cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קתדרלת לינקולן
היסטוריה
בין השנים 1307 ל-1311 הוקם המגדל המרכזי מחדש, והתנשא לגובה של 83 מטר. המגדלים המערביים בחזית הקתדרלה שופרו והוגבהו גם הם. על המגדל המרכזי נוסף צריח מחודד מעץ, דבר שהעניק לו גובה של 160 מטר. בכך, הפכה קתדרלת לינקולן למבנה הגבוה ביותר בעולם, אחרי שעברה את קתדרלת סנט פול הישנה. ב-1549 הרסה סופה את צריח העץ.
במאה ה-14, מלבד המגדל, נוסף גם מסך מגולף, מיסריקורד ותוספות לבית המקהלה.
במאה ה-15 הוקדש בניין הקתדרלה לקפלות זיכרון. הקפלות ליד בית המקהלה של המלאכים נבנו בסגנון הגותי הניצב, עם דגש על קווים אורכיים, ומהם שרדו עד היום תחרת החלונות והפאנלים.
בחלק גדול מאורך הקתדרלה יש על הקירות קשתות בתוך מגרעות שאמורות לתת אשליה של מעבר לאורך הקיר, אולם האשליה איננה מוצלחת, מאחר שהסתת, שהעתיק את הטכניקה מצרפת, לא סיתת את הקשתות באורך המתאים.
קתדרלת לינקולן היא יעד פופולרי כיום: פוקדים אותה למעלה מ-250,000 תיירים בשנה. בקתדרלה אפשר לבקר בתוך המבנה, במגדל המרכזי ובגג. שיא העונה הוא בחג המולד, אז נערך שוק לפני הקתדרלה ומועלת הפקה של האורטוריה "משיח" מאת גאורג פרידריך הנדל.
הקתדרלה קיבלה לראשונה נשים כחברות מקהלה ב-1995, כצעד של מודרניזציה. הייתה זו הקתדרלה השנייה באנגליה שאימצה מקהלה נפרדת לנשים (הראשונה הייתה קתדרלת סולסברי).
מגנה כרטה
הבישוף של לינקולן היה אחד החותמים על המגנה כרטה ובמשך מאות שנים, הקתדרלה החזיקה באחד מארבעת העותקים המקוריים ששרדו. כיום שוכן העותק בטירת לינקולן, בתצוגת קבע. שאר העותקים נמצאים בספרייה הבריטית (שני עותקים) ובקתדרלת סולסברי (עותק אחד).
השדון של לינקולן
בתוך הקתדרלה יש פסל אדם או שדון באבן שבין הקשתות, הידוע בשם "השדון של לינקולן". פסל זה אפוף אגדות, וישנן מספר גרסאות לאגדות סביב הדמות.
לפי האגדה מהמאה ה-14, שני יצורים זדוניים שנקראו שדונים (Imps) נשלחו בידי השטן לבצע מעשי רשע על פני האדמה. אחרי שגרמו למהומה אי שם בצפון אנגליה, השדונים התקדמו לקתדרלת לינקולן, שם הם הפכו שולחנות וכיסאות והפילו את הבישוף. מלאך הופיע בבית המקהלה וציווה עליהם להפסיק. אחד השדונים ישב על עמוד אבן והחל לזרוק אבנים על המלאך בשעה שהשני התחבא מתחת לשולחנות השבורים. המלאך הפך את השדון על העמוד לאבן ולשדון השני הרשה להימלט. השדון שהפך לאבן הוא השדון של לינקולן, שאותו עדיין ניתן למצוא, קפוא באבן, יושב על עמוד אבן בבית המקהלה.
לפי האגדה, השדון שברח נמלט לגרימסבי, שם הוא שב לגרום צרות. הוא נכנס לכנסיית סנט ג'יימס והחל לחזור על התנהגותו בקתדרלת לינקולן. המלאך הופיע שוב והכה את השדון, לפני שהפך אותו לאבן כמו את חברו. ניתן לראות את השדון של גרימסבי בתוך כנסיית סנט ג'יימס, דבוק לתחתית.
ספריית וורן
ספריית הקתדרלה, הידועה בשם The Wren Library, מכילה מעל 227 כתבי יד נדירים, כולל את כתב היד של בדה ונרביליס, תנ"ך לינקולן מהמאה ה-11, רומנסות תורנטון ובהן תיאור מותו של המלך ארתור ועוד.
שיפוצים ושחזורים
לפי אתר הקתדרלה מושקעים מדי שנה מעל מיליון ליש"ט בשימור הקתדרלה ותחזוקתה. הפרויקט האחרון שהושלם היה שחזור החזית המערבית בשנת 2000. ב-1997 גילו שהתמיכות הדואות בקצה המזרחי אינן מחוברות יותר לעבודת האבן ותיקונים נעשו כדי למנוע את קריסתן. הבעיה האחרונה שהתגלתה הייתה בתחרת האבן שתמכה בחלון "עין הדיקן" שעמדה לקרוס. פיתוחי האבן הוחלפו, אבל הייתה תקופה של חרדה גדולה כאשר התברר שסטייה קטנה ולו של 5 מ"מ בעבודת האבן עלולה לגרום לקריסת הקתדרלה. החלון ותמיכותיו הוסרו והוחלפו, הזכוכית נוקתה וחוזקה, ופרויקט השיפוץ הושלם באפריל 2006 בעלות של 2 מיליון ליש"ט.
לאחרונה גברו הדאגות בנוגע למצב החזית המערבית, שכן מספר פיתוחי אבן התמוטטו ונפלו, דבר שהעמיד בסימן שאלה את היעילות של התיקונים שבוצעו בשנת 2000.
אליעזר פרי (חבר הכנסת)
תולדות חייו
פרי נולד בכפר סורוכוב (Surochów) שליד יארוסלאב, בממלכת גליציה שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בדרום-מערב פולין). בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בעיר לבוב, ולמד בה בגימנסיה ממלכתית. נמנה עם מייסדי הגימנסיה היהודית בעיר, ובשנת 1921 היה בין ראשוני בוגריה. משנת 1916 היה חבר בקן המקומי של תנועת "השומר הצעיר", והיה חבר ההנהגה הראשית של התנועה ומשנת 1920 מזכירה. כן ערך את ביטאון התנועה, שיצא לאור בלבוב. בשנים 1922–1925 למד לימודי מדעי הרוח ומשפטים באוניברסיטת לבוב. בתקופת לימודיו היה ממייסדי הסתדרות "השומר הצעיר" העולמית וחבר הנהגתה העליונה. פרי עלה לארץ ישראל בשנת 1926, והיה חבר קיבוץ עלייה א'. בשנים הראשונות לחייו בארץ עבד בייבוש ביצות בזכרון יעקב ובסבלות בנמל חיפה, ונבחר למועצת פועלי חיפה.
ביחד עם יעקב ריפתין היה סמן שמאלי במפ"ם. הוא הצדיק את ההתנהגות של ברית המועצות במשפט הרופאים ובמשפטי פראג. במשך שנים הוא נמנה יחד עם ריפתין בין ראשי מחנה השמאל במפ"ם. בשנת 1963, בעקבות ארגון מחדש של מוסדות מפ"ם מצאו עצמם פרי וחבריו, אנשי השמאל במפלגה, מחוץ למזכירות מפ"ם החדשה. בשנת 1968, צורף פרי לוועידה המדינית של מפ"ם. בשנת 1969 פרש ביחד עם חבריו ממפ"ם בעקבות הצטרפותה לשורות המערך והיה ממייסדי "ברית השמאל". פרי כתב שבמשך זמן רב הייתה שחיקה בערכים של מפ"ם, אך כל עוד מפ"ם הייתה עצמאית הוא ראה סיכוי לתיקון הליקויים ונותר במפ"ם. משהוחלט על הצטרפות למערך החליטו הוא וחבריו לפרוש, שכן הוא אינו רואה עצמו במפלגה בה פנחס ספיר מוביל הקפאת שכר והגדלת רווחי הון ומשה דיין מוביל המשך הסטטוס קוו בשטחים ואי פריצת דרך לשלום.
נפטר בשנת 1970, בן 68, ונקבר בקיבוצו.
בשנת 1980 נקראה על שמו בפתח תקווה קריית אליעזר פרי, אשר ממוקמת ממזרח לשכונת עין גנים בעיר וממערב לכביש 40.
דגל ראוניון
דגל ראוניון הוא דגלה הלאומי של מחוז ראוניון - אי צרפתי הנמצא כ-700 ק"מ מזרחית למדגסקר.
המחוז משתמש בדגל צרפת כדגלו הרשמי, למרות שתהליכי ביזור בצרפת הובילו ליצירת מספר דגלים למחוז. לראוניון אין דגל רשמי נפרד, אולם למועצה האזורית של ראוניון יש דגל רשמי משלה.
הפרופסור המטורף 2
עלילה
שרמן החביא את הנוסחה במקרר של בית הוריו וקליטוס, אביו של שרמן, החליט לנסות אותה עליו והפך לצעיר יותר. כשהלך למועדון, קליטוס הלך מכות עם איש זקן, וכאשר גופו השתנה בחזרה, הזקן ברח. כאשר באדי ראה זאת הוא הבין ששרמן מחביא את הנוסחה בביתו. הוא הלך לביתו של שרמן כדי לחבל בנוסחה, אולם הוא נתפס על ידי סבתא אשר חשבה שהוא חשפן. יום למחרת כאשר שרמן הציג את הנוסחה על אוגר, הוא הופתע לגלות שהנוסחה החבולה גרמה לאוגר להיות ענקי, בעקבות זאת הדיקן פיטר אותו והמצב של מוחו התחיל להדרדר. לאחר שיחת תמיכה מאביו, שרמן, יחד עם הדיקן ריצ'מונד, רצו אל באדי אשר מציג את נוסחת הנעורים ששרמן יצר וסדרו אותו באמצעות כדור טניס וכאשר באדי תפס את הכדור עם נוסחת הנעורים הוא הפך לתינוק, הם רדפו אחריו עד לקניון אולם אחרו את המועד ובאדי נעלם ליד המזרקה. כאשר הבינה דניס שמוחו של שרמן מתכווץ והוא עלול לאבד את זכרונו, היא נסעה עם קליטוס אל הקניון שם שרמן נמצא ליד המזרקה, שם שרמן אמר לה שהיא "יפה" והיא הזילה דמעה, הדמעה החייתה את הגן במזרקה, ושרמן שתה מהמים ובעזרתם של דניס וקליטוס הוא חזר למצבו הרגיל.
