cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפארק הלאומי צ'יריביקטה
גאוגרפיה
הפארק הלאומי צ'יריביקטה ממוקם באזור המערבי של שילד גויאנה, מזרחית לקורדילרה המזרחית, צפונית למישורי האמזונס, ממערב לריו רנגרו, ומדרום לסוואנות של אורינקיה. גובה הפארק נע בין 200 ל-1,000 מטרים מעל פני הים. הפארק כולל תצורות גאולוגיות המורכבות ממישורים ומבנים סלעיים תלולים. התצורות מחולקות לשלושה חלקים שונים: מסיב צפוני, מסיב מרכזי ו-Iguaje Messas. רכס ההרים בצ'יריביקטה הוא שריד חשוב של השרשרת הסלעית מתקופות הפרקמבריון ופלאוזואיקון, המרכיבות את שילד גויאנה.
הידרולוגיה
הפארק הלאומי צ'יריביקטה מכיל את אגני הניקוז של נהרות מסאי, Cuñare, סן ג'ורג' ואמו. רוב הנהרות בפארק הם יובלים של נהר קקווטה, שהוא יובל של נהר האמזונס. רבים מהנהרות נקראים נהרות מים שחורים, מכיוון שלמימיהם יש צבע כהה, עקב התערבבות עם משקעים מהאדמה שמסביב.
אקלים
הפארק הלאומי צ'יריביקטה בעל אקלים טרופי, וזוכה לכ-4,500 מ"מ משקעים בשנה. בין דצמבר לפברואר יורדת הכמות המעטה ביותר של גשמים, ובין אפריל ליולי יורדת הכמות הרבה ביותר. הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 24°, כאשר בחודשים היבשים הטמפרטורות יכולות לעלות ל-32° במהלך היום, ולרדת ל-20° בלילה. הפרש הטמפרטורות בין האזורים הנמוכים לגבוהים יותר בפארק משמעותי מאוד. הטמפרטורות יכולות להגיע ל-35° באזורים הנמוכים ביותר, ולצנוח ל-2° באזורים הגבוהים יותר. הלחות הממוצעת היא 40% בשעות היום, ו-100% בשעות הלילה.
צמחייה
צ'יריביקטה היא ביתם של 30% מהמערכות האקולוגיות והצומח של האמזונס הקולומביאני, וחוקרים גילו עד היום 1,801 מיני צמחים בפארק. היערות הלחים הטרופיים של צ'יריביקטה מפותחים מאוד ויכולים להגיע לגובה רב, כאשר עצים מסוימים צומחים עד. העצים הנפוצים ביותר הם עץ ענבי האמזונס (Pourouma cecropiifolia), גואמו (Inga acrocephala), אוקובה (Virola sebifera ), עץ הלילך (Hevea guianensis) וקפינורי (Pseudolmedia laevis). הסבך צפוף מאוד ובעל מגוון רחב של צמחים טפיליים ואפיפיטים. בהרים, סבך שיחים שגודלו בין 12–15 מטרים ניתן למצוא גדל על אדמה חולית. מקומות עם אדמה דלילה, כמו מפלים ומשטחים סלעיים, הם ביתם של צמחים אנדמיים רבים, בהם הסוג המונוטיפי.
עולם החי
חוקרים גילו עד כה בפארק 209 מיני פרפרים, 238 מיני דגים, 57 מיני דו-חיים, 60 מיני זוחלים, למעלה מ-410 מיני ציפורים ו-82 מיני יונקים, רבים מהם פגיעים ובסכנת הכחדה. האזור ידוע כמארח סוגים רבים של דו-חיים ודגי מים מתוקים. באזור חיים גם כ-30% ממגוון העטלפים של האמזונס הקולומביאני ו-10% ממגוון הפרפרים במדינה.
ציפורים
מהציפורים הנפוצות ביותר בצ'יריביקטה נמנות כרבולן גיאני, ארה ארגמנית, שלדג ירוק ואדום, שלדג האמזונס, שלדג טבעתי, מוטמוט אדום, גואשרו, וקוליברי האמרלד של צ'יריביקטה.
יונקים
חוקרים גילו עד כה 52 מיני עטלפים בצ'יריביקטה, המהווים כ-30% ממגוון העטלפים של האמזונס הקולומביאני. מהעטלפים הבולטים נמנים עטלפים דמויי כלב, נשפון, עטלף הבולדוג, עטלפי פירות קצרי זנב, והעטלף של מרינקל. חלק מהיונקים הטורפים בפארק הם לוטרת הענק, לוטרה ניאוטרופית, אוצלוט, פומת ההרים והיגואר. בפארק מתגוררים 8 מינים של פרימטים, ביניהם קפוצ'ין בעל חזה לבן, קפוצ'ין מצויץ, קוף הסנאי מצוי, צמרן חום ושאגן אדום ונצואלי. הוא גם ביתם של ארמדילים מזן הטטויים, דב נמלים ענק, אגוטי שחור, פקת השפלה, דולפין האמזונאס, טאיאסו לבן-שפתיים וטפיר ברזילאי.
יוז'ף קיש
יוז'ף קיש (במקור קליין, בהונגרית: Kiss József, מזצ'אט, 30 בנובמבר 1843 – בודפשט, 31 בדצמבר 1921) היה משורר, עורך כתבי עת יהודי-הונגרי, חבר אגודת פטפי.
חייו
אביו של יוז'ף קיש, אישטוואן קליין, היה יהודי עני בעל חנות בכפר מזצ'אט. אמו הייתה בתו של מורה לחזנות יהודי ליטאי שנמלט להונגריה מהפוגרומים בליטא. בשנת 1850 המשפחה עברה לשירקובצה, שם פעל אביו כחוכר זכויות לגביית מיסים וכדומה מטעם ועבור המלך. בנו יוז'ף, עשה שם את צעדיו הראשונים בהכרת הספרות. הוריו ייעדו אותו לרב ושלחו אותו ללמוד במישקולץ, אך הוא ברח לווינה בגיל 13 (1856). לאחר שחזר לביתו למד תחילה בגימנסיה ברימבסקה סובוטה ואחר כך במכללה הרפורמית בדברצן. הוא הפסיק את לימודיו בשנת 1862 ובמשך חמש שנים (1862 - 1867) היה מורה נודד בערי המישור ההונגרי הגדול. בשנת 1867, כאשר הוכרזה על אמנציפציה ליהודים, נסע לפשט כדי לפרסם את שיריו. הוא עבד כמגיה בבית הדפוס דויטש, וערך את המגזין "העולם בתמונות" שפורסם בין השנים 1870–1873 בהוצאת בית הדפוס. הוא התחתן ב-28 באפריל 1873 עם קרובת משפחה. בשנת 1874 חלה קשות וכתב את הרומן הראשון שלו "מסתרי בודפשט" במיטת חוליו. הצלחתו הראשונה הייתה עם הבלדה "יהודית שמעון" בשנת 1875. הבלדה שהגיע לידיו של פרנץ טולדי, מבקר ספרות והיסטוריון של הספרות וטולדי הציג אותה בכינוס של אגודת קישפלודי (אגודה ספרותית). (בשנת 1915 הופק סרט קולנוע על בסיס הבלדה. ) השיר ושמו של המשורר נודעו במהרה ברחבי המדינה ויצירותיו בהמשך זכו להתעניינות רבה מאותו הזמן.
משנת 1876 במשך שש שנים היה קיש הנוטריון של הקהילה היהודית של טימישוארה. משנת 1882 התגורר בבודפשט ועבד כפקיד בחברת הביטוח ההונגרית-צרפתית. בינתיים, תהילת שירתו גדלה, במיוחד כמשורר בלדות (העלמה אגוטה וכו'), אף על פי שהכרך הראשון של שיריו הוליד מחלוקת עזה בין ינו ראקושי לבין העיתון "סקירת בודפשט", שביקר ביקורת חריפה את היצירה הפואטית של קיש. שיריו תורגמו לגרמנית ולוינסקי קרא אותם בפומבי בבודפשט ובמקומות אחרים. לאחר המעבר של קיש לבירה, הקהילה היהודית של פשט הזמינה אצלו מזמורי בית כנסת בשפה ההונגרית וקיש עיבד את רעיונות ספר תהילים העתיק למסגרת מודרנית בתוספת הרבה תפיסות אישיות. לאחר הערות דוגמטיות על השירים (לדעתו של קיש) מצד פרנסי הקהילה הוא לא ביצע את השינויים שרצו, אלא וויתר על שכר הטרחה, השלים את יצירתו כספר שירים ופרסם אותה בעצמו בשם "חגים". כאשר חברת הביטוח ההונגרית-צרפתית פשטה את הרגל בשנת 1889, קיש נותר שוב ללא עבודה. משנת 1890 היה העורך המייסד של המגזין הספרותי ה"שבוע", שהיה מבשר המגזין הספרותי החשוב "מערב" במאה ה-20. זו הייתה תחילת ההיסטוריה של הספרות ההונגרית המודרנית.
הוא נבחר כחבר באגודת פטפי בשנת 1877, ובאגודת קישפלודי בשנת 1914. בתחילת הקריירה שלו כתב בלדות. אלה היו מרשימות בשל הנושאים שלהם. הן תיארו את חיי יהדות הכפר בהונגריה. בהמשך הוא עזב את הז'אנר, ובעיותיו של האדם המודרני הפכו לנושא חדש של שיריו. שירו המפורסם ביותר נכתב בהשפעת המהפכה הרוסית ב-1905. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
ז'לקו הודק
ז'לקו הודק (בקרואטית: Željko Houdek; נולד ב-14 באפריל 1981) הוא זמר קרואטי אשר ייצג קרואטיה באירוויזיון 2017. מלבד קרואטית, הוא שר והקליט באנגלית, איטלקית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, סלובנית, מקדונית ומאורית.
