cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמה וילארד
ביוגרפיה.
וילארד הקימה בית ספר בניו יורק בספטמבר 1821 שהיה הראשון להעניק השכלה גבוהה לנשים. תוכנית הלימודים כללה מתמטיקה, פילוסופיה, גאוגרפיה, היסטוריה ומדע. בשנת 1831 כבר למדו בבית הספר למעלה מ-300 סטודנטיות, בעיקר מרקע עשיר. בתקופה זו וילארד לא הייתה קשורה באופן ישיר למאבק למען זכות בחירה לנשים, מכיוון שהאמינה כי גישת נשים לחינוך חשובה ודחופה יותר.
וילארד התחתנה פעמיים ונולד לה ילד אחד מהנישואים הראשונים.
לצד הכנסותיה מניהול בתי הספר, הרוויחה וילארד גם מכתיבת ספרי לימוד שעסקו בהיסטוריה, גאוגרפיה מוסר, מדעים ופילוסופיה..היא בילתה את שנותיה האחרונות בנסיעות ברחבי אמריקה וברחבי אירופה כדי לקדם את חינוך הנשים. בין השאר הקימה בית ספר לנשים גם באתונה שביוון.
וילארד נפטרה ב-15 באפריל 1870 ונקברה בניו יורק. בשנת 1895 נקרא בית הספר שהקימה בניו יורק על שמה. בשנת 1905 וילארד צורפה להיכל התהילה לאמריקאים הגדולים ובשנת 2013 היא צורפה גם להיכל התהילה הלאומי לנשים.
הוואי (סרט, 1966)
הוואי (באנגלית: Hawaii) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1959 המבוסס על הרומן "הוואי" מאת ג'יימס מיצ'נר משנת 1941.
הסרט בוים על ידי ג'ורג' רוי היל ובתפקידים הראשיים מופיעים מקס פון סידוב ו-ג'ולי אנדרוז. העלילה מספרת על כומר קלוויניסטי הנשלח לאחר לימודי תאולוגיה ביחד עם אשתו, לאיי הוואי כדי לעסוק שם במסיונריות ולהעביר את הילידים מאמונתם הפגנית, לנצרות.
השחקנית הטהיטית ז'וסלין לגארד נבחרה לתפקיד המלכה ההאוואית מאלמה קאנאקואה למרות שלא היה לה כל ניסיון קולנועי. היא נבחרה לאור מבנה גופה (השמן), פניה ואישיותה. זה היה תפקידה היחיד בקולנוע ועליו קבלה את פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. היא לא ידעה אנגלית ותפקידה הוכתב לה באופן פונטי. לגארד היא השחקנית היחידה על היום שהייתה מועמדת לפרס אוסקר על תפקיד בודד בקולנוע.
הסרט זכה גם בפרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקה המקורי. והיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר בקטגוריות שונות.
תקציר העלילה
השנה 1819, קבוצת כמרים שגמרו לימודי תאולוגיה באוניברסיטת יל נוסעת להאוואי כדי להפיץ את בשורת הנצרות בקרב ילידי המקום. אחד מהם הוא ילידי הוואי, הנסיך קאוקי (מנו טופו) שמשכנע את ראשי הכנסייה בנחיצות השליחות.
אבנר הייל (מקס פון סידוב) נבחר למשלחת אבל קודם עליו לשאת אשה כדי שיתפנה לעסוק בהוואי רק במסיונריות ולא יתפתה לנשים. הוא נוסע להיפגש עם ג'רושה ברומלי (ג'ולי אנדרוז), בתו של חוואי אמיד (קרול או'קונור). ג'רושה נמצאת שנתיים בקשר מכתבים עם רב החובל רייפר הוקסוורת' (ריצ'רד האריס) אך זמן רב הוא לא ענה לו. למרות אופיו הקר והמגושם של הייל היא מסכימה להתחתן איתו ולהפליג להוואי. בעוברם במצר מגלן הם נתקלים בסופה קשה וכל הנוסעים סובלים מאד.
הייל נדהם ממנהגי הילידים ובראשם גילוי עריות ויחסי מין חופשיים בעיקר עם המלחים המגיעים לאי. המלכה נשואה לאחיה קקואה ומסרבת להיפרד ממנו לבקשת הייל. לבקשת הייל היא מוציאה צו האוסר על יחסי מין עם המלחים. המלחים ובראשם רייפר הוקסוורת' מתעמתים על רקע זה עם הילידים ומציתים את הכפר אבל הילידים מחזירים מלחמה ומכבים את האש. הוקסוורת' רוצה לקחת את ג'רושה איתו אבל הייל מגרש אותו.
מגפת חצבת שהובאה על ידי אחד המלחים מתפרצת במקום. הרופא ג'ון וויפל (ג'ין הקמן) עושה כל שביכולתו אבל אלפים מתים במגפה שגם בה רואה הייל נקמת אלוהים.
ג'רושה מתה ונקברת במקום. הייל נשאר לבד עם שלושת ילדיו. שליח הכנסייה מודיע לו כי עבודתו מסתיימת והוא יוחזר לניו אינגלנד להיות כומר בכנסייה. הייל מסרב אבל מסכים כי ילדיו יעזבו לעתיד יותר טוב. הוא נפרד מהם על החוף. מצטרף אליו צעיר יליד המקום הרוצה לשרת אותו ומציג עצמו כנער שנולד עם כתם לידה וניצל ממות בזכותו.
רירית הרחם
רירית הרחם (אנדומטריום - Endometrium) היא הקרום הרירי המרפד את פנים הרחם. רירית הרחם מתעבה בהדרגה בחלק השני של מחזור הווסת, ואספקת הדם אליה גוברת כדי להכינה להשרשת הביצית המופרית. כאשר אין השרשה, רירית הרחם מתפרקת ונפלטת בווסת.
רירית הרחם במחזור החודשי
בשלב הפוליקולרי- שלב התפתחות הזקיק בשחלה, מפרישה השחלה כמויות הולכות וגדלות של אסטרוגן הגורם לצמיחה ושגשוג של בלוטות רירית הרחם. דופן רירית הרחם מתעבה, והרירית בונה את עצמה. בשלב הלוטלי מפריש הגופיף הצהוב את הורמון הפרוגסטרון. הורמון זה נוגד את פעילות האסטרוגן, ולכן נפסקת הצמיחה של רירית הרחם. בנוסף, הפרוגסטרון משפיע על הבלוטות להפריש לרירית הרחם חומרים מזינים - סוכרים ושומנים, שהרחם זקוק להם כדי לקלוט ביצית מופרית ברחם. שלב זה נמשך בערך 14 יום. ונקרא השלב הסקרטורי.
לאה חובב
לאה חובב (כ"ד בסיוון תר"ץ, 20 ביוני 1930 – א' באב תשס"ח, 1 באוגוסט 2008) הייתה חוקרת ספרות וספרות ילדים ומחנכת ישראלית.
קורות חיים
לאה חובב לבית רוזנבלום נולדה ב-1930 בתל אביב וגדלה במושבה רעננה, שהוריה היו מראשוניה. אביה, ר' יחזקאל רוזנבלום, היה תלמיד חכם ועלה לארץ ישראל בתרפ"ה; אמה, הניה לבית פיקלני, עלתה לארץ ישראל מליטא בתרפ"ו. לאה חובב למדה בבית ספר כללי ברעננה, ואת לימודי התיכון עשתה בבית הספר הדתי "תלפיות" בתל אביב. הייתה מדריכה בתנועות הנוער "בני עקיבא" ו"הצופים". עבדה כמורה וכמדריכת נוער עולה בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל". עם סיום מלחמת העצמאות עלתה לירושלים ולמדה מקרא, ספרות וחינוך באוניברסיטה העברית, ובשנת 1982 קיבלה ממנה תואר דוקטור בספרות עברית. תוך כדי לימודיה באוניברסיטה החלה ללמד בסמינר למורות מזרחי, שהפך אחר כך לסמינר אפרתה (וכיום מכללת אפרתה); מאז 1955 לימדה בתחומי הספרות וספרות ילדים. כמו כן לימדה בבית הספר התיכון ע"ש א"ד רוטשילד וכן במכללת ליפשיץ שבירושלים.
חובב פרסמה מאמרים ומחקרים בתחום הספרות וספרות הילדים, ערכה אנתולוגיות והשתתפה בקביעות בביקורת ספרי ילדים ונוער בכתב העת "ספרות ילדים ונוער". כמו כן תרמה רבות לזרם הדתי בנושא ספרות ילדים.
לאה חובב הייתה נשואה לסופר מאיר חובב (1928–2010) ואם לשלושה. בתם הבכורה, שולמית אליצור, היא פרופסור לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חוקרת הפיוט הקדום ושירת ימי הביניים. בנם השני, יחזקאל חובב, גם הוא עורך ומביא לדפוס במרכז זלמן שזר. בנם השלישי, אברהם (אבריימי) חובב, נפטר ב-2006; לאחר מותו הוציאה המשפחה את ספרו "מאוד עצוב להיות אוטיסט".
חובב נפטרה ב-2008, בגיל 78, בתום מחלה קשה וארוכה.
לוגיקומיקס
לוגיקומיקס – החיפוש אחר האמת (באנגלית: Logicomix: An Epic Search for Truth) הוא רומן גרפי שכתבו הסופר אפוסטולוס דוקסיאדיס ומדען המחשב כריסטוס פאפאדימיטריו, צייר אלקוס פאפאדטוס וצבעה אנני די דונה. הרומן עוסק בחיפוש אחר יסודות המתמטיקה על רקע תולדות חייו של ברטרנד ראסל.
