cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברנארד ויליאמס
חיבוריו
ויליאמס היה "הורס מערכות", ותקף את כל ה-"איזמים" בלהט זהה. הוא הפנה את גבו לתחום המטא-אתיקה שהיה בשעתו מוקד עיסוקם של רוב פילוסופי המוסר שחונכו על ברכי המסורת האנליטית המערבית - "מהו הטוּב?" ו-"מהי בדיוק משמעות המילה 'ראוי'"? - וביכר להתמקד באתיקה מעשית. ויליאמס ניסה לעסוק בשאלה כיצד לחיות חיים טובים, בהתמקדו במורכבות, "המזל המוסרי" הוא כינה אותה, של חיי היום-יום.
בספרו Morality: An Introduction to Ethics (מוסריות: הקדמה לאתיקה) משנת 1972, הוא כותב, "בעוד שרוב הפילוסופיה של המוסר ברוב הזמנים הייתה ריקה ומשמימה ... הרי שהפילוסופיה המוסרית בת-זמננו מצאה דרך חדשה משלה לשעמם, וזאת בהתעלמה כליל מהנושאים העומדים על הפרק". על חקר המוסריות, כך טען, להיות מרתק ובעל כח-חיוּת. בחזונו ראה פילוסופיה של המוסר שתמצא דרך להשתלב בפסיכולוגיה, בהיסטוריה, בפוליטיקה ובתרבות. בדחותו את המוסריות - "מוסד מוזר", כתב, ובכך גינה אותה כתחום מחשבה אנושית נפרד ודיסקרטי, גישה זו של ויליאמס הזכירה את זו של הפילוסוף הגרמני בן המאה התשע-עשרה, פרידריך ניטשה. בעוד שבתחילת דרכו חשב עליו כעל רדוקציוניסט קר, הרי שבשנותיו המאוחרות למד ויליאמס להעריך את ניטשה עמוקות - הוא אפילו נשמע אומר שלוואי ויכול היה לצטט את ניטשה בכל עמוד שכתב.
אתיקה ומגבלות הפילוסופיה
הספר Ethics and the Limits of Philosophy ("אתיקה ומגבלות הפילוסופיה") נכתב על ידי ויליאמס בשנת 1985. הספר פותח בניתוח של האופן שבו אנחנו שואלים את השאלה היסודית של האתיקה. השאלה המרכזית של האתיקה מנוסחת בתרגום מיוונית לאנגלית אקסצנטרית: How has one most reason to live? ("כיצד לכל-אחד יש הכי סיבה לחיות?") השאלה הזו מונגדת לשאלות קלאסיות של האתיקה המודרנית כמו: מה עליי לעשות? מה אני מחויב לעשות? מה מותר בהינתן זכויות מסוימות? לפי ויליאמס, המיוחד באתיקה המודרנית הוא לא עצם העיסוק בשאלות הללו, אלא בהיקף שבו הן נשאלות. ההכללה ששאלות כאלה עוברות לכל אספקט של חיינו ובעיקר הניסיון של האתיקה המודרנית לצמצם את המאפיינים של החיים האנושיים לשאלות אלו. כפי שוויאלימס מדגים בפרק, גם השאלה הסוקרטית לא מושלמת, משום שעקרונית, ככל שהדבר נוגע לתבונה מעשית, יש לנו גם שיקולים לא אתיים שמנחים את הפעילויות שלנו. עם זאת, ויליאמס לא מתמיד בהבחנה הזאת לאורך כל הספר ולעיתים הוא משתמש במילה 'אתי' כדי לציין את מה שמנחה את התבונה המעשית בכללותה.
ויליאמס מנסה למתן את הציפיות שמבחינתו אפשר לצפות מפילוסופיה של האתיקה. הוא מציג ביקורת סקפטית כלפי הציפיות שלנו מתאוריות של האתיקה. הן, כמובן, ביחס לפילוסופיה של המוסר המודרנית - שאותה הוא מבקר על כך שהיא "לא אנושית", הן בהבנה שלה את טבעם של בני-אדם והן בציפיות שלה מאיך חברה אנושית יכולה להתנהל - והן ביחס לפילוסופיה הקלאסית, שאותה הוא מבקר בעיקר דרך התאוריה האפלטונית הנודעת בדבר אחדות הטוב והידיעה. ויליאמס שואל מרחיב את השאלה באשר לכמה הידיעה יכולה באמת לקדם את "הטוב" (ידוע גם כן בתור בעיית האקרסיה).
בפרק השני ויליאמס מתחיל בניסיון גישוש אחר הנקודה הארכימדית שממנה יהיה אפשר להתחיל את הדיון האתי. הפרק מכיל ביקורת מאוד חדה על הפילוסופיה של המוסר המודרנית, בעיקר במידת הכוח שנראה לה שיש לה על אנשים. ויליאמס טוען כי לעיתים זה נראה כאילו הפילוסופיה של המוסר המודרנית היא כלי זין בשירות מסע צלב נגד מה שהיא מבינה כתפיסות מוסר שגויות. לפי ויליאמס, נראה כאילו המטרה של הרבה מן הפילוסופיה המודרנית הוא "להמיר" את הכופרים באמצעות התבונה. ויליאמס מבקר את הנטייה הזו של הפילוסופיה המודרנית, שלדעתו מפספסת בנקודה זו את המטרה האמיתית של הפילוסופיה לבחינה-עצמית לטובת פנטזיות כוחניות לעולם טוב יותר.
ויליאמס מגיע למסקנה שהנקודה הארכימדית של האתיקה צריכה להימצא איפשהו בתאוריה של הפעולה האנושית. שני הפרקים הבאים מוקדשים למעשה לניסיונות לבנות את הנקודה הארכימדית הזאת from the ground up ("מהקרקע הלאה", ראו יסודנות). מבחינתו, שתי התאוריות המוצלחות ביותר בנושא הזה הן של אריסטו וקאנט. הוא מתחיל מסקירה של תאוריית הפעולה של אריסטו. בפרשנות שלו את אריסטו, הוא רואה ב-self-interest את המאפיין הבולט של הפילוסופיה האריסטוטלית. לטענתו, לאריסטו יש "הבדל יסודי" בין פעולות שנעשות לטובת העצמי תוך תפיסה מוטעית של האינטרס העצמי לעומת פעולות שנעשות מתוך אינטרס עצמי כאשר לאדם ישנה תפיסה מובחנת של טובת העצמי שנובעת מהבנה של "טבעו". כמו כן, הוא מציין שעבור אריסטו ישנה תפיסה של "מה שנכון לאדם כאדם" (כלומר, תפיסה טלאולוגית) שמעגנת באופן מוצלח את ההבחנה בין טובת העצמי כשהעצמי לא נתפס כבן-אדם במלוא מובן המילה לעומת טובת העצמי כשהעצמי נתפס כבן-אדם במלוא מובן המילה. ויליאמס אף מציין שהתפיסה של אריסטו את האתי היא "עבה" בניגוד לתפיסות "רזות" שמנחות את הפילוסופיה המוסרית המודרנית. התפיסה האריסטוטלית לוקחת בחשבון את מגוון העושר של הגיוון בחיים האנושיים באופן שהפילוסופיות המודרניות אינן עושות. זה הבסיס לדעתו לכך שבחשבון אחרון, עבור הפילוסופים הקלאסיים שאלת המידות הייתה הרבה יותר חשובה משאלת המעשים המסוימים: בפרספקטיבה רחבה של הטבע האנושי, "אופיים" של האנשים ו"האושר" שלהם הרבה יותר חשובים ממחויבויות נקודתיות שיש להם לכאן ולכאן.
ויליאמס מסיים בכך שאנחנו לא מסוגלים לקחת את התאוריה האריסטוטלית כנקודה הארכימדית שלנו פשוט משום שלדעתו באופן בלתי-נמנע התפיסה שלנו בעקבות המדע המודרני את העולם היא נטורליסטית. מכאן ויליאמס עובר לדון בהשקפה של קאנט לגבי יסודות האתיקה, ספציפית מתוך ספרו Groundwork of the Metaphysics of Morals. ויליאמס משבח את התפיסה של קאנט לגבי ערכו של החופש עבור יצורים אנושיים, אך מבקר בחריפות את האופן שבו קאנט מבין "רציונליות" כמושג שהוא בהכרח אוניברסלי, אפליקבילי לכל סיטואציה ועל ידי כל סוכן מוסרי. הביקורת של ויליאמס היא שאפשר שאדם נוהג באופן רציונלי אך לא מכוון (deliberate) ושלמעשה יש סיבה לחשוב שרוב החיים המוסריים מונחים כך. לאחר שהוא שוקל את דעתו של קאנט, הוא מוצא כמובן שצימצום התבונה המעשית של האדם הרציונלי למחויבויות (commitments) שלו הוא מהלך בעייתי לכל הפחות, לפי מה שאנחנו יודעים על בני-אדם.
בפרק הבא, ויליאמס מנסה במידה מסוימת לגעת בשיקולים של מהי "תאוריה של האתיקה", האם היא אפשרית או אפילו רצויה. הוא מציע שישנה עוד דרך לעגן את האתיקה - על ידי כך שניקח את "הכוח" שיש לטיעונים אתיים כמובן מאליו. אם אנחנו לוקחים את האתיקה כתחום אוטונומי שלא צריך להיות מעוגן באופן כוללני יותר בטבע האנושי, אנחנו יכולים לנסח תאוריות להצדקה של טיעונים אתיים. תאוריות מפורסמת שכאלה הן תועלתנות והסכמיות (contractualist). ויליאמס מתרכז בעיקר בתאוריות המפורטות של רולס, אייר וסידגוויק.
