cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורו 2020
יורו 2020 (מכונה גם יורו 2021) היה הטורניר ה-16 של אליפות אירופה בכדורגל, שהתקיים מ-11 ביוני עד ל-11 ביולי 2021, שבו נערך משחק הגמר. היורו אמור היה להתקיים בשנת 2020, אך נדחה בשנה בשל התפרצות נגיף הקורונה. היורו התקיים ב-11 מדינות שונות כאשר בכל מדינה עיר אחת מארחת. זו הפעם הראשונה שאופ"א השתמשה בקונספט של 11 ערים מארחות, לרגל חגיגות 60 שנים לאליפות אירופה הראשונה. בטורניר השתתפו 24 נבחרות.
בטורניר זכתה נבחרת איטליה לאחר שניצחה 3:2 בבעיטות הכרעה את נבחרת אנגליה.
מבנה הטורניר
בטורניר השתתפו 24 נבחרות שחולקו ל-6 בתים בני 4 נבחרות כל אחד, כאשר 2 הראשונות בכל בית עלו לשמינית הגמר, ואליהן הצטרפו 4 הנבחרות שסיימו במקום השלישי בבית שלהן בעלות המאזן הטוב ביותר.
החל משלב שמינית הגמר, נערכו המשחקים בשיטת גביע (נוקאאוט), לפיה הנבחרת המפסידה מודחת מהמשך הטורניר.
המארחות
בעקבות התפשטות הקורונה הוחלט באפריל 2021 שהמשחקים שהיו אמורים להתקיים בדבלין יועברו. שלושת המשחקים של שלב הבתים התקיימו בסנקט פטרבורג והמשחקים בשלב שמינית הגמר הועברו לוומבלי. המשחקים שהיו אמורים להתקיים בבילבאו הועברו לסביליה, כאשר תכולת האצטדיון תעמוד על 30% ממספר המקומות המרבי.
פריסת האצטדיונים
תריסר אצטדיונים נבחרו לקחת חלק באירוח הטורניר והם: סידור האצטדיונים שנבחרו:
מתוך 11 הערים שנבחרו, 7 מעולם לא אירחו את טורניר היורו: באקו, סנקט פטרבורג, קופנהגן, בוקרשט, סביליה, בודפשט וגלאזגו. מתוך 11 המדינות שנבחרו, 6 מעולם לא אירחו את טורניר היורו: אזרבייג'ן, דנמרק, הונגריה, רומניה, רוסיה וסקוטלנד. מתוך 11 האצטדיונים שנבחרו, רק 2 אירחו את טורניר היורו: הסטאדיו אולימפיקו והאמסטרדם ארנה. אמנם אצטדיון ומבלי המקורי אירח משחקים ואת הגמר של יורו 1996, אבל אצטדיון ומבלי החדש נבנה על הריסותיו ולכן לא נחשב. האצטדיון היחידי שבנייתו החלה לקראת הטורניר הוא האצטדיון בבודפשט. אצטדיון נוסף שתוכנן בבריסל נתקל בקשיים ובדצמבר 2017 נלקחה הזכייה של בריסל שהייתה העיר ה-13 שתוכננה לארח את הטורניר, וכל 4 המשחקים שתוכננו להתקיים באצטדיון הועברו לאצטדיון ומבלי שבלונדון.
העפלה ליורו
ביורו 2020 משחקות 24 נבחרות – 20 נבחרות שהעפילו משלב הבתים – הנבחרות אשר סיימו בשני המקומות הראשונים בכל בית במוקדמות.
ארבע נבחרות נוספות העפילו דרך שלב הפלייאוף, בו התמודדו ארבע הנבחרות הטובות בכל דרג (שלא העפילו מהבתים) על כרטיס נוסף ליורו.
הגרלה
הגרלת הבתים נערכה ב־30 בנובמבר 2019. הנבחרות דורגו לארבע קבוצות בהתאם לביצועיהם במוקדמות:
בעקבות קיום התחרות במספר מדינות, לכל בית הוגדרו שתי מארחות:
בנוסף להתניות האלה אוקראינה וקוסובו לא שובצו באותו בית עם רוסיה מסיבות פוליטיות.
להלן הרכב קבוצות הדירוג כפי שנקבעו לאחר סיום שלב הבתים:
הערות:
בית א'
מבית זה העפילו איטליה מהמקום הראשון לאחר שהביסה את שווייץ וטורקיה, ויילס מהמקום השני ושווייץ שסיימה שלישית, אך העפילה בזכות יתרון בין הקבוצות שסיימו במקום ה-3. טורקיה סיימה במקום הרביעי עם המאזן הגרוע ביותר בשלב הבתים.
בית ב'
בלגיה ודנמרק העפילו, פינלנד סיימה במקום השלישי, ולא העפילה לשמינית הגמר. רוסיה סיימה במקום ה-4 עקב ההפסד לדנמרק בפער גדול מזה שניצחה את פינלנד בבית המשולש ביניהן.
בית ג'
מבית זה העפילו הולנד ואוסטריה, שעשתה זאת לראשונה בתולדותיה. אוקראינה שסיימה שלישית העפילה בזכות יתרון בין הקבוצות שסיימו במקום ה-3. מקדוניה הצפונית סיימה במקום ה-4 בהופעת הבכורה שלה בטורניר.
בית ד'
מבית זה העפילו אנגליה, קרואטיה וצ'כיה שסיימה שלישית אך העפילה בזכות יתרון בין הקבוצות שסיימו במקום ה-3. סקוטלנד סיימה במקום ה-4 עם נקודה בודדת.
מוזיאון המחשבים האישיים
מוזיאון המחשבים האישיים הוא מוזיאון, המכיל למעלה מ-45 מחשבים אישיים פועלים מתקופות שונות בהיסטוריה ומעל ל-1,000 מחשבים שאינם פועלים. בין השאר, המחשבים הכלולים הם של אפל, אטארי, קומודור, מרתל, IBM, ועוד רבים. המוזיאון ממוקם בברנטפורד, אונטריו, קנדה.
יורו 2020
בית ה'
מבית זה העפילו שוודיה וספרד. סלובקיה שסיימה במקום השלישי הודחה עקב מאזן שערים שלילי אל מול הקבוצות שסיימו במקום ה-3 בבתים המקבילים. פולין סיימה במקום ה-4 ללא ניצחון.
בית ו'
מבית זה העפילו צרפת, גרמניה ופורטוגל שסיימה שלישית, אך העפילה בזכות יתרון בין הקבוצות שסיימו במקום ה-3. הונגריה סיימה במקום ה-4 ללא ניצחון.
מוזיאון המחשבים האישיים
המוזיאון נפתח לראשונה לציבור בספטמבר 2005, על ידי סיד בולטון, שהוא היסטוריון משחקי מחשב. המוזיאון הופעל על ידי בולטון וקבוצה של מתנדבים, עד לסגירתו בשנת 2018 בעקבות פטירתו של בולטון.
טיסה 5735 של צ'יינה איסטרן איירליינס
טיסה 5735 של צ'יינה איסטרן איירליינס היא התרסקות מטוס בואינג 737-89P שהתרחשה ב-21 במרץ 2022, בטיסה שהופעלה על ידי חברת צ'יינה איסטרן איירליינס (MU5735). המטוס שהיה בדרכו מקונמינג לגואנגג'ואו, התרסק במחוז טנג, ווג'ואו, גואנגשי ועלה באש, כל 132 הנוסעים ואנשי צוות שהיו בו נספו.
ההתרסקות
המטוס יצא מנמל התעופה הבינלאומי קונמינג צ'אנגשווי, קונמינג, והיה צריך לנחות בנמל התעופה הבינלאומי באייון, גואנגג'ואו בשעה 13:15 (05:15 UTC). בשעה 14:22, המטוס צלל כלפי מטה באופן פתאומי (על פי FlightRadar24). שברים התגלו לאחר מכן בהרים במחוזות טנג, גואנגשי. המטוס נשא 132 אנשים.
ארבע שעות לפני ההתרסקות, שירותי מזג האוויר של ווג'ואו פרסמו אזהרה כי צפויות רוחות חזקות באזור ההתרסקות.
המטוס
סוג המטוס שהיה מעורב בתאונה היה בואינג 737-89P עם הרישום B-1791 ומספר הסידורי 41474. המטוס הונע על ידי שני מנועי CFM56. הוא טס לראשונה ב-5 ביוני 2015, ונמסר שוב באופן מחודש לחברת התעופה ב-25 ביוני 2015.
סמל שלזוויג-הולשטיין
סמל שלזוויג-הולשטיין (בגרמנית: Wappen Schleswig-Holsteins) הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית שלזוויג-הולשטיין. הסמל נקבע בחוקת המדינה ב-1957 ועיצובו מתבסס על סמלי הנסיכויות ההיסטוריות שבשטחיהן מתקיימת המדינה כיום.
בלייק מור
בלייק דייוויד מור (באנגלית: Blake David Moore; נולד ב-22 ביוני 1980) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת יוטה. טרם היבחרו לקונגרס האמריקאי בבחירות 2020, היה מור דיפלומט בשירות החוץ של ארצות הברית.
