cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Directory Traversal
שימוש
בדוגמה שלהלן, מתרחשת טעינה של קובץ בשם page.html. במידה והמערכת אינה בודקת את הערך יוכל התוקף לשנות את הערך לביטוי אחר כרצונו.
בהתאם לסוג מערכת ההפעלה ובעזרת ניסוי וטעייה, יחזור התוקף אל סיפריות האב ויחפש את הקבצים הנדרשים.
במידה וגם השרת עצמו פגיע, ניתן לקרוא ליישומים הרצים עליו:
שמואל בוקר
ביוגרפיה
במרץ 2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן-ראש אגף משאבי אנוש. באפריל 2017 מונה לסגן מפקד המחוז הצפוני.
בוקר הוא בעל תואר ראשון בחברה וקרימינולוגיה ותואר שני במנהל עסקים. הוא נשוי, אב לשניים ומתגורר בחיפה.
צ'אנה מסאלה
המאכל מורכב מחומוס מושרה, בצל, עגבניות, כורכום, כמון, אבקת קארי, שום, צ'ילי, זנגביל וגאראם מסאלה שאותם מערבבים ומבשלים.
נהוג לאכול צ'אנה מסאלה בארוחת צהריים ולהגיש אותה כשהיא חמה.
גיטה הנינג
גיטה הנינג (בדנית: Gitte Hænning; נולדה ב-29 ביוני 1946) היא זמרת דנית. ייצגה את גרמניה המערבית באירוויזיון 1973 עם השיר "Junger Tag" וסיימה במקום השמיני.
תחילת דרכה
הנינג נולדה באורהוס, ב-1958 עברה לגור בשוודיה.
להיטה הראשון בשוודית היה "Tror du jag ljuger", לאחר מכן כנערה היא שרה להיטים במספר שפות וביניהן גרמנית, איטלקית ואנגלית, שירה "Ich will 'nen Cowboy als Mann" מכר 1.05 עותקים מהקלטתו.
מוזיקה
ב-1962 היא ניסתה לייצג את דנמרק באירוויזיון עם השיר "Jeg Snakker med mig Selv" אך השיר נפסל מכיוון שמחבר השיר פרסם חלק מממנו במבנה של DR, ארגון השידור הציבורי של דנמרק.
בשנת 1973 ייצגה את גרמניה המערבית באירוויזיון עם השיר "Junger Tag" וסיימה במקום השמיני.
ב-1978 התמודדה על ייצוג לוקסמבורג באירוויזיון.
בשנות השמונים הקליטה בעיקר מוזיקה מסוג Adult contemporary music.
משחק
ב-1960 הופיעה כזמרת בסרט "Hit Parade 1960"
ב-1965 הופיעה בסרט הקומדייה המוזיקלית "...und sowas muß um acht ins Bett".
ב-1966 הופיעה בסרט הצ'כוסלובקי "Dýmky" המבוסס על כתביו של איליה ארנבורג.
ב-1967 שיחקה בסרט "Den røde kappe" המבוסס על אגדה מהמיתולוגיה נורדית.
משה אבן דנאן
הרב משה אבן דנאן (סיוון ה'תרל"ט, 1879 – ט"ו בסיוון ה'תש"ד, 8 במאי 1944) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של פאס בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולד בפאס לאביו הרב שלמה שהיה אב בית הדין ורבה של העיר. למד אצל אביו. לימים שימש כסופר בית הדין של פאס. סמוך לפטירת אביו התמנה לדיין בעיר. באייר תש"א החל לשמש בתפקיד אב בית הדין ורבה הראשי של פאס תחת קודמו הרב משה בן סמחון. בבית דינו ישב עם חביריו הדיינים רבי אהרן בוטבול ורבי ידידיה מונסונייגו. בתפקידו הרבני לימד הלכות שחיטה, והסמיך את תלמידיו לרבנות.
בשנת תר"ץ, הוציא לאור את ספרו של אביו 'בקש שלמה' יחד עם אחיו הרב שאול.
באדר תרצ"ה, במלאת שמונה מאות שנה להולדת הרמב"ם, הכריזה ממשלת ספרד על ימי עיון וחגיגות המוקדשים לכבוד הרמב"ם. ימי עיון אלו פשטו גם לפאס, ורבי משה אבן דנאן נאם אודות גדלותו של הרמב"ם הן ברמה ההלכתית והן ברמה ההיסטורית.
מפסיקותיו ידוע שלא התנגד למנהג הרווח במרוקו לערות מים רותחים לתבשיל שמצטמק בשבת. כמו כן פסק שמותר להתנות על נר שבת שהאדם לא מסיח דעתו ממנו בכל זמן בין השמשות, ובכך יהיה מותר לטלטל את הנר בשבת לאחר שייכבה, ללא חשש מוקצה.
נפטר בפאס בט"ו סיוון תש"ד. בפטירתו ספד לו הרב יוסף בן נאיים.
נכדו הוא הרב שלמה אבן דנאן לשעבר רבה של שכונת קריית היובל.
הסקוטי המעופף
הסקוטי המעופף (באנגלית: Flying Scotsman) הוא קו רכבת בינעירונית (אקספרס) המחבר את לונדון לאדינבורו בסקוטלנד.
הקו פועל כיום כקו יומי עם רכבות היוצאות מתחנת קינגס קרוס בלונדון לתחנת הרכבת אדינבורו וייברלי באדינבורו ובכיוון ההפוך בערך כל שעה. אורך הקו כ-632 קילומטרים ומשך זמן הנסיעה הוא כארבע שעות ועשרים.
היסטוריה
הקו נוסד בשנת 1863 על גבי מסילת "קו החוף המזרחי המרכזי" שנבנתה לאורך שנות ה-40 של המאה ה-19, מספר חברות רכבת שונות ניהלו את הקו עד אשר מוזגו החברות בבריטניה לכדי "ארבעת הגדולות" ב-1923 והקו עבר לידי רכבת לונדון-המזרח הצפוני (בר"ת LNER). תחילה נקרא הקו "האקספרס הסקוטי המיוחד" עד שב-1924 השם "הסקוטי המעופף" אומץ באופן רשמי עבור הקו. מספר חודשים לפני כן נחנך קטר מסדרת LNER A3 בשם "פליינג סקוטסמן" שנבנה עבור הקו ונקרא על שמו. הקטר נמצא עד היום במצב פעיל, אם כי בשימוש היסטורי, ונחשב לאחד הקטרים המפורסמים בעולם.
בשנים הראשונות משך הנסיעה עמד על עשר וחצי שעות כולל חצי שעה הפסקה ביורק, כעשרים שנים לאחר מכן רכבות מהירות יותר הורידו את משל הנסיעה לכשמונה וחצי שעות, וב-1898 הרכבות התקדמו לנוחות נסיעה גבוהה יותר עם חימום וקרון סעודה אך משך הזמן נותר דומה. שינויים בהגבלות המהירות הובילו לקיצור זמן הנסיעה ב-1938 לכדי שבע שעות ועשרים דקות וב-1948 עם ההלאמה של חברות הרכבות בבריטניה והקמת בריטיש רייל, כלל רכבות הקו הוחלפו בקטרים החדישים מסדרת A4 של LNER. תחת "בריטיש רייל" נותר הקו על כנו, אבל נוספו לו מספר עצירות לאורך המסילה, בין היתר ביורק, ניוקאסל ופיטרבורו.
לירוי צ'יאו
לירוי צ'יאו (באנגלית: Leroy Russel Chiao ; נולד ב-28 באוגוסט 1960, מילווקי) הוא טייס חלל אמריקאי-סיני שהשתתף בתוכנית מעבורת החלל האמריקאית וביקר בתחנת החלל הבין-לאומית.
ביוגרפיה
לירוי צ'יאו נולד במילווקי למשפחת מהגרים סינים מטייוואן. זמן קצר לאחר הלידה המשפחה עברה לקליפורניה. בשנת 1978 צ'יאו החל לימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וסיים אותה בשנת 1978 עם תואר בהנדסת כימיה. כבר באותה שנה הוא קיבל תואר שני מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. בשנת 1987 הוא קיבל באותו מוסד תואר שלישי.
בנשים 1987-1989 צ'יאו עבד בחברה פרטית ובהמשך עד לשנת 1990 עבד במעבדה הלאומית לורנס ליברמור.
שירות ביחידת האסטרונאוטים
בשנת 2004 צ'יאו טס לתחנת החלל הבין-לאומית בחללית סויוז TMA-5 כמפקד משלחת קבועה מס' 10 ביחד עם סליז'אן שריפוב מרוסיה. הם שהו בתחנת החלל כחצי שנה וחזרו לאחר השלמת התוכנית. במהלך המשימה לרוי ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של כ-10 שעות.
לאחר פרישה מנאס"א צ'יאו עבד בתעשיית החלל. תקופה מסויימת הוא עבד בחברה "אקסקליבר-אלמאז" שניסתה לקדם תיירות בחלל. במרץ 2006 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
פעילות משלחת קבועה מס' 10 בתחנת החלל הבין לאומית
לירוי צ'יאו עם סליז'אן שריפוב הגיעו תחנת החלל ב-16 באוקטובר 2004 בחללית סויוז TMA-5. בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 9 בפיקוד גנאדי פדאלקה. בחללית "סויוז TMA-5" הגיע גם יורי שרגין מרוסיה שהחל בביצוע ניסויים בהתאם לתוכנית. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל לצוות החדש, צוות מס' 9 ביחד עם יורי שרגין עזבו אותה בחללית סויוז TMA-4.
משלחת מס' 10 החלה את עבודתה המתוכננת.
ב-25 בדצמבר לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-51 עם ציוד ומצרכים.
