cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איבאנבה
יהודים
ב-24 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, והציתו את בתיו. יהודים שניסו להימלט מהבתים נורו ברחובות, ומעטים הצליחו להימלט ליערות הסביבה, ובהם המשורר העברי ברל פומרנץ. לאחר ריכוז יהודי הגטו, נלקחו אלו ליער רוצק הסמוך, ונרצחו בבורות ירי. בשעת הרצח הצליחה יהודייה לחטוף רובה מאחד השוטרים, ובכך לאפשר את בריחתה של קבוצת יהודים מאתר ההרג. למחרת, נרצחו ביער רוצק כ-400 יהודים שנותרו בעיר.
מעט היהודים שהושארו בעיר רוכזו בגטו חדש שהוקם בה, אשר חוסל כעבור כחודש וחצי. כ-30 מיהודי גטו זו הצליחו להימלט ליערות הסביבה, אך רובם נרצחו בידי איכרים, פרטיזנים ויחידות גרמניות.
ביקורת תגובת הקורא
ביקורת תגובת הקורא (להלן בת"ה. באנגלית: Reader-Response Criticism) היא אסכולה בחקר הספרות, המתמקדת בחוויה של קורא היצירה (או "הקהל"), בניגוד לאסכולות אחרות המתמקדות במחבר היצירה או בטקסט שלה. שיטות מסוימות באסכולה זו קשורות גם למדעים הקוגניטיביים (מלבד לתורת הספרות), היות שהן מנסות לברר מהי תגובתו של קורא ממשי-פסיכולוגי ליצירה ספרותית.
למרות שהתאוריה הספרותית התחשבה תמיד בתפקידו של הקורא כיוצר המשמעות של היצירה הספרותית, בת"ה המודרנית התפתחה בשנות ה-60 וה-70, במיוחד בארצות הברית ובגרמניה, בעבודותיהם של נורמן הולנד, סטנלי פיש, וולפגנג איזר, האנס רוברט יאוס ואחרים. מקדימיהם היו איוור ארמסטרונג ריצ'רדס, שב-1929 ניתח קריאות שגויות של סטודנטים בקיימברידג'; לואיס רוזנבלט, שב"ספרות כחקירה" (1938) טענה שעל המורה להימנע מלכפות "תפיסות מקדימות על הדרך הראויה להגיב ליצירה כלשהי"; וק.ס. לואיס ב"ניסוי בביקורת" (1961).
בת"ה מזהה את הקורא כסוכן פעיל ה"קיים" ביצירה ומשלים את משמעותה באמצעות פרשנות. בת"ה טוענת שהספרות היא "אמנות במה" בה כל קורא יוצר את הביצוע, הייחודי לו, של הטקסט. בת"ה עומדת בניגוד מוחלט לתאוריות פורמליסטיות ולתאוריות של ביקורת חדשה, בהן מתעלמים לחלוטין מתפקיד הקורא ביצירה הספרותית (הביקורת החדשה טענה שרק הנמצא בתוך הטקסט הוא חלק ממשמעות הטקסט. התייחסות לסמכות או לכוונת המחבר, וכן לפסיכולוגיה של הקורא, לא הורשתה במסגרת הביקורת החדשה האורתודוקסית).
זרמים בביקורת תגובת הקורא
ניתן לחלק את התאורטיקנים של בת"ה לשלושה זרמים: אלו המתמקדים בחוויית הקורא האינדיבדואלי, אלו המקיימים מחקרים פסיכולוגיים כדי להגדיר ולאפיין סוגי קוראים, ואלו המניחים את קיומה של תגובה אחידה סבירה של כלל הקוראים. לפיכך אפשר להבחין בין תאורטיקנים הרואים את תגובת הקורא כמונעת על ידי הקורא, ואלו הרואים את תגובת הקורא כמונעת על ידי הטקסט (עם וריאציות אינדיבידואליות מינוריות שמהן ניתן להתעלם). ראשונים, החושבים שהקורא הוא השולט, שואבים את המשותף בחוויה הספרותית מתוך טכניקות קריאה ופרשנות המיושמות באופן שונה על ידי קוראים שונים. האחרונים, הממקמים את היצירה כשולטת, שואבים את התגובות המשותפות מהיצירה עצמה. ההבחנה המרכזית, לפיכך, בין תאורטיקנים שונים של בת"ה, היא בין אלו המתייחסים להבדלים האינדיבידואליים בין קוראים כמרכזיים, ולאלו המנסים לעקוף אותם.
אינדיבידואליסטים
בשנות ה-60, החל דייוויד בליך במחקר שבו אסף התבטאויות של סטודנטים על תגובותיהם הרגשיות והאסוציאטיביות ליצירות ספרות. הוא השתמש במידע שאסף וניתח ליצירת תאוריה על תהליך הקריאה וכדי למקד את לימוד הספרות בכיתה. בליך טען שהסטודנטים בכיתה שלו "יצרו ידע" על תהליך הקריאה של היצירה.
כמו בליך, הראו גם מייקל סטייג ווולטר סלייטוף שתגובותיהם האינדיבידואליות במובהק של הסטודנטים יכולות ליצור בסיס לניתוח ביקורתי בכיתה. ג'פרי ברמן עודד סטודנטים המגיבים לטקסט לשתף באנונימיות את חברי הכיתה בתגובותיהם ליצירות בנושאים רגישים כמו סמים, מחשבות אובדניות, מוות במשפחה, ניצול הורי וכדומה. באופן כללי, תאורטיקני בת"ה אמריקנים התמקדו בתגובותיהם של קוראים אינדיבידואליים. כתבי עת אמריקניים כמו Reader ו-Reading Research quarterly מפרסמים מאמרים המיישמים את בת"ה במישור הוראת הספרות.
ב-1965 פרסם ק.ס. לואיס את "ניסוי בביקורת", בו הוא ניתח את תפקיד הקורא בבחירת הספרות. הוא ניתח את הבחירה לאור מטרות הקורא בקריאה.
ב-1967 פרסם סטנלי פיש את "Surprised by Sin", המחקר הראשון המתמקד בתגובת הקורא שעסק ביצירה ספרותית גדולה (גן העדן האבוד, מאת ג'ון מילטון). בנספח פיש השתמש בקורא המוגדר על ידו כדי לבחון תגובות למשפטים מורכבים, מילה אחר מילה. עם זאת, מאז 1976 הוא פנה למחקר על הבדלים אמיתיים בין קוראים ממשיים. הוא חוקר את טקטיקות הקריאה של "קהילות פרשנות" שונות החולקות דרכי קריאה דומות.
ב-1968 משך נורמן הולנד את התחום לכיוון של פסיכולוגיה פסיכואנליטית ב"הדינמיקה של התגובה לספרות". כל קורא מפנים פנטסיה מתוך טקסט, ואז משנה אותה באמצעות מנגנוני הגנה לכדי פרשנות. ב-1973, עם זאת, לאחר שתיעד תגובות של קוראים ממשיים, הולנד מצא וריאציות שלא התאימו למודל שלו, שבו התגובות הן דומות זו לזו וההבדלים בין קורא לקורא הם מינוריים.
לאחר מכן פיתח הולנד מודל נוסף המבוסס על ניתוחי מקרה. לפי מודל זה, לאדם יש (במוחו) "תמת אישיות מרכזית" (התנהגות, למשל, היא וריאציה על תמת האישיות הזו). תמה זו מגדירה גם את סגנון הקריאה של האדם. כל קורא משתמש ביצירה הספרותית הפיזית, בקודים כלליים וקהילתיים, וגם בסגנון הקריאה האישי שלו - כדי ליצור תגובה הדומה ואינה דומה לתגובותהים של קוראים אחרים. הולנד עובד עם חוקרים אחרים באוניברסיטת באפלו, ניו יורק, כדי לפתח פורמט הוראה המכונה "סמינר דלפי", המיועד לתת לסטודנטים "להכיר את עצמם".
אקספרימנטרים
ראובן צור פיתח מודלים מפורטים למשמעותם של קצבים פואטיים, של מטפורות, ושל מצלולים בשירה (כולל קריאות שונות של שורות זהות במחזות שייקספיר). ריצ'רד גריג ביצע ניסוי בו חקר את הלך הרוח של הקורא במהלך ולאחר חוויה ספרותית. הוא הראה כיצד קוראים משעים ידע וערכים מקובלים בזמן הקריאה, ומתייחסים לפושעים, למשל, כאל גיבורים. עוד חקר גריג כיצד הקוראים מקבלים, במהלך הקריאה, דברים לא סבירים או פנטסטיים, אותם הם מבטלים כבלתי אפשריים לאחר סיום הקריאה.
בקנדה, דייוויד מיאול חקר תגובות רגשיות לספרות, בהתבסס על מושגים מביקורת הספרות כמו הזרה. במחקריו השתמש הן בניסויים והן בפיתוחים חדשניים בנוירופסיכולוגיה, ופיתח שאלון למדידת הבטים שונים של תגובת הקורא.
ישנם עוד פסיכולוגים רבים בעולם החוקרים את תגובת הקורא, באמצעות ניסויים מפורטים. הגופים המקצועיים המרכזים את המחקר הם החברה הבינלאומית למחקר האמפירי של ספרות ומדיה (The International Society for the Empirical Study of Literature and Media), והאיגוד הבינלאומי לאסתטיקה אמפירית (The International Association of Empirical Aesthetics).