עלילת הרומן
הרומן משלב בין המאמץ הפילוסופי-מתמטי לביסוס יסודות המתמטיקה ובין קורות חייהם של העוסקים בכך. הדמות המרכזית ברומן היא הפילוסוף והמתמטיקאי ברטרנד ראסל. דמויות נוספות הן אלפרד נורת' וייטהד, שותפו של ראסל לכתיבת "פרינקיפיה מתמטיקה", הפילוסופים לודוויג ויטגנשטיין וג'ורג' אדוארד מוּר, הפילוסוף והלוגיקן גוטלוב פרגה, המתמטיקאים דויד הילברט וגאורג קנטור, הלוגיקן קורט גדל וחלוצי מדעי המחשב אלן טיורינג וג'ון פון נוימן. לצד אחדים מגיבורי הסיפור משתתפות בעלילה גם נשותיהם: שתיים מנשותיו של ראסל, אשתו של וייטהד ואשתו של פרגה.
העלילה העיקרית מוצגת בדרך של הרצאה שנשא ראסל בארצות הברית בתקופה שלפני הצטרפותה למלחמת העולם השנייה, ובה תיאר אירועים מחייו. במקביל לעלילה העיקרית יוצרי הרומן מופיעים אף הם כדמויות בו, בדיוניהם על אופן הצגת הסיפור.
העלילה העיקרית מוצגת בשישה פרקים ממוספרים, שבהם משולבים שלושה פרקים לא ממוספרים שבמרכזם יוצרי הרומן.
הפרקים: פתיחה: הצגת יוצרי הרומן ותכנון תוכנו. 1. פמברוק לודג': ילדותו של ראסל. 2. שוליית הקוסם: לימודיו של ראסל באוניברסיטת קיימברידג' ואהבתו לאליס פרסל סמית, לימים אשתו הראשונה. 3. שנת הנדודים: מסעותיו של ראסל לפריז ולגרמניה, שם פגש את פרגה וקנטור. 4. פרדוקסים: הפרדוקס של ראסל וכתיבת "פרינקיפיה מתמטיקה" עם וייטהד. הפסקה: יוצרי הרומן ממשיכים לדון בתוכנו, ולאחר מכן כריסטוס פאפאדימיטיריו יוצא עם עם אן ברדי (שעסקה בתחקיר חזותי של הרומן) לסיור באתונה. 5. מלחמות לוגיות-פילוסופיות: מפגש בין ויטגנשטיין לראסל; מלחמת העולם הראשונה; טרקטט לוגי-פילוסופי. 6. אי-שלמות: משפטי האי-שלמות של גדל; ראסל ואשתו השנייה דורה, איתה הקים בית ספר ניסויי; ויטגנשטיין כמורה כושל; עליית הנאציזם ורציחתו של מוריץ שליק. פינאלה: יוצרי הרומן צופים במחזה "אורסטיאה".
הוצאה לאור
הספר נכתב באנגלית, תורגם ליוונית בידי דוקסיאדיס, והגרסה היוונית יצאה לאור באוקטובר 2008, לפני הגרסה האנגלית שיצאה לאור בספטמבר 2009. הספר תורגם לעוד 16 שפות, בהן עברית.
דיוק היסטורי ומתמטי
על המתמטיקה שברומן העיר ד"ר גדי אלכסנדרוביץ:
יוסף כהן
הרב יוסף כהן (תרע"ז 1917 – י"א בשבט תשס"א, 4 בפברואר 2001) היה אב בית דין בירושלים, ולאחר מכן דיין בבית הדין הרבני הגדול.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לשמואל דוד ושרה רבקה כהן. למד בישיבת עץ חיים אצל הרב איסר זלמן מלצר וכן אצל הרב צבי פסח פרנק. נישא לבתו של תנחום פרנק, שהיה מזכיר בבית הדין בירושלים, בנו של הרב צבי פסח פרנק וחתנו של שלמה שטמפפר.
בשנת תשט"ז (1956) מונה לדיין בבתי הדין האזוריים, כיהן כאב"ד בירושלים, ולאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול. היה ראש מחלקת הדיינות במכון הרי פישל וערך את ספרי הלכה פסוקה שהוציא המכון. במשך שנים עסק בכתבי סב אשתו, הרב פרנק, והוציאם לאור בתוספת הערות.
התגורר בשכונת גאולה בירושלים. בנו הוא הרב דוד כהן, ראש ישיבת חברון וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
ספריו
כמו כן ערך חלק מכרכי הלכה פסוקה, על סדר שולחן ערוך חושן משפט, בהוצאת מכון הרי פישל.
יתרות המט"ח של הודו
להודו יתרות מטבע חוץ גדולות; כולל החזקות מזומנים, פיקדונות בנק, אג"ח ונכסים פיננסיים אחרים הנקובים במטבעות שאינם המטבע הלאומי של הודו, רופי. הרזרבות מנוהלות על ידי בנק היתרות של הודו עבור ממשלת הודו והמרכיב העיקרי הוא נכסי מטבע חוץ.
יתרות מטבע החוץ משמשות קו ההגנה הראשון להודו במקרה של האטה כלכלית, אך לרכישת עתודות יש עלויות נלוות. יתרות המטבע חוץ מקלות עבור הודו על סחר ותשלום חיצוני ומקדמות פיתוח ותחזוקה מסודרים של שוק מטבע החוץ בהודו.
סך יתרות מטבע החוץ של הודו (פורקס) עמד על כ-609 מיליארד דולר ב-24 ביוני 2021, הגבוה ביותר אי פעם, עם רכיב נכסי מטבע החוץ (FCA) בסביבות 563.24 מיליארד דולר, יתרות זהב בסביבות 36.3 מיליארד דולר, SDR ("זכויות רישום מיוחד" אצל קרן המטבע הבינלאומית) של כ-1.5 מיליארד דולר וסביבות 4.97 מיליארד דולר בפוזיציות רזרוויות ב-IMF. הסקר הכלכלי בהודו לשנים 15–2014 טען כי הודו יכולה לכוון לעתודות מטבע חוץ של בין 750 מיליארד דולר לטריליון דולר.
יתרות מטבע החוץ של הודו מורכבות בעיקר מדולר אמריקאי בצורת איגרות חוב ממשלתיות אמריקאיות ואג"ח מוסדיות. עם כמעט 6.03% מרזרבות המט"ח בזהב. ה-FCA כוללים גם השקעות באיגרות חוב של ארצות הברית, אג"ח של ממשלות נבחרות אחרות ופיקדונות בבנקים מרכזיים ומסחריים זרים. החל מיולי 2021 מחזיקה הודו ברזרבות מטבע החוץ הרביעיות בגודלה בעולם (אחרי סין, יפן ושווייץ).
יהדות עדן
יהדות עדן היא הקהילה היהודית שחיה בעיר הנמל עדן שבתימן עד שנת 1967. בין השנים 1963–1967 הייתה עדן מדינה בתוך הפדרציה של דרום ערב בשליטה בריטית, בין השנים 1937–1963 הייתה קולוניה בריטית, ולפני כן, בין השנים 1839–1937 – פרובינציה של הראג' הבריטי.
סאות' בנק
סאות' בנק (באנגלית: The South Bank - "הגדה הדרומית") הוא אזור לאורך הגדה הדרומית של נהר תמזה בעיר לונדון, בקרבת תחנת רכבת ווטרלו, על קו התפר בין רובע למבת' לרובע סאת'ק.
היסטוריה
האזור הוא מרכז תרבות עיקרי בלונדון. מעמדו כמרכז תרבות החל בשנת 1951, אז נערך במקום פסטיבל בריטניה שעבורו נבנה אולם הפסטיבל המלכותי, המהווה היום חלק ממרכז סאות' בנק.
יהדות עדן
היסטוריה
במאה ה-15, סיפר רבי עובדיה מברטנורא, שלירושלים הגיעו יהודים מעדן, "נוטים אל השחרות מעט, ואין להם ספרי תלמוד כי אם רב אלפס ופירושים עליו והרמב"ם, וכולם מגדולם ועד קטנם בקיאים בהרמב"ם כי אינם עוסקים אלא בו".
סאות' בנק
היסטוריה
בשנת 1967 נבנו אולם המלכה אליזבת וחדר פרסל, ובשנת 1968 נפתחו לקהל גלריית הייווארד והתיאטרון המלכותי הלאומי. ב-1976 נפתחו באתר תיאטרון הסרטים הלאומי ו-מכון הסרטים הבריטי. כמו כן נמצאים במקום מגדל לונדון ויקאנד טלוויז'ן, ומרכז הטלוויזיה של לונדון
יהדות עדן
היסטוריה
מאז הכיבוש הבריטי של העיר עדן בשנת 1839 ועד 1967 שלטה בקהילה משפחת הסוחרים בעלי העוצמה הכלכלית הרבה, מנחם משה. במחצית הראשונה של המאה ה-20 סבלה לעיתים הקהילה מאלימות והתנכלות, כגון בשנת 1932, לאחר שיהודי הואשם בחילול מסגד, ועשרות יהודים הותקפו וחנויות רבות נבזזו. האירועים האלימים החמורים ביותר כנגד הקהילה במאה ה-20 היו פרעות עדן שהתחוללו בעיר לאחר כ"ט בנובמבר 1947. לאחר הפרעות אוכלוסיית היהודים בעדן היגרה משם בין 1947–1967, רובם גרים בבריטניה ובישראל וגם במדינות אחרות.
סאות' בנק
היסטוריה
מצידו המזרחי של האזור נמצאים בית המחוז והלונדון איי שנבנה בשנת 2000, ומצידו המערבי מוזיאון טייט מודרן.
יהדות עדן
היסטוריה
יהודים מקהילת בני ישראל (הודו) החלו להתבסס בעיר כקהילה יהודית נוספת עם הכיבוש הבריטי, כשבאו בתחילה כחיילים בשנת 1839 ולאחר מכן כסוחרים ופקידים. כאשר האחרונים עזבו עם סיום היישוב היהודי בה בשנת 1967. הם נהגו להתפלל בבית הכנסת "מעלמת חנוך" בעיר.