ביוגרפיה
מור נולד וגדל בעיר אוגדאן (Ogden) שבצפון יוטה. הוא למד בבית הספר התיכון המרכזי של אוגדאן וסיים את לימודיו בשנת 1998. במהלך התיכון היה קוורטרבק בנבחרת הפוטבול של התיכון. ב-1997 זכה בפרס התיכונים ע"ש הייזמן של וונדיס. לאחר סיום לימודיו התיכוניים, נרשם מור לאוניברסיטת המדינה של יוטה על בסיס מלגת פוטבול. שותפו לחדר בשנתו הראשונה כסטודנט היה שחקן ה-NBA האזרי ספנסר נלסון. עוד במהלך שנתו הראשונה בוטלה מלגתו בידי מאמן פוטבול חדש לאחר שמור עזב לסיאול, בירת קוריאה הדרומית, לשם עבודות מיסיון עבור כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים.
לאחר ששב מקוריאה הדרומית הועבר מור אל אוניברסיטת יוטה, שם השלים לימודי תואר ראשון במדעי ההתנהגות ובמנהל עסקים. באוניברסיטת נורת'ווסטרן קיבל תואר מוסמך במדיניות ציבורית ובניהול. בתום לימודיו הגבוהים החל לעבוד במחלקת המדינה של ארצות הברית כקצין בשירות החוץ האמריקאי. אחר כך היה מנהל בקבוצת "Cicero Group", חברה לייעוץ עסקי בסולט לייק סיטי.
בפברואר 2020 מור הכריז על מועמדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס הראשון של יוטה. בבחירות מקדימות בנות 12 מתמודדים, מור התקדם לוועידת המינוי הרפובליקנית יחד עם נציב מחוז ובר, קרי גיבסון. שני מועמדים נוספים — נציב מחוז דייוויס בוב סטיבנסון וראשת העיר קייסוויל קייטי וייט — הבטיחו גם הם את מקומם בשלב השני הבחירות המקדימות באמצעות איסוף חתימות. מור גבר על שלושת יריביו אלה ב-30 ביוני. ביום הבחירות הכלליות ניצח מור את דארן פארי, מועמד המפלגה הדמוקרטית, ונבחר אל הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
מנחם לנדאו
מנחם לנדאו (נולד ב-1948) הוא פעיל ציבור ישראלי, יו"ר עמותת גבעת התחמושת, לשעבר ראש אגף בשירות הביטחון הכללי.
ביוגרפיה
לנדאו גדל בפתח תקווה, למד בישיבת "מרום ציון" בירושלים ובתיכון ישורון בפתח תקווה. שירת בחטיבת הצנחנים. בוגר החוג למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת חיפה.
במשך 32 שנים שירת בשב"כ בתפקידים מגוונים. בהתחלה בארכיון, אחר­ כך הועבר למגזר הערבי, היה אנליסט במרחב ירושלים והתקדם במערך המבצעי. בהמשך עבר למגזר היהודי, טיפס והגיע לתפקיד ראש החטיבה היהודית (עוד לפני שהייתה חטיבה). בתקופת מלחמת לבנון הראשונה היה ממונה על הלוגיסטיקה של השב"כ, אחר­ כך מונה כאחראי על כוח ­האדם בשירות. כמו כן עמד בראש מערך האבטחה הישראלי באירופה ובראש האגף לסיוע ביטחוני ומינהלת סייענים ומשת"פים וסיים את השירות בתפקיד ראש אגף ביטחון ומבצעי­ קרקע. ב-2001 פרש מהשירות.
לאחר פרישתו הקים יחד עם אפי איתם את "עמותת מים" לזהות יהודית. שימש כחבר בדירקטוריון עמידר, חבר בוועד המנהל של המזרחי העולמי. עמית יועץ של המכון לאסטרטגיה ציונית. חבר בוועדת ביטחון, משק לשעת חירום ופס"ח בעיריית ירושלים. חבר בוועד המנהל של העמותה הבינלאומית להקמת כפרי ילדים בסיכון אס.או.אס וחבר עמותת "מלח הארץ-עשיה חינוכית". משמש גם כנציג ראש העיר ירושלים בוועד המנהל של הקרן למורשת הכותל. מ-2012 מכהן כיו"ר עמותת גבעת התחמושת. הוביל את המאבק למניעת סגירת אתר גבעת התחמושת מחוסר תקציב והפיכתו לאתר מורשת לאומי.
לנדאו תושב ירושלים, נשוי ואב לארבעה.
מעורבות פוליטית
בבחירות המוניציפליות 2003 לעיריית ירושלים, ריכז את מטה הבחירות של המפד"ל.
ב-2006 הוזכר שמו בין אישי הציבור מקרב הציונות הדתית שהביעו תמיכה במפלגת קדימה.
ב-2008 היה חבר במפלגת אח"י.
בבחירות המוניציפליות 2008 לעיריית ירושלים היה במקום השמיני בסיעתו של ראש העיר הנבחר ניר ברקת אשר זכתה בבחירות אלה ל-6 מנדטים. לנדאו ריכז בהתנדבות את מטה יום הבחירות של הסיעה.
ב-2012 בעקבות הודעת מטה אורלב על התפקדותו של לנדאו למפלגת הבית היהודי ותמיכתו במועמדותו של זבולון אורלב ליו"ר המפלגה, הבהיר לנדאו כי הוא בכלל לא התפקד למפלגה, אין לו כוונה לעשות זאת בעתיד ואין בכוונתו להיכנס למפלגה כלשהי.
מעת לעת מרואיין לנדאו בנושאים הקשורים לביטחון מסכל, במסגרת זו התראיין גם כלפי פעולות תג מחיר וכלפי פגיעה בצה"ל על ידי גורמי ימין קיצוני. כך למשל טען באפריל 2014, שיש לטפל באלימות ביצהר כמו בטרור הערבי, "מטילים עוצר, שמים מחסומים ועוברים מבית לבית".
שנות ה-30 של המאה ה-12
שנות ה-30 של המאה ה-12 היו העשור הרביעי של המאה ה-12, החלו ב-1 בינואר 1130 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1139.
פולהאם
פולהאם (באנגלית: Fulham) היא שכונה ברובע האמרסמית' ופולהאם שבלונדון. רובע האמרסמית' ופולהאם הוקם בשנת 1965 ונקרא "איחוד הרובע המטרופוליני של האמרסמית'" או "הרובע המטרופוליני של פולהאם". השכונה הייתה ידועה יותר בשם האמרסמית' עד ששמה שונה ב-1971 על ידי מועצת הרובע.
מרי וולטון
מרי אליזבת' וולטון הייתה ממציאה אמריקאית במאה ה-19 אשר נרשמו על שמה שני פטנטים להפחתת זיהום.
רקע להמצאותיה
המהפכה התעשייתית, שהחלה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 לאחר מלחמת האזרחים, יצרה הגירה של עובדים לערים כמו ניו יורק על מנת לעבוד בתעשיה. הפיתוח התעשייתי גרם לפליטת עשן גדולה ומסילות הרכבת שהסיעו עובדים לערים יצרו רעש חזק ופלטו עשן רעיל לאורך המסילות. מרי וולטון ניהלה בניו יורק פנסיון שנמצא בשדרה 6 ורחוב 12 מול מסילת הרכבת החדשה של העיר. וולטון, אשר נגעלה מהעשן הכהה ומשאגת מנועי הרכבת, החליטה לטפל בהם.
פילטרים למניעת זיהום אויר
בשנת 1881 וולטון המציאה שיטה להפחתת הזיהום הנגרם כתוצאה מפליטת עשן מארובות במבני תעשייה ומגורים ומקטרים. המערכת שלה הסיטה את העשן לתוך מיכלי מים, שם נאגרו החומרים המזהמים ולאחר מכן נשטפו "לביוב, או לערוצים מתאימים אחרים להולכתם ליישוב מרוחק או למקום רצוי". . מערכת זו מנעה מפגעי עשן, ריחות ומזהמים הרבה לפני שהתפתחה מודעות ציבורית לנושאי זיהום סביבתי. בזמנה העשן נתפס בעיקר כאי נעימות ומטרד ריח אולם וולטון סייעה מבלי משים גם להפחתת זיהום אשר עלול לגרום לסרטן.
הפחתת רעש
מרי וולטון המציאה בנוסף מערכת להפחתת הרעש שנגרם על ידי פסי רכבת מוגבהים ברחבי עיר מגוריה, ניו יורק. וולטון החלה לחפש פתרון לבעיה זו אחרי ששמעה שתומס אדיסון הצעיר ניסה לפתור אותה ונכשל.
לאחר כמה ימים של נסיעות ברכבת וולטון הבינה שקולות הרכבת מתגברים בגלל קופסאות תמיכה עשויות עץ שנמצאות על המסילות. היא בנתה דגם מיניאטורי של המסילות במרתף הבית שלה וביצעה ניסויים עד שגילתה כי ציפוי הקופסאות בכותנה ומילוי שלהן בחול עוזרים להחליש את רעש הרכבת. את הרעיון הגתה בהשראת השימוש בחול כדי להרגיע את צלצול הסדן ליד ביתה. לאחר תגלית זו, וולטון הציעה להחליש את רעש הרכבת על המסילות על ידי עיטוף פסי הרכבת בקופסאות עץ מרופדות בכותנה ומלאות בחול. . . המצאה זו נרשמה כפטנט ב-8 בפברואר 1881, לאחר כמה ניסויים מוצלחים. היא נמכרה לרכבת המטרופוליטן תמורת 10,000 דולר, ומאוחר יותר נכנסה לשימוש גם בחברות רכבת אחרות אשר הגדילו את הצלחתן כתוצאה מהמערכת החדשה והידידותית לסביבה של וולטון.
