cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלגרו (עיר)
אוכלוסייה, לשון, דת וחינוך
בעיר פועלים מוסדות אחדים שמטרתם לשמר את האלגרס, וביניהם "המרכז להכשרה פדגוגית מריה מונטסורי" (Recursos Pedagògics Maria Montessori) ו"המפעל התרבותי של ל'אלגר" (Obra Cultural de l'Alguer). עיריית אלגרו החלה מקיימת קורסים ללימוד אלגרס לעובדיה במטרה לאפשר לכל אזרחי העיר דוברי השפה לקבל מהם שירות בשפתם, וממשלת קטלוניה מעודדת גם היא את קידומה ושימורה של השפה ואת הקשרים התרבותיים בין אלגרו למספר ערים בקטלוניה. מאז 2004 פועלת בעיר תחנת טלוויזיה בקטלאנית הנקראת Catalan TV, וכל חמש הערים שאיתן יש לאלגרו הסכמי ערים תאומות שוכנות באזורים דוברי קטלאנית.
שילוט הרחובות ברחבי העיר הוא דו-לשוני. ברוב חלקי העיר מתורגמים שמות הרחובות מאיטלקית לקטלאנית והכיתוב מופיע בשתי השפות, אולם במרכז ההיסטורי לא נדיר למצוא מקרים שבהם אין קשר בין שמו הקטלאני ההיסטורי של האתר לשמו האיטלקי החדש יותר. וכך "דרך רומא" (Via Roma) האיטלקית היא "רחוב המסחר" (Carrer de la Merce) בקטלאנית (ראו תמונה).
הדיוקסיה של אלגרו-בוסה (לטינית Dioecesis Algarensis-Bosanensis) היא דיוקסיה קתולית הכפופה לארכיבישוף של סאסארי. היא הוקמה ב-30 בספטמבר 1986 כתוצאת איחוד הדיוקסיה של אלגרו (שנוסדה ב-8 בדצמבר 1503) עם הדיוקסיה הקדומה יותר של העיר בוסה. לדיוקסיה כפופים כ-106,000 איש ב-61 כנסיות רובע. האירועים הדתיים החשובים בשנה הם אירועי השבוע הקדוש, שנערכים בסגנון קטלאני בהשתתפות ערה של האוכלוסייה. בכל ימות השבוע הקדוש נערכים אירועים מסורתיים, ושיאם בתהלוכת יום ראשון של פסחא שבה צועדים המאמינים כשהם אוחזים בידיהם בנרות. אירועים דתיים חשובים אחרים הם תהלוכת גבירתנו מוולוודרה (Processione della Nostra Signora di Valverde), מיסת הים לכבוד הצלוב מחוף האלמוגים (messa a mare per il Santo Cristo della Costiera del Corallo), חגי הקדושים פרנציסקו מאסיזי, אנה הקדושה, ססיליה הקדושה וברברה הקדושה, וחגיגות גבירתנו ממרצ'דה (festeggiamenti di Nostra Signora della Mercede).
באלגרו נמצאת שלוחה של אוניברסיטת סאסארי (Università degli Studi di Sassari), המקיימת לימודים בתחומי האדריכלות והעיצוב ומדעי הסביבה הימית. גם לרשות הלאומית למחקר (Consiglio Nazionale delle Ricerche) שלוחה בפורטו קונטה הסמוכה לעיר, ובה מתקיים מחקר בתחומי גנטיקה של האוכלוסייה, גנטיקה מולקולרית וכימיה ביומולקולרית.
תחבורה
נמל אלגרו משמש כיום ספינות דיג ותיירים, ובעיקרו הוא פועל כמרינה. הנמל מוגן על ידי שני שוברי גלים - האחד מדרום (Molo Sud - הרציף הדרומי) והאחר מצפון (Nuovo Molo di Sottoflutto - הרציף החדש של סוטופלוטו) - ואורך כל אחד מהם הוא 850 מטר.
הביצורים
העיר העתיקה של אלגרו, המכונה גם המרכז ההיסטורי, שוכנת על חצי אי קטן המחובר אל היבשה בצידו המזרחי. צורתו של הרובע כשל מלבן שאורכו 500 מטר לערך ורוחבו 300 מטר. במקום זה קמה המצודה הראשונה של העיר בשנת 1102, והרובע בוצר לראשונה על ידי אנשי ג'נובה במאה ה-13. חומות אלה שופצו במחצית השנייה של המאה ה-14 לאחר הכיבוש הקטלאני, אך נהרסו - החומות והמגדלים הנוכחיים הם מתחילת המאה ה-16. כ-70% מהחומות השתמרו היטב בכל צדדי הרובע הפונים אל הים, ורק בצד המזרחי הפונה אל היבשה נותר מהן קטע קצר. מערכי הביצורים קרויים על שמות מגלי עולם - בדרום נמצאת חומת כריסטופר קולומבוס, במערב חומת מרקו פולו ובצפון חומת אנטוניו פיגפטה וחומת פרדיננד מגלן. בצפון גובל הרובע בנמל העיר, ורציפיו בחלק זה נקראים רציף הבריאות (Banchina sanita) ורציף המכס (Banchina dogana).
סביב הרובע ניצבים שבעה מגדלים, ואלה הם (ממזרח בכיוון השעון):
יהדות אלגרו
יהדות אלגרו זכתה לפריחה מיוחדת במחצית השנייה של המאה ה-14. בית כנסת נבנה בעיר בשנת 1381, והורחב בשנת 1438. בית קברות היה קיים כבר בשנת 1383, והוא הוגדל בשנת 1435. בשנת 1390 הגיע לעיר הרופא וחכם הקבלה יהודה בן דוד ממרסיי. הוא נבחר לרבם של יהודי קליארי, ושימש בתפקיד לפחות עד 1408, וכן מונה כשופט לכל יהודי סרדיניה.
במהלך המאה ה-15 עלתה חשיבותם של יהודי העיר, והקהילה אספה 1,600 דוּקָטים לצורך פיתוח המכרות באי. שני יהודים אחרים מימנו את חיזוק חומות העיר בשנת 1423. ב-1467 מונה משה די קרקאסוני על ידי המשנה למלך לממונה הראשי על "בית המשפטים" של העיר. יחד עם אחיו, נינו קרקאסוני, עסק במתן הלוואות ששימשו לבניית אוניות מלחמה ואספקה לצבא. שמואל קרקאסוני ויעקב הכהן היו ראשי הקהילה, ובנו את בית הכנסת הגדול בשנת 1454. לפי סברה אחת בני משפחת קרקאסוני, אשר לא רצו לאבד את ממונם, המירו את דתם עת גורשו יהודי סרדיניה ב-1492.
אחת הסימטאות היוצאות מרחוב ארזמוס, מול הקתדרלה, מכונה בשם "קררו דלס הבראוס ("Carrero' dels Hebreus"), היינו, רחוב היהודים. היום אין בעיר קהילה יהודית.
דוד כטורזה
הרב דוד כטורזה (כטורזא) (ה'תרל"ז, 1878 - י"ט בכסלו ה'ת"ש, 30 בנובמבר 1939) היה הרב הראשי ליהדות תוניסיה וראש ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס.
ביוגרפיה
נולד בשנת ה'תרל"ז בתוניס לאביו ר' סעדאני כטורזא. למד בישיבת "חברת התלמוד" בתוניס אצל ר' שלמה דאנה, בעל "שלמי תודה". לאחר פטירת רבו מילא את מקומו בראשות הישיבה. בשנת ה'תרצ"ד (1934), עם פטירת רבה הראשי של תוניסיה יוסף גג', התמנה לכהן תחתיו כרב ראשי, עד לפטירתו בי"ט בכסלו ה'ת"ש.
קישורים חיצוניים
יוסי פרי, יום פטירתו של רבי דוד כטורזא זצ"ל, אתר "תוניסיה מורשת". כולל תמונתו ותמונת מצבתו.
פרזאנה בארי
פרזאנה בארי (באורדו: فرزانہ باری) היא פמיניסטית, פעילת זכויות אדם ואקדמאית פקיסטנית, אשר שימשה כראשת מחלקת לימודי המגדר באוניברסיטת קאיד-י אעזם, באסלאמאבאד.
פעילות
בעברה, שימשה פרזאנה בארי גם כמנהיגה בכירה במפלגת הפועלים העממית, והיא כותבת טור בעיתונים The Express Tribune ו-Daily Times Pakistan, העיתונים היומיים הגדולים בפקיסטן בשפה האנגלית.
המשחקים העולמיים לנשים 1930
ב-8 בספטמבר נערך משחק יחיד בכדורסל בין קנדה לצרפת. קנדה ניצחה 18–14.
פרזאנה בארי
פעילות
בארי מקדמת חילוניות וליברליזם בפקיסטן. היא פועלת נגד שיטת ה"ג'ירגה" (جرګه), מועצות גברים הדנות במחלוקות וסוגיות ציבוריות, אשר סמכותן פעמים רבות קודמת אפילו לחוקי המדינה, ואשר מקורה בתרבות הפתאנית אך אומצה גם על ידי קהילות אחרות. היא פועלת למען פרשנות אסלאמית מקלה יותר בנושא זכויות נשים, ומתמקדת באופן מיוחד בנושא רצח נשים על ידי הסביבה הקרובה, אשר לפעמים מכונה "רצח על כבוד המשפחה".
