cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התקפת איזון זמן/זיכרון
תיאור כללי של שיטת הלמן
בהינתן פונקציה אקראית f הממפה את המפתח x לבלוק טקסט מוצפן y עבור טקסט קריא קבוע כלשהו. אפשר לראות שקל לחשב את f אבל קשה להפוך אותה, כי חישוב הפונקציה ההופכית x=f^{-1}(y) היא בדיוק הבעיה הקריפטואנליטית של חילוץ מפתח ההצפנה x בהינתן טקסט מוצפן y. כדי לבצע את הפעולה ההפוכה מהר יותר מכוח גס הציע הלמן לנצל את פרדוקס יום ההולדת על ידי הוספת שלב "קדם עיבוד" שמנסה "לכסות" במידה רבה ככל האפשר את N הנקודות של מרחב המפתח. כלומר להגביר ככל האפשר את הסיכויים שהמפתח אותו מחפשים יפול במקרה באחת מנקודות הכיסוי. הוא הציע להשתמש במטריצה מסדר m\times t שהשורות בה הם "מסלולים" באורך t הנוצרים מהפעלה רקורסיבית של הפונקציה f על m נקודות התחלה אקראיות שונות. היות שכל נקודה ניתנת לחישוב על ידי הנקודה הקודמת לה במסלול, אפשר למעשה לאחסן בזיכרון רק את נקודת ההתחלה ונקודת הסיום של כל מסלול כזה. תוצאת שלב ההכנה היא הטבלה המכילה אוסף ערכים המייצגים נקודות התחלה ונקודות סיום של המסלולים, הממוינים לפי נקודת הסיום. בשלב ההתקפה המקוונת המתקיף מנסה לגלות אם x מכוסה על ידי אחת הנקודות בטבלה. האלגוריתם מחשב את f על y באופן איטרטיבי, סורק את עמודוצת הטבלה ומנסה למצוא התאמה של התוצאה שבידו עם נקודת סיום כלשהי. אם נמצאה התאמה הוא יודע שהפתרון x נמצא בשורה זו ולכן כל שעליו לעשות הוא לקפוץ לנקודת ההתחלה של אותה שורה ולחשב את f על y במספר הפעמים הדרוש עד שהוא מגיע ל-x והערך שבו ביקר צעד אחד לפניו הוא הפתרון הנכון בסבירות גבוהה.
התמזגות
מטריצה אחת לא יכולה לכסות את כל הנקודות כי ככל שמוסיפים שורות, לפי פרדוקס יום ההולדת כל עוד בהכרח שייוצרו התנגשויות. התנגשות פירושה שהתקבל ערך זהה בשתי נקודות בשורות שונות לא בהכרח באותה עמודה. הבעיה היא שכל התנגשות גורמת להתמזגות, אם נקודה מסוימת הופיעה שוב בשורה אחרת מנקודה זו ואילך עד סוף המסלול הנקודות בשתי השורות הללו תהיינה זהות. התמזגויות קשות להבחנה כיוון שאם ההתנגשות חלה בעמודות שונות נקודת הסיום לא תהיה זהה. מבחינה סטטיסטית התמזגויות פוגעות באופן משמעותי ברמת הכיסוי ולכן בסיכויים לנחש מפתח, זאת למרות עבודת ההכנה הזהה. החסם העליון לכיסוי מקסימלי עבור טבלה אחת הוא במקרה שהפרמטרים מקיימים mt^2=N. במקרה כזה הטבלה מכסה רק שטח של 1/t מהמרחב לכן יש צורך ב-t טבלאות בלתי תלויות כאלו כדי לכסות את המרחב כולו. אולם הלמן הבחין בעובדה מעניינת שאם משנים מעט את הפונקציה f עבור כל טבלה, למשל כאשר h_i היא פונקציה פשוטה של הפלט כמו סידור מחדש של סיביות, אפשר למנוע התנגשויות ולשפר את רמת הכיסוי מאוד. התכונות של הפונקציות המותאמות הן:
שלב ההכנה דורש רק P\approx N פעולות, כל מטריצה מכסה mt נקודות אך דורשת רק m מילים בזיכרון, כל פעולת חיפוש בטבלה דורשת t ניסיונות שכל אחד מהם דורש t הפעלות של פונקציה f_i כלשהי של אחת הטבלאות, זמן ההתקפה הכולל הוא T=t^2, כדי למצוא את עקומת האיזון בין T ל-M שמביאה לביצועים אופטימליים משתמשים בחסם האמור mt^2=N ומקבלים. בעוד שהזמן T יכול להיות כל ערך בטווח 1\le T\le N, המקום M מוגבל ל- שאם לא כן יוצא ש-T>N ואז ההתקפה תהיה איטית מכוח גס.
פירוט האלגוריתם
יהי פונקציה המייצגת הצפנה של בלוק n-סיביות טקסט קריא X עם מפתח סודי K בגודל k סיביות. כחלק מההתקפה בלוק טקסט מוצפן בגודל n משמש בעצמו כמפתח הצפנה בגודל k כך שיש צורך בפונקציה כלשהי שממירה בלוק מוצפן של n סיביות למפתח הצפנה. במקרה של DES המפתח קטן מהבלוק, לכן הציע הלמן למשל פונקציית כיווץ פשוטה שחותכת את התוצאה לגודל הרצוי ומתעלמת משמונה הסיביות האחרונות. במקרה ש-n<k – מצב אפשרי בצופן AES עם מפתח הגדול מ-128, הפונקציה יכולה להוסיף מספר סיביות קבועות (למשל אפסים) כדי להרחיב את הבלוק n לגודל המתאים כמפתח.
שלב ההכנה הלא מקוון
תחילה N=2^n הוא מרחב המפתחות האפשריים. התוקף בוחר מתוך המרחב N, m נקודות התחלה start point אקראיות שונות שיהיו מפתחות הצפנה, אותן מסמנים:. ואז עבור כל נקודת התחלה מחשב את 'שרשרת ההצפנה' כדלהלן: (א) מציב בכניסה הראשונה בשורה i את נקודת ההתחלה ואז (ב) כל כניסה הבאה אחריה מכילה את  עבור 1\le j\le t, כלומר כל כניסה היא הצפנה של P עם מפתח שהוא תוצאת ההצפנה של כניסה קודמת. הטקסט המוצפן עצמו משמש כמפתח הצפנה לאחר שעבר המרה מתאימה עם הפונקציה g. למעשה שורה אחת היא שרשרת של t הצפנות חוזרות של P על ידי f, עם סדרה של מפתחות שהאחד נוצר מהשני, עד שמגיעים לנקודת הסיום. לסיכום הטבלה היא:
כדי לצמצם דרישות זיכרון לא מאחסנים את ערכי הביניים אלא את נקודות ההתחלה והסיום בלבד וממיינים אותן בסדר נומרי לפי נקודות הסיום \text{EP}_i.
שלב ההתקפה המקוונת
לצורך הפשטות (כאמור לעיל) משתמש מסוים בחר במפתח סודי K כלשהו, הצפין את הבלוק הקריא P (שידוע לתוקף, למשל הבלוק יכול להיות מחרוזת אפסים או כל טקסט קבוע ומוסכם) ובדרך מסוימת התוצאה C=E_K(P) נפלה לידי התוקף ועליו לגלות את K. התוקף מיישם את הפונקציה g כדי לקבל את ואז מבצע את המהלכים הבאים:
יש לשים לב שהתוקף צריך לגשת לטבלה בכל פעם שמחושב Y חדש. אם כל m\times t האלמנטים שבטבלה שונים, ההסתברות להצלחה היא. בפועל סיכויי ההצלחה נמוכים יותר כי הם תלויים באופן שבו השרשראות מתפרסות על פני מרחב המפתח. קיימת גם אפשרות ששרשרת הצפנה שהתחילה עם מפתח אחד תתנגש ותתמזג עם שרשרת אחרת שהתחילה עם מפתח אחר (מנקודה זו ועד לנקודת הסיום כל החוליות בשתי השרשראות תהיינה זהות). ככל שהטבלה גדולה יותר כך גדלים הסיכויים להתנגשות. כל התמזגות מצמצמת למעשה את מספר האפשרויות שהטבלה מכסה. אם f היא פונקציה ראנדומלית, ההסתברות להצלחה חסומה ב: מהמשוואה עולה כי הערכים האופטימליים של t ו-m הם כאלו שמקיימים mt^2=N שאז הסיכויים הם בערך 1/0.80=1.25. שזהו לא שיפור משמעותי כפי שהיינו מצפים. כדי לקבל סיכויי הצלחה גבוהים יותר משתמשים בטבלאות מרובות, כל אחת עם פונקציה f שונה, בכך מבטיחים פריסה טובה יותר של אלמנטים והימנעות מהתמזגויות ובכך מגבירים את הסיכויים בפקטור שהוא ביחס לכמות הטבלאות (או סך כל האלמנטים). אי אפשר למנוע התנגשות לגמרי אך גם אם ערך כלשהו מתנגש בנקודה כלשהי היות שהפונקציה שונה לא תתרחש התמזגות. בכללות עבור r טבלאות הסיכויים הם: כאשר מתייחס לסיכויים עם טבלה אחת. אם מציבים m=t=N^{1/3} ההסתברות לטבלה אחת היא בערך, לכן עם N^{1/3} טבלאות אפשר להשיג סיכויים של N^{2/3}. כמות הזיכרון תהיה במקרה זה M=N^{2/3} מילים וסך כל הפעולות הוא T=N^{2/3}. החיפוש בטבלאות יכול להתבצע באופן סדרתי או מקבילי להאצה נוספת וכמובן שאפשר להשתמש ביותר טבלאות לפי הצורך כדי להגביר סיכויים.