ביוגרפיה
אין הרבה מידע על חייה של מרי וולטון אשר יכול להסביר כיצד הצליחה, אישה בשנות ה-80 של המאה ה-19, ליצור שתי המצאות מצליחות. בראיון שפורסם ב-1884 בתמליל השבועי של לקסינגטון, קנטקי, וולטון מצוטטת כאומרת: "לאבי לא היו בנים, והוא האמין בחינוך בנותיו. הוא לא חסך בכאבים או בהוצאות כספיות לשם כך". הדבר מספק הסבר כלשהו להצלחתה. יחד עם זאת, אין תיעוד לכך שהיא קיבלה השכלה פורמלית, או שהתמקדה בהנדסה סביבתית. בתרבות ובתקופה בהן גדלה וולטון לא היה מקובל שנשים רוכשות השכלה ולכן נראה בלתי אפשרי שהיא קיבלה השכלה מיוחדת בתחום STEM (ראשי תיבות של Science, Technology, Engineering ו-Mathematics).
מורשת
ההתקדמות הטכנולוגית וההנדסית של וולטון פתרה בעיה ממשית. לאחר השקת המערכת בניו יורק, וולטון נסעה לאנגליה כדי לקדם את חוסמי הזיהום והרעש שלה, מכיוון שהייתה מודעת לזיהום הכבד בלונדון לאורך המהפכה התעשייתית שלהם. ההמצאה של וולטון זכתה לשבחים על ידי פקידים בריטיים כאחת ההמצאות הגדולות של התקופה.
ההמצאה של וולטון התמקדה בעיקר במסילות ברזל מוגבהות, שכמעט כולן הוחלפו במסילות תת-קרקעיות, החל משנות ה-30. למרות שבעית הזיהום והרעש כבר אינה גדולה כפי שהייתה בימי חייה של וולטון, עדיין יש שימוש לפטנטים שלה למניעת זיהום ורעש.
ניתן עדיין למצוא שרידים של המסילות המוגבהות לאורך ה-Highline של ניו יורק, אשר הפך לשטח ירוק בעיר. ישנן גם כמה מסילות רכבת גבוהות פעילות בשיקגו, והטכנולוגיה של וולטון אומצה הן ברמה מקומית והן ברמה בינלאומית בימינו ההשפעה של זיהום אוויר ורעש על גוף האדם ידועה לכל ולכן ניתן להעריך את ההשפעה החיובית שהייתה לוולטון על החברה. כמויות משמעותיות של זיהום אוויר נמצאו כגורם לסרטן, ומערכת הסינון שוולטון המציאה שיפרה את איכות האוויר ובכך מנעה כנראה תחלואה. רעש חזק מדי או מתמשך מדי עלול לגרום לסיבוכים פיזיים כמו סיכון מוגבר לאובדן שמיעה, מתח, חרדה, דיכאון, לחץ דם ומחלות לב. מרי וולטון עזרה לטפל בבעיות הללו, עוד לפני שהבינה אותן במלואן.
וולטון זכתה להכרה כפמיניסטית STEM ומודל לחיקוי. "המכינים והממציאים הבולטים ביותר של המאה [תומס אדיסון ביניהם] עסקו בנושא אך לא יכלו לספק פתרון, והנה, המוח של אישה עשה את העבודה..." כתב ה-Women's Journal 20 שנים לאחר מכן. אולם כאשר מתבקשים לחשוב על ממציא, או אפילו אישה ממציאה, שמה של מרי וולטון לא מוזכר. היא הקדימה את זמנה ביכולת הנדסית, בתפקידים מגדריים, ובאיכות אוויר ומניעת זיהום, ועדיין לא קיבלה את תשומת הלב המגיעה לה.
1836 בארצות הברית
1836 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 60 שנה מיום היווסדה.
Positions (שיר)
Positions (בעברית: עמדות, נכתב באותיות קטנות: positions) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה. השיר יצא לאור ב-23 באוקטובר 2020, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השישי שלה, Positions, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס.
השיר קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר.
הרכב
"Positions" תואר כשיר פופ ורית'ם אנד בלוז עכשווי עם אלמנטים של מוזיקת טראפ. מבחינה לירית, השיר עוסק בגרנדה שמבטיחה למאהב שלה שהיא תישאר נאמנה לו. ישנן השערות שהשיר עצמו נכתב על החבר הנוכחי של גרנדה, דלטון גומז. בשיר יש שימוש בגיטרה, כינור, תופים, וצלילים של צרצריים.
הצלחה
השיר הגיע למקום הראשון במצעד שירי ספוטיפיי העולמי, תוך שצבר למעלה מ-7.6 מיליון השמעות ביום הראשון לצאתו ושבר את השיא של "Rain on Me", שהוקלט בעבר על ידה ועל ידי ליידי גאגא. בנוסף, הפך לשיר השני עם הפתיחה הגדולה ביותר בשנת 2020, מאחורי "Cardigan" של טיילור סוויפט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר בוים על ידי דייב מאיירס ופורסם בערוץ היוטיוב של גרנדה ב-23 באוקטובר 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו. הווידאו קליפ הגיע תוך יממה אחת ל-18.5 מיליון צפיות.
תקציר
בקליפ ניתן לראות את גרנדה מתפקדת כנשיאת ארצות הברית וממלאת משימות נשיאותיות ופנימיות שונות, הכוללות פיקוח על ישיבת הממשלה, חתימה על צווי מנהלים במשרד חדר הסגלגל, הענקת מדליה לעובדי הדואר (תגובה למשבר שירות הדואר של ארצות הברית בשנת 2020), כלבים הולכים על הדשא של הבית הלבן והכנת אוכל במטבח של הבית הלבן.
בקליפ ניתן לראות גם את חבריה של גרנדה, ביניהם: טיילה פארקס וויקטוריה מונה, כמו גם את אמה, ג'ואן. המבקרים ציינו קשר ישיר בין נושא הקליפ לדיונים על נשיאות ארצות הברית 2020, שהתקיימו שעות לפני פרסום הקליפ.
פרנק האנט
פרנק ויליאמס האנט (באנגלית: Frank Williams Hunt; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו החמישי בשנים 1901–1903.
ביוגרפיה
פרנק האנט נולד בניופורט, קנטקי, והתחנך בבתי ספר ציבוריים בלואיוויל. הוא עבר לאיידהו, שם הוא עבד בכרייה. ב-1896 הוא נשא לאישה את רות מיינרד.
ב-1892 נבחר האנט לבית הנבחרים של איידהו, ובו הוא כיהן עד 1894. ב-1898, במהלך מלחמת ארצות הברית-ספרד הוא שירת בפיליפינים כקפטן ברגימנט המתנדבים של איידהו.
ב-1900, בגיל 38, נבחר האנט כמושל איידהו, הצעיר מבין מושלי איידהו לדורותיהם עד כה. במרץ 1901 הוא חתם על חוק להקמת האקדמיה של איידהו (כיום ) שבפוקטלו. האנט גם סיים את הממשל הצבאי שהוטל ב-1899 בצפון המדינה על ידי קודמו, פרנק סטיוננברג, כתגובה לאי-שקט תעשייתי.
בבחירות לכהונה שנייה ב-1902 נוצח האנט על ידי הרפובליקני ג'ון מוריסון. לאחר תום כהונתו כמושל הוא היה לסגן הנשיא והמנהל הכללי של חברה עסקית.
פגי גוגנהיים
מרגרט "פגי" גוגנהיים (26 באוגוסט 1898 – 23 בדצמבר 1979; באנגלית: Marguerite "Peggy" Guggenheim) הייתה אספנית אמנות אמריקאית-יהודייה, מייסדת מוזיאון אוסף פגי גוגנהיים, בוהמינית ואשת החברה הגבוהה. בת למשפחה גוגנהיים היהודיה רבת הנכסים. אחייניתו של סולומון ר. גוגנהיים (Solomon R. Guggenheim), מייסד קרן סולומון ר' גוגנהיים.
פגי גוגנהיים בנתה אוסף אמנות חשוב בזמן קצר (1938- 1946) שמשכנו הקבוע בוונציה, בארמון שהוסב למוזיאון לאמנות מודרנית השוכן לצד התעלה הגדולה בוונציה. אוסף פגי גוגנהיים הוא אחד המוזיאונים החשובים ביותר באיטליה לאמנות אירופאית ואמריקאית של המחצית הראשונה של המאה ה-20. האוסף מציג יצירות מהזרמים קוביזם, סוריאליזם לבין האקספרסיוניזם המופשט.
ראשית חייה
פגי גוגנהיים הייתה אחת משלוש בנותיהן של בנימין גוגנהיים ופלורט זליגמן (בת למשפחת בנקאים יהודים אמריקאים). היא התחנכה בבית, למעט תקופה קצרה בה למדה בבית ספר פרטי יהודי, ולא רכשה השכלה אקדמית. בשנת 1919, כשמלאו לה עשרים ואחת, ירשה פגי גוגנהיים 450,000$. אביה בנימין גוגנהיים נספה בטביעת הטיטניק ב-1912 ולא צבר הון כשל אחיו; לכן היה הונה קטן ביחס לעושרם העצום של דודיה. לפגי הייתה אישיות מרדנית, והיא נחשבה "הכבשה השחורה" במשפחתה.
