cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדד התחרותיות העולמי
תיאור
את הסקר בישראל מבצעת מטעם הפורום הכלכלי העולמי התאחדות התעשיינים בישראל.
דירוג מדד התחרותיות העולמי
הטבלה מציגה רק את 30 המדינות הראשונות בדירוג מדי שנה.
לה פמפה
לה פמפה (בספרדית: La Pampa) היא פרובינציה באזור הפמפס במרכז ארגנטינה. היא גובלת בדרום בריו נגרו, במזרח בפרובינציית בואנוס איירס, בצפון בקורדובה ובסן לואיס, ובצפון-מערב במנדוסה. שטחה של לה פמפה כ-143 אלף קמ"ר, אך מתגוררים בה רק כ-300 אלף בני אדם. רק בלה ריוחה, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו אוכלוסייה קטנה יותר.
גאוגרפיה
לה פמפה נמצאת באזור הפמפס הארגנטינאי, שהוא ערבה מישורית, ומרביתה נמוכה מ-500 מ'. האזור המערבי גבוה מהמזרחי, אך גם הוא לא גבוה במיוחד, וגובהה של הפסגה הגבוהה ביותר בו היא פסגתו של הר לומה דה חגואל מורו, 1,095 מ' מעל פני הים. האקלים בפרובינציה יבש, וכמות המשקעים הממוצעת היא כ-500 מ"מ בשנה.
שלושה נהרות עיקריים זורמים בפרובינציה. ריו קולורדו זורם ממערב למזרח, ומהווה את הגבול בין לה פמפה לריו נגרו. נהר אטואל זורם מצפון לדרום ונשפך לנהר דסאגואדרו הזורם באותו כיוון, ומכונה באזור זה "ריו סלאדו" ("הנהר המלוח"). מימיו של ריו סלאדו משמשים להשקיה, ובחלקים מסוימים הוא יבש כמעט לחלוטין.
בפרובינציה פארק לאומי אחד, הפארק הלאומי ליוֶוה קָלֶל, המשתרע על פני כ-99 קמ"ר בדרום מרכזה.
היסטוריה
עד הגעתם של הספרדים אכלסו את לה פמפה מספר עמים של ציידים-לקטים. עמי הטלואט (Taluhet) והדיואיאט (Diuihet) חיו בצפון-מזרח הפרובינציה, ואילו בדרום חיו השבטים הצפוניים של הטוולצ'ה, עם שברובו אכלס את פטגוניה.
האירופאי הראשון שהגיע ללה פמפה היה חרונימו לואיס דה קאבררה, שהגיע לאזור עם כוחותיו ב-1534. עם זאת, הספרדים לא כבשו את האזור בשלב זה. במהלך המאה ה-18 הגיעו ללה פמפה הרנקלים, המשויכים לתרבות המפוצ'ה, שהתקדמו מזרחה מאזור הרי האנדים. ניסיונות של הספרדים לכבוש את האזור נהדפו בידי התושבים המקומיים. רק לאחר עצמאות ארגנטינה, בתקופת שלטונו של חואן מנואל דה רוסאס באמצע המאה ה-19, הוחל בכיבוש נתחים ראשונים מהפרובינציה, ורק לאחר "כיבוש המדבר" בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1879 הושלמה השתלטותה של ארגנטינה על האזור.
דמוגרפיה
בשנת 2001 התגוררו בלה פמפה רק כ-300 אלף בני אדם. צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה ב-2 אנשים לקמ"ר, השיעור הדליל ביותר בארגנטינה למעט בצ'ובוט ובסנטה קרוס. הערים הגדולות היחידות בפרובינציה הן סנטה רוסה (כ-97 אלף תושבים) וחנרל פיקו (כ-53 אלף תושבים).
מבחינה מינהלית מחולקת לה פמפה ל-22 דפרטמנטוס.
כלכלה
התמ"ג בלה פמפה נאמד ב-2006 בכ-3.2 מיליארד דולרים, שהם כ-10,500 דולר לנפש, בממוצע. שיעור זה גבוה בכ-20% מהממוצע בארגנטינה.
כלכלת הפרובינציה מבוססת בעיקר על חקלאות. הענף הבולט ביותר הוא גידול בקר, וב-2002 היו בה כ-3.6 מיליון ראשי בקר, המספר הגבוה ביותר בארגנטינה כולה. גידולי חיות משק נוספים כוללים כבשים, עזים וחזירים, אך בהיקף קטן יותר. הגידולים החקלאיים העיקריים הם חיטה (כ-10% מהחיטה בארגנטינה), שעורה, דורה, אלפלפה, תירס וחמניות (כ-13% מהתוצר הארגנטינאי).
התעשייה בפרובינציה אינה מפותחת, וכשני שלישים מתושביה עוסקים בענפי השירותים. בהיעדר אטרקציות תיירותיות, גם התיירות היא ענף זניח.
קייקו (לווייתן)
ביוגרפיה
קייקו היה בשבי ליד איסלנד עד 1979 ונמכר לאקווריום איסלנדי בהפנרפיירדיר. שלוש שנים לאחר מכן הוא נמכר למרינלנד, פארק שעשועים של בעלי חיים באונטריו שבקנדה, שם הוא הופיע לראשונה מול ציבור ופיתח חבלות בעור שהעידו על בריאותו הלקויה. משם הוא נמכר לריינו אוונטורה, פארק שעשועים במקסיקו סיטי, בשנת 1985. הוא כיכב בסרט "לשחרר את וילי" בשנת 1993.
הפרסום שקיבל בזכות תפקידו בסרט הוביל למאמץ מצד חברת האחים וורנר, שהפיקה את הסרט למצוא לו בית טוב יותר. תרומותיהם של הסטודיו ושל איש העסקים קרייג מקאו הובילו להקמתה של הקרן לכבודו, "Free Willy Keiko Foundation" בפברואר 1995. עם תרומות שצברה הקרן ובעזרתם של מיליוני ילדים, האקווריום של אורגון בעיר ניופורט הוציא 7 מיליון דולר לבניית מתקנים להבראתו ובתקווה להחזירו לטבע. חברת השילוח UPS סיפקה תחבורה יבשתית סמוך לנמל התעופה של אורגון במיכל המתמחה למטרה הזו. משקלו של קייקו היה כ-3500 קילוגרמים כשהוא הועבר באוויר באמצעות מטוס המטען C-17 גלובמאסטר של חיל האוויר של ארצות הברית לביתו החדש ב-7 בינואר 1996. במהלך שנותיו באורגון הוא עלה ביותר מטון ממשקלו.
התוכנית להחזירו לטבע הייתה לנושא שעורר מחלוקות רבות. היו כאלו שחשבו ששנותיו בשבי יגרמו להחזרתו לטבע לבלתי אפשרית ויש שסברו שהניסיונות להחזירו לטבע היו מוטעים. הפוליטיקאי הנורווגי שטיינאר בסטזן כיכב בחדשות הבינלאומיות כשהציע שקייקו צריך להיהרג, ושבשרו ישלח לאפריקה בתור סיוע זר. אף על פי כן, הפעולות לקידום שחרור קייקו אל הטבע החלו ב-9 בספטמבר 1998, כשהוא הוטס למפרץ קלטסביק בווסטמאנאאיאר שבאיסלנד. עם הנחיתה, מטוס התובלה C-17 גלובמאסטר סבל מנחיתה כושלת, שנזקה נאמד על כמיליון דולר. עם זאת, לקייקו לא נגרם נזק. השגחתו היום-יומית הפכה לאחריותה של חברת "Ocean Futures Society". קייקו עבר אימונים שנועדו להכינו לשחרורו הסופי אל הטבע, כולל שחייה במשגיח בים הפתוח.
במהלך אחת משחיותיו המושגחות, מאמניו של קייקו איבדו את עקבותיו בחופי איסלנד, ב-11 ביולי 2002 ונמנעו מלאתרו באמצעות מכשיר המעקב הצמוד לסנפיר הגבי שלו. קייקו אותר לבסוף במרחק של כ-1,400 קילומטרים מחופי נורווגיה. בספטמבר הוא עקב אחר סירת דיג בהלסה, שם יכלו מעריציו לרכוב על גבו. ביולוגיים ימיים מקומיים נוכחו לגלות אותו רעב לאחר שאיבד ממשקלו, במהלך שהותו בצפון האוקיינוס האטלנטי. מספר ימים לאחר מכן, מטפליו הגיעו למקום ובמהרה משכו אותו אל חופי טקנס ביי, במטרה להרפות את מגעו עם בני אדם. הם קיוו שלהקה חולפת של לווייתנים מסוגו "תאמץ" אותו ותוביל אותו חזרה אל הים הפתוח, אך היא מעולם לא הגיעה, מה שאילץ את מטפליו להמשיך לטפלו ולהאכילו.
מותו
קייקו מת ב-12 בדצמבר 2003, בגיל 27, ככל הנראה מדלקת ריאות. בעקבות פניותיהם של מעריצי הקטלנים, ומעריצי "לשחרר את ווילי", אקווריום החוף אורגון קיים טקס אזכרה לזכרו ב-20 בפברואר 2004, שבו נכחו כ-700 איש.
סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין
סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין הוא בית-ספר למשחק ולאמנויות התיאטרון שנוסד ומנוהל על ידי יורם לוינשטיין.
היסטוריה
ראשיתו של בית-הספר בשיעורי המשחק שהעביר יורם לוינשטיין במסגרות שונות בתחילת שנות השמונים. לתקופות קצרות במיוחד העביר שיעורים בבית-הספר לאמנויות-הבמה של מכללת "סמינר-הקיבוצים", בבית-הספר לאמנויות-הבמה "בית צבי" ובבית-הספר "קמרה אובסקורה", כאשר מרוב המסגרות פוטר, בעוד שבסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב לא קיבל הזדמנות ללמד. עקב הקושי בתפקוד במסגרות הנזכרות לעיל, המשיך לוינשטיין לפתח את סדנאות המשחק העצמאיות בניהולו, ושכר ב-1988 מבנה ללימוד בתל אביב. באותה תקופה למדו אצלו שחקנים מתחילים רבים, בהם אקי אבני ואיילת זורר.
