cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם
פעילות האגודה
האגודה שותפה לטיפוח קשרי מדע ותרבות עם מדינות ערב, בין השאר באמצעות המרכז האקדמי הישראלי בקהיר.
אילמ"א מקיימת כנסים אקדמיים בתחומי פעילותה, ובכלל זה כנסים משותפים עם מוסדות ציבור ועם מוסדות להשכלה גבוהה. הכנס המרכזי של האגודה נערך בכל שנה במוסד אחר להשכלה גבוהה, אליו מגיעים מאות חוקרי המזרח התיכון. כנסים אלה פתוחים גם לקהל הרחב.
החל משנת 2023 מעניקה אילמ"א חסות לסדנה שנתית של חוקרים צעירים בשיתוף עם המחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן והחטיבה ללימודי המזרח התיכון במכללה האקדמית גליל המערבי. כמו כן, מקיימת האגודה מאז שנת 2021 פורום לדוקטורנטים מכל האוניברסיטאות שנועד לתת להם כלים ולקדם את פעילותם המחקרית בנוסף, מקיימת אילמ"א פורום קבוע של ראשי החוגים בתחום לימודי המזרח התיכון, האסלאם והשפה והספרות הערבית מכל המוסדות להשכלה גבוהה בארץ בהם משתתפים 20 ראשי חוגים.
פרסים לחוקרי המזרח התיכון והאסלאם
אילמ"א מחלקת פרסים שנתיים לחוקרים לתואר השני והשלישי. בין הפרסים: פרס לדוקטורט מצטיין בלימודי האסלאם והמזה"ת בני זמננו ע"ש שי בליימן, פרס אילמ"א לעבודת מ.א. מצטיינת, פרס ע"ש דוד איילון ז"ל לדוקטורט בחקר המזרל התיכון והאסלאם בימי הביניים, פרס ע"ש עמרי ניר ז"ל לעבודת מ.א. או דוקטורט העוסקים בחקר לבנון וסוריה. ההחלטה על מתן הפרס נתונה בידי ועדות שיפוט שבכל אחת מהן מכהנים שלושה שופטים מבכירי החוקרים מהמוסדות האקדמיים השונים. הפרס מחולק במושב המליאה המתקיים בכנס השנתי.
פרסומי האגודה
האגודה מפרסמת את כתב העת "המזרח החדש", המשמש כבמה העיקרית בישראל לפרסום מחקרים בעברית העוסקים בהיבטים היסטוריים ואקטואליים של המזרח התיכון, הערבית והאסלאם.
בשנים 1964–1993 פרסמה החברה המזרחית הישראלית כתב עת בשפה האנגלית בשם Asian and African Studies שיצא לאור באוניברסיטת חיפה. בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התפרסמה מטעם מרכז דיין ואילמ"א הגרסה האנגלית של כתב העת Sharqiyya, אשר במסגרתה תורגמו מאמרים ומדורים נבחרים מעברית לאנגלית.
בין השנים 2005–2011 יצא לאור כתב עת אלקטרוני חצי שנתי, “רוח מזרחית”, שכלל מאמרים קצרים, עבודות מחקר שהוגשו באוניברסיטאות בארץ, רשמי מסע ממדינות ערביות ומוסלמיות, מפגשים עם ותיקי חוקרי המזרח התיכון הישראלים ותרגומים של כתבות עומק, תעודות וראיונות מעיתונים וכתבי עת בערבית. בשנת 2022 החליט הוועד המנהל של אילמ"א לחדש את כתב העת תחת השם "בטאון אילמ"א". קהל היעד הוא הציבור הרחב וציבור הסטודנטים במוסדות האקדמיים.
משנת 2022 מתפרסם, בשיתוף החוג למזרח תיכון באוניברסיטת חיפה, הניוזלטר "השבוע במזרח התיכון" בעריכתו של ד"ר ירון פרידמן. החל בשנת 2023 תפרסם אילמ"א בשיתוף עם מכון ון ליר פודקאסט על ענייני השעה במזרח התיכון בעריכתו של ד"ר ערן צדקיהו.
יקירי אילמ"א
מאז שנת 2010 מוענק בכל שנה אות יקיר אילמ"א לחוקרים ותיקים אשר הטביעו את חותמם בחקר המזרח התיכון, הערבית והאסלאם בישראל.
אלה החוקרים שקיבלו את אות יקיר אילמ"א:
נשיאי החברה המזרחית ואילמ"א
מאז הקמתה של החברה המזרחית הישראלית עמדו בראשה:
יחסי טג'יקיסטן–פקיסטן
יחסי טג'יקיסטן–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין רפובליקת טג'יקיסטן לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. שתי המדינות היוו חלק מהאימפריה הפרסית, וכן המדינות חולקות מסורות תרבותיות משותפות, מה שתרם במהלך ההיסטוריה ליחסים בין המדינות.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו רשמית בשנת 1992, לאחר שטג'יקיסטן הפכה למדינה עצמאית בעקבות קריסת ברית המועצות. שתי המדינות משתפות פעולה בתחומים רבים, בעיקר בתחום הסחר הבילטרלי. שתי המדינות עורכות מספר ועידות דו-צדדיות על מנת להגביר את היקף הסחר ושיתופי הפעולה ביניהן. במרץ 2008, סעיד סייד-ביג, שגריר טג'יקיסטן בפקיסטן הודיע כי טג'יקיסטן מוכנה לסחור בחשמל זול עם פקיסטן ואיראן.
המרחק בין המדינות הוא 15.5 ק"מ (בנקודה הקרובה ביותר). קהילת הטג'יקים בפקיסטן מוערכת בכ-1.2 מיליון תושבים, רוב קהילה זו התיישבה בפקיסטן בשל התנאים הכלכליים במדינתם. רבים מהם התיישבו בצפון המדינה. בשנת 1971, עם פלישת ברית המועצות אל אפגניסטן, מספר גדול של פליטים טג'יקים התיישבו ברחבי פקיסטן. המספר המדויק של פליטים אלו קשה לקביעה מכיוון שרבים מהם אינם מחזיקים בתעודות זהות רשמיות במפקדים הרשמיים בפקיסטן. עם זאת, פליטים טג'יקים רבים שהתיישבו בפקיסטן חזרו אל ארצם.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, ייצאה טג'יקיסטן לפקיסטן סחורה בשווי 18.5 מיליון דולר אמריקאי. הסחורה כללה כותנה גולמית (99.6%), משי גולמי, סיבי זכוכית, אלקטרומגנטים וחומצות. לעומתה, פקיסטן ייצאה לטג'יקיסטן סחורה בשווי 4.37 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם תרופות, סוכר גולמי, ממתיקי סוכר, ביצים, חלב, סכיני גילוח, צמנט, אורז, פרי הדר, פירות טרופים ומוצרי חלב.
קת'לין ריין
קת'לין ג'סי ריין CBE (באנגלית: Kathleen Jessie Raine; 14 ביוני 1908 – 6 ביולי 2003) הייתה משוררת, מבקרת וחוקרת ספרות בריטית, אשר כתבה בעיקר על ויליאם בלייק, ו. ב. ייטס ותומאס טיילור. ידועה בשל התעניינותה במתודות שונות של רוחניות, כאשר הבולטות ביותר הן הפלאטוניזם והנאופלאטוניזם, היא הייתה חברה מייסדת של אקדמיית טמנוס.
חייה
ריין ציינה כי השירה הייתה טבועה עמוק עמוק בתוך חיי היומיום של משפחת אמה: "מהצד של אמי ירשתי את השירים והבלדות של סקוטלנד, מושרות או מדוקלמות על ידי אמי, דודות וסבתות, שלמדו זאת, בתורן מאמותיהן ומסבתותיהן... שירה הייתה תמצית החיים". ריין שמעה וקראה את התנ"ך מדי יום, הן בביתה, הן בבית הספר, כשהיא מפנימה את רוב הנאמר בספר הקודש, בלבבה. אביה, אשר היה אנגלי במוצאו, שימש בתור מנהל התיכון המחוזי באילפורד. הוא החל ללמוד את שירתו של וורדסוורת' לצורך עבודת התזה שלו לתואר שני בספרות אנגלית והייתה לו אף תשוקה ללימודיו של שייקספיר וריין צפתה במרבית המחזות שנכתבו על ידי שייקספיר בהיותה ילדה. מצד אביה היא החלה לאהוב ללמוד את תחום האטימולוגיה ואת ההיבט הספרותי של השירה, הצד המקביל להתעמקותה במסורות השירה שבעל-פה. היא כתבה שבעבורה, שירה "לא הייתה משהו שהומצא אלא דבר שהוענק במתנה... בצורה שבה גודלתי, בבית שבו משוררים היו כל כך מוערכים, זה היה אך טבעי  ששאיפתי תהיה להיות משוררת". היא גילתה בפניו של אביה את דבר שאיפתה, אשר הוא מצדו, גילה ספקנות לגבי תוכניתה. "לדידו של אבי", כך היא כתבה "משוררים היו שייכים לעולם גבוה יותר, למימד אחר; לומר שאם מישהו היה חולם להיות משורר זה היה  בשבילו כמו לומר שמישהו מעוניין לחבר את הבשורה החמישית". לעומת זאת, אמה עודדה את שירתה של ריין עוד מינקות.
