cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וידוי (נצרות)
בכנסייה המערבית
לאחר מכן, המאמין מעיד על חרטתו ומקבל תפילה קלה, לרוב, ככפרה על חטאיו. הכומר רשאי להדריך רוחנית את המאמין ולאחר מכן הוא נותן לו את הפטירה, במילים הבאות : ==== "... אני פוטר אותך מחטאיך, בשם האב והבן ורוח הקודש." ====
בכנסיות המזרחיות
בכנסייה הקתולית מזרחית וגם בכנסייה האורתודוקסית, הווידוי מתרחש מול האיקונוסטזיס בכנסייה, או במקום ראוי אחר בכנסייה ולא בתא וידוי. לעיתים, מאחורי הכומר היה תלוי איקונין של המשיח הנוצרי, על מנת להזכיר למאמין כי הוא מתודה לאל ולא אל כהן הדת. במסורת הביזנטינית, דגש חזק ניתן בווידוי על ההדרכה הרוחנית של הכומר ולא רק על וידוי החטאים. בכנסיות המזרחיות, נוסח הפטירה משתנה בין המסורות השונות, אך לרוב התפילה פונה לאל בבקשה למחילת החטאים. בשונה מהנוסח הקתולי שהוא אינדיקטיבי (indicative), בו הכומר באופן ברור מצביע על מתן הדין באומרו "אני פוטר", הנוסח בכנסיות המזרחיות הוא של פנייה לאל לקבלת המחילה (Deprecatory), אם כי אין ההבדל מצביע על קונפילקט, או אף על שוני אמונתי בין הזרמים והמסורות על טיב הסקרמנט והתאולוגיה המסבירה אותו, אלא הוא שוני שיניוני: "'האדון אלוהים דרך נתן הנביא סלח חטא דוד ובכי ניאופו תחת רגליו [שמע], [ואת] פטרוס אשר בכה בכי מר לאחר בגידתו ואת המוכס והבן האובד [סלח להם כן]. אותו האדון והאלוהים, דרכי [אדם] חוטא, יסלח נא לך, (שם), על כל חטאי חייך בעולם הזה ובעולם הבא ויתן לך לעמוד לא נורשע בבית דינו, כי הוא המבורך לעולמי עולמים. אמן.'"
במאות הראשונות לספירה
בראשית ימי הכנסייה, וידוי היה נעשה בפרהסיה ואף היה אירוע חד-פעמי. המאמין, כאשר היה מעוניין בווידוי, היה פונה להגמון ולאחר תקופת תענית היה מתקבל בחזרה לקהילה. התמדה בדרך הישר הייתה, אי לכך, נחוצה משום שלא היו הזדמנויות נוספות. תחת השפעת נזירים קלטים ואנגלו-סקסונים סקרמנט הווידוי, למרות שנשאר תהליך פומבי ומייגע, קיבל את האלמנטים שמאפיינים אותו עד היום: החטאים והפרטים האישיים סביבם נאמרו בפרטיות לכומר, והפטירה ניתנה לפני עשיית הכפרה.
הפרשנות
על-פי האמונה והפרשנות הנוצרית, לכומר בעצמו אין את הסמכות לבטל חטאים של אדם וסמכות זו שמורה לאל בלבד; ברם, במהלך סקרמנט הווידוי מגלם הכומר את ישו (in persona Christi), והמוחל על החטאים הוא למעשה האל ולא הכומר (הנמצא כמתווך). בברית הישנה, סליחת החטאים הייתה מותנת כמו כן בשימוש בכהן ככלי למחילת החטאים: "וְכִפֶּר עָלָיו הַכֹּהֵן בְּאֵיל הָאָשָׁם, לִפְנֵי יְהוָה, עַל-חַטָּאתוֹ, אֲשֶׁר חָטָא; וְנִסְלַח לוֹ, מֵחַטָּאתוֹ אֲשֶׁר חָטָא." (ויקרא יט כב). הכהן של הברית החדשה - הוא הכומר. הקורבן הנצחי לחטא הוא לא אייל של הברית הישנה, אבל שה האלוהים, שהוקרב על מזבח הצלב אחד ולתמיד.
הסמכות הזאת ניתנה על ידי המשיח הנוצרי, הישות השנייה של השילוש הקדוש, בהיותו אלוהים לו הסמכות בלבד למחול חטאים אלא שבהכרתו את חולשת האדם, הוא הקים את סקרמנט הווידוי על מנת להקל על המאמינים בקבלת סליחה ורחמים ולהיות במצב של חסד (state of grace). ראו יוחנן כ' 19-23.
על הסקרמנט להיות תקף (valid) על המאמין:
בצד הכומר:
הסודיות המוחלטת של הווידוי
על-פי חוקי המשפט הקאנוני, על הכומר לשמור בסודיות מלאה על כל מה שנאמר לו בווידוי, ונאסר עליו להפר סודיות זו גם אם חייו או חיי אחרים נתונים בסכנה בשל כך. כומר המפר סודיות זו מנודה באופן אוטומטי מהכנסייה. לכל היותר, מותר לכומר להפציר במתוודה כי ידווח גם לאחרים (למשל לרשויות החוק) על שסיפר לו בווידוי.
במקרים מסוימים מותר לכומר לדווח לבכירים ממנו בכנסייה על תוכן הווידוי, אולם רק ברשותו של המתוודה וללא זיהויו. הדבר נדרש במקרים של עבירות חמורות במיוחד, בהם נדרש אישורו של הגמון, או אף של האפיפיור, כדי למחול על החטא. בעקבות מקרה במדינת אורגון שבו הוקלט וידוי ללא ידיעת הכומר או המתוודה על ידי עורך דין קבע בית-משפט פדרלי בארצות הברית כי הקלטה כזו היא הפרה של התיקון הרביעי לחוקת ארצות הברית, והוציא צו מניעה האוסר על הקלטות כאלה בעתיד.
מחויבות המאמינים
המאמינים מחויבים, לכל הפחות, להתודות פעם אחת בשנה. אם כי הכנסייה ממליצה לעיתים יותר קרובות, במיוחד אם אדם נופל לחטא מוות.
בכנסייה הפרוטסטנטית
הנצרות הפרוטסטנטית מאמינה כי אין צורך במתווך בין האדם לאלוהיו. לפיכך הווידוי בדת זו נעשה בדרך-כלל בפרטיות, בתפילה לפני האל. עם זאת, במקרה של עוול שעושה אדם לחברו, מעודדת הנצרות הפרוטסטנטית וידוי בפני אותו אדם כצעד הכרחי לשם קבלת מחילה מהאל. אם חטא כלשהו הביא להרחקתו של אדם מהכנסייה, לעיתים קרובות נדרש וידוי פומבי לפני שיוכל אותו אדם לשוב לכנסייה. בכל המקרים אין צורה אחידה ומקובלת לווידוי. בכנסייה האנגליקנית קיים מוסד של וידוי בפני הכומר, הדומה מאוד לווידוי בנצרות הקתולית, אולם וידוי זה לא נחשב להכרחי. ישנן כנסיות לותרניות המעודדות וידוי אישי בפני הכומר, אולם מאז המאה ה-18 כמעט ולא נעשה שימוש במוסד זה. מנהג נפוץ יותר הוא הודאה משותפת בחטאים בתחילתה של תפילה ציבורית.
בשנת 1529 שיבח מרטין לותר את הווידוי הפרטי בפני כומר או בפני נוצרי אחר לצורך קבלת הסליחה. הרפורמטורים הלותרנים האמינו כי מניית כל חטאיו של אדם אינה אפשרית (על-סמך : "שְׁגִיאוֹת מִי-יָבִין"), ולפיכך המחילה לא ניתנת בשל הודאה בחטאים, אפילו היא הודאה כנה, אלא על בסיס אמונה שלמה באל ובישו.
פולוקס
פולוקס (או β בתאומים) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים תאומים ואף אחד הכוכבים הבהירים ביותר בשמי הלילה. הכוכב מייצג את אחד משני התאומים המיתולוגיים קסטור ופולוקס, כשהוא הבהיר מבין השניים, אף על־פי שציון באייר שלו הוא β בתאומים ושל קסטור, הכוכב הפחות בהיר, המייצג את התאום השני, הוא α בתאומים. למרות ששני הכוכבים מייצגים זוג תאומים, הם שונים מאוד זה מזה כמעט בכל פרט: פולוקס הוא כוכב ענק יחיד בעוד שקסטור הוא מערכת בת שישה כוכבים של הסדרה הראשית. פולוקס הוא כוכב־התקן למחלקה הספקטרלית K0III.
הכוכב נמצא (יחד עם קסטור) בקדקוד הצפון מזרחי של משושה החורף.
כוכב לכת
את פולוקס מקיף כוכב לכת ענק גזים דמוי צדק (פולוקס b) עם מסה של כ-2.3 מסות צדק, במרחק של כ-1.7 יחידות אסטרונומיות ובזמן הקפה של כ-590 יום. קיומו של כוכב הלכת הוסק כבר ב-1993 מתצפיות שהראו תזוזה מחזורית של פולוקס, אך קיומו אושר בוודאות רק ב-2006. פולוקס הוא הכוכב הבהיר ביותר ואחד מהכוכבים הבודדים הנראים בעין וידוע שלהם כוכבי לכת.
כוכב לכת ארצי יוכל לקיים חיים סביב פולוקס רק במסלול המרוחק כ-6 יחידות אסטרונומיות, ובטכנולוגיה הנוכחית קשה להבחין בו.
