cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפועל פתח תקווה (כדורסל נשים)
היסטוריה של המועדון - שנות 2000
2005/06 קבוצת הנשים החלה את העונה בלאומית נשים בהפסד חוץ מרגיז בירושלים בהפרש של 16 נק'. ההפסד שינה את רוח המחשבה בהתמודדות על העלייה לליגת העל לאחר שגם אליצור רמלה שצירפה קבוצת בת לליגת המשנה הביא את הליגה למצב ששלושה מועדונים חזקים מתמודדים על שני כרטיסים לליגה הראשונה.
במחזור החמישי ניצחה הקבוצה את אליצור 'אחווה' רמלה בתוצאה 65:66. מאמן רמלה, דב בינשטוק הודח עקב ההפסד ואלי רבי מונה לראשונה במקומו לאמן ברמלה. בסופו של דבר סיימה הקבוצה את העונה במקום השלישי בלבד כאשר רמלה וירושלים העפילו לליגת העל.
למרות זאת הצליחה הקבוצה לזכות לראשונה בתולדותיה בגביע האיגוד לנשים ע"ש אלברט פסח ז"ל לאחר ניצחון כפול במשחק הגמר על אס"א ירושלים. בדרך ניצחה הקבוצה את רעננה, ותיקות נתניה, את אליצור מכבי נתניה, בני ברק, בחצי הגמר את מכבי חדרה. משחק הגמר התאפיין באולם חגיגי מלא קהל אורחים ואוהדי קבוצת הכדורגל של הפועל פתח תקווה. המשחק שודר בערוץ המקומי ומי ששימש כפרשן היה מאמן הקבוצה ומנכ"ל המועדון כיום גיל סלע שהחל לאמן במועדון את קבוצת הנשים בליגה הארצית.
סגל הקבוצה כלל את ענבל שנפר, הילה אלנקרי, סיוון בלליס, אפרת רבינוביץ', שני שומרי שנאלצה לפרוש לפני תחילת המשחקים עקב תאונת דרכים, חופית וקסלר אסתי אוחיון, אירנה חשיבון ושחקנית החיזוק ויקי פילוסוף שלא הוכיחה את עצמה ושוחררה לאחר תקופה קצרה. המאמן היה יריב דרומי, עוזרו דודי בבלר.
קבוצת הנערות א' ששיחקה בליגה המחוזית במחוז הדרומי חזרה לליגה הלאומית לאחר שזכתה באליפות עם מאזן מושלם של 16 ניצחונות. לעומתה קבוצת הנערות ב' ירדה מהלאומית למחוזית לאחר שסיימה את העונה במקום העשירי והצטרפה לרעננה וירושלים שירדו גם כן.
2006/07 קבוצת הנשים בליגה הלאומית שינתה את פני סגל הקבוצה בעונה זו. את הקבוצה עזבו הוותיקות איריס דינרמן, אירנה חשיבון, אפרת רבינוביץ', ענבל שנפר, אסתי אוחיון ולי קליין. הצטרפו אל המאמן יריב גולד - אינה בוטנקו מירושלים, ענת בורקוביץ שגדלה בחולון ושיחקה בבני יהודה, נטע קרומר, נטלי סוויסה מהרצליה, יעל גולדברגר שגדלה בהרצליה והגיעה מבני ברק, הדס בר שהשתחררה מצה"ל והזרה מרויטה תיאודוריס בוגרת ליגת המכללות שעזבה בתום הסיבוב הראשון. במהלך העונה חזרה אפרת רבינוביץ' לקבוצה וגם התחתנה עם בן זוגה ארז רייכרט.
בתחילת העונה הקבוצה פתחה בהפסד חוץ נגד הקבוצה החזקה מנתניה ללא נטע קרומר שנעדרה עקב סיבות טכניות. במהלך המשחק הורחק מנהל הקבוצה החדש דרור הכהן על ידי השופטים לאחר שקילל אותם. דרור עזב את הקבוצה ואת המדינה מיד לאחר תחילת העונה לאוסטרליה. מעסה הקבוצה הוותיק אילן אדיב עשה כמיטב יכולתו להכשרת השחקניות לאחר מכת פציעות מסובכת שכללה את קרומר, בורקוביץ', אלנקרי ובר שגרמה למאמן יריב גולד כאב ראש גדול איך לסיים את העונה בצורה מכובדת. הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי ובחצי גמר הגביע הפסידה לתל כביר. המשחק האחרון בליגה התקיים באעבלין ובסיומו שתי הקבוצות סיימו את העונה בארוחת ערב משותפת במסעדה מקומית. בעונה זו ליוו את הקבוצה מספר אנשים לא מבוטל שכלל את אמנון ואורי קידר, אביבית ארז, שמוליק גולדברגר, מיכאל נרסון ומאיר גבריאל.
קבוצת הנערות א' ששיחקה בליגה הלאומית בהדרכתו של גיל סלע הצליחה לשרוד בליגה וסיימה את העונה במקום התשיעי. בסיום העונה נפרד המועדון ממנהלת המחלקה טל חדד.
תואר נוסף למועדון בעונה זו היה של קבוצת הקט-סל בנות שזכתה באליפות הליגה עם 17 ניצחונות והפסד בודד בהדרכתה של המאמנת טל חדד.
2004/05 קיץ קשה של אי בהירות עבר על הקבוצה כאשר לא היה ברור היכן תשחק ואם תמשיך בליגת העל או תרד ליגה בגלל אילוצים כספיים. בסופו של דבר החליטה הרשות לבקרה תקציבית שלא לאשר את תקציב הקבוצה לליגת העל, והעזרה והתמיכה מצד העירייה להם ציפתה הנהלת הקבוצה לא הגיעה וגם לא מצדו של ראש העיר יצחק אוחיון, ולא קיים את הבטחותיו הכספיות והערבויות. הקבוצה הורדה לליגה הלאומית לנשים ובשל כך שחקניות עזבו את הקבוצה על מנת להספיק לעבור לקבוצות אחרות לפני תום מועד ההעברות, והקבוצה נשארה עם סגל שחקניות מקומי אליו צורפו 4 שחקניות מקבוצת הנערות ב' להשלמת הסגל.
הוורפורדווסט
היסטוריה
ממצאים מצביעים על התיישבות באזור מתקופת הברזל והשלטון הרומאי. מיקומה של הוורפורדווסט בנקודת מעבר טבעית על נהר הקלד'י וגישה לים מאותו נהר, לצד הרכס הסלעי השולט בצומת דרכים חשובה זו, העניק לאזור היישוב חשיבות אסטרטגית רבה וככל הנראה שכן במקום מבצר רומאי שסביבו התפתחה התיישבות. בתקופה הרומאית שם היישוב היה קר אלן (Caer Alun; מבצר אלן), אחת הסברות היא שהוא נקרא כך על שם אלן (Elen), אשתו הוולשית של הקיסר מגנוס מקסימוס (השליט הרומאי האחרון בבריטניה).
במהלך ימי הביניים העיירה נקראה קסטלטאון (Castletown) על שם הטירה במרכזה. באמצע המאה ה-16, כאשר ביטל הנרי השמיני את העצמאות של אדוניות הספר והכיל את החוק האנגלי על כל ויילס, התחלקה מחדש ויילס למחוזות, בשלב זה נקראה העיירה בשמה הנוכחי 'הוורפורדווסט' והיא הוגדרה כעיירת מחוז מאוחדת (אחת משתיים כאלו בוויילס) משום חשיבותה למאבק בתקיפות פיראטים שהגיו מהים. עד לשינוי הנרחב הנעשה במחוזות בממלכה המאוחדת ב-1974, העיירה נקראה באופן רשמי "העיירה והמחוז הוורפורדווסט" ובפועל הייתה חלק ממחוז פמברוקשייר שנוסד.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, פקידי העיירה ואנשי המקצוע בה תמכו בפרלמנט בעוד שהאצילים בה תמכו במלוכה, מה שהביא עימותים רבים בה והשליטה בה עברה חמש פעמים בין הצדדים. לאחר מכן החלה הוורפורדווסט בדעיכה יחסית ונותרה מאז עיירה קטנה יחסית למרכזים העירוניים הסמוכים שגדלו באופן ניכר החל מהמאה ה-18 כגון מילפורד הייבן מדרום. עליית תעשיית התיירות באזור במהלך המאה ה-20, פתיחת הפארק הלאומי חופי פמברוקשייר ומעמדה כבירת מחוז פמברוקשייר החל מ-1996, הביאו כולם לגידול העיירה ועליית חשיבותה בעשורים האחרונים.
פת
{{פירושונים|
שרייבמן
שרייבמן הוא שם משפחה.
פת
ראו גם
}}
משרד התקשורת
משרד התקשורת הוא משרד ממשלתי בישראל, אשר אחראי על כלל תחומי התקשורת במדינה, בכללם טלוויזיה, רדיו, אינטרנט, טלפון, סלולרי, דואר ועוד.
במהלך שנות קיומו עבר המשרד שינוי מהותי: מספק בלעדי של שירותי תקשורת (בעיקר דואר וטלפון), לכעין רשות פיקוח המפקחת על ספקי שירותים אלה, הפועלים במגזר העסקי.
בתחומי אחריותו של המשרד: קביעת מדיניות התקשורת, פיתוח תשתית התקשורת, רישוי ופיקוח על ספקים של שירותי תקשורת, פיקוח על רשות הדואר, מדיניות בקרה וקביעת תעריפים לשירותי התקשורת השונים, ניהול משק התדרים, בקרה ופיקוח על שירותי הטלוויזיה בכבלים, אישור השימוש במכשירי קצה של מערכת בזק.
