cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (2003)
נצרת עילית
הרשימות נצרת עילית מאוחדת, ביחד, סיעת דו-קיום, שותפות, ש"ס וסיעת אלעדלה לא עברו את אחוז החסימה.
נשר
ראש העיר המכהן ויו"ר הליכוד, דוד עמר (70.23%) ניצח את המועמד אברהם בינמו (29.77%) בבחירות לראשות העיר. כל הרשימות שהתמודדו על מושב במועצת העיר עברו את אחוז החסימה ונכנסו למועצת העיר.
הרכב מועצת העיר:
סביון
ראש העיר המכהן, רוממיה הלוי-סגל (82.14%) ניצח בפער גדול את המתמודדת שמולו, ראש המועצה לשעבר, מרשה כספי (17.86%). ראש המועצה המכהן נכון לשנת 2023, מוטי לנדאו נבחר לראשונה כחבר מועצה בבחירות אלה (מטעם סיעת תנופה).
הרכב מועצת העיר:
כל הרשימות שהתמודדו עברו את אחוז החסימה.
עכו
לאחר שראש העיר המכהן באותה תקופה, שמריהו בירן החליט לא להתמודד, נרשמו להתמודדות על ראשות העיר 6 מועמדים. 3 מהם פרשו עוד לפני יום הבחירות (ישראל בן עזרא, זאב נוימן ואשר סרגה). ביום הבחירות ראש העיר כיום, שמעון לנקרי (47.10%) ניצח בהפרש זעום של כ-100 קולות את משה דוידוביץ' (46.56%). עוד התמודד אהרן לחיאני (6.33%).
הרכב מועצת העיר:
הרשימות הליכוד, נץ (ישראל בן עזרא), צל"ש- צעירים למען שינוי, המפד"ל ועתיד לעכו לא עברו את אחוז החסימה.
פרדסיה
ראש העיר מאז 1972, יצחק ימיני (79.63) ניצח את המתמודד משה אודיז (20.37%). בנוסף, כל הרשימות שהתמודד על מושב במועצה עברו את אחוז החסימה וזכו למנדט אחד לפחות.
הרכב מועצת העיר:
פתח תקווה
ראש העיר המכהן יצחק אוחיון נבחר לאחר שזכה ב-60.90% מקולות הבוחרים. למקום השני הגיע מועמד הליכוד, רפי דהן (17.69%). עוד התמודדו: יעקב פלהיימר (15.82%) ושרה אורן (5.59%).
מועצת העיר: הרשימות קול התושבים, סיעה עצמאית, למען פתח תקווה, 12 המתנדבים, למען עתיד והתנועה לפורום השכונות לא עברו את אחוז החסימה.
קריית מלאכי
ראש העיר המכהן, ליאור קצב (13.29%) הפסיד למוטי מלכה (58.39%). עוד התמודדו: יוסי סולימני (11.10%), חיים ויצמן (10.22%) ואברהם (בבר) אזולאי (7%).
הרכב מועצת העיר:
הרשימות קריית מלאכי אחרת (חיים ויצמן), קריית מלאכי אחת-המפד"ל (ליאור קצב), מגן הקריה והמהפך לא עברו את אחוז החסימה.
קריית עקרון
ראש העיר המכהן, אריק חדד (45.48%) הפסיד לשולי סולימאן מהליכוד (54.52%).
הרכב מועצת העיר:
כל הרשימות שהתמודדו עברו את אחוז החסימה.
ראש פינה
ראש המועצה המכהן מאז שנת 2000, אביהוד רסקי (76.64%) נבחר לכהונה נוספת לאחר זכה במרבית קולות הבוחרים. מולו התמודדו ראש המועצה המכהן (נכון לשנת 2021) מוטי חטיאל (17.43%) ועוזי בלום (5.93%).
הרכב מועצת העיר:
רשימת יחד (עוזי בלום) לא עברה את אחוז החסימה.
תל אביב-יפו
הרכב מועצת העיר:
קישורים חיצוניים
ב (הרצליה, חולון, יפיע, כפר ורדים, כפר יונה, להבים, מגדל העמק, מטולה, מזכרת בתיה, מעלות תרשיחא, נהריה, נצרת עילית, נשר, סביון, עומר, עיילבון, ראש פינה).
ד (בית ג'ן, בית דגן, בני ברק, גבעת שמואל, דימונה, הוד השרון, טבריה, טירה, יבנאל, כפר מנדא, כפר שמריהו, מצפה רמון, סח'נין, עין מאהל, קרית ים, תל אביב יפו, תל שבע).
ה (אשדוד, בית שאן, בית שמש, בת ים, גני תקווה, זכרון יעקב, טובא-זנגריה, טורעאן, יקנעם עילית, כוכב יאיר - צור יגאל, כפר ברא, כפר תבור, כרמיאל, לוד, מגדל, מיתר, מכבד"א, ראש העין).
ו (נצרת, מעיליא, נתיבות, נתניה, פוריידיס, קדימה - צורן, קלנסווה, קצרין, קרית טבעון, קרית מוצקין, רכסים, רמלה, רמת ישי, פסוטה, רמת גן, שעב, תל מונד).
ז (אור יהודה, בועיינה נוג'ידאת, ביר אל-מכסור, גדרה, דבוריה, זמר, חורפיש, חצור הגלילית, טמרה, יסוד המעלה, ירוחם, כפר יאסיף, כפר כנא, כפר קרע, נס ציונה).
ח (אילת, אשקלון, בנימינה - גבעת עדה, דאלית אל-כרמל - עספיה, חדרה, טירת כרמל, יבנה, כאוכב אבו אל-היג'א, כפר כמא, כפר סבא, כפר קאסם, נחף).
חיים קאזיס
חיים קאזיס (5 במאי 1920 – 14 במאי 2017) היה עורך דין פלילי.
ג'ונה בולדן
נעורים וקריירת מכללות
בולדן נולד במלבורן שבאוסטרליה, בנם הבכור משני ילדים של מארי יאקוב וברוס בולדן. אביו הוא אמריקאי ששיחק כדורסל בקבוצות שונות בליגה האוסטרלית, ואמו היא מצרייה.
חיים קאזיס
ביוגרפיה
קאזיס נולד בירושלים ולמד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים. בתחילת דרכו היה עורך-דין במשך שלוש שנים בירושלים, בטרם עבר לתל אביב.
ג'ונה בולדן
נעורים וקריירת מכללות
בולדן שיחק כדורסל בתיכון בסידני והיה חבר בנבחרת הכדורסל עד גיל 19 של אוסטרליה שהשתתפה באליפות העולם שנערכה בצ'כיה ב-2013. בגיל 17 עבר בולדן לארצות הברית ושיחק בקבוצת הכדורסל של תיכון אקדמיית ברוסטר בניו המפשייר, אותה הוביל לאליפות התיכונים של ניו המפשייר ושל ארצות הברית ב-2014. הוא בחר לשחק בליגת המכללות בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, בשנתו הראשונה סבל מפציעה ולא שיחק כלל. בעונת 2015/2016 שותף ב-31 משחקים מתוכם פתח 11 פעמים בהרכב ולא בלט. הוא בחר לוותר על המשך הקריירה במכללות ועזב את UCLA.
אירופה
באוגוסט 2016 חתם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד והושאל לקבוצת FMP בלגרד מליגת העל הסרבית ובליגה האדריאטית. הקבוצה העפילה עד גמר הליגה, בולדן שהיה שחקן בולט בקבוצה עזב אותה לפני סדרת הגמר ונסע לארצות הברית להתכונן לדראפט ה-NBA, וחתם בקבוצת הכוכב האדום בלגרד שהיא קבוצת האם של FMP בלגרד.
חיים קאזיס
ביוגרפיה
עם שחרורו מצה"ל עבד משך שנתיים במשרד לרכישת קרקעות של הקרן הקיימת לישראל. בשנת 1950 החל לעבוד אצל עורך הדין יעקב הגלר. בסוף שנות ה-50 עזב קאזיס את משרדו של הגלר וביסס את מעמדו כעורך דין פלילי עצמאי. לאורך השנים ייצג שורה ארוכה של נאשמים במשפטי פשע חמור, לרבות משפטי רצח ואונס שזכו לתהודה ציבורית. בחלק מהמקרים הצליח קאזיס להביא לזיכויים של הנאשמים ברצח. כמו כן כיהן כיו"ר האגודה למלחמה בסרטן.
ג'ונה בולדן
אירופה
בדראפט ה-NBA ב-2017 נבחר במקום ה-36 בסיבוב השני על ידי פילדלפיה 76'. ב-21 ביולי 2017, חתם בולדן במכבי תל אביב. במדיה בולדן קלע 7.6 נקודות והוריד 6.6 ריבאונדים בליגה, בעוד שביורוליג הוא קלע 6.9 נקודות וקטף 5.5 ריבאונדים.
חיים קאזיס
ביוגרפיה
לאורך השנים התמחו אצל קאזיס עורכי דין ידועים רבים, ובין היתר דרור מקרין, משה מרוז וצבי לידסקי.
במרץ 2013 פרש קאזיס מעריכת הדין.
ג'ונה בולדן
פיניקס סאנס
ב-12 בפברואר 2020 חתם בפיניקס סאנס על חוזה ל-10 ימים.