נקודות מובחנות
חיסרון מעשי אחד בשיטת הלמן הוא מספר הקריאות בדיסק הקשיח. באופן כללי גישה לדיסק צורכת כשמונה מילישניות לעומת פעולה בתוך זיכרון המעבד שהיא בערך שתי ננושניות. בגלל ההבדל העצום במהירות הגישה מומלץ לצמצם את מספר הקריאות בדיסק ככל האפשר. רון ריבסט הציע רעיון במקום לקבוע את אורך המסלולים בכל שורה בטבלה לאורך קבוע, המסלול יכול להמשיך עד שמגיעים לנקודה כלשהי שיש לה מאפיין מיוחד כלשהו כמו ערך המכיל רצף מסוים של אפסים. נקודה כזו נקראת "נקודה מובחנת" (באנגלית Distinguished point). במהלך שלב ההכנה מתחילים מנקודות התחלה מובחנות אקראיות ומחשבים את המסלולים באותה דרך, אך עוצרים רק כאשר מגיעים לנקודה מובחנת נוספת. כך נוצרים מסלולים באורכים שונים המכילים נקודות מובחנות בלבד. אם k=\log(t) האורך הצפוי של כל מסלול יהיה בערך t. קבוצת כל נקודות הסיום בכל t הטבלאות בסך הכול t^2m נקודות מכסה כמות ניכרת של בערך N/t מהנקודות המובחנות האפשריות. נקודות מובחנות קלות להכנה וקלות לזיהוי.
היתרון העיקרי של גישה זו הוא שבמהלך ההתקפה יש צורך לבצע רק קריאה אחת בדיסק הקשיח עבור כל מסלול (כאשר ניתקלים לראשונה בנקודה מובחנת), מספר ההפעלות של הפונקציה f_i נשאר t^2 אבל מספר הקריאות בדיסק יורד מ-t^2 ל-t שזה יתרון משמעותי.
Rainbow Table
טבלת ריינבו היא שיטת כוח גס גנרית המבוססת על שיטת הלמן לשבירת פונקציית גיבוב, יעילה בעיקר לניחוש סיסמאות או מספרי כרטיס אשראי וכדומה המכילים מחרוזת אלפנומרית קצרה. הוצעה לראשונה על ידי Philippe Oechslin ב-2003 ומהווה שיפור ניכר של שיטת הלמן המתוארת לעיל. המגבלה העיקרית בשיטת הלמן היא שכאשר שני מסלולים מתנגשים באותה טבלה הם מתמזגים (מאותה נקודה ואילך הנקודות בשני המסלולים תהיינה זהות) מה שמגביל את רמת הכיסוי של הטבלאות ופוגע בסיכויי ההצלחה למצוא סיסמה (או מפתח הצפנה). טבלת ריינבו היא גישה אחרת המאפשרת התנגשות ללא התמזגות אפילו באותה טבלה. כזכור הלמן הציע להשתמש בטבלאות שונות שההבדל ביניהן הוא שהפונקציה g שמכינה את פלט הפונקציה כמפתח הצפנה לפונקציה הבאה תהיה שונה במעט מטבלה לטבלה. הרעיון שנקרא מסלול ריינבו (rainbow chain) הוא להשתמש בפונקציית הכנה R_i המשתנה לא רק מטבלה לטבלה אלא גם מנקודה לנקודה. אם נתונה הפונקציה החד-כיוונית f מתחילים מהנקודה ומחשבים את המסלול:  עד שמגיעים ל-. כל פונקציה שונה מקודמתה באופן מינורי (כמו היפוך מספר מועט של סיביות). בשיטה זו קיימת רק טבלה אחת ואורך המסלולים קבוע. אין צורך בטבלאות מרובות כפי שהציע הלמן וכן אין צורך בנקודות מובחנות כפי שהציע ריבסט. היות שהפונקציות משתנות בתדירות גבוהה, כדי שתהיה התמזגות ההתנגשות חייבת להופיע בדיוק באותה פוזיציה (עמודה). עבור טבלה עם מסלולים באורך t הסיכויים שיופיע ערך זהה בשתי שורות באותה עמודה הם 1/t. ההסתברות להצלחה בהינתן טבלה בגודל m\times t חסומה על ידי: כאשר m_1=m ו-.
בדומה לטבלאות של הלמן כדי לחפש מפתח, תחילה מחשבים את R_{n-1} על טקסט המוצפן ומחפשים נקודת סיום תואמת לפלט שהתקבל, אם נמצאה התאמה אפשר לשחזר את המסלול מנקודת ההתחלה של אותה שורה. אם לא נמצאה התאמה, מפעילים את הפונקציות על הפלט ומנסים לראות אם המפתח נמצא בעמודה לפני האחרונה, אם לא נמצאה התאמה ממשיכים עם  וכן הלאה. סך כל הפעולות הן. זהו שיפור בפקטור של חצי לעומת הטבלאות של הלמן שבהן נדרשים t^2 הפעלות של הפונקציה f כדי לחפש ב-t טבלאות בגודל m\times t.
בהשוואה לטבלאות של הלמן, עם טבלת ריינבו בגודל mt\times t, סיכויי ההצלחה בשניהם שווים. בשני המקרים הטבלאות מכסות mt^2 מפתחות עם t פונקציות הכנה שונות. בשניהם עלולה להיווצר התמזגות אם נמצאה התנגשות באותה טבלה או באותה עמודה במקרה של ריינבו, אך הדבר אינו משפיע על התנגשויות בנקודות אחרות. מעבר לעובדה שהושג שיפור בחצי בסיכויי ההצלחה, לטבלת ריינבו מספר יתרונות:
בניסוי מעשי הראו מפתחי האלגוריתם איך הצליחו לנחש סיסמאות מגובבות של מערכת ההפעלה חלונות, כחלק ממערכת שנקראה LanManager. במערכת זו שעדיין נתמכת בשל תאימות לאחור, השיטה הייתה לחתוך סיסמה באורך מקסימלי של 14 אותיות לשתי מחרוזות באורך 7 בתים כל אחת, אחרי המרת האותיות לאותיות רישיות. כל מחרוזת שימשה כמפתח הצפנה לצופן DES. עם מפתחות אילו מצפינים פעמיים מחרוזת טקסט קבועה (שאינה סודית) ומתקבלים שני פלטים באורך 8 בתים כל אחד, אותם משרשרים יחד למחרוזת אחת באורך 16 בתים המשמשת כגיבוב של הסיסמה.
הדרך הטובה ביותר לסכל התקפה כזו היא להוסיף גיוון לתהליך גיבוב הסיסמאות. השיטה המומלצת כיום היא פונקציית גזירת מפתח קריפטוגרפית שמשלבת salt (מלח) שהיא מחרוזת אקראית חד-פעמית שאינה סודית. גישה אחרת היא להגביר את כמות העבודה הדרושה בהכנת סיסמה אחת, למשל להפעיל את פונקציית הגיבוב אלף פעמים במקום פעם אחת עבור כל סיסמה. ההאטה בזמן עבור משתמש בודד אינה מורגשת, אך היא מאטה מאוד את הזמן הכולל הדרוש לשלב ההכנה המקודם של התקפת איזון/זמן זיכרון והופכת אותה ללא כדאית.
התקפת איזון זמן/זיכרון/דטה
בשל ההתנהגות השונה של צופן זרם לעומת צופן בלוקים, התקפת איזון זמן/זיכרון נגד צופן זרם שונה בהתאם. היא נקראת התקפת איזון זמן/זיכרון/דטה (time/memory/data tradeoff), כי נוסף אלמנט שלא קיים בהתקפה הבסיסית המתייחס לכמות המידע המושג און ליין הדרוש לצורך ההתקפה. בצופן זרם, המרחב N מייצג את מספר המצבים הפנימיים של המחולל שיכול להיות שונה ממרחב המפתחות. "מצב פנימי" של המחולל הפסאודו אקראי המובנה בצופן זרם הוא בעצם תכולת הזיכרון הפנימי ברגע נתון בזמן הפעלת הצופן. כזכור צופן זרם הוא סוג של מכונת מצבים שמכילה זיכרון. הנתונים שהמתקיף מקבל בזמן ההתקפה הם D הסיביות הראשונות של פלט המחולל שהן בעצם תחילתו של זרם המפתח איתו הוצפן הטקסט הקריא. ההנחה היא שהמתקיף הצליח להשיג אותן למשל על ידי XOR עם קטע טקסט קריא ידוע כמו כותר (במקרה זה אין הבדל בין מודל התקפת גלוי-ידוע לבין גלוי-נבחר). מטרת המתקיף או הקריפטואנליסט היא לגלות לפחות אחד מהמצבים הפנימיים של המחולל. משום שברגע שנמצא מצב פנימי אחד, ניתן לשחזר את כל הסיביות שהופקו מנקודת זמן זו ואילך על ידי הפעלת המחולל קדימה במספר הפעימות הדרוש עד לפענוח כל הטקסט המוצפן. כמובן שהמתקיף יכול להפעיל את המחולל לאחור ובכך להגיע למצב הפנימי הראשון או במילים אחרות לגלות את מפתח ההצפנה, אבל בצופן זרם פעולה זו לא נחוצה כלל כי בידי המתקיף מספיק מידע לפענח את כל הטקסט המוצפן מנקודה זו.
