cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחמד עאבד
קריירת מועדונים
לקראת עונת 2011/2012 עבר לעירוני קריית שמונה, ואת הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-27 באוגוסט 2011, כשנכנס כמחליף במשחק מול מכבי נתניה. ב-16 באוקטובר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בדקה ה-74 וכעבור ארבע דקות כבש את שער הניצחון מול מכבי תל אביב. בחצי גמר גביע הטוטו כבש בדקה ה-117 את שער הניצחון מול הפועל באר שבע, והעלה את הקבוצה לגמר בו ניצחה את מכבי נתניה וזכתה בתואר. בליגה כבש עאבד שני שערים בעונה זו, ובסופה זכה עם עירוני קריית שמונה באליפות הראשונה בתולדות במועדון. בעונת 2012/2013 העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה הראשון בתולדותיה, ועלה כמחליף בהפסד להפועל רמת גן בדו-קרב בעיטות עונשין. עונה לאחר מכן זכה עם הקבוצה בגביע המדינה הראשון בתולדותיה, לאחר שבמשחק הגמר מול מכבי נתניה כבש את שער הניצחון במהלך ההארכה, ובליגה כבש בעונה זו שלושה שערים. גם בעונת 2014/2015 כבש שלושה שערי ליגה, והקבוצה סיימה את העונה כסגנית האלופה. במשחק אלוף האלופים שהתקיים בראשית עונת 2015/2016 מול מכבי תל אביב הבקיע עאבד שער שוויון בהארכה, וקריית שמונה זכתה בתואר לאחר דו-קרב בעיטות הכרעה, ובליגה הבקיע בעונה זו שישה שערים.
ב-29 בינואר 2018 חתם עאבד בגירסונספור מליגת המשנה הטורקית. כעבור יומיים ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 לפנרבחצ'ה, ובסך הכל ערך עשר הופעות בכל המסגרות עד תום העונה, בהן כבש שער אחד והוסיף חמישה בישולים.
ב-11 ביולי 2018 חזר עאבד לליגה בישראל, וחתם לשלוש שנים בהפועל תל אביב. ב-29 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 4–0 על בני יהודה תל אביב במסגרת גביע הטוטו. ב-5 באוגוסט 2018 כבש את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בתיקו 1–1 מול מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו, ובליגה כבש ארבעה שערים בעונת 2018/2019, בנוסף לשלושה בישולים.
לקראת עונת 2019/2020 שוחרר עאבד מהפועל תל אביב על אף שהיה תחת חוזה במועדון, ונכנס להליך בוררות מול הקבוצה. ב-15 בינואר 2020, לאחר יותר מחצי שנה שלא שיחק, חזר לעירוני קריית שמונה וחתם עד לסוף העונה.
ב-19 באוגוסט 2020 חתם עאבד לשנתיים במכבי אחי נצרת.
ב-15 ביוני 2022 חתם במכבי בני ריינה שעלתה לליגת העל.
קריירה בינלאומית
בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של ישראל עד גיל 21, במשחק ידידות מול הנבחרת הצעירה של בלארוס עד גיל 21, ובסך הכל ערך ארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה.
בפברואר 2014 זומן לראשונה לנבחרת ישראל הבוגרת. ב-6 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של הנבחרת, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–1 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אז טרם נמתחו
אז טרם נמתחו הוא פיוט מאת רש"י, שנאמר כחלק ממנהג הסליחות בעשרת ימי תשובה בקרב יהדות אשכנז. בקהילות אשכנז המזרחי נאמר הפיוט בפתיחת הסליחות לצום גדליה, ובקהילות אשכנז המערבי נאמר הפיוט ביום שלפני ערב יום הכיפורים.
בתוך הסליחות, הפיוט משתייך לתת-סוג "פתיחה", כלומר פיוט המהווה מבוא לסליחות עצמן, ומכוון בסופו להשתלב בקטע "כי על רחמיך הרבים אנו בטוחים" שהוא ההקדמה הראשונה לאמירת י"ג מידות הרחמים.
על הפיוט
הפיוט מבוסס על הברייתא המובאת בתלמוד הבבלי ולפיה נבראו שבעה דברים עוד לפני בריאת העולם:
בשני הבתים הראשונים מונה רש"י בקצרה את שבעת הדברים שבריאתם קדמה לעולם, ובבתים הבאים הוא מרחיב אודות כל אחד ואחד מהם. בנוסף מסתמך רש"י בפיוט זה על מדרש דומה המצוי במדרש תהילים פרק צ', אות י"ב.
כל בית בפיוט הוא בן ארבע צלעות, שכל אחת מהן מונה חמש מילים. בפיוט אקרוסטיכון אלפביתי, ולאחריו חתימת המחבר: שלמה ברבי יצחק.
צ'קמרקס
צ'קמרקס בע"מ (באנגלית: Checkmarx) היא חברת אבטחת מידע ישראלית, העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת אפליקציות ולזיהוי ותיקון חולשות אבטחה.
נכון לשנת 2021 מעסיקה החברה כ-800 עובדים, בעלת 1,400 לקוחות ב-27 מדינות ברחבי העולם.
מטה החברה נמצא ברמת גן.
היסטוריה
צ'קמרקס הוקמה בשנת 2006 על ידי מתי סימן ועמנואל בן זקן.
בשנת 2015 נרכשה החברה על ידי קרן אינסייט פרטנרס, תמורת כ-84 מיליון דולר.
בשנת 2017 רכשה צ'קמרקס את חברת ההדרכה הבריטית קודבשינג (Codebashing) תמורת כ-10 מיליון דולר.
בשנת 2018 רכשה את חברת קסטודלה (Custodela).
בחודש נובמבר 2019 חשפה החברה מספר פגיעויות המשפיעות על מכשירי הטלפון החכם של חברות גוגל וסמסונג ואיפשרו לתוקף להשתלט מרחוק על המכשירים, לצלם תמונות, להקליט שיחות ולזהות את מיקום הטלפון.
בשנת 2020 נרכשה צ'קמרקס על ידי קרן הלמן פרידמן תמורת כ-1.1 מיליארד דולר.
בחודש ינואר 2020 חשפה החברה מספר פגיעויות בתוכנת שואב האבק הרובוטי Trifo Ironpie.
בשנת 2021 רכשה את חברת דסטיקו (Dustico) שמזהה איומים פוטנציאליים על שרשרת האספקה של ארגונים בקוד פתוח.
שלב הצילומים (קולנוע)
שלב הצילומים (באנגלית: Principal photography) הוא שלב בהפקת הסרט שבו הסרט מצולם עם שחקנים על הסט, להבדיל מתחילת ההפקה ולאחר ההפקה.
מהלך הצילומים
שלב הצילומים הוא בדרך כלל השלב היקר ביותר בהפקת הסרט בשל שכר השחקנים, הבמאי, קבוצת אנשי הצוות הכוללת, העלויות של צילומים מסוימים והעובדה שבצילום על הסט נכללים כל האביזרים או האפקטים המיוחדים שנדרשים לסרט. התחלתו של שלב הצילומים בדרך כלל מסמנת את נקודת האל-חזור של מפיקי הסרט, מכיוון שעד השלמתו לא סביר שיהיה מספיק חומר מצולם כדי להוציא את המוצר הסופי ויהיה ניתן להחזיר את עלויות הסרט. על אף שפעמים רבות סרט מאבד את אישור תחילת הצילומים בראשית ההפקה (למשל, מפני ששחקן חשוב החליט לא לשחק בסרט לבסוף), נדיר מאוד שאולפנים ייסוגו מסרט שהחל את תהליך שלב הצילומים. כאשר בכל זאת קורה מקרה כזה הוא נחשב לכישלון, עקב ההפסד של רוב הכספים שהושקעו בסרט.
שיטת עבודה
העבודה מורכבת אך ורק מהצילומים. שלבי בחירת המיקום לצילומים, תאריך מועדי ההתחלה והסיום ובניית סטים לצילום מתוכננים מראש במהלך הפרה-פרודקשן (קדם-הפקה).
בשל כמה סיבות, בהן התנגדות של הציבור לסרט שנוי במחלוקת (כפי שקרה על הסט של "מלאכים ושדים"), הפקת הסרט עשויה להחליט להעביר חלק מתוכנית הצילומים או אפילו את רובה לאולפנים.
ספאסקאיה (סדרת טלוויזיה)
ספאסקאיה (ברוסית: Спасская) הוא שמה של סדרת דרמה רוסית בהפקת VGTRK עבור רשת רוסיה-1. הסדרה עוקבת אחר מעלליהם של שוטרי מחלקת המבצעים של משטרת סוצ'י, שבדרום רוסיה, לחופי הים השחור.
תקציר עלילת הסדרה
אנה ספסקאיה היא חוקרת פלילים בסניף סוצ'י של משטרת הפדרציה הרוסית, בלונדינית עם מוח חד ואופי חזק. כמקצוענית אין לה ערך. ספסקאיה ירשה את תכונותיה מסבתה אינסה ארקדייבנה: היא עקרונית, לא מפחדת להיראות משעממת, לא ביישנית מול הממונים עליה, יודעת לטפל בעבריינים ולרסן את הכפופים לה. העיקר הוא שבכל מקרה מבלבל ככל שיהיה היא מוצאת גרסאות לא ברורות ומבחינה בפרטים נסתרים.
עופר פליישר
לאחר פרישתו
פליישר סיים תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה, ותואר שני בהנדסת מערכות בטכניון, והחל לעבוד במפעל מלמ של התעשייה האווירית כמהנדס מערכת אוויוניקה בחטיבת מערכות טילים וחלל. נשוי ואב לשניים. בנו עידו הוא שחקן נבחרת העתודה של ישראל.