ויליאמס מתחיל בדיון מעניין על היחס בין רפלקציה לפרקטיקה. במסגרת הדיון, הוא מעלה את השאלה האם כל התנהגות רציונלית מעשית מחייבת דליברציה תאורטית כדי שהיא תחשב רציונלית. המסקנה שהוא מגיע אליה היא שלא. לא כל התנהגות רציונלית נובעת משיקולים תאורטיים. לאחר מכן הוא שוקל את היכולות של התאוריות השונות להתנגד למה שמכונה "דעות קדומות". הוא מוצא שאין העדפה מובהקת לנקודת מבט תאורטית על-פני שיקולים לפי מקרה נתון. בהמשך הפרק הוא מראה את היתרונות של התנהלות לפי מקרה נתון לעומת התנהלות לפי תאוריה מוכנה מראש.
אחד הטיעונים המרכזיים של ויליאמס בפרק הזה הוא הטיעון שלו לכיצד נראית חברה שבאמת מכריעה את הקונפליקטים שלה על בסיס תאוריה. אחד המאפיינים החזקים שהוא מוצא לחברה כזו זה הערך שהיא נותנת לשקיפות (transparency) של השיקולים. ויליאמס מתאר מצב בחברה שוקלת איך להתגבר על התחרות שלה ואחד המנהלים בפגישה אומר את המשפט הבא: "ובכן, אפשר להרוג אותם, אך לא כדאי משום ש...". בחברה שנותנת דגש קודם כל על היכולת לאקספליקציה תאורטית, אין בכך משום פגם. אך ברור לכולנו (טוען ויליאמס) שאדם שמשמיע שיקולים כאלו זה לא אדם שהיינו רוצים לעשות איתו עסקים.
טיעון מרכזי נוסף מהפרק הזה הוא המתקפה שלו על תאוריות תועלתניות. המתקפה של ויליאמס מכוונת לצורה של הכלה עצמית: מאוד סביר שאם שוקלים ברצינות את התועלת המוסרית של התועלתנות, יעלה שהפעילות התאורטית של חשיבה על תועלתנות היא עצמה לא תועלתנית. הוא סוקר שתי וריאציות של המודל הזה: מעמד של אנשים שתפקידם הוא לחשוב בצורה תאורטית ותאוריה מסוימת שלפיה בזמנים שונים האדם יחשוב תאורטית ובזמנים אחרים יפעל מעשית בצורה לא תועלתנית שהיא למעשה יותר תועלתנית. ויליאמס שולל את שתי התאוריות.
טיעון נוסף הוא הטיעון שלו שתאוריה אתית לא תוכל בהכרח לעזור לנו כנגד דעות קדומות. המצדדים ביכולת הזו של התאוריה האתית יאמרו למשל שאם מישהו מפלה מישהו אחר (נניח, לא שוכר מזרחים לחברה שלו) זה יהיה יחסית מקרה נדיר שכשהוא יישאל הוא ינמק את עצמו בכך ש"מזרחים הם X" או "אני לא אוהב מזרחים". הרבה יותר סביר שהוא פשוט יאמר שהוא שוכר לפי קריטריונים פורמליים כמו התמקצעות בתחום ויכחיש שהוא מפלה על הרקע הנ"ל. בכל אופן, אם אותו אדם מצדיק את עצמו בנימוקים הנ"ל, יהיה מאוד קשה להראות שהוא לא עקבי (בניגוד לנניח האשמה שלו שיש לו בעיה בשיפוט המועמדים). ויליאמס מציע שחשיבה ממוקדת על אותו בן-אדם והסיבות שלו, המצב החברתי והתרבותי שלו תתרום יותר להבנה של הבן-אדם ותתן לבן שיחו יותר כלים לעודד אותו לחשיבה מחדש על הנושא.
הפרק הבא עוסק בעיקר בחוסר התרומה האתית של הפילוסופיה של השפה. במיוחד ויליאמס מתנגד להבחנות אנליטיות שהיו נפוצות בזמנו כמו "עובדה-ערך". טענתו המרכזית של ויליאמס היא שניתוח מפוקח של השפה לא מוליך להבחנות מהסוג הזה, דבר שהוא דואג לטעון בפירוט. בפרק הוא פותח דיון על ההבדלים בין תאוריות מדעיות לחשיבה פרקטית בנושאים של התלכדות (convergence). הוא מוצא שיש הבדלים עקרוניים בין חשיבה אתית לחשיבה מדעית. בפרק זה ויליאמס מזקק עוד שני טיעונים מרכזיים: הטיעון הראשון נוגע לצורך של הסברים חברתיים לחברות שמחזיקות במושגים אתיים שנעדרים מהחברה שלנו. טענתו היא שכשאנחנו באים לבחון חברה היסטורית או חברה שמאוד שונה מהחברה שלנו, אנו נדרשים לצורה של הסבר חברתי כדי להבין חלק מהמוסדות האתיים של אותה חברה.
בפרק הבא ויליאמס מזהיר מלבלבל בין הספקולציות שלנו על ההיסטוריה (ובאופן ספציפי - על ההבדל בין חברות מודרניות ללא) לבין מה שאכן התרחש בהיסטוריה. הטענה שלו היא שההבדל בין החברה המודרנית לחברות הלא מודרניות זה ברמת הרפלקציה. הטיעון הנוסף של ויליאמס הוא בנוגע לאפשרות שרפלקציה תהרוס ידיעה אתית. ובכן, כדי להדגים את הטענה שלו הוא מעוניין להכניס אותנו לניסוי מחשבתי שכולל חברה היפר-מסורתית שבה יש הסכמה רחבה על מושגים אתיים "עבים" (כלומר, מסובכים מאוד מושגית עם מנה דגושה של know-how). במצב כזה, לשיטת ויליאמס, בהחלט ייתכן שרפלקציה על חברות אחרות או אפילו על החברה שלהם עצמם יכולה להרוס את הידיעות האתיות שלהם. הסיפור של הטיעון הזה הוא כנראה בזעיר אנפין מה שויליאמס סובר שקרה לאנושות עם המודרנה.
הפרק האחרון בספר של ויליאמס הוא בעיקר פרק סיכומי שתוקף את המוסד של "מוסריות" במובן המודרני שלה. מבחינתו, עצם המוטיבציה שמה שחשוב בחיים האנושיים זה שהם יהיו "מוצדקים" כאילו כל מה שאנחנו עושים צריך להיות מוכוון לקראת איזושהי מחויבות של להצדיק את הקיום של עצמנו היא מחשבה פסולה והיא נמצאת בקרקע (הוא אפילו רומז שבקרקע התאולוגית -) של המחשבה של הפילוסופיה המוסרית המודרנית. המסקנה שהוא מגיע אליה באשר לנקודה הארכימדית הוא שאין בה צורך, כפי שסבורות התאוריות המוסריות המודרניות, אך מצד שני גם אין צורך בתאוריה כוללת של האתיקה ואפשר לחשוב אתיקה עם מספיק מושגים "עבים" שזמינים לנו בכל רפלקציה.
ביקורתו את התועלתנות
ביקורתו של ויליאמס הייתה קטלנית במיוחד ביחסו אל התועלתנות, תאוריה טלאולוגית, שגרסתה הפשוטה ביותר גורסת כי מעשים מוסריים יהיו טובים ובלבד שיביאו את מרב האושר למרב בני-האדם.
אחד מטיעוניו המפורסמים של ויליאמס נגד התועלתנות מתמקד בג'ים, מדען העורך מחקר במדינה דרום-אמריקאית המונהגת על ידי דיקטטור אכזר. ג'ים מוצא את עצמו בכיכר המרכזית של עיירה קטנה, ולנגד עיניו הוא רואה 20 מורדים כפותים. קצין-המשמר שלכד את המורדים אומר לו שאם ימית בעצמו את אחד מהם אזי השאר ישתחררו בזכות מעמדו של ג'ים כאורח. אך אם יסרב, יומתו כולם עד אחרון. על-פי פשוטה על ג'ים להמית את אחד השבויים במטרה להציל את חיי שאר השבויים, ואכן, על-פי רוב התאוריות הטלאולוגיות, אין כל דילמה מוסרית במקרה דנן: מבחן התוצאה הוא המבחן היחיד.
בהתנגדו לכך, טען ויליאמס כי ישנה הבחנה מוסרית מכרעת בין המתת אדם במו ידי, ובין מותו מידי אדם אחר עקב מעשי שלי. התועלתנות מחמיצה הבחנה חיונית זו, טען, ובכך גוזלת מאיתנו את עובדת היותנו פועֵל-מוסרי נפרד, ומכאן גם את אנושיותנו, בהופכה אותנו לכלים ריקים שדרכם מתרחשים האירועים, במקום לשמור על מעמדנו כסוכנים-מוסריים המקבלים-החלטות ביושרה. על החלטות מוסריות לשמר את יושרתנו ואת זהותנו הפסיכולוגית, כך טען.
הדוגל בתועלתנות ישיב שאין לבטלה בקלות כזאת. למשל, אמרטיה סן, הפילוסוף הכלכלי חתן פרס נובל, טען ש, ענייני היושרה ונקודות ההשקפה האישיות יכולים להתמזג לתוך תחשיב-הדברים הטלאולוגי; כלומר, ניתן להחשיבם כסיבות ותוצאות לכל דבר ועניין. בתגובה, הציג ויליאמס דוגמה לפיה, כדי לפתור את בעיות החניה בלונדון, יאלץ התועלתן לבכר איומים בירי על כל מי שיחנה את רכבו באזורים אסורים. לו יירו בשל כך מספר אנשים, תפסק החניה הבלתי-חוקית בהקדם; הירי יהיה מוצדק, כמובן, על-פי תועלתנות-אקט פשוטה, בשל האושר שהעדר בעיות החניה יסב למיליוני לונדונאים. על כל תאוריה המצדיקה מעשה שכזה, טען ויליאמס, להידחות כלאחר יד, בלא כל תלות במידת התקבלותה על הדעת של התחושה האינטואיטיבית כי אנו אכן שופטים מעשים אך ורק על-פי תוצאותיהם. איננו עושים כן, טען ויליאמס, ואל לנו לעשות כן.