כדי להבין את ההבדל בין צופן זרם לצופן בלוקים בהקשר זה. אפשר לראות שבצופן בלוקים קיים בידי המתקיף בלוק אחד שאיתו הוא מבצע את ההתקפה, כלומר ישנם שני קלטים (מפתח ובלוק קריא) ופלט אחד (בלוק מוצפן). לא ניתן להפיק תועלת ממספר מרובה של בלוקים ידועים כי בלוקים שונים מצריכים טבלאות שונות. לעומת זאת בצופן זרם קיים רק קלט אחד (מצב פנימי) ופלט אחד (קטע מזרם המחולל), כאשר מנסים להפוך את הפונקציה במקרה זה אפשר לעשות שימוש באותן טבלאות כדי להפוך מספר פלטים שונים. למעשה בצופן בלוקים לא ברור איך אפשר בשיטת הלמן לשפר את ההתקפה אם בידי המתקיף יותר מבלוק אחד, לעומת זאת בצופן זרם מספר רב של סיביות פלט יכול לשפר את הסיכויים משמעותית.
התקפת איזון זמן זיכרון על צופן זרם תוארה לראשונה על ידי Steve Babbage ו-Jovan Dj. Golić. בהתקפה זו ממפים את N המצבים הפנימיים האפשריים ל-\log(N) הסיביות הראשונות שנוצרו על ידי המחולל. במילים אחרות המיפוי f(x)=y מהמצב הפנימי x לפלט המחולל y נחשב כפונקציה אקראית חד-כיוונית מעל N נקודות שקל לחשב בכיוון אחד אך קשה להפוך. אם המתקיף מצליח להפוך את הפונקציה עבור מצב פנימי אחד כלומר למצוא את מצב פנימי כלשהו לפי פלט המחולל הרי שהוא הצליח לשבור את הצופן. שלב ההכנה המקודמת של ההתקפה מתחיל ב-M מצבים פנימיים אקראיים כלשהם וחישוב פלט המחולל לפי מצבים אילו עד טווח מסוים, אחסונם בטבלה ענקית לפי סדר עולה של הפלט. שורות הטבלה מכילות (x_i,y_i) כאשר x_i הוא מצב פנימי כלשהו ו-y_i הוא פלט המחולל. בשלב ההתקפה המקוונת ניתנים למתקיף D+\log(N)-1 סיביות מהם המתקיף מכין את כל החלונות (או רצפים) האפשריים של \log(N) סיביות עוקבות (עם חפיפות). היות שהטבלה ממויינת אפשר למצוא בזמן לוגריתמי שורה בטבלה המכילה מצב פנימי ופלט שמתאימים לרצף הקיים D אם קיימת. בשל פרדוקס יום ההולדת אפשר להעריך את האיזון בין זמן וזיכרון ולהגיע לסיבוכיות אופטימלית. כיוון שידוע שהתנגשות (התאמה) בין שתי תת-קבוצות מתוך N נקודות תקרה בהסתברות גבוהה אם המכפלה שלהן גבוהה מ-N. אם מתעלמים מהלוגריתם מתקבל DM=N כאשר זמן ההכנה הוא P=M וזמן ההתקפה הוא T=D. אפשר לצמצם את T מ-D ל-1 ולהכליל את האיזון ל-TM=N כמו האיזון של הלמן לתמורה אקראית בניגוד לאיזון TM^2=N^2 לפונקציה אקראית (לכן כאשר T=M מתקבל T=M=N^{1/2} שזה פקטור של חצי במקום שליש). אף על פי שבאמת ההשוואה אינה מדויקת בגלל שצופן זרם מתנהג אחרת.
אלכס ביריוקוב ועדי שמיר הרחיבו ושיפרו את ההתקפה בסגנון איזון זמן/זיכרון/דאטה באופן כזה שניצול D משפר את סיבוכיות ההתקפה על ידי שילוב שני הסוגים המתוארים. כלומר P=N/D וכן TM^2D^2=N^2 עבור כל. עם זה אפשר להשיג איזון של זמן עיבוד מוקדם P=N^{2/3} וכן זמן התקפה T=N^{2/3} וזיכרון M=N^{1/3} עם דטה זמינה און ליין בסדר גודל D=N^{1/3}. למשל עבור N=2^{100} הפרמטרים P=T=2^{66} וכן M=D=2^{33} הם כמעט פרקטיים.
ולרי ברומל
ולרי ניקולייביץ' ברומל (14 באפריל 1942 - 26 בינואר 2003, מוסקבה) אתלט סובייטי ממוצא גרמני. היה אלוף אולימפי ושיאן עולם בקפיצה לגובה. נחשב אחד מטובי הקופצים לגובה בכל הזמנים.
ביוגרפיה
נולד בכפר טולבוזינו שבמחוז צ'יטה, לאב ממוצא גרמני ולאם רוסיה. שני הוריו היו גאולוגים. בשנת 1952 עברה המשפחה לעיר רוסטוב על הדון וב-1954 לוורושילובגרד שבמזרח אוקראינה. בגיל 18, כשעוד לא היה מוכר כלל בעולם הספורטיבי, השתתף במשלחת הסובייטית לאולימפיאדת רומא (1960). הוא הפתיע את כל המומחים כשזכה במדליית הכסף והקדים את אלוף העולם והמועמד לניצחון, האמריקאי ג'ון תומאס.
כעבור שנה, ביוני 1961, שבר ברומל את שיאו העולמי של תומאס והעמיד אותו על גובה של 2.23 מ'. ברומל המשיך ושיפר את השיא העולמי עוד חמש פעמים כשבפעם האחרונה, ביולי 1963 קבע גובה של 2.28 מ'. שיא שהחזיק מעמד שבע שנים. באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה במדליית זהב.
שליטתו בענף הייתה מוחלטת. בכל חמש העונות שבין 1961 ו-1965 דורג במקום הראשון ברשימת קופצי הגובה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, הישג ללא תקדים שלא נשבר עד היום. באותן חמש שנים הוא נוצח רק ארבע פעמים, כאשר בכל אותן פעמים הוא נוצח בגין מספר פסילות בקפיצות המוקדמות. למעשה, בתחרויות בהן השתתף - איש מעולם לא הצליח לקפוץ גבוה ממנו.
הקריירה הספורטיבית של ברומל הסתיימה באוקטובר 1965 לאחר שנפצע קשה בתאונת אופנוע ונזקק ל-29 ניתוחים במשך שלוש שנים. לאחר שהחלים ניסה לחזור לקריירה ספורטיבית אך ללא הצלחה. לאחר שפרש מפעילות, עבר ברומל לכתיבה של ספרים, מחזה ואף ליברית לאופרה. נפטר ב-2003 לאחר מחלה ממושכת.
ברומל הביא למיצוי מקסימלי את סגנון "גלילת הבטן" שהיה מקובל בזמנו. מלבד כישרונו, היה החידוש שלו בכך שהוא הגביר את מהירות ההרצה לעומת מה שהיה מקובל לפניו. למרות המתיחות ששררה אז בין ברית המועצות ובין ארצות הברית באותן שנים בפוליטיקה ובספורט, יצאו מאמני אתלטיקה אמריקאים לברית המועצות כדי לנסות וללמוד את הסודות של ברומל. אבל, ניסיונם היה לשווא שכן, לאחר ניצחונו של דיק פוסברי באולימפיאדת מקסיקו (1968) בקפיצה לגובה בעזרת סגנון הקפיצה המהפכני שפיתח ושנקרא מאז על שמו, עברו רוב הקופצים לגובה לסגנון החדש שהוכח כעדיף. ב-1989 הוא עזב את המפלגה הקומוניסטית ובחר להתנצר.
גאורג ברנדס
גאורג מוריס כהן ברנדס (בדנית: Georg Morris Cohen Brandes; 4 בפברואר 1842 – 19 בפברואר 1927), מבקר ספרות ומלומד דני ממוצא יהודי. היה מחשובי מבקרי הספרות באירופה בחצי השני של המאה ה-19, ותאורטיקן שהרצאותיו הביאו לפריצת הדרך של הספרות הסקנדינבית המודרנית.
ביוגרפיה
ברנדס נולד בקופנהגן למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. ברנדס גדל בבית חילוני וחונך ברוח ההשכלה האירופית, ללא זיקה דתית או לאומית.
ב-1859 החל ברנדס ללמוד משפטים באוניברסיטת קופנהגן, אך לאחר זמן קצר עבר ללימודי הפילוסופיה. בשנים 1862–1863 זכה ברנדס בפרסים על חיבוריו "הרומן ההיסטורי" ו"על מושג הגורל בטרגדיה העתיקה". בראשית דרכו הושפע ברנדס מהפילוסוף הדני סרן קירקגור.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19 ברנדס העביר סדרת הרצאות באוניברסיטת קופנהגן בשם "ראשי הזרמים של ספרות המאה ה-19". ההרצאות פורסמו בשישה כרכים בשנים 1872–1890, ותורגמו לשפות רבות. ברנדס סקר בהרצאותיו את הספרות הרומנטית האירופאית בארצות שונות, תוך דגש הומניסטי על האישיות של כל כותב, וקריאה לחיבור ספרות ריאליסטית ולא פנטסטית, מה שהשפיע מאוד על הכותבים הסקנדינבים.
ב-1888 ערך ברנדס סדרה של הרצאות באוניברסיטה של קופנהגן על כתביו של ניטשה. הרצאותיו של ברנדס על ניטשה עוררו עניין והביאו להתעניינות בכתביו של ניטשה, שעד אז נחשב לאלמוני באירופה.
ב-1889 שלח תיאודור הרצל לברנדס עותק של ספרו "מדינת היהודים" ונתקל בתגובה צוננת מצד ברנדס, שחשב שמדינת היהודים היא הזיה אוטופית של עיתונאי צעיר רודף תהילה. גם אחד העם הביע את מורת רוחו שברנדס היהודי מפרסם מאמרי ביקורת על יצירות "כל הספרויות שבעולם", זולת הספרות העברית. לטענתו, מאמרי הביקורת של ברנדס כתובים אמנם בידיו של יהודי, אך אין להחשיבם חלק מן 'הספרות הלאומית' של העם היהודי.
