cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ניצוח
תולדות הניצוח
בראשית המאה ה־19 נעשתה המוזיקה מורכבת דיה להצריך נוכחות אדם אחד, שכל מעייניו בניצוח והוא פטור מלדאוג גם לביצוע. בהתאם לכך גדלה שכיחות השימוש בשרביט הניצוח, שיתרונו היה בכך, שהיה קל יותר לעקוב אחריו מאשר אחרי ידיים ריקות או שפופרת נייר, לאור התרחבותה הגדלה והולכת של התזמורת באותה תקופה. בין המנצחים הראשונים ידועי השם היו לואי שפור, קרל מריה פון ובר ופליקס מנדלסון-ברתולדי, שכולם היו גם מלחינים. בשנות ה־20 בדרזדן הרחיב ובר את תפקיד המנצח. הוא עבד בחזרות על הפרשנות, הורה לזמרים איך לנוע על הבמה ופיקח על התפאורה, התלבושות והפעלולים. במחצית השנייה של המאה ה־19 התגבש תפקידו של המנצח בעיצוב הביצוע ומנצחים כמו גוסטב מאהלר וריכרד וגנר התפרסמו בעיסוקם זה בנפרד ממעמדם כנגנים או מלחינים. ברליוז, שהיה גם הוא מנצח, ווגנר כתבו שניים מן החיבורים המוקדמים ביותר, שהוקדשו לנושא הניצוח. ברליוז נחשב לווירטואוז הניצוח הראשון. וגנר היה אחראי במידה רבה לעיצוב תפקיד המנצח כמי שקובע כיצד תבוצע היצירה בהתאם להשקפותיו הוא, ולא רק כמי שפשוט אחראי לכך, שהנגנים ייכנסו בזמן ובמקום הנכון וינגנו בקצב אחיד.
בקונצ'רטי לכלי סולו ותזמורת אחראי המנצח לתיאום בין הסולן לתזמורת, הן בכניסות מדויקות והן בהקפדה על כך, שהתזמורת לא תאפיל בהרכבה הגדול על הסולן היחיד. כך גם לגבי תפקידי סולו ביצירות תזמורתיות כמו הסימפוניה התשיעית של בטהובן והסימפוניה השנייה של מאהלר, לדוגמה. ביצירות הכוללות מקהלה נדרש המנצח לטפל גם בכניסות המקהלה ולדאוג לתיאום בינה לבין התזמורת ובינה לבין הסולנים. ביצירות מסוימות, מורכבות במיוחד, כגון רקוויאם המלחמה של בריטן או הסימפוניה השלישית, "קדיש" של ליאונרד ברנשטיין, נדרש סיוע של מנצח נוסף למקהלה, בעיקר משום שיש בהן גם מקהלות ילדים. ביצירות תזמורתיות שאינן כוללות סולנים או מקהלות, אין הבדל באופי הניצוח בין סוגי יצירות שונים, כמו סימפוניה, פואמה סימפונית, סוויטה וכו'.
ניצוח אופרה
בראשית המאה ה־20 היה תפקיד המנצח לבעל חשיבות ראשונה במעלה בבית האופרה - הוא שבחר את האופרות ואת הזמרים והוא שפיקח על כל היבטי ההפקה, הן מוזיקליים והן דרמטיים. ארטורו טוסקניני נודע ביד החזקה שהפעיל על זמריו ונגניו; הרברט פון קאראיין ואריך קלייבר גם ביימו לא פעם את האופרות שבניצוחם. כיום יש בכוחם של מנצחי האופרה להשפיע מהותית ואף בלעדית על רוב ההיבטים בביצוע האופרה, ועל הפרשנות שניתנת לה במסגרת ההפקה, על בסיס פרשנותם המקצועית.
השינויים שחלו באופרה לאחר מלחמת העולם השנייה והתבטאו במעבר מלהקה רפרטוארית ללהקה, המחליפה את צוות זמריה מהפקה להפקה, הביאו לניידות גדלה והולכת בעבודת המנצח, שעבר מהפקה להפקה, עם צוותים שונים ובערים שונות תוך פרקי זמן קצרים. מנצח ראשי עשוי להופיע בשתיים־שלוש הפקות עם אותה להקה אך לצאת לנצח בבתי אופרה אחרים בשאר העונה ואת מקומו תופסים עוזרי מנצחים או מנצחים אורחים, הבאים להפקה יחידה וממשיכים בדרכם. הקריירה של מנצחי אופרה מתאפיינת בעלייה הדרגתית, מפסנתרן חזרות לעוזר מנצח ובהמשך למנצח אורח בבתי אופרה בחשיבות גדלה והולכת. מנצחי אופרה עוברים לנצח על תזמורות באולמות קונצרטים, אך פחות שכיח למצוא מנצח תזמורת שעובר לנצח על אופרה, שתביעותיה רבות ומורכבות יותר.
אותם דברים נכונים גם לגבי בלט, המחייב את המנצח לתאם בין התזמורת לרקדנים, בעבודת הכנה משותפת עם הכוריאוגרף ועם שאר האנשים הפועלים להפקת מופע הבלט.
טכניקות ניצוח
הואיל וניצוח הוא ביסודו אמצעי להעברת הוראות "בזמן אמיתי" מן המנצח למבצעים, כלל הזהב היחיד של טכניקת ניצוח הוא, שעליה להיות ברורה וקלה לעקוב אחריה. פרט לכך, אין שום כללים קבועים ויצוקים באשר לדרך ה"נכונה" לנצח, ויש מגוון רחב של סגנונות ניצוח.
על אף מגוון הסגנונות הרחב, התפתחו מספר מוסכמות ניצוח סטנדרטיות.
קצב ומקצב
את המקצב (beat), או הפעמה, מסמן המנצח על פי רוב בידו הימנית, עם שרביט או בלעדיו. היד מתווה צורה באוויר בכל תיבה (בר, או טקט), בהתאם לציון המקצב בראשית היצירה. למוזיקה בקצב מרובע פשוט (ארבע פעמות בתיבה), היד מתווה מטה־שמאלה־ימינה־מעלה. למוזיקה בקצב משולש פשוט (שלוש פעמות בתיבה), היד מתווה מטה־ימינה־מעלה. למוזיקה בקצב כפול פשוט (שתי פעמות בתיבה), היד או השרביט מתווה מטה־מעלה או מטה וימינה־מעלה.
אם הקצב (טמפו) איטי או מואט, או אם סימון המקצב מורכב, מנצח יסמן לפעמים "תת־חלוקות" של הפעמות. לדוגמה, במקצב מרובע (4/4) איטי במיוחד, המנצח עשוי לסמן את הפעמות מטה־ו־שמאלה־ו־ימינה־ו־למעלה־ו, כשכל "ו" מסומן בתנועה אל נקודת ביניים בצורה המשורטטת באוויר.
יש מנצחים, המשתמשים בשתי הידיים לציון המקצב, כשכל יד משקפת כראי את תנועות חברתה, אך מנצחים אחרים רואים בכך דבר מיותר, שיש להימנע ממנו. בכל מקרה, היד השנייה משמשת גם להפיכת דפי הפרטיטורה, מתן כניסות לנגנים יחידים או לקבוצות כלים, ולסימון היבטים אחרים של ביטוי מוזיקלי, כגון דינמיקה, רגש, אופן נגינה וכו'.
קצב
שינויים במהירות המוזיקה מסומנים פשוט בשינוי מהירות הפעמה. כדי להביא לאצ'לרנדו (האצה) או ראלנטנדו (האטה), המנצח עשוי להשתמש בשפת גוף נוספת כמו רכינה קדימה או אחורנית, קשר עין מוגבר, תנועות סיבוביות בידיים, או הכנסת תת־חלוקה של הפעמות.
דינמיקה
דינמיקה מצוינת בשני אופנים עיקריים. ראשית, אפשר להגביר את עוצמת הצליל (ווליום) על ידי הגדלת תנועות הניצוח: ככל שהתנועה גדולה יותר, הצליל מוגבר יותר. שנית, שינויים בעוצמת הצליל אפשר לסמן ביד, שאינה משמשת לציון הפעמה: תנועה עולה (בדרך כלל כשכף היד מופנית כלפי מעלה) מציינת קרשנדו (הגברת צליל) ותנועה יורדת (בדרך כלל בכף יד מופנית כלפי מטה) מציינת דימינואנדו (החלשת צליל). אופן הסימון הראשון, שינוי גודל התנועות, מביא במקרים רבים גם לשינויי קצב בלתי מכוונים, כלומר, תנועות רחבות יותר נוטות להאט את הקצב. משום כך, מנצחים רבים גם משנים את מתח הידיים, כך שהשינוי הנדרש בגודל התנועות קטן יותר. מכאן, שדינמיקה מוגברת תקביל לדריכות בשרירים ולתנועות קשויות, בעוד שדינמיקה חרישית תקביל לידיים משוחררות ותנועות רכות.
לכוונון עדין של עוצמת הצליל אפשר להשתמש באיתותים אינטואיטיביים שונים: למשל, הצגת כף היד למבצעים בתנועת "עצור", הרחקת הגוף ברכינה לאחור או קירוב אצבע לשפתיים יכולים לשמש כאות להפחתה בעוצמה. בניצוח מקהלות, נענוע אצבעות יד ימין גם הוא אות מקובל לאמור "שירו הרבה יותר בשקט".
כניסות
משימה חשובה אחרת למנצח היא ציון "כניסות", כלומר, רגעים שבהם כלי חדש או קבוצת כלים חדשה מצטרפים לנגינה. סימונים כאלה נקראים בדרך כלל "קיו" (cue), והתהליך של מתן סימנים כאלה נקרא "קיואינג".