למרות שהיה ברשותה הון, היא רצתה להשתכר למחייתה ולצאת מהמעגל החברתי של משפחתה. גוגנהיים מצאה עבודה כזבנית בחנות הספרים האוונגרדית Sunwise Turn במנהטן, שם היא נחשפה לספרי אמנות, הכירה והתרועעה עם הקהילה הבוהמיאנית האומנותית. בשנת 1920 עברה לפריז, צרפת והתחברה לסופרים ולאומנים אוונגרדיים שהתגוררו ברובע מונפרנאס. בתקופה זו הכירה את מאן ריי, את קונסטנטין ברנקושי ואת מרסל דושאן, שמאוחר יותר קידמה את הקריירה האומנותית שלהם. בפריז היא פגשה את לורנס וייל, שנחשב לדמות מרכזית בחוגים האינטלקטואליים והחברתיים של פאריס וכונה "מלך הבוהמה". השניים נישאו בשנת 1922 ונולדו להם שני ילדים – מיכאל שכונה סינבד ובת ששמה פגיין (Pegeen)). הזוג התגרש בשנת 1928. לאחר הגירושים נשארה הבת עם אימה, והבן גדל אצל אביו.
גוגנהיים הפכה ידידה קרובה של הסופרת נטלי בארני ושל בת זוגה הציירת רומיין ברוקס והייתה אורחת קבועה בסלון הספרותי של בארני. שם התיידדה עם דג'ונה בארנס ועם הזמן הפכה לפטרונית שלה. בארנס כתבה את הרומן הנודע ביותר שלה, Nightwood, בעת ששהתה בדבון אנגליה בבית ששכרה גוגנהיים למשך שני קיצים.
גלריית Guggenheim Jeune
בינואר 1938, גוגנהיים פתחה גלריה לאמנות מודרנית בלונדון והחלה לבנות אוסף אמנות. הגלריה נקראה Guggenheim Jeune כדי לייצר אסוציאציה לגלריה הצרפתית הידועה Bernheim Jeune בשילוב שם המשפחה שלה המוכר היטב. היא הייתה בקרבת מקומות ההתכנסות של התנועה הסוריאליסטית בלונדון. מרסל דושאן, שאותו היא הכירה מתחילת שנת העשרים, הכיר לגוגנהיים את עולם האמנות; באמצעותו היא פגשה אמנים רבים במהלך ביקורים תכופים בפריז והוא גם יזם מספר תערוכות שנערכו בגלריית Guggenheim Jeune. באותה התקופה, אמה נפטרה וגוגנהיים ירשה 450,000$, שאפשרו לה לפתוח את הגלריה.
התערוכה הראשונה שהוצגה בגלריה הייתה מעבודותיו של ז'אן קוקטו. העבודות של קוקטו נשלחו מפריז, שתיים מהן הציגו דימויים של אברי מין ושיער ערווה והוחרמו בשדה התעופה קרוידון עד שגוגנהיים ודושאן נסעו לשחרר אותן. תערוכות נוספות שהתקיימו בגלריה היו של וסילי קנדינסקי (תערוכת היחיד הראשונה שלו באנגליה), הצייר הסוריאליסטי איב טנגי (Yves Tanguy), הצייר והפילוסוף של האמנות וולפגנג פאלאן (Wolfgang Paalen) ואמנים נוספים ידועים יותר ופחות. בגלריה התקיימו גם תערוכות קבוצתיות של פיסול וקולאז', בהשתתפות האמנים אנטואן פבזנר (Antoine Pevsner), הנרי מור, קונסטנטין ברנקושי, אנרי לורנס (Henri Laurens), אלכסנדר קלדר, ריימונד דושאן-וילון (Raymond Duchamp-Villon), ז'אן ארפ, מקס ארנסט, פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק וקורט שוויטרס. גוגנהיים קידמה את האמן והמעצב המודרניסט ג'ון טונרד (John Tunnard).
תכנון המוזיאון
הגלריה של פגי גוגנהיים התקבלה בעולם האמנות אך כבר בשנה הראשונה הפסידה 600 פאונד. היא חיפשה דרך טובה יותר להשקיע את כספה באמנות והחליטה להקים מוזיאון לאמנות עכשווית. גוגנהיים קיבלה השראה מדודה סולומון ר' גוגנהיים שבשיתוף עם הילה רייביי (Hilla Rebay) הקים את קרן סולומון ר' גוגנהיים שנתיים קודם לכן. מטרתה של הקרן בתחילת דרכה הייתה בנייה של אוסף אמנות מופשטת, ופתיחת "מוזיאון אמנות ללא אובייקטים" (שלימים נקרא מוזיאון סולומון ר' גוגנהיים).
קנדינסקי ביקש מפגי גוגנהיים להציע לסולומון גוגנהיים לקנות אחד מהציורים שלו. היא שלחה מכתב בנושא לניו יורק וננזפה על ידי רייבי שכתבה לה, מטעם דודה, שהשימוש בשם גוגנהיים למסחר באמנות פוגע בשמה הטוב של המשפחה כנדבנית בתחום וכי הטעם הרע באמנות של פגי גוגנהיים הוא בעיה נוספת. גוגנהיים השיבה לה כי ניכר שאינה מכירה את הגלריה שלה.
פגי גוגנהיים סגרה את גלריית Guggenheim Jeune במסיבת פרידה ב-22 ביוני 1939. במהלך המסיבה היא איפשרה לצלמת ג'יזל פרוינד (Gisèle Freund) להציג את עבודתיה בגלריה. היא החלה בתכנון המוזיאון לאמנות מודרנית בלונדון יחד עם ההיסטוריון ומבקר אמנות הרברט ריד (Herbert Read). לגוגנהיים לא היו את סכום הכסף הדרוש לפתיחת מוזיאון. היא ניסתה לגייס ממשפחתה בניו יורק ללא הצלחה, וריד גם הוא סייע בגיוס משאבים נוספים למוזיאון. באוגוסט 1939, היא נסעה לפריז כדי לנהל משא ומתן להשאלת אמנות עבור התערוכה הראשונה במוזיאון. היא גיבשה את רשימת היצירות יחד עם הרברט קרא. זמן קצר לאחר עזיבתה פרצה מלחמת העולם השנייה, דבר שהוביל לשינוי התוכניות. "החלטתי לקנות יצירות של כל האמנים שהיו ברשימה שהגעתי איתה לפריז. היה לי שפע של זמן והכספים שיועדו למוזיאון עמדו לרשותי, שמתי לעצמי מטרה לקנות תמונה אחת ביום". כאשר סיימה את מסע הרכישות, היו ברשותה עשר יצירות של פיקאסו, ארבעים עבודות של מקס ארנסט, שמונה של ז'ואן מירו, ארבע של רנה מגריט, שלוש עבודות של מאן ריי, שלוש של סלבדור דאלי, יצירה אחת של פאול קלה, עבודה של וולפגנג פאאלן, ציור אחד של מרק שאגאל ועבודות נוספות. המצב הכלכלי הקשה באירופה איפשר לה לקנות אמנות במחירים נמוכים מאוד. במקביל, באפריל 1940, היא שכרה חלל גדול בכיכר ונדום בפריז כדירת מגורים וכבית חדש למוזיאון שלה. כמה ימים לפני כניסתם של הגרמנים לפריז, פגי גוגנהיים נטשה את פריז ואת תוכניותיה לפתוח מוזיאון, ונמלטה לדרום צרפת. היא ניסתה לאחסן את האוסף שלה במוזיאון הלובר. בתחילה המוזיאון הסכים לאחסן רק את הציורים, אך בסופו של דבר חזר בו בטענה שהאוסף "מודרני מידי" ו"חסר ערך". גוגנהיים אחסנה את האוסף במחסן של בית ספר ליד העיר וישי. בקיץ 1941 חזרה לניו יורק עם שני ילדיה, אביהם ובן זוגה לעתיד מקס ארנסט ואוסף האמנות.
גלריית אמנות המאה הנוכחית
שנה לאחר ששבה לניו יורק גוגנהיים פתחה גלריה ברחוב 57 במנהטן שנקראה אמנות המאה הנוכחית (The Art of This Century gallery). שלושה מתוך ארבעת החללים בגלריה הוקדשו לתצוגה של אמנות קוביסטית, אמנות מופשטת, סוריאליזם ואמנות קינטית. רק החדר הרביעי, שימש כגלריה מסחרית. התערוכה הראשונה הציגה את כל האוסף שלה שכלל 171 עבודות. בגלריה הוצגו גם תערוכות פורצות דרך, התערוכה הראשונה של אמניות בלבד שבה הוצגו 31 אמניות, ותערוכה של אמנים מעל גיל 35. הגלריה הייתה מקום מפגש של אמנים צעירים. לעניין שלה באמנות עכשווית היה תפקיד מכריע בקידום הקריירות של כמה מחשובי האמנים המודרניים כולל הציירים ג'קסון פולוק (שהתגורר עם זוגתו בדירה שכרה לו גוגנהיים אשר מימנה אותו בראשית דרכו ובגלריה נערכה תערוכת היחיד הראשונה שלו), ויליאם קונגדון ( William Congdon), הסוריאליסט האוסטרי וולפגנג פאאלן, המשוררת הפונטית האוסטרלית עדה ורדן האוול (Ada Verdun Howell) והצייר הגרמני מקס ארנסט, שנישא לה בדצמבר 1941. גוגנהיים יצרה את האוסף שלה תוך שבע שנים.
ב-1946 גוגנהיים התגרשה ממקס ארנסט וכתבה את זכרונותיה בספר Out of This Century (מחוץ למאה הזו). הספר תיאר את קשריה המיניים עם גברים רבים ועורר זעזוע בקרב הקוראים והמבקרים. גוגנהיים אימצה לעצמה התנהגות מינית שהייתה מקובלת בקרב הגברים איתם התרועעה. היא שילבה עסקים עם כיבוש מיני.