חיים קאזיס
ביוגרפיה
התגורר ברמת גן. באוקטובר 2013 קיבל את התואר "יקיר העיר".
חיים קאזיס נפטר ב- 14 במאי 2017.
ולנטין מנקין
ולנטין גריגורייביץ' מנקין (ברוסית: Валентин Григорьевич Манкин; 19 באוגוסט 1938 – 1 ביוני 2014) היה שייט סובייטי-יהודי, אלוף אולימפי, השייט היחיד בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה 3 פעמים על שלוש מפרשיות שונות ב-3 אולימפיאדות, בעל 4 מדליות אולימפיות.
ביוגרפיה
מנקין נולד בקייב, אוקראינה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה מנקין במדליית זהב בשיט על מפרשית מסוג פין, לפני הוברט רודשל מאוסטריה ופביו אלברלי מאיטליה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה מנקין במדליית זהב ביחד עם אלכסנדר מוזיצ'נקו בשיט על מפרשית מסוג סטאר, לפני הוברט רודשל וקארל פרשטל מאוסטריה וג'ורג'ו גורלה ואלפיו פרבוני מאיטליה.
החל משנת 1988 התגורר באיטליה והיה פעיל כמאמן נבחרת איטליה בשיט. נפטר בוויארג'ו שבנפת לוקה באיטליה, ב-1 ביוני 2014.
Stay Beautiful
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט וליז רוז שכתבה עימה שירים כמו "Teardrops on My Guitar" ו-"Picture to Burn", והופק על ידי נייתן צ'פמן. "Stay Beautiful" הוא שיר שנכתב על ילד שסוויפט התאהבה בו בתיכון. היא מבינה כי ייתכן ומערכת יחסים לא תצליח לקרות, אך ממשיכה לחשוב עליו באופן רומנטי.
פרק זמן לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-12 מיליון השמעות.
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-173 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
הנרי קול
סר הנרי קול (באנגלית: Henry Cole; 15 ביולי 1808 - 18 באפריל 1882) היה פקיד ממשלתי, מעצב תעשייתי וממציא אגלי ממעצבי שירות הדואר המודרני שהמציא את מנהג שליחת כרטיסי ברכה לחג המולד, היה מחלוצי העיצוב התעשייתי, ארגן את התערוכה הגדולה (1851), יזם וניהל את מוזיאון ויקטוריה ואלברט והיה שותף במיזמים רבים נוספים. תחת שם העט פליקס סמרלי (Felix Summerly) פרסם מספר ספרי ילדים. ב-1875 העניקה לו המלכה ויקטוריה תואר עמית במסדר האמבט.
שנים ראשונות ותפקידו בדואר
קול נולד בעיר באת'. בגיל 15 החל לעבוד בוועדת הרשומות (הארכיב הממשלתי; Record Commission), ביקורתו ופעולתו לתיקון וארגון המוסד הוביל לחקיקת החוק ליצית הארכיב הציבורי של בריטניה הגדולה ב-1838 (Public Record Office). בין השנים 1837 ל-1840 עבד כעוזרו של ממציא בול הדואר, רולנד היל. ב-1843 הוציא לאור את כרטיס הברכה המסחרי הראשון והמציא למעשה את מנהג משלוח כרטיסי הברכה בדואר.
עיצוב תעשייתי ותערוכות
קול היה אחד מחלוצי העיצוב התעשייתי. כחבר האגודה המלכותית לעידוד האמנויות, ייצור ומסחר (The Royal Society for the Encouragement of Arts, Manufactures and Commerce ) יצר שדולה על מנת ליצור ולשפר תקני ייצור ועיצוב תעשייתי, שזכתה לפטרונותו של הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה. ב-1847 ובשנתיים שלאחר מכן ארגן קול תערוכות עיצוב (Exhibition of Art Manufactures), להן העניק הנסיך אלברט את חסותו. ב-1849, לאחר שביקר קול בתערוכה בפריז, הציע לנסיך אלברט להפוך את תערוכת האגודה המלכותית שיועדה ל-1851 לתערוכה בינלאומית גדולה. כך יזם, ביצע וניהל את התערוכה העולמית הראשונה, "התערוכה הגדולה" שהתקיימה במבנה "ארמון הבדולח" בהייד פארק, שנועדה להציג לאומה הבריטית ולעולם כולו את ההתפתחויות בתחום הטכנולוגיה והעיצוב. אולם התערוכה חשפה את העובדה שהמוצרים התעשייתיים הבריטיים אינם מעוצבים באופן פונקציונלי אלא מגובבים בעיטורים רבים ומיותרים. קול ועמיתו הארכיטקט אוון ג'ונס יצאו בעקבות התערוכה הגדולה בקול קורא לרפורמה וגיבוש תקנים ועקרונות עיצוב למוצר הבריטי. קול טען כי יש להתאים את העיטור למבנה החפץ ותפקידו, ושאין לערב בין סגנונות אמנותיים היסטוריים שונים בחפץ אחד. על מנת להנחיל עקרונות אלה ביקש קול ליצור מוזיאון בו יוצגו דוגמאות מופת עיצוביות וכתב עת לעיצוב ולתעשייה.
מוזיאונים
ב-1853 יסד את הקולג' המלכותי לאמנות (Royal College of Art), בית ספר גבוה לאמנות ועיצוב והיה שותף למוסדות חינוך ותרבות אחרים באזור דרום קנזינגטון, בהם הקולג' המלכותי למוזיקה ואימפריאל קולג'.
איש הבורות
איש הבורות (נודע גם בכינוי האינדיאני של הבורות, בפורטוגזית: índio do buraco; שנות ה-60 של המאה ה-20 בערך – יולי או אוגוסט 2022) היה כינוי שהיה בשימוש פקידי ממשל, ובשימוש העיתונות כדי לתאר גבר בן לשבטי הילידים בברזיל, שחי לבדו ביער האמזונאס. ההנחה היא שהוא היה השורד האחרון משבטו. לא ידוע איזו שפה הוא דבר או איך נקרא השבט שהוא השתייך אליו.
שמו
כינויו של איש הבורות נלקח מהבורות העמוקים שנמצאו בכל אחד ממקומות המגורים שאותם הוא נטש. ההשערה המקורית היא שבורות אלו שימשו אותו ללכוד בעלי חיים או שימשו אותו כמחבוא, אך חלק מאלה שתצפתו עליו משערים שלבורות יש משמעות רוחנית לשבטו לשעבר. הבורות צרים ועומקם יותר מ-1.8 מטרים.
במקורות נוספים הוא כונה גם:
ביוגרפיה
אנשים החלו להיות מודעים לקיומו המבודד של איש הבורות ב-1996. שאר חבריו לשבט נהרגו ככל הנראה בעקבות מספר התנגשויות עם חוואים וכורתי עצים בשנות ה-80 ובשנות ה-90 של המאה ה-20. אחד המומחים הסביר ש"אין לראות בו מתבודד המסתתר בפני החברה. האיש הוא שורד של רצח עם. הוא לא בחר לחיות לבד". ב-2007 הכריז המוסד הלאומי למען האינדיאנים (FUNAI) על שטח של 80 קמ"ר סביבו כאזור מחוץ לתחום לכניסה ולפיתוח. בהמשך הורחבה הטריטוריה שלו בעוד כ-30 קמ"ר. חוקת ברזיל, שאושרה ב-1988, כבר העניקה לילידי הארץ זכויות על השטחים שבהם הם ישבו באופן מסורתי. מאז ייסוד השמורה ועד למותו, זכה האיש להשגחה של אנשי FUNAI והם ניסו למנוע הפרעה כל שהיא בשטחו. על אף זאת, הותקף איש הבורות ב-2009 על ידי חמושים, אך שרד.
אף על פי שהוא נמנע ממגע ישיר עם אחרים, איש הבורות היה מודע לכך שהוא נמצא בהשגחת אנשי FUNAI. מעת לעת הם השאירו לו מתנות כמו כלים או זרעים, וכך "יצרו אצלו רמה מסוימת של אמון". לעיתים הוא סימן לצופים בו להיזהר מהמלכודות שהוא חופר כאמצעי הגנה או כמלכודת לבעלי חיים. ב-2018 פרסמה FUNAI סרט וידאו שלו כדי להעלות את המודעות העולמית לאיומים על השבטים בברזיל שלא נוצר עמם קשר. בסרט זה, האיש, שככל הנראה היה בעת פרסום הסרט בשנות החמישים לחייו, נראה במצב בריאות טוב.
ב-24 באוגוסט 2022 נמצא איש הבורות מת במקום מגוריו. גופתו הייתה מוקפת בנוצות צבעוניות, מה שהוביל את אנשי FUNAI למסקנה שהוא ידע שקיצו מתקרב והוא הכין את עצמו למותו. לא נמצאו כל עדויות לכך שמותו של איש הבורות נגרם כתוצאה מאירוע אלים כלשהו. גופתו הועברה לנתיחה שלאחר המוות.
קסם תקריב
קסם תקריב או קסם קלוז־אפ (באנגלית:Close Up Magic) הוא קסם המבוצע באווירה אינטימית, לא יותר ממטרים ספורים בין הקוסם לקהל, ולרוב מבוצע בישיבה לשולחן. קסם תקריב הוא אחד מאבני היסוד של כלל צורות הקוסמות, ומעטים הקוסמים אשר לא מתמחים בסוג זה של קסמים.
