cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נושאים באוטוביוגרפיות של מאיה אנג'לו
"נעלי הליכה"
חקירתה של אנג'לו את זהותה האפריקאית והאפרו-אמריקאית הייתה נושא חשוב באוטוביוגרפיה החמישית שלה, כל ילדי האל זקוקים לנעלי הליכה (1986). מקפרסון כינתה את נעלי הליכה "תערובת של זיכרונה האישי של מאיה אנג'לו ומסמך היסטורי של התקופה בה נוצר זיכרון זה", ראשית שנות השישים. הייתה זו הפעם הראשונה בה אמריקאים שחורים רבים הצליחו לראות את אפריקה בצורה חיובית, בין היתר בזכות עצמאותה של גאנה ועצמאותן של מדינות אפריקאיות אחרות, כמו גם הופעתם של מנהיגים אפריקאים כמו קוואמה נקרומה. גאנה הייתה "מרכז הרנסאנס התרבותי האפריקאי" והפאן-אפריקניזם בתקופה זו. הבריתות והיחסים עם האנשים שפגשה אנג'לו בגאנה תרמו לזהותה ולצמיחתה. חוויותיה כגולה עזרו לה להשלים עם עברה, ובסוף הספר היא מוכנה לחזור לאמריקה עם הבנה מעמיקה יותר של החלקים האפריקאים והאמריקאים בדמותה. מקפרסון כינתה את ההקבלות והקשרים שתיארה אנג'לו בין אפריקה לאמריקה כ"תודעה כפולה" שלה, אשר תרמו להבנתה את עצמה.
בנעלי הליכה, אנג'לו מזהה קווי דמיון בין תרבות אפריקאית לתרבות אפרו-אמריקאית: שירי העצב, הצעקות והבשורות שגדלה איתם באמריקה "מהדהדים את המקצבים של מערב אפריקה". מרסיה אן גילספי ועמיתיה, שכתבו ב"A Glorious Celebration", ספר שפורסם בשנת 2008 לרגל יום הולדתה ה-80 של אנג'לו, קבעו כי אנג'לו זיהתה את הקשרים בין התרבות השחורה האפריקאית והתרבות השחורה האמריקאית, כולל משחקי הילדים, הפולקלור, הדיבור והביטויים התרבותיים הלא מילוליים, האוכל, הרגישויות וההתנהגויות. גילספי קושרת בין התנהגויותיהן של דמויות אם אפריקאיות רבות, במיוחד נדיבותן, לבין מעשי סבתה של אנג'לו. באחד הקטעים המשמעותיים בנעלי הליכה, אנג'לו מספרת על מפגש עם אישה מערב אפריקאית שזיהתה אותה, על בסיס הופעתה, כחברה בקבוצת במבה במערב אפריקה. חוויות אלו ואחרות בגאנה הראו את בגרותה של אנג'לו, כאם המסוגלת להרפות מבנה הבוגר, כאישה שכבר אינה תלויה בגבר וכאמריקאית המסוגלת "לתפוס את שורשי זהותה" והאופן שבו השפיעו על אישיותה.
בנעלי הליכה משלימה אנג'לו עם עברה הקשה, הן כצאצאית של אפריקאים שנלקחו בכוח לאמריקה כעבדים והן כאמריקאית אפריקאית שחוותה הפרדה ואת הגזענות שבחוקי ג'ים קרואו. היא הביאה את בנה לגאנה כדי להגן עליו מפני ההשפעות השליליות של גזענות מכיוון שלא חשבה שיש לו כלים לעמוד בהן. לראשונה בחייהם, היא וגי בנה לא חשו מאוימים על ידי שנאת גזע בגאנה. נושא הגזענות היה עדיין נושא חשוב בנעלי הליכה, אבל אנג'לו התבגרה באופן התמודדותה עמו. כדברי האגן, אנג'לו "עדיין לא הייתה מוכנה לנער מעליה את יחסה הכאוב לדעות הקדומות, אך ניתן להבחין בסובלנות ואפילו בהבנה מסוימת". הדבר הוכח בהתייחסותה של אנג'לו ל"מעורבות של אפריקנים בסחר בעבדים, שהגיעה עד כדי רצח עם", דבר שלעיתים קרובות התעלמו ממנו סופרים שחורים אחרים או הציגוהו ככוזב. אנג'לו למדה ממלקולם אקס שיעור חשוב בנושא מאבק בגזענות: הוא השווה מאבק זה להר שנדרשים המאמצים של כולם כדי להתגבר עליו ולהגיע לפסגתו.
במהלך כתיבת נעלי הליכה למדה אנג'לו על עצמה ועל גזענות, אפילו במהלך סיבוב ההופעות הקצר שלה בוונציה ובברלין במסגרת העלאתו המחודשת של המחזה "השחורים" מאת ז'אן ז'נה, אותו ביצעה אנג'לו במקור בשנת 1961. היא התאחדה עם צוות השחקנים המקורי של ההצגה, החייתה את תשוקתה לתרבות וערכים אפרו-אמריקאים, ושמה אותם ואת סבלותיהם בפרספקטיבה כשהשוותה אותם עם ההיסטוריה של גרמניה, היסטוריה של דעות קדומות גזעניות ותוקפנות צבאית. ביטויי האלימות המילולית של סיפורי העם עלו במהלך ארוחת צהריים עם מארחיה הגרמנים וחברה ישראלית שלה, באופן שהשפיע והיה בעל משמעות עבור אנג'לו כמו אלימות פיזית - עד כדי כך שהיא חלתה. ניסיונה של אנג'לו עם הפשיזם באיטליה, הופעותיה עם שחקני ההצגה "השחורים" והתזכורות לשואה שחוותה בגרמניה, "עזרו [לעצב] ולהרחיב את חזונה המשתנה תדיר" בנוגע לדעות קדומות גזעניות, הבהירו את תפישותיה לגבי אפרו אמריקאים, ו"תרמו לכך שהיא שבה לתבוע את זכות הביטוי של עצמה, כמו גם להתפתחותה כאזרחית העולם".
גזענות
נושא הזהות נקבע מראשית סדרת האוטוביוגרפיות של אנג'לו, משורות הפתיחה בהציפור הכלואה, אשר "מנבאות את הפרויקט האוטוביוגרפי של אנג'לו: לכתוב את סיפורו של הסובייקט הנשי השחור המתפתח, על ידי סיפור מהלך התבגרותה והתהוותה של ילדה שחורה דרומית." אנג'לו וסופרות אחרות בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים השתמשו באוטוביוגרפיה כדי לדמיין מחדש דרכי כתיבה על חיי נשים וזהויות בחברה הנשלטת על ידי גברים. החוקרת הפמיניסטית מריה לורט יצרה קשר בין האוטוביוגרפיות של אנג'לו, אותן כינתה לורט "פיקציות של סובייקטיביות" ו"נרטיבים בגוף ראשון פמיניסטי", לבין נרטיבים בדיוניים בגוף ראשון (כמו "חדר הנשים" מאת מרילין פרנץ' ו"מחברת הזהב" מאת דוריס לסינג) שנכתבו באותה תקופה. שני הז'אנרים הציגו את המספרת כגיבורה והשתמשו ב"סימונן [של הגיבורות] על ידי אשליית הנוכחות". החוקרת יולנדה מ' מנורה הסכימה ואמרה כי אנג'לו שברה סטריאוטיפים של נשים אפרו-אמריקאיות על ידי תיאור הדימויים והסטריאוטיפים הללו, ואז הפרכתם, באופן שהיווה את הבמה להתפתחות זהותה של אנג'לו כפי שהיא מפגינה אותה באוטוביוגרפיה המאוחרת שלה.
כאישה שחורה, הדגימה אנג'לו את גיבוש זהותה התרבותית לאורך כל הנרטיבים שלה, והשתמשה בתפקידיה הרבים, בגלגוליה ובזהויותיה כדי לחבר בין שכבות הדיכוי באמצעות ההיסטוריה האישית שלה. אנג'לו הציגה עצמה כמודל חיקוי עבור נשים אפרו-אמריקאיות במובן רחב יותר, על ידי שחזור הדימוי של האישה השחורה באמצעות נושאים של כוח אינדיבידואלי ויכולת להתגבר. ביצירתה חקרה אנג'לו את הנשים שהשפיעו על התפתחותה וצמיחתה. לדברי מנורה, שלוש דמויות ב"הציפור הכלואה" - אמה של אנג'לו ויויאן, סבתה אנני הנדרסון וגברת פלאוארס (שעזרה לאנג'לו למצוא את קולה שוב לאחר שנאנסה), שיתפו פעולה כדי "ליצור שלישייה המשמשת כמטריצה הקריטית בה הילדה מטופחת ומתחזקת במהלך מסעה דרך הילדות, כילדה שחורה דרומית".
מטרתה המקורית של אנג'לו הייתה לכתוב על חייהן של נשים שחורות באמריקה, אך עבודתה הענפה תיעדה את העליות והמורדות בחייה-שלה. האוטוביוגרפיות של אנג'לו מספקות סקירה היסטורית של המקומות בהם התגוררה ואופן התמודדותה בהקשר של חברה לבנה גזענית. באוטוביוגרפיה השלישית שלה, שרים, מנגנים וחוגגים כמו בחג המולד, הדגימה אנג'לו בהצלחה את הצלחתה של הדמות האפרו-אמריקאית ליצור אינטגרציה פנימית וחיצונית כשהחלה לחוות אינטראקציות חיוביות יותר עם לבנים. בכרך השני של אנג'לו, האספו יחד בשמי, עסקה אנג'לו במשמעות היותה אישה שחורה בארצות הברית דרך עדשת החוויה הפרטית שלה.
