cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשר קולה
ביוגרפיה
קולה נולד בישראל בשנת 1954, בנו של דב קולה, איש הסוכנות היהודית, מחבר הספרים "מגריצע באהבה" ו"בדרך לירושלים". בשנת 1972 סיים את לימודי התיכון בישיבת נתיב מאיר בירושלים. עם סיום לימודי התיכון התגייס לצה"ל במסגרת ישיבת הסדר ברמת הגולן. המשיך בלימודיו בישיבה גם לאחר סיום מסגרת ההסדר. בשנת 1981 סיים לימודי הסמכה לרבנות. שימש כר"מ וכמנהל בישיבת הגולן.
בשנת 1991 קיבל תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ועבר התמחות במשרד עורכי דין עד לשנת 1992. באותה שנה הוסמך כעורך דין. בשנת 2002 סיים בהצטיינות לימודי מוסמך במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1993–2003 עבד כשותף במשרד עורכי דין.
ב-18 בנובמבר 2003 מונה לשופט של בתי משפט שלום במחוז הצפון, ובינואר 2004 החל לכהן בתפקיד זה. ב-18 בינואר 2004 החל לכהן גם כשופט בבית המשפט לענייני משפחה. ב-19 במאי 2004 מונה ליושב ראש ועדת השחרורים, תפקיד בו כיהן עד ל-1 בינואר 2006. ב-16 ביוני 2004 הוטל על קולה לשמש שופט נוער עד לתום כהונתו כשופט בית משפט השלום במחוז הצפון.
ב-12 ביוני 2008 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בנצרת, ובאוגוסט 2008 החל לכהן בתפקיד זה. ב-31 באוגוסט 2008 הוטל על קולה לשמש שופט נוער עד לתום כהונתו כשופט של בית המשפט המחוזי בנצרת. ב-21 בינואר 2021 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
קולה נכלל ברשימת המועמדים לתפקיד שופט בבית המשפט העליון בנובמבר 2016 ובינואר 2018.
הקופסה הכחולה
הקופסה הכחולה הוא כינוין של קופות איסוף תרומות עבור הקרן הקיימת לישראל, אשר שימשו הן אמצעי מעשי לגיוס כספים והן כלי חינוכי להטמעת האידאולוגיה הציונית. הקופסה הכחולה הייתה ברבות השנים לסמל ולמותג של הקרן הקיימת לישראל ושל הציונות.
הקק"ל נוסדה בקונגרס הציוני החמישי ב־1901, כשיעודה איסוף כספים מיהודים לשם קניית קרקעות בארץ ישראל והכשרתן להתיישבות יהודית. שני האמצעים העיקריים לאיסוף הכספים היו הקופסה הכחולה ובולי קק"ל (שהונפקו החל משנת 1902).
הפרופסור והרב צבי הרמן שפירא, אבי רעיון הקרן הלאומית, הציע לעמיתיו כבר בשנת 1884 את השימוש ב"פושקע" (יידיש: קופסת פח) להתרמה לטובת הקרן. שפירא הציג את רעיון הקרן בקונגרס הציוני הראשון, ב-1897, אך נפטר ב-1898, בטרם זכה לראות בהתממשותו.
גם חיים קליינמן מגליציה הציע שיטה זו לאיסוף התרומות. במכתבו לעיתון הציוני "די ולט" הוא סיפר כי בעקבות פרסום ההחלטה על הקמת הקק"ל הציב בבנק בו עבד קופסת התרמה ל"קרן לאומית" ויוזמתו זכתה להיענות רבה.
בשנת 1904 החל ייצור תעשייתי של הקופה בישראל, שזכתה לכינוי "הקופסה הכחולה" בשל המתכת הכחלחלה שממנה יוצרה הקופה הראשונה. היצרן הראשון של הקופסאות הכחולות בארץ הוא אלפרד זלצמן, יהודי אוסטרי שהיגר ארצה פתח בשכונת בקעה בירושלים מפעל ליצור מוצרי פח והיה ליצרן הרשמי של הקופסאות הכחולות, שלפני כן יוצרו בחו"ל. אלפרד זלצמן היה מותג רציני, שבין היתר ייצר גם קופסאות למפעלי הביסקוויטים הנוסטלגיים 'פרומין' ו'הדר'". . זלצמן בנה את ביתו לא הרחק ממסילת הברזל ותחנת הרכבת - וילה בתכנון האדריכל פריץ קורנברג. חזית המבנה פנתה לדרך בית לחם ומאחור תיכננו וילהלם הקר ואליעזר ילין, בשיתוף עם קורנברג, מפעל גדול למוצרי פח שבו יוצרו בין השאר "הקופסאות הכחולות". זלצמן בחר להעסיק במפעל הפח שלו פועלים יהודים וערבים, וכך ביקש לקרב בין הלאומים, ולהראות שיהודים וערבים יכולים לחיות ולעבוד זה לצד זה. ברבות השנים נסגר המפעל, אך מוצריו ממשיכים להימכר היום בשוק העתיקות בסכומים גבוהים במיוחד. עד היום חתימת שלו א.זלצמן על הקופסאות הכחולות מעידה על גיל הקופסאות ועל הסיפור החלוצי שמאחוריהן.
החל משנת 1904 יוצרו קופסאות שנשלחו לקהילות ברחבי העולם היהודי, ונפוצו ברבים מהבתים וממוסדות החינוך היהודיים. השימוש בקופסה הכחולה התקבל והתפשט במהרה, גם משום היותה בת דמותה של קופת הצדקה המקובלת מדורי דורות בתרבות היהודית. עד מלחמת העולם השנייה הופצו באירופה כמיליון קופסאות.
בשלושת העשורים הראשונים לקיומה לא היה עיצובה של הקופסה אחיד. קופסאות רבות נשאו מגן דוד ואת הכיתוב "קרן קיימת לישראל" על רקע כחול, אך בשלל עיצובים וגוונים. היו גם קופות בצבעים אחרים, למשל לבן או נחושת. מלבד קופסאות פח יוצרו גם קופסאות בציפוי עור (בגרמניה) ואף קופסאות נייר מתקפלות (במרכז אירופה). בשנות השלושים עוצבה "הקופסה החדשה" - הקופסה הרשמית בעיצוב המוכר - קופסת פח שמצידה האחד מגן דוד, מצידה השני מפת ארץ ישראל בצבע לבן על רקע כחול, השטחים שנרכשו על ידי הקק"ל מסומנים על גבי המפה, והכיתוב "קרן קיימת לישראל" בתחתיתה.
גם בארץ ישראל ניצבה הקופסה בכל כיתה, וטקס התרומות השבועי נמשך גם לאחר קום המדינה. שיר הילדים הפופולרי "דונם פה ודונם שם" שחיבר המחנך העברי יהושע פרידמן על פועלה של הקק"ל ("אספר לך הילדה, וגם לך הילד, איך בארץ ישראל אדמה נגאלת: דונם פה ודונם שם, רגב אחר רגב – כך נגאל אדמת העם מצפון עד נגב"), בלחנו של מנשה רבינא, הושר בבתי הספר ובגני הילדים במשך עשרות שנים. "על־פי המנהג, בימי שישי, בטקס קבלת שבת, ובערבי חגים וראש חודש היו הילדים ניגשים בזה אחר זה ביראת קודש לשולחן שעליו עמדה הקופסה הכחולה, משלשלים את מעותיהם ושרים את שירו של י' פרידמן".
ברבות השנים ועם התבססותה של מדינת ישראל דעך המנהג והקופסאות הכחולות נעלמו מהנוף החינוכי. בשנות ה-2000 הקק"ל מנסה להחיות את המותג ומאפשרת רכישת קופסאות כחולות במחיר סמלי.
קופסאות כחולות מקוריות מוצגות בתצוגת קבע במוזיאון מועצת העם ומינהלתה אשר בבית קק"ל בתל אביב.
הרמת כוסית
הרמת כוסית (או שתיית "לחיים!") היא טקס בו מברכים את כלל הנוכחים או חלקם, תוך כדי שתיית משקה חריף (או משקה אחר) המלווה בברכה מילולית.
הרמת כוסית מקובלת בתרבות המערבית, אם כי בכמה תרבויות שאינן חלק ממעגל תרבותי זה, קיימות מסורות דומות. הביטוי העברי "הרמת כוסית" מתאר את הטקס: הנוכחים מרימים את כוסיות או כוסות המשקה בעת אמירת הברכות ולוגמים מהן לאחר מכן. באנגלית וברוסית משמש המונח "טוסט" (שמקורו בלטינית) הן לתיאור הטקס והן לתיאור האדם שלכבודו שותים, וכנראה נגזר מהנוהג לתבל משקאות בפיסות קלי (טוסט) מתובל. בשפות רבות המונח להרמת כוסית נגזר מן המילה הלטינית "prosit", מילולית (בקירוב): "מי ייתן ויצליח".
טקס הרמת הכוסית קשור פעמים רבות לאירוע חגיגי, אם כי הוא עשוי להיערך בכל עת, אפילו בין שני אנשים השותים יחדיו בנסיבות שגרתיות. הרמת כוסית נערכת פעמים רבות במהלך ארוחה, אך עשויה להתקיים גם במפגשים חברתיים הכוללים משקאות בלבד, או משקאות ומתאבנים.
אדולף בהם
אדולף בֶּהם (נכתב בזמנו ביהם, ולעיתים בכתיבה היידית: בעהם; בגרמנית: Adolf Böhm; 20 בינואר 1873 – 4 באפריל 1941) היה סופר, היסטוריון, עורך עיתונות ופעיל ציוני יהודי אוסטרי.
