cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וורונז'
מלחמת העולם השנייה
בקיץ 1942 נכבשה העיר על ידי הארמייה השנייה של הונגריה והארמייה השנייה של הוורמאכט במטרה לשמש בסיס יציאה לסטלינגרד ונקודה אסטרטגית לשליטה במרחב הנהר. שנה לאחר מכן ניטשו קרבות קשים בחזית העיר בין הצבא האדום לכוחות הנאציים וההונגריים המשולבים. ב-23 בינואר 1943, במסגרת מבצע סטורן קטן, כבשו הכוחות הרוסיים את העיר והצהירו על שחרורה. הארמייה ההונגרית השנייה הושמדה כמעט לחלוטין וחדלה מלהתקיים ככוח לוחם.
תקופת המלחמה הקרה
שיקום העיר לאחר מלחמת העולם השנייה הושלם בשנת 1950 מששוקמו רבים ממבני העיר. ב-1954 החלו שידורי טלוויזיה וב-1960 נוסדה תחבורת החשמליות (טרולייבוסים).
החל מסוף שנות ה-50 התפתחה תעשיית מטוסים ענפה וב-1968 נבנה במפעל התעופה של העיר מטוס הטופולב Tu-144, שהיה אחד מראשוני מטוסי הנוסעים העל-קוליים בעולם והושווה למטוס הקונקורד הצרפתי בשל הדמיון הרב. באוקטובר 1977 נבנה מטוס האיליושין Il-86 והחל מ-1993 מפעל המטוסים בעיר מייצר באופן סדרתי את מטוס הנוסעים איליושין Il-96.
ב-1972 הוקם מתקן התפלת המים של העיר וכן הוקם נמל התעופה הבינלאומי וורונז'. מאז 1983פועלת סמוך לעיר תחנת כוח אטומית.
רוסיה הפדרלית
לאחר התפרקות ברית המועצות התרחשו שינויים רבים בעיר. החברות התעשייתיות הגדולות בעיר נקלעו לקשיים כלכליים וניסו להתייעל ותחזוקת המשאבים והתחבורה העירונית התדרדרה מאוד, עד בשנת 2009 הופסקה כליל תנועת החשמליות בעיר.
מאז 2010 ממשלת מחוז וורונז' מפתחת את בנייתו של פארק התעשייה "מאסלובסקי" ובספטמבר 2011 נפתח המרכז הגלובלי לייעול רשתות של חברת Siemens Networks.
בדצמבר 2012 העיר הפכה לעיר ה-15 מספר ברוסיה שמתגוררים בה למעלה ממיליון תושבים.
כלכלה
כלכלת העיר מגוונת מאוד ומתמקדת בייצור מכונות, בעיקר ייצור מטוסים, כשהחברה המייצרת היא חברת המניות של וורונז' לייצור מטוסים (Воронежское акционерное самолётостроительное общество), המייצרת מטוסי נוסעים עבור חברת איליושין.
מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20 החברה מייצרת מנועי בעירה עבור טילי חלל, בהזמנת רוסקוסמוס. וורונז' מהווה למרכז הכלכלי של מחוז וורונז', ולאחד ממרכזי הכלכלה הגדולים ברוסיה.
בעיר פעילים סניפים רבים של בנקי המסחר הגדולים, לרבות בנק אלפא, הסניף המקומי של סברבנק, סטארבנק, רייפייזנבנק, יוניאסטרום בנק, יוניקרדיט בנק ואחרים.
התעשייה
אף שלאחר התפרקות ברית המועצות התפוקה התעשייתית של העיר צנחה עשרות אחוזים, אם כי לאחר רפורמה משמעותית בכלכלה, תעשיית המזון בעיר נחשבת לענפה למדי.
העיר, כאמור לעיל, נחשבת לאחד ממרכזי ייצור המטוסים ברוסיה ופועלים בה מפעלים וחברות ייצור מכונות כדוגמת חברת המניות של וורונז' לייצור מטוסים (VASO), מפעל וודמאש לייצור רכיבים למערכות מים, וורונז'סטאלמוסט לבניית גשרים, מפעל יקום הקרונות של וורונז' (ואגונורמאש), המפעל לתעשיות כימיות ואחרים.
תחבורה
וורונז' היא המרכז התחבורתי של מחוז וורונז' ובה מערכת תחבורה מגוונת לרבות תחבורת אוטובוסים ורכבות ובסמיכות לתחומי העיר פועל נמל התעופה הבינלאומי מאז 1995 רכבת בין עירונית ועד 2009 פעלה בה גם רשת טרולייבוסים.
באוגוסט 1866 הוקמה מסילת הברזל קוזלוב-וורונז' ומאז 1868 פועלת רכבת מהעיר למוסקבה. תחנת הרכבת וורונז'-1 פעילה מאז ינואר 1868. בעיר פועלות סך הכל שתי תחנות רכבת, השנייה היא תחנת הרכבת "וורונז' 2 קורסקי".
סמוך לכפר צ'רטוביצה, כ-5 ק"מ מגבולות העיר ממוקם נמל התעופה וורונז'. מאז 1995 זהו נמל תעופה בינלאומי וממנו יוצאות טיסות סדירות למוסקבה, סנקט פטרבורג, סוצ'י, אנאפה, יקטרינבורג, נורילסק, סראטוב, מינכן, וארנה ולרנקה. סמוך למפעלי המטוסים בעיר ישנו גם שדה תעופה ניסיוני, שדה התעופה פרידאצ'ה, המשמש לניסוי מטוסי נוסעים שיוצאים את קווי הייצור. סמוך לשכונה הסובייטית בעיר ממוקם שדה התעופה הצבאי בלטימור (שבעבר כונה "וורונז'-B"), המשמש את חיל האוויר הרוסי.
התחבורה הציבורית בעיר כוללת בעיקר אוטובוסים ומוניות שירות ועד 2009 פעלה בה גם מערכת טרולייבוסים. מערכת התחבורה הציבורית בעיר סופגת ביקורת רבה בשל חוסר יעילותה ובעיקר בשל היעדר תחבורה יעילה שתשרת את מיליון תושבי העיר.
יהדות וורוניז׳
היהודים לא הורשו להתגורר בעיר עקב מיקומה מחוץ לתחום ההתיישבות המותר ליהודים באימפריה הרוסית. ראשוני היהודים הופיעו בעיר בחצי השני של המאה ה-19. ב 1902 נבנה בעיר בית כנסת. בשנת 1937 בית הכנסת נסגר על ידי השלטונות והוסב למחסן בדים. מאז חיי הקהילה התנהלו בעיקר במחתרת. לאחר נפילת מסך הברזל חודשו חיי הקהילה בעיר ובית הכנסת הושב לידי הקהילה. כיום פועלת בעיר קהילה יהודית שמקיימת מניין מדי יום, תפילות וסעודות בשבתות וחגים, גן ילדים ובית ספר בימי ראשון, פעילות חסד, תרבות, לימודי השפה העברית ועוד.
רב העיר וורונז׳ והמחוז הוא הרב אביגדור משה נוסיקוב. בוגר ישיבת טשעבין בירושלים.
שיווי משקל בייסיאני מושלם
באופן דומה, שווי משקל בלתי סביר יכול להתקיים באותה דרך ששיווי משקל נאש מתקיים במשחקים בעלי מידע שלם ומושלם. שווי משקל כזה עשוי להיות במידע שלם ומושלם על ידי יישום של שווי משקל נאש מושלם עבור תת-משחק. לעומת זאת, לא תמיד אפשרי לקבל תועלת מפתרון זה במשחקים בבעלי מידע לא שלם משום שמשחקים כאלו מכילים קבוצות מידע לא סינגולריות, אך תת-משחק חייב להכיל קבוצות בעלות מידע מושלם לכן לעיתים יש רק תת-משחק יחיד - המשחק עצמו, לכן כל שיווי משקל נאש הוא תת-משחק-מושלם באופן טריוויאלי.
מערכות האמונה
ניתן לגשת אל האמונות שבהם מחזיקים השחקנים באופן קשוח יותר במשחקים בייסיאנים. מערכת אמונה היא השמה של הסתברויות בכל צומת, שלב, במשחק כך שסכום ההסתברויות בכל קבוצת מידע קטן שווה ל-1. אמונות השחקן הן הסתברויות אלו של הצמתים בכל קבוצות המידע של תזוזת השחקן. ניתן להגדיר זאת כפונקציה מקבוצת איחוד כל קבוצות המידע של השחקן לקבוצה [0,1].
מערכת אמונה היא קונסיסטנטית עבור אסטרטגיה מעורבת נתונה אם ורק אם ההסתברות שהושמה על ידי המערכת לכל צומת במשחק מחושבת כהסתברות של הגעה אל הצומת הזה על ידי האסטרטגיה המעורבת הנתונה, כלומר על פי חוק בייס.
רציונליות רציפה
הרעיון של הרציונליות הרציפה הוא מה שקובע את האופטימליות של תת-משחק בשיווי משקל בייסיאני מושלם. אסטרטגיה מעורבת במשחק היא רציונלית ברציפות, לקבוצת מידע נתונה במערכת אמונה נתונה, אם ורק אם הרווח הצפוי של השחקן שמחזיק בקבוצת המידע הזו (כלומר, השחקן שמשחק בקבוצת המידע הזו) הוא מקסימלי בהינתן האסטרטגיות המעורבות של שאר השחקנים.
הגדרה
שיווי משקל בייסיאני מושלם הוא אסטרטגיה מעורבת ומערכת אמונות כך שהאסטרטגיות הן רציונליות ברציפות בהינתן מערכת האמונות, ומערכת האמונות היא קונסיסטנטית, במידת האפשר, בהינתן אסטרטגיה מעורבת.
