cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגם יוטה
גאוגרפיה
אגם יוטה שוכן בתוך עמק יוטה בצפון-מרכז מדינת יוטה. הרים מקיפים את עמק יוטה משלושה צדדים: רכס ווסאץ' (Wasatch Range) ממזרח, הרי טראוורס (Traverse Mountains) מצפון והר לייק (Lake Mountain) ממערב. הר נבו (Mount Nebo) מתנשא לגובה של 3,616 מטרים, והר טימפאנוגוס (Mount Timpanogos) לגובה של 3,580 מטרים, כמעט 2,210 מטרים מעל לקרקעית העמק. הר וסט (West Mountain) בגובה 2,074 מטרים חודר לאגם ומחלק אותו בין מפרץ גושן (Goshen Bay) וחוף לינקולן. אגם יוטה שוכן בקצה המערבי של העמק ומשתרע על יותר מ-25% משטחו. אורכו 38.3 קילומטרים, אורך חופיו 122.3 קילומטרים, גובהו 1,368 מטרים מעל פני הים, עומקו המקסימלי 4.27 מטרים, שטח פניו 392 קמ"ר ונפח מימיו כ-1.13 מיליון קילומטרים מעוקבים. החוף המזרחי הוא מדרון מתון, בשל מיקומו של האגם בחלק המערבי של העמק, בעוד שבחוף המערבי מתנשא בתלילות הר לייק (Lake Mountain). אל החלק המרכזי של האגם מחוברים שני מפרצים גדולים רדודים: מפרץ גושן שהוזכר לעיל (צפון עמק גושן), בדרום ומפרץ פרובו (Provo Bay) במזרח. ערים גדולות דוגמת פרובו ואורם שוכנים בין חופו המזרחי של האגם והרי ווסאץ'.
במהלך 65,000 שנים שבהן התקיימה ימת בונוויל הצטברו משקעים ויצרו מישור אגמי בעמק יוטה. משום כך קרקעית העמק וקרקעית אגם יוטה שטוחים יחסית, ובשל כך האגם רדוד. עומקו המקסימלי של האגם הוא 4.27 מטרים ועומקו הממוצע הוא 2.74 מטרים. רדידות זו מאפשרת לרוחות לנתק בקלות משקעים מקרקעית האגם, ובכך לתרום לעכירות וליצירת הרושם שיש זיהום במי אגם יוטה.
שלושה העתקים קיימים מתחת לאגם יוטה. כיוונו של אחד ההעתקים, העתק אי הציפור (Bird Island fault), הוא מתחת לקצה המזרחי של האגם, והוא מאפשר את קיומם של מעיינות חמים בסמוך לחוף לינקולן. המעיינות החמים המשמעותיים הנוספים הם בחוף הצפוני וקרויים סרטוגה ספרינגס (Saratoga Springs). המעיינות החמים הם בעיקר תוצאה מהתפתחות לחץ הידראולי כשמי התהום זורמים לכיוון מרכז האגם.
באגם שוכן אי קטן הקרוי אי הציפור (Bird Island), כ-3.5 קילומטרים צפונית למזח הסירות של חוף לינקולן, בסמוך לקצה הדרומי של האגם. על האי צומחים כמה עצים שניתן לראות מחוף לינקולן. בשנים שפני האגם מתרוממים האי מוצף לגמרי, והעצים הם הסימן היחיד להימצאותו שם. האי הוא יעד פופולרי לדייגים המחפשים את מיני הדגים Sander vitreus, בס לבן (Morone chrysops) ומין השפמנון Ictalurus punctatus.
מערת נאטי פאטי נמצאת מערבית מהאגם.
הידרולוגיה
אגן הניקוז של אגם יוטה משתרע על פני שטח של 9,962 קילומטרים, שרובו הררי. הנקודה הגבוהה ביותר באגן הניקוז היא הר בולד (Bald Mountain) המתנשא לגובה 3,586 מטרים ברכס הרי יואינטה. 3,166 קילומטרים מתוך שטח אגן הניקוז (32%) מנוהלים על ידי שירות היערות של ארצות הברית, 1,009 קילומטרים רבועים (11%) מנוהלים על ידי רשויות ממשל אחרות, ורוב היתרה, 5,114 קילומטרים רבועים (51%), נמצאים בידיים פרטיות.
שני יובלים עיקריים אחראים לכמעט 60% מהמים הנכנסים לאגם יוטה. פרובו (Provo) מספק 36% מהמים, וספניש פורק (Spanish Fork) מספק 24% מהמים. יובלים אחרים כוללים את הנחלים אמריקן פורק (American Fork), קרנט קריק (Current Creek), דריי קריק (Dry Creek), הובל קריק (Hobble Creek) ומיל רייס קריק (Mill Race Creek). בנוסף, יש מעיינות חמים רבים וערוצים קטנים יותר הזורמים אל האגם. את אגם יוטה מנקז הנהר ג'ורדן, המתחיל בקצה הצפוני של האגם. הנהר מנקז 51% מסך כול המים היוצאים מהאגם. הוא זורם דרך המחוזות יוטה, סולט לייק ודייוויס ונשפך לחלקה הדרום-מזרחי של ימת המלח הגדולה. בשל האקלים הצחיח למחצה השורר באזור האגם, שטח הפנים הגדול שלו ורדידותו, ההתאדות אחראית ל-42% מהמים היוצאים מהאגם. 7% הנותרים מחלחלים לקרקע.
בשלהי המאה ה-19, לאחר כמה שנים של בצורת פרצו ויכוחים בין חברות ההשקיה על חלקם במי אגם יוטה מהנהר ג'ורדן. השופט מורס (Morse) מבית המשפט המחוזי השלישי נתן פסק דין שכונה צו מורס מ-1901. הצו קבע שחברות ההשקיה "זכאיות לצו המעניק להם, כפוף להגבלות המוגדרות להלן, את הזכות להשתמש בכל מאזן מי הנהר ג'ורדן, למטרות עירוניות, השקיה, בישול ושימוש ביתי, עד לקיבולת של התעלות השונות שלהם, והזכות לסכור ולאגור את מי הנהר האמור באגם יוטה" בתגובה לבצורת נבנה מתקן שאיבה ביציאה של הנהר ג'ורדן מאגם יוטה. היה זה מתקן השאיבה הגדול ביותר בארצות הברית בשעתו. המתקן כלל שבע משאבות בספיקה כללית של 20 מטרים מעוקבים בשנייה. לאחר הצו הפך אגם יוטה בפועל למאגר מים להשקיה וזרימת המים בנהר ג'ורדן הייתה תחת פיקוח הדוק.
כתוצאה מהשיטפונות בשנים 1983–1984, הוגשה תביעה לפיצוי בשל נזקי השיטפונות המבוססת על הפרת החוזה של רמת הפשרה הקודמת. ב-1985 הגיעו הצדדים להסכמה על רמת פשרה חדשה שקבעה את הרמה המקסימלית של פני האגם על 1,368 מטרים מעל פני הים. כאשר גובה המים באגם יוטה עובר רמה זו משאירים את השערים והמשאבות שבפתח הנהר ג'ורדן פתוחים, אלא אם פתיחת השערים תגרום לכך שספיקת מי הנהר ג'ורדן תעלה על המקסימום שנקבע בפשרה. משמעות רמת הפשרה החדשה הייתה שגובה פני אגם יוטה הוא מתחת לגובה קרקעית הנהר ג'ורדן.
זיהום
מחקר מ-1948 הראה שאגם יוטה מזוהם בצורה רצינית. כתוצאה מכך החליטו ערי מחוז יוטה לתכנן כיצד והיכן לבנות מכונים לטיהור שפכים במקום להזרים את השפכים ישירות לאגם. עד 1954 בנו ערים רבות מכוני טיהור שפכים, אבל המכון של פרובו היה עדיין בבנייה. ב-1967 עדיין הוזרמו לאגם שפכים בלתי מטוהרים.
מחלקת איכות המים של יוטה (Utah Division of Water Quality) ומחלקת מי השתייה של יוטה (Utah Division of Drinking Water) הם הגופים האחראים במדינת יוטה על ניהול ופיקוח איכות המים. אגמים, נהרות ונחלים שחורגים מרמות התקן מוכנסים לרשימה על פי סעיף (d)303 לחוק המים הנקיים (Clean Water Act). חוק זה שנחקק ב-1972 בקונגרס של ארצות הברית, ועבר כמה שינויים משמעותיים מאז, מחייב מדינות לזהות מדי שנתיים גופי מים לקויים. המדינות מחויבות לפתח מדד המכונה עומס יומי כולל מקסימלי (total maximum daily load), בראשי תיבות TDML, לכמות המזהמים שגוף המים יכול להטמיע מבלי לגרום לגוף המים לחרוג מתקני איכות המים. אגם יוטה הוכנס בשנים 2000 ו-2004 לרשימת (d)303 בשל זרחות ומוצקים מומסים (total dissolved solids בראשי תיבות TDS) בכמות העולה על הערכים המומלצים. רמות גבוהות של זרחן עלולות לגרום למטרד של פריחת אצות, רמה נמוכה של חמצן מומס, ורמות גבוהות של pH. TDS מודד את ריכוז מלחי המינרלים במים, שעלולים לגרום לבעיות בחקלאות ומי השתייה. מחלקת איכות המים של יוטה הכינה תוכנית חומש לטיפול באגם בשנים 2019-2015.
כריסי וילסון (Krissy Wilson) ממחלקת משאבי חיות הבר של יוטה (Utah's Division of Wildlife Resources), הצהירה ב-2010 שאיכות המים משתפרת, כשזרימות מים גדולות יותר, בין שאר הדברים, תורמות לשיפור. עם זאת, נוכחות ופעילות הקרפיונים, גורמים לערבול מוצקים במים, ומקשים בכך להעריך את השיפור מבלי לערוך מדידות מדעיות.
