cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בבילון 5 (זיכיון)
זיכרון הצללים
סרט זה נועד לצאת לראשונה לקולנוע במהלך 2005, אך הפקתו בוטלה. לפי יוצר הסדרה, ג'יי מייקל סטרזינסקי, העלילה קשורה לסדרה "קרוסייד", והיא מביאה איום חדש על הגלקסיה כאשר גזע מסתורי מאיים לשחרר לחופשי את טכנולוגיית הצללים. דיאן בייקר, קצינת המודיעין של ממשל הארץ, מנסה לגלות פרטים אודות הקונספירציה. עוזר לה גיילן הטכנומג, שבידיו הופקדה האחריות לשמור שטכנולוגיה זו לא תיפול לידיים לא נכונות.
ב-13 ביולי 2008 סטרזינסקי הודיע כי כתוצאה מסירובם של אולפני ההפקה להעלות את התקציב לסרטים הבאים בסדרה, ומתוך ראיה כי הסרט האחרון נוצר בתקציב זעום, אין הוא מעוניין להמשיך בהפקת סרטים זולים בצורה המבזה את זכרה של הסדרה, אלא אם כן יאפשרו לו לביים סרט קולנוע באורך מלא.
אתחול קולנועי ללא שם
במהלך כנס קומיק-קון שנערך בסן דייגו בשנת 2014, סטרזינסקי הודיע כי יישב לכתוב סרט קולנוע של בבילון 5 המיועד להיות אתחול של סדרת המדע בדיוני האייקונית. הוא הוסיף וציין שהוא מתכוון להשלים תסריט עד לסוף שנת 2015 והסרט יתחיל בשלבי הפקה בשנת 2016. אולם, עד כה הסרט לא החל בשלבי הפקה.
נובלות
הייחודיות של יקום בבילון 5 משאר היקומים הבדיוניים היא הקאנון הספרותי של מרבית הנובלות הספרותיות וחוברות הקומיקס שנכתבו עליו. כמעט כל הנובלות של בבילון 5 מבוססות על תקצירים שנכתבו על ידי ג'יי מייקל סטרזינסקי. סדרת ספרי דל ריי המאוחרים נחשבים ליותר קאנוניים מספרי דל המוקדמים, אם כי ישנם אלמנטים קאנוניים בכל אחד ואחד מהספרים, לדבריו של סטרזינסקי.
הנובלה השביעית של סדרת ספרי דל המוקדמים ("הצל שבפנים") נחשבת לקאנונית ב-90%, ואילו הנובלה התשיעית ("לחלום בעיר העצב") נחשבת לקאנונית במלואה.
סיפורים קצרים
הסיפורים הקצרים נכתבו בידי יוצר הסדרה ג'יי מייקל סטרזינסקי. הם פורסמו במגזינים Amazing Stories והמגזין הרשמי של בבילון 5 וכוללים מאפיינים קאנוניים. כמו כן, פורסמה סדרת קומיקס מבית DC קומיקס שרצה בין השנים 1994–1995, וכן שלוש נובלות על שלושה מהסרטים: "בהתחלה" ו"החלל השלישי" מאת הסופר פיטר דייוויד, ו"קריאה לנשק" מאת הסופר רוברט שקלי.
חוברות קומיקס
11 חוברות קומיקס פורסמו לפי סקיצה מאת ג'יי מייקל סטרזינסקי למשך שנה מינואר 1995 ועד לאפריל 1998 בהוצאת DC Comics, כאשר רובן היו קאנוניות, למעט עלילת הסיפור "דואט לבני אדם ונארנים בדו דיאז" ו"קודה לבני אדם ונארנים בסי במול". העלילה בעלת החשיבות הרבה ביותר היא בחוברות 1–4, בהן סופר מה עבר על סינקלייר במעברו החדש מפיקוד על תחנת בבילון 5 לשגריר מינבר.
משחקים
בנובמבר 1997, חברת קמליון אקלקטיק אנטרטיינמנט פרסמה את "פרויקט בבילון 5: משחק התפקידים", המתבסס על סדרת הטלוויזיה. בשנת 2003, חברת ההוצאה לאור מונגוס פבלישינג הדפיסה את "משחק התפקידים וספר העובדות של בבילון 5", משחק קלפים המתבסס על מכניקת משחק של מכשפי החוף.
בשנת 1997 יצאה לאור גם מערכת המרכיבים של בבילון 5, משחק תפקידים שולחני צבאי ופוליטי מורכב המשתמש בחבילות הרחבה שמאריכות את זמן המשחק בו עד לחמש שעות. הרעיון מאחוריו הוא שכל שחקן צריך לקנות רק את החלק שלו במשחק - במקרה הזה דמות פוליטית ספציפית ביקום בבילון 5, וכל השחקנים משלבים את המרכיבים שלהם לצורך המשחק השולחני. המשחק פורסם למשך השנתיים הראשונות להוצאתו והתבסס על השנתיים הראשונות של עונות הסדרה (2259-2258). קבוצת מעריצים החלה לעבוד על גרסה משלה למשחק הלוח, המוסיפה אלמנטים ממשחקים אחרים בנוסף לחומרים אחרים מהסדרה שלא נכללו במשחק המקורי.
משחק המלחמה Babylon 5 Wars יצא לאור בידי חברת אייג'נטס אוף גיימינג. המשחק פותח בקשר ישיר עם יוצרי הסדרה, ומרבית החומר המפורסם נחשב לקאנוני. מאוחר יותר, החברה פרסמה את Babylon 5: Fleet Action, ששם דגש על קרבות בסדר גודל נרחב יותר. בשנת 2004, חברת מונגוס פבלישינג הוציאה לאור משחק לוח מלחמתי המבוסס על סרט הטלוויזיה "קריאה לנשק", משתמש במיניאטורות ונחשב להרחבה של משחק התפקידים הקודם שלהם. המשחק היה דומה ל"מלחמות בבילון 5" של אייג'נטס אוף גיימינג, אך הייתה לו מערכת חוקים מפושטת יותר שעזרה לקצר את זמן המשחק.
חברת פרסידנס אנטרטיימנט הפיצה משחק קלפי אספנות של בבילון 5 בין השנים 1997–2000. המשחק היה מיועד לשניים עד ארבעה משתתפים, כאשר כל אחד מגלם שגריר אחד של מועצת בבילון 5: סינקלייר, דלן, ג'קאר או לונדו. חבילות הרחבה מאוחרות יותר הגדילו את מספר המשתתפים שיכלו לשחק בו זמנית והרחיבו את האפשרויות העומדות בפניהם. השחקנים יכלו לייצג את ליגת העולמות הבלתי מאוחדים או שיכלו לשחק שגרירים חלופיים כמו בסטר עבור חיל הטלפתים או לורד ריפא עבור הסנטאורים. המשחק בוטל בשנת 2000 כשהחברה הפסידה את הרישיון מהאחים וורנר.
מספר מודים לא מורשים המתבססים על בבילון 5 נוצרו למשחקי מחשב שונים כמו Homeworld ו-Homeworld 2. המשחק היחיד שהושלם ועמד ברשות עצמו הוא המשחק החינמי The Babylon Project, המבוסס על קוד מקור של המשחק FreeSpace 2. מוד נוסף הנמצא בפיתוח הוא X3: Babylon 5, שפותח בידי מעריצים ומבוסס על סימולציית הקרבות X3: Terran Conflict. המשחק מיועד לכלול עיצובים קאנוניים של התחנה ושל ספינות מלחמה, מספר עיצובים מחומרים מורשים וכן אמנות מקורית.
בשנת 2012, קבוצת מעריצים של משחקי אייג'נס אוף גיימינג החלה לעבוד על משחק דפדפן במטרה להישאר נאמנים למשחק האסטרטגיה השולחני, עם היתרון שבמשחק בקנה מידה כלל-עולמי. המשחק נקרא Fiery Void ונמצא בשלבי בדיקות בטא, כשהמטרה שלו להיות משווק ללא מטרות רווח.
משחק נוסף שאינו רשמי הוא Babylon 5: I've Found Her, סימולטור קרבות חלל חינמי בידי חברת ספייס דרים פקטורי, אשר בדומה ל-Into the Fire מאפשר לשחקנים להטיס חלליות סטארפיורי.
X-15
X-15 מתוצרת נורת' אמריקן (באנגלית: North American X-15) היה מטוס רקטי ומחשובי מטוסי הניסוי האמריקאיים מסדרת מטוסי ה-X. ה-X-15 קבע מספר שיאי מהירות וגובה בשנות ה-60 המוקדמות, הגיע לגבול החלל ואיפשר להשיג תוצאות מחקריות חשובות ששימשו בהמשך בתכנונם של מטוסים וחלליות. המטוס, כמו שאר מטוסי סדרת ה-X, נועד לבדיקת גבולות הטיסה העל-קולית. למרות שזו לא הייתה מטרה ראשונית או מקורית, במהלך הניסויים על המטוס הוא הפך גם לחוד החנית של הפיתוח עבור טיסה תת-מסלולית.
במסגרת תוכנית ה-X-15, נערכו 13 טיסות חלל, על-פי הגדרת חיל האוויר האמריקאי, אותן ביצעו שמונה טייסים, אשר על כן הוענק להם סטטוס אסטרונאוט על ידי חיל האוויר האמריקאי. בין הטייסים של ה-X-15 היה ניל ארמסטרונג, לימים האדם הראשון שהלך על הירח במסגרת משימת אפולו 11. אחד הטייסים אף חצה את קו ה-62.1 מיל (100 ק"מ), המוגדר כגבול החלל על ידי הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (FAI), ובזכות זאת הוענקו לו כנפי אסטרונאוט מאת נאס"א. המטוסים שוגרו בטיסה על ידי מפציץ B-52 סטרטופורטרס שהותאם באופן בלעדי למטרה זו, וה-X-15 ביצע 199 טיסות בין השנים 1959 ו-1968, ונכנס להיסטוריה כמטוס הראשון שעלה במהירות רציפה מעל למאך ארבע, חמש ושש, וקבע את השיא העולמי המוחלט שעקף את המטוס הביצועי המהיר ביותר, לוקהיד SR-71. מהירות השיא של המטוס, 7,274 קמ"ש, היא המהירות הגבוהה ביותר אי פעם שמטוס טס בה.
