cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאטמה אבו רומי
עבודותיה
בתערוכה ״בין כאב ליופי״ הציגה אבו רומי דיוקנאות אלו שהציעו לציבור נקודת מבט המעבירה ביקורת חברתית נוקבת על מצבה של אישה ערביה צעירה בישראל. זהו צעד אמיץ מצד האמנית, שמפנה מבט ביקורתי, לא רק כלפי חוץ, כלפני המדינה ומדיניות ההזנחה והאפליה, הגזענות והכיבוש, אלא גם פנימה, כלפי החברה הערבית עצמה. בחברה הערבית הפטריארכאלית, כל חריגה מהשורה, ובפרט כשהיא נעשית על ידי אישה, אמנית ויוצרת, מהווה מעין מרד והתרסה על עליונות הגבר ומערכת הציפיות השבטיות. מבחינה זו, אבו רומי מצטרפת לקבוצה גדלה של אמניות פלסטיניות, המשלמות מחיר יומיומי כבד, אישי, משפחתי וכלכלי על בחירתן העצמאית.
בדומה לציורים, גם מיצבי הקיר של אבו רומי עוסקים בדרך כלל בתמות ובאופני עשייה, שנפוצים מאוד בשיח הפמיניסטי המתפתח במרחב התרבות הערבי והמוסלמי לענפיו השונים. לדוגמה, אחת התמות שעולות בעבודותיה היא הטיפול בנושא הרעלה, שהפכה עם השנים לתמה שכיחה למדי באמנות הפמיניסטית הנוצרת במרחב הזה. במסגרת זו עולה לא פעם השילוב בין יופי למחנק, והדילמות הקוטביות שהרעלה טומנת בחובה, היא נדונה בשיח כסמן של שעבוד ושל דיכוי נשי והיא גם סמל של התנגדות לקולוניאליזם תרבותי.
אבו רומי גם עושה שימוש בשיער נשי ליצירת חפצים גבריים, בכך היא קושרת עצמה לאומניות פלסטיניות נוספות כמו מונה חאטום (Mona Hatoum, פלסטינית ילידת לבנון, חיה ופועלת באנגליה), אשר יצרה כּאפייה שעיטוריה עשויים משער נשי. אבו רומי המשיכה את המהלך הזה ויצרה עקאל, פתיל חוטים עבה שגברים כורכים סביב הכּאפייה, או כתר קוצים, העשוי משיער אמה.
ב-2017 בתערוכה ״ונוס פלסטינה״ הציגה ציורים בהם תיארה את אביה בתקופה בה התמודד עם מחלה. בציורים אלו, אבו רומי משתמשת בדימוי ונוס, אלת היופי והפריון, בבימוי ובהעמדה של אביה בסצנות אותן היא מציירת. בכך היא מהדהדת את הציור האירופי החל מתקופת הרנסאנס, שרבים מאמניו תיארו נשים מעורטלות שכובות על מצעי משי וקטיפה. אותם סממנים של פאר ותיאטרליות עומדים בניגוד מוחלט למצבו הקונקרטי של האב המצוי בתוך מאבקו הפרטי, אשר בפני עצמו, כאובייקט גברי דווקא, הופך את מעמדה של אותה 'ונוס' במסורת.
ג'ורג' מקרטני
ג'ורג' מקרטני, הרוזן מקרטני הראשון (באנגלית: George Macartney, 1st Earl Macartney; 14 במאי 1737 - 31 במאי 1806) היה מדינאי, מושל קולוניאלי ודיפלומט בריטי יליד אירלנד. הוא זכור בעיקר בשל הבחנתו, בעקבות הניצחונות הבריטיים במלחמת שבע השנים והתרחבותה הטריטוריאלית כתוצאה מההסכמים שנחתמו בחוזה פריז שסיימו את המלחמה, שבריטניה שולטת על "אימפריה שהשמש אינה שוקעת בה לעולם".
שנים מוקדמות
ג'ורג' מקרטני היה אירי ממשפחה שמקורה בסקוטלנד, משפחת מקרטני מהיישוב אוקינלק (Auchinleck), שהתיישבה באחוזת ליסאנור (Lissanoure) ליד העיירה באלימני (Ballymoney) במחוז אנטרים (כיום בצפון אירלנד) ב-1649. מקרטני נולד באחוזת ליסאנור ב-1737 ולמד במחוז קילדייר ואחר-כך בטריניטי קולג' שם קיבל את התואר MA ב-1759. למשך תקופה קצרה התמחה בעריכת דין במידל טמפל, אחת מארבע אכסניות המשפט בסיטי של לונדון שבאנגליה, ואחר-כך יצא למסע ארוך באירופה. באירופה פגש והתיידד עם סטיבן פוקס (Stephen Fox, 2nd Baron Holland), אחיו הבוגר של צ'ארלס ג'יימס פוקס, והלה הכיר בינו לבין אביו, הלורד הנרי פוקס (Henry Fox, 1st Baron Holland) רב ההשפעה, שהיה בעברו כמה פעמים שר בממשלת בריטניה.
הנרי פוקס, שהעריך את כישוריו והיה מודע לשאפתנותו, ניסה לארגן לו מושב בפרלמנט הבריטי, וכשניסיונותיו לא צלחו הצליח לשכנע את הלורד סנדוויץ' (John Montagu, 4th Earl of Sandwich) לשלוח אותו ב-1764 כנציג מיוחד מטעם ממשלת בריטניה לרוסיה. ב-19 באוקטובר 1764, לפני שנשלח לרוסיה, קיבל תואר אצולה. מקרטני שהה ברוסיה שלוש שנים ובתקופה זו ניהל משא ומתן עם הקיסרית יקטרינה הגדולה והצליח להשיג הסכם מסחרי בין בריטניה לרוסיה. ב-1767 חזר לאנגליה והתמנה כחבר בבית הנבחרים הבריטי לתקופה קצרה, והתפטר לאחר שנבחר ב-1768 לבית הנבחרים האירי כנציג נפת ארמה (Armagh Borough). המינוי סלל את דרכו לתפקיד השר הממונה על אירלנד (Chief Secretary for Ireland), תפקיד אותו מילא בין השנים 1767 ל-1772. בין השנים 1774 ל-1776 כיהן בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז Ayr Burghs.
ב-1775 מונה למושל האיים גרנדה, הגרנדינים וטובגו, והגיע לגרנדה במאי 1776. ביולי 1776 קיבל את התואר "בארון מקרטני" (Baron Macartney) במסגרת תוארי האצולה של אירלנד. תפקידו כמושל הסתיים בחטף כשהאי גרנדה נכבש ביולי 1779 על ידי ממלכת צרפת, שהצטרפה שנה קודם לצד האמריקנים במלחמת העצמאות של ארצות הברית. מקרטני נשלח לצרפת כשבוי מלחמה, וחזר לאנגליה במסגרת חילופי שבויים.
הוא נבחר לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז ברה אלסטון (Bere Alston) בדבון ושירת בו בשנים 1780–1781, עד שהתפטר כשקיבל את תפקיד מושל מדרס שבהודו.
מושל מדרס
מקרטני היה מושל מדרס (המוכרת כיום בשם צ'נאי) בין 1781 ל-1785. התקופה שכיהן כמושל מדרס הייתה סוערת מבחינה מדינית וצבאית. כשמקרטני הגיע למדרס כבר התנהלה מלחמת אנגלו-מייסור השנייה (1784-1779) בין אנגליה, שיוצגה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית, לבין ממלכת מייסור בהנהגתו של היידר עלי (हैदर अली 1782-1720) בשנתה השנייה. באותה עת, הבריטים, שספגו בתחילת המלחמה מפלות, כבר הצליחו להחזיר לידם שטחים שאיבדו. בהגיעו למדרס בישר מקרטני שבריטניה הכריזה מלחמה על הרפובליקה ההולנדית ב-1780 לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, והחלה בכך את מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית. לכן, מיד בהגיעו למדרס הורה מקרטני על כיבוש המושבה ההולנדית בנאגאפטינם (כיום במדינת טמיל נאדו). בינתיים נמשכו הקרבות במלחמה נגד מייסור, בהם היו לבריטים הצלחות וכישלונות. אחד מכישלונות אלו היה כאשר הגנרל ג'יימס סטיוארט (James Stuart) לא הצליח לכבוש את קודאלור (Cuddalore), לאחר שהמגנים קיבלו סיוע צרפתי, ומקרטני הורה על פיטוריו מתפקידו והחזרתו לאנגליה. הקרבות במלחמה הסתיימו כאשר הממשל הבריטי הורה להשיג הסכם שלום. מקרטני השתתף במשא ומתן שהביא לחתימת הסכם מנגלור, שהביא סיום המלחמה ב-1784.
בין הפעולות שבוצעו בתקופתו כמושל מדרס היו שיפוצים למבצר סנט ג'ורג' (Fort St. George) שספג נזקים בהפגזות של הכוח הצרפתי בפיקודו של תומא ארתור, רוזן ללי (Thomas Arthur, comte de Lally) במצור בן שלושת החודשים בשנים 1758–1759 במסגרת מלחמת שבע השנים. השיפוצים הושלמו ב-1783. השיפוצים כללו את הקמת מרבית המבנים והקסרקטינים בחלקו המערבי של המבצר. כמו כן הוקם כוח משטרה על פי רעיון של סטיבן פופהאם (Stephen Popham; 1795-1745), מדינאי ועורך דין אנגלי שגם בנה בעיר את הרחוב הקרוי על שמו (Popham's Broadway).
