cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקודת הבזק
מנגנון
לכל נוזל קיים "לחץ אדים" משלו התלוי בטמפרטורה. ככל שהטמפרטורה עולה כך עולה גם לחץ האדים - וכתוצאה מכך גם ריכוז אדי הנוזל הדליק באוויר. לכל נוזל דליק קיים ריכוז שונה של אדים באוויר אשר יאפשר בעירה רציפה ולפיכך נקודת ההבזק היא הטמפרטורה הנמוכה ביותר שבה יהיו מספיק אדים של נוזל דליק באוויר הניתן להצתה.
מדידה
ישנן שתי דרכים עיקריות למדידת נקודת ההבזק:
תוצאות המדידה במערכת סגורה נמוכות יותר ב-5–10 מעלות צלזיוס מאלה שנמדדו במערכת פתוחה.
Norman Fucking Rockwell!
מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום ברשימת "200 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" במקום ה-19. בשנת 2019, מגזין הרולינג סטון ערך את רשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" ודירג את האלבום במקום ה-32. מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-321 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר.
רקע והפקה
בשנת 2017, הכריזה דל ריי שהחלה לעבוד על האלבום הבא שלה. במהלך חודש מרץ 2018, חשפה דל ריי קטע מתוך הרצועה "Happiness is a Butterfly". במהלך חודש יוני 2019, חשפה דל ריי במהלך קונצרט באירלנד, שהאלבום שלה יצא בחודש אוגוסט. ב-31 ביולי, הכריזה דל ריי ברשתות החברתיות שלה על עטיפת האלבום ורשימת הרצועות.
Mrs. Robinson
Mrs. Robinson (מילולית: גברת רובינסון) הוא שיר של צמד המוזיקאים האמריקאי סיימון וגרפונקל, שנכתב על ידי פול סיימון. גרסה מוקדמת של השיר הופיעה בסרט "הבוגר" משנת 1967, וכן מופיע השיר באלבום האולפן הרביעי של הצמד Bookends מ-1968.
בשנת 1968 הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, והיה לשירם השני של הצמד שמגיע לראש הטבלה לאחר The Sound of Silence. ב-1969 זכה בפרס גראמי עבור ההקלטה הטובה ביותר של השנה.
מספר זמרים ידועים ביצעו גרסאות כיסוי לשיר במהלך השנים, ביניהם פרנק סינטרה, למונהדס ובון ג'ובי.
רקע
בעת שעבד הבמאי מייק ניקולס על סרטו "הבוגר" הוא נשבה בקסמם של שירי סיימון וגרפונקל, להם נהג להאזין באותה התקופה, ונפגש עם יו"ר חברת ההקלטות של סיימון וגרפונקל – קולומביה רקורדס – כדי לחתום על חוזה מולם לכתיבת מוזיקה עבור הסרט. פול סיימון לא קיבל בברכה את הרעיון וחשש מהתמסחרות של הצמד באם ימכרו שירים לסרט, אך הסכים לכתוב שיר או שניים עבור הסרט לאחר שהתרשם מהתסריט שכתב מייק ניקולס. מספר שבועות לאחר מכן, סיימון הציע לניקולס שני שירים חדשים שכתב - "Punky's Dilemma" ו-"Overs". ניקולס התרשם שהשירים אינם מתאימים לסרט ושאל את סיימון אם כתב שירים נוספים לצמד, וסיימון השמיע לו גרסה מוקדמת של שיר שכתב והלחין בשם "Mrs. Roosevelt" - גברת רוזוולט - על שם אלינור רוזוולט, אשתו של נשיא ארצות הברית לשעבר פרנקלין רוזוולט. ניקולס התלהב מאוד מהשיר וביקש לשנות את שמו לגברת רובינסון, על שם אחת הדמויות הראשיות בסרטו, וכך הופיע השיר בסרט ובאלבום, ומוכר כיום.
פרסים ומועמדויות
בשנת 1969 זכה השיר בשני פרסי גראמי בטקס גראמי ה-11, כולל לתקליט השנה של השנה.
למרות שהסרט "הבוגר", שבו הופיע השיר, היה מועמד לכמה פרסי אוסקר וזכה בפרס על הבימוי, השיר לא היה רשאי להיות מועמד לאוסקר על פי חוקי הפרס, משום שלא נכתב במיוחד עבור הסרט.
גבי פארן
גבי פארן (נולד ב-1948) כיהן כראש עיריית רמת השרון הראשון (וגם ראש המועצה המקומית האחרון שלה) בשנים 1998–2003.
ביוגרפיה
פארן הוא בן לניצולי השואה. במרץ 1978 השתתף במבצע ליטני, ופיקד על גדוד 906 בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1983–1985 היה מפקד חטיבה 5. השתחרר בדרגת אלוף-משנה.
כיהן כמנכ"ל עיריות אשדוד ורמת גן, וכן כמנכ"ל בחברת בנייה ובחברות ציבוריות אחרות.
בבחירות 1998 נבחר לראש המועצה המקומית רמת השרון ובמהלך כהונתו (בשנת 2002) קיבלה רמת השרון מעמד של עיר ופארן היה לראש העירייה הראשון. ב-7 באוקטובר 2003 הורשע פארן במסגרת הסדר טיעון, בו הודה כי אנשי עסקים מימנו את ערעורו על תוצאות הבחירות ב-98'.
אייל עין הבר
אייל עין הבר הוא חלילן ומנצח ישראלי, חבר מייסד בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית וכמו כן משמש כחבר במקהלת החליל הישראלית. ב 2017 פוטר מעבודתו כמרצה באוניברסיטת תל אביב עקב ניצול יחסי מרות עם תלמידה בכיתתו.
אייל עין הבר כיהן כמשנה לחלילן הראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 1996 עד 2014. משנת 1997 הוא מלמד חליל בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שם הוא מכהן כראש המחלקה לכלי נשיפה והקשה, וכן כראש התוכנית להכשרה תזמורתית. הקריירה של עין-הבר נסקה במהירות - כאשר כבר בזמן שירותו הצבאי ניגן לצד ז'אן-פייר רמפל עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע. לצד הקריירה שלו כחלילן, גם למד ניצוח אצל מנדי רודן ואחרים והיה עוזר מנצח בתזמורת הסימפונית חיפה. הופיע כסולן ומנצח עם תזמורות בישראל ומחוצה לה - בין היתר, עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת "קלאסיקה" רחובות, סימפונט רעננה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הקאמרית הרצליה ועם התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער. בשנים 2008-2007 הופיע בדואו חליל-אבוב עם עמיתו לתזמורת הפילהרמונית הישראלית דודו כרמל ועם התזמורת הסימפונית של קוויבק בניצוחו של יואב תלמי.
במהלך השנים הוציא תחת ידיו עשרות תלמידים, זוכי תחרויות ופרסים בינ"ל ופעילים בעולם המוזיקלי בישראל ומחוצה לה.
החל מאוקטובר 2016 מלמד עין-הבר את כיתת החליל בבית הספר הגבוה למוזיקה במונטסר שבגרמניה.
תוכנית ואנגארד
תוכנית ואנגארד (באנגלית: Project Vanguard) הייתה תוכנית שנוהלה על ידי מעבדת המחקר של צי ארצות הברית (NRL) שתוכננה לשגר את הלוויין המלאכותי הראשון של ארצות הברית למסלול סביב כדור הארץ, על גבי משגר ואנגארד שישוגר מנמל החלל קייפ קנוורל.
כתגובה לשיגור המפתיע של הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב-4 באוקטובר 1957, ארצות הברית חידשה את תוכנית אקספלורר שהוצעה קודם לכן על ידי הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA). עם זאת, ה-CIA ידע שהרוסים מקדמים את תוכנית ספוטניק מצילומים של מטוסי ריגול. יחד עם JPL, ABMA פיתחה את אקספלורר 1 תוך 81 יום ושיגרה אותו ב-31 בינואר 1958. עם זאת, לפני שהסתיימה בנייתו של אקספלורר 1, שיגרו כבר הרוסים את ספוטניק 2 עם הכלבה לייקה בתוכה ב-3 בנובמבר 1957. בינתיים, הכישלון של ה ששודר בטלוויזיה ב-6 בדצמבר 1957 הוריד את מורל האמריקאים והציב את ארצות הברית במצב שבו לרוסים יש יכולות בליסטיות טובות הרבה יותר מהם.
ב-17 במרץ 1958 הפך ה להיות הלוויין השני המוצלח של ארצות הברית שסבב את כדור הארץ. היה זה הלוויין הראשון שהופעל על ידי אנרגיה סולארית. הוואנגארד 1 שהיה בקוטר של 152 מ"מ ושקל רק 1.4 ק"ג כונה על ידי נשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב "לוויין האשכולית".
שיגורים
השיגור הראשון המוצלח בתוכנית ואנגארד היה שיגור הוואנגארד TV0 לתת-מסלול ב-8 בדצמבר 1956. ב-1 במאי 1957 בוצע שיגור מוצלח של המשגר הדו-שלבי TV1. ה-TV2 שוגר גם הוא בהצלחה לתת-מסלול ב-23 באוקטובר 1957.
מתוך 11 שיגורים בתוכנית, רק 3 לוויינים הגיעו למסלול:
באזוורד
באזוורד (באנגלית: Buzzword) הוא מילה, ביטוי או מטבע לשון חדש, שהשימוש בו הפך לאופנתי ביותר תוך זמן קצר ודוברי השפה משתמשים בו לעיתים כקישוט לשוני. התפתחות הטכנולוגיה, מדעי החברה ומדעי הניהול מביאה ליצירה שוטפת של מילים חדשות בתחומים אלה, ואחדות מהן נקלטות גם באמצעי התקשורת ובציבור הרחב, זוכות לשימוש נרחב והופכות לבאזוורדס. גם בשיח הכללי נוצרים לעיתים באזוורדס.