חיל המצב במונגוליה
חיל המצב במונגוליה (ביפנית: 駐蒙軍) היה קורפוס חיל רגלים מיוחד של הצבא היפני הקיסרי אשר פעל במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ב-1937 כבשה האימפריה היפנית את מונגוליה הפנימית מידי הרפובליקה הסינית, והקימה בה ממשלת בובות בשם מנגג'יאנג. ב-27 בדצמבר 1937 הקימו היפנים את חיל המצב במונגוליה במטרה להגן על הארץ מפני הסינים ומפני ברית המועצות. החל מ-4 ביולי 1938 הוכפף חיל המצב במונגוליה תחת פיקוד הארמייה האזורית צפון סין. בתחילת 1939 תוגבר חיל המצב בידי קבוצת הפרשים שכללה את בריגדות הפרשים ה-1 וה-4. במהלך מלחמת העולם השנייה מונגוליה הפנימית הייתה אזור שקט, ועיקר תפקידם של החיילים היפנים בארץ היה לאמן את צבא מונגוליה הפנימית. לפיכך, חיל המצב במונגוליה הוזנח וצויד בנשק דל ומיושן. כאשר פתח הצבא האדום במבצע סערת אוגוסט, היפנים לא היו ערוכים לקראתו ונשברו במהירות. חיל המצב היפני במונגוליה הפנימית פורק באופן רשמי ב-27 ביולי 1946.
ריקארד סנדלר
ריקארד יוהאנס סנדלר (בשוודית: Rickard Johannes Sandler; 29 בינואר 1884 – 12 בנובמבר 1964) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרט שוודי. בין השנים 1920–1925 הוא כיהן בשורה של תפקידים בממשלת שוודיה, כולל שר האוצר, שר המסחר ושר בלי תיק. מינואר 1925 ועד יוני 1926 הוא כיהן כראש ממשלת שוודיה. בין השנים 1932–1939 (עם הפסקה קצרה בשנת 1936) הוא כיהן כשר החוץ. סנדלר היה ראש הממשלה היחידי מטעם הסוציאל-דמוקרטים שלא כיהן גם כמנהיג המפלגה. הוא גם ראש הממשלה השני הצעיר ביותר מכל ראשי ממשלת שוודיה, שכן הוא נבחר לתפקידו בגיל 41.
ראשית חייו
ריקארד סנדלר נולד בטרוסקר (כיום קרמפורס) שבמחוז וסטרנורלנד שבצפון שוודיה. אביו, יוהאן סנדלר היה מנהל בית חינוך עממי ומאוחר יותר חבר הריקסדאג (הפרלמנט השוודי). לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת אופסלה, קיבל ריקארד סנדלר משרת מורה באותו בית ספר בקמפרוס שאביו היה מנהלו ומשרה נוספת בבית ספר בברונסוויק. לאחר שהצטרף לליגה הצעירה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, המריאה הקריירה הפוליטית שלו. ב-1911, כאשר היה בן 26, הוא קיבל תואר מוסמך (Licentiate) ולאחר מכן הוא היה לחבר במועצה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, תפקיד אותו החזיק עד 1952. ב-1917 הוא התמנה להיות העורך האחראי של העיתון הסוציאל-דמוקרטי Ny Tid שיצא לאור בגטבורג.
תחילת הקריירה הפוליטית
ב-1918 מונה סנדלר להיות מזכירו של שר האוצר, פרדריק תורסון, בממשלתו של נילס אידן. באותו תפקיד הוא המשיך בממשלתו של יילמאר ברנטין שהוקמה ב-1920. ב-1921, כאשר תורסון קיבל על עצמו להקים את משרד המסחר החדש ולעמוד בראשו, החליף אותו סנדלר בתפקיד שר האוצר. בממשלתו השנייה של ברנטין שכיהנה בין השנים 1921–1923, כיהן סנדלר כשר בלי תיק וכשר המסחר השלישי של שוודיה. כדי שיקבל את התפקיד הזה הופעל עליו לחץ, שכן הוא היה אמור לקבל תפקיד של מנהל בית החינוך העממי בברונסוויק.
ראש הממשלה
בחודש ינואר 1925 התדרדרה בריאותו של יילמאר ברנטין והוא פרש מתפקידו ומת חודש לאחר מכן. פרדריק תורסון, שהיה המועמד המוביל להחליפו, נפל גם הוא למשכב ומת חודשים ספורים לאחר מכן. ב-24 בינואר 1925, בהיותו בן 41, מונה סנדלר להיות ראש ממשלת שוודיה. להוציא את רוברט תמפטנדר שכיהן בתפקיד בשנות השמונים של המאה ה-19, היה סנדלר צעיר ראשי ממשלת שוודיה לדורותיהם.
כראש הממשלה עסק סנדלר בסוגיית צמצום גודלם של הכוחות המזוינים של שוודיה, כפי שהובטח במערכת הבחירות. במהלך זה הוא זכה לתמיכתה של מפלגת המחשבה החופשית והיה זה תהליך פירוק הנשק הגדול ביותר בתולדותיה של שוודיה. בעקבות מהלך זה, עבר נושא האבטלה למוקד תשומת הלב הציבורית, כאשר הממשלה ביטלה החלטה של וועדת האבטלה לשלול תשלומי משכורת מעובדי המכרה בסטיפה שקיימו שביתה. המפלגות הליברלית והשמרנית, שיחד החזיקו ברוב המושבים בריקסדאג, התנגדו לצעד זה של הממשלה, הגישו הצעת אי-אמון והפילו את הממשלה. סנדלר סיים את תפקידו כראש הממשלה ביוני 1926 ובמקומו מונה קרל גוסטב איקמן ממפלגת הקואליציה הליברלית. בבחירות של 1928 ניצח ארביד לינדמן השמרן ונבחר להיות ראש הממשלה.
שר החוץ
ב-1932 שב סנדלר לממשלה ומונה להיות שר החוץ, משרה בה הוא כיהן, למעט תקופה קצרה ב-1936, עד 1939. התפטרותו של סנדלר מתפקיד זה באה על רקע חילוקי דעות שהיו לו עם ראש הממשלה, פר אלבין הנסון, בנוגע למלחמת החורף בפינלנד. סנדלר רצה ששוודיה תסייע באופן פעיל לפינלנד אחרי שזו הותקפה ב-30 בנובמבר 1939 על ידי ברית המועצות, עמדה שהנסון שלל מכל וכל.
לאחר התפטרותו, כחבר פרלמנט, המשיך סנדלר להיות מעורב במדיניות החוץ של שוודיה. ב-1940 הוא היה לחבר בוועדת יחסי החוץ של הריקסדאג ובין השנים 1946–1964 הוא כיהן כיושב הראש שלה.
תפקידים נוספים
בין השנים 1941–1952 שימש סנדלר כמושל מחוז יבלבורג. הוא ישב בראש כמה ועדות ממשלתיות, כולל ועדת הסוציאליזציה בין השנים 1920–1936, ועדה שקיבלה משימה לחקירת מדיניות הפליטים של שוודיה במהלך מלחמת העולם השנייה, נודעה בשם ועדת סנדלר וכיהנה בשנים 1945–1947 וועדת החוקה בשנים 1954–1963.
סנדלר נמנה עם מייסדי "ליגת ההשכלה של הפועלים" (Arbetarnas bildningsförbund) ב-1912. ב-1920 הוא היה זה שכתב את התוכנית בעלת האוריינטציה המרקסיסטית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. ב-1911 הוא פרסם מתווה סטטיסטי רחב של המעמדות החברתיים בשם "החברה כמות שהיא". בין השנים 1926–1932, בתקופה שבין כהונתו כראש הממשלה לבין כהונתו כשר החוץ, הוא שימש כמנהל הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של שוודיה. הוא תרגם את הקפיטל של קרל מרקס לשוודית וב-1943 הוא פרסם ספר היסטורי בשם "הצופן" (Cipher).
בג"ץ סנש נגד רשות השידור
פסק דין זה ניתן בעקבות עתירות שהוגשו על ידי גיורא סנש, איתן סנש, ד"ר דוד סנש וסגן יושב ראש יד-ושם וכן נדיה מטר ועמותת נשים למען עתיד ישראל, לאחר שרשות השידור סירבה להסיר קטע מתוך הדוקודרמה "משפט קסטנר" שנכתבה על ידי מוטי לרנר ועמדה להיות משודרת בערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית. קטע זה הציג עובדות שקריות הפוגעות בשמה הטוב של חנה סנש, וברגשותיהם של קרובי משפחתה וכן של רבים אחרים לרבות ניצולי שואה.
בית המשפט הגבוה לצדק דחה את העתירה וקבע בדעת רוב כי במקרה המדובר, הפגיעה ברגשות העולה מהמחזה, לא עוברת את סף הסיבולת בצורה שתצדיק פגיעה בחופש הביטוי והיצירה. דעת המיעוט של השופט חשין שמה במרכז את הזכות לכבוד ושם טוב המעוגנת בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו, וכן בחוק איסור לשון הרע, כזכות הקיימת גם לאחר המוות. חשין טען כי אין מקום להעניק עדיפות לחופש הביטוי כאשר הוא כולל אמירת אי-אמת ובא על חשבון הזכות לכבוד ושם טוב.
חנה סנש הגיבורה הלאומית
מיתוס דמותה הנערצת של חנה סנש מבוסס על סיפור גבורתה, נחישותה ואומץ ליבה אשר מקומה בהיכל הגבורה וההיסטוריה הישראלי. סנש עלתה לארץ ישראל מהונגריה בשנת 1939, התגייסה לצבא הבריטי וצנחה במשימת הצלה ליהודי אירופה בימי השואה. סנש נתפשה בחצותה את הגבול ההונגרי, ובמשך חודשים עברה חקירות ועינויים, עמדה בהם בגבורה, ולא שיתפה פעולה עם חוקריה. לבסוף הוצאה להורג באשמת ריגול ובגידה במולדת ההונגרית בנובמבר 1944, בגיל 23 בלבד.
