cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרנטישק ז'נישק
ביוגרפיה
זמן קצר לאחר שחזר מפריז, הוא ומיקולש אלס זכו בתחרות לקישוט המבואה של התיאטרון הלאומי בעיצובים היסטוריים ואלגוריים. ז'נישק המשיך לעטר את תקרת האודיטוריום ותכנן את המסך, אבל המסך נהרס בשריפה ב-1881. הוא גם צייר חלונות בכנסייה בקרלין וכן למעלה מ-80 דיוקנאות.
מ-1885 עד 1896, הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב, שם עוזרו היה יאקוב שיקנדר. לאחר מכן, מ-1896 עד 1915, הוא היה פרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, שם תלמידיו כללו את ירוסלב שפילר ויאן פרייזלר. בשנת 1898, הוא היה אחד ממייסדי "איגוד האמנים", במאמץ לחזק את נקודת המבט הלאומנית הצ'כית באמנויות.
ז'נישק מת ב-15 בנובמבר 1916 בפראג.
עונת 2015/2016 בליגת כדורגל נשים שנייה
עונת 2015/2016 בליגת נשים שנייה הייתה העונה ה-7 בליגת המשנה בכדורגל נשים בישראל, תחת אחריות הההתאחדות לכדורגל בישראל. העונה הסדירה נפתחה ב-3 בנובמבר 2015 והסתיימה ב-5 במאי 2016. גם לעונה זו נרשמו 5 קבוצות בלבד.
מכבי צור שלום ביאליק שנשרה מליגת נשים ראשונה לאחר עונה אחת הצטרפה לקבוצות ששיחקו בליגה בעונה הקודמת.
בעונה זו התקיימו ארבעה סיבובים בני 5 מחזורים כל אחד - 20 מחזורים בסך הכל. כל קבוצה שיחקה 16 משחקים במהלך העונה.
בנות נתניה סיימה ראשונה ועלתה לליגת נשים ראשונה לראשונה בתולדותיה.
בית הכנסת בית שלום
בית הכנסת "בית שלום" (יוונית: Συναγωγή Μπεθ Σαλόμ) הוא בית הכנסת הגדול ביותר ביוון ושוכן בבירתה אתונה. הוא משמש את הקהילה הספרדית באתונה, שהיא הקהילה העיקרית בעיר.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה ב-1935 משיש פנטלי בסגנון התחייה היוונית. ב-1975 שופץ המבנה. בית הכנסת מנוהל על ידי רבה הראשי של יוון הרב גבריאל נגרין שנבחר לתפקיד בשנת 2014 לאחר מותו של רבה הוותיק של אתונה, יעקב אראר.
ממול לבניין נמצא בית כנסת נוסף, בית הכנסת עץ חיים, שהוקם בידי הקהילה הרומניוטית וכיום מתנהלות תפילות לעיתים רחוקות.
בחינת הבגרות באזרחות
בחינת הבגרות באזרחות היא בחינה הנערכת על ידי משרד החינוך, והיא אחת מבחינות החובה בכל המגזרים כדי לקבל תעודת בגרות. חובת הבחינה היא על 2 יח"ל (יחידות לימוד) עם אפשרות להרחבה ל5 יח"ל כמקצוע הגבר. במסגרת הלימודים לבחינה נלמדים יסודות הדמוקרטיה הכלליים בעולם והשלטון במדינת ישראל. ככלל הנושאים משותפים לכל המגזרים אך יש שינויים ברמת הפרט בין המגזרים. מטרת המקצוע להגביר את המעורבות בחיים הציבוריים במדינה. נושאי הלימוד בכלליות הם הקמת המדינה, העצמאות, ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, יהדות התפוצות, התאזרחות, הכנסת, הממשלה, בתי המשפט, תקשורת, זכויות אדם, הבחירות והשלטון המקומי. משרד החינוך מפרסם מדי שנה את המיקוד למבחן הקרוב.
במבחן יש שאלות ידע בהם צריך לענות על פי החומר שנלמד, שאלות מקור בהם יש לענות על פי הקטע המובא במבחן ושאלות עמדה בהן יש להביע עמדה בנושא המבוקש.
אזרחות כללי
הבחינה בהיקף 2 יח"ל נערכת פעמיים בשנה, במועד חורף ובמועד קיץ והיא מורכבת משני שאלונים:
אזרחות עצמאי (חרדי)
נושאי לימוד נוספים תוך מתן דגש על השקפה יהודית, הרבנות והיהדות.
אוריאל דן
אוריאל דן (1922, ברלין - 19 באוקטובר 1991, תל אביב) היה מזרחן ישראלי ופרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. מומחה להיסטוריה של ירדן ועיראק המודרניות.
אודות
אוריאל נולד בברלין בשנת 1922. עם עליית היטלר לשלטון עלה ארצה. הוא שירת בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר מכן למד באנגליה כיצד להיות מבשל שיכר. בשנת 1950 הצטרף לחיל המודיעין הישראלי שם היה קצין מחקר ועסק במיוחד בממלכות האשמיות, ירדן ועיראק. הוא שירת בתפקיד במשך 16 שנים. במהלך שירותו השלים תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית בהתכתבות מאוניברסיטת לונדון (סיים בשנת 1959). לאחר שהשתחרר הוא הצטרף למכון שילוח לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב (כיום מכון משה דיין). בשנת 1968 סיים תואר דוקטורט מהאוניברסיטה העברית בהנחיית פרופסור גבריאל בר. ובשנת 1972 הצטרף לסגל ההוראה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב. הוא עשה דוקטורט נוסף באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1980 בנושא היסטוריה אירופאית במאה ה-18, "Hanover and Great Britian, 11740-1760". הוא לימד במשך 25 שנה בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב ועמד בראש החוג במשך חמש שנים. בשנת 1990 יצא לגמלאות.
נהרג ב-19 באוקטובר 1991 מפגיעת מכונית בכביש בין האוניברסיטה לבין ביתו ברמת אביב. היה בן 69 במותו. היה נשוי ללורה ואב לבת. בשנת 2005 פורסם ספר מאמרים לזכרו "The Hashemites in the modern Arab world: essays in honour of the late Professor Uriel Dann", בהוצאת Routledge. מאז מותו נערך לזכרו מדי שנה ערב עיון באוניברסיטת תל אביב בו מוענקת מלגה ע"ש פרופ` אוריאל ולורה דן לתלמידי מחקר.
בתיה כהנא
בתיה כהנא (29 באפריל 1901 – 25 בנובמבר 1978) הייתה סופרת ישראלית, ילידת אוקראינה.
ביוגרפיה
ברטה (בתיה) כהנא, נולדה בקמנץ-פודולסק, באוקראינה, בשנת 1901. אביה היה דוד כהנא. ילדותה עברה עליה באוקראינה, בסביבה כפרית, בה חיו יהודים שנהגו לחכור אדמות מבעלי אחוזה רוסיים. משפחתה התגוררה יחד עם בעלי האחוזה. סביבה זו הייתה רגועה ורק שהגיעה לגימנסיה בעיר קמניץ־פודולסקי החלה לחוות אנטישמיות. היא למדה בגימנסיה והמשיכה בלימודיה בסמינר למורים בווינה וכן באוניברסיטת וינה באוסטריה.
כהנא עלתה לארץ ישראל ב־1921 עם בעלה יעקב שריר. הם עלו חסרי כל. בדרכם לישראל הם כשנתקעו במצרים, בגלל פרעות תרפ"ט, וכהנא נאלצב למשכן את השעון של אימהּ כדי לממן את המשך הנסיעה.
בישראל גרו בתחילה בתל אביב, ומאוחר יותר רכשו בית ברמת גן.
היא התחילה לכתוב רוסית, עוד לפני עלייתה ארצה. בישראל אומנם למדה עברית, אך המשיכה לכתוב ברוסית ולתרגם את כתביה לעברית. לבסוף עברה לכתיבת עברית. היא קיבלה עידוד רב מיוסף קלוזנר, עורך הירחון "השילוח", וממנחם ריבולוב, עורך השבועון "הדאר" בניו יורק.
סיפור הבכורה שלה, “האגדה”, הופיע בשבועון המצויר לספרות ולאמנות, “החיים” (1922) שערך בארץ פסח גינזבורג. מאוחר יותר הסיפור נכלל בקובץ סיפוריה הראשון: “פרפרים, סיפורים ואגדות”, שיצא לאור ב-1927. הסיפור “בפרוח עץ ההדר” הופיע בהמשכים בעיתון “הארץ” במדור הספרותי שאברהם שלונסקי היה העורך שלו. ב־1931 הופיע הספר בהוצאת “הארץ”.
בשנות החמישים אירחו השניים מפגשים הספרותיים בבית ברמת־גן. בשבת בבוקר, אחת לכה חודשים, היו מתכנסים אנשי ספרות ותיאטרון יחד עם אנשי עסקים ובני משפחה. בבית היו מתארחים אברהם שלונסקי שנהג לקרוא שירים ברוסית ובעברית, תמרה רובינס שחקנית הבימה שהייתה מקריאה הומורסקות של זוסצ’נקו, וחנה רובינא שנהגה לדקלם מונולוגים מהצגות הבימה.
כהנא פרסמה סך הכל חמישה ספרי פרוזה וספר ילדים אחד. נכתבו על יצירתה מאמרי ביקורת משבחת, ובעבודת הדוקטור של הדר מקוב-חסון על יוצרות בארץ ישראל, יש פרק על יצירתה.
חיים אישיים
הייתה נשואה ליעקב שריר, מנהל בחברת הביטוח ציון. לשניים היו שני ילדים: דוד שריר – מורה לתיאטרון בתיכון ודליה טרגין – פסיכולוגית, אשתו של יוסף טרגין שדרן רדיו.