אולם, סן ואחרים טענו ש תבקש ליצור כלל שיפתור את בעיית החניה. אין זה סביר להניח שהכלל "המבצע עבירת חניה - ירׁה יירה", לטווח-הארוך ולאחר שקילת כל השלכותיו, ימקסם תוצאות טובות. בעבור ויליאמס, מנגד, סוג כזה של טיעונים דווקא נמצא מחזק את טענתו. למעשה, טען, איננו צריכים לחשב האם איום בירי על אנשים בשל עבירות חניה ימקסם תוצאות טובות. אנו כבר יודעים מראש שאיום בירי על אנשים בשל בעיות חניה הוא מעשה מגונה ופסול, ושכל מערכת שתתבע מאיתנו לבצע חישוב שכזה היא מערכת שעלינו לדחות משום שבהתעלמה מידיעה א-פריורית זו שלנו, היא איננה תופסת כראוי ואף מעוותת את שיקול דעתנו המוסרי.
ביקורתו את הקאנטיאניזם
אחת מיריבותיה הקשות של התועלתנות היא הפילוסופיה המוסרית של עמנואל קאנט, פילוסוף בן המאה השמונה-עשרה. חיבוריו של ויליאמס במרוצת שנות השבעים והשמוניםשל המאה העשרים תארו את הבסיס להתקפתו על התועלתנות והקאנטיאניזם, שיש המחשיבים לבולטת ביותר במאה העשרים. מרתה נוסבאום כתבה שחיבוריו "גינו את הדרך החמקנית והטריוויאלית שבה הפילוסופיה של המוסר הלכה באנגליה תחת אצטלתן של שתי תאוריות דומיננטיות אלה."
חיבוריו של קאנט, "ביקורת התבונה המעשית" ו-"הנחות יסוד למטאפיזיקה של המידות" פרסו בפני הקורא מערכת מוסרית המתבססת על מה שקאנט כינה "הצו הקטגורי", בגרסתו הידועה ביותר:
זהו חוק המחייב, לדעת קאנט, כל ישות תבונית בעלת רצון חופשי. עליך לדמיין, בעשותך מעשה כלשהו, שהכלל המנחה אותך בפעולתך זו, יחול על כל אדם אחר בנסיבות דומות, ובפרט עליך עצמך בעתיד. אם אינך יכול להשלים עם השלכות ניסוי מחשבתי זה, או אם הוא מובילך לידי סתירה, אזי אל לך לבצע את המעשה דנן. כך למשל, אם ברצונך להמית את מאהבה של אשתך, עליך לשוות בדמיונך חוק על-פיו לכל הבעלים הנבגדים מוקנית הזכות להמית את מאהבי נשותיהם: וכלל זה יחול אף עליך, לו תהיה למאהבה של אישה נשואה. במילים אחרות, עליך להעביר את חווייתך במכבש האוניברסליזציה.
ויליאמס טען כנגד הצו הקטגורי במאמרו "Persons, character and morality" (אנשים, אופי ומוסריות). לשיטתו, יש להישמר לבל תדרוש מאיתנו המוסריות לנהוג בחוסר אנוכיות, כאילו איננו מי שהיננו, כאילו איננו נמצאים אלא בנסיבות שהגורל זימן לנו. אל לנו לסגל לעצמו ראיית-עולם לא-מפלגתית, או נוצרית, הוא טען. ערכינו, מחויבויותינו ותשוקותינו אמנם משפיעים על אופן הסתכלותנו על העולם ועל מתווי פעולותינו; וטוב שכך, הוא אמר, אחרת תׁאבד ייחודיות אופיינו, ובכך גם אנושיותנו.
מניעים לפעולה
עמידתו של ויליאמס על טענתו כי מוסריות עוסקת באנשים ובחייהם האמיתיים, וכי נקיטת פעולה מתוך אינטרס אישי ואפילו ממניעים אנוכיים איננה בהכרח פעולה לא מוסרית, משתקפת היטב בטיעון "הסיבות הפנימיות לפעולה" שלו, המהווה טפח ממה שהפילוסופים מכנים "פולמוס הסיבות הפנימיות/החיצוניות".
פילוסופים ניסו לטעון שלסוכני-מוסר עשויות להיות "סיבות חיצוניות" הגורמות להם לבצע מעשה מוסרי; קרי, ניתן להסביר את מעשיהם בסיבות החיצוניות למצביהם הנפשיים הפנימיים. לדעת ויליאמס דבר שכזה חסר כל פשר ומשמעות. על-מנת שיהווה "סיבה לפעולה", חייב הדבר להיות מגנטי; כלומר, עליו לחייב אותנו לפעול. כיצד דבר חיצוני לנו לגמרי - למשל, הטענה ש-X הוא טוב - יכול שיהיה מגנטי? איזה תהליך נדרש מדבר חיצוני כזה כדי להניענו לפעולה?
ויליאמס טען שאין הדבר בכלל האפשר. הקוגניציה איננה מגנטית. לדעת ולהרגיש אלו שני דברים נפרדים, ואדם חייב להרגיש לפני שהוא מוּנע לפעולה. סיבות לפעולה תמיד תהיינה פנימיות, טען. אם אני מרגיש מחויב לעשות X (לדוגמה, לעשות משהו טוב), הרי זה מפני שאני רוצה בו. אפשר שארצה לעשות את "הדבר הנכון" מסיבות מספר. כך למשל, ייתכן שחונכתי כי X הוא טוב ועל כן ארצה לפעול בהתאם לחינוך זה; או שמא ארצה להראות אדם טוב בעיני הבריות; ואולי, פשיטא, חוששני ממורת-הרוח שתפגין קהילתי כלפי. הסיבות עשויות להיות מורכבות, אך כך או כך, תמיד תהיינה פנימיות ותמיד ניתנות לצמצום אל הרצון האישי שלי.
עם טיעון זה, נטש ויליאמס את הפילוסופיה של המוסר בהעירו כי סיבותיו המוסריות של אדם מושרשות ודאי ברצונו לפעול באופן מוסרי, רצון שיכול, בכל רגע נתון ובעבור כל אדם נתון, להתפוגג. בהולכו במתווה מסורת ההומניזם החילוני, ובהיעדר אל או כל סמכות מוסרית חיצונית, נוגדת התאוריה של ויליאמס את יסודות המוסריות העממית; דהיינו, אנשים לעיתים מבצעים מעשים טובים בניגוד לרצונם.
טוטקומלוש
טוטקומלוש (בהונגרית: Tótkomlós) היא עיר במחוז בקש במישור הגדול הדרומי, שבדרום מזרח הונגריה.
היסטוריה
האזור היה מיושב בתקופה הפרה-היסטורית. בתקופת שושלת ארפאד (Árpád) במאות ה-9 עד ה-14 התקיים במקום יישוב. באותה תקופה נבנתה במקום כנסייה עתיקה בסגנון רומנסקי.
עם הפלישות הטורקיות, במאה ה-16, נכבש האזור על ידי הטורקים ותושביו ברחו. רק באמצע המאה ה-18 יושב היישוב מחדש. בין תושביו היו עשרות משפחות של סלובקים. במחצית השנייה של המאה ה-18 ידע היישוב תקופת שגשוג. עקב הריבוי הטבעי הגבוה עזבו חלק מתושבי טוטקומלוש והקימו יישובים חדשים בסמוך, בהם נאדלאץ (Nădlac, כיום בשטח רומניה), או עברו ליישובים קיימים (כגון ארד). בסוף המאה ה-18 נבנתה כנסייה לותרנית ביישוב.
בתחילת המאה ה-19 שגשג היישוב ורמת ההשכלה של תושביו עלתה. הם היו מעורבים במרד נגד האימפריה האוסטרית בשנת 1848, במסגרת מרידות "אביב העמים". בין האנשים שנמלטו ליישוב לתקופה קצרה לאחר דיכוי המרד היה גם לאיוש קושוט.
בסוף המאה ה-19 נבנה בניין מועצה חדש ליישוב והוא הפך למרכז רשת מסילות רכבת. ערב מלחמת העולם הראשונה היו ביישוב כ-11,000 תושבים, מהם רק כ-10% הונגרים. במלחמת העולם הראשונה שרתו רבים מתושבי טוטקומלוש בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, בחזיתות סרביה ואיטליה. את מקום הגברים שגויסו תפסו הנשים והילדים, וכן שבויי מלחמה שהועסקו ביישוב. כ-400 מתושבי טוטקומלוש נהרגו במלחמה.
רוב הונגרי ביישוב נוצר מחדש אחרי מלחמת העולם השנייה, לאחר חילופי האוכלוסין בין צ'כוסלובקיה והונגריה.
רוברט קריפן
רוברט לורל "בוב" "קריפ" קריפן (באנגלית: Robert Laurel Crippen; נולד ב-11 בספטמבר 1937) הוא אסטרונאוט לשעבר בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א. הוא טס במשימות STS-1, STS-7, STS-41-C ו-STS-41-G.
טוטקומלוש
היסטוריה
בשנת 1993 הוענק לטוטקומלוש מעמד של עיר.
רוברט קריפן
קריפן נולד בבאומונט שבמדינת טקסס בארצות הברית.
טוטקומלוש
היסטוריה
כיום קיים בעיר רוב (75%) הונגרי, ומיעוט (21%) סלובקי. עוד חיים בעיר מעט צוענים ומעט גרמנים, רומנים וסלובנים.
בעיר מוזיאון לתרבות מקומית.
רוברט קריפן
שירות צבאי
בתום לימודיו האקדמיים התקבל לתוכנית קציני התעופה של הצי בפנסקולה שבפלורידה. לאחר קבלת דרגות קצונה, המשיך באימוניו בוויטינג פילד שבפלורידה, ולאחר מכן בצ'ייס פילד שבטקסס, שם קיבל את כנפי הטייס שלו. בין 1962 ל-1964 שירת על נושאת המטוסים USS אינדיפנדנס, כטייס תקיפה בטייסת VA-72. לאחר מכן עבר אל בית הספר לטייסי מחקר אירוספייס בבסיס חיל האוויר אדוארדס, ולאחר סיום הלימודים, נשאר שם כמדריך עד שנבחר ב-1966 לתוכנית המעבדה המאוישת הלווינית של חיל האוויר.