ב-2014, ושוב ב-2016, קראה בארי לפתיחה מחדש של תיק "הרוקדות מקוהיסטאן", בו דווח על רציחתן ב-2012 של ארבע נערות לאחר שהופץ סרטון בו הן נראות רוקדות ומוחאת כפיים בחתונה. בארי הייתה חלק ממשלחת בת חמישה חברים שנשלחה לאזור כדי לוודא את אמיתות האירועים. הוצגו בפני הוועדה ארבע נערות, אך בארי הביעה ספק שאלה אותן הנערות מהסרטון. אך היא הייתה בדעת מיעוט, ובית המשפט העליון סגר את התיק. תמונות של הנערות שהוצגו למשלחת בקוהיסטאן נשלחו לכתבת רויטרס,  קתרין הורלד, והיא שלחה אותן להשוואה בסוכנות עצמאית בבריטניה, אשר החזירה תשובה שאין אלה אותן הנערות. בארי ציינה גם שתי מסיבות עיתונאים בהן מנהיגים מקומיים הודו שהנערות נהרגו. טיעוניה חוזקו על ידי חבר הפרלמנט לשעבר, מאולנה דילדר, שמונה לסייע לוועדה, וכתב בדו"חו שאין ספק שהנערות נרצחו, והחלטת בית המשפט הייתה מוטעית.
באוגוסט 2015, נסעה בארי לכפר חוסיין חאן ואלה, בקאסור שבמחוז פנג'אב, שם פרצה הסוגיה של יותר מ-300 ילדים אשר נחטפו והוחזקו כשפחות ועבדי מין וצולמו בסרטי מין בין השנים 2006 ל-2014. הממשלה מיד הקימה ועדת חקירה, אך בד בבד, המשטרה גררה רגליה, והתגלו מיליוני דולרים ששולמו בשוחד לשוטרים ופקידי ממשלה במהלך השנים. מפקד המשטרה טען שאין לדעת אם הילדים השתתפו בהסכמה, ואילו פקיד בכיר בממשלה המקומית טען שלא הייתה כלל התעללות מינית, אלא מדובר בעלילה שמקורה בסכסוך על אדמות. בארי כתבה על הסוגיה, התראיינה לתקשורת, והפעילה לחץ משפטי, כדי למצות את הדין עבור הילדים הנפגעים. עם זאת, גם לאחר שמשטרה הביאה 34 תביעות נגד גברים המקושרים לנושא, חלקם זוקו, חלק מהתיקים בוטלו, ורוב אלה שנעצרו בנוגע לרשת הסחר בילדים פשוט שוחררו. בשני המקרים שהובאו בינתיים בפני בית המשפט, אי אפשר היה להגיע להרשעה כי המשטרה פשוט סירבה לחקור או לאסוף ראיות. ממעורבותה בחקירה, בארי טענה שהיה מדובר ברשת פשע ענפה ומאורגנת היטב. יתרה מכן, היא טענה שהתעללות מינית בילדים היא תופעה רווחת בפקיסטן, ושאין רצון מערכתי להילחם בתופעה זו. לאחר שנה של עבודה למעט מטרה זו מצד פעילות זכויות נשים ופעילי זכויות אדם וילדים, הסנאט הפקיסטני העביר ב-2016 לראשונה חוק האוסר פלילית תקיפה מינית נגד קטינים, פורנוגרפיה של ילדים, וסחר בילדים.
במאי 2016, היא התנגדה בחריפות להחלטת המועצה האסלאמית לפיה זה חוקי עבור בעלים להכות "מעט" את נשותיהם, וכינתה את המועצה כ"מנוונת".
באוקטובר 2016, הוציאה האספה הלאומית של פקיסטן מחוץ לחוק "רציחות על רקע כבוד", חוק למענו פעלו שנים פמיניסטיות וארגוני זכויות נשים בפקיסטן, ואשר הגיע לשיא מבחינת לחץ פוליטי אחר רציחתה של כוכבת המדיה החברתית קנדיל באלוץ' על ידי אחיה באותה השנה. בארי הזהירה כי החוק היבש אינו מספיק כי למגר את התופעה, אפילו מבחינה משפטית, מכיוון שלשופטים יש שיקול דעת בנושא, ובפקיסטן, אין הרבה אכיפה של חוקים נגד אלימות כלפי נשים. למשל, מספר ההרשעות על אונס במדינה הוא קרוב לאפס.
סגרדה פמיליה
סגרדה פמיליה (בקטלאנית: La Sagrada Família, המשפחה הקדושה, או בשמה המלא Basílica i Temple Expiatori de la Sagrada Família), היא כנסייה קתולית בתהליכי בנייה הנמצאת בברצלונה אשר נמצאת בקהילה האוטונומית קטלוניה שבספרד.
בניית הכנסייה החלה ב-19 במרץ 1882, תחת האדריכל פרנסיסקו דה פאולה דל וילאר, אך זמן קצר לאחר מכן עזב הלה את תפקידו ובמקומו נכנס אמן המודרניסטה והאדריכל הקטלאני אנטוני גאודי, שערך שינויים גדולים בתכנון המקורי.
בשנת 1926 נהרג גאודי בתאונה ונקבר בכנסייה, כאשר באותו הזמן פחות מרבע מהפרויקט הושלם. עבודות הבנייה המשיכו גם לאחר מותו, אך הופסקו מספר שנים לאחר מכן לאור מלחמת האזרחים הספרדית (באותה תקופה גם ניזוק מבנה הכנסייה עקב הלחימה בברצלונה). בתום המלחמה חודשה בניית הכנסייה.
שיפורים טכנולוגיים דוגמת תכנון בעזרת מחשב הובילו להאצת קצב הבניה של הכנסייה, ובשנת 2010 חצתה את קו האמצע. בשנת 2015 פורסם כי בניית הכנסייה צפויה להסתיים ב-2026, אך בהמשך פורסם כי תאריך זה צפוי להידחות לאור מגפת הקורונה.
הכנסייה נבנתה בסגנון המודרניסטה הטבעי המאפיין את גאודי. עיצובה הושפע מארכיטקטורת הקתדרלות הגותיות של ימי הביניים, ומסגנונות האר-נובו והתחייה הגותית, שהיו פופולריים מאוד בסוף המאה ה-19. האדריכל, כמו במבנים אחרים שלו, היה אחראי לא רק על התכנון אלא גם על הבנייה עצמה. כמו כן, רוב האלמנטים הקישוטיים שהמבנה משופע בהם פוסלו על ידי האדריכל עצמו.
התכנון עצמו כולל 18 צריחים בגובה של כ-100 מטרים כל אחד. הצריחים מחולקים לשלוש חזיתות המסמלות את לידתו, מותו ותחייתו של ישו. כיום קיימים רק שמונה מתוכם, והשאר עדיין בבנייה. צריח נוסף בגובה של כ-170 מטרים יתנשא במרכזם ויסמל את ישו עצמו, ומסביבו יוקמו ארבעה צריחים נמוכים במקצת שיסמלו את ארבעת האוונגליונים. מאחורי הצריח המרכזי יוקם צריח נוסף שיסמל את הבתולה.
הכנסייה מהווה את אחת האטרקציות התיירותיות החשובות של ברצלונה, יחד עם מבנים ומקומות נוספים בתכנונו של גאודי. ניתן לעלות (במעלית בלבד) לראשי הצריחים הקיימים, מהם נראה מבט פנורמי של ברצלונה. באתר הכנסייה נמצא מוזיאון הסוקר את תולדות הכנסייה מתחילת בנייתה ועד ימינו, ומציג שרטוטים ודגמים שונים הקשורים לתכנונה.
מצפון לקתדרלה נמצאת שדרת גאודי, המקשרת בין הסגרדה פמיליה לבין יצירת מודרניסטה חשובה נוספת - בית החולים סנט פאו. השדרה היא אלכסונית ביחס למבנה הרחובות המסודר של רובע האישמפלה שבו היא נמצאת, ומרבית בנייניה עוצבו על ידי גאודי עצמו ועל ידי אדריכל קטלאני חשוב נוסף, ליואיס דומנק אי מונטנר. ניתן למצוא בה בתי קפה, מסעדות וחנויות בוטיק רבות.
המבנה הוכרז על ידי אונסק"ו ב-2005 כאתר מורשת עולמית.
רקע
בזיליקת סגרדה פמיליה הייתה ההשראה של מוכר ספרים קטלוני, ג'וזף מריה בוקבלה, מייסד ההתאחדות הרוחנית של חסידיו של סנט ג'וזף. לאחר שביקר בוותיקן בשנת 1872 שב בוקבלה לספרד במטרה לבנות כנסייה הדומה לכנסייה שבלורטו. בניית הקריפטה של הכנסייה, שמומנה על ידי תרומות, החלה ב-19 במרץ 1882, בפסטיבל ג'וזף הקדוש, לפי עיצובו של הארכיטקט פרנסיסקו דה פאולה דל וילאר, אשר תכנן ליצור כנסייה בסגנון התחייה הגותית. וילאר פרש מהפרויקט ב-1883 ואת מקומו תפס אנטוני גאודי, אשר החל לשנות את עיצוב הכנסייה באופן קיצוני.
שיפוץ
כשנשאל על תהליך השיפוץ הארוך במיוחד, גאודי השיב והדגיש שהלקוח שלו לא ממהר, וב"לקוח" הייתה כוונתו לאלוהים. כשגאודי נהרג ב-1926 הושלמו בין 15 ל-25 אחוזים מן הכנסייה. העבודות בכנסייה נמשכו עד שהופרעו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית ב-1936. חלק מהבזיליקה הלא גמורה נהרסה במהלך המלחמה על ידי אנרכיסטים קטלאניים. הכנסייה הנוכחית מתבססת על שחזורים של תוכניות שאבדו, ובנוסף גם על עיבודים מודרניים. מאז 1940 עבדו על הכנסייה פרנסיסקו קווינטנה, איזידר פולג בואדה, לואיס בונט ופרנצ'סק קרדונר. כיום מנהל העבודות הוא ג'ורדי בונט, בנו של לואיס בונט.קמרונות הספינה הראשית הושלמו בשנת 2000, ומאז הבנייה התמקדה בעיקר בקמרונות הטרנספט ובאפסיס. החל משנת 2006 העבודה התרכזה בחצייה ובתמיכה למגדל הראשי של ישו, כמו כן בחלקו הדרומי של האולם המרכזי, שמתוכנן להפוך לחזית המפוארת.
