cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וורן באפט
עמדות ודעות
הגירעון המסחרי גרם לבאפט להיכנס לשוק המט"ח לראשונה ב-2002. הוא הפחית באופן משמעותי את חלקו ב-2005, מכיוון ששינויי הריבית הגדילו את העלויות של החזקת חוזי מטבע חוץ. באפט העריך תנועת שוק 'דובית' ביחס לדולר - של היחלשות הדרגתית וממושכת - והצהיר שהוא מחפש לרכוש חברות עם הכנסות זרות משמעותיות. באפט מתח ביקורת על זהב כהשקעה, כאשר הביקורת שלו מבוססת בעיקר על אופיו הלא פרודוקטיבי. במקביל הוא ביקר בנחרצות את המטבע המבוזר (קריפטו-קורנסי) על כך שהוא מהווה לטענתו מרמה מעשית של הציבור ואינו בעל שום ערך ריאלי, מה שעלול לגרום לבועה כלכלית אם יגדלו ההשקעות בו. לפי באפט, כל השקעה במטבע דיגיטלי סופה בהפסדים.
בנוסף לתרומות הפוליטיות שהעניק לאורך השנים, באפט תמך ותרם תרומות לקמפיין הנשיאותי של ברק אובמה הדמוקרטי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. ב-2 ביולי 2008, באפט השתתף בגיוס של 28,500 דולר עבור הקמפיין של אובמה בשיקגו. באפט רמז שדעותיו של ג'ון מקיין על צדק חברתי היו כה רחוקות משלו, שמקיין יזדקק ל"לובוטומיה" כדי שבאפט ישנה את עמדתו. במהלך הדיבייט השני במרוץ לנשיאות, מקיין ואובמה הזכירו שניהם את באפט כמועמד עתידי למשרת מזכיר האוצר של ארצות הברית. מאוחר יותר, בדיבייט הנשיאותי השלישי והאחרון, אובמה העלה את שמו של באפט כיועץ כלכלי פוטנציאלי. באפט היה גם יועץ פיננסי של המועמד הרפובליקני ארנולד שוורצנגר במהלך הבחירות למושל קליפורניה ב-2003.
באפט תיאר את רפורמת הבריאות שיזם הנשיא ברק אובמה כלא מספקת כדי להתמודד עם עלויות שירותי הבריאות בארצות הברית, אם כי הוא תומך במטרה שלה להרחיב את כיסוי ביטוח הבריאות. באפט טען כי עלויות שירותי הבריאות פוגעות בתחרותיות הכלכלית של ארצות הברית עקב הגדלת עלויות הייצור. באפט אמר ב-2010, בהקשר ליוזמת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שזה לא בר-קיימא עבור ארצות הברית להקדיש 17% מהתמ"ג הלאומי שלה להוצאות הבריאות, וציין שמדינות רבות אחרות הוציאו חלק קטן בהרבה מהתמ"ג שלהן על הוצאות בריאות, עם תוצאות בריאות טובות יותר.
ג'ייסון ארלס
ג'ייסון ארלס (באנגלית: Jason Earls; נולד ב-26 באפריל 1977). הוא שחקן וקומיקאי אמריקאי, ידוע בזכות תפקידו כג'קסון ריי סטיוארט בסדרה "האנה מונטנה" של ערוץ דיסני וכרודי גילספי בסדרה "בית ספר לאמנויות לחימה" מבית דיסני XD.
עמית ענבר
עמית ענבר (נולד ב-9 באוגוסט 1972) הוא גולש רוח ישראלי, שלוש פעמים סגן אלוף העולם (1992, 1997, 1998), פעמיים אלוף אירופה (1993 ו-1997) ופעם אחת סגן אלוף אירופה (1998). ייצג את ישראל ב-12 אליפויות עולם, בשבע אליפויות אירופה ובשתי אולימפיאדות (ברצלונה 1992 וסידני 2000) וסיים במקום שמיני ושביעי במשחקים האולימפיים בהתאמה. 4 פעמים דורג במקום ראשון בעולם.
ביוגרפיה
ענבר נולד וגדל במכמורת. הוא החל לגלוש בעקבות אחיו, ערן, שהיה גולש מצטיין. בהמשך, היה חבר אגודת הפועל תל אביב וייצג את ישראל ב-12 אליפויות עולם, בשבע אליפויות אירופה ובשתי אולימפיאדות.
ב-1992 זכה במדליית הכסף באליפות העולם על גלשן מדגם לכנר, שנערכה בסינגפור. באולימפיאדת ברצלונה (1992) הגיע בתחרות גלשן רוח דגם לכנר למקום ה-8 לאחר שקיבל 118.1 נקודות.
ענבר שימש כמאמן נבחרת הגלישה של ישראל והיה גם כן המאמן של הגולש הישראלי גל פרידמן. ענבר הוא בעל מועדון גלישה בחוף ינאי ומכמורת. מאמן באופן פרטי או קבוצתי בכל סוגי הגלישה ברחבי הארץ והעולם. כמו כן מוציא טיולי גלישה ברחבי העולם.
ג'ייסון ארלס
ביוגרפיה
ארלס נולד בסן דייגו, קליפורניה. לאחר שהתגורר באוהיו ובמדינת וושינגטון, עברה משפחתו לאורגון, שם סיים את לימודיו בבית הספר התיכון גלנקו בעיר הילסבורו. לפני שחזר לדרום קליפורניה התגורר ארלס בבילינגס שבמונטנה, שם סיים את לימודיו במכללת רוקי מאונטיין בשנת 2000.
קריירה
בשנת 2003, עת שהיה בן 26 שיחק לראשונה בתפקידי אורח בסדרות "המגן", "MAD TV" ו"מלקולם באמצע". בשנת 2004 גילם ארלס שיחק שחקן קלפים חנון שהיה מיודד עם הדמות בריאן מילר בסיטקום "עדיין עומד" ברשת CBS. עוד באותה השנה, שיחק בסרט "אוצר לאומי" בתפקיד של תומאס גייטס, האב קדמון של בן גייטס (ניקולס קייג'). בשנת 2005 גילם את ארני קפלוביץ בסרט "אמריקן פאי מציגים: מחנה התזמורת".
התפקיד הבולט ביותר של ארלס היה בתפקיד ג'קסון ריי סטיוארט, אחיה הבכור של מיילי סטיוארט (מיילי סיירוס), בסדרה "האנה מונטנה" מבית ערוץ דיסני בין השנים 2006 ל-2011. ארלס היה מבוגר הרבה יותר מהדמות שגילם; כשהתכנית החלה, הוא היה בן 29 שגילם ילד בן 16.
הוא דיבב את קולו של ספודניק בסרט "חברים בחלל" משנת 2009, וכן הופיע בסרט "אבא בצרה" של ערוץ דיסני.
ארלס כיכב בתור רודי גילספי בסדרה המקורית "בית ספר לאמנויות לחימה" של דיסני XD, שהוקרנה לראשונה ב-13 ביוני 2011.
בשנת 2022 השתתף בתפקיד אורח בעונה השלישית של סדרת הסטרימינג של דיסני+ "היי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה".
ז'וטה (כדורגלן)
ז'ואאו פדרו נבש פיליפה (בפורטוגזית: João Pedro Neves Filipe; נולד ב-30 במרץ 1999 בליסבון שבפורטוגל), הידוע בכינוי ז'וטה (בפורטוגזית: Jota), הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל איתיחאד מליגת העל הסעודית.
קריירת מועדונים
ז'וטה גדל במחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון, ובשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון. ב-25 בפברואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על צ'אווס במסגרת המחזור ה-23 בליגת העל הפורטוגלית בעונת. בסך הכל ערך 23 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-5 באוקטובר 2020 הושאל ז'וטה למשך עונה אחת לריאל ואיאדוליד מהלה ליגה. ב-22 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על גרנדה במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת 2020/2021. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בספטמבר 2021 הושאל ז'וטה למשך עונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית. ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על רוס קאונטי במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת. ב-23 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על ריית' רוברס במסגרת גביע הליגה הסקוטית. ב-3 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2-1 על אברדין במסגרת המחזור השמיני בליגה. בסך הכל ערך 29 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע עשרה שערים. ב-1 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע לחמש עונות במועדון.
צ'יוואווה (עיר)
צ'יוואווה (בספרדית: Chihuahua) היא בירת מדינת צ'יוואווה במקסיקו. בעיר מתגוררים למעלה מ-800,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במדינת צ'יוואווה, אחרי סיודאד חוארס. צ'יוואווה נמצאת במרחק של 1,487 קילומטרים צפון-מערבית למקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-12 באוקטובר 1709 על ידי שני ספרדים תחת השם "אל ריאל דה מינס דה סן פרנסיסקו דה קואיאר" לאחר שהתגלו באזור כמה מכרות אשר ההתיישבות שהייתה קיימת באזור, סנטה אאולליה, הייתה על שטח הררי שלא אפשר את התפתחותה בהתאם לגילויים החדשים. ב-1718 שם העיר שונה ל"סן פליפה אל ריאל דה צ'יוואווה". העיר הפכה בהמשך התקופה הקולוניאלית למרכז האזור.
בעיר לא התרחשו קרבות גדולים במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, שהתחילה ב-1810. ב-1823, לאחר סוף המלחמה וקבלת העצמאות של מקסיקו, שם העיר קוצר לצ'יוואווה בלבד והיא הפכה להיות בירת מדינת צ'יוואווה שהוקמה זה עתה.
