cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יריד ההבלים
עלילה
קפטן קרולי ודובין חוזרים מהקרב, אבל ג'ורג' אוסבורן נהרג בקרב. אחרי מותו נולד בנו, שנקרא גם הוא ג'ורג'. אמיליה חוזרת לחיות עם הוריה, ודובין שהוא הסנדק של ג'ורג'י הקטן, מתחיל להביע את אהבתו לאלמנה הצעירה, בגילויים של חיבה לה ולבנה. בין השאר הוא קונה לאמיליה את הפסנתר הישן שלה שנמכר במכירה פומבית כאשר אביה פשט את הרגל. אמיליה חושבת בטעות שג'ורג', בעלה, הוא זה שקנה את הפסנתר. היא אינה משיבה לדובין אהבה, כיוון שהיא עדיין מאוהבת בבעלה המת. בעצב רב עוזב דובין את אנגליה, ועובר להתגורר בהודו במשך שנים רבות.
גם בקי יולדת בן, שנקרא רודון על שם אביו. בניגוד לאמיליה שהיא אם מסורה ומפנקת את בנה, בקי מתייחסת לבנה בקרירות ובריחוק. היא ממשיכה לטפס בסולם החברתי, מיד אחרי המלחמה בחברה הפריזאית, ואחר כך בלונדון שם היא הופכת לבת חסותו של המרקיז סטיין, המציג אותה בפני החברה הגבוהה. למרות מוצאה הפשוט, היא ממשיכה להצליח ולבסוף היא מוצגת בחצר המלוכה לפני נסיך העצר בכבודו ובעצמו.
למראית עין רודון ובקי מבוססים היטב מבחינה כלכלית, אך רמת החיים הגבוהה שהם חיים בה היא רק אשליה. רודון מהמר כבד, ומרוויח כספים במשחק הביליארד. נרמז גם שהוא מרמה במשחקי קלפים. בקי מקבלת מתנות של תכשיטים וכספים ממעריציה, ומוכרת אותם תמורת מזומנים. היא מרבה ללוות כספים ממקורביה, ולעיתים רחוקות היא פורעת את חשבונותיה. בני הזוג חיים בעיקר על אשראי, ורודון טיפש מידי מכדי להבין את ההשפעה ההרסנית של החובות שלו על האנשים שמהם הוא לווה. בקי מודעת לכך שאורח חייהם הבזבזני הביאו לפשיטת רגל של לפחות שני אנשים. מיס בריגס שאת כספה בקי מבזבזת, ובעל הבית שלהם ראגלס, שהיה בעבר רב משרתים של משפחת קרולי, והוא השקיע את כל חסכונותיו בבית שבקי ורודון שוכרים ממנו, אבל לא משלמים עבורו. בקי מרמה את כל הסוחרים שהיא קונה מהם, חנוונים, תופרות, פונדקאים ויצרני כובעים. הם מצליחים להונות את הסוחרים על ידי כך שהם גורמים להם להאמין שרודון יקבל ירושה ממיס קרולי, או קצבה גדולה מסר פיט. בסופו של דבר בקי נחשדת בכך שיש לה פרשת אהבים עם המרקיז סטיין, לכאורה בידיעתו ובעידודו של רודון.
בשיא הצלחתה, מתגלה פרשת האהבים והקשר הפיננסי שבין בקי למרקיז סטיין העשיר ובעל ההשפעה. רודון נעצר בגלל חוב, ובקי לא מגיעה לשחרר אותו למרות בקשתו המפורשת. ליידי ג'יין שהיא גיסתו של רודון היא זאת המשחררת אותו בערבות. רודון מגיע לביתו ומפתיע את בקי ואת המרקיז. רודון מזמין את המרקיז לדו-קרב, אך בסופו של דבר הוא מקבל משרה של מושל באי קובנטרי, ועוזב את אשתו. הלורד סטיין מזהיר את בקי, שאיבדה את בעלה ואת כל אמינותה, לא להישאר באנגליה. היא מתחילה לנדוד ברחבי אירופה. רודון הקטן, בנם של בקי ורודון, נמסר לטיפולם של דודו ודודתו, פיט קרולי וליידי ג'יין. בכל מקום שבקי מגיעה אליו היא נתקלת ב"צלו" של הלורד סטיין, בכל פעם שהיא מתחילה להתקבל בחברה, מישהו שמכיר אותו מהעבר מפיץ עליה שמועות, והמוניטין שלה נפגע שוב.
ג'ון אוסבורן, אביו של ג'ורג', מתרצה אחרי שנים אחדות להכיר בנכדו, ג'ורג' הקטן, והוא לוקח אותו שיגדל בביתו. אמיליה המעריצה את בנה ומתקשה להפרד ממנו, מבינה שלבנה יש סיכוי לחיים הרבה יותר טובים אצל סבו מאשר אתה ועם הוריה שחיים בדוחק רב. אחרי שתים עשרה שנים בניכר, ויליאם דובין וג'וס סדלי חוזרים לאנגליה. דובין מצהיר שאין שינוי באהבתו לאמיליה, אך היא מצידה למרות החיבה שהיא רוחשת לדובין, אינה יכולה לשכוח את זכר בעלה המנוח. דובין מתידד עם ג'ורג' הקטן, וטוב-לבו ואופיו התקיף משפיעים לטובה על הילד המפונק.
בעקבות תחינות רבות של ג'וס, אמיליה מסכימה להתפייס עם בקי (במיוחד אחרי שהיא שומעת על ניתוקה של בקי מבנה), למורת רוחו הרבה של דובין. דובין ואמיליה רבים, ודובין מבין שהוא מבזבז את זמנו על מישהי שהיא שטחית מלהבין את עומק אהבתו. ברגע של ייסורי מצפון, בקי מראה לאמיליה את הפתק שכתב לה ג'ורג' (בעלה המנוח), והציע לה לברוח אתו. הוכחה זאת מנפצת את דמותו האידיאלית של ג'ורג' בדמיונה של אמיליה, אבל מתברר שעוד לפני כן היא כבר שלחה מכתב לדובין המצהיר על אהבתה אליו.
בקי מחדשת את נסיונותיה לפתות את ג'וס, ולהשיג שליטה עליו. הוא מת בסופו של דבר ממחלה מסתורית, אחרי שביטח את חייו לטובת בקי. באחד האיורים המקוריים לרומן שצייר תאקרי, נראית בקי מסתתרת מאחורי וילון ובידה בקבוקון. הכיתוב לתמונה הוא "בקי מופיעה בשנית בתפקיד קליטמנסטרה" (באחד הפרקים הקודמים ברומן היא גילמה את דמותה של קליטמנסטרה במסיבה בה שחקו בחידון תנועות). נראה שבעקבות מותו של ג'וס סדלי, בקי מתעשרת.
רודון מת שבועות אחדים לפני שאחיו הבכור מת, ומכיוון שהבן של סר פיט מת בילדותו, תואר הברונט עובר לבנם של רודון ובקי. בקי לא זוכה להיות ליידי קרולי, אם כי היא השתמשה בתואר הזה בהמשך חייה. נודע לקורא שאף על פי שדובין התחתן עם אמיליה, ומתייחס אליה תמיד באדיבות רבה, הוא אינו אוהב אותה כבעבר, הוא אוהב יותר את בתו הקטנה. הופעתה הסופית של בקי בספר היא כמוכרת תכשיטים זולים ביריד, כפי הנראה היא בזבזה את ההון שהוריש לה ג'וס סדלי.
בקי שארפ
רֶבֶּקָה שארפ היא גיבורת הרומן, או ליתר דיוק אנטי-גיבורה, היא צעירה פקחית, מוכשרת ויפה. היא מתוארת כבעלת גוף קטן, שיערה בצבע החול ועיניה ירוקות. היא שנונה מאוד ומשעשעת. בקי שולטת היטב בשפות אנגלית וצרפתית, קולה ערב לאוזן, היא מנגנת בפסנתר ומגלה כישרון משחק. היא לחלוטין חסרת מצפון ואינה מוסרית. נראה שהיא אינה מסוגלת להתחבר לאחרים, והיא משקרת בקלות ועושה הכל כדי להשיג את מבוקשה. בקי היא מניפולטיבית, תכונה שבולטת אצלה כבר מהפרקים הראשונים בהם היא מנסה לפתות את ג'וס סדלי.
בקי שואפת יותר מכל לביטחון כלכלי וחברתי, דבר שהיה חסר לה עוד מילדותה. כמעט כל מעשיה הם כדי להבטיח לעצמה מעמד חברתי יציב, אחרי שהיא מתחתנת עם רודון היא מנסה לקדם את מעמדם כזוג נשוי. היא מנסה ללא לאות לשפר את מעמדו של רודון גם על ידי פלרטוטים עם מפקדו ג'נרל טופטו, או עם המרקיז סטיין כדי שייתן לרודון משרה. היא משתמשת בנשיותה כדי לפתות את הגברים המשחקים קלפים עם בעלה, ולהקל עליו לרמות אותם.
מבחינתה של בקי, נישואיה בסתר לרודון היו משגה. כמו גם בריחתה מביתה של מיס קרולי, במקום לבקש את סליחתה. אחרי החתונה בקי אינה מצליחה יותר להפעיל את קסמיה על מיס קרולי, ורודון אינו זוכה בירושה הגדולה שקיווה לקבל. היא מצליחה להפיל גברים רבים ברשתה, אבל בדרך כלל היא לא מנסה לקשור קשרי ידידות עם נשים. רוב הנשים שמכירות אותה, כמו ליידי ג'יין האחיות של דובין וליידי סטיין, אינן הולכות שולל אחרי התחבולות שלה, יוצאות מן הכלל הזה הן מיס קרולי (בהתחלה) ואמיליה סדלי.
לבקי אין שום רגש של אהבה לבנה הקטן. היא לרוב מתעלמת ממנו, ושולחת אותו לפנימיה כשהוא מפריע לתוכניותיה. היא מפגינה רגשות אמהיים רק כאשר היא נמצאת בחברת נשים כמו ליידי ג'יין, כדי לעורר את אהדתן.