ב-26 בינואר 2005 בוצע פעילות חוץ רכבית לתחזוקת החלק החיצוני של תחנת החלל, התקנת מיכשור חדש ושינוי מיקום של מיכשור קיים. הפעילות נמשכה כ-5 וחצי שעות.
ב-2 במרץ לתחנת החלל הגיע חללית אספקה פרוגרס M-52 עם ציוד ומצרכים.
ב-28 במרץ בוצע פעילות חוץ רכבית לתחזוקת החלק החיצוני של תחנת החלל, התקנת אנטנה נוספת וביצוע ניסוי של שיגור לוויין קטן לחלל. הפעילות נמשכה כ-4 וחצי שעות.
בנוסף לכך בוצעו ניסויים בתחומים שונים.
ב-17 באפריל לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-6 עם משלחת קבועה מס' 11 בפיקוד סרגיי קריקאליוב. לאחר העברת אחריות על תחנת החלל לצוות החדש, צ'יאו ושריפוב עזבו את תחנת החלל בחללית סויוז TMA-5 וחזור לכדור הארץ לאחר פעילות של כ-6 חודשים.
דוד באואני
דוד (דודו) באואני הוא קצין בדרגת תת-ניצב במשטרת ישראל, המכהן כראש חטיבת החקירות.
באואני שימש מפקד ימ"ר לכיש, באוגוסט 2010 מונה למפקד ימ"ר נגב. ב-2013 מונה לראש זרוע חשיפה ביאחב"ל. ב-2016 מונה למפקד היחידה המרכזית של מחוז מרכז. ב-2018 מונה לראש חטיבת החקירות במקום ערן קמין.
הוא בעל תואר ראשון במדעי הרוח והחברה ותואר שני במנהל חינוך.
רצים למשנה
רצים למשנה היא תוכנית טלוויזיה לילדים ולנוער, אשר נוצרה על ידי הרב יוסף צבי רימון, הרב אביעד ברטוב ואלעד איזבוצקי. הסדרה יוצאת לאור על ידי עמותת "סולמות" (לשעבר מרכז הלכה והוראה). החל משנת 2017, מנהלת את הפרויקט שירה פלברט. מטרת הסדרה היא לגרום לילדים לאהוב ללמוד משנה.
בכל עונה יש משתתפים חדשים שלומדים משניות ממסכת אחרת. המשנה נלמדת בשיטה המכונה "כאמד"ט" (כותרת, אומר, מקרה, דין וטעם). כל חלק נצבע בצבע אחר, ולבסוף המשנה הופכת לתרשים. לאחר הכאמד"ט, המשתתפים נמצאים/ צופים בשיעורי משנה של הרב יוסף צבי רימון, מוביל הסדרה ויו"ר עמותת "סולמות" ודרך המשנה פותרים חידות שקשורות להמשך העלילה.
הסדרה משודרת ביוטיוב, החל משנת 2018, דרך ערוץ היוטיוב "רצים למשנה", וכן בערוץ 20 ובשירות ה-VOD של yes.
עונה 1 – "החותם"
העונה הראשונה, אשר שודרה החל מ-1 ביולי 2018 ועד ל-30 ביולי 2018, נקראת "החותם".
העונה עוסקת בסיפור של מיכאל (נבו פרי) ואורי (ישעיהו רוזן), שני חברים שמוצאים ספר מסתורי ליד הבית של מיכאל, אשר מתברר שהוא ספר חידות שמי שישלים אותן ימצא טבעת שגורמת למי שעונד אותה להבין את כל התורה. במהלך העונה רואים כיצד הילדים מנסים לפתור את החידות, בעוד בני (מתן צור) מנסה לגנוב את הספר בהוראת אביו. בסוף העונה, מיכאל, לא עונד את הטבעת, הטבעת נעלמת והעונה נגמרת בפיוס עם כולם.
עונה 2 – "המשניות האבודות"
העונה השנייה, אשר שודרה החל מ-1 ביולי 2019 ועד ל-30 ביולי 2019, נקראת "המשניות האבודות".
העונה מתחילה במפגש של נפתלי זוסמן המדריך (חנן לדרמן) עם אדון אמנזיה (יצחק לאור), שר השכחה, בה נפתלי מבקש מאמנזיה לעזור לו לפרסם את מחנה הקיץ שהוא מקים. אמנזיה מבטיח שהוא יעשה זאת, אך הוא לא עשה, ולכן הגיעו למחנה רק ארבעה ילדים - דוד (עלי ינקוביץ), חיים (דביר יובילר), גבריאל (גמליאל סוסן) ונדב (אורי סקולניק), כאשר בהמשך העונה מצטרפת למחנה אחותו של גבריאל, רויטל (חיבת אברבנאל). במהלך העונה, שר השכחה ועוזרו נשי מנסים לגנוב את המשניות מהילדים, בשביל שיהפכו לאדישים וישכחו ללמוד משנה. בסוף העונה, הילדים בעזרת הרב רימון, מצליחים להחזיר את כל המשניות, שר השכחה מתפוגג ונשי חובר אליהם.
עונה 3 – "מגילת הנחושת"
העונה השלישית, אשר שודרה החל מ-8 ביולי 2020 ועד ל-6 באוגוסט 2020, נקראת "מגילת הנחושת".
העונה עוקבת אחר משפחה שכוללת זוג הורים ושני ילדים, לבת קוראים אביגיל (רחל קופליוביץ'), ולבן נעם (נהוראי מאיר אליה) ההורים מרבים לריב בגלל בעיות של שיפוצים בבית. לאב המשפחה, עמרם (אביתר ליכטנשטט), יש חלקים של מגילת נחושת שהוא נדרש להרכיב בבקשת אשתו, רחל בן שמחון (אורית ליכטנשטט), האחראית על פרויקט המגילה. מני (אילון קורח) ומורדי (עידו ויסלר) במהלך העונה מנסים להשיג את חלקי המגילה, בפקודת הבוס שלהם, אסא כספי (דוד גודיק). בסוף העונה המגילה מורכבת, ומחזירה את עמרם, רחל, אסא, מני ומורדי לתקפות בית שני.
עונה 4 − "סוד עולם השמיטה"
העונה הרביעית, אשר שודרה החל מ-1 ביולי 2021 ועד ל-30 ביולי 2021, נקראת "סוד עולם השמיטה".
עונה 5 − "מתנ"ס חל"ם"
העונה החמישית, אשר שודרה החל מ-3 ביולי 2022 ועד ל-21 ביולי 2022, נקראת "מתנ"ס חל"ם (חוגים לילדים מגניבים)".
בפרק הראשון עוז (אילן גנני) מראה למנהלת המתנ"ס, ברזלית (חנה כהן אלורו), צו בית משפט הקובע על סמך צוואה כי המתנ"ס שייך לחברה שלו ועליה לפנות את המתנ"ס. ברזלית יודעת שהצוואה מזויפת מכיוון שהצוואה האמיתית אצלה, אך היא תקועה בתוך כספת. ילדי המתנ"ס שומעים שהמתנ"ס עומד להיהרס ומחליטים לנסות לפצח את הכספת, ומורדי שימי ריקי וחובב מנסים לעזור להם. הכספת נעולה ב-8 קודים. בשביל לפתוח כל קוד, עליהם ללמוד משנה ולכאמד"ט אותה, לתחקר אנשים שחוו מקרה שקרה במתנ"ס ולהבין מה הדין במקרה לפי המשנה. עוז שעובד בשביל האיראנים אך לא יודע זאת מבין כי הילדים עומדים לפצח את הקודים ולהשיג את הצוואה המקורית ומנסה להפריע להם ולגנוב את המחשב. בסוף העונה עוז מצליח להשיג את הצוואה ונותן אותה לברזלית. העונה נגמרת כשעוצרים את עוז והמתנ"ס ניצל.
עונה 6 − "החומה"
העונה השישית, אשר שודרה החל מ-2 ביולי 2023 עד 28 ביולי 2023, נקראת "החומה".
משפחות ברקם וצדוק, אשר אמותיהן אחיות, נמצאות בסכסוך זה עשר שנים, ובשל כך חצרותיהן הסמוכות מופרדות על-ידי גדר גדולה. חור תולעת שנפער בגדר גורם לילד מתקופת התנאים בשם יהודה (לימים רבי יהודה הנשיא, עורך המשנה) להגיע להווה עם מגילות סתרים.
הילדים הלל ואפרת לבית ברקם והילדים צבי ויעל לבית צדוק מנסים לסייע ליהודה לחזור לעבר שלו לפני שלא תהיה אפשרות כזאת ואז כל התורה שבעל-פה תימחק. לשם כך,הם לומדים את המשניות שבמגילות של יהודה ומנסים להבין את הקשר בינן לבין מקרים שונים שקורים בהווה.
במקביל, דוקטור פוזיטרון בסיועם של התאומים שמולי ומולי, מנסה לתפוס את יהודה כדי להוכיח לכולם את אמיתות קיומם של חורי תולעת.
לבסוף, יהודה מצליח לחזור לעבר ומשפחות ברקם וצדוק מתפייסות.
רצים לגמרא
ביולי 2022 יצרו את רצים לגמרא, סדרה על הגמרא לנוער. בינתיים יצאה עונה אחת בעלת עשרה פרקים ונכתב באתר רצים למשנה כי בקרוב תצא עונה נוספת.
עונה 1 - "אספמיא"
הגיבור הראשי בסדרה הוא איתמר, נער שבדיוק העיפו אותו מהישיבה כי הוא לא הצליח בגמרא. הוא מחליט לקחת את זה כפרויקט לכל החופש ומחליט להיבחן אצל ראש הישיבה בסופו. יחד עם עוד שני חברים (אסף ויותם) הוא מגיע למושב חקלאי ושם הם נמצאים ומתמודדים עם טרור חקלאי ותוך כדי הם מסתבכים מול שכן ממורמר – דבר שמקביל לעולם הגמרא.
