cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כף לנקסטר (חוף הילרי)
גילוי לשון היבשה
לשון היבשה התגלתה על ידי המשלחת הבריטית האנטארקטית (משלחת דיסקברי), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1901–1904.
מקור השם
לשון היבשה נקראת על שמו של סר אדווין ריי לנקסטר (Edwin Ray Lankester), מנהל המוזיאון להיסטוריה של הטבע שבלונדון (שבאותה עת היה חלק מהמוזיאון הבריטי), בין השנים 1898–1907, והמייסד של האגודה הביולוגית הימית, בשנת 1884.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 251
לא מבינה עברית
לא מבינה עברית (מעוצב: לׂא מְבִינָה עִבְרִית) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי אייל גולן, ביחד עם הדי ג'יי עופר ניסים. השיר יצא לאור ב-28 בנובמבר 2018, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-4 במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי לידור סעדיה והופק על ידי עופר ניסים, שבעבר הוציא עם גולן את השיר "Eshal". השיר הושווה לשיר "שופוני" של שרית חדד, אשר הוציאה אותו ביחד עם ניסים גם כן, כמה זמן לאחר מכן.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלה אייל גולן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, בו ניתן לראות את עטיפתו של הסינגל. בנוסף לכך, ניתן לראות באודיו את אורכו של השיר ואת גולן גם כן.
נכון ליוני 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על מעל 20 מיליון צפיות.
ג'יאנג'ונוזאורוס
ג'יאנג'ונוזאורוס (שם מדעי: Jiangjunosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הסטגוזאוריים, שחי בתור היורה מלפני 160 מיליון שנה במזרח אסיה. המאובנים שלו התגלו בתצורות ששוגואו במחוז שינג'יאנג בסין בידי משלחת סינית-אמריקאית שחשפה את העצמות בשנת 2002.
דינוזאור זה תואר למדע ב-2007 בידי החוקרים ג'יה צ'נגקאי (Jia Chengkai) ושו שינג, והוא נקרא על שם הכפר "ג'יאנגג'ונמיאו" (Jiangjunmiao) שפירושו בסינית: "מקדש הגנרל". הסוג כלל מין יחיד - Jiangjunosaurus junggarensis. הממצאים כללו שרידים של הלסתות התחתונות, חלקי גולגולת, חוליות צוואר, צלעות, עצמות שכמות ולוחיות שבורות שבלטו מעל הצוואר. שרידים אלה נמצאו במצב שימור כמעט מושלם. לצידו נמצאו דינוזאורים רבים ביניהם היינלונג, הממנצ'יזאורוס הארוך, והטורפים סינרפטור, גואלונג ומונולופוזאורוס.
ב-2010 העריך החוקר גרגורי ס. פאול את גודלו של הג'יאנג'ונוזאורוס באורך שישה מטרים ומשקל של 2.5 טונות. הוא היה חמוש בטור לוחיות לאורך גבו, בדומה ללוחיות הטואוג'יאנגוזאורוס. הוא היה בעל מבנה שיניים רחבות, עם סנטר שקוע ומרווח גדול בין השיניים הגדולות לאחוריות ונראה שהיה מקור בקדמת הלסת. מבנה הגוף היה בעל חוליות בעלי פרופיל מרובע ולא משולש כמו של שאר הסטגוזאורים, ובנוסף היו ורידים בולטים בחוליות הצוואר הגדולות.
תכונות אלה מרמזות על כך שהיה סוג בסיסי מאוד במשפחתו, אף ששייכו אותו למשפחת הסטגוזאוריים. כמה חוקרים רואים במאפיינים שלו רמז לכך שהיה סוג פרימיטיבי יותר בקבוצת הסטגוזאורים.
פאול גרשון אונה
קורות חיים
אונה נולד בהמבורג למשפחה יהודית. אביו היה רופא. לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג. לאור מלחמת צרפת–פרוסיה הוא עזב את הלימודים ונפצע במהלך הלחימה. בשנת 1871 חזר ללימודים והמשיך אותם באוניברסיטת לייפציג. בשנת 1876 פרסם את עבודת הדוקטור. לאחר קבלת התואר עבר לווינה להמשך השתלמויות.
לאחר שובו להמבורג, הצטרף לפרקטיקה של אביו בבית החולים של רובע. תחום התמחותו היה מחלות עור. בשנת 1881 עזב את השותפות עם אביו, ובשנת 1884 פתח בית חולים פרטי למחלות עור. במהלך עבודתו הציע שיטות טיפול חדשות. עם המחלות שתיאר לראשונה נמנות אילבן וסינדרום אונה-טוסט.
בשנת 1907 קיבל תואר פרופסור מעיריית המבורג. בשנת 1919 מונה לפרופסור באוניברסיטת המבורג ומונה לראש תחום דרמטולוגיה.
במשך השנים שיתף פעולה עם בייצור תרופות. (עד היום שוכן מפעל חברת באיירסדורף ברחוב אונה בהמבורג.)
חיל המשלוח של ארצות הברית
חיל המשלוח של ארצות הברית או חיל המשלוח האמריקאי (באנגלית: American Expeditionary Forces; בר"ת: AEF) היה חיל משלוח שהורכב מאנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית אשר נשלח לאירופה במלחמת העולם הראשונה. חיל המשלוח האמריקאי נלחם בשנה האחרונה למלחמה בצרפת, לצד כוחות צבאות צרפת ובריטניה כנגד צבא הקיסרות הגרמנית. חיל המשלוח סייע לצבא צרפת בחזית המערבית בעת מתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים בשלהי שנת 1918.
חיל המשלוח וארגונו
בתחילה רצה הנשיא וודרו וילסון למנות את הגנרל לפקד על הכוח, אולם פנסטון מת בפתאומיות בפברואר 1917 ובחודש מאי מונה לפיקוד הגנרל ג׳ון פֵּרְשִׁינְג. פרשינג נותר מפקד הכוח לאורך כל המלחמה. בעת מיון החיילים לכוח התעקש פרשינג כי רק חיילים מיומנים ישלחו לאירופה, לכן, רק כוחות אמריקאים מעטים נחתו לעזרת חילות מדינות ההסכמה לפני שנת 1918. פרשינג אף התעקש כי חיל המשלוח לא ישמש גיבוי לחללים שנוצרו במצבת הכוחות של צרפת ובריטניה, והתנגד לניסיונות אירופיים לפרק את הכוח ולפזר חיילים אמריקאים בודדים כדי לחזק את היחידות הלוחמות של צרפת ובריטניה, אשר היו כבר בחזית. גישתו זו לא זכתה לאמון בין מנהיגי צבאות מדינות ההסכמה, אשר הטילו ספק ביעילות חיל המשלוח האמריקאי, שהיה חסר כל ניסיון בניהול קרבות בקנה מידה גדול.
אף שהכוחות האמריקאים הראשונים הגיעו לאירופה כבר בחודש יוני 1917, ההשתתפות האמריקאית הראשונה בקרבות הייתה רק בחודש אוקטובר 1917, כאשר דיוויזיית הרגלים הראשונה, אחד הכוחות המאומנים ביותר של חיל המשלוח, נכנסה לשוחות סמוך לעיר נאנסי.
פֵּרְשִׁינְג שאף לכך שכוחות חיל המשלוח יוכלו לתפקד באופן עצמאי וללא תלות בחילות צרפת ובריטניה, אולם לא ניתן היה להגשים את שאיפתו עד אשר הגיעו כוחות מאומנים ליבשת אירופה. כדי להעביר את הכוחות במהירות, חיל המשלוח הותיר בארצות הברית את כלי הנשק הכבדים, והתותחנים האמריקאים נאלצו להשתמש בארטילריה הצרפתית והבריטית, תותחי 75 מ"מ מודל 1897, ואחרים. כוחות האוויר האמריקאיים השתמשו במטוסי ספאד אס XIII וניופורט 28 צרפתיים, וחיילי השריון צוידו בטנקי רנו FT-17 צרפתיים. על אדמת צרפת הקים פרשינג מתקני אימונים שנועדו לאמן את החיילים האמריקאים להשתמש באמצעי הלחימה החדשים.
בתחילת 1918 הוצבו הכוחות האמריקאיים, המעטים שהיו מוכנים לפעילות קרבית, לצד כוחות צרפתיים ובריטיים באזורי חזית שקטים באופן יחסי. הפעולה ההתקפית הראשונה של חיל המשלוח הייתה ב, ב-28 במאי 1918, כאשר כוח אמריקאי ובו למעלה מ-3,000 חיילים כבש את הכפר קנטיני (הממוקם במחוז סום). למעלה מ-1,000 מחיילי הכוח נהרגו בקרב. לאחר קרב זה האמריקאים הגבירו את מעורבותם בקרבות, ועד חודש יוני 1918 כ-10,000 חיילים אמריקאים רעננים הגיעו לקו החזית מדי יום. בחודש יוני 1918 היה לכוח האמריקאי תפקיד חשוב בבלימת מתקפת האביב הגרמנית לכיוון פריז. מתקפה אמריקאית רחבת היקף ראשונה החלה ב-12 בספטמבר 1918 בקרב סן-מייל, בו פיקד פרשינג על כוח של יותר מ-500,000 חיילים אמריקאים. הייתה זו ההתקפה הגדולה ביותר של הכוחות המזוינים של ארצות הברית עד היום.
יוסי אוחנה
יוסי (זוזו) אוחנה (23 באוגוסט 1933 – 7 במרץ 2014) היה סופר ואיש דפוס ישראלי, חתן פרס זאב לספרות ילדים ונוער התשמ"ה 1985.
