cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
א-רביע בן אבי אל-חקיק
שלושת בניו של א-רביע (א-רביע בן א-רביע, כנאנה בן א-רביע, וסאלאם בן א-רביע) היו מהאויבים המושבעים הרציניים ביותר של הנביא מוחמד. כנאנה הנהיג את שבט בני נצ'יר במאה ה-7 לספירה, והוא נהרג באכזריות באחד מהקרבות הראשונים בין השבט היהודי והמוסלמים הראשונים. מוחמד לקח את אשתו של כנאנה, צפיה, כשלל לאחר ציווי על מותו בעינויים של כנאנה ושל אחיו סאלאם.
תיעוד של א-רביע נמצא בספרו של המשורר היהודי-ספרדי הדגול משה אבן עזרא, "כתאב אל-מחצ'ארה ואל-מד'אכרה", בפרק אודות משוררים יהודים-ערבים.
גלובוס המדע והחדשנות
ההיסטוריה של הגלובוס
הגלובוס היה תחילה פלס דה אקווילברה (Palais de l'Equilibre) בתצוגה השווייצרית השישית בנשאטל, שווייץ. הוא תוכנן על ידי הארכיטקטים הג'נבאים, הרווה דסימוז ותומאס בוצ'י, כמודל של בנייה בר קיימא.
לאחר שהתצוגה השווייצרית השישית נסגרה, האיחוד השווייצרי תרם את המבנה ל-CERN ושמו שונה לגלובוס המדע והחדשנות. המבנה הועבר ל-CERN ונפתח מחדש ב-2004, לכבוד יום ההולדת החמישים ל-CERN ב-2010. הגלובוס שופץ ומיצגו החדש והקבוע, "יקום של חליקיקים", נפתח.
הגלובוס מתוחזק על ידי האגודה לגלובוס המדע וחדשנות.
יקום של חלקיקים
הקומה הראשונה של הגלובוס המשופץ מוקדשת כולה למיצג היחיד והקבוע של הגלובוס, "יקום של חלקיקים", אשר תוכנן על ידי חברת האדריכלות אטלייר ברוקנר. הוא מחולק לשישה אזורי מייצגים:
עולמות מסתוריים
אזור זה של התצוגה מתייחס לשאלות ש-CERN מנסה לענות עליהן, מסדרי הגודל הקטנים ביותר עד לגדולים ביותר בחלל, בזמן ובאנרגיה, כגון המקור של כל המסה ביקום, של חומר אפל ואנרגיה אפלה, המקור של אנטי-חומר וממדים נוספים ומה מצבו הקדמוני של החומר.
שתי משוואות מוצגות באזור זה, אחת למודל הסטנדרטי, אשר מתאר את החוקים הידועים עבור החלקיקים והשדות, והמשוואה הנוספת עבור תורת המיתרים, תאוריה שעלולה להוביל לאיחוד כל הכוחות.
באזור זה מוצגים גם מאמרים מדעיים שפורסמו בשנת 1964, המראים שלבוזון ההיגס היה יותר ממגלה אחד.
Large Hadron Collider) LHC)
באזור זה קיים מידע על המאיץ הגדול ביותר הקיים במרכז (ובעולם), ה-LHC. המידע מומחש בצורה ויזואלית על ידי שולחן אינטראקטיבי שמאפשר לעקוב ולראות את מאיצי החלקיקים והניסויים של CERN.
בנוסף ניתן לצפות באזור זה ב:
גלאי חלקיקים
בעזרת עמדות הפזורות באזור זה ניתן ללמוד כיצד גלאיי חלקיקים עובדים ואילו מדידות נדרשות על מנת למצוא חלקיקים חדשים כמו בוזון ההיגס, סיור אינטראקטיבי אל ארבעת הגלאים הגדולים לאורכו של ה- LHC: גלאי האטלס, גלאי CMS, גלאי ALICE וגלאי LHCb.
אפשר ללמוד כיצד מצליחים לכלוא חלקיקים שהם אנטי חלקיקים (טעונים חשמלית), המיוצרים ב- CERN בעזרת מלכודת פאול במאט האנטיפרוטונים.
בגלאי חלקיקים משתמשים בקריסטלים שהאינטראקציה שלהם עם החלקיקים (בדרך כלל האינטראקציה יוצרת זרם חשמלי) מתועדת, וכך אפשר לדעת האם עבר בגלאי חלקיק ומה תכונותיו. הקריסטלים שניתן לצפות בתערוכה זו הם שש מתוך מאה אלף קריסטלי עופרת טנגסטייט (PbWO4) שנמצאים בשימוש בגלאי ה-LHC. ישנם גם גלאי סיליקון אשר כל אחד מהם מכיל 8192 חיישנים בקוטר שערה.
תפקיד חשוב של הגלאי הוא למדוד את האנרגיה של ההאדרונים (פרוטונים, נייטרונים ופאיונים), והגלאים עושים זאת באמצעות קלורימטר (מהמילה קלוריה, שהיא יחידת מידה של אנרגיה). הקלורימטר מודד את החום שנוצר מתגובה כימית או פיזית עם ההאדרון.
מדע ללא גבולות
באזור זה שבתערוכה ניתן לגלות כיצד מחקר בסיסי מוביל הרבה פעמים ליצירת טכנולוגיות מודרניות שנעשה בהם שימוש בחיי היום-יום שלנו, כגון: במיחשוב, תקשורת, אלקטרוניקה, ייצור חשמל ורפואה. בנוסף אזור זה מציג מידע על המדינות החברות בארגון זה, רגעים היסטוריים של CERN כמו גילויים מדעיים חשובים ועוד. כמו כן ניתן לראות שרת ה-WWW הראשון והמחשב בו השתמשו כדי לתפעל שרת זה על ידי טים ברנרס-לי.
אזור מחקר
באזור זה של התערוכה ניתן ללמוד על נתונים בזמן אמת של CERN, כגון תצוגה של אלומת החלקיקים המואצת במאיצים השונים.
הקומה השנייה
הקומה השנייה היא מרחב אירועים המשמש להרצאות, סרטים ומסיבות עיתונאים.
ברוך מקונסטנטין
ברוך מקונסטנטין, או: ברוך מארץ יוון, היה איש עסקים, שתדלן ועסקן יהודי בעל השפעה באיחוד הפולני-ליטאי. התפרסם בשל מאבקו חסר הפשרות ברבי יהונתן אייבשיץ, ובמלחמתו בפרנקיסטים.
ביוגרפיה
מוצאו מקונסטנטין ישן. שם אביו היה רבי דוד מצאצאי רבי שלום שכנא מלובלין. בצעירותו למד בברלין אצל רבי יעקב יהושע פלק בעל ה"פני יהושע". התגורר בקונסטנטין ישן ותקופה מחייו בעיר ביאלה פודולסק.
היה מקורב מאוד ל, איש אמונו של אוגוסט השני, מלך פולין, והפוליטיקאי החזק בפולין, ולשדלוניצקי שר הכספים סגן שר האוצר של פולין. לצורך עסקיו היה מבקר רבות בוורשה ובדרזדן – שם הייתה חצרו של מלך פולין.
מאבקו ברבי יהונתן אייבשיץ
יחד עם מחותנו לעתיד – רבי יעקב עמדין, לחם ברבי יהונתן אייבשיץ עם פרוץ הפולמוס על השתייכות לשבתאים. הוא סירב להצעות שוחד בסכומים של מאות זהובים על מנת שיפסיק את מלחמתו, ואף מימן חלק גדול מהמאבק. ברוך לא נמנע מלנקוט באמצעים כמו הלשנה ומאסר של תומכי רבי יהונתן, והתכתב עם רבי אריה לייב מאמסטרדם והיעב"ץ בנושא המאבק.
רבי יעקב עמדין שיבחו בספריו על המאבק שהוביל, וכתב עליו: שיא פעילותו הייתה בכינוס ועד ארבע ארצות שהתכנס בקונסטנטין בחודשי אב אלול תקי"א בראשות הפרנס אברהם מליסא שהיה גם הוא מחותנו של רבי יעקב עמדין; בכינוס זה ניסו השנים לפעול להחרמת רבי יהונתן אך נכשלו, ובפעילותו של רבי יעקב חיים הלפרין רבה של לובלין שהיה מתלמידיו הבולטים של רבי יהונתן, הוחרמו מתנגדיו של רבי יהונתן ובראשם רבי יעקב עמדין – מחותנם של אברהם וברוך.
בעקבות זאת פעל ברוך למאסרו של הרב הלפרין, ופנה לשדלניצקי שר הכספים של הממלכה הפולנית לאסור את מכריזי החרם בתואנה שהחרמת אדם ממדינה זרה (רבי יעקב עמדין – כנגדו כוון החרם) עלול לגרום סכסוך פוליטי. רבי יעקב חיים הספיק להימלט מבעוד מועד, ובמקומו נאסר אביו הפרנס אברהם חיימס', כערובה לכך שבנו יבוא לכינוס נוסף ויבטל את החרם שהכריז, אך הפרנס שוחרר לבסוף בעקבות התדהמה בדעת הקהל מהמאסר.
גם בוועד שנערך בתשרי תקי"ד בירוסלב נכשל ברוך, והחרם על מתנגדי רבי יהונתן אייבשיץ הוכרז שוב על ידי אברהם חיימס' ובנו רבי יעקב מלובלין. לפי אהרן מרכוס הביא ברוך לביטולו של ועד ארבע הארצות כנקמה על כישלונו אם כי על כך יצאו עוררין.
מאבקו בפרנקיסטים
מאוחר יותר, בשנת 1759, עם התפשטות הפרנקיסטים, השלים ברוך עם יריבו אברהם בן חיים, ופעל יחד עמו נגד התנועה החדשה; ברוך היה מראשי הלוחמים בפולין, וקיים התכתבות עם רבנים רבים, בהם: רבי חיים הכהן רפפורט, רבי אברהם אביש מליסא, ורבי יעקב עמדין.
