cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דויד פואנקינוס
ביוגרפיה
בשנת 2016 ראה אור הרומן "תעלומת הנרי פיק", שזכה לביקורות נלהבות. פואנקינוס מתנסה לראשונה בסיפור בלשי המתרחש בעולם ההוצאה לאור והכתיבה הספרותית.
רוברט מאת'רוול
רוברט מאת'רוול (באנגלית: Robert Motherwell; 24 בינואר 1915 – 16 ביולי 1991) היה צייר אקספרסיוניסטי מופשט אמריקאי. הוא היה אחד הצעירים בבית הספר בניו יורק, שכלל גם את ג'קסון פולוק ומארק רותקו. הוא נודע בזכות סדרת הציורים וההדפסים המופשטים שלו שנגעו בנושאים פוליטיים, פילוסופיים וספרותיים, כמו האלגיות לרפובליקה הספרדית.
ראשית חייו
רוברט מאת'רוול נולד באברדין, וושינגטון. בנם הראשון של רוברט ברנס ומרגרט הוגאן מאת'רוול. מאוחר יותר עברה המשפחה לסן פרנסיסקו, שם שימש אביו כנשיא בנק ולס פארגו.
בשל מחלת האסתמה שבה לקה מאת'רוול, הוא התגורר בעיקר לחוף האוקיינוס השקט ובילה את רוב שנות הלימודים שלו בקליפורניה, שם הוא פיתח אהבה למרחבים הרחבים ולצבעים הבהירים שהופיעו מאוחר יותר כמאפיינים של ציוריו המופשטים (כחול אולטרה-מריני של השמים ואוקר צהוב של גבעות קליפורניה).
בין השנים 1932 ו-1937, הוא למד לזמן קצר ציור בבית הספר לאמנויות יפות בסן פרנסיסקו וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת סטנפורד. בסטנפורד נחשף למודרניזם באמצעות קריאתו המקיפה בספרות סימבוליסטית ואחרת, במיוחד ג'יימס ג'ויס, אדגר אלן פו ואוקטביו פס. אלה השפיעו עליו בחייו וקבעו נושאים מרכזים בציוריו וברישומיו המאוחרים.
אחרי סיור באירופה פנה לאוניברסיטת הרווארד ללימודי הדוקטורט. בשנת 1939 הזמין לאנס ווד הארט, פרופסור לרישום וציור באוניברסיטת אורגון, את מאת'רוול להצטרף אליו, כדי לסייע בהוראת השיעורים שלו במשך סמסטר שלם.
ניו יורק והסוריאליסטים
ב-1940 עבר מאת'רוול לניו יורק כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה, שם עודד אותו מאייר שפירו להתמסר לציור. שפירו הכיר את האמן הצעיר לקבוצה של סוריאליסטים פריזאים גולים (מקס ארנסט, דושאן, מאסון), ובעזרתו החל מאת'רוול ללמוד אצל קורט זליגמן. הזמן שבילה מאת'רוול עם הסוריאליסטים הוכיח את עצמו כבעל השפעה על התהליך האמנותי שלו. לאחר מסע עם רוברטו מאטה למקסיקו ב-1941 החליט מאת'רוול להפוך את הציור לייעודו העיקרי.
מאטה חשף את מאת'רוול למושג של ציור "אוטומטי" או אוטומטיזם, שהסוריאליסטים נהגו להמחיש את הלא מודע שלהם. לקונספט הייתה השפעה מתמשכת על מאת'רוול, שהוגבר עוד יותר על ידי פגישתו עם האמן וולפגנג פאלן. המפגש של מאת'רוול עם פאלן גרם לו להאריך את שהותו במקסיקו בכמה חודשים, כדי לשתף עמו פעולה. הטיול המכונן של מאת'רוול למקסיקו תואר כגורם לא ידוע אך חשוב בהיסטוריה ובאסתטיקה של האקספרסיוניזם המופשט.
בתחילת שנות ה-40 מילא רוברט מאת'רוול תפקיד משמעותי בהנחת היסודות לתנועה החדשה של האקספרסיוניזם המופשט (או אסכולת ניו יורק).
ב-1942 החל מאת'רוול להציג את עבודותיו בניו יורק, וב-1944 ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה של פגי גוגנהיים; באותה שנה היה ה-MoMA המוזיאון הראשון שרכש את אחת מיצירותיו. מאמצע שנות ה-40, מאת'רוול הפך לדובר המוביל לאמנות האוונגרד באמריקה. בשנת 1949 התגרש מאת'רוול מאשתו ובשנת 1950 נישא לבטי ליטל, איתה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1948 ייסדו מאת'רוול, ויליאם בזיוט, בארנט ניומן, דייוויד הייר ומארק רותקו את בית הספר לאמנים ברחוב 35 מזרח 8. הרצאות היו בהשתתפות טובה ופתוחות לקהל עם דוברים כמו ז'אן ארפ, ג'ון קייג' ואד ריינהרדט. בית הספר נכשל כלכלית ונסגר באביב 1949. לאורך שנות ה-50 לימד מאת'רוול ציור בהאנטר קולג' בניו יורק ובבלאק מאונטיין קולג' בצפון קרוליינה.
מ-1954 עד 1958, במהלך התפרקות נישואיו השניים, הוא עבד על סדרה קטנה של ציורים ששילבו את המילים Je t'aime, המבטאות את רגשותיו האינטימיים והפרטיות ביותר. הקולאז'ים שלו החלו לשלב חומרים מהסטודיו כמו חבילות סיגריות ותוויות, והפכו לשיאים של חיי היומיום שלו. הוא היה נשוי בפעם השלישית, מ-1958 עד 1971, לציירת הלן פרנקנטלר.
שנים בוגרות
במהלך שנות ה-60, מאת'רוול הציג תערוכות רבות גם באמריקה וגם באירופה וב-1965 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית גדולה במוזיאון לאמנות מודרנית; המופע הזה נסע לאחר מכן לאמסטרדם, לונדון, בריסל, אסן וטורינו. בשנת 1962 בילו מאת'רוול ואשתו את הקיץ במושבת האמנים בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, שם קו החוף שימש השראה לסדרה "ליד הים "- צבע השמן ניתז במלוא העוצמה וחיקוי הים המתנפץ על החוף מולו.
בשנת 1967 החל מאת'רוול לעבוד על הסדרה הפתוחה שלו. בהשראת צירוף מקרי של בד גדול וקטן, הציורים הפתוחים שלו נמשכו כמעט שני עשורים. אלה מורכבים ממישורי צבע מוגבלים, מחולקים על ידי קווים בעלי עיבוד מינימלי בתצורות מלבניות רופפות. ככל שהסדרה התקדמה, העבודות נעשו מורכבות ויותר ציוריות, כאשר מאת'רוול עבד דרך התמורות האפשריות של אמצעים מופחתים כאלה.
בשנת 1972, מאת'רוול נישא לאמנית-צלמת רנט פונסולד ועבר לגריניץ', קונטיקט, שם הם גרו בבית כרכרה עם גג מתבן, אסם ובקתת אירוח הצמודה לסטודיו גדול - כולו מוקף בשטחי פארק. במהלך שנות ה-70, הוא הציג תערוכות רטרוספקטיביות במספר ערים באירופה, כולל דיסלדורף, סטוקהולם, וינה, פריז, אדינבורו ולונדון. בשנת 1977 קיבל מאת'רוול הזמנה לציור קיר גדול עבור האגף החדש של הגלריה הלאומית לאמנות, וושינגטון הבירה.
מוות ומורשת
מאת'רוול מת בפרובינסטאון, מסצ'וסטס ב-16 ביולי 1991.
קרן דאדלוס הוקמה על ידי רוברט מאת'רוול ב-1981 כדי לטפח הבנה ציבורית של אמנות מודרנית באמצעות תמיכתה במחקר, חינוך, פרסומים ותערוכות.
הוראס מיינרד
הוראס מיינרד (באנגלית: Horace Maynard; 30 באוגוסט 1814 – 3 במאי 1882) היה מחנך, עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי. ב-1857 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי. הוא היה תומך נלהב של האיחוד ובהמשך תומך בביטול העבדות בארצות הברית, והיה אחד מחברי הקונגרס המעטים מהדרום שהמשיכו לכהן במהלך מלחמת האזרחים. לקראת סוף המלחמה הוא שימש כתובע הכללי של טנסי ובהמשך הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
מיינרד פרש מעבודתו בהוראה בקולג' מזרח טנסי (כיום אוניברסיטת טנסי) בראשית שנות ה-40 והחל בקריירה במשפטים. עד מהרה הוא רכש מוניטין בקרב עמיתיו על יכולת החשיבה שלו ועל סגנונו הסרקסטי העוקצני. ברובן של שתי תקופות הכהונה הראשונות שלו בקונגרס הוא נאבק לשמור על שלמותו של האיחוד, ובמהלך מלחמת האזרחים הוא דחק שוב ושוב בנשיא אברהם לינקולן לשלוח כוחות כדי לשחרר את מזרח טנסי שהייתה כבושה בידי צבא הקונפדרציה. לאחר המלחמה נבחר מיינרד לתקופות כהונה נוספות בבית הנבחרים, אך בשל היותו איש המפלגה הרפובליקנית במדינה שנשלטה על ידי המפלגה הדמוקרטית היה עליו לנהל מאבק על בחירה זו מחדש.