קורדובה (כדורגל)
קורדובה קלוב דה פוטבול (בספרדית: Córdoba Club de Fútbol, S.A.D.) היא קבוצת כדורגל ספרדית מהעיר קורדובה שבאנדלוסיה. הקבוצה משחקת באצטדיון נואבו ארקאנחל המכיל 20,989 מקומות ישיבה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1954 לאחר איחוד בין "ספורטינג קורדובה" ל"דפורטיבו קורדובה". בעונת המועדון סיים במקום השני בליגה השנייה ועלה לראשונה בתולדותיו ללה ליגה. בעונת רשם המועדון את הישג השיא שלו בליגה כאשר סיים במקום ה-5 שמוביל לגביע אופ"א, אך המועדון לא שיחק בגלל בעיות תשתית.
בעונת 2013/14 סיימה קורדובה במקום ה-7 בליגה השנייה והצליחה להעפיל לליגה הראשונה אחרי שניצחה בפלייאוף, אך כבר לאחר עונה בודדת ירדה בחזרה לליגה השנייה.
בעונת 2018/19 סיימה קורדובה במקום ה 21 וירדה לליגה השלישית לראשונה מאז עונת 2006/07. שנתיים מאוחר יותר רשמה קורדובה ירידת ליגה נוספת לליגה הרביעית.
הדגים
עלילה
העלילה מתרחשת באקווריום הדגים הענק אשר נמצא בחנות החיות של באד, אשר בכל פרק נמכר בה דבר אחר. מיילו, בי ואוסקר הם שלושה תלמידים דגים בתיכון "מצולות". הסדרה מתארת את בעיותיהם, הרפתקאותיהם וחייהם באוקיינוס המדומה. חלק מהפרקים עוסקים בהרפתקאותיהם מחוץ לאקווריום, כאשר הם מחליטים לצאת לעיר תחת השם "אוגרווד" (פרודיה על הוליווד), לטייל בחנות החיות או כאשר במקרה מועברים למכל מים אחר, כל זאת בעזרת "חליפת מים" השומרת על רטיבותם החיונית.
קרוטונה (נפה)
נפת קרוטונה (באיטלקית:  Provincia di Crotone) היא נפה במחוז קלבריה שבאיטליה. הנפה ממוקמת על החוף בדרום קלבריה שבאיטליה, ומשתרעת על שטח של 1,717 קמ"ר. בשנת 2005 התגוררו בה 172,970 נפש. בירתה היא העיר קרוטונה.
היא גובלת בנפת קוזנצה במחוז קלבריה בצפון-מערב, בנפת קטנזארו במחוז קלבריה בדרום-מערב, בים היוני במזרח.
נחל נוב
נַחַל נוֹב (בערבית: ואדי חאמרה – נחל האדמה האדומה וואדי ג'יבין – נחל שני הבורות) הוא נחל אכזב בדרום רמת הגולן, שראשיתו בתל סאקי, וסופו בנחל רוקד, הנשפך לירמוך.
שמו של הנחל נגזר משמה של העיר הקדומה נוב שבתחום סוסיתא (מוזכרת בכתובת רחוב), המזוהה עם ח'רבת נאב הסמוכה, שלידה הוקם המושב נוב.
הנחל מנקז את אזור תל סאקי - רמת מגשימים - חספין - וחלק מנוב. תחילה הוא נע בכיוון דרום-מערב בתוואי שטוח. בסמוך למעבר כביש 98 משנה הנחל את כיוונו לדרום. על תוואי הנחל הוקם מאגר חיתל, האוגם את מי הנחל ומשמש כמאגר מים לצרכים חקלאיים. בהמשך יוצר ערוץ קניוני בזלתי, הכולל מספר מפלים. חלקו הקניוני של הנחל נמצא בשטחה של מדינת ישראל, אך מעבר לגדר המערכת הצבאית, ואין גישה חופשית לחלק זה.
לצורך סיוע במילוי מאגר חיתל, ששטחו גדול אך שטח אגן הניקוז שלו קטן, נחפרה תעלה קצרה המאפשרת העברת עודפי מים מקצהו הדרום-מזרחי של מאגר בני ישראל (האוגם את נחל אל על) דרך נחל נוב למאגר חיתל. בפתח התעלה שער המאפשר את פתיחתה וסגירתה, והיא פועלת בכח הגרביטציה רק כאשר מאגר בני ישראל קרוב למילוי.
הפיגוע בקו 361 לאילת (1956)
הפיגוע בקו 361 לאילת היה פיגוע טרור שבוצע על ידי חוליית פדאיון ביום חמישי, ה-16 באוגוסט 1956 באוטובוס "אגד" שהיה בדרכו מתל אביב לאילת. בפיגוע נרצחו ארבעה אזרחים ישראלים ונפצעו שלושה.
נחל נוב
נקודת החיבור של הנחל לרוקאד קרויה בערבית "באב אלהוא" (שער הרוח).
הפיגוע בקו 361 לאילת (1956)
הפיגוע
ביום חמישי ה-16 באוגוסט 1956 חדרה חוליית פדאיון פלסטינית לישראל מירדן. המחבלים הגיעו לבאר מנוחה שבערבה, והכינו מארב בתעלה בצדי הדרך.
בסביבות השעה 12:00 בצהריים הותקף אוטובוס "אגד" מספר 361 מתל אביב לכיוון אילת, אליו התלווה רכב צה"ל. שלושה חיילי צה"ל ואזרחית ישראלית אחת נהרגו בפיגוע. כמו כן נפצעו שלושה אזרחים ישראלים.
קנברה
קַנְבֵּרָה (באנגלית: Canberra) היא עיר הבירה של אוסטרליה והעיר הגדולה ביותר במדינה שאינה שוכנת לחוף הים. אוכלוסייתה מונה כ-426,000 תושבים (2019), והיא העיר השמינית בגודלה במדינה. היא נמצאת בקצה הצפוני של טריטוריית הבירה האוסטרלית (Australian Capital Territory - ACT).
הסברה היא שמשמעות המלה "קנברה" היא "מקום מפגש", בשפת בני שבט האבוריג'ינים נגנונאוואל. אם כי יש הסוברים כי משמעות השם הוא "שדי נשים", על שם שני ההרים הנמצאים באזור - הר אינסלי וההר השחור. השם קנברה משמש גם, כמקובל, כדי להתייחס לממשל הפדרלי האוסטרלי ולפרלמנט.
ההחלטה על הקמת העיר
פרנסי שתי הערים הגדולות, סידני ומלבורן האמינו כי עירם היא זו שראויה להיות עיר הבירה של המדינה. המאבק בין שתי הערים נמשך זמן מה, עד שב-2 בפברואר 1899 החליטה האספה הכללית כי כפשרה בין שתי הערים היריבות תיבנה עיר חדשה בשם קנברה והיא זו שתהיה עיר הבירה.
על פי החוקה נקבע שעיר הבירה תהיה ממוקמת בשטח שיילקח ממדינת ניו סאות' ויילס, אך שיהיה לפחות 100 מילים (כ-160 ק"מ) מסידני.
ב-1908 אותר שטח מתאים והוזמנו זוג הארכיטקטים וולטר ברלי גריפין (Walter Burley Griffin) ומריון מהוני גריפין לתכנן את העיר. קנברה תוכננה כעיר גנים והבנייה בפועל התחילה ב-1913. ב-12 במרץ 1913 ליידי גרטרוד דנמן, אשת המושל, העניקה לעיר את שמה. יום זה הוא חג לאומי באוסטרליה.
ב-9 במאי 1927 הוכרז על סיום בנייתה של העיר ונחנך באופן רשמי בניין הפרלמנט (הישן).
אתרים בעיר
בקנברה נמצאים מבנים לאומיים רבים, ביניהם בית הממשל, בית הפרלמנט, בית המשפט העליון של אוסטרליה, אנדרטת המלחמה של אוסטרליה, הגלריה הלאומית, מגדל ההר השחור (לשעבר מגדל טלסטרה), המטבעה המלכותית האוסטרלית, הספרייה הלאומית, גלריית הדיוקנאות הלאומית, המוזיאון הלאומי ושדרת המצעדים אנזא"ק המשמשת בתור השדרה הלאומית של אוסטרליה.
קנברה תוכננה מראש כעיר הבירה הפדרלית ולכן הוקצה בה אזור נפרד המיועד רק לשגרירויות זרות. על מנת לתכננה נערכה תחרות בין אדריכלים. היות שתוכננה מראש ואינה שוכנת לחוף הים, נבנה בה אגם מלאכותי.
החל משנת 1988 נערכת בעיר תערוכת הפרחים פלוריאדה המהווה אטרקציה תיירותית שמושכת לעיר כ-400 אלף תיירים.
סאלח אל-עארורי
ביוגרפיה
סאלח אל-עארורי נולד ב-1966 בבני זייד א-שרקייה שמצפון לרמאללה. ב-1985 נרשם ללימודי שריעה באוניברסיטת חברון. בתחילת שנות ה-90 גויס לחמאס. היה ממייסדי גדודי עז א-דין אל-קסאם ועמד בראש מפעל הקמת תאי טרור בתשלום. בעקבות פעילותו בארגון נעצר על ידי כוחות הביטחון הישראליים בנובמבר 1990 למשך שישה חודשים. זמן קצר לאחר ששוחרר הוא נעצר שוב. בסך הכל נכלא כ-15 שנים עד ששוחרר בשנת 2007.
קנברה
ערים תאומות
הערים התאומות של קנברה הן:
סאלח אל-עארורי
ביוגרפיה
באוקטובר 2017 מונה לסגנו של ראש הלשכה המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה. ב-2 באוגוסט 2018 הגיע לביקור ברצועת עזה, בהסכמת ממשלת ישראל, בראש משלחת הפיוס פנים-פלסטיני ובהסדרה ארוכה מול ישראל.