קורות חיים
בהם נולד בעיירה טפליץ שבמוראביה, אוסטריה, למשפחה יהודית מתבוללת. בילדותו הוריו עברו לבירה, ווינה, שם היה אביו הבעלים של מפעל טקסטיל מצליח. בנעוריו דבק בתנועה הסוציאליסטית ואף לימד שירה בשכונות העניות של וינה. הוא היה חבר באגודה הפביאנית של אוסטריה (ארגון סוציאליסטי).
הרמת כוסית
בחלק מהתרבויות הרמת כוסית נלווית כמעט לכל שתיית משקה חריף, גם אם הנסיבות אינן בהכרח חגיגיות (כך בתרבות הסלאבית, בה הטקס לעיתים אף חוזר ונשנה עם כל כוס וכוס). בתרבויות מסוימות, למשל בישראל, הרמת כוסית מקובלת במפגשים חגיגיים מכל סוג. בארצות הברית ובאזורים דוברי אנגלית בקנדה הרמת כוסית נדירה יחסית, ומקובלת באירועים ספציפיים כגון קבלת הפנים במסיבת חתונה וערב השנה האזרחית החדשה.
אדולף בהם
קורות חיים
בשנת 1905, לאחר מותו של הרצל, החל בהם להתקרב לחוגי הציונות. בציונותו של בהם היה מרכיב תרבותי חזק, והוא למד עברית וספרות עברית.
בהם יסד את ההסתדרות הציונית הארצית באוסטריה. יחד עם מרדכי זאב ברוידא כתב תוכנית עבודה שנתקבלה בוועידת ציוני אוסטריה בועידת קראקוב בשנת 1906. בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ ישראל וחקר את אפשרויות ההתיישבות. באותה שנה השתתף בקונגרס הציוני השמיני בהאג והציע שורת הצעות הקשורות להתיישבות בארץ ישראל.
הרמת כוסית
היסטוריה
קיימות מספר סברות הקושרות את מקור מנהג הרמת הכוסית עם הרצון להישמר מהרעלה. לפי סברה אחת, ביוון העתיקה נהג המארח למזוג את היין מכלי משותף וללגום ראשון מכוסו כדי להדגים את בטיחות השתייה, ולהרגיע את האורחים מהחשש מהרעלה, ואז הרים את כוסו כלפי האורחים, במחווה של הזמנה לשתות לבריאות, מעין רעיון זה מופיע במדרש תנחומא, שם מופיע ש- "וְכֵן שְׁלִיחַ צִבּוּר כְּשֶׁיֵּשׁ בְּיָדוֹ כּוֹס שֶׁל קִדּוּשׁ אוֹ שֶׁל הַבְדָּלָה וְהוּא יָרֵא מִסַּם הַמָּוֶת שֶׁלֹּא יִהְיֶה בַכּוֹס, וְהוּא אוֹמֵר: 'סָבְרֵי מָרָנָן!' וְאוֹמֵר הַקָּהָל 'לְחַיִּים!', כְּלוֹמַר: כִּי לְחַיִּים יְהֵא הַכּוֹס". על פי אמונה רווחת אחרת, מטרת השקת הכוסות זו בזו בעת שתיית "לחיים" (בין שני אנשים) היא ערבוב מעט מהמשקה שבשתי הכוסות - על מנת שהשותה יוכל לדעת שהאדם שמולו לא הרעיל את המשקה שבכוסו. סברה זו ככל הנראה שגויה, שכן לצורך ערבוב שכזה, יש צורך במילוי הכוסות עד ספן, וגרימה לבזבוז מיותר של נוזלים שיזלגו בעת ההשקה. לפי דעות אחרות, מנהג השקת הכוסות הוא חדש יחסית, והסיבות להיווצרותו הן ככל הנראה הצליל הנעים שנוצר בעת פעולת ההשקה, והעצמת התחושה של השתתפות הסועד באיחולים הטובים על ידי שילוב של מגע פיזי, למשל לחיצת יד או נשיקה על הלחי/על היד.
אדולף בהם
קורות חיים
בהם נבחר כחבר הוועד הפועל הציוני וחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל. בשנים 12–1910 ערך את הירחון החשוב בגרמנית "פלשתינה", שעסק בהתיישבות ובחקר ארץ-ישראל. לאחר שנסגר הירחון בגלל חוסר אמצעים, הטיח דברים קשים בהנהלת התנועה הציונית על חוסר תמיכה רוחנית וחומרית לצורך קיום כתב-עת כה חשוב, בעוד שחברות נוצריות בגרמניה ובאנגליה מפרסמות ספרות על ארץ-הקודש. הוא הצליח לחדש את הוצאת העיתון משנת 1927 ועד לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה עמד בראש המועצה הלאומית של היהודים באוסטריה והיה ממייסדי הסמינריון (השיעורים הפדגוגיים בווינה) שבו הרצה על התנועה הציונית.
הרמת כוסית
מבנה הטקס
הטקס כולל שלושה חלקים: ברכה מילולית, הסכמה ולגימת המשקה.
אדולף בהם
קורות חיים
ביוזמתו נוסדה בווינה הגימנסיה הריאלית היהודית על שם הרב צבי פרץ חיות.
הרמת כוסית
ברכה מילולית
הברכה עשויה להיות קצרה וכללית, כמו "לחיים!" או מפורטת ומורכבת, כנהוג למשל במסיבות חתונה במדינות מערביות מסוימות, בהן מי שמרים כוסית מספר אנקדוטה אודות הזוג הנישא ולאחר מכן מברך אותם.
ברוב התרבויות קיימת מילת ברכה ייעודית להרמת כוסית, שמשמעותה לרוב איחולי בריאות, מזל או הצלחה:
אדולף בהם
קורות חיים
מבחינה רעיונית היה מקורב למפלגת הפועל הצעיר וסוציאליזם.
כשלוש שנים לאחר ה"אנשלוס" ועליית הנאצים לשלטון באוסטריה נעצר על ידי הגסטפו ונרצח.
הרמת כוסית
הסכמה
הנוכחים מביעים הסכמתם לברכה על ידי הרמת כוסותיהם (המכילות משקה), לרוב תוך כדי הבעת הסכמה מילולית, אשר עשויה להיות חזרה על מילת הברכה (כמו "לחיים!") או מילות חיזוק לברכה (באנגלית מקובל למשל: "Hear! Hear!" - "שימעו, שימעו!"), ומשיקים את כוסותיהם אל הכוסות שבידי הנמצאים בקרבתם.
הרמת הכוסית עשויה להקדים את הברכה, שכן לעיתים המברך מבקש מכל הנוכחים להרים כוסותיהם (ובמקרים מסוימים גם לקום ממקומותיהם), ממתין עד שכולם מוכנים, ורק אז מברך.
יש היוצרים קשר עין עם כל אדם אשר משיקים את הכוס אל כוסו. בתרבויות מסוימות אי יצירת קשר עין בעת השקת הכוסית עלולה להחשב כגסות רוח, כחוסר אמון או אף כמזמנת מזל רע.
לגימת המשקה
לגימת המשקה חותמת את הטקס. לרוב אין זה חשוב אם זו לגימה בלבד או שתיית כל המשקה, אם כי בחלק מהתרבויות נהוג לרוקן את הכוס כאשר המשקה מצוי בכוסיות קטנות. כך הדבר בחלק ממדינות סקנדינביה וברוסיה (כששותים וודקה). ביפן, קוריאה, סין וטאיוואן מוגשים ליקרים מסורתיים בכוסות קטנות, והברכה הנלווית מתפרשת מילולית כ"כוס יבשה", כך שמקובל לסיים את המשקה עד סופו.
הימנעות מלגימה נחשבת בלתי מנומסת, ובתרבויות מסוימות עלולה להתפרש כאי הסכמה לברכה שנאמרה.
מקובל להרים כוסית עם משקאות אלכוהוליים. שמפניה או יין תוסס נחשבים חגיגיים במיוחד, ומקובלים בפרט בערב השנה האזרחית החדשה ובנסיבות בהן מתקבלת בשורה משמחת פתאומית, כמו הודעה על זכייה במכרז, על נישואים עתידיים וכדומה.
גם אנשים שאינם חסידי אלכוהול (אך גם אינם נמנעים ממנו לחלוטין) יעדיפו לרוב להרים כוסית עם משקה חריף וללגום לגימה קטנה, מאשר לבחור בחלופה כגון משקה קל. הרמת כוסית ריקה ממשקה אינה מקובלת, ויש הרואים בכך מזל רע.
ביהדות
בדת היהודית קיימות מצוות הדומות למנהג הרמת כוסית: הקידוש בערב שבת וההבדלה במוצאי שבת, וארבע כוסות בפסח.
בחצרות חסידיות נהוג להרים כוסית ולומר לפני כן "לחיים" והמסובים משיבים "לחיים טובים ולשלום". בחסידות חב"ד בהתוועדות המסובים משיבים "לחיים ולברכה".
בישראל
בישראל, ישנם מקומות עבודה בהם נהוג להרים כוסית לקראת חגים יהודיים מרכזיים כגון ראש השנה או פסח. הרמת כוסית במקומות עבודה נהוגה גם באירועים שהם חלק מהתרבות הארגונית כגון קבלת עובדים חדשים או מסיבות פרישה, וכן בנסיבות הכוללות הכרזות חגיגיות באשר למצב הארגון, כגון החלטה על שינוי ארגוני, השגת לקוח חשוב, מיזוג עם חברה אחרת ועוד.
שירים ישראלים רבים מאזכרים את מנהג הרמת הכוסית או שתיית לחיים, ביניהם: "בואו ונרים כוסית" בביצוע החלונות הגבוהים, "חג היין בראשון לציון" בביצוע חבורת שחפים, "נרים כוסית" בביצוע דני סנדרסון, "עכשיו לשמוח" בביצוע יניב בן משיח ורבים אחרים.