ריין קיבלה את חוק חינוכה בבית הספר התיכון המחוזי, אילפורד, ולאחר מכן החלה לקרוא וללמוד בנושאי מדעי הטבע, כולל בוטניקה וזואולוגיה, זאת במסגרת השתתפותה בתערוכה בבית גירטון קולג', קיימברידג', כשהיא מקבלת את התואר השני שלה במקום זה, ב-1929. במהלך שהותה בקיימברידג' היא פגשה את יעקב ברונובסקי, ויליאם אמפסון, האמפרי ג'נינגס ומלקולם לאורי. מאוחר יותר בחייה, היא הייתה ידידתו ועמיתתו לעבודה של המחנך והמקובל, זאב בן שמעון הלוי.
ריין נישאה להיו סייקס דייוויס בשנת 1930. היא עזבה את דייוויס בשביל צ'ארלס מאדג' והיו להם שני ילדים ביחד, אבל נישואיהם לא צלחו. הייתה לה גם תשוקה נכזבת לגאווין מקסוול, אשר לה הוא לא נענה. ספרו המפורסם ביותר של מקסוול, "מעגל המים הצלולים", אשר לאחר מכן עובד לסרט באותו שם, בכיכובה של וירג'יניה מק'קנה, נלקח משורה בשירה של ריין "נישואי הנפש". מערכת היחסים עם מקסוול הסתיימה ב-1956 כאשר ריין איבדה את חיית המחמד שלו, הלוטרה מיג'ביל, ובעקיפין, גרמה למות החיה. ריין לקחה על עצמה את האחריות, לא רק בשל אובדנה של מיג'ביל, אלא בשל קללה אותה פלטה זמן קצר לפני כן, מתוסכלת מההומוסקסואליות של מקסוול: "תן לגאווין לסבול במקום הזה כפי שאני סובלת עכשיו". ריין האשימה את עצמה, לאחר מכן בשל כל האסונות שעבר מקסוול, החל במותה של מיג'ביל וכלה במחלת הסרטן שממנה הוא נפטר בשנת 1969. מ-1939 ועד 1941, ריין וילדיה גרו במשותף בבית ברחוב וורדסוורת' 49א, שבעיירה פנרית' עם ג'נט אדם סמית' ומייקל רוברטס ומאוחר יותר התגוררו בעיירה מארטינדייל. היא הייתה חברתה של ויניפרד ניקולסון.
שני ילדיה של ריין היו אנה הופוול מאדג' (נולדה  ב-1934) וג 'יימס וולף מאדג' (1936–2006). ב-1959, ג'יימס נישא לג'ניפר אליסטון, אשר הייתה בתם המשותפת של אחת מידידותיה של ריין, האדריכלית ומתכננת הערים ג'יין דרו מנישואיה לאדריכל ג'יימס אליסטון. דרו הייתה צאצאית ישירה של הנאו-פלטוניסט תומאס טיילור אשר אותו חקרה ריין ואשר עליו היא חיברה ספרים ומאמרים. לפיכך נוצר קשר בין ריין לטיילור  דרך שני הילדים שנולדו לבנה במסגרת נישואיו.
לקראת מותה, אשר נגרם בעקבות תאונה שעברה, ריין התגוררה בלונדון.
יצירותיה ועבודותיה
ספר השירה הראשון שלה, "אבן ופרח" (1943), אשר פורסם על ידי המשורר הטמילי מירי ג'יימס ת'וראי ראג'ה טאמבימוטו, אויר על ידי ברברה הפוורת'. בשנת 1946 יצא לאור האוסף "חיים בזמן", ולאחריו, ב-1949 יצא לאור, נקבת הפיתון. אוסף השירים שלה (2000) נשען על אחד עשר כרכי השירה הקודמים שלה. בין ספריה הקלאסיים ניתן לכלול את הספר "מי אנחנו?". לאחר ספר זה יצאו לאור ספרי שירה ופרוזה רבים, ביניהם ניתן לכלול את יצירת המופת האקדמית שלה, החיבור בן 2 הכרכים על ויליאם בלייק: "ויליאם בלייק והמסורת" (פורסם ב-1969, כאשר רוב הטקסט שלו לקוח מסדרת ההרצאות על שם אנדרו מלון שהיא העבירה בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה, ב-1968), אשר הדגימו את עתיקותה, עקביותה ויושרתה של הפילוסופיה של ויליאם בלייק, כאשר היא מפריכה על דרך הניגוד את טענתו של תומאס סטרנס אליוט, לגבי בלייק ("אוסף המאמרים", 1932).
סיפור חייה מסופר בשלושת כרכי האוטוביוגרפיה הבולטים בשל נסיונותיה כמחברת ליצוק מבניות לזכרונותיה, כך שיהיו בעלי גוון של מיתוס, גם אם באופן חלקי ובכך לקשור את חייה למימד רחב יותר. ניסיון זה משתקף גם בדפוסי השירה שלה, בהם ניתן לראות השפעה של המשורר האירי ו. ב. ייטס. שלושת הספרים פורסמו במקור בנפרד ואחר כך אוחדו לידי כרך אחד בודד, אשר נקרא בשם "אוטוביוגרפיות" (תוך שהיא מחקה בכך באופן מודע את ייטס) ואשר נערך על ידי לוסיין ג'נקינס.
ריין הכינה תרגומים ליצירות פרי עטו של הסופר הצרפתי אונורה דה בלזק: הדודנית בט (צרפתית: Cousine Bette; אנגלית: Cousin Bette, תורגמה בשנת 1948)  ו"אשליות אבודות" (צרפתית: Illusions perdues; אנגלית: Lost Illusions, תורגמה בשנת 1951).
היא הייתה כותבת קבועה ברבעון, "עיונים בלימודי דת השוואתיים", אשר עסקו למשל בנושאים כגון סימבוליזם דתי ודנו בגישה הטרדיציונליסטית. ב-1981, ביחד עם קית' קריצ'לואו, בריאן קיבל ופיליפ שררד, היא הייתה אחת ממייסדי כתב העת והמגזין טמנוס, ולאחר מכן, בשנת 1990, ייסדה במשותף עמם את אקדמיית טמנוס ללימודים אינטגרטיביים, אקדמיה להוראה אשר הדגישה פילוסופיה אוניברסליסטית רב-צדדית ואשר בדרך כלל תמכה בדעותיה הפלטוניות והנאופלטוניות בנושאי שירה ותרבות. היא חקרה את הנאו-פלטוניסט תומאס טיילור ופרסמה מבחר מחיבוריו.
ריין הייתה עמיתת מחקר בגירטון קולג' בין 1955 ל-1961. היא לימדה באוניברסיטת הרווארד לפחות קורס אחד על מיתוס וספרות אשר הוצע  למורים ופרופסורים בפגרת הקיץ. היא גם הרצתה על ייטס ובלייק ועל נושאים נוספים ב ייטס סקול, סלייגו, אירלנד, בקיץ של 1974. כפרופסורית באוניברסיטת קיימברידג וכמחברת של מספר ספרים, היא הייתה מומחית לקולרידג', בלייק, וייטס. בשנת 1969 ביחד עם ג'ורג' מילס הארפר היא פרסמה מחקר על תומאס טיילור, פילוסוף בריטי.
המלחין העכשווי דייוויד מת'יוס כתב מחזור שירים, "ממלכת הזהב", אשר שאב את השראתו מכמה משיריה של ריין.
האמנית הרב תחומית דניאלה חי יצרה עבודת וידאו עם שירה "לחש של בריאה" בתרגומו של יהודה אטלס. בהשראת השיר כתבה מאמר הנקרא "גולם, את הפרפר" שהתפרסם בביטאון מכון מופ"ת (ביטאון מספר 56 בנושא "מורים עם לקויות למידה").
אותות כבוד
ריין קיבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מכמה אוניברסיטאות בבריטניה, צרפת וארצות הברית וזכתה בפרסים ובאותות כבוד רבים נוספים, כולל בפרס עדנה סנט וינסנט מיליי מטעם אגודת השירה האמריקנית (תאריך לא ידוע), וגם:
ביוגרפיה
No End to Snowdrops, Philippa Bernard. Shepheard-Walwyn (Publishers) Ltd, 2009, ISBN 978-0-85683-268-0
חרוט טיילור
חרוט טיילור הוא צורת החרוט אשר נצפה כאשר טיפת מים מושפעת על ידי שדה חשמלי חיצוני. חשיבותו נובעת מהשימושים הרבים שנגזרו מתופעה זו ומהעובדה שהטיפה המיוננת פולטת סילון של נוזל מעבר למתח סף מסוים, כגון תהליך הנקרא electrospraying (התזת נוזל על ידי שימוש במתח חשמלי), electrospinning (יצירת סיבים מנוזל) ותהליכי ריסוס הידרודינמיות שונות. בנוסף, חרוט טיילור חשוב במדחפי FEEP וקולואיד אשר משמשים בבקרה יעילה של דחף חלליות.
היסטוריה
תופעה זו תוארה על ידי סר ג'. א. טיילור בשנת 1964 מבחינה מתמטית במאמר. המאמר נבע מתופעות שתועדו במאמרים קודמים, כגון עבודתו של זלני, שצילם קונוס-סילון של גליצרין תחת שדה חשמלי גבוה, וכן עבודות אחרות של כמה מדענים אחרים: וילסון וטיילור (1925), נולאן (1926) ומקי (1931). טיילור היה מעוניין בעיקר בהתנהגות של טיפות מים בשדות חשמליים חזקים, כמו בסופות רעמים.