כהנא נפטרה ב־25 בנובמבר 1978.
סויוז TM-23
סויוז TM-23 (ברוסית: Союз TM-23) הייתה משימת סויוז מאוישת להחלפת הצוות בתחנת החלל מיר. כחלק משיתוף פעולה עם סוכנות החלל האירופית בחזרה צוות כלל אסטרונאוט מצרפת - קלודי אניירה. המשימה שוגרה ב-21 בפברואר 1996 מכן שיגור מס' 1 בקוסמודרום בייקונור, קזחסטן, בעזרת משגר סויוז U.
מהלך הטיסה
ב-15 במרץ אונופריינקו ואוסצ'וב ביצוע פעילות חוץ רכבית. מטרת הפעילות הייתה להכין את תחנת החלל להתקנת פאנל סולארי חדש שהיה מתוכנן להתבצע במאי.
ב-22 במרץ שוגרה מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-76 (קווין צ'ילטון היה מפקד משימה). ב-24 במרץ המעבורת התחברה לתחנת החלל. המעבורת הביאה לתחנת החלל ציוד לביצוע ניסויים, 2 טון של אספקה ומים. הצוות שכלל 5 אנשים החל ביצוע תוכנית ניסויים. ב-27 במרץ גודווין וקליפורד בוצעו פעילות חוץ רכבית במהלכה בוצעו מספר ניסויים. ב-28 במרץ מעברות החלל התנתקה מתחנת החלל, שאנון לוסיד האמריקאית נותרה בתחנת החלל וצוות עתה כלל 3 אנשים. הם המשיכו בתוכנית.
ב-26 באפריל לתחנת החלל התחבר מודול חדש "פרירודה". מודול זה היה מיועד לביצוע מחקרים.
ב-30 במאי אונופריינקו ואוסצ'וב התקינו מחוץ למודול "פרירודה" מצלמה מיוחדת שנבנתה בגרמניה. לוסיד שנון הפעילה את המצלמה מרחוק ובדקה שפעילותה תקינה.
ב-6 ביוני וב-13 ביוני בוצעו פעילויות חוץ רכביות נוספות שקשורות עם ניסויים בעזרת מודול "פרירודה".
ב-12 ביולי הוכרז שטיסת STS-79 לא תשוגר כמתוכנן. כתוצאה מכך לוסיד שאנון נותרה בתחנת החלל מעבר לזמן שהיה תוכנן.
ב-2 באוגוסט לתחנת החלל התברה חללית אספקה פרוגרס M-32.
ב-17 באוגוסט שוגרה חללית סויוז TM-24 (ולרי קוזון היה מפקד צוות) והיא התחברה לתחנת החלל ב-19 באוגוסט. צוות התחנה גדל ל-6 אנשים שהחלו בביצוע ניסויים המתוכננים והכנות להחלפת צוות.
ב-2 בספטמבר אונופריינקו, אוסצ'וב וקלודי אניירה (הגיע לתחנת החלל בחללית "סויוז TM-24") נכנסו לחללית "סויוז TM-23" וחזרו לכדור הארץ. בתחנת החלל נותר צוות שכלל ולרי קורזון, אלכסנדר קאלרי ושאנון לוסיד.
פונקציית סכום הריבועים
בתורת המספרים, פונקציית סכום הריבועים היא פונקציה אריתמטית, שסופרת את מספר ההצגות של מספר טבעי נתון n כסכום של k ריבועים, כאשר הצגות עם סדר מחוברים שונה או סימן הפוך של המספרים המועלים בריבוע נספרות כהצגות שונות, והיא מסומנת (rk(n.
הגדרה
הפונקציה מוגדרת באופן הבא:
כאשר |\,\ | מסמל את הגודל של הקבוצה. במילים אחרות, (rk(n הוא מספר הדרכים שבהן n ניתן לכתיבה כסכום של k ריבועים.
לדוגמה, r_2(1) = 4 מכיוון ש-, ו-r_2(2) = 4 מכיוון ש- (יש ארבעה צירופי סימנים). כדוגמה נוספת - r_2(3) = 0, שכן אין דרך להציג את 3 כסכום של שני ריבועים.
k = 2
את מספר הדרכים לכתוב מספר טבעי כסכום של שני ריבועים סופרת הפונקציה (r2(n. יש לה נוסחה מפורשת:
כאשר (d1(n הוא מספר המחלקים של n המשאירים שארית 1 בחלוקה ב-4 ו- (d3(n הוא מספר המחלקים של n המשאירים שארית 3 בחלוקה ב-4. באמצעות סימן הסכימה, הביטוי הזה ניתן לכתיבה גם כ-:
פירוק לגורמים ראשוניים, כאשר p_i הם הגורמים הראשוניים מהצורה , ו-q_i הם הגורמים הראשוניים מהצורה , מניב נוסחה שקולה נוספת:
התקפה אם כל המעריכים הם זוגיים. אם אחד או יותר מהמעריכים הללו הוא אי-זוגי, אז r_2(n) = 0.
k = 3
גאוס הוכיח שעבור מספר ללא גורמים ריבועיים n > 4:
כאשר (h(m מסמל את מספר המחלקות (class number) של תבניות ריבועיות בינאריות מדיסקרימיננטה m.
k = 4
מספר הדרכים להציג את n כסכום של ארבעה ריבועים תמיד חיובי (בהתאם למשפט ארבעת הריבועים של לגראנז'), והוא מחושב בהתאם לנוסחה המפורשת של קרל גוסטב יעקב יעקובי, לפיה הוא שווה לשמונה פעמים סכום כל המחלקים של n שאינם מתחלקים ב-4, כלומר:
אם מפרקים את m לגורם זוגי וגורם אי-זוגי, כלומר כותבים אותו בצורה n = 2km, כאשר m מספר אי-זוגי, אז ניתן להציג את r_4(n) במונחי פונקציית סכום המחלקים באופן הבא:
k = 8
יעקובי מצא גם נוסחה מפורשת עבור המקרה k = 8:
פונקציה יוצרת
הפונקציה היוצרת של הסדרה r_k(n) בעבור k קבוע ניתנת לביטוי במונחי פונקציית תטא של יעקובי:
כאשר
ערכים מספריים
30 הערכים הראשונים של נתונים בטבלה למטה:
מסיעון
מַסִּיעוֹן (באנגלית: people mover, או automated people mover, לעיתים בקיצור APM) הוא מערכת אוטומטית להסעת נוסעים למרחקים קצרים במתחמים קטנים. מערכת זו מונעת על ידי מסוע הפועל באופן רציף והמניע את הקרונות, והיא אוטומטית במובן זה שאין בקרונות או ברכבות נהג.
מערכות מסוג זה משמשות בעיקר במתחמים קטנים בהם נדרשת הסעה מהירה של אנשים על פני טווחים קצרים. דוגמאות למערכות אלה קיימות בעיקר בשדות תעופה והן מקשרות בין טרמינלים שונים בנמלי התעופה או בין המבנה המרכזי של נמל התעופה לשערי היציאה.
מקור המונח בכינויה של מערכת הסקייבס (האוטובוס האווירי) שפותחה על ידי תאגיד האלקטרוניקה וסטינגהאוס בשנת 1964.
מתקן נוסף שנבנה בשנת 1967 בסגנון זה היה המתקן של חברת גודייר אשר נבנה בפארק השעשועים דיסנילנד שבקליפורניה ונקראה פיפלמובר (PeopleMover - הלחם בסיסים של שמו של סוג המתקן באנגלית).
עם השנים הפך המונח לשם גנרי לתיאור מערכת הנעת המונים מסוג זה, אף שלעיתים נעשה שימוש במונח "מערכת הנעה אוטומטית מונחית" (automated guideway transit).
מערכת Never-Stop Railway
המערכת האוטומטית הראשונה להסעה המונית של אנשים הייתה ה"רכבת שאינה עוצרת" (ה-'Never-Stop-Railway') שנבנתה עבור תערוכת האימפריה הבריטית שנערכה בוומבלי שבלונדון בשנת 1924. רכבת זו כללה 88 קרונות שנעו ללא הפסקה סביב מתחם התערוכה, באופן אוטומטי וללא נהג. קרונות אלה נעו לאורך מסילת ברזל צרה שנבנתה עבורם, כאשר בורג מסתובב לאורך המסילה הניע אותם קדימה. קצב הנסיעה של הקרונות השתנה באופן אוטומטי בהתאם לסיבוב הבורג, וכך בהתקרבם לתחנות נעו הקרונות בקצב הליכה שאיפשר לנוסעים לעלות ולרדת מהם, ובין התחנות הם נעו בקצב מהיר יותר.
הרכבת פעלה במשך שתי שנות התערוכה, ופורקה עם סיומה.
מערכות חברת גודייר
בשנת 1949 החלה חברת הצמיגים והגומי גודייר, ביוזמת המהנדס אל נילסון, וביוזמת מייק קנדאל, המהנדס הראשי של חברת סטפנס-אדמסון (Stephens-Adamson) לתכנן מערכות הסעה אוטומטיות. לגודייר היה ניסיון רב בבניית מדרגות נעות ומסועים אוטומטיים.
במשך ארבע שנים עבדו שתי החברות על פיתוח המערכת, ומספר אבות טיפוס נבנו. אבות טיפוס אלה זכו לכינויים: "ספידווק" (Speedwalk - הליכה מהירה), "ספידראמפ" (Speedramp - רמפה מהירה) ו"קארוויור" (Carveyor - הלחם בסיסים של המילים "מכונית" ו"מסוע" באנגלית).