טרום הגעת האירופים
המתיישבים הראשונים באזור היה ציידים-לקטים מתרבות המדבר הארכאית. אתר ארכאולוגי מתקופה זו שנחקר קרוי כפר סואונקהני (Soo'nkahni Village) בסמוך לנהר ג'ורדן בדרייפר (Draper). האתר מתוארך לפני 3,000 שנים ומעל 30,000 חפצים נמצאו באתר. המתיישבים הבאים שתועדו באזור היו בני תרבות פרימונט שחיו באזור אגם יוטה מבערך שנת 400 לספירה עד סביב שנת 1350 לספירה. הם התגוררו בכפרים קטנים של ציידים וחקלאים. הם גידלו תירס, דלעת ושעועית. שינוי התנאים האקלימיים גרם צרות לחקלאות. כמו כן, אבותיהם הקדומים של שבטי היוט, הפאיוט, והשושוני הצפון-מערביים עקרו לאזור. עקב כך עזבו בני תרבות פרימונט את האזור.
הקבוצה השלישית שהתיישבה באזור היו היוט של מרכז יוטה ומזרח קולורדו. חבורת הטימפאנוגוט (קרויים גם טימפאנוגוס) מבני היוט יישבו את עמק יוטה. הם היו הקבוצה הדומיננטית ביותר של היוט בשל הקלות היחסית בה אספו אספקת מזון בשפע. העמק היה נקודת מפגש קדושה עבור שבטי הטימפאנוגוס, חבורות יוט אחרות ושבטי שושוני. בתקופת ההשרצה של הדגים באביב היו שבטים אלו נפגשים באגם יוטה לפסטיבל הדגים השנתיים. בפסטיבל נהגו לרקוד, לשיר, לסחור לערוך מרוצי סוסים, להמר ולהתפטם בשפע הדגים שהאגם סיפק. הייתה זו גם ההזדמנות למצוא בן זוג מחמולה אחרת. ב-1826 ביקר ג'דדיה סמית מחנה לאורך הנהר ספניש פורק שבו היו 35 בקתות ובהן כ-175 תושבים.
מגלי ארצות אירופיים
בשלהי קיץ 1776 יצאה משלחת בראשות המיסיונר הפרנציסקני הספרדי סילבסטרה ולס דה אסקלנטה. והאב הפרנציסקני הספרדי פרנסיסקו אטנסיו דומינגס מסנטה פה שבניו מקסיקו במטרה להגיע למונטריי בקליפורניה. שני אינדיאנים מבני הטימפאנוגוט מעמק יוטה שימשו כמורי דרך. ב-23 בספטמבר 1776 ירדה החבורה בקניון ספניש פורק ונכנסה לעמק יוטה. ביומנו של אסקלנטה הוא מתאר את אגם יוטה: "האגם, שרוחבו לפחות שש ליגות ואורכו חמש עשרה ליגות, משתרע הרחק עד אחד מעמקים אלו. כיוונו צפון-מערב, ועל פי מה שסיפרו לנו, הוא מקושר לאגמים אחרים גדולים עוד יותר. אגם זה של טימפאנוגוטסיס (Timpanogotzis) שופע כמה מינים של דגים טובים, אווזים, בונים ובעלי חיים אמפיביים אחרים שלא הייתה לנו ההזדמנות לראותם. סביב האגם יש את האינדיאנים החיים משפע הדגים שבאגם, ומסיבה זו קוראים להם היוטס סבואגאנס (Yutas Sabuaganas), "אוכלי דגים". מלבד זאת הם אוספים זרעים, והם משלימים את התזונה בארנבות, ועופות מים המצויים בשפע כאן". אסקלנטה קרא לאגם "אגם טימפאנוגוס", על שם השבט ששכן באזור. הרישומים ביומן של אסקלנטה מבחינים בבירור בין אגם טימפאנוגוס זה, גוף של מים מתוקים שאותו ראה ואת גודלו העריך, וימת המלח הגדולה, שאותה לא ראה ולא נתן לה שם, אבל תואר באוזניו שנהר "מקשר לאגמים אחרים גדולים יותר." המבקר האירופי הבא המתועד היה צייד הפרוות הצרפתי-קנדי אטיין פרובו (Étienne Provost; 1850-1785), שביקר באגם יוטה באוקטובר 1824. העיר פרובו והנהר פרובו קרויים על שמו.
התיישבות מורמונית מוקדמת
ההתיישבות של המורמונים ביוטה החלה ביולי 1847, כאשר חלוצים נכנסו לעמק סולט לייק. תחת ניהלו של פארלי פראט (.Parley Parker Pratt Sr; 1857-1807) נחקר עמק יוטה. חבורת המחקר הביאה סירה קטנה שבאמצעותה חקרו את אגם יוטה ולכדו דגים ברשתות. הקרב הראשון בין המתיישבים לאינדיאנים התחולל במרץ 1849. חבורה של ארבעים גברים נשלחה לעמק יוטה לעצור את גנבת הבקר מעמק סולט לייק. החבורה נפגשה בכפרו של "הצ'יף הקטן" (Little Chief), שסיפר להם היכן שוכנים האנשים האחראים לגנבה. עימות התחולל במקום וארבעה מבני הטימפאנוגוט נהרגו. המתיישבים כינו את מקום העימות "בטל קריק" (Battle Creek – "נחל הקרב"), שמאוחר יותר שינה את שמו לפלזנט גרוב (Pleasant Grove – "חורשה נעימה").
באפריל 1849, הגיעה קבוצה של כשלושים משפחות לעמק יוטה והתיישבה על נהר פרובו, קרוב מאוד לכפר של הטימפאנוגוט על הנהר פרובו. המתיישבים בנו גדרה, מבצר המוקף בחומת גזעי עצים מחודדים שכונתה פורט יוטה וציידו אותו בתותח של שנים עשר ליטראות על מנת להפחיד את הטימפאנוגוט. באוגוסט נרצח מנהיג טימפאנוגוט שהלבנים כינו בשם "הבישוף הזקן" על ידי שלושה מתיישבים לאחר שהלה תפס אותם צדים בניגוד להסכם בין המורמונים לאינדיאנים. בתגובה כמה מבני הטימפאנוגוט ירו בבקר או גנבו תירס. החורף היה קשה במיוחד והטימפאנוגוט גנבו בקר עבור מזון. בינואר 1850 דיווחו המתיישבים בפורט יוטה למרכז בסולט לייק סיטי שהמצב הופך למסוכן. הם דרשו שחבורה צבאית תתקיף את הטימפאנוגוט. המיליציה של המורמונים "לגיון נאוו" נשלחה מסולט לייק סיטי וב-8 וב-11 בפברואר הם נלחמו בטימפאנוגוט. ב-14 בפברואר נכנעו 11 לוחמים מהטימפאנוגוט, אבל מאוחר יותר הוצאו להורג בעוד בני משפחתם צופים. רופא ממשלתי נשלח לאתר ההוצאה להורג וכרת את ראשיהם של הטימפאנוגוט לבדיקה מאוחר יותר. בקרבות נהרג איש מיליציה אחד ו-102 מבני הטימפאנוגוט. בשנים אחר-כך התגוררו פחות ופחות בני טימפאנוגוט בעמק יוטה, ובהגיע 1872 כל בני הטימפאנוגוט עברו לשמורה האינדיאנית של יואינטה ויוראי. עם זאת, מדי פעם חזרו טימפאנוגוט לדוג באגם יוטה עד שלהי שנות ה-20 של המאה ה-20.
אברהם אבושדיד
אברהם מאיר (אלברט) אבושדיד (תרל"ה, 1875 – ט' באדר תר"ץ, 9 במרץ 1930) היה מראשוני הרופאים העבריים ילידי הארץ. פעיל ציבור.
אגם יוטה
התיישבות מורמונית מוקדמת
קפטן הווארד סטנסברי (Howard Stansbury; 1863-1806) מקורפוס המהנדסים הטופוגרפיים של צבא ארצות הברית נצטווה למפות, לסרוק ולחקור את עמקי יוטה וימת המלח. ב-1850 חקר סטנסברי את אגם יוטה ואת יוטה. ותיעד את חיות הבר במקום.
אברהם אבושדיד
קורות חייו
אבושדיד נולד בנחלת שבעה שבירושלים בשנת תרל"ה (1875) לרחמים שלמה, מראשי ועד העדה המערבית בירושלים, ולריינה אבושדיד. סבו מצד אביו היה אברהם אבושדיד, ממייסדי הקהילה המערבית בירושלים וסבו מצד אמו היה חיים נסים ברוך, ראש ועד העדה הספרדית ואב בית הדין שלה. לאברהם היו ארבע אחיות, מהן: פרלה (פנינה, שנישאה לאברהם בר-אדון), ריקה ולאה (שנישאה לאיתמר בן-אב"י).
אגם יוטה
המערכת האקולוגית
במקור היו באגם ובסביבתו ארבעה מינים של דו-חיים, שנים עשר מינים של זוחלים, שלושה עשר מינים של דגים, 152 מינים של עופות ו-42 מינים של יונקים. הזרמת שפכים בלתי מטוהרים, הרס בית הגידול הטבעי, ציד והחדרת מיני דגים גרים גבו מחיר מהמינים המקומיים באגם וסביבו.