בתי כנסת בעדן
לפני מלחמת העולם השנייה היו בעדן שבעה בתי כנסת. ב-1858 נבנה בית הכנסת הגדול בעדן – "מגן אברהם". שהיה גדול דיו להכיל כ-2,000 מתפללים. ישיבה שנקראה "התורה והמצוה" נבנתה גם כן סמוך לבית הכנסת. בישיבה נלמדו התלמוד הבבלי, השולחן ערוך, הזוהר, תיקון חצות, תהלים ועין יעקב של רבי יעקב בן חביב ועוד. השיעורים בישיבה התקיימו במשך עשרים וארבע שעות רצופות, על ידי משמרות מתחלפות.
בנוסף לבית הכנסת הגדול שכנו גם בתי כנסת קטנים יותר. הידועים שבהם הם בית הכנסת "אל-פרחי" הקרוי על שמו של ספר תורה תימני מקודש שנכתב במאה ה-17, ובית הכנסת "שמואל נסים" ששירת כתלמוד תורה לבנים עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
כתבים
עדן הייתה המקום היחידי בתימן שפעל בו בית דפוס. הודפסו בו ספרים ופמפלטים בענייני יהדות בעברית ובערבית יהודית.
בית הכנסת העדני המרכזי בלונדון נקרא על שם הספר "נחלת יוסף" (1906). ספר זה נכתב על ידי רבי שמואל בן יוסף, נכדו של הדיין השלישי של עדן 'מארי' ישועה. ספר זה כולל ידיעות וחכמות של העולם הגדול, פרקי ביוגרפיה של המחבר ומשפחתו, ובמיוחד הוא מפרט את מנהגי יהדות עדן, שחלקם משתלשלים מיום חתימת התלמוד הירושלמי במאה החמישית לספירה.
תחת החסות הבריטית
האימפריה הבריטית כבשה את עדן ב-19 בינואר 1839. האוכלוסייה היהודית היוותה באותו זמן כמחציתה של האוכלוסייה בכללה. היהודים בעדן נהנו משמעותית יותר מהחיים תחת השלטון הבריטי לעומת השלטון המוסלמי, עובדה שמשכה מהגרים יהודים משאר חלקי תימן אל עדן. לאחר 1838 היו בעדן עצמה כ-5,000 יהודים ובפרברים שנהנו מחסות בריטית חיו כ-2,000 יהודים נוספים. קהילה של יהודים משאר חלקי תימן התפתחה במאה ה-19 במושבה הבריטית עדן בעודם מחכים לאישורי עלייה לישראל. אלו, השתלבו בחיי הקהילה ועשו חיל במסחר ובשירות הציבורי, הודות לגישה הליברלית של השלטון הבריטי. רוב יהודי עדן קיבלו אזרחות בריטית והם ראו את עצמם כנתינים בריטים. ערב מלחמת העולם השנייה חיו כ-10 אלף יהודים בעדן.
שנותיה האחרונות של הקהילה
ב-1928 הקימה הסוכנות היהודית סניף בעדן והתחילה פעילות ציונית בעיר זו. כמו כן, הוקם מועדון עברי ציוני – "התקווה", בו קראו עיתונים עבריים, שמעו הרצאות על הציונות, תרמו כסף ל"הסתדרות הציונית העולמית" והתכוננו ליום בו יוכלו לעלות לארץ ישראל. בשנים שלאחר מכן התרחשו פרצי אלימות, די נדירים, כלפי יהודים. ב-1932 התרחשו תקיפות רבות נגד יהודים בעדן, כאשר יהודים רבים נרגמו באבנים ונדקרו על ידי פורעים ערבים. התפרעויות אלו התגמדו לעומת הפרעות שפרצו בשנת 1947, שלושה ימים לאחר כ"ט בנובמבר, עת החליטו באו"ם על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ועל הקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל. ההתפרעויות החלו לאחר האשמה שקרית שהופצה על יהודים שרצחו שתי בנות מקומיות.
הפוגרום שפרץ ב-2 בדצמבר 1947, היה קטלני: 82 יהודים נרצחו ו-76 נפצעו; 106 מתוך 170 החנויות היהודיות בעדן נשדדו. ארבעה בתי כנסת נשרפו ו-220 בתי יהודים נשרפו או נבזזו. שני בתי ספר יהודים, האחד לבנים והאחר לבנות, רוקנו מכל תוכנם. היהודים חשו הקלה בשומעם כי יחידת "המגויסים של הפרוטקטורט של עדן" (Aden Protectorate Levies - APL), יחידה צבאית בריטית שתפקידה היה להגן על שדות התעופה של עדן ולעזור למשטרה האזרחית הוחשו להגנתם, אך חיילי היחידה שהיו ערבים, עצמו עיניהם מפני המתחולל, ואף ירו בעצמם ללא הבחנה אל עבר היהודים והפילו חלק מן הקרבנות.
בעקבות פרעות אלו החליטו יהודי עדן לעלות לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים או להגר לבריטניה. הקהילה התחסלה באופן סופי ב-1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים ולאחר שעדן קיבלה עצמאות מבריטניה. רציחות, בזיזות והצתות של בתי כנסת הופסקו לבסוף על ידי הבריטים, אך שארית הקהילה היהודית בעדן גמרו אומר לעזוב את העיר. ב-18 ביוני 1967 עזבו אחרוני יהודי עדן, 150 נפש, בטיסת מטוס בריטי חכור. המטוס נחת בשדה התעופה בלוד. כמחציתם נשארו בישראל והיתר המשיכו לבריטניה.
אקס (מותג)
אקס או לינקס (באנגלית: Axe או Lynx) הוא מותג מוצרי טיפוח לגברים של חברת יוניליוור. המוצר משווק תחת השם Lynx בבריטניה, אירלנד, מלטה, אוסטרליה, ניו זילנד וסין.
היסטוריה
המותג אקס הושק בצרפת בשנת 1983 על ידי חברת יוניליוור.
בעקבות בעיות בסימן המסחרי של המוצג, נאלצה החברה להשתמש בשם לינקס (Lynx) כשם חליפי בבריטניה, אירלנד, מלטה, אוסטרליה, ניו זילנד וסין.
החל משנת 1983 ועד לשנת 1989, שווק האקס במספר גרסאות שנשאו את שם הריח.
החל משנת 1990 ועד לשנת 1996, שווק האקס במספר גרסאות שנשאו שמות של מיקומים גאוגרפיים.
בשנת 2005, החלה יוניליוור לשווק את המותג בישראל.
בשנת 2009, השיקה החברה מיכל דאודוראנט בגודל שמונה סנטימטרים בשם Axe Bullet.
בשנת 2014, השיקה החברה דאודוראנט בניחוח שוקולד.
יוסי שיפמן
יוסי שיפמן (נולד ב-19 ביולי 1947) הוא עיתונאי, מרצה, מוזיקולוג ומבקר מוזיקה ישראלי.
ביוגרפיה
יוסי שיפמן נולד בתל אביב למשפחה של יוצאי מרכז אירופה. אביו ליאו-דוד, שהיה חובב מוזיקה, עלה לארץ מברלין ואימו אנני מווינה.
מ-1982 עד 1987 ניהל את קרן התרבות אמריקה-ישראל. במסגרת הקרן היה המנהל האמנותי, המפיק הראשי והעורך של "שבוע האמן הצעיר" - פסטיבל אמנויות ארצי שנתי, יזם את הופעתה של להקת בת שבע באולם "קרנגי הול" בניו יורק בתוכניתה "עמי ים עמי יער", עמד בראש מפעל המלגות ע"ש שרת ("קרן שרת") שבמסגרתה סייע לשובם לישראל של הבמאית רנה ירושלמי, הפסנתרנית אסתרית בלצן והמלחין משה זורמן. כמו כן הרחיב את מפעל המלגות הן למוזיקה ערבית והן לתחום של עיצוב במה, ועודד תמיכה בסופרים בהם חיים באר, יצחק לאור ודליה הרץ.
מ-1987 עד 1991 ניהל את מרכז ביכורי העיתים בתל אביב, שם אפשר לסדנאות השחקנים של הבמאית רנה ירושלמי לפעול במקום ו"נולד" "אנסמבל עיתים" על הפקותיו פורצות הדרך בהן "המלט" ו"וויצק". באותו בית חנך את אחת הסדרות הראשונות למוזיקה מוקדמת בתל אביב "בא לי בארוק" בניהולם של מיכאל מלצר ומרים זינגר.
יזם את הקמתה של סדרת קונצרטים היוקרתית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית "אורחיו הצעירים של המאסטרו", שארחה על בימתה מוזיקאים ישראלים צעירים. כמו כן יזם מפגשים בין אמנים ישראלים צעירים עם מנצחים בעלי שם לרבות אייזק שטרן, ליאונרד ברנשטיין, כריסטוף אשנבאך, יהודי מנוחין, מהלי מהטה.
שיפמן מנהל ויו"ר ההנהלה של אנסמבל מוזיקה נובה מ-1986 ועד היום.
בעבר שימש כחבר הנהלה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, הספרייה למחול, באמנות לעם ובצליל עם, היה חבר מערכת יומן התרבות של מערכת החדשות בקול ישראל, חבר מערכת "שמונה וחצי" - מגזין תרבות שבועי בטלוויזיה הישראלית, ערך את מגזין המוזיקה הרדיופוני "זרקול" בקול ישראל.
