cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
AGPL
היסטוריה
מוגלן וקון כתבו את הטקסט של סעיף 2(d) החדש המוצע, ומסרו אותו לפול, שביקש וקיבל אז אישור מ-FSF לפרסם נגזרת של GPLv2 למטרה זו. במרץ 2002 פרסמה Affero, Inc. את הרישיון AGPLv1 לשימוש בפרויקט Affero והפך את הרישיון החדש לזמין לשימוש על ידי מפתחי SAAS.
ה-FSF חשבה לכלול את התוספת המיוחדת של AGPLv1 ל- GPLv3 אך בסופו של דבר החליטה לפרסם רישיון נפרד, כמעט זהה ל- GPLv3 אך המכיל הוראה הדומה בתכלית ובתוצאה לסעיף 2(d) ל-AGPLv1. הרישיון החדש קיבל את השם "GNU Affero General Public License". שמירה על השם "אפרו", הצביעה על הקשר ההיסטורי ההדוק שלה עם AGPLv1. ה- GNU AGPL קיבל גרסה מספר 3 עבור יישור קו עם ה-GPL, והרישיון הציבורי הכללי הנוכחי של GNU אפרו מקוצר לעיתים קרובות AGPLv3.
הגרסה הסופית של GNU AGPLv3 פורסמה על ידי ה- FSF ב-19 בנובמבר 2007.
תאימות עם GPL
שתי הגרסאות של ה-AGPL, כמו הגרסאות המתאימות של GNU GPL שעליהן הן מבוססות, הן רישיונות strong copyleft. על פי דעתה של הקרן לתוכנה חופשית, הדרישה הנוספת בסעיף 2(d) ל-AGPL v1 גרמה לכך שהיא אינה תואמת את ה- GPLv2 שמלבד זאת היא כמעט זהה. כלומר, אי אפשר להפיץ יצירה אחת שנוצרה על ידי שילוב רכיבים המכוסים בכל רישיון.
כדי לבסס נתיב שדרוג מ-AGPLv1 המקורי של אפרו ל-GNU AGPLv3, פרסמה Affero את רישיון AGPL גרסה 2 בנובמבר 2007, שהוא בסך הכל רישיון מעבר המאפשר למקבלי תוכנה המורשית תחת "AGPLv1 או כל גרסה מאוחרת יותר כפי שפורסמה על ידי Affero, Inc" להפצת התוכנה, או עבודות נגזרות, תחת GNU AGPLv3 או כל גרסה מאוחרת יותר.
לה דק טהו
ב-1930 עזר טהו לייסד את המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם. בעקבות פעילותו, השלטונות המקומיים של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית כלאו אותו למשך כמה שנים, מ-1930–1936 ושוב בין השנים 1939–1944. אחרי שחרורו ממאסר, ב-1945, עזר טהו להנהיג את הווייט מין, ארגון שהוקם על מנת להשיג עצמאות לווייטנאם מהשלטון הצרפתי, עד שנחתמו ההסכמים של ועידת ז'נבה ב-1954. ב-1955 הצטרף לפוליטביורו של מפלגת הפועלים של וייטנאם, שהפכה היום למפלגה הקומוניסטית של וייטנאם. ב-1956 ניהל טהו את הווייטקונג, שפעל נגד הממשל בדרום וייטנאם.
הסכמי השלום של פריז
ארצות הברית הצטרפה באופן פעיל למלחמת וייטנאם במהלך שנות ה-60. בין השנים 1969—1973 נערכו בפריז שיחות, חלקן חשאיות וחלקן גלויות, לקידום תהליך השלום בין המדינות. המגעים שניהל טהו, שהיה נציגה של הרפובליקה הדמוקרטית הווייטנאמית בשיחות החשאיות, והיועץ לביטחון לאומי דאז, הנרי קיסינג'ר, הן שהובילו להפסקת האש בין המדינות ב-23 בינואר 1973. הבסיס של ההסכם ההיסטורי כלל: שחרור שבויים תוך 80 ימים, הפסקת אש שתפוקח על ידי ה-ICC (International Commission of Control and Supervision), בחירות חופשיות ודמוקרטיות בדרום וייטנאם, תימשך פעילותה של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) בדרום וייטנאם והכוחות של צפון וייטנאם יוכלו להישאר בדרום וייטנאם.
אף שההסכמים נחתמו ב-23 בינואר 1973, נמשכו המגעים בין המדינות גם בהמשך, גם הלחימה נמשכה באופן לא סדיר בחלק מהמקומות. כאשר נסוגו הכוחות המזוינים של ארצות הברית, ב-29 במרץ, ההפצצות בצפון וייטנאם נמשכו. כיוון שההסכמים הופרו על ידי כל הצדדים, שבו קיסינג'ר וטהו אל שולחן הדיונים במאי וביוני 1973 על מנת להשיב את תהליך השלום על כנו. ב-13 ביוני 1973 חתמו ארצות הברית וצפון וייטנאם על תצהיר משותף לפיו שתי המדינות יישמו את ההסכמים.
פרס נובל לשלום
ועדת פרס נובל מצאה לנכון להעניק ללה דק טהו ולהנרי קיסינג'ר במשותף את פרס נובל לשלום בשנת 1973, על מאמציהם בקידום המשא ומתן בהסכמי פריז. קיסינג'ר קיבל את הפרס באותה שנה, אולם טהו סירב לקבל את הפרס בטענה שעדיין אין שלום בארצו.
חואן דה מריאנה
חואן דה מריאנה (ספרדית: Juan de Mariana; כנראה 16 בפברואר 1536–1624) היה סופר ומלומד ישועי קשור לאסכולת סלמנקה בכלכלה הידוע בזכות טענתו על הזכות להרוג עריצים, השקפותיו בנושאי כלכלה וספרו על ההיסטוריה של ספרד. נחשב גם לאחד מאבותיה הקדומים של התפישה הכלכלית של האסכולה האוסטרית.
חייו
חואן מריאנה נולד בטאלָברה דה לה רֵיינה, סמוך לטולדו בספרד. לא ידוע הרבה על מוצאו או קורות חייו לפני הצטרפותו למסדר הישועי ב-1 בינואר 1554, אם כי היה כנראה בנו הבלתי חוקי של קאנון כנסייה. אחרי סיום לימודיו במסדר בשנת 1561 נקרא לרומא, שם לימד תאולוגיה במשך ארבע שנים. אחרי תקופה קצרה בסיציליה עבר ללמד תאולוגיה בפריז עד שנת 1574 ואז חלה ושב לספרד, שם שהה בטולדו והקדיש עצמו לכתיבה.
פרי עמלו הראשון היה ה"היסטוריה של ספרד" (Historiæ de rebus Hispaniæ) משנת 1592, ספר שהמשיך לצאת בהוצאות מחודשות עוד מאתיים שנה אחרי מותו. משמעותי אף יותר היה "על המלך וחינוכו של המלך" (De rege et regis institutione) משנת 1599. ספר זה, במתכונת שהייתה מקובלת באותה תקופה של ספרים האמורים לשמש "מראה למלך" והדרכה בפעולתו, ביטא דעות קיצוניות באותה תקופה על זכותם של נציגי העם להדיח כל מלך הפועל באופן רודני. הספר הוקדש לפליפה השלישי, מלך ספרד ובאותה עת לא עורר כל התנגדות בספרד. בצרפת, לעומת זאת, מחו הישועים כנגד ההסכמה שהובעה בספר לרצח אנרי השלישי, מלך צרפת. המחאה שהוגשה לראש המסדר בספרד הייתה ככל הנראה הגורם לתיקונו במהדורה משנת 1605 שלא הוכנה על ידי מריאנה. הסערה לא שככה ובשנת 1610 הוחרם הספר ונשרף בצו הפרלמנט בצרפת.
ספר חשוב נוסף של מריאנה היה "מסה על השתנות הכסף" משנת 1605 בספר זה התנגד מריאנה לפיחות בערך המטבע והואשם בשל כך בבגידה במלך, מה שהיה ככל הנראה תירוץ לכולאו. מריאנה, שהיה אז בן שבעים ושלוש, נדון למאסר עולם במנזר פרנציסקני. הוא שוחרר מן המאסר רק זמן קצר לפני מותו, חמש עשרה שנים אחרי כן.
"מסה על השתנות הכסף"
במסה העיקרית שלו בענייני כלכלה שאל מריאנה מהי זכותו של המלך לבעלות על קניינם של הוסאלים או האזרחים שלו ומגיע למסקנה כי אין לו זכות כזו. מריאנה מבחין כאן בין מלך לעריץ, כשהמלך הוא זה המכיר במגבלות ההגיון על יכולתו בנוגע לרכושם של האזרחים.
מכאן ממשיך מריאנה וטוען כי למלך אין זכות לגבות מיסים או לכונן מונופולים של המדינה בלי הסכמת האזרחים. לדעתו, מונופול של המדינה (כמו מונופול על הגרלות לוטו) הוא "גנבה" בדיוק כמו מיסוי.
חשוב מכך, מריאנה שולל את האפשרות שהמלך יהנה מהכנסה באמצעות הפחתת כמות המתכת במטבעות - שהיא צורה של אינפלציה - אלא במקרה של מלחמה או מצור וגם אז, הוא נדרש לפצות את האזרחים על הצעד האינפלציוני הזה. הורדת כמות המתכת במטבעות אינה אלא צורה אחרת של מיסוי בעיני מריאנה.