הסרט מסתיים כאשר שרמן ודניס התחתנו, ובאדי נעלם כליל. הדיקן ריצ'מונד שכר מחדש את שרמן עם מתנת חתונה והאוגר חזר למצבו הרגיל.
בדמי ימיה
בִּדְמִי ימיה היא נובלה עברית מאת ש"י עגנון, הפותחת את הקובץ "על כפות המנעול", בהוצאת שוקן. הנובלה פורסמה לראשונה בשנת 1923 בכתב העת "התקופה" (ספר 17, עמודים 77–124), של הוצאת שטיבל בוורשה, בתקופת מגוריו של עגנון בגרמניה.
תמצית העלילה
המספרת, תרצה מינץ, מתחילה את סיפורה במילים "בדמי ימיה מתה אמי. כבת שלושים שנה ושנה הייתה אמי במותה. מעט ורעים היו ימי שני חייה." היא ממשיכה בתיאור אחרית ימיה של האם, לאה, שבמהלכה לקחה האם כתבים, "כתובים כתיבה תמה על נייר דק", שאותם החזיקה בתיבה נעולה, ושרפה אותם. בתום שנת האבלות לקח אביה של תרצה את בתו לביקור בביתו של עקביה מזל, איש כבן 35, ויחד העלו את זכרה של האם. האב שאל את עקביה האם יש לו עותק של השירים שכתב ללאה, כדי לפרסמם בספר, ועקביה ענה: "הן למענה כתבתי את שירי, כי על כן לא העתקתים לי".
בהמשך מספרת תרצה איך שקדה על לימודיה, בבית הספר ואצל מורים פרטיים. בחופשת הקיץ עברה חוויה מיוחדת, כאשר בילתה בביתה של מינטשי גוטליב, ידידתה הוותיקה של האם המנוחה. מנטשי סיפרה לה שעקביה מזל, אותו ביקרה תרצה עם אביה, היה אהוב נעוריה של לאה, אמה. לדבריה, עקביה היה סטודנט לפילוסופיה שהגיע לעיר מווינה בחופשת הלימודים. הוא התארח כמה ימים בביתם של הורי לאה, ושני הצעירים התאהבו. עקביה שכר לו דירה בעיר ונשאר בה, ולא חזר לאוניברסיטה בווינה. מינטשי מצטיירת כאשת תחבולות. היא אומרת לתרצה, כי בנעוריה הצליחה לשים את ידה על יומנו של עקביה, העתיקה אותו כלשונו ושמרה אצלה את העותק. עותק זה היא נותנת לתרצ. והקריאה בו גורמת לשינוי בחייה של תרצה. עקביה התאהב בלאה, אך אביה אמר לו שהבטיח את לאה לאיש עשיר, מר מינץ, משום שלאה חולנית ותזדקק לתמיכתו של בעל עשיר, ולא תוכל להסתפק במורה עני.
עלם בשם לנדא חפץ לשאת את תרצה לאישה, אך היא לא גילתה בו עניין.
בעת שהלכה למסור ספרים לכורך פגשה תרצה את עקביה, והקשר ביניהם התחדש. הם טיילו יחד, וקבעו להיפגש לטיול נוסף למחרת. תרצה חלמה חלום, ובו זקנה הטוענת שהיניקה את אמהּ. תרצה מספרת: "ידעתי כי חלום היא ואשתומם, הלא אמי לא ינקה חלב זרה, ומה זה דברה הזקנה כי מינקת אמי היא."
תרצה חלתה, וכשהתאוששה בישרה לאביה שהתארשׂה לעקביה. מינטשי גוטליב ניסתה להניא את תרצה מצעד זה ואמרה: "הלא ידעת תרצה כי יקר לי מזל מאד, ואולם את נערה צעירה והוא כבן ארבעים. ואף כי צעירה את לא צפון משכל לבך לדעת כי בעוד שנים אחדות הוא כעץ ייבש וחן עלומיך יגדל." מחלתה של תרצה החמירה, אך לאחר ימים רבים החלימה. היא מספרת: "בערב שבת נחמו חגותי חג נישואי", ולאחר ירח הדבש, שאותו בילו בנווה קיץ בכפר, הזוג עובר להתגורר בביתו של עקביה מזל שמחוץ לעיר, שלו בנה אביה של תרצה חדר נוסף. "ביתי לקח את לבי", מספרת תרצה, "אמנם לא שונה הוא מכל בתי האכרים, אפס רוח אחרת עמו". תרצה הרתה, אך שמחתה בתחילת הנישואים התחלפה בדכדוך, לאחר שגילתה שבעלה "אכן להיות רווק נולד, ולמה שדדתי את מנוחתו. ואבקש את נפשי למות, כי מוקש הייתי לעקביה".
את סיפורה מסיימת תרצה במילים: "כלו זכרונות תרצה", שלאחריהן היא מוסיפה הסבר על סיבת כתיבתו:
זוגות בעיני המתבונן
בסיפור מופיעים זוגות רבים, מהם שהדמיון ביניהם כה רב עד שהם נראים כתאומים בעיני המתבונן. זוגות אלה:
עמוס עוז העיר על כך:
קשרים בין ילדים והוריהם
הסיפור מעמיק לתאר מקרים אחדים של קשר בין ילד להורהו, מנקודת מבטו של הילד:
מי הניע את תרצה?
הסיפור מתקרב לסיומו בנישואיה של תרצה, נישואים שמהר מאוד מתגלים כלא מאושרים. מה הניע את תרצה לנישואים יוצאי דופן אלה, שבהם גילו של החתן כפול מגילה של הכלה?
תשובה פשטנית לשאלה זו רואה בתרצה אדם אוטונומי, הבוחר בעצמו את מטרותיו וחותר להגשמתן. גישה זו מופיעה, למשל, בתיאורו של המספר ברומן "אורח נטה ללון": "עקביה מזל אדם מסוים היה והגיעו שנותיו לשנות אביה של תרצה מינץ ולא הגה עליה עקביה מזל אפילו בחלום, הלכה תרצה ותלתה עצמה על צואריו של עקביה." מלשון הסיפור אכן עולה שתרצה התאהבה בעקביה מזל, וחתרה לנישואין אתו, ולהגשמת מטרה זו אף התגברה על ההתנגדות שהביעו הסובבים אותה.
ניצה בן-דב רואה את פעילותה זו של תרצה כנובעת מסדרת מניפולציות של מינטשי גוטליב, החל מהשלב שבו גילתה לתרצה על אהבתה של אמהּ לעקביה מזל. מינטשי גוטליב אינה שולחת את תרצה באופן ישיר וגלוי לזרועותיו של עקביה מזל, אך מניעה אותה לכך באופן סמוי. "מינטשי גוטליב, שמצאה לפניה את נפשה של תרצה כקרקע בתולית, נוחה ומוכנה לזריעה, מזינה אותה בסוד עולמה של אמה המתה. ובשעבדה את תרצה לעבר שאינו עברה הפרטי, אלא עבר מיתולוגי, חוצה דורות, היא זורעת בה את זרעי אהבתה לעקביה."
א"ב יהושע רואה דווקא את אביה של תרצה, מר מינץ, ככוח המניע, ומציין: יהושע רואה את מעשיו ודבריו של האב, החל מלקיחתה לפגישה עם עקביה מזל בתום שנת האבל, ככאלה שהשפיעו על התת-מודע של תרצה ודחפו אותה לנישואים עם עקביה מזל. הוא מוסיף כי:
פסקת הסיום
לאחר שסיימה את סיפורה במילים: "כלו זכרונות תרצה", מוסיפה תרצה הסבר על סיבת כתיבתו של הסיפור:
מקורות לשוניים
הסיפור כתוב בעברית מקראית, הניכרת, בין השאר, בשימוש נרחב בו"ו ההיפוך ובתקבולת כדוגמת "כל היום ישבה בבית ומן הבית לא יצאה". אברהם בנד מציין כי השימוש שעושה תרצה בלשון מקראית פסטורלית "מנומק במסגרת הסיפור, שהרי אביה דאג תמיד לחינוכה העברי, ואם החליטה לכתוב זכרונות בעברית היא תיזקק ממילא לאותו סגנון מקראי משׂכּילי של מוריה.
פה ושם משובצים בסיפור פסוקים ושברי פסוקים:
זיקה לסיפורים אחרים של עגנון
הרומן "סיפור פשוט", המופיע מיד לאחר "בדמי ימיה" בקובץ "על כפות המנעול", מוסיף מידע על קורותיהם של תרצה ועקביה מזל. בסיפור "בדמי ימיה" מסופר שעקביה מזל חקר את תולדות הקהילה היהודית. על תוצאות מחקריו מספר "סיפור פשוט":
בלומה נאכט, מגיבורות "סיפור פשוט", עוזבת את בית הורביץ ועוברת לשמש כמשרתת בביתם של תרצה ועקביה מזל, שם היא מטפלת בתינוק, ומרת תרצה אומרת "מפקפקת אני אם תינוקי שלי - שלי הוא, שמא הוא של בלומה".