ביוגרפיה
אמו, רחל אוחנה, ילידת חברון ודור שישי בישראל; אביו, יהודה, יליד נווה צדק בתל אביב. אביו ואמו גורשו בצעירותם (כל אחד בנפרד) מארץ ישראל בזמן השלטון העות'מאני בארץ ישראל, הגיעו לאלכסנדריה, שם נפגשו והתחתנו. יהודה אוחנה היה בעל מפעל חליפות מצליח וחזן בבית הכנסת אליהו הנביא באלכסנדריה.
חיל המשלוח של ארצות הברית
חיל המשלוח וארגונו
עד תום המלחמה הספיק חיל המשלוח האמריקאי להשתתף בקרב בשתי חזיתות נוספות. פרשינג שלח את רגימנט הרגלים ה-332 לאיטליה, ושני רגימנטים נוספים (ה-27 וה-339) לחזית הרוסית.
יוסי אוחנה
ביוגרפיה
יוסי (זוזו) אוחנה נולד באלכסנדריה שבמצרים, ולו אחות וארבעה אחים מבוגרים ממנו. ב-1938, בהיותו בן שלוש, שב עם משפחתו לארץ ישראל, הם התיישבו בנווה צדק. יוסי למד בבית הספר 'תלמוד תורה' ולאחר מכן בבית הספר תחכמוני בתל אביב. האב יהודה, שלא הצליח בעסקיו בתקופת קום המדינה, הלך לעולמו בהיותו בן 42 ויוסי יצא לעבוד מגיל צעיר כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בשנת 1951 התגייס לצה"ל, שירת כממלא מקום קצין הרכב בבה"ד בדרגת סמ"ר והשתחרר בשנת 1953. מאז שחרורו השתתף עד שנת 1973 בכל מלחמות ישראל, בשירות מילואים.
חיל המשלוח של ארצות הברית
אפרו-אמריקאים בחיל המשלוח
אפרו-אמריקאים גויסו לחיל המשלוח באופן דומה לגיוסם של חיילים אחרים והיוו כ-13% מן המגויסים. עד תום המלחמה שירתו בחיל המשלוח בחזית המערבית למעלה מ-350,000 אפרו-אמריקאים. אולם, חיילים אלה שרתו ביחידות נפרדות שבראשן עמדו קצינים לבנים. על פי דו"ח מן המטה הכללי של חיל המשלוח, רוב החיילים האפרו-אמריקאים נמצאו בלתי מתאימים לקרב והמלצת המטה הייתה שחיילים אלה יאורגנו בגדודי עבודה של מילואים. חיילים אלה שימשו סוורים בנמלי האוקיינוס האטלנטי ופועלים במחנות הצבא בעורפה של צרפת. הצרפתים, שכמה מגדודיהם סירבו למשימות קרביות והיו על סף מרד, ביקשו וקיבלו פיקוד על כמה רגימנטים של כוחות אפרו-אמריקאיים.
יוסי אוחנה
ביוגרפיה
החל לעבוד ב'דפוס הפועל הצעיר' ולאחר מכן בדפוס דבר. לימים הצטרף כשותף לאחיו מוריס ב'חברת הכורכים', אותה ניהל מרבית חייו. יוסי אוחנה נישא למימי לבית הימן, זוכת אות ההתנדבות "מגן העיר" מראש עיריית רמת גן, צבי בר. להם שלוש בנות ובן. בנם אודי הוא בעל הוצאת הספרים אופיר ביכורים.
ספרו של יוסי אוחנה ראה אור בשנת 1984 בהוצאת מעריב וזכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשמ"ה, מטעם משרד החינוך והתרבות. הספר נכנס לתוכנית הלימודים ונלמד בקובץ "באומר ובשיח - לקט ספרותי לבית הספר היסודי".
חיל המשלוח של ארצות הברית
אפרו-אמריקאים בחיל המשלוח
רבים מן החיילים האפרו-אמריקאים שנשלחו לאירופה לא אומנו והוכשרו כראוי למשימתם, חלקם לא סיימו את מסלול ההכשרה לתפקיד שמילאו, ואף ציודם היה לקוי. אחד מיוצאי הדופן הבולטים בלחימתם של החיילים האפרו-אמריקאים היה רגימנט הרגלים ה-369, אשר לחם תחת פיקוד צרפתי לאורך שהותו באירופה. הרגימנט היה בקו החזית במשך שישה חודשים, יותר מכל יחידה אפרו-אמריקאית באירופה. 171 מחיילי הרגימנט זכו בעיטור לגיון ההצטיינות האמריקאי וחייל אחד זכה בעיטור צלב המלחמה הצרפתי.
יוסי אוחנה
ביוגרפיה
נימוקי ועדת השופטים להענקת הפרס:
לקריאה נוספת
קטעים מספרו ראו אור גם באכסניות הבאות:
חיל המשלוח של ארצות הברית
אבדות
אנדרטה לכבוד אנשי חיל המשלוח ומפקדם הוקמה בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
אוניברסיטת קונטיקט
אוניברסיטת קונטיקט (באנגלית: University of Connecticut ובקיצור UConn) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית שהקמפוס הראשי שלה ממוקם בסטורס שבקונטיקט, ארצות הברית. האוניברסיטה נוסדה ב-1881 ולומדים בה כ-31,100 סטודנטים.
מבנה וארגון
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה ממקום בסטורס שבקונטיקט. לאוניברסיטה קמפוסים נוספים בקונטיקט: קמפוס אייברי פוינט שגרוטון שעל נהר התמזה ובו התמחות בלימודים ימיים, קמפוס סטמפורד, קמפוס טורינגטון, קמפוס הרטפורד וקמפוס ווטרברי. בפרמינגטון ממוקם המרכז הרפואי של אוניברסיטת קונטיקט הכולל את בית החולים האוניברסיטאי ג'ון דמפסי, בית הספר לרפואה, בית הספר לרפואת שיניים ובית הספר לתארים מתקדמים בתחומי המדעים הביו-רפואיים.
מהצד השני עם גיא זהר
מהצד השני עם גיא זהר היא תוכנית יומית בהגשת גיא זהר, המשודרת מדי ערב בערוץ כאן 11, לפני 'שבע עם איילה חסון'. הטור מציג את עצמו: "בימים של שטף בלתי פוסק של מסרים ואינפורמציה, יש מי שמנסה לעשות סדר. גיא זהר בטור יומי, חושף את הפער שבין המציאות לבין הדרך בו היא משתקפת בתקשורת, ואת המנגנונים שמעצבים לנו אותה".
אחת לתקופה, משודרת תוכנית שבה יש מענה על תגובות צופים מהתוכניות הקודמות.
מלבד זהר בתוכנית מופיעים לעיתים קרובות בפינה משלהם אנשי התקשורת לאה לב ורועי עידן וכן עיתונאים, אנשי תקשורת ומשפיענים אחרים.
התכנית זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנים 2020-2022, בקטגוריה של תוכניות אקטואליה.
הפקה
הפקת התוכנית נפסקה זמנית ב-8 באוגוסט 2019 בעקבות הסכסוך עם "קודה תקשורת" על ההתנהלות הלקויה בהפקת "מחוז ירושלים". סכסוך זה הוביל להחלטת "כאן" להפסיק כל התקשרות עם החברה. ב-18 בספטמבר התוכנית חודשה, לאחר שהושג הסדר על כך שהחברה של זהר תפיק אותה אישית.
מאז 14 בנובמבר 2021, משודרת בערוץ מכאן 33 תוכנית בגרסה בערבית בהנחיית רמי יונס.
התרבות האשלית
התרבות האָשֵלית (Acheulean, על שם הכפר הצרפתי סן-אשל, כיום פרבר של אמיין) הייתה אחת המסורות החשובות של ייצור כלי אבן על ידי בני אדם מהשלב הקדום של תקופת האבן הקדומה (התקופה הפלאוליתית התחתונה). אתרים ארכאולוגים בהם התגלו מכלולי כלים מן התעשייה האשלית נפוצים ברחבי אפריקה, אירופה, מערב ודרום אסיה והמזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, והם מתוארכים לתקופות של 1.75 מיליון שנה עד 200 אלף שנה לפני זמננו.
בשונה מתרבויות כלי-אבן פרימיטיביות יותר, כמו התרבות האולדובאית, כלי אבן אשלים הם הדוגמאות העתיקות ביותר הידועות מן האבולוציה של האדם לעיצוב מכוון ומוקפד של כלים מטיפוסים תקניים. התרבות האשלית הייתה המסורת השלטת של ייצור כלי אבן באזורים נרחבים למשך תקופה של יותר ממיליון שנה, והיא מקושרת בעיקר עם המינים הומו ארגסטר, הומו ארקטוס והומו היידלברגנסיס. עם זאת בני-אדם ממינים אלו השתמשו לעיתים גם בטכניקות אחרות, וכלים מטיפוס אשלי מופיעים לעיתים גם אצל מיני אדם מאוחרים יותר.
בדומה לתרבויות חומריות עתיקות אחרות, לתרבות האשלית מתייחסים לעיתים במונח "תעשייה אשלית" (אנגלית: Acheulean Industry), על מנת להדגיש את הגדרתה על-פי כלי אבן ששרדו באתרים ארכאולוגים. יש לזכור שמרבית התרבות החומרית של האוכלוסיות האנושיות הקדומות אינה ידועה, משום שחומרים מתכלים כמו עץ ועור לרוב אינם משתמרים באתרים מתקופת האבן.
