cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סניף תל אביב של שגרירות ארצות הברית
היסטוריה
במשך שנים רבות הייתה מחלוקת סביב מיקומה התל אביבי של שגרירות ארצות הברית מכיוון שישראל זיהתה את ירושלים כבירתה בעוד שארצות הברית לא הכירה בירושלים כבירת ישראל. עם זאת בסוף 2017 הכיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בירושלים כבירה והודיע על הכוונה להעתיק את שגרירות ארצות הברית, אירוע שהתרחש בפועל ב-14 במאי 2018.
וולוורת ברבור שימש כשגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1961–1973 ובמהלך שירותו התמקמה השגרירות במיקומה ברחוב הירקון 71. הוא נכנס לתפקידו כשכבר הכיר היטב את המזרח התיכון ודרום מזרח אירופה, אך ללא "שום עניין מיוחד בישראל בדרך זו או אחרת". למרות זאת, ברבור היה שגריר בישראל במשך 12 שנים וכשנשאל מדוע הוא נשאר כל כך הרבה זמן הוא ענה, "אני אוהב את זה". בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה נקרא על שמו.
לפני שעברה השגרירות לירושלים בשנת 2018, השגרירות בתל אביב הייתה אחת מהשגרירויות האמריקניות הבודדות שלא נמצאו בבירה הלאומית (אחרות כללו את שגרירות ארצות הברית בהאג ושגרירות ארצות הברית באטארד).
ארגון
סניף שגרירות ארצות הברית בתל אביב מקיים ומקדם יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לישראל. במשרד הסניף יש צוות גדול של קצינים ומומחים האחראים לכל תחומי היחסים הכלכליים, הפוליטיים, המסחריים, הצבאיים, התקשורתיים, החינוכיים, התרבותיים וההומניטריים. תל אביב מפעילה את אחת ממחלקות הוויזה של מחלקת המדינה, המייצרת את היקף הוויזה הגבוה ביותר של אשרות הגירה במזרח התיכון. היחידה לשירות אזרחי ארצות הברית היא המשרד השלישי בגודלו במחלקת המדינה בחו"ל, ונפח הדרכונים האמריקניים שהונפקו הופך את תל אביב למנפיקת הדרכונים השנייה בגודלה בעולם. יש גם סוכן קונסולרי אמריקאי בחיפה.
חוק שגרירות ירושלים
חוק השגרירות בירושלים, שעבר בקונגרס בשנת 1995, חייב את ארצות הברית להעביר את שגרירותה בישראל מתל אביב לירושלים עד 31 בדצמבר 1999 וכי ירושלים תוכר כבירת ישראל. השגרירות נותרה בתל אביב מכיוון שהחוק גם איפשר לנשיא "לעכב את יישום החוק ללא הגבלת זמן אם המהלך מציג חששות לביטחון הלאומי." הנשיאים ביל קלינטון, ג'ורג' וו. בוש וברק אובמה הפעילו בקביעות את הסעיף ועיכבו את מעבר השגרירות לירושלים.
ב-6 בדצמבר 2017, הנשיא דונלד טראמפ הכיר בירושלים כבירת ישראל בכפוף להגדרה נוספת לגבי גבולות והורה על העברת השגרירות לירושלים. תהליך המעבר היה אמור לארוך במקור כ-4 שנים. ב־23 בפברואר 2018, הוכרז כי שגרירות ארצות הברית בישראל תעבור למתקן האגף הקונסולרי בשכונת ארנונה של הקונסוליה הכללית בארצות הברית ב-14 במאי 2018.
עד תחילת מרץ 2019 קיימה ארצות הברית קונסוליה כללית נפרדת בירושלים לניהול מערכות יחסים עם ירושלים, הגדה המערבית ורצועת עזה. הקונסוליה הכללית קיימת עוד משנת 1844 מהתקופה העות'מאנית. ב-18 באוקטובר 2018, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, הודיע על מיזוג שגרירות ארצות הברית והקונסוליה הכללית בירושלים לכדי משימה דיפלומטית אחת. ב-4 במרץ 2019 הפסיקה הקונסוליה הכללית של ארצות הברית לפעול כנציגות עצמאית ושולבה רשמית בשגרירות ארצות הברית. במתחם רחוב אגרון פועלת יחידה מיוחדת לענייני פלסטינים, שממלאת רבות מתפקידיה הקודמים אך מדווחת ישירות לשגרירות.
מלחמה בין כוכבית
מלחמה בין כוכבית כוללת מלחמה בין לוחמים ממערכות פלנטריות שונות. הרעיון מספק מכשיר עלילתי נפוץ במדע בדיוני, במיוחד בתת-ז'אנר אופרת החלל. לעומת זאת, המונח מלחמה בין-גלקטית מתייחס למלחמה בין לוחמים מגלקסיות שונות; מלחמה בין פלנטרית מתייחסת למלחמה בין לוחמים מכוכבי לכת שונים של אותה מערכת שמש.
סבירות
מייקל הארט טען שאם בני האדם יתפשטו אי פעם למערכות פלנטריות אחרות, הסבירות האמיתית למלחמה בין-כוכבית תהיה נמוכה בשל המרחקים העצומים (ומכאן זמני הנסיעה הכרוכים בכך) - מלחמה בין-כוכבית תדרוש השקעה גדולה הרבה יותר של זמן ומשאבים לעומת מלחמות בתוך כוכבי הלכת. לעומתו, רוברט פרייטאס טען כי ההוצאה האנרגטית הנדרשת למלחמה בין כוכבית תהיה טריוויאלית מנקודת מבט של תרבות סוג II או סוג III בסולם קרדשב.
מלחמה בין כוכבית בסיפורת
ההתייחסויות הבדיוניות המוקדמות עוסקות במלחמה בין-פלנטרית, ולא במלחמה בין-כוכבית (למשל הרומן "מלחמת העולמות" מאת הרברט ג'ורג' ולס משנת 1898). כאשר מאמינים כי כוכבי הלכת האחרים של מערכת השמש נטולי חיים אינטליגנטים, כותבי מדע בדיוני בדרך כלל מעריכים צורה כלשהי של מנוע מהיר יותר ממהירות האור על מנת להקל על מלחמה בין כוכבית. סופרים כמו לארי ניבן פיתחו עימות בין-כוכבי סביר המבוסס על קולוניזציה אנושית של חגורת אסטרואידים וכוכבי הלכת החיצוניים באמצעות טכנולוגיות המשתמשות בחוקי הפיזיקה.
שלומית פלאום
שלומית (פרידה) פלאום (18 במרץ 1893 – 3 בינואר 1963) הייתה מחנכת ארצישראלית, גננת מחלוצות הגן העברי, מדריכת אנשי חינוך לגיל הרך, סופרת, עיתונאית, פעילה ציונית, מטיילת ומתרגמת. "אישה שהקדימה את זמנה בתחומים רבים מאוד... אישה שבטאה דעות נועזות מאוד יחסית לתקופתה, שהעזה לחיות חיים בלתי שגרתיים, שנהנתה מכל רגע, שפגשה גדולי עולם, שביקרה בכל העולם."
ילדות בגולה
פלאום נולדה בקובנה, שבליטא בפורים תרנ"ג למשפחה ציונית אמידה ומשכילה. בהמשך עברה המשפחה לפוניבז'. אביה, יצחק שלמה לוריא פלאום, סוחר יערות, בעל בתים ובעל בית חרושת הרבה במסעות לרגל עסקיו. הוא נהג לשתף את ילדיו בסיפורים על מסעותיו והרפתקאותיו שהציתו את דמיונה. האב, ציוני נלהב, השתתף בהקונגרס הציוני העולמי הראשון וביתם שימש מקום מפגש לאנשי רוח ודמויות מפתח בעולם הציונות כמו בנימין זאב הרצל שהיה חברו הטוב של אביה. פלאום מעידה בספרה שלא זכתה להבנה בחיק המשפחה הגרעינית ונתפשה ככבשה השחורה, בהתאם לכך הוענשה רבות, ואמהּ אף נהגה להכותה. לעומת אמהּ, שלדברי פלאום, הייתה כישלון כמחנכת וכאם, אביה הקפדן היה דמות מופתית של מחנך עקבי ומוערך.
בנעוריה למדה פלאום באוניברסיטת פרנקפורט חינוך לגיל הרך לפי שיטת פרידריך פרבל ויוהאן היינריך פסטלוצי. כמו בבית גם בבית הספר סבלה פלאום מבדידות אך חיי נפש עשירים ומלאי דמיון עזרו לה בהתמודדות עם הקשיים במרחב החברתי. פלאום נטתה להתאהב אהבות חד צדדיות אפלטוניות למשל במורתה המסורה הגברת ק. ובמשורר היינריך היינה. בהיותה בת עשרה איבדה את אביה שנפטר בתאונת דרכים.
בישראל
בשנת 1911, בעקבות חזונו של אביה, פלאום היגרה ארצה ועלתה לירושלים. שם שמשה כגננת ב, בגן ילדים ג', לצד עמיתותיה למקצוע חיה ברוידא-ברנר וחסיה פינסוד-סוקניק. גני הילדים התנהלו בשפה העברית וכשהיה להן מחסור במילים ומונחים פנו ישירות אל אליעזר בן יהודה כמו גם לד"ר אהרן מאיר מזי"א.
פלאום התיידדה גם עם הסופר יוסף חיים ברנר ונמנתה עם החוג החברתי שלו. מחמת היותה הצעירה בחבורת ידידיו כינה אותה ברנר "ילדה". שלמה שילר, מייסד האוניברסיטה העברית, נמנה על ידידיה הקרובים והוא לימד אותה פילוסופיה.