אתר האינטרנט של המשרד מצהיר כי: .
משרד הדואר
בימי המנדט הבריטי היו סמכויות השלטון בידי פקידים אשר היו כפופים לנציב העליון. על פי פקודת בתי הדואר היו הסמכויות בנוגע לדואר בידי המנהל הכללי של הדואר. בעת הקמת מדינת ישראל, נשארו סמכויות הדואר בידי מנהל הדואר אשר היה כפוף למשרד התחבורה. לאחר פטירתו של דוד צבי פנקס, שהיה שר התחבורה, הוחלט מסיבות פוליטיות לפצל את משרד הדואר ממשרד התחבורה. בעיתונות פורסם שדוד בן-גוריון ביקש לשמור את תיק התחבורה עבור המפלגה הפרוגרסיבית, אם תסכים להצטרף לקואליציה. הראשון שעמד בראש המשרד וכיהן כשר הדואר היה מרדכי נורוק, מסיעת "המזרחי", שנתמנה לתפקיד בתחילת נובמבר 1952. עד אחרי הבחירות לכנסת הרביעית, נמסר המשרד לשותפים זוטרים של מפא"י מהמפלגות הדתיות ומפ"ם, ושר הדואר היה כמעט נטול סמכויות, שכן הסמכויות על פי פקודת הדואר היו בידי מנהל הדואר שהיה איש מפא"י. בממשלות ה-10 עד ה-13 היה אליהו ששון ממפא"י שר הדואר והוא דאג להעביר בכנסת חוק שהעביר לידיו את סמכויות הדואר מידי מנהל הדואר. עם זאת, המשרד נותר משרד זוטר שלא קרץ לשרים, עקב היותו משרד מקצועי שמדיניותו הותוותה בידי הפקידים ולשרים לא הייתה בו השפעה רבה. ב-1 בספטמבר 1970 קיבל שמעון פרס את תיק הדואר לצד תיק התחבורה ובתחילת 1971 הוא היסב את שם המשרד ל"משרד התקשורת", ביחד עם הכרזה על ארגון מחדש של המשרד.
בשנים 1970–1977 כיהנו במשרד התקשורת שרים שהיה להם תפקיד נוסף בממשלה ותחתם כיהן סגן שר במשרד התקשורת. בתחילה היה זה ח"כ ג'בר מועדי מהמערך והחל משנת 1975 כיהן בתפקיד הסגן אליהו מויאל מהמערך.
הקמת בזק ורשות הדואר
שירותי הטלפוניה היו חלק משמעותי מהפעילות של משרד התקשורת, אשר סיפק את השירות ישירות. במסגרת זאת הייתה הפרדה בין ההכנסות להוצאות. הכסף שנגבה עבור שירותי טלפון הועבר ישירות למשרד האוצר, אך כל הוצאה דרשה אישור ממשלתי. מצב זה הגביל מאוד את כוח האדם והלוגיסטיקה, וגרם, בין השאר, להמתנה ארוכה מאוד להתקנת קווי טלפון (במקרים רבים, אף מספר שנים) ולשירות גרוע באופן כללי. בנוסף, עובדי המשרד היו ידועים בחוסר יעילותם.
בינואר 1964 הועבר לשר הדואר, אליהו ששון, דו"ח של ועדה בראשות צבי דינשטיין שהמליצה להעביר את שירותי הטלפוניה בישראל לידי חברה, שבשלב ראשון יהיו מניותיה בידי הממשלה. להמלצות התנגדו עובדי משרד הדואר, מנכ"ל המשרד, ח. בן מנחם והשר אליהו ששון והן לא יושמו. יצחק מודעי כשר תקשורת ביקש ב-1979 להקים את חברת הטלפוניה, אולם נתקל בהתנגדות, בין השאר של נציב שירות המדינה אברהם (רמי) פרידמן. המשרד המשיך במאמציו להקמת חברת טלפוניה, וקבע את 1 באפריל 1980 כתאריך יעד להקמת החברה, אך החברה לא קמה.
חברת בזק נרשמה כחברה כבר ב-1980, והחלה לפעול כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת בישראל ב-1984. תוך זמן קצר מכשירי הטלפון הגיעו לכל דורש.
בהפעלת שירותי הדואר כיחידת סמך ממשלתית במשרד התקשורת, הייתה הפרדה בין ההכנסות להוצאות. הכסף שנגבה על ידי הדואר עבור שירותיו הועבר אוטומטית למשרד האוצר, אך כל הוצאה דרשה אישור ממשלתי. מצב זה הגביל מאוד את כוח האדם והלוגיסטיקה, וגרם בין השאר להעברת מכתבים איטית במיוחד ולתורים ארוכים בסניפים. כל שינוי בשירותי הדואר הצריך בירוקרטיה במתן אישורים, ולכן שירותי הדואר לא יכלו להתאים עצמם בצורה דינמית לשינויי הסביבה. לפתרון בעיות אלה הוצע כבר בשנת 1970 לארגן את הדואר כחברה עסקית, אולם הדבר לא יצא אל הפועל. בשנים 1979–1980 ניסה השר יצחק מודעי לקדם את הקמת רשות הדואר אך גם הוא לא הצליח בכך, לטענתו בגלל התנגדות לא עניינית של משרד האוצר. רשות הדואר הוקמה לבסוף בשנת 1986.
משרד התקשורת היה אחראי על הצד הטכני של שידורי הטלוויזיה של רשות השידור. במקביל, הדרישה לשירותי טלוויזיה ורדיו בישראל הייתה גבוהה, החל משנות ה-70, ומשרד התקשורת נלחם נגד תחנות שידור פיראטיות.
שנות ה-90
בשנת 1990 החלו לפעול חמש חברות כבלים אזוריות שנבחרו במכרזים, במסגרת המהפך להכנסת טלוויזיה רב ערוצית בישראל. לצורך פיקוח על הזכיינים הוקמה המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין. ב-1993, הערוץ השני החל לשדר, והוקמה במקביל הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.
בהמשך, חברות הטלוויזיה בכבלים בישראל התאחדו להקמת חברת HOT, וכן הוקמה חברת YES המשדרת באמצעות לוויין.
עד אמצע שנות התשעים הייתה חברת פלאפון היחידה שסיפקה שירות טלפון סלולרי בפרישה ארצית אם כי בעלות גבוהה למדי ולכן מספר המשתמשים ברשת שלה היה מועט. בתחילת העשור העניק המשרד רישיון רט"ן (רדיו-טלפון) ארצי נוסף לחברה מתחרה, סלקום, מהלך שחולל מהפכה של ממש בתחום התקשורת האלחוטית בארץ לאחר שסלקום השיקה את הרשת שלה בשנת 1994. לקראת סוף העשור ניתן רישיון לחברה נוספת, פרטנר תקשורת.
העשורים הראשונים של המאה ה-21
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 התחלפו שרי תקשורת רבים מבלי שנשארו זמן רב במשרדם: בנימין בן אליעזר, ראובן ריבלין, אריאל שרון, אהוד אולמרט, דליה איציק ואברהם הירשזון. בתקופתם התאחדו שלוש חברות הכבלים תחת המותג "הוט", והחל לשדר ערוץ מסחרי נוסף - ערוץ 10, האינטרנט המהיר חדר לבתים רבים, וחברת "בזק" הפסיקה להיות מונופול בתחום התקשורת הקווית.
בנובמבר 2004 ממשלת ישראל קיבלה החלטה על הקמת צוות בין-משרדי שיבחן את הצורך בשידורים דיגיטליים עבור הערוצים הציבוריים הפתוחים. בפברואר 2008 התקבל בכנסת תיקון לחוק, שמאפשר שידורי DTT בחינם. שידורי עידן+. חוק זה מסמיך את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כגוף האחראי על השידורים.
השר הבא מתפקיד משה כחלון המשיך במדיניות זו ובתקופת כהונתו הושלמה רפורמת הסלולר, שכללה מתן רישיונות למפעילי רשתות סלולר וירטואליים ומתן זיכיון לכניסתו של מפעיל סלולרי נוסף, גולן טלקום. רגולציות נוספות שיושמו בתקופתו בשוק הסלולר הן:
בשוק האינטרנט אושרה בתקופתו של כחלון כניסת חברת תשתיות סיבים אופטיים שלישית, Unlimited, על בסיס התשתית של חברת החשמל.
במהלך חודש נובמבר 2014 קיבל השר ארדן את המלצת הדרג המקצועי במשרד והחליט לפתח את השוק הסיטונאי ברשת הטלפוניה הקווית, במטרה לאפשר לחברות תקשורת לרכוש תשתית אינטרנט וטלפון מבזק במחיר מפוקח, מהלך שיאפשר את הגדלת התחרות וכן העברת שידורי טלוויזיה על גבי האינטרנט.
בממשלת ישראל השלושים וארבע ראש הממשלה בנימין נתניהו מילא את תפקיד שר התקשורת. בפברואר 2017, עקב עתירות לבג"ץ בדבר ניגוד עניינים של נתניהו, מונה צחי הנגבי לתפקיד ממלא מקום שר התקשורת למשך שלושה חודשים. עם זאת, אנשי אופוזיציה הצביעו על כך שאיש אמונו של נתניהו שלמה פילבר ימשיך לכהן בתפקיד מנכ"ל משרד התקשורת. למרות האיסור לעסוק בעניינים בתחום התקשורת, פעל נתניהו לסגירת תאגיד השידור הישראלי, תוך יצירת עימות עם משה כחלון, שהסתיים עם הגעה לפשרה הכוללת את הפרדת חטיבת החדשות מתאגיד השידור. בעקבות החקירות ב"פרשת בזק-אלוביץ'", פילבר הושעה מתפקידו על ידי נציבות שירות המדינה באוקטובר 2017 והשעייתו הוארכה בחודשיים נוספים בפברואר 2018. במקומו מונה לתפקיד מימון שמילה.
