cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוסקר רבין
ביוגרפיה
ביוני 1978 הוא הוזמן לשגרירות ברית המועצות בצרפת וקיבל הודעה שנשללה ממנו אזרחות של ברית המועצות והוא לא יכול לחזור. רק בשנת 1990, בתקופת מיכאיל גורבצ'וב הצו בוטל ובשנת 2006 הוא קיבל אזרחות רוסית.
בהיותו בצרפת הוא המשיך בציור ועבודות שלו הוצגו בתערוכות שונות. בשנת 1991 הוא להציג לראשונה הציג עבודותיו ברוסיה.
בשנת 2018, לקראת יובל 90 של הצייר, בפלה רויאל בפריז אורגנה תערוכה גדולה של עבודותיו.
ציוריו של רבין מוצגים, בין היתר, בגלריית טרטיאקוב במוסקבה, המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג ובמרכז פומפידו בפריז.
מיינרד דיקסון
מיינרד דיקסון (אנגלית: Maynard Dixon; 24 בינואר 1875 – 11 בנובמבר 1946) היה אמן אמריקאי מהמאה ה-20 שעבודתו התמקדה במערב ארצות הברית. דיקסון היה נשוי לצלמת האמריקאית דורותיאה לאנג.
ביוגרפיה
דיקסון נולד בפרזנו, קליפורניה, למשפחה אריסטוקרטית תומכת הקונפדרציה מוירג'יניה שהקימה שם את ביתה אחרי מלחמת האזרחים האמריקנית. אמו, בת משכילה של קצין חיל הים מסן פרנסיסקו, חלקה עם בנה את אהבתה לספרות קלאסית ועודדה אותו לכתוב ולצייר. דיקסון למד למשך זמן קצר אצל הצייר הטונאליסט ארתור מתיוס בבית הספר לעיצוב של קליפורניה, שם הוא הפך לידיד קרוב של חאווייר מרטינז וחברים אחרים במועדון הבוהמה בסן פרנסיסקו. על-מנת להתפרנס דיקסון לקח על עצמו עבודות איור רבות ואייר בין השאר בירחונים ועיתונים בסן פרנסיסקו.
בשנת 1900 ביקר דיקסון באריזונה וניו מקסיקו. טיול זה היווה את תחילתה של משאת נפשו – השיטוט במערב. בשנה שלאחר מכן הוא הצטרף לאמן אדוארד בוריין בטיול סוסים דרך כמה מדינות במערב. בשובו לקליפורניה, החל דיקסון לאייר ספרים וכתבי עת בנושאים מערביים. כמה מעבודותיו המוכרות מהשנים הראשונות הופיעו בספריו של קלרנס מאלפורד אודות הופלונג קאסידי. דיקסון התגורר למשך תקופה בניו יורק עם בתו ואשתו ובנם הצעיר קונסטנס, אך עד מהרה חזר למערב ארצות הברית שבה, הוא הצהיר, הוא יכול ליצור "אמנות כנה של המערב" במקום עבודות קלישאתיות עליהן הוא קיבל תשלום. זמן קצר לאחר שהחל את חייו החדשים בסן פרנסיסקו, הסתיימו נישואיו הראשונים. בתקופה מוקדמת זו פיתח דיקסון את הסגנון שלו, ונושאים מערביים הפכו לסמל המסחרי שלו. בסן פרנסיסקו, דיקסון נחשב דמות צבעונית בעלת חוש הומור טוב. הוא נהג להתלבש כמו קאובוי וככל הנראה ניסה להקנות לעצמו סגנון לבוש מערבי, שכלל כובע רחב שוליים, מגפיים ועניבת בולו.
שנתיים לאחר מכן, דיקסון נישא בסן פרנסיסקו לציירת אדית המלין. הזוג עזב את סן פרנסיסקו שנים מאוחר יותר ועבר לדרום יוטה, שם יצר דיקסון חלק נכבד מעבודותיו. בשנת 1939, בנו בני הזוג בית קיץ בהר כרמל, שבסביבתו מצא דיקסון חברים חדשים והתוודע מחדש לנופים טבעיים מקומיים. הוא חי ליד עצי הצפצפה לאורך תעלת השקיה ישנה ונהג לצאת להליכות על רמה והתבודד עם הטבע. את חודשי החורף בילה דיקסון בטוסון, שגם בה היו לבני הזוג בית וסטודיו. דיקסון המשיך לצייר קומפוזיציות פשוטות אך רבות עוצמה שבהן טשטש או העלים לחלוטין אלמנטים שאינם חיוניים. בשנת 1946 נפטר דיקסון בבית החורף שלו בטוסון. באביב של 1947, אלמנתו אדית הביאה את אפרו להר כרמל וקברה אותו על צוק גבוה מעל לסטודיו לאמנות. מיקום טמינת האפר נבחר לבקשתו ואשתו הרגישה שזו מחווה ראויה לחבריו שיוכלו לבוא לחלוק לו כבוד ולהתבונן בנופים שאהב. בנוסף לציור, דיקסון גם כתב שירה.
מורשתו
שני מוזיאונים מוקדשים למיינרד דיקסון ויצירתו. הבית והסטודיו של מיינרד ואדית המלין דיקסון, המופעל על ידי קרן ת'אנדרבירד, מציע סיורים מודרכים בתיאום מראש של הבית והסטודיו שלו בכרמל, יוטה. הקרן פועלת להקמת מוזיאון נפרד ומרכז אמנות אזורי שיציג יצירות של מיינרד דיקסון, מילפורד זורנס וכמו גם עבודות עכשוויות של אמנים מקומיים. מוזיאון מיינרד דיקסון ממוקם בתוך גלריית מארק סאבלט בטוסון, אריזונה והוא מציג יצירות מאת האמן הכוללות ציורים בצבעי מים, פסטלים, ציורי שמן, שירה ואיורים.
נירלווה
נירלווה (בהונגרית: Nyírlövő) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בנירלווה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 742 ובשנת 2020 רק 659 תושבים.
יהודי נירלווה
בנירלווה חיו יהודים בתקופות זמן שונות ומשנת 1867 היו כפופים לקהילת מאנדוק, יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואת יהודי הונגריה.
מפרק (מחוז)
מחוז מפרק (ערבית: محافظة المفرق; ידועה גם בשם אל מפרק ובניבים מקומיים מפרג ומפרה) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן. הוא ממוקם בצפון-מזרח המדינה ובירתו היא העיר מפרק. המחוז גובל בסוריה בצפון, בעיראק במזרח ובערב הסעודית בדרום.
המחוז מחולק לארבע נפות. זהו המחוז השני בגודלו בירדן, שטחו 26,550.6 קמ"ר. אוכלוסייתו מונה 287,300 נפש, המהווים כ-4.5 אחוז מכלל תושבי ירדן.
היסטוריה
בתקופת המנדט הבריטי הוקמו במחוז בסיסי צבא, הבסיסים מאוישים גם היום, בידי הצבא הירדני.
נפות
המחוז מחולק לארבע נפות:
הר הוקס
הר הוקס (באנגלית: Mount Hawkes) הוא הר ברכס נפטון, בהרי פנסקולה בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 1,975 מעל פני הים; והוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס נפטון.
ההר הוא ההר הגבוה ביותר במתלול וושינגטון, והוא ממוקם לצידו המזרחי של עמק ג'ונס.
גילוי ומיפוי ההר
רכס נפטון (ובו ההר) התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה חוצת-אנטארקטיקה של צי ארצות הברית, שיצאה מתחנת מצר מקמורדו לים ודל וחזרה למצר.
הרי פנסקולה כולם (ובהם הר הוקס) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1967 ובשנת 1968, באמצעות סקרים על הקרקע, ותצלומי אוויר שצולמו בשנת 1964.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא בשם זה, על שמו של קומנדר ויליאם מ. הוקס (William M. Hawkes), מצי ארצות הברית, שהיה הטייס משנה בטיסה בה התגלה ההר; הוקס השתתף כטייס משנה בטיסה של המטוס Que Sera Sera, ב-31 באוקטובר 1956, שהיה המטוס הראשון שנחת בקוטב הדרומי.
לקריאה נוספת
• Gunter Faure, Teresa M. Mensing, The Transantarctic Mountains: Rocks, Ice, Meteorites and Water, P 236
אלי זומר
אלי (אליעזר) זומר (נולד ב-26 באוגוסט 1951) הוא פרופסור אמריטוס מומחה לפסיכולוגיה קלינית בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה. בין השנים 2009–2011 היה זומר נשיאה של החברה האירופית לטראומה ודיסוציאציה (European Society for Trauma and Dissociation - ESTD), ובין השנים 2005–2006 כיהן כנשיא החברה הבינלאומית לחקר טראומה ודיסוציאציה. זומר הוא היועץ המדעי והמייסד של ט.ד.י - טראומה ודיסוציאציה ישראל, והיה חבר בוועד המייעץ הבינלאומי של הקואליציה היהודית נגד התעללות ותקיפה מינית (Jewish Coalition Against Sexual Abuse/Assault) עד לסגירת העמותה.
ביוגרפיה
סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה ב-1976, וב-1980 סיים שם את לימודי המוסמך בפסיכולוגיה קלינית. השלים לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה ייעוצית באוניברסיטת פלורידה בארצות הברית (1984). את הדוקטורט עשה תחת הדרכתה של פרופסור קרולין טאקר בנושא: "הסתגלות לחיי הנישואין ורמת המעורבות הפעילה בחיים כגורמים בשיתוף הפעולה עם הדיאטה הרפואית בקרב חולי המו-דיאליזה כרוניים". זומר עבר הכשרת פוסט-דוקטורט בפסיכולוגיה רפואית במרכז השיקומי של מחוז מילווקי בארצות הברית, והיה באותה עת תחת הדרכתה של פרופ' אריקה פרום בפסיכולוגיה רפואית, היפנוזה אנליטית ודיסוציאציה.