מכתביו המאוחרים, חשוב במיוחד ספרו הלימודי המונומנטלי על ויליאם שייקספיר (1897-8), הכולל לימוד מעמיק ומקיף של יצירותיו תוך ניסיון לשרטט ביוגרפיה של המשורר.
XSS-11
XSS-11 (ראשי תיבות באנגלית של eXperimental Satellite System-11) הוא מיקרו לוויין שפותח על ידי מעבדות המחקר של חיל האוויר האמריקני, לצורך הדגמת הטכנולוגיה והיישום של מבצעי פעילות קרבה בחלל - תמרון בקרבתו של לוויין אחר, צילומו ובחינתו. הלוויין נועד גם לבחון מערכות שונות המאפשרות ניווט אוטונומי של לוויינים, בקרבה של מטרים מלוויינים אחרים.
היישומים של פעילויות קרבה מגוונים, ופרט לתחום הצבאי, כוללים תדלוק לוויינים, שדרוג בחלל, ותיקונם של לוויינים מקולקלים.
סטרלצוב (סרט)
סְטְרֶלְצוֹב (ברוסית: Стрельцов) הוא סרט ביוגרפי עלילתי, דרמת ספורט המבוססת על אירועים אמיתיים ומתמקדת בסיפור חייו של אדוארד סטרלצוב, חלוצה של טורפדו מוסקבה ונבחרת ברית המועצות בכדורגל בשנות החמישים והששים של המאה העשרים. את סטרלצוב גילם אלכסנדר פטרוב. הסרט הופק בשיתוף פעולה עם מועדון הכדורגל טורפדו מוסקבה, התאחדות הכדורגל הרוסית במימון קרן הקולנוע הרוסי.
רקע
זמן קצר לפני פתיחת טורניר גביע העולם, ב-26 במאי 1958 סטרלצוב נעצר יחד עם שחקני הנבחרת בוריס טטושין ומיכאל אוגונקוב באשמת אונס נערה בשם מריה לבדבה, אומנם אוגונקוב וטטושין שוחררו בהמשך ולבדבה עצמה משכה את תלונתה אבל סטרלצוב נותר במעצר בלחץ השלטונות, זאת בעקבות סירובו לעבור ל"דינמו" וצסק"א וחשש של הרשויות מפני עריקתו למערב במהלך אירועי גביע העולם.
חרף חוסר בראיות ממשיות בתיק הוא הגיע לבית המשפט ונשפט ל-12 שנות מאסר, עונש שקוצר בהמשך ל-7 שנות מאסר. ברם את גביע העולם הוא פספס ולא נטל בו חלק בשל היותו במאסר. זה היה טורניר הבכורה של נבחרתו, שהודחה בשלב רבע הגמר אחרי הפסד למארחת השוודית.
בפברואר 1963 הוחלט לשחררו, אך נאסר עליו לחזור לשחק כדורגל במשך שנתיים והוא עבד במפעל. ב-1965 חזר לטורפדו מוסקבה וסייע לה לזכות באליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל ושלוש שנים לאחר מכן זכה עמה גם בגביע המדינה.
עלילה
במפעל פרייזר לכלי חיתוך במוסקבה, כדורגלן צעיר ומבטיח בשם אדוארד סטרלצוב משחק בקבוצת המפעל "פרייזר". בדרך למשחק ידידות עם טורפדו מוסקבה, סטרלצוב מציץ אל בית המרחץ, שם עובדת חברתו מרינה במזנון, כדי להתקשר אליה. אבל מרינה לא יכולה לעזוב מכיוון ששלושה מבקרים מסרבים לשלם. סטרלצוב מהמר עם המבקרים: הם ישלמו אם הוא יקפיץ את הכדור אלף פעמים. סטרלצוב מנצח בהימור, אך מאחר לפתיחת המשחק ופרייזר סופגת שלושה שערים בלעדיו. סטרלצוב עוזר לקבוצה לחזור לעצמה, המשחק מסתיים בתיקו. מאמן טורפדו, ויקטור מסלוב וחלוץ טורפדו ארטיומוב שמים לב לכדורגלן.
בביתו מספר סטרלצוב לאמו שהוזמן ל"טורפדו" ומצהיר בחצי בדיחה שהוא לא להוט במיוחד, מכיוון שכאן יש לו חברה וכל חברי ילדותו. האם מסתכסכת עם בנה, אך סטרלצוב דווקא מרוצה מהסיכוי לפתוח בקריירת כדורגל מקצוענית.
במקביל להגעת קבוצתו של סטרלצוב, מופיע עובד חדש בהנהלת טורפדו: בראש המחלקה האידאולוגית עומד כעת יורי דמיטרייביץ' פוסטניקוב. באחת הפגישות מפנה פוסטניקוב את תשומת הלב לעובדה שסטרלצוב אינו מצטרף לגינוי הציבורי על השוער השיכור של הקבוצה ואינו מצביע על הרחקתו מהקבוצה.
סטרלצוב הופך לשחקן מפתח בטורפדו. לאחר שהשיג תהילה והצלחה, הוא מנהל אורח חיים סוער עם מרינה וחברי ילדותו. פוסטניקוב לא אוהב את זה והוא מונע מסטרלצוב להתקבל לנבחרת ברית המועצות. פוסטניקוב מביא את עובדו אלה לאחד מאימוני טורפדו כדי להכין את סטרלצוב להצטרפות לקומסומול. מתפתח רומן בין סטרלצוב לאלה, אך סטרלצוב לא מצליח לעבור את הבחינה על הצטרפות לקומסומול בפעם הראשונה.
במשחק בין "טורפדו" ו"דינמו" סטרלצוב נפגש שוב עם אויבו הוותיק ארטיומוב. לאחר שנכנע לפרובוקציה שלו, סטרלצוב פוצע קשה את ארטיומוב. פוסטניקוב מעלה את שאלת גירושו של סטרלצוב מ"טורפדו", אך מסלוב לוקח את כל האשמה עליו ומתפטר. כהכרת תודה למאמן, סטרלצוב מתכונן ברצינות לבדיקה מחודשת, מצטרף לקומסומול בפעם השנייה ומתקבל לנבחרת.
שנה לאחר מכן יוצאת ללייפציג למשחקי שלב המוקדמות למונדיאל 1958. סטרלצוב מאחר לרכבת בגלל שינה מוגזמת ומנסה להדביק את הרכבת ברכב. שר הרכבות, בוריס בשצ'ב, מורה לעצור את הרכבת המהירה במוז'איסקי, אך סטרלצוב מאחר גם שם (או שהרכבת לא עוצרת, בניגוד לצו). ואז סטרלצוב פונה לנהג משאית בבקשה לעזרה. הוא לא מאמין לכדורגלן עד שסטרלצוב, כהוכחה, בועט בראשו של כרוב ופוגע בעמוד גבוה של חיזוי מזג האוויר. הנהג משיג את הרכבת וסטרלצוב קופץ לקרון מאחור תוך כדי נסיעה.
עם סטרלצוב, נבחרת ברית המועצות בפעם הראשונה בהיסטוריה מעפילה למונדיאל. לסטרלצוב הוענק באופן אישי מסדר אות הכבוד. בסימן יציאתו מהקבוצה, סטרלצוב מסתכסך עם פוסטניקוב בגלל אלה ומכה אותו בפניו לעיני עיתונאי בריטי.
יום לפני שהנבחרת יוצאת למחנה האימונים, סטרלצוב נישא בדחיפות לאלה, ומרינה מגיעה לפוסטניקוב ומתלוננת שעובדת שלו גנבה את החבר שלה. פוסטניקוב ומרינה בונים תוכנית בוגדנית נגד סטרלצוב.
בלילה, ואסיה, חבר ותיק של סטרלצוב, מגיע לבסיס הנבחרת. הוא מזמין אותו לדאצ'ה אי שם בקרבת מקום: לחגוג את נישואיו ולהיפרד מחברי נעוריו. שם מרינה משכרת את סטרלצוב, לוקחת אותו לחדרה וצועקת מהחלון שהיא נאנסת. עוזריו של פוסטניקוב, שהגיעו במיוחד וחיכו במכונית עם פוסטניקוב, נכנסים בריצה למקום.
פוסטניקוב משכנע את חרושצ'וב שהמדינה אינה זקוקה לכדורגלן כזה. יתר על כן, העיתונאי בעיתון אנגלי תיאר את המאבק שראה. ברז'נייב מנסה להתערב, אך חרושצ'וב קורא את העיתון ומאמין לפוסטניקוב. סטרלצוב נידון ל-12 שנות מאסר. אלה, שמאמינה באשמת בעלה, מתגרשת ממנו. מאוחר יותר מתברר שהיא בהריון ממנו. פוסטניקוב מגיע לאללה בבית החולים ומציע לה להינשא, אך היא מסרבת.
חמש שנים אחר כך חרושצ'וב מתפטר, וסטרלצוב משתחרר. מסלוב פוגש אותו ביציאה מהכלא. הוא שוב עובד עם סטרלצוב: עוזר לו לחזור לכושר ולחזור לטורפדו ולנבחרת ברית המועצות, שצוות המאמנים שלהם כולל כעת את ארטיומוב. האויבים לשעבר מתפייסים.
משחק ידידות בין נבחרות ברית המועצות ו מגיע, אליו מגיע פלה. סטרלצוב מוכרז כחלק מההרכב למשחק זה, מכיוון שחרושצ'וב הוחלף על ידי ברז'נייב, שהיה נאמן לסטרלצוב וכעת הוא המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. האצטדיון כולו ממתין בקוצר רוח לחזרתו של הכדורגלן למגרש, אך ממש במהלך הצגת הקבוצות, פוסטניקוב נכנס לחדר ההלבשה ואומר שהוא הגיש באופן אישי עתירה להוצאת סטרלצוב מהמשחק. לשופט נותר רק לציית וסטרלצוב מוחלף על ידי באנישבסקי.
