cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ישיבת צאנז
סניפים וישיבות קטנות
הישיבה המרכזית מיועדת לגילאי 16-19, והיא מחולקת לשתי ישיבות, המרכזית בנתניה והשנייה בחיפה, הוקמה בשנת תשע"ד. לבחורים המבוגרים יותר בגילאי ה"קיבוץ" הוקמה מסגרת מיוחדת בנתניה.
ישיבות קטנות של החסידות נמצאות בנתניה (2) בירושלים בבני ברק וישיבה נוספת באלעד שהוקמה בשנת תשע"ח.
צוות הישיבה
בראשות הישיבה עומד כיום הרב יוסף משה דוב הלברשטאם, בנו השני של האדמו"ר הנוכחי הרב צבי אלימלך הלברשטאם.
בוגרי הישיבה
בין בוגרי הישיבה נמנים שני אדמו"רי החסידות, הרב צבי אלימלך ואחיו הרב שמואל דוד הלברשטאם, האחים הרב אשר וייס, הרב דוב וייס גאב"ד קריית צאנז, הרב חיים וייס רבה של ביתר עילית, הרב אברהם יצחק וייס ראש כולל חלקת יהושע. הרב חיים צבי שפירא גאב"ד בד"צ מחזיקי הדת.
לבוגרים נוספים ראו גם בקטגוריה: בוגרי ישיבת צאנז קלויזנבורג - נתניה.
רשאד ח'ליפה
רשאד ח'ליפה (בערבית: رشاد خليفة; 19 בנובמבר 1935 - 31 בינואר 1990) היה ביוכימאי מצרי-אמריקאי ורפורמיסט באסלאם, אשר ייסד את הזרם הרפורמיסטי הנקרא הארגון הבינלאומי של "הכנועים המאוחדים" - United Submitters International (או בקיצור: Submitters). ח'ליפה גם תרגם את הקוראן מערבית לאנגלית מודרנית והגה ניתוח ופרשנות נומרולוגית של הקוראן באמצעות תוכנת מחשב. הוא נרצח בשנת 1990.
ביוגרפיה
רשאד ח'ליפה נולד למשפחה מוסלמית דתית בכפר אל זיאת במצרים. אביו היה מנהיג דתי של קהילת חסידים סופים שגודלה נאמד בעשרות אלפי מאמינים. האב קרא לקבוצה על שם בנו "רשאד". ח'ליפה החל במסלול האקדמי וסיים את התואר הראשון בהצטיינות באוניברסיטת עין שאמס המצרית, בפקולטה לחקלאות. בשנת 1959 היגר לארצות הברית, שם המשיך בלימודיו האקדמיים. הוא קיבל את התואר השני בביוכימיה מאוניברסיטת המדינה של אריזונה ואת לימודי הדוקטורט למד באוניברסיטת קליפורניה. הוא קיבל אזרחות אמריקאית והתגורר בטוסון, אריזונה.
ח'ליפה שימש כיועץ מדעי לממשלת לוב במשך שנה ולאחר מכן עבד ככימאי בארגון האו"ם בוועדה לפיתוח תעשייתי. בשנת 1980 עבד במשרד הממשלתי לכימיה של מדינת אריזונה, ככימאי בכיר. במקביל לעבודתו המדעית, עסק בלימודי הקוראן ובפעילות דתית במסגרת הארגון הבינלאומי של "הכנועים המאוחדים" ופרסם מאמרים העוסקים באסלאם. ח'ליפה החל לשאת דרשות דתיות והיה למנהיג הרוחני של המסגד בטוסון, סביבו נאספו במהלך הזמן יותר ויותר חסידים. לאחר שקרא מספר תרגומים של הקוראן לאנגלית, החליט ח'ליפה שהתרגומים הקיימים אינם מדויקים ואינם נאמנים לרוח הקוראן ולכן החליט לתרגם את הקוראן לאנגלית בשפה נגישה יותר השומרת על רוח הקוראן. ח'ליפה נישא ונולדו לו שני ילדים. בן ובת - סם ובאת'. בנו סם שיחק בקבוצת הבייסבול המקצוענית "הפירטים של פיטרסבורג" והיה השחקן הראשון ממוצא מצרי ששיחק בליגה מקצוענית בתחום זה.
משנתו הדתית
ח'ליפה שלל את החדית' ואת הסונה וכל הכתבים האחרים החיצוניים לקוראן, כינה אותם "שטניים, בלתי הגיוניים ולא נאמנים להיסטוריה" וטען כי הם המצאה של אנשי דת מאוחרים, בדומה לזרם הקוראניסטים המודרני שנוסד על ידי ד"ר אחמד סובחי מנסור, מצרי אף הוא. ח'ליפה גרס כי יש להסתמך על הקוראן בלבד, כדברי האל כפי שהתגלו לנביא מוחמד דרך המלאך גבריאל. הוא לא כינה את עצמו "מוסלמי" ואת דתו "האסלאם" אלא הקפיד להשתמש בפירוש המילולי של המילה "אסלאם" והיא "כניעות" בפני האל. לכן קרא לתנועתו הדתית "הכנועים המאוחדים". בשנת 1968 הגה ח'ליפה את הרעיון שהיה מהפכני בשעתו, של ניתוח מתמטי של הקוראן באמצעות מחשב, אשר ישווה לקוראן את משמעותו הפלאית ואת היותו נבואה אותנטית כפי שניתנה מן האל לנביא מוחמד. הוא בחן את תכיפות הופעתן של מילים ואותיות, בקוראן. התאוריה שלו גרסה כי הקוראן טומן בחובו מבנה וקוד מתמטי סודי המבוסס על המספר 19. בהתייחס למספר 19, הסתמך ח'ליפה על סורה 74, פסוק 30 הנראה סתום לכאורה: "תשעה-עשר מופקדים עליה".
את עבודתו סיים ח'ליפה בשנת 1973. התאוריה, הניתוח וההנמקות מופיעים בספרו "הקוראן: הברית הסופית". עבודתו לא זכתה להדים במערב, אך עוררה עניין רב בעולם הערבי. מאמר על מחקרו הופיע לראשונה בינואר, 1973 בעיתון המצרי Akher Sa'a. עדכונים לגבי מחקרו פורסמו שוב באותו עיתון, מאוחר יותר באותה שנה ושוב בשנת 1975. בשנת 1980 פורסם מחקרו לראשונה בכתב העת המערבי Scientific American. ח'ליפה היה ליברלי מאוד בדעותיו. הוא הטיף לשלום וסובלנות, התנגד לטרור על כל צורותיו ושלל את הג'יהאד באופן מוחלט. הוא תמך במוזיקה ושירה וגרס כי היא "ביטוי טהור ומוחלט של האל עצמו". גם ביחסו לנשים היה ליברלי יותר ואף תמך בתפילה מעורבת של נשים וגברים. על פי תפיסתו של ח'ליפה, ניסיונות להשגת רווחים פוליטיים, חברתיים או אחרים באמצעות הדת, פסולים מן היסוד. האדם מחויב ברוחו, בנפשו ובאורח חייו, מתוך כניעות מוחלטת, לאל בלבד. בתחילה נהרו רבים לשמוע את הרצאותיו והוא קנה לו חסידים רבים. אך בשלב מסוים טען ח'ליפה שהוא עצמו "שליח האל", אחד מתוך שלושה שליחים: אברהם אבינו שהיה שליח האל הראשון, הנביא מוחמד אחריו והוא עצמו. טיעון זה בנוסף לתפיסתו הליברלית, קנה לו מבקרים ואויבים רבים והוא נתפס כשרלטן וככופר באסלאם. חסידיו של ח'ליפה טענו שהוא לא אמר כי הוא נביא בדומה למוחמד, אלא "שליח" (רָאסוּל אללה) האל. עוד טענו מבקריו שכדי להתאים את הקוראן לתאוריה שלו, הוא השמיט פסוקים מן הקוראן שלא התאימו לתאוריה.
ההתנקשות בחייו
לאחר שקיבל ממלומדים מוסלמים ידועים שבח והלל, בשל גילוי הקוד המתמטי של הקוראן, החל רשאד ח'ליפה לקבל איומים רבים על חייו מכל רחבי העולם המוסלמי בשל ההתנגדות לתורתו. ב-19 בפברואר 1989 הוצא בערב הסעודית צו הלכה (פאתווה) באשמת כפירה באסלאם ופגיעה בקודשי האסלאם, כנגד שני אנשים. האחד היה סלמאן רושדי על ספרו "פסוקי השטן", שעורר סערה גדולה בעולם המוסלמי ובעולם כולו. השני היה ראשד ח'ליפה, שהיה פחות מוכר בעולם בזמנו. צו ההלכה נגדם הוצא על ידי ועדת החוק האסלאמי של ערב הסעודית, אליה הצטרפו 38 חכמי דת נוספים. משמעותו של צו ההלכה הייתה גזר דין מוות.