משפחה
לדברי מקפרסון, העיסוק בנושא המשפחה והיחסים המשפחתיים בספריה של אנג'לו מתחיל ב"עיסוק במשפחה הגרעינית המסורתית" למרות העובדה שניסיונה של אנג'לו כולל הינטשות על ידי הוריה, כמתואר בהציפור הכלואה. אולם בסופו של דבר מושג המשפחה ביצירתה של אנג'לו מתרחב עד כי הוא כולל את המשפחה המורחבת, בה "אמון הוא המפתח להפגנת דאגה הנובעת מקרבה משפחתית". החוקרת מרי ג'יין לפטון סבורה כי יש להבין את מושג המשפחה לאור עקירתם של אנג'לו וביילי. תיאורם של יחסים משפחתיים קרובים ביצירתה של אנג'לו, כמו גם מערכות היחסים שלה עם הוריה ובנה (יחסים שאותם מסגרה לפטון כ"דפוס האם-ילד") היו נושא מאחד שקישר בין כל האוטוביוגרפיות של אנג'לו. האימהות הייתה נושא שחזר ונחקר דרך חוויותיה של אנג'לו כאם במשפחה חד-הורית, כבת וכנכדה. לפטון סברה כי בניית העלילה באוטוביוגרפיות של אנג'לו והתפתחות דמותה הושפעו ממוטיב האם / ילד ביצירתה של משוררת הרנסאנס של הארלם ג'סי רדמון פוזט.
החוקרת יולנדה מנורה סברה כי שלוש נשים ב"הציבור הכלואה" - "האם ההיברידית" של סבתה של אנג'לו, אמה וחברתה גברת פלאוארס - לימדו אותה איך להיות אמא לבנה גי. אף שסבתה של אנג'לו נפטרה בתחילת הסדרה, אנג'לו מצטטת אותה בהרחבה באוטוביוגרפיה השלישית שלה, שרים, מנגנים וחוגגים כמו בחג המולד. רצונה של אנג'לו להשיג חיים בטוחים לגי הניע אותה להתחתן עם טוש אנג'לוס בשרים, מנגנים וחוגגים, והניע גם רבות מהחלטותיה האחרות, בחירות העבודה שלה ויחסיה הרומנטיים. החוקרת סיפוקאזי קויאנה (Siphokazi Koyana) סברה כי בשל גזעה ורקעה הכלכלי של אנג'לו, "חווית האימהות שלה שזורה באופן בלתי נפרד בעבודה". לדברי קויאנה, "אימהות שחורה תמיד כללה עבודה". רשימת העיסוקים הארוכה של אנג'לו מעידה על האתגרים שעמדו בפניה, במיוחד כפי שמפורט באוטוביוגרפיה השנייה שלה האספו יחד בשמי. היא התמודדה כאישה עובדת ובו זמנית אם למתבגר, מה שהוביל אותה לעיתים קרובות להחלטות "מהירות וקלות". קויאנה קבעה כי רק לאחר שהצליחה לנצל הזדמנויות, כמו תפקידה בפורגי ובס, הצליחה אנג'לו לפרנס את עצמה ואת בנה גי באופן מלא, ואיכות חייה ותרומתה לחברה השתפרו. עם זאת, לא יכלה להצליח בלא שמשפחתה המורחבת תספק טיפול בבנה; למשל, היא השאירה את גי בטיפול סבתו למרות הסכסוך והאשמה שחוותה כתוצאה מכך (אם כי, כדברי קויאנה, האשמה מסוג זה אינה אלא ארטיפקט שהושלך עליה על ידי החברה הרחבה). דפוס זה קבעה אמה-שלה, כמתואר בהציפור הכלואה, כאשר השאירה את אנג'לו ואת אחיה בהשגחת סבתה של אנג'לו.
כותבות אוטוביוגרפיה שחורות כמו אנג'לו הפריכו סטריאוטיפים שסבו סביב אמהות אפרו-אמריקאיות, כמו "המגדלת המטריארכית", והציגו אמהות אלה כבעלות תפקידים יצירתיים ומספקים יותר. על פי החוקרת סונדרה אוניל, האוטוביוגרפיות של אנג'לו הציגו נשים שחורות באופן שונה מכפי שתוארו בספרות עד אז. אוניל טענה כי "אף אישה שחורה בעולמה הספרותי של אנג'לו איננה מפסידנית", וכי אנג'לו הייתה הדור השלישי של נשים אינטליגנטיות ובעלות תושייה שהתגברו על מכשולי הגזענות והדיכוי. לפי קויאנה, אנג'לו מתארת נשים ו"תיאוריות אודות האישה" בעידן של מעבר תרבותי, וספריה תיארו את ניסיונותיה של אישה שחורה אחת ליצור הערכה עצמית בריאה ולשמרה. חוויותיה של אנג'לו כאם חד-הורית ממעמד הפועלים ערערו על השקפות מסורתיות ומערביות של נשים וחיי משפחה, כולל המבנה המשפחתי הגרעיני. אנג'לו תיארה כוחות חברתיים, אסטרטגיות של הישרדות כלכלית וחוויות דיפרנציאליות של מבנה המשפחה.
מסעות
מסעות הם נושא מקובל באוטוביוגרפיה האמריקאית, מיתוס לאומי אמריקאי עממי. כך גם בנוגע לאוטוביוגרפיה האפרו-אמריקאית, שהתפתחה מתוך המסורת הנרטיבית של העבדים והושרשה בתרבות האמריקנית. כמו הנרטיבים שהתמקדו בחיפוש אחר שחרור מעבדות, כך גם אוטוביוגרפים מודרניים אפרו-אמריקאים כמו אנג'לו ביקשו לפתח "עצמי אותנטי" ואת החופש למצוא אותו בקהילתם. החוקרת יולנדה מ' מנורה כינתה את מוטיב המסע באוטוביוגרפיות של אנג'לו "נזילות". נזילות זו החלה בהציפור הכלואה והייתה מטאפורה לצמיחתה הפסיכולוגית של אנג'לו, שהושפעה מהעקירה והטראומה שלה לאורך כל הספר, חוויה שמנורה קובעת כי אנג'לו נזקקה לה: היא נזקקה לבריחה כדי לזכות בהתעלות. אנג'לו בנתה את הציפור הכלואה בשלושה חלקים: הגעה, שהייה ועזיבה, עם היבטים גאוגרפיים ופסיכולוגיים כאחד.
כפי שקבעה מקפרסון, "המסע לקראת מטרה רחוקה והחזרה הביתה - מסע שכרוך בהפלגה, בהישגיות ובחזרה - הם דפוסים אופייניים באוטוביוגרפיה השחורה." עבור אנג'לו, מסע זה לקח אותה מילדותה והתבגרותה, כמתואר בשני ספריה הראשונים, אל עולם המבוגרים. התפאורה בשתי האוטוביוגרפיות הראשונות של אנג'לו הוגבלה לשלושה מקומות (ארקנסו, מיזורי וקליפורניה), אך "ההגדרה נפתחת" בשרים, מנגנים וחוגגים לכדי הכללתה של אירופה, אליה נסעה לביצוע פורגי ובס. מקפרסון ראתה באוטוביוגרפיה השלישית של אנג'לו "סיור שטוף שמש בשנות העשרים של אנג'לו", מעבר משנים ראשונות שסימנו אכזבות והשפלה, אל העולם הרחב והקהילה הבינלאומית. תקופה זו תיארה כ"שנות שמחה", וכן כתחילת ההצלחה וההגשמה הגדולה של אנג'לו כבדרנית. לפטון הצהירה כי נרטיב המסע של אנג'לו בשרים, מנגנים וחוגגים, שהקיף כ-40 אחוז מהספר, העניק לספר את המבנה המאורגן שלו. עם זאת, תצפיותיה של אנג'לו על גזע, מין ומעמד הפכו את הספר ליותר מאשר נרטיב מסע. כאמריקאית שחורה, במסעותיה ברחבי העולם יצרה קשר עם בני לאומים ומעמדות רבים, וכך הורחבו חוויותיה אל מעבר למעגל הקהילה והמשפחה המוכרת שלה, והפכו את תובנותיה לגבי יחסי גזע למורכבות יותר.
מוטיב המסע הוא נושא חוזר בנעלי הליכה, כפי שמעידה כותרת הספר, אך המוטיבציה העיקרית של אנג'לו לחיות באפריקה, כפי שאמרה למראיין ג'ורג' פלימפטון בשנת 1990, הייתה "ניסיון לחזור הביתה". אנג'לו לא רק תיארה את מסעה כאישה אפרו-אמריקאית שמחפשת בית, אלא תיארה את מסעותיהם של יוצרים שחורים אחרים באותה תקופה, וגולים לבנים באירופה בשנות העשרים, בדומה לסופרים כמו ארנסט המינגוויי והנרי ג'יימס. בסוף נעלי הליכה מחליטה אנג'לו לחזור לאמריקה. היא קראה לעזיבתה "חופשה שנייה", והשוותה זאת לפעם האחרונה שהשאירה את בנה עם סבתו בשרים, מנגנים וחוגגים, כשהיה ילד, ולעזיבתם הכפויה של אבותיה העבדים את אפריקה. כפי שקבעה לפטון, "המסע של אנג'לו מאפריקה חזרה לאמריקה הוא במובנים מסוימים שיחזור של השלב ההיסטורי בו הועברו העבדים באכזריות בספינות ממערב אפריקה אל מה שמכונה העולם החדש". אף על פי שהאוטוביוגרפיה השישית של אנג'לו שיר מושלך לשמיים התרחשה במדינתה, מוטיב המסע נמשך.