מריאנה מבחין בין שני סוגי הערך של כסף: פנימי וטבעי, שהוא ערכו של הכסף כפי שהוא נקבע על פי תכולת המתכות השונות בו; וחיצוני ומלאכותי, הערך שנקבע על ידי השליט כערך הכסף הרשמי. כאשר ערכים אלו אינם תואמים, לדוגמה, כאשר המלך מייצר מטבעות פחותי ערך ("בלאנקה"), אורבת לפתח סכנה חמורה. מריאנה מנתח את המצב בצורה מבריקה:
מריאנה גם מאבחן את הסיבה העיקרית לפופולריות של צעדים אינפלציוניים מצד מלכים: "הם נהנים משליטה גדולה יותר בכסף מבדברים אחרים" אך שליטה זו היא גם מדומה, טוען מאריאנה ומציג מעין גרסה בסיסית של תיאורית כמות הכסף:
לביבה האשם
לביבה האשם (בערבית: لبيبة هاشم; 1880-1947) הייתה סופרת, משוררת ועיתונאית מצרית ממוצא לבנוני, הידועה גם בשם נעוריה לביבה יוסף נאסיף מאדי. היא החלה לכתוב בגיל 16, והיא מהראשונות שקראו לשחרור האישה, ועמדה על זכותה ללמוד ולעבוד.
ביוגרפיה
לביבה האשם נולדה בשנת 1880 בביירות, באזור שנקרא אל-ח'נדק אל-עמיק. היא קבלה חינוך פורמלי יסודי בבית הספר אל-מחבה, המשיכה את לימודיה בבית ספר שנוהל על ידי נזירות אנגלו-אמריקאיות; בזכות לימודים אלו שלטה בשפה האנגלית והצרפתית ברמה טובה מאד.
בשנת 1897 היגרה עם משפחתה לקהיר, מצריים; שני אחיה - נג'יב וח'ליל - גרו שם, כפי שעשו הרבה סופרים ועיתונאים סורים ולבנונים. כשהגיעה לקהיר הכירה את הסופרת ורדה נאסיף אל-יאזג'י וגם את אחיה. האשם השתתפה בדיונים שהתקיימו בסלון הספרותי של ורדה אל-יאזג'י והכירה סופרים והוגים שהגיעו לדיונים אלה. היא הכירה גם אבראהים אל-יאזג'י, שתמך בה ועודד אותה לכתוב.
אבראהים אל-יאזיג'י היה עיתונאי, שעמד מאחורי פרסום עיתון "אל-ביאן" המצרי, והוא אשר הבחין ברמת האינטליגנציה והחוכמה של לביבה האשם. הוא לימד אותה את יסודות התחביר והדקדוק של השפה הערבית, ובנוסף לימד אותה את יסודות הכתב הפרסי והיא אכן שלטה בו היטב. לביבה האשם הייתה גם ציירת, צלמת, והצטיינה במוזיקה ולכן כינו אותה "מאדאם דה סטאל".
בסלון הספרותי של לביבה האשם השתתפו סופרים ומשוררים שחיו בתקופתה, ביניהם אחמד לוטפי א-סייד, עורך העיתון אל-ג'רידה ועלי יוסף, עורך העיתון אל-מוא'יד, ועיתונאים נוספים שפרסמו בכתב העת פתאת א-שרק (فتاة الشرق). הדיונים בסלון הספרותי הוקדשו לפעילות למען חינוך נשים וזכותן לעבוד במגזר הציבורי, הרחבת בתי הספר הממשלתיים במקום בתי הספר המסיונריים המערביים שהיו קיימים במצרים.
בשנת 1898 השתתפה עם אבראהים אל-יאזגי בפרסום כתב העת א-דיאא (الضياء) עד שנת 1906.(4) בתאריך 15/10/1906 החליטה להוציא לאור את הירחון פתאת א-שרק, עד שנת 1939.
בשנת 1908 התחילה לביבה האשם להרצות באוניברסיטת "פואד הראשון" בעיר אל-ג'יזה כמרצה שלא מהמניין בנושאים הקשורים לחינוך והוראה עד שבשנת 1911/1912 נתמנתה מטעם האוניברסיטה למרצה מן המניין במכללה לנשים ללימודי חינוך. (1) כך היא זכתה להיות האישה הערבייה הראשונה לאייש תפקיד בכיר כזה. בהרצאות היא העבירה מסרים ברורים על חשיבות הלמידה בקרב נשים והשפעת חינוך זה על חינוך הדור הבא וקידום החברה בכלל (1).
בשנת 1911 היא התחתנה עם הסופר עבדו האשם, ומאז הייתה ידועה בשם לביבה האשם (4).
בשנת 1919 חזרה לגור בסוריה לאחר קבלת מינוי מהמלך פייסל הראשון כמפקחת על בתי ספר לבנות במשרד החינוך הסורי, וכך הייתה האישה הראשונה לאייש תפקיד בכיר זה. עם נפילת הממשל של המלך פייסל אחרי קרב מייסלון בשנת 1920 ותחילת המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, חזרה למצרים.
בשנת 1921 היגרה עם בעלה לסנטיאגו, צ'ילה שם הוציאה לאור את כתב העת המזרח והמערב (א-שרק ואל-ע'רב) בתאריך 15/09/1923 למשך שנה. היא ניצלה את מעמדה וכתבה על הידוק הקשרים ואינטראקציה בין התרבות הערבית ושאר תרבויות העולם המערבי.
בשנת 1924 החליטו בני הזוג לחזור למצרים, והיא החלה להוציא שנית את כתב העת שלה. בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הפסיקה להוציא לאור את כתב העת והיגרה עם בעלה לברזיל, שם חיה עד סוף ימיה בשנת 1952.
ֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹֹפעילות חברתית ועמדות
לביבה האשם הייתה מהראשונות ומגדולי תקופת אלנהדה אלערבי אלחדית'ה, ותרמה לבניית יסודות, אלנהדה אלפקריה, עם שאר האינטלקטואלים והסופרים שחיו באותה תקופה כמו בוטרוס אלבוסתאני, מוחמד עבדו, עאישה אלתיימוריה, עפיפה קרם, ורדה אליאזג'י, מאי זיאדה, ועוד(5).
לביבה האשם הייתה ידועה והצטיינה בנאומים. עלתה לבמה באוניברסיטאות הגדולות בעולם הערבי, מצריים, סוריה, לבנון, והשפיעה על כל מי ששמע אותה.
הנאומים שלה התמקדו בזכותן של נשים ללמוד, ולצאת לשוק העבודה. ההשקעה בחינוך נשים תורמת להתקדמות והתפתחות כל החברה, בהיותה המחנכת של הדור הבא. היא ניצלה מעמדה זה וקראה להקמת עמותות נשים, נחשבה מהראשונות שעזרו וייסדו עמותות כאילו שמטרתם עידוד וחיזוק מעמד האישה במזרח(4).
היא כתבה וקראה למתן זכויות לנשים ע"פ השריעה והאסלאם בהיותו דת הוגן ונתן הרבה זכויות לנשים, ולא לתת זכויות ע"פ מנהגים ומוסכמות חברתיות(1).
אישה וגבר שווים מבחינה פיזיולוגית ושכלית לכן מגיע לה לקבל את זכויותיה. הסופרת כתבה מאמר בשם,(נור אל עלם ירפע אל חיג'אב), התמקדה בחשיבות החינוך והעצמאות לאישה. החג'אב לא חובה, כל אישה מחליטה, ויכולה להתלבש איך שהיא רוצה, החג'אב לא מונע מנשים לרכוש ידע (5).
היא טוענת אם האישה קבלה חינוך טוב אין סכנה שהיא תוריד אל חג'אב, דבר כזה נותן לה להרגיש שהיא אחראית לשמור על עצמה. אל חג'אב אינו שומר על נשים, אפילו נזירה שהיא מכוסה כולה למעט פניה עדיין היא מצליחה לעורר את הגבר מינית (9).
לביבה האשם התייחסה גם לפעילויות של התנועה הציונית בארץ פלסטין, ומטרת הפרויקט הציוני בהקמת מדינה ליהודים בארץ פלסטין. התעסקה בפרסום פעילויות נשים בפלסטין במיוחד הכנס הנשי שהתקיים ב 10/1929 שמטרתו קריאה לפסילת הצהרת בלפור (4).
הסופרת קראה לכתיבה בשפת האם- ערבית ע"מ שתהיה גישה לבנות החברה לקריאה, ולא לכתוב בשפות זרות מאחר שהן בקושי יודעות לקרוא ערבית. היא תקפה בחריפות כל בתי הספר המערביים שמלמדים שפות זרות במדינות ערב.
מה שמאפיין את הסופרת בכתיבתה שהיא יצרה אינטראקציה בין שתי תרבויות שונות, התרבות המערבית והמזרחית. הצד המזרחי בלט בכתיבה שלה ובהתעניינותה באישה ובחברה הערבית. היא האמינה בחשיבות קיום האישה בחברה, וגילתה הבנה למוסכמות החברתיות, וניסתה להבין הקשר בין האישה והגבר, ומחויבותו של הגבר כלפי האישה. המעברים שלה בין מדינות מערב והחינוך שקבלה בילדותה תרמו לה לפתח מיומנויות ודרכי חשיבה לשילוב בין תרבות המזרח והמערב, הישן והחדש. זה מה שראינו ברומן, קלב אל רגל (10).
