך כהונתו. ב-1969 סייע ניי לקבוצה של סטודנטים בקולג'ים להקים ולממן את "בית המחוקקים הבין-מכללתי של אוקלהומה" (Oklahoma Intercollegiate Legislature), שעד היום משמש כתוכנית למודל ממשלתי של הקולג'ים, ובו מיוצגים מעל עשרים קולג'ים ואוניברסיטאות מכל רחבי אוקלהומה.
מושל אוקלהומה
ב-1978, כאשר המושל המכהן דייוויד בורן החליט שלא להתמודד בבחירות לכהונה נוספת, הציג ניי את מועמדותו. בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הוא הגיע למקום הראשון עם 276,910 קולות (49.94 אחוזים), וכמעט הצליח להימנע מסיבוב בחירות שני מול התובע הכללי של אוקלהומה, לארי דרברי, שזכה ב-208,055 קולות (37.53 אחוזים). על כל פנים, בסיבוב ההצבעה השני הביס ניי את דריברי בקלות, עם 269,681 קולות (57.73 אחוזים) מול 197,457 הקולות (42.27 אחוזים) של דריברי. בבחירות הכלליות הביס ניי את הרפובליקני רון שוטס לאחר שגרף 402,240 קולות (51.74 אחוזים) מול 367,055 הקולות (47.22 אחוזים) של שוטס, ובכך היה לראשון מושלי אוקלהומה שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, אם כי כהונתו הראשונה הייתה מתוקף היותו סגן מושל שהחליף מושל מתפטר. ניי הושבע כמושל חמישה ימים לפני המועד המתוכנן, כתוצאה מהתפטרותו של המושל היוצא דייוויד בורן, שהתפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית. ב-1982 הוא התמודד על כהונה שנייה, והיה המושל השלישי שעשה כן. בבחירות אלו הוא הביס את האופוזיציה הסמלית במפלגה הדמוקרטית וגרף 379,301 קולות (81.63 אחוזים). בבחירות הכלליות הוא ניצח את מבקר המדינה של אוקלהומה, טום דקסון, כאשר גרף 548,159 קולות (62.07 אחוזים) מול 332,207 הקולות (37.62 אחוזים) של דקסון. תקדים נוסף שקבע ניי בבחירות אלו היה כאשר הוא ניצח בכל 77 מחוזות המדינה. הייתה זו גם הפעם הראשונה שבה נבחר מושל מכהן לכהונה שנייה. בנאום ההשבעה שלו לכהונתו השנייה המלאה, ציטט ניי מתוך רצועת הקומיקס פוגו, "מצאנו את האויב, והוא אנו בעצמנו".
ב-1984 מינה ניי את "ועדת ניי", שהמליצה על שינויים בממשלת המדינה. במהלך כהונתו כמושל, הוא חתם על חוק הרפורמה ברשות המבצעת של 1986, שחילק את הרשות המבצעת באוקלהומה לקטגוריות של סוכנויות, ובכך איחד יותר מ-250 סוכנויות, ועדים ונציבויות. ניי גם חתם על חוק מס החברות.
לזכותו של ניי נזקפת גם הגדלת מספר בני המיעוטים ששירתו במועצות ובנציבויות המדינתיות, וכן בתפקידי ניהול של סוכנויות המדינה. הוא מינה את שתי הנשים הראשונות, איבון קרוגר ואלמה וילסון, כשופטות בבית המשפט העליון של אוקלהומה.
לאחר פרישתו
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש ניי כנשיא אוניברסיטת מרכז אוקלהומה בשנים 1992–1997. בתקופה זו הוא פיקח על מיזמי בנייה שהפכו את המוסד מכזה שמרבית הבאים בשעריו נסעו אליו מדי יום ביומו, לאוניברסיטה אזורית עם מעונות סטודנטים.
ב-1990 הוכנס ניי להיכל התהילה של הקריירה והטכנולוגיה של אוקלהומה (Oklahoma CareerTech Hall of Fame). ב-1992 הוענק לו פרס ג'ים תורפ למפעל חיים. מנובמבר 2005 ועד אפריל 2006 שימש ניי כמנהל זמני של מחלקת התיירות והפנאי של אוקלהומה, כאשר נערך חיפוש אחר מנהל קבוע לסוכנות.
ניי ורעייתו דונה הופיעו בתפקיד ביט בפרק ה-19 של אופרת הסבון של רשת NBC, "טקסס", בתפקיד עצמם כמושל וכגברת הראשונה של אוקלהומה. הפרק שודר באוגוסט 1980. חברת צוות שחקני הסדרה, ליסבי לרסון, שרה לזוג את השיר "אוקלהומה!". ב-28 באפריל 2010 נשדדו ניי ורעייתו באיומי אקדח בכביש הגישה לביתם שבצפון-מערב אוקלהומה סיטי. הם לא נפצעו בתקרית, אף על פי שארנקו של ניי נלקח. לא נעצרו חשודים במעשה.
