cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התיאוריה ההידרודינמית
Dr. Martin Brännström, 1965
בשנות ה-60 של המאה ה-20, ד"ר Martin Brännström, רופא שיניים שוודי, סיפק ראיות תומכות לתיאוריה ההידרודינמית של Gysi בעזרת מחקרי in-vitro (מבחנה) כדי להראות שגירויים שונים גורמים לשינויים בתנועת הנוזלים לאורך הדנטין, ובכך יוצרים כאב. הדבר הצביע על כך שדנטין בעל רגישות-יתר הוא בעל מספר גבוה יותר של טובולים דנטינליים חשופים וחדירים מאשר דנטין שאינו רגיש. רגישות יתר זו פחתה באופן ניכר עם חסימה מכוונת של הטובולים הדנטינליים, במטרה להגביל את זרימת הנוזלים.
Brännström הוכיח כי גירויים שונים, דוגמת: תרמי (קור), אידוי (קירור), אוסמוטי וכימי-היפרטוני עלולים לגרום להגברת זרימת הנוזל החוצה לאורך הטובולים הדנטינליים (כמפורט בטבלה). מנגד, גירוי תרמי (חום) עלול לגרום להגברת זרימת הנוזל פנימה לאורך הטובולים הדנטינליים (כמפורט בטבלה). מחקרי in-vitro מצביעים על כך שגירויים הגורמים לזרימה החוצה של הנוזל (מכיוון הקומפלקס דנטין-מוך) מובילים לרגישות-יתר גבוהה יותר בדנטין, מאשר גירויים הגרומים לזרימה פנימה של הנוזל (מכיוון ה-DEJ).
חדירות הטובולים הדנטינליים, 1987
ב-1987, פורסם המחקר A study of the patency of dentinal tubules in sensitive and non-sensitive cervical dentine, מטעם אוניברסיטת קארדיף בביצוע אוניברסיטת בריסטול. כמשתמע משם המחקר, הוא השווה את חדירות הטובולים הדנטינליים בין שיניים עם רגישות-יתר צווארית לבין שיניים ללא רגישות-יתר צווארית.
מטרת המחקר הייתה לבדוק האם למטופלים עם רגישות-יתר בדנטין יש מספר רב יותר של טובולים דנטינליים חשופים על פני שטח השורש. בעזרת שימוש במיקרוסקופ אלקטרוני סורק וטכנולוגיית חדירת צבע (dye penetration technology), התקבלה המסקנה כי הטובולים הדנטינליים גדולים פי 2 בקוטרם ופי 8 בכמותם בדנטין בו יש רגישות-יתר (לעומת דנטין ללא רגישות-יתר).
עצבים תּוֹךְ-שִׁינִייִם וקצב זרימת הנוזל הדנטינלי, 2007
ב-2007, פורסם המחקר The relationship between the discharge of intradental nerves and the rate of fluid flow through dentine in the cat, שבוצע גם הוא באוניברסיטת בריסטול. מטרת המחקר הייתה לבדוק את השפעת תנועת זרימת הנוזל על עצבים תּוֹךְ-שִׁינִייִם. תחת הרדמה, בוצע גירוי הידרוסטטי לדנטין חשוף, והתגובה נקלטה בקולטנים על גבי עצב ה-. מהתוצאות עלה כי זרימת נוזלים החוצה בעלית סיכוי גבוה יותר לעורר קולטני כאב, בהשוואה לזרימת נוזלים פנימה. ממצא זה תומך בממצאים שמצא Brännström.
המנגנון הפיזיקלי
הדנטין מכיל ברובו (70%) חומר מינרלי ועל כן נחשב לחומר קשה. לכן, חוקי ההידרודינמיקה החלים הם אלו הנוגעים לזורם בתוך כלי קשיח.
ביקורות
אף על פי שקיימות מספיק עדויות למנגנון זרימת נוזלים בתוך הטובולים הדנטינליים, התיאוריה ההידרודינמית "זוכה" לביקורת על כך שאינה מסוגלת להסביר בצורה מספקת את המנגנון הנוירוסנסורי של רגישות-יתר בדנטין. לא ברור כיצד השינויים הפיזיים בקצב ובכיוון זרימת הנוזל הדנטינלי גורם לגירוי של קולטני כאב בעצבים שבמוך, במה שנקרא.
עצבוב ישיר לדנטין
תיאוריה זו מבוססת על הנחת יסוד לפיה הדנטין עצמו מעוצבב וכן שגירוי של קצות העצבים בתוך הטובולים הדנטינליים גורמת לתחושת הרגישות-יתר. כלומר, הולכת הכאב היא ישירה מהרקמה (דנטין) - על ידי עצבים שבתוך הרקמה. פגיעה בטובולים הדנטינליים מעוררת פוטנציאל פעולה שמועבר לאורך העצב אל החלק הפנימי של הדנטין (לכיוון הפרה-דנטין). ניסיון לבצע צביעה היסטולוגית בעזרת כסף כדי להדגים את קיומם של סיבי עצבים בתוך הטובולים הדנטינליים לא היה מהימן מספיק שכן המצאות סיבי עצבים בדנטין הפנימי היא דבר נדיר, ולרב היה מתברר כי מדובר בארטיפקטים שקרו במעמד הצביעה ההיסטולוגית. בשימוש במיקרוסקופ אלקטרונים חודר ובאימונו-היסטוכימיה נראה כי אזורים פנימיים של הדנטין (עד ל-DEJ) עשויים להיות מעוצבבים, כלומר קיימות שלוחות של אקסונים החודרות לטובולים הדנטינליים עד לעומק של שליש מעובי הדנטין. עם זאת, אין עדויות לעצבוב של החלק החיצוני של הדנטין (מעבר למחצית הדנטין), הנחשב לאזור העיקרי של רגישות-יתר.
גם במחקרים שהדגימו שלוחות עצביות, היה זה לרוב בחלק של הפרה-דנטין. לעיתים הייתה נראית חדירה לתוך הדנטין תוך ביצוע סיבוב וחזרתן אל תוך המוך, אך תופעה זו היא נדירה ביותר.
ניכר כי לא קיים הסבר מבני לרגישות של הדנטין, בפרט באזור ה-DEJ, שנחשב לרגיש ביותר.
התמרת עצבוב על ידי אודנטובלאסט
תיאוריה זו מציעה שזיזי (process) האודנטובלסט פועלים כקולטני כאב המוליכים את הגירויים אל קצות עצבי המוך שנמצאים בדנטין הפנימי. הביסוס לתיאוריה מגיע מהעובדה שתא זה בעל מקור אמבריונלי זהה לזה של עצבים (אקטודרם) ובנוסף בסביבתו של תא זה מוצאים קצוות עצבים חופשיים. מנגד, תא זה ממויין ביותר ולכן לא סביר שיוכל למלא תפקיד מיוחד נוסף. כלומר, לא סביר שנוסף על היותו תא המייצר דנטין, יהיה גם בעל תפקיד עצבי. כמו כן, מאחר שלא הוכח מחקרית ש, תיאוריה זו נדחית על הסף.
התיאוריה מתבססת על מחקר שהראה שהאודנטובלאסט שולח זיזים מהשכבה החיצונית של המוך אל עבר ה-DEJ. עבודה נוספת בנושא הראתה שפעולת האצטילכולין-אסטראז (הפסקת העברה עצבית ואיתות סינפטי), עוזרת בהולכת מידע סנסורי לעצבים במוך מכיוון זיזי האודונטובלאסט. עם זאת, אין די הוכחות לקיומן של סינפסות בין אודנטובלאסטים לבין קצות עצבי המוך, וכן חסרות הוכחת לקיומן של שלפוחיות סינפטיות. ביקורת נוספת על תיאוריה זו עלתה מתצפיות קליניות שהראו כי רגישות-יתר נמשכה גם לאחר ששכבת תאי האודנטובלאסט נהרסה על ידי חורים בשיניים ופגיעה בעצבים.
שימושים קליניים והשלכות קליניות
מאחר שהתיאוריה ההידרודינמית היא הרווחת כיום להסבר האפשרי של תחושה בדנטין, ורגישות-יתר בפרט, האבחון והטיפול ברגישות-יתר בדנטין מבוסס על תיאוריה זו.
כדי להימנע מגירוי כימי ומשחיקה חומצית של השיניים, יש להמעיט ככל הניתן בצריכת משקאות ומאכלים חומציים לרבות משקאות מוגזים ופירות.
מחקריו של Brännström הצביעו על כך שחסימה של הטובולים הדנטינליים מורידה את חומרת הרגישות-יתר. מכאן, כבר היה קל לפתח שיטות טיפול שיתמקדו בחסימה או בהקטנת קוטר הטובולים הדנטינליים, באופן כימי או מכני.
שיטה נפוצה ולא פולשנית היא דה-פולריזציה של עצבי המוך בעזרת גירוי כימי, דוגמת ו- (אשלגן חנקתי) - חומרים פעילים במשחות שיניים דוגמת סנסודיין. למעשה, משחה זו היא בעלת אפקט כפול: כימי (מניעת גירוי העצבים) ומכני (חסימת הטובולים הדנטינליים).
ניתן לחלק את הטיפולים לשתי רמות:
שיטה חדשנית היא טיפול בלייזר חלש (low-output) כדי לחסום את ההעברה החשמלית של גירויים לעצבים שבמוך, או בלייזר חזק (high-output) כדי לחסום את הטובולים הדנטינליים, שיכולה להתבצע בשתי צורות: התכה חלקית, או קרישת החלבונים שבנוזל.