קריירה ספרותית
לביבה האשם התחילה לכתוב בגיל 16, ופרסמה את מאמרה הראשון בתאריך 15/07/1896 בכתב העת א-ת'ריא בביירות בשם "לביבה מאדי". במאמר התייחסה לחשיבות החינוך וההוראה לנשים. בנוסף קראה לנשים הערביות ללמוד את שפת האם שלהן קודם ולפני כל שפה אחרת. היא כתבה גם רומנים, שירים וסיפורים, פרסמה את יצירותיה בכתבי עת ובעיתונים מצריים שונים כמו אל-מוקתאטף, א-דיאא ופתאת א-שרק. היצירות והמאמרים שלה עסקו במתן זכויות לנשים, חינוך ולמידה, הזכות לעבוד ושוויון זכויות עם גברים ונשים מערביות. היא גם התעניינה וכתבה על ההיסטוריה של תנועות הנשים הפוליטיות בעולם ובמיוחד באירופה(1).
הרומן קלב א-רג'ל (לב של גבר), 1904 הוא רומן שמורכב מ-21 פרקים, מתייחס למלחמת האזרחים על רקע עדתי בהר הלבנון בשנת 1860 בין הנוצרים והדרוזים. הסופרת מתארת מה שקרה בכפרים, את הטבח הנוראי והגירת הנוצרים ויציאתם מכפר דיר אל-קמר ובית א-דין. חלק הגיעו לביירות והתחילו לחפש מקומות עבודה ומגורים, עבדו בסחר ובמלונאות, ומי שהגיעו למצרים עבדו בסחר או שולבו במשרדים ממשלתיים, למי שיש לו את ההכשרה המתאימה. הרומן מתחיל בסיפור הצלת בחורה דרוזית מהמוות על ידי בחור נוצרי שהתאהב בה. הסופרת מציגה את האישה כנאמנה ואת הגבר כבלתי יציב וכבוגד. גיבורי הרומן עוברים מלבנון למצרים ואירופה ובסוף חוזרים למצרים. מעברים אלו סימלו את האינטראקציה בין שתי התרבויות. הרומן "קלב א-רג'ל" נכתב בתקופה שנשים היו מאוד פגיעות. בהקשר הזה לביבה האשם עשתה שימוש במילה "מורואה" שמשמעותה "התחשבות" כדי לתאר תכונה "גברית" של דאגה ורגישות לנשים, אך היא גם מראה שגברים לא מפתחים את השימוש שלהם במילה הזו ולא מעלים אותה כתוכנית להתנהגות גברית מתאימה.
כתב העת פתאת א-שרק, 1906-1939
בנוסף היא עקבה ופרסמה פעילויות עמותות הנשים במצרים, וגם עקבה אחרי השתתפות נשים בכנסים בינלאומיים כמו הודה שעראוי.
מקראות גדולות הכתר
מקראות גדולות הכתר, הוא מיזם של אוניברסיטת בר-אילן שתכליתו ההדרה מדוקדקת של המקראות הגדולות על פי כתבי יד עתיקים, הנגשת הטקסטים לקורא באמצעות עזרי עיון, התקנתה של המהדורה בגרסה מודפסת שיצאה ב-21 כרכים, ובגרסה מקוונת, וביסוסה ככלי לימוד ומחקר.
המיזם הוקם על ידי פרופסור מנחם כהן בשנות ה-80 של המאה ה-20, פרופסור כהן עומד בראש המפעל והוא המהדיר והעורך המדעי שלו.
בחודש סיון תש"ף הושלמה הוצאת כל ספרי המהדורה המודפסת.
טקסט התנ"ך והמסורה
טקסט התנ"ך והמסורה במקראות גדולות הכתר הוא על פי כתר ארם צובא שאת שמו נושאת המהדורה. חלקים חסרים בכתר ארם צובא שוחזרו ע”י פרופסור כהן ומוגשים לקורא במלואם. בנושא זה התפלמס כהן עם הרב מרדכי ברויאר, שאף הוא הוציא מהדורת תנ"ך המבוססת בעיקרה על הכתר, אך שינה ממנו קלות, בעיקר בתחום הגעיות והחטפים באותיות לא-גרוניות.
כמו כן שולב במהדורה ביאור להערות המסורה של כתר ארם צובא (בשם 'עין המסורה') המאפשר גם לקורא שאינו מומחה להתמצא ולעיין במסורה.
'עין המסורה'
פירוש 'עין המסורה' חובר על ידי פרופסור מנחם כהן ונועד לעשות את ה'מסורה' פשוטה להבנה. הערות המסורה ומונחיה כתובות בראשי תיבות, מונחיה קשים, ולקורא קשה להבינם. מעבר לכך, מי שמבקש להסתייע בהערות המסורה לצורך זיהוי המקומות הנמנים בהן יתקל במשימה קשה. במסורה הקטנה כמעט אין סימני עזר לצורך הזיהוי, ובמסורה הגדולה סימני העזר נועדו רק ליודעי התנ"ך בעל פה. בעיה זו הייתה גם בעייתם של רבים מהמסרנים עצמם בימי הביניים, שבגללה לא יכלו למצות עד תום את הערות המסורה, על מנת להשיג את המטרה לשמה נוצרו: דיוקו של המקרא.
ההדרת התרגומים
תרגומי אונקלוס ויהונתן הוהדרו על פי כתבי יד תימניים מדויקים. פרופ' מנחם כהן אימץ את שיטתם של כתבי יד אלו בין השאר גם בכך שסימן הניקוד 'שוא-נח' אינו מופיע בטקסט התרגום.
ההדרת הפירושים
במקראות גדולות הכתר נכללו 20 פירושים שונים בכל התנ"ך. בכל הפירושים משולבים סימונים המסייעים לקורא בהתמצאות ובהבנת טקסט הפירוש, כגון: פיסוק, ניקוד מילים קשות, הדגשת לשון הפסוק, ציון מראי מקומות למובאות, פישוט ראשי תיבות וקיצורים, סימון תוספות פירוש מאוחרות שנוספו על ידי אחרים או תיקונים שתיקן המפרש עצמו את פירושו ועוד.
לסיוע בהבנת פירוש הרלב"ג המאופיין בשפה פילוסופית ייחודית מצורף מילון מונחים.
בין הפרשנים המופיעים במהדורה: רש"י, ר' יוסף קרא, רשב"ם, ראב"ע, רמב"ן, רד"ק, ר' יוסף בכור שור, ר' אליעזר מבלגנצי, ר' ישעיה מטראני, רלב"ג, ר' יוסף אבן כספי, ר' מנחם בן שמעון, ר' מנחם המאירי ועוד.
המהדורה המודפסת יוצאת ללא אפראט חילופי נוסח. מעקב אחר חילופי הנוסח יתאפשר במהדורה המקוונת באמצעות תוכנה מתקדמת שתפותח לצורך זה.
המהדורה המודפסת
בסדרה 21 כרכים:
אתר "מקראות גדולות הכתר"
פרופ' מנחם כהן, הקים במסגרת המפעל, אתר שמאפשר עיון בכל רכיבי מהדורת הכתר - תנ"ך, מסורה, תרגום ומפרשים.
באתר ניתן לבצע חיפושים מתקדמים בכל רכיבי הטקסט כולל הניקוד, חיפוש על פי שורשים, חיפוש עם "עלומי אותיות" ו"עלומי ניקוד", הופעת מילים בסדר שונה והגדרת מרחק או מרחק מקסימלי בין מילים. כמו כן באתר "תיקון קוראים" לנוחות הלומדים קריאה בתורה.
באתר ניתן לראות את צילומי כתב היד של 'כתר ארם צובא' אל מול נוסח המקרא של מהדורת הכתר.
באתר ניתן לקרוא גם חלק מהמבואות של מהדורת הכתר:
ספר דברי הימים למלכי יהודה
ספר דברי הימים למלכי יהודה הוא חיבור אבוד המוזכר בספר מלכים 15 פעמים.
בסוף פירוט קורותיהם של 15 מתוך 20 מלכי יהודה, משתמש ספר מלכים בנוסחת סיום קבועה. משפט זה אינו מופיע בסוף סיפור חייהם של חמשת המלכים הבאים: אחזיה, עתליה, יהואחז, יהויכין וצדקיהו.
בחקר המקרא מקובל להניח כי "ספר דברי הימים למלכי יהודה" אינו ספר דברי הימים, כיוון שהחלק הארי של ספר מלכים – אשר מזכיר את "ספר דברי הימים למלכי יהודה" – מתוארך לתקופת בית ראשון, בעוד שספר דברי הימים מתוארך ל, במהלך התקופה הפרסית בארץ ישראל.
החזית הירדנית במלחמת ששת הימים
רקע כללי
ב-14 במאי 1967 החל צבא מצרים להעביר כוחות ניכרים אל תוך חצי האי סיני, וזאת בעקבות התראות של ברית המועצות על ריכוז כוחות ישראלי, כביכול, בגבול הסורי. ההערכה בצמרת צה"ל ובממשלת ישראל הייתה כי המדובר בהפגנת כח מצידו של נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, ואולם סגירת מצרי טיראן על ידי מצרים ב-22 במאי החריפה עוד את המצב. ב-25 במאי החליטה ממשלת ישראל על גיוס מלא של צבא המילואים.