זריזות ידיים היא מיומנות התומכת בסוג זה של קסמים, והיא נועדה לתמרן את הקהל כך שלא לשים לב לחפצים שאיתם מבוצע הקסם. קסמי תקריב הם לרוב קסמי קלפים, ולכן קוסמי קסם תקריב בדרך כלל מתמקצעים בערבוב מהיר ונאה של הקלפים, כדי ליצור רושם בידורי ומרהיב. עוד חפצים קטנים המשמשים לסוג זה של קסמים הם מטבעות, כדורים וגביעים, ולפעמים כמה מאלה במקביל. הקוסם ג'וני פלאמר שולף אפרוחים מגביעים בהופעתו הקבועה.
מיקרומנטאליזם הוא מופע מנטליזם המבוצע בשיטת ההגשה האנטימית של קסם התקריב, וכמו כן רוב פעלולי הקריאה הקרה מבוצעים באותה שיטה אינטימית של קסם תקריב.
בית"ר ירושלים (כדורגל נשים)
בית"ר ירושלים נשים הוא מועדון כדורגל ישראלי לכדורגל נשים מירושלים, אשר משחק בליגה הלאומית לכדורגל נשים ובגביע הלאומי לנשים. המועדון מזוהה עם מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים ומתאמן ומשחק בבסיס האימונים של הקבוצה במתחם בית וגן.
היסטוריה
המועדון היה בין הראשונים שהוקמו בישראל, כאשר התאחדות הכדורגל הקימה את ליגת הנשים. בגביע הנשים הישראלי, ההישג הטוב ביותר של המועדון היה בשנת 2000, שבו המועדון העפיל עד לשלב רבע הגמר. המועדון שיחק בליגה עד 2007, למעט בעונת 2003/2004 כאשר בשל קשיים כלכליים המועדון פורק זמנית. בעונת 2005/2006 המועדון סיים בתחתית טבלת הליגה והורד לליגה השנייה שהוקמה לעונה הבאה. המועדון סיים במקום השני בליגה עונה לאחר מכן והיה אמור לעלות לליגה הבכירה. עם זאת, הוחלט לבסוף על פירוק המועדון.
בשנת 2019 הוכרז על הקמת המועדון מחדש, זאת על מנת להשתתף בעונת 2019/2020 בליגה הלאומית לנשים. עם זאת, כשלושה חודשים לאחר ההקמה, בעקבות החלטת ההתאחדות להציב את הקבוצה בליגה הארצית, המועדון חזר בו והחליט על הפסקת הפעילות. שחקניות הקבוצה יצאו במאבק תקשורתי ממושך, אשר בסופו הוחלט כי הקבוצה תשוב לפעילות בליגה הארצית.
בתום עונתה הראשונה, 2019/2020, קבוצת הנשים העפילה לליגה הלאומית. בשנה לאחר מכן, בעונת 2020/2021 סיימה הקבוצה במקום הרביעי לאחר עונה רצופת ניצחונות. כעת, הקבוצה משתתפת בעונה 2021/2021.
מלבד פעילותן על המגרש, קבוצת הנשים חורטת על דגלה שוויון וסובלנות לכלל הקבוצות בחברה הישראלית. הקבוצה מורכבת מנשים דתיות, חילוניות, ערביות ויהודיות אשר משחקות ונלחמות יחד, על המגרש ומחוץ לו. בין היתר, הקבוצה פועלת כנגד אלימות נגד נשים, למען בעלי מוגבלויות, ונלחמת כנגד גזענות ובעד קבלת האחר והאחרת.
פשע בישראל
הפשיעה בישראל היא הפשיעה המתקיימת בישראל. על פי נתוני משטרת ישראל, שיעור הפשיעה הכללי ירד בשנת 2020, בעוד שהתרחשה עלייה בעבירות מחשב, אלימות במשפחה והתעללות מינית.
רצח
אחוז הנשים שנרצחו על ידי בני זוגן מהמגזר הערבי ירד מ-9 מתוך 11 ב-2009 ל-10 מתוך 15 ב-2010 ו-11 מתוך 24 ב-2011. בשנים 2018–2022 נרצחו 126 נשים בנות 13 ומעלה שהיו כ-17% מכלל קורבנות הרצח באותה תקופה.
לפי משטרת ישראל, מספר מקרי הרצח בירידה מתמדת. בשנת 2018, 103 בני אדם היו קורבנות הרצח, לעומת 136 בני אדם ב-2017. שיעור הרציחות בשנת 2018 עמד על 1.14 איש לכל 100,000 תושבים.
פשעי שנאה
תקריות גזעניות ופשעי שנאה הכוללים גם אלימות, ממשיכים להתרחש בין היהודים לבין המיעוט הערבי במדינה.
לפי טענות של גורמים פלסטינים, בשנים 2005–2015 היו 11,000 התקפות על פלסטינים על ידי יהודים ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים, כולל פעולות תג מחיר. בשנים 2010–2015 נרצחו שלושה פלסטינים בהצתות. דווח על הצתות ורכוש ב-15 בתים, 20 מסגדים וארבע כנסיות. בארבעת החודשים הראשונים של 2018, היו 13 מקרים של פשעי שנאה שביצעו יהודים נגד פלסטינים. במקביל גם התקיימו גם פעולות טרור ערבי כנגד יהודים.
עבירות רכוש
מאז תחילת שנות ה-90 חלה עלייה בשיעור מעשי השוד בישראל. בשנים 1994–2001, שיעור מעשי השוד עלה מ-14.0 ל-30.6 מקרים לכל 100,000 תושבים. יש הטוענים שהגידול בפשע נובע כתוצאה מהקמת הרשות הפלסטינית לפי הספר "Global Organized Crime". עם זאת, הפשע המאורגן הקשור לגניבת כלי רכב מערבת לא רק פלסטינים, אלא גם אזרחים ישראלים, יהודים וערבים כאחד. חלקי המכוניות הגנובות מגיעים בחלק מהמקרים למחסנים בשטחים פלסטיניים ולאחר מכן נמכרים בשוק השחור בישראל. ישנן אף טענות כי חלק מכלי הרכב הללו אף נמסרים לגורמים בכירים ברשות הפלסטינית.
פשע מאורגן
הפשע המאורגן גדל באופן דרמטי במדינה מאז שנות ה-90 והוא מתואר על ידי ה-BBC ומשטרת ישראל כפורח ביותר. קבוצות הפשע המאורגן הישראלי הרחיבו את פעילותן במדינות זרות כמו ארצות הברית, דרום אפריקה והולנד. לפי דו"ח משטרת ישראל, הפשע המאורגן עוסק בעיקר בסחר בסמים, סחר בנשים למטרת ניצול מיני מסחרי, הימורים אסורים, תחנות דלק פיראטיות ונדל"ן.
פשע נוער
אלימות כלפי קטינים היא בעיה גם בישראל. בשנת 1999 תועדו כ-7,000 מקרים של פשעים נגד קטינים שכללו תקיפה פיזית (54%), הטרדה (37%) והתעללות פיזית חוזרת (9%). עם זאת, קטינים ישראלים אינם רק קורבנות הפשע אלא לעיתים גם המבצעים. אלימות של בני נוער בבתי ספר היא בעיה בישראל; המחקר הגדול הראשון על פשיעה של בני נוער במדינה של ט' הורוביץ ומ' אמיר ב-1981 הצביע על שלוש צורות אלימות עיקריות בבתי ספר בישראל: גניבה, פריצה, וונדליזם. מחקרים העלו שצעירים ערבים ישראלים אלימים יותר מיהודים. עובדה זו יוחסה להבדלים תרבותיים, חברתיים וכלכליים.
בתי סוהר ואסירים
בתי הסוהר בישראל מתופעלים על ידי שירות בתי הסוהר.
לפי נתונים רשמיים רק כרבע מהאסירים המוחזקים בבתי הסוהר בישראל הם יהודים. 73 אחוז מהאסירים בסך הכל הם אסירים ביטחוניים לא יהודים ואסירים פליליים לא-יהודים מספר הקטינים מיהודי ביתא-ישראל הכלואים בכלא אופק הוא כ-20%–27% מתוך 135 אסירים קטינים ו-27 מתוך 65 אסירים יהודים בכלא זה.
ניהאיה דאוד
ניהאיה דאוד (נולדה ב-17 ביולי 1966) היא אפידמיולוגית חברתית, מרצה בכירה, פובליציסטית ופרופסור לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. פרופ' דאוד מתמקדת במחקריה באי-שוויון בבריאות, במדיניות ובאסטרטגיות לצמצום אי-השוויון בין קבוצות מיעוט וקבוצות בעלות הכנסה נמוכה.
ביוגרפיה
ניהאיה דאוד נולדה בעיר טירה ומשנת 1990 מתגוררת בכפר נווה שלום. נשואה לאנואר ויש לה שני בנים ובת. סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 2007. בשנת 2008 זכתה במלגת פארס על לימודי פוסט-דוקטורט ראשון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לשנים 2008 – 2009. בשנת 2012 הצטרפה למרכז לחקר בריאות ועירוניות בבית החולים סנט מיכאל ובאוניברסיטת טורונטו, קנדה, למטרת ביצוע פוסט-דוקטורט שני. בשנת 2010 הצטרפה למחלקה לבריאות הציבור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם היא חברה בוועדת האתיקה. בין השנים 2011–2019 שימשה ראש ועדת האתיקה של הפקולטה למדעי הבריאות. דאוד היא גם בוגרת מכון מנדל למנהיגות חינוכית.
