cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לסקרינה בובולינה
מותה בריב משפחות
צאצאיה של בובולינה מסרו את האונייה "אגממנון" לממשלת יוון. שם האונייה הוחלף ל"ספצס" והיא נעשתה אוניית הדגל של הצי היווני. האונייה הועלתה באש בנמל הצבאי בפורוס (Poros) על ידי אנדריאס מיאוליס במהלך מלחמת האזרחים היוונית השנייה ב-1831.
באי ספצס ישנו מוזיאון המוקדש לבובולינה ונושא את שמה. הוא נמצא באחוזת הבית בת 300 השנים שלה.
מורטן ולנד
מורטן ולנד (בנורווגית: Morten Veland, נולד ב-4 בדצמבר 1977) הוא מוזיקאי מטאל גותי נורווגי, זמר-יוצר, רב-נגן במספר כלי נגינה (בהם גיטרה חשמלית, גיטרה בס וקלידים) ומפיק מוזיקלי. ממייסדי טריסטניה (Tristania) ומאוחר יותר ממייסדי סירניה (Sirenia) ומורטמיה (Mortemia), שלושתן להקות מטאל גותי.
בטריסטניה ולנד היה אחד מכותבי השירים והמלחינים, ומבחינת הופעה הוא היה אחראי על הגראולינג (שירת דת' מטאל) וניגן בגיטרה. בטריסטניה פיתח ולנד את סגנון המטאל הגותי הסקנדינבי, המשלב דום מטאל, דת' מטאל ובלאק מטאל עם שירה אופראית של זמרת נשית (בטריסטניה זו הייתה זמרת המצו סופרן ויבקה סטנה), כלים קלאסיים כגון כינור ועוגב ומקהלות גותיות. אחרי שטריסטניה הוציאה את אלבומה השני "Beyond The Veil" שנחשב ליצירת מופת בתחום, עזב ולנד את הלהקה ב-2001 עקב חילוקי דעות אישיים ואמנותיים.
אחרי שעזב את טריסטניה, הקים ולנד את הלהקה סירניה שהמשיכה את הסגנון של טריסטניה, מטאל גותי סימפוני, אך חלקו של ולנד במוזיקה גבר: הוא כתב והלחין, הוא ניגן במספר כלים ושר גראולינג. שאר חברי הלהקה ניגנו בעיקר בהופעות חיות.
ב-2009 ייסד להקת יחיד בשם מורטמיה (Mortemia) המנגנת גם היא מטאל גותי ומשלבת בין גרואלינג לשירת מקהלה. להקת יחיד זו הוציאה אלבום בודד אך לא הצליחה ופעילותה הוקפאה, וחודשה רק ב-2021. במקביל המשיך ולנד בפעילותו בסירניה.
משפחת פוסטר
משפחת פוסטר (באנגלית: The Fosters) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג דרמה משפחתית, ששודרה בערוץ ABC Family בארצות הברית ובערוץ ABC Spark בקנדה. הסדרה עוסקת בחיי בני משפחת פוסטר, משפחה רב אתנית המורכבת מזוג לסביות המגדלות ילדים ביולוגיים, מאומצים ובאומנה.
הסדרה נוצרה על ידי פיטר פייג' וברדלי ברדבג, המשמשים גם כמפיקים לצד ג'ניפר לופז וחברת ההפקה Nuyorican Productions שבבעלותה. העונה הראשונה עלתה ב-3 ביוני 2013, והסתיימה ב-24 במרץ 2014. העונה השנייה עלתה ב-16 ביוני 2014.
בעונתה הראשונה זכתה הסדרה לביקורות חיוביות באופן כללי, ולשבחים מיוחדים על גילום הדמויות של קהילת הלהט"ב. וכתוצאה מכך היא זכתה בשני פרסי תקשורת מטעם הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה: אחד בקטגוריית "סדרת דרמה יוצאת מן הכלל", ואילו ג'ניפר לופז זכתה בפרס Vanguard . הסדרה זכתה גם בפרס בחירת הנוער בקטגוריית "סדרת טלוויזיה פורצת דרך".
בישראל הסדרה שודרה בערוץ yes Drama.
רקע כללי
לינה אדמס פוסטר (שרי סאום) וסטפאני "סטף" מרי אדמס פוסטר (טרי פולו) הן זוג המתגורר בסן דייגו, קליפורניה. לינה, סגנית מנהלת בית ספר, וסטף, שוטרת, מגדלות שלושה ילדים: ברנדון (דייוויד למברט), הבן הביולוגי של סטף מנישואים קודמים, וזוג תאומים מאומצים, חסוס (ג'ייק ט. אוסטין, נואה סנטיניאו) ומריאנה (סיירה רמירז). בפרק הבכורה, הסכימו לינה וסטף גם לקחת ילדה אומנת בעייתית, קאלי (מאיה מיטשל), ובעקבות כך לקחו גם את אחיה הקטן, ג'וד (היידן ביירלי). חייהם הופכים למסובכים יותר כשבני המשפחה יצטרכו להתמודד עם השותפות בין סטף לבעלה לשעבר, מייק (דני נוסי), בעבודה, ועם עוד בעיות משפחתיות שעולות.
קילווה קיסיוואני
קילווה קיסיוואני (Kilwa Kisiwani) הייתה עיר במזרח אפריקה, בשטחה של טנזניה של ימינו, שננטשה במחצית המאה ה-19. בימי הזוהר שלה, הייתה העיר המרכז המסחרי החשוב ביותר במזרח אפריקה. חורבות העיר שוכנות על אי באותו שם, סמוך לחופי מחוז לינדי בדרום מזרח המדינה, כ-280 ק"מ דרומית לדאר א-סלאם. בשנת 1981 הוכרזו החורבות כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
עד המאה ה-13 הפכה העיר לחזקה שבערי מזרח אפריקה, והייתה לה השפעה גם על המסחר במוזמביק ובזימבבואה של ימינו. אבן בטוטה, שביקר בה בשנים 1332-1331, תיאר אותה כאחת הערים היפות בעולם, וכן ציין לטובה את צניעותו ונדיבותו של הסולטאן, אל-חסן אבן סוליימאן. בתקופה זו נבנה ארמון חוּסוּנִי קוּבְּוָוה והמסגד הגדול הורחב. לקראת סוף המאה ה-14 החלה העיר לרדת מגדולתה, בד בבד עם עלייתה של סופלה, במוזמביק של ימינו.
ב-1505 השתלטו על העיר הפורטוגזים, ואולם שלטונם בה נמשך שבע שנים בלבד, וב-1512 היא נכבשה בידי שכירי חרב ערבים. אלה לא הצליחו להשיב לה את מעמדה, ובמהלך המאה ה-17 היא חרבה. ב-1784 השתלטו עליה שליטיה העומאנים של זנזיבר, והשתמשו בה כמרכז לסחר בעבדים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 היא ננטשה סופית.
האי היה לחלק ממזרח אפריקה הגרמנית בין 1886 ל-1919, ועד לעצמאות טנזניה ב-1961 היה חלק מהמושבה הבריטית טנגניקה.
קילווה קיסיוואני כיום
בשנת 1981 הכריז אונסק"ו על חורבות קילווה קיסיוואני כאתר מורשת עולמית. שחיקה והתפשטות של צמחייה מאיימים כיום על שלמותם של המבנים, וכמה מהם מצויים בסכנת התמוטטות. ב-2004 הוכנס האתר לרשימת אתרי המורשת המצויים בסכנה, וב-2008 הוא הוכנס גם לרשימת 100 האתרים המאוימים ביותר של קרן המונומנטים העולמית (WMF).
על האי בו שוכנת קילווה קיסיוואני עדיין מתגוררים תושבים, ויש בו גם בתי מלון המשמשים תיירים המבקרים בחורבות העיר ובחורבותיה של סונגו מנארה הסמוכה.
מבנים עיקריים
המבנה שנחשב למרשים ביותר בקילווה קיסיוואני הוא ארמון חוסוני קיבווה. הארמון נבנה בראשית המאה ה-14, ונחשב בשעתו למבנה האבן הגדול ביותר באפריקה שמדרום לסהרה. הוא כולל מספר אולמות, באחד מהם בית מרחץ מתומן. ברבים מהחדרים עיטורים מגולפים באבן, בסגנון פרסי.
המסגד הגדול נבנה במאה ה-12 והורחב בסביבות 1320. הוא כולל 16 כיפות הנתמכות ב-30 עמודים.
טטרסטן
שתי השפות הרשמיות בטטרסטן הן טטרית ורוסית. הרפובליקה כוללת 43 אזורים, 20 ערים ו-21 יישובים עירוניים. בירתה של טטרסטן היא העיר קאזאן.
היסטוריה מוקדמת
מימי הביניים התקיימה במקום מדינת בולגריה (שנקראת במקורות המודרניים בולגריה שעל הוולגה). בשנת 922 לערך קיבלה האומה הטטרית על עצמה את האסלאם מבגדאד. סמוך לתקופה זאת ביקר במדינה הנוסע הערבי אחמד אבן פדלאן. במאה ה-13 הגיעו לאזור חילותיו של באטו חאן, ובשנת 1240 שיעבדו את האוכלוסייה המקומית, שהפכה חלק מאורדת הזהב.
האיסור על בניית מסגדים בוטל רק בתקופת יקתרינה הגדולה. המסגדים נבנו בתקופתה בין 1767 ל-1770. ובמאה ה-18 החל לפרוח בקרב הטטרים זרם הג'דידיזם - זרם מתון באסלאם הסוני שקרא ליחס סובלני לדתות אחרות.