מספר חוקרי אווירונאוטיקה וחלל קבעו את גבול החלל בגובה נמוך אף יותר מזה שקבעו חיל האוויר האמריקאי ונאס"א, כך שלשיטתם ניתן להחשיב טייסי X-15 רבים אחרים כאסטרונאוטים. אזור קצה גבול יכולת הטיסה האנושית (Aeropause), בו שוררים תנאים הזהים לתנאים בחלל החיצון, מתחיל בגובה 19 מיל מעל לכדור הארץ. טייסי X-15 רבים טסו בגובה זה והרבה מעליו.
היסטוריית פיתוח
חקר גבולות הטיסה העל-קולית והשוואתו לתוצאות שהתקבלו ממודלים אנליטיים שונים ומבדיקות וניסויים היו למטרה העיקרית של תוכנית הטיסה עבור סדרת מטוסי ה-X. תומכי המחקר קיוו גם להסיק מסקנות מדעיות לגבי מערבולות אוויר מעל האטמוספירה, יציבות של מהירות על-קולית והשפעות של הטמפרטורה על תפקוד המטוס בגבהים שונים. מאוחר יותר ה-X-15 נתפס ושימש גם עבור ניסויים מדעיים הקשורים יותר לחקר החלל, והניח את היסודות למעבורות החלל שבהמשך פותחו בידי נאס"א.
התוכנית כולה בוצעה ופותחה במרכז לחקר הטיסה דריידן של נאס"א, בסמוך לבסיס חיל האוויר אדוארדס והמתחם הסמוך ברחבי מדבר מוהאבי בקליפורניה.
העיצוב החיצוני (התצורה) של המטוס היה רק אמצעי להשגת התנאים האידיאליים להתגבר על הטמפרטורות הגבוהות והלחצים האווירודינמיים שלהם הוא יועד להיות נתון, ולא להגדיר או להנחות תקן בנייה עתידי למטוסים מבצעיים. המטוס הונע על ידי מנוע רקטי שיועדה לשמור על מהירות אופקית קבועה, ללא קשר לגובה הטיסה. בתוכנית הניסויים השגרתית ה-X-15 הושמט מכנף ימין של מטוס אם, דגם מיוחד של המפציץ B-52 סטרטופורטרס, בגובה של כ-14,000 מטר, עף במשך בין דקה אחת לחמש, עד לנקודה שבה נגמר הדלק הפנימי, ואז ביצע טיסת גלישה ונחת באחד האגמים היבשים הנמצאים בטווח הבדיקה.
במהלך שנות ה-40 המאוחרות ותחילת שנות ה-50, התעשייה האווירית של ארצות הברית הגנה על העיקרון שטיסה על-קולית הוא תחום השמור לטילים, היחידים המסוגלים לפעול במהירות זו ובגובה רב מאוד, ושטיסות במהירויות כאלו הן בלתי אפשריות מבחינה טכנית עבור כלי טיס מאוישים. כמו כן, הם טענו כי אין צורך בקיומו של מטוס מחקר מכיוון שבעתיד הנראה לעין לא יהיו בקשות למטוס צבאי או אזרחי בעל מאפיינים כאלה. עם זאת, בניגוד למחשבה הרווחת, ביוני 1952 המליצה הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה (קודמתה של נאס"א הנוכחית) על הרחבת תחומם והגדלת התקציב של המחקרים העוסקים בטיסה על-קולית. בין יתר עבודותיה השונות החלה הרחבה של תחום המחקר עבור נושאים שהיו לגבולות טכנולוגיים והיו לבעיות המרכזיות עבור הפיתוח העתידי. בשנת 1954, עדיין באותו הקשר, החלו מחקרים טכניים בנושאים שזוהו בעבר כבעייתיים: עמידות של חומרים לטמפרטורות גבוהות, אווירודינמיקה, שליטה, יציבות והטסה במהירות על-קולית. המחקרים שבוצעו באופן עצמאי על ידי מעבדות הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה השונות, הוכיחו באופן חד משמעי את היתכנות הפרויקט.
גם חיל האוויר של ארצות הברית באוקטובר 1953, באמצעות "המועצה המדעית והמייעצת" שלו המליץ על פיתוח מטוס מחקר למהירויות שבין מאך 5 ל-7. בערך באותו תאריך מימנה "מחלקת המחקר הימי" של הצי של ארצות הברית את חברת דאגלס איירקראפט קומפני למען פיתוח מחקרים וחקר היתכנותו של מטוס מונע רקטות המסוגל להגיע במהירות לא יציבה (משמע משתנה, באופן שהמהירות המקסימלית מתאפשרת לטווח זמן קצר) של מאך 7+, המיועד למטרות ניסוי ולא ביצוע.
הרכב חומרים ועמידות
ה-X-15 נורת' אמריקן תוכנן ונבנה על ידי צוות מהנדסים בראשות האריסון סטומס וצ'ארלס פלץ, תוך ביצוע משימה קשה ביותר להשגה ופריצת דרך טכנולוגית. עם עיצוב חיצוני שנראה פשוט, ה-X-15 היה למעשה אולי המטוס המורכב ביותר מבחינה טכנולוגית של זמנו. אוסף הנתונים המאסיבי, שסופק על ידי בדיקות וטיסות מבחן, הרוח החלוצית בהבנה וגילוי עקרונות היציבות העל-קולית, הנחיה ובקרה בסביבה חסרת משקל, ניסויים שבוצעו בשולי האטמוספירה של כדור הארץ, תרמו כולם עבור הפיתוח של המטוס ותרמו גם בצורה משמעותית עבור פיתוח טכנולוגיית ניווט אסטרונומית בתוכנית אפולו.
בקרב קהילת הנדסת התעופה והחלל, הוא נחשב פה אחד להיות מטוס הניסוי המוצלח ביותר שיוצר אי פעם.
לאחר ניתוח קפדני מאוד של הלחצים שיופעלו על גבי כל חלק של גוף המטוס, הושג מבנה מכני חזק יותר, קל וגמיש יותר, מבלי לפגוע בביצועים החוזים, וכתוצאה מכך נוצר "קוקטייל" של חומרים אקזוטיים. מתכת מסוג אינקונל X שימשה את עיקר הציפוי החיצוני, בשל חוזקה המכני הגבוה העמיד בצורה מוחלטת עד 700 מעלות צלזיוס והירידה האיטית בתפקוד התכונות הפיזיקליות שלה עם עלייה בטמפרטורות מעבר לכך. במבנה הגוף הפנימי, שבו העומסים התרמיים היו נמוכים יותר, נעשה שימוש בסגסוגת אלומיניום אמידה במיוחד, סגסוגות טיטניום וסוגים מיוחדים של פלדה.
תא הטייס ומערכות הבקרה
בתא הטייס של ה-X-15 היו כמה חידושים, שסיווגו אותו כלא שגרתי אפילו לפי תקן של מטוס ניסוי. לפיכך, בנוסף לג'ויסטיק המרכזי המסורתי בין הגפיים התחתונות של הטייס, לשליטה אורכית על כיוון הטיסה ולגלגול גחון, היה ג'ויסטיק שני בצד ימין, המחובר ישירות לראשון באמצעות מערכת הידראוליקה ומופעל על ידי הטייס בתנועת שורש כף היד. הג'ויסטיק המרכזי הוסר בסופו של דבר, עקב הבחירה וההעדפה של רוב הטייסים להשתמש בצדדי. הג'ויסטיק השלישי הוצב משמאל לטייס, בשימוש רק בטיסה תת-מסלולית כאשר לא הייתה שליטה אווירודינמית על המטוס, מה שגרם לרקטות התמרון המותקנות בכנפיים לפעול דרך פתיחה וסגירה של שסתומים. בתחילה חיל האוויר האמריקאי כפה אימוץ של תא טייס שניתן לווסת אותו כתא מילוט, אולם סקוט קרוספילד, אחד המהנדסים האחראים על הפרויקט, טייס ניסוי עבור תעופה צפון אמריקה וטייס עתידי של ה-X-15, הצליח לשכנע את מקבלי ההחלטות לבחור בפתרון באמצעות מושב מפלט חירום, שמיש בין 120 קמ"ש למאך ארבע ומותאם לגובה של עד 40 אלף מטר בשלב הפיתוח שלו.
יש לציין גם את קיומה של מערכת עזר אוטומטית לחלוטין, שנועדה להגביר את יציבות המטוס, במיוחד את הנטייה להתגלגלות הגחונית בכניסה מחודשת לאטמוספירה. ככלל, ה-X-15 יכול להיחשב כמיני מעבדת טיסה, מלאה ברובה במכשור מדעי, בציפוי החיצוני כמו גם בקטע הפנימי שלו נוצרו יותר מאלף חיישנים, אשר תיעדו את כל הפרמטרים הקשורים לטיסה, בנוסף לגורמים חיצוניים כגון עומס אווירודינמי וטמפרטורה.