מזה כעשרים שנה קשור יוסי לתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון למן טיפול בתוכניות ועד יזמות של פרויקטים בינלאומיים. במסגרת "פסטיבל האביב הבינלאומי ראשון לציון" יזמו ש&ש בין היתר, את הביקור הראשון של האופרה הממלכתית של גאורגיה, של התזמורת הסימפונית הממלכתית קזחסטן, יצרו שיתוף פעולה ראשוני בין הזמרות לובנה סלאמה וזהבה בן עם תזמורת נצרת במחווה לאום כולתום, שיתוף פעולה בין להקת נקמת הטרקטור והרביעייה הישראלית העכשווית, מופע משירי המטאטא והקומקום, להקת "המגנטס" מבריטניה. ועוד מגוון של מופעי תיאטרון, מוזיקה ומחול מאוסטריה, זימבבואה, קרואטיה, צ'ילה, גרמניה, הונגריה, פולין, ארצות הברית ועוד.
ב-2007 ייסד את "השוברטיאדה הישראלית" יחד עם רז כהן, מירי שמיר ודניאל גורטלר.
שיפמן תאם מבחינה אמנותית וערך תוכנית בפסטיבל "קלאסי בים האדום", (שניהל המנצח ואלרי גרגייב), עורך תוכניות ומנחה "פסטיבל אילת למוזיקה קאמרית", מדריך קבוצות בסיורי מוזיקה לחו"ל, עורך סדרת סופי השבוע המוזיקליים ב"פסטורל" כפר בלום, מגיש ועורך תוכניות בפסטיבל פליציה בלומנטל למוזיקה במוזיאון תל אביב לאמנות, בהיכל אמנויות הבמה בהרצליה. ממשיך לייעץ לתזמורת סימפונט רעננה.
הרצה והנחה ב"קדם קונצרט" באופרה הישראלית, בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, בתזמורת הסימפונית ירושלים, בתזמורת סימפונט רעננה, בקאמרטה הישראלית ירושלים ובסינפונייטה הישראלית באר שבע. מפיק ומרצה בסדרות הרצאות בסינמטקים של תל אביב, חיפה וראש פינה, מרצה ב"קתדרה" בכפר הירוק, מרצה במסגרות להשתלמויות מורים בירושלים, רחובות, גדרה, באר שבע. ערך והגיש ראיונות פומביים לקהל התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולסינפונייטה הישראלית באר שבע.
שימש כתב תרבות בעיתונים "דבר", "על המשמר", "חותם", "דבר ראשון", "העיר", "הבמה" ובירחונים "החיים הטובים", "אטמוספירה" (ירחון חברת אל על), "עיתון 77", "מוזיקה - מגאזין על צלילים ואנשים" ו-Classic-מגזין המוזיקה.
יזם וערך את "ספיר", עיתון המכללה האקדמית ספיר יחד עם מירי שמיר, "מילת מפתח," עיתון האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, כתב מאמרים לתוכניות קונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, האופרה הישראלית התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית ירושלים, הסינפונייטה הישראלית באר שבע ועוד.
ערך את העיתון "אופרה" בהוצאת האופרה הישראלית, מ-1991 עד 2004 ערך פרסומים של האופרה הישראלית, עיצב את תוכניית האופרה (מתכונת שבבסיסה לא השתנתה עד היום). ערך את "מלים לצלילים" עיתון של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
כיום משדר ביקורת מוזיקה ביומני החדשות של תאגיד השידור הישראלי (כאן ב'), משתתף בקביעות ב"באה לשבת" תוכניתה השבועית של רבקה מיכאלי ברדיו 103fm, בתוכנית בילוי נעים של מולי שפירא בגלי צה"ל ומגיש את הפינה על תרבות ומוזיקה בתוכנית השבועית "ירח על כידון הברוש" ברדיו "קול הנגב" שעורך זוהר אביטן.
חיים אישיים
יוסי נשוי לגליה (לבית קורנטייר), אב לשתי בנות.
פוסגסוגה
פוסגסוגה (בספרדית: Fusagasugá) היא עיר במחוז קונדינמרקה שבמרכז קולומביה. בעיר מתגוררים (נכון ל-2015) כ-108,157 תושבים. שטח העיר הוא.
פוסגסוגה ממוקמת כ-56 קילומטרים מהבירה בוגוטה. גובהו הוא מעל פני הים, והטמפרטורה הממוצעת היא 20 מעלות צלזיוס (68 מעלות פרנהייט).
היסטוריה
באזור פוסגסוגה חיו ככמה מאות ילידים עם הגעת הספרדים במאה ה-16, אך אין עליהם הרבה פרטים. פוסגסוגה המודרנית נוסדה בפברואר 1592 על ידי כמרים ספרדים, ובשנת 1560 כבר פעלו בכפר בית חולים וכנסייה.
בשנת 1852 הפכה פוסגסוגה לחלק ממחוז טקוונדמה. בית הקברות הראשון בעיר נפתח ב-1822, ואילו בתי קברות נוספים נפתחו ב-1852 וב-1910.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש מלון בעיר כמחנה מעצר לאזרחי מדינות הציר.
דמוגרפיה
פוסגסוגה מאופיינת בצמיחה דמוגרפית מהירה, בשל האקלים שנוח יחסית והמיקום הסמוך לבוגוטה. לפי מפקד האוכלוסין מ-2005, בעיר מתגוררים כ-107,259 תושבים, מתוכם 85,008 באזור העירוני, ו-22,251 בכפרים שמסביב לעיר. הגברים מהווים 48.1% מהתושבים, לעומת 51.9% נשים.
התפתחות האוכלוסייה:
פוליטיקה וממשל
מועצת העיר מונה 17 חברים וראש העיר בפועל הוא לואיס סיפואנטס. פוסגסוגה נחשבת למעוז המפלגה הליברלית, ששולטת בראשות העיר מאז 1986.
כלכלה
בשנת 2007 דורגה העיר במקום העשירי במחוז מבחינה כלכלית. התמ"ג המוערך ב-2007 הוא 544,984 מיליון דולר. רוב הכלכלה מבוססת על חקלאות ובנייה. מלבד מגזרים אלו, חלה צמיחה מהירה בענף השירותים, החינוך, הבריאות, הבילוי והתיירות.
ג'ינו מרצ'טי
ביוגרפיה
מרצ'טי בינואר 1926 בסמית'רס, וירג'יניה המערבית לזוג מהגרים איטלקים. עם סיום לימודיו בתיכון, הוא התגייס לצבא ארצות הברית ולחם כקלע בקרב על הבליטה. לאחר שחרורו, הצטרף מרצ'טי לתוכנית הפוטבול של אוניברסיטת סן פרנסיסקו וב-1951 היה חלק מהקבוצה שסיימה את העונה ללא אף הפסד.
בלינזי
היסטוריה של הגזע
הבלינזי הוא סיאמי ארוך שער. מדי פעם מופיעים סיאמיים ארוכי שיער כמוטציה עצמונית בשגרים של סיאמיים "רגילים". בעבר, אותם ארוכי שיער לא היו רצויים על ידי המגדלים כי לא עמדו בתקן הגזע של הסיאמי, ולכן הוציאו אותם מקווי הגידול. המצב השתנה בשנות החמישים, כאשר שתי מגדלות של הגזע הסיאמי, מריון דורסי מקליפורניה והלן סמית מניו יורק, גילו גורים ארוכי שער בין גורי הסיאמי שהומלטו אצלן. השתים החלו בתוכנית רבייה להפקת סיאמיים ארוכי שער. הייתה זו הלן סמית אשר הציעה להעניק לחתולים האלה את השם "בלינזי" בזכות הדמיון בין החתולים האלו לבין רקדני המקדשים הבלינזים. בשנת 1961 הגזע הוכר באמריקה, ורק באמצע שנות השבעים הגיע לאירופה.
ג'ינו מרצ'טי
ביוגרפיה
ב-1952 הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו, לאחר שנבחר במקום ה-14 בדראפט על ידי ניו יורק יאנקס (שהפכה באותה עונה לדאלאס טקסנס). עונה לאחר מכן, התפרקה הקבוצה ומרצ'טי עבר לבולטימור קולטס, בה שיחק במשך 13 עונות. עם הגעתו לבולטימור הוא שובץ בעמדת התאקל ההתקפי, אך בהמשך חזר לעמדתו הטבעית כקיצוני הגנתי, ובה גם שיחק בפרו בול הראשון שאליו נבחר ב-1955.
בלינזי
מבנה כללי
הבלינזי מופיע בדיוק באותם הצבעים של הסיאמי:
ג'ינו מרצ'טי
ביוגרפיה
בגמר אליפות ה-NFL ב-1958, במשחק שידוע כ"המשחק הגדול ביותר ששוחק אי פעם", שיחק מרצ'טי תפקיד משמעותי, כשמנע מהתקפת ניו יורק ג'איינטס להשיג דאון ראשון מיארד אחד. באותו מהלך הוא שבר את הקרסול, אך כקפטן הקבוצה התעקש לראות את המשך המשחק ולא להתפנות לטיפול רפואי. בסיום המשחק ניצחה בולטימור 17-23 וזכתה באליפות ראשונה בתולדותיה. הפציעה אילצה את מרצ'טי להחמיץ את הפרו בול של אותה שנה, וקטעה לו רצף של תשע הופעות רצופות במשחק.
בלינזי
מבנה כללי
סיל-פוינט: פרווה בצבע שנהב כהה, חודים בצבע חום-אפרפר.
ג'ינו מרצ'טי
ביוגרפיה
שנה לאחר מכן, שיחזרו מרצ'טי ובולטימור את הישגם מהשנה הקודמת וזכו פעם נוספת באליפות ה-NFL. ב-1960, בפעם היחידה בקריירה שלו, הוביל מרצ'טי את הליגה בהפלות קוורטרבק עם 11 במספר. ב-1964, כשהוא בן 37, פרש מרצ'טי ממשחק פעיל, אבל חזר לעונה נוספת ב-1966 ובסיומה פרש סופית.