ב-1785 הוצע לו תפקיד מושל בנגל (כלל הטריטוריות הבריטיות בהודו בניהול חברת הודו המזרחית הבריטית), אך הוא דחה את ההצעה וחזר לבריטניה ב-1786. ב-8 ביוני 1786 השתתף בדו-קרב באקדחים עם גנרל סטיוארט, אותו פיטר מתפקידו בהודו, ונפצע קשה.
המשלחת לסין
ב-1792 קיבל מקרטני משר הפנים הבריטי הנרי דונדס (Henry Dundas, 1st Viscount Melville; 1811-1742) מינוי כנציג מיוחד בראש משלחת לחצר קיסר סין, במטרה לשפר את יחסי המסחר בין שתי הארצות. כהכנה למשלחת קיבל מקרטני ביולי 1792 את תואר האצולה ויקונט במערכת תוארי האצולה של אירלנד.
המשלחת הוקמה בעקבות פנייה מהסוחרים הבריטים לממשלתם לשלוח משלחת שתקל על תנאי עבודתם בסין. המשלחת הראשונה הייתה אמורה לצאת לסין ב-1788 אלא שזו בוטלה עקב מותו הפתאומי של קאתקרט (Cathcart) שעמד בראשה. מקרטני, שהועמד בראש המשלחת החדשה, היה אמור לבקש מהקיסר לאפשר פתיחת שגרירות בריטית קבועה בבייג'ינג, להחכיר לבריטים אי קטן באזור ג'וֹאוּשָׁאן (כיום במחוז ג'ג'יאנג במזרח סין) אותו תוכל לבצר, שישמש מגורים לסוחרים בריטים, למחסני סחורות ולמספנות, ולהקטין את המכסים שהושתו על הסוחרים הבריטים בגואנגג'ואו (אז קנטון).
המשלחת כללה שלוש ספינות שבראשן אוניית הקו בת 64 התותחים HMS Lion. על סיפונן היו כ-700 איש: דיפלומטים, חוקרים, בוטנאים, מדענים, ציירים, מוזיקאים, חיילים, משרתים ומלחים. כמו כן היו במשלחת שני כמרים סיניים מנפאל, שהיו אמורים לשמש מתורגמנים. אף שלא דיברו אנגלית הם ידעו לטינית. המשלחת הפליגה מספיטהד (Spithead) שמול האי וייט ב-26 בספטמבר 1792 והגיעה לאחר מסע סביב כף התקווה הטובה לטיינג'ין ביולי 1793. האנגלים הודיעו מראש לסינים על כוונתם לשלוח משלחת, בתואנה שהאנגלים רוצים לכבד את צ'יינלונג קיסר סין משושלת צ'ינג לרגל יום הולדתו ה-83, ולהביא לו מתנות בהתאם. באותה תקופה האמינו הסינים בעליונותם התרבותית והמדעית על פני שאר העולם והתייחסו תחילה למשלחת הבריטית כפי שהתייחסו למשלחות שהגיעו מממלכות קרובות דוגמת בורמה, כמשלחת שנועדה להעלות מס לאימפריה הסינית. המשלחת נתקבלה לכן בקבלת פנים מכובדת, וחבריה הובלו לבייג'ינג והתאכסנו בארמון הקיץ.
הקיסר הסיני שהה באותה עת באתר הנופש ההררי בצ'נגדה, שהייתה מכונה אז ג'הול, כ-250 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג. מקרטני יצא מבייג'ינג ב-2 בספטמבר 1793 ונפגש לראשונה עם הקיסר ב-14 בספטמבר 1793 ב"גן עשרת אלפי העצים" שבארמון בצ'נגדה. על פי הסיכום מראש כרע מקרטני ברך לפני הקיסר ולא ביצע השתחוות מלאה (קואוטאו) כנדרש מכל מי שמופיע בפני הקיסר, משום שבכך הוא היה מכיר בעליונותו של הקיסר על פני מלכו שלו. הקיסר והשליחים הבריטים החליפו מתנות ומקרטני מסר לקיסר את מכתבו של המלך ג'ורג' השלישי. מקרטני שהה בצ'נגדה כשבועיים וחזר לבייג'ינג ב-26 בספטמבר. מקרטני ניסה שוב ושוב לפנות אל השר הראשי בממשל צ'ינג לדון בנושאים שבגינם הגיעה המשלחת לסין, ונדחה בנימוס. שנים אחר-כך עלתה טענה כאילו השליחות נכשלה משום שמקרטני סירב להשתחוות בפני הקיסר, אך הסיבה העיקרית הייתה הפער הגדול בתפיסת העולם שבין הסינים לאנגלים. הסינים לא היו מוכנים לנהל משא ומתן דיפלומטי. מבחינתם מקרטני הגיע על מנת לברך את הקיסר ליום הולדתו ומשימתו הושלמה מהרגע שעשה זאת. לאחר שנרמז כי רצוי שיעזוב הוא יצא מבייג'ינג ב-7 באוקטובר ונסע דרך התעלה הגדולה והגיע לקנטון (כיום גואנגג'ואו) בדרך היבשה ב-19 בדצמבר, ושהה בה עד 10 בינואר 1794. משם הפליג למקאו שבה שהה עד 8 במרץ, ולבסוף חזר ללונדון ב-4 בספטמבר 1794. פיטר אובר (Peter Auber), מזכיר הדירקטוריון של חברת הודו המזרחית הבריטית סיכם את הצורה בה התנהלה המשלחת במילים:
מקרטני עצמו סיכם את מצבה של סין במילים:
משלחת מקרטני לסין חשובה מבחינה היסטורית משום שהיא מציינת הזדמנות שהוחמצה על ידי הסינים להתקדם לקראת סוג כלשהו של דו-קיום עם המערב. כישלון זה בלט אחר כך במאה ה-19 כשהמגעים עם המערב עברו מהמישור הדיפלומטי למישור הצבאי שהתבטאו בתבוסות של ממשל צ'ינג במלחמת האופיום הראשונה והשנייה.
שנות חייו האחרונות
ב-1795 נשלח מקרטני בשליחות סודית אל לואי השמונה עשר, מלך צרפת לעתיד שמאז המהפכה הצרפתית שהה בגלות בוורונה שבחצי האי האיטלקי. ב-8 ביוני 1796 הוא קיבל את התואר ברון במערכת תוארי האצולה הבריטיים. בסוף 1796 מונה למושל מושבת הכף עליה השתלטה בריטניה שנה קודם לכן. מקרטני שהה במושבה עד שבריאותו הרופפת אילצה אותו להתפטר בנובמבר 1798.
מקרטני מת בצ'יזוויק הסמוכה ללונדון ב-31 במאי 1806. למקרטני לא היו ילדים ועם מותו בוטלו התואר "ברון מקרטני". לאחר מותה של אלמנתו (הליידי ג'יין סטיוארט (Jane Stuart), הזוג נישא ב-1768), עבר רכושו לאחייניתו, שבנה קיבל את שמו.
ערב (יישוב עתיק)
ערב הייתה עיר יהודית בתקופת בית שני המשנה והתלמוד, לפני הכיבוש הערבי הייתה במקום אוכלוסייה נוצרית. כיום שוכנת במקום העיר עראבה.
היסטוריה
ערב הייתה מהערים הגדולות בגליל בתקופת בית שני. "שמעון החשמונאי העביר תושבים מערב ליהודה".
בראשית המרד הגדול הציב קסטיוס גאלוס חיל מצב בערב, אך הוא חוסל על ידי התושבים. כשהגיע צבאו של אספסיינוס, הוא החריב את ערב, וכל תושבי היישוב נהרגו או נמלטו ולאחר חורבן בית המקדש השני התחדש בו יישוב יהודי גדול, משמרת הכהונה מבית משפחת פתחיה התיישבה במקום, ושכנה בו ישיבתו של רבי שמעון בן יוחאי.
רבי יוחנן בן זכאי ישב בערב שמונה עשרה שנה והורה בה, וכך גם רבי חנינא בן דוסא. מסורת מימי הביניים גורסת כי כאן נמצאים גם קברו וקבר אשתו. עוד קבורים בערב התנאים ר' דוסא בן הרכינס, ור' ראובן בן האיצטרובלי.
היישוב נזכר בצורה "ערבה" אצל אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), המציין אותו כיישוב בנפת ציפורי.
ממצאים ארכאולוגיים
בשנת 1968 נחשפו במקום שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית מראשית המאה השישית. ברצפת הפסיפס של הכנסייה שובצה כתובת ביוונית:
נביל שעת
ביוגרפיה
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית נבחר שעת בשנת 1994 לחבר המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם מחוז ח'אן יונס. הוא כיהן כשר בממשלות הרשות והחזיק בתפקידים שונים, בהם שר התכנון ושיתוף פעולה בינלאומי. בשנים 2003–2005 הוא היה הראשון בתפקיד שר החוץ שנוצר בממשלה, ובשלהי 2005, לאחר סיום תפקידו, מונה לממלא מקום ראש הממשלה בתקופת הביניים שלאחר התפטרותו של אחמד קריע מהתפקיד. באוגוסט 2009 נבחר שעת כחבר הוועד המרכזי של פתח.
עמדותיו
במסיבת עיתונאים שנערכה בספטמבר 2010 הצהיר שעת, המכהן כחבר בצוות המשא ומתן הפלסטיני לשיחות עם ישראל, כי הרשות הפלסטינית לא תיסוג מעמדתה השוללת את הגדרתה של ישראל כמדינה יהודית. הוא הסביר כי "הכרה בישראל כמדינת הלאום של העם היהודי מאיימת באופן ישיר על הפלסטינים המוסלמים והנוצרים המתגוררים בישראל, ותמנע מהפליטים שעזבו את בתיהם לפני עשורים רבים את זכות השיבה". דברים דומים השמיע בריאיון לרשת anb הלבנונית ביולי 2011.