הגדרה ומאפיינים עיקריים
אבן היד (handaxe) היא סוג כלי הנפוץ מאוד באתרים אשלים רבים, והיא נחשבת לעיתים כטיפוס המגדיר של תרבות זו. ברם, כיום הורחב המונח "אשלי", והוא משמש לתיאור מכלולים שבהם נפוצים כלי-אבן בעלי כל התכונות הבאות:
כלים אשלים מתאפיינים לעיתים קרובות בסיתות זהיר ומוקפד, צורה סימטרית נאה ותיקנון (סטנדרטיזציה) אחיד מאוד של טיפוסי כלים קבועים, בעיקר בהשוואה לכלי נתזים מתרבויות פרימיטיביות יותר כמו התרבות האולדובאית.
באפריקה, שם נמצאו הכלים האשלים העתיקים ביותר, אבני יד אכן נפוצות, ולרוב מסווגות יחד עם טיפוסי כלים אחרים בעלי שתי שפות, כמו הקופיץ (cleaver) והמכוש (pick), תחת המונח כלים דו-פניים. גם במרכז אסיה, במזרח התיכון ובאירופה מכלולים רבים מאתרים ארכאולוגים של התקופה הפלאוליתית התחתונה מפגינים תכונות קלסיות של התרבות האשלית.
לעומת זאת, מאותה תקופה נמצאו בכמה באתרים אחרים באירואסיה מכלולי כלי-אבן המסווגים כתרבויות כלי חיתוך וקיצוץ (chopper-chopping), שבהן אבני-יד הן נדירות ולעיתים אף חסרות לחלוטין. דוגמאות טיפוסיות הן תרבות ביצת רוחמה בישראל, התרבות הקלאקטונית מצפון-מערב אירופה, תרבות בודה מאתר ורטשסלש (Vértesszőlős) בהונגריה, ותרבות ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן בסין. לא ברור עדיין אם מכלולים אלו מייצגים מרכיבים נוספים של התרבות האשלית, גרסאות מקומיות שלה, אולי כהתאמה לצרכים שונים, או מסורות נפרדות לחלוטין של ייצור כלים.
אתרים אשלים חשובים
מספר האתרים האשלים בעולם הישן גדול בהרבה ממספר האתרים שבהם נמצאו מאובני אדם. תופעה זו מסתברת מכך שכל אדם קדום ייצר קרוב לוודאי כלי אבן רבים בימי חייו, שסיכויי השתמרותם מצוינים, אבל ככל הנראה טרם קברו את המתים באתרי המגורים. כתוצאה מכך באתרים אשלים מפורסמים רבים, שלעיתים הניבו מכלולים של אלפי כלים ממספר שכבות, לא נמצאו עדיין מאובני אדם מושלמים דיים לצורך סיווג, ולכן קשה לדעת לאילו מיני אדם יש לייחס את הכלים. כלי אבן אשלים גם מצטברים לעיתים בערוצי נחלים ועל גדות אגמים, מהם כאלו שהיו קיימים בעבר וכיום הם יבשים. הרשימה להלן כוללת רק כמה מן המפורסמים ביותר מתוך האתרים האשלים בעולם ובארץ.
הופעת התרבות האשלית
במשך מרביתה של המאה ה-20, המכלולים האשלים המובהקים העתיקים ביותר היו ידועים מערוץ אולדובאי מתקופה של 1.4 עד 1.6 מיליון שנה לפני זמננו. בשנת 2011 התפרסם גילויים של כלים אשלים עתיקים אף יותר, המתוארכים לתקופה של 1.76 מיליון שנה לפני זמננו, לחופי אגם טורקאנה בקניה. תיארוכים אלו אמינים הודות לשכבות האפר הגעשי בטורקאנה ובאולדובאי, אשר מאפשרות שימוש נרחב בשיטות תיארוך רדיומטרי ארגון-ארגון ואשלגן-ארגון.
מאותה תקופה ומתקופות עתיקות יותר נמצאו באולדובאי גם כלים מן התרבות האולדובאית הפרימיטיבית. ממצאי המאובנים מראים שבאותה תקופה התקיימו במקביל באולדובאי, ובאתרים אחרים במזרח ודרום אפריקה, מיני האדם הומו ארקטוס (או במינוח אחר הומו ארגסטר), הומו הביליס והומו רודולפנסיס, וכן מספר מיני אוסטרלופיתקוס ופאראנתרופוס. ואולם בניגוד לשאר המינים האלו ארקטוס מופיע ברשומות המאובנים באותה תקופה שבה הופעת התרבות האשלית, ומכאן מקור הסברה המקובלת שהוא זה שפיתח אותה. על פי סברה זו, הגידול בנפח המוח אצל ארקטוס (כ-900 סמ"ק בממוצע בהשוואה ל-600 סמ"ק אצל הביליס ואף פחות מזה אצל האוסטרלופיתקנים) היה חיוני לייצור הכלים האשלים המתוחכמים יותר. למשל, ייתכן שההומינידים קטני המוח לא ניחנו ביכולת הקוגניטיבית לעבוד באופן שיטתי וזהיר על מנת להתקרב בהדרגה לעיצוב סטנדרטי אידיאלי שאותו ראו בעיני רוחם. על פי השערה מקובלת זו, הביליס ואולי גם האוסטרלופיתקנים הם אלו שהשתמשו באותה תקופה בתרבות האולדובאית. ברם, קשה לבדוק השערות מעין אלו משום שבאתרים בהם התקיימו יותר ממין אחד באותו זמן, רק לעיתים רחוקות מתגלים מאובנים הניתנים לזיהוי מוחלט של המין בצמידות מובהקת לכלים שלהם.
סיוע להשערה המקובלת ניתן למצוא במאובני אתר דמאניסי מגאורגיה, המסווגים כהומו ארקטוס מוקדם או כמין משלהם הומו גאורגיקוס. התיארוך שלהם הוא 1.75 מיליון שנה, ונפח המוח שלהם קטן משל ארקטוס. בהתאם לכך כלי האבן שנמצאו איתם הם אולדובאים ולא אשלים. לעומת זאת ליד תל עובדיה בישראל, אתר המתוארך לתקופה פחות עתיקה של 1.5 עד 1.2 מיליון שנה, נמצאו כבר כלים אשלים מובהקים בנוסף לכלים פרימיטיביים יותר.
תרבות אשלית תיכונה
באתרי ארקטוס ממזרח-אסיה, לעומת זאת, כלי אבן בדרך-כלל אינם מראים תכונות מובהקות של התרבות האשלית, וקיים ויכוח בתחום הארכאולוגיה באיזו מידה הם מייצגים מסורות שהתפתחו מן המסורת האשלית או מסורות נפרדות לחלוטין. "קו מוביוס" (ששורטט לראשונה על ידי הארכאולוג האמריקני Hallam L. Movius) עובר בין צפון הודו למזרח אסיה ומתאר את הגבול שממערבו אבני יד הן נפוצות ממזרח לו הן נדירות מאוד. למרות זאת, אבני יד בטכניקה אשלית טיפוסית התגלו גם בכמה אתרים בסין ובקוריאה. לכן יש חוקרים המשערים שתרבויות כלי האבן של סין, כמו זו של אתר ג'וֹאוּקוֹאוּדְייֵן, התפתחו באופן מקומי מן התרבות האשלית.
באיי דרום-מזרח אסיה נמצאו רק כלי אבן מעטים, והם השונים ביותר מכלי האבן של התרבות האשלית, לכן יש המשערים שמאובני ארקטוס מג'אווה מייצגים ענף שהיגר לשם מאפריקה עוד לפני פיתוח התרבות האשלית. חוקרים אחרים העלו את ההשערה שבתגובה לבעיות וצרכים מקומיים, אוכלוסיות ארקטוס מדרום-מזרח אסיה פיתחו טכנולוגיות שהחליפו כלי-אבן בכלים מחומרים מתכלים יותר, כמו כלי חזרן וכלים מצדף.
תרבות אשלית מאוחרת
לקראת סופה של התקופה הפלאוליתית התחתונה, כ-200 אלף שנה לפני זמננו, כלים אשלים באפריקה, המזרח התיכון ואירופה הגיעו לשיא ההתפתחות שלהם. אף שטיפוסי הכלים עצמם כמעט ולא השתנו מן הטיפוסים הסטנדרטים של התעשייה האשלית התחתונה, טכניקת הסיתות שלהם הגיעה לרמה גבוהה של עידון ושכלול, ועשתה שימוש רב בשיטות מתקדמות, כמו מקבת רכה ואף סיתות באמצעות לחץ. מרבית הדוגמאות המרשימות של אבני יד גדולות מאוד וסימטריות להפליא, כמו אלו מאתר סן-אשל, הן מתקופה זו.
באירופה אבני יד מרשימות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה ואף מתחילת התקופה הפלאוליתית התיכונה סווגו לעיתים תחת המונח "תרבות מיקוקית" (Micoquian) על שם האתר לה-מיקוק במחוז דורדון, בצרפת. באירופה ובאפריקה חלק מאתרים אלו מקושרים עם מאובנים המסווגים כהומו היידלברגנסיס, הומו ספיינס "ארכאי" ו"קדם ניאנדרטלים". ואולם אפילו באתרים האשלים המובהקים ביותר מוצאים לעיתים גם כלים ברמת סיתות נמוכה, ואף כאלו האופייניים לתרבויות פרימיטיביות יותר.