בשנת 1997 הקים לוינשטיין אולם הצגות בשכונת התקווה שבדרום תל אביב, ובשנת 2000 הועבר הסטודיו למשחק במלואו לשכונת-התקווה, למבנה שהוקם על ידי חנה רובינא וננטש עם השנים. לאורך השנים זכה הסטודיו להצלחה רבה, ולומדים במסגרתו עשרות תלמידים מדי שנה, הן במסגרת הפורמלית של שלוש שנות לימודים, והן במסגרת סדנאות למבוגרים ולבני-נוער וקורסים של מכינות. הפקות הסיום של התלמידים נוחלות אהדה וזוכות לביקורות משבחות, ורובן משתתפות בפסטיבלים לתיאטרון בישראל ומחוצה לה. בית הספר ידוע בתרומה הקהילתית שמעניק לקבוצות חלשות, בין השאר בתחום סביבתו.
ביולי 2013 זכה הסטודיו להצלחה בפסטיבל iTSELF שהתקיים בוורשה עם ההצגה "הנאהבים והנעימים" מאת יצחק בשביס-זינגר ובבימוי יאיר מוסל. שחקני ההצגה שפי מרציאנו ועמית אפשטיין זכו בפרס על משחקם בהצגה.
המרד נגד הגלובליזציה
הספר דוחה את הניתוחים כי תופעות כגון פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי או עלייתו של דונלד טראמפ הן "גל פופוליסטי", או מאפיינות התפוררות ממסדים דמוקרטיים. איל טוען שאנו חוזים בהתקוממות מבוזרת, נרחבת ובלתי מאורגנת של מעמדות הביניים, בעיקר במערב - נגד הסדר העולמי כולו. הרעיונות של ההתנגדות לגלובליזציה, מהאוונגרד בשמאל והפונדמנטליזם הדתי והלאומני, חלחלו אל מרכז השיחה והם שמכתיבים כעת את הפוליטיקה העולמית. הקיצוניים ניצחו ויצרו "עולם ישן מופלא".
המרד נגד הגלובליזציה משמש כפלטפורמה לקרב הגדול באמת של העידן החדש: הקרב על הקדמה. האידאולוגים מאחורי ההתקוממות רוצים בחיסול הרעיון המודרני של הקדמה.
איל מציג את הספר כ"מסע בין שוחות המרד נגד הגלובליזציה" ומשלב בו מידע אמפירי רב, אבחנות על מה שהוא מכנה "סדיקת הסדר העולמי שנבנה בדם ובעמל רב אחרי מלחמת העולם השנייה", יחד עם חוויות אישיות מסיקור ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות בארצות הברית, משבר ההגירה באירופה, מתקפת הטרור במומבאי והמשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, המצוקה הדמוגרפית ביפן, עליית הימין הקיצוני והפופוליזם במערב אירופה ועוד. בינואר 2020 יצא הספר בתרגום לגרמנית, בהוצאת אולשטיין תחת השם "Revolte".
ביקורת
לפי ההיסטוריון דני גוטוויין, איל מגמד בספרו את התנועות החברתיות המתמודדות בתהליכי הגלובליזציה ומתעלם ממגמות אוונגרד עולמיות הנאבקות כדי לתקן את הקלקולים שהיא יצרה. לטענת גוטוויין, איל בוחר באופן מגמתי את סיפור הגלובליזציה, כדי להראות שהיא אפשרית רק בתצורתה הקיימת, האנטי-שוויונית והמפלה.
חיל האיסוף הקרבי
חיל האיסוף הקרבי (לשעבר חיל מודיעין השדה או בראשי תיבות: מוד"ש) היה חיל בזרוע היבשה של צה"ל. כיום החיל קיים כמערך בתוך חיל הגנת הגבולות. ראשיתו בחיל מודיעין שדה שהוקם בשנת 2001. חיל מודיעין השדה ההיסטורי פוצל ב-2009 לשתי יחידות. הראשונה הייתה חיל האיסוף הקרבי, שעסק בתחום איסוף המודיעין הקרבי. השנייה היא מערך מודיעין השדה, האחראי על מחלקות המודיעין בדרג הנפרש, מרמת הגדוד ועד רמת הגיס, שקיים עד היום באגף המודיעין. בשנותיו האחרונות חיל האיסוף הקרבי היה מצוות למערך הגנת הגבולות, יחד עם גדודי חי"ר גבולות, עד לאיחודם הסופי לחיל הגנת הגבולות ביולי 2020.
מודיעין קרבי: שנים ראשונות
טרם הקמת צה"ל נאסף מודיעין קרבי על ידי יחידת "השחר" של הפלמ"ח, אשר שימשה כיחידת מסתערבים שבין היתר אספה מודיעין בשטח האויב. בזמן מלחמת העצמאות קיים צה"ל תצפיות באזור נגבה וניצנים אשר אספו מידע על הכוחות המצריים, כמו כן עמדו תצפיות לעבר כוחות הלגיון הירדני. בתקופה שלאחר המלחמה ריכז צה"ל את מאמציו בהקמת גוף מודיעין אסטרטגי ולא פעל לאיסוף מודיעין בשטח.
במלחמת ששת הימים החזיק צה"ל מערכת תצפיות בפיקוד הצפון שנתנה מענה מודיעיני על כוחות סוריה ולבנון. לאחר המלחמה הוקמו נקודות תצפית רבות לאורך תעלת סואץ אשר עליהן התבססה רשת המעוזים שקמה מאוחר יותר.
בשנת 1969, במהלך מלחמת ההתשה, נכנס למערך הצה"לי, אז תחת חיל הקשר, מכשיר המכ"ם הקרקעי "קשת", לזיהוי תנועות בשטח. בתחום המודיעיני שלט באזור התעלה איסוף המודיעין הקרבי. איסוף המודיעין התבצע תחת אש וכלל תצפיות וטיסות מודיעיניות.
מלחמת יום הכיפורים והלאה: מיסוד וארגון
במלחמת יום הכיפורים נעשה שימוש נרחב ב"קשת" ברמת הגולן ואצל כוחות שריון ומוצבים. תוצאותיה של המלחמה כללו בין היתר את ההבנה לגבי הצורך במודיעין שדה יעיל. בשנת 1974, לאחר שמערך צוותי הקשת גדל לשלוש פלוגות, הוא הפך לגדוד ה"קשתות", בגלגולו הנוכחי גדוד נשר - 414. בדו"ח ועדת אגרנט מצוין כי "קיים צורך במודיעין חזותי... על מנת לאתר באופן מדויק ומפורט את היערכות האויב ופעילותו עד רמת המטרה הבודדת...". לאור הבנות אלו ובעקבות דו"ח הוועדה, הוקמה בשנת 1974 יחידת תצפיות מטכ"לית (ית"מ) בגזרת רמת הגולן. עם תום מלחמת שלום הגליל ב־1985 הורחבה היחידה, ולאחר התבססות כוחות צה"ל במוצבי רצועת הביטחון, נוספה ליחידה פלוגת תצפיות נוספת בגזרת לבנון.
שנות ה-90 של המאה ה-20: מודיעין מטרות
בשנת 1993 הוקמה היחמ"מ על ידי סגן-אלוף יוסי גרינפלד וסגן דותן סלע. תפקיד היחידה היה לספק מודיעין בזמן-אמת לכוחות הפועלים והכוונת אש לעבר אויב. היחידה שהוקמה הייתה מסופחת למחלקת מודיעין שדה במפקדת חילות השדה (מפח"ש - בשנות האלפיים, זרוע היבשה), וחייליה חבשו כומתות שחורות עם סמל מודיעין. בזמן שהיית צה"ל בדרום לבנון תפקדה היחמ"מ כיחידה נבחרת בתחום איסוף המודיעין הקרבי, ולצדה פעלו פלוגת לבנון של הית"מ באזור הגבול וגדוד הקשתות שהפעיל אמצעי מכ"ם. באסון המסוקים נהרגו שני לוחמי יחמ"מ. עקב עתירה לבג"ץ בעניין פרסום שמותיהם, התגלה לציבור דבר קיומה של היחידה. לוחמים מפלוגת לבנון של הית"מ נספו אף הם באסון.
שנות ה-2000: הקמת חיל מודיעין השדה
באפריל 2000, עקב הבנת הצורך הגובר באיסוף מודיעין קרבי על ידי גופים מקצועיים, והנחיצות לאגד גופי איסוף קיימים במסגרת מאורגנת, הוחלט על הקמת חיל מודיעין השדה במסגרת מפקדת זרוע היבשה בצה"ל. האינתיפאדה השנייה זירזה את תהליך הקמת החיל.
בימיו הראשונים של החיל חבשו החיילים כומתות בעלי מגוון צבעים שונים (ירוק, שחור, אדום ואחרים, בהתאם לשיוך הפיקודי של יחידת התצפיות הספציפית). בשנת 2003 נקבע כי לכל חיילי החיל תהיינה כומתות בצבע "ירוק בקבוק" (כצבע כומתת חיל המודיעין), שעליהן סיכת מודיעין שדה (מוד"ש), שהחליפה את סיכת חיל המודיעין.
