cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fuck
שימושים
מאז שנת 1971, בה קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי השימוש במילה מוגן על ידי חופש הביטוי (במסגרת התיקון הראשון והתיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית), נעשה השימוש בה בסרטי קולנוע אמריקאיים הנושאים את דירוג "R-rated" נפוץ ביותר, עד כדי כך שהוא אינו זוכה לתשומת לב גדולה במיוחד מצד הקהל. עם זאת, זכו מספר סרטים ("פני צלקת", "החבר'ה הטובים") ומאוחר יותר גם סדרות טלוויזיה ("הסופרנוס", "דדווד", "הפמליה") למוניטין של שימוש רב מהרגיל במילה. סדרת הסרטים "פגוש את ההורים" כוללת בדיחה חוזרת על חשבון שם משפחתה של הדמות הראשית "פוקר" ("Focker", נשמע כמו "fucker"). בשנת 2013 שבר הסרט "הזאב מוול סטריט" את שיא ההופעות של המילה בסרט.
ב-1991 זכה מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס בייקר, לביקורת חריפה מצדם של יהודי ארצות הברית לאחר שיוחסה לו האמירה "fuck the Jews, they didn't vote for us anyway" ("שיזדיינו היהודים, הם לא הצביעו עבורנו בכל מקרה"). ביוני 2004 ביקש סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני מן הסנטור פטריק ליהי, תוך כדי ויכוח בבניין הסנאט, להסתלק ("fuck off") או ללכת ולזיין את עצמו ("go fuck yourself").
בתחילת 2014 התחוללה סערה סביב דבריה של ויקטוריה נולנד, תת-מזכיר המדינה האמריקאי לענייני אירופה ואסיה, "Fuck the EU!"
כאשר המילה מופיעה בהשאלה, כמילת סלנג, התרגום הוא בדרך כלל "לדפוק את" (למשל "לדפוק את המערכת" על משקל "fuck the system") או "להתעסק עם". בסלנג הצה"לי משמשת המילה לתיאור מחדל: "פאק בכוננות", "פאק באמינות", "פאק ברמת האוגדה" וכו'. המילה במשמעות זאת חלחלה גם לשיח האזרחי, לדוגמה: "פאק רציני", "פאק שלי" וכו'.
ב-2011 כתב הסופר האמריקני אדם מנסבך ספר בשם "Go the fuck to sleep" (תורגם לעברית בשם "לך כבר לישון, קרציה").
חמש ארובות
חמש ארובות (באנגלית: Five Chimneys) הוא ספר שיצא לאור במקור ב-1946 בצרפתית בשם "זכרונות מאחורי המוות" (בתרגום חופשי) (בצרפתית: Souvenirs de l'au-delà). היצירה היא ספר זיכרונותיה של אולגה לנדייל על התקופה בה הייתה אסירה במחנה הריכוז אושוויץ.
רקע כללי
אולגה לנדייל נולדה ב-19 באוקטובר 1909 בטרנסילבניה, אז חלק מהונגריה. ב-1944 גורשה עם הוריה, בעלה ושני ילדיה לאושוויץ-בירקנאו. כיוון שהייתה אחות חדר ניתוח, בסופו של דבר הוצבה לעבודה במרפאת מחנה ההשמדה, תפקיד שהעלה את סיכויי הישרדותה. אולגה אכן שרדה את אושוויץ, היחידה מכל משפחתה. בעלה, מיקלוש לנדייל, מת בצעדת המוות בפינוי רשת מחנות אושוויץ-בירקנאו שנמשך עד לשבוע האחרון של ינואר 1945.
לאחר המלחמה היגרה אולגה לנדייל לארצות הברית דרך אודסה וצרפת. היא נישאה שם לגוסטב אגייר (Gustav Aguire) ועברה מארצות הברית להוואנה, אך חזרה לניו יורק ב-1962 והקימה את ספריית הזיכרון (Memorial Library) במנהטן. המשימה של ספריית הזיכרון הייתה לתמוך בחינוך של תולדות השואה ולעזור למורים מכל רחבי ארצות הברית וכן ממדינות אחרות לקדם אג'נדה לצדק חברתי. היא מתה ב-15 באפריל 2001 בניו יורק בגיל 92.
חייה מוקדמים
בשנת 1944 עבדה אולגה לנדייל כעוזרת כירורגית בקלוז' (השם ההונגרי של העיר קולוז'וואר), "בירת" טרנסילבניה, במרפאה בבעלות בעלה מיקלוש, מנתח בעל השכלה מברלין. כבר ב-1943 שמעו בני הזוג על זוועות הגרמנים נגד אזרחים בשטחים כבושים על ידם. עם זאת, הם סירבו להאמין למה שנחשבו בעיניהם "שמועות פנטסטיות".
במאי 1944 זומן ד"ר לנדייל לתחנת המשטרה בקלוז' (למרות היותו נוצרי) ולא חזר. כשנאמר לאולגה שבעלה יגורש מיד לגרמניה היא התעקשה לאפשר לה ולילדיה להצטרף אליו. כדי שהמשפחה לא תיפרד, הצטרפו גם הוריה של אולגה למיקלוש בתחנת הרכבת למסע לגרמניה. לפתע, התחנה הוקפה בחיילים ומשפחת לנדייל ונוסעים אומללים אחרים אולצו להיכנס לקרונות בקר צפופים. עד שהגיעה הרכבת לאושוויץ, ביום השביעי למסע, מתו רבים מהמגורשים והרכבת נראתה לאולגה "כהרבה ארונות קבורה".
אושוויץ-בירקנאו
עם הגעתם לאושוויץ-בירקנאו נבחרו צעירים, כולל מיקלוש, לעבודות כפייה, ואילו הוריה וילדיה של אולגה נשלחו "לשמאל", כלומר ישירות לתאי הגזים. לאחר שהקבוצה של אולגה הגיעה לתוך המחנה, נאמר לה על ידי אסירים ותיקים שהריח השרוף והמתקתק מגיע מ"מאפיית המחנה". במהלך השבועות הבאים, הנאיביות של אולגה פינתה את מקומה להבנה המפוכחת שאושוויץ-בירקנאו היא מחנה השמדה, שבו נשלחו גם האסירים למות בתאי הגזים ונשרפו במשרפות, כאשר נשפטו כחלשים מדי ולא מועילים עוד לעבודת הכפייה.
התנאים בצריפים היו מתועבים, כאשר 1500 איש אכלו מתוך עשרים הקערות ששימשו כסירי לילה בלילות. את המרק שחולק בצהריים לא ניתן היה לצרוך לעיתים קרובות מבלי להחזיק את האף, בעוד מאתיים גרם הלחם שניתן לכל אסיר בערב הכיל שיעור גבוה של נסורת עץ. אולגה ציינה שהמחנה התנהל בצורה קפריזית, אפילו מנוגדת. נשים משכילות, או במצב פיזי ירוד, קיבלו לעיתים קרובות עבודה פיזית שוברת גב, בעוד שבלתי משכילות לחלוטין עשויות היו לקבל עבודות משרדיות.
שלושה שבועות לאחר הגעתה לאושוויץ, הוצעה הצעה לאולגה על ידי אסיר פולני, נגר שעבד במחנה הנשים. הוא הציע מזון כנגד קיום יחסי מין, אבל אולגה, אף על פי שכמעט גוועה, סירבה. אישה אחרת בצריף שלה, שקיבלה את ההצעה, חלתה בעגבת. סידורים כאלה היו נפוצים יחסית במחנה הנשים. נשים בעלות "חברים" כאלה לא רק זכו לתזונה טובה יותר, אלא נהנו מבידול מסוים, כי גברים היו במחסור.
לאחר שאולגה שהתה מספר שבועות במחנה, הגיעה קריאה לאסירות בעלות ניסיון רפואי. אולגה הייתה אחת הנשים שגויסו לעבוד במרפאה החדשה, אך הרעועה. עם צוות של חמש עבור כ-35,000 נשים, עומס העבודה היה עצום. מה שהטריד את אולגה יותר מכל היה הטיפול במקרים מדבקים, שנשלחו לבית החולים שם הסלקציות לתאי הגזים היו תכופות.
אולגה עושה הבחנה בין "הארגון" (גניבה מהגרמנים) לבין גניבות נפוצות בין האסירות. חפצים שנגנבו מ"קנדה", שמו של מחסן השירות שבו מוינו ואוחסנו על ידי "קומנדו-קנדה" סחורות שהוחרמו מהיהודים בסלקציות, הופיעו לעיתים קרובות כסחורות חליפין בשוק השחור המשגשג במחנה ובכך הפכו את חייהם של האסירים לנסבלים יותר. באופן זה, "הארגון" הונצח כאקט של סולידריות והתנגדות חברתית.
אולגה ושאר הנשים במרפאה היו אחראיות על לידות היילודים במחנה. עם זאת, אלא אם כן ילד מת, הן האם והן היילוד נשלחו מייד לתאי הגזים. בות הלוויה של אולגה נאבקו בדילמה האתית הזו ובסופו של דבר החליטו להציל את האמהות על ידי גרימת לידות של וולדים מתים. "וכך, הגרמנים הצליחו לגרום לכך, שאפילו אנחנו נהפך לרוצחות", כתבה אולגה.
החיסול ההמוני של יהודי הונגריה בקיץ 1944 היה ללא תקדים אפילו בבירקנאו. עשרה טרנספורטים הגיעו מדי יום ו-400 יהודים יוונים מהגירושים מאתונה ומקורפו נלקחו לזונדרקומנדו. למרבה הפלא, היהודים ההיוונים סירבו להרוג את ההונגרים. הם הצהירו שהם מעדיפים למות קודם.
