cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמות האזרחים בארגנטינה
מלחמות האזרחים במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19
אף על פי שהמפלגה הפדרלית חוסלה, ממשיכי דרכם – הליברלים האוטונומיסטים – המשיכו להיאבק בנטיות של האוניטארים ושל ממשיכי דרכם – הליברלים תומכי מיטרה – לכפות את הדומיננטיות של בואנוס איירס על הרפובליקה.
שנות ה-70 המוקדמות
המושל הליברלי של קוריינטס והמנצח בקרב נייאמבה – סנטיאגו באייביינה – סיים את כהונתו זמן קצר לאחר הקרב, הוביל לבחירתו של אגוסטין פדרו חוסטו (Agustín Pedro Justo) בסוף 1871, והתמנה למפקד הצבא בדרום הפרובינציה. ימים מעטים לאחר מכן פרץ מרד ודסידריו סוסה (Desiderio Sosa) הדיח את חוסטו והתמנה למושל במקומו.
חוסטו נמלט לבואנוס איירס וביקש מהנשיא סרמיינטו להתערב בנעשה בקוריינטס, אך סרמיינטו סירב.
בקרב טבקו (Tabaco) ב-4 במרץ 1872 הביס סוסה את באייביינה, אך איפשר לכוחותיו לעזוב את קוריינטס; ובבחירות ניצחו האוטונומיסטים (ממשיכי דרכם של הפדרליים).
בסנטיאגו דל אסטרו, המושל מנואל טבואדה (Manuel Taboada), מתומכיו של הנשיא הקודם – ברטולומה מיטרה, העביר את השלטון לאלחנדרו מונטס (Alejandro Montes) שהחליט למשול מבלי לשתף את משפחת טבואדה, וכתוצאה מכך – מנואל טבואדה הדיח אותו ביוני 1871. אחת מיחידות צבא ארגנטינה ניסתה להחזיר את מונטס לתפקידו, אך בשל היעדר סיוע – הובסה.
מנואל טבואדה מת בספטמבר 1871, אך אחיו אנטוניו טבואדה (Antonio Taboada) והמושל אבסלון איבארה (Absalón Ibarra) המשיכו בדרכו. הם תמכו בבחירתו מחדש של מיטרה לנשיא בבחירות ב-1874, אך הוא הובס בידי ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda).
ההפיכה של 1874
מאז 1862 היו שתי מפלגות ליברליות: אחת מהן – המפלגה האוטונומיסטית – העלתה לנשיאות את דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ב-1868; והשנייה נקראה "הליברלית", שאפה לדומיננטיות יתר של בואנוס איירס, ובראשה עמד ברטולומה מיטרה.
בבחירות לבית הנבחרים ב-1874 ניצחה בבואנוס איירס האופוזיציה הליברלית, אך הרשות המחוקקת שינתה את התוצאות והעניקה את הניצחון למפלגה האוטונומיסטית, פרקטיקה מקובלת באותה תקופה.
הליברלים המתינו לתוצאות הארציות בבחירות לנשיאות שנערכו ב-12 באפריל 1874 שבהן ניצח המועמד האוטונומיסטי – ניקולאס אבז'אנדה.
משאושרו התוצאות בידי בית הנבחרים ב-18 ביולי 1874, ברטולומה מיטרה העמיד את עצמו בראש קשר. סרמיינטו ניסה למנוע הפיכה ולהעביר מתפקידם את המפקדים המזוהים עם מיטרה, אך מפקד הצי סירב לעזוב את תפקידו, פתח בהפיכה ב-23 בספטמבר 1874, ויחד עם מפקדים נוספים גייס כוח בן כ-5,000 איש בדרום הפרובינציה של בואנוס איירס שהפיקוד עליו עבר בהמשך לידי מיטרה עצמו.
כוח נוסף בפיקוד הגנרל חוסה מיגל ארדונדו (José Miguel Arredondo) התמרד בקורדובה, השתלט על בירת הפרובינציה, ומשם פנה למנדוסה וסן חואן ומינה שם מושלים נאמנים למיטרה בנובמבר 1874.
מיטרה פנה צפונה לכיוון בואנוס איירס, נתקל בכוח קטן של צבא ארגנטינה שהיה מצויד היטב ונחוש בלחימתו, הוא הובס בקרב לה ורדה (La Verde) ב-26 בנובמבר 1874, ונאלץ להיכנע כשבוע לאחר מכן.
ארדונדו תיגבר את כוחותיו והמתין לכוח של צבא ארגנטינה בפיקודו של הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) – לימים נשיא ארגנטינה – שאיגף והביס אותו ב-7 בדצמבר 1874.
מיטרה, ארדונדו וקציניהם נאסרו בידי הצבא, ואבז'אנדה הוכר כנשיא.
כישלונות והישרדות של תומכי מיטרה
אנטוניו טבואדה (Antonino Taboada) מסנטיאגו דל אסטרו ומושל הפרובינציה אבסלון איבארה (Absalón Ibarra) תמכו במיטרה ובניסיון ההפיכה, ולאחר דיכוייה אבז'אנדה הפעיל עליהם לחץ כדי לכפות את סמכותו גם בצפון המדינה, ואיבארה נאלץ להתפטר בדצמבר 1874.
בסוף מרץ 1875 הגיעו יחידות של צבא ארגנטינה לסנטיאגו דל אסטרו כדי לסייע לאופוזיציה לתפוס את השלטון; ולאחר שפרצו מעשי איבה הדדיים, בזיזות, וחיסולים – טבואדה גלה לסלטה, ונאמניו הובסו לחלוטין עד סוף יוני 1875.
באמצע 1875 – האוטונומיסטים והליברלים בבואנוס איירס כרתו ברית, אך זו לא באה לידי ביטוי בשאר הפרובינציות.
בסנטה פה פרץ מרד בראשות שני מושלים לשעבר – פטריסיו קוז'ן (Patricio Cullen) וניקאסיו אורוניו (Nicasio Oroño) – ובשיתוף שכירי חרב ממושבות שווייצריות ואחרות, ושכלל גם ניסיון השתלטות כושל על בית הממשל; ולבסוף קוז'ן הובס ונהרג בקרב לוס קאצ'וס (Los Cachos) ב-20 במרץ 1877.
בשנה שלאחר מכן, משנכנס סימון דה איריונדו (Simón de Iriondo) האוטונומיסט לכהונתו השנייה כמושל, היו מרידות ליברליות רבות שלא נשאו פרי.
בקוריינטס סירבו הליברלים להשתתף בבחירות של 1877, הם ארגנו בחירות חלופיות מטעמם, וכך כל מפלגה ניצחה לשיטתה ומינתה רשות מחוקקת ומושל. חילוקי הדעות התדרדרו למלחמה פנימית שגרמה לחלוקתה של קוריינטס בין שני המחנות, ולבסוף לניצחון הליברלים שכבשו את בירת הפרובינציה ב-30 ביולי 1877.
קוריינטס ובואנוס איירס יהיו הפרובינציות היחידות שיתנגדו לבחירה בחוליו ארינטינו רוקה (Julio Argentino Roca) כנשיא ב-1880.
המהפכה בבואנוס איירס ב-1880
ב-1880 הממשל הפדרלי "התארח" בעיר בואנוס איירס, שלגביה לא הייתה לו סמכות.
לאחר המהפכה הכושלת של מיטרה ב-1874 קמה קואליציית מפלגות בבואנוס איירס שב-1876 התייצבה מאחורי קרלוס טחדור (Carlos Tejedor) – אוטונומיסט שהיה מקובל על תומכי מיטרה – בתור מועמד לתפקיד מושל.
מנגד, הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) נחשב למועמד המוביל לתפקיד הנשיא הבא לאחר הצלחותיו בדיכוי המרידה של מיטרה ובכיבוש המדבר (השתלטות על דרום ארגנטינה ושטחים בצפונה שעד אז נשלטו בידי שבטי אינדיאנים).
הנשיא ניקולאס אבז'אנדה, לקראת סיום כהונתו, העביר חוק שהכריז על בואנוס איירס כעל עיר הבירה.
מלחמת האזרחים האחרונה
קרלוס טחדור, מושל בואנוס איירס, החל לחמש את תושבי העיר ולארגן אותם במיליציות, בניגוד לחוק מאוקטובר 1879 שאסר על כך ללא קבלת רשות מהנשיא. משניסה אחד מקציני צבא ארגנטינה למנוע פריקת נשק מאונייה בנמל – כוחותיו של הקולונל חוסה אינסנסיו ארייס (José Inocencio Arias) לא איפשרו לו להפריע לכך.
עוד קודם לכן, ב-4 ביוני 1880, הנשיא ניקולאס אבז'אנדה העביר את בירת בואנוס איירס לבלגרנו (Belgrano) – ישוב סמוך לבואנוס איירס שכיום הוא חלק ממנה – כולל הסנאט, בית המשפט ובית הנבחרים.
במקביל, אבז'אנדה הורה על קידום יחידות צבאיות לכיוון בואנוס איירס, ובתגובה המושל טחדור איחד את כל המיליציות מהפרובינציה לכוח צבאי אחד.