ראשית חייו
הוראס מיינרד נולד בווסטבורו שבמסצ'וסטס. הוא התחנך באקדמיית מילברי ובהמשך למד בקולג' אמהרסט. כאשר הוא החל את לימודיו באמהרסט הוא סיקרן את חבריו ללימודים כאשר הוא סימן את האות V על דלת חדרו. המשמעות של הסימן התבררה ב-1838 כאשר הוא נבחר לשאת את הנאום מטעם הבוגרים בטקס הסיום (תוארו של הסטודנט הנושא את הנאום הוא Valedictorian). ב-1839 עבר מיינרד לנוקסוויל, שם הוא קיבל משרת מרצה בקולג' מזרח טנסי (כיום אוניברסיטת טנסי). בתחילה הוא לימד בבית הספר התיכון של הקולג', אך ב-1841 הוא החל ללמד בקולג' מתמטיקה ושפות עתיקות.
בתחילה חש מיינרד אכזבה מנוקסוויל, שאותה הוא החשיב כנחשלת ובלתי מתוחכמת, והוא שקל לעזוב את טנסי. ב-1844, לאחר שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין, הוא מצא את מקומו כעורך דין שהיה פעיל בבתי המשפט המקומיים, והחליט להפוך את העיר למקום מגוריו הקבוע. עורך הדין המקומי אוליבר פרי טמפל, עמיתו של מיינרד, תיאר אותו כ"בלתי צפוי ולא ידידותי, פוגעתי לעיתים בהליכותיו, פוגע באחרים ללא היסוס". סגנון זה הסעיר את עמיתיו של מיינרד, אך בה בעת סייע לו לרכוש את אמונם.
כהונה ראשונה בקונגרס
ב-1852 התמודד מיינרד לראשונה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא הותקף ללא רחם על ידי העיתונות המקומית והובס על ידי ויליאם צ'רצ'וול. ב-1856, בגיבויו של עיתון מקומי מנוקסוויל בעל זיקה למפלגה הוויגית, הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה השני של טנסי. בבחירות שהתקיימו ב-1858 הוא נבחר מחדש לאחר שהביס את עורך הדין ג.ס. רמזי, כאשר גרף 67% מהקולות.
בתחילה הזדהה מיינרד עם המפלגה הוויגית, ובבחירות לנשיאות של 1852 הוא שימש כאלקטור מטעמה. לאחר קריסת המפלגה, הוא התמודד לבחירה מחדש מטעם מפלגת שאינם יודעים דבר ב-1857, מטעם מפלגה האופוזיציה ב-1859 ומטעם מפלגת האיחוד  ב-1861.
משבר הפרישה ודעותיו על העבדות
דעותיו המורכבות של מיינרד על העבדות בארצות הברית שיקפו שינויים ברגשות שהיו שכיחים בקרב אנשי מזרח טנסי תומכי האיחוד. במהלך שנות ה-30, מיינרד, שהיה בנו של מתנגד לעבדות, ראה בעבדות תופעה בזויה, וכינה אותה "קללת הארץ". עם זאת, ב-1850, הפך מיינרד למגן משטר העבדות, במכתבים ששלח לאביו, וטען שהיו "צדדים בהירים לצד צדדים אפלים בעבדות". ב-1860 היו בבעלותו של מיינרד ארבעה עבדים, ובעוד שהוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום מן האיחוד, הוא הגן על העבדות. לקראת סוף המלחמה הוא שב לדעותיו משכבר הימים נגד העבדות ותמך בהצהרת האמנציפציה של הנשיא אברהם לינקולן.
יחד עם עמיתיו תומכי האיחוד, אנדרו ג'ונסון, תומאס איימוס רוג'רס נלסון, וויליאם בראונלו, פעל מיינרד בקדחתנות לשמור את טנסי כחלק מהאיחוד לנוכח משבר הפרישה של 1860–1861. בשבועות שקדמו למשאל העם על הפרישה של ה-8 ביוני, נסע מיינרד בכל רחבי מזרח טנסי, ונשא עשרות נאומים בעד האיחוד. מיינרד היה גם חבר המשלחת של מחוז נוקס לוועידה בעד האיחוד של מזרח טנסי, ששאפה להקים מדינה נפרדת במזרח טנסי שתהיה חלק מהאיחוד.
מלחמת האזרחים
לאחר פיזור הוועידה ביוני 1861, שם מיינרד את פעמיו לוושינגטון די. סי. כדי לאייש את מושבו בבית הנבחרים. כאשר כבשו כוחות צבא הקונפדרציה את מזרח טנסי מאוחר יותר באותה שנה, הוא הפציר שוב ושוב בנשיא לינקולן לשגר כוחות כדי לשחרר את האזור, בהזהירו ש"שדמעותיהם ודמם של אנשי מזרח טנסי יהיו כתם על הממשל שלך שהזמן לא יוכל למחות". בדצמבר תקף מיינרד את גנרל ג'ורג' הנרי תומאס, על סירובו לפלוש לאזור בעקבות מה שנקרא "שערוריית שריפת הגשר", וכינה את מאמציו "מחפירים". מאוחר יותר באותו חודש כתב הגנרל ג'ורג' מקללן לגנרל דון קרלוס ביואל:
על אף מאמציו של מיינרד, לא נכנסו כוחות צבא האיחוד לנוקסוויל עד לספטבמר 1863. עד לעת הזו שב מיינרד לעיר. בקרב תומכי האיחוד במזרח טנסי חל קרע בין אלו שתמכו בהצהרת האמנציפציה (בהנהגתם של מיינרד ובראונלו), לבין אלו שפשוט שאפו לשוב לסטטוס קוו שמלפני המלחמה (בהנהגתם של נלסון וראש עיריית נוקסוויל, ג'יימס לוטרל). ב-1864 מונה מיינרד כתובע הכללי של טנסי על ידי אנדרו ג'ונסון, שמונה למושל הצבאי של המדינה.
לאחר המלחמה
שמו של מיינרד הוגש כמועמד לסגן הנשיא בוועידת המפלגה הרפובליקנית שהתקיימה ב-1872 בפילדלפיה. הוא נוצח לאחר שזכה ל-26 קולות בלבד, מתוכם 24 מטנסי, אחד מאלבמה ואחד ממיסיסיפי.
לשיא הקריירה הפוליטית שלו הגיע מיינרד ב-1873, כאשר הוא הביס בבחירות לקונגרס, הן את אנדרו ג'ונסון, והן את הפוליטיקאי הפופולרי ממערב טנסי, ב.פ. צ'טהאם, אך הפסיד לג'יימס ד. פורטר. לאחר מכן הוא מונה לשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית וכיהן בתפקיד בשנים 1875–1880. לאחר מכן הוא מונה למנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז, וכיהן בתפקיד עד לתום נשיאותו של הייז במרץ 1881.
מותו ומורשתו
מיינרד ייזכר בקרב עמיתיו בזכות שכלו החריף ויכולת השכנוע שלו. עורך העיתון "נוקסוויל ג'ורנל", ויליאם רול, כתב שמיינרד היה הטוב מבין עורכי הדיחן של מזרח טנסי. מתנגד העבדות פרדריק דאגלס העיר פעם שלמיינרד היה "ראש של שלוש קומות". ראש עיריית נוקסוויל, הדמוקרט פיטר סטאוב, אמר שאף על פי שהוא לא חיבב את מיינרד, הוא התרשם מאוד מההיגיון ומהרטוריקה של מיינרד עד שהוא הצביע בעדו פעמיים. אוליבר פרי טמפל כתב על מיינרד: "רבים היו האנשים שהוא עקץ ופצע באמצעות הסרקזם הצורב שלו ושנינותו החריפה". ההומוריסטן ג'ורג' וושינגטון האריס לעג למיינרד בסיפורו "סוסתה של האלמנה מקלאוד" כאשר הציגו בדמות "סטיליארדס"
בשנות ה-50 של המאה ה-19 עשו אנשי מחוז נוקס שבטנסי מאמץ לבטל את קיומו של מחוז יוניון השכן, שהוקם על חשבון שטח המחוז שלהם. מיינרד ייצג בהצלחה את מחוז יוניון בהליכים לביטול בקשה זו, ובתמורה הם קראו לעיר מושב המחוז, מיינרדוויל, על שמו. בית הספר הוראס מיינרד שימש כבית הספר התיכון של המחוז בשנים 1923–1997, ואז הפך לחטיבת ביניים.
הצהרת פומפאו
הצהרת פומפאו היא הצהרה מיוחדת שמסר מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו בנובמבר 2019, ובה הודיע על שינוי בגישת הממשל האמריקאי להתנחלויות הישראליות בגדה המערבית (יו"ש), ודחיית הגישה לפיה ההתנחלויות מנוגדות מטבען לחוק הבינלאומי.
בהצהרה התייחס פומפאו לשינויים שחלו במהלך השנים בהתייחסות הממשל האמריקאי להתנחלויות, והבהיר כי ממשל הנשיא טראמפ הופך בזאת את גישת ממשלו של הנשיא ברק אובמה לנושא.
ההצהרה הצטרפה לשני צעדים הצהרתיים קודמים שבהם קיבל ממשל הנשיא דונלד טראמפ טיעונים טריטוריאליים של מדינת ישראל: הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל שכללה גם את העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים, והכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן.