Automatic for the People
Automatic for the People הוא אלבומם השמיני של להקת הרוק אלטרנטיבי אר.אי.אם. שיצא ב-1992. לאחר הפריצה המסחרית שסיפק אלבומם הקודם, Out of Time, פנו חברי הלהקה לכתיבת שירים אפלים יותר והפקה מורכבת יותר. האלבום הגיע למקום השני במצעדי מכירת האלבומים בארצות הברית, למקום הראשון בבריטניה והיה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "אלבום השנה". כמו כן, שישה שירים מהאלבום יצאו כסינגלים כשהמצליח מכולם היה "Everybody Hurts".
הקלטת האלבום
העבודה על האלבום החלה בשבוע הראשון של יוני, כאשר הגיטריסט פיטר באק, הבסיסט מייק מילס והמתופף ביל ברי נפגשו מספר פעמים בשבוע באולפן חזרות. הם התנסו בהחלפת כלי הנגינה המקוריים שלהם. כפי שהעיד באק, כתיבת לחנים ללא תופים הייתה חוויה פורייה עבור הלהקה.
שירי האלבום
בגרסת התקליט והקלטת של האלבום, הצד הראשון הכולל את שירים 1–6 נקרא "Drive" והצד השני נקרא "Ride".
אלברט ג'רג'אי
אלברט ג'רג'אי (במקור שלזינגר עד 1901, בהונגרית: Gyergyai Albert; נאג'ביום, 20 בינואר 1893 – בודפשט, 7 ביולי 1981) היה היסטוריון ספרות יהוד-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, סופר, מתרגם.
ביוגרפיה
אלברט שלזינגר נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בקאפושוואר. משם עבר ל"קולג' יוז'ף אטווש" בבודפשט (שהוא תחת חסותה של אוניברסיטת בודפשט (שנקראת היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא למד במלגה בעיר טור באקול נורמל סופרייר (Ecol Normale Superieure) מ-1914, אך גורש לאי באוקיינוס האטלנטי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן הורשה לעזוב לשווייץ בשנת 1917 בגלל מחלתו. הוא חזר הביתה בשנת 1919, קיבל תעודת הוראה בשנת 1920 והיה מחנך אצל נכדיו של הבנקאי יוז'ף לוקאץ' במשך שש שנים. הוא היה מורה בבית הספר למסחר של קושוט לאיוש בבודה (עיר) במשך כמעט 20 שנה, בעודו מועסק גם בקולג' יוז'ף אטווש כמורה לצרפתית. משנת 1950 לימד ספרות צרפתית מודרנית באוניברסיטת אטווש לוראנד. כתב העת "זמנים חדשים" (Új Idők) פרסם את סיפורו הקצר הראשון בשנת 1909, שכתב כתלמיד תיכון ולאחר מכן בשנת 1920 כתב העת הספרותי החשוב ניוגט פרסם את המחקר הראשון שלו. הוא עבד גם בכתב העת "כתיבה הונגרית" (Magyar Írás) כשזה פעל בין השנים 1921–1927. הוא כתב 13 ספרים, 50 כרכים של תרגומים ספרותיים וערך 36 אנתולוגיות. המשמעותיים ביותר הם תרגום יצירותיהם של גוסטב פלובר, מרסל פרוסט, אלבר קאמי, ז'אן קוקטו, וולטר, ז'אן דה לה פונטן, אונורה דה בלזק, פרנסואה ויון, מישל דה מונטן, אמיל ורהארן.
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הוא כינוי למערכת היחסים המדינית-כלכלית בין בית המחוקקים, כוחות הביטחון ותעשיות הנשק שתומכות בהם. יחסים אלה כוללים תרומות פוליטיות, אישורים מהדרג הפוליטי לרכש צבאי, שדלנות ומנגנון פיקוח על התעשיות. הגדרה רחבה יותר של המונח כוללת את כל רשת החוזים ותזרים הכספים והמשאבים בין תאגידי התעשיות הביטחוניות, משרד ההגנה, הרשות המחוקקת והרשות המבצעת.
בכל מדינה בה קיימת תעשייה צבאית ניתן לזהות קומפלקס צבאי-תעשייתי, אך בארצות הברית זכה הביטוי לתפוצה רחבה במיוחד עקב נאום הפרידה של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר ב-17 בינואר 1961, בו הזהיר את הציבור מהסכנה הטמונה באינטרסים המשותפים לתעשיות הביטחוניות ולאנשי הצבא במערכת הביטחון. ארצות הברית הייתה אז המדינה בעלת תקציב הביטחון הגבוה ביותר בעולם, ומאז התקציב אף גדל.
תולדות שיתוף הפעולה הצבאי-תעשייתי
התיאום בין גורמי שלטון, גורמי צבא ותעשיית הנשק החל במאה ה-19. לפני כן, במשך מאות שנים, תעשיות צבאיות כמו מפעלים לייצור נשק או אוניות היו בבעלות ממשלתית מלאה. במאה ה-19 הוחדרו טכנולוגיות חדשניות לכלי הנשק, בתחילה נשק אוטומטי וספינות מלחמה, ומאוחר יותר רכב קרבי משוריין, מטוסי קרב וטילים. הצורך בחדשנות זו גרם לממשלות רבות לשלב חברות פרטיות בתעשיות הנשק, לטובת המאמץ המלחמתי. מערכת יחסים זו סימנה את תחילתו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה שוב זינקו ההוצאות הצבאיות, ובין השאר כללו תוכניות מחקר כמו פרויקט מנהטן, שבו מספר מעצמות שיתפו פעולה לפיתוח נשק גרעיני. גם המלחמה הקרה כללה מרוץ חימוש תמידי בין המעצמות, ארצות הברית וברית המועצות, שהצריך רכש צבאי מתמשך. על רקע זה מצא לנכון נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר להעלות את נושא ההצטיידות הצבאית לתודעה הציבורית בנאום הפרידה שלו.
ההוצאה הצבאית השנתית של ארצות הברית היוותה ב-2010 כ-47% מההוצאות הצבאיות הכוללת בעולם, וב-2014 היוותה כ-34%.
ניתוח משנת 1962 מראה כי תעשיות הנשק אכן גדלו באופן חריג בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה לנאום אייזנהאואר, ובעיקר עלה כוחן של החברות בואינג, ג'נרל דיינמיקס ולוקהיד קורפוריישן. בשנת 1977, בעקבות מלחמת וייטנאם, חלה ירידת מה בכוחו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי, לאחר שנשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר הכריז על מדיניות חדשה שמטרתה "להתנתק מהעבר הצבאי של אמריקה." אולם לאחר קרטר נבחר רונלד רייגן לנשיאות, וכוחו של הקומפלקס הצבאי-תעשייתי בארצות הברית שב לשגשג.
שימושים מוקדמים בביטוי
בארצות הברית כבר ב-1944 הזהיר איש מדעי המדינה פרידריך האייק מהתעצמות התעשיות הצבאיות שלא-לצורך עקב שילוב מפקדים צבאיים בתפקידים שלטוניים. המושג "קומפלקס צבאי-תעשייתי" הופיע כנראה לראשונה במאמר בשנת 1947 בכתב העת Foreign Affairs, ונעשה בו שימוש נרחב יותר בספר על החברה האמריקאית משנת 1956, בו נטען שארצות הברית מונהגת על ידי ברית של אנשי צבא, אנשי עסקים ומנהיגים פוליטיים, המונעים על ידי אינטרסים הדדיים, שלעיתים קרובות סותרים את עקרונות השלטון הדמוקרטי.
בזמן נאום אייזנהאואר היו שני הקשרים עיקריים שבהם השתמשו בביטוי. הראשון היה מלחמת וייטנאם, שמתנגדיה השתמשו בביטוי לעיתים קרובות, בטענה שהקומפלקס הצבאי-תעשייתי מזין את העימות. השני היה המלחמה הקרה, עליה כתב ג'ורג' קנאן: "גם אם ברית המועצות הייתה שוקעת יום אחד בקרקעית האוקיינוס, הקומפלקס הצבאי-תעשייתי האמריקאי היה נשאר ללא שינוי משמעותי, עד שאויב אחר היה צץ. כל אפשרות אחרת עלולה לשתק על הכלכלה האמריקאית."
השימוש במושג על ידי אייזנהאואר
השימוש במושג "הקומפלקס הצבאי-תעשייתי" הפך לנפוץ לאחר נאום הפרידה לאומה של אייזנהאואר.
דווייט אייזנהאואר היה איש צבא רוב חייו. הוא היה גנרל הצבא של ארצות הברית, פיקד על הפלישה לאירופה במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן היה נשיא ארצות הברית בימיה הראשונים של המלחמה הקרה.
בנאום הפרידה לאומה שנשא ב-17 בינואר 1961 הוא התייחס לסכנה שהתפתחותו של קומפלקס צבאי-תעשייתי יכולה להביא על ארצות הברית, והזהיר מפניה:
אייזנהאואר התכוון לסכנה הטמונה באינטרסים המשותפים לתעשיות הביטחוניות ולאנשי הצבא ומערכת הביטחון. לדבריו, שיקולי הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לא תמיד עולים בקנה אחד עם עקרונות הדמוקרטיה, החופש והשלום שארצות הברית חרתה על דגלה.