2009 - 2017: חיל האיסוף הקרבי
בשנת 2009 שונה שמו של החיל ל"חיל האיסוף הקרבי". זאת, בעקבות ההחלטה לצמצם את תחומי עיסוקו של החיל לאיסוף קרבי בלבד בגזרות האוגדות המרחביות, והעברת האחריות לחיל המודיעין בכל הקשור להכשרתם של מש"קי המודיעין של יחידות השדה וקציני המודיעין שלהן. בסוף שנת 2014 אושרה כומתה חדשה בצבע צהוב בהיר. הכומתה נכנסה לשימוש בספטמבר 2015.
2017 - הווה: הגנת הגבולות
ב-2017 הוקם מערך הגנת הגבולות והוכפף לחיל האיסוף הקרבי, מתוך שיתוף תחומי העיסוק בהגנה על גבולות המדינה. החיבור בין היחידות הושלם כאשר בשנת 2020 הפך מערך הגנת הגבולות לחיל הגנת הגבולות, וחיל האיסוף הקרבי למערך בתוך חיל זה.
באפריל 2018 פורסם באתר צה"ל כי בציון שנה להקמת מערך הגנת הגבולות והכפפתו לחיל, הוחלט להחליף את הכומתה לכומתה מנומרת בגווני חום - צהוב, זהה לזו של לוחמי חי"ר גבולות. בטקס החלפת הכומתה שהתקיים ביום חמישי 29 במרץ, אמר רמ"ח איסוף, אל"ם מוטי פוגל:. על אף שחיילי מפקדת חיל הגנת הגבולות חובשים את הכומתה המנומרת החדשה, לוחמי האיסוף ומפקדים בכירים עם רקע איסופי נשארים עדיין עם הכומתה הצהובה. ביולי 2023 הוכרז שכל חיילי האיסוף הקרבי יחליפו את כומתתם לכומתה המנומרת של חי"ר גבולות, תווצר סיכת כומתה חדשה, והמתגייסים החדשים יקבלו נעליים אדומות במקום שחורות.
יחידות החיל
גדודי האיסוף כפופים מקצועית למפקד אגד האיסוף בחיל הגנת הגבולות, ופיקודית לשלושת הפיקודים המרחביים ולאוגדות המרחביות הספציפיות - עוצבת הגליל, אוגדת הבשן, אוגדת איו"ש, אוגדת עזה ועוצבת אדום. חמשת גדודי האיסוף מורכבים, באופן כללי, מצוותי לוחמים (צוותי איסוף ויירוט לגבולות, ובעבר גם בלונאים, רכובים ושילונים), וכן מפלוגות תצפיתניות ובקא"סיות המאיישות חמ"לי איסוף.
הכשרת אנשי החיל מתבצעת בבית הספר להגנת הגבולות (בראשי תיבות: בהל"ג; בעבר "ביסל"ק" - בית הספר לאיסוף קרבי, וקודם לכן "ביסלמ"ש" - בית הספר למודיעין שדה), הנמצא בבקעת סיירים.
פלוגות לוחמים ייעודיות
הפלוגות הייעודיות קיימות בכל הגדודים של החיל, כאשר כמות הפלוגות משתנה בין גדוד לגדוד - בין 2–3 בכל גדוד. פלוגות אלה מורכבות מצוותים בעלי סד"כ קטן ופעילותן לרוב מורכבת ומסווגת ועוסקת באיסוף מודיעין קרבי. הכשרת הלוחמים בפלוגות אלו אורכת כשמונה חודשים ובדרך כלל מלווה בטירונות יחידה (אל"ת: אימון לפני תעסוקה) לאחר העלייה לקו המבצעי. ההגעה לפלוגות הללו אפשרית לבעלי פרופיל רפואי 82 ומעלה.
תפקידים ומאפייני החיל
יחידות האיסוף הקרבי (גדודי האיסוף) כפופות לפיקודים המרחביים ופרושות לאורך גבולות המדינה. על החיילים העוסקים באיסוף לאתר איומים, להתריע עליהם, להכווין גורמי אש ויירוט לשם השמדתם, ובמידת הצורך והאפשרות, גם לסכלם בעצמם. תפקידים אלו מתבצעים על ידי שימוש באמל"ח מיוחד ומורכב, בשני תפקידים עיקריים: לוחמים ותצפיתניות.
לוחמים
לוחם איסוף הוא התפקיד הקרבי העיקרי של לוחמי החיל, במסגרתו עוברים הלוחמים והלוחמות הרגליים הכשרה קרבית במסלול שאורכו כשמונה חודשים. בעבר היה מסלול ללוחמים רכובים שאורכו היה ארבעה חודשים וחצי. כיום כלל הלוחמים עוברים הכשרה מלאה שבסופה הם מוסמכים כסייר 07, ומבצעים תפקיד דיפרנציאלי בהתאם לצרכים המבצעיים בפלוגות המבצעיות בגזרות. צוות לוחמי האיסוף נקרא צוות אי"ל - איסוף ויירוט לגבולות.
לאחר סיום המסלול יכולים לוחמי ולוחמות האיסוף להמשיך לתפקידים פיקודיים: מפקד איסוף, בוגר קורס מכ"ים חילי בבהל"ג, וקצין איסוף, המשמש כמפקד צוות איסוף, בוגר קורס קציני יבשה בבה"ד 1 במגמת "להב" והשלמה חילית (קקא"ס - קורס קציני איסוף קרבי) במגמת "נגב" בביסל"ק (קורס מפקדים - שלושה וחצי חודשים; קורס קצינים - תשעה חודשים).
מסלול ההכשרה
המסלול כולל:
לוחמים רכובים, בלונאים ועת"פים
בעבר היו קיימות מגמות ללוחמים שאינם רגליים, להם ההכשרה הייתה קצרה יותר ומוכוונת לתפקידים ייעודיים:
חלק מההכשרה (מעין אל"ת) היה מתבצע בגזרות ובגדודים אשר מחולקים אליהם הלוחמים. סך כל אורך הטירונות, האימון המתקדם והתמחות מקצועית - ארבעה וחצי חודשים (מסלול ללוחם איסוף רכוב/עת"פים/בלונאים).
לוחמות
החל מנובמבר 2006, משובצות נשים לתפקידי לוחמות איסוף. הן משרתות בגדוד איתם (727), בגדוד עיט (595), בגדוד שחף (869) ובגדוד נשר (414), בצוותים המורכבים מלוחמות בלבד. המסלול אשר הן עוברות זהה למסלול הלוחמים הרגליים (סייר 07).
תצפיתניות
בחיל קיימים תפקידי בקריות איסוף, תצפיתניות ומפעילות מכ"ם ("מוכמת"), המאוישים כולם על ידי נשים. ההכשרה לתפקידים אלו אורכת כחודשיים וכוללת טירונות ברמת רובאי 02 מורחב.
במסלול זה ניתן להמשיך לקורס פיקוד על חמ"ל תצפיות בבהל"ג, שאורכו כ-3 חודשים ולקורס קצינים בבה"ד 1 במגמת "מעוז", עם השלמה חילית במגמת "חרמון" האורכת ארבעה חודשים. בוגרות קקא"ס "חרמון" מקבלות את דרגות הקצונה יחד עם מסיימי ההשלמות החיליות של לוחמי חילות היבשה ממגמת "להב", עקב אורך הקורס.
מדריכות איסוף
בנוסף, מוכשרות בחיל גם מדריכות איסוף קרבי, אשר עוברות גם הן יחד עם התצפיתניות טירונות ב"רובאי 02 מורחב" ולאחר מכן, מתמקצעות בקורס שאורכו 14–18 שבועות בנושאי קשר, ניווטים והסוואה, הכשרה על אמצעים כגון:בלון, נשקים וכו, תצפית וסיור, תודעת אויב ומדריכות סימולטור. מדריכות האיסוף הקרבי הן מוקד הידע הצה"לי להכשרות הטסה ושימוש מבצעי ברחפנים.
מתפקיד זה ניתן לצאת לקצונה במגמת הדרכה ומבצעים, אחרי הכשרה בבה"ד 1 במגמת "מעוז", בדומה למדריכות בחילות היבשה האחרים.
מפקדי החיל
בעבר היה קצין חיל ראשי בשם קצין איסוף קרבי ראשי (קאס"ר) (בעבר היה קרוי "קצין מודיעין שדה ראשי" - קמש"ר) בדרגת תת-אלוף. הקאס"ר מונה על ידי מפקד זרוע היבשה בתיאום עם ראש אמ"ן. מאז איחוד החיל למערך הגנת הגבולות ועד האיחוד לכדי חיל הגנת הגבולות שימש הקאס"ר גם מפקד המערך. כיום מפקד על מערך האיסוף הקרבי מפקד חיל הגנת הגבולות - כיום תא"ל עמית ימין. מפקד החיל האחרון היה תא"ל אמיר אבשטיין. על יחידות האיסוף הקרבי הגזרתיות מפקדים קצינים בדרגת סגן אלוף, ומפקדם המקצועי כיום (2023) הוא רמ"ח הגנת הגבולות ומפקד אגד האיסוף, אלוף משנה ניר ישעיה.
יחידת ניצן (636)
יחידת ניצן היא גדוד איסוף קרבי הכפוף לאוגדת איו"ש שבפיקוד המרכז ופועל בגזרות איו"ש ובקעת הירדן.
יחידת שחף (869)
יחידת שחף היא גדוד איסוף קרבי הכפוף לעוצבת הגליל שבפיקוד הצפון ופועל בגזרת גבול לבנון.
גדוד איתם (727)
גדוד איתם (מכונה גם "גדוד מגן אילת") הוא גדוד איסוף קרבי הכפוף לעוצבת אדום שבפיקוד הדרום ופועל בגזרת גבול מצרים וירדן.
גדוד עיט (595)
גדוד עיט הוא גדוד איסוף קרבי הכפוף לאוגדת הבשן שבפיקוד הצפון ופועל בגזרת רמת הגולן וגבול סוריה.
