cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קידוש
קידוש על חמר מדינה
חָמַר מדינה (מארמית: חמרא = יין), הוא משקה שאינו מיוצר מענבים, אך נמצא בשימוש רווח כתחליף ליין (לדוגמה בירה). ישנה מחלוקת ראשונים בשאלה האם במקרה שבו שתיית חמר מדינה פופולרית יותר מאשר שתיית יין, יכול חמר המדינה להחליף את היין בקידוש. דעת הרי"ף, הרמב"ם ונוספים היא שחמר מדינה פסול לקידוש (בין קידוש הלילה ובין קידוש היום) שנתקן דווקא על יין, ורק להבדלה חמר מדינה כשר. לעומתם, דעת הרא"ש, ר"י, ראב"ן ונוספים היא שחמר מדינה כשר לקידוש.
ק
ייצוג האות ק'
בקוד ASCII מיוצגת האות ק' בערך F7, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E7.
קידוש
קידוש על חמר מדינה
השולחן ערוך הביא את שתי הדעות אך פסק באופן עקרוני כרא"ש, וציין שבליל שבת ישנה עדיפות לקידוש על פת, אף בקידוש של יום השבת ישנה עדיפות לקידוש בחמר מדינה על פני פת.
ק
ייצוג האות ק'
בקוד מורס מיוצגת האות ק' באמצעות הרצף (משמאל לימין): -.-- (קו קו נקודה קו).
קידוש
כיסוי החלות
ישנו מנהג לכסות את החלות המיועדות ללחם משנה בשעת הקידוש. למנהג זה ניתנו מספר טעמים:
ק
ייצוג האות ק'
הוא ייצוגה של האות ק' בכתב ברייל.
קידוש
קידוש מעומד או מיושב
בגמרא לא מוזכר אם אמירת הקידוש הוא בעמידה או בישיבה. עם זאת, בתקופת הראשונים המנהג היה לשבת בקידוש. דעת התוספות היא להעדיף ישיבה כשמוציא אחרים בברכת היין כדי שיהיה קביעות ביניהם ויצטרפו, ככל ברכות הנהנין שצריך קביעות כדי לפטור אחרים בברכה. ראשונים אחרים נתנו טעמים אחרים למה עדיף לשבת. השו"ע כתב שיש לומר את פרשת 'ויכולו' בעמידה, בעוד הרמ"א מעדיף ישיבה בכל חלקי הקידוש כדי שהקידוש יהיה במקום הסעודה ממש. דעת האר"י והמקובלים היא להעדיף עמידה בכל הקידושים שבזה מכבד את השבת והחג. יש שנוהגים לעמוד בעת אמירת פרשת 'ויכולו' שהיא כעדות, ויושבים בברכת הגפן וברכת הקידוש שלאחריה.
ק
ייצוג האות ק'
באלפבית צלילי מיוצגת האות ק' באמצעות המילה "קורח".
קידוש
עורך הקידוש
בדרך כלל נהוג שאב המשפחה או הבכיר שבין הנוכחים עורך את הקידוש ומוציא את כל הנוכחים ידי חובתם, אך יש הנוהגים שכל אחד מבני הבית מקדש בנפרד.
ק
ייצוג האות ק'
באיתות בדגלי סמפור ק' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה צפונה (כלפי מעלה) ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
קידוש
שתיית הנוכחים מהיין
מי ששומע את הקידוש כשהוא והמקדש מכוונים שיצא ידי חובה - יוצא ידי חובה, אפילו אם לא שותה מהיין. למרות זאת, מצווה על המשתתפים בקידוש לטעום מהיין. במקרה שיש לפני המשתתפים יין אך הוא פגום - מצווה על המקדש לשפוך מכוסו לכוסות שאר הנוכחים, כדי לזכותם במצווה.
מי ששומע קידוש, והמקדש מביא לו לשתות מיין הקידוש - לא ישתה מהיין לפני שהמקדש עצמו שותה. אמנם, אם יש לו כוס יין משלו בשעת הקידוש - רשאי לשתות גם לפני שהמקדש שותה.
קידוש בבית הכנסת בליל שבת
מנהג זה בעייתי מבחינה הלכתית, שהרי אם אין אדם שאוכל בבית הכנסת, אי אפשר לצאת ידי חובה בקידוש זה, שאינו במקום סעודה, ואם כן יוצא שהקידוש הוא ברכה לבטלה?
מחלוקת הלכתית בנושא זה קיימת כבר מתקופת הגאונים. רב נטרונאי גאון הורה שיש לקיים קידוש זה בבית הכנסת אף אם אין אורחים באותה השבת, ומנהג זה פרץ והשתרש ברחבי קהילות ישראל. לעומתו, רב האי גאון ור"י אבן גאות התנגדו למנהג זה. השולחן ערוך כותב שהמנהג לקדש גם כשאין אורחים ושקטן ישתה את היין, אך יותר טוב לא לקדש וכן מנהג ארץ ישראל, והמגן אברהם כתב שאין לבטל את המנהג.
כיום נפוצים שלשה מנהגים בנושא:
מנהג זה של קידוש בבית הכנסת בליל שבת מוזכר גם במי שברך לקהל הנאמר בתפילת שחרית של שבת לאחר יקום פורקן, בו נאמר: "ומי שנותנים נר למאור ויין לקידוש ולהבדלה".
קווין ברי
קווין ג'ון ברי (באנגלית: Kevin John Berry; 10 באפריל 1945 – 7 בדצמבר 2006) היה שחיין אוסטרלי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר פרפר. נוסף לכך, היה צלם עיתונות.
ברי התנשא לגובה של 1.72 מטר.
ביוגרפיה
ברי נולד בסידני וגדל במריקוויל פרבר של סידני. הוא הילד השני במשפחה מתוך שבעה ילדים. הוא התאמן בהדרכתו של דון טלבוט, שאימן מספר אלופים אולימפיים ושיאני עולם (ג'ון קונרדס ואחותו אילזה קונרדס, יאן אובריאן, בוב וינדל).
באולימפיאדת רומא (1960) בהיותו רק בן 15, סיים ברי במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.5 דקות. נוסף לכך הוא שחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, את סגנון הפרפר הוא שחה ב"זינוק שליחים" בתוצאה של 1:01.7 דקות. נבחרת אוסטרליה זכתה במדליית הכסף, אך באותה העת שחיינים ששחו בשלב המוקדמות בנבחרות שזכו בשלושת המקומות הראשונים לא קיבלו מדליות.
שיאן עולם
בתחרות שחייה שנערכה במלבורן, ב-23 באוקטובר 1962 קבע ברי שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.7 דקות, שיפור לשיאו בן החודשיים וחצי של קארל רובי מארצות הברית (2:10.8 דקות). במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בפרת', אוסטרליה בשנת 1962 זכה ברי ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-110 יארד פרפר בתוצאה של 59.5 שניות, במשחה ל-220 יארד פרפר בתוצאה של 2:10.8 דקות ובמשחה שליחים 4x110 יארד מעורב (4:12.4 דקות). בתחרות שנערכה בסידני ב-12 בינואר 1963 שיפר את שיאו במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידו על תוצאה של 2:08.4 דקות.
ברי התקבל ללימודים באוניברסיטת אינדיאנה בארצות הברית והתאמן בהדרכתו של דון קונסילמן, מאמנם של אלופים אולימפיים רבים ביניהם מארק ספיץ, ג'ים מונטגומרי, גארי הול סניור, צ'ארלס היקוקס ועוד.
אלוף אולימפי
בשנת 1966 נכלל בנבחרת אוסטרליה למשחקי חבר העמים הבריטי אך בשל מות אביו נמחק מהתחרות. שנה לאחר מכן פרש משחייה תחרותית והתחתן. הוא המשיך בלימודיו ובסיומם עבד כצלם עיתונות במשך כשנתיים בארצות הברית. לאחר מכן חזר לאוסטרליה ועבד כצלם בעיתון - The Sydney Morning Herald ובהמשך התמנה לתפקיד עורך הצילומים הראשי שלו. בשנים 1987-1985 עבר כראש מחלקת הספורט ב-ABC.
הבריחה מערב הסעודית
הבריחה מערב הסעודית (באנגלית: Escape: Human Cargo) הוא סרט טלוויזיה משנת 1998 שהפיקה רשת Showtime. הסרט מבוסס על ספר אוטוביוגרפי שפרסם ג'ון מקדונלד, בשם "הבריחה מדהראן" (Flight From Dhahran).
עלילת הסרט נסובה סביב ניסיונו של מקדונלד (אותו מגלם טריט ויליאמס) להיחלץ מסעודיה, לאחר שדרכונו הוחרם ממנו על ידי מעבידו הסעודי (אותו מגלם זאב רווח). בסופו של הסרט מצליח מקדונלד להימלט באמצעות התחבאות בתוך ארגז מטען המיועד להולנד.
חלקים מן הסרט הוסרטו בישראל ומשחקים בו מספר שחקנים ישראליים בתפקידים משניים. חוץ מרווח, מופיעים בו ששון גבאי, אורי גבריאל, ג'ק אדליסט, מתי סרי, אלברט אילוז, ג'וני ארביד, אלי דנקר, עמוס לביא, יורם חטב, שרון רג'יניאנו, ואירווינג קפלן.
יחסי הרפובליקה של קונגו–ישראל
יחסי הרפובליקה של קונגו–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קונגו לבין מדינת ישראל.
היסטוריה
היחסים שבין הרפובליקה של קונגו לבין מדינת ישראל כוננו לראשונה לאחר עצמאותה של הרפובליקה של קונגו, בשנת 1960.