ההחלטה הזאת מעוררת מהומה אצל האוהדים: הם קוראים את שמו של סטרלצוב ושורפים עיתונים. תחילת המשחק מתעכבת בגלל אי ​​שקט ביציעים. המשחק נמצא בסכנת ביטול, אך קריאתו של ברז'נייב מרגיעה את הרוחות. פוסטניקוב מודח מתפקידו וסטרלצוב נכנס למגרש. הוא רואה את אלה ומילה ביציע ופוגש את פלה. המשחק מתחיל, הבעיטה הראשונה של סטרלצוב בכדור מסיימת את הסרט.
במהלך כתוביות הסיום מתנגן השיר "קבוצת נעורינו" בביצוע לודמילה גורצ'נקו ומוצגים קטעי ארכיון בהשתתפות אדוארד סטרלצוב האמיתי.
הפקה
צילומי הסרט נערכו במוסקבה והופק בשיתוף פעולה עם מועדון הכדורגל טורפדו מוסקבה, שאפשרה לערוך צילומים במתקני הקבוצה ובאצטדיון אדוארד סטרלצוב.
הפצה
חברת KIT חתמה על הסכם הפצה עם חברות אירופיות, במסגרתו הסרט יעלה לאקרנים ב-4 באוקטובר 2020 בבתי הקולנוע בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג, באמצעות חברת Kinostar Filmverlei הגרמנית בשותפות עם המפיץ KinoKartina.Tv. למרות ההקלות במגבלות שהוטלו על בתי הקולנוע האירופיים, במסגרת המאבק במגפת הקורונה, תפוסת אולמות נותרה ברמה נמוכה למדי: כ-25% בהשוואה לשנת 2019 (לפי נתוני KinostarFilmverleih GmbH). במקביל לרוסיה, הסרט יופץ גם בליטא, לטביה ואסטוניה.
אירוע הקרנת הבכורה של הסרט נערך ב-24 בספטמבר 2020, בבית הקולנוע "אוקטובר" במוסקבה.
נמר של נייר (סרט, 1975)
נמר של נייר (באנגלית: Paper Tiger) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1975 עם דייוויד ניבן, טושירו מיפונה והילד היפני קוזהיטו אנדו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "נמר של נייר" של ג'ק דייוויס שגם כתב את התסריט.
העלילה היא על מורה בריטי מתחזה שבנה לעצמו דימוי של גיבור מלחמה אמיץ בעל עיטורי גבורה והרפתקאות ברחבי העולם שמאחוריהם אין דבר, מין נמר של נייר. אבל בשעת הצורך והסכנה הוא הופך לנמר ממש.
הסרט צולם בקואלה לומפור וב-Genting Highlands במלזיה ובאולפנים בלונדון.
תקציר העלילה
מטוס של בריטיש איירווייז עומד לנחות בנמל התעופה של מדינת קולאגונג (שם פיקטיבי). בין הנוסעים נמצא "מייג'ור" וולטר ברדבורי (דייוויד ניבן) שמספר לזוג לידו על הרפתקאותיו ברחבי העולם ועל הצטיינותו כלוחם במלחמת העולם השנייה.
לאחר הנחיתה מגיע וולטר לשגרירות יפן בקולאגונג. הוא נפגש עם השגריר (טושירו מיפונה) שקורא בהתלהבות את קורות חייו - בעל עיטור הצלב הצבאי וצלב המלחמה. וולטר צולע ונזקק למקל הליכה כי לדבריו נפצע במרוץ 24 השעות של לה מאן. השגריר ממנה אותו בתור מורה לאנגלית של בנו בן העשר, קואיצ'י (קוזהיטו אנדו) כי עומד להיתמנות לשגריר בבריטניה והוא רוצה שקואיצ'י ילמד לדבר אנגלית במבטא נכון.
קואיצ'י מעריץ את וולטר לאחר שהוא מספר לו על לחימתו במלחמת העולם השנייה. הוא פיקד על פלוגה בניסיון לכבוש בונקר גרמני בראש גבעה. הלוחמים היו נפחדים ולא זזו והוא התקדם תוך אש והפגזה. טנק גרמני התקרב אליו והיא ירה במטול פיא"ט פוצץ את הטנק וחיסל את אנשי הצוות באקדחו. אחר כך זרק רימון יד לבונקר ועשרות גרמנים נכנעו לו...
בפעם נוספת הוא ברח ממחנה שבויים גרמני על ידי קפיצה מגובה לתעלת מים שהקיפה אותו...
השגריר מבקש מוולטר שיפסיק לספר לקואיצ'י סיפורי מלחמה.
בבית השגריר נערכת קבלת פנים לשר החוץ (איבן דסני). עיתונאי גרמני, גינתר מילר (הרדי קרוגר), מתחיל לשאול אותו שאלות מביכות אבל וולטר שולף תשובות מהשרוול ולא מתבלבל. טרוריסטרים פותחים באש וולטר מכה בחרב אחד מהם שנתפס וערכו עולה.
טרוריסטים שבראשם הטרוריסטית טאלה (אירן טסו), חוטפים את אנדו וולטר ודורשים לשחרר 65 מאנשיהם הכלואים, אחרת יוציאו אותם להורג. הם מוברחים למקום מבודד בג'ונגל. קואיצ'י רוצה שוולטר יוכיח את עצמו ויתכנן בריחה אבל וולטר פוחד ומספר לו כי הצליעה שלו היא בגלל פוליו בילדות ולא מרוץ מכוניות וכי אם יברחו הם יירו אבל את קואיצ'י זה לא משכנע.
הנשיא מסרב להיענות לדרישת הטרוריסטים ומודיע כי אם הם יהרגו את השניים הוא יוציא להורג את כל 65 הטרוריסטים הכלואים אצלו.
השגריר מבקש מהעיתונאי מילר שיברר על עברו של וולטר והוא מודיע לו שוולטר לא שירת בכלל בצבא וכי הוא מתחזה.
וולטר מסתכל בפניו במראה ומחליט בכל זאת לברוח. הם מצליחים להסיר את קרשי רצפת הצריף ולהגיע למכונית של הטרוריסטים. הטרוריסטים רודפים אחרי מכוניתם שנוסעת במהירות בדרך צרה ומפותלת ולבסוף מתהפכת.
הם יוצאים חבולים וממשיכים את מנוסתם בג'ונגל. הם מטפסים במעלה צוק והטרוריסטים צולפים לעברת ופוצעים את וולטר. בשארית כוחותיו ובעזרת קואיצ'י הוא מגיע לראש הצוק ובאותו רגע מגיעים מסוקי חיפוש. קואיציי מאותת להם במראה שבידו והם מאתרים אותם. מסוק אחר מחסל את הטרוריסטים.
לאחר החלמה קצרה מגיע וולטר לשגריר ומספר לו כי הוא היה בכלל מורה בתקופת המלחמה וכל מה שסיפר זה פרי דמיונו. הוא מתנצל ומבקש לפרוש אבל השגריר שהתרגש מהתנהגותו בחטיפה מודיע לו בשמחה כי החליט שיישאר וימשיך ללמד את קואיצ'י.
בריאן טיירי הנרי
בריאן טיירי הנרי (נולד ב-31 במרץ 1982) הוא שחקן אמריקאי. הוא התפרסם בזכות תפקידו בתור אלפרד "ילד הנייר" (Paper Boi) מיילס בסדרת הדרמה הקומית של ערוץ FX – "אטלנטה" (2016–2022), עליה קיבל מועמדות לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית.
בטלוויזיה, הוא ידוע בהופעותיו ב"אימפריית הפשע", "החיים עצמם" ו"המדריך לרוצח". הנרי עשה את פריצת הדרך הקולנועית שלו בשנת 2018 עם תפקידים בסרט השוד של סטיב מקווין "אלמנות", סרט הדרמה הרומנטי של בארי ג'נקינס "סיפורו של רחוב בייל", וסרט גיבורי העל המצויר "ספיידרמן: ממד העכביש". מאז הוא הופיע ב"משחק ילדים" (2019), "ג'וקר" (2021), "גודזילה נגד קונג" (2021), "האישה בחלון" (2021) ו"רכבת הקליע" (2022). הוא גילם את פאסטוס בסרט היקום הקולנועי של מארוול "נצחיים" (2021). בשנת 2022, הוא כיכב בסרט "Causeway", שזיכה אותו במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא גם הופיע על הבמה. עשה את הופעת הבכורה שלו בהפקת שייקספיר בפארק של "רומיאו ויוליה" (2007), ושיחק בהצגות שונות בתיאטרון הציבורי, לפני שהופיע בקאסט המקורי בברודוויי של "ספר המורמון" (2011). בשנת 2014 הוא הופיע במחזמר מחוץ לברודוויי "מבצר הבדידות". על הופעתו בתחיית ברודוויי 2018 למחזהו של קנת' לונרגן "גיבור הלובי", הוא קיבל מועמדות לפרס טוני לשחקן המוצג הטוב ביותר במחזה.
כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי
כפר הנוער "עתיד" על שם יוענה ז'בוטינסקי הוא כפר נוער חקלאי בבאר יעקב. הוקם על ידי יוצאי האצ"ל והשתייך בעבר לתנועת בית"ר. הכפר קרוי על שם יוענה, אשתו של זאב ז'בוטינסקי.