סדרות קודמות
בעבר הופקו מספר סדרות ללא עלילה, ובניהם:
משניות בהירות, קיץ 38: מסכת ראש השנה. סדרה שבה הרב רימון לומד עם ילדים את משניות מסכת ראש השנה.
משניות בהירות, קיץ 38: מסכת בבא קמא. סדרה שבה שני שחקנים מציגים סצנות שונות מתוך מסכת בבא קמא, ולאחר מכן מכאמדטי"ם את המשנה, ושומעים שיעור של הרב רימון.
עושים סדר בסדר/מנשה והמשנאית: סדרה שבה מנשה המדען (נעם לוי), לומד משניות מסכת פסחים בעזרת מכונה מיוחדת שפיתח.
הפקה
החל מיולי 2018 הסדרה התחילה להיות משודרת כסדרה עם עלילה. את שתי העונות הראשונות ביים עמית פארן, ואת העונה השלישית, הרביעית והשישית ביים יריב הורוביץ.
הצלחה והשפעה
נכון ליולי 2023, יש לערוץ היוטיוב של רצים למשנה מעל ל-12 מיליון צפיות, כאשר בפרק הכי נצפה ביוטיוב צפו מעל ל-200,000 צופים. הסדרה השפיעה על שיעורי המשנה בבתי הספר, ויש מורים שמשתמשים בפרקים מהסדרה כחלק מתוכנית הלימודים.
המטבח של קסטיליה-לה מנצ'ה
המטבח של קסטיליה-לה מנצ'ה הם מאכלים מסורתיים האופייניים לאזור קסטיליה-לה מנצ'ה בספרד. אלה כוללים בעיקר תבשילי נזיד, "פיסטו", לחם מקומי, "גספצ'וס" והיינות המקומיים.
זהו מטבח כפרי וצנוע הכולל מספר מצומצם של מרכיבים. חומרי הגלם נפוצים באזור וקלים להשגה. המנות נוטות להיות עשירות בקלוריות, אידיאליות לתזונת עובדי כפיים, פועלים, חקלאים ורועים. המטבח זכה לפופולריות בעקבות ספרו של מיגל דה סרוואנטס – ב"דון-קישוט דה לה מנצ'ה", שם מוזכרות מספר מנות מסורתיות.
פירות וירקות
המטבח המקומי אינו כולל מנות צמחוניות. אחד הירקות הייחודיים למטבח זה הם עלי ציפרנית (המכונים "collejas"), אשר די נדירים כירק במטבחים אחרים. בין המאכלים המסורתיים המבוססים על ירקות ניתן למנות את ה"פיסטו" (תבשיל עגבניות, בצל, חצילים או קישואים, פלפלים ירוקים ואדומים בדומה לרטטוי), פפירירה (סלט בצל, עגבנייה ומלפפון) "אסדילו דה לה מנצ'ה" (פלפלים אדומים קלויים), "וגאספצ'וס ויודו" (לחם שטוח ועליו תבשיל ירקות), "הברניאנס דה אלמגרו" (חצילים קטנים כבושים).
בשר ודגים
מנות מקומיות רבות מורכבות בעיקר מבשר צאן ובמידה פחותה מבשר בקר. המנות החשובות ביותר הן:
מנהרת כביש השטח האווירי (הית'רו)
הקמת המנהרה
המנהרה נחפרה במסגרת פרויקט הקמת טרמינל 5, לאחר שהתברר הצורך בדרך שירות שתחבר בין דרכי השירות במרכז הנמל לבין דרכי השירות באזור הטרמינל החדש. הבחירה לבנות מנהרה נועדה לאפשר נסיעה של רכבי שירות בין שני האתרים ללא עיכובים וללא הפרעה לתנועת המטוסים במסלולי ההסעה המשתרעים ביניהם.
המטבח של קסטיליה-לה מנצ'ה
בשר ודגים
קסטיליה-לה מנצ'ה היא אזור יבשתי עם מעט מאוד מקווי מים המאפשרים דייג, ולכן הדגים אינם תופסים מקום חשוב במטבח המנצ'גני. הדג המסורתי היחיד הוא בקלה במלח המיובא באופן היסטורי מאזורי החוף. הוא מוגש לעיתים עם גרגרי חומוס.
מנהרת כביש השטח האווירי (הית'רו)
הקמת המנהרה
בניית המנהרה החלה בשנת 1999 והיא נפתחה לשימוש בחודש מרץ 2005. הבנייה הייתה מאתגרת במיוחד בשל מספר סיבות:
המטבח של קסטיליה-לה מנצ'ה
גבינות
מנצ'גו היא גבינת הדגל של אזור לה מנצ'ה. היא מוגנת בכינוי מקור ומיוצרת תחת תקינה קפדנית. הגבינה מיוצרת מחלב כבשים מקומיות הנמצאות במרעה כל השנה. הגבינה קשה, עם טעם מעודן מעט מלוח ומרקם נימוח. משווקת בכיכרות עם מעטה אופייני המזוזג בדוגמת מקלעת עשב, זכר לתבניות המסורתיות בהן יוצרה הגבינה.
יינות
ייצור יין הוא אחד מענפי הכלכלה החשובים באזור. יינות מקומיים רבים מוגנים ומבוקרים ומיוצרים תחת תקינה קפדנית (DO). העיקרי הוא DO La Mancha וכן DO Valdepeñas המיוצר באזור סיודאד ריאל, D.O. Méntrida מאזור טולדו, D.O. Jumilla ו- D.O. Manchuela מאזור אלבסטה, D.O. Mondéjar מאזור גוואדלחרה ועוד. בנוסף קיימים יינות תוצרת-בית רבים כגון יינות קידוש המכונים "פיטראס".
מנהרת כביש השטח האווירי (הית'רו)
המנהרה
המנהרה, באורך של 1,420 מטר, משתרעת ממזרח למערב מעט מצפון למסלול הדרומי של הנמל. היא כוללת זוג מנהרות חד סטריות המופרדות על ידי קיר תמך. קוטר כל אחת מן המנהרות במרבית אורכן הוא 8.1 מטרים. כל אחת כוללת נתיב נסיעה יחיד ברוחב של שישה מטר. הוא רחב דיו כדי לאפשר לאוטובוסי שירות לנסוע במנהרות וכן כדי לאפשר לאוטובוס לעקוף אוטובוס אחר שיעמוד באחד מצדי הנתיב. פתחי מעבר לשעת חירום נקבעו בכותל שבין המנהרות במרחק של 100 עד 130 מטר זה מזה.
הפורטל (פתח הכניסה) המזרחי של המנהרה ממוקם בתווך שבין טרמינלים 2 ו-3. הפורטל המערבי ממוקם מדרום מערב לטרמינל 5. כל אחד מהפורטלים כולל רמפת ירידה לתוך המנהרה.
ביצנית מנומרת
בִּיצָּנִית מְנֻמֶּרֶת (שם מדעי: Tringa glareola) הוא מין של עוף מהסוג ביצנית, במשפחת החרטומניים. זהו המין הקטן ביותר של ביצנית. הביצנית המנומרת חיה בעיקר בביצות, מקווי מים ותעלות.
הביצנית המנומרת ניזונה בעיקר מחרקים, תולעים, רכיכות וסרטנים. רוב הביצניות המנומרות חיות באירופה, אסיה, אוסטרליה ואפריקה.
בישראל היא חולפת וחורפת מצויה.
כנפיה ורוב פלג גופה העליון של הביצנית הם חומים, מנומרים בכתמים חומים בהירים או לבנים. זנבה לבן ומנומר בכתמים שחורים. בטנה לבנה וצווארה לבן ומנומר בחום. פס הגבה לבן.
אלחו קרפנטייר
אלחו קרפנטייר אי ואלמונט (בספרדית: Alejo Carpentier y Valmont; 26 בדצמבר 1904 – 24 באפריל 1980) היה סופר קובני, מסאי, ומוזיקולוג שהשפיע רבות על הספרות הלטינו אמריקאית במהלך התקופה הידועה בשם הבום הלטינו-אמריקאי. יליד לוזאן, קרפנטייה גדל בהוואנה, קובה, ולמרות היותו יליד שווייץ, הוא הגדיר עצמו כקובני לאורך כל חייו. הוא נסע רבות בעולם, בעיקר בצרפת, דרום אמריקה ומקסיקו, שם פגש חברים בולטים בקהילה התרבותית והאמנותית של אמריקה הלטינית. קרפנטייר התעניין מאוד בפוליטיקה של אמריקה הלטינית והתייצב לעיתים קרובות לצד תנועות מהפכניות, כמו המהפכה הקומוניסטית בקובה של פידל קסטרו באמצע המאה העשרים. קרפנטייר נכלא והוגלה מארצו בשל העמדות הפוליטיות - פילוסופיות, שמאלניות שלו.
סגנון הכתיבה של קרפנטייר שילב את סגנון הבארוק המתחדש, או סגנון הבארוק של העולם החדש שאומנים לטינו אמריקאים אימצו מהמודל האירופי והטמיעו בחזון האמנותי של אמריקה הלטינית. עם התנסות ממקור ראשון בתנועה הסוריאליסטית הצרפתית, קרפנטייר אימץ גם את התיאוריה הסוריאליסטית לספרות הלטינו-אמריקאית. קרפנטייר, שתמיד היה נלהב לחקור בעיקר את הזהות הקובנית, הסתייע בחוויות נסיעותיו ברחבי אירופה ובאמריקה הלטינית כדי להרחיב את הבנתו בזהות הלטינו-אמריקאית. קרפנטייה ארג אלמנטים מההיסטוריה הפוליטית של אמריקה הלטינית - מוזיקה, אי צדק חברתי ואמנות, אל תוך שטיחי הקיר של כתיבתו, שכולם השפיעו השפעה מכרעת על יצירותיהם של סופרים צעירים לטינו-אמריקאים וקובנים כמו ליסנדרו אוטרו, לאונרדו פדורה ופרננדו וולקז מדינה.