ב-31 בינואר 1990 נרצח ראשד ח'ליפה במסגדו שבטוסון, באמצעות 29 דקירות סכין. לפי הסימנים במקום הרצח, התכוון הרוצח להצית את גופתו, אך לא הספיק לעשות זאת. ח'ליפה היה בן 54 במותו. חקירת הרצח הובילה לארגון אסלאמיסטי קיצוני בקולורדו, "ג'מאעת אל-פוּקְרָה" שמנהיגו, ג'יימס ויליאמס, הואשם בתכנון הרצח ונידון בבית משפט ל-69 שנות מאסר. הוא זוכה בבית משפט לערעורים באשמת קשר לביצוע רצח, אך האשמות של זיוף ורמייה שבהן הואשם בנוסף לקשר נותרו על כנן. החשוד ברצח עצמו, גלן קוספורד פרנסיס, מוסלמי אדוק אזרח טרינידד וטובגו, היה מבוקש מאז הרצח על ידי ה-FBI. הוא הצליח להימלט וחי בסתר במשך שנים. 19 שנה מאוחר יותר, הוא נתפס ב-28 באפריל 2009, בקלגריי, קנדה, בגיל 52 והוסגר לארצות הברית. פרנסיס אשר השתמש גם בשם בנג'מין פיליפס, למד אצל ח'ליפה בשנת 1990, ונעלם זמן קצר מאוד לאחר הרצח. הוא נקשר לרצח באמצעות ראיות DNA וראיות פליליות מוצקות נוספות. משפטו החל ב-11 בדצמבר 2012 וב-19 בדצמבר הוא הורשע ברצח מדרגה ראשונה ונידון למאסר עולם.
ערוץ החדשות CBS דיווח ב-26 באוקטובר 2001 שהאסלאמיסט הקיצוני ודיע אל-חאג', פעיל אל-קאעידה שנידון למאסר עולם בשל חלקו בפיגועי שגרירויות ארצות הברית בשנת 1998, "היה קשור להתנקשות בחייו של רשאד ח'ליפה בשנת 1990, שהיה שנוא על ידי מוסלמים שהתנגדו לתורתו. ח'ליפה נתפס כנביא שקר על ידי מוסלמים רבים. וואדי אל חאג' אשר נתפס כדובר שקר ביחס למקרה, אמר כי דקירתו של ח'ליפה הייתה מעשה טוב". אם הדברים הללו נכונים, ייתכן שרשאד ח'ליפה היה האמריקאי הראשון שנרצח על אדמת ארצות הברית, על ידי פעילים של ארגון אל-קאעידה.
אקדמיית פרארי לנהגים
אקדמיית פרארי לנהגים (באנגלית: Ferrari Driver Academy) היא יוזמה של קבוצת מרוצי הפורמולה 1 פרארי במטרה לטפח נהגי מרוצים צעירים כעתודה עבור הקבוצה. הנהגים הצעירים שנבחרים לתוכנית זוכים למימון השתתפותם בתחרויות שונות בחוזים ארוכי-טווח. ז'ול ביאנקי היה הנהג הראשון שגויס לתוכנית, מיד עם הקמתה בסוף שנת 2009.
היסטוריה
בשנת 2016 צורפו לתוכנית שארל לקלר וג'וליאנו אלזי, בנו של ז'אן אלזי. בעונת 2019 הפך לקלר לבוגר האקדמיה הראשון המתחרה עבור פרארי, כשהחליף את קימי רייקונן. בשנת 2017 הרחיבה פרארי את פעילות האקדמיה וצירפה לשורותיה חמישה נהגים. בשנת 2019 הצטרף לאקדמיה מיק שומאכר, בנו של מיכאל שומאכר, שזכה עם פרארי בחמישה תוארי אליפות. שומאכר זכה באליפות הפורמולה 2 והיה לנהג השני של האקדמיה שמגיע לפורמולה 1, כשהצטרף כנהג לקבוצת האס.
בינואר 2021 החתימה האקדמיה את הנהגת הראשונה, מאיה ווג הבלגית בת ה-16. בהמשך השנה החתימה הקבוצה נהגת נוספת, לורה קאמפס טוראס, שנבחרה לאחר שהשתתפה בתוכנית "Girls on Tracks", שפעלה בשיתוף של האקדמיה עם הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
ניקיטה (סרט)
ניקיטה (Nikita, בארצות הברית הופץ תחת השם La Femme Nikita) הוא סרט מתח צרפתי, משנת 1990, שנכתב ובוים בידי לוק בסון. הוא מספר את סיפורה של פושעת צעירה ומכורה לסמים (מגולמת בידי אן פריו, שהייתה נשואה באותו הזמן לבסון) המגויסת כרוצחת לסוכנות מודיעין צרפתית.
הסרט זכה לעיבוד מחודש בשפה האנגלית ב-1993 (בכיכובה של ברידג'ט פונדה) ושתי סדרות טלוויזיה התבססו עליו.
אן פריו זכתה בפרס סזאר לשחקנית הטובה ביותר על משחקה בסרט.
עלילה
ניקיטה (אן פריו) היא צעירה מכורה לסמים, היוצאת עם חבריה לשדוד בית מרקחת השייך להוריו של אחד מבני החבורה כדי להשיג תרופות חלופיות וכסף לקניית סמים. השוד משתבש והופך לקרב יריות עם המשטרה, במהלכו ניקיטה - היחידה שניצלת מקרב החבורה - רוצחת שוטר. היא נעצרת ונשפטת למאסר עולם. בעודה כבולה ומרוסנת מגיעים שני גברים בחלוקים לבנים ומזריקים לה זריקה, והיא משוכנעת שהיא מוצאת להורג.
היא מתעוררת ומוצאת את עצמה בחדר לבן בעל ריהוט מינימלי, ומשוכנעת שהגיעה לגן עדן. אל החדר נכנס גבר זר, קשוח ולבוש בהידור (צ'קי קריו), המספר לה שבאופן רשמי היא אכן נחשבת למתה. הוא מראה לה תמונות של לווייתה המזויפת ושל חלקת הקבר בה היא כביכול קבורה, ומציג לה ברירה - להפוך לרוצחת בשירות המדינה, או למות ואכן לאייש את חלקת הקבר שלה. לאחר גילויי מרדנות והתנגדות היא בוחרת באפשרות הראשונה, ונכנסת למשטר של אימונים.
במהלך האימונים מתגלה ניקיטה כמרדנית וקשה ביותר לשליטה, אך גם כבעלת כישרון טבעי לבצע את תפקידה. אחת ממאמנותיה, אישה מבוגרת ומתוחכמת בשם אמאנד (ז'אן מורו), שעברה בצעירותה מסלול דומה לשלה, מלמדת אותה להשתמש בנשיותה ומיניותה והופכת את הצעירה המוזנחת והמרדנית לאישה יפה ואלגנטית.
משימתה הראשונה, אחד משיאי הסרט, מוטלת עליה בהפתעה גמורה. בתום שיעור עם אמאנד מוציא אותה בוב, המדריך שחנך אותה וליווה אותה באימוניה, לארוחת ערב במסעדה - יציאתה הראשונה ממטה היחידה לאחר שלוש שנות אימונים בהן הייתה מסוגרת בו - ובמסעדה מגיש לה מתנה. היא פותחת את המתנה ומגלה אקדח, באמצעותו עליה לרצוח אח"מ היושב בשולחן סמוך, ולהימלט דרך החלון בשירותי הגברים בתוך שלוש דקות ולחזור אל מטה היחידה. לאחר שהיא מבצעת את משימתה היא מגלה שהחלון חסום. היא מסתבכת בקרב יריות עם שומרי ראשו של האח"מ, מצליחה להימלט בעור שיניה, ומגיעה אל המטה יחפה ורטובה מגשם, שם מגלה לה בוב שדרך המילוט הייתה חסומה במכוון, כמעין תרגיל מסכם שנועד לבדוק את מיומנותה. ניקיטה מוחה בריב אלים עם המדריך, המכניע אותה ומודיע לה שעברה בהצלחה את כל אימוניה והיא יוצאת לחייה החדשים, כסוכנת רדומה שתיקרא למשימה במידת הצורך.
ניקיטה משתלבת בחייה החדשים ופוגשת בן זוג, מרקו (ז'אן-היג אנגלאד), קופאי בסופרמרקט בו היא קונה, שאינו מודע לעבודתה האמיתית ומאמין לסיפור הכיסוי שלה על עבודתה כאחות בבית חולים.
לאחר משימה קלה במסגרתה הבריחה מכשירי האזנה לחדר מלון, מגיע בוב לארוחת ערב בדירה אותה היא חולקת עם מרקו. הוא מציג את עצמו כדודה של ניקיטה, מספר למרקו סיפורים בדויים על ילדותה, ומגיש לשניים מתנה - כרטיסים לחופשה בוונציה. החופשה מתנהלת כחופשה רגילה של זוג אוהבים, עד שמוטלת על ניקיטה משימה - התנקשות באישה באמצעות רובה צלפים שהוסתר מבעוד מועד על ידי סוכנות המודיעין בחדר המלון שלהם. המשימה מצליחה, אולם עבודתה האמיתית מתחילה להתנגש בחייה הפרטיים כאשר התנהגותה המסתורית, שאינה מובנת למרקו, גורמת למתח רב ביניהם.
המבצע הבא המוטל על ניקיטה הוא צילום מסמכים בשגרירות זרה, תוך התחזות לאחד הדיפלומטים העובדים בה. לאחר תקופה של מעקבים מקדימים, בהם מתגלה אהבתו של הדיפלומט לאמנות, מציגה עצמה ניקיטה כסוחרת אמנות, מפתה את הדיפלומט ומרדימה אותו באמצעות משקה מהול בסם - אולם המשימה משתבשת כאשר מתברר שצופן השגרירות הוחלף. מפקדי השירות מחליטים להמשיך במשימה בכל זאת, וכעת יש צורך להעלים את הדיפלומט המורדם. לצורך כך מגיע אל הזירה "מנקה" בשם ויקטור (ז'אן רנו) המתגלה כאדם אכזר וחסר רגש, ההורג בלא ניד עפעף את כל העומד בדרכו, בין השאר את שותפה של ניקיטה למשימה שניסה לעצור בעדו מלשפוך חומצה על הדיפלומט. ויקטור מכריח את ניקיטה להמשיך את המשימה בכל שיטה ובכל מחיר.