אולגה עבדה עם קומנדו שונים, כולל ה"אסקומנדו" (הקומנדו של שירות המזון) וה"שייסקומנדו" (נקיון בתי השימוש). שני אלה היו עדיפים על עבודה חסרת טעם שדרשה נשיאת אבנים, לבנים או בוץ, ואז החזרתם למקומם המקורי. מטרת עבודה כזו הייתה לשחוק את האסירים פיזית ונפשית ולהפוך אותם למועמדים לסלקציה.
רופאי האס אס
על אף שמפקד המחנה יוזף קרמר, שהכה פעם חולה במרפאה למוות עם האלה שלו לעיני אולגה ובהחלט זכה לתואר "החיה של אושוויץ ובלזן", אולגה ציינה וזיכתה את ד"ר יוזף מנגלה בבוז מיוחד. כסלקטור הראשי של המגיעים החדשים בתחנת בירקנאו, מנגלה היה המפיק הראשי של שליחת הקורבנות לתאי הגזים. עם זאת, בחירות מפתיעות היו המומחיות שלו. הוא היה מופיע במרפאה או בבית החולים לפי גחמתו, שורק אריות אופראיות, ומזמין נשים לימין או לשמאל באדישות. לפעמים לא ניתן היה לדעת מי הקבוצה הנידונה עד שמנגלה מסר את הצהרתו הסופית. "איך שנאנו את השרלטן הזה!", כתבה אולגה.
מנגלה ביצע ניסויים רפואיים באסירים. תשוקתו הייתה לתאומים ולגמדים. כאשר המחנה הצ'כי הושמד, מנגלה הורה לחוס על תריסר קבוצות של תאומים. כשהגיעה משפחה בת חמישה גמדים בטרנספורט אחד, מנגלה היה מאושר ו"יצא מעורו מרוב שמחה".
סלקציות
הסלקציות במחנה הנשים בוצעו על ידי נשים בשורות הנאצים אליזבט האסה ואירמה גרזה. האחרונה הייתה מרוצה בעליל מהאימה שעוררה בנשים נוכחותה במפקד. הייתה לה נטייה לבחור לא רק את החולים והחלשים, אלא כל אישה ששמרה על שרידי יופיה הקודם.
גרזה עוררה שנאה אלימה באולגה. גרזה הייתה רק בת עשרים ושתיים והיו לה במחנה כמה מאהבים בקרב אנשי האס אס, כולל מנגלה. לאחר שאילצה את המנתח האסיר במרפאה לבצע בה הפלה הבלתי חוקית, אירמה חשפה בפניו שהיא מתכננת קריירה בסרטים לאחר המלחמה. אולגה הרגישה שהטיפוח המוקפד של אירמה, הבגדים המותאמים אישית ושימוש יתר בבושם היו חלק ממעשה מכוון של סדיזם כלפי האסירות המרופטות.
מחתרת ומרד אושוויץ
כחברה בצוות המרפאה, לאולגה הייתה גישה בלתי מוגבלת יחסית לאזורים השונים באושוויץ-בירקנאו והיא גויסה על ידי ארגון המחתרת של אושוויץ. היא השתתפה בפעילות התנגדות חשאית, כולל הברחת חומרי נפץ. דרך הקשרים המחתרתיים שלה למדה פרטים על תאי הגזים והמשרפות. היא אפילו השיגה סטטיסטיקות השמדה מרופא צרפתי שהיה מסונף לזונדרקומנדו ....1,314,000 הושמדו ונשרפו באושוויץ-בירקנאו בחודשים מאי-יולי, 1944 לפי מה שכתבה בספרה (מספר מדהים למשך שלושה חודשים בלבד, שליש מהם יהודי הונגריה). ב-7 באוקטובר 1944 התמרדו אנשי הזונדרקומנדו, ופוצץ את אחת המשרפות בחומרי נפץ שסיפקה המחתרת. הזונדרקומנדו של אחת המשרפות השתמש בבלבול הכללי כדי לחתוך את התיל ולברוח. עם דיכוי המרד, תוך שימוש בחיילי הוורמאכט עם נשק אוטומטי, הוצאו להורג 430 חברי הזונדרקומנדו המורדים.
פינוי וצעדת המוות
לאחר חצות ב-17 בינואר 1945 נשרפו כל רישומי החולים מבית החולים, ואולגה ואנשי בית החולים האחרים התבשרו על פינוי אושוויץ בקרוב. עם זאת, החולים היו צריכים להישאר מאחור. בבהלה על הסבירות להוצאה להורג אם יישארו מאחור, חולים גררו את עצמם ממיטותיהם עטופים בשמיכות. אולם אנשי האס אס רדפו אחר כל החולים והחלשים והחזירו אותם אל הצריפים. אולגה, בעזרת כמה חברים, פרצה למחסן ושחררה כיכרות לחם למסע. הנשים, כ-6,000 נפשות, היו מסודרות בקבוצות של חמש. "עזבנו את בירקנאו עדיין בחיים!" התפלאה אולגה בספרה.
במהלך היום הראשון של הצעדה ספרה אולגה 119 גופות, על העמודים שהם חלפו לאורך הכביש בפרק זמן של 20 דקות. היה ברור שהאס אס הוציאו להורג חלשים חולים ומפגרים בצעידה. המידע הזה הגביר את נחישותה של אולגה להימלט. היא וחברותיה מגדה ולואיזה ניסו להישאר בקדמת טור הצועדים כדי שאם יצטרכו לעצור לזמן קצר, הן לא יצנחו לעורף הטור במקום בו שומרי האס אס דאגו שלא 'יינצלו' על ידי היהודים הבולשביקים משחררי המחנה והיו יורים בהם.
בריחה ושחרור
את הלילה הראשון בילתה אולגה ברפת, והיא וחברותיה קמו מוקדם כי רצו להיות בחזית הטור. קבוצה של 25 אסירים שהובלו על ידי אנשי אס אס הייתה חסרת סבלנות והחלה לצעוד מוקדם, כך שנוצר פער גדול בין הקבוצה המובילה לשאר הנשים. אולגה וחברותיה רצו אחרי הקבוצה המובילה והתעלמו מקריאות "Stehen bleiben!" ("עצור!") ומהכדורים ששרקו מעל ראשיהן, הן נעלמו בחושך ולמעשה ברחו. שלוש הנשים שברחו בילו את הלילה ברפת ולאחר מכן בביתם של פולנים מסבירי פנים. כשהגרמנים האחרונים כברו דרך הכפר, לפני הצבא האדום, הם לקחו מספר גדול של נשים פולניות מהכפר כבנות ערובה ולרוע מזלה אולגה הייתה אחת מאלה. היא נקשרה בידיה לעגלה ונאלצה לצאת לצעדה כפויה נוספת. אולגה כרסמה את החבלים בהם נקשרו ידיה, ובלילה השלישי הצליחה להשתחרר לבסוף. בלילה שלאחר מכן הכוחות הרוסים שיחררו את האזור ואולגה ניצלה.
ניתוח הספר
חמש ארובות פורסם כאמור במקור ב-1946 בצרפתית, הוא אחד הדיווחים האישיים המפורטים ביותר על מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו. אולגה הייתה אסירה בצריף הנשים בבירקנאו במשך שבעה חודשים בשנים 1944–1945 והנרטיב שלה מדגיש נושאים בעלי חשיבות מיוחדת לנשים. במובן זה, ניתן לראות בחמש ארובות כהשלמה לספרם של פרימו לוי הזהו אדם – הישרדות באושוויץ ולהלילה של אלי ויזל.
גביע ווינר בכדורסל 2018/2019
גביע ווינר בכדורסל לעונת 2018/2019 היא התחרות ה-13 להיווסדו של מפעל גביע ווינר סל.
מכבי ראשון לציון זכתה בגביע ווינר הראשון שלה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל באר שבע בני שמעון.
הגמר
מכבי ראשון לציון זכתה בגביע ווינר הראשון שלה, לאחר ניצחון בגמר על הפועל באר שבע בני שמעון.
אבליו
אבליו (Abellio או Abelio) או אבליוני (Abelionni) הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנו היה נפוץ באזור עמק גארון שבגאליה אקוויטניה (דרום מערב צרפת של ימינו). בעקבות כתובות שהתגלו באתר סבורים המומחים כי אבליו היה אל עצי התפוח.
מומחים סבורים כי שמו של האל הוא למעשה שיבוש שמו של האל אפולו מהמיתולוגיה היוונית (אשר נקרא בכתובות יווניות שהתגלו בכרתים בשם "אבליוס" (Αβέλιος) ובלטינית לעיתים "אפלו" (Apello). בעקבות השוואה זו סבורים המומחים כי אבליו היה אל השמש או כי מדובר בהשפעה רומית מאוחרת על המיתולוגיה הקלטית בעקבות מפגש התרבויות.
סטפנו רוסלי די טורקו
סטפנו רוסלי די טורקו (באיטלקית: Stefano Rosselli, marquis del Turco; 27 ביולי 1877 - 18 באוגוסט 1947), שחמטאי איטלקי שהיה אלוף איטליה בשחמט פעמיים בשנים 1923 ו-1931.
רוסלי די טורקו השתתף בעשר אליפויות השחמט הראשונות של איטליה, והיה אלוף איטליה בשחמט פעמיים. בשנת 1921 חלק מקום 7-8 בתחרות ויארג'ו (אליפות איטליה הראשונה, ניצח: דוד מרוטי), ניצח בדו-קרב על תואר האלוף את דוד מרוטי 8.5-4.5 בנאפולי, בשנת 1923, הפסיד בדו-קרב למריו מונטיצ'לי 6-8 בפירנצה בשנת 1929, ניצח באליפות הרביעית שהתקיימה במילנו בשנת 1931, הגיע למקום השישי בתחרות מילנו 1934 (ניצח: מריו מונטיצ'לי), חלק מקום 2-3 בתחרות פירנצה 1935 (ניצח: אנטוניו סאקוני), חלק מקום 7-9 בתחרות פירנצה 1936 (ניצח: וינצנזו קסטלדי), הגיע למקום ה-12 בתחרות נאפולי 1937 (ניצח: וינצנזו קסטלדי), חלק מקום 7-8 בתחרות רומא 1939 (ניצח: מריו מונטיצ'לי) וחלק מקום 7-8 בתחרות פירנצה 1943 (האליפות העשירית של איטליה, ניצח: וינצנזו נסטלר).
