cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Adenoviridae
מניעה
בהיותם נגיפים "ערומים", מפגינים נגיפי Adenoviridae שרידות גבוהה מאוד בתנאי הסביבה. הדבר מאפשר להם להתקיים פרק זמן ממושך יחסית מחוץ לגוף המאכסן (שבוע בטמפרטורה של 36°C, 3-8 שבועות בטמפרטורה של 25°C, למעלה מחודשיים בטמפרטורה של 4°C). שרידות זו מתבטאת בעמידות גבוהה לתנאי יובש, לחות וקרינת UV (יוצא הדופן הוא זן 40, אשר נמצא רגיש לקרינת UV) כמו גם לכימיקלים שונים, לרבות: כהלים, ריכוז נמוך של כלור, בסיסים וחומצות. עם זאת, נגיפי האדנו מגלים רגישות רבה לכימיקלים דוגמת: נתרן תת-כלורי בריכוז של 1%, Sodium dodecyl sulfate בריכוז של 0.25%, גלוטראלדהיד בריכוז 2% ופורמלין. היות שרוב נגיפי Adenoviridae מועברים דרך האוויר על ידי תרסיס, שמירה על היגיינה נאותה, הכוללת שטיפת ידיים קבועה וכיסוי הפה והאף ברגע שיעול ועיטוש, מהווה אמצעי יעיל ביותר לשמירה בפני ההידבקות. שטיפת ירקות ופירות וכן בישול מזון והרתחת המים מהווים מניעה בפני הדבקות בזנים 40-41 (חימום ל-56°C במשך 30 דקות, או מנגד חימום ל-60°C במשך 2 דקות מספיק כדי להרוס את נגיפי האדנו).
עבודה עם נגיפי Mastadenovirus נחשבת לבעלת סיכון ביולוגי ברמה 2 (Biosafety level 2).
אבחנה
כיום נהוג להשתמש במספר שיטות לזיהוי הנגיף, הן סרולוגיות והן שיטות של וירולוגיה קלאסית.
בהקשר האבחנתי חשוב לציין, שהיות ונגיפי האדנו עלולים להישאר בגוף גם לאחר היעלמות סימני המחלה, אבחנה חיובית לעיתים אינה משקפת את המצב הבריאותי של הפרט.
טיפול וחיסון
בעבר פותח חיסון נגד הזנים 4 ו-7 של הסוג Mastadenovirus, הנחשבים לאלימים ביותר לבני האדם (מחוללי מחלות בדרכי הנשימה). החיסון ניתן לחיילי ארצות הברית בין השנים 1971–1999, אולם הופסק כאשר החברה שסיפקה חיסונים אלה הפסיקה את ייצורם. ב-16 במרץ 2011 אושר מתן החיסון זה, שפותח מחדש בהתבסס על החיסון המקורי משנת 1971, על ידי טבע תעשיות פרמצבטיות.
לזני הנגיף CAdV-1 ו-CAdV-2 מהסוג Mastadenovirus קיים כיום חיסון על בסיס וירוס CAdV-2 מוחלש, הניתן לכלבים במסגרת חיסון ה-DA2PPC.
ניצול למטרות מחקר
היות שרצפטורי ה-CAR, אותם מנצלים נגיפי משפחת ה-Adenoviridae על מנת לחדור לתוך תאי האפיתל בגוף, מצויים על מגוון רחב של תאים בגוף, עולה פוטנציאל החדירה של נגיפי האדנו. עובדה זו מנוצלת על ידי חוקרים רבים על מנת להשתמש בנגיפי המשפחה (לרוב בזן 5 בסוג Mastadenovirus) לשם החדרת פלסמידים סינתטיים, המבטאים גנים שונים, כשיטת טרנספקציה מקובלת ובמסגרת ריפוי גני.
מיון
משפחת ה-Adenoviridae מתחלקת ל-5 סוגים. לכל סוג קיימת קבוצת פונדקאים טיפוסית, אותה הוא מדביק .
מייקל אארטס
קריירה
הקריירה המקצועית של אארטס החלה בשנת 1994 בהולנד, שם שיחק בשתי הליגות הבכירות במשך שש עשרה שנים. אארטס שיחק בדן בוש, בירשחוט, רוזנדל, פיינורד רוטרדם ובווילם II. לקראת עונת 2010/11 עזב אארטס את הולנד וחתם על חוזה לשנתיים בהרטה ברלין מהבונדסליגה השנייה. אארטס החליף את שוער הקבוצה ירוסלב דרובני שעבר להמבורג עם ירידת הרטה ברלין לליגה השנייה.
אארטס הוא אחיינו של אמן הלחימה פטר אארטס.
מרכז רפואי בני ציון
היסטוריה
בית החולים נוסד בשנת 1922 על ידי "ההסתדרות הציונית הדסה" ונקרא "בית החולים הדסה בחיפה". בשנת 1930 שותפה הקהילה היהודית בחיפה בניהול המוסד ושם בית החולים הוסב ל"בית חולים עירוני הדסה". בוועד המנהל החדש של בית החולים השתתפו שני נציגים של ההסתדרות הרפואית "הדסה", שני נציגים של הקהילה ונציג נייטרלי. בשלב זה נקבע שבבית החולים יהיו שתי מחלקות עיקריות: יולדות וכירורגית ולא תהיה בו מחלקה פנימית. שפת הדיבור של צוות בית החולים הייתה רוסית. בשנת 1930 היו בבית החולים 32 מיטות ועם הגידול באוכלוסיית חיפה הוגדל מספר המיטות ל-58, אולם מהעדר תקציב צומצם מספר המיטות ל-46 בשנת 1936. בשנת 1932 התמנה הד"ר דניאל (פריץ) פייזר למנהל בית החולים ולמנהל המחלקה הכירורגית שהייתה המחלקה הכירורגית היחידה שפעלה בכל אזור חיפה. בתקופה זאת גדל היישוב העברי בחיפה ביותר מפי חמישה, כך שבית החולים לא עמד בצרכי האוכלוסייה והקהילה דרשה מהממשלה להשתתף במימון תפעול בית החולים.
בין השנים 1943–1948 ניהל את המכון הפתולוגי הד"ר ברוך גלי שהיה הפתולוג הראשון בחיפה.
בשנת 1944 הקים וניהל במשך 14 שנים הד"ר רפאל משה חפץ מחלקה עצמאית לגינקולוגיה ויולדות
בניין בית החולים החדש
בית החולים התקיים בבית אתין ברחוב הטכניון (היום רחוב שמריהו לוין) שלא התאים כלל לבית חולים ונמצא בסמיכות רבה לבנייני מגורים. מתחילת שנות ה-30 נעשו ניסיונות לבנות מבנה חדש לבית החולים. 5,000 לירות הוקצו על ידי נשות הדסה לצורך כך, אולם הן הושקעו בבורסה בניו יורק וערכן ירד ל-3,000 לירות בגלל המפולת בבורסה. תרומה נוספת התקבלה מידי הברונית עדה דה רוטשילד (אשתו של הברון דה רוטשילד), אך פעילות ממשית לקראת בניית בית החולים אירעה רק כאשר החליט פנחס רוטנברג להפנות את מחצית הכספים שנגבו במס החירום לצורך בניית בית החולים. בנוסף, הממשלה העניקה לצורך השלמת הבנייה 5,000 לירות. בשל תרומתה מותג בית החולים בשם "בית החולים רוטשילד". התוכנית הייתה לבנות מספר בניינים, בגלל המצב הכלכלי נבנה רק הבניין שיועד מלכתחילה עבור בית ספר לאחיות, והוסב לשמש כבית החולים. באוקטובר 1942 עבר בית החולים לבנין החדש. בשנת 1946 נפתח במקום בית הספר לאחיות.
לאחר הקמת מדינת ישראל
בשנת 1949 העביר ועד הקהילה היהודית את הבעלות על בית החולים לעיריית חיפה. בשנת 1957 התמנה למנהל המחקר של בית החולים פרופ' יוליוס קליברג. בשנת 1958 נפתח אגף חדש בבית החולים ועל 170 המיטות למבוגרים ו-40 המיטות ליונקים נוספו עוד 108 מיטות. באוגוסט 1961 נפתח בבית החולים מחלקה לחולים כרוניים. באוקטובר 1963 נוסף אגף חדש על ידי תוספת שתי קומות לבניין בית החולים.
בשנת 1966 החליטה ממשלת ישראל לממן את כל בתי החולים העירוניים, וכך הוחלט כי בית החולים יתוקצב בידי משרד הבריאות. בשנת 1975 הועבר בית החולים לבעלותה של הממשלה.
לאור הצפיפות בבית החולים, הוחלט בשנת 1973 להקים אגף חדש בבית החולים (אדריכל עמנואל קנר), אולם עקב קשיי תקציב, העבודות עליו הסתיימו רק בשנת 1982. ב-1987, הודות לתרומה כספית שהתקבלה ממסדר בני ציון, החלו בעבודות השלמה של האגף המערבי בן 11 קומות, בבית החולים. בעקבות זאת, באוקטובר 1987, הוסב שמו של בית החולים מהשם שהחזיק בו עד אז, "בית החולים רוטשילד" לשמו החדש "בית החולים בני ציון". מאז, במרוצת השנים נמשכה הבנייה בשאר אגפי בית החולים ומחלקות האשפוז הפכו למודרניות ונעימות יותר. בשנים 2001–2019 בראש מרכז הרפואי עמד אמנון רופא. בתקופה זו המוסד עבר תהליך הרחבה ושדרוג, ונרכש ציוד רפואי רב.