חיים פרטיים
ב-1995 נישא לרג'א אבו ע'זאלה באוריינט האוס ולהם ארבעה ילדים.
מנחם שטרן
מנחם שטרן (ט' באדר ה'תרפ"ה, 5 במרץ 1925 – י"ט בסיוון ה'תשמ"ט, 22 ביוני 1989) היה היסטוריון ישראלי, מגדולי החוקרים של תקופת בית שני. חתן פרס ישראל להיסטוריה של העם היהודי לשנת תשל"ז (1977). חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1978.
חייו
מנחם שטרן נולד בעיר ביאליסטוק שבפולין בשנת 1925. אביו, פנחס שטרן, היה מתנגד, ואילו אמו, גיטל לבית קלינא, באה מן הדרום, ממשפחה חסידית. בילדותו למד עברית ולימודי-קודש. היה תלמיד בגימנסיה העברית בביאליסטוק, ושם רכש השכלה כללית, שכללה גם לימודי לטינית.
בשנת 1938 עלה שטרן עם הוריו לארץ ישראל דרך וינה. בתחילה התיישבו בחיפה, שם למד בבית הספר הריאלי, ולאחר מכן עברו לתל אביב, שם סיים את חוק לימודיו בגימנסיה גאולה בשנת 1942. בזמנו הפנוי הרבה לבלות בספרייה העירונית "שער ציון". לאחר שירות לאומי בן שנה בקיבוץ למד שטרן באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה כללית ולימודים קלאסיים לתואר הראשון והשני, שאותו סיים ב-1950, אז נישא לחוה ברנר, אחייניתו של הסופר יוסף חיים ברנר.
כשנתיים וחצי, בין השנים 1952 ל-1954, עבר השתלמות באוניברסיטת אוקספורד בלימודים קלאסיים ופפירולוגיה, והשתתף שם בקורפוס הפפירוסים היהודים מיסודו של פרופ' אביגדור צ'ריקובר, שבו השתתף גם פרופ' אלכסנדר פוקס. בעת חזרתו לישראל קיבל את מלגת המחקר הגבוהה ביותר מאת קרן ורבורג. בשנת 1955 החל להורות באוניברסיטה העברית. בשנת 1960 קיבל את הדוקטורט לפילוסופיה מן האוניברסיטה העברית. עבודת הדוקטור עסקה במשפחות הגדולות בתקופת הבית השני. ב-1964 נעשה מרצה בכיר, ב-1966 פרופסור חבר ובשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1977 הוענק לו פרס ישראל. במהלך השנים הרבה לשהות לצורך מחקריו באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת הרווארד. שטרן שייך לדור החוקרים השני של האוניברסיטה העברית, שנטה לחבר בין המחקר ההיסטורי לתחייה הלאומית של עם ישראל והושפע עמוקות מהמחקר ההיסטורי-פילולוגי שהגיע אז לשיאו.
שטרן כיהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית והיה מעורכי כתב העת שלה "ציון", ממייסדי מרכז זלמן שזר ויושב ראש מערכת הפרסומים שלו, וחבר האיגוד העולמי למדעי היהדות. בשנת 1979 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, היה חבר בוועד המנהל ובמועצה האקדמית של יד יצחק בן-צבי. החברה ההיסטורית ייסדה לזכרו בשנת 1993 את במת ירושלים להיסטוריה על שם מנחם שטרן.
מנחם שטרן נרצח בפיגוע דקירה על ידי מחבלים בעמק המצלבה בירושלים, בלכתו כמדי יום ביומו מביתו לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי שבאוניברסיטה העברית בגבעת רם ביום חמישי, 22 ביוני 1989, בשעה שמונה. הוא הותיר אחריו אישה, בן ושלוש בנות. אחד מרוצחיו, מחמוד עטא מועמר, נעצר בפברואר 1992 ונדון למאסר עולם. הוא שוחרר בדצמבר 2013 במסגרת מחוות של ממשלת ישראל לפלסטינים, ושב לפגע בשנת 2015 כאשר ניסה לדקור שוטרים בעיר העתיקה בירושלים.
מפעלו המדעי
מנחם שטרן חידש את פני המחקר בתחום תולדות ישראל בתקופת בית שני. בשני העשורים האחרונים לחייו נחשב כגדול ההיסטוריונים של תולדות ישראל בתקופה זו.
מחברים יוונים ולטינים על יהודים ויהדות
בראשית שנות ה-60 החל שטרן במפעלו המונומנטלי המקיף, אשר בגינו אף הוענק לו פרס ישראל לשנת תשל"ז. זוהי עבודה קאנונית בשלושה כרכים בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1984-1974), שבה סקר שטרן את כל הספרות היוונית והרומית (בצירוף תרגומים, מבואות ופירושים), ובדק את יחס המחברים בני התקופה ליהדות וליהודים, בתקופה בת כאלף שנים. מפעלו היווה בסיס ואבן שואבת למחקרים רבים שבאו אחריו. ספרו של שטרן מושפע מהאסכולה הבולטת באנגליה של התקופה, אותה התווה רונלד סיים במחקרו "המהפכה הרומית" ומתמקדת בהשפעות מהפכות מדיניות על מעמדות בחברה, שעליה ביסס את עבודת הדוקטורט שלו ומאמרים שונים. קדם למפעלו זה של שטרן, מפעל דומה של החוקר היהודי-צרפתי תיאודור ריינך, והמשיך בו יוחנן לוי, כשפרסם מאמרי מופת בנושא; ברם מותו בדמי ימיו מנע ממנו מלהשלים את המלאכה שאליה כיוון, ושטרן המשיך את פועלו והביאה לידי שלמות.
במחקרו זה השתית שטרן נדבך חדש למחקר הבית השני, והביא פרספקטיבה חדשה לדברי ימי עם ישראל בתקופה ההלניסטית והרומית. בספרו בחן שטרן את ההאשמה שרווחה בעולם הקלאסי, שלפיה היהודים הם מיזנתרופיים. טענה זו התגלגלה לפתחו של העולם הנוצרי ושימשה בסיס לטיעונים כנגד היהודים במסכת הנוצרית. בספרו זה אף מאיר שטרן עיניים ומאפיין את הסופרים הפגאניים והספרות שחיברו, את קווי המתאר האתנוגרפיים שלה, את מגמותיה, את מינותה ואת יחסה לזרים.
מפעלים נוספים
שטרן הרבה לכתוב מאמרים, ופרסם מחקרים רבים על מקורות פגאניים לתולדות ישראל, על הספרות היהודית-הלניסטית ועל יוסף בן-מתתיהו וכתביו. בערוב ימיו החל להכין טיוטות לספר על אודות ההיסטוריה המדינית של הבית השני מימי אלכסנדר מוקדון ועד חורבן הבית, ואף פרסם מאמרים רבים בנושא. בנוסף, תכנן לכתוב לאחר מכן על תולדות ישראל בתקופה הביזנטית, נושא שעד היום נחקר מעט יחסית. אולם רציחתו קטעה באבה שני מפעלים אלה.
שער ניקנור
שער ניקנור (נקרא גם "שער העליון") היה שער במרכז החומה שהפרידה בין עזרת הנשים לעזרת ישראל בבית המקדש. שער ניקנור היה השער המפואר והמפורסם ביותר מבין שערי המקדש ושימש ככניסה הראשית לעזרה.
מיקום ומבנה
שער ניקנור מוקם בצידה המזרחי של העזרה במרכז החומה המפרידה בין עזרת הנשים לעזרת ישראל, כנגד פתח האולם ופתח עזרת הנשים. כדי להגיע לשער מעזרת הנשים יש לטפס חמש עשרה מעלות הבנויות בצורת קשת ומעברו השני נמצא דוכן הלווים. משני צידי השער נמצאים פשפשים, שערים קטנים יותר, ומעבריהם שתי לשכות, אחת מצפון ואחת מדרום. הלשכה בצפון היא לשכת פנחס המלביש ומדרום לשכת עושי חביתין. מתחת לשער נמצאות לשכות כלי השיר. מבחינת קדושה השער נחשב כחלק ממחנה לוויה (עזרת הנשים) ולכן יכלו המצורעים המיטהרים לעמוד תחתיו בשעת טהרתם.
השער היה עשוי נחושת או פליז. על נחושת זו נאמר שהייתה צהובה כזהב, וכך אמר ר' אליעזר על הדלתות: "נחושתן היה מצהיב ויותר יפה משל זהב" (ירושלמי, יומא, י"ט ע"ב), בתלמוד הבבלי לעומת זאת נאמר רק:" ר' אליעזר בן יעקב אומר נחשת קלוניתא הייתה והייתה מאירה כשל זהב" (בבלי, יומא, ל"ח ע"א). בדומה לשאר שערי הר הבית השער היה מורכב משתי דלתות בגובה עשרים אמה (כ- 10 מטרים) ורוחב כל דלת חמש אמות (כ- 2.5 מטרים). בשונה משאר השערים לשער ניקנור הייתה מזוזה מכיוון שדרכו הגיעו ללשכת פרהדרין שבה ישב הכהן הגדול.
מקור השם
במקורות קיימים שני הסברים שונים לשמו של השער.