חנה סנש הייתה גם משוררת מוערכת ושיריה, כמותה, זכו למקום של כבוד בתרבות ישראל וחיזקו את מיתוס הגיבורה הלאומית. שיריה מושרים בימי הזיכרון, דמותה מונצחת ברחובות ובתי ספר הקרויים על שמה.
המחזה
המחזה "משפט קסטנר" הוא סדרת טלוויזיה בת שלושה חלקים שנכתבה על ידי לרנר והופקה על ידי רשות השידור, המתבססת ומתארת את משפט תביעת דיבה שהגיש היועץ המשפטי לממשלה כנגד מלכיאל גרינוולד, אשר האשים את ישראל קסטנר בהכשרת הקרקע לרצח יהודי הונגריה על ידי הנאצים וגזילת רכושם.
המחזה מסוג "דוקודרמה", יצירה המשלבת מציאות ודמיון המשתמשת בדמויות ובאירועים מציאותיים כבסיס ליצירה האומנותית. בתחילת כל פרק בטלוויזיה ובהקרנה בסינמטק הובאה "התנצלות המחבר", בה הודגש לצופים כי זוהי דרמה בדיונית ואין לראות בכך שחזור תיעודי היסטורי של האירועים אלא פרשנות אישית.
קטע עדותה של קתרינה סנש
בקטע זה מתפרץ קסטנר לעדותה של קתרינה סנש – אמה של חנה, ומאשים את חנה שהסגירה את חבריה לנאצים לאחר שנתפסה בחצותה את הגבול, ונשברה בחקירה בעקבות העינויים שעברה.
ישנה הסכמה בין הצדדים והשופטים מציינים זאת, כי דברים אלו הם תוספת של המחבר ולא נאמרו במהלך המשפט. בנוסף אין כל הוכחה כי חנה נשברה בחקירתה.
גיורא סנש, אחיה של חנה סנש, ביקש מרשות השידור לא לשדר קטע זה, ולאחר שנענה בסירוב, הגיש עתירה לבג"ץ עם אחרים על מנת שיחייב את רשות השידור להסירו.
טענות גיורא סנש ובניו, נדיה מטר ועמותת נשים למען עתיד ישראל
שידור הקטע המוזכר לעיל יפגע קשות בכבודה ובשמה הטוב של חנה סנש. יש בקטע זה לשון הרע ואין בכוחה להגן על עצמה משום שאיננה בין החיים. כמו כן, חנה סנש וגבורתה הם מיתוס לאומי, וקטע זה יגרום לניפוץ דמותה ולכן יפגע ברגשות הציבור הישראלי בכלל וברגשות ניצולי השואה בפרט.
לטענתם, זכותה הפרט של חנה סנש לכבוד ולשם טוב וההתחשבות ברגשות הציבור אמורים לגבור על חופש הביטוי והיצירה של המחזאי, ועל בית המשפט לכפות על רשות השידור את הוצאת הקטע.
תשובת רשות השידור, יושב ראש רשות השידור, מנהלה הכללי של הטלוויזיה, מרדכי לרנר ואורי ברבש
הם טענו כי דרישת גיורא סנש והאחרים מהווה פגיעה בחופש הביטוי ובחופש היצירה. פגיעה זו מתאפשרת רק בנסיבות קיצוניות שיש בהן סכנה אמיתית לפגיעה בשלום הציבור בוודאות גבוהה, אשר אינה מתקיימת במקרה זה. עוד הם טוענים שהם התאמצו ככל האפשר על מנת להקטין את הפגיעה בחנה סנש ומשפחתה, באמצעות הבהרה לציבור כי זוהי דרמה בדיונית ולא שחזור תעודי.
הכרעת בית המשפט
בית המשפט בהרכב של שלושה שופטים (אהרן ברק, אליהו מצא ומישאל חשין) החליט ב-7 בנובמבר 1994, באותו יום בו היה המחזה אמור להיות משודר, לדחות את העתירה ולאפשר את שידור המחזה, בדעת רוב השופטים (ברק ומצא) כנגד דעת המיעוט של השופט חשין.
השופט ברק
ברק מציין את הערכים והעקרונות שנוגעים לעניין. להלן, העקרונות ששקל:
חופש הביטוי והיצירה
ברק קבע כי חופש הביטוי הוא ערך יסוד ונתפש על ידי הדמוקרטיה כזכות "על" או זכות "עילאית" כפי שהוכר בבג"ץ קול העם. חופש הביטוי הוא מושג רחב וכולל בתוכו את חופש היצירה האמנותית, "זכות הציבור לדעת" – כלומר היכולת של האנשים לצרוך יצירות ולגבש את דעתם. ברק קובע שחופש הביטוי והיצירה כולל גם אי–אמת ואפילו לשון הרע. עם זאת חופש הביטוי והיצירה אינם ללא גבולות, ובמקרים מסוימים יש להגבילם כאשר בשל מימושם נפגעים ערכים ועקרונות אחרים של החברה.
שמו הטוב של אדם
ברק קבע כי גם הזכות לשם טוב היא ערך יסוד נוסף במשטר דמוקרטי, ואף הביא דוגמאות מהמקורות שמעידים שזהו ערך חשוב במורשת היהודית. הוא קבע כי הקטע המוזכר לעיל פגע בכבודה ובזכרה של חנה סנש ואף במיתוס דמותה, ובכך הסכים עם גיורא סנש ומגישי הבקשה.
האינטרס הציבורי - שמירה על הסדר הציבורי
ברק קבע כי הקטע המוזכר לעיל אכן פגע במיתוס דמותה, בשמה הטוב, בכבודה ובזכרה של חנה סנש, וכן פגע ברגשות הציבור ורגשות ניצולי השואה בפרט, ובכיבוד הערכים הלאומיים. פגיעה קשה ברגשות הציבור עלולה לגרום להפרה של הסדר הציבורי, שיכולה לבוא לידי ביטוי הפגנות סוערות וכיוצא בזה.
נוסחת האיזון
לאחר הסקירה של הערכים והעקרונות לעיל ברק מאזן בין הערכים המתנגשים דרך בחינתם לאור עובדות המקרה.
האיזון הראשון בו התמקד הוא האיזון בין חופש הביטוי לכבוד האדם. הוא קבע כי נוסחת האיזון בין כבוד האדם לחופש הביטוי נקבעת על פי דיני לשון הרע ומקומה במשפט הפרטי, וכיוון שטענות גיורא סנש ושותפיו הן טענות הנוגעות לשמירה על האינטרס הציבורי, אין הוא אינו מתייחס אל לשון הרע והמשפט הפרטי בהכרעתו.
האיזון השני, הוא בין חופש הביטוי והיצירה של המחזאי - לרנר, ורשות השידור ובין האינטרס הציבורי ככל שהוא נוגע לפגיעה ברגשות הציבור וניצולי השואה. ברק קבע, כי לעיתים מוצדק בחברה דמוקרטית להגביל את חופש הביטוי והיצירה. אולם, הוא קבע כי פגיעה בזכויות אלו היא מוצדקת רק אם היא אינה מעבר לנדרש. הוא אף אמר כי אם השמירה על כל אינטרס ציבורי תאפשר פגיעה בחופש הביטוי והיצירה, אזי האופי הדמוקרטי של המדינה היה נפגע פגיעה קשה. ברק מציין פסיקה קודמת בה נקבע כי הפגיעה ברגשות צריכה להיות קשה מאוד ויכולה לגרום, בוודאות גבוהה, להתערערות הסדר הציבורי, כדי לגבור על חופש הביטוי.
ברק הכריע כי למרות הפגיעה ברגשות הציבור של הקטע המדובר, והסתייגותו האישית מקטע זה, הפגיעה לא עומדת בקריטריונים של פגיעה קשה, רצינית וחמורה שתחייב את התערבות בית המשפט בהחלטת רשות השידור. כמו כן, הוא קובע כי התערבות כזו יכולה להתרחש רק בנסיבות קיצוניות שעלולות להתרחש בוודאות גבוהה ולסכן את שלום הציבור.
ברק קובע שאין הצדקה לפגוע בחופש הביטוי אף במחיר פגיעה במיתוס דמותה של חנה סנש וכי המיתוס יתקיים ויפרח בזכות שיריה וגבורתה ולא בזכות השתקת השקר.
על בסיס נימוקים אלו דחה ברק את בקשת גיורא סנש ושותפיו לאסור את שידור הקטע.
השופט חשין
השופט חשין חלק על המסקנה אליה הגיע ברק, וסבר בית המשפט צריך להורות על הסרתו של הקטע המוזכר לעיל מהשידור. דעתו של חשין קובעת כי בסתירה שבין חופש הביטוי של המחזאי וזכותה של חנה סנש לשם טוב וכבוד, גוברת זכותה של חנה סנש על זכותו של המחזאי לכתוב במחזה דברים שאין להם ביסוס היסטורי. בדבריו, חשין מתייחס לעובדה נוספת, הראיון של לרנר שפורסם לפני השידור בעיתון ידיעות אחרונות. לרנר אמר בראיון כי למד מרמזים בכתביו של קסטנר כי קסטנר האמין שחנה סנש נשברה בעינויים והסגירה את חבריה. כלומר, בראיון זה טען לרנר, כי הקטע האמור אכן מכיל אמת היסטורית על פי תפיסתו של קסטנר את האמת. תפיסה זו מתיימרת לשנות את נקודת ההשקפה המקובלת על שאירע, ואת המיתוס כי חנה סנש לא נשברה תחת עינויי הנאצים.