אמיליה סדלי
אמיליה היא ההפך הגמור מבקי. היא חיוורת פנים, פסיבית ומסורה בכל לבה לבעלה ולבנה. היא מתחתנת עם ג'ורג' בניגוד לרצון אביו, וכאשר ג'ורג' נהרג בקרב ווטרלו, היא נאלצת לגדל את בנה הקטן בבית הוריה בחוסר כל. אביה שולט לחלוטין בחייה, והוא מבזבז בעסקים כושלים את הקצבה המצומצמת שארגנו עבורה חבריו של ג'ורג' אחרי מותו.
אחרי מותו של ג'ורג' אמיליה מתחילה להיות אובססיבית באהבתה לבנה ובשימור זכרו של בעלה. היא מתעלמת מחיזוריו של דובין, הנמשכים שנים רבות, עד שבסופו של דבר הוא עוזב אותה. לאחר שבקי מראה לאמיליה את המכתב ששלח לה ג'ורג', בו הוא מציע לבקי לברוח יחד אתו, רק אז מתנפצת האשליה בדמיונה של אמיליה והיא מבינה שבעלה לא היה קדוש כפי שהאמינה כל השנים, והיא מתחילה לקלוט את טוב לבו של דובין. בסוף הרומן היא מתחתנת עם דובין.
רודון קרולי
רודון קרולי הוא הצעיר מבין שני בניו של סר פיט קרולי. הוא קצין פרשים קל-דעת, והאחיין המועדף על מיס קרולי, דודתו העשירה, שנוטה להוריש לו את כל רכושה. נישואיו לבקי שהיא במעמד חברתי נמוך בהרבה משלו, הרגיזו את דודתו וגרמו לנתק מוחלט ביניהם. היא משנה את צוואתה כך שאחיו הבכור פיט קרולי זוכה בכל הירושה. פיט שכבר קבל בירושה את האחוזה של אביו שמת, הופך לעשיר מאוד, ורודון נותר עני למדי.
רודון הוא בעל כוונות טובות, אך כשרונותיו מסתכמים בהימורים ובסיף. הוא מומחה במשחקי קלפים ובביליארד, אמנם לא תמיד הוא מנצח במשחקים, אבל בדרך כלל הוא מצליח להרוויח כסף קל מיריבים פחות מוכשרים ממנו. הוא שקוע בחובות, אם כי לרוב לא בשביל עצמו אלא בגלל ההוצאות הכספיות של בקי. הוא גם אינו מוכשר במיוחד בתור קצין בצבא, והוא מרוצה מכך שבקי דואגת לקידומו הצבאי.
הוא מודע לכך שגברים נמשכים לבקי, אבל הוא מאמין שהמוניטין שלה הוא ללא רבב. יש הבטוחים שיש לה קשרים רומנטיים עם הגנרל טופטו וגברים נוספים, אך איש אינו רומז על כך לרודון, בחשש ממזגו הסוער ונטייתו לצאת לדו-קרב כשהוא חושב שכבודו נפגע. אחרים, כדוגמת המרקיז סטיין, בטוחים שרודון ובקי שותפים יחד במזימה כדי לזכות ברווח כספי מהגברים שבקי מפתה.
אחרי שרודון מגלה את האמת על בקי, הוא עוזב אותה ומקבל משרה מעבר לים. הוא משאיר את בנו לטיפולם של אחיו סר פיט וגיסתו ליידי ג'יין.
סר פיט קרולי
הבן הבכור של סר פיט, יורש מאביו את התואר ברונט ואת האחוזה "קווינס קרולי". הוא גם מקבל בירושה את כל הונה של דודתו, מיס קרולי. פיט קרולי הוא אדוק באמונתו, ובעל שאיפות פוליטיות, אם כי לא רבים מעריכים את תבונתו ואת דברי החוכמה שלו, אולי בצדק. הוא מלא בחשיבות עצמית ובקי מצליחה לנצל את חולשותיו כשהיא מחמיאה לו ומגלה עניין בפמפלטים שהוא כותב. פיט שמרני וקפדן באופיו, הוא אינו נוקף אצבע כדי לעזור לאחיו ולאשתו גם בזמנים הקשים ביותר, בעיקר מאחר שאשתו, ליידי ג'יין, שונאת את בקי.
מיס קרולי
בחלקו הראשון של הספר יש פרק נרחב העוסק במאמצים של משפחת קרולי המורחבת לזכות בחסדיה של מיס קרולי בתקווה לרשת את הונה. גם האח הצעיר של סר פיט ומיס קרולי, הכומר מר ביוט קרולי, אשתו וילדיו, עושים הכל כדי לזכות בנתח מהירושה.
ג'ורג' אוסבורן
משפחתו של ג'ורג' אוסבורן, אביו ושתי אחיותיו, היו בקשר קרוב עם משפחת סדלי, עד שמר סדלי, אביהם של אמיליה וג'וס, מגיע לידי פשיטת רגל בעקבות השקעות לא נבונות ועיסוקו בספסרות. ג'ורג' ואמיליה שגדלו יחד הם נאהבים מילדות. ג'ורג' מתחתן עם אמיליה בניגוד לרצון אביו, שרוצה שג'ורג' ישא לאישה יורשת עשירה. הבן והאב לא מצליחים להתפייס לפני שג'ורג' נהרג בקרב ואמיליה נשארת לבדה כשהיא בהריון.
ג'ורג' גדל כבן לסוחר עשיר, הוא בזבזן, יהיר, אנוכי והולל. היא מבזבז את כל הכסף שקיבל מאביו, ואחרי מותו לא נותר כלום עבור אשתו ובנו. שבועות אחדים אחרי נישואיו לאמיליה, הוא משועמם ממנה, ומתחיל לפלרטט עם חברתה בקי. הוא אפילו שולח לבקי מכתב, המפציר בה לברוח אתו. רק היציאה למלחמה גורמת לו להתפייס עם אמיליה, אבל שעות אחדות אחר כך הוא נהרג.
ויליאם דובין
ויליאם דובין הוא חברו הטוב של ג'ורג' אוסבורן. מבחינה חיצונית הוא נטול חן, גבוה ומגושם. דובין מבוגר בכמה שנים מג'ורג', אבל הם חברים עוד מהתקופה שהיו יחד בבית הספר. דובין הגן על ג'ורג' הקטן, ומאז הוא מסור לו ואוהב אותו בכל לבו. מבחינות רבות דובין מתעלם מהחולשות של ג'ורג', אבל הוא גם ממריץ אותו לעשות את המעשה הנכון. הוא לוחץ על ג'ורג' להתחתן עם אמיליה, אף על פי שהוא עצמו מאוהב בה. אחרי מותו של ג'ורג', דובין הוא זה שדואג שאמיליה תקבל קצבה קטנה לפרנסתה, לכאורה הקצבה מגיעה מכל חבריו הקצינים של ג'ורג'.
דובין עושה כל מה שביכולתו כדי לתמוך באמיליה ובבנה ג'ורג'י. הוא מניח לה להמשיך ולהעריץ את בעלה המת. הוא לא מעמיד את אמיליה על טעותה כשהיא חושבת, למשל, שבעלה הוא זה שקנה עבורה את הפסנתר שלה שנמכר במכירה פומבית. דובין נמצא בקרבתה של אמיליה במשך שנים רבות, כשהוא מבין שאין סיכוי שתשיב לו אהבה הוא עורג אליה ממרחק, בהודו. כשהוא קרוב לאמיליה, הוא מאפשר לה לנצל את טוב לבו. אבל כאשר אמיליה מעדיפה את בקי על פניו הוא עוזב אותה באופן סופי. הוא חוזר כשאמילה כותבת אליו מכתב שבו היא מביעה את אהבתה, ומסכימה להנשא לו. הם מתחתנים, ונולדת להם בת שאותה הוא אוהב עד מאוד.
ג'וס סדלי
אחיה הבכור של אמיליה, ג'וזף "ג'וס" סדלי הוא נּבּוֹב, אדם חשוב מאוד בהודו. הוא הרוויח ממון רב כגובה כספים בהודו. ג'וס הוא שמן מאוד, נהנתן ומלא בחשיבות עצמית, עם זאת הוא ביישן וחסר ביטחון. הוא נמשך לבקי, אבל הנסיבות מונעות ממנו להציע לה נישואים. הוא נשאר רווק, וכאשר הוא פוגש שוב את בקי אחרי שנים, היא שוב מצליחה לגרום לו לחשוב שהוא מאוהב בה. ג'וס אינו אמיץ ואינו אינטליגנטי, הפחדנות שלו באה לידי ביטוי במיוחד בבריסל אחרי קרב ווטרלו, כאשר הוא קונה במחיר מופרז את שני הסוסים של בקי ובורח מהעיר. בסוף הספר בקי מצליחה להפיל אותו שוב ברשתה.
הוצאה לאור
"יריד ההבלים" הוא היצירה הראשונה שתאקרי פרסם בשמו המלא, עד אז הרבה להשתמש בשמות עט שונים ומשונים. הרומן התקבל היטב בקרב קהל הקוראים. החוברות ואחר כך הספר הכרוך כללו איורים מאת תאקרי עצמו. האיורים רומזים לעיתים לעלילה, ולעיתים יש בהם דימויים סימבוליים שאין התייחסות מפורשת אליהם בטקסט (לדוגמה כאשר דמות נשית ברומן מתוארת כבתולת ים הטורפת גברים). מהדורות מודרניות של הרומן לרוב אינן כוללות איורים, ובחלקן האיורים הם ברמה ירודה כך שהולכים בהם לאיבוד פרטים רבים.