התרבות האשלית נעלמה ברובה בתקופה הפלאוליתית התיכונה, עם התפשטות התרבות המוסטרית. מקובל לקשר שינוי זה עם הופעת האדם הניאנדרטלי באירופה ובמזרח התיכון, ועם הופעת המין האנושי המודרני הומו ספיינס באפריקה ובמזרח התיכון. במזרח התיכון שלב מעבר טיפוסי בין התרבות האשלית והמוסטרית היא התרבות האשלו-יברודית, על שם אתר יברוד בסוריה. במערת תנור בכרמל ניתן למצוא רצף של כלי אבן לאורך מאות אלפי שנים, העובר דרך התרבויות האשלית, היברודית והמוסטרית.
קונטרה אלט
קונטרה אלט או קונטרלטו (איטלקית: Contralto) הוא הקול הנשי הקלאסי הנמוך ביותר ובעל הטסיטורה הנמוכה ביותר. המנעד הקולי של קונטרה אלט נופל בין טנור למצו-סופרן, בדרך כלל בין הפה הנמצא מתחת לדו האמצעי (F3 בכתיב מוזיקלי מדעי) ובין הסול במנעד השמיני (G5). ישנם קולות העשויים גם להגיע למי במנעד השלישי או עד לסי במול במנעד החמישי (B♭5).
סוגי קונטרה אלט
המונח קונטרה אלט הוא בעל משמעות בהקשר של שירה קלאסית או שירת אופרה. גם בפרקטיקה האופרטית הנוכחית, זמרות קונטרה אלט מסווגות בדרך כלל כמצו-סופרן, כיוון שהאחד יכול לכסות את טווח הצלילים של האחר. קונטרה אלט בדרך כלל מיוחס לזמרות. זמרים, שטווח הצלילים שלהם נופל בטווח הזה או גבוה מכך ידועים כקונטרה טנור. המונח האיטלקי Contralto והמונח Alto אינם מונחים זהים. המונח האחרון מתייחס לתחום קול מסוים בשירת מקהלה ללא התייחסות לגורמים כמו טסיטורה, צבע קול ומשקל קול.
בטווח הקטגוריה של קונטרה אלט ישנן שלוש תת-קטגוריות – קונטרה אלט מסלסל, קונטרה אלט לירי וקונטרה אלט דרמטי.
באופרה
קונטרה אלט אופרטי הוא נדיר, ובספרות האופרה יש תפקידים מעטים שנכתבו במיוחד עבור קולות אלו. לזמרות קונטרה אלט נכתבים בדרך כלל תפקידי נשים כמו אנג'לינה בלה צ'נרנטולה, רוזינה בספר מסביליה או אולגה ביבגני אונייגין, אך בדרך כלל בתפקידים נבליים או "גבריים".
הדוויג מסקסוניה
הדוויג מסקסוניה (בגרמנית: Hadwig von Sachsen; 910–965) השתייכה לשושלת האוטונית והייתה אשתו של איג הגדול. עם מות בעלה בשנת 956, היא שימשה כעוצרת בתקופת קטנותו של בנם איג קאפה, מלך צרפת, מייסד בית קאפה.
ביוגרפיה
הדוויג הייתה בתו הצעירה של הדוכס הסקסוני היינריך צייד העופות, אשר נבחר למלך פרנקיה המזרחית בשנת 919, ואשתו השנייה מטילדה מרינגלהיים. אחיה היו אוטו הראשון, שהחליף את אביו כמלך והוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 962; היינריך הראשון, דוכס בוואריה; גרברגה מסקסוניה, שהתחתנה עם לואי הרביעי, מלך צרפת בשנת 939; והארכיבישוף ברונו מקלן.
לאחר שאחיה אוטו הראשון עלה לשלטון בשנת 936, הוסדרו ברית ונישואין עם הדוכס הפרנקי המערבי איג הגדול, שביקש תמיכה במאבקיו עם המלך לואי הרביעי. הדוויג הייתה אשתו השלישית של איג. הם התחתנו ככל הנראה במאי 937.
הדוויג הוזכרה לאחרונה בשנת 958 על ידי הכותב הפרנקי המערבי פלודורד מריימס וייתכן שמתה זמן קצר לאחר מכן; שנת 965 כשנת מותה מאת זיגברט מגמבלוקס מוטל בספק.
משפחתה
להדוויג נולדו חמישה ילדים מבעלה איג הגדול:
מים אפלים
{{פירושונים|
ראו גם
}}
חלזונות
חֶלְזוֹנוֹת (שם מדעי: Gastropoda) הם בעלי חיים המהווים את המחלקה הגדולה ביותר במערכת הרכיכות (תת-מערכה קונכיתנים). החלזונות הם רכיכות בעלי ראש עם משננת, רגל אחת המשמשת לתנועה ומעליה שק קרביים המכיל את איבריהם הפנימיים, המכוסה בגלימה. רובם בעלי קונכייה. החלזונות חיים בים (רוב המינים), במים מתוקים וביבשה (שבלולי יבשה).
מיון
קיימים לפחות 60,000 מינים של חלזונות, ועוד ידוע על מינים רבים שנכחדו. בעבר חילקו אותם הזואולוגים לשלוש תת-מחלקות (המיון הוא על פי מערכת הנשימה):
אך מחקרים שנערכו בעשורים האחרונים הראו שקבוצות אלה אינן מונופילטיות (כלומר: ענף המורכב מאב-קדמון וכל צאצאיו) ולכן אינן קבוצות טבעיות במיון עולם הטבע. בשנים האחרונות נעשה מחקר על מנת למיין את החלזונות מחדש.
כיום מונים שבעה ענפים (כלומר: קבוצות מונופילטיות) גדולים של חלזונות:
אנטומיה
גוף החילזון מורכב משלושה חלקים עיקריים:
ראש – הראש נושא את הלוע ואת אברי החישה. אברי החישה הם למעשה שני זוגות משושים וזוג לחיים עשיר בקולטנים המכסה את הלוע. הראש מצויד בלסתות חזקות וחסרות שיניים, לשון מחוספסת מכוסה במאות שיני גריסה וטחינה הנקראת משננת (רדולה).
רגל – הרגל היא איבר התנועה. יש לה סוליה שטוחה ושרירית המצופה באפיתל המפריש ריר דביק. ריר זה מתקרש במגע עם אוויר ומהווה קרום חלק המגן על הסוליה בזמן התנועה (יש ספרי לימוד הטוענים שחילזון יכול לזחול על תער גילוח מבלי להיחתך). הרגל השרירית מאפשרת לחילזון להיאחז ולהיצמד למשטחים חלקים (בשילוב עם הריר אותו הרגל מפרישה), לזחול ולשחות (תלוי במין).
שק קרביים – שק הקרביים מכיל את רוב אברי החילזון, כלומר את מערכת הרבייה, מערכת העיכול, מערכת הנשימה, את עיקר מערכת ההובלה והעצבים. הפתחים לרוב מערכות אלה נמצאים ברגל לצד הראש. את שק הקרביים עוטף קפל עור עשיר בבלוטות הנקרא גלימה. הגלימה מפרישה חומר רירי מקריש ההופך בהמשך לקונכייה.
הקונכייה
את גוף החילזון עוטפת הקונכייה, שהיא מבנה קשיח וחיוני עבור החילזון. הקונכייה מגנה מפני טורפים ומהווה מסתור מפני יובש בהיותה בלתי חדירה כמעט למים. הקונכייה ספירלית-בורגית ועשויה מפחמת הסידן (גיר) המצופה בחומר אורגניים קשים. בחלק מהמינים הקונכייה נתיישרה או נעלמה כליל.
הקונכייה מורכבת משלוש שכבות:
עובי הקונכייה מושפע מהאזור בו חי החילזון. חלזונות החיים בסביבה גירנית הם בעלי קונכיות עבות יותר, לעומת חלזונות החיים בסביבה לא גירנית. ישנם מינים של חלזונות, הנקראים חשופיות, בהם הקונכייה התנוונה כמעט לגמרי ואף נעלמה. החשופיות יכולות להתקיים גם בסביבה חסרת סלעי גיר ולהתחפר עמוק יותר באדמה אך מאידך פגיעות יותר למזג האוויר ולכן לא יכולות להתקיים בתנאי יובש וחום בהם חלזונות אחרים, בעלי קונכייה מתאימה, יכולים לעמוד.
מערכת הנשימה
רוב החלזונות הם בעלי זימים, לצורך נשימה, ואילו חלקם מפותחים יותר ובעלי ריאות בצורת רשת נימים.
רוב החלזונות חיים בים ונושמים בעזרת זימים. הזימים מורכבים מעלים דקים ומכוסי ריסים שבהם עובר הדם של החילזון. הריסים מזרימים את המים על פני העלים ודרכם מתבצע חילופי הגזים בחילזון. הזימים הם מבנה עדין ולכן ממוקמים בחלל הגלימה המעניקה להם הגנה. באב הקדמון של החלזונות חל פיתול ובו מיקום הזימים וחלל הגלימה מבצע סיבוב של 180 מעלות, כך שפתח חלל הגלימה והזימים ממוקמים בקדמת הגוף, לפני הלב. במספר קבוצות של חלזונות (אחור-זימאים) חל פיתול נוסף המחזיר את הזימים לירכתי הגוף.
מערכת הנשימה אצל הריאתיים מורכבת מריאה ופתחה הנקרא פנוימוסטום. הפנוימוסטום נסגר ונפתח לסירוגין, ובאותו הזמן חלל הריאה גדל וקטן, וכך נעשה חילוף הגזים בחילזון. הריאה מוקפת בכלי דם רבים הקולטים את החמצן שנכנס לריאה, ופולטים את הפחמן הדו-חמצני לחלל הריאה. החילזון שולט בפתיחה ובסגירה של הפנוימוסטום, וכך מונע איבוד מים. המקבילה להמוגלובין - חלבון נושא חמצן - אצל החלזונות היא חלבון ההמוציאנין, שבמקום ברזל מכיל נחושת.