טושיהיקו פוקוי
טושיהיקו פוקוי (ביפנית: 福井 俊彦; נולד ב־7 בספטמבר 1935) הוא כלכלן ובנקאי יפני. הוא היה הנגיד ה־29 של בנק יפן ויושב ראש הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים.
ביוגרפיה
פוקוי נולד באוסקה.
פוקוי עבד בבנק המרכזי של יפן במשך 40 שנה. תפקידיו כללו את נציג הבנק בפריז, ראש לשכות המחקר וניהול האשראי ומנהל בכיר. הוא היה ראש מחלקת הבנקאות מספטמבר 1986 עד מאי 1989.
בשנת 1989, פוקוי הועלה לתפקיד סגן נגיד בנק יפן.
פוקוי היה סגן נגיד בנק יפן מ-2002 עד 2003; והוא הפך לנגיד בנק יפן החדש בתום כהונתו בת חמש השנים של מסארו היימי.
פוקוי כיהן כנגיד הבנק של יפן מ-20 במרץ 2003 עד 19 במרץ 2008. הוא התפטר בשנת 2008.
קסטלמארה דל גולפו
קסטלמארה דל גולפו (באיטלקית: Castellammare del Golfo, בלטינית: Emporium Segestanorum / Emporium Aegestensium, בסיציליאנית: Casteddammari), היא קומונה ועיירה קטנה המונה כ-15,200 תושבים ,נכון ל-2018, ב (נפת טרפאני עד 2015), בסיציליה, אי בדרום איטליה. היא ידועה בעיקר בשל היותה מקום הלידה של ראשי המאפיה: סלבטורה מרנזנו, ג'וזף בוננו וסטפנו מגדינו. פירוש שם העיר באיטלקית הוא "הטירה שעל הים של המפרץ", על שמו של המבצר מימי הביניים ששוכן ליד נמל העיר.
היסטוריה
בעת העתיקה, שימשה קסטלמארה דל גולפו כעיר הנמל של סג'סטה, שהייתה באותו הזמן אחת הערים המרכזיות בסיציליה. באותה תקופה, ענף התעסוקה המרכזי של העיר היה דייג, אך גם היום הוא משמש כחלק משמעותי בכלכלת העיר. בנוסף לדייג, גם ענף התיירות והכרמים הרבים שבעיר נחשבים לבולטים במיוחד, והם חשובים מאוד לתושבי העיירה.
בעת השלטון המוסלמי בסיציליה במאות העשירית והאחד עשר נקראה העיירה "אל מדאריג'" (גרם מדרגות בערבית). שלטון זה הוא זה שהקים לראשונה את המבצר. שלטון הנורמנים לאחר מכן הגדיל אותו. לאחר מכן, הייתה העיר למרכז הקרבות בין כתר אראגון לבין בית אנג'ו הצרפתי.
אליזבת ספריגס
אליזבת ספריגס (באנגלית: Elizabeth Spriggs; 18 בספטמבר 1929 – 2 ביולי 2008) הייתה שחקנית אופי אנגלייה.
אנשים מבוישים
הרשי זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1987 על הופעתה. זה היה אחד מתפקידי הקולנוע האחרונים של השחקן מריט בוטריק, שנפטר מאיידס בשנת 1989. הוא צולם על ידי המפרץ של דרום לואיזיאנה.
אליזבת ספריגס
במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית שיחקה ספריגס בתפקידים כמו האומנת ב"רומיאו ויוליה", גרטרוד ב"המלט" וביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר". ב-1978 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה במחזה "מכתבי אהבה על נייר כחול" מאת ארנולד וסקר. היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "על תבונה ורגישות" משנת 1995. סרטים נוספים בהם השתתפה היו "ירושתו של ריצ'רד" (1980), "מנגינה שבלב" (1991), "Paradise Road" (מ-1997) ו"הארי פוטר ואבן החכמים" (2001).
ביוגרפיה
ספריגס נולדה בבאקסטון שבדרבישייר בשם אליזבת' ג'ין ויליאמס. הייתה לה ילדות אומללה. היא למדה בקולג' המלכותי למוזיקה ולימדה דיבור ודרמה בקובנטרי שבווריקשייר. היא התחתנה בגיל 21 אבל נישואיה היו כושלים, ובהחלטה "הכואבת ביותר בחייה" היא עזבה את בעלה ואת בתה הקטנה כדי לממש את החלום שלה להיות שחקנית. "הרצון לשחק העיק עלי כמו משקולת", אמרה מאוחר יותר "וידעתי שאם לא אעשה דבר בנדון, זה יהרוס אותי". היא כתבה לתיאטרון בסטוקפורט שבצ'שייר וביקשה עבודה והתקבלה. היא עבדה עם להקות תיאטרון רבות בין השאר בברמינגהאם ובבריסטול. ב-1962 הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית (RSC).
