cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חקירה בשני
עלילה
הרומן מחולק לשני חלקים נפרדים. החלק הראשון נקרא "זיכרונותיו של דוקטור ג'ון ווטסון, לשעבר חייל בחיל הרפואה". חלק זה מסופר מנקודת מבטו של דוקטור ג'ון ה. ווטסון, קצין ורופא בצבא הבריטי בדימוס. ווטסון עבר הכשרה כלוחם וקצין ושירת בחיל הרגלים ברגימנט קלעי נורת'אמברלנד המלכותי . הוא לחם באפגניסטן במלחמה האנגלו- אפגנית השנייה. ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שסופח לרגימנט חיל רגלים אחר, רגימנט ברקשיר המלכותי, נפצע ווטסון בקרב מאיוואנד, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא. ווטסון הוא חברו של הולמס, ובחלק הראשון מתאר ווטסון את היכרותו ב-1881 עם שרלוק הולמס באמצעות חבר משותף, וכן את התעלומה הראשונה שהוא והולמס חוקרים ביחד. עיקר התעלומה הוא מציאתה של גופה בבית בריקסטון הבדיוני, כאשר המילה "RACHE" כתובה בדם על הקיר.
הולמס נחוש לפתור את המקרה למרות העובדה שלא יקבל על כך קרדיט. הולמס הוגה תוכנית המתבססת על טבעת נישואים שנותרה בזירת הפשע. לאחר שפרסם מודעה בעיתון, בה ביקש מבעלי הטבעת ליצור איתו קשר, מבקרת את הולמס אישה זקנה הטוענת שהטבעת שייכת לה. הולמס עוקב "אחריה" אולם היא מצליחה להתחמק ממנו (בסופו של דבר מתברר כי מדובר בגבר בתחפושת).
לאחר מכן מבקר את הולמס אחד מבלשי המשטרה שהופקדו על התיק, וטוען כי התעלומה נפתרה וכי הרוצח נעצר ונכלא. לאחר שהבלש מסיים להסביר כיצד הוא פתר את המקרה, מגיע בלש שני (לסטרייד) ומודיע שהתרחש מקרה רצח נוסף – וכעת ברור שהעצור שבידי המשטרה הוא חף מפשע. בנקודה זו של הסיפור המשטרה מבולבלת מאוד ושני הבלשים הגיעו למבוי סתום.
באמצעות התגובה שקיבל על המודעה, הולמס מודיע כי הוא עצמו פתר את תעלומת הרצח וכי הוא מתכוון לעצור את הרוצח בתוך זמן קצר. הולמס מעמיד פנים שהוא אורז חפצים שונים עבור טיול, ומבקש מנהג הכרכרה לבוא ולעזור לו להעמיס את המטען. אולם, כאשר הנהג נכנס לדירתם של הולמס וווטסון, הולמס שולף את האזיקים שלו ועוצר את הנהג. הולמס אומר בגאווה: "רבותי... הרשו לי להציג בפניכם את מר ג'פרסון הופ, הרוצח של אנוך דרבר וג'וזף סטראנגרסון".
החלק השני של הסיפור, הנקרא "ארץ הקדושים", מתרחש בארצות הברית בקרב הקהילה המורמונית. בשלב זה מתוארת הופעתם של הדניטים כולל בריגהאם יאנג המתואר כאדם רשע. חלק זה מסופר על ידי מספר חיצוני שאינו נוטל חלק בהתרחשויות, כאשר שני הפרקים האחרונים מסופרים שוב מנקודת מבטו של ווטסון ומתארים את סיום החקירה של הולמס ואת ההסבר שלו לפתרונה. בשני הפרקים הללו מתברר הקשר בין שני חלקי הרומן. המניעים לפשע הם אהבה אבודה ונקמה.
לפי מאמר מ-1994 של עיתון בסולט לייק סיטי, צאצאיו של דויל הביעו צער על הצורה הקשה שבה הוא כתב על הקהילה, שתיארה את ארגון קדושי היום האחרון כארגון ששקוע בחטיפה, רצח ושעבוד.
אי התאמות עם סיפורי הולמס מאוחרים יותר
בעלילת הספר קיימות מספר אי התאמות ביחס לסיפורים מאוחרים יותר על הולמס. דוקטור ווטסון מספר על עצמו מעט בתחילת הספר. אחד הפרטים שהוא מספר היה כי הוא פרש מהצבא לאחר שנפצע בכתף ב-27 ביולי שנת 1880, בעת שלחם באפגניסטן בקרב מאיוואנד, ועדיין יש בגופו קליע שלא הוצא. בסיפורים המאוחרים יותר נטען שהפצע הוא ברגל.
בספר הזה הולמס מוצג כאדם בעל מחשבה חד-ממדית שכל התעניינותו נתונה לדברים שיועילו לו בצורה ישירה בעבודתו כבלש, וכן שהוא מנסה בפועל לשכוח כל פיסת מידע לא רלוונטית שבטעות הובאה לתשומת לבו. בעוד שדבר זה מצליח בספר הראשון, מאפיין זה נזנח בספרים הבאים, ככל הנראה כיוון שדויל חשב שהדבר יהפוך את הולמס לדמות משעממת מדי.
רמזים/הפניות מספרים אחרים
דויל התייחס בצורה דו-משמעית להשפעתם של ס. אוגוסט דופין (דמות שנוצרה על ידי אדגר אלן פו) ושל מסייה לקו (אמיל גבוריו) כאשר הולמס "התייחס" אליהם כאל "עמית נחות מאוד" ו"אחד שעושה עבודה גרועה", בהתאמה.
סמואל רוזנברג, בספרו "עירום היא התחפושת הטובה ביותר: מותו ותחייתו של שרלוק הולמס", מסביר על הדמיון בין אופן האיתור של חנוך דרבר על ידי ג'פרסון הופ לבין רצף עלילתי בספר יוליסס מאת ג'יימס ג'ויס. בספרו של רוזנברג ניתן למצוא טענות נוספות על קשר בין דויל לג'ויס.