נחש כיפה
נחש כיפה (שם מדעי: Macroprotodon cucullatus) הוא מין של נחש ממשפחת הזעמניים שאנדמי לאגן הים התיכון. הוא חי באלג'יריה, מצרים, ישראל, איטליה, לוב, מרוקו, פורטוגל, ספרד, ותוניסיה
מאפיינים
אורכו של נחש הכיפה 55 סנטימטר, ולו קשקשים חלקים. צבע גופו צהוב-אדמדם, לעיתים עם נקודות שחורות, ועל ראשו יש כתם שחור שנראה כמו כיפה ומכאן שמו. הוא חי ביערות ממוזגים, שטחים פתוחים, שדות, אזורי חקלאות ואף בתוך ערים. הוא פעיל לילה ואוכל לטאות קטנות, יונקים קטנים ולעיתים ציפורים קטנות וביצי ציפורים.
בעונת הרבייה, לאחר ההזדווגות הנקבה מטילה 2-6 ביצים מתחת לאבן או בתוך צמחייה עבה. הצעירים בוקעים לאחר 8 שבועות, כשאורכם נע בין 12 ל 16 סנטימטר. הארס שלהם חלש מאוד ולא מסוכן לבני אדם.
הד מורפולוגי
הד מורפולוגי (באנגלית: Morphological Echo) הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי, סלבדור דאלי.
היצירה צוירה בין השנים 1934–1936 והיא מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי שבסיינט פיטרסברג, במדינת פלורידה שבארצות הברית.
היצירה מתארת מבנה אדריכלי לא ברור, שפרטיו מועטים, ואולם מספר אלמנטים ביצירה מצוירים בפירוט רב. מבעד שער המבנה האדריכלי ניתן לראות דמות כלה רצה כשהיא מחזיקה חישוק גדול, ובמבנה המצוי ברקע התמונה ניתן לראות מעין פעמון או אישה הלובשת שמלה דמוית פעמון. צילה של האישה יוצר אף הוא צורה הדומה למראה האישה. במרכז התמונה סלע הדומה בצורתו (ומזכיר) את האישה הרצה. שם היצירה מתייחס לעובדה שהצל, והסלע מהווים הד צורני (מורפולוגי) לצורת האישה והחישוק.
היצירה שימשה השראה ליצירה נוספת של דאלי, באותו שם, אשר צוירה בשנת 1936. יצירה קטנה זו (מידותיה 30 על 33 ס"מ) מתארת שולחן ועליו שלושה אובייקטים, כאשר ברקע התמונה שישה אובייקטים המוצבים בשני טורים (שלושה אובייקטים בכל טור). גם יצירה זו מוצגת במוזיאון סלבדור דאלי.
פסגת רקלינג
פסגת רקלינג (באנגלית: Reckling Peak) היא פסגה מבודדת באזור ארץ אואטס שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 2,010 מטרים מעל פני הים.
מורנת רקלינג ממוקמת 15 קילומטרים ממזרח לפסגה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS), בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית.
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה בשנת 1964 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים (US-ACAN).
הפסגה נקראת על שמו של לוטטנט קומנדר דרולד ל. רקלינג (Darold L. Reckling), שהיה טייס בטייסת VX-6 של צי ארצות הברית בשנת 1961.
דז'יזק
דז'יזק (באוזבקית: Жиззах/Jizzax; ברוסית: Джизак; בפרסית: جیزک, תעתיק מדויק: ג'יזכ) היא עיר במזרח אוזבקיסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה כ-170 ק"מ דרום-מערבית לבירה טשקנט. דז'יזק הוקמה על דרך המשי. ב-1220 העיר נהרסה על ידי צבאו של ג'ינגיס חאן. במאות ה-14 וה-15 העיר שוקמה תחת מדינתו של טימור לנג והפכה למרכז אדמיניסטרטיבי ומסחרי חשוב. לקראת 1860 העיר הייתה מרכז של מחוז דז'יזק של אמירות בוכרה, אז התגוררו בעיר כעשרים אלף תושבים. ב-1868 על העיר הוטל מצור על ידי חיילי צבא רוסיה, העיר נכבשה כעבור 7 ימים ורוב מגיני העיר נטבחו לאחר הכיבוש. החל מ-1887 דז'יזק הייתה חלק ממחוז סמרקנד של האימפריה הרוסית. ב-1916 דז'יזק הייתה לאחד המרכזים של התקוממות נגד השלטון הרוסי.
דמוגרפיה
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר מונה 186,900 בני אדם.
מסדר דיית הזהב
מסדר דיית הזהב (ביפנית: 金鵄勲章, תעתיק: קינשי-קוּנשׁוֹ) היה מסדר באימפריה היפנית שנוסד ב-12 בפברואר 1890 על ידי הקיסר מוצוהיטו לזכרו של ג'ימו, הראשון בקיסרי יפן.
רקע
מסדר דיית הזהב היה עיטור צבאי אותו העניקו עבור אומץ לב, מנהיגות או פיקוד מופת בעת קרב.
המסדר הכיל שבע דרגות. חוגרים היו רשאים להתקבל לדרגות החמישית עד השביעית, נגדים לדרגות הרביעית עד השישית, קצינים זוטרים מהשלישית עד החמישית, קצינים אחרים מהשנייה עד הרביעית, וקצינים בכירים מהדרגה הראשונה עד השלישית.
בסך הכול הוענקו 1,067,492 עיטורי מסדר דיית הזהב, רובם בשתי הדרגות הנמוכות ביותר. ארבעים ואחת הוענקו בדרגה הראשונה ומאתיים ואחת בדרגה השנייה. בנוסף לעיטור קיבלו חברי המסדר אנונה לכל ימי חייהם, ובמשך שנה לאחר מותם קיבלה משפחתם את התשלום. אם נפטר האדם פחות מחמש שנים לאחר קבלת העיטור, קיבלה משפחתו את התשלום עד לסיום תקופת חמש השנים.
מסדר דיית הזהב בוטל על ידי המפקד העליון של כוחות הברית של יפן הכבושה ב-1947.
עיצוב
תג המסדר מציג דיה זהובה, שליחת האלים לפי הניהון שוקי, שסייעה לקיסר ג'ימו להביס את אויביו. הדיה המוזהבת עומדת על כוכב בעל שמונה פינות עם שלושים ושתיים קרניים אדומות מצופות אמייל. מתחת לדיה צלובים שני מגני סמוראים, מצופים אמייל כחול, עם שתי חרבות צהובות צלובות בעלות ניצבי כסף. משני הצדדים מופיעים דגלים אדומים הנושאים את סמל השינטו.
התג היה מצופה זהב בדרגות הראשונה עד החמישית, ומצופה כסף בשתי הדרגות הנמוכות ביותר. הוא היה תלוי על סרט בצבע כחול-ירוק בעל שוליים לבנים, והיה נתלה כאבנט על כתף ימין עבור הדרגה הראשונה, על הצוואר בדרגות השנייה והשלישית, ועל צד שמאל של החזה עבור שאר הדרגות.
הכוכב עבור הדרגות הראשונה והשנייה היה זהה לתג אך בעל קרניים אדומות וצהובות, ונענד על צד שמאל של החזה עבור הדרגה הראשונה, ובצד ימין עבור הדרגה השנייה.
יצחק קוב'ו
הרב יצחק ב"ר חזקיהו יוסף קוב'ו (ירושלים, ה'תק"ל (1770) – אלכסנדריה, כ"ד באב ה'תרי"ד, 1854) היה שד"ר והראשון לציון, מגדולי חכמי ירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
ביוגרפיה
רבי יצחק בן חזקיה יוסף קובו נולד בירושלים. בן למשפחת קובו משפחת רבנים ומנהיגי ציבור חשובה.
מספר מקורות מציינים שהחל לעסוק בכתיבה כבר בגיל 9.
יצא לתקופה מסוימת לפולין כנראה לטובת קבלת גלות על עצמו כפי שנהגו לעשות יחידי סגולה או לשם שליחות לעצמו בשל מצבו החומרי.
חתם בירושלים על אגרות שליחות רבות, הראשונה בהם כבר בשנת ה'תקנ"ג (1793). כמו כן נתן באותה שנה הסכמה להדפסת חידושי המאירי למסכת שבת. חתום גם על תקנות ירושלים.
בחזרתו לירושלים שימש בה כדיין. כמו כן שימש כראש ישיבת כנסת ישראל שהקים האור החיים וכן כראש ישיבת "בית יעקב פירירא" שהיו אז מהחשובות שבעיר ונתמכו בידי נדבנים מאיטליה. בין תלמידיו היו מגדולי ירושלים ביניהם נמנים ר' חיים חזקיהו מדיני ואף ר' יעקב שאול אלישר מציין ששימשו כשלושה חודשים בשנת 1830.
זמן מה ישב בחברון וחתם בה בשנת ה'תקפ"ח (1828) על איגרת השליחות של יוסף דוד עייאש שהיה מרבני קהילת שכם.
היה מראשי כוללות העדה הספרדית בירושלים ונמנה עם שבעת טובי העיר של הכולל.