עיקר תשומת הלב של צמרת צה"ל וממשלת ישראל הופנתה למצרים. הסברה הייתה כי לחוסיין, מלך ירדן, אין כוונות לתקוף את ישראל, וכל התוכניות המבצעיות של צה"ל היו מכוונות כנגד מצרים. ב-30 במאי הפתיע חוסיין את ישראל ואת העולם הערבי, כאשר טס למצרים וחתם עם נאצר על הסכם הגנה משותף. משמעות ההסכם הייתה העמדת צבא ירדן תחת פיקוד צבא מצרים, וכניסת כוחות של צבאות ערבים אחרים לירדן, כדי שיוכלו להילחם בישראל - צעד שירדן התנגדה לו בחריפות עד אז. צבא ירדן הועמד תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד, מן הקצינים המצריים המוערכים והנחשבים בעולם הערבי, וצבא עיראק החל להניע דיוויזיות משוריינות, בדרכן מעיראק דרך ירדן לשומרון. הקצינים הירדניים הבכירים היו חלוקים בשאלת פריסת הכוחות; בריגדיר גנרל עאטף אל מג'אלי, ראש אגף מבצעים של המטכ"ל הירדני, דרש לרכז את כל הכוחות הירדניים בירושלים, אך גנרל עבד אל-מונעם ריאד עמד על פריסת הכוחות הירדניים ברחבי יהודה ושומרון. חוסיין קיבל את הכרעתו של ריאד.
לפי התוכניות של פיקוד מרכז הישראלי, מטרתם הייתה למנוע מהצבא הירדני להשתלט על מובלעת הר הצופים הישראלית, או לבצע מחטפים ירדניים בשטח ירושלים המערבית. באותה מידה, פיקוד הצפון, בראשות דוד אלעזר, היה בכוננות ללחימה כנגד הסורים בעמק החולה ורמת הגולן, ולא ציפה שהירדנים יתערבו בלחימה, אולם עם תחילת הירי בקו הגבול עם ירדן, החל להעביר כוחות מהגליל המזרחי לעבר צפון השומרון.
קו שביתת הנשק
קו שביתת הנשק שהיה בין ישראל לירדן מתחלק מבחינה טופוגרפית ל-11 גזרות עיקריות:
עבר הירדן המערבי
עבר הירדן המערבי התחום על ידי נהר הירדן במזרח וקו שביתת הנשק במערב, כולל ארבעה אזורים עיקריים:
צבא ירדן
הכוחות היו ערוכים לפי הפירוט הבא:
צה"ל
תחת פיקוד צפון בפיקוד אלוף דוד אלעזר עמדו היחידות הבאות:
תחת פיקוד מרכז בפיקוד אלוף עוזי נרקיס עמדו היחידות הבאות:
המערכה האווירית
החל מהשעה 11:40, ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, החל הצבא הירדני להפגיז את שדות התעופה הישראלים שהיו בטווח תותחיו. תחילה הופגז שדה התעופה רמת דוד ובהמשך הופגזו גם שדה התעופה במחנה סירקין, נמל התעופה הבינלאומי בלוד ושדה התעופה עקרון. בשדה התעופה של עקרון נפגע מההפגזה זנבו של מטוס תובלה מסוג DC-3 דקוטה.
במקביל להתפשטות ההפגזות גם המטוסים הירדניים יצאו להתקפה. שני מטוסי הנטר תקפו את נתניה ומטוסי הנטר אחרים תקפו את שדה התעופה סירקין, העלו באש מטוס תובלה מסוג נורד וכמה חיילים נפגעו. ההנטרים שתקפו בסירקין נפגשו בדרכם חזרה במיראז'ים שהפילו אותם.
חיל האוויר העיראקי הקצה למשימת המלחמה בישראל, במסגרת חיל המשלוח העיראקי, טייסת של מטוסי הוקר הנטר, טייסת של מטוסי מיג 21 ומטוסי הפצצה מסוג טופולב 16. מטוסי הקרב העיראקיים פעלו משדה התעופה H-3, הקרוב לגבול הירדני, והמפציצים פעלו מתוך עומק הטריטוריה העיראקית.
ב-5 ביוני, בשעה 14:30, תקף מבנה של מטוסי הנטר את מושב נהלל. למחרת בבוקר תקף מבנה של מטוסי הנטר את חטיבת ברק ופצע חמישה חיילים. למחרת, הפציץ מטוס טופולב 16 את העיר נתניה והרג אזרחית אחת. בדרכו חזרה הפציץ את מבואות עפולה, אך פצצותיו לא התפוצצו (שני חיילים ישראלים נהרגו כשניסו לנטרל אותן) והמשיך לאזור רמת דוד, שם נפגע מאש נ"מ והתרסק מעל מחנה עמוס. פיצוצו גרם למותם של 14 חיילים ישראלים ופציעתם של שמונה נוספים (ראו פירוט בערך תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל).
בתגובה לפעילות חיל האוויר העיראקי תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה H-3 שלוש פעמים, שבמהלכן בוצעו 11 גיחות של מטוסי ווטור ו-8 גיחות של מטוסי מיראז' 3. במהלך התקיפות הושמדו על הקרקע 8 מטוסי מיג 21, 10 מטוסי הנטר ומטוס תובלה אחד. בפעילות הזאת איבד חיל האוויר הישראלי שני מטוסי ווטור ומיראז' אחד.
פחות ממחצית השעה אחרי התקיפות הסוריות והירדניות יצאו מטוסי חיל האוויר הישראלי להפצצת שדות התעופה מהם יצאו ההתקפות. במהלך 288 גיחות ישראליות הופצצו שדות התעופה של סוריה, ירדן וגם שדה התעופה H-3 שבעיראק. בתקיפות אלה לא היה למטוסי חיל האוויר הישראלי את יתרון ההפתעה, לכן נערכו קרבות אוויר והופעלה נגדם אש נ"מ כבדה. מספר מטוסים ישראלים נפגעו בקרבות אוויר ועל ידי אש מהקרקע וחלק מהטייסים נטשו את מטוסיהם. אחד הטייסים נרצח על ידי המון סורי ואחרים נלקחו בשבי. מטוס אוראגן ישראלי, שמערכת הקשר שלו נפגעה במפגש עם חוטי חשמל שנכרכו סביב גוף המטוס, נפגע בדרכו חזרה, לאחר שסטה מנתיבו, על ידי טיל קרקע-אוויר ישראלי מסוג הוק, שהוצב בהגנה על הקריה למחקר גרעיני - נגב בדימונה וטייסו יורם הרפז נהרג.
החל מהיום השני הופנתה טייסת 147 לסייע בחזית הירדנית. לאור העובדה שמטוסים רבים שלה נפגעו ביום הראשון מאש מנשק קל הוחלט על תקיפות מגובה רב יותר. במהלך התקיפות ביום זה תקפה הטייסת בעיקר כוחות שריון ירדניים, בין השאר בציר ירושלים-יריחו ובצפון מערב השומרון. ביום זה נהרג טייס אחד ליד מנזר מאר אליאס, מדרום לירושלים. גם ביום השלישי תקפה הטייסת כוחות שריון בחזית הירדנית, בהם כוחות של דיוויזיית שריון עיראקית שהגיעה ממזרח לסיוע.
המערכה היבשתית
במהלך תקופת ההמתנה ישראל התאמצה להעביר למלך ירדן את המסר, שאינה רוצה מלחמה עמו ואין בכוונתה ליזום התקפה על שטח הממלכה (ובכלל זה ירושלים המזרחית והגדה המערבית). לאותה מטרה התקיימו מספר פגישות חשאיות בין המלך חוסיין ובין מנכ"ל משרד ראש הממשלה, יעקב הרצוג, במטרה למנוע אי-הבנה שתביא להתלקחות הגבול.
עם זאת, בבוקר היום הראשון למלחמה, הועברו למטכ"ל הירדני הודעות מהמטכ"ל המצרי כאילו כוחות מצרים נוחלים הצלחה בחזית סיני, ומעודדים את הצבא הירדני (שהיה תחת פיקוד הגנרל המצרי עבד אל-מונעם ריאד) בהתאם להסכם ההגנה שנחתם בין מצרים ובין ירדן לפתוח במתקפה ולקחת חלק ב"חלוקת השלל". ייתכן שהפיקוד העליון המצרי אכן לא ידע על המצב העגום של צבאו, אך ייתכן שהודעות אלו נמסרו למלך כדי שיפתח במתקפה שתרתק כוחות ישראליים לחזית הירדנית, ותפחית מהלחץ שבו היו נתונים הכוחות המצריים בסיני.
בשעה 14:30 נשלחה חטיבה 16 לתקוף נגד בגזרת ארמון הנציב, אותו כבשה יחד עם מוצב "הנקניק", מוצב "הפעמון" ושכונת צור באהר. בשעה 15:00 הוכפפה כל חטיבה 55 לפיקוד המרכז, לאחר שאחד מגדודיה כבר הוכפף לרשות הפיקוד מוקדם יותר. החטיבה נצטוותה לכבוש את בית הספר לשוטרים, גבעת התחמושת, שייח ג'ראח וואדי ג'וז, כדי לחבור אל הר הצופים ולהיות בכוננות לכיבוש העיר העתיקה.
בהמשך החל הצבא הירדני להפגיז מטרות במרחב תל אביב-לוד, ובעקבות כך קיבלה חטיבה 4 אישור לרכז כוחות לכיבוש לטרון. באותה העת החלה חטיבה 10 לפעול בגזרת הפרוזדור. כוחותיה הבקיעו לעבר רכס נבי סמואל בארבעה צירים, ולמרות הקרבות הקשים עם האויב ותנאי השטח הקשים, הצליח חלוץ החטיבה להתייצב בשעה 03:30 על תל א-זהרה ולחסום את ציר ירושלים-רמאללה. במקביל, שלושת גדודי חטיבה 55 ניהלו קרבות עקובים מדם בצפון הקו העירוני בירושלים, ובכלל זה הקרב על גבעת התחמושת, ועם בוקר 6 ביוני השלימו את משימותיהם, למרות ההתנגדות העיקשת של הצבא הירדני.