הוסמך בישראל כמומחה בפסיכולוגיה קלינית בשנת 1986, וב-1990 הוסמך כמדריך בפסיכולוגיה קלינית. ב-1987 הקים יחד עם פרופ' שלמה ברזניץ את מ.י.ט.ל. – המכון הישראלי לטיפול ומחקר בלחץ פסיכולוגי. באותה שנה הצטרף כעמית מחקר במרכז לחקר לחץ פסיכולוגי ע״ש ר"ד וולף באוניברסיטת חיפה, וב-1990 הצטרף לסגל בית הספר לעבודה סוציאלית. בין השנים 1987–2007 היה מנהלו הקליני של מ.י.ט.ל., אחראי על ההדרכה בפסיכולוגיה קלינית והכשרת המתמחים במכון. בשנת 2002 הצטרף לוועד המנהל של ה-ISSTD כדירקטור לעניינים בינלאומיים ובשנת 2005 נבחר להיות הנשיא הלא-צפון אמריקאי הראשון של הארגון. בשנת 2005 היה בין האבות המייסדים של ה-ESTD ונבחר להיות הנשיא השני של הארגון ב-2009. בשנת 2006 ייסד את עמותת ט.ד.י - טראומה ודיסוציאציה ישראל, ומאז משמש יועץ מדעי של הארגון.
זומר הוא פסיכולוג קליני מומחה-מדריך, מטפל התנהגותי-קוגניטיבי מומחה-מדריך, ומורשה משרד הבריאות לעיסוק ומחקר בהיפנוזה. הוא פרסם למעלה ממאה מאמרים מדעיים ופרקי ספרים, ושני ספרים בנושאים של טראומה נפשית, דיסוציאציה והפרעות דיסוציאטיביות. הוא טבע את המונח "Maladaptive Daydreaming" - חלימה בהקיץ חריגה (בלתי אדפטיבית), והוא ממשיך לעסוק במחקר מדעי בנושא זה. הוא משמש כפרופ' מן המניין באוניברסיטת חיפה. זומר הוא בעל מרפאה המעניקה שירותים בתחומי הייעוץ הפסיכולוגי והפסיכותרפיה. פרופ' זומר מרצה בפאנלים רבים בתחומי הפסיכולוגיה ודיסוציאציה.
אלי זומר הוא חלוץ המומחים בארץ בתחום ההפרעות הדיסוציאטיביות, ובשנת 1989 כתב את המאמר המדעי הראשון בתחום זה בישראל. מאז הוא מעורב במחקר, בהכשרה ובהוראה בנושא, כולל ייעוץ לגורמים משפט בנושאים הקשורים לטראומה ודיסוציאציה. בין היתר, ייעץ זומר בהליכי החקיקה להארכת תקופת ההתיישנות על עבירות מין בקטינים, לאיסור קשרי מין בין מטפל ומטופל, ועסק במחקר עבור הרשות למלחמה בסמים על הקשר בין טראומה, הפרעות דיסוציאטיביות והתמכרויות.
פעילותו המשפטית והציבורית
אלי זומר מעניק חוות דעת כעד מומחה לבתי משפט בנוגע לאבחון הפרעות פסיכיאטריות והפרעות דיסוציאטיביות מתוקף ניסיונו הקליני והמחקרי. במקרים רבים הסתמך בית המשפט על עמדתו בשל מומחיותו בתחום. עם זאת, עמדותיו של זומר וחוות דעת משפטיות שכתב מתוקף הכשרתו עוררו בכמה מקרים פולמוסים וביקורת משפטית. בשנת 2014 הורשע אדם בפגיעה מינית בבתו על סמך חלום שחלמה בגיל 22, בהתבסס על עדותו של זומר. לאחר ההרשעה, יצאו 47 חוקרים ישראלים מתחום הפסיכולוגיה בגילוי דעת נחרץ נגד הסתמכות על דעתו של זומר בתחום והנושא עורר פולמוס לגבי ההסתמכות על זיכרונות מודחקים. על אף כיסוי עיתונאי אוהד לעבריין המין המורשע בני שמואל וטענות כי הוא הורשע על סמך חלום של המתלוננת, וגילוי הדעת של 47 הפסיכולוגים, בית המשפט העליון תמך בחוות דעתו של פרופ׳ זומר, כמו בית המשפט המחוזי, והסביר שהיה מקום לבכר את חוות דעתו  ושל מומחי התביעה על פני חוות דעת המומחים מטעם ההגנה. בפסק דין אחר משנת 2014 לא קיבל בית המשפט המחוזי את עדותו של זומר בנימוק כי עמדתו מסתמכת על בדיקות ללא תוקף מדעי ולא עולה בקנה אחד עם הידע המקצועי בתחום. אף על פי שחוות הדעת של אלי זומר בעניין מצבן הנפשי של קורבנות עבירות מין התקבלו וצוטטו בהרחבה בבתי המשפט בישראל, נמנעו עד כה בתי המשפט בארץ מהכרעות דעת תקדימיות בעניין הפרעות דיסוציאטיביות, ובפרט בהפרעת זהות דיסוציאטיבית. לדוגמה: בשנת 2016 הועמד למשפט משגיח מישיבה באשמת מאות מעשי אונס של קטינות. סניגוריו של הנאשם פנו לפרופ' זומר לקבלת סיוע. בחוות הדעת כותב פרופ' אלי זומר כי לא ניתן להטיל על המשגיח אחריות פלילית, זאת לאור כך שקיימת במוחו אישיות נוספת, מעין "מפלצת", שהיא זו שביצעה את המעשים. "הנאשם כלל אינו זוכר את מעשיו, דבר המעיד על כך שצד מסוים באישיותו ביצע את המעשים מחוץ לשליטה של 'האישיות המרכזית' שלו ומבלי שיהיה מודע לכך", הסביר פרופ' זומר, לדבריו, האיש פעל באופן אוטומטי וללא אחריות ומודעות למעשיו. עמדתו זו של פרופ' זומר גרמה לביקורת נרחבת בטענה כי פרופ' זומר מגן על נאשם בעבירות מין חמורות בטענות הנוגדות את כללי המקצוע והאתיקה. בית המשפט לא קיבל את עמדתו של זומר והנאשם הורשע ונידון ל-17 שנות מאסר.
אלי זומר תרם רבות בחוות דעתו בבית המשפט לתיקוף עדויותיהן של נפגעות תקיפה מינית ולכך שקולן ישמע בבית המשפט. בשנת 2009 קיבל בית המשפט העליון את חוות דעתו של אלי זומר וקבע בפסיקה תקדימית שאנסטסיה מיקל אשמה בהריגה ולא ברצח, מכיוון שהריב עורר בה זיכרונות פוסט-טראומטיים מקשרים עם גברים שהתעללו בה בעבר. בעקבות פסיקה תקדימית זו שוחררה אנסטסיה מיקל בשנת 2018 שחרור מוקדם מהכלא.
בשנת 2010 דחה בית המשפט העליון את ערעור ההגנה במשפט של עבריין מין וציטט בהרחבה את עמדתו של אלי זומר ביחס התוקף של זיכרונות טראומה מודחקים, וכתב: "מסיכומי התביעה בבית משפט קמא אף נמצאתי למד כי פרופ' אלי זומר, שנחשב כיום למי שמוביל את תאוריות ההדחקה והשכחה בארץ, ולדברי התביעה הוא 'האורים ותומים' בתחום, הופיע בפני ועדת הכנסת שדנה בהארכת תקופת ההתיישנות, וכי כתביו ומאמריו היוו בסיס לתיקוני החקיקה. כל אלה מצביעים על כך שהמחוקק הישראלי אימץ את הדוקטרינה של זיכרונות מודחקים. אשר על כן, אצא מנקודת הנחה כי עקרונית תיתכן תופעה של זיכרונות מודחקים אמיתיים הצפים בחלוף שנים רבות למודעות".
לזומר בלוג פעיל בו הוא מסביר על הפרעות פסיכיאטריות רבות, סוקר מחקרים עדכניים בנושא ומגיב לנושאים ציבוריים. בבלוג הוא גם התייחס בצורה נרחבת לפולמוסים, ועמדתו מהווה בסיס לדיונים מדעיים רבים בתחום.
מאמרים
מבחר מאמרים:
רבקה שכטר
אודות
נולדה ב-1929. למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1953 ל-1962 היסטוריה, מקרא, ומדע הדתות, ואחר כך המשיכה לתואר מוסמך במוסד זה. נושא עבודת הגמר שלה, שכתבה בין השנים 1958–1959 באוניברסיטת קיימברידג', היה "The Irish Home Rule".
בהמשך דרכה החלה לעבוד על דוקטורט בנושא האנטישמיות. באותה תקופה החלה לפרסם מסות במוספים ומגזינים. היא הרגישה כי יכולתה לבטא רעיונות חדשים תתאפשר בקלות רבה יותר מחוץ למוסדות אקדמיים, ועיקר עיסוקה משנת 1961 היה פרסום מסות במוספים ספרותיים ובמגזינים. במשך השנים פרסמה כ-200 מסות.
בין השנים 1967 ל-1969 למדה פילוסופיה באוניברסיטת ברנדייס בניו יורק. מאוחר יותר, בין השנים 1994-1996, למדה פילוסופיה באוניברסיטת New-School בניו-יורק.