מבנים נוספים בבית החולים
במרכז פועל חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
קסטה (כריך גלידה)
קסטה או סנקור הוא שמו המסחרי של חטיף או קינוח המבוסס על גלידה. חברות ארטיק ופלדמן שיווקו בשם קסטה גלידה עגולה מצופה בשוקולד שמזכירה בצורתה את עוגת הקסטה סיציליאנה, בעוד חברות אחרות נהגו לשווק בשם זה גלידה מרובעת המונחת בין שני ביסקוויטים.
התפתחות במדינות שונות
כמו מאכלים איטלקיים רבים, גם הקסטה נדדה מחוץ לאיטליה והשתנתה רבות בהתאם למטבח שבו התאקלמה. במקומות רבים החטיף פיתח גרסה עצמאית, השונה במספר מרכיבים מהקסטה המקורית. קסטות כיום מגיעות בצורות רבות (מלבן, ריבוע וכו'), עם סוגים שונים של עוגיות, כגון עוגיות שוקולד, ביסקוויטים ועוד. טעמי הקסטה משתנים בהתאם לטעם השוק המקומי, כאשר הטעמים הנפוצים ביותר מבוססי וניל. השם קסטה לא תמיד נדד עם המתכון: הגרסה של ארצות הברית, ש"הומצאה" ב-1900 בעיר ניו יורק, נקראת כריך גלידה.
בישראל
הקסטה שווקה בהצלחה בישראל תחת שמות ומותגים רבים, כולל קסטה, ושם זה הפך לשם גנרי של המוצר. קסטות בארץ נמכרות בגלידריות מקומיות כקינוח המיוצר במקום מגלידה בבחירת הלקוח, אך רובן נמכרות במרכולים כחטיף חלבי או פרווה. חטיף מסחרי זה אינו דומה לקסטה המקורית: הוא לרוב מלבני וקטן יותר, ומכיל שילוב של גלידה אמריקאית בטעמי שוקולד ווניל. קיימות מספר גרסאות מועתקות ברשתות השיווק, הכוללות עוגיות עגולות עם צימוקים ואגוזים (למשל המותגים טעמקור, קוקילידה, גרנולידה ועוגימאניה).
המבול (סרט)
המבול (באנגלית: Noah, "נח") הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה והרפתקאות אפית בהשראה תנ"כית בבימויו של דארן ארונופסקי, שיצא לאקרנים ב-27 במרץ 2014, המספר באופן חופשי את סיפור המבול המקראי וגיבורו הראשי, נח בגילומו של ראסל קרואו. הסרט דורג בראש טבלת שוברי הקופות בארצות הברית, והכניס בסוף השבוע הראשון להקרנתו 44 מיליון דולר. עלות הפקתו הסתכמה ב-125 מיליון דולר והוא נמשך כשעתיים וחצי, ובסך הכל הכניס 363 מיליון דולר.
עלילת הסרט
הסרט מבוסס על הסיפור התנכ"י של נח בצורה חופשית ומוסיף עלילות משנה ודגשים מוסריים שאינם קיימים בסיפור התנכ"י. לאחר גירוש אדם וחוה מגן עדן והריגת הבל בידי קין, מלאכים יורדים מן גן עדן ארץ (הנפילים) כדי ללמד את האדם על היצירה וכעונש על כך נכלאו על ידי הבורא בתוך סלעים ואדמה, בני האדם (צאצאיו של קין) משתמשים בידיעות אלו כדי לבנות ערים מושחתות. העולם מתדרדר ובני האדם הופכים לאנוכיים, בהמיים ואכזרים וגורמים להשחתת הטבע והרג סתמי של בני אדם ובעלי חיים. נוח החי עם אשתו, נעמה, ושלושת בניו: שם (הבכור), חם ויפת התינוק, מתחיל לראות חזיונות הרומזים לו שהעולם עומד להיהרס במבול גדול. לאחר שבחזיונות אלו הוא רואה את ההר שבו מתגורר סבו מתושלח, נוח מחליט לקחת את משפחתו אל מתושלח המשמש לו כמגדלור מוסרי. בדרכה נתקלת המשפחה בקבוצת אנשים שנטבחו ובהם עילה - ילדה שנפצעה וכתוצאה מפגיעה זו נעשית עקרה אך הייתה הניצולה היחידה מהטבח, והם מאמצים אותה למשפחתם. לאחר הפגישה עם מתושלח, מבין נוח שהבורא החליט להכחיד את בני האדם שבגדו בו על ידי הריסת העולם. אולם, הבורא החליט לשמור על הטבע ותפקידו של נוח הוא לבנות תיבה, שבה בעלי החיים יוכלו להינצל מהמבול הגדול. נוח קורא לנפילים לעזרה.
בניית התיבה הענקית נמשכת שנים ובינתיים גדלים בני נוח ועילה. שם ועילה הופכים לזוג, אולם ברור להם כי עילה עקרה עקב פציעתה. חם מוטרד מאוד מעתידו ללא בת זוג לאחר שכל בני האדם יכחדו במבול ויוצא לחפש לו בת זוג מקרב ההמונים הנאספים בסקרנות סביב התיבה ההולכת ונשלמת. אספסוף זה מונהג על ידי תובל קין הלועג תחילה לנוח על צדיקותו ועל המבול אותו הוא חוזה. אולם, כשמתחיל לרדת גשם עז, מבין תובל קין כי נוח צדק וקורא לאנשיו להסתער על תיבת נוח ולהינצל מהמבול. בטרם יסגור את התיבה, יוצא נוח לחפש את חם. הוא מוצא אותו במנוסה מההמון השועט אל התיבה, כשאתו נערה שהכיר. נוח מעדיף לחלץ את חם ונוטש את הנערה הפצועה הנרמסת ברגלי ההמון. בינתיים נפרשים הנפילים כגדר חיה למנוע מההמון להגיע לתיבה. הם מצליחים במשימתם אולם משלמים על כך בחייהם ועולים השמימה בהבזק אור וחוזרים להיות מלאכים לאחר שנמחל חטאם הקדמון הודות לסיועם לנוח.
מכל ההמון שנחסם על ידי הנפילים וטובע במבול, רק תובל קין מצליח להינצל: למרות פציעתו, הוא נצמד לתיבה מצדה החיצוני, מבקיע בגרזנו חור בדופן ומצליח להיכנס לתיבה. הוא מתגלה על ידי חם אשר שומר על כך בסוד ומטפל בו, כנקמה על כך שאביו נטש את נערתו ולא הסכים לחלצה. נוח מסביר לבני משפחתו כי מנוי וגמור עמו להביא לידי סיום את שושלת האדם וכי לאחר שיינצלו מן המבול - תם תפקידם בעולם הבורא: הם לא יתרבו יותר ויקברו את מי שימות עד מותו של יפת, הצעיר מכולם, שיהיה בן האדם האחרון, ולכן הבנים לא הביאו איתם נשים לתיבה (מלבד עילה, אבל זה לא משנה כי היא עקרה). בני משפחתו אינם מסכימים לחזונו זה ומתמרדים. בספינה מסתבר כי מתושלח בירך את עילה לפני המבול והיא נכנסת להיריון. המאבק הערכי בין נוח הקנאי לאמונתו ולערכיו ובין בני משפחתו החרדים לגורלם ולהמשך שושלת האדם, עומד במוקד חלקו האחרון של הסרט כאשר עילה יולדת תאומות (שיכולות להיות נשים לחם וליפת) כשבמקביל, נאבק נוח מאבק פיזי ואלים בתובל קין. לאחר מאבק פיזי עיקש בתובל קין, התיבה מתנגשת בהר ואחר כך חם דוקר את תובל קין בגבו ולבסוף הוא הורג אותו.
לאחר המאבק ואחרי מותו של תובל קין, נעמה ניסתה לעצור את נוח מלהרוג את תינוקותיה של עילה, הוא רצה לעשות כפי שהבורא ציווה עליו לעשות אך לא הצליח ואמר כי הוא אינו מסוגל לעשות זאת ומוריד את הסכין.
בסוף הסרט אחרי חודשיים בתוך התיבה ואחרי השיטפון הגדול, נוח הזדקן ומשפחתו נמצאת על יבשה שלא נשטפה בידי המבול. נוח חי את רוב בדידותו במערה ליד החוף ושותה יין. בניו מגלים אותו עירום ונרדם בשל השתכרותו. חם שעדיין כועס על אביו, מחליט לעזוב את המשפחה. לאחר מכן, לפי בקשתה של עילה, משלים נוח עם משפחתו כשהוא מברך את נכדותיו. בעוד שהמשפחה מתאחדת, היא כולה עדה להיווצרותה של קשת בשמים.
פיתוח
ארונופסקי סיפר כי דמותו של נח וסיפורו קסם לו מאז גיל 13. ארי אנדל ששיתף פעולה מספר פעמים עם ארונופסקי וג'ון לרמן עזרו לארונופסקי בכתיבת התסריט ובהוצאת הסרט לפועל. בריאיון לירחון "ניו יורקר" כי זהו "הסרט התנ"כי הכי לא תנ"כי שנעשה אי פעם" והדגיש כי "זה בעצם סרט אתאיסטי". הרעיון היה להפוך את הסיפור התנ"כי למשל קיומי על אדם המחפש משמעות. ארונופסקי נקלע לאינספור ויכוחים עם אולפני פראמונט, בין השאר אם הגרסה הסופית תתפרש על פני יותר משעתיים (כפי שארונופסקי דרש) או תקוצץ ל-86 דקות (כפי שהאולפנים ביקשו). המחלוקת העיקרית הייתה כיצד לסיים את הסרט, עם "הפי־אנד" כמיטב המסורת ההוליוודית, או בסוף מדכא כמו בחמשת סרטיו הקודמים של ארונופסקי, שהסתיימו כולם בהתאבדות, קונקרטית או מטאפורית.