ב-17 ביוני 1880 פרץ קרב אוליוורה (Olivera) בין צבא ארגנטינה לחלק מאותן יחידות שנהנו מיתרון מספרי אך היו לא מאורגנות והובסו, אך התוצאה המעשית הייתה שהן נסוגו לכיוון העיר בואנוס איירס, ואילצו את הצבא לתקוף את העיר עצמה. המתקפה על בואנוס איירס החלה ב-20 ביוני 1880, ואף על פי שהיא נבלמה בידי מגיני העיר – הם סבלו מאבדות כבדות ומנזקים גדולים לרכוש, ומבחינה אסטרטגית – צבא ארגנטינה ניצח.
קוריינטס, שדה הקרב האחרון
הפרובינציה האחרונה בה נותר ממשל הנאמן למיטרה הייתה קוריינטס מאז ההפיכה ב-1878. משעמדו לפרוץ מעשי האיבה בבואנוס איירס בין טחדור לאבז'אנדה – קוריינטס הציעה לשלוח כוחות צבאיים לעזרת טחדור, הצעה נדיבה שקשה היה לה לממשה; ואילו בואנוס איירס הציעה לה סיוע בנשק, תחמושת וכסף.
כעבור מספר ימים כוחות מקוריינטס פלשו לאנטרה ריוס ותקפו מספר משמרות מקומיים. בתגובה, אבז'אנדה הורה על התערבות פדרלית, ובמהלך המחצית השנייה של יולי 1880 נכבשו הערים המרכזיות בפרובינציה.
המושל פליפה קברל (Felipe Cabral) נטש את בירת הפרובינציה בראש כוח צבאי, וכעבור מספר ימים מצא מקלט בפרגוואי. סגן המושל – חואן אסטבן מרטינס (Juan Esteban Martínez) – נסוג לכיוון צפון מערב וניגף בשני קרבות בסוף יולי (טקוארה קרנדי Tacuara Carendí) ובתחילת אוגוסט (איטוסאינגו, Ituzaingó).
האחרונה מבין השתיים הייתה הקרב האחרון במלחמות האזרחים הממושכות של ארגנטינה שנמשכו 66 שנים – מאז המרד של ארטיגאס ב-1814.
עדיין, יהיו מרידות בהן קוריינטס תיטול חלק, בשנות ה-90 של המאה ה-19 ושנות ה-30 של המאה ה-20, ואף יהיו בהן תנועות של כוחות צבאיים; אך לא ייערכו קרבות כבעבר.
הפדרליזציה של בואנוס איירס
ב-24 באוגוסט 1880, אבז'אנדה העלה את הצעת החוק שאושרה בקונגרס ב-21 בספטמבר ושלפיה בואנוס איירס הוכרזה כבירת הרפובליקה, הועמדה תחת פיקוח פדרלי, והוכרזה כישות פדרלית נפרדת מהפרובינציה.
חוק זה היה טעון אשרור הרשות המחוקקת של בואנוס איירס, לשם כך נערכו בחירות בפרובינציה בהן ניצחה המפלגה האוטונומיסטית הלאומית, והחוק אושר סופית בנובמבר 1880.
חודש לפני כן, חוליו ארחנטינו רוקה הפך לנשיא והשלים את יישום החוק, ובירת הפרובינציה עברה לעיר לה פלאטה שנוסדה לשם כך. כך התייצבה גם שיטת הממשל הפדרלית של ארגנטינה.
אצטדיון נלסון מנדלה ביי
אצטדיון נלסון מנדלה ביי (באנגלית: Nelson Mandela Bay Stadium) הוא אצטדיון כדורגל בפורט אליזבת שבדרום אפריקה. האצטדיון נבנה לרגל מונדיאל 2010 בו אירח מספר משחקים, לרבות המשחק על המקום ה-3. תפוסת האצטדיון היא 48,000 אנשים והוא מיועד, בנוסף לכדורגל, גם למשחקי רוגבי ולמופעי תרבות וקונצרטים.
על אף הדבר המשתמע אולי משמו, האצטדיון איננו קרוי ישירות על שם נלסון מנדלה, מנהיג דרום אפריקה שהוביל המאבק כנגד האפרטהייד, אלא על שם המחוז בו הוא נמצא - נלסון מנדלה ביי.
הקמת האצטדיון
קודם להקמת האצטדיון רמת התשתית הספורטיבית בפורט אליזבת, ובמחוז כולו, הייתה נמוכה בהרבה. עם היוודע דבר בחירתה של העיר לארח משחקים בטורניר המונדיאל נפלה ההכרעה שלא לשדרג את אצטדיון הרוגבי הקיים, בן הכ-34,000 מקומות, אלא לבנות אצטדיון חדש אשר יעמוד בתקנים הבינלאומיים.
האצטדיון החדש תוכנן להדמות מבחוץ לפרח ומיקומו, אשר שימש קודם לכן כפארק ציבורי ומגרש רוגבי, נבחר בשל הנוף לאגם נורת' אנד.
הבנייה החלה ב-2007 והסתיימה ב-2009. ב-4 ביולי אותה שנה נחנך האצטדיון ונערך בו משחק הכדורגל הראשון.
ירח (דמות מקראית)
יֶרַח הוא דמות מקראית. הוא בנו של יקטן ואחיהם של 12 אחיו: אַלְמוֹדָד, חֲצַרְמָוֶת, שָׁלֶף, אֲבִימָאֵל, הֲדוֹרָם, אוּזָל, דִּקְלָה, עוֹבָל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב.
ירח ככל הנראה היה שבט שהתגורר בדרום ערב, וכן יש טירה בתימן בשם יראח' ואחד האזורים בתימן נקרא וארח'. יש הסוברים שהוא התגורר באזור עומאן.
וילם דה פש
ביוגרפיה
דה פש היה תלמידו של קרל רוזייה, שהיה סגן הקאפלמייסטר של העיר בון. דה פש נשא לאישה את בתו של רוזייה, מריה אנה רוזייה.
דה פש היה פעיל באמסטרדם בין 1710 ל-1725. משנת 1725 עד 1731 שירת כקאפלמייסטר בקתדרלת אנטוורפן.
אחרי כן עבר ללונדון שם ניגן כסולן בקונצרטים וכנגן כינור בתזמורתו של הנדל בשנת 1746.
בשנים 1748–1749 ניצח על תזמורות שניגנו בגני מרילבון. הוא לא הופיע עוד אחרי שנת 1750.
יצירותיו כוללות אורטוריות כמו "יהודית" (1732) ו"יוסף" (1746), וכן מוזיקה קאמרית, קונצ'רטי ויצירות קוליות.
שתי האורטוריות נחשבו אבודות עד שנת 1980. אז נמצא עותק בכתב-יד של "יוסף" באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
המוזיקה של דה פש הושפעה מהאיטלקים, במיוחד אנטוניו ויוואלדי, ומהנדל.
ביקור מומים
ביקור מומים או ביקור הוא הכנה ובדיקה של קורבן לפני הקרבתו בבית המקדש.
אופן הביקור ומטרתו
לדברי רש"י הביקור הוא בדיקה שאין בבהמה מומים, שנמשכת ארבעה ימים וחוזרת על עצמה במהלך הימים: "ביקור, שלא יהא בו מום, מבקרין אותו כל ארבעה". המהר"ל בספר גור אריה מסביר שהבדיקה החוזרת נועדה לוודא שאין מומים בבהמה, כיוון שבבדיקה אחת לא תמיד רואים את כל מומי הבהמה. לעומת זאת הרמב"ם אינו מזכיר שצריכים לבדוק את הבהמה שוב ושוב במהלך ארבעת הימים, אלא יש לבדוק את הבהמה בתחילת ימי הביקור ובסופם: "אין פוחתין משישה טלאים המבוקרין בלשכת הטלאים שבמקדש, ויהיו מוכנים קודם יום הקרבה בארבעה ימים, ואף על פי שהיו מבקרין אותו מתחילה לא היו שוחטין את התמיד עד שמבקרין אותו שנייה קודם שחיטה לאור האבוקות".
מומים בקרבנות
בהמה שיש לה מום כלשהו פסולה להקרבה. בתורה הוזכרו מספר מומים: "עַוֶּרֶת אוֹ שָׁבוּר אוֹ חָרוּץ אוֹ יַבֶּלֶת אוֹ גָרָב אוֹ יַלֶּפֶת לֹא תַקְרִיבוּ אֵלֶּה לַה'... וּמָעוּךְ וְכָתוּת וְנָתוּק וְכָרוּת לֹא תַקְרִיבוּ לַה'". לא מדובר רק על מום הנחשב בימינו כנכות, אלא גם על פגמים חיצוניים קלים שמעוררים רושם מוזר, כגון חוסר פרופורציה בין איברים שונים.
במשנה ובתלמוד נדונו מומים אלו בהרחבה במסכת בכורות פרק ששי. בסיכומו של הרמב"ם נמנו שבעים ושלושה מומים. הכרת המומים וזיהוים הייתה מקצוע שדרש הכשרה ממושכת והסמכה מיוחדת, ובית המקדש העסיק אנשים שהתמחו בכך. בראשית ימי הבית השני ביטא הנביא מלאכי מחאה על הקרבת בעלי מום:
האם הביקור מעכב
נחלקו הראשונים בשאלה האם קרבן שטעון ביקור ארבעה ימים ולא ביקרו אותו, ולא היו בו מומים, כשר או פסול. מדברי התוספות נראה שאם לא ביקרו הקרבן פסול. לעומת זאת מדברי ראשונים אחרים נראה שהביקור אינו מעכב. וכך סוברים גם אחרונים רבים.