קנברה
ערים תאומות
לקנברה יש הסכמי ידידות עם:
אולם ספורט היובל
אולם ספורט היובל הוא אולם ספורט הממוקם בתיכון "היובל" שבהרצליה ומכיל 1,500 מקומות ישיבה (וכ-1,100 במשחקי כדוריד). באולם מתקיימות פעולות ספורט מגוונות ואירועי תרבות וספורט עירוניים. האולם משמש כאולמה הביתי של קבוצת הכדורסל בני הרצליה. בתקופה בה נקראה הקבוצה "בני השרון" שימש כאולם הביתי של הקבוצה בצוותא עם היכל הספורט מטרו ווסט רעננה.
האולם הוקם בשנות ה-90 ומאז הספיק לארח אירועי ספורט משמעותיים כגון משחקי הכדורסל והסופטבול של המכביה ה-17 ומשחקים במסגרת ליגת העל בכדורסל לגברים (קבוצת בני הרצליה) ולנשים (קבוצת בנות השרון רעננה-הרצליה). האולם כולל חדר כושר.
במשך השנים האחרונות דנו בהרצליה במספר תוכניות להיכל ספורט רב תכליתי חדש. ב-2022 זכתה הרצליה (יחד עם אילת) במענק של 35 מיליון שקלים מטעם קרן המתקנים במשרד התרבות והספורט להיכל ספורט עירוני חדש. ההיכל החדש מתוכנן על ידי משרד האדריכלים HQ וצפוי לכלול כ-4,000 מקומות בכדוריד וכ-5,000 בכדורסל ועלותו המשוערת כ-225 מיליון שקלים. ההיכל החדש יוקם בקרבת האצטדיון העירוני ומלבד שימושים ספורטיביים מיועד גם להופעות ולכנסים וכן לכלול מעט שטחי מסחר.
מיכאל ביטון
ביוגרפיה
מיכאל ביטון נולד בירוחם למסעודה ואליהו ביטון שעלו מורזאזאת, מרוקו, הצעיר מבין תשעה אחים. למד בממ"ד 'קול יעקב', בישיבה תיכונית אוהל שלמה בבאר שבע, בסוף כיתה י"א סיים בית ספר תיכון, ושימש עד לגיוסו כמדריך מתנדב בתנועת בני עקיבא. ביטון התגייס לצה"ל, שירת בגדוד 13 של חטיבת גולני, ובהמשך שירותו היה אחד הצוערים בקורס קצינים אחריהם עקב הסרט "להיות קצין". לאחר קורס קצינים הדריך מחזור אחד בבית הספר לקצינים וחזר לחטיבת גולני. בשירות מילואים שימש כקצין בדרגת רב-סרן בצה"ל.
ביטון בוגר תואר ראשון במדעי ההתנהגות מאוניברסיטת בן-גוריון. בנוסף בעל תעודת הוראה מטעם מכון מנדל למנהיגות, ותואר שני בניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית . הוא מגשר ובוגר קורסי מנהלים של החברה למתנ"סים ושל הסוכנות היהודית, עמית ב״מכון גשר למנהיגות״ ובוגר תוכנית "גוונים" למנהיגות יהודית פלורליסטית בישראל.
את דרכו החינוכית החל עם שחרורו מצה"ל, כשהקים קבוצות הכנה לצה"ל בירוחם. הוא הדריך חוגי סיירות במסגרת מל"ש (מרכז לימודי שדה) ירוחם, עסק בפיתוח תוכניות לקידום נוער, ושימש כחבר הוועד המנהל של המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי. כיהן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת "עתיד במדבר". ייסד את עמותת "קלי"ר – קהילה למען ילדי ירוחם" שפעלה בשנים 1998–2002.
בין השנים 2000–2003 שימש מנהל מתנ"ס ירוחם ומנהל מרכז לימודי שדה נתיבות. כן שימש בשנים 2003–2005, כמנהל אזור באר שבע – בני שמעון של הסוכנות היהודית. בשנים 2005–2006 שימש מנהל תכנון ופיתוח של מגבית קנדה בישראל. במקביל, בשנת 2005, ייסד את עמותת "צעירים בירוחם" (צב"י) לעידוד התיישבות, מנהיגות ומעורבות של צעירים בירוחם ובנגב.
כפוליטיקאי ברשות המקומית
בשנת 2010, התמודד לראשונה לראשות מועצת ירוחם ובבחירות שנערכו בירוחם ב-23 בנובמבר זכה ברוב של 44.5% מקולות המצביעים ונבחר לראש מועצת ירוחם מטעם הרשימה העצמאית "ירוחם אחת" כמחליפו של יו"ר הוועדה הקרואה עמרם מצנע. עם שיעור הצבעה של 69%, הפך לסמל של "מהפך דורי" – בן ירוחם, שגדל והתחנך במקום, הפך לראש הרשות אחרי 5 שנים של ועדה קרואה. ב-11 בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה כראש מועצת ירוחם. ביטון רץ מטעם מפלגת העבודה וזכה בבחירות עם רוב של כ-70% מקולות הבוחרים.
בפוליטיקה הארצית
ב-10 באוקטובר 2012 הכריז על הצטרפותו למפלגת העבודה הישראלית בראשות שלי יחימוביץ' לקראת הבחירות לכנסת ה-19, והוצב במקום ה-104 ברשימתה לכנסת. בבחירות לכנסת העשרים תמך ביטון במפלגה, הפעם בהנהגת יצחק הרצוג, והוצב במקום ה-105. מתוקף תפקידו כראש המועצה המקומית, שימש כיו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית לפיתוח ירוחם, ומשנת 2012 כחבר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים. ביוני 2015 מונה ליושב ראש מועצת הנגב. באוקטובר 2015 הגיש את מועמדותו לראשות קק"ל והצהיר כי אם ייבחר, יכהן כיו"ר בהתנדבות במקביל לתפקידו כראש מועצה, אך הוא הפסיד במערכת בחירות זו.
ב-2018 הקים את מפלגת אחי ישראלי, יחד עם עדינה בר שלום, ובשל כך לא התמודד בבחירות המקומיות בירוחם שהתקיימו באוקטובר של אותה שנה, בהן ניצחה סגניתו טל אוחנה. בדצמבר של אותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרש ביטון ממפלגת אחי ישראלי והצטרף למפלגת "חוסן לישראל". ביטון שובץ במקום ה-11 ברשימת כחול לבן, ונבחר לראשונה לכנסת. ביטון נבחר גם לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש.
לאחר כינון ממשלת האחדות בכנסת העשרים ושלוש ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר לנושאים אזרחיים וחברתיים במשרד הביטחון, לצידו של שר הביטחון וראש הממשלה החלופי בני גנץ. ביטון היה ממונה על הסוגיות האזרחיות, התיישבותיות והחינוכיות ובהן: הכנה לקראת שירות צבאי לרבות מסגרות קדם צבאיות, טיפול באוכלוסיות מיוחדות וכלל הנושאים באחריות האגף הביטחוני-חברתי במשרד הביטחון; זכויות והטבות חיילים משוחררים, וכלל פעילות האגף והקרן לקליטת חיילים משוחררים; זכויות והטבות משרתי המילואים; זכויות והטבות נכי צה"ל, וכלל הנושאים באחריות אגף שיקום נכים במשרד הביטחון; נושאים מוניציפליים בתחומי אחריות משרד הביטחון והקשר עם הרשויות המקומיות, לרבות קידום שותפויות עם רשויות מקומיות וקידום פיתוח וייצור תעשייתי התומך בפעילות משרד הביטחון וצה"ל בשיתוף רשויות מקומיות; וסוגיות הקשורות למוכנות העורף האזרחי בחירום (למעט הפעלת הכוח); המעטפת האזרחית הנדרשת לטובת פרויקט "מעבר צה"ל דרומה".
ב-30 בנובמבר 2020 מונה גם לשר לנושאים אסטרטגיים.
חודש לאחר מכן יזם ביטון את הצעת חוק קליטת חיילים משוחררים, הקובעת כי חייל משוחרר שסיים את שירותו הסדיר בשנת 2020 יהיה זכאי למענק חד פעמי. מטרת המענקים היא לתת לחיילים תמיכה כלכלית בזמן המשבר הכלכלי העולמי.
עם אישור "החוק הנורווגי" התפטר מהכנסת, וכהונתו בה נפסקה ב-19 ביוני 2020. לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום הרביעי ברשימה.
במאי 2021 מונה לשר לשוויון חברתי, מספר חודשים לאחר שמירב כהן עזבה את התפקיד. ביטון כיהן בתפקיד זה עד הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש ושובה של כהן למשרד.
בכנסת ה-24 כיהן ביטון כיושב ראש ועדת הכלכלה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-8 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל.
פעילויות
בירוחם:
מחוץ לירוחם:
חיים אישיים
מיכאל ביטון נשוי לאילנה ואב לחמישה ילדים, מתגורר בירוחם.
Despechá
Despechá (קיצור של Despechada) הוא שיר של הזמרת-יוצרת הספרדית רוסליה. השיר יצא לאור ב-28 ביולי 2022 על ידי קולומביה רקורדס כסינגל מתוך גרסת הדלוקס של אלבום האולפן השלישי שלה, . השיר הולחן על ידי כריס ג'די, גבי מיוזיק ואל קגוטו דל גטו, יחד עם מפיקי האלבום, דייוויד רודריגז, נואה גולדשטיין ודילן פטרייס. "Despechá" היא רצועת מועדונים בסגנון ממבו ובעלת אלמנטים של מרנגה ואלקטרופופ.
רקע
בערב הפתיחה של סיבוב ההופעות, ב-Recinto Ferial שבאלמריה, ביצעה רוסליה שלוש רצועות שטרם פורסמו, ובהופעה בסביליה ביצעה אחת נוספת. שניים מהם אושרו כשירים שנגנזו מ-Motomami, ואחת נכתבה במיוחד לעונת סיבוב ההופעות. באותה התקופה נודע השיר בשם "Lao a Lao", שנבחר על ידי המעריצים.