מנועים ודלק
מציאת מנוע מתאים היווה מכשול מבין השלבים המוקדמים של פרויקט הפיתוח. התיאורים הקונקרטיים הראשונים של המנוע שיושמו בסופו של דבר על ה-X-15 נעשו ב-22 באוקטובר 1954, במהלך ועידה לקביעת, בין היתר, איזה תאגיד יופקד על בניית התא. עם זאת, מאחר שהמשתתפים לא היו מומחים או בעלי מידע הולם על מנועי רקטות, הם הגבילו את עצמם לסיכום הפרויקטים ושלב הפיתוח שלהם. לאחר שנורת' אמריקן נבחרה כזוכה בתחרות לבניית המטוס וניתן לה מענק לבנייתו, נמסר לתאגיד ריאקשן מוטורס שמנוע ה-XLR30 שלו (שעדיין היה בשלבי פיתוח עוברי ומאוחר יותר שונה שמו ל-XLR-99) מיועד להיות חלק מהפרויקט. המנוע החדש נדרש בעיקר כדי להיות מסוגל לפעול בכל התנאים ולהתגבר על במצבי עומס כבידה גבוהים. אמינות, אורח חיים בשירות ותפעול היו אמורים, או צפויים, להתקרב לסטנדרטים הרגילים במנועי ייצור, אך הנחות כאלה לא היוו תנאים חיוניים עבור קבלה.
ב-4 באוקטובר 1957 הפתיעה ברית המועצות את העולם על ידי שיגור ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון שהקיף את כדור הארץ. ניצחון סובייטי זה במרוץ לחלל זעזע את היוקרה המדעית והטכנולוגית של ארצות הברית, ועדיין נחשב לאיום רציני על הביטחון האמריקאי. הגאווה הלאומית נפצעה ולא היה בידי ארצות הברית שום כלי שהיה מוכן להגיב ולהשתוות להישג הסובייטי, מלבד ה-X-15, שעם שינוי ייעודו הניסויי והוספת המנוע החדש עבורו היה מסוגל לבצע טיסה תת-מסלולית שחצתה את האטמוספירה והגיעה לחלל. ההישג של המטוס הפחית במידה מן הפגיעה ביוקרה הלאומית האמריקאית.
בפגישה שהתקיימה על גבי נושאת המטוסים USS פורסטאל (CVA-59), שבוע לאחר שיגור הלוויין הסובייטי, בין כמה גורמים מן הדרג המדיני-ביטחוני לבין ועדת האווירודינמיקה של הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה, הוחלט לתת דחף חזק ל-X-15 במונחים טכניים ופיננסיים. עם זאת, בעוד הוערך כי המטוס יוכל לצאת לפעולה מבצעית שתחצה את האטמוספירה בתוך שנה, לפיתוח של המנוע לא היה בכלל זמן כניסה לשירות מוערך והפיתוח שלו נמשך זמן רב בהרבה מהמצופה וחרג משמעותית מלוח הזמנים.
במהלך המחצית הראשונה של 1958, משבר קצב הפיתוח של המנוע הגיע לשיא כאשר גנרל חיל האוויר סמואל א. אנדרסון איים על נשיא חברת הבנייה ריאקשן מוטורס לקרוע את החוזה ולהשהות את המימון עבור החברה עם לא תגביר את קצב הפיתוח. לבסוף הוחלט להקדים את הטיסה דרך שימוש בשני מנועים שונים, קטנים יותר מ-XLR-99 המיועד עבור המטוס:
ה-XLR11 היה מבוסס על אתנול בשילוב עם חמצן נוזלי כדלק. ה-XLR99 היה מבוסס לעומת זאת על אמוניה כדלק. לצורך בקרת תגובה ומהירות טיסה, כאשר המטוס היה בסביבה חסרת משקל, שתים עשרה הרקטות שהוצבו בקצה הכנף ובאחורי המטוס הונעו על ידי חמצן נוזלי, ולכל אחד מהם הספק משתנה בין 8 ל-12 ק"ג.
יציבות על-קולית, ציוד נחיתה וזנב
מכיוון שה-X-15 שוגר ממטוס אם רק מגובה מסוים, לא עלה הצורך בשילוב כלי המראה עצמאיים משלו. הפתרון שנמצא עבור הנחיתה הצטיין בפשטות שלו: בציר הראשי והאחורי הוחלפו הגלגלים הרגילים בזוג גלגיליות, אשר להבי הטיטניום שלהם החליקו לאורך המסילה, פתרון זה עמד בדרישות חיוניות כגון הפחתת משקל, ביטול המקום הדרוש להצבת הגלגלים וכן אמידות גבוהה יותר מפני חום.
הזנב בכללותו היווה חלק חשוב מהיציבות של המטוס בשעת טיסה במהירות על-קולית, המורכב משני מייצבים אנכיים, עליון הניתן להזזה מלאה לשליטה כיוונית, ולו יש זוג בלמים אווירודינמיים בקצה האחורי שבמצבים מסוימים פועלים גם לייצוב המטוס כאשר הוא נמצא במהירויות על-קוליות. מייצב תחתון שני קבוע לחלוטין משלים את הסט, לשני המייצבים צורת טריז מוזרה, הגורם לגרירה אווירודינמית במהירות נמוכה השווה לזו של F-104 סטארפייטר.
בגרסת A-2 של ה-X-15 גוף המטוס הוארך בכ-79 סנטימטרים והמייצב הראשי (הקדמי) הונמך, בעוד המייצב האנכי התחתון הוסר כדי לאפשר התקנת מנועים צדדיים או חלקים ניסויים קשורים אחרים.
פעילות ניסויית בשירות
בקשה להצעות עבור שלדת מטוס פורסמה ב-30 בדצמבר 1954, ובקשה עבור מנוע רקטי פורסמה ב-4 בפברואר 1955. נורת' אמריקן קיבלה את החוזה לבניית שלדת המטוס בנובמבר 1955, וב-1956 קיבלה ריאקשן מוטורס את החוזה לבניית המנועים.
כמו מטוסי X רבים, ה-X-15 תוכנן להינשא באוויר תחת כנף של B-52. גוף המטוס היה ארוך וגלילי, עם מעטפת אווירודינמית לקראת החלק האחורי שהעניקה לו מראה שטוח. למטוס היה גב עבה דמוי טריז וסנפירים בגחון. כן הנסע המתקפל כלל גלגל חרטום ושני מחלקיים; לפני הנחיתה היה הטייס צריך להשליך חלק מסנפיר הגחון כדי שלא יפגע בקרקע. שני מנועי ה-XLR-11 הרקטיים של הדגם הראשון, ה-X-15A, ייצרו 36 kN (8,000 ליברות) דחף; המנוע ה"אמיתי" שיוצר מאוחר יותר היה מנוע XLR-99 יחיד שייצר 254 kN (57,000 ליברות) בגובה פני הים, ו-311 kN (70,000 ליברות) בגובה המרבי.
חיל האוויר האמריקאי ו-NACA (הגוף שקדם לנאס"א) דנו רשמית בגרסת X-15, שכונתה X-15B, עוד לפני 1958. גרסה זו אמורה הייתה להיות משוגרת לחלל על-גבי טיל נאבאחו. לקראת סוף שנות ה-60 נבחנה אפשרות לשגר לחלל מטוס X-15 מוסב מעל גבו של המפציץ העל-קולי XB-70, אך גם תוכנית זו נזנחה. הרעיון ננטש לאחר שנאס"א נוסדה מתוך NACA ואושר לבצע טיסות חלל מאוישות במסגרת תוכנית מרקורי. ב-1959 נטש גם חיל האוויר האמריקני את תוכנית ה-X-15 כאמצעי לשיגור חלליות צבאיות מאוישות, ובמקומה העדיף את תוכנית דאון החלל X-20. תוכנית ה-X-20 בוטלה בראשית שנות ה-60.
שלושת מטוסי ה-X-15 שיוצרו ביצעו 199 טיסות ניסוי בסך הכל, האחרונה בהן ב-24 באוקטובר 1968. טיסת הבכורה של ה-X-15, שהייתה טיסת דאייה לא ממונעת, נערכה ב-8 ביוני 1959 בהטסתו של סקוט קרוספילד. ובעקבותיה נערכה הטיסה הממונעת הראשונה ב-19 בספטמבר. הטיסה הראשונה עם מנוע ה-XLR-99 התקיימה ב-15 בנובמבר 1960. X-15A-1 (מספר 56-6670) ביצע 82 טיסות ממונעות בסך הכל, ה-X-15A-2 (מספר 56-6671) ביצע 53 טיסות ממונעות בסך הכל וX-15A-3 (מספר 56-6672) ביצע 64 טיסות ממונעות בסך הכל. שני מטוסי B-52 נשאו את המטוסים בניסויי הטיסה שלהם: NB-52A מספר 52-003 ו-NB-52B מספר 52-008. נעשו תוכניות לביצוע טיסה מספר 200 של ה-X-15 שישוגר מעל לסמית' ראנץ', אשר בנבאדה. הטיסה תוכננה ל-21 בנובמבר 1968 עם ויליאם ג' נייט כטייס. עיכובים שונים שנגרמו עקב בעיות טכניות ותנאי מזג אוויר גרמו לשיגור המתוכנן להידחות לפחות שש פעמים עד לסוף דצמבר 1968. לבסוף, לאחר הביטול ב-20 בדצמבר 1968, עקב תנאי מזג אוויר, הוחלט כי לא תהיה טיסה 200. ה-X-15 הראשון נשלח למוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון הבירה. ה-X-15 השני מוצג כיום במוזיאון הלאומי של חיל האוויר האמריקאי בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון, ליד דייטון אשר באוהיו. ה-X-15 השלישי, מספר 56-6672, נהרס בהתרסקות ב-15 בנובמבר 1967.
ביולי ובאוגוסט 1963 חצה הטייס ג'ו ווקר את גובה 100 ק"מ (קו קרמן) פעמיים, ובכך היה לאדם הראשון שחדר לחלל פעמיים.