שני חוקרים ראויים לציון הם דולף זילמן ופיטר וורדרר, החוקרים את תחום הפסיכולוגיה של התקשורת והמדיה. שניהם יצרו תאוריות וחקרו רעיונות על האופן בו נוצרים רגשות כמו מתח, סקרנות והפתעה אצל קוראים. הם חקרו את האלמנטים הדרושים כדי ליצור רגשות אלו, ואת תפקידו של הקורא בחווייתם.
יוניפורמיסטים
וולפגנג איזר מייצג את הנטייה של האסכולה הגרמנית לעסוק בקורא התאורטי, ולהניח תגובה אחידה. לפיו, יצירת ספרות אינה אובייקט כשלעצמו אלא אפקט שיש להסבירו. עם זאת, הוא מדגיש שתגובת הקורא נשלטת בידי הטקסט. במקום הקורא ה"ממשי" הוא מציג את הקורא המשתמע, שהוא הקורא המוגדר על ידי היצירה. במסגרת הטקסט, הקורא המשתמע מייצר ציפיות, משמעויות, ופרטים שלא צוינו במפורש בנוגע לדמויות ומערכים אחרים בטקסט דרך "נקודת מבט נודדת". במודל של איזר הטקסט שולט. פעילות הקורא מוכלת בגבולות המוגדרים על ידי היצירה.
חוקר בת"ה גרמני חשוב אחר היה האנס רוברט יאוס, שהגדיר את הספרות כתהליך דיאלקטי של הפקה וקליטה. לפי יאוס, לקוראים יש מערך מנטלי מסוים, "אופק" של ציפיות, שמהפרספקטיבה שלו כל קורא, בכל נקודה בזמן, קורא. בת"ה מגדירה את האופקים הללו באמצעות קריאת יצירות ספרות מתקופת הזמן שבדיון.
הן איזר והן יאוס משיבים את בת"ה לתחום המחקר העוסק בטקסט באמצעות הגדרת הקוראים במונחי הטקסט. באופן דומה, ג'רלד פרינס, מייקל ריפטר וסטנלי פיש מציגים קוראים המשתמעים מתוך הטקסט ומוגדרים על ידו.
לוע-ארי גדול
לוֹעַ-אֲרִי גָּדוֹל (שם מדעי: Antirrhinum majus) הוא בן-שיח בסוג לוע-ארי, פריחתו בולטת ובית גידולו על מחשופים של סלעים קשים. הוא נמנה עם משפחת הלחכיים (בעבר שויך למשפחת הלועניתיים). שמו מגיע משום דמיון הפרח לפה. באמצעות לחיצה קלה על כותרת הפרח ניתן לפתוח ולסגור אותו, בצורה שמדמה פה.
מוצאו של לוע-ארי גדול (A. majus) מדרום מרכז צרפת, ממזרח ההרים הפרינאיים ועד צפון מזרח ספרד ובאיים הבלאריים. והוא נחשב כצמח שהובא לישראל על ידי הצלבנים. אם כי, כיום, מתחזקת המסקנה שבצפון ישראל גדל מין בר Antirrhinum tortuosum. בגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם נמצא שצמחי הבר הללו מכליאים ספונטנית עם זני תרבות של A. majus ומייצרים צאצאים פוריים, בשל כך הבוטנאים הישראליים מעדיפים לכלול אותם תחת אותו המין A. majus. לפי אתר POWO בצפון ישראל ישנו מין נוסף שגדל בר בדרום ספרד, סיציליה, ומארצות צפון אפריקה (לא במצרים) עד צפון ישראל ושמו המדעי הוא Antirrhinum tortuosum Bosc ex Lam.
מורפולוגיה
מין זה בן-שיח מעוצה בבסיסו, בעל עמודי פריחה. פרטים של מין זה לעיתים נראים כשיח בינוני בקומתו, ולעיתים מופיעים פרטים קטנים יותר על מחשופי סלעים וכתלים, כצמח כתלים אופייני שפורץ ממקומות עם אדמה מועטה מאוד.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים וללא לוואים.
התפרחת דמוית אשכול, לרוב אמירית (בקצה הגבעול) לפעמים בצורת שיבולת, לפעמים הפרחים יחידים בחיק העלים.
הפרחים דו-מיניים, הפרחים בעלי סימטריה דו-צידית. צבע הפרחים הכללי הוא ורוד פריחתם בולטת בזמן תחילת הקיץ, שאינה משופעת בפריחה. במקרים מסוימים, ניתן לראות פרחים פורחים לכל אורך הקיץ, במיוחד אם משק המים של הצמח משופר.
הגביע בעל 5 אונות שוות כמעט, קצרות מצינור הכותרת, דמויות ביצה ועגולות בראשן (בשונה מלוע-ארי סיצילי שאונות הגביע שלו חדות או חדות כמעט).
הכותרת דו-שפתנית, אורכה 45-30 מ"מ (17 עד 25 מ"מ בלוע-ארי סיצילי), צבעה ורוד או ארגמן (בעל מגוון רחב של צבעי הכותרת בזנים תרבותיים) ובמרכז הפרח ישנו כתם בהיר יותר. לוע הפרח סגור על ידי קיפולי השפות, בסיסה מורחב בדמות שק. השפה העליונה זקופה, התחתונה מפושקת.
האבקנים 4. הזירים ארוכים ואינם שווים באורכם.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה או אגס (לעיתים נראה כראש צפור. ובקודקודו שריד של עמוד השחלה. בעל מגורות בלתי שוות, בכל מגורה זרעים רבים. הלקט נפתח באמצעות נקבים. המגורה האחורית, הגבוה יותר, העליונה, נפתחת על ידי עפעף אחד, הקדמית, הנמוכה יותר על ידי 2 עפעפים משוננים.
הזרעים רבים חסרי שפה קרומית. לזרעים פוריות רבה, נביטתם קלה ומתאפשרת לכל אורך השנה.
תפוצה בארץ ישראל
כיום, ניתן למצוא את לוע-הארי הגדול בשני בתי גידול שונים בארץ ישראל:
לוע-ארי כצמח נוי
הסוג לוע הארי מגודל כצמח נוי בארץ ובעולם, בייחוד כצמח חד-שנתי. השימוש במין לוע-ארי גדול לא מקובל, ועיקר השימוש הוא בזנים שונים של לוע הארי חד-שנתי. כיום ניתן למצוא במשתלות מגוון זנים של צמח זה, בצבעים שונים. יתרונותיו של צמח זה הוא פריחה יפה וארוכה, במגוון צבעים, תוך זמן קצר באופן יחסי. בישראל, מגדלים את הלוע הארי בעיקר כצמח חד-שנתי בעונת החורף, משום שצמח זה עמיד לצינה.
מארק אנתוני (זמר)
מארק אנתוני (באנגלית: Marc Anthony; נולד ב-16 בספטמבר 1968) הוא שחקן וזמר מוזיקה לטינית אמריקאי.
ביוגרפיה
נולד בניו יורק בשם מארקו אנטוניו מונאיז (בספרדית: Marco Antonio Muñiz) על שם זמר מקסיקני מפורסם. הוריו מפוארטו ריקו ויש לו אחות בשם יולנדה. אנתוני זכה בפרסי גראמי בקטגוריות "האלבום הטרופי הלטיני הטוב ביותר".
מארק אנתוני נחשב לזמר הבולט בעולם בתחום הסלסה הרומנטית ולאחד הבולטים בתחומי הפופ הלטיני ולאחרונה אף רגאטון בזכות שיתופי פעולה עם אמנים המזוהים עם הסגנון.
אנתוני הוציא עם ג'ניפר לופז מספר שירים, השניים הבולטים ביותר הם "Olvídame y Pega la Vuelta", ו-"No Me Ames".
בשנת 2021 שיחק בסרט המוזיקלי "שכונה על הגובה" שביים ג'ון מ. צ'ו ומבוסס על המחזמר באותו שם משנת 2007 שכתבו קיארה אלגריה הודס ולין-מנואל מירנדה.
קריירת שירה
מוניז החל את דרכו כסולן מושב למוזיקת פריסטייל ומופעי מוזיקת האוס המחתרתיים בניו יורק. לאחר ששינה את שמו כדי למנוע בלבול עם שמו, אנתוני עבד ככותב שירים וסולן גיבוי עבור מעשי הפופ Menudo ו- Rascals הלטיניים. בתחילת שנות התשעים מכר אנתוני יותר תקליטי סלסה מכל שחקן אחר על פני כדור הארץ, וביצר את מעמדו בין אמני הסלסה החדשים החשובים ביותר שיצאו בשנות התשעים. בניגוד למוזיקאי הסלסה הניו יורקיים המודעים יותר חברתית של שנות השישים והשבעים, או מאמני הסלסה ה"רומנטיים "המיוצרים ביותר של שנות השמונים, אנתוני זכה לתהילה בביצוע סגנון סלסה שלווה יותר מהז'אנרים האפרו אמריקאים והעירוניים שהוא האזין להם התבגרות, כמו רית'ם ובלוז והאוס.
פילמוגרפיה מובחרת
בשנת 2010 החל לשחק בתפקיד משני בסדרת הדרמה "הות'ורן" של רשת TNT, לצד מייקל ורטן. את תפקיד זה גילמה למשך 2 עונות עד לסיומה ב-2011.