צילום
הצילומים החלו ביולי 2012 במקומות שונים בדרום איסלנד. בספטמבר 2012 החלו צילומים גם בניו יורק, שהופסקו קצרות לאחר שראסל קרואו נסחף בנהר ומשמר החופים נאלצו לחלץ אותו. בנוסף הוקפאה הפקת הסרט לזמן קצר בשל הוריקן סנדי.
מוזיקה
פסקול הסרט הולחן על ידי קלינט מנסל, שהלחין את המוזיקה לכל סרטיו הקודמים של ארונופסקי.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
קבוצת F/64
קבוצת F/64 הייתה קבוצה של שבעה צלמים שחיו במהלך המאה ה־20 בסן פרנסיסקו, אשר דגלו בצילום ישיר וחלקו סגנון צילום משותף, שהיה מאופיין בצילומים חדים מאוד ופריימים מוקפדים מאוד. הם היוו קבוצה מנוגדת לתנועת הפיקטוריאליזם, שהייתה נפוצה מאוד בתחילת המאה ה־20, אך עיקר הקבוצה היה לקדם אסתטיקה מודרנית, שדגלה בחשיפות מדויקות של צורות טבע וחפצים.
רקע
סוף שנות ה־20 ותחילת שנות ה־30 היו תקופה של אי שקט חברתי וכלכלי בארצות הברית. ארצות הברית סבלה מהשפל הגדול, ואנשים ביקשו מעט הפוגה מתלאות היום־יום.
אמריקה המערבית נתפסה כבסיס שממנו תבוא ההתאוששות הכלכלית, בעיקר בזכות סכר הובר שסיפק עבודות רבות לציבור. הציבור חיפש תמונות וחדשות מהמערב, שנתפס כאי של תקווה בתקופה קשה ועגומה. הקהל נמשך יותר ויותר אל תמונות של צלמים כמו אנסל אדמס, אשר תמונותיו המפורטות מאוד היו עדות מצולמת להשראה ולגאולה.
זמן קצר לפני שקבוצת F/64 הוקמה, אדוארד וסטון הלך לפגישה במועדון ג'ון ריד על שם העיתונאי הקומוניסט ג'ון ריד, שהוקם על מנת לתמוך באמנים וסופרים מרקסיסטים. הנסיבות לא רק גרמו לקבוצה של בעלי דעות דומות להתאחד סביב אינטרס משותף, אלא גם היוו בסיס לדרכה של הקבוצה ולמה שבחרה להתמקד בו.
קבוצת F/64 הייתה מעבר לקבוצה של אמנים: הם תיארו את עצמם כשותפים בקרב כנגד "זרם הפיקטוריאליזם המעיק", וקראו בכוונה להצהרת הכוונות שלהם "מניפסט", עם כל המשמעויות הפוליטיות שרומז שם זה.
בזמן שכל השינוי החברתי הזה התרחש, צלמים נאבקו להגדיר מחדש איך אמור להראות המדיום שלהם ומה הוא אמור לייצג. עד שנות ה־20, אסתטיקת הצילום הסטנדרטית הייתה האסתטיקה של זרם הפיקטוריאליזם, שהיה מונהג על ידי צלמים כמו אלפרד סטיגליץ. לקראת סוף שנות ה־20 חל שינוי קטן, שבא בעקבות צלמים כמו פול סטרנד ואימוג'ן קנינגהם, אבל עד סוף העשור היה ברור שאין יורש לפיקטוריאליזם כסטנדרט ויזואלי משותף. צלמים כמו וסטון היו עייפים מנקודת המבט הישנה, והיו להוטים לקדם את חזונם החדש.
ייסוד ושותפים
קבוצת F/64 נוסדה כאשר הצלם וילארד ואן דייק ואנסל אדמס החליטו לארגן כמה מחבריהם הצלמים לקידום עקרון אסתטי משותף חדש. ואן דייק היה שוליה של אדוארד וסטון, ובשנות ה־30 המוקדמות הקים גלריית צילומים קטנה בביתו בשם "683"(המספר של כתובת ביתו). שמה של הגלריה התייחס באופן ישיר אל שמה של הגלריה שפתח לפני כן אלפרד סטיגליץ, "291".
הגלריה הפכה למקום מפגש למספר צלמים, שמאוחר יותר היוו את גרעין קבוצת F/64.
כרזה קטנה שהייתה תלויה בתערוכה הודיעה:
התערוכה הראשונה כללה 80 תצלומים. 10 של אדמס, 9 של קנינגהם, אדוארד, נוסקויאק, סוויפט, ואן דייק ואדוארד וסטון, ו־4 של הולדר, קאנאגה, לאבנסון וברט וסטון. ההדפסים לתמונות של אדוארד וסטון עלו 15 דולר להדפס, ושל כל האחרים 10 דולר להדפס. התערוכה הוצגה במשך שישה שבועות.
היסטוריוני הצילום מסכימים כי קבוצת F/64 הייתה מאורגנת מקבוצה של 7 צלמים ראשונים, ועוד 4 צלמים שהיו משויכים לקבוצה מתוקף האסתטיקה הוויזואלית שלהם, שהייתה בסגנון חברי הקבוצה.
בשנת 1934 הקבוצה פרסמה הודעה במגזין צילום, בה הודיעה כי "קבוצת F/64 כוללת בתוכה חברים כמו אדוארד וסטון, אנסל אדמס, וילארד ואן דייק, ג'ון פול אדוארד, אימוג'ן קנינגהם, קונסואלו קאנאגה ואחרים."
אף על פי שהודעה זו מרמזת כי כל הצלמים בתערוכה הראשונה היו חברים בקבוצה, לא כל הצלמים ראו את עצמם ככאלה. בראיון מאוחר יותר בחייה, אמרה קנינגהם: "השתתפתי בתערוכה עם צלמי הקבוצה, אבל לא השתייכתי לקבוצה, ומעולם לא השתייכתי למשהו אחר. אני לא הייתי משתייכת".
שם ומטרות
ישנם חילוקי דעות כיצד נבחר שם הקבוצה. ואן דייק סיפר כי השם הראשון שהציע היה "US 256", שהיה שם מקצועי למושג שקשור בצמצם אשר בעדשה. לדברי ואן דייק, חשב אדמס כי שם זה יהיה מבלבל לציבור, ואדמס הציע את "F/64", מספר שייצג מפתח צמצם שהיה פופולרי באותה עת. בראיון ב־1975 טען הולדר כי הוא וואן דייק הם שהציעו את השם F/64. כך או כך, שם זה נהיה שמה המפורסם של הקבוצה.
אורתקנתוס
אורתקנתוס (שם מדעי: Orthacanthus) הוא סוג של כריש נכחד שחי בין הקרבון הפנסילבני לפרם שבעידן הפלאוזואיקון. מאובניו נמצאו ברחבי אירופה ואמריקה הצפונית וקיבלו שם בידי החוקר השווייצרי-אמריקאי לואי אגאסי ב-1840.
קבוצת F/64
שם ומטרות
המונח F/64 מתייחס לצמצם הסגור במצלמת פורמט גדול, שמאפשר עומק שדה מקסימלי, וחדות מרבית בכל חלקי התמונה. צמצם סגור כל כך מאלץ פעמים רבות לבצע חשיפה ארוכה, ולכן יש חשיבות גדולה יחסית גם לעצמים אשר נעים באיטיות רבה. עם זאת באור הבהיר שבקליפורניה היה זה לרוב גורם חשוב פחות, לעומת גודלן של המצלמות, שהפך את השימוש בהן למסורבל לעומת השימוש במצלמות הקטנות יחסית בהן צילמו באותה עת רוב הצלמים. דבר זה התאים מאוד לאידיאל של הצילום הישיר בו הקבוצה דגלה, בתגובה לתנועת פיקטוריאליזם, שעדיין נכחה באותה עת בקליפורניה (אף על פי שבניו יורק כבר מזמן גוועה).
אורתקנתוס
מאפיינים
הדג היה אולי טורף-על בסוף הקרבון והפרם, אז טרף דגים אחרים ודו-חיים בביצות והנהרות. נמצאו הוכחות לקניבליזם ממאובניו. הוא נכחד בהכחדת הפרם שהובילה לתחילת עידן המזוזואיקון.
קבוצת F/64
שם ומטרות
בעולם הצילום העכשווי מוסכם לציין את שם הקבוצה עם קו נטוי, כפי שמצוין מספר הצמצם על העדשה, אבל בזמן שהקבוצה הייתה פעילה הם השתמשו בנקודה ("F.64").
מניפסט
קבוצת F/64 הציגה את המניפסט הבא בתערוכה ב־1932:
אסתטיקה
היסטוריונית הצילום נעמי רוזנבלום תיארה את חזון קבוצת F/64 כהתמקדות על
ב־1933 כתב אדמס את הדברים הבאים למגזין "קראפט קאמרה":
היסטוריה
אחרי התערוכה הראשונה של הקבוצה בשנת 1932, מרישומים עולה כי חלק מהצלמים בקבוצה ולעיתים הקבוצה כולה הציגה תערוכות גם בלוס אנג'לס, סיאטל, פורטלנד וקליפורניה. אין פרטים מדויקים של איזה תמונות הוצגו בתערוכה.
בשנת 1934 האפקט של השפל הגדול הורגש גם ברחבי קליפורניה, ולחברי הקבוצה היו שיחות קשות על הנחות היסוד שלהם לגבי אמנות בזמנים של תקופה כלכלית קשה.
האפקט של השפל, ביחד עם עזיבה של כמה חברים מהקבוצה בסן פרנסיסקו (וסטון שעזב לסנטה ברברה כדי להיות עם בנו וואן דייק שעזב לניו יורק) הוביל לפירוק הקבוצה עד 1935. רבים מחבריה המשיכו בקריירת הצילום שלהם ונהיו חלק חשוב מהצילום במאה ה־20.
אוסף הצילומים הגדול ביותר של הקבוצה מרוכז במוזיאון סן פרנסיסקו לאומנות מודרנית.