בתרבות הסלאבית
בתרבות הסלאבית נהוגה הרמת כוסית, בדרך כלל עם וודקה, כמעט בכל מפגש חברתי, במיוחד אם הוא חגיגי ובפרט בימי הולדת וראש השנה האזרחית (31 בדצמבר), לרוב במסגרת סעודה גדולה.
כל סועד מחזיק את כוסית הוודקה ביד אחת, וביד השנייה כוס מיץ או משקה לא-אלכוהולי אחר, אשר נועד לרכך את טעמה העז של הוודקה. משקה אשר משמש בתפקיד זה נקרא "זָפיבוֹן" (запивон). יש המעדיפים מלפפון חמוץ או דג מלוח אשר ירככו את טעם הוודקה במקום משקה. מאכל המשמש בתפקיד זה נקרא "זָקוּסוֹן" (закусон). טקס הרמת הכוסית נקרא "טוֹסט" (тост). לפני הלגימה, אחד הנוכחים מודיע לכבוד מה ישתו את המשקה הבא. לרוב יוכרזו איחולים הדדיים, כגון בריאות, הצלחה וכדומה. אם ההתכנסות החגיגית היא לכבוד אחד הנוכחים, למשל חתן יום הולדת, הטוסט הראשון מוקדש לו. נהוג לשתות גם לכבוד קרובי משפחה וחברים שלא נוכחים באירוע. לאחר אמירת הטוסט, מרימים כוסית ושותים את כוסית הוודקה ומיד לאחר מכן לוגמים מהזפיבון או נוגסים בזקוסון. אם אחד הנוכחים לא שותה מסיבה מסוימת, המנהג הוא שעליו לגעת עם כוסית הוודקה במצחו, ובכך להשתתף באופן סמלי בהרמת הכוסית. מנהג זה - מקורו בקווקז, אך הוא אומץ גם על ידי שאר עמי מזרח אירופה.
בצי המלכותי הבריטי
לצי המלכותי הבריטי ברכה מילולית ייחודית לכל יום בשבוע, הנלווית להרמת הכוסית. כך למשל, ביום ראשון מרימים כוסית לכבוד החברים הנעדרים, ביום שני לכבוד ספינותיהם שבים, וכן הלאה. ב"יום טרפלגר" (לזכר הניצחון בקרב טרפלגר) נערכת סעודה חגיגית של הצי המלכותי על סיפון אה"מ ויקטורי לזכר האדמירל הלורד נלסון (מפקד קרב טרפלגר, שנהרג בו). בארוחה מספרים אנקדוטה אודות נלסון, מברכים במילים "זיכרון נצחי" ומרימים כוסית בעמידה ובדומיה. בשנת 2013 שונו חלק מהברכות על מנת להתאים את רוחן לצי הכולל נשים: לדוגמה, הברכה הרשמית בשבתות "לנשותינו ואהובותינו" שזכתה לתשובה הלא-רשמית "ושלעולם לא יפגשו", הוחלפה ל"למשפחותנו".
בתרבות ההונגרית
בעקבות אביב העמים ותבוסת הכוחות ההונגרים בקרב מול האוסטרים 13 גנרלים (מכונים "13 הקדושים של ארד" - ) של צבא הונגריה הוצאו להורג. לפי האמונה ההונגרית, אוסטרים באותה העת שתו מולם בירה והשיקו את הכוסות לכבוד הפסד ההתקוממות. בעקבות זאת, ההונגרים נדרו נדר לא להשיק את כוסותיהם בזמן הרמת כוסית. המסורת מושרשת כך שגם לאחר 6 באוקטובר 1999 בו פג הנדר השקת כוסות או בקבוקים נחשבת להתנהגות לא נאותה.
בית הקברות טרומפלדור
בית הקברות טרומפלדור ידוע גם כבית הקברות הישן של תל אביב השוכן ברחוב טרומפלדור. בית הקברות נוסד בשנת תרס"ג (1902), כשש שנים לפני ייסוד אחוזת בית, ועם השנים נקברו בו מייסדי תל אביב, סופרים ואנשי תרבות רבים, ודמויות מפורסמות בתולדות העיר והיישוב, ובהם ראש הממשלה השני של מדינת ישראל משה שרת.
כשבית הקברות נפתח הוא שכן הרחק ממקום יישוב, אולם היום הוא נמצא במרכז העיר, בצדו הצפוני של רחוב טרומפלדור, בין הרחובות חובבי ציון ופינסקר. הכניסה אל בית הקברות משלושה שערים שנמצאים ברחוב טרומפלדור (רק השער המרכזי פתוח בדרך כלל). השער המקורי הוא השער המזרחי, ואילו השער הראשי (המרכזי) נפתח ב-1926 עם העלאת עצמותיו של מקס נורדאו. שטח בית העלמין כ-10.6 דונם, ויש בו כ-5,000 קברים, בצפיפות גבוהה ביותר. החלקה המזרחית היא החלקה העתיקה יותר, שחלק מהקברים בה קודמים לייסוד תל אביב, והם של נפטרים יהודים מיפו. רוב אנשי השם הקבורים בבית העלמין נמצאים סמוך לפינה הדרום מערבית שלו. עד 1932 היה בית הקברות טרומפלדור בית הקברות היחידי בתל אביב. אולם כשהתברר שהוא הולך ומתמלא נפתח בית הקברות נחלת יצחק, ואילו בטרומפלדור המשיכו להיקבר רק אנשים שרכשו חלקות קבר במחירים שהלכו והאמירו (המחיר לחלקה בשנת 2013, עמד על כמאה אלף שקל).
ראשית בית הקברות
בית הקברות נוסד בחשוון ה'תרס"ג (1902), בעת שפגעה ביפו מגפת הכולרה שהתפרצה במצרים והתפשטה לתחומי ארץ ישראל. השלטונות העות'מאניים אסרו לקבור את נספי המגפה מיפו בבית העלמין היהודי ביפו שהיה בלב אזור בנוי. שמעון רוקח, מראשי היישוב היהודי ביפו (ובנווה צדק) התגייס לפתור את הבעיה, והשיג מהשלטונות חלקה בת 12 דונם בבעלות ממשלתית, הרחק מהעיר, אותה קנה "ועד הקהילה המאוחדת לעדות האשכנזים והספרדים" ביפו תמורת 50 מג'ידי. מעבר לפתרון בעיית קבורת הנספים במגפה, שימשה הקנייה תקיעת עוד יתד של התיישבות יהודית באזור יפו. גם כיום ניתן להבחין בבית הקברות בקברי אלמונים מאותה מגפה.
שני הקברים הראשונים נכרו במרחק זה מזה - כדי ליצור עובדות בשטח. הראשון, של שמואל-דוד גרשין-זאן, בפינה הצפון מזרחית של החלקה, והשני, של נישקא בת ברוך בראמבערג, מערבית ממנו (כיום, סמוך לאמצע החומה הצפונית, מול רחוב טבריה). כסגולה לסיום המגפה נערכה בבית הקברות חופה לשני זוגות של יתומים, וכתבי קודש גנוזים נקברו במקום בקבר מיוחד.
בשנת 1918 נכרו שלושה קברים שעל המצבות שעליהן נכתב כי בעליהן נפטרו מן השפעת הספרדית: יהושע וישני (38), מנדל סטבורובסקי (21), והילד יהואש גולדברג (5)
מנהיגים ואנשי ציבור
בבית העלמין קבורים אנשי ציבור רבים ממנהיגי היישוב והתנועה הציונית וכן ראשי עיריית תל אביב. רובם קבורים סמוך לפינה הדרום מערבית של בית העלמין, שבה בולטים המוזוליאום שבנה הפסל אברהם מלניקוב על קברו של מקס נורדאו וקבריהם של מאיר וצינה דיזנגוף. בנוסף, קבורים במקום חיים ארלוזורוב ורעייתו, חיים נחמן ביאליק, אחד העם ומשה שרת. כמו כן קבורים במקום שלושה מבין "ארבעת הגיסים", מראשי ההגנה: דב הוז, אליהו גולומב ומשה שרת. גם קבריהם של העיתונאים והעסקנים יוסף אהרונוביץ' ומשה בילינסון ושל הנדבן שמואל בלום ניצבים בבית העלמין.
קברי אחים
בסמוך לשער הראשי של בית העלמין נמצאים קברי אחים של הרוגי הפרעות בשנות העשרים והשלושים, בהם קברו של הסופר יוסף חיים ברנר, שנרצח בפרעות תרפ"א, קבר אחים להרוגי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, פרעות תרפ"א ותרפ"ט.
מצבות מיוחדות
בבית העלמין מספר רב של מצבות בעלות עיצוב מיוחד, לדוגמה מצבות בצורת כלי נגינה, דמויות אנושיות, צורות גאומטריות ומבנים מפורסמים.
קהילות
ב-1954 הקים ועד ארגון יוצאי זדונסקה וולה בישראל גל-עד לזכרם של חללי העיירה בבית הקברות, בו הוטמן אפר הרוגי מחנה ההשמדה חלמנו (אליו גורשו יהודי העיירה באוגוסט 1942), שהובא ארצה, על ידי זליג פרנקל יליד זדונסקה וולה.