זמן קצר לאחר מכן נעלמת ניקיטה. מרקו ובוב נפגשים, ומרקו מוסר לבוב את מסמכי השגרירות הזרה שניקיטה השאירה עבורו. הוא משכנע את בוב להניח לניקיטה לנפשה ולאפשר לה לצאת לחיים חדשים.
הפקה
השחקן ז'אן בואיז, ששיחק תפקיד משני בסרט (דיפלומט השגרירות הזרה עליו משתלטת ניקיטה במשימתה האחרונה) שיחק בסרט כשהוא גוסס ממחלה קשה. הוא מת ממחלתו ארבעה ימים לפני סוף הצילומים, והסרט מוקדש לו בכותרות הסיום.
קבלה ביקורתית ומסחרית
הסרט זכה לציון 87% באתר Rotten Tomatoes. הוא התקבל בביקורות מעורבות על ידי המבקרים, אך זכה לאהדת הקהל והכניס למפיקיו למעלה מ-37 מיליון אירו. הכנסותיו בארצות הברית היו למעלה מ-5 מיליון דולר - הסרט הצרפתי הראשון שהגיע לגבול זה.
הזכות לחיי משפחה
הזכות לחיי משפחה היא זכות משפטית, שמוקנית במדינת ישראל מכוח חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
ניקיטה (סרט)
קבלה ביקורתית ומסחרית
אן פריו זכתה בפרס סזאר כשחקנית הטובה ביותר לשנת 1991 על משחקה בסרט. פריו זכתה גם לשבחים ממבקר הסרטים רוג'ר איברט, שקבע כי היא השחקנית הנכונה לתפקיד.
הזכות לחיי משפחה
החוק
חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו מעגן שורה של זכויות חוקתיות, ביניהן הזכות לכבוד האדם. פסיקה ענפה של בית המשפט העליון גזרה מכוח זכות זו שורה ארוכה של זכויות. זכויות אלו הן יצירות פסיקה ואינן מוכרות בחוק היסוד כזכויות עצמאיות העומדות על רגליהן שלהן. הן מהוות זכויות-בנות של כבוד האדם, ועל-כן היקפן צר מכפי שהיה אילו הן הוכרו כזכויות עצמאיות. במסגרת אגד הזכויות הנגזרות מהזכות החוקתית לכבוד האדם מצויה גם הזכות לחיי משפחה. הזכות לחיי משפחה זכתה למעמד בכורה במשפט החוקתי של מדינת ישראל. בפסיקה אף השוו לה מעמד חוקתי ראשון במעלה, המהווה נדבך מרכזי בחיי הפרט, וכי ההגנה עליה "מצויה בליבה של הזכות לכבוד האדם". היא תוארה כ"אחד מיסודות הקיום האנושי... בין זכויות האדם ניצבת זכותו של אדם למשפחה במדרג העליון. היא קודמת בחשיבותה לזכות הקניין, לחופש העיסוק, ואף לפרטיות ולצנעת הפרט". אולם הזכות לחיי משפחה, כנגזרת של הזכות החוקתית לכבוד האדם, היא יחסית ואין היא מוגנת במלוא היקפה.
ניקיטה (סרט)
קבלה ביקורתית ומסחרית
הסרט היה מועמד ל-8 פרסי סזאר נוספים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר, פרס הבמאי הטוב ביותר ללוק בסון, ופרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר לאריק סרה. כמו כן היה הסרט מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1992.
הזכות לחיי משפחה
הגדרת הזכות לחיי משפחה
הגדרתה בדין הישראלי הובאה במספר פסקי דין, ביניהם פרשת עדאלה:. בית המשפט העליון אימץ גישה זו בשורה ארוכה של פסקי דין. הזכות לחיי משפחה היא אגד של זכויות-נכדות הנגזרות ממנה. נקבע בפס"ד גלאון כי רשימת זכויות זו אינה סגורה ומעת לעת הפסיקה בוחנת האם יש להרחיבה.
זכויות חוקתיות נגזרות
הזכות לחיי משפחה מאגדת את כל ההיבטים של כבוד האדם הנוגעים בחיי המשפחה. היקפה ותוכנה של הזכות אינם יכולים לחרוג מהמסגרת של כבוד האדם. כמו כן, קיימת חפיפה בין הזכות לחיי משפחה לבין הזכויות החוקתיות העצמאיות המפורטות בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו (הזכות לקניין, הזכות לפרטיות והזכות לחירות אישית), וכן בין הזכות לחיי משפחה לבין היבטים אחרים של כבוד האדם. במקרה של התנגשות בין זכויות, הפתרון יהיה איזון בין הזכויות המתנגשות על-פי מבחני פסקת ההגבלה, ולא באמצעות קביעת גבולות חדשים ושינוי היקף הזכויות. באשר לפגיעה בזכות לחיי משפחה, יש לבחון האם ההיבט הספציפי שאותו בוחנים במסגרת הזכות לחיי משפחה נופל תחת ההגדרה הגרעינית של הזכות לכבוד האדם או שמא מדובר באזוריה ההיקפיים.
ניתן לראות את השוני בפסיקה במקרים שונים, בין היתר בנוגע לזכות להורות, הנגזרת מהזכות לחיי משפחה: ביהמ"ש פוסק כי קיימת הזכות להורות והוא אף קובע את גבולותיה הברורים. אולם, ביהמ"ש מסתכל באופן שונה על כל מקרה ומקרה ובודק מתי הזכות להורות נופלת תחת הגרעין הקשה של הזכות לכבוד האדם ומתי נופלת בהיקפה – כך שונה הזכות להורות של אישה אשר מבלי לממש את זכותה לביצית שהופרתה על ידי זרעו של בעלה לא תוכל להיות אם (פרשת נחמני), לעומת זכות של אישה אשר גם אם לא תממש את זכותה לזרעו של תורם ספציפי, תוכל עדיין להיות אם מתורם אחר.
ניקיטה (סרט)
עיבודים
דמותו של "המנקה", ויקטור, שימשה בסיס לדמותו של לאון בסרט "לאון", גם הוא בבימויו של לוק בסון ובגילומו של ז'אן רנו. עם זאת, בניגוד לוויקטור החד־ממדי וחסר הרגש, היה לאון דמות מורכבת בעלת פן עדין, ושימש כפרוטגוניסט בסרט.
הזכות לחיי משפחה
זכויות חוקתיות נגזרות
השופט ניל הנדל קבע הבחנה נוספת בין "גרעין הזכות להורות" הכולל את "היכולת המעשית להיכנס לקבוצת ההורים", לבין "הזכות הפריפריאלית להחליט אם, מתי, עם מי ובאיזו דרך לממש את הפן הראשוני של הזכות להורות".
הגדרת המשפחה
אין הגדרה כללית למושג "משפחה" בכל חוק, אלא כל חוק מגדיר משפחה לפי צרכיו. גם במשפט המקובל הישראלי לא הוגדר המושג. לעיתים משתמשים השופטים במונח "משפחה טבעית" הכולל גבר ואישה נשואים כדין וילדיהם הטבעיים, ורואים בו "תא ראשוני של החברה האנושית" ואת "התא החברתי היסודי והקדום ביותר בתולדות האדם...". גם בספרות המשפטית העוסקת בדיני משפחה אין למצוא הגדרה כוללת ואחידה למושגיות זו. גישה דומה קיימת גם במשפט המשווה. תא משפחתי זה זוכה לאוטונומיה מפני התערבות המדינה.
למה התרנגולת חצתה את הכביש?
"למה התרנגולת חצתה את הכביש?" היא בדיחת קרש מפורסמת, הנחשבת בעיני רבים לאחת הבדיחות המפורסמות ביותר. התשובה לבדיחה בגרסתה הנפוצה ביותר היא "בשביל להגיע לצד השני". בדיחה זו היא דוגמה לבדיחת אנטי-הומור, שבה המבנה המסקרן של השאלה גורם למאזין לצפות לשורת מחץ, אך במקום זאת ניתנת רק הצבת עובדה פשוטה. "למה התרנגולת חצתה את הכביש?" נהפכה לדוגמה אייקונית לבדיחה טיפוסית שרוב האנשים מכירים את התשובה אליה. בדיחה זו סופרה ושונתה פעמים רבות במהלך ההיסטוריה.
היסטוריה
הבדיחה הופיעה בשנת 1847 במגזין הניו יורקי החודשי, The Knickerbocker.
הבדיחה התפשטה בשנות התשעים של המאה ה-19, כאשר גרסה שונה של הבדיחה בעלת משחק מילים עם משמעות כפולה התפרסמה במגזין Potter's American Monthly:
גרסאות
בדיחות רבות מסתמכות על כך שהבדיחה ותשובתה מוכרות, לעיתים על ידי הצעת תשובה חלופית, לדוגמה:
גרסאות קלאסיות של הבדיחה משנות את הבדיחה מעט, וכך מפנות חזרה לבדיחה המקורית. לדוגמה:
גרסה נוספת לבדיחה, המכוונת יותר לקריאה מאשר להיגד בעל פה, היא פרודיה, לדוגמה:
האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בידי נשים
האלבומים הבאים, שהוקלטו על ידי אמניות סולו ולהקות בנות, נמכרו לפחות בלמעלה מ-10 מיליון עותקים. רשימה זו כוללת אלבומי אולפן, מיני-אלבומים, אלבומי להיטים, אוספים, פסקולים ורמיקס. אלבומים שהוקלטו על ידי אמנים שונים נכללים ברשימה אם אישה זוכתה כאמנית הראשית שהקליטה אותו. הנתונים המוצגים ברשימה לא כוללים סחורה משומשת, אלא עותקים עם מקורות מהימן.