שמואל ורסס העיר על כך: "התייחסות חוזרת לדמויות של 'בדמי ימיה' במרקם הטקסטואלי החדש של 'סיפור פשוט' מוסיפה לעלילה בדיונית זו אישוש מציאותי חדש. הדמויות ועולמן הן בגדר עובדות ממשיות, שאין להרהר אחר מידת תקפותן."
גם ברומן "אורח נטה ללון" מוזכרים תרצה ועקביה מזל בדבריו של המספר:
שמואל ורסס העיר על מכלול הופעותיהם של תרצה ועקביה מזל בשלושת הסיפורים:
השפעות של הסיפור
א"ב יהושע ציין: "דוסטויבסקי אמר פעם שכל הספרות הרוסית יצאה מתחת לאדרת של גוגול, ועל פי משל זה אמר עמוס עוז שהספרות הישראלית נולדה מן הנובלה הנפלאה של ש"י עגנון - בדמי ימיה". ניצה בן-דב המחישה אמירה זו, בהדגימה השפעות של "בדמי ימיה" (ויצירות נוספות של עגנון) על יהושע ועוז.
עמוס עוז, שבדומה לתרצה התייתם מאמו בנעוריו, העיד על זיקתו ל"בדמי ימיה":
השפעת הנובלה ניכרת גם בספרה של רות אלמוג, "שורשי אוויר", ובספרה של צרויה שלו, "חיי אהבה".
על השפעת הסיפור העירה זיוה שמיר:
עיבודים
בשנת 2010 עובד הסיפור לסרט בשם "בדמי ימיה" בבימוין של לינה וסלבה צ'פלין, לפי תסריט מאת אסתר נמדר וליסה קאופמן נמדר.
בשנת 2011 העלה התיאטרון הקאמרי מופע בכיכובו של יונתן צ'רצ'י, המספר את הסיפור, בעיבודה של מיכל אקרמן, בליווי של סקסופון וקלרינט.
קובוס המים
קובוס המים (שם מדעי: Kobus ellipsiprymnus) ידוע גם בשם ווטרבאק (Waterbuck), הוא אנטילופה אשר חיה בביצות ובקרבת נהרות. כאשר הוא מרגיש מאוים הוא בורח למקור מים ומסתתר בסבך, ומכאן מקור שמו. בישראל ניתן לצפות באנטילופה זו בספארי ברמת גן, שם מוחזק עדר בשטח הפתוח של גן החיות.
מאפיינים
קובוס המים מצוי באזורים הסמוכים למקורות-מים (ביצות, נהרות וכדומה), מלבד ימות עמוקות. הוא נפוץ בסביבות נהרות קונגו, זמבזי ומארה, וכן בסוואנות ויערות אשר סמוכים למקווי מים קטנים עד בינוניים.
גובה הכתפיים של הקובוס הזכר הוא כ-140 סנטימטרים ומשקלו כ-200 קילוגרם. קרניו נוטות לאחור ומטובעות בטבעות לכל אורכן. הנקבות קטנות יותר מהזכרים ונטולות קרניים. צבע פרוותו של קובוס המים חום, ואחוריו לבנים.
כשאר האנטילופות, קובוס המים הוא צמחוני ומעלה-גירה הניזון בעיקר מעלים, צמחי מים ונצרים רכים. הוא פעיל בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ולפנות ערב. הזכר, ראש הלהקה, הוא בדרך כלל בגיל 7 עד 9 שנים ומגן על טריטוריה הכוללת בדרך כלל 5 עד 10 נקבות, אם כי נצפו גם עדרים הכוללים 70 פרטים. ראש הלהקה הוא היחיד שמזדווג עם הנקבות שבשטחו.
עדר זכרים רווקים, 5 עד 40 פרטים, שוהה בדרך כלל במרחק סביר מהלהקה ומפעם לפעם אחד הרווקים מנסה לאתגר את הזכר השליט. לעיתים ירשה הזכר השליט לזכרים נוספים (עד 3 פרטים) לשהות בשטחו כל זמן שיתנהגו כלפיו בהכנעה ויעזרו בגירוש זכרים אחרים. זכרים אלו מצליחים לפעמים להזדווג בסתר ויש להם סיכוי לרשת את הטריטוריה.
בעונת הרבייה הזכרים נלחמים זה בזה בנגיחות בקרניהם במטרה לזכות בנקבות. המנצח זוכה בנקבות, ולאחר שהנקבות ממליטות, הזכר מוביל אחריו מספר נקבות ומספר עופרים בעדר קטן. ההמלטה מתרחשת לאחר הריון בן 8-8.5 חודשים, בדרך כלל בעונה הגשומה. בדרך כלל לזכרים הצעירים מופיעות הקרניים בגיל 8-9 חודשים, ואז הם בדרך כלל נאלצים לעזוב את העדר ולעבור לעדר הזכרים הרווקים.
אויביו הטבעיים העיקריים של הקובוס הם נמרים, אריות, וצבועים. לעיתים הוא ניצוד גם על ידי זאבים טלואים.
יו לה טנגו
יו לה טֶנגו (באנגלית: Yo La Tengo) היא להקת אינדי רוק אמריקאית שהוקמה בשנת 1984 בעיר הובוקן בניו ג'רזי על ידי בני הזוג איירה קפלן (Ira Kaplan; גיטרה, שירה, קלידים) וג'ורג'יה הבלי (Georgia Hubley; תופים, שירה). הלהקה החליפה מספר נגני בס בתחילת דרכה, אך משנת 1992 נגן הבס הקבוע בה הוא ג'יימס מקניו (James McNew).
הלהקה זכתה להצלחה מסחרית מוגבלת יחסית, אך רוב אלבומיה קיבלו ביקורות חיוביות בעיתוני מוזיקה; אתר Allmusic אף כינה אותה "להקת המבקרים המושלמת" (quintessential critics band). הלהקה מנגנת בעיקר שירים מקוריים שלה, אך נוהגת גם לבצע בהופעות ובאלבומים שלה גרסאות כיסוי לשירי רוק ופופ רבים מכל התקופות, שמדגימות את ההתמצאות האנציקלופדית של קפלן, שהיה בעבר מבקר מוזיקה בעצמו.
השנים הראשונות: 1984–1985
איירה קפלן וג'ורג'יה הבלי יצרו את הלהקה תחילה כצמד של בעל ואישה בשנת 1984. פירוש שם הלהקה בשפה הספרדית הוא "אני מחזיק אותה", והוא לקוח מסיפור על שחקן הבייסבול ריצ'י אשברן: בעונת 1962 הוא התקשה לשחק באותה הקבוצה עם אליו צ'אקון מוונצואלה, שלא ידע אנגלית, והיה נתקל בו לעיתים קרובות. כדי להתגבר על כך, אשברן למד איך לומר בספרדית "אני מחזיק (את הכדור)" וסיפר על כך לקבוצה, אבל כשניסה להשתמש בשיטה החדשה באחד המשחקים, הוא נתקל בשחקן אחר, פרנק תומאס, שלא ידע על "מילת הקוד" החדשה; תומאס חשב שאשברן צועק לו "yellow tango" ("טנגו צהוב"). הבלבול בין המילים tengo ו-tango ליווה גם את הלהקה עצמה, ובמסמכים ושלטים רבים שמה נכתב באופן שגוי.
הבלי וקפלן ניסו לגייס חברים אחרים ללהקה באמצעות פרסום מודעות שמזמינות מוזיקאים שאוהבים את הלהקות סופט בויז, מישן אוף בורמה, ולאב. החברים הראשונים שהצטרפו היא דייב שראם ודייב ריק, ויחד הם הקליטו את הסינגל The River of Water. אחרי הקלטה של עוד שיר אחד, ריק עזב את הלהקה והוחלף בנגן הפאנק מייק ליואיס.
אלבומים מוקדמים
שראם וליואיס עזבו את הלהקה אחרי הוצאת האלבום. הראשון. קפלן קיבל על עצמו את תפקיד הגיטריסט המוביל, וסטפן ויכנבסקי הצטרף בתור בסיסט. האלבום הבא New Wave Hot Dogs, שהיה בסגנון דומה, יצא בשנת 1987.
האלבום הבא של הלהקה היה President Yo La Tengo, וסימן תפנית בצליל שלה. האלבום היה רועש וניסיוני יותר, וכלל בין היתר קטעים ארוכים של אלתור בגיטרה עם פידבק ודיסטורשן, שהופיעו לאחר מכן ברוב אלבומי הלהקה. רוברט כרסיטגאו, אח ממבקרי המוזיקה הבכירים בארצות הברית, הילל את נגנית הגיטרה ה"מסתורית" לדבריו בשיר הפתיחה Barnaby, Hardly Working. את האלבום הפיק ג'ין הולדר מלהקת הדי-ביס. למרות הביקורות החיוביות, האלבום עדיין לא הביא לפריצה מסחרית של הלהקה. ויכנבסקי עזב את הלהקה לאחר יציאתו. הבלי וקפלן המשיכו להופיע בתור צמד.
דייב שראם חזר ללהקה להקלטת Fakebook, אלבום שרובו גרסאות כיסוי לשירים של קט סטיבנס, הקינקס, דניאל ג'ונסטון ואמנים אחרים, וגם מספר שירים מקוריים. האלבום הופק שוב על ידי ג'ין הולדר, ורובו היה בסגנון פולק.
ב-1991 הלהקה הוציאה מיני-אלבום בשם That Is Yo La Tengo. באלבום הופיעה בין היתר הקלטה משותפת עם דניאל ג'ונסטון בגרסה לשירו Speeding Motorcycle.