תאונת טיסה 191
טייס הניסוי מייקל ג'יימס אדמס נהרג ב-15 בנובמבר 1967 כשמטוס ה-X-15 השלישי בו טס החל להסתחרר בעת צלילה ואז התפרק כאשר תאוצת כלי הטיס הגיעה ל-15 ג'י. חלקי המטוס התפזרו על שטח של כ-130 קמ"ר . ב-8 ביוני 2004 הוקמה אנדרטה במקום בו נמצא תא הטייס, ליד רנדסבורג אשר בקליפורניה. לאחר מותו הוענקו למייקל אדמס כנפי אסטרונאוט בעבור טיסתו האחרונה ב-X-15 שבמהלכה הגיע לגובה של 266,000 רגל (81.1 ק"מ). ב-1991 התווסף שמו של אדמס למצבת הזיכרון לאסטרונאוטים המוצבת במרכז החלל קנדי בפלורידה.
ה-X-15A השני נבנה מחדש לאחר תאונת נחיתה. הוא הוארך בכ-0.74 מטר (2.4 רגל), קיבל זוג מכלי דלק נוספים שנתלו תחת גוף המטוס, וצופה בחומר חסין אש. התוצאה כונתה X-15A-2. המטוס טס לראשונה ב-28 ביוני 1964, והגיע לבסוף למהירות 7,274 קמ"ש (4,520 מיל/שעה).
מורשת
שיא הגובה אליו הגיע ה-X-15 לא נשבר על ידי אף כלי טיס מאויש אחר מלבד מעבורת החלל עד לטיסת החלל השלישית של ספייס שיפ 1 ב-2004. המהירויות והגבהים נחצו פעמים רבות על ידי רקטות בלתי-מאוישות ששוגרו מהאוויר, כגון רקטת פגאסוס שנשאה מספר לוויינים למסלולם. השיא שהשיג ה-X-43A הזעיר, המונע על ידי מנוע על-מגח סילוני, ב-16 בנובמבר 2004, של קרוב למאך 10 (10,620 קמ"ש או 6,600 מיל/שעה) בגובה 95,000 רגל (29 ק"מ) הוא רק שיא של מנוע סילון "נושם" חמצן.
דולב מזרחי
דולב מזרחי (שם מדעי: Platanus orientalis) הוא מין של דולב, עץ גדול ממדים המצוי לרוב לצד מקווי מים. הוא נציג יחיד של משפחתו בישראל.
סימנים מורפולוגיים
העץ גבוה, קליפתו מתקלפת ולכן צבע קליפת הגזע משתנה. תכונה זו מקנה לעץ מראה ותיק, אולם אין אפשרות לאמוד את גילו של העץ לפי קריטריונים חיצוניים כדוגמת מראה ועובי הגזע.
משום מראה העלה המפורץ שלו, שלכת החורף המרשימה וכן הלאה, יש הנוטים לבלבל סוג זה עם הסוג אדר- 'acer', המוכר לנו מדגל קנדה ומסירופ מייפל. אדר סורי ואדר קטן-עלים מייצגים סוג זה בארץ.
משום יופיו, קורתו הישרה וצילו הרב בקיץ, עץ זה ניטע גם כעץ נוי.
העלה שסוע לכ-5 אונות, שפתו משוננת. קיימים שני עלי לוואי, הקטנים מן העלה.
העץ נשיר, ושלכתו יפה. ניתן לזהות מרחוק את פלג המים של הנחלים שהעץ שוכן בהם: בעונת הסתיו העלים מצהיבים; בעונת החורף רוב העלים נושרים; בעונת האביב העץ מלבלב, והוא ניכר בצבע ירוק בהיר ו"חי" על פני שאר צמחי החורש, במשך כל הקיץ.
הפרי הוא אגוזית עגולה, ניכרת בעוקצים הארוכים ובציצת שערות ארוכות.
תפוצה בישראל
העץ מלווה פלגי מים ומעיינות, במיוחד בצפון הארץ. ככזה הוא נחשב לנדיר, אולם אין הוא נחשב בסכנת הכחדה, משום שבית גידולו לא מאוים באופן יחסי. נוכל לפגוש אותו במערכת יובלי הירדן, נחל דליות שבגולן, ובנחלי הגליל האיתנים כדוגמת נחל עמוד, כזיב ובצת. דולב מזרחי הוא ערך טבע מוגן על פי חוק בישראל.
עצי הדלב המרשימים הסמוכים לעין זיו שבנחל כזיב סמלו את זכות הטבע למים, כאשר המעיין השופע הזה נתפס על מנת לשמש כמי שתייה עבור אזור הצפון. בעקבות הדלדלות המים באפיק, היה חשש למגוון היצורים החבים את חייהם למי המעיין. ויותר מכל, הדולב המרשים גילה סימני עקה. כך הושגה פשרה, ובשעות הבוקר מזרימה חברת 'מקורות' מים, מהם נהנים שוכני השמורה- מגוון צמחייה ובעלי החיים, וכמובן המטיילים. והדולבים האיתנים- עדות לפשרה זו.
מין זה נמצא גם במספר מעיינות באזור יהודה ושומרון. שמו אף השתמר בשמות מקומות באזור:
לא ברור האם פרטים אלו של הדולב המזרחי הם צמחי בר מקומיים, או שהובאו על ידי האדם.
ולטר גיזקינג
ולטר גיזֶקינְג (בגרמנית: Walter Gieseking; 5 בנובמבר 1895 – 26 באוקטובר 1956) היה פסנתרן ומלחין גרמני יליד צרפת.
ביוגרפיה
ולטר וילהלם גיזקינג נולד בליון, בנו של רופא וחוקר פרפרים. הוא החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע, אך ללא הדרכה פורמלית. משפחתו הרבתה בנסיעות והוא למד אצל מורים פרטיים.
משנת 1911 עד ראשית 1916 למד גיזקינג בקונסרבטוריון בהנובר שבגרמניה. מורו בקונסרבטוריון היה המנהל קרל ליימר, שעמו יצר בהמשך שיטה להוראת הפסנתר. הופעתו הראשונה של גיזקינג הייתה ב-1915, אך הוא גויס לצבא בשנת 1916 ואת שארית מלחמת העולם הראשונה עשה כנגן תזמורת גדודית. רסיטל הפסנתר הראשון שלו בלונדון התקיים ב-1923 והוציא לו מוניטין של מבצע מעולה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה המשיך גיזקינג להתגורר בגרמניה ולהופיע באירופה. בגלל הופעותיו במדינות שהיו תחת כיבוש הנאצים, כמו צרפת, האשימו אותו לאחר המלחמה בשיתוף פעולה עם המפלגה הנאצית. כמו אמנים גרמנים רבים, הוכנס גיזקינג לרשימה השחורה בתקופה שמיד לאחר המלחמה. ואולם, בינואר 1947 טוהר שמו על ידי הממשל הצבאי של ארצות הברית והתאפשר לו לחדש את קריירת הופעותיו. אף על פי כן, הביקור החוזר הראשוני שלו בארצות הברית, שנקבע לינואר 1949, בוטל עקב מחאתם של מספר ארגונים כגון הליגה נגד השמצה וועדת ותיקי המלחמה האמריקאים. על אף מחאות נוספות (באוסטרליה ובפרו, למשל, סיור הקונצרטים האמריקאי שלו מ-1949 היה מקבץ הקונצרטים היחיד שבוטל בפועל בגלל ההתנגדות הציבור. גיזקינג המשיך לנגן במספר רב של ארצות אחרות, וב-1953 חזר לארצות הברית. הקונצרט שלו בקרנגי הול התקיים מול אולם מלא עד אחרון המושבים וקצר הצלחה, והפופולריות של גיזקינג הייתה רבה מתמיד.
הודות לכשרונותיו המיוחדים - הוא חונן בטכניקה טבעית, שמיעה מושלמת ויכולת חריפה במידה שאינה מצויה לשינון וזכירה - היה גיזקינג מסוגל להשתלט על רפרטואר בלתי מוכר (קשה ככל שהיה) בהשקעה קטנה יחסית של עבודה ותרגול. בהתאם לשיטת הלימוד גיזקינג-ליימר, היה לומד על פי רוב יצירות חדשות הרחק מן הפסנתר. כתוצאה מכך, זכתה לפרסום ניכר העובדה, שבמקרים רבים היה משנן יצירות חדשות בזכרונו אגב נסיעה ברכבת, הפלגה באוניה או טיסה. לפעמים, כך נאמר בספרו של הרולד ק. שנברג "גדולי הפסנתרנים" (1963), היה מצליח ללמוד קונצ'רטו שלם בעל פה תוך יום אחד.
לגיזקינג היה רפרטואר רחב מאוד, החל ביצירות שונות מאת באך ויצירות הליבה של בטהובן ועד לקונצ'רטי של רחמנינוב (המלחין התרשם מצליחתו את הקונצ'רטו השלישי) ויצירות מודרניות יותר מאת מלחינים כמו בוזוני, הינדמית, ארנולד שנברג והמלחין האיטלקי הפחות נודע פטראסי. הוא ניגן את ביצוע הבכורה של הקונצ'רטו לפסנתר מאת האנס פפיצנר ב-1923. כיום, מכל מקום, הוא זכור בעיקר כאחד מגדולי הפרשנים לשני מלחינים צרפתים: קלוד דביסי ומוריס ראוול.