הניסיון להקים רשות תקשורת
מאז ימי כהונת שולמית אלוני כשרת התקשורת, הצהירו השרים במשרד על רצונם להקים רשות תקשורת עצמאית בדומה לרשות התקשורת הפדרלית האמריקאית, ה-FCC. הרעיון היה לאגד את כל הרשויות הקיימות במשרד לשתי רשויות - אחת לתקשורת והשנייה לתכנים, ולבטל את הצורך בשר בתחום זה.
בשנת 2003, אחרי הבחירות, הסכים ראש הממשלה אריאל שרון לבקשתה של מפלגת שינוי לפרק את משרד התקשורת עד להקמתה של רשות תקשורת לאומית (שתהיה חלק ממשרד הפנים, שהועבר לשינוי במסגרת ההסכמים הקואליציוניים). בדומה למשרד לשירותי דת כן הוסכם ששרון ייטול את התיק עד לסוף השנה האזרחית, אולם משרד התקשורת לא פורק ובספטמבר מונה אהוד אולמרט לשר התקשורת.
אורד צ'ארלס וינגייט
ביוגרפיה
וינגייט נולד בנייניטל שבצפון הודו, שהייתה באותה תקופה מושבה בריטית (הראג' הבריטי). משפחתו, ממוצא סקוטי, השתייכה לכת נוצרית אדוקה בשם "אחוות פלימות'", שהתנתקה מהכנסייה האנגליקנית במאה ה-17. הוא נקרא אורד על פי שם נעוריה של אמו, שהשתייכה למשפחת אורד-בראון.
אביו, שהיה בן 51 בעת הולדת בנו, שירת בצבא הקבע, ואורד זכה לחינוך נוצרי נונקונפורמיסטי דתי ופרו-ציוני מגיל צעיר, ברוח עקרונות משפחתו. בגלל היותו נונקונפורמיסט, היה פטור מהשתתפות בתפילות בימי לימודו בבית הספר הפרטי היוקרתי צ'רטרהאוז.
שירותו בארץ ישראל
לאחר שהגיע לארץ ישראל, הוצב וינגייט בתפקיד קצין מודיעין במפקדת הדיוויזיה החמישית שבחיפה בדרגת קפטן. לאחר דיכוי השלב הראשון של המרד הערבי, במהלך אוקטובר 1936, עבר וינגייט לשרת בענף המודיעין (I Branch) במפקדה הכללית של הצבא בירושלים. וינגייט עסק בתקופה זו באיסוף מודיעין מהעיתונות הערבית והעברית, תרגומו לאנגלית ובניית מאגר מידע על הדמויות הבולטות בארץ.
במסגרת תפקידו, יצר וינגייט קשרים עם בכירים בהנהגת היישוב העברי ומערך המודיעין של ההגנה, ובהם חיים ויצמן, משה שרת, יוחנן רטנר, דוד הכהן, עמנואל וילנסקי, ראובן שילוח ואחרים. וינגייט הציג את עצמו בגלוי כציוני, המאמין בזכותם של היהודים להקים מדינה עצמאית בארץ ישראל. הוא אף ניסח לוויצמן טיוטת הצעה להקמת צבא במדינה היהודית, העתידה לקום בעקבות המלצות ועדת פיל. בעקבות הזדהות זו של וינגייט עם הציונות, הפך "הידיד שלך", שם הקוד שניתן לו על ידי שילוח ו-וילנסקי, לכינוי "הידיד", בו נודע ביישוב כולו.
באוקטובר 1938 חזר וינגייט לאנגליה. במהלך שהותו בממלכה, נפגש עם אישים בכירים במערכת הפוליטית הבריטית, ובהם שר המושבות מלקולם מקדונלד, חבר הפרלמנט וינסטון צ'רצ'יל ואיל העיתונות הלורד ביוורברוק. בפגישותיו עמם ניסה וינגייט לשכנע את בני שיחו להביא לאימוץ מדיניות פרו-ציונית על ידי ממשלת בריטניה, ולדחות על הסף את דרישות הערבים. מפגשים אלה עוררו את מורת רוחם של הממונים עליו, להדחתו מהפיקוד על הפל"מ ובסופו של דבר גם להרחקתו מארץ ישראל. במאי 1939 הורה משרד המלחמה הבריטי לווינגייט לחזור לאנגליה כיוון שעמדותיו הפרו-ציוניות מסוכנות לכתר.
שירות במלחמת העולם השנייה
וינגייט, ששירת כמפקד יחידת נ"מ בבריטניה, הציע עם פרוץ מלחמת העולם השנייה (1939-1945) להקים צבא יהודי בארץ ישראל. הוא הוצב בסודאן, והקים יחידת גרילה בשם כוח גדעון (על שם השופט התנ"כי גדעון), שהורכבה מלוחמים בריטים, סודנים, אתיופים ומספר ותיקים מההגנה. היחידה החלה לפעול בפברואר 1941, ותקפה מטרות איטלקיות באתיופיה, במסגרת המערכה במזרח אפריקה. הוא קודם לדרגת לוטננט-קולונל ופיקד על היחידה, שמנתה כ-1,700 לוחמים ולקחה בשבי כ-20,000 איטלקים. ביוני 1941 חזר וינגייט לקהיר, וחלה במלריה. בעקבות מצבו הנפשי הלקוי, וכנראה גם בהשפעת תרופה שנטל נגד מלריה, הוא ניסה להתאבד בדקירה. אחרי תקופת החלמה בבריטניה הוא נשלח להודו.
בפברואר 1942 קודם לדרגת קולונל, והקים יחידת גרילה שפעלה בבורמה. אחרי כיבוש בורמה על ידי היפנים שב להודו, ומונה למפקד חטיבת חיל רגלים, שהפכה בפיקודו לחטיבה מובחרת. בעקבות הניסיון שצבר בלוחמה זעירה בארץ ישראל ובאתיופיה, פיתח וינגייט השקפה, לפיה כוח קטן יכול לנהל לוחמת-חדירה ארוכת טווח מסוג חדש. על-פי דבריו, "אם אתה בצבא, אתה חייב לעשות משהו יוצא דופן כדי שיבחינו בכך". הפשיטה הראשונה של כוחות וינגייט החלה ב-8 בפברואר 1943, כאשר 3,000 חיילים בריטיים חצו את הנהר צ‘ינדווין ונכנסו לבורמה. מטרת המבצע הייתה לנתק מסילת ברזל באזור. המבצע עבר בהצלחה יחסית לאחר שמסילת הברזל נותקה, אך הכוח נתקל בהתנגדות יפנית. לאחר קרבות קשים, הצליחו לשוב להודו פחות מ-2,200 חיילים מהכוח, תוך שהם נאלצים להשאיר את מרבית הפצועים מאחור. המבצע זכה לתהודה רבה ברחבי העולם, ולכוח של וינגייט הוענק הכינוי "צ'ינדיטים", על שם החיה המיתולוגית שחציה נשר וחציה אריה, שעל פי המסורת הבורמזית שמרה על הפגודות. על אף הסיום הצורם, נחשבה אז הפעולה להצלחה, והובילה לאישור של פעולות דומות בגזרות אחרות. למרות נחיתותם המספרית, הצליחו הצ‘ינדיטים לפגוע שוב ושוב ביפנים, ולשבש את תוכנית הפלישה שלהם להודו, ובכך תרמו לכישלונה. הם גם הוכיחו כי היפנים אינם האדונים הבלעדיים של הג'ונגל, וכי הלוחמים הבריטיים מסוגלים להתמודד עמם בהצלחה גם בשטח זה.
עם זאת, פועלו של וינגייט באותה תקופה זכה גם לביקורת, והוויכוח על כך הפך לפולמוס היסטורי שנפרס על פני כמאה ספרים ומאמרים רבים.
וינגייט היה לעיתים אדם חסר עכבות, במיוחד בכך שעקף מדי פעם את סמכותם של קצינים בכירים, ובניצול גישתו הישירה אל ראש הממשלה דאז, וינסטון צ'רצ'יל, שהעריך אותו מאוד. הוא רכש לא מעט אויבים בארמייה ה-14, כאשר הרחיב את יחידתו מחטיבה לדיוויזיה. אופיו כלל כנראה הפרעה דו-קוטבית שבעקבותיה נהג לפעמים להלך במחנה, לבוש בקסדת שעם ובידו שוט זנב סוס לסילוק זבובים. כמו כן הוא סירב להתרחץ וניקה את גופו רק בקרצופים נמרצים במברשת נוקשה. וינגייט, שנהג לאכול בצלים חיים להנאתו, טען במהלך ארוחת צהרים במשרד המלחמה כי הוא "אוהב בשר פיתון מבושל, שטעמו כבשר עוף".
וינגייט הוזמן ללונדון על ידי ראש הממשלה הבריטי, צ'רצ'יל, והופיע בוועידת קוויבק הצבאית באוגוסט 1943, בה הרצה בנושא לוחמת גרילה. עם שובו להודו הוא קודם לדרגת מייג'ור-גנרל, וקיבל פיקוד על שש חטיבות. הוא תכנן תקיפה נוספת בבורמה, שכללה הקמת בסיסים מבוצרים בשטח היפני. התקיפה החלה ב-6 במרץ 1944 והצליחה לעכב את כוחות הצבא היפני, שניסו לכבוש את הודו. בתוך כך חלה וינגייט במחלת טיפוס הבטן.