דוגמאות
דוגמאות של מילים בתחומים שונים:
אטימולוגיה
ב־2023 חידשה האקדמיה ללשון העברית תחליף עברי למילה buzzword – "מִלַּת רַחַשׁ". שני כותבי עברית ניסו להציע תחליפים משלהם:
גם בשפות נוספות, ובהן צרפתית, הולנדית ופולנית, משמשת המילה buzzword לתיאור מושג זה.
מאפיינים
בין הבאזוורדס יש גם כאלה שמשמעותם מעורפלת, והמשתמשים בהם עושים זאת משום שהם אופנתיים, כדי להרשים את השומעים באמצעות מראית עין של הפגנת ידע, או משום שמלכתחילה המשתמשים בהם מעוניינים לעמעם את דבריהם.
בין הבאזוורדס יש כאלה שפרצו כבאזוורדס ונותרו בשימוש למשך שנים רבות, כגון "הדור הבא", "הוליזם", "מינוף" ו"סינרגיה". באזוורדס חדשים יחסית (בשנת 2006) הם "מפת דרכים", "וב 2.0" ו"ספין". בתחום המחשוב נפוצים באזוורדס רבים בראשי תיבות, כגון "ERP" ו-"CRM".
סאמותריום
סאמותריום (שם מדעי: Samotherium; מילולית: "הבהמה של סאמוס") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הג'ירפיים, אשר חי במשך המיוקן והפליוקן באירואסיה ובאפריקה. יונק זה הוגדר ב-1888 והוא נקרא על שם הימצאו באי סאמוס שביוון לראשונה. מאובנים נוספים התגלו בקזחסטן, מונגוליה, אוקראינה, מולדובה ובאפריקה.
הסאמותריום היה ג'ירף קדום בעל צוואר באורך בינוני, שלב מעבר בין האוקפי לג'ירף מודרני והיה קרוב לסוג הנכחד שאנסיתריום. הוא הגיע עד לגובה 1.9–2.3 מטרים והגיע למשקל 300 עד 650 קילוגרם אצל המינים הגדולים ביותר. היו לו רגליים חזקות וארוכות שעזרו לו לרוץ במהירות מטורפים ובקדמת ראשו היו זוג קרניים דקות וחדות. קרניים אלה דמו לקרני ג'ירף אך היו ישרות יותר עם דמיון לקרני אנטילופה.
אורח חייו של הסאמותריום התאים ללעיסת עלים וצמחייה נמוכה עד בינונית, אך המינים הגדולים יכלו לרעות מצמרות עצים נמוכים, מה שהוביל להשתרשות הצוואר הארוך שלהם. המבנה של הטוחנות שהיה בעל מחיצה גבוהה הותאם גם ללעיסת צמחים קשיחים יחסית ונראה שהייתה לו גם לשון ארוכה. התאמה זו עזרה לג'ירף לשרוד בתקופה בה נעלמו מרבית היערות השופעים ואת מקומם תפסו סוואנות בעלות מעט עלים ועצים.
מוזיאון פרארי
מוזיאון פרארי (איטלקית: Museo Ferrari; בעבר: גלריה פרארי) הוא מוזיאון יצרנית הרכב פרארי, אשר מוקדש לקורות יצרנית מכוניות הספורט האיטלקית. המוזיאון ממוקם בעיירת הבית של פרארי, מאראנלו, ליד מודנה באיטליה.
פעילות
המוזיאון הוקם לראשונה בפברואר 1990, כאשר הרחבה של המוזיאון בוצעה בסוף 2004. שטח המוזיאון הכולל הוא כ-2,500 מ"ר. מספר המבקרים השנתי במוזיאון מוערך בכ-180,000.
מרבית המיצגים הם מכוניות מהעבר וההווה של פרארי. כמו כן מוצגות במוזיאון מכוניות תצוגה חד-פעמיות אשר לא הוצעו למכירה, כגון פרארי 408.
מיצגים זמניים
מדי מספר חודשים נערכת תערוכה מתחלפת במוזיאון. ב-22 באוקטובר 2007 נפתח מיצג "פרארי ונשים", אשר הסתיים ב-30 באפריל 2008.
כורדיסטן
כורדיסטן הוא חבל ארץ הררי במערב אסיה, המכיל חלקים גדולים מהרי הזגרוס והרי הטאורוס, צפונית וצפון-מזרחית למסופוטמיה. משמעות השם "ארץ הכורדים". המושג הופיע לראשונה בימי הביניים, אם כי כבר בתקופה הקלאסית יש התייחסויות לממלכת קורדואן. שטחו של חבל כורדיסטן כ-195,660 קמ"ר, רוב תושביו כורדים (עם מוסלמי, אך לא ערבי), וכיום הוא משתרע על פני צפון-מערב איראן, צפון עיראק, דרום-מזרח טורקיה והפינה הצפון-מזרחית של סוריה. מספר הכורדים בעולם נאמד בין 25 ל-30 מיליון נפש. כ-50 אחוז מהם חיים בטורקיה (כ-15 מיליון), והיתר בעיראק (כ-5 מיליון), באיראן (כ-5 מיליון), בסוריה (בין מיליון לשלושה) ובארמניה (כ-70 אלף). יש הטוענים, כי הכורדים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעולם ללא טריטוריה עצמאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הובטח לכורדים שיוכלו להקים מדינה עצמאית על חורבות האימפריה העות'מאנית, אולם ההבטחה הופרה על ידי המעצמות שניצחו במלחמה, בשל שיקולים פוליטיים וכלכליים. מאז מנהלים הכורדים מערכה להשגת עצמאות. ניסיונות נוספים במהלך שנות העשרים בעיראק ושנות הארבעים באיראן לעצמאות כורדית נכשלו.
בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק ומיגור שלטונו הדיקטטורי של סדאם חוסיין, זכו הכורדים בעיראק לאוטונומיה רחבה ביותר המכונה כורדיסטן העיראקית, ואילו הכורדים בסוריה הצליחו להשיג שלטון חצי-עצמאי על שטחים עם אוכלוסייה כורדית משמעותית, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2012. אולם הכורדים באיראן ובטורקיה מצויים תחת משטר צבאי למעשה, מבלי יכולת לממש את זכותם להגדרה עצמית לאומית.
היסטוריה
ממלכת קורדואן התבססה באזור עקב התרופפות שלטון האימפריה הסלווקית שהייתה בתהליכי שקיעה והתפוררות. הממלכה הייתה ממוקמת דרום דרום-מזרחית לאגם ואן בין פרס למסופוטמיה ושלטה בצפון מסופוטמיה ודרום מזרח אנטוליה בין השנים 189 לפנה"ס-384 לספירה. בשנת 66 לספירה הפכה קורדואן למדינת חסות של רומא והמשיכה להיות בעלת בריתה עד 384 לספירה. חלק מההיסטוריונים מוצאים זיקה בין השם קורדואן לכורדים ולכורדיסטן המודרנית.
אחת מהעדויות המוקדמות לאזכור המונח "כורדים" מופיעה במסמך סורי-נוצרי משלהי העת העתיקה. מסמך זה מתאר את קורותיהם של מספר קדושים נוצרים במזרח התיכון וביניהן אבדישו. כאשר המרזבאן (מפקד צבאי) הפרסי שואל את מאר אבדישו למקום הולדתו, הוא משיב שלדברי הוריו הם היו במקור מהאזה, כפר באזור מסופוטמיה, אך הם נאלצו להגר משם בלחץ הפגאנים והתיישבו בתמאנון שלפי אבדישו שכנה ב"ארצם של הכורדים".
תמאנון שוכנת צפונית בסמיכות לגבול המודרני העיראקי-טורקי, בעוד שהאזה ממקומת 12 ק"מ דרום מערבית לאירביל המודרנית (אזור המחוז האוטונומי של הכורדים בצפון עיראק). במקום אחר באותו מסמך אזור הנהר חבור המקראי מזוהה גם כן כארץ הכורדים.
בשנת 640 הגיע לאזור ג'אבאן אל-כורדי והחל בהפצת האסלאם.
במאות ה-10–11 התבססו באזור מספר ישויות מדיניות כורדיות: בצפון – שאהדיד (951–1174) (מזרח טרנסאוקסניה בין הנהרות קור ואראקס), ראוואדיד (955–1221) (מרכזה בטיבריז ושלטה על כל אזרבייג'ן), במזרח חסנוויהיד (959–1015) (בזגרוס בין שאהריזור וחוזיסטאן), ואנאזיד (990–1116) (מרכזה בהולואן) ובמערב – מרוואניד (ממוקמת דרומית לדיאבקיר וצפונית לג'זירה).
כורדיסטן בימי הביניים הייתה אוסף של מדינות עצמאיות ועצמאיות למחצה שכונו אמירויות והיו תחת השפעה פוליטית ודתית של פרס וח'ליפות בגדאד. ההיסטוריה המקיפה של מדינות אלה ויחסיהן עם שכנותיהם מתוארת בשאראפנמה, טקסט שהועלה על כתב ב-1597 על ידי הנסיך שאראף א-דין ביטליסי. ובו מתוארת ההיסטוריה של האמירויות: באבאן, סוראן, בדינאן וג'רמיאו (בעיראק של היום); בקראן, בוטאן ובדליס (בטורקיה) ומוקריאן וארדאלאן באיראן.