מעט אחרי ההצהרה התפרסמה תוכנית השלום של טראמפ, שאחד מעקרונותיה הוא אי פינוי יישובים ביהודה ושומרון וסיפוח רובם המכריע לישראל.
המדיניות ההיסטורית של הממשל האמריקאי
בשנת 1978, תחת ממשל הנשיא ג'ימי קרטר, חיבר היועץ המשפטי של מזכירות המדינה האמריקאית, רוברט הנסל, תזכיר שבו נקבע כי ההתנחלויות הישראליות בשטחי יהודה ושומרון וחבל עזה אינן חוקיות. במרץ 1980, עדיין תחת ממשל קרטר, הצביעה ארצות הברית בעד החלטה 465 של מועצת הביטחון של האו"ם שגינתה, בין היתר, את הבנייה הישראלית בשטחים שמעבר לקו הירוק, הגדירה אותה בלתי חוקית וקראה לפירוק ההתנחלויות. לאחר שההחלטה התקבלה הסתייג הממשל האמריקאי מהנוסח הסופי שלה וטען כי תמך בהחלטה בשל אי הבנה.
בשנת 1981 התנער מחליפו של קרטר, הנשיא רונלד רייגן, ממסקנות התזכיר של הנסל והצהיר כי איננו סבור שההתנחלויות, כמקשה אחת, מנוגדות לחוק הבינלאומי. בשנים שלאחר מכן לא אומץ התזכיר כמדיניותה הרשמית של ארצות הברית, אך גם לא בוטל רשמית, והממשלים האמריקאים התמקדו בטיעונים תועלתניים נגד הרחבת מפעל ההתנחלויות, כמו פגיעה אפשרית במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים ובהיתכנות למימוש פתרון שתי המדינות.
בדצמבר 2016, בשלהי כהונת הנשיא ברק אובמה, הכריז מזכיר המדינה ג'ון קרי כי הוא מאשרר את התזכיר שקבע כי ההתנחלויות הישראליות מנוגדות באופן גורף לחוק הבינלאומי. במקביל, חרגה ארצות הברית ממנהגה להטיל וטו על הצעות גינוי שהועלו במועצת הביטחון של האו"ם נגד ישראל ונמנעה בהצבעה על החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם שגינתה את ההתנחלויות הישראליות והגדירה אותן הפרה בוטה של הדין הבינלאומי ומכשול לשלום. הנשיא הנבחר דונלד טראמפ גינה את החלטת מועצת הביטחון ואת הימנעותה של ארצות הברית בהצבעה, והקונגרס של ארצות הברית קיבל ברוב גדול החלטת גינוי להחלטת מועצת הביטחון.
יחסי ממשל טראמפ-ישראל
עם כניסתו של הנשיא דונלד טראמפ לתפקיד ניכר שינוי ביחסה של ארצות הברית לסכסוך הישראלי פלסטיני, כחלק ממדיניות פרו-ישראלית כללית.
ב-6 בדצמבר באותה שנה נשא טראמפ את "נאום ירושלים", בו הכריז על הכרת ארצות הברית בירושלים כבירת ישראל ועל תחילת ההכנות להעברת שגרירות ארצות הברית בישראל מתל אביב לירושלים. טקס העברת השגרירות נערך ב-14 במאי 2018.
בהמשך הקדנציה פרשה ארצות הברית ממועצת זכויות האדם של האו"ם, בין השאר בנימוק שהיא "מוטה באופן כרוני" נגד ישראל.
יחסו האוהד של ממשל טראמפ לישראל בא לידי ביטוי גם ביחס לרמת הגולן. בדצמבר 2018 חרגה ארצות הברית ממנהגה והצביעה נגד החלטה של עצרת הכללית של האו"ם שמגנה את ישראל על שליטתה ברמת הגולן, ובמרץ 2019 הכירה ארצות הברית באופן רשמי בריבונותה של ישראל על רמת הגולן.
ההצהרה
ב-18 בנובמבר 2019 מסר מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, הצהרה מיוחדת בעניין יחסה של ארצות הברית לחוקיות ההתנחלויות הישראליות ביהודה ושומרון:
תגובות
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בירך על הצהרת מזכיר המדינה פומפאו ואמר כי היא תקדם את הסיכוי לשלום, שכן השלום צריך להתבסס על אמת. את ההצהרה כינה "הישג שיעמוד לדורות".
שר הביטחון נפתלי בנט הגדיר את ההצהרה 'מהלך דרמטי', וקרא למימושה באמצעות סיפוח ישראלי על כל שטחי C. יו"ר הרשות הפלסטינית אמר כי הצהרת מזכיר המדינה חיסלה את הסיכוי ליוזמת השלום של הנשיא טראמפ.
מזכיר הוועד הפועל של אש"ף, סאיב עריקאת, אמר כי ההצהרה איננה יכולה לשנות את החוק הבינלאומי, אך היא סוגרת את הדלת לשלום ופותחת את הדלת לקיצוניות, טרור, שחיתות ואלימות. ארגון הטרור חמאס ששולט ברצועת עזה תקף את הצהרת פומפאו והצהיר כי היא מהווה "הפרה חמורה של עקרונות החוק הבינלאומי והמשפט ההומניטארי הבינלאומי", והגדיר אותה כ"המשך של המדיניות האמריקאית של תמיכה בכיבוש וכיסוי של ההפרות שלו".
ארגון הג'יהאד האסלאמי קרא להסלים את "ההתנגדות להתנחלויות ביו"ש ובירושלים" ולסיים את הפילוג הפנים-פלסטיני כדי לפעול נגדם יחד.
הזהיר מההשלכות של השינוי בעמדת הממשל והבהיר כי מבחינת ירדן כי ההתנחלויות אכן מנוגדות לחוק הבינלאומי וגורמות לחיסול האופציה של פתרון שתי המדינות. שרת החוץ של האיחוד האירופי, פדריקה מוגריני, הגיבה לדברי פומפאו בהצהרה לפיה האיחוד האירופי עודנו סבור כי ההתנחלויות אינן חוקיות, וקראה לישראל להפסיק את מדיניות ההתנחלות שלה.
שר החוץ של ירדן, איימן א-ספדי, דחה את קביעת פומפאו והצהיר כי עמדת ירדן היא שההתנחלויות מנוגדות לחוק הבינלאומי ומונעות את פתרון שתי המדינות.
צעדי המשך
בינואר 2020 חשף נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את פרטי תוכנית השלום שלו. בניגוד למתווים קודמים, על פי התוכנית לא יפונו יישובים ביהודה ושומרון והיא כוללת סיפוח ישראלי על ההתיישבות היהודית, בהכרה אמריקאית, כבר בראשית התהליך.
ונסה-מיי
ונסה-מיי (באנגלית: Vanessa-Mae; נולדה ב-27 באוקטובר 1978), נקראת גם ונסה-מיי ונקורן ניקולסון, היא כנרית בריטית ילידת סינגפור, עם מכירות אלבומים שהגיעו לכמה מיליונים, מה שהפך אותה לאמנית המוזיקלית העשירה ביותר מתחת לגיל 30 בבריטניה לשנת 2006. היא התחרתה תחת השם ונסה ונקורן (שם המשפחה של אביה) מטעם תאילנד בסקי אלפיני באולימפיאדת החורף 2014. תחילה נאסר עליה לגלוש על ידי התאחדות הסקי הבינלאומית (FIS), לאחר שהשתתפה במרוץ מוקדמות, שאורגן לכאורה כדי לאפשר לה להעפיל לאולימפיאדת החורף. ערעור לבית המשפט לבוררות לספורט הוביל לביטול האיסור, תוך ציון היעדר ראיות לעבירה על החוק או למניפולציה כלשהי. מאוחר יותר פרסמה ה-FIS התנצלות בפניה.
חיים מוקדמים והשכלה
ונסה-מיי נולדה ב-27 באוקטובר 1978 בסינגפור, לאם ממוצא סינגפורי פמלה סואי לואנג תאן ולאבא ממוצא תאילנדי וורופונג ונקורן. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים ואמה נישאה לעורך דין בריטי. הן עברו להתגורר בלונדון כשמיי הייתה בת 4. בגיל 5 היא החלה לנגן בכינור, לאחר שכבר התחילה לימודי פסנתר עוד בסינגפור. בגיל שמונה נכנסה ונסה-מיי לתקופת לימודים אצל פרופסור לין יאו ג'י בקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה בבייג'ינג. ונסה-מיי חזרה ללונדון והתקבלה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון.
קריירה מוזיקלית
ונסה-מיי עשתה את הופעת הבכורה שלה כשהייתה בת עשר בפסטיבל מוזיקה בגרמניה.
בגיל שלוש עשרה, היא הפכה לסולנית הצעירה ביותר שהקליטה הן את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן והן את הקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, על פי שיאי גינס.
ב-1995 יצא האלבום הראשון שלה בסגנון פופ, The Violin Player. היא הופיעה באלבום The Velvet Rope משנת 1997 של ג'נט ג'קסון שם ניגנה סולו בכינור בשיר "Velvet Rope".
היא נוהלה על ידי אמה עד שפיטרה אותה ב-1999.
ביוני 1999 היא ניגנה בקונצרטים של מייקל ג'קסון וחברים בסיאול ובמינכן.
ב-7 במרץ 2002 ונסה מיי ביצעה וריאציה של אנטוניו ויוואלדי: ארבע העונות - "קיץ: III. פרסטו" במהלך טקסי הפתיחה של אולימפיאדת החורף הפראלימפית 2002.