קרפנטייה נפטר בפריז בשנת 1980 ונקבר בבית העלמין קולון בקובה, בנוכחות דמויות פוליטיות ואמנותיות קובניות מובילות.
שנים מוקדמות וחינוך
בשנת 1912, אלחו ובני משפחתו עברו מקובה לפריז. הוא דיבר צרפתית וכנער בגיל ההתבגרות קרא את הונורה דה בלזק, גוסטב פלובר ואמיל זולה. בשנת 1921 למד קרפנטייר בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת הוואנה. כשהיה בן 18 התפרקו נישואי הוריו ואביו עזב את הבית. בשנה שלאחר מכן עזב קרפנטייר את לימודיו וניסה למצוא עבודה כדי לתמוך באמו. הוא פנה לעיתונאות, ועבד עבור העיתונים הקובניים קרטלס (Carteles) וחברתי (Social). בנוסף, הוא גם למד מוזיקה.
קובה וגלות בצרפת
בשנת 1921, בזמן שלמד בהוואנה, הפך קרפנטייר לעיתונאי תרבות, וכתב בעיקר על התפתחויות אוונגרדיות באמנויות, ובמיוחד במוזיקה. הוא כתב טורים ליומון לה דיסקוסיון – La Discusión. עבודתו העיתונאית, שנחשבה לשמאלנית, סייעה להקמת המפלגה הקומוניסטית הקובנית הראשונה. במהלך 1923 ו-1924 הוא המשיך לעבוד ככתב טור וגם ערך ביקורות מוזיקליות ותיאטרון עבור לה דיסקוסיון ואל הראלדו דה קובה. בשנת 1927, בעזרת חורחה מנאך, חואן מרינלו, פרנסיסקו איצ'אסו ומרטי קזנובאס, הוא הפך לחבר מייסד בכתב העת לקידום – רוויסטה דה אוונסה, מגזין המוקדש ללאומיות, רדיקליזם ורעיונות חדשים באמנויות.
הגיליון הראשון של כתב העת קידום הופיע ב־15 במרץ 1927; ופעילותו נמשכה עד 15 בספטמבר 1930. בפרק זמן זה הפך כתב העת ל"קול המבשר" של התנועה הקובנית וכלי הביטוי העיקרי שלה. בגלל מעורבותו בפרויקטים כגון אלה, קרפנטייר נחשד לרוב כמי שמחזיק ברעיונות תרבותיים חתרניים ואולטרה-מודרניים. קרפנטייר נעצר בשנת 1927 בגין התנגדותו לדיקטטורה של ג'ררדו מצ 'אדו אי מוראלס – נשיא קובה, ולאחר שחתם על מניפסט דמוקרטי ואנטי-אימפריאליסטי נגד משטרו של מצ'אדו. על רקע זה ישב ארבעים יום בכלא. במהלך תקופה קצרה זו בכלא הוא החל לעבוד על הרומן הראשון שלו, Ecué-Yamba-O, שעוסק בחקר המסורות האפרו-קובניות בקרב עניי האי. (הספר הושלם בסופו של דבר בשנת 1933.)
לאחר שחרורו נמלט קרפנטייר מקובה בעזרת העיתונאי והמשורר הצרפתי רוברט דזנוס שהשאיל לו את דרכונו ואת ניירותיו. קרפנטייר החליט על גלות מרצון לצרפת והגיע לפריז בשנת 1928; הוא נשאר שם עד 1939, ואז חזר להוואנה. התמזל מזלו לצאת את קובה טרם תקופת הסכסוכים הפוליטיים שהתרחשה שם בשנות השלושים, במהלכה נאלצו אנשי רוח קובניים להגדיר מחדש את עמדתם הפוליטית, שלא הייתה מקובלת על הממשל. מסיבות פוליטיות אלה ואחרות הוא החליט לעזוב.
הסוריאליזם עזר לקרפנטייר לראות הקשרים והיבטים, בעיקר אלה הנוגעים לחיים האמריקניים, אותם לא ראה לפני ואחרי שעבד עם הדמויות האמנותיות המובילות במשך תקופה, קרפנטייר לא התלהב יתר על המידה מפעילותו בתחום הסוריאליזם וחש כי "ניסיונות סוריאליסטיים אלו היו לשווא". את תסכולו תיאר בכך ש"לא היה לו מה להוסיף ולתרום לתנועה זו בצרפת".
כשקרפנטייר התוודע לאנשים בקרב קהילת האמנויות, התאפשר לו לפגוש סופרים מפורסמים אחרים כמו פבלו נרודה, ששלח אליו לצורכי ביקורת את טיוטת ספרו "מגורים על כדור הארץ" – "Residencia el la Tierra". הסופר מיגל אננגל אסטוריאס, שיצירתו על עידן המיתולוגיה הפרה-קולומביאנית השפיעה על כתיבתו; ופבלו פיקאסו, הכרות שהתאפשרה באמצעות הקשר של קרפנטייר עם חברים מתחומי האמנויות.
לאורך תקופתו בצרפת עסק קרפנטייר לא רק ביצירות ספרותיות, אלא גם בפרויקטים מגוונים אחרים בתחום האמנויות. הוא שיתף פעולה עם המלחין הצרפתי מארינס פרנסואה גיירד במחזמר "ימבה-או", "טרגדיה נלעגת", שהוצג בתיאטרון בריזה בפריז (1928); ועם המלחין הקובני אמדאו רולדאן עזר לארגן את הופעות הבכורה הקובניות של יצירות של סטרווינסקי ופולנק. בתחום הסרטים כתב קארפנטייר טקסט וערך מוזיקה לסרט הדוקומנטרי הצרפתי לה וודו. הוא המשיך להתפרנס מכתיבה על תרבות עכשווית, הן בצרפתית והן בספרדית. כמו כן החל לעבוד בתחנת רדיו צרפתית כטכנאי קול ומפיק. משנת 1932 עד 1939 עבד קרפנטייר בכמה פרויקטים שהופקו על ידי אולפני פוניריק (Foniric). הוא ביים את ההפקה של ספרו של כריסטופר קולומבוס ושיתף פעולה עם דזנוס בהפקת הקראות של מקרי הרצח ברחוב מורג' של אדגר אלן פו, והצדעה לעולם של וולט ויטמן. גם מחו"ל, המשיך קרפנטייר לשמור על קשר עם קובה על ידי שליחת מאמרים ושירים ותרומות מפרי עטו לפרסומים שונים שם כמו מסות מתכנסות Ensayos Convergentes.
עם תום עידן משטר מצ'אדו ב- 1933, החליט קרפנטייר לתכנן את חזרתו לארץ מולדתו לביקור, ובשנת 1936 מימש את מסעו חזרה לקובה. פרק הזמן שבילה בפריז שנפרס על פני יותר מאחת עשרה שנים העשיר אותו ו"חידד את יכולות ההבעה שלו ". קרפנטייר עצמו ציין שהוא התעייף מפריז, ו"... בשנת 1939 בלי שום סיבה אחרת מאשר נוסטלגיה לקובה, פיניתי את הדירה שלי והתחלתי את השיבה להוואנה ".
שנותיו בהאיטי וחזרתו לקובה
קרפנטייר חזר לקובה והמשיך לעבוד כעיתונאי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. הוא עבד על כתיבת תולדות המוזיקה הקובנית, שפורסם בסופו של דבר בשנת 1946 תחת הכותרת המוזיקה של קובה – La música en Cuba.
החיים בוונצואלה
בשנת 1945 עבר קרפנטייר לקראקס, כגלות. בין השנים 1945–1959 הוא התגורר בוונצואלה, שהיוותה השראה למדינה הדרום אמריקאית ששמה לא צוין, בה מתרחש חלק ניכר מהרומן שלו צעדים אבודים – los pasos perdidos.
הוא כתב סיפורים קצרים שנאספו מאוחר יותר בקובץ במלחמת הזמן (1958). בהיותו בקובה נכח קרפנטייר בסנטרייה – טקס דתי אפרו-אמריקאי שהתפתח בקובה והעמיק עוד יותר את התעניינותו באפרו-קובניזם. בשנת 1949 סיים את הרומן שלו "מלכות העולם הזה". ברומן זה יש פרולוג "המתווה את אמונתו של קרפנטייר בגורלה של אמריקה הלטינית ואת ההשלכות האסתטיות של המורשת התרבותית הייחודית שלה."
חיים מאוחרים
קרפנטייר שב לקובה לאחר ניצחון המהפכה בהנהגת פידל קסטרו בשנת 1959. הוא עבד בהוצאה לאור של המדינה ותוך כך השלים את ספרו עידן האורות El Siglo de las Luces שנכתב בסגנון הבארוק (1962). רומן זה דן בהתפתחות ההשכלה וברעיונות המהפכה הצרפתית בעולם החדש. יש בו שני לייטמוטיבים מובילים של בית הדפוס והגיליוטינה וניתן לקרוא אותם כ"הגות על הסכנות הטמונות בכל המהפכות כשהן מתחילות להתמודד עם הפיתויים של הדיקטטורה." לאחר קריאת הספר נאמר כי גבריאל גרסיה מארקס ביטל את הטיוטה הראשונה של מאה שנות בדידות והחל שוב מאפס.