מותו
ב-24 במרץ 1944 ביקר וינגייט בשלושה בסיסי צבא שהוקמו בבורמה. המטוס שבו טס חזרה להודו (B-25 מיטשל של חיל האוויר האמריקני), התרסק באזור מניפור, ועשרת נוסעיו נהרגו. שרידי גופתו של וינגייט נמצאו בשטח ההתרסקות, יחד עם גופותיהם של תשעת החיילים האחרים, והועברו לקבורה בהודו בקבר אחים. בשטח אותר גם כובע השעם שלו. בעקבות הסכמים בין בריטניה לארצות הברית, ובגלל ששבע מתוך הגופות בקבר האחים היו של חיילים אמריקאיים, הועברו לבסוף השרידים לארצות הברית לבית הקברות הלאומי ארלינגטון (במדינת וירג'יניה שבארצות הברית).
בנו של וינגייט, ג'ונתן, שנפטר בשנת 2000, שירת כקצין תותחנים בצבא הבריטי, ופרש בדרגת קולונל (המקבילה לאלוף-משנה).
תרומתו לכוח המגן העברי
הדעה המקובלת בישראל היא שווינגייט היה איש צבא מקורי, נועז ובעל חזון, שדרכי פעולתו וחשיבתו בנושאים צבאיים היוו תשתית חשובה לבנייתו של כוח המגן העברי, שהוביל כעבור כעשר שנים לצה"ל. הוא נחשב לאחד המייסדים המרכזיים של תורת הלחימה של "ההגנה". תפישתו הצבאית התבססה על איסוף מודיעין מדויק לפני המבצע (המכונה בצה"ל מל"מ), יוזמה, התקפיות, ניצול יתרון הלילה, שימוש ביחידות קטנות ומובחרות, וכן העברה של עיקר הלחימה מהר ככל האפשר לשטח האויב - כללים שהפכו ליסודות של תורת הלחימה של צה"ל בראשיתו. תפישה זו כונתה באותה עת "היציאה מן הגדר", והייתה שונה לחלוטין מתפישת הלחימה שקדמה לה אשר התבססה על שמירה פסיבית על יישובים ועל מארבים.
הנצחה
בנאום בפרלמנט הבריטי, אמר עליו צ'רצ'יל:.
בהתאמה ליחסים הקרובים בין וינגייט לבין היישוב היהודי בישראל, נקראים אתרים רבים בישראל על שמו של וינגייט: מכון וינגייט לחינוך גופני, כפר הנוער ימין אורד שבכרמל, המעיין "עין הידיד" שבאזור כוכב הירדן ויער וינגייט בהר הגלבוע. כמו כן, קרויים על שמו רחובות בתל אביב, חיפה, באר שבע, הרצליה, רעננה, זכרון יעקב, קריית אתא, עפולה וקריית אונו, וכיכרות בירושלים ובבת-ים. גם אוניית המעפילים אורד וינגייט נקראה על שמו. בקיבוץ עין חרוד שבו גר ישנה תצוגה קבועה בבית שטורמן, המוקדשת לווינגייט, ומתארת את תפיסותיו הצבאיות ואת פועלו בהקמת פלגות הלילה המיוחדות בארץ ישראל.
לעומת זאת, בבריטניה ביתו מיעטו להנציחו. שמו חקוק על חלקה האחורי של מצבת זיכרון לכוח הצ'ינדיטים, הניצבת על רציף ויקטוריה בלונדון, בסמוך לבניין משרד ההגנה. בנוסף, נקרא בית ספר על שמו באדיס אבבה בירת אתיופיה, לציון תרומתו להשגת עצמאותה.
דייוויד לואיס (פילוסוף)
דייוויד לואיס (28 בספטמבר 1941 – 14 באוקטובר 2001) היה פילוסוף אמריקאי. לואיס היה בין הפילוסופים המשמעותיים ביותר במאה ה-20. לזכותו תרומה משמעותית בתחומים רבים בפילוסופיה; פילוסופיה של השפה, פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של המדע, תורת ההחלטות, תורת ההכרה, מטא-אתיקה ואסתטיקה. הוא פרסם ארבעה ספרים וחמישה כרכים של מאמריו.
ראשית חייו
לואיס נולד באוברלין אוהיו שבארצות הברית להורים אקדמאים. הוא החל את לימודיו האקדמיים בתחום הכימיה במכללת סווארת'מור. בעקבות שהות של שנה באוניברסיטת אוקספורד (1959–1960) החליף את תחום לימודיו לפילוסופיה. מ־1970 עד מותו לואיס היה מרצה באוניברסיטת פרינסטון. תרומה משמעותית ביותר הייתה לו בתחום הפילוסופיה של התודעה והשפעה אף גדולה מזאת במטפיזיקה: לואיס גרס שיש מספר עולמות אינסופי, שכל אחד מהם קיים ביקום עצמאי, לא קשור לשלנו. כמו כן, שכל גרסה אפשרית של ההיסטוריה ושל עצמנו מתרחשת בעולם מסוים.
לואיס על הפילוסופיה של התודעה
לואיס היה מטריאליסט, הוא גרס שכל מצב נפשי (כאב, שמחה, תענוג וכו') הוא למעשה פעילות חשמלית במוח גרידא; התחושה הנפשית היא לחלוטין פיזית. למשל, המצב הנפשי של כאב הוא נוירון שנורה במוחנו (להמחשה בלבד), כשהנוירון נורה אנחנו חווים כאב וכשאנחנו אומרים כאב אנו מתכוונים לנוירון שזז. לואיס היה ממפתחי התאוריה הפונקציונליסטית ובתחילה הוא שילב בין תאוריית הזהות לתאוריה הפונקציונליסטית.
לואיס טען שנוכל לדעת האם ישות מסוימת נמצאת במצב נפשי כלשהו, כאשר מתרחש אצלה המימוש הפיזי (למשל-תזוזה של נוירון) שממלא את התפקיד הסיבתי (קלט ופלט) של אותו מצב הנפשי. לדוגמה, אם כאב מאופיין על ידי קבלת מכה (קלט) ופליטת צעקה (פלט), שביחד הם התפקיד הסיבתי, אז המימוש הפיזי של הכאב הוא המימוש הפיזי שמתרחש באותו רגע שמתרחש התפקיד הסיבתי שמאפיין כאב. לואיס מוסיף שהתפקיד הסיבתי של מצב נפשי מסוים זהה עבור כל האוכלוסיות. כלומר, לכאב של אנשי מאדים תהיה אותה סיבתיות (קלטים ופלטים) כמו של הכאב שלנו, אבל, המימוש הפיזי של המצב הנפשי יכול להיות שונה בין אוכלוסייה לאוכלוסייה. למשל, כשאנשי מאדים נמצאים במצב הסיבתי שמאפיין כאב, החורים בגופם מוצפים. עבורם, הצפת החורים היא הכאב עצמו. אם כך, יהיה יותר מדויק להגיד שישות מסוימת נמצאת בכאב כאשר קורה אצלה המימוש הפיזי שממלא את התפקיד הסיבתי של כאב עבור האוכלוסייה המתאימה (לאותה ישות).
עולם האנרגיה (אפקוט)
עולם האנרגיה (באנגלית: Universe of Energy) הוא ביתן המצוי בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה. בעבר היה המתקן בחסות חברת אקסון. כיום במתקן מוצג המופע "הרפתקאת האנרגיה של אלן" (Ellen's Energy Adventure) בהשתתפות השחקנים אלן דג'נרס, ביל ניי, אלכס טרבק וג'יימי לי קרטיס.
המופע מציג את ההיסטוריה של היווצרות מקורות האנרגיה על פני כדור הארץ (בעיקר פחם, נפט וגז טבעי) ודן בשימושי אנרגיה. גג המתקן מכוסה בלוחות סולריים המספקים את האנרגיה להפעלת המתקן. המבקרים יושבים בתיאטרון שחלקיו השונים מתנייעים ברחבי המתקן.
תיאור המתקן
במתקן מוצג מופע "עולם האנרגיה של אלן". המופע המקדים מציג את אלן דג'נרס בתפקיד עצמה, הנרדמת ומוצאת את עצמה בשעשועון הטלוויזיה "ג'פרדי!" (הוצג בישראל בגרסה בשם "מלך הטריוויה"), בהנחייתו של אלכס טרבק מנחה תוכנית השעשועים. אלן מתמודדת עם ג'יימי לי קרטיס ועם אלברט איינשטיין. בהמשך היא יוצאת למסע בעקבות מקורות האנרגיה עם ביל ניי. סרט זה מהווה הסרט העיקרי של המתקן. בעקבות הסרט התיאטראות נוסעים לתוך המתקן שבו שש דיורמות המציגות דינוזאורים (בובות אודיו אנימטרוניקס). במופע הסיום חוזרת אלן למשחק ג'פרדי ומנצחת את המשחק בעקבות הידע שרכשה.
מלאלה יוספזאי
מלאלה יוספזאי (בפשטו: ملاله یوسفزۍ, תעתיק מדויק: מלאלה יוספזי; נולדה ב-12 ביולי 1997) היא פעילה למען זכויות נערות מהעיר מינגורה ממחוז סוואט, ח'ייבר פח'טונח'ווה, פקיסטן. היא ידועה בזכות פעילותה למען זכויות נשים בעמק סוואט, בו אסרו לעיתים אנשי ארגון הטליבאן על נשים ללמוד בבתי ספר. ב-2013 הוענק ליוספזאי פרס סחרוב לחופש המחשבה ופרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם, ובשנת 2014 הוכרזה ככלת פרס נובל לשלום, הצעירה ביותר מאז ומעולם שזכתה בפרס נובל.