בכפר פנימייה, אולפן לתלמידים עולים, בית ספר שמונה שנתי (מכללה, תיכון וחטיבת ביניים) ומשק חקלאי.
רוב החניכים בכפר הם עולים או ילדי עולים מחבר המדינות.
היסטוריה
תנועת בית"ר, כמו תנועות אחרות שפעלו לפני קום המדינה, עסקה בעליית נוער אל ארץ ישראל. הגוף הראשון שהוקם במסגרת זו היה פלוגת ראש פינה, אחריו הוקמה "חוות שוני" (בסמוך למבצר שוני), ולאחר קום המדינה הוקמה חוות הנוער הבית"רית "יוהנה ז'בוטינסקי" בזכרון יעקב וכפר הנוער דוד רזיאל בהרצליה.
חוות הנוער יוענה ז'בוטינסקי הוקמה תחילה בזכרון יעקב בדצמבר 1948, ואוכלסה בנערים עולים מהולנד. לאחר מספר חודשים נסגרה החווה ובני הנוער הועברו לחוות נוער באותו שם שהוקמה בבאר יעקב. החווה הוקמה באתר קיבוץ עקיבא, ששימש קודם לכן להכשרת גרעיני קיבוצים, בהם קיבוץ נירים, על ידי קבוצת צעירים חברי בית"ר בהנהגת אברהם ליכטנשטיין. עם הקמתו שונה שמו של הכפר מ"יוענה" ל"יוהנה" (בשנת 2011 שונה שם הכפר מחדש ליוענה).
אל החווה החדשה הועברו בני הנוער מהחווה בזכרון יעקב, ובהמשך הצטרפו אליהם נערים עולים מרומניה, בולגריה וטורקיה; בסך הכל שהו בה כמאה בני נוער. באפריל 1949 גויס צוות ההוראה של החווה, בעיקר צעירים חברי בית"ר, והחל לפעול בה בית ספר עבור בני הנוער. כעבור מספר חודשים הוחלט לצרף את החווה למסגרת כפרי הנוער, בין היתר על מנת לקבל מכסות ילדים מהסוכנות היהודית על פי מפתח חלוקה שסוכם.
מיום הקמתו של כפר הנוער ועד שנת 2010 כיהן פתחיה שמיר כיו"ר עמותת הכפר.
בעקבות מצבו הכלכלי והמנהלי הקשה של הכפר בשנים הראשונות, וירידת מספר החניכים לכ-70, הפקיד שמיר ב-1950 את האחריות לניהולו בידי שלמה אריאב, שהשתחרר מצה"ל, מרים גלזר-תעסה כיהנה בו כמנהלת בית הספר בתקופה זו. ב-1954 השתפר מצב הכפר בעקבות חלקות קרקע שנוספו אליו ובאר מים שנקדחה בו, שתרמו לפיתוח המשק החקלאי, וכן תרומות שהתקבלו שבעזרתן נבנו מבנים חדשים לבית הספר ולמגורים. מספר החניכים גדל, והחווה הפכה לכפר. במהלך השנים שחלפו מאז התפתח כפר הנוער, הן מבחינת מספר הלומדים והן מבחינת המסגרות הלימודיות שהעמיד לרשות התלמידים, תחילה התקיימו הלימודים רק בכיתות ה'-ו', הם התרחבו בהדרגה לכיתות חטיבת ביניים, ובשנות ה-60 עלה מספר החניכים לכ-240 ונפתח בית ספר תיכון ארבע-שנתי. ב-1965 הוא הוכר על ידי משרד החינוך כבית ספר מקצועי.
ב-1966 חל פיתוח משמעותי בכפר בעקבות שיתוף פעולה שנוצר עם חיל האוויר והקמת בית ספר למקצועות התעופה בכפר, שהתמקד בלימודי מכונאות שונים ואגרומכניקה. הכפר הוכר כבית ספר מקצועי למקצועות טכניים ולחקלאות ב-1968. בהמשך נפתחו בו גם לימודים בסיעוד ובמגוון תחומי ספורט ואמנויות, מ-1996 פועל הכפר במתכונת של בית ספר מקיף שש-שנתי ומ־2013 מוקמת בו גם מכללה.
המרחב שבו ממוקם כפר הנוער הפך עם השנים לאזור מבוקש לבנייה והשטחים החקלאיים שלו נלקחו ממנו. בהתאם להחלטה 727 של מינהל מקרקעי ישראל, ביקש בית הספר להחזיר למנהל 150 דונם שיועדו לבנייה בבאר יעקב ולקבל עליהם פיצוי של 13.5% משווי הקרקע לאחר שינוי הייעוד. אולם בעקבות בג"ץ הקרקעות הדבר לא יצא אל הפועל.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, עמותת כפר הנוער צברה חובות וכפר הנוער עמד בפני סגירה. בעקבות כך מונה לה מפרק שהעביר את ניהול כפר הנוער ל"עתיד רשת חינוך ובתי ספר" לתקופה של שש שנים.
הכפר כיום
כיום בית הספר החקלאי בכפר הוא מקיף שמונה שנתי הכולל חטיבת ביניים, תיכון ומכללה ומונה כ-1300 תלמידים, מהם כ-200 בפנימייה; מרבית תלמידי בית הספר הם עולים או ילדי עולים מחבר המדינות, המגיעים בעיקר מיישובים באזור הכפר ודרומית לו בהם ראשון לציון, לוד, רמלה, בית שמש ועד אשדוד ובני עי"ש, בכפר קיים גם אולפן שבו לומדים תלמידים שהם עולים חדשים עברית. בשנים 2013–2018 נפתחו בכפר מסלול הנדסאי חשמל, אלקטרוניקה, תעשייה וניהול הכוללים גם כיתות י"ג-י"ד, כחלק ממגמות ארוכות טווח להפוך אותן למכללה.
מגמות הלימוד בבית הספר הן מדעים (ביופיזיקה-חקלאות, ביוכימיה-חקלאות וביולוגיה וחקלאות), הנדסת תוכנה, חשמל, הנדסת תעשייה וניהול, אלקטרוניקה ועיצוב. כמו כן פועל בכפר משק חקלאי שבו עובדים התלמידים הכולל פינת חי, מכוורת, דיר, חממות ירקות, חממת צמחי נוי ומטע עצי פרי, תלמידי המדעים מבצעים במשק פרויקטי מחקר במסגרת לימודי המדעים והחל משנת 2015 גם עבודות גמר במקום בחינת הבגרות כחלק מ"רפורמת פירון".
במשק ובכפר ניתן דגש לנושא החינוך הסביבתי; בכפר פועלים מערכת למיחזור מים בשיטת "אגנים ירוקים", ומרכז שימור ורבייה לצמחיית אזור באר יעקב שבו ממוקם הכפר.
לכפר מערכת קשרים עם בתי ספר בעולם, ובמסגרתם יוצאות מהכפר משלחות לפנימייה בסנט פטרסבורג ולבית הספר "אניטה ליכטנשטיין" בעיר גיילנקירכן שבגרמניה, הקרוי על שם ילדה יהודייה בת 9, שנרצחה עם משפחתה בשואה במחנה מיידנק. כן מתארחות בכפר משלחות מבתי ספר אלו.
קרוסנו
קרוסנו (בפולנית: Krosno) היא עיר מחוז בפרובינציית פודקרפאטי שבפולין, על גדות נהר ויסלוק, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית בת כ-2,500 יהודים.
תולדות היישוב
קרוסנו נזכרת לראשונה במסמך משנת 1282, אך נראה שהייתה מיושבת מהמאה ה-10. באמצע המאה ה-14 הוענקו לקרוסנו זכויות עיר, ובאמצע המאה ה-17 נהרס היישוב כתוצאה מפלישות השוודים, הטרנסילבנים והטטרים.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיר בתחום גליציה האוסטרית. עם גילוי בארות נפט בסביבת העיר באמצע המאה ה-19, הואץ פיתוחה התעשייתי של העיר.
יהודי קרוסנו
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיר הוא משנת 1426, אך בכתב הזכויות של העיר משנת 1568 נאסר על יהודים להתגורר בה. יהודים שבו להתגורר בעיר רק באמצע המאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20 התקיימה בה קהילה עצמאית, שרבה הראשון והיחיד היה הרב שמואל פירר (נרצח בשואה). בזמן כיבוש העיר בידי הרוסים בשנת 1914, פרעו אלו ביהודיה, ורבים מהם נספו ממגיפות שפרצו בעיר באותה עת. יתר היהודים עזבו את העיר בזמן המלחמה, וכששבו אליה, מצאו כי בתיהם נהרסו ונבזזו. בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-2,500 יהודים, כרבע מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים.
אליהו טסלר
אליהו טֶסלֶר (1901 – 25 באוגוסט 1965) היה משורר עברי ומתרגם.
קרוסנו
בשואה
ב-9 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיר, ועד מהרה הוטלו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה וחובת ביצוע עבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה. פליטים יהודים שהגיעו לעיר שוכנו בה במבנה בית הכנסת המקומי. ביוני 1941 נמנו בעיר 2,072 יהודים.
אליהו טסלר
ביוגרפיה
אליהו טסלר נולד בעיר אומן שבאוקראינה, ועבר לפולין. בשנת 1920, בגיל 19, עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית. הוא היה פועל חקלאי ופועל בנין ועסק במלאכות נוספות.
בשנת 1942 החל לעבוד כמנהל חשבונות בעיתון "דבר", ועבד שם עד שנת 1960. טסלר החל לפרסם את שיריו בכתב העת הספרותי "הדים", שהוציאו לאור בארץ הסופרים אשר ברש ויעקב רבינוביץ. הוא לא כתב שירים רבים, וזכה לכנס לראשונה את שיריו בשנת 1960, בספרו "גבעול במרחבים".