אירית מאירי
רות אירית מאירי 1950) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
קורות חיים
מאירי, בתם של יעקב (יָשָה) מאירי-קנטורשצ'יק, פסנתרן קלאסי וג'אז, ודרורה דרורית (לבית גרינברג), זמרת אופרה (סופרן קולורטורה).
מאירי בוגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב. בשנת 1972 הופיעה במופע "חור בהשכלה" שהועלה על ידי הסטודיו של ניסן נתיב.
שיחקה בקאמרי בהצגות "יסורי איוב" (מנהלת הקרקס), אמדאוס (קתרינה קווליירי הזמרת), מעגל הגיר הקווקזי, כמו גם בתיאטראות מסחריים. שיחקה בתיאטרון הסימטה בהצגות "התפוז המכני", "גאווה ודעה קדומה" ו"אבסורד. דוט. קום".
הופיעה בסרטי הקולנוע "המשכנע", "מיכאל שלי", "שדר מן העתיד" (דוד אבידן), מסג'יסט הצמרת", "כשנותנים - קח!", בסרט "הקול בסדר" (יעל הספרית), אשר זכה במקום הראשון ויצג את ישראל בלוס אנג'לס, בתחרות העולמית "פרויקט סרטים של 48 שעות" בשנת 2012 ועוד. הופיעה בטלוויזיה ב"רמזור", בתפקיד מנהלת בי"ס ברנר, בסרט "פרקי אליק" (חברתו יעל), כאמא במספר תוכניות של "קשר משפחתי" ועוד.
אירית מאירי נישאה ב-1975 לשחקן מנשה ורשבסקי והיא אם לשניים.
יוטא
יוטא (אות גדולה: Ι, אות קטנה: ι) היא האות התשיעית באלפבית היווני.
בספרות יווניות האות שקולה כנגד המספר 10.
האות מייצגת את צליל החיריק.
משמעות האות
בנצרות קיבלה האות משמעות של דבר קטן וחסר חשיבות לכאורה, אשר לקיומו או היעדרו קיימת משמעות. משמעות זו מקורה בספר הבשורה על-פי מתי פרק 5, פסוק 18:
בהקשר הזה נוצר גם הביטוי האנגלי :"not one iota of difference", הדומה למונח העברי "קוצו של יו"ד".
התפתחות האות Ι
מקורה של האות באות הפיניקית/שמית יוד. מהאות הזאת נוצרו האותיות הלטיניות I ו-J.
וומבטיים
וומבטיים או וומבאטיים (שם מדעי: Vombatidae) הם משפחה של יונקים אוסטרליים מקבוצת חיות הכיס, הנפוצים בטבע בערבות אוסטרליה ובטסמניה בלבד. לוומבטים רגליים קצרות ומבנה גוף שרירי ומוצק. אורך גופם הממוצע כחמישים עד שמונים סנטימטרים, גובהם הממוצע הוא כשלושים עד ארבעים סנטימטרים, משקלם בין עשרים לשלושים וחמישה קילוגרמים, צבע פרוותם חום עד אפור ואורך חייהם הממוצע הוא כ-20 שנה.
במקור, השם "וומבט" ניתן לחיה על ידי בני שבט האורה, תושביה המקוריים של אזור העיר סידני שבאוסטרליה. במשפחת הוומבטיים שלושה סוגים המפורטים בהמשך, ובהם שישה מינים. הם שייכים לתת-סדרה דמויי-וומבט (Vombatiformes) שבסדרת הקנגוראים, בה כלולים גם הקואלה ומינים נכחדים כמו אריה הכיס והדיפרוטודון שנכחדו.
הוומבטים חופרים בעזרת ציפורני טלפיהם ושיניהם מערכת מחילות מסועפות וחיים בהן חלק גדול מחייהם. למרות היותם בעלי חיים ליליים הפועלים בעיקר בזמן השקיעה או בשעות החשיכה, הוומבטים יוצאים לעיתים מהמחילה, בעיקר במזג אוויר קריר, כשהשמים מעוננים והטמפרטורות אינן גבוהות. הוומבט הוא חיית כיס, וככזה, הוולד מוחזק בכיס בבטנה של האם עד שיוכל לצאת לאוויר העולם. בעבר, היה הוומבט נפוץ רק בדרום אוסטרליה, אך היום הוא נפוץ בכולה.
התנהגות ואורח חיים
הוומבטים הן חיות ביישניות שאינן נצפות בקלות בטבע, אך הם טריטוריאליים מאוד ומגנים בתוקפנות על שטחם. בעבר חי הוומבט רק בדרום אוסטרליה, אך כיום הוא נפוץ בכולה. הוומבטים מסתגלים היטב לחיים בשבי, ופרטים רבים מוחזקים בגני חיות באוסטרליה וברחבי העולם. הוומבט הוא בעל חיים צמחוני, ותזונתו מורכבת בעיקר מדגנים, שורשים, עלים ועשבים. הוא בעל חיים לילי, וככזה הוא פעיל כמעט רק בשעות החשיכה, אז הוא אוסף אוכל ויוצא אל מחוץ למאורתו - כשהחום בחוץ פוחת, ובשעות היום הוא אינו פעיל.
לוומבטים תהליך חילוף חומרים איטי במיוחד, בין האיטיים מבין כל היונקים, ועד להשלמתו של תהליך עיכול המזון עוברים עד שבועיים. תזונתו של הוומבט מורכבת משורשים, צמחים, פטריות ודגנים. בדרך כלל, משיג הוומבט את מזונו על ידי נבירה בקרקע ומציאת שורשים ופטריות, בעזרת חוש הריח החזק שלהם. אצל הוומבט, חוש הראייה וחוש השמיעה חלשים ביותר, והוא אינו יכול לראות למרחקים ארוכים, אך חוש הריח המחודד מפצה על חיסרון זה. לרוב, הוומבט נע באופן איטי ומגושם, אך כשהוא חפץ בכך; כדי להגן על נחלתו או להרחיק פולשים פוטנציאליים, הוא מסוגל לרוץ במהירות של אדם בוגר. למרות גודלו הקטן יחסית, הוומבט חזק מאוד ובעל לסת ומערכת שיניים חזקה במיוחד היכולה לנשוך בכוח רב. ולכן הוא אינו מפחד מבעלי חיים גדולים ממנו, ורודף גם אחרי פולשים הגדולים ממנו פי כמה וכמה.
בדומה למכרסמים, שיניו של הוומבט אינן פוסקות מלגדול אלא ממשיכות לגדול כל הזמן, ונשחקות על ידי אכילת שורשים. בדרך כלל, הוומבט הוא בעל חיים רגוע ושליו, אך במצבי דחק עשוי לכעוס ולנסות לנשוך. בטבע, אויביו העיקריים של הוומבטים מלבד בני האדם הם כלבי הדינגו. ההגנה העיקרית של הוומבט כנגד טורפים כגון הדינגו כשהוא נמצא במאורתו היא מחיצת ראש הטורף אל קיר המאורה עד שייחנק, וזאת בשל חוסנו.
טקסונומיה
למשפחת הוומבטיים משתייכים שלושה מינים ששלושתם שוקלים כ-25–30 קילוגרם ואורכם עד כמטר:
בעבר היו מינים נכחדים רבים, חלקם גדולים בהרבה מהוומבטים החיים:
רבייה
תקופת ההריון של האם קצרה יחסית; כשלושים - ארבעים ימים, והגורים נולדים חסרי שליה ולא מפותחים (אינם יכולים לראות או לשמוע), וזאת חוץ מציפורני ידיהם שבעזרתם הם מטפסים אל הכיס בבטן האם, אשר נמצא בבטנה התחתונה של הוומבטית.
אף על פי שבדרך כלל הוומבטים חיים בבדידות, הם לא מתרחקים מאוד מוומבטים אחרים. לרוב, הוומבטים מתרבים בתקופת החורף, ולאם נולד עובר אחד, לא מפותח, הממשיך למעשה את ההריון בכיס אימו. הוומבטית יכולה להיכנס להריון בדרך כלל אחת לשנתיים. לאחר שלושים ימי ההריון הראשונים, הוומבט יוצא מבטן אימו ועובר אל הכיס, שם הוא שוהה כארבעה-חמישה חודשים בהם הוא יונק ומתפתח, ובסביבות גיל שישה חודשים הוא עוזב לגמרי את חיק אמו ויוצא לחיים לבדו. הוומבט מגיע לבגרות מינית בגיל שנתיים.
וומבטים ובני אדם
בניגוד לחיות בר רבות הנפוצות באוסטרליה המסוכנות לאנשים, הוומבטים דווקא ידידותיים לבני אדם כשהם חשים בנוח. הם מסתדרים בצורה טובה מאוד בשבי, ואפילו ניתנים לליטוף והחזקה על ידי בני אדם. גני חיות וחנויות חיות רבות באוסטרליה מציגות וומבטים לציבור, וכן קיימות פינות ליטוף מיוחדות לוומבטים.
למרות האמור לעיל, הוומבט הוא חיה המגנה בתוקפנות על שטח מחייתה ומתרגזת בקלות כשנגרמת לה אי-נוחות. הוומבטים מסוגלים להיות תוקפניים כשמתגרים בהם, או אם הם במצב רוח רע. משקלו הגדול יחסית וחוסנו הגופני של הוומבט יכולים לשבור עצמות לבני אדם אם הם נוגחים בהם, ושיניהם החדות והלסת האיתנה מסוגלת לגרום לנזק רב ולפצעים חמורים.