במשך השנים פרסמה שכטר 17 ספרים. ספרה הראשון, 'מיסטיקה וקיומיות', פורסם בשנת 1966. בשנת 1975 פורסם ספרה השני, 'האדם-האל'. אסופת הרצאות שלה ראו אור באוניברסיטה המשודרת תחת השם 'קוסמולוגיה ושפה', בשנת 2000. ספרים נוספים על נושא פילוסופית השפה שפורסמו הם: '"בראשית היה הדבר" – האומנם?', בשנת 2005; 'האדם בורא את עולמו', בשנת 2007; ו'התנ"ך כמשל' בשנת 2008.
בספר "אושוויץ כממלכת פאוסט, במה לקורבנות אדם" היא מציגה תזה שלפיה ההנהגה הנאצית פיתחה אמונה שדרשה מהם להקריב קורבנות אדם, ואושוויץ הייתה מעיין מזבח, שעליו הוקרבו קורבנות אדם.
בסוף שנות ה-90 החלה שכטר לכתוב בנושא הפילוסופיה של השפה. נושא זה היה תולדה טבעית של עיסוקיה הקודמים – הנצרות, האידאולוגיה הגרמנית מצד אחד, ועיסוקה במחשבת התנ"ך מאידך. היא פיתחה תאוריה, בעזרת השוואה בין התרבות הנוצרית והאידאולוגיה הגרמנית, והניגוד ביניהם לבין מחשבת התנ"ך, הטוענת כי תרבות התנ"ך היא מקור הפילוסופיה הלשונית, בעוד התרבות הנוצרית, ובהמשך האידאולוגיה הגרמנית, הן מרד נגד פילוסופית השפה.
מאז ראשית שנת 2008 מפרסמת מאמרים ורשימות באתר "רשימות" תחת השם "אוניברסיטה ווירטואלית". נושא כתיבתה שם הוא פילוסופית השפה.
שכטר הייתה נשואה למשורר והכימאי אבנר טריינין. אם לשתי בנות, הילה קנובלר, משוררת ופרופסור לרפואה, ומילאת טריינין, דוקטור לביולוגיה.
מבצע פוקסלי
מבצע פוקסלי (באנגלית: Operation Foxley) היה מבצע שתוכנן בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים להתנקש בחייו של אדולף היטלר, אך לא יצא אל הפועל.
הרקע
שנת 1943 הייתה שנת מפנה במלחמת העולם השנייה. במזרח, לאחר הניצחון הסובייטי בקרב על סטלינגרד בפברואר ובקרב קורסק ביולי ואוגוסט המשיך הצבא האדום להתקדם מערבה אל עבר פולין. במערב, במאי הסתיימה המערכה בצפון אפריקה בניצחון בעלות הברית המערביות. ביולי נכבשה סיציליה ומתחיל המסע לכיבוש איטליה. שנת 1944 הייתה כבר שנת הכרעה. במזרח התקדם הצבא האדום עד לשערי ורשה וב-22 ביוני החל מבצע בגרטיון לשחרור בלארוס שהסתים בניצחון גדול של הצבא האדום. ב-5 ביוני נכבשה רומא ולמחרת החלה להתבצע פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
בשלב זה של המלחמה, כאשר היה כבר ברור שהניצחון הסופי על גרמניה קרב, העלו במודיעין הבריטי את הרעיון לחסל את אדולף היטלר. הוגי הרעיון היו סבורים כי מאחר שלהיטלר יש דימוי של חצי אל בעיני העם הגרמני, הרי שחיסולו יביא לדעיכת רוח הקרב של הגרמנים ויחיש את סיומה של המלחמה. כך נולדה התוכנית לבצע את מבצע פוקסלי.
המבצע תוכנן על ידי מנהלת המבצעים המיוחדים. ארגון זה הוקם בשנת 1940 על פי הוראתו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל במטרה לנהל לחימה בגרמנים באמצעי לוחמה זעירה ופעולות חשאיות מעבר לקוי האויב. הארגון אסף מודיעין וביצע פעולות חבלה במדינות אירופה שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
במחצית השנייה של שנת 1944 תכננה המנהלת את התוכנית להתנקשות בחייו של היטלר. היוזמה לביצוע ההתנקשות הוצגה על ידי המנהלת בפני שר החוץ בקבינט המלחמה אנתוני אידן, ואושרה על ידי ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
תכנון המבצע הציב קשיים רבים למתכננים, מאחר שבשלב זה של המלחמה תוגברה השמירה ההדוקה על היטלר וצמצמה את חשיפתו בפני מתנקשים פוטנציאליים, והופעותיו הפומביות אורגנו תחת אבטחה מרבית.
התוכניות
נערכו הכנות מדוקדקות להתנקשות. היא נועדה להתבצע בימים 13 ו-14 ביולי 1944, מועדים בהם אמור היה אדולף היטלר לפקוד את ברגהוף, מעונו בקרבת העיירה ברכטסגאדן שבבוואריה.
התכנון הראשוני היה להטמין פצצה ברכבת ששימשה לנסיעותיו של היטלר לברגהוף. התוכנית ירדה מן הפרק מכיוון שלוח הזמנים של היטלר היה לא סדיר ולא צפוי. כמו כן, לכל תחנה בדרכה של הרכבת בה נסע היטלר ניתנה הודעה על בואה הצפוי של הרכבת רק דקות אחדות מראש. תוכנית אחרת שנדונה הייתה להחדיר רעל למי השתייה ששתה היטלר בנסיעותיו ברכבת. תוכנית זו נפסלה כשנסתבר כי הדבר מצריך החדרת סוכן לצוות הרכבת, דבר שהיה מסובך מדי.
לאחר דיונים והתלבטויות במטה המנהלת, שגרמו לדחיית מועד ביצועה התוכנית, הוחלט כי ביצוע ההתנקשות יהיה באמצעות צלף בירי ממרחק.
במהלך הפלישה לנורמנדי נפל בשבי בעלות הברית אחד מצוות שומרי ראשו של היטלר בברגהוף. בחקירתו גילה כי כל בוקר נוהג היטלר לצאת להליכה רגלית של כעשרים דקות אל מחוץ לתחומי המתחם. כן גילה כי היטלר אהב לצעוד לבדו כשהוא איננו מוגן.
התוכנית הייתה להצניח פולני דובר גרמנית לבוש במדים גרמניים ליד מתחם ברגהוף. היה עליו לחדור לתחומי המתחם ולהגיע עד לנקודה בה תהיה לו נקודת תצפית וטווח צליפה על נתיב צעידתו של היטלר. האיש המתאים נמצא, והוא התאמן בצליפה על בובת אדם ברובה התקני של הוורמאכט. נמצא גם גרמני אנטי-נאצי שהתגורר במרחק של עשרים קילומטר מברגהוף ונהג לשוטט בסביבה, שיועד להיות המסייע של הצלף.
התוכנית עמדה לצאת אל הפועל בנובמבר 1944. היא לא בוצעה מעולם בשל המחלוקת בדבר נחיצותה בשלב זה של המלחמה, כאשר ניצחון בעלות הברית ותבוסת גרמניה כבר נראו לעין. שוללי התוכנית טענו כי מי שיבוא במקום היטלר בשלב זה של המלחמה ינהיג טוב יותר את המערכה נגד בעלות הברית. טיעון אחר היה שגרמניה כבר כמעט הובסה, ואם היטלר יירצח, הוא ייחשב לקדוש מעונה בעיני הגרמנים, וייווצר מיתוס שגרמניה הייתה מנצחת במלחמה אלמלא מותו של היטלר. יחד עם זאת נמצאו בין המתכננים רבים שצידדו בביצוע התוכנית. למעשה, התוכנית לא בוצעה מאחר שלא ניתנה הוראה לביצועה והיא נשארה בגדר תוכנית בלבד. זאת ועוד, היטלר עזב את ברגהוף ב-14 ביולי 1944 ומאז לא שב לשם עד להתאבדותו בברלין ב-30 באפריל 1945.
גילוי מאוחר
המנהלת הפיקה דו"ח ובו פירוט מנהגיו ותנועותיו של היטלר. הדו"ח כלל מפות, שרטוטים וצילומים של הברגהוף. המידע, שרובו התבסס על מידע שנשאב משבוי מלחמה גרמני שבעבר שימש כשרת של היטלר, התרכז בשגרת הבוקר של היטלר. בדו"ח נאמר כי היטלר נוהג להקיץ משנתו בשעת בוקר מאוחרת, לעולם לא לפני שעה 9 או 10 ולאחר קומו הוא יוצא לבדו לטיול רגלי של 15 עד 20 דקות מחוץ לברגהוף, אל בית התה שלו מוסלהנרקופף בו נהג לסעוד ולארח את אורחיו. בדו"ח נכתב כי מסלול הטיול מוגן באופן רופף על ידי איש אס אס אחד בכל אחד משני קצותיו, ועל ידי איש אס אס נוסף העורך סיורים בתוך המסלול. הסיבה להגנה רופפת זו, לדברי הדו"ח, הייתה כי היטלר אינו סובל שיצפו על צעידותיו. בהגיעו לבית התה הוא סועד את ארוחת הבוקר שלו. הדו"ח קבע כי צלף יוכל לפגוע בהיטלר בעת צעידתו בירי מרובה רב עצמה או מבזוקה בהיכנסו למכוניתו על מנת לחזור לברגהוף.
רעיון אחר הנזכר במסמכים היה לפוצץ את הרכבת בה נהג היטלר לנסוע כשתעבור דרך מנהרה, או להטיל עליה מזוודה עמוסת חומרי נפץ בהכנסה לתחנה. נשקלה גם אפשרות לבצע פשיטה מוצנחת של אנשי כוחות מיוחדים על הברגהוף שיתגברו על כמאתיים ושישים אנשי המשמר של הברגהוף ויהרגו את היטלר.