באפריל 2006, ונסה-מיי דורגה בתור האמנית הצעירה העשירה ביותר מתחת לגיל 30 בבריטניה וברשימת העשירים של סאנדיי טיימס 2006, עם הון מוערך של כ-32 מיליון פאונד. באוקטובר 2011, ונסה מיי הופיעה עבור מנהיג צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, במהלך חגיגת יום ההולדת שלו בגרוזני, על פי הדיווחים קיבלה חצי מיליון דולר עבור הופעתה.
ב-2019 הופיעה בישראל עם סימפונט רעננה.
הרכבים
ונסה-מיי הקליטה מדי פעם יצירות משלה. אלבומה China Girl: The Classical Album 2 משנת 1997 כלל שני קטעים שבהם חלקה קרדיט כתיבה: כינור פנטזיה על "Turandot" של פוצ'יני ו-Reunification Overture, לציון האיחוד מחדש של סין והונג קונג.
קריירת סקי
ונסה-מיי הצהירה "התחלתי לגלוש בערך באותו זמן שהתחלתי לנגן בפסנתר, בסביבות גיל ארבע, לפני שעברתי לכינור בגיל חמש", ושזה היה "החלום שלי להיות גולשת סקי מאז הייתי בת 14". בשנת 2009 ונסה-מי התגוררה באתר הנופש האלפיני השווייצרי צרמט. באוגוסט 2010 היא אמרה ל"טלגרף ", "אני בריטית, אבל מבחינה ריאלית אין סיכוי שאוכל לייצג את המדינה שלי, אבל בגלל שאבי הביולוגי הוא תאילנדי, הם קיבלו אותי". היא נרשמה כגולשת סקי אלפיני תאילנדית.
אירוע מוקדמות
בשנת 2014, לתאילנד לא היו גולשים אלפיניים ב-500 הראשונים, והכללים האולימפיים אפשרו למדינות כאלה לשלוח גבר ואישה אחת לסלאלום האולימפי ולסלאלום הענק, בהתבסס על קריטריונים חלופיים: לגולש חייב להיות 140 נקודות או פחות, במהלך לפחות חמישה אירועי סלאלום או סלאלום ענק בינלאומיים.
באירוע הציון הסופי שלה היה מתחת לממוצע של 140 נקודות, והוריד אותו מ-269.44 ב-11 בינואר ל-131.15 בסוף ה-19 בינואר. FIS אישרה את זכאותה להתחרות באולימפיאדת 2014,
אולימפיאדה
היא הייתה אחת משתי גולשות אלפיניות שייצגו את תאילנד באולימפיאדת החורף 2014, שם התחרתה תחת השם "ונסה ונקרון טנקה".
ב-18 בפברואר 2014, ונקורן סיימה במקום ה-67 מתוך 90 גולשים, עם זמן של 1:44.86 בתחרות הראשונה שלה בסלאלום ענק, 26.98 שניות אחרי המובילה. היא התחילה במקום ה-87, וייצגה את הדירוג היחסי שלה בדירוג הסלאלום הענק העולמי. בתחרות השנייה הייתה לה תוצאת זמן של 1:42.11, 24.21 שניות אחרי המובילה. בסיום האירוע, היה לה זמן כולל של 3:26.97, 50.10 שניות מאחורי הזוכה במדליית הזהב, טינה מאזה מסלובניה. היא הייתה האחרונה מבין 67 הגולשים שסיימו, למרות ש-23 גולשים אחרים לא הצליחו להשלים את המרוץ.
ג'ון מקיואן
ראשית חייו
מקיואן נולד בצ'ילטרן שבויקטוריה כבנם של ג'יימס מקיואן, רוקח ממוצא אירי ושל אשתו השנייה, אמי אלן לבית פורטר. אמו של ג'ון מקיואן מתה בהיותו בן שנה ואביו מת בהיותו בן שבע, כך שהוא גודל על ידי סבתו ואחותה של סבתו. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובגיל 15 הוא החל לעבוד כפקיד זוטר בשירות הציבורי. מיד בהגיעו לגיל 18 הוא התגייס לשירות צבאי, אך מלחמת העולם הראשונה הסתיימה כאשר הוא עדיין ביצע את הכשרתו הבסיסית. הוא החל לעבוד במשק חלב בעיירה טונגלה שליד שפרטון שבויקטוריה ולאחר מכן עבר לעבוד בגידול בקר וצאן בעיירה סטנהופ הסמוכה.
קריירה פוליטית
מקיואן היה פעיל בארגוני חקלאים ובמפלגת הכפר. ב-1934 הוא נבחר לפרלמנט האוסטרלי. בין השנים 1937 – 1941 הוא כיהן ברציפות כשר הפנים, כשר החוץ ובו זמנית כשר האווירייה ושר התעופה האזרחית. ב-1940, עם התפטרותו של ארצ'י קמרון מתפקידו כמנהיג מפלגת הכפר, התמודד מ'איוון בבחירות לתפקיד מול ארל פייג'. בבחירות לא הושגה הכרעה ובסופו של דבר נבחר ארתור פאדן מהמפלגה הלאומית כראש הממשלה.
עם שובה של המפלגה הלאומית לשלטון ב-1949 בהנהגתו של רוברט מנזייס לאחר שמונה שנים באופוזיציה, מונה מקיואן כשר המסחר והחקלאות וב-1956 הוא מונה להיות שר התעשייה והמסחר. הוא מיסד את הגישה שנקראה "מקיואניזם", מדיניות להגנת מחירים עבור המגזר היצרני, כך שהתעשייה לא נאלצה להתמודד מול תעריפים גבוהים של חומרי הגלם המיובאים, ובכך החקלאים יצאו נשכרים, אך תשומות הייצור התייקרו. מדיניות זו הייתה חלק ממה שכונה "ההסדר האוסטרלי" שקידם שכר גבוה, פיתוח תעשייתי, מעורבות ממשלתית בתעשייה וביזור. ב-1958 פרש פאדן מהחיים הפוליטיים ומקיואן החליפו כמנהיג מפלגת הכפר.
כאשר פרש מנזייס ב-1966, היה מקיואן השר הוותיק ביותר בממשלה והייתה לו השפעה חזקה על מדיניותה. כאשר הוכרז על מותו של יורשו של מנזייס, הרולד הולט בדצמבר 1967, זימן המושל הכללי, הלורד קייסי, את מקיואן כדי לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה, מתוך הבנה שהוא יוכל להמשיך בתפקידו רק עד אשר המפלגה הליברלית תבחר את מנהיגה החדש. מקיואן השאיר בתפקידם את כל השרים שמונו על ידי הולט. כשהוא בן 68, היה מקיואן האדם המבוגר ביותר שמונה לתפקיד ראש ממשלה אוסטרליה, אם כי הוא לא היה האדם המבוגר ביותר ששירת בתפקיד. מנזייס סיים את כהונתו כשהוא בן 71 שנים, חודש אחד ושישה ימים.
עוד הרבה לפני כן סומן שר האוצר וסגן מנהיג המפלגה הליברלית, ויליאם מקמהון, כיורשו של הולט. יחד עם זאת, מקיואן גרם למשבר מנהיגותי בקואליציה כאשר הוא הכריז שהוא ומפלגתו לא יהיו מוכנים לשבת בממשלה בראשותו של מקמהון. מקיואן סלד מאישיותו של מקמהון וככל הנראה הדבר נבע מהשמועות על נטייתו ההומוסקסואלית, שנפוצו בכל רחבי אוסטרליה. אך יותר מכך, מקיואן התנגד למקמהון על רקע חילוקי דעות פוליטיים, בשל העובדה שמקמהון היה בעל ברית של תומכי הסחר החופשי במפלגות השמרניות והעדיף רפורמות מחירים גורפות, גישה שמקיואן, חברי מפלגתו ותומכיהם התנגדו לה בתוקף.
גורם משמעותו נוסף בסלידתו של מקיואן כלפי מקמהון, הייתה העובדה שעליה נרמז לאחר משבר המנהיגות על ידי העיתונאי אלן רייד. על פי רייד, מקיואן היה מודע לכך שמקמהון נהג באופן שיטתי להדליף מידע לעיתונאים וללוביסטים. מידע זה אומת לאחר שנים רבות בעקבות חשיפתם של מסמכי ממשלה מאותה תקופה.
התנגדותו של מקיואן אילצה את מקמהון למשוך את מועמדותו לתפקיד מנהיג המפלגה ופתחה את הדרך למערכה מוצלחת לקידומו של שר החינוך והמדע, הסנאטור ג'ון גורטון, כמועמד לתפקיד ראש הממשלה בתמיכתם של קבוצת חברים בהנהגתו של שר ההגנה, מלקולם פרייזר. ב-10 בינואר 1968 החליף גורטון את מקיואן כראש הממשלה. הייתה זו הפעם השנייה שבה מפלגת הכפר הטילה וטו על זהותו של מנהיג המפלגה הבכירה בקואליציה. ב-1923 דרש ארל פייג' שהמפלגה הלאומית, קודמתה של המפלגה הליברלית, תדיח את בילי יוז מתפקידו כמנהיג כתנאי לכניסתה של מפלגת הכפר למשא ומתן קואליציני. גורטון יצר באופן רשמי עבור מקיואן את התפקיד של סגן ראש ממשלת אוסטרליה ובכך אישר את מעמדו כאיש מספר שתיים בממשלה.