אצטדיון פרי סטייט
אצטדיון פרי סטייט (באנגלית: Free State Stadium), הידוע גם כ"וודאקום פארק", על שם נותנת החסות, הוא אצטדיון בבלומפונטיין שבפרובינציית פרי סטייט שבדרום אפריקה. האצטדיון משמש למשחקי רוגבי יוניון וכדורגל ובעל תפוסה של 48,000 צופים.
האצטדיון נבנה לקראת גביע העולם ברוגבי של שנת 1995. הוא היה שותף באירוח משחקי מונדיאל 2010, ולקראתם הורחב ונוספה לו קומת יציעים נוספת. כמו-כן, שודרגו התשתיות ואמצעי האבטחה והתקשורת. בימי שגרה האצטדיון משמש כביתן של קבוצות הרוגבי יוניון פרי סטייט צ'יטס וסנטרל צ'יטס, וכן של קבוצת הכדורגל בלומפונטיין סלטיק.
חוק התמודדות עם תופעת נטילת דמי חסות
חוק התמודדות עם תופעת נטילת דמי חסות (מכונה: חוק הפרוטקשן), הוא תיקון לחוק העונשין שנועד להתמודד עם תופעה בה בעלי עניין נוטלים דמי חסות מעסקים על מנת לשמור עליהם מפני פגיעה של עבריינים, בין שהם עבריינים אחרים ובין שהם נוטלי דמי החסות עצמם. התיקון מוסיף לחוק העונשין עבירות פליליות ספציפיות בנושא נטילת דמי חסות.
רקע להצעת החוק
בהסבר להצעת החוק נכתב:
הצורך בחוק שייאבק בתופעה
על פי הצעת החוק, דו"ח שנכתב בידי מרכז המחקר והמידע של הכנסת קובע כי עד 2023, מועד הצעת החוק, העמדה לדין בגין פעולות הכוללות נטילת דמי חסות התבצעה על בסיס סעיפי חוק הנוגעים לסחיטה בכוח, סחיטה באיומים, ונטילת נכסים לשם סחיטה. עוד מוצג בדו"ח שבשנת 2021 נפתחו 105 תיקים בגין עבירות פרוטקשן, כאשר ההשערה היא כי המספר האמיתי של מקרי נטילת דמי חסות עשוי להיות גבוה בהרבה.
הצעת חוק ההתמודדות עם נטילת דמי חסות מבקשת להגדיר את נטילת דמי החסות כעבירה שבצידה עונש מאסר חמור של בין חמש לעשר שנות מאסר. כמו כן הצעת החוק מבקשת לקבוע שהמעשה מהווה עוולה אזרחית, ולתת כלים בידי רשויות החוק לפי חוק איסור הלבנת הון וחוק מאבק בארגוני פשיעה לטיפול בתופעה. כמו כן, מוצע להחיל זכויות המעוגנות בחוק זכויות נפגעי עבירה גם על נפגעי עבירת נטילת דמי חסות.
טיסדדה
טיסדדה (בהונגרית: Tiszadada) הוא כפר גדול במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בה קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית טיסדדה קטנה עם השנים. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 2,565 תושבים ובשנת 2020 חיו בו רק 2,087 תושבים.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-14.
יהודי טיסדדה
יהודים התיישבו בטיסדדה במחצית השנייה של המאה ה-18. רובם התפרנסו כסוחרים ובעלי מלאכה, מקצתם עסקו בחקלאות ובדיג. הקהילה התארגנה עם יסוד החברה קדישא בסביבות שנת 1800, ובנוסף הפעילה גם אגודת נשים, חברת ש"ס ובית ספר.
בזמן הקרע ביהדות הונגריה בעקבות חילוקי הדעות בין חרדים למשכילים בקונגרס יהודי הונגריה בשנים 1869 ו-1868 הצטרפה הקהילה לזרם האורתודוקסי.
בזמן הטרור הלבן נכלאו כמה מיהודי טיסדדה במחנה הסגר ובשנת 1942 נשלחו 40 מיהודי טיסדדה לעבודות כפייה.
בסוף אפריל 1944, כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי טיסדדה לגטו נירג'האזה, מקום ריכוז יהודי האזור. בצפיפות וברעב שבגטו חלו רבים. ב-22 ביוני 1944 שולחו כל יושבי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
במפקד קהילות הונגריה שנערך בשנת 1944 נכתב בדף קהילת טיסדדה שבקהילה יש 175 חברים, מנהיג הקהל הוא שמואל שוורץ ורב הקהילה הוא הרב יעקב בריסק.
פצצה מונחית
פצצה מונחית (הידועה גם כפצצה חכמה) היא פצצה (בדרך כלל פצצת שימוש כללי) עליה מורכבת ערכת הנחיה הכוללת מחשב טיסה או חיבור למחשב המטיל וסנפירי זנב מתמרנים שבאמצעותם היא מתקנת את מסלולה וגולשת למטרה. יצירת תחמושת מונחית מדויקת הביאה לשינוי רטרואקטיבי של שמות של פצצות ישנות יותר ל"פצצות מטומטמות".
הנחיה מרחוק
הגרמנים היו הראשונים שהציגו תחמושת מדויקת (PGMs) בלחימה, תוך שימוש בפצצה מונחית פריץ X כדי לתקוף בהצלחה את ספינת הקרב האיטלקית רומא בספטמבר 1943. בשנות ה-60, הפצצה האלקטרו-אופטית הוצגה מחדש. הם היו מצוידים במצלמות טלוויזיה וסנפירים שבאמצעותם ינווט הפצצה עד שתתפצץ על המטרה. פצצות המצלמות שידרו "מבט עין של פצצה" של המטרה בחזרה למטוס שולט. לאחר מכן, מפעיל במטוס זה שידר אותות בקרה לסנפירים הניתנים לכיוון שהוצמדו לפצצה.
לייזר
בשנת 1962, צבא ארצות הברית החל במחקר על מערכות הנחיית לייזר ועד 1967 חיל האוויר האמריקאי ערך הערכה תחרותית שהובילה לפיתוח מלא של הפצצה הראשונה בעולם מונחית לייזר. כל הפצצות הללו פועלות במידה רבה באותו אופן, תוך הסתמכות על כך שהמטרה תהיה מסומנת על ידי מסמן מטרות לייזר על הקרקע או על כלי טיס. יש להם את החיסרון המשמעותי שהם לא שמישים במזג אוויר גרוע שבו לא ניתן לראות את תאורת המטרה, או שבו לא ניתן להשיג מציין יעד ליד המטרה. מייצב הלייזר שולח את האלומה שלו בסדרה של פולסים מוצפנים כך שלא ניתן לבלבל את הפצצה בלייזר רגיל, וכך גם מספר כוננים יכולים לפעול בסמיכות סבירה.
GPS
הלקחים שנלמדו במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הראו את הערך של תחמושת מדויקת, אך הם גם הדגישו את הקשיים בשימוש בהם - במיוחד כאשר הראות של הקרקע או המטרה מהאוויר נפגעה. בעיית הראות הלקויה אינה משפיעה על כלי נשק מונחי לוויין כגון JDAM העושים שימוש במערכת ה-GPS לצורך הנחיה. ניתן להשתמש בנשק זה בכל תנאי מזג האוויר, ללא כל צורך בתמיכה קרקעית. מכיוון שניתן לתפוס את ה-GPS, מערכת ההנחיה חוזרת לניווט אינרציאלי במקרה של אובדן אות GPS. ניווט אינרציאלי פחות מדויק באופן משמעותי.
מערכות הנחיה לווייניות צבאיות נוספות כוללות את גלונאס (רוסית), גלילאו (אירופאית), BeiDou (סינית), IRNSS (הודית) ומערכת לוויין אזורית קוואזי-זניט יפנית.
חומר הנפץ
פצצות חכמות מחולקות לשני סוגים סוג אחד הוא פצצה עם מערכת הנחיה מובנית והסוג השני הוא פצצה ועליה מרכיבים מערכת הנחיה כגון פצצות סימן 80 ומערכת ההנחיה ספייס.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה, פריץ X שהוזכר לעיל שימש בלחימה על ידי גרמניה הנאצית נגד ספינות, כפי שחיל האוויר האמרקאי היה עושה עם ה-Azon בפגיעה בגשרים ובמטרות אחרות שקשה לפגוע בהן, הן במערב אירופה והן בורמה. מאוחר יותר, ועדת המחקר הלאומית להגנה של ארצות הברית פיתחה את ה-VB-6 Felix, שהשתמש באינפרא אדום כדי להתבית על ספינות. בזמן שהוא נכנס לייצור ב-1945, הוא מעולם לא היה מבצעי.
מלחמת וייטנאם
השימוש המסיבי הראשון בפצצות חכמות היה בשנים האחרונות של מלחמת וייטנאם חיל האוויר האמרקאי השתמש בהן מכיוון שהעולם הפך לפחות סובלני לנפגעים אזרחיים, ומכיוון שניתן היה לפגוע במטרות קשות (כגון גשרים) ביעילות במשימה אחת; גשר Thanh Hoa ("הלסת של הדרקון") למשל הותקף שוב ושוב עם פצצות כבידה ללא תוצאות רק יעף הפצצה אחד עם פצצות מונחות הופל הגשר.