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה (בגרמנית: Heinrich XIII. von Bayern; 19 בנובמבר 1235 – 3 בפברואר 1290), היה דוכס בוואריה התחתונה בין השנים 1253–1290.
ז'לקו הודק
ראשית חיים
ג'לקו הודק נולד בתור ז'לצ'קו חודק ב-14 באפריל 1981 בווליקה גוריקה. שם משפחתו הוא ממוצא צ'כי. לאחר שסיים את בית הספר במגמת מוזיקה ולמד פסנתר, הודק נרשם לשני בתי ספר, אחד ללימודי שירת סולו, שם למד גם אופרה, ולימודי ספרות. בשנת 2001, נרשם למכללה היוקרתית של ברקלי למוזיקה ובהמשך העשיר את הידע שלו במוזיקה גם בהשתלמויות בצרפת, יוון ואיטליה.
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה
ביוגרפיה
היינריך נולד ב-19 בנובמבר 1235, לאוטו השני, דוכס בוואריה ואגנס מפפאלץ, בתם של היינריך החמישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ואגנס מהוהשטאופן.
ז'לקו הודק
קריירה
הודק ערך את קונצרט הסולו הראשון שלו ב-19 בפברואר 2000 במועדון זאגרב SAX! הסינגל הראשון שלו, "צ'ארוליה" (קסם), יצא בשנת 2002 ובוצע על ידי הודק בפסטיבל הפופ של דורה, הפסטיבל בו בוחרים נציג לאירוויזיון בקרואטיה. שם הבחין בו המאסטרו זדרובקו סליג'יבץ' שהציע לו שיתוף פעולה ושיבח אותו בפומבי באומרו כי זמר כמו הודק נולד אחת ל-300 שנה. בחודש שלאחר מכן חתם הודק על חוזה בלעדי עם חברת תקליטים קרואטית.
במהלך הקמפיין לבחירות לפרלמנט הקרואטי בשנת 2007, שר הודק את המנון המפלגה HDZ, עבור האיחוד הדמוקרטי הקרואטי השמרני (HDZ) שהיה מנוהל בזמנו על ידי איבו סאנאדר. בהמשך הוא שר גם בקמפיין של ראש עיריית זאגרב, מילאן בנדיץ' הפופוליסטי. הודק אמר בריאיון לרשימת ג'וטארנג'י כי הוא א-פוליטי וכי מדובר רק בהתקשרויות מקצועיות כמו כל דבר אחר.
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה
ביוגרפיה
ב-3 בפברואר 1290 מת היינריך, ובניו אוטו השלישי, דוכס בוואריה, לודוויג השלישי, דוכס בוואריה ושטפן הראשון, דוכס בוואריה ירשו את נחלותיו. בשנת 1305 הוכתר בנו אוטו השלישי, דוכס בוואריה כמלך הונגריה.
ז'לקו הודק
קריירה
בינואר 2011, הודק דורג במקום הרביעי בגמר תחרות הזמר, Mic Mic UK שהתקיימה ב-O2 Arena בלונדון. הוא השתתף גם בתוכנית הטלוויזיה הבריטית אקס פקטור, שם זכה לכינוי "סנסציה קרואטית" ונכנס לרשימת 100 המועמדים המובילים. הוא לא הצליח להמשיך את השתתפותו בתחרות מכיוון שלא קיבל אישור עבודה בזמן.
הודק הוא אחד השופטים בתוכנית "The Voice – Najljepši glas Hrvatske", הגרסה הקרואטית של "The Voice, ב-2016, בעונה הראשונה של התוכנית, היה המנטור של הזוכה נינה קרלייץ' אשר ייצגה את קרואטיה באירוויזייון 2016.
היינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה
משפחתו
בשנת 1250 התחתן היינריך עם אליזבת מהונגריה, דוכסית בוואריה, בתם של בלה הרביעי, מלך הונגריה ומריה לסקרינה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
ז'לקו הודק
קריירה
בפברואר 2017 נבחר הודק לייצג את קרואטיה באירוויזיון 2017 בקייב, אוקראינה, עם השיר "My Friend" -ידידי. הוא הוגרל לחצי הגמר השני אשר נערך ב-11 במאי, סיים במקום השמיני מתוך 18 מדינות עם 141 נקודות והעפיל לגמר, בגמר, הופיע הודק בשיר מספר 13 ובסיום הערב מוקם במקום ה-13 מתוך 26 מדינות עם 128 נקודות.
מחלוקת
בשנת 2005, הודק אמר בריאיון למגזין "טנה" כי "אוכלוסיית ההומואים והלסביות (להט"ב) לא יכולה להיות שווה עם אזרחים אחרים מכיוון שזה אומר חזרה לסדום ועמורה", וכינה בני זוג מאותו המין "חולים". בעקבות אמירות אלו, הוא הוכרז כ-"הומופוב השנה" בשנת 2006 על ידי פורטל להט"ב קרואטי, Gay.hr. בדו"ח משנת 2005, האיגוד הבינלאומי לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרקס (ILGA) רשם אותו כ"איש ציבור שנשא הצהרות הומופוביות".  בשנת 2011 היה הודק מועמד לתואר "הומופוב העשור" על ידי "הלהט"בים" ארגון הגאווה של זאגרב שכינה אותו "ללא ספק ההומופוב הגדול בקרואטיה". בתגובה, הודק פרסם הודעה ציבורית בפייסבוק שכותרתה: "אהבה ומוזיקה הן הכוחות המניעים שלי", בה הביע צער על כך שהוא נכלל בבחירה, והוסיף כי הוא ידידותי לחברי הקהילה הגאה ואין לו שום דבר נגד אהבה מכל סוג שהיא.
חיים אישיים
הודק נשוי לבריג'יטה קרקץ מאז שנת 2006, לשניים שני ילדים, הבת סופיה (נולדה 2006) והבן דייוויד (נולד בשנת 2013).
מריו מולינה
מריו חוסה מולינה-פסקוול הנריקז (בספרדית: Mario José Molina-Pasquel Henríquez; 19 במרץ 1943 – 7 באוקטובר 2020) היה כימאי מקסיקני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1995 ביחד עם פרנק שרווד רולנד ופול קרוצן "על עבודתם על כימיה אטמוספירית, ובפרט ההיווצרות וההתפרקות של האוזון". היה ממגלי החור באוזון מעל אנטארקטיקה, והיה המדען המקסיקני הראשון שקיבל את פרס נובל לכימיה.
ביוגרפיה
מריו מולינה נולד ב-19 במרץ 1943 במקסיקו סיטי שבמקסיקו. אביו היה עורך דין ושגריר מקסיקו לאתיופיה, הפיליפינים ואוסטרליה. עוד מילדותו התעניין מולינה במדעים. בשנת 1965 סיים תואר ראשון בהנדסה כימית במקסיקו. בשנת 1967 סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת פרייבורג. בשנת 1972 מולינה הפך לדוקטור בכימיה פיזיקלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1974–2004 מילא מולינה שורה של תפקידי הוראה ומחקר באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, המכון הטכנולוגי של קליפורניה והמעבדה להנעה סילונית בקליפורניה. ביולי 2004 הצטרף מולינה לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו. החל משנת 1993 היה מולינה חבר באקדמיה הלאומית למדעים ומשנת 1996 באקדמיה הלאומית לרפואה. בשנת 2003 הצטרף לקולגיום הלאומי של מקסיקו.
מולינה נפטר ב-7 באוקטובר 2020 במקסיקו סיטי מהתקף לב בגיל 77.
ביט לשנייה
ביט לשנייה או סיבית לשנייה (ובקיצור סל"ש; באנגלית: bps או bit/s) היא יחידת מידה למדידת קצב נתונים, בעיקר מהירות העברה של נתונים בקו תקשורת.
הנתונים נמדדים ביחידה הקטנה ביותר שלהם - ביט. לצרכים מעשיים משמשות יחידות גדולות יותר: קילוביט לשנייה (Kbps, קס"ש), מגה-ביט לשנייה (Mbps, מס"ש) וג'יגה-ביט לשנייה (Gbps, גס"ש).
בהעברת נתונים מקבילית ובהעברת קבצים מקובלת גם יחידת המידה בית-לשנייה (Bps או Byte/s), השקולה ל-8bps.
יהודה כהן (חוקר בתחום הלאומיות)
יהודה כהן (10 בספטמבר 1931 – 18 במאי 2020) היה חוקר בתחום הלאומיות ובעיקר, הלאומיות באיחוד האירופי.
את מחקריו בתחום הלאומיות באירופה פרסם בשתי סדרות ספרים אקדמיים (באנגלית) אודות עשר קבוצות אירופיות מרכזיות, וכן בספר אודות האסלאם והמוסלמים באירופה.
כתב גם ספר מחקרי על המצב החוקתי בישראל, "מי מפחד ממדינה יהודית?", שפורסם על-ידי ההוצאה לאור של לשכת עורכי-הדין. בספר זה הוא עורך, בין השאר, השוואה בין שיטות בחירת השופטים המסוגלים לפסול חוקים ב-40 מדינות דמוקרטיות בעולם.