הסופר הבריטי ניל גיימן אימץ את הספר הזה כחלק מהיקום של סופר האימה הווארד פיליפס לאבקרפט. ספרו נקרא חקירה באזמרגד והמבנה של שני הספרים דומה.
הספר בטלוויזיה, בקולנוע ובתיאטרון
ב-1914 אישר קונאן דויל למפיק ג'ורג' ברטהולד סמואלסון להפיק סרט המבוסס על הסיפור. את הולמס גילם השחקן ג'יימס בראגינטון, והיה זה האדם הראשון שהתמודד על התפקיד שמעולם לא היה לו ניסיון כשחקן (למעשה, סרט זה היה היחיד שבו השחקן הופיע). הסיבה להעסקתו כהולמס הייתה דמיונו לאיורים שהופיעו במהדורה המקורית של הספר. לרוע המזל, כיוון שהסרטים האילמים בתקופה זו הוכנו על חומרים לא טובים שלא מחזיקים מעמד, לא נותרו עותקים של הסרט המקורי. הצלחתו של הסרט אפשרה את הפקתו של סרט נוסף המבוסס על הספר באותה שנה, אך הפעם היה זה השחקן פרנסיס פורד שגילם את הולמס. גם מהסרט הזה לא נותרו עותקים.
ישנם מעט עיבודים מלאים לספר, והידועים שבהם הם סדרת הטלוויזיה שיצרו פיטר קושינג ונייג'ל סטוק והפרק בתוכנית רדיו של ה-CBS על ספרי תעלומות. מקרה נוסף הוא הפרויקט של ברט קואלס שבו קלייב מריסון גילם את הולמס ומייקל ויליאמס את ווטסון. ב-1984 הסיפור עובד לסרט מצויר על ידי חברת סרטי בארבאנק, שבו פיטר או'טול מדבב את הולמס.
בשנת 2010 נוצר על סמך ספר זה הפרק הראשון במיני-סדרה הבריטית "שרלוק", הממקמת את שרלוק הולמס וד"ר ווטסון במאה ה-21, תוך רמיזות לעלילה המקורית של דויל.
פארק האגמים, נשר
פארק האגמים הוא פארק שעיריית נשר מקדמת את הקמתו כחלק ממיזם שיקום הקישון והאגמים בנשר.
היווצרותם של האגמים
האגמים נוצרו מעליית מי תהום כתופעת לוואי לכרייה של קרקע על ידי מפעל המלט נשר לשם הפקת חרסית עבור צמנט פורטלנד. האגמים כונו "מחפרים" בפי עובדי המפעל ומכאן רווח שמם בפי תושבי נשר. במשך השנים ייצור המלט במפעל בנשר פסק, והייצור עבר למפעל נשר רמלה. האגמים נותרו על עומדם כשהשטח סגור למבקרים. בעקבות החלטת הבעלים של בית החרושת, כלל תעשיות, לבנות שכונה במחצבת נשר הישנה ועל שטח המפעל של נשר שעומד לפני סגירה, הועברו שטחי האגמים לבעלות העיר נשר. עיריית נשר הצליחה לקבל תקציב של 40 מיליון ש"ח מהקרן לשיקום מחצבות ובשיתוף איתה החלו במיזם שנקרא פארק האגמים במסגרתו יהיו האגמים לאתר תיירות ונופש בעיר.
תוכנית השיקום של הפארק
במסגרת תוכנית חינוך סביבתי עיריית נשר תנגיש ותשקם את הקישון ואת אזור האגמים בנשר כמו גם את נשר מפעלי מלט ישראליים לציבור. העייריה תפתח סביב האגמים פעילות תיירותית ואתר נופש. במסגרת פרויקט רחב ובשיתוף תלמידי העיר העירייה מבקשת להעלות את המודעות לסביבה ושימור הטבע והנוף במקום.
במסגרת התכנון העתידי לפארק האגמים וכחלק מתוכנית המתאר המחוזית מתוכנן שיסללו באזור שבילי אופניים וצעידה, יוצבו ספסלים, יינטעו עצים ופרחים. אבן פינה הונחה בטקס להקמתו של “שביל שותפות”, דרך בה נשקף הנוף לפארק האגמים. במסגרת תוכנית חינוכית שגובשה בעיריית נשר ובשיתוף המועצה לישראל יפה ומפעל נשר תלמידי האזור יילמדו וייסיירו בסביבותיו של נחל הקישון ובאזור האגמים. התלמידים יחקרו את הטבע ואת הסביבה באזור. עלות התכנית הצפויה היא למעלה מ-40 מיליון ש"ח.
סופיה קובשינקובה
סופיה פטרובנה קובשינקובה (ברוסית: Софья Петровна Кувшинникова; 1847 – 1907) הייתה ציירת נוף רוסייה. במשך שנים רבות היא הייתה המאהבת של יצחק לויתן ושימשה השראה לדמות הראשית בסיפור קצר מאת אנטון צ'כוב, "החרגול" (1892).
ביוגרפיה
היא נולדה למשפחתו של עובד מדינה זוטר. לאחר שקיבלה השכלה בדגש האמנויות היפות, היא נישאה לד"ר דמיטרי קובשיניקוב, רופא במשטרה שהיה הרבה יותר מבוגר ממנה. ב-1871 הוא הופיע כאחת הדמויות בציור של וסילי פרוב ("הציידים במנוחה"). הציור הוצג בתערוכה של הנוודים, ולאחר מכן הפכה דירתו הצנועה למקום התכנסות של הקהילה האמנותית קבוצה שכללה את לויתן ואת האחים צ'כוב.
סופיה שימשה כמארחת ועבור רבים נחשבה לאחת האטרקציות המרכזיות במקום – היא לא רק ניגנה בפסנתר ותפרה תלבושות, היא יצאה לעיתים קרובות לצוד, התלבשה כגבר, ווחזרה עם שלל ציד מלא.