הוא נסע לוורשה, וניסה לפעול אצל היינריך פון בריהל שיאסור על פעילות התנועה, תוך דגש על חוקי הכנסייה הנוגדים את ייסודה של התנועה החדשה, ולביטול הגזירה על התלמוד לאחר שריפת התלמוד שנערכה בקמניץ באותה השנה. ברוך גם תרם מהונו סכום של 100 אדומים להוצאות המאבק ודאג להציע את עמדת היהדות בפני הנונציו האפיפיורי. כאשר נאסר יעקב פרנק במבצר צ'נסטוחוב, נסע ברוך למוסקבה על מנת להסביר לשלטונות הרוסיים את הסכנה הנשקפת ממנו.
אקרית הורואה
אקרית הוורואה (שם מדעי: Varroa destructor) היא טפיל מקבוצת פרוקי-רגליים המשוייכת למחלקת העכבישנים, שתוקף חיצונית את דבורת הדבש וניזון מרקמות השומן בגופה, גורם לניוון כנפי הדבורה ולתמותה גבוהה של דבורים. אקרית הוורואה גורם למחלה הנגיפית הנקראת ורוזיס (Varroosis).
רביית אקרית הוורואה מתאפשרת רק במסגרת נחיל הדבורים והכוורת, ומתרחשת בעיקר בין סוף הסתיו לראשית האביב, והיא הגורם העיקרי לפגיעה כלכלית בענף הדבוראות, ואחד מהגורמים לעקה במסגרת הנחיל אשר מובילה להיעלמות הדבורים ברחבי העולם. אזור מוצאה של אקרית הוורואה הוא מזרח אסיה, היא התגלה לראשונה בישראל בסוף שנת 1984, והתפשטה במהירות לכלל המכוורות בארץ, וכיום כלל מסגרות גידול הדבורים המסחריות חייבות בהדברה, על-מנת להגן על המכוורות שלהן מפני הפגיעה של אקרית הוורואה.
תיאור
צבעה של נקבת אקרית הוורואה הבוגרת הוא חום-אדמדם, ואילו צבעו של הזכר הבוגר הוא לבן, גופה שטוח וצורתו ככפתור. אורכה של אקרית הוורואה הוא כ-1-1.8 מ"מ, רוחבה כ-2–5 מ"מ, ויש לה שמונה רגליים. אקרית הוורואה חסרה איברי ראייה, ומשקלה הוא כ-0.453 מ"ג. לורואה ארבע דרגות התפתחות: ביצה, נימפה ראשונה - פרוטונימפה, נימפה שנייה - דאוטונימפה ולאחריה השלב הבוגר.
רבייה, הזנה, הדבקה ותמותת הכוורת
הרבייה של אקרית הוורואה מתרחשת במחזור של עשרה ימים. נקבת אקרית הוורואה נכנסת לתא ההטלה בחלת הדבש, ולאחר שהדבורים הפועלות סוגרות את התא היא מטילה את ביציה על זחל הדבורה. האקריות הצעירות שכוללות בדרך-כלל מספר נקבות וזכר אחד, בוקעות בשלב שהדבורה הצעירה יוצאת מתא ההטלה והן נישאות על-גבה. באופן זה מתרחשת ההדבקה של נחיל הדבורים הבוגרות והזחלים האחרים. את אקרית הוורואה ניתן למצוא באופן מובהק יותר בתאי הטלה של זחלים זכרים, כיוון שאלו יוצאים מתא ההטלה שלושה ימים נוספים לאחר יציאת הדבורים הפועלות, זמן נוסף זה מאפשר לאקרית הוורואה לשוב ולהתרבות. פגיעת אקרית הוורואה גורמת לפגמים גנטיים דוגמת כנפיים מנוונות, והתפתחות של וירוסים ופטריות בגוף הדבורה.
אקריות ורואה בוגרות ניזונות מרקמות השומן של הדבורה הבוגרת ושל זחל הדבורה, ומשום שרקמות השומן חיוניות לפעילות התקינה של גוף הדבורה, שכוללת איזון הורמונלי, ויסות אנרגיה, חיסוניות וניקוי רעלי הדברה, התוצאה היא שגוף הדבורה נפגע ונחלש עד לכדי קריסה. אקריות הוורואה הבוגרות חודרות מתחת ללוחיות הבטן של גוף הדבורה הבוגרת (Metasoma), ומתמקמות בדרך-כלל בצד השמאלי התחתון של בטן הדבורה. לעיתים קרובות ניתן לראות אקריות ורואה בוגרות, בחלקו העליון של גוף הדבורה (Mesosoma), במקרים אלה מטרתו של מיקום זה אינה תזונה, אלא מעבר מדבורה אחת לשנייה והדבקה. הפצעים הפתוחים שנגרמים בעקבות התזונה של אקרית הוורואה, מהווים אזורי התפתחות של וירוסים ופטריות בגוף הדבורה. אקרית הוורואה היא הגורם לכחמישה סוגים של וירוסים שונים, ועד ל-18 סוגים של מחלות הגורמים לניוון וחולשה של גוף הדבורה, כולל וירוס RNA, דוגמת וירוס הכנפיים המעוותות (Deformed Wing Virus - DWV). מלבד זן של דבורים באזור רוסיה, שפיתח התנהגות הגיינית בעקבות רגישות לורואה (בכ-10% ממושבות הדבורים ניתן למצוא התנהגות זו), הדבורים מזן Apis Mellifera שבאירופה נטולות הגנה לחלוטין מפני תקיפת הטפיל. שיעור הרגישות לרביית אקרית הוורואה בקרב דבורי הדבש שבאזור רוסיה, נמוך בכשליש עד לחצי מזה של זנים אחרים.
מודל של הדינמיקה האוכלוסייתית מראה על עלייה אקספוננציאלית כאשר לאקרית הוורואה יש גישה למושבות של דבורים, ועל ירידה אקספוננציאלית כאשר אלו אינם זמינים עבורה לתזונה. במהלך 12 שבועות ניתן לראות פי 12 (כמעט) ממצאים של אקריות בכוורות של דבורי דבש באזור אירופה. לעיתים קרובות האקריות חודרות לכוורת בתקופת חודשי הקיץ, ושם הן מתרבות במהלך חודשי הסתיו. רמה גבוהה של אקריות בכוורת יכולה לגרום לקריסתה, זאת בעקבות הפסקת גידול זכרים (הבוקעים מביצים לא מופרות) ומעבר אקריות הוורואה לזחלים של דבורים פועלות, אשר גורם לירידה חדה במספר הדבורים בכוורת, ולבסוף לתמותת הכוורת.
כאשר דבורת הדבש נדבקת בווירוס אקרית הוורואה היא עשויה להיפגע בשתי דרכים. ראשית, תזונת האקרית על בסיס רקמות השומן של הדבורה מחלישה הן את הדבורה הבוגרת והן את הזחל, ובפרט, מקטינה באופן משמעותי את משקלן של הדבורה הבוקעת ושל הדבורה הבוגרת. בנוסף, לדבורים בוגרות נגועות יש תוחלת חיים קצרה יותר מזו של דבורים פועלות שאינן נגועות, והן נוטות להיעדר הרבה יותר מהכוורת, זאת כנראה עקב חוסר היכולת שלהן לנווט או לווסת את האנרגיה שלהן לטיסה. שנית, אקריות הוורואה הן מהגורמים הבולטים לווירוסים שונים, ובפרט לווירוס הכנפיים המעוותות.
לאחר שלבי ההתפתחות הראשונים, כאשר הדבורה הצעירה יוצאת מתא ההטלה היא נושאת איתה את אקרית הוורואה, כאשר בשלב זה הטפיל עובר לדבורה בוגרת יותר בעדיפות לדבורה מטפלת, כיוון שאלו שוהות זמן רב יותר בסמיכות לתאי ההטלה והזחלים ומספקות בכך לאקרית הוורואה הזדמנויות רבות להתרבות. ולמעשה, כיוון שהדבורה המטפלת שוהה זמן רב יותר בסמיכות לתאי ההטלה והזחלים, מאשר בקרבת דבורים פועלות, שיעור ההדבקה בקרב הזחלים גבוה יותר.
טפיל אקרית הוורואה נמצא גם על זחלים טריציאליים של סוגים שונים של צרעות, כגון Vespula Vulgaris ושל חרקים אחרים הניזונים מפרחים, דוגמת דבורת בומבוס, דבורת בומבוס אמריקאית (Bombus pensylvanicus), חרפושיות וחיפושיות זבל, וזבובים רחפניים שנקראים גם זבובי פרחים. הטפיל נצמד לזחלים המתפתחים וניזון מרקמות השומן שלהם, ולמרות שהוא אינו יכול להתרבות על גבי חרקים אלה, בעצם כך שהוא נמצא על גופם יכול הטפיל לעבור ולהתפשט לאזורים קרובים.
תפוצה בעולם
מוצאה של אקרית הוורואה הוא באסיה, שם ניתן היה למצוא את הטפיל על דבורת הדבש האסייתית (Apis cerana), אולם זן זה של דבורים התפשט למדינות אחרות על-פני יבשות שונות, והתוצאה הייתה הדבקה נרחבת של דבורי הדבש האירופאיות.
החל מאמצע שנת 2012, נחשבת אוסטרליה כאזור שאין בו פגיעה של אקרית הוורואה. ועל-פי העיתון השבועי הגרמני די צייט, בראשית שנת 2010 התגלה באזור מחוז אל-כופרה (דרום-מזרח לוב), זן מבודד של דבורים שנראה כעמיד בפני אקרית הוורואה. גם איי הוואי (מאווי וקאואיי), הם אזורים שאין בהם פגיעה של אקרית הוורואה.