בשנות ה-70 נבנו מערכות מסוג זה ברחבי העולם. בין המערכות הידועות הן מערכת הקבינטקסי שפותחה בגרמניה על ידי חברת מנסמאן דמאג (Mannesmann Demag) ומסרשמיט-בולקוו-בלום (Messerschmitt-Bölkow-Blohm). מערכת זו כללה תאי נוסעים בני שמונה מושבים, אשר תוכננו לאסוף נוסעים לפי הזמנה בנקודות קבועות מראש ולהסיעם ליעדם. מערכת ניסיונית הושלמה בשנת 1975 ופיתוח הושלם בשנת 1979 אולם אף מערכת לא נבנתה בפועל.
בשנת 1966 הקצה הממשל הפדרלי בארצות הברית משאבים להקמת מערכות מסיעון בפרויקט שנקרא פרויקט מסיעון מרכז עירוני (Downtown People Mover Program). במסגרת פרויקט זה הוקמו ארבע מערכות: מערכת רומאג של חברת רוהר, מערכת איירטרנס של חברת LTV, מערכת מסיעון של חברת פורד ומערת הוברקראפט של חברת אוטיס מעליות.
המערכת הראשונה הותקנה בנמל התעופה הבינלאומי טמפה בפלורידה בשנת 1971 ומערכת נוספת הוצגה בשנת 1972 בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס.
בלונדון נבנתה באותה עת מערכת מסיעון באזור הדוקלנדס שנקראה הרכבת הקלה של הדוקלנדס, בצרפת הוקמה הוהיקל אוטומטיק לג'ר ובקנדה הבומברדייה ART, ורכבת השמים של ונקובר, שהיא המערכת הגדולה בעולם ובה למעלה מ-60 ק"מ של מסילות.
בני תשע מידות
בני תשע מידות הוא כינוי לתשעה מצבי איסור ביחסי אישות בין איש ואשתו. רוב המקרים מבטאים תשמיש שנעשה ללא רצון או כוונה של אחד מהצדדים.
על אף שבתלמוד הוזכרו כאמור תשעה מקרים, יש שהוסיפו מקרה עשירי.
מקור
יחזקאל מנבא כי לעתיד לבוא יברור הקב"ה את כל האנשים הפסולים והאסורים: . בתלמוד דרשו חז"ל את הפסוק בסוגיה העוסקת באיסורי אישות שונים:
עם זאת, לגבי המידה האחרונה עולה מחלוקת:
רבי יונתן מבסס את טענתו על אופיו של יששכר, שנולד בעקבות תביעתה של לאה מיעקב כי יסור דווקא אליה: ועל יששכר נאמר. חז"ל משיבים שגם בתביעתה הנחרצת, לאה לא הביעה במפורש את רצונה וכוונתה.
זהותם
כאמור בתלמוד מנו עשרה מקרים של יחסי אישות שנחשבים למגונים, כאשר שני המקרים הראשונים נמנים כאחד, מאחר שעניינם דומה:
מהותם ועניינם
בתלמוד מבואר שילדים שנולדו מיחסי אישות כאלו נחשבים "כממזרים ואינם ממזרים" וכי "עבודת ה'" שלהם עלולה להיות קשה. כך כתב במאירי על בני 'תשע מידות' אלו:
התייחסות מעניינת לתשע בני מידות אלו אפשר לראות בתשובתו של החזון איש כשנשאל מדוע רבים חזרו בשאלה בתקופת הקמת מדינת ישראל. בתשובתו טען כי אותה תקופה הייתה תקופה של מצב כלכלי קשה אשר גרם לבעיות של שלום בית ובשלם נתרבו מקרים של בני תשע מידות (בעיקר "בני מריבה"). דברים אלו, מבטאים את התפישה לפיה הקשר הרגשי בין הבעל לאשתו הוא בעל חשיבות עליונה בתחום יחסי האישות. ומבטאים גם את היחס הנדרש למערך הלכות והנהגות מקובל שאי ההצמדות אליהם גורמת לדעת חז"ל לגינוי הצאצאים.
התייחסות שונה לאותן תשע מידות אלו מופיעה בלשון הראב"ד: . רבי יוסף קארו דייק מדבריו בספרו בית יוסף שעיקר הפגם הוא בבועל עצמו ולא בילדים:
אויצ'נאלוש
אויצ'נאלוש (בהונגרית: Újcsanálos) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
באויצ'נאלוש חיו מעט יהודים.
יוליה קיינר
יוליה קיינר (1900, גרמניה – 1992, ארצות הברית) הייתה מעצבת טקסטיל מומחית באריגה. הובילה את תחום אריגת היד בארץ ישראל וייסדה את המחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש.
ביוגרפיה
בשנת 1964 נישאה קיינר לליאו פורכהיימר והיגרה לארצות הברית, שם חיה ויצרה עד סוף ימיה.
קיינר נפטרה בשנת 1992. עבודותיה נתרמו לאוסף העיצוב של מוזיאון ישראל. בשנת 1993 נערכה לזכרה תערוכת יחיד באגף העיצוב במוזיאון.
פעילותה במחלקה לאריגה בבצלאל החדש
מטרת הלימודים במחלקה לאריגה הייתה להקנות לתלמידות את מקצוע האריגה לפרנסתן וללמוד את תחום אריגת בדים ושטיחים לקידום תעשייה עברית. לאור זאת, ניתן דגש בלימודים לשימוש בחומרים מקומיים לצד אימוץ הסגנון המופשט והפונקציונלי בהשראת בית הספר באוהאוס. המטרה הייתה להנחיל סגנון מודרני גם בעיצוב שטיחים בבית הישראלי.
לאורך שנות קיום המחלקה היה קיים מתח בין המחשבה המודרניסטית-פונקציונלית לבין ניסיון לשלב סגנון מקומי חדש. תלמידות המחלקה עסקו ברישום חומרי וצורני של צדפים צמחים ואבנים, והעתיקו רקמות עתיקות מאוספי בית הנכות הלאומי הסמוך.
לאחר שארגון הנשים ויצו הצטרף לשותפות בבצלאל החדש, נוספו ב-1945 לתוכנית הלימודים במחלקה גם לימודי רקמה. הסטודנטיות פיתחו דגמים לרקמה שהתבססו על עבודותיהם של מורי המחלקות השונות. כך השתלבו במחלקה השראות מהכתב העברי, הרקמה התימנית, הפרסית והבוכרית, במקביל לצורניות גיאומטרית מודרניסטית. קיינר לימדה בסגנון מייסטר מומחה, בדגש על טכניקה מוקפדת. התלמידות הציגו את עיצוב האריגים תחילה בתוכנית צבע בצבעי מים ורישומים טכניים, ורק לאחר מכן ארגו. שיטת הלימוד של קיינר התבססה על עיצוב שנוצר ממבנה האריג, אשר דרש ידע טכני מעמיק ושליטה מלאה בנול.
יצירה
קיינר התמקדה באריגים שימושיים ובעיצוב בדים שבא לידי ביטוי בטכניקות האריגה וחיבורי השתי והערב. בשנים הראשונות כראש מחלקת האריגה בבצלאל' התמקדה קיינר באריגה של בדים שימושיים כמו וילונות, מפות, צעיפים וכדומה. בשנת 1953 עיצבה אריגים לווילון באולם העיתונות של האו"ם בניו יורק. ובהמשך אף עיצבה אריגים לחברות טקסטיל קנול (Knoll) ואיזבל סקוט (Isabel Scott).
קיינר השתמשה במגוון חוטים, כמו כותנה, פשתן, צמר ומשי, ואף שילבה חוטי מתכת באריגים.
בשנות החמישים החלה קיינר לארוג שטיחים בטכניקת קילים ואריגת קשרים, בעיקר קשר בסגנון סמירנה. בתקופה זו צמר הכבשים היה זמין בארץ, וקיינר השתמשה בצמר המקומי בצבעיו המקוריים, כדי להדגיש את הקשר לעיצוב המקומי. השטיחים עוצבו בצורות גיאומטריות, מופשטות ובמרקמים מונוכרומטיים. גוני המונוכרום של השטיחים נבחרו בהשראת צבעי האדמה, החול, הים והמדבר בישראל. השילוב בין הידע והמומחיות של קיינר בשיטות הייצור לצד השראה מהטבע המקומי חיבר בין הסגנון המודרניסטי-אוניברסלי לבין ניסיון לנסח שפת עיצוב מקומית.
בשלב מאוחר בחייה, כשבריאותה לא אפשרה לה לארוג, היא עסקה ביצירת דיאגרמות בצבעי מים שנבעו מהתבוננות בטבע ובקולאז' מפיסות גזורות של אריגיה.
עודד מרום
עודד מרום (נולד ב-1 בנובמבר 1937) הוא טייס קרב לשעבר ואלוף הפלות בחיל האוויר הישראלי, לזכותו הפלת 11 מטוסי אויב. כיום עוסק בכתיבה של ספרי הדרכה והיסטוריה הקשורים לטיסה, חיל האוויר וירושלים.
ביוגרפיה
עודד מרום נולד וגדל בראשון לציון. אמו שושנה נולדה בעיר, בעוד אביו מנשה מרימס נולד בקישינב ועלה לארץ ישראל בשנת 1922 מחבל בסרביה. ההורים הכירו בראשון לציון, ולאחר חתונתם התגוררו זמן קצר במושבה סג'רה לאחר מכן נסעו לשמונה שנים לבלגיה. עם חזרתם נולד עודד בשנת 1937.