קרוסנו
בשואה
ב-6 באוגוסט 1942 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, וכעבור יומיים בלבד פשטו על הגטו שוטרים גרמנים, פולנים ואוקראינים, וערכו ביהודי המקום סלקציה, שלאחריה רצחו את החולים והקשישים ביער סמוך, ושילחו כ-1,000 יהודים, בעיקר נשים וילדים, למחנה ההשמדה בלז'ץ. כ-600 צעירים הועברו למחנה עבודה. לאחר האקציה נערכה סריקה של בתי הגטו בעיר, תוך רצח מיידי של המסתתרים שנמצאו.
ב-4 בדצמבר 1942 נערכה בגטו אקציה נוספת, בה רוכזו היהודים בכיכר פרנציסקנסקה בעיר, תוך סריקת בתי הגטו, ורצח המסתתרים, ובהם ילדים. משם שולחו כל היהודים לגטו ז'שוב, וגורלם שם היה כגורל יתר יהודי המקום.
אליהו טסלר
ביוגרפיה
טסלר לא זכה בחייו לפרסום ולתפוצה רחבה של שיריו. הוא עמד כל חייו בצילם של גדולי המשוררים העבריים בארץ, מאנשי העלייה השלישית. תחייה מסוימת ועניין מחודש בשיריו התעוררו עם פרסום מסתו הגדולה של דן מירון, בשנת 1975, עליו ועל יצירתו.
בשנת 2016 יצא לאור הספר "פתחים קורעת עיר: שירים ותרגומים", בעריכתה של חיותה זילברמן, ובו אוסף משיריו ומתרגומיו של טסלר.
בתו, המתרגמת דליה טסלר, תרגמה מיצירותיו של טולקין, בכינויה הספרותי - דליה בת אליהו טסלר. (גילס האכר מפרזון, הרפתקאותיו המופלאות ועליתו לגדולה של גילס האכר, מאת טולקין, הריקה אל השפה העברית, בלוית הערות - דליה בת אליהו טסלר).
ברברה
ברברה (בצרפתית: Barbara; 9 ביוני 1930 – 24 בנובמבר 1997) הוא שם הבמה של מוניק אנדרה סרף ( Monique Andrée Serf), אשר הייתה זמרת שאנסונים צרפתייה יהודייה מפורסמת.
ביוגרפיה
מוניק סרף נולדה בפריז למשפחה יהודית וכבר בגיל עשר נאלצה להתחבא מפני הנאצים, במשך תקופת הכיבוש הגרמני על צרפת במלחמת העולם השנייה. בתום המלחמה, פרופסור למוזיקה שמע אותה שרה במקרה והציע לעזור לה לפתח את כשרונה. היא קיבלה שיעורי פיתוח קול ולמדה לנגן על פסנתר ולבסוף נרשמה ל-École Supérieure de Musique. עם זאת, בעיותיה הכלכליות של אילצוה לוותר על לימודי המוזיקה, לטובת משרת שירה ב-La Fontaine des Quatre-Saisons, קברט מפורסם בזמנו בפריז.
כילדה רגישה היא נפגעה עמוקות ממאורעות המלחמה ומצרותיה המשפחתיות. על פי האוטוביוגרפיה שלה, "היה פסנתר שחור", אביה התעלל בה מינית כשהייתה בת עשר ולאחר מכן עזב את הבית לבלי שוב. שנים אחר כך נסעה סרף, ברברה, להלוויית אביה בנאנט, שם חיברה את אחד משיריה הפופולרים ביותר, "נאנט", המנציח את נסיעתה. תחושת הריקנות הפנימית שנגרמה לה עקב אירועים אלו השתקפו במראה החיצוני שלה ובשיריה, בעיקר בשיר: "ילדותי". כינויה היה "האישה בשחור" על שום הופעתה הגבוהה, לבושה תמיד בשחורים ושיער שחור אסוף לאחור. הופעותיה כללו בעיקר שירים מלנכוליים על אהבה אבודה.
לאחר נטישת אביה את המשפחה ברחה מהבית ובין השנים 1950 ל-1952 גרה בבריסל, בירת בלגיה, לאחר שהצטרפה שם לקומונת אמנים פעילה. חבריה הסופרים והציירים, שכרו בית ישן והפכו אותו לסדנה ולאולם קונצרטים עם פסנתר, שבו ביצעה שירים של אדית פיאף, ז'ולייט גרקו וז'רמיין מונטרו. הקריירה שלה התפתחה באיטיות והיא נאבקה למחייתה. בשנת 1953 היא נישאה לסטודנט למשפטים מבלגיה והתגרשה ממנו ב-1956. מאוחר יותר בחייה, כתבה על יחסיה עם גברים, בשיר שאומר: "הם צועדים בגאווה, הגברים שלי. אני בחזית והם מאחור." לאחר שחזרה לפריז, נפגשה עם ז'אק ברל ונוצרה ביניהם ידידות רבת שנים. היא שרה והלחינה רבים משיריו. בהמשך היא פגשה את ז'ורז' ברסנס שאת שיריו הקליטה באלבומה הראשון. בשנות ה-50 היא הופיעה במועדונים קטנים והחלה לבסס קבוצת מעריצים, בעיקר סטודנטים צעירים מהרובע הלטיני. את הפריצה האמיתית עשתה ברברה בשנת 1961 כאשר הופיעה בהיכל המוזיקה המפורסם בובינו (Bobino) ברובע מונפרנאס. אולם המבקרים הפריזאים היו קשוחים איתה והיא המשיכה להופיע במועדונים קטנים. שנתיים אחר כך היא הופיעה ב-Théâtre des Capucines והקסימה את הקהל ואת המבקרים בהופעה מלאת כוח מדהימה, עם חומר חדש. מנקודה זו, פרחה הקריירה שלה ובשנת 1964 היא חתמה על חוזה גדול עם חברת Philips Records. בשנות ה-70, שיחקה במספר סרטים, הופיעה בתוכניות טלוויזיה ויצאה למסעי הופעות ברחבי העולם. כמה מלהיטיה הגדולים היו: "אשתו של הקטור", "גבר בבגדים", "סיפור האהבה היפה ביותר שלי הוא אתם", "נאנט", "אני לא יודעת", "גטינגן", "העיט השחור" (l'aigle noir, וכך גם כינתה את עצמה) ועוד.
לברברה תפקיד חשוב בפיוס בין גרמניה וצרפת לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנות ה-60 נסעה ברברה לגטינגן, עיר אוניברסיטאית קטנה בגרמניה. ברברה התאהבה בעיר ובאנשים, וכתבה את השיר ׳גטינגן׳, שהפך במהרה לאחר מלהיטיה הגדולים. השיר עורר סערה עם פרסומו בתחילת שנות ה-60 בצרפת, משום שהיה השיר הראשון להביע סימפתיה לסבל הגרמני. השיר כלל את השורה: ״מי ייתן ואנשים יסלחו לי, אבל הילדים הם אותם ילדים – גם בפריז וגם בגטינגן.״ העובדה שדווקא זמרת יהודיה שרה בעד פיוס עם הגרמנים, סייעה לשנות את הלכי הרוחות, ותרמה לחימום היחסים בין המדינות.
ב-5 ביוני 1974 נמצאה בתרדמת בביתה והיא הובהלה לבית החולים. תחילה פורסם שהיה מדובר הניסיון התאבדות, מאוחר יותר, במספר ראיונות, היא הסבירה שלקחה כדורי שינה כי סבלה מנדודי שינה. במהלך קונצרט באביניון, היא הכריזה: "לא רציתי למות, רציתי לישון".
בשנת 1986 הוציא לאור את Lily passion, אלבום כפול שהוקלט בהופעה של מחזה מוזיקלי שעלה על בימת "הזניט" בפריז, בינואר 1986, עם השחקן ז'ראר דפרדייה.
ברברה נפטרה ב-1997, בגיל 67 מבעיות נשימה ונקברה ליד אמה וקרובי משפחתה, בחלקה היהודית, בבית הקברות של באנייה (Bagneux), דרומית לפריז. ב-13 בינואר 2022 נחנכה תחנת רכבת בשם "BARBARA", על קו 4 של הרכבת התחתית של פריז. השם ניתן לה בהיותה התחנה הקרובה ביותר לבית הקברות בו נטמנה ברברה.
העיר פריז קראה על שמה מרכז מוזיקה ברובע ה-18, בעיר רֶן נקרא רחוב על שמה ובעיר נאנט הוצב בשנת 2000 פסל לכבודה.
שיריה בעברית וביקורים בישראל
שירה "הגבירה בחום", דואט עם ז'ורז' מוסטקי שגם כתב, התפרסם בישראל בתרגום לעברית של יעקב שבתאי ובביצוע יוסי בנאי ואילנה רובינא. שירה Perlimpinpin התפרסם בישראל בשם ""בירבורים"" בתרגום לעברית של אהוד מנור ובביצוע קורין אלאל באלבומה "שפת אמי". ב-2017 הוציאה יוצרת האינדי טליה אליאב אלבום בו היא שרה משירי ברברה בתרגומה.
ברברה הופיעה בישראל מספר פעמים החל מתחילת שנות ה-70. הופעתה האחרונה בישראל הייתה ב-1987.
יואב תלמי
יואב תַלמִי (נולד ב-28 באפריל 1943) הוא מוזיקאי, מנצח ומלחין ישראלי המוזמן בקביעות להופיע כמנצח אורח עם תזמורות מרכזיות ברחבי העולם. תלמי התפרסם לראשונה כאשר הלחין בהיותו חייל בן 19 את מארש צה"ל, שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל.