הגדרה ואפיון
עד שנת 2000 נחשב אקרית הוורואה כזן קרוב לזה הנקרא ורואה יעקובסוני. שני הזנים נצמדים כטפילים לדבורת דבש האסייתית (A. cerana). אולם הזן שתואר במקור בשנת 1904, על-ידי אנתוני קורנליס אודמנס (Anthonie Cornelis Oudemans) כ'ורואה יעקובסוני', אינו זהה לזן שנצמד כטפיל לדבורת הדבש האירופאית (A. mellifera). המעבר של אקרית הוורואה לדבורת הדבש האירופאית, התרחש ככל הנראה לראשונה בפיליפינים בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. כאשר דבורי דבש אירופאיות מיובאות באו במגע קרוב עם דבורי דבש אסייתיות נושאות טפילי אקרית הוורואה. עד שנת 2000 המדענים לא הגדירו וזיהו את אקרית הוורואה כזן נפרד, אולם לאחר מכן פורסם המאמר של דניס אנדרסון (D. L. Anderson) וג'ון טרומן (J. W. Trueman) (2000), ותיקן הנחות מוקדמות ותיוג מוטעה בספרות המחקר.
מחלת הורוזיס
המחלה הנגיפית שמתפתחת מהדבקה בטפיל אקרית הוורואה נקראת ורוזיס (Varro-osis), לעיתים נעשה שימוש בשם שגוי של המחלה לה גורם הטפיל, והיא נקראת ורואטוזיס או ורואזיס. שם המחלה - ורוזיס - מתקבל מהשם הטקסונומי של הטפיל - ורו, והסיומת - וזיס. כפי שנקבע במינוח סטנדרטי על-ידי האגודה העולמית לקידום וטרינריה פרזיטולוגית. כך לדוגמה הארגון העולמי לבריאות בעלי-החיים (WOAH/OIE) משתמש במונח ורוזיס במדריך הבינלאומי של הארגון.
ניסיונות טיפול ומניעה של פגיעת אקרית הוורואה נחלו הצלחה חלקית בלבד. תחילה ניתן לדבורים תכשיר תרופתי-כימי של פלוואלינט (Fluvalinate), פירתרואיד סינתטי (Synthetic Pyrethroid) שהצליח לפגוע בכ-95% מאקריות הוורואה. אולם ה-5% הנותרים פיתחו תחילה התנגדות ומאוחר יותר אף עמידות לתכשיר. לאחר הפלוואלינט פותח טיפול בתכשיר הקומפוס (Coumaphos), אולם אקרית הוורואה פיתחה עמידות גם לתכשיר זה.
ניטור
ישנן מספר שיטות לניטור רמת אקרית הוורואה במושבת הדבורים. בשיטת ערבול אבקת סוכר, הדוגמים אוספים כ-300 דבורים באמצעות כוס מדידה עם סימון כמות של 1/2 כוס, ומניחים אותן בצנצנת עם מכסה של רשת תיל (1/8") ביחד עם שתי כפות של אבקת סוכר. לאחר מכן הם מערבלים את הדבורים בעדינות במשך כדקה לפני שהם הופכים את הצנצנת, ומנערים אותה במשך כשתי דקות מעל מגש, כדי לתפוס את האקריות כשהן נופלות. אקריות אלה נספרות והכמות הסופית מחולקת בשלוש, על-מנת לחשב את מספר האקריות לכל מאה דבורים. מטרתה של שיטה זו היא בדרך למנוע תמותה של הדבורים הנדגמות, אולם לא ניתן לדעת אם הערבול אינו גורם לפגיעה אחרת בדבורים. במסגרת שיטת שטיפת אלכוהול - שנמצאה כיעילה ביותר - הדוגמים אוספים כ-300 דבורים בעזרת אותה כוס מדידה, משקעים אותן באלכוהול 70% ואף יותר, סוגרים את הצנצנת עם מכסה ומערבלים אותה במשך כשתי דקות, לפני ששופכים את התכולה על מסך של רשת תיל (1/8") המונח מעל למגש. לאחר מכן האקריות נספרות ומחולקות בשלוש כמו בשיטה הקודמת. שיטה זו גורמת לתמותה של כל הדבורים הנדגמות. שיטת נוספת היא שיטת המשטח הדביק שאינה גורמת לתמותה של דבורים. בשיטה זו מצופה משטח דביק בשכבה עבה של וזלין (Petroleum jelly), ומונח מתחת לתא ההטלה ולמשטח רשת (או מסך דומה של רשת תיל 1/8"). לאחר שלושה ימים הדבוראי לוקח את המשטח הדביק וסופר את כמות אקריות הוורואה שנמצאות עליו. מספר זה מחולק בשלוש על-מנת לחשב את ממוצע האקריות שנופלות מתא ההטלה בכל 24 שעות. שיטה זו אינה גורמת לתמותה של דבורים, אך לוקח זמן רב יותר לקבל תוצאות באמצעותה.
תכשירים כימיים למניעה וטיפול
ניתן לטפל באקרית הוורואה בתכשירים כימיים, דוגמת חומרים קוטלי אקריות, אולם יש להשתמש בחומרים אלה בזהירות מרבית, כדי למנוע אפשרות של זיהום הדבש המיועד לצריכה. שימוש נכון בחומרים קוטלי אקריות גם יאט את יכולתה של אקרית הוורואה לפתח עמידות לתכשירים.
תכשירים אורגניים
אולם האמצעי האפקטיבי ביותר להגנה על דבורים מפגיעה של אקרית הוורואה בטווח ארוך, הוא גידול וריבוי דבורים עמידות בפני האקריות.
אמצעים פיזים, מכניים והתנהגותיים למניעה וטיפול
ניתן למנוע פגיעה והתפשטות של אקרית הוורואה גם באמצעים שאינם כימיים, אשר רובם אינם מיועדים להסרה מוחלטת של אקרית הוורואה מהכוורת, אלא לצמצום אוכלוסיית האקריות לרמה שניתנת לניהול.
הנדסה גנטית
חוקרים הצליחו לשנות את ה-RNA של אקרית הוורואה ובכך לפגוע גנטית בטפיל. נעשו מאמצים גם לגדל ולהרבות דבורים עמידות לאקריות. בארצות-הברית פותחו שני זנים של דבורי דבש שיכולות לזהות גלמים פגומים מתחת למכסה תאי ההטלה ולהסיר אותם לפני שהטפיל מספיק להתפשט לכל הכוורת. באוניברסיטת פרדו, שבאינדיאנה ארצות-הברית עוסקים בפיתוח זן (“IN”/Indiana) שמנקה ופוגע באקריות ורואה בוגרות.
סולומון רומנו
סולומון רומנו (בסרבית קירילית: Соломон Романо בבוסנית: Solomon Romano; 27 בנובמבר 1919, סרייבו, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 2010, בלגרד, סרביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וגנרל-מאיור בצבא העממי היוגוסלבי.
קורות חייו
סולומון רומנו נולד בסרייבו ליצחק. הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו. בהמשך למד עיצוב גרפי ובמקביל הצטרף לאגודת הנוער היהודית "מתתיה". בהמשך, הועסק כמאייר וכמעצב גרפי במספר עיתונים יהודיים בסרייבו. ב-1941, לאחר הפלישה ליוגוסלביה הצטרף לשורות המפלגה הקומוניסטית ומאוחר יותר חבר לכוחות הפרטיזנים של טיטו. במהלך שואת יהודי יוגוסלביה איבד את כל משפחתו במחנות ההשמדה סטארה גראדישקה ויאסנובאץ.
הוא לחם במזרח בוסניה וב-1942 נפצע במהלך התקפת כוחות צ'טניקים על מפקדת החטיבה אליה השתייך. בהמשך ובמקביל, הועסק כמאייר וכמעצב גרפי בבית הדפוס המרכזי של הפרטיזנים בבוסניה. ב-1944 מונה לקומיסר של חטיבת פרטיזנים. עם סיום מלחמת העולם השנייה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שירת במספר תפקידי פיקוד ומטה בצבא העממי היוגוסלבי ובכללם: ראש המטה הכללי של חיל ההנדסה, עוזר למפקד חיל ההנדסה וקצין השלישות של המחוז הצבאי השלישי ביוגוסלביה בדרגת קולונל. הוא נחשב לאחד מאבות חיל ההנדסה של צבא יוגוסלביה. ב-1968 מונה לראש מטה השר לענייני הגנה אזרחית ביוגוסלביה וב-1970 הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ינה בוזאנסקי
ינה בוזאנסקי (בהונגרית: Buzánszky Jenő; 4 במאי 1925 בדומבובאר, הונגריה – 11 בינואר 2015 באסטרגום, הונגריה) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת המגן הימני. היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות החמישים והיה השחקן היחידי בנבחרת שלא שיחק בקבוצות בודפשט הונבד ומ.ט.ק הונגריה.
בוזנאסקי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה ב-12 בנובמבר 1950 בתיקו 1–1 נגד בולגריה. לאחר מכן שיחק 48 משחקים עבור הונגריה והיה חלק מ"נבחרת הזהב". הוא עזר להונגרים לזכות במדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952 וגם בגביע מרכז אירופה בשנת 1953. הוא גם שיחק בצמד המשחקים בהם הונגריה הביסה את אנגליה. במונדיאל 1954 הייתה הונגריה הפייבוריטית לזכות בטורניר, אך הפסידה בגמר 2–3 לגרמניה המערבית. בוזנסקי שיחק בכל חמשת המשחקים של אותו טורניר.