מלחמות המפרץ
השימוש הראשון בקנה מידה גדול בנשק חכם הגיע ב-1991 במהלך מבצע סערת מדבר כאשר הם שימשו את כוחות הקואליציה נגד עיראק. למרות זאת, רוב התחמושת שהוטלה באוויר במלחמה ההיא הייתה "מטומטמת", אם כי האחוזים מוטים בגלל השימוש הרב בפצצות מצרר שונות (לא מונחות).
1943 בגרמניה
1943 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה 72 שנות לאום.
הנהגה
ראש המדינה:
קאנצלר גרמניה:
הדורם
הֲדוֹרָם הוא דמות מקראית. הוא בנו של יקטן ואחיהם של 12 אחיו: אַלְמוֹדָד, חֲצַרְמָוֶת, שָׁלֶף, יֶרַח, אֲבִימָאֵל, אוּזָל, דִּקְלָה, עוֹבָל, שְׁבָא, אוֹפִר (אופיר), חֲוִילָה ויוֹבָב.
הדורם כנראה התגורר באזור תימן, וחוקרים מסוימים וגם רב סעדיה גאון השוו אותו לאזור בתימן הנקרא צ'מאר. יש חוקרים הסוברים שהדורם התגורר בתימן, איפה שנמצא כיום אהל אל-הדר.
פירוש השם הדורם הוא האל הדד רם.
אלכסיי קורז'וקין
אלכסיי קורז'וקין (ברוסית: Алексей Корзухин; 1835 – 1894) היה צייר ז'אנר רוסי.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחה של מחפשי זהב ליד יקטרינבורג. בצעירותו עבד במפעל רכבות מקומי ובמטבעה. הוא התחיל לצייר כשהיה עדיין ילד ולכן, בשנת 1858, הוא נכנס לאקדמיה האימפריאלית לאמנויות יפות, שם למד אצל פיוטר באסין ופיודור ברוני. בשנת 1861 הוענק לו מדליית זהב וקצבה עבור הוצאות נסיעה.
עם זאת, בשנת 1863, הוא הפך לחבר בקבוצת "מרד הארבעה עשר", קבוצת סטודנטים שהעדיפה את הריאליזם ומחו על התעקשותה של האקדמיה לצייר בסגנון קלאסי. הוא והאחרים פרשו מהאקדמיה, קיבלו את הכינוי "אמן סוג ב'". זמן קצר לאחר מכן הצטרף לקומונה אמנותית, ונשאר איתם עד שהתפרקו ב-1871. הוא גם הפך לחבר ב"אגודת תערוכות אמנות נודדות" (Peredvizhniki) ולימד רישום ב"חברה האימפריאלית למען עידוד האמנויות".
בשנת 1865, ציורו "התעוררות בבית הקברות בכפר" זיכה אותו בדרגת "אמן מהשורה הראשונה", ושלוש שנים לאחר מכן, הוא זכה בתואר "אקדמאי".
בנוסף לציורי חיי היום-יום יצר דיוקנאות ועבודות דתיות. אלה כוללים אייקונים ותיאורים של ארבעת האבות של הכנסייה בקתדרלת ישו המושיע; ציורי קיר בקתדרלת ההתעלות, ושלוש עשרה תמונות עבור קתדרלת המולד, בריגה. הוא גם הציג תערוכות רבות, כולל התערוכה הבינלאומית השנתית השנייה בלונדון (1872), התערוכה העולמית בווינה (1873) ותערוכת המאה בפילדלפיה (1876).
הוא היה עד להתנקשות בצאר אלכסנדר השני ב-1881. הדבר הביא להלם עצבי חמור והוא מעולם לא התאושש לחלוטין מבריאותו.
לין רנו
לין רנו (בצרפתית: Line Renaud; נולדה ב-2 ביולי 1928) היא שחקנית וזמרת צרפתייה.
עזרא קדם (כריש)
עזרא קדם (כריש) (15 בדצמבר 1927 – 29 במרץ 1985), היה מפקד יחידות בחיל הים, מוותיקי שייטת הטרפדות וראשוני שייטת ספינות הטילים. התגורר עם משפחתו מרבית ימיו באילת.
לין רנו
ביוגרפיה
רנו נולדה במחוז נור שבצפון צרפת. אמה הייתה קלדנית ואביה היה נהג משאית ונגן חצוצרה. במלחמת העולם השנייה גויס אביה לצבא והיא גודלה בזמן זה על ידי אמה, סבתה וסבתא-רבתא שלה.
עזרא קדם (כריש)
ביוגרפיה
המשפחה חיה בעיר ורוצלב בפולין. האב יהושע קרושינסקי היה מנהל חשבונות והאם מרים לבית ברלוי הייתה עקרת בית. בבעלות המשפחה היה בית חרושת לכלי אוכל. המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1935 והתגוררה בתל אביב. בישראל יהושע נעשה מנהל חשבונות. קדם למד בתל אביב, שם היה מגיע הרבה לחוף הים, לכן זכה לכינוי "כריש".
לין רנו
ביוגרפיה
היא ביצעה מבחן בד בקונסרבטוריון של ליל, בו היא שרה שני שירים של הפזמונאי לולו גסטה, שם היא התגלתה על ידי מנהל ברדיו של העיר ליל שחיפש זמרת לתחנה. בעקבות זאת היא הצטרפה לתחנה, שם שרה רפרטואר המבוסס על שיריו של גסטה.
ב-1945 עברה לפריז שם התהדק הקשר בינה לבין גסטה המבוגר ממנה ביותר מעשרים שנה. היא חתמה על חוזה עם חברת הקלטות, ושיר שלה אף זכה בפרס המוזיקלי "Grand Prix du Disque".
עזרא קדם (כריש)
בחיל הים הישראלי
בשנת 1968, כאשר היה בדרגת סגן-אלוף, נעשה מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים וקיבל לפיקודו בשרבור את אח"י מזנק ובחודש מאי 1968 הפליג איתה לישראל.
לין רנו
ביוגרפיה
היא שרה ביחד עם איב מונטאן בתיאטרון "Théâtre de l'Etoile". לאחר מכן ביצעה סיבוב הופעות ברחבי אירופה ובאפריקה, וכשחזרה לפריז הקליטה מספר גרסאות צרפתיות לשירים אמריקאים.
עזרא קדם (כריש)
בחיל הים הישראלי
בתקופה שבין אפריל 1970 ליוני 1972 שימש קדם כמפקד זירת ים סוף ומפקדתו בשארם א-שייח'. בשנת 1971 קיבל דרגת אלוף-משנה.
לין רנו
ביוגרפיה
ב-1946 הופיעה לראשונה בקולנוע, בסרט "La foire aux chimères", בתפקיד קטן של זמרת קברט.
עזרא קדם (כריש)
השכלה ותפקידים אזרחיים
קדם סיים תואר ראשון במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב. לאחר יציאתו לגמלאות נעשה מנהל החברה לפיתוח חוף אילת.
לין רנו
ביוגרפיה
ב-1951 הייתה מבין הזמרים שלקחו חלק בסרט הקומדייה המוזיקלית "Paris chante toujours".
עזרא קדם (כריש)
חיים אישיים
בשירותו בחיל הים פגש את אילנה לבית ברנשטיין ברנע שהייתה קצינת ניהול במחלקת ציוד. כאשר הגיע לחופשה קצרה מהטרפדות, נשאו השניים בחתונה שנערכה על ידי רב חיל הים, הרב ישראל הייטנר. כמנהג התקופה שינה הזוג את שם המשפחה המשותף ל-"קדם".
לאילנה ועזרא קדם נולדו 3 ילדים. בשנת 1957 נולד הבכור שנקרא אופיר, כשמה של אחת מהטרפדות באילת. אופיר קדם נעשה טבח מומחה. בשנת 1960 נולדה הבת ענת קדם הרולד שנעשתה פסיכולוגית קלינית בכירה המתגוררת באילת. בשנת 1971 נולד בן שנקרא טל יהושע קדם. כיום הוא עצמאי מפיק אירועים קולינריים.
במרץ 1985 חלה קדם ועבר ניתוח בבית החולים קפלן ברחובות. בעקבות סיבוך הוא נפטר ב-29 במרץ 1985.
לין רנו
ביוגרפיה
ב-1954, בעת שהופיעה ב"מולן רוז'", פגשה את בוב הופ ובעקבות היכרותם היא הופיעה מספר פעמים בתוכנית האירוח שלו, "המופע של בוב הופ". היא גם התארחה בין היתר בתוכניות של אד סאליבן ודינה שור.
היא הקליטה יחד עם דין מרטין את השיר "Relax ay voo".
ב-1994 שיחקה בסרט "לא רוצה לישון", בבימויה של קלייר דני.
בשנים 1995–1996 שיחקה בתפקיד הראשי בהפקה הצרפתית של המחזה "ביקור הגברת הזקנה".
ב-2005 גילמה את רעייתו של שארל השני, מלך נאפולי בסרט המבוסס על ספר מאת מוריס דרואון.
ב-2008 שיחקה בסרט "ברוכים הבאים לצפון".
בשנת 2011 שיחקה בקומדיה "La croisière" בדמותה של סימון.