בטיוטות הראשונות של הנאום אייזנהאואר השתמש בביטוי "הקומפלקס המלחמתי-תעשייתי", ולאחר מכן בביטוי "הקומפלקס הצבאי-תעשייתי-שלטוני", בו התכוון לומר שגם בית המחוקקים האמריקאי הוא חלק מהמנגנון. בנוסח הסופי בחר שלא להתעמת עם חברי בית הנבחרים והשמיט את אזכור הקונגרס בביטוי.
המצב כיום
במשך השנים, טוענים עיתונאים, פרשנים ואקטיביסטים, דאג הקומפלקס הצבאי-תעשייתי לכך שארצות הברית תישאר כל העת במצב של מלחמה, כי מלחמה מתמדת פירושה גידול מתמיד בהוצאות הביטחוניות, מימון קבוע לפרויקטי פיתוח וצמיחה ברווחים. בעשור האחרון יותר מהוכפל תקציב הפנטגון, ליותר מ-700 מיליארד דולר.
מכון המחקר השוודי לשלום (SIPRI) חוקר ומפרסם דו"חות על ההוצאות הצבאיות בעולם.
על פי הדו"ח לסיכום שנת 2014, סך ההוצאות הצבאיות בעולם עמד על 1.776 טריליון דולר אמריקני. כ-34% מסכום זה הוצא על ידי ארצות הברית. כמו כן צוין שם כי התעשיות הביטחוניות תורמות כספים רבים לחברי הקונגרס של ארצות הברית.
הקומפלקס הצבאי-תעשייתי בישראל
מלחמות ישראל גרמו להוצאות ביטחון גדולות הנדרשות על מנת להגן על אזרחי המדינה. גם בשנים שבין המלחמות הוקדשו משאבים רבים לצורכי ביטחון. בשנים שבין מלחמת העצמאות למלחמת ששת הימים הוציאה ישראל בממוצע קרוב ל-10% מהתל"ג (תוצר לאומי גולמי) על ביטחון, ובשנים שלאחר מכן הוציאה כ-20-25% על ביטחון. בשנות השבעים הגיעו הוצאות הביטחון לשיא, ועמדו על כשליש מסך התוצר. בשנת 2014 הוצאות הביטחון היוו כ-8% מהתל"ג, אחוז גבוה בהרבה מהמקובל בארצות אחרות. לפי פרסומי מכון המחקר השוודי לשלום, ישראל נמצאת במקום השמיני בעולם בדירוג הוצאות הביטחון ביחס לתל"ג.
לאחר התפוצצות בועת הדוט-קום בישראל בסוף שנות ה-90, תעשיות רבות הוסבו למוצרים ביטחוניים, וביתר שאת לאחר פיגועי 11 בספטמבר, עם התגברות הביקוש העולמי לאמצעי אבטחה. נעמי קליין טוענת בספרה "דוקטרינת ההלם" שחלק מאמצעי הביטחון משמשים את צה"ל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המהווה "כר ניסוי נרחב" למוצרים אלו.
על פי דן בבלי, כ-200 אלף איש מועסקים בישראל בשירותי הביטחון, ועוד כ-100 אלף עוסקים בשירותים, ייצור וייצוא ביטחוניים. ביחד הם מהווים כ-10% מכוח העבודה הפעיל במדינה.
לפי פרסומי מכון המחקר השוודי לשלום, בשנת 2014 עמדה ישראל במקום השלישי בהוצאות הביטחוניות בעולם, ביחס למספר תושביה. נתונים אלה מראים שכל אזרח ישראל מימן בשנה זו ב-1,882 דולרים את הוצאות הביטחון של מדינתו. יש הטוענים שתעשיות אלו מעוניינות בקיפאון התהליך המדיני על מנת להמשיך לשגשג.
גם על פי גיא רולניק, תקציב ביטחון של כ-20 מיליארד דולר גורם לחוסר עניין בהתקדמות תהליך השלום הישראלי-פלסטיני. הוא מוסיף שגם אצל הפלסטינים קיימת תעשיית תרומות ענקית של מיליארדי דולרים, שמעורבים בה המנהיגות הפלסטינית, אנשי עסקים פלסטינים המקורבים לשלטון, ועמותות רבות שמקבלות כסף מהאיחוד האירופי ומארצות הברית - וכל אלה יכולות להיחשב כחלק מ"קומפלקס" שמנציח את הסכסוך. לדבריו, זו "גרסה ישראלית-פלסטינית" לקומפלקס צבאי-תעשייתי המשלבת את איומי המלחמה והטרור יחד עם תהליך השלום.
ספר הרזים
ספר הרזים הוא ספר השבעות ופעולות מאגיות מתקופת התלמוד, אשר מחברו וזמן כתיבתו המדויק אינם ידועים. הספר הושפע רבות מחיבורים מסוימים בספרות ההיכלות והמרכבה אך אינו חלק ישיר ממנה. הספר הוהדר בידי מרדכי מרגליות, וכן בידי החוקרים הגרמניים רביגר ופטר שפר.
תיאור הספר ומבנהו
הספר מורכב מהקדמה, ומתיאור כל אחד משבעת רקיעי השמים שמהווים את כל אחד מהיחידות הבאות בספר.
כל רקיע נפתח בתיאור ציורי של מראהו ומבנהו של הרקיע, לאחר מכן מפרט המחבר על כל אחד ממחנות המלאכים המצויים באותו רקיע, ומונה את המלאכים הנמצאים בו בשמותיהם, מסביר בקצרה על המומחיות של אותו מחנה, ועובר לתיאור הפרקטי של המעשים המאגיים שניתן לדרוש מהם ושל דרכי הביצוע שלהם.
בתיאור שבספר, הרקיע השביעי מובחן משאר הרקיעים בכך שאין בו מלאכים וקיימת בו רק נוכחותו של אלוהים. במקום הפירוט על המלאכים והבקשות שניתן לבקש מהם, המחבר מונה באריכות את שבחיו של הבורא ואינו מציין לחשים או פרקטיקות כלל.
תוכן הספר
בספר מתוארים בפירוט רב שבעת רקיעי השמים ושמות המלאכים והשוטרים שבכל רקיע ורקיע, תוך הבאת מאות שמות של מלאכים הממונים על דברים שונים. לדוגמה המלאך הממונה על הרצת הסוסים קרוי "רהטיאל" ועוזרו סוסיאל.
כמו כן מתוארות בספר פעולות מעשיות הכוללות השבעות מלאכים קמיעים וכשפים. ביצוע פעולות אלו מלווה בדרישות טהרה, כגון הישמרות מאשה, הימנעות מאכילת בשר ויין, מספר ימי טהרה ועוד. בנוסף, יש לבצע את הכישופים בזמנים מיוחדים דווקא, כגון בגילוי הירח, בשעה פלונית בזריחת השמש ועוד.
חלק מפעולות ההשבעה כוללות גם מעשים הנחשבים ביהדות ההלכתית כעבודה זרה כמו פולחן לצבא השמים כגון ניסוך, הקטרה, שחיטת תרנגול לבן ועוד.
בספר מובא תיאור של שבעה רקיעים בסגנון פיוטי:
מקור הספר
עם זאת, בשונה מהספרות המאגית היוונית והמצרית, לספר יש הקדמה וסיום, והתיאורים שלו הם במובהק תיאורים ממקור יהודי, הן בסיומת שמות המלאכים - אל, הן בדרישת הטהרה הייחודית, והן בתיאור הבורא המופיע בתיאור הרקיע השביעי.
זהות מחבר הספר
בהקדמת הספר מובא ציטוט המייחס את כתיבת הספר לרזיאל המלאך. בקצת מכתבי היד של הספר נכתב כי רזיאל המלאך נתנו לנח:
בגרסאות אחרות לספר כתוב שנתנו לאדם הראשון. לדעת פרופסור אליעזר שמשון רוזנטל, הספר נכתב בתחילת המאה הרביעית, בסוף תקופת האמוראים על אף האזכור בספר המקדים את זמנו ל"שנת חמש עשרה לחשבון מלכי יוון". יש המשערים כי מחבר הספר התגורר באלכסנדריה שבמצרים, כך עולה מכתובות המאגיות הכוללות שיתוף של שלשה אמונות יהודית יוונית ומצרית. השערה נוספת היא שהמחבר התגורר בארץ ישראל במקום בו היו גרים יחד יהודים וגויים, השערה זו באה בעקבות לשון העברית הרהוטה שבספר.
מאז חיבורו נעלם הספר עד המאה התשיעית, בזמן הפולמוס הקראי של דניאל בן משה אלקומיסי, סלמון בן ירוחם יעקב הקרקסאני המנגחים את הרבנים על שברשותם ספרים מעין אלו. בשנת 1963 החוקר מרדכי מרגליות גילה את הספר בספריית אוניברסיטת קיימברידג', והוציאו לאור בשנת תשכ"ז לאחר שלש שנות מחקר.
השפעת הספר
הספר התקבל אצל חלק מחכמי היהודים והשפיע רבות על ספרות ההיכלות. כך למשל בספר ההיכלות מובאים שמותיהם של שבעת השוטרים ראשי שבעת המחנות של הרקיע הראשון. בספר שיעור קומה הועתק עניין הרקיע השביעי כולו תוך הרכבה מרקיע רביעי בספר זה. בעיקר השפיע ספר זה על חסידי אשכנז ובראשם רבי אלעזר מוורמייזא מחבר ספר סודי רזיא המעתיק ממנו חלקים שלמים. גם בספר רזיאל המלאך מובאים קטעים שלמים מספר זה.