בשנת 1996 הפך לסגן יו"ר הפדרציה ההונגרית בכדורגל. הוא נפטר ב-11 בינואר 2015 בגיל 89 לאחר מחלה ממושכת והיה לשחקן האחרון שנשאר בחיים מ"נבחרת הזהב" של הונגריה.
רומולה (סרט)
רומולה (באנגלית: Romola) הוא סרט דרמה אילם אמריקאי משנת 1924 בבימויו של הנרי קינג. הסרט צולם באתרים באיטליה. מככבים בסרט ליליאן גיש, דורותי גיש, ויליאם פאוול ורונלד קולמן. הוא מבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'ורג' אליוט. עותק של הסרט שמור בארכיון הקולנוע והטלוויזיה UCLA.
זה היה הסרט השני אותו ביים הנרי קינג בכיכובם של ליליאן גיש ורונלד קולמן עבור חברת ההפקה העצמאית Inspiration Films. בסרטים שהופקו בחברה זו כיכבו לרוב ליליאן גיש וריצ'רד ברת'למס.
תקציר עלילה
בפירנצה של תקופת הרנסאנס, סוחר פלורנטיני פוגש אדם זר שניצל מספינה טרופה, ומציג את עצמו בשם טיטו מלמה, מלומד צעיר איטלקי-יווני. טיטו מתוודע לפלורנטינים נוספים, בהם נלו הספר ונערה צעירה בשם טסה. כמו כן הוא מתוודע למלומד עיוור בשם ברדו דה ברדי, ולבתו רומולה. טיטו משתקע בפירנצה, עוזר לברדו במחקריו, ומתאהב ברומולה.
סולנז' ברי
סולנז' ברי (בצרפתית: Solange Berry; נולדה ב-23 בנובמבר 1932) היא זמרת בלגית.
קריירה
בשנת 1955, ברי הקליטה את המיני-אלבום הראשון שלה, "Chanson pour tous", שכלל מספר להיטים, דוגמת "Par amour pour toi" ו-"Entrée Libre", שזכו להצלחה רבה בצרפת ובלוקסמבורג. ב-1956, היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה הצרפתית, "J'aime".
בשנת 1958, רשות השידור הלוקסמבורגית הכריזה כי ברי נבחרה לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 1958, שנערך בהילברסום, הולנד. ב-12 במרץ 1958, ברי הופיעה על בימת האירוויזיון עם השיר "Un Grand Amour". ברי הופיעה רביעית בסדר ההופעות, לפני שוודיה ואחרי צרפת. ברי זכתה במקום התשיעי והאחרון עם נקודה אחת משווייץ.
בשנת 1960, ברי השתתפה בקדם הבלגי לאירוויזיון 1960 אך הפסידה לפוד לקלרק.
בית אדום (מה נשמע בבית)
"בית אדום (מה נשמע בבית)" הוא שמו של ציור משנת 1960 מאת הצייר הישראלי אריה ארוך. הציור, המציג דימוי של מעין מלאך על רקע בית אדום, נחשב לאחת מן העבודות המפורסמות של ארוך. הציור פורש כביטוי של מצב ביניים תרבותי ורגשי וכביטוי של ערגה וגעגועים.
תיאור
במרכזו של הבד, על רקע צבע אפור ומלא חריטות וסימנים, מופיע ריבוע אדום ועליו חרוטה דמות אנושית. סביב הריבוע, בייחוד בחלקו העליון, מופיע מעין הצללה, המעניקה לריבוע תלת-ממדיות מסוימת. הריבוע האדום ניצב על גבי משטח תחתון, כמעין קו אופק עקום, העשוי מעלי זהב. בקצהו של משטח זה כתב ארוך את המשפט "מה נשמע מה נשמע בבית מה שלם האנשים איך הם חיים".
היסטוריה של הציור
ארוך יצר את הציור בשנת 1960, בעת שהותו בשוודיה בתפקיד של שגריר ישראל. על גב הציור רשם ארוך את שמה של היצירה - "בית אדום". בשנת 1964 הציג ארוך את הציור בתערוכה הישראלית בביאנלה לאמנות בוונציה תחת שם זה. במהלך השנים נוסף לשמו של הציור גם קטע מן הטקסט שרשם ארוך על גבי הציור - "מה נשמע בבית"). הציור היה חלק מאוסף ברטה אורדנג, בעלת "גלריה רינה" בירושלים, שהציגה עבודות רבות של ארוך. כיום הוא נמצא באוסף בתה, מירי לאופר.
במשך השנים גדלה חשיבותו של הציור בתרבות המקומית. על פי טלי תמיר הופעתו של הטקסט ביצירה מסמל פריצה "אל תוך מסורת שרצתה להסתפק בקווים וכתמים, ושאל שאלה שהתפרצה אל הציור במילים". פריצה זו, טענה תמיר, סללה את הדרך אל השימוש בטקסט אצל אמנים כגון רפי לביא, יאיר גרבוז או מיכל נאמן.
הציור מופיע על גבי כריכת קטלוג התערוכה הרטרוספקטיבית של ארוך במוזיאון תל אביב לאמנות, משנת 2003. בשנת 2004 יצא ספרו של אדם ברוך תחת הכותרת "מה נשמע בבית", ובו שימש הציור כתזכורת למצב של גלות או זרות פנימית. בשנת 2006 הופיעה סדרה תיעודית בשם "סיפור מסגרת", שעסקה בתולדות האמנות הישראלית. הפרק הראשון בסדרה כונה "מה נשמע בבית", ועסק במוטיב הבית באמנות המקומית. בשנת 2008 הוצג הציור בתערוכה "לידת העכשיו – אמנות ישראלית 1958-1968" במוזיאון אשדוד לאמנות, ואף הופיע כרפרודוקציה הראשונה בקטלוג התערוכה.
פרשנות
הכתם האדום המרובע מופיע במספר עבודות של ארוך במהלך השנים. כל הפרשני ארוך ייחסו לצבע זה מטען של "השגבה". פעמים רבות מהווה צורה זו סמן למקום ממשי בעל ערך רגשי עבור ארוך. בשנת 1955, לדוגמה, מופיע כתם כזה בציור "דמויות בבית כנסת", כחזית בית כנסת שבראשו מנורה, או בציור "בית אדום במאה שערים", אף הוא מאותה שנה. חיים גמזו תיאר את ציור הבית במאה שערים כציור הרומז על "רסיסי רמז", ומאזכר את "צלילי הילדות הבוקעים מנבכי הזמן". תפיסה זו ליוותה לא רק את ציורים מוקדמים אלו, אלה אף את "בית אדום".
במאמרו האיקונוגרפי "בעקבות הבית האדום של אריה ארוך" (1995) הציע גדעון עפרת מקור ממשי ל"בית האדום" מן הציור - בניין המועצה המוסלמית בירושלים, שעמד עד לאחר מלחמת ששת הימים בשטח ההפקר שבקרבת "בית מנדלבאום" ו"בתי זיבנברג", בשולי שכונת מאה שערים בעיר. על פי פרשנותו של עפרת הציור, על ייצוג המבנה שבו והטקסט, מהווה מעין גלוית דואר ציורית של ארוך:
גם מרדכי עומר רואה בציור מפגש מטאפיזי של עולמות וזמנים שונים:
את הדמות האנושית בציור הציע עפרת לזהות כדמות נשית של מעין מלאך. הדבר נסמך גם על קבוצת עבודות מאוחרות יותר, בהן מופיעה התייחסות לדמותו של מלאך. גם דוד גינתון, בפרשנותו הפסיכולוגית-תאולוגית לציורי ארוך רואה בדמות כביטוי ליצור לא אנושי אותו הוא מגדיר כ- "עליון". הדמות, בצירוף הצבע האדום מייצגת אלוהות עליונה, שכלפיה ארוך מקיים יחסים בעלי רבדים ארוטיים ותאולוגיים.
ביבירבו
נפת בּׅיבּׅירֵבוֹ (ברוסית: район Бибирево) היא נפה במחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה הוא 6.45 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 160,447 תושבים (2020).
ביבירבו היא אחת הנפות הנקיות ביותר במוסקבה. בנפה יש שלושה פארקים וכיכר אחת גדולה ואזורי בילוי.
בביבירבו ישנם 5 קופות חולים, בית חולים ליולדות, מרפאת נשים, תחנת אמבולנס, 5 ספריות, סניף קרנות פנסיה, 5 מרכזי חינוך, כולל חינוך לגיל הרך, בתי ספר תיכוניים שאינם ממלכתיים, המכללה של האקדמיה למימון ומשפט במוסקבה.
נפגע
נפגע, כמונח בשימוש צבאי, הוא אדם בשירות צבאי, ללא קשר להיותו לוחם, שנהיה בלתי זמין לביצוע תפקידו עקב נסיבות מסוימות, לרבות מוות, פציעה, מחלה, לכידה או עריקה.
כמונח בשימוש אזרחי, נפגע הוא אדם שנהרג, נפצע או נפגע מאירוע כלשהו. המונח משמש בדרך כלל לתיאור מקרי מוות ופציעות מרובים כתוצאה מתקריות אלימות או אסונות.
על פי דו"ח הבריאות העולמי של ארגון הבריאות העולמי לשנת 2004, מקרי המוות מפציעות מכוונות (כולל מלחמה, אלימות והתאבדות) נאמדו בכ-2.8% מכלל מקרי המוות. באותו דו"ח, מקרי המוות מפציעות לא מכוונות נאמדו בכ-6.2% מכלל מקרי המוות.
כמונח בשימוש צבאי
כמונח בשימוש צבאי, נפגע הוא אדם בשירות שנהרג בקרב, נהרג ממחלה, נכה מפציעות או מטראומה נפשית, נלכד, ערק או נעדר, ואינו סובל מפציעות שאינן מונעות ממנו להילחם. כל נפגע אינו זמין עוד לקרב או למערכה הנוכחים. השימוש הראשון של נפגע כמונח בשימוש צבאי היה ב-1513.