בשנת 1966 התיישב קרפנטייר בפריז שם שימש כשגריר קובה בצרפת. בשנת 1975 הוא זכה בפרס הספרות הבינלאומי Prix mondial Cino Del Duca h, בשנת 1977 הוא קיבל את פרס סרוונטס, ובשנת 1979 קיבל את פרס מדיסיס הצרפתי Prix Médicis עבור ספרו הנבל והצל – El arpa y la sombra.
קרפנטייר נאבק בסרטן כשהשלים את הרומן האחרון שלו, הנבל והצל –  El arpa y la sombra, ולבסוף נפטר בפריז ב-24 באפריל 1980. שרידיו הוחזרו לקבורה בקובה בבית העלמין קולון, בהוואנה.
בית ספר הבינלאומי הצרפתי בהוואנה נקרא על שמו.
המופלא האמיתי
קרפנטייר ידוע בעיקר בזכות התיאוריה שלו על המופלא האמיתי – lo real maravilloso. על פי תפיסה זו הן ההיסטוריה והן הגאוגרפיה של אמריקה הלטינית הם כה קיצוניים עד כי הם נראים בדיוניים או אפילו קסומים בעיני אנשים מבחוץ. לפיכך, אמריקה הלטינית היא אזור בו הקו שבין קסם למציאות מטושטש. בפרולוג לספרו מלכות העולם הזה, רומן העוסק במהפכה בהאיטי, הוא תיאר את חזונו לגבי המופלא האמיתי "אבל מהי ההיסטוריה של אמריקה הלטינית אם לא כרוניקה של מופלא אמיתי?". הרומן עצמו מפתח את ההיסטוריה החריגה (אך האמיתית) של הנרי כריסטוף, מלך האיטי הראשון, כדוגמה לכך שההיסטוריה האמיתית של אמריקה הלטינית מוזרה עד כדי כך שהיא נראית בדיונית. חלק מהמבקרים מפרשים את תפיסת המופלא האמיתי כשם נרדף לריאליזם קסום. עם זאת, התיאוריה של קרפנטייר והתפתחותה ביצירתו מוגבלת יותר בהיקפה מאשר הריאליזם הקסום של, למשל, גבריאל גרסיה מרקס. ואילו יצירותיו של גרסיה מרקס כוללות אירועים שהקורא לעולם לא יטעה לחשוב למציאות (גשם של פרחים, זקנים עם כנפיים וכו'). קרפנטייר, לרוב, פשוט כותב על היבטים קיצוניים של ההיסטוריה והגאוגרפיה של אמריקה הלטינית, היבטים שכמעט לא ייאמנו, אך הם אכן אמיתיים.
מוזיקה
כילד צעיר נחשף קרפנטייר רבות למוזיקה. קרפנטייר עצמו ניגן בפסנתר, כמו אמו; אביו, ניגן בצ'לו, ולמד אצל פאבלו קזאלס, וסבתו ניגנה על עוגב. קרפנטייר למד תאוריה מוזיקלית בבית ספר התיכון ג'אנסון דה סאלי בעת שהתגורר בפריז לראשונה. הקומפוזיציות של קרפנטייר עצמו הפכו אותו למרכיב חשוב בנוף המוזיקלי הקובני העכשווי, אך הוא גם חקר את מקורותיה ואת הדקויות הפוליטיות של המוזיקה הקובנית. את מסירותו לעיבודים של סגנונות אמנות אירופיים לסגנונות מוזיקה לטינו אמריקאים ניתן לזהות גם בהערצתו לנושאים מוזיקליים אפרו-קובניים.
העניין של קרפנטייר במוזיקה השפיע רבות על כתיבת הפרוזה שלו. מבקר הספרות והאמנות הקובני, נבארו, טוען כי קוראי יצירותיו של קרפנטייה הם מאזינים יותר מכפי שהם קוראים. שימוש לירי בדיאלקטים קולקטיביים, מקצבים ספרותיים כמו אליטרציה וחרוזים צליליים ונושאים מוזיקליים בעולם הנרטיב (תופים, צעדים וכו') הם כמה דוגמאות להשפעת המוזיקה על יצירתו של קרפנטייר. בראיון שנערך עמו, צוטט הסופר עצמו באומרו "מוזיקה נוכחת בכל עבודתי." מבחינת קרפנטייר, ניתוח הזהות הקובנית מעוגן בניתוח המוזיקה הקובנית. ככאלה, הוא שילב בלהיטות מוזיקה בכתיבתו, כדי להבין באמצעותה טוב יותר את הזהות הקובנית.
אתנומוזיקולוגיה ואפרו-קובניזם
עם אהבה מהותית כל כך למוזיקה ומשיכה עזה לזהות הקובנית, החל קרפנטייר לחקור את מקורותיה של המוזיקה הקובנית במובן האקדמי יותר. בשנת 1946 פרסם קרפנטייר את המחקר האתנומוזיקולוגי – המוזיקה של קובה – La Música en Cuba, בו הוא בוחן כיצד מוזיקה אירופאית, מוזיקה אפריקאית מוטמעת והמוזיקה הילידית של האי התמזגו כולם ליצירת מוזיקה קובנית. קרפנטייר התעניין במיוחד בנושאים האפרו-קובניים.
קרפנטייר, שהוקסם במיוחד מההשפעתה המוחצת של המוזיקה האפריקאית על המוזיקה הקובנית, הביא לראשונה מוזיקה מושפעת אפרו-קובניזם הנקראת lo afrocubano (כלומר מוזיקה מאולתרת וכבדה מבוססת קצב) לתוך מה שנחשב למקומות התכנסות מוזיקליים פורמליים יותר התלויים בסגנונות אירופאים, המכונים לו גואחירו – lo guajiro. קרפנטייר כתב פעם ש–לו גואחירו היה, "פואטי מאוד, אבל הוא אינו מוזיקה. . . מצד שני, במסטיזו ובמוזיקה השחורה... יש לחומר העשיר עומק מדהים... עד כדי הפיכתו ליצירת הביטוי הלאומי." בגלל מתחים גזעיים בין קובנים לבנים לקובנים שחורים ולבין קריאולים עדיפות זו לא התקבלה היטב על ידי האליטה הקובנית של אמצע המאה העשרים. קרפנטייר הקדיש את מרבית מחקרי המוזיקולוגיה שלו להשפעות האפרו-קובניות הקיימות בקובה. לדוגמה, קרפנטייר הקדיש תשומת לב מיוחדת לקונטרדנזה – Contredanse – ריקוד קובני פופולרי ביותר שנבע מסגנון המחול האירופי. המרחב השופע שנותר לאימפרוביזציה מוזיקלית ואלמנט הריקוד הקבוצתי הותאמו בקלות למסורת המוזיקלית האפריקאית בה האלתור והמחול ממלאים תפקידים אינטגרליים. מכאן נוצרה מתכונת מוזיקלית היברידית הייחודית לקובה. קרפנטייר טען כי האלתור הטמון במוזיקה שהשפיע על אפריקה אפשר פרשנויות מגוונות אשר האיצו הבדלים אזוריים ובהתאם גם זהויות אזוריות, והגיע למסקנה שזו הסיבה שלקובה הייתה זהות מוזיקלית כה מגוונת.
עבודות עיקריות
עבודותיו העיקריות של קרפנטייר כוללות:
El reino de este mundo (מלכות העולם הזה)
"מלכות העולם הזה" של קרפנטייר (1949) מתמקד במהפכה בהאיטי של המאה ה- 18 כאשר העבדים האפריקאים נלחמו בקולוניאליסטים הצרפתים על חירותם וזכויות האדם הבסיסיות שלהם. הרומן משלב לא רק אזכורים היסטוריים של האירוע עם היבטים של אמונה וטקסים אפריקאים, ובמיוחד הוודו של האיטי ; אלא גם את הקשרים בין עצמי גשמי לרוחני. הסיפור מסופר דרך עיניו של הגיבור, טי נואל, עבד שחור. בהיותו סופר לבן אירופאי / קובני שפרסם ספר בנושא המהפכה בהאיטי, השתמע שקרפנטייר בחר לכתוב מנקודת מבטו של טי נואל כדי שיימנע מביקורת על סטריאוטיפים גזעיים כלשהם. קרפנטייר משלב ארכיטקטורה סמבולית לאורך הרומן; המייצגת את הדיקטטורה של השלטון הקולוניאלי באמצעות מבנים כמו ארמון סנסוסי ומצודת לה פרייר.
La música en Cuba (המוזיקה של קובה)
La música en Cuba ("המוזיקה של קובה") הוא מחקר אתנו-מוזיקולוגי של מוזיקת קובה החל מהמאה השש עשרה עם הגעתם של חוקרים אירופאים, עד ליום פרסומו, אמצע המאה העשרים. המיזוג בין תרבויות שונות – שחור, לבן, קריאולי, וילידי – משקף את מיזוג שני הסגנונות המוזיקליים העיקריים של קובה, המוזיקה האירופית הנוצרית והמוזיקה של כלי הקשה והמוזיקה מבוססת הקצב של האפריקאים והתושבים המקוריים באי. הספר כולל היסטוריה כללית של מוזיקה באמריקה הלטינית הקולוניאלית אך מתמקד בעיקר בסגנונות קובניים של מוזיקה וריקודים, מוזיקאים קובניים בעלי השפעה וזהות מוזיקלית קובנית. קרפנטייר מקדיש חלק ניכר ממחקרו לחקר ההשפעה של צאצאי אפריקה על המוזיקה הקובנית. יש לו פרק שלם שכותרתו, "לוס נגרוס" ("השחורים") שחוקר את הדרכים הרבות והמהותיות בהן השפיעה המוזיקה האפריקאית על כל המוזיקה הלטינו אמריקאית. לדברי קרפנטייר, ההשפעה האפריקאית על המוזיקה הקובנית בפרט הוסתרה במכוון על ידי הדעות הקדומות של הקולוניאליסטים של קובה של המאה ה-18 וה-19. בזמן פרסום הספר קובנים לבנים רבים לא ששו אפילו להכיר במיזוג התרבויות ועוד פחות מכך בחקירתוו. עם זאת, קרפנטייר היה להוט לעשות זאת. באמצעות הצהרות נועזות על קשרי העבר של קובה והאינטגרליות עם מגוון רחב של תרבויות, הוא הצליח להחזיר לקובה נקודת מבט אקדמית מעמיקה של זהות תרבותית משלה באמצעות המוזיקה שלה.