באוגוסט 1962 יצחק בן צבי ערך ביקור רשמי בברזוויל, וחתם על הסכם ידידות ישראלי-קונגו.
בשנת 1963 הכשירה ישראל צנחנים מקונגו בישראל, ולאחר מכן אף הקימה ישראל בית ספר לצניחה בקונגו.
ב-1972 ניתקה הרפובליקה של קונגו את יחסיה הדיפלומטיים עם ישראל כמו רוב שכנותיה שבאפריקה שמדרום לסהרה. היחסים שבין ישראל לרפובליקה של קונגו כוננו מחדש בשנת 1991.
בשנת 2015 ייצאה ישראל לרפובליקה של קונגו סחורה בשווי 9.5 מיליון דולר אמריקאי. באותה השנה ייבאה ישראל מהרפובליקה של קונגו סחורה בשווי מאה אלף דולר אמריקאי.
נפתלי אמסטרדם
רבי נפתלי דב אמסטרדם (ה'תקצ"ב, 1832, סלנט – ה'תרע"ו, 1916, ירושלים) היה מראשוני תנועת המוסר בליטא, ומגדולי תלמידיו של רבי ישראל מסלנט.
קורות חיים
נולד בעיירה סלנט שבליטא בשנת תקצ"ב. מנערותו התבלט בשקידתו וביראתו, ורבי ישראל סלנטר מסר לידו את בנו לחנכו. למד אצל רבי ישראל סלנטר בבית מדרשו בווילנה ובקובנה, והיה בין התלמידים המיוחדים של רבי ישראל.
לאחר נישואיו סירב לקבל על עצמו רבנות ופתח מאפייה בביתו לפרנסתו, אך רבו רבי ישראל אסר עליו לעבוד בה כפועל פשוט ולכן חיפש משרת רבנות. בשנת 1867 התמנה לרבה של הלסינקי, (לימים בירת פינלנד), בה כיהן כשמונה שנים. במהלך שנת 1870 ניסה לעבור לרבנות נובגורוד, אך הניסיון נכשל והוא שב להלסינקי עד שנת 1875 אז התפטר ושב לקובנה. בקובנה הוא חי בעוני ור' ישראל שלחו לכהן בסנקט פטרבורג כמורה צדק לצד חברו ר' יצחק בלאזר, תפקיד בו כיהן כשנה. לאחר מכן כיהן ברבנות בעיירות יאסווין ואלקסוט, ולבסוף נטש את משרת הרבנות והתמסר להשתלמותו המוסרית.
בשנים אלו פעל להפצת שיטת המוסר בסביבתו, ובמסירת שיחות מוסר בישיבות שיטת המוסר.
בשנת 1906 נפטרה אשתו, ומיד לאחר מכן עזב את קובנה ועלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, גם בה היה פעיל בהרבצת תורה ומוסר.
רבי נפתלי אמסטרדם נפטר בירושלים בו' באדר ה'תרע"ו (1916) ונטמן בהר הזיתים.
בנו רבי אליעזר לוין שימש כרב בנאדארזין (Nadarzyn) שבפולין.
וסט דוכובני
מדליין וסט דוכובני (באנגלית: Madelaine West Duchovny נולדה ב-24 באפריל 1999), היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ממוצא יהודי.
ביוגרפיה
היא בתם של דייוויד דוכובני וטיאה ליאוני ויש לה אח בשם קיד מילר.
קריירה
הופעתה הראשונה יל המרקע הייתה בסדרת הטלווייזיה "תיקים באפלה: התחייה". שנה לאחר מכן הופיעה בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "הקוסמים" ובסרט "The Report".
בשנת 2021 הופיע בסרט "פה מלא אוויר".
בשנת 2022 הופיעה בסרט "לינוליאום" ולוהקה לתפקיד בסדרת הטלוויזיה מבית היוצר של נטפליקס, "אימפריית הכאב". באפריל אותה שנה לוהקה לתפקיד בסרט "Saint X".
לב אברמוביץ' גיטמאן
לב אברמוביץ' גיטמאן (ברוסית: Лев Абра́мович Ги́тман; 25 במרץ 1922 – 1 במרץ 1979) היה יהודי סובייטי, שנלחם במלחמת העולם השנייה וקיבל עיטור גיבור ברית המועצות (בדף הענקת העיטור נרשם בטעות כלב אלכסנדרוביץ' גיטמן (ברוסית:Лев Александрович Ги́тман)). הורד מכל הדרגות העיטורים והמדליות בעקבות הרשעה פלילית.
קורות חיים
נולד ב־25 במרץ 1922 בעיר יקטרינוסלב. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון קיבל את המקצוע של מסגר.
בשנת 1941 גויס לצבא האדום, למרות העובדה כי בהיותו חולה עם צדרת כרונית לא היה מועמד לגיוס (הוא הסתיר את המחלה והודיע על אובדן כרטיס חוגר). השתתף בהגנת הקווקז. בשנת 1942 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בליל ה-26 בספטמבר 1943, כמרגל של פלוגת הסיור מס' 496 של אוגדת הסיור מס' 236 של הארמייה ה-46 בחזית הערבה בקבוצה של שמונה עשרה מרגלי החטיבה חצה את הנהר דנייפר סמוך לכפר סושינובקה בנפת ורחנדנייפרובסק של מחוז דנייפרופטרובסק ברפובליקה האוקראינית. תוך שהם מחסלים בשקט את העמדה הקידמית של ורמאכט, הצליחו המרגלים להיכנס עמוק לשטח האויב ולתפוס מאחז בגדה המערבית של הנהר. בבוקר הצליחו הגרמנים לגלותם ובקרב שנמשך יותר מארבע שעות, הוא חיסל אישית כמה חיילים גרמנים ונפצע קשה. מבין שמונה עשר המרגלים, שבעה נותרו בחיים והצליחו להחזיק את המאחז עד שהגיע תגבורת.
על פי צו של נשיאות ברית המועצות העליונה של ברית המועצות מה-1 בנובמבר 1943 הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות עם עיטור לנין ומדליית כוכב הזהב עם המספר 3694.
בשנת 1953 נעצר למספר שבועות במסגרת מעצרים שנערכו כהמשך למשפט הרופאים.
בשנת 1958 (לפי מקורות אחרים 1957)הואשם בגנבה מרכוש המדינה - שאריות מעבודה עם מתכת בשווי 8 רובלים 67 קופייקות לפי השווי שלאחר 1961. התביעה התבססה על התקופה בה עבד כמורה ואיפשר לתלמידיו לקחת הביתה יצירות שנעשו על ידם מגרוטאות מתכת בבית המלאכה של בית הספר (אף על פי שעל פי החוק, הדברים היו צריכים להיחשב לבלאי של בית הספר כאשר הם הגיעו לבית המלאכה). זוכה במשפט הראשון, אך בערעור המדינה נגזרו עליו בין 20 ל-21 באפריל 1959 עשר שנות מאסר בפועל. לפי זיכרונות בתו, כוכב הזהב נתלש ממנו עוד במהלך המעצר הראשוני אך לפי המסמכים הכתובים על פי צו של נשיאות ברית המועצות העליונה של ברית המועצות מ-5 בספטמבר 1960, בגין מעשים המשמיצים את תואר הגיבור שהוענק לו, נשללו ממנו כל הדרגות והעיטורים.
תחילה נשלח למאסר של שנה וחצי בכלא של העיר ז'ולטיה וודי ובהמשך הועבר לכלא של קריבוי רוג.
ב־3 במרץ 1961 שוחרר במסגרת חנינה כלל ארצית, ועבד כמסגר במחלקת ההרכבה של המפעל "קראסניי מטאליסט" (בתרגום "המתיך האדום") (בתו מזכירה מפעל אחר בו עבד: "דינאמו" שם גם קיבל עיטורים על הצטיינות בעבודתו). למרות עתירות רבות שהוגשו לגביו, לא הוחזרו עיטוריו הצבאיים חזרה אליו אך בוטלו האישומים הפליליים ונקבע לו פיצוי של 14,000 רובלים.
נפטר ב־1 במרץ 1979 בדנייפרופטרובסק. ונקבר בבית הקברות סורסקו-ליטובסקי בעיר.
קים יונג-סאם
קים יונג-סאם (בהנגול: 김영삼, בהנג'ה:  金泳三; ) היה פוליטיקאי דרום קוריאני ופעיל דמוקרטי שהיה הנשיא השביעי של קוריאה הדרומית בשנים 1993–1998.
קים יונג-סאם נבחר לנשיא קוריאה הדרומית בשנת 1992 והיה לאזרח הראשון אחרי 1962 שנבחר לתפקיד. הוא הושבע לנשיאות בשנת 1993 וסיים את כהונתו בשנת 1998.
אופרת חלל
אופרת חלל (באנגלית: Space Opera) היא תת-ז'אנר של הספרות הספקולטיבית וספרות המדע הבדיוני שמתייחס לרומן הרפתקאות עם דגש על מלודרמה ורומנטיקה המתרחש בעיקר בחלל החיצון. הדמויות באופרת החלל מצטיירות כגדולות מהחיים, אשר לעיתים מושלכות לנסיבות עתידניות בעלות טכנולוגיה המתקבלת על הדעת כגון מסע בזמן, מסע בין-גלקטי, תרבויות חייזרים מורכבות ועתיד האנושות. תת-הז'אנר מקבל לעיתים אנלוגיה לאופרת סבון במוטיבים המשותפים.