מחקרים
תחומי מחקריה לאורך השנים:
מענקים ופרסים
פרופ' דאוד זכתה במספר מענקי מחקר תחרותיים: 1. מענק ISF למחקר בנושא הפרדה לאומית/אתנית של נשים במחלקות היולדות של בתי חולים בישראל וטיפול מיילדותי מכבד לנשים מרקעים שונים. 2. מחקר בנושא גבריות המתנגדת לאלימות נגד נשים קיבל את מענק Gender-Net and MOST מטעם האיחוד האירופי, והוא נערך עם מדינות מהאיחוד האירופי. 3. מענק MOST - קורונה ואמון. 4. מענקים נוספים מטעם המכון הלאומי למחקרי בריאות ומדיניות בריאות, מתמקדים בנגישות לשירותי בריאות הנפש בקרב פלסטינים אזרחי ישראל ונשים נפגעות אלימות במשפחה בעקבות הרפורמה בבריאות הנפש. 5. מענקים קודמים של קרנות ISF, MOST ו – NIHPR התמקדו בנגישות לשירותי בריאות לאמהות מהחברה הבדואית שהן נפגעות אלימות.
פעילות חברתית ופוליטית
פרט למחקריה, פרופ' דאוד עוסקת באקטיביזם חברתי ובריאותי לקידום זכויות הבריאות של קבוצות מוחלשות בחברה בישראל.
בין השנים 2009 – 2015 כיהנה כראש המועצה הלאומית לקידום בריאות והייתה חברה בוועדות בריאות לאומיות רבות. בשנת 2018 היא הייתה חברה בוועדה למניעת אפליה בשירותי הבריאות ובוועדה לשיפור בריאותם של הערבים הפלסטינים בישראל. בנוסף, היא הייתה חברה בוועד המנהל של ארגוני החברה האזרחית: נשים לגופן, ועדת המעקב אחר הבריאות בחברה הערבית בישראל, החברה הגלילית ועמותת "סיכוי".
כיום היא חברה בוועד המנהל של עמותת "איתך מעכי", מכון זולת לשוויון וזכויות אדם והאקדמיה לשוויון. היא גם חברה בפרויקט מדד המגדר במכון ון-ליר. משמשת רכזת שותפה של הפורום נגד גזענות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב שהוקם בשנת 2020. היא גם מייסדת וחברה ב-HIDN, רשת בינלאומית לשיפור בריאותם של עקורים פנימיים.
בשנת 2020, יזמה והקימה יחד עם ארבע פרופסוריות נוספות, את "טריקכ - דרכך האקדמית", פרויקט חדש שמטרתו לקדם סטודנטיות ערביות למסלול דוקטורט באקדמיה והתפתחות מסלול קריירה אקדמית דרך העלאת מספר חברות הסגל ושיעור היוצאות לפוסט-דוקטורט באמצעות ליווי, הקניית כישורים ומיומנויות וסיוע נדרש. הפרויקט ממומן על ידי המועצה להשכלה גבוהה בישראל.
מאז התפרצות מגפת הקורונה פרופ' דאוד הייתה פעילה בצוותי ייעוץ של אנשי ונשות מקצוע להתמודדות עם המשבר. היא הייתה מנהלת שותפה של צוות הבריאות בצוות המומחים שפעל מטעם הקרן החדשה לישראל וארגון שתיל. צוות רב תחומי זה פעל באמצעות לובינג ואמצעי התקשורת, במטרה להשפיע על החלטות הממשלה בנוגע לאופני הטיפול בהתפרצות הקורונה בישראל. הצוות כתב נייר עמדה בשם: "לא חוזרים אחורה: מתווה לשיקום מערכת הבריאות", על מנת להציע פתרונות עומק למערכת הבריאות ולפערים המשפיעים על הבריאות לאחר סיום מגפת הקורונה וכן פרסם סרטון המתמצת את נייר העמדה לטובת הציבור הרחב.
בפברואר 2020, פורסם מחקר שבוצע על ידי פרופ' דאוד, אשר בדק את הקשר בין מיקום יישובים בדירוג סוציו-אקונומי על ידי הלמ"ס ובין תוכנית ה"רמזור" לפיה נפתחים או נסגרים מוסדות החינוך. תוצאות המחקר הראו כי תוכנית ה"רמזור" הרחיבה עוד יותר את הפערים בין התלמידים וגרמה לכך שתלמידים "חלשים" יותר ימשיכו ללמוד מרחוק. מתברר שהרמזור גורם להארכת תקופת השהות של התלמידים החלשים בבתיהם.
בנוסף לפרסומיה האקדמיים, בתקופת התמודדות עם משבר הקורונה בישראל, ביצעה פרופ' דאוד ראיונות ומאמרים רבים שפורסמו בתקשורת ישראלית ובינלאומית בדבר כשלים במערכת הבריאות שהתבררו ביתר שאת במהלך התקופה והעמיקו את המשבר הקיים במערכת הבריאות ממילא לצד מצוקות נוספות באזור הנגב. כמו כן, הוגדרה כמי ש" עומדת בחזית המאבק בקורונה בחברה הערבית, ונלחמת לרפא את המערכות הציבוריות בישראל".
פרופ' דאוד התראיינה רבות בנושא סוגיית ההתחסנות נגד נגיף הקורונה בקרב ציבור החברה הערבית, בהתייחס לחסמים הקיימים בקרבם כלפי מערכת הבריאות וביקרה את הטיפול בנושא הקורונה בקרב החברה הערבית על ידי הממשלה. הביקורת נובעת מהעדר התייחסות מתאימה למאפייניהם: קשיי תקשורת, נגישות, צורך בהסברה ייעודית. לדעת דאוד, "אי הנכונות להתחסן בחברה הערבית נובעת מתחושת אמון נמוכה במערכת ובממסד, זאת לנוכח הטיפול הכושל בקורונה, וההזנחה ביישובים הערבים. הם פוחדים. אין להם אמון. הם חוששים וחושדים במערכת".
פרסומים
פרופ' דאוד פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת אקדמיים בעלי דירוג גבוה.
פרסומים נבחרים
1. Daoud, N., Urquia, M. L., O'Campo, P., Heaman, M., Janssen, P. A., Smylie, J., & Thiessen, K. (2012). Prevalence of abuse and violence before, during, and after pregnancy in a national sample of Canadian women. American journal of public health, 102(10), 1893-1901.
2. Daoud, N., Smylie, J., Urquia, M., Allan, B., & O’Campo, P. (2013). The contribution of socio-economic position to the excesses of violence and intimate partner violence among Aboriginal versus non-Aboriginal women in Canada. Canadian Journal of Public Health, 104(4), e278-e283.
3. Daoud, N., Matheson, F. I., Pedersen, C., Hamilton-Wright, S., Minh, A., Zhang, J., & O’Campo, P. (2016). Pathways and trajectories linking housing instability and poor health among low-income women experiencing intimate partner violence (IPV): Toward a conceptual framework. Women & Health, 56(2), 208-225.
4. Daoud, N., Shoham-Vardi, I., Urquia, M. L., & O'Campo, P. (2014). Polygamy and poor mental health among Arab Bedouin women: Do socioeconomic position and social support matter?. Ethnicity & health, 19(4), 385-405.
5. Daoud, N., O’Campo, P., Minh, A. et al. Patterns of social inequalities across pregnancy and birth outcomes: a comparison of individual and neighborhood socioeconomic measures. BMC Pregnancy Childbirth 14, 393 (2014).
6. Daoud, N., Sergienko, R., & Shoham-Vardi, I. (2020). Intimate partner violence prevalence, recurrence, types, and risk factors among Arab, and Jewish immigrant and nonimmigrant women of childbearing age in Israel. Journal of interpersonal violence, 35(15-16), 2869-2896.
7. Daoud, N., O’Brien, K., O’Campo, P., Harney, S., Harney, E., Bebee, K., & Smylie, J. (2019). Postpartum depression prevalence and risk factors among Indigenous, non-Indigenous and immigrant women in Canada. Canadian Journal of Public Health, 110(4), 440-452.
8. Daoud, N., Saleh-Darawshy, N. A., Gao, M., Sergienko, R., Sestito, S. R., & Geraisy, N. (2019). Multiple forms of discrimination and postpartum depression among indigenous Palestinian-Arab, Jewish immigrants and non-immigrant Jewish mothers. BMC public health, 19(1), 1-14.
ספרים שערכה:
בראון-אפל, א., דאוד, נ., לוין-זמיר, ד. (2016). קידום בריאות – מתיאוריה למעשה. תל אביב. פרובוק-דיונון.