ב-1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, העיר נפלה לידי כוחות ארצות הברית לאחר שהצבא המקסיקני הובס בקרב נהר סקרמנטו בקרבת העיר. במהלך הניסיון של צרפת להשתלט על מקסיקו בין 1864 ו-1867 צ'יוואווה הייתה המושב של הממשלה הגולה של נשיא מקסיקו בניטו חוארס.
כלכלה
צ'יוואווה היא אחת הערים המתועשות במקסיקו. הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה, כרייה מהאזור, תיירות ומסחר.
תחבורה
את צ'יוואווה משרת נמל התעופה הבינלאומי רוברטו פיירו ויאלובוס, הנמצא במרחק של 13 קילומטרים מהעיר ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
העיר מקושרת ברכבות לערים אחרות במקסיקו, כמו סיודאד חוארס ומקסיקו סיטי, וכן היא מקושרת ללוס מוצ'יס שבחוף האוקיינוס השקט על ידי מסילת צ'יוואווה-פסיפיק.
בצ'יוואווה עצמה פועלת מערכת אוטובוסים מהירה בשם "ויבבוס" הכוללת שני קווים.
מועדון הקהילה היוונית
מועדון הקהילה היוונית הוא מתחם במושבה היוונית בירושלים, בין הרחובות יהושע בן-נון, אבנר, יהושפט ויואב, הכולל מספר מבנים שהוקמו כמבני ציבור לטובת הקהילה היוונית שהתגוררה באותה העת בשכונה.
היסטוריה
המתחם נבנה בשנת 1902, והוא כולל חמישה מבנים בני קומה אחת, להם גגות רעפים. במרכז המתחם מבנה המועדון, ובו אולם מרכזי ובו במה. באולם מונצחים אישים שונים מהקהילה, בהם הארכימנדריט אפתימיוס, שייסד את המושבה, וכן שניים מבני המושבה שנפלו בעת ששירתו בחיל הים היווני במהלך מלחמת העולם השנייה. המועדון עדיין משמש את הקהילה היוונית הקטנה שנותרה בירושלים, ונערכות בו פעילויות שונות בחסות ממשלת יוון.
ארבעת המבנים הנוספים מצויים בכל אחת מארבע פינות המתחם. בפינה הדרומית, בפינת הרחובות יהושע בן-נון ואבנר, הוקם ב-1937 הגדול מביניהם, ששימש כבית מגורים שההכנסות מהשכרתו נועדו לשם מימון פעילות המועדון. בבית מתגוררת גם כיום משפחה יוונית. בפינה המערבית, פינת הרחובות אבנר ויהושפט, מבנה ששימש כגן ילדים. בפינה הצפונית, פינת הרחובות יהושפט ויואב, מבנה ששימש כחדר התעמלות לילדים. המבנה האחרון, בפינה המזרחית, פינת הרחובות יואב ויהושע בן-נון, שימש כמכולת. על רוב השטח הפתוח שבין המבנים ניטעה צמחייה. הרחבה שבין חדר ההתעמלות לבין המכולת שימשה כרחבת ריקודים, והיא כוללת גזיבו ששימש את התזמורת.
משטרת העזר הליטאית
משטרת העזר הליטאית (בגרמנית: Litauische Hilfspolizei; בליטאית: Tautinio Darbo Apsaugos Batalionas (TDA), מילולית: "גדודי ההגנה על העבודה הלאומית") הייתה כוח צבאי-למחצה בתקופת הכיבוש הנאצי של ליטא שיועד להלכה לסייע לשלטון הגרמני בשמירה על מקומות בעלי חשיבות אסטרטגית ולמעשה היה כוח רצחני שיועד לרצח יהודים. בין יוני 1941 לאוקטובר אותה שנה עסקו גדודי משטרת העזר ברצח שיטתי של יהודי ליטא (בין השאר רצח יהודי וילנה בפונאר). לאחר חיסול כמעט כל יהדות ליטא, הועברו על ידי הגרמנים לשטחי הכיבוש במזרח אירופה וחלקם שימשו כשומרים במחנות הריכוז. בעת המלחמה הוקמו כשלושים גדודים, 25 בטליוני משטרת עזר ועוד חמישה גדודי בנייה ויחידות מקומיות למטרות מיוחדות, בשני גדודים ליטאיים שירתו גם חיילים מעמים אחרים. מספור הגדודים, הרכבם והיקפם לא היה קבוע והשתנה מדי פעם. רבים מחיילי משטרת העזר נהרגו בקרבות עם פרטיזנים סובייטיים והצבא האדום.
היקף
משטרת העזר לא תועדה כדבעי. פעולות הרצח שלה תועדו בדו"ח יגר. לפי המסמכים שנמצאו בארכיוני ליטא, רוסיה וגרמניה שירתו בבטליונים ביום ה-26 באוגוסט 1942 8,388 ליטאים ובהם 341 קצינים, 1772 נגדים ו-6,275 חיילים. לפי המשוער נהרגו או מתו עד אותו תאריך כ-2,000 חיילים. המשטרה כללה גם כוח פרשים, תזמורת ופלוגת-ייצוג של חיילים מרשימים וגבוהי-קומה (פלוגה זו השתתפה ברצח יהודי איישישוק).
רקע
ב-15 ביוני 1940, כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו כוחות ברית המועצות לליטא במסגרת כיבוש המדינות הבלטיות וכשבוע לאחר מכן נוסדה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית, כגרורה של ברית המועצות. הוחלו בה חוקי הבולשביזם, בעלי הון ואדמות נעצרו ורכושם הולאם. ליטאים לאומנים ירדו למחתרת וייסדו ארגון ללוחמת גרילה נגד השלטון הסובייטי בשם "הפרטיזנים" שמנה כ-100,000 איש.
ב-17 בנובמבר 1940 ייסדו גולים ממגוון מפלגות ליטאיות בגרמניה את "ליגת האקטיביסטים הליטאית" (או חזית הפעילים הליטאית, LAF - Lietuvos Aktyvistų Frontas), חזית לאומנית, אנטי-סובייטית ואנטישמית שתמכה בציוד ובתעמולה במחתרת הליטאית וסייעה לאבווהר במשימות מודיעין צבאי. בעלון בכותרת "הוראות ליום שחרור ליטא" שפרסמה החזית ב-24 במרץ 1941 נכתב: "כשהצבא האדום יגורש מליטא... חשוב מאד לנצל את ההזדמנות להיפטר מיהודים".
כשנה לאחר פלישת ברית המועצות, פלשו כוחות גרמניה הנאצית לליטא, במסגרת מבצע ברברוסה. ה"פרטיזנים" הלאומנים ראו בכוחות הגרמניים משחררים. בתחילה הכירה הממשלה הזמנית של ליטא העצמאית (שהתקיימה כחודש בלבד) בפרטיזנים והעניקה להם רשות לנהוג ביהודי ליטא ככל העולה על רוחם. הדבר פתח פתח לעשרה ימים של פוגרומים, רצח, אונס וביזה. בלילה שבין ה-25 וה-26 ביוני נרצחו על ידי הפרטיזנים בסלובודקה 1,500 יהודים והם שרפו רובע שלם, בלילות שלאחר מכן נרצחו 2,300 יהודים נוספים.
הדבר לא נשא חן בעיני מפקדי הכיבוש הגרמני ובעצה אחת עם הממשלה הליטאית הוחלט להקים במקום כנופיה פרועה, "גדודי אבטחה" מסודרים. אחת הסיבות להקמת הגדודים הייתה לארגן ולמשטר את רצח היהודים על מנת שיתבצע באופן יעיל ולא בראש חוצות. מבחינת הליטאים הלאומנים התקבל הדבר בברכה כיוון שהם ראו באותה תקופה את הגדודים כגרעין לצבא עתידי של מדינתם העצמאית.
דרך יצחק שמיר
דרך יצחק שמיר הוא קטע בכביש 1 בין מחלף שער מוריה לבין מחלף יגאל ידין. בעבר כונה הקטע כביש 9 על פי שמו של פרויקט בניית הכביש שנבנה על ידי חברת מוריה. הקטע עובר בתחום השיפוט של העיר ירושלים. קטע הכביש נפתח בשנת 2007. הקטע כולל בניית גשר לפיצול התנועה בכביש 1 באזור מחלף שער מוריה ובניית שתי מנהרות בעמק הארזים. אורכו של הכביש כ-3.6 ק"מ, והוא כולל שני גשרים ומנהרה דו-נתיבית באורך של כ-400 מטר. משך הקמתו ארך כשש שנים ועלותו הסתכמה ב-500 מיליון שקל.
קטע הכביש מאפשר לנוסעים מגוש דן לשכונות הצפוניות של ירושלים ולנוסעים לים המלח לעקוף את נתיבי התחבורה העירוניים הצפופים של ירושלים ובכך מקל על גודש התנועה בכניסה המערבית לירושלים, שעד לפתיחת קטע הכביש התאפשרה רק ממחלף גינות סחרוב (צומת עד 2019).
משטרת העזר הליטאית
בליטא העצמאית
הגדוד הראשון (בטליון מספר 1) הוקם ב-28 ביוני 1941 בקובנה בפיקודו של אנדריוס בוטקונאס, אנשי הבטליון ענדו סרט לבן על זרועם. הבטליון מנה 150 קצינים וחיילים בחמש פלוגות. מאוחר יותר הורחב הגדוד לשבע פלוגות. שר המשטרה של הממשלה הזמנית, ויטאוטאס רייוויטיס, העביר את משימות הרצח של הבטליון למושלה הצבאי של העיר קובנה והמחוז, יורגיס בוביאליס והוא העביר את ההוראות לבטליון. משימתו הראשונה של הגדוד הייתה חטיפה וריכוז יהודים מקובנה במצודת הפורט השביעי והריגתם.