ב-2019 שיחקה בעיבוד הצרפתי של הסרט "StreetDance 3D".
ב-2022 שיחקה בסרט "הנהג של מדלן".
ג'פרי קייזה
גֵ'פְרִי סְקוֹט קִייֶזה (באנגלית: Jeffrey Scott Chiesa; נולד ב-22 ביוני 1965) הוא משפטן אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה למשך ארבעה חודשים ב-2013.
ביוגרפיה
ב-2009, עם היבחרו של כריסטי למושל ניו ג'רזי, עמד קייזה בראש צוות המעבר שלו. באותם הימים הכריז כריסטי כי קייזה יהא יועצו הראשי. ביוני 2010, כריסטי שלח את קייזה לשליחות פוליטית ראשונה: לשוחח עם חבר בית המחוקקים של ניו ג'רזי, מייקל פטריק קרול מהמפלגה הרפובליקנית, במטרה לשכנע אותו להסיר התנגדותו להצעת תקציב המדינה של ניו ג'רזי. ב-12 בדצמבר 2011 המושל כריסטי מינה את קייזה להחליף את פאולה בתפקיד התובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי. קייזה הושבע כממשיך דרכה של דאו ב-10 בינואר 2012. הוא תמך בחיוב טיפולי גמילה מסמים לעברייני סמים לא-אלימים ולהחזקת נאשמים אלימים במעצר ללא ערבות. בפברואר 2012 הוא סייע בהעברת 837.7 מיליון דולר אמריקני לבעלי בתים במצוקה מניו ג'רזי לשם הסדר חוב עם בנקים. 10.6% מבעלי בתים בניו ג'רזי נמצאו בפיגור בן 90 יום ומעלה בשילום המשכנתה שלהם, האחוז השלישי בגובהו במדינה באותה תקופה. באפריל 2012 הוא הודיע ​​על מעצרם של שלושה גברים המואשמים בגנבה ושוד של מספר חנויות הום דיפו ברחבי חמש מדינות: ניו ג'רזי, פנסילבניה, דלאוור, מרילנד וניו יורק.
ב-6 ביוני 2013 הודיע ​​המושל כריס כריסטי כי ימנה את קייזה, תושב ברנצ'בורג שבניו ג'רזי, למלא את מקומו של הסנאטור פרנק לוטנברג שנפטר בעודו מכהן. קייזה הודיע ​​כי לא יתמודד בבחירות המיוחדות לסנאט שייערכו באוקטובר. במסיבת עיתונאים הצהיר קייזה "אני רפובליקני שמרן באופן כללי". ביחס לרפורמה במדיניות ההגירה אמר: "אני חושב שהדבר הראשון שעלינו לעשות הוא לוודא שהגבולות בטוחים". קייזה התפטר מתפקידו כתובע הכללי של ניו ג'רזי באותו היום, והמשנה לתובע הכללי ג'ון ג'יי הופמן מונה לתובע הכללי. קייזה הושבע לתפקידו ב-10 ביוני 2013 בידי סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, נשיא הסנאט של ארצות הברית. בכך נהיה לסנאטור הרפובליקני הראשון שייצג את ניו ג'רזי מאז 1982, כאשר המושל, תומאס קין, מינה את ניקולס בריידי לסנאט באורח זמני.
עמדתו של קייזה נתפשה כמכריעה בחקיקת רפורמת ההגירה של ממשל ברק אובמה. הסנאטור ג'ון מקיין מאריזונה התלוצץ בנוגע לחשיבותו של קייזה ואמר: "אני הולך להכניס אותו לחקירה אינטנסיבית - אני עלול להעביר את הבחור עינוי מים, או אולי לספר לו שהוא מתכוון לתמוך בחקיקה זו או לשכור מישהו שיתניע את מכוניתו בבוקר". בסופו של דבר הוא הצביע בעד הצעת החוק, מה שהוביל את הפרשנית השמרנית אן קולטר להצהיר שכריסטי "מת עבורה" על שמינה את קייזה לסנאט. ביולי 2013 חתם על "מכתב מייק לי" שקרא לתיקון החלטה המתמשכת שתביא לביטול מימון חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה. הוא התנגד למאמצי המפלגה הדמוקרטית להכניס מחדש מימון ל"אובמה-קר" אך בסופו של דבר הצביע בעד הצעת החוק של הסנאטורים הארי ריד ומיץ' מקונל לסיום השבתת הממשל בארצות הברית ב-2013.
קייזה ניצל את זמנו בסנאט להפניית תשומת הלב הציבורית לסוגיית הסחר בבני אדם, ולדברי העיתון "וושינגטון פוסט", הצביע עם מפלגתו 84% מהזמן. הוא עזב את הסנאט ב-31 באוקטובר 2013, כאשר קורי בוקר, ראש עיריית ניוארק, הושבע לתפקידו כחבר הסנאט מטעם ניו ג'רזי אחרי שניצח בבחירות הבזק המיוחדות לסנאט. קייזה כיהן בסנאט 129 יום, התקופה הרביעית הקצרה ביותר מבין 65 האנשים שייצגו את ניו ג'רזי במרוצת השנים.
מאפיי 2
מאפיי 2, נקראת גם PGC 10217, היא גלקסיה ספירלית בקבוצת הכוכבים קסיופאה, הנמצאת במרחק של כ-10.9 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת מאפיי.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות מדרגה 12.41 והיא התגלתה יחד עם הגלקסיה השכנה מאפיי 1 ב-29 בספטמבר 1967 על ידי האסטרונום פאולו מאפיי, בזמן שחיפש אחר כוכבי T בשור בשביל החלב בעזרת תמונות שצולמו בתחום התת-אדום. הגלקסיה נמצאת רק כשליש מעלה מתחת למישור הדיסקה של שביל החלב, כך שכוכבי שביל החלב והחומר הבין כוכבי שבה בולעים ומפזרים את האור שנפלט מהגלקסיה ומעמעמים את עוצמת ההארה שלה בכ-5.6 דרגות בהירות, ששקולות להפחתת עוצמת ההארה הנראית שלה ב-99.4%. אלמלא ההסתרה על ידי שביל החלב, הייתה מאפיי 2 בין הגלקסיות הבהירות ביותר בשמי הלילה עם דרגת בהירות מתחת ל-7 וסביר שהייתה מתגלה הרבה יותר מוקדם. הגלקסיה נמצאת כ-7 מעלות מדרום-מזרח לכוכב סגין שבקצה המזרחי של האסטריזם בצורת W של קסיופאה וכ-3.9 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב η בפרסאוס. כשני-שלישים של מעלה ממערב לה נמצאת מאפיי 1 שגם כן שייכת לקבוצת מאפיי. כמעלה וחצי מצפון-מזרח למאפיי 2 נמצאת ערפילית הנשמה (IC 1848) וכ-2 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת ערפילית הלב (IC 1805), שתיהן ערפיליות פליטה בתוך שביל החלב במרחק של כ-7,500 שנות אור ממערכת השמש, שענני הגז שלהן מסתירים את אורה של מאפיי 2 והאור הנפלט מהן מקשה על זיהויה. בשל מיקומה של מאפיי 2 ברקע של שביל החלב, קשה מאוד לצפות בה באמצעות ציוד חובבים.
תכונות
גודלה הזוויתי של מאפיי 2 הוא כ-17 דקות קשת, מעט יותר מחצי קוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-55,000 שנות אור, קצת יותר מחצי קוטרו של שביל החלב. באור נראה היא נראית קטנה בהרבה, כ-6 דקות קשת בלבד, זאת כי החומר של שביל החלב בולע ומפזר את האור הנראה יותר מאשר אור תת-אדום. פאולו מאפיי ציין שהיא אינה נראית כלל באור כחול ובקושי ניתן להבחין בה בתמונות שצולמו באור אדום. הוא עצמו גילה אותה בתמונות שצולמו באור תת-אדום בלבד. מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כעשירית ממסת שביל החלב, כאשר כ-4% מסתה מורכבת מגז מימן מולקולרי. במרכז הגלקסיה נראה שמתרחשת יצירת כוכבים חדשים בקצב גבוה יחסית של כרבע מסת שמש בשנה, כאשר האזורים הצפופים יותר של החומר במרכז הגלקסיה יוצרים מעין צורת מוט מרכזי, אך לא מספיק מובחן כדי לסווג את הגלקסיה כגלקסיית מוט ספירלית.
מאפיי 2 ומאפיי 1 הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן IC 342, גלקסיית הפסל, גלקסיית המחוגה, M64, M81, M82, M83, M94, NGC 4945 וקנטאור A.
איידן מקגידי
איידן מקגידי (באנגלית: Aiden McGeady; נולד ב-4 באפריל 1986) הוא כדורגלן אירי-סקוטי המשחק בעמדת הקיצוני.
