cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלווייתנאים והאדם
איומים אחרים; שימור
עם התמעטות ציד הלווייתנאים במאה ה-21, כאשר נורווגיה, איסלנד ויפן הן האחרונות לצוד לווייתנאים, בעיות אחרות מעשה ידי-אדם תפסו את מקומו של הציד כאיום על קיומם של הלווייתנאים. השפעת האנושות על הסביבה הימית ועל החיים בתוכה, ובמיוחד על הלווייתנאים, עלולה להיות קטלנית, ובמיוחד על הלווייתנאים שתפוצתם קטנה ובתי-הגידול שלהם מעטים. בין הבעיות ניתן למנות את תפיסתם של הלווייתנאים כשלל לוואי (By-catch) של דייגים, את הזיהום הימי על שלל צורותיו, את הרעשים התת-מימיים שמשמיעה הטכנולוגיה החדשה, את ריבוי הספינות בימים ובאוקיינוסים, את התמעטות מזונם של הלווייתנאים בעקבות דיג יתר ואת הזיהום התרמי.
הבעיה המרכזית העומדת בפני הלווייתנאים, מלבד הציד, היא לכידתם הבלתי-מכוונת כשלל-לוואי (By-catch). מספר סיבות מביאות אותם להילכד ברשתות דיג ובמכמורות. העיקריות שבהן הן משיכה לדגים שנתפסים בהן ואי-ראיית הרשתות (הן קשות לאיתור, הן ויזואלית והן קולית, עבור הלווייתנאים) וכו'. לאחר שהם נתפסים ברשת, הם נלחצים, מסתבכים ברשת ולבסוף טובעים (הם לא יכולים לעלות לנשום). לעיתים הם גם נטרפים על ידי כרישים שעוברים במקום. הנזקים של הדיג השולי עצומים: בארצות הברית לבדה נהרגו כ-3,029 פרטים בממוצע לשנה בין השנים 1990–1999, רובם המכריע (84 אחוזים) כתוצאה משימוש ברשתות זימים. קשה לכמת את שלל הלוואי העולמי בשל היעדר נתונים מספיקים, אולם הערכות שחושבו בדרך של אקסטרפולציה הגיעו לממוצע של מעל 300,000 פרטים בשנה בין 1990 ל-1994. אמצעי דיג נוסף הידוע בהקשר זו הוא רשתות ההקפה שנועדו לדיג טונה. שיטה ידועה לאיתור דגי הטונה היא מציאת דולפינים, שלעיתים קרובות שוחים מתחתיהם דגי טונה. רשתות ההקפה במקרים אלו היו סוגרות על הטונה, אך בהעלאתן לספינה הן היו לוכדות גם את הדולפינים. פתרון לכך הוא השקעת קטע מהחלק העליון של הרשת לפני סגירתה הסופית באמצעות הילוך אחורי של הספינה והברחת הדולפינים אל חוץ לרשת על ידי שחיינים וסירות. נמצא שתהליך זה מקטין את שלל הלוואי באופן משמעותי. קופסאות טונה שמכילות דגי טונה שנלכדים בדרך האחרונה או מאוכלוסיות שאינן מקיימות קשר עם דולפינים, מורשות להכיל את הסימון "Dolphin-Safe".
כשמדובר במזהמים כימיים, הבעיה חמורה עוד יותר בעקבות מיקומם של הלווייתנאים במארג המזון. לווייתני השיניים הם טורפי-על הנמצאים בראש מארג המזון הימי, ולחלקם אף אין טורפים מלבד האדם. עובדה זו מביאה להתרחשותו של תהליך הגברה ביולוגית. המזהמים הימיים שנספגים אצל יצורים קטנים, עוברים ליצורים גדולים יותר שאוכלים את היצורים הקטנים, ומשם ליצורים גדולים עוד יותר שאוכלים את היצורים הגדולים, ומשם ללווייתנאים. זהו תיאור פשטני של מקרה אפשרי בו שרשרת מזון פשוטה גורמת להעברתם ולצבירתם של מזהמים ימיים (קיימים מקרים סבוכים יותר, כמו העברה של מזהמים כימיים בזמן ההנקה של גור). צבירה זו חמורה יותר ככל שהיצור נמצא "גבוה" יותר במארג המזון. לא רק זאת: ללווייתנאים אין מנגנון להיפטר מהמזהמים הללו, מה שגורם להצטברות המזהמים בגופם עם הגיל, וכך הם למעשה מושפעים רבות מהזיהום הימי. הזיהום הימי הכימי עלול לגרום לפגיעה ברקמות ובאיברי גופם של הלווייתנאים, ואפילו להביא למותם.
איום נוסף על עתיד הלווייתנאים נגרם בשל רעש ימי. רעש זה הוא רובו ככולו מעשה ידי אדם, והוא מופק ממגוון רחב של גורמים, בהם פעולות צבאיות, מחקר סייסמי של קרקעית הים, פעילות בנייה ימית, פרויקט עולמי למדידת טמפרטורות האוקיינוסים ("תרמומטריה אקוסטית של אקלים האוקייאנוס"; ATOC) ואף רעשים של ספינות, שמספרן עלה בעת המודרנית בצורה משמעותית. הלווייתנאים נסמכים במידה רבה על השמעת קולות וקליטת ההדים שלהם, ולכן לרעשים אלו עלולה להיות השפעה הרסנית עליהם. ההשפעות עשויות להיות ישירות או עקיפות, אך דעת המחקר עודנה ראשונית, גם בשל מחסור במחקרים בנושא וגם בשל הקושי בהפרדת הגורמים הפוגעים בלווייתנאים. דוגמאות להשפעות הללו כוללות ליקויי שמיעה, פגיעה ברקמות, עלייה בכמות מקרי ההחפה ושינויים התנהגותיים בעלי השלכות שליליות בטווח הרחוק. המודעות להשפעות הרעש הימי גברה, והדים לכך ניתן לראות בקריאה של הפרלמנט האירופי לארגון נאט"ו להפסיק את השימוש הצבאי בסונארים; בהצהרתו של ארגון ACCOBAMS (ארגון מטעם האו"ם לשימור לווייתנאים בים השחור ובים התיכון) כי רעש אנושי באוקיינוסים הוא מזהם מסוכן שעלול להפריע, לפצוע ואף להרוג לווייתנאים ומינים ימיים אחרים; בהחלטתה של ספרד להפסיק את השימוש האקטיבי בסונאר במימי האיים הקנריים ועוד.
בעיה נוספת המאיימת על הלווייתנאים היא הידלדלות שכבת האוזון. השפעתה עקיפה: הפלנקטון, ממנו ניזונים מיני לווייתנאים מסוימים, רגיש באופן יחסי לקרינה, והתחזקותה בעקבות הידלדלות האוזון מביאה לירידה בהיצע המזון למינים אלו ולבעלי חיים ימיים אחרים. בעיה זו תקפה גם ללווייתני השיניים, שמושפעים ממנה באופן עקיף בהתאם למארג המזון, אולם היא משמעותית יותר עבור לווייתני המזיפות, שניזונים באופן ישיר מהפלנקטון ומהזואופלנקטון שניזון מהפלנקטון. גם להתחממות העולמית יש השפעות שליליות על הלווייתנאים: העלייה בריכוז פחמן דו-חמצני מביאה לקליטה מוגברת שלו באוקיינוסים. הפחמן הדו-חמצני מתרכב עם המים ליצירת חומצה פחמתית (\ H_2CO_3). המים החומציים פוגעים בבניית השלד הגירי של אלמוגים ושל מיני בעלי חיים זעירים שונים (רכיכות למשל), מה שפוגע בהיצע המזון עבור הלווייתנאים הניזונים מהם, במישרין או בעקיפין. להתחממות העולמית השפעות נוספות, ברובן עקיפות, על הלווייתנאים, ונעשו על כך מחקרים רבים. לפי איגוד השימור העולמי (IUCN), כ-28 מיני לווייתנאים נמצאים בסיכון נמוך להכחדה (LR; אחד ממצבי השימור של סיכוך נמוך), 5 מינים נמצאים במצב פגיע, 7 מינים מאוימים בסכנת הכחדה, 2 מינים מצויים בסכנת הכחדה חמורה, ולגבי 39 מינים לא הוחלט על מצב שימור בשל היעדר מידע מספק. כל הלווייתנאים נמצאים תחת חסותם של הנספחים הראשון והשני של אמנת CITES, האוסרת על סחר בחלקים ובמוצרים ממינים מוגנים. בעקבות האיומים עליהם, מין אחד כנראה נכחד בעשור האחרון (דולפין הנהרות הסיני), ונראה שהתקווה היחידה עבור מינים מאוימים אחרים היא גידולם בשבייה בגרעיני רבייה. בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 עלתה התודעה הציבורית ללווייתנאים ולסכנה הנשקפת להם באופן משמעותי, וכך התרבו מאוד אגודות לשימור לווייתנאים. חלקן אף מציעות לקהל לתרום להן באמצעות תוכניות בסגנון "אמץ לווייתן", שבהן התורם משלם סכום מסוים ובעבורו הוא מקבל עדכון שוטף על הלווייתן ש"אימץ".