כאב (רומן)
"כאב" הוא רומן מאת צרויה שלו, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2015. הרומן מתאר את חייה ותחושותיה של איריס עילם, מנהלת בית ספר יסודי בירושלים, נשואה ואם לבת ובן מתבגרים, שעשר שנים קודם לכן נפצעה קשה בפיגוע התאבדות. פגישה מקרית עם איתן רוזן, אהוב נעוריה שבגיל 17 ניתק כל קשר אתה, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים לשמירת נישואיה למיקי. לכך מצטרפת הדאגה לבתה, עלמה, שעברה להתגורר בתל אביב, ועולה חשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית. התיאור הוא בקולה ובמחשבותיה של איריס, שבהם משולבים זכרונות מכאיבים מעברה.
תמצית העלילה
איריס עילם היא מנהלת בית ספר יסודי בירושלים, נשואה למיקי, איש מחשבים שאותו היא מכנה "מוקי". מיקי להוט אחר משחק שחמט עם המחשב, ותגובה אופיינית שלו לפניותיה של איריס אליו היא "לא עכשיו, אני באמצע". לזוג שני ילדים עלמה בת ה-21, שעברה להתגורר בתל אביב ועובדת שם כמלצרית, ועומר בן ה-17, תלמיד תיכון העסוק בבחינות הבגרות. עשר שנים קודם לכן איריס נפצעה קשה בעת שחלפה במכוניתה, לאחר שהביאה את הילדים לבית הספר, ליד אוטובוס שהתפוצץ בפיגוע התאבדות.
בעת שפנתה למרפאת כאב לשם מציאת מרפא לכאביה פגשה שם את איתן רוזן, אהוב נעוריה שבגיל 17 ניתק כל קשר אתה, ובמשך השנים הפך לרופא מומחה לכאב. הפגישה המחודשת, לאחר קרוב לשלושים שנות ניתוק, מכניסה את איריס לסערת רגשות ולהתלבטות בין חידוש אהבת הנעורים, צעד שאיתן מושך אליו, לשמירת נישואיה למיקי. "איתן זה לא מאהב, הוא אהבת חיי", מתארת איריס את יחסה לאיתן.
ללבטיה של איריס מצטרפת הדאגה לבתה, עלמה, עקב החשש שהשתעבדה למורה רוחני שהוא גם המעסיק שלה כמלצרית. מיקי מנסה תחילה לבטל את דאגתה, וכאשר היא מציעה שייסעו לתל אביב לביקור אצל הבת הוא מגיב: "אני לא אקום ואסע בגלל שמועה היסטרית". לאחר שבסופו של דבר הוא מסכים לנסיעה ונודעות לו עובדות אחדות, הופך גם הוא שותף לדאגה.
סיפורה ומחשבותיה של איריס נעים בין חייה עם מיקי, המתקשה להצטרף לדאגתה לעלמה, קשריה עם איתן, שאותם היא מסתירה ממיקי אך משתפת בהם חלקית את חברתה דפנה, עבודתה התובענית כמנהלת בית ספר יסודי והחלטתה לעבור לתל אביב כדי להציל את עלמה.
איריס חוזרת אל בתה בתל אביב, ומנקה ומסדרת את דירתה. היא פוגשת באקראי את סשה, תלמידהּ לשעבר, ושולחת אותו לבלוש אחר עלמה. כאשר הוא מדווח לה: "היא החליפה לשמלה קצרה והתאפרה כבד, היא יוצאת עכשיו מהמסעדה", היא נבהלת ורצה ברחוב בניסיון למצוא את עלמה. היא נתקלת בבליטה בכביש, נופלת ונחבלת. סשה מגיע לפתע, ומסייע לאיריס החבולה להגיע לדירתה של עלמה ולנוח שם. עלמה מגיעה לדירתה, וכעבור זמן מה מגיעים לשם גם מיקי ועומר, שמראה לאיריס את הצו הראשון שקיבל. מיקי מציג דף שמצא על מכוניתה של איריס ובו כתוב "תחזרי אלי". עלמה אומרת שזו בטח טעות, אך איריס מתקנת, "זו לא טעות, זה סיפור ישן".
קטגוריית הספר
בסיסו של הספר, אהבתה של איריס לגבר שאינו בעלה, שימש חוט שדרה ברומנים רבים, ובהם "מאדאם בובארי" מאת גוסטב פלובר, "אנה קארנינה" מאת לב טולסטוי ו"שירה" מאת ש"י עגנון. חוקר הספרות פרופ' בן-עמי פיינגולד הציג תת-קטגוריה של קטגוריה זו, שאותו כינה "מוטיב הזיווג הכפול" - סיטואציה שבה מתקיים זיווג בין איש לאישה  שסופו נישואין כדת, אלא שהוא בא במקום זיווג שנגזר מראש ונעשה ניסיון להתעלם ממנו. דוגמה עתיקה למוטיב זה הוא אגדת "חולדה ובור" הנרמזת בתלמוד, ועולה במחשבותיה של איריס: "בלב חרד היא נזכרת בסיפור התלמודי על הגבר שהפר את הבטחתו לשאת נערה שפגש בדרך, נשא אשה אחרת ואיבד את ילדיו במיתות משונות עד שחזר אליה. תמיד כשלימדה אותו חשבה על איתן, אבל באגדה המשיכה אותה נערה לחכות לו, גם אם נאלצה להעמיד פנים כי יצאה מדעתה כדי שלא ישיאוה לאחר, ואילו היא הקימה משפחה ועל כן ילדיה בסכנה, לא רק ילדיו שלו".
על הכאב ב"כאב"
שמו של הרומן הוא "כאב", ואיריס מתוארת בפתיחתו כמי ש"אין לה דבר מלבדו, מלבד הכאב". "כאב" הוא גם השם שבו שומרת איריס את מספר הטלפון של איתן בטלפון הסלולרי שלה.
המבקרת סימונה באט ציינה את שלל סוגי הכאב שמתאר הספר:
ליגת העל של סן מרינו
הקאמפיונאטו סאמירינזה די קאלצ'ו (באיטלקית: Campionato Sammarinese di Calcio) היא ליגת הכדורגל הבכירה בסן מרינו. לפי דירוג אופ"א (נכון ל-2023), זוהי הליגה שמדורגת במקום האחרון באירופה.
APIPA
כתובת APIPA (ראשי תיבות של Automatic Private Internet Protocol Address) היא כתובת IP אקראית אותה יכולים מחשבים ורכיבי רשת שונים להקצות לעצמם, אם לא קיבלו מענה לבקשתם להקצאת כתובת משרת DHCP.
רכיבי רשת (כדוגמת תחנות עבודה או שרתים, ולעיתים רחוקות גם נתבים ומתגים) יכולים לקבל את ההגדרות הדרושות לפעולה באופן אוטומטי, באמצעות פרוטוקלים כדוגמת DHCP ו-Bootstrap Protocol. אם רכיב מסוים שולח בקשה ולא מקבל מענה לאחר 60 שניות, רכיב זה רשאי "להעניק" לעצמו כתובת בטווח 169.254.0.1 עד 169.254.254.254; בטווח זה יש כתובות פוטנציאליות - פירוש הדבר הוא שהסבירות להתנגשות בבחירת כתובת אצל שני מחשבים שונים היא נמוכה מאוד. מנגנון נוסף למניעת התנגשות הוא שליחת פאקטת ARP (בתשדורת broadcast) עם הכתובת בה מתעתד המחשב להשתמש; אם לא מתקבלת תשובה, מניחים כי כתובת זו פנויה ורכיב הרשת מגדיר אותה בתור הכתובת שלו.
כתובות APIPA משמשות לתקשורת מינימלית אם אין שרת DHCP פעיל; ניתן להשתמש בשירותי broadcast על מנת לאתר מחשבים אחרים ברשת, שגם כן משתמשים באותו רגע בכתובת APIPA; עם זאת, בדרך כלל לא ניתן יהיה לאתר שרתים (כדוגמת שרת DNS) או תחנות אחרות המוגדרות באופן סטטי. בזמן השימוש בכתובת APIPA, תחנת העבודה תמשיך לנסות ולקבל כתובת DHCP, ותשתמש בכתובת זו לכשתתקבל.
לייני קאזאן
לייני קאזאן (באנגלית: Lainie Kazan; נולדה ב-15 במאי 1940) היא שחקנית קולנוע וזמרת יהודיה אמריקאית. התפרסמה בזכות הופעותיה בקומדיות "החתונה היוונית שלי" ו"אל תתעסקו עם הזוהן". הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בסרט "שנת חיי היפה ביותר".
ביוגרפיה
קאזאן נולדה בברוקלין, ניו יורק למשפחה יהודית. אמא, קרול קאזאן, היא יהודיה-ספרדייה ממוצא טורקי-ספרדי, אשר משפחתה עברה לגור בירושלים. אביה, בנג'מין לוין, הוא אשכנזי ממוצא רוסי. למדה עם ברברה סטרייסנד באותו בית ספר, "תיכון ארסמוס" שבברוקלין, והייתה חברה בארגון החברתי היהודי "בני ברית". סיימה את לימודיה האקדמיים בהצלחה באוניברסיטת הופסטרה.
הופעת הבכורה שלה על בימת ברודוויי הייתה ב-1961, במחזה "הנערה השמחה בעולם". מאוחר יותר שימשה כמחליפה של סטרייסנד במחזה "מצחיקונת". למרות הצלחתה על בימות התיאטרון, החליטה קאזאן, בעידוד אמה, לנטוש את תחום המשחק ולהתחיל לבסס את מעמדה כזמרת.
לאחר שהתפרסמה החליטה להצטלם למגזין פלייבוי של יו הפנר. צילומיה למגזין פתחו לה הזדמנות להופיע במועדוני לילה מובילים שבבעלות הפנר.