האזכור המוקדם ביותר בימי הביניים של המונח כורדיסטן מופיע בטקסט ארמני מהמאה ה-12 שנכתב על ידי מתאוס אורהייסי. הוא מתאר קרב שהתרחש בשנת 1062 ליד אמיד וסיברק ומאזכר את השם "כורדיסטן" כמקום בו נערך הקרב. אזכור מאוחר יותר של השם מופיעה בטקסט ארמני של תפילות משנת 1200 ובטקסט נוזהאת-אל-קולוב שנכתב על ידי חמדואללה מוצאפי בשנת 1340.
במאות ה-16–17 חולקו אזורי המחיה של הכורדים בין האימפריות הספווית (אירנית) והעות'ומנית. האירועים המשמעותי שהתרחשו היו קרב חאלדיראן בשנת 1514 והסכם זוהאב שאשררה רשמית את החלוקה של כורדיסטן בין האימפריות השונות - דבר שהוביל למעשה לאובדן העצמאות הכורדית.
בטרם מלחמת העולם הראשונה רוב הכורדים חיו בתחומי האימפריה העות'מאנית. לאחר קריסתה של האימפריה העות'מאנית, יצרו מדינות ההסכמה מספר מדינות בתחומיה לשעבר של האימפריה, ובמקור לפי הסכם סוור כורדיסטן יחד עם ארמניה תוכננה להיות אחת מהן.
ההשתלטות מחדש על אזורים שונים על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק ונושאים דוחקים אחרים גרמו למדינות ההסכמה לקבל את הסכם לוזאן שבו ניתן האזור לטורקיה והותיר את הכורדים ללא שלטון עצמאי. אזורים כורדיים אחרים הוקצו למדינות החדשות כמו עיראק וסוריה, תחת שני ההסכמים. גבולות אלו שורטטו עם יותר התייחסות לחלוקת משאבי הנפט, השפעה שבין הכוחות הקולוניאליים ולכדאיות מנהיגים ערביים תומכי בעלות הברית מאשר לתפוצה אתנית. טורקיה דרשה את צפון עיראק אך בעלות הברית היו יותר מודאגות בענייני נפט מאשר בענייני יציבות (אחת הסיבות העיקריות לעימותים באפריקה ובמזרח התיכון).
אחרי מלחמת העולם הראשונה עשו הכורדים מספר ניסיונות להקים מדינה עצמאית בשטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר.
בין השנים 1919–1922 עשו הכורדים בצפון עיראק (שהייתה בשליטה בריטית) מספר ניסיונות להכריז על עצמאות אך הם דוכאו על ידי הבריטים. בספטמבר 1922 מונה שייח' מחמוד ברזאני למושל מחוז כורדיסטן העיראקית, כתגובת נגד לחדירת הטורקים לאזור. באראזני התקומם נגד הבריטים והכריז על עצמו כמלך על ממלכת כורדיסטן.
ממלכת כורדיסטן החזיקה מעמד בין השנים 1922–1924 אך לבסוף הובסה על ידי הבריטים ופסקה להתקיים. בדיכוי המרידה נעשה שימוש נרחב בחיל האוויר הבריטי המלכותי וביולי 1924 החזירו הבריטים לידיהם את השליטה באזור.
במהלך שנות ה-20 וה-30 התרחשו מספר מרידות בהיקף נרחב בכורדיסטן הטורקית שבעקבותיהם הושם האזור תחת משטר צבאי ומספר גדול של תושבים כורדים נעקרו ממקומם. הממשלה הטורקית עודדה מתיישבים אלבנים ואשורים להתיישב באזור על מנת לשנות את המאזן הדמוגרפי לרעת הכורדים. צעדים אלה הובילו לחוסר אמון ולקונפליקט מתמשך בין הכורדים לממשלה הטורקית.
בשנת 1927 פרצה מרידה כורדית במזרח טורקיה בעקבותיה הכריזו המורדים על הקמת הרפובליקה של אררט. הרפובליקה נשלטה על ידי ועדה מרכזית בה היו חברים כורדים וארמנים. בספטמבר 1930 פלש לאזור הצבא הטורקי ודיכא את המרידה הרפובליקה פורקה והפסיקה להתקיים. בראשית 1937 פרץ מרד סייד ריזא והחל מאפריל 1937 ועד 1938 המרד דוכא באירועים שכונו טבח דרסים.
ב-1945, בתום מלחמת העולם השנייה, הוכרז על הקמתה של הרפובליקה של מהאבאד בצפון מערב איראן שהייתה תחת כיבוש סובייטי. הסובייטים גיבו את המהלך ואף סיפקו לרפובליקה סיוע צבאי, אולם בשנת 1946 בעקבות לחצן של בעלות הברית נסוגו הסובייטים מאיראן. הרפובליקה שנותרה מבודדת וללא תמיכה בינלאומית נכנעה לאיראנים שפלשו לתוכה וב-15 בדצמבר 1946 חדלה להתקיים. למרות חיסול כמעט מוחלט של תנועה כורדית לאומית באיראן בשנת 1946, מספר מרידות כורדיות פרצו באיראן שלאחר מכן, הגדולה בשנת 1979. גם כיום "המפלגת לחיים חופשיים בכורדיסטן" מנהלת מאבק אלים במערב המדינה.
מאז מחולקים הכורדים בין מספר מדינות שונות, שבכל אחת מהן הם מיעוט. כורדים רבים לחמו למען עצמאות או אוטונומיה, לעיתים קרובות בכוח הזרוע. אך לא הייתה כל תמיכה מצד הממשלות האזוריות או מכוחות חיצוניים לשינויים בגבולות האזוריים. במערב אירופה קיימת גולה גדולה למדי של כורדים, חלקם מזדהים עם הדיכוי הלאומי הכורדי. רוב הממשלות במזרח התיכון אסרו על פעילות כורדית לאומית גלויה.
בטורקיה, איראן וסוריה ישנן קבוצות גרילה כורדיות, שידועות בתרבות הכורדית כ"פשמרגה", לחמו למען מדינה כורדית עצמאית. בצפון עיראק, פשמרגה לחמו נגד הממשלה העיראקית לפני ובמהלך מלחמת עיראק וכעת מפקחים על האזור הכורדי האוטונומי שם. ארגון גרילה נוסף, "מפלגת הפועלים של כורדיסטן" (PKK), נלחם בטורקיה, עיראק, סוריה ואיראן. ב-21 באוקטובר 2011 הודיעו טורקיה ואיראן על תיאום מלחמה משותפת של שתי המדינות נגד הכורדים בצפון עיראק, בד בבד עם ההודעה של ברק אובמה נשיא ארצות הברית על השלמת הוצאת הכוחות המזוינים של ארצות הברית מעיראק עד סוף 2011. במהלך פלישה של צבא טורקיה לצפון עיראק והתקפותיו מהאוויר באוקטובר 2011, נהרגו כ-50 מורדים כורדים.
הכורדים בעיראק הצליחו להרחיב שטח שליטתם בעקבות ניצחונות נגד ארגון דאעש בסוריה ובעיראק. כך הוקמה אוטונומיה בכורדיסטן הסורית. בספטמבר 2017 קיימו הכורדים בכורדיסטן העיראקית משאל עם שאישר את רצון התושבים בעצמאות מדינית. לפי התוצאות הרשמיות שפורסמו ב-26 בספטמבר 2017, 92% מהמצביעים השיבו "כן" לשאלה האם הם מסכימים לעצמאות המחוז. כתגובה לתוצאות אלו הודיעה ממשלת בגדאד על השהיית כל הטיסות מהמחוז ואליו, כל הטיסות לאירביל בירת המחוז וכן לעיר סולימאניה נעצרו. לאחר לחתימה, חזרה למעשה כורדיסטן העיראקית לגבולות שלפני 2014.
ב-9 באוקטובר הודיעה טורקיה על כניסה קרקעית לצפון כורדיסטן לצורך יצירת חבל ביטחון לאורך הגבול מיד לאחר מכן הודיע הנשיא האמריקני שבאם טורקיה לא תפסיק את הלחימה יוטלו סנקציות כלכליות קשות על טורקיה. לאחר 7 ימי לחימה בהם צבא טורקיה כבש רק את העיר תל אבייד וכפרים נוספים בינתיים הכורדים חתמו על הסכם עם צבא סוריה, שהם נכנסו מידית לחבל הצפוני לעצור את צבא טורקיה למחרת נחתם הפסקת אש בין טורקיה לכורדים בתיווך ארצות הברית באנקרה על פי מקורות זרים טורקיה המשיכה בלחימה על אף הפסקת האש.
ב-17 באוקטובר נחתם סופית הסכם על הפסקת אש
צפון כורדיסטן
כורדיסטן הטורקית או צפון כורדיסטן (בכורדית Bakurê Kurdistanê) הוא אזור גאו-תרבותי הממוקם בטורקיה. לאחר הסכם סוור (במהלכו חולקה האימפריה העות'מאנית) לא הייתה חזקה על המדינה הכורדית העצמאית והיא נשארה תחת שליטה טורקית. הנשיא הראשון של הרפובליקה הטורקית, מוסטפא כמאל אטאטורק, דיבר לעיתים על "השיתוף פעולה הטורקו-כורדי" במהלך שנות העימות הלאומי כאשר הממשלה באנקרה שלחה צוותים של מדריכים שאימנו מורדים כורדים, כדי שאלה ילחמו מאוחר יותר בחיילים בריטים תחת הסיסמה "ממלכת כורדיסטן". אולם לאחר שני עשורים, המיליטנטים הכורדים כמו ה-PKK המשיכו לדרוש עצמאות בדרכים אלימות והמאבק לעצמאות מטורקיה המודרנית הביא למותם של למעלה מ-30 אלף איש.