השתתפות באולימפיאדות
רוסלי די טורקו השתתף באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 14-15 בתחרות הניחומים עם 4.5/8 (ניצח: קארל הרומאדקה), לאחר שבמוקדמות חלק מקום שני-שלישי בבית בו שיחק.
בין השנים 1911-1916 ו-1923-1943 היה עורך הביטאון השחמטאי L’Italia Scacchistica.
בית הגדודים
בית הגדודים הוא מוזיאון ישראלי הנמצא במושב אביחיל, צפונית לנתניה, המוקדש להנצחת המתנדבים היהודים והארצישראלים לצבא הבריטי בשתי מלחמות העולם. המוזיאון מופעל בידי יחידת המוזיאונים של משרד הביטחון.
היסטוריה
המוזיאון הוקם ב-1961 על ידי יוצאי הגדודים היהודיים שלחמו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה במטרה להנציח את סיפור הקמת הגדודים, ההווי, ופעילות הלחימה בהם השתתפו. האתר במושב אביחיל נבחר משום שהמושב הוקם במקור על ידי יוצאי הגדודים.
בחזית המוזיאון מוצבים תותחים ששימשו את חיילי הבריגדה היהודית. התצוגה במוזיאון כוללת צילומים, מסמכים מקוריים, מדים ודגמים של חייל ופרדה מגדוד נהגי הפרדות על רקע קרב גליפולי. באולם הבנוי כבית כנסת מונחים אלבומים על מדפים המסודרים כרונולוגית על פי הגדוד שבהם מוקדש כל דף לאחד מחברי הגדוד.
אגף מלחמת העולם השנייה
כמו כן יש במוזיאון אולם הקרנות שבעבר התקיימו בו אירועי תרבות, הצגות וסרטים וכיום מוקדש להצגת סרטים בנושאים בהם עוסק המוזיאון: הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, ותיאור השתתפות הבריגדה היהודית במערכה על נהר סניו במלחמת העולם השנייה.
המתחם מוגדר כאתר לאומי במסגרת תוכנית המתאר של היישוב אביחיל.
קלאו אדום-צוואר
קלאו אדום-צוואר (שם מדעי: Aceros nipalensis) הוא מין יחידי בסוגו ממשפחת הקלאויים. הוא מצוי בצפון-מזרח תת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה. מין זה הוכרז על ידי ארגון IUCN כ"פגיע": אוכלוסייתו קטנה מאוד בשל ציד ואיבוד בתי גידול, והוא נכחד מקומית מנפאל. גודל אוכלוסייתו מוערך בכ-10,000 פרטים.
מאפיינים
אורכו כ-117 ס"מ, והוא אחד מהמינים הגדולים ביותר במשפחת הקלאוניים. הצוואר, הראש, העורף, הבטן והחזה אדומים אצל הזכר, אך שחורים אצל הנקבה. קצה נוצות התעופה לבן, וחלק מהזנב לבן גם הוא; שאר הגוף שחור-ירקרק. קלאויים צעירים ממין זה דומים לזכרים, אך אין להם את הפסים השחורים על בסיס המקור; פסים אלה נוספים במהלך התבגרות הפרט. מעל המקור אין "קסדה", אך הוא עבה יותר בבסיסו.
תחום תפוצתו של הקלאו אדום-הצוואר התמשך בעבר מנפאל לווייטנאם, אך כיום הקלאו מצוי רק בצפון-מזרח הודו, בהוטן, בורמה, דרום-מזרח טיבט, צפון ומערב תאילנד, צפון לאוס וצפון וייטנאם.
קן הקלאו ממוקם בין 6 ל-33 מטרים מעל פני הקרקע, והוא בדרך כלל חור בעץ. הנקבה כולאת את עצמה בתוכו במשך כארבעה חודשים בשנה, על ידי חסימת הכניסה באמצעות עלים אכולים-למחצה ובוץ; היא משאירה רק חרך קטן שדרכו הזכר יכול להעביר לה מזון. הנקבה מטילה 2 ביצים, בדרך כלל באפריל, במהלך העונה היבשה, על מנת לסנכרן את בקיעת הביצים לעונה הגשומה.
הקלאויים ממין זה ניזונים בעיקר מפירות (חביבים עליהם במיוחד אגוזי מוסקט, אגסים ותאנים), אך תזונתם משתנה ביחס לפריחת עצי הפרי השונים. הפרטים ממין זה ניזונים לעיתים גם מסרטנים, חיפושיות, ציקדות, לטאות, שלשולים, צפרדעים ומיני עופות שונים.
למרות שאוכלוסייתו של הקלאו אדום-הצוואר מאוימת על ידי ציד, כיום חלקים מתחומי תפוצתו הוכרזו כשמורות טבע, בהודו, סין, תאילנד ובהוטן. ישנם מספר ארגונים שמסייעים בשימור הקלאו, בין השאר האגודה ההודית לטבע, פרויקט אימוץ קן הקלאו, ופרויקט נוסף, שמטרתו - החלפת השימוש במקור הקלאו בעותקים עשויים מסיבים.
מימס
מימס (באנגלית: Mimas) הוא אחד מירחי שבתאי והתגלה ב-1789 על ידי ויליאם הרשל כירח השביעי של שבתאי. מימס נמצא בקבוצת הירחים הקרובים במסלול סיבובם לשבתאי והוא הקרוב ביותר לשבתאי. כמו מרבית הירחים במערכת השמש פניו מצולקות במכתשי פגיעה רבים.
תמונות ראשונות של מימס שלא מכדור הארץ התקבלו על ידי הגשושיות וויאג'ר 1 וּווֹיאג'ר 2 ב-1980. הגשושית קאסיני טסה בסמוך למימס לראשונה ב-2004.
מקור השם
השם מימס הוצע על ידי האסטרונום ג'ון הרשל בנו של ויליאם הרשל בשנת 1847 במאמר "תוצאות תצפיות אסטרונומיות שנעשו בכף התקווה הטובה". מימס הוא שמו של אחד מהאלים הטיטאנים ומאחר ששבתאי (סטורן, או קרונוס) היה מנהיג הטיטאנים, הוצע לקרוא לירחי שבתאי בשמות של אלים טיטאנים.
תכונות
מהירות תנועתו של מימס מושפעת משני הירחים הקרובים אליו אנקלדוס ודיוני. בכל פעם שהירחים הללו מתקרבים זה לזה הם מאיצים את מהירות סיבובם מסביב לשבתאי ובכל פעם שהם מתרחקים זה מזה הם מאטים את מהירות סיבובם. שינויי תאוצה אלו מאפשרים להם לשמור על מסלולם הירחי. מצב זה שבו שני גרמי שמים או יותר מקיפים גוף אחר, מסיבי יותר, וקיים קשר פשוט בין זמני ההקפה שלהם כתוצאה מפעולה הדדית של כוח הכבידה נקרא תהודה מסלולית.
מאפיינים פיזיים
השטח של מימס קטן במקצת משטחה של ספרד. צפיפות החומר הנמוכה של מימס: 1.15 גר/סמ"ק מעידה על כך שמימס מורכב בעיקר מקרח וכמות מועטה של סלעים.
המאפיין הכי בולט של מימס הוא מכתש פגיעה ענק שקוטרו 130 ק"מ (שליש מקוטרו של מימס) המכתש נקרא הרשל על שם המגלה של מימס. גובהם של קירות המכתש הוא 5 ק"מ בערך, עומקו של המכתש מגיע לעיתים לעומק עשרה ק"מ. פסגתו המרכזית של המכתש גובהה 6 ק"מ מקרקעית המכתש. לו היה מכתש בגודל יחסי זהה על פני כדור הארץ (היינו שליש מקוטרו של כדור הארץ) היה קוטרו של המכתש 4,000 ק"מ (יותר גדול מאוסטרליה). הפגיעה של האסטרואיד במימס כמעט שברה אותו; ניתן לראות את השברים בצדו השני של מימס אשר ייתכן שנוצרו על ידי גלי ההדף מהפגיעה שעברו דרך מימס.
פני השטח של מימס מכוסים במכתשי פגיעה קטנים רבים; אך גודלם לא מתקרב לגודלו של מכתש הרשל; קוטר מרבית המכתשים עולה במקצת על 40 ק"מ, ואולם באזור הקוטב הדרומי קוטר המכתשים אינו עולה על 20 ק"מ.
בתרבות הפופולרית
בזויות מסוימות דומה מימס לכוכב המוות מהסרט מלחמת הכוכבים 4 :תקווה חדשה. דמיון זה הוא צירוף מקרים מכיוון שאת הסרט יצרו 3 שנים לפני צילום מכתש הרשל על ידי הגשושיות וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2.
מגדל בבל
מִגְדַּל בָּבֶל, או בכינויו הרווח בספרות הרבנית: מעשה דור הפַּלָּגָה, הוא סיפור מקראי המופיע בסוף פרשת נח שבספר בראשית, לאחר סיפור המבול. לפי המסופר, בשחר האנושות התיישבו בני האדם בארץ שנער (דרום מזרח מסופוטמיה), הקימו שם עיר ובנו בה מגדל גבוה. אלוהים לא ראה בעין יפה את בניית העיר והמגדל, בלבל את שפתם והפיצם בכל רחבי תבל. כתוצאה מכך חדלו בני האדם לדבר בשפה משותפת ונוצרו השפות השונות. על שם בלילת השפות נקראה העיר בשם "בבל". סיפור זה מעניק הסבר מקראי למגוון הלשוני של האנושות ולפיזורה הגאוגרפי.
