cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רשימת פועלי ישראל
הרשימה הממלכתית
בן-גוריון רץ בבחירות לכנסת השביעית בראש הרשימה הממלכתית, מפלגה שהקימו אנשי המיעוט ברפ"י, שהתנגדו לאיחוד עם מפלגת העבודה. מפלגה זו זכתה לארבעה מנדטים, ובמהלך כהונת הכנסת השביעית פרש ב"ג מן החיים הפוליטיים, והודיע, כי אילו היה ממשיך בפעילות פוליטית, היה מצטרף למפלגת העבודה. הוא בילה את שארית ימיו בשדה בוקר בכתיבת זכרונותיו. שלושה מחברי הכנסת שנותרו במסגרת "הרשימה הממלכתית" לאחר פרישתו של בן-גוריון חברו בשנת 1973 לאריאל שרון, להקמת הליכוד, ואילו חה"כ מאיר אביזוהר הצטרף, בראש קבוצת המיעוט ברשימה הממלכתית, למפלגת העבודה, ברוח הכרזתו של בן-גוריון.
בשנת 1981, במהלך כהונת הכנסת התשיעית, פרשו חברי הכנסת יגאל הורביץ, זלמן שובל ויצחק פרץ מן הליכוד וקראו לסיעתם החדשה "רפ"י - הרשימה הממלכתית". סיעה זו החזיקה מעמד כארבעה חודשים, כאשר לאחריהם הצטרפו חברי הכנסת שובל והורביץ לסיעתו של משה דיין תל"ם, ואילו חבר הכנסת פרץ שב והצטרף לליכוד. בשנת 1983 הקים יגאל הורביץ מחדש מפלגה בשם רפ"י ולקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 שונה שמה ל'אומץ' והיא כללה ברשימת המועמדים שלה את הורביץ ושובל. הרשימה זכתה במנדט אחד בלבד והורביץ נבחר מטעמה לכנסת וכיהן כשר בלי תיק בממשלת הרוטציה, בתחילה כתומך של המערך ואחר כך עבר לתמוך בליכוד ולקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988 הצטרף לליכוד עם מפלגתו.
מפלגת העבודה
אנשי רפ"י היו לחלק בלתי נפרד ממפלגת העבודה, ששבה וצרפה יחד את כל הפלגים ההיסטוריים של מפא"י, ושבו אל חיקה של מפלגת האם, ממנה פרשו בזעם כה רב, כאילו לא היו דברים מעולם. משה דיין היה לאחד ממנהיגיה המובהקים של המפלגה, אם כי בשל הנסיבות ההיסטוריות לא זכה מעולם בתפקיד ראש הממשלה אליו ייעד את עצמו. שמעון פרס היה לראש הממשלה מטעם המפלגה, ולמנהיגה במשך שנות דור, משנת 1977, בהפסקות מסוימות, עד 2005, בה פרש מהמפלגה ועבר למפלגת "קדימה" של אריאל שרון. יצחק נבון שימש כנשיא מדינת ישראל, ואף לאחר סיום תקופת כהונתו שב לחיים הפוליטיים וניסה לקבל את מועמדות המפלגה לראשות הממשלה לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה. הוא נכשל בכך, ושימש זמן מה כשר החינוך בטרם פרש.
מורשתה של רפ"י
בזמן קיומה הקצר לא הותירה רפ"י, לדעת רבים, כל חותם מבחינה פרלמנטרית או מעשית. אף בנושא שהיה קשור לעילת קיומה, חקירת "הפרשה", לא הביאה לשינויים כלשהם. ועדת חקירה משפטית לא הוקמה, והנושא נזנח, והפך לנחלתם של היסטוריונים, ולא לנושא שנמצא על סדר היום הפוליטי.
אולם, בשאלה העקרונית שהעלה בן-גוריון, ניצחה גישתו, לפיה יש להפקיד הכרעה בשאלות עובדתיות, ובמיוחד בדבר אשמתו או חפותו של אדם, בידי גורם משפטי ולא בידי ועדה של פוליטיקאים.
במאבק שבין הדורות במפא"י הכריעה לבסוף הביולוגיה, ובאמצע שנות השבעים, לאחר מלחמת יום הכיפורים היה דור העלייה השלישית מחוץ לשדה הפוליטיקה, והמאבק הפוליטי בתוך מפלגת השלטון התקיים בין "צעירים" כשמעון פרס, יגאל אלון ויצחק רבין.
רפ"י תיזכר כאחד הניסיונות הראשונים להקים "מפלגת מרכז", ניסיון שכשל, כמספר ניסיונות שבאו אחריו. ד"ש בראשות יגאל ידין ומפלגת המרכז של יצחק מרדכי היוו ניסיונות דומים, להקים מפלגה, תוך פיצול ממפלגת האם השלטת, ולהשתלט מן המרכז הפוליטי על שדה המערכה הפוליטי במדינת ישראל. בראשית מערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה ב-2006 טענו רבים, בעיקר מתנגדיה, כי מפלגת קדימה לא תנצח (על אף סקרים שבישרו לה ניצחונות גדולים, בדומה לרפ"י) ותהפוך למפלגת ביניים קטנה (בסופו של דבר ניצחה קדימה וזכתה ב-29 מנדטים). סיבות הכישלון והפירוק תוך זמן קצר של שלוש המפלגות שונות. יש שיאמרו כי רפ"י, שחרתה על דגלה את חקירת "הפרשה", לדרישתו המפורשת של בן-גוריון, הייתה קורבן לעיסוקו האובססיבי של בן-גוריון בעניין זה, בניגוד לדעת הקהל, ובניגוד לאינטרס הפוליטי של אנשי המפלגה. עניין זה שלווה בתפיסת "יקוב הדין את ההר", גם הוא חלק ממורשתה- ההתעקשות על דין היסטורי. לעומת זאת, יש אומרים, כי רפ"י נפלה קורבן לשיתוף אינטרסים של כל המפלגות יריבות מפא"י, שרצו לפגוע בה ובמנהיגה ההיסטורי, יחד עם מתנגדי בן-גוריון בתוך מפא"י, וכי בן-גוריון הקדים את זמנו בדרישה שזיכוי שר מאחריות לא ייעשה על ידי ועדת שרים אלא בוועדת חקירה משפטית (בדומה לוועדת כהן ולוועדת אגרנט המאוחרות יותר).
אבא גנוב 2
אַבָּא גָּנוּב 2 הוא הסרט השני בטרילוגיית סרטים ישראליים בכיכוב השחקן יהודה ברקן אשר יצא לאקרנים בשנת 1989. שני הסרטים הנוספים בטרילוגיה הם: "אבא גנוב" (1987) ו"אבא גנוב 3" (1991).
תקציר העלילה
צ'יקו הטברייני ובן בן ה-10 עוברים לגור ביפו. הם שוכרים בית ערבי עתיק ומוזנח סמוך לחוף הים וחוברים לגליה ואפרת. איש עסקים זר המתכנן פרויקט פיתוח בנמל, חובר לעורך הדין קוגלר, אך לאחר מכן עובר להיות מיוצג על ידי גליה עורכת הדין .כנקמה על כך עורך הדין קוגלר ויד ימינו, שרמן, מנסים להוביל לכך שבן יוצא מחזקתו של אביו בטענה של הזנחה מתמשכת של הילד. לשם כך מנסה קוגלר להוביל לכך שבן יוצא למסגרת חוץ ביתית (מוסד לילדים) ולאחר מכן יועבר לרשות אמו בארצות הברית.
יחסיהם של צ'יקו וגליה ממשיכים להתקדם אך צ'יקו מסרב להתחתן. הוא מסכים להפגש עם הוריה של גליה שהגיעו מחו"ל. סוניה מטבריה ושכנו ניסים ("הדוקטור") עמו הוא מתיידד, מוצגים בפני הוריה כהוריו של צ'יקו המנסה להרשים את הוריה של גליה.
חוסר הבנה בה צ'יקו חושב כי גליה בוגדת בו עם איש העסקים, מביא אותו להפליג עם בנו לאי יווני בשם נקסוס, שם הם רבים מאחר שצ'יקו פוחד להודות שהוא אכן אוהב את גליה. צ'יקו צועק לבן שהוא כנראה לא מבין שגליה היא לא אמא שלו, בן לא מקבל את זה וצ'יקו בתגובה סוטר לו.
פסקול הסרט כולל מגוון שירים רחב ובהם מספר רב של שירים בביצועו של חיים משה, מהשיר "קום בן אדם" המופיע בפתיחת הסרט ועד השיר "נשבע" המופיע בסצנת החתונה. בעקבות הסרט התפרסם השיר "נשבע", והוא שימש שיר כניסה לחופה בחתונות רבות בשנות ה-90 של המאה ה-20.
סרקופג יוניוס באסוס
"סרקופאג יוניוס באסוס" הוא סרקופג העשוי אבן שיש המתוארך לשנת 359 לספירה והוא מוצג כיום במוזיאון הוותיקן ברומא.
הסרקופג שייך לאדם נוצרי בשם יוניוס באסוס (בלטינית: Junius Bassus), בנו של קונסול רומי אשר היה בעל תפקיד בפרפקטורה הרומית. כתובת על הסרקופג, הכתובה לטינית, מספרת אודותיו:
"יוניוס באסוס, חבר הסנאט, אשר חי ארבעים ושתיים שנה ושני חודשים, הצטרף אל האל במהלך שרותו את השלטון הרומי והמיר את דתו ב-25 בספטמבר, בשנת המועצה של [הסנאטורים] אוסאביו (Evsebio) ויפאטו (Ypatio)."