אורתקנתוס
בתרבות
דג זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
FN P90
FN P90 הוא תת מקלע מתוצרת בלגיה שתוכנן ומיוצר על ידי חברת FN herstal החל משנת 1990. ה-P90 נוצר כמענה לדרישה של נאט"ו למציאת תחליף לכלי-נשק (בעיקר תת-מקלעים) שיורים תחמושת 9 מ"מ פרבלום; הוא תוכנן להיות קומפקטי וקל משקל אך עם זאת רב עוצמה בשביל חיילים ויחידות שנמצאות בכלי רכב (כמו טנק) מאבטחים ויחידות כוחות מיוחדים ולוחמה בטרור. ה-P90 ידוע בארגונומיה ובנוחות הירי שלו שכן הרתע החלש שיוצא מהנשק הוא קטן ביותר וביחד עם צורת האחיזה הנוחה והייחודית והקומפקטיות שלו הופכים אותו לנוח מאוד לשימוש במגוון רחב של סיטואציות כמו ירי בזמן נהיגה למשל (ה-P90 יעיל ונוח לשימוש גם עם יד אחת עקב הרתע החלש שלו) או במקרים בהם רוצים להסתובב עם נשק אוטומטי מוסתר מבלי שיראו. תת-המקלע משמש את היחידות המיוחדות של צה"ל מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. מאחר שהוא משתמש בתחמושת מסוג שונה מ-9 מ"מ הוא נחשב גם לנשק הגנה אישי (Personal Defence Weapon).
תחמושת
ה-P90 יורה תחמושת בקוטר 5.7 מ"מ: ה-FN 5.7 (אשר נקרא גם SS190), שיוצרה במיוחד בשביל ה-P90. ה-FN 5.7 הוא כדור קטן קל ומהיר להבדיל מכדורים אחרים שמשמשים תתי-מקלעים בדרך כלל שהם 9 מ"מ וגדולים יותר. כאשר הוא נורה מה-P90 ה-FN 5.7 יכול לחדור אפודי מגן שבדרך כלל יכולים לעצור כדורים רגילים שנורים מרוב תתי המקלעים.
מחסנית
מחסנית ה-P90 היא ייחודית מאוד בהשוואה למחסניות של כלי-נשק אחרים; המחסנית יושבת על החלק העליון של הנשק לאורכו בזמן שהכדורים עצמם יושבים במאונך לקנה ויוצאים מהמחסנית כשהם ישרים לכיוון הקנה ובכך הופכת להרבה יותר קומפקטית מאשר מחסנית רגילה שמתחברת בקצה אחד לחלק התחתון של הנשק, כל זה יחד עם המשקל הנמוך של התחמושת המחסנית והנשק עצמו בכלל מאפשרת למחסנית להיות בעלת קיבולת של 50 כדורים; קיבולת גבוהה במיוחד יחסית למחסניות אחרות ולכלי-יריה בגודל הזה בכלל ובכל זאת להישאר קומפקטי מאוד נוח וקל משקל.
דגם PS90
PS90 הוא גרסת קרבין לרובה P90 שיוצר על ידי החברה FN herstal והוצג לראשונה בשנת 2005. לרובה יש תוספות חדשות כגון קנה ארוך יותר ב-407 מ"מ.
הרובה נמצא בשימוש בדומה ל-P90, רק יותר אצל יחידות ללוחמה בטרור ולא אצל הכוחות המיוחדים ומאבטחים.
ג'קובה (עיר)
ג'קובה (באלבנית: Gjakova או Gjakovë; בסרבית בכתב לטיני: Đakovica, בסרבית בכתב קירילי: Ђаковица) היא עיר שנמצאת במחוז ג'קובה שבמערב קוסובו. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2011, היו בעיר 40,827 תושבים, ובמטרופולין 94,556 תושבים.
העיר שוכנת בחלק הדרומי-מערבי של קוסובו, בערך באמצע הדרך בין הערים פץ' ופריזרן. וכ- מהים האדריאטי. העיר ממוקמת כ-208 ק"מ צפונית-מזרחית לטירנה, 145 ק"מ צפונית-מערבית לסקופיה, 80 ק"מ מערבית לבירת פרישטינה, 435 ק"מ דרומית לבלגרד וכ-263 ק"מ מזרחית לפודגוריצה.
העיר ג'קובה מאוכלסת מאז התקופה הפרהיסטורית. במהלך התקופה העות'מאנית היא שימשה כמרכז סחר במסלול בין שקודר לאיסטנבול.
שם
השם האלבני עבור העיר הוא ג'קובה, ואילו שם הסרבי הוא Đakovica. ישנן מספר תאוריות על מקור שם הכפר, למשל מהשם האישי יעקב המילה הסרבית đak (תלמיד); או מהמילה האלבנית "דם" (gjak).
התקופה המודרנית
ג'קובה סבלה מאוד מצבאות סרביה ומונטנגרו במהלך מלחמת הבלקן הראשונה. הניו יורק טיימס דיווח ב-1912, תוך ציטוט מקורות אוסטרו-הונגריים, כי אנשים היו תלויים על הגרדום משני צידי הדרך, וכי הדרך ג'קובה הפכה ל"סמטת גרדום". באזור ג'קובה הקימה המשטרה הצבאית המונטנגרית את חיל הז'נדרמריה המלכותי (Kraljevski žandarmerijski kor), המכונה krilaši, שהתעלל ונקט באלימות רבה נגד האוכלוסייה הנוצרית הלא אורתודוקסית.
גבריאל אלמונד
גבריאל אברהם אלמונד (באנגלית: Gabriel Abraham Almond; 12 בינואר 1911 - 25 בדצמבר 2002) היה חוקר מדע המדינה אמריקאי, שנודע בייחוד בשל עבודתו החלוצית בחקר הפוליטיקה ההשוואתית, הפיתוח הפוליטי, והתרבות הפוליטית.
ביוגרפיה
אלמונד נולד ברוק איילנד, אילינוי, והיה בנם של מהגרים מרוסיה ומאוקראינה. הוא עשה את חוק לימודיו האוניברסיטאיים באוניברסיטת שיקגו ועבד בצוותא עם מדען המדינה הרולד לסוול. הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1938, אולם הדיסרטציה שלו "פלוטוקרטיה ופוליטיקה בעיר ניו יורק", פורסמה לראשונה רק ב-1998, מכיוון שהיא כללה אזכורים שלא היו מחמיאים לג'ון ד. רוקפלר, שהיה מיטיבה של שיקגו.
אלמונד לימד בברוקלין קולג' (כיום שייך לאוניברסיטת העיר ניו יורק) משנת 1939 עד 1942. כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, הצטרף אלמונד למשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (United States Office of War Information), ניתח את תעמולת האויב, ונעשה אחראי על יחידת שפירשה את מודיעין האויב. לאחר המלחמה, עבד אלמונד בגוף שסקר את מדיניות ההפצצה האמריקאית בגרמניה בתקופת המלחמה (U.S. Strategic Bombing Survey).
אלמונד שב לחיים האקדמיים ב-1947 והורה באוניברסיטת ייל (1950-1947) ו-(1963-1959), באוניברסיטת פרינסטון (1959-1950) ובאוניברסיטת סטנפורד (1993-1963). הוא עמד בראש הפקולטה למדע המדינה בסטנפורד מ-1964 עד 1969 ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות טוקיו, אוניברסיטת בלו הוריזונטה בברזיל וקייב. אלמונד פרש ב-1976 מאוניברסיטת סטנפורד כפרופסור אמריטוס, אולם המשיך לכתוב וללמד עד יום מותו.
אלמונד עמד שנים רבות בראש ועדה לפוליטיקה משווה של 'מועצת המחקר של מדע המדינה' (Social Science Research Council) וכיהן כנשיא 'איגוד מדע המדינה האמריקני' (American Political Science Association) (APSA) בין השנים 1965–1966. בשנת 1981 העניק לו 'איגוד מדע המדינה האמריקני' את פרס ג'יימס מדיסון, שניתן לחוקרי מדע המדינה אשר הייתה להם "תרומה ייחודית למחקר" במהלך הקריירה שלהם.
עבודתו
אלמונד הרחיב את שדה המחקר של מדע המדינה בשנות החמישים בהכניסו לתוך עבודתו גישות מדיסציפלינות אחרות במדעי החברה, כמו סוציולוגיה, פסיכולוגיה, ואנתרופולוגיה. הוא המיר את תחומי עניינו ממדיניות חוץ למחקר שיטתי בפיתוח ובתרבות של הפוליטיקה המשווה. שדה מחקרו כיסה לבסוף סוגיות רבות, בכללן פוליטיקה של ארצות מתפתחות, קומוניזם ופונדמנטליזם דתי.
אלמונד היה סופר פורה, הוציא לאור 18 ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת וכתב ביחד עם מחברים שותפים רבים אחרים. עבודתו המפורסמת ביותר היא ספרו "תרבות אזרחית" (The Civic Culture), שהתפרסם ב-1963, אותו כתב ביחד עם סידני ורבה. הספר הפך לפופולרי את הרעיון של "התרבות הפוליטית" - מושג שנושא אופי לאומי ואף מתאר כיצד אנשים בוחרים מנהיגים - כהיבט יסודי של החברה. אלמונד וורבה ערכו הבחנה בין תרבויות פוליטיות שונות בהתאם לרמת ולסוג ההשתתפות הפוליטית שלהן ולגישת האנשים כלפי הפוליטיקה. "התרבות הפוליטית" היה אחד המחקרים הראשונים שנעשו בהיקף רחב וחוצה לאומים במדע המדינה והיוו תמריץ לעריכתם של מחקרים משווים נוספים אודות הדמוקרטיה.