נגדיר את "במידת האפשר" הנ"ל משום שחלק מקבוצות המידע אינו ניתן להגעה עם הסתברות אי שלילית בהינתן אסטרטגיה מעורבת לכן לא נוכל להפעיל את חוק בייס לחישוב ההסתברות בצמתים של הקבוצות. לקבוצות מידע אלו נקרא "מחוץ למסלול השיווי משקל" וכל אמונה ניתן להשים להם.
דוגמה
המידע במשחק שבתמונה הוא בלתי מושלם משום ששחקן 2 אינו יודע מה שחקן 1 עושה כאשר התור שלו. אם שני השחקנים רציונליים והשחקנים יודעים את אותו מידע, תור במשחק יהיה כמתואר על פי שווי משקל בייסיאני מושלם.
שחקן 2 אינו רואה את הצעד של שחקן 1 במשחק. שחקן 1 ירצה להטעות את שחקן 2 לחשוב שהוא שיחק U כאשר בפועל שיחק D כדי ששחקן 2 ישחק D' ושחקן 1 יקבל 3.
למעשה, ישנו שיווי משקל בייסיאני מושלם בו שחקן 1 משחק D ושחקן 2 משחק U' ושחקן 2 מחזיק באמונה כי שחקן 1 בוודאות ישחק D (כלומר, שחקן 2 שם הסתברות 1 על הצומת שמגיעים אליו אם שחקן 1 משחק D). בשיווי משקל זה כל אסטרטגיה היא רציונלית בהינתן האמונות, וכל אמונה היא קונסיסטנטית באסטרטגיות של המשחק. במקרה זה, שיווי משקל בייסיאני מושלם הוא השיווי משקל נאש היחיד.
Bayesian game
עלה (מוזיקה)
עלה (באנגלית: reed) הוא פס דק של חומר, שריטוטו יוצר צליל בכלי נגינה. העלים של רוב כלי הנשיפה מעץ עשויים מהצמח עבקנה, או מחומר סינתטי; עלים מכווננים (כמו במפוחית או אקורדיון) עשויים מתכת או חומרים סנתטיים.
עלה יחיד
בעלה יחיד משתמשים על פיה של קלרינט וסקסופון לסוגיהם. צדו האחורי של העלה שטוח ומונח על גבי הפיה, והקצה העליון המעוגל מצטמצם לשפה דקה. העלים האלה מלבניים פחות או יותר בצורתם פרט לשפה הדקה הרוטטת, המגולפת להתאים לקימור של שפת הפיה. כל העלים היחידים מעוצבים באופן דומה אך שונים בגודל, כדי שיתאימו לפיה של כלי הנגינה שלו נועדו.
עלים המתוכננים לאותו כלי עשויים להיראות זהים זה לזה, אך ייתכן שיהיו שונים בעובי ("קושי" או "חוזק"). הקושי נמדד בדרך כלל על סולם של 1 עד 5, מן הרך ביותר לקשה ביותר. אין זה סולם תקני ועלים נבדלים במידת חוזקם לפי יצרניהם. עובי השפה העליונה והקצה התחתון והפרופיל ביניהם משפיעים על הצליל וכושר הנגינה. קנה בדרגות שונות (צפיפות, קשיחות), גם אם ייחתך באותו פרופיל, יגיב באופן שונה.
עלים כפולים
עלים כפולים משמשים באבוב, אבוב ד'אמורה, קרן אנגלית, בסון, קונטרה-בסון, סארוסופון, קלמית וחמת חלילים. מאפיין בולט של עלה כפול הוא שאין משתמשים בו עם פיה, אלא ששני העלים רוטטים זה לעומת זה. עם זאת, במקרה של קרומהורן, חמת חלילים וראושפפייפה, כיפת קנה המכילה נתיב אוויר ממוקמת מעל העלים והעלים עצמם אינם באים במגע עם פי הנגן בשעת הנשיפה. חוזק העלים מדורג מקשה עד רך.
עלים חופשיים
יש שני סוגים של עלים חופשיים: ממוסגרים ובלתי-ממוסגרים. עלים חופשיים ממוסגרים משמשים בכלים אסייתיים עתיקים כמו ה"שֶנְג" הסיני, ה"שוֹ" היפני ו"חֶנֶה" מלאוס, ובכלים אירופאים מודרניים כמו הרמוניום, מפוחית פה, קונצרטינה, בנדוניאון, אקורדיון וה"באיאן" הרוסי. העלה נעשה מקנה סוף, ערבה, נחושת או פלדה, ונתון בתוך מסגרת קשיחה. גובה הצליל של העלה החופשי הממוסגר קבוע.
עלים חופשיים נטלי מסגרת משמשים בכלים פרימיטיביים, שבנויים מעצמים טבעיים, כגון אבן או קרש קשורים לחבל, המשמיעים קול שריקה כשמטלטלים אותם באוויר, או גבעול עשב ארוך, המתוח בין צדי האגודלים וגובה צלילו משתנה על ידי כפיפת האגודלים. כפות ידיים מקומרות יוצרות תא תהודה.
שנדור פרנצי
שנדור פרנצי (במקור פרנקל-Fränkel, בהונגרית: Ferenczi Sándor; 7 ביולי 1873, מישקולץ, הונגריה – 22 במאי 1933, בודפשט) היה פסיכואנליטיקאי יהודי-הונגרי, תאורטיקן מרכזי של האסכולה הפסיכואנליטית ומקורבו של זיגמונד פרויד וכן רופא מפורסם של החולים סנט רוקוש בבודפשט.
קורות חיים
פרנצי נולד השמיני בין שנים עשר ילדים, לברוך פרנקל ולרוזה אייבנשיץ (Eibenschütz), שניהם יהודים פולנים, ולאחר מכן שינה את שם משפחתו לצורה ההונגרית פרנצי. הוא למד רפואה בווינה והוסמך כרופא בגיל 21 בלבד.
פרנצי נודע כפסיכואנליטיקאי בשל עבודתו עם המטופלים הקשים ביותר ובשל פיתוח תאוריה על התערבות אקטיבית יותר מהמקובל בפרקטיקה הפסיכואנליטית. ב-1914 הפך למטפלה של הפסיכואנליטיקאית מלאני קליין. בשנים 1918–1919 היה נשיא החברה הבינלאומית לפסיכואנליזה.
כתוצאה מעבודתו כפסיכיאטר הגיע פרנצי למסקנה שדיווחיהם של מטופליו על התעללות מינית שחוו בהיותם ילדים, הם אמיתיים, לאחר אימות הדיווחים הללו עם מטופלים אחרים במשפחה. זו הייתה סיבה עיקרית למחלוקת שהתגלעה בסופו של דבר בינו לבין זיגמונד פרויד.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 ביקר פרנצי את השיטה הקלאסית של פרויד באשר לפרשנות נייטרלית וטען שגישה מנוכרת זו עלולה להביא לשחזור הטראומה אצל המטופל. הוא חבר לאוטו ראנק ליצירת פסיכותרפיה של "כאן ועכשיו", אשר, באמצעות השפעתו האישית של ראנק, הובילה את האמריקאי קארל רוג'רס להמשׂיג את הפסיכותרפיה המרוכזת באדם. פרנצי זכה לתמיכה מסוימת בעת המודרנית בקרב חסידיו של ז'אק לאקאן, כמו גם בקרב פסיכואנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית בארצות הברית. אנליטיקאים מהגישה ההתייחסותית ראו בו כמקדים את הדגש הקליני שלהם על הדדיות (אינטימיות), אינטרסובייקטיביות והחשיבות של ההעברה הנגדית של המטפל. עבודתו של פרנצי השפיעה עמוקות על התאוריה ועל הפרקטיקה של תאוריית היחסים הבין-אישיים של הפסיכואנליזה האמריקנית, כפי שאופיינה על ידי פסיכואנליטיקנים ב-William Alanson White Institute.
הפסיכואנליטיקאי ארנסט ג'ונס, הביוגרף הרשמי של פרויד, כינה את פרנצי חולה נפש בערוב ימיו, בהתעלמו ממאבקו של פרנצי באנמיה ממארת שהביאה בסופו של דבר למותו ב-1933. על אף מחלתו הקשה, שהייתה חשוכת מרפא באותה התקופה, הצליח פרנצי להוציא את חיבורו החשוב ביותר, "בלבול שפות בין המבוגרים לילד" ("Confusion of Tongues"), עבור הקונגרס הפסיכואנליטי הבינלאומי ה-12 שהתקיים בוויסבאדן, גרמניה, ב-4 בספטמבר 1932.
המוניטין של פרנצי חזר למודעות הציבורית בשנת 2002, לאחר פרסום של חיבור שנעלם ונמצא בתקופה זו, "Sandor Ferenczi in the History of Psychoanalysis"; אחד מפרקי הספר עסק באופי היחסים בין פרויד לפרנצי.
אקטיביות בטיפול הפסיכואנליטי
בניגוד לעמדתו של פרויד אודות התנזרות טיפולית, פרנצי דגל בנטילת תפקיד פעיל יותר על ידי המטפל. לדוגמה, במקום הפסיביות היחסית של האנליטיקאי, אשר מקשיב ומעודד את המטופל לקדם את האסוציאציות החופשיות שלו, נהג פרנצי לצמצם תגובות מסוימות, מילוליות ולא-מילוליות כאחד, על מנת לאפשר למחשבות ולרגשות המודחקים של המטופל להגיח החוצה. פרנצי תיאר חקר מקרה בו השתמש בסוג של הפעלה התנהגותית, נדירה ביותר בטיפול הפסיכואנליטי באותם הימים, כאשר ביקש מזמרת אופרה עם חרדת ביצוע "להופיע" במהלך טיפול, ובדרך זו להיאבק בפחדים שלה.