קריירת מועדונים
באוגוסט חתם בספרטק מוסקבה לארבע וחצי שנים תמורת 9.5 מיליון פאונד, ההעברה היקרה ביותר בתולדות הכדורגל הסקוטי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1-2 נגד סאטורן ראמנסקו. הוא הבקיע את שערו הראשון עבור ספרטק בתיקו 2-2 בבית נגד אמקאר פרם. בדצמבר מקגידי הוצב במקום ה-33 ברשימת הכדורגלנים הבכירים בליגת העל הרוסית שפורסמה על ידי ההתאחדות לכדורגל ברוסיה. ב-3 במאי 2013 הורחק בהפסד 2-1 למורדוביה סראנסק לאחר שפגע בשחקן יריב. מקגידי עזב את המגרש כאשר הוא עושה תנועה מגונה לעבר אותו שחקן והוא גם הואשם בהשחתת דלת חדר ההלבשה באצטדיון. משום כך הורחק לשתי משחקים. לאחר שהיה מעורב במספר בעיות משמעת, נשלח להתאמן עם קבוצת הנוער של המועדון.
בינואר מקגידי חתם ל-4 וחצי שנים באברטון מהפרמייר ליג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד וסט ברומיץ' אלביון. בעונתו הראשונה במועדון עלה בעיקר כמחליף. ב-16 באוגוסט 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג בתיקו 2-2 נגד לסטר סיטי במחזור הפתיחה של העונה. בינואר נפצע ואיבד את מקומו בהרכב גם לאחר שהחלים. בעונת החלה ירידה משמעתית במעמדו לאחר שנכלל רק פעם חת בסגל הקבוצה בליגה והופעה אחת בגביע הליגה האנגלי בתחילת העונה. ב-1 בפברואר הושאל לשפילד ונסדיי עד לסיום העונה. מקגידי הבקיע את שערו הראשון עבור שפילד בניצחון 0-3 נגד נוטינגהאם פורסט ב-12 במרץ 2016.
ב-13 ביולי 2017 עזב את אברטון וחתם בסנדרלנד.
ב-31 בינואר 2020, מקגידי הושאל לצ'רלטון את'לטיק.
ב-24 ביוני 2022 מקגידי חתם בהיברניאן מליגת העל הסקוטית.
קריירה בינלאומית
בצעירותו מקגידי שיחק בנבחרת הנוער של סקוטלנד. בשנת החליט לממש את האופציה לייצג את אירלנד בעקבות מוצאם האירי של הורי אביו. ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד. ב-26 במרץ 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2012. מקגידי נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012. מקגידי בישל את לשון סט לדגר השער הראשון היחיד של הנבחרת בטורניר שהיה גם שער הבכורה שלה באליפות אירופה בכדורגל. ב-7 בספטמבר 2014 הבקיע צמד בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
יפעת כהן
יפעת כהן (נולדה ב-29 בדצמבר 1985) היא עורכת דין וכדורגלנית עבר ישראלית, אשר שיחקה בליגת הנשים הבכירה ובנבחרת הנשים של ישראל. מאז פרישתה ממשחק מנהלת משרד עורכי דין עצמאי.
מועדונים
החלה לשחק כדורגל בגיל 22 בזמן שירותה הצבאי. כהן שירתה כמדריכת כושר קרבי ובמהלך השירות זכתה במקום השלישי באליפות צה"ל לכושר קרבי. יכולותיה המקצועיות התגלו לראשונה במסגרת משחק ראווה בין קבוצת הגברים של בה"ד 12 (בה שיחקה כהן) לבין נבחרת הנשים של ישראל. מאמן הנבחרת, אלון שרייר, התרשם מיכולתה וזימן אותה לראשונה לסגל נבחרת ישראל. בהמשך, חתמה על חוזה מקצועי בקבוצת אס"א תל אביב, המריאה איתה למחנה אימון בארצות הברית והצטרפה באופן רשמי לקבוצה בעונת 2007/2008.
כהן שיחקה במדי אס"א תל אביב עד לעונת 2012/2013, זכתה עם הקבוצה בארבעה תוארי אליפות ושני גביעי מדינה והייתה שותפה להעפלה ההיסטורית של הקבוצה למוקדמות לליגת האלופות, השלב הגבוה ביותר במפעל זה אליו הגיעה קבוצת כדורגל נשים ישראלית. בסיום עונה זו עברה למ.ס. קריית גת. בקרית גת שיחקה כהן עונה אחת בלבד, ולקראת עונת 2015/2016 חזרה לעונה אחת לאס"א תל אביב, בסיומה פרשה ממשחק פעיל.
נבחרת ישראל
כהן השתייכה לסגל נבחרת הנשים של ישראל במשך שש שנים, במהלכה צברה 19 הופעות וכבשה שני שערים. את הופעת הבכורה שלה ערכה ב-24 באוקטובר 2009, נגד נבחרת קזחסטן, במסגרת מוקדמות גביע העולם לנשים לשנת 2011.
קריירה משפטית
כהן היא עורכת דין בתחום הפלילי ודיני הספורט ובעלת משרד עצמאי בתל אביב. בוגרת תואר ראשון במשפטים מהמסלול האקדמי של המכללה למינהל ותואר שני במשפטים בהצטיינות מאוניברסיטת בר-אילן. בזמן לימודיה במכללה למינהל, ייצגה את המכללה עם נבחרת הכדורגל שלה במשך חמש שנים בטורניר אס"א לסטודנטים בכדורגל המתקיים אחת לשנה באילת, ובשנת 2011/2012 זכתה עם הנבחרת בטורניר. את ההתמחות השלימה בפרקליטות הפלילית במחוז מרכז. נוסף על היותה עורכת דין, מוסמכת כהן כמגשרת.
במסגרת עבודה כמשפטנית, עוד בהיותה שחקנית פעילה, ובמטרה לקדם את כדורגל הנשים בישראל, חברה כהן בשנת 2014 יחד עם מספר שחקני כדורגל בליגת העל, להסתדרות העובדים החדשה ויחד יזמו הקמת ארגון מייצג לשחקני ושחקניות הכדורגל בישראל שהיום מתפקד כארגון שחקני הכדורגל בישראל.
באותה שנה עתרה יחד עם ההסתדרות לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה לבטל הוראות בתקנון ליגת הנשים, אשר קבעו הגבלות קשות בנוגע לאפשרות של מעבר שחקניות בין קבוצה לקבוצה. עוד בשנה זו הגישה כהן עתירה, יחד עם ההסתדרות, גם לבית הדין האזורי לעבודה להורות להתאחדות לכדורגל להשוות את זכויות שחקניות נבחרת ישראל לאלה של שחקני נבחרת ישראל ובעקבות כך הושג הסכם קיבוצי.
דבורה קרתי דו
דבורה קרתי דו (נולדה ב-1966) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה פוארטו ריקנית. מיס תבל 1985.
ביוגרפיה
קרתי דו נולדה בסן חואן, אמה ניהלה בית ללימוד בלט ודוגמנות ואביה היה צלם. מגיל צעיר החלה ללמוד בלט וכנערה לקחה שיעורי בלט בניו יורק בחופשות הקיץ ואף נבחנה לתיאטרון הבלט הלאומי של פוארטו ריקו.
בעת שהייתה סטודנטית לדרמה ומשחק באוניברסיטת פוארטו ריקו נבחרה למלכת היופי של סן חואן, בירת פוארו ריקו וחודש לאחר מכן זכתה בתואר הארצי מיס פוארטו ריקו ובטקס מיס תבל שנערך בארצות הברית זכתה במקום הראשון.
לאחר שטיילה בעולם כמיס תבל נשארה בארגנטינה שם שיחקה בטלנובלה מקומית ולאחר מכן עבדה כמנחה במספר ערוצי טלוויזיה.
היא עבדה זמן מה בתיאטרון ובקומדיות בטלוויזיה.
היא בעלת בית ספר המלמד בנות ונערות צעירות לפתח כישורים חברתיים והערכה עצמית.
קרתי לו הנחתה מספר פעמים את תחרות מיס פוארו ריקו ושימשה שופטת בתחרות מיס תבל בשנת 2003.
גיל דסיאנו ביטון
ביוגרפיה
דסיאנו ביטון נולד בראשון לציון בשם גיל ביטון. הוא בן דודו של הראפר אבי מסיקה.
את שירותו הצבאי עשה כלוחם בחטיבת גולני.
בשנת 2002 סיים את לימודיו בבית הספר לאומנויות הבמה "בית צבי". לאחר סיום לימודיו, הוסיף את שם המשפחה המקצועי דסיאנו בהמלצת נומרולוגית. מלבד לימודיו ב"בית צבי", ביטון הוא בוגר הקורס למשחק מול מצלמה של רות דייכס. נשוי למאמנת האישית סיון ארז.
קריירת משחק
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2003 החל את דרכו בעולם המשחק מיד בסוף השנה השלישית ללימודים, בסרטו של שמי זרחין, "הכוכבים של שלומי".
בשנת 2003–2004 שיחק בסרט אמריקאי ישראלי "שבעת החודשים הראשונים" של הבמאי פיליפ שיפקו. הסרט צולם אבל מעולם לא יצא לאקרנים.
בשנת 2006 שיחק בתפקיד "הר זלר" (הקצין הנאצי) במחזמר "צלילי המוסיקה" בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2007 שיחק בהצגת הבידור "הגליל והתחתון", לצידם של אוולין הגואל ועמוס תמם.
בשנת 2008 הופיע בדרמה המוזיקלית של YES "דני הוליווד", בה גילם את דמותו של ברוך "בוקי" באום, בנם של עזריאל באום (אריה מוסקונה) ולולה באום (גילה אלמגור) ואחיה התאום של איה באום (טל טלמון).