לאמניות רבות יש מספר אלבומים ברשימה, בראשן מדונה עם תשעה מאלבומיה ואחריה סלין דיון (שבעה אלבומים), מריה קארי (שבעה אלבומים), ויטני יוסטון (שישה אלבומים), בעוד לבריטני ספירס, אניה, שאניה טוויין וג'נט ג'קסון יש שלושה. לחמש הראשונות יש אלבומים רבים עם מכירות של למעלה מ-20 מיליון עותקים ברחבי העולם. נכון לעכשיו, 21 של אדל הוא האלבום הנמכר ביותר במאה ה-21.
האלבומים ברשימה מדורגים לפי מדדי מכירה שונים, מ-40 מיליון עותקים ל-10 מיליון עותקים. בנוסף, הם מדורגים לפי סדר מספר העותקים שנמכרו ולאחר מכן לפי שנת היציאה שלהם.
ג'יה קרנג'י
ג'יה מארי קרנג'י (באנגלית: Gia Marie Carangi; 29 בינואר 1960 - 18 בנובמבר 1986) הייתה דוגמנית אמריקאית, שהתפרסמה במהלך שנות השבעים המאוחרות ושנות השמונים המוקדמות. בתעשיית האופנה הייתה ידועה בשמה הפרטי בלבד, ג'יה. נפטרה ממחלת האיידס.
קרנג'י נחשבה לדוגמנית העל הראשונה. סינדי קרופורד, אשר הופיעה גם היא על שעריהם של מגזיני אופנה רבים, הייתה ידועה בתור "ג'יה התינוקת" בשל דמיונה לקרנג'י.
לאחר התמכרותה להרואין, קריירת הדוגמנות של קרנג'י הידרדרה במהירות. מאוחר יותר נדבקה קרנג'י בנגיף ה-HIV ונפטרה בפילדלפיה ממחלת האיידס. מותה לא פורסם כמעט כלל, ואנשים מעטים בתעשיית האופנה ידעו עליו.
ביוגרפיה
ג'יה נולדה ב-29 בינואר 1960, בת לאב ממוצא איטלקי קתולי, ג'וזף, ואם ממוצא אירי-וולשי, קתלין. כבר מגיל צעיר הראתה ג'יה נטיות הומוסקסואליות. בעקבות מכתב אהבה שכתבה לנערה ונתגלה על ידי אמה, נשלחה ג'יה לפסיכולוג כדי ש"ירפא" אותה מנטייתה.
ג'יה נהגה לבלות במועדון בשם DCA, שם הכירה את מוריס טננבאום, ספר צמרת סטרייט לשעבר, שפיתוח קריירת צילום. טננבאום שלח את התמונות לסוכנות של וילהלמינה קופר שהייתה דוגמנית-על מפורסמת ממוצא הולנדי, אשר התפרסמה בארצות הברית בשנות השישים, ובסופו של דבר פתחה סוכנות לדוגמניות.
בגיל 17 עברה קרנג'י מפילדלפיה לניו יורק, ובמהרה הפכה לדוגמנית המועדפת על צלמי אופנה רבים, ביניהם: פרנססקו סקבולו, ארתור אלגוט, ריצ'רד אבדון וכריס וון וונגנהיים, ודגמנה במדינות רבות בעולם. עד סוף שנת 1978, קרנג'י הייתה כבר דוגמנית מבוססת היטב.
קרנג'י הייתה אורחת קבועה במועדונים סטודיו 54 ומאוד קלאב. בדרך כלל השתמשה קרנג'י בקוקאין במועדונים, ומאוחר יותר החלה לפתח התמכרות להרואין. לאחר מותה, אחד המטפלים של ג'יה ממכון הגמילה בו שהתה, סיפר כי כמות ההרואין שקרנג'י צרכה כל שנותיה כנרקומנית היא בלתי נתפסת.
באוקטובר 1978, הצטלמה קרנג'י לסט הצילומים העיקרי שלה, אשר צולם על ידי הצלם כריס וון וונגנהיים. וונגנהיים הציב את קרנג'י, אשר אופרה על ידי סנדי לינטר, בתנוחה בעירום מאחורי גדר. קרנג'י הוקסמה מיד מלינטר והחלה לחזר אחריה, אף על פי כן, מערכת היחסים ביניהן אף פעם לא נהפכה ליציבה.
הנפילה
ג'יה הראתה סימנים רבים של חוסר יציבות: אחרה לצילומים או נטשה אותם באמצע, והייתה נוהגת להצטלם תחת השפעת סמים ואלכוהול.
ב-1 במרץ 1980, סוכנתה של קרנג'י, וילהלמינה קופר, נפטרה מסרטן הריאות. כתוצאה מכך, קרנג'י החלה להשתמש בסמים. סקבולו מספר שבזמן צילומים ב איים הקריביים "היא בכתה, היא לא הצליחה למצוא את הסמים שלה. אני פשוטו כמשמעו הייתי צריך להשכיב אותה במיטתה עד שלבסוף היא נרדמה."
בשנת 1980, החלה קרנג'י לסבול מהתקפי זעם אלימים, לעזוב באמצע צילומים, ואפילו להרדם אל מול המצלמה. במגזין ווג שיצא בנובמבר 1980, ניתן היה לראות סימנים ברורים לכך שקרנג'י משתמשת בהרואין. קרנג'י הוחתמה בסוכנות הדוגמנות איילין פורד למשך שלושה שבועות, אך במהרה הסוכנות החליטה לחזור בה.
ניסיונה להגמל מסמים נכשל שוב כאשר כריס וון וונגנהיים, צלם האופנה וחברה הטוב של קרנג'י, מת בתאונת דרכים. נאמר שקרנג'י נעלה את עצמה בחדר האמבטיה לשעות כאשר היא מזריקה הרואין. בסתיו 1981, יופייה של קרנג'י היה רחוק ממה שהיה בעבר. ואף על פי כן, הייתה נחושה לבצע קאמבק ולחזור לתעשיית האופנה. היא יצרה קשר עם מוניק פילארד (אשר הייתה אחראית לחלק גדול מהצלחתה של הדוגמנית ג'ניס דיקנסון), אשר היססה להחתימה על חוזה.
בניסיונה השני, קיבלה קרנג'י את היחס הנוקשה עליו דילגה בניסיונה הראשון לחזור לעולם הדוגמנות. אף אחד לא הסכים להעסיק אותה. נואשת, פנתה קרנג'י לסקבולו. היא צולמה לשער של עיתון האופנה קוסמופוליטן, כמחווה מסקבולו. השער צולם בחורף 1982, וזהו צילום השער האחרון בקריירה של קרנג'י.
במערב גרמניה, החלה לגדול תעשיית אופנה. אף על פי שנתפסה כהמונית בעיניהם של מעצבים מניו יורק, פריז ומילאנו, הגרמנים היו מוכנים לשלם 10,000 מארקים לשבוע כדי לצלם את קרנג'י. למרות זאת, אף אחד בתוך ארצות הברית לא היה מוכן להעסיקה. באביב 1983, נתפסה קרנג'י עם סמים בעת צילומים באפריקה, ובתקופה זו הסתיימה הקריירה שלה.
לאחר הפעלת לחץ מצד הוריה, נכנסה קרנג'י פעם נוספת לתוכנית גמילה מסמים, הפעם בבית החולים איגלוויל. לאחר שישה חודשים שוחררה קרנג'י מהתוכנית ועברה חזרה לפילדלפיה, שם נראה שהיא מחזירה את חייה לסידרם. היא החלה לקחת שיעורים בצילום ובאמנות הקולנוע. אך לאחר שישה חודשים נעלמה קרנג'י פעם נוספת וחזרה לאטלנטיק סיטי. שם חזרה להזריק הרואין. היא שכבה עם גברים תמורת כסף ואף נאנסה כמה פעמים. קרנג'י חלתה בדלקת ריאות, ואמה נאלצה לאשפזה בבית חולים בנוריסטאון, פנסילבניה.
המוות
קרנג'י אובחנה כחולת איידס, מחלה אשר בזמנו נחשבה לחדשה. מצבה החמיר, והיא הועברה לאשפוז בבית חולים בפילדלפיה. אמהּ נשארה איתה בבית החולים יום ולילה, ולא הרשתה לאף אחד אחר לבקרה.
בתקופה זו ג'יה נהייתה רוחנית יותר, לדבריה לאלוהים יש תוכנית גדולה בשבילה אך לא בעולם הזה. היא קוראת בתנ"ך, כנראה מתוך ידיעה שמותה קרב. באותה תקופה שקלה לצלם סרט שיסביר לבנות כמוה להיזהר מעולם הסמים על מנת שלא יגיעו למצבה אולם היא נפטרה לפני שהספיקה לצלם סרט זה.
ב-18 בנובמבר 1986, בשעה 10 בבוקר, ג'יה קרנג'י בת ה-26 נפטרה.