היווצרות חרוט טיילור
כאשר נפח קטן של נוזל מוליך חשוף לשדה חשמלי, צורת הנוזל מתחילה להתעוות מהצורה הסטנדרטית של טיפה, שנובעת ממתח פנים וגרוויטציה בלבד. שדה חשמלי קטן יגרום לטיפה להתחיל לקבל צורה של חרוט, עם צדדים קמורים וקצה מעוגל. עם הגדלת השדה החשמלי הקצה של החרוט מתחדד, עד שמתקבל חרוט עם קצה חד יותר במצב שיווי משקל, כאשר הזווית בקצה היא 98.6 מעלות. כאשר מגדילים את המתח (ובכך את השדה החשמלי) מעבר למתח סף מסוים נוצר היפוך בקצה החרוט ונפלט מהקצה סילון של הנוזל. זה נקרא חרוט-סילון ומהווה את תחילתו של תהליך ה-electrospraying, שבו הנוזל המיונן עשוי להיות מועבר לשלב הגז. נמצא כי על מנת להשיג קונוס-סילון יציב צריך להשתמש במתח גבוה במעט ממתח הסף. הפעלת מתח גדול בהרבה יכול ליצור מצבים אחרים של התפוררות החרוט.
תאוריה
סר ג'. א. טיילור תיאר את התופעה לראשונה בשנת 1964 באופן תאורטי, כאשר המחקר נשען על שתי הנחות כלליות: (1) פני השטח של החרוט הוא משטח שווה פוטנציאל, ו-(2) הקונוס קיים במצב של שיווי משקל יציב. טיילור מצא כי על מנת לענות על שני קריטריונים אלו המתח צריך להיות אקסי-סימטרי מבחינת האזימוט וכן נדרש שיהיה לפוטנציאל תלות בשורש הרדיוס העקמומיות של החרוט \sqrt{R}\,. טיילור מצא כי הפוטנציאל הנדרש הוא: כאשר הוא פולינום ליג'נדר מסדר חצי, ו \theta _0\, הוא האפס הראשון של פולינום זה. מהביטוי הזה לפוטנציאל נובע כי כאשר מגדילים את המתח למתח הסף כך שמשטח החרוט יהיה שווה פוטנציאל, ייווצר חרוט מושלם בזווית של, או 98.6°.
יחסי סמואה–פקיסטן
יחסי סמואה–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת סמואה העצמאית לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היסטוריה
פקיסטן וסמואה כוננו את יחסיהן הדיפלומטיים הרשמיים ב-7 במרץ 1983, פקיסטן הייתה המדינה ה-27 במספר לכונן את יחסיה עם סמואה.
בספטמבר 2014 השתתפה פקיסטן בוועידת המדינות המתפתחות שהתקיימה באפיה, בירת סמואה. באוקטובר 2016 נערך טקס גדול בעת ביקור הנציב הגבוה של פקיסטן בניו זילנד ואיי האוקיינוס השקט בסמואה. הוא נפגש עם בעלי תפקידים חשובים.
פאלאדה (אסטרואיד)
הוא התגלה ב-2 בספטמבר 1994, בידי האסטרונום הגרמני פריימוט בורנגן במצפה קרל שוורצשילד  בטוטנבורג  שבמזרח תורינגיה, גרמניה.
האסטרואיד נקרא על שם הסופר הגרמני הנס פאלאדה.
צ'יוטה
צ'יוטה (שם מדעי: Sechium edule כינויים נוספים: שׁוּ שׁוּ,כּרִיסְטוֹפִין, יֶרֶק אַגָּס, מְלָפְפוֹן קוֹצִים ועוד) הוא סוג צמח ממשפחת הדלועיים. משפחה זו כוללת צמחי גן מוכרים כגון קישוא, מלון, מלפפון ואחרים. מקורו של הצ'יוטה הוא במסו-אמריקה, וכיום מגדלים אותו בכל רחבי העולם. גידול הצ'יוטה מתבצע בעיקר במדינות ברזיל, קוסטה ריקה, אבחזיה וגאורגיה המייצאות את היבולים לאירופה, וכן בווראקוס המייצאת את הצ'יוטה לארצות הברית.
כמעט כל חלקי הצמח ראויים למאכל.
רוב אוכלי הצ'יוטה, מכירים את פירות הצמח, הנצרכים לרוב לאחר בישול קצר, כמו דלעת וקישוא. אך למעשה גם שאר חלקי הצמח: שורש, גזע, גבעולים, עלים וזרעים ראויים למאכל. חלקי הצמח הרכים משמשים כמרכיב בסלטים שונים, בעוד החלקים הקשים מתבשלים כמו ירקות שורש.
השם
מקור השם הוא בשפה האצטקית. ומשמעותו דלעת קוצים. באנגלית מכונה לפעמים הפרי ירק אגס (vegetable-pear), בגלל צורתו המזכירה אגס, ובגרמנית שטאכלגורקה - מלפפון קוצים.
טקסונומיה
הצמחה תועד לראשונה בבוטניקה המודרנית בעבודתו של פטריק בראון בשנת 1756 "Civil and Natural History of Jamaica". אולוף שוורץ כלל אותו בשנת 1800 בשמו הנוכחי Sechium.
תקיפת נמר
תקיפת נמר היא תקיפת אנשים הנגרמת בידי נמרים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה ובמספר מדינות באסיה, אם כי למרות התפוצה הנרחבת של הנמר בין דרום לסהרה ודרומה של אסיה, התקיפות נרשמות בעיקר בסביבות הודו ונפאל שם ישנו חיכוך גדול בין אנשים לחיות בר. תקיפות מעטות יותר מגיעות מאפריקה, הרפובליקה העממית של סין ומרכז אסיה.
בהשוואה לטיגריס ולאריה הנמר פחות תוקפני ומבין החתולים הגדולים רק היגואר ונמר השלג פחות קטלניים ממנו, מאחר שהוא יותר חלש ומאחר שהוא ניזון מטרף קטן יותר. עם זאת אוכלוסייתם גדולה משל אריות וטיגריסים ולעיתים גובלת ביישובים של האדם, זאת בנוסף על החרישיות ועל האתלטיות הגבוהה יותר שלהם. בהודו התקריות החלו להתפשט בעיקר לאחר עיור מואץ במאה ה-19 וה-20 בידי הכוחות הבריטים בהודו, מה שגרם לאוכלוסיית הנמרים לאבד את בית גידולה ולהתקרב לאדם.
במספר מדינות בהודו הקונפליקט גבוה ביותר. התקיפות הקטלניות ביותר התרחשו במחוז בגלפור בביהר שבצפון-מזרח הודו, שם נהרגו מעל 350 אנשים בין 1959 ל-1962. כיום רוב התקיפות מגיעות מהמדינות גוג'ראט, הימאצ'ל פרדש, מהאראשטרה, אוטראקהאנד ומערב בנגל וכן בנפאל, שם התקיפות חמורות פי 16 מכל מקום אחר ונהרגים בה 1.9 אנשים כל שנה. תקיפות נמר גורמות למוות של 55 אנשים בשנה בממוצע כשבעבר המספרים היו יותר גבוהים. בתת-היבשת ההודית מדווח שנהרגו 11,909 אנשים בין 1875 ל-1912.
הנמרים זכאים להגנה מציד בחוק, ורק למספר ציידים מותר להרוג נמרים שידועים כאוכלי אדם, וגם אז רק אם נראה שהתקיפות ימשיכו. באוטראקהאנד, בה נודעו הרבה אוכלי אדם נורו 45 נמרים בין 2001 ל-2010 בידי ציידים, אף שלפעמים מותר להרוג גם נמרים שמנסים לאכול חיות, מאחר שהחקלאים צפויים להגן על החיות ולהיפגע בתהליך מהנמר. במקומות אחרים הקונפליקט מוקטן בידי הממשלה המציעה פיצוי כלכלי לחקלאים שחיותיהם נטרפו.
נמרים תוקפים בעיקר בשעות הלילה, אז טרפם לרוב ישן והם משתמשים בניביהם החזקות וטפריהם כדי לפגוע בגרון, הגולגולת או בעמוד השדרה, מה שגורם למוות מהיר. גם אנשים ששרדו תקיפה עלולים למות מזיהומים משיני הנמר או מפציעות. למעשה, עד להופעת האנטיביוטיקה 75% מאנשים ששרדו מתקפה נהרגו מסיבות אלה. הנמרים תוקפים הן בטבע והן בקרבה ליישובים ובפאתי כפרים. מספר תקריות התרחשו גם בשבי ובגני חיות.
נמרים אוכלי אדם
הנמר אינו אוכל אדם קבוע אך הוא ניזון מפרימטים המהווים לעיתים 80% מתזונתם, לרבות גורילות, מה שיכול להפוך אותו לאוכל אדם בעת הצורך. בנוסף תקריות של ציד חיות משק מובילים את הנמר הן לקרבה לאדם והן לעימותים תכופים עם חקלאים שלעיתים נהרגים.
נמר המתחיל לצוד אנשים הוא אף קטלני יותר מטיגריס, מאחר שהוא חי בקרבה גדולה יותר לאדם והוא חרישי יותר, אתלטי יותר ומסוגל לנתר מעל עצים או אף חומות. נמרים אף שברו קירות רעועים בכפרים ואז צדו ילדים או אף מבוגרים. בכמה תקריות, נמרים שצדו כבשים ועזים מכפרים התחילו לאכול גם ילדים, ובתקרית אחת שבה נמר חדר לדיר עם 40 עזים הנמר טרף ילד במקום העזים, לאחר שהתרגל לבשר אדם.