נדודים
בשנת 1918 נשלחה לדמשק על ידי ד"ר יוסף לוריא ראש ועד החינוך הארץ ישראלי לסייע בהקמת בתי ספר ובתי יתומים בקרב הקהילה היהודית, יחד עם יהודה בורלא ויוסף יואל ריבלין (אביו של הנשיא ראובן ריבלין). במהלך שהותה בדמשק נפגשה גם עם הצעיר שכיהן כממלא מקום יו"ר ועד הצירים, ולימים לבקשת דוד בן-גוריון יסייע למדינת ישראל להקים את התעשייה הצבאית. בספרה התייחסה לתקופה זו כרבת משמעות "זו הייתה שליחות חשובה [...] הפצת העברית ותרבותנו בין בני עמנו בדמשק הייתה בימים ההם לא רק עבודה בעלת ערך תרבותי, אלא גם בעלת חשיבות פוליטית"
משם הפליגה לאמריקה, השתלמה בחינוך באוניברסיטת קולומביה והייתה תלמידה של פרופ' המוכרת כמלחינת הנעימה "Happy Birthday to You".
בניו יורק פגשה לראשונה את המשורר, האמן והמחנך רבינדרנת טגור. בעקבות המפגש הפליגה פלאום להודו שם שהתה כשנתיים ואף התיידדה עם מהטמה גנדי. הודו בה שמשה גם מורה וגם תלמידה. הקשר של פלאום וטאגור יימשך כל חייו. פלאום לא תשוב יותר להודו אך הם ייפגשו באירופה, בפורט סעיד ובכל מקום שיתאפשר להם. כשטאגור כתב לה שימתין לה במקום מסוים, עזבה הכל והגיעה אליו: ברגל, בסירה, על גבי חמור, רכבת או אניה. בין לבין הם ניהלו התכתבות ענפה שניכרה בה קרבת הלב אך בכל זאת הייתה מאופקת ומנומסת והמעיטה דברים אודות יחסיהם. מהות הקשר ביניהם נותרה חידתית ומקור למחקרים רבים. עם שובה מהודו בשנת 1924 נהגה להרצות על מסעותיה בעולם ובעיקר על הודו ואף פרסמה מאמרים בעיתון דאר היום.
על ספרה: בת ישראל נודדת והגותה
בשנת 1935, רואה אור לראשונה ספרה "בת ישראל נודדת", בהוצאת בית מסחר ספרים "ל. מאיר", ירושלים. שנה אחר כך יצא לאור שוב במהדורה מתוקנת בהוצאת אחיאסף. בשנת 2019, הוצאת רעב בחרה להוציא מהדורה מורחבת הכוללת נספחים לספר שנעלם מן המדפים. הספר הוא מסמך נדיר ואותנטי, יומן מסע אוטוביוגרפי של רווקה, המעיד הן על שהתחולל כאן ובעולם בראשית המאה העשרים. המחברת דברה שפות רבות, חלקן מבית ואת האחרות רכשה במהלך מסעותיה: רוסית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, איטלקית, סנסקריט, עברית וערבית. כך מתארת אותה חוקרת הספרות נורית גוברין בראיון:
המחברת העולה מתוך הספר היא אשה בוגרת, שאיננה נכנעת למוסכמות, ומאתגרת את תפקיד האשה המסורתי שהחברה הכתיבה לה. במובנים רבים ניתן לזהות במחברת גישות פרוטו-פמיניסטיות שהקדימו את זמנה. פלאום שהייתה גם רושמת מחוננת כללה בספר גם רישומים פרי עטה שהוסיפו לספר מימד אנושי ואישי שלא אחת היה חסר בספרות התקופה. כפי שעולה מספרה, פלאום עסקה בסוגיות פמיניסטיות בכל מקום שביקרה: מצב האשה מבחינה סוציו-אקונומית, נגישותה להשכלה, מידת חירותה ומעורבותה בחברה ובפוליטיקה. היא בחנה את החינוך המקומי ואילו מתודות פדגוגיות חדשות ניתן לאמץ ולהביא לארץ. הספר מתאר את התרשמותה ויחסיה עם שועי עולם כאלברט איינשטיין, תומאס אלווה אדיסון, לואיג'י לוצאטי מדינאי וסופר איטלקי, נשות חברה כמרגריטה צרפתי מנהיגים ומחנכים. פלאום, שבארצות נכר, זכתה לכבוד וייקר בשובה הביתה לארץ ישראל נתפסה כעוף מוזר ורבים התרחקו ממנה.
זהותה המורכבת של פלאום קרעה אותה בין יבשות ותרבויות והותירה אותה בכמיהה תמידית למקום האחר. היא הייתה אירופאית שהמולדת הביוגרפית שלה היא ליטא, מולדתה הרוחנית הודו ומולדתה ההיסטורית-לאומית היא ארץ ישראל. פלאום ראתה בישראל ובהודו ארצות אחיות הסובלות מעול הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית וחלמה על היותן עצמאיות וחופשיות. כבר אז היא כותבת על שיתופי פעולה אפשריים ביניהן. פלאום שיווקה את החלום הציוני לעולם הגדול, ונסתה לייבא רעיונות מודרניים והומניים לכאן. היא שכנעה את טאגור בחשיבות המעשה הציוני, וטאגור בזכותה של פלאום האמין שהציונות תהווה גשר אמיתי בין מזרח למערב ושלמעשה הציונות היא המפתח לשלום עולמי. פלאום האינדיבידואליסטית פעלה מטעם עצמה, איש לא מינה אותה לנציגת העם היהודי בעולם, ולנציגת העולם בארץ ישראל. מפלאום עלה ריח עז של אוניברסליזם ומודרניות שכאן בארץ ישראל השמרנית והקרתנית של אז, שתושביה היו עסוקים בעניינים לוקליים ובמינוף החזון הציוני, עדיין לא היו בשלים להכיל.
מנגד כשכולם כאן דברו בגוף ראשון רבים פלאום דברה בגוף ראשון יחידה, וחגגה את הגשמת חלומותיה. אין ספק שבהרבה תחומים הקדימה את זמנה. באותם ימים לא אהבו את הרעיון של נשים הנוסעות בגפן לחו"ל. ואף על פי שהייתה תקופה שמחנכות צעירות נשלחו ללמוד באירופה הדבר נתפש כפגיעה במיניותן, ובחילול תומתן. אפשר רק לשער, איך נתפשה בעיניהם פלאום הנוסעת הנצחית.
פלאום לא הסתפקה בפרסום יומניה, ובשנת 1946 פרסמה בהוצאה עצמית "שנטי" את הספר "רבינדרא-נת טאגור: המשורר, הפילוסוף, הסופר, המחנך, הקומפוזיטור, הצייר, המרצה והנוסע", ביוגרפיה מקיפה הכוללת גם תרגומים.
אחרית ימיה
לאורך חייה נתפסה פלאום כזרה ומוזרה בעיני בני דורה. למרות הכרותה עם רבים פלאום לא מצאה את מקומה בישראל. בערוב ימיה חלתה בסוכרת ובמחלת לב, תוך שהיא סובלת מעוני ומבדידות. בשנת 1963 נפטרה בבית החולים שערי צדק בירושלים ונקברה בהר המנוחות אלמונית ונשכחת.
משה מלמד (כדורגלן)
משה מלמד (1921 – 24 באוגוסט 2005) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל תל אביב בשנות ה-40, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים של הקבוצה בשנים הללו.
קריירה כשחקן
מלמד נולד ב בשנת 1921, ואביו שהיה ציוני החליט לעלות לישראל המנדטורית יחד עם משפחתו, בתחילה לזכרון יעקב, לאחר מכן לחיפה ולבסוף הגיעה המשפחה לתל אביב, לבית ברחוב הירקון שם למעשה גר מלמד עד ליום מותו. מלמד התחיל לשחק כדורגל כנער במחלקת הנוער של מכבי תל אביב שנקראה "מכבי מולדת", בגיל 16 עבר מלמד לקבוצת הנוער של הפועל תל אביב שם שיחק כחלוץ. ב-14 במאי 1938 ערך מלמד את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, ומשם השתלב בה והחל לשחק באופן קבוע, ואיתה זכה ב-2 אליפויות ליגה, ו-2 גביעי מדינה.
מעט לפני פרישתו שותף מלמד גם בנבחרת ישראל ורשם 2 הופעות בשנת 1950 במשחקים ידידותיים נגד נבחרת טורקיה. מלמד שיחק במשך 13 עונות בקבוצה לאחר מכן בשנת 1950, תלה את הנעליים ופרש מכדורגל פעיל.
חיים אישים
מלמד נישא למרים, ולהם שני בנים, קובי ורועי. לאחר פרישתו מכדורגל עבד מלמד למחיתו בחברת סולל בונה כמפעיל מחפר.
תארים כשחקן
הפועל תל אביב
ניסקו (מחוז)
מחוז ניסקו (בפולנית: Powiat niżański; בתעתיק לעברית: פוביאט ניז'נסקי) הוא מחוז בפרובינציית פודקרפאטי, שבדרום-מזרח פולין. המחוז נוצר ב-1 בינואר 1999, כתוצאה מהרפורמות בממשל המקומי הפולני ב-1998. המושב המנהלי והעיר הגדולה ביותר של המחוז היא ניסקו (Nisko), השוכנת כ-57 קילומטר צפונית לבירת הפרובינציה ז'שוב. המחוז כולל גם את הערים רודניק על נהר סן, השוכנת 13 קילומטר דרומית-מזרחית לניסקו, ואולנוב, השוכנת 11 קילומטר מזרחית לניסקו.