מזרח כורדיסטן
כורדיסטן האיראנית - המכונה בשפה הכורדית Rojhilatê Kurdistanê, הוא החלק המזרחי של כורדיסטן. בשנת 1946 הוקמה הישות הכורדית הסובייטית בתוך איראן, שלא האריכה ימים, לאחר שהופלה על ידי השלטונות באיראן וכאשר הכוחות הסובייטים גורשו ממנה. לפי חוקת הרפובליקה האיסלאמית של איראן, כל המיעוטים רשאים לדבר בשפה שלהם וללמד את שפתם בבתי הספר. באיראן קיים מגוון ספרים בשפה הכורדית ומספר עיתונים כורדים, כמו כן ישנו מחוז שלם בשם "כורדיסטן".
דרום כורדיסטן
דרום כורדיסטן, חבל כורדי אוטונומי בעיראק. כורדיסטן העיראקית משתרעת על פני צפון עיראק, ולכן לעיתים גם מכונה צפון עיראק בידי הממשל העיראקי הפדרלי או דרום כורדיסטן (Başûrê Kurdistanê) בידי תושביו הכורדים. שטחו של החבל 40,643 קמ"ר, והוא כולל שלשה מחוזות עיראקיים - מחוז סולימאניה, מחוז ארביל (האולר) ומחוז דוהוק; כמו כן, הממשל הכורדי האוטונומי למעשה שולט על חלקים של מחוזות כירכוכ, סלאח א-דין ונינוה - שליטה שלא מוכרת על ידי השלטון הפדרלי העיראקי בבגדד. רוב תושביה של כורדיסטן העיראקית הם כורדים (לרב מוסלמים מהזרם הסוני), וישנם מיעוטים אתנו-דתיים משמעותיים של אשורים נוצרים, ערבים מוסלמים (לרב סונים), טורקמנים (שיעים), יזידים, שבאקים, מנדעים ירשנים ועדות נוספות. בלית מפקד תושבים רשמי, מספר התושבים בחבל הכורדי נאמד בין 6.2 ל-6.5 מיליון תושבים, אם כי מספר זה עלה משמעותית מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה - עם הגעתם של מעל 200 אלף פליטים (רובם כורדים), ועם השתלטות המיליציה הכורדית על אזור כירכוכ, אשר הוסיפה אוכלוסיות נוספות לאזור הכורדי.
מערב כורדיסטן
כורדיסטן הסורית, המכונה גם כורדיסטן המערבית או רוז'אבה (בכורדית: Rojavayê Kurdistanê) היא חבל כורדי בסוריה, שהכריז אוטונומיה חד-צדדית בשנת 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה. הארגון הפוליטי העיקרי שהוביל את המהלכך של הכרזת אוטונומיה וכינון שלטון כורדי עצמאי הוא המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (PYD) בראשותם של סאלח מוסלים מוחמד ויושבת-הראש השותפה אסיה עבדאללה. החבל האוטונומי מוכר בידי כורדיסטן העיראקית ובמידה חלקית בידי משטר אסד, שרואה בו אמצעי חצי-רשמי למאבק נגד דאעש ומקיים עמו הבנות הפסקת אש. טורקיה היא מתנגדת נחרצת לקיום האוטונומיה הכורדית בסוריה עקב הקשר הלא רשמי בין המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה לבין מפלגת הפועלים של כורדיסטן שנלחמה שנים רבות מול טורקיה, ואילו מדינות ערב שתומכות באופוזיציה הסורית מסתייגות מהאוטונומיה הכורדית עקב חשש מבדלנות וקשריה העקיפים עם המשטר של אסד. במרץ 2016, עם התגברות הקרבות בסוריה, הכריזה רוז'אבה על ייסוד פדרציה עצמאית והתנתקות מסוריה, אך עדיין לא ברור, מה יעלה בגורל הכרזה זו. קודם להכרזת הפדרציה הכורדית, הוכרזה בשנת 2004 ממשלה גולה לכורדיסטן הסורית אשר מקום מושבה בלונדון.
אקלים
כורדיסטן ידועה בשפע המים והנהרות הרבים שזורמים בהרים, אשר תורמים לאדמה פורייה מאוד, מים שופעים, טבע ציורי. הטבע ההררי בכורדיסטן, ההבדל בין הטמפרטורות בחלקים השונים, והעושר במים, הופכים את כורדיסטן לארץ של חקלאות ותיירות. בהרי כורדיסטן ירידות שלגים מרובות. המשקעים נעים בין 350 ל-600 מילימטרים בשנה במישור, ובין 700 ל-3,000 מילימטרים לשנה במישורים הגבוהים שבהרים.
דתות ודמוגרפיה
רוב הכורדים הם מוסלמים, אולם חיו עמם גם בני מיעוטים של דתות אחרות (כמו היהודים) בחבל הארץ שבו שכנו. ישנם גם הכורדים היזידים
יהדות כורדיסטן
הקהילה הוקמה ככל הנראה בימי גלות בבל ובימי עזרא הסופר. מרבית הקהילה היהודית בכורדיסטן ישבה באזור עיראק ואיראן של היום ופחות באזור טורקיה וארמניה.
כבר בשלהי המאה התשע-עשרה, בתקופה העות'מאנית, עלו חלק מיהודי כורדיסטן לארץ ורבים אחרים, הגיעו בתקופת העלייה השלישית. לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו לישראל מרבית הנותרים, במסגרת מבצע עזרא ונחמיה וחלקהּ היגר, למדינות אחרות.
בישראל חיים היום 120,000 יהודים כורדים. מיעוט של כורדים מוסלמים היגרו לישראל אחרי מלחמת המפרץ, רובם חזרו בהמשך להתגורר בכורדיסטן בחבל האוטונומי דרום כורדיסטן.
הקהילה הכורדית בישראל שומרת על קשרים עם הכורדים בחבל כורדיסטן.
רייפר אלסטון
רייפר ג'מל אלסטון (באנגלית: Rafer Jamel Alston, נודע בכינוי Skip to my Lou; נולד ב-24 ביולי 1976) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק באופן פעיל בין השנים 1998–2012. לאורך 11 עונותיו בליגת ה-NBA שיחק עבור 6 קבוצות שונות, והעמיד ממוצעים כוללים של 10.1 נקודות, 4.8 אסיסטים, 1.2 ריבאונדים ו-1.2 חטיפות למשחק.
נעורים וקריירת מכללות
אלסטון נולד וגדל בשכונת ג'מייקה שבקווינס, ניו יורק. בנעוריו התבלט כשחקן כדורסל רחוב ("סטריטבול") מלהיב, הנודע בכישורי כדרור ומסירה ראוותניים. היה שחקן בולט במגרשי ראקר פארק שבהארלם, בהם שיחק לצד סטפון מרבורי ולמאר אודום. באחד ממשחקיו בראקר פארק שר לו הכרוז את השיר "Skip to my Lou", בשל הצורה בה דילג תוך כדי כדרור, ומאז דבק בו כינוי זה.
בשנת 1994 החל ללמוד ב"מכללת ונטורה" שבקליפורניה, ושנה לאחר מכן עבר ל"מכללת פרזנו". בעונת 1997/1998, עונתו האחרונה כסטודנט, למד ושיחק באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו ("פרזנו סטייט"). בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל ג'רי טרקניאן, והעמיד ממוצעים של 11.0 נקודות, 7.3 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
בשנת 1999 הפיקה חברת ההנעלה AND1 סרטון להיטים המורכב ממיטב הביצועים של אלסטון בראקר פארק, וכצעד שיווקי העניקה עותק שלו לכל הרוכש זוג נעליים של החברה. הסרטון זכה לפרסום רב, לאחר שכ-200,000 עותקים שלו הופצו ברחבי ארצות הברית.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1998 נבחר אלסטון בבחירה ה-39, על ידי מילווקי באקס. לפני הצטרפותו למילווקי שיחק לתקופה קצרה עבור איידהו סטמפיד מליגת ה-CBA, ובפברואר 2000 חתם על חוזה עם הבאקס. עד לסיום עונת שימש כשחקן ספסל זניח במילווקי, וקלע 2.8 נקודות בממוצע למשחק בלבד. בינואר 2003, זכה לחוזה בטורונטו ראפטורס, ועד לסיום אותה עונה הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 7.8 נקודות ו-4.1 אסיסטים למשחק כמחליפו מהספסל של אלווין ויליאמס. לקראת עונת חתם על חוזה במיאמי היט, במדיה פתח ב-28 משחקים וקלע 10.2 נקודות למשחק.
בקיץ 2004 חזר לשחק בטורונטו, כאשר חתם בקבוצה על חוזה ל-6 עונות עבור כ-30 מיליון דולר. בעונת תפקד כרכז הפותח של הראפטורס, וקלע שיא קריירה של 14.2 נקודות בממוצע למשחק, אליהן הוסיף 6.4 אסיסטים למשחק.
באוקטובר 2005 הועבר אלסטון בטרייד ליוסטון רוקטס, בתמורה למייק ג'יימס. ב-3 וחצי עונותיו ביוסטון המשיך להציג יכולת יציבה כרכז הפותח, ולאורך התקופה רשם ממוצעים של 12.6 נקודות, 5.7 אסיסטים, ו-3.5 ריבאונדים למשחק. בעונות ו- העפילו הרוקטס לשלב הפלייאוף, אך בשני המקרים היא הודחה בסיבוב הראשון על ידי יוטה ג'אז.