הלווייתה נערכה ב-21 בנובמבר בבית הלוויות קטן בפילדלפיה. חלק מחבריה הישנים מפילדלפיה בחרו לא להופיע להלווייתה, הסיבה העיקרית לכך הייתה הכעס שהרגישו כלפי אמה, שלא נתנה לאף אחד לבקרה בזמן המחלה. אף אדם מתעשיית האופנה לא הופיע. למרות זאת, שבועות לאחר מכן, כאשר נודע לו על מותה, שלח סקבולו כרטיס תנחומים.
לאחר המוות
באפריל 1988 יצרה קתלין קשר עם מפיקת טלוויזיה שעשתה תוכנית על איידס וספרה לה על בתה. זו הייתה המומה. מתברר שבעולם התקשורת כלל לא ידעו שג'יה נפטרה. קתלין הצטלמה לתוכנית הטלוויזיה והתראיינה גם בספר כדי להנציח את בתה.
"עניין של יופי" ("Thing of Beauty"), ביוגרפיה של קרנג'י שנכתבה על ידי סטפן פריד, יצאה לאור בשנת 1993. "ג'יה", סרט ביוגרפי, יצא ברשת HBO בשנת 1998. אנג'לינה ג'ולי ככבה בתפקיד הראשי.
בשנת 1996, זואי טמרליס, שחקנית - תסריטאית, מכורה להרואין בעצמה אשר מתה בשנת 1999 כתוצאה מהסמים, מונתה לכתוב תסריט המבוסס על חייה של קרנג'י. גרסה זו של "ג'יה" לא הופקה בסופו של דבר, אך אחרי מותה של טמרליס, קטעי וידאו של קרנג'י, שיחות עם צלמים, משפחתה של קרנג'י וסנדי לינט אוגדו לסרט תיעודי שכותרתו "ההרס העצמי של ג'יה" ("The Self-Destruction of Gia").
רשימת מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה
מידות, שיעורים ומשקלות משמשים בתחומים הלכתיים רבים. מהם שיעורי נפח שהשימוש בהם נוגע בעיקר לאיסורי אכילה כגון אכילת מאכלים אסורים (נקראים גם "מאכלות אסורות"), ולמצוות שבאכילה כגון אכילת מצה ומרור בפסח ומהם מידות אורך ורוחב הנוגעות לדיני רשויות, מחיצה ומדידת מרחקים.
בעקבות סתירות בחישוב המידות, ישנה מחלוקת בספרי האחרונים, בחישוב המידות על פי שיעורי זמננו. ידועות בעיקר שתי שיטות בחישוב המידות, שיטת החזון אי"ש המחמירה (המבוססת על שיטת הנודע ביהודה), ושיטת רבי חיים נאה המקילה, אם כי לעיתים שיטת רבי חיים נאה היא המחמירה. כך למשל באכילה ביום הכיפורים, הגר"ח נאה מצמצם את השיעור שניתן לאכול בבת אחת למי שמותר לאכול בשיעורים. גם בשיעור המחייב במלאכת הוצאה בשבת, שיטת הגר"ח קובעת שיעור קטן יותר ממנו חייבים מהתורה לעומת שיטת החזון אי"ש. יש שנהגו למעשה להחמיר כדעת החזון איש בהלכות הנוגעות בדיני תורה, ובדינים דרבנן להקל כדעת רבי חיים נאה, אך ישנן גם דעות נוספות כיצד יש לנהוג למעשה. החזון איש עצמו סובר כי יש לנהוג כשיטתו רק מספק, ולחומרא, אבל כששיטת החזון איש היא לקולא, יש לנהוג כשיטת רבי חיים נאה.
רקע
ישנן דעות שונות בחישוב המידות בשיעורי זמננו, מחלוקת זו מבוססת על דברי הרב יחזקאל לנדא בספרו "נודע ביהודה", שמצא סתירה בחישובים בין שיעור האורך של האגודלים לשיעור הנפח של הזיתים והביצים. לדוגמה, בתלמוד בבלי נזכר כי ניתן למדוד את הגודל של המינימום הנצרך לכשרותו של מקווה באחד משני האופנים: האחד, שיעור אורך - אמה על אמה ברום שלוש אמות. והשני, שיעור נפח - ארבעים סאה. שני שיעורים אלו מוכרחים להיות תואמים. אולם בחישוב הדבר, נמצא ששתי צורות מדידה אלה אינן זהות. על מנת להגיע למדידה מדויקת - נחלק את האמה לטפחים, ואת הטפח לאגודלים. בכל אמה יש שישה טפחים, ובכל טפח יש ארבעה אגודלים. ומשכך, באמה יש עשרים וארבעה אגודלים. אגודל ממוצע, על פי בדיקה שערך הנודע ביהודה, הוא 2.4 ס"מ. אם נחשב את הנפח של מקוה כזה, נחלק לארבעים - נגיע לשיעור של סאה. נחלק את התוצאה במאתיים שמונים ושמונה ונגיע לשיעור כזית. אולם זה יוצא בדיוק פי שניים מגודל זית ממוצע בן ימינו. הנודע ביהודה הסיק מכך שהזיתים בימינו התקטנו בחצי ממה שהיו בזמן חז"ל. לדעת רבי חיים נאה המדידה של שיעור האגודלים שעשה הנודע ביהודה אינה נכונה, אלא שיעורם הוא 2 ס"מ, ולא 2.4 ס"מ.
כאמור, בעקבות שאלתו של הנודע ביהודה, ישנם כיום שתי שיטות עיקריות בשיעור המידות:
ישנה שיטה נוספת, פחות מקובלת שמכונה שיטת הדירהם הקטן (כפי שמופיעה בטבלאות וההגדרות להלן) - מתבססת על התאמת שיעור שיטת רבי חיים נאה לכך שמטבעות הדרהם הקדומים שנמצאו הם קטנים יותר ומשקלם כ־2.8 גרם ולפיכך יש להפחית 5% ממידות האורך של הגר"ח נאה.
ברשימות שלהלן, המידות ממוינות לפי גודלן, מהקטנה לגדולה (וכשיש מחלוקת - על פי הפסיקה המקובלת). למידות המסומנות בכוכבית בטבלה ישנן גרסאות שונות (או מחלוקות בפירושן) המובאות בפירוט לאחר הטבלה. ב"הגדרה הלכתית על פי יחידה אחרת" - הערך ראשון הוא מגדיר עיקרי והשאר מגדירים משניים/נגזרים, או, קירובים מדויקים מקובלים.
מידות אורך
היחידה הבסיסית של האורך היא אצבע, והיא המגדירה את יתר היחידות.
אצבע, אגודל
שיטה נוספת לחישוב: 7 גרגרי שעורה בינוניים הדחוקים זה בצד זה, או, אורך 2 גרגרי שעורה זה אחר זה שלא בדוחק. הגדרות אלו עם שעורה של ימינו תואמות את השיטה שקובעת את מידת האצבע ל-1.9 ס"מ. ואם אלו גרגרי שעורה גדולים - 2 ס"מ.
שימוש הלכתי לדוגמה
אורך חוטי הציצית. יש אומרים 4 אגודלים ויש אומרים 12 אגודלים.
טפח
טפח (טפחא), פשך – מידה מקראית. בציווי על בניית שולחן לחם הפנים שבמשכן נצטווה משה "ועשית לו מסגרת טפח סביב". בארמית לעיתים מכונה 'טפחא', ולעיתים (נדירות) 'פשך'.
הגדרה הלכתית
4 אצבעות.
סיט
מידה תנאית. בשימוש למדידות הקשורות בבגדים ואריגים (אריגה, טוויה, תפירה, צביעה וכיוצא בזה). מובאת בווריאציות שונות "רוחב הסיט", "מלוא רוחב הסיט", "מלוא הסיט".
משמעות תאורטית
רוחב מתיחה מסוימת באזור היד; על פי המקובל - המרחק שבין האצבע לאמה כשהן פשוקות. כך היה מקובל למדוד צורכי תפירה בתקופה ההיא.
הגדרה הלכתית
ההגדרה המקובלת - המרחק שבין האצבע לאמה או בין האגודל לאצבע, במתיחה מקסימלית,
יש מחכמי ישראל המבדילים בין הווריאציות השונות וקובעים ש'רוחב הסיט' ו'מלוא רוחב הסיט' הוא כמקובל, אך 'מלוא הסיט' הוא שיעור שישית זרת שהוא 2 אצבעות (חלק מהגאונים והרמב"ם), או שיעור שליש זרת שהוא 4 אצבעות (גאונים אחרים).
זרת (זרתא)
מידה מקראית (מידות החושן: "זרת אורכו וזרת רוחבו" ).
'זרתא' הוא שמה הארמי של מידה זו, כפי שמופיע לעיתים בתלמוד.
משמעות תאורטית
המרחק בין האגודל לזרת במתיחת יד מקסימלית. אפשרות נוספת: האמה היא הארוכה באצבעות והזרת היא הקצרה, על כן מידת 'זרת' נקבעה להיות חצי ממידת ה'אמה'.
שימוש הלכתי לדוגמה
מידות החושן - "זרת אורכו וזרת רוחבו".
אמה, גומד, גרמידא
מידה מקראית (בציווי ה' לנח על מעשה התיבה: "שלש מאות אמה ארך התבה, חמשים אמה רחבה, ושלשים אמה קומתה" ). אף השם גומד (גומד בוויקימילון) הוא מקראי ("וַיַּעַשׂ לוֹ אֵהוּד חֶרֶב וְלָהּ שְׁנֵי פֵיוֹת, גֹּמֶד אָרְכָּהּ" ). 'גרמידא' הוא שמה הארמי של מידה זו, כפי שמופיע (לעיתים נדירות) בתלמוד.