בלינזי
מבנה כללי
בלו-פוינט: פרווה בצבע לבן-כחלחל, חודים בצבע כחול-אפור.
ג'ינו מרצ'טי
ביוגרפיה
מרצ'טי נחשב לאחד משחקני ההגנה הטובים בתולדות ה-NFL, וב-1972 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הפוטבול המקצועני. ב-1969 הוא נבחר לקבוצת השנה ה-50 של ה-NFL, ב-1994 לקבוצת השנה ה-75 וב-2019 לקבוצת השנה ה-100. מרצ'טי הוא אחד משישה שחקנים בלבד שנכללו בכל שלוש קבוצות השנה של הליגה.
בלינזי
מבנה כללי
צ'וקולט-פוינט: פרווה בצבע שנהב, חודים בגוון שוקולד חלב.
ג'ינו מרצ'טי
ביוגרפיה
מרצ'טי נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות בבית חולים בפנסילבניה ב-29 באפריל 2019. נכדו, קית' קרטר, שיחק כטייט אנד ב-UCLA וזכה עם סיאטל סיהוקס בסופרבול XLVIII כמאמן קו התקפה.
בלינזי
מבנה כללי
ליילק-פוינט: פרווה בצבע לבן-ורדרד, חודים בצבע אפור-ורדרד.
מלבד ארבעת הזנים הללו, קיימים זנים חדשים, המכונים בארצות הברית Javanese, ומופיעים במגוון גדול של צבעי חודים כמו: אדום, שנהב, לינקס (טאבי), טורטי, עשן ועוד.
לכל הזנים עיניים כחולות.
משקלם נע בין 3–5 ק"ג.
תוחלת חייהם היא כממוצע 12 שנה.
דה דמנד
דה דמנד, (באנגלית: The Damned, בתרגום לעברית: "הארורים") היא להקת פאנק רוק בריטית.
היסטוריה
דה דמנד נוסדה ב-1976 בלונדון על ידי בריאן ג'יימס (גיטרה) וראט סקאביס (תופים). הם רצו לשכור את סיד וישס מהסקס פיסטולס כסולן, אבל הבחירה הסופית הייתה דייב ווניאן. האחרון היה "קפטן סנסיביל" (בס, גיטרה, קלידים, שירה).
הופעת הבכורה של דה דמנד התקיימה ב-6 ביולי 1976 כמופע פותח לסקס פיסטולס ב-London's 100 Club.
דה דמנד הייתה להקת הפאנק הבריטית הראשונה שהוציאה חומרי אולפן. הסינגל New Rose, היה השיר הראשון שיצא אי פעם באופן מסודר על ידי להקת פאנק.
חברים אחדים בלהקה דחפו פחות לכיוון הפאנק ויותר לכיוון הרוק, מה שהוביל להתפרקותה הזמנית לאחר האלבום השני Music for Pleasure בתחילת 1978. בריאן ג'יימס עזב את הלהקה הקים את The Lords of the New Church
חברי הלהקה
MG ZR
MG ZR היא מכונית סופרמיני, מקבוצת המכוניות "MG Cars" מתוצרת MG Rover Group הבריטית אשר יוצרה בין השנים 2001–2005.
יוצרו 74,136 יחידות בנוסף ל-315 יחידות מדגם "Express vans".
דגם ה-"MG ZR" דומה מאוד לדגם ה-"רובר 25" ("Rover 200 / 25" ).
דגמי "MG ZR" השתתפו במרוצי מכוניות כגון מרוץ: "MG Trophy Championship 2018".
נייטרינו
נֵייטְרִינוֹ או ניוטרינו (Neutrino, באיטלקית: "נייטרון קטן") הוא חלקיק יסודי פרמיוני, המהווה לפטון נטול מטען חשמלי. הספין של הנייטרינו הוא. לפי מדידות שנעשו עד 2017, סכום מסות שלושת הטעמים של הנייטרינו הוא כ-. זו היא המסה הנמוכה ביותר של חלקיק מסיבי כלשהו. רק פוטונים וגלואונים הם בעלי מסה נמוכה יותר – מכיוון שאין להם מסה כלל.
לנייטרינו אין מטען חשמלי או מטען צבע. לכן, הוא לא מגיב לכוח האלקטרומגנטי ולכוח החזק. חלקיקי נייטרינו מושפעים בעיקר מהכוח החלש. ההסתברות לאינטראקציה של נייטרינו עם אטומי החומר דרכו הוא עובר היא נמוכה מאוד. לדוגמה, נדרש קיר עופרת בעובי מספר שנות אור על מנת לחסום מחצית מכמות חלקיקי הנייטרינו העוברים דרכו. גלאי נייטרינו מכילים מאות טונות של חומר, אולם בממוצע, רק אטומים בודדים מתוכו מגיבים לפגיעת נייטרינו במהלך יממה אחת.
גילוי החלקיק
הנייטרינו התגלה ניסיונית, על ידי צוות בראשות קלייד קוואן ופרדריק ריינס, רק ב-1956, בניסויים בכור הגרעיני "סוואנה ריבר", למעלה מ-30 שנה אחרי שנחזה קיומו, משום שהתגובה שלו עם אטומי חומר שדרכו הוא עובר היא מזערית, ולפיכך היה צורך במכשור רגיש במיוחד. ב-2015 שני חוקרים, טקאקי קג'יטה היפני וארתור מקדונלד הקנדי, זכו בפרס נובל לפיזיקה על הוכחה לכך שלחלקיקי נייטרינו יש מסה.
סוגי הנייטרינו
קיימים שלושה סוגי נייטרינו שונים מבחינת הטעם. כל אחד מאלו משתייך לדור שונה של המודל הסטנדרטי: נייטרינו אלקטרוני νe (דור ראשון), נייטרינו מואוני νμ (דור שני) ונייטרינו טאואוני ντ (דור שלישי). לכל אחד מהם יש גם אנטי-חלקיק, האנטינייטרינו. ייתכן שהנייטרינו והאנטינייטרינו הם למעשה אותו חלקיק; אם כך, הנייטרינו הוא פרמיון מאג'ורנה. השערה זו לא הוכחה. לנייטרינו ולאנטינייטרינו יש כמה מספרים קואנטיים שונים זה מזה, לרבות המספר הלפטוני (1 עבור נייטרינו; עבור אנטינייטרינו) והאיזוספין החלש ( עבור נייטרינו;  עבור אנטינייטרינו).
הנייטרינו האלקטרוני הוא הסוג הנפוץ ביותר של נייטרינו. הוא מופק בדעיכת בטא פלוס. אנטינייטרינו אלקטרוני מופק בדעיכת בטא מינוס.
רפואה עודפת
רפואה עודפת (איבחון יתר, טיפול יתר) היא כל פעולה רפואית שלא תעזור למטופל ולפעמים גם תזיק לו. המונח כולל בין השאר איבחון יתר, טיפול יתר, מדיקליזציה. המונח מתייחס לטיפול רפואי רב מדי, כזה שניתן למטופל בלי שיהיה בו צורך וכן פעולות רפואיות שעלותן גבוהה מהראוי.
נייטרינו
נייטרינו מהשמש
בניסיונות לבדוק את התהליכים המתרחשים בליבת השמש נבנו גלאים למדידת שטף הנייטרינו מהשמש (מכונים גם "נייטרינו סולארי"). גלאים אלו נבנו במעבה האדמה על מנת לסנן רעש רקע של חלקיקים אחרים, אך הצליחו לגלות רק שליש מכמות הנייטרינו שציפו החוקרים למצוא. הפתרון לבעיה הוצע על ידי גריבוב ופונטרקורבו ב-1969 ואומת בניסויים ב-2002. גריבוב ופונטרקורבו הוכיחו כי בדרך בת שמונה הדקות מהשמש לכדור הארץ, שני שלישים מהנייטרינו מתנודדים בין נייטרינו אלקטרוני כפי שנוצר בליבת השמש ושאותו בלבד מדדו עד כה לבין שני סוגי הטעמים האחרים.
במשך שנים הייתה היפותזה רווחת כי כמויות נייטרינו גדולות יכולות להוות את החומר האפל החם, שהוא אחד מההסברים למסה החסרה ביקום. כיום ברור שכמויות הנייטרינו אינן יכולות לתרום חלק משמעותי ממנו. תצפיות קוסמולוגיות תוחמות את התכונות של הנייטרינו.
רפואה עודפת
טיפול יתר כולל התערבויות רפואיות מיותרות, למשל במצבים בהם לא צפוי יתרון משמעותי מההתערבות הרפואית. וכן הימנעות מטיפולים מסויימים בשל שיקולי עלות. לעתים הגורמים המשלמים עוסקים יותר בעלות הטיפול ופחות ביעילותו ובחיוניותו.
נייטרינו
נייטרינו מבלאזר
ב-22 בספטמבר 2017, גלאי הנייטרינו IceCube גילה את IceCube-170922A, חלקיק נייטרינו באנרגיה של 290 טריליון אלקטרון וולט. לאחר תצפיות נמצא שמקורו בבלאזר, חור שחור מסוג קוואזר, הרחוק מאיתנו 3.7 מיליארד שנות אור, שמפנה את הסילון שלו לכיווננו. כך למעשה נפתחה דרך חדשה לחקר היקום, בגילוי ומציאת מקורות אנרגיה גבוהה.
מהירות החלקיק
מהירותו של נייטרינו ככל הנראה קרובה מאוד למהירות האור. שטף הנייטרינו מסופרנובה 1987A הגיע לכדור הארץ בערך באותו הזמן עם שטף הפוטונים.