לאחר הוצאת האלבום ג'יימס מקניו הצטרף ללהקה בתור בסיסט קבוע.
האלבום הבא May I Sing With Me הוקלט בבוסטון ויצא לאור בשנת 1992; לשיר Upside Down הופק קליפ, ששודר מעט ב-MTV.
התקופה הראשונה במטדור: 1993–2000
ב-1993 התחילו את התקופה שלהם בחברת התקליטים מטדור. האלבום הבא שלה Painful יצא באותה השנה. המפיק שלו היה רוג'ר מוטנו, שהפיק את כל אלבומי הלהקה לאחר עד 2010. קפלן אמר על התקופה הזאת שאז הוא ממש הרגיש שהלהקה מתחילה לתפקד, שהאלבום הזה היה שונה מכל קודמיו, ושאז הם קיבלו ביטחון ואמון זה בזה. המבקר סטפן תומאס ארלוויין הילל את האלבום וכתב שהוא "ממכר".
התקופה המאוחרת
האלבומים הבאים של הלהקה היו יחסית יותר שקטים והשתמשו הרבה באפקטים אלקטרוניים, אך בכולם היו גם שירים ארוכים וניסיוניים.
לאחר יציאת האלבום Popular Songs ב-2010 הלהקה הופיעה לראשונה בישראל.
תה ריזה
תה ריזה (Rize) או צ'אי (Çay) הוא סוג של תה שחור שמגודל במחוז ריזה שנמצא בחוף המזרחי של הים השחור בטורקיה. האזור ידוע באקלים נוח, כמות משקעים רבה ואדמה פורייה בצבע חום כהה. התה שמבושל בסמובאר נשתה בכל מקום ובכל זמן. התה מוגש בבתי קפה טורקיים על ידי מלצרי תה (çaycı) בכוסות צרות וקטנות בעלות שפה מוזהבת. את התה ניתן להזמין חזק ("koyu", כהה) או חלש ("açık", בהיר), והוא מלווה בכמה קוביות סוכר.
כשהאימפריה העות'מאנית קרסה בשנת 1923, הטורקים איבדו שליטה על העיר מוח'א בתימן וקפה הפך למצרך יקר. הם עברו לתה. במדינות מוסלמיות התה מחליף את האלכוהול בתור משקה חברתי.
לאגוואט
היסטוריה
העיר מוזכרת לראשונה במאה ה-11 (לפי ההיסטוריון אבן ח'לדון) והייתה תחת שלטון מרוקאי ועות'מאני. בשנת 1852 כבשו הצרפתים את העיר. צבא של 6,000 חיילים, תחת פיקודו של שלושה גנרלים, (פליסייר, יוסוף ובואוסקרן) - הטילו מצור על העיר לאגוואט. הקרב החל ב-21 בנובמבר, עד 4 בדצמבר של אותה שנה, העיר לאגוואט הייתה סוערת. היה חיסול שיטתי של האוכלוסייה לפי פקודה, יותר משני שלישים נהרגו. שאר אוכלוסיית העיר ניצלו בקושי באמצעות כניעה. הצרפתים הרסו שכונות שלמות ובנו במקומם בתים חדשים ומודרניים.
מאז 1962, לאגוואט היא תחת שלטונה של אלג'יריה העצמאית. בשנת 1974 לאחר החלוקה המנהלית המחודשת, לאגוואט החזירה לעצמה את מעמדה כעיר בירה של המחוז.
דמוגרפיה
אוכלוסיית העיר לאגוואט מנתה 170,693 תושבים במפקד האוכלוסין שהתקיים ב-2012. העיר מהווה חלק ממחוז לאגוואט, שאוכלוסייתו הכוללת היא כ-480,000 תושבים. גרף האוכלוסייה מתייחס לכמות האוכלוסייה בעיר בעידן אלג'יריה העצמאית:
הדיוקסיה של לאגוואט
מאז 14 בספטמבר 1955 העיר היא מקום מושבה של "הדיוקסיה של לאגוואט" (בלטינית: Dioecesis Laghuatensis), שהוקמה ב-19 ביולי 1901. ב-10 ביוני 1948 ביקרה במקום נציגות האפיפיור. הדיוקסיה כפופה ישירות לכס הקדוש והיא מקום מושבו של הארכיבישוף של אלג'יריה. בדיוקסיה יש כ-300,000 מאמינים. בשנת 2004 שירתו במקום 1,916 כמרים ו-61 נזירות.
חינוך
בעיר קיימת אוניברסיטת "עאמר טלידג'י".
תחבורה
העיר ממוקמת על ציר תחבורה ראשי (N1) החוצה את המדינה מצפון לדרום. במזרח העיר קיים נמל תעופה בינלאומי גדול, "אל-מקרארג". ותחנת רכבת המקשרת את העיר עם שאר המדינה.
60 ק"מ דרומית לעיר נמצא שדה הגז "חאסי ראמל", שהוא הגדול ביותר בצפון אפריקה.
יהודים
עד לסוף 1948 הייתה בעיר קהילה גדולה. בעיר היו בתי כנסת ובית ספר המלמד עברית. כל יהודי העיר עזבו בעקבות הרב המקומי שעלה לישראל.
קישורים חיצוניים
אתר מידע של העיר
הכעס
הכעס הוא סינגל רוק ישראלי של להקת רוקפור שהתפרסם בחודש מאי 1991 ונכלל באלבום הבכורה של הלהקה, "רשת פרפרים". השיר נכתב על ידי טל גורדון, הולחן על ידי אמיר צורף, עובד על ידי דני רכט והופק על ידי רוקפור.
התקבלות
השיר בסגנון הרוק. לדברי מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי, "רוקפור, הרכב שדבק בשירים בשפה האנגלית, מתגלה כאן באחת משיריה היותר רכים-מלודיים-הרמוניים. הטון של הסולן רך, העיבוד לוקח את השיר להרמוניות מופלאה, פופ קלאסי שכזה בהפקתו של דני רכט". הוא הוצג כמועמד לכניסה ל"מקום בצמרת" (מצעד הפזמונים הישראליים השבועי של רשת ג') ב-16 ביולי 1991, ובשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-29. ב-6 באוקטובר הגיע למקום ה-11 במצעד, ב-3 בנובמבר עלה למקום השביעי וב-17 בנובמבר הגיע למקום החמישי.
הלהקה ביצעה את שירה בהופעה חיה בתוכנית "זהו זה!", והפיקה לו קליפ (שבו מבוצע השיר במפעם מהיר יותר) בבימויו של ירון בן חורין, שנוצר ערב פרסומו של האלבום. עם צאתו אמר מלחין השיר אמיר צורף בריאיון לעיתון "חדשות" כי הוא "בהחלט מעביר את רוח הלהקה ואת רוח השיר [...] רוק רך מצד אחד, ומצד שני רוק קשה יותר. יש בתקליט דברים מאוד מסחריים ו'מְכירים' ולעומת זאת דברים מאוד נסיוניים [...] 'כעס', מסתבר, הוא האמצע בין שתי האפשרויות".
תוכן השיר
על תוכן השיר סיפרה גורדון שמאז שהחלה לכתוב טקסטים, היא כתבה בלשון זכר מאחר שההשפעות המוזיקליות שלה הגיעו מעולם של יוצרים גברים. מאחר שהשיר הזה נכתב מלכתחילה בשביל גבר, היא התענגה לכתוב את השיר שיוצא מפיו של גבר שנפרד מבת זוגו אבל הכול עוד בוער בקרבו – "הכעס כבר נעול אבל עדיין מטלטל". השיר זכה לשבחי המבקרים ולהשמעות רבות. אלי לולאי, סולן רוקפור, סיפר שהקהל שהגיע להופעות חיכה לביצוע של הכעס: "הופענו ב'לוגוס' מול 15–20 איש, ממש לא הבינו את זה וחיכו שנשיר את 'הכעס' כדי שיהיה משהו שכן מכירים".
גרסאות כיסוי
השיר זכה לכ־30 ביצועים וגרסאות כיסוי על ידי אמנים שונים בעברית ונכלל בעשרה אלבומים שונים. כמו כן בוצעו לשיר גרסאות נוספות בשפות זרות, בהן של רעות יהודאי ועמירם עיני (בתרגומו של עיני) מ-2014.
לשיר גרסת כיסוי של רמי קלינשטיין שנוצרה במסגרת הפרויקט המוזיקלי "עבודה עברית". קלינשטיין ציין שהופתע שהשיר נכתב על ידי יוצרת מאחר שהוא מאוד "גברי ובוגר". אמנים נוספים שביצעו גרסאות לשיר: להקת מריונטה סול, אבירם קינן, רעות יהודאי ועמירם עיני, אלדד גואטה, גילי רייכנטל ורונית שחר, שלישיית אלון הלל, שרון חזיז אורנה דץ ומיכל אמדורסקי, שמעון גרשון ומלי לוי.
דגל דרום אפריקה
דגל דרום אפריקה (באנגלית: Flag of South Africa, באפריקאנס: Vlag van Suid-Afrika) הוא דגלה הלאומי של דרום אפריקה. הוא אומץ ב-27 באפריל 1994 במהלך הבחירות החופשיות הראשונות אשר נערכו לאחר סיום משטר האפרטהייד. דגל לאומי חדש אומץ על מנת לייצג את דרום אפריקה הדמוקרטית החדשה.