אמפתיה קלינית בפסיכואנליזה
פרנצי האמין שהתגובה האמפתית במהלך פסיכותרפיה, היא הבסיס של האינטראקציה הקלינית. הוא ביסס את התערבותו על התגובה לחוויה הסובייקטיבית של המטופל. בעוד הגישה המסורתית יותר הייתה שלאנליטיקאי יש תפקיד של רופא, הנותן טיפול לחולה בהתבסס על השיפוט הדיאגנוסטי של הפסיכופתולוגיה - פרנצי רצה שהמטופל יהפוך לשותף המשתתף במפגש שנוצר על ידי הצמד הטיפולי. הדגש הזה על הדדיות אמפתית במהלך המפגש הטיפולי היה תרומה חשובה להתפתחות הפסיכואנליזה.
פרנצי גם האמין שחשיפה עצמית של המטפל היא כוח מתקן טיפולי חשוב. לטענתו, ביטוי הרגשות של המטפל, חיוביים ושליליים כאחד, בונה את האמון במערכת היחסים הטיפולית ומקדם את התהליך הטיפולי. הפרקטיקה של הכללת אישיותו של המטפל במפגש הטיפולי הביאה לפיתוחו של הרעיון המפגש ההדדי: המטפל מורשה לדון בהיבטים מסוימים של חייו ומחשבותיו, כל עוד זה רלוונטי לטיפול. זאת בניגוד להתנזרות הטיפולית הפרוידיאנית, לפיה המטפל לא צריך לערב את חייו האישיים בטיפול, ועליו להישאר נייטרלי. המפגש הטיפולי הוא תקדים לתאוריה הפסיכואנליטית של "פסיכולוגיה של שני אנשים".
תאוריית "בלבול השפות" אודות טראומה
פרנצי האמין כי ההשפעה הטראומתית המתמשכת של גירוי יתר כרוני, קיפוח, או כשל אמפתי (מונח שזכה מאוחר יותר לפיתוח נוסף על ידי היינץ קוהוט), הוא מה שגורם בהמשך להפרעות נוירוטיות, הפרעות אישיות, הפרעת אישיות גבולית ופסיכוזה.
על פי תפיסה זאת, טראומה נפשית מתפתחת כתוצאה של פיתוי מיני של הילד על ידי הורה או דמות סמכותית. בלבול השפות מתרחש כאשר הילד מתיימר להיות בן הזוג של ההורה. המבוגר הפתולוגי מפרש את המשחק הילדותי והתמים הזה בהתאם ל"לשון התשוקה" הבוגרת שלו, ואז מכריח את הילד להתאים ללשון זו. המבוגר משתמש בשפה שהילד אינו דובר ומפרש את המשחק התמים של הילד (השפה הילדותית שלו) על פי נקודת המבט המופרעת שלו. לדוגמה, במהלך משחק משותף של אב ובת, היא מציעה לו את תפקיד בעלה ומציעה שהוא ישכב אִתה בדיוק כפי שהוא שוכב לישון עם אִמהּ; האב הפתולוגי מפרש בצורה שגויה הצעה זו ונוגע בבִתו בצורה שאינה ראויה, בזמן שהם במיטה. במצב זה, הילדה מדברת בשפה הילדותית התמימה שלה, והאב מפרש את ההצעה באמצעות הלשון המינית הבוגרת הנלהבת שלו. על פי פרנצי, המבוגר מנסה לשכנע את הילד שהתאווה מצִדו היא באמת האהבה אליה משתוקק הילד.
פרנצי מכליל את הרעיון אודות טראומה נפשית להזנחה רגשית, התעללות פיזית וכשל אמפתי. הביטוי הבולט של הפרעות אלו יהיה התעללות מינית.
יוזף הופמן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
כוונון מושווה
כוונון מושווה הוא שיטת הכוונון הנפוצה ביותר בעולם כיום. שיטה זו מחלקת את האוקטבה, שנחשבת למרווח המוזיקלי הבסיסי ביותר, ל־12 חלקים שווים בגודלם. שיטה זו נוצרה ליצור קירוב עבור כל המרווחים, ולאפשר לנגן במידה שווה בכל הסולמות.
הגדרות בסיסיות
מספר הגדרות בסיסיות בנוגע לתאוריית המוזיקה:
חלוקת האוקטבה למרווחים שווים
אם רוצים לחלק את המרווח אוקטבה ל־12 (מספר התווים במוזיקה המערבית) למרווחים שווים בגודלם וידוע שמרווח מוגדר כיחס בין התדירויות ולא כהפרש ביניהן, אז המרווח r יקיים:
כלומר, המרווח r הוא מרווח שכאשר נפעיל אותו על התו לה 12 פעמים נקבל את התו לה במרחק אוקטבה. במילים אחרות, המרווח שכאשר יוכפל בעצמו 12 פעמים ייתן בדיוק את המרווח אוקטבה (יחס של 2:1):
ניתן לראות שהיחס שיצא הוא. יחס זה נקרא חצי טון ו־12 חצאי טון הם אוקטבה אחת.
ניתן להסתכל על תדירויות התווים במוזיקה המערבית כסדרה הנדסית (סדרה שבה היחס בין זוג איברים עוקבים הוא קבוע), כאשר מנת הסדרה היא מכיוון שהמרווח בין תדירויות כל זוג תווים עוקבים הוא קבוע, ומרווח מוגדר כיחס בין התדירויות. אם האיבר הראשון הוא a_1 = 440 (התו לה) ניתן לחשב את האיבר שנמצא 12 חצאי טון ממנו, כלומר במקום n = 13:
התוצאה היא התו לה במרחק אוקטבה מהתו המקורי, או במילים אחרות, לה באוקטבה גבוהה יותר.
סיבת החלוקה ל־12
במאה החמישית לפני הספירה המתמטיקאי פיתגורס גילה שהמרווחים שנשמעים נעים במיוחד לאוזן הם מרווחים ביחסים של 2:1 ו־3:2. מרווח של 2:1 מוכר כמרווח אוקטבה, המרווח הזך ביותר. מרווח של 3:2 נקרא קווינטה והוא המרווח השני הזך ביותר. ניתן לראות שבשיטת הפסנתר המושווה (שיטת הכיוון שהוצגה עד כה) המרווח 2:1 מופיע במרווח של 12 חצאי טון (אוקטבה). אך ליחס של 3:2 לא ניתן להגיע באמצעות חלוקת האוקטבה למרווחים שווים, אך אם תחולק האוקטבה ל־12 מרווחים, נקבל שמרווח של 3.5 טון (7 חצאי טון) יוצא קרוב מאוד ל־3:2. נחשב:
מרווח זה של שלושה וחצי טונים מייצג יחס תדירות - שמספיק קרוב אל פי שלושה חצאים - כדי שהאוזן האנושית לא תוכל להרגיש בהבדל שבין יחס תדירות מקורב זה לבין יחס תדירות מדויק של פי שלושה חצאים, לכן מחלקים את האוקטבה ל־12 מרווחים שווים.
תפישת האוזן האנושית
כמו שכבר ראינו, גובה כל אוקטבה הוא בדיוק פי שניים מהאוקטבה שקדמה לה. אם נסתכל על ציר התדר נראה:
אך האוזן האנושית שומעת את כל האוקטבות בצורה שווה, כאילו כולן מתפרשות על אותו תחום תדרים:
מכאן ניתן לראות שהאוזן האנושית אינה שומעת מרווחים בין צלילים כהפרש התדירויות אלא כהפרש לוגריתם התדירויות. בטבלה הבאה מוצגים כל התווים באוקטבה, התדירויות שלהם, הפרש התדירויות והפרש לוגריתם התדירויות, וניתן להבחין שמה שנשאר קבוע הוא הפרש לוגריתם התדירויות.
סטיבן האף
סטיבן אנדרו גיל האף (באנגלית: Stephen Hough; נולד ב-22 בנובמבר 1961) הוא פסנתרן של מוזיקה קלאסית, סופר ומלחין אנגלי, בשנת 2005 קיבל גם אזרחות אוסטרלית.
פרטים ביוגרפיים
סטיבן האף נולד ב 1961 בהסוול (Heswall) (צ'שייר) בחצי האי וירל, כבן יחיד לאב יליד אוסטרליה ולאם ילידת ליברפול. המשפחה מצד אמו הייתה בעלת שורשים פרוטסטנטים עמוקים. סבא רבא של האמן היה ראש המסדר אורנג' בליברפול.
גדל בהוילייק, שם התחיל לימודי פסנתר בגיל 5. בגיל 17 נבחר לגמר התחרות השנתית לכישרונות המוזיקליים הצעירים של בי.בי.סי Young Musician of the Year וזכה במגמה הפסנתר. ב-1982 זכה בפרס "טרנס ג'אד" בבריטניה ובשנה הבאה זכייתו בפרס הראשון בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש נאומבורג בניו יורק סימנה פריצת דרך בקריירה הבינלאומית שלו.
סטיבן האף למד במכללה המלכותית הצפונית למוזיקה (Royal Northern College of Music) במנצ'סטר, שבה היה תלמידם של בהמשך סיים תואר שני באקדמיה ג'וליארד שבה היה תלמידם של גורדון גרין, דריק וינהם והת'ר סלייד-ליפקין. ב-2001 זכה במענק מחקר ע"ש מק ארתור MacArthur Genius Award.