הסיפור המקראי
המעשה מופיע בפרק יא בספר בראשית. הוא חותם את חטיבת סיפורי הראשית (בראשית פרקים א-יא), העוסקים בבריאת העולם ובהתהוות האנושות. אחריו מופיעה רשימה של צאצאי שם עד אברהם, המקשרת בין סיפורי הראשית לסיפורי האבות. לפי הקשרו המקראי, עוסק הסיפור בגורלה של הקהילה האנושית שמוצאה מניצולי המבול, נח ומשפחתו.
על פי המסופר, בראשית ימיה הייתה האנושות "עַם אֶחָד", קהילה מאוחדת הדוברת לשון יחידה, ללא חלוקה לעמים ולקבוצות אתניות. תחילה נדדו אנשיה, ולאחר מכן השתקעו באזור מישורי בארץ שנער שבדרום מסופוטמיה. הם החליטו לבנות שם עיר גדולה ובה מגדל שיתנשא לגובה רם; קודם ציון יוזמה זו מתעכב הכתוב על תיאור שיטת הבנייה ההיסטורית הטיפוסית למישורי דרום מסופוטמיה, הדלים באבני בניין, שבה נעשה שימוש בלבנים צרופות המהודקות זו לזו באספלט (חֵמָר) במקום באבני בניין ובטיט (חֹמֶר). בניין העיר והמגדל נתפס בעיני בני האדם כמפעל שיאפשר את המשך קיומם המלוכד וימנע את פיזורם ברחבי העולם.
אחדותם הלשונית והגאוגרפית של בני האדם, היא שאפשרה את מפעלם הכביר. אולם הדבר לא מצא חן בעיני ה', שהחליט להפר את עצתם. הוא בלבל (בלל) את לשונותיהם של בוני העיר והמגדל כך שלא יבינו איש את דברי רעהו, וגרם לפיזורם בכל ארצות תבל. בסיום הפרשה נמסר לקורא כי העיר המדוברת היא בבל, ושמה מתבאר על פי המעשה מלשון "בלילה".
תיארוך
ב, כתוב שבימי פלג נפלגה הארץ. לפי סדר עולם זה קרה בשנת מות פלג, 340 שנה אחר המבול - 1996 שנה מבריאת העולם. לפי ספר היובלים פרק י', התחילו לבנות כשרעו היה בן 17 - בשנת 1645 לבריאת העולם, והבנייה נמשכה 43 שנה עד שנת 1688 לבריאת העולם.
רקע היסטורי ומקבילות במזרח הקדום
מקובל על רוב החוקרים שההשראה למגדל שבסיפור נובעת ממבנים פולחניים מטיפוס הזיגוראת - מגדל הבנוי שבע קומות כשכל קומה צרה מזו שתחתיתה - ובפרט מהזיגוראת בבבל המכונה é-temen-an-ki, שם שפירושו בשומרית: "בית יסוד שמים וארץ".
על בניית הזיגוראת בבבל מסופר באנומה אליש כי לאחר ניצחונו של מרדוך על תיאמת פנו אליו האלים ואמרו, כאשר מרדוך שמע את דברי האלים השיב. בשנה הראשונה האלים הכינו לבנים ובשנה השנייה.
בהקשר של בלילת השפות מוזכרת במחקר הפואמה המיתולוגית השומרית "אנמרכר ואדון ארתה ", בה מסופר על יצירת השפות השונות בעולם עקב ויכוח בין האלים אנליל לבין אנכי. המקור לא שרד בשלמותו והוא נתון לקריאות ולפרשנויות שונות, ויש הטוענים כי תיאור האנושות כדוברת שפה אחת איננו מתייחס לימים עברו, אלא הוא נבואה המתייחסת לעתיד, ליום בו ידברו כולם שומרית.
מקור הסיפור והתהוותו
שאלת מקורותיו ותולדות חיבורו המשוערים של סיפור מגדל בבל כרוכה בשאלת תולדות החיבור והעריכה של ספר בראשית ושל התורה כולה. בקרב החוקרים המקבלים את השערת התעודות, מקובל לייחס את הסיפור למקור היהוויסטי. רוב החוקרים רואים בסיפור חיבור אחדותי מבחינה ספרותית; בין שהם מתייחסים אליו כאל יחידה שלמה ועצמאית בתוך הטקסט היהוויסטי, ובין שמדגישים את היותו חלק אורגני מיחידה רחבה יותר. אמנם, ניתן לחוש בחספוסים מסוימים במרקם הסיפור, המתבטאים בין השאר בכפילויות: מתוארים שני מפעלי בנייה - עיר ומגדל; גם התוצאה היא כפולה - ה' בולל את שפתם ומפיץ אותם על פני כל הארץ; הסיפור מסכם כדרך הסיפורים האטיולוגיים: "עַל כֵּן קָרָא שְׁמָהּ בָּבֶל כִּי שָׁם בָּלַל ה' שְׂפַת כָּל הָאָרֶץ", אך ההמשך "וּמִשָּׁם הֱפִיצָם ה' עַל פְּנֵי כָּל הָאָרֶץ" איננו תומך בסיכום זה ונראה טפל לו, מה גם שלפתע מזכיר הכתוב את העיר לבדה ומתעלם מן המגדל. אך את כפילות המוטיבים נקל להסביר כהתפתחות במסורת שבעל-פה, שקדמה להעלאת הסיפור על הכתב.
עם זאת, מיעוט מבין החוקרים סבור שהסיפור איננו עשוי מקשה אחת. לדעתם, יש בסיפור קשיים ואף סתירות לכאורה, שיש להניח כי היו נעלמים בשלב הגיבוש הספרותי אילו קדמו לו, ולכן אין להסבירם בדרך זו. דוגמה לכך היא ירידתו הכפולה, לכאורה, של ה' כדי לראות את מעשי בני האדם (פסוק ה) וכדי לסכל את תוכניתם (פסוק ז). הכפילויות והמתחים בסיפור מסגירים לדעתם את טיבו המורכב, בין שהתהווה בהתפתחות ספרותית מרובדת, ובין שהורכב מלכתחילה ממקורות כתובים שונים. יש הסבורים שניתן אף לשחזר את הרבדים או המקורות הללו. יאיר זקוביץ, לדוגמה, סבור כי הנוסח המקורי של הסיפור עסק בבלילת הלשונות בלבד ולא בהפצת האנושות; ושכל אזכורי ההפצה: "פֶּן נָפוּץ עַל פְּנֵי כָל הָאָרֶץ" (ד), "וַיָּפֶץ ה' אֹתָם מִשָּׁם עַל פְּנֵי כָל הָאָרֶץ" (ח), "וּמִשָּׁם הֱפִיצָם ה' עַל פְּנֵי כָּל הָאָרֶץ" (ט) הן תוספת משנית לסיפור המקורי, שנועדה לקשור אותו עם לוח העמים שבפרק י.
הראשון שהציע שחזור קונקרטי של שני מקורות כתובים שמהם הורכב לדעתו הסיפור היה הרמן גונקל, בפירושו לספר בראשית. לפי שחזורו, במקור היו שני סיפורים, שניהם ממוקמים בבבל, שניהם דומים בנושאיהם ובסוגם הספרותי, אך עדיין שני סיפורים נבדלים. הסיפור האחד עסק בבניית העיר ונועד להסביר את המגוון הלשוני של האנושות, והסיפור השני עסק בבניית המגדל ונועד להסביר את הפיזור הגאוגרפי שלה. שני הסיפורים סורגו זה בזה כמעט בשלמותם בידי עורך מוכשר (אולי היהוויסט), בשינויים מעטים. גונקל מניח שסיפור המגדל הסתיים גם הוא במקורו בהסבר אטימולוגי-אטיולוגי, מעין: 'על כן קרא שם המגדל [שם המצטלצל עם השורש פו"ץ] כי משם הפיצם ה' על פני כל הארץ'. אלה הם שני המקורות שעליהם הושתת לכאורה הסיפור, על פי שחזורו של גונקל:
במבחן הזמן נותרה הצעתו של גונקל בגדר דעת מיעוט. נעשו ניסיונות שונים, בין השאר על ידי קאסוטו, להפריך את החלוקה שהציע גונקל על ידי הדגמת המבנה הספרותי המהודק של הסיפור, שמוכיח לכאורה את אחדותו; אמנם, ספק אם גישה זו נחלה הצלחה. רבים טוענים שהקשיים שצוינו כראיה לאי-אחדות הסיפור אינם בגדר קשיים, או שניתן לפתרם בנקל מבלי לשלול את אחדות הטקסט. אף הובע ספק אם ניתן בכלל להפיק סיפור קוהרנטי באופן ששיער גונקל. בעקבות גונקל, זיהה גם הפרשן האורתודוקסי מרדכי ברויאר שתי "בחינות" שונות - בהתאם לשיטתו הייחודית - השזורות בסיפור. אך הוא ניתח את הבחינות בצורה שונה מגונקל: הוא הבחין בסיפור על בניין העיר והמגדל (אין הוא מפריד בין השניים) ובלילת הלשונות מצד אחד; ובסיפור על הפצת האנושות מצד שני.
סקירה
סיפור מגדל בבל בנוי במתכונת של סיפור אטיולוגי, שהנחת המוצא שלו היא שבשחר ההיסטוריה התקיימה קהילה אנושית מאוחדת הדוברת שפה אחת. הוא בא להסביר, בין השאר, כיצד נוצר המצב הקיים, שבו בני האדם פזורים בכל העולם ודוברים שפות שונות. בנוסף, מסביר הסיפור את מקור שמה של העיר בבל בדרך של משחק מילים מהשורש בל"ל. הסיפור קצר וסגנונו לקוני, ומותיר פערים רבים להשלמת הקורא. פערים אלה פותחים פתח לשלל פרשנויות.