שימור הלווייתנאים תפס תאוצה גם בדמות הצפייה בלווייתנאים (Whale Watching), שהיא הנישה שתפס לעצמו התחום בתיירות האקולוגית (אקו-תיירות). תיירים רבים נרשמים לשיט בספינה באזור שידוע באוכלוסיית הלווייתנאים שחיה בו דרך קבע או שנמצאת בו בעונות מסוימות של השנה. המטיילים לרוב נרשמים לצפייה בלווייתנאים למטרות הנאה ושעשוע. על פי-רוב, מה שנראה בטיולים הללו הוא ההתנהגויות של הלווייתנאים המבוצעות על פני המים ואשר פורטו לעיל. עליית קרנה של תעשיית הצפייה בלווייתנאים הביאה למחלוקת חמורה במדינות הצדות לווייתנאים באשר למהי הדרך הטובה יותר של ניצול משאב טבע זה - האם זוהי הצפייה בלווייתנאים או הציד שלהם.
בישראל עוסקת בתחום זה עמותת מחמל"י, שמרכזת את תחום חקר היונקים הימיים ושימורם בישראל. חוקרים ומתנדבים של העמותה עוקבים אחר לווייתנאים המגיעים לחופי ישראל, מתעדים אותם, ומדי זמן קבוע עורכים סקר לבדיקת מצב הימים. כמו כן, אנשי מחמל"י עורכים מחקרים הנוגעים לאוכלוסיות הלווייתנאים החיות באגן המזרחי של הים התיכון בו שוכנת ישראל.
הגביע הרוסי בכדורסל
זוכת הגביע הנוכחית (2023) היא פארי NN.
מוטי אלמוז
מרדכי (מוטי) אַלמוֹז (נולד ב-1967) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף. שימש ראש אכ"א, דובר צה"ל, ראש המנהל האזרחי וראש מטה פיקוד המרכז.
ביוגרפיה
באוקטובר 2013 החל לכהן כדובר צה"ל במקום יואב מרדכי. בתפקיד זה המשיך אלמוז את פעילות צה"ל באינטרנט וברשתות החברתיות המקוונות. בין השאר נפתחה קבוצה בפייסבוק בשם "צה"ל - חוכמת ההמונים" בה מתייעץ דובר צה"ל עם הציבור על הנושאים שעומדים על פרק. במאי 2014 התמודד עם מחאת דוד הנחלאווי שהתרחשה בעיקר ברשתות החברתיות ובין המשתתפים בה היו חיילים רבים. הוא הוביל את חטיבת דובר צה"ל במהלך מבצע שובו אחים ומבצע צוק איתן. בשנת 2016 התמודד עם פרשת אלאור אזריה בה תועד חייל יורה למוות במחבל ששכב פצוע אחרי שניסה לדקור חייל. אלמוז, יחד עם הרמטכ"ל גדי איזנקוט ושר הביטחון משה יעלון, גינו את המעשה של אזריה. הפרשה טלטלה את המדינה ובמהלכה ספג אלמוז ביקורת על יחסו של צה"ל לאזריה. ב-1 בינואר 2017 השיק דובר צה"ל מערכת ניהול תוכן חדשה לאתר האינטרנט של צה"ל, ומחק את כל התוכן שנאגר באתר עד אותה עת. בינואר 2017 הועלה לדרגת אלוף והחל לשמש כראש אכ"א, במקום חגי טופולנסקי שפרש מתפקידו. הוא המשיך במקביל לשמש דובר צה"ל עד 18 במאי 2017. כראש אכ"א שירת עד 21 בפברואר 2021.
בפברואר 2020 נזף בו הרמטכ"ל אביב כוכבי בשל אחריותו הפיקודית לליקויים המקצועיים בנושא עיוות נתוני גיוס החרדים לצה"ל.
בינואר 2021 ביטלה שופטת המחוזי ארנה לוי את החלטתו להדיח את מפקד המשטרה הצבאית החוקרת בבאר שבע, שאושרה על ידי הרמטכ"ל, אביב כוכבי, בנימוק של העדר תשתית עובדתית המצדיקה את ההדחה.
חיים אישיים
אלמוז בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני בלימודי צבא וביטחון, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. נשוי לטלי ואב לחמישה. מתגורר בכפר תבור.
קישורים חיצוניים
מכתביו:
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17 (באנגלית: UEFA Women's Under-17 Championship) הוא טורניר כדורגל נשים שנתי, המאורגן על ידי אופ"א, המיועד לכדורגלניות מתחת לגיל 17. הטורניר הראשון נערך בשנת 2008 בשווייץ ושלב הגמר כלל 4 נבחרות. האליפות משמשת גם כטורניר המוקדמות לגביע העולם עד גיל 17. נבחרת גרמניה היא הנבחרת המצליחה ביותר בטורניר עם שבע זכיות והיא גם האלופה הנוכחית.
מבנה הטורניר
הטורניר כולל שני שלבי מוקדמות כאשר בשלב הראשון רשאיות להשתתף כל הארצות החברות באופ"א שמחולקות לבתים בני 4 נבחרות. הנבחרות משחקות ביניהן בטורניר שנערך באחת הארצות מהבית.
החל משנת 2014, לשלב המוקדמות השני, שנקרא גם "שלב העילית", עולות 24 נבחרות שמחולקות לשישה בתים. הראשונה מכל בית (6 סה"כ), הסגנית הטובה ביותר ומארחת הטורניר מעפילות לשלב הגמר. בשלב הגמר, 8 הנבחרות מחולקות שלני בתים. שתי הראשונות מכל בית עולות לשלב חצי הגמר והמנצחות נפגשות בגמר. המנצחת בגמר היא האלופה.
תון
תון (בגרמנית: Thun, בצרפתית: Thoune) היא עיר בקנטון ברן שבשווייץ, 19 ק"מ דרומה לברן. ליד העיר נמצא אגם תון בו עובר נהר הארה.
היסטוריה
אזור תון היה מיושב מאז תקופת האבן החדשה. שם העיר בא מהמילה הקלטית Dunum שמשמעותה "עיר מבוצרת". העיר נפלה לידי הרומאים בשנת 58 לפנה"ס כשכבש הצבא הרומי את רובה של שווייץ. העיר הפכה במהרה לאחד המרכזים המנהליים באזור.
בסביבות שנת 400 דחקו הבורגונדים את הרומאים מחוץ לתון ושווייץ כולה. נהר הארה הפך לגבול בין הבורגונדים הנוצרים לבין האלמנים הפגאנים שחיו בצפון. תון מתועדת לראשונה בכתב במאה השביעית על ידי הנזיר הפרנקי פרדגר.
ב-1033 הפך מחוז תון לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה לאחר שקונראד השני התמנה למלך בורגונדיה. הקיסרים הסמיכו את בית צרינגן מברן לדכא את מרד האצילים ממרכז שווייץ. בסביבות 1190 בנה ברטהולד החמישי, דוכס צרינגן טירה בתון והרחיב את העיר. לאחר מותו ב-1218, עברו שטחיו לאולריך השלישי, רוזן קיבורג.
ב-1264 קיבלה תון זכויות מדינתיות וב-1348 קנה אותה קנטון ברן. תון הייתה בירת קנטון אוברלנד ברפובליקה ההלבטית.
ב-1819 נוסד בעיר בית ספר צבאי שהפך במרוץ השנים למוביל בשווייץ. ב-1859 חוברה תון לרשת מסילות הרכבת של שווייץ וב-1888 חוברה לרשת הטלפון.
כלכלה
מלבד תיירות והנדסת מכונות, שהן מקורות ההכנסה המרכזיים של העיר, חשיבות כלכלית נזקפת גם לזכות תעשיית האוכל וההוצאה לאור.
ספורט
קבוצת הכדורגל של העיר, תון, משחקת בליגת העל השווייצרית ואף העפילה לליגת האלופות בעונת 2005/2006. האצטדיון הביתי של הקבוצה נקרא "לאשן".
ליגת העל המזרח-גרמנית
האוברליגה של גרמניה המזרחית (בגרמנית: DDR-Fußball-Oberliga, הליגה הבכירה בגרמניה המזרחית) הייתה ליגת הכדורגל הבכירה בגרמניה המזרחית עד לאיחוד גרמניה בשנת 1990. הליגה, שפעלה במקביל לבונדסליגה של גרמניה המערבית, הכילה את הקבוצות הטובות ביותר בגרמניה המזרחית, כאשר בכל עונה התחלפו הקבוצות הפחות טובות בטבלה עם הקבוצות הטובות ביותר בליגת המשנה.
היסטוריה
האוברליגה של גרמניה המזרחית החלה לפעול בשנת 1950 כ"התאחדות הכדורגל המזרח גרמנית הבכירה" (בגרמנית: Deutscher Sportausschuss Oberliga). כאשר הליגה עברה שינויים בתחילה והגיעה לפורמט הסופי שלה בשנת 1958, פורמט שהמשיך עד לאיחודה של גרמניה בשנת 1990.
בעונת ההקמה, בעונת 1949/50, היו בליגה זו 14 קבוצות כאשר בסוף העונה הודחו 2 הקבוצות הפחות טובות והוחלפו בשתי קבוצות מליגת המשנה. בארבע השנים שלאחר מכן שונה כל הזמן מספר הקבוצות בליגה זו, מספרים שנעו בין 17 ל-19 קבוצות ו-3 או 4 קבוצות שירדו ליגת המשנה. כאשר בעונת 1954/55 התייצבה הליגה ונותרה במבנה אחד עד לסיומה, מבנה בו ישנן 14 קבוצות בכל עונה ושתיים מוחלפות בסוף העונה.