בשנת 1886 הציגו האחים צ'כוב את לויתן בפני משפחת קובשיניקוב. לויתן החשיב את עצמו ל"אהוב הנשים" ואמנם עד מהרה הוא מצא חן בעיני סופיה, אף על פי שהיא הייתה מבוגרת ממנו בשלוש עשרה שנים. לעיתים קרובות, הוא היה מביא את חומרי האמנות שלו וצייר בזמן שהיא ניגנה בפסנתר. ב-1888 הוא, סופיה ואלכסיי סטפנוב יצאו למסע בספינת קיטור על הוולגה. הם מצאו את עצמם נמשכים לעיירה פליוס והחליטו להישאר שם. הם נשארו עד 1890. שם היא למדה אצל יצחק לויתן ושיפרה את כישורי הציור החובבים שלה.
הסיפור "החרגול" של צ'כוב מתוארך זמן קצר לאחר זמן זה. צ'כוב פרסם את הסיפור בינואר 1892. הסיפור עוסק בגבר שמנהל רומן עם אישה נשואה, שבעלה מת מתאונה (שאולי הייתה התאבדות) לאחר שעזבה אותו. לויתן וקובשינקובה שניהם נעלבו, למרות שהדמות המרכזית בסיפור הייתה אישה צעירה וקובשינקובה הייתה בת 42. יתרה מכך היא הייתה כהה שיער וציירת מוכשרת, בעוד שהדמותו של צ'כוב הייתה בלונדינית ולא אמנית. הדמיון החזק יותר היה שבעלה היה סובלני כלפי חוסר נאמנותה אליו, וכך גם "החרגול" שסלח לחוסר שיקול הדעת של אשתו. צ'כוב היה חבר קרוב של סופיה ואולי היה לו חיבה עזה כלפיה. הסיפור היה דרך לבקר את בגידתה בו וגם בבעלה התמים. הסיפור יצר שערורייה קטנה. על פי זיכרונותיו של אחיו של הסופר, המצב כמעט הוביל לדו-קרב עם לויתן, אך הוא נמנע הודות להשתדלות ידידה משותפת, טטיאנה שצ'פקינה-קופרניק. אף על פי כן היא וצ'כוב כבר לא היו חברים. התחשבותו של בעלה הומחשה בסיוע שנתן מאוחר יותר ללויתן, שבהיותו יהודי מצא את עצמו ומשפחתו מגורשים מהעיר מוסקבה. ד"ר קובשיניקוב הוא שהשפיע על השלטונות לאפשר לאהובה של אשתו לחזור.
לא ברור אם הייתה אי פעם פרידה רשמית מבעלה, אבל ב-1894 היא ולוויתן התיישבו באחוזה באגם אוסטרונו במחוז טבר. תוך זמן קצר הוא התחיל רומן נוסף עם אישה צעירה מאחוזה שכנה וסופיה חזרה למוסקבה. הם התפייסו ונפרדו עוד פעמיים; ב-1895 וב-1897.
חולייתנים לסתניים
חולייתנים לסתניים (שם מדעי: Gnathostomata) היא על-מחלקה בקבוצת בעלי החוליות שבמערכת המיתרניים. בקבוצה זו ישנן כיום שתי קבוצות עיקריות: דגי סחוס ודגי גרם. דגי הגרם כוללים גם את אבות הטטרפודים, בהם מחלקות רבות נוספות.
ההבדלים העיקריים בין הרמיים לדגי סחוס הם: הפה המצוי בקדמת הגוף, שלוש עצמות המצויות באוזן ועורם עבה ומכוסה קשקשים קשים, אשר חלק מבני הקבוצה איבדו בהמשך.
החולייתנים הלסתניים היוו את רוב החולייתנים כבר מאמצע תקופת הדבון, לפני 380 מיליון שנים בקירוב. הם שונים משאר החולייתנים, בלסתותיהם - מבנה חזקים בתוכו מצוי חלל הפה, המשמש להשגת מזון וממוקם בחזית הגוף. המבנה מורכב מעצמות ושרירים שהם חלק מהשלד הפנימי, הם מניעים את איברי לעיסת ושחיקת המזון: עצמות הלסת או השיניים.
The Soft Parade
The Soft Parade הוא אלבומה הרביעי של להקת הדלתות. האלבום יצא ב-25 ביוני 1969 וקיבל ביקורות קשות, הוא נחשב לאלבום מאוד שנוי במחלוקת בתקופתו ומעריצים ומבקרים רבים מסמנים את האלבום בתור התקופה הממוסחרת של הלהקה. המבקרים הצביעו על הצלילים הקלילים והליריקה הקליטה בתור הגורמים העיקריים לטענותיהם כנגד הלהקה, בשל השינוי החד ממה שאפיין את הלהקה באלבומיה הקודמים.
ייחוד נוסף לאלבום הוא יוצרי השירים: בפעם הראשונה בתולדות הלהקה, ניתן קרדיט ליוצר כל שיר בנפרד. הסיבה העיקרית לצעד זה הייתה התנגדותו של סולן הלהקה, ג'ים מוריסון לקחת אחריות על שיר שכותרתו היא "Tell All the People".
לאחר שניסו סגנון שונה באלבום זה, החלו הדלתות לנגן בסגנון יותר בלוזי שאפיין באלבומים כמו "Morrison Hotel" ו "L.A Women".
כתוצאה מהוצאת האלבום, לא הוזמנה להקת הדלתות לפסטיבל וודסטוק בשנה זו, משום שהפסטיבל דגל במוזיקה כנה ואמיתית ומארגניו טענו שלהקת ה"דלתות" התמסחרה, ואינה עוד הלהקה שהייתה באלבומיהם הראשונים.