נשקלה גם האפשרות להרעיל את היטלר. ידוע היה למתכננים כי היטלר מכור לשתיית תה, אותו הוא שותה עם חלב, דבר הגורם לעכירות המשקה, כך שלא ניתן יהיה להבחין כי הוכנס בו רעל. תוכנית זו נשללה מאחר שלא נמצאה דרך להבטיח שאף אדם אחר לא יטעם מן התה לפני שהיטלר ילגום ממנו.
תוכנית אחרת לשימוש ברעל הייתה להשתמש בחיידקי אנטרקס, שיוחדרו לבגדיו של היטלר או לחדר המגורים שלו באמצעות מזרק שיעוצב כעט נובע, אך גם תוכנית זאת נמצאה כבלתי ניתנת לביצוע.
המסמכים חשפו כי בחודש מרץ 1945, בימי המלחמה האחרונים, ניסתה עדיין המנהלת להטיל את המשימה להתנקש בחיי היטלר על קצין בשם אדמונד היילי בנט, שהיה אז נספח צבאי בשגרירות הבריטית בוושינגטון. חלף חודש ימים והיטלר נטל את חייו במו ידיו מבלי שאף אחת מן התוכניות הגיעה לידי ביצוע.
סרט טלוויזיה
ערוץ הטלוויזיה של הבי בי סי הפיק בשנת 2003 סרט באורך מלא בסוגת הדוקו-דרמה על מבצע פוקסלי. הסרט שנקרא "להרוג את היטלר" (Killing Hitler) מבוסס על פרטים תיעודיים, כשהם מומחזים ומבוצעים על ידי שחקנים. כן כלל הסרט ניתוח של התוצאות שהיו צפויות למהלך המלחמה אם ההתנקשות הייתה יוצאת אל הפועל. הסרט הוקרן בישראל ב– 8 במרץ 2007 בערוץ 8 של הטלוויזיה בכבלים הוט.
שרון סמול
שרון סמול (באנגלית: Sharon Small; נולדה ב-1 בינואר 1967) היא שחקנית סקוטית הידועה מהופעותיה בקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון ורדיו. תפקידה הידוע ביותר הוא כסמלת ברברה הייברס בסדרת הטלוויזיה "חקירות המפקח לינלי", המבוססת על ספריה של אליזבת ג'ורג'.
קורות חייה
סמול נולדה ב-1967 בדרמצ'אפל שבגלאזגו, הבכורה במשפחה בת חמישה ילדים. היא למדה בבית הספר קינגהורן (Kinghorn Primary School), אחר כך בתיכון בלווירי (Balwearie High School) בעיר קרקוולדי, ובקורס דרמה ב"קולג' אדם סמית'". בין הבוגרים של בית הספר היו יואן מקגרגור ודאגרי סקוט. סמול עברה ללונדון שם סיימה את לימודי המשחק ב"אקדמיית מאונטוויו של אמנויות התיאטרון".
קריירה
היא שיחקה בתפקידים שונים בקולנוע ובטלוויזיה. בין השאר הופיעה בסרט רווק פלוס ילד כחברתו של יו גרנט, כיכבה עם איאן גלן בסדרת הדרמה "Glasgow Kiss" ובסדרת הטלוויזיה "מכת שמש". משנת 2001 החלה לגלם את דמותה של הבלשית ברברה הייברס הסמלת של המפקח לינלי (נתניאל פרקר) בסדרת סרטים על פי רומנים מאת אליזבת ג'ורג'.
עוד בטלוויזיה שיחקה בסדרה "מאהבות" לצדן של שרה פאריש שלי קון ואורלה בריידי. בתפקידי אורח שיחקה בסדרות "אחוזת דאונטון" (בתפקיד מאריגולד שור, המשרתת של ליידי רוזמנד, בספיישל חג המולד של העונה השנייה), "עדות אילמת" ובסדרה "מיילדת".
על במת התיאטרון הופיעה סמול בתפקיד פולי ב"אופרה בגרוש" (1994), בתפקיד מארי בהפקה בווסט אנד של "כשהארי פגש את סאלי" (2004), בתפקיד פורטנלה במחזה "ליר" מאת אדוארד בונד (2005), בתפקיד אסתרלה ב-"Life Is A Dream" (2009) ובתיאטרון המלכותי הלאומי גילמה את מגי מוריסון בהצגה "Men Should Weep" מאת אינה למונט סטיוארט (Ena Lamont Stewart).
החלוקה המנהלתית של ויסקונסין
החלוקה המנהלתית של מדינת ויסקונסין שונה במעט מן החלוקה השגרתית של שאר מדינות ארצות הברית. כמו בכל שאר המדינות, המדינה מחולקת למחוזות. שלא כמו בשאר המדינות, המדינה מתחלקת אף לתתי-חלוקות שונות, שלא בהכרח חופפות אלו לאלו, כאשר לכל חלוקה יש שימוש אחר, בהיבטים שונים של החוק, מערכת האכיפה, המיסים ועוד.
להלן החלוקות השונות שבמדינה.
מחוז
המחוז היא יחידת החלוקה הבסיסית במדינה, כאשר המדינה נחלקת ל-72 מחוזות בסך הכל. לכל מחוז יש מושב מחוז, בדרך כלל בעיר הגדולה או ביישוב הגדול שבמחוז, בו מרוכזים משרדי הממשלה הנוגעים למחזז.
לכל מחוז ישנו ועד לוגיסטי הנבחר אחת לשנתיים (למעט מחוז מילווקי הבוחר בנציגיו אחת לארבע שנים). בנוסף, לכל מחוז יש נציג מבצע, הנבחר או ממונה (תלוי במחוז). בנוסף, נבחרים שאר נציגי הציבור, בדרך כלל אחת לארבע שנים.
עיר
בוויסקונסין, כל עיר מהווה ישות אוטונומית ביחס למחוזות בה היא שוכנת, וחוקיה חלים על שטחה. כמו כן לעיר נבחרי ציבור משלה, וחוקי הבחירה שונים. בנוסף לזה, לעיר מילווקי יש זכויות נוספות מיוחדות שאין לאף עיר במדינה. נכון ל-2009, בוויסקונסין יש 190 ערים.
לעיר יש זכות לקביעת מרבית החוקים, בכל ענייניה ביחס לחוקי המדינה (לעומת החוקים הפדרליים, כמובן). כך, שמערכות אכיפת החוק, המיסים ומערכת המשפט של כל עיר נפרדות כמעט לחלוטין משל שאר המדינה.
בתוך חלוקה זו, ישנן ארבע דרגות:
ניתן לחרוג מהגדרות אלו, ובכל אופן, כל שינוי בדרג העיר מחייב אישור המושל והנפקת מנשר מטעם ראש העיר. בגלל זה, העיר מדיסון, על אף שאוכלוסייתה היא למעלה מ-150,000 תושבים, עדיין נחשבת כעיר מדרג ב'.
כפר
בוויסקונסין, לכפר סמכות משלו על פני המחוז (או המחוזות) בו הוא נמצא, לעניין מיסים וחוקי הכפר. נכון ל-2009 בוויסקונסין 403 כפרים.
יישוב
כל שאר המדינה שאיננו מאוגד בעיר או בכפר, נחשב ליישובים, כמו בשאר חלקי ארצות הברית. נכון למפקד 2009, בוויסקונסין יש 1,258 יישובים.
ליישובים, בניגוד לערים ולכפרים, אין סמכות שיפוטית או מנהלתית כנגד סמכויות המדינה, והלכה למעשה הם מנוהלים בידי מושל המדינה. עם זאת, בסמכות היישוב להעניק שירותי יתר על פני יישובים אחרים, אך שלא בסתירה לחוקי המדינה. כמו כן, היישוב שומר בידו את הזכות להחזיק ולתפעל את שטחי המדינה שבחלקו.
פעמים רבות, בעקבות התרחבות ערים או כפרים, יישובים שלמים "נבלעים" ומתאגדים בתוך כפר או עיר. כך שמספרם ושטחם יכול להשתנות בקצב גבוה יחסית.
חלוקות מיוחדות שונות
בנוסף לחלוקות הללו, המדינה מחולקת בצורות שונות, לא בהכרח הקשורות למבנה המדינה או לתושבים הגרים בה, ופעמים שמחוזות הללו חוצים ערים ויישובים, כך שמחצית העיר האחת במחוז אחד, והחצי השני במחוז האחר.
החלוקה מיועדת עבור שימושים שונים, כגון: חלוקה לבתי ספר, תמיכה באולמות ספורט, ביוב והדברת מזיקים.
גדולי עין
גדולי עין (שם מדעי: Megalops) היא משפחה של דג גרם מסדרת הטרפוניים המצויה ברחבי האוקיינוסים והימים. בתוך המשפחה סוג אחד - גדול עין ובתוכו 2 מינים. דגים אלה הם קרובי משפחה רחוקים של הצלופחים.
אלו דגים טורפים היכולים להגיע לאורך 2.5 מטר ולמשקל 161 ק"ג. הם חיים באוקיינוס האטלנטי וגם באזור האינדו פסיפי בעומקים שונים. כמו כן הם חיים במים מליחים של שפכי נהרות ואף נכנסים לכמה נהרות בעת הצפתם. הם בעלי שלפוחית אוויר גדולה ויכולים לנשום אוויר.
דגים אלה טורפים דגים קטנים כמו קיפוניים, ספרוסיים וסרדינים יותר וכן סרטנים ורכיכות.