השפעת הספר ניכרת גם על ספרות רחבה שהתחברה במאות השנים שלאחר חיבור התלמוד, כגון: ספר חרבא דמשה, ספר אדם, ספר המלבוש (המובא בחלקו בראש ספר רזיאל המלאך). גם מדברי הרמב"ם עולה שהכיר ספר זה, שכן הוא ציין שיש שימוש בהדס בעת העלאת אוב, דבר שנזכר אך ורק בספר זה.
ביקורת
מרגליות תמה על רבנים גדולים שהעתיקו מדבריו בלא לחשוש לאיסורים אלו. מנגד דעת הרב מנחם מנדל כשר שאפשר להניח שהיה יהודי שומר תורה ומצוות, אלא שאסף בחיבורו מאגיות אסורות, רק לצורך לימוד, שאופן זה מותר על פי ההלכה, אפשרות נוספת מעלה הרב כשר "שאלה הלשונות שיש בהם דרכי עכו"ם כגון הקטרה וניסוך המה הוספות מאחד המעתיקים".
תחנת הרכבת אשדוד – עד הלום
תחנת הרכבת אשדוד עד הלום על-שם משה בר כוכבא היא תחנת נוסעים של רכבת ישראל המשרתת את העיר אשדוד ויישובי הסביבה, וקרויה על שם גשר עד הלום הסמוך. התחנה ממוקמת על מסילת לוד - אשקלון, בסמיכות לכניסה הדרומית לאשדוד, ומשמשת כתחנת ביניים בקו זה.
היסטוריה
מסילת לוד-אשקלון הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה על ידי המהנדס הגרמני היינריך אוגוסט מייסנר עבור מאמץ המלחמה של האימפריה העות'מאנית. בשנת 1918, לאחר שכבשו את ארץ ישראל, סללו הבריטים את הקו מחדש ברוחב סטנדרטי של 1,435 מילימטר, במקום 1,050 מילימטר כפי שהיה במקור. בתחילתו של המנדט הבריטי, נבנתה תחנת הרכבת "איסדוד" בסמוך לעיירה הערבית אשר נשאה את אותו השם, ונועדה לשמש תחנת אספקה לכוחות הבריטיים בשפך נחל לכיש. בהמשך השלטון הבריטי, הייתה התחנה פעילה גם לשימוש תושבי האזור. רכבות נוסעים עצרו בתחנה בדרכם למצרים. ב-3 באפריל 1946 תקף ארגון האצ"ל את התחנה הרג חייל בריטי ופוצץ קטר.
ביום שבת, 15 במאי 1948, אחר הצהריים, התקדמו כוחות חיל המשלוח המצרי אל התחנה וסביבתה והשתלטו עליה, עם סיום המנדט הבריטי וההכרזה על הקמת מדינת ישראל. הם נעצרו בנקודה זו ולא המשיכו צפונה, מכאן שם התחנה "עד הלום". הם החזיקו במקום עד מבצע יואב באוקטובר 1948.
לאחר הקמת המדינה מסילת לוד-אשקלון המשיכה לשמש בעיקר לרכבות משא. בשנת 1963 חובר נמל אשדוד למסילה, בנקודה צפונית לתחנה, ועלתה האפשרות שתקום גם תחנת נוסעים חדשה סמוך לנמל, אך הדבר לא בוצעה. בשנים 1972–1973, פעל בתחנה קו הנוסעים תל אביב-עזה, קו רכבת שהסיע פועלים מעזה לעבודה בישראל ועצר באשדוד, רחובות ותל אביב, ביוזמת הממשל הצבאי הישראלי.
בנובמבר 1982 נפתחה מסילת חלץ, המסתעפת ממסילת לוד-אשקלון מדרום לתחנה, כך שרכבות מאשדוד יכולות לנסוע על מסילת הדרום לכיוון באר שבע. המסילה משמשת בעיקר לרכבות משא.
בשנת 1986 החלה רכבת ישראל בתכנון שירות רכבת פרוורית באזור גוש דן, על תוואי המסילות הקיימות. השירות החל לפעול בין רחובות לתל אביב ב-1990 ובשנת 1992 הופעל שירות רכבת פרוורית בין אשדוד, רחובות ותחנת הרכבת תל אביב דרום. אך השירות הופסק לאחר שנה, עקב מיעוט נוסעים (הקו שירת רק 2,700 נוסעים מדי חודש). בשנת 1995, לאחר השלמת מסילת איילון נפתח קו הרכבת מאשדוד עד תחנת הרכבת תל אביב מרכז לשירות נוסעים. במרץ 1999 החלו לפעול שמונה רכבת ביום בכל כיוון. עקב הפופולריות של הקו הוחלט לשדרגו. תחילה הוכפל קטע לוד-רחובות, במסגרתו שודרגה תחנת הרכבת רחובות, ולאחר מכן קטע צומת פלשת-אשדוד, שכלל את שדרוג תחנת אשדוד עד הלום. תחנת אשדוד עד הלום המשודרגת נפתחה ב-15 בספטמבר 2003.
בינואר 2003 הכריז ראש עיריית אשדוד צבי צילקר על תוכנית לסלילת שלוחת רכבת מהתחנה אל תחנה חדשה במרכז אשדוד, על מנת לשפר את הנגישות אל שירות הרכבת. התוכנית לבסוף לא יצאה אל הפועל, לאחר שדרוג תחנת הרכבת עד הלום , המשרתת את תושבי העיר אשדוד וסביבתה.
בשנת 2000 התקבלה החלטה לחדש את קטע אשדוד-אשקלון. בשנת 2002 פורסמו מכרזים, ולאחר שנה החלו העבודות. באפריל 2005 נחנכה תחנת הרכבת באשקלון, והחל לפעול שירות נוסעים בין אשדוד לאשקלון.
ב-29 באוקטובר 2009 נערך טקס, בו נקראה התחנה על שם משה בר-כוכבא (בריל), אשר כיהן כמנכ"ל רכבת ישראל בשנת 1992, בה חודש שירות הרכבת לעיר אשדוד.
ב-4 באוגוסט 2013 נחנך קטע מסילת תל אביב – פלשת, בין יבנה לבני-דרום המחבר את אותה למסילת לוד-אשקלון בסמוך לצומת פלשת, צפונית מזרחית לנמל אשדוד. חיבור זה מאפשר נסיעה בין אשדוד לתל אביב בלא הצורך לעבור דרך רחובות ולוד.
בתחנה הותקנה מערכת הזנה חשמלית עילית על ידי חברת SEMI הספרדית, העבודות הסתיימו בינואר 2021. המערכת מספקת מתח חילופין של 25 אלף וולט בתדירות של 50 הרץ. המערכת מאפשרת לציוד נייד רכבתי בעל פנטוגרף לפעול בתחנה. כיום יש לרכבת ישראל קטרי בומברדייה טראקס הגוררים קרונות דאבל דק מאותו יצרן וקרונועים חשמליים מדגם Desiro HC תוצרת סימנס.
מבנה התחנה
במבנה התחנה יש אולם ממוזג, קפיטריה וקופות. כמו כן נבנה גשר הולכי רגל מעל הרציפים לשימוש החונים בחניה החיצונית הממוקמת מזרחית לתחנה (בסמוך לכביש 4). לתחנה רציף צד ורציף אי, המחוברים באמצעות מעבר תת-קרקעי. הכניסה הראשית לתחנה היא מצד מערב, וגשר עילי המאפשר כניסה לתחנה גם לבאים מצד מזרח.
שירות הרכבות בתחנה
זוהי תחנה ביניים בקווים אשקלון - הרצליה ובאר-שבע - בנימינה.
קווי אוטובוס היוצאים מהתחנה
כל קווי האוטובוס היוצאים מהתחנה מופעלים על ידי חברת אלקטרה-אפיקים.
קווי BRT
אחד מתוך שני קווי ה-BRT באשדוד, שנפתחו ב-21 בינואר 2022.
שירות עירוני ואזורי
בנוסף לשני קווי ה-BRT בעיר ישנם מספר קווי אוטובוס עירוניים המשרתים את רובעי העיר השונים וקווי אוטובוס ליישובים הסמוכים וקריית מלאכי.
יוג'ין בולארד
יוג'ין ז'אק בולארד (Eugene Jacques Bullard, 8 באוקטובר 1894 - 12 באוקטובר 1961) היה טייס אמריקאי, הטייס הצבאי השחור הראשון בהיסטוריה, וממפורסמי הלוחמים בלגיון הזרים הצרפתי.
ביוגרפיה
ב-1914 נסע לטיול בפריז, והחליט להישאר ולהצטרף ללגיון הזרים הצרפתי, כדי להילחם במלחמת העולם הראשונה. ב-1916 נפצע בקרב ורדן, וקיבל את אות צלב המלחמה. הוא הצטרף לצוותי האוויר המתנדבים "לפאייט" בחיל האוויר הצרפתי, וב-1917 השתתף כטייס בכ-20 טיסות מבצעיות. לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה, בעקבותיה גייסה טייסים אמריקאים, בין השאר, מתוך "לפאייט", ניסה בולארד להתקבל לחיל האוויר שלה, ואף עבר את הבדיקות הרפואיות שנדרשו לשם כך. אך בולארד לא התקבל לחיל מכיוון שבתקופה זו נאסר על שחורים להטיס מטוסים בצבא ארצות הברית. ב-1918 הופסק שירותו בחיל האוויר הצרפתי בעקבות קטטה אליה נקלע מול קצין אחר, והוא הוחזר לחיל הרגלים, שם שירת עד סיום המלחמה.