הניסיונות לבחירת דגל חדש באמצעות תחרות עיצוב ציבורית לא צלחו ואף לא אחד מן העיצובים אשר הוגשו על ידי הציבור לוועדה הבוחרת לא נבחר. כרוז המדינה, פרדריק בראונל עיצב דגל ארעי לבחירות החופשיות אשר נערכו ב-27 באפריל, הבחירות הכלליות החופשיות הראשונות, ולרגל כניסתו של נלסון מנדלה לתפקיד הנשיא ב-10 במאי. הדגל התקבל באופן חיובי על ידי התושבים עד אשר הגרסה הזמנית הפכה לדגל הקבוע הלאומי של דרום אפריקה ועוגן בחוקתה. בהתחשב בהקשרים ההיסטוריים הבעייתיים ראוי לציון כי נמצא מחליף לדגל הישן של דרום אפריקה. הדגל החדש נתפס כסמל דרום אפריקה המתחדשת.
עיצובו הייחודי של הדגל מורכב משני פסים, האחד בצבע אדום (בצידו העליון) והאחר בצבע כחול (בתחתית הדגל) מופרדים בפס מרכזי בצבע ירוק אשר מתפצל לצורת האות "Y" אופקית. זרועות הצורה מסתיימות בצידו של התורן ויוצרות משולש שצבעו שחור אשר מופרד מהפס הירוק במסגרת צהובה. הפסים האדום והכחול מופרדים גם כן מהפס הירוק במסגרת לבנה צרה.
הדגל הדרום אפריקאי הוא הדגל הלאומי היחידי אשר צבוע בשישה צבעים שונים וללא כל סמל או מטען.
עיצוב
כאשר עוצב הדגל החדש נקבע רשמית כי לצבעים לא הייתה כל משמעות סמלית למעט עובדת השימוש בהם בעבר. אך על פי מעצבו של הדגל, הצבע האדום מסמל את הדם אשר הוקז בסכסוכים הרבים ובמלחמות במדינה.
הסברים בלתי רשמים רבים לצבעי הדגל הוצעו. הסבר אופטימי לדגל מציין כי צורת הפאל (Y) מסמלת את התלכדותם של אזרחי דרום אפריקה כאומה מאוחדת, הצבע הכחול מייצג את השמיים ואת שני האוקיינוסים אשר מקיפים את המדינה, הצבע הירוק מסמל את החוות ואת הסביבה הטבעית אשר מהווה חלק בלתי נפרד וחיוני של דרום אפריקה, הצבע הצהוב מסמל את אוצרות הטבע ובפרט את הזהב, הצבע השחור מסמל את הדרום אפריקאים השחורים יחד עם השייכות לשאר יבשת אפריקה והצבע הלבן מסמל את הדרום אפריקאים הלבנים וכסמל לשלום.
הצבעים אדום, ירוק וצהוב מהווים גם את הצבעים הכלל-אפריקאיים.
היסטוריה
לאחר מלחמת הבורים (1899–1902) ואיחוד דרום אפריקה ב-1910, הפך דגל הממלכה המאוחדת להיות דגלה הלאומי של דרום אפריקה, כפי שהיה נהוג ברחבי האימפריה הבריטית. הנס הכחול והאדום המושחתים בסמל האיחוד הוענקו לו בעקבות צו של האדמירליות הבריטית ב-1910 לשימוש הספינות בים.
מטרתם של הנסים הללו לא הייתה לשמש כדגל לאומי לדרום אפריקה, אף על פי שכמה יחידים עשו בהם שימוש שכזה, בייחוד בנס האדום. הממשלה האפריקאנרית הראשונה שלאחר האיחוד נכנסה לתפקידה בשנת 1925, ורק אז הועברה הצעת חוק ב אשר הורתה על דגל חדש לאיחוד. צעד זה כמעט גרם לשלוש שנים של מלחמת אזרחים, כיוון שהבריטים חשבו כי הבורים מעוניינים בהעלמת הסממנים האימפריאליים האהובים שלהם, בעוד נטאל איימה כי תפרוש מן האיחוד.
הצעת פשרה שהוגשה ב-1927 הובילה לאימוצו של דגל נפרד לאיחוד אשר הונף לראשונה ב-31 במאי 1928. עיצובו של הדגל התבסס על דגלו לכאורה של יאן ואן ריבק או ה-Prinsevlag (דגל הנסיך באפריקאנס) אשר מקורו היה כדגל הולנדי המורכב משלושה פסים אופקיים של כתום, לבן וכחול. גרסה של הדגל שימשה כדגל חברת הודו המזרחית ההולנדית (בתוספת לוגו החברה במרכז הדגל) באזור הכף בין השנים 1652 ל-1795. התוספת הדרום אפריקאית לעיצובו של הדגל הייתה שלושה דגלים קטנים במרכזו של הפס הלבן המרכזי. הדגלים הקטנים היו דגל הממלכה המאוחדת לכיוונו של התורן, דגל מדינת אורנג' החופשית במאונך ודגל טרנסוואל לכיוון קצה הדגל.
בחירתו של דגל הנסיך כבסיסו של הדגל הדרום אפריקאי הייתה יותר הצעת פשרה מאשר סיפוק שאיפותיהם הפוליטיות של האפריקנרים. דגל הנסיך נחשב כדגל הראשון אשר הונף על קרקע דרום אפריקאית והיה נייטרלי מבחינה פוליטית כיוון שלא שימש כדגל של אף אומה אחרת. אלמנט נוסף של הפשרה אשר הושגה כלל את הנפתו של דגל הממלכה המאוחדת לצד הדגל הדרום אפריקאי החדש על גגות בניינים רשמיים. דואליות זו נמשכה עד שנת 1957 אז איבד היוניון ג'ק את מעמדו הרשמי לאחר חוק של הפרלמנט הדרום אפריקאי. הנס האדום איבד את מעמדו בשנת 1951 כדגל צי הסוחר.
בעקבות תוצאותיו של משאל עם הפכה דרום אפריקה לרפובליקה ב-31 במאי 1961 אך עיצובו של הדגל נותר ללא כל שינוי. אולם, באותה תקופה הופעל לחץ ציבורי להחלפתו של הדגל, בייחוד מצידם של האפריקאנרים אשר התנגדו לקיומו של דגל הממלכה המאוחדת כחלק ממנו. לראש הממשלה בדימוס ואדריכל האפרטהייד, הנדריק פרוורד, היה חלום להניף דגל "נקי" בשנות ה-60 של המאה ה-20 מעל שמי דרום אפריקה. הגרסה המוצעת הייתה טריקולור באותם צבעים כמו דגל הנסיך אך במקום שלושת הדגלים הציע לצייר דלגן מנתר מעל זר של פרחים. יורשו של פרוורד, ג'ון פורסטר, העלה את נושא הדגל במסיבת עיתונאים ב-30 במרץ 1971 ואמר כי לקראת חגיגות יום הרפובליקה העשירי הוא מעדיף להשאיר את הפרשה מאחור וזאת כיוון שלא רצה כי שאלת הדגל תעלה שוב לסדר היום כפי שקרה בשנות ה-20 סביב היוניון ג'ק. כמו כן הוא צוטט באומרו.
העיצוב הנוכחי
עיצובו הנוכחי של דגלה הלאומי של דרום אפריקה הונף לראשונה ב-27 באפריל 1994, באותו יום שבו נערכו הבחירות הרב-גזעיות הראשונות. עם זאת, הדגל הונף רק כדגל חליפי - זמני והוא עוצב זמן קצר לפני הנפתו ובקושי הספיק להגיע לתורן בזמן לתחילת הבחירות.
הבחירה בדגל חדש הייתה חלק מתהליך המשא ומתן אשר הונע עם שחרורו של נלסון מנדלה מכלא האפרטהייד בשנת 1990. בשנת 1993 נערכה תחרות עיצוב לאומית שמטרתה עיצוב חדש לדגל. ועדת הסמלים הלאומית קיבלה לידיה למעלה מ-7,000 הצעות שונות ומתוכן נבחרו שישה עיצובים סופיים והוצגו לציבור, אך אף לא אחת מהן קיבלה את התמיכה הראויה. מספר מכוני עיצוב התבקשו לשרטט הצעות נוספות, אך שוב ללא כל הצלחה וכך יצא הפרלמנט לפגרה בסוף 1993 ללא מועמד ראוי להחלפתו של הדגל הלאומי.
בפברואר 1994 הוטלה המשימה לפתרון סוגיית הדגל על סיריל רמפונזה ורולף מייר, הנציגים הבכירים מטעם הקונגרס הלאומי האפריקני והמפלגה הלאומית (בהתאמה). גרסה סופית אושרה ואומצה ב-15 במרץ 1994. גרסה זו עוצבה על ידי פרדריק בראונל, אשר עיצב גם את דגלה של נמיביה. הכרזתו הרשמית של הדגל הלאומי החדש פורסמה רק ב-20 באפריל, שבעה ימים לפני מועד החניכה הרשמי, עיכוב אשר גרם לסערה תזזיתית של יצרני הדגלים ברחבי המדינה. על פי חוקת דרום אפריקה הזמנית הדגל אמור היה להיות דגל זמני לתקופה של חמש שנים ובמהלכן יוחלט האם לשנות את הדגל, אולם הדגל התקבל בצורה יפה על ידי כלל שכבות האוכלוסייה והדגל נכלל בחוקתה הסופית ללא כל עימות ציבורי.
הכבוד לדגל
החוק הדרום אפריקאי קובע כי יש לנהוג בדגל בכבוד ובאצילות בכל זמן. "תקנות בנוגע להנפתו של הדגל הלאומי" פורסמו טרם אימוצו של הדגל החדש והן מפרטות את החוקים להצגתו של הדגל. התקנות הרשמיות קובעות כי אסור לדגל לגעת ברצפה או בקרקע, להוות מפת שולחן או להיזרק תחת במה, לכסות פסל או אבן פינה, בטקס הורדת הלוט או בטקס דומה, בתחילה או בסוף תחרויות, לשמש כבגד מסוג כלשהו או לבצע בו שימוש בפרסומת מסחרית בצורה שתביע זילזול במעמדו.