לפי הסבר אחד, שהוא המוכר מבין השניים ומופיע במספר מקורות בתוספתא ובתלמוד, ניקנור היה נדבן יהודי מעשירי אלכסנדריה שנידב דלתות שתשמשנה כשער לבית המקדש ולכן נקראו דלתות אלו על שמו. בתוספתא מסופר כי במהלך המסע מאלכסנדריה התרחש נס לדלתות, ובשל כך גם לאחר שישראל התעשרו וציפו את כל דלתות הנחושת במקדש בזהב, הושאר שער ניקנור ללא ציפוי:
כך או כך, בתוספתא מובא כי יש האומרים שהשער הושאר ללא ציפוי מכיוון שהנחושת שלו נראתה כזהב. פירוש זה נתמך בידי הממצא הארכאולוגי של כתובת ניקנור, בה מוזכר "נקנר אשר עשה את הדלתות".
הסבר שני ופחות מוכר מופיע בברייתא בירושלמי על מסכת יומא:
הורקנוס השני
הורקנוס השני (ביוונית Υρκανός; הוצא להורג בשנת 30 לפנה"ס) היה כהן גדול ומלך יהודה מבית חשמונאי בין השנים 40-63 לפני הספירה. בנם של מלכי יהודה, אלכסנדר ינאי ושלומציון, ואחיו של אריסטובולוס השני. בראי המחקר ההיסטורי, היריבות בין הורקנוס השני לבין אחיו החישה את הקץ על ממלכת החשמונאים.
עלייתו של הורקנוס אל המלוכה, וויתורו עליה לאחר מות אמו
שמו העברי של הורקנוס השני אינו נזכר במקורות בני התקופה. לאחר מות אביו, החלה אמו משתפת אותו בשלטון, ומסרה לידיו את משרת הכהן הגדול. שלומציון הייתה האישה היחידה (פרט למלכה עתליה בימי בית ראשון) אשר הייתה למלכה. כאישה הייתה מנועה מלכהן ככהן הגדול, משרה שהייתה בסיס כוחם הדתי והחילוני של מלכי בית חשמונאי, ומשום כך מסרה משרה זו לידי הורקנוס. לטענת יוסף בן מתתיהו היה הורקנוס "רפה ידיים" וזו הסיבה לכך שאמו סמכה עליו לכהונת הכהן הגדול; היא חששה מעזות רוחו של בנה הצעיר, אריסטובולוס השני, אשר לדברי יוסף בן מתתיהו הייתה לו "נפש לוהטת", ועל כן חששה כי אם תתן בידיו את הכהונה הגדולה, ישתמש בכוחו על מנת לסלקה כליל מן השלטון.
כאשר חלתה, בימיה האחרונים, החל אריסטובולוס לאסוף את כוחו. הוא העביר לצדו את כל מפקדי המצודות והכריז על עצמו למלך. כאשר התלונן הורקנוס על כך בפני אמו, כלאה זו את אשת אריסטובולוס ואת בניו במצודת אנטוניה, אך לא הספיקה להביא מהלך זה לידי סיום ולדכא את מרידת אריסטובולוס בטרם מתה בשנת 67 לפנה"ס.
לאחר מותה קיבל הורקנוס את המלכות, אך לא החזיק במשרה זו זמן רב. אריסטובולוס וצבאו עלו על ירושלים. הורקנוס החזיק אומנם בבני משפחתו של אריסטובולוס שהיו שבויים באנטוניה, אך נרתע מלהשתמש בבני הערובה שבידיו על מנת להסיט את אריסטובולוס ממזימותיו. האחים נפגשו, וכרתו ברית בבית המקדש לפיה ניתנה המלוכה לאריסטובולוס, והכהונה הגדולה להורקנוס. על מנת לחזק את הברית השיא הורקנוס את בתו אלכסנדרה לאלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס.
השפעת אנטיפטרוס האדומי, ומלחמת האזרחים
בזמן זה החל הורקנוס להיות נתון תחת השפעת אנטיפטרוס. אנטיפטרוס היה אדומי נכבד, בן למשפחה שהתגיירה בימי יוחנן הורקנוס הראשון, ואביו, אנטיפס היה לנציב אדום מטעם אלכסנדר ינאי. אנטיפטרוס היה ליועצו הקרוב של הורקנוס, ותחת השפעתו החליט הורקנוס לחזור בו מהסכמותיו עם אריסטובולוס, ולשוב ולדרוש את המלוכה. הורקנוס ואנטיפטרוס נמלטו אל חרתת, מלך הנבטים והבטיחו לו את נחלות החשמונאים בארץ הנבטים בתמורה לסיוע כנגד אריסטובולוס.
חרתת וצבאו, ועמם הורקנוס ואנטיפטרוס, עלו על ירושלים, וצרו עליה, בשנת 64 לפנה"ס. בימי הפסח, כאשר ביקשו הנצורים קורבנות לשם עבודת המקדש, קיבלו הורקנוס ואנשיו תשלום, ובתמורה הבטיחו לספק לכוהנים כבשים לשם הקרבת הקורבנות. הורקנוס ואנשיו העלו אל חומת הר הבית סלים ובהם חזירים. כן תבעו אנשי הורקנוס מן הצדיק חוני המעגל, אשר היה ידוע בכך שתפילתו נענית, ובכך שהצליח להביא גשם בימי בצורת, כי יקלל את אריסטובולוס, ומשסירב לכך הרגוהו.
ההתערבות הרומאית
המצור הסתיים כאשר הגנרל הרומי פומפיוס אשר היה במסע מלחמה במזרח, שלח את מפקד צבאותיו, מרקוס אמיליוס סקאורוס, לדמשק. אנשי שני הצדדים הגיעו אל סקאורוס וביקשוהו כי יסייע בידם. אריסטובולוס שילם לסקאורוס שוחד כספי משמעותי, וזה הגיע לירושלים ודרש מן הנבטים כי יסירו את המצור. הנבטים נענו לדרישה, אך משחזרו לעירם התקיפם אריסטובולוס בדרך והרג רבים מהם.
בינתיים הגיע פומפיוס עצמו לאזור. בישבו בדמשק באו בפניו שלוש משלחות לשטוח את טענותיהן באשר לנעשה ביהודה. משלחתו של אריסטובולוס, משלחתו של הורקנוס, ומשלחת שלישית מאת "העם" אשר דרשה את הסרת שלטון בית חשמונאי, והחזרת שלטונם של הכהנים הגדולים. פומפיוס נמנע מלהכריע במריבה, וירד עם חייליו לירושלים.
לאחר כיבוש בית המקדש חילל פומפיוס את קודש הקודשים מקום בו הורשה רק הכוהן הגדול לשהות. פומפיוס נמנע מלבזוז את אוצרות המקדש, ויום לאחר כיבוש המקדש, הורה לטהר את המקום שחולל, ולהמשיך בעבודת המקדש.
כניסתו של פומפיוס לירושלים בשנת 63 לפנה"ס מסמנת את ראשיתה של התקופה הרומית בארץ ישראל ובמקביל דעיכתה של הריבונות היהודית - ממלכת החשמונאים, בארץ ישראל, תחילה ליהודה כמדינת חסות רומית (63 לפנה"ס - 6 לספירה), עם מצבי ביניים שנעו בין עצמאות חלקית לשעבוד ולאחר מכן למדרגת פרובינקיה.
על יהודה לא הושם נציב. פומפיוס הכריז על הורקנוס כאתנארך ("ראש העם" תואר נחות מן התואר "מלך"), שליט בובה, והכוח האמיתי בממלכה ניתן בידי אנטיפטרוס האדומי, השליט בפועל, שנוא העם - הכפיף את האינטרס היהודי לאינטרס הרומאי, ואדוניו הרומאים. מס הושת על יהודה והערים ההלניסטיות שנכבשו על ידי החשמונאים, מימי יונתן הוופסי עד לימי אלכסנדר ינאי, כבית שאן ויפו נגרעו מן הממלכה.
עד 62 לפנה"ס ניהל סקאורוס מלחמה בנבטים והסתייע בחיילים ששלח אנטיפטרוס. לאחר מכן הגיע ותפס את מקומו בסוריה הנציב גביניוס.
מרד אלכסנדר השני
בשנת 58 לפנה"ס נמלט אלכסנדר השני, בנו של אריסטובולוס, מכלאו ברומא, והגיע ליהודה. הוא אסף אנשים חמושים, והכריז על עצמו כמלך. הורקנוס נאלץ להימלט מירושלים, ולפנות לגביניוס לקבלת עזרה. גביניוס דיכא את המרד, שבה את אלכסנדר, והחזיר את הורקנוס לירושלים. על אירוע זה כתב יוסף בן מתתיהו:
החוקרים פירשו משפטים אלו כאומרים שהורקנוס הורד ממשרתו כמושל ורק משרת הכהן הגדול הושאר בידו, ובמקום זאת גביניוס חילק את הארץ לחמישה מחוזות אוטונומיים, ושם בראש כל אחד מהם "סנהדרין" המורכבת מנכבדי המקום. לעומת זאת, יצחק אייזיק הלוי טוען שפירוש הדברים הוא שגביניוס פיזר את הסנהדרין והעביר את התפקידים השלטוניים של הסנהדרין, שהיו קשורים למקדש, לידי הורקנוס.
בשנת 54 לפני הספירה הגיע מרקוס ליקיניוס קראסוס לארץ, ושדד את אוצרות המקדש. הרומאים המשיכו לרדוף את תומכיו של אריסטובולוס בארץ והרסו את העיר טריכיי שלחוף הכנרת.