שימור בית העלמין
מצבם של חלק מהקברים הידרדר ברבות השנים וכיום ניתן לראות שברי מצבות מפוזרים בשטח בית הקברות. פעולות שימור בוצעו ברבים מהקברים, אך נותרו עדיין קברים שלא שוקמו. בשנים האחרונות בוצע מהלך רחב של שיקום בית הקברות המתנהל בשני שלבים. שלב השיקום הראשון, שיצא לדרך לרגל חגיגות 100 שנה לתל אביב, הושלם בשנת 2011. במסגרת תוכנית משותפת של עיריית תל אביב וחברה קדישא תועדו כל 5,400 המצבות בבית העלמין, כ-2,000 מהן שופצו, חודשו קטעים בחומת הכורכר, הוקמו שבילים וגשרים קטנים באזורים הצפופים והותקנו תשתיות חדשות, שלטים ואמצעי תאורה. בשלב השני צפויים עוד כ-1,000 קברים לעבור שיפוץ. כמו כן, מתוכננים פתיחת שער חדש לבית העלמין לכיוון סמטת טבריה, הקמת רחבת התכנסות, הכשרת שבילים חדשים ושיקום החומה הצפונית ושלושת השערים הדרומיים. שלב זה בשיקום נעשה במימון עיריית תל אביב-יפו, חברא קדישא ת"א-יפו ופרויקט אתרי מורשת במשרד ראש הממשלה.
יהודית קצובר
יהודית קצובר (נולדה ב-28 באפריל 1947) היא מחנכת, אשת התנחלות, פובליציסטית ופעילה ציבורית, מראשי תנועת "נשים בירוק" ומקימת ומנהיגת "תנועת הריבונות". כיהנה כסגנית ראש מועצת קריית ארבע. נכון ל-2017 קצובר מנהלת את המכללה להוראה בקריית ארבע הפועלת כשלוחה של מכללת אפרתה.
ביוגרפיה
יהודית קצובר נולדה ליחזקאל ופרידה הירש בשומקוט שבטרנסילבניה. עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1960, בגיל 12. בשנת 1968 נישאה לצבי קצובר (אחיו של בני קצובר, ולימים ראש מועצת קריית ארבע). השניים התגוררו בדימונה שם שימשה יהודית מחנכת, בשנת 1971 עברו הזוג להתגורר בקריית ארבע. בשנות ה-90 שימשה קצובר מורה באולפן לעולים חדשים. בשנת 1997 הקימה את המכללה להוראה בקריית ארבע, הפועלת כשלוחה של מכללת אפרתה. בשנת 2015 נבחרה על ידי מגזין "נשים" כאחת מ-50 נשים מעוררות השראה. לקצובר חמישה ילדים.
פעילות ציבורית
בשנת 1979 נמנתה קצובר על 13 הנשים שנכנסו לבית הדסה בחברון והובילו לחידוש ההתנחלות היהודית במקום. בשנת 1982 השתתפה במאבק נגד פינוי חבל ימית.
בין השנים 1980–1983 כיהנה קצובר כסגנית ראש מועצת קריית ארבע וניהלה את מתנ"ס קריית ארבע.
לאורך השנים הובילה מאבקים ציבוריים רבים בנושא ההתנחלות ביהודה ושומרון, והשתתפה בהובלת הפעילות לשיקום בית הכנסת אברהם אבינו בחברון, ובהקמת בית הכנסת חזון דוד בציר ציון. לצד זאת סייעה לביסוס ההיאחזות החקלאית היהודית באדמות נצר, גבעת איטם ואדוריים.
בשנת 2005 הייתה בין מובילות המאבק נגד תוכנית ההתנתקות.
בפעילותה כמנהיגת "נשים בירוק" לצד נדיה מטר, זכתה קצובר בהישגים ממשיים בהם: סיכול כוונת ממשלת רבין להעביר את השליטה ב"גבעת הדגן" שבאפרת מידי ישראל לידי הרשות הפלסטינית. פתיחת כביש 398 (כביש עוקף זעתרה) מהר חומה לגוש עציון מזרח, חידוש הנוכחות של צה"ל בשדמה ומניעת השתלטות פלסטינית על השטח והפיכת אדמות נצר (בין אלעזר לאלון שבות) ל"אדמות מדינה".
לאחת רצח שלושת הנערים הובילה קצובר להקמת שמורת עוז וגאו"ן סמוך לצומת גוש עציון, לזכר הנערים.
תנועת ריבונות
בשנת 2010 הקימה קצובר את "תנועת הריבונות", כתנועה חוץ-פרלמנטרית הפועלת להחלת ריבונות על יהודה ושומרון. התנועה כוללת את 'פורום הריבונות' בו חברים אישי ציבור ואקדמיה בהם קרולין גליק, יורם אטינגר, גאולה כהן ומרדכי קידר.
התנועה מוציאה לאור את כתב העת ריבונות ואת אתר האינטרנט "ריבונות" הכוללים כתבות, מאמרים ועדכונים סביב חזון החלת הריבונות. במקביל יוזמת התנועה כנסים בהם מופיעים שרים, חברי כנסת, אנשי ציבור, הגות ואקדמיה הפורסים את משנתם סביב דרכי יישום חזון הסיפוח והצורך המדיני בימין הישראלי למנף את המהלך עד ביצועו.
עמדותיה
קצובר דוגלת בהחלת ריבונות ישראלית של כל שטחי ארץ ישראל. לתפיסתה החלת הריבונות היא צעד המדיני המתחייב מתוקף ההבטחה התנ"כית, הצדק ההיסטורי, המוסר האנושי, ואף בשל היבטים כלכליים וביטחוניים.
כמנהלת מכללה וכמחנכת, קצובר דוגלת בתפיסה המשלבת העמקה תורנית וגישה אמונית רוחנית המכירה בערכה של האישה כמובילת הבית, אך לא מתוך השיח הפמיניסטי-מערבי העכשווי שהוביל, לתפיסתה, עד כה להרס המשפחה והחברה המערבית.
קצובר מאמינה שהדרך לקדם הליכים פוליטיים היא בפעילות פוליטית חוץ פרלמנטרית, ובשל כך אינה משתייכת לאף מפלגה פוליטית.
אדי האוס
אדוארד לי "אדי" האוס השני (באנגלית: Edward Lee "Eddie" House II; נולד ב-14 במאי 1978 בברקלי, קליפורניה) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הקלע והרכז. גובהו 1.85 מטר.
למרות הצלחתו הרבה במכללות נבחר האוס רק במקום ה-37 בדראפט 2000 והוחתם במיאמי היט, אך לא הרבה לקבל דקות משחק ובכ-16.6 דקות משחק בממוצע בשלוש עונותיו בקבוצה קלע 7 נקודות בממוצע למשחק. בעונת עבר ללוס אנג'לס קליפרס, אך גם במדיה מיעט לשחק ולאחר עונה אחת עבר לשארלוט בובקאטס, אך כבר לאחר 13 משחקים בהם קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק שוחרר מהקבוצה. ב-18 בדצמבר 2004 הוחתם על ידי מילווקי באקס אך כבר כשלושה שבועות לאחר מכן שוחרר שוב ויומיים לאחר מכן חתם בסקרמנטו קינגס עימה סיים את העונה.
ב-12 בספטמבר 2005 הוחתם האוס בפיניקס סאנס, ולראשונה בקריירה היה לשחקן משמעותי בקבוצה. הוא שותף ב-81 מ-82 משחקיה של פיניקס בעונה הסדירה ובכל משחקיה בפלייאוף ואף הגיע עימה עד לגמר המערב בו הפסידה לדאלאס מאבריקס. באוגוסט 2006 נקנה על ידי ניו ג'רזי נטס תמורת 1.5 מיליון דולר ולאחר עונה אחת בקבוצה נקנה באותו הסכום על ידי בוסטון סלטיקס. בעונתו הראשונה בסלטיקס קלע 7.5 נקודות בממוצע למשחק וזכה עימה באליפות ה-NBA לאחר ניצחון בגמר על הלוס אנג'לס לייקרס. בעונתו השנייה בסלטיקס, שבר את שיא המועדון באחוזי קליעה מטווח שלוש הנקודות (44.4%) בעונה הסדירה. בפלייאוף קלע שיא קריירה של 31 נקודות נגד אורלנדו בחצי גמר המזרח, אך קבוצתו הפסידה בסדרה לאחר 7 משחקים.
את עונת, פתח בסלטיקס ולאחר 50 משחקים בהם קלע 7.2 נקודות ומסר 1.6 אסיסטים בממוצע הועבר יחד עם הנרי ווקר וג'יי.אר. גידנס לניו יורק ניקס, תמורת נייט רובינסון ומרכוס לנדרי.
משולש האנרגיה
משולש האנרגיה היא תוכנית להוצאת גז טבעי בישראל, יוון וקפריסין. כחלק מהתוכנית, הסכימו שלוש המדינות על הוצאת הגז ממאגרי תמר, לווייתן ואפרודיטה, שנמצאו במהלך השנים 2009–2011. בשטח שבין קפריסין לישראל נמצאו כ-40 טריליון רגל מעוקב (TCF) של גז טבעי, דבר שמעניק לשתי המדינות יתרון בסחר באזור. אירופה צורכת מדי שנה 19 TCF גז טבעי, ואילו ממשלת קפריסין מעריכה כי באזור הכלכלי הבלעדי שלה ישנם כ-60 TCF; עקב כך, קפריסין דחפה למימוש ההזדמנות, שמעניקה למשולש כולו רווח כלכלי בסיפוק אנרגיה לאיחוד האירופי.
מקור המונח
המונח "משולש האנרגיה" הושמע לראשונה במהלך ועידת העסקים הישראלית–קפריסאית בניקוסיה בשנת 2010, עקב הסדרת האזור הכלכלי הבלעדי שבין קפריסין לישראל, שסימנה את תחילת שיתוף הפעולה המתחזק בין המדינות. כך, הסכימו שתי המדינות על חיפוש משותף של גז טבעי בידי חברת נובל אנרג'י על מנת לצמצם את העלות הכספית של חיפושים אלו במימון המדינה. יוון, מצידה, הצטרפה לתוכנית שתי המדינות לייצא גז טבעי לאירופה עד שנת 2015 על ידי הקמת תחנת הכוח בלימסול ב-2011.