יצחק מנחם מנדל דנציגר
רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר (תר"ם-בכ"ג באלול תש"ב, 1880-1942) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות אלכסנדר שהייתה החסידות הגדולה בפולין. נרצח במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ביוגרפיה
נולד באלכסנדר בתר"ם לרבי שמואל צבי דנציגר, האדמו"ר השלישי של חסידות אלכסנדר ומחבר ספר "תפארת שמואל", ולשרה רבקה לבית גורמן. סבו מצד אביו היה רבי יחיאל דנציגר, מייסד החסידות.
למד אצל דודו, הישמח ישראל, הרבי מאלכסנדר השני, ולאחר פטירתו למד מאביו. הוכתר לאדמו"ר בתרפ"ד לאחר פטירת אביו. הדגיש את הענווה, אהבת ישראל וקירוב רחוקים. וכן הקפיד בייחוד על נתינת צדקה בכל יום ותפילה בציבור ודרש בקביעות דברים אלו מחסידיו.
הקים את רשת ישיבות אלכסנדר "בית ישראל" ברחבי פולין. בליל הסדר בחג הפסח היו באים אליו אלפי חסידים, וגם בימים הנוראים, ומאות מדי שבת.
הוא חי בצמצום ורוב היום עסק בלימוד תורה בנגלה ובנסתר.
אגודת ישראל
כמו אביו התפארת שמואל התנגד גם הוא בחריפות נגד אגודת ישראל. לאורך כל השנים היה לחץ חזק מאוד מהרבה אישים חשובים וחזקים שרצו שאלכסנדר ייכנס לאגודה, אך עם כל זה דחה זאת מכל וכל ולא נכנסו לאגודה לעולם. אלכסנדר בפולין היתה הסמל של פרומקייט וקנאות, וניצבת הרחק מהפוליטיקה.
בשנת תרצ"ז נערכה הכנסייה הגדולה במארינבאד, והרבנים ביקשו אז את העקידת יצחק לבוא ולנאום, העקידת יצחק אז נשא נאומו המפורסמת, בה בכה בבכי מר על הצרות והגזירות שנשמעו אז, אך בניגוד למה שהיה נראה בתחילה, זה לא קירב את חסידות אלכסנדר אל האגודה, כאשר לאחר הכנסייה שוב סירב העקידת יצחק בחריפות לכל ניסיון להכניס את אלכסנדר לאגודת ישראל. בבחירות השתתפה כמפלגת חרדים בלתי-מפלגתית.
בימי השואה
באלול תרצ"ט (1939), מיד כשפרצה המלחמה, רמז כי סבל היהודים יהיה גדול בהרבה מאשר בפרעות ת"ח ות"ט. ביום הראשון של אמירת הסליחות באותה שנה בכ"ו באלול (10 בספטמבר 1939) נכנסו הנאצים לאלכסנדר והציתו את בית הכנסת. וכן החרימו את בית המדרש של הרבי ואת דירתו ודירות צאצאיו.
בטבת ת"ש (ינואר 1940) הרסו את בית המדרש, את ישיבתו של הרבי, דירתו ושרפו את ספרייתו וכתביו. בראשית ינואר הופיע גיליון מיוחד של הדר שטירמר, עיתון התעמולה של הנאצים, שהוקדש לרבי מאלכסנדר שהופיעו בו תמונתו, תמונת בית המדרש, המקווה והדירה, בצירוף סיפורים שקריים.
זמן קצר הסתתר האדמו"ר מאלכסנדר בלודז', אך נאלץ לעזוב ועבר לגטו ורשה. במהלך נדודיו השיגו בעבורו אישור עלייה לארץ, אך הוא לא רצה לעזוב את חסידיו באמרו "בתוך עמי אנכי יושבת". בגטו עבד בשם בדוי בבית חרושת לנעליים של שולץ בהנהלתו של אברהם הנדל, כמו אדמו"רים אחרים. בגטו המשיך לחזק את חסידיו, וגם שלח מכתבי חיזוק לחסידים ומקורבים בגטאות אחרים ועודדם ללמוד ולהתפלל. היה בגטו ורשה כשנתיים שבהן השתתף בחברה להלוויית המת כדי למנוע ביזיון לגופות המתים, דבר שהיה מצוי מאוד בתנאי הגטו.
באלול תש"ב (1942) נתגלתה זהותו האמיתית, והגרמנים העלו אותו לאחת מהרכבות לטרבלינקה שבה נרצח.
לאחר השואה הוכתר חתן דודו רבי יהודה משה דנציגר לאדמו"ר החמישי בשושלת אלכסנדר
משפחתו
נישא לחנה בת מיכאל אורבך, נולדו להם אחד עשר ילדים. רובה הגדול של המשפחה נרצח בשואה, כולל כל נכדיו. כולם נרצחו כנראה בטרבלינקה. ילדיו הידועים:
כתביו
תורותיו של האדמו"ר רבי יצחק מנחם. ספרייתו של הרבי בפולין שבה היו כרכים רבים גדושים בשיחותיו, רשומים בכתב יד על התורה וכל הש"ס, אבדה בשואה. לאחר השואה, ליקט האדמו"ר האמונת משה מפי החסידים את דברי התורה ששמעו מפיו, והוציא לאור את הספר עקידת יצחק.
לקריאה נוספת
כמו כן מופיעים אזכורים וביוגרפיות קצרות עליו בספרות על השואה וקהילות אירופה החריבות:
כריסטיאן לנדנברגר
כריסטיאן אדם לנדנברגר (בגרמנית: Christian Adam Landenberger; 7 באפריל 1862 – 13 בפברואר 1927) היה צייר אימפרסיוניסטי גרמני ופרופסור באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בשטוטגרט. הוא ידוע במיוחד בציור הנוף שלו.
ביוגרפיה
בשנת 1890 הציג את עבודותיו בפומבי לראשונה בתערוכת האמנות הבינלאומית במינכן בגלספלאסט, וכעבור שנתיים הפך לאחד החברים המייסדים של הזציון במינכן. הוא הציג באופן קבוע עד שנת 1916.