כתובת נוספת, הממוקמת בחלקו העליון של הארון, מתארת בצורה מליצית את האבל על מותו:
"...הוא עודד נהרות של שפע, בהדריכו את האנשים לטובת המולדת ובית הסנאט. הוא נפטר, בדמעותיה הנצחיות של העיר לא הותר למשרתיו של האדון לשאת את ארונו כי זה היה נטלם של ההמון הפשוט. כל הקהל בכה - אמהות, ילדים [ואף] הזקנים, המסדר האדוק של חברי הסנאט השילו בגדיהם ובכו. אז המצבות [נדמו] כבוכיות והבתים עצמם, לאורכה של הדרך, נאנחו. כבוד גדול ונעלה לאלו אשר חיים, כבוד גדול ונשגב הוא [המעמד אשר] איפשר לו המוות להשיגו."
במרכזו של הרגיסטר העליון מופיע דמותו של ישו המתואר כשופט היושב על כיסא. לצידו מתוארים פאולוס ופטרוס השליחים. מתחת לכיסאו ישו מופיע דמות מואנשת של השמיים. תיאור כזה מסמל את אלהותו העל טבעית ואת המעמד אשר מתרחש מחוץ לטבע. מתחת לתיאור זה מופיע תיאור של כניסת ישו לירושלים. שני דימויים אלו משלימים האחד את השני בכך שהם מציגים את המימוש הארצי והאלוהי בדמותו של ישו.
ברגיסטר העליון מופיעים גם (משמאל לימין) תיאורים של עקדת יצחק, מעצרו של פטרוס, מעצרו של ישו ופונטיוס פילטוס הרוחץ את ידיו. ברגיסטר התחתון מופיעים איוב, אדם וחוה בגן העדן, דניאל ומעצרו של פאולוס. התיאורים מציגים את הדמויות בסביבה בעלת משמעות. כך לדוגמה מייצג עץ את גן העדן בסצנת אדן וחווה, את המימד הנוף בכניסת ישו לירושלים. גם בתיאורים אחרים מוצאים ניסיון לכינונה של סביבה ממשית. אופי פיסול הדמויות שואב הרבה ממסורת הפיסול היוונית והרומית בתיאור התנוחות והטיפוסים המפוסלים. עם זאת יש בתיאורים אלו מעין נסיגה מן הרצון לתיאור גוף אדם במסורת הפיסול הקלאסית.
פרשנות אפשרית של מבנה הסרקופג יכולה להיחשף בפנינו מתוך אופן הצבת הדמויות כממוסגרות בין העמודים. מיקום זה מכפיף אותן בצורה סמלית אל סדר צורני המבטא עולם מסודר והרמטי. גם מערך הדימויים, כלומר בחירת הסצנות ואופן מיקומן בסרקופג, חושף את משמעותו הסמבולית כמבשר על עליונותה של הדת הנוצרית. משמעות כזו מבוססת על "פרה פיגורציה", כלומר על שיטת הרמנויטיקה של כתבי הקודש הנוצריים, התופסת את סיפורי הברית הישנה כאנלוגיה וכרמז מקדים אל סיפורי הברית החדשה.
קוסקוס נמרי אוסטרלי
קוסקוס נמרי אוסטרלי (שם מדעי: Spilocuscus nudicaudatus; קרוי גם קוסקוס נמרי קצר-זנב), הוא כיסאי דמוי קוף או לוריס בסוג קוסקוס נמרי שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה והוא היחיד בסוג שנמצא באזור זה. הוא תואר מדעית בשנת 1850 על ידי חוקר הטבע הבריטי ג'ון גולד, ומוכר במרבית הטקסונומיות כתת-מין של קוסקוס נמרי מצוי.
ספר מדריך היונקים של העולם (Handbook of the Mammals of the World) סיווג אותו החל משנת 2015 כמין עצמאי. קוסקוס נמרי אוסטרלי וקוסקוס דרומי הם שני הנציגים היחידים של הקוסקוסים האמיתיים ביבשת אוסטרליה.
תיאור
הקוסקוס האוסטרלי הוא מין קטן יחסית בסוגו; מבנה גופו עגלגל וצר, ראש עגול ורחב עם גולגולת קטנה, טוחנות צרות וחרטום מחודד. העיניים שלו צהובות או אדמדמות עם אישוני חתול אנכיים, והן בולטות מחוריהן. האוזניים קצרות במיוחד וכמעט שמתמזגות בפרווה שסביבן. הזנב הגמיש בעל יכולת לפיתה שמשמשת אותו כרגל חמישית; לעומת קוסקוסים נמרים אחרים, זנבו של הקוסקוס האוסטרלי שעיר וקצר משמעותית, והחלק החשוף קטן יותר. לקוסקוס טפרים מעוקלים וכריות הצמדה האופייניות ליונקים שוכני עצים. אורך ראשו וגופו של הקוסקוס האוסטרלי: 58-41 סנטימטרים, אורך זנבו: 49-37 סנטימטרים ומשקלו: 4.9-2.7 קילוגרם.
הפרווה של הקוסקוס האוסטרלי עדינה וצפופה. צבעה הכללי אפור כסוף עד אפור כחלחל בצד העליון, בעוד שהצד התחתון (הבטן, המפשעה, החזה והגרון) בצבע לבן בוהק, שמנת או אפרפר חיוור. הזכר נבדל מן הנקבה בכך שפרוותו מנומרת בחברבורות, רוזטות וכתמים לבנים גדולים, והצבע האפור הכללי כהה יותר ונוטה לשחרחר.
ראשו של הקוסקוס האוסטרלי בצבע אפור בהיר אצל הנקבות ואפור-שחרחר אצל הזכרים, ולשני הזוויגים הלחיים והסנטר בצבע לבן בוהק. הפנים, האף והכפות בצבע כתמתם, צהבהב או ורוד (לזכרים יש לעיתים קרובות משקפיים שחורים סביב העיניים). הזנב בצבע אפרפר או לבן ברובו, וקצהו החשוף ורוד. הקוסקוס האוסטרלי זהה לחלוטין בצבעו האפור לתת-מין אחר של קוסקוס נמרי מצוי החי באיי מאלוקו הדרומיים, וההבדל היחיד ביניהם הוא בגודל ובמשקל.
תפוצה וביולוגיה
הקוסקוס הנמרי האוסטרלי אנדמי לחצי האי כף יורק בקווינסלנד שבצפון-מזרח אוסטרליה, מצפון לנהר ומעלה עד למצר טורס.
בית הגידול של הקוסקוס האוסטרלי מורכב מיער גשם טרופי בשפלה ובחופים עד מדרונות הרריים ברום 800 מטר מעל פני הים ברכס מקילברייט שמהווה את הקצה הצפוני של הרי החיץ הגדול. הקוסקוס מצוי במידה פחותה גם ביערות מנגרובים ויערות פתוחים של הדס דבשי, דקל המנגרובה ואקליפטוס, בתנאי שהמרחק ביניהם ובין יער הגשם הקרוב ביותר אינו עולה על 200 מטר.
הקוסקוס האוסטרלי מתרבה בעיקר בחורף האוסטרלי, והמלטות מתרחשות בין יולי לדצמבר. הקוסקוסית ממליטה גור יחיד בדרך כלל, אך במקרים מסוימים עד שלושה. הטורפים העיקריים של הקוסקוס הן: עיט מחודד-זנב ופיתון השיחים.
מצב
הקוסקוס הנמרי האוסטרלי טרם הוגדר (NR) על ידי הרשימה האדומה של IUCN, מכיוון שהיא מתייחסת אליו עדיין כתת-מין של הקוסקוס הנמרי המצוי. בניגוד לקרוביו הניו-גינאים, הקוסקוס האוסטרלי אינו מאוים מצד ציד או בירוא יערות, כך שסביר להניח שמצבו שפיר.
באנרבה
באנרבה (בהונגרית: Bánréve) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בבאנרבה התגוררו מעט יהודים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 ובמקום היה בית קברות יהודי שנחרב.
בשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
סטרייקר
הסטרייקר היא משפחה של כלי רכב צבאיים המבוססים על נגמ"ש אופני (8 על 8) קל. הסטרייקר פותח על ידי חטיבת היבשה של חברת ג'נרל דיינמיקס האמריקנית וכרגע נמצא בשירות צבא ארצות הברית וקנדה. הסטרייקר מבוסס על הרק"מ הקל LAV III הקנדי, שמבוסס על הנגמ"ש Mowag Piranha. מספר נגמ"שי סטרייקר נקנו על ידי צה"ל למטרות ניסויים אך לבסוף לא בוצע רכש שלהם.
הסטרייקר נקרא על שם שני חללים אמריקנים: טוראי-ראשון (מומחה) רוברט סטרייקר (Spc. Robert F. Stryker) שקיבל מדליית כבוד על פעולתו במלחמת וייטנאם, וטוראי-ראשון סטוארט סטרייקר (Pfc. Stuart S. Stryker) שקיבל ציון לשבח במלחמת העולם השנייה. שניהם נהרגו בקרב.
פיתוח
הסטרייקר הוא נגמ"ש אופני שפותח על בסיס הנגמ"ש הקנדי הקל LAV III והנגמ"ש האופני Mowag Piranha שפותח על ידי החברה Swiss Mowag corporation. חברה זו נרכשה על ידי חטיבת היבשה של ג'נרל דיינמיקס שאמצה את הפיתוח והמשיכה לשכללו. צבא ארצות הברית הוציא מכרז לפיתוח נגמ"ש אופני קל ומתקדם שיענה על הדרישות הבאות:
ההצעה שהגישה חטיבת היבשה של ג'נרל דיינמיקס זכתה במכרז ופיתוח הסטרייקר הושלם ב-2003, בדיוק בזמן למלחמה של ארצות הברית בעיראק.