בליל 6 ביוני 1967 נכנסה חטיבה 4 שפעלה כחטיבה מרחבית באזור השפלה ללטרון בפיקודו של משה יטבת. כוח של טנקים וזחל"מים הסתער על המתחם והוא נכבש תוך פחות משעתיים. כמה ימים לאחר כיבוש לטרון גורשו תושבי שלוש הכפרים שהיו במובלעת, בית נובא, עמואס ויאלו ובתיהם נהרסו. לאחר מכן התקדמה החטיבה עד כביש ירושלים-רמאללה.
במהלך הלילה שבין 5 ל-6 ביוני הניעו הירדנים את חטיבות העתודה שלהם (חטיבות השריון ה-40 וה-60 וחטיבת החי"ר ה-27) לגב ההר, בניסיון למנוע את קריסת המערך של הצבא הירדני ביהודה ושומרון.
חטיבת השריון ה-40 שעלתה בשני צירים לעבר צפון השומרון והתייצבה עם שחר 6 ביוני באגפי עמק דותן, לחמה עם חטיבה 45 בצומת קבטיה ובסביבתה. בעוד כוחות חטיבה 9 השלימו את כיבוש ג'נין, ספגו כוחות חטיבה 45 אבדות כבדות בקרב עמק דותן, ובעקבות כך נשלחו כוחות חטיבה 37 וחלק מחטיבת גולני להתייצב באגפי החטיבה המשוריינת הירדנית שנאלצה לסגת והושמדה לבסוף על ידי חיל האוויר בבוקר 7 ביוני.
חטיבת השריון ה-60 ניסתה להעלות חלק ניכר מכוחותיה לצד יחידות חטיבת החי"ר ה-27 לעבר מרחב ירושלים, על מנת לתגבר בה את מערך ההגנה ואף לתקוף נגד. אולם, הניסיון נכשל, מאחר שהחטיבה פיצלה את גדודי הטנקים לפלוגות שצורפו לגדודי החי"ר של חטיבה 27, ובנוסף, הכוחות הותקפו קשות על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי בלילה שבין 5 ל-6 ביוני. רסיסי הכוחות שהצליחו להעפיל אל גב ההר, נתקלו בכוחות חטיבה 10 שהגיעו באותה העת לאזור תל אל פול, ופגעו בכוחות הירדנים שהתייצבו מולם. חטיבה 10 המשיכה וכבשה את גבעת המבתר, וכך ניתקה את ירושלים המזרחית מצפון. בשעות הצהריים חברו כוחות חטיבה 10 עם גדודי הצנחנים של חטיבה 55, ומאוחר יותר נערכה חבירה בשדה התעופה עטרות בין כוחות חטיבה 10 לכוח החוד של חטיבה 4 שהגיעה עד לפאתי רמאללה.
במהלך 6 ביוני נכבשה רמאללה בידי חטיבה 10, גדוד 163 מחטיבה 16 כבש את דיר אבו טור, ואילו חטיבה 5 כבשה את קלקיליה וחורבת צופין בסיוע טנקים מהגש"פ 182. מאידך, ניסיון לכתר את ירושלים העתיקה ממזרח על ידי כיבוש מתחם אוגוסטה ויקטוריה בידי כוחות מחטיבה 55 בסיוע טנקים נכשל, בשל טעות בניווט ובשל מידע מוטעה, לפיו האויב מתגבר את הגזרה בכוחות שריון ניכרים.
ב-7 ביוני בשעה 06:22 הוטל על צה"ל לכבוש את כל הגדה המערבית ולאבטח את המורדות אל נהר הירדן. בעקבות כך, חידשה אוגדה 36 את מתקפתה, כאשר חטיבה 37 התקדמה לעבר טובאס, תוך חיסול שרידי חטיבת השריון ה-40, כחלק מההתקדמות לעבר שכם ולעבר דאמיה. במהלך היום כבשה חטיבה 37 את שכם, בסיוע גדוד 17, ואילו חטיבה 45 הגיעה עד לאזור הג'יפתליק. באותה העת, כוחות חטיבה 55 כבשו עם שחר את רכס אוגוסטה ויקטוריה, ומיד לאחר מכן חדרו הצנחנים דרך שער האריות לעיר העתיקה וכבשו את הר הבית. בעשעה 10:00 הניפו הצנחנים את דגל ישראל מעל הכותל המערבי, ולאחר מכן סרקו את העיר יחד עם כוחות חטיבה 16, שהגיעו דרך שער האשפות, ושחררו את הרובע היהודי.
באותו היום טיהרו כוחות חטיבה 4 את המורדות המערביים של הרי יהודה, בעוד חטיבה 5 כבשה את טול כרם והתקדמה ללא הפרעה לכיוון שכם, עד שנבלמה על פי פקודה מחשש להיתקלות בכוחות פיקוד הצפון בגזרה זו. מאותה סיבה נבלם גד גדוד 104 מחטיבה 10, כאשר הגיע למחנה חווארה. שאר כוחות חטיבה 10 החלו לנוע בבוקר 7 ביוני לעבר יריחו, אולם נבלמו מחשש לפגיעה באגפם על ידי חטיבת השריון ה-60, ורק לאחר שנתבדה החשש חידשה החטיבה את התקדמותה וכבשה את יריחו בשעה 19:20.
בצהרי 7 ביוני אושר לחטיבה 16 לכבוש את הר חברון, ועד רדת החשכה הצליחו כוחותיה שלא נתקלו בהתנגדות של ממש, לשחרר את גוש עציון. עם שחר 8 ביוני המשיכו כוחות החטיבה בהתקדמותם, כבשו את חברון, ובשעה 10:30 חברו עם כוחות גוש לכיש דרומית לדאהרייה, ובכך השלימו את כיבוש הגדה המערבית. מאוחר יותר באותו היום, בשעה 13:00, הושלם פיצוצם של גשרי הירדן, על ידי חטיבה 10 בגזרת יריחו ועל ידי חטיבה 45 במרחב דאמיה. לאחר מכן כל הכוחות שנותרו בגדה המערבית הוכפפו לפיקוד המרכז, אשר הטיל משטר צבאי על הגדה והחל בהחזרת הסדר על כנו.
כ"ח באייר, התאריך העברי בו נכבשה ירושלים המזרחית והר הבית, מצוין בישראל כיום חג לאומי, הנקרא "יום ירושלים".
תוצאות המערכה
700 ירדנים ועשרה עיראקים נהרגו וכ-2,500 ירדנים וכ-30 עיראקים נפצעו, בעוד שכ-250–300 ישראלים נהרגו וכ-2,400 נפצעו. בנוסף, הירדנים איבדו במלחמה 179 טנקים, 480 תותחים, 53 נגמ"שים, 3,166 כלי רכב וכמעט 20,000 כלי נשק שונים.
במהלך המערכה כבשה ישראל את כל שטחי יהודה ושומרון, כולל ירושלים המזרחית, ושחררה את האתרים הקדושים ליהדות; הכותל המערבי, מערת המכפלה וקבר רחל.
לאחר מכן
הכוחות הישראלים המשיכו אל רמת הגולן, שהייתה אז תחת השלטון הסורי. לאחר קרבות קשים עם חיילים סורים, הצליחו הישראלים לכבוש את רמת הגולן.
לאחר המלחמה נוצר ויכוח ער, בו חלק משרי הממשלה צידדו בהחזרת האזורים שנכבשו, וחלקם האחר צידדו להחזיק בהם כפיקדון עד שייחתם הסכם שלום. על מזרח ירושלים החליטה הממשלה בשנת 1967 להחיל בצו את "המשפט, השיפוט והמינהל הישראליים" – בפועל, לספחה לישראל ולתת לתושביה תושבות קבע בישראל. בהמשך ניתנה להם הזכות להיעשות אזרחי המדינה. בספטמבר אותה השנה נערך ביהודה ושומרון (להוציא מזרח ירושלים) מפקד אוכלוסין, בו נמנו 595,900 נפש. כבר בשנים הראשונות לשלטון הישראלי, 1967–1969, נערכו בערי הגדה פעולות חבלה וניסיונות למרי אזרחי, שכללו שביתות, הפגנות והתפרעויות.
תחת הממשל הצבאי הישראלי, חולקו יהודה ושומרון לשבע נפות: ג'נין, טולכרם, שכם, רמאללה, ירדן (רצועה ממזרח לגב ההר לאורך בקעת הירדן), בית לחם וחברון.
גיורא אשכנזי
גיורא אשכנזי (25 באוגוסט 1936, ח' באלול תרצ"ו - 7 ביוני 1967, כ"ח באייר תשכ"ז) היה שחיין ישראלי, שחיין נבחרת ישראל בשחייה. נהרג בירושלים במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
גיורא, בנם של בת־עמי ונח אשכנזי, נולד בח' באלול תרצ"ו (25.8.1936) והיה בכור הבנים של קיבוץ תל עמל. אשכנזי סיים את לימודיו במוסד החינוכי גלבוע והדריך בתנועת השומר הצעיר.
בתחרות אזורית של "הפועל" לנוער שנערכה ביולי 1953 זכה אשכנזי בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי (1:08.0 דקות) ובמשחה ל-100 מטר גב (1:27.8 דקות) ובחצי הגמר אליפות הפועל לנוער שנערך בצפון הארץ זכה במשחה ל-100 מטר חופשי (1:05.9 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1954, זכה במדליית ארד במשחה ל־100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.7 דקות, אחרי עוזי בק ממכבי חיפה (1:04.4 דקות) ונחום בוך מברית מכבים עתיד (1:04.6 דקות). בצליחת הכנרת שנערכה באוקטובר 1958 סיים במקום ה־18.