Guerra del tiempo
Guerra del tiempo ("מלחמת הזמן") הוא קובץ סיפורים קצרים סוריאליסטיים, במגוון סגנונות, מה שמעיד על יכולתו של קרפנטייר לעבוד עם הפנטסטי והסוריאליסטי. הסיפור החשוב ביותר הוא הראשון, "דרכו של סנטיאגו" (El Camino de Santiago), המספר את הרפתקאותיו של פשוט עם, ספרדי בעידן הגילוי, שהיום הוא חייל, מחר צליין, אחר כך מלח, כובש, אסיר וכן הלאה; הוא רודף כל חלום וסובל מכל אכזבה. הסיפור השני נקרא "Viaje a la semilla" (מסע אל המקור). נרטיב זה יוצא דופן בשל היפוך הזמן אותו מייצר המספר כדי לספר את חייה של הדמות הראשית, דון מרסיאל (Marqués de Capellanías).
El arpa y la sombra (הנבל והצל)
הנבל והצל הוא רומן היסטורי חדש (שנחשב גם לרומן הראשון בסגנון הספרותי של הכרוניקה של האינדיאנים – La nueva crónica de Indias) שיצא בשנת 1979. זה בא בעקבות שני ניסיונותיהם של האפיפיור פיוס IX וליאו ה- XIII להביס את כריסטופר קולומבוס, ששניהם בסופו של דבר נכשלים. החלק השני של הרומן, שהוא ארוך משמעותית משני האחרים, הוא וידוי של קולומבוס, שיימסר למוודה הפרנציסקני. המבקר ריימונד ל. ויליאמס רואה ברומן "נרטיב בדיוני אודות חייו של כריסטופר קולומבוס וגורלו כדמות היסטורית. רומן זה עמוס ברמיזות למסורת הספרות המערבית, החל מהעתיקה הקלאסית ועד הקריבית המודרנית. ג'יימס ג'יי פנקראציו כותב כי "הווידוי" הוא אירוני מכיוון שאינו מתרחש אף פעם; כאשר הכומר מגיע לנהל את טקס הוודוי האחרון, קולומבוס, לאחר שהרהר בדקדקנות בחייו, מחליט שאין לו על מה להתוודות. בעניין זה, תיווך של אשמה, ולא חזרה בתשובה, הוא זה שממסגר את הווידוי."
בארוק
סגנון זה מציג את עצמו בתוקף כאשר משווים בין יצירות כמו Ecue-Yamba-O המוקדם לבין מלכות העולם הזה המהולל. זאת ביחס לשימושו של קרפנטייר באוצר מילים רהוט יותר מבחינה היסטורית המאפיין את מלכות העולם הזה, במקום בשפה האותנטית של הדמויות שנכתבו בהשראת אתנית. כאן הוא נמלט מהסטראוטיפ של "נטיביות" על ידי שילוב סטנדרטים אירופיים, אך ממשיך להשיג תחושה של תקינות ללא השימוש הצפוי בניב דיבורי שבו הגיבור טי נואל ללא ספק משתמש.
חוקרת הספרות מוניקה קאופ טוענת כי קרפנטייר משתמש במה שמכונה "הבארוק העולמי החדש", מכיוון שאמריקה הלטינית לא באה במגע עם ההשכלה או "המודרנה האירופית". "כיבוש נגדי" זה (קונטרה-קונקוויסטה) מאפשר לסופרי העולם החדש להתנסות בזהויות חדשות ובאופני הביטוי שלהם. ככזה ציין קרפנטייר במאמרו משנת 1975 כי "הבארוק האמריקני מתפתח [עריכה] בצד התרבות הקריאולית...: המודעות להיות אחר, להיות חדש, להיות סימביוטי, להיות קריאוליו ; והרוח הקריאולית היא עצמה רוח בארוקית. " קריאולו זה של הבארוק העולמי החדש נתפס לעיתים קרובות כסגנון הדומיננטי של הספרות האירופית המתגלה כמבנה ספרותי משני באמריקה הלטינית.
סוריאליזם
במהלך ביקורו בצרפת מוקדם יותר בחייו, נפגש קרפנטייר ושיתף פעולה עם דמויות רבות מהתנועה הסוריאליסטית הצרפתית, וספג חלק ניכר מתפיסותיו הסוריאליסטיות מבני דורו אלו, ובעיקר מחברו ועמיתו, העיתונאי הפריזאי רוברט דזנוס. מתוך השאיפה לתאר יופי בלתי סביר, המכונה "היופי השלישי", אימצה התיאוריה הסוריאליסטית נקודות מבט ייחודיות על העולם. בתוך התיאוריה הסוריאליסטית היה מושג הפרימיטיביזם או במילים אחרות הוקרה לשימור המסורת הפולקלורית. קרפנטייר, בהשראת הסוריאליסטים הצרפתים, למד לראות את ביתו הקובני באור חדש זה. הוא עזב את צרפת עם תחושה מתפרצת של גאווה קובנית ולטינו אמריקאית ועם יעד אמנותי שהציב לעצמו - ללכוד את המשמעות של שניהם.
פירי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שירת היפה והחיה
שירת היפה והחיה (באנגלית: Beauty and the Beast) היא שיטת שירה הנפוצה בעיקר במטאל הגותי, בה יש שילוב בין שירה נשית מלודית, לעיתים קרובות בקול סופרן, לנהמות גרואלינג או בס צרוד מצד הזמר.
היסטוריה
כבר באמצע שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 להקות דום מטאל שילבו לעיתים שירה נשית נקייה לצד הסולן. השיר המפורסם ביותר של שלב זה הוא Gothic של Paradise Lost שניגנה אז דום-דת'. שילוב זמרת נשית על בסיס קבוע החל מהמחצית השנייה של שנות ה-90 בנורווגיה, אז להקות כמו Theatre of Tragedy, Trail of Tears, Tristania ו-The Sins of Thy Beloved החלו לשלב זמרת סופרן או מצו סופרן קלאסי על בסיס קבוע לצד גרואלינג שביצע הסולן של הלהקה. להקות אלה פיתחו את סוגת המטאל הגותי הסקנדינבי שלצד שירת היפה והחיה הציג גם קלידים, כינור וליווי של מקהלה בשיריו. חלק מלהקות המטאל הגותי התפתחו ללהקות מטאל סימפוני ושילבו זמרות בעלי הכשרה אופראית לצידן. לעומתן, להקות אחרות, כגון Within Temptation, התרככו וויתרו על שירת היפה והחיה לטובת שירה נשית בלבד.
מיון
אף ששירת היפה והחיה היא אחד המאפיינים של המטאל הגותי ניתן למצוא להקות מטאל גותי שבהן יש רק זמר זכר או רק זמרת נקבה, ללא שילוב בין שני הסגנונות. כמו כן, ישנן להקות מטאל, כמו Nightwish, שמשלבות לעיתים שירה בסגנון זה אך הן אינן להקות מטאל גותי.
סגנון
סגנון שירת היפה והחיה משלב בין הרכות והקול הצלול של השירה הנשית (בעיקר כשמדובר בקול סופרן) לבין החספוס והעוצמה של שאגת הגרואלינג (בקול באס). בדרך כלל הזמר והזמרת שרים בנפרד, בתורות, כל אחד חלק אחר מהשיר, אך לעיתים הם גם שרים ביחד שורות או בתים שלמים. ברוב להקות המטאל הגותי המבצעות את שירת היפה והחיה, קטעי הגרואלינג ארוכים יותר מקטעי השירה הנשית, אך לרוב את הפזמונים (בתים החוזרים על עצמם בשיר) מבצעת הזמרת. ישנן להקות, כמו טריסטניה, שלצד שירת היפה והחיה משלבות גם שירה גברית נקייה ואף ליווי של מקהלה.
סנטגאל
סנטגאל (בהונגרית: Szentgál) הוא יישוב במחוז וספרם, בנפת וספרם שבהונגריה.
מיקום
סנטגאל הוא יישוב הממוקם בטרנסדאנוביה, במחוז וספרם כאמור, מוקף ביערות הרי הבקוני. היער שהקיף את הכפר לחלוטין וכמעט בודד אותו מהעולם החיצון התדלדל מאוד לאורך המאות הארוכות האחרונות.
בעקבות כביש 8, ממערבה מווספרם, השלט של היישוב סנטגאל מופיע בהצטלבות הרנד. מכאן, פונים לכיוון דרום-מערב לכביש שמגיע למרכז היישוב לאחר 3 ק"מ.
אל היישוב ניתן להגיע גם ברכבת, על קו הרכבת סקשפהרוואר - וספרם - סומבטהיי. תחנת הרכבת ממוקמת בחלק הצפוני-מערבי של היישוב, באזור גומבאשפוסטה.
היסטוריה
על פי האגדה, בחלק התחתון של הכפר, ליד הכנסייה הקתולית של ימינו, הייתה מערה והתושב הראשון, נזיר, התגורר בה. מכיוון ששמו היה גאל והאיש חי חיי קודש, נוצר שמו של הכפר סנטגל או גל הקדוש. במציאות (על פי מחקרו של ההיסטוריון פרופסור ג'רג' ג'רפי),כומר ממנזר מסנט גאלן ביקר באזור זה בהזמנתו של הנסיך גזה, שליט הונגריה, בין היתר. מכאן השם סנטגאל. כאשר התיישבו הכובשים ההונגרים בהונגריה, כבש השבט הנסיך השולט את אזור בקוני.