חופש הביטוי וחירות היצירה
חשין מכיר בחשיבות חופש הביטוי והיצירה אך טען בעקביות (גם בפסקי דין אחרים: פרשת קידום יזמות, פרשת סטיין פילם ובפרשת קראוס) כי זכות היסוד של חופש הביטוי והיצירה זוכה ליחס מועדף בעמדת השופטים האחרים וזאת על חשבון ערכים חשובים, לא פחות. חשין טען כי המחזה הספציפי הזה בכללו מתבסס מאוד במציאות כפי שארעה, כך שהצופה בין אם הוא תמים או משכיל, לא יכול להבחין בין השקר והאמת, ולכן הכל ידמה בו אמת. כלומר הצופים יאמינו כי חנה סנש אכן הסגירה את חבריה.
חשין התייחס ל"התנצלות המחבר" בה לרנר כותב כי המחזה הוא "דרמה בדיונית הכתובה בהשראת המציאות" מצד אחד, ומצד שני אומר "שאפתי לדייק ככל האפשר". חשין טוען כי המחזה הוא יותר "דוקמנטרי" מ"דרמטי", ואילו הקטע המדובר הוא לא-אמת ולכן כמובן לא מדויק כלל אלא נוצר כדי ליצור מתח דרמטי.
כבוד האדם – זכותו של האדם לשם טוב
חשין כתב כי הזכות לשם טוב קיימת מאז ומתמיד והיא מופיעה בשני חוקים: חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק איסור לשון הרע. בהתייחסו לחוק לשון הרע מתייחס חשין לעניין לשון הרע על מת, בה נקבע כי לשון הרע על מת היא כלשון הרע על מי שחי, אך ניתן להגיש תביעה בנושא רק בידי מי שהוא קרוב משפחה מדרגה ראשונה של המת. חשין מבדיל בין גיורא סנש ופנייתו לבית המשפט ובין פונים אחרים. לפי חשין, גיורא סנש פונה אל בית המשפט ואף על פי שהוא גם מתייחס אליה כדמות ציבורית, הוא גם מביע את כאבו האישי על הפגיעה בכבוד אחותו חנה. על כן חשין סבר כי פנייתו של גיורא מעלה את נושא לשון הרע כזכות הפרטית לשם טוב, ולא רק את האינטרס הציבורי. לעומת זאת, התייחסותן של "נשים בירוק", לחנה סנש היא התייחסות לדמות ציבורית ועל כן פנייתן מסתמכת על עניין האינטרס הציבורי.
כבוד האדם – מעמדו של חופש הביטוי
חשין בחן את המעמד היחסי של הזכות לחופש הביטוי לעומת הזכות לשם טוב כפי שהם באים לידי ביטוי בחוק היסוד: כבוד האדם וחרותו. הוא טען כי הזכות לחופש הביטוי לא באה לידי ביטוי מפורש בחוק היסוד המדובר. הוא אמר כי הדעות חלוקות בין התפיסה שכבוד האדם כולל את חופש הביטוי ובין התפיסה שאין חופש הביטוי נכלל בכבוד האדם. הוא סיכם נקודה זו בהכרה שזכות חופש הביטוי נובע ונכלל בחוק היסוד.
הזכות לחופש הביטוי מול הזכות לשם טוב
בבוחנו את הזכות לשם טוב – קבע קודם חשין כי "כבוד האדם" בחוק יסוד: כבוד האדם וחרותו, הוא זכות מרכזית ואף "היהלום שבכתר" החוק. הוא טען כי כולם מסכימים כי שמו הטוב של אדם כלול בכבוד האדם. יתרה מזו הוא טען כי השם הטוב הוא מרכיב משמעותי מאוד בכבוד האדם בין אם הוא חי או מת. חשין לא קבע קביעה כללית איזו זכות מבין השתיים עדיפה, אלא בחן את הזכויות האלו בהקשר הספציפי, כלומר זכותה של חנה סנש לשם טוב כפי שאחיה דורש וזכותו של המחזאי לרנר ורשות השידור לחופש הביטוי.
בעקבות פסק הדין
בית המשפט דחה את העתירה והתיר את שידור הקטע. אך מיד אחר כך, פנה השופט ברק באופן אישי למנהל הכללי של רשות השידור וביקש ממנו להשמיט את הקטע. רשות השידור הפעילה לחץ כבד על מוטי לרנר להסכים לכך, ובסופו של דבר הקטע לא שודר.
בסמוך לפרסום נימוקי פסק הדין, פרסם מוטי לרנר מאמר בעיתון "הארץ" שכותרתו "לא מדובר בפרי דמיוני" בו הפנה את הקוראים לספר שיצא בשנת 1960, "השטן והנפש" של יואל והאנזי ברנד (שניהלו משא ומתן עם אדולף אייכמן בשיתוף עם קסטנר) שבו הועלתה האפשרות כי חנה סנש נשברה בחקירה וגילתה פרטים אודות הגעתם הצפויה של פלגי וגולדשטיין להונגריה.
פסק הדין מאוזכר בספרות המשפטית ובמספר מאמרים אקדמיים (לקריאה נוספת), חלקם אף מביעים ביקורת על ההכרעה, ונימוקי השופטים:
סמיון טרסקונוב
סמיון אלכסייביץ' טרסקונוב (ברוסית: Семён Алексеевич Трескунов; נולד ב-14 בנובמבר 1999) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי.
ראשית חייו
סמיון טרסקונוב נולד במוסקבה, רוסיה. אמו, מרינה טרסקונובה, היא נציגה אזורית של מגזין הילדים OWL ולאביו, אלכסיי טרסקונוב, יש חברה משלו שעוסקת בגרפיקה. בבית הספר כילד השתתף כל הזמן בתחרויות יצירה וגם חיבב שחייה. הוריו מילאו תפקיד משמעותי בבחירת מסלול הקריירה שלו כשחקן.
קריירה
הופעת הבכורה הקולנועית של סמיון הייתה בשנת 2010. אמו לקחה את סמיון בן ה-10 להצטלם לפרסומת של חברת MTS. לפני כן הייתה שנה של ניסיונות לשווא בהשתתפויות בפרסומות שונות. בחורף 2011 הוצע לו תפקיד מחליף בסרט "מצב חירום" (2012) על ידי וסבולוד בניגסן. עם זאת, כשראה את סמיון העניק לו הבמאי את התפקיד הראשי, שהיה הראשון שלו בקולנוע. לאחר מכן לוהק לתפקיד בסרט "אורח הלילה" (2011) מאת סטניסלב נזירוב, שם גילם סמיון את בנה של הדמות הראשית קיריל. בקיץ של אותה שנה שיחק במותחן הפשע "פלדת הפרפר" (2012) מאת רנאט דבליארוב בתפקיד משני אך בולט כילד חסר בית בשם קרליק.
בחורף 2012 יצא לאקרנים סרט האנתולוגיה אמהות (2012), שם כיכב טרסקונוב. לאחר מכן לוהק לסדרת תפקידים בסדרות טלוויזיה שונות. בסרט "אני נותן לך את המילה שלי" (2013) מאת אלכסנדר קרפילובסקי, שיחק סמיון את התפקיד הראשי - החלוץ מישקה חרוסטליוב. הסרט לא הצליח בקופות, אך התקבל בחום על ידי המבקרים. בפרט, הסרט עצמו וסמיון קיבלו פרסים רבים בפסטיבלי קולנוע שונים. הוא גם השתתף בסדרות הטלוויזיה "רמזור" (2013–2014) וב"עסק משפחתי" (2014).
בקיץ 2014 הושלמה במוסקבה צילומי קומדיית הפנטזיה "רוח הרפאים" מאת אלכסנדר וויטינסקי, שם שיחק סמיון לצד פיודור בונדרצ'וק. השחקן שיחק את דמות "הילד של אמא" שזוכה ללעג מחברי הכיתה, שמתחיל לרדוף אחר רוחו של מעצב מטוסים שמת. העבודה על הסרט, שיצא לאקרנים במרץ 2015, הוכרה על ידי מבקרי הקולנוע כהישגו היצירתי הגדול של טרסקונוב. בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט הילד הטוב, שם שיחק סמיון בתפקיד הראשי. בין השחקנים האחרים שהשתתפו איתו בסרט היו קונסטנטין חבנסקי ומיכאיל יפרמוב. הסרט זכה לשבחים על ידי המבקרים וקיבל את פרס הגראן פרי בפסטיבל קינוטאבר ה-27.
בספטמבר 2021 עלה לישראל.
המכביה התשע-עשרה
המכביה התשע-עשרה נערכה בין התאריכים 18-30 ביולי 2013. זו המכביה הגדולה ביותר שנערכה, והשתתפו בה כ-7,500 ספורטאים מ-77 מדינות, ב-34 ענפי ספורט (42 מקצועות ספורט). טקס הפתיחה נערך באצטדיון טדי בירושלים ב-18 ביולי 2013 לעיני 35,000 צופים, בהם נשיא מדינת ישראל שמעון פרס וראש הממשלה בנימין נתניהו. אלי רייזמן, האלופה האולימפית בהתעמלות מכשירים מארצות הברית, הדליקה את הלפיד בטקס הפתיחה. טקס הסיום נערך אף הוא באצטדיון טדי ב-30 ביולי.
המשתתפים
במשחקי המכביה נערכו גם תחרויות לנוער, למסטרס (מבוגרים לפי שכבת גיל) ולנכים.