תאגיד הנפט טראמפ
תאגיד הנפט טראמפ (באנגלית: Trump Oil Corporation) הייתה חברה ששכנה בוונקובר שבבעלות איש העסקים (לימים נשיא ארצות הברית), דונלד טראמפ.
תיאטרון הקומדיה של בודפשט
תיאטרון הקומדיה של בודפשט (בהונגרית: Vígszinház) הוא אחד התיאטראות הפופולריים ביותר בבודפשט על שלוש במות המשחקים שלה (הבמה הראשית, הסטודיו בשם "תיאטרון הבית" והקאמרי שלו, תיאטרון פשט). מספר מקומות הישיבה הוא מעל 1,700. התיאטרון ידוע גם כערש הדרמה הבורגנית ההונגרית המודרנית. היו לו מחזאים כותבים מפורסמים שכתבו עבורו כמו פרנץ מולנר, ינה הלטאי, שאנדור ברודי, דז'ה סומורי, מלכיאור לנדיאל, ארנה ספ ועוד. רובם היו יהודים. גם רבים ממנהליו ובעליו היו יהודים. במאה ה-21 אופייני ברחבי העולם שמרבית התיאטראות עם אולמות גדולים איבדו את רוב הקהל שלהם. למרות נטייה זו, הצגות הבכורה של תיאטרון הקומדיה בבודפשט מוצגות מול קהל גדול. התיאטרון ממוקם בצד של הרובע ה-13 בשדרות סנט אישטוואן בבודפשט.
תאגיד הנפט טראמפ
שנתיים לאחר מכן, נטשה החברה עסקה על ספירים, אמרלדים וזהב. כמו כן אחד מיועצי החברה היה פטריק ללופ שהיה האדם הראשון קיבל רישיון לעסוק בחציבות של אבני אמרלדים במדגסקר.
תיאטרון הקומדיה של בודפשט
1896–1945
ב-1 במאי 1896 נפתח התיאטרון החדש הזה של בירת הונגריה עם המחזה שכתב מור יוקאי לאירוע זה. התוכנית להקמת התיאטרון הוצעה שנים רבות לפני כן, ולכן הוקמה חברה בע"מ בשם תיאטרון הקומדיה בע"מ כבר בשנת 1894. ההלוואה לרכישת הקרקע והבנייה ניתנה על ידי שלושה בנקים, שמנכ"ליהם - קלמן סל, לאו לאנצי ושאנדור הטווני דויטש - ישבו בדירקטוריון חברת התיאטרון. מנהלה הראשון של החברה היה מור דיטרואי שהגיע לבודפשט מקלוז'-נפוקה כדי ליצור הרכב מודרני באמת, עם משחקנים שהביא עמו. הם העלו מחזות קלאסיים, יצירות תקופתיות והפכו גם את הקומדיות הצרפתיות להצלחה. בשנת 1897 הוקם בית הספר למשחק של התיאטרון שפעל עד 1903, כאשר הפך ל"בית הספר הלאומי להכשרת שחקנים".
תאגיד הנפט טראמפ
בשנת 1999 דיווח תאגיד הנפט על מכירות של כ-2,500 דולרים אך במקביל על הפסדים של כלא פחות מ-20,000 דולר, במהלך שנות פעילותה על אף שהיוותה חברת אנרגיה ביצעה החברה מספר עסקאות ואף קנתה חברות אחרות שלא בהכרח פעלו בתחום האנרגיה והמחצבים.
תיאטרון הקומדיה של בודפשט
1896–1945
חלק ניכר מתפאורות ההצגות לאחר מלחמת העולם הראשונה תוכננו על ידי האדריכל ההונגרי-יהודי בלה מאלנאי ונשמרות עד היום בשל ערכם ההיסטורי.
משנת 1939 שני היהודים, אימרה רובוז ודניאל יוב, כבר לא יכלו לעבוד בתיאטרון כתוצאה מחקיקת החוק היהודי השני. למנהל התיאטרון נתמנה ז'וֹלט הֶגֶדוּש שתחת ניהולו הוא החביא במרתף התיאטרון אומנים יהודיים שנרדפו (ביניהם גם את זולטאן וארקוני שלימים הפך למנהל התיאטרון). ב־16 בינואר 1945 פצצה פגעה בבניין. דניאל יוב החל לארגן מחדש את הסגל בעוד הבניין היה עדיין בהריסות. ההצגה הראשונה התקיימה על במת בית הקולנוע רדיוס במאי אותה השנה והיא הייתה "מקלט הלילה" של מקסים גורקי.
ההצגות החשובות שהוצגו בתקופה הנ"ל:
משנת 1945
בין השנים 1951–1961, כשהתיאטרון נקרא התיאטרון של צבא העם ההונגרי, כיהנו בו חמישה מנהלים (רשימה בהמשך). בשנת 1961 הוא חזר לשם תיאטרון הקומדיה (Vígszínház). ומאותה שנה הפך זולטאן ורקוני המפורסם למנהל והבמאי הראשי של התיאטרון. בשנת 1967 נפתח התיאטרון הקאמרי של תיאטרון הקומדיה ברחוב ואצי, "תיאטרון פשט", בו 560 מקומות.
משחקניו
רבים מצמרת השחקנים של הונגריה שיחקו במהלך הקריירה שלהם בתיאטרון וחלקם זכו בו להצלחתם הגדולה על במות תיאטרוני הונגריה. ביניהם ינה טרז', דיולה קאבוש ששיחק ב-44 מחזות בתיאטרון. בין השנים 1926 לבין 1929, אירן פלד, ועוד.
המבנה
תיאטרון הקומדיה נבנה בשנת 1896 תוך שנה אחת, על פי התוכניות של משרדי פלנר והלמר מווינה. מאחורי האזור היו עדיין ביצות. הבניין הוא יצירה טיפוסית של הסגנון הרומנטי המאוחר. המאפיין הבולט ביותר במבנה בסביבה העירונית הוא המבנה בשלושה גושים: במה גבוהה הכוללת ריצוף, אודיטוריום תחתון ולובי גבוה עם מגדל כיפה. פתרון זה היה בשימוש בבניית תיאטראות בעיקר אחרי 1881.
לוקי אנרגיה
לוקי אנרגיה וליקיה לוקי (ברוסית: Футбольный клуб «Луки-Энергия» Великие Луки) היא קבוצת כדורגל רוסית מהעיר וליקיה לוקי, שבמחוז פסקוב במערב רוסיה. הקבוצה מתמודדת בליגת הכדורגל המקצוענית מעונת 2017/2018 והתמודדה בה גם משנת 1997 ועד שנת 2001. התוצאה הטובה ביותר הייתה מקום 11 בליגה השנייה, אזור מערב ב-1998 וב-2018. כמו כן הקבוצה העפילה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי בכדורגל, בעונת 2018/2019.
הקבוצה ממומנת על ידי ממשלת מחוז פסקוב ועיריית וליקיה לוקי, בסיוע עם חברות מקומיות.
היסטוריה
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1991 ופורק בשנת 2005. הקבוצה הוקמה מחדש ב-2014 והתמודדה בליגה השלישית עד עונת 2017/2018.
מנאו
מנאו (ביוונית: Μενεού) הוא כפר במחוז לרנקה בקפריסין. הכפר ממוקם כ-3 ק"מ צפונית-מזרחית לכפר קיטי שלחופי הים התיכון.
מאז ומתמיד התגוררה בכפר אוכלוסייה קפריסאית ממוצא יווני. עם תחילתו של הסכסוך הקפריסאי היגרו אל הכפר פליטים קפריסאים יוונים מצפון קפריסין, תוך הגירת טורקים מהעיר. בשנת 1980 הושלמה בניית 470 בתים נוספים בהם התיישבו פליטים קפריסאים יוונים.
כוחה של אהבה (אלבום)
כוחה של אהבה הוא אלבום האולפן השני של הזמר-יוצר ומלחין מוזיקה ים-תיכונית הישראלי, פאר טסי.
האלבום יצא ב-25 בנובמבר 2014, מכר מעל 30,000 עותקים והגיע למעמד אלבום זהב.
הסינגל הרביעי מהאלבום, "דרך השלום", היה לשיר המושמע ביותר ברדיו במשך חמישה שבועות ברציפות, הגיע למקום הראשון של המצעד של "מדיה פורסט" והיה לאחד השירים המושמעים ביותר של אותה שנה עם למעלה מ-23 מיליון צפיות ביוטיוב. בנוסף, השיר זכה בפרס אקו"ם ע"ש משה וילנסקי לשיר השנה לשנת 2016.
שוקי סלומון
ביוגרפיה
נולד בירושלים לישראל ומלכה, גדל בעיר בני ברק, למד בישיבה לצעירים ברחובות, ולאחר מכן בישיבת "עטרת ישראל" בירושלים.
קריירה עסקית
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 ייסד את חברת "סלומון נכסים והשקעות" וחברת "הדסים" יחד עם שותפו שמואל הלפרין, והיו מחלוצי התחום במגזר החרדי. החברה החלה את פעילותה בבני ברק, ולאחר מכן התרחבה לפרויקטים שונים ברחבי הארץ.
קריירה אמנותית
במקביל לעבודתו בתחום הנדל"ן החל ליצור סרטונים ויראליים ברשתות החברתיות, והקליט שירים פרי עטו שהופצו בישראל ובעולם, ביניהם "אהבת חינם" (שכתב ליהונתן שינפלד), "מזמור לתודה", "אח שלי יהודי" (עם אריק דביר), "שיר השמחה" (עם ישי לפידות), "שירת הבקשות" (עם חיים ישראל), "שיר הצדקה" (עם בני פרידמן), "שיר החתונות" (עם ניסים בלאק), "שירת הנשמה" (עם דוד טויב ורולי דיקמן), "עד דלא ידע" (עם אריק דביר), "שיר הרפואה" (עם שלומי שבת), "שיר הביטחון" (עם עמירן דביר) "שיר האחדות" שהוקלט עם 24 אמנים בז'אנר המוזיקה היהודית, ו-"שיר האמונה" (עם קובי ברומר וישי לפידות).