הרשומה הכתובה הידועה הראשונה משנת 1281 מזכירה את סנטגאל. המקומיים באותה תקופה גידלו כלבים מלכותיים: הם סיפקו לחצר המלכים כלבים לציד המלכותי וסייעו לציידים. בזכות פעילותם זו הם קיבלו תואר אצולה בשנת 1328. הם קיבלו פטור מתשלום מיסים ונשפטו רק על ידי המלך בהתדיינות איתם. גם המלכים המאוחרים אישרו את זכויותיהם כולם.
בסנטגאל חיו יהודים בתקופות זמן שונות ובמקום היה בית כנסת:
חיים צבי אהרנרייך
הרב חיים צבי אהרנרייך (עהרנרייך; ה'תרל"ה, 1875 - י"ח בכסלו ה'תרצ"ז, 1937) היה רב הונגרי, ראש ישיבה ומחבר תורני, רבה של מאד וראש הישיבה בעיירה.
ביוגרפיה
נולד בסובראנץ (סוברנצה ) במחוז אונג שבממלכת הונגריה (כיום סלובקיה) לרב יעקב ולהינדל רייזל אהרנרייך בתו של הרב אברהם יהודה שוורץ, מחבר הספר "קול אריה". נישא לבת דודתו לאה שוורץ, בתו של הרב נפתלי שוורץ מחבר "בית נפתלי".
עם פטירת רבה של מאד הרב מרדכי וינקלר החל לכהן כרב הקהילה, שם שימשו ברבנות סבו וגם חותנו. כמו כן עמד בראשות הישיבה שבעיירה. נפטר בשנת תרצ"ז.
בחייו הוציא לאור שני ספרים: "קצה המטה" על הספר "מטה אפרים" של ר' אפרים זלמן מרגליות על הלכות ראש השנה, יום הכיפורים, סוכות וקדיש יתום "וחיים" על הספר "שערי אפרים" לר' שלמה זלמן מרגליות, הלכות קריאת התורה. לאחר פטירתו יצא לאור בידי בניו ספר השו"ת "קב החיים". הספר נדפס בימי השואה בקליינווארדיין. כל ספריו יצאו לאור מחדש בידי בנו הרב אליעזר בניו יורק.
משפחתו
אחיו, הרב שלמה זלמן אהרנרייך היה רבה של שימלוי. הרב שלמה זלמן הוציא לזכר אחיו (ולזכר ר' חיים אלעזר שפירא ממונקאטש) חוברת הספד בשם "יקרא דחיים".
לרב אהרנרייך היו שלושה בנים וארבע בנות. כולם מלבד אחד נספו בשואה.
דהמש
דהמש (בערבית: دهمش) הוא כפר ערבי בלתי מוכר שנמצא בתחום המועצה האזורית שדות דן בסמוך ללוד ורמלה.
הכפר אינו מוכר ולכן תושביו אינם זוכים לשירותים ציבוריים כגון פינוי אשפה, תחבורה ציבורית, ביוב ותברואה. המועצה האזורית מעניקה לתושבים שירותים מינימליים של חינוך ורווחה כמתחייב בחוק. בשנת 2018 גרו בדהמש כ-1,000 תושבים בכ-80 בתי אב.
תולדות הכפר
לטענת נציגות תושבי הכפר, בעתירה לבג"ץ, הבתים הראשונים נבנו עוד בשנות ה-40 של המאה העשרים, מרביתם לאחר שנת 1948, לאחר שמדינת ישראל יישבה בכפר תושבים ערבים שלא יכלו לחזור לכפריהם בתום קרבות מלחמת העצמאות.
רוב תושבי הכפר קיבלו את אדמותיהם בו לאחר מלחמת העצמאות, כפיצוי לאדמות שאיבדו במלחמה. אדמות הכפר הן אדמות חקלאיות המצויות בבעלות פרטית של תושבי הכפר והבנייה עליהן אסורה. עיקר הבנייה בכפר החלה לאחר אמצע שנות ה־90 של המאה העשרים. לאחר מספר שנים החלו פעולות אכיפה שונות נגד הבתים: הריסת בתים והגשת כתבי אישום. בשנת 2015 נהרסו שלושה בתים בכפר.
בשנת 2007 הגישו תושבי הכפר בקשה להכרה בתוכנית מתאר שתסדיר את הבנייה בכפר, אולם בקשתם נדחתה בהיעדר החלטת ממשלה על הכרה ביישוב. בנוסף ביקשו התושבים לקבל שירותים מוניציפליים עד להסדרת מעמד היישוב.
ביולי 2016 הוציא בג"ץ צו על תנאי המורה למדינה לנמק בתוך 90 יום מדוע אינה מסדירה את מעמדו של הכפר כשכונה של לוד או רמלה או כיישוב עצמאי.
במשך מספר שנים בחנו רשויות המדינה את האפשרויות השונות להתמודדות עם הבעיה של הכפר אך לא הצליחו להגיע להסכמות. ועדה שבדקה את הנושא ציינה ארבע חלופות:
באפריל 2021 ניתן פסק הדין של בג"ץ בו נאמר כי על מדינת ישראל לקבל החלטה בעניין הכפר. פסק הדין קבע כי עד סוף שנת 2021 מתבקשת ועדת גבולות לתת את המלצותיה באשר למעמד היישוב. בדצמבר אותה שנה החליטה ועדת הגבולות של משרד הפנים כי הכפר לא יסופח לעיר לוד, והמליצה לספח את הכפר למועצה מקומית שדות דן.
במאי 2021, במסגרת מבצע שומר החומות, פגעה בכפר רקטה ששוגרה מרצועת עזה. שני תושבים, אב ובתו, נהרגו.
במאי 2022 החליטה שרת הפנים איילת שקד שהכפר יסופח לרמלה.
פינוי פסולת והטמנת פסולת לא חוקית
בנושא הסדרת פינוי הפסולת מהכפר, התקיימה פגישה ב־21 בינואר 2018 במשרד להגנת הסביבה מחוז מרכז בהשתתפות ראשי הערים והמועצות באזור, בה הוחלט כי המועצה האזורית שדות דן תפנה את הפסולת של 600 הבתים בכפר, ועיריית לוד תיקח את האחריות על 280 הדונמים הגובלים עם שטח שיפוטה.
בינואר 2018, בעקבות פעילות עבריינית של הטמנת פסולת יבשה בכמויות גדולות ושריפות בשטחים פתוחים בכפר, יזמה עיריית לוד הפגנה נגד זיהום האוויר כתוצאה משריפת הזבל, וחייבה את עובדי העירייה להצטרף להפגנה. ב-6 באוקטובר 2018 משטרת לוד בשיתוף עיריית לוד הגישו כתב אישום כנגד בעלי תחנת מעבר ומטמנה לא חוקית לפסולת וחילטו כלים. באוגוסט 2021 חייב בג"ץ את הממשלה לספק שירותי תברואה וסילוק פסולת לכפר.
חינוך
בכפר אין בתי ספר או מוסדות חינוך אחרים וילדי הכפר לומדים בבתי ספר ברמלה.
חייבים לדבר על קווין
חייבים לדבר על קווין (באנגלית: We Need to Talk About Kevin) הוא סרט דרמה אמריקאי-בריטי משנת 2011 בבימויה של לין רמזי אשר מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת ליונל שרייבר משנת 2003. הסרט היה מועמד ל-29 פרסים, בפסטיבל קאן, פרס גלובוס הזהב, פסטיבל הסרטים בלונדון ועוד. הסרט זכה בחמישה עשר פרסים.
עלילה
אווה (טילדה סווינטון), לשעבר סופרת מצליחה, חייה בבדידות ועובדת בעיירה הסמוכה לבית סוהר בו כלוא בנה. היא נזכרת באירועים שהובילו לנידוי אותו היא חווה. קווין (עזרא מילר), בנה הבכור, היה ילד מנותק ולא מתקשר. הוא התנהג בצורה מחושבת, כאשר עורר סלידה באמו, אך מתיקות עם אביו פרנקלין (ג'ון סי. ריילי). על הרקע הזה עולים סכסוכים רבים בין בני הזוג. אווה מצטערת על אובדן החופש שלה, וקווין המרוחק והקר לא היווה פיצוי לאובדן זה. במהלך התבגרותו ניסתה האם בכל זאת, לעורר בו עניין ושיתוף פעולה, אך לשווא. כשאווה מנסה לדבר עם פרנקלין, הוא מתרץ את התנהגותו המוזרה של קווין וחושב שאווה בודה דברים מליבה. קווין שואב השראה מסיפור רובין הוד והופך לקשת חובב. פרנקלין מתנהג בסלחנות לקווין גם לאחר שאחותו איבדה את עינה על ידי חומר ניקוי בעת שהשגיח עליה. אווה לעומתו חושבת שזאת לא הייתה תאונה. אווה ופרנקלין רבים ביניהם, והוא מודיע לה כי הוא רוצה להתגרש. הוא גם מציע לה כי תטפל בעצמה, על רקע שנאתה לבנה התמים (כך לתפיסתו). ימים ספורים לפני יום הולדתו ה 16 של קווין, אווה מקבלת הודעה כי בתיכון גלדסטון, בו לומד קווין התחוללה זוועה. אווה מגיעה אל התיכון ומיד מבינה כי קווין ביצע טבח נורא בחבריו ללימודים באמצעות חץ וקשת. אווה חוזרת לביתה, ומגלה כי קווין רצח גם את אביו ואחותו. הסרט נגמר בביקור של אווה בבית סוהר, בו היא שואלת את בנה מדוע רצח, ותשובתו היא "פעם חשבתי שאני יודע, היום אני כבר לא בטוח".