11 המשלחות הגדולות במכביה
- 2,943 ספורטאים  - 1,121 ספורטאים   - 606 ספורטאים   - 444 ספורטאים   - 435 ספורטאים   418 - ספורטאים   - 403 ספורטאים   - 359 ספורטאים   - 198 ספורטאים   - 195 ספורטאים   - 187 ספורטאים
בדמינטון
- מישה זילברמן - מישה זילברמן
בייסבול
-   -   נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית הזהב אחרי ניצחון 0:9 בגמר על קנדה.
גולף
- לטיסיה בק - בנג'מין סילברמן
גברים
-   -  נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב אחרי ניצחון על נבחרת ארגנטינה 3:4 בפנדלים, כשהתוצאה בתום הזמן החוקי הייתה 2:2.
כדוריד
-   -   נבחרת צרפת זכתה במדליית זהב לאחר שניצחה במשחק הגמר את נבחרת ברזיל בתוצאה, 26:30.
כדורמים
תחרויות הכדורמים התקיימו בבריכה החדשה של מכון וינגייט.
נשים
-   -   נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת ישראל 56:72.
גברים
-   -   נבחרת ארצות הברית זכתה במדליית זהב לאחר שניצחה במשחק הגמר את נבחרת ארגנטינה 76:87. סטו דאגלס היה בין חברי הנבחרת.
-   -   נבחרת ישראל זכתה במדליית הזהב לאחר שניצחה בגמר את קנדה 0-3
סיף
- (אנה לונדון, ניקול טל, אלונה קמרוב) - (אריאל דריזין)
קראטה
- דיאנה פטרסקו תחרות עד 61 ק"ג וקבוצתית
שחייה
תחרויות השחייה והכדורמים התקיימו בבריכת השחייה החדשה במכון וינגייט.
דיור ציבורי בישראל
דיור ציבורי הוא מדיניות דיור שמטרתה לספק פתרון דיור למשקי בית שאינם מסוגלים לרכוש או לשכור דירה בשוק הפרטי. בישראל התבצעה בנייה ציבורית נרחבת בעשור הראשון לקיומה לשם הקלת מצוקתם של העולים החדשים. הדירות הציבוריות בישראל מיועדות למשקי בית השרויים במצוקה כלכלית, לנכים ולעולים חדשים. מאז שנות השמונים, כחלק ממגמת ההפרטה בישראל יורד בהתמדה מלאי הדירות הציבוריות ותחזוקתן ירודה.
ראשית הדיור הציבורי
ראשיתו של הדיור הציבורי בישראל בתקופת העלייה ההמונית בשנות החמישים. דוד בן-גוריון הצהיר כי:
בהתאם לכך התבצעה בניה נרחבת של שיכוני דיור ציבורי למפוני המעברות. בשנים אלו הייתה הבניה הציבורית כמחצית הבניה למגורים בארץ.
זכריה אוריאלי
זכריה (זכר או זחר) אוריאלי (אוריליוב) (20 באפריל 1895, מליטופול - 20 במאי 1940, ליד חדרה) היה איש גדוד העבודה ופעיל מרכזי בארגון ההגנה, כולל מפקד מחוז ירושלים.
שנותיו המוקדמות
זכריה נולד למשפחה חרדית, לאב שהיה סוחר בשר. בילדותו למד בחדר. כאשר היה בן תשע, עברה משפחתו לסימפרופול, בה למד בגימנסיה. תוך כדי לימודיו נתן שיעורים פרטיים וחסך כסף על מנת ללמוד בפוליטכניון באודסה. כן עסק, בנוסף, בפעילות ציונית ובפעילות במסגרת ארגון מכבי. במלחמת העולם הראשונה גויס לשורות הצבא הרוסי. תחילה קיבל דחייה כבן יחיד, אך לאחר מכן דחיות מסוג זה בוטלו. הוא הוצב בחזית האוסטרו-הונגרית ונפל בשבי. תחילה הועסק כמתורגמן במחנה שבויים בגרמניה, ואחר כך כפועל חקלאי. לאחר זמן מה בשבי, ולאחר שהכה את מנהל העבודה, החליט להימלט, והצליח לחצות את קווי שני הצדדים ולחזור לרוסיה. לאחר חזרתו, המשיך בלימודיו שהופסקו, וכן סייע להתארגנות הגנה עצמית של יהודים, שכן רוסיה סבלה באותה העת מזעזועים פנימיים אשר הביאו לנפילת הצאר, לעליית הבולשביקים ולמלחמת האזרחים ברוסיה, בין אלה האחרונים למתנגדיהם. הקהילות היהודיות סבלו באותה תקופה מתגרת ידם של הניצים, ובעיקר מאלה המזוהים עם הצבא הלבן, מתנגדי המשטר החדש. במהלך אותה תקופה יצר קשר עם יוסף טרומפלדור בעת שהאחרון שהה בקרים בקשר לארגון החלוץ. אוריאלי הצטרף אף הוא לאותה התארגנות, אשר המתינה לעלייתה, בעוד טרומפלדור יצא לארץ ישראל מיד לאחר תום המלחמה. בסופו של דבר, טרומפלדור נהרג בתל חי, והקבוצה החליטה לעלות לאחר שנודע על כך.
בארץ ישראל
אוריאלי וחבריו הגיעו לארץ כמה שבועות לאחר שטרומפלדור נהרג וכונו 'הקבוצה הקרימאית הראשונה'. יחד עם קבוצה מוותיקי השומר, הקימו בסתיו 1920 את גדוד העבודה, אשר סלל באותה העת (עוד טרם הקמתו הרשמית) את כביש טבריה-צמח. הגדוד, אשר עסק גם בתחום הביטחון, נעזר בידע הצבאי ובניסיון של אוריאלי באותו תחום. סמוך לאחר עלייתו ארצה נישא לנחמה ציפקין, יוצאת ויטבסק.
הוא היה ממפקדיה הראשונים של ההגנה אשר קמה באותם ימים. במאורעות תרפ"א נשלח על ידי הארגון לנווה צדק. ב-1921 עבר את קורס הקצינים הראשון של ההגנה, אשר חלקו הראשון התקיים בתל אביב, והמשכו בכפר גלעדי. בהמשך נשלח לירושלים יחד עם קבוצה של גדוד העבודה. לקראת יום השנה הרביעי להצהרת בלפור, הוצב כמפקד על הגנת העיר העתיקה, אולם התברר בהמשך כי אותו יום עבר בשקט יחסי. ב-1922 הפך אוריאלי למפקד מחוז ירושלים של הארגון. כללית, אופי הארגון בתקופה בה אוריאלי פיקד על ירושלים, ועיצב במידה רבה את אופיו, התאים יותר לארגון חשאי מצומצם ולא למיליציה עממית, אשר הייתה הצורה אשר הלך ולבש הארגון ביתר חלקי הארץ. באמצע שנות ה-20, כמפקד מחוז ירושלים, זכריה הקים הקים יחידה בשם 'קבוצת המרכז' לפעולות מיוחדות. 'קבוצת המרכז' פעלה, בין היתר, כנגד ערבים אשר התנכלו לצעירות יהודיות בעיר העתיקה. כן פעלה היחידה כנגד התנכלויות ערביות ליהודים בסמוך לכותל. היחידה הציבה מארבים ולעיתים ביצעה פעולות גמול. במקרה אחד, באוגוסט 1927, הניחה מטען בסמוך לביתו של שייח' המוגרבים, שגר לא הרחק מן הכותל. פעולה 'מיוחדת' אחרת, בה היה מעורב, בידיעה ובאישור, אם כי לא בייזום, בתכנון ובביצוע, הייתה ההתנקשות בחייו של יעקב ישראל דה האן.
דיור ציבורי בישראל
ראשית הדיור הציבורי
. בשונה ממיזמי דיור ציבורי בעולם, שימש הדיור הציבורי בישראל, פרט לאספקת דיור לנזקקים, ככלי להשגת יעדים לאומיים ומיקומו נקבע בהתאם לשאיפה לרצף התיישבות יהודית ולא על פי צורכי הדיירים. דוד טנה, ראש אגף הדיור ולימים המנכ"ל הראשון של משרד השיכון, קבע את מרכזיות השיקול ההתיישבותי בתכנון: 80% מהבניה הציבורית בעשור הראשון למדינה יועדה לעולים חדשים ולא נבנתה אף דירה ציבורית לציבור הערבי.
זכריה אוריאלי
בריטניה ובלגיה
בשנת 1928, בעת שנהג באופנועו, נפצעו אוריאלי וסגנו אברהם תהומי בתאונת דרכים, ואוריאלי נאלץ לנסוע לבריטניה לשם קבלת טיפול רפואי. לאחר כשנה בבריטניה, ועקב פעילות פוליטית בה עסק במהלכה, אשר הייתה לצנינים בעיני השלטונות, לא התירו לו הבריטים להישאר, ואף לא לחזור לארץ. לפיכך, העתיק את מקום מגוריו לבלגיה, בה נשאר כחמש שנים, יחד עם אשתו ובתו. בשנת 1934, לאחר שהבריטים התירו זאת, חזר לארץ.
שנותיו האחרונות
עם חזרתו, חזר אוריאלי גם לפעילות ביטחונית במסגרת ארגון ההגנה, זו הפעם, כראש המחלקה הטכנית (מעין גרסה מוקדמת של מחלקת המבצעים). עיקר עיסוקו באותה תקופה, בה הארגון התרכז בעיקר בשמירת הנפש והרכוש, היה תכנון הגנת יישובים, מלאכה אשר הוכיחה את עצמה בתקופת המרד הערבי. בהמשך היה פעיל גם בהעלאת יישובים חדשים במסגרת חומה ומגדל. עם הקמת מטכ"ל ההגנה, הורד נומינלית, מסיבות ארגוניות, לתפקיד ממלא מקום אותה מחלקה.