בימי יוליוס קיסר
עלייתו של יוליוס קיסר לשלטון העליון ברומא נתנה הזדמנות אחרונה לאריסטובולוס ולאנשיו. בית הורקנוס נתמך עד אותה נקודת זמן בידי אנשיו של פומפיוס, שהיו נתונים במלחמת אזרחים עם הכוח העולה של יוליוס קיסר. אריסטובולוס הושם בראש שני לגיונות, אך בטרם הספיק לפעול, הורעל על ידי אנשי פומפיוס ומת. בנו אלכסנדר השני נערף במצוותו של פומפיוס.
לאחר תבוסתו של פומפיוס בקרב פארסלוס הפגינו הורקנוס ויועצו אנטיפטרוס את תמיכתם בקיסר, ואף השפיעו על יהודי מצרים להצטרף אל הלוחמים למען קיסר. קיסר הכיר בכהונתו של הורקנוס, מינה אותו לאתנארך על היהודים, ומינה את אנטיפטרוס לאפוטרופוס על ארץ יהודה. יפו הוחזרה לשטח הממלכה, קיסר התיר להורקנוס לבצר את חומות ירושלים ויהודה שוחררה מחובת הגיוס לצבא רומא.
הריב עם הורדוס
אנטיפטרוס מינה את הורדוס בנו למושל הגליל, וזה לכד את המורד חזקיהו והוציא אותו ואת אנשיו להורג ללא משפט. הורקנוס נאלץ, בניגוד לרצונו, להורות על העמדתו של הורדוס למשפט הסנהדרין בגין רצח זה. אל המשפט הופיע הורדוס כשהוא לבוש בבגדי ארגמן, חגור בנשק, ושומרי ראש מקיפים אותו מכל עבר. אנשי הסנהדרין והורקנוס ביניהם נדהמו מפחד, ונראה היה כי הורדוס יצא זכאי בדינו. אך נאום תקיף של שמאי (ויש אומרים של שמעיה), היטה את הכף לרעתו של הורדוס. משראה הורקנוס כי הורדוס עומד לצאת חייב בדינו, הורה על דחיית המשפט למחרת, והורדוס נמלט בלילה אל דמשק. הורדוס מונה למושל חילת-סוריה, והפך לאויבו המושבע של הורקנוס. זמן מה לאחר מכן הורעל אביו של הורדוס, הוא אנטיפטרוס, בידי אחד מאנשי הורקנוס, מליכוס. על מנת לרצותו, השיא לו הורקנוס את נכדתו, בת בתו אלכסנדרה, היא מרים החשמונאית.
עלייתו של מתתיהו אנטיגונוס השני
שנים אלו היו שנים סוערות באימפריה הרומית. רציחתו של יוליוס קיסר הביאה בעקבותיה זעזועים, מלחמות ומרידות. אויביה של האימפריה ניצלו שעת כושר זו, והפרתים התקדמו מערבה והגיעו עד לארץ ישראל. בשנת 40 לפנה"ס הגיע מתתיהו אנטיגונוס השני, בנו הצעיר של אריסטובולוס עם הפרתים לארץ, והכריז על עצמו כמלך. הורדוס הצליח להימלט, אך אחיו פצאל והורקנוס נפלו בשבי הפרתים. פצאל התאבד, ואילו הורקנוס הוגלה לבבל. על מנת שלא יוכל עוד לכהן ככוהן הגדול, קצץ אנטיגונוס את אוזניו, שכן אדם בעל מום פסול לכהונה הגדולה. חיתוך האזניים בוצע אמנם בעידודו של אנטיגונוס, אולם על פי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, נראה כי הנוהג לכרות את אזניו של יריב היה מקובל אצל הפרתים, כדי להשפילו ובו בזמן גם לחוס על חייו.
חייו בצילו של הורדוס, והכחדת בית חשמונאי
בשנת 37 לפנה"ס הצליח הורדוס להשתלט על הארץ, ובחסותו של מרקוס אנטוניוס מושלו הרומאי של המזרח, הכריז על עצמו כמלך. הורקנוס היה אמנם בגלות בבבל, אך הורדוס ידע כי אם יצליח הורקנוס להטות לטובתו את ליבה של הקהילה היהודית העשירה ורבת העוצמה שבבבל, יהווה סכנה גדולה לשלטונו. לפיכך זימן אותו בדברי חלקות לשוב לירושלים, ושם חלק לו כבוד, אך שמר על כל צעדיו.
נכדו של הורקנוס, אחיה של מרים החשמונאית, הוא אריסטובולוס השלישי שהה בירושלים, והיה היורש הלגיטימי האחרון לשלטון בית חשמונאי. שניים אלו, הורקנוס ונכדו, היוו סכנה של ממש להורדוס, ועל מנת לבסס את שלטונו היה עליו להסיטם מן הדרך.
בתחילה נתן הורדוס לאריסטובולוס השלישי, הנער בן ה-17 את הכהונה הגדולה, אך מיד לאחר מכן המית אותו בטביעה, בארמונו אשר ביריחו תוך שהוא מסווה את הרצח בתאונה תוך כדי משחק. הדבר קומם על הורדוס את אשתו, מרים, חותנתו רבת הכוח, אלכסנדרה, ואת הורקנוס. הורדוס העליל על הורקנוס עלילת שווא, לפיה ניסה זה להרעילו, והוציאו להורג, בשנת 30 לפנה"ס. יוסף בן מתתיהו מציין שהורקנוס היה במותו "בן שמונים שנה ומעלה", אולם בהנחה שמת בשנת 30 לפנה"ס, לא ייתכן שנולד בשנת 110, כאשר הוריו נישאו זמן קצר לאחר שנת 103 לפנה"ס.
בסמוך לאחר מכן, הוציא הורדוס להורג אף את אלכסנדרה ואת מרים, האחרונה לבית חשמונאי, בשנת 29 לפנה"ס. הטרגדיה המשפחתית הסתיימה רק שנים לאחר מכן כאשר הרג הורדוס אף את ילדיו ממרים, אלכסנדר ואריסטובולוס.
אליסאו פריירה דוס סנטוס
קריירת מועדונים
אליסאו נולד בעיר אנגרה דו אירואיז'מו שבאי טרסיירה לאם בעלת מסעדה ממוצא כף ורדי ולאב נהג אמבולנס. כבר בהיותו ילד הוריו התגרשו.
ב-25 ביוני 2009 אליסאו חתם בלאציו מהסרייה א' תמורת מיליון אירו. בלאציו, אליסאו רשם רק 2 הופעות ליגה וב-7 בינואר 2010 הושאל לריאל סרגוסה עד לסיום העונה.
בעונת אליסאו חזר למאלגה. ב-27 בספטמבר 2010 אליסאו הבקיע שער מ-25 מטר במשחק הליגה נגד ויאריאל בדקה הרביעית של המשחק, בדקה ה-41 הורחק לאחר פגיעה בקרלוס מרצ'נה. בקיץ נאצ'ו מונראל חתם במאלגה ואליסאו הוסט לעמדת הקשר. ב-3 באוקטובר 2012 אליסאו הבקיע צמד בניצחון 0-3 נגד אנדרלכט במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-24 ביולי 2014 חתם בבנפיקה ליסבון לשנתיים עם אופציה לעונה נוספת תמורת כמיליון וחצי אירו. בבנפיקה אליסאו התאחד עם ז'ורז'ה ז'זוש שאימן אותו בבלננסש. ב-10 באוגוסט 2014 אליסאו ערך את הופעת הבכורה שלו בבנפיקה במסגרת הסופר קאפ הפורטוגלי נגד ריו אבה בו ניצחה בנפיקה 2-3 בפנדלים לאחר תיקו 0-0 אחרי 120 דקות.
קריירה בינלאומית
בפברואר אליסאו זומן לראשונה לסגל נבחרת פורטוגל לקראת משחק הידידות נגד. ב-10 ביוני 2009 אליסאו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד. אליסאו זומן לסגל המורחב של פורטוגל לקראת מונדיאל 2010, אך לא נכלל בסגל המורחב. ב-7 באוקטובר 2011 אליסאו כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 3-5 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012.
אליסאו נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 ואף זכה עם הנבחרת באליפות אירופה לראשונה בתולדותיה.
רוג'ר ג'פסן
רוג'ר ויליאם ג'פסן (באנגלית: Roger William Jepsen; 23 בדצמבר 1928 – 13 בנובמבר 2020) היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת איווה בין השנים 1979–1985. טרם היבחרו לסנאט היה סגן המושל ה-38 של איווה.
ביוגרפיה
בשנים 1946–1947 שירת ג'פסן כצנחן בצבא ארצות הברית ובמשך שתים עשרה שנים, בין השנים 1948–1960, שירת בכוחות המילואים של הצבא. הוא היה עסקן חקלאי ופעיל בעסקי הבריאות והביטוח. ג'פסן שימש כמפקח מחוז של מחוז סקוט בין השנים 1962 עד 1965 והיה סנטור ממלכתי בין השנים 1966 עד 1968. הוא היה מושל סגן 39 באיווה בין השנים 1969 עד 1973, לאחר שנבחר עם המושל רוברט ד. ריי בשנת 1968.
עמיתיו הרפובליקנים בסנאט שיבחו את ג'פסן על כך שהצליח לשכנע את נשיא ארצות הברית רונלד רייגן להסיר את החרם החקלאי על ברית המועצות. ב-1984 עמד ג'פסן לבחירה מחדש לסנאט, כעבור שש שנים מהבחירות הקודמות. המועמד הדמוקרטי, טום הרקין, ניצח אותו בבחירות והוא כיהן בסנאט במשך שלושים שנה — עד 2015. לימים היה ג'פסן יושב ראש מִנהל איחוד האשראי הלאומי (National Credit Union Administration).
נפטר ב-13 בנובמבר 2020.