מתן כניסות נעשה או על ידי הצבעה אל קבוצת הכלים ברגע המתאים (אם כי נגני תזמורת רבים רואים בכך נוהל פסול), או ביצירת קשר עין. בביצוע מוזיקה מסובכת, כאשר יש כמה כניסות בעת ובעונה אחת, ברור שהנוהל השני מעשי יותר. כאשר יותר מקבוצת כלים אחת של ההרכב נכנסת באותו רגע, די במקרים רבים פשוט להביט בכיוון הכללי של הנגנים.
בעוד שרוב הכניסות מצריכות רק קשר עין, רגע רב־חשיבות במוזיקה עשוי לחייב שימוש במחוות יד. תנועה כזאת יכולה להיות מחווה שהמנצח עיצב מראש תוך כדי לימוד הפרטיטורה, או תנועה ספונטנית, המיועדת לחולל רגש ואנרגיה.
ביטויים אחרים
היבטים אחרים של ביטויים מוזיקליים נמסרים באיתותים שונים של שפת גוף.
בין סטקטו ללגטו אפשר להבדיל בתנועות מקוטעות או זורמות. פיסוק יסומן בקשתות רחבות מעל הראש או בתנועת יד חלקה קדימה או מצד לצד. צליל נמשך מסומן במקרים רבים ביד המוחזקת שטוחה, כף היד כלפי מעלה, וסיומו יצוין בסגירת הכף, הצמדת אצבע ואגודל, או בהתוויית ספירלה מהירה באצבע או בשרביט.
כללים בדוקים
מנצח טוב חותר לקיים קשר עין רב ככל האפשר עם ההרכב ומעודד קשר עין הדדי והגברת הדיאלוג הכללי בין הנגנים/זמרים לבין המנצח. גם הבעות פנים חשובות; כל המבצעים, אך בייחוד הפחות מנוסים ביניהם, מגיבים היטב להבעות פנים מעודדות.
המנצח האיטלקי ארטורו טוסקניני התקין בשנת 1901 בלה סקאלה מה שנחשב אז למערכת המודרנית ביותר של תאורת בימה ובשנת 1907 את הדוּת (pit) לתזמורת. הוא עמד על האפלת האולם בזמן ההופעה. כפי שכתב הביוגרף שלו, הארווי זאקס:
סגנונות ניצוח אופייניים
מנצחים מסוימים נודעים בניצוח פעלתני וסוער, עד כדי ניתורים וכרכורים על הדוכן. אחרים כמעט אינם זעים ממקומם ועיקר פעולתם מול התזמורת מתבטא בתנועות ידיים, הבעות פנים ומבטים. יש מנצחים, שהאזנה להם בקונצרט חי יוצרת רושם של הזדהות גמורה בינם לבין התזמורת, משל היו מנגנים בכל כליה במו ידיהם. ליאונרד ברנשטיין ניצח בכל רמ"ח אבריו. הוא פיסל את המוזיקה בגופו ובפניו ושינה את אופי ניצוחו בהתאם לאופי היצירה - התאבל בניצוח על סימפוניית "ירמיהו" שלו, היה רך ועדין כשניצח מן הפסנתר אגב נגינת מוצרט ורקד בעת הניצוח על "הואלס" של מוריס ראוול. טוסקניני, לעומתו, שמר על תנועותיו הרחבות בכל יצירה שניצח עליה, אם אוברטורה של רוסיני ואם סימפוניה של בטהובן. יוזף קריפס אמר, כי הדרך להפיח רוח חיים ביצירה מוזיקלית, היא להניח לה לנשום בצורה טבעית.
הפער הגדול בין הגישות לניצוח בא לביטוי בין סגנון הניצוח של פליקס מנדלסון, שהקפיד על כל תג ותו בהוראות המלחין ולא סר מהן לשם מתן ביטוי אישי משלו, לבין זה של ריכרד וגנר, שלא ראה טעם בניצוח אלא אם הוא מבטא את רגשותיו ואת התרשמותו הוא מן היצירה, גם כשאלה חרגו בהרבה מכוונותיו המקוריות של המלחין.
זובין מהטה נודע כמנצח דרמטי, שמיתן את עצמו לאחר אזהרת מורו, הנס סווארובסקי: "אם אתה מרשה לעצמך להשתולל עד כדי כך במוצרט, תצא מדעתך כשתנצח על טריסטן ואיזולדה!" מהטה הפנים את הדברים: "לא שכחתי את דברי מורי ורבי. בתחילת הקריירה שלי הייתי נותן מאה חמישים אחוז מעצמי. היום אני מסתפק במאה אחוז - ועושה מוזיקה טובה יותר." עוד אמר מהטה, שהנהיגה בכבישי ישראל מזכירה לו ניצוח על אופרה. "גם באופרה אתה חייב להיות מוכן לכל פורענות, גם באופרה אתה זקוק לרפלקסים מהירים. הנה אזל האוויר מריאותיו של הטנור. ועכשיו צריך לתת כניסה למקהלה המחכה מאחורי הקלעים. זה כמעט כמו מכונית המזנקת מתוך סימטה ירושלמית ומאיימת להתנגש בך. גם פה וגם שם מובטח לך שלא תשתעמם."
קישורים חיצוניים
Ilya Musin Society (Italy)
קונרד ויידט
הנס וולתר קונרד פיידט (בגרמנית: Hans Walter Conrad Veidt, בגרמנית פַייט; 22 בינואר 1893 – 3 באפריל 1943) היה שחקן גרמני אשר לאחר קריירה משגשגת בקולנוע הגרמני עבר להוליווד ושיחק במספר סרטים מצליחים, לרבות "קזבלנקה".
ביוגרפיה
פיידט נולד בפוטסדם, גרמניה. במהלך קריירת המשחק שלו שיחק בלמעלה ממאה סרטים, חלקם סרטים קלאסיים. בין היתר בסרטי הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני כגון "הקבינט של ד"ר קליגרי" (1919), סרט שהיווה פריצת דרך צורנית וסגנונית. ב-1919 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "שונה מהאחרים", והיה בכך כנראה לראשון ששיחק דמות של הומוסקסואל בקולנוע. תפקידו כנבל בסרט "האיש שצוחק" (1928) היווה השראה לדמות הג'וקר בסדרת הקומיקס "באטמן" ובסרטים שנעשו על פיה. כן שיחק בסרט הגרמני המדבר הראשון "הארץ ללא נשים" ("Das Land ohne Frauen") אשר הוקרן לראשונה בשנת 1929.
פיידט היה נשוי שלוש פעמים, ואחת מנשותיו הייתה יהודייה. על אף שלא היה יהודי במוצאו, החשיב עצמו כיהודי, ובכל טופס בו נדרש למלא את דתו רשם "יהודי". בדעותיו התנגד לנאציזם, ומשעלה אדולף היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933, התקבלה בגסטפו החלטה לרצוח אותו. ויידט חש כי חייו בסכנה ונמלט לבריטניה, שם המשיך בעשייתו הקולנועית. בין הסרטים הראשונים בהם הופיע היו "היהודי הנודד" (1933) ו"היהודי זיס" (1934) (על פי ספרו של ליון פויכטוונגר) סרטים פרו-יהודיים, אשר הביעו התנגדות לנאציזם. "היהודי זיס" בגרסתו הפרו-יהודית של ויידט תפס את תשומת לבו של יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, אשר יזם הפקת גרסה נאצית שהיא אחד מסרטי התעמולה האנטישמיים החריפים שנוצרו אי פעם.
באנגליה חבר ויידט לבמאי מייקל פאואל. שיתוף פעולה זה יצר מספר סרטים מצליחים כ"מרגל בשחור" (1939), "הברחה" (1940) והסרט הקלאסי "הגנב מבגדד" (1940) שם שיחק את ג'עפר, הווזיר האכזר. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, תרם את מרבית רכושו לטובת מאמץ המלחמה הבריטי.
לאחר שנת 1940 עבר להוליווד שם שיחק את תפקידו הזכור ביותר, המיור הנאצי היינריך שטראסר, המתאנה לגיבוריו החיוביים של הסרט, המפרי בוגארט ואינגריד ברגמן, בסרט "קזבלנקה" (1942). פיידט היה השחקן בעל המשכורת הגבוהה ביותר בצוות השחקנים ב"קזבלנקה". תפקידו זה הוא כנראה התפקיד הזכור ביותר בקריירה הקולנועית של פיידט, ולמעט סרט בשם "מעל לכל חשד" שצולם בשנת 1943 (ואשר אף בו שיחק את הנאצי האכזר) הייתה זו שירת הברבור הקולנועית שלו.
בשנת 1943 מת ויידט מהתקף לב בעת משחק גולף בלוס אנג'לס.
ולדימיר קולין
ולדימיר קולין הוא שם העט של ז'אן קולין (Jean Colin; 1 במאי 1921 - 6 בדצמבר 1991), סופר ועורך ספרותי יהודי רומני. היה בן אחותה של אנה פאוקר, ובעלה הראשון של נינה קסיאן.