נפגעים אזרחיים הם אזרחים שנהרגו או נפצעו על ידי אנשי צבא או לוחמים.
כמונח בשימוש אזרחי
נפגעים אזרחיים הם אזרחים שנהרגו או נפצעו על ידי שוטרים, חיילים, כוחות מורדים או טרוריסטים. על פי דיני המלחמה, הכוונה היא לאזרחים הנספים או סובלים מפציעות כתוצאה מפעולות בזמן מלחמה. המונח מיושם, בדרך כלל, על מצבים שבהם מבוצעת אלימות בחתירה למטרות פוליטיות. השימוש הראשון של נפגע כמונח בשימוש אזרחי היה ב-1844.
לעיתים, המונח "נפגעים אזרחיים" משמש במצבים שאינם צבאיים, כמו שוד בנק.
מחנה למונייה
מחנה למונייה (באנגלית: Camp Lemonnier) הוא בסיס צבאי של חיל הים של ארצות הברית, בג'יבוטי, בתוך נמל התעופה הבין-לאומי ג'יבוטי-אמבולי שבקרן אפריקה, ובו מוצב "כוח משימה משותף – קרן אפריקה" (CJTF-HOA) של פיקוד אפריקה של ארצות הברית (USAFRICOM). הוא בסיס הקבע הצבאי היחיד של ארצות הברית באפריקה.
הבסיס הוקם כאתר העיקרי באזור לתמיכה ב"מבצע חירות מתמשכת – קרן אפריקה" (OEF-HOA).
רב הונא בריה דרב איקא
רב הונא בריה דרב איקא היה אמורא בדור הרביעי לאמוראי ארץ ישראל ובבל.
רב הונא למד בצעירותו בארץ ישראל, אצל רבי אבהו, ונחשב לתלמיד מובהק שלו. כאשר הוא דן עם רב כהנא, גם הוא תלמידו של רבי אבהו בנוגע לפסק של רבי אבהו, העדיף רב ספרא חבירם את גרסתו של רב הונא, בנימוק שזו הגרסה המדויקת יותר, שכן רב הונא ידוע כאדם הלומד מפי רבו תורה בדיוק נמרץ, כמו רחבא דפומבדיתא שגם הוא נודע כדייקן ומקור נאמן לדברי רב יהודה רבו.
יחד עם חבריו רב כהנא ורב ספרא, הוא יצא מארץ ישראל לחוץ לארץ, שם הוא דן בהלכה יחד עם אביי, ועם רב פפא, שלעיתים גם התארח בביתו.
אחיו, רב אחא בריה דרב איקא, הוא אמורא ידוע, המוזכר בתלמוד עשרות פעמים, לרוב דן עם רב פפא. בנוסף, אמורא בשם רב הונא בר מנוח, היה מוסר משמועותיו לעיתים רבות ולעיתים נדירות בשם אחיו רב אידי בריה דרב איקא.
אח אחר הוא רב נחמן (או רב חיננא) בריה דרב איקא
הדיוויזיה ה-125 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-125 (בגרמנית: 125. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-5 באוקטובר 1940 במינסינגן כחלק מגל הגיוס ה-11, נותרה שם עד אפריל 1941, אז הועברה לבלקן, שם לחמה במהלך המערכה בבלקן כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה השנייה. במהלך מבצע ברברוסה, לחמה הדיוויזיה בתחילה כחלק מהקורפוס ה-34 בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן לחמה כחלק מהארמייה ה-17, עמה לחמה באומן ובקייב. בדצמבר 1941 הוקצתה הדיוויזיה לארמיית הפאנצר הראשונה והוצבה בחזית מיוס עד יוני של השנה שלאחר מכן.
בתחילת מתקפת הקיץ הגרמנית ב-1942, הדיוויזיה הייתה חלק מקבוצת פון ויטרסהיים. ביולי 1942 היא הייתה מעורבת בלחימה המרירה מבית לבית כדי להשתלט על רוסטוב על הדון ועל גשרי הדון ליד בטאיסק ולאחר מכן השתתפה בהתקדמות לקווקז כחלק מהקורפוס ה-5 במסגרת הארמייה ה-17. היא הייתה מעורבת, בין היתר, בכיבוש נובורוסיסק. לאחר הנסיגה מהקווקז בתחילת 1943, הלחימה על ראש הגשר של קובאן נמשכה עד ספטמבר, לפני שהדיוויזיה נסוגה במהלך קרב דנייפר. לאחר מכן הוקצתה שוב לארמיית הפאנצר הראשונה. בסוף 1943 הוא אורגן מחדש ל"דיוויזיה חדשה מסוג 44".
אזור בניוף
אזור בֶּנְיוֹף או אזור ודאטי-בניוף (בתעתיק מדויק: אזור ודאצ'י-בניוף) הוא תחום המוקד של רעידות אדמה באזור הפחתה – הגבול בין לוחות טקטוניים בו חודר לוח אוקייני אל מתחת לליתוספירה של לוח אחר. באזור זה – המהווה מישור חיכוך בין שני הלוחות – מתרחשים כיפוף ומתיחה של הלוחות. אזור בניוף הוא ביטוי סייסמי למעוות הנוצר באמצעות ההפחתה. שחרור הלחץ מפיק גלים סייסמיים המתבטאים ברעידת אדמה.
מאפיינים
אזורי בניוף מתאפיינים בפעילות סייסמית עמוקה וערה, המאפשרת לסייסמולוגים לערוך מיפוי תלת-ממדי של מוקדי רעידות האדמה.
אזורים אלה משתרעים מתחת לשקעים אוקייניים ומגיעים לעומק של 670 ואף 700 ק"מ. מישור החיכוך משתפל בזווית של 30 ל-60 מעלות, בדומה לזווית אזור ההפחתה באותו מקום.
אזורי בניוף אופייניים לקשתות איים פעילות וקשורים לרוב לשקעים אוקייניים עמוקים.
מבנה
מחקר שעסק במבנה של כמה אזורי בניוף בשולי הלוח הפסיפי גילה דפוס של תפוצת רעידות אדמה, שהיה מורכב מן המצופה במודלים של אזורי הפחתה. במחקר נמצא כי תפוצת מוקדי רעידות האדמה בליתוספירות מופחתות מתאפיין במרווח סייסמי מובהק, שרוחבו הממוצע 150 ק"מ. מרווח זה נצפה באזורי הפחתה רבים ברחבי העולם. במרבית האזורים הללו ניתן לצפות בסייסמיות גוברת בלוח הרוכב, מעל אזור בניוף. ניתוח של מוקדים אלה מגלה שתפוצתם אינה מקרית, אלא מפגינה נטייה להצטבר ברצועות קוויות הנפרדות זו מזו, אותן ניתן לפרש כהעתקים פעילים שנוצרו בתוך הלוח הרוכב כתוצאה מן ההפחתה.
מחקר
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ערך הוגו בניוף (Victor Hugo Benioff, 1899–1968) מהמכון הטכנולוגי של קליפורניה מחקרים גאופיזיים המתארים את תפוצתן של רעידות אדמה עמוקות על מישור הולך ומעמיק. רבים ממאפייניהן של רעידות אדמה אלה תוארו קודם לכן, בשנת 1928, על ידי הסייסמולוג היפני קיואו ודאצ'י (和達 清夫, 1902–1995) מהסוכנות המטאורולוגית של יפן. ודאטי גילה, כי ככל שרעידות האדמה באזור יפן התקרבו לשוליים המזרחיים של אסיה, כך גדל עומקן. הפעילות הסייסמית העמוקה נראתה כשוכנת על מישור משופע. עם זאת, היה זה בניוף שהציע בשנת 1954 הסבר לתופעה, לפיו קרקעית האוקיינוס חודרת אל מתחת ליבשת סמוכה. הסבר חסר תקדים זה היה חלק מהמנגנון הנחוץ לקיום נדידת היבשות, והוא קידם את התפתחותה של תאוריית טקטוניקת הלוחות.
מחקר מפורט של מזרח הלוח הפסיפי גילה אזור בניוף כפול מתחת לצפון-מזרח הונשו. הסייסמיות בעומקים העולים על 100 ק"מ מתווים שני מישורים מקבילים במרחק של 30–40 ק"מ זה מזה. לאורכו של הצפוני בהם התרחשה ב-2011 רעידת האדמה בסנדאי.
תפוצה
אזורי בניוף אופייניים לאזורי ההפחתה בטבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט דוגמת יפן, ונואטו, טונגה, האיים האלאוטיים, האנדים, מערב מקסיקו, מרכז אמריקה, קמצ'טקה והאיים הקוריליים.
קיימים בעולם אזורי בניוף נוספים, לדוגמה:
פקסה
פקסה (באנגלית: Pakse או Pakxe; בלאית: າກ ເຊ פירוש השם 'שפך הנהר'), היא עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר בדרום לאוס, במחוז צ'אמפסאק, מה שהופך אותה לעיר השנייה המאוכלסת ביותר בלאוס. במפגש הנהרות Xe Don ומקונג. מתגוררים בעיר כ־88,000 תושבים. היא שימשה כבירת ממלכת צ'אמפסאק עד שהממלכה אוחדה עם שאר לאוס ב -1946.
היסטוריה
פקסה הוקמה על ידי הצרפתים כמאחז מנהלי בשנת 1905, והייתה בעבר בירת ממלכת לאו צ'אמפסאק עד שנת 1946, כאשר הוקמה לאוס כפרוטקטורט צרפתי במהלך המלחמה הצרפתית-התאילנדית. בשנת 1904, הגבול הנוכחי בין לאוס לקמבודיה סומן לאחר שסיאם ויתרה על מלופרי (מחוז פריה ויהיאר בקמבודיה) ומחוז צ'אמפסאק כולל העיר פקסה לצרפתים.