סגנון וטכניקה
בתחילה הוא יצר ציורים ריאליסטיים באמצעות לוח צבעים כהה. לאחר 1890 הוא השתמש בצבעים בהירים יותר עם אפקטים של תאורה ומשיחות מכחול רחבות. הוא נחשב לאחד מחלוצי הציור הגרמני באוויר החופשי.
בין השנים 1893–1915 הוא עבד על סדרת ציורים שכינה "נערים רוחצים". ציורי הנוף שלו הושלמו בנורווגיה ולאורך חוף הים ההולנדי וכן בדרום גרמניה.
לאחר 1919 החל לייצר תחריטים בעלי אופי דתי.
בית אבות סיעודי לקשישים (בודפשט)
בית אבות סיעודי לקשישים (יהודים) לשעבר בבודפשט, הונגריה, הנקרא היום המכון הלאומי של הקליניקה לנוירוכירורגיה (קיצור: OKITI; הידוע בכינויו מרפאת הנוירוכירורגיה), בשמו לשעבר Szeretház (בית האהובים), הוא מוסד בריאות בבודפשט שנבנה ברובע 14.
הבניין
בגיליון מאי 1911 של "עיתון בודפשט" (Budapesti Hírlap), כותב המאמר (הלא ידוע) משבח את הבניין כדלקמן:
"בית האהובים הזה הוא גם בית לאמנות, אמנות מטוהרת, אצילית והונגרית עם כל טיפת דם. המתכנן, בלה לייטה, השקיע את כל כישרונו, את הידע, את הכישורים הטכניים המבריקים ואת ההתמדה העקשנית שלו למטרה אחת גדולה: להראות כיצד ניתן לפתח מוטיבים הונגריים עממיים למונומנטליות, מבלי לאבד במוטיבים את מקוריותם... הניצחון המושלם והשלם של מאמציו הוא הארמון הזה, שבו אחדות אמנותית וסגנון מוזגו בצורה כה מפתיעה עם החוש המעשי שמשרת את המטרה. חזית בית האהובים כובשת את הצופה במומנטום התוסס של קוויו, בכוח הקומפוזיציה שמבטאת את הרעיון. במרכז החזית המשולשת נמצא פסלו של משה בכבוד רגוע. העבודה של הפסל אדש טלה, "הפסל הפלסטיקאי" המצוין. מימין ומשמאל לכניסה הראשית עם עמוד כפול, שער שמוביל לאגף הגברים ולאגף הנשים... בקומות העליונות אכסדרות ידידותיות מכניסות אור שמש בצרורות רחבים. בפנים הקירות הלבנים נקיים וקלים לניקוי, משמשים כמילת הפקודה המחמירה ביותר להיגיינה. הקירות הלבנים של גרם המדרגות, המחלקות וחדרי המנוחה מעוטרים בקישוטי הונגריה מקוריים ועממיים בכל מקום." (קטעם מהמאמר)
היסטוריה
מטרתו המקורית של הבניין הייתה כאמור להקים בית המתאים לטיפול בקשישים. הבניין אכן שימש למטרה זו כמעט ארבעים שנה. בעקבות החלטת ממשלת הונגריה של אימרה נגי בשנת 1953, הבניין קיבל ייעוד חדש מתוך כוונה להקים בו את המכון המרכזי לנוירוכירורגיה.
ערן יהב
ערן יהב (נולד ב-1 באוקטובר 1973) הוא מדען מחשב ישראלי המתמחה בהנדסת תוכנה. יהב הוא פרופסור חבר בפקולטה למדעי המחשב בטכניון, ויועץ בכיר בחברת הסטארטאפ הישראלית Codota.
ביוגרפיה
יהב נולד ב-1973. בשנת 1996 סיים את לימודי התואר הראשון בפקולטה למדעי המחשב בטכניון. עם סיום התואר התגייס כמהנדס תוכנה לצה"ל, שם שירת עד שנת 2001. בשנה זו גם התחיל את לימודי הדוקטורט שלו במדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, אותם סיים בשנת 2004.
בין השנים 2004–2011 עבד במעבדות המחקר של IBM.
בשנת 2011 הצטרף כמרצה בכיר לסגל ההוראה של הפקולטה למדעי המחשב בטכניון, ומשנת 2013 מכהן כפרופסור חבר בסגל הפקולטה.
השכלה
תואר שלישי (PhD) במדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב עליו זכה בשני פרסים:
מחקר אקדמי
תחומי המחקר בהם יהב עוסק הם: ניתוח תוכניות, אינטרפרטציה אבסטרקטית, אימות תוכנה, סינתזה של תוכנה, מערכות מקביליות ומבוזרות, שפות תכנות והנדסת תוכנה.
במהלך השנים הוא השתתף בכתיבה של מעל 100 מאמרים, שצוטטו למעלה מ-1900 פעמים במאמרים שונים. מדד h-index שלו הוא 25, ומדד ה-i10-index שלו הוא 42.
תכנות באמצעות מיליוני דוגמאות
על מנת לאפשר את החיפוש, מתבצעת הצגה סמנטית של קוד (למשל באמצעות אוטומטים) עבור הקוד אותו המתכנת רוצה להשלים, וכן עבור הקוד הקיים במאגר הנתונים בו מתבצע החיפוש. במהלך החיפוש במאגר מתבצעת התאמת הקשר (context matching) בין הקוד החלקי שהוכנס כשאילתה לחיפוש לבין דוגמאות הקוד הקיימות במאגר, ובסופו מוחזרות למתכנת התוצאות המתאימות ביותר. תוצאות החיפוש הן דוגמאות של קוד המהוות השלמות אפשריות לשאילתה.