למד בבית הספר חביב, סיים תיכון ב"הדסים" והתגייס בגיל 17 לחיל האוויר לקורס טיס. סיים כטייס קרב ב-23 באוקטובר 1957 (קורס 23). עבר אימונים מבצעיים במטוס אוראגן, טס על דאסו מיסטר IV, ווטור והיה בין ראשוני טייסי המיראז' בשנת 1962, בטייסת 101. שימש מדריך ראשי בבית הספר לטיסה. בשנים 1965 עד 1967 היה מפקדם הראשון של חניכי קורס 36 במטוס פוגה מגיסטר. הקים והוביל בשנת 1960 את הצוות האווירובטי הראשון של מטוסי הפוגה. בשנת 1966 עיצב וצייר את הסמל של הצוות האווירובטי (זוג אווזים) ועיצב את צבעי הפוגות של הצוות האווירובטי שנצבעו בכחול-לבן. השתתף במבצע מוקד ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים כמוביל מבנה המיראז' הראשון שתקף את שדה התעופה "קהיר מערב" בעומק מצרים, שם הושמדו המסלולים וכל מפציצי טופולב טו-16. בבוקר היום השני למלחמה הפיל את מטוס האויב הראשון שלו, מיג-19. הוביל את הצוות האווירובטי בראש מטס הניצחון לאחר מלחמת ששת הימים בירושלים.
באוקטובר 1967, כארבעה חודשים לאחר המלחמה נתמנה למפקד טייסת 101 בדרגת סגן-אלוף ופיקד עליה שלוש שנים בזמן מלחמת ההתשה, במהלכן הפיל 7 מטוסי אויב (מיג-21, מיג-17).
במאי 1970 נתמנה לראש ענף תקיפה במטה חיל האוויר. בשנת 1972 מונה לראש מחלקת ההדרכה בדרגת אלוף-משנה ובפרוץ מלחמת יום הכיפורים טס מספר ימים בטייסת 101 במהלכם הפיל שלושה מטוסי אויב מיג-17 סורי, סוחוי-7 סורי והאנטר עיראקי (מטייסת שחשה לעזרת המצרים) באזור תעלת סואץ. לאחר 4 ימים הוביל מבנה שלישייה לתקיפה בחוף הצפוני במצריים, במהלכה נהרג זוריק לב. לאחר 5 ימים חזר למטה וייסד את מרס"ה (מרכז סיוע אוויר-קרקע) ופעל עד סוף המלחמה במתן סיוע התקפי לכוחות היבשה בשלוש החזיתות. מתוך 11,000 גיחות שביצע חיל האוויר במהלך המלחמה, הופנו מחצית הגיחות לסיוע התקפי לכוחות הקרקע. הפך לאלוף הפלות בעל הישג של הפלת 11 מטוסי אויב, כולן בוצעו במטוסי מיראז'.
לאחר שחרורו עסק, בין השאר, בכתיבה ובהפקת ספרי הדרכה והיסטוריה. משנת 1982 עד 2012 כתב והפיק 160 מגזינים בנושאי בטיחות טיסה וקרקע עבור חיל האוויר, 24 ספרים בנושאי טיסה ומורשת טייסות ויחידות החיל, ספרי טבע וקדמוניות ירושלים, עורך ומפיק את פרסומי מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל מיום היווסדו ואת "דפי המורשת" של עמותת חיל האוויר.
בין ספריו: הרפתקה בטייסת (הוצאת מסדה, 1980); סוד המעיין הנעלם, 1982; יונים אדומות, 1989; אדם ציפור (הוצאת כתר, 1992); פרחים ברקיע (הוצאת משרד הביטחון, 1993);
ספרים שיצאו בהפקת עמותת חיל האוויר: טייסת הנגב במלחמת העצמאות, 2003; מחלקת הטיס של הפלמ"ח, 2005; אהוד שלי - לזכרו של אהוד חנקין ז"ל, 2008; פלמחים במלחמה, 2008; טייסת א' 1947–1949, 2011; ידעתי שתבואו, 2013; היה חזק - סיפור חייו של נוריק הראל ז"ל, 2012; עילוי - המערך הטכני של חיל האוויר במאה ה-21, 2016;
ספרו הרפתקה בטייסת עובד לתסריט סרט קולנוע עלילתי באורך מלא לכל המשפחה, הרפתקה בשחקים, שיצא לקולנועים בשנת 2019.
בשנים האחרונות עורך ומפיק ספרי תיעוד וביוגרפיה.
מפלגת הברית הדמוקרטית (אלבניה)
מפלגת הברית הדמוקרטית (באלבנית: Partia Aleanca Demokratike) היא מפלגה ליברלית פוליטית באלבניה. המפלגה הוקמה בשנת 1992 על ידי נריתאן צ'קה ודוגרי מתנגדים אחרים של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה. הם התנגדו להנהגת מנהיג המפלגה סאלי ברישה. מפלגת הברית הדמוקרטית הפכה לחלק מממשלה שהובילה את הסוציאליזם בשנת 1997. בבחירות ביוני 2001 היא קיבלה 2.4% מהקולות ושלושה חברי פרלמנט. המפלגה המשיכה להיות חלק של הקואליציה. בבחירות ביולי 2005 היא זכתה ב-3 מושבים בפרלמנט. בהמשך היא לא עברה את אחוז החסימה וכיום היא לא מיוצגת בפרלמנט.
סטיבן קריין
סְטִיבְן קְרֵיין (באנגלית: Stephen Crane; 1 בנובמבר 1871 – 5 ביוני 1900) היה משורר וסופר אמריקאי. כותב פורה לאורך חייו הקצרים, הוא כתב יצירות בולטות במסורת ה וכן דוגמאות מוקדמות של נטורליזם אמריקאי ו. הוא מוכר על ידי המבקרים המודרניים כאחד הסופרים החדשניים ביותר בדורו.
קריין היה הילד התשיעי ששרד להורים מתודיסטים. הוא החל לכתוב בגיל ארבע ופרסם מספר מאמרים בגיל 16. משום שהלימודים באוניברסיטה לא גרמו לו עניין, אף על פי שהיה פעיל באחווה, הוא עזב את אוניברסיטת סירקיוז ב-1891 כדי לעבוד בתור כתב וסופר. הרומן הראשון של קריין היה סיפור המתרחש בשכונת בניו יורק משנת 1893 "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets), שנחשב בדרך כלל על ידי המבקרים ליצירה הראשונה של הנטורליזם הספרותי האמריקאי. הוא זכה להערכה בינלאומית בשנת 1895 על רומן מלחמת האזרחים שלו "", שכתב ללא ניסיון קרבי.
בשנת 1896 התמודד קריין עם שערורייה מתוקשרת מאוד לאחר שהופיע כעד במשפטה של חשודה בזנות, מכרה בשם דורה קלארק. בסוף אותה שנה הוא נענה להצעה לנסוע לקובה ככתב צבאי. בזמן שהוא חיכה בג'קסונוויל בפלורידה, למעבר, הוא פגש את, איתה החל מערכת יחסים מתמשכת. בדרך לקובה, הספינה של קריין,, טבעה מול חופי פלורידה, והותירה אותו ואחרים להיטלטל בגלים במשך 30 שעות בסירת הצלה. קריין תיאר את החוויה הקשה בסיפור "הסירה הפתוחה" (The Open Boat). במהלך השנים האחרונות לחייו, הוא סיקר עימותים ביוון (בליווי קורה, שהוכרה ככתבת הצבאית הראשונה) ולאחר מכן חי איתה באנגליה. הוא התיידד עם סופרים כמו ג'וזף קונרד והרברט ג'ורג' ולס. סובל מקשיים כלכליים ומבריאות לקויה, קריין מת משחפת בסנטוריום ביער השחור בגרמניה בגיל 28.
בזמן מותו נחשב קריין לדמות חשובה בספרות האמריקאית. לאחר שכמעט נשכח במשך שני עשורים, המבקרים החיו את העניין בחייו וביצירתו. כתיבתו של קריין מאופיינת בעוצמה חיה, בדיאלקטים ייחודיים ובאירוניה. נושאים נפוצים כוללים פחד, משברים רוחניים ובידוד חברתי. אף על פי שהוא מוכר בעיקר בזכות "התג האדום של האומץ", שהפך לקלאסיקה אמריקאית, קריין ידוע גם בשל שיריו, מאמרי עיתונות וסיפורים קצרים כמו "הסירה הפתוחה", "המלון הכחול", "הכלה מגיעה לשמים צהובים", ו"המפלצת". כתיבתו עשתה רושם עמוק על סופרים מהמאה ה-20, שהבולט שבהם הוא ארנסט המינגוויי, והוא נחשב כמי שהיווה השראה למודרניסטים ולאימג'יסטים.
שנותיו הראשונות
סטיבן קריין נולד ב-1 בנובמבר 1871 בניוארק שבניו ג'רזי, ל, כומר ב, ול, בתו של איש הדת,. הוא היה הילד הארבעה עשר והאחרון שנולד לבני הזוג. בגיל 45, הלן קריין סבלה ממותם המוקדם של ארבעת ילדיה הקודמים, שכל אחד מהם מת תוך שנה אחת מהלידה. הוא זכה לכינוי "סטיבי" על ידי המשפחה, והוא הצטרף לשמונה אחים ואחיות ששרדו - מרי הלן, ג'ורג' פק, ג'ונתן טאונלי,, אגנס אליזבת', אדמונד ביירן, וילבור פיסק ולותר.