הקלטתו את היצירות לפסנתר-סולו מאת דביסי הייתה הראשונה מסוגה ויצאה מחדש בתקליטור, כמוה כביצועיו האחרים של מכלול יצירות הפסנתר-סולו של מוצרט וראוול. הקלטת הביצוע ההיסטורי של גיזקינג משנת 1944 לקונצ'רטו מס' 5 (הקיסר) של בטהובן, שבו אפשר לשמוע אש תותחים נגד מטוסים, היא אחת מהקלטות הסטריאו הראשונות. מיזם ההקלטות האחרון של גיזקינג היה המחזור המלא של הסונאטות לפסנתר של בטהובן, אלא שגיזקינג חלה לפתע בלונדון, בזמן הקלטת הסונאטה מס' 15 לחברת "קול אדוניו" (HMV). הוא השלים את שלושת הפרקים הראשונים והיה אמור להקליט את הפרק הרביעי למחרת היום. הוא מת כמה ימים לאחר זאת מסיבוכים לאחר ניתוח. חברת HMV הוציאה את ההקלטה הלא-גמורה, ומאז יצאו הקלטות משודרות של גיזקינג מנגן את כל הסונאטות של בטהובן (פרט לאופוס 54). אף כי באי-אילו מביצועיו - בייחוד בשידור חי - עלולים להופיע צלילים תועים ושגויים, הרי גיזקינג, כשהיה במיטבו, הפגין שליטה טכנית יוצאת מן הכלל. דקות הגוונים של נגינתו, בשיא עידונה, הפליאה בבואה מגבר גדל-ממדים כמותו.
במקביל לקריירת הנגינה שלו, היה גיזקינג פעיל גם כמלחין, אף כי בכך נודע הרבה פחות. יצירותיו המקוריות לא היו מוכרות כמעט גם במהלך חייו והוא לא השתדל לפרסם אותן. אף על פי כן, מעטות מהן הוקלטו על גבי תקליטור בשנים האחרונות.
בדומה לאביו, שהיה חוקר פרפרים במקצועו, הקדיש גם גיזקינג זמן רב לאיסוף פרפרים ועשים במהלך חייו. האוסף הפרטי שלו שמור באגף ההיסטוריה של הטבע במוזיאון ויסבאדן.
נוקאאוט גנטי
נוקאאוט גנטי (באנגלית: Gene knockout או בקצרה .Gene K.O) היא שיטה גנטית להנדס יצור בו גן או קבוצת גנים מסוימת יוצאים מכלל שימוש (פירוש נוקאאוט באנגלית הוא הוצאה) ולמעשה מושתקים. בהשוואה ליצורים נורמלים, יצורי הנוק-אאוט משמשים למחקר לגבי תפקיד הגנים שהושתקו. השתקה יכולה להיות הטרוזיגוטית (של אלל אחד) או הומוזיגוטית (של שני האללים).
התהליך של החדרת גן חליפי במקום זה שהושתק נקרא נוקאין גנטי.
ישנן מספר דרכים לבצע נוק-אווט ונוק-אין גנטי, ביניהן באמצעות קריספר או באמצעות נוקלאזות‎ ספציפיות לאתר קריטי בתהליך שעתוק/תרגום הגן, כמו למשל באתר שחבור.
אויגן מיינדל
גנרל אויגן מיינדל (בגרמנית: Eugen Meindl; 16 ביולי 1892 – 24 בינואר 1951) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
מיינדל נולד ב-16 ביולי 1892 בדונאושינגן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התגייס מיינדל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-76 (באדן ה-5), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ולקראת סוף המלחמה מונה לעוזר מפקד אגד הארטילריה ה-52. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר מיינדל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באפריל 1934 הועלה מיינדל לדרגת מיור, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הארטילריה ה-5. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, ב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ההררית ה-112, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת אוברסט.
לאחר המלחמה
ב-29 בספטמבר 1947 שוחרר מיינדל מהשבי. לאחר שחרורו התגורר מיינדל במינכן עד למותו ב-24 בינואר 1951.
הרברט קוהל
'''הרבּרט ה. קוהל (באנגלית: Herbert H. Kohl'''; נולד ב-7 בפברואר 1935) הוא איש עסקים, נדבן ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן 24 שנים, מינואר 1989 עד ינואר 2013 בסנאט של ארצות הברית, כנציג מדינת ויסקונסין מטעם המפלגה הדמוקרטית. קוהל הוא גם הבעלים של קבוצת הכדורסל מילווקי באקס מליגת ה-NBA.
קורות חייו
קוהל נולד ב-1935 וגדל במילווקי שבוויסקונסין, הילד השלישי מתוך ארבעת ילדיהם של מקס קוהל ומרי לבית הייקן. האב היה יהודי שהיגר מפולין למילווקי בראשית שנות העשרים של המאה העשרים, ואילו האם הייתה יהודייה שהיגרה באותן שנים במקביל, מרוסיה למילווקי. האב החל את דרכו בארץ החדשה כפועל בבית חרושת, אך בעבודה קשה הפך תוך מספר שנים לבעל חנות מכולת ולאחר מכן שתי חנויות כאלה ולאחר מלחמת העולם השנייה פתח את הסופרמרקט המודרני הראשון של ויסקונסין. בשנות החמישים של המאה העשרים כבר היה מקס קוהל לבעלים של שבע חנויות ועסקיו רק המשיכו והתרחבו עם השנים עוד ועוד.
כל ארבעת הילדים למשפחת קוהל קיבלו שיעורים בעברית וביהדות, מפיו של רב יהודי אורתודוקסי, מדי בוקר, לפני צאתם לבית הספר. קוהל עצמו נשא את דרשת הבר מצווה שלו, בעברית והוא דובר שפה זו כיום, כמעט על בוריה.
קוהל סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ב-1956, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד ב-1958. בתקופת לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין היה חבר באחווה (אקדמיה) "פי למדא פי", שהיא אחווה סטודנטיאלית יהודית בעיקרה, ותקופה מסוימת אף כיהן כנשיא הסניף של האחווה הזו באוניברסיטת ויסקונסין. לאחר לימודיו הוא שירת בצבא המילואים של ארצות הברית בשנים 1958–1964.
לאחר שסיים את לימודיו במנהל עסקים ב-1958, פנה קוהל לעסקים משלו, שנחלו הצלחה וב-1970 הוא מונה למנהלו של העסק המשפחתי. ב-1972 מכרה המשפחה 80% מעסקיה, שמנו אז כ-65 חנויות מסוגים שונים, לחברה בריטית, תמורת 80 מיליון דולר, כאשר הרברט קוהל נשאר לכהן כמנהל הקונצרן המשפחתי לשעבר, למשך כשבע שנים נוספות, עד 1979. בתקופה זו כבר החל לפנות יותר ויותר לכיוון הפוליטי. ב-1985, כשלוש שנים לפני בחירתו לסנאט, הוא קנה את קבוצת הכדורסל מילווקי באקס, כדי למנוע את העברתה המתוכננת אל מחוץ למילווקי.
בתקופת כהונתו נחשב קוהל לאחד מעשירי הקונגרס האמריקאי. הונו נטו בשנת 2011 הוערך בסך שבין 78 מיליון דולר ל-264 מיליון דולר. הוא ידוע כפילנתרופ ובין השאר גם הקים בשנת 1990 את "קרן מענק הרב קוהל להישגים", המעניקה מלגות בסכום כולל של 400,000$ מדי שנה, למאתיים בוגרי אוניברסיטאות, 100 מורים ו-100 בתי ספר בכל ברחבי ויסקונסין. כמו כן, הוא תרם 25 מיליון דולר לאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון עבור שיפוצים במגרשי הספורט, שנקראו על שמו "מרכז קוהל" ותרומות נוספות.
אחותו הגדולה של קוהל, דלורס, הקימה ומפעילה קרן חינוך מיוחדת, המממנת בין השאר גם מרכז חינוכי למורים, בישראל.
עמדותיו
לקוהל יש היסטוריית הצבעה של איש שמאל - מרכז מתון. הוא תמך במשך שנים בתיקון החוקה על מנת לאזן את התקציב, והיה בין הדמוקרטים המעטים שהצביעו בעד הפחתות המס שהציע הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנת 2001.
מאידך, הוא הצביע בעד תקנות הרפורמה בביטוח הבריאות באמצע שנות ה-90 ובעד רפורמות ביטוח הבריאות כפי שהציע הנשיא ברק אובמה. התנגד לרבים מהסכמי הסחר החופשי כולל NAFTA (צפון אמריקה) ו-CAFTA (מרכז אמריקה). נחשב לתומך נלהב בזכות האישה לבחירה בנושא הפלות והתנגד לגזר דין מוות. הצביע באופן קבוע כנגד תקנת ביזוי הדגל. תמך בהתניית רכישת אקדחים בהתקנת מנעולי בטיחות לילדים, ועזר לקדם את "חוק בית ספר ללא נשק" שב-1995 בית המשפט העליון פסק נגדו.
בנושאי חוץ, הוא התנגד למלחמת המפרץ הראשונה ב-1990. הוא הצביע באוקטובר 2002 בעד אישור שימוש בכוח צבאי נגד משטרו של סדאם חוסיין בעיראק, והיה בעד הפחתת ההוצאות הצבאיות באופן כללי. הצביע נגד הגבלות על טיול בקובה ונגד מימון "טי.וי. מרטי", אף כי ב-1996 תמך בהרחבת האמברגו הכלכלי על קובה. ב-2008 הצביע בעד הענקת חסינות רטרואקטיבית לחברות טלקום שהשתתפו בתוכנית הציתותים הבלתי חוקית של ממשל בוש (הבן) כנגד חשודים בטרור. במאי 2002 תמך בהרחבת נאט"ו, כך שתכלול גם מדינות מזרח אירופיות נוספות, מאלה שהשתחררו מהכיבוש הסובייטי, אף כי כמה שנים קודם לכן תמך בהרחבה זו רק כלפי פולין, הונגריה וצ'כיה. באוקטובר 2008 הצביע בעד שיתוף פעולה עם הודו ככוח גרעיני.
עמדותיו כלפי ישראל היו מעורבות ולא יותר מדי פרו ישראליות. עם זאת, ב-1995 הוא היה בין הסנאטורים שתמכו בהעברת שגרירות ארצות הברית בישראל, לירושלים, כנגד עמדת ממשל ביל קלינטון, ממפלגתו. בנוסף, ב-2007 תמך קוהל בהכרזת משמרות המהפכה האיראניים כגוף טרוריסטי והיה גם בין הסנאטורים שתמכו בלחץ על מדינות ערביות ידידותיות לארצות הברית, כמו סעודיה וכוויית, שיסיימו את החרם על ישראל וב-2009 הוא תמך בעיצומים על איראן, כדי שתבטל את תוכניתה הגרעינית.