קאזאן התפרסמה לראשונה על מסכי הקולנוע ב-1982 בסרט מוזיקלי של פרנסיס פורד קופולה, "אחד מהלב". לאחר מכן הופיעה בקומדיה "שנת חיי היפה ביותר" בתור בל קרוצ'ה, הופעה עליה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב. קאזאן שיחקה גם במחזה המבוסס על הסרט שיצא 10 שנים לאחר מכן והייתה מועמדת לפרס הטוני.
בהמשך שיחקה בדרמה "נאטי גאן". בסרטו של מנחם גולן "מחץ הדלתא" גילמה את סילביה גולדמן, אחת החטופות. שיחקה גם בקומדיה "הארי והאנדרסונים" ובדרמה הקומית "חופים", בה גילמה את לאונה בלום. הייתה מועמדת בשנת 1988 לפרס אמי על תפקידה בסדרת הטלוויזיה "מקום אחר". ב-1998 השתתפה בקומדיית האקשן "ביג היט" בה גילמה את ג'ני, אמה של פאם (כריסטינה אפלגייט).
רולס-רויס קולינן
רולס-רויס קולינן (באנגלית: Rolls-Royce Cullinan) הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מפואר, המוגדר כמכונית סלון מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס המיוצר משנת 2018 בבריטניה.
"רולס-רויס קולינן" הוא ה-SUV הראשון שמייצרת היצרנית רולס-רויס.
==מאפיינים==
קסביאן
קסביאן (באנגלית: Kasabian) היא להקת רוק אלטרנטיבי בריטית, זוכת טקס פרסי המוזיקה הבריטית עבור הלהקה הבריטית הטובה ביותר לשנת 2010. הלהקה שהוקמה בשנת 1997 בעיר לסטר שבאנגליה, הוציאה עד כה שישה אלבומי אולפן.
בראשית דרכה כללה הלהקה את טום מייהן (שירה), כריסטופר קרלוף (גיטרה וקולות), סרג'יו פיזורנו (קולות וקלידים) וכריס אדוארדס (בס). בחלוף השנים עזב אותה קרלוף ונוסף לה המתופף איאן מת'יוז. לאחר עזיבתו של קרלוף הפך פיזורנו לכותב השירים הראשי של הלהקה.
ראשית דרכה (1997-2002)
שמה המקורי של הלהקה היה Saracuse. הלהקה הוקמה בזמן שמייהן ופיזורנו היו בקולג'. הדמו הראשון שלהם הופק על ידי סקוט גילברט והוגש ללהקה ב-24 בדצמבר 1999. הלהקה שינתה את שמה לקסביאן על שם לינדה קסביאן, חברה בכת של צ'ארלס מנסון, ששימשה כנהגת המילוט שלו. לדברי בסיסט הלהקה, כריס אדוארדס, את השם העלה הגיטריסט לשעבר כריסטופר קרלוף. לדבריו "הוא פשוט חשב שזו מילה מגניבה, לקח בדיוק דקה מהרגע ששמענו את השם.. כך זה הוחלט.". משמעות המילה קסביאן בארמנית היא "קצב" (butcher). הלהקה ידועה באהבתם הרבה לכדורגל.
אלבום בכורה (2003-05)
אלבום הבכורה של הלהקה, Kasabian, יצא בבריטניה ב-13 בספטמבר 2004, זכה לביקורות חיוביות ולמכירות נאות. מהאלבום יצאו הסינגלים "Processed Beats", "Reason Is Treason" ו-"Club Foot", שהיה הסינגל שזכה להצלחה הרבה ביותר במצעדים ובמכירות. השיר הפך לאחד משיריה האהובים של הלהקה.
בשנת 2005 הופיע קסביאן בפסטיבל גלסטנבורי על "הבמה האחרת".
במהלך 2003–2005 לא היה מתופף קבוע ללהקה. בזמן שהקליטו בבריסטול פגשו חברי הלהקה את איאן מת'יוז שניגן בשירים "Processed Beats","Butcher Blues" ,"Beneficial Herbs" ויכול להיות שניגן גם בעוד כמה שירים מאלבום הבכורה של קסביאן ועוד כמה ביסיידס. הוא התבקש לצאת איתם לסיבוב הופעות ב-2004 והפך לחבר קבוע בלהקה באפריל 2005.
אלבום שני Empire (2006-07)
במהלך הפקת האלבום עזב את הלהקה כריסטופר קרלוף, אחד מכותבי השירים שלה. הסיבה לעזיבתו הייתה "חילוקי דעות אמנותיים", אך יש שסבורים כי מדובר בעזיבה על רקע סיבות אישיות.
האלבום שיצא ב-28 באוגוסט 2006 הגיע במהרה לראשות מצעד האלבומים הבריטי. הסינגל הראשון מתוכו, "Empire", הגיע למקום התשיעי במצעדים באנגליה. מהאלבום יצאו גם הסינגלים "Shoot The Runner", שהגיע למקום ה-17 במצעדים ו-"Me Pluse One" שיצא ב-2 בינואר 2007.
בשנת 2007 זכתה קסביאן בפרס הלהקה החיה הטובה ביותר של מגזין NME.
אלבום שלישי West Ryder Pauper Lunatic Asylum (2009-10)
לאחר כשנתיים של עבודה יצא ב-8 ביוני 2009 אלבומה השלישי של הלהקה, "West Ryder Pauper Lunatic Asylum". במסגרת קידום המכירות של האלבום ניתן השיר "Vlad The Empaler" להורדה בחינם במשך ארבעה ימים. מהאלבום יצאו הסינגלים "Fire", ו-"Underdog". האחרון בהם הופיע מאוחר יותר בסרט Takers.
האלבום היה מועמד בשנת 2009 לפרס מרקיורי, הגיע לראשות מצעד האלבומים הבריטי וזכה בפרס אלבום השנה של מגזין Q. בשנת 2010 זכתה הלהקה בתואר להקת השנה בטקס פרסי המוזיקה הבריטית.
אלבום חמישי 48:13 (2014)
48:13 הוא אלבום האולפן החמישי של קסביאן. האלבום הופק על ידי מנהיג הלהקה, מלחין השירים והגיטריסט, סרג'יו פיזורנו, ונקרא על שם זמן הריצה הכולל שלו. האלבום נכנס למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי בשבוע הראשון לשחרורו והפך אותו לאלבום הרביעי של הלהקה במקום הראשון. הסינגל הראשון "eez-Eh" שוחרר ב -29 באפריל 2014. הסינגל השני, "bumbbeee", שוחרר ב -3 באוגוסט 2014.
אלבום שישי For Crying Out Loud (2017)
אלבומם השישי של קסביאן יצא ב 5 במאי 2017. סינגל בולט מתוכו הוא "You're in Love with a Psycho".
חברי הלהקה
חברים נוכחיים
חברים לשעבר
חברים בזמן סיבוב הופעות
לכמה מההופעות הצטרפו אליהם ג'יימס מורטון ואנדרו קינסמן.
לאורה פאוזיני
ילדותה ונעוריה
פאוזיני נולדה וגדלה בצפון סולרולו שבאיטליה. היא החלה לשיר בגיל שמונה בהופעות של אביה פבריציו, שהיה נגן פסנתר ובס בבארים מקומיים.
פאוזיני התפרסמה בפסטיבל סן רמו ב-1993, בשיר "La solitudine" (באיטלקית: "הבדידות"), כשהייתה בת 18 בלבד, וזכתה בפרס לזמר החדש הטוב ביותר בפסטיבל.
אלבומים
ב-1993, חתמה פאוזיני על חוזה עם חברת התקליטים "Warner Music Italy", והוציאה את אלבומה הראשון "Laura Pausini" אשר זכה להצלחה עצומה באיטליה, בצרפת ובהולנד.
בסוף 1994 הוציאה פאוזיני את אלבומה הראשון בספרדית: "Laura Pausini". האלבום הכיל עשרה להיטים של פאוזיני מאלבומיה הקודמים, אשר תורגמו לספרדית. השיר, "Se fue" (בספרדית: "הוא הלך"), הפך לאחד השירים המושמעים ביותר ב-1995. ב-1999 הוציאה את אלבומה "La mia risposta" (תרגום מאיטלקית: "התשובה שלי") ובו השיר "In assenza di te" ("כשאתה חסר"), אותו הקליטה בגרסאות באיטלקית ובספרדית, ולאחר מספר שנים הוציאה גרסה של השיר גם באנגלית. השיר זכה גם לגרסה עברית, שנכתבה על ידי דוד זיגמן, בשם: "העצב בתוכי". גרסה זו בוצעה על ידי שרית חדד, ונכללה באלבומה ילדה של אהבה.
פאוזיני הוציאה שבעה אלבומים נוספים, כולם באיטלקית, שהעצימו את הצלחתה, והציבו אותה בשורה הראשונה של הזמרים הפופולריים ביותר באיטליה, ביניהם: ארוס רמאצוטי, ולריה רוסי, ג'ינו פאולי, צוקרו ועוד.
ב-2001 הוציאה פאוזיני לראשונה אלבום אוסף של להיטיה הגדולים באיטלקית ובספרדית. בנובמבר 2002 הוציאה את אלבומה הראשון באנגלית, "From the Inside" ("מבפנים"). הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Surrender" (באנגלית: "אני נכנעת") זכה להצלחה רבה בעולם, אך האלבום עצמו פחות. באוקטובר 2004 יצא האלבום "Resta in ascolto" ("הישאר קשוב").
ב-2022 הנחתה את אירוויזיון 2022 יחד עם אלסנדרו קטלן ומיקה.