דרך יצחק שמיר
היסטוריה
תוואי הכביש נקבע לראשונה בתוכנית אב ירושלים 1968, בה סומן כ"כביש 9". חלקו המזרחי של "כביש 9", בין מחלף יגאל ידין למחלף שער מזרח (אז צומת הגבעה הצרפתית), נסלל בשנות ה-80 ונחנך בינואר 1987 (קטע זה קיבל אחר כך את השם "דרך יגאל ידין").
משטרת העזר הליטאית
בליטא העצמאית
באותו יום הוקם גם הבטליון הראשון של משטרת העזר בווילנה.
דרך יצחק שמיר
היסטוריה
תוכנית הכביש לחלקו המערבי של "כביש 9" אושרה בשנת 1999, ובתחילה הוצע שיפעל ככביש אגרה אך הרעיון לא יצא לפועל וסלילת הכביש החלה בסוף שנת 2001 על ידי החברות שפיר הנדסה ורמט. עלות הקמתו הייתה מוערכת אז בכ-380 מיליון שקלים. אך התוכנית לסלילת הכביש נתקלה בהתנגדות של תושבי שכונת רמות והארגונים הסביבתיים, שהתנגדו למעבר הכביש בעמק הארזים, הנחשב לאחד האזורים הרגישים ביותר מבחינה נופית בירושלים, והדבר הביא לעיכוב בסלילת הכביש. הכביש היה אמור להיפתח בתחילת 2005 אך אילוצי תקציב הביאו להאטת הסלילה. יממה לפני טקס הפתיחה של הכביש, במאי 2007, במעמד ראש הממשלה אהוד אולמרט, נאלצה חברת מוריה להודיע על ביטול הטקס, זאת לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים הוציא צו ארעי האוסר על פתיחת הכביש, בעקבות עתירת החברה להגנת הטבע, אשר טענה כי טרם הושלם השיקום הנופי וכי נתגלו חריגות שונות בביצוע הפרויקט.
באוקטובר 2014 ניתן לקטע השם "דרך יצחק שמיר", על שם יצחק שמיר, ראש ממשלת ישראל השביעי.
משטרת העזר הליטאית
קובנה
ליטא העצמאית התפרקה בראשית אוגוסט 1941 ותחתיה הונהג שלטון גרמני ישיר. מסלול הפיקוד של הבטליונים שהוכפף לממשלה העצמאית, שלא הייתה קיימת עוד, בוטל ובוטקונאס ובוביאליס פוטרו. למפקד הכללי של הבטליונים מצד הגרמנים התמנה מאיור הגסטפו לכטהאלר. כבר ב-6 באוגוסט פירק לכטהאלר את הבטליון הראשון הגדול של קובנה, הקים שני בטליונים תחתיו והוסיף בטליון שלישי בשאנצ'אי (פרבר של קובנה). שלושה שבועות לאחר מכן הוקם בקובנה בטליון רביעי וכעבור שלושה ימים - בטליון חמישי. המגויסים לבטליונים היו אנשי הפרטיזנים הלאומנים, "אקטיביסטים" מקומיים ועריקים מן הצבא האדום.
הבטליונים הראשון והשני בקובנה הועסקו ברצח יהודים שיטתי בפורטים (מצודות) הרביעי, השביעי והתשיעי. היו אלה אנשי הבטליון הראשון שרצחו של יהודי גטו קובנה וביצעו את "האקציה הגדולה" בגטו זה ב-28 באוקטובר 1941. הבטליון השני הועבר לאחר מכן לבלארוס ומספרו שונה ל-12. בנובמבר 1941, לאחר שהרציחות בפורט התשיעי הושעו, הועבר הבטליון הראשון לרוסיה ומספרו שונה ל-13. בטליונים נוספים שהוקמו הופנו לרוסיה, אוקראינה ופולין.
וילנה
וילנה השתייכה לאזור ממשל צבאי שונה מקובנה וגם בה הוקמו באותה עת חמישה בטליוני משטרת-עזר שמוספרו 1-5. בווילנה ניסו הלאומנים הליטאים בשלב הראשון להילחם לא רק ולא בעיקר נגד יהודים אלא בעיקר נגד "זיהומים" אחרים של האופי הליטאי ובהם פולנים, שהיוו למעלה ממחצית מתאוכלוסיית העיר.
עם הקמת הבטליונים בווילנה התפרסמה פקודת היום החגיגית הבאה:
גדודי וילנה השתתפו, בין השאר, ברצח יהודי וילנה בפונאר. באוקטובר הועברו הגדודים השני והשלישי לפולין, ואנשיהם הוצבו לשמירה במחנות הריכוז אושוויץ, בירקנאו ומיידאנק. הגדודים הווילנאיים שהושארו באזור וילנה נוצלו לשמירה על מתקנים אסטרטגיים, בעיקר מסילות ברזל ורכבות ובמלחמה נגד הפרטיזנים הרוסים והיהודים. יונאס ז'מייטיס, מפקדו הליטאי של גדוד משטרת העזר הווילנאי השני, הועלה עקב הצטיינותו לדרגת שטנדרטנפיהרר (מקבילה לקולונל) באס אס ופיקד על הבטליון השביעי בחיסול גטו ורשה.
הבטליון הווילנאי ה-15 פעל בבלארוס ובסיסו היה בעיר ברנוביץ' משימתו הייתה שמירה על מסילת הברזל מינסק-וילנה והוא פעל גם ברצח יהודים יחד עם הבטליון ה-12. הבטליון ה-14 חיסל את גטו זאגר.
יחידת הקומנדו הממונעת של המן ושיטת פעולתה
יחידת הקומנדו הממונעת של המן (בגרמנית: Rollkommando Hamann, בליטאית: skrajojantis būrys) מנתה 58 חיילים מהפלוגה הרביעית של הבטליון הראשון, יחד עם 8 חיילי איינזצגרופן בפיקודו של אוברשטורמפירר (סגן) יואכים המן (Hamann), עוזרו של האס אס–שטנדרטפיהרר קרל יגר. תפקידה היה רצח יהודים בערי השדה ובעיירות. היחידה מה-7 ביולי 1941 ועד ה-2 באוקטובר 1941 (כלומר, הן בתקופת הממשלה הזמנית של ליטא העצמאית והן לאחר מכן) ורצחה, לפי דו"ח יגר, כ-70,000 יהודים בליטא, ב-46 מקומות שונים (בהם יהודי פוניבז', וילקומיר, אוטנה, מריאמפולה, יאנובה, אליטא ועוד). היחידה נעזרה ב"אקטיביסטים" מקומיים ששמחו לסייע לה בריכוז היהודים. יהודי כפרים ועיירות קטנות הועברו לעיירות וערים שכנות, שם רוכזו בבית הכנסת, קסרקטין צבא או מתקן עזוב ושם החלה התעללות שכללה עינויים, גזיזת זקנים, הרעבה ומניעת מים, מכות, אונס ורצח על ידי ה"אקטיביסטים" ומתנדבים מקומיים. לאחר מכן נכנסה לפעולה יחידת הקומנדו שהובילה את היהודים הנותרים לבורות חפורים מראש, שם הם נורו למות.
הבטליון ה-12
מספורו של הבטליון הקובנאי השני השתנה באוקטובר 1941 ל-12. מפקדו כמעט לכל אורך קיומו היה המאיור אנטאנאס אימפולוויצ'יוס (Antanas Impulevičius). בשיאו שירתו בו כ-1,000 חיילים ו-80 קצינים. הבטליון הועסק ברצח יהודי קובנה ובאוקטובר 1941 נשלח למינסק על מנת "לייצג שם את העם הליטאי בהשמדת הבולשביזם היהודי". בחודש נובמבר 1941 לבדו השתתף הבטליון ברצח 11,000 יהודי גטו מינסק וכן חיסול יהודי סלוצק, בוריסוב וערים נוספות ורצח כ-2,000 שבויי מלחמה ופרטיזנים (סך הכל למעלה מ-34,000 איש בחמישה שבועות). היינריך הימלר וריינהרד היידריך, שקיבלו דיווחים על יעילות הכוח הליטאי, עודדו שילוב שלו עם האיינזצגרופן והאס אס, דבר שהוביל להכפפת הבטליון ישירות למפקדת משטרת הביטחון בליטא.
בהמשך הועבר הבטליון גם לאוקראינה והוחזר לגטו מינסק, שהתמלא מחדש ביהודים שגורשו מגרמניה על מנת לחסלו כליל.
כמעט איש מאנשי הבטליון לא נשפט על מעשיו. המפקד אימפולוויצ'יוס נמלט לאחר המלחמה לארצות הברית ומת שם בשנת 1970 בגיל 63, לאחר שארצות הברית סירבה להסגיר אותו לברית המועצות.