בולארד חזר לפריז, עבד במועדוני לילה, ועם הזמן הפך לבעלים של מועדון. הוא נישא לבתה של רוזנת צרפתייה, אך לאחר מכן הם התגרשו, ובולארד הפך למשמורן של שתי בנותיהם. במהלך עבודתו במועדוני הלילה הכיר וחבר אל מספר אישים ידועים, בהם ג'וזפין בייקר, לואי ארמסטרונג ולנגסטון יוז. בפרוץ מלחמת העולם השנייה הסכים בולארד, כדובר גרמנית, לשמש עבור צרפת כמרגל אחר סוכנים גרמנים שבילו במועדון הלילה שלו.
לאחר הפלישה לצרפת, עזב בולארד את פריז עם בנותיו, ועבר לאורליאן, דרומית לפריז. הוא הצטרף לקבוצת חיילים שנלחמה בגרמנים כדי להגן על העיר, ונפצע בעמוד השדרה. הוא הוברח לספרד על ידי מרגל צרפתי, ומשם חזר לארצות הברית ביולי 1940.
בולארד שהה תקופה מסוימת בבית חולים בניו יורק לטיפול בפציעתו, אך הוא לא החלים באופן מלא עד מותו, והיה מוגבל בפעילותו. מכיוון שלא היה מוכר וידוע בניו יורק כמו בפריז, עסק בולארד במהלך המלחמה ולאחריה במספר עבודות מזדמנות, בהן סוכן מכירות של בשמים, שומר, וכן מתורגמן עבור לואי ארמסטרונג. לאחר המלחמה ניסה להשיב את מועדון הלילה שלו בפריז, אך הוא נהרס על ידי המשטר הנאצי, ולאחר תשלום פיצויים שקיבל מממשלת צרפת, הצליח לרכוש דירה בהארלם שבניו יורק.
ב-1949 השתתף בולארד במופע של פול רובסון, פעיל זכויות אדם אפרו-אמריקאי, מופע שאמור היה להתקיים בעיירה פיקסקיל במדינת ניו יורק, והפך להתפרעות קשה ("התפרעות פיקסקיל") של פעילים גזעניים ואנטי-קומוניסטים מהאזור, שהכו אפרו-אמריקאים רבים בקהל. תמונותיו של בולארד מוכה על ידי שני שוטרים פורסמו בהמשך בביוגרפיה של רובסון שכתבה נכדתו, וכן בסרט התיעודי שהופק מאוחר יותר, "Paul Robeson: Tribute to an Artist", וזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1980.
בשנות חייו האחרונות של בולארד, בשנות החמישים, הוא חי לבדו לאחר נישואי בנותיו, בדירתו בהארלם, שקירותיה קושטו בתמונות אישים ידועים שהכיר וב-15 מדליות המלחמה הצרפתיות שקיבל בחייו. עבודתו האחרונה הייתה כמפעיל מעלית במרכז רוקפלר. ב-1954 הוזמן לצרפת כדי להצית מחדש (יחד עם שני אישים נוספים) את אש התמיד בקבר החייל האלמוני שלרגלי שער הניצחון בפריז. ב-1959 קיבל אות של אביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
בולארד מת, באופן אלמוני יחסית, ב-1961, מסרטן הקיבה. נקבר בטקס שבו נכחו מספר קצינים צרפתיים, בחלקת הקבורה של חיילי מלחמה צרפתיים בבית הקברות פלאשינג בקווינס שבניו יורק.
מעשי הגבורה שלו כטייס פורסמו ב-1972 בספר שיצא על אודותיו, "The Black Swallow of Death". ב-1994, 77 שנים לאחר שנדחתה מועמדותו לחיל האוויר האמריקאי למרות שעמד בבחינות הרפואיות, בוצע תיקון רשמי ופורסמה הודעת קבלה שלו לחיל, בדרגת סגן משנה. המדליות הרבות שצבר בחייו מוצגות כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי בדייטון, אוהיו.
יצחק יחזקאל יהודה
יצחק יחזקאל יהודה (22 באוקטובר 1863, ט' בחשון תרכ"ד - 24 במרץ 1941, כ"ה באדר תש"א) היה מחנך, מתרגם, מוכר ספרים ומזרחן, שעסק בחקר תולדות עם ישראל והתרבות הערבית.
קורות חיים
יצחק יחזקאל יהודה נולד בשנת תרכ"ד (1863) בירושלים לאביו בנימין יוצא עיראק, ולאמו בכורה-רבקה לבית ברגמן  יוצאת גרמניה מהעיר פרנקפורט. מצד אביו היה צאצאו של יוסף בן-שושן, שהיה שר בארמונו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה וקרוב משפחתו של הנגיד דוד ששון. אחיו הצעיר היה פרופ' אברהם שלום יהודה. דודתם, שרח, נישאה ליהושע ילין והייתה אימו של דוד ילין.
בילדותו למד בתלמוד תורה אשכנזי שבו ניתנו הביאורים ביידיש, לאחר מכן למד בישיבה הספרדית "חסד אל" שייסד אבי-אביו ובישיבת תפארת ירושלים. הוא הגיע לרמת בקיאות גבוהה בתורה וכן בשפות שונות ובשפה ובספרות הערבית. מלבד עברית וערבית הוא ידע לאדינו, יידיש, גרמנית, טורקית, פרסית, אנגלית וצרפתית. חתנו פרופ' יוסף יואל ריבלין העיד עליו שהיה.
יהודה עסק בהוראה ושימש כמורה לעברית וערבית באליאנס בירושלים, בבית הספר דורש ציון, ובבית ספר למל. בין תלמידיו לערבית היו אחיו הצעיר, אברהם שלום יהודה, ואחיינו, דוד ילין. כמו כן ניהל משרד תרגומים קטן בירושלים. בין היתר תרגם מטורקית לעברית חוקים ותקנות שפרסם הממשל העות'מאני. הוא היה מראשוני הירושלמים שחברו לארגון בני ברית וכיהן כמזכיר וסגן יו"ר לשכת בני ברית בירושלים. כמו כן היה פעיל בהתארגנויות ציוניות ועבריות שונות וצפה בהתלהבות בתהליך תחיית העברית.
בשנים 1904-1906 חי בדארמשטאדט שבגרמניה וסחר בספרים וכתבי יד בעברית ובלשונות המזרח. בשנת 1906 התיישב בקהיר ופתח בקרבת מסגד אל-אזהר חנות לספרים וכתבי יד מהספרות הערבית הקלאסית והדתית. במיוחד התעניין בכתבי פילוסופיה ושירה מימי הביניים. שמו כמלומד בספרות הערבית יצא למרחק והוא שימש כמדריך ועוזר לחכמי המוסלמים ולמזרחנים ששהו בקהיר.
בשנת 1920 חזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים. הוא הקדיש מזמנו לפעילות ציבורית ועסק בארגונה והנהגתה של העדה הבבלית (יוצאי עיראק) בארץ ישראל. הוא שימש כיו"ר ועד עדת הבבלים בשנים 1922-25, 1934-35.
לאורך חייו עסק בתרגום ופרסם ספרים ומאמרים רבים בתחומי השפה והספרות הערבית, פולקלור ערבי, תולדות ארץ ישראל ועוד. בספרו הגדול בן שני הכרכים "משלי ערב" (1932–1934) הביא תרגום של סיפורי עם ערביים לעברית (כרך שלישי נוסף של הספר יצא לאור כחצי מאה לאחר מותו, בשנת תש"ן (1990). בשנת תרפ"ח (1928) הוציא לאור את ספרו "משלי אספניולית-יהודית", אוסף של סיפורי עם מלאדינו. בשנת תרפ"ט (1929) הוציא לאור מחקר על תולדות הכותל מימי חורבן בית שני ועד ימיו. הוא גם העיד בעניין זה בפני ועדת הכותל הבינלאומית שנה לאחר מכן. בעודו בקהיר פרסם ספר בערבית ספרותית בשם "שרח' אל מצ'נון" (شرح المضنون, 1912) אנתולוגיה של מבחר שירי ערב מתקופת הג'היליה ועד המאה ה-14. הוא פרסם מאמרים בעיתונים כגון הצבי ובכתבי עת כגון ציון, השילוח וקובצי "ירושלים" שבעריכת אברהם משה לונץ, בהם מאמר על תולדות בית כנסת הרמב"ן ("ירושלים", כרך ג'), על "שירי האיכרים בארץ ישראל" ("ירושלים", כרך ו') ועוד. הוא הותיר מאחוריו בכתב יד מספר ספרים, בהם ספר דקדוק עברית.
משנת תרמ"א (1880 או 1881) נישא להענע בת ר' וולחיל רובין, נכדו של המגיד ממזריטש. לאחר 12 שנות נישואין ללא ילדים נפרד ממנה ונישא לבידה, בתו של הרב שמעון אשריקי, מנהיג עדת המערביים (יוצאי המגרב). לבני הזוג היו שלושה בנים וחמש בנות, שגודלו על ברכי השפה העברית ונישאו לבני משפחות מכובדות ביישוב. בתם רחל הייתה אשתו הראשונה של פרופ' יוסף יואל ריבלין, לה הוא מודה בהקדמה לתרגומו העברי לקוראן על העזרה שהגישה לו בהכנת התרגום.