קריירה
עד 1976 הופיעה ספריגס עם הלהקה השייקספירית המלכותית תחת ניהולו של פיטר הול. היא גילמה דמויות שייקספיריות רבות בהן האומנת ב"רומיאו ויוליה", גרטרוד במחזה "המלט" לצדו של דייוויד וורנר, קלפורניה ב"יוליוס קיסר", מיסטרס פורד ב"נשות וינדזור העליזות" ובתפקיד ביאטריס השנונה ב"מהומה רבה על לא דבר". עוד שיחקה בהפקות של המחזה "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, ב"מייג'ור ברברה" מאת ג'ורג' ברנרד שו ובקומדיה "London Assurance" מאת דיון בוסיקו בתפקיד ליידי גיי ספנקר לצדו של דונלד סינדן.
ב-1976 עזבה ספריגס יחד עם הול את הלהקה השייקספירית המלכותית ועברה לתיאטרון הלאומי. בעונה הראשונה היא שיחקה בתפקיד המדיום מאדאם ארקטי במחזה "Blithe Spirit". בין תפקידיה הרבים בתיאטרון הלאומי היו במחזה "וולפון" יחד עם פול סקופילד, "The Country Wife" וב"מקבת'" עם אלברט פיני. ב-1978 זכתה ספריגס בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה במחזה "מכתבי אהבה על נייר כחול" מאת ארנולד וסקר. היא גילמה את אשתו של מנהיג איגוד מקצועי שגוסס ומעלה זכרונות מראשית חייהם המשותפים. ב-1976 היא גילמה את הדמות במחזה בטלוויזיה בהפקה של ה-BBC.
ב-1986 שיחקה במחזה "When We Are Married" מאת ג'. ב. פריסטלי, וב-1991 הופיעה במחזה "Arsenic and Old Lace" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
עד לאמצע שנות השבעים של המאה העשרים ספריגס כמעט שלא הופיעה בטלוויזיה. היא השתתפה בדרמה "The Glittering Prizes" מאת פרדריק רפאל (1976), היא כיכבה בתפקיד אלינור פרסט בדרמה "We, the Accused" מ-1980, שיחקה בתפקיד קוני, העומדת בראש משפחה מדרום לונדון, בדרמה "פוקס", והופיעה בתפקיד נאן בסדרה הקומית של ITV בשם "Shine on Harvey Moon" בשנים 1982 עד 1985. ספריגס הופיעה בשלושה מחזות מאת אלן בנט: ב-1979 במחזה "Afternoon Off", ב-1982 במחזה "Intensive Care" ובמחזה "Our Winnie". היא גילמה את קלפורניה ומיסטרס קוויקלי בסדרת המחזות השייקספיריים של ה-BBC. ב-1987 שיחקה בתפקיד טאבי ב"דוקטור הו" במיני-סדרה "Paradise Towers" בכיכובו של סילבסטר מקוי. ב-1987 הייתה המכשפה בסדרת הטלוויזיה לילדים בשם "סיימון והמכשפה".
ב-1990 הופיעה בתפקיד בלתי נשכח כאחת הרכלניות בעיבוד של ה-BBC לרומן "תפוזים הם לא הפרי היחיד" מאת ג'נט וינטרסון. ב-1992 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני ל-"The Old Devils" מאת קינגסלי אמיס ולרומן "Anglo-Saxon Attitudes" מאת אנגוס וילסון. ב-1994 גילמה את גברת גאמפ בעיבוד של ה-BBC לרומן "מרטין צ'זלוויט" מאת צ'ארלס דיקנס, ואת גברת קדלוולדר במיני-סדרה "מידלמארץ'" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ורג' אליוט. עוד בטלוויזיה השתתפה בסדרות כמו "Heartbeat", "פוארו", ובסדרה הבלשית "רציחות במידסומר", בה גילמה קורבן רצח בפרק הפיילוט ב-1997, וב-2006 הופיעה בפרק נוסף בסדרה בדמות אחותה התאומה של אותה אישה.
בקולנוע שיחקה ספריגס ב-1968 בסרט "Work Is a Four-Letter Word", וב-1969 בסרט "Three into Two Won't Go", שניהם בבימויו של פיטר הול. ב-1995 הופיעה בתפקיד גברת ג'נינגס בסרט זוכה האוסקר על התסריט "על תבונה ורגישות". על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר (בפרס זכתה קייט וינסלט שהייתה שותפה לצוות השחקנים של "על תבונה ורגישות"). ב-2001 גילמה את דמות האישה השמנה בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים". הסרט האחרון בו השתתפה היה " Is Anybody There?" יחד עם מייקל קיין, שיצא לאקרנים זמן קצר אחרי מותה.