"היחידה המיוחדת" (Ypatingas Burys)
"היחידה המיוחדת" הייתה מורכבת מקבוצה של כ-200 מתנדבים שהתגבשה בראשית הפלישה הגרמנית והייתה מורכבת מרוצחים ואנשי העולם התחתון. היחידה פעלה בווילנה עוד לפני שהגיעה לשם יחידת איינזצקומנדו 9 ולאחר שליטא עברה לשליטה גרמנית, הוכפפה למשטרת הביטחון. אנשי היחידה סיירו ביער פונאר הסמוך לווילנה וזיהו שם בורות שנחפרו על ידי הסובייטים לשם הטמנת מיכלי נפט גדולים. כבר בראשית הפלישה נורו אל בורות אלה 300 מנכבדי הקהילה היהודית. אנשי היחידה היו מוצבים בפונאר ליד הבורות וביצעו את הרצח בפועל, כאשר "אקטיביסטים" מקומיים ("כאפונעס"), אנשי איינזצקומנדו ומשטרה אחרים (מהבטליון הווילנאי השני והמשטרה העירונית) מרכזים ומובילים את היהודים, שנחטפו מן הרחוב או מבתיהם, אל האתר. בנוסף עסקו אנשי היחידה בשמירה על האתר מפני התקרבות "סקרנים".
ביוני-יולי 1943 חיסלו אנשי היחידה, יחד עם אנשי הגדוד הווילנאי הראשון את מחנות העבודה בליטא. עד ספטמבר אותה שנה סייעו בידי הגרמנים בחיסול כל היהודים הבלתי כשירים לעבודה בכל גטאות ליטא, כולל גטו וילנה, בירי או בסיוע לגירושם לסוביבור. יהודים כשירים לעבודה נשלחו למחנה הריכוז קלוגה ולאושוויץ.
כמרים בשירות משטרת העזר
ראשי הכנסייה הקתולית בליטא ובראשם ראש הכנסייה, הארכיבישוף יוזפאס סקווירצקס (Juozapas Skvireckas) והבישוף וינצ'נטאס בריזגיס (Vincentas Brizgys), הזדהו, ככלל, עם הרייך השלישי. הבטליונים יצאו למלאכתם תוך ברכה של כמרים והיו אף כמרים שארגנו את הרציחות בפועל בתחום הדיוקסיה שלהם. ידועים במיוחד הכמרים שאנטארס (Šantaras) ויאנקוס (Jankus), שהיו חלק חיוני בארגון ההשמדה בצפון ליטא. עם זאת, היו גם כמרי קהילות קטנות שסייעו בהצלת יהודים וחלקם נרצחו בידי משטרת העזר.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית
רוב אנשי משטרת העזר נמלטו יחד עם הכוחות הגרמנים הנסוגים וחלקם הסתתרו ביערות. חלק מהם מצאו מקלט במדינות המערב, כפליטים הנרדפים בשל פעילות אנטי-סובייטית ורק חלק קטן מהם הוסגר או הועמד לדין בשל פשעי מלחמה. אנשי משטרת העזר שנותרו בליטא ונתפסו ושלא הוכח כי היו מעורבים בהריגת חיילים סובייטים לא הועמדו כלל לדין. גם אנשי משטרת העזר שנכלאו עקב הריגת חיילי הצבא האדום או פרטיזנים רוסים בעת המלחמה יצאו לחופשי כאשר קיבלה ליטא עצמאות. יתרה מזו, ליטא העצמאית העניקה רהביליטציה (זיכוי מאשמה, טיהור, החזרת מוניטין והחזרת זכויות שנשללו) לכל אנשי משטרת העזר.
ההתייחסות הליטאית לנושא
בליטא שלאחר המלחמה, נתפס נושא רצח היהודים כעניין גרמני. לפי הנרטיב הרשמי, אכן היו ליטאים שהשתתפו ברצח יהודים אך הם היו מעטים יחסית, אולצו לעשות כן על ידי הגרמנים, היו אנשים משולי החברה או שסבלו קשות מידי סוכני NKVD יהודים בעת הכיבוש הסובייטי. לפיכך יש לראות במשתפי הפעולה הליטאים קורבנות ולא אשמים. נרטיב זה נפוץ בעיקר בקרב מהגרים ליטאים למערב, בפרט בארצות הברית, שם נתפס כל ערעור על נרטיב זה כתעמולה קומוניסטית.
בכינוס היסוד של האגודה לתרבות יהודית-ליטאית בשנת 1989 התנצל נציג הפרלמנט של ליטא העצמאית בפני היהודים על החלק שנטלו משתפי פעולה ליטאים בשואה. ב-1991, ביום השנה לחיסול גטו וילנה שב ראש ממשלת ליטא, גדימינס וגנוריוס וחזר על ההכרה בשואה ועל ההתנצלות. ב-1995, בעת ביקורו בישראל שב נשיא ליטא, אלגירדס ברזאוסקאס וחזר על ההצהרה וטען שהשואה הייתה גם טרגדיה לליטא, הוא אף טען שחקירת האמת דרושה לליטא על מנת שתוכל להתקבל לאיחוד האירופי. אולם, הצהרות פוליטיות אלה לא זכו לתמיכה ציבורית רחבה. להפך, הן עוררו גל זעם בעיתונות שטענה שהליטאים התנצלו יותר מדי ושהגיעה העת לשכוח מהעניין. הגישה המקובלת היא שבליטא בוצע "ג'נוסייד כפול" הן של ליטאים על ידי הסובייטים והן של היהודים על ידי הנאצים. ועדת המחקר לאירועי מלחמת העולם השנייה בליטא אף נקראת "הוועדה לחקר רצח העם הנאצי והסובייטי". מאז ראשית המאה ה-21 נערכים יותר ויותר מחקרים בנושא ונפתחים ארכיונים ויומנים אישיים המגלים את היקף ההשתתפות של משטרת העזר הליטאית בהשמדה. בציבוריות הליטאית נטוש ויכוח בין אלו הטוענים שיש לפתוח ולחקור הכל ולהכיר את האמת הקשה, ושרק צעד זה יוביל להתקבלות של ליטא למשפחת העמים לבין אלו הטוענים כי מחקרים המאירים את ליטא באור שלילי רק מחזקים את הקונספירציה נגדה הרואה בה עם של פושעי מלחמה.
סילבי טלי
סילבי טלי (בצרפתית: Sylvie Tellier; נולדה ב-28 במאי 1978) היא דוגמנית צרפתייה ויושבת ראש של ארגון מיס צרפת.
ביוגרפיה
בשנת 2002 זכתה בתחרות מיס ליון, ובאותה שנה נבחרה למיס צרפת בתחרות הארצית. עקב כך היא ייצגה את צרפת במיס תבל 2002, היא הייתה אמורה גם להשתתף בתחרות מיס עולם באותה שנה שנערכה בניגריה, אך היות ניגריה מדינה שמפרה זכויות בעלי חיים היא ויתרה על השתתפותה באירוע.
בשנת 2005 לקחה חלק בכתיבת והוצאת הספר "ללא פשרות: שיחות עם סילבי טלי" אודות חייה של ז'נבייב דה פונטניי, מארגנת וישבת הראש של תחרות מיס צרפת.
בשנת 2007 החלה לשמש בעצמה כיושבת ראש מיס צרפת ובכך החליפה את ז'נייב דה פונטניי.
ב-2003 הגישה תוכנית ברדיו המקומי של העיר ליון.
ב-2005 הייתה אחת משלושה עשרה הדוגמניות שהופיעו בלוח השנה של המגזין "Télé 7 Jours", היא לקחה חלק במספר פרקים של הגרסה הצרפתית של המבצר.
בשנת 2012 לקחה חלק בפרק של התוכנית הצרפתית של מי רוצה להיות מיליונר?.
המסגד הכחול
המסגד נמצא בחלק העתיק של איסטנבול, במקום בו היה מרכז העיר קונסטנטינופול עת הייתה בירת האימפריה הביזנטית, אל מול האיה סופיה. מוזיאון איה סופיה היה במקור כנסייה נוצרית. המסגד נבנה במכוון אל מול הכנסייה, ובסגנון הדומה לה, על מנת להראות כי הבנייה האסלמית יכולה להתעלות על הבנייה הנוצרית. כיום משמש המסגד כמקום תפילה פעיל, והוא סגור לכניסת מבקרים בשעות התפילה.
המסגד נודע בשם "המסגד הכחול" בשל האריחים הכחולים מהעיר איזניק המצפים את קירותיו הפנימיים (אף שהצבע דהה במהלך השנים).
בניית המסגד
אדריכל המסגד, סדפקאר מהמט אגה, שהיה אדריכל החצר המלכותית, קיבל הוראה מהסולטאן לא לחסוך בהוצאות ולבנות את המבנה האיסלמי היפה בעולם. צורת המסגד רבועה וגודלה 64 על 72 מטרים.
כיפת המסגד נתמכת על ידי ארבעה עמודים גדולים וכל על חצאי קשתות. קוטר הכיפה 33 מטרים וגובהה 43 מטרים.
מסגד הסולטאן אהמט ייחודי בכך שהיה המסגד היחיד בטורקיה ולו שישה מינרטים - אותו מספר מינטרים שהיה אז במסגד אל-חראם בעיר מכה. הסולטאן ספג ביקורת של חכמי הדת באותה עת, על הניסיון להשוות את חשיבות המסגד למקום הקדוש ביותר לאסלאם במכה, ועל כן נאלץ לממן בניית מינרט שביעי במכה.
קירות המסגד מצופים בלמעלה מ-20,000 אריחים מצוירים ביד, אשר יוצרו באיזניק. המסגד מואר על ידי 200 חלונות צבועים (ויטראז') וכן מנורות שמן.
קירות המסגד מקושטים בפסוקים מהקוראן שנכתבו על ידי גדול הקליגרפים באותה עת - סייד קאסם ע'ובארי.