קישורים חיצוניים
מאמרי אקטואליה:
שועל-מעופף מנומר-כנף
שועל-מעופף מנומר-כנף או שועל-מעופף לבן-כנף (שם מדעי: Desmalopex) הוא סוג של עטלף ססגוני במשפחת עטלפי הפירות, בו 2 או 3 מינים שאנדמיים לאיי הפיליפינים. הסוג הוקם במקור בשנת 1907 על ידי הזואולוג האמריקני גריט סמית מילר, אולם דעתו של מילר לא התקבלה בתחילה והעטלף נחשב לחלק מהסוג שועל-מעופף במשך 100 השנים הבאות; בשנת 2008, מחקר גנטי ומורפולוגי העלה שהוא זכאי לסוג בפני עצמו, ואגב כך התגלה מין נוסף. מבחינה פילוגנטית, הוא קרוב יותר לסוגים אקרודון וקוף-מעופף מאשר לסוג שועל המעופף.
תיאור ואנטומיה
לשועל המעופף המנומר גוף גדול למדי, ראש חרוטי דמוי שועל, וחרטום צר וארוך. אוזניו המשולשות קטנות למדי, ועיניו ואפו גדולים. הסוג פוצל בעיקר על בסיס מאפיינים אנטומיים בגולגולת ומורפולוגיה שונה של נוסחת השיניים. כך למשל, הוא נבדל מהסוג שועל-מעופף בכך שחרטומו רחב יותר וארובות העין פונות מעט מעלה; החותכות העליונות שלו גדולות ומופרדות זו מזו, והניבים קצרים יחסית. הקדם-טוחנות שלו מפותחות היטב, ולטוחנות יש צורה מרובעת ולא מלבנית.
מיס ארצות הברית
מיס ארצות הברית היא תחרות יופי הנערכת בארצות הברית מדי שנה החל משנת 1952.
הזוכה בתחרות מייצגת את ארצות הברית בטקס מיס תבל. בשנות ה-80 הייתה הזוכה במקום השני בתחרות נשלחת לייצג את ארצות הברית בתחרות מיס עולם.
שועל-מעופף מנומר-כנף
תיאור ואנטומיה
אורך הראש והגוף של השועל המעופף המנומר 13–24 ס״מ, אורך הזרוע 9–14 ס״מ ואורך האוזן 2–3 ס״מ. משקלם 129–375 גרם. כפי שאופייני לשועלים המעופפים, הסוג חסר זנב וקרום התעופה האחורי קצר ביותר ומסתכם בזוג רצועות בצידי הרגליים. המינים בסוג נבדלים זה מזה במידות הגוף.
מיס ארצות הברית
תחרות זו היא מתחרויות היופי המסוקרות והנצפות בעולם ושודרה בעבר בערוץ CBS והופקה על ידי טראמפ הפקות בשלב המוקדם, כל אחת מ-50 מדינות ארצות הברית עורכת תחרות יופי לבחירת נציגת המדינה לתחרות מיס ארצות הברית.
שועל-מעופף מנומר-כנף
תיאור ואנטומיה
הפרווה של המינים בסוג ארוכה, צפופה וצמרירית. הצבע הכללי של השועל המעופף המנומר בהיר למדי ונע בין צהבהב חיוור לזהב עד אוכרה או חום בהיר. הרגליים שעירות בצידן העליון וכמעט חשופות בצידן התחתון. אוזניו של העטלף שחורות, חוטמו ורוד ועיניו חומות. כפי שמרמז שמו, סוג זה בולט בעיקר בצביעה הייחודית של כנפיו; הצבע הבסיסי שלהן ערמוני-אדמדם או חום-בהיר כשהקצוות לעיתים קרובות לבנות לחלוטין. נוסף על כך, הכנפיים מנומרות בכתמים וחברבורות לבנות, ורודות ואדמדמות שהופכות אותו לססגוני במיוחד.
מיס ארצות הברית
באופן מסורתי הזוכה בתואר מיס ארצות הברית מתגוררת בניו יורק במהלך שנת כהונתה.
שועל-מעופף מנומר-כנף
תפוצה וביולוגיה
מיני השועל המעופף אנדמיים לאיי פיליפינים ואין ביניהם חפיפה. האיים שבהם הם מצויים כוללים את לוזון, מינדורו, דינאגאט ופולילו. בית הגידול שלהם מורכב מיער עננים, יער גשם טרופי שפלתי, מטעים ושטחי מרעה מנוקדים בכיסי יער, כשהם נמצאים הן בשפלות והן ברכסים הרריים עד רום 1,480 מטר מעל פני הים.
אין מידע רב על האקולוגיה של הסוג; השועלים המעופפים פעילים בלילה, ניזונים מתאנים ובננות ומבלים את שעות היום בשינה בחללי עצים בבדידות או בקבוצות קטנות. המינים בסוג נוטים לעוף בגובה רב יותר מעטלפים אחרים, ונודדים מדי פעם בהתאם לזמינות המזון. הם מתרבים אחת לשנה, והנקבה ממליטה גור אחד או תאומים.
השועלים המעופפים המנומרים סובלים במיוחד מבירוא יערות שפלה וציד לבשר שמוביל לירידה באוכלוסייה שלהם, והם נתפסים בטבע לעיתים רחוקות. מין אחד מסווג כפגיע (VU) ומין אחד בסכנת הכחדה (EN), ואצל שניהם מגמת האוכלוסייה בירידה. המינים נמצאים במספר אזורים מוגנים, אך ברובם אין פיקוח או הגנה משמעותית.
מינים
בסוג זה 2 מינים מוכרים:
על פי מספר חוקרי טבע, האוכלוסייה המבודדת באי דינאגאט ליד מינדנאו מייצגת בסבירות גבוהה מין שלישי שטרם תואר מדעית.
קוף-מעופף פיג'יאני
קוף-מעופף פיג'יאני או עטלף קוף פיג'יאני (שם מדעי: Mirimiri acrodonta) הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת עטלפי הפירות, שאנדמי לפיג'י באזור מלנזיה ומהווה מין יחיד בסוגו. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1978 על ידי הזואולוגים ויליאם בקון וג'ון אדוארדס היל כמין בסוג קוף-מעופף; בשנת 2005, הזואולוג האמריקני כריסטופר הלגן הקצה עבורו סוג נפרד - Mirimiri בעקבות מחקר שהצביע על סטיה גנטית משמעותית בינו לבין הקופים המעופפים האחרים שמצויים באיי שלמה. משמעות השם המדעי של הסוג (מירימירי) היא ערפל בשפה המקומית, בהתייחס לערפל הקבוע בסביבת המחיה הגבוהה של המין.
נונאטאק טאייק
נונאטאק טאייק (באנגלית: Tyke Nunatak; מילולית: הנונאטאק הקטן) הוא נונאטאק קטון בצפון נונאטאקי בייטס, בקצה המערבי של רכס בריטניה שבאנטארקטיקה.
קוף-מעופף פיג'יאני
עטלף זה נתון בסכנת הכחדה חמורה עקב אובדן בית גידול ולו אוכלוסייה קטנה שנאמדת בכמה מאות פרטים בלבד; על פי הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי הוא העטלף בעל טווח התפוצה המצומצם ביותר בעולם. הקוף המעופף הפיג'יאני נמצא ברשימת 35 מיני העטלפים ששימורם נמצא בעדיפות עולמית על ידי ארגון שימור העטלפים הבינלאומי והברית להכחדה אפסית והוא עשוי להיכחד מן העולם בעתיד הקרוב אם לא ייעשו פעולות שימור מספיקות לשימור בית גידולו המצומק.
נונאטאק טאייק
הנונאטק הוא הקטן והצפוני מבין שלושת נונאטאקטי בייטס.
קוף-מעופף פיג'יאני
תיאור
הקוף המעופף הפיג'יאני חולק קווי דמיון רבים עם הסוג קוף-מעופף; גופו מוצק וגוצי, גולגולתו עבה ועגלגלה וחוטמו רחב וחרוטי. האוזניים קטנטנות, עגלגלות ומוסתרות לעיתים קרובות בפרווה. העיניים והאף גדולים. הלוע קצר, עם לסתות ושרירי לעיסה חזקים. השיניים גדולות, רחבות וחזקות, והמורפולוגיה שלהן שונה במספר פרטים מהסוג קוף-מעופף. הכנפיים מתחברות לעמוד השדרה ולא לרוחב הגוף כאצל השועל המעופף. מאפיין אנטומי זה נועד ככל הנראה לסייע לעטלף לתמרן טוב יותר בסביבה עם ערפל.
נונאטאק טאייק
מקור השם
הנונאטאק נקרא בשם זה בשל היותו קטן לעומת שני הנונאנטאקים האחרים שבקבוצת הנונאטאקים.
קוף-מעופף פיג'יאני
תיאור
הפרווה של הקוף המעופף ארוכה, עבה וצמרירית והיא נוטה להיות קצרה יותר בגב. צבעה הכללי אחיד פחות או יותר ונע בין חום-כתום, לזהוב, אוכרה, חאקי או חום זית. החוטם וארובות העיניים נוטים להשחיר, ולעיתים הפנים שחורות לחלוטין. העיניים בולטות בצבע הכתום עז שלהן, שמשמש כסימן זיהוי בינו לבין הקופים המעופפים מאיי שלמה. הכנפיים שחורות, והרגליים, הזרועות והלוע בצבע בורדו או ורוד מלוכלך.