ההופעות זכו לוויראליות רבה במדיה החברתית. "Despecha" הפך מיידית לחביב המעריצים, וקטעים רבים של השיר החלו לעלות בטיקטוק. ב-12 ביולי פרסמה רוסליה בטיקטוק טיזר לגרסת האולפן של השיר. במהלך ההופעה במדריד ב-19 ביולי, שאלה הזמרת את הקהל אם הוא מעדיף שהרצועה תיקרא "Despechá" או "Lao a Lao". לאחר שביצעה אותו בהופעה בילבאו ב-27 ביולי, חשפה רוסליה כי "Despechá" ייצא לאור לפלטפורמות הדיגיטליות באותו הלילה.
הרכב
"Despecha" היא רצועת ממבו עם אלמנטים של מרנגה ואלקטרופופ שאורכה שתי דקות ושלושים ושבע שניות. השיר עוסק בהשארת העבודה ושברון הלב מאחור כדי ליהנות עם החברים במועדון ולראות את החיים בצורה הכי נהנתנית שאפשר. במילות השיר ישנם אזכורים לפפיטה לה גרנדה ולזמר הדומיניקני אומגה, שאמור היה להשתתף במקור ברצועה. ברולינג סטון הושווה השיר ל-"Break My Soul" של ביונסה.
כשדיברה על השיר, הצהירה רוסליה כי "יש הרבה דרכים להיות despechá, בשיר זה מתוך החופש או הטירוף, לזוז ללא הסתייגויות או חרטות. זה המקום שממנו אני עושה מוזיקה. אני אסירת תודה על שיכולתי לטייל בשנים האחרונות וללמוד על מוזיקה ממקומות אחרים, בהם הרפובליקה הדומיניקנית, שם אמנים כמו פפיטה לה גרנדה, חואן לואיס גוארה ואומגה נתנו לי השראה ובלעדיהם השיר הזה לא היה קיים".
וידאו קליפ
ב-9 באוגוסט 2022 שיתפה רוסליה קטע מקליפ השיר. ביום שלמחרת עלה הקליפ לערוץ היוטיוב של הזמרת. זהו הווידאו קליפ השלישי של רוסליה שביים מיץ' ריאן, לאחר "Hentai" ו-"Delirio de Grandeza". בקליפ מופיעים רוסליה וצוות הרקדנים שלה ב-Motomami World Tour במהלך יום בחוף הים בשכונת פלמה בפורטיקסול, מיורקה.
גרסאות כיסוי
ב-28 בדצמבר 2022 הוציאה הזמרת הישראלי נועה קירל גרסת כיסוי לשיר יחד עם קליפ נלווה כחלק מהמצעד הבינלאומי השנתי לשנת 2022 של גלגלצ וטיקטוק ישראל.
גילברט וסאליבן
גילברט וסאליבן (Gilbert and Sullivan) הוא שמה של השותפות בין הליבריתן ויליאם שוונק גילברט (1836–1911) והמלחין ארתור סאליבן (1842–1900), אשר יצרו בין השנים 1871–1896 ארבע עשרה אופרות קומיות באנגליה של התקופה הוויקטוריאנית. בין הידועות ביותר "אה"מ פינאפור" (1878), "שודדי הים מפנזאנס" (1879), "המיקאדו" (1885) ו"שייטי הגונדולות" (1889).
גילברט יצר עולם קומי מטורף, שהוא קרא לו "טופסי טרווי" ("תוהו ובוהו"), שבו הכל ייתכן, שדים ופיות רוקדים עם לורדים בריטים, נגני גונדולה וחיילים יפנים פוצחים בזמר אנגלי פופולרי, ועוד. סאליבן, הצעיר בשש שנים מגילברט, הלחין מוזיקה קליטה במיוחד, אשר תרמה לאווירה ההומוריסטית ולתחושת פאתוס.
האופרות של גילברט וסאליבן זכו להצלחה רחבה ובינלאומית, ועודן מבוצעות תדיר בארצות הדוברות אנגלית. בהישענם על צורת האופרטה שהחלה להיות פופולרית באירופה, הציגו גילברט וסאליבן חידושים הן בתוכן והן בצורה, שהשפיעו ישירות על התיאטרון המוזיקלי (המחזמר) במאה ה-20. האופרות השפיעו על הכתיבה ועל השיח הציבורי באותה עת, ומאוחר יותר, על עולם הסרטים והטלוויזיה. הן זכו גם לחיקויים רבים, ונעשו עליהן פארודיות על ידי בדרנים.
המפיק ריצ'רד ד'וילי קארט הפגיש את הצמד, וטיפח את שיתוף הפעולה בין השניים. הוא בנה בעבורם את תיאטרון סבוי בלונדון בשנת 1881, שם הוצגו האופרות, אשר קיבלו את הכינוי "אופרות סבוי". קארט גם הקים את חברת האופרה ד'וילי קארט, אשר קידמה והציגה את האופרות במשך יותר ממאה שנים.
גילברט לפני סאליבן
גילברט פיתח תאוריות חדשות בנוגע לבימוי בעקבות טום רוברטסון, שהיה חדשן בתחום. בזמן שגילברט החל לעסוק בכתיבה, היה התיאטרון האנגלי מצוי בשפל. גילברט עזר לרומם את התיאטרון, לחדשו, ולהשיב לו את גדולתו, בעיקר בשש האופרות הקומיות לכל-המשפחה, ה"בידוריות", אשר נכתבו יחד עם המלחין תומאס ג'רמן ריד. בזמן החזרות על אחת מאותן אופרות קומיות, "לפני עידן ועידנים", הציג המלחין פרדריק קליי את גילברט לחברו, המלחין הצעיר ארתור סאליבן. שנתיים מאוחר יותר יעבדו כבר גילברט וסאליבן על יצירתם הראשונה ביחד. השנתיים האלה המשיכו לעצב את סגנונו התיאטרלי של גילברט. הוא המשיך לכתוב סיפורים ומחזות, בהם האופרה הקומית "ביתנו על האי" (1870) ו"סיפור שערורייה" (1871), ובנוסף קומדיות בחרוזים לבנים – "הנסיכה" (1870), "ארמון האמת" (1870), ו"פיגמליון וגלתיאה".
סאליבן לפני גילברט
ארתור סימור סאליבן נולד בלונדון ב-13 במאי 1842. אביו היה מנצח בתזמורת מצעדים, ובהגיע ארתור הצעיר לגיל 8, כבר היה מיומן בנגינה על כל כלי התזמורת. עוד בבית הספר החל להלחין שירים ושירי לכת. אחרי שזכה ב-1856 בפרס הראשון על-שם פליקס מנדלסון, החל סאליבן ללמוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון והמשיך את לימודיו בלייפציג, שם גם למד ניצוח. יצירת הגמר שלו, אותה סיים להלחין בשנת 1861, הייתה סוויטה של מוזיקה נלווית למחזה של ויליאם שייקספיר, הסערה. ביצועה של יצירה זו בשנת 1862, לאחר עריכתה והרחבתה, עורר סנסציה מיידית. סאליבן החל לבנות את המוניטין שלו כאחד המלחינים הצעירים המבטיחים ביותר באנגליה. בין יצירותיו בשנות ה-60 של המאה ה-19 ניתן למנות סימפוניה, קונצ'רטו לצ'לו, מספר אוברטורות, שהמבוצעת ביותר מביניהן כיום היא האוברטורה "di Ballo".
בין יצירותיו הקוליות המוקדמות של סאליבן ניתן למנות כמה יצירות חשובות – "נשף בקלינוורת" (1864), אורטוריה בשם "הבן החוטא החוזר למוטב" (1869), קנטטה דרמטית "בחוף ובים", (1871). הוא הלחין בלט L'Île Enchantée (1864), וכן מוזיקה לכמה ממחזותיו של שייקספיר. אלא שביצירות מוזמנות אלו לא היה די לכלכלתו של סאליבן; הוא עבד גם כנגן עוגב בכנסייה, הלחין שירי לכת, שירים פופולריים ובלדות סלוניות.
ניסיונו הראשון של סאליבן בתחום האופרה הקומית הניב אופרה בשם "קוקס ובוקס" (1866), שכתב יחד עם הלבריתן פרנסיס בורננד לרגל מפגש חברים לא רשמי. לאחר הופעה ראשונה זו הוצגה האופרה בפומבי ובנוכחותו של גילברט, שאמר על המוזיקה של סאליבן שהיא "עולה ברוב המקרים ברמתה פי כמה וכמה על העלילה המגוחכת עד אבסורד, שאליה שודכה" (הביקורת נכתבה לעיתון Fun). אף על פי כן, האופרה נחלה הצלחה רבה, והיא מבוצעת גם כיום. האופרה השנייה שכתבו סאליבן ובורננד יחד, The Contrabandista (1867) לא הייתה להצלחה.
תספיס
בשנת 1871 הפגיש המפיק ג'ון הולינגסהד את גילברט ואת סאליבן על מנת ליצור אופרה לחג המולד עבור התיאטרון שלו הנקרא Gaiety. האופרה, "תספיס" (Thespis), הייתה הצגה ראוותנית על האלים היווניים המזדקנים, המוחלפים באופן זמני בידי להקה של שחקנים ושחקניות בני המאה ה-19. אחד מהם הוא תספיס, אבי הדרמה היוונית. השילוב של סאטירה פוליטית ופארודיה על הגרנד אופרה (ז'אנר אופראי מונומנטלי אשר היה נפוץ במאה ה-19), היו חיקוי אנגלי לאופרות של ז'אק אופנבך "אורפאוס בשאול" ו"הלנה היפה", אשר באותה עת הועלו בהצלחה באנגליה.