ביוגרפיה
יהודה כהן נולד ב-1931 בראשון לציון למרדכי קגן ופסיה (לבית ריבקינד) - שעלו שנה קודם לכן מביאליסטוק שבפולין. בגיל 16 התייתם מאימו, ומספר חודשים לאחר-מכן, עם הקמת מדינת ישראל ב-1948, התגייס לצה"ל כדי להילחם במלחמת העצמאות ושירת בחיל הנחיתה ולאחר פירוקו של החיל שירת בחיל הים.
בשנת 1955 סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית ועסק בעריכת דין במשפט אזרחי בירושלים כ-65 שנה. בשל שליטתו בערבית ייצג גם בני מיעוטים מטעם הסניגוריה הציבורית בבית המשפט העליון.
לחם במלחמות סיני, ששת הימים ויום הכיפורים כמפקד כיתה בחטיבת ירושלים. פעל בהתנדבות בארגונים חברתיים (האגודה לתרבות הדיור, יו"ר ועד קריית היובל וחבר ועד עמותת DVI, למתן טיפולי שיניים לנזקקים), וב-1978 הוביל לראשונה רשימה שכונתית בבחירות לעיריית ירושלים אותה מימן מכספו.
מ-1958 היה נשוי לאסתר לבית שימו (לשעבר שוורץ), בתה של המשוררת מלכה נשר, ונולדו להם שלושה ילדים. בתו הבכורה היא אורית סטרוק.
כהן נפטר ממחלה ב-18 במאי 2020.
פעילות אקדמית
בשנת 1997 חזר ללימודים באוניברסיטה העברית, וב-2006 קיבל תואר דוקטור למשפטים במשפט חוקתי ובתורת המשפט, על עבודה שכותרתה "כללים ועקרונות חוקתיים נעלמים או מוכחשים", שנעשתה בהנחייתם של פרופ' אלון הראל ופרופ' אריאל בנדור.
במהלך לימודי הדוקטורט שלו פרסם את הספר "מי מפחד ממדינה יהודית - היבט חוקתי ואידאולוגי" שבחן את "המהפכה החוקתית" בישראל. הספר כלל גם מחקר השוואתי עם 40 מדינות דמוקרטיות בעולם וסקירה רחבה על הגותם של משפטנים רבים בנושא. בהקשר זה, הוזמן כהן להציג את עמדתו במסגרת דיוניה של ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת בתחילת המאה ה-21 במיזם "חוקה בהסכמה רחבה". בין 2006 ל-2008, היה פוסט-דוקטורנט במכון דייוויס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית, בהנחיית פרופ' גבי שפר ופרופ' מריו שניידר, אז ביצע את מחקרו האקדמי אודות לאומיות ופוסט-לאומיות באיחוד האירופי, בבוחנו 10 קבוצות אירופיות והאם קיימת לאומיות בקירבן.
החל משנת 2010, פרסם את תוצאות מחקרו האקדמי מתקופת הפוסט-דוקטורט בשתי סדרות ספרים אודות פוסט-לאומיות באיחוד האירופי. סדרה ראשונה עסקה בפוסט-לאומיות בליבו של האיחוד האירופי - שכללה חמישה כרכים (אודות הגרמנים, הצרפתים, הספרדים, האיטלקים והבריטים). סדרה שנייה, עסקה בפוסט-לאומיות בצפון ומזרח האיחוד האירופי, שכללה אף היא חמישה כרכים (אודות ההולנדים, הפולנים, ההונגרים, הבולגרים והשוודים.
בכל אחד מעשרת הכרכים של שתי סדרות המחקר הללו נסקרת ההיסטוריה של כל קבוצה מתחילת התהוותה במשך כ-1,500 שנה, נבחנת מידת הלאומיות שהתגבשה בכל אחת מהקבוצות (אם בכלל) וזוהו המאפיינים הייחודיים של כל קבוצה. כמו-כן נסקרת בספרים אלו, על-סמך הממצאים הללו, מידת התרומה האפשרית מצידה של כל אחת מהקבוצות האירופיות לחיזוק הלאומיות הפאן-אירופית המתעוררת במסגרת האיחוד האירופי. בספר על הבריטים שפורסם ב-2014, כתב כי הבריטים הם הקבוצה האירופית היחידה מכל 10 הקבוצות האירופיות שחקר, שמעדיפה בבירור את הזהות הלאומית שלה על-פני הזהות האירופית, והסיבות לכך נדונות שם בהרחבה. לגבי שאר 9 הקבוצות נמצא שהן צפויות להישאר באיחוד האירופי.
ספר נוסף שפרסם עוסק באסלאם ובמוסלמים באירופה ומנתח את הסיבות למתיחות המיבנית שבין האירופים הילידים לבין המהגרים המוסלמים שבאו להתגורר בקירבם, מזהה את המגמות המסוכנות של מתיחות זו וקובע שהמפתח לפתרון המשבר נמצא בידי האירופים. בספר מתוארות שלוש דרכים שבהן נוקטים האירופים בהתמודדות עם המהגרים המוסלמים ומוצעת לאירופים מפת-דרכים כיצד להיחלץ מהמשבר הצפוי, או לפחות להנמיך את עוצמת נפיצותו. על ממצאי ספרו זה - תוך-כדי הכנתו לדפוס - הרצה ב-2016 בכנס השנתי של האגודה הישראלית לחקר האינטגרציה האירופית בה היה חבר.
Daylight
{{פירושונים|
קולנוע
}}
עבודת גבול
במדעי החברה עבודת גבול היא מושג המתייחס למקרים שבהם גבולות, תחימות וחלוקות אחרות בין שדות ידע, נוצרים, מוצדקים, מותקפים או מתוקפים. חוקרים העוסקים בעבודת גבול מדגישים, על פי רוב, את המשמעויות הרבות שיש לתחימה עבור המשתתפים, ומרמזים על כך שהגבולות הם גמישים ומובנים חברתית.
המושג המקורי מיוחס לסוציולוג תומאס גיירין (Thomas F. Gieryn) שהתחיל לדון בבעיית התיחום ובקושי הפילוסופי למצוא הבחנה בין מה ש"מדעי" ומה ש"אינו מדעי". גיירין הגדיר את עבודת הגבול כ"ייחוס תכונות נבחרות למוסד (קרי, למי שמקיימים אותו בפרקטיקות, למתודות שלו, לתחום הידע, לערכים ולעבודת הארגון), למטרת הבניית גבול חברתי, שמבחין בין פעולות אינטלקטואליות [ושם אחרות מחוץ לתחום זה]". פילוסופים וסוציולוגים של המדע, כגון קרל פופר ורוברט מרטון ניסו נואשות ליצור הבחנה כזאת ולבדל את המדע מכלל הפעולות של איסוף ידע, אך לא עלה בידם למצוא קריטריון יציב, טרנס-היסטורי ואמין שכזה.
עבודתו של גיירין ב-1983 התמקדה במערכת היחסים בין הדת והמדע כהבחנה חדה בין השניים (ואף בטענות שהמדע הוא מחליפה של הדת), וטיפלה במקרים שבהם המדענים ניסו לטעון שמדע, פוליטיקה ואידאולוגיה ניתנים בכלל להפרדה. בעבודתו הוא העלה את הטענה שהתיחום הוא "אידאולוגי", ושסימון הגבול הוא בעל משמעות רבה, הן משום שהמדענים טוענים לאובייקטיביות, והן משום הצורך באוטונומיה. מאז עבודה זו מדענים והיסטוריונים רבים התבוננו על עבודת גבול בסיטואציות אחרות, בדרך כלל תוך התמקדות ברטוריקה המדעית (ויריביה) והאינטראקציות הבין-אישיות ובין-חברתיות שלה.
מחקרים בעבודת גבול התמקדו גם באופן שבו דיסציפלינות מדעיות נוצרות (בעקבות עבודתו של פייר בורדיה על "שדה מדעי"), וכן בדרכים שבהן "אובייקטים" מסוימים מסוגלים לגשר על הגבולות, משום שהם מספקים את הצורך בריבוי קבוצות חברתיות (אובייקט גבול).
ארבעת הספרים על אודות האדריכלות
ארבעת הספרים אודות האדריכלות (איטלקית I quattro libri dell’architettura) הוא חיבור פרי עטו של האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו, אשר יצא לאור בשנת 1570. תהילתו של פלאדיו באה לו מן המבנים הרבים שבנה, שרובם הגדול שרד עד ימינו, אך לא פחות מפרסום החיבור הזה, שבו פרסם סיכום של עבודתו כמו גם מחשבות אודות שאלות יסוד באדריכלות. את הדחף לכתיבה קיבל, כנראה, לאחר שחזר מסיוריו ברומא, עמוס רשמים, ובעיקר תוכניות ואיורים של מבנים עתיקים.
בהקדמה אל הקוראים שבראש הספר הראשון מונה פלאדיו את סוגי המבנים השונים שבדעתו לתאר. אלה הנזכרים בראש הרשימה (בתים פרטיים, כבישים, גשרים, כיכרות, בתי-כלא, בזיליקאות, קסיסטאות, פליסטראות ומקדשים), זכו אומנם לתיאור ודיון וקובצו בארבעת הספרים. בחלקה השני של הרשימה נזכרים שישה סוגי מבנים נוספים ("..תיאטראות, אמפיתיאטראות, קשתות, בתי מרחץ, אמות-מים, ביצורי העיר ושעריה..") שלא זכו לתיאור כלשהו. ייתכן אפוא שלפנינו מותווית התוכנית לחיבור כולל, שתוכנן לעשרה ספרים בסך הכל, בהיקף הזהה לחיבורו של ויטרוביוס הרומאי, ולחיבורו של לאון בטיסטה אלברטי, אלא שתוכניות אלה להוצאה לאור לא התממשו.