שיריו זכו למעמד קאלט בעולם היהודי, ועל ביצועים אלו ואחרים זכה סלומון בתואר "זמר השנה" וכמה משיריו בתואר "שיר השנה" במצעדי מוזיקה ברדיו ואתרי אינטרנט חרדים.
בשנת 2018 סלומון השתתף במחזמר "שירים ונפלאות", יחד עם דודו פישר ועוזיה צדוק באצטדיון רמת גן במהלך חג החנוכה.
בשנת 2019 שימש כמנחה משנה בתוכנית "הקול הבא" ששודרה ברדיו קול חי.
בשנת 2021 החל להגיש באתר כיכר השבת את התוכנית תוכנית "שובר מסך" העוסקת בבעיות שונות במגזר החרדי, לצד הרב חיים הורביץ. התוכנית שודרה למשך 2 עונות.
בשנת 2022 הגיש עם קובי סלע וחברת אל-על סדרת סרטונים "שוקי וקובי עושים את העולם" באיטליה, יוון ואירלנד ונבחר כפרזנטור של חברת אל על למגזר החרדי.
באפריל 2022 לוהק לסרטו של יהודה גרובייס - "רשב"י", שיתוף פעולה נוסף בין גרובייס לסלומון היה בשנת 2011, בסרט "הזכייה הגדולה" בו גילם איש מכירות בתחום הנדל"ן.
בשנת 2023 שיחק בתפקיד עצמו בסדרה "החברים של ישי" בערוץ הידברות.
נכון ליולי 2023, מגיש את פרשת השבוע בערוץ ערכים יחד עם הרב ישי וליס, מגיש ומשתתף בתוכניות שונות בכיכר השבת, ערוץ הידברות וערוצים אחרים במגזר.
פעילות ציבורית
סלומון הוא ממובילי המיזם החברתי "אהבת-חינם" ו-"לשון הרע לא מדבר אליי".
חיים אישיים
ב-2001 נישא לתמר גויטיין. לזוג שלוש בנות והם מתגוררים בגבעת שמואל.
וושינגטוניה
וושינגטוניה (שם מדעי: Washingtonia) הוא סוג במשפחת הדקליים. מוצאו של הוושינגטוניה בדרום-מערב ארצות הברית (דרום קליפורניה, דרום-מערב אריזונה וטקסס) וצפון-מערב מקסיקו.
סוג דקלים זה נקרא על שמו של ג'ורג' וושינגטון.
מאפיינים
פרחי הוושינגטוניה הם דו-מיניים, ויושבים בצמוד לענפי התפרחת. הם שמוטים כלפי מטה ואינם חורגים בהרבה מקו הנוף. הגביע והכותרת צינוריים, בעלי שלוש אונות כל אחד. לכל צמח קיימים שישה אבקנים. השחלה היא עילית. אורך הפרי כ־8 מ"מ, דמוי בית-גלעין וצבעו חום. טעמם של הפירות מזכיר את זה של תמרים. ניתן לאכול אותם או לבשל מהם ריבה. הילידים במקסיקו נהגו לטחון את הזרעים לקמח.
זרעי הוושינגטוניה החסונה מופצים על ידי ציפורים האוכלות את הפירות, ונובטים בקלות במקום נפילתם. הנבט הצעיר מגדל במהירות שורש שיפודי מעמיק אשר מקשה מאוד על עקירתו, עוד בטרם נפרש העלה הראשון. ההפצה למרחק והנביטה הקלה של הזרעים הופכת את הוושינגטוניה לעץ פולש לבתי גידול מושקים, שדות וגינות. בקליפורניה, בה האקלים דומה לאקלים בארץ ישראל, הוגדרה הוושינגטוניה כעץ פולש המהווה איום ברמה בינונית על השטחים הפתוחים.
הוושינגטוניה החסונה כשמה כן היא, עץ חסון שנחשב עמיד לפגעי שרב, קור ורסס מי-הים. המינים יכולים ליצור בני כלאיים ביניהם. השימוש העיקרי בוושינגטוניה הוא כצמח נוי, והיא הוא נפוץ גם ברחבי העולם. על אף ששני מיני העצים דומים מאוד, הוושינגטוניה החסונה היא בעלת גזע מאוד צר לעומת גזע עבה פי 3 בחוטית. הוושינגטוניה החסונה עמידה מעט פחות בפני קור מאשר קרובתה החוטית, אבל חובבת לחות ואפילו מעט מליחות. החוטית מעט רגישה ללחות.
מארק טובי
מארק ג'ורג' טובי (11 בדצמבר 1890 – 24 באפריל 1976) היה צייר אמריקאי. יצירותיו בהשראת הקליגרפיה האסיאתית, מאופיינות בצפיפות ודומות לאקספרסיוניזם מופשט, אם כי המניעים הפילוסופיים לעבודותיו שונים מרוב ציירי האקספרסיוניזם המופשט. יצירותיו זכו להכרה רחבה ברחבי ארצות הברית ואירופה. טובי היה ממייסדי האסכולה הצפון-מערבית (Northwest School) יחד עם גאי אנדרסון, קנת' קלהאן, מוריס גרייבס ויליאם קאמינג והייתה לו השפעה חזקה על האחרים. כחבר ומנטור, טובי חלק עמם את התעניינותם בפילוסופיה ובדתות המזרח. בדומה לאחרים באסכולה זו, טובי היה אוטודידקט, הוא השלים לימודים מוקדמים במכון לאמנות בשיקגו. בשנת 1921 ייסד טובי את המחלקה לאמנות בבית ספר קורניש בסיאטל, וושינגטון.
טובי הרבה לטייל בעולם, מבין המקומות בהן ביקר אפשר למנות את מקסיקו, אירופה, ישראל, טורקיה, לבנון, סין ויפן. לאחר שהצטרף לדת הבהאית, היא הפכה לחלק משמעותי בחייו. טובי נולד בסנטרוויל, ויסקונסין, והתגורר רוב ימיו באזור סיאטל, וושינגטון לפני שעבר לעיר בזל בשווייץ בתחילת שנות השישים יחד עם בן לווייתו, פאר האלסטן; טובי מת שם ב -1976.
סגנון
טובי מוכר בעיקר בזכות הסגנון המאוחר שלו "כתיבה לבנה", כאשר שכבות של משיכות מכחול קליגרפיות לבנות או בהירות נצבעו על שדה מופשט בעל צבע מעומעם, המורכב עצמו ממשיכות מכחול קטנות, שזורות זו בזו. משיטה זו, התפתח סגנון הציור "קומפוזיציה ללא גבולות" (פרקטיקה בתנועת ציור פעולה) שהתפרסם בעיקר בזכות ג'קסון פולוק וציירים מאוחרים יותר.
כשחשף את עבודותיו בסגנון כתיבה לבנה בגלריית וילארד, בה הציגו באו תקופה רבים מהאקספרסיוניסטים המופשטים לעתיד, טובי לא רצה לבלבל אנשים כיוון שהבסיס שלו היה בסיאטל והיו לו קשרים חזקים לאמנות האסיאתית. וילארד שכר את סידני ג'ניס (שבהמשך פתח ב 1948 גלריה משלו בניו יורק, ומשך איתו את האקספרסיוניסטים המופשטים ג'קסון פולק, וילם דה קונינג, רוברט מאתרוול ופיליפ גוסטון). ג'ניס נשכר כדי לכתוב מאמר אודות העבודות של טובי בווילארד ולהבהיר את העמדה של טובי. המאמר הכיר הן בנטייה של טובי כלפי אסיה וביצע הבחנה חשובה בין סגנון הכתיבה הלבנה לטכניקת הכתיבה האוטומטית של הסוריאליסטים שעורר השראה רבה אצל האקספרסיוניסטים המופשטים האמריקאים.
ג'ניס טען כי סגנונו של טובי "מתנגש עם האיטראציות האחרונות של המודרניזם", זאת מכיוון "שכתיבה לבנה של טובי נחקר ומבוקר יותר בהיותו תוצאה של חשיבה ממושכת". בהקשר זה, ציורו של טובי Threading Light (1942), שהוצג בגלריית ווילארד ב 1944, הושווה "לערפל הלילה" של פולוק מ 1945 ולציור של אנדרה מאסון מ 1924 "ציור אוטומטי", המהווה דוגמה ליצירה שהושפעה ישירות מהכתיבה האוטומטית הסוריאליסטית.
השפעה
טובי, בכיר ה'ציירים המיסטיים', השפיע על גרייבס. טובי למד פסנתר ותורת המוזיקה אצל ג'ון קייג', ובהמשך טובי השפיע על קייג'.