בסך הכל צבר יותר מ-6,500 שעות טיסה, מתוכם 5,500 שעות במטוסי סילון.
אהרן והעיפרון הסגול
אהרן והעיפרון הסגול (באנגלית: Harold and the Purple Crayon) הוא ספר ילדים שכתב ואייר קרוקט ג'ונסון. הספר ראה אור ב-1955 ותורגם לעברית על ידי רנה שני בשנת 1970. העטיפה בנוסח העברי עוצבה על ידי מיכל לשם. זהו הספר הראשון בסדרה, בעקבותיו באו שישה ספרי המשך. שניים מהם, התמונה של אהרן והקרקס של אהרן תורגמו לעברית על ידי שולה מודן (1994).
טוטקומלוש
קהילה יהודית
יהודים הגיעו לטוטקומלוש באמצע המאה ה-19. בתחילת המאה ה-20 היו בטוטקומלוש כ-150 יהודים שהשתייכו לזרם האורתודוקסי. בפרעות על רקע אנטישמי שהתקיימו ב-1918 נבזזו בתיהם של רוב יהודי היישוב.
משנת 1940 גויסו רוב הגברים היהודים מטוטקומלוש לשירות העבודה.
רוברט קריפן
שירות בנאס"א
ב-1969, עם ביטול תוכנית המעבדה המאוישת, עבר לנאס"א והפך לאסטרונאוט אזרחי. הוא היה בצוות התמיכה של סקיילאב 2, 3 ו-4, וכן במשימת אפולו-סויוז.
אהרן והעיפרון הסגול
אחד הפתיחים בסדרת האנימציה משפחת סימפסון הוקדש לדמותו של הרולד (אהרן בנוסח העברי).
טוטקומלוש
קהילה יהודית
במרס 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה ובמאי 1944 הוקם גטו ביישוב. ביוני גורשו יושבי הגטו דרך מספר תחנות לאושוויץ ולמחנה שטרסהוף (Strasshof) באוסטריה.
אהרן והעיפרון הסגול
עלילה
עלילת הסיפור נמסרת באמצעות משפטים קצרים ותמציתיים ומאיורים הממחישים ומשלימים אותה: הסיפור עוקב אחר ערב אחד בחייו של אהרן (הרולד, במקור האנגלי), ילד צעיר ומלא מחשבות, שבו הוא החליט לטייל לאור הירח עם עפרונו הסגול. בכוחו של עיפרון זה לברוא ולשנות את המציאות סביב אהרן, ואכן, אף שאהרן מאויר לאורך הספר בשחור-לבן, הרי שעפרונו והמציאות שהוא בורא, מאוירים בסגול. בהיעדר ירח ושביל להליכה, צייר אהרן ירח ושביל ארוך וישר, ויצא לדרכו כשהוא מלווה בירח שצייר. משגילה כי השביל אינו מוביל לשום מקום, ירד אהרן מהשביל וצייר לו יער של עץ אחד. יער קטן שלא ניתן ללכת בו לאיבוד. כשהתברר לו כי צייר עץ תפוחים שעתיד לתת פירות, צייר אהרן לצידו דרקון מפחיד שישמור על העץ. אלא שהדרקון הפחיד גם את אהרן... ידו רועדת והעפרון משרטט קו גלי. עד מהרה מוצא עצמו אהרן טובל בגלי אוקיינוס, ובתושייתו ממהר לצייר סירת מפרש קטנה, והוא שט בה זמן מה. בהגיעו רעב לחוף, צייר לעצמו סעודת פיקניק המורכבת מתשע פשטידות בלבד ואכל חלק מהן. כאשר סיים לאכול, נותרה כמות די גדולה של פשטידות. לא היה לו נעים לבזבז את כל הפשטידות האלו, לכן צייר צבי רעב מאוד (במקור moose, כלומר אייל קורא ולא צבי) וקיפוד זללן מאוד (במקור porcupine, כלומר דורבן ולא קיפוד) שיאכלו את שנשאר. בהמשך, אהרן התעייף ורצה לשוב לחדרו. הוא ביקש לדעת היכן הוא נמצא, ולפיכך צייר לעצמו גבעה, ובהמשך גם הר גבוה. אלא שלהר לא היה בכלל צד שני, ואהרן נפל באוויר.
רוברט קריפן
שירות בנאס"א
טיסתו הראשונה לחלל הייתה במשימה STS-1, הטיסה הראשונה של מעבורת חלל, בה היה טייס, יחד עם ג'ון יאנג כמפקד הטיסה. משימה זו שוגרה ב-12 באפריל 1981 וחזרה יומיים אחר כך, ב-13 באפריל. הוא היה מפקד המשימה ב-STS-7 (18 ביוני עד 24 ביוני 1983), STS-41-C (6 באפריל-13 באפריל 1984), STS-41-G (5 באוקטובר-13 באוקטובר 1984). בסך הכל צבר 565 שעות טיסה בחלל. הוא נבחר גם למפקד משימת המעבורת הראשונה שיועדה לשיגור מבסיס חיל האוויר ונדנברג, שיגור שבוטל בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
בין 1986 ל-1989 היה סגן מנהל לפעולות המעבורת עבור מטה נאס"א במרכז החלל קנדי בפלורידה. במסגרת התפקיד היה אחראי על ההכנות האחרונות של המעבורת, ביצוע המשימה, והחזרת המעבורת לפלורידה לאחר נחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
אהרן והעיפרון הסגול
ניתוח ספרותי וביקורת
המעשה בילד היוצא למסע של חקירה עצמית וחקירת העולם בתוך נופים שמצוירים על ידו, הקסים קוראים צעירים, לצד חוקרים ומבקרים, והפך ספר זה לרב מכר בינלאומי.
טוטקומלוש
קהילה יהודית
בכיכר הראשית של העיר קיימת אנדרטה לזכר היהודים בני העיר שנספו בשואה, אנדרטה שנחנכה בשנת 2004.
אהרן והעיפרון הסגול
ניתוח ספרותי וביקורת
יהודה אטלס בספרו ילדים גדולים חלק ב', עמד על כך כי באמצעות העיפרון הצבעוני הסגול, יוצא אהרן למסע, בורא את עולמו, מרחיב את אופקיו, מגיע להתנסויות חושיות, שכליות ורגשיות, מגלה תושייה, פותר את בעיותיו, יוצר ומוחק מציאות, נפרד מן העבר ונולד מחדש, כותב את הסיפור שלו בעצמו.
רוברט קריפן
שירות בנאס"א
בין 1990 ל-1992 היה מנהל פעולות המעבורת במטה נאס"א בוושינגטון. בתפקיד זה פיקח על כל תוכנית המעבורת, כולל ביצועים, תקציבים, לוחות זמנים ותוכן התוכנית.
אהרן והעיפרון הסגול
ניתוח ספרותי וביקורת
העלילה, כפי שכתבה שלומית סירוטה בכתב העת ספרות ילדים ונוער היא אמצעי ליצירתו ולגיבושו של ה"אני" של אהרן ולגדילתו. לדבריה,. בעזרת העיפרון הוא מממש את הקריאה להרפתקה, את הסקרנות, את הכורח לצאת אל העולם ולהכיר את פניו השונות. הוא נע בין קטבים מנוגדים: בין המוכר לבלתי מוכר, בין הביטחון לבין הפחד, בין המעט לבין השפע, בין ההרמוניה (חלון, יבשה, כדור פורח, תרדמה) לדיסהרמוניה (דרקון, סערה, נפילה, תעייה).
רוברט קריפן
שירות בנאס"א
לאחר מכן מונה למנהל מרכז החלל קנדי, שם היה אחראי על הכנה, שיגור והחזרה של מעבורות החלל. הוא שירת בתפקיד זה עד ינואר 1995.
מלך הפולקה (סרט, 2018)
מלך הפולקה (באנגלית: The Polka King) הוא סרט קומדיה ביוגרפית אמריקאי שבוים על ידי מיה פורבס ונכתב על ידי פורבס עצמה ובעלה וואלס וולודרסקי. עלילת הסרט עוקבת אחר זמר הפולקה הפולני-אמריקאי יאן לוואן, שבשנת 2004 נכנס לכלא באשמת הרצת הונאת פונזי. בסרט מככבים ג'ק בלאק כיאן לוואן, ג'ני סלייט, ג'ייסון שוורצמן וג'קי ויבר. הסרט הוצג בפסטיבל סנדרס בשנת 2017 ולאחר מכן עלה לשירות הזרמת המדיה נטפליקס ב-12 בינואר 2018.
הסרט מבוסס על סרט דוקומנטרי משנת 2009 בשם "האדם שיהפוך למלך הפולקה" העוסק בסיפורו של לוואן ובוים על ידי ג'ושוע בראון וג'ון מיקולאק.
עלילה
הסרט נפתח בהופעה של להקת הפולקה של יאן לוואן בפנסילבניה. סמוך לסוף ההופעה, יאן מעלה לבמה את אשתו מרלה, מלכת יופי לשעבר והאחרונה מציגה לקהל תכשיטים מסורתיים מפולין אותם הקהל יכול לרכוש בחנות המזכרות של הלהקה. לאחר ההופעה, יאן מספר לזוג מעריצים מבוגרים כיצד הוא ומרלה הכירו וכיצד הוא עבד בכל עבודה גרועה אפשרית, החל משוטף כלים ועד לשרת במטרה להגשים את החלום האמריקאי.