אלמונד תרם גם במישור התאורטי בעבודתו על הפיתוח הפוליטי. הוא כתב בנושא ספר בשם "פוליטיקות משוות: גישה התפתחותית" (Comparative Politics: A Developmental Approach), ביחד עם ג. בינגהם פאואל, אשר התפרסם ב-1966. בספרם הם הציעו דרכים תרבותיות וישימות מגוונות על מנת לאמוד את ההתפתחות של החברות. בשנות השישים והשבעים, גישתו של אלמונד הגדירה את הפוליטיקה המשווה.
תאוריית שלושת הקהלים של אלמונד
בספרו משנת 1950 "הציבור האמריקני ומדיניות החוץ" (The American People and Foreign Policy), טען אלמונד שקיימות שלוש דעות בציבוריות האמריקנית:
תאוריית מרחב העבודה הגלובלי
תאוריית מרחב העבודה הגלובלית (GWT) היא פשוטה שפותחה על ידי ברנרד בארס, כדי לתת מענה איכותני עבור מערך גדול תהליכים קוגניטיביים מודעים ולא מודעים.
תאוריית מרחב העבודה הגלובלית היא מושג דומה למושג זיכרון העבודה, המתייחס לאירוע פעיל באופן רגעי, אשר נחווה באופן סובייקטיבי בזיכרון העבודה - כמו למשל, דמיון חזותי או דיבור פנימי. על פי תאוריית מרחב העבודה הגלובלי, תכנים מנטליים מתחרים על גישה למרחב העבודה, כאשר הזוכים מיוחסים לחשיבה המודעת.
מרחב העבודה הגלובלי מכיל ייצוגים שמשודרים אליו ממערכות שונות לגמרי, כמו למשל: ייצוגים תפיסתיים, מוטוריים, רגשיים ומנומוניים. היציבות של התכנים המודעים נשמרת, משום שלמרחב העבודה הגלובלי יש את היכולת להגביר ולהדגיש את זרמי הקלט של התכנים שנמצאים בו ברגע נתון. על פי תאוריית מרחב העבודה הגלובלי המודעות מאפשרת להנגיש מידע באופן גלובלי עבור טווח רחב של תהליכים קוגניטיביים כמו חשיבה לוגית, שליפה מהזיכרון, יכולת תכנון, גיבוש כוונות ודיווח מילולי.
על פי רוב מרחב העבודה הגלובלי מקושר לחוויות תפיסתיות מודעות, כלומר חוט מחשבה המונחה על ידי גירויים חיצוניים (externally guided train of thought). עם זאת היבטים מסוימים של הארכיטקטורה של מרחב העבודה הגלובלי יכולים להיות ישימים גם עבור מחשבה מודעת המונחת על ידי גורמים פנימיים (internally mediated conscious thought). בהקשר זה רשת ברירת המחדל מתפקדת כמנגנון נוסף של מרחב העבודה הגלובלי, שמופעל כאשר החשיבה המודעת עוקבת אחרי חוטי מחשבה המונחים על ידי גורמים פנימיים.
מטפורת התיאטרון
ניתן להסביר את תאוריית מרחב העבודה הגלובלי במונחים של מטפורה התיאטרון. על פי מטפורה זו, ב"תיאטרון של התודעה" "זרקור" של תשומת לב סלקטיבית מקרין נקודת אור על הבמה. הנקודה הבהירה חושפת את התוכן המודע של תהליכי החשיבה, כלומר, את המתרחש על הבמה באזור שאותו היא מאירה. השחקנים נעים לעבר האזור המואר של הבמה ויוצאים ממנו לאחר שסיימו לבצע את תפקידם. באותו הזמן, הקהל שאינו מואר - נמצא בחושך (כלומר, בלא מודע) ומשם הוא צופה בהצגה. מאחורי הקלעים, שגם הם נמצאים בחושך, פועלים הבמאי (תפקודים ניהוליים), עוזרי הבמה, תסריטאים, מעצבים וכדומה. הם מעצבים את הפעילות הגלויה בנקודה המוארת על ידי הזרקור, אבל הם עצמם בלתי נראים, כלומר - לא מודעים.
בגדים עושים את האישה
בגדים עושים את האישה (באנגלית: Clothes Make the Woman) הוא סרט אמריקאי אילם משנת 1928.
עלילה
הנסיכה אנסטסיה ניצלה מהתנקשות משפחתה על ידי ויקטור טרנט, מהפכן רוסי. ויקטור סיכן את חייו על מנת לסייע להימלט ומאז נפרדו דרכם והשניים לא התראו. ויקטור היגר היגר לארצות הברית, הוא מתגורר בהוליווד ולא מודע לכך שגם אנסטסיה גרה במקום, היא מנסה את מזלה כשחקנית, באותו זמן ויקטור הוא במאי ומפיק קולנוע מצליח. הוא רואה את אנסטסיה כשהיא אחת מצוות של ניצבים בהפקה קולנועית ומזהה אותה כנסיכה אותה הוא הציל. מיד לאחר מכן הוא מלהק אותה לסרט על חייה ומלהק את עצמו לתפקיד הגברי הראשי בסרט. במהלך צילומי הסצנה בו משוחזרת ההתנקשות במשפחתה הוא יורה בטעות באנסטסיה. הסרט מסתיים בנישואים של אנסטסיה וויקטור.
דני דוהרטי
דניס ג'ררד סטפן דוהרטי (באנגלית: Dennis Gerrard Stephen Doherty; 29 בנובמבר 1940 – 19 בינואר 2007) היה זמר, פזמונאי, מוזיקאי ושחקן קנדי. הוא ידוע במיוחד כאחד מהחברים המייסדים של להקת The Mamas & the Papas ("האמהות והאבות")' שהייתה להקה ווקלית מובילה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
קריירה מוקדמת
דני דוהרטי נולד בהליפקס, נובה סקוטיה, קנדה. הוא החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1956 במסגרת להקה שנקראה "הפסטרס" (Hepsters) יחד עם שלושת חבריו ריצ'רד שיהן, אדי תיבודאו ומייק או'קונל. הלהקה הופיעה ממספר מועדונים באזור הליפקס ועל פי שיהן הם משכו קהל בכל מקום בו הם הופיעו הודות לקולו היוצא דופן של דני. שנתיים לאחר מכן הם התפרקו וב-1960 הקים דוהרטי, אז בן 19, יחד עם פט לקרואה וריצ'רד בירן, להקת פולק שנקראה "הקולוניאליים" (The Colonials). כמה חודשים לאחר מכן החתימה אותם חברת קולומביה רקורדס על חוזה ובאותו זמן הם שינו את שמם ל"שלישיית הליפקס" (The Halifax III) הם הקליטו שני תקליטים אריכי נגן ושירם הבולט ביותר היה "האיש שלא היה יכול לשיר עם מיץ'" (The Man Who Wouldn't Sing Along With Mitch), אך ב-1963 הם התפרקו. בצירוף מקרים הם נפרדו בלוס אנג'לס במלון שנקרא The Colonial.
ב-1963 הכיר דוהרטי את קאס אליוט כאשר היא שרה בלהקה שנקראה The Big 3. עוד בהיותו בסיבוב הופעות עם The Halifax III הכיר דוהרטי את ג'ון פיליפס ואת אשתו הטרייה, הדוגמנית מישל פיליפס.
כמה חודשים לאחר מכן התפרקה להקת The Halifax III וזמר הליווי שלהם, זל ינובסקי ודוהרטי נותרו בהוליווד כשהם מרוששים. הידיעה על כך הגיע לאוזניה של קאס אליוט והיא שכנעה את המנהל שלה להעסיק אותם. כך, הצטרפו דוהרטי וינובסקי ל- Big 3. זמן קצר לאחר שהצטרפו ללהקה חברים נוספים היא שינתה את שמה ל- The Mugwumps שגם היא התפרקה עד מהרה עקב פשיטת רגל וינובסקי עזב כדי להקים את להקת הכפיות המאוהבות (Lovin' Spoonful) עם ג'ון סבסטיאן. בערך באותה תקופה, נזקקה להקתו החדשה של ג'ון פיליפס, The New Journeymen, באופן דחוף להשלמת מסע ההופעות שלה, לזמר טנור במקום מרשל בריקמן שעזב לטובת קריירה בתסריטאות לטלוויזיה. דוהרטי היה אז מובטל והוא מילא את החסר. בראשית 1965, לאחר שגם להקה זו התפרקה, הוזמנה אליוט להצטרף ללהקה חדשה שנקראה "מעגל הקסמים" (The Magic Cyrcle). בספטמבר אותה שנה חתמה הלהקה על חוזה הקלטות עם חברת דנהיל. הם שינו את שמם ל- The Mamas & the Papas ("האמהות והאבות") ועד מהרה הם החלו להקליט את אלבום הביכורים שלהם, If You Can Believe Your Eyes and Ears. שירם Creeque Alley מספר בקצרה על כך.
האמהות והאבות
בסוף שנת 1965 החל רומן בין דוהרטי לבין מישל פיליפס. בראשית תקופת ההצלחה של הלהקה עלה בידם לשמור על מערכת היחסים שלהם בסוד.
באוגוסט אותה שנה, עקב דרישת הקהל, הורשתה פיליפס לשוב ללהקה, ולגיבסון שולם סכום חד-פעמי עבור מאמציה. הלהקה השלימה את הקלטת אלבומה השני (שנקרא בפשטות The Mamas and the Papas) באמצעות הקלטות מחדש והחלפת את קטעי השירה של גיבסון באלו של פיליפס.