מאז ביקורו הראשון ברומא נהג פלאדיו לסקור בניינים רומיים חרבים, למדוד ולשרטט את שרידיהם. הוא גם ניסה כוחו בשחזור תוכניתם ומבנה העל, בהוספת עיטורים שלא מצא עדות לקיומם, והרשה לעצמו דברי ביקורת על דעות של אנשים אחרים בדבר זיהוי המבנה ושחזור תוכניתו. "ארבעת הספרים" הוא במידה רבה ספר מקצועי לאדריכל. גם אם היה בו הרצון לשוות לספר את האופי הלמדני, ההומניסטי, הרי שפרט לאזכורים היסטוריים אחדים (הרודוטוס, יוליוס קיסר, טקיטוס), החיבור הוא טכני למדי.
מבנה החיבור ותוכנו
החיבור, כשמו, מורכב מארבעה "ספרים", שנועדו להציג אספקטים שונים של התאוריה האדריכלית, ממוינים לפי נושאים, והם: עקרונות האדריכלות בספר הראשון, בנייה פרטית- בשני, בנייה ציבורית - בשלישי, מקדשים עתיקים - ברביעי.
ספר ראשון
לאחר ההקדשה לפטרונו עוסק המחבר בעיקרי תורת האדריכלות. מיד בהתחלה הוא מעלה על נס את שלושת העיקרים שקיבל מוויטרוביוס, שלאורם יש לבנות כל בניין, והם: השימושיות או הנוחות, היציבות והיופי utilitas, firmitas, venustas. את חלקו המרכזי של הספר תופס העיסוק בחמשת הסדרים: סדר טוסקני, סדר דורי, סדר יוני, סדר קורינטי וסדר מורכב. מוויטרוביוס קיבלו האדריכלים רק ארבעה סדרים, שכן הסדר המורכב (מורכב מאלמנטים של הכותרת היונית והקורינתית גם יחד) היה בשימוש באדריכלות הרומית לאחר ימיו של ויטרוביוס. אלברטי הוסיף את הסדר המורכב לקבוצת הסדרים, אך היה זה סבסטיאנו סרליו שפרסמם לראשונה, בצירוף האיור המתאים, והפך בכך את קבוצת חמשת הסדרים הקלאסיים לקאנונית.
שתי סוגיות שעניינן נגזר מתורת הפרופורציות שניסח ויטרוביוס נדונו אצל סבסטיאנו סרליו, ג'אקופו בארוצי דה ויניולה, פלאדיו ואחרים. האחת הוא היחס שבין קוטר העמוד לגובהו בסדרים השונים, והשנייה - היחס שבין קוטר העמוד למרווח הבין-עמודי. ויטרוביוס דן בכל אחת מן הסוגיות האלה בנפרד. פלאדיו ניסה למזג בין שתי הסוגיות. היה בתיאור ובאיורים המפורטים כדי לתת לכל אדריכל הדרכה מפורטת כיצד לעצב את חמשת הסדרים, וכיצד לבנות סטווים, לוג'יות מקורות בגמלון, וכדומה.
ספר שני
ויטרוביוס כתב בספרו כי על האדריכל לא רק לבנות אלא גם לכתוב אודות הבניינים שבנה. הספר השני עוסק בבנייה הפרטית ועוסק במבנים הפרטיים - וילות וארמונות - שהקים פלאדיו בעצמו - הווילות הפלדיאניות בוונטו. הטקסט והאיורים נכתבו אפוא ברוח המלצתו של ויטרוביוס. הספר השני איננו רק תיק העבודות של פלאדיו, במילה ובשרטוט, אלא שהוא מבטא את התפיסה שלו כמתכנן ומעצב. מספר עקרונות הן ברוח פועלו של ויטרוביוס, כמו הצורך להתאים את הבית לצרכיו ולמעמדו של בעליו. או ההשוואה בין בניין לבין גוף האדם. כשם שיש בין אבריו של אדם הפונים החוצה, גלויים לעין כל מפאת יופיים, ויש אחרים המוסתרים בתוך גופו, מפאת המבוכה שהם עלולים לגרום, כך בבניין יש חדרים וחלקים אחרים שהם לראווה כמו קומת מגורי האדון (piano nobile), ואחרים - כמו מטבח ושירותים שיש להצניעם במרתף. גם עניינים אחרים הם חלק מתפיסתו התכנונית, והוא דן בצורך להתאים את גודל החדרים השונים לתפקיד שהם ממלאים; לעומת זאת הדגש הרב לשימוש בסימטריה דו-צדדית בתוכנית ובחזיתות עולה בבירור מן האיורים הרבים.
ספר שלישי
חלקו העיקרי של הספר עוסק בדרכים ובעיקר בגשרים. זהו נושא הנדסי מובהק, שהרומאים הגיעו בו להישגים נכבדים, ומשום מה אין הוא זוכה כלל להתייחסות אצל ויטרוביוס. החלק המוקדש לגשרים, בנויים עץ או אבן, הוא תוספת חשובה. בעוד שבמקומות אחרים בחיבור, צמוד פלאדיו לוויטרוביוס במידה רבה, הרי כאן הוא ניתק ממנו לגמרי, בהביאו לפני הקורא דיווח על גשרים רומיים עתיקים בצירוף תוכניות ונתונים מפורטים על גשרים פרי תכנונו (מפורסם בהם גשר בסאנו דל גרפה), בין אם בוצעו בפועל, בין אם נשארו על הנייר.
ספר רביעי
זהו הארוך והמפורט ביותר מבין ארבעת הספרים, והוא מוקדש כולו, לתיאור בניני ציבור, שכמעט כולם, למעט יוצא מן הכלל אחד, הם מקדשים רומיים עתיקים. חמשת הפרקים הראשונים דנים בסוגיות אדריכליות כללית הנוגעות למקדשים, במידה רבה במתכונת דומה לזו שבה השתמש ויטרוביוס. בחירת המקום למקדש, תוכנית המקדש ואופי עיטוריו, וכדומה.
פלאדיו מצביע על ההבדל בין המקדשים הרומיים, שהיו בתי יראה לאמונות פגאניות ובין הכנסייה בימיו, והאמונה באל יחיד. במקומות אחרים הוא מערפל מעט את המעבר בין שני סוגי הבניינים. אמנם התוכנית העגולה נחשבה בעיניו כאידיאלית הן למקדשים הקדומים והן לכנסייה, אך הדרישות הפולחניות-טקסיות של הכנסיות הכריעו את הכף דווקא ליצירת כנסיות מוארכות.
יתרת הספר (פרקים 6 - 31) מוקדש לבניינים העתיקים ברומא, באיטליה, בצפון דלמטיה וגם באזור פרובאנס שבדרום צרפת, כולם בניינים שראה פלאדיו במו עיניו, וטרח למדודם ולשרטטם בנסיעותיו. אף שראה ברומא בניינים עתיקים מסוגים שונים, ובהם תיאטראות, אמפיתיאטראות, אמות מים, גשרים, מקדשים, בתי מרחץ וכדומה, הרי שלספר הרביעי ב"ארבעת הספרים" ייעד רק את המקדשים שראה ותיעד. פלאדיו לא רק מדד את השרידים ושרטט את מה שראה, אלא גם הרשה לעצמו להשלים את החסר, ובעיקר לשחזר את תוכנית המבנה, ולהציג לקורא תוכניות שלמות למדי. בכך היה לו, לדבריו, ויטרוביוס לעזר רב, כמורה באדריכלות הקלאסית. ממנו למד את עקרונות התכנון למקדשים, את תורת הפרופורציות, את פרטי האורדרים השונים, וכיוצא בזה.
יוצא דופן בחלק זה של החיבור הוא הפרק ה-17, שכן הוא היחיד שאיננו מוקדש לתיאור של בניין רומאי עתיק, אלא דווקא לבניין שנבנה בזמנו של פלאדיו. הכוונה לסן פייטרו אין מונטוריו, המכונה "טמפייטו" (San Pietro in Montorio, Tempietto), שנבנה בשנת 1502 בידי האדריכל דונאטו בראמאנטה (Donato Bramante).
את תשומת הלב הרבה ביותר הקדיש פלאדיו, בספר הרביעי, לפנתאון ברומא, אותו למד לפרטיו. הדבר מתבטא בכך שהקדיש למבנה את המספר הרב ביותר של תוכניות, חתכים ומבטים. אין ספק שהבניין הוא אחד ההישגים האדריכליים-הנדסיים הרומאיים, והעובדה שגוף המבנה הוא עגול - כיפה על גבי גליל - צורה שנחשבה בעיניו כאידיאלית לעיצוב מקדשים, שמה את הבניין במוקד התעניינותו. פלאדיו גם בנה בניינים בהשפעה ישירה של הפנתאון, כמו הטמפייטו למשפחת ברבארו במאזר, והווילה קפרה "לה רוטונדה" בוויצ'נזה.
באם אדבאיו
אדריס פמי "באם" אדבאיו (באנגלית: Edrice Femi "Bam" Adebayo; נולד ב-18 ביולי 1997) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
קריירת תיכונים ומכללות
בשנת 2016 החל ללמוד ולשחק באוניברסיטת קנטקי, אליה הצטרף יחד עם שני מבטיחים נוספים – דיארון פוקס ומליק מונק. שלושת השחקנים הצעירים הובילו את קנטקי עד לשמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("NCAA Elite Eight"), בה הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית אשר זכתה בהמשך באליפות המכללות. לאורך עונתו היחידה במכללות העמיד אדבאיו ממוצעים של 13.0 נקודות, 8.0 ריבאונדים ו-1.5 חסימות למשחק.