אופרת החלל בצורתה המובהקת ביותר היא תוצאתה של הספרות הזולה משנות ה-20 ועד שנות ה-40 של המאה ה-20. האבטיפוס של ספרות אופרות החלל היה ספרו של אדוארד אלמר סמית', "The Skylark of Space", שפורסם במגזין Amazing Stories בשנת 1928. בסיפור, מדען מגלה את מנוע החלל ובונה חללית בה הוא טס, יחד עם דמות נשית, לגילוי עולמות חדשים ולמאבק בנבלים. עבודותיו המאוחרות של סמית' (העדשאי), כמו גם עבודותיהם של אדמונד המילטון וג'ק ויליאמסון בשנות ה-30 של המאה ה-20 היו פופולריים ביותר בקרב הקוראים והיוו בסיס לחיקויים רבים בידי סופרים אחרים.
אופרות חלל נהיו נפוצות גם כסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה בזכות התפתחות טכנולוגית שאיפשרה אפקטים מיוחדים וסצנות פעולה עתידניות. אחת מאופרות החלל הידועות ביותר היא "מלחמת הכוכבים", הכוללת 9 סרטים עיקריים, מספר סרטי משנה, סדרות טלוויזיה וספרי קומיקס.
מאפיינים
המאפיינים השונים והקונוטציות הרבות של אופרת החלל השתנו במשך השנים ואף ממשיכים להתרחב במדיות השונות בהן מיוצג תת-הז'אנר. מימי מלחמת הכוכבים של סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לימי באטלסטאר גלקטיקה המחודשת של שנות ה-2000, אותם מאפיינים זכו לראיה רחבה ועשירה יותר, ולהתפתח אל מעבר לגבולות אותן הציבה אופרת החלל של שנות ה-20 המאוחרות.
המאפיינים העיקריים הם:
התרומה לז'אנר
סופרי מדע בדיוני כפול אנדרסון וגורדון דיקסון שמרו על צורתה של ההרפתקה בחלל במשך שנות ה-50, ולאחריהם סופרים כקרולין צ'רי וג'ון האריסון בשנות ה-70, כמו גם ליין באנקס, לויס מק'מאסטר בוג'ולד ופול מק'אולי בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנות ה-70, חבורת סופרים (בעיקר בריטים) החלו להמציא מחדש את אופרת החלל. הסרט מלחמת הכוכבים תרם רבות להתפתחות הז'אנר, שהושפע בעיקר מתרבות הסייברפאנק, והגדיר זן חדש של אופרה: אפלה יותר, בעלת מאפיינים אינדיבידואלים חזקים יותר, אשר מערבת טכנולוגיה חדישה. מבין העוסקים בכתיבה חדשה זו נמצאים ליין באנקס, ורנור וינג'י, פיטר המילטון, פול מק'אולי, קן מקלאוד, אלסטייר ריינולדס, סטפן בקסטר, סיימון גרין, ג'ון האריסון, צ'ארלס סטרוס, וולטר ג'ון ויליאמס וג'ון רייט.
בשנות ה-90 ושנות ה-2000, גל חדש של כותבי מדע בדיוני אמריקנים התמקד בפן הצבאי ובמלחמות אינטר-גלקטיות באופרות החלל. גל זה כלל סופרים כדוגמת דייוויד דרייק, לויס מקמסטר בוז'ולד, אריק פלינט, ס. מ. סטירלינג, ג'ון רינגו ודייוויד וובר.
מבין הסופרים הוותיקים שתרמו לתת-הז'אנר ניתן למצוא גם את לארי ניבן, ג'יימס ה. שמיץ וג'רי פורנל.
דוגמאות לז'אנר אופרת החלל
תת-ז'אנר אופרת החלל הצטייר במגוון רחב של מדיות: ספרות, קולנוע, טלוויזיה, אנימציה, רצועות וספרי קומיקס, ואפילו משחקי מחשב. בין הדוגמאות ניתן למצוא:
ספרות
{|
מבצע הלם
מבצע הלם היה מבצע הפשיטה הראשון שביצע צה"ל בעומק מצרים. המבצע נערך ב- ט' בחשוון תשכ"ט, 31 באוקטובר 1968 ובו פשטו כוחות סיירת צנחנים, מוטסים במסוקי "סופר פרלון", על שלושה יעדי תשתית חשובים במצרים.
רקע
המצרים לא השלימו עם הנוכחות הישראלית בסיני לאחר מלחמת ששת הימים ובעיקר ראו בביצורים שהוקמו על ידי צה"ל מצידה המזרחי של תעלת סואץ כהתבססות מסוכנת וביקשו למנוע אותה. ההתנגדות המצרית התבטאה בייזום של תקריות ירי לעבר כוחות צה"ל, הפגזות ארטילריות ופשיטות של כוחות קומנדו לגדה המזרחית.
בתגובה לשתי הפגזות ארטילריות כבדות שערך צבא מצרים על מוצבי צה"ל לאורך תעלת סואץ שבהן נהרגו 25 חיילי צה"ל, יזם צה"ל סדרה ארוכה של מבצעים כנגד מטרות צבאיות ואסטרטגיות בעומק מצרים. מבצע הלם היה הראשון שבהם ונועד לפגוע בתשתית החשמל המצרית ובגשר קינא שהוא פרויקט הבניה השני בגודלו במצרים אחרי סכר אסואן.
המשימה הוטלה על כוח מסיירת צנחנים תחת פיקודו של סמג"ד 202 סרן מתן וילנאי. לכוח הוקצו חמישה ימים להיערך למבצע, בו יוצנחו הלוחמים ולאחר הפעולה יאספו על ידי מסוקים. וילנאי התנגד להצנחה שלטעמו הייתה מסוכנת וביקש הנחתה במסוקים. לבסוף בקשתו אושרה על אף שהמטרות היו על גבול הטווח של מסוקי הסופר פרלון.
מהלך המבצע
מטרת המבצע הייתה פגיעה במתקני תשתית חשמל ובוצע בו-זמנית בשלושה אתרים שונים:
קשיים בביצוע המבצע
מבצע הלם 35 הייתה הפשיטה הישראלית הראשונה של חי"ר מוסק לעומק מדינת ערב. על אף שהמבצע היה מוצלח, הושגו בו כל היעדים ולא היו נפגעים לצה"ל, נתקלו הכוחות בקשיים ותקלות מרובים:
זיו איתן
זיו (ליונל) איתן  (נולד ב-3 במרץ 1970 בישראל) הוא אמן מרימבה, תופים, כלי הקשה.
ביוגרפיה
איתן החל את לימודיו אצל אלון בור, הנגן הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, והמשיך את לימודיו באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב. בתום לימודיו אלו השתלם איתן באקדמיה המלכותית למוזיקה בקופנהגן אצל פרופסור בנט לילוף, וכן למד אצל סולנים קלאסיים בניו יורק: ג'ים פרייס, גורדון סטאוט, לי-הווארד סטיבנס וויליאם מארש. במקביל אף למד לנגן על כלי הקשה לטיניים אצל ג'רי גרבל ועל מערכת תופים אצל דייוויד ריץ'.
בשנת 1994, תוך כדי לימודיו, החל להופיע במועדוני דאנס בניו יורק, במופעים המשלבים כלי הקשה ומוזיקה אלקטרונית. במהלך השני גיבש איתן את סגנונו האישי, המשלב מספר סגנונות מוזיקליים: קלאסי, אלקטרוני, דאנס ומוזיקת עולם.
קונצרטים והופעות
איתן השתתף בסיורים של המקהלה הפילהרמונית באירופה כסולן וכן הופיע בסיור קונצרטים במזרח הרחוק עם המופע שלו "מסע אל תוך הקצב". (מרץ 2005). הוא הופיע במופע ענק לרגל יום העצמאות של ישראל בברלין (מאי 2006) גם עם המופע "מסע אל תוך הקצב", הופיע בארצות הברית באולם ג'ילט פוטבול בבוסטון (מאי 2007). בנוסף הוא מרבה להופיע בפני ילדים ונוער, באמצעות משרד החינוך (סל תרבות) ובאמצעות "אמנות לעם". זיו איתן פעיל גם כיום בתחום הדאנס העכשווי, בצד קונצרטים קלאסיים ומופעים גדולים. מרבה להופיע במסגרת אירועים עסקיים למיטב חברות המשק, מרבה להופיע באולמות קונצרטים ומועדוני דאנס עכשוויים.
קריירה בינלאומית
אלבום הבכורה שלו, "מסע אל תוך הקצב", מופץ על ידי החברה הגרמנית PKS GROUP באירופה ובצפון אמריקה. אלבומו השני יצא ב-2007 ונקרא "NO LIMITS", ומופץ על ידי תמוז רקורדס. לאיתן יצא גם אלבום שלישי. ב-2007 זיו איתן יצא לסיבוב הופעות בחו"ל והשתתף בסיורים ובפסטיבלים ביפן, דרום אפריקה, ארצות הברית, איטליה והונג קונג.
פולינה אדמוב
פּוֹלינה אָדָמוֹב (ברוסית: Полина Адамова; נולדה ב-1970) היא מעצבת ספרים, תפאורה ותלבושות לתיאטרון ישראלית.
ביוגרפיה
פולינה אדמוב נולדה וגדלה במוסקבה. אביה היה פרופסור ולימד עיצוב ספרים באקדמיה לעיצוב גרפי ודפוס במוסקבה, ואמה היא ציירת, אשר שימשה שנים רבות כמעצבת ראשית בהוצאת ספרים במוסקבה. אדמוב למדה במשך חמש שנים עיצוב ספרים באקדמיה לעיצוב גרפי ודפוס במוסקבה והיא בעלת תואר שני בנושא. למדה בקורס עיצוב תיאטרון במשך שנה. עלתה לישראל בשנת 2001.