הקריירה המוזיקלית
סטיבן האף נודע במיוחד בביצועיו את יצירות המלחינים הרומנטיים כמו שוברט, שומאן, מנדלסון, ברהמס, צ'ייקובסקי, שופן, ליסט, וגם בעיניין שגילה כלפי מוזיקה של מלחינים פחות ידועים. הקליט, בין השאר, מוזיקה לפסנתר מאת הומל, מומפו, קונצ'רטי מאת זאואר, קסאפר שארוונקה ואחרים. האף היה גם המבצע בבכורה של הקונצ'רטי לפסנתר מס. 1 (1983) ומס.2 (1992) מאת לוואל ליברמן.
סטיבן האף הופיע ברסיטלים ובהרכבים קאמריים וכמו כן כסולן עם תזמורות סימפוניות רבות בעולם – התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של לוס אנג'לס, התזמורת הסימפונית של טורונטו, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פיטסבורג, הפילהרמונית של ניו יורק, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, הפילהרמונית הונג קונג, הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הממלכה המאוחדת,, התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, הפילהרמונית המלזית, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול, התזמורת הסימפונית סינגפור, תזמורת אנ. אייץ'.קיי בטוקיו, התזמורת הקאמרית האנגלית, תזמורת מינסוטה, התזמורת הסימפונית של נאשוויל וכו'.
האף הופיע גם בפסטיבלים רבים ברחבי העולם כולל בזלצבורג, אדינבורו, בפרומס, אלדבורו, "Mostly Mozart" ("בעיקר מוצרט") בניו יורק, סאפורו, רוויניה, טנגלווד, בלוסום, אספן, הוליווד בול וסרטוגה.
האף בוחר לא פעם לערוך סיורי רסיטלים וקונצרטים במרכזים מוזיקליים פחות מבוקשים ולצד תזמורות בפרובינציה, כמו למשל בדה מוין, בירת מדינת איווה, או סירקיוז, ניו יורק.
לא פעם הוא כולל ברפרטואר שלו גם קטעי מוזיקה קלה, כמו המנגינה My Favorite Things מתוך המחזמר "צלילי המוסיקה מאת רוג'רס והמרשטיין.
הקלטות
האף הקליט מעל 40 תקליטורים. ביניהם חשובות במיוחד הן אוסף של ארבעה קונצ'רטי לפסנתר והרפסודיה על נושא של פגניני מאת רחמנינוב, עם התזמורת הסימפונית של דאלאס. הקלטות אלה זיכו אותו בפרס "גרמופון" ובפרס המבקרים הבריטים למוזיקה קלאסית.
סטיבן האף הצטיין גם כמלחין ומתעתק ולפעמים כלל יצירות משלו ברסיטלים שלו. הקונצ'רטו לצ'לו שהלחין בוצע בבכורה בשנת 2007 על ידי סטיבן איסרליס והפילהרמונית של ליברפול. בכנסיית המנזר וסטמינסטר בוצעו בקיץ אותה השנה מיסות שכתב. בשנת 2009 השלישייה שלו לפיקולו, קונטרבס ופסנתר ('Was mit den Traenen Geschieht') הושמעה בבכורה בברלין על ידי חברים בפילהרמונית של ברלין. הקלטותיו את חמשת הקונצ'רטי לפסנתר מאת סן-סנס זכו בתואר הקלטת השנה של "גרמופון" בשנת 2001 ומאוחר יותר הוכתרו כ"תקליטור הזהב" של כל 30 שנות קיום הפרס ("winner of winners" - פרס הפרסים). סטיבן האף הוא חבר לשם כבוד ופרופסור אורח באקדמיה המלכותית בלונדון ומלמד בקורסים הבינלאומיים לפסנתר במסגרת המכללה הצפונית המלכותית למוזיקה במנצ'סטר.
חייו הפרטיים
מגיל 16 נמשך לדת הקתולית אחרי שבעת שהותו בסאמר סקול דרטינגטון בדבון, נכח במיסה בכנסיית המנזר באקפסט והוקסם. בהמשך המיר את דתו לרומית קתולית, מהפך שהיה בו גם ביטוי של מרד נעורים. פעמיים בחייו שקל לפנות לשליחות של כמורה. אף על פי שלבסוף לא עשה זאת, האמונה המשיכה לתפוס מקום חשוב בחייו. היה לפרק זמן חבר בארגון אופוס דאי ופרסם בין השאר ספר "כתבי הקודש כתפילה: ספר ללקטיו דיווינה" (lectio divina).
נוהג להתבטא בנושאי תאולוגיה וגם כן בנוגע לנטייתו החד-מינית ועל הקשר בינה ובין המוזיקה והדת בחייו. מוכשר בתחומים אינטלקטואלים רבים, בזמנו הפנוי עוסק גם בציור ובשנת 2007 זכה האף בפרס הראשון בתחרות השישית הבינלאומית לשירה של המגזין "פרסט רייטר" Firstwriter. כמו כן האף כותב בהתמדה בלוג אישי באינטרנט.
ספרים
2007 - ,The Bible as Prayer, Paulist Press
טדורנה עדנית
טדורנה עדנית (שם מדעי: Tadorna variegata) הוא עוף מים ממשפחת הברווזיים ומהסוג טדורנה. ברווז זה חי בניו זילנד בטבע. מקור שמם הוא ממאורית שם הם מכונים "pūtangitangi" - "ברווזי גן עדן".
ברווזים אלה חיים רק בניו זילנד וחיים בשדות ואדמות מרעה ניזונים מעשב וצמחייה וכן מזרעים וחרקים. הם חיים יחדיו בזוגות, לעיתים עד סוף חייהם. עונת הרבייה נמשכת מאוגוסט עד דצמבר ובמהלכה הם בונים קנים על עשבים גבוהים, בין עצים או שיחים ומתחת גזעים נרקבים. הם מטילים בערך תשע ביצים. הברווזים מגיעים לבגרות בתוך שנתיים.
ברווזים אלה הופצו על ידי האירופאים שהגיעו לניו זילנד, בכך שכרתו יערות והפכו אותם מאדמות מרעה או אגמים בהם יכלו הברווזים לנוח וככה צדו אותם. למרות הציד האוכלוסייה לא בסכנת הכחדה.
פינקוטק הישן
פינקוטק הישן (בגרמנית: Alte Pinakothek) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ב"מתחם האמנות" (Kunstareal) בעיר מינכן. הפינקוטק הישן הוא אחד הוותיקים מבין המוזיאונים לאמנות בעולם, ומחזיק באחד האוספים הגדולים ביותר של "הציירים הגדולים" (Old Masters) שפעלו באירופה לפני שנת 1800. שמו של המוזיאון נגזר מתקופת זמן הפריטים המוצגים בו, בדומה למוזיאונים הסמוכים אליו פינקוטק החדש ופינקוטק המודרני.
היסטוריה
אוסף האמנות של משפחת ויטלסבאך החל בתקופתו של וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה אשר הורה כבר במאה ה-16 לציירים המפורסמים בני תקופתו ליצור מספר ציורים היסטוריים. מקסימיליאן הראשון ("הגדול") דוכס בוואריה המשיך במדיניות רכישת הציורים ובעיקר מפרי עבודתו של אלברכט דירר. נכדו, מקסימיליאן השני עמנואל, רכש בתקופת שלטונו באזור ארצות השפלה, אוסף גדול של ציורים פרי מכחולם של האומנים בני האסכולה ההולנדית והפלמית. בשלהי המאה ה-18 הוצג כבר חלק נכבד מן האוסף בארמון הישן והיה נגיש גם לציבור הרחב.
המבנה
בשנת 1826 הורה לודוויג הראשון מבוואריה לאדריכל לאו פון קלנצה לתכנן בניין חדש עבור אוסף האומנות של משפחת ויטלסבאך. עיצובו של פון קלנצה למוזיאון, התייחד בחללי תצוגה ענקיים וגבוהים, ולאחר חנוכתו בשנת 1836 שימש השראה למבני מוזיאונים רבים אחרים ברחבי אירופה. במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק מבנה המוזיאון אך שוקם ונפתח מחדש לתצוגות בסוף שנות ה-50.
כיום
מוזיאון פינקוטק הישן מתנהל תחת פיקוח של רשות ציבורית ממשלתית. האוסף כולל כמה אלפי ציורים מן המאה ה-13 ועד המאה ה-18. רוב האוסף מורכב מעבודות של ראשוני הציירים הגרמנים, ההולנדים, הפלמים, והאיטלקים ונחשב לאחד מחשובי האוספים בעולם. במוזיאון עצמו מוצרים יותר מ-800 ציורים, וציורים נוספים מושאלים לתצוגות במוזיאונים אחרים בבוואריה.
פרנק באייר
פרנק באייר (בגרמנית: Frank Paul Beyer; 26 במאי 1932, נוביץ, האימפריה הגרמנית – 1 באוקטובר 2006, ברלין) היה במאי קולנוע גרמני. על עבודתו הוא זכה במספר פרסים לרבות פרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ופעמיים ב"פרס לאומי של גרמניה המזרחית".
ראשית הקריירה
פרנק באייר נולד בעיירה נוביץ שבמדינת תורינגיה, בגרמניה. לאחר עליית הנאצים לשלטון אביו שהיה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה איבד את העבודה. בשנת 1942 הוא גויס לורמאכט ובמהלך 1943 נהרג בקרבות של מלחמת העולם השנייה.
באייר סיים לימודי בית הספר בשנת 1950 באייר רצה ללמוד היסטוריה באוניברסיטת לייפציג אך לא קיבל לכך אישור מהשלטונות. בשנת 1952 הוא התחיל ללמוד משחק באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ותוך זמן קצר הועבר ללימודי בימוי בפראג. בשנת 1954, עוד במהלך הלימודים הוא התחיל לעבוד בדפ"א, חברה מזרח גרמנית לקולנוע.