חטיבת הסטרייקרים (Stryker Brigade Combat Team) הוא רעיון חדש יחסית ומבוסס על דוקטרינת Brigade Combat Team שפיתח צבא ארצות הברית ועיקרה חטיבה הומוגנית של כלים המקושרים זה לזה באופן דיגיטלי וחולקים במידע ובמטרות. דור חדש של אלקטרוניקה, מחשבים וציוד תקשורת אפשר ליצור חטיבה שלמה של נגמ"שי סטרייקר, המקושרים ביניהם באופן דיגיטלי ברשת שליטה ובקרה (C4I) של צבא. היתרון במבנה זה היא היכולת של הכלים לחלוק ביניהם מידע ומודיעין קרבי, להימנע מאיומים ולחלק מטרות בצורה יעילה. לדעת מומחים צבאיים, החיבור לרשת משותפת מגדיל את היעילות והקטלניות של החטיבה (בצה"ל קיים כיום פרויקט דומה - תוכנית צי"ד, אך ללא סטרייקרים). את התוכנית דחף גנרל אריק שינסקי, ראש המטה של צבא ארצות הברית.
שירות מבצעי
הסטרייקרים הראשונים נפרשו בעיראק בסוף 2003 ומהר מאוד התגלו כפגיעים מדי לרקטות נ"ט שירו החמושים העיראקים ובפרט ל-RPG-7 הוותיק, אשר בראשו מותקן רש"ק מטען חלול חודר שריון (HEAT). כתוצאה מכך, הוצאו רכבי סטרייקר רבים משירות עד שהותקן עליהם מיגון "כלוב" - מעטפת של סורגי פלדה המקיפה את הכלי במטרה להגן כנגד רש"ק מטען חלול (בעגה של החיילים האמריקנים נקרא המיגון "קרינולינה", Slat armor או Catcher's Mask על שום דמיונו למסכה של התופס בבייסבול). הכלוב גורם למטעני חלול להתפוצץ במגע איתו ובמרחק מה מדפנות הרכב ובכך מפחית את יעילותם (שכן דרך הפעולה של מטען חלול מחייבת פגיעה במיגון העיקרי). התקנת מיגון זה הפחיתה את האבדות של צוותי הסטרייקרים מרקטות נ"ט, אך הסטרייקר עדיין נחשב לרכב פגיע עם מיגון לא מספק, בפרט כנגד מטעני צד ומטעני גחון. למרות חסרונות אלה, הסטרייקר זכה לביקורות חיוביות מהחיילים ששירתו עליו, ונחשב לעמיד יותר מאשר מכלי רכב אחרים, כגון ה-HMMWV שמיגונם קל יותר.
תצורות ודגמים
תובת הסטרייקר תוכננה להיות מודולרית, כך שיהיה ניתן להסיר ולהתקין בקלות מגוון רב של אמצעים ועזרים: החל ממיגון ומערכות אלקטרוניות, עבור בחימוש וכלי נשק שונים, וכלה בכלים ייעודיים כגון תותח או אמצעים הנדסיים. שתי התובות העיקריות שנבנו הן תובת החי"ר (באנגלית: ICV - Infantry Carrier Vehicle) ותובת התומ"ת (באנגלית: MGS - Mobile Gun System). תובת ה-MGS כבדה יותר על מנת לתמוך בתותח 105 מ"מ מחורק-קנה מדגם M68A1 (תותח זה שימש בטנק M1 אברהמס המקורי).
הסטרייקר קיים כיום בתצורות הבאות:
כל התצורות הללו מתבססות על שתי תובות בסיסיות ולכן בעלות חלקים רבים משותפים, דבר המקל מאוד על תחזוקת צי הרק"מ ומאפשר העברת חלקי חילוף בין הכלים. בכל הדגמים, הצמיגים הם צמיגי אל-תקר (run-flat) המאפשרים לסטרייקר לנסוע גם אם הצמיג נפגע מאש אויב.
אריק איידל
אריק איידל (באנגלית: Eric Idle; נולד ב-29 במרץ 1943) הוא שחקן, קומיקאי ובמאי קולנוע וטלוויזיה אנגלי. הוא עוסק גם בכתיבה ובהלחנה.
חייו
איידל התפרסם בעיקר במסגרת מונטי פייתון, בה כיכב במספר רב של דמויות ועסק בכתיבה של מערכונים שונים. המערכונים שכתב מתאפיינים בטקסטים ארוכים מאוד, הנאמרים במהירות וברצף, אשר אותם היה אומר בעצמו בדרך כלל. איידל כתב והלחין רבים משירי מונטי פייתון, ביניהם את הלהיט מתוך הסרט בריאן כוכב עליון: Always look on the bright side of life, שאותו גם שר, בנוסף לשירים אחרים של החבורה.
איידל היה חברו הקרוב של המוזיקאי ג'ורג' האריסון, יוצא להקת הביטלס. הקשר האישי ההדוק בין השניים אפשר את הפקתו של הסרט "בריאן כוכב עליון". כאשר פנה איידל להריסון וסיפר לו כי ה-BBC ביטלו את השתתפותם בהפקת הסרט, הסכים הריסון להשקיע את כל רכושו בסרט, ואף הקים לשם כך חברת הפקות עצמאית. לימים כינה איידל את הצעד של הריסון: "כרטיס הקולנוע היקר ביותר ששולם אי פעם".
לאחר ההתפרקות של חבורת מונטי פייתון, הופיע איידל בסרטים שונים ובטלוויזיה, וגם דיבב בסרטים החרב הקסומה (את הדרקון דבון), ובשרק השלישי (את מרלין הקוסם).
דריו גרנדינטי
דריו גרנדינטי (ספרדית: Darío Grandinetti נולד ב-5 במרץ 1959) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ארגנטינאי, זוכה פרס אמי הבין-לאומי לשחקן הטוב ביותר לשנת 2012 על תפקידו בסדרה "Televisión x la inclusión".
קריירה
גרנדינטי, יליד רוסאריו, ארגנטינה.
את הופעת המשחק הראשונה שלו עשה בתיאטרון ב-1976 במחזה "''Equus". את תפקידיו הראשונים בקולנוע קיבל בסרטיו של הבמאי אלחנדרו דורייה; "Darse cuenta" משנת 1984, ו-"Esperando la carroza''" משנת 1985.
הופעתו הראשונה בסרט מחוץ לגבולות ארגנטינה הייתה בשנת 1998 בסרט הבוליביאני "El Día que murió el silencio". מאז שיחק במספר רב של סרטים דוברי ספרדית ברחבי אמריקה הלטינית. ב-1999, בעקבות תפקידו בסרט "Sus ojos se cerraron y el mundo sigue andando", זכה בפרס קונדור הכסף הארגנטינאי לשחקן הטוב ביותר. באותה שנה שיחק בין היתר בעונתה החמישית של הטלנובלה המצליחה "קטנטנות" שיצרה כריס מורנה.
בשנת 2002 שיחק בסרט זוכה פרס אוסקר "דבר אליה", מאת הבמאי והתסריטאי פדרו אלמודובר.
בשנת 2011 שיחק בסדרת הדרמה-החברתית הארגנטינאית "Televisión x la inclusión" שעלתה בבכורה ב-12 באוקטובר בערוץ 9. הסדרה בת ה-13 פרקים, עוסקת כל פרק בנושא שונה ומתעמתת עם קונפליקטים הקשורים להדרה חברתית, אפליה, ניצול מיני והטרדה. גרנדינטי שיחק בתפקיד הראשי לצדה של כריסטינה בנגאס; שניהם זכו בפרס אמי הבין-לאומי לשחקן ולשחקנית הטובים ביותר.
בשנת 2014 שיחק בסרטו של דמיאן סיפרון "סיפורים פרועים" אשר היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ולפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בשנת 2016 חבר לפדרו אלמודובר בסרטו "חולייטה" שגם כתב את התסריט לפי שלושה סיפורים קצרים מאת אליס מונרו.
בשנת 2019 על משחקו בסרט "Rojo", זכה בפרס קונדור הכסף הארגנטינאי לשחקן הטוב ביותר, בפרס צדף הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן.
בשנת 2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה הארגנטינאית "מרדונה: חלום מבורך" מבית פריים וידאו; אודות הכדורגלן הארגנטינאי דייגו מראדונה. גרנדיטי גילם את מאמן הכדורגל ססאר לואיס מנוטי.
נילי צרויה
ביוגרפיה
נילי צרויה נולדה וגדלה ברחובות. אביה, יצחק צרויה, פרופסור לפיזיקה במכון ויצמן; אמה, סימון צרויה, מורה לאנגלית בתיכון קציר ברחובות. את שנות התיכון עשתה בתיכון דה שליט בעירה, ואחריהן התגייסה לצה"ל ושירתה כצפ"טית.בשנת 2000 נרשמה ללימודי משחק בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה בית צבי, בו למדה משחק במשך שלוש שנים וסיימה בהצטיינות בשנת 2002. במהלך לימודיה זכתה בשבע מלגות הצטיינות מטעם בית צבי ובשלוש מלגות הצטיינות מטעם קרן שרת אמריקה ישראל. בין תפקידיה הבולטים בבית צבי: אליזבת מלכת אנגליה מתוך המחזה 'אליזבת מלכת אנגליה' מאת פרדיננד ברוקנר, בבימוי עידו ריקלין, דמויות קומיות מתוך המחזמר 'משתגעים מאהבה' בבימוי משה קפטן, מאשה מתוך 'השחף' של צ'כוב בבימוי סלבה מלצב.
בתום לימודיה שיחקה צרויה בתיאטרון הספרייה בהצגות 'שלושה ימים של גשם', 'הבלון האדום', 'משתגעים מאהבה' ו'השועל', אותו גם תרגמה מאנגלית יחד עם השחקן גיל ויינברג. בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגות 'האישה בשחור', 'המלביש', ו'אשכבה'. ובתיאטרון באר שבע גילמה את חווה אימנו במחזה 'עלי כינור' בבימויו של רפי ניב.