כפר הנוער בן יקיר
כפר הנוער הדתי בן יקיר הוא כפר נוער חינוכי-טיפולי שנפתח בשנות ה-40'. הכפר נוהל על ידי הרב שלמה צוקרמן כישיבה חקלאית בשנות ה-50 וה-60 בשיתוף עם הסוכנות היהודית. שוכן בכפר הרא"ה שבעמק חפר.
הכפר נקרא על שם הפסוק הנאמר בהפטרת קריאת התורה בראש השנה שמקורו מספר ירמיה (ירמיהו אל, יט); "הֲבֵן֩ יַקִּ֨יר לִ֜י אֶפְרַ֗יִם אִ֚ם יֶ֣לֶד שַׁעֲשֻׁעִ֔ים כִּֽי־מִדֵּ֤י דַבְּרִי֙ בּ֔וֹ זָכֹ֥ר אֶזְכְּרֶ֖נּוּ ע֑וֹד עַל־כֵּ֗ן הָמ֤וּ מֵעַי֙ ל֔וֹ רַחֵ֥ם אֲֽרַחֲמֶ֖נּוּ נְאֻם־יְהֹוָֽה".
הכפר נמצא בקרבת היישובים: חיבת ציון, אלישיב, חרב לאת, גאולי תימן וחוגלה. הכפר מיועד לנערים בגילאי 12-18 ומהווה בית לכ-100 חניכים. הכפר משמש מעטפת של חינוך פורמלי, חוגי העשרה בשעות אחר-הצהריים, חינוך דתי יהודי, מערך טיפולי, הכנה לצבא, הקניית כישורי חיים ומסגרת פנימייתית מעשירה.
כיום, מנוהל הכפר בידי מוטי אדואן. בכפר צוות מנהלתי, צוות חינוכי אשר שייך לבית הספר ולפנימייה, צוות צעיר של בנות-שירות וש"שנים, וצוות טיפולי אשר שייך לטיפול וחוגים.
What Happens in a Small Town
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הקאנטרי איירפליי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ברנטלי גילברט, רט אקינס, ברוק בריהיל וג'וש דאן והופק על ידי דן האף. לאחר שאל הוציאה את הסינגל אחרון "Champagne", מתוך אלבום האולפן השלישי שלה The Project, הוחלט כי היא וברנטלי גילברט יקליטו יחד את השיר "What Happens in a Small Town".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-33 מיליון השמעות.
הצלחה
השיר זכה להצלחה רבה בארצות הברית, כאשר הגיע למקום הרביעי במצעד הקאנטרי איירפליי של המדינה, תוך שהפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר של השניים במצעד. במצעד סוף השנה שהתפרסם בסוף שנת 2019, דורג השיר במקום השלישי והפך לאחד משירי הקאנטרי המצליחים ביותר במדינה באותה השנה.
בנוסף לכך, דורג השיר גם ברשימת סוף השנה של מצעד שירי הקאנטרי.
אלכסנדר סטופין
אלכסנדר סטופין (ברוסית: Александр Ступин; 24 בפברואר 1776 – 12 באוגוסט 1861) היה צייר ומורה לאמנות רוסי. הוא ייסד והוביל את בית הספר לציור בארזמאס.
ביוגרפיה
הוא היה בנו הבלתי חוקי של אציל. בשנת 1787 הפך לחניך בבית המלאכה לציור אייקונים בטמניקוב. עם סיום הקורס בשנת 1799, הוא נסע לסנט פטרסבורג ללימודים נוספים באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל איוואן אקימוב. ב-1802 סיים עם תעודה (תואר שני) ו-200 רובל להוצאות, באדיבות מנהל האקדמיה.
לאחר מכן חזר לארזמאס, שם השתמש בחלק מהכסף כדי להקים את בית הספר הראשון לאמנות מחוץ לעיר גדולה. בשנת 1809, האקדמיה גילתה עניין בבית ספרו, כיבדה אותו בתואר "אקדמי" ושלחה יצירות אמנות מקוריות או יציקות גבס לתלמידיו להעתיק.
אמנים ידועים רבים החלו את לימודיהם אצל סטופין, ביניהם אבגרף קרנדובסקי, וסילי ראב ו-וסילי פרוב. בשנת 1836, לאחר שמצא את עצמו עסוק בהפעלת בית הספר ובהוראה, הוא שכר את אחד מתלמידיו לשעבר להיות מפקח.
שבע שנים לאחר מכן, בית הספר וביתו נהרסו בשריפה. הוא טען כי השריפה נעשתה על ידי אנשים "קנאים", ככל הנראה שבחרו להתעלם מהעובדה שהייתה מתיחות בין בית הספר לקהילה עקב השימוש בדוגמניות עירום ובפסלי גבס, אותם גינה כומר מקומי אחד כ"אלילים ". עם זאת, הוא התאושש ובנה מחדש, ועד 1846 היה המקום גם מוזיאון קטן עם ספרייה. ב-1862, זמן לא רב לאחר מותו של סטופין, נסגר בית הספר.== גלריה ==
בילאל אבן רבאח
בילאל אבן רבאח (בערבית: بلال بن رباح, או אל "בילאל אל-חבשי"; נולד בין השנים 578-584 במכה) היה הבן של עבד ערבי מערב הסעודית, הוא נחשב כמואזין הראשון באסלאם ומוספר אודותיו שנבחר לתפקיד על ידי מוחמד עצמו.
תולדותיו
בילאל נולד לאבא שהיה עבד ערבי מערב הסעודית, בעוד שאמו הייתה בת אצולה חבשית (אתיופיה של ימינו) שנלכדה לעבדות. הוא היה בין העבדים ששוחררו על ידי אבו בכר. לאחר שהתאסלם סבל קשות בידי בני קורייש.
לאחר ההג'רה מינה מוחמד את בילאל למואזין במסגד שהוקם באל-מדינה, בשל הסבל שעבר ובשל קולו הערב בקריאת מאמיני האסלאם לתפילה.
הוא נפטר בין 638–642. קברו של בילאל נמצא בבית הקברות העתיק באב א-צע'יר בדמשק.
באסלאם המאוחר
מסופר כי בילאל היה בין הנאמנים ביותר למוחמד ולעלי בן אבי טאלב מבין חברי הצחאבה. מעמדו המכובד בתקופת ייסוד האסלאם מוצג לעיתים כראיה על חשיבות השויון הבין גזעי באסלאם.
על פסגת הר כביר צפונית להתנחלות אלון מורה, ישנו מבנה שנבנה, על פי המסורת, לכבודו.
אמל אמין
אֶמֶל אֶמִין (נולדה ב-12 בדצמבר 1938) היא משוררת, מתרגמת, טורקולוגית, ומחנכת טטארית-קרימית ילידת רומניה. היא יוצרת בשפה הטורקית. על אף שרוב שירתה היא שירה חופשית, לעיתים היא יוצרת במשקל הברתי. מתוך חיבה לפרוזודיה ערבית היא פרסמה גם בסוגות הע'זאל והרובעיאת. היא חברה באיגוד הסופרים של רומניה ובאגודת הלשון הטורקית.
ביוגרפיה
אמין נולדה בפזרג'יק, דוברוג'ה, ממלכת רומניה, אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מסרה רומניה את דרום דוברוג'ה לבולגריה, והעיר נקראת כיום דובריץ'. בנעוריה בבולגריה למדה בבית ספר תיכון בסופיה, ובשנת 1960 השלימה לימודי פילולוגיה באוניברסיטת סופיה, בהתמחות בלימודי המזרח. היא התפרנסה מהוראת טורקית בדובריץ' ובבלוגראדץ, במחוז וארנה.
בשנת 1967 נישאה לאדם בשם אטילה ברומניה, והעתיקה את מושבה לקונסטנצה. בכך הפכה לאחת מראשוני המורים לטורקית ברומניה. משנת 1972 הורתה בתיכון הפדגוגי בקונסטנצה. מאז 1991 מרצה אמין על ספרות טורקית בפקולטה למדעי הרוח ובמכללה למורים באוניברסיטת אובידיוס בקונסטנצה.
שירתה קובצה בספרים שראו אור ברומניה ובטורקיה, ושמותיהם:
הפועל ניר רמת השרון
הפועל ניר רמת השרון היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר רמת השרון, המשחקת בליגה הלאומית. מגרשה הביתי הוא אצטדיון גרונדמן, המכיל כ-4,300 מקומות ישיבה.
היסטוריה
הקבוצה "הפועל רמת השרון" הוקמה ב-1957 והחלה את דרכה בליגה ג'. קבוצה זו בילתה את רוב שנותיה בליגות הנמוכות (ליגה א' וליגה ב') כקבוצה חצי-מקצוענית המנסה להעפיל לליגות הגבוהות ללא הצלחה. בסוף עונת 1983/1984 הצליחה לראשונה להעפיל לליגה השנייה. בעונת 1984/1985 שיחקה הקבוצה בליגה הארצית והייתה זקוקה לניצחון במחזור הסיום על הפועל ירושלים כדי לעלות לליגה הראשונה, אך הקבוצה הפסידה. שנה מאוחר יותר ירדה לליגה א' וכעבור שנתיים חזרה לליגה ב'.
בשנת 1991 הקים מאיר יצחקי, אחיו של ניר יצחקי, כדורגלן הקבוצה בעבר, שנפטר באותה השנה בגיל 18 כתוצאה משבץ מוחי, את קבוצת "מכבי ניר רמת השרון" להנצחת שם אחיו. לאחר מספר שנים במהלך אמצע שנות ה-90 הקבוצות מכבי והפועל רמת השרון אוחדו והקבוצה החדשה נקראה "עירוני ניר רמת השרון". כיום שמה המלא הוא הפועל ניר רמת השרון.