אליזבת ביילי וויליס הציגה לג'קסון פולוק את הציור Bars and Flails של טובי בשנת 1944. פולוק בחן את הציור מקרוב ולאחר מכן צייר "עמודים כחולים", ציור שעשה היסטוריה כאשר, בשנת 1973, ממשלת אוסטרליה רכשה אותו תמורת 2 מיליון דולר. ביוגרף של פולוק כתב: "רשת צפופה של משיכות לבנות, אלגנטיות כמו הקליגרפיה המזרחית", הרשימה את פולוק עד כדי כך שבמכתב ללואי באנץ' תיאר את טובי, אמן מהחוף המערבי, כ"חריג" מהכלל לפיו ניו יורק הייתה מקום היחיד באמריקה שבו הציור (במובן האמיתי) יכול למצוא את מקומו." פולוק הלך לכל התערוכות של טובי בגלריית ווילארד, בה הוא הציג בדים קטנים עד בינוניים, בגודל של כ-840 מ"מ על 1,140 מ"מ. לאחר שפולוק צפה בהם, הוא חזר הביתה והעצים אותם עד כדי גודל של 2.7 על 3.7 מטר, שופך צבע על הבד במקום למרוח אותו בעזרת מכחול. פולוק מעולם לא היה מודאג מאור מפוזר, אך הוא התעניין מאוד ברעיון של טובי לכסות את כל הקנבס בסימנים עד לקצוות שלו, דבר שלא נעשה בעבר באמנות האמריקאית.
תוצר גן
תוצר גן הוא חומר ביוכימי – RNA או חלבון – שנוצר בתהליך התבטאות גנים. לתוצרים אלה פעילות ביולוגית, כ-RNA לא מקודד או לאחר תרגום כחלבון.
תוצרים מסוג RNA
RNA שאיננו מקודד לחלבון משועתק על ידי כלל ה-RNA פולימראז הקיימים בתא. המולקולה הליניארית שנוצרת מתקפלת ליצירת מבנה שניוני, שהוא הצורה הפעילה של RNA שאיננו מקודד.
RNA לא מקודד מחולק לקבוצות שונות על סמך תכונות ופעילות. RNA לא מקודד מעורב, לדוגמה, בבקרת התבטאות גנים (miRNA, lincRNA, lncRNA), בתהליך התרגום (tRNA) ובעיבוד RNA (snRNA, snoRNA). מפאת חשיבותו, פגיעה ב-RNA שאינו מקודד מעורבת במחלות רבות. לדוגמה, מולקולות microRNA מעורבות בסרטן, ונמצא כי לחלקן תפקיד מפתח ביצירת גידולים.
תוצרים חלבוניים
בניגוד למולקולות RNA שאינן מקודדות לחלבון, RNA מסוג RNA שליח (mRNA) עובר תרגום לחלבון. בתהליך זה הקוד הגנטי מתורגם לשרשרת של חומצות אמינו, שנמצאת במבנה ראשוני. במצב זה החלבון אינו פעיל וכדי למלא את ייעודו עליו להתקפל, כלומר ליצור מבנה תלת-ממדי. בסיום הקיפול, החלבון נמצא במבנה המכונה מבנה נטיבי (Native state), והוא בעל מבנה שלישוני או רביעוני, מקופל במבנה תלת־ממדי המכיל בתוכו מבנים שניוניים.
בצורתם המקופלת חלבונים משמשים להרכבת התא ואברוניו, ולפעילויות רבות הנדרשות ליצור החי, והם כוללים אנזימים ונוגדנים.
מכבי רעננה (כדורעף נשים)
מועדון כדורעף מכבי רעננה (או מ.כ. מכבי רעננה) הוא מועדון ספורט בעיר רעננה, המועדון הוקם בשנת 1999 כמועדון לשלושה ענפי ספורט: אופניים, אתלטיקה וכדורעף ונקרא בשם "דוושנים רעננה".
מייסדו היה נחום טלמור יחד עם קבוצת שחקני כדורעף ותיקים.
בשנת 2001 שינה המועדון את שמו למועדון כדורעף רעננה, נפרד מענפי הספורט האחרים והתמקד אך ורק בכדורעף. שנתיים אחר כך התמנה אליעזר קלינה ליו"ר המועדון וכיהן בתפקיד זה במשך 3 שנים.
בין השנים 2006–2012 שימש בתפקיד היו"ר גידי בינת, בשנת 2007 מונה דרור גורן למנכ"ל המועדון ומשמש בתפקיד זה עד היום.
בשנת 2012 נקלע המועדון למשבר כלכלי, בעקבותיו גובשה תוכנית הבראה כלכלית ותוכנית אסטרטגית חדשה ששמה דגש על השקעה בדור הצעיר, הקמה של קבוצות נערים ונוער ובעבודה משותפת עם עיריית רעננה ליצירת תשתית כדורעף נרחבת בעיר החל מהגילאים הצעירים.
באותה השנה הצטרף המועדון למרכז מכבי ושינה את שמו ל"מועדון כדורעף מכבי רעננה".
קבוצת הנשים
קבוצת הנשים של המועדון משחקת בליגת העל החל משנת 2000, את משחקיה הביתים מארחת הקבוצה באולם הפעמונים.
קבוצות אלו הובילו את הליגה ובמשך אותו עשור חלקו ביניהן בלעדית את האליפויות וגביעי המדינה.
הקבוצה מחזיקה ב-5 גביעי מדינה (2000, 2001, 2008, 2009, 2011) ובשלוש אליפויות ( 2005, 2009, 2011)
בעונת 2008–2009 הקבוצה ניצחה בכל משחקיה וזכתה בדאבל לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2009–2010 שיחקה הקבוצה בגביע האתגר האירופאי (השלישי בחשיבותו ביבשת) ועברה את הסיבוב הראשון ובליגה הישראלית סיימה שנייה הן באליפות והן בגביע.
בעונת 2010–2011 זכתה הקבוצה בדאבל שני.
המשבר הכלכלי שאליו נקלע המועדון ב-2012 הביא לשחרור של שחקניות רבות ולבנייה של קבוצה בתקציב מאוזן עם דגש על שחקניות ישראליות.
הקבוצה כיום
בעונת 2017-2018 סיימה הקבוצה במקום החמישי.
מאמן - ישראל אשר
מגדל הנ"מ בטירגארטן
מגדל הנ"מ בטירגארטן (מוכר גם כמגדל הנ"מ בגן החיות) בברלין בירת גרמניה היה מבצר בנוי מבטון, שעל גגו הוצבו תותחי נ"מ כבדים. הוא ושני מגדלים אחרים הוקמו בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה לשם הגנה עליה מפני התקפות אוויר של בעלות הברית. הוא שימש גם כמקלט לאזרחים מפני התקפות אוויר. נמצאו בו בית חולים ותחנת רדיו לשימוש השלטון הנאצי, והוחזקו בו פריטי אמנות ממוזיאונים בברלין לשם הגנתם. במהלך הקרב על ברלין ב-1945 סיפקו תותחי המגדל סיוע אש למגיני העיר. המגדל נהרס בשנת 1947.
המגדל
המגדל ומגדלים אחרים כמוהו הוקמו בברלין בעקבות התקפת האוויר הראשונה של חיל האוויר המלכותי הבריטי על ברלין ב-25 באוגוסט 1940. ההתקפה נערכה בכוח קטן יחסית - 95 מפציצים בלבד - אך הסבה מבוכה רבה לאדולף היטלר וכן להרמן גרינג, אשר הבטיח כי העיר לא תותקף מהאוויר.
המגדל הוקם בפארק טירגארטן, בסמוך לגן החיות של ברלין, ומכאן השמות שניתנו לו. הוא היה מגדל מהדור הראשון של מגדלי הנ"מ ונועד לספק הגנה נ"מ לרובע הממשלה בברלין.
המתקן כלל למעשה שני מגדלים: מגדל G, הגדול מהשניים, ומגדל L, שניצב כ-300 מטרים מצפון מזרח אליו. בגג מגדל G הוצבו תותחי הנ"מ. במגדל L היה ציוד מכ"ם. קו תקשורת קרקעי מוגן חיבר בין השניים. מגדל G היה רבוע בצורתו, באורך ורוחב של כ-70 מטרים והתנשא לגובה של כ-40 מטרים. היו בו שישה מפלסים ועוד מפלס אחד מתחת לפני הקרקע ושלושה פתחים, שאחד מהם היה גדול דיו לכניסת כלי רכב. מגדל L היה קטן ממנו ובעל חתך מתומן.
מגדל G היה מבנה מסיבי שנבנה מבטון מזוין. עובי קירותיו הגיע ל-2.4 מטרים ועובי תקרתו ל-3.8 מטרים. הוא היה גם המקלט הגדול ביותר בברלין נגד הפצצות ויכול היה להכיל עד 8,000 איש (לפי מקור אחר - 15,000). חדרי הקומה השנייה של המגדל הותקנו לשם החזקת הפריטים רבי הערך ביותר מאוספי 14 מוזיאונים בברלין, בתנאים מבוקרי אקלים. בקומה השלישית של המגדל הוקם בית חולים ובו 85 מיטות.
חימוש
על גג המגדל נבנו מתקנים לשם הצבת ארבעה צמדים של תותחים נ"מ כבדים מדגם 40 בקוטר של 128 מילימטרים. תותחים אלו הוצבו בו מ-1943 ואילך. לפניהם הוצבו על גג המגדל תותחים נ"מ מדגם 38 בקוטר של 105 מילימטרים. התותחים בקוטר 128 מילימטרים היו בעלי טעינה חשמלית וקצב אש של 10 עד 12 פגזים בדקה, כך ששמונת התותחים היו מסוגלים לירות עד 96 פגזים בדקה. התחמושת הוזנה מחדרי האחסון לעמדות התותחים באמצעות מעליות חשמליות שהיו מוגנות באמצעות שריון פלדה. צוות התותחים מנה 350 חיילים. הם הסתייעו בטעינתם בנערים חברי תנועת נוער היטלר, שהטעינו את הפגזים למעליות התחמושת.