לקראת עונת הועבר יחד עם טוני באטי וקורטני לי בטרייד לניו ג'רזי נטס, בתמורה לווינס קרטר וראיין אנדרסון. לאחר 27 משחקים בניו ג'רזי שוחרר אלסטון מהקבוצה, וחתם במיאמי היט על חוזה עד לסיום העונה.
בינואר 2011, לאחר כשנה מאז משחקו האחרון, חתם על חוזה בקבוצת ג'ג'יאנג ליונס מליגת העל הסינית. בשמונת משחקיו בקבוצה קלע 19.2 נקודות למשחק. בעונת 2011/2012 שיחק בארבעה משחקים עבור לוס אנג'לס די-פנדרס מליגת הפיתוח של ה-NBA, בטרם פרש ממשחק.
אודואקר
אוֹדוֹאָקֶר או אוֹדוֹוָקֶר (Odoacer, Odovacer; בערך 435 – 15 במרץ 493) היה שליט איטליה בשנים 476–493. הביא לביטולה של האימפריה הרומית המערבית, והיה השליט הברברי הראשון באיטליה.
חייו
אודואקר נמנע מלקרוא תגר על השלטון הלגיטימי והכיר פורמלית ביוליוס נפוס, הקיסר הרומי המערבי המודח. הוא אף טבע מטבעות הנושאים את שמו של נפוס. משנרצח הלה במקום גלותו בדלמטיה בשנת 480 קיבל עליו אודואקר את סמכותו של הקיסר המזרחי, זנון, ושלח אליו את סמלי השלטון של הקיסרות המערבית. זנון השלים עם שלטונו באיטליה ואף העניק לו תואר 'אציל' (פטריקיוס).
נראה שבמהלך 13 שנות שלטונו ניהל אודואקר את איטליה בתבונה. הוא זכה באהדת העיר רומא והסנאט והצליח לחלק אדמות לתומכיו, בדרך כלל ללא התנגדות. אולם פעולותיו מחוץ לגבולות איטליה עוררו את חששה של הקיסרות המזרחית, שהביאה לבסוף למפלתו. בשנת 480 פלש לדלמטיה (קרואטיה של היום) וסיפחה לבסוף לממלכתו. הוא הצליח להחזיר את השליטה הרומית בסיציליה מידי הונדאלים. בשנת 484 התפתה לסייע לקושרים נגד הקיסר המזרחי, זנון, והלה החל לפעול נגדו. בעידודו של זנון פלשו האוסטרוגותים בשנת 489 תחת הנהגת תיאודריך הגדול לממלכתו של אודואקר, השמידו את צבא הפואדרטי הברברי שלו ותוך שנה כבשו את מרבית איטליה. אודואקר התבצר ברוונה עד שהעיר נכנעה, על פי הסכם שהושג בשנת 493. אז הזמין תיאודריך את אודואקר המנוצח למשתה ובמעמד זה הרגוֹ ככל הנראה בחרבו. כך בא קץ לשלטונו.
ועד ארבע ארצות
ועד ארבע ארצות (בפולנית: Sejm Czterech Ziem) הוא שמו של גוף מנהלתי אשר שימש במשך כ-200 שנה, בין השנים 1520 או 1580 ל-1764, כמוסד המרכזי העליון של יהדות פולין. תפקידיו של הוועד היו גביית מסים מכלל הקהילות היהודיות ומסירתם לשלטונות המתאימים וכן שיפוט פנימי הנוגע לתשלום או לאי תשלום המיסים. מאוחר יותר סיגל לעצמו הוועד את תפקיד ייצוג הקהילה היהודית בפולין לפני מלכי פולין. נוסף על כך היו לוועד סמכויות שיפוט בתוך הקהילות היהודיות בענייני שיפוט שבין יהודים לבין עצמם.
הרכב הארצות והנציגים
הוועד הורכב מנציגי הקהילות היהודיות של ה"ארצות" אשר הרכיבו את פולין של אותה התקופה. הארצות הכלולות בוועד השתנו עם שינויי הגבולות והשטחים שעליהם שלטה פולין. עם הארצות בתקופות השונות נמנו: חלוקה זו של פולין ל"ארצות" התבססה על החלוקה המקומית לצורכי מס, והיא מבוססת על הארצות ההיסטוריות שהרכיבו את הממלכה. כל אחת מהארצות חולקה לגלילות לצורך המיסוי.
בתחילת קיומו היה שמו של הוועד משתנה בהתאם למספר הארצות אשר היו חברות בו וכך השתנה שמו תדיר מ"ארבע ארצות" ל"חמש ארצות" ואף ל"שלוש ארצות". רק לאחר פרישתה של ליטא מהוועד בשנת 1632 הוחלט על קביעת השם "ועד ארבע ארצות" ללא קשר למספר הארצות החברות בו בפועל.
ועד ארבע ארצות הורכב משבעה דיינים אשר העומד בראשם היה תמיד נציג קהילת לובלין. שאר החברים בוועד היו נציגים של הערים פוזנה, קרקוב ולבוב. מתעודות היסטוריות הנושאות את חתימת הוועד ניתן ללמוד כי בתקופות מסוימות הורחב הוועד לכדי נציגות של כלל הקהילות החשובות בממלכה, אז היה מספר הנציגים בו קרוב לשלושים.
בתחילה התכנס הוועד בלובלין דבר אשר הקנה לעיר מעמד של מרכז יהדות ראשון במעלה. הכינוס, אשר נמשך כשבועיים, נערך פעם בשנה בתקופת החורף, במועד אשר תאם את יריד הסוחרים הגדול של העיר. בתקופה מאוחרת יותר החלו עורכים את הכינוס פעמיים בשנה: כינוס חורף בלובלין וכינוס קיץ בעיר ירוסלב אשר בגליציה.
הסיבות להקמת הוועד
קודם להקמת הוועד נתכנסו אסיפות של ראשי הקהילות היהודיות בממלכה על מנת לדון בעניינים פוליטיים בעיקרם הנוגעים לכלל הקהילה היהודית. התכנסות זו הייתה נערכת באופן מסורתי בלובלין בעת קיום השוק המסורתי בעיר.
שלטונות פולין חפצו בהקמתו של ארגון יהודי רשמי, וזאת על מנת להקל את מלאכת גביית המיסים בקרב הקהילות. בפולין של אותה התקופה דרשו השלטונות "מס גולגולת" מכל אדם, הקמת גוף פנימי לגביית המיסים מהיהודים נועדה להקל על האיסוף ולשמש כעין מתווך מונע חיכוכים מיותרים בין השלטונות לבין אוכלוסייה היהודית.
בין הסיבות העיקריות להסכמת היהודים להקמת הוועד ולשיתוף הפעולה של הקהילות השונות איתו:
השלטונות יזמו את הקמת הוועד וזיכו את החלטותיו בתוקף חוקי בקרב יהודי המדינה.
פירוק הוועד על ידי השלטון
המצב הפוליטי הלא יציב גרם לכך שוועד הקהילות לא הצליח להגן על הקהילות הבודדות, ואלו נאלצו לעיתים לעשות מגביות נוספות על מנת לממן את הגנת הקהילה.
בשנת 1764 החליט השלטון הפולני על הפסקת גביית המיסים על ידי הוועד וגביית המיסים מהיהודים באופן ישיר כפי שנגבו המיסים מכלל האוכלוסייה. אחת הסיבות הייתה הטענה כי הוועד נוטל לעצמו ולצרכיו נתח גדול מדי מהמסים שנגבו ולכן גביה ישירה תעשיר את קופת האוצר הפולני יחסית למצב הקיים. הוטל מס גולגולת של שני זהובים על כל יהודי בשטח פולין והקהילה בכל מקום ומקום הייתה האחראית לגביית הכסף והעברתו לידי השלטונות.
בעקבות חלוקות והמצב הגאו-פוליטי החדש שנוצר באזור התבטלה למעשה היכולת המעשית לתפקודו של ועד מהסוג הזה וכך באה לסיומה תקופת ההתאגדות היהודית הגדולה במזרח אירופה.
יחסי ונצואלה–קוריאה הדרומית
יחסי ונצואלה-קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קוריאה לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
יחסים כלכליים
בשנת 2015 ייצאה ונצואלה סחורה בסך 19.1 מיליון דולר אמריקאי לקוריאה הדרומית, רוב רובה של הסחורה היה נפט. באותה השנה ייצאה קוריאה הדרומית לוונצואלה סחורה בסך 449 מיליון דולר אמריקאי, הסחורה כללה בעיקר צבעים וטכנולוגיות שונות.
לנינגרדסקויה שוסה
לנינגרדסקויה שוסה (ברוסית: Ленинградское шоссе) הוא כביש מהיר במחוז האדמיניסטרטיבי הצפוני ומחוז האדמיניסטרטיבי זלנוגרד של העיר מוסקבה ובמחוז העירוני חימקי.
הכביש הוא חלק מהכביש המהיר הפדרלי M10 ומהכביש המהיר האירופי E105. אורכו הכולל של הכביש המהיר מלנינגרדסקי פרוספקט לכביש המהיר שרמטייבסקויה הוא 19.7 ק"מ, מתוכם 15.2 ק"מ עוברים בשטח מוסקבה, ו-4.5 ק"מ דרך שטח מחוז מוסקבה.