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 2017 נלקח אדבאיו על ידי מיאמי היט בבחירה ה-14, מעט אחרי חבריו פוקס ומונק אשר נלקחו בבחירות ה-5 וה-11, בהתאמה. לאורך עונת הרוקי קלע 6.9 נקודות והוריד 5.5 ריבאונדים בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של הסנטר חסן וייטסייד, ובמהלך עונתו השנייה במיאמי תפס את מקומו של וייטסייד בחמישייה הפותחת. ב-25 בנובמבר 2018 אסף שיא קריירה של 21 ריבאונדים במשחק מול טורונטו ראפטורס.
בעונתו השלישית הפך לאחד השחקנים המובילים של ההיט, לצד ג'ימי באטלר, וסייע לקבוצה לסיים במקום החמישי באזור המזרחי, עם ממוצעי שיא של 15.9 נקודות, 10.2 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק. במהלך העונה השתתף לראשונה במשחק האולסטאר של ה-NBA, ובסיומה נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה. כמו כן סיים במקום השני בהצבעות לפרס השחקן המשתפר של העונה, אחרי הזוכה ברנדון אינגרם. בפלייאוף 2020 העפיל עם מיאמי לגמר ה-NBA, אולם במשחק הראשון של סדרת הגמר, מול לוס אנג'לס לייקרס, נפצע בכתפו ונאלץ להחמיץ את שני המשחקים הבאים. חזרתו של אדבאיו במשחק הרביעי של הסדרה לא מנעה את ניצחונם של הלייקרס, אשר גברו על ההיט בתוצאה 2–4. לאורך 19 משחקיו בפלייאוף רשם אדבאיו ממוצעים של 17.8 נקודות, 10.3 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
ליאוניד ברז'נייב
ליאוניד איליץ' ברז'נייב (ברוסית: Леони́д Ильи́ч Бре́жнев ; 19 בדצמבר 1906 – 10 בנובמבר 1982) היה מדינאי סובייטי, יו"ר נשיאות הסובייט העליון משנת 1960 עד שנת 1964, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית בשנים 1964–1966, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בין 1966 ל-1982 ויו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה) בין 1977 ל-1982.
ראשית דרכו
ברז'נייב נולד בקאמנסקויה (היום דניפרודזרז'ינסק) שבאוקראינה, קיבל הכשרה מקצועית של מהנדס מתכת והחל לעבוד בתעשיות הפלדה של מזרח אוקראינה. למרות היותו ממוצא אתני רוסי, שמר ברז'נייב על מבטאו האוקראיני כל חייו.
בשנת 1923 הצטרף לקומסומול, וב-1931 החל להיות פעיל במפלגה הקומוניסטית עצמה ולעלות בשורות מנגנונה. בין השנים 1935–1936 שירת בצבא האדום כקומיסר ביחידת שריון.
ברז'נייב היה מדור המנהיגים הסובייטיים הראשון שלא חווה על בשרו את רוסיה שלפני המהפכה הקומוניסטית והיה צעיר מכדי להשתתף במאבקי השליטה לאחר מותו של לנין ב-1924. ברז'נייב הצטרף למפלגה כשסטלין היה מנהיגה הבלתי מעורער, והוא בגר בצלו כסטאליניסט נאמן. כאחרים ששרדו את הטיהורים הגדולים, אף הוא קודם במהירות במפלגה, שכן תפקידים בכירים רבים בשורותיה התרוקנו בתקופת טיהורים אלה.
ב-1939 היה למזכיר המפלגה בדניפרופטרובסק, תפקיד בעל אחריות רבה על המפעלים הביטחוניים שבעיר. במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כראש המחלקה הפוליטית של חזית הדרום והתיידד עם חרושצ'וב, שפרש עליו חסותו. בהיותו בדניפרופטרובסק הוא התיידד עם ניקולאי שצ'ולוקוב שהיה שר הפנים הסובייטי במשך 16 שנים החל משנת 1966. בסוף המלחמה הוא היה הקומיסר הפוליטי של החזית האוקראינית הרביעית שכבשה את פראג.
ב-1946 הוא פרש מהצבא האדום בדרגת מאיור גנרל וחזר לדניפרופטרובסק המשתקמת. בשנת 1957 הפך לחבר בנשיאות הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית, בשנת 1960 נבחר ליו"ר נשיאות הסובייט העליון (נשיא המדינה), ומשנת 1964 שימש כסגנו למעשה של חרושצ'וב, וסומן כיורשו.
מדיניות פנים
באוקטובר 1964 כאשר המזכ"ל חרושצ'וב היה בחופשה, התאספה אליטת המפלגה והוחלט להדיח את חרושצ'וב. הקושרים העיקריים היו מיכאיל סוסלוב, אנדריי גרומיקו, אלכסיי קוסיגין, ניקולאי פודגורני ובראשם - ליאוניד ברז'נייב. לאחר שהודח חרושצ'וב חולק השלטון בין שלושה אנשים: ברז'נייב שמונה למזכ"ל, פודגורני, שמונה ליו"ר נשיאות הסובייט העליון (דהיינו נשיא המדינה) ואלכסיי קוסיגין שמונה לראש הממשלה. ברז'נייב החזיר לק.ג.ב. את מירב הכוח שהיה לו בתקופת סטלין. במאי 1967 הוא הדיח מתפקידיו את אלכסנדר שלפין שהיה סגן ראש הממשלה ואת יו"ר הק.ג.ב., ולדימיר סמיצ'סטני, ומינה במקומו את יורי אנדרופוב. דיסידנטים שהתנגדו דוכאו בכוח ומספר האנשים שנשלחו למחנות העבודה, גולאג, גדל. עם זאת המשיכה העלייה ברמת החיים של התושבים. בתחום הצבאי פתח ברז'נייב בתוכנית כוללת לחיזוק כוחו של הצבא הסובייטי ובכך הגיע לשוויון צבאי עם צבא ארצות הברית ואף עלה עליו. בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 עלה מעמדו של ברז'נייב והיה ברור שהוא "ראשון בין שווים". לאחר שהרפורמה הכלכלית בברית המועצות שהחלה בשנת 1965 נעצרה הגיעה הכלכלה הסובייטית לאורך שנות ה-70 של המאה ה-20 למבוי סתום. זאת, עקב השיטה הכלכלית שלא השאירה מקום ליזמות, לא נתנה תמריצים לחדשנות ולהכנסת טכנולוגיות חדשות ופעלה בדרך של תכנון כלכלי ריכוזי מדי, ששם דגש על תפוקה במקום על איכות. נוספו על-כך שחיתות גוברת והשקעות גדולות בצבא, שבאו על חשבון הכלכלה.
מדיניות חוץ
שני אלמנטים עיקריים ניכרו במדיניות החוץ של ברז'נייב: האחד דו-קיום עם ארצות הברית (דטאנט) והשני המשך הגברת ההשפעה הסובייטית בעולם. למדינות הגוש הקומוניסטי של מזרח אירופה ניתן יותר חופש, אך עם זאת ברז'נייב לא התיר להן לפרוש מהגוש המזרחי או לבצע רפורמות שייסטו מהסוציאליזם. אחת המדינות שסטתה מהסוציאליזם הסובייטי הייתה צ'כוסלובקיה וברז'נייב הגיב בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בשנת 1968 וניסוח "דוקטרינת העצמאות המוגבלת" - או בשמה הנפוץ "דוקטרינת ברז'נייב". גישתו של ברז'נייב הייתה הימנעות מסכסוכים ישירים עם ארצות הברית ובהגברת היחסים בין השתיים, אך עם זאת התערב רבות בנעשה בעולם השלישי ושלח את כוחותיו בלא היסוס במקביל להרגעת היחסים עם ארצות הברית. אחת התוצאות של מדיניות זו היא שבאמצע שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הגיעה ברית המועצות לשיא השפעתה ויוקרתה בעולם. כחלק מה"דטאנט" עם ארצות הברית נחתמו הסכמים לפיקוח והגבלת נשק (למשל סאל"ט). פלישת הצבא הסובייטי לאפגניסטן בינואר 1979 שמה קץ למדיניות ה"דטאנט" והגבירה את המתיחות בין ברית המועצות וארצות הברית. פן נוסף של מדיניות החוץ של ברז'נייב היה החמרת ניתוק היחסים עם סין, על רקע הסכסוך המתמשך בין שתי הענקיות הקומוניסטיות.
מותו ומורשתו
בשנותיו האחרונות של ברז'נייב הידרדרה בריאותו בעיקר כתוצאה מעישון. הוא עבר מספר אירועי שבץ מוחי שהקשו עליו יותר לתפקד מבחינה פיזית ומנטלית גם יחד, ב-1975 עבר ברז'נייב אירוע מוחי ראשון, שאחריו באו אירועים נוספים ב-1978 ו-1979. בעקבות זאת איבד חלק מיכולת הריכוז, דבר שהקשה עליו להמשיך לתפקד באופן נורמלי. הליכתו נעשתה רעועה יותר ודיבורו לא ברור, והיה לו קושי להתרכז בנושאים חשובים שדרשו תשומת לב רבה כמו הבעיות ההולכות וגוברות של הכלכלה הסובייטית.