ארמון צ'אמפסאק
ארמון צ'מפאסאק, בפקסה, נועד להיות מקום מגוריו של נסיך צ'מפאסאק, צ'או בון אום. אבל, הוא נאלץ לנטוש אותו בשנת 1974 לפני סיום בנייתו, מכיוון שממשלת לאוס המלכותית הופלה על ידי צבא פאת לאו העממי, קומוניסטי. לאחר המהפכה, הושלם הבניין ושימש מקום לקונגרסים של המפלגה הקומוניסטית ואירוח למבקרים נכבדים. הארמון הוסב למלון בשנת 1995 לאחר שחברה תאילנדית הצליחה במשא ומתן עם ממשלת לאוס.
דמוגרפיה
פקסה היא ביתם של סינים אתניים רבים. בשנת 1943, 62% מאוכלוסיית פקסה היו וייטנאמים.
דת
האוכלוסייה היא בעיקר בודהיסטית ובעיר יש כמה מקדשים הכוללים את: וואט לואנג, שנבנה בשנת 1935. הוא המקדש הגדול ביותר בפקסה, והמקדש הסיני וואט סופס. פקסה היא גם מקום מושבה של הכנסיית האפוסטולית הרומית הקתולי של פקסה בראשות הקרדינל לואי מארי לינג מנגחאנקון.
תרבות
בעיר נמצא המוזיאון של מחוז צ'אמפסאק, שמאחסן מסמכים וחפצים היסטוריים של המחוז.
תיירות
פקסה היא יעד תיירותי למבקרים במחוז צ'אמפסאק. כמות התיירים המבקרים בעיר גדל משנה לשנה מ־113,684 בשנת 2006 ל־493,180 בשנת 2013. האתרים המעניינים כוללים:
בריאות
בעיר ישנם שני בתי חולים. האחד הוא השני בגודלו בלאוס, אך אזרחים רבים עוברים את הגבול לתאילנד מכיוון שבתי החולים התאילנדיים מצוידים יותר.
כבישים
פקסה נמצא על הכביש הלאומי 13, הכביש המהיר הראשי של לאוס. יש בו גשרים מעל נהר האקס דון, הגשרים הצרפתיים והרוסים, וגשר אחד מעל נהר המקונג, גשר לאו ניפון, רק אחד מחמישה גשרים מעל המקונג נמצא בלאוס. פקסה היא השער לרמת בולאבן, כמו גם למחוזות הדרומיים מחוז סלבן , מחוז סקונג ומחוז אטופו.
תעופה
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי פקסה. הכינוי הבינלאומי שלו PKZ. בניית שדה התעופה פקסה הושלמה ב־2 בנובמבר 2009. משדה זה יוצאות טיסות לבירת לאוס ווינטיאן, לסיאם ריפ, להו צ'י מין סיטי ובנגקוק.
אַקלִים
בפקסה מתקיים אקלים סוואנה טרופי (על פי סיווג האקלים Köppen Aw) עם טמפרטורות חמות מאוד לאורך כל השנה. הטמפרטורות גבוהות במיוחד בחודשים שלפני עונת המונסונים (מרץ – אפריל). העונה רטובה המובהקת בחודשים אפריל – אוקטובר והעונה היבשה בחודשים נובמבר – מרץ.
קפה ז'רבו
הבניין בו שוכן קפה ז'רבו ומכונה בית ז'רבו (בהונגרית: Gerbeaud-ház) בבודפשט, בכיכר על שם הסופר ורשמרטי מספר 9-7 ברובע 5, הוא בעצם צמד מבנים אקלקטי בן ארבע קומות מרובת חצרות בסגנון אר-נובו שנבנה ב-1858. הייזם היה אנטל אייזלה, חייט גרמני, ועוד כמה יזמים. האדריכל והבנאי (קבלן) היו אנטל גוטגב, ויוזף הילד, אדריכל העיר פשט. הבניין שימר את אווירת המאה וסוף המאה ה-19, בית ז'רבו מחולק היום למספר יחידות: בנוסף לקפה-קונדיטוריה (פטיסרי), הוא מורכב ממסעדה, מבשלת בירה ומספר חדרי אירועים. משנת 2004, הבית מנוהל על ידי Gerbeaud Gastronomy Ltd. מסעדת אוניקס, בעלת שני כוכבי מישלן, ממוקמת בצד הבניין.
היסטוריה
באתר של היום ניצב קודם בנין המכס אחד חלקי שלושים משנת 1830. לאחר הריסה, כתוצאה מעסקת נדל"ן, השתלטו על החלקה אנטל אייזלה, חייט גרמני, הפרופסור לכירורגיה הידוע אז אנדרה קובאץ' ואחרים. בשנת 1858 ביקשו הבעלים בנפרד מאנטל גוטגב ומיוז'ף הילד לתכנן בניין באתר שהיה ממש במרכז העיר. על פי התוכניות נבנה בניין דירות עבור המטה של הבנק המסחרי ההונגרי של פשט ובצד המגרש שהיה קרוב לדנובה נבנה בניין להשכרה עבור אנטל אייזלה. עוד לפני הבנייה הסכימו הבעלים ושני האדריכלים שבמקום התכנון המקורי, הבניין ייבנה על פי תוכניותיו של יוז'ף הילד, עם חזית תואמת לשני המבנים. הבניין הושלם בסביבות 1862.
נותן שם הבניין של היום, אמיל ז'רבו, היה קונדיטור שווייצרי, והתיישב בהונגריה ב-1884, מי ש"פיתה" אותו להגר להונגריה היה הקונדיטור ההונגרי המפורסם הנריק קוגלר, מכיוון שלקוגלר לא היה יורש. ז'רבו הצטרף לקונדיטוריה העצמאית של קוגלר בבודפשט, שהעביר את חנותו לקומת הקרקע של בניין כיכר גיזלה ב-1870. בסתיו 1884, קיבל אמיל ז'רבו את הקונדיטוריה מקוגלר ורשם את עסקיו בשם "ז'רבו - יורשו של קוגלר". בשנת 1892, הוא קנה את הבניין משני הבעלים דאז, אנטל אייזלה ו"הבנק המסחרי ההונגרי של פשט". בשנת 1912, לפי תוכניותיו של שאנדור פלנר, בנה קומה רביעית על שלוש הקומות. דובדבני הקוניאק ולשונות החתולים שיוצרו בקונדיטוריה הפכו את המותג ז'רבו (Gerbeaud) למפורסם באירופה. לאחר שהפעיל את הקונדיטוריה במשך שלושים ושבע שנים הוא מת ב-1919 לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית. קונדיטוריית ז'רבו זכתה להצלחה רבה בבודפשט, שהמוצר הפופולרי ביותר בה היה דובדבני קוניאק (עשוי מדובדבן חמצמץ שנקרא באנגלית sour cherry), ומאוחר יותר ה"פרוסות ז'רבו" (Slice of Gerbeaud) המפורסם מאוד. שכלל לא היה קיים בזמנו של אמיל ז'רבו. בין השנים 1948-1984 היה הייתה שמה "קונדיטוריית ורשמרטי" שפעלה במקומה. קפה ז'רבו המקורי במקום הולאמה ב-1948 ושמה שונה בחזרה לקפה ז'רבו רק ב-1984. בית הקפה שימש במשך שנים גם להצגת קולקציות אופנת העלית של המעצבת היהודייה-הונגרייה קלרה רוטשילד.
בשנת 1995, הקונדיטוריה שהייתה מנוהלת על ידי HungarHotels (Hungária Szálloda és Étterem Vállalat), וכן הנכס כולו והסימן המסחרי נרכשו גם על ידי איש העסקים הגרמני ארווין מילר, אשר ביצע מודרניזציה בהתאם לדרישות הטכניות העדכניות ביותר במהלך שחזור שנמשך שנה בשנת 1997 ושיפץ את כל הבניין. כיום, בניין הקונדיטוריה ובניין המשרדים של ז'רבו מאכלס את קונדיטוריית ז'רבו ואת בית הקפה, כמו גם שטחי משרדים אקסקלוסיביים בשלוש קומות, שבבעלות Immo-Müller Kft. האטריום בעל גג הזכוכית בחצר הפנימית משמש כחדר אירועים.
סדציה
סדציה (באנגלית: Sedation) הוא תהליך רפואי של הרגעה, או טשטוש, או הרדמה קלה או שיכוך כאבים, בדרך כלל כדי להקל על או הליך אבחנתי (דיאגנוזה).
שימושים רפואיים
סדציה משמשת בדרך כלל בהליכים כירורגיים קלים כגון אנדוסקופיה, חסימת צינור הזרע, כריתת כלי דם או רפואת שיניים ולניתוחים משחזרים, ניתוחים קוסמטיים מסוימים, הסרת שן בינה או לחולים הסובלים מחרדה גבוהה.
שיטות הרגעה ברפואת שיניים כוללות (באמצעות חמצן דו-חנקני), הרגעה דרך הפה והרגעה תוך ורידית (IV).
דרגות סדציה
יש דרגות לסדציה, הבחירה בדרגה המתאימה מותנית במצב הרפואי של המועמד לסדציה, בשילוב עם ההיסטוריה הרפואית האישית ומצבי סיכון (למשל BMI מעל 35).
מידת הסדציה הרלוונטית למטופל נועדה למנוע חסר-סדציה (שאז המטופל מסתכן כי הוא חווה כאב או מצוקה) ויתר סדציה (המטופל מסתכן בתופעות לוואי כגון: דיכוי נשימה שעלול להוביל למוות).