דיור ציבורי בישראל
שנות ה-60 - מעבר לבעלות פרטית
כבר בתקופת השיא של הבניה הציבורית בשנות החמישים העדיפה המדינה למכור את הדירות הציבוריות לדיירים ועודדה בעלות פרטית באמצעות הנחות וסבסוד משכנתאות. מגמה זו נבעה מהרצון להקל על העומס התקציבי שבהקמת השיכונים ותחזוקת המבנים. דוד טנה קבע כבר בשנת 1959, 3 עשורים לפני פריחת מדיניות ההפרטה במערב כי. מגמה זו התאימה להעדפת הציבור לבעלות פרטית על הדירות. מדיניות זו הביאה לשיעור בעלות פרטית על דירות מהגבוהים בעולם. בשנות השישים עברו לבעלות הדיירים כמחצית מהדירות הציבוריות שנבנו. הדירות שנותרו בבעלות ציבורית הושכרו לעולים במחיר של כ-50% משכר הדירה בשוק הפרטי. תחזוקת הדירות עברה למעשה לאחריות הדיירים שבמקרים רבים חסרו את המשאבים, הידע והמוטיבציה לשמירה על המבנים - ההזנחה שנבעה מכך תרמה למוניטין השלילי ולסטיגמה על הדיור הציבורי. בשנות השישים ובפרט בעקבות המיתון עלה חלקה של הבניה הפרטית למגורים וירד חלקה היחסי של הבניה לדיור ציבורי.
זכריה אוריאלי
שנותיו האחרונות
אוריאלי נהרג בתאונת דרכים באזור שמדרום לחדרה, בעת נסיעה לצורך תכנון מערך האבטחה של עין השופט ושל דליה. עקב עצירה פתאומית מכוניתו התדרדרה לתעלה לצד הדרך, התהפכה, והוא נחבט בראשו ובחזהו, פגיעות שגרמו למותו. אוריאלי נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
דיור ציבורי בישראל
דעיכת הדיור הציבורי
בתחילת שנות השבעים ניכרה ירידה בביקוש לדיור ציבורי בשל הסטיגמה שדבקה בו כ"דיור לעניים", מאידך גבר הביקוש לדירות לרכישה. הממשלה הגיבה במעבר מסיוע בצד ההיצע (בניה ציבורית) להתערבות בצד הביקוש (סיוע לרוכשי דירות ולקבלנים). מגמת הירידה במלאי הדירות הואצה לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, בין 1977 לתחילת גל העלייה מברית המועצות בשנת 1989 הלכה וקטנה מעורבות הממשלה ביוזמת הבנייה. כך למשל בעוד שבשנים 1978–1979 כ-40% מהדירות שנבנו ביוזמה ציבורית (באזורי עדיפות) היו במימון ממשלתי הרי שבשנת 1980 רק 12% מהדירות מומנו על ידי הממשלה. הפסקת הבניה הציבורית הייתה חלק ממגמה כוללת של הפרטת שירותים חברתיים שהואצה בעקבות המשבר הכלכלי בתחילת שנות השמונים. יש הרואים בתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 נקודת מפנה מכרעת בהאצת מגמות ההפרטה בשל הכח הרב שניתן במסגרתה למשרד האוצר לפקוח וקביעת מדיניות בתחומים שהיו בשליטתם הבלעדית של משרדים אחרים כך שגברה יכולתו לעודד ולהעמיק מגמות הפרטה התואמות את ההשקפה הנאו-ליברלית ובכלל זה בתחום הדיור. על פי גישה זו עדיפה בעלות פרטית על דירות בשל: בשונה משירותים חברתיים כחינוך או בריאות מגמת ההפרטה בתחום הדיור הציבורי זכתה לרוב לתמיכה ציבורית רחבה משום שבתחום זה ההפרטה לא נתפסה כשינוי אלא כהמשך של מדיניות עידוד רכישת דירות ושל מעבר מעורבות הממשלה מתחום ההיצע לתחום הביקוש כבר מתחילת שנות השבעים. המדינה המשיכה לפעול בתחום הדיור בעיקר על ידי סבסוד משכנתאות והקצאת קרקע לקבלנים. המענק הממשלתי הגלום בהטבות המשכנתא לזכאים הועלה בשנת 1979 מרמה מרבית של 27% מערך הדירה ל-50%, במקביל התרחב מעגל הזוגות הצעירים שנהנו מסיוע זה (מ-9,600 ב-1978 ל 13,400 ב-1984). בנוסף פוצו השכבות הנזקקות בפרויקט שיקום השכונות והמעמד הבינוני בבניה נרחבת מעבר לקו הירוק וביישובי הכוכבים. הממשלה חזרה לפעול בתחום ההיצע כתגובה למצוקת הדיור בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 אלא שדירות אלה יועדו למכירה ולא למאגר הדירות הציבוריות. מלאי הדירות הפנויות של עמידר ועמיגור טיפס מכ-1,000 בשנת 1991 ל-7,000 בשנת 1994 אלא שדירות אלו נרכשו במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 ויצאו מהמלאי הציבורי. ועדה בראשות יעקב גדיש החליטה. המעבר מדיור ציבורי לבעלות על דירות לא היה ייחודי לישראל ותאם מגמות הפרטה בעולם אלא שבשונה ממדינות אירופה בהם המשיכה בניית דירות ציבוריות לצורך שימור מלאי חיוני הרי שבישראל הייתה הפסקת הבניה לדיור ציבורי מוחלטת בשנת 2013 אמר מנכ"ל משרד השיכון שלמה בן אליהו כי עמדת המשרד היא שדיור ציבורי צריך להיות מוגבל "אך ורק לאנשים שהם נכים רתוקים ואנשים שהם במצבים קשים" וכי הפתרון לזכאי הדיור הציבורי הוא בסיוע בשכר דירה בשוק הפרטי
זכריה אוריאלי
לקריאה נוספת
יגאל עילם, ההגנה, הדרך הציונית אל הכוח, תל אביב : זמורה, ביתן, מודן, 1979.
דוד תדהר, אנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו : דמויות ותמונות, תל אביב : ספרית ראשונים, 1958.
דיור ציבורי בישראל
בעקבות חוק הדיור הציבורי ומבצעי המכירה
מאז נחקק חוק הדיור הציבורי בשנת 1998, תחת ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, לא נבנו דירות ציבוריות חדשות ומספרן ירד בהתמדה. על פי משרד הבינוי והשיכון, משנת 1999 בה נמנו 108,000 דירות ציבוריות ועד אוגוסט 2011 נמכרו כ-37,500 דירות – מתוכן 33,400 במבצעי מכירה לדיירים. מאז 1999 נערכו ארבעה מבצעי מכר כאלו בהם הוצע לדיירי הדיור הציבורי לרכוש את דירותיהם בהנחה. רוב רוכשי הדירות במבצעי המכירה היו דיירים ותיקים - כמחציתם בעלי ותק של 30 שנים ויותר, שני שלישים מהדירות שנמכרו שוכנות במרכז הארץ. מחקר העלה כי המניע העיקרי לרכישה היה הרצון להוריש נכס לדור הבנים, מתוך הדירות שלא נמכרו במבצעים אלו כ-2,160 נמכרו בשוק החופשי, באותן שנים נוספו רק 1,000 דירות לזכאי דיור ציבורי ו-4,000 דירות לעולים חדשים כך שלאחר מבצעי המכר ב-2011 נותרו 75,500 דירות ציבוריות. נתונים אלו משקפים ירידה של 30% במלאי הזמין לזכאי הדיור הציבורי. בשל המחסור בדירות הופסקה מכירת דירות ציבוריות מינואר 2011. בשנת 2012, על פי נתוני מבקר המדינה, נותרו 63,000 דירות ו 2,000 דירות נוספות אינן מאוכלסות אלא הופנו לשימושים אחרים כדוגמת מוסדות ציבור. בספטמבר 2013 הודיע שר השיכון אורי אריאל כי דירות ציבוריות יוקצו ל"גרעינים משימתיים ותורניים" בפריפריה. ביולי 2015 דיווח משרד השיכון בתשובה לשאילתא כי ברשות חברות הדיור הציבורי 823 דירות ריקות מהן 556 פנויות מעל 3 חודשים. רוב הדירות הריקות מצויות בפריפריה (למשל דימונה בה נמנו 162 דירות ריקות) משום שמספר הנזקקים שם העומדים בקריטריונים לזכאות קטן ממספר הדירות.
הכנסות המדינה ממכירת נכסי הדיור הציבורי
בדצמבר 1999 החליטה הממשלה כי הכספים ממכירת הדירות הציבוריות יופקדו ב"קרן הדיור הציבורי". מטרת הקרן הייתה, בין היתר, מימון רכישת דירות לאוכלוסייה הנזקקת. בשנת 2003 מסר השר מאיר שיטרית לוועדת הכלכלה של הכנסת כי אין קרן כזו. לפי ממצאי מבקר המדינה עד מרץ 2008 מכרה המדינה כ-26,000 דירות; ההכנסות ממכירת הדירות הסתכמו בשני מיליארד ש"ח בערך, אך מכספי הקרן לא הוספה למלאי הדיור הציבורי אף לא דירה אחת. על פי נתוני משרד השיכון היו ההכנסות 2.75 מיליארד שקלים שהתחלקו: חלקו של משרד השיכון בהכנסות התפלג:
בפברואר 2012 טען ראש ענף שיכון ומקרקעין באגף החשב הכללי במשרד האוצר כי 200 מיליון שקלים שהתקבלו ממכירת נכסי חברת הדיור חלמיש בתל אביב ושהיו אמורים לעבור לאוצר לצורך רכישת דיור ציבורי חדש נשארו בקופת החברה. לטענת חלמיש הכסף נועד לתחזוקת המבנים. על פי דיווחי משרד האוצר נקנו בשנת 2011 200 דירות ציבוריות בעלות של כמיליון שקלים לדירה.