נפיץ: תיירות מלחמה
נפיץ: תיירות מלחמה היא הצגתן של נעמי יואלי וגליה יואלי. ההצגה עלתה בבכורה בפסטיבל עכו 2011, וזכתה בפרס על פריצת דרך ביצירה תיאטרונית ובפרס קיפוד הזהב לשפת במה.
אודות ההצגה
המחזה מוגדר על ידי יוצרותיו כ"רשומון לזיכרון הישראלי קצר המועד". בחלקו הראשון של המחזה נעמי יואלי מספרת זכרונות מילדותה והתבגרותה. במקביל, גליה יואלי מקרינה על גבי מסך הקרנה ומסך טלוויזיה קטעי מידע ותיעוד שמעלים שאלות בקשר למבצע עופרת יצוקה ולגבי השתקפות הצד הפלסטיני בעיני הישראלים. חלק מה"זיכרונות" הנכללים בהצגה:
חלקו השני של המחזה מתרכז במקרה של עז א-דין אבו אל-עייש, רופא מג'בליה, שעובד בבית חולים ישראלי. בעיצומו של מבצע עופרת יצוקה, ב-16 בינואר 2009, נהרגו שלוש בנותיו ואחייניתו עקב פגיעת טנק ישראלי. העבודה עוקבת אחר התגובות למקרה. יואלי ובתה "מסיירות במחוזות הזיכרון האישי והקולקטיבי ומציגות את עקבות הקולות, העדויות והתגובות אשר ליוו וליבו את כרוניקת המוות, מעין 'והגדת לבתך' של הזיכרון הקצר". בין הטקסטים, טקסטים משפטיים שנועדו להכשיר ולהצדיק פעולות צבאיות בקרב אוכלוסייה אזרחית.
היצירה בוחנת איך האחר, בדמותו של הרופא, פולש לתודעה הקולקטיבית הישראלית.
היצירה המשיכה והציגה בתיאטרון תמונע עד יוני 2012.
הבחירות לכנסת העשרים
במקור, הבחירות היו אמורות להיערך ב-י"ח בחשוון ה'תשע"ח (7 בנובמבר 2017), אך הן הוקדמו בכשנתיים ושמונה חודשים בעקבות חקיקת חוק התפזרות הכנסת התשע עשרה ב-8 בדצמבר 2014.
אחוז ההצבעה הסופי עמד על 72.34%, עלייה של 4.6% לעומת הבחירות לכנסת התשע עשרה והגבוה ביותר מאז הבחירות לכנסת החמש עשרה. אחוז ההצבעה הגבוה יחסית, יחד עם אחוז החסימה הגבוה ביותר בתולדות הבחירות לכנסת - 3.25% מכלל הקולות הכשרים, גרמו לכך שנדרשו כמעט 137,000 קולות למפלגה להיכנס לכנסת, מספר חסר תקדים.
בבחירות הליכוד הגדילה את כוחה ל-30 מנדטים, והמחנה הציוני הייתה לסיעה השנייה בגודלה עם 24 מנדטים. הרשימה המשותפת, שאיחדה את המפלגות הערביות העיקריות (חד"ש, רע"מ-תע"ל ובל"ד), גרמה להגדלת כוחן המאוחד ל-13 מנדטים, והפכה לסיעה השלישית בגודלה. המפלגה החדשה בראשות משה כחלון, מפלגת כולנו, השיגה 10 מנדטים. המפלגות יש עתיד וישראל ביתנו ירדו לכחצי מגודלן בכנסת הקודמת, 11 מנדטים לעומת 19 ו-6 מנדטים לעומת 13, בהתאמה. הבית היהודי וש"ס איבדו 4 מנדטים כל אחת.
הרקע לבחירות
בתום מערכת הבחירות לכנסת ה-19 בחודש ינואר 2013 ולמול תוצאותיה, הצליח ראש הממשלה בנימין נתניהו, לאחר משא ומתן קואליציוני ממושך, להרכיב ממשלה נוספת בראשותו, הממשלה ה-33, אליה חברו סיעות יש עתיד בראשות יאיר לפיד, הבית היהודי בראשות נפתלי בנט והתנועה בראשות ציפי לבני. שיתוף פעולה בין לפיד לבנט ורצונם להיכנס אל הממשלה כגוש אחד תרם לייסוד הרכב קואליציה שונה באופן משמעותי מההרכב עליו התבססה הממשלה הקודמת. הסיעות החרדיות (ש"ס ויהדות התורה) נותרו מחוץ לממשלה, לראשונה זה עשור, וסיעת העבודה החליטה בשלב המשא ומתן הקואליציוני שלא להצטרף לממשלה בראשות נתניהו ולהישאר באופוזיציה.
עוד בתחילת דרכה של הממשלה, באביב 2013, בלטו מחלוקות בתחומים מסוימים בין הסיעות הקואליציוניות - בהן המחלוקת סביב המשא ומתן הישיר בין ישראל לפלסטינים שכלל שחרור מחבלים, המחלוקת סביב התיקון לחוק שירות ביטחון שעסק בגיוס בני ישיבות שגררה הפגנת המונים, חקיקת תקציב מדינה לשנים 2013–2014 וחוקים נוספים דוגמת "חוקי המשילות" וחוק יסוד: משאל עם.
ברקע כל זאת התכנסו לפגישה אישית בנימין נתניהו ויאיר לפיד, ראשי שתי הסיעות הגדולות בקואליציה, לדיון במצב הפוליטי. בסיומה של הפגישה לא נפתרו המחלוקות, ולמחרת הודיע ראש הממשלה על פיטוריו של השר לפיד ושל שרת המשפטים, ציפי לבני, בטענה שפעלו בסתר להקים ממשלה חלופית לשלו. עם זאת, לאחר הבחירות הודה נתניהו כי העילה להקדמת הבחירות הייתה העברת חוק "ישראל היום". בהמשך הערב התפטרו יתר שרי יש עתיד, וראש הממשלה הודיע על כוונתו לתמוך בהצעות החוק להקדמת הבחירות שהונחו על שולחנה של הכנסת באותם ימים. ב-8 בדצמבר אושר החוק להקדמת הבחירות ל-17 במרץ 2015.
ועדת הבחירות
יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה־20 היה שופט בית המשפט העליון סלים ג'ובראן.
ב-26 בינואר פסלה הוועדה את מועמדותה של צגה מלקו, שהוצבה במקום השלישי ברשימת "כולנו", משום שלא השלימה את תקופת הצינון הנדרשת מעובדי מדינה.
ב-3 בפברואר הוועדה פרסמה את שעות התשדירים באמצעי המדיה השונים.
ב-13 בפברואר פסלה הוועדה, ברוב של 27 תומכים מול 6 מתנגדים, את מועמדותה של חברת הכנסת חנין זועבי לכנסת, בשל תמיכתה בטרור נגד מדינת ישראל. כן פסלה הוועדה באותו יום, ברוב של 17 תומכים מול 16 מתנגדים, את מועמדותו של ברוך מרזל לכנסת בעקבות אמירות שהתפרשו כגזענות והסתה. שתי הפסילות לא אושרו בבית המשפט העליון.
יו"ר "ישראל ביתנו", אביגדור ליברמן, הודיע שצעירי מפלגתו יפיצו בחינם את גיליונות העיתון "שארלי הבדו", אך יו"ר ועדת הבחירות המרכזית אסר זאת עקב האיסור על חלוקת מתנות. עתירה של "ישראל ביתנו" לבג"ץ הביאה לביטול החלטתו של השופט ג'ובראן. בדיון נוסף בעתירה זו, לבקשת של ח"כ אחמד טיבי, נפסק שנית שחלוקת השבועון אינה בגדר מתנה אסורה.
ב-24 בפברואר דחה השופט ג'ובראן עתירה שביקשה למנוע את הוצאת "ישראל היום" בתקופת הבחירות, בטענה שהוא מהווה עלון תעמולה לטובת ראש הממשלה.
בבוקר יום הבחירות אסר השופט ג'ובראן על "הליכוד" להמשיך להפיץ הקלטה, שנעשתה לקראת הבחירות הקודמות, ובה משה כחלון קורא לבחור ב"ליכוד" (מפלגתו באותה עת). נימוקו של השופט ג'ובראן להחלטה: "קיימת ודאות גבוהה ששליחת ההודעה המוקלטת יום לפני הבחירות תגרום לבוחרים לחשוב שמדובר בפנייה מכחלון לתמיכה בליכוד".
לוח זמנים
להלן עיקרי לוח הזמנים שהיה:
מערכת הבחירות
לפני ובזמן מערכת הבחירות חברי כנסת ותיקים ומשפיעים ממגוון מפלגות הודיעו או אולצו לסיים את חייהם הפוליטיים. מהליכוד: גדעון סער, לימור לבנת וכן משה פייגלין שעזב את הליכוד. מישראל ביתנו: דוד רותם, יצחק אהרונוביץ', עוזי לנדאו, יאיר שמיר ופאינה קירשנבאום שנחקרה על פרשת שחיתות. מהעבודה: בנימין בן אליעזר, שגם הוא נחקר על פרשת שחיתות, ונאלץ לפרוש עוד בזמן הבחירות לנשיאות, ואבישי ברוורמן. מהתנועה: מאיר שטרית, עמרם מצנע ודוד צור. מיש עתיד: עדי קול. כל חברי קדימה (לא הגישה רשימה). מש"ס: אמנון כהן ונסים זאב. ממרצ: ניצן הורוביץ ומהמפלגות הערביות: אבראהים צרצור, מוחמד ברכה, חנא סוויד ועפו אגבאריה, כמו גם 2 חברי הכנסת של מפלגת יחד: אלי ישי ויוני שטבון.