למרות העובדה שגורי וומבט ווומבטים קטנים נראים חמודים ובלתי מזיקים, אסור לגדל אותם בבית לטווח ארוך; הוומבטים הם בעלי חיים מתבודדים ומעדיפים לישון ולהישאר לבדם.
אויבם החדש של הוומבטים הם הכבישים הרבים החוצים את מדבריות אוסטרליה. בכל שנה נהרגים מאות וומבטים לאחד שנדרסו על ידי כלי רכב; הוומבטים נוטים ללכת על הכביש בחשכת הלילה, מפני שרעש המנוע ואורות הרכב מסקרנים אותם. כלי רכב החוצים כבישים אלו באופן תדיר מצוידים ברשתות הגנה מיוחדות. לעיתים, כשנפגעת אם שבבטנה ולד, ניתן להציל את הוומבט הקטן.
יציאת מצרים
יְצִיאַת מִצְרַיִם היא סיפור מקראי. על פי הסיפור, המופיע בחלקו או במלואו בקאנון הדתות האברהמיות, ביציאת מצרים שוחררו בני ישראל מעבדות לפרעה בהנהגת משה שנשלח על ידי אלוהים. הסיפור מתואר בפירוט בספר שמות שבתורה, וזכרו ולקחו מועלים פעמים רבות בתנ"ך ובמסורת היהודית.
לפי הסיפור, זעקו בני ישראל לאל שיושיעם מהשעבוד ארוך השנים במצרים, והוא שלח אליהם את משה נביאו ובידו אותות מופתיים, כדי לדרוש מפרעה שישלחם לעבדו במדבר. פרעה סירב שוב ושוב, לעיתים מרצונו החופשי ולעיתים מפני שהאל הקשיח את לבו, ובתגובה הנחית האל עשר מכות על המצרים. רק לאחר מכת בכורות איפשר האל לפרעה להיכנע ולהתיר לבני ישראל לצאת לשלושה ימים למדבר, בתנאי שלאחר מכן ישובו לעבודה. כעבור שלושה ימים, כשראה שעם ישראל אינו מתכוון לשוב, יצא למרדף בראש צבאו, שהסתיים בנס קריעת ים סוף, כאשר בני ישראל חצו את הים בבטחה והמצרים טובעו בו. חג הפסח ביהדות נחוג לזכר יציאת מצרים.
סיפור יציאת מצרים הוא מאבני היסוד במסורת היהודית, ולכן ישנה מצווה לספר את יציאת מצרים ולהעביר את הסיפור מדור לדור ומאב לבן כחלק מהמסורת, ובפרט בליל פסח. ההיזכרות בסיפור גאולת עם ישראל ובצאתו מעבדות לחירות היא גם מצוות עשה יומיומית: בתורה כתוב, "למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך", ולפי פרשנות חז"ל, פסוק זה הוא מקור למצוות אזכור יציאת מצרים מדי יום בבוקר ובערב. הסיפור המקראי, על משמעויותיו הרוחניות ועל סמליו, הוא יסוד חשוב גם בנצרות ובאסלאם והפך דרכן למופת ולמקור השראה לשוחרי חירות לאורך ההיסטוריה.
החל מהמאה ה-19 ארכאולוגים וחוקרי מקרא בודקים את אמיתותו ההיסטורית של הסיפור. נכון להיום אין ראיות ארכאולוגיות או חוץ-מקראיות משמעותיות ליציאת בני ישראל ממצרים, בדומה למתואר בתנ"ך, ולמסעם במדבר. רק מיעוט קטן מקרב החוקרים, לרוב בעלי רקע דתי, מקבל את הסיפור התנ"כי כאמת היסטורית ומיעוט אחר שולל לחלוטין כל קשר בין הסיפור ובין מציאות היסטורית כלשהי. הזרם המרכזי של החוקרים אינו מקבל את הסיפור כאמת היסטורית, אך אינו שולל את האפשרות שחלקים מסוימים מהסיפור נבנו סביב גרעין מצומצם של אירועים היסטוריים אמיתיים, דוגמת נדידה של קבוצות אוכלוסייה מסוימות, כנעניות או אחרות, בין מצרים לכנען, בהיקף קטן בהרבה מהמתואר במקרא.
השעבוד במצרים
על פי הסיפור המקראי, בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו למצרים בגלל הרעב ששרר בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף, המשנה למלך המצרי, בארץ גושן. משבעים נפשות הם התרבו והתעצמו עד שאוכלוסייתם היוותה מיעוט ניכר. פרעה מלך מצרים חשש שגידולו של המיעוט הזר יהווה סכנה לביטחונה של מצרים, שכן הוא עלול לשמש כגיס חמישי במלחמה עתידית, והפך אותם לעבדים המשועבדים לעם המצרי. השעבוד כלל מיסים, עבודת פרך לצורך בניית ערים, וביצוע כל עבודות השדה השוטפות בממלכה תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש אותם ולמעט את הילודה בקרבם.
משנוכח לדעת שעבודות הפרך לבדן לא משיגות את מטרתן, שכן, זימן פרעה את המיילדות העבריות ודרש מהן להרוג את כל התינוקות הזכרים בשעת לידתם. המיילדות, שהיו יראות את ה' וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה, סיפרו לפרעה שהעבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כמו בעלי החיים, ולכן. משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה לצמצום הילודה, צווה על כל עמו להשליך ליאור כל תינוק עברי זכר שנולד, ולהחיות רק את הבנות.
עם מות פרעה, לאחר שנות שיעבוד רבות וגזרות אכזריות, עלתה זעקתם של בני ישראל לאלוהים. הוא שמע אותה וזכר את בריתו עם אברהם, יצחק ויעקב.
משה
בעיצומו של שעבוד קשה זה, נולד משה. עקב הגזרה להמית כל בן עברי, הוא הוחבא בבית הוריו במשך שלושה חודשים, ואז הוסתר בתוך תיבת גומא קטנה אותה הניחה אמו בין קני הסוף על שפת היאור, כדי שלא ייתפס ויומת כשאר התינוקות. אחותו, מרים, הסתתרה על יד היאור על מנת לראות מה יעלה בגורלו. בתיה בת פרעה, שירדה רחוץ ביאור, גילתה את התיבה ונטלה את התינוק, אף על פי שהבחינה כי הוא מילדי העברים. מרים ניגשה אליה והציעה לה למצוא עבורו מינקת עברית, וכשהצעתה התקבלה היא לקחה אותו אל אמהּ על מנת שתניק אותו. לאחר מכן בת פרעה לקחה את הילד תחת חסותה, וגידלה אותו בארמון.
לאחר שבגר, יצא משה, שידע על מוצאו, על מנת לבחון מקרוב את סבלות אחיו. הוא הציל עבד עברי מיד נוגש מצרי, על ידי הריגתו של האחרון. פרעה שמע על האירוע וביקש להרוג את משה, ומשה ברח למדין. במדין נשא משה לאישה את צפורה בת יתרו, ונולדו להם שני בנים: גרשום ואליעזר.
באחת הפעמים בה רעה את צאן חותנו במדבר, הגיע משה אל הר סיני, שם התגלה אליו האלוהים בסנה בוער, וציווה עליו לגאול את ישראל. משה סירב וחשש שהעם לא ילכו אחריו, אך האלוהים נתן בידו מספר אותות ומופתים להוכחת שליחותו, ויידע אותו כי כאשר יחזור מצרימה, יקבל את פניו בשמחה אהרן אחיו, שיחלוק איתו את נטל ההנהגה.
עשר המכות וקריעת ים סוף
משה הגיע עם אהרן אחיו אל פרעה, ודרש ממנו: "שלח את עמי"! - אך פרעה סרב. משה הדגים את כוחו של אלוהים באמצעות הפיכת מטה הרועים שלו לנחש מול פרעה. מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה אהרן בלע את התנינים ששלחו החרטומים. האל הקשה את לב פרעה וגרם לו לסרב לשחרר את ישראל למרות תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה, ורק המכה האחרונה, מכת בכורות, הובילה לשחרורם.
בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מגיל עשרים ומעלה, יצאו ממצרים אל המדבר, כשעמוד האש ועמוד הענן הנסיים ליוו אותם, בעוד הצבא המצרי החזק דולק אחריהם על מרכבות וסוסים. כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, נקרע הים לשניים והם עברו בתוכו. ה' חיזק את לב צבא מצרים להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותם בעודם עומדים בלב ים.
מתן תורה והנדודים במדבר
לאחר היציאה ממצרים, הוביל משה את בני-ישראל אל הר סיני ושם ניתנה להם התורה. לזכר מעמד הר סיני בו שמעו בני ישראל את עשרת הדיברות מהקב"ה נחוג חג מתן תורה. בני ישראל נבהלו מהרעש והעשן שסביב ההר, התרחקו וביקשו ממשה שהוא יגיד להם את דברי האל. משה עלה אל ההר ושהה בו במשך ארבעים יום. כאשר ראו בני ישראל שמשה מבושש לרדת מההר, הם ביקשו מאהרון לעשות להם אלוהים שיוביל אותם. אהרון ביקש מהעם לתת לו את תכשיטיהם, התיך אותם ובנה עגל מזהב, שלכבודו ערכו העם חגיגות פולחניות. כאשר ירד משה מההר וראה את הפולחן לעגל הזהב הוא שבר את לוחות הברית, בהם נכתבו עשרת הדיברות על ידי ה'. העם נענש קשות, בחרב בני לוי ובמגפה, ומשה עולה שנית אל ההר על מנת לבקש רחמים על העם מאת הבורא. הוא חוזר אל המחנה כעבור ארבעים יום, ומצוּוה על ידי ה' לפסל שני לוחות חדשים מאבן, ואז הוא עולה בשלישית אל ההר, על מנת לכתוב את התורה מפי האלוהים ולחרוט את עשרת הדיברות בשנית על לוחות הברית השניים. עם שובו כעבור ארבעים יום נוספים, מקהיל משה את בני ישראל, מעניק להם את התורה מפיו, מציג בפניהם את עשרת הדיברות ומצווה אותם על בניית המשכן.