אדמוב מעצבת תפאורה ותלבושות לתיאטראות שונים בחו"ל החל משנת 1995, תיאטראות "סדנת פטר פומנקו" ותיאטרון ע"ש וכטנגוב במוסקבה, תיאטרון "מולודוי", תיאטרון סוזירה והתיאטרון הלאומי ע"ש פרנקו בקייב ו-Takoi Teatr בסנקט פטרבורג. לתיאטראות שונים בישראל החל משנת 2003: תיאטרון מלנקי, התיאטרון הערבי-עברי ביפו, הבימה הייניקן קלאב, תיאטרון הבימה, תיאטרון הסמטה, אופרה בפרינג', תיאטרון צוותא, תיאטרון קונטקסט, תיאטרון החאן ותיאטרון היידישפיל. עסקה בעיצוב תפאורה ותלבושות בפרויקטים שונים בבתי ספר לתיאטרון בישראל (2001–2005). היא גם עיצבה לכל התיאטראות את התוכניות, העלונים, הכרזות ואתרי האינטרנט.
אדמוב הייתה מעצבת פרסומות בהוצאת "קומרסנט", מוסקבה. שימשה כמעצבת ספרים בהוצאות "איוון פרס" ו"רוסמן", "מיסל", ו"המוזיאון ע"ש פושקין" במוסקבה ובארגון ג'וינט ירושלים-מוסקבה, בהוצאות "ספרית מעריב", "ידיעות אחרונות" ו"גשרי תרבות". הייתה מעצבת ראשית במגזינים "זנווס", "מדווד", "מחא"ט הוצאה לאור" ו"ארכידום" במוסקבה. במגזינים "סלון" ו"קינותיאטר" בקייב ובמגזין "Time-Out" ישראל בשפה הרוסית. שימשה כמעצבת הגרפית הראשית לחלק מהצגות תיאטרון "גשר", מעצבת גרפית לתיאטרון קונטקסט ועיצבה כרזות ותוכניות לתיאטרון החאן.
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה, הסופר והמתרגם רועי חן, ולהם בן אחד.
יואל משה סלומון
יואל משה סלומון (י"ח באדר תקצ"ח, 8 במרץ 1838 – י"ב בחשוון תרע"ג, 22 באוקטובר 1912) היה שד"ר, עיתונאי, עורך ומדפיס אשכנזי מפורצי חומות ירושלים וממייסדי פתח תקווה.
ביוגרפיה
נולד בירושלים למרדכי סלומון, מראשי היישוב האשכנזי בירושלים. סבו, רבי אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז), היה ממייסדי היישוב הישן האשכנזי, נהרג בפעולת טרור. להלוייתו של הראש"ז כתב יואל משה שהיה אז בן 13 שיר הספד לסבו. בשנת 1865 שכל יואל משה את שני הוריו שמתו במגפת הכולירה. סלומון קיבל חינוך תורני בירושלים והמשיך את לימודיו בישיבה בליטא. כאשר חזר לירושלים הצטרף לבאי בית מדרשו של ר' עקיבא יוסף שלזינגר. הוא ניצל את שהותו באירופה ללימוד מקצוע הדפוס בקניגסברג, ועם שובו לארץ בשנת 1863 יזם ביחד עם מיכל הכהן הקמת בית דפוס עברי בירושלים. העבודה הראשונה שהודפסה בבית הדפוס הייתה ה"שושנתא". בדפוס זה נדפס כתב העת הלבנון, שסלומון היה אחד משלושת עורכיו לצד מיכל הכהן ויחיאל ברי"ל.
סלומון סירב לקבל כעובדה את הצפיפות, המחסור ודלות החיים שהיו מנת חלקם של אנשי "היישוב הישן", והיה מן הבולטים ב"פורצי החומות" - יוצאי היישוב הישן בירושלים שהיו לחלוצי המתיישבים מחוץ לחומות העיר העתיקה. ב-1869 ייסד, יחד עם עוד שישה חברים שהתאגדו באגודה, את שכונת נחלת שבעה והקים בה את ביתו. סלומון היה חלוץ הקבוצה ובחודשים הראשונים הוא גר בבית הראשון שנבנה בשכונה לבדו מכיוון שמשפחתו פחדה מלצאת מביתה הבטוח שבתוך החומות. בשנת 1872 היה בקבוצה שניסתה לרכוש אדמות ביריחו, ניסיון שלא הצליח. באותה שנה ניסה גם לרכוש את אדמות דוראן. כעבור מספר שנים, ב-1874, היה בין מייסדי שכונת מאה שערים שהתאגדו בצורה דומה לאגודת נחלת שבעה. היה פעיל גם בתוך תחומי העיר העתיקה, והיה אחד מאלה שהשקיעו מכספם כדי לגאול את הקרקע במורד משער ציון אל הכותל המערבי (השטח עליו הוקמה שכונת בתי מחסה).
סלומון עסק גם בעבודה ציבורית כללית ובין השאר היה חבר הנהלת "הוועד הכללי כנסת ישראל" שהיה בזמנו המוסד הראשי של העדה האשכנזית בירושלים. למרות זאת הוא יצא נחרצות נגד תלותם של יהודי ירושלים בכספי החלוקה, והטיף להתיישבות חקלאית בארץ ישראל על בסיס כלכלי ויצרני. את דעותיו אלה ביטא בכתב העת "יהודה וירושלים⁩⁩" שייסד בשנת 1877 ושימש כעורכו. דעות אלה היו לצנינים בעיני הרבנים ראשי הכוללים, שהכריזו חרם על כתבי עתו. לאחר שנה של מלחמות מאמרים כתובים נטש סלומון את עיתונו כשבגליונו האחרון פרסם מאמר בו כתב: "רב לך דבר שפתיים. צא אל עולם העשייה".
וכך, בשנת ה'תרל"ח (1878) נמנה סלומון בין מייסדי המושבה פתח תקווה, והתיישב במקום. הוא עקר משם לאחר שפרצה מגפת מלריה במקום, וייסד את המושבה יהוד. ביהוד חי ועבד שבע שנים. בעקבות עקירתו מפתח תקווה התעורר ויכוח עד כמה יש לראות בו מקבוצת המייסדים שיש להנציח את שמם.
בשנת 1888 הגיע למושבה זכרון יעקב במסגרת משלחת של חובבי ציון. המשלחת מנתה שלושה חברים: יחיאל מיכל פינס, זאב יעבץ ויואל משה-סלומון. המשלחת הגיעה בניסיון לגבש פשרה במרד של האיכרים במפקח מטעם הברון רוטשילד - יהודה וורמסר. האיכרים דחו את הצעת המשלחת להפסיק את המרד ללא תנאי.
בשנת 1895 נשלח כשד"ר מטעם "הוועד הכללי כנסת ישראל" לרוסיה וכשהיה בעיר בויסק התארח אצל רב הקהילה הרב קוק. בעקבות מפגש זה פעל להבאתו של הראי"ה קוק לא"י. בערוב ימיו שב לירושלים.
ב-22 באוקטובר בשנת 1912 נפטר סלומון בירושלים ונקבר בהר הזיתים. חלקו בייסוד פתח תקווה זכה לפרסום רב בשירו של יורם טהרלב "הבלדה על יואל משה סלומון".
במרכז פתח תקווה, ברחוב חיים עוזר, מוצב פסל של יואל משה סלומון עם כנפיים, כפי שמתואר בבלדה.
משפחתו
נישא לחנה פרומה בת ר' אברהם רוטנברג (1834–1927), חסיד חב"ד, בעל דפוס רוטנברג בירושלים.
אנשים אוהבים לשיר
"אנשים אוהבים לשיר" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר אריק איינשטיין, שיצא בשנת 1977.
אלבום זה הוא הראשון מבין שני אלבומי ההופעה החיה שהוציא איינשטיין במהלך הקריירה שלו. ההקלטות נערכו מתוך שתי הופעות, שהתקיימו בחודש מרץ 1977; הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב והשנייה בקיבוץ גבעת חיים. האלבום, שעיבד והפיק מוזיקלית יוני רכטר, נפתח בנעימה אינסטרומנטלית בשם "הנקניק מצייטלין" (כינוי שהדביק איינשטיין לרכטר, שהתגורר ברחוב צייטלין בתל אביב) ומכיל בהמשכו שירים מתקופות שונות ובעיבודים חדשים. את השיר "הימים חולפים" שר רכטר.
בשנת 2014, שנה אחרי מותו של איינשטיין, יצא אותו האלבום במהדורה מחודשת בשם "אריק איינשטיין בהופעה חיה" עם עטיפה שונה, בעריכה דיגיטלית מחודשת על גבי CD.
רצועות האלבום
בתקליט המקורי שירים 1–5 היו בצד א', שירים 5–10 בצד ב'.
אימפריית הכאב
אימפריית הכאב (באנגלית:Painkiller) היא מיני סדרת דרמה אמריקאית מבית היוצר של נטפליקס ונוצרה על ידי מיכה פיצרמן-בלו ונואה הרפסטר.
עלילה
הסדרה בת שישה פרקים, המבוססת על מאמר ניו יורקר של פטריק ראדן קיף "המשפחה שבנתה אימפריה של כאב" ו- Pain Killer: An Empire of Deceit and" the Origin of America's Opioid Epidemic" מאת בארי מאייר, הסדרה מתמקדת במשבר האופיואידים בדגש על פרדו פארמה, יצרנית אוקסיקודון, משכך כאבים ממשפחת האופיאטים.
הפקה
ההפקה החלה בטורונטו באפריל 2021 והסתיימה בנובמבר 2021. את הסדרה ביים פיטר ברג.