ביוגרפיה
מלאלה יוספזאי נולדה ב-12 ביולי 1997. היא נקראה "מלאלה", שם שמשמעותו "מוכת יגון", על שמה של מלאלה ממייוואנד, משוררת פשטונית ולוחמת. שם משפחתה, יוספזאי, הוא שמו של שבט פשטוני גדול שדומיננטי בעמק סוואט בפקיסטן, יחול שם נולדה וחיה יוספזאי. מלאלה מתגוררת במינגורה עם הוריה, ויש לה שני אחים.
יוספזאי רכשה את השכלתה במידה רבה על ידי אביה, זיודין יוספזאי, משורר, בעל בית ספר ופעיל חינוכי בעצמו, המפעיל רשת של בתי ספר. כילדה הצהירה כי היא רוצה להיות רופאה, אך מאוחר יותר עודד אותה אביה להפוך לפוליטיקאית.
בתחילת 2009, בגיל 11, התפרסמה יוספזאי בזכות בלוג שכתבה עבור רשת השידור BBC בו היא מתארת את חייה תחת שלטון הטליבאן, נסיונותיהם להשתלט על העמק ודעותיה אודות חינוך לנערות. בקיץ שלאחר מכן ערך הניו יורק טיימס סרטון תיעודי על חייה עת השתלט הטליבאן על האזור, השתלטות שהגיעה לשיאה בקרב השני של סוואט. יוספזאי החלה להיות מוכרת ונתנה ראיונות בטלוויזיה וכתבי עת. היא הייתה מועמדת לפרס השלום הבין-לאומי לילדים וזכתה בפרס השלום הלאומי לנוער, שנקרא מאוחר יותר על שמה.
ב-9 באוקטובר 2012 נורתה יוספזאי על ידי איש טליבאן חמוש עת חזרה לביתה באוטובוס מבית הספר כדור אחד פגע בראשה, בצווארה ובכתפה. במהלך הימים הראשונים לאחר הפגיעה היא הייתה מחוסרת הכרה ובמצב קשה. ב-15 באוקטובר הוטסה לבריטניה להמשך הטיפול. היא החלימה במהירות ושבה לפעילות. קבוצה של 50 אנשי דת מוסלמים פרסמה פתווה נגד המתנקשים בחייה של יוספזאי.
ב-2013 זכתה באזרחות כבוד של קנדה.
ראש ממשלת בריטניה לשעבר, גורדון בראון, פתח עצומה באו"ם על שמה של יוספזאי, תחת הסלוגן "אני מלאלה", הקוראת לכך שכל ילדי העולם ילמדו בבתי ספר עד שנת 2015. בראון אמר כי ימסור את העצומה בנובמבר לנשיא פקיסטן, אסיף עלי זרדארי.
ב-2014 זכתה בפרס נובל לשלום בשיתוף עם קאילש סאטיארת'י. יוספזאי היא האדם הצעיר ביותר שזכה בפרס מעולם.
בשנת 2015 גינתה את רצח סבין מהמוד.
בשנת 2021 התארחה בפרק האיחוד של חברים ובו רואיינה עם חברתה הטובה על רשמיה מהסדרה.
קבלה בפקיסטן
הדעות בקשר למלאלה יוספזאי בפקיסטן שיקפו את חילוקי הדעות במדינה. היו שראו בה גיבורה לאומית והיו כאלה שהתנגדו לפעילותה. חומה יוסוף, בעל טור בעיתון הפקיסטני "Dawn", מנה שלוש טענות עיקריות מצד מבקריה בפקיסטן: פרסומה מדגיש את ההיבט השלילי ביותר בפקיסטן, אלימות הקיצונים. הקמפיין החינוכי שלה מושפע מעקרונות מערביים. ואחרון, הערצת המערב אליה היא צבועה שכן היא מתעלמת ממצב קורבנות אחרים לאלימות שגם הם חפים מפשע, כמו נפגעי הפצצות כלי הטיס הבלתי מאוישים האמריקאים. העיתונאי אסד באיג תיאר אותה כמי שמצדיקה את תאוריית "משא האדם הלבן" של הקולוניאליזם והאימפריאליזם המערבי. גורמים קיצוניים יותר בתקשורת הפקיסטנית אף תארו את יוספזאי כ"סוכנת של ה-CIA".
חיים אישיים
ב-9 בנובמבר 2021 הודיעה יוספזאי שהיא נישאה לאסר מאליק, מנכ"ל המרכז למצוינות בספורט הקריקט בפקיסטן
באג הפנטיום
מקור הבאג בתת-יחידה של המעבד העוסקת בחישובי מספרים בשיטת הנקודה הצפה (FPU). כדי לשפר את ביצועי המעבד ביחס לקודמו (486) תכננו מהנדסי אינטל את פעולת החילוק הכבדה של מספרי נקודה צפה כך שתעשה שימוש באלגוריתם בשם SRT. חלק מפעולת האלגוריתם היה העתקה של מערך בן 1066 תוצאות ביניים, אלא שחמש מתוך אלה לא הועתקו כראוי ובמקומם חושב בטעות המספר אפס. כתוצאה מהבאג הייתה תוצאת החילוק שגויה, אך אופי החישוב גרם לכך שההסתברות שהשגיאה תהיה משמעותית מספיק כדי להתגלות הייתה נמוכה.
הבאג נחשף ב־30 באוקטובר 1994 על ידי תומאס נייסלי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת לינצ'בורג. לנייסלי הייתה סיבה מיוחדת לשים לב לאי דיוק, מזערי ככל שיהיה, בתוצאתן של פעולות החילוק: הוא עסק בחישוב קירוב נומרי לקבוע ברון, חישוב הכרוך בסיכום מדויק של מספר רב של מנות.
הבאג פגע ביוקרתה של אינטל, יצרנית המיקרו־מעבדים הגדולה בעולם, במידה רבה בגלל תגובת החברה למשבר: בתחילה סרבה החברה לאשר את קיומו של הבאג. לאחר שמקורות רבים אישרו את תוצאותיו של נייסלי, היא הודתה שהוא קיים אך עמדה על כך שרובם הגדול של המשתמשים לעולם לא ישימו לב אליו ולא ייפגעו ממנו. טיעון זה היה נכון, אך הנזק התדמיתי היה רב והוא הוחמר לנוכח סירובה של החברה להחליף את סדרות המעבדים הפגומים. לבסוף הכריזה אינטל על החלפתם של כל המעבדים הפגומים. מעט מאוד מעבדים הוחלפו בפועל, משום שרוב המשתמשים לא עסקו באנליזה נומרית ולא נפגעו מהבאג כלל, ולכן לא טרחו להחליף את המעבדים.
NMEA 0183
למרות ששימוש בתקן NMEA הוא יקר מאוד, ברוב התכונות שלו בוצעו "הנדסה הפוכה" ממקורות ציבוריים ואפשר למצוא אותו באינטרנט.
דוגמה למשפט
Waypoint Arrival Alarm: $GPAAM,A,A,0.10,N,WPTNME*43
פירוש השדות במשפט:
2000 NMEA
2000 NMEA הוא תקן חדש שמאפשר לכמה "שדרים" לשדר במהירות גבוהה יותר, ללא שימוש במפצל מרכזי חכם.
רודי שטפאן
רוּדי שְׁטֶפאן (בגרמנית: Rudi Stephan; 29 ביולי 1887 – 29 בספטמבר 1915) היה מלחין גרמני מבטיח, שנחשב, זמן קצר לפני מלחמת העולם הראשונה, לאחד הכישרונות הראשונים במעלה בדורו.
ביוגרפיה
רודי שטפאן נולד בוורמס שבגרמניה. הוא למד הלחנה אצל ברנהרד זקלס בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, ואחר אצל היינריך שוורץ (Heinrich Schwartz) ורודולף לואיס (Rudolf Louis) במינכן, שם השתקע אחרי סיום לימודיו ב-1908. שטפאן הניח אחריו יצירות מועטות: מחמת חיבתו לכותרות נייטרליות במכוון, בסגנון "מוזיקה ל...", נתפס כמבשר "האובייקטיביות החדשה" של התקופה שלאחר המלחמה, אבל המוזיקה שלו כתובה למעשה בניב על-אקספרסיבי של שלהי הרומנטיקה, שיש המעדיפים לראות בו מעין אקספרסיוניזם קדום. אביו, יועץ סתרים, מימן את ביצוע יצירותיו המוקדמות, שהתקבלו תחילה בחוסר הבנה, אבל ביצוע הבכורה של יצירתו משנת 1912, "מוזיקה לתזמורת", בוורמס היווה פריצת דרך משמעותית מבחינת הביקורת. "מוזיקה ל-7 כלי מיתר" כתובה באווירת מלנכוליה אלגית, המזכירה את ראוול ומשלבת דקירות פסנתר וצ'מבלו עם מרקם משתפך של כלי המיתר. מורשתו הקונצרטית מתמצה ב"מוזיקה לכינור ותזמורת" משנת 1914. הוא סיים את האופרה היחידה שלו, "האנשים הראשונים" (Die erste Menschen), זמן קצר אחרי פרוץ המלחמה, והיא הגיעה בסופו של דבר להצגת בכורה בפרנקפורט, חמש שנים אחרי מותו מפגיעת קליע בראשו מרובה של קלע רוסי ליד טרנופול בחזית גליציה.