אשכנזי התגייס לצה"ל בנובמבר 1955 ושירת בחטיבת הצנחנים. השתתף, בין השאר, במבצע לולב, גוליבר, יהונתן ובמלחמת סיני. במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה ד' של גדוד 66 של חטיבה 55. פלוגתו הייתה הראשונה שפרצה לשטח הירדני, והחלה למעשה את הקרב על גבעת התחמושת. לאחר שהמג"ד, יוסי יפה, התרשם בטעות שפלוגה ג' של הגדוד משתלטת על גבעת התחמושת, הורה לפלוגה ד' ופלוגה א' לנוע קדימה ולכבוש את מלון "אמבסדור", ששלט על מבואות שכונת שייח' ג'ראח. כיבוש המלון ומבואות השכונה ניתקו למעשה את ירושלים המזרחית מצפון, בנוסף להשתלטות של חטיבת הראל של בית חנינא, ופתחו את הדרך למובלעת הר הצופים.
ב-21 במאי 1968 הועבר ארונו של אשכנזי, יחד עם שני חללים נוספים בני קיבוצו, לקבורת קבע בבית העלמין של קיבוץ ניר דוד.
הרומן ההיסטורי "נער צמח בגדות האסי", פרי עטה של נעמי פרנקל, מבוסס על דמותו של אשכנזי, וכך גם הדמות "גדעון" בספר "עורה, מעין" של ימימה אבידר-טשרנוביץ.
ז'ידו יבה
זִ'ידוֹ יֶבֶה (בהונגרית: Zsidó Jövő, מילולית: עתיד יהודי) היה כתב עת ספרותי וחברתי חודשי (ירחון), שפורסם בשפה ההונגרית בסאטו מארה בין 1930 לבין 1940, בעריכת בני משפחת פרישמן.
היסטוריה
בשבע השנים הראשונות של הירחון הוא הופיע לפי לוח השנה העברי והמהדורה הראשונה יצאה שנת תרצ"א, כלומר באוקטובר 1930. המהדורה האחרונה לשנה עברית זו יצאה באוגוסט-ספטמבר 1931. מספר הגליונות שפורסמו בשנים שלאחר מכן היו:
שנתון 2 בשנת תרצ"ב 1932-1931 - 10
שנתון 3 בשנת תרצ"ג 1933-1932 - 8
שנתון 4 בשנת תרצ"ד 1934-1933 - 8
שנתון 5 בשנת תרצ"ה 1935-1934 - 12
שנתון 6 בשנת תרצ"ו 1936-1935 - 8
בשנתון 7 בשנת 1937 הופיעו רק 3 גליונות ולאחר מכן ההופעה הותאמה לשנה האזרחית עד שנת 1940, שנת ההופעה האחרונה של הירחון.
גם מיספור העמודים היה כאוטי והמספור לא היה עקבי משנתון לשנתון.
העורכים והמו"ל
בגיליון הראשון, העורך האחראי היה דז'ה פרישמן (Frischmann Dezső), רופא, והעורך המשותף היה הנריק פרישמן (Frischmann Henrik). בשנתון השני (שנת תרצ"ב 1932-1931) מגיליון 4 (ינואר 1932) העורך הראשי היה דז'ה פרישמן והעורך האחראי הנריק פרישמן בעוד מיקשה פרישמן היה המו"ל האחראי שהודפס על הגליונות. נציג העיתון בבודפשט היה משה פרישמן. כך התחלפו ביניהם העורכים השונים עד הגיליון האחרון. בשנתון התשיעי (ספטמבר-אוקטובר 1938) ועד סוף הופעת הירחון בשנת 1940, הנריק פרישמן היה הן העורך והן המוציא לאור היחיד. מגיליון זה של 1938 שונה גם עיצוב עמוד השער.
העורכים והכותבים
שני העורכים כתבו ותירגמו שירה ופרוזה, הצוות היהודי-הונגרי הטרנסילבני-באנאטי היו אינטלקטואלים יהודים אורתודוקסים, סופרים וכמה רבנים וביניהם: יצחק בלקני קוהן (כהן), טיבדאר פקטה, רודיון מרקוביץ ואימרה סבו שפרסמו ספרות יפה. המתרגם החרוץ ביותר היה הרב קלמן לוונקופף (Löwnkopf), הרב של אורשובה. שמואל פלדמן, הרב של נאג'סנטמיקלוש (Nagyszentmiklós), הציג מחקרים ודברי הגות, מור קראוס הציג ביאורים והסברים דתיים. נשיא קהילת טרגו מורש (Marosvásárhely), שאנדור גאבל וליפוט פליישר מורה בתיכון בטימישוארה בלטו במחקריהם. הטור הקבוע של ליפוט פליישר היה: תשובות והסברים, שבו ענה על שאלות הקוראים על דת והיסטוריה יהודית. גם מור שטרן, היועץ המשפטי של הקהילה היהודית בסטמאר (ניספה באושוויץ), כותב ההיסטוריה של יהודי העיר, הציג מחקרים ושירים.
פרנסיס ח'יאט
פרנסיס (בֵיי) ח'יאט (בערבית: فرنسيس الخياط; נולד ב-1882; מת - ?) היה שופט ערבי נוצרי בבית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ז'ידו יבה
העורכים והכותבים
העורכים היו בקשר מתמיד עם החוגים היהודיים של ממלכת הונגריה ושל ה"ספר העליון" ההונגרי (בהונגרית: Felvidék, באנגלית: Highlands) שנמצא היום בדרום סלובקיה בצמוד לגבול ההונגרי הצפוני, וכן עם הסופרים, המשוררים והעיתונאים אנדרה בראט, דיולה צ'רמיי (מקודם יהודה ברוק), טמאש אמד (מקודם ארנה פליישר), פטר פקטה, ז'יגמונד פליישר, לאסלו היינל (מקודם גרין), ארנולד איז'אק, טמאש קובור (מקודם אדולף ברמן) אנדור פטרדי ואשתו, ז'ני וארנאי, בלה רווס, לאיוש שלמה שויום, זולטאן שומיו, פטר אויווארי. הרב הראשי של שארושפטק, פילפ פישר וכן בלה קרמר כתבו מחקרים. ראויים לציון גם המאמריו של הצייר רז'ה באלינט על האמנים היהודים.
תכנים
הירחון פרסם את תרגומי יצירותיהם של הסופרים/משוררים/הוגים הגדולים ביותר של היהודים כותבי העברית או היידיש מספרות העולם: שמואל יוסף עגנון, שלום אש, שלמה אשכנזי, חיים נחמן ביאליק, ליון פויכטוונגר, יצחק לייב פרץ, מוריס רוזנפלד, יוסף טונקל, שלום עליכם פרנץ ורפל, ארנולד צווייג.
המדורים הפחות או יותר קבועים בירחון היו: "ממלכת הספרים" (סקירת ספרים), טור ילדים, נוער יהודי, אישה יהודייה, ראשים. "ראשים" תיאר ביוגרפיות וקריירות של אישים יהודיים בולטים. כמו כן פרסם הירחון חדשות ואקטואליה מהעולם היהודי.
חלק מהפרסום היה רומנים בהמשכים. הרומן של של ז'יגמונד פליישר מסארוש בשם "הבן החמישי" היה רומן נוער שהתפרסם בשמונה עשר פרקי המשך (שנתון 2–4) ולאחר מכן בצורת ספרו של דז'ה פרישמן בשם "אמי" פורסם (בשנתון 4). בשנה הלפני אחרונה, הובא הרומן של יואל פישר, הרב הראשי של העיר דווה, ששמו היה: "עוד יעלה השחר".
פרנסיס ח'יאט
למד משפטים בפריז. ב-1920 התמנה לשופט בבית המשפט המחוזי ביפו. ב-1922 התמנה לבית המשפט העליון בירושלים. יצא לגמלאות ב-1944. כיהן גם כשופט בבית הדין העליון של העדה היוונית-קתולית.
ז'ידו יבה
תכנים
הירחון עסק גם באזכור והנצחה של מות אישים בולטים ביהדות הונגריה וביהדות טרנסילבניה כאחד, ובמיוחד של עמיתי צוות הירחון. מקיץ 1933 עסק הירחון יותר ויותר בגורל יהדות גרמניה ושל יהדות אירופה בכלל. משנת 1939 הוקם מדור בירחון בשם "אפשרויות התיישבות ליהודים", שהציג איך היחס לקליטת יהודים ב-14 מדינות שלא היו אירופיות. במאמר המערכת של הגיליון הלפני אחרון, העורך הנריק פרישמן כתב: "כמה זמן יכול להימשך הלילה?" שעודד את היהדות להחזיק מעמד.
פרנסיס ח'יאט
נשא בתואר "מפקד" מסדר האימפריה הבריטית (CBE). ב-1946 מונה לקונסול אל סלוודור בירושלים.
ז'ידו יבה
תכנים
בהוצאת הירחון פורסם בעריכת הנריק פישר גם ה"אנתולוגיה יהודית" (סטמאר, 1936).
השמורה הקווקזית
השמורה הקווקזית  (ברוסית: Кавказский заповедник) היא שמורת טבע. שמה המלא: שמורת הטבע הביוספרית הקווקזית הממלכתית על שם ח. ג. שאפושניקוב. זו הגדולה והוותיקה שבשמורות הטבע באזור צפון הקווקז. ממוקמת בשלושה סובייקטים של הפדרציה הרוסית — מחוז קרסנודר, רפובליקות אדיגיה וקאראצ'אי-צ'רקסיה.