המחסור בדיור ציבורי
בשנת 2010 הוגשו למשרד כ-8,000 בקשות לדיור ציבורי. 2,340 משקי-בית היו רשומים ברשימת הזכאים הממתינים לדיור ציבורי ביולי 2011, מלאי הדירות הזמין להם עמד על 313 דירות בלבד, מרביתן מחוץ לאזורי הביקוש שבמרכז הארץ וזמן ההמתנה לדירה של מי שהוכרה זכאותו עשוי להימשך 6–7 שנים. בתקופה זו זכאי הממתין לקבל סיוע בשכר הדירה, גובה הסיוע לא התעדכן משנת 2002 על אף עלייה חדה במחירי שכר הדירה בשוק החופשי. בשנת 2011 היה הסיוע המוצע ליחיד 1,044 ש"ח בחודש, משפחה (עד שלושה ילדים) – 1,250 ש"ח ומשפחה עם ארבעה ילדים ויותר – 1,550 ש"ח.
בשנת 2012 הציע חבר הכנסת דוד אזולאי כי 5% מהדירות הנבנות על קרקע שמשווק מינהל מקרקעי ישראל יוקצו לדיור ציבורי, משרד האוצר התנגד להצעה והציע במקום בניה ציבורית הגדלה של הסיוע בשכר דירה עד ל-3,000 שקלים בחודש. במרץ 2012 דחתה ועדת השרים לחקיקה את ההצעה. שר האוצר יובל שטייניץ נימק את התנגדות האוצר בעלות הבניה המוצעת - 1.5 מיליארד שקלים ובכך שמינהל מקרקעי ישראל משווק קרקעות בעיקר בפריפריה ואילו רוב הביקוש לדיור ציבורי הוא במרכז הארץ.
באוגוסט 2012, במסגרת הסכם בין הליכוד לש"ס הוחלט על העברת 260 מיליוני שקלים לרכישת דירות ולשיפוץ דירות קיימות בדיור הציבורי. כספים אלו התקבלו ממכירת נכסים של חברות הדיור הציבורי חלמיש בתל אביב, פרזות בירושלים ושקמונה בחיפה והם שולמו לאוצר כהחזר הלוואה שניתנה לחברות אלו. מתוך הסכום הכולל - 130 מיליון שקלים מקורם בחברת פרזות הירושלמית שהייתה באותה תקופה בהליכי פירוק ואילו חלקה של חברת חלמיש - 100 מיליון שקלים הועבר במסגרת הסדר גישור שקבע שופט בית המשפט העליון בדימוס תיאודור אור בשנת 2010.
מנתונים שפרסם משרד הבינוי והשיכון, עולה כי שנת 2014 נרכשו 6 דירות בלבד לדיור הציבורי, בשנת 2015 נרכשו 270 דירות, בשנת 2016 625 דירות ובשנת 2017 411 דירות. עם זאת בין השנים 2013 ועד מחצית 2017 נמכרו לדיירים 6,200 דירות כך שתור הממתינים לדיור ציבורי גדל ב 21% בין 2016 לשנת 2017.
בפברואר 2017 הודיעו שר האוצר משה כחלון ושר השיכון יואב גלנט על תוכנית חדשה להרחבת מלאי דירות הדיור הציבורי, בתוכנית שלפיה 3%-5% מהדירות בפרויקט מחיר למשתכן יוקצו לרכישת דירות עבור זכאי הדיור הציבורי. בשנת 2018 בכספים שגויסו בהנפקת איגרות חוב של עמידר (כמיליארד שקלים) נרכשו כ 800 דירות למאגר הדיור הציבורי, באותה שנה קיבלו 172,000 משקי בית סיוע בשכר דירה. בשנת 2021 פורסם כי 1,500 דירות דיור ציבורי מושכרות לעמותות ומשמשות כמועדוני נוער, בתי כנסת וגני ילדים
זכאות לדיור ציבורי בישראל
עקב המחסור בדירות ציבוריות הקריטריונים לזכאות הוקשחו ובשנת 2012 זכאים לדיור ציבורי רק משפחות (ובכלל זה משפחות חד-הוריות) שיש בהן שלושה ילדים לפחות אשר ממצות את כושר ההשתכרות ומקבלות קצבת הבטחת הכנסה או שהכנסתן אינה עולה על "הכנסה מזכה", המתעדכנת מעת לעת או נכים רתוקים לכיסאות גלגלים ששכרם אינו עולה על השכר הממוצע במשק. כדי לקבל אישור זכאות לדירה ציבורית צריכה משפחה לעמוד בכל ארבעת התנאים: ככלל מי שעובד ולא זכאי לקצבאות אינו זכאי לדיור ציבורי וכמוהו אם חד הורית שזכאית למזונות ללא השלמת הכנסה. עם זאת, גם משהוכרה הזכאות קבלת הדירה בפועל עשויה להידחות לתקופה ארוכה בשל מספרם הרב של הזכאים הממתינים. בינואר 2012 התקבל תיקון לחוק זכויות הדייר בדיור הציבורי הנוגע להעברת הזכאות במקרה גירושים. על פי התיקון, שהוצע בידי חברת הכנסת רוחמה אברהם השאלה מי מבני הזוג זכאי להחזיק בזכאות לדירה תקבע על פי הקריטריונים סוציאליים ולא כחלק מחלוקת הרכוש המשותף. . מטרת החוק, למנוע לחץ על בן זוג לוותר על זכאותו בתמורה לגט או לוויתור על נכסים אחרים.
דייר ממשיך
זכאותם של דיירים ממשיכים להתגורר בדירת דיור ציבורי הייתה מוקד למחלוקות משפטיות בין החברות המשכנות המעוניינות, בשל המחסור בדירות פנויות, בפרשנות מצמצמת לזכאות הדייר הממשיך כדי לפנות דירות לזכאים לבין הדיירים עצמם, כך למשל נקבע כי מעבר לדירת קרוב משפחה מטפל אינה נחשבת "מעבר למוסד סיעודי" לצורך חישוב משך המגורים המשותף. בפסק דין בו קבע בית המשפט העליון כי תקופת מאסר (בניגוד להפסקת שהיה בדירה בשל אשפוז או שרות צבאי למשל) אינה נכללת בחישוב משך המגורים המשותף הנדרש להכרה כ"דייר ממשיך" ניתן משקל למחסור החריף בדיור ציבורי כשיקול לפרשנות המצמצמת מספר הזכאים. בשנת 2009, במסגרת חוק ההסדרים תוקן החוק ושלל את זכות הדייר הממשיך למגורים בנכס אם אינו עומד בעצמו בתנאי הזכאות .
ביקורי מעגל
לשם אימות נתוני הדיירים והשימוש בדירה הציבורית נערכים ביקורים בדירות הציבוריות על ידי החברות המשכנות בתדירות של לפחות פעם בשנה, ביקורים אלו מכונים "ביקורי מעגל". משרד השיכון מגדיר ביקורי מעגל כ ביקור המעגל בודק: אי שיתוף פעולה של הדייר עם המבקר (רכז השטח של החברה המשכנת) עשוי להוביל לשלילת זכויות כגון הנחה בשכר דירה. טופס ביקור המעגל הוא הקובע את מספר הדיירים הנחשבים כמתגוררים בדירה והכרה בבן משפחה כ"דייר ממשיך" נקבעת מנתוני ביקור המעגל בשלוש השנים שלפני פטירת הדייר הראשוני. זכותו של הדייר לקבל עותק של דו"ח ביקור המעגל וכן להכליל בדו"ח הביקור את טענותיהם על מצב הדירה.
תחזוקת הדיור הציבורי
חוק זכויות הדייר בדיור הציבורי מחייב את המדינה. בנוסף על פי סעיף 8 לחוק על המדינה לקבוע "מפרט לאחזקה שוטפת של דירות ציבוריות". המפרט מציין רשימת פריטים שיש לתקן או להחליף במידת הצורך: צנרת מים וביוב, מערכת חשמל, דוד חימום, נגרות, מרצפות ותיקון סדקים. בפועל מצבן הפיזי של רוב הדירות הציבוריות ירוד. מבקר המדינה בדק בשנת 2009 מדגם של 35 דירות (27 של עמידר והיתר של חברות חלמיש וחל"ד) וכן 9 בניינים. על מצב הדירות נקבע: מבין 9 הבניינים שנבדקו נמצאו ב-4 ליקויים המסכנים חיי אדם וב-4 נוספים ליקויים חמורים, ורק בניין אחד מה-9 נמצא תקין. המפרט לאחזקה שוטפת המעוגן בחוק אינו כולל פריטים כדוגמת דלתות חדרים, אביזרים סניטריים וברזים, ארונות מטבח או כיור מטבח. דייר המבקש שיפוץ או התקנת פריט שאינו כלול במפרט מופנה לוועדת חריגים הדנה בבקשתו. על פי בדיקת מבקר המדינה הטיפול בבקשות אלו איטי, הוועדות מתכנסות בתדירות נמוכה מהנדרש וחלק ממהחלטות אינן ברורות או מנומקות. על אף מצבן הירוד של הדירות הציבוריות לא ניצל משרד השיכון בשנים 2007 ו-2008 את מלוא התקציב שיועד לוועדות החריגים. בשנת 2012 התריע שר השיכון כי . משרד השיכון העריך את עלות התחזוקה הנדרשת ב-90 מיליוני שקלים בשנה.