לאחר סדרה של הופעות מרשימות, הופעות רבות בטלוויזיה (כולל הופעה מיוחדת ובולטת שקיבלה ביקורת חיובית בה הם הופיעו בשיריהם של רוג'רס והארט), אלבום אולפן שלישי מוצלח (The Mamas and the Papas Deliver שיצא במרץ 1967), ופסטיבל הפופ הבינלאומי במונטריי, שהיווה פריצת דרך חברתית ושאורגן ביוני 1967 על ידי ג'ון פיליפס ולו אדלר, גרמה נסיעה חסרת מזל לאנגליה באוקטובר 1967 לערעור המרקם החברתי בלהקה. קאס אליוט פרשה לאחר שספגה עלבון מג'ון פיליפס (אף על פי שהיא שבה כדי להשלים את חלקה בהקלטת האלבום הרביעי שיצא באיחור בסופו של דבר במאי 1968). באותה עת ילדה מישל פיליפס את בתה שיינה פיליפס ופורסמה הודעה רשמית על פירוק הלהקה.
קריירת סולו
לאחר פירוק הלהקה נשארו דוהרטי ואליוט חברים, וזאת במקביל לתחילת קריירת הסולו המזהירה של אליוט. בסופו של דבר היא הציעה לו נישואים, אך הוא דחה את ההצעה. באותן שנים הוא הוציא כמה אריכי-נגן וסינגלים סולו, כשהשניים הבולטים מבניהם הם "מה תעשה?" (?Watcha Gonna Do) שיצא ב-1971 ו"מחכה לשיר" (Waiting for a Song) שיצא ב-1974. כשקאס ומישל שרות את קולות הרקע היו אלו ההקלטות האחרונות של קאס שנפטרה זמן קצר לאחר מכן. דוהרטי היה המום ונעצב אל ליבו כאשר שמע על מותה של קאס אליוט ב-1974 בגיל 32. הוא נכח בהלווייתה כמה ימים לאחר מכן בתחילת אוגוסט יחד עם ג'ון ומישל פיליפס.
ב-1982 הצטרף דוהרטי למסע האיחוד של האמהות והאבות שבו השתתפו גם ג'ון פיליפס, בתו מקנזי פיליפס ואיליין "ספנקי" מקפרלן ובו בוצעו להיטים ישנים ושירים חדשים פרי עטו של ג'ון עצמו.
דוהרטי הפיק הופעה באוף ברודוויי שנקראה " Dream a Little Dream" ושבה נפרש סיפורה של להקת האבות והאמהות מנקודת מבטו של דוהרטי. ההופעה זכתה לביקורות חיוביות. הופעה זו הייתה בחלקה תגובה לסרט התיעודי של ג'ון פיליפס ברשת PBS, שנקרא Straight Shooter: The True Story of John Phillips and The Mamas and the Papas. בהופעה הושרו שירים של הלהקה והיא התמקדה ביחסיו של דוהרטי עם קאס אליוט. לדבריו של דוהרטי מטרת ההופעה הייתה "להעמיד דברים על דיוקם".
ב-1993 גילם דוהרטי את מנהל הנמל ודיבב דמויות בסדרת הטלוויזיה לילדים "" של רשת CBC הקנדית.
בשנת 1997 שיחק בסרט הטלוויזיה המוקומנטרי "Elvis Meets Nixon" של רשת שואוטיים; בו גילם את ורנון פרסלי, אביו של אלביס פרסלי.
ב-1999 גילם דוהרטי את צ'רלי מק'גיניס ב-22 פרקים של סדרת הטלוויזיה של רשת CBC "פיט פוני" (Pit Pony).
ב-2004 הופיע בקונצרט חצי היובל של "שרון, לויס ובראם" (Sharon, Lois & Bram) ששודר ברשת CBC ב-1 בינואר אותה שנה. דוהרטי שר שני שירים עם השלישייה: California Dreamin' ו-Who Put the Bomp.
אחת מהופעותיו האחרונות של דוהרטי היו בפרק העשירי של העונה השביעית של סדרת הטלוויזיה הקנדית Trailer Park Boys כסוכן ה-FBI המיוחד ריאן צ'לקנק. צילומי הפרק הסתיימו זמן קצר לפני מותו של דוהרטי בראשית 2007 ושידור הפרק הסתיים בהודעה: "פרק זה מוקדש לזכרו של דני דוהרטי".
המערכת הכלכלית החדשה
המערכת הכלכלית החדשה של התכנון והניהול (בגרמנית: Neue Ökonomische System der Planung und Leitung) הייתה מדיניות כלכלית שהונהגה על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, מפלגת השלטון של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, ב-1963. מטרת המדיניות החדשה הייתה להחליף את שיטת תוכניות החומש, אשר תחתיה התקיימה כלכלת גרמניה המזרחית מאז 1951. המערכת אומצה כדי לשפר את תוצאות התכנון המרכזי הקיים של הכלכלה, כך שתתפקד באופן יעיל יותר.
עקב שילוב של סיבות אידאולוגיות וניהוליות, המערכת הכלכלית החדשה לא יושמה במלואה מעולם ולא הביאה לתוצאות הרצויות "המערכת החדשה" לא נחלה הצלחה. ב-1968 גבר שוב התכנון הריכוזי, וב-1971 היא הוחלפה סופית על ידי "אחדות המדיניות הכלכלית והחברתית" (Einheit von Wirtschafts- und Sozialpolitik).
רקע
המערכת הכלכלית החדשה הושקה במחצית הראשונה של 1963 על ידי המזכיר הראשון ומנהיג המדינה ולטר אולבריכט. מטרתה הייתה לייצב את המשטר הקומוניסטי באמצעות הדגמת יכולתה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית להתחרות ב"נס הכלכלי" של גרמניה המערבית הקפיטליסטית. אולבריכט ניסה להגדיל את הצמיחה על ידי הכנסת יסודות מוגבלים של שוק חופשי לתוך דגם התכנון הכלכלי הכמעט-סטליניסטי שהתקיים אז. המטרות העיקריות היו לצמצם בזבוז של חומרי גלם, להגדיל את רמת המיכון בשיטות הייצור, ובראש ובראשונה, ליצור מערכת המתעדפת איכות על גבי כמות. התוכנית שימשה גם כדי לנסות לשקם את הנזק הכבד שגרמה המנוסה ההמונית של מומחים למערב, לפני בנייתה של חומת ברלין ב-13 באוגוסט 1961
אולבריכט אימץ את "המערכת החדשה" מטעמים פרגמטיים של ייצוב המשטר. כסטליניסט ותיק, שהנהיג בשעתו את תוכניות החומש, סלד מרפורמות. שתי תוכניות החומש הראשונות והקולקטיביזציה של החקלאות ב-1960 לא הביאו איתן את התוצאות המתוכננות. תוכנית החומש הראשונה שונתה באביב 1953, כחלק מאימוצה המזורז של מדיניות "המסלול החדש" המאולתרת לאחר דיכוי המרד המזרח גרמני. עקב בעיות מחריפות, תוכנית החומש השנייה הוארכה לתוכנית שבע-שנתית (1958-1965). הנזקים שהשיתה, כמו חוסרים במזון ובמוצרים אחרים, יצרו מתחים ובעיות פוליטיות, ובעיקר הגירה המונית למערב. בעיה זו נפתרה באופן חלקי על ידי הקמת חומת ברלין. בניין החומה ובלימת ההגירה אפשרו למשטר אורך נשימה לעסוק בבעיות פנימיות, ובייחוד ברפורמות כלכליות. אולבריכט סבר שהצלחה כלכלית ברפובליקה הדמוקרטית יכלה לתרום לאיחוד גרמניה תחת שלטון סוציאליסטי, מטרה שראה כאפשרית וכתלויה בהוכחת עליונות הסוציאליזם המזרחי על הקפיטליזם המערבי. בנוסף, ההפשרה של חרושצ'וב הביאה לכך שהגרורות הסובייטיות במזרח אירופה נהנו מחופש רב להתנסות בשיטות כלכליות שלא עלו עם המרקסיזם-לניניזם האורתודוקסי. התוכנית השבע-שנתית ננטשה כמעט לחלוטין, והוחלפה על ידי "המערכת הכלכלית החדשה" ב-1961.
עיקרי השיטה
במקום לדרוש עמידה ביעדים שנתיים, אולבריכט העדיף תוכנית לטווח ארוך שנועדה להעניק לחברות חופש פעולה יחסי ולהגביר את הצמיחה. עם זאת, ל"מערכת הכלכלית החדשה" אף פעם לא הייתה תוכנית אחת או ציר זמן ברור. כתחליף לתוכניות החומש, אולבריכט קרא ליצירה של "תוכנית פרספקטיבה", דבר שלא יושם מעולם משום שתכנון לטווח ארוך בכלכלה בשליטת המדינה הסתבר כבלתי-אפשרי.
במהלך ועידת המפלגה השישית בינואר 1963, המזכיר ביקר את האופן הבירוקרטי והריכוזי בו התנהלה כלכלת הרפובליקה, ותיאר את הנקודות העיקריות של התוכנית החדשה: הגדלת הסמכויות של המנהלים, מתן חופש יחסי לעסקים פרטיים או מולאמים-למחצה, והצבת יעדים קשיחים פחות; מעבר למחירים גמישים יותר ומבוססי שוק; התחשבות ברווח, בנוסף לעמידה ביעדים, בעת מדידת ההישגים; מתן תמריצים חומריים לעובדים, ופתיחת אפשרות לשיתופם בהנהלה באמצעות ועדות יצרנות; והגברת משקלם של מומחים בקבלת ההחלטות, על חשבון אידאולוגים של המפלגה.
ג'פרי קופסטין כתב ש"המטרה הראשית של הרפורמה הייתה התגברות על הלך החשיבה של תוכניות שנתיות, שהביא להזנחת יישום שינויים מבניים ארוכי-טווח בטכנולוגיות ותהליכי ייצור."
יישום וכשלים
"המערכת החדשה" נדרשה להתמודד עם שני אתגרים: הבטחת אספקה יציבה של חומרי גלם מברית המועצות, והגדלת היצרנות של הכלכלה.