המחוז משתרע על שטח של כ-785 קמ"ר. נכון לשנת 2019 מונה אוכלוסיית המחוז הכוללת כ-66,699 איש, מתוכם, 15,324 תושבים מתגוררים בניסקו, 6,710 ברודניק שעל נהר סן, 1,422 באולנוב, והאוכלוסייה הכפרית מוערכת בכ-43,243 איש.
מחוזות סמוכים
מחוז ניסקו גובל במחוז יאנוב לובלסקי בצפון-מזרח, מחוז בילגוריי במזרח, מחוז ליז'נסק בדרום-מזרח, מחוז ז'שוב בדרום, מחוז קולבושובה בדרום-מערב ומחוז סטאלובה וולה בצפון-מערב.
חלוקה מנהלית
המחוז מחולק לשבע גמינות (שלוש עירוניות-כפריות וארבע כפריות). אלה מופיעות בטבלה הבאה, בסדר יורד של אוכלוסייה.
שלום יוסף פרידמן
רבי שלום יוסף פרידמן (9 בספטמבר 1812, י"ג בתשרי ה'תקע"ג - 8 בספטמבר 1851, י"א באלול ה'תרי"א) מסדיגורה, היה אדמו"ר חסידי, בנו הבכור של רבי ישראל פרידמן מרוז'ין.
קורות חייו
נולד ברוז'ין לרבי ישראל פרידמן מרוז'ין ולשרה. נקרא על שם סבו רבי שלום שכנא מפראהביטש ועל שם יוסף שבריתו חלה ביום האושפיזין שלו. נישא לבלומה רייזל, בתו של רבי דן מראדוויל, נכדו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב וחתנו של הרב מאפטא.
סירב לקבל רבנות במקומות אחרים מפני שהיה קשור מאוד לאביו. לאחר פטירת אביו בג' בחשוון ה'תרי"א, תפס את מקומו בהנהגה, אולם הוא לא האריך ימים ונפטר עשרה חודשים בלבד אחריו בי"א באלול ה'תרי"א, בגיל שלושים ותשע ונקבר בבית הקברות בלייפציג, כפי שחזה אביו בשעת לידתו.
תורותיו
דברי תורתו פורסמו בספרים רבים. ולאחרונה לוקטו כל מאמריו הפזורים והן מתוך כתבי יד, בספר רשפי קודש ויצא לאור על ידי מכון 'תורת אמת'-שטפנשט.
הודו הפורטוגזית
הודו הפורטוגזית (בפורטוגזית: Índia Portuguesa, או Estado da Índia – מדינת הודו, או Estado Português da Índia – המדינה הפורטוגזית של הודו) הייתה אחת ממדינות האימפריה הפורטוגזית שנוסדה שש שנים לאחר גילוי הנתיב הימי בין פורטוגל לבין תת-היבשת ההודית כדי למשל כגוף שלטוני על שרשרת של מצודות ומושבות פורטוגזיות בתת-היבשת.
המשנה למלך הראשון של הודו הפורטוגזית, פרנסישקו דה אלמידה, קבע את מושבו בקוצ'י. המושלים הפורטוגזים הבאים לא נשאו תמיד דרגת משנה למלך. לאחר 1510 הועברה בירת ממלכת המשנה לגואה. עד המאה ה-18 הייתה למושל הפורטוגזי בגואה סמכות על כל נחלותיה של פורטוגל באוקיינוס ההודי בין אפריקה הדרומית לבין דרום-מזרח אסיה. ב-1752 הופרד הממשל של מוזמביק וב-1844 הופרד גם הממשל של מקאו, סולור וטימור ותחום שלטונו של מושל הודו הפורטוגזית הוגבל לנכסים הקולוניאליים של פורטוגל בחוף מלבר שבהודו של ימינו.
עם פירוקו של הראג' הבריטי ב-1947 חולק שטחה של הודו הפורטוגזית לשלושה מחוזות על חופה המערבי של הודו, שלעיתים כונו באופן קולקטיבי "גואה". שלושת המחוזות הללו היו גואה, דאמאן ודיו. ב-1954 איבדה פורטוגל את השליטה על המובלעות של דאדרה ונאגר הבלי ובדצמבר 1961 את השליטה על שארית נחלותיה בהודו בעקבות פעולה צבאית של הודו. למרות זאת, הכירה פורטוגל בריבונותה של הודו על נחלותיה לשעבר רק ב-1975, לאחר מהפכת הציפורנים.
הגעתו של ואסקו דה גאמה
הפורטוגזי הראשון שהגיע לתת-היבשת ההודית היה ואסקו דה גאמה שהגיע לקליקוט ב-20 במאי 1498. כשהם עוגנים ליד חופי קליקוט, הזמינו הפורטוגזים לספינתם כמה דייגים מקומיים ומיד החלו בסחר בפריטים שונים. אחד מחברי המשלחת התלווה עם הדייגים לנמל ושם פגש במוסלמי תוניסאי. בעצתו של איש זה שלח ואסקו דה גאמה שניים מאנשיו לפונאני, כדי לפגוש שם את שליט קליקוט, הזמורין. למרות התנגדותם של סוחרים ערבים, הצליח ואסקו דה גאמה להשיג מכתב הרשאה מהזמורין על זכויות סחר, אך הפורטוגזים לא היו מסוגלים לשלם את חיובי המכס ואת מחירי הסחורות בזהב.
בהמשך החזיקו שליטי קליקוט את אנשיו של דה גאמה באופן זמני כערבון לתשלום. מהלך זה הרגיז את דה גאמה שלכד בכוח כמה מקומיים ו-16 דייגים. על כל פנים, מסעו של ואסקו דה גאמה היה מוצלח מעבר לכל הציפיות, כאשר שווי הסחורה שהוא הביא איתו עמד על פי שישים מהוצאות הנסיעה.
פדרו קברל
פדרו קברל הפליג להודו, ציין בדרכו את הגעתם של האירופאים לברזיל, ייסד את סחר התבלינים וניהל משא ומתן על הקמתה של פייטוריה (תחנת סחר) בקליקוט, לשם הוא הגיע ב-13 בספטמבר 1500. המצב החמיר כאשר תחנת הסחר הותקפה בהפתעה על ידי המקומיים, וכתוצאה מכך נהרגו יותר מחמישים פורטוגזים. קברל זעם על ההתקפה ולכד עשר ספינות סוחר ערביות שעגנו בנמל, הרג כ-600 איש מצוותי הספינות והחרים את מטענן לפני שהעלה אותן באש. קברל גם הורה לספינותיו להפציץ את קליקוט במשך כל היום כנקמה על הפרת ההסכם. בקוצ'ין ובקננור עלה בידו של קברל לחתום על הסכמים יעילים עם השליטים המקומיים. קברל יצא למסע חזרה הבייתה ב-16 בינואר 1501 וב-23 ביוני הוא הגיע לפורטוגל עם 4 מתוך 13 ספינותיו.
ב-30 באוקטובר 1502 הגיע לקליקוט ואסקו דה גאמה במסעו השני עם צי של 15 ספינות ו-800 אנשים והשליט המקומי הסכים לחתום איתו על חוזה. הפעם העלה דה גאמה דרישה לגרש את כל המוסלמים מקליקוט, אך דרישתו זו סורבה בתוקף. הוא הפגיז את העיר ולכד כמה ספינות שנשאו מטען של אורז. בספטמבר 1503 הוא שב לפורטוגל.
פרנסישקו דה אלמידה
ב-31 באוקטובר 1505 הגיע דה אלמידה לקוצ'ין עם 8 ספינות. שם נודע לו שהסוחרים הפורטוגזים ובקווילון נרצחו. הוא החליט לשלוח לשם את בנו, לורנסו דה אלמידה, עם 6 ספינות. הם השמידו 27 כלי שיט של קליקוט בנמל קווילון. דה אלמידה קבע את מושבו בקוצ'ין וחיזק את הביצורים של מבצר מנואל.
הזמורין הכין צי גדול של 200 ספינות כהתנגדות לפורטוגזים, אך במרץ 1506 ניצח לורנסו דה אלמידה בקרב ימי בכניסה לנמל קננור שהיה תבוסה לציר של הזמורין. באותה עת חקר לורנסו דה אלמידה את מימי החופים דרומה עד לקולומבו (כיום בירת סרי לנקה). בכל אופן, בקננור, השליט החדש, שהיה עוין את הפורטוגזים ומיודד עם הזמורין, תקף את חיל המצב הפורטוגזים והטיל עליו מצור.
במרץ 1508 הותקף כוח בפיקודו של דה אלמידה בדבול ובצ'אול על ידי צי משולב של הסולטנות הממלוכית ושל סולטנות גוג'אראט. לאחר לחימה עזה נהרג בקרב לורנסו דה אלמידה. בכל אופן, ההתנגדות הממלוכית-הודית הוכנעה באופן סופי בקרב דיו ב-1509.