היסטורית החבל בגבולות הנוכחיים
ב-27 במאי 1920 הוכרז על הקמת הרפובליקה האוטונומית של טטרסטן בתחומי רוסיה, בגבולות הנוכחיים. הקמת אוטונומיה הלהיבה טטרים רבים, אך רוב אזורי המחיה של הטטרים צורפו לבשקיריה, ורבים מהטטרים נאלצו להירשם כבשקירים וזכויותיהם שם נפגעו. השלטון הקומוניסטי פעל בטטרסטן כמו בשאר המקומות, אסר כל פולחן דתי, הרס כנסיות ומסגדים, ומוסדות אחרים הפך למוסדות תרבות. אנשי דת הג'דידיזם נרדפו ונאלצו לגלות למצרים ולטורקיה. ב-1927 החלו לכתוב את השפה הטטרית באלפבית לטיני, במקום באלפבית הערבי שהיה נהוג קודם לכן, וב-1939 הומצא אלפבית קירילי מותאם לטטרית, הנמצא בשימוש רשמי גם היום.
טטרים רבים נלחמו בשורות הצבא הסובייטי במלחמת העולם השנייה. בזמן המלחמה הועברו לחבל בתי חרושת רבים מהחלקים הכבושים, וחלקם נשארו שם גם לאחר המלחמה. בעקבות גילוי כמויות גדולות של נפט באזור בתקופת המלחמה והתפתחות מהירה של תעשיות נלוות, הייתה טטרסטן לאחד האזורים המתועשים ביותר ברוסיה.
בתקופת הפרסטרויקה הורגש חיזוק של התנועות הלאומניות. ב-20 באוגוסט 1990 הסובייט העליון המקומי החליט על ריבונות הרפובליקה. יחד עם זאת, הכוונה הייתה לשדרוג מעמד הרפובליקה האוטונומית בתוך מסגרת ברית המועצות. לאחר פירוק ברית המועצות והסכמה על הסכם ברית חדש, הרפובליקה נכנסה לחבר המדינות העצמאיות כאחד ממייסדי החבר. ב-27 במרץ 1992 בחבל התקיים משאל עם ומעל למחצית המשתתפים הצביעו בעד העצמאות, אם כי עוד לפני כן, בהתאם להחלטת בית המשפט לחוקה של רוסיה מ-13 במרץ 1992 המשאל הוכרז כלא-חוקי. במהלך 1992–1993 התקיימו שיחות בין ראשי הרפובליקה לבין ראשי רוסיה על הסדרת היחסים. השיחות לא הניבו תוצאות וב-30 בנובמבר 1992 התקבלה חוקת הרפובליקה החדשה ולפיה היא הוכרזה כמדינה עצמאית. למרות זאת, ב-12 בדצמבר 1993 תושבי הרפובליקה השתתפו במשאל עם בנושא חוקת רוסיה ו-75% מהמצביעים הצביעו בעד חוקה זו שלפיה החבל מהווה חלק של רוסיה. ב-15 בפברואר 1994 נחתם הסכם בין רוסיה לבין ראשי הרפובליקה על הקמת מדינה משותפת. בשנת 2000 שונתה חוקת הרפובליקה ומעתה החוקה רואה ברפובליקה חלק של רוסיה. ב-19 באפריל 2002 הושלמו כל ההתאמות בין חוקת הרפובליקה לבין חוקת רוסיה.
באוקטובר 2005 נחתם הסכם חדש המגדיר סמכויות ראשי הרפובליקה וסמכויות של השלטון המרכזי במוסקבה.
ממשל
לפי החוקה הטטרית ראש הרפובליקה נבחר על ידי פרלמנט (דאולת סובייטי) בן 100 מושבים, מתוכם 50 נבחרים בבחירות אזוריות יחסיות ו-50 בבחירות אזוריות רובניות. בראש הרשות המבצעת עומד ראש הממשלה. החל מ-22 באפריל 2010 בתפקיד זה מכהן ילדר חליקוב.
מיקום גאוגרפי
הרפובליקה נמצאת במרכז הפדרציה הרוסית במישור המזרח-אירופאי במקום התמזגות הנהרות וולגה וקאמה. המרחק ממוסקבה הוא כ-797 קילומטרים מזרחה. המרחק מצפון הרפובליקה לדרומה הוא כ-290 קילומטרים, וממזרח למערב כ-430 קילומטרים. הרפובליקה גובלת בדרום-מזרח במחוז אורנבורג, בדרום: במחוז סמרה ובמחוז אולינובסק, ממערב: ברפובליקת צ'ובשיה, בצפון מערב ברפובליקת מארי אל, בצפון מחוז קירוב, בצפון-מזרח: רפובליקת אודמורטיה, במזרח: ברפובליקת בשקיריה.
אוכלוסייה
בהתאם לנתוני מפקד של שנת 2010 הטטרים מהווים 53.6% מאוכלוסיית האזור ורוסים כ-39.7%.
הערים הגדולות:
עירום יורד במדרגות
"עירום יורד במדרגות, מס' 2" (בצרפתית: Nu descendant un escalier n° 2) הוא ציור שמן משנת 1912 מאת האמן הצרפתי מרסל דושאן.
הציור מתאר דמות היורדת במדרגות. הדמות מתוארת בסגנון קוביסטי על ידי צורות גאומטריות. מלבד השפעת הקוביזם מציג הציור את השפעת הפוטוריזם ואת השפעתה של המצאת צילום הכרונופוטוגרפיה בידי אטיין-ז'ול מארה. סידור הצורות בקומפוזיציה מדמה את התנועה של הדמות בעת שהיא יורדת במדרגות. הציור נשלט על ידי גוונים חומים ונעשה שימוש בקווי מתאר (קונטור) שחורים המדגישים את הצורות הגיאמטריות. במקומות מסוימים הוסיף דושאן קווים מעוגלים, בצבע שחור או לבן המדגישים את התנועה של הדמות.
ההיסטוריה של הציור
את הציור "עירום יורד במדרגות, מס' 1" יצר דושאן בדצמבר 1911. למרות הנושא המשותף בולטת ביצירה המוקדמת הנטייה לעיצוב חופשי ואקספרסיבי יותר של הצורות. כמו כן הדמות ניצבת על גבי מדרגות מעוקלות, המקנות לתיאור הרגשה של פרספקטיבה ועומק. ציור דומה - "גבר צעיר עצוב ברכבת", אף הוא מדצמבר 1911, מכיל נושא דומה והוא מצויר בסגנון הקרוב יותר ל"עירום יורד במדרגות, מס' 2".
את "עירום יורד במדרגות, מס' 2", שיצר בינואר 1912, ביקש דושאן להציג לראשונה ב"סלון" של "חבורת האמנים העצמאיים" (Société des Artistes Indépendants) בפריז, אולם אחד ממארגני הסלון - הצייר אלבר גלז (Albert Gleizes), ביקש מאחיו של דושאן - האמן ריימונד דושאן-ויון - לבקש מאחיו להסיר ביוזמתו את הציור מן התערוכה או להחליף את שמה של היצירה. ייתכן, כי "עירום יורד במדרגות" היה "פוטוריסטי" מדי עבור חברי קבוצת הקוביסטים הצרפתית, אשר הייתה עסוקה בגיבוש זהותה העצמית אל מול תנועות אוונגרד אחרות.
ארינס ג'וי ויקנס
ארינס ג'וי ויקנס (באנגלית: Aryness Joy Wickens, 5 בינואר 1901 - 2 בפברואר 1991) הייתה סטטיסטיקאית וכלכלנית אמריקנית.
עירום יורד במדרגות
ההיסטוריה של הציור
דחיית הציור, טען דושאן, סתמה את הגולל על שאלת הצטרפותו לקבוצת הקוביסטים. היא "עזרה לי לברוח לחלוטין מן העבר, מן העבר הפרטי שלי. אמרתי לעצמי, 'ובכן אם זו היא הדרך שבה הם בוחרים, אזי אין שום שאלה בקשר להצטרפותי אל הקבוצה; אדם יכול לסמוך רק על עצמו, אדם צריך להיות בודד.'"
ארינס ג'וי ויקנס
ביוגרפיה
לאחר שסיימה את לימודי התואר השני בכלכלה באוניברסיטת שיקגו, לימדה במשך מספר שנים במכללה קטנה במסצ'וסטס. ב-1928 עברה לוושינגטון ועבדה במשרד האוצר הפדרלי, שם עסקה במדידת התפוקה התעשייתית של המדינה. ב-1933 עברה ללשכה לסטטיסטיקה בתחום העבודה, ועסקה במחקר על פרקטיקות עסקיות של מונופולים. ב-1940 קודמה לתפקיד מנהלת מחלקה, והובילה קבוצת מחקר שהתמקדה באמידת מחירים ויוקר המחיה. המחקר הוביל לפיתוח מדד המחירים לצרכן של ארצות הברית. בהמשך קודמה ויקנס לתפקיד סגן מנהל הלשכה, ואף מילאה בפועל את תפקיד מנהל הלשכה מספר פעמים, אם כי לא מונתה לתפקיד עצמו. ב-1955 הייתה האשה בעלת השכר הגבוה ביותר במגזר הציבורי בארצות הברית.
פרסים
ב-1937 נבחרה לעמיתה באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, וב-1952 נבחרה לנשיאת האיגוד. בשנת 1960 היא הייתה הסטטיסטיקאית הראשונה שקיבלה פרס הצטיינות לנשים בשירות הציבורי (בשנת 1965 פרס זה הוענק לדורותי מ. גילפורד).
עירום יורד במדרגות
ההיסטוריה של הציור
בשנת 1916 יצר דושאן גרסה נוספת לציור זה, "עירום יורד במדרגות, מס' 3", אשר הוזמנה על ידי בני הזוג לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg), שהיו מן האספנים הראשונים של עבודתו. בני הזוג ביקשו גרסה של הציור אשר היה ברשות סוחר אמנות אמריקאי אחר. דושאן השתמש באחד מן התצלומים של העבודה, אשר הופיעו בעיתונות או על גבי גלויות, כבסיס ליצירת ההעתק והגדיל אותו לממדי היצירה המקורית. על גבי הצילום השתמש דושאן בטכניקה מעורבת שכללה שימוש בצבעי מים, דיו, גירי פסטל וגירי "קראון" (Crayon), אשא צבעו והדגישו חלקים מטושטשים בצילום המוגדל.