תאקרי התכוון לא רק לבדר בספרו אלא גם לחנך, כוונה זו באה לידי ביטוי בספר עצמו בפניותיו של הסופר אל הקורא, וגם בתכתובת פרטים שלו. הרומן נחשב לקלאסיקה של הספרות האנגלית, אם כי חלק מן המבקרים טוענים כי קיימות בו בעיות מבניות. עקב היקפה העצום של העבודה, לעיתים תאקרי התבלבל בשמות של דמויות ובפרטים מסוימים בעלילות משנה. המספר הרב של הרמיזות וההפניות שהספר כולל יכול להקשות על קוראים בני זמננו.
נושאים וביקורת
עוד לפני שפורסם החלק האחרון של הרומן, שבחו אותו המבקרים והגדירו אותו כאוצר ספרותי. למרות השבחים המופלגים, היו שהביעו אכזבה מהתיאור הקודר של טבע האדם, והובע חשש שתאקרי הרחיק לכת בשימוש במטפורה עגומה זו. בתגובה למבקרים הסביר תאקרי שהוא רואה את האנשים לרוב כ"טיפשים ואנוכיים בצורה נתעבת" הסיום שאינו שמח, נועד לעורר את הקוראים להתבונן במגרעות שלהם עצמם.
כותרת המשנה "רומן ללא גיבור" הולמת את הרומן כי כל הדמויות הן פגומות במידה זו או אחרת, גם לדמויות האהודות ביותר יש חולשות. קפטן דובין, למשל, נוטה לגאווה ולמלנכוליה. תאקרי מתאר בעיקר את תכונות תאוות הבצע, הבטלנות והסנוביזם ואת מסכת הצביעות וההונאה אשר מכסה עליהן. אף אחת מהדמויות ברומן אינה רעה לגמרי, אפילו בקי שמתוארת כלא מוסרית וערמומית באופיה, נאלצת להשען על תכונות אלה בשל מצוקה כלכלית והסטיגמה שנקשרת להיותה ענייה (היא בתו של אמן עני). הנטייה של תאקרי להבליט פגמים בכל הדמויות שלו, מדגישה את רצונו להראות מידה רבה של ריאליזם, בניגוד למה שהיה מקובל בקרב סופרי התקופה, שנטו לאידיאליזציה של האנשים.
הרומן הוא סאטירה על החברה ככלל, המאופיינת בצביעות ובאופורטוניזם, אך הוא אינו עוסק ברפורמה חברתית. אין בו כל רמז כי שינויים חברתיים ופוליטיים או שאדיקות ומוסריות רבה יותר יביאו לתיקון טבע האדם. כך מצטיירת תמונה קודרת למדי של מצב האנושות. התמונה מודגשת על ידי קולו של תאקרי כמספר יודע כל, הוא מעיר כל הזמן הערות צדדיות על הדמויות ברומן, ומשווה אותן לשחקנים ולבובות על חוט. תאקרי נחשב לאחד הסופרים הידועים בשימוש בטכניקה זו בהצלחה רבה.
לעיתים קרובות משווים את "יריד ההבלים" עם רומן היסטורי אחר המתרחש בתקופת מלחמות נפוליאון, הרומן "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי. בעוד שטולסטוי שם דגש על הפירוט ההיסטורי ועל ההשפעה שיש למלחמה על גיבורי הרומן, תאקרי משתמש בסכסוך כתפאורת רקע לחייהם של הדמויות שלו. לאירועים הכבירים המתרחשים באירופה אין השפעה מכרעת על התנהגותן של הדמויות ב"יריד ההבלים", והחולשות שלהן רק מתגברות עם הזמן, בניגוד לדמויות של "מלחמה ושלום" שאצלם העימות מביא ל'גאולה'. עבור תאקרי כל מלחמות נפוליאון יכולות להחשב כחלק מן "ההבלים" שבכותרת ספרו.
אף על פי שתאקרי אינו מיישב סופית את הנקודה של רצח ג'וס על ידי בקי, אפשרות זו עולה בקנה אחד עם המגמה הכוללת של התפתחות הדמויות ברומן. עם התקדמות העלילה, הטון של הרומן הופך להיות קודר יותר. בהתחלה, בקי היא בחורה מבריקה עם רצון עז לשיפור מעמדה החברתי על ידי נישואים, היא אינה רגשנית ומוצגת כחברה טובה לאמיליה. בסוף הרומן נרמז שהיא הופכת לנואפת ולרוצחת. אמיליה בהתחלה היא טובת לב וידידותית, אם כי רגשנית ונאיבית, בסוף הסיפור היא מתוארת כריקנית ורדודה. דובין שמתואר כנאמן ורחב-לב, גם אם אינו מודע למעלותיו, בסוף הוא מתואר כ'שוטה טרגי', ואסיר של תחושת החובה שלו. הוא יודע שהוא מבזבז את זמנו על אמיליה, אך אינו יכול לחיות בלעדיה. אין לדעת אם תאקרי תכנן את השינוי הזה בטון של הסיפור, או אם זה התפתח במהלך כתיבת היצירה. המבט שהופך להיות קודר יותר במהלך הרומן, יכול להביא את הקורא במבוכה, כאשר הוא מתייחס באהדה אל דמויות ואחר כך הן נראות שאינן ראויות לאהדה.
תרגומים לעברית
הרומן תורגם לעברית ב-1962 בידי עטרה זיסלמן.
תרגום נוסף לעברית יצא לאור ב"מוסד ביאליק" בשנת 1987. תרגמה מאנגלית והוסיפה הערות אסתר כספי, כתב אחרית דבר ה.מ. דלסקי. בספר שנים עשר איורים מאת המחבר.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
לספר נעשו מספר עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
ישילאירמאק
נהר ישילאירמאק (בטורקית: Yeşilırmak - "הנהר הירוק") הוא הנהר הרביעי באורכו בטורקיה ואורכו 520 ק"מ. הנהר נובע 80 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר סיוואס, על מורדותיו הצפון-מערביים של הר קסדה (Kösedağ) בהרי הפונטוס, שגובהו 2,812 מטר. הישילאירמאק זורם מערבה דרך טוקט, וסמוך מדרום לאמסיה הוא מבצע תפנית חדה לכיוון צפון-מזרח ונשפך לים השחור בדלתה שהוא יוצר במרכזו של מישור צ'רשמבה (Çarşamba Ovası), כ-25 ק"מ צפונית-מזרחית לסמסון.
את הנהר סוכרים מספר סכרים המשמשים לייצור חשמל ולאגירת מים. דלתת הנהר ואזור סכר ידיקיר פופולריים בקרב חובבי צפרות. ב-26 ביוני 1243 התחולל קרב קסדה בין סולטנות רום לבין המונגולים סמוך למקורות הנהר, ובמהלכו הביסו המונגולים את רום.
הדוויג גרוסמן להמן
הדוויג גרוסמן-להמן (בגרמנית: Hedwig Grossman Lehmann; 11 בנובמבר 1902 – 1 ביוני 1998) הייתה אמנית קרמיקה ופסלת ישראלית, ילידת גרמניה. גרוסמן נחשבת לאחת מחלוצות אמנות הקרמיקה בארץ-ישראל. יצירתה, המאופיינת בשימוש בצורות ובחומרים מקומיים ובהשפעה מן הארכאולוגיה הארצישראלית, היוותה את ההשראה לזרם המרכזי של אמנות הקרמיקה הישראלית עד שנות השמונים של המאה ה-20.
ביוגרפיה
הדוויג גרוסמן נולדה בברלין למשפחת תעשיין חילונית. במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 הייתה גרוסמן פעילה בתנועת הנוער היהודית בלאו-וייס. במסגרת זו אף השתתפה ב"סמינר לפוליטיקה" שארגנה התנועה. בנוסף, ארגנה גרוסמן מחלקה לנשים צעירות בתנועת "החלוץ", ונבחרה כנציגת ויצו לקונגרס הציוני העולמי בווינה בשנת 1925. עם התפרקות תנועת בלאו-וייס עזבה גרוסמן את פעילותה הציבורית ונרשמה ללימודי אמנות וקרמיקה בברלין.
בשנת 1933 עלתה לארץ-ישראל, ביחד עם בעלה רודי להמן, אותו הכירה במסגרת לימודי אמנות בברלין, והתיישבה באזור חיפה. בתקופה זו עסקה גרוסמן במחקר אודות חומרי גלם לקרמיקה ובניסיון להקמת מפעל לייצור עציצי חרס בקיבוץ יגור. בשנת 1937 עברו בני הזוג לירושלים, שם הקימו סטודיו ובו תנור מוסק בעצים, שנבנה בהשראת התנורים של הקדרים הערביים. בראיון הסבירה גרוסמן כי בתנור זה "הכדים עומדים ממש בתוך האש והאש היא שמתווה את משחק הצבעים בכד." בשנת 1953 היו בני הזוג להמן ממקימי כפר האמנים בעין הוד, שם שהו עד לשנת 1957. בשנת 1959 עברו בני הזוג להתגורר בגבעתיים, שם הקימו בית ספר עירוני לאמנות.
בשנת 1972 יצא ספרה "החרס", ובו תיאור של שיטות עבודה על אובניים, לצד תיעוד עבודותיה של גרוסמן.
ביצירתה הקרמית הדגישה גרוסמן את השימוש בחומריות הארץ-ישראלית. חלק מן הצורות אף הושפעו מממצאים ארכאולוגיים מקומיים, כפי שמתבטא ב-כד משנת 1943. טכניקת העיבוד של החומר כללה עיטור גאומטרי בסיסי, תוך שימוש בצבעי אנגוב מקומיים בגוונים טבעיים. בין השנים 1954-1953 יצרה גרוסמן סדרה של פסלי טרקוטה, חלקם בעלי מטען אוטוביוגרפי במהלך שנות החמישים המוקדמות שבה ליצור פיסול קרמי ואף החלה ליצור יצירות גרפיות בטכניקה של חיתוך עץ.
אוסף של 30 הדפסים בטכניקה של חיתוך עץ מעיזבונה, מתוך כ-60 הדפסים שיצרה בחייה, וכן לוחות ההדפס שיצרה עבור יצירתה, נמצא בסדנת ההדפס ירושלים.