פרויקט "SAFE"
במסגרת עבודתו בחברת IBM פיתח יהב את הפרויקט "SAFE", תוכנה לבדיקת נכונות של תוכניות שנכתבו ב-Java. בהינתן תוכנית, "SAFE" בודקת אם היא עומדת במפרט דרישות מסוים באמצעות אנליזה סטטית של קוד המקור שלה וללא צורך בהרצתה. במהלך האנליזה מתבצעת בדיקה דקדקנית של מצב האובייקטים שבה, אפילו כאשר בתוכנית נעשה שימוש ב-aliasing . המטרה בביצוע הבדיקה של מצב האובייקטים בתוכנית נתונה היא לזהות באופן סטטי (ללא הרצה של התוכנית) אם הרצתה עשויה לגרום לביצוע פעולה אסורה על אובייקט כתלות במצבו. SAFE מאפשר רמות שונות של דיוק בבדיקת הנכונות. רמות אלו תלויות בעיקר באופן בו נעשית ההתמודדות עם aliasing.
רחוב האבירים ברודוס
רחוב האבירים (ביוונית: Οδό των Ιπποτών) הוא רחוב עתיק ברודוס אשר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית כחלק מעיר ימי הביניים ברודוס.
זהו הרחוב המפורסם, החשוב והמרשים ביותר באזור הקולאכיום שבעיר העתיקה, המוביל לארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס. הרחוב כולו מרוצף אבנים שחורות לבנות.
ברחוב העתיק שכנו בתי האבן ששימשו את הקבוצות האתניות שכונו "הלשונות" - קבוצות האבירים שהרכיבו את מסדר ההוספיטלרים. הבתים נבנו בצורה אחידה כשבקומת הקרקע היו הסוסים והקומות העליונות נועדו לאבירים. לכל אחת משבע קבוצות האבירים ב"לשונות" איטליה, אוברן, אנגליה, גרמניה, פרובאנס וספרד, שהתפצלה ב-1462 לקסטיליה ולאראגון, היה מבנה משלה.
בתי האבן שנבנו בסגנון גותי, שימשו את האבירים ללינה, ארוחות משותפות וכינוסים. כיום הבתים העתיקים משמשים גופים ממשלתיים. הרחוב מתחיל בארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס במערב ומסתיים במבנה בית החולים של האבירים ובכנסייה המוקדשת לבתולה במזרח.
הרחוב הוכרז בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, כחלק מעיר ימי הביניים. בנימוקים להכרזה נכתב, בין היתר, כדלקמן:
טופיקה
טופיקה (באנגלית: Topeka, בשפת הקנזה משמעות השם - "לחפור תפוחי אדמה גדולים") היא עיר הבירה של מדינת קנזס שבארצות הברית.
בעיר נמצאים בית המושל, בית הנבחרים ובנייני הממשל של מדינת קנזס. בנוסף מהווה טופיקה את העיר המרכזית של בני שבט השוני (Shawnee) האינדיאנים. מספר תושבי המטרופולין הוא 226,268 נכון לשנת 2006.
היסטוריה
סביבה זו הייתה מיושבת במשך אלפי שנים על ידי אינדיאנים. מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18 צרפת תבעה בעלות על חלקים גדולים של אמריקה הצפונית, ובכלל סביבת קנזס. בשנת 1763 השטח נמסר לידי ספרד, במסגרת הסכם פונטנבלו שנחתם אחרי מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. בשנת 1802 השטח הוחזר לצרפת, אך נמכר כשנה מאוחר יותר לארצות הברית במסגרת רכישת לואיזיאנה. במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19 נבנו קווי רכבת בסביבה אשר פתחו אותה לשאר ארצות הברית. במשך השנים שלאחר מכן התפתחו על הצירים באזור נתיבי סחר רבים.
העיר עצמה הוקמה ב-5 בדצמבר 1854 והוכרזה כעיר ב-14 בפברואר 1857. טופיקה היא העיר המיושבת הראשונה במדינה. בשנת 1861, לאחר שקנזס הצטרפה כמדינה ה-31 לאיחוד, טופיקה נבחרה לשמש עיר בירה למדינה החדשה. אמנם מלחמת האזרחים האמריקנית עיכבה את פיתוח העיר, אך לאחר המלחמה התיישבו במזרח העיר אפרו-אמריקאים רבים. בתחילת המאה ה-20 חל בעיר גל פיתוח תעשייתי מהיר.
בשנת 1954 חל אירוע שהוביל לפרסום רב לעיר – פסיקת בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה. בפסיקה זו, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית באופן תקדימי, כי הפרדה על רקע גזעי בחינוך הציבורי בארצות הברית היא בלתי חוקתית. למרות פסק הדין, המתחים הגזעיים בעיר נמשכו עשורים נוספים.
ביוני 1966 טופיקה נפגעה על ידי טורנדו אשר גרמה לנזק של יותר מ-100 מיליון דולרים. בשנת 1974 נסגר בסיס חיל האוויר שליד העיר, דבר שגרם לאבדן מקומות עבודה רבים ולעזיבת תושבים.
פרסום נוסף לו זכתה העיר טופיקה היה בשנת 1999, כאשר מועצת החינוך של העיר פרסמה הוראה מטעמה על ביטול הוראת תורת האבולוציה בבתי הספר בעיר, הוראה שבוטלה רק לאחר לחץ ציבורי.
אקלים
בשנת 2007 מגזין פורבס הגדיר את טופיקה כאחת הערים המובילות בארצות הברית מבחינת השינויים הגדולים ביותר בטמפרטורה, משקעים ורוח. בטופיקה שורר אקלים יבשתי ולח (סיווג האקלים Köppen Dfa), עם קיצים חמים ולחים במקצת, חורפים קרירים עד קרים ויבשים למדי, והוא נמצא באזור USDA Hard Hardiness Zone 6. במהלך השנה הטמפרטורה הממוצעת היומית החודשית נעה בין 2-3 מעלות צלזיוס בחודש ינואר ל-26-27 מעלות צלזיוס ביולי. הטמפרטורה המרבית מגיעה ל-32.2 מעלות צלזיוס בממוצע 41.5 פעמים אחה"צ בשנה ומגיעה ל 100 מעלות פרנהייט או 37.8 מעלות צלזיוס בממוצע 3.5 פעמים אחה"צ בשנה. הטמפרטורה המינימלית יורדת אל מתחת ל -0 מעלות פרנהייט או ל -17.8 מעלות צלזיוס בממוצע ארבעה בקרים בשנה, וישנן 21 פעמים אחר הצהריים בשנה שהטמפרטורות נשארות מתחת לאפס. החלון הממוצע לטמפרטורת האפס הוא מ-15 באוקטובר עד 17 באפריל.