רפובליקת קארס
הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז (בטורקית עות'מאנית: Cenub-ı Garbi Kafkas Hükûmet-i Muvakkate-i Milliyesi) הידועה גם בשם רפובליקת קארס הייתה ממשלה זמנית קצרת מועד עצמאית להלכה, שקמה בעקבות הפסקת האש של מודרוס, הפסקת האש שסיימה את מלחמת העולם הראשונה. היא בוטלה על ידי הנציב העליון הבריטי, האדמירל סומרסט גואו-קאלתורפ. הממשלה הזמנית הונהגה על ידי פאחר אל-דין פיריאוגלו ומרכזה הייתה בעיר קארס. היא התקיימה מה-1 בדצמבר 1918 ועד לביטולה על ידי בריטניה ב-19 באפריל 1919. חלק מההיסטוריונים מתארים את ממשלתה כממשלת בובות של האימפריה העות'מאנית.
האזורים שנכללו תחת שליטת הממשלה הזמנית היו בעיקרם המחוזות שאוכלסו ברוב מוסלמי בהם המחוזות העות'מאניים קארס וארדהאן, פלך ירוואן (ארמניה) ואובלסט בתומי, אוייזד אחלציחה ואוייזד אחלכלכי (גאורגיה) שהיו מחוזות במלכות המשנה של הקווקז של האימפריה הרוסית. יחד עם זאת, מבחינה מעשית, הייתה הרפובליקה מוגבלת במחוז קארס והיא התקיימה לצד שלטונו של המושל הכללי הבריטי (הרפובליקה של בתומי), שנוצרה בעקבות ההתערבות של מדינות ההסכמה בעבר הקווקז.
רקע
בהתאם לחוזה ברסט-ליטובסק העבירה האימפריה הרוסית, ב-3 במרץ 1918, את השליטה על קארס, ארדהאן ובתומי לידי העות'מאנים. שמונה חודשים לאחר מכן, ב-30 באוקטובר 1918, נסתיימה מלחמת העולם הראשונה עם הפסקת האש של מודרוס. על פי ההסכם נדרש הצבא העות'מאני לסגת מכל השטחים השייכים לאימפריה הרוסית בקווקז ולחזור לקווי הגבול שהיו לה לפני המלחמה. עד ל-4 בדצמבר של אותה שנה נסוגו הכוחות העות'מאניים לגבול שהיה לה עם האימפריה הרוסית לפני 1877 אולם התעכבו בעזיבת מחוז קארס במשך חודשיים.
בשני החודשים שבהם התעכב הצבא העות'מאני בנסיגתו הוקמה ממשלה זמנית, פרו-עות'מאנית, שהתנגדה לשילוב הצפוי של המחוזות המאוכלסים ברוב ארמניה לתוך הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה (הרפובליקה הארמנית שהתפצלה מהרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה). הוקמו "מועצות לאומיות אסלאמיות" בריכוזי האוכלוסייה העיקריים של מחוז קארס - אולטו, קאגיזמן, איגדיר, סאריקמיס, ארדהן ובעיר קארס עצמה, וכן באזורים האחרים שהיו מאוכלסים באוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית (בכללם באחלציחה, אחלכלכי ובתומי).
החשובה מבין כל הוועדות האסלאמיות שהוקמו הייתה "המועצה האסלאמית של קארס", שהוקמה ב-5 בנובמבר 1918. בדצמבר של אותה שנה שונה שמה ל-"המועצה הלאומית". בינואר 1919 שונה שמה ל-"המועצה הלאומית של קארס" ובסופו של דבר, במרץ 1919, שונה שמה ל-"הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז". הממשלה הזמנית טענה לסמכות על מחוז קארס וכן על כל האזורים המאוכלסים בטורקים ובמוסלמים באזור שבין בתומי לנחיצ'יבאן. אלה הם כל האזורים בהם התעכב הצבא העות'מאני בנסיגתו וכמעט כל אזור השליטה של העות'מאנים בקווקז להוציא את אזור אזרבייג'ן שמהם נסוג הצבא העות'מאני כאמור בהפסקת האש של מודרוס.
הרפובליקה
למרות תבוסת האימפריה העות'מאנית וייסוד הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה באזורים אלה, הוועדה הלאומית המוסלמית, תחת מנהיגותו של דר. איסט אוקטיי ביי ב-1 בדצמבר 1918, הכריזה באופן חד-צדדי על עצמאותה של הרפובליקה, ובחרה את סיהנגירזדה איברהים ביי לנשיא. הממשלה החדשה ביקשה את הכרתם של השלטונות האימפריאליים של יפן. המלחמה נסתיימה באותה שנה, וכאשר ארמיסטיס ממודרוס (באוקטובר 1918) ביצע את נסיגת הצבא העות'מאני לגבולות 1914. הבריטים כבשו את בתומי אבל העות'מאנים סירבו לוותר על קארס. המושל הצבאי שלה הקים ממשלה זמנית בראשות פהרטין פיריאוגלו, שטען לריבונות טורקית על קארס, ועל המחוזות דוברי הטורקית הסמוכים: בתומי וגיומרי. המחוז היה מוחזק על ידי ארמניה בינואר 1919, אבל הממשלה הפרו-טורקית נתמכה בעיר קארס. הפרלמנט של הרפובליקה החדשה התכנס ב-17 בינואר של אותה שנה. ואימצה את החוקה שנקראה: "Teskilâtı Esasiye Kanunu". עם 18 סעיפים ארוכים ומפורטים, הנשים איבדו את זכות ההצבעה. קארס הוכרזה כבירת הרפובליקה והשפה הטורקית כשפה רשמית.
ב-13 בינואר 1919, משלחת של 60 ארמנים נשלחה לקארס על ידי המפקד הבריטי של בתומי, כדי להשליט את ההגמוניה הארמנית. הפרלמנט של רפובליקת קארס דחתה את ההצעה וסירבה להמשך כל משא ומתן עם הארמנים. תקרית אלימה בין המפלגות שגדלו בצורה דרמטית אחרי אירוע זה. יחידות בריטיות כבשו את קארס ב-19 באפריל 1919, כשהם מפזרים את הפרלמנט של רפובליקת קארס, ושולחים את מנהיגיה למלטה.
חשבון וריאציות
חשבון וריאציות הוא תחום במתמטיקה אשר עוסק במציאת נקודות קיצון של פונקציונלים, בניגוד לחשבון דיפרנציאלי רגיל אשר עוסק בפונקציות. פונקציונל הוא בדרך כלל מיפוי מקבוצה של פונקציות לשדה המספרים הממשיים. פונקציונלים לרוב מבוטאים כאינטגרלים מסוימים של פונקציות בלתי ידועות ונגזרותיהן. המטרה היא מציאת פונקציות אשר יביאו את הפונקציונל למקסימום או למינימום.
השיטה פותחה בשלהי המאה ה-17 על ידי ניוטון, האחים יוהאן ויאקוב ברנולי, לייבניץ, ומאוחר יותר על ידי לופיטל, אוילר, לגראנז' ואחרים.
הדוגמה הפשוטה ביותר לבעיה כזו היא מציאת העקום בעל האורך המינימלי בין שתי נקודות, אשר נקרא גאודיזה. במרחב אוקלידי הפתרון הוא קו ישר, אבל אם יש מגבלות על הפתרון, למשל שהקו יימצא על משטח כלשהו, הפתרון פחות ברור מאליו. בעיה קשורה היא עיקרון פרמה באופטיקה: האור עובר במסלולים בעלי מסלול אופטי מינימלי בין שתי נקודות (המסלול האופטי תלוי בתווך). עיקרון קשור במכניקה הוא עקרון הפעולה המינימלית.
בעיות חשובות רבות עוסקות בפונקציות בעלות משתנים מרובים. פתרון בעיות עם תנאי שפה למשוואת לפלס מקיימות את עיקרון דיריכלה. בעיית פלטיאו דורשת מציאת משטח בעל שטח מינימלי אשר עובר במתאר נתון במרחב. הפתרון לבעיה זו קשור לאופן היווצרות בועות סבון בעת טבילת מסגרת ברזל במי סבון. אף על פי שניסויים כאלו הם קלים לביצוע, התיאור המתמטי שלהם לעיתים סבוך: ישנם כמה פתרונות אפשריים ויכולה להיות להם טופולוגיה לא טריוויאלית.
היסטוריה
פיתוח חשבון הווריאציות החל כאשר בעיית הברכיסטוכרון (המילה "ברכיסטוכרון" היא הלחם שמקורו יוונית (βράχιστος χρόνος), ומשמעותו "הזמן הקצר ביותר") הגיעה אל המתמטיקאי השווייצרי יאקוב ברנולי. אחיו, יוהאן ברנולי, גם הוא מתמטיקאי שווייצרי, השתמש בבעיית הטאוטוכרון (אותו זמן) לפתרון הבעיה, שנחשב לאלגנטי וקצר יותר מפתרונו של יאקוב. יאקוב, שהיה איתו בתחרות מתמדת, ניסח את בעיית הברכיסטוכרון בגרסה שונה ומורכבת יותר, ופתרונו לבעיה זו הביא אותו לפתח שיטות אנליטיות חדשות. שיטות אלה לוטשו מאוחר יותר על ידי לאונרד אוילר והפכו למה שנקרא חשבון וריאציות.
אופי הבעיה
נביא את הבעיה המתמטית לצורה הבאה: מטרתנו היא למצוא את הפונקציה y(x) אשר תביא את הפונקציונל לאקסטרמום.
מציאת הפונקציה המבוקשת מתבצעת על ידי פתרון משוואת אוילר-לגראנז':
חישוב
נניח שקיים אקסטרמום לפונקציונל ושהפונקציה אשר מביאה אליו היא y_0(x).