בשנת 1952 הופיע תצלום ובו דיוקנו של דושאן על גבי גיליון מס' 284 של המגזין האמריקאי "Life". צלם התמונה, אליט אליסופון (Eliot Elisofon), הציג את דושאן כשהוא יורד במדרגות והשתמש בטכניקה של חשיפה ארוכה של הנגטיב כדי לחקות את ציורו של דושאן.
יומנו של חנון - הקש האחרון
יומנו של חנון - הקש האחרון (באנגלית: Diary of a wimpy kid: Last straw) הוא ספר מאויר שנכתב על ידי סופר והקריקטוריסט האמריקאי ג'ף קיני, הספר השלישי בסדרת הספרים יומנו של חנון. בספר זה אבא של גרג משקיע מאמצים כדי להקשיח את בנו גרג. ספר זה יצא לאור בארצות הברית ב-13 בינואר 2009 בארצות הברית ובישראל ב-15 בנובמבר 2009.
הספר נמכר בישראל במכירה מוקדמת בכ-10,000 עותקים.
תקציר העלילה
במהלך ספר זה מתוארים חייו של גרג מינואר עד סוף שנת הלימודים. לגרג נמאס להיות "ילד גדול", מכיוון שמתנות חג המולד שהוא מקבל מתאימות לילד מבוגר וכוללות סל כביסה, גרביים וספרים, והוא מעוניין במתנות שקיבל כילד קטן - משחקי מחשב. אביו של גרג יוצא לסרט עם רודריק וגרג ובקופה הם פוגשים בחור שהסתכסך פעם עם אביו של גרג אך הוא השתנה לטובה אחרי ששהייה בפנימייה צבאית שינתה אותו. אביו של גרג חושב שהוא יכול להפוך את גרג לגבר.
ראו גם
יומנו של חנון 3: קיץ קטלני (סרט)
יין מתובל
יין מתובל (בגרמנית ובהולנדית: Glühwein, "גְלִיוַיין"; בדנית ובלשונות נורדיות אחרות: Gløgg, "גלֵג") הוא יין מתובל וחם אשר מוגש במדינות מרכז וצפון אירופה, ובייחוד בגרמניה ובמדינות סקנדינביה, בתקופת הציפייה, ארבעת השבועות שלפני תחילת חג המולד. בגרמניה הוא נמכר בשוקי חג מולד לצד בירות של חג המולד. בארצות סקנדינביה הוא כה נפוץ, שנמכרות גרסאות תעשייתיות, שבהן יש להוסיף מים לאבקה ליצירת הגלג.
מבחינה היסטורית, קדם ליין החם כפי שהוא מוגש כיום, יין רומי בשם קונדיטון, ויין מתובל קר כמו קלארה, אשר הוגש בתקופת ימי הביניים. בימי הביניים, יין שהחמיץ קלות היה עדיין ראוי כך לצריכה. כיום, נעשה שימוש ביינות תקינים (אם כי בדרך כלל זולים ומאיכות ירודה יותר). היין החם נפוץ בחלקים נרחבים של אירופה - מצפון איטליה ועד לסקנדינביה, בשמות שונים:
יין חם מורכב בדרך כלל מיין אדום (אם כי לעיתים נעשה שימוש ביין לבן), אשר מוסיפים לו תבלינים: קינמון, ציפורן, גרידת לימון, כוכב אניס. בנוסף, ממתיקים את היין, לעיתים בדבש. לא מרתיחים את היין כשמחממים אותו, על מנת לא לפגוע בריכוז האלכוהול. לעיתים מוסיפים ליין החם "חיזוק" אלכוהולי, בדמות ליקר כגון רום או אמרטו.
ראו גם
משקאות אלכוהוליים נוספים המוגשים לעיתים חמים:
פתות
פְתּוּתּ (פ"א בשוא נח. או: פֲתּוּתּ) הוא מאכל מהמטבח התימני. הפתות עשוי חתיכות לחם (לרוב סאלוף) או מצה.
פתות חלבי
יש המבשלים את הפתות עם מוצרי חלב כמו אשל ושמנת. ואז נקרא גם בחלק מהקהילות זוום.
גרסה אפשרית לפתות היא הכנתו ממלאווח או ג'חנון. את פיסות הבצק אופים או מטגנים. לעיתים מערבבים את פיסות הבצק בעת הטיגון עם ביצים וגבינות. יש המבשלים פתות בחלב חם, ביצים, חמאה ודבש.
בחג הפסח מכינים פתות ממצות.
שם המאכל בערבית الفتوت- "פַתּותּ" יוצאי תימן רגילים לשייך לפועל פָּתַת המקראי "פתות אותה פתים".
מרדכי כפרי
מרדכי כפרי (12 במרץ 1920 – 17 באוקטובר 2001) היה פַּסָּל ישראלי בולט. עבודתו קשורה ושזורה בתהליכים ההיסטוריים שעברו על עם ישראל במאה ה-20, ועיקר עיסוקה בהנצחה. הוא עומד מאחורי עיצובם של קרוב ל-50 אנדרטאות ומונומנטים ברחבי ישראל לזכר בנים שנפלו בהגנה על מדינת ישראל, לזכר השואה ולזכר מייסדים בהתיישבות ובתעשייה.
ביוגרפיה
כפרי נולד בוורשה בירת פולין בשם מרדכי וולפסדורף. בגיל 16 עלה לארץ ישראל לבדו במסגרת עליית הנוער ביחד עם אחיו יוסף. דרך חייו באמנות הפיסול החלה ב-1938 בחברת הנוער בנהלל, תוך כדי תקופת שירותו בנוטרות. הניסיונות הראשוניים היו בבוץ ובגבס. עיקר העיסוק בפיסול התחיל כאשר התגייס ב-1941 לצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית, אז נהג לפסל בשעות הפנאי ללא כל הדרכה. כל הפיסול בצבא הבריטי היה בעיקר בחימר, בגבס, בעץ, ובתקופה מסוימת גם בעופרת שנלקחה ממטוסים גרמניים. העבודה הייתה בממדים לא גדולים בשל הניידות, היעדר תנאים נאותים, וגם חוסר ידע בעיצוב עבודות גדולות. ב-1945 הציג את פסליו בתערוכת פיסול בין חילית של בעלות הברית שנערכה ברומא. פסליו, שמונה עשר במספר, נגנבו בהיותו בחזית, אבל זיכו אותו במלגת לימודים מטעם ממשלת בריטניה. בתום המלחמה, בעזרת מלגה זו, למד פיסול ב (אקדמיה די בֶּלֶה אַרטי), איטליה, בין השנים 1946–1948, ובמקביל עבד והתמחה בסטודיו לעבודות שיש ופיסול בדרכי העבודה הקלאסיות. בסוף 1948 חזר לארץ להשתתף במלחמת העצמאות.
כפרי חי ופעל בנהלל, עם אשתו רחל (בתו של צבי לבנה) כפסל וכחקלאי, למן עלייתו ארצה ועד שנותיו האחרונות.
עבודותיו
באנדרטאות ובמונומנטים שהקים ביטא כפרי את פעלם ורוחם של אירועים ואנשים. מאפיין אותן הקשר עם האדמה, הנוף, הארץ, ערכי התקופה ותחושת הכאב והתקווה. עבודותיו "החיות לעד" כדבריו, תורמות לזיכרון הקולקטיבי על הזיכרון הפרטי, ומהוות מוקד מתמשך להתכנסות הקהילה, להזדהות ולטקסים.
ייחודן של יצירותיו בגושי אבן גדולים גולמיים המתוכננים לקומפוזיציות הרמוניות, תוך הדגשת קשר בין נושא היצירה למקום בו היא מוצבת, עם מוטיבים מהעבר או ההווה ופנייה אופטימית לעתיד. למרות ריבוי הסגנונות: קלאסי, פיגורטיבי וסמלי, ניכרת באנדרטאות הללו גישתו הייחודית של כפרי ואהבתו לאבן כחומר יצירה.
שיטיון
שִׁטָּיוֹן (בלועזית, דֵמֶנְצְיָה, Dementia; לפי החלטת האקדמיה: קִהָיוֹן) הוא ירידה משמעותית בתפקוד הקוגניטיבי של האדם, המאפיינת קבוצת מחלות המתרחשות לרוב במהלך תקופת הזקנה. מחלות אלו מתאפיינות בירידה בתפקוד של קליפת המוח ובהידרדרות מנטלית וקוגניטיבית, הגורמת לסובל ממנה לליקויים משמעותיים בתחום החברתי והתעסוקתי. השכיחה בהן היא מחלת אלצהיימר.
מרדכי כפרי
עבודותיו
עבודות בולטות:
שיטיון
שיטיון מוגדר כירידה של תפקודים קוגניטיביים, ללא שינוי במצב ההכרה. שיטיון כולל מגוון של תסמינים כרוניים המעידים על אובדן של פונקציות בחיי היום-יום. יש קושי בתהליכי זיכרון, קשב, חשיבה והבנה. תפקודים מנטליים אחרים עלולים להיפגע, ביניהם מצב רוח, תכונות אישיות, שיפוט והתנהגות חברתית. באופן כללי, כל הסוגים השונים של שיטיון, גם אלו הנובעים כתוצאה ממחלת אלצהיימר וגם אלו הנובעים מדמנציה ווסקולרית או דמנציות מסוגים אחרים, מאופיינים במספר אלמנטים המביאים להתדרדרות הדרגתית בתפקוד החברתי והתעסוקתי וברמת התפקוד הכוללת. קיימת חשיבות לאבחון המחלה ואבחון הגורם למחלה. המחלה יכולה להיות פרוגרסיבית ולהתקדם או להישאר סטטית, ובכ-15% מן המקרים נמצא כי שיטיון יכול להיות הפיך אם הטיפול החל לפני שאירע נזק בלתי הפיך.