אפונסו דה אלבוקרקי ומושלים נוספים
ב-1509 מונה אפונסו דה אלבוקרקי להיות המושל השני של הנחלות הפורטוגזיות במזרח. צי חדש בפיקוד המרשל פרנאו קוטיניו הגיע עם הוראות מפורשות להפיל את שלטונו של הזמורין של קליקוט. ארמונו של הזמורין נכבש ונהרס והעיר הועלתה באש. כוחותיו של הזמורין התאוששו והצליחו להרוג את קוטיניו ולפצוע את אלבוקרקי. אלבוקרקי התרכך וב-1513 כרת ברית עם הזמורין להגנת האינטרסים הפורטוגזים במלבר. מעשי האיבה חודשו כאשר ניסו הפורטוגזים להתנקש בחיי הזמורין בזמן כל שהוא בין השנים 1515 – 1518. ב-1510 הביס אלבוקרקי את הסולטנים של בג'פור בסיועו של טימוג'י, שהיה פריבטיר בשירות אימפריית ויג'איאנגר. כך הוקמה ההתיישבות הקבועה שנודעה בשם גואה העתיקה (Velha Goa), שהיה למרכז השלטון הפורטוגזי בהודו ומקום מושבו של המשנה למלך פורטוגל שמשל על כל הנחלות הפורטוגזיות באסיה.
יישובים פורטוגזים נוספים התקיימו במילפור (כיום חלק ממדרס) וסביבה. כנסיית לוץ במילפור הייתה הכנסייה הראשונה שבנו הפורטוגזים במקום ב-1516. ב-1522 נבנתה כנסיית סאו טומה. הם גם הרסו את מקדש קפלישוורר המקורי.
הפורטוגזים השיגו גם את השליטה על כמה טריטוריות מידי הסולטנים של גוג'אראט. דמן (נכבשה ב-1531), סלסט, בומבי ובסאין (נכבשו ב-1534) ודיו (נכבשה ב-1535). נחלות אלו הפכו להיות המחוז הצפוני של הודו הפרטוגזית שהשתרע לאורך כמעט 100 ק"מ לאורך החוף מדמן ועד צ'אול ולעומק של 30-50 ק"מ לתוך היבשה. מרכז השלטון של המחוז היה בעיר המבצר של בסאין.
ב-1526, תחת שלטונו של המשנה למלך לופו ואז דה סמפאיו, כבשו הפורטוגזים את מנגלור, ששמה שונה לאיי אל פדרון דה סנטה מריה ומאוחר יותר ונודעה בשם איי סנט מרי. ב-1640 הביסה ממלכת קלדי נייקה את הפורטוגזים. שליט הממלכה, שיבפה נייקה, מוטט את כוחם הפוליטי של הפורטוגזים באזור קנרה כאשר לכד את כל המבצרים הפורטוגזים באזור החוף.
גואה, שהייתה כבר ידועה באירופה בכינוי "רומא של המזרח", קיבלה את אותן זכויות אזרחיות כפי שהיו לליסבון. לסנאט העירוני שלה היו קשרים ישירים עם מלך פורטוגל והם החזיקו נציג מיוחד שידאג לאינטרס שלהם בחצר המלכות. ב-1563 הציע המושל להפוך את גואה למקום מושב הפרלמנט שבו ייוצגו כל הנחלות הפורטוגזיות במזרח, אך הצעה זו נדחתה על ידי המלך.
החל מהמאה ה-16 החלו הפורטוגזים להתערב בענייני הכנסייה האשורית במלבר. הסינוד של דיאמפר, שהתקיים ב-1599, היה הניסיון העיקרי של הארכיבישוף הפורטוגזי, מננדז, להעביר את חסידי הכנסייה האשורית לחיק הנצרות הקתולית. מהלך זה גרם לנוצרים המקומיים להישבע ב-1653 כנגד הפורטוגזים ומאוחר יותר היה זה הרקע לפילוג בכנסייה המקומית.
ב-1661 הוענקה בומבי (כיום מומבאי) כנדוניה של קתרינה, נסיכת פורטוגל, שנישאה לצ'ארלס השני, מלך אנגליה והועברה לידיה של אנגליה. רוב שטחו של המחוז הצפוני אבד ב-1739 לאימפריה המרתית כאשר זו הביסה את הפורטוגזים. מאוחר יותר, ב-1779, רכשה פורטוגל את דאדרה ונאגר הבלי.
ב-1843 הועברה בירת הודו הפורטוגזית לפנג'י, ששמה שונה ל"גואה החדשה" (Nova Goa). המשנה למלך החל לשבת שם כבר ב-1759. לפני שהעיר הפכה למקום מושב המשנה למלך בוצעו שיפוצים במבצר אדיל חאן שהפך להיות ארמון.
הפורטוגזים שלחו נערות רבות שכונו "יתומות המלך" (Órfãs d'El-Rei), במיוחד לגואה. אלה נישאו למתיישבים פורטוגזים או לנכבדים מקומיים.
עקבותיו של השלטון הפורטוגזי על חופיה המערביים והמזרחיים של הודו ניכרים עד היום וגואה המשיכה להיות בירתה של הודו הפורטוגזית מ-1530 ועד להעברה הסופית של השטחים הפורטוגזים לידי הודו ב-1961.
לאחר הקמת הודו
לאחר קבלת העצמאות ההודית מידי בריטניה ב-1947, סירבה פורטוגל להיענות לדרישת הודו להעביר לידיה את השליטה על הודו הפורטוגזית.
ב-24 ביולי 1954 השתלט "החזית המאוחדת של גואה" על מובלעת דאדרה. החלק השני של הטריטוריה, נאגר האוולי, נתפס ב-2 באוגוסט אותה שנה על ידי הארגון "אזד גומנטק דאל" (Azad Gomantak Dal). החלטה שהתקבלה בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג, בנוגע לזכות מעבר חופשית בטריטוריה, לא יושמה.
החל מ-1954 ניסיונות להתנגדות בלתי אלימה (סאטיאגרהא) לאלץ את הפורטוגזים לצאת מגואה, דוכאו באלימות קשה. מרידות רבות דוכאו ומנהיגיהן סולקו או נכלאו. כתוצאה מכך ניתקה הודו את יחסיה הדיפלומטיים עם פורטוגל, סגרה את הקונסוליה שלה בפאנאג'י בירת גואה ודרשה מפורטוגל לסגור את שגרירותה בניו דלהי. הודו גם הטילה אמברגו כלכלי על הטריטריות של גואה הפורטוגזית. בין השנים 1955 – 1961 אימצה ממשלת הודו גישה שנקראה "המתן וצפה" תוך שליחת נציגים רבי לממשלת פורטוגל וניסיונות להפנות את תשומת לב הקהילה הבינלאומית לנושא.
לבסוף, בדצמבר 1961 פלשה הודו לגואה, לדאמאן ולדיו בכוח צבאי, שם ניהלו הפורטוגזים קרב חסר סיכוי. הכוחות המזוינים הפורטוגזים קיבלו הוראה להילחם נגד הפולשים עד מוות. הצבא ההודי נתקל למעשה בהתנגדות מועטה עקב ממדיו הקטנים וכוח האש המצומצם של הכוח הפורטוגזי שכלל רק 3,300 איש ומולו ניצב כוח הודי מחומש באופן מלא שמנה יותר מ-30,000 איש וזכה לסיוע אווירי וימי. ב-19 בדצמבר 1961 חתם מושל הודו הפורטוגזית על כתב הכניעה וכך הגיעו לקיצם 450 שנות שלטון פורטוגזי בהודו.
מעמד הטריטוריות החדשות
דאדרה ונאגר הבלי התקיימה כישות עצמאית דה פקטו מ-1954 ועד למיזוגה עם הודו ב-1961.
בעקבות סיפוחן של גואה, דאמאן ודיו, הפכו הטריטוריות החדשות לטריטוריות איחוד שנקראו דאדרה ונאגר האוולי, וגואה, דאמן ודיו. ב-1963 נערכו בהן הבחירות הכלליות הראשונות.
במשאל עם שנערך ב-1967, דחו תושבי גואה הצעה להסתפח למדינת מהאראשטרה השכנה. יחד עם זאת, חלף זמן עד שגואה זכתה במעמד של מדינה ורק ב-30 במאי 1987 הפכה גואה להיות המדינה ה-25 של האיחוד ההודי.
השינויים המהותיים ביותר בטריטוריות הפורטוגזיות לשעבר לאחר 1961 היו הנהגתם של בחירות דמוקרטיות והחלפת השפה הפורטוגזית בשפה האנגלית כשפת המנהל והחינוך הראשית. יחד עם זאת, התירו ההודים לכמה מוסדות פורטוגזים להמשיך לפעול ללא שינוי. מנגד נותרה מערכת הבעלות על הקרקע שקרויה comunidade, על פיה הקרקע היא בבעלות הקהילה ומוחכרת לאנשים פרטיים. ממשלת הודו הותירה את החוק האזרחי הפורטוגזי על כנו בגואה וכתוצאה מכך כיום גואה היא המדינה היחידה בהודו בה לחוק האזרחי אין כל קשר לדת.
אזרחות
חוק האזרחות ההודי משנת 1955 העניק לממשלת הודו את הסמכות להגדיר את אזרחותם של תושבי האיחוד ההודי. כדי ליישם את סמכותה זו העביר הממשלה ב-1962 חוק אזרחות מיוחד הנוגע לטריטוריות הפורטוגזיות לשעבר והמעניק לכל מי שנולד בהן לפני הסיפוח.