אוסף פני גוגנהיים
ב-1960 פרסמה כרך שני ופחות שערורייתי של זיכרונותיה, וידוי של אספנית אמנות (Confessions of an Art Collector).
פגי גוגנהיים גרה בוונציה עד מותה, היא נפטרה משבץ ב-23 בדצמבר 1979. האפר שלה טמון בגן הפסלים של המוזיאון.
קריאה נוספת
ספרי זכרונות:
ביוגרפיות:
סרט תעודי:
A Paris
A Paris (בעברית: פריז) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית ריף כהן. האלבום יצא לאור בצרפת כבר באמצע 2012, ובישראל הופץ באוגוסט באותה השנה, עם עטיפה אחרת מזו הצרפתית. מהדורה נוספת של האלבום הופצה מחדש ביוני 2013 בצרפת. כמו כן, הופצו כולן על גבי תקליטור.
באלבום נכלל הלהיט הבין-לאומי "A Paris" שזכה להצלחה וצבר למעלה מ-2 מיליון השמעות בספוטיפיי.
פיודור לש
פיודור אלכסנדרוביץ' לש, שמו בלידה קרל פרדיננד לש, (ברוסית: Леш או Фёдор Александрович Лёш, שמו בלידה בגרמנית: Karl Ferdinand Lösch, 23 באפריל 1840, סנט פטרסבורג - 29 בינואר 1903, קייב) היה רופא רוסי, גרמני-בלטי במוצאו, מיקרוביולוג ופרזיטולוג, פעל ברוסיה ובאוקראינה, כיהן כפרופסור באוניברסיטת קייב. תיאר לראשונה בשנת 1875 תיאור מפורט של הטפיל Entamoeba histolytica (לו קרא Amoeba coli) ואת מחלת האמביאזיס של המעיים.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
פיודור אלכסנדרוביץ' לש נולד בשנת 1840, בסנט פטרסבורג, בירת האימפריה הרוסית, בשם "קרל פרדיננד לש", אז כבנם השני מתוך ארבעה ילדים של אלכסנדר מוריץ לש ושל קרולינה אמילי לבית ברוהנס. שני ההורים נולדו בפלך אסטלנד של האימפריה, בימינו אסטוניה. האב, רוקח במקצועו, היה יליד פאידה, במחוז יארבה והאם ילידת העיר רוול או טאלין. שם המשפחה לש נפוץ ברחבי גרמניה, בעיקר בצפונה, ומוכר גם בגרסאות אחרות להן מקור משותף:"לוזה","לוז" "לוזֶקה","לוזקה פון לויזין","לוזק", "לוזמן" וכו'.
פעילותו המדעית והאקדמית
בשנים 1872–1885 עבד כמרצה במכללה הרפואית לנשים וכיועץ בבית החולים הצבאי ניקולאייב. בשנים 1885–1897 כיהן כפרופסור לאבחון רפואי באוניברסיטת קייב. בשנת 1897 פרש לגמלאות. ונפטר בקייב בשנת 1903 בגיל 63.
בשנת 1870 גילה לש את Balantidium coli בצואה של שני מטופלים וערך מחקר מעמיק של התמונה הקלינית של הבלנטידיאזיס. באותה שנה תיאר בפרוטרוט את הטפילים Giardia lamblia ו-Blastocystis hominis. באותה תקופה פרסם לש כ-20 מאמרים מדעיים על האבחון וההיבטים הקליניים של מחלות שונות, תוך דגש על הבדיקה המיקרוסקופית של הצואה.
בשנת 1875, על סמך מחקרים משנת 1873 בקליניקה של א. אייכוואלד בסנט פטרסבורג, במאמר מוקפד תיאר לש היבטים קליניים של האמביאזיס הרקורנטית, זיהה ותיאר את הטפיל שנקרא מאוחר יותר Entamoeba histolytica (הוא קרא לו Amoeba coli) וערך ניסוי שיחזור של המחלה על בעל חיים. המחקר התבסס במקור על מקרה קליני של איכר רוסי בשם י. מרקוב מן האזור ארכנגלסק שעבד במחסן עצים בסנט פטרסבורג. הנבדק חלה בשלשולים עם דם ומוגלה, מצב כללי גרוע וכאבים בחלחולת. אחרי הטבה חלקית בעת אשפוז בבית חולים אחר, ואחר כך החמרה חוזרת, הועבר הפציינט לקליניקה שבה עבד לש. בבדיקה מיקרוסקופית של צואת המטופל גילה לש כמות גדולה של יצורים בתנועה שהוא זיהה אותם כ"אמבות". הוא ניסה לטפל בחולה באמצעות טאנין, ביסמוט ניטראט, אצטאט של עופרת, אגוז הקיא, סודיום ביקרבונט, יין, אך ללא הועיל. המחלה החמירה ומספר האמבות בצואה עלה. עזר לבסוף אך זמנית בלבד טיפול על ידי קינין סולפט אולם בשלב מסוים התרבו הטפילים מחדש, התסמינים החמירו והחולה נפטר. בנתיחה שלאחר המוות לש מצא כיבים רבים ברירית המעי הגס ובתוכם בבדיקה מיקרוסקופית תאים רבים בגודל הלויקוציטים אותם לא העז לזהות כאמבות. בהמשך הזריק לש לארבעה כלבים כמויות קטנות מן התוכן של המעי הגס של הנפטר. כלב אחד פיתח מחלה דומה לזו של הפציינט המנוח, עם שלשולים וצואה מלאה באמבות. לש הסיק את המסקנה כי האמבות מסוגלות לגרום לגירויים ודלקות ברירית המעי המתפתחים בהמשך לכיבים. אף על פי שעשה תיאור יוצא דופן בדיוקו של האמבות, הראה את היחס הישיר בין מספר הטפילים לחומרת התסמינים, והצליח לשחזר בכלב אחד "דיסנטריה" באמצעות החדרת חומר צואתי של החולה, לש לא העז להגדיר את האמבות כגורמי המחלה אלא כחשודות בלבד בהחמרת מחלה ראשונית. מאוחר יותר, בהיסטוריוגרפיה הסובייטית (למשל סוואנידזה) נטען בהפרזה כי לש זיהה את האמבה כגורם הפתוגני של מחלת המעיים. בשנת 1903 שאודין כינה את האמבות שתוארו על ידי לש בשם Entamoeba histolytica. בשנת 1895 נמנה עם מייסדי איגוד רופאי המעבדה בקייב.
בשנת 1893 השתתף לב יחד עם הפרופסור ולדימיר פידוויסוצקי בניסוי על ידי מתן סוג של חיסון פומי נגד כולרה לסטודנט ולימים המיקרוביולוג דנילו זבולוטני.
חייו הפרטיים
פיודור לש היה נשוי פעמיים: בשנת 1864 להני קונסטנצה לבית וייסמן שילדה לו אחרי שנה את בנו, ארתור, ונפטרה בגיל 26 בשנת 1866, והחל משנת 1870 ליוליה לבית פוגל (1900-1853). במותו, השאיר פיודור לש בן בשם ארתור פרדיננד, גם הוא רופא.
האח הבכור של פיודור, אלכסנדר יוהאן או אלכסנדר אלכסנדרוביץ' לש, (1889-1837) בחר במקצוע אביו - רוקחות, והיה לפרופסור באקדמיה הצבאית לרפואה בסנט פטרסבורג.
מאמרים מובחרים
תורגם במאה ה-20 באנגלית: Lösch, F.A. (1978) Massive development of amoebae in the large intestine (Translation). In B. H. Kean, K. E. Mott and A. J. Russell (Eds.), Tropical Medicine and Parasitology. Classical Investigations. Ithaca, NY: Cornell University Press, pp. 71-79.
קישורים חיצוניים
Sciencia para todos Instituto Latinoamericano de Comunicación Educativa - Biologia- Adolfo Martínez Palomo Las amibas enmigos invisibles Clinical Microbiology Reviews. July 2007 vol. 20 no. 3 511-532
אגדת הקרפטים (סרט)
אגדת הקרפטים (באוקראינית: Легенда Карпат) הוא סרט הרפתקאות אוקראיני בהפקת Magnat Media, המגולל את קורותיו של אולכסה דוב-בוש, פורע חוק מהרי הקרפטים שבאוקראינה של המאה ה-18. זהו סיפורו של מנהיג תנועה מחתרתית של המורדים הקרפטים נגד שלטון הקוזאקים. אולכס דבוש, שהייתה לו ילדות קשה הפך מילד חסר ביטחון גדל ללוחם אמיתי, שנלחם באומץ להשגת צדק.
רקע
אמנם בתחילה פעל אולכס יחד עם אחיו איבן, אך לאחר שבשנת 1739, במהלך מריבה, איוון דבוש גרם לפציעות קשות ברגלו של אחיו התנועה התפצלה כשאולכס נותר עם צליעה עד סוף ימיו. בשנת 1740 התנועה הגיעה לשיאה. תחת הסתערותם של הכוחות הפולנים, נסוגה יחידתו של דבוש לעמק בוקובץ, משם ירדו לצ'ורוהורה, קולומישינה, בוקובינה וטרנסקרפטיה (באותה תקופה פעל איוון דבוש במערב, ליד פשמישל). בשנת 1744 פעל אולכס באזור טורקה ודרוהוביץ'. הוא ביצע מספר פשיטות על סולוטווין ונדווירנה, כבש את מצודת בוגורודצ'נסקאיה לזמן קצר, עם זאת הוא עצמו נהרג על ידי תושב הכפר קוסמאצ'י (כיום אזור איוונו-פרנקיבסק) בשם סטפן דזווינצ'וק, ששיתף פעולה עם הפולנים.