ב-1971 פרש מקיואן מהחיים הפוליטיים. יורשו, דאג אנתוני, טען שהתנגדותה של מפלגת הכפר למקמהון כבר לא בתוקף, ובסופו של דבר התאפשר לליברלים להחליף את גורטון במקמהון תוך חודשיים. עם פרישתו, סיכם מקיואן 36 שנים וחמישה חודשים של שירות ציבורי, כולל 34 שנים שבהן היה שר בממשלה או איש הספסלים הקדמיים של האופוזיציה. הוא היה חבר הפרלמנט האחרון שכיהן בתקופת השפל הגדול ואחרון חברי הפרלמנט שכיהן כשר בממשלתו של ג'וזף ליונס.
סר ג'ון מקיואן מת במלבורן ב-1980, בגיל 80. באותה עת כבר זנחה ממשלתו של מלקולם פרייזר את גישתו הכלכלית של מקיואן.
אותות כבוד
מקיואן הוכנס כחבר במסדר עמיתי הכבוד ב-1969. ב-1973, לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, הוא קיבל תואר אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש. ב-1971 העניקה לו ממשלת יפן חברות במסדר השמש העולה.
חיים אישיים
ב-21 בספטמבר 1921 נשא מקיואן לאישה את אן מילס מק'לאוד, שהייתה מכונה בשם אנני. לזוג לא נולדו ילדים. ב-1966 הוענק לאנני מקיואן תואר דיים מפקדת של מסדר האימפריה הבריטית. בפברואר 1967 היא מתה לאחר מחלה ממושכת.
כאשר מונה מקיואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא היה אלמן, הראשון מבין ראשי ממשלת אוסטרליה שלא היה נשוי במהלך תקופת כהונתו. ראש הממשלה הבאה שלא הייתה נשואה היא ג'וליה גילארד שחיה חיי שותפות עם בן זוגה אך היא לא נשואה לו. יואי 1968 נישא מקיואן בשנית למרי איליין בריין, מזכירתו האישית. בעת נישואיהם הוא היה בן 68 והיא בת 46. לאחר פרישתו הוא התרחק מהחיים הפוליטיים, שימש לעיתים כיועץ ונסע לבקר ביפן ובדרום אפריקה.
סילביה, מלכת שוודיה
סילביה, מלכת שוודיה (בשוודית: Drottning Silvia; נולדה ב-23 בדצמבר 1943 בהיידלברג, גרמניה) היא מלכת שוודיה, אשתו של המלך קרל השישה עשר גוסטב ואמה של יורשת העצר ויקטוריה.
ילדות ונעורים
סילביה נולדה ב-23 בדצמבר 1943 בהיידלברג, גרמניה. היא בתו של איש העסקים הגרמני ולטר זומרלט ואשתו הברזילאית אליס סוארס דה טולדו (1906–1997). בשנת 1947, לאחר מלחמת העולם השנייה, היא ומשפחתה היגרו לריו דה ז'ניירו, ברזיל, שם למדה בבית ספר הגרמני בעיר ולאחר עשר שנים שבו לגרמניה המערבית.
קריירה
לפני נישואיה למלך עבדה סילביה בקונסוליה הארגנטינאית במינכן, שימשה כמארחת חינוכית במהלך אולימפיאדת מינכן וכן שימשה כסגנית ראש הפרוטוקול באולימפיאדת אינסברוק. בנוסף עבדה זמן קצר כדיילת אוויר.
נישואים
במהלך אולימפיאדת מינכן נפגשה סילביה עם קרל גוסטב, נסיך הכתר של שוודיה, אשר לאחר מות סבו גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה ב-15 בספטמבר 1973, הוכתר כקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה. קרל השישה עשר הכריז על אירוסיו לסילביה ב-12 במרץ 1976 והם נישאו לאחר שלושה חודשים. אלו היו הנישואים הראשונים של מלך שוודי מכהן מאז 1797, לזוג 3 ילדים ו-8 נכדים.
משפחתה
ב-19 ביוני 1976 התחתנה סילביה עם קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, ונולדו להם 3 ילדים ו-7 נכדים:
הראלד קרמר
הארלד קְרָמֶר (בשוודית: Harald Cramér; 25 בספטמבר 1893 – 5 באוקטובר 1985) היה מתמטיקאי, אקטואר וסטטיסטיקאי שוודי, שהתמחה בסטטיסטיקה מתמטית ותורת המספרים ההסתברותית. ג'ון קינגמן תיאר אותו כ"אחד מענקי התיאוריה הסטטיסטית".
תחילת חייו
הראלד קרמר נולד בסטוקהולם שבשוודיה ב-1893, ונשאר קרוב לסטוקהולם לאורך רוב חייו. הוא התחיל את לימודיו באוניברסיטת סטוקהולם בשנת 1912, שם למד לתואר ראשון במתמטיקה וכימיה. בתקופה זו היה עוזר מחקר תחת הכימאי המפורסם, הנס פון אוילר-שלפין, עמו פרסם את חמשת המאמרים הראשונים שלו משנת 1913 עד 1914. לאחר הניסיון שלו במעבדה, הוא החל לעסוק אך ורק במתמטיקה. בסופו של דבר, למד לדוקטורט במתמטיקה בהנחיית מרסל ריס באוניברסיטת סטוקהולם. המחקר של קרמר, שהושפע גם מעבודתו של ג"ה הארדי, הוביל לעבודת הגמר שלו בשנת 1917, On a class of Dirichlet series ("על מחלקה של טורי דיריכלה").
קריירה מקצועית אקדמית
לאחר הדוקטורט, שימש קרמר כמורה מן החוץ (Assistant Professor) למתמטיקה באוניברסיטת סטוקהולם בין השנים 1917–1929. כבר בשלב מוקדם, התעניין קרמר רבות בתורת המספרים האנליטית. הוא גם תרם כמה תרומות סטטיסטיות חשובות בנוגע להתפלגות של מספרים ראשונים וראשוניים תאומים. המאמר המפורסם ביותר שלו בנושא זה נקרא On the order of magnitude of the difference between consecutive prime numbers ("על סדר הגודל של ההפרש בין מספרים ראשוניים עוקבים"), אשר סיפק תיאור מדוקדק של התרומה שנותנת תורת ההסתברות לתורת המספרים, וכלל אומדן לרווח בין ראשוניים עוקבים – אומדן שנודע בשם השערת קרמר.
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, התעניין קרמר בתחום ההסתברות, שבאותו זמן לא היה ענף מקובל במתמטיקה. קרמר ידע שיש צורך בשינוי קיצוני בתחום זה, ובמאמר משנת 1926, הוא טען כי "את מושג ההסתברות יש להגדיר באופן מתמטי טהור, ומהגדרה זו ניתן יהיה להסיק את תכונותיו הבסיסיות ואת המשפטים הקלאסיים בתחום על ידי פעולות מתמטיות בלבד." קרמר התעניין בניסוח המתמטי הקפדני של ההסתברות מתוך עבודתם של מתמטיקאים צרפתים ורוסים כמו אנדריי קולמוגורוב, פול לוי, סרגיי ברנשטיין ואלכסנדר חינצ'ין בראשית שנות השלושים, ותרם משמעותית למהפכה בתורת ההסתברות. את תוצאות מחקרו הקפדני בתחום, פרסם קרמר בשנת 1937 בספרו משתנים מקריים והתפלגויות הסתברות (Random Variables and Probabilty Distributions) בהוצאת קיימברידג. בשנת 1946, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיך קרמר ופרסם את ספרו רב-ההשפעה, שיטות מתמטיות בסטטיסטיקה (Mathematical Methods of Statistics). ספר זה "הראה את האופן בו העשייה הסטטיסטית תלויה בכמות רבה של ניתוח מתמטי מדוקדק, כמו גם באינטואיציה פישריאנית."
בשנת 1929, מונה קרמר לקתדרה החדשה באוניברסיטת סטוקהולם במתמטיקה אקטוארית וסטטיסטיקה מתמטית, ושמר על תפקיד זה עד 1958. בתקופת כהונתו באוניברסיטת סטוקהולם, קרמר הנחה עשרה סטודנטים לדוקטורט, שהמפורסמים בהם הרמן וולד וקאי-לאי צ'ונג. בשנת 1950 הוא נבחר להיות חבר באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה. בשנת 1950, התמנה קרמר לנשיאות אוניברסיטת סטוקהולם, ובשנת 1958 התמנה גם לתפקיד קנצלר כל מערכת האוניברסיטה השוודית (universitetskansler). קרמר פרש ממערכת האוניברסיטה השוודית בשנת 1961.
אקטואריה
חלק גדול מעבודתו של קרמר עסק בתחום האקטואריה ומתמטיקה ביטוחית. בין השנים 1920–1929, הוא היה אקטואר בחברת ביטוח החיים השוודית (Svenska livförsäkringsbolaget). עבודתו האקטוארית במהלך תקופה זו הובילה אותו לחקר ההסתברות והסטטיסטיקה, שהפכו לתחום העיקרי במחקרו. בשנת 1927, פרסם טקסט יסודי בשוודית, על תורת ההסתברות וכמה מיישומיה (Sannolikhetskalkylen och några av dess användningar). לאחר עבודתו בחברת Svenska livförsäkringsbolaget, המשיך ועבד ב-Återförsäkringsaktiebolaget Sverige, חברת ביטוח משנה, עד 1948. הוא היה ידוע גם בעבודתו החלוצית בתורת הסיכון הביטוחית. לאחר תקופה זו, בין השנים 1949–1961, הוא נשאר כאקטואר יועץ לחברה. בהמשך חייו הוא נבחר להיות נשיא הכבוד של החברה האקטוארית השוודית.