לאחר האיחוד, מצב הקבוצה החל להשתפר בהדרגה והיא החלה לטפס במעלה הליגות. בשנת 1996 עלתה הקבוצה חזרה לליגה א' (הליגה השלישית). בשנת 2000 סיימה רמת השרון במקום השני בליגה א' ולא הייתה אמורה לעלות לליגה הארצית, אולם האיחוד בין בית"ר תל אביב לשמשון תל אביב גרם לעלייתה של רמת השרון לליגה הארצית. בעונת זכתה בגביע הטוטו של הליגה הארצית (הליגה השלישית). בשנת 2004 העפילה רמת השרון לליגה הלאומית (ליגת המשנה).
בעונת עלתה רמת השרון לליגה הבכירה, ליגת העל לראשונה בתולדותיה. כמו כן, באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע הטוטו של הליגה הלאומית. מאחר שאצטדיון גרונדמן, בו שיחקה עד אז, לא עמד בדרישות ההתאחדות לכדורגל לאירוח משחקי ליגת העל, אירחה הקבוצה את משחקי הבית שלה באצטדיון וינטר ברמת גן, עד לסיום הכשרתו של אצטדיון גרונדמן במרץ 2012.
לקראת עונת הציג המועדון סמל חדש, בסוף העונה הקבוצה ירדה לליגה הלאומית לאחר שלוש עונות רצופות בליגת העל.
בעונת זכתה קבוצת הנוער של המועדון בגביע המדינה לנוער ע"ש אבי רן.
סגל נוכחי
נכון ל-27 באוגוסט 2021
תארים
גביע הטוטו (ליגת המשנה)
גביע הטוטו (הליגה השלישית)
ויתניה
ויתניה בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת בייזום, פיתוח, החזקה והשבחה של נדל"ן מניב. ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב. מנכ"ל החברה הוא עפר זיו ויו"ר החברה הוא אהוד סמסונוב.
לחברה הסכם ניהול, בניה והקמת פרויקטים עם חברת SGS חברה לבניין בע"מ, דבר המקנה לה יכולת ביצוע ותפעול ברמה גבוהה.
היסטוריה
החברה הוקמה בינואר 1995. במרץ 2008 הנפיקה החברה איגרות חוב לציבור והפכה ל"חברת איגרות חוב". באוגוסט 2015 מניות החברה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והיא הפכה לחברה ציבורית. בעלי מניות עיקריים בחברה הם הראל חברה לביטוח, פליינג קרגו, האחים דן וגד פרופר, גיתם מערכות תדמית. 20.6% ממניות החברה נמצאים בידי הציבור.
החברה פועלת בעיקר בישראל, במישרין ובאמצעות חברות בנות, בתחומי ייזום, בנייה, השבחה, השכרה והפעלה של נכסים מניבים הכוללים שטחי משרדים, מסחר וחניות וכן בבנייה למגורים. כ-80% מהכנסות החברה בשנת 2020 נבעו משטחי משרדים והחניות המשרתות אותם. בסוף 2020 היו לחברה כ-220,000 מ"ר של נכסים מניבים (כולל נכסים המוחזקים באמצעות עסקאות משותפות) ובבעלותה היו מקרקעין בישראל בשלבי תכנון והקמה שונים להקמת כ-280,000 מ"ר נכסים נוספים.
מיזמים בולטים:
קליין לאוטרארהורן
גאוגרפיה
ההר נמצא במזרח הרכס המרכזי של האלפים הברניים ברכס החוצה את הרכס המרכזי לרוחבו המתחיל בהר מטנברג שמעל העיירה גרינדלוולד וממשיך דרך ההרים קליין שרקהורן, שרקהורן, לאוטרארהורן, קליין לאוטרארהורן והוגיהורן ועד להר הלאוטראר רוטהורנר, שם מסתיים הרכס מעל קרחון פינסטראר.
הקליין לאוטרארהורן יחד עם ההוגיהורן והלאוטראר רוטהורנר מפרידים גם בין קרחון פינסטראר וקרחון סטראלג (Strahlegg Glacier) המהווים יחד עם קרחון לאוטראר את קרחון אונטראר.
פאלאדה
פאלאדה הוא שם משפחה.
דפני ליף
ביוגרפיה
ליף נולדה וגדלה בשכונת רחביה שבירושלים. בתם של טניה ליף, מנהלת פרויקטים בקרן למפעלים מיוחדים במוסד לביטוח לאומי, ושל המלחין פרופ' ינעם ליף, הנשיא לשעבר של האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
למדה בגימנסיה העברית רחביה.
בשנת 2002, בגיל 16, עברה עם משפחתה לכפר שמריהו.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון, במגמת קולנוע.
באותה שנה חתמה ליף על "מכתב השמיניסטים" שבו חותמיו הצהירו כי הם "מסרבים להיות חיילים של הכיבוש". בשל מחלת הנפילה בה היא חולה, לא גויסה לצה"ל.
בגיל 14 עברה ליף אונס. ליף התייחסה למקרה ואמרה.
בשנת 2005 עברה לתל אביב והחלה את לימודיה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב שאותם סיימה ב-2008.
בשנת 2011 חלה המחאה החברתית, שליף הייתה ממוביליה. בינואר 2013 הוגש נגד ליף כתב אישום בגין התפרעות, השתתפות בהתפרעות, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו ושימוש בכוח או באיומים למנוע מעצר. שופט בית משפט השלום בתל אביב שמאי בקר זיכה את ליף מכל אשמה, נוכח הודעתו של היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, שעל התביעה לחזור בה מכתבי האישום.
בשנת 2013 עבדה ליף בחברת סטארט-אפ, הייתה לפעילה בתנועה לאיכות השלטון, והחלה לשמש כמנטורית במכון מנדל למנהיגות. בשנת 2014 היא נבחרה כאבירת התנועה לאיכות השלטון והוענק לה פרס.
בשנת 2016, הפכה ליף לטבעונית.
נכון ל-2020, ליף מתגוררת בתל אביב.
מחאת האוהלים
ביולי 2011, עם סיום חוזה שכירות הדירה שלה בתל אביב, התקשתה ליף לשכור דירה אחרת בשל מחירי השכירות הגבוהים. ליף הקימה אוהל מגורים בשדרות רוטשילד ופתחה דף "אירוע" ברשת החברתית פייסבוק, שבו הזמינה אנשים להצטרף למאהל מחאה נגד מחירי הדיור שהוקם ב-14 ביולי בשדרות רוטשילד, סמוך לכיכר הבימה בתל אביב. רבים הצטרפו למחאה, שזכתה לשם "מחאת האוהלים", והציגו דרישות בנוגע ליוקר המחיה ולמקורות ההכנסה של מעמד הביניים בישראל.
ליף נאמה בעצרות המחאה המרכזיות, והייתה מראשי דוברי המחאה בראיונות באמצעי התקשורת. ב-1 באוגוסט נמנתה עם קבוצת מובילי המחאה שנפגשה עם נשיא המדינה שמעון פרס במשכן הנשיא בירושלים.
פעילותה של ליף בהנהגת המחאה ספגה ביקורת מצד חלק מהמוחים, שטענו כי היא ממעטת ללון במאהל המחאה, שהיא פוגעת במשא ומתן ושאינה חלק ממעמד הביניים.
בספטמבר 2011 נבחרה על ידי המגזין "ליידי גלובס" לאשת השנה.
בנובמבר 2011 הודיעה כי היא מעוניינת להפוך את תנועת המחאה בה היא חברה לעמותה, על מנת לאפשר תשלום משכורת לפעילי המחאה. בדצמבר 2011 ניסתה להקים תנועה פוליטית שכל אחד יוכל לרכוש בה מניה ולהשתתף בהחלטותיה.
פעולות נוספות
במרץ 2012 הצטרפה לעתירה שהוגשה לבג"ץ לעצירת מיקור החוץ לתחזוקת קרונות רכבת ישראל, בטענה שהדבר יביא להפרטת הרכבת, אך העתירה נדחתה והעותרים אף חויבו בהוצאות משפט בסך 30 אלף ש"ח.
ב-22 ביוני 2012 נעצרו דפני ליף ומספר פעילים לאחר שניסו להקים מאהל מחאה לא מאושר בשדרות רוטשילד והתעמתו עם פקחים ושוטרים. במהלך העימותים נשברה ידה של ליף. היא שוחררה למחרת. בעקבות אירוע זה הוגש נגדה בינואר 2013 כתב אישום באשמת השתתפות בהתפרעות, הפרעה לשוטר במילוי תפקידו ושימוש בכוח או באיומים כדי למנוע מעצר. באפריל 2014, לאחר פתיחת שלב ההוכחות במשפט, הורה היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, לבטל את כתב האישום נגד ליף ו-9 פעילי מחאה נוספים ובעקבות זאת זיכה אותה בית המשפט מאשמה.באוקטובר 2012 השיקה ביחד עם פעילים חברתיים נוספים חברה לתועלת הציבור בשם "ישראל מחר", האמורה לשמש כארגון חוץ-פרלמנטרי חברתי, מול קהל של מאות מפגינים בתל אביב.
ב-13 ביולי 2013 אורגנה הפגנה על ידי דפני ליף, במלאת שנתיים למחאה ושנה למותו של משה סילמן.
באמצע 2014 חברה למספר פעילים חברתיים ומנהלי קבוצות פייסבוק כדי ליצור את ועד שוכרי הדירות של ישראל.