האזור זוכה לכמעט 930 מ"מ משקעים בשנה ממוצעת, כאשר הנתח הגדול ביותר מתקבל בחודשים מאי ויוני - תקופת אפריל עד יוני עם ממוצע של 33 ימי משקעים הניתנים למדידה. באופן כללי, בחודשי האביב והקיץ ישנם הכי הרבה גשמים, כאשר הסתיו והחורף יבשים למדי. במהלך שנה טיפוסית כמות המשקעים הכוללת עשויה להיות בין 640 ל-1,190 מ"מ. חלק גדול מהגשמים מועברים על ידי סופות רעמים. אלה יכולות להיות חמורות לעיתים, עם תופעת ברקים ולפעמים אף סופות טורנדו. ישנם בממוצע 100 ימים עם משקעים מדידים לשנה. השלגים בחורף קלילים, כמו שקורה ברוב ערי המדינה, כתוצאה מדפוסי מזג האוויר היבשים והשמיים השולטים בחורפי קנזס שאינם מאפשרים לחות מספקת לירידת שלג משמעותית. ממוצע השלג שיורד בחורף הוא כ-0.45 מטר. מדידת שלג (≥0.1 אינץ' או 0.254 סנטימטרים) מתרחשת בממוצע 12.9 יום בשנה, כאשר יורד שלג בגובה של לפחות אינץ' (2.54 סנטימטרים) מתקבל בחמישה מאותם ימים. עומק שלג של לפחות סנטימטר מתרחש בממוצע 20 יום בשנה.
דמוגרפיה
נכון למפקד משנת 2010, בעיר היו 127,473 נפשות, 53,943 משקי בית ו -30,707 משפחות. צפיפות האוכלוסייה הייתה 2,118.5 תושבים לקילומטר רבוע (818.0 / ק"מ 2 ). היו 59,582 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 990.2 לקילומטר רבוע (382.3 / km 2 ). החלוקה הגזעית בעיר הייתה כדלהלן: 76.2% לבנים, 11.3% אפרו-אמריקאים, 1.4% אמריקאים ילידים, 1.3% אסייתים, 0.1 % תושב האי השקט, 4.7% ממוצאים אחרים ו -4.9% משני גזעים או יותר. 13.4% מהאוכלוסייה היספנית או הלטינית מכל גזע. לבנים שאינם היספניים היוו 69.7% מהאוכלוסייה בשנת 2010, לעומת 86.3% בשנת 1970.
נכון למפקד זה, היו 53,943 משקי בית, מתוכם 29.5% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרים איתם, 37.9% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 14.2% היו בעלי בית נשי ללא בעל נוכח, 4.8% היו בעלי בית גבר ללא אישה נוכחת, ו- 43.1% היו לא משפחות. 35.9% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים ו -12% מהם חיו לבד מגיל 65 ומעלה. גודל משק הבית הממוצע היה 2.29 וגודל המשפחה הממוצעת היה 2.99.
כמו כן, 24.4% מאוכלוסיית העיר הייתה מתחת לגיל 18; 9.8% היו מגיל 18 עד 24; 26.1% היו מגיל 25 עד 44; 25.4% היו מגיל 45 עד 64; ו- 14.3% היו בני 65 ומעלה. הגיל הממוצע בעיר היה 36 שנים. החלוקה המגדרית בעיר היתה- 47.8% גברים ו 52.2% נשים.
פשע
למרות שטופיקה חוותה בעיות בפשע בשנות התשעים, שיעורי הפשע בעיר השתפרו בעשור האחרון. העיר שוברת מגמות בכל הנוגע לפשיעה אלימה, עד כדי כך שהיא זכתה לאינטרס של חוקרים מאוניברסיטת מישיגן. מאז שנת 2000, ברוב הערים בהן אוכלוסייה גדולה ממאה אלף נפש, יש גידול בפשעים אלימים. שיעורי הפשע של טופיקה יורדים. החוקרים זוכים לתקשורת טובה בין רשויות אכיפת החוק, כלי תקשורת מושכלים ומעורבות קהילתית חזקה להצלחת טופיקה. טופיקה הייתה אחת מארבע ערים, יחד עם שיקגו ,טמפה ואל מונטה, קליפורניה, אותן החוקרים חקרו.
בסך הכל, הפשיעה בטופיקה ירדה בכמעט 18 אחוז במחצית הראשונה של 2008, בהשוואה לתקופה המקבילה בשנת 2007. משטרת טופיקה דיווחה על ירידה של 6.4 אחוזים בפשע בין השנים 2007-2008, כולל הפחתות משמעותיות בשוד עסקים ותקיפות בנסיבות מחמירות, כמו גם גנבות.
ממשל
ראש עיריית טופיקה היא מישל דה לה אילה. והמנכ"ל הוא ברנט טראוט.  מנהל העירייה אחראי על מועצת העיר המורכבת מראש העיר ותשעה חברים שנבחרו במחוזות נפרדים בתוך העיר. חברי מועצת העיר בוחרים בינם לבין עצמם את סגן ראש העיר המכהן ויו"ר ועדה המייצג את עיר טופיקה בתפקידים רשמיים כאשר ראש העיר אינו זמין. מנהל העיר מנחה את המועצה בישיבות אך אינו יכול להצביע.