הכוחות המזוינים של הולנד
הכוחות המזוינים של הולנד מורכבים מהצבא, חיל הים וחיל האוויר: בנוסף בתוך ממלכת ארצות השפלה ישנם כוחות סדירים קטנים באיים ארובה וקוראסאו. אלה פועלים תחת חסות חיל הים וחיל הנחתים ההולנדים. הדרגות הצבאיות בהולנד דומות לדרגות הבריטיות והאמריקאיות.
תוקף על פי חוק ומטרה
הכוחות ההולנדים פועלים מתוקף הכרזה בחוקה של הולנד. סעיף 97 בחוקה קובע כי הכוחות המזוינים קיימים במטרה: הדבר אומר שהתפקיד והאחריות של הצבא ההולנדי בשמירה על יציבות עולמית ושמירה על השלום נקבע בחוקה.
אותו סעיף קובע גם שהפיקוד העליון על צבא הולנד נמצא בידי ממשלת הולנד. זה היה המצב מאז החוקה שונתה ב-1983, לפני כן, המפקד העליון היה מלך הולנד.
בנוסף, השינוי המשמעותי השני ביחסי הצבא התרחש ב-2003. לפני כן, היה נהוג בהולנד גיוס חובה. במטרה להתקדם עם רוח הזמן ולשפר את מקצועיות הצבא, מקטע זה בוטל בחוקה.
כוח אדם
חיל הנחתים אינו פתוח לנשים בגלל הדרישות הפיזיות הקיצוניות להכשרה הראשונית. משרד ההגנה ההולנדי מעסיק כמעט 70,000 אנשים, אזרחים ואנשי צבא.
הצבא ההולנדי מהוות חלק מנאט"ו ועל כן תואם את המבנה של צבא נאט"ו. כל אנשי הצבא, קצינים ומגיוסים, חייבים לעבור טקס השבעה צבאי. שבועה זו קיימת מתוקף תקנות הצבא.
התאגדות
בשונה מרוב הארגונים הצבאיים בעולם, בצבא הולנד מותר להקים ולהצטרף לאיגודים.
ישנם 4 איגודים: כל הארגונים מייצגים משרתים פעילים וכאלה שפרשו ו/או אזרחים עובדי צבא.
מערכות
מאז שנות ה-90, הצבא ההולנדי היה מעורב ב-4 מערכות צבאיות משמעותיות:
אוטו שנייד
ראשית דרכו
שנייד נולד ב-30 בינואר 1900, ביבלונקובה, שלזיה האוסטרית (לימים בצ'כיה) ליעקב ובלומה שנייד, זוג מהגרים יהודים-פולנים, צאצא לשלמה יהודה רפפורט. בילדותו עברה משפחתו לביילסקו-ביאלה, שם גדל. מגיל צעיר צייר אוטו, בעיקר ציורים אקספרסיביים וריאליסטים, ובנוסף הכין דגמים לפסלים. הוא למד תולדות האומנות, פילוסופיה, אסתטיקה, פרהיסטוריה והיסטוריה של המזרח הקרוב באוניברסיטת וינה, השתלם באוניברסיטת פריז וב-1926 השלים את הדוקטורט שלו בתולדות האמנות.
שנות ה-30: אירופה
לאחר סיום הדוקטורט החל שנייד לנדוד באירופה, הרצה בנושאי אמנות, צייר ופיסל. ב-1934 פרסם את ספרו הראשון, שבוסס על עבודת התזה שלו ועסק בייצוגם של צמחים ובעלי חיים באמנות הסינית. בין השנים 1936–1938 התגורר בוילנה, והקים מוזיאון אמנות בחסות ייווא. במוזיאון הוצגו למעלה מ-100 יצירות של אמנים שונים, בהם מארק שאגאל, מאנה כץ, מרק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב ועוד. לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, תוכן המוזיאון הוחרם על ידי אלפרד רוזנברג והמוזיאון הושמד.
בשנת 1930 החל שנייד לאסוף חומרים לצורך כתיבת מונוגרפיה בנושא אמנים יהודים בני המאה ה-20. במסגרת המחקר, החליף שנייד מכתבים עם אמנים מרחבי אירופה, ששלחו לו את האוטוביוגרפיות שלהם, דוגמות של עבודתם וקטלוג של תצוגותיהם. מחקרו של שנייד זכה לשיתוף פעולה נרחב והוא הצליח לאסוף מידע רב. ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הכריזה ממשלת גרמניה על מלחמה באמנים היהודים ובאמנות היהודית, שכונתה אמנות מנוונת. שנייד האמין כי באמצעות מחקרו יוכל לשכנע את היטלר ואת חברי המפלגה הנאצית כי האמנות היהודית אינה מנוונת.
שנות ה-40 וה-50: ארץ ישראל
בין השנים 1939–1945 התפרנס שנייד מכתיבת ספרים והעברת הרצאות בקיבוצים ובמועדונים, אך התקשה להרוויח שכר הגון ואף היה חסר בית. ב-1944 עברת את שמו הפרטי לנפתלי. ב-1945 נשא לאישה את מרים לבית גולדשמידט, משוררת הצעירה ממנו ב-24 שנים. ב-1946 נודע לו כי אמו, אחותו ואחיו למחצה נספו באושוויץ בתשעה באב 1943. ידיעה זו השפיעה עמוקות על אמנותו של שנייד, ובעקבותיה חדרו לכתביו, ציוריו ופסליו איקונוגרפיות שואתיות ותנ"כיות.
ב-1946 החל שנייד לפרסם ספרים מחקריים בעברית. תחילה פרסם ספר אודות הציורים בבית הכנסת בדורה אירופוס, ב-1947 פרסם ספר העוסק בציורי התנ"ך של רמברנדט וב-1948 פרסם ספר הסוקר את אמנות יוון הקלאסית. בנובמבר 1947 מונה להיות מרצה בטכניון בנושא תולדות האדריכלות ותולדות האמנות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החליט שנייד לתרגם לעברית ולעדכן את ספרו אודות האמנים היהודים. הוא חקר את תולדות האמנים ומשפחותיהם, והוא ראה את התוצר הסופי כספר זיכרון. היצירה, שהייתה למעשה המגנום אופוס של שנייד, כונתה "אמנותנו בגולה". בשנות ה-50 המאוחרות היה כתב היד מוכן לפרסום בעברית, אך פרסום הספר "האמנות היהודית" מאת ססיל רות הוביל את המוציא לאור לחשש מהצפת השוק, והספר מעולם לא פורסם.
שנות ה-60 ואילך: אמריקה
שנייד נפטר ב-12 במאי 1974 בטורונטו. הוא הותיר אחריו את אשתו, מרים, ושני בנים: יעקב ואדם.
ארכיון אוטו שנייד
בשנת 1998 פנתה אלמנתו של שנייד, מרים שנייד, לספריית תומאס פישר לספרים נדירים באוניברסיטת טורונטו והציעה לתרום את הארכיון האישי של שנייד לספרייה. התרומה הועברה לספרייה בשני שלבים, הגדול מביניהם באותה השנה והקטן מביניהם בשנת 1999.
הארכיון כולל למעלה מ-5,000 פריטים, שנאספו בין השנים 1929–1974 ומחולקים ל-7 הקטגוריות הבאות:
ג'ואן באאז
ג׳ואן באאז (לעיתים באעז; באנגלית: Joan Chandos Baez, IPA: [dʒoʊn ˈbaɪ.ɛz]; נולדה ב-9 בינואר 1941) היא זמרת פולק, משוררת, ואקטיביסטית חברתית אמריקאית.
חייה
באאז נולדה בניו יורק לאב מקסיקני ולאם סקוטית. את עיקר פרסומה קנתה בשנות השישים כזמרת עם וכן כפעילה למען הפציפיזם.
את הופעת הבכורה שלה כזמרת עשתה על בימת פסטיבל הפולק של ניופורט, בשנת ייסודו, 1959, כאשר הייתה בת 18.
ב-1961 פגשה לראשונה את בוב דילן. באאז שכבר הייתה מפורסמת עזרה לדילן לפרוץ לתודעת הציבור והשניים אף היו בני זוג תקופה מסוימת. ב-1963 הופיעה לצד בוב דילן בעצרת ההמונים בתום המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות. ב-1965 צעדה במצעד מסלמה למונטגומרי. ב-1967 נשלחה למאסר לאחר שהפגינה נגד מלחמת וייטנאם. ב-1969 השתתפה בפסטיבל וודסטוק. הופיעה בישראל ב-1974 וב-1987.
חייה האישיים
בן זוגה הראשון היה מיכאל ניו, צעיר שפגשה בזמן שלמדה במכללה בסוף שנות החמישים. בהמשך דרכה, בשנת 1979, הוא היווה השראה לשירה "מיכאל".
את בוב דילן פגשה בשנת 1961. אף על פי שדילן היה מעוניין באחותה הצעירה מימי, בעקבות הסיקור התקשורתי לו זכו הקשר ביניהם התפתח באופן משמעותי יותר.