"תספיס" עלתה ב"יום הקופסאות" והוצגה בסך הכל 63 פעמים. במספר ההצגות השיגה האופרה 5 מתוך 9 מתחרותיה, שעלו גם הן בתקופת החגים בבריטניה בעונה של 1871, אך איש לא צפה שזו תהיה תחילת הצלחתם העתידית כצוות של גילברט וסאליבן. שלא כמו עבודותיהם הבאות של הצמד, אופרה זו הופקה בחיפזון, ואופיה היה נועז במקצת, כמו הפארודיות המוקדמות יותר שכתב גילברט, ובסגנון שאיפשר לשחקנים לאלתר על הבמה. שתי דמויות של גברים באופרה גולמו למעשה על ידי נשים, אשר רגליהן החטובות הוצגו בצורה שגילברט גינה מאוחר יותר. הפרטיטורה שכתב סאליבן ל"תספיס" מעולם לא פורסמה, והיא אבדה ברובה, למעט שיר אחד אשר יצא לאור בנפרד, קטע מקהלתי שהופיע שוב באופרה "הפיראטים מפנזנס", וקטע הבלט שבמערכה השנייה. במרוצת ארבע השנים הבאות לא הזדמנה עבודה משותפת רבה לגילברט וסאליבן, אך כל אחד מהם המשיך ליצור בתחומו. גילברט עבד עם קליי על "ארקדיה המאושרת" (1872) ועם אלפרד סליר על "ממלכתתוהוובוהו" (1874) כמו כן כתב גם מספר ליבריות, פארסות, פארודיות, אגדות קומיות, דרמות, עיבודים בימתיים של נובלות ותרגומים מצרפתית. סאליבן הספיק להשלים את היצירות "פסטיבל טה-דאום" (1872), האורטוריה "אור העולם" (1873), מחזור השירים היחיד שלו "הצוהר, או שירי הגדרון" (1871), מוזיקה למחזה "נשות וינדזור העליזות" (1874), וכמו כן שירים נוספים, בלדות עממיות, ושירי לכת.
משפט בידי מושבעים
ב-1874 כתב גילברט ליברית קצרה בהזמנה של מלחין ומפיק בשם קרל רוזה, אשר אשתו יועדה לשיר את התפקיד הראשי, אך פטירתה בזמן הלידה ביטלה את הפרויקט. זמן קצר אחר-כך, הזדקק ריצ'רד ד'וילי קארט, באותה עת מנהל תיאטרון רויאלטי, לאופרה קצרה שתוצג לאחר האופרה של אופנבך "לה פריקול". לגילברט היה כבר ליברית מוכנה בחזקתו, וד'וילי קרט הציע את סאליבן כמלחינה. האחרון אכן היה מרוצה מן הלברית, והפרטיטורה הייתה מוכנה כבר אחרי מספר שבועות.
בהצגה המקורית של אופרה זו השתתף גם אחיו של סאליבן, פרד סאליבן, בתפקיד השופט. הוא היה האב-טיפוס לדמות הבריטון הקומי, אשר תופיע גם באופרות הבאות. פ. ס. בורננד כתב ש"הוא היה אחד הזמרים הטבעיים ביותר לדמות הקומית של "איש קטן" שראיתי מעודי. הוא אף היה מוזיקאי-מבצע ראשון במעלה... ככל שהיה טיפוס אבסורדי, כך גם היה אדיב." יצירתו של פרד, הלוא היא הבריטון הקומי, תשמש מודל לשאר העבודות המשותפות של הצמד, כשבכל אחת מהן יופיע טיפוס "האיש הקטן" הקומי, כפי שניסח בורננד. אותה דמות קומית ראשית תהיה לעיתים קרובות בעמדת המפתח של האופרה, ויינתן לה בדרך כלל גם שיר מהיר ועתיר מלל מתמשך. בנוסף לדרישות המשחק הקומיות הגבוהות של המשחק דמות זו, עליו להתמודד גם עם אותם טקסטים ארוכים ולדקלמם במהירות.
אחרי הצלחת משפט בידי מושבעים (Trial by Jury), נתבקשו לפתע גילברט וסאליבן לכתוב יחד אופרות נוספות. במהלך השנתיים הבאות, היה ד'וילי קארט בין מנהלי התיאטרון שהיו במשא ומתן עם הצמד, אך לא הצליח להגיע עימם לסיכום תנאים. הוא הציע גם העלאה מחדש של "תספיס", לקראת חג המולד של שנת 1875. גילברט וסאליבן ערכו מחדש את היצירה, אך ד'וילי קארט לא הצליח למצוא מימון לפרויקט.
אה"מ פינאפור
גילברט וסאליבן הוציאו תחת ידם את להיטם הבינלאומי הראשון – "אניית הצי פינאפור" או "ספינת הקרב פינאפור" או "אה"מ פינאפור" (H. M. S. Pinafore), בשנת 1878. האופרה שמה ללעג את עלייתם לעמדות בכירות של אנשים חסרי מיומנות, ומלגלגת בנועם על הצי המלכותי ועל האובססיה של האנגלים למעמד חברתי (פיתוח של נושא אשר הוצג באופרה "המכשף" – אהבה בין אנשים ממעמדות חברתיים שונים). כמו ברבות מן האופרות שלהם, התפתחות בלתי צפויה משנה את העלילה באופן דרמטי לקראת סופה.
גילברט פיקח באופן אישי על עיצוב התפאורה והתלבושות, וכן הדריך את המבצעים על הבמה. הוא שאף לביצוע ריאליסטי של המשחק, מנע אינטראקציה לא מודעת עם הקהל, וקבע שהדמויות לא תהיינה מודעות למגוחכות שלהן עצמן. הוא התעקש שהשחקנים ישלטו באופן מושלם בטקסט, ויצייתו להוראותיו, מה שהיה דבר חדש לחלקם. גם סאליבן פיקח בעצמו על הצד המוזיקלי. עבודה עם מוזיקאי מקצועי ומוכשר הביאה את התיאטרון המוזיקלי האנגלי לרמת מהוקצעות חדשה. זמרת הסופרן ג'סי בונד, אשר עבדה עם גילברט וסאליבן והשתתפה בהפקתן המקורית של חלק גדול מן האופרות, תיארה זאת כך:
אניית הצי פינאפור הועלתה בלונדון 571 פעמים, כמעט מספר שיא בהיסטוריה של התיאטרון המוזיקלי עד לאותה העת (אחרי האופרטה Les cloches de Corneville מאת אופנבאך). מאות הפקות פיראטיות ובלתי מורשות של האופרה הועלו באמריקה. במהלך עונת ההופעות, התנתק ד'וילי קארט ממשקיעיו הקודמים. השותפים הממורמרים, אשר השקיעו בהפקה ללא תמורה, גרמו לתגרה ציבורית אלימה, כששלחו בריונים אל מאחורי הקלעים בזמן ההופעה. עוזרי הבמה הצליחו להדוף את התוקפים. התקרית הזו סללה את הדרך לקארט, לגילברט ולסאליבן לייסד את חברת האופרה ד'וילי קארט, אשר הפיקה את כל האופרות הבאות.
הלברית של פינאפור נשענת על דמויות סטריאוטיפיות וידועות מראש, אשר רבות מהן מוכרות מעולם האופרה (וחלקן צמחו מתוך שיתוף הפעולה הקודם של גילברט עם ג'רמן רידס): פרוטגוניסט הירואי (טנור), מושא אהבתו (סופרנית). גברת מבוגרת צופנת סוד, או חדת לשון (קונטראלטו), אביה המבולבל של אותה צעירה (בריטון) והנבל הקלאסי (בס בריטון). גילברט וסאליבן הוסיפו גם את הבריטון הקומי מהיר-הדיבור. עם הצלחתה של האופרה, ייסודה של חברת האופרה, והתקבעותו של הרפרטואר, עתידות מרבית האופרות לעשות שימוש בדמויות קבועות אלו. לפני האופרה "המכשף", היה גילברט מתכנן את מחזותיו בהתאם לשחקנים שכיכבו בתיאטראות להם כתב, כמו במקרה של "תספיס" ו"משפט בידי מושבעים". כינונו של צוות השחקנים אשר השתתפו באופרה "המכשף" שחרר את גילברט מהצורך לכתוב לשחקנים בעלי תכונות ידועות. הוא יכול היה ליצור את הדמויות שלו בעצמו. הוא וסאליבן בחרו את המופיעים, וכתבו להם כאנסמבל ולא כשחקנים נפרדים.
שודדי הים מפנזאנס
הרעיון לאופרה "שודדי הים מפנזאנס" (The Pirates of Penzance) נהגה על מנת לסנוט במפירי זכויות היוצרים ("הפיראטים") של האופרות של גילברט וסאליבן באמריקה. בנוסף, לועגת האופרה הזו לנושאים רבים ומגוונים, ביניהם המוסכמות המגוחכות של ז'אנר הגרנד אופרה, מחויבויות משפחתיות, ה"מכובדות" של הציוויליזציה ומעמד האצולה האנגלי, וחוסר הרלוונטיות של חינוך ליברלי. הסיפור גם שואל את נושא האנשים הבלתי מיומנים, מתוך האופרה הקודמת, פינאפור, בדמות אחד השירים הידועים ביותר של הצמד "I am the very model of a modern major general" ("אני הוא המודל לתת-אלוף החדש") על הגנרל בעל ידע מעודכן בכל דבר, פרט לצבא. השיר הקליט זכה לעיבודים רבים ושונים. המייג'ור ג'נרל ובנותיו הרבות נמלטים משודדי הים מפנזאנס רכי הלב, שהם כולם יתומים, בתואנת שווא שהוא בעצמו יתום. הם מגלים את התרמית ומצליחים לשבות את הגנרל שוב. אך כשמתגלה שלמעשה כל שודדי הים הם צאצאים לאצולה הבריטית, הוא מתרה בהם: "חיזרו לעמדותיכם ולחובותיכם החוקיות, וקחו לכם את בנותיי, שכולן יפהפיות!".