חיים אישיים
שני הנישואים הראשונים של ספריגס הסתיימו בגירושים. בעלה הראשון היה קנת' ספריגס, ובעלה השני היה מרשל ג'ונס שהיה אף הוא חבר בלהקה השייקספירית המלכותית. ב-1997 התחתנה עם מארי מנסון, נהג מונית ומוזיקאי, אותו פגשה כשהופיעה במחזה "London Assurance".לספריגס נולדה בת אחת בנישואיה הראשונים.
היא נפטרה ב-2 ביולי 2008. טקס הלוויה התקיים בווירג'ינס צ'רצ'יארד בעיר ת'יים שבאוקספורדשייר. בטקס השתתפו בני משפחה וחברים בהם בתה ונדי, שינייד קיוזאק, ג'יימס אליס ולזלי שארפ. עוד נכחו בטקס ג'רמי איירונס, רוברט הארדי ופיטר ווהן.
בני שטיינמץ
בני שטיינמץ (נולד ב-1956) הוא איש עסקים ישראלי-בלגי. בנובמבר 2019 העריך "פורבס" את הונו בכ־1.1 מיליארד דולר. נדון למאסר ברומניה ובשווייץ.
ביוגרפיה
בני שטיינמץ נולד בנתניה כבנו הצעיר של היהלומן ראובן שטיינמץ. אחרי שירותו הצבאי עבר להתגורר באנטוורפן, בלגיה והתמקד בעסקי היהלומים. בשנת 1997 שב לישראל. "קבוצת בני שטיינמץ" (BSGR) שבה הוא מגדיר עצמו כ"יועץ" בלבד, משקיעה במכרות יהלומים, זהב ומתכות, באמצעות חברות בת הפועלות באפריקה, באירופה וברוסיה, אך עוסקות גם בנדל"ן ובהשקעה בחברות הזנק. ב-1995 הקים שטיינמץ את קרן הנאמנות "הרמיטאז', בשותפות עם "ריפבליק בנק אוף ניו-יורק" שבבעלות האחים ספרא. הקרן משקיעה במניות של חברות הרשומות ברוסיה.
בראשית המאה ה-21 רכשה קבוצת החברות שטיינמץ את השליטה בחברת בייטמן הנדסה, שהיא אחת החברות המובילות בעולם להפקת אוצרות טבע. בייטמן נמכרה לחברת טנובה האיטלקית בשנת 2012.
ב-2010 רכשה חברה מקבוצת שטיינמץ 42.5% מרישיונות פלאג'יק, שמחזיקה בחמישה רישיונות חיפוש לגז טבעי במים הכלכליים של ישראל.
במרץ 2011 חברת סקורפיו נדל"ן שנמצאת בשליטתו של שטיינמץ נקלעה לקשיים ולא עמדה בתשלומים למחזיקי האג"ח ובמסגרת הסדר חוב שילם שטיינמץ 100 מיליון דולר לחברה לצורך פריסת חוב. החברה חתמה על הסדר חוב נוסף במרץ 2016 וב-2018 הודיעה פעם נוספת על חוסר יכולתה לעמוד בתשלומים למחזיקי האג"ח. בסופו של דבר עמדה סקורפיו בתשלומים.
מחלוקות עם הרשויות במדינות שונות
באוגוסט 2009 הועלה בפרקליטות המדינה בישראל חשד כי שטיינמץ העלים מס בהיקף נרחב. ב-2012 עזב שטיינמץ את ישראל על רקע חילוקי דעות עם רשויות המס. המחלוקות בין שטיינמץ לרשויות נובעות בין היתר מכך שהוא מגדיר את עצמו כ"יועץ" ולא כ"בעלים" של החברות ב"קבוצת בני שטיינמץ". החברות בקבוצה פועלות במדינות שונות ומנוהלות על ידי נאמנויות שמשרדיהן ממוקמים באירופה, ואף על פי שבני שטיינמץ מוגדר בנאמנויות אלו כ"נהנה" מהכנסה של חברות שמחזור עסקיהן נאמד במיליארדי דולרים, מאז 1998 הוא משלם בישראל מס בגין "דמי ייעוץ" לפי הכנסה מוצהרת של 1.8 מיליון ש"ח בשנה.
באוגוסט 2017 נעצר שטיינמץ בישראל לצד מעורבים נוספים בפרשה שבמרכזה חשדות לשוחד, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, זיוף מסמך ושיבוש הליכי משפט.