מצב הבנייה
פרויקט הבנייה צפוי להסתיים ב-2026, השנה המאה למותו של גאודי, הודות למימון שמקורו במבקרים הרבים שהגיעו לברצלונה במסגרת אולימפיאדת ברצלונה.
השיטה של תכנון בעזרת מחשב תוכננה להאיץ את בניית הכנסייה, אשר הייתה אמורה להימשך כמה מאות שנים, והיא מבוססת על טכניקות בנייה ישנות מתחילת המאה ה-20. כיום בבניית הכנסייה מסייעת טכנולוגיית ה-CNC, וחלקים מהמודלים מעוצבים באמצעות מדפסות תלת-ממד. לעומת זאת במאה ה-20 גולפה האבן ביד.
בשנת 2008, כמה אדריכלים קטלאניים דגלו בהפסקת הבנייה כדי לכבד את עיצוביו המקוריים של גאודי, ואף על פי שהעיצובים נהרסו עד היום באופן חלקי, הם שוחזרו בשנים האחרונות.
תערוכה שהתרחשה בשנת 2010 במוזיאון הארכיטקטורה הגרמני בפרנקפורט, מתארת את שיטות הבנייה הנוכחיות ותוכניות עתידיות לכנסיית הסגרדה פמיליה.
מנהרת AVE
ב-26 במרץ 2010 החל שר העבודות הציבוריות של ספרד את בנייתה של מנהרת הרכבת התחתית AVE מתחת למרכז ברצלונה, בטענה שהפרויקט אינו מהווה סיכון לכנסייה. המהנדסים ואדריכלי הפרויקט לא הסכימו לטענה זו, בטענה שאין ערובה לכך שהמנהרה לא תשפיע על יציבותו של המבנה.
באוקטובר 2010, מכונה לכריית מנהרות הגיעה לנקודה התת-קרקעית השוכנת מתחת לחזית הראשית של המבנה, ולאחר כמה חודשים הגיעה לקצה השני של הכנסייה. עד לשלב זה לא דווח על שום נזק לכנסייה.
נסיעת רכבות במנהרה החלה ב-8 בינואר 2013, כאשר הושלמה התקנת פסי הרכבת.
הקדשת הכנסייה
באמצע 2010 כוסה האולם הראשי והותקן העוגב בכנסיית סגרדה פמיליה, מה שאפשר להתחיל להשתמש בה לשירותי דת. ב-7 בנובמבר 2010 הקדיש את הכנסייה האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר בטקס שבו נכחו כ-6,500 אנשים, ביניהם חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד וסופיה, מלכת ספרד. כ-50,000 אנשים עמדו מחוץ לבזיליקה בטקס ההקדשה ההמוני, שבו נכחו יותר מ-100 בישופים ו-300 כמרים אשר הציעו את לחם הקודש.
שרפה
ב-19 באפריל 2011 מבעיר שריפות החל שרפה בכנסייה ליד כלי הקודש. השרפה חייבה לפנות את המבקרים ואת עובדי הכנסייה, אך נגרם לכנסייה נזק מינימלי. כלי הקודש עצמם נהרסו באש, שבערה כ-45 דקות.
עיצוב
הסגנון של כנסיית הסגרדה פמיליה קשור עם אדריכלות גותית ספרדית, מודרניזם קטלאני ואר נובו. בעוד הסגרדה פמיליה קשורה לתקופת הארט נובו, ניקולאס פבזנר, יחד עם האדריכל הסקוטי צ'ארלס רני מקינטוש, טוען שגאודי מבצע בארט נובו הרבה מעבר ליישומו הרגיל כקישוט על פני השטח.
תוכניות
אף על פי שהמבנה מעולם לא תוכנן להיות קתדרלה (מושב הבישוף), החיצוניות של הסגרדה פמיליה תוכננה לשוות למבנה צורה של קתדרלה. לתוכנית הראשונית של הכנסייה יש קישורים ברורים לקתדרלות ספרדיות מוקדמות יותר כגון קתדרלת לאון, קתדרלת בורגוס וקתדרלת סביליה. כמו קתדרלות גותיות בקטלנית ובאירופה כולה, הכנסייה קצרה בהשוואה לרוחבה, ויש לה מורכבות גדולה של חלקים הכוללת מעברים כפולים ואמבולטוריום, מספר רב של מגדלים ושלושה פורטלים השונים זה מזה במבניהם. היכן שבקתדרלה ספרדית ממוצעת יש מסביבה קפלות רבות ומבנים כנסייתיים, לכנסייה זו יש תכונה יוצאת דופן: קלויסטר מקורה שיוצר מלבן התוחם את הכנסייה ועובר דרך המבואה של כל אחד משלושת הפורטלים שלה.
צריחים
תוכניתו של גאודי לכנסייה כוללת 18 צריחים, שיסמלו את שנים עשר השליחים, ארבעת האוונגליסטים, מריה הבתולה והגבוה מכולם את ישו. נכון ל-2010 נבנו רק שמונה מצריחי הקתדרלה, ארבעה מהשליחים של ישו בחזית המערבית, וארבעה משליחיו בחזית המזרחית. ציורים שנחתמו על ידי גאודי ולאחרונה נמצאו בארכיון העירוני, מצביעים על כך שגאודי תכנן לבנות את הצריח של מריה הבתולה קצר יותר מאת צריחיהם של האוונגליסטים.
צריחיהם של האוונגליסטים יקושטו על ידי הסמלים המסורתיים שלהם: שור (לוקאס), איש מכונף (מתי), נשר (יוחנן) ואריה (מרקוס). הצריח של ישו מתוכנן להתאפיין בצלב גדול, ולהיבנות בגובה 170 מטרים, מטר אחד פחות מגובהה של גבעת מונז'ואיק כולה, מכיוון שגאודי האמין שיצירתו לא צריכה להיות גבוהה מיצירתו של האל. הצריחים הנמוכים אמורים להתאפיין באלמנטים כגון אלומות חיטה וגביעים עם אשכולות ענבים, המייצגים את לחם הקודש.
כאשר תושלם כנסיית הסגרדה פמיליה, היא מתוכננת להיות הכנסייה הגבוהה בעולם בזכות הצריח של ישו ולנשל מהתואר את המינסטר של אולם.
חזיתות
במודל הכנסייה יש שלוש חזיתות: חזית הפסיון (החזית המערבית), חזית המולד (החזית המזרחית), וחזית התהילה (החזית הדרומית) שעדיין לא הושלמה. חזית המולד נבנתה לפני שהופסקה העבודה בשנת 1935 ונושאת את השפעתו הישירה ביותר של גאודי. בחזית הפסיון מוצגים ייסוריו של ישו ובמרכזה דמותו של ישו על הצלב. היצירות השנויות במחלקות האלו הן עבודתו של ג'וזף מריה סוביראך. חזית ההתפארות מתוכננת להיות החזית הגדולה והמונומנטלית בין השלוש והיא תייצג את עלייתו של האדם לאלוהים. החזית תכלול גם סצנות שונות כגון גן עדן וגיהנום ותציג את האלמנטים של שבעת החטאים ושל שבע המידות הטובות.
חזית המולד
חזית המולד נבנתה בין השנים 1894 ו-1930 והייתה לחזית הראשונה שהושלמה. מכיוון שהחזית מוקדשת ללידת ישו, משולבים בה מוצגים של אלמנטים מחיי האדם. הפסלים בנויים בסגנון נטורליסטי אופייני של גאודי, כשהפסלים מסודרים ומעוטרים בסצנות מן הטבע. לדוגמה, שלוש האכסדרות מופרדות על ידי שני עמודים גדולים, כשבסיס של כל אחד מהם נמצא צב, כשאחד מייצג את היבשה, והשני את המים (צב ים). שני הצבים מוגדרים ומקורקעים מתחת לאבן והם סמל של קרקוע וחוסר שינוי. בניגוד לסמליותם של הצבים, בשני הצדדים של החזית נמצאים פסלים של זיקיות והן מסמלות את השינוי.
במקור, גאודי רצה שהחזית תהיה מקושטת במגוון רחב של צבעים, ושכל הדמויות והפסלים יהיו מקושטים וצבועים. בדרך זו, דמויותיהם של בני האדם היו דומות הרבה יותר לדמויות של הצמחים ובעלי החיים.
גאודי בחר בחזית זו לגלם את המבנה והקישוט של הכנסייה כולה. הוא היה מודע בהחלט לכך שלא יוכל לסיים את בניית הכנסייה בעודו בחיים ורצה לשמש דוגמה אמנותית לאדריכלים אחרים שילכו בעקבותיו. גאודי רצה שחזית זו תהיה הראשונה שתתחיל להיבנות ושתהיה הנגישה ביותר לציבור. הוא האמין שאם יתחיל בבניית חזית הפסיון הקשה והחשופה שנראית כאילו עשויה מעצמות, אנשים לא יאהבו ואף יירתעו ממראה הכנסייה.
חזית הפסיון
בניגוד לחזית המולד המקושטת, חזית הפסיון צנועה, חדה וחלקה, עם אבן חשופה בשפע, ומגולפת בקווים ישרים. החזית המוקדשת לפסיון של ישו והייסורים שעבר לפני ובעת צליבתו, מתארת את חטאיו של האדם. בניית החזית החלה בשנת 1954 והיא מבוססת על תרשימים ותוכניות שהשאיר גאודי לאדריכלים ולפסלים שיבואו אחריו. המגדלים של החזית הושלמו בשנת 1976 וב-1987 צוות של פסלים בראשות ג'וזף מריה סוביראך החלו לפסל את הפרטים השונים והקטנים של החזית. הפסלים רצו לתת לחזית מראה נוקשה וזוויתי שיעורר אפקט דרמטי. גאודי בנה את החזית במטרה לעורר פחד בצופה בה. גאודי רצה ״לשבור״ את הקשתות ו״לחתוך״ את העמודים, ולהשתמש באפקטים של אור וצל (הניגוד בין הצללים הזוויתיים הכהים והאור הנוקשה) כדי להראות את החומרה והברוטליות של הקרבתו של ישו.