תפוצה וביולוגיה
כפי שמרמז שמו, הקוף המעופף הפיג'יאני אנדמי לפיג'י בדרום האוקיינוס השקט והוא מין העטלף היחיד שאנדמי למדינה; בפיג'י עצמה, הוא ידוע אך ורק מהאי הגעשי טאבאוני השלישי בגודלו במדינה (434 קמ"ר), כשהתפוצה שלו באי מוגבלת לאזור פסגת דה-ווקס בה הוא נלכד בגבהים של 1,190-815 מטר מעל פני הים; על בסיס תצפיות לא מאושרות, ייתכן שהוא נפוץ גם בהר דלאיקורו באי ונואה לבו השני בגודלו במדינה (5,587 קמ"ר), אולם נדרשים סקרים מעמיקים יותר על מנת לאמת או לשלול זאת. בית הגידול של הקוף המעופף מורכב מיער עננים טרופי צפוף על מורדות פסגת דה-ווקס, כשבגבהים נמוכים יותר הוא מבקר רק כאשר יש מחסור במזון. סביבת המחיה שלו עשירה באפיפיטים, שרכים וטחבי עלים עם רמות גבוהות ביותר של משקעים: כמעט 10 מטרים בממוצע מדי שנה. הקוף המעופף הפיג'יאני הוא אחד מתוך שלושת עטלפי הפירות המצויים בפיג'י (האחרים הם שועל-מעופף סמואני ושועל-מעופף פסיפי), והקטן שבהם. מלבדם, מצויים באי עוד שלושה מיני עטלפים: עטלף פרחים פיג'יאני, אשף מסטיף פיג'יאני ואשמן זנב-נדן פסיפי.
בהתחשב בבית גידולו הבלתי נגיש ובנדירותו אין כמעט שום מידע על אורח חייו של הקוף המעופף הפיג'יאני, ורק שישה פרטים נתפסו בטבע מאז גילויו של המין. הקוף המעופף הפיג'יאני פעיל בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בבדידות או בזוגות בתוך כיסי אפיפיטים ושרכים צפופים בחופת היער הגבוהה שמגנים עליו מפני תשומת לב לא רצויה. התזונה שלו מורכבת מפירות, צוף ואבקנים, כאשר האנטומיה של הגולגולת והמורפולוגיה של השיניים מאפשרים לו לפצח ולאכול אפילו את הפירות הקשים ביותר. ההיריון נמשך חודשים ספורים ולאחריהם הנקבה ממליטה גור יחיד.
מצב שימור
הקוף המעופף הפיג'יאני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל העובדה שאוכלוסייתו קטנה מאוד והוא אנדמי לאי יחיד בו שטח בית הגידול המתאים של יער עננים אינו עולה על 99 קמ״ר. מעבר לטווח התפוצה המצומצם בקיצוניות, הקוף המעופף סובל מאובדן בית גידול מתמשך מצד פגיעת סופות טרופיות, התפתחות חקלאית ועירונית והכנסת מינים פולשים; כל אלו גורמים לאוכלוסייתו לצנוח במהירות. שינויי האקלים צפויים לפגוע משמעותית ביערות העננים ברחבי העולם ולהחמיר עוד יותר את מצבו. בשל בית הגידול ההררי והבלתי נגיש, הציד אינו מהווה איום משמעותי, להוציא מקרים בודדים לאחר פגיעת ציקלונים שבהם העטלפים יורדים לאזורים נמוכים בחיפוש אחר מזון.
הארגון העיקרי שפועל לשימור המין הוא ארגון הטבע של פיג'י שמבצע פרויקטים בתמיכה ובמימון של קרן אוסטרופ, קרן המדע האוסטרלית וארגון ה-CI (שימור בינלאומי). ארגון הטבע של פיג'י מבצע מחקרים אקולוגים וסקרים ביערות האי, ומכין תוכניות שימור להגנה על על שמורת הטבע טאבאוני שתעשה בשיתוף עם הקהילות המקומיות. מטרת ארגוני השימור להקים ביערות העננים באי מסדרון מוגן עבור בעלי החיים שיכלול את שמורת הטבע טאבאוני, שמורת הטבע רביליבו והפארק הלאומי בומה, ובנוסף, להעלות את המודעות הציבורית למצבו של המין בקרב האוכלוסייה המקומית והתיירים הזרים.
אומדן האוכלוסייה העולמי של הקוף המעופף הפיג׳יאני הוא 1,000-200 פרטים בלבד.
ויה באוויירה
ויה באוויירה (בספרדית: Villa Baviera; מילולית: עיירת בוואריה) הוא כפריר במרכז צ'ילה, כ-200 ק"מ דרומית לבירה סנטיאגו, ו-35 ק"מ דרומית-מזרחית לפאראל, לגדות נהר פרקילאוקן. במשך כארבעים שנה שימש הכפר את קהילת קולוניה דיגנידאד (Colonia Dignidad, "מושבת הכבוד"), שפעלה ככת בהנהגתו של פאול שפר, שכפה על חבריה אורח חיים בדלני ונצלני, והתעלל מינית בילדיהם. בתקופת שלטונו של אוגוסטו פינושה פעל בכפר גם מתקן חקירות של DINA, בו עונו מתנגדי משטר. שטחו של הכפר 137 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-500 תושבים.
קולוניה דיגנידאד
קולוניה דיגנידאד הוקמה ב-1961 בידי פאול שפר, כומר בפטיסטי שנמלט מגרמניה המערבית שנתיים קודם לכן, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בגין התעללות מינית בילדים. 60 מחברי הקהילה של שפר עזבו איתו, ועם הקמת הכפר, הצטרפו אליהם מהגרים גרמנים נוספים, בהם פושעים נאצים שנמלטו מגרמניה בתום מלחמת העולם השנייה. עד 1966 הגיע מספר תושבי הכפר לכ-230. לפי הערכות שונות, גם יוזף מנגלה שהה בכפר תקופה מסוימת. תושבי הכפר עסקו בעיקר בחקלאות, אך הפעילו גם בית ספר, בית חולים, מאפייה, מחלבה, טחנת קמח, מפעל לייצור בשר, מפעל לבנים, צי משאיות, מתקן שידור ואף תחנת כוח.
בית החולים שהוקם בכפר לא גבה תשלום מהחולים, אם כי תושבי הסביבה נמנעו בדרך כלל מלהשתמש בשירותיו. בנוסף, פעלו בכפר בית יתומים ופנימייה עבור ילדים בסיכון, בתמיכת הכנסייה האנבפטיסטית. בזכות מוסדות אלה, יכול היה הכפר ליהנות מהגדרה של ארגון צדקה.
התושבים התנהלו כקהילה סגורה, בעלת מאפיינים של כת. הכפר הוקף בגדר תיל ובמגדלי שמירה, קליטת שידורי רדיו וטלוויזיה חיצוניים נאסרו, וכך גם חלוקת עיתונים. נשים לא הורשו ללבוש מכנסיים או חצאיות קצרות, וסגנון הלבוש המקובל היה הסגנון האופייני לגרמניה בשנות ה-40, ונשאר כך עד שנות ה-90. הילדים הופרדו מהוריהם, וכינו אותם "דוד" ו"דודה". הם חיו בחדרים משותפים עם בני גילם, אך תוך הפרדה מגדרית. בשלב מסוים אסר שפר על קיום יחסי מין ועל נישואים, וילדים הגיעו לכפר רק באמצעות אימוץ. גברים ונשים הופרדו זה מזה, ויצרים מיניים דוכאו באמצעות סמים.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 הופצו סרטי וידאו שצולמו בכפר, ובהם נראו התושבים שמחים ומאושרים. עם זאת, מעדויות של תושבים שחיו בו באותה העת, עולה תמונה שונה. תושבים שגילו נטיות מרדניות, או ניסו לעזוב את הכפר הוכו, סוממו וספגו מכות חשמל. לפי עדויות נוספות, לבנים צעירים ניתנו זריקות באשכים.
מתקן החקירות
ב-1978 ערק אחד מסוכני DINA שנשלח לקולוניה דיגנידאד כדי ללמוד שיטות חקירה. לדבריו של אותו סוכן, במקום שהו לא רק חוקרים של DINA, אלא גם סוכנים של שירות המידע הלאומי הברזילאי ושל ה-CIA, בהם מייקל טאונלי, שהיה מעורב בהתנקשויות באנשי הנשיא המודח סלבדור איינדה, סגנו קרלוס פראטס ושגריר צ'ילה בארצות הברית, אורלנדו לטלייר. מעדות מאוחרת של טאונלי עצמו, עולה כי ידע על קיומו של המתקן, ואף על ניסויים ביולוגיים שנערכו בו.
בנוסף על מתקן החקירות, השתמשו סוכני DINA במתקן השידור של הכפר לצורכי הארגון.
קולוניה דיגנידאד גם הוזכרה בדו"ח רטיג (1991) של הוועדה הלאומית לאמת ולפיוס שחקרה את הפרת זכויות האדם שהובילו להיעלמות או למוות בצ'ילה במהלך שנות הדיקטטורה הצבאית של פינושה.
היעלמותו של בוריס וייספיילר
ב-1984 טייל בסמוך לקולוניה דיגנידאד בוריס וייספיילר, מתמטיקאי יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית. עקבותיו של וייספיילר נעלמו, וממצאי החקירה הרשמית קבעו כי ככל הנראה טבע בנהר. בשנת 2000 פרסם הארכיון לביטחון לאומי בארצות הברית מסמכים מהם עולה כי בשגרירות ארצות הברית בסנטיאגו ידעו כבר ב-1985 כי וייספיילר הגיע לקולוניה דיגנידאד ונרצח בה, וכי דו"ח המשטרה פוברק. בשנת 2012 הורה שופט צ'יליאני לעצור 8 אנשי צבא ומשטרה לשעבר, בחשד למעורבות בחטיפתו והיעלמותו של וייספיילר.