היצירה עלתה לראשונה בניו יורק ולא בלונדון, בניסיון לא מוצלח לאכוף את זכויות היוצרים על היצירה באמריקה. גם האופרה הזו הייתה הצלחה גדולה, הן בביקורת והן לפי תגובת הקהל. ההופעה עלתה שוב בלונדון בבית האופרה הקומית, והוצגה אז 363 פעמים. "שודדי הים מפנזאנס" הייתה לאחת האופרות המצליחות והמבוצעות ביותר של גילברט וסאליבן עד היום, וזכתה גם להפקה חדשנית בברודוויי בשנת 1981.
פיישנס
האופרה "פיישנס" (Patience 1881) הייתה סאטירה על התנועה האסתטית בכלל ועל משורריה הססגוניים בפרט. היא שילבה בתוכה מן האספקטים של המשוררים אלג'רנון צ'ארלס סווינברן, דנטה גבריאל רוזטי, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסלר ואחרים, בדמותם של המשוררים הבדיוניים המתחרים באנת'ורן וגרובנר אשר דמויותיהם מושמות ללעג. זמר הבריטון גרוסמית', אשר יצר את הדמות של באנת'ורן, ביסס את האיפור, הפאה והתלבושת של באנת'ורן על אלגרנון סוויינברן ובייחוד על ג'יימס ויסלר (כפי שמופיע בתמונה מצד שמאל). היצירה מציגה סאטירה נוקבת גם כלפי יהירות גברית ושוביניזם בצבא. העלילה עצמה עוסקת בשני משוררים "אסתטיים" מתחרים, המושכים את תשומת לבן של נשים צעירות בכפר, שהתארסו לא מכבר עם קצינים מגדוד הפרשים. ברם, שני המשוררים מאוהבים בפיישנס, חלבנית הכפר, ששונאת את באנת'ורן, ומשוכנעת כי זוהי חובתה להתכחש לגרובנר על אף אהבתה כלפיו. ריצ'רד ד'וילי קארט היה גם האמרגן של אוסקר ויילד, אשר באותה עת תמך בסתר באסתטיציזם. ד'וילי קארט שלח את ויילד לסיבוב הרצאות באמריקה, בתיאום עם סיבוב ההופעות באמריקה של האופרה פיישנס, על מנת שהקהל האמריקאי יבין את מושא הסאטירה.
בזמן הרצת האופרה "פיישנס", בנה ד'וילי קארט את תיאטרון סבוי, שהיה תיאטרון גדול ומודרני, והפך ל"משכן הקבע" של הצמד. היה זה התיאטרון הראשון, וכן הבניין הציבורי הראשון בעולם, שהואר כולו בתאורת חשמל. הצגת פיישנס עברה לתיאטרון סבוי אחרי שהוצגה שישה חודשים בבית האופרה הקומית, ושם רצה 578 פעמים. בכך עברה את האופרה "אוניית הצי פינאפור" והפכה ליצירת התיאטרון השנייה במספר הפעמים שהועלתה, בהפקתה המקורית.
יולנתה
"יולנתה" (Iolanthe 1882) הייתה האופרה הראשונה שבכורתה הייתה בתיאטרון סבוי. התיאטרון, אשר צויד במערכת חיבורי חשמל מלאה, איפשר שימוש במספר רב של אפקטים מיוחדים, כמו שרביטי קסמים מנצנצים שהחזיקו זמרות מקהלת הנשים בתפקידי הפיות. האופרה לעגה לחוק האנגלי ולבית הלורדים, וגם נגעה בנושא מלחמת המינים. המבקרים חשו שעבודתו של סאליבן עלתה מדרגה; הדיילי טלגרף כתב "סאליבן ניצל את שעת הכושר שהוצעה לפניו, ואנו נוטים לראות ב"יולנתה" את עבודתו הטובה ביותר בשותפות עם גילברט". כתב העת "התיאטרון" הכריז כי "המוזיקה של "יולנתה" היא יצירתו הטובה ביותר של דוקטור סאליבן. איכות היצירה לכל אורכה אחידה ומאוזנת יותר ושומרת על סטנדרט גבוה יותר מאשר כל אחת מעבודותיו הקודמות".
"יולנתה" היא אחת מכמה יצירות של גילברט, שעלילותיהן מביאות גברים ואהבת בשר-ודם אל עולם נשי נסוך שלווה ורוגע, שהסטטוס קוו מתערער בו כתוצאה מכך. גילברט יצר כבר בעבר מספר "קומדיות פיות" בתיאטרון היימרקט בראשית שנות ה-70 של המאה ה-19, בהשפעת סיפורי הפיות של ג'יימס פלנשה. הם בנויים לפי הרעיון של גילוי עצמי של דמויות בהשפעת קסם או התערבות על-טבעית.
במהלך עונת ההצגה של "יולנתה" בשנת 1883, קיבל סאליבן את התואר אביר מן המלכה ויקטוריה. פרסומו הבינלאומי אמנם הגיע מכתיבת האופרות הקומיות עם גילברט, אך התואר ניתן לסאליבן על עבודותיו בתחום המוזיקה ה"רצינית". הממסד המוזיקלי, וכן מבקרי המוזיקה, סברו שאירוע זה מן הראוי שישים קץ לקריירת האופרות הקומיות של סאליבן, משום שאין זה יאה לאביר לכתוב יצירות פחותות ברמתן מאורטוריה וגרנד אופרה. סאליבן עצמו, על אף הביטחון הכלכלי שהקנו לו האופרות הקומיות שכתב לתיאטרון סאבוי, ראה יותר ויותר את עבודתו עם גילברט כמשנית בחשיבותה, נחותה לרמתו וחוזרת על עצמה. זאת ועוד, הוא התייחס במורת רוח אל הכורח לפשט את המוזיקה על מנת שמילותיו של גילברט תשמענה בבירור. אך למרבה האירוניה, בפברואר של שנת 1883, מיד לאחר פתיחתה של "יולנתה", חתם סאליבן על חוזה לתקופה של חמש שנים עם גילברט ועם ד'וילי קארט, ובו התחייב לכתיבת אופרה קומית בהתראה של שישה חודשים.
הנסיכה איידה
"הנסיכה איידה" (Princess Ida 1884) הייתה מהתלה פארודית על חינוך נשים ועל שוביניזם, והמשיכה את קו המלחמה בין המינים שהתווה באופרה הקודמת "יולנתה". האופרה מבוססת למעשה על פואמה של אלפרד טניסון בשם "הנסיכה: מחרוזת [שירים]". גילברט כתב פארסה בחרוזים לבנים על אותו הנושא ב-1870 אשר נקראה "הנסיכה", בעשותו שימוש בדיאלוגים של אותה פארסה באופרה "הנסיכה איידה". זוהי יצירתם היחידה של גילברט וסאליבן אשר הדיאלוגים בה כתובים כולם בחרוזים לבנים, וכמו כן האופרה היחידה בשלוש מערכות (יתר האופרות כתובות בשתי מערכות). הסופרנית ליליאן ראסל אמורה הייתה לשחק בתפקיד הראשי, אך גילברט סבר, שאינה מחויבת די הצורך לתפקיד. כאשר לא התייצבה לחזרה, ניצל את ההזדמנות ופיטר אותה מצוות האופרה.
הצלחתה הקטנה יחסית של האופרה עצרה סדרה רצופה של אופרות מצליחות מאוד מאת הצמד. גם קיץ חם במיוחד לא תרם למכירת הכרטיסים. האופרה הוצגה 246 פעמים בלונדון, והפקתה המחודשת עלתה שוב רק ב-1919. סאליבן היה מרוצה מן הלברית של האופרה, אך חודשיים אחרי שעלתה אמר לד'וילי קארט כי "בלתי אפשרי בעבורי לכתוב יצירה נוספת מן הסוג שאני וגילברט כותבים זה מכבר". כאשר הצגות האופרה הראו סימני דעיכה, נוכח קארט לדעת, שלראשונה מזה זמן רב, אין לו אופרה חדשה מן המוכן לאחר ירידת קודמתה. ב-22 במרץ 1884 הודיע ד'וילי קארט לגילברט וסאליבן כי עליהם להפיק אופרה חדשה בתוך חצי שנה, על-פי ההסכם אשר נחתם עימם. לאחר ירידתה של "הנסיכה איידה", הפיק ד'וילי קארט מחדש את האופרה "המכשף" פעם נוספת.
המיקאדו
אופרת הסבוי המצליחה ביותר היא "המיקאדו" (The Mikado 1885) אשר שמה ללעג את הבירוקרטיה באנגליה, שמוסווית באופן קלוש על ידי מיקום העלילה ביפן. למעשה, הציע גילברט לכתוב אופרה חדשה העוסקת בטבלית קסמים שמשנה את אופי הדמויות, רעיון אשר סאליבן תיאר כ"חסר סבירות ועניין אנושיים". כמו כן הוא סבר שהעלילה תהיה דומה מדי לאחת האופרות הקודמות, "המכשף". גילברט וסאליבן הגיעו למבוי סתום, כפי שמוצג בסרט של מייק לי "טופסי טרווי". לבסוף הסכים גילברט לוותר על הרעיון של טבלית הקסמים, ולכתוב עלילה אשר לא תכלול מרכיבים על-טבעיים.