בני משפחת קריין היו צאצאים של ג'ספר קריין (Jaspar Crane), מייסד, שהיגר לשם מאנגליה ב-1639. סטיבן נקרא על שמו של המייסד לכאורה של בניו ג'רזי, שעל פי המסורת המשפחתית, הגיע מאנגליה או מוויילס בשנת 1665, וכן על שם סבא רבא שלו  (1709–1780), פטריוט מלחמת העצמאות של ארצות הברית ששימש כנציג ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי הראשון בפילדלפיה. מאוחר יותר כתב קריין שלאביו, ד"ר קריין, "היה שכל ישר, גדול ומעולה", שכתב מספר חיבורים על תאולוגיה. אף על פי שאימו הייתה דוברת פופולרית של ואישה דתייה מאוד, קריין כתב שהוא לא מאמין ש"היא צרת אופקים כמו רוב חבריה או משפחתה". את סטיבן הצעיר גידלה בעיקר אחותו אגנס (Agnes), שהייתה מבוגרת ממנו ב-15 שנים. המשפחה עברה ל בניו יורק, בשנת 1876, שם ד"ר קריין הפך לכומר של הכנסייה המתודיסטית של דרו (Drew Methodist Church), תפקיד שבו התמיד עד מותו.
בילדותו היה קריין חולני ולעיתים קרובות סובל מהצטננות מתמדת. כשהילד היה כמעט בן שנתיים, כתב אביו ביומנו כי בנו הצעיר נעשה "כל כך חולה שאנחנו חרדים לו". למרות אופיו השברירי, היה קריין ילד אינטליגנטי שלימד את עצמו לקרוא לפני גיל ארבע. השאלות הידועות הראשונות שלו, שנרשמו על ידי אביו, עסקו בכתיבה; בגיל שלוש, בעודו מחקה את כתיבתו של אחיו טאונלי, הוא שאל את אימו, "איך מאייתים O"? בדצמבר 1879, קריין כתב שיר על כך שהוא רוצה כלב לחג המולד. שכותרתו "מעדיף לקבל -", זהו שירו הראשון ששרד. סטיבן לא נרשם באופן קבוע לבית הספר עד ינואר 1880, אך לא היה לו קושי לסיים שתי כיתות בשישה שבועות. כשנזכר בהישג הזה, הוא כתב שזה "נשמע כמו שקר של אמא אהובה במסיבת תה, אבל אני זוכר שהתקדמתי מהר מאוד ואבא היה מאוד מרוצה ממני".
ד"ר קריין נפטר ב-16 בפברואר 1880, בגיל 60; סטיבן היה בן שמונה. כ-1,400 אנשים התאבלו על ד"ר קריין בהלווייתו, יותר מכפול מגודל קהילתו. לאחר מות בעלה, עברה גברת קריין לרוזוויל (Roseville), כיום שכונה בניוארק, והותירה את סטיבן לטיפולו של אחיו הגדול אדמונד, איתו התגורר הילד הצעיר עם בני דודים ב. לאחר מכן הוא התגורר עם אחיו ויליאם, עורך דין, בפורט ג'רוויס במשך כמה שנים.
אחותו הגדולה הלן לקחה אותו ל בניו ג'רזי כדי להיות עם אחיו טאונלי ואשתו פאני. טאונלי היה עיתונאי מקצועי; הוא עמד בראש מחלקת של ה- ו-Associated Press, וגם שימש כעורך של העיתון Asbury Park Shore Press. אגנס, אחות נוספת של קריין, הצטרפה לאחים בניו ג'רזי. היא קיבלה תפקיד בחטיבת הביניים של אזברי פארק ועברה לגור עם הלן כדי לטפל בסטיבן הצעיר.
בתוך כמה שנים, ספגה משפחת קריין עוד אבדות. ראשית, טאונלי ואשתו איבדו את שני ילדיהם הקטנים. אשתו פאני נפטרה ממחלת ברייט בנובמבר 1883. אגנס קריין חלתה ומתה ב-10 ביוני 1884 מדלקת קרום המוח בגיל 28.
לימודים
קריין כתב את סיפורו הידוע הראשון, "הדוד ג'ייק וידית הפעמון" (Uncle Jake and the Bell Handle), כשהיה בן 14. בסוף 1885, הוא נרשם ל, פנימייה ממוקדת בכמורה, 11 קילומטרים צפונית לטרנטון. אביו היה המנהל שם מ-1849 עד 1858. זמן קצר לאחר שבנה הצעיר עזב לבית הספר, החלה גברת קריין לסבול ממה שדיווח העיתון "Asbury Park Shore Press" כ"סטייה זמנית של התודעה". ככל הנראה היא החלימה בתחילת 1886, אך מאוחר יותר באותה שנה, בנה, לותר קריין בן ה-23, מת לאחר שנפל מול רכבת מתקרבת בזמן שעבד כדגלן של. זה היה המוות הרביעי בשש שנים בקרב משפחתו הקרובה של סטיבן.
לאחר שנתיים, קריין עזב את פנינגטון ל, בית ספר צבאי למחצה. מאוחר יותר הוא הסתכל אחורה על תקופתו בקלאוורק כ"תקופה המאושרת בחיי אף על פי שלא הייתי מודע לכך". חבר לכיתה זכר אותו כתלמיד יודע קרוא וכתוב אך לא יציב, בר מזל לעבור בחינות במתמטיקה ומדעים, ובכל זאת "הרבה לפני חבריו הסטודנטים בידע שלו בהיסטוריה וספרות", המקצועות האהובים עליו. בעוד שהוא החזיק בשיא מרשים במגרש האימונים ובבייסבול, קריין בדרך כלל לא הצטיין בכיתה. בהיעדר שם אמצעי, כמקובל בקרב תלמידים אחרים, הוא החל לחתום בשמו "סטיבן טי. קריין" כדי "לזכות בהכרה כתלמיד רגיל". קריין נתפס כידידותי, אך גם נוטה למצבי רוח ומרדן. לפעמים דילג על שיעור כדי לשחק בייסבול, משחק בו כיכב כתופס. הוא גם התעניין מאוד בתוכנית האימונים הצבאית של בית הספר. הוא טיפס במהירות במעלה הדרגות של גדוד הסטודנטים. חבר אחד לכיתה תיאר אותו כ"אכן מושך מבחינה פיזית מבלי להיות יפה תואר", אבל הוא היה מרוחק, מאופק ולא פופולרי בדרך כלל בקלאוורק. אף על פי שהוא היה חלש מבחינה אקדמית, קריין צבר ניסיון בקלאוורק שסיפק רקע (וכנראה כמה אנקדוטות מוותיקי מלחמת האזרחים בסגל) שהוכיח שימושי בבואו לכתוב את "התג האדום של האומץ".
באמצע 1888, קריין הפך לעוזרו של אחיו טאונלי בלשכת חדשות של חוף ניו ג'רזי, ועבד שם מדי קיץ עד 1892. הפרסום הראשון של קריין תחת שמו היה מאמר על המסע המפורסם של החוקר הנרי מורטון סטנלי למצוא את המיסיונר הסקוטי דייוויד ליווינגסטון באפריקה. הוא הופיע בפברואר 1890 ב-Cleverack College Vidette. תוך מספר חודשים, קריין שוכנע על ידי משפחתו לוותר על קריירה צבאית ולעבור ל ב בפנסילבניה, על מנת להמשיך לתואר בהנדסת כרייה. הוא נרשם בלאפייט ב-12 בספטמבר, והתערב מיד בפעילויות מחוץ לבית הספר; הוא חזר לבייסבול והצטרף לאחווה הגדולה ביותר, דלתא אופסילון (Delta Upsilon). הוא גם הצטרף לשתי האגודות הספרותיות היריבות, על שם (ג'ורג') וושינגטון ו (בנג'מין) פרנקלין. קריין השתתף לעיתים רחוקות בשיעורים וסיים את הסמסטר עם ציונים לארבעה מתוך שבעת הקורסים שלמד.
לאחר סמסטר אחד, קריין עבר לאוניברסיטת סירקיוז, שם נרשם כמועמד ללא קבלת תואר בקולג' לאומנויות ליברליות הוא לן בבית האחווה דלתא אופסילון והצטרף לקבוצת הבייסבול. הוא השתתף בשיעור אחד בלבד (ספרות אנגלית) במהלך הטרימסטר האמצעי, הוא נשאר ללון במגורים בזמן שלא לקח אף קורס בסמסטר השלישי.
קריין התרכז בכתיבה, והחל להתנסות בטון ובסגנון תוך ניסוי של נושאים שונים. הוא פרסם את סיפורו הבדיוני, "חרקים גדולים של אונונדגה" (Great Bugs of Onondaga), בו זמנית ב-Syracuse Daily Standard וב-New York Tribune. בהכרזה על הקולג' כ"בזבוז זמן", קריין החליט להיות סופר ועיתונאי במשרה מלאה. הוא השתתף בפגישה של אחוות דלתא אופסילון ב-12 ביוני 1891, אך זמן קצר לאחר מכן עזב את הקולג' סופית.
סופר במשרה מלאה
בקיץ 1891 הקים קריין מחנה לעיתים קרובות עם חברים באזור הסמוך של בניו יורק, שם אחיו אדמונד התגורר בבית שהושג כחלק מעסקאות הקרקע של אחיהם ויליאם. הוא השתמש באזור זה כרקע גאוגרפי למספר סיפורים קצרים, אשר פורסמו לאחר מותו באוסף תחת הכותרת "סטיבן קריין: סיפורים וסקיצות של מחוז סאליבן" (Stephen Crane: Sullivan County Tales and Sketches). קריין הראה שנים מסיפורים אלו לעורך הטריביון, ידיד המשפחה, שקיבל אותן לפרסום. "לצוד כלבי פרא" (Hunting Wild Dogs) ו"אחרון המוהיקנים" (The Last of the Mohicans) היו הראשונים מתוך 14 סקיצות וסיפורים במחוז סאליבן שפורסמו, ללא קרדיט, בטריבון בין פברואר ליולי 1892. קריין גם הראה לג'ונסון טיוטה מוקדמת של הרומן הראשון שלו, "מגי: נערת הרחוב" (Maggie: A Girl of the Streets).