ב-1963, עקב מחסורים מבית, הסובייטים הודיעו שהמשק המזרח-גרמני יקבל פחות נפט מהכמות שהובטחה, בשל הצורך לספק נפט לקובה. נוסף על כך, משלוחי מתכות, צמר, דגנים, ובשר צומצמו ב-25%-35%.
לחברות ניתנה האפשרות להחליט על ולממן השקעות הכרחיות מהרווחים שלהם, או לבקש מימון ממשלתי. מאחר שחברות רבות לא השיאו כל רווח, נגרם גידול אדיר בביקוש למימון מן המדינה.
במשך 1966 ו-1967 צומצם מספר המחוונים הכלכליים שנקבעו על ידי המדינה, ולמשרדים ניתן חופש רב יותר לתכנן. במקביל, סגירת חברות והעברת פועליהן למקומות עבודה אחרים (אבטלה הייתה בלתי-נתפשת באידאולוגיה הקומוניסטית) נתקלה בהתנגדות מהעובדים, והתוכנית לא יושמה לבסוף. בגלל שיקולים פוליטיים של יוקרה, המדינה נמנעה מלסגור מפעלים לא-רווחים והוסיפה להשקיע בתעשיות נושאות הפסדים, ואף ייקור מוצרים מפוקחים (או, למצער, הגמשת מחיריהם) לא באו בחשבון.
השלטון חשש מכל אי-נחת במעמד הפועלים, וגידול השכר באותן שנים עקף את העלייה ביצרנות. ללא פיקוח, החברות היו חופשיות להגדיל את המשכורות והמענקים לעובדים. הדבר הביא למחסורים והתמרמרות בקרב העם. בניגוד לשנים בהן הכלכלה נוהלה על ידי אידאולוגים מפלגתיים, "המערכת החדשה" דרשה יותר ידע מקצועי. בתוך הממסד ניבע קרע בין חברי המפלגה הוותיקים לשכבה של טכנוקרטים, שהוטרדו פחות משאלות אידאולוגיות.
ביקורת וביטול
כשהבעיות בשיטה החדשה ניכרו, הגיבה ההנהגה בהידוק שליטתה בכלכלת המדינה. במהלך 1965, הביקורת על "המערכת החדשה" גברה מכל עבר. הוועידה ה-11 של המפלגה בדצמבר עמדה בסימן הישגים לשמרנים, בהנהגת אריך הונקר. בנוסף לביטול החופש האמנותי היחסי של ההפשרה (כמעט כל סרטי הקולנוע שהופקו באותה שנה צונזרו), הם ניצלו את הדיונים למתקפות על הרפורמה הכלכלית. הנואמים בדיונים טענו שכלכלה מתוכננת בנוקשות הייתה יסוד הסוציאליזם, בעוד הדגש על רווח היה עקרון קפיטליסטים. אולבריכט התגונן בכך שניסה להראות ש"המערכת החדשה" נשענה על הדגם הסובייטי לתכנון. אריך אפל, יושב ראש ועדת התכנון הלאומית, קרס תחת הלחץ. הוא התאבד ב-3 בדצמבר.
יישום הרפורמה ניזוק גם בשל הדחת חרושצ'וב וחוסר היציבות שעוררה. מלבד הצעה כלכלית שעל המזרח-גרמנים לחקות את רעיונותיו של הכלכלן יבסיי ליברמן, הסובייטים לא סיפקו שום תמיכה ברורה בתוכנית. אולבריכט נותר אם כן ללא גיבוי פוליטי ממוסקבה, וניצב פגיע הן מול אויביו בתוך המפלגה והן מול המתכננים והכלכלנים. מ-1968, הושב התכנון הריכוזי ההדוק במאמץ להגיע לצמיחה מואצת במגזרים נבחרים של המשק. בוועידת המפלגה השמינית בקיץ 1971, חודשיים לאחר הדחת אולבריכט בידי אריך הונקר, אומצה תוכנית ה"אחדות המדיניות הכלכלית והחברתית". זו זלזלה בחידושים טכנולוגיים, ביטלה את הצורך בתחרות עם גרמניה המערבית – שהונקר, שהיה ספקן כלפי איחוד אפשרי והעדיף להתרכז בביסוס המשטר, ראה כחזיון שווא בלתי-ישים – והכפיפה את התכנון הכלכלי למטרה הפוליטית של שיפור רמת החיים.
גיאורגי ארסנישווילי
גיאורגי ארסֶנישווילי (בגאורגית: გიორგი არსენიშვილი; 5 בינואר 1942 בצ'ירסה קאחתי - 17 בנובמבר 2010) או גיאה ארסנישווילי הוא מדען ופוליטיקאי גאורגי שכיהן בתפקיד ראש ממשלת גאורגיה בין השנים 2000–2001.
קריירה פוליטית
בין השנים 1995–1999, כיהן ארסנישווילי כמושל מחוז הולדתו, קאחתי. ב-11 במאי 2000, לאחר שאדוארד שוורדנדזה נבחר שוב לתפקיד נשיא גאורגיה, מינה אותו האחרון לתפקיד ראש ממשלת גאורגיה. במהלך כהונתו נוצר קרע במפלגה אליה השתייך, איחוד האזרחים של גאורגיה (בראשות שוורדנדזה) שהביא להתפטרותם של צעירים רבים במפלגה ביניהם הפוליטיקאים הרפורמיסטים, כמו מיכאיל סאקשווילי וזוראב ז'ווניה. הם התאכזבו והוקיעו את אוזלת ידו במלחמה כנגד השחיתות. המשבר הגיע לשיא עם החלטתו של הנשיא להטיל וטו על החוק המחייב את חברי הממשלה לחשוף את הכנסותיהם, עזבו נטשו את המפלגה, ובאמצע שנת 2001, הפסיד איחוד האזרחים את הרוב שהיה לו בפרלמנט הגאורגי. באוקטובר של אותה שנה החלו להופיע בטביליסי הפגנות גדולות שקראו להתפטרותו של שוורדנדזה כתוצאה מפרשת ה"התחמקות ממיסים" של חברי ממשלת גאורגיה, שהופיעה בטלוויזיה הגאורגית בערוץ רוסתווי-2. ההפגנות לוו בפשיטה משטרתית על תחנת המשטרה. כתגובה למחאה הציבורית פיטר שוורדנדזה את כל שרי הממשלה, ב-1 בנובמבר של אותה שנה. האופוזיציה לנשיא גדלה ביתר שאת כאשר מונתה נינו בורג'נדזה ליושבת ראש הפרלמנט הגאורגי, שהייתה האישה הראשונה בגאורגיה שהחזיקה בתפקיד זה. ב-21 בדצמבר של אותה שנה, פיטר שוורדנדזה את ארסנישווילי עצמו. הוא הועבר למשך שבוע ימים לתפקיד שר החוץ של גאורגיה, עד שמונה, ב-29 בדצמבר 2001, לתפקיד שגריר גאורגיה בצ'כיה, תפקיד אותו מילא עד ל-15 ביולי 2004.
לאחר שסיים את כהונתו כשגריר עזב ארסנישווילי את המינהל הציבורי, ובין השנים 2004–2006 הוא עמד בראש הגוף המפקח על הטלקומוניקציה בגאורגיה. לאחר מכן, בין השנים 2006–2007, הוא עמד בראש הגו המפקח על רכבת גאורגיה. בשנת 2008, הוא חזר לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט הגאורגי במסגרת "התנועה הלאומית המאוחדת - לניצחון גאורגיה", במחוז הבחירה של נפת תלאווי, ומונה ליושב ראש "הוועדה להגנה על זכויות האדם ואינטגרציה אזרחית".
לשרוד אחרי (סדרת טלוויזיה)
לשרוד אחרי (ברוסית: Вы́жить по́сле) היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמת-אימה שנוצרה על ידי אולפני Art Pictures Vision עבור רשת CTC. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-18 בנובמבר 2013, היא כוללת 36 פרקים ב-3 עונות, כאשר פרק סיום הסדרה שודר ב-4 במרץ 2016.
עונה ראשונה
11 צעירים נעולים בבונקר תת-קרקעי מתחת למוסקבה. הם לא יודעים איך הם הגיעו לכאן ולמה הם מוחזקים כאן. בינתיים, רכב של תאגיד "ורשינה" הנושא וירוס קטלני לבדיקות אנושיות מעורב בתאונה והנגיף חודר למערכת הרכבת התחתית. עשרות אלפי אנשים מתים, השאר מפונים. רוב בירת רוסיה מתרוקנת, המעטים שלא הספיקו להתפנות נשארו בה, ומוראניות - בנות בגיל הפוריות עם גנים טובים, הפכו לזומביות. בעזרת בכי בתדירות גבוהה הם משתקים אנשים ותוקפים את הקורבן. בנות מוראניה שומרים בחיים רק את אלה שיכולים להצטרף לצבא שלהן ולהביא צאצאים. תהליך הפיכת הבנות למוטציות יכול להימשך מספר שעות ואפילו ימים, תלוי במידת הנשיכה.
עונה שנייה
חודש חלף מאז הפך נגיף קטלני את מוסקבה לעיר רפאים המאוכלסת במוטנטים. העיר עדיין מבודדת מהעולם החיצון, ונשלטת על ידי תאגיד "ורשינה", שהחליף את מנהיגות המדינה. תוך הסתרת האמת מהציבור וטענה כי לא נותרו ניצולים בעיר, התאגיד ממשיך לחקור את הנגיף, תוך שימוש בעיר כמעין שדה ניסויים לנדבקים. מדעני התאגיד מגלים שהנגיף עובר מוטציה, ומעניק לנשאיו את התכונות הנחוצות להישרדות. קבוצת צעירים ששרדו נמצאת בתוך עיר סגורה ללא תקשורת והגנה. כשהם מתאחדים בקבוצות או פועלים לבדם, הם מנסים להציל את חייהם לא רק מאנשים נגועים, אלא גם משכירי החרב של התאגיד, שמנקים את העיר מעוברי אורח לא רצויים. לכולם מטרות שונות - מישהו רוצה לעזוב את העיר בכל מחיר ואחרים מתכוונים להישאר ולהתחיל במלחמה נגד התאגיד כדי לנקום את מות יקיריו.