העלילה של האופרה מתמקדת בחייט פשוט, אשר מקודם לתפקיד המוציא להורג הראשי בעיירה היפנית הבדיונית טיטיפו. קו-קו, אותו חייט לשעבר, מאוהב בבת חסותו יאם-יאם. יאם-יאם מאוהבת דווקא במוזיקאי נודד, ("נגן טרומבון שני בתזמורת מצעדים"), שהוא למעשה בנו של הקיסר, ננקי-פו, שהתחזה למוזיקאי וברח מהחצר על מנת להימלט מעגביה של אשת חצר מבוגרת, קטישה. המיקאדו גוזר שההוצאות להורג בטיטיפו יתחדשו ללא דיחוי. קוקו שומע על דבר בואו הקרוב של המיקאדו לעיירה ומסיק שהביקור נועד לבדוק מקרוב אם קו-קו מבצע את הוראותיו. נכבדי העיירה טופלים על ננקי-פו את אשמת הפלרטוט (אשר דינה מוות – לגלוג על חוקים בריטיים ישנים וחסרי פרופורציה). עם הסתבכות העלילה, מבין קו-קו, החייט לשעבר, שאינו מסוגל אף לפגוע בזבוב, והוא משחרר את ננקי פו, שבינתיים הספיק להינשא בסתר ליאם-יאם, ומפברק הוכחות להוצאתו להורג. אחרי שהמיקאדו מבין מקו-קו שמי שהוצא להורג כביכול הוא למעשה בנו, הוא מחליט להוציא להורג את כל נכבדי העיירה. כדי להעביר את רוע הגזירה, מחזר קו-קו בצר לו אחרי קטישה ונישא לה. לבסוף מופיעים גם ננקי-פו ויאם-יאם, והסדר בטיטיפו שב על כנו.
הצגתה של אופרה ביפן כביכול, ובעזרת תפאורה יפנית אותנטית, התאפשרה הודות לפתיחת הסחר בין בריטניה ליפן. חפצי אומנות יפניים נעשו פופולריים באותה עת בלונדון, וכפי שתיאר זאת גילברט:
העתקת מקום ההתרחשות ליפן המרוחקת, אפשרה לגילברט לכתוב סאטירה פוליטית על המתרחש בבריטניה באותה עת באופן חופשי יותר, על ידי הסוואתם כ"יפנים". המיקאדו אף הושווה ל"מסעות גוליבר" מאת ג'ונתן סוויפט: [פו-בה הוא האציל אשר לקח לעצמו את כל הסמכויות העירוניות, לאחר שהמחזיקים בהן התפטרו במחאה על מינויו של קו קו למוציא להורג העירוני]
גילברט השתמש לעיתים בהעתקה כזו של מקום ההתרחשות, למשל באופרות "הנסיכה איידה", "שייטי הגונדולות", ו"הדוכס הגדול", על מנת לרכך את הסאטירה המושחזת שלו נגד המוסדות בבריטניה.
הפקתה המקורית של האופרה הוצגה בתיאטרון סבוי 672 פעמים. זוהי ההרצה השנייה באורכה של תיאטרון מוזיקלי עד לאותה עת, וכן אחת מיצירות התיאטרון המוצגות ביותר בהיסטוריה. ההערכה היא, שעד סוף שנת 1885 הציגו לפחות 150 חברות תיאטרון בבריטניה ובאמריקה את האופרה. "המיקאדו" נותרה האופרה המבוצעת ביותר מיצירותיהם של גילברט וסאליבן, והיא פופולרית במיוחד כהפקה של בתי ספר ובתי תיאטרון חובבים במדינות דוברות אנגלית. האופרה תורגמה למספר שפות ומשובצים בה להיטים שמוכרים לחלק מן הציבור הרחב, ביניהם "שלוש עלמות קטנות", "קרני השמש" ו"מיה-סאמה", שגם הם זכו לחיקויים ולפארודיות אשר נוצרו בהשראתם.
רודיגור
"רודיגור" (Ruddigore 1887), אופרה העוסקת במלודרמה הוויקטוריאנית, הצליחה פחות ממרבית שיתופי הפעולה המוקדמים בין גילברט וסאליבן, והועלתה 288 פעמים. הכותרת המקורית, Ruddygore, וכן כמה אלמנטים בעלילה, ביניהם החייאה של רוחות רפאים, נדחתה על ידי המבקרים. גילברט וסאליבן אייתו מחדש את שם האופרה, וגם ערכו קיצוצים ושינויים. האופרה בכל זאת הניבה הכנסות, ולא כל הביקורות עליה היו שליליות. ה"אילוסטרייטד לונדון ניוז" שיבח את היצירה ואת צמד יוצריה ובעיקר את סאליבן: "סר ארתור סאליבן הצליח בהחלט בהבעת רגש טהור ומצבי קומדיה". שינויים נוספים נערכו ביצירה, נוסף לכתיבת אוברטורה חדשה. רופרט ד'וילי קארט, בנו של ריצ'רד וממשיך דרכו בחברת האופרה, הפיק מחדש את האופרה אחרי מלחמת העולם הראשונה. היצירה בוצעה באופן סדיר בחברת ד'וילי קארט מאז והלאה.
כמה מן האלמנטים של עלילת "רודיגור" הופיעו כבר באופרה במערכה אחת שכתב גילברט ב-1869, "לפני עידן ועידנים", ביניהם, למשל, רוחות אשר יוצאות מתוך הפורטרטים התלויים על הקירות. כאשר הסתיימו הצגות האופרה הזו, לא הייתה באמתחתה של חברת ד'וילי קארט אופרה חדשה מאת הצמד. גילברט הציע שוב רעיון המבוסס על "טבלית קסמים", וסאליבן שב והביע את רצונו להפסיק את השותפות. בזמן שהשניים ליבנו את חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, ד'וילי קארט הפיק אופרות ישנות ואהובות – "אוניית הצי פינאפור", "שודדי הים מפנזאנס" ו"המיקאדו".
אנשי המשמר
האופרה "אנשי המשמר" (The Yeomen of the Guard 1888) הייתה יצירתם היחידה של הצמד בעלת סיום "רציני" לעלילתה. היא מספרת את סיפורם של ליצן חצר וזמרת נודדת, אשר מוצאים עצמם בסבך של אינטריגות במצודת לונדון במאה ה-16. הדיאלוג הפרוזאי כתוב בסגנון שייקספירי, או בלשון אנגלית מודרנית מוקדמת. חלק מן האלמנטים של הסיפור לקוחים מתוך מחזה קודם של גילברט, "לבבות שבורים". עיתון הטיימס הלונדוני שיבח את הלברית של האופרה: "יש להודות שגילברט אכן עשה מאמץ להתעלות מעל שגרתו הרגילה והגיע לדברים איכותיים יותר".
היצירה היא אמנם לא מז'אנר הגראנד-אופרה, אך היא סיפקה לסאליבן הזדמנות לכתוב מוזיקה שאפתנית יותר. הביקורת, שהיללה את יצירתו האחרונה של סאליבן, האורטוריה "אגדת הזהב", החשיבה את המוזיקה ל"אנשי המשמר" למשובחת אף יותר. בכלל זאת זכתה לשבחים גם האוברטורה, אשר הייתה במקרה זה בצורת סונאטה, יותר ממחרוזות השירים אשר תפקדו כאוברטורות במקרים הקודמים. העיתון "דיילי טלגרף" כתב:
האופרה הייתה להיט בזמנו, ורצה מעל לשנה, גם בניו יורק ובהפקות פיראטיות. במהלך ההצגה מ-12 במרץ 1889, כתב סאליבן לגילברט: "איבדתי את חיבתי לכתיבת אופרה קומית, ויש לי ספקות רציניים באשר ליכולתי להמשיך בכך... אתה טוען, שבאופרה "רצינית" אתה מוכרח, פחות או יותר, להקריב מעצמך. אני אומר, שזה בדיוק מה שעשיתי אני בכל יצירתנו המשותפת, ומה שאצטרך להמשיך ולעשות בכל אופרה קומית מוצלחת."
סאליבן התעקש, שהאופרה הבאה שייכתוב תהיה גראנד-אופרה. גילברט סבר, שלא יוכל לכתוב ליברית לגראנד-אופרה, אך הוא הציע פשרה, סאליבן הסכים לה, בסופו של דבר. השניים ימשיכו לכתוב אופרות קומיות בעבור הסבוי, ובאותו זמן יכתוב סאליבן גם גראנד-אופרה לבית תיאטרון חדש אשר ד'וילי קארט בנה על מנת להציג בו אופרות בריטיות. לאחר מבוי סתום קצרצר אליו הגיעו השניים, הוחלט על כתיבת אופרת-סבוי חדשה אשר תתרחש בוונציה ותעסוק בחיי הוונציאנים, כפי שסאליבן תיאר זאת "נראה לי, שטמונה כאן הזדמנות גדולה לכתיבת מוזיקה צבעונית וסוחפת".
שייטי הגונדולות
עלילת "שייטי הגונדולות" (The Gondoliers 1889) מתרחשת בחלקה בוונציה ובחלקה בממלכה בדיונית, הנשלטת בידי שני שייטי גונדולות אשר מנסים לעצבה ברוח של "שוויון רפובליקני". גם באופרה זו משחזר גילברט כמה מן המוטיבים שבהם עשה שימוש בעבר, ביניהם סאטירה על האבחנה בין המעמדות בחברה, אשר מככבת ברבות מן הליבריות שכתב. הלברית משקפת גם את יחסו של גילברט כלפי חוק חברות הבורסה, אשר ריתק אותו. הנושא הזה מופיע בהרחבה רבה אף יותר באופרה הבאה שכתבו גילברט וסאליבן "אוטופיה בערבון מוגבל". ביקורות העיתונות כלפי האופרה היו כמעט כולן אוהדות.