בתחילה, הונהגה הליגה בשיטת סתיו-עד-אביב, כנהוג בגרמניה המערבית השכנה. מ-1956 ועד 1960, שיטת המשחקים שהייתה נהוגה במדינות ברית המועצות, של משחקים לפי עונה קלנדרית, הייתה נהוגה. ההעברה גרמה לביטול עונת 1955 במהלך העונה, ואף על פי שלא הוכרזה אף אלופה באופן רשמי, ויסמוט קארל מרקס שטאט הייתה בראש הדירוג עם הפסקת הליגה. עונת 1961/62 הייתה העונה האחרונה בסידור החדש והסידור שונה שנית לשיטה הקודמת, ובשל השינוי התארכה הליגה ל-39 משחקים במקום 26 משחקים כצפוי ולכן פגשה כל קבוצה את שאר הקבוצות שלוש פעמים, אחת בבית, אחת בחוץ ואחת במגרש נייטרלי.
אחרי האיחוד עם גרמניה המערבית, הפכה הליגה הבכירה של גרמניה המזרחית לחלק מסבב הליגות של גרמניה המערבית. ליתר דיוק, הפכה הליגה של גרמניה המזרחית לליגה הגרמנית השנייה-מחוז צפון ובעונת 1990/91, העונה האחרונה למעשה של הליגה המזרח גרמנית, היא שוחקה כאחת מהליגות הגרמניות ושתי הקבוצות המובילות באותה העונה, האנזה רוסטוק ודינמו דרזדן הועלו בעונה שלאחר מכן לבונדסליגה ובכך הפכו לשתי הקבוצות הראשונות מגרמניה המזרחית להשתתף בה.
הקבוצות ששיחקו בליגה בעונה האחרונה לקיומה (1990/1991) היו: דינמו ברלין, האנזה רוסטוק, דינמו דרזדן, רוט-וייס ארפורט, אנרגי קוטבוס, האלשר כמיה, פ.צ. קמניצר, קארל צייס יינה, לוקומוטיב לייפציג, שטאל ברנדנבורג, אייזנהוטנשטאטר שטאל, פ.צ. מגדבורג, זאקסן לייפציג, ויקטוריה 91 פרנקפורט.
אלופות גרמניה המזרחית
דינמו ברלין הייתה אלופת גרמניה המזרחית יותר מכל קבוצת אחרת, כאשר זכתה ב-10 תוארי אלופת גרמניה המזרחית.
אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס
אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס (באנגלית: University of California, Davis; בראשי תיבות: UCD; בקיצור: UC Davis או Davis) הוא אחד מעשרת הקמפוסים של אוניברסיטת קליפורניה, הנמצא בדייוויס, עיר באזור חקלאי בצפון קליפורניה, לצד הכביש בין סן פרנסיסקו לסקרמנטו.
האוניברסיטה נוסדה כחווה ללימודי חקלאות של אוניברסיטת קליפורניה ב-1905. ב-1959 הפכה לקמפוס עצמאי של האוניברסיטה, בהתאם ל שעיצב נשיא האוניברסיטה, קלארק קר.
מבנה אקדמי
האוניברסיטה כוללת כיום את כל תחומי הלימוד האקדמיים: מדעי החברה והרוח, אמנות, מדעי הטבע, הנדסה, חקלאות ומדעי הסביבה, מנהל עסקים, משפטים ובית-ספר לרפואה. תחומי לימוד ומחקר ייחודיים (יחסית) לדייוויס הם וטרינריה (בית הספר היחיד בקליפורניה) וייננות. למחלקה לייננות מיוחס חלק גדול מההתקדמות בענף היין בקליפורניה.
יחסי יוון–סורינאם
יחסי יוון–סורינאם הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סורינאם.
אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס
סגל ומחקר
באוניברסיטה כ-2000 חברי סגל, בהם שמונה עשר חברים באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, שישה חברים ב, שני חתני פרס פוליצר וחתן מדליית פילדס במתמטיקה. תקציב המחקר של האוניברסיטה, כ-450 מיליון דולר בשנה, הוא ה-14 בגודלו בארצות הברית.
יחסי יוון–סורינאם
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין רפובליקת סורינאם מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה סורינאם לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
אין קהילה יוונית מסודרת בסורינאם, יוונים אחדים מתגוררים באזור. עם זאת, ישנה נוכחות תיירותית של יוונים באזור ושייטים יוונים מרבים לעגון בנמלי ובחופי רפובליקת סורינאם.
אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס
דירוג
לפי דירוג ה-U.S. News & World Report דייוויס מדורגת במקום ה-38 בארצות הברית בלימודים לתואר ראשון (ובמקום וה-9 בין האוניברסיטאות הציבוריות).
בוגרים ידועים
בין בוגריה של אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס:
פראנס אמיל סילנפא
פראנס אמיל סילנפא (בפינית: Frans Eemil Sillanpää; 16 בספטמבר 1888 – 3 ביוני 1964), סופר פיני זוכה פרס נובל לספרות.
ביוגרפיה
סילנפא נולד בכפר "המנקיריו" (Hämeenkyrö) למשפחה ענייה מאוד, אך למרות זאת נשלח ללימודים בטמפרה (Tampere) ולאחר מכן עבר להלסינקי ללימודי רפואה. כבר בצעירותו החליט להתמסר לכתיבה ספרותית ובשנת 1913 עזב את הלסינקי וחזר לביתו הישן בכפר כדי להקדיש עצמו לכתיבה. סילנפא נחשב לגדול הסופרים הפינים במאה ה-20 ועל הכבוד שרוחש לו עמו ניתן ללמוד מכך שאסטרואיד שהתגלה על ידי אסטרונום פיני בשם Yrjö Väisälä נקרא על שמו 1446 Sillanpaa. הוא הלך לעולמו בגיל 76 בהלסינקי.
סילנפא הוא הבולט בדור הסופרים הפינים שכולל גם את קוסקניאמי, לארין, יוהאני, ליננקוקסקי אקו וקיוסטי.
בשנת 1939 הוענק לו פרס נובל לספרות "על הבנתו העמוקה ואמונתו המיוחדת במינה בתיאור חיי האיכרים והטבע של ארצו ועל תיאור ההשפעה ההדדית ביניהם".
יצירתו
סילנפא פרסם שמונה רומנים וקבצים של מסות וסיפורים קצרים. כתיבתו מצטיינת בתיאורי הנוף המרהיבים והיא בעלת אופי אוטוביוגרפי. הוא מצטיין בתיאורים של ילדים ושל אנשים זקנים ואהדתו נתונה תמיד לחלשים, לסובלים, ל"מפסידנים". רק לעיתים נדירות מצליחים גיבוריו במעשיהם, לרוב הם כלי משחק בידי הגורל. כוחו רב בתיאור מצבי רוח של גיבוריו.
הספרים העיקריים הם "העוני התמים", "דרך גבר", "השפחה סיליה" שהביאה לו את עיקר פרסומו, "המתים הצעירים" ו"אנשים בליל קיץ".
הרומן "השפחה סיליה" הוא על תולדותיה של נערה שלאחר מות אביה הולכת לעבוד כפועלת חקלאית שכירה ואינה מאריכה חיים בגלל מחלה ממארת.
כלי נגינה אלקטרוניים
כלי נגינה אלקטרוניים הם כלים להפקת צלילים המערבים רכיבים חשמליים בתהליך ההפקה. כלים כאלה הומצאו כבר בשנים הראשונות של המאה ה-20, אך הפכו לפופולריים רק בשנות החמישים. ישנם שני סוגים עיקריים של כלי נגינה אלקטרוניים:
לימה
לימה (בספרדית: Lima) היא עיר הבירה של פרו, וכן העיר הגדולה ביותר במדינה זו. העיר ממוקמת על חופו של האוקיינוס השקט ומשתרעת על פני העמקים בהם זורמים הנהרות צ'ייון (Chillón), רימק (Rímac) ולורין (Lurín), ומהווה מטרופולין רציפה עם עיר הנמל קייאו (Callao).
התקופה הקדם היספאנית
במהלך המחצית הראשונה של האלף הראשון לספירה התבססו באזור עליו משתרעת כיום העיר לימה תרבות מרנגה (Maranga) ותרבות לימה (Lima; 100–650). במרוצת תקופה זו נבנו המקומות הקדושים לאטי (Lati), כיום פורוצ'וקו (Puruchuco) שמחוז אטה (distrito de Ate), ופצ'אקמק, כיום במחוז פצ'אקמק (distrito de Pachacámac). תרבויות אלו נכבשו בידי תרבות וארי (בספרדית: Huari; 500–1200) במהלך התפשטותה האימפריאלית. במהלך תקופה זו נבנה המרכז הטקסי קחאמארקייה (Cajamarquilla). לאחר שקיעת הווארי חזרו התרבויות המקומיות וזכו באוטונומיה, ובמיוחד תרבות צ'אנקה ( 1200–1470). זמן קצר לאחר מכן סופח האזור, והתרבויות ששכנו בו, לאימפריית האינקה העולה ומתחזקת.
התקופה הקולוניאלית
העיר לימה נוסדה בידי הקונקיסטאדור פרנסיסקו פיסארו ב-18 בינואר 1535 בשם: "עיר המלכים של פרו האצילה מאוד, נכבדה מאוד ונאמנה מאוד" ובמפות הראשונות של פרו ניתן לראות את שמה הרשמי, "עיר המלכים", מופיעה לצד השם "לימה". העיר הפכה למרכז החשוב ביותר של האימפריה הספרדית באמריקה הדרומית, שנקראה, החל משנת 1529, מלכות המשנה של קסטיליה החדשה. בשנת 1537 העניק קרלוס החמישי לעיר את שלט האצולה שלה.