יציאת מצרים במחקר
ככל סיפור מקראי אחר, גם את סיפור יציאת ואת מידת הקשר שלו לאירועים היסטוריים כלשהם, בוחנים כיום באופן ביקורתי היסטוריונים, ארכאולוגים, אגיפטולוגים וחוקרי מקרא. החוקרים נחלקו, במהלך הדורות האחרונים, בשאלות האם ומתי אירעה יציאת מצרים, ובמידת מהימנותו ההיסטורית של הסיפור המקראי. במחקר העדכני, כל החוקרים מסכימים שלא נמצאה עד היום במצרים, במדבר סיני או בארץ-ישראל, ראייה ארכאולוגית משמעותית כלשהי לסיפור היציאה, כפי שהוא מתואר במקרא, ואף לא נמצאה לו עדות היסטורית בלתי-תלויה בצורת תעודה כתובה בת-זמנו מחוץ למקרא.
בראשית המאה ה-21 ישנן במחקר מספר דעות לגבי מידת ההיסטוריות של יציאת מצרים בפרט, ושל התורה והמקרא בכלל. האסכולה המקסימליסטית כוללת מיעוט של חוקרים דתיים, נוצרים ויהודים, שאינם מוכנים לוותר על מעמד הסיפור המקראי ככתבי קודש, או לכל לפחות כתיאור היסטורי אמין. לעומתה, האסכולה המינימליסטית כוללת חוקרים השוללים כמעט לחלוטין את ערכו ההיסטורי של הסיפור המקראי, וסבורים שהוא בדייה המייצגת בעיקר את עמדותיהם האידאולוגיות של מחברים יהודים לאחר תקופת גלות בבל ואף בתקופה ההלניסטית, כמעט אלף שנה לאחר המאורעות כביכול. על פי הארכאולוג המקראי הישראלי עמיחי מזר, בין שני קצוות אלו נמצא "הזרם המרכזי", הכולל את מרביתם של החוקרים בתחום כיום, עם שלל עמדות שונות.
מרבית חוקרי הזרם המרכזי לפי הגדרת מזר מסכימים כיום שסיפור יציאת מצרים הועלה לראשונה על הכתב רק בתקופת בית ראשון, בממלכת יהודה ובממלכת ישראל, ועבר עריכות נוספות בתקופת גלות בבל ולאחריה. אך הם סבורים שהוא קרוב לוודאי משמר מסורות, סיפורים בעל-פה, שירות וטקסים עתיקים יותר, ואף מן האלף ה-2 לפנה"ס. כך, למרות העדר הראיות הארכאולוגיות, ישנם חוקרים הסבורים כי אין בכך כדי לשלול לחלוטין אפשרות ליציאה ממצרים של עבדים עברים, או לכל הפחות עבדים כנענים או קבוצות שמיות אחרות, בסדר גודל צנוע בהרבה מזה המתואר בתורה.
עמיחי מזר עצמו, הממקם את עמדתו האישית בזרם המרכזי, סבור שהארכאולוגיה איננה יכולה לקבל את תיאור יציאת מצרים המקראי כמאורע היסטורי, אלא כ"סאגה לאומית", אך בדומה לחוקרים רבים אחרים מציע אפשרויות על פיהן שורשי הסיפור המקראי מתבססים על זיכרונות של עבדים ממוצא שמי שנמלטו מאזור שפך הנילוס אל כנען במהלך האלף השני לפני הספירה.
חוקרי מקרא דוגמת ישראל קנוהל, יגאל בן נון וליאורה רביד סבורים כי אירוע דומה ליציאת מצרים אכן התרחש, אך בקנה מידה קטן בהרבה מהמתואר בסיפור המקראי או באופן אחר (למשל, קבוצות קטנות שחוצות את המדבר לאורך זמן), ובשינויים של מסלול המסע כך שעבר בצפון ישראל או בחצי האי ערב. ישראל קנוהל טוען כי רק חלק קטן מתוך עם ישראל הגיע ממצרים וכי חלקים אחרים הגיעו ממקומות אחרים כמו כנען או האימפריה החיתית. הוא תוהה מדוע בני ישראל אימצו תיאור לא מחמיא של אבות אבותיהם בתור עבדים אם לדבר זה לא היה אזשהו הד היסטורי. כמו כן הוא טוען כי המסע דרך מדבר סיני גרם לעברים לאמץ מספר מנהגים מבני שבטים שחיו באזור כמו איסור פסל ומסכה.
הארכאולוגים המקראיים ישראל פינקלשטיין וויליאם דיוור ציינו שאין ממצאים ארכאולוגיים המעידים על נדודי שבטים בסיני בתקופת הברונזה המאוחרת, וודאי שלא בהיקף המתואר במקרא, זאת על אף שנערכו באזור חפירות רבות, כולל בתחנות המסע שזיהוין בטוח למדי: קדש ברנע ועציון גבר.
גישה מקובלת כיום בחקר יציאת מצרים היא גישת ההיסטוריה התרבותית או "היסטוריה של הזיכרון" (mnemohistory). לפי גישה זו, אפילו אם יציאת מצרים איננה אירוע היסטורי, ניתן לנסות לשחזר את ההיסטוריה של התגבשות הסיפור המקראי. חוקרים רבים מסכימים לפחות על חלק ממרכיבי התגבשות זו: תהליכים אלו ואחרים הובילו, לפי גישה זו, להתגבשות סיפר לאומי, דתי וחברתי, שבו יציאת מצרים ממלאת תפקיד מרכזי בהסברת מקורם של עם ישראל והדת היהודית. סיפר זה קיבל משנה משמעות כאשר היה מקור עידוד לגולי ממלכת יהודה בגלות בבל ובשיבת ציון.
מספר היוצאים ממצרים
התיאור המקראי בדבר גודלו של העם מונה כשש מאות אלף גברים "מבן עשרים שנה ומעלה כל יוצא-צבא בישראל" (במדבר א, ג), ומתוספת נשים וילדים ניתן להסיק מספר של כמה מיליונים. כמעט כל החוקרים כיום מסכימים שמספר כזה גדול בהרבה מכדי להיות מציאותי. חוקרי המקרא הישראלים משה דוד קאסוטו, אברהם מלמט ושמואל אפרים לוינשטם הציעו להסביר מספר זה כמספר טיפולוגי. הגזמות גדולות במספריהם של עמים וצבאות נפוצות בתעודות עתיקות מן המזרח התיכון. בפועל, אזור הדלתא של הנילוס, או ארץ ישראל כולה, לא היו מסוגלים לכלכל אוכלוסייה של כמה מיליונים בתקופה זו. ארכאולוגים מודרניים אומדים את אוכלוסיית העיר הכנענית הגדולה ביותר חצור בפחות מ-40 אלף נפש, ואת עוצמת הצבא המצרי בשיא כוחו בתקופת הממלכה החדשה בכ-20 אלף חיילים בלבד, ולפיכך מסקנתם שהחששות שמביעים בני-ישראל בסיפור המקראי מן המצרים והכנענים אינם מציאותיים.
פרשני המקרא המסורתיים פרשו את המספרים במקרא כפשוטם כשישים ריבוא, ואף הוסיפו עליהם ערב רב. במדרשי האגדה מקובל כי שבעים היורדים למצרים עם יעקב ונשותיהם התרבו למיליונים בתוך פרק זמן של 210 שנים, ריבוי טבעי מהיר (כ-4%-5% לשנה) שאיננו מוכר בעולם העתיק. לפי פרשנות זו המקרא עצמו מציג את הריבוי המהיר כעניין יוצא דופן, בפסוק: "ובני ישראל פרו וַיִּשְׁרְצוּ וירבו ויעצמו במאוד מאוד ותמלא הארץ אותם" (שמות א, ז), וגם חז"ל ציינו כי "יש אומרים (שנשות ישראל היו יולדות) שישה בכרס אחד".
מקורות מצריים עתיקים
במקורות המצריים לא נמצא ממצא שתומך מפורשות באירוע יציאת מצרים. מקור שנקשר לכך הוא אסטלת אל-עריש (כיתוב חריטה שבמקדש מצרי מאל עריש): הטקסט נחקר ב-1981 בידי האנס גואדיקה, ומתאר את כיבוש מצרים העליונה וגירוש החיקסוס על ידי פרעה טאו השני במאה ה-16 לפנה"ס. יש חוקרים המעריכים שהפרוטו-ישראלים היו חלק מתוך קבוצת החיקסוס. בנוסף, כיתובי קיר במקדש מהמאה ה-15 לפנה"ס באתר ספאוס ארטמידוס, שנחקרו גם הם ב-1981 בידי האנס גואדיקה, מתארים גם הם את הניצחון על החיקסוס - הפעם על ידי המלכה חתשפסות.