ב-1836 לא היה בין 31 הרבנים שחתמו על כתב מינויו של הראשון לציון יהודה נבון כמוהו לא חתמו גם הרב אג"ן ור' יונה משה נבון.
ב-1837 היה בין חברי בית הדין הספרדי שחתמו על מכתב תמיכה לבנין בית הכנסת החורבה. וכן נתן כתב שליחות לרב זכריה זמירו.
איגרת השליחות האחרונה הידועה לנו שחתם עליה הייתה בשנת ה'תר"ט (1849).
בשנת ה'תר"ח (1848), עם פטירת החכם באשי ר' חיים אברהם גאגין, מונה במקומו לתפקיד הראשון לציון בגיל 78.
בשנת 1854 בשל מצבה הקשה של העדה בירושלים והתגברות הגעת עולים עניים אליה, הפצירו בו לצאת כשד"ר ללונדון ומצרים לגיוס כספים וזאת למרות גילו המופלג.
הרב קובו הצליח לגייס סכומים נכבדים במצרים אך באותה שנה חלה ונפטר בכ"ד באב ה'תרי"ד (1854) באלכסנדריה.
רבי חיים פלאג'י הספידו באיזמיר.
חיבר ספרים רבים. רובם נשמרו בכתבי-יד בגנזיו של נכדו הרב יצחק בדאהב בירושלים והתפרסמו בחלקם על ידו בקבצים "פרדס התורה והחכמה" ו"בציון וירושלים".
השאיר אחריו שתי בנות אסתר ולאה אמו של הרב יצחק בדאהב.
השינויים במדיניות ההנהגה הספרדית בראשותו
הרב יצחק קובו צידד בסיעתם של הרבנים לבית נבון עוד בזמן היותם בתפקיד הראשון לציון (1836-1842) והצטרף לכתביהם בהם הביעו תמיכה בפעילותיהם של הפרושים בכל הנוגע לבניין חצר החורבה, כמו כן פרסמו מכתבי תמיכה בשד"רים ראש"ז ואהרון זליג מן שפעלו במערב אירופה בניגוד לדעתו והסכמתו של ארגון הפקוא"מ. בשנת 1839 שיתפו פעולה עם הפרושים בירושלים בכל הקשור לתמיכה המלאה שהעניקו לתוכניותיו של משה מונטיפיורי לרכוש אדמות חקלאיות עבור יהודי הארץ. ובמכתב משותף של מנהיגי הספרדים והפרושים בירושלים בראשות הרבנים יונה משה נבון, יהודה נבון ויצחק קובו הם כותבים:
בשנת 1840 מופיע חתום לצד ראשי העדה הספרדית (המילת), בכתב בו הצהירו אף הם כי ר' שלמה זלמן צורף הוא אשר מיופה כוח היישוב היהודי לעמוד כנציגם בפני הקונסוליות המערביות בעת הייתה מחלוקת בדבר המינוי שכפה ארגון הפקידים ואמרכלים.
ב-1848 נפטר הראשון לציון הרב חיים אברהם גאגין, באותה עת נתחלקה העדה הספרדית בין סיעת בני משפחת נבון לסיעת גאגין ואף הייתה יריבות ביו הסיעות. עם פטירתו של הרב גאגין נתמנה לתפקיד הראשון לציון וחכם באשי הרב יצחק קובו. באותה עת טרם התאושש היישוב מהרעב שפקד אותו בשנת 1846 וסכומי חובותיו גדלו, בנוסף לקיומם של חובות עוד מתקופת מפעלי הבנייה של העדה בשנים 1834-1842. כמו כן עמד להיסגר בית החולים שהוקם על ידי העדה והחסידים בשנת 1844.
בשנת 1849 אישר בית המשפט המוסלמי בירושלים תפקיד חדש של משרת עוזר הרב הראשי, בשל "ריבוי ענייני העדה של ירושלים", אושר למנות למשרה זו את הרב בנימין מרדכי נבון ולמעשה הועברו לידיו הסמכויות המנהליות. הרב קובו שנפגע מהמהלך של מינוי סגן שקל אף לעזוב את ירושלים אך לבסוף וויתר. הרב בנימין מרדכי נבון נפטר ב-1851.
בתקופת כהונתו הוחלפו כל נאמני סיעת גאגין הן מהפקידות והן בקרב הרבנים והדיינים.
מדיניותו של הראשון לציון הקודם הרב גאגין התאפיינה בשמרנות והססנות שחששה מפני כל שינוי והכנסת חידושים באורחות חייו של היישוב, שינויים שרבים מהם באו במסגרת מוסדות מיסיונריים חדשים, לעומתם אנשי משפחת נבון והרב יצחק קובו החליטו להשתלב בתהליכים החדשים בעולם ולמעשה הם אלה אשר חוללו את המפנה ביחסה של עדת הספרדים אל נושא המודרניזציה והיצרנות ביישוב בארץ.
רק לאחר עלייתו של הרב קובו למשרת הראשון לציון החליטה ההנהגה הספרדית לאמץ את הצעותיו הישנות של מונטיפיורי לשיפור חיי היהודים בירושלים באמצעות הקמת מוסדות חינוך מודרניים בתי מלאכה ובית חולים.
80 מראשי ההנהגה הספרדית פנו אל מונטיפיורי בכתב בקשה להקים מוסדות לימוד כשרים וזאת כדי לענות על הצורך הקיים והחשש כי מבני הקהילה ייפנו ללא אלטרנטיבה למוסדות של המסיון. כך למעשה החלו לפעול בכמה אפיקים חדשים: לימוד מקצועות במסגרת בתי מלאכה, הקמת בית חולים והקמת מוסדות לימוד יהודיים בהם ילמדו שפות זרות כך יתנו מענה לצרכים מבלי לפגוע במסורת. ביוזמות אלה גם תמכו הפרושים ויוצאי גרמניה כר' אליעזר ברגמן ויהוסף שוורץ. לשם כך הסמיכו את מונטיפיורי ומינוהו ל"נשיא ארץ ישראל" ולאחראי על איסוף כספים עבורם באנגליה וביבשת אמריקה. והאיצו בו להירתם לעזרתם בחלון זמן זה בו ההנהגה אינה מתנגדת ליוזמותיו. עם זאת קמה התנגדות למהלכים אלה מצד קבוצה של רבנים יוצאי פולין שאף שלחו מכתב התנגדות למונטיפיורי. כמו כן קבוצה נוספת של יוצאי פולין שלחה מכתב בקשה בו תמכו ביוזמות ליצירת מקומות תעסוקה ומלאכה וכן הקמת בית חולים אך התנגדו לכל שינוי במוסדות החינוך מפני החשש מהשפעת ההשכלה והמודרנה. אותם רבנים אשכנזים פנו גם לפקוא"ם שיעזור להם להפעיל לחץ ולערב את רבני גרמניה לטובתם. אי ההסכמה והלחצים נגד יוזמות אלה גרמו למונטיפיורי להימנע מלהתערב ולקדם אותן באותן השנים.
מורגשטרן גם כותב שבתקופת הנהגתו של הרב קובו נפתרה אחת הבעיות החברתיות הכאובות ביותר שידעה העיר במאה ה-19 בנוגע למערכת היחסים העכורה ששררה בין העדה הספרדית לבין העדה המערבית-מוגרבית בירושלים.
זכויות להט"ב במדינות ברית המועצות לשעבר
ביוני 2018, בית הדין האירופי לצדק פסק כי מדינות החברות באיחוד האירופי (בהן המדינות הבלטיות) חייבות להעניק לזוגות חד-מיניים נשואים, כאשר לפחות אחד מבני הזוג הוא אזרח האיחוד האירופי, זכויות תושבות מלאות והכרה בחופש התנועה שלהם.
ב-11 בינואר 2019 קבע בית המשפט העליון בליטא כי יש להעניק לבני זוג חד-מיניים היתרי שהייה במדינה. מאז, הצעת חוק להכרה בהסכם קוהביטציה בין בני אותו המין תלויה ועומדת בסיימאס. הכרה מסוג זה עבור זוגיות חד-מינית החלה להיות נוכחת לראשונה בלטביה מאז ה-1 ביוני 2022 לאחר שב-12 בנובמבר 2020, בית המשפט החוקתי של המדינה  קבע כי חוקת לטביה  חייבת להעניק לזוגות חד-מיניים את ההטבות וההכרות המשפטיות שמעניק החוק הלטבי לזוגות נשואים בני המין השני, ונתן לבית המחוקקים והנבחרים הלטבי, הסאימה, עד 1 ביוני 2022 לחוקק חוק שמכיר באיחוד אזרחי בין זוגות חד-מיניים. בדצמבר 2021 קבע בית המשפט העליון שאם הסאימה לא יעביר את החקיקה לפני המועד האחרון ב-1 ביוני, זוגות חד-מיניים יהיו רשאים לפנות לבית משפט עבור הכרה בזוגיות שלהם וקבלת זכויות והטבות דומות לזוגות נשואים. לבסוף, הסאימה לא הצליח לאשר את החקיקה הנדרשת עד למועד האחרון. בעקבות זאת, מקרה האיחוד החד-מיני הראשון בלטביה הוכר על ידי בית המשפט המחוזי לעניינים מנהליים ב-30 במאי 2022.