עונה שלישית
עברו שבועיים. תאגיד "ורשינה" כבר לא שולט בהון. חיילים ויחידות סדירות של המשרד למצבי חירום מובאים למוסקבה. ניקוי העיר מתחיל. הממשלה הפדרלית רואה בנגיף נשק ביולוגי, ולכן מטילה על שירות הביטחון הפדרלי בראש סדר העדיפויות למצוא נוגדן. אפשר ליצור אותו רק בהשתתפותה של מנהיגת המוראניה, שבעקבותיה מתחיל ציד. קבוצת צעירים מצליחה לצאת מאזור ההסגר, אך האם יצליחו לחזור לחייהם הרגילים? מאבק ההישרדות שלהם נמשך.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
51 (מספר)
51 (במילים בלשון זכר: חמישים ואחד; בלשון נקבה: חמישים ואחת) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 50 ולפני 52.
קונטקט אייר
קונטקט אייר (בגרמנית: Contact Air), הייתה חברת תעופה גרמנית, ובסיסה נמל התעופה הבינלאומי בשטוטגרט, חברה בלופטהנזה רגיונל, והיא הפעילה טיסות פנימיות בגרמניה וטיסות בינלאומית מקומיות.
תולדות החברה
החברה נוסדה בשנת 1974 כחברת שכר, ב-1987 החלה להפעיל טיסות סדירות. בשנת 2004 החלה לפעול תחת המותג לופטהנזה רגיונל.
ג'וזפוס דניאלס
ג'וזפוס דניאלס (באנגלית: Josephus Daniels; 18 במאי 1862 – 15 בינואר 1948) היה עורך עיתון ומוציא לאור אמריקאי החל משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד מותו. במשך עשורים הוא ניהל את העיתון The News & Observer בראלי קרוליינה הצפונית, בתקופה בה היה זה העיתון הגדול ביותר במדינה. כחבר המפלגה הדמוקרטית, הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון כמזכיר הצי של ארצות הברית ובתפקיד זה הוא כיהן בין השאר בשנות מלחמת העולם הראשונה. הוא היה לידיד קרוב ותומך של פרנקלין דלאנו רוזוולט, ששימש תחתיו כתת-מזכיר הצי ולימים היה נשיא ארצות הברית. כשנבחר רוזוולט לנשיאות הוא מינה את דניאלס כשגריר במקסיקו, תפקיד בו הוא כיהן בין השנים 1933–1941. דניאלס היה תומך אדוק בעליונות הגזע הלבן ובהפרדה גזעית, ויחד עם צ'ארלס אייקוק ופרניפולד סיימונס, הוא היה המחולל הראשי של המהומות בוילמינגטון ב-1898.
דניאלס האמין ש"האיוולת והפשע הגדולים ביותר" בהיסטוריה של ארצות הברית היו מתן זכות בחירה לשחורים. הוא ועיתונו דגלו בעליונות הגזע הלבן בדיווחי חדשות, במאמרי מערכת מנוסחים היטב, במכתבים למערכת קנטרניים ובקריקטורות מרושעות שפורסמו בעמוד השער של העיתון והפנו את תשומת הלב למה שהעיתון כינה "אימת שלטון הכושים". דניאל טען שכל עוד לאפרו-אמריקאים יהיה כוח פוליטי, הם יבלמו את הרפורמות הפרוגרסיביות.
דניאלס היה גורם משפיע ביותר במעבר החקיקתי של קרוליינה הצפונית ב-1900 לתיקון שלמעשה הפקיע את זכות הבחירה של השחורים במדינה, הדיר אותם מהמערכת הפוליטית למשך עשורים עד לסוף המאה ה-20. הם גם הודרו מהשתתפות בחבר מושבעים והיו נתונים להפרדה גזעית בחסות החוק.
כמזכיר הצי, טיפל דניאל במדיניות ובסוגיות הפורמליות במהלך מלחמת העולם הראשונה, בעוד שתת-מזכיר הצי, פרנקלין דלאנו רוזוולט, קיבל את ההחלטות המבצעיות העיקריות של המלחמה. כשגריר במקסיקו, לאחר המהפכה שהתחוללה בה, טיפל דניאלס ביחסים עם הממשלה האנטי-אמריקאית ובצעדי ההפקעה של השקעות הנפט האמריקאיות שננקטו על ידה. בקרוליינה הצפונית של ראשית המאה ה-20 הוא היה פרוגרסיביסט מוביל, קידם את בתי הספר הציבוריים ואת העבודות הציבוריות וקרא להרחבת הרגולציה על חברו ועל רשת הרכבות. הוא תמך בחוק היובש ובזכות הבחירה לנשים והשתמש בעיתונו כדי לתמוך במועמדי המפלגה הדמוקרטית. הוא היה תומך נלהב בקו קלוקס קלאן, אף על פי שמעולם לא היה חבר בו.
ראשית חייו
ג'וזפוס דניאלס נולד בוושינגטון, קרוליינה הצפונית. אביו היה בונה ספינות. ב-1861 פרשה קרוליינה הצפונית מהאיחוד. לפני שמלאו לו 3 שנים, נהרג אביו של דניאלס על ידי צלף של צבא הקונפדרציה בשל אהדתו לאיחוד שהייתה ידועה. האב ניסה לעזוב עם כוחות צבא האיחוד את וושינגטון במהלך מלחמת האזרחים. דניאלס הצעיר עבר עם אמו האלמנה ושני אחיו לוילסון, קרוליינה הצפונית. הוא התחנך במוסד האוניברסיטאי של וילסון ובקולג' טריניטי (כיום אוניברסיטת דיוק).
דניאלס ערך עיתון מקומי בשם Wilson Advance ובסופו של דבר רכש אותו. תוך כמה שנים, הוא היה אחד הבעלים, יחד עם אחיו צ'ארלס, של העיתונים Kinston Free Press ו-Rocky Mount Reporter. הוא למד משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וב-1885 התקבל ללשכת עורכי הדין, אך לא עסק בעריכת דין.
לאחר שהיה מעורב יותר ויותר בפעילות המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית, והשתלט על השבועון Daily State Chronicle, שימש דניאלס בתפקיד המדפיס הממשלתי של קרוליינה הצפונית בין השנים 1887–1893. הוא מונה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד לפקיד הראשי של מחלקת הפנים של ארצות הברית ושימש בתפקיד זה בין השנים 1893–1895.
נישואין ומשפחה
ב-1888 נשא דניאלס לאישה את אדי וורת' בגלי. היא הייתה נכדתו של מושל קרוליינה הצפונית, ג'ונתן וורת'. לשניים נולדו ארבעה בנים. אחד מהם, ג'ונתן וורת' דניאלס, הלך בעקבות אביו לשירות הציבורי ושימש כעוזר אישי לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ולזמן קצר כדובר הבית הלבן.
News and Observer
על פי הכתוב באוטוביוגרפיה של דניאלס, "ה-News and Observer נועד להפיץ את המסרים של המפלגה הדמוקרטית ולהוות את הקול המיליטנטי של עליונות הגזע הלבן, והוא לא כשל במשימתו זו". בממצאי הוועדה שחקרה את המהומות בוילמינגטון הוזכר אך ורק שמו של דניאלס כגורם למהומות. לדברי ההיסטוריונית הלן אדמונדס, העיתון "הוביל מערכה של דעות קדומות, מרירות, השמצות, מצגי שווא והפרזות כדי להשפיעה על רגשות הלבנים כנגד השחורים". המהומות הובילו להפיכה המוצלחת היחידה בתולדות ארצות הברית, כאשר ממשל נבחר הודח בכוח הזרוע.
המערכה של הדמוקרטים למען עליונות הגזע הלבן הובילה לניצחונות של המפלגה ב-1898 וב-1900. לאחר שהשיגו את השליטה על בית המחוקקים של קרוליינה הצפונית, הם העבירו תיקון לחוק שהציב מחסומים להרשמתם של השחורים להצבעה, שהשפיעו על רוב האפרו-אמריקאים במדינה. ההשפעה הפוליטית של המהלך הזה התמשכה עד לסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
בתקופה מאוחרת יותר בחייו, כאשר דן על הצלחתו, "הודה דניאלס שהעיתון הפריז לעיתים בחד-צדדיות שלו כלפי הדמוקרטים והידיעות שהובאו לעיתון לא נבדקו ביסודיות לפני פרסומם וככל הנראה לא יכלו לעמוד במבחן משפטי". הוא תמך בכמה מאבקים של הפרוגרסיבים, כמו קידום מערכת החינוך וחקיקה נגד עבודת ילדים.
העיתון The News and Observer נותר בבעלות משפחת דניאלס עד 1995, כאשר הוא נמכר לחברת מקלאצ'י.
מזכיר הצי
בבחירות לנשיאות של 1912 תמך דניאלס באיש הדרום וודרו וילסון. לאחר ניצחונו של וילסון, מונה דניאלס כמזכיר הצי של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקיד זה במשך כל תקופת נשיאותו של וילסון משנת 1913 ועד 1921, ופיקח על צי ארצות הברית בשנות מלחמת העולם הראשונה. לצידו כיהן כתת-מזכיר הצי פרנקלין דלאנו רוזוולט, שלימים נבחר כנשיא ארצות הברית.