יחסי הודו-פורטוגל
משטרו של אנטוניו דה אוליביירה סלזר בפורטוגל סירב להכיר בריבונותה של הודו על השטחים שסופחו ושהמשיכו להיות מיוצגים באספה הלאומית של פורטוגל. בנוסף, הוקמה בליסבון ממשלה גולה של הודו הפורטוגזית. לאחר מהפכת הציפורנים ב-1974, חידשה הממשלה החדשה את היחסים הדיפלומטיים עם הודו והכירה בריבונותה של זו על השטחים שסופחו. פורטוגל המשיכה להעניק לתושבי הודו הפורטוגזית לשעבר אזרחות פורטוגזית אוטומטית. ב-1994 נפתחה בגואה קונסוליה פורטוגזית.
הנרי טאוב
הנרי טאוב (20 בספטמבר 1927 - 31 במרץ 2011) היה איש עסקים ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
ביוגרפיה
טאוב למד בבית הספר הגבוה סן חסינטו של אוניברסיטת יוסטון ובאוניברסיטת ניו יורק. הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1947 עם תואר בחשבונאות. בשנת 1949 הוא ייסד את החברה בשם (Automatic Payrolls Inc. (API, בצפון ניו ג'רזי, שעסקה במתן שרותי חשבונאות. היום החברה נקראת (Automatic Data Processing, Inc. (ADP, החברה מובילה בתחום המיחשוב האינטגרטיבי בארצות הברית. באמצע שנות ה-80 הוא עזב את החברה.
טאוב שימש כנשיא האגודה דורשי הטכניון בארצות הברית בשנים 1974–1976, ויו"ר הקורטוריון (חבר הנאמנים) הבינלאומי של הטכניון משנת 1990 עד 2003. בעת מותו ב-2011, הוא החזיק בתואר יו"ר כבוד של חבר הנאמנים הבינלאומי של הטכניון.
הוא ואשתו, מרילין, הובילו פרויקטים רבים בטכניון, בהם המרכז למדע והטכנולוגיה על שם הנרי ומרילין טאוב והמשפחה, פיתוח קמפוס של הטכניון, בניין הפקולטה של מדעי המחשב, הנחשבת לאחת הטובות בעולם; תוכנית גיוס מנהיגים במדע וטכנולוגיה, וכן קרן לעתיד על שם הנרי ומרילין טאוב.
מדד תל אביב 125 – אקלים נקי מדלקים פוסיליים
מדד תל אביב 125 – אקלים נקי מדלקים פוסיליים הוא מדד השקעה העוקב אחר רוב חברות מדד תל אביב 125, למעט מניות של תאגידים הנוטלים חלק בשרשרת הייצור של דלקים פוסיליים - תאגידים העוסקים בחיפוש, הפקה, הולכה, אחסון וזיקוק של דלקים פוסיליים (גז, פחם, נפט, פצלי שמן ונגזרותיהם). רשימת התאגידים תיקבע על ידי פורום כסף נקי של עמותת חיים וסביבה - ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל.
הבורסה לניירות ערך בתל אביב הודיעה על השקתו של המדד ב-9 בנובמבר 2020, לאחר פנייה בנושא של יו"ר פורום החוסכים לפנסיה בישראל, רועי מימרן, ובעקבותיה הסכם עם עמותת חיים וסביבה. המדד הושק ב-6 בדצמבר 2020. במדד כלולות 112 מניות, ושווי השוק שלו עומד על 545 מיליארד שקל, מתוכם 376 מיליארד שקל שווי החזקות הציבור. החל מ-12 במאי 2021, נסחרת בשוק קרן סל של חברת מגדל, באמצעותה ניתן להשקיע במדד זה.
על פי סימולציה שנערכה לתיקי מניות ת"א-125 אקלים נקי מדלקים פוסיליים נרשמה תשואה עודפת לעומת תיקי מניות על מדד ת"א-125, על פני שנה, 3 שנים ו-5 שנים.
הרקע ליצירת המדד
דלקים מאובנים - פחם, נפט וגז, מהווים את מקור הפליטה המרכזי של גזי חממה (בעיקר פחמן דו-חמצני ומתאן), המאיצים את משבר האקלים. כחלק מההתמודדות עם משבר האקלים, ישנה בחינה ואף קריאה להטלת מס על פליטות גזי חממה (המכונה "מס פחמן") על ידי ממשלות וארגונים דוגמת קרן המטבע הבינלאומית, ארגון הOECD ובנק ישראל. בנוסף ישנה מגמה של הפחתת והסטת השקעות מחברות המבוססות על דלקים פוסיליים על ידי גופים פיננסיים כמו הבנק האירופי להשקעות, קרן רוקפלר, קרן הפנסיה הגדולה בבריטניה, 130 בנקים המנהלים במצטבר 47 טריליון דולר ועוד. כמו כן קיימים מדדים דומים ברחבי העולם, לדוגמה:
הרכבת המדד
המדד יורכב מהחברות במדד תל אביב 125 למעט רשימת חברות המהוות תאגידים פוסיליים. הרשימה תורכב על ידי עמותת חיים וסביבה, עמותת הגג של פורום כסף נקי של ארגוני הסביבה בישראל, בהתאם לקווים המנחים ולמתודולוגיה של ועדת המדד של חיים וסביבה. ההמועד הקובע לקביעת הרכב המניות שיכללו במדד יהיה תום המסחר ב-12 בנובמבר. המדד יעודכן פעם בשנה, בעדכון החצי-שנתי באוגוסט. תקרת המשקל של מניה במדד תהיה דומה לתקרת המשקל במדד תל אביב 125 - 5%. בהתאם לסימולציה, במדד צפויות להיכלל 112 מניות, ושווי השוק שלו עומד על 545 מיליארד שקל, מתוכם 376 מיליארד שקל שווי החזקות הציבור.
רשימת התאגידים הפוסיליים 11/10/2020
להלן רשימת החברות אשר הוגדרו על ידי ועדת המדד של חיים וסביבה כ"תאגידים פוסיליים", ולכן לא יכללו במדד:
הר לובצ'ן
הר לובצ'ן הוא הר בדרום מערב מונטנגרו שנתן למדינה את שמה: "הר שחור".
ויילדר
{{פירושונים|
הר לובצ'ן
גאוגרפיה
הגאומורפולוגיה של הר לובצ'ן הוא תוצאה של תוואי נוף קרסטי שעבר עיצוב על ידי קרחונים לפחות בשתי תקופות שונות. הקרחון המאוחר יותר הקיף שטח של לפחות 39.9 קמ"ר, היה בעל עובי מרבי של כ-290 מטר והשתרע מעל קו גובה של 1259 מטר.
ויילדר
ראו גם
}}
הר לובצ'ן
גאוגרפיה
להר לובצ'ן שתי פסגות: סטירובניק בגובה של 1749 מטר ויזרסקי בגובה 1657 מטר. סביב הפסגות יש הרבה אובלות ועמקים פתוחים בצורת קומקום. מדרום לפסגות, בגובה של כ-1200 מטר, נמצאת אובלה הנקראת "איוונובה קוריטה". אורכה כ-2 קילומטר והיא עשויה אבן גיר חווארי. רצפתה מורכבת מהררים קטנים שביניהם עמקים קטנים רדודים.
על הלובצ'ן יורדים משקעים רבים של בסביבות 4,000 מילמטר לשנה.
על ההר זוהו 1158 זני צמחים שונים, מתוכם ארבעה אנדמיים.
היסטוריה
בשנת 1845 הקים פטר השני פטרוביץ'-נייגוש, קפלה שתכנן בעצמו בסגנון ביזנטי לזכר פטר הראשון פטרוביץ', שליט מונטנגרו על פסגת הלובצ'ן. לפני מותו, ציווה פטר השני שיקברו אותו בקפלה זו. בשנת 1855, ארבע שנים לאחר פטירתו, הועברו עצמותיו לקפלה על הלובצ'ן.
בינואר 1913, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, דרשה האימפריה האוסטרו-הונגרית שהמונטנגרים יעבירו לידיה את הר לובצ'ן, כתנאי להסכמתה לכיבוש סקוטארי על ידי המונטנגרים.
בספטמבר 1914 הנחיתו הצרפתים סוללת תותחים לסייע למונטנגרו במלחמה נגד האימפריה האוסטרו הונגרית. הסוללות הוצבו בדרום הר הלובצ'ן ממנו התחילו להפגיז את האוסטרים החל ב-19 באוקטובר 1914. האוסטרים הזמינו תגבורת בדמות אנית מערכה שעד 26 באוקטובר 1914 הצליחה לשתק את התותחים. הר הלובצ'ן בוצר מחדש, אולם בינואר 1916, כדי למנוע מהאיטלקים להתקדם לחוף הים האדריאטי אל קוטור, הקדימו האוסטרים לכבוש את הלובצ'ן, שנתן להם עמדה אסטרטגית על הים האדריאטי ומנע מהאיטלקים לתקוף אותם לחוף האדריאטי. כדי לאפשר לתותחים על ספינות הקרב לירות לגובה הנדרש, מילאו הספינות את החלק האחורי שלהם במים כדי להגדיל את זווית הירי. בגלל הגובה והמרחק לא יכלו התצפיתנים לראות את הפגיעות, ועל כן תצפית הירי נעשה ממטוסים. הקרב על הלובצ'ן החל ב-8 בינואר 1916 וכבר ב-10 בינואר נכבש הלובצ'ן. נפילת הלובצ'ן פגעה קשות במורל חיילי מונטנגרו והביאה לכניעת מונטנגרו.