קישורים חיצוניים
עם הופעת כרכי ספרו "משלי ערב":
מפרי עטו:
חיים שלמה דיסקין
הרב חיים שלמה דיסקין (נולד בד' בתשרי ה'תש"ך, 6 באוקטובר 1959) הוא הרב הראשי האשכנזי של קריית אתא, רב קהילת חב"ד בעיר, ושליח חב"ד הראשי בעיר.
ביוגרפיה
נולד בבני ברק לחנה ולרב שמעון משה דיסקין. בילדות למד בתלמוד תורה חב"ד בבני ברק, בישיבת תומכי תמימים בלוד וישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, בח' באלול תשל"ז נשלח על ידי הרב מנחם מנדל פוטרפס ביחד עם עוד חמישה בחורים לפתוח את הישיבה במגדל העמק אותה הקים הרב יצחק דוד גרוסמן, שבוע קודם. בהמשך נקראה הישיבה בשם ישיבת תומכי תמימים, בשנת תש"ם נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בטבת תשמ"ג נישא לרחל בת הרב שלמה קופצ'יק ששימש כשליח חב"ד בקריית אתא. למד בכולל בקריית אתא ובקריות במשך חמש שנים, שם קיבל סמיכה מטעם הרבנות הראשית לישראל.
בשנת תשמ"ז התמנה לרב בית ספר בקריית אתא, כעבור זמן התמנה לרב של כל בתי הספר הממלכתיים בעיר.
בשנת תש"ן, לאחר פטירת חמיו, התמנה הרב דיסקין לשליח חב"ד בקריית אתא. במשך השנים פתח הרב דיסקין גני ילדים, ארבעה בתי חב"ד, ספרייה עם למעלה מאלפיים ספרים וארגון "ארוחה חמה" המספק בכל יום ארוחות חמות למאות נזקקים.
בשנת תשע"א הוא התמודד בבחירות לרבנות בקריית אתא על פי בקשת הרב שמעון למברגר האדמו"ר ממאקאווא ונבחר בט"ו בשבט תשע"א לרבה האשכנזי של קריית אתא.
משפחתו
לרב דיסקין שני בנים וארבע בנות. אחיו, הרב ישראל מאיר, משמש כשליח חב"ד הראשי בגרמניה ורב במינכן.
לווארקייס
לווארקייס (אות קטנה), הוא תת-ז'אנר של אמביינט בו נשמעים צלילים שקטים במיוחד (אשר לעיתים קרובות נמצאים מתחת לסף השמיעה של המאזין הממוצע) כאשר הם מוגברים בצורה דרסטית. שמו של הז'אנר נקבע על ידי סטיב רודן, אשר אלבומו "צורות של נייר" (שרוב הצלילים בו הופקו מנייר) הביא להכרה מסוימת בז'אנר. לדבריו של רודן, הז'אנר מכיל מידה מסוימת של שקט ושל ענווה - הוא אינו דורש תשומת לב, אלא מסע של גילוי מצד המאזין. שמו של הז'אנר נובע לפיכך מהיותו ההפך מאותיות גדולות, אשר נועדו למשוך תשומת לב.
לינה מורגנשטרן
לינה מורגנשטרן (Lina Morgenstern; 25 בנובמבר 1830, ברסלאו – 16 בדצמבר 1909, ברלין) הייתה סופרת יהודיה-גרמניה, מחנכת ופעילה בנושאי רווחה.
קורות חיים
מורגנשטרן נולדה בברסלאו למשפחה יהודית המחויבת למטרות חברתיות, אחת מחמש בנותיהם של אלברט ופאני באואר. אביה היה מנהל סניף ברסלאו של מפעל הרויאל פורצלן, ועסק בפעולות צדקה, בהם בניית בית דירות עבור עובדיו. אמה, בתו של הסנטור יעקב אדלר מקרקוב, ניסתה לסייע, יחד עם מורגנשטרן ואחיותיה, בחינוך מספר נשים צעירות שנחשבו בעלות ערכי מוסר נמוכים.
מורגנשטרן נישאה לתיאודור מורגנשטרן ב -1850 ויחד הם עברו לברלין, שם פתח בעלה מחסן, אך מהר מאוד חווה בעיות כלכליות, ומורגנשטרן החלה לכתוב מאמרים וספרים, בעיקר בנושאי חינוך וטיפול בילדים, במטרה לפרנס את המשפחה.
בשנת 1859 נולדה בתה אולגה, באותה השנה היא הקימה יחד עם אדולף לטה (Adolf Lette) מערך תחבורה עבור גני ילדים.
רכישת מזון בסיטונאות ועובדים בהתנדבות אפשרו מכירת ארוחות במחיר עלות, וסייעו למשפחות עניות. בשנת 1868 הוציאה מורגנשטרן לאור ספר על הקמת, ניהול ותחזוקת המטבחים, כולל מתכונים, שמאוחר יותר הפך לבסיס לספר הבישול המאויר האוניברסלי (Illustrierte Universal-Kochbuch) שלה.
בשנת 1896 ארגנה מורגנשטרן את הקונגרס הבינלאומי עבור עבודת נשים ופעילות נשים (Kongress für Frauenwerke und Frauenbestrebungen) בברלין, והקימה בית ספר נוסף לחינוך עבור נשים צעירות, ובשנה שאחרי את האגודה להגנת הילד בה ביקשו להילחם בשיעור התמותה הגבוה בקרב תינוקות שנולדו מחוץ לנישואים.
בשנת 1870, עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה, ארגנה מורגנשטרן סיוע לחיילים שעברו דרך ברלין. במהלך שנים עשר יום דאגו היא ועמיתיה לכ-59,000 גברים באספקת מזון, תרופות, ושירותי דואר כדי שיוכלו לכתוב למשפחותיהם. עבודתה הרבה זכתה לתשומת לבם של הקיסר וילהלם הראשון ואשתו הנסיכה אוגוסטה שביקרו במטה הפעילות שלה והפכו לתומכים מושבעים. בין היתר, תרמו סכומים גדולים של כסף ותרומות ממקורות שונים, ושמשו כתומכי האגודה למטבחם של אנשים בברלין.
עבור מאמציה זכתה מורגנשטרן במדליית זהב של ויקטוריה, ב"צלב השירות" וב"מדליית המלחמה". היא הקימה אכסניה למשרתות, ועסקה בהכשרתם של אלה שנשרו מהלימודים או בחינוכם של קטינים ששוחררו מהכלא.
פרידריך השלישי, קיסר גרמניה
פרידריך וילהלם ניקולאוס קרל פון פרויסן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Nikolaus Karl von Preußen; 18 באוקטובר 1831 – 15 ביוני 1888) היה קיסר גרמניה ומלך פרוסיה, במשך 99 ימים עד למותו.
חייו טרם היה לקיסר
פרידריך היה בנם של וילהלם הראשון, אחיו הצעיר של מלך פרוסיה פרידריך וילהלם הרביעי, ושל אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך. ב-1858 נישא לוויקטוריה הנסיכה המלכותית, בתה הבכורה של המלכה ויקטוריה ושל אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. לזוג היו שמונה ילדים: וילהלם שנולד ב-1859 (לימים קיסר גרמניה), שרלוטה ב-1860, היינריך ב-1862, זיגמונד ב-1864, ויקטוריה ב-1866, ולדמר ב-1868, סופי ב-1870 ומרגרטה ב-1872. בהשפעת אשתו החזיק בתפישת עולם ליברלית.
נסיך הכתר
ב-1861 מת דודו פרידריך וילהלם הרביעי, וכיוון שהיה חשוך ילדים, הומלך אביו וילהלם הראשון למלך ופרידריך היה לנסיך הכתר. במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה פיקד פרידריך על הארמייה השנייה, כשלצידו ראש מטהו לאונרד פון בלומנטל, עמה נחל ניצחון בקרב קניגרץ, ובמהלך מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 פיקד על הארמייה השלישית, כששוב פון בלומנטל לצידו, ולחם עמה בקרב סדאן, שבו הוכרעה למעשה המלחמה. לאחר הקמת הקיסרות הגרמנית ב-1871 הפך אביו של פרידריך לקיסר ופרידריך ליורש העצר. פרידריך לא חיבב את קנצלר גרמניה רב העוצמה, אוטו פון ביסמרק, שגינה את יצר הליברליזם של אשתו. במהלך חיי אביו הורחק פרידריך מכל עמדת השפעה וכוח.
ביקורו במזרח התיכון ובירושלים
בשנת 1869 ביקר במזרח התיכון לרגל חנוכת תעלת סואץ שהתקיימה ב-16 בנובמבר. לאחר מכן ביקר גם בירושלים, וקיבל מהסולטאן אבדילאזיז שטח ברובע המוריסטן בירושלים, שם הניח את אבן הפינה לכנסיית הגואל שנחנכה על ידי בנו הקיסר וילהלם השני, כעבור כ-30 שנה.