הוא גם החל מעודד פולחן אישיות סביבו, שהתגבר סביב יום הולדתו השבעים (1976): ברז'נייב עיטר את עצמו בשפע עיטורים ואותות (42 סה"כ), וביניהם אף עיטור הניצחון הגבוה והנדיר ביותר, בניגוד גמור לתקנות הענקת העיטור. ליאוניד ברזנייב הוא האדם שזכה למספר העיטורים הרב ביותר בתולדות ברית המועצות. לאחר קבלת עיטור הניצחון, הוטחה בו ביקורת קשה מצד גורמי צבא, בטענה כי העיטורים הוענקו לו בניגוד לתקנון. הענקה זו אכן בוטלה בשנת 1989. ביום הולדתו ה-70 ב-1976 הוענקה לו הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בברית המועצות, מרשל ברית המועצות, בדומה לסטלין, דבר שעורר התנגדות בקרב בכירי הצבא הסובייטי.
הפעם האחרונה שהופיע בציבור הייתה ב-7 בנובמבר 1982, שלושה ימים לפני מותו. בבוקר ה-10 בנובמבר 1982 לקה בהתקף לב, ומותו נקבע ב-8:30. ביום שלמחרת השתנה לפתע לוח השידורים ברדיו ובטלוויזיה, ושודרו תוכניות על היסטוריה. שמועות החלו להתרוצץ ברחבי המדינה שאחד מבכירי השלטון מת. הועלו השערות שונות והוזכרו שמותיהם של זקן חברי הפוליטביורו ארביד פלשה, ראש הממשלה ניקולאי טיחונוב ושר ההגנה דימיטרי אוסטינוב. בסופו של דבר, 26 שעות לאחר מותו, הגיעה ההודעה הרשמית ובה נאמר כי "הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, נשיאות הסובייט העליון ומועצת השרים של ברית המועצות מודיעים בצער על מותו של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ויו"ר נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, ליאוניד איליץ' ברז'נייב, ב-10 בנובמבר 1982". הוכרזו חמישה ימי אבל.ברז'נייב זכה לאחת הלוויות המפוארות ביותר שזכה להן אדם אי פעם: רחובות שלמים בבירה מוסקבה נסגרו והתפרסו בהם כוחות גדולים של משטרה, צבא וק.ג.ב., על מנת לאבטח את המקום ולאפשר לנוכחים להסתובב בחופשיות. גופתו הונחה בתוך ארון פתוח שמסביבו הונחו זרים של פרחים באולם ב"בית האיגודים המקצועיים" ואנשים הורשו לעבור ולצפות בו. בנוסף, מספר עצום של נציגים מרוב מדינות העולם נכחו בהלווייתו: 32 ראשי מדינות, 15 ראשי ממשלה, 14 שרי חוץ ו-4 נסיכים. ב-15 בנובמבר, חמישה ימים לאחר מותו, הוצא ארונו מ"בית האיגודים המקצועיים" והונח על עגלה מפוארת שנקשרה לנגמ"ש. כך הובלה העגלה ברחובות מוסקבה עד שהגיעה לכיכר האדומה, שהייתה מלאה באנשים. הארון נעצר באמצע הכיכר האדומה מול המאוזוליאום של לנין, והמנהיגים הסובייטים עלו לגג המאוזוליאום. אנדרופוב נשא הספד ולאחר מכן נלקח ארונו של ברז'נייב לבית הקברות של חומת הקרמלין, שם הוטמן, ובמקביל נוגן ההמנון והייתה עמידת דום כללית ברחבי ברית המועצות למשך 5 דקות. לאחר טקס הקבורה נערך מצעד כבוד שחתם את טקס ההלוויה.
תדמית
תדמיתו של ברז'נייב בעולם המערבי היא שלילית. שלטונו מכונה "עידן הסטגנציה" והוא נחשב כמי שהניח לשחיתות לחדור לגופים השונים במדינה בלא לעשות דבר. עם זאת, מצטייר שבראשית המאה ה-21 קיימים יותר ויותר נוסטלגיה וגעגועים לתקופת ברז'נייב עקב התהפוכות הכלכליות שקרו ברוסיה לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991. רבים זוכרים את תקופתו כתקופה של יציבות כללית במדינה. ב-2013, 56% מהרוסים ציינו אותו כמנהיג המועדף עליהם.
חיים אישיים
ברז'נייב היה נשוי לוויקטוריה פטרובנה (1912–1995) והיו לו שני ילדים: גלינה (1929-1998) ויורי (1933–2013). בנו של יורי, אנדריי, הוא מנהיג מפלגה קומוניסטית מקומית ברוסיה.
אישטוואן סלני
אישטוואן סלני (במקור שטסל, בהונגרית: Szelényi István; זבולן, 8 באוגוסט 1904 – בודפשט, 31 בינואר 1972) היה מלחין, פסנתרן, היסטוריון מוזיקה יהודי-הונגרי. סלני היה מבצע חשוב (פסנתר) ומורה מוערך בתולדות המוזיקה ותורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ. זוכה פרס פרנץ ארקל. הוא היה אחד האמנים המובילים של האוונגרד המוזיקלי ההונגרי.
ביוגרפיה
אישטוואן שטסל נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף סלני (שטסל) (1872–1942) פקיד רכבת, ושל קורנליה רוטשילד (1879–1965). הוא למד מוזיקה באופן קבוע מגיל תשע. ב-1922 הוא הפך לסטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם למד פסנתר אצל אישטוואן לאוב וארנולד סקיי, וקומפוזיציה אצל המלחין זולטאן קודאי.
בשנת 1926, יחד עם פאל קדושה, ג'רג' קושה, הוגו קלן ופרנץ סאבו הקים את "האגודה החופשית של מוזיקאים הונגרים מודרניים" (Modern Magyar Muzsikusok Szabad Egyesülete). הוא הפך לאחד האמנים המובילים של האוונגרד המוזיקלי ההונגרי.
כמבצע, הציג את יצירות הפסנתר של מלחינים בני זמנו, כולל יצירות מאת ארנולד שנברג, פאול הינדמית ואלפרדו קאזלה, בקונצרטים שלו ובהופעותיו המרובות ברדיו ההונגרי.
סלני מילא תפקיד משמעותי בתנועת הפועלים לתרבות כמנהל מקהלות פועלים. במהלך מלחמת העולם השנייה גורש למחנה ריכוז, שרד וחזר. לאחר 1945 פרסם יצירות פסנתר קלות עם ארווין מאיור (במקור מאייר) תחת הכותרת "הדרך לסונטה" (בודפשט, 1945).
בין השנים 1946–1948 היה מורה לפסנתר ולקומפוזיציה בגימנסיה הממלכתית למוזיקה בבודפשט, ובין 1948 לבין 1950 היה מנהל המכון. הוא פוטר ב-31 באוגוסט 1950, אך חזר ב-1951 ועבד כמורה לקומפוזיציה ולמוזיקה קאמרית במשך 15 שנים. במקביל לימד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה בלה ברטוק ואת תולדות המוזיקה ותורת המוזיקה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט. בשנים 1951–1956 היה העורך הראשי של כתב העת "סקירת המוזיקה החדשה" (Új Zenei Szemle).
אשתו הייתה בורבלה קובאץ', לה נישא בפריז ב-1931.
יצירתו
חלק מיצירותיו הושפעו מאסכולת קודאי. הוא זכה בפרס בארבעים יצירות הפסנתר הקטנות שלו (1935, לא פורסם) ובתחרות בארטוק ב-1948 של מועצת האמנויות ההונגרית. ניתן להרגיש את השפעתו של בארטוק ביצירה התזמורתית שלו Hommage à Bartók.
בין המגמות המוזיקליות המערביות, הוא השתמש גם באלמנטים הסגנוניים של הברואיטיזם (ברואיטיזם=מוזיקת רעש שהיא ז'אנר מוזיקה המתאפיין בשימוש אקספרסיבי ברעש בתוך הקשר מוזיקלי) .ביצירתו סימפוניה מחיי מפעל (1946, בכורה בתיאטרון העירוני ב-11 במאי 1949), שנכתבה ברוח הפרולטקולט (ברוסית: Пролеткулт) הייתה תנועת אמנות בברית המועצות בין השנים 1917 ל-1925, שראתה את תפקידה כארגון ולתמוך באמנות הפרולטרים).
הוא הלחין אורטוריה בשם " עשרה ימים שהרעידו את העולם" מבוסס על עבודתו של ג'ון ריד, לטקסט של אישטוואן ראיץ', למקהלת גברים, אנסמבל קאמרי וסולנים. (1962, הוצג באקדמיה למוזיקה ב-24 בינואר 1965).
יצירתו הגדולה ביותר היא האורטוריה ספרטקוס (טקסט מאת ז'יגמונד לאסלו, 1960). הוא כתב גם הרבה יצירות פסנתר, שירים ומחקרים.
עקב מחלתו הקשה התאבד בסוף ינואר 1972 בגיל 68.
אליהו יצחק פריסמן
הרב אליהו יצחק פריסמן (תרס"ב, 1902 - י"ג באדר ב' תשל"ו, מרץ 1976) היה מקבוצת המייסדים של מכון הרי פישל לדרישת התלמוד ומשפט התורה והשתתף בכתיבת ובעריכת חיבורים תורניים.
תולדותיו
נולד בריטובה שבליטא לאליעזר זאב פריסמן, תלמיד ישיבות סלבודקה וטלז ופעיל למען יישוב ארץ ישראל.
למד בישיבת טלז. כשעזב את הישיבה ליווהו ראש הישיבה, הרב יוסף יהודה לייב בלוך. בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת מרכז הרב. הראי"ה קוק והרב יעקב משה חרל"פ למדו איתו לעיתים בחברותא. הרב אברהם אהרן בורשטיין מטבריג, שהכיר את משפחתו מהשנים שבהן כיהן כאב"ד ריטובה ולימד כתשעה חודשים בישיבת מרכז הרב, אמר עליו שהוא היחיד שמבין את כל דבריו בשיעור.