אברהם אבושדיד
קורות חייו
אבושדיד למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר התיכון הטמפלרי לאחר מכן פנה ללימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול. בשנת 1900, עם סיום לימודיו עוטר באות כבוד מאת הסולטאן, חזר לירושלים ונתמנה לרופא בבית החולים משגב לדך וזכה לשבחים רבים על פועלו שם. בשנת 1902 נישא לרחל לבית בנימין מארם צובא. בשנת 1909 התמנה לרופא מטעם חברת למען ציון ובשנת 1914 נעשה לרופאה של המושבה הגרמנית. בשנת 1914 מילא את מקומו של משה וולך כרופא הבית של בית החולים שערי צדק, כשהלה שהה מחוץ לעיר. בשנת 1913 השתתף בוועידת הייסוד של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע) ושימש כגזברהּ. בשנת 1914 השתתף בוועידת הגרענת שנערכה בירושלים.
אגם יוטה
המערכת האקולוגית
כמה ממיני היונקים השוכנים סביב האגם הם אפלול אמריקני, עטלף כסוף שיער (Lasionycteris noctivagans), אייל פרדי שחור-זנב, עכבר כיס בוטה (Thomomys bottae), חולדה סוחרת מדברית (Neotoma lepida) ובואש מפוספס. היו שבעה עשר מינים של רכיכות באגם יוטה. רק שלושה דווחו במערכת האקולוגית של האגם ב-1969, ומין אחד נכחד. הפרט החי האחרון של Stagnicola utahensis, שבלול של מים מתוקים, נראה לאחרונה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. ארבע דגימות נשלחו למוסד סמית'סוניאן ב-1911 והמקום היחיד שבו אותר השבלול הוא אגם יוטה.
עופות
במהלך המאה ה-19 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 התייחסו לקטילת עופות אוכלי דגים כאמצעי לשימור הדגים. רשויות ממשל מקומיות נהגו לחלק פרסים למי שהביא גוויות של עופות כאלו. דו"ח של צייד מציין: " היה פרס שחולק בגין עגורים ואנפות ב-1895. שני אנשים היו מסוגלים להרוויח עד 66 דולר ליום. כשהם משכשכים לתוך מושבות ההטלה בלא מכנסיהם הם יכולים לפצח את ראש האנפה במכה. כאשר שולם הפרס על שקנאי... תפסנו גם שחפים. כ-10,000 נשחטו. בתעלה הגדולה... ירינו בארבע מאות או חמש מאות שקנאים. ב-1928 הרגתי 1,240 אגמיות. היינו אוכלים את הלבבות וקיבות השרירים, לוקחים את הנוצות והשמן ונפטרים מהשאר.''
אברהם אבושדיד
קורות חייו
בעת מלחמת העולם הראשונה גורשו מארץ ישראל בעלי נתינויות זרות שסירבו להתעת'מן, ובראשית ינואר 1915 צורף אליהם גם אבושדיד, בעל האזרחות הצרפתית. אבושדיד התמקם במחנה הגולים שבאלכסנדריה, שם נמצא ביקוש רב לכישוריו הרפואיים.
אגם יוטה
עופות
כ-226 מינים של עופות משתמשים כיום באגם כביתם הקבוע או כתחנת ביניים בעת נדידתם. שמורת ביצות אגם יוטה (Utah Lake Wetland Preserve) הוקמה בקצה הדרומי של אגם יוטה. היא כוללת שתי יחידות, האחת במפרץ גושן, משתרעת על שטח של 88 קילומטרים רבועים, והשנייה בביצת בנג'מין (Benjamin Slough). בין העופות שניתן לראות באגם יוטה כלולים: עגור קנדי, קורמורן מצויץ (Phalacrocorax auritus), אוח וירג'יניה, קתרטס תרנגולי, עיט זהוב, ברווז קינמון וברכייה.
אברהם אבושדיד
קורות חייו
לאחר המלחמה חזר אבושדיד לארץ, התיישב ביפו ופתח מרפאה פרטית ברחוב בוסטרוס. בשנת 1923 מילא את מקום מנהל בית החולים הצרפתי למשך מספר חודשים. את ביתו, שתוכנן בסגנון אקלקטי בידי האדריכל אברהם גולדמן, בנה ברחוב השרון (כיום רחוב לבונטין 16). בשנים אלו פעל בשורה של גופים ציבוריים: הוא נבחר לוועד הקהילה העברית של תל אביב מטעם רשימת הספרדים, כיהן כשופט בבית משפט השלום העברי והיה חבר פעיל בהסתדרות הרפואית העברית בארץ-ישראל, בהסתדרות האזרח, במסדר בני ברית וכן באגודת הבונים החופשיים, שבה שימש כנשיא לשכת בונים חופשיים "מוריה" היפואית מייסודהּ ועד יום מותו. בשנת 1928, בהשראת גיסו איתמר בן-אב"י, מראשי הסתדרות בני בנימין, היה אבושדיד הראשון להרים תרומה בגובה עשרת אלפים לא"י (סכום עתק באותם זמנים) לרכישת 100 דונם מאדמות אום-ח'אלד, שעליהן הוקמה נתניה, לחפירת הבאר הראשונה ולנטיעת הפרדס הראשון שם.
אגם יוטה
דגים
פארלי פראט ביקר בפורט יוטה ביוני 1849 וראה אלפי דגים שנלכדו על ידי המתיישבים והטימפאנוגוט. הוא העריך שניתן לדוג בבטחה 5,000 חביות של דגים. בחורף של 1885–1886 מתו מרבית חיות המשק של המתיישבים המורמונים ביוטה. מנהיגי הכנסייה המורמונית שלחו חברי כנסייה מעמק סולט לייק לאגם יוטה להביא דגים, והם הביאו 44 טון של דגים בחזרה. ענף הדיג המסחרי החל באותה שנה. בכינוס הכללי של הכנסייה המורמונית ב-1870 מונתה ועדה לפתח גידול דגים בשל הירידה ביבול הדגים מאגם יוטה. החל משנת 1904 נאסר בחוק דיג מסחרי של דגים, מלבד דגים גרים, באגם יוטה.
אברהם אבושדיד
קורות חייו
בט' באדר תר"ץ (9 במרץ 1930) נפטר אברהם אבושדיד ביפו, בהותירו אחריו בן ושתי בנות. הוא הובל לקבורה למחרת בירושלים, בלוויית המוני מלווים יהודים, מוסלמים ונוצרים. עיריית נתניה קראה רחוב על שמו.
אגם יוטה
דגים
לפחות 25 מינים של דגים הוכנסו למי אגם יוטה. 13 מתוכם לא נקלטו. קרפיון, בס גדול-לוע, בס לבן (Morone chrysops), Ameiurus melas ממשפחת האיכטלוריים, שמפנון תעלות (Ictalurus punctatus), Sander vitreus ממשפחת הפרקיים, דג זהב, אוקונוס צהוב (Perca flavescens), כחול-זים (Lepomis macrochirus) ו-Pomoxis שחור מצויים בשפע. לעומת זאת, גבנון זהוב (Notemigonus crysoleucas) ו-Pimephales promelas נדירים למדי.
אברהם אבושדיד
הערות שוליים
__ללא_תוכן__
אגם יוטה
דגים
מ-13 מיני הדגים המקוריים של אגם יוטה, מין אחד נכחד (Cottus echinatus, באנגלית Utah Lake sculpin), מין אחד כבר לא חי באגם (Iotichthys phlegethontis, June sucker) ונבחן האם הוא עונה על הדרישות להגדרתו כמין המוגן על פי חוק המינים בסכנת הכחדה, מין אחד כבר מוגדר בסיכון (Chasmistes liorus), ואחד מצוי בשפע יחסי ברחבי יוטה (Catostomus ardens). כל שאר המינים המקוריים לא קיימים באגם.
היסטורית הייתה טרוטת קלארק יוטה (Oncorhynchus clarki utah) הדג הטורף הראשי במערכת האקולוגית, אבל כעת תפוצתה מוגבלת ליובלים המובילים לאגם. סקירה ב-2008 ציינה שאוכלוסיות בנות קיימא מפוזרות בכל רחבי תחום המחייה ההיסטורי של הדג ואין הצדקה לסווגו כמין מאוים או מין בסיכון.
הפעם האחרונה שנראה ה-Utah Lake sculpin באגם הייתה ב-1928, וככל הנראה נכחד בשנות ה-30 של המאה ה-20 לאחר שבצורת חמורה גרמה לירידה ברמת פני האגם, ואפשרה לרוב מימיו לקפוא בחורף וכל הדגים הצטופפו בחלקים שלא קפאו. צפיפות זו וזיהום שמקורו במי נגר עילי מקובלים כגורמים הסבירים להיכחדות הדג.
המינים: Richardsonius balteatus hydrophlox (באנגלית Bonneville redside shiner), Cottus bairdii (באנגלית mottled sculpin), Snyderichthys copei (באנגלית leatherside chub), Gila atraria (באנגלית Utah chub), Rhinichthys osculus (באנגלית speckled dace), Rhinichthys cataractae (באנגלית longnose dace), Prosopium williamsoni (mountain whitefish) ו-Catostomus platyrhynchus (mountain sucker) לא מצויים יותר באגם, אבל מתקיימים עדיין ביובלים המובילים אליו.
ה-June sucker הוגדר ב-1986 רשמית על ידי הממשל הפדרלי כמין בסיכון. 8 הקילומטרים האחרונים של הנהר פרובו הם המקום היחיד הידוע המשמש כאתר הטלה למין. ביולוגים גידלו את המין במאגר רד ביוט (Red Butte Reservoir) ושיחררו אותם באגם יוטה במטרה לעזור לאושש את האוכלוסייה. במהלך קיץ 2005 שוחררו למעלה מ-8,000 June sucker באגם יוטה. תוכנית יישום התאוששות ה-June sucker (June Sucker Recovery Implementation Program) מתאמת ומיישמת פעילות התאוששות של ה-June sucker.