ב-22 בספטמבר 2011 התפרסם מאמר על ידי מדענים מ-CERN לפיו בניסויים שנערכו במשך 3 שנים, נמדדה לחלקיק נייטרינו מהירות הגבוהה ממהירות האור, גילוי שאינו עולה בקנה אחד עם תורת היחסות הפרטית. מיד לאחר הגילוי פרץ גל של תאוריות המנסות להסביר את משמעותו והשלכותיו על הפיזיקה המודרנית. בפברואר 2012 נתגלה שכבל אופטי היה מחובר בצורה רופפת לאחד מהשעונים האטומיים שמדדו את זמן היציאה וההגעה של הנייטרינו, ולכן יש צורך לבדוק מחדש את התוצאות. ביוני אותה שנה, לאחר בדיקה מחודשת, נמצא שמהירות הנייטרינו קטנה ממהירות האור.
רפואה עודפת
הסיבות לרפואה עודפת
מיכשור רפואי חדשני ורגיש "מגלה" יותר מצבי מחלה, שלמעשה הם מקריים ולא דורשים כל טיפול.
מטופלים מעוניינים לקבל כל טיפול אפשרי וכל בדיקה, גם אם הרופאים אומרים שזה לא נחוץ.
תעשיית הבריאות מעוניינת לשכנע אנשים להשתמש ביותר ויותר מוצרים.
הנזקים מרפואה עודפת
בארה"ב נמצא שכ-30 אחוז מהטיפולים הרפואיים הם בלתי נחוצים.
כאשר מאבחנים מחלות שלא לצורך נגרמים לאנשים נזקים נפשיים, גופניים ומשפחתיים. איבחון כזה אף גורם להוצאות כספיות גבוהות שלא לצורך,  הן לגבי המאובחנים והן לגבי מערכת הבריאות.
דרכים להימנע מרפואה עודפת
במסמך "מניעת אבחון יתר וטיפול יתר – נייר עמדה" מוצעות דרכים להימנע מפעילויות מיותרות ברפואה:
יש לקיים קבוצת התייחסות שתאפשר לוודא כי הטיפול המוצע אכן מוצדק מחקרית.
חשוב לוודא כי משך הזמן שהטיפול אמור לקחת אכן מוצדק. גורם זה מתייחס למשל לזקנים או חולים קשים עם תוחלת חיים קצרה, שקיימת סכנה שילכו לעולמם לפני שהטיפול יושלם.
כמו כן חשוב שלצד המלצות "עשה" לטיפולים קיימות המלצות "אל תעשה".
בנוסף לאלה – חשוב לשתף את המטופלים בשיקול הדעת לגבי הטיפולים המוצעים. כיום קיימות תוכנות שעוזרות להגיע להחלטה משותפת כזאת.
עצות למטופלים
בספר "רופאים – איך הם חושבים: על חשיבות הדיאלוג בין הרופא למטופל"‏ מאת ג'רום גרופמן  מופיעות כמה עצות למטופלים, כדי להפחית רפואה עודפת שמקורה בשגיאות ובקונספציות  מוטעות של רופאים.
תשאלו את הרופאים: מה עוד יכול לגרום לכך? שאלה זו עוזרת לרופאים להימנע מפתרון ראשוני ופשוט שעולה על דעתם ומעודדת אותם לשקול מגוון רחב יותר של אפשרויות.
תשאלו האם יש משהו שנראה לא מתאים לאבחנה הזאת? שאלה זו יכולה למנוע הטיית אישוש (נטייה להעדיף מידע שמאשר אמונות קודמות, תוך הזנחת מידע שתומך באפשרויות חלופיות), ולהוביל את הרופאים לחשיבה רחבה יותר.
תשאלו האם ייתכן שיש לי יותר מבעיה אחת? לעתים קיימות הפרעות מרובות בו-זמנית והן יכולות לגרום לתסמינים מבלבלים.
ספרו ממה אתם הכי מודאגים. כך תפתחו פתח להרגעה (אם הדאגה לא סבירה) או לבדיקה יותר מעמיקה (אם הדאגה סבירה).
ספרו מחדש את הסיפור מההתחלה. תוכלו להעלות פרטים שהשמטתם בפעם הראשונה, או שניסוח שונה או הקשר אחר עשויים להפוך את המצב למובן יותר (בעיקר כאשר הטיפול לא הועיל או שיש סיבה כלשהי להאמין שהאבחנה שגויה).
עינב גלילי
עינב גלילי (נולדה ב-21 באפריל 1969) היא עיתונאית, סאטיריקנית, מנחת טלוויזיה ושדרנית רדיו ישראלית.
ביוגרפיה
גלילי נולדה בקיבוץ נען. אביה, שלמה, היה בנו של חבר הכנסת, השר וראש המפקדה הארצית של ההגנה - ישראל גלילי. היא נינתה של איטה קאליש (נכדתו של שמחה בונים קאליש, האדמו"ר מאוטבוצק).
היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה, החלה ללמוד לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית, אך לא השלימה לימודים אלה. בנוסף, החלה ללמוד משחק ב"בית צבי", אך הפסיקה במהלך שנה ב'.
קריירה
בשנת 1987 הופיעה בתוכנית המתיחות "סתם בצחוק" בהנחיית ארז טל ושודרה בפורים.
בשנת 1990 הופיעה בתפקיד "קריינית הרצף" בתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "העולם הערב", לצד ארז טל ואברי גלעד.
בשנת 1993 הגישה את תוכנית המשחק האינטראקטיבי "דובל'ה" בחינוכית 2.
בשנת 1998 הגישה את התוכנית "החופש הגדול" בטלוויזיה החינוכית.
הגישה את תוכנית הרדיו ההומוריסטית "היפות והאמיצות" ב"רדיו תל אביב" יחד עם מיכל ניב, עד להתאבדותה של ניב בינואר 2000.
בתחילת שנות ה-2000 הופיעה גלילי בערוץ 2 ברשת. היא הנחתה את תוכנית הראיונות "שולחן לשניים" ואת תוכנית הבוקר "העולם הבוקר" לצד אברי גלעד.
בשנת 2004 החלה להנחות את תוכנית הסאטירה "משחק מכור" ב"רשת" לצד גורי אלפי וליאור שליין, במשך ארבע עונות, עד שנת 2006.
בשנת 2008 החלה להנחות את "באה בטוב", תוכנית סאטירה אקטואלית ב"רשת", כשלצידה רמי הויברגר, נתי קלוגר, שרי אלפי וליטל שוורץ.
בשנת 2009, הנחתה ברדיו לצד גורי אלפי את "יחס חם" - תוכנית קומית בצהרי היום בגלי צה"ל. תחילת הגשת התוכנית בתחנה הצבאית לוותה בביקורת ציבורית, לנוכח טענה כי גלילי השתמטה משירות בצה"ל באמצעות נישואים פיקטיביים. אולם למרות הביקורת, ביוני 2010 הוחזרה התוכנית "יחס חם" לגלי צה"ל לעונה נוספת במהלך חודשי הקיץ, וחזרה לשידור פעם נוספת בפברואר 2012.
בסוף 2010 החלה גלילי להנחות את תוכנית האירוח הסאטירית "חדר 101" בטלוויזיה החינוכית. בתוכנית, על פי פורמט מצליח של ה-BBC, האורחים מעלים נושאים השנואים עליהם, ומנסים לשכנע את גלילי להשליך אותם ל"חדר 101".
בשנת 2012 הצטרפה לעונתה הרביעית של תוכנית הסאטירה "מצב האומה" כחברה קבועה בפאנל לצד ליאור שליין, גורי אלפי ואורנה בנאי שהיו בצוות התוכנית בשלוש העונות הראשונות.
גלילי כתבה טור הומוריסטי ב"ישראל שישבת", מוסף סוף השבוע של העיתון ישראל היום, מאז תחילת צאתו לאור של המוסף בנובמבר 2009 ועד לפברואר 2015. תחילה נכתב הטור כטור זוגי לצדו של גורי אלפי, ומאז פברואר 2013 הופיע כטור עצמאי.
במרץ 2018 הגישה את השעשועון "קופה משותפת" בערוץ עשר.
מאז 2018 ועד פברואר 2023 שידרה יחד עם אור ישראלי רצועה ברדיו תל אביב מ-7:00 עד 8:30 בימי ראשון עד חמישי שנקראה "עינב גלילי ואור ישראלי בבוקר".
החל מינואר 2022 מגישה את התוכנית "מילה של רופא" בערוץ כאן 11.
מ-5 באוגוסט 2023 מגישה את התוכנית "מסיבת עיתונאים" בערוץ 12.
חיים אישיים
גלילי נשואה לעורך דין עופר דורון ולהם שני ילדים.
דובוני אכפת לי בארץ הפלאות
דובוני אכפת לי בארץ הפלאות (באנגלית: The Care Bears Adventure in Wonderland) הוא סרט הנפשה קנדי משנת 1987, אשר מבוסס על דובי הצעצוע מסדרת הצעצועים "דובוני אכפת לי", ועל הספר "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" מאת לואיס קרול.
תקציר העלילה
לאחר שהארנב הלבן, דודו של ארנב לב-שובב, מבקר בארץ אכפתיה, הוא נותן לחבריו הדובונים והדודנים משימה חשובה, למצוא את נסיכת הלבבות האבודה אליס, אשר עשויה להיות מלכה בארץ הפלאות, אחרת הקוסם המרושע ישב על כס המלכות. דוב קוטר, דוב לב-טוב, דוב מזל-טוב, אריה לב-אמיץ, פיל רחב-לב, ארנב לב-שובב והארנב הלבן חפשו בכל רחבי העולם את הנסיכה, אך ללא הצלחה. קוטר מצא ילדה אשר הזכירה את הנסיכה, אליס. דובוני אכפת לי החליטו שאליס תהיה הנסיכה עד שימצאו את הנסיכה האמיתית. החבורה התפצלה בידי עוצמתו של הקוסם, דבר אשר גרם לקוטר, לב שובב והארנב הלבן לקפוץ אל מחילת הארנב כדי להגיע לארץ הפלאות.