התזמורת הסימפונית של מלבורן הקליטה את מכלול יצירותיו התזמורתיות בניצוח אולג קטאני.
סטלינגרד (סרט, 1993)
סטלינגרד (בגרמנית: Stalingrad) הוא סרט אנטי־מלחמתי גרמני משנת 1993 בבימויו של יוזף וילסמאייר. הסרט עוקב אחר קבוצת חיילים גרמנים בקרב סטלינגרד עד גורלם המר.
עלילה
הסרט מספר אודות חבורת חיילי הנדסה קרבית מהוורמאכט שנשלחים אל קרב סטלינגרד. הסרט נפתח כאשר החיילים אובר-גפרייטר פריץ רייזר (דומיניק הורביץ') ואונטר-אופיציר מנפרד רולידר (יוכן ניקל) בחופשה באיטליה לאחר לחימה בצפון אפריקה. לאחר שממנים להם מפקד חדש, לויטננט הנס פון ויצלנד (תומאס קרצ'מן) – קצין אריסטוקרטי צעיר וחסר ניסיון – הם נשלחים לסטלינגרד. עם הגעתם הם מזועזעים ממראות העיר והתנאים.
פון ויצלנד וחייליו לוחמים בלחימה העירונית הצפופה, מאבדים אנשים רבים ומוצאים את עצמם מוקפים בתום אחד הקרבות. בניסיון לפרוץ את המצור, הם מנסים למצוא דרך מילוט בביוב, שם הם מסתבכים אף יותר: פון ויצלנד לא מוצא את חייליו, וחייל אחר מאבד את רגלו. בניסיון נואש להצילו, הם מגיעים אל בית חולים שדה, שם אחד החיילים, רייזר, מאיים על עוזר רופא שיציל את חברו. הם נתפסים בידי המשטרה הצבאית, ונשלחים אל יחידת עונשין – עליה מוטלות משימות התאבדויות כגון פירוק מוקשים. לאחר שמוצעת להם חנינה בעבור לחימה בטנקים סובייטים, הם חוזרים למעמדם הקודם, אולם לא לפני שגם מוטל עליהם להוציא להורג אזרחים.
מיואשים, מורעבים וסובלים מהקור, פון ויצלנד, רייזר וחייל צעיר נוסף – גה־גה – מנסים לערוק מהחזית על ידי העמדת פני פצועים ובריחה חזרה לגרמניה באמצעות מטוס פינוי, אולם התכנית נכשלת. בהמשך, החיילים הורגים קצין משטרה צבאית – האחד שפקד עליהם להוציא להורג אזרחים – והולכים לבית המסתור שלו שמלא באוכל ויתר מותרות. בהבנה שהארמייה השישית מכותרת בידי הסובייטים, פון ויצלנד ורייזר מנסים לברוח מהעיר בהדרכתה של שבויה סובייטית – אולם לבסוף הם מתים מהקור, באמצע שום מקום.
הפקה
הסרט הינו ההפקה הקולנועית הגרמנייה השנייה שנעשתה על הקרב לאחר "כלבים, אתם רוצים לחיות לנצח?" מ-1959. תקציב הסרט עמד על כ-20 מיליון מארק גרמני, שהיו שווי ערך אז ל-12,400,000 מיליון דולר. הסרט הוא סרטו השלישי של וילסמאייר ששימש גם כבמאי הצילום בסרט.
הסרט צולם באיטליה, צ'כוסלובקיה ופינלנד, והצוות מנה 180 אנשי הפקה ממדינות שונות כגון בלגים, הולנדים, גרמנים, צ'כים, פולנים, צרפתים, וכן כ-12,000 ניצבים.
דור הסתלבט
דור הסתלבט הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. השיר יצא לאור ב-14 ביוני 2017, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום הרביעי של גושן, שלושים, על ידי חברת התקליטים טדי הפקות.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי גלעד שמואלי, בדומה לשאר שירי האלבום. השיר הוא בסגנון הפופ.
כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים
כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים (באנגלית: I Marine Expeditionary Force ובקיצור: I MEF) הוא אחד משלושה כוחות המשלוח של חיל הנחתים של ארצות הברית. הכוח משלב יחידות לוחמה קרקעית, אווירית ולוגיסטיקה ונועד לאפשר פעילות לחימה עצמאית במשך 60 יום. כוח המשלוח הראשון כפוף לכוחות הנחתים בפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
תפקיד
הכוח נועד לספק יכולות בתחומים הבאים:
דור הסתלבט
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא לשיר, העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר. האודיו מציג בתוכו את עטיפת הסינגל.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.5 מיליון.
יוסף בן ישראל (מוזיקאי)
יוסף בן ישראל (1928 - 15 בפברואר 2020) היה מלחין, מעבד מוזיקלי, מפיק מוזיקלי ומנצח ישראלי, איש קול ישראל, שהגה, ייסד והיה המנהל האמנותי הראשון של פסטיבל הזמר המזרחי. נחשב למי שפרץ את דרכו של הזמר המזרחי אל לב הציבוריות הישראלית.
קורות חיים
יוסף עקילוב, לימים יוסף בן ישראל, נולד בבוכרה ב-1928. עלה לישראל עם משפחתו ב-1935 וגדל בירושלים. הקריירה המוזיקלית שלו החלה בקול ירושלים, כשהיה בן 13 ודווקא כזמר. תחנת הרדיו היחידה אז ב שידרה אותו שר בבית כנסת את הפיוט "לכה דודי", כסולן.
למד בקונסרבטוריון מוזיקה ונגינה ומשבגר החל להפיק מופעי פולקלור לעדה הבוכרית, תחילה בירושלים ולאחר מכן גם מחוצה לה.
ב-1950 התקבל לעבודה ב"קול ציון לגולה", תחנת השידור של הסוכנות היהודית ושם ערך והגיש תוכניות פולקלור שונות. המיכסה שהוקצתה בתחנה אז למוזיקה הפולקלוריסטית ("עממית") הייתה בת 10 דקות ליום לכל היותר, והוא הצליח תוך מאבק מר להגדילה ל-30 דקות יומיות. בן ישראל היה זה שנתן לאמנים המזרחיים של התקופה, כמו שלמה מוקעה, שלמה דחיאני ועוד את החשיפה הראשונה לקהל הישראלי והיהודי הכללי.
קול ישראל
ב-1953 עבר ל"קול ישראל", שם עבד במשך 40 שנה עד פרישתו לגמלאות ב-1993, בהיותו כבר מנהל מחלקת התרבות של רשות השידור.
בן ישראל היה המייסד של "המדור לפולקלור ומוזיקה מזרחית", ברדיו, אשר נתן במה למיטב האמנים ה"מזרחיים" שמסגרות אחרות סירבו לקבלם. הידוע באמנים אשר בן ישראל גילה וחשף לציבור באמצעות מדור זה היה ג'ו עמר ואחריו באו אריס סאן, אהרון עמרם, פטי ארמו (אביו של קובי פרץ), פלפל אל מסרי ( בשירים העבריים שלו), נעמי לוי ועוד.
מפיק מוזיקלי
לאורך השנים הקים בן ישראל, ניצח וניהל מוזיקלית מקהלות זמר ולהקות פולקלור שונות, שהופיעו ברחבי הארץ עם מיטב שירי וריקודי העדות השונות, במופע שהוא קרא לו "מהווי המזרח". אחת הנודעות במקהלותיו הייתה מקהלת "מזמור שיר", אותה הוא הקים ב-1958. מקהלה זו ליוותה את תזמורת רשות השידור בערבית וכן זמרים כמו: עליזה קשי, ג'ו עמר, אהובה צדוק, חנה אהרוני ועוד.
ב-1970 החל בן ישראל להפיק את פסטיבל הזמר המזרחי, שנערך בבנייני האומה בירושלים, מדי שנה ושודר בטלוויזיה. בן ישראל המפיק היה גם זה שליהק את המשתתפים והעורך הראשי של הפסטיבל כולו. הפרויקט שיצר נמשך 16 שנים רצופות, הפך להצלחה מסחררת והזניק את הקריירות של זמרים "מזרחיים" רבים, כמו: זהר ארגוב, שימי תבורי, עפרה חזה, אורי שבח, אבנר גדסי, ניסים גרמה, ועוד. הוא אף פרץ את הדרך לאביהו מדינה, שכתב את מיטב הלהיטים שהושמעו בו. ב-1985 נערך פסטיבל הזמר המזרחי האחרון.
חמש שנים אחרי הקמת "פסטיבל הזמר המזרחי", ב-1975 החל בן ישראל להפיק גם את הפסטיבל הבינלאומי לפולקלור- "מעטף", פסטיבל בינלאומי לריקודים ושירה פולקלורית מכל העולם, הממשיך להתקיים עד היום. בן ישראל ניהל אותו עד 1993, עת פרש מרשות השידור לגמלאות.
במהלך הקריירה המוזיקלית הארוכה שלו עיבד בן ישראל וניצח על ביצוע מעל 200 שירים, ביניהם: "שיר המשפט", "הבי יין", "מתי שוב ניפגש", "ילדתי", "הכל בגלל האהבה", "אהבת הדסה", "יד ענוגה", "שובי שובי השולמית" ועוד.
באחרית ימיו הוא גר עם אשתו יהודית במושב שורש, שם גם נפטר ב-2020, בן 92.