היסטוריה
בלטינית, נובעת המילה דמנטיה (Dementia), מצירוף: de – מחוץ, mens – דעת. כלומר, בתרגום מילולי המשמעות היא "יצא מדעתו".
השימוש הידוע הראשון במושג שיטיון בהקשר רפואי היה במאה ה-1. המושג שינה את משמעותו מספר פעמים מאז שהחל השימוש בו, עד המאה ה-18. במאה ה-19 הוגדרו על ידי פיליפ פינל חמש קטגוריות שכללו את כל מחלות הנפש. שיטיון הייתה אחת הקטגוריות, ומשמעותה הייתה איבוד היכולת המחשבתית. לאחר תקופה עדכן תלמידו של פינל את הקטגוריה ושינה את משמעותה להיחלשות ההבנה והרצון, ירידה בזיכרון ובריכוז.
שיטיון סווג לפי דרגות שונות: חריף, כרוני וסנילי. ב-1915 המונח "שיטיון אורגני" התייחס למחלות של המערכת העצבית שגרמו לפסיכוזה. עד שנות ה-60 רווחה הדעה ששיטיון מהווה נזק מוחי קבוע, אך באותה תקופה נשמעו קולות שדיברו על שיטיון הפיך, שהתייחס למקרים בהם הפגיעה השכלית הייתה הפיכה במידה מסוימת. בשנים האחרונות התפיסה היא שאין לקשור בין התסמינים שמהווים את השיטיון לבין ההפיכות שלו.
דו"ח של איגוד האלצהיימר הבינלאומי משנת 2010 קבע כי עד שנת 2030 יוכפל מספר חולי השיטיון ויגיע לכ-70 מיליון איש ברחבי העולם. עוד מעלה הדו"ח כי עלות הטיפול בחולים עומדת היום על כ-600 מיליארד דולרים ברחבי העולם, כ-70% מהם במערב אירופה וצפון אמריקה. במדינת ישראל, אחד מכל חמישה קשישים סובל משיטיון ברמות שונות; כ-70 אלף ישראלים לוקים באלצהיימר, וההערכה היא שבתוך 15 שנים יגדל מספרם ל-120 אלף.
שכיחות וסיבות לשיטיון
ככל שתוחלת החיים עולה, כך השכיחות של שיטיון באוכלוסייה עולה. השכיחות בקרב בני 65 ומעלה היא 5%, ואצל אוכלוסיית הגיל שמעל גיל 85 השכיחות נעה בין 20% ל-40%. אצל כ-50% עד 60% מן החולים, השיטיון נגרם כתוצאה ממחלת אלצהיימר. דמנציה כתוצאה ממחלת האלצהיימר עולה בשכיחותה עם הגיל, כאשר בגיל 90 הסיכון ללקות במחלת האלצהיימר עומד על כ-21%, ומעט יותר אצל נשים מאשר אצל גברים.
הסוג השני השכיח ביותר של שיטיון הוא דמנציה ווסקולרית, אשר לרוב קשורה למחלות צרברו-ווסקולריות. יתר לחץ דם מהווה גורם סיכון להתפתחות שיטיון מסוג זה, המהווה בין 15%-30% מכלל סוגי השיטיון, ומתרחש בעיקר בין גיל 60–70, ויותר אצל גברים.
בקירוב, כ-10% עד 15% מהחולים סובלים הן משיטיון שכתוצאה ממחלת האלצהיימר והן מדמנציה ווסקולרית. סיבות נוספות המביאות לשיטיון, והמהוות בין 1% ל-5% מכלל המקרים, הן דמנציות כתוצאה מפגיעת ראש, שתיית אלכוהול, ודמנציות הנובעות ממחלות כגון מחלת פרקינסון ומחלת הנטינגטון.
להלן חלוקה של הסיבות על פי גורמים מרכזיים לשיטיון:
שיטיון כתוצאה מאלצהיימר
בשנת 1907, הרופא אלואיס אלצהיימר תיאר לראשונה אישה בת 51 אשר סבלה מדמנציה פרוגרסיבית שנמשכה מעל 4 שנים. האבחנה הסופית של מחלת אלצהיימר אמורה להתבצע לאחר בדיקה נוירו-פתולוגית של המוח, אולם כיום אבחנה של מחלת האלצהיימר מתבצעת ברמה הקלינית, לאחר שנשללו סיבות אחרות אשר יכולות לגרום לשיטיון. על אף העובדה שהסיבה למחלת האלצהיימר נותרה בלתי ידועה, קיים כיום מחקר מעמיק באשר למבנה המולקולרי של המחלה. נמצא כי אצל כ-40% מן החולים קיימת היסטוריה משפחתית של מחלת האלצהיימר, וכן נמצא כי השכיחות לפתח אלצהיימר אצל תאומים מונוזיגוטיים הוא גבוה יותר (43%) מאשר אצל תאומים דיזיגוטיים (8%), מה שמצביע על מאפיינים גנטיים של המחלה. במספר מקרים, גם אם נדירים, נמצא כי הגן מועבר באופן אוטוזומלי-דומיננטי במשפחות מסוימות, וכן קשור לכרומוזומים 1, 14 ו-21.
הגן לחלבון העמילואיד, הקיים במחלת האלצהיימר, ממוקם בזרוע הארוכה של כרומוזום 21. החלבון המביא להצטברות משקעים הוא חלבון בעל 42 חומצות אמינו, וקיים כיום מחקר מקיף באשר לשאלה האם להצטברות חלבון זה משמעות ראשונית עליונה לתסמיני המחלה. מחקרים אחרים מציעים כי הימצאות הגן e4 הוא המקור למחלת האלצהיימר, כאשר נמצא כי אנשים אשר נושאים גן זה הם בסיכון לחלות במחלת האלצהיימר פי 3 מאשר אנשים שאינם נושאים גן זה.
מבחינה נוירופתולוגית, רקמת המוח מדגימה אטרופיה מפושטת, התרחבות של קפלי המוח והגדלת חדרי המוח עצמם. הממצאים המיקרוסקופיים הקיימים במחלה הם הצטברות של פלאקים ו-neurofibrillary tangles, וכן אובדן של נוירונים. המוליכים העצביים (נוירו-טרנסימיטורים), בעיקר מסוג אצטילכולין ונוראפינפרין, מאופיינים בתת-פעילות. מחקרים הראו ירידה בכולין-אצטילטרנספרז, אשר מהווה אנזים חיוני לייצור של אצטילכולין. נמצאה ירידה גם בריכוז של סומטוסטטין וקורטיקוטופין.
מחלת גופיפי לואי היא שיטיון דומה מבחינה קלינית למחלת האלצהיימר, ולרוב היא מאופיינת על ידי קיומן של הלוצינציות, מאפיינים פרקינסוניים ותופעות לוואי אקסטרה-פירמידליות. ניתן למצוא גופיפי לואי בתוך תאי הקורטקס. שכיחות המחלה אינה ידועה. לרוב מטופלים אלו סובלים מתופעות לוואי רציניות יחסית, כאשר ניתן להם טיפול בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
שיטיון כתוצאה ממחלת פיק
מחלת פיק מאופיינת בנגעים מוחיים הנמצאים בעיקר באונות הפרונטליות והטמפורליות (בשונה ממחלת אלצהיימר, שם הפיזור הוא באזורים פריאטליים-טמפורליים). באזורים אלו ניתן למצוא תהליך של אטרופיה, גליוזיס, וגופיפי פיק נוירונליים, שהם למעשה מסה של אלמנטים תוך תאיים (ציטו-סקלטליים). הסיבה להיווצרות מחלת פיק אינה ידועה, אולם נמצא כי מחלה זו נפוצה יותר אצל גברים, בעיקר גברים עם קרוב משפחה מדרגה ראשונה החולה בה. לעיתים קשה להבדיל בין שיטיון כתוצאה ממחלת פיק לבין שיטיון כתוצאה ממחלת אלצהיימר, אף על פי שקיים שוני באופן בו המחלה מתבטאת – מחלת פיק מתאפיינת בשלביה הראשוניים בשינוי התנהגות ואישיות, תוך שימור יכולות קוגניטיביות, והיא לרוב מתחילה לאחר גיל 75. מאפיינים נוספים שלה הם אפאזיה והתנהגות חסרת עכבות.
שיטיון כתוצאה ממחלת הנטינגטון
מחלת הנטינגטון מקושרת בהתפתחות של שיטיון – דמנציה סאב-קורטיקלית, המאופיינת יותר בתנועות מוטוריות שאינן נורמליות ופחות בבעיות הקשורות בשפה. שיטיון של מחלת הנטינגטון קשור באיטיות פסיכו-מוטורית ובקושי בביצוע פעולות מורכבות, אולם הזיכרון, השפה והתובנה נותרים לרוב ללא פגיעה מהותית עד שלבים בינוניים של המחלה. כאשר המחלה מתקדמת, השיטיון הופך למלא, כאשר ההבדלים העיקריים בינו לבין שיטיון שכתוצאה ממחלת אלצהיימר הם שיעור גבוה יותר של דיכאון ופסיכוזה, בנוסף לתנועות הכוריאה (דמויות מחול) האופייניות למחלה.
שיטיון כתוצאה ממחלת פרקינסון
בדומה למחלת הנטינגטון, מחלת פרקינסון היא מחלה של גרעיני הבסיס במוח, והיא מקושרת לשיטיון ולדיכאון. כ-20% עד 30% מהחולים במחלת פרקינסון מפתחים שיטיון, וכ-30% עד 40% נוספים חווים בעיות מסוימות בתפקוד הקוגניטיבי.