בארץ הפלאות, החבורה של לב טוב קבלה הוראות הגעה מפי הזחל. הקוסם שולח את עוזריו דים ודאם כדי לתפוס את אליס באמצעות שני רובוטים ענקיים, אולם דובוני אכפת לי הביסו אותם עם קרן אור. החבורה של קוטר התאחדה עם האחרים כאשר חתול צ'שייר מופיע, בתור ראפר. החתול מפצל את החבורה לשניים: לב טוב, רחב לב, אליס והארנב הלבן הלכו אל ארמון הלבבות, ואילו לב אמיץ, קוטר, מזל טוב ולב שובב הלכו לחפש את הכובען המטורף, אשר יודע איפה הנסיכה נמצאת. הקוסם תפס את אליס והסביר לה מה הולך לקרות שהוא ימלוך בארץ הפלאות שתהיה יותר רצינית ונשלטת. אליס ברחה ורצה אל חדר המלכות של מלכת הלבבות אשר הסכימה לקבל אותה כבתה. החבורה של לב אמיץ מצאה את הכובען המטורף אשר לוקח אותם אל מערת הג'אברווקי, שם הנסיכה האמיתית כלואה בכלוב. קוטר הציל את הנסיכה, אולם הג'אברווקי נעקץ ברגלו והדובוני אכפת לי הוציאו את הקוץ. כאות תודה, הג'אברווקי, אשר נקרא "סטן", החליט לעזור להם להגיע אל ארמון הלבבות.
ביום הכתרת הנסיכה, הקוסם החליט לחבל במבחני ההכתרה של אליס, על מנת להוכיח שהיא לא הנסיכה האמיתית. אליס טיפסה על הר על מנת להביא מים מהמעיין, עם עזרה מלב טוב ורחב לב. אולם, אליס נתנה את מי המעיין לחד-קרן פצוע. מרוב כעס, הקוסם ציווה שאליס תגרום לפרחים לפרוח באופן קסום. הנסיכה לפתע הופיעה בהפתעה וגרמה לפרחים לפרוח. הקוסם, שלא האמין שהנסיכה חזרה, הודה בטעות על חטיפתה ונתפס על פשעו. דובוני אכפת לי, אליס, ותושבי ארץ הפלאות עצרו את הקוסם אולם כאשר הג'אברווקי הופיע, הקוסם השתגע ונאסר. הנסיכה הוכתרה בתור המלכה החדשה, והיא עזרה לאליס ולדובוני אכפת לי לחזור לביתם בשלום.
יעקב בקנשטיין
יעקב דוד בקנשטיין (1 במאי 1947 - 16 באוגוסט 2015) היה פיזיקאי ישראלי. פרופסור לפיזיקה שעמד בראש הקתדרה על שם פולק לפיזיקה עיונית באוניברסיטה העברית בירושלים והיה חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. חתן פרס רוטשילד לשנת 1988, פרס ישראל לשנת 2005 ופרס וולף לשנת 2012.
ביוגרפיה
בקנשטיין נולד במקסיקו סיטי שבמקסיקו, ובילדותו היגר עם משפחתו לארצות הברית. הוא למד שנה אחת כימיה במכון הפוליטכני של ברוקלין, אולם המשיך לתואר ראשון בפיזיקה, אותו סיים בהצטיינות יתרה, ולתואר שני בתחום זה. בקנשטיין למד אצל הפיזיקאי האמריקאי ג'ון ארצ'יבלד וילר, ואת עבודת הדוקטורט שלו עשה באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1972, ולאחריה עבר לאוניברסיטת טקסס לפוסט-דוקטורט. עלה לישראל בשנת 1974 מטעמים ציוניים, והפך חבר סגל במחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנת 1990 עבר לאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודתו המדעית
בקנשטיין תרם לייסוד התרמודינמיקה של חורים שחורים ולהיבטים אחרים של הזיקה בין מידע וכבידה. בשנת 1972, בגיל 25, הציע לייחס אנטרופיה לחור שחור. הוא הציע כי השטח הכולל של אופק האירועים כתוצאה של מיזוג בין חורים שחורים לא יכול לקטון, שהאנטרופיה של חור שחור פרופורציונלית לשטח אופק האירועים שלו.
בתחילה התקבלה טענתו בביטול בקהילה המדעית, כולל על ידי סטיבן הוקינג, שכן אם לחור שחור יש אנטרופיה צריכה להיות לו גם טמפרטורה, ואז הוא צריך לקרון כמו גוף שחור. אולם ב-1974 הוקינג גילה כי חור שחור יכול לפלוט קרינה, תוצאה של זוגות חלקיקים וירטואליים שנוצרים קרוב לפני אופק האירועים שלו. קרינה זו נקראת קרינת הוקינג. החישובים הראו שקרינה זו אכן מתאימה לקיום אנטרופיה הפרופורציונלית לשטח החור השחור, הרעיון נעשה למקובל, ואנטרופיה זו מכונה אנטרופיית בקנשטיין־הוקינג.
בקנשטיין תיאר את תגליתו כך:
בקנשטיין עסק בניסיונות להשיג ביסוס יחסותי לדינמיקה הניוטונית המתוקנת שפיתח מרדכי מילגרום.
ב-2012 זכה בפרס וולף בפיזיקה, נימוקי השופטים:
נפטר בפינלנד ב-16 באוגוסט 2015. בתו רבקה אף היא פיזיקאית וחברת סגל באוניברסיטה העברית, ובנו יהונדב הוא חבר סגל בפקולטה למדע והנדסה של חומרים בטכניון
ניו-ג'ורנליזם
ניו-ג'ורנליזם (באנגלית: New Journalism (עיתונות חדשה)) הוא סגנון כתיבה ותפיסה עיתונאית המאופיין בכתיבה חופשית ואישית המעמידה את האובייקטיביות בספק ואת העיתונאי ועולמו במרכז כבעלי עמדה ותפקיד חברתי.
זהו זרם בעיתונות הרואה בדיווח יצירה סובייקטיבית, המפגינה מודעות עצמית לתהליכי הכתיבה העיתונאית. העיתונות החדשה נעזרת בסגנונות כתיבה ספרותיים ובדיוניים כדי להעביר את מסריה. זוהי תגובת נגד לסגנון השואף לאובייקטיביות, לנייטרליות ולנאמנות לעובדות, הדורש מן הכותב להעלים את נקודת מבטו האישית מן הכתיבה והדיווח. הניו-ג'ורנליזם ממקם את הכותב כגיבור הסצנה העיתונאית ומקנה לו תפקיד חשוב בתוך השיח הציבורי. נקודת המבט האישית, המקורית, הנרקיסיסיטית לעיתים, מחליפה את היומרה לדיווח שתוצאתו פענוח "האמת". הניו-ג'ורנליזם הוא כתיבה המתענגת על עצמה שערכה נשפט על-פי עוצמתה הרטורית.
תחילת הז'אנר
העיתונאי והסופר הנטר ס. תומפסון נחשב לאבי ז'אנר הניו-ג'ורנליזם (או בשם שהוא נתן לו "עיתונות הגונזו") בשורת כתבות שהתפרסמו במגזין רולינג סטון בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים של המאה ה-20.
מאפייני הניו-ג'ורנליזם
כגישה פוסט מודרנית מאופיין ז'אנר הניו-ג'ורנליזם בוויתור על הדיווח האובייקטיבי, לטובת עמדת הכותב הסובייקטיבית. הגישה דוגלת בכך שהעיתונאי אינו עוד דמות אובייקטיבית ובלתי תלויה, אלא אישיות שהיא חלק בלתי נפרד מההתרחשות. עיתונאי הניו-ג'ורנליזם הם הסיפור בעצמם, בצורה שבה הם חווים את האירועים, ובצורה שבה הם מספרים לקוראים על ההתרחשות מנקודת מבטם הסובייקטיבית במודע. הגישה מעודדת אותם להתערב בדברים שעליהם הם כותבים, לא לעמוד מהצד אלא לקחת חלק בהתרחשויות, בשל כך רבות מהכתבות הן למעשה תחקירים עיתונאיים בתחום החברתי.
הכתיבה הניו-ג'ורנליסטית שונה גם בסגנון הכתיבה. מאפייניו הם שפה משוחררת, קלילה ואסוציאטיבית יותר מקודם, תוך שימוש נרחב בסלנגים ובמונחים משפת הדיבור היומיומית. הכתיבה האישית מציגה את עולמו של הכותב, את האירועים שהוא חווה ואת שפתו וסגנונו שלו.
ניו-ג'ורנליזם בישראל
העיתונות הישראלית אימצה את הז'אנר החדש עם היווצרו, והוא היה נפוץ בכתיבה של שנות השבעים (על אף שאת ההשפעות הניו-ג'ורנליסטיות המשמעותיות בארץ ניתן לראות דווקא בכתיבת המקומונים בכלל והעיר בפרט בשנות התשעים). בין העורכים והכתבים שעודדו את הז'אנר בעיתונות הישראלית ניתן למנות את: עירית לינור (ב"כותרת ראשית" וב"חדשות"), גל אוחובסקי (ככותב וכעורך 'תרבות מעריב' והעיר), רינו צרור, רונאל פישר, אדם ברוך (בתחילת דרכו ככותב וכעורך מוניטין), אורי לוטן ורון מיברג.