כעבור שנתיים מסיום לימודיה עברה ללמוד ולשחק בעיר סיאטל שבארצות הברית, שם התמחתה בשיטת סטניסלבסקי עם מאסטר ליאוניד אניסימוב. בעקבות הסדנה אניסימוב ביים את צרויה כארקדינה במחזה 'השחף', וכילנה במחזה 'הדוד וניה', מאת צ'כוב בתיאטרון מקומי.
שחקנית תיאטרון
בשנת 2007 שבה צרויה ארצה והחלה ללמד משחק בבית הספר הגבוהה לאומנויות הבמה ׳בית צבי׳ תחת ניהולו של גרי בילו, תרגמה את המחזה 'עיר גוססת' מאת כריסטופר שין, אותו העלתה כעבור חצי שנה יחד עם השחקן ניב רז בתיאטרון הספרייה בבימוי ד"ר אבי ברכר. בנוסף החלה לפתח ולהעביר סדנאות לפיתוח מיומנויות אישיות בשפת גוף ותקשורת בינאישית לאנשי עסקים וחברות, אותם היא מעבירה עד היום.
ב-2008 חזרה לשחק בתיאטרון באר שבע בתפקידים שונים, ביניהם: אדריאנה בהצגה 'קומדיה של טעויות' מאת וויליאם שייקספיר, בבימויו של נתן דטנר, דמויות ססגוניות בהצגה 'הרוזן ממונטה כריסטו', בבימויו ועיבודו של עידו ריקלין, שאף זכתה בפרס הצגת השנה בשנת 2009, לוטי ווילטון בהצגה 'אפריל הקסום', עדנה קליין בהצגה 'ילדים חורגים לאלוהים', מדלן בהצגה 'פיאף', פאני בהצגה 'למה לא באת לפני המלחמה' וקארן בהצגה 'הכל אודות חוה' בבימויה של איה קפלן.
בשנת 2011 סיימה צרויה תואר ראשון בהוראה ובימוי בסמינר הקיבוצים. ב-2013 שיחקה בהצגה 'אם יש עוד לא מצאתי' בבימויה של אורלי נעה רביניאן ובהצגה 'שני קונילמל' בבימויו של דניאל אפרת, שניהם בתיאטרון הספרייה. בהצגה 'אורה הכפולה' בתיאטרון המדיטק, במחזמר 'בילי שוורץ' בתפקיד סימונה, שכתב אוהד חיטמן וביים דניאל אפרת במסגרת פסטיבל המחזמר אשר זכה במקום הראשון בפסטיבל ולאחר מכן עבר אדפטציה לתיאטרון חיפה.
ב-2014 שיחקה במחזה השייקספירי 'טיטוס אנדרוניקוס' בתפקיד טאמורה מלכת הגותים, בתרגום והפקה שעלו לראשונה בישראל, בבימויו של חן שפירא בתיאטרון הערבי –עברי.
בינואר 2015 גילמה צרויה את מדיאה בטרגדיה היוונית הקלאסית 'מדיאה' מאת אוריפידס לצד אנחל בונני בתפקיד יאסון, בתיאטרון נחמני אנסמבל עיתים, בבימוי מאיר בן סימון.
משנת 2015 צרויה משחקת במחזמר המצליח 'בילי שוורץ' של תיאטרון חיפה, אשר זכה ב 4 פרסי האקדמיה כולל פרס המחזמר הטוב ביותר, צרויה בתפקיד סימונה, לצד טלי אורן ומיקי קם, תחת בימויו של דניאל אפרת.
בשנת 2019 צרויה שיחקה בהצגה 'עד הסוף' בתיאטרון צוותא, ע"פ מחזה מקורי מאת שי שבתאי, בבימוי תמר קינן.
משנת 2021 צרויה משחקת בקומדיה ׳גידול ושמו בועז׳ בתיאטרון צוותא, ע״פ מחזה מקורי מאת אורן דיקמן, בבימוי תמר קינן.
יוצרת
במרץ 2020 הוציאה לאוויר את סדרת הרשת "אישה אחת" שאותה יצרה, הכוללת שישה סיפורים אמיתיים של נשים החושפות את חיי המין שלהן ותשוקותיהן באמצעות שחקנית אחת. את הסדרה יצרה צרויה בעקבות ראיונות שקיימה עם עשרות נשים, מתוכן בחרה את הסיפורים המובילים. כל פרק נוצר בסגנון דוקומנטרי ומבוסס על עדות אמיתית של אישה שביקשה להישאר אנונימית ועל כן מסופרת באמצעות צרויה, אשר מחליפה זהויות מפרק לפרק.
כל יוצרות הסדרה הן נשים כאשר כל פרק נוצר על ידי צוות יוצרות שונה. את הסדרה הפיקה באופן עצמאי נילי צרויה יחד עם לינור לביא שותפתה. "אישה אחת" מופצת בחינם באינטרנט וביוטיוב, וכוללת 6 פרקים באורך כ־5 דק' לפרק. "אישה אחת" זכתה בחמישה פרסים בארץ ובעולם:
השתתפה בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי 2019 בקטגוריית ׳תיעודי קצר׳ עם הפרק ׳אישה אחת שלא עושה סקס׳.
ובפסטיבלים נוספים בעולם: Stareable Fest ניו יורק, Buenos Aires Series ארגנטינה, Rio Webfest ברזיל, Apulia Web Fest אילטיה, BOGWEBFEST קולומביה, Miami Web Fest ארצות הברית, Berlin Lift-Off Film Festival גרמניה, Japan Web Fest יפן, LA Independent Women Film Awards ארה״ב, Minnesota WebFest ארה״ב, Bilbao Seriesland Web Fest Festival ספרד, Marseille Web Fest צרפת.
בימים אלו צרויה עובדת על פיתוח סדרת דרמה לטלוויזיה בהשראת "אישה אחת".
שחקנית טלוויזיה
בטלוויזיה השתתפה בסדרות: "נעלמים 2", "צומת מילר", "סופשלי", "בנות הזהב", "לה פמליה", "החדש של עומרי גורדון", "איש חשוב מאוד", "מתים לרגע", "שטיסל", "מתלהבת", "תעשה לי ילד", ובפרסומות לבנק לאומי, יונידרס, אדום אדום, אוויס והוט.
שחקנית קולנוע
בשנת 2021 השתתפה בסרטי הקולנוע: ״עם חוקים״ של דובר קוסאשווילי, "making off" של איתן ענר, ״רסיסים״ של דינה פרלשטיין, ו״סיפור חיים״ של טובה בן אשר.
בעברה השתתפה בסרטים: "שבוע ויום", "זכות השתיקה", "ההפך","איך לחיות לבד", "פרחים של מרציפן", "ילדים טובים", "Hello-Goodbye" ו-"Hives".
מרצה ומנחת סדנאות
צרויה הקימה את חברת "InterAction", המתמחה בפיתוח מיומנויות אישיות לאנשי עסקים וארגונים באמצעות הרצאות וסדנאות בנושאים: פיתוח מודעות ושליטה בשפת גוף, עמידה מול קהל והעברת פרזנטציה, יצירת תקשורת בינאישית אפקטיבית, ופיתוח חשיבה יצירתית.
קרפיון מצוי
קרפיון מצוי (שם מדעי: Cyprinus carpio) הוא הנפוץ ביותר והמוכר ביותר מכל המינים של הקרפיון, ומשמש רבות כדג מאכל לאדם. מקורו של הקרפיון המצוי מאסיה, אך הוא הובא לסביבות שונות ברחבי העולם. הוא יכול לגדול לאורך של עד 1.5 מטר ולהגיע למשקל של מעל 40 ק"ג. אורך חייו עשוי להגיע עד ל-38 שנים. קרפיונים לא מבויתים החיים בטבע הם לרוב קטנים יותר.
בישראל הקרפיון ידוע בעיקר כרכיב עיקרי בגעפילטע פיש. קיבוץ ניר דוד היה הראשון שגידל קרפיונים, שיובאו מיוגוסלביה, בצורה מסחרית. בריכת דגים זו היא המקור לכל הקרפיונים שגדלים היום בישראל.
בעבר היה ידוע תת-המין קוי כזן מבוית של הקרפיון המצוי, אך כיום הוא הועבר למין קרפיון אמור (Cyprinus rubrofuscus).
התנועה האנתרופופז'ית
התנועה האנתרופופז'ית (Movimento antropofágico) היא זרם אמנותי מודרניסטי שנוצר ופעל בברזיל בשנות העשרים של המאה העשרים, וחתר למזיגה של תרבויות זרות בתרבות המקומית.
מקור השם
שם התנועה נגזר מן "המניפסט האנתרופופז'י" (Manifesto Antropófago) של הסופר, המחזאי והמסאי אוסוואלד דה אנדראדה (Oswald de Andrade), אשר פורסם בשנת 1928 ובישר את עקרונותיה. משמעות המונח אנתרופופז'יה היא קניבליזם - אכילת בשר אדם. ואולם, המניפסט, והתנועה אחריו, לא קראו לאכילת בשר אדם ממש, אלא באופן סמלי בלבד: הם טענו כי התרבות הברזילאית צריכה לבלוע רעיונות וביטויים אמנותיים מתרבויות אחרות, חיצוניות לה, כמו זו הצפון-אמריקנית והאירופית וכמו התרבויות האמריאינדיאנית, האפריקנית והאסיאתית.
השפעות מאוחרות
כארבעים שנה לאחר שהועלו רעיונות התנועה האנתרופופז'ית הם התגלגלו באופן זה או אחר לרעיונות העומדים בבסיס זרם הטרופיקליה. ההבדל המרכזי בין שני הזרמים הוא שבעוד שהתנועה האנתרופופז'ית חתרה ליבוא של רעיונות וביטויים אמנותיים גבוהים, ביקשה הטרופיקליה להפנים כל ביטוי אמנותי בעל ערך אסתטי, אליטיסטי או פופולרי.