הגדרה הלכתית
אמה רגילה - 6 טפחים. ישנן 2 וריאציות על האמה הרגילה: 'אמה שוחקת' ו'אמה עצבה'; כאשר משמעות 'שוחקת' - מרווחת, ומשמעות 'עצבה' - מצומצמת. האופן שבו מעריכים אמה הוא בהנחת שישה אגרופים קמוצים זה בצמידות לזה; האופן שבו מעריכים אמה שוחקת הוא בהרפייתם שלא יהיו צמודים, והאופן שבו מעריכים אמה עצבה הוא בהצמדת האגרופים בדחיקה. שיעור הסטייה של האמה השוחקת והאמה העצבה מהאמה הרגילה הוא בין 1 ס"מ ל-2 ס"מ בערך. בנוסף לאמה הרגילה, ישנה 'אמה בת חמישה טפחים' שאורכה (כפי שמובן משמה) הוא 5 טפחים, מה שמעניק לאמה הרגילה את הכינוי 'אמה בת שישה טפחים'. להלכה: רק האמות שנזכרות בציוויי התורה על כלי המשכן (שלחן לחם הפנים וכדומה) ועל מידות המזבח נמדדות ב־5 טפחים; כל יתר האמות ההלכתיות בכל התורה נמדדות באמה בת שישה טפחים.
ריס
מידה תנאית למדידת מרחקים (חופפת מבחינת סדרי גודל למידה הרומית 'סטדיון' הקטנה מ'ריס'). כ-130 עד 150 מטר.
שימושים הלכתיים לדוגמה
"אין פורסין נשבים (מלכודות) ליונים אלא אם כן היה רחוק מן היישוב 30 ריס" (שלא ילכדו בהם יונים פרטיים השייכים לדיירי הישוב),.
מיל
מידה תנאית למדידת מרחקים; מקובל שהיא שווה אלפיים אמה.
הגדרה הלכתית
2000 אמות.
פרסה
מידה תנאית למדידת מרחקים; כשמה של מידה מקבילה שהייתה בשימוש העמים האיראניים בעת העתיקה (וגדולה ממנה בהרבה).
הגדרה הלכתית
4 מילים.
קנה
אורכו 6 אמות; על שם קנה המידה שראה יחזקאל בנבואתו שבו נמדד בית המקדש: "וביד האיש קנה המדה, שש-אמות באמה וטפח". משמע לפי התחשיבים שבפסוקים בהמשך (שלעיתים באים באמות ולעיתים בקנים), שאורך הקנה הוא 6 אמות. דבר זה קשה בלשון הפסוק שהבאנו שנכתב בו שקנה הוא "שש אמות באמה, וטפח" (גם בלי השוואה לפסוקים אחרים לשון הפסוק קשה). לפי המפרשים, הפסוק שצוטט לעיל מדבר באמות בנות 5 טפחים, ושיעור הפסוק כך הוא "6 אמות, כאשר כל אמה - היא אמה וטפח", כלומר האמות בפסוק מומרות מבנות 5 טפחים לבנות 6; סה"כ - 6 אמות רגילות. לפי החוקרים, הטפח המוזכר בפסוק משמש לידית אחיזה (ושוב הגענו ל-6 אמות). קנה כזה היה, לפי המחקר, כלי מדידה סטנדרטי במסופוטמיה.
מידות נפח
מידות הנפח מחושבות בעיקרן על פי מידות האורך.
דרך אחת לקשר בין מידות הנפח למידות האורך היא בעזרת מידת המקווה, שעל פי חז"ל היא "אמה על אמה ברום 3 אמות" שהם "ארבעים סאה" (סאה בדרך כלל באה למדוד חומרים יבשים, וכאן משמשת למדידת נוזלים); קרי: 3 אמות מעוקבות = 40 סאה. דרך נוספת היא בעזרת אמירת חז"ל כי רביעית הלוג מידתה "אצבעיים על אצבעיים על אצבעיים וחצי [אצבע] וחומש [אצבע]". כלומר 2 אצבעות אורך, כפול 2 אצבעות רוחב, כפול (2+0.5+0.2) 2.7 אצבעות גובה. קרי: רביעית שווה 10.8 אצבעות מעוקבות.
הגאונים נהגו לייחס את שיעורי הנפחים לכפולות של ביצה (שהיא יחידת נפח), וכך מקובל היום. הרמב"ם, לפי הגמרא (פסחים, ק"ט), העדיף לייחס אותם לתיבות שממדיהן נתונים ביחידות של 'אצבע' -על בסיס 10.8 אצבעות מעוקבות שוות לנפח רביעית.
בעזרת כללים אלה, בנו השיטות השונות את כל מידות הנפח, שגם הן מקושרות בינן לבין עצמן באמצעות קבועי הכפלה.
קורטוב
מידה תנאית - שיעור מועט, דומה ל'קורט'.
כגרוגרת
מידה תנאית - נפח תאנה בינונית.
כזית
מידה תנאית - נפחו של זית בינוני.
ככותבת הגסה
מידה תנאית - כתמרה שהחלה להתייבש, נפח תמר גדול.
עוכלא, שמינית
מידות תנאיות למדידת נוזלים; עוכלא משמשת גם למשקל.
כביצה
מידה תנאית; נפח ביצה.
רביעית
שם תנאי - רביעית של לוג. משמש למדידת נוזלים שונים.
פרס
חצי ככר לחם סטנדרטית של ימי חז"ל (פירוש מילולי: 'חצי', ולכן משמש לעיתים גם כחציין של מידות אחרות, שנזכרות בסמוך לביטוי. גם המונח 'פלג' משמש לכך).
ליטרא
מידה תנאית למדידת נוזלים; נגזרת ממידה זו משמשת למשקל - ובה רוב שימוש חז"ל (בתיאורי מקרים של מקח וממכר של ירקות, בשר וכדומה).
לוג, רובע
מידות מקראיות ותנאיות; לוג - שם כלי מדידה לנוזלים, רובע - קיצור של "רובע הקב".
קב
מידה תנאית - שם כלי מדידה (יבש).
עומר, עשרון
מידות מקראיות.
העשרון נזכר פעמים רבות, למשל: "וְעִשָּׂרֹן סֹלֶת בָּלוּל בְּשֶׁמֶן כָּתִית..." .
עומר הוא מנת האוכל היומית לאדם, כמו שנאמר על ירידת המן: "וְהָעֹמֶר עֲשִׂרִית הָאֵיפָה הוּא". נראה שהמידה קרויה על שם עומר שיבולים הנקצרים, ושווה לנפח עומר קצור ממוצע.
סאה
מידה תנאית - שם כלי מדידה (יבש), נקראת גם גריוא או גריוה.
המידה נזכרה בתנ"ך פעמיים - בסיפור אברהם והמלאכים, ; ובמצור על שומרון,.
איפה, בת
מידות מקראיות ("לא יהיה לך בביתך איפה ואיפה גדולה וקטנה" ; "עשרת צמדי כרם יעשו בת אחת, וזרע חומר יעשה איפה", האיפה שימשה למדידת נפח יבש, ואילו ה'בת' שימשה למדידת נפח לח.
לתך
מידה מקראית ("וחומר שעורים, ולתך שעורים" ) למדידת תבואה.
כור, חומר
חומר - מידה מקראית ("חומר שעורים" ); כור הוא שמה התנאי של מידה זו. משמשת למדידת תבואה.
כמלוא לוגמיו
כמות הנוזל שאדם יכול להכיל בפיו במילוי לחי אחת. מידה זו לא נמדדת באדם ממוצע, אלא היא מידה אישית לכל אדם.שיעור מידה זו, עבור אדם ממוצע, הוא פחות מרביעית.
שיעור זה הוא המידה המינימלית עליה מתחייבים באיסור השתייה ביום הכיפורים.
קומץ
כמות הנכנסת בחפינת ידו של אדם. מידה זו לא נמדדת באדם ממוצע, אלא היא מידה אישית לכל אדם.
שיעור הקומץ, עבור אדם ממוצע, הוא יותר מ-2 זיתים.
שיעור זה הוא כמות הסולת או הבלילה (סולת+שמן) שיש להקטיר, מקרבנות מנחה המובאים לבית המקדש.
מלוא תרווד
שיעורו כשני שיעורי אגרופים קמוצים של אדם בינוני; שיעור כל אגרוף, על פי מדרש בראשית רבה, הוא כשני שיעורי קומץ של אדם בינוני; לפיכך שיעורו כ-8 זיתים, או יותר.
שיעור זה הוא הכמות המינימלית של 'רקב' (רקב - בשר מת שנימוח, או מוהל שיצא מן מת ונקרש) כדי לטמא.
שעל
ביטוי המופיע בתנ"ך כמה פעמים, כאמצעי מדידה ("מי מדד בשעלו מים "). הפירוש המקובל הוא שזו מידת אגרוף.
מידה זו חסרת שימושים הלכתיים או תורניים כלשהם.
מידות משקל
מידות המשקל בספרות ההלכה מתייחסות בעיקר למטבעות (למדידת משקלם של נחושת, כסף וזהב), אך גם לצמחים ועוד.
מידות אלו כולן מתייחסות למוסכמות בין בני אדם, ואין בהם מידות של דברים טבעיים (כדוגמת האמה ביחידות האורך והביצה ביחידות הנפח).