הצלחה ופרסי זכייה
ב-2005 זכתה פאוזיני בפרס גראמי הלטיני, וב-2006 בפרס גראמי ל"זמרת הטובה ביותר במוזיקה הלטינית". בנוסף, זכתה בפרס גראמי לאלבום הפופ הלטיני של השנה. בנובמבר של אותה השנה יצא אלבומה "Io canto" ("אני שרה").
ב-2 ביוני 2007 הפכה פאוזיני האישה הראשונה שהופיעה באצטדיון סן סירו במילאנו, בפני קהל של 70,000 איש. ב-8 בנובמבר של אותה שנה זכתה פאוזיני בפרס גראמי הלטיני בקטגוריית "אלבום השנה". היא הקדישה את הפרס לזכרו של גדול טנורי איטליה המנוח, לוצ'אנו פבארוטי.
עד היום מכרה פאוזיני כשלושים מיליוני אלבומים, מתוכם כ-160 אלבומי פלטינה ואלבום יהלום אחד. חלק גדול משיריה נכתבו והולחנו על ידה. הצלחתה של פאוזיני נובעת בעיקר משיטת קידום אלבומיה, כאשר כל אלבום היא נוהגת להקליט באיטלקית ובספרדית, עובדה התורמת לפרסומה הנרחב גם באמריקה הלטינית. במסגרת הקריירה שלה, זכתה פאוזיני לשיר עם גדולי הזמרים, כגון: ריי צ'ארלס, לארה פביאן, לוצ'אנו פברוטי, הלן סגרה ועוד. בנוסף, שיתפה פעולה עם אמנים ידועים נוספים, כגון: פיל קולינס, חואנס, סימונה וסימריה ועוד.
מתגלגלים (סרט)
מתגלגלים (באנגלית: Merrily We Roll Along) הוא סרט התבגרות-קומי מוזיקלי אמריקאי, שנכתב ומבוים על ידי הבמאי ריצ'רד לינקלייטר על פי מחזמר באותו השם מאת סטיבן סונדהיים וג'ורג' פורת שעלה לתיאטראות ברודוויי בשנת 1981 ועובד על פי מחזה שכתבו ג'ורג' ס. קאופמן ומוס הארט בשנת 1934.
תקציר העלילה
בעוד עלילת הסרט נפרשת על פני 20 שנה, בין השנים 1957–1976, ומתרחשת בסדר כרונולוגי הפוך, היא מביאה את סיפורו של פרנקלין שפרד, מלחין מוכשר שעבד בתיאטראות ברודוויי, שמחליט לנטוש את חבריו ואת הקריירה המצליחה שלו על מנת להפוך למפיק הוליוודי.
הפקה
ב-29 באוגוסט 2019, נמסר כי אולפני "בלאמהאוס הפקות" רכשו את זכויות הפקת הסרט, אותו עתיד לביים ולהפיק ריצ'רד לינקלייטר, בשיתוף פעולה עם המפיקים ג'ינג'ר סליידג', ג'ייסון בלאם וג'ונתן מארק שרמן. עוד נמסר כי בסרט יככבו בן פלאט, ביני פלדשטיין ובלייק ג'נר. בנוסף, נמסר כי הפקת וצילומי הסרט יתחדשו אחת לשנתיים במשך 20 שנה, על מנת לשקף את התבגרותם והזדקנותם של הדמויות השונות לאורך 20 השנים הפרושות על פני העלילה, בדומה לאופן בו הסרט "התבגרות", שאף הוא נכתב ובוים גם על ידי לינקלייטר, צולם במשך 12 שנים. הסרט מבוסס על הגרסה האחרונה ביותר לתסריטו של פורת, שעובדה על ידי לינקלייטר עבור תסריט הסרט.
קונגו (קבוצה אתנית)
אנשי הקונגו, הנקראים גם 'בקונגו' (Bakongo) הם קבוצה אתנית אשר שפתם נקראת 'קיקונגו' (KiKongo). אנשי הקונגו חולקים שפה, תרבות ואזור מחיה לאורך החוף האטלנטי של אפריקה, החל מפוינט-נואר (Pointe-Noire) בצפון ועד לואנדה (Luanda) בדרום. ממזרח הטריטוריה מוגבלת על ידי נהר הקוונגו (Kwango) ובצפון מזרח על ידי מאגר מליבו (Malebo), אזור בנהר הקונגו.
אנשי הקונגו שוכנים כיום בשלוש מדינות נפרדות: הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו שם הם מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה, ואנגולה שם הם מהווים מיעוט אתני. עיסוקם העיקרי הוא חקלאות והם מגדלים קסווה, בננות, תירס, בטטות, בוטנים, שעועית וטרו. בנוסף, עוסקים גם בייצוא קפה, קקאו, בננות ושמן דקלים. חלקם עדיין עוסק בדייג ובצייד, אך כיום רובם גרים ועובדים בעיר. אלו השוכנים בכפר מנהלים את הכפר באופן עצמאי וללא תלות בכפרים מסביב. מקור שמה של קבוצה אתנית זו הוא בממלכת קונגו הקדומה, נותרו שרידים בודדים מממלכה זו. דתם של אנשי הקונגו סובבת סביב האבות הקדומים ועבודת אלילים ומהווה חלק בלתי נפרד מהמערך החברתי. כמו כן, ההשתייכות לשושלת נקבעת לפי האם.
שפה
חלק מהאזור המערבי של מרכז אפריקה ועד לאזור הדרומי של יערות קו המשווה מיושב על ידי אנשים הדוברים ניבים שונים של שפת הקונגו ושפות דומות אחרות. השפה המדוברת בקונגו נקראת 'קיקונגו', המשתייכת למשפחת שפות הבנטו. קיימים כ־600 ניבי בנטו המשתייכים לקבוצת השפות ניז'ר-קונגו. לכל שפה שלושה מרכיבים: מרכיב ראשון הוא החלק שירשו מהאבות הקדומים, מרכיב שני הוא החלק שהתחדש במהלך האבולוציה של השפה והמרכיב השלישי הוא החלק בו נקלטו חלקים משפות אחרות לאורך הדרך (למשל מהפורטוגלים ששלטו באזור זה במאה ה-16). השפה המהווה את האב הקדמון של מגוון השפות העכשוויות נקראת פרוטו-בנטו והתפתחה לפני יותר מ – 5,000 שנה. דוברי שפות הבנטו שוכנים בעיקר במזרח ודרום קמרון וכן הניבים השונים מחולקים לפי אזורים גאוגרפיים (חלוקה שנעשתה על ידי מלקולם גט'רי (Malcolm Guthrie ) בשנת 1948).
נהר הקונגו
נהר הקונגו הוא השני באורכו באפריקה. הוא גובל עם עמק הבקע הגדול במזרח אפריקה ומגיע עד לאוקיינוס האטלנטי במערב. הנהר נפרש על 3.8 מיליון קמ"ר. מיני דגים רבים, החיים בנהר זה, לא נמצאו באף מקור מים אחר בעולם. לפני שאזור זה אוכלס, נהר הקונגו (הנקרא גם 'זאיר' - Zaire) שימש כמקום מפגש לאנשי הקונגו. ממלכת הקונגו, שנוסדה בשנת 1400, הוקמה בגדה השמאלית, בחלקו הנמוך, של נהר הקונגו. במאה ה – 18 אנשי הנהר עסקו בדיג או במסחר והוקם שוק בו סחרו בכלי חרס, מלח וקנה-סוכר. כמו כן, בתקופה בה סחרו בעבדים, השווקים בנהר הקונגו הוצפו בסחר בעבדים. מלכים באזור זה קיבלו שליטה רבה יותר ככל שהיקף סחר העבדים באזור שלהם עלה.
ממלכת קונגו
ממלכת קונגו הוקמה במאה ה - 14 במערב אפריקה, דרומית לנהר הקונגו. גבולות הממלכה היו הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (כיום) ממזרח ואנגולה מדרום. הממלכה נוהלה על ידי מונרך ששלט על כל השטח והציב מושלים מטעמו. לעיתים קרובות היה המלך דואג לבקר בערי הבירה הפרובינציאליות.
בשנת 1483 הגיעו הפורטוגלים לקונגו במהלך מסעם למציאת דרכי סחר חדשות מהודו. כבר אז היה בממלכה מסחר ושווקים. התנהלה מערכת מסודרת להעברת סחורות וכן ממשל הכולל מטבע רשמי הנקרא נזימב (Nzimb).
בעשור הראשון להגעת הפורטוגזים, הקונגולזים והפורטוגזים קיימו קשרי מסחר ואף הקימו שגרירויות. ככל הנראה, היחסים הטובים היו בזכות המלך של אותה תקופה - נזינגה א נקאו (Nzinga a Nkuwu), אשר מלך בין השנים 1470–1509. המלך הוטבל לנצרות בשנת 1491 והנהיג רפורמות חדשות בממלכה.
משנת 1500 הסחר עם ממלכת קונגו התרחב. אנשי קונגו ייבאו יועצים טכנולוגיים ומוצרי יוקרה. תחילה הם שילמו על המוצרים בעזרת צמידי נחושת ושנהב, אך לאחר תקופה הפורטוגזים הסכימו לקבל רק עבדים בתמורה לסחורות שסיפקו. העבדים היו צמיתים, שבויי מלחמה ומקומיים שנחטפו לעבדות.