במסורת היהודית
לפי, יציאת מצרים חלה ב-2448 לבריאת העולם במניין לאדם הראשון, שהיא שנת ב'תמ"ח במניין הנהוג ושנת 1312 לפנה"ס. חשבון השנים הוא לפי מדרש סדר עולם, המונה בפרק א': מאדם עד המבול 1656 שנה + מן המבול עד הפלגה 340 שנה - אבינו אברהם היה בפלגה בן 48 שנה + אברהם אבינו היה בשעה שנדבר עמו בין הבתרים בן 70 שנה + 430 שנה עד יציאת מצרים. או בדרך אחרת: מן המבול ועד שנולד יצחק 392 שנה + 400 שנה מלידת יצחק עד יציאת מצרים (60 עד שנולדו עשו ויעקב + 130 עד ירידת יעקב למצרים + 210 שהיו במצרים).
במסורת השומרונית
מניין השנים השומרוני מתחיל בכניסה לארץ המובטחת, 40 שנה לאחר יציאת מצרים. לפי המסורת שמבטא לוח זה, יציאת מצרים ארעה באביב שנת 1679 לפנה"ס.
תארוך במחקר
הסיפור המקראי אינו נוקב בשמו של פרעה מלך מצרים המנסה למנוע את יציאת בני ישראל, וגם לא בשמו של המלך הקודם "אשר לא ידע את יוסף", ולפיכך לא ברור לאיזו תקופה בהיסטוריה הארוכה מאוד של מצרים העתיקה הוא משייך את היציאה. עוד בעת העתיקה (ראו לעיל: "הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים"), ועד היום במאה ה-21, דנים היסטוריונים, חוקרי מקרא, ארכאולוגים ואגיפטולוגים בשאלה מתי ובזמנו של מי מהפרעונים התרחשה, אם בכלל, יציאת מצרים: מגוון השערות ותאריכים נוספים, קדומים יותר ומאוחרים יותר, הוצעו על ידי היסטוריונים בעת העתיקה ועד ימינו, אך נדירים מאוד במחקר המודרני. קושי משותף לכל התאריכים הקדומים למאה ה-13 הוא שהמקרא אינו מזכיר את שלטון האימפריה המצרית בכנען במאות 12-15 לפנה"ס, והמקורות המצריים אינם מזכירים את קיומו של עם ישראל בכנען עד כתובת מרנפתח בסוף המאה ה-13 (למעט פסלון "דום ברלין 21687" שפרשנותו מוטלת בספק). יש חוקרים המזהים לפחות חלק מן העפירו, כנופיות פורעי-חוק הנזכרות למשל במכתבי אל-עמארנה מן המאה ה-14 לפנה"ס, עם "עברים", ואולם קשה למצוא התאמה כלשהי בין שמות שליטים כנעניים רבים הנזכרים במכתבי אל-עמארנה לבין אלו הנזכרים בספרי יהושע ושופטים. בין התאריכים המוקדמים: תאריכי יציאת מצרים המאוחרים למאה ה-13 יוצרים קושי עם אזכור "ישראל" בכנען בכתובת מרנפתח, אך ניתן ליישב קושי זה באותן השערות לפיהן לפחות חלק מעם ישראל התגבש בכנען או בעבר הירדן עוד לפני יציאת מצרים, או ללא יציאה כלל: גישה חלופית לתארוך היא גישה לפיה יציאת מצרים לא היה אירוע שהתקיים במועד אחד מסוים, אלא סדרה מתמשכת של אירועי הגירות קטנות היקף ממצרים לכנען, לאורך זמן ממושך.
עדויות עקיפות
בתעודות מצריות מהמאה ה-14 לפנה"ס מוזכר קדג'רדי שהיה ראש קבוצה או שבט כנעני בשם "איסרו" שיש המזהים אותו עם שבט אשר, על פי התעודות ישב השבט באזור החוף הצפוני של ישראל של היום. האיסרו מוזכרים גם בפפירוס אנאסטאזי א כבעלי ברית של מצרים בהנהגת רעמסס השני והתחייבו להסגיר מורדים לשלטון המצרי. בהנחה שאכן מדובר בשבט אשר המוכר לנו, ישבו כבר לפחות חלק משבטי ישראל בארץ במאה ה-14 לפנה"ס ויציאת מצרים חלה לפני כן.
רמז עקיף אפשרי נוסף לתיארוך יציאת מצרים הוא פסלון ארכאולוגי הקרוי בשם קוד "דום ברלין 21687", אשר מתוארך למאה 13 או 14 לפנה"ס. על גבי חפץ זה מפורטים עמים אשר הכניע פרעה מהממלכה החדשה במסעו לארץ כנען, כאשר אחת הכתובות חצי מחוקה. לפי אחת הפרשנויות של הכתובת המשוחזרת "ישראל" מפורטת כאחד העמים בארץ כנען ביחד עם אשקלון וכנען. הכתובת המשוחזרת ב"דום ברלין" כמתייחסת לישראל כתובה בכתב חרטומים שונה במעט מזה המשמש באסטלת ישראל, ועל כן אין ודאות ששתיהן מתייחסות לישראל, או רק אחת מהן או אף אחת מהן. אם אכן ישראל כתובה ב"דום ברלין", הרי יציאת מצרים, אם התרחשה, יש לתארך אותה כיציאת מצרים מוקדמת (המאה ה-15 לפנה"ס או לפני כן).
נוודי העפירו והשה-סו
בתקופה זו גם נדדו במזרח התיכון העפירו והשסו-יהו. את השם עפירו ניתן לקרוא זאת גם "עבירו", "חבירו" או "חפירו", כיוון שהאותיות הללו מתחלפות בכתב המצרי.העבירו המוזכרים בתעודות רבות מן המזרח התיכון במאה ה־15 לפנה"ס, ובייחוד במכתבי אל עמרנה. הדמיון הרב בין "עפירו" ל"עברים", כמו גם התעודות המלמדות על פלישתם לארץ־ישראל, מסייעות לטענה שבני ישראל נכנסו אז לארץ, ומשמע שהם גם יצאו ממצרים באותה תקופה. שיטה זו מתאימה למסורת היהודית שצוינה לעיל, וכן לסברה שיוסף מונה למשנה למלך בתקופת החיקסוס ויציאת מצרים חלה לאחריו.השסו-יהו היו ככל הנראה שבט נודדים שנדד באזורי דרום ישראל ועבר הירדן ונבדל מקבוצות נוודים אחרות בשיוכו ל"יהו" שם המזכיר את השם המפורש, לפי היסטוריונים כישראל קנוהל מדובר במדיינים, ידוע לנו שיתרו חותן משה נקרא גם רעואל כלומר היה כהן לאלוהים, וכי המדיינים התנגדו לעשיית פסלי אלים וסגדו לאל במבנה דמוי משכן, בשרידי המשכן המדייני בתמנע התגלה גם נחש נחושת המזכיר את נחש הנחושת שעשה משה.
יציאת מצרים והתפרצות סנטוריני
במאה ה-16 או ה-17 לפנה"ס התפרץ הר געש באי סנטוריני באחת ההתפרצויות הגעשיות החזקות ביותר בעשרת אלפי השנים האחרונות. ההתפרצות גרמה לצונאמי ענק בים האגאי, הפיצה אפר געשי בעיקר באנטוליה ובמזרח אגן הים התיכון, וייתכן שגרמה גם לרעידות אדמה נוספות ולירידת טמפרטורות. הועלו השערות שההתפרצות גרמה לתופעות המזכירות את מכות מצרים וקריעת ים סוף בסיפור המקראי. לחלופין הוצע שהשפעות ההתפרצות שולבו בזכרונות היסטוריים במצרים, ויצרו את הבסיס למסורות יציאת מצרים שהובאו לכנען מאוחר יותר. עם זאת, לדעת האגיפטולוג מנפרד ביטאק אין ראיות שמצרים הושפעה באופן משמעותי מתופעות כאלו.
יוצאת דופן מכלל זה היא הגאולוגית האמריקאית ברברה סיוורטסן, שהציעה כי היו למעשה שתי יציאות מצרים, הראשונה מביניהן בשלהי המאה ה-17 לפנה"ס בסמיכות להתפרצות המינואית. לפי הצעתה גרם ענן האפר של ההתפרצות לחלק ממכות מצרים, וגל הצונאמי הוא שהטביע את צבא המרכבות המצרי שרדף אחר היוצאים. על הצעה זו, כמו גם על הצעות דומות בתקשורת הפופולרית, נמתחה ביקורת מצד גאולוגים, ארכאולוגים וחוקרי מקרא. מודל גאולוגי העריך כי לגל הצונאמי לא הייתה השפעה משמעותית מחוץ לים האגאי, וכי לא היה מסוגל לגרום בפני עצמו לקריעת ים סוף.
הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים
לאחר חורבן בית ראשון והיווצרותה של קהילה יהודית במצרים, בקרב האוכלוסייה המצרית החלו להתפתח מסורות על מוצא היהודים, כתגובת-נגד למסורת היהודית על יציאת מצרים. מסורות אלו חלחלו לאוכלוסייה היוונית שהתיישבה במצרים לאחר כיבושה על ידי אלכסנדר הגדול ועם העלאתן על הכתב ביוונית בתקופה ההלניסטית התגבשו לגרסה אלטרנטיבית שהתפשטה לעולם היווני שמחוץ למצרים, ולאחר מכן גם לספרות הלטינית ולחוגים הגבוהים באימפריה הרומית. כל הגרסאות מתארות את יציאת מצרים כגירוש אוכלוסייה מצרי יזום, ולא כיציאה יזומה של אוכלוסיית מיעוט. רוב הגרסאות מציגות את היהודים כמצרים חולים (בעיקר מצורעים), חלקם כזרים שגורשו על ידי המצרים, וחלקם כשילוב של אוכלוסייה זרה ואוכלוסייה מצרית. חלק מהגרסאות מציגות את היהודים כזרים ששיעבדו את מצרים לתקופה מסוימת, עד שגורשו ממנה על ידי המצרים.
גרסת גירוש הזרים
הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מסורת יציאת מצרים הופיעה ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס:
גרסת גירוש החיקסוס והמצורעים
מנתון מכנה את העם הפולש בשם "חִקסוס", הלחם המילים "חִק" (Hyk, "מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוֹס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים". יוסף בן מתתיהו מעיר שבספר אחר של מנתון מופיע פירוש הפוך לשם "חיקסוס", אמין יותר בעיניו: "רועים-עבדים". המילה "חִק" כתובה שם אחרת, בהדגשה גרונית, ומשמעותה "עבדים שבויי מלחמה". לאחר 510 שנות שלטון החיקסוס, הם גורשו ממצרים, ברחו לעיר אווריס והתבצרו בה. בנו של מלך מצרים צר על העיר, אך לא הצליח לכבוש אותה ולכן הגיע עם יושביה להסכם לפיו יוכלו לעזוב את העיר ואת מצרים ללא פגע. מנתון מזהה את 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים עם היהודים:
לאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס החליט לטהר "את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים", וגירש אותם לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס. לאחר זמן רב, נעתר המלך לבקשת המצורעים והרשה להם לבנות מחדש את העיר אווריס ולהתגורר בה. אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים. הוא הורה לבצר מחדש את העיר ושלח שליחים אל החיקסוס בירושלים עם הצעה לחבור למצורעים במלחמה במצרים ולשוב לעירם המקורית, אווריס. החיקסוס שהגיעו מירושלים השתלטו יחד עם המצורעים על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן. מנהיגם של שתי האוכלוסיות היה אוסרסיף, שכשחבר לחיקסוס שינה את שמו ל"משה".
כעבור 13 שנות גלות, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גרשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון הם בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי. ייתכן מאוד שתרגום התורה ליוונית ("תרגום השבעים") במאה ה-3 לפנה"ס היה הגורם שעורר במנתון את החרדה לתדמית מצרים. מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, על ידי כתיבת "היסטוריה נגדית". עלילת המצורעים של מנתון שימשה תשתית עלילתית לכל מסורות השטנה המאוחרות יותר. ייתכן ולגרסתו של מנתון אף הייתה השפעת גומלין על הגרסה היהודית הכתובה ביוונית. בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה. ייתכן והדבר נבע מאי נוחות בגלל עלילת המצורעים.
גרסת גירוש המצורעים והחולים
בהמשך השנים רווחו גרסאות מגוונות של יציאת מצרים כגירוש חולים ומצורעים ממצרים, שהתקבצו יחדיו והתיישבו לבסוף ביהודה. על פי רובן של גרסאות אלו, המגורשים היו למעשה ברובם מצרים, בניגוד לגרסאות הקודמות המתארות (לפחות בחלקם) גירוש זרים.
הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית. (יוסף בן מתתיהו רואה בו את התיאור העוין ביותר מבין כל הגרסאות לסיפור.) על פי גרסתו יציאת מצרים היא למעשה גירוש כללי של יהודים, מצורעים וחולי עור בשל ציווי האל אמון, שציווה על מלך מצרים לטהר את המקדשים "מכל האנשים המזוהמים והחוטאים", לגרש אותם ולהטביע אותם בים, כי רק אז תסתיים הבצורת. הרצח ההמוני של 110,000 המגורשים בוצע באופן חלקי על ידי הצבא המצרי, ואלו שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר, ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת. הוא ציווה עליהם שלא לדבר שלום "לשום בן אדם" ולא לייעץ לו טובה "רק עצת-רשע ולהרוס את כל מקדשי האלים והמזבחות אשר ימצאו בדרכם". הם הלכו במדבר ולאחר צרות רבות הגיעו לארץ מיושבת "ועשו רעות ליושביה", שדדו את המקדשים והעלו אותם באש, "והגיעו אל הארץ הנקראה בימינו יהודה", שם יסדו עיר שקראו לה "הירוסולה", ביוונית "שוד המקדש", בגלל מנהגם. לאחר זמן רב, אחרי שגדלו והתחזקו, התביישו היהודים בשם הזה וקראו לעיר "הירוסולימה" (ירושלים).
ההיסטוריון הרומי טקיטוס חזר על עיקריה של גרסת ליסימכוס, תיאר את אבות היהודים כמצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, וגורשו ממצרים בציווי האל אמון. דרך הסברו העוין של טקיטוס למוצא היהודים הפכה גרסה זו של יציאת מצרים לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
המדקדק המצרי-יווני אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס, והוא הוציא את המגורשים היהודים ממצרים, שלא היו אלא מצרים מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות. היהודים הלכו 6 ימים ולאחר שכולם לקו בדלקת המפשעות, נחו ביום השביעי, כאשר הגיעו לארץ שנקראה אחר כך "יהודה".
הסופר המצרי כאירמון סיפר שמלך מצרים גירש אוכלוסייה גדולה של אנשים חולים, שבראשם עמדו משה ויוסף. כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם אוכלוסייה גדולה אחרת, שהמלך סירב לתת לה להיכנס למצרים. שתי הקבוצות כרתו ברית ויצאו למלחמה במצרים. כאשר בגר בנו של המלך, רעמסס, גרש את "היהודים" אל סוריה.
כמיתוס מעצב של עם ישראל
יציאת מצרים מתוארת בתורה כאירוע נסי, שאותו חולל האל על מנת להביא את עם ישראל לארץ ישראל ולתת לו בדרך את התורה. לכן מהווה יציאת מצרים מיתוס מעצב בתולדות עם ישראל, בהלכה, בתרבות ובהשקפה היהודית. המיתוס מועבר מדור לדור בעזרת מצוות סיפור יציאת מצרים, ומצוות זכירת יציאת מצרים. מצוות רבות בדת היהודית, מתוארות ככאלה שקשורות ליציאת מצרים: חלקן מכוננות זהות מובחנת של עם ישראל, כגון שלוש הרגלים (פסח, שבועות וסוכות), מצוות השבת; חלקן נובעות מהאחריות והרגישות המוסרית הנלמדות מסיפור יציאת מצרים: חובת הענקת יום מנוחה לעבדים, הענקת מענקי שחרור, מצוות הקשורות לגרים (תושבים זרים) ולעניים.
גם הסוברים כי יציאת מצרים לא התרחשה בפועל כפי שהיא מתוארת במקרא, אם בכלל, מסכימים שיש למיתוס אודותיה משקל רב בכינונה של האומה. וכך תיאר זאת אחד העם במאמרו "משה":
לפי הוגים מסוימים, סיפור יציאת מצרים נחשב בסיפור המכונן את האמונה של עם ישראל באל אחד, אל כל יכול המנהל את העולם. אחרים שמו לב שהמילה "עם" בקשר לעם ישראל מופיע לראשונה בהקשר של הגלות במצרים. בהתבסס על הביטוי "יום הולדת אותך" (ספר יחזקאל טז, ה), הם רואים במצרים מעין רחם וביציאת מצרים סיפור לידה, המכונן את זהותו של עם ישראל כקבוצה מגובשת, שרואה את עצמה כשותפה לאותו גורל.
כמודל השראה אוניברסלי
כסיפור של שחרור לאומי ויציאה מעבדות לחירות, היוותה יציאת מצרים מקור של השראה ותקווה עבור חברות ועמים משועבדים בעת החדשה. העם בארצות הברית ראה בעצמו עם מקביל לעם ישראל, שאף הוא יצא מאנגליה (המקבילה למצרים), כדי להגיע לאמריקה, הארץ המובטחת ולהגשים את המסע אל החירות. הפוריטנים של מייפלאואר, שנרדפו בידי הכנסייה האנגליקנית, דימו את חציית האוקיינוס האטלנטי לקריעת ים סוף וראו ב"עולם החדש" את ארץ כנען.
גם העבדים האפריקנים בארצות הברית חלמו על חירות עם השיר "Let my people go"; במאה ה-20 מרטין לותר קינג נהג לדמות בנאומיו את השחורים בארצות הברית לבני ישראל במצרים; והססמה "שלח את עמי" הובילה את המאבק למען היהודים שהיו מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות.
בעת העתיקה
במאה השנייה לפני הספירה כתב המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטראגיקן באלכסנדריה את המחזה "יציאת מצרים" (ביוונית: Exagoge), שהשתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים מהעת העתיקה.