הגאונים, ולאחריהם הרמב"ם, ייחסו מידות אלו למשקל שעורים ממוצעות (פרוטה - חצי שעורה, סלע - 384 שעורים, וכן הלאה), ושיטתם התקבלה בכל ישראל. משקל שעורה ממוצע על פי השיטות השונות נע בין 0.044 גרם לבין 0.05 גרם. הרמב"ם ייחס משקלים אלו גם לדרהמים מצריים של תקופתו; וכאשר מצליבים נתונים מגלים שזה מתאים להנחה ששעורה שוקלת 0.05 גרם.
להלן טבלת המרות בין כל המידות השונות, כולל המרה לגרמים, על פי המקובל - ששעורה משקלה 0.05 גרם:
פרוטה
מידה תנאית.
מטבע קטן, ומשמש בביטויים בתור ערך זעיר: "דין פרוטה כדין מאה מנה".
שימוש הלכתי לדוגמה:
איסר
מידה תנאית.
נקרא גם "איסר האיטלקי" (משנה, קידושין, א, א).
כמו הפרוטה, גם זה מטבע קטן וכך משמש בסיפורים שונים: "שיבר את הפך לפניה, ובו איסר שמן" (משנה, בבא קמא, ח, ו).
פונדיון
שם תנאי.
מעה, גרה
גרה - שם מקראי; מעה - שם תנאי.
טרפעיק, איסתרא, רבעת
איסתרא היה מטבע שהונפק בסביבות המאה ה-5 לפנה"ס במושבה היוונית אִיסטרוֹס שליד הדלתה של הדנובה בים השחור. הפתגם איסתרא בלגינא קיש קיש קריא מבוסס על העובדה שערכו של האיסתרא היה נמוך יחסית למטבעות אחרים.
דינר, זוז
מידות תנאיות.
שקל (חז"ל), בקע
בקע - מידה מקראית, מחצית שקל הקודש - ומכאן שמה (בקיעה - שבירה, חלוקה). גם שקל הוא שם מקראי, אך הוא מתאר את מידת שקל הקודש; והשם "שקל" כמתאר יחידת בקע הוא תנאי.
סלע, שקל הקודש
סלע - שם תנאי. "שקל" ו"שקל הקודש" - שמות מקראיים. מודד משקלות מטבעות כסף.
לפי חלק מן השיטות, בשיעור חיובים מן התורה נמדד בכסף טהור, ובשיעור חיובים מדברי חכמים נמדד בסגסוגת של 1/8 כסף ו-7/8 נחושת. שני שלישי השקל המקראי נקראים פים.
בתקופת התנאים, הוסיפו חז"ל למשקל השקל של התורה ("שקל הקודש" או "סלע" בלשון חז"ל) חמישית מערכו. הפסוק קובע "עשרים גרה השקל" - לפי הטבלה לעיל גרה היא 0.8 גרם, ולפיכך שקל הקודש צריך להיות 16 גרם; אולם, כאמור, חז"ל הגדילו את השיעור הזה ב-20%, מה שגורם לכך שיהיה 19.2 גרם. יחד עם הסלע גדלה גם מחציתו - ה'בקע', וכך גדל שיעור הכסף שיש להביא במצוות מחצית השקל. אין מצוות מן התורה שמתייחסות לשיעור הקטן ממחצית שקל הקודש.
דרכון
שם תנאי.
מנה
שם תנאי.
שוויו של המנה הוא מאה זוז
קשיטה
לא ידוע שיעורה של הקשיטה. אבל לפי תרגום אונקלוס לא קנה יעקב את חלקת השדה במאה מטבעות קשיטה אלא במאה כבשות.
ככר
מידה מקראית (מנורת המקדש הייתה עשויה מככר זהב אחת).
הככר היא שלושת אלפים שקלים של תורה. כך למשל, שש מאות אלף חצאי שקלים של מניית העם במדבר נתנו 100 ככר ועוד 'אלף ושבע מאות וחמשה ושבעים שקל בשקל הקדש'. מ-100 הככר עשו את האדנים למשכן, ומהשאר עשו ווים, חישוקים, וציפוי לראשי העמודים.
עם זאת, יש שטענו שבתקופות מאוחרות יותר היה לה שיעור אחר.
תרטימר
כמות הבשר המינימלית שעל נער לאכול כדי להיחשב ל"בן סורר ומורה" (בהצטרף תנאים נוספים).
קולבון
שם תנאי.
אינו בדיוק שיעור משקל, אלא ערך פריטת מטבע של סלע כסף לשני שקלי כסף. בתקופת בית שני ערך זה היה שווה לפונדיון.
אספר
מידה תנאית נדירה.
ליטרא
מידה תלמודית, הנגזרת ממידת הנפח ליטרא, ומהווה משקל של מים בנפח ליטרא; בקירוב 35 דינרים.
עוכלא
מידה תלמודית, הנגזרת ממידת הנפח עוכלא, ומהווה משקל של מים בנפח עוכלא; בקירוב 8.75 דינרים.
רוטל
מידה תלמודית נדירה הקרובה למנה (אין להתבלבל עם הרוטל שהרמב"ם מזכיר בחלק מפירושיו, שבהם הוא מדגיש שמדובר במשקל רוטל של זמנו); משקלה 24 סלעים.
לפי שיטת הרמב"ם הרוטל של הרמב"ם
בזמן האימפריה העות'מאנית שימש המונח רוטל לציון משקל השווה בערך ל-2500 גרם, כלומר 2.5 ק'ג. השימוש במידה זו היה רווח מאוד בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי עד שנעלם כליל עם הקמת מדינת ישראל. ויש הנוהגים כסגולה לקבל על עצמם אם בקשתם תתמלא עד ל"ג בעומר. לחלק במירון ליד קבר הרשב"י בהילולה - 18 - ח"י רוטל משקה.
סלע גלילי
מידה תנאית נדירה (משנה, מסכת תרומות, פרק י, משנה ח); 1/50 מרוטל.
זיין (של מדינת יהודה)
מידה תנאית נדירה (משנה, מסכת תרומות, פרק י, משנה ח); 1/100 מרוטל.
מידות זמן
נחלקות לכמה סוגים:
מידות זמן נוספות
בתוספתא, מסכת ברכות, פרק א' משנה ג', מופיעה חלוקה של היום על בסיס 24: בפירוש רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני על ספר יצירה מופיעה חלוקה שונה: במספר מקורות נעשה שימוש בחלוקה זו:
מידות שטח
מידות השטח ההלכתיות סובלות מ"נחיתות" כלפי מידות האורך והנפח; קרי - ישנן יחידות המוגדרות על ידי אורך וישנן המוגדרות על ידי נפח, אך לא להפך.
גריס
כשטח גריס הקלקי (גריס הבא ממקום בשם "קלקא", גריס זה צורתו נוטה להיות ריבועית); על עור האדם שקול בערך לריבוע של 6x6 שערות (עם הרווחים שביניהן).במידות ימינו מקובל לשערו כשטח של עיגול שקוטרו 19 מ"מ (כ-2.84 סמ"ר, או ריבוע שאורך צלעו כ-16.8 מ"מ).משמש למדידת נגעים, ולדיני כתמים בהלכות נידה.
הגר (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איזבל מבורבון
איזבל מבורבון (1436 - 25 בספטמבר 1465) הייתה אשתו השנייה של שארל האמיץ, הרוזן משארולה, שמונה לאחר הנישואין לדוכס מבורגונדי. היא הייתה בתם של שארל הראשון, דוכס בורבון ושל אגנס מבורגונדי. בתה הייתה מארי, דוכסית בורגונדיה.
ביוגרפיה
איזבל הייתה הבת השנייה (והצאצא החמישי) של שארל הראשון מבורבון. ב-30 באוקטובר 1454 נישאה בליל לבן דודה, שארל, הרוזן משארולה. אלה היו נישואיו השניים של שארל. אשתו הראשונה, קתרין מוולואה, מתה כשהיה בן שלוש עשרה. שארל העדיף להינשא למרגרט מיורק, אבל בשל חוזה אראס בין הצדדים הניצים על השליטה בפועל בצרפת (בזמן שהשליט, שארל השישי, חולה במחלת נפש, לא היה מסוגל לנהל את ענייני המדינה), נאלץ הרוזן להינשא לנסיכה צרפתייה. למרות נתוני פתיחה אלה, הנישואין תוארו כמאושרים ובניגוד לאביו, פיליפ "הטוב", שהיה ידוע בהרפתקאות האהבים שלו, שארל היה נאמן לאשתו.
ב-1459 עמדה איזבל, כסנדקיתו של ז'ואקים, בנו של הנסיך הכתר הצרפתי לואי ואשתו השנייה, קרלוטה מסבויה. לאחר שעלה לכס המלוכה של צרפת, נטש יורש העצר את אשתו בבורגונדי, תלויה לחלוטין בסיועה של איזבל.
בתה, מארי, היא הצאצא היחיד של שארל הראשון שהצליח להגיע לגיל בוגר. איזבל מתה במנזר סן מיכל באנטוורפן, ככל הנראה משחפת. היא נקברה בקבר מפואר, שביטא את עושרו של בית בורגונדי ושנמצא כיום בקתדרלת אנטוורפן. בחלקת הקבורה שלה היו 24 דמויות ברונזה, של "אבלים" על מותה. אלה הוסרו במסגרת גל האיקונוקלאזם הפרוטסטנטי בארצות השפלה (ה-Beeldenstorm) בשנת 1566. חלק מן הדמויות נמצאו מאוחר יותר באמסטרדם ומוצגות כיום בריקסמוזיאום.