מאוחר יותר באותו קיץ, קריין פגש והתיידד עם הסופר, שהרצה במקום על ספרות אמריקאית ואומנויות אקספרסיביות; ב-17 באוגוסט הוא נשא הרצאה על הסופר , אותה כתב קריין עבור הטריבון. גרלנד הפך למנטור ומקדם של הסופר הצעיר, שכנותו האינטלקטואלית הרשימה אותו. עם זאת, מערכת היחסים שלהם נפגעה בשנים מאוחרות יותר, משום שגרלנד הסתייג מחוסר המוסריות לכאורה של קריין, הקשור לאורח החיים שלו, זוגיות עם אישה נשואה לגבר אחר.
סטיבן עבר לגור בביתו של אחיו אדמונד בלייקוויו (Lakeview), פרבר של פטרסון בניו ג'רזי, בסתיו 1891. משם ערך נסיעות תכופות לעיר ניו יורק, כתב ודיווח, במיוחד על שכונות הדיירים בשכירות העניים שלה. קריין התמקד במיוחד ב, שכונה קטנה ופעם משגשגת בחלק הדרומי של מנהטן. לאחר מלחמת האזרחים, החנויות והאחוזות של באורי פינו את מקומם למסבאות, אולמות ריקודים, בתי בושת ומשכנות עוני, שאת כולם פקד קריין. מאוחר יותר אמר שהוא עשה זאת לצורך מחקר. הוא נמשך לטבע האנושי שמצא בשכונות העוני, ראה בו "גלוי ופשוט, ללא שום דבר מוסתר". מכיוון שהאמין ששום דבר הגון ולא סנטימנטלי נכתב על הבאורי, נעשה קריין נחוש לעשות זאת בעצמו; זה היה הרקע של הרומן הראשון שלו. ב-7 בדצמבר 1891 נפטרה אימו של קריין בגיל 64, ובנה בן ה-20 מינה את אדמונד לאפוטרופוס שלו.
בין 2 ביולי ל-11 בספטמבר 1892 פרסם קריין לפחות עשרה דיווחים בחדשות על ענייני אזברי פארק. אף על פי שעמית מטריביון הצהיר כי קריין "לא היה בולט במיוחד על פני כל נער אחר בן עשרים שצבר מוניטין של אומר וכותב דברים מבריקים", באותו קיץ הדיווח שלו קיבל טון ספקני יותר, מוציא את האוויר מבלון הצביעות. סערה של מחלוקת פרצה על דו"ח שכתב על מצעד יום אמריקה (American Day Parade) של (בראשי תיבות JOUAM), שכותרתו "מצעדים ובידורים". הדו"ח, שפורסם ב-21 באוגוסט, מעמיד זה מול זה את הגברים הצועדים "שזופים, שמוטי כתפיים וגסי רוח" "מלוכלכים באבק" ואת הצופים לבושים ב"שמלות קיץ, שמשיות תחרה, מכנסי טניס, כובעי קש וחיוכים אדישים". בהאמינם שהם ספגו לעג, חלק מצועדי JOUAM זעמו וכתבו לעורך. הבעלים של הטריבון,, היה המועמד הרפובליקני לסגן נשיא ארצות הברית באותה שנה, וזה כנראה הגביר את הרגישות של הנהלת העיתון לנושא. אף על פי שטאונלי כתב מאמר עבור Asbury Park Daily Press להגנת אחיו, הטריבון התנצל במהירות בפני קוראיו, וכינה את המאמר של סטיבן קריין "קצת התכתבות אקראית, שהתקבלה מבלי משים על ידי עורך הגיליון". המלין גרלנד והביוגרף ג'ון בארי (John Barry) העידן שקריין אמר להם שהוא פוטר מהטריביון. אף על פי שוויליס פלטשר ג'ונסון הכחיש זאת מאוחר יותר, העיתון לא פרסם אף אחת מעבודותיו של קריין לאחר 1892.
חיים בניו יורק
קריין נאבק להתפרנס כסופר עצמאי, תרם סקיצות ומאמרים לעיתונים שונים בניו יורק. באוקטובר 1892, הוא עבר להתגורר במעון במנהטן שדייריו היו קבוצה של סטודנטים לרפואה. במהלך תקופה זו, הוא הרחיב או עיבד לחלוטין את "מגי: נערת הרחוב", העוסק בנערה ש"פורחת בשלולית בוץ" והופכת לקורבן מעורר רחמים של הנסיבות. בחורף 1893, לקח קריין את כתב היד של מגי ל, במטרה שיפרסם אותו ב-, אבל גילדר דחה אותו.
קריין החליט לפרסם את הרומן באופן פרטי, בכסף שירש מאמו. הרומן ראה אור בסוף פברואר או בתחילת מרץ 1893 על ידי בית דפוס קטן שהדפיס בדרך כלל ספרי רפואה ומסות דתיות. בעמוד השער המודפס במכונת כתיבה של יישום זכויות היוצרים של ספריית הקונגרס נכתב בפשטות: "נערה מהרחובות, / סיפור של ניו יורק. / — מאת —/סטיבן קריין." השם "מגי" נוסף לכותרת מאוחר יותר. קריין השתמש בשם הבדוי "ג'ונסטון סמית'" (Johnston Smith) למהדורה הראשונה של הרומן, מאוחר יותר אמר לחבר והאמן קורווין נאפ לינסון (Corwin Knapp Linson) ששם העט הוא "השם הנפוץ ביותר שיכולתי לחשוב עליו. היה לי חבר עורך בשם ג'ונסון, והכנסתי את ה-"ט", ואף אחד לא יכול היה למצוא אותי באספסוף של סמית'ים". המלין גרלנד סקר את היצירה בגיליון יוני 1893 של כתב העת, וכינה אותה "המחקר הכי נכון והבלתי נדוש של שכונות העוני שקראתי עד כה, אף שהוא מקוטע". על אף השבח המוקדם הזה, קריין נעשה מדוכא וחסר כל משום שהוציא 869 דולר עבור 1,100 עותקים של רומן שלא נמכר; בסופו של דבר הוא חילק מאה עותקים. מאוחר יותר הוא יזכור "כמה ציפיתי לפרסום ודמיינתי את התחושה שחשבתי שזה יעשה. זה נכשל. נראה שאף אחד לא שם לב לזה או התייחס לזה... מגי המסכנה! היא הייתה אחת האהבות הראשונות שלי".
במרץ 1893, קריין שהה שעות בבטלה בסטודיו של לינסון בזמן שהאחרון צייר את דיוקנו. הוא הוקסם מהגיליונות של The Century Magazine שהוקדשו במידה רבה לקרבות מפורסמים ולמנהיגים צבאיים ממלחמת האזרחים האמריקנית. מתוסכל מהסיפורים הכתובים ביובש, קריין הצהיר, "אני תוהה שחלק מהחברים האלה לא מספרים איך הם הרגישו בכתבות האלה. הם פולטים מספיק ממה שהם עשו, אבל הם חסרי רגש כמו סלעים". קריין חזר למגזינים הללו במהלך הביקורים הבאים בסטודיו של לינסון, ובסופו של דבר הרעיון לכתוב רומן מלחמה השתלט עליו. מאוחר יותר הוא יטען שהוא "חיבר באופן לא מודע את הפרטים של הסיפור במשך רוב שנות ילדותו" ודמיין "סיפורי מלחמה מאז שנגמל מהניקרבוקרס". רומן זה יהפוך בסופו של דבר ל"".
מלכתחילה, קריין ביקש להראות איך זה מרגיש להיות במלחמה על ידי כתיבת "תיאור פסיכולוגי של פחד". הגה את סיפורו מנקודת מבטו של טוראי צעיר שבתחילה מלא בחלומות נעורים על תהילת המלחמה ולאחר מכן מתפכח במהירות מהמציאות של המלחמה, קריין שאל את שם המשפחה של הטוראי, "פלמינג", משם הנעורים של גיסתו. מאוחר יותר אמר שהפסקאות הראשונות הגיעו אליו עם "כל מילה במקום, כל פסיק, כל נקודה קבועה". כשהוא עבד בעיקר בלילות, הוא כתב מסביבות חצות עד ארבע או חמש בבוקר. מכיוון שלא יכול היה להרשות לעצמו מכונת כתיבה, הוא כתב בקפידה בדיו על גיליונות נייר, רק לעיתים רחוקות מוחק מילה או כותב בין השורות. אם הוא אכן היה צריך לשנות משהו, הוא היה כותב מחדש את כל העמוד.
באביב 1894 קריין הציע את כתב היד הגמור של "התג האדום של האומץ" למגזין, שהפך למגזין המוביל לספרות מלחמת האזרחים. בעוד McClure's התמהמה לתת לו תשובה על הרומן שלו, הם הציעו לו משימה לכתוב על של פנסילבניה. "במעמקי מכרה פחם" (In the Depths of a Coal Mine), סיפור עם איורים של לינסון, זכה לפרסום של McClure's במספר עיתונים, תוך עריכה משמעותית. על פי הדיווחים, קריין נגעל מהקיצוצים, ושאל את לינסון, "למה לעזאזל שלחו אותי לשם אז? האם הם רוצים שהציבור יחשוב שמכרות הפחם הם אולמות נשפים מוזהבים כשהכורים אוכלים גלידה כשהם לבושים בחולצות שחזיתן מעומלנת"?
מקורות מדווחים כי בעקבות מפגש עם זונה ממין זכר באותו אביב, קריין החל ברומן בנושא בשם "פרחי אספלט" (Flowers of Asphalt), אותו נטש מאוחר יותר. כתב היד מעולם לא התגלה.