לאחר שהשתתפה עם נשים נוספות במניעת גיוס לצבא, פגשה במאסר את דוד האריס, שהיה אסור בצד הגברים, אך התאפשר לו לבקר את באאז באופן סדיר. השניים התגוררו יחד לאחר השחרור מהמאסר בקומונת ההתנגדות שלו, בקליפורניה. שלושה חודשים אחרי היכרותם החליטו להינשא. הם נישאו ב-26 במרץ 1968, בכנסייה עם סמלי שלום וכומר פציפיסט. לאחר החתונה, עברו לגור בחווה שהייתה חלק מקומונה. הם טיפחו גנים והיו צמחונים אדוקים. זמן קצר לאחר מכן, האריס נאסר כיוון שהתנגד להתגייס. באאז המשיכה להופיע. בנם גבריאל נולד ב-2 בדצמבר 1969. הקשר התרופף לאחר שחרורו של האריס והם התגרשו בידידות בשנת 1973.
בתחילת שנות ה-80 יצאה עם מייסד אפל, סטיב ג'ובס. לאחר מותו, דיברה עליו בחיבה, וציינה שגם לאחר שהקשר הסתיים, הם נותרו חברים והוא המשיך לבקרה.
פעילות חברתית ופוליטית
באאז היא אקטיביסטית חברתית. בשנת 1956 שמעה נאום של מרטין לותר קינג אודות מאבק לא אלים לזכויות אדם ושינוי חברתי, שריגש אותה. בהמשך הם נעשו חברים ובאאז השתתפה בהפגנות שקינג סייע לארגן. היא התנגדה למלחמת וייטנאם, עסקה בזכויות אדם, התנגדה לעונש מוות, פעלה למען זכויות קהילת הלהט"ב, אהדה לאיראן, מאבקים סביבתיים והשתתפה במחאה כנגד מלחמת עיראק.
יחודה המוזיקלי
לבאאז קול סופרן גבוה וצלול בעל שלוש אוקטבות ובהופעותיה היא מלווה את עצמה בגיטרה אקוסטית. באאז הרבתה לשיר שירים אותם כתבה, אך שרה גם גרסאות כיסוי רבות, בהן של בוב דילן, לאונרד כהן, הרולינג סטונז והביטלס, ובמקרה אחד, בהופעה בספרד, ביצעה את שירה של סי היימן "יורים ובוכים".
ליגת העל הצ'יליאנית
הפרימיירה דיביסיון דה צ'ילה (בספרדית: Primera División de Chile) היא ליגת הכדורגל הבכירה של צ'ילה. הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל הצ'יליאנית ומשוחקת בשנים האחרונות בשיטת אפרטורה וקלאוסורה. הליגה נשלטה לאורך השנים בעיקר על ידי שלוש הקבוצות הגדולות של העיר סנטיאגו, קולו-קולו, אוניברסידד קאתוליקה ואוניברסידד דה צ'ילה. עם הקמתה של הליגה היא שוחקה בשיטה עונתית, על אף שהפורמט שונה מספר רב של פעמים עד שלבסוף נבחר הפורמט של הליגה המקסיקנית, פורמט הפועל משנת 2002 ועד ימינו.
אלופות הליגה לפי עונות
פירוש
קישורים חיצוניים
Campionato cileno di calcio
דת בברוניי
בין הדתות ברוניי, האסלאם הסוני הוא השולט. בשנת 2016, הוערך כי 80.9% מאוכלוסיית ברוניי היא מוסלמית. עם זאת, גם לדתות אחרות יש השפעה ניכרת בברוניי: 7% מהאוכלוסייה היא נוצרית, ועוד 7% הם בודהיסטים. 5% הנותרים מאמינים בדתות שונות, כולל דתות מקומיות.
האסלאם היא הדת הממלכתית של ברוניי, אבל מובטח חופש דת. עם זאת, חופש זה מוגבל למספר מקרים. חלק מהחגים הלא-אסלאמיים, כגון ראש השנה הסיני, חג המולד, יום ווסק וגאוואי דייאק, מוכרים. עם זאת, זכויות אלו מוגבלות: החינוך הדתי נשלט, אפילו בבתי הספר הסינים, הנוצריים והפרטיים, וכל חומר דתי לא-אסלאמי המופץ מוגדר כבלתי חוקי ואסור בהחלט; הענישה בחוק היא עונש מוות מיידי ללא משפט והחומרים הנלמדים מוחרמים, לפי חוק משנת 2014.
בברוניי, לא-מוסלמים חייבים להיות בני 14 ו-7 חודשים לפחות אם הם רוצים להמיר לדת אחרת. קטין יהפוך אוטומטית למוסלמי אם הוריו מתאסלמים.
טטרפילון
טטרפילון (יוונית Τετράπυλον, תרגום: "ארבעה שערים", ברבים "טטרפליה", לטינית Tetrapylum או Quadrifrons, תרגום: "ארבע חזיתות") הוא מבנה מונומנטלי שבו ארבעה שערים או פתחים.
הטטרפילון רווח באדריכלות הקלאסית, בעיקר באדריכלות הרומית, ובייחוד בחלקו המזרחי של הים התיכון. המבנה התאפיין לעיתים קרובות בצורת קובייה שבכל אחד מצדדיה נקבע שער, ובין השערים ניצבו עמודים או פילסטרים אשר תחמו אותם ונשאו את הגג. הטטרפילון עשוי להיבנות ממבנה בודד או ממספר מבנים נפרדים, כדוגמת ה"טטרקיאוניון" (Tετρακιόνιον), מעבר לא מקורה התחום על ידי ארבעה עמודים או מבנים נפרדים.
הטטרפיליה הוקמו בדרך כלל בצמתים חשובים או בנקודות בעלות חשיבות גאוגרפית יוצאת דופן, דוגמת שערי ניצחון, או כמבנים דקורטיביים בעלי ערך אסתטי. לטטרפיליה שניצבו בצמתים חשובים נודע קשר לאל יאנוס, אל השערים וההתחלות, הצמתים והמעברים במיתולוגיה הרומית.
קיק (סדרת טלוויזיה)
קיק (באנגלית: Kick Buttowski: Suburban Daredevil) היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי האנימטור האמריקאי סנדרו קורסארו. פרק הבכורה של הסדרה שודר לראשונה בארצות הברית ב-13 בפברואר 2010.
עלילת הסדרה מתמקדת בחייו של ילד אמריקאי בן 12 בשם קלרנס פרנסיס באטווסקי, אשר מכונה "קיק". קיק, אשר מתגורר במלוברוק בפרבר אמריקני ממוצע ומשעמם, מעריץ מושבע של פעלולנים כמו רוק קלאהן, דייב זכרו לברכה ובילי הגדם, שואף להיות הפעלולן הנועז ביותר בעולם ומבלה את מרבית זמנו בביצוע פעלולים שונים בסיוע חברו גונתר.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ דיסני החל מ-3 באוקטובר 2010.
טים פריצה
בו טים ראדה טייגר פריצה (בשוודית: Bo Tim Rade Tiger Prica; נולד ב-23 באפריל 2002 בהלסינגבורג שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת טירול מהבונדסליגה האוסטרית, בהשאלה מאולבורג בולדספילקלוב. הוא בנו של הכדורגלן ראדה פריצה.
קריירת מועדונים
פריצה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של נארדו. בין השנים 2012–2014 שיחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ובשנת 2014 הצטרף למחלקת הנוער של מאלמה. ב-18 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-0 על באלימנה יונייטד במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית לעונת 2019/2020. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל השוודית, בניצחון 5-0 על פאלקנברג במסגרת המחזור ה-20 לעונת. בסך הכל ערך חמש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-10 באוגוסט 2020 חתם פריצה על חוזה לארבע עונות באולבורג בולדספילקלוב מליגת העל הדנית. ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד לינגבי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. ב-28 בפברואר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד נורשלן במסגרת המחזור ה-18 בליגה. בעונה וחצי הראשונות שלו במועדון ערך 42 הופעות ליגה, בהן הבקיע ששה שערים.
ב-24 בינואר 2022 הושאל למשך עונה וחצי לטירול מהבונדסליגה האוסטרית. ב-12 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד שטורם גראץ במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת. בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במהלך חצי העונה הראשונה שלו במועדון. ב-24 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לאוסטריה לוסטנאו במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת.
טיטן 2
טיטאן 2 (באנגלית: Titan II) הוא טיל מסדרת הטילים טיטן. הטיל פותח על ידי חברת גלן ל. מרטין (לאחר מכן מרטין מריאטה). הטיטאן יוצר במקור כדי לשמש כטיל בליסטי בין־יבשתי, ולאחר מכן הוסב לשימוש כרקטת שיגור למסלול לווייני נמוך. הטיל שימש לשיגור לווייני ריגול עבור חיל האוויר האמריקאי, לשיגור לוויני מחקר ומטאורולוגיה שונים, ולשיגור חלליות הג'מיני עבור נאס"א. שדרוג של הטיטן 2 (Titan 2 SLVs) שוגר מנמל החלל ונדברג שבקליפורניה עד לשנת 2003.
טיטן 2 LGM
הטיל האחרון נוטרל ב־5 במאי 1987. את הטילים מאחסנים כיום, מנוטרלים, בבסיס חיל האוויר האמריקאי דייוויס־מונטנה. רק טיל אחד ומבנהו הושארו במקומם והם משמשים כ'מוזיאון לטיל טיטן'.
טיטן 2 23G
הטיטן 23G או טיטן 2 SLV הוא שדרוג של הטיל טיטן 2. לטיל היה אפשר להוסיף שלב שלישי, בדרך כלל עם מנוע Star-37XFP-ISS או Star-37S. הטיל מדגם זה שימש משנת 1988 עד 2003. הטיל מדגם זה שימש לשיגור לוויינים.