סוף דרכה של קולוניה דיגנידאד
חרף הפרסומים מחוץ לצ'ילה אודות הנעשה בקולוניה דיגנידאד, שפר ואנשיו נותרו מוגנים בחסות משטר פינושה. תושבים שהצליחו להימלט והגיעו לגרמניה המערבית, סיפרו אף הם על הנעשה בכפר, וכתוצאה מכך החל לחץ ציבורי בגרמניה המערבית. בנובמבר 1987 נערך ביקור של השגריר הגרמני במושבה, שדיווח כי נראה היה כי התושבים אינם מדברים בחופשיות. ביקור נוסף, שאמור היה להיערך חודש לאחר מכן, בוטל לאחר שבית משפט מנע את קיומו לבקשתו של שפר. ב-1988 פרסם השבועון שטרן כתבה נוספת בנושא. פרסום הכתבה הוביל ללחץ גרמני נוסף על צ'ילה, בעקבותיו התאפשר ביקור של משלחת בה נטלו חלק גם נציגי אמנסטי. חברי המשלחת הצליחו לזהות, על סמך תיאורים של עצורים לשעבר, ארבעה חדרי חקירה של DINA. המשלחת גם ביקשה להיפגש עם גבר בן 24 שהוחזר למושבה חודש קודם לכן, לאחר שנמלט ממנה, אך לא הצליחה לאתרו.
ב-1988 הפסיד במפתיע פינושה במשאל עם על המשך כהונתו. כתוצאה מכך נערכו ב-1989 בחירות דמוקרטיות ראשונות מאז ההפיכה הצבאית, וב-1990 הושבע פטריסיו איילווין. חודשים ספורים לאחר השבעתו, הורה איילווין לחקור את הנעשה בקולוניה דיגנידאד, שבינתיים החליפה את שמה לוויה באוויירה. חקירה זו לא העלתה ממצאים פליליים חמורים, אך נחשפו עבירות מס ועבירות על דיני העבודה. מעמדו של הכפר כארגון צדקה בוטל, והוצא צו לסגירתו.
שפר יצא למאבק ציבורי למען הכפר, כשהוא נעזר באמצעי תקשורת תומכי ימין. בעיתון "אל מרקוריו" פורסמה כתבה המתארת את הכפר כחווה אידילית בהרים וערוץ הטלוויזיה של האוניברסיטה הקתולית שידר כתבה בה נראו ילדים משחקים ותושבים עובדים במחלבה ובמאפייה. ב-1994 אישר בית המשפט העליון של צ'ילה את הצו המורה על סגירת הכפר, ובעקבות זאת פתחו 53 מהתושבים בשביתת רעב. השביתה הסתיימה רק לאחר שחברי קונגרס מהימין התחייבו בפניהם לפעול להשארת בית הספר ובית החולים פתוחים.
ב-1995 אזרו לראשונה אומץ כמה מתושבי הכפר, והתלוננו נגד שפר על חמישה מקרים של אונס והתעללות מינית בילדים. בעקבות זאת הוגשו תלונות נוספות, וב-1997 חקרה המשטרה חשדות להתעללות מינית ב-26 ילדים. בעוד תושבי הכפר מתבצרים בו ומונעים מהמשטרה להיכנס, הצליח שפר להימלט מצ'ילה ולחמוק מהאישומים. ב-2005 נתפס שפר בארגנטינה והוסגר לצ'ילה. הוא נידון ל-20 שנות מאסר בגין עבירות של התעללות מינית בילדים, אך מת בכלא בשנת 2010. 22 חברים נוספים בקהילה הורשעו בסיוע להתעללות מינית.
ויה באוויירה כיום
גם לאחר עזיבתו של שפר נותרה המושבה במקום, אך היא החלה לשנות את פניה. מנהיג הקהילה החדש, פטר מילר, התיר לתושבים לצאת מהכפר, ואף פתח אותו לתיירות. עם זאת, שלטונות צ'ילה לא הסתפקו בכך. בשנת 2005 מצאה משטרת צ'ילה שני מחסני נשק בתחומי הכפר, שכללו מקלעים, רובים אוטומטיים, טילי כתף, תחמושת ואפילו טנק שהוסתר מתחת לפני הקרקע. בעקבות הגילוי, נגזרו על שפר שבע שנות מאסר נוספות.
זמן קצר לאחר מכן נטלה הממשלה את ניהול הכפר לידיה. צוות של פסיכולוגים נשלח למקום על מנת לסייע לתושבים להתגבר על העבר האפל של הכפר, ולפתוח בחיים חדשים.
בשנת 2006 פרסמו ארבעה חברי מושבה לשעבר מודעת התנצלות על הנעשה בכפר בארבעים שנות קיומו. לדברי הארבעה, הם היו נתונים תחת שטיפת מוח של שפר, שהביאה לכך שהניחו לו להתעלל אף בילדיהם שלהם. בהמשך, פורסמה הצהרה דומה מטעם תושבי ויה באוויירה כולם, בה הם מצהירים כי כוונותיהם היו טובות, אך הם הונו בידי שפר, שהפך אותם לכת סגורה ונהג בה כדיקטטור. לדבריהם, שפר ניצל את מעמדו כמקור הסמכות היחיד של ילדי הכפר כדי לבצע בהם את זממו, והם עצמם לא היו מודעים למעשים אלו. רבים מהתושבים חשים רגשות אשמה על כך שלא מילאו את תפקידיהם כהורים. התושבים התייחסו גם לארסנל הנשק שנמצא בכפר, וסיפרו כי שפר שכנע אותם כי יש להם אויבים רבים שמעוניינים בחיסול המושבה, ולכן יש צורך להתגונן מפניהם. התושבים הודו כי כל מי שלא נשא חן בעיני שפר, או לא ציית להוראותיו, נפל קורבן לחרמות ולבידודים שלעיתים נמשכו שנים, וכן לעינויים, בהם נעשה שימוש בסמים ובמכות חשמל. באמצעים אלו הצליח שפר לדכא כל מחשבה עצמאית בקרב התושבים. עוד צוין בהצהרה כי הם מודעים לכך ששפר התיר למשטר פינושה להפעיל בכפר מתקן חקירות לאסירים פוליטיים, והם מביעים צער על כך, אף שאיש מהם לא היה מעורב בפעולת המתקן. בסיכום הצהרתם, כותבים התושבים כי הונו ונוצלו על ידי שפר, וכתוצאה מכך הזיקו לעצמם ולמשפחותיהם, כי הם חשים אשמה על כך שלא מרדו בשפר, ושהניחו למתקן החקירות לפעול במקום. הם הביעו התנצלות בפני תושבי צ'ילה וגרמניה, ביקשו לקבל את ההזדמנות להיטמע בחברה הצ'יליאנית והביעו הערכה לרשויות בצ'ילה ובגרמניה, על פעולותיהן ביחס אליהם.
חלק מתושבי המושבה העדיפו להשאיר את עברם מאחור, ועברו להתגורר במקומות אחרים בצ'ילה, ואילו אחרים בחרו לשקם את חייהם בכפר. כיום מתגוררים בוויה באוויירה כ-500 תושבים, העוסקים בחקלאות ובתיירות. בכפר פועלים בית מלון ומספר מסעדות, ותושביו מארגנים טיולים באזור.
בתרבות
בשנת 2015 יצא בגרמניה סרט קולנוע בשם המושבה (Colonia) בכיכובה של אמה ווטסון.
בסרט, מסופר סיפורו של דניאל (דניאל ברוהל), אזרח גרמני שמצטרף למאבק הפנימי בצ'ילה ערב ההפיכה הצבאית ב-1973. עקב ההפיכה נתפסים מתנגדי משטר הנשיא פינושה ודניאל נלקח לקלוניה דיגנידאד לחקירה. הוא עובר במקום חקירות רבות בעינוים ולאחר מכן נשאר שם כפגוע מוח. הוא משטה באנשי הצוות שהוא נפגע במוחו עקב מכות החשמל שקיבל במהלך החקירות. חברתו, לינה (אמה ווסטון), נכנסת לקולניה במסווה של נערה הרוצה להתקרב לאלוהים ולכנסייה, זאת על מנת לחלץ אותו מקולוניה. לאחר מאבק ארוך הם מצליחים לברוח דרך מנהרה, לא לפני שהם מתעדים בתמונות חלק מהזוועות על מנת לפרסמם בעולם כדי לסגור את הקולוניה ולהפסיק את הזוועות המבוצעות במקום.
דורון טויסטר
דורון טויסטר (נולד ב-16 במאי 1957) הוא מוזיקאי, צ'לן, פסנתרן, מלחין ומעבד קלאסי ישראלי המשמש בתפקיד הצ'לן הראשון של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון מאז 1989, כשנה לאחר היווסדה.
ביוגרפיה
בגיל חמש החל את לימודי המוזיקה והפסנתר, אצל אמו שהייתה מורה למוזיקה. בגיל שש החל את לימודי הצ'לו, אצל המורה הנודע פרופ' עוזי ויזל. בשנות התיכון למד בבית הספר לאמנויות ע"ש תלמה ילין.