לאונור ווטלינג
לאונור סבאיוס ווטלינג (באנגלית: Leonor Ceballos Watling; נולדה ב-28 ביולי 1975) היא שחקנית קולנוע וזמרת ספרדייה.
ביוגרפיה
ווטלינג נולדה במדריד, ספרד, והיא בת לאם בריטית. היא החלה את הקריירה שלה בתיאטרון והחלה להופיע בסרטים כבר בגיל 15, ומאז הופיעה בסרטים ובתוכניות בטלוויזיה הספרדית. בשנים 1998 ו-2002 הייתה ווטלינג מועמדת לפרס גויה, המקבילה הספרדית לפרס אוסקר, על תפקידיה הראשיים בסרטים "שעת האמיצים" (בספרדית "La hora de los valientes", 1998) ו-"אמא שלי אוהבת נשים" (בספרדית "A mi madre le gustan las mujeres", 2002).
ווטלינג השתתפה בסרט זוכה האוסקר "דבר אליה", של פדרו אלמודובר (2002), בתפקיד אליסיה.
ב-2005 דיבבה ווטלינג את כיפה אדומה בגרסה הספרדית של סרט האנימציה "כיפה אדומה: הסיפור האמיתי".
בשנת 2007 שיחקה בסרט הביוגרפי "Teresa, el cuerpo de Cristo" בבימויו של ריי לוריגה. בשנת 2008 השתתפה בסרט המותחן הבריטי "רציחות באוקספורד".
בשנת 2018 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "רשות לחיות", דרמת פשע על ברון סמים שעומד לפרוש, וסגנו זומם לגזול מהיורש אחריו את האימפריה.
בשנת 2021 שיחקה במיני-סדרה "Besos Al Aire", אשר עוקבת אחר מספר סיפורי אהבה במהלך הסגר בעקבות התפרצות נגיף הקורונה. בהמשך השנה שיחקה בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה הרומנטית "הכרמים של לה טמפלאנזה" ברשת פריים וידאו. באותה שנה לוהקה לדמות ראשית בסרט הספרדי-בלגי "No mires a los ojos" המבוסס על הרומן "Cerbero son las sombras" מאת הסופר הספרדי חואן חוסה מייאס.
בנוסף לעבודתה כשחקנית, חברה ווטלינג בלהקה הנקראת "Marl'ango".
נורמן בורלוג
נורמן ארנסט בורלוג (25 במרץ 1914 - 12 בספטמבר 2009) היה חוקר חקלאות אמריקאי וחתן פרס נובל לשלום. נחשב לאבי המהפכה הירוקה שבעזרת הכלאת זני דגנים שונים הביאה לגידול משמעותי ביבולי החיטה, התירס, האורז וצמחים אחרים המשמשים כמקור מזון עיקרי במדינות רבות.
ראדניצ'קי קראגויבאץ
ראדניצ'קי קראגויבאץ (בסרבית: КК Раднички Крагујевац) הייתה קבוצת כדורסל סרבית מהעיר קראגויבאץ, שהתמודדה בליגת העל הסרבית, ביורוקאפ ובליגה האדריאטית. אשר שיחקה בין השנים 1994 עד 2014.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה בשנת 1994 בעיר ורשאץ ושמה הראשון היה: "קונדיביק ורשאץ". המועדון התקדם בתחילת שנות ה-2000 כאשר הספונסר היה חברת "Svislajon Takovo" מהעיר מילנובץ' גורניי.
נורמן בורלוג
בשנים שלאחר מכן סייע בורלוג ביישום שיטות אלו במדינות באסיה ובאפריקה. הוא הטיף בעקביות לשימוש בשיטות הגידול האינטנסיביות ובביוטכנולוגיה כאמצעי לצמצום הרעב בעולם. עבודתו ועמדותיו עוררו התנגדות וביקורת מצד גופים הדוגלים בשימור הסביבה ובכלכלה חברתית. בורלוג דחה את רוב טיעוני הביקורת והגדיר אותם כלא מבוססים וכשגויים. ב-1986 יזם בורלוג את פרס המזון העולמי, המוענק לאנשים אשר תרמו לשיפור איכות המזון, כמותו וזמינותו ברחבי העולם.
ראדניצ'קי קראגויבאץ
היסטוריה
הקבוצה השתתפה בליגה הבלקנית בעונת 2008/09. ובעונה לאחר מכן קיבל המועדון אישור להשתתף בליגה האדריאטית.
טגו קלדרון
טֶגוֹ קַלְדֶרוֹן (שם מלא Tegui Calderón Rosario) ידוע גם כ-Tego Calderón (נולד ב-1 בפברואר 1972 ב-Santurce, פוארטו ריקו) הוא ראפר ושחקן פוארטוריקני.
קריירה
נולד בסן חואן, פוארטו ריקו. בגיל צעיר עבר עם משפחתו למיאמי, פלורידה.
אלבומו הראשון "El abayarde" שיצא בשנת 2002 התפרסם מהר מאוד והפך להצלחה מיידית. האלבום מכר 50,000 עותקים בחודש הראשון. לאחר הצלחתו של האלבום התפרסם קלדרון והפך לכוכב ראפר לטיני. שנתיים לאחר מכן, בשנת 2004, הוציא קלדרון עוד אלבום בשם El Enemy de los Guasibiri שלא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו, אבל מכר היטב גם כן. ב-29 באוגוסט 2006 הוציא קלדרון את האלבום "The Underdog" (בשם המקורי "El Subestimado").
בשנת 2006 קלדרון השתתף בשיר אחד בפסקול הסרט מהיר ועצבני 3: טוקיו דריפט. שם השיר בו השתתף קלדרון נקרא "Bandaleros" והיה בשיתוף עם הראפר דון עומר. בשנת 2007 הקליט שיר במשותף עם הזמר הקולומביאני המצליח חואנס.
ב-2007 שיחק בסרט "הצעה בלתי חוקית" לצידה של דניה רמירז.
ראדניצ'קי קראגויבאץ
היסטוריה
בעונת 2009/10 הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר הפלייאוף בליגה הסרבית. בעונת 2010/11 שוב הגיעה הקבוצה לחצי גמר הפלייאוף והספידה לקבוצת המופארם ורשאץ 2-1 בסדרה. ובנוסף הגיעה גם לחצי גמר הגביע הסרבי.
שמות קודמים
האולם הביתי של הקבוצה הוא: "היכל ייזרו" (היכל האגם), המכיל 5,320 מקומות ישיבה.
נורמן בורלוג
ראשית הקריירה
בורלוג נולד בסאוד, קהילה קטנה ליד קרסקו שבמדינת איווה למשפחה ממוצא נורווגי, הבכור מבין ארבעה ילדים. מגיל שבע ועד גיל 19 הוא עבד בחוות משפחתו מערבית לפרוטיבין במגוון עבודות חקלאיות. ב-1933 הצליח בורלוג להתקבל לאוניברסיטת מינסוטה הודות לתוכנית מיוחדת שנפתחה בעקבות השפל הגדול בארצות הברית. במהלך לימודיו, התחרה במסגרת האוניברסיטה בהיאבקות וזכה להצלחה. תחילה למד יערנות, אך לאחר ששמע הרצאה שעסקה בפיתוח צמחים בעלי עמידות למחלות, החליט לעבור ולהתמחות בתחום זה.
ב-1940 קיבל בורלוג תואר שני במדעים וב-1942 קיבל את תואר הדוקטור בפיטופתולוגיה ובגנטיקה. עד שנת 1944 הוא עבד כמיקרוביולוג במעבדה של דופונט במסגרת צבא ארצות הברית, ועסק יחד עם עמיתים חוקרים בפיתוחים שונים. בין היתר, הוא השתתף בפיתוח דבק העמיד בפני קורוזיה של מי ים.
בורלוג התחתן עם מרגרט גיבסון בתקופת לימודיו, ונולדו להם שני ילדים. אשתו נפטרה בשנת 2007 בגיל 95, לאחר 69 שנות נישואים.
עבודת המחקר במקסיקו
ב-1940 קיבלה ארצות הברית פנייה מהממשלה המקסיקנית לסייע לה ביצירת עתודה של חוקרים בנושאים חקלאיים. הרפורמה האגררית שבוצעה בעקבות המהפכה המקסיקנית ב-1910, הביאה לפחיתה ביבולי החקלאות המקומית והממשל המקסיקני רצה לקדם את החקלאות ואת התעשייה החקלאית. הממשל האמריקאי העביר את הנושא לטיפולה של קרן רוקפלר. התוצאה הייתה יצירת גוף ממשלתי מקסיקני, "המשרד למחקרים מיוחדים", שעליו פיקחה קרן רוקפלר. בורלוג הצטרף לפרויקט ב-1944, עבר למקסיקו סיטי ומונה לראש "התוכנית המשותפת למחקר וייצור חיטה" במסגרת הפרויקט.
מטרת התוכנית הייתה להאיץ את קצב ייצור החיטה במקסיקו, אשר באותו זמן ייבאה חלק מתצרוכת החיטה שלה, והכלים להשגת מטרה זו היו: גנטיקה, הכלאת צמחים, פיטופתולוגיה, אנטומולוגיה, אגרונומיה, מדעי הקרקע וטכנולוגיות של גידול דגנים. מלבד בורלוג השתתפו בתוכנית שני חוקרים אמריקאים נוספים, אדוארד ולהאוזן - מטפח תירס, וג'ורג' נידרהאוזר - מטפח תפוחי אדמה. שנותיו הראשונות של הצוות היו קשות מאוד. הם סבלו ממחסור בחוקרים מקומיים מנוסים ובציוד מתאים. כמו כן, הם לא זכו לשיתוף פעולה מצד החקלאים המקומיים אשר שדותיהם סבלו בעיקר ממחלת החילדון. בורלוג אף כתב בספרו "On World Hunger" כי במשך השנים הראשונות הוא התחרט פעמים רבות על כך שהסכים ליטול חלק בפרויקט. את עשר השנים הראשונות בתוכנית הקדיש הצוות ליצירת זני חיטה חדשים העמידים בפני מחלות, תוך כדי ביצוע 6,000 הכלאות שונות בזני חיטה שונים.