לאחר מהפכת אוקטובר: 1933-1917
הממשלה של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית הפכה פעילות הומוסקסואלית לחוקית בדצמבר 1917, בעקבות התרחשות מהפכת אוקטובר וביטול הקוד המשפטי של רוסיה הצארית. באמצעות ביטול הקוד המשפטי הצארי, המפלגה הקומוניסטית הרוסית אפשרה פעילות הומוסקסואליות דה פקטו בעוד הקוד הפלילי הרוסי הסובייטי הראשוני לא הכיל הפללה של הומוסקסואליות בעוד שהנושא הושמט. עם זאת, ביטול החוק הצארי היה חלק מדחייה כוללת של חוקי האימפריה הרוסית, בעוד שהסובייטים מעולם לא נקטו בשום מסע להפחתת דעות קדומות נגד הומוסקסואליות.
התרת קיומם של יחסים הומוסקסואלים פרטיים בין מבוגרים בהסכמה חלה רק על הרפובליקה הרוסית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. הומוסקסואליות או כפי שכונתה "מעשה סדום" נותרה פשע באזרבייג'ן (ועברה אי-הפללה רשמית רק ב-1923), כמו גם ברפובליקות הסובייטיות הפדרליות הסוציאליסטיות בעבר-הקווקז ומרכז אסיה לאורך שנות ה-20. הפללות דומות נחקקו באוזבקיסטן ב-1926 וטורקמניסטן בשנה שלאחר מכן.
במפלגה הקומוניסטית עצמה בתקופה זו של שנות ה-20 היו גם כן חילוקי דעות מסוגים אלו לגבי היחס הסובייטי להומוסקסואליות - החל מקבלה לשלילה או אמביוולנטיות כלפי דעות לגבי הומוסקסואלים וזכויותיהם. חלקים ופלגים מסוימים של הממשלה הבולשביקית ניסו לשפר את הזכויות והתנאים הסוציאליים של הומוסקסואלים בהתבסס על רפורמות משפטיות נוספות ב-1922 וב-1923, בעוד שאחרים התנגדו למהלכים. נציב הבריאות ניקולאי סמשקו, בתחילת שנות ה-20, תמך במתן האמנציפציה ההומוסקסואלית "כחלק ממהפכה מינית" והכיל רפורמות מסוגים אלו לזכויות הומוסקסואלים בתחומי האזרח והרפואה. לדברי וויין ר. דיינס, חלקים מסוימים מהבולשביקים של שנות העשרים ראו באופן פעיל בהומוסקסואליות "מחלה חברתית שיש לרפא" או דוגמה ל-"ניוון בורגני", בעוד שבולשביקים אחרים האמינו שיש לקבלה מבחינה משפטית וחברתית בחברה הסוציאליסטית החדשה.
הבולשביקים ביטלו בנוסף את האיסורים המשפטיים הצארים על זכויות אזרחיות ופוליטיות הומוסקסואליות - במיוחד בתחום העסקת המדינה. בשנת 1918 מונה גאורגי צ'יצ'רין, הומוסקסואל גלוי, לקומיסר העם לענייני חוץ של הרפובליקה הרוסית (שר החוץ). ב-1923 מונה צ'יצ'רין גם לתפקיד קומיסר העם לענייני חוץ של ברית המועצות, תפקיד אותו מילא עד 1930. בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20 הממשל הסובייטי והקהילה המדעית גילו עניין רב במחקר מיני, אמנציפציה מינית ואמנציפציה הומוסקסואלית. בשנות ה-20 שלחה ברית המועצות נציגים מקומיסריון הבריאות, בראשות קומיסר הבריאות סמשקו, בינואר 1923, למכון הגרמני לסקסולוגיה, וכן למספר כנסים בינלאומיים בנושא מיניות אנושית בין השנים 1921 ו-1930 שם הביעו תמיכה בהתרתם של יחסים הומוסקסואלים מבוגרים, פרטיים ובהסכמה, ושיפור הזכויות ההומוסקסואליות בכלל העמים. הן ב-1923 והן ב-1925 פרסם ד"ר גריגוריי בטקיס, מנהל המכון להיגיינה חברתית במוסקבה, את דו"ח "המהפכה המינית ברוסיה" שקבע כי הומוסקסואליות היא "טבעית לחלוטין" וכי יש "לכבד אותה מבחינה משפטית וחברתית". בברית המועצות עצמה ראו בשנות ה-20 התפתחויות במחקר הסובייטי הרציני על מיניות באופן כללי, לעיתים בתמיכה ברעיון המתקדם של הומוסקסואליות כחלק טבעי מהמיניות האנושית - כגון עבודתו של ד"ר בטקיס לפני שנת 1928. משלחות ומחקרים אלה נשלחו, אושרו ונתמכו על ידי הקומיסריון לבריאות העממי תחת הקומיסר סמשקו.
עם זאת, בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 השתנתה המדיניות והגישה הסובייטית לגבי הומוסקסואליות וזכויות הומוסקסואלים, לצד תגובת נגד חברתית נרחבת יותר בכלל ברית המועצות. יחד עם הדיכוי המוגבר של מתנגדים פוליטיים ולאומים שאינם רוסים תחת שלטונו של יוסיף סטלין, נושאים וסוגיות להט"ב התמודדו עם צנזורה ממשלתית רשמית גוברת, ומדיניות נוקשה יותר באופן אחיד ברחבי ברית המועצות כולה. הומוסקסואליות סומנה רשמית כמחלה והפרעה נפשית בסוף שנות ה-20 בייחוד במהלך התקופה שבין השנים 1927-1930. באווירה זו צמצם הקומיסר סמשקו את תמיכתו בזכויות הומוסקסואליות וד"ר בטקיס וחוקרי מין אחרים דחו (ב-1928) את הדיווחים המדעיים הקודמים שלהם על הומוסקסואליות כחלק ממיניות אנושית טבעית. מהלכים אלו התרחשו בעקבות נטיות סובייטיות קודמות בחלקים של הקהילות הרפואיות והבריאותיות, בהם בתחילת שנות ה-20, לסווג הומוסקסואליות, אם לא כפשע, אז כדוגמה למחלה נפשית או פיזית. דוגמאות מוקדמות יותר לסוג זה של יחס סובייטי נוקשה כלפי הומוסקסואליות כוללות את הדו"ח משנת 1923 של הקומיסריון לבריאות העממי בשם "חיי המין של הנוער העכשווי" שחיבר יזרעיל גלמן, שקבע כי "המדע התבסס כעת, בדייקנות שמוציאה כל ספק, שהומוסקסואליות אינה רצון רע או פשע אלא מחלה. עולמו של הומוסקסואל זכר או נקבה מעוות, הוא זר למשיכה המינית הרגילה שקיימת באדם נורמלי" - העמדה הרשמית אשר חלה מסוף שנות העשרים של המאה הקודמת.
מאמר מאת האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה משנת 1930 שנכתב על ידי המומחה הרפואי סרייסקי (מבוסס על דו"ח שנכתב בשנות ה-20) מסכם הומוסקסואליות בברית המועצות באומרו כי:
שלטון סטלין: 1933–1953
ב-1933 הממשלה הסובייטית, תחת שלטונו של יוסיף סטלין, הפלילה מחדש קיום פעילות הומוסקסואלית. ב-7 במרץ 1934 נוסף סעיף 121 לקוד הפלילי, עבור ברית המועצות כולה, שאסר במפורש הומוסקסואליות גברית, עם עונש של עד חמש שנות עבודת כפייה בכלא למורשעים. עם זאת, לא היו חוקים פליליים לגבי הומוסקסואליות נשית (לסביות). בתקופת המשטר הסובייטי, משקיפים מערביים האמינו שבין 800 ל-1,000 גברים נכלאו מדי שנה על רקע סעיף 121. הסיבה המדויקת לחקיקת ההפללה של פעילות הומוסקסואלית עדיין נותרה במחלוקת מסוימת.
הממשלה הסובייטית עצמה אמרה מעט מאוד בפומבי על השינוי בחוק, ונראה כי מעטים היו מודעים לכך שהוא קיים. בשנת 1934, הקומוניסט הבריטי הארי ווייט כתב מכתב ארוך לסטלין בו גינה את הסעיף, ואת מניעיו הפוגעניים בו הציב עמדה מרקסיסטית נגד דיכוי הומוסקסואלים כמיעוט חברתי, והשווה הומופוביה לגזענות, שנאת זרים וסקסיזם. עם זאת, מכתבו לא נענה רשמית.
כמה שנים מאוחר יותר ב-1936, הגיב קומיסר המשפטים העממי ניקולאי קרילנקו בפומבי לגבי תכליתו של הסעיף הפלילי האנטי-הומוסקסואלי באומרו:"'אז מי הם עיקר האנשים שלנו במקרים מסוג זה? הם מעמד הפועלים? לא! אלה חוליגנים חסרי מעמד. חוליגנים חסרי מעמדות, בין אם משרירי החברה, או משרידי מעמד המנצלים. אין להם לאן ללכת. אז הם לוקחים - פדרסטים, יחד איתם, לידם. בתירוץ הזה, בחוליגניזם הסודי המסריח הזה מתרחש גם סוג אחר של פעילות - פעילות אנטי-מהפכנית'."