על מנת לייצר את הדגל יש צורך באישור מטעם הנשיא.
כללים מסורתיים לתלייתו של הדגל
ישנם מספר כללי כבוד מסורתיים המפרטים כיצד תולים או מציגים את הדגל. הכלל הראשון קובע כי הדגל יונף בראשית כל יום עבודה ויורד לפני או תוך כדי שקיעתה של השמש. אין להשאירו מונף בלילה אלא אם יואר כהלכה. כלל זה עודנו קיים בדרום אפריקה ועל כן ישנן תחנות רשמיות בהן הדגל מונף במשך כל שעות היממה. את הדגל יש להניף באופן נמרץ ולהוריד באיטיות ובטקסיות. בנוסף, כאשר אדם מבחין בטקס רשמי של הנפת או הורדת הדגל, חייב אותו אדם לעצור ולעמוד בדום לאורך הטקס כאשר את ידו הימנית יניח על לוח ליבו בהצדעה. אם האדם חובש כובע, יש להסירו. אדם במדים יצדיע בצורה המקובלת בשירות בו הוא חבר. את הדגל אין להניף, לצייר או להציג הפוך (הנפת דגל הפוך היא סימן בינלאומי למצוקה או מלחמה).
כאשר הדגל מוצג בצורה אופקית, המשולש השחור יהיה לשמאלו של הצופה והפס האדום יהיה בראש הדגל. כאשר הדגל מוצג בצורה אנכית, המשולש השחור יהיה בראש הדגל והפס האדום לשמאלו של הצופה (ולא רק להפוך את הדגל ב-90°). אין להניף דגל בלוי או מלוכלך.
הדגל לעולם לא יושחת בסיסמאות או כיתוב מכל סוג שהוא על השדה.
הצגה נכונה של הדגל
החוקים הנוגעים להצגתו התקינה של הדגל קובעים כי כאשר שני דגלים פרוסים על קיר מאחורי במה תרניהם חייבים להיות האחד מול השני והפסים האדומים יהיו בראש הדגל. אם הדגל מונף על מוט קצר יש להניחו בזווית כלפי הקיר כך שהדגל יפול ברכות ממנו. אם שני דגלי לאום מונפים על מוטות מוצלבים, הדגלים חייבים להיות פרושים במלואם. הדגל לעולם לא ישמש כמפת שולחן או ייתלה ממעקה.
הצגתו של הדגל לצד דגלי מדינות אחרות
אם דגל דרום אפריקה מונף מחוץ לבניין חברה לצד דגלי מדינות אחרות ישנם מספר כללים אשר מנחים את הדרך בה יונפו הדגלים. ראשית, הדגל חייב לתפוס את עמדת הכבוד, קרי הדגל הקיצוני ביותר לימין (לצד שמאל של הצופה) מבין כל הדגלים המונפים, לשמאלו יונפו דגלי שאר המדינות בסדר אלפביתי. שנית, כל הדגלים חייבים להיות בערך באותו הגודל ושום דגל אסור לו להיות גדול יותר מהדגל הדרום אפריקאי. שלישית, כל דגל מדינה חייב להיות על תורן נפרד משלו מבלי שאף דגל מדיני לא יונף מעל שום דגל מדיני אחר. רביעית, דגל דרום אפריקה יונף ראשון ויורד אחרון. אם הדגל מונף על תורן מוצלב דגל דרום אפריקה יונף במרכז ויפנה לימין (לשמאלו של הצופה).
הצגתו של הדגל תחת קורת גג
אם הדגל מוצג תחת קורת גג באולמות ציבוריים בכנסות ואסיפות מכל סוג שהוא הוא חייב להיות בימין הבמה (לשמאלו של הצופה) כיוון שזוהי עמדת הכבוד והסמכות. על כן כאשר הדגל מוצג לצידו של נואם באולם והוא יונח לימינו של הנואם. כאשר הדגל מונף על מוט בצורה אנכית, יש לדאוג כי הפס האדום יהיה לשמאלו של הצופה.
מצעדים וטקסים
כאשר נושאים את הדגל במצעדים ובטקסים לצד דגל או דגלים אחרים, יש למקמו בצד ימין של הצעדה או לבדו לפני המרכז. על הדגל ליצור ייחודיות בהסרת לוט מפסל או מונומנט אך לעולם לא ישמש כלוט עצמו. את הדגל אין להטות כלפי אדם או חפץ כמחווה של כבוד. דגלי רגימנט, דגלי ארגונים או דגלי מוסדות מוטים על מנת לציין מחוות כבוד.
ג'וזף לגארה
ג'וזף לגארה (בצרפתית: Joseph Légaré;; 10 במרץ 1795 – 21 ביוני 1855) היה צייר ואמן ודמות פוליטית בקנדה.
ראשית חייו
הבן הבכור במשפחה של שישה ילדים, ג'וזף לגארה נולד בקוויבק סיטי, בנו של סנדלר שנקרא גם ג'וזף, ולואיז רוטיאר, והתחנך ב"פטי סמינייר דה קוויבק". הצלחתו הכספית של אביו כאיש עסקים הושלמה על ידי נכסים שהושכרו.
ג'וזף הצעיר בילה שלוש שנות לימוד בסמינר בקוויבק, אך הוא הפסיק את לימודיו ביולי 1811. ב-19 במאי 1812 הוא הפך לחניך לציור וויטרז'ים אצל מוזס פירס.
ב-21 באפריל 1818 לגארה התחתן עם ג'נייב דמיאן. הוא היה אמן אוטודידקטי, שהחל לצייר רפרודוקציות של יצירות דתיות אירופיות ובהמשך הפיק ציורים משלו וקיבל מדליה בשנת 1828.
הוא היה אמן הנוף הראשון ממוצא צרפתי-קנדי. בשנת 1833 פתח לגארה גלריה משלו בעיר קוויבק, הגלריה לאמנות הראשונה בקנדה, שנסגרה כעבור שנתיים. בשנת 1838 הוא פתח גלריה נוספת בשותפות עם עורך הדין תומאס אמיוט.
לגארה כיהן כחבר המועצה העירונית של העיר ומועצת הבריאות. הוא שימש גם כשופט שלום. בשנת 1842 עזר בהקמת אגודת סן-ז'אן-בפטיסט בקוויבק. לגארה היה מועמד למושב באספה המחוקקת ב־1848 וב־1850.
במישור העירוני והמחוזי, מעורבותו הפוליטית של לגארה לא מנעה ממנו תפקיד פעיל בחיי התרבות של זמנו. פעילותו כאספן אמנות - היה חלוץ בתחום, ואחד המומחים הראשונים. הוא רכש שלושים יצירות באמצעות הלוואה שהעניק לו אביו ביולי 1819. שלושים העבודות הללו היוו את גרעין האוסף שלו. רוב הרכישות המאוחרות שלו הגיעו משני סוחרים בקוויבק.
לגארה צייר מספר עבודות המתארות את "מנהגי האינדיאנים בצפון אמריקה". עם זאת, כמה מיצירותיו הזכורות יותר כוללות: מנזר האורסולינים הראשון בקוויבק, אנדרטאות הישועים בצרפת החדשה, מות הקדושים של האחים ברייב.
שנים מאוחרות
החופש הכספי היחסי של לגארה איפשר לו לצייר כרצונו מבלי שיהיה לו צורך לדאוג לפרנסה. הוא מכר כמה עבודות לכנסיות ולמסדרים דתיים, אך לא תמיד מצא שוק ליצירותיו.
רבים מנופיו "נדחו על ידי בני ארצו, כמו יצירותיו האחרות בגלל דעותיו הפוליטיות". רבים מתומכיו היו זרים.
הוא נקרא למועצה המחוקקת של קנדה בפברואר 1855 ונפטר בתפקידו בקוויבק סיטי בגיל 60.
כוכב הדינוזאורים
כוכב הדינוזאורים (באנגלית: Dinosaur Planet) היא תוכנית טלוויזיה מוקומנטרית על דינוזאורים בת 4 פרקים באורך 48 דקות, ששודרה בערוץ דיסקברי בדצמבר 2003. התוכנית התבססה על התוכנית כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה ונעשתה בעזרת תוכנת Computer-generated Imagery ליצירת הדינוזאורים השונים.
תוכנית זו מלווה מיני דינוזאורים שחיו בתקופת הקרטיקון העליון ואת חייהם של כמה מהם בהסתמך על מחקרי מאובנים (לרבות הצגה של דינוזאורים מנוצים) ובליווי הסבריו של הפלאונטולוג סקוט סאמפסון (Scott D. Sampson). קריין הסדרה הוא השחקן כריסטיאן סלייטר.
הסדרה הופצה גם ב-DVD.
ליזה ריימונד
ליזה ריימונד (באנגלית: Lisa Raymond; נולדה ב-10 באוגוסט 1973) היא טניסאית עבר אמריקאית. אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בעשור הראשון והשני של המאה ה-21, במיוחד במשחקי זוגות נשים. היא זכתה ב-11 תחרויות גראנד סלאם לזוגות נשים וזוגות מעורבים וסך הכל זכתה ב-83 טורנירים.
ליזה ריימונד קיבלה גמלת ספורטאית מצטיינת באוניברסיטת פלורידה. בתחרויות לנוער היא זכתה 5 פעמים בתחרויות ארציות.
בשנת 1994 היא לראשונה מגיעה למשחק הגמר בתחרות גראנד סלאם, אך מפסידה. בשנת 1996 היא ניצחה לראשונה בתחרות גראנד סלאם - בזוגות מעורבים.