נגן הקלרינט של הלהקה, מיקי מבקר את יאן בחנות המזכרות ומודיע לו שהוא רוצה לפרוש מהלהקה. יאן לוקח את מיקי לפיצרייה ומפציר בו שיישאר, תוך הבטחה לשכר גדול יותר. מיקי מרגיש שיאן מבזבז כסף על הלהקה ללא היכר במטרה להגדיל אותה ומסביר ששאר הנגנים שוקלים גם הם לעזוב, במיוחד לאור השמועה שיאן רוצה לצרף אישה מרקדת בתחפושת דובה להופעות. יאן מודה שהשמועה נכונה, אך מרגיע את מיקי בהבטחה שעתיד הלהקה יהיה בהיר מתמיד. לאחר מכן, יאן לוקח פיצה מהפיצרייה ויוצא לשלוח אותה במטרה להשלים הכנסה.
זוג מבוגרים מבקרים בחנות של יאן ומעוניינים להשקיע כסף בלהקה. יאן מבטיח לזוג ריבית שנתית של 12% בתמורה להשקעתם. במהרה, הוועדה לניירות ערך ולבורסות מגלים שיאן מקבל השקעות ושולחים חוקר בשם רון אדוארדס על מנת להיפגש עמו. רון מבקש מיאן להפסיק לקבל השקעות מכיוון שלא נרשם כהלכה ולכן ההשקעות לא חוקיות. בנוסף, הוא מקציב ליאן שלושה ימים להחזיר למשקיעים את כספם.
רוברט קריפן
לאחר נאס"א
בתום תפקידו כמנהל מרכז קנדי, עבר אל לוקהיד מרטין, שם היה סגן נשיא למערכות הדמיית אימונים בחטיבת מערכות המידע של החברה. בדצמבר 1996 מונה לנשיא קבוצת ההנעה של תיקול, החברה המייצרת עבור נאס"א את מנועי הדלק המוצק של מעבורת החלל.
מלך הפולקה (סרט, 2018)
עלילה
לאחר שמאות אלפי דולרים כבר הושקעו, יאן לא מסוגל לעמוד ביעד שהוועדה הציבה. הוא קונה כרטיסי לוטו ומבקש לעבוד שעות נוספות בפיצרייה. כשהזוג המבוגר חוזר לחנות ומבקש להשקיע עוד כסף, יאן משנה את שם התאגיד על ניירות החברה במטרה לחמוק מהוועדה לניירות ערך ומקבל השקעות חדשות. יאן מתקשר לרון ומספר לו שהוא החזיר את כל כספי המשקיעים, אך לא מספר לו על התרמית החדשה שיצר.
יאן מתכנן לרשום את מרלה לתחרות יופי נוספת במחשבה שעסקיו יגדלו אם היא תזכה. יאן משחד את שופטי התחרות ומרלה זוכה בתואר "מיס פנסילבניה". השערורייה שמתעוררת בעקבות זכייתה הלא מוצדקת של מרלה גורמת ללקוחותיו של יאן לדרוש את כספם בחזרה, אחרת הם יתלוננו לוועדה לניירות ערך. הוועדה עורכת חקירה נוספת נגד יאן ומגלה שהונאת הפונזי שלו גדלה וכעת מגלגלת מיליוני דולרים. יאן נעצר, מאושר שאלוהים גרם לאמת להתגלות.
יאן נשלח למאסר של ארבע שנים בכלא. במהלך המאסר, שותפו לתא של יאן דוקר אותו בצווארו ויאן מאושר מכיוון שהוא זוכה ליחס טוב יותר משאר האסירים וצוות הכלא לאחר שהותקף. מרלה מתגרשת מיאן והוא מאבד הכל. לאחר שתקופת המאסר מסתיימת, יאן משתחרר מהכלא ומקים מחדש את להקת הפולקה שלו.
בסוף הסרט, כתוביות חושפות שיאן הבטיח להחזיר לכל קורבנותיו את כל הכסף שגנב מהם. כמו כן, לאחר מאבק משפטי של מספר שנים, מרלה נאלצה לוותר על תואר "מיס פנסילבניה".
בכתוביות הסיום מוצגות זו אחר זו הופעתו של יאן לוואן (בגילומו של בלאק) ושל יאן לוואן האמיתי.
הפקה
צילומי הסרט החלו באמצע חודש יולי בשנת 2016 בעיר פיוטקט שברוד איילנד, בנוסף הצילומים התקיימו בערים וונסקוט וקרנסטון. הסרט הוקרן בשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 66% טריות על סמך 35 ביקורות וציון כללי של 6/10.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 65/100 על סמך 11 ביקורות.
אהרן והעיפרון הסגול
ניתוח ספרותי וביקורת
גם סבינה שביד במאמרה בהד הגן, רואה את אהרן כמי שנמצא בתנועה דרמטית בין קטבים. לדבריה אהרן. שביד חוקרת במאמרה במיוחד את האיורים המופיעים בספר ומפנה את תשומת הלב אל צבעו הסגול של הקו. לטענתה הוא נבחר כיוון שאינו דומה לשום צבע שמקיף את הילד בחיי היום-יום, ולכן אינו מסמל דבר (בשונה מהכחול שמסמל ים ושמיים, וירוק שמסמל צמחייה). הסגול מסמן, לדעת שביד, את המופשט, את מה שהאדם ממציא, כלומר את האמנות והיצירה. שביד מציינת כי. שביד מצביעה על שני אלמנטים נוספים: האחד, שהקו המצויר הוא המצאה אנושית שבעזרתה מנסה האדם-האמן לתאר את התנסותו החזותית, והשני, פניו הבלתי משתנות של אהרן:, ועל כן הן מסמלות כל אדם ומאפשרות לכל קורא, בכל גיל, ליצוק עצמו לתוך הדמות.
דינה שטרן, במאמרה "במעגלי קריאה" (ספטמבר 1985), רואה את מסעו של אהרן כמעשייה מודרנית, שבה חוצה הגיבור מערכת של סמלים מיתיים:. שטרן מציעה הסברים לסמלים אלה: יער (אינסטינקטים, תת-ההכרה, סכנות, הפתעות), עץ תפוחים (נעורי נצח, חיים, ארוס), דרקון (אויב, מוות, סוף), ים (מעמקים, חידה, לא נודע), הר (גובה, הוד, נוף פרא, איתני הטבע, מסתורין). אהרן יוצא למסע של היכרות עם פניו השונים של העולם, ואגב כך גם עם עצמו. בסופו של דבר הוא חוזר לחדרו, ש"חלונו נמצא בדיוק סביב הירח, בדיוק כמו מסגרת", ומגיע, על פי שטרן, לסינתזה: בין הכללי לפרטי, בין השמיימי לארצי, בין הקוסמי לאנושי, בין הרגשי לשכלי, בין הבית לעולם. אך בניגוד למעשיות הקלאסיות, שבהן נפתרות בעיות ומקודמים תהליכים בעזרת סוכני פלא - גמדים, קוסמים, פיות וכדומה, הרי במעשייה מודרנית זו פותר אהרן את בעיותיו בעצמו.
דורית דרוקמן, במאמרה באתר "במה חדשה", מצביעה אף היא על פרטי עלילה סמליים במסעו של אהרן, מסע לחיפוש האני. ההליכה בשביל ישר וקבוע ש"לא הוביל אותו לשום מקום" היא הליכה בתלם המוסכמות שנקבעו על ידי החברה. הליכה בתוך מסגרת שאינה מובילה לשום מקום. אהרן יורד מהשביל כדי להבין מהו מקומו בעולם, וצועד אל היער. אלא שזהו יער של עץ אחד בלבד, ניסיון לבנות בתוך החלל הגדול של הבלתי מוכר, משהו מוכר. כדי לשמור על הפינה שיצר, אהרן יוצר דרקון, אלא שמחסום זה מפחיד אותו עצמו וסופו שהוא נזרק אל גלי האוקיינוס ועלול לטבוע בים האפשרויות העומדות בפניו. הוא מנסה למצוא לעצמו קרקע בטוחה, לגבור על חוסר הוודאות. בניית הביטחון נסמכת על מזון, זהות ובית. ואכן, תחילה אהרן מכין לעצמו ארוחה ענקית, מזון חומרי ואולי גם רוחני, הרבה מעבר למה שהוא צריך. בהמשך הוא מחפש את זהותו - מבקש לדעת מהו מקומו בעולם הגדול. הטיפוס על ההר הגבוה מבטא רצון לבנות לעצמו דימוי גבוה, אלא שהדימוי גבוה מדי, ואהרן נופל ומרחף באוויר. ולבסוף, הוא מחפש את ביתו - מקום אחיזה שממנו אפשר לצאת ואליו ניתן לחזור. מקום שבו ניתן לישון בשקט, כי שם בטוח. הוא לא מוצא את החלון שלו בין כל החלונות שבעולם. מאחורי כל חלון מסתתר עולם ומלואו של האדם שגר מאחורי החלון, אך כל החלונות דומים, וכל האנשים דומים, ללא ייחוד. כל החלונות הם מסגרות. ואהרן מחפש את הגשמת האני הייחודי שלו בין כל החלונות-המסגרות. מחפש את האני הייחודי שלו בחברה שבה הוא חי.
אהרן מוצא את מה שמייחד אותו, החלון שלו שמקיף את הירח. זהו הייחוד. הירח, עצם מרוחק בחלל מלווה לאורך כל הדרך את אהרן. דרוקמן מציעה לראות בירח אידיאל שלא ניתן להשגה. היא מעירה על כך כי ב-1955, כשנכתב הספר, עדיין לא הגיע האדם אל הירח. בסוף מסעו מכניס אהרן את האידיאל למסגרת של החלון, המסגרת החברתית הקיימת. דומה כי אהרן מצא לו נוסחת ביניים: היציאה מהמסגרת מסוכנת עבורו, שכן מצויה בה סכנת טביעה או נפילה. אך חיים בתוך המסגרת, עם אידיאל ייחודי משלו, עושים את החיים במסגרת לאפשריים. השוטר שאהרן פוגש מסמל את הסמכות של החברה ואת הצורך בשמירה על המסגרת. השוטר מראה לאהרן את הדרך, אך אהרן בעצם כבר יודע את הדרך: ללכת בתוך המסגרת של החברה ולא לצאת ממנה, אך ללכת בדרך המיוחדת שלך. רק משהגיע אהרן למסקנה זו, הוא יכול לישון בשקט.