הסיפור דומה מבחינות אחדות לסיפורים אחרים בחטיבת סיפורי הראשית, שגם הם בעלי מאפיינים אטיולוגיים. בפרט, קיים דמיון תמטי לסיפור הגירוש מגן עדן: שני הסיפורים מתארים כיצד בשחר ימיה של האנושות חל שינוי ממצב טוב והרמוני למצב המוכר לנו. השינוי חל בעקבות מעשה של בני האדם, שלכאורה יש בו כדי לאיים על הגבול בין האנושות לאלוהות. בתגובה למעשה זה, אלוהים משנה את מצב האנושות באופן שמבצר את הגבול בינו לבינה. בעקבות השינוי האנושות נאלצת להסתגל למצב חדש וגרוע יותר, כשהמצב הקדום איננו נגיש עוד.
עיצוב אמנותי
מבחינת מבנהו האמנותי, הסיפור מורכב משתי פסקאות דומות בגודלן, המקבילות זו לזו בצורתן ומנוגדות בתוכנן. הפסקה הראשונה (פסוקים א-ד) עוסקת במעשה בני האדם, והשנייה (ה-ט) – במעשה האלוהים. בין שתי הפסקאות יש הקבלה ישירה (חופפת), כפי שמראה יאן פוקלמן:
הקבלה צורנית זו משרתת את תוכן הסיפור, בכך שהיא מחדדת את יסוד המידה כנגד מידה שבו.
בד בבד עם ההקבלה הישירה בין שני חלקי הסיפור, מתקיים בו מבנה נוסף ויציב יותר. הסיפור בכללותו יוצר מבנה של הקבלה קונצנטרית (או כיאסטית) סביב המילים "וירד ה' לראֹת". אין תמימות דעים במחקר לגבי פרטי המבנה הקונצנטרי/כיאסטי, אבל גם כאן מקובלת למדי ההתאמה המפורטת שהציע פוקלמן:
כל הארץ שפה אחת בלל ה' שפת כל הארץ.
ההקבלה הקונצנטרית מבליטה אף היא את המסר של מידה כנגד מידה, ובייחוד את יסוד ההיפוך שבסיפור. כל העלילה כולה סובבת סביב נקודת המפנה - התערבותו של אלוהים - ומאותה נקודה הכול מתהפך. בתחילת הסיפור כוחם של בני האדם באחדותם, אחדות הלשון ואחדות גאוגרפית, וכוח זה הוא שמאפשר להם להתחיל בבניית העיר והמגדל; בסוף הסיפור בני האדם מפורדים וחלשים, ומפעלם הכביר ננטש.
בניין העיר והמגדל
חלק מפרשני ימי הביניים, כגון הרשב"ם, הרד"ק והחזקוני, סברו כי טעותם של אנשי דור הפלגה הייתה בכך שרצו להתאחד כולם בבקעה אחת, כדי להימנע מתפוצה עולמית. לשם כך בנו עיר שתאכלס את כל בני האדם בתוכה. ואילו ה' היה מעוניין דווקא שיפוצו על פני כל הארץ וימלאו אותה, וכפי שצווה וברך את אדם הראשון:. לצורך כך בלבל את לשונם וכתוצאה מכך קרה הדבר מעצמו. הראב"ע הוסיף שהייתה להם גם כוונה לפאר את שמם בִראות הדורות הבאים את המגדל המפואר שבנו.
לפי מדרש חז"ל, בניין המגדל היה חטא נגד האל:
המדרש מחלק את בוני המגדל לשלוש קבוצות, שלכל אחת מניע משלה: שתי הקבוצות הראשונות ביקשו לחצות את הגבול המפריד בין אדם לאל, כדי לשבת במחיצת האל ("נעלה ונשב שם") או כדי למרוד בו ("נעלה ונעשה מלחמה"). הקבוצה השלישית ביקשה להשתמש במגדל לפולחן אלילי. מכך ניתן להסיק שלא גובה המגדל רע בעיני ה', כי אם האליל שלכבודו נבנה המגדל והחטא אינו הרצון להגיע לה' בשמיים ולהידמות לו, אלא העבודה הזרה שלשמה הוא נבנה. הבנייה המשותפת של המגדל הייתה ביטוי לכוחה השלילי, במקרים מסוימים, של האחדות, כאשר היא משמשת למטרות לא רצויות. שבירת האחדות גרמה לקטטה ומריבה בין בני האדם:. לפי פרשנות נוספת, ניסו בוני המגדל למנוע את בואו של מבול נוסף.
פרשן המקרא משה דוד קאסוטו קיבל את זיהוי הזיגוראת הבבלי é-temen-an-ki כמגדל שעמד בבסיס יצירת הסיפור. הבבלים האמינו שהזיגוראת הוא מעשה ידי האלים, וכינוהו, כאמור: "בית יסוד שמים וארץ". על כן מדגישה התורה כי זהו המגדל "אשר בנו בני האדם". קאסוטו מציע הסבר נוסף למעשה, לפיו חטאם של אנשי דור הפלגה היה גאווה והתפארות בכח החומרי. ולתורה יש מסר כפול לעניין: הראשון כי הגאווה וההתפארות נחשבות לעוון בעיני האלוהים; והשני כי עצת ה' לעולם תעמוד, וכל תוכנית שעלתה במחשבתו מתגשמת בהכרח. עצם בניית המגדל הייתה מעין מלחמה נגד ה', והוא הפך את המצב וגרם למלחמה בין בוני המגדל ובכך לעג להם.
מדרש השם "בבל"
בסיום הפרשיה נדרש שם העיר בבל מהשורש בל"ל, הדומה בצלילו, על שם בלילת לשונותיהם של בוני המגדל: . קאסוטו רואה בכך מדרש שם לעגני המתפלמס עם מדרש השם שהיה מקובל על הבבלים עצמם, מלשון: bāb-ili, באכדית: "שער האל". הבבלים האמינו כי מקום זה הוא שער השמים ומגדל שבנה האל מרדוך. ואילו המקרא, המתנגד לתפיסה אלילית זו, מביא הסבר חלופי למסורת הבבלית, כך שמעשה בניית הבניין מוצג כסיפור של כישלון ושחצנות אנושיים.
אזכורים במקרא
יאיר זקוביץ סבור שמחברו של סיפור סולם יעקב בבראשית כח הכיר את סיפור מגדל בבל ורמז אליו בסיפורו. סיפור מגדל בבל לועג, כאמור, למסורת הממקמת את "שער האל" בעיר בבל ודורשת את שמה בהתאם. בעל סיפור סולם יעקב ממשיך את המהלך הסאטירי הזה, ומצביע על המקום האמיתי שבו מתקיים לשיטתו חיבור בין שמיים וארץ, הלוא היא העיר בית אל, שכשמה כן היא: "אֵין זֶה כִּי אִם בֵּית אֱלֹהִים וְזֶה שַׁעַר הַשָּׁמָיִם".
בספר צפניה מופיעה נבואה שיש הרואים בה התייחסות לסיפור: לפי פרשנות זו, הנבואה מתארת את אחרית הימים כזמן שבו החטא והעונש של מגדל בבל יבואו על תיקונם.
בתרבות המודרנית
בתרבות הכללית משמש סיפור מגדל בבל בהקשרים של תקשורת בין אנשים הדוברים שפות שונות. בספרו של דאגלס אדמס "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", "דג בבל" מאפשר לאדם אחד להבין את דברי אדם אחר אף על פי שהוא דובר בשפה שונה. "בבילון" (על פי האנגלית) הוא שמה של תוכנה המאפשרת תרגום מכל שפה לכל שפה אחרת על ידי לחיצה על המילה המבוקשת.
בסיפורו "סמלה של העיר", מפרש פרנץ קפקא את סיפור המגדל כאלגוריה לתרבות האנושית המכלה את עצמה. הסיפור הקצר מתאפיין בניסוח מתחמק ששואב כוחו מהיסטוריוגרפיה של סיפור המגדל ואומר כי אין משמעות לסיפור הדורות.
סיפורי סתיו צבעי שלכת
המסר שמנסה שמוש להעביר בספרו, חבוי מאחורי סגנון מקושט ואלגנטי, הוא שהפתרון לסכסוך עם הערבים איננו בעוד מלחמה, אלא בניסיון שלנו להכיר את התרבות הסובבת אותנו.
עלילה
הספר כולל מספר סיפורים. המנשר הפוליטי של שמוש בא לידי ביטוי באופן מובהק בסיפור "שוב בביירות", שבו שמוש מתאר את סבלם של הלבנונים מהישראלים.
בנו של המספר לא הכיר את עליי שם שהה המספר בתקופת מלחמת העצמאות. בקטע חי וקצרצר הוא מתאר בצורה ברורה את הפער המסוכן הזה: "עליי, פרץ מפי, בלי מחשבה: 'וואלאק, זה חלום של מקום! פעם אספר...' והוא קטע אותי ברוגזה 'אתה והחלומות שלך, אבא! אתה והסיפורים! זה ח'רא של מקום. זה גיהנום!' ולשמע שתיקתי הוסיף כאילו הסבר 'זה ג'האנאם, תאמין לי. אבל אף מילה לאמא!' אף מילה למורגנשטרן - הבטחתי לו, מנסה לצחוק; ולהצחיק" (עמ' 43). בקטע הזה מתאר שמוש מה להוט הוא אל זיכרונותיו בבית-הכנסת שהכיר בעליי, אל הידוריו, אל מלון תל אביב, ששינה את שמו ל"פרחי לבנון", עם הטאלייה וכנאפה וריחות לחם-בעאג'ין. איזה זיכרונות נפלאים עולים במוחו, והשם הזה מעורר בו את הריר ואת הטעם, את הריח ואת התאווה. שמוש מכוון אותנו אל המקורות, לכאורה מבלי משים. למעשה שמוש בוחר היטב-היטב את מילותיו וכוונותיו.