מחלה ותקופת שלטון קצרה
ב-1887 חלה פרידריך בסרטן בבית הקול בגלל עישון כבד. כדי לטפל במחלה הובא רופא מאנגליה בשם מורל מקינזי (קיבל תואר אבירות מן המלכה ויקטוריה מאוחר יותר) על פי המלצת אשתו. מקינזי אבחן את המחלה אצל פרידריך ב-12 בנובמבר 1887. בעקבות תחרות בין הרופאים הגרמנים ובין אלו הבריטים, שהועדפו על ידי אשתו, היה האבחון שגוי, וניתוח שהיה יכול להציל את חייו בוטל. כאשר גילו את הטעות החמורה, כבר היה מאוחר מכדי לנתח את פרידריך. ב-9 בפברואר 1888 נחתך קנה הנשימה של פרידריך במטרה להכניס לתוכו קנה כסף חלול שנועד לסייע לו לנשום. כתוצאה מכך איבד פרידריך את יכולת הדיבור ותקשר עם סביבתו באמצעות כתיבה בלבד. פרידריך תיאר זאת במשפט: "!Lerne leiden, ohne zu klagen" ("למד לסבול מבלי להתלונן!").
לאחר מות אביו ב-9 במרץ 1888 הוכתר למלך פרוסיה וקיסר גרמניה. פרידריך הספיק לשלוט במדינתו 99 ימים בלבד, עד שמת בעצמו ב-15 ביוני ממחלת הסרטן, בגיל 56 בלבד, מבלי שהגשים את שאיפותיו במדינתו. לאחר מותו ירש אותו בנו בכורו בן ה-29, וילהלם השני, שהיה קיסר גרמניה האחרון.
מורשת
אנשים רבים בעולם, ובגרמניה בפרט, ראו את מותו של פרידריך לא רק כמוות טרגי בפני עצמו, אלא גם כאסון לאומה הגרמנית ככלל. שנות שלטון אביו עשוהו לחסר השפעה בעניינים פוליטיים - הגם שנדמה היה כי ימתח ביקורת רבה הן על אביו והן על הקאנצלר אוטו פון ביסמרק, הייתה ביקורתו עליהם שולית, ולא הפכה לאופוזיציה חזקה בגרמניה נגד השניים.
בנו ויורשו, וילהלם השני, היה ההפך הגמור ממנו. וילהלם התנגד לא אחת לאביו ושנא את אמו הבריטית. מעבר לכך, הוא בחר להתקרב יותר למיליטריזם ולאוטוקרטיה של מורשתו הפרוסית, במסלול שהוביל למלחמת העולם הראשונה ולסיום המונרכיה בגרמניה. שלא כמו בנו, טעם פרידריך את טעמה של המלחמה והבין את אכזריותה.
שנת 1888 מכונה "Dreikaiserjahr" (שנת שלושת הקיסרים), כיוון שבאותה שנה מלכו בגרמניה שלושה קיסרים: וילהלם הראשון, פרידריך השלישי ווילהלם השני.
ילדיו
לפרידריך וויקטוריה היו 8 ילדים:
יפה יפה
יפה יפה (מעוצב: יָפֶה יָפֶה) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד. השיר יצא לאור ב-19 במרץ 2012, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר זכה להצלחה ועם צאתו כבש את פסגת המצעד של מדיה פורסט, והגיע למקום השלישי ברשת ג'.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דיקלה ומור שלומוביץ, הולחן על ידי דיקלה והופק על ידי רן שם טוב. במקור, תוכנן השיר לתפקד כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום ה-21 של שרית חדד, אך בסוף הוחלט שלא לכלול אותו באף אלבום.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
וידאו קליפ
טרם הוציאה את הוידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל. האודיו זכה לויראליות נאה, ונכון ל-25 באוגוסט 2018, מונה הצפיות שלו עומד על קרוב למיליון צפיות.
סינסיוס
סינסיוס (ביוונית: Συνέσιος; בערך 373 – בערך 414 לספירה) היה בישוף יווני של פטולמאיס בלוב העתיקה, חלק מהפנטפוליס המערבי של קירנאיקה אחרי שנת 410.
חייו
סינסיוס נולד להורים אמידים בבלאגריי (Balagrae; כיום אל-ביידא, לוב) ליד קירנה בין השנים 370 ו-375. הוא השתייך למשפחה הלנית מכובדת מקומית של קירנאיקה. בעודו צעיר (393), הוא נסע עם אחיו אוופטיוס לאלכסנדריה, שם הפך לנאו-אפלאטוניסט נלהב ולתלמידה של היפאטיה. בין השנים 395–399 הוא בילה תקופה מסוימת באתונה.
בין השנים 399–402 הוא שהה בבירה קונסטנטינופול, לשם נשלח על ידי אזרחי קירנה. הוא נבחר כנציג לחצר הקיסרית מטעם קירנה וכל הפנטפוליס. הוא נסע לשם לרגל מסירת ה-aurum coronarium ("כתר זהב") ותפקידו היה להשיג הפחתות מס עבור מדינתו. בקונסטנטינופול הוא השיג את חסותו של הפרפקט הפרטוריאני רב הכוח אורליאנוס. סינסיוס חיבר והפנה לקיסר ארקדיוס נאום שכותרתו De regno ("על מלוכה"), מלא בעצות אקטואליות באשר לדמותו של שליט חכם, אך כולל גם אמירה נועזת שלפיה העדיפות הראשונה של הקיסר חייבת להיות מלחמה בשחיתות ומלחמה בחדירתם של ברברים לצבא הרומי.
שהותו בקונסטנטינופול במשך שלוש שנים הייתה מעייפת ולא נעימה. את הפנאי שנכפה עליו הוא הקדיש בחלקו ליצירה ספרותית. אורליאנוס הצליח להעניק לו את הפחתת המס עבור קירנה והפנטפוליס, אך לאחר ניצחונו של גאינאס הגותי, גורש מהחצר וסינסיוס איבד הכל. מאוחר יותר חזר אורליאנוס לקונסטנטינופול ולמעמדו בעל ההשפעה, והחזיר את מה שהעניק לסינסיוס. אז יצר המשורר את Aegyptus sive de providentia, אלגוריה שבה אוסיריס הטוב וטיפון הרע, המייצגים את אורליאנוס ואת גאינאס (שרים תחת ארקדיוס), שואפים לשליטה, ויש עיסוק בשאלת ההרשאה האלוהית את קיומו של הרוע.
בשנת 402, במהלך רעידת אדמה, עזב סינסיוס את קונסטנטינופול. הוא הגיע לאלכסנדריה ובשנת 403 התחתן שם עם אשה נוצרייה, וזאת על אף שהוא עצמו ככל הנראה עדיין לא נעשה נוצרי באותה העת. הוא חי בעיר המצרית במשך שנתיים, ובשנת 404 חזר לקירנה דרך הים. בשנים הבאות דאגתו העיקרית הייתה ארגון ההגנה על הפנטפוליס מפני ההתקפות השנתיות של שבטים שכנים.
כהונתו כבישוף הופרעה, לא רק בגלל שכול אישי (שלושת בניו נפטרו, השניים הראשונים בשנת 411 והשלישי ב-413), אלא גם בגלל הפלישות הלוביות למדינה שהרסו את קירנאיקה והובילו אותו לגלות, ועל ידי עימותים עם המושל אנדרוניקוס, אותו החרים לאחר שהפריע לזכות המקלט של הכנסייה. תאריך מותו אינו ידוע, אך ככל הנראה זה היה בשנת 413, מאחר שבאותה שנה הוא כתב מכתב פרידה להיפאטיה ממיטת מותו.
סינסיוס על היהודים
במכתב שכתב סינסיוס לאחיו, בו הוא מתאר את מסעו הימי מאלכסנדריה לקירנה, הוא מבטא את תחושותיו לגבי יהודים (בטרם נעשה נוצרי). הוא מציין שרב החובל היה יהודי בשם אמראנטוס ולפחות שישה מבין תריסר חברי צוות הספינה היו יהודים גם הם. נראה כי היהודים בצוות היו המלחים המנוסים יותר, מכיוון שסינסיוס מדגיש את חוסר ניסיונם של ששת האחרים, שהיו אוסף של כפריים שרק לאחרונה הוצאו לים וסבלו מפגמים פיזיים. הספינה הקטנה הכילה מעל 50 נוסעים, ששליש מהם היו נשים, שהופרדו מהגברים באמצעות מסך. סינסיוס מביע כעס על קפדנותו של רב החובל היהודי בשמירת חוקי השבת: עם כניסת השבת הוא עזב את ההגה ועל אף תחנוני הנוסעים, המשיך לקרוא במגילתו. אחד החיילים הערבים שהיו על הסיפון שלף את חרבו ואיים לכרות את ראשו אם לא יתפוס שוב שליטה על הספינה, אולם דבר לא הצליח להניע את "המקבי" לשנות את דעתו. הוא חזר לעבודתו רק באמצע הלילה, כאשר היה משוכנע כי הספינה נמצאת בסכנה אמיתית. סינסיוס מביע במכתבו אנטיפתיה כלפי יהודים, ומצהיר כי הם "עם גס המשוכנע לחלוטין באדיקותה הדתית של שליחתם להאדס (גרימת מותם) של יוונים רבים ככל האפשר". זוהי אחת ההאשמות הקיצוניות ביותר בדבר מיזנתרופיה יהודית שנעשו בעת העתיקה. ייתכן וניתן להסביר אותה בעוינות העתיקה בין יהודים ויוונים בקירנה, שהתפרצה כבר במרד התפוצות (115–117).