שיטיון כתוצאה ממחלת האיידס
אנצפלופתיה המתרחשת במחלת האיידס והמקושרת לשיטיון קרויה גם שיטיון כתוצאה מ-HIV. אצל 75% מחולי האיידס נמצאה מעורבות של המחלה במערכת העצבים המרכזית בעת ניתוח הגופה. לצורך האבחנה יש להוכיח הידבקות באיידס, שני חסרים קוגניטיביים לפחות, וקיום של בעיה מוטורית או שינוי אישיות אשר יכול להיות אפתיה, תנודתיות רגשית או אובדן עכבות התנהגותי.
שיטיון כתוצאה מטראומה גופנית
דמנציה יכולה להיגרם כתוצאה מפגיעת ראש. כך למשל, תסמונת המתאגרף (dementia pugilistica) מתרחשת אצל מתאגרפים לאחר שנים של פגיעות ראש חוזרות, ומתאפיינת על ידי אי יציבות רגשית, דיסארתריה ואימפולסיביות.
תסמינים
תסמינים מוקדמים מתאפיינים בשינויים באישיות או התנהגות, כך שהסביבה הקרובה לא מאבחנת שמדובר בשלבים ראשונים של שיטיון. עם התקדמות התהליך הולכים ומתגברים השינויים הקוגניטיביים אצל הלוקה בו, עד שהם מגיעים למצב שבו ברור לצופה חיצוני שקיימת פגיעה כלשהי, במיוחד אם הכיר את הלוקה בשיטיון לפני תחילת התסמין. תיאור נפוץ אצל קרובי משפחה למשל הוא ש"מדובר באדם אחר", כלומר השינויים הם בולטים והקרובים מזהים אותם לאחר זמן מה. במצבים קיצוניים קיימות סטיות מהתנהגות חברתית מקובלת.
התגובה של הלוקים בשיטיון לפגיעה ביכולת השכלית ולשינויים בהתנהגות בשלבים המוקדמים, היא מגוונת: במקרים מסוימים הם חווים דיכאון וחרדה, המביאים למחשבות התאבדות, ובמקרים אחרים קיימת הכחשה, ולעיתים היפוכונדריה יכולה להיות התסמין הבולט. בשלב מתקדם יותר, השיטיון יכול לפגוע בדיבור, הבנה, תנועה, זיכרון לטווח קצר, יכולת זיהוי, זמן תגובה, אישיות ותפקוד.
אבחנה
האבחנה מתבצעת על ידי זיהוי התסמינים והסיבות. מבוצעות בדיקה פסיכיאטרית, מבחנים פסיכולוגיים (ראו למשל, מבחן קצר לאבחון מנטלי), בדיקה רפואית לשלילת גורמים מערכתיים שעלולים לגרום לשיטיון כמו מחלות מטבוליות, זיהומיות ומוח-וסקולריות. כן נעשות בדיקות בסורקי CT ו-MRI.
לצורך ביצוע אבחנה של שיטיון, נערכת בדיקה קלינית, הכוללת בדיקת מצב מנטלי, קבלת מידע מהמטופל, משפחתו, קרוביו וחבריו לעבודה. מתועדות תלונות של המטופל לגבי שכחה וירידה קוגניטיבית, וכן ניסיונות של המטופל להכחשה, רציונליזציה ואמצעים אחרים שנועדו להסתיר את ההידרדרות הקונגטיבית ולייחסה לגורמים אחרים.
התנהגויות ותסמינים שנבדקים במהלך ההערכה:
טיפול
הטיפול מבוסס על האטיולוגיה, הוא תלוי בסיבת הופעת השיטיון. בכ-5 אחוזים מהמקרים ניתן לטפל בשיטיון אם הוא אובחן כתוצאה מסיבה הניתנת לטיפול, כמו במקרים של חוסר בוויטמין B1 (תיאמין), חוסר בוויטמין B12, חוסר בוויטמין A, גידולים, הידרוצפלוס (מיימת ראש) או דיכאון.
ברוב המקרים הטיפול אינו מסוגל להביא לריפוי, והמטרה היא רק להאט את התפתחות הסימפטומים על ידי תמיכה וגירויים סביבתיים מתאימים (אור, ריח, מוזיקה) בהתאם למידת הפגיעה הקוגניטיבית.
טיפול בתסמינים (טיפול סימפטומטי) יכלול, למשל, מתן בנזודיאזפינים להפרעות שינה, תרופות אנטי דיכאוניות, תרופות אנטי פסיכוטיות במצבים של פסיכוזה, דלוזיות והלוצינציות. מחקרים הצביעו על הגברת התמותה במבוגרים עם מתן תרופות אנטי פסיכוטיות, ועל כן צריך להתחיל במינון נמוך.
תרופות לטיפול במחלה: ניתן לתת מעכבי אצטילכולין אסטראז המגבירים פעילות של מערכת כולינרגית. תרופות אלו יכולות לעכב את מהלך המחלה בשנה שנתיים. הטיפול בתרופות אלו מאושר לאלצהיימר קל עד בינוני. תופעות לוואי של תרופות אלו קשורות להפטוטוקסיות בעיקר, חומציות קיבה, בלוק לבבי, ברדיקרדיה. כמו כן ניתן לתת אנטגוניסטים ל-NMDA – ממנטין – אושר לאלצהיימר בינוני עד קשה, גורם לסחרחורת, כאבי ראש, בלבול, הלוצינציות.
בכל מקרה, במצבים של דמנציה יש להימנע מתרופות אנטי כולינרגיות כמו דקינט וטריציקליים, תרופות אלו מעלות סיכון לנפילות ומגבירות תמותה.
עששת ושיטיון
כתב העת הרפואי של האיגוד האמריקני לגריאטריה "JAGS", פרסם באפריל 2010 מחקר שבדק את הקשר בין עששת בשיניים לבין שיטיון. על פי ממצאי המחקר, לקצב של איבוד שיניים בחיי המבוגר, כמו דלקת חניכיים מתקדמת או התפתחות עששת, יש השפעה על יכולתו המנטלית של המבוגר. על פי תוצאות המחקר כל איבוד שן מעלה את הסיכון לציון נמוך במבחן מנטלי ב-9%–10%, וזאת בחלוף 10 שנים מאובדן השן. על אף שמדובר במחקר תצפית ולא במחקר התערבות, הרי שממצאי המחקר מאששים ספרות רפואית קודמת הקושרת בין היגיינת פה גרועה, לבין יכולת מנטלית. אחד החיידקים המרכזיים בדלקת חניכיים החשוד במעורבות במחלת אלצהיימר הוא פורפירומונס ג'ינג'יוואליס (Porphyromonas gingivalis)
בני משפחה מטפלים
שיטיון גורם לירידה הדרגתית ביכולות של האדם לתפקד באופן עצמאי, וככל שהמחלה מתקדמת הוא נעשה תלוי יותר ויותר בסביבתו. כפועל יוצא של הדבר, בני משפחתו של החולה בשיטיון נאלצים לקחת לידיהם יותר ויותר אספקטים של הטיפול היום-יומי בו. כך מופרת חלוקת התפקידים שהייתה נהוגה קודם במשפחה, ובני המשפחה המטפלים (לרוב בן/ בת הזוג או אחד מילדיהם) נאלצים לקחת על עצמם עוד תפקידים ומטלות שלא היו באחריותם קודם לכן.
הדבר מביא לעומס פיזי, נפשי, רגשי, וכלכלי על בן המשפחה המטפל. הוא משנה את תפקידו מבן זוג או ילד למטפל, ונושא בכל כובד האחריות לשלומו של האדם הלוקה בשיטיון. מצב זה גורם לך כי חלק משמעותי מן המטפלים העיקריים מדווחים על תחושות לחץ ועומס (בין מחצית לשני שלישים, בהתאם לאוכלוסייה הנחקרת), וככל שהזקן מוגבל יותר או סובל יותר מן המחלה, כך תחושת העומס על המטפל העיקרי גבוהה יותר.
ב-31 באוקטובר 2013 התקיים כנס השקה של התכנית הלאומית להתמודדות עם מחלת האלצהיימר ודמנציות אחרות, בשיתוף משרד הבריאות ועמותת עמדא. החזון של התכנית הלאומית הוא לאפשר ללוקים בדמנציה ולבני משפחתם לנהל חיים מכבדים, בסיוע של פריסת שירותים שיהיו באיכות ובנגישות; להתייחס לדמנציה החל משלב מניעת גורמי הסיכון, דרך פעולות לאיתור ואבחון מוקדם, טיפול בלוקים בכל שלבי המחלה, עד לסוף החיים, תוך הטמעת עקרונות עבודה וטיפול רב-מקצועיים והגברת התיאום ושיתוף הפעולה בין כל המעורבים.
רקרימיינטו
רקרימיינטו (בספרדית: El Requerimiento - "הדרישה", שם מלא: Notificación y requerimiento que se ha dado de hacer a los moradores de las islas en tierra firme del mar océano que aún no están sujetos a Nuestro Señor) הוא שמו של הליך משפטי ששימש את הקונקיסטאדורים הספרדים בכיבושם את העולם החדש. המסמך היה תשובתו הרשמית של הכתר לוויכוח אודות חוקיות כיבוש האמריקות אשר עוררו הדומיניקנים בהיספניולה.
את המסמך היה על הקונקיסטאדור להקריא בקול בפני ילידי העולם החדש, בלטינית או בספרדית ובנוכחות נוטריון. לעיתים קרובות לא בוצע הליך זה כלשונו וכרוחו, והמסמך הוקרא כלאחר יד ממרחק גדול, אם בכלל. גם כאשר הוקרא המסמך כנדרש, סביר להניח כי ילידי האמריקות לא הבינו את תוכנו. השימוש הראשון ברקרימיינטו נעשה בעת כיבוש פנמה בשנת 1513.