ר
ר' היא האות העשרים באלפבית העברי. התפתחה בכתב העברי העתיק מצורת הראש, מכאן שמה – רי"ש (רֵיש).
המבטא המקורי של רי"ש היה כנראה עיצור מכתשי מקיש (IPA: [ɾ]) בנדנוד חוד הלשון ליד השיניים כמו בשאר השפות השמיות. הגייה זו נשתמרה ברוב עדות ישראל עד קום המדינה.
במאות האחרונות הפך ההגה /r/ בכמה לשונות אירופאיות, כגון צרפתית וגרמנית (מלבד ניבים דרומיים), וכן גם בהרבה להגים של היידיש, לעיצור ענבלי רוטט [ʀ]. תופעה זאת חדרה עם הזמן גם לעברית המודרנית, ככל הנראה בהשפעת עולי אירופה, ובכך החליפה את ההגייה המכתשית המקורית.
עם זאת, ההגיות הנפוצות בישראל כיום נשמעות כעיצור ענבלי קולי, חוכך [ʁ] או מקורב [ʁ̞], כעיצור וילוני מקורב [ɰ] ובסופי מילים אף כתנועה אחורית, סגורה ובלתי-מעוגלת, [ɯ].
בדיבור פורמלי מאוד, כגון ברדיו, עדיין מקפידים על ההגייה המקורית. אילן אלדר ("תורת הקריאה במקרא"), מביא עדות שבארץ ישראל בימי הביניים הייתה הרי"ש ענבלית, אך ההיסטוריה של תופעה זו אינה ברורה.
בחלוקתן של אותיות בספר יצירה לחמשת מוצאי הפה שייכת הרי"ש לעצורי השיניים: זשסר"צ. ראיה זו משקפת את הגייתה המקורית כעצור קדמי ולא ענבלי. בספר יצירה (פרק ד') יש התייחסות לקבוצת אותיות בג"ד כפר"ת להבדיל מבג"ד כפ"ת כמקובל בדקדוק העברי, דבר המרמז על הגייה כפולה לאות זו כמו שאר אותיות בג"ד כפ"ת, אם כי אין הדבר בהכרח רומז שההגייה הנוספת הייתה ענבלית.
דגש ורפה
בחוקי הדקדוק העברי האות ר' מתנהגת לעיתים כאות גרונית. כך, למשל, היא אינה מקבלת דגש. אמנם אין זו תוצאה של הגייה ענבלית של הרי"ש, רק שהיא נחלשה כגרונית (ראו דקדוק ברגשטרסר 28U). יש אמנם מסורות לשון של העברית (מסורת ההגייה התימנית ושל קהילות בגדאד, חאלב וג'רבה בקריאת לשון חז"ל), שבהן רי"ש מקבלת דגש חזק לאורך כל הנטייה ככל עיצור אחר. במקרא עצמו יש שבעה עשר מקומות שבהם רי"ש דגושה בדגש חזק (בעיקר בנביאים הראשונים, שיר השירים ומשלי), ומדובר כנראה בשריד לשלב שבו הייתה רי"ש דגושה בנוסח המסורה, או בחדירה של הגיית לשון חז"ל לתוך הניקוד הטברני של המקרא.
בגימטריה ערכה 200. בערכה זה היא מופיעה במושג "רמ"ח איברים".
בשפה העברית המודרנית שכיחות השימוש באות ר' היא כ־5.42% מכלל אותיות האלפבית העברי.
ר' הוא הקיצור של רב, רבי, רבן, רבנו, וכן של ראה או ראו (לצורך הפניה).
ייצוג האות ר'
בקוד ASCII מיוצגת האות ר' בערך F8, ובקוד Unicode היא מיוצגת בערך 05E8.
בקוד מורס מיוצגת האות ר' באמצעות הרצף: .-. (נקודה קו נקודה).
הוא ייצוגה של האות ר' בכתב ברייל.
באלפבית צלילי מיוצגת האות ר' באמצעות המילה "רות".
באיתות בדגלי סמפור ר' מיוצגת על ידי דגל אחד הפונה צפון-מזרחה ודגל שני הפונה צפון-מערבה.
איגור טר-אובניסיאן
איגור ארמוביץ' טר-אובניסיאן (ברוסית: Игорь Арамович Тер-Ованеся; נולד ב-19 במאי 1938) הוא אתלט סובייטי בעבר, זוכה שתי מדליות ארד אולימפיות (רומא 1960 וטוקיו 1964), 3 פעמים אלוף אירופה (סטוקהולם 1958, בלגרד 1962 ואתונה 1969), 3 פעמים ברציפות אלוף האוניברסיאדה (סופיה 1961, פורטו אלגרה 1963 ובודפשט 1965) ושיאן עולם בקפיצה לרוחק.
ביוגרפיה
טר-אובניסיאן נולד וגדל בקייב להורים ספורטאים, אבא ארמני, זורק דיסקוס, ארם אבטיסוביץ' טר-אובניסיאן ואמא אוקראינית, ולנטינה אילינסאיה, שחקנית כדורעף. הוא התאמן בתחילה בקייב אחר כך בלבוב ואחר כך במוסקבה.
באליפות אירופה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בשיא לאומי ואליפות חדש של 7.81 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) זכה טר-אובניסיאן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.04 מטר, אחרי רלף בוסטון מארצות הברית שקבע שיא אולימפי חדש של 8.12 מטר ובו רוברסון מארצות הברית (8.11 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה, בולגריה בשנת 1961 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.90 מטר.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בירוואן, ארמניה ב-10 ביוני 1962 קבע טר-אובניסיאן בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 8.31 מטר, שיפור ב-3 ס"מ לשיא בן השנה של רלף בוסטון. שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי רלף בוסטון (8.34 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבלגרד, באותה העת יוגוסלביה בשנת 1962 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 3.2 מטר/שנייה ובכך הגן על תוארו.
באוניברסיאדה שנערכה בפורטו אלגרה, ברזיל בשנת 1963 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.95 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה טר-אובניסיאן במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.99 מטר, אחרי לין דייוויס מבריטניה (8.07 מטר) ורלף בוסטון (8.03 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1965 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.19 מטר, לפני לין דייוויס האלוף האולימפי המכהן (7.89 מטר).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 1966 זכה טר-אובניסיאן במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.88 מטר אחרי לין דייוויס (7.98 מטר).
בתחרות שנערכה במקסיקו סיטי ב-19 באוקטובר 1967 השווה טר-אובניסיאן בקפיצה לרוחק את שיא העולם לאחר שקפץ למרחק של 8.35 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים טר-אובניסיאן במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר, אחרי בוב בימון מארצות הברית שקבע שיא עולם מדהים של 8.90 מטר, קלאוס בר ממזרח גרמניה (8.19 מטר) ורלף בוסטון (8.16 מטר). הוא קבע בתחרות עוד 3 קפיצות מעולות מעל 8 מטר (8.09 מטר, 8.10 מטר ו-8.08 מטר) שהיו טובות מיתר הקפיצות של הזוכים במדליות.
באליפות אירופה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה טר-אובניסיאן במדליית זהב בפעם השלישית בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.17 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 4.4 מטר/שנייה, לפני לין דייוויס (8.07 מטר בעזרת מהירות רוח של 2.2 מטר/שנייה).
באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה טר-אובניסיאן במדליית כסף בפעם השנייה בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.91 מטר בעזרת מהירות רוח בית מעל המותר של 2.3 מטר/שנייה, אחרי מקס קלאוס ממזרח גרמניה (7.92 מטר).
לאחר שפרש מספורט תחרותי נהיה למאמן הלאומי בשנים 1983–1989.
חיים אישיים
טר-אובניסיאן התחתן פעמיים, מאשתו הראשונה נולדו לו בן (1963) ובת (1967) ומאשתו השנייה נולדה לו בת (1982).
נדבנות
נדבנות (בלעז: פִּילַנְתְּרוֹפְּיָה = אהבת האנושות) היא תרומת שירותים, מוצרים, זמן או כסף ללא תמורה, וזאת ברוב המקרים כדי לקדם עולם טוב יותר, לשפר את איכות החיים האנושית ולתמוך במטרות שטובות לסביבה. נדבנות היא מקור הכנסה מרכזי לתחומי אמנויות שונים, לארגוני דת, למפעלי חינוך, לעמותות הפועלות בהתנדבות ולפרויקטים של סיוע הומניטרי.
תרומות תאגדיות
תאגידים רבים למטרות רווח מקיימים פעילות נדבנית מסוימת.
במקרים מסוימים מבצעים תאגידים תרומות במטרה להשיג מטרה עקיפה, למשל, השגת השפעה פוליטית או השפעה על השיח הציבורי, תוך ניצול העובדה שתרומות אלו פטורות ממס ולכן מעשית מסובסדות על ידי משלמי המיסים. מחקר שפורסם בכתב העת "Science" באוגוסט 2020 בחן את הקשר בין נדבנות לפוליטיקה האמריקאית, והעריך שכ-7% מסך הצדקה בארצות הברית, כ-1.2 מיליארד דולר בשנה, מקורה בשיקולים פוליטיים. המחקר השתמש בנתונים ציבוריים כדי להדגים תופעה רווחת, בה תרומות מקרנות במימון תאגידי מגבירות העברה של כספים - לארגוני צדקה במחוז של נציג קונגרס מסוים, או לארגונים שנציג הקונגרס הוא חבר בדירקטוריון שלהם - כאשר אותו נציג קונגרס חבר בוועדה הרלוונטית לפעילות התאגיד.