בספטמבר 2015 יזמה ליף עם המוזיקאית יעל דקלבאום פרויקט בשם ״הדרך הביתה״. פרויקט חברתי-מוזיקלי-תיעודי שנדד ברחבי ישראל במשך 45 ימים.
ליף נטלה חלק בארגון המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בעניין תיקי החקירה נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו. באוגוסט 2017 מחתה בפני המפגינים על כך שאחד המנהיגים של המחאה, אלדד יניב, משתמש במחאה לצורך קידומו הפוליטי. עוד אמרה שיש למחות נגד שחיתות בכל המפלגות.
במרץ 2018, נכללה ברשימת '20 האקטיביסטיות המובילות של ישראל לשנת 2018' של ליידי גלובס.
ביולי 2020 הודיעה כי היא מארגנת מחאה למען העצמאיים והקושי שלהם להתפרנס בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בקולנוע, בטלוויזיה ובתרבות
במהלך לימודיה בחוג לקולנוע החלה ליף לעבוד כעורכת וידאו והמשיכה בכך גם לאחר סיומם. היא ערכה סרטים קצרים, ווידאו קליפים למספר אמנים, ובהם ערן צור, מיכל אמדורסקי ונעם נבו, וכן סרטון לעמותת "ישראל חופשית".
בשנת 2011, הייתה עורכת ראשית של תוכנית הטלוויזיה ״הבית שלכם שווה יותר״ בהנחיית דניאל חסון.
במאי 2012 הוציאה להקת ג'ירפות שיר בשם "דפני דפני", כ"מחווה למי שהציתה את הגפרור הראשון". השיר כלול באלבומם הרביעי "צריך לסגור הכל".
סרט הביכורים של ליף כבמאית, "לפני שהרגליים נוגעות בקרקע", הוקרן בהקרנות בכורה בפסטיבל דוקאביב במאי 2017. בסרט דוקומנטרי זה עוסקת ליף באירועים שהובילו למחאת האוהלים ובאירועים שנבעו ממנה בשנים הבאות, בשילוב חומרי גלם תיעודיים ובחינה עצמית מנקודת מבט רטרוספקטיבית.
יאיר קריידמן
יאיר קריידמן (נולד ב-1 בנובמבר 1932 בחיפה) הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן. היה השחמטאי יליד ישראל הראשון שקיבל תואר זה.
ביוגרפיה
בשנת 1957 קריידמן עבר לתל אביב והתחיל לשחק במועדון שחמט המקומי. הוא השתתף בקביעות באליפויות ישראל בשחמט החל משנת 1957 והישגו הטוב ביותר היה המקום השני.
היה חבר נבחרת ישראל בין השנים 1958–1976. בשנות ה-60 של המאה ה-20 קריידמן החל לשחק בתחרויות בינלאומיות ובשנת 1964 הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי. בשנת 1976 הפך לרב אמן.
עבד שנים רבות במשרד האוצר ובשנת 1995 היה הממונה על הביטוח.
בשנת 2004 הוא היה חבר בנבחרת ישראל (יחד עם מארק צייטלין, יעקב מוריי וידעאל סטפק), שזכתה באליפות העולם לקבוצות סניורים.
שימש בתפקידים מגוונים בהאיגוד הישראלי לשחמט.
נכון לאפריל 2018, בקרב גילאי 85 ומעלה קריידמן מדורג ראשון בעולם, לפי מד כושר והוא רב-האמן הוותיק ביותר בישראל.
יאיר קריידמן באולימפיאדת השחמט
בין השנים 1958 ל-1976 השתתף קריידמן ב-10 אולימפיאדות שחמט:
יחסי סרביה–פקיסטן
יחסי סרביה–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין הרפובליקה של סרביה לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב-1948. מאז 2001, פקיסטן מחזיקה שגרירות בבלגרד. עם זאת, באותה השנה, סרביה סגרה את שגרירותה באסלאמאבאד, בשל סיבות כלכליות. השגרירות הסרבית בבייג'ינג מואמנת גם על פקיסטן.
שיאי סרביה ופקיסטן קיימו מפגשים דו-צדדיים בשולי פסגת ה-NAM במצרים בשנת 2009 שר החוץ הסרבי לשעבר, ווק ירמיץ', ביקר בפקיסטן במרץ 2010 ובדצמבר 2011.ב-24 בדצמבר 2012, פקיסטן הכירה ברפובליקה של קוסובו, אשר סרביה טוענת ריבונות על שטחה. ממשלת סרביה לא הגיבה על ההכרה.
ב-18 במאי 2018, שתי המדינות ציינו 70 שנה של יחסים דיפלומטיים. על פי משרד החוץ הסרבי, סדרה של אירועים תוכננו על ידי השגרירות הפקיסטנית בבלגרד על מנת לציין ציון דרך זה.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, ייצאה סרביה לפקיסטן סחורה בשווי 3.73 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם גרוטאות של כלי שיט, אוכל לחיות, חומרים כימיים, מקררים, מכונות כביסה ומוצרי ברזל. לעומתה, פקיסטן ייצאה לסבריה סחורה בשווי 12.7 מיליון דולר אמריקאי. נתחים גדולים מהסחורה הם בגדים ומוצרי כותנה, נעלי עור, מוצרי ספורט, סיבי נייר, כלים רפואיים, משאבות נוזליות ואורז.
מאיר (הגדול) מפרמישלאן
רבי מאיר (הגדול) מפרמישלאן (תס"ג, 1703 - כ"ב באב תקל"ג, 11 באוגוסט 1773), תלמידו וחברו של הבעל שם טוב וממנהיגי תנועת החסידות.
ביוגרפיה
נולד בפרמישלאן בשנת תס"ג (1702), לבת שבע ולרבי יעקב "תם" מפרמישלאן-קולומייא. בצעירותו עסק במסחר ובני האזור שאינם יהודים כינוהו "מאיר הנאמן", בהיותו כבן 35 עזב את כל עסקיו וישב בבית המדרש וחסידים החלו נוהרים אליו. היה מראשוני תלמידיו וחבריו של הבעש"ט ועל פי המסופר, עזר לו להכניע את שרידי כת הפרנקיסטים בלבוב. לאחר פטירת הבעל שם טוב החל לנהל עדה עצמאית בפרמישלאן. שהה תקופה מסוימת אצל תלמידו רבי שבתי מרשקוב שם שימש כמלמד.
נפטר ב-כ"ב באב תקל"ג (1773) ונקבר בעירו פרמישלאן. בנו רבי אהרן אריה לייב מילא את מקומו בפרמישלאן.
בשנות ה-2000 אותרה מצבתו בבית החיים בפרמישלאן, על ידי ישראל מאיר גבאי - יושב-ראש ועד אהלי צדיקים והוקמה בפתח בית הקברות.
ספריו
חיבר ספר בשם "יאיר אור", העוסק בקבלה, והוא נמצא עדיין בכתב-יד ואסור להדפיסו. ספר אחר המיוחס לו, וגם הוא לא נדפס, נקרא "אור תורתו של רבי מאיר".
דבריו, וחלק מסיפורי-האגדה עליו שמספרם מגיע למאות, כונסו בספרים "אור המאיר" ו"מרגניתא דרבי מאיר". סיפורים על אודותיו נכתבו בשני הפרקים הראשונים של הספר "אספקלריה המאירה", בשני כרכים משנת תשנ"ז (1996), מאת הסופר מרדכי גרליץ.
קישורים חיצוניים
רבי מאיר הגדול מפערמישלאן באתר "אידישע וועלט פארומס".
המין החזק
המין החזק (באנגלית: On the Basis of Sex) הוא סרט ביוגרפי אמריקני מסוג דרמה משפטית משנת 2018, המבוסס על חייה ותיקיה הראשונים של שופטת בית המשפט העליון רות ביידר גינסבורג. הסרט בבימויה של מימי לדר, נכתב על ידי דניאל סטיפלמן. מככבים בו בתפקידים הראשיים: פליסיטי ג'ונס בתפקיד גינסבורג, יחד עם ארמי האמר, ג'סטין ת'רו, ג'ק ריינור וקיילי ספייני. בתפקידי משנה: סם ווטרסטון וקתי בייטס.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל AFI - מכון הסרטים האמריקאי ב־8 בנובמבר 2018, והוא יצא לבתי הקולנוע בארצות הברית ב־25 בדצמבר 2018, בהפצתה של חברת Focus Features. הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים, שהכירו בסרט כ"סרט קלוקל מעט עם כוונות טובות מאוד", ושיבחו את ביצועי המשחק של פליסיטי ג'ונס.
עלילה
רות ביידר גינסבורג היא סטודנטית שנה א' בבית הספר למשפטים בהרווארד. כאשר מתגלה כי בעלה מרטין גינסבורג, סטודנט שנה ב' באותה התוכנית, חולה בסרטן, רות משתתפת גם בשיעורים שלו בנוסף לשלה, רושמת הערות ומתמללת הרצאות תוך כדי טיפול במרטין החולה ובביתם הפעוטה ג'יין. שנתיים אחר כך מרטין, שמחלת הסרטן שלו מוגדרת בהפוגה, נשכר על ידי משרד עורכי-דין בניו יורק. רות עותרת לארווין גריסוולד, דיקן בית הספר למשפטים בהרווארד, כדי לאפשר לה לסיים את התואר במשפטים בהרווארד בכך שתיקח שיעורי השלמה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, אך הוא מתעקש להמשיך לדבוק במה שהיה אותה תקופה המדיניות של אוניברסיטת הרווארד ומסרב לבקשתה, ולכן היא עוברת לאוניברסיטת קולומביה. אף על פי שסיימה את לימודיה כראשונה בכיתה שלה, היא לא מצליחה למצוא משרה באף משרד עורכי דין, מכיוון שהחברות אליהן היא פונה מסרבות להעסיק אישה. היא לוקחת עבודה כמרצה מן המניין בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ראטגרס, ומלמדת "החוק ואפליה בין המינים".