הפסלים שנמצאים בחזית מחולקים לשלושה שלבים המתארים את הפסיון של ישו, כאשר סיפור מותו של ישו מתואר מהחלק התחתון בצד שמאל ומתפתל בצורת האות S, האות הראשונה בשמו של האמן (סוביראך). השלב הנמוך ביותר מתאר רגעים חשובים מיומו האחרון של ישו לפני הצליבה כגון הסעודה האחרונה, נשיקתו של יהודה איש קריות, אקה הומו ומשפט הסנהדרין של ישו. השלב האמצעי מתאר את האירועים של ישו בוויה דולורוזה וגבעת הגולגולתא בה נצלב, וכוללים את שלוש המריות, ורוניקה הקדושה, לונגינוס הקדוש ואשליית פניו החלולות של ישו. השלב השלישי מתאר את מותו, קבורתו ותחייתו של ישו. פסל מברונזה הניצב על מעין גשר המקדש בין המגדלים של סנט תומאס וסנט ברתולומיאו מייצג את עלייתו של ישו.
חזית התהילה
החזית הגדולה והמפוארת מכל החזיתות תהיה חזית התהילה, שהחלה להיבנות בשנת 2002. החזית תהיה החזית הראשית של הכנסייה ותאפשר גישה ישירה לאולם המרכזי. החזית המוקדשת לתהילתו השמימית של ישו מייצגת את הדרך אל האלוהים: מוות, פסק דין והתפארות, והגיהנום נותר לאלו שחורגים מרצונו של האל. גאודי, שהיה מודע לכך שלא יחיה מספיק זמן כדי לראות את החזית מושלמת, יצר סקיצה כללית של האופן בה הוא רוצה שתיראה החזית. החזית מיועדת למקדש, כמו קתדרלות וחזיתות רבות לאורך ההיסטוריה, ולא רק שתושלם על ידי אדריכלים אחרים, אלא תשלב גם סגנונות אדריכליים ואמנותיים אחרים.
כדי להגיע לאכסדרת התהילה, יהיה גרם מדרגות גדול שייצור מעבר תת-קרקעי שיקושט בשדים ובאלילים. באכסדרה יהיו שבעה עמודים שיוקדשו למתנות רוחניות. בבסיס העמודים יהיו ייצוגים של שבעת החטאים, ובראשם יהיו ייצוגים של שבע המידות הטובות.
פנים הכנסייה
תוכנית הכנסייה מעוצבת בצורת צלב לטיני עם חמישה מעברים. גובה הקמרונות של האולם המרכזי מגיע ל-45 מטרים, בעוד באולמות הצדדיים גובהם מגיע רק ל-30 מטרים, והקמרון המרכזי מגיע לגובה 60 מטרים. באפסיס ישנו קמרון היפרבולואיד שמתנשא מעל כל הקמרונות לגובה 75 מטרים. גאודי תכנן שהמבקר שניצב בפתח הכנסייה יוכל לראות את קמרונות אולם התווך, את המעבר ואת האפסיס. קיימים פערים ברצפת האפסיס, המספקים תצוגה אל מרתף הכנסייה.
העמודים הם עיצובו הייחודי של גאודי, וצורותיהם הן תוצאה של מפגש של צורות גאומטריות שונות. הדוגמה הפשוטה ביותר היא עמוד שבסיסו מרובע אך ככל שהעמוד עולה הוא הופך למתומן, לצורה בעלת 16 צלעות ובסופו של דבר למעגל.
בעיקרון אף אחד ממשטחי הפנים אינם שטוחים, וכל אחד מהם מקושט היטב ובאופן עשיר. המשטחים מורכבים בעיקר מצורות מופשטות עם עיקולים חלקים ונקודות משוננות. גם הפרטים הקטנים כגון גדרות הברזל למרפסות וגרמי המדרגות מקושטים בפירוט.
עוגבים
בשנת 2010 הותקן עוגב בבית הכומר של הכנסייה. בעוגב יש 1,492 צינורות.
כדי להתגבר על האתגרים האקוסטיים המיוחדים שמציבה הארכיטקטורה של הכנסייה, יותקנו מספר עוגבים בחלקים נוספים של הכנסייה. מכשירים אלו יופעלו בנפרד באמצעות קונסולה פרטית, ויופעלו גם ביחד באמצעות קונסולה ניידת, וייצרו עוגב אחד של כ-8,000 צינורות כאשר יושלמו.
פרטים גאומטריים
המגדלים שבחזית הלידה מוכתרים בצורות גאומטריות בסגנון הקוביזם, והסגנון המורכב מזכיר כעת את סגנון הארט נובו, אך סגנונו הייחודי של גאודי שאב בעיקר מהטבע, ולא מאמנים או אדריכלים אחרים, ומתנגד לסיווג. מבנים היפרבולואידיים אחרים שימשו את גאודי לעיצובים מאוחרים יותר של הסגרדה פמיליה, ועם זאת יש כמה מקומות בחזית המולד שאינם משתמשים בעיצוב של משטח ישרים.
סמליות
חלק מהקישורים כוללים את מילות התפילה. המגדלים מעוטרים במילים כגון "הושענא" או "סנקטוס", הדלתות הגדולות של חזית הפסיון מקושטות במילים מן התנ"ך בשפות שונות, כולל בקטלאנית, וחזית התהילה תהיה מעוטרת במילים מנוסח השליחים. שלוש הכניסות מסמלות את שלוש המעלות: אמונה, תקווה ואהבה, וכל אחת מהן מוקדשת לחלק חשוב בחייו של ישו. חזית המולד מוקדשת ללידתו של ישו, ובה יש גם ברוש המסמל את עץ החיים, חזית התהילה מוקדשת לתהילתו של ישו, וחזית הפסיון סמלית לסבלו של ישו. בסך הכול, הסגרדה פמיליה מוקדשת בעיקר לקורות חייו של ישו, כאשר בצידה הצפון מזרחית ניתן לראות את הכיתוב "ישו מנצרת מלך היהודים" (INRI).
הערכה
יש חילוקי דעות בנוגע לעיצוב של הסגרדה פמיליה. בעוד הטיים מגזין כינו את הבניין חושני, רוחני, שובב ומלא חיים, ג'ורג' אורוול קרא לבניין אחד המבנים המכוערים בעולם, וג'יימס מיצ'נר אמר שהבניין הוא אחד הבניינים המוזרים והרציניים בעולם. הצורה המובהקת של הבניין הפכה לאחד הסמלים של ברצלונה ו-2.5 מיליון תיירים מבקרים את המבנה מדי שנה.
אתר מורשת עולמית
הסגרדה פמיליה, יחד עם עוד אתרים ומבנים של גאודי הפזורים ברחבי ברצלונה, נחשבת לאתר מורשת עולמית, כעדות לתרומה היצירתית של גאודי לפיתוח הטכנולוגיה של הבנייה, לייצוג של המודרניזם הקטלאני ולטכניקות שהיו רלוונטיות להתפתחות של הבנייה המודרנית במאה ה-20.
תיירות
מבקרים יכולים לבקר באולם, בקריפטה, במוזיאון, בחנות ובמגדלים של חזית המולד וחזית הפסיון. בעוד מבקרים יכולים להיכנס לצריחי הכנסייה ללא תשלום, הגישה היחידה אליהם היא באמצעות מעלית.
נכון לאוגוסט 2010, אפשר להיכנס לכנסייה מהר יותר באמצעות קוד כניסה שניתן לקנות או באמצעות כספומט או באינטרנט.
מימון
בניית הכנסייה אינה נתמכת על ידי הממשלה או על ידי מקורות רשמיים של הכנסייה. כסף מכרטיסים שנרכשו על ידי תיירים משמש כיום למימון העבודה והבנייה.
העלות הכוללת של הפרויקט מוערכת ב-374 מיליון אירו.
גזר הגינה
גזר הגינה (שם מדעי: Daucus carota) הוא מין של גזר ממשפחת הסוככיים. גזר הגינה נפוץ ברחבי העולם ולו שימושים כירק למאכל ואף למוצרי טיפוח, כגון שמן גזר, המשמש בעיקר לשיזוף העור.
תת-מינים
לגזר הגינה תת-המינים הבאים:
זיגפריד פלש
זיגפריד "פריץ" פלש (Siegfried "Fritz" Flesch; 11 במרץ 1872 – 11 באוגוסט 1939) היה סאבר סייף יהודי אוסטרי, שהתחרה במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
קריירה אולימפית
פלש נולד בברנו והיה בן 27 כאשר הגיע למקום השני באליפויות הסאבר האוסטריות בשנת 1899, בשנה שלאחר מכן התמודד למען אוסטריה באולימפיאדת פריז (1900) בפריז. בסיבוב הראשון של תחרות הסאבר היה אחד מבין שש עשרה סייפים שעלו לסיבוב הבא, שם הוא סיים במקום השלישי מתוך קבוצה של שמונה סייפים שהעפילו. במקצה האחרון של שמונה סייפים ניצח פלש בארבעה מתוך שבעת קרביו, כדי לסיים במקום השלישי עם מדליית הארד, ובכך הפך לסייף היהודי הראשון שזכה במדליה אולימפית.
הוא שב לתחרות האולימפית באולימפיאדת לונדון (1908) בלונדון. בגיל 36 הוא השתתף בתחרות הסאבר ודורג במקום ה-24 הכללי.