עקיבא (זמר)
עקיבא תורג'מן (נולד ב-23 ביולי 1991, י"ב באב ה'תשנ"א) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי היוצר מוזיקת רוק, מוזיקת נשמה ומוזיקה יהודית. מוכר בשמו הפרטי בלבד, עקיבא.
ביוגרפיה
נולד בדימונה, לפנינה ולרב דוד תורג'מן, ראש הישיבה הגבוהה בעיר. אחותו היא הזמרת רוחמה בן יוסף.
ביסודי ובחטיבת הביניים למד בדימונה. היה חניך ומדריך בבני עקיבא. אחר כך למד כשנה וחצי בישיבת מקור חיים, חצי שנה בכפר עציון, ובכיתה י"א עבר לישיבת עתניאל. בסוף השנה עבר לישיבת רמת גן למשך כשנתיים וחצי. אחרי שנתיים בישיבה התגייס לחטיבת גולני, וזמן קצר לאחר תום שירותו התחתן.
לימודים וקריירה
עקיבא למד בבית הספר למוזיקה "מזמור" שם הכיר את נאור כרמי, מייסד להקת הלב והמעיין שבהמשך הביא אותו להיות סולן הלהקה. שיתוף הפעולה עם כרמי המשיך לפרויקט "צמאה", שבו אמנים ידועים שרים ניגוני חב"ד, והוא שותף בהפקת האלבום הראשון, השלישי, הרביעי והחמישי. בין השירים שהפיק וביצע: "אלי אתה", "כי אנו עמך" (קולות), "דרכך אלוקינו" ו"ניגון הקפות".
בשנת 2017 הוציא את האלבום "עולמות", שהפיק ניר מימון. מבקר המוזיקה נתנאל לייפר העניק לאלבום ביקורת חיובית וכתב "יש הרבה אמנים חדשים עם אלבומים חדשים. חלקם טובים, חלקם קצת פחות ויחידים מצוינים אחד מהם הוא עקיבא שהוציא את אלבום הבכורה שלו 'עולמות', אלבום רוק בועט ושורט שמצליח לשלב בין נשמה ורגש לבין רוק סוער וחודר... עקיבא פוסע בדרך הנכונה להפוך לזמר מבוקש ומוערך, האלבום החדש שלו עושה טעם חזק של עוד".
"אל תעזבי ידיים" הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום השביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה בשיתוף עם אתר ynet. הסינגל צבר 18 מיליון צפיות באתר יוטיוב. ביוני 2019 התארח בהופעה של ישי ריבו בקיסריה והשניים ביצעו את "אל תעזבי ידיים" בדואט שצבר 6.6 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
במרץ 2020 הוציא את הסינגל "פשוטים", אותו כתב והלחין עם אשתו. הסינגל צבר 13 מיליון צפיות באתר יוטיוב והגיע למקום ה-24 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet.
ביולי 2020 הוציא הזמר עידן רפאל חביב את הסינגל "שלמים", אותו כתב והלחין תורג'מן לצד אבי אוחיון ומתן דרור. השיר הגיע למקומות הראשונים בתחרויות ובמצעדים רבים, וצבר מספר רב של צפיות והשמעות בפלטפורמות שונות.
במרץ 2021 הוציא את הסינגל "אתה הולך איתי", אותו הלחינו וכתבו עקיבא, אבי אוחיון, נתן גושן ומתן דרור. הסינגל צבר 5.8 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
ביולי 2021 הוציא את השיר "שלום בבית", אותו כתב והלחין עם צמד היוצרים דולי ופן. הסינגל צבר 6 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בפברואר 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "יש בך הכל", שכתב לבנו יחד עם אשתו והלחין לבדו. הסינגל צבר 11 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעדי המוזיקה של האתר "כיכר השבת", של רדיו "קול פליי" ושל רדיו "קול ברמה". עקיבא גם זכה בתואר "זמר השנה" בשלושת המצעדים האלו. בדצמבר, חג החנוכה, הופיע עקיבא בבנייני האומה. מבקר המוזיקה נתנאל לייפר נכח באירוע והעניק לו ביקורת חיובית: "עקיבא הוא ווקליסט מעולה עם טונים גבוהים ומדויקים, זמר עם נשמה אמיתית ונוגעת, כזה ששופך את ליבו על הבמה בשירה. הרבה זמרים שרים בדבקות - אבל לעקיבא אני גם מאמין".
ב-8 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "רוצה להתעורר".
חיים אישיים
נשוי לצורית, שהשתתפה אתו בכתיבת כמה משיריו, ואב לחמישה. מתגורר בתל אביב. אחותו היא המוזיקאית רוחמה בן יוסף.
דוב חום אוסורי
דוב חום אוסורי או הדוב החום של אוסורי (שם מדעי: Ursus arctos lasiotus), הידוע גם בשם "גריזלי שחור", הוא אחד מתת-המינים הגדולים ביותר של הדוב החום. דובים חומים של אוסורי מתקרבים בגודלם לדובי קודיאק.
תיאור
הדוב חום אוסורי דומה מאוד במראו לדוב החום של קמצ'טקה, אם כי יש לו גולגולת מוארכת יותר, מצח פחות מורם, עצמות האף ארוכות יותר ועצמות לחיים מופרדות פחות. צבעם מעט כהה, עם כמה פריטים שחורים לגמרי, עובדה אשר הובילה בעבר להשערות מופרכות שפריטים שחורים היו הכלאה של דובים חומים ודובים שחורים אסייאתים. הזכרים הבוגרים הם בעלי גולגולת באורך של עד 38.7 ס"מ ורוחב של עד 23.5 ס"מ. הם יכולים להגיע מדי פעם לגדלים גדולים יותר מאשר עמיתיהם בקמצ'טקה (דוב חום קמצ'טקה): ב-1931 נמדדה הגולגולת הגדולה ביותר על ידי סרג אוניו, הגולגולת הייתה קטנה רק במעט מזו של הדוב קודיאק (תת-המין הגדול ביותר של הדוב החום).
התנהגות עם בני אדם
בחצי האי שירטוקו, במיוחד באזור הנקרא "בניה", נקבות רבות עם גורים מתקרבות לעיתים קרובות לדייגים ומבלות זמן רב ליד האנשים, התנהגות ייחודית זו צוינה לראשונה לפני יותר מ-50 שנה, ללא נפגעים או תאונות שנרשמו אי פעם. משערים כי הנקבות לוקחות את הגורים שיתקרבו לדייגים, כדי למנוע קרבה עם זכרים בוגרים.
אטימולוגיה
הדוב החום האוסורי נקרא על שם הנהר אוסורי.
הרגלי תזונה
בסיחוטה-אלין הדובים חומים של אוסורי חיים בעיקר במחילות שנחפרו בגבעות, אם כי הם לעיתים רחוקות חיים בסלעים או בונים קיני קרקע. הדובים החומים של אוסורי נתקלים רק לעיתים רחוקות בדובים השחורים של אוסורי, שחיים בגבהים גבוהים יותר ובמדרונות תלולים יותר מהמינים האחרים. הם עלולים לעיתים רחוקות לתקוף את בני דודיהם השחורים הקטנים מהם (דוב שחור אוסורי).
באמצע סחלין בתקופת האביב, הדובים החומים של אוסורי ניזונים מנמלים ואוכמניות אדומות מהשנה הקודמת, ובסוף העונה הם מתרכזים בציד וקני שורש של עשבים גבוהים. בחלק הדרומי של האי, הם ניזונים בעיקר על שרידי אונייה, כמו גם חרקים וענפי מייפל. באביב בסיחוטה-אלין, הם ניזונים מבלוטים, אגוזי מלך מנצ'וריים וזרעי אורן קוריאניים. בזמנים של מחסור, בנוסף לאוכמניות ואגוזים, הם לוכדים זחלים, נמלים ושורשי שושן. בתחילת הקיץ, הם יאכלו קליפות של עצי אשוח לבנה כמרכיב אנרגיה חשוב. הם גם יאכלו פירות יערה, טַקְסוּס (סוג עץ), גפן עמור ואשחר (שיח). בדרום סחלין, דיאטת הקיץ שלהם מורכבת מדומדמניות וארוניה (שיח). בחודש אוגוסט בחלק האמצעי של האי, דגים מהווים 28% מהתזונה שלהם.
בהוקאידו יש לדוב החום תזונה הכוללת יונקים קטנים וגדולים, דגים, ציפורים וחרקים כמו נמלים. אך העליות האחרונות בגודלם ובמשקלם יכולות להגיע מ-400 ק"ג עד 550 ק"ג,  העליות במשקל נגרמות במידה רבה על ידי האכלת הגידולים החקלאיים.