יעל משאלי
יעל מִשאלי (נולדה ב-6 באוגוסט 1960) היא סופרת ועורכת ישראלית.
תולדות חייה
נולדה בשם יעל תובל. גדלה בבני ברק וקיבלה חינוך דתי. למדה באולפנת כפר פינס ושירתה שירות לאומי של שלוש שנים. יועצת משפחתית בהכשרתה.
סופרת ועורכת
משאלי החלה כסופרת בגיל 42. היא כתבה טורים ב-ynet וב-Nrg. כותבת סיפורי ילדים, סיפורת למבוגרים ועיון.
חיים אישיים
משאלי היא אם לשבעה. מתגוררת בשוהם.
בבא בן בוטא
בבא בן בוטא היה תנא בדור שבין תקופת הזוגות לתקופת התנאים, מגדולי החכמים בדורו. היה תלמידו של שמאי הזקן, אך למעשה קיבל לפעמים את דעת בית הלל, כמו בעניין הסמיכה על הקרבן ביום טוב, מחלוקת שבה סייע לקביעת ההלכה כבית הלל. היה יועצו של המלך הורדוס, לפי התלמוד, אשר מזכיר אותו עוד בכמה מעשים, המלמדים על חוכמתו וענוותנותו.
העצה להורדוס
עם עלייתו לשלטון והריגת זרע החשמונאים, הרג הורדוס גם רבים מחכמי הפרושים. על־פי חז"ל, השאיר הורדוס את בבא בן בוטא חי, כדי להיוועץ בו, אבל ניקר את עיניו.
מסופר, שהורדוס ניגש אל בבא בן בוטא בלי להזדהות, ואמר לו: ראה מה עשה העבד הרע הזה (הורדוס)! בבא בן בוטא התחמק, והורדוס ניסה שוב ושוב לשכנע אותו לקלל את "העבד הרע". זהירותו של בבא מנעה ממנו לקלל את הורדוס, למרות ההפצרות. הורדוס הזדהה, הביע חרטה על הריגת החכמים וביקש מבבא בן בוטא עצה לכפרה על מעשיו. לפי התלמוד, בבא בן בוטא יעץ לו לבנות מחדש את בית המקדש ("עינו של עולם"), ואף סיפק לו עצה כיצד לעשות זאת בלי שהרומאים ימנעו זאת ממנו. וכך עשה הורדוס.
המחלוקת על הסמיכה
מחלוקת עתיקה הייתה בין חכמי ישראל בקשר לסמיכה על ראש קרבן של יחיד ביום טוב. בקרבנות יחיד ביום חול על מביא הקרבן להניח את ידיו על הקרבן, וחלקו חכמים אם סמיכה מותרת ביום טוב. הלל הזקן סבר שיש מצוות סמיכה ביום טוב, ואילו שמאי סבר שאין סומכים על הקרבן ביום טוב.
בבא בן בוטא, אף על פי שהיה מבית שמאי, סבר שההלכה כבית הלל. הוא ראה שהעם נוהג כבית שמאי ובימים טובים בית המקדש ריק מאדם ורק הכהנים נמצאים בו ועשה מעשה, וכך מסופר בתלמוד:
למען שלום בית
מפורסם המעשה המובא בתלמוד, שבו מסופר כיצד מחל בבא בן בוטא על כבודו למען השכנת שלום בין בני זוג שלא הבינו זו את זה:
אשם חסידים
המשנה מזכירה אותו בקשר לקרבן אשם תלוי, שהוא קרבן שבא על ספק אם עבר עבירה שחייבים עליה חטאת.
חוכמתו בענייני הטבע
במסכת גיטין מסופר (ב), שאדם רצה לגרש את אשתו, אולם כתובתה שהיה נאלץ לשלם הייתה גדולה מכפי יכולתו. העליל עליה שזינתה עם שושביניו; וכדי להפליל אותה, השקה אותם לשוכרה, והטיל לובן (חלבון הביצה) ביניהם, כדי שייראה כאילו נמצא בהם זרע. כשהובא המקרה בפני בבא בן בוטא, אמר: למדתי משמאי הזקן, שחלבון הביצה "סולד מן האור" (ומפרש רש"י: מתייבש ומגליד בחשיפה לאור), ואילו שכבת זרע "דוחה מן האור" (כלומר, נספגת בבגד ואינה מגלידה). ביצעו ניסוי באור, והתבררה התרמית. שפטו את הרמאי בבית הדין, ונידון למלקות, וגבו ממנו את כתובתה של האישה.
כריסטיאן טצלאף
כריסטיאן טצלאף (בגרמנית: Christian Tetzlaff, נולד ב-24 באפריל 1966) הוא כנר גרמני.
ביוגרפיה
טצלאף נולד בהמבורג והחל את לימודי הכינור והפסנתר בגיל שש. בגיל 14 הופיע לראשונה בקונצרט. טצלאף למד אצל אובה-מרטין הייברג בבית הספר הגבוה למוזיקה בליבק ואצל וולטר לוין בקולג' למוזיקה של אוניברסיטת סינסינטי בארצות הברית.
טצלאף מבוקש מאוד כסולן עם תזמורות חשובות בעולם וזוכה לשבחים על הקלטותיו, ביניהן הקלטה מן התקופה האחרונה של יצירות מאת בטהובן, עם תזמורת טונהאלה מציריך, שווייץ בניצוח דייוויד זינמן. הוא הקים את רביעיית המיתרים משלה בשנת 1994, ומוזיקה קאמרית חשובה לו כמו עבודתו כסולן עם התזמורת ובלעדיה. רביעיית טצלאף קיבלה את פרס הדיאפסון ד'אור בשנת 2015, והשלישייה עם האחות טנג'ה טצלף והפסנתרן לארס ווגט הייתה מועמדת לפרס גראמי.
טצלאף מנגן בכינור מודרני שבנה סטפן-פטר גריינר, הנמצא ברשותו מאז 2002 ומעדיף כינור זה על פני הסטרדיוואריוס הקודם שלו. הוא משתמש בקשת "פקאטה" ובמיתרי "ויז'ן" של תומאסטיק-אינפלד מווינה.
דמוקרטיה טוטליטרית
דמוקרטיה טוטליטרית ("דמוקטטורה", או "אנרכו-מונרכיזם") היא מושג שטבע פרופסור יעקב טלמון בשנת 1952 עם צאתו לאור של ספרו "ראשיתה של הדמוקרטיה הטוטליטרית".
בספרו, מציג טלמון את ניתוחו ותפיסתו ההיסטורית בנוגע לאימת המשטרים הידועים לשמצה במאה ה-20. בעיניו, חברה דמוקרטית שאינה מעניקה לאזרחיה פלורליזם תכונה לעיתים "דמוקרטיה טוטליטרית" או "דמוקטטורה". הפלורליזם מכבד את ריבוי הקולות האנושיים ואת ביטוייהם המגוונים, והוא אחד הערכים המרכזיים של הדמוקרטיה. משטר שאינו פלורליסטי, המאפשר זכות הצבעה לנתיניו אך לא נותן להם להשתתף בתהליך קבלת ההחלטות הדמוקרטי המסורתי - מדכא קבוצות שונות מבחינה כלכלית, חברתית, דתית ותרבותית מביא על פי רוב לתרעומת ואיבה, הן כלפי המשטר והן בין הקבוצות השונות בחברה. ללא מתן פלורליזם במשטר דמוקרטי - לא מתאפשרת דמוקרטיה.
הדמוקרטיה הטוטליטרית נוסדה כאסכולה של תנועת הנאורות הצרפתית במאה ה-18 וינקה מתורת "הרצון הכללי" של ז'אן-ז'אק רוסו, ומכאן המשיכה להתקיים בגלגוליה השונים במשך העידן המודרני. היא באה לידי ביטוי במשטרים רודניים, כמו הדיקטטורה היעקובינית והקומוניזם הסובייטי והסטליניסטי. האמונה בחופש והשאיפה לממשו באמצעות אסכולות חברתיות-מדיניות אוטופיסטיות (כמו קומוניזם) מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי. גישה זו מובילה ל"דמוקטטורה" והיא בלתי סובלנית בהשוואה לדמוקרטיה הליברלית. יש לציין כי המושג "דמוקטטורה" נוגד בעליל את מושג "הרצון הכללי".
הפילוסופיה של הדמוקרטיה
כפי שטלמון כותב, הפילוסופיה של הדמוקרטיה הטוטליטרית מבוססת על ראייה מ"למעלה-למטה" של החברה, כלומר שתהליכיים פוליטיים פנימיים נעשים מצד השלטון ורק לאחר מכן "מחלחלים" אל האזרחים - שהם בתמורה חותרים להשגת אמת פוליטית מוחלטת ומושלמת.
הפרט בעצמו לא יוכל להגיע לאמת זו באופן עצמאי; מוטלת עליו חובה ואחריות לסייע לבני ארצו להגיע לאותה אמת. יתר על כן, כל פעילות ציבורית או פרטית שאינה מקדמת או מזדהה עם מטרה כזו - אין לה תכלית מועילה, היא מבזבזת זמן ואנרגיות, ולכן נדרש למגר אותה.
לפיכך, מאמצים כלכליים וחברתיים, אשר נוטים לחזק את הקולקטיב נחשבים בעלי ערך, בעוד שחינוך ודת, הנוטים לחזק את הפרט - נתפסים כבלתי מועילים. "אתה לא יכול להיות אזרח ונוצרי בעת ובעונה אחת", אומר טלמון, בהתייחסו לטענותיו של רוסו, "על נאמנויות מתנגשות".
במאמרו "ההתקדמות במדעי החברה הסינית" (שיצא בשנת 2001), הפרופסור למדיניות ציבורית בסין, מאו שאלונג, נוקט בעמדה אחרת. הוא מניח שהדמוקרטיה הטוטליטרית, או מה שהוא מכנה "דמוקרטיה מוכוונת-שוויון", מבוססת על הרעיון החשוב כי החופש והזכויות המוחלטים של בני האדם אינם צריכים להיות כבני ערובה הכבולים למסורות "סטטיות" ולהסדרים חברתיים.