שנותיה הראשונות של העיר התאפיינו בהגירה מתמדת של אירופאים מחד, ובעימות מתמשך בין פיסארו ובין שותפו לכיבוש פרו, דייגו דה אלמגרו (Almagro), שהחריף עד לכדי מלחמת אזרחים, מאידך. במהלך העימות נהרגו שני הקונקיסטאדורים: אלמגרו הוצא להורג ואילו פיסארו נרצח בעודו בביתו בידי דייגו דה אלמגרו הצעיר (Almagro el Mozo), בנו של הקונקיסטאדור.
בשנת 1543 נוסדה האודיינסייה המלכותית של לימה והעיר הוכרזה כבירתה של מלכות המשנה של פרו. כתוצאה מהכרזה זו הגיע שנה לאחר מכן, ב-1544 המשנה למלך הראשון, בלאסקו נונייס דה ולה (Núñez de Vela) שקבע את מושבו בביתו של פיסארו והחל במלאכת הרגעת המחנות הנצים. עם זרימת עושרה של אימפריית האינקה דרך נמלה של העיר (כיום קייאו), שגשגה החברה המקומית עד מאוד.
ב-1551 נוסדה אוניברסיטת סן מרקוס (כיום האוניברסיטה הלאומית הראשית של סן מרקוס; Universidad Nacional Mayor de San Marcos), הנחשבת לוותיקה מבין האוניברסיטאות בעולם החדש, והחלה לפעול לאחר מספר חודשים במנזר סנטו דומינגו (Convento de Santo Domingo).
ב-1545 הייתה בעיר בישופות אחת, שסמכותה השתרעה על פני מלכות המשנה כולה. ב-15 בנובמבר 1573 נערך האוטו דה פה הראשון של האינקוויזיציה הספרדית מבין 27 מקרים דומים במלכות המשנה. העלייה על המוקד נערכה מחוץ לגבולות העיר באתר בשם "הקרקע הסלעית" (El Pedregal), שכבר אינו קיים (כיום במחוז רימאק; distrito del Rímac).
המתיחות הפנימית בקרב הסיעות עיכבה את התפתחותם של מפעלי בנייה גדולים בעיר, ואלו החלו רק במהלך המאה ה-17. בשנת 1630 כבר מנתה אוכלוסיית העיר למעלה מ-30,000 איש. כמאה לאחר מכן, עם התרחשותה של רעידת האדמה ההרסנית של 28 באוקטובר 1746 שהחריבה את מרבית העיר, התגוררו בלימה כ-60,000 איש. במרוצת התקופה הקולוניאלית התפתחה העיר בהתמדה, זולת התקפות של שודדי ים על נמל קייאו הסמוך.
בראשית המאה ה-19, בשעה בה ערים רבות אחרות ברחבי אמריקה הספרדית פרקו את עול האימפריה, נשארה לימה נאמנה לכתר הספרדי והייתה למעוז המלוכנים בדרום אמריקה עד לכניסת צבאו של חוסה דה סן מרטין לעיר ביולי 1821.
התקופה הרפובליקנית
עם כניסתו ללימה, הכריז סן מרטין על עצמאותה של פרו, וקבע את העיר כבירתה של האומה החדשה. משום כך הפכה העיר לבסיס הכוחות המתנגדים לספרד ומקום מושבו של הקונגרס המכונן, שהחליט בשנת 1822 שפרו תהיה רפובליקה. שנותיה הראשונות של הרפובליקה התאפיינו במאבקים חוזרים ונשנים בין קאודיוס צבאיים שביקשו לאחוז בכס השלטון, ועל כן התחוללו עימותים והתנגשויות אלימות ברחובות העיר.
מבחינה אורבנית עברה העיר תהליך מודרניזציה. בשנת 1862 הוחל בשינוי מדיניות הענקת השמות ברחבי העיר, ואילו בשנת 1868 נהרסו חומות העיר במצוות הנשיא חוסה בלטרה (Balta), דבר שאיפשר את סלילת השדרות רחבות הידיים הראשונות. תהליך זה נעצר עם תחילת מלחמת האוקיינוס השקט (1881) והכיבוש הצ'יליאני של העיר, והמשיך בתחילת המאה ה-20.
במהלך מלחמת האוקיינוס השקט נכבשה העיר בידי צבא צ'ילה. במהלך שלוש שנות הכיבוש נגרמו לעיר נזקים כבדים. הנראטיב הפרואני של שנות הכיבוש גורס כי הצ'יליאנים בזזו את העיר ונטלו איתם יצירות אמנות וחפצים משנות היות העיר בירת מלכות המשנה.
רעידות אדמה
לימה ממוקמת בעיקרה על שטח מישורי של קרקע של אדמת סחף נהרות מסוגים שונים. המרכיב העיקרי של הקרקע הוא קונגלומרט. לימה נחשבת לפגיעה ביותר במקרה של רעידת אדמה בעצמה גבוהה בגלל בתים בתחזוקה ירודה ומיקום של חלק מהשכונות על קרקעות רגישות לרעידות אדמה. במהלך התקופה הקולוניאלית פקדו את העיר רעידות אדמה רבות. הראשונה שבהן התחוללה בשנת 1582 ואחריה התרחשו נוספות בשנים 1586, 1609, 1630, 1655, 1694, 1699, 1716, 1725, 1732, 1734 ו-1743. שמונה הראשונות היו רבות עוצמה בעוד שהמאוחרות יותר לא גרמו נזק רב. ב-28 באוקטובר 1746 אירעה רעידת אדמה חמורה ביותר והסבה נזק רב לעיר. קייאו הסמוכה הושמדה לגמרי ברעידת האדמה הזאת, ובצונאמי שבאה אחריה. בשנים 1940 ו-1966 אירעו בסביבות העיר רעידות אדמה חזקות.
תחבורה
בלימה פועל נמל התעופה הבינלאומי חורחה צ'אבס שהוא נמל התעופה הראשי והגדול ביותר של פרו. הוא ממוקם סמוך לנמל, כ-10 ק"מ ממרכז העיר.
עוד פועלים ארבעה שדות תעופה קטנים לשימוש צבאי בלבד.
מילפיורי
מילפיורי (באיטלקית: Millefiori - "אלף פרחים") היא טכניקת להכנת יצירות אמנות מזכוכית.
במחצית השנייה של המאה ה-15 לפנה"ס פותחה במסופוטמיה טכניקה ליצירת כלים ותכשיטים עתירי צבע מזכוכית. טכניקה זו התפתחה מאוד במצרים העתיקה והגיעה לשיא פריחתה בסדנאות ההלניסטיות והרומיות. שמה היה "זכוכית הפסיפס".
ישנם שלושה שלבים ליצור דוגמאות זכוכית הפסיפס; ראשית, מצמידים כמה מוטות זכוכית בצבעים שונים לפי הדגם הרצוי ומתיכים אותם יחדיו למוט אחד בעל צבעים רבים. שנית, מותחים את המוט המורכב בעזרת צבת עד שמתקבל חוט ארוך ודק. צורת הדגם שעוצב קודם לכן נשמרת אך הוא הולך וקטן. בשלב השלישי והאחרון, חותכים את המוט הצבעוני לפרוסות דקות, שעל פניהן מתקבל ציור דו-ממדי.
ברבות השנים התגלגלה הטכניקה למקומות רבים ומגוונים בעולם עד לנחיתתה במאה ה-14 באי מוראנו בוונציה שבאיטליה. בגלגולה הנוכחי שמה "מילפיורי" – אלף פרחים באיטלקית, על שם הדוגמה הצבעונית המפורסמת.
בעת האחרונה הועתקה הטכניקה לשימוש בחומרים רכים כמו בצק סוכר וחימר פולימרי. החימר הפולימרי הפופולרי בשימוש אמנים ומעצבים בני זמננו רך מטבעו ועל כן את פעולת ה"התכה" והצמצום מבצעים בגלגול ובהידוק ידניים המקנים תוצאות חדות מדויקות ועשירות יותר מן הזכוכית.
בית הנכות בצלאל
"בית הנכות בצלאל" (בעבר: "בית הנכאת") או "בית הנכות הלאומי בצלאל" היה מוזיאון וחלל תצוגה שהוקם לצד בית הספר לאמנות "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", ברחוב שמואל הנגיד 12 בירושלים. המוזיאון פעל בין השנים 1906-1965. כיום פועל במקום זה בית האמנים של אגודת הציירים והפסלים בירושלים.
היסטוריה
תחילתו של המוזיאון היה כמוזיאון לתולדות הצומח והחי בארץ ישראל. ישראל אהרוני, מקים האוסף, שימש כזואולוג וכאספן דגימות עבור מוזיאונים שונים באירופה כגון מוזיאון הטבע וגן-החיות של ברלין. בוריס שץ, מקים "בצלאל", ראה יתרון באפשרות להקמת האוסף הזואולוגי, בכך שיוכל לשמש עזר לאמנים לשלב את חיי הטבע של ארץ הקודש בעבודותיהם.
החל משנת 1909 קיבל המוזיאון גוון יותר אתנוגרפי, ברוח מפעלו של שלמה אנסקי, שהקים מוזיאון אתנוגרפי יהודי בסנקט פטרבורג. חלק מן האוסף של בית הנכות נתקבל כתרומה בערבות תערוכות אשר ערכו אנשי "בצלאל" באירופה. בין המוצגים שנתרמו היו דיוקן עצמי של יוזף ישראלס, דיוקן של מקס ליברמן, אוסף שבלולים שנשלח מברלין, מרכבתו של משה מונטיפיורי ועוד.