הקרפיון המצוי הוכנס לאגם ב-1883 כמקור למזון לאחר שהמינים המקומיים הידלדלו בשל דיג יתר. כיום הוא הדג הנפוץ ביותר באגם יוטה. הקרפיון מהווה כ-90% מהביומסה באגם, כשאוכלוסיית הדגים הבוגרים מונה סביב 7.5 מיליון פרטים. משקלו של קרפיון ממוצע באגם הוא כ-2.4 קילוגרם ולכן המשקל הכללי של הדגים באגם מוערך ב-18 טון.
כבר ב-1901 ציינו נציגים של רשויות הדגה וחיות הבר שהקרפיון גורם להתמוטטות אוכלוסיית הטרוטה באגם. בשל מנהגו לחטט במשקעים שבקרקעית האגם בחיפוש אחר מזון, הקרפיון מערבל את המשקעים במים ומגביר את העכירות של המים. בנוסף, הם משמידים את הצמחייה התת-מימית שאוחזת את המשקעים במקומם ומשמשת הגנה לאוכלוסיות הדגים המקומיים. בלא צמחייה יכולות רוחות לנתק משקעים מהקרקעית הרדודה של האגם ולערבל אותם, ולהחמיר בכך את העכירות ולמנוע מאור שמש להגיע לצמחייה שנותרה. בלא מחסה לדגיגים נופלים דגים מקומיים דוגמת ה-June sucker קורבן לטורפים מקומיים דוגמת בס לבן.
נעשים מאמצים לצמצם את אוכלוסיית הקרפיון באגם יוטה בעזרת דייגים מקצועיים מקומיים במטרה לסלק קרפיונים במשקל כולל של 2.25 טון מדי שנה, כחלק ממאמצי תוכנית יישום התאוששות ה-June sucker להשיב את בית הגידול, כפי שאגם יוטה היה פעם, שבו יוכל ה-June sucker לשרוד. המטרה היא לגרום להתמוטטות אוכלוסיית הקרפיון שתאפשר למערכת האקולוגית להיבנות מחדש ול-June sucker להפוך מחדש למין הדומיננטי באגם.
פעילויות נופש
אגם יוטה הוא יעד פופולרי בשל קרבתו למטרופולין של פרובו-אורם. בין שנות ה-80 של המאה ה-19 לשנות ה-30 של המאה ה-20 שירתו את הנופשים שנים עשר אתרי נופש שהציעו השכרת סירות, מתקני פיקניק, אולמות ריקודים, בריכות שחייה ומרחצאות. האתר הפופולרי ביותר ששרד את הזמן הארוך ביותר היה סרטוגה ספרינגס (Saratoga Springs) בחוף הצפוני. סרטוגה ספרינגס היה ידוע בשל המעיינות החמים הטבעיים, אבל היו בו גם מגלשות מים ומתקנים של פארק שעשועים. האתר פעל משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד השיטפונות של 1984. הפעילויות הפופולריות ביותר בקיץ הן: דיג, סקי מים, שיט, מחנאות ופיקניק. במהלך החורף הפעילויות הפופולריות ביותר הן: דיג קרח, הוקי קרח והחלקה על הקרח בייחוד בפארק המדינתי אגם יוטה (Utah Lake State Park), ובחוף לינקולן (Lincoln Beach). המרינה הראשית באגם יוטה היא בפארק המדינתי אגם יוטה בחוף המזרחי של האגם. מרינות נוספות קיימות בסרטוגה ספרינגס, אמריקן פורק (American Fork), לינדון (Lindon) וחוף לינקולן.
מוצב ברוש
מוצב ברוש היה מוצב הממוקם בצפון רצועת הביטחון בדרום לבנון שהיה ממוקם כ-4.5 קילומטרים מצפון מזרח לעיר נבטייה.
מוצב ברוש היה הצפוני שבמוצבי צד"ל, על גבעה למרגלות רכס ג'בל רפיע (Jabal er Rafiaa) עליו יושב מצפון הכפר סוג'וד . למוצב הייתה חשיבות אסטרטגית שכן חלש על הפתחה שמצפון מזרח אליו - בין רכס עלי טאהר לרכס של סוג'וד, וצפה בעין על הכפר ערב סלים וכן על העמק שמצפון למוצב, שבו שוכנים הכפרים: א-לואייזה, מליח  וג'ר'גוע  (כולם כפרים שזוהו עם פעילות של החזבאללה).
במוצב הייתה מוצבת מחלקת חי"ר של צה"ל אך גם כוחות צד"ל. באופן שוטף היה המוצב מאויש במחלקה מגדוד 90 (דמשקיה) של צד"ל. לאנשי צד"ל היו שני נגמ"שים במוצב. היו תקופות שצה"ל לא אייש את המוצב כיוון שהמוצב בהגדרתו היה מוצב צד"ל.
איוש המוצב בכוחות השונים התבצע על פי התראות מודיעיניות ומבצעים מתוכננים של צה"ל. במוצב היה כוח שריון אשר כלל טנק אחד ולעיתים שני טנקים, שאחד מהם שימש כחיפוי אחורי. כמו כן הוצבה במוצב מערכת תותחי M61 וולקן שהופעלה כסיוע על ידי מערך הנ"מ של חיל האוויר אל מטרות קרקעיות וסייעה רבות.
ב-23 בינואר 1993 כוח שיצא ממוצב עישייה ושימש ככוח אבטחה לכוח אחר שסרק את מורדות ג'בל רפיע, התמקם במוצב ברוש. ביציאתו מהמוצב לחבירה עם הכוח הסורק נפגע ממטען צד בסמוך למוצב. מהמטען, שהופעל בשלט רחוק, נפגע הנגמ"ש הראשון בשיירה, ובאירוע נהרגו סמל חי קלומיטי וסמל אמיר שייך, ונפצע מפקד המחלקה לביא זמיר, שלושתם מפלוגה רובאית א' מגדוד שחם בחטיבת הנח"ל.
ב-23 בדצמבר 1994 היה ניסיון לכבוש את המוצב. באירוע נהרגו נתי רוזנטל מפלוגת עורב גולני וגיא סודאי מיחידת תצ"מ 5707. עוד שבעה חיילי גולני נפצעו.
האצטדיון המקורה ווקסונג
האצטדיון המקורה ווקסונג או קאדילק ארנה (בסינית 樂視體育生態中心) הוא אולם ספורט הממוקם בבייג'ינג. באולם משחקות קבוצת הכדורסל בייג'ינג דאקס מליגת העל הסינית בכדורסל וקבוצת ההוקי קרח הכוכב האדום קונלון מליגת ה-KHL המבוססת ברוסיה.
האולם אירח את משחקי הכדורסל האולימפיים 2008 ומספר משחקים בגביע העולם בכדורסל 2019 כולל משחק הגמר. הוא צפוי לארח את טורניר ההוקי קרח האולימפי לנשים באולימפיאדת בייג'ינג (2022).
וורן ברגיל
וורן ברגיל (בצרפתית: Warren Barguil; נולד ב-28 באוקטובר 1991) הוא רוכב אופני כביש בקבוצת ארקאה–סאמסיק. ברגיל הוא מנצח קטגוריית ההרים מטור דה פראנס 2017.
ראשית הקריירה
ברגיל נולד בעיירה אנבון שבמחוז מורביאן  בברטאן. בשנת 2009 ניצח באליפות צרפת לנערים (עד גיל 18) והשתתף במרוצים מקומיים ובקרואטיה, בשנת 2011 רכב כסטאז'ר בקבוצת "ברטאן-שולר" שהפכה עם השנים לקבוצת ארקאה סאמסיק. בשנת 2011 השתתף בטור דה ל'אווניר, המרוץ היוקרתי ביותר לרוכבים עד גיל 23. הוא סיים במקום החמישי ואף ניצח את הקטע השמיני. ב-2012 ברגיל ניצח את הטור דה ל'אווניר, תוך כדי שהוא מציג דומיננטיות מרשימה על שאר יריביו. ברגיל ניצח גם בקטע ה-4 ואת קטגוריית הנקודות ואת קטגוריית מלך ההר.
ארגוס–שימאנו (2013–2017)
ב-2013 הצטרף ברגיל לקבוצת ארגוס–שימאנו. באותה עונה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כאשר השתתף בוואלטה אספנייה. כבר בגרנד טור הראשון שלו ברגיל הצטיין, כשהוא מנצח בשני קטעים. ב-2014, הוא סיים רביעי באליפות צרפת. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס וסיים במקום ה-14, ובמקום השלישי בקטגוריית הרוכב הצעיר. ברגיל סיים תשיעי בקלאסיקה סן סבסטיאן ובגרנד פרי קוויבק.