הקווקז הוא אזור מדהים ביופיו. ממוקם בצומת של שני אזורי אקלים, האזור מהווה מגוון של נופים וחיות מעולם החי. השמורה מתנשאת מעל הים לגובה של 3.5 ק"מ. מדרום מוקפת במדרונות תלולים, תלולים מאוד, ובצפון שטחו משופע. שמורת הקווקז היא האזור המוגן העתיק ביותר בקווקז ונמצאת ברשימה של אובייקטים בעלי ערך מיוחד של אונסק"ו והיא אחת הגדולות באירופה. החלק הארי של שטחה ממוקם הרבה יותר גבוה מאשר גובה הים (כ-2,000 מטר), ובכמה מקומות עולה על 4,000 מטרים. האקלים דומה לים, ובשמורה בעלי חיים האופייניים למרכז אסיה, מערב אירופה והים התיכון והם זוכים להגנת המדינה.
השמורה נועדה לשמר אובייקטים טבעיים, אקלים, צמחייה ובעלי חיים. אבטחת הפארקים והשמורה, שמסופקת על ידי המדינה, משמשים כערובה להישרדות בעלי החיים. בשטחי השמורה עוברים 11 שבילי הליכה מסומנים ואחד מהם הוא שביל 30, שנקרא בשם "שביל התיירות האקולוגי 1". הכניסה לשמורה מותנה בקבלת אישור ועל המטיילים נעצר לפגוע בטבע ולהבעיר אש.
השמורה מהווה לממשיכתה של שמורת הביזון הקווקזית שהוקמה ב-12 במאי 1924 במערב הקווקז, על גבול אקלים סובטרופי. זו שמורת ההר הגדולה ביותר באירופה. השטח הכולל של השמורה — יותר מ-280 אלף דונם, מהם במחוז קרסנודר — 177,3 אלף דונם.
ב-19 בפברואר 1979, בהחלטת אונסק"ו, הוענק לשמורה סטטוס של שמורה ביוספרית ובינואר 2008, נקראה על שם ח. ג. שאפושניקוב.
ג'ק ג'ונסון
ג'ון ארתור "ג'ק" ג'ונסון (באנגלית: John Arthur ("Jack") Johnson; 31 במרץ 1878 – 10 ביוני 1946) היה אלוף העולם הבלתי מעורער באיגרוף במשקל כבד, והמתאגרף השחור הראשון שזכה בתואר.
חייו
ג'ונסון נולד בגלווסטון שבטקסס בשנת 1878 להנרי וטינה ג'ונסון, זוג עבדים משוחררים. בגיל 11 עזב את הלימודים לטובת עבודות מזדמנות. הוא התוודע לאיגרוף במהלך עבודתו באולם ספורט, והחל להתאגרף בקרבות איגרוף מאולתרים בנערותו.
הוא היה לאחד השחורים הראשונים שהתפרסמו ברמה הארצית והגיעו למעמד של סלבריטי בשנים בהן אפליה גזעית הייתה עדיין טבועה בחלקים נרחבים של החברה האמריקנית. נודע בקשריו עם ידוענים רבים ושמו נקשר ברומנים עם כמה מהנשים הנחשקות בעולם באותה עת ובהן לופה ולז ומיי וסט, שנחשבה לסמל מין באותה תקופה.
ג'ק ג'ונסון היה לאחד הספורטאים השחורים הראשונים שפרץ את מחסום הצבע, וזכה להכרה לאומית בארצות הברית הן כספורטאי והן כידוען. על רקע זה נכתב עליו רבות, ובין היתר גם המחזה "התקווה הלבנה" שעובד לסרט קולנוע בשם זה בשנת 1970. המוזיקאי הנודע מיילס דייוויס הקליט בשנת 1971 אלבום בשם "מחווה לג'ק ג'ונסון". פעמים רבות הוא מוזכר ברשימת האפרו-אמריקאים המשפיעים. נבחר להיכל התהילה של האיגרוף.
ב-1913 הורשע ג'ונסון בעבירה של סרסרות באישה לבנה במסגרת החוק הגזעני "Mann Act" (שאסר על העברת נשים מעבר לגבולות מדינה בארצות הברית למטרות "לא מוסריות") ונגזרה עליו שנת מאסר. הוא נמלט לקנדה ומשם נדד למדינות אחרות עד שב-1920 שב לארצות הברית, הסגיר עצמו וריצה את עונשו.
ג'ונסון נהרג בתאונת דרכים בקרוליינה הצפונית ב-10 ביוני 1946.
במאי 2018 העניק לו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ חנינה נשיאותית.
קריירת האיגרוף
ב-1 בנובמבר 1897 החל את הקריירה המקצוענית שלו כשהתמודד מול צ'ארלי ברוקס על תואר אלוף טקסס במשקל בינוני. ג'ונסון ניצח בנוקאאוט בסיבוב השני.
בהמשך סלל את דרכו לפסגת האיגרוף כשניצח בשנת 1902 את פרנק צ'יילדז בנוק אאוט טכני, וב-3 בפברואר 1903, את דנבר אד מרטין, אלוף העולם באיגרוף לשחורים. (באותן שנים הייתה הפרדה בין שחורים ללבנים בעולם האיגרוף).
אליפות העולם במשקל כבד
בשנת 1907 התמודד ג'ונסון מול הבריטי בוב פיצימונס, אלוף העולם לשעבר, וניצח אותו בנוק אאוט בסיבוב השני.
קרב המאה
בשנת 1910 הודיע ג'פריס על חזרה מפרישה לטובת התמודדות מול ג'ונסון. ג'פריס לא השתתף בקרבות קרוב לשש שנים וככל הנראה הסכים להילחם אחרי שהוצע לו סכום שיא למתאגרף באותם ימים, 120,000$ (שווה ערך לכ-2.5 מיליון דולר בקירוב ב-2013).
בהמשך צוטט ג'פריס, בהתייחסו לקרב ולג'ונסון:
דעיכה מקצועית
בשנת 1915 (בגיל 37) הפסיד ג'ונסון את התואר למתאגרף הלבן ג'ס ווילארד לאחר שהפסיד בקרב שנערך בהוואנה קובה, מול קהל של כ-25,000 צופים. ג'ונסון הופל בנוקאאוט בסיבוב ה-26, בקרב שהוגבל מראש ל-45 סיבובים, (קרבות האיגרוף המקצועני כיום מוגבלים בדרך כלל ל-15 סיבובים).
פטר פארלר
פטר פארלר (צ'כית: Petr Parléř, ההגייה הנכונה בצ'כית: פטר פארלז'; סביבות 1330 - 13 ביולי 1399) הוא אדריכל צ'כי-גרמני מימי הביניים הגותיים, הידוע בזכות קתדרלת ויטוס הקדוש וגשר קארל שבפראג, בה התגורר החל מסביבות 1356.
אביו, האדריכל היינריך פארלר, עבר ל-Schwäbisch Gmünd מקלן, שם הוביל את בנייתה של כנסיית הצלב הקדוש. בני משפחת פארלר הגדולה עבדו בבנייה ובאדריכלות בכל רחבי אירופה.
פארלר, שהתמחה באדריכלות גותית, היה לאדריכל של קתדרלת ויטוס הקדוש ב-1352, לאחר מותו של האדריכל המקורי מאתיאס מאראס. מלבד הקתדרלה, תכנן פארלר גם את העיר החדשה של פראג, ובנה את גשר קארל ומגדליו. בארמון המלכותי של מצודת פראג בנה פארלר את קפלת כל הקדושים (אחרי שרפה ב-1541 היא קושטה מחדש בסגנון הבארוק). הוא היה, כנראה, האדריכל של כנסיית גבירתנו (Frauenkirche) שנבנתה בכיכר השוק של נירנברג על חורבות בית כנסת שנהרס בפוגרום ב-1349. בין השנים 1360-1378 הוא בנה את מזרח כנסיית ברתולומיאו הקדוש בקולין. הוא מת בפראג בשנת 1399 ונקבר בקתדרלת ויטוס הקדוש.
אבי פיטוסי
ביוגרפיה
פיטוסי החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי תל אביב. ב-10 בדצמבר 1988 ערך את הופעת הבכורה בבוגרים במשחק במסגרת הליגה הראשונה נגד הפועל כפר סבא. ב-1989 עבר למכבי פתח תקווה ושם היה מספר עונות, במהלכן זכה בתואר גביע הטוטו בעונת 1994/1995. ב-1995 החל את העונה בהפועל באר שבע, אך לאחר מספר חודשים עבר למכבי יפו עד לסוף העונה, בה ירד עם הקבוצה לליגה השנייה. ב-1996 עבר להפועל ראשון לציון ולימים היה קפטן הקבוצה, עד שפרש ב-2003.
לפיטוסי שתי הופעות ושער אחד בנבחרת הצעירה.
ב-2005 החליף פיטוסי את מירו בן שמעון כמאמן הפועל ראשון לציון, אך מספר חודשים לאחר מכן פוטר ובמקומו חזר בן שמעון. בסיום העונה חזר לאמן את הפועל ראשון לציון לאחר שירדה לליגה השנייה, והצליח לעלות עם הקבוצה חזרה לליגה הראשונה. ב-2008 הצטרף למכבי פתח תקווה כעוזר מאמן. ב-2010 אימן את קבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
נטשה קורוליובה
נטשה קורוליובה (שם אמיתי ברוסית: Наталия Владимировна Порывай; נולדה ב-31 במאי 1973) היא זמרת אסטרדה, שחקנית ודוגמנית סובייטית, אוקראינית ורוסית.