השלטון האוסטרו הונגרי דרש מהמונטנגרים להשיב את עצמותיו של פטר השני לצטיניה, בגלל היות המקום סמל לאומי של האויב ומתוך הצהרה שהמקום נדרש לצרכים צבאיים. על פי גרסה אחרת, האוסטרים החליטו להקים על ראש הלובצ'ן אנדרטה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה. הקפלה עצמה ניזוקה קשות. לאחר המלחמה, מונטנגרו נכללה ביוגוסלביה ונוהלו דיונים ארוכים על קבורתו מחדש של פטר השני. שלטונות מונטנגרו בקשו לשחזר את הקפלה המקורית, בעד שלטונות יוגוסלביה החליטו על תחרות תכנון למאוזילאום חדש. אולם בהיעדר מימון נזנח הרעיון של הקמת מאוזילאום והקפלה הישנה שוחזרה ונחנכה בספטמבר 1925 בנוכחות אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה ומריה מרומניה, מלכת יוגוסלביה. המקום היה לאתר לאומי וביקרו בו נציגים ממדינות זרות.
בשנת 1952 הוכרז הר הלובצ'ן וסביבתו, על שטח של כ-64 קמ"ר, שמורת טבע.
בשנת 1962 תואר הלובצ'ן בעל המשמר על ידי מ. נחומי::
השלטונות הקומוניסטיים של יוגוסלביה פרקו את הקפלה בסוף שנות ה-60 ובמקומה הקימו בשנת 1971 מאוזוליאום שתוכנן על ידי איוון מסטרוביץ. המאוזילאום נחנך בשנת 1974 עם הבאת עצמותיו של פטר השני לקבורה מחדש.
נשרי העולם הישן
נשרי העולם הישן הם קבוצה של עופות דורסים דמויי-נשרים ממשפחת הנציים שבסדרה דורסי יום. בקבוצה זו שתי משפחות נפרדות שמיניהן מכונים נשר (למעט המין עיט נחשים מדגסקרי). נשרי העולם הישן הם אוכלי פגרים בעלי מקור גדול ומעוקל וחשופי צוואר, כדי שלא יתלכלכו מדחיקת הראש לתוך הנבלות. הם חיים רק בעולם הישן, כלומר ביבשות אירופה, אסיה ואפריקה. הגדולה מבין הנשרים – עוזנייה שחורה – היא גם הגדולה שבדורסים, למעט הקונדוריים. המשפחה השנייה כוללת את נשרי העולם החדש (קונדוריים) החיים ביבשת אמריקה בלבד.
רוב מיני הנשרים שייכים לתת-משפחת Aegypiinae, אך המינים פרס, רחם ונשר הדקלים שייכים לתת-משפחה אחרת – דמויי-פרס (Gypaetinae).
Satellite (שיר של לנה מאייר-לנדרוט)
Satellite (בעברית: לוויין) הוא השיר שייצג את גרמניה באירוויזיון 2010, והזוכה באותה תחרות. השיר נכתב על ידי ג'וליה פרוסט האמריקאית וג'ון גורדון הדני ובוצע על ידי הזמרת לנה מאייר-לנדרוט.
בגמר התחרות קיבל השיר 246 נקודות (לפי שיטת חלוקת הנקודות המשקללת את הצבעת הקהל והצבעת השופטים על פי יחס של 50% לכל צורת ניקוד) והביא לגרמניה את הניצחון השני בתולדותיה. השיר קיבל 187 נקודות מהשופטים ו-243 נקודות מהקהל.
בגמר קיבל השיר 9 פעמים 12 נקודות: מדנמרק, מאסטוניה, מפינלנד, מלטביה, מנורווגיה, מסלובקיה, מספרד, משוודיה ומשווייץ.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיוויזיית הגרנדיר ה-561
ב-27 ביולי 1944 הוקמה דיוויזיית הגרנדיר ה-561 על בסיס דיוויזיית הגרנדיר המזרח-פרוסית ה-1, שהוקמה כמה ימים קודם לכן, והועמדה תחת פיקוד ולטר גורן. הדיוויזיה לחמה בפרוסיה המזרחית, כחלק מהקורפוס ה-26 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-27 במסגרת הארמייה הרביעית.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561
ב-9 באוקטובר 1944 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-561, והיא המשיכה להילחם בפרוסיה המזרחית, עד סוף המלחמה.
ראסין (ויסקונסין)
גאוגרפיה ודמוגרפיה
ראסין נמצאת על חוף ימת מישיגן ורחוקה כ-27 ק"מ מגבול מדינת אילינוי ו-45 ק"מ מהעיר מילווקי. העיר נמצאת 188 מטרים מעל גובה פני הים. על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, שטחה הכולל של העיר הוא 48.38 קמ"ר אשר מתוכם 40.09 קמ"ר הם יבשה ו-8.29 קמ"ר מים.
נכון למפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010, מתגוררים בעיר 78,860 תושבים אשר מתוכם 61.8% לבנים, 22.6% שחורים או אפרו-אמריקאים, 0.8% אסיאתים, 0.5% אינדיאנים, 10.3% מגזע אחר ו-4.0% משני גזעים או יותר. על פי המפקד משנת 2010, היו בעיר 78,860 תושבים, 30,530 משקי בית, ו-19,222 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 1,966.9 נפש לקמ"ר. בעיר היו 33,887 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 845.2 דירות לקמ"ר.
תחבורה
בעיר עובר כביש בין-מדינתי מס' 94.
בראסין עובר קו רכבת האמטרק היאוואתה. בעיר עובר גם קו רכבת הפרברים של שיקגו (Metra).
בעיר ממוקם גם נמל התעופה הבינלאומי באטן.
קרל כריסטופר ג'ורוול
קרל כריסטופר ג'ורוול (בשוודית: Carl Christoffer Gjörwell; 19 בינואר 1766 – 14 בנובמבר 1837) היה אדריכל שוודי. הוא היה אדריכל עירוני בסטוקהולם, שוודיה בין 1804 ל-1837.
ביוגרפיה
ג'ורוול נולד בסטוקהולם, שוודיה ב-19 בינואר 1766. הוא היה בנו של העיתונאי והסופר קרל כריסטופר ג'ורוול האב (1731–1811).
הוא למד באקדמיה המלכותית השוודית לאמנויות יפות ונשכר בשנת 1788 על ידי הצייר והאדריכל לואי ז'אן דספרז (1743–1804 לערך). בשנת 1794 ערך מסע לימודים לרומא. בשנת 1796 הועסק כסגן אדריכל העיר תחת אריק פלמסטדט (1741–1803).
חלק מעיצוביו כוללים את בית החולים של חיל המצב על קונגסהולמן (Garnisonssjukhuset) שהושלם בשנת 1834, הבניין הראשי של האקדמיה המלכותית של טורקו שנבנה בשנים 15–1802 בניהולו של צ'ארלס באסי (1772–1840), ובניין האקדמיה הישן בטורקו שנחנך בשנת 1817. כמו כן, בנה את ארמון האגה שנבנה בין השנים 1802–1805.
הוא נפטר ב-14 בנובמבר 1837.
ויקטור בוגאצ'וק
ויקטור בוגאצ'וק (ברומנית: Victor Bogaciuc; נולד ב-17 באוקטובר 1999 ברזינה שבמולדובה) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פטרוקוב חנצ'שט מליגת העל המולדובית ובנבחרת מולדובה.
קריירת מועדונים
בוגאצ'וק גדל במחלקת הנוער של זימברו קישינב.
ב-22 באפריל 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד ספראנצה ניספורני במסגרת ליגת העל המולדובית. בסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-1 במרץ 2020 חתם בוגאצ'וק בפטרוקוב חנצ'שט מליגת העל המולדובית.
קריירה בינלאומית
ב-1 בספטמבר 2021 ערך בוגאצ'וק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה, בהפסד 0–2 לנבחרת אוסטריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
טניס באולימפיאדת סנט לואיס (1904)
אולימפיאדת 1904 נערכה בסנט לואיס, ארצות הברית. תחרויות הטניס נערכו בין ה-29 באוגוסט ל-5 בספטמבר. נערכו תחרויות הגברים וזוגות גברים.
משתתפי התחרות
בתחרות השתתפו 36 טניסאים מ-2 מדינות:
טבלת המדליות
כל המדליות הוענקו לטניסאי ארצות הברית.
תחרות זוגות גברים
בתחרויות השתתפו 15 זוגות. במשחק הגמר בילס רייט ואדגר לאונרד ( ארצות הברית) נפגשו עם הזוג האמריקאי הנוסף רוברט לירוי ואלפונזו בל ( ארצות הברית) וניצחו אותם ב-2 מערכות.
במקום השלישי זכו שני זוגות אמריקאים.
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560 (ורמאכט)
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-560 (בגרמנית: 560. Volks-Grenadier-Division), הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
קרל כריסטופר ג'ורוול האב
קרל כריסטופר ג'ורוול (בשוודית: Carl Christoffer Gjörwell; 10 בפברואר 1731, לנדסקרונה - 26 באוגוסט 1811, סטוקהולם) היה עיתונאי שוודי, עורך פורה של כעשרים כתבי עת ומזמורי תהילים, שמזמוריו פורסמו במזמור המוראבי "סיונים ניה סנגר" ("שירי ציון חדשים") ובמקומות אחרים. שמו ניתן לחלופין כקארל כריסטופרסון ג'ורוול, קרל כריסטופר ג'ורוול או קרל קריסטופר ג'ורוול.
ג'ורוול למד באוניברסיטת לונד ובאוניברסיטת גרייפסוואלד בגרמניה לפני שהגיע לסטוקהולם כדי להיות ספרן בספרייה הלאומית של שוודיה.