העדויות לקיום גז טבעי התחזקו עם גילוי שמן באגן הים הלבנטיני. בתוך כך, חברת נובל אנרג'י שפועלת בשדה לווייתן מאז גילויו ב-2010, החלה בקידוח ב-2017.
ייצוא הגז הטבעי
בשנת 2011 הודיעו שרי האנרגיה של קפריסין וישראל כי המדינות ייצאו חלק מהגז שלהן, ולפי הדיווחים בחנו תוכניות לייצוא גז נוזלי.
כיום מאגרי הגז הטבעי בנורווגיה מתחילים להתרוקן והמקורות האחרים שנותרו הם של רוסיה, קטר ואלג'יריה. מדינות אלו נמצאות במצב גאופוליטי לא יציב, דבר המביא לעידוד משולש האנרגיה מצד האיחוד האירופי. באוקטובר 2015 דנו שר האנרגיה הקפריסאי ומקבילו המצרי על הסכמים דו-צדדיים בנושא הגז והנפט.
ב-19 באוקטובר 2015 הסכימו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו על היתרים לגזפרום, חברת הגז והנפט הגדולה ברוסיה, לפתח את עתודות לווייתן. עם זאת, זכויות הקידוח הורחבו מאוחר יותר לשותפים אירופים ואמריקאים בשל סנקציות בינלאומיות שהוטלו על גזפרום.
מצרים
מאז 2016 מתקיים דיון בנושא מכירות אנרגיה בין ישראל, קפריסין ומצרים; זאת אחרי שמצרים נקלעה בעבר למשבר אנרגיה. כשנמצא שדה זוהר בסמוך לחופי מצרים ב-2015, החלו שלוש המדינות לשקול תוכניות ייצוא ותחבורה בין שדות הגז. עם זאת, ממשלת המעבר המצרית ביטלה את חוזה העברות האנרגיה עם ישראל בשנת 2012.
בינואר 2020 החלה הזרמת גז מישראל למצרים, צעד שיאפשר לישראל לייצא חלק מהגז לאירופה באמצעות מתקני הנזלת הגז המצריים.
טורקיה וצינור הגז
תקרית המרמרה בשנת 2010 הותירה את היחסים בין ישראל לטורקיה בשפל. טורקיה הסכימה להשיב את היחסים לקדמותם אם יוסר המצור על עזה. דרישה זו הותירה את ישראל לא מעוניינת בקיום כל מערכת יחסים נוספת עם המדינה, עד יוני 2016, עת בוצעה נורמליזציה ביחסים לצורך האינטרס המשותף של חיפוש אחר צינור לייצוא גז לאיחוד האירופי.
בעוד טורקיה צמצמה את הקשרים עם שכנותיה בשנים 2010–2016, יוון וקפריסין היו המרוויחות העיקריות מסיטואציה זו, של מתח גובר בין ישראל לטורקיה. בעבר היה הרעיון של ברית בין ישראל לקפריסין לא פופולרי מבחינה פוליטית, בעיקר בשל הדמיון בין הסכסוך בקפריסין והסכסוך הישראלי-פלסטיני. כשטורקיה התנתקה מישראל, היא סייעה לגבש את הברית ואת רעיון משולש האנרגיה.
במהלך השנים עלה הרעיון להשתמש במערכת הובלת הגז הטורקית לייצוא הגז לאירופה, אולם בקרב הקפריסאים קיימת התנגדות למהלך מאחר שטורקיה נחשבת לא אמינה מאז פלשה לאי בשנות ה-70. כמו כן, טורקיה פלשה בעבר לאזור הכלכלי של קפריסין, מה שהפחית את אמינותה אף יותר.
ב-27 בנובמבר 2019 חתמו טורקיה ולוב על מזכר הבנות בדבר אזור כלכלי בלעדי (EEZ) של שתי המדינות, ולפיו תיווצר רצועה של אזורים כלכליים של שתי המדינות שתחסום עבור ישראל, קפריסין, מצרים ומדינות נוספות, את הגישה למערב הים התיכון.
קוטל זרע
קוטל זרע הוא אמצעי למניעת היריון אשר פוגע בקרום תא הזרע ובכך משמיד אותו.
קוטל הזרע מצוי בצורה נוזלית, קצף, ג'ל, פיסות בד ספוגות או פתילות. קוטלי הזרע מוחדרים לנרתיק, בדרך כלל לפני קיום יחסי מין, והם נחשבים כאמצעי מניעה בעל יעילות בינונית, שמומלץ להשתמש בו יחד עם אמצעי מניעה נוסף כמו קונדום או דיאפרגמה (שיעור הכישלונות של קוטל הזרע לבדו נע בין 6% ל-21%). קוטלי הזרע הורסים גם את קרומי החיידקים הגורמים למחלות מין כמו חיידקי הקלמידיה, זיבה, צהבת מסוג B, הרפס ואיידס, אולם יעילותם במניעת הידבקות במחלות אלה אינה ברורה.
לאחר החדרת קוטלי הזרע, יעילותם הולכת ופוחתת, ובדרך כלל מומלץ לחזור על פעולת החדרת קוטל הזרע אם לא קוימו יחסי המין בתוך שעה.
קוטלי הזרע השכיחים:
יחסי סן מרינו–ספרד
יחסי סן מרינו-ספרד הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין ממלכת ספרד.
היסטוריה
ספרד כוננה את היחסים הדיפלומטיים שלה עם סן מרינו ברמה הדיפלומטית בשנת 1992. בין שתי המדינות שוררים יחסים מצוינים, המתבטאים בעיקר בתמיכה הדדית בנוגע למועמדים מהמדינה השנייה המתמודדים למשרות פנויות בארגונים בינלאומיים. כך, בשנת 2008, ספרד הציעה את תמיכתה להכללתה של סן מרינו ברשימה של אתרי המורשת עולמית של אונסק"ו. בחודש אוגוסט 2011 נכנס לתוקפו הסכם בנוגע לחילופי מידע בנוגע למס, ההסכם נחתם בשנת 2010. סן מרינו וספרד משתפות פעולה כדי לעמוד בדרישות ה-OECD לרמת חיים בשתי המדינות.
מאלו גוסטו
מאלו גוסטו (בצרפתית: Malo Gusto; נולד ב-19 במאי 2003) הוא כדורגלן צרפתי ממוצא ברזילאי, המשחק בעמדת המגן הימני בצ’לסי.
קריירה
גוסטו החל לשחק ב- ASVF, מאוחר יותר הצטרף לבורגון-ז'אליו בה שיחק עונה אחת, בטרם הצטרף לאקדמיה של אולימפיק ליון בגיל 14. בדצמבר 2021 חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון. באותו שלב הוא כבר רשם כמה הופעות בקבוצה הבוגרת של המועדון. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליג 1 ב-24 בינואר 2021, בניצחון 0–5 על סנט אטיין.
Origin of Symmetry
Origin of Symmetry הוא אלבומה השני של להקת הרוק הבריטית מיוז.
הפקה
אולפני מאבריק, שהוציאו לאור בארצות הברית את אלבום הבכורה של מיוז - Showbiz, ביקשו מהלהקה להסיר את הקולות הגבוהים מהגרסה האמריקנית, כיוון שחששו כי אלו יפחיתו את מספר ההשמעות ברדיו. סירוב מיוז הוביל לסיום שיתוף הפעולה בין האולפנים ללהקה. בשל כך יצא האלבום לאור בארצות הברית ארבע שנים מאוחר מהמתוכנן.
לשיר הראשון באלבום, "New Born", יצר ה-DJ פול אוקנפולד רמיקס שהופיע בפסקול הסרט "שם קוד: דג חרב".
השיר העשירי, "Feeling Good", הוא גרסת כיסוי לשיר שביצעה במקור Cy Grant במחזמר "The Roar of the Greasepaint - The Smell of the Crowd" מ-1965 והוקלט על ידי נינה סימון באלבום Put a Spell on You. חברת נסטלה בחרה לשלב אותו בפרסומת לקפה, גם לאחר סירוב מפורש של מיוז. החברה נתבעה על ידי הלהקה, חויבה להסיר את השיר וכן לשלם 500,000 ליש"ט פיצויים, שנתרמו בהמשך על ידי הלהקה לארגון אוקספם (Oxfam). נסטלה החליפה לבסוף את השיר בחיקוי. גרסה של שיר זה הופיעה גם בפרסומת של חברת HOT הישראלית.
ויכוח סביב האלבום היה בשאלה האם היה צריך להחליף את השיר "Screenager" בשיר "Futurism" הכלול רק בגרסה היפנית, כיוון שהראשון לא נחשב כמתאים לסגנון האלבום. למעשה, הסיבה לכך שהשיר "Futurism" לא נכלל הייתה הקושי לנגן אותו בהופעה חיה.
ב-2006 בחרו קוראי המגזין המוזיקלי Q ב-"Origin of Symmetry" כאלבום ה-73 הטוב ביותר בכל הזמנים.
להרוס את השמלה
להרוס את השמלה (באנגלית: Trash the Dress) הוא ז'אנר בצילום, ובמיוחד בצילום חתונות, שמצולם באתרים ובמצבים העומדים בניגוד לחגיגיות, לזוהר או לרומנטיקה הקיימים בדרך כלל בצילומי אופנה וחתונות. דוגמה נפוצה היא צילום של כלה שנכנסה לים או לשלולית בוץ בשמלת כלה.
ב-2012 טבעה למוות כלה בקנדה כשנסחפה עם שמלתה בזרם הנהר בו היא הצטלמה. הצלם, ואף אחרים, ניסו להצילה, אך ללא הועיל.