רבקה אלפר
רבקה אַלפֶּר (אלפרוביץ') (חנוכה תרס"ג, דצמבר 1902 – 18 ביוני 1958) הייתה סופרת ועורכת ישראלית.
נדבנות
תרומות תאגדיות
מחקר נוסף מיולי 2021, שגם הוא פורסם ב"Science", מצא שתרומה לארגון ללא מטרות רווח מעלה את הסיכוי שהארגון יפרסם את עמדתו בנושאים רלוונטיים לפעילות התאגיד, ומעלה את הסיכוי שהעמדת הארגון תהייה דומה לעמדת התאגיד.
רבקה אלפר
ביוגרפיה
אלפר נולדה בסוף שנת 1902 בעיירה באביצי שבפלך וילנה, בת למשפחת אלפרוביץ'. בגיל צעיר עברה לפלך פולטבה (אוקראינה), ושם גדלה. אביה היה שוחט ומורה עברי ללימודיים כלליים, תחתיו למדה עד מעברה בגיל 14 ללימודים בחרקוב.
נדבנות
זולתנות וצדקה
זולתנות (בלעז: אלטרואיזם) היא אינטרס לא-אנוכי בעזרה לזולת, המתבטא בהתנהגות המסבה טוב למישהו אחר ללא תמורה. המונח המקביל לזולתנות ביהדות הוא חסד. גישה זו באה לידי ביטוי בתנ"ך במצוות רבות; כמו: מצוות מתנות עניים, ציוויי התורה ביחס לגרים, וציוויים דומים מסוג . צדקה היא עזרה חומרית לאדם הזקוק לה. הצדקה היא ערך חברתי הקיים בכל דת ובכל צורה של התאגדות חברתית. היא מונעת מרגשות החמלה הבסיסיים של האדם כלפי הזולת המצוי במחסור, או ממניעים דתיים. ככלל, אפשר לומר שזולתנות היא המניע למעשי צדקה או נדבנות. צדקה נבדלת מנדבנות בהיקף המעשה: שצדקה מיועדת בדרך כלל לאדם כלשהו, בעוד שנדבנות היא למטרה כלשהי.
רבקה אלפר
ביוגרפיה
בשנת 1926 עלתה לארץ ישראל, בעקבות עליית אחיה ואחותה לפניה, והתיישבה בקבוצת גבעת השלושה. סיפוריה שחלקם עדיין לא ראו אור מתארים את קשיי החיים בקיבוץ, ובעיקר כלפי נשים. כעבור שנתיים עזבה את הקבוצה, אך המשיכה לעבוד בעבודה חקלאית והוכשרה כאורזת. שנים ספורות לאחר מכן נפגעה בידה ונאלצה לחדול מעבודה חקלאית. עבדה במטבח במוצא, ולאחר שהכירה את משפחת לאה ויצחק כהן, כתבה את "המתנחלים בהר" על ימיה הראשונים של מוצא. בשנות השלושים החלה לפעול במסגרת מועצת הפועלות והייתה מורה לספרות ותנ"ך במשקי הכשרה לפועלות. היא עודדה נשים בהתיישבות העובדת, ופעלה להוצאת "דברי חברות" המעלה את לבטי עולמן וקשייהן של הנשים. בשנת תר"ץ הוציאה את ספרה הראשון, "פרפורי המהפכה".
נדבנות
זולתנות וצדקה
בעיקרון לפי היהדות יש לתת מעשר כספים על-פי ערוך השולחן יורה דעה רנא, אך אם המעשר ניתן על ידי החברה עצמה, כלומר מקור הרווח, אין צורך בתרומה כפולה. אין חובה להעביר את התרומה למישהו שאיננו משתייך לדת היהודית אלא ניתן, ואף עדיף, לתת מעשר זה לילדים של התורם עצמו במקרה והם זקוקים לזה, שכן עניי ביתך קודמים לעניי עירך, קודמים לעניי מדינתך וכו'. אין לגרום לאדם לתרום בכפייה, במיוחד אם הוא לא מרוויח יותר מדי. הרמב"ם בהקדמתו למסכת אבות, בהסברו על שביל הזהב טען כי נדבנות שהיא הנתינה לזולת במידה, היא המידה הממוצעת שבין קמצנות לפזרנות, ושפזרנות מוגזמת נחשבת לסוג של חוסר שפיות, ועל-מנת לגרום לאדם לחזור לשפיותו עליו להתנהג כקמצן לתקופה מסוימת עד שיחזור לדרך האמצע.
רבקה אלפר
ביוגרפיה
בשנת 1944 הצטרפה למערכת עיתון "דבר הפועלת". בראשית שנות ה-50 ערכה את "ספר האחים" על בניה של רבקה גובר. פרסמה שני ספרים היסטוריים עד לפטירתה: "המתנחלים בהר" לסיפור תולדות משפחות מתיישבים במוצא, וספרה "קורות משפחה אחת" על תולדות משפחת דנין (זוכה פרס הספרות על שם חיים גרינברג לשנת 1957). זמן ניכר הקדישה לחקר תולדות יהודי פקיעין, אך נפטרה בטרם השלמת הכתיבה.
נדבנות
בישראל
הנדבן היהודי המפורסם מכולם היה הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, שבימי חייו השקיע יותר מחמישה מיליון לירות שטרלינג של אותה עת, בפיתוח היישובים הראשונים בארץ ישראל כמו כן הוא רכש כ-500,000 דונם של אדמה, שבשטחה נבנו כמעט שלושים יישובים והוקמו מפעלים, יקבים ובתי חרושת, אשר בהמשך הועברו למדינת ישראל. קיימות גם מלגות רוטשילד.
רבקה אלפר
ביוגרפיה
רבקה אלפר נפטרה בקיץ 1958, לאחר מחלה ממושכת. נקברה בחלקת הסופרים בבית העלמין קריית שאול.
נדבנות
בישראל
נדבן יהודי ידוע נוסף היה סר משה מונטיפיורי, מנהיג יהודי מאנגליה, שהקדיש את חייו לסיוע ליהודים בארצות שונות ובמיוחד בארץ ישראל, במאה ה-19. בתקופה זו שררו בארץ ישראל מחלות ועוני, וביקוריו של מונטיפיורי תרמו רבות לקיומן של הקהילות בארבע ערי הקודש: ירושלים, צפת, טבריה וחברון.
רבקה אלפר
ביוגרפיה
הותירה בת, מרים.
בשנת 1959 נחנכה על שמה ספריה בקריית גת. מיום השנה הראשון למותה נקבע על שמה פרס ספרות לסופרות ועיתונאיות צעירות מטעם מועצת הפועלות, שהוענק במשך שנים ארוכות.
נדבנות
בישראל
קרן גדולה נוספת היא קרן אריסון, שאותה הקים תד אריסון ב-1981. בבעלות הקרן נכסים והשקעות בסכומים של מאות מיליוני דולרים, ואת התשואה של הקרן תורמת משפחת אריסון למוסדות בישראל, בעיקר בתחומי הבריאות, התרבות, המחקר והחינוך. שרי אריסון מונתה ליושבת ראש הקרן על ידי אביה, ומכהנת מאז בתפקיד זה. בישראל פועלות קרנות נדבנות רבות ומגוונות אך גם נדבנים הפועלים כאינדיבידואלים, כדוגמת אדמונד ספרא, משה מונטיפיורי ועוד.
לפי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה אדם שתרם סכום העולה על 180 ש"ח בשנה לגוף ציבורי או מוסד המוכר למדינה, זכאי לפטור ממס דרך החזר בשיעור של 35% מגובה התרומה. זאת בתנאי ששיעור התרומה אינה עולה על 30% מגובה ההכנסה של אותו תורם באותה השנה או על 9,000,000 ש"ח (לפי הנמוך מבין השניים). במקרה של חריגה מעל לתקרת התרומה השנתית המותרת, ההפרשים יתקבלו בשנת המס העוקבת. ניתן לאסוף את קבלות התרומות ולהגיש אותן אחת לשלוש שנים.
רבקה אלפר
ביוגרפיה
גיסהּ, אריה חצרוני (האפוטרופוס על עזבונה, במשותף עם זלמן שזר), הוציא במלאת שבע שנים למותה חוברת על חייה, ובשנת תשל"ח פרסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ביוגרפיה שלה, בשם "כאש עצורה".
נדבנות
בישראל
חברות ישראליות נוטות לתרום פחות מהנורמה המקובלת במדינות מפותחות, העומדת על תרומה של 1% מהרווח לפני מס. כך למשל, בשנת 2013 רק חברת ביטוח אחת מתוך שבע תרמה 1% ומעלה מהרווח. לעומתן, מרבית חברות הקמעונות והצריכה כן תרמו.
רבקה אלפר
ספריה
חומרים משלה נמצאים בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
נדבנות
בישראל
יחד עם עליית ההיי-טק הישראלי וצמחיתן של חברות ישראליות גדולות, גדלה גם התרומה של חברות מסוג זה, בין היתר באמצעות ייעוד מראש של אופציות או מניות למטרה זו. כך למשל, בשנת 2020 תרמו חברות ההיי-טק 1.9 מיליון דולר כתוצאה מאקזיטים או הנפקות, ובשנת 2021 הסכום עלה ל-3.2 מיליון דולר.