קיומו של המסמך מעיד כי ההליך המשפטי היה חשוב מאוד לספרדים. הוא מיצג את אופן הכיבוש הספרדי באמצעות הכרזה על מקום שאינו נוצרי כבבעלות הנוצרים על מנת שיהפוך לכזה, בניגוד לאופני כיבוש שונים, כמו למשל האנגלים שנהגו לתחם את הטריטוריה הכבושה ולכן המסמך העלה ביקורות רבות. לואיס האנקה (Lewis Hanke) טוען שהמסמך זה הוא המרשים ביותר מבין המסמכים שיצאו באותה תקופה לביסוס שלטון מלכי ספרד בעולם החדש כיוון שבו לראשונה נעשה שימוש לבסס את הסמכות לא רק בזכות הכוח אלא גם באמצעות זכויות משפטיות וחוקיות.
בשנת 1556 ביטל מלך ספרד את הלגאליזם במסמך ועתה מעשי ספרד הוגדרו כפעולת מיסיון ולא כיבוש צבאי. בשנת 1573 בוטל המסמך ובמקומו, הוציא פליפה השני צו חדש שגינה כל פעולת כיבוש וכוח בעולם החדש.
ביקורת
הביקורות הושמעו בידי גופים שונים. רבים טענו כי המסמך לא תורגם מספיק לשפות הילידים והאופן בו נמסר היה שגוי, פעמים הוא אף נמסר תוך קריאה לשממה או לעצמים. לפיכך, הילידים לא תמיד יכלו לדעת על קיומו או להבין את השלכותיו. על כך אמר ברטולומה דה לאס קסאס (Dominican Bartolome de Las Casas), (הדבר גורם) לך לצחוק או לבכות, "cosa es de reír o de llorar".
אוביידו (Oviedo) הסביר כי הילידים יכלו להבין את האולטימטום רק בשיחה מעמיקה שבה תובהר להם משמעות האולטימטום. מיכאיל בכטין תמך בדעתו של דה לאס קסאס והוסיף כי הדרישה היחידה שהייתה היא קבלת מרות.
מישל דה מונטן ודה לאט (Joannes de Laet), התאכזבו משימוש הספרדים בדת ככלי לקבלת מרות כוח ספרדי. וולטר ראלי אמר כלומר, הואיל והספרדים הציבו אולטימטום בפני הילידים, הוכיחו את כוונת הספרדים, שלא הייתה לשלום אלא לכיבוש. מעבר לכך, הספרדים לא אפשרו לילידים לבחור אם להמשיך להחזיק בדתם ולשלם מס או לבחור בהגליה כפי שהיה נהוג. דהיינו, הילידים לא קיבלו יחס של בני חסות ואף קיבלו יחס גרוע יותר מדתות אחרות תחת הממשל ולכן רבים רעבו ונעקרו מבתיהם.
לכל הטענות אלו הוסיף דה לאס קסאס וטען כי המסמך לא רק מאשר את סמכות האפיפיור על העולם, אלא גם על נושאים נוספים כמו כפירה, מלחמת צדק וניאוף. היו אחרים שהאמינו כי הבשורה מעולם לא הגיעה לילידים ומכאן שיש רק לנצרם. הביקורות הובילו לכך שבשנת 1556 פעולת הספרדים הוגדרה כמיסיון ושבשנת 1573 כותרת המסמך שונתה לשם Instrument of Obedience and Vassalage עם אי אלו שינויים בתוכן. ביניהם המילה מאבק (Struggle) שונתה למילה פיוס (Pacification) וכן נוסף סעיף שהגדיר את פעולת הכובשים, "if Spanish leader decided that the natives had already received the faith and become obedient…".
מקור המסמך
יש המאתרים את שורשיו של ה"רקרימיינטו" במסמך הצבאי מוסלמי בשם "דעוה" (دعوة) מהמאה ה-8. המילה מופיעה באחד מספרי החדית', צחיח אל-בח'ארי. הספרדים תרגמו את המילה "דעוה" למילה requerir ומכאן גלגולו לרקרימיינטו. המסורת מספרת כי השימוש הראשוני במילה הייתה בידי מוחמד שהעביר אותו לידי הכופרים לפני הכנעתם. אלו שהמשיכו בדרכו כמו מליק (Malik ibn Anas), משרתו, נעזרו במסמך עבור אזורים שבהם לא נשמעת הנבואה החדשה וכנגד עובדי אלילים. חלק מהנכבשים היו נוצרים ומכאן הגיעה השיטה לאירופה. המסמך עזר לשליטי אירופה להתמודד עם מלחמות שלום ודת. עם זאת, השימוש של המוסלמים במסמך נועד להמרת דתם של אנשים ולא כדי להצדיק "מלחמה צודקת" כפי שעשו בו שימוש הספרדים. המוסלמים לא הכריחו את מקבלי המסמך להמיר את דתם ישירות אלא רק לקבל על עצמם את הדת השולטת החדשה ולשלם מיסים, ואם לא תפתח מלחמה.
NSFNet
NSFNet (ראשי תיבות של National Science Foundation Network) היוותה חלק מרכזי משדרת האינטרנט בתחילת שנות ה-90 ושימשה קודם לכן לקשר בין מוסדות אקדמיים.
הרשת, שהוקמה ב-1985 על ידי הקרן הלאומית למדע (NSF) של ארצות הברית, חיברה בין חמישה מחשבי על עם רוחב פס של 56Kbps. ב-1988 שודרג רוחב הפס לכ־1.5Mbps וב-1991 ל-45Mbps. הרשת הייתה מבוססת על פרוטוקולי תקשורת של ה-ARPANET. בתחילה, הרשת הייתה מוגבלת למוסדות אקדמיים ומחשבי העל היו ממוקמים במוסדות אקדמיים: באוניברסיטת פרינסטון, באוניברסיטת פרדו, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת קורנל ואוניברסיטת אילינוי. אולם לאחר מכן צורפו פרויקטים קהילתיים, וב-1991 הצליח הסנאטור דאז אל גור, שלימים יהיה סגן נשיא ארצות הברית, להעביר חוק לחיבור הספריות הציבוריות לרשת.
הרשת צמחה קצב אקספוננציאלי. ב-1984 היו ברשת ה-CSNET (קודמתה של ה-NSFNet) כ-1,000 מחשבים מחוברים לרשת; ב-1987 כבר היו מחוברים עשרת אלפים מחשבים, וב-1989 היו כמאה אלף מחשבים מחוברים לרשת.
הפרטה
משנת 1987 ועד 1995 ניהלה ותיחזקה חברת Merit Networks Inc, מלכ"ר שנוהל על ידי מספר אוניברסיטאות ציבוריות בארצות הברית את ה-NSFNet, וזאת מטעם קרן האמריקאית למדע NSF.
ב-30 באפריל 1995, שדירת הרשת של NSFNet הועברה לארכיטקטורה חדשה, לחיבור הדדי בין נקודות קצה.
NSFNet אינה קשורה ל-NFS, מערכת קבצים לרשת, פרוטוקול ממשפחת TCP/IP לשיתוף קבצים כמו SMB.
קלמן ליבסקינד
קלמן ליבסקינד (נולד ב-2 במאי 1970) הוא עיתונאי חוקר, פובליציסט ואיש תקשורת ישראלי. בעל טור שבועי בעיתון "מעריב סופהשבוע" ותוכניות אקטואליה יומיות בכאן ב' ובכאן 11.
ביוגרפיה
ליבסקינד נולד במושב ניר גלים להורים ניצולי שואה מזרם הציונות הדתית. הוא התייתם מאביו צבי בגיל צעיר. למד במסגרות חינוך דתיות לאומיות בקבוצת יבנה ובישיבת אור עציון. הוא התגייס לצה"ל לחטיבת גולני ולאחר זמן קצר, עבר לחיל המודיעין.
בשנת 1997 החל לעבוד בעיתון "מקור ראשון" כתחקירן. בשנת 2002 הזמין אותו עורך מעריב, אמנון דנקנר לכתוב ב"מעריב". כיום הוא כותב ב"מעריב השבוע" ובעל טור שבועי במוסף הפוליטי של "מעריב סופהשבוע".
בין השנים 2011–2016 הגיש תוכנית רדיו יומית בגלי ישראל. באוקטובר 2016 הצטרף לתאגיד השידור הציבורי ומגיש בכאן ב' תוכנית אקטואליה יומית בשם "קלמן-ליברמן", יחד עם העיתונאי אסף ליברמן. השתתף כחבר פאנל קבוע בתוכנית הפאנליסטים "הפטריוטים" בערוץ 20 בטלוויזיה.
ביקורת כלפי התקשורת
ליבסקינד מרבה לבקר חלק מעמיתיו העיתונאים ולהציג מקרים שבהם הם מטעים את הציבור. בשתי כתבות בשנת 2002 טען שמרדכי גילת האשים באופן בלתי מבוסס אישי ציבור, בהם נציב שירות המדינה שמואל הולנדר. על כתבות אלה זכה ליבסקינד באותה שנה ל"פרס האגודה לזכות הציבור לדעת". במקרה אחר טען שעקיבא אלדר הציג את העובדות באופן מגמתי במאמר שכתב כנגד מועמדותו של השופט נעם סולברג לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה. בנובמבר 2011 ביקר את העיתון "הארץ" על שהוא מנהל קמפיין, ובו הטעיות וסילופים, לפסילת מינויו של נעם סולברג לשופט בית המשפט העליון, מאחר שסולברג הוא מתנחל מגוש עציון שגם פסק נגד עקיבא אלדר בתביעת לשון הרע שהוגשה נגדו.