הניו-ג'ורנליזם כיום
כיום נחשב הניו-ג'ורנליזם כז'אנר בדעיכה, אך רבות מהנורמות שעיצב משפיעות על עולם העיתונות והתקשורת הנוכחי: ברמת סובייקטיביות הדיווח וגם בסגנון הכתיבה האישי. תופעת העיתונאים-כוכבים (כדוגמת דנה ספקטור) נזקפת לזכות הניו-ג'ורנליזם שקידם את הכותב ועולמו והציב אותם במרכז הבמה הכתובה. בנוסף, צמחו סדרות רשת עיתונאיות המדווחות מהשטח תוך השתתפות בחוויה של מושא הסיקור, כגון דוקותיים של איתי אשר.
מטעם
מִטַּעַם היה כתב עת רבעוני ישראלי שהגדיר את עצמו כ"כתב עת לספרות ומחשבה רדיקלית". ב"מטעם" פורסמו מסות, שירים וסיפורים קצרים מקוריים ומתורגמים. העורך היה הסופר והמשורר יצחק לאור. הגיליון הראשון של "מטעם" יצא בחורף 2005, במקביל ליציאת "דקה", "מעין" ו"הו!".
בגיליון הראשון התפרסמה מסה שתקפה את "משוררות הפנאי" החדשות, בהן אגי משעול וליאת קפלן, על שירתן, שהעיתון הגדיר כשירה המתפנקת הנלווית לחוויית הצריכה ולחיים של נוחות שקועה-בעצמה. בגיליון השני התפרסם מאמר של לאור שביקר את גישתו של הסופר א. ב. יהושע למזרחיות.
עם המשתתפים ב"מטעם" נמנו המשוררים יעקב ביטון, הילה להב, מאיה קופרמן, נוית בראל, סיגל בן יאיר, עמיר עקיבא סגל, אהרן שבתאי וגליה אבן-חן, הסופרת לילך גליל, החוקרים ענת מטר, שמעון זנדבנק, אילן פפה וסיגל נאור-פרלמן, המתרגם עודד וולקשטיין.
בנובמבר 2011 הודיע לאור על סגירת את כתב העת, ובדצמבר 2011 יצא לאור הגיליון ה-28 והאחרון שלו.
מלון אמדורסקי
מלון אמדורסקי (בפרסומים שונים נקרא גם מלון מרכזי, מלון מרכז, מלון המרכז ומלון צנטרל) היה בית מלון בירושלים בבעלותו של ירחמיאל אמדורסקי. בית המלון, שהתקיים בין 1903 ל-1948, היה השני בעיר בבעלות יהודית, לאחר "מלון קאמיניץ" של מנחם מנדל מקאמיניץ. בין השנים 1903 ועד 1930 שכן המלון ברחבת שער יפו (כיכר עומר אבן אל ח'טאב), מול מגדל דוד. בין 1930 ו-1935 שכן ב"רחוב יוליאן" (רחוב המלך דוד) ובין 1935 ועד 1948 שכן ברחוב בן-יהודה 10. ב-22 בפברואר 1948 נחרב בית המלון בפיגוע ברחוב בן-יהודה (1948). באתרו ההיסטורי של המלון ברחבת שער יפו ניצב כיום מלון פטרה.
המבנה לפני אמדורסקי
מבנה המלון מול מגדל דוד (המבנה הראשון משמאל ברחוב דוד, השוק המרכזי של העיר העתיקה, לבאים משער יפו) נבנה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-19 על ידי יוסף אמזלג (אביו של חיים אמזלאג), סוחר יהודי אמיד שעלה מגיברלטר. המבנה בן שלוש הקומות (קומת חנויות ומעליה שתי קומות מגורים) נבנה בסגנון אירופאי. בקשתות החלונות שולבו עיטורי "שן כלב", גג המבנה מעוטר בעמודוני אבן שבראשם גביעים דקורטיביים. ריצוף החדרים נעשה בדוגמת שטיח בדגמים גאומטריים והמרפסות עוטרו במעקות ברזל ותמוכות מסוגננים. בשנות ה-50 של המאה ה-19  הושכר המקום לידיים זרות.
ובשנות ה-70 של המאה ה-19, הושכר המבנה על ידי משה הורנשטיין שייסד במקום את מלון מדיטרניאן. בין אורחיו היה הסופר הרמן מלוויל, אשר תיאר את נוף בריכת חזקיהו הנשקף מחלונו.
ב-1866 עבר המלון לבית ויטנברג, שליד שער שכם (הידוע כביתו של אריאל שרון), שם התארחו בו, בין השאר, מארק טוויין וצ'ארלס וורן. ב-1871 חזר מלון מדיטרניאן לשכון ב"בית אמזלג" ברחבת שער יפו, המבנה בו קיים היום מלון פטרה. בין אורחיו בתקופה זו היה יוליסס ס. גרנט.
אמדורסקי לפני המלון
ירחמיאל אמדורסקי (1876–1966) היה בנו הצעיר של יוסף אמדורסקי שעלה לירושלים עם משפחתו מהעיירה אמדור על-נהר דנייפר שבפלך מוהילב ולכן כונה בירושלים ר' יושקה (יוסף) מוהליבר. מוהליבר ניהל ברובע היהודי בית תמחוי ומסעדה זולה בה סעדו גם יהודים שביקרו בירושלים. המבקרים לנו בבתי תושבים מכיוון שלא היו בעיר כל מלון או אכסניה כשרים, בהמשך פתח מוהליבר גם חדרי אירוח במתכונת של אכסניה. ירחמיאל אמדורסקי קיבל על עצמו את הנהלת המוסד לאחר מות אביו ב-1895, והוא בן 19 בלבד. המלון, שנקרא בלשון הימים ההם "אש"ל" (אכילה, שתייה, לוויה), עבר מספר מקומות עד שב-1903 התמקם במבנה שברחבת שער יפו, מול מגדל דוד ונקרא מלון מרכזי - י. אמדורסקי.
מלון מרכזי אמדורסקי
המלון של אמדורסקי בירושלים פנה אל אותם אורחים, יהודים ברובם, שלא יכלו להשתכן במלון קאמיניץ היקר או שרצו להיות קרובים לעיר העתיקה (לכותל, לרובע היהודי או לאתרים אחרים). הנציב העליון הרברט סמואל, למשל, התגורר במלון בערב שבת לפני תפילתו ההיסטורית בבית כנסת החורבה (שאמדורסקי כיהן בו כגבאי) בשבת נחמו תר"פ (25 ביולי 1920) ובימי חג ומועד בהם התפלל בבית כנסת זה. גם תיירים נוצרים ואנשי עסקים מוסלמים העדיפו ללון במלון זה. אחד האורחים האחרונים שהתגוררו במלון בעיר העתיקה, לפני שעבר לעיר החדשה, היה יוסף יצחק שניאורסון ("האדמו"ר הריי"צ"), האדמו"ר השישי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש ששהה בו בעת ביקורו בירושלים באוגוסט 1929. גם משפחת אמדורסקי התגוררה בדירה בתוך המלון לפני שעברה לבית אמדורסקי בשכונת רוממה.
המלון, שהיה גם מסעדה כשרה (היחידה בירושלים, כיוון שבדרך כלל תיירים יהודים היו סועדים בבתי מארחיהם), שימש גם כאולם לאירועים ואירח חתונות וחגיגות בר מצווה. הזוג איתמר בן-אב"י ולאה אבושדיד התחתן במלון ודוד בן-גוריון ערך בו את חגיגת בר המצווה של בנו.
אחד מיתרונותיו של המלון ושל המבנה עד היום, הוא הנוף הנשקף מחלונות הקומות הגבוהות ומן הגג מהם ניתן לראות היטב את בריכת חזקיהו, כנסיית הקבר, כיפת הסלע, הר הזיתים, הר הצופים, כיפת ה"חורבה" ועוד. שבחי הנוף מצוינים במודעה שהתפרסמה ביום 18 באפריל 1909 ב"הצבי". אמדורסקי היה ידידו של פנחס גרייבסקי ואף מימן את הוצאת "המדריך לארץ ישראל" שלו ב-1909. לפיכך שילב גרייבסקי בסקירתו על מלונות ירושלים סקירה אוהדת במיוחד למלון "צנטראל" של אמדורסקי. והוא כותב:
אמדורסקי טיפל גם ביהודים שהיו עצורים בקישלה, בית המעצר שליד שער יפו. בשל קשריו עם השלטונות הצליח לשחד שומרים לשחרר יהודים, בעיקר כאלו שנתפסו לעבודת הצבא בעת מלחמת העולם הראשונה, ולהביא לעצורים ארוחות ממטבחו הכשר של המלון. ב-11 במאי 1931 התפרסמה מודעה מאת סופר "דבר" בירושלים:
ב-20 במרץ 1935 (שושן פורים תרצ"ה) עבר בית המלון למשכנו ברחוב בן יהודה, בו שכן במשך כ-13 שנה עד שנפגע בהתפוצצות מכונית תופת ברחוב ב-22 בפברואר 1948. לאחר מכן לא חזר מלון אמדורסקי לפעול עוד.
מבנה המלון בעיר העתיקה לאחר עזיבת אמדורסקי
עם עזיבתו של אמדורסקי את הבניין ברחבת שער יפו ב-1931, הוחכר המלון לגרמני ששמו לא ידוע, לאחר מכן עבר לידיו של ערבי נוצרי בשם יעקוב סואחלי ונקרא "מלון קונטיננטל". ב-1942 חכר את המלון מהפטריארכיה מוסלמי בשם סעיד קרש ושם המלון שונה לפטרה, שמו עד היום. לפי דיווח של הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) מ-1947 היו במלון פטרה 50 מיטות ב-22 חדרים ואורחיו היו מוסלמים כפריים וסוחרים זעירים מכפרי וערי הסביבה ואף מלבנון, סוריה ועיראק.