תעמולת הבחירות
בתעמולת הבחירות תפסו מקום בולט אמצעי התקשורת החדשים, שהופעלו לפני תחילת תעמולת הבחירות ברדיו ובטלוויזיה. רבים מהמתמודדים פרסמו פוסטים בדפי פייסבוק שלהם, ואתר YouTube שימש לפרסום סרטוני תעמולה. פעילות זו זכתה להעצמה בדיווח נרחב עליה בעיתונים. סרטונים בולטים:
בתעמולת הבחירות היו מעורבים גם גופים שאינם מפלגות, אך פעלו למען מחנה מסוים (או נגד מחנה מסוים):
הפגנות ועצרות
ב-7 במרץ נערכה בכיכר רבין הפגנה להחלפת השלטון, על ידי תנועת "מיליון ידיים". בהפגנה השתתפו בין 30,000 ל-50,000 איש. הנואם הראשי בהפגנה היה ראש "המוסד" לשעבר, מאיר דגן. בהפגנה נאם גם הסופר והאמן יאיר גרבוז ונאומו, נאום "מנשקי הקמיעות", עורר סערה.
ב-15 במרץ נערכה בכיכר רבין עצרת המונים של ארגוני ימין בישראל להבעת תמיכה בעמדות הימין. בעצרת השתתפו רבבות בני אדם. בעצרת נאמו דניאלה וייס, בנימין נתניהו (הליכוד), נפתלי בנט (הבית היהודי) ואלי ישי (יחד - העם איתנו). ועדת הבחירות המרכזית קיבלה באופן חלקי את עתירת מרצ נגד קיום האירוע, וקבעה כי העצרת היא "אירוע פוליטי המהווה תעמולת בחירות", ואין לקיים במהלכה הופעות של אמנים. בנט, בתגובה, באמצע נאומו, הוציא גיטרה ושר בעצמו את השיר ירושלים של זהב, והקהל הצטרף אליו.
אירועים בולטים
במערכת הבחירות ניתן משקל רב לראשי המפלגות, תוך צמצום משקלן של סוגיות הליבה. מאפיין זה בא לידי ביטוי בשמות הרשימות, שרבים מהם כוללים את שם ראש הרשימה (למשל "ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן"). דוגמה נוספת לכך היא סיסמתה של רשימת "המחנה הציוני", "זה אנחנו או הוא". אמצעי התקשורת ניסו להשלים את החסר, בשאלונים שהופנו למפלגות ובסקירות של עמדותיהן בסוגיות הליבה.
בסוגיות הליבה משכה רשימת "הליכוד" לכיוון הביטחוני, ובפרט סוגיית הגרעין האיראני, ואילו מפלגות אחרות הדגישו נושאים חברתיים-כלכליים, ובפרט יוקר הדיור. במסגרת הניסיון להתמודדות אישית גם בתחום הביטחוני, פרסמה רשימת "המחנה הציוני" סרטון המשבח את תפקודו של הרצוג כקצין ביחידה 8200.
ב-3 במרץ 2015 נאם בנימין נתניהו בקונגרס האמריקאי, בנושא ההסכם המתגבש בין איראן למעצמות בנוגע לתוכנית הגרעין האיראנית. את ההזמנה לנאום שלח יו"ר בית הנבחרים של ארצות הברית, ג'ון ביינר נציג המפלגה הרפובליקנית. מכיוון שההזמנה נשלחה בינואר 2015, יותר מחודש לאחר שהוחלט שיהיו בחירות כלליות בישראל במרץ, נמתחה ביקורת בישראל ובארצות הברית על כך שההזמנה יכולה להתפרש כהתערבות אמריקאית במערכת הבחירות בישראל לטובת נתניהו. מחלוקת נוספת שעלתה לפני הנאום, הייתה העובדה שביינר הודה בפומבי כי ההזמנה נעשתה ללא התייעצות עם נציגי המפלגה הדמוקרטית. השאלה, אם היה על נתניהו להיענות להזמנה או לאו, עוררה מחלוקת בציבור הישראלי והאמריקאי כאחד; נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, הביע התנגדות לנושא הנאום ולעיתויו.
רשימת הבית היהודי הציגה את עצמה כימין של ישראל ושמה דגש על כך שרק בחירה בה תמנע ממשלת אחדות של נתניהו עם השמאל. הבית היהודי התחייבה למנוע מסירת שטחים לערבים והקמת מדינה פלסטינית וכן הבטיחה להיאבק במשפטיזיציה שלדבריה פוגעת במשילות ובדמוקרטיה. מנגד, מרצ תקפה את המחנה הציוני, הציגה את עצמה כשמאל האמיתי ומסע הבחירות שלה התמקד במסר שרק בחירה בה תמנע ממשלת אחדות של הרצוג ולבני עם נתניהו.
מפלגת ש"ס בראשות אריה דרעי ומפלגת יחד בראשות אלי ישי רבו ביניהן מיהו ממשיך דרכו האמיתי של הרב עובדיה יוסף שנפטר בסוף 2013, מריבה שכללה חילופי האשמות הדדיים ופרסום קלטות וידאו של הרב יוסף. דרעי הוביל קמפיין עדתי שסיסמתו: "מזרחי מצביע למזרחי".
ב-26 בפברואר התעמתו בשידור טלוויזיוני בערוץ 2 שמונה ראשי מפלגות: יאיר לפיד, נפתלי בנט, משה כחלון, אביגדור ליברמן, אריה דרעי, אלי ישי, זהבה גלאון ואיימן עודה. בנימין נתניהו, יצחק הרצוג ויעקב ליצמן סירבו להשתתף בעימות. זו הפעם הראשונה שהתנהל עימות בחירות במתכונת כזו בישראל. את העימות ניהלה יונית לוי.
מפלגות אחדות הזהירו מהשתתפות נרחבת של ערבים בבחירות ובקואליציה שתוקם לאחריהן. העיתון "ישראל היום" יצא בכותרת ראשית ובה ציטוט של בנימין נתניהו: "מיליוני ש' מחו"ל - להגדיל הצבעת השמאל והערבים". בצ'אט באתר "הארץ" הצהיר משה כחלון: "לא אשב בממשלה שמבוססת על הערבים". לכך נלוו התקפות בוטות על ערבים. בעימות ב"ערוץ 2" אמר אביגדור ליברמן לאיימן עודה: "אתה גיס חמישי, אתה נציג של ארגוני טרור בכנסת ישראל". הרב מאיר מאזוז, המנהיג הרוחני של מפלגת "יחד - העם איתנו" אמר באספת בחירות: "האם יש מדינה של אנטי דמוקרטיה כמו המדינה הזו שנתנה לשופט ערבי לדון נשיא לשעבר לכלא. יש מקום כזה? אין דבר כזה. בושה לאומית. נשיא לשעבר, ישפוט אותו ערבי ויכניס אותו לכלא".
ביום הבחירות פרסם נתניהו סטטוס וסרטון בדף הפייסבוק שלו: על נתניהו נמתחה ביקורת בעקבות דבריו אלה. נטען כי הדברים הם ערעור על זכות הבחירה של ערביי ישראל, ושהדברים מהווים תעמולת בחירות המתבססת על הסתה, פחד ושנאת מיעוטים. נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, אמר ש"רטוריקה זו סותרת את המסורת הישראלית", ומנוגדת לערכים דמוקרטיים. נתניהו התנצל לאחר הבחירות על אמרה זאת, ואמר שלא התכוון לפגוע בערביי ישראל.
הסכמי עודפים
הסכמי עודפים נחתמו בין:
בתחילת מרץ ניסו מפלגות השמאל והמרכז לפתוח את הסכמי העודפים ולהחליפם בהסכם עודפים בין המחנה הציוני ליש עתיד, ובין מרצ לרשימה המשותפת, אך ניסיון זה טורפד על ידי נציגי בל"ד והתנועה האסלאמית מהרשימה המשותפת, שהתנגדו לחתום על הסכם עודפים עם רשימה ציונית.
מסע הבחירות
לוועדת הבחירות המרכזית הוגשו 26 רשימות לבחירות לכנסת העשרים. להלן רשימת המפלגות, ממוינת לפי גודל הסיעה בכנסת התשע עשרה, ובהמשך מפלגות שלא היו מיוצגות בכנסת זו.
המחנה הציוני
רשימת המחנה הממלכתי הוקמה כמיזוג בין מפלגות העבודה והתנועה. ב-10 בדצמבר 2014 הודיעו ראש מפלגת העבודה יצחק הרצוג יחד עם יו"ר "התנועה" ציפי לבני על ריצתם המשותפת, כך שלבני תשוריין במקום השני אחרי הרצוג, ומועמדים מהתנועה ישוריינו במקומות 8, 16, 21, 24 ו-25. אם יקים הרצוג את הממשלה, לבני תחליף אותו בראשות הממשלה בחציה השני של התקופה.
הרצוג ולבני הודיעו שמועמדם למשרת שר אוצר יהיה פרופ' מנואל טרכטנברג, שהוצב במקום ה-11 ברשימה.
ב-19 בינואר 2015 הציגו הרצוג ולבני את האלוף (מיל') עמוס ידלין, כמועמד מטעמם לתפקיד שר הביטחון, בלי שיכלל ברשימת המועמדים לכנסת.
בערב הבחירות, ב-16 במרץ, הודיעה ציפי לבני כי היא מוכנה לוותר על הרוטציה עם הרצוג.