התוצאות הכי טובות שלה היו עם סמנתה סטוסור.
.al
al. היא סיומת האינטרנט (ccTLDs - Country Code Top Level Domains) הלאומית של שמות ,juo של אתרי אינטרנט הרשומים באלבניה. סיומת זו נוצרה בשנת 1992. הסיומות מנוהלות על ידי רשות התקשורת והאלקטרוניקה של אלבניה (AKEP). נכון ליולי 2013, כל אחד יכול להירשם בשם תחום זה.
סיומת אינטרנט משנית
בעבר, הרשמות ישירות של אתרי אינטרנט בסיומת האינטרנט המשנית של .al לא היו מותרות.
מעון יום
מעון יום בישראל
מעון יום בישראל הוא מקום המיועד לשמירה על ילדים בגילאי 3 חודשים עד 3 שנים. המעון מופעל על ידי תאגיד כגון ארגון נשים, עמותה, מלכ"ר, חברה בע"מ או רשות מקומית, המקבלים "סמל מעון" מטעם משרד הכלכלה. מעונות היום בישראל נתונים לפיקוח המשרד, אך בעשר השנים הקרובות הם צפויים לעבור בהדרגה לפיקוח משרד החינוך ככל מערכת החינוך. שעות הפעילות במעון הן 7:00-16:00, לעיתים גם עד 17:00 (כדי לתת מענה לצרכים של הורים עובדים), ובימי שישי עד 13:00. בנוסף לפעילות כגן ילדים בחלקו הראשון של היום, כוללת הפעילות במעון גם מתן ארוחת צהריים לילדים, ולאחריה שנת צהריים. עם זאת, בחלק ממעונות היום בישראל קיימת אפשרות עבור הורים המעוניינים בכך, לאסוף את ילדיהם מהמעון כבר בשעות הצהריים.
חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות נחקק ב-2018 בעקבות מקרי התעללות של מטפלות בפעוטות שתועדו ופורסמו. עיקרו התקנת מצלמות במעונות יום לילדים בגילאי 0–3 והוא נועד למנוע אלימות של מטפלות כלפי פעוטות ובכך להגן על שלומם הנפשי והגופני.
בכדי לעודד את שילובם של הורים בשוק העבודה, המדינה, באמצעות משרד הכלכלה, מסייעת במימון מעונות יום ומשפחתונים מוכרים. הסיוע במימון מוגבל למשפחות העומדות בקריטריונים לזכאות וגובהו נקבע בהתאם לרמת ההכנסה לנפש במשפחה. בשנת 2021 שר האוצר אביגדור ליברמן רצה לבטל סבסוד זה עבור אברכים. בעקבות פסיקת בג"ץ החלטה זו בוטלה.
אלימות במעונות יום
האלימות במעונות יום נחשבת בעיה קשה שנמצאת בפרופיל תקשורתי גבוהה, למרות שבפועל אין למדינה נתונים על כמות הפעוטות במעונות היום, ולא על מקרי האלימות במעונות. חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות נחקק ב-2018 בעקבות מקרי התעללות של מטפלות בפעוטות שתועדו ופורסמו. עיקרו התקנת מצלמות במעונות יום לילדים בגילאי 0–3 והוא נועד למנוע אלימות של מטפלות כלפי פעוטות ובכך להגן על שלומם הנפשי והגופני.
התמודדות הציבור
בעיות האלימות במעונות היום יוצרות תגובות מהציבור הרחב, חלקן מהורי הפעוטות אשר מעבירים ביקורת קשה כלפי הגננות והממשלה. הורים רואים את ילדיהם כחסרי ישע אשר חווים אלימות מילולית ופיזית, ופועלים במספר דרכים על מנת להגן על הפעוטות כגון: הפגנות, פוסטים ברשתות החברתיות, הגשת תלונה והקנטות. בעקבות תלונות הציבור המדינה ניסתה לתת מענה לבעיה ולמגר אותה, אך הציבור מרגיש שלא התחולל שינוי.
קלוטרימאזול
קלוטרימאזול (באנגלית: Clotrimazole) הוא תכשיר אנטי-פטרייתי לטיפול מקומי של סוגים שונים של זיהומים פטרייתיים. התרופה יעילה לטיפול בזיהומים פטרייתיים של העור. ניתן למרוח אותה בכפות ואצבעות הרגליים, בתי שחי, מפשעה, קפלי עור ואזורים אחרים של העור ובזיהומי קאנדידה של הפה, הנרתיק או הפין.
התרופה קיימת בצורת קרם, תמיסה ותרסיס לטיפול בזיהומי עור, ובצורת פתילות וקרם המוחדרים לתוך הנרתיק. תופעות לוואי בעקבות שימוש בקלוטרימאזול הן נדירות ביותר, אם כי חלק מהמטופלים עלולים לחוש צריבה וגירוי בעור באזור המטופל.
אופן נטילת התרופה הוא כפתילות לנרתיק, קרם ותמיסה לעור. המינון הנהוג לקלוטרימאזול הוא 1–2 פעמים ביום כקרם לנרתיק או פעם ביום לפני השינה כפתילות לנרתיק או 2–3 פעמים ביום כתמיסה וקרם לעור.
זמן הטיפול הממוצע בזיהומי עור פטרייתיים נע בין 2–3 שבועות. על מנת למנוע הישנות הזיהומים הפטרייתיים, בעיקר ברגליים, יש להמשיך את הטיפול במשך שבועיים נוספים לאחר היעלמות סימני המחלה. אם אין הטבה לאחר 4 שבועות, יש לפנות לרופא.
תופעות לוואי
כמו בכל תרופה, השימוש בקרם קלוטרימאזול עלול לגרום לתופעות לוואי בחלק מהמשתמשים. בזמן השימוש בתרופה, עלולות להופיע השפעות לוואי כגון: גירוי קל, הרגשת חום ועקצוץ באזור המטופל. תופעות אלו חולפות בדרך כלל תוך זמן קצר לאחר תקופת ההסתגלות לתכשיר.
יש להפסיק את השימוש ולפנות לרופא אם מופיעות תופעות הלוואי הבאות: רגישות יתר כמו גירוד, אדמומיות, נפיחות, קילופי עור (נדיר).
אוניית המערכה יאמטו
אֳנִיַּת הַמַעֲרָכָה יָאמַטוֹ (באנגלית: Yamato, ביפנית: 大和) הייתה אוניית המערכה המובילה מסדרת יאמטו, ששירתה בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. האונייה, שנקראה על שמה של פרובינציית יאמטו, ואוניית-האחות שלה מוּסאשׁי, היו אוניות המערכה הכבדות והחמושות ביותר שנבנו אי פעם, בעלות הדחק מקסימלי של 72,800 טון, חמושות בתשעה תותחי 18 אינץ'. שתי האוניות טובעו במהלך המלחמה.
האונייה, שבנייתה החלה ב-1937, נכנסה לשירות בסוף 1941 ותוכננה להתמודד עם העליונות המספרית של ציי המעצמות בעלות האינטרסים באוקיינוס השקט. במהלך שנת 1942 שימשה היאמטו אוניית הדגל של הצי היפני המשולב וביוני באותה שנה פיקד אדמירל איסורוקו יממוטו על קרב מידוויי הרה האסון מגשרה.
בתחילת 1943 הייתה מוסאשי לאוניית הדגל של הצי המשולב והיאמטו עגנה למשך שארית השנה ולמשך רוב 1944 בבסיסי הצי היפני בטרוּק (אחד מאיי מיקרונזיה) ובקוּרֶה, כתגובה לאיומי הצי האמריקאי. על אף נוכחותה בקרב ים הפיליפינים ביוני 1944 לא מילאה היאמטו כל תפקיד בקרב. הפעם היחידה שבה ירתה בתותחיה הראשיים לעבר מטרות שטח של האויב הייתה באוקטובר 1944, כשנשלחה להתעמת עם כוחות אמריקאיים שפלשו לפיליפינים במהלך קרב מפרץ לייטה.
במהלך 1944 החל מאזן הכוחות הימי באוקיינוס השקט לנטות באופן חד לרעת יפן, ובתחילת 1945 סבל הצי הקיסרי ממחסור קשה באספקה ובדלק, שהפחית את יעילותו באופן משמעותי. באפריל 1945, בניסיון נואש להאט את קצב התקדמות בעלות הברית, נשלחה היאמטו למשימה לאוקינאווה במטרה למנוע בכל מחיר את הפלישה ולהילחם עד להשמדתה. ב-7 באפריל תקפו את היאמטו מפציצים ומפציצי טורפדו שהמריאו מנושאות המטוסים האמריקאיות והטביעו אותה על כל אנשי צוותה.
תכנון ובנייה
במהלך שנות ה-30 אימצה ממשלת יפן מדיניות לאומנית תוקפנית, במטרה להרחיב את שטחי האימפריה היפנית. בהתאם למדיניות זו פרשה יפן מחבר הלאומים בשנת 1934 תוך גינוי הסכמי הוועידה הימית בוושינגטון שהגבילו את גודלן וחימושן של אוניות המערכה. או אז החלו מהנדסי הצי הקיסרי בתכנון אוניות המערכה מסדרת יאמטו. אוניית המערכה יאמטו הייתה האונייה הראשונה בסדרה זו שיועדה לבנות אוניות מערכה כבדות. מתכנני האונייה הבינו כי הצי היפני לא יוכל להתמודד עם תפוקת הייצור של מספנות הצי האמריקאי במקרה שתפרוץ מלחמה, ועל כן תוכננו כלי השיט מסדרה זו עם הדחק של מעל 70,000 טון וחימוש רב. באמצעות גודלה הרב וחימושה הכבד, כך קיוו המתכננים, תוכל היאמטו להתמודד עם מספר אוניות מערכה אמריקאיות בו זמנית, ובכך להתמודד עם יתרונו המספרי של הצי האמריקאי.