וילג' פיפל
וילג' פיפל (או כפי שנקראו בטעות בתרגום לעברית: אנשי הכפר (באנגלית: The Village People) הוא הרכב דיסקו קונספטואלי, הורכב בשנות השבעים המאוחרות בשכונת גריניץ' וילג' בניו יורק, מדינת ניו יורק. הלהקה ידועה במסרים החד-מיניים שלה ובכך שחבריה מופיעים לבושים במבחר תחפושות כמו: בנאי, מלח, קאובוי, אינדיאני, אופנוען ושוטר, שעם הזמן קיבלו מעמד של קאלט בקהילת הלהט"ב בפרט ובתרבות האמריקאית בכלל. הלהקה זכתה להכרה והצלחה בזמנה גם בזכות המנגינות הקליטות והטקסטים החד-מיניים הרומזניים שלהם, כשלעיתים קרובות הם מלגלגים על המאצ'ואיזם הזכרי בחברה האמריקאית והערצת הגבר הגיבור והלוחם, השוטר או החייל. בין הלהיטים הכי מוכרים שלהם נמצאים In the Navy, Macho Man ו-Y.M.C.A.‎ שעדיין פופולריים בפסטיבלים ובאצטדיונים, אף על פי שעברו מספר עשורים מתחילת הפצתם. השיר Y.M.C.A נחשב כאחת מהקלסיקות בז'אנר הדיסקו, וכגיי אייקון.
הלהקה מכרה למעלה מ-100 מיליון אלבומים וסינגלים ונחשבת לאחת הלהקות המשפיעות והחלוצות בתחום ז'אנר הדיסקו ולאחד הסמלים הגדולים של היצירה הלהט"בית לדורותיה.
הפופולריות של הלהקה גם בישראל הודגמה באזכורה ההומוריסטי בשירה של להקת תיסלם, "תנו לי רוקנרול":
חברי הלהקה
חברי ההרכב הנוכחי:
חברים לשעבר:
דיסקוגרפיה
{{טורים
אלבומי אוסף והופעות חיות
}}
תיאטרון מוזיקה
תיאטרון מוזיקה (באנגלית: Music Theater) הוא מונח, שמרבים להשתמש בו להגדרת אופרה, שבהפקתה מושם דגש רב יותר על ראווה ורושם דרמטי מאשר על יסודות מוזיקליים טהורים. המונח נכנס לשימוש בהגדרתו זו בשנות ה-60 של המאה העשרים, לתיאור יצירות מוזיקליות-דרמטיות בקנה מידה קטן, שכתבו בעשור זה מלחינים מן הדור שלאחר מלחמת העולם השנייה באירופה המערבית ובצפון אמריקה.
מלחינים מתקדמים רבים ויתרו בשנות ה-60 על שלל הקישוטים והשכלולים של בתי האופרה בכלל והגרנד אופרה בפרט וביכרו על פניהם אמצעים צנועים יותר, בדרמה ובמוזיקה, במקרים רבים בשילוב יסודות שירה, מחול ופנטומימה, שאפשר להתאימם למגוון רחב של אולמות ובמות. אסתטיקה, כלכלה ופוליטיקה חברו יחדיו לקדם סוגה זו בשנות ה-60 וראשית ה-70 של המאה ה-20. הסוגה יצאה מן האופנה בה במהירות שהופיעה, אך ליצירות הבולטות שנכתבו בתקופה זו, על ידי מלחינים כמו ליגטי, בריו, הנצה, ברטוויסל ודייוויס, שמור מקום ברפרטואר והן ממשיכות להגדיר את הפאראמטרים שלה.
ב-1968 קרא בולז להרס בתי האופרה, משום שראה בהם מייצגי "תרבות מוזיאונית", המהווה איום על המגמה הרדיקלית של מלחינים בני דורו והדורות הבאים. זאת על אף עבודתם של מלחיני אוונגרד כמו נונו ובריו ושובו של צימרמן למסורת האופראית, ש"לולו" של ברג הביאה לקצה. רוב בני דורו של בולז המשיכו לבחון את האפשרויות השונות של האופרה ולא פעם השתמשו בתיאטרון המוזיקה, שבולז הגדיר אותו ב-1992 "אופרה לעניים", כשלב בנסיונותיהם הראשונים בסוגה.
כמונח, שימש תיאטרון המוזיקה להגדרת יצירות שונות באופיין, מאופרות קאמריות, שלביצוען נדרשו טכניקות ווקאליות מסורתיות ומידה רבה של וירטואוזיות, ועד ליצירות כמו Herbstmusik ו-Musik im Bauch של שטוקהאוזן, שתוכנן המוזיקלי הגלוי היה מינימלי, במקרה הטוב. ליגטי כתב יצירות קונצרטיות, שרק לאחר זמן, כאשר עמד על המשמעויות התיאטרליות הצפונות בהן, צירף להן תסריט מרומז. קגל הצמיד את התואר "תיאטרון מוזיקה" גם ליצירות, שנכתבו לכאורה לסוגות מקובלות. יצירתו "תיאטרון ממלכתי" (1967-70), שנכתבה בהזמנת האופרה הממלכתית של המבורג, עושה שימוש בכל המערך של בית האופרה כדי להעמיד בספק הנחות יסוד מקודשות בנושא מסורות ההצגה האופראית, יותר משהיא מרחיבה את טווח האמצעים למיזוג מוזיקה ותנועה.
מכבי עירוני אשדוד
מכבי עירוני אשדוד היא קבוצת כדורגל ישראלית מהעיר אשדוד, המשתתפת בליגה א' דרום. בגלגולו הראשון המועדון היה קיים עד לשנת 1999 וסיים את דרכו בעקבות הסכם איחוד מאולץ עם הפועל אשדוד והקמת קבוצה אחת בעיר ששמה מועדון ספורט אשדוד. בשנת 2015 הוקם המועדון מחדש כקבוצת אוהדים.
במאה ה-20
קבוצת הכדורגל של מכבי אשדוד הוקמה בשנת על ידי אגודת מכבי אשדוד שהחלה לפעול בעיר. הקבוצה נרשמה לליגה ג' (מחוז מרכז) לעונת המשחקים 1961/1962. כבר בעונה הראשונה, הצליחה הקבוצה הצעירה לנצח פעמיים את המוליכה הפועל קריית גת, עמה נקלעה לתקרית אלימה במשחק החוץ בסיבוב השני, כשארבעה משחקניה הוכו על כר הדשא. בין שחקני הקבוצה בשנים הראשונות היו אברהם יפרח, דוד טובול, אלברט שריקי, צביקה כספי, שלמה לסרי, מאיר בן הרוש ויהושע פרץ. ארבע שנים לאחר שהוקמה היה ניסיון לאחד את הקבוצה עם בית"ר אשדוד. אך הניסיון לא צלח.
בעונת 1966/1968, בין שחקני הבית של המועדון היו השוער עמי סגל והקשר יוסף כהן שהשתייכו לנבחרת הנוער באותה עונה. הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה ג' (מחוז אשדוד), אך כשלה בשלב הפלייאוף הדרומי ולא העפילה. בעקבות אובדן ההעפלה, שחקני בית עיקריים עזבו, והמועדון (שהתבסס על שחקני בית) התדרדר, ולאחר מספר עונות הגיע לליגה ד' ואף היה על סף סגירה. בעונת 1976/1977 התגבש צוות ניהולי למועדון, בראשות חבר מועצת העיר סם בלום, והקבוצה העפילה בחזרה לליגה ג'. בעונת 1979/1980 (בהדרכתו של המאמן ז'אן-קלוד אוואט), סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ג' (מחוז מרכז) והעפילה לראשונה מאז הקמתה לליגה ב'.
בתחילת חודש ספטמבר 1981, עברה הקבוצה איחוד עירוני, כשגלעד טרודלר ורפי אספורמס עזבו את בית"ר אשדוד (שנשרה בעונה שלפני לליגה ג' והתפרקה), והחלו לנהל את מכבי אשדוד, שנקראה מאז "מכבי עירוני אשדוד" (הקבוצה הראשונה בישראל שהוסיפה את השם "עירוני" לשמה). כמו כן הועברו לקבוצה שחקני בית"ר הבכירים.
בתום עונת 1981/1982 העפילה הקבוצה (עם המאמן אורי הילמן) לליגה א' מהמקום הראשון. בחודש יולי 1983 נשלחה הקבוצה על ידי תנועת מכבי הישראלית להשתתף במשחקי המכביה האירופית באנטוורפן. הקבוצה זכתה במדליית זהב כשניצחה בגמר את מכבי אנגליה 0–1, משער של יוסי מרזוק. בתום שתי עונות בליגה א', נשרה הקבוצה בחזרה לליגה ב' בסיום עונת 1983–1984 עקב יחס שערים נחות מקבוצת הפועל רמלה.
לאחר חמש עונות של ניסיונות העפלה בחזרה לליגה א', הצליחה הקבוצה בתום בעונת 1988/1989, (עם המאמן אריה סגל) לסיים בתיקו 0-0 בקרב ראש בראש על העלייה מול סקציה נס ציונה במחזור האחרון, ולהעפיל לליגה א'. כמו כן, ב-3 בדצמבר 1988 זכתה הקבוצה בגביע המחוזי של ליגה ב' דרום ב', לאחר שניצחה בגמר 3–1 את סקציה נס ציונה.
הקבוצה ביצעה קפיצה גדולה במעלה הליגות בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים. ויש המצביעים על הגעתו של המאמן אריה רדלר כנקודת המפנה בנסיקתה של הקבוצה עד לליגה הבכירה. רדלר הביא עמו שיטת משחק שונה משהורגלו בעבר. שיטת "כדורגל בנגיעה אחת" שהייתה יפה לעין והצליחה להביא קהל רב למשחקי הקבוצה.