תצוגת בית הנכות נפתחה לציבור הרחב בפסח, שנת 1912. הוא הפך למוקד של ביקורים של ראשי היישוב. ביקור חשוב נערך בשנת 1916 ובו ביקר ג'מאל פאשה, שר הימייה של האימפריה העות'מאנית, בליווי פמליה ובה הפאשה של ירושלים ונכבדים נוספים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פנה ש"ץ אל ועד הצירים בבקשת תמיכה למוזיאון. בבקשתו תיאר את מאמצי שימור המוזיאון בזמן המלחמה מפני הטורקים. הוועד הקציב למוזיאון סכום כספי מסוים ופיתוחו נכלל בתוכניותיו. אולם ש"ץ לא הצליח להגדיל את המוזיאון, שתצוגתו מנתה אז כ-3,000 פריטים, בשל סגירת גבולות הארץ.
המוזיאון, שנפתח לציבור מדי יום, בתחילה בשעות אחר הצהריים, כלל שבעה אולמות שבהם הוצגו פריטי אמנות, רובם מעשי ידי אמנים יהודים: אולם המציג את דיוקנותיהם של "גדולי ישראל", אולם נורדאו, אולם הירשנברג, בו הוצגה יצירתו של שמואל הירשנברג - "היהודי הנצחי" (1900), ואולם "נאד הדמעות", ובו הוצגו ציורי הפרעות מאת אבל פן לצד שרידים מפרעות ביהודים.
בשנת 1939 מונה הרברט קרמר למנהל הכללי של המוזיאון והקים את "אגודת ידידי בית הנכות הלאומי בצלאל". ב-13.4.1948 נהרג קרמר בהתקפה על שיירת הדסה.
עם פתיחתו של מוזיאון ישראל, בשנת 1965, צורף אליו האוסף של בית הנכות. אוסף זה שימש את הגרעין של אגף האמנויות של המוזיאון.
לאחר פתיחת מוזיאון ישראל הוקם במבנה ששימש לבית הנכות בית האמנים.
ג'וזפה פאבאלי
ג'וזפה פאבאלי (באיטלקית: Giuseppe Favalli; נולד ב-8 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר איטלקי אשר שיחק בעמדת המגן.
ביוגרפיה
פאבאלי החל את הקריירה שלו בקבוצת קרמונזה מהסרייה ב' ב-1987, ופעמיים (1989 ו-1991) העפיל עמה לסרייה א'. ב-1992 עבר ללאציו, ושיחק בה במשך 12 שנים שבמהלכן זכה לקבל את סרט הקפטן וזכה עמה בתארים אחדים. ב-2004 הוא עבר לאינטר מילאנו, עמה זכה פעמיים בגביע האיטלקי ופעם אחת באליפות (2006). באותה שנה החליט לעבור למילאן, ולאחר עונה ראשונה שבה פתח בהרכב פעמיים הוא זכה למקום קבוע בהרכב.
פאבאלי השתתף ב-9 משחקים במדי הנבחרת עד גיל 18, וב-1992 זכה באליפות אירופה עד גיל 21 עם הנבחרת הצעירה. הוא היה בסגל נבחרת איטליה ביורו 2004, והופעתו היחידה שם הייתה לאחר שהחליף את ג'נארו גאטוזו באחד המשחקים.
יחסי גיאנה–יוון
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין הרפובליקה השיתופית של גיאנה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה גיאנה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בגיאנה. יוון הציעה בעבר עזרה הומניטרית לגיאנה בעת הוריקן שעבר במדינה.
ארגון נשות השוטרים והסוהרים
ארגון נשות השוטרים והסוהרים הוא איגוד לזכויות שוטרים וסוהרים שהוקם בישראל בשנת 1982. מכיוון שעל שוטרים וסוהרים בישראל נאסר להתארגן באיגוד מקצועי מופעל הארגון על ידי חברי משפחות השוטרים והסוהרים, בעיקר נשותיהם. העמותה נקראת "הארגון הארצי לקידום מעמד השוטר והסוהר".
היסטוריה
לפני הקמת הארגון ב-1982, פעל בישראל מ-6 ביוני 1976 ארגון בשם "ועד הפעולה של נשות השוטרים", שהוקם על ידי נורית שפירא. הארגון הפסיק לפעול עם הקמת איגוד השוטרים, ורק אחרי חקיקת חוקים נגד התארגנות שוטרים הפעילה שפירא שנית את "ארגון נשות השוטרים בישראל". בעבר יכלו שוטרים וסוהרים פעילים להיות חברים בארגון על ידי ניכוי דמי החברות ממשכורתם אולם בשנת 2011 פורסמו תקנות חדשות אשר אוסרות על נוהג זה.
סטון טמפל פיילוטס
סטון טמפל פיילוטס (באנגלית: Stone Temple Pilots; באופן מילולי: "טייסי מקדש האבן"), הידועה גם בראשי התיבות של הלהקה - STP, היא להקת רוק מקליפורניה. הלהקה החלה את דרכה בתור להקת גראנג', ומוכרת בתור כזו, אך בהמשך התרחקה מסגנון זה.
היסטוריה
לאחר שהוקמה במקור ב-1989 תחת השם מייטי ג'ו יאנג, הלהקה חתמה על חוזה הקלטות עם אטלנטיק רקורדס ושינתה את שמה לסטון טמפל פיילוטס. אלבום הבכורה של הלהקה, "Core", שיצא ב-1992, זכה להצלחה מסחרית גדולה והלהקה הפכה לאחת הלהקות המצליחות של שנות ה-90, ומכרה יותר מ-18 מיליון אלבומים בארצות הברית ו-40 מיליון ברחבי העולם.
למרות בעיות סמים של סולנה סקוט וילנד (האלבום השלישי הוקלט כאשר וילנד מרצה שנה על-תנאי על החזקת הרואין וקוקאין ומעט לאחר השלמת האלבום הרביעי נשלח לשנת מאסר בפועל). רק לאחר האלבום החמישי שלא הצליח מסחרית, היא התפרקה והוציאה את אלבום האוסף Thank You (שיצא גם בגרסת DVD).
ב־2003 הקים סקוט וילנד את להקת וולווט ריבולבר יחד עם חלק מחברי Guns N' Roses: סלאש, דאף מק'אגן ומאט סורום, ויחד עם דייב קושנר. הם הוציאו אלבום שמזכיר את שתי להקות-האם באותה מידה בשם Contraband.
בשנת 2008 התאחדה הלהקה מחדש ויצא לסיבוב הופעות ברחבי ארצות הברית, בנוסף החלה לעבוד על אלבום חדש. ב-2010 יצאה אלבומה השישי של הלהקה שנקרא כשם הלהקה "סטון טמפל פיילוטס".
ב-2013 עזב סקוט וילנד את הלהקה והוחלף בצ'סטר בנינגטון, שהיה באותה עת סולן להקת לינקין פארק, הוא עזב לאחר שנתיים וחזר ללינקין פארק.
בדצמבר 2015 מת סולן הלהקה לשעבר סקוט וילנד.
ביולי 2017 התאבד סולן הלהקה לשעבר צ'סטר בנינגטון.
בנובמבר 2017 ג'ף גאט החל להיות הסולן של הלהקה. הסינגל הראשון שלו עם הלהקה היה "Meadow".
ב-3 ביולי 2019 הופיעה הלהקה בגני התערוכה בתל אביב.
אדוארד גרוסמן
אדוארד גרוסמן (2 בנובמבר 1946 - 1 באפריל 2017) היה צייר יהודי ממוצא רוסי שעלה לישראל.
אדוארד מתאר את החזון האמנותי שלו על ידי דחיסת הצבעים שעל הבד למרכז ויוצר "אי צבעוני"
האלמנטים האלו מציגים תמונה צבעונית המאפשרת לצופה לצאת למסע פנימי, בעקבות דמיונו של האמן.
ביוגרפיה
אדוארד גרוסמן נולד ב-2 בנובמבר 1946, רפובליקת קומי, ברית המועצות. לאחר מות האב, עזבו האם והילדים לעיר אדינט, המולדובית, שם חי אדוארד עד סיום הלימודים.
בשנת 1964 בגיל 17 אדוארד התגייס לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי בעיר סחלין, שם הכיר גרוסמן את אשתו לעתיד גלינה גרוסמן (ריז'יח).
ארבע שנים לאחר מכן נישאו אדוארד וגלינה, מאוחר יותר נולדו במשפחה בן ובת.
בין השנים 1983–1990, חי ועבד בעיר צ'ליאבינסק, כאמן הראשי של סדנאות הפקה ויצירה.
בשנים הבאות יצר את אחת מלשכות העיצוב הראשונות בעיר, יחד עם גרפיקה, ספרים מאוירים, כתב והציג יצירות אמנות בנושא היהדות.
בשנת 1987, במכירה הפומבית בביאנלה העונתי בפריז צרפת, אדוארד הציג לראשונה סדרה של יצירות אמנות בז'ָאנר לווקס על ירושלים ותולדות הגלות.
בשנת 1988, הפך לחבר באיגוד מעצבי ברית המועצות
בשנת 1990, עלה אדוארד עם משפחתו לארץ.
אחרי העלייה לארץ לא היה לנו שום דבר. אדוארד חיפש עבודה, הוא ראה כתבה בעיתון על הצעת עבודה לאמן עם משכורת חודשית. אדוארד התקבל לעבודה והתחיל לעבוד עם האומנים. בהתחלה הבעלים נתן מברשת, צבעים, ובד ואמר "תצייר מה שאתה רוצה". במשך חודשים הוא בהה בבד ריק ופתאום התחיל לצייר והציג את היצירה הסופית. הבעלים נדהם וקידם את אדוארד להיות האמן הראשי. אדוארד חזר הביתה, הוא היה מאוד שמח ולאחר זמן קצר הפך להיות אמן עצמאי.