הקריירה הקולנועית
באייר המשיך לעבוד ב"דפ"א" לאחר סיום הלימודים והתרכז בסרטים שתיארו אירועי מלחמת העולם השנייה. בשנת 1963 הוא סיים את הסרט Naked Among Wolves על הסתרת ילד יהודי על יד אסירים בבוכנוואלד. בשנת 1966 הוא סיים עבודה על סרטו "בעקבות האבנים". למרות הצלחה בהקרנה הראשונה אחרי שלוש ימים הסרט נאסר להמשך הקרנה. הקרנתו חדשה רק בשנת 1989.
מסיבות אישיות באייר עזב את "דפ"א". בשנים 1967–1969 הוא עבד בתיאטרון בדרזדן. בשנת 1968 הוא קיבל אישור לעבוד כבמאי עבוד טלוויזיה. בשנת 1971 הוא ביים סדרה בת 5 פרקים על הימים האחרונים של צי גרמני בשנת 1945. בשנת 1975 הוא ביים סרט "יעקב השקרן" שהתרחש בגטו בשטח פולין הכבושה. סרטו זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין והיה מועמד לקבלת פרס אוסקר. זה היה המקרה היחיד בו סרט שצולם בגרמניה המזרחית היה מועמד לקבלת פרס אוסקר.
בשנת 1977 באייר צילם סרט Das Versteck עם מנפרד גרוג בתפקיד הראשי. מכיוון שגרוג ביקש לעזוב את גרמניה המזרחית הסרט לא הוקרן. על סרטו Geschlossene Gesellschaft משנת 1978 נמתחה ביקורת קשה מצד השלטון ולבאייר נאסר לעבוד בבימוי.
למרות איסור זה באייר קיבל אישור לעבוד בברלין המערבית בו הוא עשה מספר סרטים.
לאחר איחוד גרמניה באייר המשיך בבימוי. בשנת 1993 הוא היה ראש צוות השופטים בפסטיבל קולנוע של ברלין. הוא נפטר בשנת 2006 לאחר מחלה קשה.
ג'ומאנה אל-חוסייני
ג'ומאנה אל-חוסייני (2 באפריל 1932 – 11 באפריל 2018) הייתה ציירת ופסלת ממוצא פלסטיני. זכתה בפרסים רבים והציגה בתערוכות רבות במרחבי העולם. ג'ומאנה אל חוסייני נולדה בירושלים וחיה ועבדה בפריז. היא ידועה בעיקר בציוריה על ירושלים, בתיה ואנשיה.
ביוגרפיה
ג'ומאנה אל-חוסייני נולדה בירושלים בשנת 1932. הוריה, ג'מאל אל-חוסייני ונימאטי אל-עלמי, באו ממשפחות פלסטיניות בעלות שם. כילדה למדה ברמאללה בבית ספר לבנות. היא גדלה בבית סבה, בבית הראשון שנבנה מחוץ לחומות ירושלים. בשנת 1948 ביקרה המשפחה בבירות ואז פרצה מלחמת השחרור והיא נשארה שם עד לאחר נישואיה.
משפחת אביה של אל-חוסייני חיה בירושלים מאז המאה ה-13 ורבים במשפחה היו אנשי דת ופוליטיקה מקומיים. אביה היה מזכיר הוועד הפועל של הקונגרס הערבי-פלסטיני ומזכיר המועצה המוסלמית העליונה, ומאוחר יותר גם יושב ראש המפלגה הערבית הפלסטינית, ובשנת 1936 עמד בראש המשלחת הפלסטינית ללונדון. אמה של אל-חוסייני באה גם היא ממשפחה ירושלמית וממנה ירשה את הכשרון האומנותי שלה.
בין השנים 56–1953 למדה אל-חוסייני לימודי תעודה במדעי המדינה בקולג' לנשים בבירות. בתקופת לימודיה עודדו אותה המורים לעסוק באומנות והיא החלה ללמוד ציור, קרמיקה ופיסול. לאחר מכן המשיכה את לימודיה בפריז ובשנת 1965 הציגה שם לראשונה. מאוחר יותר, היציגה את עבודותיה בתערוכות יחיד בארצות ערב, במיוחד בירדן, ביפן ובאיטליה וגם בירושלים מקום הולדתה.
בשנת 1950 נישאה לאורפן באיאזיד ונולדו להם שלושה בנים.
עבודותיה
בפריז, מספר קורסים באומנות פתחו בפני אל-חוסייני עולם חדש והיא החלה לצייר תמונות מימי ילדותה בירושלים – ציפורים, פרחים, פרפרים, צמחיית האזור, את ים המלח, בתים, חלונות, דלתות ושמיים. תחילה ציירה לעצמה, אבל כבר בבירות החלה להציג בתערוכות. התערוכה הבינלאומית הראשונה שלה נערכה בשנת 1965 בלונדון. בשנת 1973 הציגה בתערוכת יחיד בגלריה ברומא ובירושלים. בשנת 1979 השתתפה בביאנלה בוונציה, בשנת 1988 בטוקיו ובשנת 1994 במוזיאון לנשים בוושינגטון DC. כמו כן היא הציגה ברחבי העולם הערבי.
בפריז השתתפה אל-חוסיינו, בשנת 1966, בתערוכה של ציירים פלסטינים צרפתיים, ובשנת 1998 בתערוכה של אומנות פלסטינית בסטוקהולם שם קיבלה את הפרס הפלסטיני Badran לאמנות חזותית. היא חברה The Sakakini’s General Assembly.
אל-חוסייני הייתה ערה למצב הפוליטי במזרח התיכון ובציוריה מבטא הצבע את רגשותיה. לעיתים סגנונה השתנה בהתאם לנסיבות. כאשר פרצה מלחמת האזרחים בבירות, בשנת 1975, במקום לצייר היא רקמה את ההיסטוריה המשפחתית וגם סמלים שונים בתוך צעיפים ותלבושות פלסטיניות מסורתיות. העיסוק ברקמה היה עיסוק מסורתי של נשות הכפר הפלסטיניות והוא קשור להיסטוריה ולתרבות הפלסטינית. הצבעים, הדגמים והעיצוב של הרקמה הצביעו על מעמדה של האישה בחברה, למי היא נשואה והעושר בו היא מחזיקה. לכל כפר היו דוגמאות רקמה ייחודיות לו והם הועברו מאם לביתה במשך דורות. אל-חוסייני למדה את מלאכת הרקמה מאימה.
החל משנת 1987, החל הציור של אל-חוסייני להשתנות ולהיות מופשט וכהה יותר. אנשים וערים פינו מקום לדימויים המחפשים לידה מחודשת ( rebirth). בציורים ניתן לראות צורות גאומטריות השטות בחלל מוגדר - שדות מרחב שבהם עומדים סימני כתב ייחודיים, המבוססים על הקליגרפיה המסורתית של הכתב והאומנות הערבים, ומשרים הרגשה של ריחוף על פני אור פיזי ורוחני. המשחק בין המשטחים השונים תלוי בסימני הכתב שבהם השתמשה. דרך סימני הכתב השונים נראה שהמרחב המופשט בין זמננו מתערבב עם המופשט הערבי של ימי הביניים. הציורים מזכירים ערים מזרח תיכוניות בשעות הלילה. הם זוהרים והופכים לסמל של תקווה
בשנת 1991 למדה אל-חוסייני לעבוד גם בויטראז'ים.
Doogee T5
T5 הוא טלפון חכם של חברת Doogee בעל מסך מגע שהוכרז לראשונה בנובמבר 2016. המכשיר כולל מסך מגע מסוג LCD בגודל 5 אינץ' ברזולוציה 720X1280 מגה-פיקסל, מעבד ARM Cortex-A53 בעל 8 ליבות במהירות מקסימלית 1300 מגה-הרץ וארכיטקטורת 64 ביט, מצלמה ראשית Samsung S5K3L8 ברזולוציה 1.3 מגה-פיקסל, פלאש מסוג LED כפול וסוללת ליתיום פולימר בהספק 4500 מילאמפר-שעות. המכשיר פועל על מערכת הפעלה Android 6.0 Marshmallow והגיע לחנויות באוקטובר 2016.
חומרה
מכשיר דוגי T5 מבוסס על ערכת השבבים MediaTek MT6753 הכוללת מעבד ARM Cortex-A53 בעל 8 ליבות ARMv8-A בתדירות מרבית 1300 מגה-הרץ, עם זיכרון מטמון 512 קילו-בתים בארכיטקטורה 64 ביט הבנוי בטכנולוגיה 28 ננומטר. ערכת השבבים גם כוללת מאיץ גרפי ARM Mali-T720 MP3 בעל 3 ליבות הפועלות בתדירות 450 מגה-הרץ.לדוגי T5 זיכרון (RAM) בגודל 3072 מגה-בתים מסוג LPDDR3 הפועל בתדירות 800 מגה-הרץ וגם נפח אחסון (ROM) בגודל 32768 מגה-בתים.
תוכנה
דוגי T5 פועל על מערכת הפעלה אנדרואיד (מאנגלית: Android) של חברת גוגל (מאנגלית: Google). נכון לנובמבר 2017 המכשיר משתמש בגרסה 6.0 המכונה בשם מרשמלו (באנגלית: Marshmallow) אשר הושקה באוקטובר 2015.