חיטה בעונת גידול כפולה
בתחילה, התרכזה עבודתו של בורלוג במזרח הרמה המרכזית של מקסיקו, בעיירה צ'פינגו הסמוכה לטקסקוקו. אזור זה נפגע במיוחד מהחילדון ומתנאי קרקע בעייתיים. בורלוג הציע להאיץ את השבחת זני החיטה על ידי גידול החיטה בשני אתרים לחלופין, וכך להשיג שתי עונות גידול בשנה אחת, ולקצר פי שניים את הזמן הדרוש. שני האתרים שהציע היו במקסיקו, אך היה ביניהם הפרש גבהים ניכר ומזג האוויר בהם היה שונה מאוד. בורלוג רצה לגדל מחזור אחד בקיץ, ברמה הגבוהה והקרירה, ולקחת מיד את הזרעים ולזרוע אותם בתחנת ניסיונות בצפון מערב מקסיקו, באזור סונורה. מנהלו, ג'ורג' הרר, התנגד לתוכנית שאפתנית זו. מלבד העלויות הגבוהות הכרוכות בעונת גידול כפולה, הייתה מקובלת באותן שנים הטענה (שהופרכה בינתיים) שמבחינה חקלאית יש לתת תקופת מנוחה לזרעים לאחר הקציר, בטרם זורעים אותם שנית, על מנת שיאגרו אנרגיה לנביטה. בתוכניתו של בורלוג לא היה פער זמן מספיק בין הקציר והזריעה מחדש. הרר הטיל וטו על התוכנית ובתגובה הודיע בורלוג על התפטרותו. מנהל הפרויקט כולו, אלווין סטקמן, הגיע למקום ושכנע את בורלוג לחזור בו מהתפטרותו ואת הרר להסיר את התנגדותו לתוכנית. מ-1945 גודלה החיטה בשני אזורים שונים, שהמרחק ביניהם היה 1,000 ק"מ והפרשי הגובה ביניהם היו 2,600 מטר.
יתרון בלתי מתוכנן שהושג כתוצאה מעונת הגידול הכפולה, היה אי רגישותם של הזנים הנבחרים לפוטופריודיזם - עיתוי הפריחה בהתאם לאורך היום. בדרך כלל, זני חיטה מתקשים להסתגל לתנאי סביבה חדשים בשל השינוי בשעות אור השמש במשך היממה. בורלוג סיפר על כך כעבור שנים: "יצא כי בצפון זרענו כאשר הימים התקצרו, בגובה נמוך ובטמפרטורות גבוהות. אז, אספנו את הזרעים מהצמחים היפים ביותר וזרענו אותם בדרום בעת התארכות היממה ובזמן שירדו משקעים רבים. כך הצלחנו ליצור, תוך זמן קצר יחסית, זנים שהתאימו לכל מרווח התנאים האקלימיים. דבר זה לא היה אמור להתרחש על פי הספרים". המשמעות הייתה שהפרויקט חסך לעצמו את הזמן הנדרש לפתח זנים מתאימים לכל אחד מהאזורים.
העלאת העמידות למחלות
שושלת צמחים, הנוצרים בדרך של האבקה עצמית ומקורם בצמח בודד, נקראת קו טהור (pureline). לכל הצמחים בשושלת זו, הזהים מבחינה גנוטיפית, יש בדרך כלל מספר קטן של גנים (או גן עיקרי אחד) האחראים על עמידות בפני מחלה מסוימת. אולם פתוגנים (מחוללי מחלות) מסוגלים לייצר כל העת צורות חדשות שלהם, ולכן שדה המורכב מקו טהור עלול להיפגע בקלות. לשדה שיש בו תערובת של צמחים ממספר קווים טהורים, שנקרא multiline, יש סיכוי טוב יותר להתמודד עם הפתוגן ולמנוע את התפשטותו לכל הצמחים בשדה. שדה כזה צריך להיות מורכב מצמחים בעלי גנוטיפ שונה, אך פנוטיפ זהה. בצורה זו, לצמחים יש אותן תכונות, כגון גובה, זמני פריחה והבשלה, צבע זרעים ותכונות אגרונומיות אחרות, ולכן הם תואמים אחד לשני, ואינם גורמים לפחיתת היבול כאשר הם גדלים יחד באותו שדה.
ב-1953 שכלל בורלוג את טכניקת ה-multiline. הוא רצה להבטיח שגנים של עמידות למחלה לא ייעלמו מאוכלוסיית הצמחים, ומצד שני לנסות לשפר את העמידות בעזרת גנים נוספים. כל קו פותח בשיטת הכלאה מחזירה (Backcrossing) שבה נעשית הכלאה של צמח מכלוא (hybrid) עם צמח הורה. בורלוג דאג שהגנוטיפ של כל קו יהיה שונה מזה של חברו. הוא ערבב חמישה עד עשרה קווים בשדה לקבלת multiline. לשדה כזה תהיה כמעט תמיד עמידות חלקית או מלאה לפתוגן. כאשר מתגלה שקו מסוים רגיש למחולל המחלה, הקו הספציפי מוחלף בקו עמיד לצורה המסוימת של הפתוגן. בתהליך שפיתח בורלוג יש מאגר קבוע של קווים שונים בעלי עמידות לצורות שונות של המחלה. שיטת ה-multiline עוזרת למנוע התפשטות מהירה של המחלה, ומבטיחה שהפגיעה בשדה תהיה חלקית בלבד, עקב קיומם של קווים בעלי גנוטיפ שונה.
חיטה ננסית
על מנת לשפר את היבולים בקרקע הדלה בחנקן, היה על בורלוג וצוותו להשתמש בדשן. אולם, צמחי הזנים שבהם השתמש היו בעלי גבעול צר וארוך. הדבר הביא לתופעה שבה צמחים גבוהים התמודדו טוב יותר מצמחים נמוכים על אור השמש, אך נטו לקרוס מעומס הגרעינים בעקבות העלייה ביבול. לבעיה זו המכונה "רביצה", ניסה בורלוג למצוא פתרון על ידי הכלאה עם זנים בעלי קנה גבעול קצר וחזק יותר. ב-1953 הוא רכש זן חיטה יפנית ננסי, בשם "נורין 10", אשר פותח על ידי אורוויל פוגל והוכלא, מאוחר יותר, עם זן אמריקאי עתיר יבול. תכונת הננסיות בחיטה היא בעלת חשיבות אגרונומית. בזני החיטה הננסיים הגבעול הוא עבה ותופעת ה"רביצה" שכיחה פחות. אורך הגבעול בזן שפותח היה כ-2/3 מאורך הגבעול בזנים המסורתיים במקסיקו. כמו כן, מספר הגבעולים (ובעקבות כך גם מספר השיבולים) בכל צמח היה גבוה יותר בזן שפותח. על מנת להתאים את זן החיטה הננסי לתנאי האקלים, הקרקע והמחלות המקומיים, הכליא אותו בורלוג עם זני החיטה העמידים למחלות שפותחו קודם לכן.
ב-1963 מקורו של 95% מיבול החיטה במקסיקו היה משני זנים ננסיים למחצה ועמידים למחלות שפותחו על ידי צוותו של בורלוג. באותה שנה, היה יבול החיטה במקסיקו גדול פי שישה מיבול החיטה ב-1944, השנה שבה החל צוותו של בורלוג לעבוד. מקסיקו הפכה מיבואנית חיטה למדינה המספקת את צרכיה ואף מייצאת חיטה. ב-1964 הוציא הצוות ארבעה זני חיטה חדשים ומשופרים.
התפשטות לדרום מזרח אסיה, המהפכה הירוקה
באמצע שנות השישים הייתה תת-היבשת ההודית במצב של סכסוך אזורי סביב אזור קשמיר ובמקביל, עברה תקופות קשות של רעב, אף על פי שארצות הברית שלחה לאזור משלוחי חירום אשר כללו מיליוני טונות של דגנים. הבירוקרטיות ההודית והפקיסטנית ובמקביל, השמרנות באזור והנטייה לדבוק בטכנולוגיות החקלאיות הקיימות עכבו את תוכניתו של בורלוג להיכנס לייצור חיטה בקנה מידה נרחב. אך ב-1965 הרעב היה כה גדול והממשלה ההודית החליטה לקדם במהירות את תוכניתו של בורלוג.
במשך שנות השישים, שלטה בקרב המומחים ההנחה כי רעב עולמי אשר ימית מיליונים הוא עובדה מוגמרת ויופיע בקרוב. הביולוג פול ארליך כתב ב-1968 ברב המכר שלו "פצצת האוכלוסין" כי "הקרב על האכלת כל האנושות תם... בשנות השבעים והשמונים ירעבו למוות מאות מיליונים, למרות כל תוכניות הבזק אשר יוצאות עתה לדרך". ארליך אף טען "אני רוצה לפגוש מישהו אשר מתמצא במצב ויוכל לטעון כי הודו תוכל לכלכל את תושביה בכוחות עצמה עד 1971", ו"אין שום דרך בה תוכל הודו להאכיל עד שנת 1980 מאתיים מיליון הודים נוספים".