בשנת 1992, הפך לחבר באיגוד אומני ישראל.
במהלך השנים 1992–2004, התגורר ועבד בכפר האמנים שא-נור.
טכניקת הציור של גרוסמן השתנתה במהלך השנים כאשר אדוארד רצה להשיג סגנון אינדיבידואלי משלו, המוצג בסדרת יצירות האמנות האחרונות של האמן.
בשנת 1995 אדוארד הציג את יצירת האמנות הראשונה, אוכל טוב בארץ, במוזיאון האמנות מילווקי.
בשנת 1997 הוצגה תערוכה שהוקדשה לזמר האופרה חוסה קאררס בנוסף אדוארד השתתף בתערוכות פרטיות וכלל עולמיות.
הגרפיקה של גרוסמן אינה המשך לציוריו אלא טרנספורמציה בצורה הקרדינלית ביותר של הרעיונות הפלסטיים המוטעים בה. רישומיו הם סגפניים למדי ובלתי מרוכזים, ובונים על פי ההרכב שלהם; אפשר למצוא בהם כמה הדים רחוקים של אמנותם של פיקאסו, קלי ומירו. אבל העובדה החשובה ביותר היא שלאחר שגילו צדדים חדשים במתנתו של האמן, רישומים כאלה נתפסים כתרומות ייחודיות ומקוריות לקשת הקיימת של חזון יצירתי.
יצירות האמנות של גרוסמן נמצאות באוסף בקרב אספנים כמו ז'אק שיראק ורודי ג'וליאני ובאוסף של מוזיאונים רבים.
ציוריו של אדוארד גרוסמן לוכדים ומרתקים מיד, ורק אחר כך מגיעה מימוש סוד קסמם. מסביבם מתקיים מעין שדה משיכה מגנטי, שחודר בזרימות של אנרגיה יצירתית חזקה. עם הזמן כוחה של השפעה זו אינו נחלש, ואנו נכנעים בשמחה לשליטתה ברגשותינו. בעבודות אלו, בין אם נוף, לירי לפי מוטיב ומצב רוח, מצויר בסביבת שא-נור, ובין אם קומפוזיציה מופשטת גדולה, מורגשת הנשימה החופשית והעמוקה של האמן, השולט בביטחון באמצעי האמנות שלו ואינו מוגבל על ידי כל דוגמה או קאנון. לאחר שספג את הישגי הקולוריזם הפוסט אימפרסיוניסטי האירופי ושולט בהם באופן אורגני בהתאם לתפיסת העולם שלו, האינדיבידואליות והמזג האמנותי שלו, נראה שאדוארד גרוסמן מושך אותנו אל אלמנט הצבע. המוחשיות החושנית של אובייקטים נעלמת במפתיע, מתמוססת במרחב הצבעוני, ובמשחק כתמי הצבע, המופשטים מקונקרטיות, עולה תחושה של מציאות החיים. בגבולות הנעים של אסוציאציות ומטאפורות ישירות ועקיפות, במעברים מהממשי למדומיין ולאחור ומהתנאי של חזון טבעי לוודאות של פנטזיה יצירתית עולה אנרגיית הבריאה. תפיסת העולם הדרמטית של האמן מתמזגת עם אינטונציות ליריות, והטרגדיה של אווירת הסערה מתנקה בטונים עיקריים של פוליפוניה צבעונית. מושג היופי של האמנות שומר על משמעותו הבסיסית עבור אדוארד גרוסמן; הקריטריונים האסתטיים משמשים לו כמתמצאים בטוחים בכאוס הקודר של האנטי-אסתטיקה הפוסט-מודרניסטית. האמנות של אדוארד גרוסמן אינה מבזה, אלא מרוממת את האנושות וחושף עבורנו, באמצעות יצירותיו, את העושר הצבעוני והפלא של העולם הסובב ומאפשר לנו לגלות, שוב ושוב, את היופי הפנימי של העולם.
רוב יצירות האמנות נותרות ללא כותרת, משום שאדוארד רצה לאפשר לכל צופה לגשת לדמיונו האישי.
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי
באר ארטזית
באר אַרטֶזית היא באר מים שהמים פורצים מתוכה בעצמם על פי חוק הכלים השלובים ללא צורך בשאיבה. המקור לשמה של התופעה הוא באזור ארטואה (Artois) בצרפת שבו בארות ארטזיות רבות.
אפשר לחפור באר ארטזית רק באזורים דמויי אגן קעור, אשר בהם שכבה של סלע נקבובי נתונה בין שכבות בלתי חדירות למים. ככל שהבאר נמצאת בנקודה עמוקה יותר של השקע, הלחץ גובר, המים פורצים בעוצמה רבה יותר, ושפיעתם נמשכת גם בשנים שחונות.
בישראל
דוגמה לבאר ארטזית בישראל הוא "מפל איוב" בצפון הכנרת, שנוצר כתוצאה מקידוח של תה"ל במסגרת הפעולה להטיית המעיינות שהמליחו את הכנרת. ספיקת הבאר היא כ-600 מ"ק לשעה ומליחותה – 800 מ"ג כלור לליטר. בשל מליחותה הנמוכה יחסית הוחלט להזרימה לכנרת, בניגוד לשאר המעיינות המלוחים המוזרמים בתעלה מיוחדת העוקפת את הכנרת. בארות ארטזיות נוספות הן חמי געש וחמי יואב, המשמשות לצורכי ריפוי ובידור.
מעיין העתק
סוג אחר של מקור מים הנובע מהאדמה בעצמו הוא מעיין העתק. מעיין העתק הוא מעיין שנובע לאורך העתק שדרכו עולים מי תהום אל פני השטח. בדומה לבאר ארטזית אין צורך בשאיבה ממנה, אך בניגוד אליה, במעיין העתק אין צורך בקידוח והמים פורצים החוצה באופן טבעי באזור ההעתק. מעיינות העתק בישראל הם המעיינות החמים בחמת גדר ומעיינות גן השלושה.
תחנת הרכבת בית שאן
תחנת הרכבת בית שאן היא תחנת רכבת המשרתת את העיר בית שאן וסביבתה. התחנה נחנכה בחג הסוכות 2016. תחנת בית שאן החדשה היא חלק מקו הרכבת חיפה - בית שאן ונבנתה בסמוך לתחנת בית שאן ההיסטורית, שהייתה חלק מהקו ההיסטורי של רכבת העמק. בגובה 120 מטר מתחת לפני הים, תחנה זו היא תחנת הרכבת הנמוכה בעולם.
תחנת בית שאן ההיסטורית
תחנת בית שאן ההיסטורית הוקמה בשנת 1904 כחלק מרכבת העמק שחיברה את חיפה למסילת הברזל החיג'אזית, על ידי העות'מאנים, בסיוע גרמניה. התחנה פעלה עד פיצוץ גשרי הירדן ב-14 במאי 1948, פעולה שהפסיקה את פעילותה של רכבת העמק. מאז נותרו מבני התחנה מוזנחים ונטושים. בשנת 2014 הוחל בשחזור ושימור המבנים באתר.
התחנה החדשה
התחנה החדשה ממוקמת כ-300 מטר ממערב לתחנה ההיסטורית. בתחנה יש שני רציפי צד באורך 300 מטר בכל אחד. מעבר תת-קרקעי מאפשר להולכי רגל ורוכבי אופניים לעבור בין הרציפים ומחבר בין התחנה ההיסטורית לתחנה החדשה. התחנה תוכננה על ידי משרד האדריכלים לויטון-שומני והקמתה בוצעה על ידי חברת נתיבי ישראל. עלות ההקמה כ-93 מיליון ש"ח. בקרבת התחנה הוקם חניון לכ-350 כלי רכב ונעשה פיתוח סביבתי הכולל מסלול אופניים בין התחנה ההיסטורית לתחנה החדשה וסלילת מעגל תנועה חדש על כביש 71. התוכנית להקמתה אושרה ב-2005, אך הקמתה בפועל החלה בשנת 2011. שירות הרכבת בה החל ב-16 באוקטובר 2016. לאחר חנוכת הקו תושבי עמק יזרעאל ובית שאן זכו לנסוע בחינם למשך חצי שנה ולסבסוד הכרטיסים ב-50% למשך שנתיים נוספות.
מחוזות ישראל
מדינת ישראל, באמצעות משרד הפנים, פועלת בחלוקה למחוזות מנהליים, בכל אחד מהם משרדי בית משפט מחוזי ומוסדות נוספים. החלוקה מתפרסמת בילקוט הפרסומים כצו ממשלתי - "הודעה על חלוקת שטח המדינה למחוזות ונפות ותיאור גבולותיהם" ועוברת תיקונים מפעם לפעם. הסמכות לקבוע מחוזות ניתנה לממשלה בסעיף 3 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948.
רפרם חדד
רפרם (רפאל) חדד (נולד ב־26 ביוני 1976) הוא אמן וצלם ישראלי ותוניסאי, תיאם את תנועת מזון איטי (סלואו פוד, Slow Food) בישראל בין השנים 2005–2012.
מחוזות ישראל
ישראל מחולקת לשישה מחוזות: מחוז הצפון, מחוז חיפה, מחוז תל אביב, מחוז המרכז, מחוז ירושלים ומחוז הדרום, ולצדם קיימת במשרד הפנים מחלקה נפרדת אשר אחראית על הישובים היהודיים ביהודה ושומרון. זו החלוקה הראשית, ולפיה נוהגת גם מערכת המשפט ועל פיה מוצגת הסטטיסטיקה הרשמית של הלמ"ס. עם זאת, למשרדי ממשלה ולגופים שלטוניים שונים יש חלוקות שונות.