בשנת 1970 מביא מרטין לידיעתה של רות את המקרה של מוריץ נגד נציבות המיסים, תיק בדיני מיסים. צ'ארלס מוריץ הוא גבר המתגורר בדנוור שנאלץ להעסיק אחות שתעזור לו לטפל באמו המזדקנת כדי שהוא עצמו יוכל להמשיך לעבוד. למוריץ נשללה האפשרות של ניכוי מס עבור הטיפול הסיעודי מכיוון שבאותה עת סעיף 214 לחוק ההכנסות הפנימיות הגביל את הניכוי באופן ספציפי ל"אישה, אלמנה או גרושה, או בעל שאשתו נכה או דיירת במוסד". בית המשפט קבע כי מוריץ, רווק שמעולם לא התחתן, לא היה זכאי לניכוי. רות רואה במקרה זה הזדמנות להתחיל לאתגר את החוקים הרבים שנחקקו במהלך השנים המניחים שהגברים יעבדו כדי לספק את הצרכים הכלכליים של המשפחה, והנשים יישארו בבית ויטפלו בבעל ובילדים. היא מאמינה שאם ניתן לקבוע פסק דין תקדימי לפיו גבר מופלה באופן בלתי הוגן על בסיס מינו, ניתן יהיה בעתיד להזכיר את התקדים הזה בעתיד גם בתיקים המאתגרים חוקים המפלים נשים והיא סבורה כי לבית המשפט לערעורים, המורכב כולו משופטים גברים, יהיה קל יותר להזדהות עם מערער גבר. רות נפגשת עם מל וולף ממחלקת ה-ACLU (האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות) כדי לנסות לגייס את עזרתו, אך הוא מסרב לבקשתה. רות טסה לדנוור כדי להיפגש עם מוריץ עצמו, שמסכים לתת לגינזבורגים ול-ACLU לייצג אותו פרו בונו לאחר שרות משכנעת אותו שלמשפט הזה יכולה להיות בעתיד תועלת למיליוני אנשים. רות נפגשת עם עורכת הדין דורותי קניון ומנסה לרתום אותה לעניין אך בתחילה קניון מתייחסת בקרירות לרעיון. לאחר שהיא קוראת את טיוטת התקציר, קניון נפגשת עם וולף במשרדו ומשכנעת אותו לקחת את התיק. וולף ובני הזוג גינזבורג מגישים ערעור על הסירוב שקיבל מוריץ לבית הדין לערעורים. פרקליט משרד המשפטים ג'יימס ה. בוזארט מבקש להיות הסנגור הראשי של ההגנה. הוא מבצע חיפוש ממוחשב כדי למצוא את כל סעיפי החוק האמריקאי העוסקים במגדר. ההגנה שלו תטען שאם סעיף 214 ייפסק כבלתי חוקתי, זה יפתח את הדלת ויאתגר את כל החוקים המגדריים של אמריקה. רות, שאין לה ניסיון באולם בית המשפט, מתקשה להצליח בדיון בבית המשפט. וולף משכנע אותה לתת למרטין להוביל את הטיעון בנוגע לחוק המס, כאשר רות עולה אחריו עם הטיעונים העולים מהתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
הממשלה מציעה למוריץ הסדר של דולר אחד. רות מציגה הצעה נגדית: הממשלה תשלם למוריץ את הסכום שאמורים היו לנכות לו, וגם תצהיר כי מוריץ לא עשה שום דבר רע, וגם תתעד ברשומות כי החלק המבוסס על מגדר בסעיף 214 אינו חוקתי. הממשלה דוחה את ההצעה הזו בגלל יסוד החוקתיות.
בשלב הדיון בעל-פה בבית הדין לערעורים, מרטין לוקח יותר מהזמן הקצוב של הצוות שלהם מכפי שהתכוון.
היא לא מבקשת מבית המשפט לשנות את החברה, אלא לשמור על החוק מעודכן בהתאם לשינויים החברתיים שכבר התרחשו. להתנגדותה של שופטת כי החוקה אינה מכילה את המילה "אישה", רות מגיבה נמרצות כי החוקה גם אינה מכילה את המילה "חירות" (באנגלית: Freedom).
מחוץ לבית המשפט, בטרם ניתן השיפוט הסופי, וולף, מוריץ והגינזבורגים חוגגים את זה, שגם אם ינצחו וגם אם יפסידו, רות מצאה סוף סוף את קולה כעורכת דין.
הכותרות שעולות בסצנת הסיום של הסרט מצביעות על כך שבית הדין לערעורים פסק פה אחד לטובתו של מוריץ. רות המשיכה בתחום וייסדה את פרויקט זכויות הנשים ב- ACLU, ששלל רבים מהחוקים המבוססים על מגדר שזיהה בוזארט, ובשנת 1993 הצביע הסנאט ברוב של 96 על 3 כדי שגינצבורג תהפוך לשופטת של בית המשפט העליון בארצות הברית. בסצנת הסיום מצולמת רות גינזבורג האמיתית שעולה במדרגות בניין בית המשפט העליון.
הפקה
רוברט ו. קורט הפיק את הסרט באמצעות חברת Participant Media. ב־18 ביולי 2017, מגזין Deadline Hollywood דיווח כי הסרט יבוים על ידי מימי לדר. ההפקה החלה בסוף 2017 במונטריאול, וצוות השחקנים אויש סופית באוקטובר גם על ידי ג'סטין ת'רו, קתי בייטס, סם ווטרסטון, ג'ק ריינור, סטיבן רוט וקיילי ספייני, עם תחילת הצילומים.
כתיבה
התסריט נכתב בידי דניאל סטיפלמן, אחיינה של גינזבורג. הוא נכלל ברשימת ה-blacklist לשנת 2014 לתסריטים הטובים ביותר שלא הופקו במהלך השנה.
ליהוק
שמה של נטלי פורטמן נקשר בעבר למשחק בתפקיד גינזבורג. ב־18 ביולי 2017, ”דדליין” דווח שג'ונס תשחק בתפקיד גינזבורג בסרט. ב־7 בספטמבר 2017 לוהק האמר לגלם את בעלה של רות מרטין. את הקאסט השלימו ג'סטין ת'רו, קתי בייטס, סם ווטרסטון, ג'ק ריינור, סטיבן רוט וקיילי ספייני, שהצטרפו באוקטובר עם תחילת הצילומים. באפריל 2018 הוכרז כי גינזבורג תופיע בתפקיד קטן.
פרסום
הסרט אמור היה לצאת לאקרנים על ידי חברת פוקוס ב־9 בנובמבר 2018, אך היציאה הרחבה לאקרנים נדחתה ל־11 בינואר 2019, והפצה מוגבלת שלו בקולנועים החלה ב 25 בדצמבר 2018. הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל של מכון הסרטים האמריקאי ב 8 בנובמבר 2018.
שיווק
הטריילר הראשון לסרט עלה לראשונה ב־16 ביולי 2018. הטריילר ספג ביקורות בגלל סצנה בה נראית גינזבורג אומרת לשופט כי המילה "חירות" (באנגלית: freedom) אינה מופיעה בחוקת ארצות הברית ; המילה מופיעה בתיקון הראשון לחוקה. התסריטאי דניאל שטיפלמן, בתגובה לביקורות, הצהיר כי מטרת הדיאלוג הייתה להראות שהחוקה, כמו המדינה בכללותה, תמיד הייתה פתוחה לשיפורים.
ב־21 בספטמבר 2018, הקליטה הזמרת קשה את השיר "כאן בא השינוי" כסינגל עצמאי, אולם הוא לא נכלל בפסקול הסרט.
קופות
המין החזק גרף הכנסות בסך 24.6 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו - 13.2 מיליון דולר בארצות אחרות, בסכום כולל של 37.9 מיליון דולר.
הסרט גרף 442,000 מיליון דולר "מוצקים" מהקרנות ב 33 תיאטראות ביום הקרנות הבכורה של הסרט בקולנועים, 25 בדצמבר. זה המשיך להכנסות ברוטו של 690 אלף דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו, ולסכום כולל של 1.5 מיליון דולר במהלך ששת הימים הראשונים בו הוקרן בקולנועים. בסוף השבוע של ה 11–13 בינואר, סוף השבוע הראשון בו יצא הסרט לקולנועים בתפוצה רחבה, הרוויח הסרט 6.2 מיליון דולר מ-1,923 תיאטראות, וסיים במקום השישי בקופות. בסוף השבוע השני ליציאתו, ההכנסות מההקרנות ירדו ב-35%, ל-4 מיליון דולר, וסיים במקום העשירי.