בשנת 2012 דיווח "פייננשל טיימס" על חקירה נגד קבוצת בני שטיינמץ בגינאה, בחשד למתן שוחד וטובות הנאה לבכירים במדינה בתמורה לאפשרות לרכוש מכרה בסכום נמוך. בהודעה לתקשורת מסרה הקבוצה שמדובר ב"קמפיין השמצה זדוני". בשנת 2013 דווח כי משטרת שווייץ פשטה על ביתו של שטיינמץ בז'נבה, בהוראת משרד המשפטים של שווייץ, לבקשת ממשלת גינאה. עוד בשנת 2013 נטען בעיתון "לה קנאר אנשנה" הצרפתי ששטיינמץ שלח שכירי חרב צרפתים, ישראליים ודרום אפריקאים למוטט את הממשל הגנאי. שטיינמץ הגיש תביעת דיבה נגד העיתון, ובספטמבר 2018 פסק בית המשפט לזכותו. זאת מכיוון שהעיתון לא הצליח להוכיח את אותנטיות המקורות שעליהם כביכול התבסס. בית המשפט גזר על העיתון והעיתונאים שמאחורי הכתבה לשלם קנס של 50 אלף יורו ולפרסם תיקונים ב"לה קנאר אנשנה" ובשלושה עיתונים מרכזיים נוספים.
בדצמבר 2016 נעצר בישראל בחשד למתן שוחד של עשרות מיליוני דולרים לעובדי ציבור בכירים בגינאה, בתמורה לקידום עסקיו שם. בפברואר 2019 הגיעו חברת BSGR ונשיא גינאה אלפה קונדה להסכמה ששני הצדדים ייסוגו מטענותיהם ושתבוטל הבוררות ביניהם בסוגיית מרבץ סימנדו, אחד ממרבצי המינרלים העשירים בעולם. ההסכם שם קץ לסכסוך סביב סימנדו שפרץ שבע שנים לפני כן. באוגוסט 2019 הודיעה התביעה הכללית בז'נבה שתגיש כתב אישום נגד שטיינמץ, בחשד למתן שוחד לבכירים בגינאה וזיוף מסמכים. ב-22 בינואר 2021 הוא הורשע במתן שוחד ונגזר עליו עונש של 5 שנות מאסר וקנס של 50 מיליון פרנק שווייצרי. שטיינמץ ערער, ועונש המאסר הופחת לשלוש שנות מאסר.
ב-11 בדצמבר 2015 דווח ששטיינמץ ביחד עם טל זילברשטיין, שמעון שבס, יורש העצר הרומני הנסיך פול ועוד, נחשדים על ידי "הרשות הרומנית למלחמה בשחיתות" בניסיון להשתלט על קרקעות מדינה וזאת באמצעות הונאה ושוחד ובכך שגרמו לנזק של 136 מיליון אירו לרומניה. ביוני 2019 זוכו שטיינמץ, זילברשטיין ושני ישראלים נוספים שנחקרו, מאישומי ההונאה בתחום הקרקעות ברומניה. ב-17 בדצמבר 2020 הפך בית המשפט העליון של רומניה את ההחלטה וגזר על שטיינמץ וזילברשטיין חמש שנות מאסר בגין מתן שוחד בעסקת קרקעות.
משפחתו
שטיינמץ נשוי לאניאס לוסי, אותה הכיר כשעבדו בהתיישבות חקלאית במהלך מלחמת יום הכיפורים ולהם ארבעה ילדים.
קרן אניאס ובני שטיינמץ
בשנת 2007 הקימו בני שטיינמץ ואשתו אניאס (אגנס) את "קרן אניאס ובני שטיינמץ", במטרה לאחד את העשייה ההתנדבותית של שניהם תחת ארגון פילנתרופי אחד. פעילותה העיקרית של הקרן מתמקדת במימון תוכניות בתחומי החינוך, הבריאות והתרבות עבור ילדים בגיל הרך.
הקרן גם תומכת בעמותות המסייעות לנוער בסיכון, מפעילה מועדוניות לילדים ממשפחות מצוקה ומעניקה מלגות לימודים לסטודנטים המגיעים מרקע כלכלי קשה תמורת פעילות חברתית וחונכות.
כמו כן מסייעת הקרן לארגונים ומוסדות נוספים, בהם מוזיאון תל אביב, בתי חולים, האגודה למען החייל (תמיכה בעיקר בחיילי גדוד צבר, גבעתי) והאגודה למלחמה בסרטן. בסוף שנת 2016 חגגה הקרן עשור להקמתה בהשתתפות נציגי הארגונים הרבים להם סייעה במהלך השנים בסכומים מצטברים של כמה עשרות מיליוני שקלים.
רמת טרקיה
רמת טרקיה או רמת תרקיה או רמת תראקיה (באנגלית: Trakiya Heights; בבולגרית: Тракийски възвишения) היא רמה בחצי האי טרינטי, בארץ גרהאם בחצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
שיא גובהה של הרמה 1,336 מטרים מעל פני הים (בפסגת אירקלי).
הרמה גובלת בקרחון ראסל המערבי, שמצפון לה;
הרמה גובלת בקרחון ראסל המזרחי וכן באוכף בקע סרם, שמצפון-מזרח לה;
הרמה גובלת בקרחון ויקטורי, שמדרום-מערב לה; ובאוכף שער זלידול שמצפון-מערב לה.