פיקטוריאליזם
פיקטוריאליזם (באנגלית: Pictorialism) היה זרם בתחום הצילום שפעל בעיקר בשנים 1880-1920. הזרם הגיע לשיאו בתחילת המאה ה-20, ושקע במהירות לקראת 1920, עם הופעת המודרניזם והתפשטותו. השם פיקטוריאליזם נגזר מהמילה האנגלית Picture (תצלום, תמונה, דימוי). המאפיין הבולט של הפיקטוריאליזם הוא הניסיון לשוות לתצלומים מראה של ציור מתוך הנחה שכך יהפוך הצילום לאמנות גבוהה. , על כן, צילום כזה יהיה תמיד צילום מבוים ומוקפד מאד.
הצלמים הפיקטוריאליסטים הושפעו בעיקר מהציור האימפרסיוניסטי, שכוכבו דרך באמנות בתקופה זו. הצלמים הפיקטוריאליסטים אמצו לרוב טכניקות הדפס מיוחדות, ששיוו לתצלומיהם מראה של ציור, הודות לאופן מריחת האמולסיה על נייר הצילום, עוביה של האמולסיה, היכולת להחדיר לתוכה פיגמנט, או דרך שריטת התצלום ועיבוד של ההדפסה. בין הטכניקות האופייניות להדפסי הצלמים הפיקטוריאליסטים ניתן למנות את "הדפס גם-בי-כרומט" (Gum printing), שנעשה בעזרת מסטיק ערבי וה"רוטוגרבור" (Rotogravure). נושאי הצילום האופייניים לפיקטוריאליסטים התרכזו סביב חיי הכפר (לעומת צילום העיר), אנשים כפריים, נופים ועירום. בעבודתם ניכרת תפיסה פואטית או נטורליסטית. השמות צילום "פואטי", "אמנותי", "נטורליסטי" ו"אימפרסיוניסטי" הפכו במהרה למילים נרדפות לצילום הפיקטוריאליסטי.
מאפיין בולט בתצלומי הפיקטוריאליסטים הוא הפוקוס רך וההדפסים מכילים טווח רחב של גוונים אפורים. בשל מראה התמונות המטושטש, והחדות הרכה של הדימויים, כונתה לעיתים עבודתם בלעג "fuzzygraph" ("צילומטושטש", בתרגום חופשי).
הפקטוריאליסטים שאפו להגיע לשליטה ולעליונות על המדיום שלהם, בעיקר נוכח תיעושו המהיר והתפשטות תופעת "צילום החטף"ו צלמי הסנפ-שוט, שלאחר המצאת מצלמת הקודאק, אף לא נדרשו לפתח בעצמם את סרטיהם. פיקטוריאליסט אחד טען ש:"הצלם אינו חסר אונים מול המכונה שברשותו. הוא יכול לשלוט בה כרצונו, והוא יכול לגרום לעדשה לראות עם עיניו, ולפלטה לרשום את התרשמותו".
שחפית שחורת-מקור
שחפית שחורת-מקור, המכונה גם שחפית סנדוויץ' (שם מדעי: Thalasseus sandvicensis), היא עוף מים ממשפחת השחפיתיים. אזור מחייתה הוא חופים חוליים במיוחד ליד מים חמימים ורדודים. היא מקננת באיים חוליים, חופים רחבים ולגונות חול.
בישראל השחפית חולפת וחורפת לא שכיחה, בעיקר בחופי הים התיכון. בנוסף, היא מקייצת נדירה מאוד. היא חולפת לא שכיחה גם באילת, שם ישנם מספר פרטים הנצפים בכל חודשי השנה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
היא תוארה לראשונה בידי האורניתולוג ג'ון לאת'אם בשנת 1787 תחת השם המדעי Sterna sandvicensis, אך הועברה לאחרונה לצד מיני שחפיות נוספים לסוג הנוכחי Thalasseus  (היינריך בויה, 1822) , בעקבות מחקרי DNA מיטוכונדריאלי אשר איששו את ההשערה כי שלושת הטיפוסים השונים במשפחת השחפיות (כיפה לבנה, כיפה שחורה, וכיפה שחורה עם כתם לבן במצח) מהווים ענפים שונים ומובחנים.
שם הסוג הנוכחי Thalasseus נגזר מהמילה היוונית Thalassa, "ים"; ושם המין הספציפי sandvicensis מגיע מהעיירה סנדוויץ' שבקנט, אנגליה, שהיא המקום בו נאסף הטיפוס על-פיו תואר המין לראשונה. לרוב בשמות מיני עופות sandvicensis מרמז כי המין תואר לראשונה באיי הוואי, שנודעו בעבר כ"איי הסנדוויץ'", אך שחפית זו כלל אינה מופיעה שם.
כיום זהו מין מונוטיפי, אם כי בעבר היה מוכר תת-מין נוסף שמוכר כיום כמין נפרד בשם T. acuflavidus, המקנן בחופי האוקיינוס האטלנטי באמריקה הצפונית והדרומית, ומזדמן לעיתים למערב אירופה.
תיאור
השחפית שחורת-המקור בינונית עד גדולה בגודלה ביחס לשחפיות אחרות. היא בעלת מקור שחור ארוך, חד וצר, עם קצה צהוב. אורכה 37–43 ס"מ (כ-5.5 ס"מ מהמקור), מוטת כנפיה 85–97 ס"מ, ומשקלה 180–300 גרם. כנפיה ארוכות וצרות, בעלות גוון אפור בהיר מלמעלה ולבן מלמטה. רגליה הקצרות שחורות.
ציד ותזונה
השחפית ניזונה בעיקר מדגים קטנים כגון צלופחיים וקיפונאים. בנוסף היא אוכלת שרימפס, דיונונים, תולעי מפרץ וחרקים. השחפית שחורת המקור צדה את טרפה באמצעות שעיטה לעבר המים ותפיסת הדג במקור. השחפית צוללת למים ממרחק של כ-7.5 מטרים ומטה.
רבייה
הזכר והנקבה של השחפית מחפשים יחדיו אתר לקינון. שחפיות שחורות-מקור מקננות בחופים סגורים ומוגנים. מתרבה לראשונה ביל 3–4 שנים. הקן (נבנה על ידי שני ההורים) הוא שקע רדוד בקרקע, לפעמים מרופד בפיסות פסולת. הדגירה על הביצים נעשית על ידי שני ההורים ונמשכת בין 21 ל-29 ימים. הנקבה מטילה ביצה אחת או שתיים, ובמקרים נדירים אפילו שלוש. צבע הביצים הוא ורוד בהיר עם כתמים גדולים בצבע שחור, חום ואפור.
הגוזלים עוזבים את הקן אחרי מספר ימים בודדים ומתאספים בקבוצה. הגוזלים מזהים את קולם של הוריהם ויוצאים החוצה על מנת להתכונן להאכלה. הם עפים לראשונה בגיל 28 עד 32 ימים ונשארים עם הוריהם למשך ארבעת החודשים הראשונים לחייהם.
עין תורעאן
עין תורעאן (נכתב לעיתים: תרען, תורען, טורען) הוא מעיין הסמוך לכפר טורעאן בגליל התחתון.
השם תרען נזכר במדרש שיר השירים רבה ('נשי תרען'). המעיין נקשר לסיפור הקרב בקרני חיטין כאחת הנקודות שדרכן עבר הצבא הצלבני בכיוון טבריה. בדומה למעיינות ומערות רבים בגליל, היווצרות המעין היא ככל הנראה תוצאה של השילוב בין מסלע גירני, מערכת שברים וסדקים וכמות משקעים רבה.
מיקום
המעיין ממוקם כ-1.2 ק"מ צפונית-מערבית מקצהו הצפוני של המועצה המקומית טורעאן, במעלה הוואדי, שכיוונו בקטע הזה צפון-מערב. הדרך מסומנת בסימון שבילים אדום ממרכז הכפר ועד המעיין, מהמעיין מטפס שביל (מסומן אדום) לאורך הוואדי (הוא מתעקל לצפון-מזרח) לכיוון הר תורען.
מי המעיין יוצאים מנקבה חצובה בסלע גירני החסומה בקיר אבנים. בקיר החוסם הותקנו ברזים שאפשרו שימוש במי המעיין אך אלה אינם תקינים (נכון ל-2007). עד חיבור הכפר טורעאן לרשת המים בשנות החמישים של המאה ה-20 שימש המעיין כמקור המים של הכפר, ואנשיו היו מגיעים לקחת מים מהמעין בכלים מטלטלים. בשנת 1989 נמדדה במעין ספיקה של 180 ליטר בשעה. שיקום האתר בוצע על ידי התנועה האסלאמית.
היסטוריה ומסורת
מעין טורען מוזכר במאמר של פרופסור בנימין זאב קדר אשר עוסק בניתוח מהלכי קרב קרני חיטין, אחת הסברות המוזכרות במאמר היא כי צבא הפרנקים בפיקודו של המלך גיי אשר היה במסע מציפורי לכיוון טבריה (כדי לסייע בהסרת המצור המוסלמי על העיר) השתלט על מעין טרען אך עזב אותו ופנה לכיוון העיר הנצורה.
המחבר מציע הסבר לצעדם של הפרנקים, על ידי מדידת השפיעות של המעין היום (במעין טורען נמדדה שפיעה של 180 ליטר לשעה בלבד בשנת 1989) והשוואה למעיינות לאורך הציר (בעין ציפורי נמדדו ביולי 1950 86,000 ליטר בשעה, במעיינות ליד כפר חיטין נמדדו ביולי 1950 כ-17,000 ליטר בשעה) מגיע המחבר למסקנה כי ספיקות המעין גם בשנת 1187 היו נמוכות מידי כדי לספק את צרכיו של הצבא ולכן לא ניתן למנות את עזיבת המעין כחלק מהטעויות של המלך בניהול הקרב.