קורות חיים
ז'אן קולין נולד בשנת 1921 בבוקרשט, רומניה כבנם של הפקיד לאזר קולין (במקור כהן), ושל אלה לבית רבינזון, אחותה של אנה פאוקר. דודו מצד האב היה העורך דין ליביו כהן-קולין שעבד תקופה במשרד המסחר הרומני. קולין למד בתיכון "קנטמיר וודה" ונרשם לפקולטה לספרות של האוניברסיטת בוקרשט. לימודיו הופסקו בעקבות החקיקה האנטישמית ברומניה בשנים 1944-1940. באותן השנים בימי המשטר אנטונסקו יחד עם חברתו, המשוררת נינה קסיאן ועם צעירים יהודים אחרים השתתף בקורס של הסופר מיכאיל סבסטיאן על יצירתו של ויליאם שייקספיר. כמו כן התגייס יחד עם קסיאן לפעילות אנטיפאשיסטית במסגרת "איחוד הנוער הקומוניסטי" הבלתי חוקי והחוג הספרותי "אוריזונט". אחרי נפילת משטר אנטונסקו, היה קולין פעיל כמה שנים בצנזורה ובמנגנוני התעמולה של המשטר הקומוניסטי החדש ועורכם של מספר כתבי עת. עם נינה קסיאן שהייתה אשתו בשנים 1947-1943 פקד את מבקר הספרות אוביד קרוחמלניצ'אנו שנמנה עם חסידי המפלגה הקומוניסטית, כמו כן את היסטוריון הספרות ג'או שרבאן ואת המשורר והמתרגם פטרה סולומון. את דרכו כסופר התחיל עם "אגדות" והמשיך בספרות ילדים עד שעבר למדע בדיוני ולפנטסיה. הוא הצטיין בכתיבתו ונחשב לסופר המדע הבדיוני הראשון במעלה של רומניה.זכה בשלושה פרסים של החברה האירופית למדע בדיוני, במדליית הזהב של פוזנן, הפרס הגדול של סן מרינו ועוד.
חלק מספריו תורגמו לצרפתית ולספרדית כסדרה של ספרים מצוירים, שצוירו על ידי הקרואטי איגור קורדיי.
חייו הפרטיים
ולדימיר קולין היה נשוי בשנים 1947-1943 עם המשוררת נינה קסיאן ואחר כך עם האמנית הגרפיקאית מרצ'לה קודרסקו
פרסים ואותות הוקרה
וב-1975 עבור "שיניו של קרונוס"
הנצחה
לאחר מותו בשנת 1992 מיוזמת הסופר לאונרד אופריה נוסדה  הקרן  הרומנית לתרבות על שם ולדימיר קולין,  המעניקה פרס על שמו ליצירות מדע בדיוני בשפה הרומנית. עם זוכי הפרס נמנו ולדימיר טיסמניאנו, אנדריי קודרסקו, ניקולאיה מנולסקו, שרבאן פוארצה, בוגדן פיצ'אק וראדו פאבל גאו.
יורודאנס
יורודאנס (באנגלית: Eurodance) הוא מונח כולל למוזיקת הדאנס האירופאית, סגנון פופולרי של האוס-טכנו בשילוב שירה. סגנון זה צבר פופולריות בעיקר באירופה, אוקיאניה, אמריקה הדרומית, קנדה ובארצות מסוימות באסיה (בהן ישראל) בין השנים 1992 עד 1996 ועד היום.
בין השנים 1993 עד 1995, הסגנון נחשב לתופעת מיינסטרים אשר התרחבה ושולבה עם סגנונות שונים במוזיקה האלקטרונית.
בתחום הסגנון המוזיקלי, יורודאנס קרוב מאוד ליורו-טכנו וליורופופ. כל שלושת הסגנונות הופקו במשך השנים בעיקר על ידי אמנים סקנדינבים או מערב-אירופאים ולכן אספו בעיקר קהל מעריצים רב מהאזורים הללו.
יורודאנס צמח במדינות רבות בהן גרמניה, שוודיה, הולנד, פינלנד, דנמרק, נורווגיה, בלגיה ואיטליה. בשנים האחרונות, מדינות מזרח אירופאיות כגון רומניה, הונגריה, קרואטיה, פולין ורוסיה הצטרפו לסצנת היורודאנס.
אמני יורודאנס בולטים
ראו גם קטגוריה:הרכבי יורו דאנס ובשנים האחרונות, בסהאנטר וקסקדה
מעמד הביניים
מעמד הביניים (או המעמד הבינוני) הוא מונח במדעי החברה המתאר קבוצה חברתית וכלכלית של אנשים בעלי יכולת כלכלית סבירה, אשר אינם בעלי השפעה או עושר יוצאי דופן או ניכרים לעין.
ההגדרה המרחיבה של מעמד הביניים נובעת מחלוקה של אוכלוסייה לפי מעמדות סוציו-אקונומיים. חלוקה זו מבחינה בין מעמד גבוה (למשל 1% העשירים), ומעמד הפועלים, כשבתווך נמצא מעמד הביניים. חלוקה זו מגדירה את החלוקה המצמצמת כ"מעמד בינוני-נמוך".
מעמד הביניים הוא המעמד עליו מתבססת החברה המתועשת. התושבים במעמד זה הם, בדרך כלל, העובדים המאיישים את מרבית המערכות במגזר העסקי והציבורי, והם גם הצרכנים העיקריים של מוצרי הצריכה השונים בשוק. בסוציולוגיה המרקסיסטית, לעומת זאת, משמש הביטוי "מעמד הביניים" ככינוי למעמד בעלי הרכוש הבורגנים, המתפרנסים מבעלות על עסקים, מניהול וממקצועות חופשיים, בניגוד לפרולטריון - מעמד עובדי-השכר המתפרנס מעבודת כפיים.
מעמד הביניים בשיח הציבורי בישראל
חוסנו הכלכלי של מעמד הביניים תופס מקום מרכזי בשיח הציבורי והפוליטי בישראל. נראה כי שיח זה איננו מכוון להגדרה מצמצמת של מעמד הביניים, אלא להגדרה רחבה יותר, הכוללת גם אוכלוסיות חזקות יותר. אולם אין הסכמה בין החוקרים כיצד יש לנתח את ההתפלגות המעמדית של החברה הישראלית, ומהם גבולותיו של מעמד הביניים. נראה כי דווקא בשל הקיטוב הגובר של ההתפלגות הכלכלית בישראל, ובניגוד לדימוי הספרותי והתקשורתי, רובד הביניים של ההכנסות בחברה הישראלית (125%-75% מההכנסה החציונית) דומה יותר במאפייניו לדימוי המקובל בקרב החוקרים עבור מעמד הפועלים. ברור כי כאשר מעמד הביניים נתפס באופן אחר, למשל כמשקי בית שהכנסתם נעה בין 125%-200% מההכנסה החציונית, לקבוצה זו תהיה מאפיינים שונים בהרבה.
מעמד ביניים חרדי
במאה ה-21 עברו חלקים בחברה החרדית תהליך אטי של אימוץ אורח חיים "בורגני", המתבטא יותר בקרב חרדים מודרניים אך קיים גם בקרב "המיינסטרים החרדי". במאי 2017 שידר תאגיד השידור הציבורי כתבה מיוחדת שכותרתה "עלייתה של הבורגנות החרדית".
תופעת ה'בורגנות החרדית' מעוררת שאלה האם עצם קיומה מהווה סתירה לעקרונות בסיסיים של היהדות החרדית הכוללים התבדלות והסתפקות במועט, בוז ל'בינוניות' והתמסרות ללימוד התורה ולדקדוק במצוות - לצד העדר "מחויבות אזרחית".
אנדראס אוטנזמר
אנדראס אוטנזמר (בגרמנית: Andreas Ottensamer; נולד ב-4 באפריל 1989) הוא קלרניתן אוסטרי, אחד מסולני הפילהרמונית של ברלין ומנצח תזמורת.
תולדות חייו
נולד בווינה ולמד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה פסנתר, צ'לו וקלרינט. הן אביו, ארנסט, והן אחיו הבכור, דניאל, היו נגני קלרינט סולו בפילהרמונית של וינה. בין היתר ניגן בתזמורת האופרה של וינה, בפילהרמונית של וינה ובתזמורת הנוער ע"ש גוסטב מאהלר. ב-2009 נבחר כעמית האקדמיה שליד הפילהרמונית של ברלין. בין 2010 ל-2011 היה סולן הקלרינט של התזמורת הסימפונית הגרמנית. במרץ 2011 נבחר לסולן קלרינט בפילהרמונית של ברלין.
כזוכה מספר תחרויות, ניגן אוטנזמר בהרכבים קאמריים, במסגרת "הווירטואוזים של וינה" (קבוצת נגנים מבין חברי פילהרמונית של וינה) ועם עמיתים כגון לייף אובה אנדסנס, יוליאן רחלין ויו-יו מה. יחד אם אביו ואחיו יצר את שלישיית The Clarinotts, שפעלה עד מות האב ב-2017.
בשנת 2011 ליווה את הזמרת טורי איימוס בתקליטה Night of Hunters. ב-2013 הוציא לאור בחברת דויטשה גרמופון את תקליט הבכורה שלו Portraits – The Clarinet Album שכלל יצירות לקלרינט מאת דומניקו צ'ימרוזה, ג'ורג' גרשווין, אהרן קופלנד, בביצועו יחד עם התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם והפסנתרן יאניק נזה-סגין.
בשנת 2021 החל לנצח על התזמורת הסימפונית הממלכתית של ארמניה. כן הופיע כמנצח-אורח עם התזמורת הסימפונית של בורנמות' והתזמורת הסימפונית של טוקיו.
בבה
טיאגו מאנול דיאש קוריירה, הידוע בכינויו בֶּבֶּה (Bebé - תינוק בפורטוגזית, נולד ב-12 ביולי 1990) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בריאל סרגוסה. הוא משחק בתור קיצוני ויכול לשחק גם בתור חלוץ.
קריירה
בצעירותו נזנח על ידי הוריו, במוצאם ילידי כף ורדה, וגודל על ידי סבתו. בגיל 12 נלקח מהשגחת הסבתא והועבר לגידול על ידי הכנסייה. במהלך השהות שלו בכנסייה, הוזמן ביחד עם נערים נוספים להשתתף בטורניר של כדורגל רחוב שהתקיים בבוסניה, טורניר בו קנה את עולמו כאשר צד את עיניהם של סוכני שחקנים. אולם אף על פי שכיכב והבקיע ארבעה שערים בשישה משחקים לזכות נבחרת פורטוגל, נבחרתו לא הגיעה רחוק ולא הצליחה לעבור את השלב השני של הטורניר.