לאחר שגילה ש-McClure's לא יכול היה להרשות לעצמו לשלם לו, קריין לקח את רומן המלחמה שלו ל מסינדיקט העיתונים באצ'לר-ג'ונסון (Bacheller-Johnson Newspaper Syndicate), שהסכים לפרסם את "התג האדום של האומץ" כסדרה. בין 3 ל-9 בדצמבר 1894 פורסם "התג האדום של האומץ" בכחצי תריסר עיתונים בארצות הברית. אף על פי שהוא קוצץ מאוד עבור הסינדיקציה, באצ'לר העיד על כך שהוא גרם לסערה, ואמר "איכותו [הורגשה] מיד וזוהתה". במאמר המערכת הראשי בעיתון מ-7 בדצמבר נכתב כי קריין "הוא שם חדש עכשיו ולא ידוע, אבל כולם ידברו עליו אם הוא ימשיך כפי שהתחיל".
מסעות ותהילה
בסוף ינואר 1895, קריין יצא למה שהוא כינה "טיול עיתונים פתלתל וארוך מאוד" למערב. בזמן שכתב מאמרים עבור סינדיקט באצ'לר, הוא נסע לסנט לואיס במיזורי, נברסקה, ניו אורלינס, בטקסס ולאחר מכן למקסיקו סיטי. אירווינג באצ'לר יצהיר מאוחר יותר כי הוא "שלח את קריין למקסיקו כדי לקבל צבע חדש", שהמחבר מצא בצורת חיי שכונות עוני מקסיקניות. בעוד שמצא את המעמד הנמוך בניו יורק מעורר רחמים, הוא התרשם מ"העליונות" של שביעות הרצון של האיכרים המקסיקנים ו"אפילו סירב לרחם עליהם".
כשחזר לניו יורק חמישה חודשים מאוחר יותר, קריין הצטרף למועדון הפנס (Lantern, לסירוגין "לנתם" (Lanthom) או "לנטהורן" (Lanthorne)) שאורגן על ידי קבוצה של סופרים ועיתונאים צעירים. המועדון, שהיה ממוקם על גג בית ישן ב ליד גשר ברוקלין, שימש כפאב ועוצב כדי להיראות כמו תא בספינה. שם קריין אכל ארוחה טובה אחת ביום, אף על פי שחברים היו מוטרדים מ"עישון מתמיד, יותר מדי קפה, מחסור באוכל ושיניים גרועות", כפי שניסח זאת נלסון גרין (Nelson Greene). לאחר שחי כמעט כעני מרוד ומצפה מאוד לפרסום ספריו, החל קריין לעבוד על שני רומנים נוספים: "הסיגלית השלישית" (The Third Violet) ו"אימו של ג'ורג'" (George's Mother).
"הרוכבים השחורים" פורסם בהוצאת קופלנד אנד דיי זמן קצר לפני שובו לניו יורק במאי, אך הוא זכה בעיקר לביקורת שלילית, אם לא התעללות, על הסגנון הלא שגרתי של השירים והשימוש בחריזה חופשית. מאמר ב-Bookman כינה את קריין "אוברי בירדסלי של השירה", ופרשן מהעיתון קבע כי "אין שורה של שירה מהפתיחה ועד עמוד הסיום. "" של ויטמן היו בהירים בהשוואה. טירוף פואטי יהיה שם טוב יותר לספר". ביוני, הניו יורק טריביון דחה את הספר כ"כל כך הרבה זבל". קריין היה מרוצה מכך שהספר "יוצר קצת מהומה".
בניגוד לקבלת הפנים לשירתו של קריין, "התג האדום של האומץ" התקבל בברכה לאחר הוצאתו לאור על ידי בספטמבר 1895. במשך ארבעת החודשים הבאים, היה הספר בששת המקומות הראשונים ברשימות רבי המכר השונות ברחבי הארץ. הוא הגיע לזירה הספרותית "כמו הבזק של ברק מתוך שמי חורף צלולים", על פי ה. ל. מנקן, שהיה אז כבן 15. הרומן הפך פופולרי גם בבריטניה; ג'וזף קונרד, חבר לעתיד של קריין, כתב שהרומן "התפוצץ... בהשפעה ובכוח של פגז בגודל 12 אינץ' טעון בחומר נפץ גבוה מאוד". הוצאת אפלטון פרסמה שניים, אולי שלושה, מהדורות ב-1895 ועוד אחת עשרה ב-1896. אף על פי שחלק מהמבקרים ראו את היצירה כגרפית מדי וגסה, היא זכתה לפרסום נרחב בזכות התיאור הריאליסטי שלה של המלחמה וסגנון הכתיבה הייחודי. הכריז כי "התג האדום" יעניק לקוראים "תמונה כל כך חיה של הרגשות והזוועות של שדה הקרב, שתתפללו שעיניכם לעולם לא יביטו במציאות".
מתוך רצון לנצל את הצלחת "התג האדום", הציע סינדיקט McClure לקריין חוזה לכתיבת סדרה על שדות הקרב של מלחמת האזרחים. מכיוון שזו הייתה משאת נפשו "לבקר בשדה הקרב - שאותו הייתי מתאר - בתקופה של השנה בה נלחמו", הסכים קריין לקחת את המשימה. בביקור בשדות קרב בצפון וירג'יניה, כולל פרדריקסברג, הוא ייצר לימים עוד חמישה סיפורי מלחמת אזרחים: "שלושה חיילים מופלאים" (Three Miraculous Soldiers), "יוצא הצבא" (The Veteran), "מערכה באינדיאנה" (An Indiana Campaign), "אפיזודה של מלחמה" (An Episode of War) ו"הגדוד הקטן" (The Little Regiment).
שערורייה
בגיל 24, קריין, שהתענג על הצלחתו, הסתבך בפרשה מתוקשרת מאוד שבה מעורבת חשודה בזנות בשם דורה קלארק (Dora Clark). בשעה 2 לפנות בוקר ב-16 בספטמבר 1896, הוא ליווה שתי בנות מקהלה ואת קלארק מ"ברודוויי גארדן" (Broadway Garden) בניו יורק, "אתר נופש" פופולרי שבו הוא ראיין את הנשים לסדרה שכתב. בעוד קריין ליווה אישה אחת בבטחה לחשמלית, שוטר בלבוש אזרחי בשם עצר את השתיים האחרות בגין שידול לזנות; קריין אוים במעצר כשניסה להפריע. אחת הנשים שוחררה לאחר שקריין אישר את טענתה השגויה שהיא אשתו, אך קלארק הואשמה ונלקחה למשטרת הרובע. בניגוד לעצת הסמל שביצע את המעצר, קריין מסר הצהרה המאשרת את חפותה של דורה קלארק, וקבע כי "אני יודע רק שבזמן שאיתי היא פעלה בכבוד, ושההאשמה של השוטר הייתה שקרית". קלארק שוחררה על בסיס עדותו של קריין. התקשורת פרסמה את הסיפור בהרחבה; חדשות התפשטו לפילדלפיה, בוסטון ומעבר לה, עם עיתונים המתמקדים באומץ שהפגין קריין. סיפור סטיבן קריין, כפי שנודעה הפרשה, הפך במהרה למקור ללעג; ה-Chicago Dispatch ציין כי "בכבוד רב אנו מודיעים לסטיבן קריין שהקשר עם נשים בארגמן אינו בהכרח 'תג אדום של אומץ'".
כמה שבועות לאחר משפטה, קלארק הגישה כתב אישום של מעצר שווא נגד השוטר שעצר אותה. למחרת, השוטר תקף פיזית את קלארק בנוכחות עדים על כך שהגישה נגדו כתב אישום. קריין, שנסע בתחילה לזמן קצר לפילדלפיה כדי להימלט מלחץ הפרסום, חזר לניו יורק כדי למסור עדות במשפטו של בקר למרות העצה שניתנה לו על ידי תאודור רוזוולט, שהיה מפכ"ל משטרת ניו יורק באותה תקופה ומכר חדש של קריין. ההגנה שמה לה למטרה לתקוף את קריין: המשטרה פשטה על דירתו וראיינה אנשים שהכירו אותו, בניסיון למצוא ראיות מפלילות על מנת להפחית את השפעת עדותו. התקיימה חקירה נגדית נמרצת שביקשה להציג את קריין כאדם בעל מוסר מפוקפק; בעוד שההגנה הוכיחה שהוא פקד בתי הבושת, קריין טען שזה היה למטרות מחקר בלבד. לאחר שהמשפט הסתיים ב-16 באוקטובר, השוטר שביצע את המעצר זוכה, והמוניטין של קריין נהרס.
קורה טיילור והספינה הטרופה "קומודור"
לאחר שקיבל 700 דולר בזהב ספרדי מסינדיקט באצ'לר-ג'ונסון לעבוד ככתב צבאי בקובה בזמן שמלחמת ארצות הברית–ספרד עמדה בפתח, קריין בן ה-25 עזב את ניו יורק ב-27 בנובמבר 1896 ברכבת לכיוון ג'קסונוויל, בפלורידה. עם הגעתו לג'קסונוויל, הוא נרשם ב תחת השם סמואל קרלטון כדי לשמור על אנונימיות תוך כדי חיפוש מעבר לקובה. בזמן שהמתין לספינה, הוא סייר בעיר וביקר בבתי הבושת המקומיים. תוך ימים ספורים הוא פגש את בת ה-31, הבעלים של מוסד מפוקפק במרכז העיר "מלון החלום" (Hotel de Dream). טיילור (ששמה החוקי היה קורה אתל סטיוארט) נולדה למשפחה מכובדת מבוסטון, וכבר נישאה פעמיים למשך זמן קצר; בעלה הראשון, וינטון מרפי, התגרש ממנה בעילה של ניאוף. ב-1889 היא נישאה לקפטן הבריטי דונלד ויליאם סטיוארט (Donald William Stewart). היא עזבה אותו ב-1892 למען גבר אחר, אך עדיין הייתה נשואה כחוק. עד שהגיע קריין, טיילור התגוררה בג'קסונוויל במשך שנתיים. היא חיה באורח חיים בוהמייני, היה בבעלותה מלון לפגישות אוהבים, והייתה דמות מקומית ידועה ומוערכת. השניים בילו זמן רב יחד בזמן קריין המתין להפלגה. לבסוף הוא קיבל אישור לצאת לנמל הקובני של סיינפואגוס בערב השנה החדשה על סיפון.