ב-23 בינואר 2016 ברגיל היה חלק משישה רוכבים של סאנווב שנפגעו על ידי רכב בזמן אימון, אך יצא מזה עם פציעות קלות יחסית. בעונה עצמה ברגיל סיים תשיעי בלה פלש ואלון ושישי בלייז'–בסטון–לייז'. הוא סיים שלישי בטור דה סוויס, 18 שניות אחרי מיגל אנחל לופס המנצח. הוא השתתף בטור דה פראנס וסיים במקום ה-23 הכללי. ברגיל התחרה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אך לא סיים את המרוץ. ברגיל סיים עשירי במילאנו–טורינו ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
עונת 2017 היא מהבולטות בקריירה של ברגיל, זה התחיל עם מקום 12 בוואלטה אנדלוסיה ולאחר מכן מקום 8 בפריז–ניס. ברגיל סיים שישי בלה פלש ואלון, אך רגע השיא של העונה שלו הגיע ביולי כשניצח שני קטעים בטור דה פראנס. הקטע הראשון בו ברגיל ניצח היה בקטע ה-13, כשהוא, נאירו קינטנה, מיקל לנדה, ואלברטו קונטדור היו בקבוצת בריחה ששרדה עד הסיום, ברגיל ניצח במאוץ בין הקבוצה וניצח בקטע, שהתקיים ביום הבסטיליה (14 ביולי). הקטע השני בו ברגיל ניצח הגיע שבוע מאוחר יותר, בקטע ה-18. במהלך הטיפוס לאיזואר, תפס ברגיל את דרווין אטאפומה שהוביל במרוץ, חלף על פניו וניצח, כשהוא הופך לרוכב הראשון בהיסטוריה בטור שמנצח קטע שמסתיים במעבר איזואר. ברגיל ניצח בקטגוריית מלך ההר במרוץ, לאחר ששלט בקטגוריה וניצח עם 169 נקודות. ברגיל סיים במקום ה-10 הכללי, 9:25 דקות אחרי כריס פרום המנצח. ברגיל גם השתתף בוואלטה אספנייה, אך פרש לפני הקטע ה-8.
פורטונאו סאמסיק (2018–היום)
בעונת 2018 חתם בקבוצת ארקאה–סאמסיק. הוא סיים במקום ה-17 בטור דה פראנס ושני בקטגוריית מלך ההר במרוץ, כשמפרידות 79 נקודות בינו לבין ז'וליאן אלאפיליפ המנצח. ברגיל סיים במקום השלישי בגרנד פרי דה וואלני.
ב־2021 הוא משתתף בטור דה פראנס השביעי שלו. אולם הוא מסיים את המרוץ אחרי הקטע ה־13 לאחר שנפצע בהתנגשות בין רוכבים. בהמשך השנה הוא זוכה ב, זהו מרוץ המקטעים הראשון בו הוא זוכה. לאחר מכן הוא שובר את האגן באימון ומסיים את העונה. הוא חוזר להתחרות בתחילת 2022. במרץ הוא זוכה בקטע החמישי של טירנו–אדריאטיקו. באפריל הוא זוכה, לאחר ספרינט, ב.
הודו במשחקים הפאראלימפיים
הודו השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים תל אביב (1968). לאחר שתי השתתפויות, נעדרה הודו משתי אולימפיאדות, והחל מאולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984) משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה הודו חלק מעולם.
היסטוריה
במדליה הפאראלימפית הראשונה זכתה הודו במשחקי אולימפיאדת הנכים היידלברג (1972) כאשר השחיין פטקאר זכה במדליית הזהב במקצה ל-50 מטרים בסגנון חופשי (קטגוריה 3) כשקבע שיא עולם של 37.331 שניות.
לאחר שנעדרו משתי אולימפיאדות נכים, חזרה הודו והשתתפה באולימפיאדת הנכים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984). במשלחת בלט האתלט ג'וגינדר סין בדי שזכה במדליית הכסף בהדיפת כדור ברזל (קטגוריה L6) עם תוצאה של 10.08 מטרים, במדליית ארד בהטלת כידון עם 34.18 מטרים, ובמדליית ארד נוספת בזריקת דיסקוס עם תוצאה של 28.16 מטרים.
המשלחת ההודית נאלצה לחכות עד לאולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בטרם זכתה במדליה פאראלימפית נוספת. באתונה זכתה הודו במדליית זהב בהטלת כידון ומדליית ארד בהרמת כוח.
מישל מקלין
ביוגרפיה
מקלין נולדה בנמיביה. כבר בגיל שלוש עשרה היא הצטרפה לתעשיית הדוגמנות הבינלאומית.
ב-1991 הוכתרה למיס נמיביה ונבחרה לסגנית רביעית בתחרות מיס עולם. ב-1992 נבחרה למיס תבל.
היא הנחתה טקסים רבים ברחבי העולם ובין היתר את תחרות מיס עולם 2009, וכן הנחתה תוכניות סגנון חיים בדרום אפריקה.
משמשת כדוגמנית הבית של החברה "Lux Lotion".
היא הובילה קמפיין צדקה לילדים, הקימה בית ספר משלה, וזכתה בפרס על עבודותיה הפילנתרופיות מטעם דונלד טראמפ, כשהיה ראש ארגון מיס תבל.
היא חברה בפורום הכלכלה העולמית, ומשמשת כיועצת למסחר ותיירות בדרום אפריקה.
מקלין היא מוסמכת למאמנת אישית ומתגוררת בארצות הברית.
שירות הביטחון הכללי
שירות הביטחון הכללי, מכונה בדרך כלל שַׁבַּ"כּ, או הַשַּׁבַּ"כּ (בראשית ימיו נקרא שִׁין-בֵּית, וכך הוא מכונה עד היום בכמה שפות זרות), הוא ארגון ביון ישראלי המהווה חלק חשוב מקהילת המודיעין הישראלית. השב"כ כפוף למשרד ראש הממשלה ונועד להגן על המדינה מפני ריגול, חתרנות פנימית וטרור המסכנים את ביטחונה.
מטה השב"כ שוכן בצפון תל אביב.
מבנה הארגון
השב"כ מתחלק לכמה מרחבים, אגפים ויחידות:
שם הארגון
שירות הביטחון הכללי מכונה בדרך כלל לפי ראשי התיבות שלו שַׁבַּ"כּ, או הַשַּׁבַּ"כּ. בראשית ימיו נקרא שִׁין-בֵּית, ראשי תיבות של "שירות ביטחון" וכך הוא מכונה עד היום בכמה שפות זרות. באנגלית נהוגים מספר תרגומים לשמו של השב"כ, בהם GSS = General Security Service, GSA = General Security Agency והתרגום הרשמי של השב"כ ISA = Israeli Security Agency.
סמל הארגון
סמל הארגון הוא עיגול ובתוכו חצי המנורה (המיוצגת על ידי שלושה קנים וחלק מהקנה האמצעי), כמחצית של סמל הלאום. צבעי הסמל כחול-תכלת-לבן כצבע הצבעים הלאומיים של ישראל.
בסמל מופיע מוטו הארגון, "מָגֵן ולא יֵרָאֶה" כמבטאים את דרך הפעילות החשאית שלו. מילים אלו לקוחות משירת דבורה: "מָגֵן אִם יֵרָאֶה וָרֹמַח" (שופטים פרק ה' פסוק ח').
לעיתים קרובות רשום בצד הסמל או מסביבו שם הארגון, "שירות הביטחון הכללי".
הקמה
עם הכרזת המדינה הוקם (על בסיס שירות המודיעין של "ההגנה" והיחידה לביטחון פנים "מחץ", שהוקמה אחרי פירוק "ההגנה" ופעלה עד לכינונו של שירות הביטחון) שירות הביטחון, ה"ש.ב.", שהיה זרוע של צה"ל (יחידה 184), ובראשו הועמד סגן-אלוף איסר הלפרין (הראל). מסמך היסוד של הש.ב. נכתב ב-17 בפברואר 1949, ובו כתב הראל אל הרמטכ"ל יעקב דורי כי בהתייעצות אצל דוד בן-גוריון סוכם להקים "שירות ביטחון". ההוראה בוצעה כעבור כשלושה שבועות, בצו של האלוף משה צדוק, ראש אגף מטה (אג"מ), שהורה על הקמת "שירות ביטחון כללי". בשנת 1950 הוצא השירות ממסגרת צה"ל, והועבר לאחריותו של ראש הממשלה. במהלך מלחמת העצמאות עסק השירות רק בביטחון פנים, ולאחר המלחמה הוקמה בו גם מחלקה לריגול נגדי ונמסר לו גם הטיפול בנושאים מודיעיניים הקשורים בערביי ישראל.
השנים הראשונות ועד 1967
עד מלחמת ששת הימים כלל השב"כ כמה מאות עובדים והתמקד בריגול נגדי, ובמעקב אחר פעילות חתרנית במגזר הערבי ובמגזר היהודי (לצד אבטחת אישים ומוסדות חיוניים בישראל ובנציגויותיה במדינות אחרות). בתקופה זו הרשו לעצמם רבים מערביי ישראל לעזור לשב"כ באופן גלוי לחלוטין, בעיקר על ידי אירוח מתלמדים כדי שיכירו היטב את התרבות הערבית.
את כוח האדם בשירות בתקופה זו מתאר פרי בספרו:
אחד ההישגים הבולטים ביותר של השב"כ בשנותיו הראשונות הוא השגת תמליל הנאום הסודי של מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב בשנת 1956, אם כי הישג זה נוצר באקראי, בלא שהשב"כ טרח על כך.
ב-4 במרץ 1957, התנקשו שלושה צעירים בחיי ד"ר ישראל קסטנר, בעקבות משפט דיבה שבו נקבע כי קסטנר שיתף פעולה עם הנאצים. במהלך משפטם התברר כי זאב אקשטיין, שירה בקסטנר והרגו, היה סוכן של הש"ב, ונשלח לקבוצה המחתרתית כדי לשמש בה כמודיע. הש"ב טען כי אקשטיין ניתק את הקשר עם מפעיליו, ונסחף בעצמו לרעיונות המחתרת והשתתף בה. הרוחות בעניין זה לא נרגעו זמן רב.