אווה פרנסיס
אווה פרנסיס (שריתה אלפסי, נולדה בשנת 1952) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשם שריתה אלפסי בטנג'יר, שבמרוקו. בשנת 1963 עלתה לישראל והתגוררה בפתח תקווה.
בגיל 16, החלה לעבוד עם האמרגן אברהם אלון, ובעצתו, שינתה את שמה לאווה פרנסיס, כדי לא להיות מזוהה עם זמרת משנות הארבעים ששמה שריתה.
בשנת 1971, ביצעה לראשונה הקלטה באולפן הקלטות. השיר הראשון שהקליטה היה "ים של דמעות" שגרף הצלחה גדולה באותה השנה (בשנת 1985, השיר הוקלט כגרסת כיסוי על ידי הזמר זוהר ארגוב ויצא לאור בתקליט הנושא את שמו: ים של דמעות).
בשנת 1972, הקליטה את השירים 'אני תמיד כזאת', 'אתה' ואת 'היו שני חברים'. בשנת 1973, השתתפה בפסטיבל הקצב הלועזי ושרה באיטלקית את השיר 'הפרפר'.
פרנסיס היא אם לארבעה. התגוררה בראשון לציון עד שנת 2004, ולאחר מכן עברה לפתח תקווה. פרנסיס שבה לשמה המקורי, שריתה.
מארי (סרט)
מארי (באנגלית: Marie) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1985 המבוסס על מקרה אמיתי, עם סיסי ספייסק בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הרומן Marie: A True Story מאת פיטר מאס משנת 1983 המתאר את מאבקה של מארי רג'אנטי נגד שחיתות בממשל במדינת טנסי שהצליח לאחר משפט מתוקשר.
פרד תומפסון ייצג אותה במשפט והוא מופיע בסרט בתפקיד עצמו. זו הייתה הופעתו הראשונה בקולנוע ולאחר מכן הופיע עוד בקולנוע ובטלוויזיה.
תקציר העלילה
מארי רג'אנטי (סיסי ספייסק) היא אם יחידנית הגרה עם שלושת ילדיה אצל אמה בנאשוויל טנסי לשם ברחה מבעל מכה.
לפרנסתה היא עובדת כמלצרית ובאותו הזמן היא לומדת באוניברסיטת ואנדרבילט ומסיימת תואר ראשון בפסיכולוגיה וספרות אנגלית.
היא נפגשת במקרה עם ידי שלה מהאוניברסיטה, אדי סיסק (ג'ף דניאלס) המשמש יועץ משפטי למושל טנסי.
סיסק הוא איש אמונו של המושל וממלא את רצונותיו לטוב ולרע. הוא ממנה את מארי לקצינת הסגרה מטעם הממשל ולאחר מכן למקשרת בין הממשל לוועדת השחרורים והחנינות שבראה עומד צ'ארלס טרובר (מורגן פרימן).
תוך עבודה היא מקבלת כל הזמן בקשות מסיסק על טיפול שונה אצל שפוטים שונים לפי בקשתו של המושל שחלק מהם היו קשורים למערכת הבחירות שלו.
בהתחלה היא משתפת פעולה למרות תהיות. היא מתקבלת לריאיון עם המושל (דון הוד) שמתרשם ממנה ובטוח שתמלא את תפקידה לפי רצונו והוא ממנה אותה לראש ועדת השחרורים והחנינות של טנסי.
מארי מתחילה לגלות שחיתות ומתן שוחד לאנשי ממשל ובראשם סיסק המפעיל עליה לחצים למתן חנינות ושחרורים מוקדמים לנותני השוחד. היא פונה בחשאי ל-FBI שמתחיל בחקירה חשאית אבל הדבר מודלף לתקשורת.
מארי מחליטה לתבוע את המושל על פיטורים שרירותיים. אחד מעמיתה לעבודה, קווין מקורמק (קית' שרבייקה) מתנדב לשמש לצידה כעד מרכזי היות שיש לו חומר מפליל על השחיתות בשלטון אבל הוא נמצא חנוק בחדרו.
מרות שמצבה חסר סיכוי היא מחליטה להמשיך במשפט בו מייצג אותה עורך הדין פרד תומפסון (פרד תומפסון בתפקיד עצמו).
בסיום המשפט קובע חבר המושבעים כי אכן פיטוריה של מארי היו שרירותיים.
בסוף הסרט מופיעות כתוביות המתארות כי לאחר שזכתה מארי במשפט פתחה הבולשת הפדרלית בחקירה. ב-1981 נשלח אדי סיסק לכלא על קבלת שוחד לחנינות. המושל בלאנטון הודח מכהונתו על הפרות חוק החנינה וב-1983 נשפט ונשלח למאסר באשמת שחיתות.
אמטוס לוזיטנוס
אמטוס לוזיטנוס (Amatus Lusitanus/Amato Lusitano; 1511–1568), אחד מגדולי הרופאים היהודים במאה ה-16. יליד פורטוגל, התחנך בספרד וחי רוב שנותיו בארצות השפלה ובאיטליה, ואחר כך בדלמטיה ובסלוניקי במקדוניה, תחת השלטון העות'מאני, שם נפטר. התפרסם בזכות כתביו (7 הצנטוריות) הכתובים בלטינית והיוו פנורמה רחבה של הידע הרפואי הקליני והטיפולי בזמנו, ובדיעבד על ידי תגלית המסתמים בוורידים, שהובילה לגילוי מחזור הדם.
קורות חייו
אמטוס לוזיטנוס נולד בפורטוגל בעיר קשטלו-ברנקו, למשפחת אנוסים, בשם ז'ואו רודריגש דה קשטלו-ברנקו (João Rodrigues de Castelo-Branco). אין יודעים אם משפחתו הייתה יהודית-פורטוגלית או שהגיעה לפורטוגל בזמן גירוש ספרד בשנת 1492. אבותיו כנראה המירו את דתם בהמרה הגדולה בפורטוגל של שנת 1497. השם 'אמטוס' הוא תרגום מקובל לשם המשפחה היהודי 'חביב', שהיה נפוץ בדרום ספרד.
אמטוס למד רפואה ובוטניקה באוניברסיטת סלמנקה את תואר הרופא קיבל בשנת 1530 לערך. הוא עבד זמן קצר בספרד, חזר לעבוד בפורטוגל, ואז נאלץ לעקור משם מפחד האינקוויזיציה הפורטוגלית והתנכרות השלטונות לאנוסים (בספרדית: Marranos‏). מאז לא שהה זמן רב במקום אחד. למרות הכבוד שרחשו האנשים לאומנותו היה נתון לאיומים ולסחיטה ונאלץ להמשיך בנדודיו. מפורטוגל עבר אמטוס לאנטוורפן בשנת 1533 ועבד כבוטניקאי, שם רכש ידע מעמיק בצמחי מרפא ומוניטין כרופא מומחה. ידוע שהוא טיפל בדונה גרציה מנדס, מעשירות העולם, בקונסול הפורטוגלי ובראש העירייה. שם הוא פרסם את ספרו הראשון, Index Dioscoridis בנושא הבוטניקה הרפואית, שהוא פירוש לכתבי פדניוס דיוסקורידס, רופא ובוטניקאי יווני שחי במאה ה-1 לספירה. אמטוס עבר לאיטליה והרצה באוניברסיטת פרארה. באוניברסיטה זו, תחת חסותו של ארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה, שרר חופש דת וחופש מחקר. כאן שינה כנראה את שמו לאמטוס, ואימץ את כינויו - לוזיטנוס (הפורטוגלי).
בהיותו בפרארה, אמטוס קבל הזמנה מזיגיסמונד השני, מלך פולין, לשרת כרופא החצר, אולם דחה זאת. לעומת זאת נעתר להזמנת הרפובליקה החופשית של רגוזה (דוברובניק כיום) לשרת כרופא העיר. בשנת 1547 עבר לאנקונה באופן זמני, כשהוא ממתין לאישור לעבור לרגוזה. בזמן זה טיפל באחותו של האפיפיור יוליוס השלישי, יאקובה דל מונטה (Jacoba del Monte). מאנקונה עבר לרגוזה ולאחר מכן עבר לסלוניקי וחזר בגלוי ליהדות. בשנת 1568 מת שם במגפת הדבר. מקום קבורתו לא נודע.
תגלית המסתמים בוורידים
בזמן שהותו בפרארה ביצע את ניסויו המפורסם: לפני קומץ מלומדים הדגים אמטוס על ידי ניפוח אוויר בווריד, כיצד זורם האוויר רק בכיוון מסוים – מהגפיים ללב. בצורה כזו הוא הוכיח את תפקידם של המסתמים (valves) בוורידים, שאת דבר קיומם כבר גילה אמטוס מקודם. היקש המסקנות היה מהפכני מנקודת המבט של הדוגמה הכנסייתית: קיום מסתמים בוורידים אינו שונה מקיום המסתמים בחדר הימני בלב, כפי שהראה כבר גלנוס ולכן גילויים אינו מהווה שערורייה. לעומת זאת, הטענה, שהדם זורם בוורידים מהגפיים לכיוון הלב, עומדת בסתירה לתורתו של גלנוס והיא כבר מהווה כפירה. משמעות התגלית: הדם זורם בעורקים מהלב לכיוון הגפיים בקצב הנקבע לפי פעימות הלב (כפי שניתן לראות בפציעה של אחד העורקים הראשיים) ואילו בוורידים הדם זורם מהגפיים אל הלב בקצב אחיד. כלומר, דם אינו מתכלה (נספג ברקמות) ונוצר מחדש אלא אותו הדם, שנשאב מהוורידים ייזרק לעורקים בהתכווצות שריר הלבו ויחזור בסופו-של-דבר ללב. במילים אחרות: נוצר מחזור סגור של דם. אשר על כן, לאמטוס לוזיטנוס תרומה מכרעת בתגליתו של ויליאם הארווי ובגילוי מחזור הדם.