ביוגרפיה
הוא נרשם לאוניברסיטת לונד ועדיין לא הוכר על ידי פייף, והתייעץ עם הפרופסור להיסטוריה סוון לאגרברינג (1707–1787) באיזה שם עליו להשתמש. הפרופסור השיב: "זה אומר מעט באיזה שם אתה בוחר. עשה טוב (שוודית: Gjör well, עם איות מודרני gör väl) מה שאתה עושה, ויהיה לך שם טוב." הצעיר אהב את העצה, ומתוך שתי המילים האלה המציא את שם משפחתו.
קריירה ספרותית
לאחר מספר שנים בלונד, הוא ערך (1750-51) משלחת מדעית להולנד ולצרפת, ולאחר מכן רצה בתחילה לצאת כמיסיונר לאנשי קויחוי בדרום אפריקה או לאינדיאנים הלנאפים של פנסילבניה. מאוחר יותר הוא שינה תוכניות ובשנת 1756 החל לשרת בספרייה הלאומית של שוודיה בסטוקהולם. משנת 1755 היה העורך של Den Svenska Mercurius, כתב העת השוודי המשמעותי הראשון לביקורת ספרות.
ג'ורוול נשא לאישה את בריטה-נורה מילרן בשנת 1765, ונולדו להם בן ושתי בנות. הבן היה האדריכל קרל כריסטופר ג'ורוול (1766–1837). הבת בריט-לואיז נישאה לקריגסקומיסאר (קולונל) קרל גוסטב אלמקוויסט והייתה אמו של קרל ג'ונאס לאב אלמקוויסט. הבת השנייה, גוסטבה, נישאה לג'ון לינדאל מנורקופינג.
בשנת 1772 נאלץ ג'ורוול לוותר על השליטה בחנות הספרים שלו לנושיו בגלל חוב שלא שולם בסך 140,000 דאלאר. ככל הנראה היה זה מפעל ההוצאה לאור, שהיה קשור לעסקי מכירת הספרים שלו, שגרם לקטסטרופה של ג'ורוול, אך הוא בכל זאת המשיך לעבוד כעורך כתבי עת וספרים. ג'ורוול היה עסוק בעיקר בהיסטוריה ובהיסטוריה ספרותית, והתעסק במיוחד בספרות הגרמנית. למרות הטעם הציבורי המשתנה, תפניות שונות של הגורל וכל תפנית נודדת שחלה בחייו, הוא נשא את כל ההיפוכים בשלווה סטואית, מאושר במשפחתו, בהעסקתו ובחייו הדתיים באולמות התפילה של האחים המוראביים הרנהוט.
ג'ורוול נפטר בשנת 1811 ונקבר בכנסיית סולנה.
קסדת M1
קסדת M1 (באנגלית: M1 Helmet), המוכרת בישראל כקסדת פלדה, היא קסדה צבאית, שפותחה ונכנסה לשירות הכוחות המזוינים של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקסדה נותרה בשירות בארצות הברית עד לשנות ה-80 כאשר הוחלפה בהדרגה על ידי קסדת הקוולאר ה-PASGT. מדינות רבות סביב העולם אימצו את קסדת ה-M1 או פיתחו קסדות בעיצוב דומה והיא הייתה נפוצה מאוד במחצית השנייה של המאה ה-20. בישראל ה-M1 (שהייתה ידועה בשם "קסדת פלדה", או בר"ת "קפל"ד") הייתה קסדת השירות העיקרית החל מקום המדינה ועד שהוחלפה בהדרגה על ידי קסדות קוולאר (קפלס"ט) תוצרת ישראל החל מסוף שנות ה-70, ונותרה בשימוש מסוים של כוחות מילואים לפחות עד מלחמת לבנון השנייה ב-2006.
שירות
קסדת ה-M1 פותחה בארצות הברית כמחליפה לקסדת ה-M1917 (קסדת "קלי") המיושנת, אשר שירתה את הכוחות האמריקאים ממלחמת העולם הראשונה והתבססה על העיצוב הבריטי (קסדת ברודי). ה-M1917 פותחה כדי לספק הגנה על הראש מפני רסיסים ופגיעות בחלק העליון של הראש, בעיקר בלחימה סטטית יותר או בשירות בחפירות. המשימה לעיצוב קסדה מודרנית המתאימה לשדה קרב דינמי ומספקת הגנה יותר מקיפה, הוטלה על מייג'ור הרולד סינדנהאם, אשר ביצע ניסויים מקיפים ובחן מספר עיצובים עד שנבחרה קסדת ה-M1.
קסדה זו הורכבה משני חלקים; קסדת הפלדה עצמה שעוצבה בתצורה קעורה סביב הראש כולל הגנה לאוזניים ולעורף, וחלק פנימי העשוי סיבי פלסטיק אשר סיפק שכבת בידוד מהפלדה החיצונית. הקסדה כללה רצועות עור (בהמשך בד) להידוק הקסדה לסנטר וקצוות הקסדה קומרו כלפי חוץ. חלק הפלדה החיצוני לא היה מתאים לחבישה ללא חלק הפלסטיק הפנימי, בעוד שהיה ניתן לחבוש את החלק הפנימי בתור כובע קשיח ששימש בין היתר מדריכי קליעה, שוטרים צבאיים או לטקסים. הקסדה הייתה בעומק 18 ס"מ וברוחב של 24 ס"מ, עובייה היה 3 מ"מ והדגם המקורי שקל סך הכל 1.29 ק"ג.
לאורך המלחמה מספר שינויים והתאמות נעשו לקסדה כדי לשמש יחידות ומקצועות שונים, בהם קסדת ה-M1C שכללה רצועת סנטר מותאמת לכוחות מוצנחים ושימשה את הצנחנים האמריקאים ב, ה-M2 שהייתה גרסה מאוחרת יותר המותאמת לצנחנים וה-M3 שכלל מיגון צד נוסף לשימוש בין היתר של צוותי נ"מ. במהלך המלחמה יוצרו 22 מיליון קסדות M1 ולאחר המלחמה נעשו שינויים קלים בעיקר לחלק הפנימי ורצועות הקסדה, בשנות ה-60 יוצרו עוד כמיליון קסדות מדגם M1966 לשימוש הכוחות במלחמת וייטנאם. דגם הקסדה המשמעותי האחרון היה דגם M1973 שכלל רצועות ניילון עבות ותופסנים להידוק החלק הפנימי לקסדה החיצונית, דגם זה נותר בשירות סדיר עד שהוחלף בהדרגה במהלך שנות ה-80 על ידי קסדת הקוולאר PASGT.
"קסדת הפלדה" בשירות צה"ל
לישראל הגיעו כמויות קטנות של קסדות M1 סביב מלחמת העצמאות, אך בתקופה זו הקסדות העיקריות בשימוש כוחות צה"ל היו בריטיות, רק בתחילת שנות ה-50 סופקו לישראל מספרים גדולים של קסדות פלדה מעודפי מלחמת העולם השנייה. גם בישראל הייתה עדיפות לקסדת ה-M1 על פני העיצוב הבריטי, ובהדרגה הקסדות הבריטיות הוצאו משירות (אם כי עדין נותרו בשירות מספר יחידות מילואים ותותחנים אפילו ערב מלחמת יום הכיפורים). קסדת פלדה תוצרת ישראל יוצרה במפעל "הארגז".
קסדת ה-M1 הייתה קסדת השירות הסדירה של כוחות צה"ל במשך כשלושה עשורים עד שהוחלפה בהדרגה על ידי קסדת קוולר (קפלס"ט), תוצרת ישראלית, שפותחה החל משנת 1973, ייוצרה במפעל "אורלייט" החל מ-1975 ונכנסה לשירות בתחילת 1976.
לאורך שירותה בצה"ל עברה הקסדה שינויים מקומיים, התאמות ותוספות בעיקר בחלק פנימי והרצועות, זאת כדי להתאימה לצרכים של כוחות צה"ל. היחידות הלוחמות השונות מהכלל היו כוחות הצנחנים שהמשיכו לעשות שימוש בקסדת הצנחנים הבריטית מימי מלחמת העולם השנייה שנחשבה בידי החיילים לנוחה יותר ועוצבה במיוחד לכוחות מוצנחים עם רצועות מתאימות לצניחה.
Windows ME
חלונות מילניום או חלונות ME (קיצור של Millennium Edition - מהדורת המילניום, המילה Me נהגית או כמילה אחת Me, או כשתי אותיות M-E, נקראת בקיצור גם ME לבד) היא מערכת הפעלה גרפית של מיקרוסופט, אשר הוחל בפיתוחה ביוני 2000, והפצתה החלה בספטמבר 2000. היא הייתה מערכת ההפעלה האחרונה בסדרת ה-Windows 9x.
תכונות
למערכת נוספו כלים לשחזור המערכת במקרה תקלה, אשפים חדשים ושיפורי ממשק המשתמש, אך ריבוי הבאגים והתקלות שהיו בה השניאו אותה בעיני רבים. מערכת זאת הייתה יציבה פחות מקודמתה והיו כאלה שכינו אותה "Mistake Edition". Windows ME היא מערכת Windows האחרונה של חברת מיקרוסופט שנבנתה על בסיס DOS.