בעקבות רצח ישראל קסטנר, ובמהלך המשפט, נחשפה לציבור עובדת קיומו של השב"כ, שהייתה חסויה עד אז, ואף הוכחשה. החשיפה הובילה לכינונו של פיקוח פרלמנטרי על השירות.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, עקב השב"כ אחר יריביה של מפלגת השלטון מפא"י, ובהן מפלגות תנועת החרות, הציונים הכלליים, מפ"ם והקומוניסטים. פעילות כזו נחשבה לאחר מכן כפגיעה בדמוקרטיה. פרסומים על פעילות זו הושתקו ברובם על ידי ההנהגה בראשות דוד בן-גוריון, והגורם היחידי שפרסם זאת היה השבועון "העולם הזה" של אורי אבנרי (בשנים 1956–1958 ניסה השב"כ, ללא הצלחה, להתחרות בשבועון זה באמצעות הוצאת שבועון מתחרה בשם "רימון"). תפיסת שני אנשי שירות הביטחון בעת שהטמינו מתקן האזנה במשרדו של מנהיג מפ"ם, מאיר יערי, עוררה סערה רבה. השב"כ גם דאג שיפוטרו ממשרדי הממשלה עובדים שהתגלה כי הם תומכים במפלגות שנחשבו "עוינות" למפלגת השלטון מפא"י, כמו חרות ומק"י. השב"כ פעל למען מפא"י גם במגזר הערבי. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 קיבל ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדת ראש השירות עמוס מנור והחליט לחדול מריגול פוליטי. "מטה 1" בשב"כ, שעסק בכך, פורק וחלק מהחומר הארכיוני שנאגר בו הועלה באש, יתר החומר הארכיוני העוסק בריגול פוליטי נשמר בארגון. בלילה שבו עלה הליכוד לשלטון, בשנת 1977, הורה ראש השב"כ אברהם אחיטוב לשרוף מייד חומרים אלה. השב"כ המשיך לאסוף חומר העוסק בתנועת "הכנענים" עד אמצע שנות ה-80.
הישג חשוב של השב"כ בתחום הריגול הנגדי היה חשיפתו ב-1961 של ישראל בר, סגן-אלוף (מיל.) ופרשן צבאי נודע שהיה מקורב לצמרת הביטחונית, כמרגל סובייטי. בר נשפט, נכלא ומת בכלא.
אחרי מלחמת ששת הימים
לאחר מלחמת ששת הימים החל המאמץ לסיכול טרור פלסטיני ביהודה, שומרון ועזה ומהם, והפך לחלק גדל והולך של פעילות השב"כ עד שהפך בהדרגה למשימתו העיקרית של   הארגון. השב"כ פועל לביצוע משימה זו בשיתוף פעולה הדוק עם צה"ל.
יעקב פרי כותב על התקופה הראשונה שלאחר המלחמה:
בשנת 1968 בעקבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה הוחלט בשירות הביטחון הכללי לבצע רפורמה במערך האבטחה הממלכתי. לצורך כך הצטרף לשירות דייב בקרמן כמדריך ירי באקדח. בקרמן אימן את מאבטחי השירות בירי באקדח ובתרגולות לוחמה בטרור. באותה עת כונו אנשי היחידה "הגורילות". בשנת 1972, בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, מונה אברהם שלום לראש אגף האבטחה ויושמה מדיניות אבטחה כוללת לנציגויות מדינת ישראל במדינות אחרות כמו גם במטוסים וספינות. כתוצאה מכך מיסד וכונן בקרמן את תחום הדרכת והכשרת המאבטחים. בין היתר פעלו חניכיו בסיכול מתקפת הטרור ב-18 בפברואר 1969 נגד מטוס אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, ובפעולת החילוץ של מטוס סבנה. ב-27 בדצמבר 1985 תקפו מחבלים פלסטינים את דלפקי חברת אל-על בנמלי התעופה בווינה וברומא. מאבטחי השירות ברומא לחמו במחבלים, הרגו שלושה מהם ופצעו אחד באורח קשה ועצרו אותו. בווינה ערכו שוטרים אוסטרים ומאבטחי השירות מרדף רכוב אחר המחבלים הנמלטים, הרגו אחד מהם ועצרו את השניים הנוספים.
המשברים הגדולים
בשנים 1984–1986 עבר השב"כ משבר קשה בעקבות פרשת קו 300, שבה שני מחבלים שחטפו אוטובוס ולקחו את נוסעיו כבני ערובה הוצאו להורג בלא משפט בידי אנשי השב"כ, שמסרו לאחר מכן עדויות שקריות על מעורבותם בפרשה. בעקבות זאת נאלץ ראש השב"כ אברהם שלום להתפטר מתפקידו, וכמוהו בכירים נוספים בארגון, וראש השב"כ לשעבר יוסף הרמלין נקרא לעמוד בשנית בראש הארגון כדי לשקמו.
בשנת 1987 נחשפה פרשת עיזאת נאפסו שבסופה זוכה סגן בצה"ל, בן העדה הצ'רקסית מהאשמות של בגידה וריגול, לאחר שישב כשבע שנים בכלא. בפסק דינו של בית המשפט העליון נמתחה ביקורת על נוהלי החקירה של השב"כ ועל בידוי ראיות שהפך לנורמה בארגון. ביקורת ציבורית הופנתה אל הבכיר בשב"כ יוסי גנוסר, שאותו האשים נאפסו ב"תפירת התיק" נגדו.
חשיפתו של אבישי רביב (או בשמו בשב"כ – "שמפניה") כסוכן מדיח בקרב הימין הקיצוני לאחר רצח רבין, הציבה את השירות במוקד של ויכוח ציבורי בנוגע להפעלת סוכנים. הלחץ הציבורי להעמידו לדין העמיד את השירות בדילמה בין ערך ההגנה על סוכנים וסייענים לבין היותו שירות ביטחון של מדינה דמוקרטית. לבסוף הועמד רביב לדין באשמת אי מניעת רצח רבין אך זוכה. כפי שאירועי קו 300 הובילו לבחינה מקיפה של נושא הטיפול הפיזי בחקירות, פרשת רביב הפכה לקו פרשת מים בכל הנוגע להפעלת סוכנים במגזר הלא ערבי.
אחרי התפטרותו של גילון ב-1996, "הוצנח" לתפקיד ראש השב"כ עמי אילון, לשעבר מפקד חיל הים, על מנת לשקם את הארגון. בשנת 2000 הוחלף על ידי אבי דיכטר, שצמח בשב"כ, דבר שאילון זוקף לזכותו כעדות להצלחה בשיקום הארגון.
האינתיפאדה השנייה
אבי דיכטר נכנס לתפקיד בסמיכות לפריצת האינתיפאדה השנייה. פיגועי ההתאבדות, שהפכו למרכיב עיקרי של הטרור הפלסטיני נגד תושבי ישראל, העמידו בפני השב"כ אתגר של מתן מידע מודיעיני, שיאפשר סיכול פיגועים אלה בטרם ביצועם. לשב"כ היו הישגים יוצאי דופן בתחום זה, הן במניעתם של פיגועי התאבדות והן בלכידת האחראים להם. מאידך, פיגועי התאבדות רבים יצאו אל הפועל, ופגעו פגיעה קשה בביטחונם האישי של תושבי ישראל.
כחלק ממלחמתו בפיגועי ההתאבדות נהג השב"כ להפיץ לשאר גורמי הביטחון התרעות לפיגועים צפויים. חלק מההתרעות הוגדרו כ"חמות" ו"ממוקדות" וגררו פרישת מחסומי משטרה ומג"ב לאורך מרחב התפר ובאזורים שעליהם התריע המודיעין. במקרים רבים הצליחו כוחות הביטחון לסכל פיגועים בזמן אמת באמצעות התרעות של השב"כ. את המודיעין לצורך סיכול הפיגועים השיג השב"כ באמצעות חקירות ושימוש במודיעין אנושי ("HUMINT") – הפעלת סוכנים ומשת"פים.
אחד הסוכנים הבכירים והמוצלחים ביותר שהפעיל השב"כ ביהודה ובשומרון היה מסעב חסן יוסף, בנו של ראש החמאס ביהודה ושומרון, שהפיק מודיעין רב, אמין ואיכותי, וכונה "הנסיך הירוק" בידי מפעיליו. בנוסף, סוכני שטח של השב"כ ליוו את כוחות צה"ל ביהודה ושומרון וסייעו להם בביצוע מעצרים של מחבלים ובחשיפת מעבדות נפץ. כך למשל, בשנת 2005, חשף השב"כ שלוש רשתות טרור של חמאס ועצר רבים מהמחבלים הפעילים בהן.
כתוצאה ממבצעים אלה, נהנה השב"כ מיוקרה הן בקרב הציבור והן בקרב מקבלי ההחלטות. למרות ההישגים הרבים האלה, השב"כ ספג לא מעט ביקורת. פיגועי ההתאבדות שהשב"כ לא הצליח לסכל גרמו למאות הרוגים ישראלים. כמו כן, מערך האבטחה של השב"כ כשל בשנית וכתוצאה מכך נרצח שר התיירות רחבעם זאבי בידי מחבלים פלסטינים מארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
בנוסף לפעילותו בסיכול טרור, מנהל השב"כ מאגר מידע ממוחשב על פעילי הטרור הפלסטינים ועל כל אירועי הטרור – שבוצעו או סוכלו – מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה. חשיבותו העיקרית של מאגר מידע ממוחשב זה היא בסיכול פעולות טרור, אך גם במתן נתונים לצורכי הסברה, כגון בהפקת פרסומים סטטיסטיים בנוגע לפעילות השב"כ באינתיפאדה, ודוגמאות שמיות לפעילות ארגוני הטרור, המפורסמים מדי שנה באמצעי התקשורת.
אחרי האינתיפאדה וההתנתקות
הפעילות הרבה של צה"ל, משמר הגבול והשב"כ הביאה בסופו של דבר לדיכוי הטרור ביהודה ושומרון, אם כי עדיין מתרחשים מדי פעם באזורים אלה פיגועי ירי נגד ישראלים. השב"כ ממשיך לפעול ביהודה ושומרון לסיכול פיגועים. ב-2011 הצליח השב"כ, בשיתוף יחידות מיוחדות של צה"ל, לאתר ולעצור את מבצעי טבח משפחת פוגל באיתמר. הם הודו במעשה בבית המשפט ונידונו למספר רב של מאסרי עולם.