חזון עובדיה (ספר)
חזון עובדיה היא סדרת ספרים בת 22 כרכים שחיבר הרב עובדיה יוסף. הספרים עוסקים בעיקר בהלכות המועדים.
בשנת תשי"ב (1952) פורסם ספר "שו"ת חזון עובדיה" על הגדה של פסח ועל הלכות הפסח. הספר זכה להסכמות, בין השאר, משני הרבנים הראשיים, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג וכן מהרב עזרא עטייה ראש ישיבת פורת יוסף  ולאחר מכן הוציא את חלק ב' העוסק גם הוא בשאלות ותשובות בהלכות פסח. לאחר שנים רבות החל להוציא סדרה של הלכות על המועדים.
חלקי הספר
בשנת תשע"ו יצא לאור הספר 'קיצור חזון עובדיה - הלכות שבת' בשני חלקים, על ידי מכון 'מאור ישראל'. ובשנת תש"פ יצאה מהדורה שנייה מחודשת עם תוספות בכרך אחד.
המרחצאות הרומיים בווארנה
המרחצאות הרומיים (בבולגרית: Римски терми) הם מכלול של מרחצאות מהתקופה הרומית בעיר הנמל וארנה שעל הים השחור בצפון-מזרח בולגריה. המרחצאות הרומיים שוכנים בחלק הדרום-מזרחי של העיר המודרנית, שתחת האימפריה הרומית הייתה ידועה כ"אודסוס" (Odessus). המרחצאות נבנו בשלהי המאה השנייה לספירה ומדורגות כבית המרחץ הרומי השמור הרביעי בגודלו באירופה, והגדול ביותר בחבל הבלקן.
היסטוריה
וארנה העתיקה, שהייתה בעברה תחילה התיישבות תראקית ואז מושבה יוונית, הפכה לחלק מהאימפריה הרומית בשנת 15 לספירה ושויכה לפרובינקיה הרומית מואסיה כשניתנה לה אוטונומיה מוגבלת. המרחצאות הרומיים של וארנה נבנו לקראת סוף המאה השנייה לספירה, והיו בשימוש במשך כמאה שנים, עד שלהי המאה השלישית. מטבעות של הקיסר ספטימוס סוורוס (שלט בשנים 193–211) נתגלו בחורבות המרחצאות. שנים רבות לאחר מכן במאה ה-14, שימשו החורבות של המרחצאות כאתר לסדנאות של אומנים.
המרחצאות זוהו לראשונה באופן מדעי כאובייקט קדום ב-1906 על ידי החוקר האוסטרו-הונגרי א. קלינקה. האתר נחקר מאוחר יותר על ידי צמד האחים הארכאולוגים הצ'כים-בולגרים קארל והרמן שקורפיל. חלקים נוספים של החורבות נחשפו בין השנים 1959 ו-1971 בידי צוות אותו הוביל מילקו מירצ'ב (Милко Мирчев). באוגוסט 2013 הורתה עיריית וארנה על מיזם שימור של המרחצאות הרומיים בעלות של 125,000 לב.
תוכנית המרחצאות
שרידי המרחצאות הרומיים שוכנים בחלק הדרום-מזרחי של וארנה המודרנית, בצומת הרחובות סן סטפנו והן קרום, בקרבת המעיינות החמים המינרליים הנמצאים בשימוש וארנה המודרנית. הם משתרעים על שטח בן 7 דונם, כשהתקרות המקומרות מגיעות לגובה שבין 20 ל-22 מטרים. על פי גודל שטח המרחצאות הרומיים של וארנה, הם הרביעים בגודלם בין המרחצאות שהשתמרו באירופה, אחרי מרחצאות קרקלה ומרחצאות דיוקלטיאנוס בבירת רומא הקיסרית והמרחצאות של טריר. המרחצאות הן הגדולות ביותר בחבל הבלקן והבניין הקדום הגדול ביותר ששרד בבולגריה של ימינו.
במרחצאות הרומיים של וארנה היה מכלול של מתקנים הכולל אפודייטריום (Apodyterium, "חדר הלבשה"), פריג'ידריום (Frigidarium, "בריכה קרה"), טפידריום (Tepidarium, "בריכה פושרת") וקלדריום (Caldarium, "בריכה חמה"), כמו גם פאלאסטרה (Palaestra, מרחב לפונקציות חברתיות ואתלטיות). המרחצאות חוממו באמצעות היפוקאוסט (Hypocaust), חימום תת-רצפתי המבוסס על מערכת צינורות.
צנטריול
צנטריול (באנגלית: Centriole) הוא מבנה חלבוני המצוי בציטופלזמה של תאים ביולוגיים, בסמיכות לגרעין התא. שני צנטריולים הסדורים בצורת האות L, מהווים את מרכז ארגון המיקרוטובולים (MTOC בפרוקריוטים) של התא, הצנטרוזום (באאוקריוטים) הצנטריול עשוי כצינור, המורכב מעשרים ושבעה מיקרוטובולים, הסדורים בתשע שלשות בהיקפו. הצנטריולים מהווים את נקודת ההתחלה של המיקרוטובולים, סיבי הכישור של התא, המהווים חלק מהציטוסקלטון - השלד התאי. לצנטריול תפקיד חשוב בחלוקת התא, בהעברת חלבונים תוך-תאית, בתנועת התא ובכל שאר התהליכים התאיים בהם מעורבים המיקרוטובולים.
המיקרוטובולים מעבירים חלבונים ומולקולות אחרות בתוך התא כשהם מקובצים בבועיות, הנישאות לאורך המיקרוטובולים באמצעות חלבוני עזר מוטוריים. הצנטריולים מהווים בסיסי ונקודת התחלה בבניית המיקרוטובולים, בעוד ממברנת התא מהווה עבורם עוגן שני ונקודת קצה. כך נוצרים מבנים רדיאליים, שבסיסם בצנטריולים. בזמן חלוקת התא הצנטרוזום מכפיל עצמו, ושני עותקיו נעים לעבר קטבים מנוגדים בתא. לאחר שהתמקמו בקטבים, שולחים הצנטריולים מיקרוטובולים הקושרים את הכרומוזומים באזור צר הנקרא קינטוכור, ומושכים אותם אל הקטבים, כך שכל קוטב יקבל בדיוק חצי מהחומר הגנטי, וממספר שווה של עותקים לכל כרומוזום. תקלות בתהליך הקריטי הזה, עלולות לקרום לאנאפלואידיה - חוסר איזון במספר הכרומוזומים בתאי הבת, אשר בדרך-כלל תוצאותיה קטלניות או גורמות למחלות גנטיות קשות.
למבורגיני מורצ'יילאגו
למבורגיני מורצ'יילאגו (איטלקית: Lamborghini Murciélago; מורצ'יילאגו – עטלף) היא מכונית-על שייצרה חברת למבורגיני האיטלקית.
היסטוריה
המכונית תוכננה על ידי לוק דונקרוולקה. למורצ'יילאגו מנוע מרכזי בתצורת V-12 ובנפח 6.2 ליטר המנוע מניע את הסרן האחורי ובעת החלקה מועבר הכח גם לגלגלים הקדמיים באמצעות דיפרנציאל מרכזי מסוג ויסקוזי. תיבת ההילוכים ידנית בת שישה הילוכים, עם אופציה למערכת תפעול אוטומטי, נשלט מההגה שנקראת E-GEAR. המורצ'יילאגו מצוידת בספוילר אחורי שיכול להתרומם לזווית של 70 מעלות, מראות צד עם אפשרות קיפול לשיפור האווירודינמיקה, וכונסים מאחור שנפתחים אוטומטית לגודל המתאים כדי לאפשר לכמות אוויר מסוימת להיכנס ולקרר את המנוע.
כאשר המורצ'יילאגו יצאה לשוק ב-2001 כמחליפתה של הלמבורגיני דיאבלו, היא הייתה בין המכוניות המהירות בעולם כאשר רק הפרארי אנזו והמקלארן F1 היו מהירות יותר. היא תרמה למכירותיה של למבורגיני והוציאה אותה מן השפל הכלכלי שפקד אותה.
בשנת 2006 הוחלף המנוע של המרצ'יאלגו למנוע חזק יותר בעל נפח מנוע של 6.5 ליטר אשר נתן למכונית 640 כוחות סוס ב-8,000 סל"ד, האצה ל-100 קמ"ש ב-3.4 שניות (0.8 שניות יותר מהיר מהמרצ'יאלגו הרגילה) מהירות של 340 קמ"ש במקום 330 ומומנט מרבי של 660 ניוטון מטר. ב-2006 יצאה גרסת ה-LP640, ולה ניתן להוסיף בין היתר מכסה מנוע עם תריסי זכוכית שמאפשרים הצצה למנוע.
ב-23 בדצמבר 2007 הצהירה חברת למבורגיני על ייצור המורצ'יילאגו ה-3,000. ב-2010 נודע שייצור ושיווק המורצ'יילאגו יופסק ובמקומה יוצג דגם חדש. הדגם שהחליף את המורצ'יילאגו הוא למבורגיני אוונטאדור.
דב תמרי
דב תמרי (נולד באוקטובר 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, ממפקדי סיירת מטכ"ל וקצין המודיעין הראשי הראשון בצה"ל. בעל עיטור העוז ושני צל"שי הרמטכ"ל.