נוכל לבטא כל פונקציה בצורה, כאשר \eta(x) פונקציה כלשהי ובעלת תנאי השפה , כך ש־y(x) מקיימת את תנאי השפה ו־\epsilon מספר ממשי כלשהו.
נשים לב שתחת הנחותינו מתקיים: ויותר מכך, מתקיים:
נפתח את הביטוי למקסימה של הפונקציונל:
מכיוון שגבולות האינטגרל בפונקציונל אינם תלויים ב־\epsilon נוכל להחליף את סדר הגזירה והאינטגרציה. לאחר מכן נשתמש באינטגרציה בחלקים ונקבל: נזכור כי \eta מתאפסת בנקודות הקצה ולכן האבר האחרון מתאפס. נקבל:
מכיוון ש־\eta פונקציה שרירותית, נקבל לפי הלמה היסודית של חשבון וריאציות כי:
הכללות
ניתן לקבל בקלות את משוואת אוילר-לגראנז' באותה שיטה גם למקרים הבאים:
זהו קבוצת N משוואות, המתקיימות לכל הפונקציות q_i(t)
זהות בלטראמי
זהות בלטראמי היא צורה חלופית לניסח משוואת אוילר-לגראנז', פתרון משוואת אוילר-לגראנז' באמצעות זהות בלטראמי לרוב תהיה יותר פשוטה.
זהות בלטראמי עובדת רק בתנאי ש- (תנאי הקובע ש- L אסור להיות תלוי ישירות ב-x, הוא יכול להיות תלוי ב-x רק בצורה עקיפה דרך y(x) ו-y'(x), x לא מופיע בנפרד). בעזרת תנאי זה ניתן לפשט את משוואת אוילר-לגראנז' לזהות בלטראמי.
פיתוח זהות בלטראמי
לפי התנאי
לכן הביטוי הוא:
ולכן:
נבצע אינטגרל בשני צידי המשוואה ונקבל את זהות בלטראמי:
דוגמאות
דוגמה פשוטה לפונקציונל, מתחום האופטיקה, היא הזמן שאורך לקרן לעבור בין שתי נקודות דרך מסלול כלשהו במרחב. המסלול במקרה זה מיוצג על ידי כאשר (x,y,z) הן קואורדינטות ו־s פרמטר כלשהו המגדיר את המיקום לאורך המסלול, למשל אורך הקשת או הקואורדינטה לאורך אחד הצירים. לכן אם מהירות הגל בנקודה במרחב היא c(\vec{r}) ו־s מיצג את אורך הקשת, אזי זמן המעבר T בין שתי הנקודות נתון בביטוי: מכאן ברור שכל מסלול של הקרן נותן, בדרך כלל, ערך שונה של זמן המעבר T, וחשבון הווריאציות מאפשר לנו לחשב מהו המסלול עבורו זמן המעבר מינימלי (או באופן מדויק יותר אקסטרמלי), כשם שפעולת הנגזרת מאפשרת למצוא את נקודות האקסטרמום של הפונקציה. לפי עקרון פרמה המסלולים בהם הקרן אמנם עוברת הם המסלולים עבורם T מינימלי, ולכן חשבון הווריאציות הוא הדרך לחישוב המסלולים של קרן אור בתווך כלשהו.
דוגמה נוספת, אשר הייתה אחד הזרזים להתפתחות התחום, היא בעיית הברכיסטוכרון ("הזמן הקצר ביותר"): כיוון שהקואורדינטה y מציינת את גובה החלקיק, אזי שימור האנרגיה קובע שמהירותו היא. לכן פונקציונל הזמן במקרה זה הוא:
ג'ון היי ויטני
ג'ון היי ויטני (באנגלית: John Hay Whitney; 17 באוגוסט 1904 - 8 בפברואר 1982), נודע גם בכינוי "ג'וֹק" (Jock), היה איל הון אמריקאי. בעליה של קרן ההון סיכון הראשונה, .J.H. Whitney & Co, מו"ל העיתון ניו יורק הרלד טריביון ושגריר ארצות הברית בבריטניה בין השנים 1957–1961.
שנים ראשונות
נולד במיין, בן למשפחת ויטני (אבות המשפחה היו ויליאם ברדפורד שהגיע לארצות הברית על סיפון ה"מייפלאואר" וג'ון ויטני, פוריטן שהגיע למסצ'וסטס ב-1635). אמו הייתה אשת החברה, מגדלת סוסי המירוץ והמשוררת הלן היי ויטני. בין באי בית הוריו היו אילי ההון ג'יימס ביוקנן דיוק וג'ון ד. רוקפלר. את השכלתו רכש בייל קולג'.
בנעוריו עסק באופן מקצועי בענפי ספורט כמרוצי סוסים ופולו. כספורטאי הופיע על שער גיליון טיים מגזין מה-27 במרץ 1933.
ב-1929 החל לעבוד במשרד עורכי דין בניו יורק והשקיע בחברת כריית הגופרית .Freeport Texas Co, עד מהרה היה לבעל המניות הפרטי הגדול בחברה וב-1933 היה ליו"ר הדירקטוריון שלה.
ב-1930 נשא לאשה את אשתו הראשונה ליז (Mary Elizabeth "Liz" Altemus), השניים התגרשו ב-1940. במהלך נישואיהם נקשר שמו של ויטני בפרשיות עם מספר נשים אחרות בהן פולט גודארד וג'ואן קרופורד.
עסקי קולנוע ותקשורת
ב-1933 החליט להשקיע, יחד עם ראשי RKO בטכנולוגיית הטכניקולור והקים את חברת Pioneer Pictures, שהפיקה סרטים שהופצו על ידי RKO. יחד עם דודנו, קורניליוס ואנדרבילט ויטני, רכש 15% מחברת טכניקולור. ויטני הפך לידיד קרוב של השחקן והרקדן פרד אסטר, כבר בראשית שנות השלושים השקיע במופעיו בברודוויי ועם הידוק קשריו בקולנוע הביא את אסטר ל-RKO. כמו כן השקיע כמחצית מסכום ההפקה של "חלף עם הרוח". ב-1940 מימן את הפקת סרטו של אלפרד היצ'קוק "רבקה".
ויטני ארגן מסיבות בהן נכחו כוכבי וכוכבות סרטים, אנשי הון וכלכלה ובכירי החברה הניו יורקית. באחת ממסיבות אלה הכירו קלארק גייבל וקרול לומברד. ב-1942 נשא ויטני לאשה את בטסי קושינג רוזוולט (Betsey Cushing Roosevelt Whitney), בתו של מנתח המוח הארווי קושינג ואשתו לשעבר של ג'יימס רוזוולט, בנו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מלחמת העולם השנייה ואחריה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ויטני למודיעין חיל האוויר האמריקאי בתפקיד של קצין מודיעין. הוא נפל בשבי בדרום צרפת אך הצליח להימלט מהרכבת שהובילה אותו למחנה השבויים.
ב-1946 ייסד יחד עם בֵּנוֹ שמידט את קרן ההון סיכון הראשונה. היה זה שמידט שטבע את המונח.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956 היה ויטני תומך נלהב של דווייט אייזנהאואר. משנבחר אייזנהאואר לנשיא ארצות הברית, מינה את ויטני לשגריר בבריטניה. ויטני כיהן במשרה זו עד 1961. שישים שנה קודם לכן כיהן במשרה זו בדיוק סבו של ויטני, ג'ון היי. אחת מהצלחותיו של ויטני הייתה שיפור היחסים בין ארצות הברית לבריטניה, שהתערערו במהלך מלחמת סיני, בה פעלה בריטניה בשיתוף פעולה עם צרפת וישראל, ללא תיאום עם ארצות הברית ובניגוד למדיניותה.
פילנתרופיה
ויטני תרם רבות לאוניברסיטת ייל, לבית החולים הפרסביטריאני בניו-יורק, לספריית העיר ניו יורק, לקרן למפעלי חינוך ולמלגות.
השביתה הכללית בברצלונה (1919)
השביתה הכללית בברצלונה (ספרדית: Huelga de La Canadiense, קטלנית: Vaga de La Canadenca) שהתרחשה בשנת 1919 הייתה אחת השביתות המוצלחות ביותר בהיסטוריה של תנועות הפועלים בעולם והביאה לכך שספרד הייתה המדינה הראשונה בעולם בה הושגה הסכמה ליום עבודה של שמונה שעות בלבד. חילוקי דעות לגבי אופן הטיפול בשביתה הביאו למתיחות בין השלטון המרכזי במדריד לשלטון האזורי של קטלוניה שבחרה בהפעלת הצבא כנגד השובתים.
רקע
במהלך מלחמת העולם הראשונה, ספרד כמדינה נייטרלית שמשה מקור לתוצרת רבה שנדרשה לצדדים הלוחמים. ברצלונה, בירת האזור המתועש של קטלוניה ראתה תעשיינים רבים שהתעשרו הודות לעסקים הפורחים. בד בבד עם הגידול התעשייתי, זכו ארגוני הפועלים לגידול משמעותי בקטלוניה. הגדול שבארגונים בברצלונה היה ה-CNT האנרכו-סינדיקלי שבסוף 1918 היו חברים בה כ-345,000 (מתוך 700-755 אלף חברים בכל ספרד) שהיוו כ-30% מכח העבודה בקטלוניה. הארגון השני בגודלו היה ה-UGT הסוציאליסטי שביוני 1918 היו בו כ-90,000 חברים והיה במגמת גידול. הפריחה של קטלוניה העלתה גם את הדרישה לעצמאות האזור, שהיה העשיר ביותר בספרד. בסוף ינואר 1919 ברצלונה הייתה על סף התפרצות בין הצבא שהתנגד לאוטונומיה לחבל, לבין הנציגות האזרחית של קטלוניה שדרשה אוטונומיה.