ברצועת עזה, בעקבות תוכנית ההתנתקות והנסיגה של הצבא מרצועה, נחלשה אחיזתו המודיעינית של השב"כ. כתוצאה מכך נכשל השב"כ בניסיון לגלות מידע על החייל החטוף גלעד שליט והיכן הוחזק. למרות זאת, השב"כ, ביחד עם כטב"מים של חיל האוויר הישראלי, ממשיך לספק מודיעין צבאי המאפשר סיכולים ממוקדים של פעילי טרור.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 חיזק השב"כ, בשיתוף אמ"ן, את הפעילות המודיעינית שלו בגזרה הדרומית, רצועת עזה וגבול ישראל–מצרים, בעקבות עלייה בפעילות הטרור שם, תעבורת מחבלים דרך ציר ה-ח' וביצוע פיגועים שזכו להד רב בגבול ישראל–מצרים. ב-14 בנובמבר 2012 פיקד ראש השב"כ יורם כהן, ביחד עם הרמטכ"ל בני גנץ, על מבצע הריגתו של אחמד ג'עברי, ראש הזרוע הצבאית של החמאס. ב-2013 דווח כי השב"כ הקים חטיבה מיוחדת לסיכול טרור שמקורו בסיני.
ב-22 בינואר 2014 הותר לפרסום כי השב"כ חשף ועצר תא טרור של אל-קאעידה שהורכב מפלסטינים ממזרח ירושלים ויהודה ושומרון שהופעל על ידי מחבלים בג'יהאד העולמי שיושבים ברצועת עזה ותכנן מספר רב של פיגועי תופת בישראל.
ב-12 ביוני 2014 שלושה נערים נחטפו ונרצחו על ידי תא חמאס בחברון. בעקבות החטיפה, יצאו צה"ל, השב"כ והימ"מ למבצע שובו אחים במטרה לאתר ולשחרר את הנערים, שמצבם לא היה ידוע בעת ההתרחשות. מידע מודיעיני שסיפק השב"כ הוביל לחיפושים באזור שבו נמצאו בסופו של דבר גופות הנערים, 18 ימים לאחר החטיפה. כשלושה חודשים לאחר החטיפה אותרו גם החוטפים, שנהרגו ב-23 בספטמבר אחרי שהתנגדו למעצר.
ב-2015 ביצעו מספר חוליות של מחבלים פלסטינים מספר פיגועי ירי קטלניים ביהודה ושומרון, שבהם נהרגו מספר ישראלים. חוקרי השב"כ פיענחו את הפיגועים והשיגו מודיעין צבאי שאפשר את מעצר החוליות תוך זמן קצר. בנוסף חשף השב"כ ועצר מספר חוליות טרור של חמאס שתכננו פיגועים גדולים. באותה שנה חשף השב"כ בודדים וחוליות מקרב ערביי ישראל שהצטרפו לדאעש ואף תכננו לצאת לסוריה ועיראק כדי להילחם למען המדינה האסלאמית ולחזור ולבצע פיגועים בישראל.
בראש השנה ה'תשע"ו פרץ גל הטרור הפלסטיני (2015–2016) שהתבטא במספר רב של פיגועי טרור, הבולטים שבהם פיגועי דקירה וירי, שביצעו מחבלים פלסטינים, לרוב ללא שיוך ארגוני ורבים מהם קטינים. גל הטרור זכה לכינוי "אינתיפאדת הבודדים" בשל מאפייני המפגעים. השב"כ לא הצליח לספק התרעות על רוב הפיגועים אך הצליח לפענח את הפיגועים במהירות והביא למעצר של אלה מבין המפגעים שלא נורו בעת הפיגוע. במקביל חשף וסיכל השב"כ חוליות טרור מאורגנות של חמאס שתכננו לבצע פיגועים גדולים וקטלניים.
בסוף שנת 2017 פורסם כי השב"כ פיתח כלים בתחום הסייבר וניטור רשתות חברתיות מקוונות (דוגמת פייסבוק, שבה יש הסתה לטרור ומספר רב של מחבלים הצהירו בה על כוונתם לפגע), וכי ארגוני ביטחון ממדינות זרות מבקשים ללמוד מהניסיון והידע שלו בתחום זה. בדיווח לוועדת חוץ וביטחון של הכנסת אמר ראש השב"כ נדב ארגמן שבשנת 2017 סיכל השב"כ 400 פיגועים משמעותיים, בהם 13 פיגועי התאבדות ו-8 פיגועי חטיפה ומיקוח. ב-3 בינואר 2018 פורסם שהשב"כ חשף חוליית טרור פלסטינית בראשות סוכן פלסטיני שהופעל על ידי המודיעין האיראני ותכננה פעולות טרור, כולל פיגוע התאבדות, וכן ריגלה עבור איראן. ביוני 2018 חשף השב"כ שמתחילת השנה הוא סיכל כ-250 פיגועי טרור. בשנת 2019 פורסם כי בעקבות "המהפכה הטכנולוגית" שהוביל ארגמן, קרוב לשליש מכוח האדם בשב"כ הם אנשי טכנולוגיה.
ב-6 במאי 2021 חשף השב"כ שמיליוני אירו שתרמו עמותות אירופאיות כביכול למטרות הומינטריות הועברו לארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין" שהשתמש בהם לצורכי טרור.
ב-8 באפריל 2022, לוחמי היחידה המבצעית של השב"כ ("צוות טקילה") איתרו וחיסלו ליד מסגד ביפו את המחבל שביצע את פיגוע הירי ברחוב דיזנגוף (2022).
מאבק במגפת הקורונה
במסגרת המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל אישרה ממשלת ישראל במרץ 2020 תקנות שעת חירום למאבק בנגיף הקורונה, שהסמיכו את השב"כ לעבד מידע טכנולוגי כדי לסייע למשרד הבריאות במניעת התפשטות הנגיף. בעקבות עתירות שהוגשו בעניין לבג"ץ, הוסמך שירות הביטחון הכללי לעשות זאת מכוח חוק שירות הביטחון הכללי, ובהמשך נחקק למטרה זו חוק הסמכת שירות הביטחון הכללי לסייע במאמץ הלאומי לצמצום התפשטות נגיף הקורונה החדש וקידום השימוש בטכנולוגיה אזרחית לאיתור מי שהיו במגע קרוב עם חולים (הוראת שעה), התש״ף–2020. המידע עוסק בתקופה של 14 הימים שלפני אבחונו של חולה, והוא עוסק בנתיב התנועה של אותו החולה וזיהוי אנשים שבאו במגע קרוב עמו. לקבלת המידע משמש מאגר נתונים של השב"כ המכונה "הכלי".
לפי נתוני השב"כ, בשנת 2020 אותרו באמצעות הסיוע הטכנולוגי של הארגון כ-90 אלף חולים, וכתוצאה מכך נמנעו כ-50 אלף נדבקים חדשים. בשנת 2021 הופסקו איכוני השב"כ, אך חודשו לזמן קצר בעקבות התפשטות וריאנט אומיקרון של נגיף הקורונה.
מבצע שובר גלים
במבצע שובר גלים נגד הטרור הפלסטיני, שהחל ב-2022, נטל השב"כ תפקיד מרכזי, בעיקר בהשגת ומתן מודיעין צבאי ומודיעין משטרתי שאיפשר לכוחות הביטחון לסכל מאות פיגועים. בנוסף איתר השב"כ מחבלים שביצעו פיגועים והסתתרו, ואלה נעצרו או נהרגו על ידי הימ"מ, הימ"ס וצה"ל.
הסדרת פעילותו של השב"כ
סמכותו של השב"כ בהקמתו התבססה על סעיף 18 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, שהסמיכה את הממשלה "להקים כוחות מזוינים, ביבשה, בים ובאוויר, אשר יהיו מורשים לעשות את כל הפעולות הדרושות והחוקיות לשם הגנת המדינה".
עם הגידול במרכזיותו של השב"כ בחיי מדינת ישראל גבר הצורך בהסדרת פעילותו. בעקבות פרשת קו 300 ופרשת עיזאת נאפסו, כמו גם טענות על שימוש בלתי מבוקר בעינויים במהלך חקירתם של עצירים פלסטינים, הוקמה "ועדת לנדוי", שפרסמה בשנת 1987 דו"ח שבא לקבוע קריטריונים לשימוש באמצעי חקירה זה. הדו"ח קבע שבשב"כ רווחה בשנות ה-80 של המאה ה-20 תרבות של עדויות שקר. הדו"ח המליץ על התרת שימוש בלחץ פיזי מתון בחקירות, והגמשה של הכללים כאשר מדובר בחקירה העוסקת ב"פצצה מתקתקת", שהיא אירוע חבלני ספציפי העומד להתרחש בזמן הקרוב, ויש לעשות כל מאמץ על מנת לסכלו. בשנת 1999, בעקבות עתירות שהוגשו על ידי האגודה לזכויות האזרח והוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, דן בג"ץ בשיטות החקירה של השב"כ, ובפסק-דין תקדימי קבע שאסורות שיטות חקירה הכוללות לחץ פיזי. בעקבות פסיקה זו קראו אנשי ציבור ובהם הח"כים רובי ריבלין ושאול יהלום לחוקק חוק שיתיר לשב"כ להמשיך ולהשתמש בלחץ פיזי מתון בחקירותיו. הדיונים בכנסת ובוועדותיה בעניין זה נמשכו עד שנת 2002, אז חוקקה הכנסת את חוק שירות הביטחון הכללי, המסדיר את פעולתו של השב"כ. בסופו של דבר לא כלל החוק סעיף המתיר שימוש בלחץ פיזי.