מערכת העיכול
מערכת העיכול מתחילה בלוע. הלוע מורכב ממספר חלקים; לחיים הדוחקות את המזון אל פתח הלוע, הלסת העליונה שהיא לסת קרנית וקשיחה ולשון העשויה כמגרדת בעלת אלפי שיניים קרניות, הנקראת משננת או מגרדת (בלועזית: radula) בעזרתן החילזון טוחן את המזון. המזון הגרוס עובר אל הוושט, שם זוג בלוטות רוק, הממוקמות משני צדי הושט, מפרישות אנזימים ומיצי עיכול, ההופך את המזון לעיסה. לאחר מכן, המזון עובר לקיבה, ומשם למעי המתפתל מספר פעמים בתוך הגוף, ועובר תהליכי ספיגה (בעזרת בלוטת הכבד), עד לפי הטבעת (הממוקם בפתח הקונכייה).
מערכת העצבים
לחילזון מרכז עצבי דמוי מוח, בצורת טבעת גנגליונים, המורכבת משני גושים עיקריים – מעל לוושט, ומתחתיה. זוג הגנגליונים העליונים מקושר לראש ולאברי החישה, בעוד הגוש התחתון מקושר לרגל ולשאר האיברים הפנימיים. לחלזונות כמה סוגים של קלטני חישה כוללים אברי חוש ריח, ראייה, שיווי משקל (statocysts) ומגע (mechanoreceptors). אין לחלזונות חוש שמיעה.
אברי חוש הריח של חלזונות יבשה (כולל חשופיות) נמצאים בקצה ארבעת המשושים וזהו איבר החישה העיקרי של החלזון. אברי הריח של אחורני-זימים נקראים.
לרוב החלזונות אברי ראייה פשוטים הממוקמים בקצה המשושים (לרוב אצל שוכני יבשה) או בבסיס המשוש (לרוב בחלזונות ימיים) מבנה העין נע בין עינית פשוטה המבדילה בין אור לחושך עד לעיניים מורכבות יותר ואף מבנים בעלי עדשות. מאחר שרוב חלזונות וחשופיות היבשה פעילות לילה, חוש הראייה אינו מפותח במיוחד.
מערכת התנועה
התנועה אטית, ונעשית באמצעות התכווצויות גליות לאורך הסוליה. תוך כדי ההתקדמות מופרש ריר מן הסוליה. הריר למעשה מתחלק לשני סוגים - דליל ומימי, וצמיגי ודביק. שילוב של שני סוגי הריר מאפשרים לחילזון להתהלך על משטחים חלקים, וכן על משטחים מחוספסים, בלא שייפגע.
אצל חלזונות רבים מקבוצת הקדם-זימאים, בייחוד אלה החיים ביבשה, התנועה נעשית באופן שונה. הרגל מחולקת בקו אורכי לשני חצאים. התנועה נעשית על ידי הרמת מחצית הרגל והזזתה קדימה בעוד שהמחצית השנייה משמשת כעוגן, ואחרי שהרגל שהורמה נחתה על האדמה, מחצית הרגל השנייה מורמת ומוזזת קדימה, וחוזר חלילה.
אצל חלזונות מים התנועה נעשית באמצעות ריסים הצמודים לסוליה. בגלל הציפה של המים, יכול החילזון לנוע באמצעות תנועות חתירה של הריסים.
שריר העמודית, הנמתח ממספר מקומות ברגל ועד לקודקוד הקונכית, מהווה איבר חשוב ביותר בחיי החילזון - בשעת סכנה, או חוסר פעילות, מתכווץ שריר העמודית, ומושך את הרגל והראש אל תוך הקונכייה שמספקת הגנה.
שבלולי יבשה
רוב החלזונות החיים ביבשה הם מהסדרה שבלולי יבשה ומיעוטם קדם-זימאים.
רוב חלזונות היבשה אוכלי צמחים, הניזונים מחומר צמחי מת, רקבובית, צמחים ירודים, חזזית, עובש, פטריות ובעלי חיים מיקרוסקופיים. לעיתים הם ניזונים גם מחומר צמחי ירוק. יש מינים של חלזונות טורפים כגון רומינה ערופה, טורפנית ורירנית ביבשה והחרוטון הארסי בים. שבלולי היבשה מהווים טרף לפרוקי-רגליים, עופות, מכרסמים ואף לשבלולים אחרים.
בארצות הצפון הקרות שוקעים החלזונות לתרדמת חורף, אך בארצות החמות נכנס החילזון לתרדמת קיץ דווקא. הוא מפריש חומר רירי דביק המתקשה וסוגר את פתח הקונכייה ומדביק אותו למשטח, או לגזע עץ. מכסה זה, הנקרא חתם (epiphragma), אטום לנוזלים אך חדיר לאוויר וכך מאפשר לחילזון לנשום מבלי לאבד נוזלים. במהלך תרדמת הקיץ מבצע החילזון קיוט: הוא מפסיק כמעט את כל פעילות חילוף החומרים וגופו עובר שינויים פיזיולוגיים שנועדו לתמוך בשרידות החילזון במהלך הקיוט. עם רדת הגשם נמס הריר המוקשה והחילזון משתחרר מהאחיזה.
ישנם חלזונות חד-מיניים וחלזונות דו-מיניים (הרמאפרודיט, כלומר בעלי מערכת איברי מין של זכר ונקבה כאחד). מספר שבלולי יבשה משתמשים במבנה שנקרא "פגיון אהבה" (love dart - מעין חץ שנוצר בחילזון הבוגר ומאפשר סוג של התעוררות מינית הדדית) במהלך החיזור וההזדווגות. החילזון מטיל ביצים לתוך גומת קרקע קטנה ומהן בוקעים החלזונות הצעירים. חלק ממיני החלזונות הם הרמפרודיטים וברבייה זוויגית שני החלזונות מופרים ומטילים ביצים.
החלזונות, מעצם טבעם כרכיכות, מאבדים כמות ניכרת של מים דרך עורם הלח. יתרה מכך, הכליות שלהם אינן מווסתות את משק המים, והם נאלצים לפנות לאמצעים אחרים כדי להימנע מהתייבשות.
פרט לכך שהחילזון נוהג לפעול רק בשעות הלילה, בהן איבוד המים קטן יותר, ישנם מספר מנגנונים נוספים. ראשית - רב גופו של החילזון מוגן על ידי הקונכייה, אשר אינה חדירה למים, ומגנה על האיברים הפנימיים. בשביל למנוע איבוד נוסף של מים החילזון נוהג לכווץ גם את שאר גופו אל תוך הקונכייה. במינים מדבריים, פתח הקונכייה קטן יותר מבמינים באזורים לחים, כדי להקטין את ההתייבשות.
בעונות החמות של השנה, כאשר הסכנה להתייבשות גבוהה, נוהג החילזון לבצע קיוט (aestivation) - צמצום התהליכים המטבוליים ופעילות החילזון, עד שהוא אינו נזקק לצאת כלל מהקונכייה ולהסתכן בחום, ונכנס לתרדמת קיץ. במהלך הקיוט שרירי הריאה פוסקים לפעול, כך שהחילזון מסתפק בנשימה דיפוזית בלבד, הכליה אוגרת בתוכה את החומרים המופרשים, והגלימה מפרישה חומרים המונעים איבוד מים אף יותר.
חלזונות מים מתוקים
מוצאם של חלזונות המים מתוקים הוא כפול:
אחד מווקטורי התפוצה העיקריים של חלזונות המים המתוקים הוא עופות מים.
מזונם של חלזונות המים המתוקים כולל אצות, פלנקטון, רקבובית וחומר אורגני על קרקעית מקווה המים, אך חלקם גם טורפים. הם מהווים טרף לחיות שונות, כגון דגים ועופות מים.
חלזונות ים
חלזונות ים הם חלזונות שחיים במים מלוחים דוגמת ים ואוקיינוס. רוב החלזונות הימיים הם מהקבוצה קדם-זימאים, ורק מיעוטם אחורני-זימאים או שבלולים. רובם נושמים בעזרת זימים.
מגוון הקונכיות של חלזונות הים הגדול, וכולל בין השאר קונכיות ספירליות, קונכיות מגדליות וקונכיות חרוטיות. לצד חלזונות קטנים מאוד ישנם גם חלזונות ענק בעלי קונכייה בגודל עשרות סנטימטרים. הכבדה שבחלזונות הים היא חצוצרה חקיינית שאורך קונכיתה יכולה להגיע לאורך של 91 ס"מ ומשקלה ל-18 ק"ג. ארוכה ממנה מעט היא ארנבת ים שחורה, שאורכה עד 99 ס"מ והיא הגדולה שבחלזונות.
תרבות
בתרבויות רבות, החילזון הוא שם דבר לאטיות, ואדם אטי נמשל לעיתים לחילזון. ב-2013 יצא סרט אנימציה בשם "טורבו" המספר על שבלול גינה החולם להיות החילזון המהיר בעולם ולהתחרות במרוצים.