הרמה מתנשאת מעל תעלת הנסיך גוסטב, וים ודל, שנמצאים מדרום-מזרח לה.
אורכה של הרמה 10 קילומטרים (בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח); ורוחבה של הרמה 5.9 קיומטרים (בכיוון צפון-מזרח - דרום-מערב).
מיפוי הרמה
הרמה מופתה על ידי סוקרים בריטיים וגרמנים בשנת 1996.
מקור השם
הרמה נקראת על שם האזור ההיסטורי טרקיה (תראקיה) שבחצי האי הבלקני.
מאהלון רומאו
מאהלון ברספורד בקר רומאו (באנגלית: Mahlon Beresford Baker Romeo; נולד ב-19 בספטמבר 1995) הוא כדורגלן אנטיגואי המשחק בעמדת המגן הימני בקארדיף סיטי.
רומאו, הוא הוא בנו של ג'זי B, סולן להקת ה-R&B, סול II סול.
קריירת מועדונים
רומאו, נולד בווסטמינסטר שבלונדון. רומאו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ארסנל ובקיץ הצטרף למחלקת הנוער של ג'ילינגהאם. בינואר, רומאו חתם בדובר את'לטיק מהנשיונל ליג דרום. יממה לאחר מכן, רומאו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–5 לפארנבורו. כעבור זמן קצר, רומאו חזר לג'ילינגהאם וב-27 באפריל ערך את הופעת הבכורה המקצועית בקבוצה בהפסד 2–3 לבורטון אלביון.
אינפיניטי Q40
אינפיניטי Q40 (ביפנית: インフィニティ・Q40, באנגלית: Infiniti Q40) היא מכונית סלון קומפקטית מתוצרת חטיבת הרכב אינפיניטי (באנגלית: Infiniti), חטיבה של יצרנית הרכב ניסאן (Nissan Motor Company Ltd) היפנית אשר יוצרה בין השנים 2014 – 2015 ביפן.
מאהלון רומאו
קריירת מועדונים
בקיץ, רומיאו חתם במילוול מהפוטבול ליג הראשונה. ב-6 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד וולסול. רומאו היה שותף לחזרה של הקבוצה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ בתום עונת.
ב-31 באוגוסט 2021, רומאו הושאל לפורטסמות' עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
ב-10 ביוני 2015 רומאו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנטיגואה וברבודה בהפסד 1–3 ל.
יחסי דרום סודאן–צרפת
יחסי דרום סודאן–צרפת הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין דרום סודאן וצרפת.
יחסים דיפלומטיים
התעניינותה של צרפת בדרום סודאן החלה בתקרית פשודה ב-25 באוגוסט 1898 על הנילוס הלבן (ששמה הנוכחי הוא קודוק, בירת מחוז מדינת הנילוס העליון). בהגיעו לשם חתם המפקד ז'אן-בטיסט מרשן על חוזה ב-3 בספטמבר 1898 עם מלכם של השילוקים. הסכם דומה נחתם ב-7 בספטמבר עם אנשי הדינקה, לבקשתם, 12 יום לפני שהגיע לשם לורד קיצ'נר הבריטי.
צרפת הכירה בדרום סודאן ב-9 ביולי 2011, יום עצמאותה. היחסים הדו-צדדיים היו לבביים מאז. צרפת הייתה מיוצגת ב, שהיה אז חלק מסודאן, מאז 2006, אז פתחה משרד שגרירות בג'ובה, שהפך לקונסוליה כללית בשנת 2010. כאשר דרום סודאן הכריזה על עצמאותה ב-9 ביולי 2011, הפכה הקונסוליה הכללית הצרפתית בג'ובה לשגרירות צרפת בדרום סודאן.
צרפת הייתה אחת המדינות היחידות ששמרו על שגרירותה כאשר פרצה מלחמת האזרחים בדרום סודאן בשנת 2013. מאז 1 בינואר 2017 השגרירות מורכבת מצוות של חמישה אנשים.
צרפת תומכת במאמצי התיווך של המדינות באזור באמצעות הרשות הבין-ממשלתית לפיתוח והאיחוד האפריקאי. היא שיבחה את חתימת ההסכם המתחדש ליישוב סכסוכים בדרום סודאן (R-ARCSS) והכשרת ממשלת האחדות הלאומית. פעולתה של צרפת עולה בקנה אחד עם זו של האיחוד האירופי (אמברגו נשק מאז 1994 על סודאן הוארך לדרום סודאן בשנת 2011; החלת סנקציות אינדיבידואליות; תמיכה בקיום משותף שלום של שני הסודאנים).
דרום סודאן פתחה שגרירות בצרפת ביולי 2012. הנשיא סאלווה קיר מאיארדיט השתתף בפסגה בצרפת בדצמבר 2013. שר החינוך, מר דנג דנג הוק, השתתף בכנס הכללי ה-40 של אונסקו בפריז בנובמבר 2019.