מאו מכיר בכך שלמונח "טוטליטרי" יש קונוטציה שלילית הקשורה אליו, כפי שג'ובאני ג'נטילה נהג לכנות את הממשל הפשיסטי האיטלקי בראשות מוסוליני. הוא תופס את תומכי הדמוקרטיה הליברלית ("הדמוקרטיה המערבית") כבעלי יחס שלילי למונח, המאמינים כי כוח (או "אלימות") אינו דרך ראויה להשגת מטרה, ולא משנה מהי ערכה של המטרה. הוא מעדיף את המושג "דמוקרטיה מוכוונת-חירות" כדי לתאר ישות פוליטית כזו.
יסודות הטוטליטריות
על פי טלמון, הדמוקרטיה הטוטליטרית היא "הריבונות הטריטוריאלית הבלעדית". מתוקף תפקידה יש בידיה הכוח להפקיע וליטול; כלומר שברשותה היכולת והזכות לשלוט על הכל ועל כולם. לאור הכוח הזה, בהיעדר תמיכה מלאה מצד האזרחים בשלטון, הדמוקרטיה מחייבת דיכוי בכוח של כל יסוד אופוזיוני, מלבד מה שהממשלה מתירה או מארגנת. הדמוקרטים הליברלים, הרואים כוח פוליטי כהולך ומתפתח "מלמטה למעלה", דוחים באופן קטגורי את רעיון הכפייה כעיצוב הרצון הפוליטי מצד השלטון, זאת לעומת המדינה הדמוקרטית-טוטליטרית שרואה בו צורך מתמשך ונחוץ.
מדינה דמוקרטית-טוטליטרית אמורה למקסם את שליטתה על חיי אזרחיה באמצעות ההיגיון הכפול של הרצון הכללי (כלומר, "טובת הכלל") ושלטון הרוב. ניתן לטעון כי בנסיבות מסוימות, דווקא הפוליטיקה, הכלכלה והצבא מפרשים את הרצון הכללי בהתאם לאינטרסים שלהם.
אך שוב, ההכרח הוא להשיג את המטרה הכוללת - נירוונה פוליטית המעצבת את חזון התהליך המדיני-שלטוני, וכאן האזרח נדרש לתרום כמיטב יכולתו: הגנרל לא מתבקש להנחות את המחרשה, והאיכר לא מתבקש להנהיג את החיילים.
אזרחי מדינה כזו, על אף שאינם מודעים לחוסר האונים האמיתי שלהם, עדיין עשויים לתמוך בממשלתם. למשל, כאשר גרמניה החלה את מלחמת העולם השנייה הממשלה הנאצית קיבלה את תמיכתם של רוב הגרמנים, ורק כעבור זמן רב, לאחר שגרמניה החלה להפסיד במלחמה - התמיכה בהיטלר כורסמה והתפוררה. סטלין, שליט ברית המועצות, נערץ על ידי מאות מיליוני תושבי ברית המועצות, שיש מהם שלא שינו את דעתם כיום - אפילו לאחר שזוועותיו נחשפו - ומעמדו הפוליטי הבטיח שהרפורמות הכלכליות והפוליטיות שתכנן אכן יצאו לפועל.
רוסו
ספרו של טלמון עוסק בהפיכת מדינה שבה הערכים המסורתיים והאמונה הם המעצבים את תפקידה של הממשלה - תפקיד שבו התועלת החברתית מקבלת עדיפות מוחלטת. עבודתו היא ביקורת על רעיונותיו של רוסו, שרעיונותיו כאמור השפיעו רבות על המהפכה הצרפתית: ב"אמנה החברתית" טוען רוסו כי האינטרסים של היחיד ושל המדינה הם זהים, ובאחריות המדינה ליישם את "הרצון הכללי".
המינוח הפוליטי החדש של המונח "דמוקרטיה משיחית" נגזר אף הוא מעבודתו של טלמון:"'אכן, מנקודת מבט של אמצע המאה העשרים, ההיסטוריה של המאה וחמישים השנים האחרונות נראית כהכנה שיטתית להתנגשות בין הדמוקרטיה האמפירית והליברלית לבין הדמוקרטיה המשיחית הטוטליטרית, ומאידך גיסא נמצאת הדמוקרטיה המשיחית, שבה נוכח המשבר העולמי של היום.'"ברוח דומה, הרברט מרקוזה, בספרו משנת 1964 "אדם חד-ממדי", מתאר חברה שבה לדבריו: "... ניתן להפוך את החירות לכלי רב עוצמה של שליטה... בחירה חופשית של אדונים אינה מבטלת את האדונים או העבדים."
ויליאם אנגדאהל
הסופר האמריקאי אנגדאהל הוסיף ממדים חדשים לניתוחה של הטוטליטריות. בספרו "דומיננטיות של הספקטרום: הדמוקרטיה הטוטליטארית וסדר העולם החדש", אנגדהל מדבר על הדחף האמריקאי להשגת הגמוניה גלובלית באמצעים צבאיים וכלכליים. לטענתו, יעדיה של ארצות הברית הובילו למצב תנאים פנימיים הדומים לטוטליטריות:"'... מוסד כוח שבמהלך המלחמה הקרה יצא מכלל שליטה וכעת מאיים לא רק על מוסדות היסוד של הדמוקרטיה, אלא גם על החיים על פני כדור הארץ, באמצעות הסיכון הגובר של מלחמה גרעינית שניגרר אליה בשוגג'."
שלדון וולין
התאורטיקן הפוליטי וולין מנתח גם הוא את הסימביוזה של האינטרסים העסקיים והציבוריים שהתגלו לדעתו במלחמה הקרה כדי ליצור את הנטייה כפי שהוא מכנה "טוטליטריות מופנמת":"'תוך ניצול הסמכויות והמשאבים של המדינה, הטוטליטריות המופנמת משיגה את הדינמיקה שלה באמצעות שילוב עם צורות אחרות של כוח, כגון דתות אוונגליסטיות, ובראשן על ידי עידוד הקשר הסימביוטי בין הממשלה המסורתית לבין שיטת הממשל 'פרטית' על ידי התאגיד העסקי המודרני. התוצאה היא לא מערכת של שותפים שווים ששומרים על זהותם, אלא מערכת המייצגת את קיומו של עידן כוח התאגידים.'"במאמר שכותרתו "טוטליטריות מופנמת" שפרסם וולין ב"The Nation Magazine", הוא מצטט תופעות כגון היעדר מעורבות של האזרחים במסגרת פוליטית צרה (שלדעתו נגרמת עקב השפעת הכסף), הפרטת הביטחון הסוציאלי, הגדלות מסיביות בהוצאות צבאיות ומעקבים, כדוגמאות לדחיקת הציבור כלפי ממשלה "פרטית". השפעה תאגידית מפורשת באמצעות התקשורת, ומרומזת באמצעות הפרטת האוניברסיטה. יתר על כן, מכוני מחקר פוליטיים רבים סייעו בתהליך זה על ידי הפצת האידאולוגיה השמרנית. הוא קובע: "'כשכל היסודות יונחו במקום... מה שמונח על כף המאזניים, אם כן, הוא לא פחות מאשר הניסיון להפוך חברה חופשית וסובלנית לגרסה של המשטרים הקיצוניים של המאה הקודמת'."
סטפן-פטר גריינר
סטפן-פטר גריינר (בגרמנית: Stefan-Peter Greiner, נולד ב-1966) הוא בונה כינורות, היושב דרך קבע בבון, גרמניה.
גריינר, יליד בשטוטגרט שבגרמניה, עובד עם הפיזיקאי בתחום האקוסטיקה היינריך דינוואלד.
דמוקרטיה טוטליטרית
סלבוי ז'יז'ק
ז'יז'ק, הפילוסוף והסוציולוג הסלובני, מגיע למסקנות דומות בספרו "ברוכים הבאים למדבר של הממשי". הוא טוען שהמלחמה בטרור שימשה צידוק להשעיית חירויות האזרח בארצות הברית, בעוד שההבטחה לדמוקרטיה ולחופש הופצה בחו"ל כהצדקה הפוליטית לפלישה לעיראק ולאפגניסטן.
סטפן-פטר גריינר
הדגם של גריינר מבוסס על גוארנרי.
דמוקרטיה טוטליטרית
סלבוי ז'יז'ק
מאחר שהדמוקרטיות המערביות תמיד מצדיקות "מדיניות חירום" (מושג שנלקח מהתאוריה של קרל שמידט), הן נכשלות בתור תפקידן כמוקדים של סוכנות פוליטית יציבה.
סטפן-פטר גריינר
בין האמנים המופיעים על בימות העולם עם כלים מעשה ידיו של גריינר כריסטיאן טצלאף, קים קשקשיאן, איזבלה ואן קוילן, פרנץ הלמרסון ונגנים מרביעיית האגן ורביעיית אלבן ברג.
ריא"ז
רבי ישעיה בן אליה די טראני (נפטר ב-1280 לערך), מראשוני איטליה, נקרא גם ריא"ז (ראשי תיבות: רבי ישעיה אחרון ז"ל), להבדילו מאבי אמו המפורסם, ר' ישעיה די טראני (הרי"ד), הנקרא גם ר' ישעיה הראשון או ר' ישעיה הזקן.
ביוגרפיה
בספר "שלשלת הקבלה" מסופר כי לפני פטירתו אמר הרי"ד "הנה בן בתי יורש אותי". ואמנם היה יורש נאמן של סבו הגדול בידיעות התלמוד ומפרשיו ובחידושיו הרבים. חיבורו פסקי הלכות כתוב בלשון קצרה וברורה, ודן בהלכה הנוהגת בזמן הזה כדרך הרי"ף. לפני כל מסכת הוא מציע בקיצור את תכנה ומביא את הפסוקים שעליהם מתבססות ההלכות.