שנותיו המאוחרות
קרמר המשיך בקריירה המקצועית שלו במשך 20 שנה נוספות. לאחר פרישתו בשנת 1961, הוא נעשה פעיל מאוד במחקר, אשר הואט בשל תפקידו כקנצלר. בין השנים 1961–1983, נסע קרמר ברחבי ארצות הברית ובאירופה כדי להמשיך במחקר שלו, תוך עצירות משמעותיות בברקלי, פרינסטון ובמכון משולש המחקר בקרוליינה הצפונית.
קרמר קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת Heriot-Watt בשנת 1972.
הראלד קרמר נישא למרתה הנסון בשנת 1918, והם נשארו יחד עד מותה בשנת 1973. לעיתים קרובות הוא התייחס אליה כאל "מרתה האהובה" שלו. נולדה להם בת אחת, מארי-לואיז, ושני בנים, תומאס וקים.
אבירם הלוי
אבירם הלוי (נולד ב-8 בדצמבר 1957) הוא סופר ומחבר ספרי עיון ישראלי.
ביוגרפיה
הלוי נולד וגדל בכפר יהושע. הוא התגייס לצה"ל באוגוסט שנת 1976 והתנדב לסיירת מטכ"ל. לאחר טירונות צנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם ביחידה וכן הכשרה כמפקד כיתה. בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ולאחר סיומו, בשנת 1978 התמנה למפקד צוות ביחידה. הלוי נטל חלק בפעילות המבצעית החשאית של היחידה והשתתף בפעולת ההשתלטות בפיגוע במשגב עם, ונפצע מאש המחבלים. בהמשך לחם במלחמת לבנון הראשונה, ושימש כמפקד הפלגה הייעודית וכסגן מפקד היחידה. ב-1989 לקח חלק במבצע עלם חמודות. בשירות המילואים הגיע לדרגת סא"ל.
לאחר פרישתו הקים חברה בתחום הסייבר וכתב מספר ספרי עיון.
קש"ת
{{פירושונים|
ראו גם
}}
רובינזון
{{פירושונים| אישים בשם זה: אחר:
ראו גם
}}
אליפות CONCACAF 1989
אליפות CONCACAF 1989 נערכה בין ה-19 במרץ ל-19 בנובמבר 1989, והמהדורה ה-10 של אליפות צפון אמריקה בכדורגל. התחרות הייתה המהדורה האחרונה של אליפות CONCACAF והוחלפה בגביע הזהב של CONCACAF. הטורניר שימש גם כמוקודמות למונדיאל 1990. קוסטה ריקה זכתה באליפות בפעם השלישית בתולדותיה והעפילה למונדיאל הראשון בתולדותיה בזכות הפרש שערים עדיף בפלוס 1 על פני זה של ארצות הברית שסיימה במקום השני. ארצות הברית הבטיחה גם את העפלתה למונדיאל לראשונה מזה 40 שנים, לאחר שגברה על טרינידד וטובגו בתוצאה 1 - 0 משער של פול קליגיורי שזכה לכינוי "הירייה שנשמעה ברחבי העולם".
מוקדמות
5 קבוצות העפילו משלב המוקדמות לתחרות, מקסיקו הושעתה משלב המוקדמות בשל רישום שחקנים מעל גיל 20 במוקדמות אליפות העולם לנוער ב-1988, פיפ"א דחתה את הרישום של בליז לתחרות בשל חובות כלכליים.
ענת הרשקוביץ
ענת הרשקוביץ (נולדה ב-4 באוקטובר 1973) היא מיקרוביולוגית מולקולרית ישראלית ופרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב המכהנת כראש בית הספר שמוניס למחקר ביו-רפואי וחקר הסרטן. לשעבר נשיאת האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
ביוגרפיה
ענת הרשקוביץ נולדה והתחנכה בבית שאן בשם ענת אפריאט, בת לרחל ומקסים אפריאט.
את לימודיה לתואר שלישי במיקרוביולוגיה עשתה במכון ויצמן למדע בהנחייתו של פרופ' איתן ביבי והשלימה אותם בהצטיינות יתרה. נושא התזה שלה לדוקטורט, שהוגשה בשנת 2003, היה "חקר מסלול ה-SRP (סינתזה של חלבונים ממברנליים) של חיידקי E. coli".
באותה שנה עברה הרשקוביץ לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הייתה לעמיתה בתר-דוקטורית בהנחייתו של פרופ' דניאל פורטנוי. במשך כחמש שנים חקרה את האינטראקציה של החיידק הפתוגן ההומני ליסטריה מונוציטוגנס והמערכת החיסונית המולדת. עם חזרתה לישראל בשנת 2008, מונתה למרצה בכירה במחלקה למיקרוביולוגיה מולקולרית וביוטכנולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2016 קודמה לדרגת פרופסור חבר, וב-2023 לפרופסור מן המניין.
עם הקמתו של בית הספר שמוניס למחקר ביו רפואי וחקר הסרטן, מונתה הרשקוביץ לסגנית ראש בית הספר ובאוקטובר 2022 החלה את תפקידה כראש בית הספר. בשנים 2018–2023 כיהנה הרשקוביץ כנשיאת האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה.
מחקר
מחקרה של הרשקוביץ מתמקד בהבנת יחסי הגומלין בין הפתוגן הבקטריאלי Listeria monocytogenes ותאי יונקים, בפרט תאי מקרופאגים. קבוצתה של הרשקוביץ חוקרת אסטרטגיות שונות באמצעותן הבקטריה חודרת לתאי היונקים, משתכפלת בתוכם, חומקת מזיהוי על ידי מערכת החיסון המולדת ומבצעת מניפולציה על דרכי ההתמודדות התאית.
בשנים האחרונות מחקרה של הרשקוביץ מתמקד בהבנת מערכת היחסים של חיידקים פתוגנים עם הווירוסים שנמצאים בגנום שלהם (פאג'ים). בין היתר, גילתה הרשקוביץ כי פאג'ים אלה משתפים פעולה עם חיידקים בזמן הדבקה ממלית ואף עוזרים להם לשרוד בגוף האדם.
בליסטריה מונוציטוגנס, הראתה כי הפאג' יכול להפוך עצמו ל"מתג מולקולרי" המבקר ביטוי גנים של החיידק מבלי לפרוץ למסלול הליטי, תופעה אותה כינתה "ליזוגניות פעילה" (Active Lysogeny).
כמו כן, היא תרמה להבנת האופן בו חיידקי ליסטריה חשים את הסביבה הממלית (על ידי חישת מטבוליטיים) וכיצד מידע זה מתורגם לאקטיבציה של הגנים הווירולנטיים.
במחקרה משלבת הרשקוביץ שיטות חישוביות, ביוכימיות וגנטיות על מנת לפענח מנגנונים אלה.
חיים אישיים
הרשקוביץ נשואה לאיתי ואם לשניים, מתגוררת בכפר סבא.
רצח כתוב היטב
רצח כתוב היטב (באנגלית: Knives Out) הוא סרט אמריקאי משנת 2019 מסוגת הקומדיה השחורה והמסתורין, שכתב וביים ריאן ג'ונסון. הסרט מתואר כמעשה מודרני על תעלומת רצח, העוקב אחר התכנסות משפחתית שהשתבשה להחריד, לאחר מותו של אבי המשפחה, בחקירה שמוביל בלש אמן בשם בנואה בלאנק. בסרט מככבים אנסמבל שחקנים כדוגמת דניאל קרייג, כריס אוונס, אנה דה ארמס, ג'יימי לי קרטיס, מייקל שאנון, דון ג'ונסון, טוני קולט, לקית' סטנפילד, קתרין לנגפורד, ג'יידן מארטל וכריסטופר פלאמר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019, על ידי חברת Lionsgate. בפברואר 2020 החברה הודיעה על פיתוח סרט המשך המבוסס על הדמות שגילם קרייג, של הבלש בנואה בלאן.
תקציר עלילת הסרט
מחבר ספרי הפשע העשיר הרלן טרומבי מזמין את משפחתו המורחבת הלא מתפקדת לאחוזתו ביום הולדתו ה-85 בתקווה לאחד את כולם. עם זאת, לאחר מסיבת יום ההולדת, הרלן נמצא מת בחדרו מפציעות סכין. אף על פי שהמשטרה הודיעה שמדובר בהתאבדות, הבלש בנואה בלאן נקרא לחקור את המקרה. לאחר שהוא מתחקר את רוב בני המשפחה, הוא מגלה שיש לכמה מבני המשפחה מניע לרצוח את הרלן, אם כי הוא לא חושב שאף אחד מהם עשה את זה. בשלב הזה מתגלה לצופים (אם כי לא לדמויות) שהאחות הפרטית של הרלן, מרתה קבררה, היא זו שאחראית למותו של הרלן לאחר שהתבלבלה בין המזרקים שלו והזריקה להרלן בטעות כמות גדולה של מורפין. מרתה ניסתה למצוא את הנוגדן, אבל ללא הצלחה, והתכוונה להתקשר לאמבולנס כאשר הרלן עצר אותה מתוך השלמה עם מותו הקרב. מכיוון שהרלן לא רצה שמרתה תואשם ברצח שלו, הוא עוזר למרתה להעלים את כל הראיות ואז מתאבד.