בשנים 2009- 2010 גילם מורה לספורט בדרמה המוזיקלית היומית לנוער ב-YES "תיכון השיר שלנו" של "טדי הפקות".
בשנת 2010 גילם את רני בסרט הקולנוע פרדייס קרוז, לצדם של עוז זהבי ו-והינה ג'יוקנטה.
בשנת 2011 שיחק בסרט הקולנוע "אינשאללה", במסגרת הפקה בינלאומית. הסרט עוקב אחר רופאה קנדית, המתנדבת במחנה פליטים ברמאללה.
בשנת 2012 לוהק לשחק בסרט הקולנוע "הסיפור של יוסי", סרט ההמשך של "יוסי וג'אגר", לצידם של אוהד קנולר ועוז זהבי.
ב-2013 שיחק בסרט "פרדייס קרוז" לצדו של עוז זהבי.
בשנת 2014 גילם את ינון בדרמת המתח "בתולות" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד אורח בדרמה היומית "פולמון" ששודרה ב-HOT.
בשנת 2019 גילם את ורדי בסרט הקולנוע "הבלתי רשמיים", המגולל את סיפור הקמתה של מפלגת ש"ס. באותה השנה כיכב בסרט הקצר "צופר" בבימוי ניצן רון, בו גילם חייל הלום קרב המתמודד עם הצפירות במהלך יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
תיאטרון
דסיאנו שיחק בהצגות הילדים "בנצי", "עכבר העיר ועכבר הכפר", ו"בגדי המלך החדשים" בהפקת התיאטרון שלנו. בשנת 2009 גילם את ג'ימי במחזה "הבט אחורה בזעם" בתיאטרון הספרייה, בבימויו של סלבה מלצב. בשנת 2019 גילם את ניב במחזה "אופסייד טנגו" לצדה של אגם שוסטר במסגרת פרויקט המחזאים "צוותא", בבימויו של רוני מנדלסון.
אמנות
דסיאנו ביטון עוסק באמנות משנת 2007. עיקר עבודותיו הן בתחום האמנות החזותית, בדגש על ציור. בנוסף, הוא מבצע עבודות בסאונד, מיצב ומיצג. בשנת 2014 סיים את לימודיו במכון אבני לאמנות ועיצוב בתל אביב. בשנת 2017 סיים את לימודיו בתוכנית ללימודי המשך במדרשה – הפקולטה לאמנות, בית ברל. באותה השנה הקים ביחד עם שירה גפשטיין מושקוביץ את "הסטודיו לציור" - בית ספר פרטי ללימוד יסודות הציור, בדגש על ציור ריאליסטי-פיגורטיבי.
תערוכות
סיקורסקי S-58
סיקורסקי S-58 (סימול הכוחות המזוינים של ארצות הברית: סיקורסקי H-34 צ'וקטאו) הוא מסוק צבאי בעל מנוע בוכנה שתוכנן במקור על ידי יצרנית כלי הטיס האמריקאית סיקורסקי עבור צי ארצות הברית לשירות בלוחמה נגד צוללות. השימוש במסוק הורחב מאוד לאחר שהותקן בו מנוע טורבינה על ידי סיקורסקי וחברת ווסטלנד ווסקס הבריטית. לדגם המשופר ניתן הסימול S-58T.
מסוקי H-34 שימשו בעיקר כמסוקי תובלה בינוניים בכל יבשות העולם ובשירות כוחותיהן המזוינים של עשרים וחמש מדינות. המסוק השתתף בלוחמה באלג'יריה, ברפובליקה הדומיניקנית, בניקרגואה ובדרום-מזרח אסיה. מעבר למשימות מבצעיות נעשה במסוק שימוש למשימות הצלת נפגעי שיטפונות, חילוץ אסטרונאוטים מלב ים, כבאות אווירית והטסת נשיאים. המסוק היה אחד מאחרוני המסוקים מוּנעי הבוכנה בטרם הוחלף על ידי מסוקים מוּנעי טורבינה כמו הUH-1 יואי וה-CH-46 2,108 יחידות שיוצרו בין השנים 1953–1970. המסוק עדיין משמש חברות אזרחיות רבות ברחבי העולם.
פיתוח
ה-S-58 היה פיתוח של הדגם הקודם של סיקורסקי, S-55. המטוס החדש היה ארוך יותר ובעל מנוע חזק יותר. תכנון חרטום המסוק נותר דומה לזה של ה-S-55: מנוע הבוכנה מוקם בחרטום המסוק, וגל ההנע עבר דרך תא הטייס, שהיה ממוקם גבוה מעל תא המטען. מבנה כן הנסע שונה, ובמקום 4 גלגלים ב-S-55 הותקן ב-S-58 גלגל זנב, וזנב המטוס עצמו הונמך והוארך.
אב הטיפוס טס לראשונה ב-8 במרץ 1954, והמטוס הסדרתי הראשון היה מוכן בספטמבר של אותה שנה, ונכנס לשירות בצי ארצות הברית בשתי תצורות: HSS-1 סיבאט (Seabat), למשימות לוחמה נגד צוללות, ו-HUS-1 סיהורס (Seahorse) כמסוק לתובלה כללית. סימולים אלה היו על פי שיטת הסימול שנהגה אז בצי, בחיל הנחתים ובמשמר החופים. צבא ארצות הברית הזמין את המסוק ב-1955, וחיל הנחתים ב-1957. על פי שיטת הסימול של צבא ארצות הברית, שהייתה משותפת גם לחיל האוויר של ארצות הברית, ניתן למסוק הסימול H-34. צבא ארצות הברית הוסיף את השם "צ'וקטאו", כמקובל לגבי מסוקי הצבא להם ניתנו שמות של שבטים אינדיאנים. ב-1962 קבעה מחלקת ההגנה של ארצות הברית שיטת סימול אחידה לכל כלי הטיס בזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ועל פיה ניתן לסיבאט הסימול SH-34, לסיהורס הסימול UH-34, ולצ'וקטאו הסימול CH-34.
משימות המטוס כללו משימות תובלה, לוחמה נגד צוללות, חיפוש והצלה ותובלת אח"מים. במשימות תובלה, בתצורה הבסיסית, יכול היה המסוק לשאת 12 - 16 חיילים על ציודם, או שמונה אלונקות בתצורת חילוץ רפואי. בתצורת תובלת אח"מים נשא המסוק מספר נמוך בהרבה של נוסעים, במידה גבוהה בהרבה של נוחות. כמה מסוקי H-34 שימשו את נשיאי ארצות הברית דוויט ד. אייזנהאואר וג'ון פ. קנדי. המסוקים שימשו בתפקיד זה בין השנים 1958–1961, ונקראו "ארמי 1" (Army One).
135 מסוקי H-34 נבנו בארצות הברית והורכבו על ידי חברת סוד אוויאסיון בצרפת, ו-166 מסוקים נוספים יוצרו ברישיון על ידי החברה הצרפתית. מסוקים אלה שירתו בצבא, בצי ובחיל האוויר הצרפתיים. גם בבריטניה נבנה המטוס ברישיון: דגם CH-34 יוצר על ידי חברת ווסטלנד החל משנת 1958, ונקרא ווסטלנד ווסקס. המסוק הבריטי הונע באמצעות מנוע טורבינה ושירת בצי המלכותי הבריטי במשימות לוחמה נגד צוללות ובחיל האוויר המלכותי במשימות חיפוש והצלה ותובלה. מסוקי ווסקס יוצאו גם למדינות אחרות, ונרכשו גם על ידי גורמים אזרחיים.
מלחמת וייטנאם
לקחי צבא צרפת מהשימוש במסוק ובמיוחד מפגיעותו לאש נ"מ השפיעו, כנראה, על החלטת צבא ארצות הברית שלא להפעיל את המסוק במלחמת וייטנאם. הצבא הפעיל תחילה את הפיאסצ'קי H-21, ובהמשך נקלט הבל UH-1 אירוקוו, שהפך למסוק הנפוץ ביותר של צבא ארצות הברית במהלך המלחמה. מסוקי H-34 לא השתתפו בלוחמה בווייטנאם ולא היוו חלק ממערך מסוקי הסער, אך מספר מצומצם של מסוקים נמסר לצבא דרום וייטנאם. גם מסוקים אלה היו בשימוש מצומצם, בשל קשיים בתחזוקתם ומחסור בחלקי חילוף.
חיל הנחתים של ארצות הברית עשה שימוש במסוק כדי לבחון את הפעלתו כמסוק חמוש (Gunship). המסוק צויד בקיט התאמה שנקרא TK-1, שכלל שני מקלעי M-60 בקוטר 7.62 מ"מ ושני מארזי רקטות בקוטר 2.75 אינץ' (70 מילימטר). התגובות לניסוי היו מעורבות, והוחלט להוציא את המסוקים החמושים (שכונו "סטינגר") משירות. קיט ההסבה היה הבסיס לקיט TK-2 שהורכב על מסוקי UH-E של חיל הנחתים.