בכוונה תחילה הוא מביא ביקורת על הישראלי שהחליף בעצת הרופאים את "אכֹל ושתֹה" - ב"ראֹה וקנֹה". ונוגע בנקודה כואבת מאוד בתרבותנו היהודית מזרחית-מערבית, אשכנזית-ספרדית: "ארדוף אשיג אחלק שלל. תמלאמו נפשי. תורישמו ידי". מכאן נובע החשש של כולנו, ששמוש רומז עליו. החשש שיש כבר שני עמים במדינתנו, שני עמים יהודיים. עם שרוצה שלום בלי אלימות ועם שרוצה שלום אך אינו בוחל באלימות ובכיבוש. ויש משהו שצריך לקחת בחשבון, כאשר עושים חשבון נפש, בעניין ההלכה שמאפשרת ומאשרת רצח.
אל נא נטעה באשר לשמוש. הוא איננו מתעלם מן התרבות והמסורת היהודית, להפך. בסיפור "מעשה אבות", הוא מביא אמונה באלוהים ובחסדו, כמרכיב מרכזי. זהו סיפור המזכיר את מחקרו וספרו של שמוש בנושא "הכתר". הוא מתאר כיצד תרבות עוברת מאב לבנו, לא רק במרכיבי הכרומוזומים, אלא בהתנהגות עם נשים ובתקווה לתמיכת האל הבלתי-נראית. כיצד הכיסוי עם חמש ח'אמסות, אחת בכל פינה ואחת בלב המעגל האמצעי, עובר מדור לדור ככלי של תרבות, והופך להיות קמע לחיים טובים ובריאים, אפילו באותו תהליך כואב של התבוללות החלבים במקסיקו.
שמוש מרחיק לכת ביכולתו לכבד את המסורת ואת התרבות היהודית. בסיפור "אחד שעלה" הוא נוגע בעלייתו לגדולה של אחד שנחשב עלוב - מחכמי ארם-צובא היה ודרכו הצנועה בירושלים. כיצד החל דרכו ככבשה שחורה בחלב אשר בסוריה, כיצד עבר מדורי גיהנום שם וכיצד מצא את דרכו משם לירושלים, אל הכותל. אל לימודי הקדושה, העמקתם ודבריו שהיו כה ערבים לאוזני כל שומעיו. זאת אומרת ששמוש מעריץ את התהליך של החזרה בתשובה במשמעותו הלימודית, במשמעותו התלמודית ואיננו יורק במסורת. שמוש יודע כיצד לאחד את התפיסה התרבותית היהודית עם הדברה החשובה ביותר: "לא תרצח!" הוא מוצא את קו התפר העדין בין התאהבות בתרבות לבין עיוורון מרצון.
במיוחד בא הדבר לידי ביטוי בסיפור: "קרבן" הלא הוא מרדוך הקורבן הראשון של האינתיפאדה. כאשר שמוש מתאר בעדינות ובעדנה את מהלך חייו של האיש, על קשייו וניצחונותיו, על סבלו והצלחותיו, על אשתו הטבחית ונשותיו המסעירות, הוא גורר אותך להזדהות עם תרבות מזרחית על מאכליה, מטעמיה הססגוניים, לבושיה ומנהגיה. אך כאשר אתה שומע את דבריו של המצרי, המתנפל על הפלסטיני, בדרך מקהיר לאלכסנדריה, אתה חש שוב במניפסט הפוליטי הברור של שמוש. "אתם הפלסטינים עוד מעיזים לדבר?! - התנפל עליו המצרי - שלושים שנה אכלנו את כל הח'רא בגללכם ואתם לא נקפתם אצבע. בניתם בתים יפים בכפרים והתעשרתם בנסיכויות המפרץ, כשאנחנו שיעבדנו את הכלכלה ואת העתיד שלנו בידי הרוסים, רק כדי לקבל נשק ולהילחם את מלחמותיכם. ומה הייתה תרומתכם שלכם? אפס! ליקקתם לישראלים את התחת וליקקתם ממדינות ערב את כל הדבש, בעוד אנחנו יוצאים למלחמות לא לנו וחיים בעוני ובמחסור. אתה שם משתכר בחודש מה שאני משתכר בשנה. הגיע היום שתיקחו את גורלכם בידיכם. לא נשפוך עוד את דמנו במקומכם. אם אין לכם נשק, הילחמו באגרופים. אם אין לכם פגזים הילחמו באבנים. אז מה אם אתם חלשים? לציונים לא היו אווירונים ולא היו טנקים כשהם רמסו אתכם וגרשו את האנגלים. אז תפסיקו כבר לבכות ותראו לעולם שאתם מוכנים למות עבורה". כך מתאר שמוש כיצד בשנת 1987 הגיעו לאוזניו המבינות ערבית, ידיעות על תחילת מלחמת האבנים. אך יחד עם זאת, שמוש המכבד את התרבות המזרחית-ערבית ותולה לה כתרים, איננו מתעלם מן האלימות בדבריו של המצרי ומן האלימות הערבית והיהודית בכלל. הוא חושש מפני המחר. הוא מבקר את הביטחון המופרז של הישראלים, את השאננות המיותרת. והסיפור הזה הוא סמן נוסף לשאיפתו לשינוי יסודי בתפיסות הביטחוניסטיות היהירות. שמוש קורא לנו להתרפק על התרבות המזרחית-ערבית-יהודית, אך לא להתעלם מצרכיה הפוליטיים של החברה הערבית והמזרחית שבתוכנו. לשמור על אדמתנו, אך לא לאבד את העשתונות ולדעת שיש אצלנו בתרבותנו, כמה שורשים רעים שיש לעקרם מן השורש, ויפה שעה אחת קודם, לפני שיהיה מאוחר.
מועדון תרבות (תוכנית טלוויזיה)
מועדון תרבות הייתה מגזין תרבות יומי ששודר בערוץ כאן 11 שעלתה לשידור ב-15 במאי 2017. בהגשתן של שפרה קורנפלד, אסתר רדא, לוסי איוב ודפנה לוסטיג, ברוטציה של 2 מגישות מתחלפות בכל ערב.
התוכנית סיקרה את כל האירועים העכשוויים בתרבות הישראלית, ומדי תוכנית התארחו בה אומנים שונים שסיפרו על פרויקטים בהם הם משתתפים.
ב-18 בדצמבר 2017 השיקה התוכנית פרויקט שנקרא "מועדון קריאה" במסגרתו מוכרז מדי חודש על "ספר החודש" אותו קוראים הצופים במהלך החודש.
בינואר 2018 פורסם כי התוכנית עתידה לרדת בשל נתוני צפייה נמוכים ועלות גבוהה. בפברואר 2018 פורסם כי תעלה במקומה תוכנית תרבות דו-שבועית בשם "סוכן תרבות" בהגשת קובי מידן שהצליחה הרבה יותר ממועדון תרבות.
התוכנית זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017 (ששודר ב-2018 לאחר ביטולה), בקטגוריית "תוכנית התרבות הטובה ביותר".
ב-28 בפברואר 2018 התוכנית בוטלה.
את התכנית החליפה סוכן תרבות שמנחה קובי מידן.
ת'אבת אבן קורה
ת'אבת נולד בחרן באשור (כיום טורקיה). הוא ותלמידיו עקרו לבגדאד, שהיה אז אחד המרכזים המדעיים החשובים בעולם, ושם למד וחקר אסטרונומיה, מתמטיקה, רפואה, תורת הנסתר ופילוסופיה. הוא למד יוונית ותרגם כתבים יווניים קדומים, בהם כתבי תלמי, אוקלידס וארכימדס.
אסטרונומיה ופיזיקה
קופרניקוס, שבחן טקסט בלטינית המיוחס לת'אבת, טוען כי ת'אבת קבע שאורכה של שנה הוא 365 ימים, 6 שעות, 9 דקות ו-12 שניות (טעות של 2 שניות). בפיזיקה, הוא התנגד לפיזיקה של אריסטו והציע תאוריה שלפיה תנועה כלפי מעלה וכלפי מטה נגרמת על ידי משקל וסדר היקום הוא תוצאה של שתי אינטראקציות: האחת בין גורמים שמימיים לארציים והשנייה בין כל החלקים של כל רכיב בנפרד.
מתמטיקה
בתורת המספרים ידוע ת'אבת אבן קורה בגילויה של משוואה שמגלה זוגות של מספרים ידידותיים: אם הם שלושתם מספרים ראשוניים, כאשר \,n טבעי, אז המספרים \,2^nr ו-\,2^npq הם ידידים זה לזה. נוסחה זו נותנת למשל את הזוגות (220,284), (17296,18416) ו-(9363584,9437056), אך לא את זוג המספרים (6232,6368).
בגאומטריה, הוכיח ת'אבת משפט המכליל את משפט פיתגורס למשולש כללי: מקודקוד A של משולש ABC נעביר שני ישרים Ag ו-Ah כך ש:
(בציור מימין, דוגמה עבור המקרה הפרטי שבו \alpha היא זווית קהה). אזי. המשפט מתקבל לאחר הוכחה שהמשולשים AgB, CAB, ChA דומים. במקרה הפרטי, שבו הזווית \alpha היא זווית ישרה, הנקודות g, h מתלכדות, ואז Bg+Ch=BC ומקבלים את משפט פיתגורס.
מפלגת הוופד החדשה
מפלגת הוופד החדשה (בערבית: حزب الوفد الجديد) היא מפלגת מרכז-ימין מצרית המוגדרת לאומית-ליברלית-חילונית. המפלגה הוקמה בשנת 1978 כממשיכת דרכה של מפלגת הוופד המצרית ההיסטורית, הביעה עמדות אופוזיציוניות לנשיא במטרה לבטל את המשטר הנשיאותי ולהקים במקומו משטר דמוקרטי-פרלמנטרי. המפלגה פוזרה במאי/יוני 1978 והוקמה מחדש בשנת 1982, לאחר רצח הנשיא סאדאת.
בשנת 2010 נבחר אל-סעיד אל-בדאווי לראשות המפלגה.