בהמשך מרתה מנסה לכסות את עקבותיה ולמנוע מהבלש בנואה לגלות את האמת לגביה. לאחר קריאת הצוואה של הרלן נחשף שהוא הוריש את כל רכושו דווקא למרתה ולא לאף אחד מבני משפחתו. מרתה מבינה שאם יגלו את מעשיה, לא רק שהיא לא תקבל את הירושה אלא שבנוסף אימה (שהיא מהגרת בלתי חוקית) תהיה בסכנה. לאחר קריאת הצוואה, רנסום, הנכד של הרלן, נחלץ לעזרתה של מרתה במטרה שלא תיתפס אך בתמורה הוא רוצה את חלקו בירושה.
לאחר ייסורי נפש מרתה רוצה להתוודות במעשיה ולוותר על הירושה בשביל בני המשפחה. אך ברגע האחרון הבלש בנואה עוצר אותה ומספר שרנסום הוא זה שאשם במוות של הרלן. הוא מספר שבמסיבת יום ההולדת הרלן התוודה בפני רנסום שמרתה תקבל את כל ירושתו ובעקבות זאת רנסום החליף בין התרופות במטרה להאשים את מרתה ובכך התכוון להחזיר את הירושה למשפחתו. בנוסף, רנסום רצח את עוזרת הבית של הרלן מכיוון שהיא התחילה לחשוד בו. לבסוף רנסום נעצר ומרתה נעמדה במרפסת של האחוזה שהיא קיבלה בירושה, שתתה קפה והשקיפה על כל המשפחה.
פיתוח
ביוני 2010 הביע הבמאי ריאן ג'ונסון עניין לעשות סרט תעלומת רצח בהשראת אגאתה כריסטי. הוא אמר לאינדפנדנט שהוא רוצה לעשות את הסרט לאחר שיסיים את העבודה על לופר (2012). עם זאת, פרויקט הקולנוע הבא של ג'ונסון אחרי "לופר" התגלה כ"מלחמת הכוכבים: אחרוני הג'דיי" (2017).
הסרט הוכרז בספטמבר 2018, כשדניאל קרייג מככב בסרט. הסרט נמכר למפיצים במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2018. באוקטובר 2018 הצטרפו כריס אוונס, לייקית' סטנפילד, מייקל שאנון, אנה דה ארמס, דון ג'ונסון, ג'יימי לי קרטיס וטוני קולט. בנובמבר 2018 הצטרפו כריסטופר פלאמר, ג'יידן מארטל, קתרין לנגפורד, ריקי לינדהום, אידי פטרסון וראול קסטילו. שאנון השווה את הסרט ליצירותיה של כריסטי. במרץ 2019 חשף פרנק אוז, שעבד בעבר עם ג'ונסון ב"מלחמת הכוכבים: אחרוני הג'דיי", כי הוא יופיע בתפקיד קטן.
ג'ונסון הודה כי הושפע מכמה מותחני מסתורין קלאסיים וקומדיות מסתוריות כמו "האחרונה משילה", "רצח באוריינט אקספרס", "משהו ברגליים", "רצח במוות", "מוות על הנילוס", "העיניים הפרטיות", "המראה הסדוקה", "רשע תחת השמש", "מלכודת המוות", "רמז מסתורי" ו"פארק גוספורד".
צילומים
שלב הצילומים החל ב-30 באוקטובר 2018, בבוסטון, מסצ'וסטס והושלמו ב-20 בדצמבר 2018.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019. הסרט הופץ לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019.
סרט המשך
צילומי סרט ההמשך החלו ביוון ב־28 ביוני 2021 בכיכובם של דניאל קרייג, אדוארד נורטון, קתרין האן, דייב בטיסטה, קייט הדסון, ג'אנל מונה, לסלי אודום ג'וניור, מדלין קליין וג'סיקה הנוויק עם ריאן ג'ונסון כבמאי ותסריטאי ורם ברגמן כמפיק.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2022.
ביקורת
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג 98% על סמך 59 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.46 / 10. בקונצנזוס של מבקרי האתר נכתב, "'רצח כתוב היטב' מחדד את מליצות תעלומות הרצח הוותיקות עם יצירת מתח מורכבת בקפידה, העושה שימוש מבריק בהרכב הכוכבים של התסריטאי ריאן ג'ונסון." אתר מטאקריטיק, המשתמש בממוצע משוקלל, הקצה לסרט ציון של 83 מתוך 100 על סמך 18 מבקרים.
דייוויד רוני, שכתב עבור "הוליווד ריפורטר", תיאר את הסרט כ"סרט זומם בעל אופי מזויף, משעשע להפליא ובלתי מוערך" ו"פינוק מתחילתו ועד סופו". הוא הילל את התסריט, שמחזיר את הצופה לתעלומות הרצח של שנות השבעים ושיבח גם את הופעות השחקנים.
קישורים חיצוניים
ביקורות
ססיל פארקר
ססיל פארקר (באנגלית: Cecil Parker; 3 בספטמבר 1897 – 20 באפריל 1971) היה שחקן תיאטרון וקולנוע בריטי.
ביוגרפיה
פארקר נולד בהייסטינגס, סאסקס. במלחמת העולם הראשונה שירת בגדוד סאסקס המלכותי והגיע לדרגת סרג'נט. הוא החל להופיע על הבמות בווסט אנד ב-1922.
הופעתו הראשונה בקולנוע הייתה בסרט "כלוב הזהב" (1933) ומאז ועד 1969 שיחק בלמעלה מ-90 סרטים ברובם בתפקידי משנה. היה בעל קול מחוספס מיוחד.
הוא שיחק בעיבודים לקולנוע של שני רומנים של א.ג'.קרונין: "המצודה" (1938) ו"כוכבים מציצים מרום" (1940).
כן שיחק בשני סרטים של אלפרד היצ'קוק: - הגברת הנעלמת (1938) ו"מתחת לחוג הגדי" (1949).
תפקידים נוספים היו: -
פסק דין מנחם יהב
ע"ע 1039/00 מדינת ישראל - משטרת ישראל נגד מנחם יהב ואחרים הוא פסק דין שניתן בבית הדין הארצי לעבודה ב-13 באוגוסט 2002 ועניינו פנייתו של יהב, שהיה בתקופה הרלוונטית שוטר במשטרת ישראל, להחיל עליו את הזכות הניתנת לשוטרת שהיא אם לילד, לעבוד יום עבודה מקוצר. פנייתו של המשיב התבססה על הוראת סעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988.
בפסק הדין נקבע שגם עובד שאשתו היא עובדת עצמאית (ולא שכירה, כלשון החוק) יכול ליהנות מהזכות הנהוגה במקום עבודתו, שמכוחה זכאית עובדת ליום עבודה מקוצר בשל היותה אם לילד. בעקבות פסק הדין תוקן החוק, ונקבע בו במפורש שהזכות נתונה למי ש"בת זוגו היא עובדת או עובדת עצמאית".
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה
סעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988, כנוסחו בעת הגשת התביעה, קבע כי:
מקומות עבודה רבים מעניקים לאמהות זכויות מיוחדות הקשורות בהורות, כגון הזכאות לעבוד יום עבודה מקוצר. חוזים הנהוגים במקומות עבודה שונים מקנים לעובדות זכויות שמטרתן לאפשר את הנשיאה בעול האחריות ההורית. כך, למשל, בהסכמים רבים מאפשרים לעובדת שהיא אם לקצר את יום העבודה (מעבר לזכות הניתנת בחוק עבודת נשים בארבעת החודשים שלאחר תום חופשת הלידה).
הדיון בבית הדין האזורי לעבודה ת"א-יפו
תביעתו של יהב נדונה בתיק עב' 031993/96 מנחם יהב ונעמ"ת, תנועת נשים עובדות ומתנדבות נגד מדינת ישראל בפני השופטת חגית שגיא, נציגי הציבור צבי ארצי ואריאלה גילצר.
מנחם יהב, שהיה בתקופה הרלוונטית שוטר במשטרת ישראל, פנה למקום עבודתו בבקשה להחיל עליו את יום העבודה המקוצר בשל היותו אב, בדומה לשוטרת אם ולשוטר ראש משפחה חד הורית. אשתו של התובע, עורכת דין במקצועה, עבדה כשכירה, ומחודש דצמבר 1994 החלה לעבוד כעורכת דין עצמאית ולהגיע הביתה בשעות מאוחרות. בקשתו של יהב נדחתה על ידי המשטרה, בנימוק שסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה מתייחס לעובדת שכירה ולא לעובדת עצמאית, והוא עתר לבית הדין בבקשה לסעד הצהרתי בטענה כי מניעת ההטבה מפרה את חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
השופטת בתיק קבעה כי "עיקר המחלוקת נעוץ בשאלה מהי הדרך שבה יש לפרש וליישם את הוראות סעיף 4 לחוק, ככל שהוא מתייחס לזכות ליום עבודה מקוצר בשל היות העובדת אם לילד" וכי "יש לקבוע האם החוק מתייחס גם לעובדת שאיננה עובדת שכירה אלא קבלנית עצמאית". בית הדין סבר כי יש לאמץ פרשנות מרחיבה של סעיף 4 לחוק, שתאפשר לעובד ליהנות מיום העבודה המקוצר כאשר אשתו אינה מנצלת זכות זו. השופטת ציינה כי "אין להפלות בין אשה לגבר בסיכוייהם וביכולתם לעבודה שווה, לקריירה משגשגת, להגשמה עצמית וסיפוק בעבודה" וכי אימוץ פרשנות רחבה של סעיף 4, העולה בקנה אחד עם עקרונות השוויון המהותי ועם תכליתו של החוק, יתרום להשגת מטרה זו. באשר להיותה של בת הזוג "קבלנית עצמאית" ולא עובדת שכירה, נקבע כי אין מקום להבחנה בין עו"ד שכירה במשרד עורכי דין לבין עו"ד עצמאית, וכי יש לאפשר לאב, המוכן ויכול לעשות כן, לשוב הביתה מוקדם יותר ולהקדיש תשומת לב לילדים.