ליבסקינד כותב גם נגד הטיות פוליטיות בתקשורת ועיתונאים המערבים את עמדתם הפוליטית בכתבות ובראיונות עיתונאים. כך, למשל, כתב נגד עודד בן-עמי ויעל דן שתקפו את הזמר עמיר בניון בראיונות עמו בעקבות שירו "אני אחיך", המוחה נגד ארגוני שמאל ישראליים שהגישו תביעות בחו"ל כנגד קציני צה"ל באשמת פשעי מלחמה. בפברואר 2014, בעקבות פרשת אקו"ם ואריאל זילבר, ביקר ליבסקינד את התקשורת על כך שבעוד שלזילבר היא התייחסה כאל גזען וכהניסט קיצוני, היא הייתה הרבה יותר סלחנית כלפי התבטאויות קיצוניות ומסיתות של אנשי שמאל דוגמת שולמית אלוני, שלמה גזית, יגאל תומרקין וזאב שטרנהל. ביקורת דומה מתח ליבסקינד על תגובת התקשורת כלפי שיר נוסף של עמיר בניון שנכתב בעקבות הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה, ועל יחס סלחני שלה ושל מערכת המשפט להתבטאויות מסיתות וגזעניות של שולמית אלוני, עמוס עוז, יצחק לאור ומוקי (דני ניב) נגד ימנים, דתיים ומתנחלים.
במאי 2014 ביקר ליבסקינד את התקשורת על התעלמותה מפשעי שנאה (הכוללים ונדליזם וריסוס צלבי קרס על רכוש יהודי) ו"טרור עממי" (הכולל יידוי אבנים ובקת"בים) שמבצעים ערבים ישראליים ופלסטינים כנגד יהודים. בנובמבר 2014 ביקר ליבסקינד את היחס הסלחני לכאורה של השמאל והתקשורת לאלימות הערבית והמהומות של ערביי ישראל והסביר זאת בגזענות של ציפיות נמוכות: "יש משהו מקומם גם בהתייחסות הסלחנית של השמאל אל ערביי ישראל, סלחנות שנובעת קודם כל מתפיסת עולם גזענית. [...] הן התקשורת והן השמאל לא יקבלו אף פעם התפרעות קולקטיבית שכזו אצל יהודים, לא ביצהר, ולא בבאר שבע. הם יקבלו אותה אצל הערבים מתוך ראייה גזענית שרואה בערבי יצור נחות ואלים, שאי אפשר לצפות ממנו להתנהגות אנושית סבירה ושקולה".
באפריל 2015, על רקע אי שידור מערכון של "הכל שפיט" המבקר את היחס לנשים במגזר הערבי, ביקר ליבסקינד את התקשורת על היעדר פלורליזם וחופש ביטוי, ועל כך שהיא סותמת פיות לתכנים ימניים לעומת מתן ביטוי לתכנים מקבילים או דומים מהצד השמאלי. כמו כן ביקר את מדור ביקורת הטלוויזיה של "הארץ" על התנכרותו לסמליים לאומיים ויהודיים.
בפברואר 2016, בעקבות תחקיר עד כאן על עזרא נאווי וארגוני שמאל רדיקלי ומנגד קמפיין ה"שתולים" של אם תרצו, מתח ביקורת על השימוש באשמת ה"הסתה" כדי להשתיק ביקורת פוליטית מצד ארגוני ימין בישראל, לעומת יחס סלחני להתבטאויות חמורות יותר משמאל. כן ביקר את ההתנגדות לתת לאראל סג"ל לשדר בגלי צה"ל.
ביוני 2019 כתב שקיים בישראל עיסוק לא פרופורציונלי בזכויות להט"ב, ושקהילת הלהט"ב סותמת פיות של מי שלא תומך בה.
בספטמבר 2020 פרסם ליבסקינד מאמר שבו קרא לעסקה שבה יפרוש בנימין נתניהו מכהונתו כראש הממשלה, ובתמורה ייסגרו התיקים הפליליים נגדו. בעקבות זאת טענו שמעון ריקלין, יעקב ברדוגו ואנשי תקשורת אחרים שליבסקינד, ועיתונאים נוספים שיצאו בקריאה דומה, פעלו לפי תדרוך של היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט. בתגובה פרסם ליבסקינד מאמר ובו ביקורת חריפה על עיתונאים אלה והסטנדרטים המקצועיים שלהם.
ביקורת התקשורת נגד קלמן ליבסקינד
לאחר ראיון עם זהבה גלאון כותבת שני ליטמן על שיטת ליבסקינד להוצאת המרואיין משלוותו :.
בעקבות הפיגוע המשולב בבאר שבע ב-22 במרץ 2022, פיגוע הירי בחדרה ב-27 במרץ 2022 ופיגוע הירי בבני ברק ב־29 במרץ 2022, פרסם קלמן ליבסקינד במעריב טור תחת הכותרת "סוכני השקר: הקונספציה על ערביי ישראל והדו-קיום שוב מתפוצצת לנו בפרצוף". בטורו מאשים ליבסקינד את התקשורת והפוליטיקאים וכותב :. העיתונאית קרן הבר הגיבה במאמר בעיתון הארץ, "מעשיות ופחדים קמאיים מאת קלמן ליבסקינד", ובו בין השאר כתבה:.
במאמר "קלמניזם" מאוגוסט 2020 כותב אמיר בן דוד על ה"בכיינות של ליבסקינד" ומתייחס לטורו של ליבסקינד במעריב "אמצעי התקשורת לא מסקרים את ההפגנות, הם משתתפים בהן". בן דוד כותב כי המאמר צוטט בהרחבה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו בפתח ישיבת הממשלה השבועית ביום ראשון, אחרי שהצהיר שהוא בכלל לא התכוון להתייחס בדבריו למחאה:. ועוד כותב בן-דוד:.
חיים אישיים
ליבסקינד נשוי לאילנה, אחות במקצועה, ואב לחמישה. בעבר גרה המשפחה במושב גמזו. כיום מתגוררת המשפחה ביישוב הקהילתי נחושה.
לוסי בוינטון
לוסי בוינטון (באנגלית: Lucy Boynton; נולדה ב-17 בינואר 1994) היא שחקנית אמריקאית ממוצא אנגלי. היא מוכרת בין היתר בשל תפקיד הבכורה שלה בסרט "מיס פוטר" (2006), ובסרטים אחרים כמו "הבת של בלאקאוט" (2015), "מועדון שנות ה-80" (2016), "רצח באוריינט אקספרס" (2017), "כופר נפשה" (2018) ו"רפסודיה בוהמית" (2018), ובטלוויזיה היא מוכרת בעיקר בשל תפקידה בתור אליסון אדמס המכורה לסמים בסדרת הדרמה של נטפליקס "צוענייה" (2017), ובתור אסטריד סלואן בסדרה הקומית של נטפליקס "הפוליטיקאי" (2019-הווה).
ביוגרפיה
בוינטון נולדה בניו יורק שבארצות הברית וגדלה בלונדון שבאנגליה. היא בתם של גראהם בוינטון יליד בריטניה, עיתונאי ועורך מסעות קבוצתיות של קבוצת טלגרף מדיה, ואדריאן פילו, סופרת מסעות, גם היא ילידת בריטניה. יש לה אחות גדולה, אמה לואיז בוינטון. בוינטון למדה בבית הספר "James Allen's Girls' School", ואחר כך בבית הספר התיכון "Blackheath".
קריירה
התפקיד הראשי הראשון של בוינטון היה כביאטריקס פוטר הצעירה בסרט הבריטי-אמריקני "מיס פוטר" בשנת 2006. בוינטון אמרה כי היום הראשון של הצילומים היה "היום הכי טוב בחיים [שלה]". בשנת 2007, הייתה בוינטון מועמדת לפרס "הביצועים הטובים ביותר בסרט עלילתי - תמיכה בשחקנים צעירים" בטקס פרסי האמן הצעיר, בשביל התפקיד בסרט מיס פוטר.
בשנת 2007 היא שיחקה את פוזי פוסיל, אחת משלוש דמויות ראשיות בסרט של BBC, "נעלי בלט". פוזי היא בלרינה צעירה ושאפתנית שנלקחת תחת חסותו של בית ספר יוקרתי לריקודים. בוינטון לא רקדה בסרט "נעלי בלט", בסצנות הריקוד הוחלפה בכפילה אשר גילמה אותה. בוינטון גם שיחקה את התפקיד של מרגרט דשווד במיני סדרה של BBC, "תבונה ורגישות". בשנת 2011, שיחקה כתפקיד אורח ב"לואיס". היא הופיעה ב"מו" עם ג'ולי וולטרס ודייוויד הייג. היא גילמה את הדוגמנית המסתורית, ראפינה, בסרט "מופע שנות ה-80" בשנת 2016, ואת הרוזנת הלנה אנדרניי בעיבוד של "רצח באוריינט אקספרס" שנה לאחר מכן.
בוינטון גילמה את שותפתו של פרדי מרקורי, מרי אוסטין, בסרט הביוגרפי על מרקורי והלהקה קווין, "רפסודיה בוהמית" בשנת 2018, אשר זיכה אותה כמועמדת על "הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל בסרט קולנוע" בטקס "25th Screen Actors Guild Awards".
ביולי 2021, שיחקה בוינטון בעונה השנייה של "אהבה מודרנית". העונה יצאה ב-13 באוגוסט.
במרץ 2022, החלה בוינטון לשחק במיני-סדרה ״תיק איפקרס״ אשר עובדה מהסרט באותו השם. הפרק הראשון עלה לאוויר ב-6 במרץ בערוץ ITV.
באפריל 2022, בוינטון שיחקה במיני-סדרה ״מדוע הם לא שאלו את אוונס?״ אשר עובדה מספרה של אגאתה כריסטי, וכוללת שלושה פרקים. הפרק הראשון עלה לאוויר ב-14 באפריל בערוץ BritBox.
חיים אישיים
בשנת 2018, החלה בוינטון מערכת יחסים עם השחקן המככב לצידה בסרט "רפסודיה בוהמית", ראמי מאלק.