דה-סטליניזציה ואילך: 1953–1991
לאחר שיוסיף סטלין עלה לשלטון, הומוסקסואליות הפכה לנושא טאבו שאינו ראוי לתיאור פומבי, הגנה או דיון. סובייטים הומוסקסואלים וביסקסואלים (גברים או נשים) שרצו לכהן בתפקיד בתוך המפלגה הקומוניסטית היו צפויים להינשא לאדם מהמין השני, ללא התייחסות לנטייתם המינית האמיתית, ולנהל מערכת יחסים הטרוסקסואלית כפויה. דוגמה בולטת לתופעה הייתה במאי הקולנוע הסובייטי סרגיי אייזנשטיין, אשר ניהל חיים כפולים בעודו נשוי לאישה אך ניהל מערכות יחסים רומנטיות עם גברים, והפיק סרטים שהנעימו פוליטית את גחמותיו של סטלין. לאחר מותו של סטלין ב-1953, הוא הוחלף בניקיטה חרושצ'וב, שהמשיך בליברליזציה של חוקי עידן סטלין בנוגע לנישואים, גירושים והפלות, אם כי הסעיף הפלילי נגד הומוסקסואליות נותר במקומו בחוק. ממשלת חרושצ'וב האמינה כי בביטול החוק הפלילי נגד הומוסקסואליות, הנטייה הרומנטית בין הגברים הנאשמים אשר התרחשה בסביבות בתי הסוהר תתפשט לאוכלוסייה הכללית לאחר שחרורם מתקופתו של סטלין. בעוד שממשלת סטלין שילבה בין הומוסקסואליות לפדופיליה, ממשלת חרושצ'וב שילבה בין הומוסקסואליות לבין התנהגות מינית מצבית, לעיתים כפויה, בין אסירים גברים.
בשנת 1958 שלח משרד הפנים מזכר סודי לרשויות אכיפת החוק והורה להם להגביר את האכיפה של החוק הפלילי נגד הומוסקסואלים. עם זאת, במהלך שנות ה-50 המאוחרות - תחילת שנות ה-60, אלין מוסבי, כתבת זרה ברוסיה באותה תקופה, ייחסה גישה ליברלית יותר לממשלת חרושצ'וב לאור העובדה כי ראתה זוגות הומוסקסואלים בפומבי, מצב אותו תיארה כלא נדיר לראות "גברים הומוסקסואלים מחכים מחוץ לתיאטראות מסוימים בעודם מחפשים דייטים רומנטיים עם אמנים גברים".
מדריך "סקס סובייטי" משנת 1964 הורה: "עם כל האמצעים העומדים לרשותם, הומוסקסואלים מחפשים וזוכים באמונם של צעירים. ואז הם ממשיכים לפעול. אל תאפשרו להם בשום פנים ואופן לגעת בכם, יש לדווח על אנשים כאלה מיד לאוכפים המנהליים כדי שניתן יהיה להוציאם מהחברה".
למרות הדוגמאות הנדירות הללו, של התקיימותן של מערכות יחסים בין זוגות מאותו המין בעידן הסובייטי, אלפי אזרחים נכלאו באשמת הומוסקסואליות והצנזורה הממשלתית על הומוסקסואליות וזכויות הומוסקסואלים לא הואטה עד תחילת שנות ה-70, מה שהחל לאפשר קיום של הצהרות קצרות בנושאים. מונולוג פנימי קצר על הומוסקסואליות במוסקבה נכלל בספרו של ונדיקט ירופייב, מוסקבה פטושקי (1973). מאז שלטונו של סטלין, האישור הציבורי הראשון לפרסום זכויות עבור הומוסקסואלים היה הצהרה קצרה וביקורתית על סעיף 121 הקוראת לביטולו, שנאמרה בספר הלימוד של החוק הפלילי הסובייטי (1973). התייחסויות אלו אופיינו כהצהרות קצרות ברומן או בספר לימוד ונעשו על ידי הטרוסקסואלים. הסופר ויקטור סוסנורה הורשה לכתוב על כך שראה שחקן הומוסקסואלי מבוגר נרצח באכזריות בבר בלנינגרד בספרו "ההולנדי המעופף" (1979), אם כי הוא הותר לפרסום רק בגרמניה המזרחית.
הסופר ההומוסקסואל הרוסי יבגני חריטונוב הפיץ ספרות להט"ב באופן בלתי חוקי בברית המועצות לפני שמת מאי-ספיקת לב ב-1981. הסופר גנאדי טריפונוב שירת כ-4 שנים של עבודת כפייה על הפצת שיריו ההומוסקסואלים ועם שחרורו, הורשה לחזור לכתוב ולפרסם את שיריו רק אם נמנע מלתאר התייחסות כלפי הומוסקסואליות. בשנת 1984, קבוצה של הומוסקסואלים רוסים נפגשה וניסתה לארגן ארגון רשמי למען קידום זכויותיהם. עם זאת, פעילותם הופסקה במהירות על ידי ארגון הביון והמשטרה החשאית של הק.ג.ב. רק מאוחר יותר בתקופת החלתה של מדיניות הגלאסנוסט הותר דיון ציבורי על אי-הפללתה מחדש של פעילות הומוסקסואלית פרטית בהסכמה ברחבי המדינה.
סקר שנערך ב-1989 דיווח כי הומוסקסואלים היו הקבוצה השנואה ביותר בחברה הרוסית בעוד 30% אחוז מהנשאלים סברו כי "יש לחסל הומוסקסואלים". בסקר דעת קהל משנת 1991 שנערך בצ'ליאבינסק 30% אחוז מהנשאלים בגילאי 16 עד 30 סברו שיש "לבודד הומוסקסואלים מהחברה", 5% אחוזים סברו שיש "לחסל אותם", 60% אחוז היו בעלי גישה "שלילית" כלפי הומוסקסואלים ו-5% אחוזים תייגו את נטייתם המינית כ-"אומללה".
בין 1989–1990 הורשה להתקיים ארגון לזכויות הומוסקסואלים במוסקבה בראשות יבגניה דבריאנסקאיה בעוד ניתן לכתב רומן קלינין אישור לפרסם את העיתון ההומוסקסואלי "Tema".
אלן אמט ראנד
אלן אמט ראנד (Ellen Emmet Rand; 4 במרץ 1875 - 18 בדצמבר 1941) הייתה ציירת ומאיירת אמריקאית. היא התמחתה בדיוקנאות, ציירה למעלה מ-500 יצירות במהלך הקריירה שלה, כולל דיוקנאות של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, האמן אוגוסטוס סן-גאודנס, ובני דודיו הנרי ג'יימס וויליאם ג'יימס. רנד למדה בבית הספר לאמנות בקוולס בבוסטון ובליגת הסטודנטים לאמנות בעיר ניו יורק והפיקה איורים למגזין "ווג" ול"הרפר וויקלי".
ביוגרפיה
אלן אמט ראנד הייתה השלישית משישה ילדים שנולדו לאלן ג'יימס טמפל אמט וכריסטופר טמפל אמט. אלן נולדה בסן פרנסיסקו אך עברה לניו יורק לאחר מות אביה בשנת 1884. היא נישאה לוויליאם בלנארד ראנד בשנת 1911 ונולדו לה שלושה בנים. הסטודיו הראשי של ראנד היה בעיר ניו יורק, אך היא גם עבדה בסליסבורי, קונטיקט, שם התגוררה משפחתה.
רנד למדה אצל דניס מילר בונקר בבית הספר לאמנות של קוולס בבוסטון. בשנים 93–1889 נרשמה לשיעורים בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק. לאחר מכן למדה ראנד בבית הספר לאמנות בקיץ אצל ויליאם מריט צ'ייס. הארי מקוויקר, עורך מגזין ווג, ראה את עבודתה בתערוכה של בית הספר הקייצי וביקש ממנה לצייר למגזין. היא גם איירה למגזינים ״הארפר וויקלי״ ול״הארפר'ס בזאר״. בשנת 1896 נסעה ראנד לאנגליה. היא חזרה לארצות הברית בשנת 1898 ואז נסעה לפריז ללמוד אצל מקמוני. שם למדה גם עמיתתה האמנית האמריקאית מרי פוטה. ראנד חזרה לעיר ניו יורק בשנת 1900 והחלה את קריירת הציור שלה ברצינות.
ראנד מיקדה את האנרגיה והתפוקה שלה בציור דיוקנאות של החברה הגבוהה, נשות החברה, פוליטיקאים, מדענים, פרופסורים, עורכי דין ואמנים בארצות הברית.
מבחינת הפוליטיקאים היא טענה שהתחילה עבודה על דיוקנו של הנשיא תאודור רוזוולט, אבל היא "נאלצה לוותר עליו. 'זה היה מגוחך,' היא נזכרה. 'הוא לא יכול היה לשבת בשקט - במיוחד עם ילדים שנכנסים אליו מהסטודיו עם נחשים ועכבישים.'" עם זאת, רנד השלימה שלושה דיוקנאות של הנשיא פרנקלין רוזוולט, כולל דיוקנו הנשיאותי הרשמי. היא הייתה האמנית השנייה שהוזמנה להפיק דיוקן נשיאותי. לאחר מותו הועבר הדיוקן לאחוזת רוזוולט ולספריית FDR בהייד פארק, ניו יורק. לא ברור בדיוק מדוע בוצע מהלך כזה, אם כי ישנם מכתבים שהוחלפו בין הנשיא הארי טרומן לגברת הראשונה אלינור רוזוולט בנוגע להעברת הדיוקן. לאחר מכן שימש דיוקן אחר כדי להחליף את עבודות ראנד בבית הלבן. בשנת 2004 דווח שהדיוקן נעדר מהספרייה.
רנד ציירה גם שלושה מזכירי המדינה האמריקאית - ג'ון מילטון היי, אליהוא רוט והנרי לואיס סטימסון.