בישראל, השבלול הוא אחת מהחיות החביבות בעיקר על ילדים, זאת הודות לקונכייתו. מוכר בארץ גם שיר ילדים נודע "ברל'ה צא החוצה": ("ברל'ה ברל'ה, צא החוצה! אמא ואבא יתנו לך עוגה!"). לקראת תחילת עונת הסתיו ניתן לראות עשרות קונכיות של חלזונות, בדרך כלל ממין דרחול השיח הנפוץ במישור החוף, הדבוקות לגבעולי קוצים, ומחכים לגשם הראשון.
מאכל
עוד משחר האנושות, אוכל האדם חלזונות. נמצאו אף שרידים של קונכיות בגלליו של האדם הקדמון מהמין הומו ארקטוס. במספר תרבויות, בהן רומא העתיקה והמטבח הצרפתי, בשר חילזון מסוים - "אסקרגו" - נחשב למעדן. כתוצאה מכך, מינים אלה של חלזונות, בעיקר חילזון רומי (Helix pomatia) ושבלול הגינה, יובאו לאזורים שונים בעולם ואף הפכו למינים פולשים כאשר חלקם ברחו מהשבי.
אספנות
בני אדם רבים מרותקים ממגוון הקונכיות הספירליות של החלזונות השונים (הנקראים גם "שבלולים"). יש הנוהגים לאסוף קונכיות וצדפות על שפת הים ובמקומות רבים המצויים לאורך החוף ואף צוללים אוספים קונכיות מרשימות מקרקעית הים ומציעים אותן למכירה. למעשה, חקר הרכיכות (מלקולוגיה) החל באיסוף, מיון וקיטלוג של קונכיות, ענף שנקרא קונכיולוגיה. אריסטו היה הראשון לפרסם מחקר על הרכיכות ופרסום זה היה קנוני עד הרנסאנס ותחיית המדעים. בתחילת העת החדשה איסוף קונכיות והצגתן לראווה בארונות תצוגה (שנקראו "קאבינט") היה פופולרי למדי בקרב מעמד האצולה ועודד מסעות ומשלחות לאיסוף קונכיות אקזוטיות ברחבי העולם. בהמשך, עם התחזקות מדעי הטבע בסוף המאה ה-17 החל מחקר ביולוגי ושיטתי יותר של הרכיכות והחלזונות בפרט.
קוסמטיקה
בתחום הקוסמטיקה נודע לריר החלזון (אותו שובל דביק, שקוף-כסוף שמותיר אחריו החלזון כשהוא נע) סגולות ייחודיות הקשורות בחידוש תאים. לפיכך, ריר החלזון הפך למרכיב משמעותי במוצרי קוסמטיקה מסוימים, לרוב של יצרנים מדרום קוריאה. ריר החלזון מצוי בעיקר בקרמים לעור ובמוצרי טיפוח אנטי-אייג'ינג. המעבדות הדרום-קוריאניות מתהדרות בכך שהן מייצרות את מוצרי הטיפוח שלהן ללא פגיעה בבעלי חיים. כך הוקמו "חוות חלזונות" רבות שבהן החלזונות נעים על גבי משטח שממנו מגרדים את הריר ומעבדים אותו לכדי המוצר המוגמר.
רפואה ומחלות
לחלזונות היה גם שימוש רב במהלך ההיסטוריה ברפואה העממית, כמרכיב ביצירת תרופות ומשחות לטיפול במחלות וכאבים שונים.
חלזונות רבים משמשים נשא לטפילים ופתוגנים שונים, ויכולים להפיץ מחלות. המחלה הידועה ביותר שמופצת על ידי חלזונות היא הבילהרציה, הנגרמת על ידי עלקת הבילהרציה הדוגרת כטפיל בשבלולי מים מתוקים ואז עוברת לבני אדם. לפי ארגון הבריאות העולמי יש בעולם כ-207 מיליון מודבקים, 120 מיליון מהם סובלים מתסמיני המחלה, רובם באפריקה.
אף שמרבית החלזונות ניזונים מחומר צמחי מת ורקבובית, ישנם מינים של שבלולים, בעיקר חשופיות, שניזונים מצמחים ירוקים ומזיקים לגידולים חקלאיים. הללו מכרסמים בצמחים וגידולים חקלאיים, ונזקן נע מהשחתת הצמח, עבור בפסילתו לשיווק ומאכל וכלה בהריגת הצמח. אחת הדרכים להילחם בשבלולים המזיקים לחקלאות היא מחסום בראקר, מעין חצאית נחושת המולבשת על גזע הגידול ומונעת מהשבלולים והחשופיות לטפס ולהגיע לעלים ולפירות. אמצעים אחרים כוללים הדברה: הדברה באמצעות רעלים או הדברה ביולוגית.
סוגי חלזונות
המיון בפיסקה זו איננו חלוקה טקסונומית רשמית אלא סוגי השמות שמשתמשים בהם כיום בקרב הציבור הרחב לתיאור סוגי החלזונות.
סינצרוס
סינצרוס (שם מדעי: Syncerus; מילולית: "Syn" = יחד (ביוונית); "keras" = קרן (ביוונית), כלומר: "קרן מאוחה") הוא סוג של בקר ממוצא אפריקני הכולל כיום מין אחד - תאו אפריקני החי כיום לאורך אפריקה שמדרום לסהרה בעוד שני מינים נוספים נכחדו, גם הם מאפריקה. הסוג התפתח החל מהפליוקן שלפני 3 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה דומה מאוד לסוג תאו ובעבר אף היה כלול בו, אך מבנה הקרניים של תאואים אלה בעל עיקול המפתחת כלפי מעלה מהבסיס ולא ממשיך בצורה ישרה כמו אצל התאואים האסייתים. הקרניים גם קצרות בהרבה.
תאואים אלה נעים במשקל של מעל 1 טון והם מבין הגדולים שבחיות אפריקה, כשהם מפגינים דו-צורתיות זוויגית לטובת הזכרים.
נערה המאורסה
בהלכה, נערה המאורסה, היא נערה (בין גיל 12 ל-12.5) בתולה המקודשת אך טרם נישאה. בהלכה ישנה החמרה לגבי נערה המאורסה ביחס לבוגרת, נערה שאינה בתולה או שאינה מאורסת בכמה דינים.
נערה המאורסה שזנתה
בהלכה, "זנות" היא, בין השאר, קיום יחסי מין באיסור. במקרא נכתב כי נערה המאורסה ששכבה עם אחר, על אף שהיא מוגדרת כבר כאשתו של זה שקידש אותה - דינה מוות בסקילה, בניגוד לכל אישה מאורסה ונשואה אחרת שדינן מיתה בחנק. אם העדים על כך ששכבה עם אחר בתקופה שהייתה מקודשת באו לאחר שנישאה - סוקלים אותה באבנים בפתח בית אביה: אם באו העדים בעודה ברשות אביה, כלומר לפני הנישואין, במקרה שרוב העיר הם יהודים סוקלים אותה בפתח העיר, אך אם מדובר בעיר שרובה גוים, סוקלים אותה על פתח בית הדין, שכן הכתוב אומר "בשעריך - ולא בשערי גוים". גם אם השתנה דינה בין שעת החטא לשעת העונש, והעדים המעידים על זנותה באו בשעה שהיא בוגרת, דינה בסקילה.
גיורת
משנה מיוחדת נאמרה אודות דינה של נערה המאורסה שהיא גיורת או בת גיורת. ההלכה מבדילה בין שלושה מיני גרים; הראשון הוא אדם שאמו הרתה וילדה אותו בעודה גויה - "שלא בקדושה". סוג שני הוא גר שאמו הרתה אותו כגויה, אך התגיירה בתקופת ההיריון כך שהלידה הייתה "בקדושה". הסוג השלישי הוא אדם שאמו הרתה אותו כשכבר נחשבה יהודייה, והוא נחשב לישראל לכל דבר.
בפסוק המורה על המתת הנערה המאורסה נאמר בין השאר "ומתה", מילה מיותרת לכאורה, שכן ברור שהסקילה היא במטרה להורגה, ומכאן מוכיח ריש לקיש שהתורה באה לרבות מיתה גם על נערה שהיה ניתן לומר שהיא לא כלולה בפרשה, והיא נערה שהורתה הייתה שלא בקדושה, והורתה בקדושה. עם זאת, לא ניתן לסקול את הנערה על פתח בתי אביה, שכן נערה כזו, שבשעת הריונה הייתה אמה או אביה לא יהודים, אינה מתייחסת ואינה נחשבת לבתו של אביה הביולוגי, ולכן אין לה פתח בית אב, ולכן סוקלים אותה על שערי העיר.
למרות ריבוי זה המתבטא בפסוק "ומתה", ברור שנערה שגם הורתה לא הייתה בקדושה והיא גיורת גמורה, אינה נסקלת, שכן אותו פסוק אומר "כי נבלה עשתה בישראל", ונערה כזו איננה נחשבת לישראלית, אלא לגיורת גמורה.
יתומה
חכמי התלמוד התחבטו בדינה של נערה מאורסה יתומה ששכבה עם אחר. שכן בפרשת נערה המאורסה שמתחילה בפרשת מוציא שם רע, נאמר "ונתנו לאבי הנערה", ולכן נערה שאין לה אב אינה נכללת, לכאורה, בדין זה. כך אכן פוסק רבי יוסי בר חנינא, שנערה שהייתה יתומה עוד לפני האירוסין אינה כלולה בדין זה, אלא אם כן כבר היה לה אב בשעה ששכבה ורק אחר כך התייתמה. הוא מבס זאת על דברי רבי יוסי הגלילי, לפיהם בפסוק "אם מאן ימאן אביה" ישנה כפילות מיותרת - "מאן ימאן" - ולכן הוא מרבה דין זה ומחיל אותו גם על נערה יתומה שאין לה אב בשעת מעשה.