בקיץ 2009, אחרי סיום המשחקים בטורניר הרחוב, חתם בקבוצת אסטרלה אמדורה מהליגה השנייה בפורטוגל, בה הבקיע ארבעה שערים במהלך העונה. בקיץ 2010 עבר השחקן לקבוצת ויטוריה דה גימארייש. בעקבות ההופעות שלו במשחקי טרום העונה, התקבלה הצעת מעבר מקבוצת מנצ'סטר יונייטד עוד לפני תחילת עונת המשחקים. לבסוף עבר השחקן תמורת סכום משוער של 7.4 מיליון פאונד. במהלך העונה רשם מספר הופעות בליגה, גביע, גביע הליגה וליגת האלופות. בתחילת עונת המשחקים 2011/2012 הושאל השחקן לקבוצת בשיקטש הטורקית. בתחילת שנת 2013 הושאל לקבוצת ריו אבה מליגת העל הפורטוגזית.
ב-3 בספטמבר 2013 הושאל בבה לעונה בפאסוס הפורטוגלית. ב-25 ביולי 2014 עבר לבנפיקה ליסבון לארבע שנים. ב-9 בינואר 2015 הושאל השחקן לקורדובה הספרדית עד לתום העונה. ב-10 ביולי 2015 הושאל לראיו ואיקאנו לעונה אחת. ב-12 ביולי 2016 חתם לארבע שנים באייבר. ב-31 בינואר 2018 הושאל לראיו ואיקאנו.
נבחרת
בשנים 2010–2011 רשם בבה 6 הופעות בנבחרת פורטוגל הצעירה בהן כבש שער אחד.
מאחר שלא הצליח להשתלב בנבחרת פורטוגל, בבה הביע עניין בנבחרת כף ורדה. ב-23 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
בירת העולם גרמאניה
"בירת העולם גרמאניה" (בגרמנית: Welthauptstadt Germania) היה פרויקט חידוש פני עיר הבירה הגרמנית ברלין בתקופה הנאצית, כחלק מחזונו של אדולף היטלר לעתידה של גרמניה לאחר הניצחון במלחמת העולם השנייה. האדריכל אלברט שפר הופקד על תכנון רובו של הפרויקט והיה מופקד גם כמפקח עליו, רק חלקו הקטן הושלם בין השנים 1937–1943. על פי התכנון, מרבית הפרויקט היה צפוי להיות מושלם ב-1950.
חלק מהפרויקטים יצאו לפועל, כגון יצירת ציר החוצה את העיר ממזרח למערב, שכלל את הרחבת שדרת שרלוטנבורגר (כיום רחוב 17 ביוני בברלין), והשמת עמוד הניצחון של ברלין במרכז והרחק מבניין הרייכסטאג, מיקומו המקורי. אחרים, דוגמת ה"היכל העם" נדחו עקב תחילת המלחמה. מספר רב של בניינים ישנים ברבים מאתרי הבנייה המתוכננים נהרסו לפני המלחמה, התבוסה בה עצרה את התוכניות.
הפרויקט עצמו היה חלק מפרויקט גדול אף יותר, שנקרא "ערי הפיהרר".
השם "בירת העולם גרמאניה"
השם "Welthauptstadt Germania" כתיאור לפרויקט של חידוש פני העיר ברלין מובא לראשונה בספר זיכרונותיו של שפר "בתוככי הרייך השלישי" משנת 1969. אף על פי שבשם זה לא היה שימוש רשמי בממשל הנאצי ואף לא על ידי היטלר עצמו, נהיה שם זה נרדף לבנייה הנאצית בברלין, שכונתה בשם המנהלי: "תוכנית הבנייה המקיפה לבירת הרייך" על שם התואר שגרמניה הנאצית כינתה את עצמה "הרייך השלישי".
לפי רישומיו של הנרי פיקר משיחות הסלון עם היטלר ב-8 ביוני 1942, השתעשע היטלר ברעיון לשנות את שמה של העיר ברלין ל"גרמאניה", במטרה להעניק לרייך הגרמני מרכז ברור:
לשכת קנצלר הרייך
כאשר הברית הצבאית של הקונפדרציה הצפון-גרמנית התארגנה מחדש כמדינה פדרלית החל מיולי 1857, מוקם משרדו של הקנצלר הפדרלי (בונדסקנצלר) בברלין, ואויש על ידי ראש ממשלת פרוסיה, אוטו פון ביסמרק. לאחר איחוד גרמניה בינואר 1871, ועם הצטרפותן של מדינות דרום גרמניה, הפך ביסמרק לקנצלר הרייך של הקיסרות הגרמנית ("האימפריה הגרמנית") שזה עתה הוקמה.
ב-1935 החלו האדריכלים הנאצים פאול טרוסט ולאונהרד גל לעצב מחדש את בית מגוריו של היטלר. הם הוסיפו למתחם לשכת קנצלר הרייך אולם אירועים גדול וקונסרבטוריון. ב-1943 גם נחנך בסמוך לקנצלריית הרייך הפיהררבונקר.
בסוף ינואר 1938 הורה אדולף היטלר לאדריכלו האישי, אלברט שפר לבנות את לשכת קנצלר הרייך מחדש, וביקש ממנו שהעבודות על הבניין יסתיימו תוך פחות משנה ונקבע יעד סיום ל-9 בינואר 1939. היטלר טען כי המבנה הנוכחי ששימש כלשכת קנתלר הרייך "מתאים לחברת סבונים". עם זאת, המבנה נותר כבית המגורים הרשמי שלו, וכלל את החדרים ששופצו בקומת הקרקע ובקומה העליוניה, בה היטלר התגורר, ובשל כך קיבל המקום את הכינוי "דירת הפיהרר". על אף חיבתו של היטלר למבנה החדש, היטלר ציפה שלשכה זו לא תהיה לשכתו הסופית וכי בכיכר הגדולה יוקמו לשכה חדשה ו"ארמון הפיהרר" שישמש כמעונו האישי.
ללשכת קנצלר הרייך החדשה נגרם נזק כבד במהלך הקרב על ברלין ולאחר סיום מלחמת העולם השנייה, נהרסו השרידים של המתחם שהיו בשטחי ברלין המזרחית (שהייתה אז תחת כיבוש סובייטי), על פי צו של הממשל במוסקבה. בעוד שהמחצית המערבית של השטח הייתה חלק מ"רצועת המוות", שהייתה בצמוד לחומת ברלין והוקם במקום הוקם גן ילדים ובניין מגורים.
עמוד הניצחון
עמוד הניצחון של ברלין שתוכנן על ידי היינריך שטראק במטרה להנציח את ניצחון צבא פרוסיה בשנת 1864 במסגרת מלחמת שלזוויג השנייה. העמוד נחנך ב-2 בספטמבר 1873 – לאחר ניצחונה של פרוסיה על אוסטריה במסגרת מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866 ולאחר ניצחונה על צרפת במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870–1871. ב-1939 כחלק הוחלט להעביר את העמוד לכיכר הכוכב הגדול בו הוא נמצא כיום באמצע רחוב 17 ביוני, העמוד, שגובהו היה אז 50.66 מטרים בלבד הוגבה ב-7.5 מטרים נוספים (לגובה של 66.89 מטרים), והועבר לכיכר שנבנתה בשנת 1941 בתכנונו של אלברט שפר.
ככל הנראה, העברת העמוד למקומו הביאה לכך ששרד את מלחמת העולם השנייה. בעוד שבניין הרייכסטאג נפגע קשות בקרבות כיבוש ברלין והאזור ממול הבניין נהרס לחלוטין, האזור בו נמצא העמוד שרד את המלחמה.
אנדרטת ביסמרק
כמו עמוד הניצחון, ככל הנראה העברת הפסל היא זו שהצילה אותו מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא נותר בשלמותו עד היום, למעט נזקים מרסיסים שספג במהלך הפצצות בעלות הברית על ברלין.
היכל העם
היכל העם היה אולם ענק לעצרות עם שהיה צפוי להיות הבניין החשוב והמרשים ביותר של הבירה מבחינת גודלו וסמליות, תוכנן להקים בקצה "שדרות הפאר" (שתוכננו להיות השדרה המרכזית של בירת העולם גרמאניה). מטרת העל של המבנה הייתה להפגין את עוצמתה של גרמניה הנאצית.
שלוש שורות מושבים קונצנטריות, מקיפות רחבה עגולה בקוטר 140 מטר, בשונה מן הפנתאון, אך מקומות הישיבה דומים לאולם הקונגרסים בנירנברג שלודוויג רולף תכנן, אשר עוצב על פי הקולוסיאום. לעומת זאת תכונות אחרות של פנים אולם העם, אכן בבירור מיוחסות לפנתאון של אדריאנוס: התאים המרובעים (coffered) בכיפה, אזור העמודים הרציף, מלבד נישת הענק בצד הצפוני. האזור השני בפנתאון, המורכב מחלונות עיוורים עם פילסטרים, מיוצג בבניין של שפר על ידי האזור העליון מעל העמודים, אשר מלווה במלבנים שקועים ורדודים. הכיפה העצומה מונחת על אזור זה.
בניין עם כיפה כה גדולה היה לפי שפר הוא בעל דימוי של מקדש, כפי שצוין על ידי שפר, שהניח כי הבניין נועד במיוחד עבור הפולחן הציבורי של היטלר, יורשיו והרייך הגרמני. כלומר, זה היה אמור להיות סוג של מקדש ארמון מהסוג שאוגוסטוס בנה על גבעת הפאלאטיום, שם היה ביתו הצנוע קשור למקדש אפולו.