מיכאיל בולגקוב
מיכאיל אפאנסייביץ' בּוּלְגַקוֹב (רוסית: Михаи́л Афана́сьевич Булга́ков; 3 במאי (כך על־פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 15 במאי) 1891, קייב – 10 במרץ 1940, מוסקבה), היה סופר ומחזאי רוסי, מגדולי הסופרים במאה ה-20.
מחבר הרומנים "האמן ומרגריטה" ו"הגווארדיה הלבנה", הנובלות "הביצים הגורליות" ו"לב כלב", קובץ הסיפורים "רשימות של רופא צעיר", ועוד.
קורות חיים
נולד בקייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) ב־15 במאי 1891, הבכור מבין שבעת הילדים של אפנאסי בולגקוב, מרצה באקדמיה לכמרים. משפחתו הייתה נוצרית אדוקה, ושני סביו היו כמרים אורתודוקסיים. בשנת 1909 החל לימודי רפואה באוניברסיטה המלכותית של קייב, שם למד שבע שנים. כבר בעת לימודי הרפואה הראה כישרון ספרותי רב, וידע גם להציג את סיפוריו בפני קהל.
ב־1915 התחתן עם אשתו הראשונה, טטיאנה לאפה. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בבית־חולים, וכאשר סיים בהצטיינות את האוניברסיטה, נסע לחזית כרופא בארגון הצלב האדום.
באביב 1918, לאחר חתימת הסכם שלום בין גרמניה לרוסיה ופירוק צבא האימפריה הרוסית, חזר עם אשתו לקייב, והיה עד לכניסת הצבא הגרמני לעיר. בינואר 1919, לאחר כיבוש קייב על ידי צבאו של סימון פטליורה, גויס בולגקוב בכפייה לצבא הרפובליקה העממית של אוקראינה. כעבור זמן קצר הצליח לערוק מהצבא האוקראיני ולחזור לקייב. באוגוסט 1919 התנדב לצבא הלבן, שבו כבר שירתו שני אחיו הקטנים. כרופא צבאי נדד עם הצבא הלבן הנסוג מפני ההתקפות של הצבא האדום עד לצפון קווקז. בתחילת 1920 התפנו שרידי הצבא הלבן מהקווקז לחצי האי קרים, אך בולגקוב, שלא רצה לעזוב את הפצועים של בית חולים שדה שבו שירת, נשאר בקווקז. שני אחיו התפנו לקרים, ולאחר שגם חצי האי קרים נפל בידי הצבא האדום, היגרו לצרפת.
ב־1921 הגיע בולגקוב עם אשתו למוסקבה, ולאחר מאמצים רבים קיבל מהשלטונות דירה בבניין ששימש לאחר מכן השראה לתיאורי "דירה מס' 50", זירת ההתרחשות בספרו "האמן ומרגריטה". באותם ימים שימש בולגקוב סופר בעיתון רוסי שיצא לאור בברלין, וכתב עבורו את יצירותיו הראשונות - ובהן "יומני הרופא הצעיר" ו"מורפיום". כן החל באותו הזמן את כתיבת הרומן "הגווארדיה הלבנה".
ב־1924 התגרש בולגקוב מאשתו, והתחתן עם ליובוב בלוזרסקיה - שלה גם הקדיש את ספרו "הגווארדיה הלבנה" (Белая Гвардия). הרומן עובד גם למחזה בשם "ימי משפחת טורבין" (Дни Турбиных) - שהועלה על הבמה בתיאטרון האמנותי וזכה לביקורת שלילית קשה, משום שלא הציג את תומכי הצבא הלבן באופן שלילי דיו, אך גם לתגובה אוהדת מפי שליט ברית המועצות יוסיף סטלין, וכך הובטח לו האישור להעלות אותו בתיאטרון במוסקבה. למרות הצלחת המחזה, הממסד הספרותי של ברית המועצות המשיך להתנכל לבולגקוב, וב־1930 היה בולגקוב מובטל ומיואש, וה"בון טון" הספרותי (והפוליטי) היה למתוח ביקורת עליו ועל יצירותיו. הוא כתב מכתב אישי לסטלין, בו התלונן על מצבו, וביקש לאפשר לו לצאת לחו"ל, ואם לא, אז שתימצא לו עבודה בתיאטרון, אפילו כפועל במה. במפתיע, התקשר אליו סטלין אישית והבטיח למצוא לו עבודה, באומרו שחבל שכישרון כה מובהק ייצא לחו"ל. מצד אחד השיחה אפשרה לבולגקוב להמשיך וליצור, ואף לשרוד שנים קשות של טיהורים. מצד שני רצונו האמיתי היה לצאת לחו"ל וליצור שם באופן חופשי. בעקבות התערבותו של סטלין (שיש הרואים בה אך ניסיון להעלות את קרנו של המנהיג בחוגי האינטליגנציה) קיבל בולגקוב את משרת המנהל האמנותי של אחד מתיאטראות מוסקבה.
ב־1932 התחתן בולגקוב בשלישית עם ילנה שילובסקיה, והיא זו שתשמש בעתיד מודל לדמותה של "מרגריטה". בשנות חייו עמה עבד על הרומן האחרון שלו, בידיעה ברורה שאף הוצאה בברית המועצות לא תסכים לפרסמו בגלל תוכנו הדתי והביקורת הקשה נגד הממסד הסובייטי. לאחר מותו שמרה אשתו על כתבי־היד, ולבסוף פורסם הספר "האמן ומרגריטה" לראשונה ב-1966.
מיכאיל בולגקוב נפטר מאי ספיקת כליות ב-10 במרץ 1940 במוסקבה ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סרטים המבוססים על ספריו
רבים מספריו של בולגקוב הפכו לסרטי קולנוע או מיני-סדרות טלוויזיה:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מנוע הליקון דו-שכבתי
מנוע הליקון דו-שכבתי הוא אב טיפוס של מנוע פלזמה שפותח למטרות הנעה בחלל. הוא נוצר על ידי המדען אוסטרלי ד"ר כריסטין צ'ארלס, ומבוסס על טכנולוגיה שהומצאה על ידי פרופ 'רוד בוזוול, שניהם מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
העיצוב אומת על ידי סוכנות החלל האירופית, המשתתפת בפיתוח שלו.
תאוריה
מנוע הליקון דו-שכבתי (HDLT) הוא סוג של מנוע פלזמה, אשר פולט גז מיונן במהירות גבוהה כדי לספק דחף לחללית. במדחף זה, הגז מוזרק לתוך תא דמוי צינור (צינור המקור) עם קצה אחד פתוח. גלי רדיו במתח (13.56 MHz בעיצוב אב הטיפוס) נישלחים לאנטנה מיוחדת העוטפת את התא. הקרינה האלקטרומגנטי הנפלטת מהאנטנה גורמת לגז להישבר וליצור פלזמה. האנטנה גורמת לגל הליקון בפלזמה, אשר בתורו מחמם לפלזמה נוספת. למכשיר יש שדה מגנטי קבוע פחות או יותר בצינור המקור (המסופק על ידי סולנואידים באב הטיפוס), אבל השדה המגנטי נחלש ומהירות יורדת במרחק מה מצינור המקור, מה שאלול להיחשב כסוג של זרבובית מגנטית. בפועל, יש הבדל ברור בין הפלזמה בצפיפות הגבוהה בתוך אזור המקור, והפלזמה בצפיפות הנמוכה בפליטה, אשר מזוהה עם השינוי החד בפוטנציאל חשמלי (שנובע הירידת השדה המגנטי). תכונות הפלזמה משתנות במהירות על פני גבול זה, אשר ידוע כשכבה כפולה חשמלית. הפוטנציאל החשמלי הוא הרבה יותר גבוה בתוך אזור המקור מאשר בפליטה, וזה משרת את שתי המטרות: לרתק את רוב האלקטרונים, ולהאיץ יונים הרחק מאזור מקור. די אלקטרונים בורחים מאזור המקור כדי להבטיח שהפלזמה בפליטה היא נייטרלית. כמו רוב המכשירים הנעים באמצעות יוניים, HDLT הוא מדחף בעל דחף נמוך, אבל בעל דחף סגולי גבוה (ISP). תמרון אב טיפוס בקוטר 15 סנטימטרים, המופעל במצב של שדה מגנטי נמוך, עבר בדיקת דחף ראשונית כבר בשנת 2010, לעומת זאת, שיטת בדיקה מלאה יותר תהיה צריכה לחשב את הדחף הכולל כראוי. נכון לעכשיו, אב טיפוס התמרון הסופי עובר בדיקות במתקן הסימולציה החלל המכונה "Wombat XL" הממוקם במצפה האוניברסיטה הלאומית (ANU) בהר "Stromlo" האוסטרלי.
ל-HDLT שני יתרונות עיקריים על פני רוב עיצובי מנוע יונים אחרים. ראשית, הוא יוצר שדה חשמלי המאיץ יונים מבלי להכניס מרכיבים לא אמינים כמו רשתות מתח גבוהות בפלזמה. שנית, מנטרל אינו נחוץ, שכן יש מספר שווה של אלקטרונים ויונים (טעונים בנפרד) חיוביים נפלטים. אז, בלי חלקים נעים ובלי רגישות לשחיקה, ד"ר צ'ארלס מסביר, "כל עוד אתה מספק את הכח והדלק אתה יכול לנסוע לנצח."