ר' ישעיה ערך ספר פסקים על סדר התלמוד, כדוגמת ספר הפסקים של סבו רבי ישעיה די טראני. בשונה מהסב, לא שילב ריא"ז כלל דברי פרשנות ועיון תלמודי בספריו, והשאיר בהם רק פסיקה הלכה למעשה. ריא"ז מרבה להביא את דברי סבו בהשתמשו בכנוי 'מז"ה', ופעמים לא מעטות לחלוק עליו; כשהוא מבקש לנמק את הפסק, הוא מפנה את הקורא ל"קונטרס הראיות". קונטרס זה כמעט שלא שרד, למעט על מסכתות בודדות (בבא מציעא, מכות, סנהדרין ושבועות). קונטרס זה מקביל במידת-מה ל"תוספות הרי"ד" של סבו, ושם הוא מרבה לפלפל ולהאריך בעיונים במסכת, ובפרט בדברי סבו.
דברי ריא"ז מובאים פעמים רבות בספר "שלטי הגיבורים", מאת ר' יהושע בועז מאיטליה.
ר' אברהם אבולעפיה מעיד על עצמו, שהוא לימד "ברומי לשני זקני העיר, ר' צדקיה ור' ישעיה בעלי בריתי ז"ל", הלא הם רבי צדקיה בן אברהם (בעל שיבולי הלקט) וריא"ז.
יש חוקרים הסבורים כי הוא שכתב את "פירוש רבינו ישעיה" על חלקים מהנ"ך, אף שהחיבור מיוחס בדרך כלל לסבו.
יחסי סין–רומניה
יחסי סין–רומניה הם יחסי החוץ בין רומניה לבין הרפובליקה העממית של סין.
היסטוריה
היחסים בין ממלכת רומניה לבין הרפובליקה הסינית כוננו ב-5 ביולי 1939.
בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון בשנת 1947, הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה הכירה ברפובליקה העממית של סין ב-5 באוקטובר 1949, כסמכות החוקית בסין, ושתי המדינות החליפו שגרירים בפעם הראשונה במרץ 1950.
סין מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליה כללית בקונסטנצה. מאידך, רומניה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-2 קונסוליות כלליות בהונג קונג ושאנגחאי. טאיוואן, לעומת זאת, לא מקיימת יחסים דיפלומטיים רשמיים עם רומניה, אף על פי שרומניה מיוצגת שם על ידי הונגריה באמצעות משרד הסחר ההונגרי בטייפה, ואילו טאיוואן מיוצגת על ידי המשרד הכלכלי והתרבותי בבודפשט.
ב-2015, רומניה חתמה על הסכם עם קבוצת האנרגיה הגרעינית הכללית בסין לקבלת סיוע בבניית תחנות כוח גרעיניות אזרחיות.
טאקין
מאפיינים
גובהו של הטאקין 110 עד 120 ס"מ משקלו 350 ק"ג, והוא מכוסה בצמר זהוב שהופך לשחור בבטן. לשני המינים קרניים קטנות שצומחות במקביל לגולגולת וצומחות מעלה בנקודה חדה, ומגיעות לאורך של כ-30 ס"מ.
הטאקין מצוי ביערות במבוק בגובה של 2,000 עד 4,500 מטרים, שם הם אוכלים עשב, ניצנים ועלים. טאקינים הם פעילי יום. הם מתקבצים לעדרים קטנים בחורף. הזכרים המבוגרים הם מתבודדים.
באצ'סלש
באצ'סלש (בהונגרית: Bácsszőlős) הוא כפר יחסית חדש בנפת באצ'אלמאש שבמחוז באץ'-קישקון במרכז הונגריה.
האזור מיושב מאות שנים והכפר קיבל עצמאות בשנת 1952.
בייסלארד
בייסלארד (באנגלית: Baselard; בגרמנית: Pasler) הוא פגיון או חרב קצרה שהיו בשימוש בימי הביניים המאוחרים.
אטימולוגיה
בשימוש מודרני במילה בייסלארד, המונח משמש לסוג של פגיון מהמאה ה-14 בעל ניצב בצורה של האות האנגלית I שהתפתח מפגיוני האבירים של המאה ה-13. השימוש בשם אינו עקבי, והמונח בצרפתית תיכונה ובאנגלית תיכונה כנראה מתכוון לשורה רחבה של פגיונות גדולים. המונח (בגרסאותיו הרבות) הופיע לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-14. יש ראיות המצביעות על כך שהמונח בייסלארד הוא שיבוש המילה הגרמנית "Basler" שמשמעותה הוא "סכין בזל".
שימושים היסטוריים
תיאורים של הבייסלארד מהאמצע המאה ה-14 נשמרו כחלק מדמויות קברים (הבייסלארד נחשב כחלק מהלבוש הצבאי של אביר מנוח). באמצע המאה ה-14 הבייסלארד היה נשק פופולרי וביצעו איתו חלק גדול ממקרי האלימות האזרחית, והוא זוהה עם חוליגניות. עדות מוקדמת שלו היא ממסמכי בית המשפט של נירנברג (בשנת 1341) שבו יש תיעוד של משפט נגד אדם שפצע אישה על ידי הכאתה בראשה עם פאסלר (שמו הגרמני של הבייסלארד). כמה תקנוני חוק גרמניים מהמאה ה-14 והמאה ה-15 הוציאו מחוץ לחוק את הבייסלארד בגבולות העיר. בסוף המאה ה-14 הבייסלארד הפך מאוד פופולרי בחלקים נרחבים של מערב אירופה, כולל צרפת, איטליה, גרמניה, ואנגליה. הנס סלואן כתב שיר סאטירי על השימוש בבייסלארד כאביזר אופנה. פריס פלוומאן קישר בין הבייסלארד לססגוניות מיותרת: בסיפורו מסופר על שני כמרים, סר ג'ון וסר ג'פרי, מוצגים כשהם מתרברבים בחגורות הכסף שלהם, ובבייסלארד או בפגיון האונות שלהם עם כפתורים מצופים זהב.
ווט טיילר נרצח עם בייסלארד על ידי ראש העיר של לונדון, ויליאם וולוורת', בשנת 1381.
וולגטיטאן
וולגטיטאן (שם מדעי: Volgatitan) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד גדול בן קבוצת הטיטאנוזאורים אשר התקיים במשך הקרטיקון התחתון של מזרח אירופה והוא נחשב לטיטאנוזאור הקדום ביותר שחי בחצי הכדור הצפוני, כאשר מרבית המינים הקרובים לו חיו באמריקה הדרומית באותו הזמן. הוא התגלה במחוז אוליאנובסק שברוסיה משרידים של 7 חוליות צוואר בודדות שהשתייכו לפרט בודד.
סוג זה כלל מין יחיד - Volgatitan simbirskiensis, שתואר בשנת 2018 בידי החוקרים הרוסים אלכסנדר אבריאנוב וולדימיר אפימוב. משמעות שמו היא: "הטיטאן של נהר הוולגה", לידו נמצאו המאובנים. שם המין נקרא על שם העיר הרוסית אוליאנובסק, שבעבר נקראה סימבירסק.
דינוזאור זה נחשב למאובן אמצעי בין קבוצת הטיטאנוזאורים "Lognkosauria", שכללה את המינים הגדולים כמו הארגנטינוזאורוס והפטגוזאורוס לבין קבוצת הסלטזאוריים, הקטנים יותר שהיו משוריינים לאורך גופם. הוא קרוב בעיקר לרפטוזאורוס ולמיני משפחת הנמגטוזאוריים שהזכירו מעט את הדיפלודוקיים במבנה צווארם.
גודלו של היצור ניתן למדידה באמצעות השוואת החוליות לחוליות של דינוזאורים קרובים כמו הפטגוטיטאן והדרדנוטוס, מהם משוער שמשקלו של היצור הגיע ל-17.3 טון בממוצע.
יחסי דומיניקה–קנדה
יחסי דומיניקה–קנדה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין דומיניקה לבין קנדה.
היסטוריה
דומיניקה וקנדה נהנות ממערכת יחסים קרובה, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-1978 כאשר זכתה דומיניקה בעצמאות. היחסים הטובים של קנדה עם מדינות האיים הקריביים, בהן דומיניקה, נובעים בין השאר מהעובדה שקיים ריכוז גדול של מהגרים מהקריביים בקנדה (דיאספורה). אלפי קנדים מבקרים בדומיניקה למטרות תיירות על בסיס שנתי.
בין שתי המדינות מתקיים סחר בקנה מידה גדול בהתחשב בגודלה הקטן של דומיניקה הסחר הכולל בין שתי המדינות עמד ב-2017 על שווי של 6.4 מיליון דולר אמריקאי. הייצוא הקנדי לדומיניקה הוערך בשווי 6 מיליון דולר אמריקאי וכלל בעיקר מכונות וציוד אלקטרוני חשמלי. לעומת זאת, הייבוא הקנדי מדומיניקה עמד על 397,000 דולר אמריקאי וכלל בעיקר מוצרי מזון וחשמל.
הסכמים דיפלומטיים
בין קנדה לדומיניקה נחתמו שני הסכמים דיפלומטיים:
אהרון בן-אור
אהרון בן-אור (אורינובסקי) (28 ביולי 1890 – 25 בדצמבר 1972) היה מורה, סופר עברי וחוקר תולדות הספרות העברית.
מהלך חייו
אהרון בן-אור נולד כאהרון אורינובסקי בעיר ביילסק פודלסקי שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין). בילדותו למד בחדר ובצעירותו למד בישיבות בליטא ולמד פדגוגיה בעיר גרודנו שבפולין ובאוניברסיטאות קייב, אודסה וורשה. לאחר מכן עסק בהוראה ברוסיה. לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עבר לווילנה, שם ניהל את הקורסים הפדגוגיים של רשת החינוך "תרבות" בפולין. בשנים 1929–1933 שימש כמנהל הגימנסיה העברית בביאליסטוק.