כיכר אדולף היטלר (הכיכר הגדולה)
בכניסה הדרומית להיכל העם ובקצה "שדרות הפאר" הייתה אמור לקום כיכר רחבת ידיים בשטח של 350,000 מ"ר בשם "כיכר אדולף היטלר". מסביב לכיכר היו אמורים לקום מלבד היכל העם גם בניין הרייכסטאג החדש, משכן חדש ומשופר ללשכת קנצלר הרייך ומפקדת הפיקוד העליון של הוורמאכט. כמו כן, תוכננה הריסתו של הקרולאופר ובמקומו היה צפוי להיבנות "ארמון הפיהרר". לאחר ביקורו המוצלח באיטליה, שקל היטלר לשנות את שם הכיכר ל"כיכר בניטו מוסוליני" ואף להקים אנדרטה לזכרו.
היטלר תכנן להפוך את בניין הרייכסטאג למבנה רב-תכליתי שישמש את חברי המפלגה הנאצית וחברי הרייכסטאג לצרכיים חברתיים. הנאצים רצו להסיב את חדרי הישיבות והמשרדם לחדרי קריאה ובילוי ולהקים באולם המליאה ספרייה גדולה. במקום בניין הרייכסטאג הישן, תכנן היטלר הקמה של בניין רייכסטאג חדש שיכלול מקומות ל-1,200 חברי פרלמנט. עם זאת, היטלר לא תכנן להחזיר לרייכסטאג את הכוח שנלקח ממנה לאחר חוק ההסמכה והיה מדובר בפרויקט לשם הנראות והנוחות בלבד. שפר תחילה הציע להיטלר להרוס את הבניין הישן ולצמצם את מספר המקומות לחברי הרייכסטאג בבניין החדש אך היטלר סירב להצעתו.
שדרות הפאר ושער הניצחון
שדרות הפאר הן שדרה שהיו אמורות להיות השדרה המרכזית של ברלין וחלק מציר צפון-דרום. לצידי השדרות תכננו הנאצים להקים בין היתר: אולם קולנוע בין 2,000 מושבים, בית אופרה, שלושה בתי תיאטרון, אולם קונצרטים חדש, מרכז כנסים בשם "בית האומות", בית מלון בן 21 קומות, מסעדות יוקרה, בריכת שחייה מקורה בסגנון רומי, מרכז שעשועים גדול לעובדי חזית העבודה הגרמנית, לשכת המפלגה הנאצית, מזכירות הפיהרר, מספר בנייני משרדים ועוד, באזור הדרומי של השדרות היה צפוי להיבנות בית נתיבות המשתרע על שטח של 330,000 מ"ר, בן 4 קומות המכיל דרגנועים, מעליות וכבישים. בית הנתיבות היה אמור להכיל תערוכת נשק ושלל ש
אזור כיכר פוטסדאם
בתוכניות של שפר לאזור כיכר פוטסדאם לה לא תוכננו שינויים גדולים בסביבה המיידית של הכיכר, אף שתחנות הרכבת בכיכר ואנהלטר היו נסגרות, זאת כיוון שציר צפון-דרום שתוכנן בעיר היה קוטע את מסילות הגישה לתחנות. כל הקרוניות החשמליות המגיעות לעיר היו מנותבות לשתי תחנות ענק חדשות על מסילת הטבעת (Ringbahn) מצפון ומדרום למרכז העיר. על פי תוכניתו של שפר האתר בו עמדה תחנת אנהלטר תוכנן להפוך לבריכת שחייה ציבורית. לא ידוע מה תוכנן לאתר שבו עמדה תחנת פוטסדאם.
ציר צפון-דרום בברלין תוכנן לעבור ממערב לכיכר פוטסדאם ולהיות ציר תנועה ברוחב של 100 מטר ובאורך חמישה קילומטר, לאורכו תוכננו מבני ענק של הממשלה הנאצית. ציר זה היה מוחה את חציו המזרחי של רובע המיליונרים. נתיבים תת-קרקעיים של הרכבת התחתית והרכבת הפרברית תוכננו כמעט לכל אורכו של ציר הציר.
פנטידראקו
דינוזאור זה היה מאבותיהם הראשונים של הזאורופודים אך בצורתו הוא דווקא דמה לתרופודים הטורפים והיה דו-רגלי. אורך הדינוזאור שנמצא הגיע ל-0.7-1 מטר, אך מוערך שהיה מדובר בפרט צעיר ופרט בוגר הגיע לאורך 3 מטר ולמשקל 50 ק"ג. למרות שקרוביו העתידיים היו צמחוניים, הוא עצמו אולי ניזון גם מטרף, אותו תפס עם טפריו הארוכות. ראשו היה מוארך ובעל שיניים מחודדות והוא היה זריז ובעל זנב ארוך וגמיש והיה רחב באזור הירכיים. גפיו האחוריות נועדו לתמוך במשקלו.
איוואן סרבנטס
איוואן סרבנטס (ספרדית: Iván Cervantes; נולד ב-2 במאי 1982) הוא רוכב ספרדי המתחרה במרוצי אופנועי שטח בתחום האנדורו.
ברונו מארס
פיטר ג'ין הרננדז (באנגלית: Peter Gene Hernandez; נולד ב-8 באוקטובר 1985), המוכר בשם הבמה ברונו מארס (Bruno Mars), הוא זמר, פזמונאי, ומפיק אמריקאי.
ב-2009 החל לעבוד, יחד עם ארי לוין ופיליפ לורנס, בחבורת ההפקה הסמיזינגטונס. יחד עמם כתב את השיר "Right Round" של פלו ריידה וקשה ואת השיר "Wavin' Flag" של קיינאן, והשתתף כזמר אורח בשירים "Nothin' on You" של B.o.B, ו-"Billionaire" של טרבי מקוי, אותם כתבו והפיקו הסמיזינגטונס. השירים, שזכו להצלחה ברחבי העולם, נתנו תנופה לקריירת המוזיקה של מארס. ב-2010 יצא אלבום הבכורה שלו, ממנו יצאו הסינגלים, שזכה בפרס גראמי, ו-"Grenade".
ביוגרפיה
הוא נולד בשם פיטר ג'ין הרננדז בשכונת ואיקיקי שבהונולולו, בירת הוואי, למשפחה נוצרית בעיקרה. אביו, פיטר הרננדז, הוא מוזיקאי ממוצא פוארטו-ריקני ויהודי-אשכנזי. סבתו מצד אביו הייתה יהודייה בת למהגרים מאירופה. אמו, ברנדט סן פדרו ביוט, הייתה רקדנית ממוצא פיליפיני וספרדי. למארס חמישה אחים. את הכינוי "ברונו" הצמיד לו אביו בגיל שנתיים, משום שהזכיר לו את המתאבק ברונו סמרטינו. את החלק השני בשם הבמה "מארס" הדביק לעצמו כי "הרגשתי שאין לשם שלי (שום) קופצנות, והרבה בנות אמרו שאני לא מהעולם הזה, אז נראה שאני ממאדים".
כמוזיקאי
מגיל ארבע מארס הופיע עם להקת משפחתו "The love notes", ובגיל 5 החל להופיע חמש הופעות בשבוע והיה ידוע ברחבי האי מההשפעה שלו מאלביס. ב-1992, כשהוא בן שבע, שיחק מארס בתפקיד קטן כ"אלביס הקטן" בסרט "ירח דבש בווגאס". מאוחר יותר טען מארס כי הוא מעריך את אלביס פרסלי, וסיפר שפרסלי השפיע על סגנון המוזיקה שלו. לאורך ילדותו ונעוריו הופיע מארס בביצועים מוזיקליים בהזדמנויות שונות, ולאחר סיום בית הספר התיכון החליט לפתח קריירה מוזיקלית ולכן עבר להתגורר בלוס אנג'לס.
עלייה לגדולה
ב-2006 הכיר מארס את ארון ביי-צ'אק, לעתיד מנהלו בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. ביי-צ'אק התרשם משיריו של מארס וביקש להחתימו בחברה, אך בפועל נחתם החוזה רק לאחר שלוש שנים. בינתיים, החל מארס לעבוד באטלנטיק רקורדס לצד פיליפ לורנס וארי לוין ככותב וכמפיק, ויחדיו יצרו את ההרכב "הסמיזינגטונס". במסגרת הסמיזינגטונס עבד מארס עם אמנים מצליחים רבים, בהם שון קינגסטון, אדם לוין ופלו ריידה. הסינגל הראשון אותו כתבו והפיקו חברי ההרכב היה "Long Distance" של ברנדי נורוואד, שיצא באוקטובר 2008. במהלך שנת 2009 יצאו שלושה סינגלים של הסמיזינגטונס: "Right Round", "Get Sexy" (אותו ההרכב גם הפיק), ו-"Wavin' Flag" (אותו הפיק מארס).
קריירת סולו
ב-2010 השתתף מארס כזמר אורח בשני שירים מצליחים שכתבו והפיקו חברי הסמיזינגטונס: "Nothin' on You" של B.o.B, שהגיע למקום הראשון בארצות הברית ובבריטניה; של טרבי מקוי, שהגיע למקום הרביעי בארצות הברית והשני בבריטניה. מארס זכה להכרה בעקבות הצלחת השירים, וב-7 במאי 2010 הוציא מיני-אלבום בשם "It'sBetterIf YouDon'tUnderstand".