ביוגרפיה
נטשה נולדה בקייב ב-31 במאי 1973. אהבת השירה של נטשה באה לידי ביטוי בשנים הראשונות לחייה. כבר בגיל שלוש היא הופיעה על הבמה. אחר כך היא ביצעה והקליטה כמה שירים. השכלה קורולבה קיבלה בבית הספר אסטרדה וקרקס, שם למדה משנת 1988 עד 1991 שירה. אחרי זה החלו סיבובי הופעות ראשונים. לאחר שנטליה התיישבה במוסקבה, היא החלה לקחת חלק בתחרויות ותוכניות טלוויזיה שונות. השיר "צבעונים צהובים" (Желтые тюльпаны) הביא לקורוליובה הצלחה והכרה עצומה. במהלך האיחוד עם איגור ניקולייב הוקלט האלבום "דולפין ובת הים" (Дельфин и русалка), עמו הייתה בסיבובי הופעות ברוסיה. בשנים 1990 עד 1997 הופיעו בטלוויזיה 13 וידאו קליפים של קורוליובה.
אתה חוננתנו
אתה חוננתנו היא תפילה שתיקנו להוסיף באמצע 'ברכת חונן הדעת', במוצאי שבתות ומוצאי ימים טובים. תוכן התפילה הם דברי הבדלה שונים שישנם בעולם, כפי שישנה הבדלה בין השבת לימי החול. בתפילה זו מקיימים את החלק הראשון של מצוות ההבדלה, ואת החלק השני מקיימים בהבדלה על הכוס.
מועד וזמן אמירתה
רבי עקיבא לעומת זאת אומר שההבדלה מספיק חשובה כדי לאומרה בברכה מיוחדת בפני עצמה מיד אחרי שלוש הברכות הראשונות.
רבי אליעזר אומר שיש לומר את ההבדלה בברכת "מודים" שהיא בסוף תפילת שמונה עשרה.
להלכה נפסק כחכמים שמוסיפים ברכה זה בברכת חונן הדעת, אמנם נחלקו בירושלמי האם יש להוסיפה בתחילת הברכה או בסיומה. כיום המנהג להוסיפה באמצע הברכה, אחר המילים "ומלמד לאנוש בינה". לדעת הגר"א, מנהג זה הוא כדי לצאת ידי חובת שתי השיטות. לאחר מכן ממשיכים את ברכת ה'דעת' בתוספת וא"ו: "וחננו מאיתך" וכו'.
טעם אמירתה בברכת חונן הדעת
מספר טעמים נאמרו לבאר הטעם שתיקנו להוסיף תפילה זו, דווקא בברכת 'הדעת' (לדעת חכמים):
בירושלמי אמרו שהטעם הוא, ש"אם אין דעת - הבדלה מנין". והכוונה שרק על ידי הדעת ניתן להבדיל בין קודש לחול, ולכך נתקנה תפילה זו בברכת הדעת. וכך דעת רב יוסף בתלמוד הבבלי.
פרטי הדינים
מוסיפים תפילה זו בכל מוצאי שבת שלאחריו ישנם ימי חול. וכן במוצאי יום טוב, אף אם לאחריו ישנם ימי חול המועד, כיוון שימים אלו מובדלים בקדושתם מהיום טוב עצמו, מאחר שימים אלה מותרים במלאכות נוספות שהיו אסורות ביום טוב.
כשיום טוב חל במוצאי שבת, אין אומרים 'אתה חוננתנו' ואומרים במקומה את תפילת 'ותודיענו' (ראה להלן).
היתר עשיית מלאכה
לדעת חלק מן הראשונים (רב עמרם גאון ורש"י) לאחר אמירת נוסח זה בברכת חונן הדעת, ובתנאי שיצאה כבר השבת, מותר לעשות מלאכה האסורה בשבת, אולם אסור לאכול ולשתות עד לאחר ההבדלה על הכוס.
אם שכח לומר את הנוסח הזה אומר "ברוך המבדיל בין קודש לחול" בלי שם ומלכות ומותר בעשיית מלאכה.
לדעת ראשונים אחרים אין די בנוסח "אתה חוננתנו" על מנת לעשות מלאכה ובין אם אמר אותו ובין אם לא יש לומר בפירוש "ברוך המבדיל בין קודש לחול" על מנת לעשות מלאכה קודם הבדלה.
יש אף המצריכים לומר בשם ומלכות, כדוגמת הרא"ש.
השוכח
אדם ששכח ולא אמר תוספת זו במוצאי שבת ויום טוב אינו צריך לחזור משום שאומרים שוב הבדלה על הכוס. אולם אדם כזה לא יעשה מלאכה עד אחרי ההבדלה על הכוס, או שיגיד "ברוך המבדיל בין קודש לחול" (כאמור לעיל). ואם שכח אתה חוננתנו ואכל קודם ההבדה, צריך לחזור ולהתפלל.
מי שיודע שלא יוכל להבדיל על הכוס או לשמוע הבדלה על הכוס לא במוצאי שבת ולא למחר, ושכח להוסיף "אתה חוננתנו" בתפילת חונן הדעת, צריך לחזור לראש הברכה אם לא סיים את תפילת העמידה, ולחזור על כל התפילה אם נזכר לאחר שסיים אותה. אך מי שסבור שלמחרת יוכל להבדיל על כוס - לא צריך לחזור ולהתפלל, ולכן בתענית תשעה באב שחלה במוצאי שבת אינו חוזר, למרות שאינו מבדיל על הכוס באותו ערב, כיוון שיבדיל על הכוס קודם שיאכל למחרת בערב.
נוסחאות
לתפילה זו ישנו נוסח שונה במקצת לכל אחת מעדות ישראל:
נוסח הספרדים ונוסח פרובאנס:נוסח אשכנז:נוסח איטליה:נוסח הרומניוטים הקרוב למדי לנוסח האיטלקי:נוסח תימן בלדי:נוסח קטלוניה:בגניזה הקהירית נמצא נוסח ארץ ישראל:
ותודיענו
במקרה שחל יום טוב במוצאי שבת תיקנו תפילה מיוחדת הנאמרת בתפילת ערבית של יום טוב - "ותודיענו".
נוסח זה תוקן על ידי רב ושמואל בבבל, אך במהלך הדורות נעשו שינויים בנוסח. יש משערים שאחד השינויים: התוספת "הבדלת וקדשת את עמך ישראל בקדושתך" הצליחה להשתרבב לגמרא מתוך הסידור, שכן התוספות (פסחים ק"ד) ציינו שנוסח זה לא נמצא בגמרא שלהם.
ג'ובאני לאונרדו די בונה
ג'ובאני (ג'ו) לאונרדו די בונה (1542 –1597; איטלקית: Giovanni (Giò) Leonardo Di Bona), הידוע גם בשם המשפחה דה קוטרי (da Cutri) ובכינוי איל פוטינו (Il Puttino, הילדון), היה שחמטאי איטלקי. לאונרדו דה קורטי נחשב לאחד השחמטאים הטובים בתקופתו. בשנת 1575 הוא ניצח את רוי לופס דה סגורה.
בונה נולד בעיר קוטרו שבקלבריה, איטליה. הוא למד משפטים ברומא. בשנת 1560 הפסיד התמודדות מול רוי לופס דה סגורה. בשנים 1566–1572 עבר במספר ערים.
בשנת 1575 ניצח בטורניר בינלאומי שהתקיים במדריד, הנחשב לטורניר השחמט הבינלאומי הראשון שהתקיים. לאחר הניצחון עבר לפורטוגל, שם ניצח את האלוף המקומי.
הידאקי אנו
הִידֵאָקי אַנּוֹ (ביפנית: 庵野 秀明; נולד ב-22 במאי 1960) הוא במאי קולנוע יפני שהתפרסם בעקבות סדרת הטלוויזיה "נאון ג'נסיס אוונגליון" ששודרה בטלוויזיה היפנית בשנת 1995 והסרטים שנוצרו בעקבותיה.
ביוגרפיה
אנו התחיל את הקריירה הקולנועית שלו כאנימטור. בין השאר עבד כמעצב תחת הבמאי הנודע הייאו מיאזאקי בסרט המדע הבדיוני האקולוגי "הנסיכה מעמק הרוחות".
לאחר שביים את האנימציה לסרט Wings of Honnemaise הפך אננו לבמאי מרכזי בחברת ההפקות היפנית GAINAX וביים את סדרות האנימה Gunbuster ו- Nadia: Secret of the blue water. בעקבות הפקת הסדרה Nadia, שבה הוגבל החופש האמנותי שלו, ועל אף הצלחתה, נכנס אננו לתקופת דיכאון עמוק, שארכה ארבע שנים. את התובנות שהשיג בסיום תקופה זו ביטא ביצירה שבזכותה נתפרסם, הסדרה "נאון ג'נסיס אוונגליון", שכללה 26 פרקים וגררה שני סרטים נוספים שהופיעו כשנתיים לאחר סיום שידורה, וגם סדרת סרטי ריבוט שהחלה לצאת ב-2007.
מאז אוונגליון ממשיך אנו ליצור סרטים בסגנון האנימה וגם סרטים חיים. סרטיו כוללים אקספרימנטליות קולנועית עם מחשבה מופשטת, ועיסוק ברגשות אנושיים ובנפש האנושית.
יחסי ארצות הברית–מקדוניה הצפונית
יחסי ארצות הברית–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת מקדוניה הצפונית. ארצות הברית ומקדוניה הצפונית נהנות מיחסים דו-צדדיים מצוינים.
על פי דוח המנהיגות הגלובלית של ארצות הברית לשנת 2012, 44% מקדונים תומכים בהנהגת ארצות הברית, עם 23% שהסתייגו ו-33% לא היו בטוחים.