רבקה אלפר
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
נדבנות
מחקרים בתחום
יכולים להיות מניעים שונים לקיום פעילות אלטרואיסטית, ביניהם מניעים חברתיים, כלכליים ופסיכולוגים. בין מניעים אלו נכללים: רגישות לנורמה חברתית המעודדת פילנתרופיה; דאגה אמיתית לזולת שמעודדת פילנתרופיה; אתיקה הזדהותית, מחילה על האחר מתוך אהבת העצמי; תחושת שייכות המעודדת נתינה ומעורבות; תחושת קהילתיות המעודדת "להחזיר לחברה" שהטיבה עמו; פנייה ישירה בבקשה לביצוע התרומה; תרומה לצורך סיפוק הצרכים הנפשיים והרגשיים; תרומה לצורך יצירת שם חיובי ויוקרה חברתית, תוך התמנות לקבוצת עילית; תרומה לצורך השגת עוצמה פוליטית וקשרים עסקיים ופוליטיים.
חוקרים מצאו כי מאפיינים אישיים כמו: גיל, מין, מצב משפחתי, מורשת משפחתית, משפיעים על היקף תרומת התורם. נוסף לרמת ההכנסה ואזור המגורים. לפילנתרופיה השלכות חיוביות על החברה, שכן המגזר השלישי בחלק מהתחומים יכול לקדם פעולות באופן יותר מקצועי, ממוקד ואפקטיבי מאשר המדינה, כמו גם פועל בתחומים שנראה כי המדינה אינה מפנה אליהם תשומת לב מספקת. עם זאת לפילנתרופיה גם השלכות שליליות כמו פגיעה בייצוגיות הממשלה וריבונותה, בכך שמשקיעים, ביניהם בעלי הון או זרים, יחליטו על המטרות הראויות לקידום לפי האינטרסים שלהם. כמו גם החשש הוא כי הלכי הרוח של המשקיעים ישפיעו על מקבלי ההחלטות ועל סדר היום הציבורי.
סיבות אפשריות לתרומה בקרב החברה הישראלית
לפי תוצאות מחקרים, נמצאו מספר סיבות אפשריות לפעולת התרומה בישראל, ביניהם:
רוגל אלפר
רוֹגל אַלְפֶר (נולד ב-9 ביוני 1967) הוא פובליציסט, מבקר טלוויזיה, סופר ומוזיקאי ישראלי. כיום משמש כמבקר הטלוויזיה של עיתון "הארץ". בעבר היה עורך ומבקר טלוויזיה ב"העיר", עורך "מוסף הארץ" ובעל טור ב"מעריב".
ביוגרפיה
אלפר הוא בנו של איש המוסד יוסי אלפר. הוא התחנך בבית ספר יסודי בלונדון ובבית-הספר התיכון רוטברג ברמת השרון. הוא שירת בחיל המודיעין, ואחר כך למד לתואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
אלפר אב לשלושה, גרוש בשנית. מתגורר בתל אביב.
עיתונאות וכתיבה
את הקריירה העיתונאית החל כעורך חדשות חוץ בדסק הלילה של עיתון "דבר". בין השנים 1992 ל-1998 עבד במקומון "העיר" ושימש בו בין השאר כעורך מדור התרבות וכמבקר טלוויזיה. בשנת 1999 החל לעבוד כמבקר הטלוויזיה של "הארץ". בין השנים 2004 ל-2006 ערך את "מוסף הארץ", ובפברואר 2006 פוטר מעבודתו. חודש לאחר מכן הצטרף ל"מעריב", והחל לכתוב טור במוסף "סופשבוע" ובמוסף "תרבות מעריב". בינואר 2009 עזב את "מעריב". בין 2012 ל-2013 כתב טור אישי באתר "mako". החל משנת 2014 כותב טור במגזין "ליברל", ובינואר 2015 חזר לכתוב ב"הארץ", כמבקר הטלוויזיה הראשי וכפובליציסט. טורי הדעה הפוליטיים שלו ב-"הארץ" מתאפיינים בביקורת שמאלנית מתריסה על תפישות הקונצנזוס הישראלי, בעיקר בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, לזהותה היהודית-ציונית של המדינה והחברה, והשכול של משפחות חללי צה"ל וקורבנות טרור.
אלפר עוסק גם בכתיבת קומיקס, וכתב ל"אקטוס טרגיקוס", לקומיקס של משה זר-אביב ב"סטיות של פינגווינים", ואת הקומיקס "המורה חוה". כמו כן כתב תסריטים לפרקים בסדרת הטלוויזיה "פרשת השבוע" ולתוכנית הבידור האקטואלית של "רשת", "הספסל האחורי". ב-2008 קיבל מענק מהקרן הישראלית לקולנוע לפיתוח תסריט.
הוא כתב ארבעה רומנים: "ספיבק" (2005), "אוי מתוקים שלנו" (2008), "ג'וז בלוז" (2011), ו"כבוד המשפחה" (2015).
כשנשאל מיהם מקורות ההשפעה שלו, ציין את דורון רוזנבלום ואת הכתיבה העיתונאית של טום וולף.
טלוויזיה
בשנת 2010 השתתף באופן קבוע בתוכנית התרבות "דיבור חדיש" בערוץ 8, ובשנת 2011 החל להגיש את אחת מתוכניות רצועת "הינשופים" של אותו הערוץ. תוכניתו הייתה היחידה מבין תוכניות הרצועה ששודרה פעמיים בשבוע, ובה התקיים פאנל דיונים על התרבות הפופולרית במגוון תחומים וכן ריאיון יחידני שערך אלפר עם אורח באולפן. התוכנית הורדה מלוח השידורים לאחר שתי עונות בלבד, בעקבות העברת בעלות על הערוץ. אלפר פתח במיזם מימון המונים דרך האתר "מימונה" במטרה לאפשר את המשך את שידורה בפלטפורמה אינטרנטית, אך המיזם לא הגיע לסכום היעד שנקבע.
אלפר היה שותף ליצירת המיני-סדרה הדוקומנטרית "אתם שם בבית", הסוקרת את תולדות הטלוויזיה הישראלית, כמגיש, תסריטאי ועורך תוכן. ביוני–יולי 2012 הנחה את התוכנית "למה? ככה!" בערוץ הילדים. במאי 2013 שימש כמנחה זמני של התוכנית "תיק תקשורת" בטלוויזיה החינוכית, לאחר עזיבתו של עמנואל רוזן.
מוזיקה
אלפר הוא גם מוזיקאי, מלחין ומבצע. בגיל 12 הקים יחד עם הגיטריסט רם אוריון את הצמד "הדה-בושס" (על שמה של מבקרת הטלוויזיה). הצמד הקליט שירים רבים שמעולם לא פורסמו וביצע הופעה אחת בשנת 1988. בשנת 1996 כתב והלחין את אלבום הצמד "פסיכופט צעיר", שהקים יחד עם הסופר אסף גברון ושיצא בשנת 1997. באלבום הוא שר ומנגן בגיטרות ובקלידים.
עמדותיו וכתיבתו
בביקורות הטלוויזיה שלו הוא מתבטא לעיתים בחריפות ובגסות יוצאת דופן, והתבטאויותיו עוררו תגובות כנגדו. בפברואר 2015 כתב על איילה חסון כי היא "מכשיר קהה שחובט לעיתים בעילגות באישיות פוליטית בכירה וריאיון בניהולה איננו אתגר אינטלקטואלי לאיש מהמעורבים". על תפקידה של מלי לוי בסדרה "חשודה" כתב כי היא מתהלכת בסדרה "כשעל פניה אותה ארשת חתומה ואטומה, זומבית כמעט, שהיא בדיוק אותו פרצוף שכבר עטתה אינספור פעמים על המסלול ובצילומי דוגמנות. זה הפרצוף-תחת המתנשא של דוגמניות, מבט ה"אתם-יכולים-להסתכל-אבל-לא-לגעת" האוניברסלי שלהן, היחיד שיש להן ברפרטואר", והוסיף כי אין לה טיפת כישרון. הביקורת החריפה עוררה תגובות: עידו רוזנבלום כתב מאמר תגובה ב"הארץ", ובו ציין כי אלפר לוקה במיזוגניה ואינו מבין כלל במשחק. גיורא חמיצר אמר כי לא הייתה זו ביקורת אלא "אורגיה של אלימות", ושחקנים נוספים, בהם אסי עזר, אורי פפר והתסריטאי עוזי וייל, תקפו בחריפות את אלפר.
בכתיבתו תקף אלפר מספר פעמים משפחות שכולות של נרצחי טרור פלסטיני, בייחוד של חללי צה"ל ומתנחלים, שמצאו נחמה ביהדות ובציונות. הוא גינה אותן כפשיסטיות וגזעניות, השווה אותן לדאעש וסירב להביע אמפתיה לכאבן.
בדצמבר 2015 פרסם אלפר מאמר דעה שכותרתו "לסלק את אם תרצו מתל אביב". המאמר עסק בכרזה של אם תרצו שנתלתה על פיגומים של בניין בהליכי שיפוץ בתל אביב. אלפר פרסם את פרטי הקבלן המבצע, טען שהוא איש ימין קיצוני וקרא לא להרפות ממנו וכן עודד את ריסוס הכרזה בגרפיטי. הקבלן תבע את אלפר ו"הארץ" בנימוק שלא הייתה לו שליטה על תליית הכרזה ושבעקבות המאמר של אלפר הוא הוטרד בטלפון ונגרמו נזקים לרכושו בידי מי שהתקהלו במקום והתפרעו. בפברואר 2017 פסק בית משפט השלום בתל אביב שעל הנתבעים לשלם 50,000 ש"ח לקבלן.
בדצמבר 2016 כתב אלפר על סרטו של יואב לימור, "נעלמים", ש"לימור הוא כמובן גזען. בדיוק כמו בנט. ולהבדיל, כמו היטלר... ההבדל היחיד בין לימור להיטלר הוא שהיטלר גם היה רוצח המונים". מועצת העיתונות פרסמה הודעה שבה נאמר שהדברים הם "זיהום מילולי שיש לעקור מתרבות הביקורת בתקשורת הישראלית", והביעה תקווה ש"עורכי 'הארץ' ישקלו, ואם צריך ירסנו, את בחירת הדימויים של מר אלפר בהמשך דרכו כמבקר".