גאולוגיה
המסלע ברכס תורען כולל בעיקר סלעי דולומיט מחבורת יהודה, השייכים לתקופת הקנומן (לפני 97 מיליון שנה). הגליל מתאפיין בריבוי של מעיינות בגלל תופעת הקרסט, הנובעת מכמויות משקעים גדולות, מסלע גירני ומערכות שבירה וסידוק.
פינלנד במשחקים האולימפיים
פינלנד השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לונדון (1908) ומאז השתתפה ברציפות בכל שאר האולימפיאדות. לאורך השנים צברו הספורטאים הפינים 303 מדליות אולימפיות ובהן 101 מדליות זהב- מספר מדליות גבוה ביחס למספר תושביה של המדינה. הענפים הבולטים ביותר הם אתלטיקה (114 מדליות, בהן 48 זהב, הישג המציב אותה במקום הרביעי בכל הזמנים אחרי ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה) והיאבקות (83 מדליות, בהן 26 זהב, הישג המציב אותה במקום השלישי בכל הזמנים אחרי ברית המועצות ושוודיה). בתחום האתלטיקה מצטיינים הפינים במיוחד בריצות למרחקים ארוכים. עד שנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה פינלנד מעצמה אולימפית, אך הישגיה ירדו מאז, בפרט מסוף שנות ה-80.
ניקולה גרוביישיץ'
ניקולה גרוביישיץ' (בסרבית קירילית: Hикoлa Гpубjeшић; נולד ב-29 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת החלוץ.
פינלנד במשחקים האולימפיים
באולימפיאדות החורף, בהן משתתפת פינלנד מאז היווסדן ב-1924, הישגיה של פינלנד גבוהים אף יותר. הספורטאים הפינים צברו במשחקים אלה 167 מדליות, בהן 43 מדליות זהב, ופינלנד מדורגת במקום העשירי בטבלת המדליות בכל הזמנים. שני ענפים בהם בולטים הפינים במיוחד הם סקי למרחקים (80 מדליות, בהן 21 מדליות זהב, הישג המציב אותה במקום הרביעי בענף זה אחרי נורווגיה, שוודיה וברית המועצות) וקפיצות סקי (22 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, הישג המעניק לה את המקום השני בטבלת המדליות בכל הזמנים בענף זה לאחר נורווגיה).
ניקולה גרוביישיץ'
התחיל את הקריירה בקבוצת פרטיזן בלגרד ובעת ששיחק שם הושאל לשתי קבוצות סרביות שונות. החל משנת 2006 שיחק שלוש שנים בקבוצת פ.צ. קאמאז מליגת העל הרוסית. לאחר מכן שיחק חצי עונה בצ'וקריצ'קי סטנקום מליגת העל הסרבית.
פינלנד במשחקים האולימפיים
אירוח המשחקים
פינלנד אירחה את המשחקים האולימפיים פעם אחת, באולימפיאדת הלסינקי (1952). הלסינקי נבחרה בכינוס הוועד האולימפי הבינלאומי ה-40 שנערך בסטוקהולם ב-21 ביוני 1947, והועדפה על פני אמסטרדם, שיקגו, דטרויט, לוס אנג'לס, מיניאפוליס ופילדלפיה. עוד קודם לכן, הייתה אמורה הלסינקי לארח את אולימפיאדת הקיץ 1940. משחקים אלה היו אמורים להיערך בטוקיו, והועברו להלסינקי לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה. בסופו של דבר בוטלו המשחקים לחלוטין, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מספר ערים פיניות ביקשו לארח את אולימפיאדת החורף, אך לא נבחרו. לאהטי הגישה את מועמדותה שלוש פעמים. במכרז לאירוח אולימפיאדת 1964 קיבלה קול אחד בלבד, ודורגה במקום השלישי אחרי אינסברוק וקלגרי. גם בשני המכרזים דורגה במקום השלישי, אך זכתה לתמיכה גבוהה יותר. במכרז לאירוח אולימפיאדת 1968 דורגה אחרי גרנובל וקלגרי, ובמכרז לאירוח אולימפיאדת 1972, דורגה אחרי סאפורו ובאנף. טמפרה הגישה הצעה לארח את אולימפיאדת 1976 ודורגה אף היא במקום השלישי, אחרי דנוור וסיון. הלסינקי ביקשה לארח את אולימפיאדת 2006 אך לא נכללה ברשימת המועמדות הסופית של הוועד האולימפי.
ניקולה גרוביישיץ'
בקיץ 2010 הגיע לישראל ושיחק עונה אחת בהפועל חיפה. בקיץ 2011 חתם בלאריסה מליגת העל היוונית, ממנה שוחרר לאחר עונה אחת.
פינלנד במשחקים האולימפיים
עד מלחמת העולם הראשונה
עד 1917 הייתה הדוכסות הגדולה של פינלנד ישות אוטונומית באימפריה הרוסית. אף על פי כן, התחרו הפינים במשחקים שנערכו עד אז בנפרד מהמשלחת הרוסית. באולימפיאדת לונדון (1908) סירבו חלק מהספורטאים הפינים לצעוד בטקס הפתיחה תחת דגל האימפריה הרוסית, וצעדו ללא דגל. באולימפיאדת סטוקהולם (1912) צעדו הפינים תחת דגל מועדון המתעמלות של הפיניות דוברות השוודית בהלסינקי.
ניקולה גרוביישיץ'
במרץ 2013 חתם בקבוצת לאוטר טרבינייה מהליגה הבוסנית, וממנה שוחרר בתום העונה. בשנת 2014 החל לשחק בסורינסקה מליגת העל השוודית.
פינלנד במשחקים האולימפיים
עד מלחמת העולם הראשונה
באולימפיאדת לונדון (1908) השתתפו 67 ספורטאים פינים. הם זכו ב-5 מדליות, בהן מדליית זהב אחת. הענף בהם בלטו הפינים במיוחד היה היאבקות: ורנר וקמן זכה במדליית זהב, איריה סארלה זכה במדליית כסף וארוו לינדן זכה במדליית ארד. נבחרת ההתעמלות זכתה אף היא במדליית ארד, וכך גם זורק הדיסקוס ורנר יארווינן שזכה במדליית זהב באולימפיאדת אתונה (1906).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זינקו הישגי הפינים ל-26 מדליות, מהן 9 מדליות זהב, והם דורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, שוודיה ובריטניה.
מחצית המדליות, בהן 6 ממדליות הזהב, הושגו באתלטיקה. הנס קולמיינן, שכונה "הפיני המעופף" זכה ב-3 מדליות זהב, בריצת 5000 מטר, בריצת 10000 מטר ובריצת שדה, וכן זכה במדליית כסף בתחרות ריצת השדה הקבוצתית. הוא עצמו סיים את המירוץ במקום הראשון, בעוד חבריו ילמארי אסקולה ואלבין סטנרוס סיימו במקומות הרביעי והשישי בהתאמה. סטנרוס זכה גם במדליית ארד בריצת 10000 מטר. אתלט פיני בולט נוסף היה ארמאס טאיפאלה, שזכה בשתי מדליות זהב, בזריקת דיסקוס ובזריקת דיסקוס בשתי ידיים. יוהו סאריסטו זכה במדליית זהב בהטלת כידון בשתי ידיים (תחרות בה כל זוכי המדליות היו פינים) ובמדליית כסף בהטלת כידון רגילה. אלמר ניקלנדר זכה אף הוא בשתי מדליות: מדליית כסף בזריקת דיסקוס בשתי ידיים ומדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים.
המתאבקים הפינים זכו ב-7 מדליות. שלושה מהם, קארלו קוסקלו, אמיל ורה ואיריה סארלה, זכו במדליות זהב. נבחרת ההתעמלות הפינית זכתה במדליית הכסף. מדליות נוספות הושגו בשיט ובקליעה. נבחרת הכדורגל סיימה במקום הרביעי. בשלב רבע הגמר גברה במשחק פיקנטי על נבחרת רוסיה, אך הובסה בחצי הגמר 4-0 לנבחרת בריטניה ובמשחק על מדליית הארד הובסה 9-0 בידי נבחרת הולנד.
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) השתתפה פינלנד לראשונה כמדינה עצמאית. 63 ספורטאים פינים נטלו חלק במשחקים, והם זכו ב-34 מדליות, מהן 15 מדליות זהב, מספר שיא של מדליות זהב שפינלנד לא הצליחה לשחזר מאז. בטבלת המדליות דורגה פינלנד במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, שוודיה ובריטניה.
גם הפעם בלטו האתלטים הפינים, עם 16 מדליות, מהן 9 מדליות זהב. פאבו נורמי רשם הישגים דומים להישגיו של קולמיינן בסטוקהולם. הוא זכה במדליות זהב בריצת 10000 מטר, בריצת שדה ובריצת שדה קבוצתית, ובמדליית כסף בריצת 5000 מטר. בדומה לקולמיינן, גם בנורמי דבק הכינוי "הפיני המעופף". קולמיינן עצמו זכה במדליית זהב בריצת מרתון. אלמר ניקלנדר שיפר את הישגיו מסטוקהולם. הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס ובמדליית כסף בהדיפת כדור ברזל. האלוף האולימפי היוצא בזריקס דיסקוס, ארמאס טאיפאלה, הסתפק במדליית הכסף. יוני מיירה זכה במדליית זהב בהטלת כידון, ארו להטונן עשה זאת בקרב חמש, וילהו טולוס בקפיצה משולשת ווילה פרהלה בהדיפת כדור ברזל.