ב-4 באוקטובר 2010 יצא אלבום האולפן הראשון שלו, את האלבום כתב והפיק מארס יחד עם חבריו להרכב "סמיזינגטונס". האלבום הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד 200, ולמקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי. שני הסינגלים שיצאו מתוכו, "Just the Way You Are" ו-"Grenade", הגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ובמצעד הסינגלים הבריטי, והצליחו במדינות נוספות ברחבי העולם. ב-13 בפברואר 2011 זכה השיר "Just the Way You Are" בפרס גראמי. סינגלים נוספים שיצאו מתוך האלבום במהלך 2011 הם "The Lazy Song", שהגיע למקום הרביעי במצעד הבילבורד והראשון במצעד הבריטי; ו-"Marry You", שהגיע למקום ה-11 בבריטניה, ו"Count on me"
ב-27 בספטמבר 2011 יצא סינגל נוסף של מארס, "It Will Rain", מתוך פסקול הסרט "שחר מפציע: חלק ראשון", על פי הספר "שחר מפציע" מסדרת ספרי "דמדומים". ב-1 באוקטובר 2012 הוציא מארס את הסינגל "Locked Out Of Haven" מתוך אלבומו השני, "Unorthodox Jukebox", שיצא בדצמבר 2012. ב-2 בפברואר 2014 הופיע מארס במופע המחצית של הסופרבול ביחד עם רד הוט צ׳ילי פפרז וב-19 בנובמבר אותה שנה יצא השיר "Uptown Funk" בהפקת מרק רונסון, השיר זכה להצלחה רבה ועומד על כ-3.9 מיליארד צפיות ביוטיוב; ובמקום השישי במספר הצפיות ביוטיוב. הוא גם דורג במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ושהה שם במשך 14 שבועות רצופים, ובכך הפך לסינגל השני ששהה הכי הרבה זמן במקום הראשון בצמרת המצעד. ב-7 בפברואר 2016, הופיע בשנית בסופרבול ה-50 ביחד עם קולדפליי וביונסה.
ב-7 באוקטובר 2016 יצא השיר "24K Magic" כסינגל הראשון מתוך אלבומו השלישי שנושא את אותו השם, שיצא ב-18 בנובמבר 2016. הסינגל זכה להצלחה רבה בעולם, הגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים האמריקאי וקיבל מעמד מכירות של כ-5 פלטינות בארצות הברית. בישראל השיר הגיע למקום הראשון במצעד מדיה פורסט. הסינגל השני, "That's What I Like" זכה גם הוא להצלחה רבה והגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי וקיבל מעמד מכירות של 6 פלטינות בארצות הברית. הסינגל השלישי מן האלבום, "Versace on the Floor" זכה גם הוא להצלחה אך פחות משני הסינגלים הראשונים - הוא הגיע למקום ה-33 במצעד הפזמונים האמריקאי וקיבל מעמד של פלטינה אחת בארצות הברית. בישראל, הגיע למקום השני במצעד מדיה פורסט. ב-4 בינואר 2018 הוציא ברונו, יחד עם קארדי בי, רמיקס ל-Finesse. השיר הגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים האמריקאי וקיבל תואר מכירות של 2 פלטינות. בישראל השיר הגיע למקום הראשון במצעד מדיה פורסט.
בגראמי 2018, ברונו זכה עם האלבום 24K Magic בפרסים אלבום ה-RnB הטוב ביותר, אלבום השנה והקלטת השנה, עם הסינגל "That's What I Like" זכה מארס בשיר השנה, הופעת ה-RnB הטובה ביותר, ושיר ה-RnB הטוב ביותר. בשנת 2019, השתתף בשיר "Please Me" של קארדי בי.
בשנת 2021, מארס ואנדרסון פאאק הוציאו אלבום משותף בשם An Evening with Silk Sonic, תחת שם ההרכב "סילק סוניק". ב-5 במרץ, הוציאו את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Leave the Door Open". הסינגל היה לשירו השמיני של מארס שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100.
כשחקן
ב-1992 השתתף מארס בסרט הקומדיה "ירח דבש בווגאס".
ב-2012 הנחה את תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב".
ב-2014 דיבב את הדמות רוברטו בסרט "ריו 2".
חיים אישיים
משנת 2011 מארס בזוגיות עם הדוגמנית האמריקאית-לטינית ג׳סיקה קבאן. הם מתגוררים יחד בהוליווד הילס.
נכון לשנת 2017, הונו של מארס מוערך בכ־90 עד 105 מיליון דולר.
סיבובי הופעות
(Moonshine Jungle Tour (2013–14
(24K Magic World Tour (2017–18
מערב לונדון
מערב לונדון (באנגלית: West London) הוא אזור בלונדון רבתי בירת הממלכה המאוחדת. האזור נמצא מערבית לאזור מרכז לונדון. באזור זה נמצא שדה התעופה לונדון הית'רו.
הגדרה
הגדרת האזור היא הגדרה בלתי רשמית. לרוב מקובל לשייך את האזורים של העיר לונדון הסמוכים לדרך M4 לאזור מערב לונדון. משמעות הדבר שאזורים המשויכים לרוב ללונדון הפנימית: קנזינגטון וצ'לסי, האמרסמית' ופולהאם, ורובעי לונדון החיצונית: אילינג, האונסלו והילינגדון נחשבים לרוב כאזור המהווה את מערב לונדון. לעיתים, גם רבעים צפוניים יותר: ברנט והארו נכללים בהגדרה של מערב לונדון (ולצרכים אחרים רבעים אלה נחשבים לרוב כחלק מצפון לונדון).
לונדון המערבית הפנימית
אזור לונדון המערבית הפנימית (Inner West London) הוא אזור מגורים יוקרתי ביותר. האזור כולל את שכונת נוטינג היל שזכתה לאזכור בסרט משנת 1999 באותו שם בכיכובם של יו גרנט וג'וליה רוברטס. כמו כן האזור ידוע בקרנבל נוטינג היל הנערך בו מדי שנה על ידי מהגרים וצאצאי מהגרים מהאיים הקריביים המתגוררים באזור. בפסטיבל זה מבקרים מדי שנה כמיליון מבקרים והוא אחד הפסטיבלים הגדולים בעולם. כמו כן לעיתים משייכים לאזור את השכונות קנזינגטון וצ'לסי (אשר לעיתים משויכות לאזור מרכז לונדון). שכונות אלה הן היקרות ביותר בממלכה המאוחדת.
לונדון המערבית החיצונית
אזור לונדון המערבית החיצונית (Outer West London) כולל את השכונות צ'יזוויק, אקטון, ברנטפורד, אילינג ואת אזור התעשייה פארק רויאל.
באזור זה מתגוררות קהילות אתניות רבות ובהם קהילה אירית באזור אילינג, וקהילות גדולות פקיסטניות, הודיות, פולניות וסומליות.
בקצה המערבי של האזור ממוקם שדה התעופה לונדון הית'רו.
חברת החדשות
החדשות 12 (בעבר החדשות 2) היא המותג של חברת החדשות הישראלית בע"מ, חברת תקשורת ישראלית, שמפיקה את מהדורות החדשות ואת רוב תוכניות האקטואליה עבור קשת 12, ובבעלות "קשת". מאז 2020, אתר חדשות 12 נודע גם בשם הממותג N12, כשהוא מתופעל על גביי אתר מאקו. החל מ-2 באוגוסט 2020 משדרת החברה גם מבזקי חדשות בשמונה תחנות רדיו אזוריות, לאחר שנים רבות בהן שידרה "חדשות 13" את המבזקים, גם בימי "חדשות 10". החל משנת 2000 אולפני החברה ממוקמים בקריית התקשורת שבנווה אילן שבהרי ירושלים. לפני כן, מוקמו אולפני החברה באולפני הבירה בירושלים.
היסטוריית החברה
חברת החדשות הוקמה בשנת 1993 יחד עם הקמת הערוץ השני והפכה לאחד מהסמלים המזוהים ביותר עם הערוץ. מהדורות החדשות השונות של החברה ביססו אותה כאחד המקורות העיקריים לצרכן התקשורת הישראלי בנושאי אקטואליה. במרוצת השנים הרחיבה חדשות "ערוץ 2" את פעילותה מעבר למהדורה המרכזית והעלתה תוכניות נוספות כגון: "שש עם", "אולפן שישי", "פגוש את העיתונות", "מהדורה ראשונה" ו"תוכנית חיסכון". בכל מהלך שנותיה של החברה, היא נאלצה להתמודד מול מתחרים רבים מהטלוויזיה, מהאינטרנט ומהרדיו.
1993–1997
חברת החדשות הוקמה ב-1993 על ידי 3 הזכייניות הראשונות של "ערוץ 2" המסחרי. החברה הוקמה על מנת ליצור ולספק ל"ערוץ 2" את כל מהדורות החדשות. משדר החדשות הראשון היה בן פחות מחמש דקות, בהגשת יעקב אילון, ופתח את שידורי הערוץ, ב-4 בנובמבר 1993. כתוצאה מהקמת "ערוץ 2" החליטו ב"ערוץ הראשון" להקדים את מהדורת "מבט" לשעה שמונה בערב, לחדש את אולפני רוממה, ליצור פתיחים חדשים ומוספי תרבות וספורט ולהאריך את מהדורת החדשות שלהם לכדי 50 דקות. את חברת החדשות הקים אילון שליו שמונה להיות המנכ"ל הראשון שלה.
בעת הקמת החברה עמד שלום קיטל על כך ששום עיתונאי לא יעבור לחברה מ"הערוץ הראשון" ואסף עובדים מכלי תקשורת אחרים כמו הרדיו או העיתונים. עם העיתונאים הראשונים של חברת החדשות נמנו יעקב אילון, מיקי חיימוביץ', משה נוסבאום, גיא זהר, דנה ויס, גדעון סער, רינה מצליח, אושרת קוטלר, עמנואל רוזן, יוסי עין-דור ואהרן ברנע. מהר מאוד נפרצה ההגבלה שקבע קיטל ונבחרת החדשות התחילה לכלול גם עיתונאים מ"הערוץ הראשון" (ביניהם גדי סוקניק) ועם חלוף השנים גם מ"ערוץ 10".