בעונת 1989/1990, בהדרכתו של המאמן אריה רדלר, הובילה הקבוצה את טבלת ליגה א' דרום עד המחזור ה-19, בו הפסידה 0–1 בדרבי העירוני להפועל אשדוד וירדה למקום השני. במחזור האחרון הקבוצה הייתה זקוקה לניצחון מול הפועל קריית אונו כדי לסיים במקום השני המוביל למשחקי מבחן על העלייה לליגה ארצית. עירוני אשדוד ניצחה 2–3 כאשר את שער הניצחון הבקיע מיכה שרביט בדקה ה-94, ובמשחקי המבחן ניצחה 1–2 את הפועל דליית אל כרמל ו-0–1 מכבי טמרה והשלימה עלייה של שתי ליגות תוך שתי עונות.
בעונת 1993/1994 התחזקה הקבוצה במוטי איווניר, איגור פטרוב והשוער בוני גינצבורג, והבטיחה את ההישארות מספר מחזורים לסיום. בעונה שלאחר מכן העפילה הקבוצה למקום הראשון בטבלה לאחר המחזור החמישי, בעקבות ניצחון 2–3 על מכבי חיפה באצטדיון קריית אליעזר, אך לאחר מכן הסתבכה במאבקי תחתית, ולבסוף נשרה במחזור האחרון, בעקבות תיקו 1-1 מול מכבי פתח תקווה, במשחק בו הייתה חייבת לנצח כדי להישאר בליגה.
בעונת 1995/1996 התחזקה הקבוצה באפרים דוידי, לירן שטראובר, אסי טובי ומרקו בן ברוך, אך לא הצליחה לחזור לליגה הראשונה. בעונת 1996/1997 (עם המאמן רמי לוי), שנתיים אחרי הירידה, התחזקה הקבוצה באלכסנדר פולוקרוב, גבי פקר, נאור גלילי וסמי עייש, וחזרה לליגה הראשונה לאחר מאבק צמוד מול מכבי נתניה. הקבוצה פגשה במחזור האחרון את הפועל קריית שמונה והייתה חייבת ניצחון כדי לעלות, ואילו קריית שמונה הייתה יכולה להפסיד בהפרש מינימלי של שער אחד כדי לא לרדת לליגה א'. אשדוד ניצחה 1–3 ועלתה חזרה לליגה הבכירה.
בעונת 1997/1998 עם חיזוק של שחקני מפתח כאלון חזן, יוסי מדר, טיבור באלוג ובהמשך קז'ימיש מוסקאל, הגיעה הקבוצה למעמד חצי גמר גביע המדינה, והפסידה 0–5 למכבי חיפה. בעונת 1998/1999 זכתה הקבוצה לכינוי "רובין הוד" באמצעי התקשורת, מכיוון שהצליחה לנצח את הקבוצות הגדולות במשחקי הבית ומנגד להפסיד לקבוצות הקטנות במשחקי החוץ.
ב-26 ביולי 1999, בעקבות לחצים כבדים מצידו של ג'קי בן זקן, שכיהן כמחזיק תיק הספורט בעיריית אשדוד, חתמו ראשי הקבוצה על חוזה איחוד עם היריבה העירונית הפועל אשדוד, לקבוצה אחת ששמה מועדון ספורט אשדוד.
הקמה מחדש
בתחילת חודש מרץ 2015 החלו אוהדי הקבוצה יעקב קראדי וסער גינזבורסקי לארגן אסיפות אוהדים שבועיות בסוף רחוב נורדאו באשדוד. בהן השתתפו מאות אוהדים ודנו על דרך ההקמה והגיבוש של המועדון מחדש. ב-14 באפריל 2015 הוקם המועדון כקבוצת ספורט בבעלות אוהדים, לאחר מחאה מול ג'קי בן זקן, בה דרשו את פירוקו של האיחוד. לאחר חודש מההקמה הוחתם המאמן פיני עייש לשלוש עונות, ולעוזרו מונה שי אבוקסיס. ב-19 ביולי 2015 ערכה הקבוצה את אימונה הראשון, לקראת השתתפותה בליגה ג' בעונת 2015/2016. בעקבות ההקמה מחדש, הקצתה רשות הספורט העירונית את האצטדיון הרב-תכליתי (הסינתטי) המכיל 2,000 מקומות, לטובת משחקי הקבוצה, ובמשחקים עם צפי לקהל רב תארח הקבוצה באצטדיון הי"א המכיל 8,200 מקומות. ב-20 באוקטובר 2015 ניצחה הקבוצה 0–2 את הפועל אדומים אשדוד, וזכתה בגביע ליגה ג' - מחוז דרום. ב-28 באפריל 2016 העפילה הקבוצה לליגה ב' לאחר ניצחון 2–4 על מכבי אשקלון.
בתחילת חודש יוני 2016 הוחתם עוזר מאמן נבחרת הנוער ושחקן העבר של הקבוצה חיים כהן, כמנהל המקצועי של המועדון. בנוסף לכך, בעקבות עזיבה של המאמן פיני עייש, הוחתם טל הירשהורן כמאמן ראשי וקובי לוי כעוזרו. בסגל הקבוצה נעשתה החלפה של עשרה שחקנים. חמישה חברי הוועד המנהל קיבלו את אמון חברי העמותה ונבחרו מחדש עם שינוי קל. במחזור התשיעי פוטר הירשהורן מתפקידו, ושבוע לאחר מכן הוחתם שרון מרציאנו כמאמן ראשי.
את עונת המשחקים הראשונה בליגה ב' סיימה הקבוצה במקום הרביעי, המוביל למשחקי המבחן על העלייה. במשחק הראשון ניצחה 1–0 את בית"ר גבעת זאב שסיימה את העונה במקום השלישי. בשלב השני התמודדה הקבוצה מול מכבי קריית מלאכי שסיימה את העונה במקום השני. המשחק הסתיים בתוצאה 2–2 ולאחר הארכה הגיעו הקבוצות לבעיטות עונשין, שם ניצחה עירוני אשדוד בתוצאה 2–1 והוכתרה כמנצחת גמר דרום ב'. בשלב הבא עירוני אשדוד הפסידה בהארכה 3–2 לעירוני אור יהודה לאחר 2–2 בתום 90 דקות ונשארה בליגה ב'.
ב-29 ביוני 2017 החתימה הקבוצה את ברוך דגו, שהפך לכדורגלן הראשון שמשחק בקבוצה בגלגולה הקודם וגם בגלגולה הנוכחי. שחקן בכיר נוסף שחתם בקבוצה הוא מאור זוהר. בעונת 2017/2018 זכתה הקבוצה בגביע המחוזי לליגה ב', לאחר ניצחון בגמר מול מכבי קריית מלאכי 5–6 בבעיטות הכרעה מ-11 מטר. בליגה סיימה הקבוצה במקום השני בטבלה, אך הפסידה בגמר המחוז למכבי קריית מלאכי.
בעונת 2018/2019 החתימה הקבוצה את המאמן שי מאור, בנוסף למספר שחקני חיזוק כמו תומר בן-חיים, עידן חג'ג', רפי עמרן, עומרי כהן והישאם אזברגה. במשך כל העונה החזיקה הקבוצה במקום הראשון בטבלה רק בשני המחזורים האחרונים, כשניצחה במחזור ה-29 את מכבי עירוני שדרות וב-5 באפריל 2019 הבטיחה הקבוצה את העפלתה לליגה א', לאחר ניצחון חוץ 0–1 מול בני אילת. בעונת 2019/2020 התפטר המאמן שי מאור מתפקידו לאחר המחזור ה-7 ויגאל זריהן התמנה במקומו. בתחילת עונת 2020–2021, לאחר בחירות לוועד המנהל החליף ברוך דגו את יעקב קראדי בהנהלה והחל בתפקיד המנהל המקצועי באגודה. ב-9 ביוני הוחתם אבי אבינו כמאמן הקבוצה במקומו של יגאל זריהן.
החטיבה הצעירה
מרגע ההקמה המחודשת של המועדון, חודשה גם פעילות החטיבה הצעירה ובית הספר לכדורגל. כיום מונה החטיבה שש קבוצות גיל, עם כוונה להרחבה עתידית. זאת בנוסף לקבוצת מצטייני החטיבה המתאמנים בצורה אינטנסיבית-פרטנית על ידי מאמנים נוספים.
היריבות העירונית עם הפועל אשדוד
מאז הקמת מכבי אשדוד בתחילת שנות השישים קיימת יריבות על ההגמוניה והיוקרה העירונית. מקימי הקבוצה האמינו שבעיר הצעירה יש מקום לאגודת ספורט "מכבי". אך הדבר לא היה כל כך פשוט, שכן באותם ימים הייתה באשדוד תנועת הסתדרות חזקה שתמכה ותקצבה את קבוצת הפועל אשדוד. מצב זה נמשך עד לסוף שנות השמונים. מאז העפילה מכבי עירוני אשדוד לליגה א' בדרך לצמרת הכדורגל הישראלי, משחקי הדרבי של אשדוד החלו מושכים קהל רב ליציעי הי"א. מכבי עירוני אשדוד מסמלת עבור אוהדיה את אשדוד המתחדשת, ואילו קבוצת הפועל אשדוד מייצגת את האשדודים הוותיקים ועובדי הנמל בעיקר. משחק הדרבי הרשמי הראשון בין המועדונים התקיים בתאריך 13 בינואר 1962 במגרש המעברה והסתיים בניצחון 0–3 להפועל אשדוד.
ב-20 באוקטובר 2015 נערך משחק הדרבי הראשון בגביע המדינה שהיה גם הראשון מאז האיחוד, והסתיים בניצחון 0–2 לטובת מכבי עירוני אשדוד.