יישומים
היישום העיקרי בעיצוב מדחף זה מיועד לשמירת תחנת לוויין, למסלולים לוויינים נמוכים (LEO) למסלול גיאוסינכרוני ויישומי חלל עמוקים. בעוד עיצוב זה יכול לספק טווח של 50 שנות חיים, או חיסכון של 1000 ליברות (≈454 קילוגרם) של משקל שיגור ללוויינים גדולים סוג זה של מדחף יכול גם להפחית באופן משמעותי את האורך של נסיעות בין-כוכביים. לדוגמה, נסיעה למאדים יכול להתקצר ל-3 חודשים במקום 8 עד 9 חודשים עם רקטות כימיות רגילות.
אורי סלע
אוּרי סלע (1928–1993) היה סופר, עורך, מתרגם, חוקר ספרות ולשון, חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית בשנים תשנ"א-תשנ"ג, עיתונאי, סאטיריקן, פזמונאי, פרסומאי וגרפיקאי ישראלי. היה בחייו איש אשכולות ואוטודידקט. בכמה מהתחומים שבהם עסק היה חלוץ והטביע חותמו על התרבות הישראלית.
קורות חייו
נולד בקבוצת דגניה ב' בשנת 1928. בגיל שלוש חלה במחלת הפוליו ברגלו. הוריו פרשו מהקיבוץ באופן זמני כדי לעבוד ולממן את הטיפול בו בחוץ לארץ. הוא יצא עם אביו לטיפול רפואי בווינה ועם שובם ארצה חזרה המשפחה למשק. למרות הטיפול נשאר נכה קשה ברגלו. למד בבית הספר הריאלי בחיפה. השתתף בשידורי הרדיו המחתרתי של "ההגנה" בחיפה ובפעילות ההסברה של הפלמ"ח. עם פרוץ מלחמת העצמאות נטל חלק בהגנה על דגניה ב', למרות נכותו. בשנת 1950 שימש כעורך עיתון הנוער העובד "במעלה", ובשנת 1951 ערך את עיתון הנח"ל. ב-1952 אולץ סלע לעזוב את המשק בגלל דעותיו השמאליות. בהיותו ברוך כישרונות בתחומי המדיה של אותם הימים, נקלט במהירות באמצעי התקשורת ובענף הפרסום.
שלום עליכם
שלום בן מנחם נחום רבינוביץ', שנודע בשם העט שלום עליכם (ביידיש: שלום ראַבינאָוויטש, קרי שׁוֹלֶם או שׁוּלֶם; כ"ו באדר א' תרי"ט, 2 במרץ 1859 – י' באייר תרע"ו, 13 במאי 1916) היה סופר יהודי שכתב ביידיש.
אורי סלע
קורות חייו
בשנת 1953 שימש כעורך משנה של השבועון "העולם הזה" וכעורך חדשות של "יונייטד פרס" בישראל. בתקופה זו יזם עורך "העולם הזה", אורי אבנרי, תחרות בין גרפיקאים לעיצוב הלוגו של השבועון. בתחרות זכה אורי סלע, שיצר את האותיות המרובעות, שאפיינו את שער "העולם הזה" מאז ועד לסגירתו. באותה תקופה תרם גם לעיצוב הגרפי של יתר חלקי השבועון ולסגנונו המיוחד. סלע נמנה עם ממציאי החידושים הלשוניים ש"העולם הזה" הצטיין בהם, ובין היתר המציא את המילה "אמרגן", במקום המילה הלועזית "אִימְפְּרֶסַרְיוֹ" שהייתה מקובלת עד אז. באותה תקופה ערך עיתון למחלקת המבצעים של צה"ל, לפי הזמנתו של ראש מחלקת המבצעים, רחבעם זאבי. העיתון נערך בתבנית גרפית דומה לזו של "העולם הזה" ועורר עניין רב. הקשר בין סלע לבין זאבי נוצר באמצעות רעייתו של זאבי, יעל, שהיא בת דודתו של סלע.
שלום עליכם
תולדות חייו
שלום רבינוביץ' נולד בעיר פריאסלאב שבפלך קייב, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בתחום המושב היהודי להוריו מנחם נחום רבינוביץ וחיה אסתר לבית גמרניק. זמן קצר לאחר לידתו עברה משפחתו לעיירה וורונקה, שם עברו על שלום שנות ילדותו המאושרות. "בוורונקה הקטנטונת עברו עלי שנותי הטובות ביותר" כתב שלום עליכם לי.ח. רבניצקי. העיירה וורונקה שימשה אב טיפוס לעיירתו הבדיונית של שלום עליכם: כתריאליבקה (הגייה ביידיש: כסרילבקה), שהתפרסמה בעולם הספרות על דמויותיה והווי החיים היהודי שלה.
אורי סלע
קורות חייו
אורי סלע היה אבי החמשיר העברי. ספר החמשירים הראשון שלו הופיע אמנם רק ב-1967, ודידי מנוסי הקדים אותו בהוצאת הספר "101 חמשירים" בשנת 1958, אך ההיסטוריה של החמשירים העבריים מתחילה בשנות החמישים ב"העולם הזה". אורי סלע המציא את המילה "חמשיר", והנהיג סוגה ספרותית זו בעברית. הוא החל בפרסום חמשירים באותן שנים ואף ערך מדור שבו כתב חמשיר ללא השורה האחרונה והקוראים התבקשו להשלים אותו. לאחר מכן פרסם בקביעות חמשיר יומי ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", שבו הגיב על אירועים פוליטיים.
שלום עליכם
תולדות חייו
כשהגיע שלום רבינוביץ' לגיל 11 נאלצה משפחתו לחזור לפריאסלאב וחייו של שלום השתנו לרעה. אביו הפך מסוחר לבעל פונדק דרכים והילדים נרתמו גם הם לעבודה הקשה של תחזוקת מלון אורחים. זמן קצר לאחר חגיגת בר-המצווה של שלום נפטרה אמו, חיה אסתר, ממגפת הכולרה. אביו נישא לאחר מספר חודשים לאישה אחרת, שהפכה לאם חורגת, אשר מיררה את חייהם של הילדים. "תפקיד גדול נועד לאם החורגת באוטוביוגרפיה של אבי" כותבת בתו, מארי וויפה-גולדברג, "צלה העיק על נעוריו... כאשר גדל, קמו לו בעיות רבות, אבל אף אחת לא העיקה עליו כזאת הקשורה בה". למעשה, יצירתו הספרותית הראשונה של שלום עליכם הייתה מחברת, שכתב בנעוריו, ובה אוסף הקללות של האם החורגת, כשהן מסודרות על פי האלף בית.
אורי סלע
קורות חייו
משנת 1954 ערך את המגזין השבועי "דגש קל" בגלי צה"ל. זמן קצר אחרי "מבצע קדש" ב-1956 היה מעורב בפרסום חוברת שחשפה בפני הציבור את טבח כפר קאסם. דבר הטבח הוסתר אז מעיני הציבור בפקודת הצנזורה הצבאית. ביוזמה היו מעורבים אורי אבנרי, שלום כהן ואלכס מסיס וכן גורמים ממפ"ם ומהשמאל הקיצוני. החוברת חולקה במוצאי שבת בידי חניכי "השומר הצעיר" בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
שלום עליכם
תולדות חייו
את השכלתו רכש בתלמוד תורה, וכבר בגיל 21 פרסם מאמרים וסיפורים קצרים – תחילה בעיתון "המליץ" ולאחר מכן כפיליטונים (מעין איגרות) ביידיש. הוא כתב גם ברוסית ובעברית, אך חלק הארי של יצירתו נכתב ביידיש. הוא הסביר את בחירתו בשם עט, לאחר שכבר פרסם את "צוויי קברים" (מיידיש: שני קברים) בשם 'ראב-וויטש' הרומז על שם משפחתו, בכך שלא רצה שאביו יידע על כתיבת מאמר ביידיש (ייתכן שהיה זה "אסופת קללות של החותנת" מאמר רווי הומור אך גם ביטויים שנחשבו אז בוטים). לפי השערה אחת אביו, נחום מנחם רבינוביץ', היה משכיל שתמך בכתיבה בעברית, והתנגד לכתיבה ביידיש. דעה אחרת גורסת שאביו היה איש דתי, והתנגד לסיפורים בסגנון ההשכלה, או לביטויים בוטים.
אורי סלע
קורות חייו
משנת 1957 היה עורך עמודי הפנים של "ידיעות אחרונות" ואחר כך – עורך שבועון סוף השבוע של העיתון.
שלום עליכם
תולדות חייו
שלום רבינוביץ' נישא בשנת 1883 לתלמידה שאותה לימד כמורה פרטי, אולגה, בתו של אלימלך לוויב. רבינוביץ׳ נכנס לעולם העסקים של קייב בעקבות הירושה שקיבל לאחר מות חותנו. בשנים 1888–1889 ערך והוציא לאור שני כרכים בשם "די יודישע פאלקס-ביבליאטהעק : א בוך פיר ליטעראטור, קריטיק און וויססענשאפט". ("הספרייה העממית היהודית" לספרות, ביקורת ומדע). לשם מיזם ספרותי זה, ריכז רבינוביץ׳ סביבו את מיטב סופרי היידיש של התקופה, וביניהם מנדלי מוכר ספרים, י"ל פרץ, דוד פרישמן, יעקב דינזון ואחרים. הוא ביקש ליישם את רעיון הוצאת רומנים יהודיים כספרי מופת, תוך מתיחת ביקורת על הרומנים הזולים ביידיש שהיו נפוצים מאוד בזמנו. ידועה ביקורתו החריפה בנושא זה על הסופר שמ"ר בחוברת שהוציא ב-1888 בשם שמר'ס משפט, אדער, דער סוד פריסיאזשניק אויף אללע ראמאנען פון שמ"ר (משפטו של שמ"ר, או דין מושבעים על כל הרומנים של שמ"ר).