תגובות המבקרים
באתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes אחוז הביקורות החיוביות הוא 74%, זאת על בסיס 237 ביקורות, והדירוג הממוצע שלו הוא 6.52 מתוך 10. בקונצנזוס הביקורתי של האתר נכתב, בין היתר: "”המין החזק” אינו מתקרב להיות פורץ דרך כמו הנושא האמיתי עליו הוא מבוסס, אך חייה יוצאי הדופן (של גינסבורג) עומדים בפני עצמם כביוגרפיה שהיא גם מעוררת השראה וגם משוחקת היטב." באתר הסרטים Metacritic, קיבל הסרט ציון ממוצע משוקלל של 59 מתוך 100, בהתבסס על 40 מבקרים, מה שמרמז על "ביקורות מעורבות או ממוצעות". קהלים שנדגמו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "A" בסולם של +F-A, ובשירות מחקר הסרטים "PostTrak" דווח כי צופי הקולנוע העניקו לסרט ציון חיובי כולל של 94% וכ-62% נתנו לסרט "המלצה מוחלטת".
תגובות המבקרים בישראל
בעיתון הארץ כתב אורי קליין: "(...) "המין החזק" הוא ביוגרפיה קולנועית חסרת השראה המבקשת לעורר השראה דרך דמותה מעוררת ההשראה של גינסבורג. הוא לא מצליח לעשות זאת. אפשר לצפות בסרט בעניין מסוים הן בשל הדמות שניצבת במרכזו והן בשל תיאור הנפתולים המשפטיים שליוו את המשפט הראשון שהיא הייתה מעורבת בו. אך הסרט בכללותו אינו מצליח להעביר את ייחודיותה האישיותית של האשה הזעירה הזאת, שגובהה הוא מעט יותר ממטר וחצי. גינסבורג העולה מתוך הסרט היא אשה רצינית, נחושה ואמיצה, אבל איפה השובבנות שאפיינה אותה כל חייה? האם סטיפלמן ולדר סברו ששובבנות עלולה לפגוע בדימוי של גינסבורג שהם ביקשו לעצב בסרט ולהחליש את המסר הפמיניסטי־ההיסטורי?".
בטיימאאוט כתבה מבקרת הקולנוע יעל שוב כי הסרט "מתעורר לחיים דווקא כשגינסבורג לוקחת על עצמה לטפל בתיק משמים למדי של גבר שבקשתו להחזר מיסים נדחתה בשל היותו רווק. (...) מבחינה קולנועית הסרט שווה לערך בוויקיפדיה, רק עם פחות פרטים. המסר הפחות משומש שעולה ממנו הוא שמאחורי כל פמיניסטית מצליחה (במקרה שהיא נשואה) עומד גבר חתיך שמוכן להניח את האגו שלו בצד וללבוש סינר כשצריך. זה ממש חיובי ונחמד וחבל שבין ג'ונס והאמר אין כימיה ניכרת לעין. בפעם היחידה שהם נכנסים למיטה המצלמה בורחת הצידה, כמו בסרטים של פעם, לפני השינויים הרדיקליים המדוברים".
ולקיריה (קומיקס)
ולקיריה (באנגלית: Valkyrie) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס האוונג'רס ביקום מארוול קומיקס. דמותה הופיעה לראשונה בחוברת The Avengers #83 מדצמבר 1970, ונוצרה בידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה לפי דמותה של ברינהילד, הולקיריה מהמיתולוגיה הנורדית.
ולקיריה היא האלטר אגו של ברונהילדה, אסגרדית אשר נבחרה בידי אודין להוביל את הולקיריור, ארגון אסגרדי של אלות לוחמות הרוכבות על סוסים מכונפים אלי קרב ולוקחות עימן את הסוגדים בני התמותה אשר נהרגו בקרב לעבר ולהאלה, ארץ המתים המכובדים. היא החזקה ביותר מביניהן. כמו כל האסגרדים, גם לה יש מבנה עצם דחוס ביותר, מעל ומעבר לגוף האנושי. למרות שהיא אינה אלמותית, תהליך ההזדקנות שלה איטי. חסינה בפני מחלות הידועות לאדם ובפני פציעות קרב. הפיזיולוגיה האסגרדית שלה מקנה לה רמות גבוהות ביותר של סיבולת. הייתה חברה בקבוצת האוונג'רס הסודיים, ומשמשת כבת בריתו ומושא אהבתו של תור.
אכילאה אלף העלה
תיאור
בפריחת הצמח נראים פרחיו ככיפה קמורה. בהיקף הכיפה קיים מעגל פרחים בעלי מבנה שטוח, ובתוכם קיימים פרחים שעליהם מאונכים ויוצרים מבנה צינורי. בתחילת תקופת רדת הגשמים מתפתחת בצמח שושנת עלים שכל אחד מהם באורך של כ-2 סנטימטרים. בתחילת האביב מאריכים גבעוליהם של האכילאות. עלי הצמח הם בצבע ירוק כהה. בישראל גדלים בר חמישה מינים של האכילאה, ועוד חמישה יובאו כפרחי נוי.
שימושים על פי מקורות קדומים
האכילאה היה ידוע בתרבויות שונות כבעל סגולות ריפוי בעיקר של פציעות. הצמח הוזכר על ידי פדניוס דיוסקורידס – רופא, פרמקולוג ובוטניקאי יווני מהמאה הראשונה לספירת הנוצרים, כצמח מרפא ששימש לטיפול בלב ובכיבים מודלקים. בימי הביניים שימש שורש הצמח בעיקר לטיפול בהכשות נחשים ובעקיצות של בעלי חיים ארסיים. השימוש בצמח לריפוי פצעי מלחמה ולעצירת דימומים היה נפוץ בקרב חיילים ולוחמים בתקופות שונות בעולם הקדום, בימי הביניים ואף בקרב שבטי האינדיאנים בצפון אמריקה ובקרב הלוחמים במלחמת האזרחים. כיום משמש שורש הצמח ברפואה העממית להקלה על כאבי רגליים, ואילו הזרעים משמשים לחליטת תה רפואי. האכילאה הריחנית משמשת בנגב את הבדואים לחיטוי פצעים וריפוי בעיות עיניים.
יניי
פיוטיו
מבנה פיוטיו של יניי קדום מאד, וככל הנראה היה ממעצבי מבנה הפיוט. הוא הפייטן הראשון הידוע לנו החותם את שמו באקרוסטיכון פיוטיו.
יניי חיבר מחזור של קדושתאות לכל סדרי הקריאה בתורה לפי חלוקת התנ"ך לסדרים, ובנוסף כתב קרובות למועדים ולשבתות מצוינות. מאחר שמספר סדרי התורה הוא כ-150, וכל קדושתא כוללת לכל הפחות עשרה קטעי פיוט, נמצא שסך פיוטיו של יניי הוא למעלה מאלף. אף על פי כן, מרבית פיוטיו לא נודעו במהלך הדורות. חרף העובדה שרבנו גרשום מאור הגולה ידע שיניי חיבר קרובות לכל סדרי התורה, רק קרובה אחת ויחידה מתוך המחזור הזה נכנסה למחזור האשכנזי, והיא אוני פטרי רחמתיים (לסדר "ויהי בחצי הלילה"), הנאמרת במנהג אשכנז המערבי בשבת הגדול. פיוט אחד מקרובה זו, אז רוב ניסים הפלאת בלילה, נכנס גם להגדה של פסח ונאמר בסיום ליל הסדר. לדעת כמה חוקרים, הוא גם מחבר הפיוט הנודע ונתנה תוקף. כמו כן, מנחם זולאי קובע כי הוא זה שכתב את הפיוט "וכל מאמינים", אחד מפיוטי הימים הנוראים, הנאמר בקהילות אשכנז ופולין אחרי קדושה במוסף של ראש השנה ושל יום הכיפורים, וגם הקינה "הילילו הה", הנאמרת במנהג אשכנז המערבי בסוף הקינות לתשעה באב, מיוחסת אליו מספק. ככל הנראה כתב יניי קרובות ושבעתות לתפילות העמידה בלבד.
עם גילוי גניזת קהיר, התגלה כתב יד גדול של פיוטים של יניי. כתב יד זה לא זכה לתשומת לב רבה, מאחר שהיה כתוב על כתב יד מחוק אחר של התרגום היווני לתורה של עקילס, שזכה לתשומת לב רבה יותר. רק לאחר שנים ארוכות הוסבה תשומת הלב לשרידי הפיוטים עצמם שבכתב היד, והתברר שהם פיוטים של יניי, שנתחברו על פי הסדרים של קריאת התורה, בהתאם לחלוקה הארץ-ישראלית. בשנת 1938 הדפיס מנחם זולאי את כל פיוטי יניי שהתגלו עד אז.
בשנת 1985 הדפיס פרופסור צבי מאיר רבינוביץ' את כל פיוטי יניי בשני כרכים בליווי הערות. בשנת 2000 הוציא פרופסור נחום מאיר ברונזניק ספר עם ביאורים ופירושים של הפיוטים על פי ממצאיהם של רבינוביץ' וזולאי, בתוספת שרידים שאסף שלום שפיגל ולא נדפסו.
פולקלור
רבי אפרים מבונא מוסר שמועה לפיה ר' אלעזר הקליר היה תלמידו של יניי, ומרוב קנאתו בתלמידו הגדול, הרגו יניי באמצעות הטלת עקרב בסנדלו, וכי זוהי הסיבה שאין אומרים פיוטים משל יניי בלומברדיה. כבר ר' אפרים, מוסר השמועה, מפקפק בה, ומסיים. המחקר כיום אינו מקבל את אמיתות המעשה הזה; הן בשל העובדה שהתארוך המשוער של שניהם אינו מאפשר זאת; הן בשל העובדה שבסיס השמועה, אי-אמירת פיוטיו בלומברדיה, כנראה אינה נכונה; והן בשל שבחיו של יניי בפי הבאים אחריו.