אוהדים
אוהדי עירוני אשדוד מחזיקים בבעלות הקבוצה ואחראים לגורלה. האוהדים שמשמשים כחברי עמותה שותפים לכל החלטה (בחירת המדים, הוועד המנהל ועוד). בין אוהדי הקבוצה החדשה ניתן להצביע על רוב גדול של אוהדיה המקוריים משנות ה-90, כשאליהם הצטרפו אלפי צעירים שהתחברו לרעיון ההקמה המחודשת. ארגון האוהדים הנוכחי של הקבוצה הוא "הלגיון הצהוב", אשר הוקם בשנת 2015. בנוסף, חברי ארגון "דולפינים" של מחלקת הכדורסל מגיעים לתמוך בקבוצה. הארגון דואג לשירי יציע, תפאורה ולעיצוב המרצ'נדייז.
דייוויד הסלהוף
דייוויד מייקל הסלהוף (באנגלית: David Michael Hasselhoff; נולד ב-17 ביולי 1952) הוא שחקן וזמר אמריקאי, הידוע בשל התפקידים אותם שיחק בסדרות הטלוויזיה המצליחות "אביר על גלגלים" ו"משמר המפרץ". הוא גם פתח בקריירה מוזיקלית מצליחה בעיקר בזכות ההצלחה לה זכה כשחקן בקרב קהל דוברי הגרמנית באירופה במהלך סוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים.
ביוגרפיה
הסלהוף נולד בבולטימור, מרילנד שבארצות הברית, בן לעקרת בית ולאיש עסקים, וגדל בג'קסונוויל שבמדינת פלורידה ואחר כך באטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה ומדינת באילינוי. אחרי סיום לימודיו במכללת בייטס שבמדינת מיין זכה לתפקיד ראשון כשחקן, כאשר גילם את דמותו של ד"ר ויליאם פוסטר הבן (1975–1982) באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח". תפקידו המרכזי הראשון היה בסדרת הטלוויזיה "אביר על גלגלים" בין השנים 1982 עד 1986 שזכה להצלחה רבה. בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים זכה הסלהוף לפופולריות באירופה ואף להצלחה במצעדי הפזמונים בגרמניה - הצלחה שהולידה לו גם מלגלגים בארצו.
בשנת 1996 קיבל הסלהוף כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד. בשנת 2000 הופיע לראשונה על במות ברודוויי במחזה "ג'קיל והייד", ולאחר מכן הופיע במחזות הזמר "שיקגו" ו"המפיקים". בשנת 2004 השתתף בתפקיד אורח בסרט בובספוג: הסרט. ב-2009 הופיע עם בנותיו בתוכנית המציאות "פגוש את ההסלהופים" על משפחתו.
הופעתו הבולטת ביותר לאחר סיום "משמר המפרץ", הייתה כשופט בתוכנית המציאות "America's Got Talent"; הוא פוטר (2010) אחרי שלוש עונות. בשנת 2011 השתתף בתפקיד אורח בסרט הופ ארנב. ב-2012 השתתף בסרט "פיראנה 3DD" בתפקיד עצמו, כמציל בבריכה. בשנת 2015 שיחק בסרט "קונג פיורי". שיחק גם בסרט בוב ספוג מכנס מרובע כשחקן אורח. באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "שארקנדו 3: אוי, אלוהים לא!", השלישי בסדרת סרטי "שארקנדו".
בסוף 2019 הצטרף למחזמר "תשע עד חמש" המוצג בלונדון (מחזמר על פי שיריה של דולי פרטון) בתפקיד הבוס המרושע. בשנת 2020 דיבב את עצמו בסדרת האנימציה "מספיק טוב".
חיים אישיים
הסלהוף היה נשוי לשחקנית קת'רין היקלנד (1984–1989) ואחר כך לשחקנית פמלה באך (1989–2006). לזוג שתי בנות, עליהן יש להסלהוף משמורת.
הקרודים
עלילת הסרט מתרחשת בתקופה בדיונית המכונה "הקרודאוס", ומציגה את מעלליה של משפחת קרוד. לאחר רעידת אדמה שמחריבה את ביתה, ובאזהרה מפני אפוקליפסה ממשמשת ובאה, מוצאת עצמה המשפחה בחיפוש אחר בית חדש ביערות. במהלך מסעה, פוגשת המשפחה בזר, גיא, אשר מגלה לה את הקידמה וחושף בפניה המצאות חדשניות, ובכך משנה את אורח חייה מקצה לקצה. או אז, עולים יחסי המשפחה על שרטון - האב, גרוג, דובק בפרימיטיביות, ומסרב לקבל את ההתפתחויות האחרונות, בעוד הבת, איפ, נדהמת וממרידה את השאר. על אף היותה מפולגת, צריכה המשפחה להתאחד על מנת להתמודד עם סכנות הטבע ולמצוא בית חדש.
על אף שזכה להצלחה מסחרית, קיבל הסרט ביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע שנחלקו בדעתם אודות טיבו. ההכנסות מהקרנותיו המסחריות בבתי קולנוע סביב העולם זיכו אותו ב-$587,204,668, אך באתרי הסקירה "Rotten Tomatoes" ו-"Metacritic" הוא זכה לציונים של 71% ו-55 בלבד, בהתאמה. על אף זאת, הוא היווה "החייאה" עבור אולפני ההפקה שהיו נתונים אז תחת משבר כלכלי בזכות רווחיו, והמשך לו בשם "הקרודים 2: עידן חדש" יצא לאקרנים ב-23 בדצמבר 2020.
עלילה
הסרט מספר את עלילת משפחת הקרודים הקדמונית שנאלצת לעבור מהבית שלה [מערה] לאחר שהוא נהרס באסון טבע. משפחת הקרודים מחפשת מערה חדשה כאשר בדרך היא נתקלת בשלל חוויות: בדרך המשפחה מוצאת את גיא, נער שאותו פגשה איפ, והוא עוזר להם בכך שמדליק מדורות בלילה, הם מתפתחים שכלית ולומדים המון דברים חדשים, כמו איך ליצור מלכודות, ואיך להדליק אש. איפ מתאהבת בגיא אך אביה גראג אינו מרוצה. הוא שונא את גאי מכיוון שכולם הולכים איתו ושוכחים ממנו. במהלך הסרט גראג מקווה בכל רגע שסבתא של איפ תמות ויהיה להם יותר קל בלעדיה, אך היא לא מתה ובסופו של דבר הוא מתחיל לחבב אותה ואת קיומה. הסרט נגמר בכך שלמשפחה יש הרבה חיות מחמד, כמו חתול המוות, לוויתן היבשה והאריה ינשוף. בסוף הסרט איפ מציינת שהם כבר לא כל כך אנשי מערות, ויותר אנשים מתקדמים עם הרבה רעיונות.
הפקה
הסרט הוכרז במאי 2005, בשם "התעוררות הקרודים", כחלק מעסקת שיתוף פעולה בין אולפני ארדמן לאולפני ההנפשה של דרימוורקס ליצירת סרטי סטופ מושן. קירק דה מיקו, שעבד באותו זמן עם ג'ון קליז על עיבוד לספרו של רואלד דאל "הטוויטים", הוזמן על ידי דרימוורקס להעיף מבט על כמה רעיונות אפשריים לסרט, כדי לראות אם הוא יימצא משהו שהוא ירצה לעבוד איתו. בהתבסס על רעיון לסיפור אודות שני אנשי מערות, ממציא ולודיט, שנולד מתוך "התעוררות הקרודים", הוא כתב כמה טיוטות לתסריט. דה מיקו פיתח את הפרויקט כסרט קומדיה, והוא הציב במרכזו עלילת חברות בין שני אנשי מערות. בינואר 2007, עם תום עסקת שיתוף הפעולה בין ארדמן לדרימוורקס, זכויות ההפקה עברו לזו השנייה.
במרץ, כריס סנדרס הצטרף לדרימוורקס, במטרה לביים את הסרט ועם כוונה לשכתב את התסריט באופן משמעותי. בניגוד לדה מיקו, סנדרס פיתח את הפרויקט כסרט מסע אודות משפחה של אנשי מערות, והוא שאב השראה מ"מיס סנשיין הקטנה" בנוגע להתפתחות המשפחה במהלך מסעה. סדרת הטלוויזיה "משפחת קדמוני" השפיעה על הסרט בכל הקשור לייצוג של אנשי מערות, אך עם ההתקדמות בפיתוחו, דווקא "28 ימים אחרי" היווה את ההשראה המרכזית לכך. בספטמבר 2008, על מנת שיוכל להתמקד בהפקת "הדרקון הראשון שלי", סנדרס השהה את הפיתוח של "התעוררות הקרודים". במאי 2009, אושר כי דה מיקו וסנדרס יביימו את הסרט יחדיו, וכן נודע ששמו שונה ל"הקרודים". הפקת הסרט החלה במרץ 2012, כשצאתו לאקרנים נקבעה ל-1 במרץ 2013. אך מאוחר יותר, הוא נדחה ל-22 במרץ.
הפצה
הצגת הבכורה של הסרט התקיימה ב-15 בפברואר 2013, כחלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בהקרנה מחוץ לתחרות שיועדה לצוות ההפקה, למקורבים ולעיתונאים. בארצות הברית, החלו הקרנות הסרט באופן רשמי ב-22 במרץ, ובישראל יום קודם לכן, ב-21 במרץ. בנוסף להפצה בגרסתו הרגילה, הסרט הוקרן במקומות מסוימים גם בגרסת 4DX.
לקראת סוף השנה, ב-1 באוקטובר, החלו לצאת לשווקים מהדורות המדיה הביתית של הסרט - DVD ו-Blu-Ray.
פסקול
"The Croods (Music from the Motion Picture)", פסקול הסרט, בכתיבת אלן סילבסטרי, יצא לאור ב-15 במרץ 2013 בהפצה דיגיטלית על ידי חברת התקליטים "Relativity Music Group" וב-26 במרץ בעותק פיזי על ידי "Sony Classical Records". "Shine Your Way", סינגל מתוך הפסקול, יצא יחד עם ההפצה הדיגיטלית.