"מחוז יהודה ושומרון"
עקב התמשכות השלטון הישראלי ביהודה ושומרון והתיישבות של אזרחים ישראלים רבים באזור זה, נוצרו עם השנים צרכים מנהליים בשטחים אלו. היות שישראל לא סיפחה את השטח, והריבון בו הוא עדיין אלוף פיקוד מרכז, לא ניתן היה ליצור באופן רשמי מחוז שביעי, וכל גוף ממשלתי יצר פתרונות עצמאיים. לדוגמה: במשרד הפנים נוצר מִנהל בשם "ממונה על היישובים היהודיים ביהודה ושומרון", או "מנהל אגף יישובים ישראלים ביו"ש", אשר מכונה לעיתים גם "מחוז יהודה ושומרון"; במשטרת ישראל נוצר "מחוז ש"י" אשר מכיל גם את יהודה ושומרון; וכדומה. גופים אחרים, כמו רשות העתיקות, וועדת הבחירות המרכזית ועוד, נמנעו מיצירת מחוז יחודי ליהודה ושומרון, וחילקו את השטח בין מחוזות קיימים.
בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, הארץ חולקה למחוזות באופן שהשתנה מספר פעמים. החלוקה האחרונה שנערכה בשנת 1945 קבעה שישה מחוזות:
תחנת הרכבת בית שאן
התחנה החדשה
מדוח נוסעים לשנת 2017 שפרסמה חברת רכבת ישראל עולה כי תחנת בית שאן היא השנייה במספר הנוסעים מבין ארבע תחנות העמק (563,418 נוסעים לעומת 850,517 בתחנת עפולה)..
שירות רכבות בתחנה
מהתחנה יוצאת רכבת אחת בשעה לכיוון חיפה ובשעות הבוקר 2 רכבות בשעה.
קווי אוטובוס לתחנה
בצמוד לכניסה לתחנה ישנו מסוף אוטובוסים ממנו יש שני קווים פנימיים בתדירות גבוהה לכל השכונות בבית שאן ומספר קווי אוטובוס לישובי האזור. שני קווי האוטובוס הפנימיים החליפו את קו 12 הפנימי אשר בוטל עם פתיחת תחנת הרכבת.
כל הקווים במסוף מופעלים על ידי חברת סופרבוס למעט קו 151 המופעל על ידי מועצה אזורית גולן. מקרא סימנים:
רפרם חדד
אמנות ותרבות
רפרם חדד נולד ב־26 ביוני 1976 באי ג'רבה שבתוניסיה. סיים את לימודיו במוסררה שבירושלים בשנת 2004 ונסע לעבוד באיטליה אצל האמן מיקלנג'לו פיסטולטו, כחלק ממיזם UNIDEE העוסק בשינוי חברתי ומממן שהות באיטליה לאמנים צעירים. האמנות שלו סבה סביב תורת הפיסול החברתי, מונח שטבע האמן יוזף בויס.
החל משנת 2004 הוא מציג בתערוכות צילום ופיסול רבות. בין השאר עבד עם החוקר והסופר האיטלקי פרופ' אומברטו אקו על המיצב "מכונה אריסטוטלית", שהוצג בתערוכה "Arting Jerusalem". הציג תערוכות יחיד במוזיאון לתרבויות אירופה והים התיכון שבמרסיי ובפורום מקסימיליאן  שבמינכן ועוד עשרות תערוכות קבוצתיות ברחבי העולם.
המסע ללוב
לאחר מספר ביקורים במדינות העוינות את ישראל, למשל סוריה, נסע במרץ 2010 ללוב מטעם מרכז אור שלום למורשת יהודי לוב כדי לצלם אתרים יהודיים, בהם בתי קברות ובתי כנסת. טרם כניסתו למדינה הזדהה כצלם יהודי תוניסאי שנשלח מטעם סוכנות צילום מקומית, וקיבל אישור לצלם בלוב. רפרם צילם אתרים רבים, בפרט בטריפוליטניה, אך כבר בימים הראשונים לביקורו הוצמד לו סוכן המשטרה החשאית הלובית, ורפרם השאיר הנחיות למקרה שייעצר.
בשהותו בדרנה שבקירנאיקה נעצר לראשונה לחקירה, אך שוחרר כעבור זמן קצר. ביום העשירי למסעו – בו תכנן לצאת מן המדינה – נעצר בידי המשטרה החשאית של לוב בחשד לריגול מטעם המוסד, או למצער סחר בנשק או הלבנת הון. בהמשך העריך פדהצור בנעטיה, יושב ראש המרכז, שהמודיעין המקומי היה דרוך במיוחד בשל מפגש הליגה הערבית שהתקיים בטריפולי הבירה כשבוע לאחר מכן, ושהאזרחות הישראלית שנחשפה הוסיפה גם היא לחשש.
לאחר שנודע בישראל על מעצרו הוטלה צנזורה על הפרשה עד שחרורו. בהמשך, שלח המרכז מכתבים ללוב במטרה להסביר את מטרת הנסיעה, ובמקביל פנו שר החוץ ליברמן וראש הממשלה נתניהו לעמיתיהם ברוסיה ובארצות־הברית, בצרפת, בבריטניה ובייחוד באיטליה, בניסיון לשכנע דרכם שאין מדובר במרגל. לאחר שמגעים אלו עלו בתוהו, קודמה עסקה לשחרורו, בתיווך איש העסקים היהודי האוסטרי מרטין שלאף, וכן וולטר ארביב, יהודי ממוצא לובי ובעל חברת תעופה קנדית. אלו יצרו קשר עם סיף אל-אסלאם קדאפי – בנו של שליט לוב.
בתחילה דרשה לוב לאפשר למשט בחסות "קרן קדאפי" להגיע לעזה, אך הצעה זו נתקלה בסירוב ישראלי. בתום חודש נוסף הוסכם על שחרור חדד, שהוצג בלוב כמחווה לתוניסיה לקראת הרמדאן שחל מספר ימים אחר־כך. בתמורה הוסכם שהספינה תעגון באל-עריש (מצרים) ושתוכנה יועבר לרצועת עזה דרך מעבר רפיח, הותר ללוב להקים בעזה כעשרים מבנים טרומיים, וישראל שחררה מספר אסירים פלסטיניים. במוצאי השביעי באוגוסט הוטס רפרם במטוסו הפרטי של שלאף לווינה, ולמחרת חזר לישראל עם ליברמן. מאז אירועים אלו, והפרסום שהקנו לו בעל־כרחו, הפסיק רפרם את מסעותיו למדינות עוינות (למעט תוניסיה).
בסוף 2012 יצא לאור ספרו על הפרשה, "מדריך רפרם לכלא הלובי: איך לשרוד 170 יום בצינוק עם קדאפי", בהוצאת עם עובד.
חיים אישיים
מתגורר לסירוגין ביפו ובתוניסיה.
ברודוויי (רחוב)
ברודוויי (באנגלית: Broadway) היא שדרה ארוכה ורחבה, החוצה את רובע מנהטן המרכזי בניו יורק לכל אורכו, מדרום-מזרח לצפון-מערב. ברודוויי אף ממשיך צפונה מחוץ לתחומי מנהטן והעיר ניו יורק, והמשכו מגיע למחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק.
זו הדרך הראשית בכיוון צפון-דרום העתיקה ביותר בעיר ניו יורק, כאשר חלק גדול מהשדרה הנוכחית התחילה כשביל ויקקוואסגק (Wickquasgeck) לפני הגעתם של האירופים. השביל היווה את הבסיס לאחד מצירי התנועה העיקריים של המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם, ובהמשך תחת השלטון הבריטי, אם כי רובה לא נשאה את שמה הנוכחי עד סוף המאה ה-19.
ברודוויי במנהטן ידועה כלב ליבה של תעשיית התיאטרון המסחרית האמריקאית, ומשמשת לה כמטונימיה, כמו גם בשמות של מיזמים תיאטרליים אלטרנטיביים כמו אוף ברודוויי ואוף אוף ברודוויי.
היסטוריה קולוניאלית
ברודוויי הייתה במקור שביל ויקקוואסגק (Wickquasgeck), שנוצר בסבכי מנהטן על ידי תושביה הילידים. שביל זה התפתל במקור דרך ביצות וסלעים לאורכו של האי מנהטן.
עם הגעתם של ההולנדים, הורחב השביל ועד מהרה הפך לדרך הראשית העוברת לאורך האי עד לניו אמסטרדם בקצה הדרומי. החוקר והיזם ההולנדי דייוויד פיטרש. דה פריס רשם את האזכור הראשון שלו ביומנו בשנת 1642 ("דרך ויקקוואסגק שעליה עברו הילידים מדי יום"). ההולנדים קראו לו "דרך הג'נטלמנים" (Heeren Wegh) או "רחוב הג'נטלמנים" (Heeren Straat) – שהזכיר את שמו של רחוב דומה באמסטרדם – או "הדרך המהירה" ("High Street"); שמו שונה ל"ברודוויי" לאחר שהבריטים השתלטו על העיר, בזכות רוחבה יוצא הדופן. למרות שכיום שמה של השדרה הוא פשוט "ברודוויי". ", במפה משנת 1776 של ניו יורק, היא מסומנת כ"רחוב ברודוויי".