צילום
המצלמה הראשית של דוגי T5 ממוקמת בגב המכשיר ומשתמשת בחיישן Samsung S5K3L8 אשר פועל בטכנולוגיית ISOCELL. בעזרת חיישן בגודל 0.23 אינץ' המכשיר מצלם תמונות סטילס ברזולוציה 1.3 מגה-פיקסלים וסרטי וידאו ברזולוציה 2.06 מגה-פיקסלים בתדירות מרבית 30 פריימים לשנייה. העדשה של המצלמה הראשית מספקת צמצם f/2.2. למצלמה קיים פלאש מסוג LED כפול הממוקם ליד המצלמה הראשית. המצלמה המשנית המכונה בשם סלפי (מאנגלית: selfie) ממוקמת ליד המסך של המכשיר ומשתמשת בחיישן OmniVision OV5648 אשר פועל בטכנולוגיה CMOS BSI+. בעזרת החיישן דוגי T5 מצלם תמונות סטילס ברזולוציה 0.5 מגה-פיקסלים וסרטי וידאו ברזולוציה 0.92 מגה-פיקסלים בתדירות מרבית 30 פריימים לשנייה.
מסך
מסך המכשיר הא צג גביש נוזלי (LCD) בגודל 5 אינץ' אשר עושה שימוש בטכנולוגיה IPS אשר תופס קרוב ל-57.1 אחוז מפני השטח של הטלפון. רזולוציית המסך היא 720X1280 פיקסלים בעומק הצבע 24 ביט, המספקת צפיפות 294 פיקסלים לאינץ'.
סוללה
בעזרת הסוללה בגודל 4500 מילאמפר-שעות שעשה שימוש בטכנולוגיה ליתיום פולימר, דוגי T5 מספק זמן דיבור ברשתות דור שני של 20 שעות וזמן המתנה של 480 שעות. ברשתות דור שלישי המשיר מספק זמן דיבור של 20 שעות וזמן המתנה של 480 שעות.
מפעילים סלולריים
הטלפון תומך בשני כרטיסי סים אשר עובדות בתדרים הבאים:
תמיכה של מפעילים סלולריים הישראלים:
אלכסנדר השני, קיסר רוסיה
אלכסנדר ניקולאייביץ' השני (ברוסית: Александр II Николаевич; 17 באפריל 1818 – 13 במרץ 1881) היה צאר האימפריה הרוסית, מלך פולין והדוכס הגדול של פינלנד משנת 1855 ועד 1881. אלכסנדר השני הנהיג קו ליברלי ורפורמות מקיפות, בייחוד שחרור הצמיתים ב-1861, וחתר ליציבות ביחסי החוץ של המדינה.
אלכסנדר השני ירש את הקיסרות לאחר מות אביו, ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה. בהשפעת הרפורמות שהונהגו בצרפת ובאנגליה הנהיג אלכסנדר השני רפורמות מרחיקות לכת ברוסיה, כולל שחרור האיכרים הצמיתים, דבר שאך הגביר את התסיסה ברוסיה בהיווצר מעמד של איכרים ללא קרקע וללא אמצעי קיום. לאחר מלחמת קרים הצאר חדל מכוונות התפשטות של רוסיה והתרכז בביצור גבולותיה. הצאר השתמש במלחמת האופיום השנייה במטרה לספח את חבל מנצ'וריה החיצונית מידי האימפריה הסינית. לאורך כל שלטונו הביא אלכסנדר לכיבושים במרכז אסיה שהחלו יריבות אימפריאלית עם האימפריה הבריטית אשר כונתה "המשחק הגדול".
לנוכח טבח באוכלוסייה הבולגרית של האימפריה העות'מאנית, אלכסנדר השני הביא לפתיחתה של המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) אשר כמעט הובילה לקריסתה של האימפריה העות'מאנית אילולא התערבות בריטית וצרפתית שמנעה מהגעת הכוחות הרוסית לקונסטנטינופול, הבירה העות'מאנית. במטרה לייצב את מערכת הכוחות במרכז אירופה תמך אלכסנדר השני בהקמתה של ברית שלושת הקיסרים בין האימפריה הרוסית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית כונה "הצאר הטוב", "המשחרר".
הצאר אלכסנדר השני נרצח על ידי טרוריסטים נרודניקים זמן קצר לפני שעמד להוציא לאור סדרת רפורמות ליברליות ברוסיה. תקופת שלטונו עמדה בסימן המהפכה התעשייתית ותהפוכות חברתיות שהובילו עם הזמן לעלייה בתסיסה האזרחית הכוללת בתוך האימפריה הרוסית. בנו ירש אותו בתור אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
שנותיו הראשונות
אלכסנדר ניקולאייביץ' - אלכסנדר השני נולד במוסקבה ב-17 באפריל 1818 כבנו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ והיה שליט רוסיה הראשון שנולד במוסקבה מאז פיוטר הגדול. בשנת 1814 ביקר בברלין, ממלכת פרוסיה הנסיך הרוסי בן ה-18 ניקולאי הראשון (לימים הצאר), בנו השלישי של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ובמהרה שתי משפחות המלוכה, בית רומנוב הרוסי ובית הוהנצולרן הפרוסי, הסכימו כי הוא יינשא לנסיכה שרלוטה. בביקורו השני של ניקולאי בברלין לאחר מספר חודשים פגש לראשונה בשרלוטה, שהייתה אז בת 17, ובשובם לרוסיה יחדיו היו כבר מאורסים. היו אלו נישואים פוליטיים בעיקרם אך השניים הסתדרו לטובה אחד עם השנייה.
חינוכו של הצארביץ' (יורש העצר) אלכסנדר נפל לאחריותו של איש האשכולות וסילי ז'וקובסקי, אשר שם דגש בחינוכו של אלכסנדר בכל הנוגע ללימוד מדעי המדינה ושפות אירופאיות מרכזיות, כגון גרמנית, צרפתית ואנגלית, בהן ידע אלכסנדר לדבר בצורה שוטפת לצד שפת האם הרוסית שלו. אביו, הצאר ניקולאי הראשון, טען כי העדיף שבנו יחונך תחילה להיות אדם ואחר כך קיסר. כאשר היה בן 13 התפרץ אביו לשיעור שלו ושאל את אלכסנדר מה היה עושה במצב של ניסיון הפיכה כושל נגד שלטונו. אלכסנדר הגיב כי היה סולח ונותן חנינה לכל המעורבים בניסיון ההפיכה. בשנת 1837, באופן יוצא דופן באותה עת, אלכסנדר הצעיר נלקח לסיור שנמשך שישה חודשים ברחבי האימפריה הרוסית, וביקר ב-30 מחוזות ברחבי האימפריה. במסע זה הפך אלכסנדר ליורש העצר הרוסי הראשון שביקר בסיביר שמעבר להרי האורל בצפון אסיה. בשנת 1839 נשלח בידי הוריו לסיורים ברחבי אירופה, שם פגש בויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת. בעודו יורש עצר, אלכסנדר תואר בתור אדם בעל דעות מודחקות שלעיתים ניתן לפרשן בתור פציפיזם.
האווירה האינטלקטואלית של סנקט פטרבורג לא קראה לכל רפורמה או שינוי; חופש המחשבה וכל צורה שלהיוזמה פרטית כלכלית הודחקו נמרצות בהוראת אביו, הצאר ניקולאי הראשון, אשר הנהיג משטר ברזל במדינה בידי משטרה חשאית מחשש לניסיון הפיכה אנטי-צארית ואנטי-אוטוקרטית כפי שבוצע בעת עלה לשלטון (ראו מרד הדקבריסטים "דצמבריסט"). צנזורה אישית ורשמית הייתה רווחת באימפריה הרוסית באותה העת; ביקורת על הרשויות נחשבה לעבירה חמורה שעונשה יכול היה להגיע עד למוות.
ירושה במהלך מלחמת קרים
מאז המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774) הסכים הסולטאן העות'מאני להעניק לקיסר הרוסי את התואר "מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית". תואר זה אפשר לממשל הרוסי להתערב בעת מרידות של נוצרים נגד השלטון הסולטאני כפי שאירע לדוגמה במהלך מלחמת העצמאות של יוון. לנוכח עליית הלאומיות ברחבי אירופה התפתחה האידאולוגיה הפאן-סלאבית, שקראה להקים אימפריה של כל העמים הסלאבים בהנהגת רוסיה אשר תביא לסופה של האימפריה העות'מאנית ותקבע את בירתה להיות קונסטנטינופול, או כפי שכונתה ברוסית: "צארינגראד" (עיר הקיסרים; Царьград). הקיסרות הצרפתית השנייה תחת שלטון נפוליאון השלישי חמדה בהשגת התואר של "מגן הנוצרים" במקום רוסיה כדי לנצל את מעמדה המוחלש של האימפריה העות'מאנית והאימפריה הבריטית חששה כי מלחמה כוללת נוספת בין רוסיה לעות'מאנים עלולה להביא להקמתה של אימפריה גדולה מכל דבר שקדם לה שתאפיל על אירופה.