אמטוס ציפה כנראה שאחד הנוכחים ירהיב עוז ויפרסם את מה שהוא, כנוצרי חדש, לא העז לפרסם. לאכזבתו אף אחד מהנוכחים לא 'הרים את הכפפה' ותגלית המסתמים פורסמה כמות שהיא, ללא המסקנות הנובעות ממנה, ונלמדה כך בפקולטות לרפואה.
בין הנוכחים בניסוי היה גם ג'ובאני קאנאנו, שבטעות יוחסה לו תגלית המסתמים בוורידים.
כתביו
אמטוס לוזיטנוס פרסם ספר בוטניקה רפואית בשם Index Dioscoridis בהיותו באנטוורפן, ו-7 צנטוריות (Curationum medicinalium centuriae septem) שבכל אחת מהן 100 חקרי מקרים רפואיים שונים, כולל שם המטופל, ההיסטוריה הרפואית שלו, והטיפול שניתן או הטיפול המומלץ. בין המקרים הרפואיים הוא שיבץ הרהורים רפואיים או מוסריים וכן את שבועת הרופאים. כתביו התפרסמו בעשרות מהדורות והיו מוצגים בכל ספרייה רפואית.
Amati Lusitani curationum medicinalium centuriae I-VII Amati Lusitani, medici physici praestantissimi, Curationum medicinalium In Dioscoridis De medica materia libros quinque enarrationes Amati Lusitani
הערכה לאמטוס לוזיטנוס
אמטוס זוכה עד היום לכבוד רב בארץ הולדתו, פורטוגל. כתביו מתורגמים מלטינית לפורטוגזית ומנסים לאבחן במדויק צמחים שתיאר את השפעתם הרפואית. בקרב הקהילה הרפואית היהודית ידוע אמטוס בעיקר בזכות שבועת הרופאים שחיבר – שבועה, הדומה בחשיבותה לשבועה המיוחסת לרמב"ם. שבועת הרופא, המופיעה בצנטוריות השישית והשביעית של אמטוס, נכתבה כשכבר היה יהודי מוצהר.
ראו גם
שבועת הרופאים
לקריאה נוספת
(עותק מצוי בספריה הלאומית, אוסף אדלשטיין.)
בית העלמין נובודוויצ'יה
בית העלמין נובודֶוִויצְ'יֶה (ברוסית: Новоде́вичье кла́дбище) הוא בית קברות יוקרתי במוסקבה, השוכן במתחם מנזר נובודוויצ'י, בדרום-מזרח העיר.
היסטוריה
במקור, שימשה חצר המנזר כבית קברות החל מהמאה ה-16, ונקברו בה מתים מבני האצולה של רוסיה. בית העלמין הוקם בשנת 1898 משלא נותר שטח קבורה פנוי בין חומות המנזר, ומוקם ליד החומה הדרומית. תכנונו הופקד בידי איבן משקוב, פרופסור לארכיטקטורה. חלק זה של בית הקברות נקרא "בית העלמין הישן של נובודוויצ'י". ב-1949 הורחב בית הקברות בשטח שנקרא "בית העלמין החדש של נובודוויצ'י", ובין השנים 1950–1956 נבנו חומות, שערים ומשרדים. בשנות השבעים נוסף לבית העלמין שטח נוסף הנקרא "בית העלמין החדש ביותר".
כיום משתרע בית הקברות על פני 75 דונם, ויש בו כ-27,000 קברים. המתחם כולל מצבות מפוארות שבחלקן גם פסלים ויצירות אמנות. בעת השלטון הסובייטי נחשב לבית העלמין השני ביוקרתו בברית המועצות לאחר בית הקברות של חומת הקרמלין, אך עם נפילת ברית המועצות פסקה הקבורה ליד חומות הקרמלין, ומאז תפס בית העלמין נובודוויצ'יה את המקום הראשון.
חלקות בית הקברות ואישים מפורסמים
בית העלמין מחולק לחטיבות לפי תחום עיסוקו של המת. קבורים בו סופרים, מוזיקאים, מחזאים, משוררים, שחקנים, רקדנים, וזמרים. באגף אחר של בית העלמין קבורים מדענים ואנשי ממשל רוסים וסובייטים. באפריל 2007 נקבר בו נשיא רוסיה לשעבר בוריס ילצין. עוד קבורים במקום: אנטון צ'כוב, ניקיטה חרושצ'וב, ניקולאי גוגול, מיכאיל בולגקוב, ולדימיר קומארוב, דמיטרי שוסטקוביץ', קונסטנטין סטניסלבסקי, אלכסנדר סקריאבין, מסטיסלב רוסטרופוביץ', דוד אויסטרך, לאוניד קוגן, ניקולאי רובינשטיין, סביאטוסלב ריכטר, סרגיי פרוקופייב, פיודור שאליאפין, אברהם סלוצקי, שמואל הלקין, יצחק לויתן, ולנטין סרוב, ורה מוחינה, פולינה גלמן, ולדימיר מנשוב, סרגיי קוניונקוב, רקדנית הבלט גלינה אולנובה, ראש הביון הרוסי וראש ממשלת רוסיה לשעבר יבגני פרימקוב, ניקולאי פודגורני, השחקן אולג טבקוב, הבמאי סטניסלב גובורוחין, זמר האופרה דמיטרי חבורוסטובסקי, הכימאי ואלרי לגאסוב, המנצח אלכסנדר מליק-פאשאייב, ראש עיריית מוסקבה לשעבר יורי לוז'קוב, והפוליטיקאי הלאומן ולדימיר ז'ירינובסקי.
קרחון נורת'איסט (אנטארקטיקה)
קרחון נורת'איסט (באנגלית: Northeast Glacier; מילולית: קרחון צפון-מזרח) הוא קרחון תלול ומחורץ ברובו, בצידו המערבי של מישור המימונט שבחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 21 קילומטרים ורוחבו (בשפכו) 8 קילומטרים. הקרחון זורם מגבעת מקלאוד מערבה ודרום מערבה אל מפרץ מרגריט, בין איי דבנהאם לסלע IV רומי.
בסמוך לקרחון מצוי מחסה יאפיו.
גילוי הקרחון
צפון מזרח הקרחון מופה לראשונה בשנת 1936 על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, בפיקודו של ג'ון רימיל (John Riddoch Rymill). בשנת 1940 מופה מחדש על ידי השירות האנטארקטי של ארצות הברית (USAS), אשר השתמש בקרחון כמסלול עבור מזחלותיהם.
מקור השם
הקרחון נקרא בשם זה, מאחר שהוא נמצא צפונית מזרחית לבסיס של השירות האנטארקטי - האי סטונינגטון.
אלי ביטון
אלי ביטון (נולד ב-25 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
פונטיניב
פונטיניב (שם מסחרי: איקלוסיג ICLUSIG) היא תרופה פומית (שניתנת דרך הפה) שפותחה על ידי חברת ARIAD Pharmaceuticals לטיפול בלוקמיה מיאלואידית כרונית ובלוקמיה לימפוציטית חריפה בעלות כרומוזום פילדלפיה חיובי. פונטיניב היא תרופה מסוג מעכבי תירוזין קינאז ולה מנגנון עם מספר אתרי מטרה.
אלי ביטון
קריירה
ביטון החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-1998 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. ביטון זכה עם הקבוצה בשני גביעים, ובעונת 2002/2003 זכה עמה באליפות המדינה. ביטון אף היה בסגל מכבי בליגת האלופות בעונת 2004/2005.
פונטיניב
פונטיניב תוכננה להיות יעילה במצבי עמידות לטיפולים בתרופות מסוג מעכבי תירוזין קינאז הנובעים ממוטציות שונות בגנים הגורמים למחלה ובעיקר מוטציה מסוג T315I שפרט לפונטיניב אין תרופה המתגברת עליה.
אלי ביטון
קריירה
בעונת 2005/2006, לאחר סכסוך עם הנהלת מכבי תל אביב, עבר ביטון לקבוצת בני יהודה תל אביב איתה הגיע לגמר גביע המדינה של אותה שנה, עת הפסידה הקבוצה להפועל תל אביב.
פונטיניב
אישורים ואינדיקציות
פונטיניב מאושרת על ידי ה-FDA ב-2012 עבור חולים בלוקמיה מיאלואידית אשר עמידים לטיפולים קודמים או שפתחו אי סבילות לתופעות הלוואי של הטיפולים הקודמים, הן בשלב כרוני, השלב המואץ או השלב הבלסטי, ולחולי לוקמיה לימפוציטית חריפה בעלי כרומוזום פילדלפיה חיובי, בהתבסס על תוצאות מחקר הPACE – מחקר בפאזה שנייה.
אלי ביטון
קריירה
לאחר שלוש שנים בבני יהודה חתם ביטון במכבי הרצליה, ושנה לאחר מכן חתם בבני סכנין. לאחר חצי עונה בסכנין, ב-26 בינואר 2010 חתם ביטון בהפועל פתח תקווה. בתום העונה הצטרף לקבוצת אחווה עראבה בליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן חתם בקבוצת מכבי קריית מלאכי מליגה א', במדיה שיחק עד דצמבר 2011.
פונטיניב
אישורים ואינדיקציות
האישור לשיווק התרופה ניתן בתוכנית אישור מואץ של ה-FDA ולכן נדרשים בהמשך מחקרים נוספים.
אלי ביטון
קריירה
במהלך השנים שיחק ביטון בנבחרות ישראל השונות לגילאים צעירים. בנבחרת הבוגרת צבר ביטון 5 הופעות, כולן במשחקי ידידות, כאשר את הופעת הבכורה שלו ערך ב-21 באוגוסט 2002 במשחק מול נבחרת ליטא.