החטיפות גרמו לשינוי ביחסים בין הפורטוגזים לאנשי קונגו, וצורת השלטון השתנתה עקב לחץ מהפורטוגזים. בשנת 1509 ירש אפונסו (Afonso) את שלטון הממלכה מאביו. כמות החטיפות הגוברת והסחר בעבדים גרם לחוסר שקט בקרב אנשי קונגו והמלך אפונסו היה הראשון שניסה למחות על כך למלך פורטוגל, אך ללא הצלחה. בשנת 1520 עקב החטיפות המרובות הונהגו חוקים בנוגע לייצוא עבדים, והונהגה ביקורת בנמלים המרכזיים של קונגו שהתנהלה על ידי אנשי הממלכה. כתוצאה מכך 3000 - 2000 עבדים יוצאו כל שנה מקונגו במשך עשור. למרות מספרים גבוהים אלו, הדרישה לעבדים גדלה וסוחרי עבדים פורטוגזים הציעו מוצרי יוקרה למי שיביא להם עבדים. בשנות ה - 60 של המאה ה - 16 נמכרו כ-7,000 עבדים בשנה ויוצאו לאמריקה. אנשי הקונגו היו מעורבים בסחר בעבדים מקבוצות אתניות שכנות, מה שגרם לסכסוך בין קבוצות אתניות אלו ולמסעי נקמה, כגון פלישת ג'אגה (Jaga invasion) בשנת 1568, שבמהלכה נשרפו כנסיות פורטוגזיות, הותקפה עיר הבירה, וממלכת קונגו כמעט באה לקיצה. הפורטוגזים הביאו כוחות צבאים כדי לתמוך בממלכת קונגו, ולאחר שנים של לחימה, הצליחו להניס את הפולשים. במהלך המלחמה נעצרו רבים ממתנגדי השלטון ונמכרו לעבדות. שוק העבדים ונמלי קונגו הוצפו בעבדים לייצוא. בשלב זה של המלחמה, מלך קונגו היה תלוי מאוד בפורטוגזים. מלחמה זו תרמה רבות לדמוניזציה של האפריקאים בקרב הפורטוגזים ונתנה לגיטימציה מוסרית לסחר בעבדים.
בשנות ה-70 של המאה ה-16 הגיעו סוחרים רבים לקונגו, וכתוצאה מכך כמות הסחר בעבדים עלתה באופן משמעותי, לכן בממלכה המשיכו לסבול מאי שקט עקב פשיטות רבות לתפיסת עבדים. בשנת 1575 הקימו הפורטוגזים, בשיתוף עם אצולת קונגו, את עיר הנמל לאונדה (Luanda) במטה שתשמש כעיר נמל של הצבא הפורטוגזי. כיום העיר נמצאת באנגולה. בשנת 1660 הסתיים שיתוף הפעולה בין קונגו לפורטוגזים ובשנת 1665 הפורטוגזים פלשו לממלכה, הרגו את המלך, פירקו את הצבא והמליכו מלך לפי ראות עיניהם.
מלחמת האזרחים בקונגו (1665–1709)
לאחר מות המלך אנטוניו הראשון (Antonio I), התפתחו שתי מלוכות – קימפנזו (Kimpanzu) וקינלזה (Kinlaza), אלו התחרו אחת בשנייה וגרמו לפיצול המדינה בין שתיהן. באותו הזמן, מלחמת האזרחים בין ממלכת קונגו לממלכת סויו (Soyo) הגבירה את זעמה של ממלכת קונגו, שנלחמה על התמיכה של הולנד, ברזיל ופורטוגל. בשנת 1670, הפורטוגזים וממלכת קונגו חברו, למרות העימותים ביניהם, ותקפו את ממלכת סויו, אך להפתעתם ממלכת סויו הביסה אותם.
ממלכת סויו ניצלה את העימותים הפנימיים בממלכת קונגו וכבשה את עיר הבירה שלהם. מאוחר יותר, בשנת 1678, עיר הבירה נהרסה לחלוטין במהלך התקפה בידי פדרו השלישי (Pedro III), שהיה חלק מהסכסוך הפנימי של ממלכת קונגו והשתייך לקינלזה.
במאה ה – 16 הסחר בעבדים בידי ממלכת סויו התרחב מאוד. נוצרו שני מרכזי כוח עיקריים: הראשון בממלכת סויו והשני בסאו סלבדור (São Salvador), עיר הבירה העתיקה של קונגו בצפון אנגולה, שמה המקורי של עיר זו היה 'מ'בנזה קונגו' (M'banza Congo) ושונה על ידי הפורטוגזים. במהלך כהונתו של המלך פדרו השני (Pedro II) בממלכת קונגו, היחסים בין שתי הממלכות היו טובים. מאוחר יותר מלכי סויו הפכו עוינים כלפי ממלכת קונגו. ממלכת סויו התחזקה והקימה צבא שכלל כ – 25,000 חיילים.
היווצרות מרכז הכוח החדש, לחץ הקולוניאליזם והסחר הגובר בעבדים היו הסיבות העיקריות לפריצת מלחמת האזרחים. למרות הכאוס בתקופה זו, ממלכת קונגו שרדה הודות למלך פדרו הרביעי (Pedro IV) שצבר ניצחונות רבים בתקופתו.
מאבקי שלטון במאה ה–17 וה–18
עד תחילת המאה ה - 18 התנהלו מאבקי שלטון רבים והמלך התחלף באופן תדיר. מאבקי הכוח במאה ה - 17 סבבו בעיקר סביב כיבוש העיר סאו סלבדור ששימשה כבירה רוחנית של המדינה. אף מלך לא יכול היה להוכיח את יכולתו למלוך ללא שליטה בעיר זו. לקראת סוף המאה ה - 17 ניסו מסיונריים ממסדר קפוצ'ין (Capuchin) להגיע להסדר בין הכוחות, מסיונריים אלו פעלו במדינה החל משנת 1645 והוערכו מאוד על פועלם להגיע להסדר בין הכוחות. בשנת 1701 הצליח המלך פדרו הרביעי להחזיר אליו את השליטה בבירה לאחר שהבטיח לשליטים האחרים שהוא יכבד את זכותם למשול באזורים על-פי החלוקה ההיסטורית.
השתלטות ואכלוס העיר מחדש התעכבו עקב שתי סיבות עיקריות: (1) למושל מטעם הפורטוגזים היו אינטרסים לבניית ערים אחרות באזור, (2) ארגון אנטי מלחמתי שהונהג על ידי ביאטריס קימפה ויטה (Beatriz Kimpa Vita) התנגד להשתלטות על העיר בטענה שרוחו של אנטוניו הקדוש (Saint Anthony) השתלטה על ביאטריס וציוותה עליה לסיים את המלחמה ולשוב ולבנות את עיר הבירה. מאחר שמספר מנהיגים התנגדו לפעילותה, היא הרחיבה את הארגון, עד שלבסוף השתלטה על העיר. ביאטריס נתפסה ונשפטה על ידי המלך פדרו הרביעי והמושל הפורטוגזי, הואשמה בכפירה ונשרפה למוות.
עד מות המלך פדרו הרביעי בשנת 1779 השלטון היה יציב מאוד ולאחר מותו החלו מאבקי שלטון בין היורשים. המלוכה התייצבה רק בשנת 1803 כאשר עלה לשלטון המלך גרסאי (Garcai V Agua Rosada) שמלך עד שנת 1830.
המאה -19 וה–20
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התרחש שינוי משמעותי ביחס בין השלטון הפורטוגזי לקונגו וכמעט חוסלה הממלכה המאוחרת. לאחר מות המלך הנריקה השלישי (Henrique III), בשנת 1857, התרחש בין יורשיו מאבק על השלטון. פדרו אלאלו (Pedro Elelo) גייס לעזרתו את הפורטוגזים וכוחם הצבאי. בתמורה לעזרתם חתם פדרו על הסכם שבו התחייב להיות צמית של פורטוגל. הסכם זה הוא הצעד הראשון בהפיכת קונגו למושבה פורטוגזית.
הסחר בעבדים המשיך כל אותה תקופה. רוב המסחר באנגולה התבסס על סחר בעבדים במשך שני עשורים. למרות התנגדות נרחבת מצד כל המעורבים בדבר, בשנות ה-40 של המאה ה-19 חוסל המסחר בעבדים. לאחר איסור סחר בעבדים השוק פנה למסחר בשנהב.
במהלך כנס ברלין, שנפתח ב - 15 בנובמבר 1884, הוחלט על חלוקת אפריקה על ידי 14 מדינות אירופאיות. לאחר הכנס קיבל מלך קונגו ליאופולד השני (Leopold II) עצמאות על שטח שגודלו מיליון קמ"ר ובגבולותיו שכנו 15 מיליון תושבים.
בשנת 1865 הוקמה מושבה בלגית בראשות לאופולד השני, מלך הבלגים, בשטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כיום. בשנת 1960 הוכרזה המושבה כעצמאית ונקראה בשם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אשר בירתה קינשסה, ובהמשך נקראה זאיר. פטריס לומומבה (Patrice Lumumba) היה ראש ממשלתה הראשון של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הרפובליקה של קונגו, אשר בירתה ברזוויל, שוחררה משליטת הצרפתים והוכרזה, גם כן, עצמאית באותה שנה. אנגולה שוחררה משליטת הפורטוגזים והוכרזה כעצמאית בשנת 1975.
דת
ההיסטוריה הדתית בקונגו מעט מורכבת. בתחילת המאה ה – 16 המועצה השולטת בממלכת קונגו הסכימה לקבל את הדת הנוצרית. לפי ההיסטוריון ג'ון טרונטון (John Thornton) "התושבים במרכז אפריקה מעולם לא הסכימו ביניהם על פרטי האמונה, תוצר של מה שאני מכנה תהליך התגלות ממושכת הנגזרת מכמורה לא יציבה".