שותפו של סאליבן לאופרה Cox and Box, ס. כ. בורננד, כתב לו: "מגניפיקו! אני מקנא בך ובגילברט על יכולתכם להעמיד יצירה כה שלמה בסגנונה". האופרה זכתה להצגות רבות מאוד – ההרצה השלישית באורכה אחרי האופרות "המיקאדו" ו"אוניית הצי פינאפור". בשנת 1891 הוזמנה האופרה לביצוע לפני המלכה ויקטוריה והמשפחה המלכותית בטירת וינדזור. זו האופרה הראשונה של הצמד אשר זכתה לכבוד זה. "שייטי הגונדולות" היא גם ההצלחה האחרונה של גילברט וסאליבן בתור צמד יוצרים.
מריבת המרבד
בעבודתם המשותפת של גילברט וסאליבן נתגלעו לא פעם מתחים, אשר נבעו בחלקם מהעובדה, שכל אחד מהם ראה את עבודתו שלו כמשועבדת לזו של חברו, ובחלקם מן השוני באופיים של שני האמנים; גילברט נטה לעימותים והיה ידוע לשמצה ברגישותו (אך היה גם אדם אדיב מאוד), בעוד סאליבן נמנע מקונפליקטים. בנוסף, גילברט השתית את הלבריות שלו על מצבים אבסורדיים, לעיתים עד חוסר סבירות, בעוד סאליבן שאף לריאליזם ולתוכן רגשי. גם הסאטירה הפוליטית והלעגנית של גילברט נמצאה בעייתית בעיניו של סאליבן, משום שהאחרון רצה בידידותם ובחסותם של בעלי ההון וההשפעה.
במהלך ההרצה של האופרה "שייטי הגונדולות", התרה גילברט ב'אוילי קארט בעניין הוצאות ההפקה. קארט רכש שטיח חדש בעבור הלובי של תיאטרון סבוי על חשבון השותפות כולה, מה שגילברט ראה כשערורייה, כי האמין שעל קארט לבדו לצאת בהוצאות התחזוקה. סאליבן עצמו צידד בקארט, שבנה באותה עת בית אופרה חדש בלונדון. לחנוכת בית האופרה החדש נועדה גרנד אופרה של סאליבן בשם "אייבנהו". שמעה של התקרית הגיע אף לאוזני הציבור, ובאותו זמן עבדו גילברט וסאליבן בנפרד; גילברט על The Mountebanks עם המלחין אלפרד סליר, ועל "חיפזון לחתונה" עם ג'ורג' גרוסמית'. סאליבן עבד על "אולם האדון" עם הליברתן סינדי גראנדי. לאחר הרבה ניסיונות פיוס כושלים בין צמד היוצרים והמפיק, נכנס לתמונה המו"ל של גילברט וסאליבן, טום צ'אפל, ובתוך שבועות הצליח לגשר ביניהם לבין ד'וילי קארט.
האופרות האחרונות והמורשת של גילברט וסאליבן
האופרה הלפני האחרונה שכתבו גילברט וסאליבן יחד, "אוטופיה בערבון מוגבל" (Utopia Limited 1893) זכתה להצלחה צנועה, בעוד שהבאה אחריה, "הדוכס הגדול" (The Great Duke 1896) הייתה כישלון מוחלט (עם פחות ממאה הצגות). אף לא אחת מהן נכנסה ל"רפרטואר הקאנוני" של אופרות גילברט וסאליבן המבוצעות בתדירות גבוהה, עד שחברת האופרה ד'וילי קארט עמלה על הכנת הקלטה מלאה של שתי האופרות במהלך שנות ה-70. בתוך כך, הוצעה לסאליבן הלברית של גילברט "הוד מעלתו", אשר נדחתה, משום שגילברט התעקש שבת חסותו, ננסי מקינטוש, אשר כיכבה ב"אוטופיה", תשתתף בהפקה זו, ולכך סירב סאליבן. בסופו של דבר הולחנה האופרה הזו על ידי פרנק אוסמונד קאר.
אחרי כישלון "הדוכס הגדול", לא ראו גילברט וסאליבן לנכון להמשיך את השותפות האמנותית ביניהם. סאליבן, אשר בריאותו התדרדרה זה מכבר, נפטר ארבע שנים לאחר מכן (1900). עד מותו הספיק עוד לכתוב שתי אופרות קומיות בעבור הסבוי עם באזיל הוד, "הוורד מפרס" (1899) ו"אי הברקת" (1901) אשר הושלמה אחרי מותו על ידי אדוורד ג'רמן. מעט אחרי מותו של סאליבן, כתב גילברט כי הפילוג ביניהם "בא על פתרונו לחלוטין" וכי "שררו בינינו יחסים לבביים". הוא צוטט באומרו כי סאליבן "היה מלחין בעל גאוניות נדירה. עם כל גאוניותו גם גילה צניעות וענווה שראוי היה למלחין טירון לגלות, אלא ששם נדיר למצוא אותן. אני זוכר את כל אשר עשה בשבילי, בתתו לגאונות שלו להרעיף מזוהרה על שמי הצנוע". גילברט עצמו יצא למעין גמלאות, המשיך לביים הפקות מחודשות של אופרות בתיאטרון סבוי, וכתב מחזות מזמן לזמן. הוא כתב רק עוד אופרה קומית אחת, "פיות אבודות", יחד עם אדוורד ג'רמן (1909) אשר לא הצליחה. ריצ'רד ד'וילי קארט נפטר בשנת 1901, ואת תפעולה של חברת האופרה המשיכה אלמנתו הלן, לאחריה בנו, רופרט, ואחריו נכדתו, ברידג'ט. חברת האופרה יצאה לסיורי הופעות, נוסף לתוכנית ההפקות הלונדונית שלה, והציגה רק את האופרות של גילברט וסאליבן עד לסגירתה בשנת 1982. במהלך המאה ה-20 הציגה החברה מעל 35,000 פעמים.
המנצח סר הנרי ווד תיאר בשנת 1922 את הצלחתם המתמשכת של גילברט וסאליבן באופן הבא:
לאור הצלחתן היוצאת מן הכלל של האופרות, הרשתה לעצמה החברה מראשיתה, להפיץ רישיונות ביצוע לחברות אופרה מקצועיות אחרות, וגם לאגודות של חובבי האופרות. במשך למעלה ממאה שנה, עד לפקיעת זכויות היוצרים על היצירות בסוף שנת 1961 ואף אחר כך, המשיכה חברת האופרה ד'וילי קארט להיות דומיננטית, והשפעתה ניכרה בהפקות של חברות אופרה אחרות ברחבי העולם, בקביעת "מסורת ביצוע" לאופרות רבות, אשר לפיה עובדים גם במאים בימינו.
הקלטות של קטעים נבחרים מתוך האופרות של גילברט וסאליבן החלו לצאת לאור ב-1906. ב-1917, חברת גרמופון הבריטית (בעלת המותג "His Master's Voice") הפיקה אלבום ראשון המכיל את כל האופרה "המיקאדו", אשר בעקבותיה הוקלטו שמונה אופרות נוספות. הקלטות של המחזור כמעט בשלמותו נעשו בסוף שנות ה-20, בפיקוחו של רופרט ד'וילי קארט. חברת האופרה ד'וילי קארט המשיכה להפיק הקלטות מובחרות של האופרות עד שנת 1979, אשר תרמו לפופולריות של האופרות לאורך השנים. רבות מן ההקלטות הללו יצאו מאוחר יותר גם על גבי דיסקים. לאחר תפוגת זכויות היוצרים על האופרות, יכלו חברות אופרה נוספות להרשות לעצמן להעלות הפקות של היצירות ולהקליטן באופן חופשי. חברות חדשות קמו במיוחד על מנת להפיק ביצועים של האופרות, ביניהן "גילברט וסאליבן לכולם" בבריטניה וחברת האופרה הקלה של מנהטן, באמריקה. חברות קיימות, כגון האופרה האנגלית הלאומית ובית האופרה של אוסטרליה הוסיפו את האופרות של גילברט וסאליבן לרפרטואר הקבוע שלהן. חברות אלו גם הקליטו והוציאו לאור את ביצועיהן לאופרות. בין השנים 1988 ל-2003, חברת ד'וילי קארט המחודשת העלתה הפקות מחודשות של האופרות בווסט אנד, ערכה סיורים ברחבי העולם, ואף הקליטה שבע מן האופרות.
גם כיום ממשיכות חברות הפקה מקצועיות, בתי אופרה ותיאטרון קטנים, אגודות חובבים, כנסיות, בתי ספר ואוניברסיטאות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית, להפיק אופרות מאת גילברט וסאליבן. האופרות הפופולריות ביותר מבוצעות מפעם לפעם בבתי האופרה הגדולים, ואלבומים של האופרות (בשלמותן או בחלקים נבחרים) מוקלטים ויוצאים לאור. מאז שנת 1993 מתקיים פסטיבל גילברט וסאליבן הבינלאומי בבוקסטון שבאנגליה. בפסטיבל זה עולים כ-20 ביצועים לאופרות בבית האופרה, ומספר אירועים קשורים אשר מתקיימים באתרים נוספים.
השפעתם על התרבות
מזה כ-125 שנים משפיעים גילברט וסאליבן באופן ישיר על התרבות הפופולרית בעולם דובר האנגלית. שורות וציטוטים ישירים מן הטקסטים של גילברט נעשו שגורים אצל דוברי האנגלית, גם אם אינם במקור של גילברט עצמו (ביניהם "short sharp shock" הבא לתאר עונש קשה, "let the punishment fit the crime" – יותאם העונש לפשע, ו"what never? Hardly ever!" אשר צוטט גם על ידי שופט בבית המשפט העליון בארצות הברית). האופרות השפיעו גם על השיח הפוליטי, על הספרות, הטלוויזיה ועולם הסרטים מאוחר יותר.