באפריל 2017 תקף אלפר בביקורת טלוויזיה את רבי מנחם מנדל שניאורסון, שלו קרא משוגע, והשווה את חסידי חב"ד לכת.
במרץ 2018 כתב טור ביקורת על ההחלטה להעניק למרים פרץ, אם שכולה ומחנכת, את פרס ישראל וכתב "כי המסר העיקרי של פרץ הוא שהפרט שואב את משמעותו הקיומית מהקרבת עצמו למען העם, המולדת ואלוהים. זהו מסר רעיל, מזיק, שמכשיר את לבם של ישראלים צעירים למות למען המדינה. זה מסר שמקדש את המוות."
באוקטובר 2022 התבטא על סמל נועה לזר, שנהרגה בפיגוע במחסום שועפאט : "נועה לזר לא הייתה קורבן תמים, היא נהרגה במסגרת עימות מזוין בו נטלה חלק פעיל. במלחמה כמו במלחמה - לוחמות נופלות".
ערפילית הינשוף
ערפילית הינשוף (ידועה גם כ-M97 או NGC 3587), היא ערפילית פלנטרית בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה שמרחקה ממערכת השמש אינו ידוע במדויק ומוערך בכ-2,800 שנות אור.
תצפית
ערפילית הינשוף נמצאת כ-2.25 מעלות ממזרח-דרום-מזרח למראק (β בדובה הגדולה) וכ-5.8 מעלות ממערב לפקדא (γ בדובה הגדולה). עם בהירות נראית מדרגה 9.9 נדרש טלסקופ כדי להבחין בה וכדי לראות את פני הינשוף או את הכוכב שבמרכזה נדרש טלסקופ גדול או צילום ארוך חשיפה. בשל הספקטרום של הקרינה הנפלטת ממנה, שחלק ניכר ממנו נמצא בסמוך לשיא הרגישות של העין האנושית, הערפילית נראית יותר בהירה בתצפית ישירה מאשר בצילום.
כ-50 דקות קשת מצפון-מערב לערפילית הינשוף נמצאת הגלקסיה M108.
תכונות
ערפילית הינשוף נחשבת כאחת הערפיליות הפלנטריות המורכבות ביותר. צורתה נובעת משתי מעטפות של גז דליל ומיונן, הפנימית בצורת טורוס שמן או גליל עבה וקצר, שמישורו נטוי ביחס לקו הראייה אליו, והחיצונית כדורית. מרבית הקרינה הנפלטת מהערפילית נמצאת בשני תחומים של אורכי גל: תחום אחד מורכב משני פסי פליטה סמוכים בצבע ירוק עם אורכי גל של 5,007Å ו-4,959Å שנפלטים מחמצן מיונן פעמיים ([O III]) והתחום השני מורכב משלושה פסי פליטה סמוכים בצבע אדום עם אורכי גל של 6,584Å ו-6,548Å הנפלטים מחנקן מיונן פעם אחת ([N II]) ו-6,563Å (קו Hα) הנפלט ממימן מיונן ([H II]). מסתה של הערפילית מוערכת בכ-0.15 מסות שמש ומסת הכוכב שבמרכזה מוערכת בכ-0.7 מסות שמש. הכוכב המרכזי הוא ננס לבן עם בהירות נראית מדרגה 16 בלבד, שכן בשל טמפרטורת פניו שמגיעה לכ-95,000 קלווין, רובה המוחלט של קרינתו היא בתחום העל-סגול והיא שמעוררת את הערפילית ומאפשרת את הארתה. מרחקה של הערפילית ממערכת השמש לא ידוע במדויק, שכן שיטות מדידה שונות נותנות תוצאות שונות. התוצאות השונות נותנות טווח של בין 2,000 ל-3,600 שנות אור, שעבור גודלה הזוויתי של כ-3.4 דקות קשת, נותן לה קוטר שנע בין 2 שנות אור ל-3.5 שנות אור. מדידות של הסחת דופלר של פסי הפליטה מראות שהמעטפת מתפשטת במהירות של 60-70 קילומטר בשנייה כך שהערפילית נוצרה לפני 4,500 - 8,000 שנים.
צ'רנוביץ
צ'רנוביץ (באוקראינית: Чернівці, "צֶ'רְנִיבְצִי"; ברוסית: Черновцы, "צֶ'רְנוֹבְצִי"; ברומנית: Cernăuţi, "צֶ'רְנַאוּץ", בגרמנית Czernowitz "צ'רנוביץ", ביידיש: טשערנאָוויץ או טשרנוביץ) היא עיר מחוז בצפון בוקובינה, כיום באוקראינה, השוכנת על גדת הנהר פרוט, סמוך לגבול עם צפון רומניה, כ-650 קילומטר מדרום־מערב לבירה קייב. שטח העיר כ-150 קילומטר רבוע.
צ'רנוביץ הייתה למשך כמעט מאתיים שנה בירת החבל בוקובינה תחת שלטון אוסטרי ואחר כך רומני. היא עיר מודרנית, ובה מבנים בעלי אדריכלות נאה, פסלים, אנדרטות, פארקים ירוקים וכיכרות רבות.
היסטוריה
ראשיתה של העיר במבצר עתיק מתקופת רוס של קייב, ששמו "Chern" - "שחור". המבצר שכן על הגדה השמאלית של הנהר פרוט, בגבולה הדרומי של ווהלין, ונקרא "שחור" בשל צבען הכהה של חומותיו והאדמה השחורה הפורייה שסביבו.
בשנת 1259 הכובשים המונגולים הרסו את המבצר. בעקבות הכיבוש התפתח היישוב במיקום אסטרטגי נוח יותר, על הגדה הימנית של הנהר פרוט.
ב-1457 נעשתה צ'רנוביץ עיר מסחר מרכזית. העיר נהרסה כמה פעמים בתקופה העות'מאנית. מ-1774 ועד 1919 שלטה בה אוסטריה במסגרות מדיניות שונות, והעיר הייתה לבירת ארץ הכתר בוקובינה. חלק ניכר מבתי העיר שסגנונם אירופי עתיק, מקורם בתקופה זו, הנחשבת בעיני תושבי העיר ל"תור הזהב". בשנת 1905 הוקם בית התיאטרון שפועל גם כיום.
לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1918, ממלכת רומניה שלטה בצ'רנוביץ ובסביבתה עד 1940, אז תפס הצבא האדום את העיר והיא סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית השייכת לברית המועצות.
בתחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות במלחמת העולם השנייה, תפסה רומניה את השליטה בעיר וברוב אוקראינה הדרומית. לאחר הצלחת הצבא האדום בהדיפת צבאות מעצמות הציר, שבה העיר ב-1944 לשליטה סובייטית.
קהילה יהודית
בעבר הייתה בצ'רנוביץ אוכלוסייה יהודית גדולה. רבים מהיהודים הגיעו לצ'רנוביץ בתקופת המשטר האוסטרי, הסובלני יחסית למשטרים באזורים הסמוכים. מעניין במיוחד לגלות שורת מגיני דוד - אות להערכה שרחש האדריכל לרב המקומי, בראש אחד ממגדלי האוניברסיטה המפוארת של העיר, אשר שימש במקור ל. האוכלוסייה היהודית הייתה מגוונת מאוד: רפורמיים, בהנהגת הרב אליעזר אליהו איגל וממשיכיו, שכונו בשם "ההולכים קדימה", אורתודוקסים, בהנהגת הרב בנימין אריה וייס וממשיכיו, שכונו "העומדים", מתבוללים בתרבות הגרמנית, ציוניים, קומוניסטים ובונדיסטים. היהודים בצ'רנוביץ דיברו בשפה המבוססת על הגרמנית הווינאית ומתובלת במילים ובביטויים ביידיש ובאוקראינית. האוכלוסייה החרדית דיברה בעיקר יידיש.
בין השנים 1784–1805 רב העיר היה הרב חיים טירר, מגדולי תנועת החסידות, שנודע בכינוי "רבי חיים מצ'רנוביץ" או "הצ'רנוביצר", ונקרא גם "בעל באר מים חיים", על שם הספר שחיבר.
בבית העלמין היהודי בצ'רנוביץ נמצא קברו של רבי ישראל מרוז'ין מגדולי החסידות, ורבים נוהגים לפקוד את קברו.
ביוזמת נתן בירנבוים, ב-1908 נערכה בעיר ועידת הסופרים היהודים של שפת היידיש, שהכריזה על היידיש השפה הלאומית של היהודים.
בשנים 1912–1914 שימש סאלו וייסלברגר היהודי כראש העיר. בכתב העת היידי "טשערנאוויצר בלעטער" הופיעו יצירותיהם של איציק מאנגער, אליעזר שטיינברג ומשה אלטמן. כתב העת הופיע בשנים 1928–1938 עד שאסרו השלטונות את פרסומו. עורכו היה שמואל אבא סופר שנרצח ב-1941.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-50,000 יהודים, יותר משליש מאוכלוסיית העיר. באוקטובר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה הקימו הרומנים את גטו צ'רנוביץ. במרץ 1944 היו בעיר כ-15,000 יהודים, כאשר נכבשה בידי הצבא האדום. לאחר סיום המלחמה פעל בעיר הרב מסקולן לאסוף ילדים יהודים שנשארו בכפרים בסביבה אצל הגויים כדי להבריח אותם את הגבול לבוקרשט.