מאבק ציבורי
במחאת האוהלים הושמעה קריאה לשיקום הדיור הציבורי בפרט במאהלים בפריפריה, דו"ח ועדת טרכטנברג הצביע על ירידת היצע הדירות הציבוריות ועל מצוקת הזכאים הממתינים וציינה כי אך נמנעה מהמלצות קונקרטיות הנוגעות לדיור הציבורי. צוות המומחים האלטרנטיבי בראשות פרופ' אביה ספיבק ופרופ' יוסי יונה המליץ על הכרה בזכות לדיור כחלק מחוק יסוד: זכויות חברתיות . דיור ציבורי הוא תביעה מרכזית של "מאהלי האין ברירה" של מחוסרי דיור שנותרו לאחר פינוי מאהלי המחאה בסתיו 2011. בחורף 2011–2012 התקיימו פעילויות מחאה נגד פינוי דיירים מדירותיהם ובדרישה להגדלת מלאי הדירות הציבוריות. במסגרת זו התקיימו מספר הפגנות ופעילים מנעו בכוח פינוי דיירים ופלשו לדירות ריקות. בין אוקטובר 2011 למרץ 2012 נמנו 14 התנגדויות מאורגנות לפינוי דיירים, 5 פלישות לדירות של החברות המשכנות ו-20 הפגנות. בין הקבוצות המעורבות במחאה זו:
שדולת הדיור הציבורי
בשנת 2012 הוקמה בכנסת שדולה לקידום הדיור הציבורי בראשות חברי הכנסת דב חנין, אורלי לוי ומירי רגב. מטרותיה היו: באירוע ההשקה של השדולה אמר דב חנין כי.
מקבצי דיור
לפתרון בעיית הדיור של עולים מחוסרי אמצעים, בעיקר קשישים שוכרת המדינה החל מתחילת שנות ה-90 מיזמים פרטיים מבנים המכילים יחידות דיור קטנות לתקופה ארוכה (5 עד 15 שנים). בשנת 2008 הפעיל משרד הקליטה באמצעות עמידר 74 מקבצי דיור ובהם כ-11,000 יחידות דיור. גודל דירה במקבץ דיור אמור להיות 25 מ"ר לדירת חדר ו-32 מ"ר לדירת שני חדרים, בפועל הדירות המוצעות לעולים במקבצים אלו עשויות להיות קטנות מכך, כך למשל נשכרו דירות בשטח של 10–15 מ"ר תמורת כ-3,200 שקל באשקלון ובירושלים. במלון דיפלומט בירושלים, שילמה המדינה כ-4,500 שקל ליחידת דיור בשטח של כ-15 מ"ר. התשואה ליזמים במקבצי דירות מגיעה ל-8–9 אחוזים בשנה בדומה לתשואה מנכס עסקי. דמי השכירות למקבצי הדיור נקבעים על בסיס שומה, אשר מוזמנת על ידי משרד הקליטה. ביקורת של השמאי הממשלתי העלתה כי קיימים הבדלי גישה בין השמאים שיצרו פערים בין השומות עד להפרש של כ-40% בין שני שמאים לגבי אותו נכס. כתוצאה מכך נקבעו בשנת 2008 כללים אחידים לקביעת דמי השכירות. בדיקה של מבקר המדינה בשנת 2008 העלתה כי חוזים לשכירת בתי מלון הוארכו "לתקופה בלתי מסוימת" בלי שבוצעה הערכה כלכלית וכן שמקבצי דיור רבים הופעלו ללא חוזה תקף. נמצא גם כי מקבצים נמסרו לאכלוס באיחור רב (עד ארבע שנים) ממה שנקבע בחוזה בלי ששולם פיצוי או בפיצוי נמוך מהקבוע בחוזה עם היזם. עקב תכנון לקוי עמדו מאות דירות שכורות ריקות.
יחסי זימבבואה–נמיביה
יחסי זימבבואה–נמיביה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת זימבבואה לבין רפובליקת נמיביה.
היסטוריה
המפלגות השולטות בנמיביה (מאז שהמדינה זכתה בעצמאות ב-1990) ובזימבבואה (מאז שהמדינה זכתה בעצמאות ב-1980) מקיימות יחסים קרובים עוד מימי המדינות כמדינות חסות, כאשר הן פעלו כתנועות אנטי קולוניאליסטיות ונגד הממשלות שייצגו את האוכלוסייה הלבנה המעטה ולא את רוב האוכלוסייה באזור.
נמיביה שלחה חיילים מכוחותיה אל הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו יחד עם חיילים זימבבואים בחיל משלוח אחד משותף על מנת לעזור ללורן קבילה בהפיכה כנגד הנשיא המכהן מובוטו ססה סקו בסוף שנות התשעים של המאה העשרים ובתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת. ההפיכה הצליחה וקבילה כיהן כנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו עד הירצחו ב-2001.
דיסקוגרפיה של מייגן די סטליון
במהלך הקריירה שלה, הוציאה הראפרית והפזמונאית האמריקאית מייגן די סטליון מיקסטייפ אחד, שלושה מיני-אלבומים, עשרים ושלושה סינגלים ושלושה סינגלים שיווקיים.
חסן רוחאני
חסן רוֹחאני (בפרסית: , נהגה בפרסית: "הסן רוֹהאני"; נולד ב-12 בנובמבר 1948 בשם חסן פֶֿרֵידוּן) הוא מדינאי איראני שכיהן כנשיאה השביעי של איראן בשנים 2013–2021, לאחר שניצח בבחירות לנשיאות איראן, שהתקיימו ב-14 ביוני 2013 ולאחר מכן בבחירות שהתקיימו ב-19 במאי 2017. מתוקף תפקידו כנשיא, היה יושב ראש המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן.
ביוגרפיה
רוחאני נולד בסורח'ה שבאיראן. ב-1986 שימש רוחאני שליח מיוחד למגעים עם ארצות הברית וישראל בפרשת איראן-קונטראס.
שימש כסגן נשיא בתקופתו של מוחמד ח'אתמי. אז גם היה אחראי על הקשרים הגרעיניים עם הרוסים והרחבתם. בתקופתו הסכים פוטין לסייע לאיראן לבנות עוד שני כורי מים כבדים בבושהר.
רוחאני כיהן גם כסגן יו"ר הפרלמנט האיראני, והיה מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי מ-1989 עד אוגוסט 2005, עת הוחלף על ידי עלי לאריג'אני.
נשיא איראן
בשנת 2013 הציג את מועמדותו לתפקיד נשיא איראן. במערכת הבחירות נקט עמדות ביקורתיות באופן יחסי כלפי המשטר הקודם. בין היתר אמר באשר לבכירי הממשל: "הם הביאו את הסנקציות על המדינה. ובכל זאת, הם גאים בזה. אני אדחוף למדיניות של פיוס ושלום. אנחנו גם נתפייס עם העולם". ב-15 ביוני 2013 נבחר רוחאני לנשיאות איראן לאחר שזכה בלמעלה ממחצית הקולות בסיבוב הראשון, בהקדימו את מתחריו בהפרש ניכר
רוחאני ניצח במערכת הבחירות לנשיאות איראן 2017 ונבחר לקדנציה נוספת. טקס ההשבעה הראשונה של חסן רוחאני לנשיאות איראן נערך ב-3 באוגוסט 2013. ב-5 באוגוסט 2017 הושבע רוחאני לכהונה שנייה כנשיא.
כלכלה
המדיניות הכלכלית של חסן רוחאני מתמקדת בפיתוח כלכלי ארוך טווח של איראן. היא עוסקת בהגדלת כוח הקנייה של הציבור, צמיחה כלכלית, גיוס כספים, יישום המדיניות הכללית של עיקרון 44 של החוקה של הרפובליקה האסלאמית של איראן ושיפור הסביבה העסקית בטווח הקצר. רוחאני סבור כי שיפור התנאים הכלכליים של העם צריך להיעשות על ידי הגברת כוח הקנייה של העם וצמצום פערי העושר. הוא גם סבור כי חלוקה הוגנת של עושר לאומי וצמיחה כלכלית תוביל להשגת כל המטרות הכלכליות שקבע. תוכניתו מכוונת להגדלת הסיוע הישיר והעקיף לקבוצות בעלות הכנסה נמוכה.
מדיניותו הכלכלית כוללת גם הפצה מיטבית של סובסידיות, שליטה בנזילות ובאינפלציה, האצת הצמיחה הכלכלית וצמצום היבוא. הוא סבור כי האינפלציה גורמת להשפעות מזיקות על הכלכלה.
לאחר פרישת ארצות הברית מהסכם המעצמות, האינפלציה באיראן גדלה עוד יותר ונכון ליולי 2018 עומדת על כ-203% בקצב שנתי, כאשר ערכו של דולר אמריקני אחד שווה לכ-112 אלף ריאל איראני בשוק החופשי.
תרבות ותקשורת
על פי דו"ח של מרכז סיוע בינלאומי לתקשורת במרץ 2014, מאז הושבע רוחאני לנשיאות ב-2013, "הצנזורה על האינטרנט רק החמירה, אבל ברור יותר ויותר שלרוחאני אין שליטה מלאה על התהליך הזה".
אך, רוחאני הבטיח את תמיכתו הגוברת בגישה לאינטרנט ועוד חירויות פוליטיות וחברתיות. בראיון הוא אמר: "אנחנו רוצים שהאנשים, בחיים הפרטיים שלהם, יהיו חופשיים לחלוטין, ובעולם של היום יש גישה למידע, והזכות לחשוב בחופשיות, היא זכותם של כל העמים, כולל העם האיראני".