בשנת 1933 עלה אהרון בן-אור לארץ ישראל. עם הגיעו לארץ החל לעבוד כמורה בגימנסיה נורדיה בתל אביב. ברבות השנים עבר ללמד בגימנסיה גאולה. בן-אור פעל כיוצר ומחנך בארץ במשך 40 שנה. נפטר בכ' בטבת תשל"ג, 25 בדצמבר 1972.
יצירתו
שנים רבות נשא את שם משפחתו המקורי אורינובסקי, ובשם זה נתפרסמו רוב ספריו. רק בראשית שנות החמישים, לאחר קום המדינה, עִברת את שמו ל"בן-אור".
בשנת 1918 החל לפרסם מאמרים בעלוני צעירי ציון, תנועה של צעירים שנוסדה בשנת 1903, אשר שילבה ציונות מעשית של עלייה וחלוציות עם שאיפות סוציאליסטיות, וכן השתתף בעיתונות העברית הכללית ובעיתונות העברית הפדגוגית בפולין. בפולין החל גם לפרסם את ספריו בעברית. הראשונים היו ספרי לימוד, "הנמלים" שהתפרסם בשנת 1921 בווילנה ולאחריו "גאוגרפיה: אוסטרליה, אפריקה" משנת 1923.
בשנים 1923–1930 ראה אור בוורשה ספרו הראשון בחקר תולדות הספרות העברית "שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה" (בשלושה כרכים), ולאחריו בשנת 1931 התפרסם בביאליסטוק ספרו "תולדות השירה העברית בימי הביניים" (שני כרכים). ספריו האחרים בחקר תולדות הספרות העברית ראו אור כבר בארץ. הנודעים שבהם היו "תולדות הספרות העברית החדשה" (בשלושה כרכים) שנתפרסם בשנים 1946–1950. הספר היה הוצאה חדשה מעודכנת ומורחבת של ספרו הקודם "שעורים בתולדות הספרות העברית החדשה", שהתפרסם כשני עשורים קודם לכן. הספר בן 1,174 העמודים הקיף את תקופת ההשכלה בישראל, את תקופת התחייה בישראל ותקופת הציונות המדינית. היה זה ספר יסוד שממנו למדו ספרות עברית תלמידי שנות החמישים ושנות השישים, וספר ההמשך שלו "תולדות הספרות העברית בדורנו" (בשני כרכים), שהתפרסם בשנים 1954–1955, ובו סקירות על עשרות סופרים משוררים ומבקרים ספרותיים של תקופתו.
גם השירה העברית מילאה מקום ביצירתו ועוד בטרם עלה לארץ יצא לאור בביאליסטוק בשנת 1930 ספרו "תולדות השירה העברית בימי הבינים'''.
בן-אור כתב מאמרים רבים בנושא הוראת הספרות בעיתונות הפדגוגית כ"הד החינוך", "שורשים" ואחרים, חיבר רומן היסטורי בשם "הורדוס ומרים" וכן תרגם לעברית את הספר "דניאל דרונדה" מאת ג'ורג' אליוט.
בראגה (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
ילנה מראשקה, מלכת הונגריה
ילנה מראשקה, ילנה ווקאנוביץ או אילונה מסרביה, בהונגרית: Ilona magyar királyné או Jelena Vukanović בסרבית: Јелена/Jelena, נולדה אחרי 1109 – נפטרה אחרי 1146) הייתה נסיכה סרבית, מלכת הונגריה בתור אשת המלך בלה השני העיוור, ששלט בשנים 1141-1131. היא הייתה בתם של אורוש, נסיך סרביה (1145-בערך 1112) ושל אנה דיוגנסה, נסיכה יווניה ביזנטית. בשנת 1129 התחתנה עם בלה השני בתיווך בן דוד שלו, המלך אישטוואן השני (1131-בערך 1116. בלה השני התעוור אחרי שעיניו נוקרו בפקודת אביו של אישטוואן, המלך קלמן. אחרי מות בעלה, כיהנה ילנה כעוצרת הונגריה בין שנת 1141 לספטמבר 1146 יחד עם אחיה, בלוש, כל עוד בנה הבכור, המלך גזה השני היה קטין. גם בניה הצעירים יותר, לאסלו השני ואישטוואן הרביעי היו לימים מלכי הונגריה. פרט לבלוש, היו לה עוד שני אחים:אורוש השני ודסה.
ילדות וצעירות
ילנה הייתה בתו של אורוש הראשון, הנסיך (ז'ופאן) הגדול של סרביה (ראשקה) (1145 - לערך 1112) משושלת ווקאנוביץ' ושל הנסיכה הביזנטית אנה דיוגנה, בת של הגנרל הביזנטי קונסנטינוס דיוגנס ונכדה של הקיסר יוחנן קומננוס. (לפי השערות אחדות אמה הייתה אצילה ביזנטית אחרת). אביה השתתף במלחמה ההונגרית-ביזנטית בשנים 1129-1127 בצד של המלך אישטוואן השני של הונגריה. הצבא ההונגרי הרסה את בלגרד הביזנטית ופלשה לערים ניש, סופיה (סרדיקה) ופלובדיב (פיליפופוליס).
מלכה רעייה
אחרי שחמיה, אישטוואן השני מת ללא ילדים, ב-28 באפריל 1131 הוכתר בעלה, בלה שני למלך הונגריה. לילנה, או כפי שקראו לה ההונגרים "אילונה", הייתה השפעה רבה על בעלה ועל הממלכה. נולדו להם שישה ילדים: גזה, לאסלו השני, אישטוואן הרביעי, אלמוש, סופיה (ז'ופי) וגרטרוד. ילנה סייעה מאוד לבעלה וניהלה במדינה בימי שלטונו. היא הייתה נאמנה לבעלה ולהונגריה ומיוזמתה כונסה בעיר אראד אספת אליצים ששפטו והוציאו להורג 68 אריסטוקרטים הונגרים שנחשבו אחראים יחד עם המלך קלמן המנוח לניקור עיניהם של בעלה ושל אביו, אלמוש. לפי עדויות בת זמנה היא נכחה בהוצאתם להורג יחד עם בנה בלה, על מנת לוודא את רציחת אויבי בעלה.
המלכה ילנה יישבה סרבים באי צ'פל ובראצקווה, שבה היא בנתה מנזר וכנסייה הפועלים עד היום.
העוצרות
כשמת בעלה בלה ב-13 בפברואר 1141 בנה הבכור גזה היה עדיין קטין ולכן ילנה ובאחיה, בלוש ווקאנוביץ' משלו בהונגריה עד ספטמבר 1146 כשגזה הגיע לפרקו. בלוש כיהן כפלטין הונגריה, הפקיד הבכיר ביותר בממלכה, בין 1141–1161 וכבאן סלבוניה בשנים 1146–1157. ילנה המשיכה להשפיע גם אחר כך על שלטון בנה ובעזרת אחיה להונגריה היו יחסים טובים ושלום עם השכנים מדרום. בתקופה בה מת בעלה בלה, הקשרים ההונגרים-גרמנים התערערו והאירוסין בין המרקגראף היינריך לסופיה, בתה של ילנה, בוטלו. סופיה נדרה נדרי נזירה והפכה לאם מנזר באדמונט בחבל שטיריה
שלטון גזה השני והשנים שלאחריו
בימי שלטון גזה השני, בניו אישטוואן הרביעי ולאסלו השני לא היו שבעי רצון מתאריהם ונחלותיהם ולכן הם חיפשו מזור אצל הקיסרים הגרמנים של האימפריה הרומית הקדושה ואצל הקיסרים היוונים הביזנטים. הקנוניות נגד גזה השני לא צלחו, ואחרי מותו ב-1161 ראה הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס הזדמנות טובה להרחיב את השפעתה של קונסטנטינופול בהונגריה. מנואל עזר להדחתו של אישטוואן השלישי והעמיד במקומו קודם את לאסלו השני ואחר כך לזמן קצר את אישטוואן הרביעי. בסופו של דבר כתר הונגריה הגיע בשנת 1163 בידי אישטוואן השלישי. על המלכה ילנה יש סבורים כי מתה בשנת 1161, ככל הנראה בסקשפהרוואר. היא נקברה בבזיליקת העלייה השמיימה של מרים הבתולה בסקשפהרוואר.
נישואיה וצאצאיה
ילדיהם:
מצוות ירושת ארץ ישראל
מצוות ירושת ארץ ישראל היא מצווה מהתורה על עם ישראל לרכוש בעלות על ארץ ישראל. יש להבחין בין מצווה זו למצוות יישוב הארץ: הראשונה נוגעת לשמירת הזכות על הארץ וכיבושה במקרה הצורך, בעוד שהשנייה נוגעת לפיתוח הארץ ויישובה בפועל. עם זאת, לדעת הרמב"ן מצוות ירושה ויישוב הארץ נמנות כמצווה אחת במניין המצוות.
מקור הדין
בגבולות ארץ ישראל שנאמרו בתורה מצווים עם ישראל להוריש את העמים המתגוררים בארץ ולשבת בה, ובלשון הפסוק: "והורשתם את הארץ וישבתם בה כי לכם נתתי את הארץ לרשת אתה". על סמך פסוק זה כתב הרמב"ן:
סוטו (קבוצה אתנית)
הסוטו (Sotho) היא קבוצה אתנית המונה כ-6 מיליון איש, היושבים בדרום אפריקה (4,723,000), בלסוטו (1,669,000) וכמה אלפים שנמצאים בבוטסואנה ובסווזילנד. המקורות וההיסטוריה של הסוטו אינם ידועים במידה רבה, אך עובדי ברזל, שהיו ככל הנראה דוברי שפת הסוטו, ישבו בפלאבורוואה (Phalaborwa, עיר במחוז לימפופו בדרום אפריקה) מהמאה ה-8 ובמלווילה קופיס (Melville Koppies) שבאזור יוהנסבורג מהמאה ה-11. בני הקבוצה דוברים אנגלית ואת שפת הסוטו בניבים שונים. דתם היא נוצרית או תואמת את התרבות הדרום אפריקאית.