המאה ה-18 וה-19
במאה ה-18, ברודוויי הסתיימה בשטחי העיירה מצפון לוול סטריט. החלק של ברודוויי במה שהוא כיום מנהטן תחתית היה ידוע כרחוב ג'ורג' הגדול. התנועה המשיכה במעלה ה של האי דרך האיסטרן פוסט (Eastern Post Road) וה דרך בלומינגדייל (Bloomingdale Road). האחרונה, שנפתחה ב-1703, המשיכה עד לרחוב 117 ותרמה לפיתוח האפר וסט סייד המודרני לאזור יוקרתי עם אחוזות.
בספרה מ-1832, Domestic Manners of the Americans, כתבה פרנסס מילטון טרולופ על התרשמותיה מהעיר ניו יורק בכלל וברודוויי בפרט:
"'הרחוב האצילי הזה עשוי להתחרות עם כל מה שראיתי אי פעם, לאורכו ולרוחבו, החנויות הנאות שלו, הסוככים המסודרים, הטרוטו המצוין והולכי הרגל הלבושים היטב. אין בו את הצפיפות של כרכרות רחוב בונד, וגם לא את הארמונות המדהימים בחזית רחוב ריג'נט; אך הוא מפואר בהיקפו, ומעוטר בכמה מבנים נאים, חלקם מוקפים בדשא ועצים'."
בשנת 1868, רחוב בלומינגדייל בין רחוב 59 (בכיכר גראנד, כיום כיכר קולומבוס) לרחוב 155 נסלל והורחב, והפך לשדרה עם חציונים מעוצבים. היא נקראה "השדרה המערבית" או "השדרה". מפה רשמית של העיר משנת 1897 מציגה קטע ממה שהוא כיום ברודוויי כ"דרך קינגסברידג'" בסביבת וושינגטון הייטס.
ב-14 בפברואר 1899, השם "ברודוויי" הורחב לכל מתחם ברודוויי/בלומינגדייל/בולווארד/קינגסברידג'.
המאה ה-20
במאה ה-20, קטע של 30 בלוקים לאורך ברודוויי, המשתרע בעיקר בין כיכר טיימס ברחוב 42 לכיכר שרמן ברחוב 72, היוו חלק מ"שדרת המכוניות" של מנהטן לפני העשור הראשון של המאה ה-20, האזור היה תפוס ברובו על ידי תעשיית הסוסים והיה "חסר חיים לחלוטין", אך ב-1907, ה"ניו יורק טיימס" אפיין את החלק הזה של ברודוויי כבעל "שדרה כמעט מוצקה של שלטי רכב ממונעים כל הדרך מכיכר טיימס לכיכר שרמן". בסוף העשור הראשון ותחילת שנות העשרה של המאה ה-20, נבנו בברודוויי מספר אולמות תצוגה, חנויות ומוסכי רכב גדולים, כולל בניין U.S. Rubber Company ברחוב 58, אולם התצוגה של B.F. Goodrich  בברודוויי 1780 (בין הרחובות ה-58 ל-57), בניין פיסק ברחוב 250 ווסט 57, והבניינים של דמארסט וחסרי אחידות ברחוב 224 מערב 57.
בעבר הייתה ברודוויי רחוב דו-סטרי לכל אורכה. המצב הנוכחי, שבו הוא פועלת כרחוב חד-סטרי בכיוון דרום בלבד מדרום לכיכר קולומבוס (רחוב 59), נוצר בכמה שלבים. ב-6 ביוני 1954, השדרה השביעית הפכה לכיוון דרום והשדרה השמינית הפכה לכיוון צפון דרומית לברודוויי. אף צד מברודוויי לא הפך לחד-כיווני, אבל התנועה המוגברת לכיוון דרום בין כיכר קולומבוס (השדרה השמינית) לכיכר טיימס (השדרה השביעית) גרמה לעיר לנתב מחדש את הקטע הזה של ברודוויי. ארבעה נתיבים לכיוון דרום ושני נתיבים לכיוון צפון. ברודוויי הפכה לחד כיוונית מכיכר קולומבוס דרומה לכיכר הראלד (רחוב 34) ב-10 במרץ 1957, יחד עם השדרה השישית שהפכה לחד כיוונית מכיכר הראלד צפונה לרחוב 59 והשדרה השביעית הפכה לחד כיוונית מרחוב 59 דרומה. כיכר טיימס (שם הוא חוצה את ברודוויי). ב-3 ביוני 1962, ברודוויי הפכה לחד-סטרי מדרום לרחוב קאנאל, כאשר טריניטי פלייס ורחוב צ'רץ' הובילו את התנועה צפונה.
שינוי נוסף בוצע ב-10 בנובמבר 1963, כאשר ברודוויי הפכה חד כיוונית דרומה מהראלד סקוור לכיכר מדיסון (רחוב 23) וכיכר יוניון (רחוב 14) לרחוב קאנאל, ושני מסלולים - השדרה השישית מדרום לכיכר הראלד ורחוב סנטר, רחוב לאפייט והשדרה הרביעית דרומית לכיכר יוניון - הפכו חד-סטריים צפונה. לבסוף, באותו הזמן כששדרת מדיסון הפכה חד-כיוונית צפונה והשדרה החמישית הפכה לחד-כיוונית דרומה, ברודוויי נעשתה חד-כיוונית דרומה בין כיכר מדיסון (שם חוצה השדרה החמישית) לכיכר יוניון ב-14 בינואר 1966, והשלימה את פעילותה. המרה מדרום כיכר קולומבוס.
המאה ה-21
בשנת 2001, קטע בן בלוק אחד בברודוויי בין רחוב 72 לרחוב 73 בכיכר ורדי הוגדר מחדש. הנתיבים המזרחיים ביותר שלו, אשר היו בעבר בתנועה לכיוון צפון, הפכו לפארק ציבורי כאשר נבנתה כניסה חדשה לרכבת התחתית לתחנת רחוב 72 במיקום המדויק של הנתיבים הללו. התנועה לכיוון צפון בברודוויי מתועלת כעת לשדרת אמסטרדם לרחוב 73, מבצעת פנייה שמאלה ברחוב 73 התלת-נתיבי, ולאחר מכן פנייה ימינה בברודוויי.
באוגוסט 2008 הוצאו משירות שני צירי תנועה מהרחובות 42 עד 35 והוסבו לכיכרות ציבוריים. בנוסף, נוספו שבילי אופניים בברודוויי מרחוב 42 עד כיכר יוניון.
מאז מאי 2009, חלקי ברודוויי דרך כיכר דאפי, כיכר טיימס וכיכר הראלד סגורים לחלוטין לתנועת מכוניות, למעט תנועה חוצה ברחובות ובשדרות, כחלק מניסוי תנועה והולכי רגל, כשהמדרכה נשמרת באופן בלעדי להולכי רגל, לרוכבי אופניים ולמתרווחים במקומות ישיבה זמניים המוצבים על ידי העיר. העירייה החליטה שהניסוי הצליח, והחליטה להפוך את השינוי לצמיתות בפברואר 2010. למרות שהיתרונות הצפויים לזרימת התנועה לא היו גדולים כפי שציפו, פציעות הולכי רגל צנחו בצורה דרמטית והתנועה ברגל גדלה באזורים המיועדים לכך; הפרויקט היה פופולרי בקרב תושבים ועסקים כאחד. החלקים הנוכחיים שהוסבו לכיכרות להולכי רגל נמצאים בין רחוב 47 מערב ורחוב 42 מערב בתוך כיכרות דאפי וטיימס, ובין רחוב 35 מערב ורחוב 33 מערב באזור כיכר הראלד. בנוסף, חלקים מברודוויי בכיכר מדיסון ובכיכר יוניון הצטמצמו באופן דרמטי, מה שמאפשר שפע של כיכרות להולכי רגל להתקיים לצד הכביש.
במאי 2010 ניסה אדם להפעיל פצצה בברודוויי בכיכר טיימס. הפצצה הייתה ברכב 4WD שחנה באופן לא חוקי. בעלי חנויות ואנשים אחרים הודיעו לשוטר רכוב שבדק את הרכב. השוטר הבחין שיש עשן וחומרי נפץ. הוא הזעיק מיד סיוע והרחוב פונה.
במאי 2013, NYCDOT החליטה לעצב מחדש את ברודוויי בין הרחובות 35 ל-42 בפעם השנייה בתוך חמש שנים, בשל חיבורים לקויים בין כיכרות להולכי רגל וירידה בתנועת כלי רכב. עם העיצוב החדש, נתיב האופניים נמצא כעת בצד ימין של הרחוב; הוא היה בעבר בצד שמאל בצמוד לרחבות הולכי הרגל, מה שגרם לעימותים בין תנועת הולכי רגל ואופניים.
באביב 2017, כחלק משחזור בירה של כיכר וורת', ברודוויי בין רחוב 24 ל-25 הוסב ל"רחוב משותף" שבו חל איסור נסיעה של כלי רכב ורכבי משלוח מוגבלים למהירות 8 קמ"ש. רכבי משלוח נוסעים צפונה מהשדרה החמישית לרחוב 25 עבור אותו בלוק אחד, הופכים את כיוון התנועה ומונעים מכלי רכב לנסוע דרומה בברודוויי מדרום לרחוב 25. פרויקט ההון מתרחב על יוזמה משנת 2008 שבה חלק מהצומת של ברודוויי והשדרה החמישית הוסב מחדש לרחבה ציבורית, מה שמפשט את הצומת הזה. במסגרת פרויקט 2017 הורחבה כיכר וורת', והוסבה את הבלוק הסמוך של ברודוויי ל"רחוב משותף".