פונטיניב
תופעות לוואי
התרופה אושרה על ידי ה-FDA ב-2012 אך באוקטובר 2013 ה-FDA הורה על השהיה זמנית של שיווקה בעקבות הצטברות של מידע לגבי תופעות ללואי מסכנות חיים כגון חסימות והיצרויות של כלי דם. השהיה זמנית זו שנמשכה 7 שבועות זו הוסרה בדצמבר 2013, ולאחריה נתקבל אישור מחדש של התוויות הטיפול, שינוי בעלון לרופא של פונטיניב והוספת אזהרת חמורה לעלון לרופא בדבר הסיכון שבהופעות חסימות בכלי הדם בעת הטיפול.
מנגנון פעולה
אתר המטרה הראשוני של Ponatinib הוא BCR-ABL, שהוא אנזים טירוזין קינאז (חלבון) לא תקין הפעיל ב-CML  וב-ALL בעלי כרומוזום פילדלפיה חיובי. חלבון זה היא אתר המטרה והחסימה של התרופות ממשפחת מעכבי הטירוזין קינאז. מחלת ה-CML מתאפיינת בייצור מוגבר ולא מבוקר של תאי דם לבנים הנגרמת על ידי פעילותו הלא מבוקרת של ה BCR-ABL. ה-BCR-ABL נוצר עקב טרנסלוקציה (שעתוק) בין הכרומוזומים 9 ו-22 (ויצירת כרומוזום מספר 22 מקוצר המכונה כרומוזום פילדלפיה).
אלי ביטון
תארים
גביע המדינה (2): 2000/2001, 2001/2002
פונטיניב
מנגנון פעולה
ללא טיפול, לאחר השלב הכרוני בו יש ייצור מוגבר של תאי דם לבנים, המחלה תתפתח ותעבור לשלבי מחלה יותר אגרסיביים כמו השלב המואץ והשלב הבלסטי, בהם התאים הלבנים מקבלים מאפייני סרטן אגרסיביים ומספרם גדל מאוד.
החולים ב-ALL - לוקמיה לימפובלסטית חדה בעלי כרומוזום פילדלפיה חיובי, הם תת-אוכלוסייה של חולי ALL, שגם להם כרומוזום פילדלפיה חיובי וגם הם מייצרים את ה-BCR-ABL. לסוג מחלה זה אופי מחלה אגרסיבי יותר מאשר ל-CML ולרוב המחלה מטופלת בכימותרפיה בשילוב של מעכבי טירוזין קינאז. מכיוון שגם בה יש ביטוי ל-BCR-ABL, בשתיהן אפשרי לטפל בפונטיניב.
מחקרים
מחקר הפאזה הראשונה שפורסם בניו אנגלנד ג'ורנל אוף מדיסין כלל 81 חולים שמעל 50 מהם נכשלו על יותר מ-3 קווי טיפול קודמים. 98% מהחולים בשלב הכרוני השיגו תגובה מלאה המטולוגית, 72% השיגו תגובה ציטוגנית מלאה ו-44% השיגו תגובה מולקולארית. בפאזה השנייה מחקר ה PACE Ponatinib Ph+ ALL and CML Evaluation השתתפו 449 חולים כולל חולי CML וחולי ALL עם כרומוזום פילדלפיה חיובי. 267 עם CML בשלב הכרוני השתתפו במחקר ומתוכם 56% השיגו תגובה ציטוגנטית מג'ורית (51% בחולים לאחר כישלון או אי סבילות לדור שני ו-70% לאלו אם מוטציית השעה T315I), 46% השיגו תגובה מולקולארית מלאה ול-34% תגובה מולקולארית מלאה. בחולי ALL עם כרומוזום פילדלפיה חיובי 41% השיגו תגובה המטולוגית מג'ורית ו 47% תגובה ציטולוגית מג'ורית. המינון שנבדק במחקרים אלו הוא 45 מ"ג של פונטיניב ליום, כשמחקרים עתידיים יבחנו התכנות של מינונים מופחתים וכן קווי טיפול מוקדמים יותר עם פונטיניב.
אלי בן-דהן
הרב אליהו (אלי) מיכאל בן-דהן (נולד בח' באדר א' ה'תשי"ד, 11 בפברואר 1954) הוא איש ציבור ישראלי המשמש מנהל בתי הדין הרבניים. בעבר כיהן כסגן שר הביטחון, כסגן שר הדתות וחבר הכנסת מטעם מפלגת אח"י, וכיושב ראש המועצה הדתית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בקזבלנקה לשלמה ורוזין. עלה לישראל בשנת 1956 וגדל בבאר שבע. שיחק בקבוצת הצעירים של הפועל באר שבע. למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת מרכז הרב ובכולל האידרא ברמת הגולן.
שירת בצה"ל בתפקיד קצין אג"ם בעוצבת תבור של חיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן.
ניהול בתי הדין הרבניים
בן-דהן הקים יחידה לטיפול בעגונות וקרן סיוע לעגונות. הפעיל חברות חקירה פרטיות כדי לאתר סרבני גט בישראל ומחוצה לה. כמו כן, קידם את הכנסתן של הטוענות הרבניות לבתי הדין. שימש בתפקיד במשך 21 שנה עד שהוועדה למינוי דיינים החליטה ביוני 2010 לקצוב את כהונתו. שימש גם מנכ"ל משרד הדתות והרבנות הראשית במינוי זמני, וכן כיו"ר הדירקטוריון של המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, וחבר הנהלת הקרן למורשת הכותל המערבי. באפריל 2022 מונה על ידי הוועדה למינוי דיינים בראשות מתן כהנא למנכ"ל בתי הדין הרבניים.
קריירה פוליטית
לאחר סיום תפקידו בבתי הדין הרבניים הקים וניהל את עמותת "אביהם של ישראל", לזכר רבו הרב מרדכי אליהו. במקביל למד חצי יום בישיבת מרכז הרב. בהמשך נקרא בידי חברי הכנסת אורי אריאל וכצ'לה להצטרף אל מפלגת תקומה. בן-דהן נבחר לכנסת ה־19 מטעם המפלגה במקום הרביעי ברשימת הבית היהודי.
ב־19 במרץ 2013 (ח' בניסן ה'תשע"ג) מונה לסגן שר הדתות בממשלת ישראל ה-33. באופן רשמי שר הדתות היה נפתלי בנט, אולם בן־דהן תפקד בפועל כשר. בכהונתו פעל בן־דהן לבצע רפורמות בשירותי הדת בדגש על הנגשת שירותי הדת לציבור ומתן שירות אדיב ומסביר פנים. פעולותיו זכו לביקורת רבה מצד גורמים המזוהים עם ישיבת הר המור. בן-דהן דחה את הביקורת, ואמר
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע שיתמודד בפריימריז בבית היהודי ולא במפלגת תקומה. הוא הגיע למקום השני בפריימריז ושובץ במקום הרביעי ברשימה לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, לאחר פרישתו של יו"ר המפלגה נפתלי בנט, התמודד בן-דהן על ראשות הבית היהודי. המועצה הציבורית בחרה ברב רפי פרץ, ובן-דהן נבחר על ידי המרכז למקום החמישי ברשימת הבית היהודי. לאחר ההסכם של הבית היהודי, האיחוד הלאומי ועוצמה יהודית לרוץ ברשימת איחוד מפלגות הימין כבלוק טכני, בתמורת לשריון ברשימת הליכוד, שוריין בן-דהן במקום ה-28 ברשימת הליכוד. לצורך כך התפטר בן-דהן באופן פורמלי מהבית היהודי, ושורין מטעם מפלגת המדף אח"י, מה שאיפשר לאחר הבחירות את התפלגותו לסיעת יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום ה-13 ברשימת "ימינה" ולא נבחר לכנסת. עם כינון הכנסת ה-22 סיים את תפקידו כסגן שר הביטחון.
ביוני 2020 מונה לנשיא עמותת 'תקוות עולם' אשר מסייעת לחיילים ובני נוער ממשפחות קשות יום.
ב-2022 שימש יושב המועצה הדתית בירושלים. בהמשך אותה שנה, חזר לתפקיד מנהל בתי הדין הרבניים.
חיים אישיים
בן-דהן הוא בעל תעודת הוראה, תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוסמך לרבנות בידי הרבנים שלום משאש, אברהם אלקנה כהנא שפירא ומרדכי אליהו. הוא מתנדב בזק"א.
תושב שכונת הר חומה בירושלים. נשוי ואב לתשעה.
רצח שי אוחיון
רצח שי אוחיון הוא פיגוע דקירה טרור פלסטיני שבוצע בצוהרי ו' באלול ה'תש"פ, 26 באוגוסט 2020, בצומת סגולה שבפתח תקווה, ובו רצח מחבל פלסטיני בן 46 משכם את הרב שי אוחיון, תושב פתח תקווה, בעת שחזר מלימוד.
לאחר הפיגוע
המחבל חליל דויכאת הודה ברצח במסגרת הסדר טיעון, וב-24 באפריל 2022 נגזר עליו מאסר עולם. בנוסף הושת עליו תשלום פיצוי למשפחת הנרצח בסך 258,000 ש"ח.
ג'יימס קונולי (אתלט)
ג'יימס ברנדן בנט קונולי (באנגלית: James Brendan Bennet Connolly; 28 באוקטובר 1868 – 20 בינואר 1957) היה אתלט אמריקאי, שהיה לאלוף האולימפי הראשון בתקופה המודרנית כשזכה במדליית זהב באולימפיאדת אתונה בשנת 1896.
נעוריו ותחילת דרכו
קונולי נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, בנם של ג'ון קונולי ואן אודונל, אמריקאים עניים ממוצא אירי. מלבדו היו לזוג עוד אחד עשר ילדים.