מצוות ירושת ארץ ישראל
במניין המצוות
לדעת הרמב"ן ועוד רבים מונים מצווה זו במנין המצוות, הם סוברים שמצווה זו נוהגת אף לדורות, אפילו בזמן הגלות.
סוטו (קבוצה אתנית)
חלוקה לקבוצות אתניות
אפשר לחלק את השחורים הדרום אפריקאים לכמה קבוצות אתניות עיקריות; נגוני (Nguni) - הם בעיקר אנשי קוסה (Xhosa) וזולו (Zulu), סוטו (Sotho), צוואנה (Tswana), שנגאאן-צונגה (Shangaan-Tsonga) ו-ונדה (Venda). הנגוני והסוטו נחשבים יחד לאחוז הגדול ביותר מאוכלוסיית השחורים.
מצוות ירושת ארץ ישראל
במניין המצוות
הרמב"ם לא מנה מצווה זו בכלל מנין תרי"ג מצוות. הרב יצחק די ליאון בחיבורו "מגילת אסתר" מסביר כי לדעת הרמב"ם מצווה זו נהגה רק בזמן כניסת העם לארץ ישראל וכל עוד לא גלו, ומצווה שאינה נוהגת לדורות אינה נחשבת במנין המצוות. חלק מהמפרשים חולקים וסוברים שגם לדעת הרמב"ם מצווה זו נוהגת גם לדורות, ואת כך שהרמב"ם לא מנה את המצווה מיישבים באופנים שונים, כגון שזה מחמת שיטתו שמצווה שהיא אמצעי למצוות אחרות אין מונים אותה במנין התרי"ג, וכך גם ירושת ארץ ישראל היא אמצעי לקיום מצוות התלויות בארץ ולביעור עבודה זרה או לקיום כל המצוות, ועוד.
סוטו (קבוצה אתנית)
חלוקה לקבוצות אתניות
ב-1500 התפשטו קבוצות הסוטו לדרום ולמערב והתפצלו לשלוש קבוצות שונות;
מצוות ירושת ארץ ישראל
גדרי המצווה
מצוות ירושת הארץ אינה מצוות מלחמה, אלא מצווה לדאוג, שתהיה כל הארץ בבעלות יהודית. את המצווה ניתן לקיים בהרבה דרכים, כגון על ידי שלום, כיהושע בן נון ששלח מכתבים מי שרוצה להשלים יבוא וישלים, והגרגשי הלך ופנה לו לאפריקה. או עלי ידי קנין קרקעות, כדוד שקנה את הגורן מארנן היבוסי (דה"י א, כא). אך אם העמים לא מסכימים לתת לנו בדרך שלום, חובה עלינו לצאת למלחמה בשביל קיום המצווה, ראה להלן כיבוש מלחמה.
סוטו (קבוצה אתנית)
חלוקה לקבוצות אתניות
כל שלוש הקבוצות חולקות ניבים, אמונות ומבנים חברתיים דומים מאוד, וההבדלים העיקריים בין שלושתן נוצרו רק כתוצאה מתקופת הדיפיקאנה (Difiqane, או אמפקאנה [Mfecane]; ביטוי אפריקאי, המקביל ל"ריסוק" או "פיזור"), תקופת מלחמה בין שבטים בדרום אפריקה שגבתה חיים רבים ואילצה רבים מהשורדים לעקור מביתם בראשית המאה ה-19.
מצוות ירושת ארץ ישראל
ממשלה יהודית
במצוות ירושת הארץ יש אומרים, שהמצווה בשלמותה היא להשתדל שתהיה ריבונות יהודית השולטת בארץ ישראל, ומחזיקה בקרקע ועם ישראל יוכל לעשות בארץ, כאדם העושה בתוך שלו (וזה הנקרא בלשון חז"ל "כבוש רבים"). ואסור לתת חלק מהארץ לממשלה ביד האומות. שכן מצאנו לשון כיבוש על שלטון וממשלה בפסוק "ומלאו את הארץ וכבשוה" (בראשית א, כח) מסביר הרמב"ן: "נתן להם כח וממשלה בארץ לעשות כרצונם".
לעומת זאת יש אומרים שעיקר מצוות ירושה היא שתהיה הקרקע ברשות היהודי, שיכול להנחילה לבניו, אפילו אם השלטון בארץ נכרי, כמו בימי בית שני שהשלטון היה בידי מלכי פרס.
סוטו (קבוצה אתנית)
תחומי עיסוק
המסורת שבעל פה מספרת שהשושלת המייסדת ידעה את אומנות ההתכה, וריקודים טקסיים עתיקים קשורים אליה. ישנן גם הוכחות ארכאולוגיות כי אנשים שדוברים את שפת הסוטו ביצעו עבודות היתוך באזורים שונים בדרום אפריקה ובבוטסואנה.
רוב אנשי הסוטו היו רועי צאן ומטפחי יבולים של דגנים וטבק. בנוסף, אנשי הסוטו היו בעלי מלאכה מיומנים, ידועים בעבודת המתכת, עבודת העור, עץ וגילוף שנהב. בתיעודים ראשונים המתארים את דרום אפריקה רשום כי אנשי הסוטו הדרומיים היו מיומנים מאוד בגילוף שנהב ועץ, והם אמרו שעבודת העור שלהם הייתה "רכה כמו עור של יעלים".
מצוות ירושת ארץ ישראל
מצווה ציבורית
אמנם הרמב"ן מחדש שגם ליחיד יש מצווה או הכשר מצווה לקנות קרקע בארץ ישראל מיד גוי ובכך לירש את הארץ, לפחות ירושה חלקית – ירושה ממונית. לכן גאולת קרקעות היא חלק ממצוות ירושת הארץ.
כתוצאה מכך נחלקו רבים בדעת הרמב"ן האם מצוות הישיבה בארץ ליחיד היא חובה גמורה כענף של המצווה הציבורית, או שזה מצווה של רשות, והאם חובה על בני חו"ל לעלות לארץ ישראל, כשאין סכנה בדבר.
סוטו (קבוצה אתנית)
היסטוריה והשפעה תרבותית
הקבוצה של דרום סוטו מזוהה עם הפוקנג (Fokeng), שכיום הם דוברי סוטו, והם קשורים באדיקות להיסטוריה של הסוטו וגם לתרבותם. במשך זמן רב האמינו כי הפוקנג הם דוברי הסוטו הראשונים באדמות המרעה המוגבהות, ותמיד היסטוריונים העריכו אותם בתור האנשים העתיקים ביותר של אנשי הסותטו. עם זאת, מחקר ארכאולוגי חדש טוען שהפוקנג היו במקור נגוני.
מצוות ירושת ארץ ישראל
כיבוש במלחמה
לדעת הרמב"ן יהושע נצטווה להילחם באומות שגרו בארץ בשביל המצווה לירש את הארץ. מלחמה זו מלחמת חובה היא, והעוסק בה פטור מכל המצוות.
סוטו (קבוצה אתנית)
היסטוריה והשפעה תרבותית
בוואטרברג (Waterberg) ב-1600, נראה שסכסוך על משאבים מוגבלים עורר מחלוקת, במקרה הזה בין דוברי נגונית וקבוצות מעורבות של פוקנג ואנשי הסוטו-טסוואנה המערביים. מתישהו לפני 1700, כמה מאנשי הסוטו-טסוואנה המערביים, עברו דרומה על פני נהר הוואל (Vaal River), לתוך האזור של פוקנג. כתוצאה מהמגע הזה וכתוצאה מהטמעת המנהגים התרבותיים והחברתיים של קבוצה אחרת, הפכו הפוקנג תרבותם לתרבות הסוטו, ובמדינה החופשית אורנג' כמעט ונעלמו. ב-1700 קבוצות סוטו מערביות ודרום מערביות, אימצו כל אחת בתורן את הבנייה באבן מהפוקנג. אנשים מכל קבוצה בנו יישובים מיוחדים, ששיקפו ככל הנראה את הפרטים של היישובים המוקדמים יותר שלהם, שהיו בנויים מעץ וסכך. היישובים אורגנו בצורה מגוונת ומובחנת, והחפצים שבהם, כמו קרמיקה, מאפשרים לארכאולוגים לעקוב אחר תנועות ואינטראקציות ברחבי הנוף. כך למשל יודעים על הפולסים של המעבר של השבטים הללו, על הסכסוכים בין השבטים ועל כך שהם נבעו, לפחות בחלקם, בתגובה לזרם האקלים בתקופת עידן הקרח הקטן, וזאת דרך האומנות שנמצאה, ודרך מבנה היישובים הייחודי. דוגמה נוספת, אקלים טוב יותר שהיה לאחר 1700, אפשר לאנשי הסוטו-טסוואנה הדרום מערביים להתיישב מדרום לנהר ואאל ובשוליים המערביים של הטריטוריה של פוקנג-קוואנה.
מצוות ירושת ארץ ישראל
כיבוש במלחמה
יש סוברים שהייתה זו 'הוראת שעה', אבל לדורות אין מצווה לצאת למלחמה בשביל לכבוש את הארץ, אלא להשתדל בכך בדרכים המותרות ללא סכנה. לעומת זאת יש אומרים שהמצווה להילחם היא מצווה לדורות, שעלינו להילחם ולהיכנס לסכנה כדי לכבוש את כל ארץ ישראל למחלוקת זו יש השלכה גדולה לגבי הנושא של החזרת שטחים תמורת שלום.
סוטו (קבוצה אתנית)
היסטוריה והשפעה תרבותית
מ-1750 ואילך, הסחר התעצם והתפשטות הקולוניות הפולשניות השפיעו יותר ויותר על החברות שהרכיבו את הסוטו-טסוואנה. תחרות וסכסוכים על משאבים גרמו בסופו של דבר למספר משטרי צ'יף "לקרוס" לתוך יישובים ענקיים ומגנים, כגון: מולוקוואנה (Molokwane), קאדיטשוואנה (Kaditshwene) ודית'קונג (Dithakong), אשר בתחילת 1800 מנו כ-10,000 אנשים או יותר.