מהדורות החדשות של "ערוץ 2" הפכו לפופולריות קצת לאחר הקמת הערוץ. במאי 1994 כבר גברה מהדורת החדשות של "ערוץ 2" במדרוג הכולל על זו של ה"ערוץ הראשון". התחרות בין השניים בסיקור אירועים ביטחוניים כמו פיגועים גררה ביקורת ציבורית רבה כיוון שמערכות החדשות עלו מהר לשידור במתכונת גל פתוח ושידרו תמונות לא מצונזרות של חלקי גופות.
למרות התחרות העיקשת בין שני הערוצים, שיתפו שניהם פעולה בעת חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן בסוף אוקטובר 1994. השידור הישיר של חתימת הסכם השלום עם ירדן שודר במשותף בשני הערוצים. שנה לאחר מכן, שיתפו שוב שני הערוצים פעולה כאשר מסע ההלוויה של ראש הממשלה יצחק רבין הועבר בו זמנית בשני הערוצים.
נקודת מפנה בהיסטוריית החברה היא סיקור רצח יצחק רבין שהתרחש ב-4 בנובמבר 1995, בדיוק שנתיים מיום תחילת שידורי הערוץ. כתב החברה דב גיל-הר היה מטרים ספורים ממקום הרצח, ומיד שלח הודעה למכשירי הזימוניות של רוני דניאל ואהרן ברנע שגם היו באותו אזור. בחברה נכנסו לעבודה על פי נוהל חירום, יורם ארבל עלה בהודעה דרמטית ראשונה על האירוע באולפני "טלעד", הוא העביר את השידור לגיא זהר באולפן החדשות שהמשיך עם עדכונים ראשונים מהשטח, גדי סוקניק הגיע לאולפן עם השערות ראשוניות, יעקב אילון הוזעק למערכת ונכנס ישירות לאולפן והחליף את זהר לאחר שזה שידר ארבעים וחמש דקות בקירוב. כתב החברה משה נוסבאום הגיע עם ההודעה הרשמית ועם שמו של המתנקש, כמה דקות לאחר שאילון נכנס לאולפן. לאחר ההודעה על מותו של רבין הועבר השידור לידי רפי רשף ששידר שידור רציף במהלך כל הלילה עד לשעות הבוקר, לאחר מכן קיבל לידיו דן שילון את השידור כשבמהלך היום החליפו מגישי החברה אחד את השני והמתכונת של הגל הפתוח נמשכה מספר ימים. לאחר הרצח חשבו ב"ערוץ 2" ובחברת החדשות שהתחרות פוגעת בשני הצדדים ולכן החליטו לנסות לאחד כוחות עם חטיבת החדשות של "הערוץ הראשון". נחמן שי, מנכ"ל הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, יצר קשר עם מוטי קירשנבאום, מנכ"ל רשות השידור, והלה השיב לו בשלילה: "כל אחד יעשה את העבודה שלו". ההחלטה הזו היטיבה עם החברה שכן מאז טיפסו אחוזי הצפייה בערוץ.
חודש וחצי לאחר הרצח, קנו "חדשות 2" את קטע הווידאו המתעד את מעשה הרצח מידי רוני קמפלר – צלם חובב שתיעד את הרצח. בעבור הקטע שילמה החברה סכום של מיליון ש"ח. השגת הקטע ושידורו בערוץ הייתה לראשונה יתרון לערוץ שנחשב חדש במפת העיתונות הישראלית. צופים רבים ביקשו לשדר את הקטע פעם נוספת ובחברת החדשות נענו לקריאות.
בשנת 1996 נערכו בחירות בישראל. "חדשות 2" הכינה עצמה למשדר הבחירות הראשון שלה, שיתחרה במשדר המיתולוגי של "הערוץ הראשון". לכבוד הערב המיוחד, הולחנה מנגינה לפתיח של משדר הבחירות, שלימים הפכה למנגינה המיתולוגית של המהדורה המרכזית של החברה שליוותה אותה מאז שנת 1997. בערב הבחירות עצמו העמידה החברה כתבים בכל מטות המפלגות, הקימה אולפן מרשים יחסית לאולפנה הרגיל, ובשעה 10 בערב בדיוק פורסמו תוצאות המדגם של החברה. למחרת בבוקר התבררה הטעות של הסוקרים בשני הערוצים כאשר שניהם טעו בתוצאות המדגם.
בשנת 1997 פרש חיים יבין מהגשת מהדורת "מבט" ב"ערוץ הראשון" ועבר ל"ערוץ 2". את תפקידו קיבלה מגישה צעירה בשם גאולה אבן. בחברת החדשות ראו בכך חצי נחמה כי אבן נחשבה חסרת ניסיון לעומת יבין. בכל אותן השנים, יעקב אילון ומיקי חיימוביץ' היו אלה שהגישו את מהדורת החדשות המרכזית של החברה, כאשר לעיתים רחוקות בלבד החליפה אושרת קוטלר את חיימוביץ בהגשת המהדורה לצדו של אילון.
חן מענית
חן מענית (נולד ב-21 בדצמבר 1975) הוא עיתונאי ופרשן משפטי ישראלי, חבר הדסק המשפטי של עיתון הארץ.
חברת החדשות
1993–1997
את מנגינת החדשות של 1996, הלחין יוסי אמפל.
חן מענית
ראשית חייו ומשפחתו
מענית נולד בקיבוץ הזורע, לגבי, מנהל ואוצר של מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח בקיבוץ, מחלוצי הצוללנים בחיל הים, ולד"ר שרה מענית, מזכירת הקיבוץ, מורה וחוקרת ספרות. למענית שלושה אחים. את לימודיו התיכוניים העביר במוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק. התגייס לצה"ל ליחידת מודיעין באמ"ן. ב-2005 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת חיפה. בין השנים 2005–2006 התמחה אצל השופטת רעיה חפרי-וינוגרדוב בבית המשפט המחוזי בחיפה. מענית נשוי ללירז ואב לשלושה. מתגורר בקיבוץ הזורע.
חברת החדשות
1998–2002
ב-15 בפברואר 1998 החלה מדידת המדרוג בישראל. "חדשות 2" לא נכללה בחמשת החודשים הראשונים בבדיקות אחוזי הצפייה ורק לאחר תקופה זו, ב-5 ביולי החלו משדרי החברה להיבדק על ידי הוועדה הישראלית למדרוג. עם החלת המדידה על משדרי החברה היה אפשר לראות עד כמה נתוני הצפייה במהדורות החדשות היו גבוהים. היה ניתן לראות שבימים רגילים, השיגה המהדורה המרכזית בין 30 ל-40 אחוזי צפייה. גם מהדורות נוספות של החברה היו משיגות נתונים גבוהים.
חן מענית
קריירה
ב-2010 החל את עבודתו ככתב לענייני משפט ב"גלובס". ב-2012 מונה לפרשן, וב-2017 קודם לתפקיד ראש דסק התחקירים בעיתון. בין השנים 2012–2016 היה חבר ועד עיתונאי "גלובס", המשתייך לארגון העיתונאים בישראל. ב-2018 היה יוזם ושותף בצוות, בהובלת ד"ר תהילה שוורץ אלטשולר, שעמל על ניסוחו של קוד אתי לעיתון "גלובס".
חברת החדשות
1998–2002
באותה השנה, בהיותה חברת חדשות פופולרית העלתה חדשות "ערוץ 2" אתר אינטרנט – דבר שנחשב אז באותה התקופה לחדשני. באתר היה ניתן להתעדכן במידע חדשותי שוטף לאורך כל שעות היום, לקבל מידע על משדרי החברה, המגישים, הכתבים והפרשנים, ליצור קשר עם מערכות התוכניות השונות ולצפות בשידורי וידאו חיים ובכתבות נבחרות מתוך משדרי החדשות השונים. האתר גם סיפק מידע על ההיסטוריה של החברה מאז הקמתה. האתר נשאר ברשת כשלוש שנים ולאחר מכן ירד.
בשנת 1999 התקיים משדר הבחירות השני של חברת החדשות, משדר שסיקר את הבחירות לכנסת ולראשות הממשלה. בפעם הזו הצליח המדגם של החברה שנערך על ידי מינה צמח מ"מכון דחף" לחזות את ראש הממשלה הנבחר. גם בפעם זו הוקם אולפן מיוחד לבחירות. יחוד האולפן היה במערכת התאורה המשוכללת שהוצבה בו.
חן מענית
קריירה
ביולי 2021, לאחר תריסר שנים בעיתון גלובס, החל לעבוד בדסק המשפטי של עיתון הארץ.
חברת החדשות
1998–2002
בחודש אפריל של אותה השנה חזר חיים יבין ל"ערוץ הראשון" ומנכ"ל הערוץ הדיח את גאולה אבן מהגשת "מבט". הערוץ העלה מהדורת חדשות מוקדמת למבט לקראת הבחירות באותה השנה בשם "שבע וחצי" על מנת לנגוס בנתוני המדרוג של המהדורה המרכזית של חדשות "ערוץ 2". בתגובה מאוחרת העלתה החברה את המגזין "סדר עולמי" עם ערד ניר, שעסק בחדשות חוץ ושודר בשעה 19:30.
בתחילת שנות האלפיים, כשחברת החדשות הייתה למובילה בישראל, השתנה צוות המגישים של החברה. אל החברה הצטרפו מגישים וכתבים רבים ובהם: כרמל לוצאטי שלי יחימוביץ', עודד בן-עמי (בשנת 2000), דני קושמרו, אהוד יערי (שניהם בשנת 2001), אמנון אברמוביץ', אורן וייגנפלד (שניהם בשנת 2003), לילך סונין (משנת 2004 עד שנת 2013). ועוד. נבחרת החדשות החלה לשנות את פניה מזו שהייתה מוכרת בשנות התשעים.