על פי חוק השב"כ, ראש הממשלה ממונה על ראש השב"כ ונושא באחריות מיניסטריאלית לפעולת הארגון. השב"כ כפוף לממשלה (בדומה לצה"ל) ובנוסף פועלת "ועדה לשירותים חשאיים" הכוללת 5 חברים, בהם ראש הממשלה, שר הביטחון, שר המשפטים ושני שרים נוספים, המייצגת כלפי השב"כ את הממשלה כולה (בדומה לתפקיד הקבינט ביחס לצה"ל). בניגוד לחקירות משטרה, חקירות השב"כ אינן מחויבות בתיעוד קולי וחזותי.
עד שנת 2005 שימש נציג השב"כ בתפקיד סגן מנהל האגף לחינוך הערבי במשרד החינוך. הנציג היה יכול לבטל מינויים של מורים, מנהלים ובעלי תפקידים אחרים במערכת החינוך הערבית. התפקיד בוטל על פי המלצת ועדת דוברת.
במשך שנים רבות היה איש שב"כ הכפוף לפרקליטות המדינה, "מבקר תלונות נחקרים בשב"כ" (מבת"ן). בשנת 2013 הועבר תפקיד זה למשרד המשפטים.
בשנים 2001–2008 הוגשו למבת"ן ונבדקו על ידו כ-600 תלונות על עינויים והתעללות, אולם לא נפתחו חקירות פליליות (וכך גם בשנת 2015, בה הוגשו 56 תלונות). בשנת 2013 הודיעה המדינה, בתשובה לעתירה בבג"ץ, כי תאפשר בעתיד עיון של המתלוננים בחלק מחומרי הבדיקה העוסקים בתלונותיהם, ללא חומר שמסירתו עלולה לפגוע באינטרסים ציבוריים. בתחילת שנת 2018 פורסם כי לראשונה מאז הקמת המבת"ן, נפתחה חקירה פלילית נגד חוקר שב"כ בעקבות תלונה.
הגוף המבקר את השירות הוא החטיבה לביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה.
דרכי הפעולה של השב"כ
במהלך השנים השתמש השב"כ (כדי להשיג מידע מודיעיני) בשיטות חקירה שנויות במחלוקת, שבחלק מהמקרים נפסלו בחלקן בסופו של דבר בהוראת בג"ץ, ובהן שיטות של עינויים בחקירת חשודים (כמו טלטולים). ארגוני זכויות אדם טענו בשנת 2011 שהשב"כ עודנו ממשיך להשתמש בחלק משיטות אלה, וגורמים בקהילת המודיעין הישראלית אישרו (במסגרת תחקיר של "ידיעות אחרונות" ב-2008) כי האמצעים שבהם נעשה שימוש בחקירות הם מכות יבשות, כיסוי ראש, כבילה קשה, בידוד, עמידה לפרקי זמן ממושכים ומניעת שינה.
לקבלת מידע מודיעיני נעזר השב"כ גם במשתפי פעולה (משת"פים) מקרב הפלסטינים. על מנת לגייס משת"פים משתמש השב"כ בטכניקות של תגמול כספי ולטענת פלסטינים גם סחיטה. חלק ממשתפי הפעולה נרצחו על ידי ארגונים פלסטיניים. מאז יישום תוכנית ההתנתקות נפגעה יכולתו לאיסוף מודיעין בשטח רצועת עזה, מה שהתבטא בין השאר בפרשת חטיפת החייל גלעד שליט.מקורות המידע מופעלים על ידי בעלי תפקיד המכונים "רכזי מודיעין". במרחב ירושלים, יהודה ושומרון פועלים רכזי השטח בגלוי, מנהלים קשר שוטף עם הקהילה בשטח שעליו הם אחראים ונותנים מענה לבעיות יומיומיות. עם זאת, הפעלת הסוכנים וקבלת המידע נעשות באופן סמוי.
השב"כ משתמש גם בהאזנות סתר. כך נעשה, למשל, בפרשת החשדות המיוחסים לח"כ לשעבר עזמי בשארה. כן באפשרותו לקבל בזמן אמת את נתוני התקשורת של טלפונים סלולריים ובהם למשל מיקומו של כל מכשיר סלולרי. נתונים אלה, המתקבלים מחברות התקשורת בהתאם ל וסעיף 13 בחוק התקשורת (בזק ושידורים) נאגרים במאגר נתונים של השב"כ המכונה "הכלי". מאז שנת 2002 אוסף השב"כ מידע (שאינו נתוני תוכן), לרבות נתוני תקשורת הנוגעים לשיחות טלפון, מסרונים, או היסטוריית גלישה באינטרנט והיסטוריית מיקומים. הגישה למידע מוגבלת באישור ראש השב"כ, והיא מפוקחת בידי היועץ המשפטי לממשלה וועדת המשנה למודיעין ושירותים חשאיים של ועדת החוץ והביטחון.
כדי לבצע מעצרים ופעולות מיוחדות בשטחים, השב"כ משתף פעולה עם הימ"מ וימ"ס, שתיהן יחידות של משמר הגבול, וכוחות של צה"ל (בעיקר יחידת דובדבן וחטיבת כפיר). השב"כ עוצר וחוקר גם קטינים החשודים בפעילות טרור או בסיוע לה. מעצרים אלו סופגים לעיתים ביקורת . בנוסף מפעיל השב"כ יחידה מבצעית של לוחמים שמבצעת פעילות חשאית בשטחים עוינים. צוות "טקילה" של השב"כ מוקפץ לאירועי פח"ע.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 (רחמנינוב)
הקונצ'רטו לפסנתר מס' 3 ברה מינור אופוס 30 של המלחין הרוסי סרגיי רחמנינוב, נכתב בשנת 1909 וקנה לו שם של קונצ'רטו לפסנתר מאתגר ביותר מבחינה טכנית ברפרטואר הקלאסי הסטנדרטי.
שירות הביטחון הכללי
דרכי הפעולה של השב"כ
לפחות מאז 2005 מזמין השב"כ באמצעות משטרת ישראל פעילים משני קצות הקשת הפוליטית לשיחות אזהרה.
לפי החלטת ממשלה מ-1975 השב"כ מציב מאבטחים חמושים סמויים על כל מטוס נוסעים ישראלי. קודם לכן היו במטוסי אל-על מאבטחים של היחידה הממלכתית לאבטחת אישים ומשלחות.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 (רחמנינוב)
מבנה היצירה
היצירה מתוזמרת ל 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, תוף בס, מוקש תוף, מצלתיים, פסנתר ומיתרים. כמקובל בקונצ'רטו סטנדרטי, היצירה מסודרת בשלושה פרקים:
שירות הביטחון הכללי
סיכול ריגול
סיכול פעילותם של מרגלים בישראל היווה את עיקר פעילותו של השב"כ בעשרים שנותיו הראשונות, והוא מרכיב חשוב בעבודת הארגון עד היום. במסגרת פעילותו זו זכה השב"כ להצלחות לא מבוטלות, אם כי יש מקרים – שהבולט שבהם הוא זה של מרקוס קלינגברג – שבהם פעלו מרגלים בישראל במשך שנים רבות, וגרמו נזק רב ביותר עד לחשיפתם.
התמודדות עם טרור יהודי
"החטיבה לסיכול טרור וחתרנות מדינית בקרב מגזר ישראל וזרים", הידועה גם בשם "המחלקה היהודית" "החטיבה היהודית" ו"האגף היהודי", עוסקת גם בסיכול וחקירת טרור יהודי.
בשנת 1984 חשף "האגף היהודי" בשב"כ את המחתרת היהודית שביצעה שורת פיגועים החל משנת 1980. בעקבות המלצות ועדת שמגר לחקר טבח מערת המכפלה, הוגדל האגף.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 3 (רחמנינוב)
היצירה בתרבות הפופולרית
היצירה מוזכרת בסרט הקולנוע האוסטרלי "ניצוצות" (1996). גיבור הסרט, בהשפעת אביו שואף לנגן את הקונצ'רטו, אותו הוא רואה כ"אוורסט מוזיקלי".
שירות הביטחון הכללי
התמודדות עם טרור יהודי
בשנת 2003 נחשפה מחתרת בת עין, אחרי שחבריה ניסו להניח מטען חבלה ליד בית ספר לבנות במזרח ירושלים. היקפן של התארגנויות אלה היה זניח ביותר יחסית לזה של הטרור הפלסטיני. באמצע העשור השני של המאה ה-21 הגביר השב"כ את פעילותו נגד טרור יהודי. באפריל 2016 הודיע השב"כ כי "כל אירועי הטרור היהודי מהשנתיים האחרונות פוענחו".
גם במחלקה זו משתמשים לעיתים בעינויים בנוהל פצצה מתקתקת, כמו בחקירת הפיגוע בדומא ובמקרים נוספים.
ראש השירות
ראש השירות הנוכחי הוא רונן בר.
פרסום מידע על השב"כ
עד שנת 1996 שמו של ראש השב"כ (כמו גם שמו של ראש "המוסד") היה אסור בפרסום, אף על פי שרבים ידעו את זהותו, ובהם פוליטיקאים, ראשי הצבא, עיתונאים רבים ואף ראשי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית. בסופו של דבר הוחלט לחשוף את שמו של ראש השב"כ כשהובן שבעידן האינטרנט, עם מעט מאמץ כל אדם המעוניין בכך יוכל לגלות את זהותו. ראש השב"כ הראשון שזהותו נחשפה באופן רשמי עם כניסתו לתפקידו הוא עמי אילון.