טיטן 2 GLV
הטיל מדגם זה פותח על מנת לשגר לחלל את שתים־עשרה החלליות של תוכנית ג'מיני, חלק מתוכנית החלל האמריקאית על ידי נאס"א. הטיל שוגר מ־LC-19 בנמל החלל קייפ קנוורל. הטיל הראשון שיגר את ג'מיני 1 ב־8 באפריל 1964.
בארה של מרים
בארה של מרים היא, על פי המסורת, באר מים נסית שלוותה את בני ישראל בנדודיהם במדבר סיני, בזכותה של מרים הנביאה.
שירת הבאר
שירת הבאר היא אחת מהשירות המופיעות בתורה, שירת הבאר מופיעה בפרשת חקת, מיד לאחר סיפור נחש הנחושת.
על פי פשוטו של מקרא השירה הזו היא איננה קשורה כלל לבארה של מרים, אלא לבאר שמשה ואהרון (=נדיבי העם) חפרו על ידי הכאת המקל (=במחוקק במשענותם). זמן השירה היה בסוף ארבעים שנה שבני ישראל היו במדבר לאחר שעזבו את נחל ארנון. לפי הפשט השיר מסתיים במילים במחוקק במשענותם, המשך המקרא מדבר על מסעות בני ישראל.
על פי המדרש (הובא בפרשנות רש"י) מדובר על בארה של מרים שהייתה בדרך נס מלווה אתם כל זמן שהותם במדבר, ולאחר יציאתם מנחל ארנון סחפה הבאר את פגרי לוחמי האמורי (לאחר שתכננו מארב - שנכשל על ידי מחיצתם בין שני הרים). לפרשנות זו השיר מסתיים במילים ונשקפה על פני הישימון. שאותה באר המשיכה ללוות את עם ישראל עד שנגנזה בים כנרת.
במדרש
על פי חז"ל במסכת אבות הבאר נמנית עם עשרה דברים שנבראו בסיום בריאת העולם:
ומפרש רבי עובדיה מברטנורא:
בתלמוד הבבלי מסופר כי במשך חייה של מרים, הרוותה הבאר את צימאונם של בני ישראל ההולכים במדבר. עם מותה של מרים פסקה הבאר מלנבוע:
במקום אחר בתלמוד תולים את שלושת נסי המדבר במעשיו של אברהם, ואת בארה של מרים בכך שאמר "יוקח נא מעט מים", על פי דברי הפסוק "באר חפרוה שרים".
אופי הבאר
רש"י בפירושו במקום מסביר מדוע סירבה הבאר לתת מים לאחר מות מרים:
דהיינו, הבאר הייתה בעצם סלע שנבעו ממנו מים, והיה הסלע מתנהל עם בני ישראל במסעותם. משמתה מרים, הפסיקו המים לנבוע מן הסלע, והוא הסלע עליו הכה משה בפרשת "מי מריבה". למדים זאת מסמיכות המקרים של "ותמת שם מרים ... ולא היה מים לעדה לשתות". עם מותה של מרים נסתתמו המים. לאחר פרשת מי מריבה, ובזכותם של משה ואהרון, חזרה הבאר וסיפקה מים לבני ישראל עד כניסתם לארץ ישראל.
במקום אחר רש"י מרחיב מעט את תיאורו: לפרשנות המהר"ל מפראג בדברי רש"י אין הכוונה שהסלע היה מתגלגל עמהם, כי אם כן מדובר בנס נוסף שלא נזכר, אלא הכוונה שבכל מקום שישראל הלכו, המים היו עולים והיה נוצר פתח באופן נסי הוא פי הבאר.
בספר התודעה לרב אליהו כיטוב ישנו תיאור ציורי של הבאר על פי המדרשים והפרשנים:
בציורי בית הכנסת בדורה אירופוס נכלל גם ציור של בארה של מרים, שבמרכזו הבאר וממנה יוצאים נחלים לאוהלי שנים עשר השבטים.
גניזת הבאר
בתלמוד הירושלמי ובויקרא רבה מובאת הדעה כי באר מרים נגנזה בתוך ים כנרת. על הפסוק "ונשקפה על פני הישימון" (במדבר כא), אומר התלמוד: .בהמשך שם נאמר כי הבאר מכוונת כנגד שערי בתי הכנסת העתיקים של טבריה. בבבלי, לעומת זאת, כתוב שבאר מרים מצויה בים התיכון, סמוך להר הכרמל:.
במדרש תנחומא (פרשת חקת סימן א') מסופר על מוכה צרעת ועיוור שירד לטבול במי מערה. נזדמנה לו שם באר מרים ונתרפא מיד לאחר הטבילה.
בימי הביניים
המסורת, לפיה נגנזה הבאר בכנרת, נקוטה במיוחד אצל יהודי טבריה והגליל.
הרמ"א, רבי משה איסרלאש על השולחן ערוך מציין מנהג לשאוב מים מהבאר במוצאי שבתות ולשתות מהם, כיוון שקיימת אמונה כי בארה של מרים מתגלגלת בכל הבארות ויש למים אז סגולת מרפא.וציין שם "ולא ראיתי למנהג זה".
רבי חיים ויטאל, שזקף חלק גדול מתובנותיו בקבלה לשתייה מבארה של מרים בידי האר"י ניסה לתאר את מיקומה המדויק:
בעת המצור על טבריה בשנת 1742 הזכיר הרב חיים אבולעפיה את בארה של מרים בטבריה כרומזת אל השכינה אשר תגן על טבריה מפני סולימאן אל-עדאם.
בספרות באמנות היהודית ובתרבות העברית
בארה של מרים הייתה למקור השראה לסופרים ומשוררים עבריים. "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש" הוא השם שנתן ש"י עגנון לאחד מסיפוריו המוקדמים, שפורסם בשנת 1909 בעיתון "הפועל הצעיר". בסיפורו "בלבב ימים" מתאר עגנון את הבאר כאחת ממעלותיה של טבריה: "וים כנרת שהקדוש ברוך הוא מחבבו יותר מכל הימים מקיף אותה, ובארה של מרים גנוזה בתוך הים, וכבר גילה האר"י הקדוש זכרונו לברכה שהיא מרפאה את הנפש".
אורי צבי גרינברג, בשירו "בארה של מרים", שבספרו "רחובות הנהר", מדגיש את נסתרותה: וש. שלום, בשירו "באר מרים" מתאר את הבאר כמקור שפע נצחי.
בספרו של מרטין בובר, "אור הגנוז" מסופר, על פי הספר "עשר צחצחות", על רבי יצחק אייזיק מקאלוב שבערב יום הכיפורים בין השמשות יצא עם אחד מחסידיו לנסיעה במרכבתו, ובאחד השדות נראתה רצועת מים צרה, במקום שבו מעולם לא נראו מים, והרבי פשט בגדיו וטבל בה, ולאחר מכן חזרו השניים לתפילה בבית הכנסת. כאשר שאל החסיד לפשר המעשה, השיב לו הרבי: "כשעוברת כאן פתאום בארהּ של מרים, למה אתה עומד ואינך טובל עמי בתוכה?"
בארה של מרים מוזכרת בסיפורו של חיים נחמן ביאליק, "ספיח", בסיפורו של יוסף חיים ברנר, "שכול וכישלון". בהרחבה מוזכר הסיפור ברומן של חיים באר, "לפני המקום".
המושג בארה של מרים ניתן על ידי מספר מחברים כשם לספרם. הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי מי שהיה רבה של רמת גן, כתב ספר על פרשיות השבוע, וקרא לו "בארה של מרים". הרב מרדכי דוד נויגרשל כתב ביאור לספרו של מהר"ל מפראג, "באר הגולה", וקרא לביאורו "בארה של מרים".
"בארה של מרים" שימש גם לציון מקומות אחרים. המרחצאות מרינבד (בתרגום מילולי: "מרחצאות מרים") כונו בעברית "בארה של מרים". גם בנצרת יש באר המכונה "בארה של מרים".
בגרסאות מודרניות להגדה של פסח, ובפרט בקהילות קונסרבטיביות, נהוג להוסיף בליל הסדר כוס מים צלולים - כוסה של מרים, לצד כוסו של אליהו, לזכר מפעלותיה של מרים ובמיוחד בארה הנסית.
הנצחה בחוצות ישראל
בארה של מרים הונצחה באתרים רבים בישראל, בניסוח מודרני לשמה - "באר מרים":
לוס ואן ואן
לוס ואן ואן (Los Van Van) היא להקה קובנית אשר בראשה עמד הבסיסט חואן פורמל עד מותו ב-2014. ואן ואן, שהוקמה על ידי פורמל בשנת 1969, נחשבת לאחת מלהקות הטימבה (סגנון מוזיקה קובנית, הדומה לסלסה) הפופולריות ביותר בקובה ובעולם כולו. הלהקה זכתה בעברה בשני פרסי גראמי בקטגוריית "אלבום סלסה הטוב היותר".
לוס ואן ואן פופולריים גם בישראל, הודות לסצנת הסלסה המפותחת בארץ. הלהקה אף ערכה שתי הופעות בישראל. הראשונה בשנת 2005 במסגרת הפסטיבל של זוהר זיו, והשנייה ב-2 בנובמבר 2016 במועדון "הוואנה קלאב" בתל אביב.
חוק סטפן-בולצמן
חוק סטפן־בולצמן הוא חוק פיזיקלי הקובע כי שטף הקרינה הנפלט מגוף שחור הוא פרופורציוני לחזקה הרביעית של הטמפרטורה שלו. לחוק חשיבות רבה באסטרופיזיקה, כיוון שהוא עוזר לקבוע את הגודל המוחלט של כוכב בהינתן הטמפרטורה שלו, שאותה ניתן למצוא בעזרת חוק וין.