עם סיום מלחמת העולם שהייתה צפויה להביא לירידה בביקוש ובהתאם לירידה במחירים, התארגנו המעסיקים בפדרציה משלהם שנערכה לפעילות לשבירת ארגוני העובדים במטרה לאפשר הורדת משכורות עם ירידת מחירי התוצרת. המעסיקים מצאו בעל ברית במפקד הצבא בקטלוניה, הגנרל מילאנס דה בוש, אשר באמצע ינואר דרש מהשלטונות במדריד להשהות את הזכויות החוקתיות בקטלוניה כדי לאפשר לו להאבק במגמות הבדלנות, אך גם, מבחינתו, להאבק באיגודים המקצועיים. המושל מילאנס השתמש בסמכויותיו על מנת להוציא אל מחוץ לחוק את ה-CNT, לעצור את מנהיגיו ולסגור את הביטאון שלו.
השביתה
בסוף ינואר 1919 קוצצו המשכורות של העובדים המשרדיים בתחנת כוח הידרואלקטרית בבעלות קנדית בברצלונה. שמונה מהעובדים פנו להנהגת ארגון העובדים האנרכו-סינדיקטי (ה-CNT) לסיוע ובתגובה הם פוטרו. ב-5 בפברואר, קיימו עובדי המשרד שביתת שבת במקום עבודתם ופונו מהמשרד בכח על ידי המשטרה. בתגובה, 140 עובדים עזבו את מקום העבודה כמחאה על הפיטורים, ולאחר שלושה ימים הצטרפו אליהם רוב גדול של עובדי תחנת הכוח. הנהלת תחנת הכוח ביקשה להענות לדרישות העובדים שהיו סבירות, אולם מילנס דה-בוש התערב ומנע את המשך המשא ומתן עם נציגות העובדים. בתגובה, השביתה התרחבה. העובדים בתחנת כוח נוספת קיימו שביתת שבת במקום העבודה שלהם כתמיכה בחבריהם. ב-17 בפברואר הצטרפו לשביתה כ-80% מעובדי ענף הטקסטיל בברצלונה במחאה על הפיטורים, אך גם בדרישה להכרה באיגוד המקצועי שלהם והכרת הרשויות ביום עבודה של שמונה שעות. ב-21 בפברואר כבר הוכרזה שביתה כללית בכל תחנות הכוח בברצלונה, דבר שהשבית כ-70% מהתעשייה באזור קטלוניה. מעל 100,000 עובדים השתתפו בשביתה שהקיפה גם את עובדי התחבורה הציבורית בעיר. העיר הייתה כמעט משותקת, והצבא סיפק שירותים מינימליים של גז ומים. שלטונות העיר לקחו פיקוד על מפעלי החשמל של החברה הקנדית כדי לחדש את התאורה בעיר שהופסקה ליומיים.
ב-27 בפברואר, בעקבות לחץ מצד מילאנס, הכריז ראש ממשלת ספרד בהסכמת המלך אלפונסו, על פיזור הפרלמנט כדי לאפשר גיוס לצבא של השובתים ללא צורך באישור הפרלמנט. ב-8 במרץ הוחל בגיוס חלקי של העובדים בברצלונה לצורך מתן שירותי תשתית בעיר. אולם בניגוד לתחזיתו של מילאנס שהעובדים ישמחו לתירוץ הגיוס כדי לחזור לעבודה, העובדים דווקא החריפו את פעולותיהם. צוי הגיוס לא נענו, לפחות חלקית מכיוון שבלחץ איגודי העובדים הם אפילו לא הודפסו בעיתונים. איגוד העובדים של בתי הדפוס הזהיר את בעלי העיתונים בברצלונה שלא יעיזו להדפיס את צווי הגיוס או כל מידע אחר שעלול לפגוע בשביתה, במה שכונה "צנזורה אדומה". האיגודים הטילו קנסות, ואף הצליחו לגבות אותם, על עיתוני ימין שהעיזו להפר את הוראות האיגודים. בעקבות כישלון הגיוס, דרש מילאנס הטלת משטר צבאי על העיר. רומנסנס הסכים לדרישתו של מילאנס בגלל הצורך הבוער להשיב את הסדר על כנו לפני שהאנדרלמוסיה תתפשט לשאר חלקי ספרד, למרות שהוא האשים את מילאנס שהקו הנוקשה שלו הוא שדרדר את המצב. ב-13 במרץ 1919 הוכרז על משטר צבאי בברצלונה ושלושת אלפים עובדים נעצרו ונכלאו.
עיריית ברצלונה פתחה במשא ומתן עם הנהגת השובתים כדי להביא לסיום השביתה, שפגעה רבות בכלכלה של קטלוניה. כל דרישות העובדים התקבלו - יום עבודה בן 8 שעות, הכרה באיגודי העובדים, החזרה לעבודה של עובדים שפוטרו. בכך ספרד הפכה למדינה הראשונה שהעבירה חוק בנוגע ליום עבודה ארצי בן 8 שעות, כתוצאה מהשביתה הכללית ב-1919. העובדים דרשו גם את שחרורים של אסירים פוליטיים. הממשלה הסכימה לדרישה זו, אך סירבה לשחרר את אלו שעמדו באותה עת למשפט. העובדים הגיבו בקריאות "שחררו את כולם!" ואיימו בהמשך השביתה.
ב-19 במרץ, לאור ההסכמות שהושגו, קרא סלבדור סגואי, המנהיג המתון של ה-CNT, לעובדים לחזור לעבודה על פי ההבטחה שכל השובתים שנעצרו ישוחררו עד 24 במרץ. אולם מילאנס שביקש לטרפד את ההבנות מנע את שחרורם של האסירים וגרם לעובדים לפתוח ב-24 במרץ בשביתה נוספת בדרישה לשחרורם. ממשלת מדריד, שנלחצה על ידי הצבא, הכריזה שוב על משטר צבאי בכל רחבי ספרד במטרה לסיים את השביתה במהירות. צעד זה הצליח לסיים את השביתה. המושל האזרחי של קטלוניה, קרלס מונטנס, התפטר בעקבות הפרות הוראותיו על ידי הצבא, ביחד עם מפקד המשטרה. שביתות והשבתות מגן נמשכו במשך כל השנה בברצלונה כאשר חוסר היכולת של המתונים להביא להסכמות שיכובדו גרמה לכך שהזירה עברה לשליטת הקיצונים משני הצדדים.
הערות שוליים
Anarchism in Spain
פרוקטר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
נישואים של זוגות מאותו המין
נישואים של זוגות מאותו המין (ידועים גם כנישואים חד-מיניים, נישואים גאים או נישואי להט"ב) הם נישואים של שני אנשים במערכת יחסים מאותו המין, שנחתמו בטקס אזרחי או דתי. נכון ליוני 2023, נישואים של זוגות חד-מיניים נערכים ומוכרים באופן חוקי ב-34 מדינות ברחבי העולם, שאוכלוסייתן כוללת כ-1.35 מיליארד בני אדם (16.9% מאוכלוסיית העולם). המדינה הראשונה בעת המודרנית שהכירה בנישואים של זוגות מאותו המין היא הולנד (באפריל 2001), והאחרונה עד כה היא אנדורה (בפברואר 2023). קיימים תיעודים היסטוריים של עריכת טקסי נישואים חד-מיניים החל מהמאה הראשונה לספירה.
מחקרים שנעשו לאורך השנים הראו כי הרווחה הכלכלית, הפסיכולוגית והפיזית של אנשים הומוסקסואלים נשואים טובה יותר מזו של זוגות מאותו המין שאינם נשואים, וכי ילדים להורים חד-מיניים מרוויחים מגידולם על ידי הורים נשואים במסגרת שמוכרת משפטית ונתמכת על ידי מוסדות חברתיים. מחקרים של מדעי החברה מצביעים על כך שההדרה של זוגות חד-מיניים מגישה להכרה משפטית בנישואים מפלגת וקוראת לאפליה ציבורית כלפיהם, כאשר המחקרים גם דוחים את התפיסה שלפיה ציוויליזציה או שמירה על הסדר החברתי תלויות בהגבלת הנישואים לזוגות הטרוסקסואלים בלבד.
נישואים של זוגות מאותו המין יכולים לספק לאלו המצויים במערכות יחסים חד-מיניות שירותים ממשלתיים רלוונטיים וכן להעניק להם הכרות משפטיות בנושאים שונים כגון ירושה, פנסיה, משכנתא, מסים, הגירה וזכויות ביקור בבית חולים. התנגדות להכרה חוקית בנישואים של זוגות מאותו המין מבוססת על טענות שלפיהן הומוסקסואליות אינה מקובלת על ידי מסורות ואמונות דתיות שונות והיא איננה נטייה מינית טבעית, ולכן הכרה חוקית בנישואים חד-מיניים תקדם הומוסקסואליות בחברה. מתנגדים להכרה בנישואים חד-מיניים טוענים גם כי גדילה של ילדים בקרב הורים הטרוסקסואלים הופכת את הילדים לטובים יותר מאלו שגדלים בקרב הורים הומוסקסואלים. מחקרים מדעיים חולקים על טענות אלו, וקובעים כי נטייה מינית הומוסקסואלית היא וריאציה טבעית ונורמלית במיניות האנושית כמו גם בקרב בעלי חיים, והיא איננה בחירה אלא נטייה מולדת.