במאה ה-20 ואילך
בשנת 1923 יצא הסרט האמריקאי "עשרת הדיברות" בבימויו של ססיל ב. דה-מיל. היה זה סרט אילם בשחור-לבן בן 136 דקות, שהיווה גרסה מקוצרת ומוקדמת לסרטו "עשרת הדיברות" שיצא ב-1956:
בשנת 1956 יצא הסרט האמריקאי עשרת הדיברות בכיכובו של צ'רלטון הסטון ובבימויו של ססיל דה-מיל. עלילת הסרט עוסקת בחייו של משה ובהנהגתו את עם ישראל בסיפור יציאת מצרים. הסרט היה ונותר אחד הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1998 יצא סרט האנימציה נסיך מצרים המספר על חייו של משה ועל יציאת מצרים.
בשנת 2006 יצא סרט התעודה פענוח יציאת מצרים ("The Exodus Decoded"), אשר הציע הסברים טבעיים ומדעיים לניסים שהובילו ליציאת מצרים או קרו במהלכה, בפרט עשר המכות וקריעת ים סוף. הסרט הופק על ידי ערוץ ההיסטוריה, בוים על ידי שמחה יעקובוביץ' והופק על ידי ג'יימס קמרון.
בשנת 2019 יצא סרט הטלוויזיה הישראלי לילדים יציאת מצרים. הסרט הוא קומדיה מוזיקלית המבוססת על הסיפור המקראי. הוא בוים על ידי רני מגר והופק על ידי דורון מור.
לקריאה נוספת
* Thomas E. Levy, Thomas Schneider, William H.C. Propp, "Israel's Exodus in Transdisciplinary Perspective: Text, Archaeology, Culture, and Geoscience", Springer, 2015
וולדה גיורגיס
טספאי טאזז וולדה גיורגיס וולדה יוהנס (1901–1976) היה פוליטיקאי אתיופי והאיש המשפיע ביותר בתקופת הקיסר היילה סלאסי.
ביוגרפיה
גיורגיס נולד במחוז שאווה ונהפך לאחד מהחברים הטובים ביותר של הקיסר היילה סלאסי לפני המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ולאחר מכן גלה עם הקיסר לירושלים ולבריטניה. לאחר מלחמת השחרור האתיופית גיורגיס נהפך לאחד מהאנשים המשפיעים ביותר באימפריה האתיופית ולא רק שכיהן בתור שר העט אלא במקביל כיהן גם כשר הפנים (1943–1949) ושר המשפטים (1949–1955) גיורגיס היה אחד מהאנשים שלחצו על הבריטים לסגת מאתיופיה מה שהוביל להסכם הריבונות האתיופית ולאחר מכן לפנוי כוחותיהם מאוגדן והאאד למרות שבתקופתו כיהן גם ראש ממשלה מעמדו של גיורגיס היה רם יותר ולמעשה היה ראש הממשלה בפועל.
לאחר שחלה בתחילת 1955 הוא פרש מהחיים הפוליטיים וסמכויותיו פוזרו בקרב פוליטיקאים אחרים, גיורגיס המנשיך לכהן בתפקידים פוליטיים זוטרים כמו מושל מחוז ארסי (1955–1960) ומושל מחוז גמו גופה (1960–1961). במהלך המהפכה האתיופית גיורגיס עזב את אתיופיה מחשש לחייו לבריטניה וב-1976 נפטר.
איליניווק
קונפדרציית אילינוי המוכרת בשמות איליניווק או איליני הייתה קבוצה של שבטים אינדיאנים שחיה באזור הצפוני של עמק נהר המיסיסיפי בצפון אמריקה אשר על שמה נקראת כיום מדינת אילינוי שבארצות הברית. השבטים שנמנו בקופדרציה נקראו קסקסקיאה, קהוקיה, פאוריה, תמרואה, מואינגוונה, מישיגמאה, אלביאוי, אמונוקואה, צ'פוסה, צ'ינקואה, קואירקואנטאנון, אספמינקיה, מרואה, מטצ'ינקואה, מוצ'יבוסה, נגוויצ'י, טאפוארה.
כאשר מגלי ארצות צרפתיים חקרו לראשונה את אזור קנדה הם גילו את אוכלוסיית אלגוקיאן. מה שאנו יודעים היום על האיליני מגיע בעיקר מ"יחסי היישועים" - דיווחים כתובים ששלחו המסיונרים שחיו בקרב קבוצות ילידיות שונות חזרה לצרפת.
מקור השם איליניווק מגיע משפת האנישינאבה ומשמעותו "דוברי השפה הפשוטה". יחד עם זאת האיליניווק קראו לעצמם בשם "אינוקה" והם דיברו ניבים שונים של שפת מיאמי-אילינוי שהיא בת למשפחת השפות האלגונקיאניות.
במאה ה-17 סבלו האיליני משילוב של מחלות אירופאיות והתרחבות האירוקווי לשטח הימות הגדולות. האירוקווי כבשו את השטחים על מנת למצוא שטחי ציד חדשים. הם קיימו מסחר פרוות עם האירופאים וקיבלו עבורן אלכוהול, וטובין שונים.
לפי סיפור שתועד על ידי ההיסטוריון פרנסיס פרקמן, מלחמה נוראה נערכה כנגד האיליני בעקבות רצח משנת 1769 של אחד מראשי שבט האוטווה בשם פונטיאק על ידי בן לשבט פאוריה. לפי הסיפור הפאוריאנים נמחקו לחלוטין במלחמה במקום שנקרא כיום פארק סטארבד רוק. האגדה בוטלה על ידי ההיסטוריון הוארד פקהם ב-1947.
מקס כריסטיאנסן
מקס כריסטיאנסן (בגרמנית: Max Christiansen, נולד ב-25 בספטמבר 1996 בפלנסבורג שגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בהנובר 96 בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
כריסטיאנסן נולד בעיר פלנסבורג שבמדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה, ובנעוריו שיחק במועדונים במדינה זו, שהבכיר שבהם היה הולשטיין קיל. בשנת 2011 החל כריסטיאנסן לשחק בקבוצת הנוער של האנזה רוסטוק. במרץ 2014, עת היה בן 17, החל כריסטיאנסן לשחק בקבוצה הבכירה של המועדון ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית, וערך את הבכורה במשחק ליגה מול שטוטגרטר קיקרס. כריסטיאנסן הציג יכולת טובה בעקביות ועניין קבוצות מליגות גבוהות יותר.
ג'נג חה
גֶ'נְג חֶה (בפין-יין: Zhèng Hé, ב-וייד-ג'ילס: Cheng Ho; מבוטא כ"צ'נג חה", IPA: [ʈʂəŋ xɤ]; 1371–1433) היה אדמירל סיני שעמד בשנים 1405 - 1433 בראש שבע משלחות ימיות שיצאו מסין אל דרום-מזרח אסיה, האוקיינוס ההודי ומזרח אפריקה. הפלגות אלה, הידועות בכתבי התקופה בשם מסעות "ג'נג חה אל הים המערבי", הן עדות להישגים הטכנולוגיים הגבוהים של הסינים בבניין כלי שיט והשטתם, כמו גם בתחומים נוספים, אשר הקדימו את הישגי האירופים של עידן התגליות.
מקס כריסטיאנסן
קריירת מועדונים
בפגרת החורף של עונת 2014/15 נמכר כריסטיאנסן מהנזה רוסטוק, שסבלה מקשיים כלכליים, לאינגולשטאדט 04, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, והתמודדה על עלייה לבונדסליגה. כריסטיאנסן ערך ארבע הופעות באינגולשטאט עד לתום העונה, שבסיומה העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה, והיה חלק מעונת בכורה מוצלחת של המועדון בעונת 2015/2016 בבונדסליגה, בה סיימה הקבוצה במקום ה-11 המפתיע, כשכריסטיאנסן משתף פעולה בקישור עם אלמוג כהן, אלפרדו מוראלס ומת'יו לקי. בזכות יכולתו הטובה זכה כריסטיאנסן לזימון לסגל הגרמני לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). בעונת 2016/2017 נשרו אינגולשטאט וכריסטיאנסן אל הבונדסליגה השנייה. בעונת 2017/18 כשלו כריסטיאנסן ואינגולשטאט לשוב אל הבונדסליגה.
ג'נג חה
קורות חייו
ג'נג חה נולד ב-1371 במחוז יוּנאַן של ימינו, אז אחת הנחלות האחרונות של שושלת יוּאַן המונגולית, קודם שנכבשה על ידי חוֹנגווּ, מייסד שושלת מִינְג. הוא השתייך לקבוצה האתנית של סינים מוסלמים הקרויה חוֹי, ועל פי הכתוב במִינְג שִי-לוּ, ההיסטוריה הרשמית של שושלת מינג, היה שמו המקורי מָה סַנְבָּאוֹ (בפין-יין: Mǎ Sānbǎo) ומוצאו מקוּנְיאנְג, גִ'ינִנִינְג של ימינו במחוז יונאן. אחד מאבות-אבותיו היה שר-צבא בשירותו של ג'ינגיס חאן, ואחר – סעיד אג'ל שאמס א-דין עומר, מונה על ידי קובלאי חאן להיות מושלה הראשון של יונאן. שם משפחתו, מָה, קרוי על שם מנסור, בנו החמישי של שאמס א-דין. אביו של ג'נג, מיר טקין, וסבו חארם-א-דין, עלו לרגל אל מכה, ומסעותיהם תרמו רבות לחינוכו של ג'נג הצעיר.
מקס כריסטיאנסן
קריירת מועדונים
בקיץ 2018 חתם כריסטיאנסן בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.