השימוש במגדל
במהלך רוב שנות קיומו סיפקו תותחי המגדל הגנה נ"מ לאזור מרכז ברלין, ונראה כי מנעו מחילות האוויר של בעלות הברית (ביחד עם מטוסי הלופטוואפה) מלגרום לו נזק בהיקף שנגרם עקב ההפצצות על ערים גרמניות אחרות. בבית החולים שבמגדל אושפזו חיילים גרמנים שנפצעו בחזיתות המלחמה. עם התמשכות ההפצצות על ברלין הועברו אל המגדל להגנה פריטים מאוספי המוזיאונים בעיר - למשל אוסף המטבעות של הקייזר וילהלם השני, פסל הראש של נפרטיטי והמזבח ממוזיאון פרגמון.
במגדל היו סידורים לשיכון המפקדות של ראשי השלטון הנאצי. מטהו של שר התעמולה יוזף גבלס שכן במגדל, אם כי הוא עצמו שהה עם היטלר בפיהררבונקר שמתחת לבניין הקנצלריה.
מבחנו הנוקב ביותר של המגדל הגיע במהלך הקרב על ברלין באפריל 1945. במהלכו סיפקו תותחי המגדל סיוע אש למגינים הגרמניים של העיר מפני התקפות הצבא האדום שחדר לתוכה, כך, תותחי המגדל ירו בכינון ישיר לעבר טנקים סובייטיים שניסו לחצות את גשר מולטקה על נהר השפריי, במרחק של כשני קילומטרים מהמגדל, והשמידו מספר גדול מהם. במהלך שעות היום ב-30 באפריל הצליחו תותחי המגדל למנוע מהחיילים הסובייטים לנוע בשטחים הפתוחים שלפני בניין הרייכסטאג ולתקוף אותו.
הצבא האדום ריכז אש ארטילרית לעבר המגדל, לרבות מתותחים כבדים בקוטר של 203 מילימטרים, אך עובי קירותיו הביא לכך שהוא לא הצליח להתגבר על חיל המצב שבו. עם זאת התנאים בתוך המגדל החמירו והלכו. אלפי אזרחים נדחסו במהלך ימי הקרב לתוך המגדל (הרבה מעבר לכושר הקיבול המתוכנן שלו) בניסיון למצוא הגנה, מי השתייה בתוכו הלכו ואזלו והאוויר בתוך המבנה הפך לקשה לנשימה. בסופו של דבר לא הוכנעו חיילי המגדל אלא הניחו את נשקם ביחד עם יתר מגיני העיר בתום הקרב.
לאחר תום הקרב על ברלין רוקנו חיילי הצבא האדום את המגדל מכל תכולתו.
הריסת המגדל
לימים עבר השטח שעליו ניצב מגדל G לשימושו של גן החיות של ברלין.
הר לונדון (קולומביה הבריטית)
הר לונדון (באנגלית: Mount London) המכונה גם פסגת גבול 100 (באנגלית: Boundary Peak 100) הוא הר הממוקם על הגבול בין פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה, ומדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר, שגובהו 2,326 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא לגובה של 396 מטרים מעל סביבתו, נמצא בשטח שדה הקרח ג'ונו, ברכסי הגבול של הרי החוף של קולומביה הבריטית.
מקור השם
בעבר נקרא ההר בשם "הר אטלין" (Mount Atlin); שם זה ניתן לו על ידי לורנס מרטין, ממשרד החוץ של ארצות הברית, מאחר שניתן לראות ממהר את אגם אטלין.
ב-17 בספטמבר 1970 שמו שונה לשמו הנוכחי, והוא נקרא כעת על שמו של הסופר הנודע ג'ק לונדון.
נעה בירון
נעה בירון (נולדה ב-19 בספטמבר 1985) היא שחקנית במאית ועורכת וידאו ישראלית.
ביוגרפיה
בירון נולדה וגדלה ברחובות. אביה, אבנר בירון הוא חלילן, מנצח, מייסד ומנהל מוזיקלי של הקאמרטה הישראלית ירושלים. אמה, ורדה בירון היא מורה לביולוגיה. נעה היא הצעירה במשפחה ולה שני אחים: שרית בירון, פסנתרנית ומנצחת המתגוררת בארצות הברית; ומור בירון, נגן בסון בפילהרמונית של ברלין ובאנסמבל אלזה.
בצעירותה הייתה בבימת הנוער ברחובות, שם שיחקה בהצגותיה הראשונות. כמו כן למדה במשך שבע שנים מחול מודרני. בירון למדה בבית הספר היסודי שריד ובחטיבת הביניים דה שליט. היא שאפה להיות שחקנית לאחר שבטיול ללונדון בגיל 15 נכנסה לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וצפתה בהצגה "גטו" מאת יהושע סובול בביצוע התלמידים, והתרשמה עמוקות.
בכיתה י' עברה ללמוד בתיכון לאמנויות עירוני בתל אביב ועשתה בגרות מלאה במגמת התיאטרון בניהולו של דוד שטיינברג. בתום שירותה הצבאי למדה קורס משחק מול מצלמה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בהדרכת שאול מזרחי, והוא עודד אותה לעסוק בתחום. היא עברה את הבחינות לסטודיו למשחק ניסן נתיב ולמדה במסלול התלת-שנתי (2007 - 2009), שאותו סיימה בהצטיינות. בבית הספר שיחקה בהצגות "שבת ראשון שני" בבימוי יצחק בבי נאמן; "אידיוט", על פי רומן מאת דוסטויבסקי, בבימויו של מישה לוריה; "עד בלי ירח", על פי סיפוריו של איטלו קאלווינו – בבימוי מרינה בלטוב; "שרופים", בבימויו של מיכאל רונן, ו"הלוויה חורפית" מאת חנוך לוין - בבימויה של אלינור אגם בן-דוד.
תיאטרון
ההצגה הראשונה שבה שיחקה בירון כשחקנית מקצועית הייתה "הקסם של אורנה" בתיאטרון אורנה פורת מאת חגית רכבי ניקוליבסקי, בבימויו של רפי ניב. בהצגה משחקת בירון בתפקיד הראשי ומגלמת את דמותה של אורנה פורת, זהו מעין הומאז' לאורנה פורת במלאת ארבעים שנה לתיאטרון שייסדה. בחזרות לתפקיד בירון למדה להגות במבטא גרמני, שהיה אופייני לפורת יוצאת גרמניה. בירון גם למדה פנטומימה עם הפנטומימאי גנאדי בביצקי והכוריאוגרפית טליה בק, על-מנת לבצע בהצגה את מופע הפנטומימה שבעזרתו פורת שובה את לב הילדים שסביבה. "הקסם של אורנה" זכתה בתשעה פרסים בטקס פרסי הבמה לילדים ונוער "אסיטז'" לשנת 2010/2011 ובירון זכתה בפרס השחקנית בתפקיד הראשי הטובה ביותר.
בירון שיחקה בהצגה "שרופים" מאת המחזאי הצרפתי יליד לבנון וג'די מועווד, בבימויו של מיכאל רונן. ההצגה הופיעה בתחילה בסטודיו למשחק ניסן נתיב והמשיכה לרוץ ב. היא גילמה את נאוואל מרוואן, שנכנסת להריון בימי נעוריה, התינוק נלקח ממנה והיא יוצאת למסע בעקבותיהם בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון. בירון מגלמת את דמותה של נאוואל בארבעה גילאים: 14, 20, 45 ו-60.
מ-2018 ועד 2020 שיחקה במחזה "היורשת" מאת גורן אגמון בתיאטרון בית לסין.
קולונוע וטלוויזיה
ב-2010 כיכבה בווידאו קליפ לשיר "חתולים" של להקת הג'ירפות, בבימויו של חבר הלהקה יאיר קז.
השתתפה בסדרת המערכונים "בקיצור" של וניה היימן ורועי כפרי בהפקת שידורי קשת.
ב-2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט קולנוע קצר ״המפעילה״ שכתב ליאור זלמנסון וביים בן חכים. הסרט השתתף בעשרות פסטיבלים בעולם, בין היתר ייצג את ישראל בתחרות הסרטים הקצרים בפסטיבל הסרטים טרייבקה ובפסטיבל הקולנוע בקאן במסגרת מסלול ה-Short Corner.
ב-2018 גילמה את התפקיד הראשי בסרט הקולנוע הישראלי "מונטנה" שכתבה וביימה לימור שמילה. באותה שנה שיחקה גם בסדרה "אוטונומיות".
ב-2019 שיחקה בסרט "ככה את אוהבת" שביימה לימור שמילה,
ב-2022 שיחקה בסדרה "ילדים ביער" שביים אילן עבודי.
חיים אישיים
בירון לסבית מוצהרת ומנהלת מערכת יחסים עם הבמאית, המלהקת והיוצרת לימור שמילה.
תמר אריאב
תמר אריאב (נולדה ב-1949) היא פרופסור לחינוך, המשמשת כיום כמנהלת האקדמית של קרן מנדל ישראל.
בעברה כיהנה כנשיאת המכללה האקדמית בית ברל וכן כחברה במועצה להשכלה גבוהה (המל"ג).
השכלה
תמר אריאב נולדה בחיפה והיא בוגרת בית הספר התיכון "רוטברג" ברמת השרון. היא שירתה בחיל האוויר שם שימשה כמדריכת סימולטור טיסה. אריאב מתגוררת ברעננה עם בעלה, גדי אריאב, פרופסור (בדימוס) בפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב והיא אם לשניים.
פרנץ טאוסק
פרנץ טאוסק (בהונגרית: Tauszk Ferenc; פשט, 7 באוגוסט 1865 – בודפשט, 31 באוקטובר 1915) היה רופא, פנימאי, פרופסור באוניברסיטה, המזכיר הכללי של איגוד הסנטוריום של חולי ריאות עניים בבודפשט. בשנת 1905 הוענק לו תואר "יועץ מלכותי".