החוק נוסח באופן אמפירי על ידי הפיזיקאים יוזף סטפן האוסטרי ממוצא סלובני ותלמידו לודוויג בולצמן האוסטרי באופן נפרד ועצמאי, כתוצאה מתצפיות בקרינת גוף שחור. הניסוח המתמטי של החוק הוא: כאן \ I הוא סך הקרינה הנפלטת ליחידת שטח ליחידת זמן, \ T היא טמפרטורת הגוף בקלווין ו־\ \sigma הוא קבוע סטפן־בולצמן, שערכו
אף על פי שבזמן ניסוחו היה חוק סטפן־בולצמן חוק אמפירי גרידא שסיבתו סתומה, כיום ידוע כי הוא תוצאה של חוק פלאנק, המתאר את קרינת הגוף השחור במדויק בכל אורך גל. כאשר סוכמים את הקרינה הנפלטת בכל אורכי הגל לפי התפלגות פלאנק, מקבלים את חוק סטפן־בולצמן. פלאנק חישב תאורטית את ערכו של קבוע סטפן־בולצמן באמצעות קבועים תרמודינמיים וקבוע חדש - קבוע פלאנק h, שמקורו במכניקת הקוונטים, וקיבל את הקשר האנליטי:
פיתוח מחוק פלנק
ניתן להגיע לחוק סטפן־בולצמן על ידי חישוב הקרינה של משטח קטן של גוף שחור הפולט לתוך חצי ספירה. הפיתוח עושה שימוש בקואורדינטות ספריות, כאשר φ היא זווית ההגבהה ו־θ זווית האזימוט. המשטח של גוף השחור מונח על מישור xy, כאשר.
הנגזרת של עוצמת ההארה לפי התדירות, שנפלטת ממשטח של גוף שחור נתונה על ידי חוק פלנק:
הביטוי הוא העוצמה המוקרנת ממשטח בעל שטח A דרך מפתח זוויתי של ~d\Omega בתחום התדרים
אפגניסטן
האמירות האסלאמית של אפגניסטן (בפשטו: '; בדארי: '; תעתיק מדויק: אמארת אסלאמי אפע'אנסתאן) היא שמה הנוכחי של אפגניסטן, ארץ ללא מוצא לים, הממוקמת בחלקה הדרום-מרכזי של מרכז אסיה. היא גובלת באיראן במערב, בפקיסטן בדרום ובמזרח, בטורקמניסטן ובאוזבקיסטן בצפון (לאורך נהר קושק), בטג'יקיסטן בצפון מזרח וברפובליקה העממית של סין בחלק המזרחי ביותר של המדינה.
ז'אן-בטיסט ביו
ז'אן-בטיסט ביו (בצרפתית: Jean-Baptiste Biot; 21 באפריל 1774 – 3 בפברואר 1862) היה פיזיקאי ומתמטיקאי צרפתי.
אפגניסטן
כמעט כלל אוכלוסיית אפגניסטן הם מוסלמים, והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
ז'אן-בטיסט ביו
ביו נולד בשנת 1774 בפריז, העיר בה התגורר כל חייו. הוא למד בבית ספר לואיס לה גרנד ואחר כך באקול פוליטקניק. ביו חקר בתחילת המאה ה-19 את הקשר בין זרם חשמלי למגנטיות ואת הקיטוב של אור בעוברו דרך תמיסות כימיות. מאוחר יותר התגלו חומרים כיראליים אותם הכילו תמיסות אלו.
ב-26 באפריל 1803 עקב אחרי אירוע של נפילת מטאוריטים מעל נורמנדי, ואישר את קיומם של מטאוריטים. בשנת 1804 נסק בכדור פורח ביחד עם ז'וזף לואי גה-ליסאק לגובה של חמישה קילומטרים, כדי לחקור את האטמוספירה.
אפגניסטן
היסטוריה
אפגניסטן המודרנית קיבלה עצמאות מהבריטים בשנת 1919, והייתה לממלכת אפגניסטן בה מלך מוחמד נאדיר שאה, שהעניק לממלכתו חוקה ב-1930 שהפכה את המדינה למונרכיה חוקתית. בין 1933 ל-1973 שררה יציבות יחסית במדינה, תחת שלטונו של המלך מוחמד זאהיר שאה. בשנת 1964 העביר זאהיר שאה חוקה חדשה שיצרה דמוקרטיה פרלמנטרית מוגבלת. ב-1973 תפס את השלטון ראש הממשלה מוחמד דאוד ח'אן, אשר ביטל את המונרכיה והכריז על אפגניסטן כרפובליקה, כשהוא משמש כנשיא. בשנת 1978 נרצח דאוד וכל משפחתו בידי פעילי המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן, אשר השתלטה בכח על השלטון.
ז'אן-בטיסט ביו
ב-1840 זכה במדליית רמפורד.
אפגניסטן
היסטוריה
בשנת 1979 פלשה ברית המועצות לאפגניסטן כדי לחזק את הכוחות הקומוניסטיים ולהקים בה משטר פרו־סובייטי. פלישה זו גררה מעורבות של ארצות הברית במלחמה ומעורבות של שכנותיה האחרות, כשאפגניסטן משמשת זירה ב"מלחמה הקרה". המלחמה בין הסובייטים לבין כוחות המוג'אהדין נמשכה עד שנת 1989, גבתה את חייהם של בין 600,000 ל-2 מיליון אזרחים אפגנים, והביאה לבריחה המונית של כ-5 מיליון אזרחים למדינות השכנות.
ז'אן-בטיסט ביו
על שמו קרוי המינרל ביוטיט ומכתש קטן על הירח. כמו כן, חוק ביו-סבר קרוי על שמו ביחד עם פליקס סבר.
אפגניסטן
היסטוריה
בשנת 1989, נסוגו כל כוחות ברית המועצות מאפגניסטן, ובשנת 1992 נפל גם המשטר הקומוניסטי המקומי, בראשות מוחמד נג'יבאללה. באותה שנה פרצה מלחמת אזרחים עקובה מדם, אשר הסתיימה רק בשנת 1996 כאשר הטליבאן הפונדמנטליסטי השתלט על יותר מ-80% מהמדינה, כולל הבירה קאבול (הקומוניסטים המשיכו להחזיק בחלקה הצפוני).
שלטון הטליבאן התאפיין בקיצוניות אסלאמית, החלת חוקי הקוראן כחוקי המדינה, דיכוי נשים חסר תקדים, וכן במתן חסות וסיוע לארגוני טרור אסלאמיים בינלאומיים, כגון אל-קאעידה. עובדות אלה הובילו להטלת חרם בינלאומי על המדינה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001 האשימה ארצות הברית את אפגניסטן במתן סיוע לאוסאמה בן לאדן וארגונו אל-קאעידה. האמריקנים פלשו למדינה במהלך מלחמת אפגניסטן בראשות קואליציה של מדינות והביאו לקץ שלטון הטליבאן.
ב־9 באוקטובר 2004 התקיימו בחסות ארצות הברית הבחירות הדמוקרטיות במדינה אליהם נרשמו יותר מעשרה מיליון מצביעים (40 אחוזים מהם נשים). הבחירות נוהלו בליווי שורה של כשלים וחלק מהמפלגות החרימו אותן, אולם לבסוף חאמיד כרזאי ניצח ברוב של 55.4 אחוזים מהקולות.
אנשי הטליבאן המשיכו בהתנגדותם למה שהם מגדירים כ"כיבוש אמריקני", וביצעו פיגועים כנגד מטרות מערביות ונגד השלטון.
בשנת 2018 נהרגו בקרבות פנימיים באפגניסטן כ-3,800 אזרחים.
ארצות הברית החליטה להפסיק את פעילותה הצבאית במדינה ולהוציא את כל כוחותיה הצבאיים עד לסוף אוגוסט 2021. בעקבות נסיגת ארצות הברית וכוחות הקואליציה של נאט"ו באוגוסט 2021 השתלט הטליבאן מחדש על המדינה. ב-15 באוגוסט 2021, החלו כוחות הטליבאן להיכנס לעיר הבירה קאבול וכבשו אותה. באותו זמן יצאו אלפי אפגנים ב"יציאת אפגניסטן", מאזור הגבול שבין אפגניסטן לפקיסטן ואיראן, ולמדינות שכנות נוספות. סוכנות הפליטים של האו"ם העריכה בספטמבר 2021, שמספר האפגנים שיברחו מארצם עד סוף 2021 יגיע לחצי מיליון.
פוליטיקה
בין השנים 2001–2021 אפגניסטן הייתה רפובליקה אסלאמית. בראש הרפובליקה עמד נשיא שנבחר בבחירות ישירות. בית המחוקקים של אפגניסטן בתקופה זו, האספה הלאומית של אפגניסטן, היה בית מחוקקים דו-ביתי, שהבית התחתון, בית הנבחרים של העם, משמש כבית המחוקקים העיקרי.
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות בהיסטוריה של אפגניסטן נערכו ב־9 באוקטובר 2004, 18 התמודדו על משרת הנשיא, כששני הבולטים שבהם הם חאמיד כרזאי ויונוס קנוני. למרות האיומים של הטליבאן, מיליוני אפגנים, בהם כ־40% נשים, נהרו לקלפיות כדי לבחור את הנשיא הנבחר הראשון שלהם.