בשירותו הצבאי (1975–1978) ניגן ברביעייה הקאמרית של צה"ל. באותן שנים עסק גם בעיבודים לרביעייה, ובביצועים להרכבים שונים. שירת בשירות מילואים עד שנת 1996.
בשנת 1979 למד באוניברסיטת אסן בגרמניה אצל הצ'לנית פרופ' מריה קליגל. שם גם שימש כצ'לן בתזמורת הקאמרית של אסן.
בשנים 1980–1984 למד והשתלם אצל הצ'לן פרופ' יאנוש שטארקר, בבית הספר ג'ייקובס למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה שבארצות הברית, שם גם שימש כעוזר הוראה שלו.
בשנים 1985–1989 שימש כצ'לן הראשון של הסינפונייטה הישראלית באר שבע. בתקופה זו, התקרב לחסידות חב"ד, על ידי רב אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, הרב יחזקאל סופר, חזר בתשובה ונעשה לחסיד חב"ד.
הופיע בעשרות הופעות סולו והופעות רסיטלים לרדיו, בקונצרטים ובפסטיבלים בתזמורות בישראל ובחוץ לארץ. משנת 2000 מתמקד בעיקר בכתיבת יצירות ועיבודים להרכבים מוזיקליים שונים.
באפריל 2013 זכה בפרס שרת התרבות ליצירה הציונית בקטגוריית מוזיקה על יצירתו 'כי אנו עמך'. בנימוקיהם כתבו ועדת השופטים: "יצירתו הינה יצירה מקורית המביאה אל העולם התזמורתי הסימפוני את צלילי הניגון המזרח אירופאי. שילוב פיוט המזרח אירופאי עם מזיגה צבעונית של תיזמור סימפוני הינה מרשימה ומשכנעת".
חייו האישיים
נשוי לתפארת הגר, מורה לאמנות (בוגרת תלמה ילין אף היא) להם שמונה ילדים. מתגורר ברחובות.
איזי בלומברג
איזדור לואיס "איזי" בלומברג (באנגלית: Isadore Louis "issy" Bloomberg; ) היה מרים משקולות יהודי דרום אפריקאי, בעל מדליית כסף במשחקי חבר העמים הבריטי ומדליית זהב במכביה השלישית.
באולימפיאדת לונדון (1948) היה בלומברג צעיר המשתתפים בתחרויות הרמת משקולות (18 שנים ו-182 ימים). הוא סיים במקום 14 בתוצאה של 327.5 ק"ג (הנפה-97.5 ק"ג, דחיקה-125.0 ק"ג, לחיצה-105.0 ק"ג). באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא סיים במקום שישי בתוצאה של 392.5 ק"ג (הנפה-115.0 ק"ג, דחיקה-150.0 ק"ג, לחיצה-127.5 ק"ג מקום ראשון).
ליליאן ווסטקוט הייל
ליליאן ווסטקוט הייל (באנגלית: Lilian Westcott Hale; 7 בדצמבר 1880 - 3 בנובמבר 1963) הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית.
ביוגרפיה
על פי רישומי הארכיון המקוריים של ברידג'פורט בשנת 1880 בספריית מדינת קונטיקט, מפקד האוכלוסין הפדרלי בשנת 1900, היא נולדה ב־7 בדצמבר 1880, כלילאן קולמן ווסטקוט לאדוארד גרדינר ווסטקוט והרייט קלארק. אביה היה נשיא חברת נשק ברידג'פורט בשלהי שנות השבעים של המאה ה -19 והיה גזבר בשנת 1880.
ב־11 ביוני 1902 התחתנה עם האמן פיליפ לסלי הייל, שאביו היה אדוארד אוורט הייל, ואחותו הייתה אלן דיי הייל. הם גרו בדדאם, מסצ'וסטס והייתה להם בת בשם ננסי שנולדה בשנת 1908.
עבודתה מורכבת מרישומים בפחם וכן ציורים צבעוניים. נושאי הציור כללו טבע דומם ונופים, אך היא אולי ידועה בעיקר בזכות דיוקנאותיה.
בסקירה שנערכה ב"הבוסטון גלוב" על תערוכה שכללה כמה מיצירותיה, כתבה כריסטין טמין," הרישומים שלה עטויים באובך רך, פרי טכניקה המבוססת על אלפי משיכות אנכיות מפותלות. הנשים ברישומיה של הייל נתפסות ברגעים אינטימיים, מהורהרים. בעוד שציורי דיוקנאות של ציירים אחרים מלאים ברקע בפורצלן מזרחי ועתיקות משובחות, החדר שציירה הייל בשנת 1930, כולל חלונות המפילים צללים גאומטריים על הרצפה - פשטות מכובדת. "
עבודותיה קשורות לבית הספר לאימפרסיוניזם אמריקני של בוסטון.
בשנת 1927 זכה הייל בפרס אלטמן מהאקדמיה הלאומית לעיצוב.
עבודותיה נמצאות במוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, האקדמיה הלאומית לעיצוב, במוזיאון המטרופוליטן,
באוסף פיליפס, במוזיאון צפון קרוליינה לאמנות ובמוזיאון קליבלנד לאמנות.
חגית גלזר
חגית גלזר (נולדה ב-1969) היא צ'לנית ישראלית.
ביוגרפיה
גלזר החלה לנגן בצ'לו בגיל 8, וקיבלה את המלגה הראשונה שלה מקרן התרבות אמריקה ישראל בגיל 10. היא זכתה בה שש עשרה שנה ברציפות. היא זכתה בפרס ראשון בתחרות קלרמונט בתל אביב כמה שנים בזו אחר זו ובפרס ראשון בתחרות הצ'לו יואכים סטוצ'בסקי בשנת 1993. בשנת 1994 קיבלה את מענק נוֹרי מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל. ניגנה כצ'לנית ראשונה בפסטיבל המוזיקה Fontainebleau ב-2001 וזכתה ב-Best Performer Award הנחשק. בעודה שם, התגלתה על ידי המנצח והפסנתרן, פיליפ אנטרמון, הופיעה איתו וניגנה כסולנית תחת שרביטו.
גלזר התחילה את הקריירה שלה בגיל 14, בנגינת וריאציות רוקוקו של צ'ייקובסקי עם הסינפונייטה הישראלית באר שבע. גלזר הוזמנה על ידי הכנר אייזק שטרן להופיע בקונצרט הגאלה ליום הולדתו ה-65 בקרנגי הול. גלזר הופיעה כסולנית עם תזמורות שונות כגון: התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת האקדמיה למוסיקה של פרנקפורט בגרמניה ותזמורת פונטנבלו בצרפת. היא ניגנה עם אמנים כמו פנחס צוקרמן, מארק נייקרוג, שלמה מינץ, לוקס פוס, מרים פריד וסימור ליפקין, והשתתפה בפסטיבלים רבים בארץ ובעולם, ביניהם פסטיבל הבארוק הישראלי, פסטיבל Indian River בקנדה, Summer Trios ב-Up State NY (כמורה ונגנית), פרויקט אייזק שטרן למוזיקאים צעירים בישראל (משכנות שאננים), ופסטיבל Rolandseck בגרמניה. היא הופיעה בניו יורק, בוסטון, לוס אנג'לס, וושינגטון (ב-Kennedy Center) ועל במות גדולות ברחבי העולם, כמו ה-Alte Oper בפרנקפורט, St. Martin in the Fields וה-Royal Festival Hall בלונדון ובערים שונות בשווייץ, בגרמניה, בסקוטלנד, בצרפת ובקנדה.
גלזר החלה את לימודיה עם הצ'לן הישראלי טומי האס, שמואל מגן בירושלים והמשיכה עם הצ'לן עוזי ויזל בתל אביב. בגיל 16 נסעה לבולטימור ולמדה אצל יהודה חנני ב-Peabody Institute. חזרה לארץ ושירתה בצבא כמוזיקאית מצטיינת. לאחר מכן נסעה להשתלם אצל ברנרד גרינהאוס ב-New England Conservatory בבוסטון ואז חזרה שוב ללמוד באקדמיה למוסיקה בתל אביב. לאחר קבלת התואר הראשון, היא עברה לניו יורק כדי להמשיך את לימודיה בבית ספר ג'וליארד, ועשתה תואר שני ו-Professional Studies Diploma. היא המשיכה את לימודיה עם זארה נלסובה והארווי שפירו עד תום התואר השני. אחר כך עשתה את ה-Post Graduate Studies Program עם טימותי אדי ב-Mannes College בניו יורק. בהמשך גם למדה אצל איירין שארפ (שהייתה אסיסטנטית של יו-יו מה).
היא נקראה באופן קבוע על מנת לנגן כצ'לנית ראשונה בתזמורות רבות, כגון התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי, התזמורת הקאמרית של האופרה של NYU, Manhattan Virtuosi Chamber Orchestra, New Jerusalem Chamber Orchestra ועוד רבות אחרות. בעת שהותה בארצות הברית חגית הוזמנה לעיתים קרובות לנגן ולהקליט בישראל, כמו גם לסיורים באירופה. הקימה את ה-Incarnation Center Chamber Music Festival באייבוריטאון, קונטיקט, ושמשה כמנהלתו והמדריכה הראשית.