אורי סלע
קורות חייו
במהלך השנים השתנו דעותיו הפוליטיות של סלע והוא הצטרף לתנועת "המשטר החדש", שהקים שמואל תמיר יחד עם ישעיהו ליבוביץ ואליעזר לבנה. סלע ערך את עיתון התנועה ששמו היה כשם התנועה, יחד עם העיתונאי דן מרגלית.
שלום עליכם
תולדות חייו
ב-1890 הפסיד רבינוביץ׳ את רוב הונו בבורסה, ולאחר שנפרעו חובותיו התיישב באודסה, שם פרסם מספר רומנים. ב-1891 החל לכתוב סדרת סיפורי "מנחם מנדל" – סדרת כתבים אשר ליוותה אותו שנים רבות, על אודות סוחר יהודי מרושש שאינו מפסיק להמציא תוכניות ותחבולות שאינן מועילות לו לבסוף במאום.
אורי סלע
קורות חייו
באמצע שנות השישים סלע הקים וערך את העיתון הכלכלי "שער", שהיה חלוץ העיתונים הכלכליים בדפוס (קודם לכן היו כמה עיתוני סטנסיל שהכילו תמצית של הידיעות שהופיעו בעיתונים הכלליים). מזכיר המערכת היה מנחם ובר (כיום בנקאי), המשכתב הראשי היה זאב גלילי (לימים מרכז מערכת ידיעות אחרונות) והכתבים היו יגאל לביב ואלעזר לוין (לימים כתבים כלכליים באמצעי תקשורת שונים). העיתון הצליח מאוד מבחינה עיתונאית אך נכשל מבחינה ניהולית. במשך תקופה מסוימת ניהל את העיתון נתן ילין-מור, לשעבר אחד מראשי לח"י.
שלום עליכם
תולדות חייו
לאחר מספר שנים חזר לקייב ועסק במסחר. ב-1895 כתב את הראשון בסדרת סיפורי "טֶביֶה החולב" (ביידיש: "טעוויע דער מילכיקער"), על אודות חלבֿן יהודי עממי וּקשה יום המתמרן בין המסורת ושינויי המודרנה בסביבתו. דמותו של טביה, השופעת הומור למרות הקשיים הרבים ואשר ביטאה את הלכי הרוח היהודיים בתחום המושב ברוסיה, הפכה לאחת הדמויות המוכרות של הספרות היידית והכללית, ועליה גם בוסס המחזמר "כנר על הגג". כמו כן, הוסיף לכתוב סיפורים הומוריסטיים קצרים על הווי היהודים, שתרמו לפרסומו הרב. עקב מהפכת 1905, שכוונה נגד שלטון הצאר ברוסיה והביאה גם לגל פוגרומים גדול ביהודים, היגר חסר כל לארצות הברית ומשם המשיך לנסוע לביקורים תכופים במזרח אירופה. בתקופה זו העניק הרצאות רבות וכתב בעיתונות היידישאית באירופה ובאמריקה, פרסם שני רומנים – "המבול" (ביידיש: "דער מבול") ו"כוכבים תועים" (ביידיש: "בלאנדזשענדע שטערן") – אשר לא זכו להצלחה, וכן מספר מחזות – "הזכייה הגדולה", "האוצר", "קשה להיות יהודי" – שחלקם הוצג רק לאחר מותו. בשנת 1909 אורגנו נשפים לכבודו ובכסף שנצבר נפדו מידי המו"לים הזכויות על יצירותיו. כך נפטר ממצוקותיו הכלכליות שליוו אותו כל חייו.
מים יבשים
מים יבשים, או מים ריקים – צורה של "נוזל אבקתי" – היא תחליב אוויר-מים שבו טיפות מים מוקפות בציפוי סיליקה. מים יבשים מורכבים מ-95% מים נוזליים, אך ציפוי הסיליקה מונע מטיפות המים להתאחד ולהפוך חזרה לנוזל. התערובת הזו מתנהגת כאבקה וכנוזל.
גילוי והכנה
מים יבשים קיבלו פטנט לראשונה בשנת 1968 ונמצא להם שימוש במהרה בתעשיית הקוסמטיקה. בשנת 2006, עיסוק במים יבשים באוניברסיטת האל הגבירה את העניין בשימוש הפוטנציאלי שלהם בתחומים אחרים.
אורי סלע
קורות חייו
בשנות השישים הקים סלע, עם אלכס מסיס, משרד ליחסי ציבור בשם "ניצוץ", שבין לקוחותיו הגדולים היו האמרגן גיורא גודיק וכן חברת המחשבים י. א. מיטווך ובניו. ב-1962 מכרו סלע, מסיס ווילי גפני מחצית המניות ל"דחף" ושותפות זו הוציאה לאור את היומון "שער".
שלום עליכם
תולדות חייו
שלום עליכם חלה בשחפת ובריאותו הידרדרה עוד יותר לאחר מות בנו ב-1915, עד אשר נפטר לבסוף בניו יורק ב-13 במאי 1916. עד ארבעה ימים לפני מותו עסק בכתיבה, ולא זכה לסיים את ספרו "מוטל בן פייסי החזן". נקבר ב-15 במאי 1916 בבית העלמין היהודי "הר נבו" של רובע קווינס. ההלווייה אורגנה לפי בקשת המשפחה על ידי ראש "קהילת ניו יורק" הרפורמית, הרב יהודה ליב מגנס. השתתפו חזן רפורמי של קהילת מונטפיורי מברונקס והחזן יוסלה רוזנבלט, ששר תפילת "אל מלא רחמים" באחת מתחנות הטקס, בבית הכנסת האורתודוקסי "אוהב צדק", בעוד שבאודיטוריום של משרדי "הקהילה" הרב מגנס הקריא את צוואתו של הסופר המנוח. בבית העלמין קרא קדיש הבן של שלום עליכם, נומה. הסופרים שלום אש ואברהם רייזן, המשורר הסוציאליסטי מוריס וינצ'בסקי והמנהיג הציוני נחמן סירקין הספידו את המנוח. רבבות של יהודים שעמדו או צעדו ברחובות של ברונקס עקבו אחרי התהלוכה והטקסים במנהטן ובברוקלין. "ההלוויה נמשכה יותר מחצי יום" כותב דן מירון, "ולכל אורך דרכה הוציאה לרחובות מאות אלפי יהודים... הלומי צער ושטופי רגש. העיר הגדולה לא ידעה כמעט הלוויה כמותה". שלום עליכם נטמן ב"הר נבו" בקבורה זמנית, מתוך תקווה כי בהתאם לצוואתו יוכל להיקבר בעתיד הלא רחוק לצד אביו בעיר הולדתו קייב. אולם הנסיבות ההיסטוריות באותו הזמן לא אפשרו זאת, והוא נטמן בשנת 1921 באורח קבע בבית העלמין "הר כרמל" הסמוך.
מים יבשים
גילוי והכנה
מים יבשים יכולים להיווצר על ידי ערבוב סיליקון דו-חמצני עם מים.
שלום עליכם
תולדות חייו
הסופרת היהודיה-אמריקאית בל קאופמן הייתה נכדתו של שלום עליכם, והרקדנית ברטה ימפולסקי היא נינתו.
אורי סלע
קורות חייו
בשנות השבעים הצטרף סלע למשרד יחסי הצבור והפרסום של אריה גלבלום, משרד פרסום שהלקוח המרכזי שלו היה חברת החשמל, ועם לקוחותיו נמנה גם גוש אמונים. בשנות ה-80 שימש סלע כיועץ תדמית וככותב נאומים עבור שלמה להט, ראש עיריית תל אביב, ומפלגת הליכוד במשך שלוש מערכות בחירות. הוא אף חיבר את סיסמת המפלגה "רק הליכוד יכול" למערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה.
שלום עליכם
נאמר עליו
זמן מועט לפני סוף השואה, במאמר שנכתב בי"ט שבט ה'תש"ה (2 בפברואר 1945), והוכתר בשם: "אל המספר הנפלא" כתב חוקר הספרות דב סדן:
מים יבשים
יישומים
כאשר מערבבים גזים מסוימים עם מים יבשים, הם מתאחדים עם המים, אשר לוכדים אותם בכלוב הידרט קלתראט מוצק. עובדה זו נותנת פתח לאפשרות שגזים נפיצים יכולים להיות מועברים במים יבשים עם סיכון מופחת לפיצוץ. מים יבשים ניתנים לשימוש כחומר לסגירת פחמן כדי ללכוד ולאטום גזי חממה מהאטמוספירה. בעזרתם ניתן ללכוד פי ארבעה יותר פחמן דו-חמצני מאשר בעזרת מים רגילים לאורך זמן זהה. למים יבשים יש גם שימוש בהובלה ואחסון של חומרים מסוכנים רבים. ניתן להשתמש בהם כמדיום לתרכובות נדיפות, שכן ניתן להפוך חומרים המאוחסנים בתוך המים היבשים לאבקה ולייצבם - מה שמפחית לא רק את נדיפות החומר, אלא גם את משקלו בהובלה. ישנה תיאוריה שלמים יבשים יכולים להיות שימושים פוטנציאליים בבניית תאי דלק למכוניות בשל יכולתם לאחסן ולייצב כמויות גדולות מאוד של גזים וחומרים נדיפים מבלי לקשור אותם לצמיתות. בשל טבעם, מים יבשים מסווגים כחומר סופח. יש להם שימושים פוטנציאליים רבים בתחומים שבהם נעשה שימוש באמולסיות. מחקרים אחרונים מצאו שמים יבשים יכולים לשמש גם כזרז.
אורי סלע
קורות חייו
אף שלא הייתה לו השכלה פורמלית ואף לא תעודת בגרות, הוזמן להרצות באוניברסיטאות בנושאי עיתונות, שיווק ופרסום, ונתמנה חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית בשנים תשנ"א-תשנ"ג. שם שיתף פעולה עם ארי אבנר, אותו הכיר בילדותו על סיפון האניה שהביאתם ארצה.