יחסי גומלין עם הטיגריס הסיבירי
הדובים החומים של אוסורי ניצודים מדי פעם על ידי טיגריסים סיבירים, ומהווים כ-1% מהתזונה שלהם (ועד 18.5% יחד עם דובים שחורים במקרים מיוחדים מאוד). טיגריסים סיבירים טורפים בקביעות את הדובים הצעירים אבל לפעמים הם טורפים גם נקבה בוגרת של הדוב חום אוסורי שנלקחת גם מחוץ למגוריה, למרות זאת הטיגריסים הסיבירים תוקפים בדרך כלל דובים חומים אוסורי בשנת החורף שלהם. הם מותקפים לעיתים קרובות יותר על ידי טיגריסים מאשר דובים שחורים קטנים יותר, בשל ההרגל שלהם לחיות בשטחים פתוחים יותר וחוסר היכולת שלהם לטפס על עצים. כאשר הטיגריסים צדים את הדובים, הטיגריסים ימקמו את עצמם מצד של סלע או עץ שנפל, ומחכים שהדוב יעבור. כאשר הדוב עובר, הטיגריס יקפוץ ויתפוס את הדוב מתחת לסנטר עם אחד הכפות הקדמיות ואת הגרון עם הכף השנייה. הדוב משתתק ואז נהרג על ידי נשיכה בעמוד השדרה. לאחר הריגת דוב, הטיגריס ירכז את האכילה על משקעי השומן של הדוב, כגון הגב, הרגליים והמפשעה. התקפות טיגריסים על דובים נוטות להתרחש כאשר אוכלוסיות לא מסודרות של הדובים יורדות. בשנים 1944-1959 נרשמו במזרח הרחוק יותר מ-32 מקרים של טיגריסים שתקפו דובים. באותה תקופה דווחו ארבעה מקרים של דובים חומים שהרגו נקבות וגורי טיגריס, התקפות של הדובים על הטיגריסים התרחשו בגלל מחלוקות על טרף והגנה עצמית. הדובים הצעירים בדרך כלל מפחדים מהטיגריסים ומשנים את דרכם לאחר שבאו על פני שבילי טיגריס. בחורפים של 1970-1973 רשמו החוקרים יודקוב וניקולייב מקרה אחד של דוב חום שלא הראה פחד מהטיגריסים ומקרה נוסף של דוב חום ששינה את נתיבו לנתיב טיגריסים. דובים חומים גדולים עשויים למעשה ליהנות מהנוכחות של הטיגריסים על ידי גנבת שלל הטיגריס בפעמים שהדובים לא הצליחו לצוד. במהלך מחקר הטלמטריה באזור הסיחוטה-אלין, נצפו 44 עימותים ישירים בין שני הטורפים, בהם נהרגו דובים ב-22 מקרים וטיגריסים ב-12 מקרים.
תפוצה
כ-500-1,500 דובים חומים של אוסורי נמצאים בחיילונגג'יאנג, והם מסווגים כמינים פגיעים (VU). ציד לא חוקי ולכידה של הדובים נהפכו לגורם רציני מאוד לירידה באוכלוסייה של הדובים, בגלל חלקי הגוף שלהם שהם בעלי ערך כלכלי גבוה.
חמש תת-אוכלוסיות משנה אזוריות של דובים חומים של אוסורי מוכרים כיום בהוקאידו. מבין אלה, גודלה הקטן ובידודה של תת-האוכלוסייה המערבית של אישיקארי הצדיקו את רישומה כמין בסכנת הכחדה בספר הנתונים האדום של יפן. 90-152 דובים חומים חיים באזור מערב אישיקארי ו84-135 בהרי טשיו-מאשיקה. בתי הגידול שלהם הוגבלו בצורה חמורה על ידי פעילות אנושית, במיוחד בגלל בירוא יערות ובניית כבישים, קציר מוגזם הוא גם גורם מרכזי להפחתת האוכלוסייה שלהם. בשנת 2015, אגף המגוון הביולוגי של ממשלת הוקאידו העריך את האוכלוסייה כ-10,600 פריטים.
ברוסיה, הדוב החום של אוסורי נחשב חיית צייד, אם כי שטח הציד שלו לא נרחב כמו הדוב החום האירואסייתי.
בקוריאה, דובים אלה חיים רק בצפון קוריאה, שם הדוב הזה מוכר רשמית כאנדרטה טבעית על ידי הממשלה. באופן מסורתי הדוב חום אוסורי נקרא קון גום (דוב גדול), ואילו דובים שחורים נקראים גום (דוב), הדוב החום של אוסורי נכחד לפני שנים רבות בדרום קוריאה בעיקר בגלל ציד. בצפון קוריאה, ישנם שני אזורים עיקריים של האוכלוסייה דוב חום: מחוז יאהאנג והרי המגיונג'. אלה ממחוז יאהאנג נקראים RyongLim Ku'n Gom (דוב חום גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 124 של צפון קוריאה. אחרים מן ההרים המגיונג' נקראים GwanMoBong Ku'n Gom (הדוב הכי גדול) והם מופיעים כאנדרטה טבעית מספר 330 של צפון קוריאה. כל הדובים הגדולים (דובים חומים של אוסורי) בקוריאה הצפונית נמצאים לרוב באזורי השיא של ההרים. הגודל הממוצע של הדובים החומים של אוסורי שחיים בריונגלים באזור מדרום להר אינגבאק נע בין 150-250 ק"ג, לעומת זאת הדובים החומים של אוסורי שחיים באזור הצפון להר אינגבאק, מגיעים למשקל ממוצע של 500-600 ק"ג.
התקפות על בני אדם
בהוקאידו, במהלך 57 השנים הראשונות של המאה ה20, 141 אנשים מתו ו-300 נפצעו בעקבות התקפות של הדוב החום אוסורי. תקרית הדוב החומה של סנקאבטסו, שהתרחשה בדצמבר 1915 ב-סאנקיי שבמחוז סנקאבטסו, הייתה ההתקפה הקשה ביותר בהיסטוריה היפנית, והובילה למותם של שבעה אנשים ופציעתם של שלושה אנשים. התוקף היה דוב חום אוסורי שמשקלו היה 380 ק"ג וגובו היה 2.7 מ', שתקף פעמיים את הכפר טומאמה, וחזר לאזור בלילה שאחרי ההתקפה הראשונה שלו, עבור הקורבנות הקודמים. המקרה משתתף לעיתים קרובות בתקריות דובים מודרניות ביפן, ונראה כי הוא אחראי לתפיסה היפנית של התושבים שדובים הם אוכלי אדם.
בין השנים 1962 ל-2008 היו 86 התקפות ו-33 הרוגים מדובים בהוקאידו.
בתרבות
אנשי האינו (ילדי יפן היסטוריים) מעריצים את הדובים החומים של אוסורי, אוכלים את בשרם ושותים את דמם כחלק מפסטיבל דתי המכונה איומנטה.
הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון
הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון הוא ארגון שפעל בישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20 במטרה לקדם יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון.
רקע
ב-1952 הוקמה הוועדה לאנרגיה אטומית האחראית על פעילותה של מדינת ישראל בתחום הגרעין. ב-1958 התפטרו כל חברי הוועדה, פרט ליושב הראש שלה, ארנסט דוד ברגמן, זאת על רקע החלטה לפתח נשק גרעיני בישראל. בוועדה היו חברים כל מדעני הגרעין הבכירים של ישראל (אנשי האוניברסיטה העברית, מכון ויצמן והטכניון). ההתפטרות הייתה הן מטעמים מוסריים והן מטעמים של התנגדות לעלות ולמשאבים העצומים שהתוכנית דורשת, במקום שיופנו למטרות אחרות. דבר ההתפטרות נשמר בסוד והוועדה לאנרגיה אטומית התארגנה מחדש עם מדענים אחר.
ב-17 בדצמבר 1960 נחשפה תוכנית הגרעין הישראלית, כשהעיתון הבריטי דיילי אקספרס פרסם ידיעה על כך שמדינת ישראל מפתחת פצצת אטום. אף על פי שהעניין פורסם כבר בעיתונים אחרים, הפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה. הפרסום וההכחשה הישראלית פרסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובת שרשרת. עיתונים אחרים בעולם החלו גם לפרסם תחקירים בנושא. ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שתי בתי הקונגרס ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים. גם ידיעה על כך שארצות הברית גילתה שישראל בונה כור ליד דימונה נחשפה וההכחשה הראשונית שזהו "מפעל טקסטיל". הפרסום הנרחב אילץ את ראש הממשלה דוד בן-גוריון לתת התייחסות פומבית ראשונה לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד". השבועון העולם הזה, הקדיש גיליון שלם לנושא, שפרסם ב-28 בדצמבר 1960, תחת הכותרת "פצצה אטומית לישראל".
היסטוריה
בתחילת 1962, פרסם אליעזר לבנה מאמר בעיתון הארץ שיצא כנגד רעיון בניית דוקטרינה צבאית ישראלית עתידית המושתתת על טילים בליסטיים ועל נשק גרעיני. זמן קצר אחר כך ארגן לבנה יחד עם ישעיהו ליבוביץ מסיבת עיתונאים בירושלים, בה השתתפו כ-20 איש, חברים לשעבר בוועדה לאנרגיה אטומית, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון.
הוועד טען כי ביטחונה של ישראל אינו נשען על השגת פצצת אטום, אלא על מניעת התגרענות האזור כולו. כמו כן נטען כי השגת פצצת אטום תגרור מאמצים מוגברים של הערבים להשיגה אף הם, ולמאזן אימה העלול להמיט אסון על המפעל הציוני. בין חברי הוועד נמנו: מרטין בובר, אפרים אלימלך אורבך, יהושע בר-הלל, עקיבא ארנסט סימון, גרשם שלום, שמואל סמבורסקי, הרב לואיס יצחק רבינוביץ, וחבר הכנסת מהמפלגה הליברלית שניאור זלמן אברמוב.