ביוגרפיה
תלמי נולד בקיבוץ מרחביה ולמד הלחנה וניצוח תזמורת בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. הוא המשיך בארצות הברית, בבית הספר ג'וליארד בניו יורק. בשנת 1963 הגיע המארש שהלחין למקום הראשון בתחרות המארשים הראשונה שהתקיימה בישראל, והיה למארש צה"ל, שיר הלכת הרשמי של צבא ההגנה לישראל - "צה"ל צועד".
תלמי היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ארנהם משנת 1974 עד 1980. בשנים 1979–1980 כיהן כמנצח אורח ראשי של הפילהרמונית של מינכן.
בין השנים 1984–1988 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית, ושל האופרה הישראלית החדשה, שהיה גם בין מייסדיה, מ-1985 עד 1988.
תלמי כיהן גם כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של סן דייגו משנת 1989 עד 1996 והקליט איתה את יצירותיו התזמורתיות של הקטור ברליוז עבור חברת נקסוס. כיהן כמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של המבורג בגרמניה בשנים 2000 עד 2004.
כיהן כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של קוויבק בקנדה מ-1998 עד 2011 והקליט 7 תקליטורים עבור חברות התקליטים המובילות בקנדה. ב-2011 התמנה תלמי למנצח אמריטוס של התזמורת הזאת, תואר שהוא מחזיק בו עד היום, לצד היותו ראש מחלקת הניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 2013–2014 כיהן שוב כמנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית.
בין יצירותיו - אלגיה לכלי מיתר, טימפני ואקורדיון ("הרהורים על דכאו"). De Profundis - 4th movement ] למקהלה ותזמורת, Animi Motus לתזמורת ומקהלת ילדים (או נשים), מוזיקה לחליל וכלי קשת (זוכה פרס בוסקוביץ' 1963), Clarinet Quintet (זוכה פרס אקו״ם ע״ש אבידום 2018), והרבה יצירות אחרות ועיבודים להרכבים קאמריים.
תלמי נשוי לאראלה תלמי, חלילנית וסופרת, והם הורים לשניים.
מיקשה רוט
עבודותיו
עבודותיו מעטרות בין היתר את בית הפרלמנט ההונגרי, את ארמון גרשם (כיום מלון), הבנק האוסטרו-הונגרי לשעבר - עכשיו הבנק הלאומי ההונגרי, את בנין האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, את היכל התרבות בטירגו מורש, את בנין העירייה בעיר סובוטיצה, את חלונות הקפלה של סנט אישטוואן במנזר פאנונהאלמה, והיכל התהילה של הגימנסיה-הלותרנית בבודפשט. הוא הכין את חלונות הוויטראז' של הארכיון הלאומי ההונגרי עם סמלי היישובים, ועיצב את הציור הדקורטיבי הקישוטי של בניין הארכיון.
ניתן למצוא רבות מיצירותיו בחו"ל. לדוגמה, ארמון המלכה בהאג, כנסיית פגבורג באוסלו, התיאטרו נסיונאל במקסיקו סיטי. שמונת המוזיאונים במקסיקו סיטי בסגנון ארט נובו. העיצוב של כיפת הזכוכית בשטח 180 מ"ר והפסיפסים סביב פתח הבמה נעשה על ידי גזה מרוטי. (רוט ומרוטי גם תכננו "וילון הקריסטל" להפרדה בין אולם הקהל לבין הבמה, אך המקסיקנים הפקידו את לואיס קומפורט טיפאני על הביצוע בגלל מלחמת העולם הראשונה). בוונציה נהרסו חלונות הביאנלה באולם התערוכות ההונגרי.
משפחתו
אשתו של מיקשה הייתה יוזפה וואלה, בתו של יוז'ף וואלה, יצרן מלט עשיר. שלושת ילדיהם שנולדו: עמליה, ארז'בט ויוז'ף - אין להם כיום צאצאים חיים. גם אחיו של מיקשה, מנו, היה אמן זכוכית, בין היתר בנה את הויטראז'ים של בית הכנסה של סגד (לעיתים קרובות מייחסים בטעות עבודה זו למיקשה) או למשל את ציורי הזכוכית של ספא גלרט, שנהרס במלחמת העולם השנייה אך שוחזר מצילומים, תחת הכותרת "מותו של בודה". אחיו הנוסף של מיקשה עבד כשחקן בשם קלמן פשטי. הבן של אחותו היה ארתור אלק, שעבד כעורך כתב העת הספרותי החשוב ניוגט עד להתאבדותו עקב ולאחר כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט בשנת 1944.
ספריו
בתרגום לעברית:
לודוויג פון ברנר
לודוויג פון ברנר (בגרמנית: Ludwig von Brenner; 19 בספטמבר 1833 – 9 בפברואר 1902) היה מנצח ומלחין גרמני.
ביוגרפיה
פון ברנר נולד בלייפציג ולמד בקונסרבטוריון של לייפציג. אחרי לימודיו יצא לרוסיה לנגן בתזמורת של הצאר, התזמורת הפילהרמונית של סנקט פטרבורג. בשנת 1872 חזר לגרמניה לנצח בתזמורת שנודעה בשם הפילהרמונית של ברלין, עד שהקים תזמורת משלו בשם "הקאפלה הסימפונית החדשה של ברלין" בשנת 1876. בשנת 1882 היה למנצחה הראשון של הפילהרמונית של ברלין שאך זה נוסדה, ועמד על דוכן המנצחים בקונצרט הבכורה שלה ב-17 באוקטובר אותה שנה בברלין.
פון ברנר המשיך לנצח על התזמורת עד 1887. אחר עבר לברסלאו (כיום ורוצלב בפולין) וניצח על תזמורת שם. פון ברנר מת בברלין.
כמלחין נודע בעיקר במוזיקת קודש שחיבר. יצירותיו כוללות 4 מיסות גדולות; 2 טה דאום, פואמות סימפוניות, אוברטורות ויצירות תזמורתיות אחרות.
לקריאה נוספת
Baker, Theodore; Alfred Remy (1919). Baker's Biographical Dictionary of Musicians (third edition, revised and enlarged ed.). New York: G. Schirmer. OCLC 752566, http://books.google.com/books?id=H2kNAAAAIAAJ. Article "Brenner, Ludwig von"
המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה
המרכז העולמי למורשת יהודי צפון אפריקה על-שם דוד עמאר שוכן ברחוב המערביים 13 בשכונת מחנה ישראל בירושלים, ופונה בצידו האחר לרחוב דוד המלך 16. המרכז מוקדש להיבטים שונים של ההיסטוריה, התרבות והמורשת של יהדות צפון אפריקה, הכוללת את קהילות מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, לוב ומצרים. הרחוב המוביל אל המרכז מעוצב כולו בצורת מדרחוב עם סגנון של גן אנדלוסי.
היסטוריה
הקמת המרכז הייתה יוזמתו של דוד עמאר, איש עסקים ממרוקו וראש "ארגון קהילות יוצאי צפון אפריקה" בירושלים, מיסודו של ועד העדה המערבית. השלב הראשון בשיפוץ המבנה הסתיים בשנת 1988, ובין השנים 2008-2011 נערך שלב השיפוץ השני במימונו של דניאל עמאר, בנו של דוד. במסגרת שלב זה, נוספה למבנה קומה רביעית, הוכשר הגן האנדלוסי בחזיתו, והוא עוצב בסגנון אל-אנדלוס בידי אמנים שהוזמנו במיוחד לשם כך מקזבלנקה, מרקש ופאס. המרכז נחנך באופן רשמי ביום 5 ביוני 2011.
המרכז
בניין המרכז שבו ארבע קומות, שופץ ועוצב מחדש והודבקה לו חזית שבה נקבע שער כניסה בסגנון אנדלוסי. בחזיתו הוקם גן אנדלוסי שבו פסיפסי זליג' אופייניים, ולאורכו שלוש מזרקות מרוקאיות מקוריות המחוברות זו לזו בתעלת מים. בדרומו של הגן נקבעו ארקדות שעוטרו בעבודות פסיפס.
בליבו של המבנה, מקום בו השתרעה החצר הפנימית, הוכשר פטיו מקורה המקשר בין ארבע קומותיו, ואשר עוצב בעבודת יד של סטוקו ועץ בסגנון אנדלוסי. ברחבי המבנה שולבו דלתות עץ אופייניות, פסיפסי זליג' ומוצגים שונים, דוגמת חפצי קודש וחול, תלבושות אופייניות וכתובות אבן. בקומתו הראשונה של המרכז הוקם בית כנסת קטן על שם הרב אלנקוואה -לקהילת יהודי אלג'יר, שהוא העתקו המדויק של בית הכנסת מהעיר תלמסאן באלג'יריה, ובו תיבה וארון קודש מגולפים בעץ בעבודת יד. באולם הכינוסים בקומתו הרביעית של המבנה נקבעה פינת ישיבה אופיינית.
המרכז מארגן פעילויות שונות דוגמת כנסים, חוגים וסמינריונים, מפעיל מכון לחזנות ופייטנות, ומציג תערוכות קבועות ומתחלפות. עוד שוכנים במקום ספרייה ובה כתבים מקוריים, מחקרים וספרי עיון, מאגר אור-קולי וארכיון.
בריאן אפשטיין
בריאן סמואל אפשטיין (באנגלית: Brian Samuel Epstein ; 19 בספטמבר 1934 – 27 באוגוסט 1967), היה איש עסקים בריטי יהודי, אמרגנם של הביטלס ושל להקות ואמנים נוספים מליברפול. נטיות להרס עצמי באופיו החריפו כאשר הפסיקו הביטלס את מסעי ההופעות שלהם, והיו אחת הסיבות למותו, ככל הנראה ממנת יתר של סמים.