חלף
חִלְף (בערבית: حلف قبلي) הוא מונח המתאר קונפדרציה של מספר שבטים, מדיניות שהייתה נפוצה בחצי האי ערב בתקופה הטרום אסלאמית.
החיים במדבריות חצי האי ערב היו קשים מאוד ושבט יחיד התקשה לשרוד לבדו. לכן מדי פעם היו מספר שבטים מתאחדים ביחד וכורתים ברית. הברית הייתה יכולה להיות מבוססת על אינטרסים כלכליים משותפים כמו סיוע הדדי במסחר, או על אינטרס ביטחוני כמו אויב משותף. קונפדרציית השבטים המאוגדים בחלף נקראה בשם המיוחד לה, בדרך כלל על שם אב קדמון משותף.
סיבה נוספת לקיום קונפדרציה הייתה רצונו של שבט חלש יותר לקבל חסות משבט חזק ובעל השפעה. בגלל שינויים פנימיים במבנה השבטים, במסחר ובעוצמתם, הבריתות האלה לא היו קבועות ולא נמשכו תקופות ארוכות.
כאשר מוחמד עלה לשלטון בעיר מדינה וניסח את עקרונות האסלאם, הוא קבע כי כל המוסלמים הם אומה אחת ואסר על חלף. הוא טען כי אין צורך בבריתות בין שבטים, משום שאין יותר שבטים באסלאם.
קואווילה וטחאס
קואווילה וטחאס (בספרדית: Coahuila y Tejas; קואווילה וטקסס) הייתה אחת המדינות המרכיבות את ברית המדינות המקסיקניות המאוחדות תחת חוקת 1824. היו לה שתי ערי בירה: הראשונה הייתה סלטיו, ולאחר מכן מונקלובה. למטרות מנהליות, המדינה חולקה לשלושה מחוזות: בחאר, החלק הטקסני של המדינה; מונקלובה, שהכיל את צפון קואווילה; וריו גראנדה סלטיו, שהכיל את דרום קואווילה.
קואווילה וטקסס פרשו ממקסיקו בגלל ניסיונותיו של סנטה אנה לחזק את כוחה של הממשלה המרכזית. טקסס בסופו של דבר פרשה והפכה לרפובליקה העצמאית של טקסס, שהיא כיום מדינה בארצות הברית של אמריקה. קואווילה הצטרפה יחד עם נואבו לאון וטמאוליפס להקמת הרפובליקה קצרת הימים ריו גראנדה.
פרוטארקטוס
פרוטארקטוס (שם מדעי: Protarctos) הוא מין נכחד של דוב שהתקיים במשך הפליוקן שלפני 4 עד 1.5 מיליון שנה באמריקה הצפונית. הוא התגלה בשרידי מאובנים שהתגלו באיידהו ובאי אלסמיר שבנונאווט, בקנדה. הסוג תואר ב-1945 בידי החוקר ההונגרי מיקלוש קרצוי והכיל מין בודד - Protarctos abstrusus.
הפרוטארקטוס היה קרוב לסוג דוב (קרוב בעיקר למין הנכחד דוב מינימוס) והגיע לגודל של דוב שחור אסייתי מודרני, אך ייתכן שהיה מעט יותר קטן. הוא הגיע למשקל ממוצע של 90 ק"ג, לאורך של כ-1.5 מטר ולגובה של 80 ס"מ בכתפיים. מבנה הלסתות היה בעל שיניים של אוכל כל עם טוחנות גדולות. על מאובני הדוב התגלו סימני עששת, אשר כנראה נגרמו מתזונה מפחמימות עשירות וממזונות עתירי סוכר. מבנה גופו של הדוב הותאם לחיים באזורים קרים, בדומה למרבית הדובים בימינו ואולי הוא נכנס לתרדמת חורף.
הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי
הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי (בגאורגית: თბილისის სახელმწიფო კონსერვატორია) או הקונסרבטוריון הממלכתי של טביליסי על שם ואנוֹ סָרַג'ישווילי (ვანო სარაჯიშვილის სახ. თბილისის სახელმწიფო კონსერვატორია) היא האקדמיה הראשית למוזיקה של גאורגיה, ואחד ממוסדות התרבות וההשכלה הראשיות שלה. היא נוסדה בעיר טביליסי בשנת 1917 לאחר מהפכת פברואר בתקופת ממשלת המעבר הרוסית.
הקונסרבטוריון כולל גם מוזיאון המשמר שרידים של תרבות המוזיקה הגאורגית, תיעוד ההיסטוריה של הקונסרבטוריון וכן את פריטים המתארים את התפתחות המוזיקה בגאורגיה.
בוגרי הקונסרבטוריון בולטים הם גיה קנצ'לי, אליסו וירסלדזה, דמיטרי בשקירוב, אלכסנדר תוראדזה ובדרי מאיסורדזה.
היסטוריה
הקונסרבטוריון נוסד ב-1 במאי 1917 כקונסרבטוריון טביליסי, כאשר קודם לכן הייתה רק מכללה תיכונית בסגנון אירופאי של אותם ימים. בשנת 1924 קיבלה מעמד של קונסרבטוריון ממלכתי. משנת 1947 היא נושאת את שמו של הזמר הגאורגי, ואנו סרג'ישווילי, שמה הנוכחי גם כיום.
בתקופות שונות עמדו בראש המוסד מוזיקאים רוסיים וגאורגיים, ביניהם:
קינלי
המותג משווק באוסטריה, איטליה, אל סלוודור, בלגיה, בולגריה, גרמניה, דנמרק, הודו, הונגריה, המלדיבים, הרשות הפלסטינית, זמביה, ליטא, לוקסמבורג, צ'כיה, שוודיה ושווייץ.
בישראל
בישראל משנת 1976 ועד סוף שנות ה-90 היו ה"קינלי" משקאות מוגזים בטעם תפוז ולימון. למעשה השם פאנטה זהו שמו המקורי מאז ומתמיד של המשקה המוגז בטעם תפוז של חברת קוקה-קולה שקיים בכל העולם. רק שבישראל הקדים את חברת "קוקה-קולה" יצרן משקאות מטבריה וכבר נתן את השם "פנטה" למשקה שהוא יצר שנים קודם לכן. כך שחברת "קוקה-קולה" העדיפה לבחור בשם אחר במקום לשלם סכומים גבוהים מדי שדרש היצרן הטברייני על השם. כאמור בסוף שנות התשעים השם פאנטה נכנס לארץ והודפס על קו הייצור המקורי של משקאות התפוז והמיצים המוגזים של חברת "קוקה-קולה". בשנים הבאות המותג "קינלי" היה מי סודה של החברה.
בשנת 2008 החליטה החברה המרכזית לייצור משקאות קלים לחזור לשווק את המותג והחלה לייצר סדרת משקאות מוגזים בטעמי פירות בשם "מוגז עדין". כדי לבצע זאת בהצלחה החברה הפעילה קמפיין מכירות שבו השקיעה 10 מיליון שקלים. על פי אתר גלובס, הסיבה להשקתו מחדש של המותג היה רצונה של חברת קוקה-קולה להתמודד עם טרנד הבריאות שפשט באמצעות שיווק משקאות שנחשבים לבריאים יותר ובמיוחד מול חברת יפאורה-תבורי שבאותה תקופה החלה לייצר ולשווק משקאות דומים תחת המותג הבינלאומי שוופס.
טעמי הסדרה הם תפוח, פירות יער-רימונים, לימונענע ואפרסק.
אלן טודיק
ביוגרפיה
טודיק נולד באל פאסו שבטקסס, הוא למד דרמה במכללת לון מוריס. ב-1999 שיחק במחזה בברודוויי, בשנת 2000 הוא גילם גרמני המכור לסמים בסרט "28 ימים" לצד ויגו מורטנסן וסנדרה בולוק.
קריירה
ידוע בעיקר בשל תפקידיו כהובן "וואש" וושבורן בסדרה פיירפליי ובסרט ההמשך סרניטי, כאלפא בסדרת הטלוויזיה בית הבובות, כסטיב הפיראט בסרט דודג'בול וכוואט בסרט סיפורו של אביר. נוסף על כך הוא מדובב קבוע בסרטי האנימציה של אולפני וולט דיסני החל משנת 2012. טודיק דובב דמויות בסרטים ראלף ההורס (2012), לשבור את הקרח (2013), 6 גיבורים (2014), זוטרופוליס (2016), מואנה (2016), רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים (2016), ראלף שובר את האינטרנט (2018) ולשבור את הקרח 2 (2019).
נתב (מקצוע)
נתב הוא אדם המסייע בניווט כלי שיט גדולים בכניסה לנמל וביציאה ממנו, ובמקרים מסוימים אף באזורי שרטונות ואזורים אחרים שבהם יש סכנות לתנועה הימית.
את תפקיד הנתב בישראל ממלא רב חובל בדימוס המכיר את האזור היטב. התפקיד נחשב לנחשק משום שבדרך כלל משולמת בו משכורת גבוהה, ובניגוד לתפקיד רב חובל של אונייה, אינו מצריך היעדרות ממושכת מנמל הבית. עם זאת, מדובר בתפקיד מורכב, שיכולים לבצע רק ימאים בעלי ניסיון של עשרות שנים.
מרבית הנמלים מחייבים שימוש בשירותיו של נתב לכל תנועה של כלי שיט מעל גודל מסוים אל תוך הנמל ואל מחוצה לו. מבחינת המשפט הימי, הנתב רק מייעץ לרב החובל של כלי השיט עליו הוא עולה, למרות שהאחרון הוא תמיד הסמכות העליונה ובעל האחריות היחיד לבטיחות כלי השיט. בפועל, הנתב מורה בדרך כלל ישירות לצוות הגשר כיצד לתמרן את כלי השיט.