נוכחות צרפתית
בשנת 2020 הורכבה הקהילה הצרפתית בדרום סודאן מ-50 אזרחים צרפתים רשומים בשגרירות, העוסקים בעיקר בפעילות הומניטרית במדינה.
שיתוף פעולה תרבותי, מדעי וטכני
המכון הצרפתי בג'ובה, הממוקם באוניברסיטה הלאומית של ג'ובה, הוא סניף של המכון בח'רטום ונפתח בשנת 2012. זהו מרכז התרבות הבינלאומי היחיד במדינה. קורסים בצרפתית נלמדים שם והמכון פעיל בחיי התרבות של הבירה בארגון אירועים עם אנשים דרום סודאנים או שותפים חברים בארגון הבינלאומי של לה פרנקופוני.
יורי דוד
יורי אלכסנדרוביץ' דוּד (ברוסית: Ю́рий Алекса́ндрович Дудь; נולד ב-11 באוקטובר 1986) הוא עיתונאי ספורט רוסי, שמנהל גם ערוץ יוטיוב, בו הוא מראיין אישים ידועים מאזור חבר המדינות.
ביוגרפיה
דוד הוא ממוצא אוקראיני ורוסי. הוא נולד בפוטסדאם, גרמניה וחי ברוסיה מגיל 4.
מאז 2001 הוא עבד בעיתון הרוסי איזבסטיה כעיתונאי פרילנסר והצטרף לסגל העיתון בגיל 16. בשנת 2008 סיים את הפקולטה לעיתונאות של אוניברסיטת מוסקבה. בשנת 2007 הוא עבד במגזין הספורט "PROsport" ולאחר מכן במחלקת הספורט של רשת NTV Plus.
מאז 2011, משמש בתור העורך הראשי של אתר האינטרנט הפופולרי Sports.ru. בשנים 2011–2013 הוביל דוד את תוכנית הטלוויזיה "נגיחה לשער" ברוסיה-2. בשנים 2015–2017 הוא הנחה תוכנית אחרת "KultTura" עבור ערוץ הטלוויזיה Match TV.
בתוכנית האינץ'לו, ראיין אישים בולטים כמו סרגיי שנורוב, איליה נאישולר, אלכסיי נבלני, Noize MC, BadComedian, יורי ביקוב, אלכסנדר פאל, מיכאיל חודורקובסקי, ולדימיר ז'ירינובסקי , בוריס חלבניקוב, ולדימיר פוזנר, קסניה סובצ'ק, יורי שבצ'וק, סמיון סלפאקוב, אלכסנדר פטרוב, יבגני רויזמן, אלכסנדר נבזורוב, פאבל גרודינין, אלכסיי סרבריאקוב, לאוניד אגוטין, אלכסיי ונדיקטוב, אלכסנדר צקאלו, קונסטנטין חבנסקי, יורי קולוקולניקוב, מיכאיל יפרמוב, סרגיי דורנקו, אדוארד לימונוב, דמיטרי נאגייב, ניקיטה מיכאלקוב, דמיטרי קיסליוב, גאריק מרטירוסיאן, טימור בקממבטוב אלכסנדר רודנינסקי, דמיטרי גורדון ואחרים.
מה קרה? (סרט קצר)
עלילת הסרט
הסרט מחולק לשני חלקים. החלק הראשון מצולם כמוקומנטריה, ובו דמותה חסרת השם של עליזה רוזן מספרת במונולוג למראיינה, אברהם הפנר, את סיפור חייה. היא מספרת על ימי ילדותה בתקופת השואה, כיצד ניצלה מהנאצים, עלתה לארץ, שירתה בצבא, קיבלה כספי שילומים ולבסוף החליטה ללמוד להיות אחות. בהמשך מספרת הדמות על חלום שחלמה בעקבות קריקטורה אנטישמית שהתפרסמה, ובו חזרה לילדותה ונמלטה מהנאצים. בשלב זה מסתיים המונולוג והמראיין, אברהם הפנר, מתחיל בדיאלוג פוליטי עם דמותה של רוזן. בדיאלוג אומרת דמותה של רוזן כי סופו של העם היהודי ומדינת ישראל קרב.
בסיומו של החלק הראשון רוזן מדברת ישירות אל המצלמה ומדברת על הסרט שאנחנו- הקהל- עומדים לראות. היא מספרת בהגחכה על דעותיו ואמונותיו הפוליטיות של הפנר שמשתקפות, לדבריה, בסרט שעומד להיות מוקרן. היא חותמת את חלקו הראשון של הסרט באומרה שכל מה שיהיה בהמשך הסרט הוא לא באמת החרדות והחלומות של הפנר. דמותה של רוזן אומרת שהיא- היא החלום שלו.
במקרה השני גיא מסייר עם היחידה שלו בכפר ערבי עוין, כאשר חבורת מפגינים אלימה תוקפת אותם. גיא רודף אחרי אחד המפגינים, ולבסוף הוא משיגו ומכה אותו עד זוב דם.