לאחר מלחמת וייטנאם
המסוק נותר בשירות צבא ארצות הברית והזרוע האווירית של חיל הנחתים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-20. לקראת תום שירותו שירת המסוק גם בכוחות המילואים של חיל הנחתים ושל הצבא, וביחידות האוויריות של המשמר הלאומי של ארצות הברית, עד שהוחלף על ידי הבל UH-1 אירוקווי. חברת סיקורסקי הפסיקה את כל הפעילויות הקשורות בייצור המסוק ב-1968, ועד אז נבנו 1,821 מסוקים. כל המסוקים יצאו משירות בכוחות המזוינים של ארצות הברית בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. זה היה המסוק הבוכנתי האחרון של חיל הנחתים; טיסתו האחרונה הייתה ב-3 בספטמבר 1973.
שירות אזרחי
כוחו של ה-H-34 הספיק בקושי להרים את קפסולת החלל של תוכנית מרקורי. ב-21 ביולי 1961, עם חזרתה של קפסולת החלל במשימת מרקורי רדסטון 4, נפתח בטעות צוהר החללית והקפסולה החלה לשקוע במים. משקלם של הקפסולה ושל המים שחדרו אליה היה רב מדי עבור המסוק, והקפסולה צללה במי האוקיינוס וחולצה רק ב-1999. האסטרונאוט, וירג'יל גריסום, חולץ בשלום.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-90 הופעלו מסוקי S-58T מונעים בטורבינה על ידי חברת ניו יורק הליקופטרס בטיסות סדירות בין נמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ. קנדי למנחת המסוקים ברחוב 34 מזרח בעיר ניו יורק.
חיל האוויר הישראלי
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שירת בחיל האוויר הישראלי מסוק התובלה סיקורסקי S-55. החיל לא היה מרוצה מביצועיו, שלא התאימו למזג האוויר החם והיבש של ישראל. לפיכך החליט החיל לאתר מסוק חדש. באותה תקופה היו יחסי ישראל–צרפת בשיאם, ובין השאר כללו חילופי מידע ולמידה הדדית. במסגרת זו יצאה לצרפת לאחר מבצע קדש משלחת משותפת לחיל האוויר ולחטיבת הצנחנים, כדי ללמוד על הפעלת המסוקים בצבא צרפת במהלך מלחמת אלג'יריה (ראו לעיל). המשלחת כללה את סא"ל רחבעם זאבי, אז ראש מטה פיקוד הדרום (לימים אלוף), ואת סרן אורי ירום, אז מפקד טייסת המסוקים בחיל האוויר (לימים סגן-אלוף). המשלחת בחנה את המסוקים שהפעיל חיל האוויר הצרפתי, ובהם ה-S-58 והאלואט II.
הוועדה המליצה על רכישת ה-S-58, וקבעה כי עלות הרכישה תתחלק בין חיל האוויר לחטיבת הצנחנים. ב-5 ביוני 1957 יצא לארצות הברית צוות מכונאים כדי ללמוד את הפעלת וטיפול המסוק, וב-13 בפברואר 1958 הגיעו לארץ שני המסוקים הראשונים שנרכשו, והשלישי כמה ימים לאחר מכן.
המסוק, שכונה בחיל האוויר הישראלי חרגול, היה מסוק הסער הראשון של חיל האוויר. חיל האוויר היה שבע רצון מן המסוק, ולאור זאת התקבלו 24 מסוקים נוספים דרך גרמניה המערבית: ארצות הברית מכרה את המסוקים לגרמניה כסיוע צבאי, ודרכה הגיעו לישראל, כמחווה שנעשתה לאחר ביקור בישראל של שר ההגנה הגרמני, פרנץ יוזף שטראוס מסוקים אלו היו מדגם CH-34A, על פי הסימול בארצות הברית, או H-34G-III, על פי הסימול הגרמני.
המסוקים שירתו במסגרת טייסת 124 ("החרב המתהפכת") וביצעו משימות תובלה כללית, הנחתת גייסות, מרדפים אחרי מחבלים, וחילוץ טייסים ונפגעים. ירום, מפקד הטייסת, פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן, יחד הגו השניים רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב. ב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו מבצע חלוץ, בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון. משתתפי המבצע זכו בצל"ש הרמטכ"ל, שהומר ב-1973 עבור ירום וסברון לעיטור המופת. המבצע פורץ הדרך סלל מבצעים דומים נוספים שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים.
אירוע מפורסם נוסף שבו השתתפו המסוקים היה חילוץ לכודים מבנין חברת צים ב-4 בפברואר 1966. בעקבות שריפת ענק בבניין, בלב תל אביב, הוזנקו מסוקים שחילצו מגג הבניין כ-40 לכודים.
במלחמת ששת הימים עצמה הופעלו המסוקים במשימות תובלה ופינוי פצועים. מסוקי S-58 השתתפו בקרב אום-כתף, במהלכו ביצעו איגוף אנכי והנחיתו שני גדודי צנחנים, כ-600 איש, בעורף המערך הארטילרי של המצרים. בשיאו של מבצע ההנחתה השתתפו בהטסה 17 מסוקים. המסוקים השתתפו במבצעים נוספים שבהם הונחתו כוחות: ב-9 ביוני הנחיתו חמישה מסוקי S-58 ושני מסוקי סופר פרלון כוח צנחנים בפיקוד סא"ל משה לוי (לימים הרמטכ"ל ה-12) בראס סודר וביומה האחרון של המלחמה השתתפו גם בהטסת כוחות ברמת הגולן לקביעת קו הפסקת האש ביומה האחרון של המלחמה. המסוקים עסקו גם בחילוץ טייסים נוטשים, ושניים מהטייסים זכו בעיטור העוז על מעשיהם: רס"ן כוכב הס וסרן יהודה פרי.
לאחר המלחמה השתתפו מסוקי הS-58 בשלביה הראשונים של מלחמת ההתשה. אחת ממשימותיהם הידועות הייתה השתתפות במרדפים בבקעת הירדן, בהם הטיסו המסוקים כוחות ומפקדים לחסימת דרכם של מחבלים שחדרו לישראל. המבצעים האחרונים שבהם השתתפו המסוקים היו מבצע תופת בעיירה כראמה ב-21 במרץ 1968 ומבצע רוצץ, שהיה פשיטה על ריכוזי מחבלים באזור הערבה ואילת.
עם כניסת מסוקי הבל 205 לשירות בשנת 1968 הוחלט על סיום שירותו של ה-S-58 המיושן, והמסוק יצא משירות בשנת 1969. אחד המסוקים מדגם H-34G-3, מס' 07, שופץ לתצוגה וניצב במוזיאון חיל האוויר (לחץ לצפייה).
נתונים כלליים
הנתונים לדגם CH-34A צ'וקטאו
For God and Country
For God and Country (בעברית: בשביל אלוהים והקאנטרי) הוא אלבומה ה-40 של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-11 בנובמבר 2003, על ידי "Welk Music Group" ו-"Blue Eye Records". האלבום הופק על ידי פרטון עצמה, קנת' וולס וטוני סמית'. בנוסף לשירים המקוריים, האלבום מכיל גם גרסאות כיסוי לשירים פטריוטים לאור אסון התאומים שהתרחש כשנתיים לפניי צאת האלבום. במשך הזמן האלבום היה זכור בזכות העטיפה שלו אשר נעשה כמחווה לארגון "United Service Organizations", ארגון אשר מספק מופעי חינם של קומיקאים, זמרים וכו' לחיילים בצבא ארצות הברית ובני משפחותיהם.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע למקום ה-167 בארצות הברית, למקום ה-6 במצעד האלבומים העצמאיים ולמקום ה-23 במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי. נכון לאוקטובר 2005, מכירות האלבום עומדות על 87 אלף עותקים.
רידג'סיאנו האפס
רידג'סיאנו דלאנו האפס (בהולנדית: Ridgeciano Delano Haps; נולד ב-12 ביוני 1993) הוא כדורגלן סורינאמי המשחק בעמדת המגן השמאלי בגנואה ובנבחרת סורינאם.
קריירת מועדונים
האפס התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות, עד שהגיע לזו של אלקמאר. ב-28 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-2 נגד פ.ס.וו. איינדהובן. ב-1 בפברואר 2014 הושאל לגו אהד איגלס עד לסיום העונה. ב-20 בפברואר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-4 נגד חרונינגן.
ב-18 ביולי 2017 האפס חתם בפיינורד, אלופת הולנד דאז. בעונת סבל מפציעות חוזרות, ורשם רק 9 הופעות בכל העונה.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם בוונציה מהסרייה א', תמורת 4.5 מיליון אירו. ב-31 בינואר 2023 הושאל לגנואה עד לסיום העונה.
קריירה בינלאומית
בשנת, האפס ניצל את שורשיו הסורינאמים והחליט לייצג את הנבחרת הלאומית. ב-4 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-6 נגד. האפס נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2021.
מוקדמות מונדיאל 2026 - אסיה
מוקדמות מונדיאל 2026 באסיה הוא טורניר המוקדמות, בהשתתפות 46 המדינות החברות בקונפדרציית הכדורגל של אסיה (AFC). הנבחרות יתמודדו על 8 המקומות הישירים למונדיאל 2026 ועל מקום בפלייאוף הביניבשתי. המוקדמות יתקיימו במספר סיבובים כאשר שני הסיבובים הראשוים משמשים גם כמוקדמות לגביע אסיה בכדורגל 2027
איציק עדי
יצחק (איציק) עדי (1940 – 17 באוגוסט 1998) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
איציק עדי נולד בשנת 1940 בצפת. היה חבר קיבוץ שער הגולן עד 1975.