פרסים
ראנד הייתה האישה הראשונה שהוענקה לה מדליית זהב של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
היא זכתה לשבחים על דיוקנה של דונלד ט. ורנר (1921) בתערוכה השנתית של PAFA בשנת 1922.
ברבורים משתקפים בפילים
ברבורים משתקפים בפילים הוא ציור שמן על בד משנת 1937 של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי.
היצירה צוירה בתקופת בה צייר דאלי בשיטה הפרנואידית-קריטית.
היצירה מתארת שלושה ברבורים שוחים באגם, אשר השתקפותם במים יחד עם השתקפות העצים שמאחוריהם יוצרת דמויות של פילים עומדים. השתקפות הברבורים וצווארם דומה לראשי הפילים ואוזניהם, ואילו השתקפות העצים מדמה את רגלי הפילים.
בשמאל התמונה דמותו של אדם (ככל הנראה אדוארד ג'יימס, אחד מחבריו של דאלי) העומד בגבו לבעלי החיים בתמונה.
ספנסר לופרנקו
ספנסר רוקו לופרנקו (באנגלית: Spencer Rocco Lofranco; נולד ב-18 באוקטובר 1992) הוא שחקן קנדי.
ביוגרפיה
לופרנקו נולד בטורונטו, אונטריו ב-18 באוקטובר 1992, לרוקו (רוקי) סי לופרנקו, עורך דין, ולאיימי לופרנקו, זמרת אופרה. הוריו התגרשו כשהיה ילד. יש לו אח אחד גדול, סנטינו, והוא גדל בתורנהיל, אונטריו. הוא למד בבית הספר הצבאי של אקדמיית רוברט לנד מכיתה ט' עד כיתה יב'. לופרנקו מתגורר בוונקובר אורגון.
קריירה
ב-19 ביוני 2012 לוהק לופרנקו לתפקיד בקומדיה הרומנטית העצמאית "מידלטון". הוא כיכב לצד אנדי גרסיה וורה פרמיגה בסרט, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל ב-17 במאי 2013, ויצא במהדורה מוגבלת ובאמצעות וידאו לפי דרישה ב-31 בינואר 2014.
בשנת 2014, הוא השתתף בדרמת המלחמה לא נשבר של אנג'לינה ג'ולי בתור הארי ברוקס, לצד ג'ק אוקונל, פין ויטרוק ודונל גליסון. הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-25 בדצמבר 2014 על ידי סרטי יוניברסל. באותה שנה, הוא גם כיכב בסרט המותחן הקצר "בית", שכתב וביים ג'ון הנרי הינקל, כשגילם את התפקיד של מארק. בשנת 2015, הוא השתתף בסרט הפשע "דיקסילנד", לצד ריילי קיאו, כריס זילקה ופיית' היל. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל טרייבקה ב-19 באפריל 2015. הסרט יצא לאקרנים ב-11 בדצמבר 2015, במהדורה מוגבלת ובאמצעות וידאו על פי דרישה של IFC Films.
R U Still Down? (Remember Me)
הוא אלבום הסטודיו השני לאחר מותו של הראפר האמריקאי טופאק שאקור, ששוחרר בשנת 1997. למרות שזה האלבום השני ששוחרר לאחר מותו, הוא הראשון ששוחרר ללא מעורבותו של טופאק. האלבום היה הראשון שיצא בחברת התקליטים אמארו בדיור שבבעלות אמו, אפני שאקור. האלבום הניב 2 סינגלים מצליחים: "Do for Love" ו"I Wonder If Heaven Got a Ghetto", והגיע בסופו של דבר למעמד פלטינה 4 פעמים פחות מחודש לאחר יציאתו ואושר על ידי RIAA.
מידע על האלבום
עבודת האמנות מציגה מכתב של שאקור, ובו כתוב "שמור על האמונה, אני לא אאכזב אותך! אוהב, טופאק".
בכמה שירים מהאלבום טופאק מזכיר את חייו ברחובות אוקלנד ובקליפורניה בשירים כמו "Nothin' But Love" בזמן שהחל את הקריירה שלו, וכיצד הוא התחיל מנטליות "Thug Life" (חיי הבריון) ברחובות אלה. חלק רב מהשירים באלבום היו ללא עריכה נוספת וללא שינוי, וחלקם היו עם חיבורים של קטעים ואינסטרומנטליים חדשים.
הום סטיי
האפשרות של הום סטיי בדרך כלל מאפשרת היכרות טובה יותר עם אורחות החיים של האוכלוסייה המקומית ומעניקה למבקרים יותר הזדמנויות לשפר את מיומנויות השפה.
על אף שאירוח ביתי עשוי להתקיים בכל יעד ברחבי העולם, בפועל אפשרויות של הום סטיי פופולריות יותר במדינות מסוימות מאשר במדינות אחרות, בדרך כלל כתוצאה מכך שאותן המדינות השקיעו משאבים בכך לצורך פיתוח תעשיית התיירות שלהן.
בשל היותה חלופה זולה האפשרות של הום סטיי פופולרית במיוחד בקרב תרמילאים וסטודנטים.
אייר אסיה X
אייר אסיה X (באנגלית: AirAsia X) היא חברה לטיסות חסך מלזית, המהווה את הזרוע הבינלאומית של אייר אסיה. החברה מפעילה טיסות ארוכות טווח בין יעדים באסיה ואוקיאניה.
תולדות החברה
ב-17 במאי 2007 הודיע מייסד קבוצת אייר אסיה; טוני פרננדז, על כוונת הקבוצה להפעיל טיסות זולות ממלזיה לאוסטרליה. בהודעתו ציין פרננדז, כי חברת התעופה תמנע מלפעול בנמל התעופה של סידני, עקב עלותה הגבוהה של אגרת הנחיתה בנמל.
ב-10 באוגוסט 2007 טסה אייר אסיה X את טיסת הבכורה שלה מקואלה לומפור, לעיר גולד קוסט שבקווינסלנד.
באוגוסט 2007 הודיעה אייר אסיה, כי סר ריצ'רד ברנסון בעלי קבוצת וירג'ין, ירכוש 20% ממניות החברה, זאת על מנת לאפשר לאייר אסיה לרכוש מטוסים רחבי גוף, הנדרשים לטיסות בטווחים אלו.
בחודש יוני 2013, הונפקה החברה בבורסה המלזית. במהלך זה גייסה החברה 310 מיליון דולרים, אשר ישמשו להרחבת פעילותה באינדונזיה ובתאילנד.
צי המטוסים
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2019:
קישורים חיצוניים
מדיה וקבצים בנושא אייר אסיה X באתר Airliners.net
נחושית חולות
נחושית חולות (שם מדעי: Sphenops sepsoides) היא מין של חומט שניתן למצוא במצרים, ישראל, ירדן ולוב. בטבע היא חיה בערבות עשב, מישורים, מעיינות מים מתוקים, מדבריות חמים וחופים חוליים. נחושית החולות לא מטילה ביצים אלא משריצה ולדות חיים. היא פעילת לילה בקיץ ופעילת יום בחורף. היא חיה בדרך כלל מתחת לפני החול, באורח חיים מתחפר, ונעה תוך כדי "שחייה" בחול באמצעות הזזת גופה הארוך. נדיר מאוד לראות אותה מעל החול.
כאשר רוצים ללכוד אותה, אחת השיטות היא לחפור בבסיסו של שיח בדיונות, מאחר שהלטאה בורחת לתוך החול כאשר היא מאוימת. על מנת להתאים את הגוף לאורח חיים בחול, הגוף התארך מאוד והגפיים התקצרו בצורה קיצונית עד כדי כך, שהן כמעט לא קיימות.
הנחושית מאוימת על ידי איסוף, הרס סביבת מחיה ורעיית יתר של עדרים מקומיים, אך איומים אלה אינם משמעותיים בשבילה, ואוכלוסייתה יציבה. הנחושית אוכלת בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים אחרים. בעונת הרבייה הנקבה משריצה 5–10 ולדות חיים ואינה מטפלת בהם.
משה אבנימלך
משה אבנימלך (קניגשטיין; 13 ביולי 1899 - 17 בדצמבר 1971) היה פלאונטולוג וגאולוג ישראלי בעל שם בינלאומי, מחלוצי המחקר הגאולוגי של ישראל.
קורות חיים
ב-1916 חבר ליעקב חזן בכינון תנועת השומר הצעיר בפולין, בתום המלחמה בין פולין לרוסיה השתחרר והחל לתכנן את עלייתו לארץ ישראל, אך בינתיים נותר בפולין כיו"ר תנועת השומר הצעיר ועבד כמורה בגימנסיה העברית של רשת "תרבות" בוורשה. בשלב זה שינה את שם משפחתו מקניגשטיין לאבנימלך. ב-1922 מימש את תוכנית העלייה לארץ ישראל, ויחד עם חבריו למסע הגיעו דרך לבנון למטולה ב-1923.
לאחר הגעתו ארצה עבד בקיבוצי השומר הצעיר, בית אלפא ומשמר העמק, הוא עזב את הקבוצה בשל ניגודים בין השקפותיו לדינמיקה הקיבוצית, ועבד כחקלאי וכפועל בנין בחווה בעכו ובכפר תבור. היו תקופות שבהן היה מחוסר עבודה, ובהמשך הצטרף לקבוצה בקריית ענבים ועבד במחצבה ובבנין.
באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עלה לירושלים ועבד כמורה בסמינר למורים, בירושלים הכיר את צפורה אייזנר, אחות שעשתה את לימודיה בארצות הברית ובאה ארצה לעבוד ב"הדסה", הוא לימד אותה עברית והיא לימדה אותו בתמורה אנגלית, הם נישאו ולהם בת ושני בנים.
ב-1926 קיבל עבודה במחלקה החדשה לגאולוגיה שהוקמה אז באוניברסיטה העברית, כעוזרו של פרופ' יהודה ליאו פיקרד, בעבודתו זו חזר ללימודי הגאולוגיה שאותם השלים פורמלית כבר בגרמניה. ב-1933 נסע לצרפת והשלים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת גרנובל. כן שימש כמנהל "ארכיון הקדיחות", ונודע כמומחה לפלאונטלוגיה. הוא פרסם מאמרי מחקר רבים בישראל ובעולם בעברית, פולנית, גרמנית וצרפתית.
ב-1971 נפטר משה אבנימלך והוא בן 72, הוא נקבר בהר המנוחות. הוא הותיר אחריו את בתו רנה, ובניו: פרופ' יורם אבנימלך ומיכה אבנימלך שהיה עוזרו של שר האוצר פנחס ספיר והנספח הכלכלי של ישראל בניו יורק.
פעילות ציבורית
אבנימלך היה מעורה בסוגיות בציבוריות הישראלית: בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה ממקימי "שורת המתנדבים", פעל נגדכפייה דתית בישראל ולמען הפרדת הדת מהמדינה. ב-1961 חתם על גילוי דעת אנשי האקדמיה על "הפרשה" ב-1963 חתם יחד עם 25 פרופסורים מהאוניברסיטה העברית על קריאה לכנסת לבטל את הממשל הצבאי על ערביי ישראל ובאופן כללי פעל לקשירת קשר בין האוכלוסייה היהודית לערביי ישראל ולמתינות ביחס למדינות הערביות השכנות.
ב-1965 הצטרף למכתב הפרופסורים נגד כוונת גרמניה המערבית להחיל את חוק ההתיישנות על פשעי הנאצים. אחרי מלחמת ששת הימים התנגד לסיפוח השטחים מחשש שהדבר יוביל להנצחת הסכסוך ולהרס החברה הישראלית, לדידו. הוא היה בין חותמי התנועה לשלום וביטחון ב-1969, אך התנועה לא עברה את אחוז החסימה.
ספרים ותדפיסים
במקביל לעבודתו בהוראה, פעל אבנימלך להפצת ידע גאולוגי בציבור הרחב, הרבה להרצות בתחום זה ולכתוב בעיתונות הפופולרית לקהל שוחר טבע וידע. בין כתביו:
ביל גרייבס
ויליאם פרסטון גרייבס (באנגלית: William Preston Graves; נולד ב-9 בינואר 1953) הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנזס ה-43 בשנים 1995–2003.
ביוגרפיה
גרייבס נולד בסלינה שבקנזס, בן להורים שבבעלותם הייתה חברת הובלות. לאחר שהשלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת קנזס וסליאן עם תואר אקדמי במנהל עסקים, הוא עבד בתחום משאבי אנוש. בשנת 1986 נבחר גרייבס למזכיר המדינה של קנזס וב-1991 מונה לנציג ממשלות מדינות ארצות הברית במועצה הפדרלית למדיניות התחרות של ארצות הברית.
על פי חוקת קנזס המעגנת הגבלת כהונה עבור המושל, גרייבס לא התמודד לתקופת כהונה שלישית והוחלף בידי קתלין סבליוס, מועמדת המפלגה הדמוקרטית בינואר 2003. בראשית כהונתו שירתה לצדו שילה פראהם כסגנית המושל, אך ב-1996 מינה אותה למלא את מקומו של בוב דול בסנאט של ארצות הברית. לאחר מכן היה גרי שרר לסגנו ועמיתו למירוץ.
לאחר כהונתו כמושל שימש גרייבס כנשיא ומנכ"ל איגודי ההובלות האמריקאים – ארגון הסחר והבטיחות הלאומי של תעשיית ההובלות בארצות הברית. הוא מכהן במועצת המנהלים של "International Speedway Corporation", מוסד המקדם פעילויות בידור בספורט מוטורי בארצות הברית.
מבנה רך עם שעועית (תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים)
מבנה רך עם שעועית (תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים) הוא ציור שמן על בד של הצייר הסוריאליסטי הספרדי סלבדור דאלי. היצירה צוירה בשנת 1936, והיא מהיצירות הבודדות של האמן המתייחסות למלחמת האזרחים בספרד. היצירה מוצגת כיום במוזיאון פילדלפיה לאמנות בפילדלפיה שבארצות הברית.
היצירה מתארת את מלחמת האזרחים בספרד ואת העובדה שהמלחמה קרעה את גופה של המדינה. דאלי תמך בגנרל פרנסיסקו פרנקו ובצד הלאומני אשר פתח במלחמה, אולם התנגד למלחמה עצמה, והיצירה מתארת את סלידתו של דאלי מאירועיה האלימים של המלחמה. היצירה צוירה זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, ולפני האירועים האלימים ביותר, ומכאן שמה המאוחר "תחושה מוקדמת של מלחמת אזרחים".
דאלי תיאר את התמונה במילים אלה:
היצירה מתארת אדם קרוע שפניו מביעים כאב. רגלו של האיש ניצבת במקום בו צריכה להיות בטנו, וידו מחזיקה את הרגל התלושה. הראש ניצב על הרגל התלושה ממקומה. על ירך הדמות נוזלת שעועית מבושלת. בשמאל התמונה מונחת על הקרקע יד נוספת, ובסמוך לה דיוקנו של זיגמונד פרויד.
ברקע מצויר נוף האופייני לצפונה של ספרד.
הרכבת התחתית של קאזאן
הרכבת התחתית של קאזאן (ברוסית: Казанский метрополитен; בטטרית: Казан метросы - "קאזאנסקי מטרופוליטן") היא מערכת הסעת המונים הפועלת בעיר קאזאן מאז שנת 2005 והיא הרכבת התחתית הראשונה שהוקמה לאחר התפרקות ברית המועצות.
הרכבת התחתית בקאזאן נחנכה ב-27 באוגוסט 2005 בעת חגיגות 1,000 שנה לעיר קאזאן.
הרכבת הפכה למערכת הרכבת התחתית השביעית במספר בשטח רוסיה וה-15 במספר בשטחי ברית המועצות לשעבר.
היסטוריה
התוכניות הראשונות לבניית רכבת תחתית בקאזאן צצו כבר בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך יישומן נדחה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנות ה-60 שוב תוכנן לבנות מערכת רכבת תחתית ובשנת 1969 הוצגה תוכנית אב והחלו בחפירות בכמה מרובעי העיר, אך העבודות לא התקדמו מעבר לכך.
בשנת 1983 החלו הכנות מחודשות לבנייה, אך התפרקות ברית המועצות בלמה כל התקדמות בנושא ובשנת 1995 אף לא הופיעה העיר ברשימה הממשלתית של ערי מיליון ברוסיה שמתוכננת בהן בניית רכבת תחתית.
בשנת 1996 אישר נשיא רוסיה בוריס ילצין החלטה לבניית רכבת תחתית בעיר. בנייתה החלה בפועל ב-27 באוגוסט 1997 כשחפירת התעלות החלה במאי 2000. הבנייה התקדמה באופן אינטנסיבי בשנים 2003–2005. על הבנייה שקדה חברת קזמטרוסטרוי (Казметрострой) בסיוע מכון "קזגראז'דאנפרויקט" (Казгражданпроект) ובמימון מכון "לנמטרוגיפרוטרנס" (Ленметрогипротранс).
הרכבת התחתית החלה לעבוד באוגוסט 2005 כשנחנכה בטקס חגיגי בנוכחות נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבאייב ונשיא טטרסטן שינטימר שאימייב. הקו נחנך בתחילה באורך 7.1 קילומטר וכלל חמש תחנות. שעתיים לאחר הטקס, החלה הרכבת לעבוד באופן סדיר.
המערכת
אורכו של הקו הראשון של הרכבת ("הקו האדום") הוא 15.8 קילומטר. לאורך הקו פועלות 10 תחנות:
הנסיעה ברכבת מתבצעת בכרטיסי נסיעה חודשיים. עלות נסיעה בודדת מגיעה ל-25 רובלים (כ-1.50 ש"ח). כל שלטי ההכוונה ברכבת התחתית כתובים בשלוש שפות: טטרית, רוסית ואנגלית. מאז 2010 נשמעת הכריזה ברכבת בשלוש שפות אלו.
גיני (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
עין גנים (פירושונים)
{{פירושונים|
כתבי האר"י
כתבי האר"י או קבלת האר"י - הוא שם כולל לכל הספרים שנכתבו על ידי תלמידי האר"י בשמו, בעיקר על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל.
פעימת לב
{{פירושונים|
כתבי האר"י
הרקע
ב-1517 השתלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל. יהודים רבים, בהם ממגורשי ספרד התיישבו בצפת. המצב הכלכלי של יהודי צפת שפר עליהם, צפת הפכה למרכז רוחני שכלל  הוגים רבים ויצאה בה לאור ספרות עשירה. במאה ה-16 נכתבו יצירות רבות וחשובות בעיר, בהן "שולחן ערוך" של רבי יוסף קארו, "פרדס רימונים" של רבי משה קורדובירו, הפיוט לשבת "לכה דודי" שחיבר רבי שלמה אלקבץ.