ב-1965 נשלח משלוח ראשון של 450 טון זרעי חיטה (200 טון יועדו להודו ו-250 טון לפקיסטן) משני זני חיטה שהצליחו במקסיקו ובניסיונות בהודו. בעיות ביורוקרטיות עכבו את המשלוח במקסיקו ובארצות הברית. בעת שהיה המשלוח על אוניית משא בים, פרצה מלחמה בין הודו ופקיסטן על מחוז קשמיר. האיחור בהגעת הזרעים יצר מצב בו לא ניתן היה לבצע מבחני הנבטה, בחלק מהאזורים היה צריך לזרוע מיד והתברר כי אחוז הנביטה בשדות הראשונים אשר נזרעו הגיע רק ל-50% (בגלל חיטוי נגד מזיקים שקיבלו הזרעים באחסנה במקסיקו). בעקבות כך הורה בורלוג להכפיל את כמות הזרעים ליחידת שטח בשאר השטחים שטרם נזרעו. ההצלחה הייתה מיידית. היבולים ליחידת שטח אשר נקצרו משטחי הניסיון היו הגבוהים שהושגו אי פעם בדרום אסיה. הממשלות ההודית והפקיסטנית התחייבו לרכישת כמויות ענק של זרעי חיטה. ב-1966 רכשה ממשלת הודו 18,000 טון זרעים של הזנים "לרמה רוחו 64" ו"סונורה 64", הכמות הגדולה של זרעים כלשהם שנרכשה עד אותה עת. ב-1967 רכשה פקיסטן 42,000 טון זרעים וטורקיה רכשה 21,000 טון זרעים מזני החיטה החדשים. ב-1968, בעת שיצא לאור ספרו של ארליך, כבר כינה ויליאם גוד מהסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי את עבודתו של בורלוג בשם "המהפכה הירוקה".
יבול החיטה בפקיסטן עלה בקרוב ל-60% בתוך חמש שנים. מ-4.6 מיליון טון ב-1965 ל-7.3 מיליון טון ב-1970. בשנת 1968 הגיעה פקיסטן למצב של אספקה עצמית מלאה של חיטה ובשנת 2000 הגיע יבול החיטה בפקיסטן ל-21 מיליון טון. בהודו עלו יבולי החיטה באותה תקופה ב-63%. מ-12.3 מיליון טון ב-1965 ל-20.1 מיליון טון ב-1970. ב-1974 הגיעה הודו למצב של אספקה עצמית מלאה של דגנים ובשנת 2000 הגיעו יבולי החיטה בהודו ל-76.4 מיליון טון. החל משנות השישים, הדביקו שיעורי הגידול ביבולי הדגנים, בשתי מדינות אלו, את שיעור הגידול באוכלוסייה ובכך אפשרו לתת מענה טוב יותר לבעיית הרעב.
גם במדינות נוספות בדרום אמריקה, במזרח התיכון ובאפריקה חל באותן שנים גידול חד ביבולי החיטה בעקבות השימוש בזני החיטה העמידים ובטכנולוגיות חקלאיות מתקדמות. החוקר האמריקאי, פול ואגונר, מתחנת הניסיונות החקלאית בקונטיקט חישב ומצא, כי השימוש בזני החיטה עתירי היבול והעמידים בהודו, סייע בקירוב היצע החיטה לביקוש, ובכך סייע למניעת הפיכת 400,000 קמ"ר של אדמת בור לאדמה חקלאית, שטח השווה ל-13.6% משטחה הכולל של המדינה.
עבודתו של בורלוג בזני החיטה הובילה באמצע שנות השישים גם לפיתוח זנים ננסיים ועתירי יבול באורז. הפיתוח נעשה במכון הבינלאומי למחקר אורז בחסות קרן פורד וקרן רוקפלר והניסיונות נערכו במכון למחקר אורז בחונאן שבסין. השטח שבו גודלו זני האורז החדשים גדל משטח של 0.8 קמ"ר ב-1965 לשטח של 160,000 קמ"ר ב-1970.
פרס נובל לשלום
עבור תרומתו להיצע המזון בעולם, זכה בורלוג בפרס נובל לשלום ב-1970. הוא קיבל את הפרס ב-10 בדצמבר 1970 באוסלו. בנאום הזכייה, אשר נשא למחרת, אמר: "כאשר אנשי ועדת הפרס בחרו בי לזוכה בפרס נובל בשל תרומתי למהפכה הירוקה, אני מאמין כי, למעשה, הם בחרו אדם אחד כדי לסמל את התפקיד החיוני של החקלאות ושל יצור המזון בעולם הרעב ללחם ולשלום". במשך 50 שנה היה פרס נובל אשר הוענק לבורלוג פרס נובל היחיד אשר הוענק על תרומה בתחום של חקלאות או של יצור מזון. ב-2020 הוענק הפרס לתוכנית המזון העולמית
ההיפותזה של בורלוג
בורלוג הטיף באופן עקבי לחקלאות אינטנסיבית השואפת ליבולים גבוהים כאמצעי למניעת בירוא יערות. התפקיד החשוב שהיה לו גם בקידום החקלאות האינטנסיבית וגם בהפצת עמדה זו, הביאו כלכלני חקלאות לכנות עמדה זו בשם "ההיפותזה של בורלוג". על פי טענה זו, הגברת הפריון החקלאי על האדמות החקלאיות הטובות ביותר מסייעת לפיקוח טוב יותר על כריתת היערות באמצעות הפחתת הביקוש לאדמה חקלאית חדשה. השקפה זו אומרת כי, בהנחה שהביקוש העולמי למזון הולך וגדל, שימוש בשיטות חקלאיות מסורתיות, המגיעות ליבולים נמוכים (כגון חקלאות אורגנית), יביא לאחת משתי התופעות. קיטון האוכלוסייה, אם מבחירה ואם כתוצאה מרעב המוני, או, הפיכת אדמה מיוערת לאדמה המיועדת לחקלאות. הטענה היא לכן, שהחקלאות האינטנסיבית שומרת על מערכות אקולוגיות מפני הרס.
ביקורת על עבודתו וטענותיו
לאורך כל שנותיו כחוקר, נמתחה לעיתים מזומנות ביקורת קשה על תוכניותיו ועבודתו של בורלוג. אם על ידי חוקרים אשר התנגדו לטכנולוגיות של השבחה גנטית וטענו כי טכנולוגיות אלו אינן טבעיות וכי יש להן תופעות לוואי, ואם על ידי חוקרים מתחום מדעי החברה אשר טענו כי בורלוג הכניס חקלאות אינטנסיבית בהיקפים גדולים שמתבססת על מונוקולטורה לחברות ולקהילות אשר היו מורגלות לחקלאות של אמצעי קיום שהתבססה על מספר רב של גידולים. הם טענו שבכך הוא אף תרם להגדלת הפערים הכלכליים והחברתיים בתוך חברות אלו וגרם לפגיעה במרקם החברתי שלהן. קיימת אף ספקנות לגבי יכולת הקיום לטווח ארוך של שיטות הגידול החקלאיות הקיימות במהפכה הירוקה הן במדינות המפותחות והן במדינות המתפתחות. טענות אחרות של מתנגדיו ושל מתנגדי השיטות הביוטכנולוגיות הן:
בורלוג דחה, את רוב טענות מבקריו, אך ייחס לחלקן חשיבות רבה. הוא ציין כי עבודתו הייתה "שינוי בכיוון הנכון, אך היא עדיין לא הפכה את העולם לאוטופיה". הוא התבטא בקשר לפעילי איכות הסביבה כי: "חלק מפעילי איכות הסביבה ממדינות המערב הם "מלח הארץ", אך רבים הם אליטיסטים. הם מעולם לא חוו את התחושה הפיזית של רעב. הם עושים את עבודתם ממשרדים מפוארים בוושינגטון ובבריסל. לו הם היו חיים, ולו רק חודש אחד, כשמסביבם תנאי המצוקה של העולם המתפתח, כפי שחייתי אני במשך 50 שנה, הם היו זועקים לטרקטורים, לדשן, ולתעלות השקיה, והיו זועמים על כך שאליטיסטים אופנתיים במדינותיהם מונעים דברים אלו מהם".
ביקורת אחרת שנמתחה על פעולות הסיוע של מדינות העולם המערבי, כפי שבאות לידי ביטוי בפעולותיה של קרן רוקפלר ובפעולותיו של בורלוג, באה מכיוונו של גארט הרדין, חוקר אמריקאי שפרסם ב-1974 מאמר שנוי במחלוקת בשם "האתיקה של סירת ההצלה - נגד סיוע לעניים". במאמר הוא השווה את מדינות המערב המפותחות לחבורה קטנה של אנשים בסירת הצלה בעלת כושר נשיאה, מים ומזון מוגבלים אשר סביבה שוחים בים ניצולים רבים (המדינות העניות) המבקשים לעלות לסירה ולהשתמש באותם משאבים. הרדין טען נגד האידיאלים הנוצריים ("שומר אחי") ונגד האידיאל הקומוניסטי ("לכל אחד לפי צרכו") וטען שהמשך מדיניות הסיוע יביא לטרגדיה של נחלת הכלל.
במאה ה-21 התחילו מדענים הודיים לפתח זני חיטה המבוססים על הזנים המקומיים שנדחקו עקב המהפכה הירוקה. הסיבות לכך הן:
החקלאות באפריקה
בתחילת שנות השמונים, ארגוני איכות סביבה אשר התנגדו לשיטותיו של בורלוג יצאו במסע ציבורי כנגד כוונותיו להרחיב את פעילותו לאפריקה. הם הצליחו להוביל את קרן רוקפלר, קרן פורד ואת הבנק העולמי להפסיק את מימון רוב הפרויקטים החקלאיים שיזם בורלוג באפריקה. ממשלות מערב אירופה שוכנעו להפסיק לספק דשנים לאפריקה. דייוויד סקלר, מנהלו לשעבר של המכון הבינלאומי לניהול מים, טען כי: "בשנות השמונים, קהילת איכות הסביבה "ירדה מהפסים" כשלחצה על המדינות התורמות ועל הקרנות הגדולות שלא לתמוך ברעיונות כמו משלוח דשן כימי לאפריקה".