אמונתם של אנשי קונגו כללה אמונה באלים, אשר כוחם מוגבל: קילונדו ((Kilundu, נזמבי ((Nzambi וג'ינזאמבי ((Jinzambi. בנוסף, האמינו באל מוחלט, בורא יחיד. המיסיונרים הנוצרים, במאה ה – 16, השתמשו באמונת אנשי קונגו בבורא יחיד ושכנעו אותם כי מדובר באותו האל של הדת הנוצרית. באופן דומה, נעשה שימוש בשפתם של אנשי קונגו על ידי המסיונריים הראשונים, הם השתמשו במילים מוכרות לאנשי קונגו כדי להטמיע רעיונות נוצריים. דוגמה לכך היא המילה 'נקיסי' (Nkisi), שמשמעותה 'קדושה', ועל כן הכנסייה נקראה 'נזו א נקיסי' (Nzo a Nkisi) – מקום קדוש והתנ"ך נקרא 'מוקנדה נקיסי' (Mukanda Nkisi) - קמע.
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה (באנגלית: Venice International University) היא מרכז בינלאומי להשכלה גבוהה ומחקר הממוקם על האי הקטן סאן-סרבולו (San Servolo) בלגונה של ונציה.
קונגו (קבוצה אתנית)
דת
ישנם תיאורים רבים על הרעיונות הדתיים של אנשי קונגו בתקופה המיסיונרית והעידן הקולוניאלי, אך לפי טרונטון, רובם מהווים דעה קדומה והשקפתם בעייתית. למעשה, הדיווחים הדתיים מאותה תקופה משקפים את האינטרסים הפוליטיים של אותם אנשים אשר דיווחו עליהם. ניתן לראות כי כאשר התעורר מאבק כוחות בין קבוצות מסיונריות לבין השליט המקומי באותו זמן, התקבלו דיווחים כי שליט זה מתנגד לנצרות או רודף את אנשי הכמורה. ניתן להניח כי דיווחים אלו בעלי מניעים פוליטיים, מאחר שדיווחים אחרים מציינים את המסירות של אותם שליטים לכנסייה ולדת הנוצרית.
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
היסטוריה
האוניברסיטה הוקמה בשנת 1995, במטרה לארח סטודנטים מארצות שונות, להציע תוכניות לימוד לתארים מתקדמים ולהוות מרכז למחקר פעיל בתחומים ארגוניים וסביבתיים מתקדמים. תוכנית הלימודים לתואר ראשון של האוניברסיטה היא למעשה התאחדות של מספר אוניברסיטאות ברחבי העולם (סין, קוריאה הדרומית, יפן, ישראל, רוסיה, שווייץ, בריטניה, גרמניה, בלגיה, צרפת, הולנד, סלובניה, איטליה, דרום אפריקה, ארצות הברית וקנדה), ששולחות כל אחת מדי שנה מספר מצומצם של סטודנטים הלומדים באי סמסטר בנושאי מדעי הרוח והחברה כחלק אינטגרלי מתוכנית הלימודים המקורית שלהם.
קונגו (קבוצה אתנית)
דת
קבלת הנצרות העצמית על ידי אנשי המועצה השולטת בקונגו, סייעה להרחבת השליטה בחיים הדתיים והפוליטיים בממלכת קונגו.
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
היסטוריה
נכון לשנת 2020 חברות באוניברסיטה הבינלאומית 20 אוניברסיטאות:
קונגו (קבוצה אתנית)
דת
המסיונרים הפורטוגזים המאוחרים ונזירי הקפוצ'ין, אשר הגיעו בשנים המאוחרות של המאה ה - 17 (כמעט 150 שנה לאחר קבלת הדת הנוצרית בידי אנשי קונגו), היו נבוכים מתערובת הדתות אשר נוצרה. היו ביניהם שאיימו לשרוף ולהחריב את המקדשים של האלים המגנים, אך אנשי קונגו, אשר האמינו בכוחם של האלים במקדשים אלה, הגנו עליהם. המרת דתם של אנשי קונגו התבססה על היבטים שונים והנחות יסוד מגוונות בנוגע למהות הנצרות, דבר אשר הוביל לשילוב דתות ואמונות אשר נמשכו מאות שנים.
בעידן הקולוניאלי, אנשי קונגו, ציינו את חשיבות האבות הקדומים ורוחותיהם. נזמבי א מפונגו (Nzambi a Mpungu), האל הגדול, היה היחיד שהתקיים מחוץ לעולמנו ויצר אותו. קטגוריה אחרת כללה את באקולו ((Bakulu, שהיה אב קדום (נשמותיהם של אלה אשר מתו לאחרונה). נוסף על כך, אמונתם של אנשי קונגו המסורתיים כללה חיפוש מסיבי אחר "נקיסי", שומר של מקומות ייחודיים כגון הרים, נהרות, מעיינות ומחוזות הנקרא 'סימבי' (Simbi).
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
היסטוריה
בנוסף, פועלת האוניברסיטה הבינלאומית בשיתוף ובתמיכה של עיריית ונציה, המשרד האיטלקי לאיכות הסביבה והמועצה הלאומית האיטלקית למחקר.
קונגו (קבוצה אתנית)
דת
אנתרופולוגים דיווחו על הבדלים באמונות אנשי קונגו באזורים השונים. לפי דונג'ה הרסאק (Dunja Hersak) פרופסור להיסטוריה של האומנות באפריקה, לדוגמה, בכפרים וילי (Vili) ויומבה (Yombe) לא האמינו בכוחם של האבות הקדומים באותו אופן בו האמינו אלה הגרים דרומית מהם. בנוסף, טענו כי רעיונות דתיים המשיכו להתפתח ולהשתנות במשך הזמן.
הובלתם של העבדים, אשר שונעו בספינות אירופאיות והובלו לאמריקה, הביאה להפצת רעיונותיהם המסורתיים. ואנהי (Vanhee) הציע כי דתם של האפרו ברזילאים "קימבנדה" (Quimbanda) היא, למעשה, גלגול של דת הבנטו בעולם החדש, ושילוב הנצרות בקונגו עיצבה את ה"וודו" (Voudou) בהאיטי.
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
תוכניות הלימודים
האוניברסיטה מציעה מספר תוכניות לימודים:<BR> תוכנית לימודים בינלאומית לתואר ראשון בתחומי מדעי הרוח והחברה. במסגרת תוכנית זו מגיעים סטודנטים מהאוניברסיטאות הזרות החברות ב-VIU לשהות בת סמסטר אחד על האי במהלכה הם לומדים קורס בשפה האיטלקית וקורסים נוספים לבחירתם. הלימודים באוניברסיטה הבינלאומית מהווים חלק אינטגרלי מתוכנית האם של הסטודנטים, באוניברסיטת הבית שלהם. הפרופסורים המרצים במהלך התוכנית מגיעים מהאוניברסיטאות החברות במיזם.
קונגו (קבוצה אתנית)
חברה ותרבות
אנשי קונגו עוסקים במגוון תחומים רחב. אחד התחומים הרחבים ביותר הוא העיסוק בחקלאות, הכולל גידולים שונים, מבננות ובטטות ועד קפה וקקאו. ישנם דייגים וציידים רבים ורבים עובדים במפעלים בערים.
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
תוכניות הלימודים
תוכנית לימודים לתואר שני (Master) בכלכלה ומימון. משך התוכנית - שנת לימודים אחת.
קונגו (קבוצה אתנית)
חברה ותרבות
אנשי קונגו אוהבים את עצמאותם, כך שאפילו כפרים שכנים נמנעים מתלות אחד בשני. במסורת של אנשי 'בקונגו' מאמינים בשני עולמות, הראשון הוא העולם אותו אנו חיים, את העולם השני לא ניתן לראות והוא עולם הרוח והנפש. עבור אנשי הבקונגו עולם הרוח יכול לעבור ממצב רוחני למצב מוחשי.
השבוע בקונגו כלל ארבעה ימים: קונזו (Konzo), נקנג'ה (Nkenge), נסונה (Nsona) ונקנדו (Nkandu). ימות השבוע נקראו על שם הערים בהן התקיים השוק פעם בארבעה ימים. תחילה רוטציה מסוג זה התקיימה בערים אלו בלבד, ככל שהזמן עבר היא התפשטה למקומות נוספים והמרכזים בהם התקיימו השווקים נקראו על שם היום בו התקיים השוק באותו המקום.
האוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה
תוכניות הלימודים
דוקטורט (.Ph.D) במספר תחומים: כלכלה וארגון, פיתוח סביבתי, כלכלת רשתות וניהול מידע והיסטוריה של ארכיטקטורה עירונית.
כל תוכניות הלימודים באוניברסיטה ייחודיות. המרקם האנושי והאופי הבינלאומי של האוניברסיטה הופכים אותה לאחת מהאוניברסיטאות המעטות בעולם מסוגה. הקורסים באוניברסיטה מועברים בשפה האנגלית.
מחקר
באוניברסיטה הבינלאומית חברים שלושה מכוני מחקר עצמאיים:
זווית מרחבית
שמאל|250px
זווית מרחבית של גוף ביחס לנקודה נתונה היא מדד לגודלו הנראה של הגוף מנקודת המבט של צופה מאותה נקודה. זוהי הכללה לשני ממדים של זווית ראייה, התלויה רק בקוטרו של הגוף. את הזווית המרחבית מודדים ביחידות של סטרדיאן, היינו רדיאן מרחבי.
הזווית המרחבית שווה, על-פי ההגדרה, לשטח ההיטל של הגוף הנצפה על כדור יחידה שהצופה נתון במרכזו. הזווית המרחבית יכולה להגיע, לפיכך, עד שטח הפנים של כדור היחידה: \ 4\pi. עבור גופים מורכבים, אפשר לחשב את הזווית המרחבית כאינטגרל, כאשר \ dA_{proj} הוא אלמנט שטח אינפיניטסימלי בכיוון הניצב לקרן המחברת את השטח עם נקודת הצפייה.
רינה פדווה
רינה פדווה (נולדה ב-18 ביולי 1953) היא שחקנית וקומיקאית ישראלית. יזמה, הקימה וייסדה את עמותת כנפיים.