במהלך 1962 יזמו מספר אספות נוספות, ערכו פניות לחברי כנסת, פרסמו מאמרים בעיתונות ולקראת סוף השנה ארגנו עצומה שקראה לממשלה להימנע מלהכניס נשק גרעיני לאזור. מספר חברי כנסת העלו הצעות לסדר יום ושאילתות על הנושא, ביניהם ישראל ברזילי, משה סנה, יעקב חזן ותופיק טובי. ב-7 באוגוסט דחתה הכנסת הצעה לסדר היום של מפ"ם ומק"י, לדיון בפירוז המזרח התיכון מנשק גרעיני. בתגובה אמר בן-גוריון שקווי היסוד של הממשלה כללו קריאה לפירוק נשק, אך לא נשמעה תגובה ממדינות ערב לקריאה זו. חבר הכנסת משה כרמל טען שהוא בעד פירוז, אך מאחר שמדינות ערב לא נענו לקריאה אין ברירה אלא לפתח את הנשק ואז לדון בפירוז מתוך עוצמה.
ב-12 באוקטובר 1962 ערך הוועד מסיבת עיתונאים לרגל יציאתה של משלחת ישראל ל. הוועד קרא למשלחת ישראל להציע במושב המתכנס לפרז את האזור הישראלי-ערבי מנשק גרעיני תחת פיקוח האו"ם ובביצוע המעצמות. ליבנה הסביר שהוועד אינו חושב שהקריאה של ממשלת ישראל לפירוז המזרח התיכון היא מציאותית ולפיכך הכרזותיה של שרת החוץ, גולדה מאיר, אינן ריאליות בעוד שהצעות הוועד לפירוז האזור הן דווקא כן מציאותיות. במסיבת העיתונאים, התייחס אורבך לשיקולים של שימוש בנשק גרעיני ואמר: "גם אם תצליח מדינת ישראל לייצר נשק גרעיני, הרי אין להניח שהיא תשתמש בו". ליבנה אמר שיש להפסיק לאלתר את בניית הכור בדימונה ותוך כדי כך לנהל דיון על פירוז האזור. תשתית הכור עצמה נבנתה בשנים 1958-1960, בסודיות, אולם ליבנה ידע שאין לישראל עדיין כל המתקנים הדרושים ליצירת פצצה גרעינית.
בן-גוריון וגולדה מאיר ביקשו לסכל את פעילותו של הוועד. במסיבת העיתונאים באוקטובר 2012 נשאל אפרים אורבך, על תוכן מכתב שנשלח אליו על ידי ראש הממשלה בן-גוריון ואורבך סירב לענות. יום לפני מסיבת העיתונאים פרסם העיתון ״חרות״ ש"בן-גוריון הזהיר את הוועד למען פירוז אטומי מפני הסכנות הכרוכות בפעילותו". העיתון ידע לספר שבן-גוריון פנה במכתב אישי לאורבך והתריע בפניו על "הסכנות הכרוכות בפעילות הוועד".
בינואר 1964 תבע הוועד את העברת הפיתוח הגרעיני של ישראל מרשותו הבלעדית של משרד הביטחון למשרד ראש הממשלה, ופיקוח מדעי וטכנולוגי על הנעשה בכור בדימונה. הוועד גם ביקר את העלות הגדולה הנדרשת לשם השלמת היכולת הגרעינית של ישראל, כחצי מיליארד דולר, כשליש מהתקציב השנתי של מדינת ישראל.
א. ו. מרלנד
ארנסט וייטוורת' מרלנד (באנגלית: Ernest Whitworth Marland, נודע גם כ-E. W. Marland; ) היה עורך דין, איש תעשיית הנפט ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1933–1935, ולאחר מכן ועד 1939 כמושל אוקלהומה העשירי. כאיש המפלגה הדמוקרטית יזם מרלנד את "הליטל ניו דיל" (Little New Deal) באוקלהומה במהלך השפל הגדול, ופעל להקל על מצוקתם של המובטלים במדינתו, ולבנות תשתיות כהשקעה בעתיד.
למרלנד ולאשתו הראשונה וירג'יניה לא נולדו ילדים. כדי לחלוק את עושרם וכדי לסייע לאחותה של וירג'יניה, מרגרט רוברטס ולמשפחתה, הם אימצו ב-1916 את שני ילדיהם, ג'ורג' ולידי, שהיו אז בגיל 19 ו-16. בני הזוג מרלנד שלחו אותם לבית ספר פרטי והעניקו להם הזדמנויות נוספות. שנתיים לאחר מותה של וירג'יניה ב-1926, בוטל אימוצה של לידי, ומרלנד נשא אותה לאישה. היא הייתה רעייתו בעת שכיהן בבית הנבחרים ובעת שכיהן כמושל.
ראשית חייו
ארנסט מרלנד נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. אביו היה בעל טחנת קמח בעיר, שבערוב ימיו התפאר בכך שמעולם לא הוכרזה שביתה בטחנת הקמח שלו ושעובדיו זכרו אותו כמי שהיה "תמיד הוגן לפועלים". תכונה זו של אביו של מרלנד נטעה בו את האמונה בקפיטליזם ואת ההבנה בחשיבות יחסי עבודה תקינים.
מרלנד התחנך בבתי ספר פרטיים. את לימודי הקולג' ולימודי המשפטים הוא עשה במסלול מהיר, וב-1893, כשהיה בן 19, הוא קיבל כבר את התואר שלו במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
נישואים ומשפחה
שלא כמו רוב הגברים בתקופתו, העדיף מרלנד להמתין עם הקמת משפחה עד אשר יתבסס כלכלית. ב-1903 הוא נשא בפילדלפיה לאישה את מרי וירג'יניה קולינס, שנודעה בשם וירג'יניה. ב-1907 הוא כבר היה מיליונר כתוצאה מעסקי הנפט שלו בפנסילבניה, אך הפסיד הון כתוצאה משפל כלכלי. יחד עם משפחתו הוא החליט לעבור לאוקלהומה, שם הם הגיעו להצלחה מחודשת כתוצאה מהשגשוג בענף הנפט שם. לזוג מרלנד לא היו ילדים משלהם.
ב-1916, כדי לסייע לאחותה של וירג'יניה, מרגרט רוברטס, ולבעלה ג'ורג', וכדי לחלוק את עושרם, אימצו מרלנד ורעייתו את שני ילדיהם: ג'ורג' ולידי, שהיו אז בגיל 19 ו-16, בהתאמה. הם שלחו אותם לבתי ספר פרטיים והעניקו להם הזדמנויות נוספות להתקדם בחיים. נישואיהם של בני הזוג מרלנד נקטעו עם מותה של וירג'יניה כתוצאה מדלקת ריאות ב-1926.
שנתיים לאחר מכן, בוטל האימוץ של לידי רוברטס. ב-1928 נשא אותה מרלנד לאישה בפילדלפיה. היא הייתה אז בת 28 והוא בן 54. השניים היו נשואים עד למותו של מרלנד ב-1941.
קריירה עסקית
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים, שב מרלנד לפיטסבורג, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי. הוא החל לגלות עניין בגאולוגיה, ונכנס לפעילות בתעשיית הנפט המתפתחת של פנסילבניה. הוא השקיע כספים בקידוחים חדשים וחברות חדשות, וכשהיה בן 33, הוא הפך כבר למיליונר שבנה את עצמו במו ידיו.
באותה שנה, איבד מרלנד מיליונים ב. ב-1908 הוא כבר היה מרושש וחסר עבודה. בתקווה להתחיל חיים חדשים, עברו מרלנד ורעייתו למדינה החדשה שהוקמה אז, אוקלהומה. הם התיישבו בפונקה סיטי, שם חידש מרלנד את קריירת הנפט שלו.
בתחילה הקים מרלנד את "חברת ראנץ' אויל 101". הוא הצליח בצבירת הונו מחדש, וב-1920 ניתן היה להעריך את הונו ב-85 מיליון דולר (יותר מ-1.18 מיליארד דולר בערכים של 2021). באותה שנה הוא הקים את חברת הנפט מרלנד בפונקה סיטי, ושימש כנשיאה. ב-1928 השתלט על החברה השתלטות עוינת ג'ק מורגן הבן והיא מוזגה עם חברת הנפט והתחבורה הקונטיננטלית (Conoco). אימפריית הנפט של מרלנד קרסה, הוא סולק מהחברה ובמקומו כנשיא החברה מונה דן מורן. בפעם השנייה בחייו הפסיד מרלנד את כל הונו.
חבר בית הנבחרים
על אף הרקע העסקי שלו, מרלנד לא היה איש המפלגה הרפובליקנית. היחס לו זכה מידיו של מורגן ושאר הענקים המונופוליסטים במזרח, גרמו לו לסלוד מהם, והובילו אותו להיות חבר המפלגה הדמוקרטית. מרלנד תמך במדיניות הניו דיל של פרנקלין דלאנו רוזוולט החל מראשית נשיאותו של זה האחרון. בזכות קשריו עם רוזוולט, הוא נבחר ב-1932 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השמיני של אוקלהומה. עד לבחירתו לא אויש מושב זה על ידי אף דמוקרט במשך 15 שנים.
מרלנד כיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחד בשנים 1933–1935. הוא דחה הצעה להיבחר לכהונה שנייה לאחר שהציג את מועמדותו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אוקלהומה, במקומו של המושל המכהן ויליאם מארי. מרלנד ניצח הן בבחירות המקדימות, והן בבחירות הכלליות שהתקיימו בנובמבר 1934 והיה למושל אוקלהומה העשירי.
מושל אוקלהומה
ב-15 בינואר 1935 הושבע מרלנד כמושל אוקלהומה העשירי. אשתו השנייה ובתו המאומצת לשעבר, לידי רוברטס מרלנד, הייתה לגברת הראשונה של אוקלהומה.