היה מעשרת התלמידים שנבחרו בידי הרב קוק כדי להקים את "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד", ובהמשך במערכת "הלכה פסוקה" על חלק חושן משפט של שולחן ערוך ב"מכון למשפט התורה" שהקים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג. עבודתו נכללה בכרך הראשון של המפעל שיצא לאור בתשכ"ב.
השתתף בכתיבת תיקונים והערות לחלק ב' של "שיטה למועד קטן" לתלמיד רבי יחיאל מפאריש (עם הרב מרדכי ליב זק"ש, ירושלים תרצ"ז) ובכתיבת הגהות וביאורים לכרך ד' של 'ראבי"ה' (עם הרב שאר ישוב כהן, שם תשכ"ה). כתב חומר לערכים עבור "האנציקלופדיה התלמודית". עם פטירתו של חברו הרב שמעון סטרליץ בשנת תשט"ו ערך עם הרב יוסף כהן את ספר כתביו "שם משמעון". היה מבאי ביתו של הרב צבי פסח פרנק והיה שותף בעריכת כתביו. הרב פרנק מזכירו כמה פעמים בספריו.
נפטר בירושלים ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו הוא אליעזר זאב אפרסמון, מרבני מכון הלכה ברורה.
Lower.com פילד
Lower.com פילד (באנגלית: Lower.com Field) הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל קולומבוס קרו מליגת ה-MLS, הממוקם באזור הדאונטאון של קולומבוס, בירת אוהיו. האצטדיון כולל שלושה יציעי ישיבה ויציע עמידה אחד (המכונה Nordecke). קיבולת האצטדיון היא 20,371 צופים. אצטדיון זה החליף את אצטדיון קרו ההיסטורי, שכבר היה מיושן, ללא גג, ורחוק מהדאונטאון.
בחודש יוני 2021, ימים ספורים לפני המשחק הראשון באצטדיון, נחשף כי חברת משכנתאות מקומית רכשה את זכויות השם של האצטדיון, ולפיכך הוא נקרא על שם אתר האינטרנט של החברה. הבחירה בעסק מקומי דווקא, ולא בתאגיד לאומי או בינלאומי, הוא חלק מהליך הבנייה מחדש של הקרו, המתחבר יותר לקהילה ולא מסתמך על גורמים שאינם מקולומבוס בכלל או ממדינת אוהיו בפרט.
היסטוריה
מאז 1999 שיחקה הקולומבוס קרו באצטדיון מפרה, שהיה האצטדיון הראשון ב-MLS שיועד לכדורגל בלבד (באנגלית: Soccer Specific Stadium). אצטדיון זה נבנה לפי סטנדרטים של שנות ה-90, לליגה שהייתה רק בראשיתה, ולפיכך הוא היה מיושן ולא דומה לאצטדיונים החדשים שהחלו מוקמים ברחבי ארצות הברית. כחלק מהמאבק על השארת הקרו בקולומבוס, הוצעה תוכנית לבנייה של אצטדיון חדש וחדיש, באזור הדאונטאון. בניית האצטדיון החלה באוקטובר 2019, והאצטדיון נחנך ביולי 2021.
משחק הפתיחה ב-Lower.com פילד התקיים ב-3 ביולי 2021, בו שיחקה קולומבוס קרו נגד הניו אינגלנד רבולושן, שהייתה יריבתה גם במשחק הפתיחה של אצטדיון מפרה בשנת 1999. המשחק, שהתסיים בתיקו 2-2, התקיים לעיני 20,407 צופים.
ב-27 באוגוסט 2021, ארחה הקולומבוס קרו את מועדון הכדורגל סינסינטי, לדרבי הראשון ביניהן באצטדיון החדש. במשחק זה, בו ניצחה המארחת 3-2, נקבע שיא שערים למשחק בודד (5) במסגרת היריבות בין השתיים (בכל המסגרות). נכון לסוף עונת 2021, מכיוון שהקבוצות לא תוכלנה להיפגש בפלייאוף, ומשום שטורניר גביע ארצות הברית הפתוח לא מתקיים בשנה זו, השיא יישמר לפחות עד למפגש הראשון ביניהן בעונת 2022.
משחקים בינלאומיים
המשחק הבינלאומי הראשון ששוחק ב-Lower.com פילד נערך במסגרת גביע קמפאונס (Campeones Cup), בו ארחה קולומבוס קרו (אלופת ארצות הברית לשנת 2020) את קבוצת קרוס אסול, אלופת מקסיקו לשנת 2020. המשחק התקיים ב-29 בספטמבר 2021, וקולומבוס ניצחה בתוצאה 2-0, בדרך לזכייה בתואר הבינלאומי הראשון בתולדות המועדון.
מבנה האצטדיון
האצטדיון מחולק לארבעה "בלוקים", לפי רוחות השמיים: צפוני, מזרחי, דרומי ומערבי, כאשר היציעים הצפוני והדרומי ממוקמים לרוחב המגרש (מאחורי השערים), והיציעים המזרחי והמערבי ממוקמים לאורך המגרש. כל יציעי האצטדיון כוללים שתי קומות, ובאצטדיון אין הפרדה במעבר בין היציעים, דהיינו: לא משנה מאיזו כניסה נכנסים, תמיד אפשר להקיף את כל האצטדיון, מבפנים, על מנת להגיע למקום הישיבה המיועד המופיע על הכרטיס.
בתוך האצטדיון, נמצאת חנות המוצרים של הקבוצה, כמו גם פאב בו יכולים האוהדים לשבת החל משעתיים לפני המשחק ועד תחילתו.
היציע המערבי
זהו היציע המרכזי של האצטדיון, שכן בו נמצאת עמדת השידור, תאי ה-VIP, וחדרי ההלבשה של הקבוצות. בתחתית היציע הזה, משני צידיו של קו האמצע, נמצאים ספסלי הקבוצות המשחקות ועמדת השופט הרביעי.
על אף שביציע זה, כמו בשאר היציעים, ישנן שתי קומות ישיבה, הוא מכיל פחות מקומות ישיבה מעשיים, שכן כמעט כל הקומה השנייה משמשת לתאי VIP או למושבי יוקרה שעולים אלפי דולרים למנוי, לעונה.
היציע המזרחי
היציע המזרחי הוא היציע הגדול ביותר מבחינת כמות הצופים שיכולים להיכנס עליו. זהו היציע הנמצא ממול לעמדת השידור, ליציע העיתונות ולתאי ה-VIP. בתחתית יציע זה, בסמוך לקו מחצית המגרש, נמצאת עמדת ה-VAR.
היציע הצפוני (Nordecke)
זהו יציע העמידה של האצטדיון, בו נמצאים ה"אולטראס" של הקולומבוס קרו. בדרך כלל, הכרטיסים הזולים ביותר למשחקים הם ליציע הזה, שהוא בבחינת "general admission" (מקומות לא מסומנים). רק במשחקיה של נבחרת ארצות הברית, משמשים הספסלים המתקפלים ביציע, כאינדיקציה למקומות הישיבה המסומנים.
היציע הדרומי
היציע הדרומי הוא היציע שנמצא מאחורי השער, במקביל ליציע ה-Nordecke. שלא כמו ביציע הצפוני, שהוא יציע עידוד, היציע הדרומי הוא יציע ישיבה. בפינה הדרום מערבית של הקומה השנייה שלו, יושבים בדרך כלל אוהדי הקבוצה האורחת (למעט אלה שיושבים ביציעי המוזמנים או ה-VIP). לאור תרבות הספורט האמריקנית, למעט נוכחותם של סדרנים – אין כל הפרדה בין היציע של הקבוצה האורחת ושל הקבוצה המארחת, וגם בתוך מסדרון האצטדיון עצמו, הקהל יכול ללכת ללא כל הפרדה (גם במשחקים "טעונים" כמו הדרבי של אוהיו או מפגשים עם שיקגו פייר וטורונטו).
הארובה
מחוץ לאצטדיון כמה עשרות מטרים מפינת היציע הצפוני והמערבי, ניצב מבנה מפעל התאורה העירוני (באנגלית: Municipal Light Plant) שכיום משמש כמקום בו מתקיימות מכירות פומביות. מכיוון שמבנה זה שימש בעבר כמפעל, יש לו ארובה, שבמשך שנים רבות העלתה חלודה, וסימנה את חגורת החלודה של המערב התיכון. לאחר בניית האצטדיון, נצבעה הארובה בצבעי הקבוצה, ובכל פעם שהקבוצה מסיימת משחק בניצחון, יוצא עשן שחור מהארובה, כסמל לחגיגה. עקב צבעה הצהוב של הארובה אחרי הצביעה, היא בולטת מאד לנוסעים בכביש I-670, סמוך ליציאה לכיוון האצטדיון.
פרשת המים (סרט)
פרשת המים (באנגלית: Dark Waters) הוא סרט דרמה משפטית אמריקאי, בבימויו של טוד היינס. הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של עורך הדין רוברט בילוט, שחשף, במאבק ארוך שנים, את הקשר בין שורה ארוכה של מחלות קשות לבין חומרים מסוכנים, בהם השתמשה ענקית הכימיקלים דופונט, ונלחם לגלות את האמת לציבור. התביעה הייצוגית שמאחוריה עמד בילוט כנגד דופונט, הביאה לתשלום של מעל 600 מיליון דולר בשנת 2017 לכ-3,500 נפגעים.