בריאיון שנתן סגן יו"ר המפלגה אחמד עז אל-ערב ל"וושינגטון טיימס" הכחיש רצח 6 מיליון יהודים בשואה (אם כי הודה שהנאצים הרגו מאות אלפי יהודים). את יומנה של אנה פרנק הגדיר כזיוף וטען שפיגועי 11 בספטמבר נערכו על ידי המוסד, ה-CIA והממסד הצבאי-תעשייתי של ארצות הברית. כמו כן טען שאוסאמה בן לאדן היה סוכן אמריקאי.
בבחירות לאספה הלאומית המצרית, שנערכו בשנת 2011, לאחר הדחת מובארכ, זכתה מפלגת הוופד ב-9.2% מן הקולות והייתה למפלגה השלישית בגודלה (והמפלגה החילונית הגדולה ביותר) במצרים. לאחר הבחירות למועצת החוקה בשנת 2012 היו למפלגה 5 נציגים (מתוך 100) במועצה.
AskPeople
AskPeople הוא אתר אינטרנט ישראלי שהושק ב-2012, בסגנון אתרי שאלות ותשובות המאפשר לגולשים להתייעץ ולייעץ באופן אנונימי בנושאים שונים.
באתר ניתן לשאול שאלות בנושאי משפחה, כגון זוגיות והורות, אמהות ולידה; שירות צבאי בצה"ל; שאלות להט"ב, שאלות העוסקות בבריאות ותחומים נוספים. התחום הפופולרי ביותר באתר הוא תחום המיניות.
היסטוריה
האתר החל את דרכו כאתר ניסיוני בשם "מתייעצים". לאחר זמן מה, נסגר האתר, ונפתח מחדש בגרסתו הנוכחית. האתר החדש החל לפעול ב-1 בספטמבר 2012.
את האתר הקים שחר אור ואת התוכן מנהל צוות אשר מפקח על התוכן המתפרסם באתר וכן אחראי לדווח על מקרים הדורשים התערבות משטרתית, לרוב על ידי סינון של מילות מפתח.
בחודש מאי 2014, פרסם באתר צעיר בן 21 מחיפה שאלה העוסקת באהבה נכזבת באופן אנונימי. גולשים ניסו לעודד את המפרסם ולתמוך בו, אך בסופו של דבר קיבל המפרסם את ההחלטה לשים קץ לחייו. צוות האתר דיווח על העניין למשטרה, אך לפני שהספיקו לפעול נמצאה גופתו במלון בו עבד.
האתר נמנה בין 50 האתרים הישראליים הפופולריים ביותר לשנת 2015 ופעילים בו גופים ועמותות המספקים שירותי בריאות, רווחה ותמיכה נפשית, ובהם מד"א, ער"ן, סה"ר וארגוני להט"ב.
משנת 2020 מפעיל האתר מדור קורונה מיוחד שבו ניתן לשאול שאלות בנושאי קורונה.
ביקורת
השאלות והתשובות באתר AskPeople מפוקחות באופן מחמיר, ובניגוד לפלטפורמות שאלות ותשובות גדולות אחרות בארץ ובעולם, כל התוכן המפורסם ב-AskPeople מצריך אישור טרם פרסומו על ידי מפעילי האתר, ובמרבית המקרים לוקח זמן רב מהרגע ששאלה נשאלת ועד הרגע שהיא מפורסמת באתר. כמו כן, לא כל שאלה מפורסמת, והאתר אינו מחויב למסור פרטים למפרסמי השאלה מדוע שאלתם לא פורסמה.
על אף הפיקוח המחמיר של התוכן המפורסם באתר, מעת לעת טרולים מנצלים הן את פלטפורמת השאלות והן את פלטפורמת התשובות ומצליחים לעקוף את הפיקוח המחמיר. כך נוצר מצב שבו טרולים משמיצים שואלי שאלות לגיטימיות ומנגד "מזהמים" את מרחב השאלות באתר בשאלות רפטטיביות או שאינן רציניות, ומזוהים על ידי "ציידי טרולים" במסגרת התגובות. בנוסף לטרולים גם בריונים מנצלים את הפלטפורמה מעת לעת על מנת לעלוב באופן אנונימי בשואלי השאלות ובמגיבים.
כחלק מהפיקוח המחמיר של תוכן המשתמשים, לא ניתן לצרף קישורים לתגובות, לציין שמות של ידוענים, גופים עסקיים, מקומות, פרטים ליצירת קשר ובעלי מקצוע, גם כאשר אין הדבר מהווה לשון הרע או פגיעה בפרטיות וכך למעשה גולשים אינם יכולים לספק מידע נוסף ולעיתים גם מידע חשוב ללא פיקוח של מפעילי האתר, שיכול לקחת זמן מה מעת שליחת התגובה ועד למועד אישורה בפועל.
מעת לעת מתפרסמות באתר שאלות הנוגעות לחוויית המשתמש, במסגרתן התקבלו משובים בנושא טיפול בבריונות והצעות אחרות שמטרתן לייעל את השהות באתר.
קונדוקטוס
קונדוקטוס (בלטינית: conductus) הוא מושג במוזיקה של ימי הביניים, סוג של יצירת קודש ווקאלית שאינה ליטורגית, לקול אחד או יותר. מקור המילה במילה הלטינית conducere (ללוות), וסביר להניח, שהקונדוקטוס הושר בשעת העברתו של ספר ליקוטי התפילות (lectionary) מן המקום שם נשמר באופן קבוע אל עמוד הקריאה לפני עדת המתפללים. הקונדוקטוס היה מן היצירות הווקאליות העיקריות בתקופת הארס אנטיקווה של תולדות ימי הביניים.
מקור הצורה, קרוב לוודאי, בדרום צרפת, בסביבות 1150 ולשיא פיתוחה הגיעה בתקופת פעילותה של אסכולת נוטרדאם בראשית המאה ה-13. רוב חיבורי הקונדוקטוס בקובץ הגדול של כתבי יד מנוטרדאם כתובים לשניים או שלושה קולות. ייחודם של הקונדוקטוס ברפרטואר של נוטרדאם הוא בהכנסת מלודיות חילוניות כחומר מקור, אף כי השימוש במלודיות קודש נפוץ גם הוא. נושאים מקובלים לשירים היו חיי הקדושים, חגיגות האדון (ישו), חזיון לידת ישו, כמו גם נושאים שוטפים כגון התנהגות מופתית של עדי האמונה בני התקופה, כמו תומאס בקט. רפרטואר חשוב ומעניין של קונדוקטוס משלהי התקופה מורכב משירים, המותחים ביקורות על מעשי התעללות והשפלה מצד אנשי כמורה, שחלקם שערורייתיים ממש. קשה אומנם לשער ששרו אותם בכנסייה, אבל ייתכן שלרפטואר היה קיום מעבר לשימוש הליטורגי המתועד שלו.
כמעט כל המלחינים אנונימיים. אחדים מן השירים, שכולם כתובים בלטינית, מיוחסים למשוררים כמו פיליפ יועץ הבישוף וג'ון מהאודן.
סגנון הקונדוקטוס היה קצבי, בדרך כלל, כיאה למוזיקה המלווה תהלוכה, וכמעט תמיד צליל-מול-צליל. מבחינה סגנונית היה שונה לחלוטין מן הצורה הפוליפונית הליטורגית העיקרית של התקופה, האורגנום, שבה נעו הקולות בדרך כלל במהירויות שונות; בקונדוקטוס, הקולות זימרו יחדיו, בסגנון הידוע גם כ"דיסקנט".
תאורטיקאים של המוזיקה כוללים בכתביהם על קונדוקטוס גם את פרנקו מקולון, שהמליץ להכניס מלודיה יפה בטנור, יוהנס דה גרלנדיה, ואנונימוס IV. התאורטיקאי מראשית המאה ה-14 ז'אק מליאז', מליץ יושר נלהב לסגנון הארס אנטיקווה כנגד סגנון הארס נובה החדש, "הלא-מוסרי והתאוותני", קונן על אדישותם לקונדוקטוס של המלחינים בני זמנו. הקונדוקטוס האריך ימים ביותר בגרמניה, שם תועד במאה ה-14. קונדוקטוס אנגליים מסוף המאה ה-13 וראשית ה-14 משתמשים במקרים רבים בטכניקת הרונדו.
גיא דיין
גיא דיין (נולד ב-20 באוגוסט 1986) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
דיין התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל בית שאן. לאחר שסיים את גיל הנוער, עבר בקיץ להפועל כפר סבא שעלתה באותה עונה לליגת העל. בשלוש עונותיו הראשונות דיין מיעט לשחק ורשם רק 29 הופעות. בעונת ירד עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן הפך לשחקן מפתח בקבוצה אולם לא הצליח לעזור לה לחזור לליגת העל.
בקיץ סיים את החוזה שלו בכפר סבא והוא החליט שלא לחדש את החוזה עם הקבוצה. את עונת פתח דיין ללא קבוצה והחל להתאמן במכבי אחי נצרת. ב-13 בנובמבר 2009 חתם בקבוצה, ובמדיה שותף ב-23 משחקי ליגה וכבש שני שערים, אך בסיום העונה ירד עם הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית.
ב-16 ביולי 2010 חתם בהפועל פתח תקווה, ועזר לה להישאר בליגה בסיום העונה.
בקיץ נקלע המועדון לקשיים כלכלים ודיין עזב את פתח תקווה וחתם בהפועל עכו. ב-10 בדצמבר 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בעכו, בניצחון 0–4 נגד מכבי פתח תקווה. ב-19 באוקטובר 2013 הבקיע שער בניצחון 1–3 נגד הפועל רעננה, אותו חגג כאשר הוציא כיפה מהגרב של נעלו וחבש אותה על הראש, ובעקבות כך ספג כרטיס צהוב. עקב כך, עורר דיין מחלוקת גדולה שהתעצמה אף יותר כאשר איגוד השופטים הודיע שחבישת כיפה גוררת כרטיס צהוב כמו לבישת כל בגד שאינו מאושר. בקיץ 2014 הוחלט לשנות את החוק ולהתיר חבישת כיפה במשחקי כדורגל.