מילוש וליקוביץ'
מילוש וליקוביץ' (בסרבו קרואטית: Miloš Veljković, בסרבית-קירילית: Милош Вељковић, נולד ב-26 בספטמבר 1995 בבזל שבשווייץ) הוא כדורגלן סרבי-שווייצרי המשחק בורדר ברמן ובנבחרת סרביה בעמדות הבלם והקשר האחורי.
קריירת מועדונים
וליקוביץ' נולד בבזל שבשווייץ, וכילד שיחק 11 שנים בפ.צ. בזל. כשהיה בן 16, בשנת 2011, עבר לשחק בקבוצות הנוער של טוטנהאם הוטספר. החל מעונת 2013/14 השתייך לקבוצה הבוגרת של טוטנהאם, ובאפריל 2014 ערך בכורה בפרמייר ליג, כשהחליף את פאוליניו בניצחון 1–5 על סנדרלנד, ועד לסיום העונה ערך הופעה אחת נוספת, כשהחליף את סנדרו ראנייר במשחק מול אסטון וילה. באוקטובר 2014 הושאל וליקוביץ' למידלסברו מהצ'מפיונשיפ לשלושה חודשים. וליקוביץ' לא מצא מקום בהרכב בקבוצתו החדשה וערך רק שלוש הופעות, והשאלתו לא הוארכה. בינואר 2015 הושאל וליקוביץ' שוב, והפעם לצ'רלטון אתלטיק. וליקוביץ' החל את התקופה שלו בצ'רלטון כשחקן הרכב, אך נפצע במשחק השלישי ולא שיחק עוד עד לסוף עונת 2014/15.
בינואר 2016 הצטרף וליקוביץ' לורדר ברמן מהבונדסליגה, ששילמה עבורו דמי העברה של 300 אלף אירו. וליקוביץ' חתם על חוזה לשלוש עונות וחצי בקבוצה. בעונת 2015/16 ערך שלוש הופעות בקבוצה הבכירה, ושיחק עוד מספר משחקים בקבוצת המילואים. החל מעונת 2016/17 וליקוביץ' שיחק בהרכב ורדר ברמן בקביעות. בעונה זו סיים וליקוביץ' עם הקבוצה במקום השמיני בבונדסליגה. בעונת 2017/18 ערך וליקוביץ' 30 הופעות ליגה, וסיים עם ורדר ברמן במקום ה-11.
קריירה בנבחרות
וליקוביץ' שיחק כנער בנבחרת שווייץ עד גיל 16, אך בגילאים המאוחרים יותר בחר לייצג את סרביה. עם נבחרות סרביה הצעירות וליקוביץ' זכה בשנת 2013 באליפות אירופה עד גיל 19 עם הנבחרת עד גיל 19, ובשנת 2015 זכה באליפות אירופה עד גיל 20 עם הנבחרת עד גיל 20. בשני הטורנירים הללו היה וליקוביץ' שחקן הרכב קבוע ששיחק כבלם.
בנובמבר 2017 ערך וליקוביץ' את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סרביה הבכירה, במשחק ידידות מול נבחרת סין. בשנת 2018 נכלל וליקוביץ' בסגל הסרבי למונדיאל 2018, וערך בו הופעה אחת, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–2 לנבחרת ברזיל במחזור האחרון של שלב הבתים. וליקוביץ' וסרביה הודחו מהמונדיאל בתום שלב זה.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
יחסי הפיליפינים–סינגפור
יחסי הפיליפינים–סינגפור הם יחסים דו-צדדיים בין הפיליפינים לסינגפור. היחסים הדיפלומטיים המלאים החלו ב-16 במאי 1969, אז שודרגה הקונסוליה הכללית הפיליפינית בסינגפור לרמת השגרירות.
שתי המדינות חברות ב-APEC וחברות מייסדות ב-ASEAN.
יחסים בין המדינות
המועצה העסקית הפיליפינית-סינגפורית נוכחת גם כארגון המוקדש לשיתוף פעולה של הקהילות העסקיות של שתי המדינות. המועצה הושקה ב-13 באוקטובר 1994 בסינגפור. פידל ראמוס, נשיא הפיליפינים, וגו צ'וק טונג, ראש ממשלת סינגפור, השתתפו בהשקה.
ב-1995 הוצאה להורג של פלור קונטמפלסיון, עובדת משק בית פיליפינית שעבדה בסינגפור והורשעה שם ברצח כפול בצורה שנויה במחלוקת, ובעקבות כך נדחה ביקור ממלכתי מתוכנן של ראש ממשלת סינגפור "עד לזמן מועיל יותר". המקרה גרם לקרע העמוק ביותר בין שתי המדינות במשך יותר מ-25 שנה. גם היחסים הכלכליים בין שתי המדינות היו מתוחים. ההשקעות הסינגפוריות בפיליפינים ירדו מ-65 מיליון דולר מ-1994 ל-3.7 מיליון דולר עד 1995. למרות מחלוקת זו, היחסים הדיפלומטיים המלאים בין שתי המדינות חודשו בינואר בשנה שלאחר מכן. בדצמבר 1998 חתמו שתי המדינות על פעולה פיליפיני-סינגפורי לשיפור הסחר הדו-צדדי בפסגת ASEAN בהאנוי. בשנת 2013, סינגפור הייתה שותפת הסחר הרביעית בגודלה של הפיליפינים, עם סחר דו-צדדי בסך 8.22 מיליארד דולר. היא גם המקור השישי בגודלו לתיירים, עם יותר מ-175,000 נכנסים. סינגפור מארחת גם קהילה פיליפינית המונה כ-180,000 איש.
שיתוף פעולה צבאי
בינואר 2017 הודיע מזכיר ההגנה הלאומית של הפיליפינים דלפין לורנזנה כי הוא מבקש לחדש את התרגילים הצבאיים הפיליפינים-סינגפוריים, שהחלו בשנת 1994. הם הופסקו בשנת 1996 בגלל היעדר הסכם צבאי שיאפשר לכוחות הסינגפוריים לבצע תרגילים מכיוון שהחוקה הפיליפינית אינה מאפשרת לפרוס כוחות זרים בפיליפינים.
הסכמים
בשנת 2007 חתמו שתי המדינות על מזכר הבנות במטרה לקדם שיתוף פעולה במדיניות התקשורת והחלפת מידע. בשנת 2008, עצרה ממשלת הפיליפינים את ייצואם של 50,000 טון חזיר לסינגפור עקב מקרי האבולה רסטון בכמה חוות בלוזון. זה היה אמור להיות הייצוא הראשון של בשר חזיר בפיליפינים.
ניל גיימן
ניל ריצ'רד מק'קינון גיימן (אנגלית: Neil Richard MacKinnon Gaiman; נולד ב-10 בנובמבר 1960) הוא קומיקסאי, סופר, משורר ותסריטאי יהודי-בריטי מסוגת הפנטזיה והמדע הבדיוני, שהתפרסם לראשונה בעקבות כתיבת הקומיקס "סנדמן".
קורות חיים
משפחתו של גיימן היגרה בשנת 1916 מהולנד לאנגליה, שם הקימה רשת של חנויות מכולת. אביו, דייוויד גיימן, עבד באותה הרשת, ואמו שילה (לבית גולדמן) עבדה כרוקחת. ניל גיימן התחנך וגדל כיהודי המאמין גם בסיינטולוגיה.
ניל גיימן נהג לקרוא בילדותו ספרים רבים של ג'.ר.ר. טולקין, ק.ס. לואיס, מייקל מורקוק, רוג'ר זילאזני וג'ין וולף. בצעירותו עבד כמבקר ספרים וכעיתונאי עבור מגזינים בריטיים. ב-1984 כתב ביוגרפיה על הלהקה "דוראן דוראן", ומספר ספרים נוספים. בשנות ה-80 כתב מספר קומיקסים, וב-1989 החל לכתוב את הקומיקס סנדמן שפורסם בוורטיגו, ובעקבותיו זכה להכרה ופרסום. המשיך לכתוב את הקומיקס עד 1996.
גיימן היה שותף בהפקת הגרסאות באנגלית של סרטי האנימה היפניים "הנסיכה מונונוקי" ו"המסע המופלא".
גיימן שואב את השראתו מפולקלור, מיתולוגיה, היסטוריה, תאולוגיה, אגדות ילדים וסיפורי עמים.
ניל גיימן ביקר בישראל במסגרת פסטיבל אייקון 2006.
בשנת 2011 הופיע גיימן בתפקיד עצמו בפרק השישי של העונה ה-23 בסדרה משפחת סימפסון "The Book Job". במהלך הפרק הומר ובארט מארגנים חבורה שתכתוב ספר פנטזיה לנוער, גיימן מצטרף אליהם אך בסופו של דבר מוצג כמחבר היחידי אף על פי שלא השתתף כלל בכתיבה, והוא אף מצהיר בסיום הפרק "אני אפילו לא יודע לקרוא" (I don't know even how to read).
גיימן נישא למרי מקגרת בשנת 1985. לזוג נולדו שלושה ילדים, מייקל, הולי ומיידלין. הם התגרשו בשנת 2007, ומאז נישא לזמרת האמריקאית אמנדה פאלמר. השניים הכריזו על אירוסיהם ב-2010, ונישאו בינואר 2011. ב-16 בספטמבר 2015 נולד ילדם הראשון אנתוני. בנובמבר 2022, הזוג הודיע, בהצהרה משותפת, שהם מתגרשים.
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.