התסריט של מריו קוריאה ומת'יו קרנהן התבסס על תחקירים עיתונאיים שהתפרסמו בארצות הברית ועל ספרו של בוליט. את דמותו של גיבור הסרט, רובי בילוט, מגלם מארק רופאלו שגם היה אחד ממפיקי הסרט. הסרט יצא לאקרנים ב-22 בנובמבר 2019 על ידי Focus Features.
עלילת הסרט
עורך הדין רובי בילוט הוא שותף צעיר במשרד עורכי דין גדול ומכובד בסינסינטי, המתמחה בהגנה על חברות תעשייתיות בתחום הכימיקלים מפני תביעות בנושאים סביבתיים. אחרי שנים של עבודה קשה במשרד, הוא מקבל מעמד של שותף באותה פירמה. יום אחד נכנסים למשרד שני חוואים מבוגרים ודורשים לפגוש את בילוט. אחד מהשניים, וילבור טנאנט מוירג'יניה המערבית, טוען בלהט כי חברת דופונט מפזרת חומרים מסוכנים בנחל שממנו שותה עדר הבקר שלו וכי כל פניותיו נענו בשלילה; בצר לו, שכנתו - סבתו של בילוט - המליצה לו לבקש את עזרת נכדה, עורך הדין.
בילוט מחליט לנסוע לבקר את סבתו ולראות את החווה המדוברת. הוא משתכנע שמדובר בבעיה אמיתית, ומבקש את רשות השותף הבכיר במשרד לטפל בעניין; השותף הבכיר, כמו גם שאר השותפים, אינם רואים זאת בעין יפה - אך מאפשרים לבילוט להמשיך בעיסוקו. בתוך זמן לא רב נמצאים בילוט ומשרדו בעימות משפטי חזיתי מול חברת דופונט, אשר מציפה את בילוט במאות ארגזי מסמכים בתקווה שיתייאש מהנושא, נוכח כמות הניירת האדירה. בילוט אינו נרתע מעבודת המיון הקשה ומקריאת אלפי המסמכים, כשמנגד - אשתו, הנאלצת לשאת לבדה בעול גידול ילדיהם הצעירים, מתקשה לראות סיכוי במאבקו הדון-קישוטי האין-סופי.
הפקה
הסרט יצא לאקרנים ב-22 בנובמבר 2019. וב-20 בפברואר 2020 בישראל.
בראיון עימו אמר הבמאי, טוד היינס, כי האתגר הגדול בסרט היה להפוך את הדיון המשפטי עמוס הפרטים לסיפור עלילתי תוך גישור על התקופה הארוכה שבה התקיימו הדיונים המשפטיים במציאות.
דני בון
דני בון (בצרפתית: Dany Boon; נולד ב-26 ביוני 1966) הוא שחקן, במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק צרפתי יהודי ממוצא מוסלמי קתולי.
החל כקומיקאי במהלך שנות ה-90. החל להתפרסם בשנת 2008 כשחקן ובמאי בקומדיה הקולנועית ברוכים הבאים לצפון. מאז הוא היה מעורב כתסריטאי או במאי או שניהם בסרטים רבים.
רוז טיקו
רוז טיקו (באנגלית: Rose Tico) היא דמות בדיונית מסדרת הסרטים "מלחמת הכוכבים".
דני בון
בון נולד בשם דניאל פריד חמידו במשפחה ממעמד הביניים בצפון צרפת. אביו נולד ב-1930 באיסר, אלג'יריה, והיה מוסלמי, ומת בליל, צרפת ב-1992. הוא היה מתאגרף ונהג. אמו של בון, דניאל דוקאטל, היא מצפון צרפת. קתולית, היא הייתה עקרת בית.
הוא התגייר (בעקבות נישואין לאשתו השלישית) בשנת 2002.
קריירה
בון הגיע לפריז מצפון צרפת ב-1989, שם החל לעבוד כפנטומימאי ברחובות לפרנסתו בזמן שהופיע לעיתים קרובות בלילות מיקרופון פתוח במקומות כמו תיאטרון טרוויזו. את שם הבמה שלו הוא שאל מגיבור בסדרת הטלוויזיה האמריקאית דניאל בון, שעסקה בצייד אמריקאי.
בון הוא גם מוזיקאי; הוא עשה גרסה של " Piensa en mí " ("תחשוב עליי"). הוא גם כותב שירים משלו, למשל, " Le Blues du 'tiot poulet " ("בלוז העוף").
לאחר תפקידים קטנים בסרטים במהלך שנות ה-90, הוא קיבל תפקיד בסאטירה בימבולנד מ-1998, בבימויו של אריאל זיתון. בון קשור עמוקות לאזור הולדתו, נורד-פאס-דה-קאלה. בשנת 2003, הוא עשה מופע שלם בניב המקומי של צ'טי, הידוע גם בשם פיקארדית .ב-2004, הוא היה חלק מהקאסט הראשי ב- Pédale Dure, בבימויו של גבריאל אגיון, פלופ ביקורתי ומסחרי. לאחר מכן הוצעו לו כמה תפקידים בסרטים, בעיקר בסרט חג שמח, שיצא לאקרנים בינלאומיים ב-2005.
בפברואר 2008 הוא שיחק וביים סרט בשם ברוכים הבאים לצפון ( Bienvenue chez les Ch'tis ), שזכה להצלחה בצרפת ובמדינות אחרות. קומדיה זו שהתבססה על דעות קדומות על האזור, המשיכה לשבור שיאי קופות צרפתיים. הסרט עלה על קהל הצפייה של La Grande Vadrouille, לאחר שצפו בו יותר מ-26 מיליון איש, כמעט מחצית מתושבי צרפת. הוא היה השחקן בעל השכר הגבוה ביותר בתולדות הקולנוע האירופאי, והכניס 26 מיליון יורו (כ-33 מיליון דולר).
בון הוא היה נשיא טקס פרסי הסזאר ה-40 בשנת 2015. בנוסף היה במועצת המנהלים של חברת ההפקות Pathé והפיק כמה סרטים כשחקן, מפיק שותף, תסריטאי או במאי. לבון היו כמה חברות הפקה, כולל 26 DB Productions, בלוס אנג'לס, קליפורניה. הם מפיקים ומפיצים סרטים ותכני טלוויזיה.
ב-2016 שיחק בון בסרט על אנטישמיות בצרפת, "היהודים". בשנת 2018, התוכנית שלו es-hauts-de-France עלתה לראשונה בנטפליקס.
בון מדבב את דמותו של אולף בדיבוב הצרפתי של שני סרטי דיסני לשבור את הקרח.
ב-2019 הופיע בסרט האמריקאי בכיכובם של אדם סנדלר וג'ניפר אניסטון תעלומת רצח, תפקיד אותו המשיך ב-2023 בתעלומת רצח 2.
חיים אישיים
ביולי 2022 הצהיר בון כי האירי טרי בירלס הונה אותו ב-6 מיליון אירו וכי הוא נוקט בצעדים משפטיים.
ריימונדה מורמוקייטה
ריימונדה מורמוקייטה (בליטאית: Raimonda Murmokaitė; נולדה ב-17 ביולי 1950) היא דיפלומטית ליטאית.
ביוגרפיה
מורמוקייטה נולדה בוילנה וב-1982 סיימה את לימודיה באוניברסיטת וילנה תוך התמחות בפילולוגיה. בהמשך היא עברה השתלמויות בתחום יחסי חוץ וביטחון בארצות הברית ובאנגליה.
במשך כ-20 שנים היא עבדה במשרד החוץ הליטאי בווילנה. בשנת 1998 היא נשלחה לרומא לשגרירות ליטא. בשנת 2004 היא עברה לניו יורק והייתה סגנית נציג ליטא באומות המאוחדות, דליוס צ'קואוליס. באוקטובר 2012 היא קודמה לנציגת ליטא בארגון. ממאי 2014 עד אפריל 2015 היא כיהנה כיושבת ראש מועצת הביטחון של האו"ם.
בשנת 2017 היא חזרה לעבוד במטה משרד החוץ הליטאי.
בתי קברות יהודיים בפאפה
בתי קברות יהודיים בפאפה (בהונגרית: Pápai zsidó temetők) הם בין הערכים התרבותיים וההיסטוריים הידועים יחסית של העיר פאפה. שני בתי הקברות היהודיים בעיר ממוקמים באזור מבודד למדי ומקומיים רבים לא מודעים לקיומם. בית הקברות הישן מוסתר בבתים ובגנים, החדש ממוקם ליד בית הקברות הנוצרי המרכזי בעיר התחתית, על מגרש מוקף חומה ומוסתר מעוברי אורח. הקהילה היהודית המקומית הגדולה בעבר הושמדה כמעט לחלוטין במהלך השואה, רצח העם היהודי של המאה העשרים, ולאחר מכן שארית הפליטה היגרה מהעיר, אולם מבקר שמגיע מוצא על פי רוב קברים נאים ומטופחים, במיוחד בבית הקברות החדש.
בית הקברות הישן
מספר גדול של יהודים חיו בפאפה מאמצע המאה ה-18. בהתחלה נקברו מתיהם בחלקה נפרדת של בית הקברות הכללי דאז "קאלוואריה". לאחר מכן, כאשר הקהילה גדלה, היא קנתה חלקת אדמה בגבולה הדרומי של העיר למטרות קבורה. אלה שנקברו בקאלוואריה נחפרו קבריהם שוב ועצמותיהם הובאו ונקברו שוב במקום החדש. זה מסביר מדוע מוצאים שם קברים ישנים יותר מגיל בית הקברות.