האמורא רבא חלוק על שיטת רבי יוסי בר חנינא והוא פוסק שנערה כזו נסקלת. רבא מוכיח זאת ממשנה אותה לימד התנא אמי, ובה כתוב שהפסוק "כי הוציא שם רע על 'בתולת ישראל'", מלמד שמדובר דווקא בבתולה יהודייה מזה דורות, אך בתולה שהיא בת גרים לא נסקלת. לפי שיטת רבי יוסי הגלילי שנערה ללא אב אינה מקבלת קנס, לא מובן מדוע יש צורך בהיסק זה, כי הרי גיורת אינה מתייחסת אחר אביה ומבחינה הלכתית היא מוגדרת כמישהי שאין לה אב, ולכן בכל מקרה דין זה לא יחול עליה. מכאן מוכיח רבא, על פי דברי רבי יוסי הגלילי, שדין זה כן חל על נערה יתומה.
הכול פוליטי
הכול פוליטי היא תוכנית אקטואליה-פוליטית שבועית שמשודרת בערוץ כאן 11. את התוכנית מגישה קרן אוזן. היא משודרת במוצאי שבת בשעה 19:00 ועד לחדשות השבת.
בשנת 2019, הגיש את התוכנית דב גיל-הר. בשנים 2021-2020 הגיש אותה אסף ליברמן ובשנים 2021-2023 הגישו את התוכנית יערה שפירא וסולימאן מסוודה.
התוכנית מציגה פאנל פרשנים בנושא השבוע החולף בדגש על הפן הפוליטי. בכל תוכנית נערכים ראיונות עם פוליטיקאים, כמו כן פינות נוספות כגון: פינה בתחילת התוכנית בה המנחים מציגים ציטוטים של פוליטיקאים ואומרים את מה שבאמת התכוונו להגיד כביכול, וכן משאלי רחוב בנושאים שונים.
ליגנד מגשר
בכימיה קואורדינטיבית, ליגנד מגשר הוא ליגנד שנקשר לשני אטומים או יותר, בדרך כלל ליוני מתכות. הליגנד יכול להיות מורכב מאטום או מכמה אטומים. כמעט כל התרכובות האורגניות המורכבות יכולות לשמש כליגנדים מגשרים, לכן המונח מוגבל בדרך כלל לליגנדים קטנים כגון פסאודוהלידים או לליגנדים שנועדו במיוחד לקשר בין שתי מתכות. במתן שם לקומפלקס שבו אטום בודד מגשר בין שתי מתכות, קודמת לליגנד המגשר האות היוונית מו, μ, עם מספר המציין את מספר המתכות הקשורות לליגנד הגישור. μ2 מסומן לעיתים קרובות פשוט כ-μ. כאשר מתארים קומפלקסים קואורדינטיביים יש להקפיד לא לבלבל את μ עם η ('אטא'), המתייחסת להאפטיות. ליגנדים שאינם מגשרים נקראים ליגנדים טרמינליים.
רשימת ליגנדים מגשרים
כמעט כל הליגנדים ידועים כמגשרים, למעט אמינים ואמוניה. ליגנדים מגשרים נפוצים כוללים את רוב האניונים הנפוצים.
יוסף קופרמן
יוסף קופרמן (14 באפריל 1898 - 20 במאי 1971) מילא מגוון של תפקידים במשטרת המנדט ובשלטונות המנדט הבריטי ואף הגיע לתפקיד הממשלתי הגבוה ביותר (סגן מושל). לאחר קום המדינה שירת בתפקידים בכירים במשרד הפנים.
ילדות ונעורים
יוסף קופרמן נולד בזכרון יעקב לאליעזר קופרמן ופרידה לבית פינצי (ביתם של יצחק פינצי ושרה עבו). אביו עלה ארצה מהעיר גאלאץ שברומניה במסגרת העלייה הראשונה והיה ממייסדי זכרון יעקב בעוד שאמו הייתה בת למשפחה ותיקה בארץ. להוריו היו ארבעה בנים ושתי בנות, יוסף היה הבן השלישי.
למד בבית הספר העממי בזכרון יעקב וב-1910 נשלח ללמוד במחלקה לציור ופיסול בבית הספר של כי"ח בירושלים שם הצטיין בלימודיו והובטחה לו מלגת לימוד בבית ספר גבוה לאמנות בפריס. התוכנית השתבשה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 וקופרמן נאלץ לשוב לעבודת האדמה בזכרון יעקב לאחר שאחיו הגדול, אברהם משה קופרמן, שהיה חבר בארגון הגדעונים התגייס לצבא העות'מאני.
בשירות משטרת המנדט
ב-1918 כבשו הבריטים את זכרון יעקב וקופרמן התנדב למשטרת המנדט. כעבור כחודשיים נשלח לקורס קצינים של 14 חודש באיסמעליה שיועד להכשרת נתינים מקומיים (נייטיבס), מרחבי מושבות האימפריה הבריטית, לשירות ציבורי (בקורס השתתף גם חברו של קופרמן גרו גרא).
ב-1920, עם סיום הקורס, מונה על ידי סר רונלד סטורס למפקד תחנת המשטרה של זכרון יעקב.
במהלך שרותו היה קופרמן מעורב במספר אירועים דרמטיים ובהם המרדף אחרי השודד המרצח עבדול האדי איל גיח'ח שנחשד ברצח שבעה שוטרים, בהם שוטר יהודי. לאחר מרדף ממושך נהרג גיח'ח במערה באזור ואדי עארה.
בשירות ממשלת המנדט
ב-1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי וקופרמן סופח לשירות האזרחי במחוז חיפה והתמנה לקצין מחוז שומרון, שמרכזו בתחנה בזכרון יעקב.
ב-1924 הועבר קופרמן לחיפה ומונה כקצין מחוז במשרדי המושל המחוזי.
ב-תחילת 1928 הועבר לתפקיד במשרד מנהל המיסים במחוז צפון אך הוחזר לאחר 7 חודשים (ב-15 באוקטובר) למשרתו בחיפה.
ב-1929 נשלח לצפת כמושל העיר מטעם הבריטים אולם כהונה זו נמשכה רק שישה שבועות. באוגוסט החלו מאורעות תרפ"ט וקופרמן נחשד בחוסר אובייקטיביות על ידי שני הצדדים: הערבים חשדו בו במעורבות יתר לטובת היהודים והיהודים האשימו אותו בזלת יד במניעת הפרעות. מחשש לנקמת דם (על הריגת השודד בואדי עארה) הועבר קופרמן למושבות הדרום במחוז יפו.
ב-1930 הועבר קופרמן ליפו ומונה לקצין מחוז למושבות העבריות (District Commissioner's Officers Southern District Jaffa) ועבר עם משפחתו לשדרות רוטשילד 89. בתפקידו זה פעל לקידום היישובים ולתכנון עירוני כולל במחוז מרכז (בין ראשון לציון והרצליה). עם מינוי של ארתור ווקופ ב-1931 לנציב העליון היה בין מארחיו בביקורו בנס ציונה. עבודתו זו זכתה להערכה רבה מצד ראשי המושבות.
ב-1946 קודם קופרמן למשרת "סגן מושל מחוז לוד". ב-22 בספטמבר 1946 צוין האירוע בישיבת מועצה של עיריית פתח תקווה וראש העיר יוסף ספיר שלח את ברכתו וציין שהוא ראוי להיות 'מושל מדינת היהודים'.
בשירות מדינת ישראל
עם הקמת מדינת ישראל מונה קופרמן כממונה על מחוז תל אביב במשרד הפנים כשבאחריותו ערים כמו תל אביב-יפו, בני ברק, הרצליה, כפר סבא, פתח תקווה וחולון.
ב-1963 פרש קופרמן לגמלאות והוחלף על ידי סגנו דן ברוידס.
משפחתו
ב-1921 נשא קופרמן לאישה את רבקה בת רוזה ורפאל קוהן ששירת כמינהלן הראשי של יק"א והברון רוטשילד בזכרון יעקב. האירוסין נערכו בחודש סיוון ומסיבת החתונה נערכה בחיפה בחודש ספטמבר. לאירוע הוזמנו נכבדים ערבים רבים.
ב-1957 נכווה בכל גופו כשניסה להרחיק רכב בוער מקרבת אנשים.
קופרמן נפטר בתל אביב ב-1971 והובא לקבורה בבית העלמין של זכרון יעקב. רעייתו רבקה נפטרה בשנת 1990 ונטמנה לצידו. בתם היחידה צפרירה קופרמן (1925–2013) חייתה בתל אביב.
מורשת
ב-2016 הציג מוזיאון העלייה הראשונה בזכרון יעקב תערוכה בשם "נאמנות כפולה" שמציגה את פועלו של קופרמן ואת הסיפור על בן המושבה שעשה חיל בשרות המנדט, לצד קשר הדוק עם גורמים ביישוב היהודי.
עיטורים
.
פיאט R.2
פיאט R.2 (באיטלקית: Fiat R.2) היה מטוס סיור דו-כנפי וחד-מנועי מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית Fiat Aviazione חברת בת של פיאט אשר יוצר בין השנים 1925–1918 באיטליה
פיאט R.2
הנשק הוזן על ידי מחסנית עגולה של 90 כדורים שמוקמה מעל הנשק, והסתובבה בעת הירי.