לרוב עולה הנתב לכלי השיט לפני כניסתו לנמל באמצעות "סירת נתב", כלי שיט ממונע שבאמצעותו מגיע הנתב לכלי השיט המנותב, אך במקומות מסוימים מקובל שימוש במסוק לצורך זה. לעיתים קרובות נדרש טיפוס של עשרות מטרים בסולם חבלים לצורך מעבר מסירת הנתב לסיפון כלי השיט הגדול, פעולה מסוכנת בכלל ופרט מכיוון שהדבר מתבצע גם בתנאי ים קשים, כל עוד לא הופסקה פעילות הנמל.
הנתב מנווט את הספינה מתוך ניסיונו והיכרותו המעמיקה עם האזור שבו הוא פועל, ומסייע למנוע תאונות העלולות להיגרם מחוסר היכרות של צוות הספינה עם מכשולי הניווט במקום. לאוניות מטען גדולות דרוש מרחק של מספר קילומטרים כדי לעצור, וכל טעות של הצוות עלולה להסתיים בנזק עצום. לפיכך, לתפקיד הנתב חשיבות רבה לכניסה ויציאה בטוחה של כלי שיט מהנמל. הנתבים נדרשים להכיר גם מגוון כלי שיט ואת תצורות ההיגוי ומגבלות השליטה בהם.
בישראל, כ-30 נתבים, שכל אחד מהם מבצע כ-1000 תמרוני אוניות מדי שנה.
אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין
אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (באנגלית: University of Illinois at Urbana-Champaign; בראשי תיבות: UIUC; בקיצור: U of I או Illinois) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית במדינת אילינוי שבארצות הברית. אוניברסיטה זו היא הקמפוס הוותיק, הגדול והיוקרתי של מערכת האוניברסיטאות של אוניברסיטת אילינוי הכוללת גם את אוניברסיטת אילינוי בשיקגו ואוניברסיטת אילינוי בספרינגפילד. זו האוניברסיטה השנייה בוותק שלה באילינוי.
האוניברסיטה כוללת 17 יחידות אקדמיות המציעות יותר מ-150 תוכניות לימודים. בנוסף, האוניברסיטה מפעילה שלוחה המשרתת 2.7 מיליון נרשמים בשנה במדינת אילינוי וסביבותיה.
בשנת 2011, התוכנית לתואר ראשון דורגה במקום ה-47 בקרב האוניברסיטאות בארצות הברית ובמקום ה-15 מבין האוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית על ידי U.S. News & World Report. לפי הדירוג האקדמי של האוניברסיטאות בעולם, אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין מדורגת במקום ה-25 מתוך כ-1,000 מוסדות השכלה בינלאומיים מוכרים האוניברסיטה מציעה תוכניות הנדסה, מדעי המחשב וחשבונאות המדורגות בין הגבוהות בארצות הברית.
מספר הנרשמים בסתיו 2007 היה 42,326 סטודנטים, מתוכם סטודנטים מכל 50 המדינות בארצות הברית ומ-127 מדינות בעולם. מתוכם 30,895 נרשמו ללימודי תואר ראשון ו-11,431 היו בוגרי תואר ראשון שנרשמו ללימודי המשך. נתון זה העמיד את אוניברסיטת אילינוי במקום העשירי ברשימת האוניברסיטאות הגדולות בארצות הברית לפי מספר נרשמים לתואר ראשון.
הקמפוס האוניברסיטאי כולל למעלה מ-286 מבנים בשטח מוניצפאלי של 6 קמ"ר של שתי הערים אורבנה ושמפיין. התקציב השנתי של האוניברסיטה עומד על 1.5 מיליארד דולר. האוניברסיטה מקיימת תוכניות חילופי סטודנטים עם אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית והטכניון.
קמפוס
הקמפוס ידוע בנופיו ובבנייניו, והוא בעל מאפיינים ייחודיים. המרכזים האקדמיים מחולקים באופן כמעט שווה בין הערים התאומות אורבנה ושמפיין.
האוניברסיטה היא אחת מהארגונים החינוכיים היחידיים שבבעלותה שדה תעופה. שדה התעופה וילארד (Willard) קרוי על שמו של נשיא האוניברסיטה לשעבר ארתור קאטס וילארד (Arthur Cutts Willard).
מחקר
האוניברסיטה נחשבת לאטרקטיבית למהנדסים ולמדענים. היא מציעה מבחר גדול מאוד של תחומי ידע ומחקר הן לסטודנטים לתואר ראשון והן לסטודנטים לתארים מתקדמים. היא חברה ברשימת 25 אוניברסיטאות המחקר המובילות בארצות הברית. מעבר לכך שהאוניברסיטה מקבלת שטף של מענקים ופרויקטים ממומנים, היא גם מנהלת תשתית מחקר מודרנית נרחבת. האוניברסיטה הייתה מחלוצי התחום של חינוך בעזרת מחשבים.
האוניברסיטה עזרה בפיתוח תחומים ידועים רבים כגון הדפדפן הגרפי מוזאיק. כיום משתפת האוניברסיטה פעולה עם IBM ועם הקרן הלאומית למדע בבניית מחשב-על מהמהירים בעולם. שם הפרויקט "Blue Waters" והוא מיועד להיות מסוגל לבצע קודריליון חישובים בשנייה. אם יושלם, המחשב יהיה מהיר יותר פי שלושה מהמחשב המהיר ביותר כיום. האוניברסיטה חוגגת ב-12 בינואר 1997 את "יום הולדתו" של HAL 9000, מחשב-העל הדמיוני מהסרט 2001: אודיסיאה בחלל. בסרטים, HAL מציין את "Urbana, Illinois" כמוצאו.
ביל גייטס אמר כי מיקרוסופט שוכרת יותר בוגרים של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין מאשר כל אוניברסיטה אחרת בעולם. בוגר האוניברסיטה ויליאם הולט, סגן נשיא אינטל בזמנו, ציין גם כי אינטל שוכרת יותר דוקטורנטים בוגרי האוניברסיטה מאשר כל אוניברסיטה אחרת בעולם.
אחד המדדים לאיכות מוסד אקדמי הוא מספר חתני פרס נובל שהם חברי / חברות הסגל או בוגרי המוסד. האוניברסיטה של אילינוי ממוקמת במקום ה15 בין כלל האוניברסטאות ובמקום החמישי בין האוניברסיטאות הציבוריות.
התמודדות לקבלה
לפי נתונים סטטיסטיים של קבלת סטודנטים מ-2008, 77% מהסטודנטים שהתקבלו היו בעלי ציון ACT של 27 או יותר. 31% היו עם ציון SAT משולב מאוחד של מתמטיקה וקריאה מעל 1400 (ללא כתיבה), ו59% מהסטודנטים שהתקבלו היו ב-10% העליון של הכיתות מהם באו.
מגורים
כמו אוניברסיטאות רבות, האוניברסיטה מחייבת סטודנטים בשנה-ראשונה לתואר ראשון להישאר במעונות של האוניברסיטה. ניתן לבחור מבין 22 מעונות באורבנה או בשמפיין. יש מספר מעונות פרטיים ברחבי הקמפוס, וכמה בתים מחוץ למערכת האחוות, הם נוטים להיות יותר יקרים למחיה. רוב הסטודנטים לתואר ראשון בוחרים לעבור לדירות פרטיות או למערכת האחוות לאחר השנה הראשונה או השנייה. "The University Tenant Union" מציע שירותי ייעוץ ועזרה בבחירת דירה וחתימה על חוזים. לסטודנטים נכנסים מתוכנית "חילופי סטודנטים" אין מגבלות מגורים והם יכולים לשכור דירה פרטית מחוץ לקמפוס, בדרך כלל בעלויות הרבה יותר נמוכות.
אחוות
לאוניברסיטה יש את המספר הגדול ביותר של חברים במערכת האחוות בעולם. כרגע ישנם 68 אחוות ו36 אחוות-נשים בקמפוס.
ספריות
מערכת הספריות בקמפוס היא אחת מהספריות האקדמיות הציבוריות הגדולות בעולם. מכל האוניברסיטאות בצפון אמריקה, רק המערכת של הרווארד ו ייל גדולות יותר. כרגע, הספרייה הראשית של האוניברסיטה ושאר 40 הספריות המחלקתיות מנהלות מעל מיליון פריטים, הכוללים מעל 11 מיליון כרכים. לאוניברסיטה יש את הספרייה ההנדסית הציבורית (Grainger Engineering Library) הגדולה ביותר בארצות הברית.
פנאי וספורט
בקמפוס יש תשתית פנאי ובילוי מודרנית. לאחרונה, שני מתקנים גדולים, CRCE ו ARC, שודרגו. בקמפוס יש יותר מאלף מועדונים וארגונים, בנושאים מגוונים כגון תרבות, דת, ואתלטיקה ואף ארגונים נדבניים. כל סטודנט רשאי לרשום ארגון כדי לקדם מטרה מסוימת.
תחבורה
מערכת האוטובוסים שפועלת ברחבי הקמפוס והקהילה מופעלת על ידי Champaign-Urbana Mass Transit District. החברה המנהלת את המערכת מקבלת תשלומים על הסטודנטים דרך האוניברסיטה, כך שכל הסטודנטים רשאים (בהצגת כרטיס סטודנט) להשתמש באוטובוסים בחינם, בכל זמן ובכל מקום. בנוסף, האוניברסיטה משלמת שימוש חינם לכל הסגל והעובדים. כחלק מהסידור הנ"ל, החברה גם מתחזקת קו בין שדה התעופה למרכז הקמפוס ולטרמינל התחבורה המרכזי בעיר.