אמצעים ויזואליים
1. במהלך הסרט נעשה שימוש רב במוטיב הצבע האדום והדם, שמרמז על סופו הנורא של הסרט.
2. ישנן סצנות בהן יש קלוז-אפים על שפתיהם של הדמויות, על מנת להדגיש פרטים חשובים בסרט.
פיתוח
ערוץ הבי בי סי קנה את הזכויות לעיבוד קולנועי ב-2005. כתיבת תסריט הסרט נערך כשנתיים ועוד כשלוש שנים הוקדשו להפקת הסרט. צילום הסרט החל ב-2010 והוקרן לראשונה בפסטיבל קאן 2011.
יחסי הפיליפינים–קניה
יחסי הפיליפינים–קניה הם היחסים הבילטרליים בין קניה לבין הפיליפינים.
היסטוריה
קניה והפיליפינים כוננו יחסים דיפלומטיים לראשונה בשנת 1967. בשנת 1975, הפיליפינים פתחה שגרירות בניירובי. בשנת 2010 חתמו שתי המדינות על הסכם לחיזוק שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי, המדעי, הטכני, החברתי והתרבותי בין שתי המדינות.
הגירה
על פי הערכות, כ-300 קנייתים חיים בפיליפינים.
יחסי סחר
הייצוא העיקרי של קניה לפיליפינים היה: סיבי טקסטיל צמחיים, סיבי יוטה וטקסטיל אחרים, מלחים מתכתיים ופרוקסיסלטים, ירקות (טריים, מקוררים, קפואים), ציוד ביתי ממתכת בסיסית, סבון, תכשירי ניקוי וליטוש; זרעי שמן ופירות שמן; חוטים מיוחדים, בדי טקסטיל מיוחדים.
הייצוא העיקרי של הפיליפינים לקניה היה: מכונות חשמל, דגים, קוסמטיקה, מכונות וציוד לתעשייה, מכונות דפוס וכריכת ספרים; דגנים, מכונות עיבוד נתונים אוטומטיות וציוד תקשורת.
חנוך קון
חנוך (הֶנֶך) (הנריק) קוֹן (ביידיש: הענעך קאָן; בפולנית: Henryk Kon; 1890, לודז' - 1972, ניו יורק) היה מלחין יהודי פולני.
קורות חיים
קון נולד למשפחה חסידית. בגיל 12 נשלח לקוטנו שליד לודז' להתחנך אצל סבו. בקוטנו הוא למד תורה וגם למד עם כליזמרים מקומיים. כשמשפחתו הבינה שלא יהפוך לרב הוא נשלח לבית ספר גבוה למוזיקה בברלין. הוא חזר לפולין ב-1912 והתחבר עם חוגים אמנותיים ותרבותיים של ורשה. הוא היה מבקר בסלון של השחקנית תיאה ארטישבסקי (מרים ישראליס). שם הוא הכיר את בעלה לשעבר של ישראליס, פסל ב. קרטקה. קרטקה בתורו הפגיש את קון עם י"ל פרץ, שהשפיע רבות על קון.
בתחילת 1922 הוא חבר אל שני הצייר יצחק ברוינר ואל המשורר, העיתונאי ובמאי התיאטרון משה ברודרזון בפיתוח וקידום תיאטרון היידיש בלודז'.
הוא נפטר בניו יורק ב-1972.
עבודותיו
חנוך קון כתב מוזיקה למספר סרטים ביידיש:
יחסי ישראל–קוריאה הדרומית
ישראל וקוריאה הדרומית הביעו ומביעות עניין בחיזוק היחסים ביניהן בכלל התחומים, ובעיקר בתחום ההגנה, וכן בתחומי אנרגיה, מדע וטכנולוגיה, מסחר, והגדלת היקף התיירות בין שתי המדינות. בנוסף, קוריאה הדרומית גם תרמה נשק בזמן מלחמות רבות.
היסטוריה
הקשרים בין שתי המדינות נוצרו לראשונה בעקבות פרוץ מלחמת קוריאה בשנת 1950, כאשר ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון קרא לשליחתם של חיילים ישראליים להילחם לצד כוחותיהם של קוריאה הדרומית וארצות הברית, כנגד כוחות קוריאה הצפונית, ברית המועצות וסין העממית. עם זאת, יוזמה זו נכשלה, בעיקר כתוצאה מהתנגדותה של מפלגת מפ"ם, אשר כתוצאה מזיקתה לברית המועצות באותה תקופה העדיפה לקיים ברית עם קוריאה הצפונית מאשר עם שכנתה מדרום. בסופו של דבר, במקום לשלוח חיילים, ממשלת ישראל העבירה סכום של כ-100,000 דולר בציוד רפואי ומזון לממשלת קוריאה הדרומית. במהלך תקופה זו, וכתוצאה מאירועי המלחמה, הלכה והשתנתה האוריינטציה הישראלית באשר למקומה של ישראל בעולם המקוטב פוליטית של המלחמה הקרה, בעוד שבעבר שאפה ההנהגה הישראלית להבטיח את מעמדה של ישראל כאי נייטרלי אשר אינו נכלל הן במחנה הסוציאליסטי בהנהגת ברית המועצות, והן במחנה החופשי בהנהגת ארצות הברית. מלחמת קוריאה הביאה בהדרגה להזדהות הולכת וגוברת של ישראל עם העולם המערבי, דבר שהביא בתורו לכינון מגעים רשמיים עם קוריאה הדרומית, וכתוצאה מכך לניכור מצד קוריאה הצפונית.
היחסים בין שתי המדינות התחזקו במהלך שנות ה-60. ישראל סייעה לקוריאה הדרומית בתחומי החקלאות, המים, והתעשייה הביטחונית. בתקופה זו גם רכש צבא קוריאה הדרומית מישראל כמויות גדולות של נשק ישראלי, לרבות תת-מקלע "עוזי", אשר נודע בזכות מהימנותו וקלות תפעולו. בשנת 1966, משלחות משתי המדינות ביקרו כל אחת במדינה השנייה. התחממות הקשרים באה לידי ביטוי בפתיחתה של שגרירות ישראלית בסיאול באפריל 1968.
היחסים בין שתי המדינות נקלעו למשבר במהלך שנות ה-70, כאשר שיקולים פנימיים דרום קוריאנים, וכן משברי הנפט בשנים 1973 ו-1979, השפיעו על המדיניות הממשלתית של קוריאה הדרומית כלפי ישראל, וגרמו לנטייה גוברת של ממשלת קוריאה הדרומית כלפי שכנותיה הערביות והמשופעות בנפט על ישראל. עוד במהלך פברואר 1972, ממשלת ישראל סגרה את שגרירותה בסיאול במחאה על שינוי המדיניות, כאשר נשיא קוריאה הדרומית פאק צ'ונגהי ביקש משר הביטחון משה דיין לשקול מחדש את החלטתו לסגור את השגרירות, אך דיין סירב, עם זאת, הקשרים הדיפלומטיים בין שתי המדינות לא נותקו לחלוטין, והם המשיכו להתקיים בתיווך יפני, כאשר שגריר ישראל ביפן שימש ממקום מושבו בטוקיו כשגריר לא-תושב של ישראל בקוריאה הדרומית.לפי ספרו של פיטר מורגן קאש, היחסים הכלכליים בין ישראל לקוריאה הדרומית כוננו בקיץ 1991 כאשר יצא יחד עם ברוס לי, איש עסקים קוריאני וחותנו של נשיא קוריאה, רו טי-וו  לטיול בישראל.
בתחילת שנות ה-90, הלכו והתחממו היחסים שבין קוריאה הדרומית לישראל. קוריאה הדרומית אישרה את פתיחתה מחדש של שגרירות ישראל בסיאול בשנת 1992, ובמקביל פתחה שגרירות בישראל ב-1993. זמן קצר לאחר מכן שתי המדינות חתמו על הסכמי שיתוף פעולה, במטרה לחזק פעם נוספת את הקשרים הכלכליים והמדעיים בין המדינות.
בנובמבר 2018 הגיעה משלחת דרום קוריאנית לישראל על מנת להכיר את ניסיונה של ישראל בקבלת מספר רב של עולים חדשים. המשלחת, שמטרתה להוביל את הדרך לאיחוד אפשרי של קוריאה, קיימה פגישות עם הנהגת הסוכנות היהודית וארגון נפש בנפש, שדנו בשילוב המונים בעלי דפוסי חשיבה ותרבויות שונות. הנציגים הקוריאנים הכירו גם כן את ארגוני מסע ותגלית, בתי ספר להכשרה קדם צבאית ומרכזי קליטה ישראליים.
ביוני 2019 ערך נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, ביקור רשמי בקוריאה הדרומית.
יחסי כלכלה ומסחר
שנות ה-90 היוו תקופת צמיחה משמעותית ביחסי הסחר שבין ישראל וקוריאה הדרומית. היקף הסחר השנתי בין ישראל לקוריאה הדרומית גדל בתקופה שבין שנת 1990 לשנת 2000 פי שישה, מ-148 מיליוני דולרים בשנה לכמיליארד דולרים בשנה. בשנת 2000, תוצרי השוק הדרום קוריאני שלטו בכ-15% מהשוק הישראלי של מכוניות מיובאות, ובכ-20% משוק הטלפונים הסלולריים. היצוא ישראלי לקוריאה הדרומית גדל אף הוא במידה ניכרת במהלך התקופה.
בשנת 2001, חתמו קוריאה הדרומית וישראל על הסכם משותף להקמת קרן מחקר ופיתוח לצורך פיתוח מוצרים חדשים.