חלונות ME הייתה היורשת של חלונות 98 SE, ויועדה במיוחד למחשבים של משתמשים ביתיים. היא כללה את התוכנות: אינטרנט אקספלורר 5.5, Windows Media Player גרסה 7 לצפייה ושמיעת מדיה, ואת Windows Movie Maker המאפשרת עריכת וידאו בסיסית ואשר הותאמה במיוחד לשימוש ביתי. מיקרוסופט עדכנה גם את הממשק הגרפי, את תכונות המעטפת, וכמה עדכונים ל-Windows Explorer שהופיעו בחלונות 2000, אשר הופצה 7 חודשים מוקדם יותר כמערכת הפעלה המתאימה לעסקים. המערכת איפשרה לעדכן את אינטרנט אקספלורר לגרסה 6 SP1 אבל לא SP2(SV1)  או לאינטרנט אקספלורר 7, אאוטלוק אקספרס, 6  SP1, ו-Windows Media Player 9. נתמכה החל מגרסה 2.0, אבל גרסאות 2.0 SP1, 3.x, ומעלה לא נתמכו. Office XP הייתה הגרסה האחרונה של Microsoft Office שנתמכה על ידי ME.
חלונות ME היא המשך של מודל חלונות 9x, אבל עם גישה מוגבלת למצב אמיתי (real mode), של MS-DOS, מתוך מטרה לצמצם את זמן אתחול המערכת. זו הייתה אחת התכונות הפחות פופולריות של המערכת משום שתוכניות אשר נדרשו למצב זה, לא עבדו תחת המערכת. גישה למצב זה התאפשרה רק באמצעות אתחול מתקליטון או שינוי והתאמת המערכת באופן לא רשמי כדי שתאפשר זאת.
כיום בקרב רבים מערכת ההפעלה נחשבת, ביחד עם Windows Vista, למערכת ההפעלה הגרועה ביותר שיצאה מבית מיקרוסופט, ולאחד המוצרים הכושלים ביותר בעולם ההיי-טק.
מאסטרד
דיג'ון איסאיה מקפרליין (באנגלית: Dijon Isaiah McFarlane; נולד ב-5 ביוני 1990), הידוע בשם הבמה מאסטרד (Mustard), וגם כדי ג'יי מאסטרד (DJ Mustard), הוא מפיק מוזיקלי, תקליטן, ראפר ופזמונאי אמריקאי. הוא ידוע בעיקר בשיתוף הפעולה שלו עם האמנים YG וטיי דולה סיין מקליפורניה; ואמנים שונים נוספים בסוגות ההיפ הופ וה-R&B, מאז כניסתו למיינסטרים עם הפקת הסינגל "Rack City" של טייגה.
ביוגרפיה
מוסטרד נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה להורים ג'מייקנים. בראיון למגזין The Fader בשנת 2013, הצהיר כי אביו גורש לג'מייקה כשהיה צעיר, אך הם עדיין שומרים על קשר. הוא החל לתקלט בגיל 11.
בראיון ל-Sway's Universe תיאר מאסטרד את הקשר העסקי שלו עם מוזיקאי הווסט קואסט YG, שמאז המיקסטייפ השני שלו, The Real 4Fingaz, הוא הפיק את כל המיקסטייפים שלו: "התחלתי להכין ביטים עבור YG; הוא היה מהאנשים הראשונים שעלו על הביטים שלי. התחלתי איתו, אז בשבילנו לעשות מיקסטייפ היה קל. יצרנו את צליל הריקודים הזה". מאסטרד הפיק סינגלים של YG כמו "Bitches Ain't Shit" בהשתתפות הראפרים טייגה וניפסי האסל, ו-"You Broke" בהשתתפות ניפסי האסל. במהלך שנת 2010, הוציא אלבום אוסף לא-רשמי בשיתוף אמנים שונים באמצעות הלייבל Thump Records, בשם Let's Jerk.
בסוף שנת 2011 הפיק את הסינגל השלישי של טייגה, מתוך אלבומו השני Careless World: Rise of the Last King, שהגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 ולמקום הראשון במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ. כמו כן, קיבל השיר את תואר הפלטינה הכפולה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי. לדברי מאסטרד, המקצב של השיר נועד במקור ל-YG, אמנם בהמלצת YG, העניק את המקצב לטייגה.
במהלך שנת 2012, הפיק את השיר "I'm Different" של 2 צ'יינז, שיצא כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלו, Based on T.R.U. Story. השיר הגיע למקום השישי במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ וקיבל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, תוך שנמכר ביותר מ-500,000 עותקים באופן דיגיטלי. בהמשך השנה, הפיק את השיר "R.I.P" של הראפר יאנג ג'יזי, הסינגל הראשי מתוך המיקסטייפ העשירי שלו, It's Tha World. השיר הגיע למקום ה-17 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
בשנת 2013 הוציא מאסטרד את מיקסטייפ הבכורה הרשמי שלו, Ketchop. המיקסטייפ מכיל הופעות אורח של אמנים כמו YG, טיי דולה סיין וניפסי האסל. ביוני של אותה השנה, הפיק את שירו של הראפר B.o.B, "HeadBand", בהשתתפות 2 צ'יינז, שהגיע למקום ה-21 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ. ב-17 בספטמבר, הוא הפיק את השיר "Show Me", של קיד אינק וכריס בראון, שיצא כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השלישי שלו, My Own Lane. הסינגל הגיע בשיאו למקום השלישי במצעד השירים הקצביים של הבילבורד. ב-17 בספטמבר, הפיק את השיר "My Nigga" של YG, מתוך אלבום הבכורה שלו, My Krazy Life, שהגיע בשיאו למקום החמישי במצעד השירים הקצביים של הבילבורד. ב-18 בנובמבר, הודיע כי חתם בחברת רוק ניישן של ג'יי זי כאמן, וכי הוא עתיד להוציא אלבום אולפן משלו. ב-11 באוגוסט 2014, הוציא את האלבום, בשם.
בשנת 2016, הוציא את אלבומו השני, Cold Summer, מתוכו הסינגלים "Don't Hurt Me", בהשתתפות ניקי מינאז' וג'רמי, ו-"Wan't Her", בהשתתפות קוואבו ו-YG. האלבום הגיע למקום התשיעי במצעד אלבומי ה-Heatseeker של הבילבורד. בשנת 2019, הוציא את אלבומו השלישי, Perfect Ten, מתוכו הסינגל "Ballin" שהועמד לפרס גראמי לביצוע הראפ/שירה הטוב ביותר.
חיים אישיים
מקפרליין החל לצאת עם הדוגמנית שאנל תיירי בגיל 19; הזוג התארס בשנת 2018 והתחתן ב-10 באוקטובר 2020. יש להם בת ושני בנים.
ב-5 ביוני 2020, יום הולדתו, חשף מאסטרד באינסטגרם את ירידתו במשקל כ-47 קילו, והעלה תמונות של המראה החדש שלו. הוא הצהיר: "הבטחתי לעצמי בינואר לפני הסגר כי אני אתמקד יותר בבריאות שלי, בעצמי, אלך מהרשתות החברתיות, ולהתעלם מכל הסחות הדעת שלא הייתי צריך! ובכן הנה אני היום, בן 30 ובמשקל של פחות 47 קילו".
סוכן חשאי (סדרת טלוויזיה בריטית)
סוכן חשאי (באנגלית: Intelligence) היא קומדיית מצבים טלוויזיונית בריטית שיצר ניק מוחמד ובכיכובו של דייוויד שווימר.
בפברואר 2020 פורסם שרשת Sky הזמינה לסדרה עונה נוספת. בישראל הסדרה משודרת ב-Yes TV Comedy וב-Yes VOD.
עלילה
סוכן NSA (דייוויד שווימר) ממונה כמקשר ביחידת פשעי הסייבר במטה התקשורת הממשלתי בבריטניה. במהרה נוצר סכסוך בינו לבין מפקדת היחידה בשל סגנונו החצוף ונטייתו לנסות להשתלט על היחידה.
שידור
הסדרה משודרת בבריטניה בערוץ Sky One, וזמינה בארצות הברית ב-Peacock.
איידהו פולס
איידהו פולס (באנגלית: Idaho Falls, מילולית: מפלי איידהו) היא בירת מחוז בונוויל שבמדינת איידהו שבארצות הברית והעיר הגדולה ביותר בחלקה המזרחי של איידהו. העיר משמשת כמרכז אזורי למזרח איידהו ולרוב החלק המערבי של ויומינג. עקב חיותה הכלכלית, איכות החיים הגבוהה שבה וקרבתה לאזורי בילוי בחיק הטבע, היא מופיעה בפרסומים שונים ברשימות של "המקומות הטובים ביותר למגורים". נמל התעופה המקומי משרת את האזור.
תחנה על נתיב מונטנה
איידהו פולס שוכנת במקום בו ניצב בעבר "מעבר טיילור", שהיה נקודת מעבר חשובה ב"נתיב מונטנה" (Montana Trail) והיה גשר עץ שחצה את הנהר סנייק. הגשר נבנה ב-1865 על ידי מאט טיילור שהיה מוביל מטענים בנתיב מונטנה ובנה גשר אגרה שחצה נקיק צר של הנהר והחליף את שירות המעבורות, שבמשך כמה שנים חצה את הנהר בנקודה הרחוקה 11 ק"מ משם במעלה הזרם. הגשר של טיילור שירת את גל ההגירה מערבה שעבר באזור בעקבות הכנעתו הצבאית של שבט השושוני בטבח נהר בר ליד פרסטון שבאיידהו ב-1863. הגשר שיפר את אפשרויות התחבורה עבור המתיישבים שנעו צפונה ומערבה וכן עבור הכורים, מובילי המטענים ומחפשי הזהב.