ב-1984, בעת הרעב באתיופיה, פנה ריושי ססאקווה, יושב ראש "קרן תעשיית בוני הספינות היפנית", אל בורלוג והתעניין לדעת, מדוע הטכנולוגיות החקלאיות אשר הצליחו באסיה אינן מיושמות גם באפריקה וביקש מבורלוג לסייע בעניין. הוא שכנע את בורלוג, אשר היה כבר גמלאי ועבד במשרה חלקית, להירתם לעניין והקים את "התאחדות ססאקווה אפריקה" (SAA) על מנת לקדם את הפרויקט. ה-SAA הוא ארגון של מחקר וסיוע שמטרתו היא הגברת יצור המזון במדינות אפריקאיות אשר נאבקות במחסור במזון. "שיערתי כי תחילה נבצע מספר שנים של מחקר", נזכר מאוחר יותר בורלוג, "אך לאחר שראיתי שם את גודל המצב הנורא, אמרתי, בואו פשוט ונתחיל לגדל". במהרה, היה מעורב הארגון בפרויקטים בשבע מדינות אפריקאיות, בייחוד במדינות היותר מפותחות. בתוך מספר שנים חל גידול משמעותי במדינות אלו ביבולי התירס, הסורגום, הקסאווה והלוביה. כיום, התוכנית פועלת בבנין, בורקינה פאסו, אתיופיה, גאנה, גינאה, מאלי, מלאווי, מוזמביק, ניגריה, טנזניה ואוגנדה.
מאז 1986 היה בורלוג נשיא ה-SAA. באותה שנה, יזם ג'ימי קרטר את הקמת ארגון "ססאקווה גלובל 2000" (SG2000), מיזם משותף בין ה-SAA ובין תוכנית "גלובל 2000" השייכת למרכז קרטר. המיזם עוסק במדיניות של מזון, אוכלוסייה וחקלאות. מאז, הוכשרו מעל מיליון משפחות של חקלאים אפריקאים בשיטות חקלאיות מתקדמות. המרכיבים אשר אפשרו בהודו ובפקיסטן את הצלחת הפרויקטים של קידום החקלאות, כגון: כלכלות מאורגנות, מערכת תחבורתית ומערכות השקיה, אינם קיימים בחלקים גדולים של אפריקה וחסרונם מקשה על הצלחת הפרויקטים להגדלת היבולים החקלאיים. בשל כך, הפרויקטים הראשונים, להם היה שותף בורלוג, הוגבלו לאזורים היותר מפותחים ביבשת. למרות מכשולים אלו, שאב בורלוג עידוד כשביקר באתיופיה ב-1994. ג'ימי קרטר הצליח להשיג את תמיכתו של נשיאה הזמני של אתיופיה, זנאווי מלס, בסדרת פעולות שנועדו לסייע לחקלאים אשר השתמשו בדשן דיאמוניום פוספט ובשיטות החקלאיות שבורלוג ניסה לקדם. בשנה שלאחר מכן, הושגו באתיופיה יבולי שיא בגידולים החקלאיים העיקריים. העלייה החדה ביבולים הביאה את בורלוג לסברה כי קיימת תקווה לרמת יבולים גבוהה יותר במדינות אפריקה שמדרום לסהרה.
פרס המזון העולמי
פרס המזון העולמי הוא פרס בינלאומי אשר מוקדש להישגים של פרטים אשר תרמו לפיתוח האנושות על ידי שיפור באיכות, בכמות או בזמינות של מזון בעולם. הפרס נוסד ב-1986 על ידי נורמן בורלוג כדרך להכרה בהישגים אישיים וכאמצעי חינוך בדרך של שימוש בפרס על מנת ליצור דמויות מופת עבור אחרים. הפרס הראשון הוענק ב-1987 לעמית מחקר לשעבר של בורלוג, מ. ס. סוואמינתן, עבור עבודתו בהודו. בשנה שלאחר מכן השתמש סוואמינתן בסכום הפרס, 250,000 דולר, להקמת מרכז מחקר חדש.
עתיד החקלאות בעולם ואספקת המזון על פי בורלוג
המצב בו קיים פוטנציאל מוגבל לקרקע חקלאית הדאיג את בורלוג. 90% מהיבול החקלאי בעולם מגודל בשטח של 17% מהקרקע המעובדת. במרץ 2005 טען בורלוג כי על העולם יהיה להכפיל את יצור המזון עד שנת 2050, כאשר, 85% מהגידול העתידי ביצור המזון חייב לבוא מקרקעות אשר כבר מעובדות. הוא המליץ על התמקדות במחקר רב תחומי במטרה להעלות את היבולים, בייחוד בדרך של העלאת חסינות הגידולים למחלות בעלות תפוצה נרחבת, כגון: פטריית החילדון אשר פוגעת בכל הדגנים חוץ מהאורז. חלומו היה "להעביר את חסינות האורז לדגנים כמו חיטה, תירס, סורגום ושעורה ולהעביר חלבונים המצויים בלחם החיטה (גליאדין וגלוטנין) לדגנים אחרים, במיוחד אורז ותירס".
על פי דבריו של בורלוג, "אפריקה, הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות בעבר והסראדו בברזיל הן עתודות הקרקע האחרונות של העולם. לאחר שישתמשו בהם, לעולם לא יוותרו גושים גדולים של אדמות בור אשר ניתן להכניסם למעגל היצור החקלאי, אלא אם אנו חפצים לכרות יערות שלמים, דבר שאל לנו לעשותו. כך שהעלייה העתידית בייצור המזון חייבת תהיה לבוא בדרך של יבולים גבוהים יותר. לכן, אין לי ספק שהיבולים ימשיכו ויעלו. האם הם יוכלו לעלות מספיק כדי להאכיל את האוכלוסייה הענקית, זוהי שאלה אחרת. אלא אם ההתקדמות בנושא היבולים החקלאים תישאר חזקה מאוד, המאה הבאה תראה סבל אנושי עצום, אשר אם ימדד בסולם מספרי, יעלה על הגרוע מכל שאירע לפניו". מלבד הגדלת אספקת המזון ברחבי העולם, חזר וטען בורלוג, כי אין די בפעולות בתחומי החקלאות והמזון וכי יש לפעול במקביל להפחתת קצב הגידול באוכלוסיית העולם כתנאי הכרחי למניעת מחסור עולמי במזון.
הכרה ופרסים
ב-1968 זכה בורלוג למחווה שהייתה לה משמעות גדולה עבורו, קריאת רחוב על שמו באוברגון, העיר המרכזית של חבל סונורה במקסיקו. באותה שנה הוא אף הפך לחבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. הוא זכה בתוארי כבוד של כ-50 מוסדות אקדמיים ב-18 מדינות שונות. הוא זכה גם במספר רב של פרסים. החשובים שבהם הם:
בינואר 1999 ביקר בורלוג בישראל כאורח של מרכז פרס לשלום ושל מכון וולקני.
לאחר מותו ב-2009 ספדו לו אישים רבים. מאנמוהאן סינג, ראש ממשלת הודו, אמר בין היתר:
ברבורופליס
ברבורופליס (שם מדעי: Barbourofelis) הוא סוג של טורף דמויי חתול נכחד ממשפחת הברבורופליים (בעבר שויך למשפחת הנימרווידיים) אשר חי בצפון אמריקה מסוף המיוקן, לפני כ-13.6-5.3 מיליון שנה מזמננו. מאובניו הוגדרו ב-1970 בידי החוקר ברטרנד שולץ.
הברבורופליס היה טורף גדול הקרוב מעט לחתוליים והגיע לגודל של אריה במינים הגדולים (כ-300 ק"ג), בעוד המינים הקטנים ביותר הגיעו למשקל 60 ק"ג. הוא דמה לחתול בעל פנים גדולות עם ניבי חרב מגודלות ו"נדנים" בלחייו עבורם. גובהו בכתפיו הגיע ל-90 ס"מ והוא היה חסון מאוד והשתמש בכוח כתפיו ובטפריו כדי להפיל טרף גדול ארצה ולהרוג אותו בנעיצת הניבים הגדולות לעורו. טכניקת הציד שלו דמתה מאוד לזו של הסמילודון.
הברבורופליס היה טורף-העל בערבות הרחבות, או הפרריות, של אמריקה הצפונית, בהם רעו מינים שונים של גמליים, סוסיים קדומים, כליקותריים וקרנפיים קטנים ונמוכים. באזור חיו גם טורפים אחרים כמו הדוב אגריותריום (Agriotherium), הכלב אפיסיון, ההאינדון וכמה חתולים שנחרבים.
הקרן הלאומית לאמנויות
הקרן הלאומית לאמנויות (באנגלית: The National Endowment for the Arts; בראשי תיבות: NEA) היא סוכנות עצמאית של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אשר תומך בפרויקטים של מצוינות אומנותית. הקרן הוקמה על פי החלטה הקונגרס של ארצות הברית בשנת 1965. משרדי הקרן נמצאים בוושינגטון. הקרן זכתה ב ב-1995, וב ב-2016.
רקע
המטרה המוצהרת של הקרן היא "תמיכה במצוינות באמנויות, חדשות כמבוססות, הבאת האומנות לכל האמריקאים; והבאת הנהגה לחינוך לאומנויות".
רונלד רייגן הודיע על כוונה לבטל את הקרן בהדרגה על פני תקופה של שלוש שנים, עם כניסתו למשרד ב-1981. אך הביטול לא יצא אל הפועל, לאחר שצ'רלטון הסטון וג'וזף קורס, הניעו אותו מביטולו.