האגודה האמריקאית להרדמה (ASA) קבעה סולם בן 6 דרגות לקביעת רמת הסיכון בסדציה:
סדציה פליאטיבית
סדציה פליאטיבית הוא טיפול פליאטיבי שבו נעשה שימוש מבוקר בתרופות לשם הורדת רמת ההכרה, במטרה להקל את סבלו של המטופל. משתמשים בהליך זה למשל בחולים סופניים, אשר תוחלת חייהם המוערכת היא פחות משבועיים, או בחולים שכל המאמצים הידועים והמוכרים להקלה על סבלם לא הועילו. בישראל נעשה טיפול זה בחולה סופני בהתאם ל לחוק החולה הנוטה למות.
תרופות המשמשות בסדציה
דוגמאות לתרופות בהן ניתן להשתמש לסדציה:
טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית
טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית (באנגלית: Multifocal atrial tachycardia, או MAT; לעיתים נקראת גם Chaotic atrial tachycardia) היא הפרעת קצב לב מסוג טכיקרדיה על חדרית, כלומר, טכיקרדיה ממקור הנמצא מעל לסיב ההולכה על שם היס. היא נפוצה בעיקר באנשים מבוגרים ומקושרת להחמרה במצב הנשימתי בעיקר אצל חולים הסובלים ממחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD) או מגודש ריאתי בעקבות אי ספיקת לב.
פתופיזיולוגיה
באופן תקין, מקורו של הדחף החשמלי בלב האדם הוא בקשר הגת והפרוזדור, שמכונה גם הקוצב הראשי של הלב (SA node). קשר הגת והפרוזדור אחראי על יצירת דחף חשמלי שעובר בעליות הלב, מהן ממשיך אל קשר הפרוזדור והחדר וממנו אל חדרי הלב.
טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית היא שילוב של קצב לב מהיר מ-100 פעימות לדקה, יחד עם תופעה המכונה "קוצב עלייתי נודד" ("Wandering atrial pacemaker" - "WAP") - מצב שבו מספר קבוצות תאים שונות הנמצאות בעליות, משתלטות על קצב הלב, ומייצרות בכל פעימה דחף חשמלי ממקור שונה. מצב של קוצב עלייתי נודד אך עם קצב לב איטי מ-100 פעימות לדקה, מכונה "קצב עלייתי רב-מוקדי" ("Multifocal atrial rhythm").
טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית מתבטאת בתרשים הא.ק.ג. בקצב לב מהיר מ-100 פעימות לדקה (לרוב 100–150 לדקה, במצבים מסוימים עשוי לעלות עד 250 לדקה), לא סדיר בצורה לא סדירה, המלווה בקיומם של לפחות שלושה גלי P שונים בצורתם באותו הליד. קומפלקס QRS יהיה לרוב צר ומרווחי P-R עשויים להיות שונים באורכם. השוני בצורתם של גלי ה-P מבטא את מקורו המשתנה של הדחף החשמלי המופק בעליות. בחלק מהמקרים עשויים להופיע שינויים נוספים בא.ק.ג., המקושרים למחלת ריאות חסימתית כרונית, בהם סימנים להיפרטרופיה של חדר ימין (הגדלת שכבת השריר של דופן חדר ימין), ציר לב ימני וחסם צרור הולכה ימני.
אח"י יפו (סער 4)
בשם אח"י יפו נקראו שלוש ספינות מלחמה בחיל הים הישראלי. הראשונה הייתה המשחתת אח"י יפו, אשר נרכשה באנגליה ב-1955 יחד עם אחותה אח"י אילת. השנייה, ספינת טילים מסדרת סער 4 ונשוא הערך הנוכחי, נבנתה במספנות ישראל, הושקה לאחר מלחמת יום הכיפורים ושירתה רוב ימיה בבסיס חיל הים בחיפה. השלישית היא ספינת טילים מדגם סער 4.5 'נירית', המשרתת בימינו בשייטת ספינות הטילים.
הספינות מסדרת סער 4 נועדו לשרת בזירת ים סוף. תעלת סואץ הייתה אז חסומה לשיט ספינות, והעברתן לים סוף תוכננה בהפלגה מחיפה למפרץ שלמה סביב יבשת אפריקה. מועד היציאה נקבע ל-15 באוקטובר 1973, אך הפלגתן נדחתה בשל פרוץ מלחמת יום הכיפורים. שתי הספינות הראשונות מתוך הסדרה השתתפו באופן פעיל במלחמה והיוו תוספת כוח משמעותית בזירת הים התיכון.
אח"י יפו הייתה השישית והאחרונה בסדרת סער 4 'תכלית' שהוזמנה לפני מלחמת יום הכיפורים. הספינות שקדמו לה היו: אח"י רשף, אח"י קשת, אח"י רומח, אח"י כידון ואח"י תרשיש.
מבצע פעמון החירות
לרגל חגיגות 200 שנה לעצמאות ארצות הברית, הפליגו זוג ספינות סער 4 לניו יורק וייצגו את ישראל בחגיגות. אח"י יפו, בפיקוד בני אריאלי, שימשה כספינת הפיקוד. על המבצע פיקד אל"ם אלי רהב, לאחר שסיים את תפקידו כמפקד שייטת הסטי"לים, ולהפלגה הצטרף מפקד חיל הים האלוף בנימין תלם. הספינה השנייה בהפלגה הייתה אח"י תרשיש בפיקוד שאול חורב.
בתום הביקור המוצלח בארצות הברית וביזמת התעשייה הביטחונית המשיכו הספינות לביקור בנמל קרטחנה שבקולומביה, בו נעשתה הצגת יכולות לחיל הים המקומי. הביקור שודר בטלוויזיה על ידי צוות שהגיע במיוחד מעיר הבירה בוגוטה. הספינות עשו רושם מצוין והאדמירל הקטור סלאזר, מפקד הצי האטלנטי הקולומביאני היה מלא התפעלות, אך לא היה די בכך כדי לשנות את תוכניות חיל הים הקולומביאני, אשר רכש כלי שיט באיטליה.
מידע על ספינות הטילים הישראליות שעשו היסטוריה הגיע גם לידיעת מפקדי חיל הים של צ'ילה. נספח צה"ל בדרום אמריקה, אל"ם פנחס שחר, אשר מקום מושבו הקבוע בריו דה ז'ניירו, העביר הזמנה דרך הנספחים האחרים לבוא ולבקר בספינות. לקרטחנה הגיע מהנדס ימי בדרגת סגן-אלוף שנשלח מחיל הים של צ'ילה כדי לבדוק את הספינות. הקצין דיבר אנגלית שוטפת, הראה בקיאות ומקצוענות, חזר לצ'ילה ומסר דו"ח חיובי ביותר. כתוצאה מכך נחתמה עסקה בה נמכרו שלוש ספינות סער 4 לחיל הים של צ'ילה.
מבצע ליטני
בעקבות פיגוע אוטובוס הדמים בכביש החוף ב-11 במרץ 1978, ואירועים דומים נוספים, יצא צה"ל למבצע ליטני שנערך בין ה-14 ל-21 במרץ 1978. ספינות הטילים נטלו חלק בסיוע וחיפוי לכוחות שפעלו בחוף. הוטל סגר ימי על נמל צור והופגזו דרכים לשיבוש תנועת אויב.
אח"י יפו, בפיקוד סא"ל חנינא עמישב, נטלה חלק פעיל בהפגזות בסיסי המחבלים מהים. הספינה ירתה בסיכום כללי כ-1,000 פגזי 76 מ"מ. במאמץ לאתר ולפגוע בתותח נייד של המחבלים התקרבה הספינה באור יום לטווח קצר מאוד מהחוף. המחבלים שהגיחו, ירו והסתתרו חליפות, הצליחו לפגוע בבסיס תותח אוטו מלרה 76 מ"מ הממוקם בירכתיי הספינה. פגז חדר לתוכה ונתקע ב אך לא התפוצץ. טען התותח שנמצא במקום אף לא נפצע. הספינה נאלצה להפסיק את הירי וחזרה לנמל לתיקון התותח.
שירות במלחמת לבנון הראשונה
במהלך מלחמת לבנון הראשונה סייעו ספינות הטילים, ואח"י יפו ביניהם, בתצפית ובירי לעבר יעדים בחוף בעת תנועת כוחות היבשה צפונה לעבר ביירות. עיקר ההפגזות היו באזור שבין צידון לביירות וכללו מסלולי נחיתה, דרכים, ריכוזי אויב, אמצעים ומחסני תחמושת. החל מה-9 ביוני הוטל סגר ימי על מרחב ביירות ונמנעה כניסה ויציאה של ספינות. סגר זה בוצע על ידי ספינות טילים (סטי"לים) ודבורים. לכל אורך המבצע הוצבו סטי"לים ככוח התערבות מיידי למניעת תקיפה סורית מכיוון הים.
מעצר אניית המחבלים "אדי"
ב-12 ביוני 1982 השתתפה "אח"י יפו" במעצר האנייה "אדי" ועליה 150 נוסעים, בהם מחבלים, שיצאה מביירות. בפעולה השתתפו שלוש ספינות טילים, אח"י רשף, אח"י חנית ואח"י יפו, ה"אדי" הובלה לנמל חיפה.
לכידת אניית המחבלים "אנג'ל"
בליל ה-4 באוגוסט 1988 נודע, כי היאכטה "אנג'ל", בבעלות מחבלים פלסטינים, מפליגה מיוגוסלביה ללוב כשהיא נושאית עליה קבוצת קציני פת"ח. ארבע ספינות סער – אח"י יפו, אח"י קשת (סער 4.5 נושב), אח"י מולדת (סער 4) ואח"י גאולה, בפיקוד המש"ט אל"ם יוסי לוי, נשלחו ליירטה. היאכטה נתפסה כ-25 מיל מדרום למפרץ טאראנטו באיטליה. ארבעה קצינים מהכוח הימי של הפתח נעצרו והיאכטה נגררה לחיפה.