הערעור בפני בית הדין הארצי לעבודה
המדינה ערערה על פסיקתו של בית הדין האזורי לעבודה. המדינה טענה בערעור כי בית הדין האזורי נתן פרשנות מרחיבה לסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה וכי "כוונת המחוקק הייתה להעניק זכות לעובד ליהנות מזכות בקשר להורות הנתונה לעובדת במקום עבודתו רק אם אשתו היא עובדת שכירה ובמקום עבודתה קיימת זכות דומה, אותה היא אינה מנצלת". בנוסף, טענה המדינה כי יש להתייחס אל זכויות היתר הניתנות לנשים במקומות העבודה כאל העדפה מתקנת וכי "פרשנות מרחיבה תביא לשוויון מוחלט בין המינים תוך התעלמות מן ההבדלים שבין המינים ובכך יידחה כל הרעיון של הענקת זכויות מיוחדות". פסק הדין מתמקד בשאלה כיצד יש לפרש את הוראת החוק "והאם היא מתייחסת לבת זוג שהיא עובדת שכירה אשר במקום עבודתה קיימות הוראות זהות או דומות לאלה שמקום עבודתו של הבעל, כגרסת המדינה, או שמא היא מתייחסת גם לבת זוג עובדת שלא מתקיימים בה יחסי עובד ומעביד ובכלל זה עובדת עצמאית?".
ביקורת על פסקי הדין בעניין יהב
פסקי הדין ניתנו במטרה ליצור שוויון בין בני הזוג, לאפשר לאם להשתלב במקומות עבודה תובעניים יותר ו"להגשים את מלוא פוטנציאל הכישורים הגלום בה".
הביקורת על פסקי הדין מתמקדת באספקטים הבאים:
השופטים אמנם פסקו לטובת יהב, האב, ואפשרו לו לנצל את זכותו לעבוד יום עבודה מקוצר, אולם הסיבות שהובילו אותם לקבל את התביעה מחזקות נורמות עבודה טוטליות ומעדיפות אותן על מחויבות למשפחה. בפסיקה זו מעודדים בתי הדין את האמהות לחקות את דפוסי העבודה הגבריים הכרוכים בשעות עבודה מרובות, ואילו האבות שביקשו לקצר את יום העבודה שלהם נתפסים כגברים שוויתרו על הקריירה שלהם. יש חשיבות "להכיר בזכותם של הורים להיות עם ילדיהם באופן שיאפשר להם למצות את חוויית ההורות כחוויה רגשית ותפקודית יומיומית" ולהסיר את המכשול "הטמון במאפייניו של שוק העבודה בשכר...הדורש מעובדיו מסירות בלתי מוגבלת המתבטאת בשעות עבודה רבות וזמינות תמידית, כתנאי לשכר הוגן ולאפשרויות קידום". הן הגבר והן האישה תורמים כיום למשפחה בכך שהם יוצאים לעבוד, אך לא די בכך. הגבר זכאי להיות שווה זכויות לאישה גם בזכותו להורות. האבות מהווים חלק בסיסי בתא המשפחתי ועל כן מגיעה להם אפשרות בחירה כפי שמקבלות האימהות. בחירה זו היא זכות ולא חסד.
נימה ביקורתית ברוח דומה ניתן לקרוא בהודעה מס' עג/18 של נציבות שירות המדינה בעניין שינוי המונח משרת אם למשרת הורה. בהודעה נכתב כי "העובדה שזכויות ההורות מוענקות באופן אוטומטי לאם, ונדרש מאמץ מיוחד, לשם העברת זכויות אלה לאב, במלואן או בחלקן - מקבעת את מעמדה של האישה כאחראית לטיפול בילדים. תפיסת האישה כאחראית הבלעדית לטיפול בילדים מהווה חסם מרכזי, העומד בפני יכולתן של נשים להתקדם למשרות בכירות". שינוי זה בהוראות התקשי"ר נעשה במטרה להקל על האבות עובדי המדינה לנצל את זכויות ההורות שלהם, ולבלות זמן רב יותר עם ילדיהם.
פסקי דין נוספים בנושא זה
פסק דין מנחם יהב הוא אחד משלושה פסקי דין של בית הדין הארצי לעבודה שעסקו בקביעת המשמעות של "זכות בקשר להורות", המופיעה בסעיף 4 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה. כאמור, בפסק דין זה נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו היא עובדת עצמאית (ולא עובדת שכירה).
בפסק דין נוסף, פסק דין אלכסנדר מוסקלנקו נקבע שעובד (גבר) במקום עבודה שבו ניתנת לנשים זכות לקיצור יום העבודה, שהיא "זכות בקשר להורות", זכאי אף הוא לזכות זו, גם אם אשתו עובדת במקום עבודה שבו לא ניתנת זכות זו.
בפסק דין שלישי, פסק דין דן בהט, נקבע כי הזכות לתשלום בגין "שעות עודפות" לאימהות בשירות המדינה אינה בגדר "זכות בקשר להורות", דהיינו התשלום הנוסף בגין שעות עודפות הוא בגדר זכות יתר לאימהות עובדות, המותרת לפי סעיף 3(ב)(3) לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
קישורים חיצוניים
- הנוסח העדכני של החוק
אלבנים
האלבנים (באלבנית: Shqiptarët) הם קבוצה אתנית ילידת חצי האי הבלקני החולקת מוצא, תרבות, היסטוריה ושפה משותפים. הם חיים בעיקר באלבניה, קוסובו, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו וסרביה, אך גם במדינות נוספות באגן הים התיכון כדוגמת קרואטיה, יוון, איטליה וטורקיה. ישנן קהילות אלבניות במקומות נוספים ברחבי אירופה, אמריקה ואוקיאניה.
מוצא
לאלבנים מוצא פליאו-בלקני. טבעו של הקשר של האלבנים לאוכלוסיות בלקניות קדומות כדוגמת האילירים, התראקים ואחרים עודנו נחקר בידי היסטוריונים ואתנולוגים. לפי מחקר גנטי שנתפרסם בשנת 2023, מוצאם של האלבנים בקבוצות שהתגוררו במערב חצי האי הבלקני בתקופה הרומית, בתוספת של תערובת גנטית ממקור סלאבי. חקר השושלות האבהיות של האלבנים, המתבסס על כרומוזום Y העובר מאב לבנו, העלה ראיות להמשכיות של אוכלוסיות שחיו בבלקן כבר בתקופת הברונזה, ובהן האילירים.
היסטוריה
המונח האתני "אלבאנוי" נזכר לראשונה בכתביו של תלמי במאה ה-2 לספירה, המשתמש בו כדי לתאר שבט אילירי שחי באזור מרכז אלבניה של ימינו. ההתייחסות הוודאית הראשונה לאלבנים כקבוצה אתנית נמצאת בכתביו של מיכאל אטאליאטס, כרוניקן בן המאה ה-11, המתאר אותם כמי שחיים בתמה (יחידה מנהלית) של דיראכיון (דורס של ימינו), אז חלק מהאימפריה הביזנטית.
הנצרות באלבניה הייתה בסמכות השיפוט של הבישוף של רומא עד המאה ה-8 לספירה. לאחר מכן, הועברו הדיוקסיות של אלבניה לסמכות השיפוט של הפטריארכיה של קונסטנטינופול. בשנת 1054, בעקבות פילוג הכנסייה הנוצרית, הצפון החל להיות מזוהה בהדרגה עם הכנסייה הקתולית, ואילו הדרום עם הכנסייה האורתודוקסית המזרחית. בשנת 1190 הקימו אלבנים את נסיכות ארבאנון במרכז אלבניה, כשבירתה קרויה.
ראשיתה של הפזורה האלבנית בתנועות הגירה מימי הביניים, שהתרחשו תחילה בעיקר בדרום אירופה, ובהמשך התפרסו אל מקומות נוספים באירופה וכן אל העולם החדש. בין המאה ה-13 למאה ה-18, אלבנים רבים היגרו עקב קשיים חברתיים, פוליטיים או כלכליים. אוכלוסייה אחת, הארוואנים, התיישבה בדרום יוון בין המאות ה-13 וה-16. אוכלוסייה אחרת, האברשה, התיישבה ברחבי סיציליה ודרום איטליה בין המאות ה-11 וה-16. אוכלוסיות קטנות יותר כמו הארבנאסי התיישבו בדרום קרואטיה ובכיסים בדרום אוקראינה במאה ה-18.