חימוש
סוללת התותחים הראשית של היאמטו כללה תשעה תותחי 460 מ"מ (18.1 אינץ') בשלושה צריחים, הקליבר הגדול ביותר של תותחים ימיים שהותקן אי פעם על אוניית מלחמה. אורך כל תותח היה 21.13 מטר, משקלו 147.3 טון והוא היה מסוגל לירות פגזים נפיצים או פגזים חודרי שריון למרחק של 42 ק"מ. סוללת התותחים המשנית שלה כללה שנים עשר תותחי 155 מ"מ (6.1 אינץ') בארבעה צריחים (אחד בחרטום, אחד בירכתיים ושניים במרכז האונייה) ושנים עשר תותחי 127 מ"מ (5.0 אינץ') בשישה צריחים (שלושה בכל צד של האונייה). בנוסף כלל מערך החימוש של היאמטו עשרים וארבעה תותחי נ"מ 25 מ"מ (0.98 אינץ'), בעיקר במרכז הספינה. לאחר שעברה שיפוצים ב-1944 וב-1945 נותרו שישה תותחי 155 מ"מ בסוללה המשנית, מספר תותחי ה-127 מ"מ עלה לעשרים וארבעה ומספר תותחי הנ"מ עלה ל-162.
מבחני ים ופעילות ראשונית
ב-12 בפברואר 1942 הייתה היאמטו לאוניית הדגל של הצי היפני המשולב של האדמירל איסורוקו יממוטו. יממוטו תכנן עימות מכריע עם הצי האמריקאי באטול מידוויי. ב-27 במאי הפליגו היאמטו ומלוותיה ממפרץ הירושימה לעבר מידוויי. מפצחי הצפנים של צבא ארצות הברית היו מודעים לתוכניתו של יממוטו ואיפשרו לצי האמריקאי להיערך בהתאם. הצי הקיסרי ספג מכה קשה בקרב מידוויי, שבמהלכו טובעו ארבע נושאות מטוסים יפניות, והושמדו 332 מטוסים. יממוטו ניהל את הקרב מן היאמטו, אך כוחותיו התפרשו בשטח באופן נרחב על מנת לפתות את הכוחות האמריקאיים להיכנס למלכודת, וקבוצת אוניות המערכה הייתה רחוקה מדי מכדי לקחת חלק בעימות. ב-5 ביוני הסיג יממוטו את כוח אוניות המערכה להשירג'ימה.
ב-11 באוגוסט 1942 הפליגה היאמטו מקורה בדרכה ללגונת טרוק. לאחר 11 ימים בים אותרה על ידי הצוללת האמריקאית "פליינג פיש", ששיגרה לעברה ארבעה טורפדות. כולם החטיאו, והיאמטו הגיעה בבטחה לטרוק עוד באותו יום. במהלך כל קרב גוודלקנל עגנה היאמטו בטרוק בשל מחסור בתחמושת לתותחי ה-460 מ"מ שלה, אי הכרת הזירה הימית מסביב לגוודלקנל ובשל תצרוכת הדלק הגבוהה שלה. לפני תום השנה קיבל קפטן צ'יקאי מָטְסוּדָה את הפיקוד על היאמטו.
בשל גודל שטחי האחסון שבהן ושריונן העבה, שימשו לעיתים היאמטו והמוסאשי להעברת גייסות, ובין 12 ל-17 בדצמבר ליוותה יאמטו את שינוע הכוחות היפניים במסגרת מבצע BO-1. ב-25 בדצמבר, בעת העברת כוחות וציוד שנדרשו לסיוע לחילות המצב בבסיסים בפפואה גינאה החדשה, יירטה הצוללת האמריקאית "סקייט" את היאמטו ואת כוח המשימה שלה במרחק של כ-290 ק"מ מהחוף. הצוללת שיגרה ארבעה טורפדות לעבר יאמטו ואחד מהם פגע בצדה הימני לכיוון הירכתיים. מהפגיעה נפער חור בקוטר 25 מטר בגוף האונייה, וניתק מַחְבָּר שבין חגורת השריון העליונה לתחתונה שגרמו להצפת מחסן התחמושת של הצריח האחורי. כ-3,000 טון מים חדרו לגוף האונייה אך היא הצליחה להגיע לטרוק מאוחר יותר באותו היום. ספינת התיקונים "אקאשי" ביצעה תיקונים זמניים ביאמטו, והיא עזבה ב-10 בינואר לקורה.
ב-16 בינואר 1944 הגיעה היאמטו לקורה לתיקונים, ועלתה על מבדוק יבש עד 3 בפברואר 1944. במהלך ההספנה התקינו לוח משוריין משופע בזווית של 45° באזור פגיעת הטורפדו; עלתה הצעה לפיה יוספו עוד 5,100 טון של פלדה למיגון הספינה מפני פגיעות טורפדו, אך הצעה זו נגנזה במהרה מכיוון שתוספת כזו הייתה מעלה את ההדחק והשוקע של היאמטו בשיעור ניכר. בעודה בהספנה קיבל קפטן נוֹבּוּאֵיי מוֹרישיטָה את הפיקוד על האונייה. ב-25 בפברואר עברה היאמטו משייטת אוניות המערכה הראשונה אל "הצי השני", ובאותו יום עלתה שוב להספנה למטרות שיפוצים נוספים לכל מערכות המכ"ם והנ"מ שלה. הותקנו בה שישה צריחי 127 מ"מ כפולי-קנה ועוד שלושים ושישה תותחי נ"מ 25 מ"מ בעלי שלושה קנים, וכך עלה מספר תותחי 127 ו-25 מ"מ לעשרים וארבעה ו-162, בהתאמה. גם מערכת המכ"ם של היאמטו עברה שדרוג וכללה מערכת לזיהוי תת-אדום, מערכות בקרת נשק ומכ"ם זיהוי אווירי. היאמטו עזבה את המבדוק ב-18 במרץ והחלה בסדרת מבחני ים ב-11 באפריל. היא עזבה את קורה ב-21 באפריל כשעל סיפונה חיילים וציוד בדרכם למשימה בפיליפינים, לשם הגיעה ב-28 באפריל. משם המשיכה למלזיה והצטרפה שם ל"צי הנייד" של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה ב-14 במאי.
קרב ים הפיליפינים
בתום הקרב הסיג אוזאווה את הצי הנייד אל אזור ההיערכות בהאשירג'ימה שליד קורה לצורכי תדלוק והצטיידות. בקורה נוספו ליאמטו חמישה תותחי נ"מ 25 מ"מ תלת-קניים. בהזדמנות זו ננקטו "נוהלי ציפה בחירום", שהביאו להסרת כל חפץ דליק מהאונייה, כגון לינולאום, מצעים ומזרנים. הסרת המזרנים הביאה לידי כך שאנשי הצוות ישנו על לוחות עץ ששימשו במקרה הצורך לתיקון נזקים. צבעים דליקים כוסו בשכבת צבע על בסיס סיליקון ומשאבות נוספות וציוד להגנה מפני אש פוזרו ברחבי האונייה. ב-8 ביולי הפליגה היאמטו דרומה בליווי במוסאשי, נאגאטו, סיירת המערכה "קונגו" ואחת עשרה סיירות ומשחתות נוספות. היאמטו והמוסאשי הפליגו לאיי לינגה, לשם הגיעו ב-16–17 ביולי. בשלב זה של המלחמה הצטמצם מאוד צי המיכליות של יפן בשל פשיטות צוללות אמריקאיות, ועל כן עגנו רוב יחידותיו בדרום-מזרח אסיה, על מנת לשמור על קרבה למקורות הדלק והאספקה שלהן. בשל כך נשארו אוניות המערכה באי זה במשך כשלושה חודשים.
קרב מפרץ לייטה
בין 22 ל-25 באוקטובר 1944 לקחה היאמטו חלק באחד מהקרבות הימיים הגדולים בהיסטוריה - קרב מפרץ לייטה. "מבצע שו 1" החל בתגובה לפלישת האמריקאים לפיליפינים, וריכז מספר כוחות משימה יפניים באי לייטה, עליו נחתו כוחות אמריקאים. ב-18 באוקטובר, נצבעה היאמטו בצבע שחור, כהכנה למעברה הלילי במיצר סן ברנרדינו. ב-23 באוקטובר תקפו הצוללות האמריקאיות "דארטר" ו"דייס" את היאמטו ואת "הכוח המרכזי" של האדמירל טקאו קוריטה, בדרכם ללייטה. הצוללות טיבעו שתי סיירות כבדות מדגם "טקאו", כולל את אוניית הדגל של קוריטה "אטאגו", וגרמו נזק לשלישית. קוריטה ניצל והעביר את דגלו ליאמטו. ביום שלאחר מכן, במהלך הקרב בים סיבויאן, נפגע קשות הכוח המרכזי של קוריטה באבדו שלוש סיירות כבדות נוספות. אובדן כלים זה חיסל כמעט לחלוטין הגנת הנ"מ של הכוח. במהלך אותו יום ביצעו מטוסי נושאות המטוסים האמריקאיות 259 גיחות בסך הכל. באחת הגיחות פגע מטוס מנושאת המטוסים האמריקאית "אסקס" ביאמטו באמצעות שתי פצצות חודרות-שריון, וכמעט-פגע באמצעות פצצה נוספת; היאמטו ספגה נזק בינוני וכ-3,370 טון מים חדרו לאונייה.