לכידת אניית המחבלים "חנאן"
בליל ה-23 באוגוסט 1983 לכד כוח של ארבע ספינות סער – אח"י רשף, אח"י יפו, אח"י מזנק ואח"י געש, עם צוות השתלטות משייטת 13, את האנייה "חנאן" בדרכה לטריפולי שבלבנון כשהיא נושאת תריסר מחבלים ו-400 ארגזי נשק. המחבלים נעצרו והאנייה הושטה לחיפה.
לכידת אניית המחבלים "נדיג'ה"
ב-15 בנובמבר 1987 לכדו הספינות אח"י יפו ואח"י עליה, בסיוע מטוס שחף, את הגוררת "נדיג'ה" במרחק של כ-35 מיל מדרום לכף גרקו שבקפריסין. על הגוררת נעצרו חמישה אנשי פת"ח, ביניהם ארבעה קצינים.
מבצע אבק דרכים
בין ה-27 ל-30 במאי 1990 השתתפה אח"י יפו יחד עם אח"י קשת, אח"י קוממיות, אח"י מזנק ואח"י שמרית ו-8 דבורים במבצע בפיקוד סא"ל זאב ינובסקי, בו נמנעה חדירת מחבלים בסירות מהירות לחופי הארץ.
השבתה והטבעה
אח"י יפו הושבתה בשנת 1998 ומסרה את שמה לספינה חדשה מדגם סער 4.5 - אח"י יפו מדגם 'נירית'. הניסיונות למכרה לא צלחו ולאחר שעגנה כשנתיים בנמל חיפה הוטבעה במטווח טילים של ספינות השייטת.
טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית
פתופיזיולוגיה
טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית מהווה לרוב מצב ביניים בין ריבוי פעימות עלייתיות מוקדמות (פעימות שמקורן הוא בעליות הלב אך לא בקוצב הראשי) לבין פרפור עליות.
גורמים
הגורם הנפוץ ביותר לטכיקרדיה עלייתית רב מוקדית הוא החמרה של מחלת ריאות חסימתית כרונית. החמרה זו גורמת להיפרטרופיה של חדר ימין ובכך לפגיעה במערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב, וכן גורמת לעלייה בהשפעת מערכת העצבים הסימפתטית וכתוצאה מכך לטכיקרדיה. התפתחות של טכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית אצל חולה עם כשל נשימתי נחשבת לסימן לפרוגנוזה גרועה.
גורמים נוספים לטכיקרדיה עלייתית רב-מוקדית כוללים:
טיפול
הטיפול בהפרעת קצב זו יתמקד לרוב בטיפול בגורם הבסיסי להופעתה, כלומר - טיפול בהחמרה של מחלת ריאות חסימתית כרונית, טיפול בהחמרה של אי ספיקת לב וכדומה. במקרים מסוימים יינתנו תרופות המאטות את קצב הלב בהן חוסמי תעלות סידן כמו ורפמיל או חוסמי בטא כמו מטופרולול.
יואב בראל
יואב בראל (נכתב גם בר-אל), (28 בינואר 1933 – 11 בפברואר 1977) היה אמן, מבקר אמנות ומרצה. דמות מרכזית ובעלת השפעה בסצנת האמנות העכשווית של ישראל במהלך שנות ה-60 וה-70.
ביוגרפיה
יואב בראל נולד ב-28 בינואר 1933, בתל אביב-יפו, פלשתינה (א"י), לאהרון ("אהרונצ'יק") אלקינד ושלומית כהן צדק. הייתה לו אחות צעירה ממנו, מירנה בראל-בליי (נולדה ב-1939), ואח למחצה, יואל בראל, מנישואיו השניים של אביו. אביו היה מציל מוכר בחופי הים של תל אביב, ואמו הייתה בין מייסדי תיאטרון הבימה והעבירה ליואב ולאחותו מירנה את האהבה לתרבות, אמנות וספרות. בצעירותו, בראל עסק בצלילה ובדייג בהשראת אביו. גם העניין שלו במוזיקה ניכר מגיל צעיר, וכנער הוא ניגן באקורדיון. בשנה האחרונה ללימודיו בתיכון, בראל נרשם לתוכנית הכשרה של חיל האוויר במסגרתה למד מכניקת מטוסים בארצות הברית. הוא שירת כקצין אחזקה בחיל האוויר ואחרי שחרורו עבד בחברת התעופה טראנס וורלד איירליינס במשך מספר שנים. במהלך הכשרתו בארצות הברית השתתף בראל בהרצאות של המלחין ארנולד שנברג. לאחר שסיים את שירותו הצבאי הוא התקבל ללימודי קומפוזיציה וניצוח, אך לא השלים אותם. אף על פי כן, הוא המשיך להתעניין במוזיקה קלאסית, פופולרית ואוונגרדית לאורך כל חייו.
בשנת 1954 בראל החל ללמוד אמנות במכון אבני לאמנות ועיצוב ועבר לסטודיו בתל אביב ששימש אותו ליצירה ולמגורים. הסטודיו שלו, ובית הקפה שהוא פקד לעיתים תכופות, הפכו למקום התכנסות של אמנים, משוררים וסופרים, ביניהם דוד אבידן, יאיר הורביץ, אביבה אורי, פרופ' גבריאל מוקד, פרופ' מנחם פרי, יונה וולך, ז'אק מורי קתמור, עמי שביט, בני אפרת, ואחרים.
בין 1964 ל-1968 בראל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, בו התמקד באסתטיקה ופסיכולוגיה באמנות. לאחר מכן הוא למד עבור תואר שני בפסיכולוגיה קלינית, אותו סיים בשנת 1969.
הוא התעניין בפילוסופיה מזרחית, בעיקר בזן-בודהיזם, ובקליגרפיה ומדיטציה יפנית. הוא היה קורא נלהב של מדע בדיוני והתעניין במצבי תודעה שונים, מה שהוביל להשתתפותו במחקרים על השפעתן של תרופות פסיכדליות שערך משרד הבריאות.
יצירתו
עבודותיו המוקדמות של בראל הושפעו מהאמנות המופשטת האירופאית. מגוון העבודות שלו היה רחב ואקלקטי, וכלל ציורי שמן אקספרסיוניסטיים, סדרת ציורים ורישומים על נייר בהשראת סיפוריו של פרנץ קפקא (1958–1960), תבליטי אבנים וטיח מופשטים ורישומי דיו בהשראת הזן-בודהיזם.
בהמשך הקריירה שלו, בין 1967 ל-1970, בראל יצר ציורי אקריליק ומונטאז'ים בהשפעת אמנות הפופ האמריקאית, תוך שימוש ב'הורדות' של תצלומי מגזינים ופרסומות אל נייר הציור באמצעות טריכלורואתילן. בציורים אלה השתמש בראל בצביעה בהתזה ובצבעים משלימים בהירים. ציורו "ההתנקשות בקנדי", 1968, הוצג לראשונה בתערוכה שארגנה קבוצת +10 בתל אביב ועוררה תגובות ביקורתיות בשל אופייה הפוליטי. מאוחר יותר הציור הוצג בגלריה הישראלית Tempo Rubato בשנת 2014, ובתערוכה "The World Goes Pop" בטייט מודרן בשנים 2015–2016.
בראל היה אחד האמנים הראשונים בישראל שעסקו באמנות קונספטואלית. החל משנת 1969, הוא הפיק יצירות פיסוליות מושגיות ועבד על "ספר הרעיונות" - מחברת בה כתב הצעות ליצירות אמנות שונות, אותן הוא הזמין אמנים אחרים לבצע, ואת חלקן ביצע בעצמו.
כתיבה והוראה
לצד העשייה האמנותית שלו, בראל היה פעיל כמבקר אמנות וכמרצה, וככזה השפעתו על הדורות הבאים של אמנים ישראלים הייתה משמעותית.
בשנת 1959, בראל החל לפרסם מאמרים וביקורות בפלטפורמות המרכזיות ביותר בישראל. הוא היה מבקר האמנות בעיתונים היומיים ידיעות אחרונות (1959–1961) והארץ (1959–1969) ובתחנות הרדיו קול ישראל (1964–1969) וגלי צה"ל (1967–1971). בין השנים 1965 ו-1971 הוא ערך את מדור האמנות בכתב העת "עכשיו".
בראל גם ארגן ושימש כיועץ לתערוכות של אמנים ישראלים בני זמנו, ביניהן התערוכות הקבוצתיות המשפיעות של קבוצת +10. קבוצת 10+, בהנהגתו של רפי לביא, ריכזה אמנים צעירים שביקשו לערער את מה שהם ראו כסטגנציה של זירת אמנות הישראלית באותה התקופה, בה שלט סגנון ההפשטה הלירית של קבוצת אופקים חדשים. העיקרון המנחה שלהם היה שאיפה ליציאה מהשגרה באמצעות שיתופי פעולה ותערוכות לא קונבנציונליות. בנוסף להשתתפותו בכמה מתערוכות הקבוצה, בראל קידם את פועלה בכתביו.
בנוסף, בראל שימש כיועץ אמנותי של הטלוויזיה הישראלית, עבור מגזין התרבות השבועי "קלעים" (1969–1970), ועבור כמה סרטים חינוכיים על אמנות ותרבות, שלחלקם הוא גם כתב את התסריט (1970–1972). תפקיד משפיע נוסף שמילא היה כמרצה בטכניון-המכון הטכנולוגי לישראל, חיפה, שם לימד בין השנים 1971–1977 עיצוב תלת־ממדי במחלקה לאדריכלות ותכנון ערים, בשיתוף עם יצחק דנציגר.
מותו
בראל נפטר ממחלת לב בשנת 1977, כשהיה בן 44.