כדורגל בוויילס
הכדורגל בוויילס מנוהל על ידי התאחדות הכדורגל של ויילס (FAW), שהוקמה בשנת 1876. ההתאחדות מנהלת את הנבחרת הלאומית של ויילס ואת מבנה ליגות הכדורגל בוויילס. הכדורגל נחשב לספורט השני בגודלו בוויילס אחרי הרוגבי.
קבוצות ותחרויות
כיום מספר קטן של קבוצות ולשיות משחקות בליגות האנגליות, מביניהם קארדיף סיטי וסוונסי סיטי משחקות בצ'מפיונשיפ. קבוצות אחרות שמשחקות בליגות האנגליות הן וורקסהאם, ניוספורט קאונטי, מרת'ייר טיידפיל וקולוויין ביי. שש קבוצות אלה משחקות כולן בפירמידת ליגת הכדורגל האנגלית מאז הקמתן ודחו הצעה לעבור לליגה של ויילס כאשר זו נוסדה בשנת 1992 - אף על פי שקבוצות בנגור סיטי, בארי טאון, קארנרפון טאון, ניוטאון ורהייל הסכימו לעבור לפירמידת הליגה הוולשית.
מאז 1996, התאחדות הכדורגל של ויילס מרשה רק לקבוצות מהליגה הוולשית לקחת חלק בגביע הוולשי.
יוקרה
מערכת הליגות הוולשיות מדורגת על ידי אופ"א במקום ה-47 (מבין 52 החברות הנוכחיות), לצד חברתה לממלכה המאוחדת צפון אירלנד, וקרוב למדינות כאזרבייג'ן ומלטה. לפיכך, קבוצות המסיימות במקומות הגבוהים בליגת העל הוולשית מוכרחות להתחיל משלבים מוקדמים מאוד בתחרויות של אופ"א, כדוגמת גביע אופ"א.
המשחק פופולרי בכל רחבי ויילס, במיוחד בצפון ובקריות או בערים עם מועדונים המשחקים בליגות האנגליות או בליגת העל הוולשית. המשחק פופולרי ביותר במעמד העובדים בוויילס.
ארתור ניומן (חוקר)
ארתור הנרי ניומן (באנגלית: Arthur Henry Neumann; 12 ביוני 1850 - 29 במאי 1907) היה חוקר, צייד, חייל, חקלאי וסופר אנגלי, שהתפרסם בזכות פעילותו במזרח אפריקה המשוונית. בשנת 1898 פרסם ספר על ציד פילים באפריקה המשוונית המזרחית.
ראשית חייו
ניומן נולד בהוקליף, בדפורדשייר. הצעיר מבין שבעה ילדים של הכומר ג'ון סטאבס ניומן ואשתו אנני מרי פורמבי. אביו היה ראש הקהילה הכפרית. ניומן זכר את "הניסיון שעשיתי לצאת מתחום הבתים בחלק מבודד מרכז הכפר ומצאתי את עצמי באזור לא מיושב" אף על פי שידוע כי אחיו של ניומן - פורמבי, למד בקולג' ואדהאם באוקספורד, השכלתו של ארתור אינה ידועה וככל הנראה הוא התחנך בבית עם מורים פרטיים.
בשנת 1869 אביו, בן למשפחה עשירה של סוחרי מלח בליברפול פרש מחייו בבדפורדשייר ויצא לאיטליה, מדינה עם קהילה גדולה של יוצאי בריטניה עשירים, וחי שם במשך חמש השנים הבאות. המעבר הזה דרבן את ארתור לצאת לדרום אפריקה כדי להתחיל חיים עצמאיים. ניומן הצהיר בהמשך חייו המאוחרים, שהחיים עבורו החלו באמת רק בשנת 1868מה שקרה לפני כן, כמעט לא נחשב. כשהגיע לדרבן בחוף נטאל מצא ניומן עיירה שהייתה בקושי בת חמישים שנה עם מאפיינים של עיירת גבול. הוא קבל עבודה במטע קפה ליד פורט נטאל זמן קצר לפני שהחיפושית הקטלנית בורדר הדביקה את עצי הקפה ופגעה במטעים. כמה חודשי עבודה אלה הספיקו לניומן, ועם אחיו צ'ארלס הם פנו צפונה לעבר האגן התחתון של נהר אומבוטי. כאן הם מצאו אדמות ממשלתיות המתאימות לגידול טבק וכותנה. עם זאת, ארתור לא הצליח להתיישב ופנה בשנת 1871 לשדה הזהב שהתגלה במזרח טרנסוואל.
רפובליקת הבורים הייתה קרובה לפשיטת רגל בתקופה זו של המאה ה -19, עם חובות ועוינות מצד תושבי זולו, תהליכים שהקטינו את הסיכוי לכריית זהב. ניומן הצעיר חזר לנטאל עד שנת 1872.
ניומן לא הצליח להתבסס כחוואי, לדברי חברו האמן והצייד ג'ון גיל מילאיס הוא התיישב בסווזילנד והקים שם חברת הסעות משלו, והעביר עגלות עם סחורות אל ומנטאל. צורת חיים זו איפשרה לו לפתח את הכישורים הנדרשים כדי לשרוד בשטח ולהבין את עמי דרום אפריקה על ידי לימוד לדבר כמה שפות מקומיות.
צייד וחייל
במהלך תקופה זו ניומן פגש והתיידד עם נורמן מגנוס מקלאוד אחד מחבריו המרכזיים. האריסטוקרט מקלאוד היה חייל לשעבר ומילא מגוון תפקידים אדמיניסטרטיביים בממשלת הקולוניה, וגם עסק בצייד חיות בר גדולות. הוא בחן אפשרות לפעול באופן דומה לניומן רק באזור אחר - דרום אפריקה. מקלאוד וניומן יצרו שותפות הדוקה וכשהמצב הפוליטי הגיע לצומת קריטי בשלהי 1878 הם נסעו לפגוש את המלך הסווזי כדי שינתק את תמיכתו במלך זולו.
בינואר 1879 החלה מלחמת אנגלו-זולו. התבוסה של הכוחות הבריטיים בקרב הובילה לנסיגתם. לאחר זמן מסוים הם התארגנו בכוח גדול יותר להילחם ולהביס את אנשי הזולו. במהלך המלחמה הקצרה ניומן הצטיין באומץ וסייע לביסוס ההשגים הבריטים בטרנסוואל וכריתת הברית עם ממלכת סווזילנד.
ניומן בילה לסירוגין את רוב העשור לאחר מכן בין דאגותיו לחקלאות, למסחר ולארגן משלחות ציד. הוא טייל וצד רבות ברחבי נהר הלימפופו תוך שהוא השכיר את החווה שלו ושכר אדמות ממשפחת המלוכה הסווזאית לגידול בקר בגבולות סווזילנד וטרנסוואל. בשנת 1885 היה מעורב בסכסוך עם ממשלת טרנסוואל לגבי הבעלות על האדמות שלדעתם היו בטרנסוואל ולא בסוואזילנד כפי שניומן האמין. נראה כי ניומן חי בתקווה ששלטונות טרנסוואל בפרטוריה ישכחו אותו, אבל הם לא שכחו.
מזרח אפריקה
בשנת 1890 ניומן התעייף מהתנצחויות המשפטיות על הבעלות על חוותיו ועבר למזרח אפריקה ונזקק להון כדי לארגן מסעות לציד פילים. במאי 1890 התמנה לתפקיד בכיר בצוות הניהולי הבריטי במזרח אפריקה הבריטית. ניומן שישב במומבסה הגדיר את עצמו כפעיל במזרח אפריקה תחת הנהגתו של פרדריק לוגארד עמו פיתח במהירות מערכת יחסים עדינה. בארבעת החודשים הראשונים שלו עם חבורת עובדים הם פרצו דרכים בתוך הסוונות לתוך הארץ, תוך יצירת קשרים עם התושבים המקומיים. כשהדרך הושלמה היא סיפקה לניומן גישה קלה לשטחי הציד של פנים הארץ, גם אם לא שיפרה את תנאי המסחר.
בסוף 1890 השתתף ניומן במסע של חברת תשתיות של סר ויליאם מקינון, כדי להכשיר את מסלול קו הרכבת המוצע לאגם ויקטוריה. כשהם עזבו את מומבסה ב -1 בדצמבר הם נסעו ברחבי מדבר טארו הצחיח והתקדמו צפון מערבה עד אזור ניירובי הנוכחי. הייתה זאת עונת הגשמים, והמסע היה קשה, עד שהגיעו לאגם ויקטוריה וסיימו את הסקר בעיר קיסומו.
במהלך הסקר לחברת הרכבות, ניומן צד חמישה פילים וחמישה היפופוטמים. עוצמת החוויה שלו הייתה גדולה ומרגשת. חוויה שהובילה להחלטה להפוך לצייד פילים מקצועי. בנסיעתו חזרה למומבסה ב־25 במאי 1891 הותקפה המשלחת החוזרת על ידי אנשי המסאי כגמול על החרמת הבקר שלהם על ידי משלחת קודמת שהוביל פרדריק ג'קסון, ידידו של ניומן. ניומן נפצע בפרק כף היד ולצידו נהרגו שלושים ושמונה מאנשיו.
צייד פילים
בסוף 1893 חזר ניומן למומבסה כדי להתחיל בקריירה כסוחר שנהב. מטרתו הייתה לנסוע לנדורובו שם האמין שקיימים עדרי פילים גדולים. בסוף דצמבר 1893, הוא יצא למסע שנמשך ארבעה עשר חודשים. בתחילה הוא הלך בדרך השיירות הישנה, חצה את עמק נהר התנא ואז ירד למרגלות רכס ניאמבני. הוא עבר מרחק של 450 מיילים ממומבסה בתשעה שבועות. לאחר שהקים את בסיסו ניומן היה מוכן להתחיל בציד. במהלך החודשים הבאים הוא הסתובב בתוך היבשת, אסף שנהב, ומדי פעם אסף חרקים ופרפרים באזור מרו.