האוניברסיטה מתחזקת מערכת נרחבת של שבילים המיועדים לרוכבי אופניים ברחבי הקמפוס. כל הסטודנטים מצופים לרשום את האופניים שלהם במחלקת הבטיחות של האוניברסיטה.
אתרי תרבות ופנאי
האוניברסיטה מהווה מרכז תרבות לכלל המחוז ובבעלותה מוזיאונים ואתרים רבים המהווים רשת חינוכית ותרבותית. בין האתרים:
דירוג
בדירוג לשנת 2011 של US News and World Report התוכנית ללימודי תואר ראשון של האוניברסיטה הגיעה למקום ה47 מתוך כלל האוניברסיטאות המדורגות בארצות הברית ומקום 15 מתוך האוניברסיטאות הציבוריות. התוכנית ללימודי תארים מתקדמים מכילה 60 תחומי מחקר ומדורגת במקום 30 בארצות הברית, כולל 23 תחומים המדורגים ב-5 הראשונים. המכללה לעסקים דורגה מקום 12 בארצות הברית. המכללה להנדסה דורגה מקום 4, עם 14 תחומי מחקר המדורגים ב-10 הראשונים. המכללה לחינוך מכילה 6 תוכניות המדורגות ב10 הראשונים. בית הספר לספרנות ומדענות מדורג במקום הראשון, עם 5 תוכניות ב-10 הראשונים. כימיה ופיזיקה גם הן מדורגות ב10 הראשונים. תוכניות אומנות רבות נמצאות ברבעון הראשון, כגון ארכיטקטורה ואומנות יפה. אולם, הנדסה אזרחית, הנדסת חשמל, מדעי המחשב, חשבונאות ופסיכולוגיה הם חלק מהמחלקות הבולטות והמובילות בתחומן באוניברסיטה. בית הספר לתעסוקה וקשרים עסקיים ידוע באופן עקיב כמקום 2 או 3 במדינה, שני רק לאוניברסיטת קורנל.
בדירוג בינלאומי של The Institute of Higher Education באוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי דורגה האוניברסיטה במקום ה19 באוניברסיטאות המובילות בצפון אמריקה, ומקום 25 בעולם. בדירוג האקדמי העולמי על פי נושאי מחקר מאותה אוניברסיטה ב-2008, דורגה האוניברסיטה כמקום 3 בעולם בהנדסה, טכנולוגיה ומדעי המחשב. כמו כן, היא דורגה מקום 19 במדעי החיים ומדעי החקלאות, 20 במדעי הסביבה ומתמטיקה ומקום 51 במדעי החברה.
קהילה יהודית
בקמפוס קהילה יהודית ענפה, מגוונת ואקטיבית. אירועים רבים מתרחשים בחסות ארגון הלל או חב"ד. באוניברסיטה הוקם ארגון הלל הראשון בעולם בשנת 1923. משרדי הארגון כיום פועלים בצומת הרחובות ג'ון וחמישי בשמפיין החל משנת 1950.
נחום הורביץ
נחום הורביץ - (2 בנובמבר 1892 קישינב, מולדובה - 13 בינואר 1989 כפר גלעדי). עלה לארץ במסגרת העלייה השנייה. היה חבר בארגון השומר ועסק בשמירה ברחבי הארץ. שירת במשטרת המנדט ואחר כך הצטרף למחדשי קיבוץ כפר גלעדי. הוביל את שיקום חצר תל חי ואף ניהל את המקום. זכה להאריך ימים והיה השומר האחרון מבין הגברים שהובא לקבורה בחלקת השומרים בבית הקברות בכפר גלעדי (אשתו, יהודית, חברת השומר אף היא- נקברה לידו ב-1992).
קורות חייו
נחום הורביץ נולד בשנת 1892 לחסיה ואהרון הורוביץ בעיר קישינב שחבל בסרביה שהיה חלק מהאימפריה הרוסית.
ב-1904 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבו באחת המושבות שבמרכז הארץ. ב-1908 נפטרה אימו של נחום ואביו שלח אותו לבית היתומים "קריית ספר" ששכן בתחילה בשפיה ואחר כך עבר לבן-שמן. ב-1909 פגש את ישראל שוחט שגייס אותו לארגון השומר. במסגרת זו עבד בשמירה על היישוב היהודי בארץ (ראשון לציון, נס ציונה, מסחה, בית-גן, יבנאל, מצפה, מלחמיה, סג'רה, המושבה כנרת, תל עדשים ועוד).
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, התגייס נחום, כרוכב, למשטרת המנדט ועסק בשמירה על היישובים. ב-17 בדצמבר 1919 נשלח, בפקודת ישראל שוחט, עם עוד 4 רוכבים (אריה אברמזון, צבי ניסנוב, יוסף נחמני ופולסקי מאיילת-השחר) לתגבר את השמירה על היישובים בגליל העליון וליד תל חי נפצע מיריות של ערבים. ב-1921 עזב את המשטרה והשתתף, עם קבוצת אנשי השומר, בחידוש קיבוץ כפר גלעדי (לאחר שננטש ב-1920).
בשנות ה-50 של המאה ה-20 מונה מטעם קק"ל למנהל פרויקט ייבוש החולה (שכונה מפעל "זיכיון החולה").
לאחר הקמת המדינה פעל נחום לשיקום חצר תל-חי ובשנת 1953 נפתח במקום מוזיאון ואתר הנצחה ונחום מונה למנהל האתר. בהמשך הקים לייד החצר אכסניית נוער. מספר שנים לאחר מכן הקים את מוזיאון בית השומר בכפר-גלעדי לשימור תולדות "ארגון השומר" בארץ. בנוסף היה נחום שותף לקביעת הכיתוב שעל פסל האריה השואג שליד בית הקברות של כפר גלעדי. נחום נפטר ב-1989 והיה אחרון אנשי השומר שהלך לעולמו. נקבר בחלקת אנשי השומר בבית הקברות בתל-חי.
נחום נישא, בסג'רה, ליהודית רוזיצ'נסקי, שבישלה בסג'רה עבור אנשי השומר. לזוג 3 ילדים וביניהם אורי הורביץ (שניהל את אתר תל חי בין השנים 1987 ל-1995), אבינועם (אבו) הורביץ וישראל (שרוך) הורביץ.
המעבר הצפון-מזרחי
המעבר הצפון-מזרחי הוא מסלול ימי המקשר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט בנתיב צפוני, ועובר במרבית דרכו במימי אוקיינוס הקרח הצפוני. המסלול עובר לאורך החופים הארקטיים שבצפון רוסיה - מהים הלבן וים ברנץ במערב, דרך חופי צפון סיביר ולאורך החוף הרוסי של ים קארה, עד מצר ברינג והמזרח הרחוק. הנתיב בחלקו פנוי מקרח רק חודשיים בשנה. החלק הרוסי (או האסיאתי) של המסלול, מזרחית לנוביה זמליה, בין ים ברנץ לאוקיינוס השקט, נמצא כולו בתחומי מי האזור הכלכלי הבלעדי של רוסיה, ונקרא הנתיב הימי הצפוני (ברוסית: Се́верный морско́й путь - "סברניי מורסקוי פוט").
היסטוריה
השימוש במסלול החל במאה ה-11, כשעברו באזור פומורים, שהיו מתיישבים רוסים באזור הים הלבן. ב-1525 הציע דיפלומט רוסי, גרסימוב, לבחון את האפשרות לפתח מסלול ימי מסוג זה על מנת לפתח את קשרי המסחר של רוסיה. במאה ה-17 היה כבר מסלול מארכנגלסק לאורך נהר היניסיי ועד למנגזיה.
הראשון שגילה את המעבר לכל אורכו בדרך הים היה הברון אדולף אריק נורדנשלד. בין השנים 1878–1879 פיקד על משלחת וגה, כשהפליג על גבי ספינת הקיטור וגה וגילה את המעבר הצפון-מזרחי. הספינה יצאה לדרכה ב-21 ביולי 1878 מנמל טרומסה שבנורווגיה מזרחה דרך המעבר הצפוני באוקיינוס הקרח הצפוני מצפון לסיביר, לכיוון אלסקה. ב-19 באוגוסט 1878 הגיע לכף צ'ליוסקין בסיביר, שם נאלץ להמתין בשל הים הקפוא. לאחר שחצה את מצר ברינג המשיך דרך יוקוהמה ביפן, סינגפור, ציילון (סרי לנקה), תעלת סואץ, איטליה, מצר גיברלטר וחזרה לשוודיה. את המסע הוא סיים בקיץ 1879 בנמל סטוקהולם. בסיום המסע העניק לו המלך אוסקר השני תואר אצולה, ברון.
בשנת 1932 ספינה של משלחת רוסית הצליחה לעבור את המעבר במהלך רציף ללא חניית חורף. בשנת 1935 שימש המעבר לראשונה להפלגת ספינת מסחר ולהעברת סחורות. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש נתיב שיט זה על ידי ברית המועצות למעבר סחורות וספינות מלחמה ממזרח למערב. הגרמנים ניסו לשבש את פעולת הנתיב על ידי שליחת כוח ימי, אך ללא הצלחה.
סיפאהים
הסיפּאהים היו חיל הפרשים העות'מאני ואחד המעמדות החברתיים החשובים באימפריה העות'מאנית עד הקמת היניצ'רים.
בימיה הראשונים של האימפריה העות'מאנית היה מבוסס הצבא על מתנדבים שחיו מהשלל. הצבא היה קטן ונייד. הלוחמים העות'מאניים פעלו מתוך להט הפשיטות (ע'זו).
כבר בימי הסולטאן אורהן הראשון הוחלט למסד את הצבא. הוקם חיל הסיפאהים והוא נהפך במהרה לכוח המרכזי בצבא העות'מאני.