באותה שנה התחילה חברת החדשות לשדר מהאולפנים בקריית התקשורת נווה אילן. הגרפיקה של כל מהדורות החדשות של החברה שונתה, למעט נעימת הפתיחה של המהדורה המרכזית שנשארה דומה יחסית למנגינה הקודמת. נעימת הפתיחה של "אולפן שישי" הוחלפה במנגינה של חדשות "ערוץ 4" הבריטי שנכתבה על ידי אלאן הוקשאו, וכאשר התחיל להגיש את התוכנית דן שילון הוחלפה המנגינה בזאת שמלווה את התוכנית עד ימינו. באותה עת גם האריכו את המהדורה המרכזית מחצי שעה לכ-45 דקות, מגמה זו נמשכה עד אשר המהדורה הפכה לשעה שלמה, בשנת 2003. כתוצאה מכך מקבצי הפרסומות במהדורה המרכזית גדלו פי ארבעה: משלוש דקות פרסומות בסוף המהדורה אשר ארכה חצי שעה בשנות התשעים, לכ-12 דקות פרסומות עם הארכת המהדורה לשעה שלמה.
בשנת 2000 פרצה האינתיפאדה השנייה שחייבה היערכות לשידור חדשות גם בשעות לא רגילות, בדיווחים ישירים מהשטח אחרי כל פיגוע ובחלונות זמן קצרים במיוחד. החלטת משרד התקשורת להקים ערוצי נישה ייעודיים הביאה גם למכרז להקמת ערוץ החדשות הייעודי במטרה שישדר תוכני חדשות ואקטואליה 24 שעות ביממה. המכרז לערוץ התחיל לצאת לדרך וגרם מכה קשה ל"חדשות 2" עם עזיבתו של יעקב אילון כדי להצטרף לחברה המתמודדת במכרז.
חן מענית
קריירה
מענית כותב פרוזה וסיפורת, אשר במסגרתה כתב ספר ילדים. סיפורים פרי עטו התפרסמו בכתבי עת שונים. הסיפור "בגין מת" פורסם כ"סיפור מומלץ" במסגרת תחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2017.
חברת החדשות
1998–2002
עם פרסום המכרז להקמת ערוץ החדשות בשנת 2001, פרש אילון מהגשת המהדורה ומהחברה כדי להתמודד במכרז יחד עם הקבוצה "חדשות ישראל" אשר גם הפיקה את משדרי החדשות של "ערוץ 10" בשלב מאוחר יותר. משלא הוקם הערוץ, התפרקה החברה ואילון עבר להקים את חברת החדשות העצמאית של ערוץ 10 בשנת 2003. המהדורה המרכזית של הערוץ הצעיר ששודרה עד אז בשעה 19:00 בערב הועברה לשעה 20:00 – מול המהדורה המרכזית של "ערוץ 2".
חן מענית
חשיפות עיתונאיות בולטות
ב-2012 חשף כי מתקיימים מגעים מתקדמים להסדר טיעון עם שולה זקן בתיק הולילנד, ולפיה ההסדר יכלול הודאה באשמה של זקן בחלק מסעיפי האישום, ובתמורה לכך לא תגיש הפרקליטות ערעור נגדה בפרשת טלנסקי תוך שהיא תדרוש עונש קל, הסכם שלבסוף יושם.
סקידל
סקידל (בבלארוסית: Скідзель, סקידזייל; בפולנית: Skidel) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
חן מענית
חשיפות עיתונאיות בולטות
ב-2018 חשף כי עורך הדין יעקב וינרוט שילם כ-12 מיליון שקל לרשות המיסים בגין טענות של הרשות לחוב מס שהיה שנוי במחלוקת בין שני הצדדים.
חברת החדשות
1998–2002
באותה תקופה החלה חברת החדשות להשתמש בטיקרים (כותרות מתחלפות בתחתית המסך). לאחר פרישתו של יעקב אילון הגישה מיקי חיימוביץ' למשך זמן קצר לבדה את המהדורה המרכזית, ואת משדר הבחירות השלישי של החברה שהיה באותה השנה (בחירות 2001) הנחתה חיימוביץ' לצדו של דן שילון, מגיש "אולפן שישי" לשעבר. גדי סוקניק, שהיה עד אז כתב פוליטי ומגיש התוכניות "חמש עם גדי סוקניק" ו"אולפן שישי", החליף את אילון והתחיל להגיש את החדשות לצדה של חיימוביץ'.
סקידל
יהודי סקידל
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-3,100 יהודים, כ-80% מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל הבונד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נערך ביהודי העיירה פוגרום, לאחר שהואשמו בסיוע לסובייטים. עם כיבוש האזור בידי הצבא האדום בסוף ספטמבר 1939, נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב.
חברת החדשות
1998–2002
לקראת סוף השנה הודיעה מיקי חיימוביץ' על פרישתה מהגשת המהדורה המרכזית, ומעברה ל"חדשות 10", עקב הצעת חוזה נדיב. לאחר שחיימוביץ' פרשה, יונית לוי ואושרת קוטלר היו המתמודדות העיקריות על התפקיד של המגישה לצדו של גדי סוקניק. מבין שתיהן בחר שלום קיטל ביונית לוי להגיש את המהדורה. בחירתה של לוי בת ה-25 להגשת המהדורה נחשבה בעיני רבים לעניין תמוה שכן היא הייתה צעירה יחסית לסוקניק וחסרת ניסיון. לוי הגישה את מהדורתה הראשונה ב-15 בדצמבר 2002. כשנתיים לאחר מכן, בתחילת שנת 2004, פרשה אושרת קוטלר מחברת החדשות. הפרישה הגיעה לאחר שני מקרים בהם בכתה באמצע שידור, ולאחר מספר מקרים בהם ראיונות עם פוליטיקאי הגיעו למצב של צעקות והטחת האשמות באמצע השידור.
סקידל
יהודי סקידל
ב-23 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר שהופגזה באופן קשה. מיד לאחר מכן הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בצפיפות רבה בגטו שהוקם בה.
חברת החדשות
2003–2006
בתחילת 2003 הגיעה עת חזרתו של האסטרונאוט הישראלי, אילן רמון לכדור הארץ. ב"חדשות 2" הכינו משדר מיוחד לליווי נחיתת מעבורת קולומביה. לאולפן זימנו את אביו של אילן רמון לרגל המעמד החגיגי של חזרת האסטרונאוט הישראלי הראשון שהיה בחלל. המעבורת התפוצצה בעת כניסתה לאטמוספירה ואביו של אילן קיבל את הידיעה בעת ששהה באולפן. ערד ניר היה הכתב היחיד מכל העולם שהעביר את המתרחש בשידור חי והוא נאלץ לבשר את הידיעה הקשה. ניר עשה זאת בעדינות רבה ומאוחר יותר, בשנת 2009, התוודה שהיה מדובר בשידורו הקשה ביותר.
סקידל
יהודי סקידל
ב-2 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו הקשישים והחולים בבתיהם, וכ-2,330 יהודים הועברו למחנה המעבר הקשה קלבסין, ממנו שולחו בנובמבר 1942 למחנות ההשמדה טרבלינקה ואושוויץ.
חברת החדשות
2003–2006
בשנת 2005 הודיע החזאי דני רופ, מסמליה הבולטים של חברת החדשות, על פרישתו ומעברו ל"ערוץ 10". בכך הושלם האיחוד של אילון-חיימוביץ'-רופ שהיו מזוהים כשלישיית מגישי החדשות המובילה עוד מתקופתם בחדשות "ערוץ 2". במקומו של דני רופ הצטרף לחברה חזאי "הערוץ הראשון", דני דויטש.
בסוף אוגוסט, לאחר תוכנית ההתנתקות, החליפה שוב החברה את האריזה הגרפית של כל תוכניות החברה בפעם השלישית מאז שנת 2000. באותה השנה התחילו לעלות נתוני המדרוג של "ערוץ 10" על חשבון "הערוץ הראשון" שהתחיל להדרדר מאותה השנה. עם סיום המכרז הוחלט לבחור מנכ"ל חדש לחברה אך בסוף הוחלט ששלום קיטל יישאר בתפקיד.
במשדר הבחירות החמישי של החברה (בחירות 2006) החליפה החברה את אולפניה לשבוע שידורים מיוחד, רכשה מערכת גרפיקה תלת-ממדית ושיתפה פעולה עם תוכנית הסאטירה "משחק מכור" של זכיינית הערוץ "רשת". כל שבוע השידורים המיוחד מותג רבות תחת הסיסמה "ישראל בוחרת 2".
באותה השנה החליטה ועדת הבחירה המיוחדת שמינה יושב-ראש הכנסת ראובן ריבלין לבחור בהצעתה של חברת החדשות של "ערוץ 2" להפעלת "ערוץ הכנסת". לאחר מכן, ביוני 2006, כאשר נערך המכרז החדש לערוץ, בחרה שוב ועדת המועצה לשידורי כבלים ולוויין את חברת החדשות להפעיל את "ערוץ הכנסת" החל מנובמבר 2006 לעשר השנים הבאות.
בספטמבר 2006 "חדשות 10" הצליחו לעקוף בפעם הראשונה את המהדורה המרכזית של החברה במדרוג למשך שני ערבים בעקבות רכישת הסרט "חטופים" שבו נראית חטיפת שלושת חיילי צה"ל בהר דב בשנת 2000 וקטע וידאו חדש שלא פורסם בו נראה רון ארד מדבר למצלמה בהיותו בשבי. "חדשות 10" שילמו עבור הסרט סכום המוערך בכמיליון שקלים.