יש עתיד
סיעת יש עתיד הפכה במהלך כהונת הכנסת ה-19 לסיעה הגדולה ביותר עם 19 מושבים והייתה המפלגה הגדולה בקואליציה ובממשלה. ב-2 בדצמבר 2014 פיטר ראש הממשלה את שר האוצר ויו"ר המפלגה יאיר לפיד ובהמשך היום התפטרו יתר שרי המפלגה מן הממשלה והיא עברה לאופוזיציה. חברת הכנסת עדי קול הודיעה שתפרוש מהפוליטיקה וחבר הכנסת אלעזר שטרן מ"התנועה" הודיע על פרישתו ומעברו ל"יש עתיד". גם ראש מועצה אזורית אשכול חיים ילין הודיע על הצטרפות ל"יש עתיד".
הליכוד
הליכוד בהנהגת בנימין נתניהו לראשות הממשלה, אל מערכת הבחירות הגיעה המפלגה כשהיא מחזיקה בכנסת ב-18 מושבים, לאחר פיצול סיעת הליכוד ביתנו, שהייתה משותפת לה ולמפלגת ישראל ביתנו. השר גדעון סער פרש מהממשלה ומהכנסת, בדומה לצעד קודם של השר משה כחלון, וחברי הכנסת ראובן ריבלין וכרמל שאמה הכהן עזבו את הכנסת כדי להתמנות לנשיא המדינה ולשגריר ישראל ב-OECD בהתאמה. גם השרה לימור לבנת הודיעה על פרישתה.
במהלך סתיו 2014 הודיע בנימין נתניהו על כוונתו להקדים את הבחירות המקדימות לראשות המפלגה ובהמשך אישר מרכז המפלגה את הקדמתן ל-6 בינואר 2015. לבד מנתניהו, הודיעו חברי הכנסת משה פייגלין ודני דנון על כוונתם להתמודד בבחירות המקדימות. לבסוף הוחלט על הקדמת הפריימריז ל-31 בדצמבר 2014. בעקבות כך הודיע חבר הכנסת פייגלין כי הוא פורש מההתמודדות על ראשות הליכוד.
בפריימריז התמודדו בנוסף לחברי הכנסת המכהנים גם מספר אישים שלא כיהנו בכנסת הנוכחית, בהם יהודה גליק, נאוה בוקר, חבר הכנסת לשעבר מיכאל רצון סגן השר לשעבר איוב קרא והשר לשעבר אבי דיכטר. תוצאות הפריימריז לא שינו באופן דרסטי את הרשימה - רק חבר כנסת אחד (משה פייגלין) נפלט מטווח 25 המקומות הראשונים (בעקבות זאת הודיע פייגלין על פרישתו מהליכוד). המועמדים החדשים ב-25 המקומות הראשונים הגיעו מהמחוזות וכן איוב קרא (שכיהן בכנסת בעבר מטעם הליכוד) ונאוה בוקר שזכתה בשריון לאישה חדשה. בשל הפרש הקולות הקטן בין אבי דיכטר לציפי חוטובלי בבחירות המקדימות ובשל שיבושים בספירה, ההחלטה מי מביניהם ישובץ במקום ה-20 (חוטובלי) ומי במקום ה-26, התקבלה סופית רק בתום סאגת ערעורים שנמשכה ארבעה שבועות, הובילה לבדיקה חוזרת של כל הטפסים, והגיעה עד לבית המשפט העליון.
ישראל ביתנו
ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן, לאחר שהתמודדה במהלך הבחירות הקודמות במסגרת רשימה משותפת עם הליכוד, הודיע יו"ר המפלגה אביגדור ליברמן כי בכוונת המפלגה לרוץ בבחירות הבאות ברשימה עצמאית. ב-9 ביולי 2014 אישרה ועדת הכנסת את פיצול הסיעה המשותפת למרכיביה וסיעת "ישראל ביתנו" מנתה לבסוף 13 חברי כנסת.
במהלך שנת 2013 התנהל נגד ליברמן משפט פלילי באשמת מרמה והפרת אמונים, אירועים שהביאו עוד לפני כן להתפטרותו מהממשלה הקודמת ולאי מינויו לשר עם הקמת הממשלה ה-33. לקראת סוף השנה זוכה ליברמן פה אחד מהאשמות נגדו והוא שב לכהן בממשלה כשר החוץ.
בדצמבר 2014 פורסם כי ליברמן שוקל לרענן את רשימתו ולהדיח את השרים ממפלגתו, כגון יאיר שמיר, עוזי לנדאו, יצחק אהרונוביץ' ודוד רותם. מנגד הצטרפו מספר אנשים ל"ישראל ביתנו" ובהם העיתונאי שרון גל.
רבים מחברי הכנסת מטעם המפלגה וכן שרים מטעמה החליטו לפרוש מהחיים הפוליטיים. בתחילה פרשו עוזי לנדאו ויאיר שמיר, לאחריהם פרשו גם דוד רותם, יצחק אהרונוביץ' וכן פאינה קירשנבאום שנחשדה בפלילים.
בדצמבר 2014 פורסמו חשדות לשחיתות כנגד חברי הכנסת ובכירים ממפלגת ישראל ביתנו. יו"ר המפלגה ליברמן תקף את פרקליטות המדינה ואמר כי מדובר במהלך מתוכנן שמתואם ללוח הזמנים של מערכת הבחירות.
ב-19 בינואר 2015 הציג יו"ר המפלגה אביגדור ליברמן את רשימת ישראל ביתנו לכנסת העשרים. בין הנכנסים החדשים לרשימה (עקב הפרישות המרובות של שרים וחברי כנסת מכהנים מהתמודדות על מקום בכנסת הבאה) נמנים ראש עיריית צפת, אילן שוחט, ואיש הטלוויזיה והרדיו, שרון גל.
הבית היהודי
סיעת הבית היהודי הורכבה בכנסת ה-19 משתי מפלגות - הבית היהודי - מפד"ל החדשה בראשות נפתלי בנט והאיחוד הלאומי-תקומה בראשות אורי אריאל. בהסכם לריצה משותפת שנחתם בנובמבר 2012 סוכם על איחוד מלא בין המפלגות תוך חצי שנה מהקמת הממשלה, אך למרות משא ומתן סעיף זה לא יושם לפני פתיחת מערכת הבחירות לכנסת ה-20. בנוסף להבדלים אידאולוגיים נבחרו מועמדי כל מפלגה לכנסת ה-19 בשיטות שונות. ב"בית היהודי" נבחרו הנציגים בבחירות מקדימות על ידי כלל המתפקדים, בעוד שב"תקומה" נבחרה הרשימה על ידי מרכז המפלגה.
ב-14 בינואר 2015 התקיימו הבחירות המקדימות של "הבית היהודי" (מפד"ל החדשה) לכנסת. נפתלי בנט זכה בראשות המפלגה וברשימה לכנסת זכתה איילת שקד במרב הקולות והוצבה במקום השלישי אחרי בנט ואריאל. אחריה הגיע סגן השר הרב אלי בן דהן שעבר מ"תקומה", אחריו נבחרו שאר חברי הכנסת המכהנים של הבית היהודי-מפד"ל ואחריהם המועמדים החדשים הרב אביחי רונצקי ורונן שובל. בבחירות לנציג מרכז המפלגה זכה המנכ"ל ניר אורבך.
ב-26 בינואר הודיע בנט על שריון כדורגלן העבר אלי אוחנה למקום בעשירייה הראשונה. למחרת הודיע על שריון ד"ר ענת רוט למקום בעשירייה השנייה. בעקבות הכעס שעורר שריון אוחנה בקרב פעילים רבים במפלגה, הוא הודיע שלושה ימים לאחר מכן על פרישתו מהרשימה. זבולון כלפה, שפרש במחאה על שריון אוחנה, חזר בו בעקבות פרישת האחרון, אך בעיות משפטיות מנעו את החזרתו לרשימה, ובמקומו הוצב מזכ"ל תקומה נחי אייל.
ב-16 בפברואר 2015 נפטר השר אורי אורבך, שהיה ממוקם במקום 6 ברשימת המפלגה.
ש"ס
זוהי מערכת הבחירות הראשונה לכנסת של מפלגת ש"ס לאחר פטירת מייסדה ומנהיגה הרוחני הרב עובדיה יוסף. מאז פטירת הרב יוסף נוצרו עימותים חריפים בין היו"ר אריה דרעי לקודמו אלי ישי. ב-15 בדצמבר 2014 פרש ישי מש"ס והכריז על הקמת מפלגת יחד - העם איתנו.
לקראת הבחירות הוקמה בש"ס מועצת נשים מייעצת, בראשות עדינה בר שלום, בתו של הרב עובדיה יוסף, ויפה דרעי, אשתו של היו"ר אריה דרעי.
ב-28 בדצמבר 2014 פורסמה במהדורת החדשות של ערוץ 2 קלטת וידאו משנת 2008 שבה נראה הרב עובדיה יוסף מביע את חששו מאריה דרעי ומכנה אותו "רשע". בעקבות הסערה שהתחוללה עם פרסום הקלטת, הציע דרעי ב-29 בדצמבר את התפטרותו מהנהגת המפלגה, אולם מועצת חכמי התורה סירבה לקבל את התפטרותו. למרות התנגדות מועצת החכמים וכן בכירים בתנועת ש"ס, ב-30 בדצמבר 2014 הגיש דרעי את התפטרותו מהכנסת ליו"ר הכנסת, יולי אדלשטיין. לאחר עשרה ימים הודיע דרעי שהוא נשמע להוראת מועצת החכמים וחוזר להנהיג את תנועת ש"ס.