את חינוכו קיבל קונולי באקדמיית נוטרדאם ולאחר מכן למד בבית הספר ללשון "מאת'ר ולורנס", אך לא המשיך לבית ספר תיכון. במקום זאת, עבד קונולי כפקיד בחברת ביטוח בוסטונאית. מאוחר יותר התגייס לחיל המהנדסים בצבא ארצות הברית והוצב בסוואנה שבג'ורג'יה.
באותן שנים החלה משיכתו לספורט, וב-1891 כינס פגישה מיוחדת של אגודת הספרייה הקתולית (CLA) של סוואנה, בה הוביל הקמת קבוצת פוטבול. זמן קצר לאחר מכן, נבחר קונולי לשמש כקפטן מועדון רכיבת האופניים של ה-CLA, ועבד רבות לקידום הספורט, בעיקר בקרב נצרכי כיסאות הגלגלים של העיר.
על אף כל זאת, קונולי לא היה שבע רצון מהדרך אליה פנו חייו, וביקש לפצות על שנות התיכון האבודות שלו על ידי לימוד עצמי. באוקטובר 1895 עבר את בחינות בית הספר המדעי לורנס והתקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד.
המשחקים האולימפיים
לאחר ייסוד הוועד האולימפי הבינלאומי ב-1894, הוחלט על חידוש המשחקים האולימפיים וקיום האולימפיאדה הראשונה באתונה, מה-6 עד ה-15 באפריל 1896. קונולי החליט להשתתף במשחקים, ושלח ליושב ראש הוועדה להסדרת ספורט אתלטי באוניברסיטת הרווארד בקשה להיתר היעדרות, אך נדחה. על פי עדותו של קונולי, הובא לידיעתו שהדרך היחידה בה יוכל להשתתף במשחקים היא פרישה מהאוניברסיטה והגשת בקשה נוספת ללימודים. קונולי טוען כי תשובתו הייתה: לא ברור אם זו אכן הייתה תשובתו. על פי רישומי האוניברסיטה, שלח קונולי בקשה לנסיעה לאירופה, נדחה, ולאחר מכן שלח בקשת פרישה, שאושרה ב-19 במרץ 1896.
קונולי הפליג ליוון באוניית משא גרמנית, ה"ברברוסה", בה נסעו גם מרבית שאר חברי המשלחת האמריקאית, כמייצגו של "מועדון האתלטיקה סאפוק", ששילם על רוב הוצאותיו (מאוחר יותר טען קונולי כי שילם על הכול בעצמו). לאחר שהגיע לנאפולי שבאיטליה נשדד קונולי וכמעט איבד את כרטיסו לאתונה, אך הצליח להשיבו לאחר שרדף אחרי השודד. לבסוף נסע ברכבת ליוון והגיע בדיוק בפתיחת המשחקים.
הגמר הראשון שהתקיים ביום הפתיחה היה הגמר בקפיצה משולשת, אחד הענפים בהם התחרה קונולי. אופן קפיצתו של קונולי, דילוג שני דילוגים עם רגל ימין, אינו חוקי כיום, אך באותם זמנים היה מקובל לחלוטין. באופן הזה ביצע קונולי את הקפיצה בגמר, וזכה במדליית זהב כשקפץ למרחק 13.71 מטר, בכמטר רחוק יותר מהמתמודד שהגיע למקום השני. בתחילה קיבל מדליית הכסף הראשונה בהיסטוריה המודרנית של המשחקים (מדליות זהב עוד לא נכנסו לשימוש), והפך לאלוף האולימפי הראשון מאז שנת 385, אז זכה זופירוס האתונאי בפאנקרטיון.
בנוסף לזכייה בגמר הקפיצה המשולשת, הגיע קונולי למקום השני בקפיצה לגובה, כשתוצאתו, 1.65 מטר, שווה לזו של רוברט גארט, אך נמוכה מזו של אלרי קלארק. כמו כן, הוא סיים שלישי בגמר הקפיצה לרוחק כשקפץ למרחק 5.84 מטרים. בשובו לבוסטון, התקבל קונולי בהתלהבות, ותושבי דרום העיר אף העניקו לו שעון מוזהב כהוקרה.
מארדר 3
הפנצרייגר מארדר 3 (Marder, גרמנית: 'דָּלָק') היה משחית טנקים שפותח על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה. למארדר 3 היו שני דגמים, שניהם מבוססים על טנקי פאנצר 38(t) שנפלו שלל מהצבא הצ'כוסלובקי, אשר מורכב עליו תותח נגד טנקים גרמני 75 מ"מ, או תותח שלל מהצבא האדום 76.2 מ"מ.
ג'יימס קונולי (אתלט)
המשחקים האולימפיים
קונולי השתתף גם באולימפיאדה השנייה, שנערכה בפריז בשנת 1900, וזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת, אחרי מאיר פרינסטיין.
המשך הקריירה
קונולי הגיע גם לאולימפיאדת 1904 שנערכה בסנט לואיס, אך לא כמתחרה אלא כעיתונאי. קודם לכן, פרסם בהבוסטון גלוב את השגותיו לגבי מלחמת ארצות הברית–ספרד בשם "מכתבים מהחזית בקובה", שם שירת בתקופת המלחמה. בסך הכל, פרסם קונולי 25 רומנים ויותר מ-200 סיפורים קצרים.
מארדר 3
פיתוח
סדרת הפנצרייגרים מארדרים, המארדר 1, המארדר 2 והמארדר 3, היו משחיתי טנקים גרמניים שהורכבו על בסיס טנקים גרמניים וטנקי שלל מצבאות אחרים יחד עם תותח נגד טנקים אף הוא תותח גרמני או שלל. התותח הותקן על תובת הטנק והורכב סביבו שריון קל ופתוח להגנה בסיסית על הצוות המפעיל את התותח. השיטה בה השתמש הצבא הגרמני הייתה שימוש בטנקי שלל רבים וטנקים גרמניים מיושנים והפיכתם למשחיתי טנקים באופן פשוט ומהיר יחסית, כדי להתמודד עם איום הטנקים בחזית המזרחית.
ג'יימס קונולי (אתלט)
המשך הקריירה
קונולי אף התמודד פעמיים על מושב בקונגרס של ארצות הברית כנציג המפלגה הפרוגרסיבית, אך לא נבחר.
הוא מעולם לא חזר להרווארד, אך ב-1948 קיבל מהאוניברסיטה סוודר כהוקרה על הישגיו באתלטיקה. שנה לאחר מכן, הציעו לו אנשי הרווארד תואר "דוקטור של כבוד", אך הוא דחה את הצעתם.
ג'יימס קונולי מת בניו יורק בגיל 88. אוסף פריטים הנוגעים אליו, כולל מדליית הזהב האולימפית בקפיצה משולשת, מאוחסנים בספריית קולבי קולג' שבמיין.
מארדר 3
פיתוח
יתרונות וחסרונות אלו הכתיבו שמיקומו של משחית הטנקים יהיה לרוב בעמדות הגנה ולעיתים רחוקות בתנועה התקפית. בתחילת שנת 1944, משחיתי הטנקים הכבדים יותר על בסיס הפנצרים המתקדמים יותר, כמו היאגדפאנצר 4 החלו לצאת מפסי היצור וביטלו את הצורך במארדרים שהיו כלי זמני. עם זאת, בתוך הנסיגה הגרמנית ההדרגתית משטחי אירופה לא היה מקום לוותר על אף כלי והמארדר 3 המשיך לשרת את כוחות הצבא הגרמני עד תבוסת גרמניה ב-1945.
היסטוריה קרבית
המארדר 3 שירת את צבא גרמניה הנאצית החל מפיתוחו ב-1942 עד סוף המלחמה באירופה. מיקומו של המארדר 3 בשדה הקרב הוכתב על ידי יתרונותיו וחסרונותיו. המארדר 3 היה נייד יותר מתותחי נ"ט נגררים ותותח ה-75 מ"מ וה-76.2 מ"מ היו יעילים מספיק לפגיעה ברוב טנקי האויב, מה שהפך את המארדר 3 למשחית טנקים מצוין בשדה הקרב. מצד השני, מיגון תא הלחימה סביב התותח היה דק וקל מאוד ופתוח כלפי מעלה ואחורה (מלבד ה-Sd.Kfz. 138 דגם M), מה שהפך אותו לכלי בעל שרידות קרבית נמוכה מאוד. הפעלת הכלי בטווחים קצרים ובלחימה אורבנית הייתה עניין מסוכן, הכלי גם היה פגיע להפגזות ארטילריות.
המארדר 3 פותח כדי להתמודד עם האיומים בחזית המזרחית, לכן כאשר יוצר, רוב הכלים אכן נשלחו ושירתו בחזית המזרחית. כ-66 כלים נשלחו לצפון אפריקה כדי להתמודד עם השריון הבריטי בשתי יחידות משחיתי טנקים אוגדתיות של קורפוס אפריקה. בצפון אפריקה כמו בחזית המזרחית היה מארדר 3 כלי נ"ט יעיל מאוד.
קרפילזומיב
קרפילזומיב (Carfilzomib; שם מסחרי: קיפרוליס (Kyprolis)) היא תרופה כנגד סרטן. היא פועלת באמצעות עיכוב סלקטיבי של הפרוטאוזום. שמה הכימי הוא טטרפפטיד אפוקסיקטון, אנלוג של אפוקסימיצין.
ה-FDA, אישר את השימוש בתרופה בארצות הברית ב-20 ביולי 2012 לטיפול בחולי מיאלומה נפוצה שקיבלו בעבר לפחות שני קווי טיפול הכוללים בורטזומיב ותכשירים אימונומודולטורי, לחולים המראים התקדמות מחלה מוכחת במהלך 60 יום ממועד סיום הטיפול.