הספינה הפליגה מג'קסונוויל עם 27 או 28 איש ומטען של אספקה ותחמושת עבור המורדים הקובנים. בזמן ששטה על נהר במרחק של פחות מ-3 קילומטרים מג'קסונוויל, הקומודור פגעה בשרטון בערפל סמיך תוך גרימת נזק לגוף הספינה. אף על פי שנגררה מהשרטון למחרת, היא עלתה על החוף שוב ב ושוב ניזוקה. באותו ערב החלה דליפה בחדר הדוודים, וכתוצאה ממשאבות לא תקינות, הספינה נעצרה כ-16 מייל (26 קילומטרים) ממפרץ היתושים (Mosquito Inlet). כשמים חדרו לספינה יותר ויותר, קריין תיאר את חדר המכונות כדומה ל"סצנה בזמן הזה שנלקחה מהמטבח האמצעי של האדס". סירות ההצלה של הקומודור הורדו בשעות הבוקר המוקדמות ב-2 בינואר 1897, והספינה טבעה בסופו של דבר ב-7 בבוקר. קריין היה מהאחרונים שעזבו את הספינה בדוגית באורך 3 מטרים. בחוויה הקשה שסיפר עליה בסיפור הקצר "הסירה הפתוחה", קריין ושלושה גברים נוספים (כולל קברניט הספינה) הטלטלו מול חופי פלורידה במשך יום וחצי לפני שניסו להנחית את הדוגית בדייטונה ביץ'. הסירה הקטנה התהפכה בגלים הנשברים לחוף, מה שאילץ את הגברים המותשים לשחות לחוף; אחד מהם מת. לאחר שאיבד את הזהב שניתן לו עבור מסעו, קריין שלח מברק לקורה טיילור לעזרה. היא נסעה לדייטונה וחזרה לג'קסונוויל עם קריין למחרת, ארבעה ימים בלבד לאחר שעזב על הקומודור.
על האסון דווח בעמודים הראשונים של עיתונים ברחבי הארץ. נפוצו שמועות רבות על כך שהייתה חבלה בספינה אך השמועה מעולם לא הוכחה. קריין, שהוצג בצורה חיובית והרואית על ידי העיתונות, יצא מהניסיון עם המוניטין שלו מתוקן, אם לא משוקם, לאחר הנזק שספג בפרשת דורה קלארק. בינתיים, הרומן של קריין עם טיילור פרח.
שלוש עונות של חקירה ארכאולוגית נערכו בשנים 2002–2004 כדי לבחון ולתעד את השרידים החשופים של ספינה טרופה ליד העיירה בפלורידה, שעל פי ההערכות הם אלו של. הנתונים שנאספו, וראיות אחרות שהצטברו, הוכיחו לבסוף את זיהוי הקומודור מעבר לכל ספק סביר.
מלחמת יוון-טורקיה
למרות שביעות רצון בג'קסונוויל והצורך במנוחה לאחר החוויה הקשה שלו, קריין הפך לחסר מנוחה. הוא עזב את ג'קסונוויל ב-11 בינואר לעיר ניו יורק, שם ביקש דרכון לקובה, מקסיקו ואיי הודו המערבית. בילה שלושה שבועות בניו יורק, הוא השלים את "הסירה הפתוחה" וביקר מעת לעת בפורט ג'רוויס כדי לראות את המשפחה. עם זאת, בשלב זה נחסמו הנמלים לאורך חופי פלורידה כאשר המתיחות עלתה עם ספרד, וקריין הגיע למסקנה שלעולם לא יוכל לנסוע לקובה. הוא מכר את "הסירה הפתוחה" ל- תמורת 300 דולר בתחילת מרץ. קריין, נחוש לעבוד ככתב צבאי, חתם עם העיתון "ניו יורק ג'ורנל" של ויליאם רנדולף הרסט כדי לסקר את המלחמה היוונית-עות'מאנית הממשמשת ובאה. הוא הביא איתו את טיילור, שמכרה את "מלון החלום" כדי ללכת בעקבותיו.
מלחמת ספרד-ארצות הברית
לאחר ששהו ב, סארי, במשך כמה ימים, קריין וטיילור התיישבו ברוונסברוק, וילת לבנים פשוטה ב. בהתייחסם לעצמם כמר וגברת קריין, בני הזוג חיו בגלוי באנגליה, אך קריין הסתיר את הקשר מחבריו ומשפחתו בארצות הברית. קריין, שזכה להערצה באנגליה, חשב שהוא מותקף במולדתו: "נראה שיש כל כך הרבה מהם באמריקה שרוצים להרוג, לקבור ולשכוח אותי אך ורק מתוך רוע לב וקנאה – ואם תרצה, תחושת חוסר הערך שלי", כך כתב. ולסטינו הכלב חלה ומת זמן קצר לאחר הגעתם לאנגליה, ב-1 באוגוסט. קריין, שאהב מאוד כלבים, כתב מכתב נרגש לחבר שעה לאחר מותו של הכלב, וקבע כי "במשך אחד עשר ימים נלחמנו במוות למענו, ולא חשבנו על שום דבר מלבד חייו". אזור לימפספילד-אוקסטד היה ביתם של חברי האגודה הפביאנית הסוציאליסטית ואבן שואבת לסופרים כמו, פורד מדוקס פורד ו. קריין פגש גם את הסופר יליד פולין ג'וזף קונרד באוקטובר 1897, איתו יהיה לו מה שקריין כינה "ידידות חמה ואינסופית".
אף על פי שקריין היה בטוח בעצמו בקרב עמיתים, ביקורות שליליות מאוד על הספר "הסיגלית השלישית" שפורסם זמן קצר לפני כן גרמו למוניטין הספרותי שלו להיפגע. המבקרים מתחו ביקורת רבה גם על מאמרי המלחמה של קריין, וטענו שבהם הוא שם את עצמו במרכז. אף על פי ש"התג האדום של האומץ" כבר הודפס בארבע-עשרה מהדורות בארצות הברית ושש באנגליה, לקריין נגמר הכסף. כדי לשרוד כלכלית, הוא עבד בקדחתנות, וכתב רבות עבור השוק האנגלי והאמריקאי. הוא כתב ברצף מהיר סיפורים כמו "המפלצת" (The Monster), "הכלה מגיעה לשמים צהובים" (The Bride Comes to Yellow Sky), "המוות והילד" (Death and the Child) ו"המלון הכחול" (The Blue Hotel). קריין החל לצרף תגי מחיר ליצירות הסיפורת החדשות שלו, בתקווה ש"הכלה", למשל, תניב 175 דולר.
עם תום 1897, המשבר הכספי של קריין החמיר. , כתבת משיקגו ומאהבת לשעבר, תבעה אותו בסכום של 550 דולר. הניו יורק טיימס דיווח שלזלי נתנה לו 800 דולר בנובמבר 1896, אך הוא החזיר לה רק רבע מהסכום. בפברואר הוא זומן לענות לטענתה של לזלי. התביעה נידונה ככל הנראה מחוץ לבית המשפט, משום שלא קיים תיעוד של פסיקה. בינתיים, קריין הרגיש "שקוע בצרות" ו"נלחץ אל הקיר" בשל הוצאות. הוא הודה לסוכנו שהוא חייב 2,000 דולר, אבל שהוא "יתגבר על כך" עם יותר תפוקה ספרותית.
זמן קצר לאחר התפוצצות ספינת המלחמה מיין ב ב-15 בפברואר 1898, בנסיבות חשודות, הוצעה לקריין מקדמה של 60 ליש"ט על ידי עבור מאמרים "מאזור המלחמה במקרה שתפרוץ מלחמה" בין ארצות הברית וספרד. בריאותו כשלה, ומאמינים שהתגלו סימנים לשחפת שלו, שאולי חלה בה בילדותו. מכיוון שכמעט לא הגיע עוד כסף מהסיפורים שכתב, קריין קיבל את המשימה ועזב את אוקסטד לניו יורק. טיילור ושאר בני הבית נשארו מאחור כדי להתמודד עם נושים מקומיים. קריין פנה לקבל דרכון ועזב את ניו יורק לקי וסט יומיים לפני שהקונגרס של ארצות הברית הכריז מלחמה על ספרד. בתחילה בזמן שלפני שפרצו קרבות, הוא ראיין אנשים והפיק מדי פעם מאמר.
בתחילת יוני, הוא צפה בהקמת בסיס אמריקאי בקובה כאשר הנחתים השתלטו על מפרץ גואנטנמו. הוא עלה לחוף עם הנחתים, בתכנון "לאסוף רשמים ולכתוב אותם כשהנפש נרגשת". אף על פי שכתב בכנות על הפחד שלו בקרב, אחרים הבחינו בשלוותו ובקור הרוח שלו. מאוחר יותר הוא יזכור את "הטרגדיה הממושכת הזו של הלילה" בסיפור המלחמה "נחתים מאותתים תחת אש בגואנטנמו"(Marines Signaling Under Fire at Guantanamo). לאחר שהראה נכונות לשרת במהלך הלחימה בקוסקו, קובה, על ידי העברת הודעות למפקדי הפלוגות, קריין זכה לציון לשבח רשמית בשל "הסיוע החומרי שלו במהלך הפעולה".