ב-23 ביוני 2014 חזר דיין להפועל פתח תקווה, לאחר שעלתה לליגת העל, וחתם לשנתיים במועדון. דיין הבקיע חמישה שערים בכל המסגרות בעונה זו, ובסופה ירדה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית ודיין עזב את המועדון.
ב-24 ביוני 2015 חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית, ולטענתו בחר לשחק בליגת המשנה כדי להימנע מחילול שבת. דיין כבש ארבעה שערים ב-14 הופעות במדי הקבוצה, ובינואר 2016 חזר לליגת העל וחתם בהפועל עכו. בליגת העל כבש שני שערים ב-16 הופעות אך בתום העונה ירדה הפועל עכו לליגה הלאומית. ב-3 באוגוסט 2016 חזר להפועל עפולה ושיחק עונה נוספת במועדון, במהלכה כבש שמונה שערים ב-36 הופעות בליגה הלאומית.
ב-15 ביוני 2017 חתם בהפועל נוף הגליל מהליגה הלאומית. בעונת 2020/2021 עלה עם הקבוצה לליגת העל.
ביוני 2021 חתם במכבי אחי נצרת. לאחר כחודש חתם בהפועל קלנסווה, וסייע לקבוצה להעפיל בסוף העונה מליגה ב' לליגה א'.
ב-29 באוגוסט 2022 חתם בהפועל נוף הגליל.
ב-11 בינואר 2023 הודיע על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן בנוף הגליל.
מקס גרסון
מקס גרסון (בגרמנית: Max Gerson; 18 באוקטובר 1881 – 8 במרץ 1959), רופא יהודי-גרמני שפיתח לטענתו שיטה לטיפול במחלת הסרטן שכללה דיאטה מיוחדת של מיצים אורגניים וחוקני קפה. ב-1958 פרסם ספר שכותרתו "A Cancer Therapy: Results of 50 Cases" ובו שטח את טענותיו. הטענות שבספר נבחנו על ידי המכון הלאומי לסרטן בארצות הברית, שקבע כי המידע שהציג גרסון לא הוכיח כלל את טענותיו, וכי לא נמצאו יתרונות במשטר התזונה שהמליץ עליו. כיום יש המחשיבים את "שיטת גרסון" כשיטה שלא רק אינה מועילה לחולי סרטן, אך עלולה גם לגרום נזק בריאותי חמור. לא קיימים מחקרים עצמאיים (שלא בוצעו על ידי גרסון או בתו) התומכים בטענותיו.
ביוגרפיה
גרסון נולד בוונגרוביץ (עיר שבאותה עת הייתה חלק מן האימפריה הגרמנית). הוא למד בין היתר באוניברסיטאות בברסלאו ובברלין, ייסד שיטת טיפול מיוחדת לטיפול בשחפת עור בבית החולים האוניברסיטאי של מינכן ופרסם על כך מאמרים בעיתונות הרפואית המובילה. היגר לארצות הברית לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ומאז 1938 טיפל בניו יורק במשך כעשרים שנה, במאות מקרים של מחלות סרטן סופניות, שנואשו בהם מטיפול בדרכים קונבנציונליות.
הציג בפני ועדת הקונגרס האמריקני לענייני בריאות בשנת 1946, את שיטות הטיפול שלו שבהם מושם דגש רב על שיפור תפקודי הכבד באמצעים שונים כמו תוספים של אשלגן, הורמון בלוטת המגן, ויטמין B12, טיפול באוזון וביוד, מיצי ירקות ופירות וחוקני קפה, וטען להצלחה (כ-30%) בריפוי חולי סרטן סופניים. בחינה מדוקדקת של הממצאים העלתה כי חלק מן החולים ש"נרפאו" לטענתו מסרטן כלל לא אובחנו כחולים במחלה באמצעים כמו בדיקה היסטולוגית, ואחרים לא נרפאו מן המחלה. כיום בתו שרלוטה ממשיכה את שיטתו, במרכז גרסון בקליפורניה ובמקסיקו. חרף טענותיה לריפוי באמצעות השיטה שפיתח אביה, המעקב היחיד שנעשה על מטופלים ששוחררו מ"מכון גרסון" נעשה על ידי נאטורופט, והעלה כי מתוך 21 מטופלים ששוחררו, לאחר חמש שנים נפטרו 20 ממחלתם, וחולה נוסף עדיין נאבק במחלת הסרטן. בנוסף, בין השנים 1980 ל-1986 אושפזו בבתי חולים בעיר סן דייגו (שבה "מכון גרסון") 13 אנשים שטופלו ב"שיטת גרסון" ואשר סבלו מאלח דם שנגרם מחיידק Campylobacter fetus. חמישה חולים נכנסו למצב של תרדמת לאחר שסבלו מרמת נתרן נמוכה במיוחד בדם, ככל הנראה בגלל רמות הנתרן הנמוכות במשטר התזונה של גרסון.
פאגוס (אל)
פאגוס (בלטינית: Fagus - עץ אשור) היה אל עצי האשור במיתולוגיה הקלטית. פולחנו היה נפוץ בדרום גאליה (צרפת של ימינו), לרגלי הרי הפירנאים. באזור הוט-פירניי (Hautes-Pyrénées) התגלתה כתובת המוקדשת לאל בשפה פרוטו-בסקית.
מבצע סנונית
מבצע סנונית הקרוי גם מבצע נוקייב היה פעולה משולבת של כוח חטיבת גולני ושל שייטת 13 נגד כפרים ומוצבים סוריים במורדות רמת הגולן במפורז הדרומי ומצפון לו. המבצע נערך בלילה שבין 16 ו-17 במרץ 1962.
רקע
על פי הסכם שביתת הנשק עם סוריה בתום מלחמת העצמאות הכפר נוקייב נכלל בשטח המפורז הדרומי. במאי 1951 בעקבות עימות צבאי חריף בין סוריה לישראל (תקרית אל-חמה וקרב תל מוטילה) על רקע מפעל ייבוש החולה נוצרה חלוקה דה-פקטו של האזורים המפורזים. במפורז הדרומי אל-חמה, חרבת תאופיק, נוקייב והמעלה לגולן עברו לשליטה צבאית סורית וביתרת השטח נותרה השליטה בידי ישראל.
בתחילת חודש מרץ 1962 שבו והתנכלו הסורים לסירות דיג ישראליות שניסו לדוג בצפון הכנרת ונשנו אירועי ירי ממוצבים סוריים ומן הכפר נוקייב לעבר דייגים ישראליים בכנרת, הדיג היה במקומות שעל פי הסכם שביתת הנשק נמצא בשטח ישראל. הסירות נפגעו שוב ושוב מאש המוצבים הסוריים הסמוכים לחוף באזור הכפר נוקייב. כמו כן, היו דיווחים על דייגים סורים אשר החלו לדוג באזור.
ביצוע הפעולה
המודיעין למבצע היה חלקי, וכוח גולני (בפיקודו של מוטה גור) נתקל בכוח סורי חזק וגדול בהרבה מן המצופה. הכוח נתקל בהתנגדות סורית קשה ואש נורתה על יישובי הכנרת במהלך המבצע. כוח סיוע רכוב על זחל"מים נקלע לשדה מוקשים. הוחלט כי סיוע אווירי ישמיד את הזחל"מים לאחר שאפסו הסיכויים לחלצם לכיוון ישראל. בניווט לקראת נוקייב ובחילוץ הכוח סייעו גם חברי קיבוץ עין גב ושניים מהם הצטרפו לכוחות גולני (ללא ידיעת המפקדים הבכירים או אישורם); ונהגי טרקטור מהקיבוצים האון ותל קציר. במקביל היה אמור כוח של שייטת 13 לפעול נגד מוצב בכורסי, אך אש שנורתה עליהם מנעה השלמת המשימה והכוח נסוג ללא נפגעים (על פי העיתונאי אביחי בקר, המבצע ידוע בחוגי השייטת, בשל גילוי הכוח ונסיגתו, כ"מבצע ארנבת").
תוצאות
צה"ל נסוג עם 5 הרוגים (ופצועים רבים), ושני חיילים הוכרזו נעדרים. לאחר מספר ימים נודע שגופת אחד הנעדרים נמצאת בידי הסורים, ובחילופין שנערכו ב-21 במרץ הוחזרה גופתו לישראל ושבוי סורי הועבר חזרה לסוריה, ומספר ההרוגים עלה לשישה; אחד הפצועים נפטר מפצעיו אחרי כמה שבועות, ומספר ההרוגים עלה לשבעה. הנעדר השני,, לא אותר ומקום קבורתו לא נודע. מדינת ישראל עשתה מאמצים לגלות מה עלה בגורלו של דביר, ובכלל זה ביקשה מן המרגל אלי כהן לברר את הידוע ממקורות סוריים, אך העלתה חרס בידה. לסורים היו 30 הרוגים ונשבה שבוי אחד.
מיד לאחר המבצע זכו ארבעה מהקצינים שהשתתפו בו לציון לשבח. כמו כן, אברהם ורד, צלם של "במחנה" אשר נלווה אל הלוחמים, זכה בהערכת הרמטכ"ל, שמאוחר יותר הומרה לעיטור המופת. כחודש לאחר המבצע צוינו לשבח עוד תשעה לוחמים על גילוי אומץ לב בעת הפעולה. חמישה מן הלוחמים עוטרו בציון לשבח ובהם בני ענבר, מפקד פלוגת קורס מ"כים של חטיבת גולני, שעוטר בעיטור העוז, מפקד סיירת גולני, רס"ן צבי עופר, שעוטר בעיטור הגבורה, יואב ברום ואלון הלוי.