חשש זה מהקמתה של אימפריה פאן-סלאבית הובילה לברית בלתי-צפויה בין בריטניה, צרפת והאימפריה העות'מאנית. כאשר הצאר ניקולאי סירב להיכנע לאולטימטום הבריטי-צרפתי ולסיים את מלחמתו בעות'מאנים, הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על רוסיה והחלו בפלישה אל עבר חצי האי קרים (על כן שמה של המלחמה היה מלחמת קרים). מחלות הרגו פי שניים יותר חיילים מאשר קרבות ולמרות סדרת כשלים מנהיגותיים ולוגיסטיים מצד הבריטים והצרפתים, אלו הצליחו להביס את הרוסים ולהטיל מצור על עיר הנמל סבסטופול ובנוסף על כך גם הביאו להשמדתו של צי הים השחור (זרוע של הצי הרוסי הקיסרי). הליך המלחמה פגע קשות בבריאותו של ניקולאי וב-2 במרץ 1855 הוא נפטר, ואלכסנדר הוכתר לצאר במקומו. תחילה תמך אלכסנדר בהמשך המלחמה עד להדחקת כוחות הברית האנטי-רוסית מחצי האי קרים אך לאחר כיבושה של סבסטופול הוא פתח במשא ומתן לשלום במלחמת קרים, שתנאיו הוכתבו עקב תבוסת רוסיה במלחמה. תואר "מגן הנוצרים באימפריה העות'מאנית" הועבר לצרפת, אזור הדלתה של נהר הדנובה הועבר מרוסיה לשליטה עות'מאנית והאימפריה הרוסית נפגעה קשות מבחינת יוקרתה הבינלאומית. תוארו הרשמי של אלכסנדר השני בתור ריבון האימפריה הרוסית, היה:
כיבוש הקווקז
עוד מימי שלטונה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה החלה ההתפשטות הרוסית לתוך צפון הקווקז. לאחר הבסתה של השושלת הקאג'ארית של פרס במסגרת מלחמות רוסיה–פרס הפכה רוסיה למעצמה המרכזית היחידה בצפון הקווקז והשנייה בעבר הקווקז (דרום הקווקז) לצד האימפריה העות'מאנית. הטופוגרפיה של הרי הקווקז הקשתה על ייצוב משטר הצאר הריכוזי על תושבי העמים הקווקזים. בהתחשב בעובדה שרוב עמים אלו היו מוסלמים, התנגדותם לכיבוש הרוסי האורתודוקסי הייתה גדולה עוד יותר. שליטיה של רוסיה הוקירו בחשיבות של הקווקז להתפשטות אל עבר אסיה הקטנה וממלכת פרס. ההתנגדות המרכזית לכיבוש הרוסי נבעה משלוש פדרציות שבטיות בצפון הקווקז, דאגסטן, צ'צ'ניה וצ'רקסיה. תחת ההנהגה של גאמזק-בק והאימאם שאמיל, הכוחות השבטיים האנטי-רוסים התארגנו לכדי אימאמות הקווקז. הטקטיקה של הכוחות השבטיים להשתמש בלוחמת גרילה הקשתה על צבא האימפריה הרוסית הסדיר והובילה לגרירת המאבק במשך עשורי שנים עד לשלטונו של אלכסנדר השני. החל משנות ה-20 של המאה ה-19, כל מנהיגי ההתנגדות ניסו פעם אחר פעם להגיע להסכם עם הרוסים, אך נענו עם הדרישה הנוקשה לכניעה ללא תנאי. כל משא ומתן שהרוסים ניהלו עם הקווקזים היה למטרות טקטיות בלבד, משמע להרוויח זמן או לנטרל קבוצה אחת כדי להילחם בקבוצה אחרת. גם כאשר הקיסר אלכסנדר השני עצמו הציע הסדר משא ומתן עם האימאם שאמיל בשנת 1856, ההצעה נדחתה במקום על ידי המשנה לצאר במלכות המשנה של הקווקז (היחידה המנהלית בתוך האימפריה הרוסית של חבל הקווקז); הנסיך אלכסנדר בריאטינסקי.
לבסוף תפסו כוחות רוסים באימאם שאמיל ולקחו אותו בשבי בפעולה שסימלה את סיום הלחימה. צ'צ'ניה ודאגסטן סופחו זמן קצר לאחר מכן אך לא צ'רקסיה. למרות הפלת ההנהגה של הצ'רקסים, אנשיהם המשיכו במאבק גרילה בלתי פוסק נגד הכוחות הרוסים ומנעו המרה תרבותית רוסית ויישוב של תושבים רוסים בארצם כמו גם הפצת דת הכנסייה האורתודוקסית הרוסית. מפקדי צבא דוגמת דמיטרי מיליוטין החלו להעלות לשיח את רעיון הגירוש של האוכלוסייה הצ'רקסית המקומית במטרה להשקיט סופית את האזור ולהסדיר את סמכות הצאר אחת ולתמיד. מלכות המשנה של הקווקז הייתה בעלת אוטונומיה חלקית מהשליטה הרוסית (בדומה לדוכסות הגדולה של פינלנד) ועל כן בשנת 1860 הוחלט להביא ליישוב מחדש של הצ'רקסים; העברת אוכלוסייה. אף על פי שהצאר אלכסנדר השני אישר את הגירוש של האוכלוסייה הצ'רקסית רק בשנת 1862, לאחר שהיה נואש מהמאבק הממושך, מפקדים שונים בקווקז הוציאו לפועל פקודות גירוש כבר בשנת 1860. עד שנת 1864 התרחשה גלות הצ'רקסים שעקב אכזריותה קיבלה את הכינוי "רצח העם הצ'רקסי" שכן במהלכה נהרגו לערך מיליון תושבים צ'רקסים בצפון הקווקז.
רפורמות ומשפטים
חלק נרחב מהאוכלוסייה הרוסית היו צמיתים, איכרים אשר היו תחת השגחתם ואחריותם של בעליהם הפאודלים של האדמות בהן הם עבדו. היה זה מצב של שעבוד, שהתפתח בעיקר בימי הביניים המאוחרים באירופה ונמשך בכמה מדינות עד אמצע המאה ה-19. מי שהיה איכר ועבד אדמה על קרקע מסוימת נדרש לעבוד אצל אדון האחוזה שבבעלותה אותה קרקע, ובתמורה היה זכאי להגנה, צדק משפטי וזכות לנצל שדות מסוימים בתוך האחוזה לצורכי קיום. לעיתים קרובות הם נדרשו לא רק לעבוד בשדות האדון, אלא גם במכרות, ביערות ובסלילת הדרכים שלו. בשנת 1861 החליט אלכסנדר השני על ביצוע רפורמה יסודית במשק, ובמסגרתה ביטל את העבדות ברוסיה ואת מעמד הצמיתות. על מעשה זה הוא זכה לכינוי "המשחרר". בשנת 1866 שוחררו גם כל הצמיתים שהיו בבעלות ממשלתית. סך הכל, האמנציפציה לצמיתים הובילה לשחרורם של 40,000,000 איש מעבדות. על אף שחרור האיכרים ממעמד צמית, היה ביצוע הרפורמה מלווה במהומות איכרים, וחלק גדול מהם זכו לחופש אישי ללא אדמות לעיבוד ופרנסה. בתגובה לפלגים שהתנגדו לסיום הצמיתות בתוך הממשל הרוסי, אלכסנדר השני הציג כי יש צורך להביא את הרפורמות מהממשל ולא מההמונים כפי שאירע לדוגמה בצרפת. הוא צוטט באומרו:
הפוליטיקאים הליברלים שעמדו מאחורי האמנציפציה של 1861 הכירו בכך שמדינתם היא אחת ממספר מדלדל של מדינות פאודליות שנותרו באירופה. התצוגה העלובה של הכוחות הרוסיים במלחמת קרים הותירה את הממשלה מודעת מאוד לפיגור האימפריה אחרי מעצמות אירופאיות שונות. אלכסנדר השני היה להוט להביא לצמיחה ולפיתוח עוצמה תעשייתית ומכאן גם צבאית ופוליטית, וביחד עם תומכיו הליברלים הציג מספר רפורמות כלכליות, כולל סיום הצמיתות. הנושא העיקרי היה האם הצמיתים צריכים להישאר תלויים בבעלים או להפוך אותם למעמד של בעלי נחלות עצמאיים. בעלי הקרקעות דחפו בתחילה להעניק לאיכרים חופש אך לא קרקע. הצאר ויועציו, שזכרו את תוצאת מהפכות 1848, התנגדו ליצירת מערכת שכזאת עקב חוסר היציבות שהדבר יכול להביא. אך מתן חופש וקרקע לאיכרים הצמיתים הותיר את בעלי הקרקעות הקיימים ללא כוח העבודה הגדול והזול הדרוש להם כדי לשמור על אחוזותיהם ואורחות חייהם.
אף על פי שרפורמת האמנציפציה הונצחה בבניית קתדרלת אלכסנדר נבסקי והעלאת שמו של הצאר אלכסנדר השני, תוצאותיה היו רחוקות מלהיות אידיאליות. צמיתים ביתיים נפגעו הכי קשה מכיוון שהם זכו רק בחופש שלהם ולא באדמה שממנה עבדו, ועל כן לא יכלו לפרנס את עצמם. לרבים מבין הליברלים בתוך הביורוקרטיה הממשלתית הייתה הבנה ששחרור הצמיתים יביא לשינויים דרסטיים הן בחברה הרוסית והן בממשל. עם זאת, הרעיון שלהם ששינויים אלה ישפיעו רק על בני המעמד השלישי של החברה ויחזק את האוטוקרטיה היה שגוי. במציאות, הרפורמות יצרו מערכת חדשה בה על הצאר היה צורך להתקיים יחד עם בית משפט עצמאי, עיתונות חופשית וממשלות מקומיות שפעלו בצורה שונה וחופשית יותר מבעבר. חמש שנים אחר כך, התחייב אלכסנדר לכבד את עצמאות בתי המשפט, כך שלאיש לא תהיה עוד סמכות לפטר שופטים. לצמיתים שעבדו בנחלות פרטיות הוענקה פחות אדמה ממה שנדרש מהם כדי לשרוד, מה שהוביל לתסיסה אזרחית. מס התשלומים לבעלי הקרקעות היה כה גבוה, עד שהצמיתים נאלצו למכור את כל התבואה שהם ייצרו כדי לשלם את המס, כך שרבים נותרו ללא דבר לשרוד. בעלי קרקעות סבלו גם הם מכיוון שרבים מהם נקלעו לחובות עמוקים והמכירה הכפויה של אדמתם הותירה אותם נאבקים לשמור על אורחות חייהם המפוארים. במקרים רבים נאלצו הצמיתים שזה עתה שוחררו "לשכור" את אדמתם מבעלי אדמות עשירים. יתר על כן, כאשר האיכרים נאלצו לעבוד אצל אותם בעלי קרקעות כדי לשלם את "תשלומי העבודה" שלהם, הוזנחו שדותיהם לעיתים קרובות. במהלך השנים הבאות, הייצור החקלאי מגידולי האיכרים נותר נמוך מבחינה יחסית, ועד מהרה פגע הרעב בחלק גדול מאוכלוסיית רוסיה. עם אוכל מועט ואורח חיים במצב דומה לזה שהיו צמיתים, איכרים רבים החלו להשמיע את זלזולם במערכת החברתית.