מלכילון לבן-גבות
מַלְכִּילוֹן לְבֶן-גַּבּוֹת (שם מדעי: Regulus ignicapilla), הוא מין של ציפור שיר זעירה ממשפחת המלכילוניים או הסבכיים (בהתאם לחלוקה הטקסונומית). הוא מקנן ברוב אירופה הממוזגת ובצפון-מערב אפריקה, והוא נודד חלקית, כאשר פרטים ממרכז אירופה חורפים מדרום וממערב לתפוצת הקינון שלהם. מלכילונים מהאיים הבלאריים ומצפון אפריקה זוכים יותר ויותר להכרה נרחבת כתת-מין נפרד, אך האוכלוסייה במדיירה, שבעבר הייתה מיוחסת גם כתת-מין, מטופלת כיום כמין עצמאי, מלכילון מדיירה ( Regulus madeirensis). מאובן של אב קדמון של מלכילון לבן-גבות זוהה מעצם כנף אחת.
מלכילון זה בעל צבע ירקרק מלמעלה ויש לו חלקים תחתונים לבנבנים. יש לו צמד פסי-כנף לבנים, פס עין שחור ופס-גבה לבן. ציצת הראש, כתומה אצל הזכר וצהובה אצל הנקבה, מוצג במהלך החיזור, והיא המקור לשם האנגלי והמדעי של המין. מלכילון זה מזכיר באופן שטחי את מלכילון האורנים, אשר חולק במידה רבה את טווח התפוצה האירופי שלו, אך כתמי הברונזה בכתף ודגם הפנים המודגש שלו הם מייחדים אותו. השירה שלו היא חזרה על תווים דקים גבוהים, מעט נמוכים מאלו של קרוב משפחתו.
המלכילון לבן-הגבות מקנן ביערות רחבי עלים או מחטניים ובגנים, ובונה את הקן הקומפקטי התלת-שכבתי שלו על ענף עץ. התטולה שלו מכילה שבע עד שתים-עשרה ביצים שהדגירה עליהן מתבצעת על-ידי הנקבה בלבד. שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים, שפורחים 22–24 ימים לאחר הבקיעה. מלכילון זה נוהג להישאר בתנועה מתמדת, ומרחף לעיתים קרובות בזמן שהוא מחפש חרקים לאכול, ובחורף הוא מצוי לעיתים קרובות ביחד עם להקות של ירגזים. על-אף שנצפו ירידות מספריות מקומיות, המין אינו נושא לחששות שימור משמעותיים בשל אוכלוסייתו האירופית הגדולה ורחבת התפוצה שלו במהלך המאה האחרונה. הוא ניצוד על-ידי עופות דורסים, והוא נושא לעיתים טפילים. ייתכן שמין זה היה "מלך הציפורים" המקורי בפולקלור האירופי.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר בחורף עם שתי תצפיות עד היום: הראשונה הייתה ב-18 בדצמבר 2011 בהר בראון שבגולן, והשניה ב-8 בדצמבר 2021 ביער ביריה.
תיאור
המלכילון לבן-הגבות הוא ציפור עגלגלה וקטנה, באורך של כ-9 ס"מ, מוטת כנפיים של 13–16 ס"מ, ומשקל של 4–7 גרם. יש לו חלקים עליונים בצבע ירוק-זית בוהק עם כתם בצבע ברונזה על כל כתף, וחלקים תחתונים לבנבנים עם גוון אפור-חום על החזה ובצדדים. יש לו שני פסי-כנף לבנים, מקור קטנטן שחור ומחודד, ורגליים בצבע חום-שחור. דגם הראש בולט, עם פס עין שחור, פס-גבה לבן ומוארך, וציצה צהובה בוהקת אצל הנקבה וכתומה לרוב אצל הזכר. הזוויגים דומים מאוד, מלבד צבע הציצה, אם כי לנקבה ניצוי מעט דהוי יותר ובממוצע היא מעט קטנה יותר. לצעירים גוון אפור בחלקים העליונים הדהויים יותר, ואין להם את הכתר הצבעוני; שאר סימני הראש קיימים, אך דהויים יותר מאשר אצל הבוגרים. עד החורף הראשון שלהם, רק נוצות התעופה והזנב נותרות ללא חילוף, וכמעט שלא ניתן להבחין בין הצעירים לבוגרים בתנאי שדה. מלכילון זה נוהג לקפוץ כשגופו מוחזק אופקית, ותעופתו חלשה ומסתחררת, עם פניות התחמקות מהירות מדי פעם.
טקסונומיה ואטימולוגיה
המלכילונים הם קבוצה קטנה של ציפורים שנכללה בעבר במשפחת הסבכיים, אך מקבלת כיום יותר ויותר מעמד של משפחה נפרדת, במיוחד מכיוון שמחקרים עדכניים מראים שלמרות קווי דמיון שטחיים, המלכילונים מרוחקים מבחינה פילוגנטית מהסבכיים. השמות המדעיים של משפחת ה-Regulidae, והסוג Regulus, מגיעים מלטינית Regulus, צורת הקטנה של rex, "מלך", ומתייחסים לכיפה הכתומה או הצהובה האופיינית של מלכילונים לבני-גבות בוגרים. המין תואר לראשונה באופן רשמי על ידי הזואולוג ההולנדי קונראד יעקב טמינק ב-1820 תחת השם המדעי Sylvia ignicapilla; הזיהוי המאוחר יחסית של המין האירופי הנפוץ הזה נבע מתוך תפיסה שהוא מופע שונה של מלכילון אורנים. שם המין הספציפי ignicapilla נגזר מלטינית ignis -  "אש" ו-capillus -  "שיער". השם המדעי מצוין לעיתים קרובות כ-R. ignicapillus עקב אי הבנה של הדקדוק הלטיני.
תת-מינים
כיום מקובל לחלק את המין לשני תת-מינים מוכרים:
תת-מינים אחרים נזכרים לעיתים, כולל R. i. caucasicus ממערב הקווקז, R. i. laeneni הצפון אפריקאי, ו-R. i. tauricus מחצי האי קרים. מלכילון מדיירה ( R. madeirensis) נחשב בעבר גם הוא כתת-מין של מלכילון לבן-גבות, אך ניתוח פילוגנטי המבוסס על הגן ציטוכרום b הראה שהוא נבדל ברמת המין. סטיית הגן של ציטוכרום b בין מלכילון מדיירה למלכילון לבן-גבות היא 8.5%, בהשוואה לרמת ההתבדלות בין מיני מלכילון מוכרים אחרים, כגון 9% בין מלכילון אורנים למלכילון אמריקני (Regulus satrapa). טקסון זה שונה גם במורפולוגיה ובווקאליזם. הפיצול המוצע התקבל על ידי איגוד ועדות הנדירים האירופי (AERC) בשנת 2003, כאשר גם רוב הרשויות האחרות פיצלו אותו בהמשך.
מלכילון טאיוואני (Regulus goodfellowi) נתפס אף הוא בעבר כתת-מין של מלכילון לבן-גבות; עם זאת, השירה הטריטוריאלי של הטאיוואני, הדומה לאלו של האוכלוסיות מההימלאיה של מלכילון אורנים, ונתונים גנטיים נוספים מצביעים על כך שמלכילון טאיוואני קשור קשר הדוק לתת-מין ההימלאי של מלכילון האורנים ורק קרוב רחוק למלכילון לבן-גבות ומדיירה. הוכח כיום שהמלכילונים מהאיים הקנריים, שנחשבו קרובים למלכילונים לבני-גבות, מורכבים משני תת-מינים של מלכילון אורנים.
מאובנים
ישנם כמה מאובנים מתקופת הפליסטוקן (לפני 2.6 מיליון עד 12,000 שנים) מאירופה ומישראל של מינים בסוג מלכילון, בעיקר מלכילון אורנים או בלתי מזוהים ברמת המין, אבל בספרד נמצאה גם דגימה של מלכילון לבן-גבות. עצם גומד שמאלית מבולגריה זוהתה כשייכת למין מאובן,, המתוארך ל-2.6-1.95 למ"ש. נראה שהוא מהווה אב קדמון למלכילון לבן-גבות, כאשר מלכילון אורנים התפצל מהשושלת הזו בפלייסטוקן התיכון.
תפוצה ובית גידול
המלכילון לבן-הגבות מקנן ביערות רחבי עלים בשפלה, ומעדיף אלוני שעם ואלמון כשמתאפשר, או אשורים וציניות. הוא מצוי גם בחורשות עלים רחבים ומחטניים מעורבים, ובחורשי אשוח, ארז ואורנים, לעיתים קרובות עם סבך של ערער, קיסוס וורד בר. בבתי גידול ים תיכוניים יבשים יותר הוא פוקד עצי מחט, אלון ירוק עד ובחורשות מעורבות עד לרום של 2,800 מטר מעל פני הים. בניגוד למינים מתמחים יותר כמו סיטה אירופית וטפס-עצים צפוני, ששניהם משחרים אחר מזון על פני הגזעים, המלכילונים אינם זקוקים לאזורי חורש גדולים, וצפיפות האוכלוסין שלהם אינה תלויה בגודל היער. בחורף הוא מסתמך פחות על עצי מחט מאשר מלכילון האורנים, והוא עובר ממעבה היער לשוליו ולבתות. הוא נצפה בבודדים או בזוגות, ומבלה זמן רב בצמרות העצים, אם כי לעיתים קרובות יוצא אל שיחים וצמחייה נמוכה יותר. מין זה יכול לשגשג באזורים עירוניים למדי, בתנאי שיש בית גידול מתאים בפארקים או בגנים גדולים; צפיפות האוכלוסין בגינות יכולה להיות דומה לרמות המקסימליות שנמצאות בבתי גידול טבעיים.