בהמשך הסרט מתואר בוקר שגרתי בחייו של אביו של גיא (אילן דר), ששמו אינו ידוע. האב מתעורר מחלום בלהות, פותח בשגרת הבוקר שלו ויוצא לעבודתו כרופא. ליד המכונית מחכה לו דמותה של עליזה רוזן- אחות במקצועה- והוא נותן לה "טרמפ" לבית החולים. בזמן הנסיעה השניים משוחחים- דמותה של רוזן מבחינה שמשהו אינו כשורה עם אביו של גיא, והוא מספר לה שהוא לא ישן בלילות בגלל שבנו משרת בגדה. השניים מגיעים לבית החולים, מופתעים לגלות שגיא עומד בחניה, לבוש מדים, וממתין. דמותה של עליזה רוזן נפרדת לשלום מאביו של גיא והולכת לדרכה. אביו של גיא יוצא מהמכונית ושואל את בנו מה הוא עושה כאן. הבן מספר לאביו שהוא הרג היום אישה.
מוטיבים
"מה קרה?" מתאפיין במוטיב מרכזי של חלום בתוך חלום. בחלקו העלילתי של הסרט, כל אפיזודה מתחילה כאשר הדמות מתעוררת מחלום. מוטיב זה קשור ומושפע מחלקו הראשון, המוקומנטרי, של הסרט, ובו דמותה של עליזה רוזן מקבילה את מצבה הנפשי ל"חלום בתוך חלום".
תיירות גנאלוגיה
תיירים מסוג זה נוסעים כדי ללמוד ולהתחבר לעברם ולאבותיהם הקדמונים. תיירות זאת מתקיימת ברחבי העולם אך תיירי גנאלוגיה באים בעיקר ממדינות מהגרים שחוו הגירה המונית ומדינות בעלות גיוון אתני של מהגרים ואנשים מרקעים שונים.
תיירות זאת נפוצה באירלנד ואישים רבים ממוצא אירי נוהגים לבקר בה, היא גם נפוצה במדינות מרכז אירופה בהם מלחמת העולם השנייה גרמה לנדידת אוכלוסייה המונית, גם תיירות הגנאלוגיה היהודית הפכה לנפוצה, במסגרת מסע בני נוער לפולין המתקיים במערכת החינוך הישראלית ניתנת במוסדות חינוך מסוימים אפשרות לתלמידים ולצוות החינוכי לסייר באזורים בפולין ובמדינות הקרובות מהם הגיעה משפחתם.
מסעי גנאלוגיה מתקיימים במסגרת תוכנית הטלוויזיה הבריטית "מי אתה חושב שאתה?", שהיו לה גרסאות גם במקומות אחרים בעולם.
פעמים רבות מתחקים תיירי גנאלוגיה אחר אילן היוחסין שלהם ונעזרים ברשומות היסטוריות, מאגרים דיגיטליים ובבדיקות DNA המאפשרות לקבל מידע אודות מוצאו של אדם. תיירים רבים אף נעזרים בחוקרי גנאלוגיה על מנת להתחקות אחר המקומות שבהם גרו אבותיהם ולהתאים מסלול לנסיעה בהתאם לכך.
שורש 135
שורש 135, או שה בּוּ (בסינית: 舌部, פיניין: Shé bù) הוא השורש המאה שלושים וחמישה של הכתב הסיני. פירושו "לשון" והוא אחד מתוך 29 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים משישה קווים.
עכבת כניסה
למכשירי מדידת מתח כמו מד מתח ואוסצילוסקופ התנגדות כניסה גדולה מאוד (מסדר גודל של מגה-אוהם), כך שהמתחים במעגל אינם מושפעים מחיבורם למעגל. מגבר מתח נחשב טוב אם התנגדות הכניסה שלו גדולה, כך שרוב המתח נופל עליו ולא על ההתנגדות הפנימית של מקור המתח, ובנוסף לא זורם דרכו זרם משמעותי ולכן הוא אינו צורך הספק רב. לעומת זאת מגבר זרם נחשב טוב אם התנגדות הכניסה שלו נמוכה, כך שמקור זרם יכול להזרים דרכו זרם מבלי שנופל עליו מתח משמעותי.
ניתן למדוד את התנגדות הכניסה על ידי מדידות מתח בלבד: מודדים את מתח הכניסה כאשר מחובר אליו התנגדות מקור, על ידי שימוש בחוק אוהם ובמחלק מתח מתקבלת התנגדות הכניסה: כאשר Z_L התנגדות הכניסה, Z_s התנגדות המקור, V_L מתח הכניסה, V_s מתח המקור.
יום אינדיאנה
יום אינדיאנה (באנגלית: Indiana Day) הוא יום חג לאומי במדינת אינדיאנה שבארצות הברית.