לבסוף, הרפורמות שינו את כלכלת רוסיה. האנשים שהובילו את הרפורמה היו בעד מערכת כלכלית דומה לזו של מדינות אירופה אחרות, שקידמה את רעיונות הקפיטליזם ושוק חופשי. הרעיון של הרפורמים היה לקדם פיתוח ולעודד בעלות על נכסים פרטיים, תחרות חופשית, יזמות ועבודה שכירה. הם קיוו שהדבר יביא למערכת כלכלית עם תקנות ותעריפים מינימליים. זמן קצר לאחר הרפורמות חלה עלייה ניכרת בכמות ייצור התבואה למכירה מכיוון שקודם לכן חלק נרחב מהגידולים של הצמיתים שמשו אותם עצמם כצורך לקיום. מערכת המשפטים החדשה ברוסיה הייתה מבוססת על מודלים אירופאים. עם סדרת הרפורמות המשפטיות של אלכסנדר השני קם מקצוע משפטי מודרני מאורגן כהלכה, ובמהרה הוא השיג סטנדרטים גבוהים מאוד ברמה בינלאומית. המערכת הישנה של פעילויות בירוקרטיות מיותרות ושחיתות שיפוטית נעלמו במהירות ברובם. עם זאת, היו שני פערים חשובים במערכת:
פוליטיקה וכלכלת פנים
שלטונו של אלכסנדר השני היה נוכח להתפשטות האידאולוגיה הלאומנית ברחבי יבשת אירופה. במטרה למנוע מעלייתם של ארגוני בדלנים לאומיים, חיזק אלכסנדר השני בדומה לאביו לפניו, את הכפייה התרבותית הרוסית על אזורי הגבול המערביים של האימפריה באירופה. מאז קונגרס וינה בשנת 1815, פולין הקונגרסאית נשלטה בידי הממשל הרוסי בתור ישות מדינית נפרדת מרוסיה תחת איחוד מלוכני כך שהריבון הרוסי היה גם הריבון הפולני. בקרב האוכלוסייה הפולנית היה רגש לאומי חזק והתמרמרות ממושכת על השלטון הרוסי. תחילה התנגד אלכסנדר השני להביא להגדלת הזכויות האוטונומיות של הפולנים אך עם גדילת התסיסה הלאומית הסכים אלכסנדר השני להביא לרפורמות בממשל הפולני כרצון רוב התושבים. עוד לפני שיכול היה הקיסר לפעול, בתחילת 1863 פרץ מרד ינואר שמנהיגיו פעלו להקים איחוד פולני-ליטאי-רותיני (אוקראיני) שיגזול נתח מרכזי משטחה של האימפריה הרוסית. הקיסרות הצרפתית השנייה והאימפריה הבריטית תמכו במורדים הפולנים שיחלישו את רוסיה אך אלכסנדר השני סירב להענות לדרישותיהם להעניק ויתורים לפולנים בטענה כי דרישות אלו לא יביאו למלחמה כוללת. צבא האימפריה הרוסית מחץ את המרד בתוך שנה וחצי, ואלכסנדר השני הגיב ביד קשה נגד האוכלוסייה הפולנית של האימפריה הרוסית. הוא ביטל את תהליך העברת הקרקעות לאיכרים פולנים וללא כל הודעה מוקדמת החליט לבטל את מוסד הצמיתות בפולין, שלוש שנים לאחר שעשה זאת ברוסיה עצמה. בשנת 1867 ביטל אלכסנדר השני את כל מעמדה האוטונומי של פולין ואיחד אותה פוליטית עם רוסיה עצמה. הנחלות של פולין הקונגרסאית נודעו מנקודה זאת והלאה בתור ארץ הוויסלה ובוטלה כל האוטונומיה הפולנית. רוב המעורבים במרידה נגד השלטון הרוסי גורשו הרחק מארצם לגלות בסיביר.
בין לבין הממשל הרוסי בסנקט פטרבורג התנגד להתפתחות רעיונות לאומיים מעבר לפולין באזורים כגון בלארוס, שם פעלה הממשלה כדי להביא להכרה בתושבי המקום כרוסים לכל דבר. ניסיונות אלו לא הצליחו למנוע את התפשטות התנועה הלאומית הבלארוסית ובשנת 1864 פרץ מרד לאומי כושל בהנהגתו של קונסטנטי קאלינובסקי, מנהיג התנועה הלאומית הבלארוסית. לאחר הפלת המרד בידי צבא האימפריה הרוסית, מארגניו הוצאו להורג והושגה רגיעה זמנית בבלארוס. תהליך הפוך התרחש בתוך הדוכסות הגדולה של פינלנד, שיחסה הפוליטי אל רוסיה דמה לזה של פולין הקונגרסאית. הדיאטה (אספה) הפינית שבה לפעילות בהלסינקי בהוראתו של אלכסנדר השני, הקיסר פיתח את הכלכלה הפינית להיות כמה שיותר עצמאית מהכלכלה של שאר רוסיה, תהליך שכלל הנפקת מטבע פיני עצמאי מהרובל; מרק פיני, ואפשר לתשתיות הרכבות הראשונות להתבצע תחת פיקוח האספה הפינית בהלסינקי ולא ממשלת סנקט פטרבורג הרוסית. בהמשך תרם אלכסנדר השני להפצת השפה הפינית במקום השוודית שהייתה נפוצה יותר מפינית עד לפני כן. הדבר הביא למצב שפינית יכולה הייתה להיחשב לראשונה שפה לאומית ברוב פינלנד. כיום אלכסנדר השני עדיין מכונה בפינלנד "הצאר הטוב". לקראת סוף שלטונו, בשנת 1881, החליט אלכסנדר השני להביא להקמת צבא פיני עצמאי מצבא האימפריה הרוסית.
ההפסד הרוסי במלחמת קרים הוכיח כמה נחוץ פיתוח תעשייתי נרחב באימפריה הרוסית, שכן התעשיות הקיימות ברוסיה באותה העת לא היו בעלות היכולת להביא לייצור שיהיה שווה בערכו לזה של יריביה של רוסיה. בשנות ה-70 של המאה ה-19 יזמה ממשלת אלכסנדר השני סדרת תשתיות נרחבות לפיתוח תעשייתי ולהבאת בשורת המהפכה התעשייתית לרוסיה, החשובים שבתשיות אלו היו בניות מסילות הברזל. תוכניות אלה הונפקו עם הופעתו של הרוזן סרגיי ויטה בשנות ה-80 של המאה-19. ויטה, מתמטיקאי מוסמך, היה בעל מוניטין של רב הישגים מנהליים, הן בביורוקרטיה הצארית והן במגזר הפרטי. תנופת בניית הגדולה הראשונה של הרכבות החלה בשנת 1865 ונמשכה עד 1878 במהלכה אורך המסילות הכולל עלה מ-3,800 ל-22,400 ק"מ. נכון לשנת 1875 היו הערים הבאות מקושרות במסילות ברזל מתופעלות: סנקט פטרבורג, מוסקבה, ולדימיר, חרקוב, קייב, רוסטוב על הדון, אסטרחן, ריגה, ורשה, לודז' ופודוליה.
נכון לשנות ה-70, המגזרים העסקיים החשובים ביותר בסנקט פטרבורג ומוסקבה היו תעשיית המזון, המגזר הפיננסי (בנקים וחברות ביטוח) ובתי מלאכת הטקסטיל. במוסקבה, המגזרים הללו כללו עד 70% מכלל התאגידים השכורים, בעוד שהנתון המקביל בסנקט פטרבורג היה 42% .במוסקבה, הופעתם של שישה בנקים גדולים בין השנים 1866 - 1871, כגון בנק המסחר של במוסקבה, בנק התעשייה ובנק הלוואות מסחריות לא יכול היה להיות אפשרי ללא מעורבות הממשלה ותמיכתה, שהתעוררה בעיקר לנוכח הצורך בשימוש יציב בבנקים למען בניית מסילות ברזל. לצד זאת, עלייתו של מגזר הבנקאות במונחים של ריכוז וחלוקת ההון היה משמעותי וכלל החשבונות השוטפים בבנקים גדל מ-350 מיליון רובל בשנת 1861 ל-2,753 מיליון רובל בשנת 1873. תעשיית המזון הורכבה בעיקר מחברות בישול וייצור סוכר בקנה מידה קטן עם הון כניסה ממוצע של פחות מ-1,000 רובל. בתוך תעשיית הטקסטיל שחלקה בחלוקה הכלכלית היווה 39% מכלל התאגידים במוסקבה, עלתה בערכה בעוד התחילה ההתפתחות התעשייתית לשנות את הסביבה העסקית בעיר. מפעלי טקסטיל דרשו סכום גדול של עובדי מפעלים, שניתן היה להשיג רק מהאזורים הכפריים עם סיום מגבלות תנועה שקבע הקיסר אלכסנדר השני במסגרת רפורמת האמנציפציה לצמיתים בשנת 1861.