סלאש (מוזיקאי)
ביוגרפיה
סלאש נולד בהמפסטד שבלונדון, בריטניה, לאם אפרו-אמריקנית ואב יהודי-אנגלי. כשהיה סלאש בן 11 עברה משפחתו ללוס אנג'לס. בבית הספר (בו למד גם לני קרביץ) סלאש לא היה פופולרי, בשל סגנון לבושו ומראהו, שכלל שיער ארוך וג'ינסים שהבדילוהו משאר הילדים. בגיל 15 קיבל סלאש מסבתו את הגיטרה הראשונה שלו.
סלאש הושפע בראשית דרכו מבריאן מיי, AC/DC, אליס קופר, בלאק סבאת', ג'ף בק, לד זפלין, קווין, אריק קלפטון, הרולינג סטונז, אירוסמית', מוטורהד, ואן היילן, ג'ימי הנדריקס ואחרים. הזמן הרב אותו השקיע בלימודי הגיטרה הוביל בסופו של דבר לפרישתו מהלימודים בגיל 17 על מנת להתמקד בלימודי הגיטרה. סלאש "הקפיד" לנגן תמיד על גיטרת הלס פול שלו, שהפכה לסמלו המסחרי.
בשנת 1983, לאחר שהתמקצע בנגינה בגיטרה, ניסה סלאש להתקבל יחד עם חבר ילדות בשם סטיבן אדלר ללהקת פויזן. כשלא הצליחו, הם הקימו להקה בשם Road Crew, לה הם התקשו למצוא חברים היות שסגנון נגינתם היה בלוז, שהיה שונה מסצנת גלאם מטאל ששלטה באותה עת. כשסלאש חיפש נגן בס, ענה למודעה דאף מק'אגן.
הלהקה לא זכתה להצלחה וסלאש הצטרף ללהקה מקומית בשם Black Sheep. בשנת 1984, לאחר הופעת חימום של הלהקה יחד עם להקת מטאל נוספת בשם "הוליווד רוז", הכיר סלאש את סולן הלהקה אקסל רוז ואת הגיטריסט איזי סטראדלין. כמה חודשים לאחר מכן, סלאש נבחן ל"הוליווד רוז" אבל גיטריסט אחר בשם טרייסי גאנס הועדף על פניו. כשגאנס לא היה יכול להופיע בסיאטל; סלאש, סטיבן אדלר והבסיסט דאף מק'אגן הצטרפו לרוז וסטראדלין כדי להקים את להקת Guns N' Roses (גאנס אנד רוזס, על שם גאנס ורוז, מקימי הלהקה).
תקופת Guns N' Roses
בתחילת דרכם, בשנים 1985 ו־1986 הופיעה להקת Guns N' Roses בברים והייתה להקת החימום של להקות אחרות. הייתה זו התקופה בה חברי הלהקה כתבו כמה משיריהם הקלאסיים כדוגמת "Welcome to the Jungle", "Sweet Child o' Mine" ו־"Paradise City". בזמן שפילסו את דרכם לצמרת סצנת רוק הכבד בלוס אנג'לס, הוצעו ללהקה מספר חוזי הקלטות. לאחר שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם עם חברת התקליטים Uzi Suicide, חתמו עם חברת התקליטים גפן רקורדס. חברי הלהקה ביזבזו את מרבית שכרם על שתייה וסמים. הייתה זו התקופה בה הודבק להם הכינוי "הלהקה המסוכנת ביותר בעולם", עוד לפני שהוציאו אלבום ראשון.
אלבומם הראשון "Appetite for Destruction" יצא בסוף 1987 וכלל את הסינגל, "Sweet Child O' Mine", אשר הפך ללהיט והגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד האמריקאי. הלהקה הוציאה באותה שנה את המיני אלבום "G N' R Lies", שהיה ברובו אקוסטי וזכור בעיקר בגלל הסינגל "Patience". על אף שהאלבום כלל רק שמונה שירים (כאשר ארבעה מהם הוצאו לאור בעבר), הוא מכר 5 מיליון עותקים, בארצות הברית בלבד.
לאחר ארבע שנים של הפסקה, הוציאה הלהקה את האלבום הכפול, Use Your Illusion. אלבום זה הראה שינוי בכיוון המוזיקלי של הלהקה, והוא הכיל שירים יצירתיים ודרמטיים יותר כמו "November Rain" ו־"Estranged". שירים כמו אלה ביחד עם בלדות כמו "Don't Cry" תרמו למתחים שנוצרו בתוך הלהקה שיגרמו לפירוקה מספר שנים מאוחר יותר. אקסל רוז שאף לחפש סוגי רוק מתקדמים יותר בשעה שסלאש ומק'אגן רצו לשמר את סגנון הפאנק־בלוז של הלהקה. סלאש ציין אחר כך שזאת הייתה אחת הבעיות הגדולות שמנעו ממנו לעבוד עם רוז ברמה המקצועית. אלבום זה נחשב בעיני רבים לשאפתני ביותר של הלהקה, והיו שכינו את עבודתו של סלאש כ"עילאית". הלהקה יצאה לאחר מכן לסיבוב הופעות נרחב במשך קרוב לשנתיים, שבסופו סלאש קיבל אזרחות אמריקנית.
אחרי יציאת האלבום החמישי, (המורכב מאוסף קאברים של שירי פאנק) שלסלאש הייתה תשוקה רבה אליו, הוא מצא עצמו מתוסכל מחילוקי הדעות המקצועיים עם אקסל רוז. סלאש הציג לרוז חומר לאלבום חדש, אך רוז דחה אותם ובכך הוביל את סלאש להקים פרויקט צדדי של סופרגרופ בשם "Slash's Snakepit" בה היו שותפים גם מאט סורום, גילבי קלארק, דיזי ריד, אריק דובר ומייק אינז. סנייקפיט הקליטה את החומר של סלאש והוציאה לאור את האלבום, "It's Five O'Clock Somewhere", ב־1995. האלבום זכה לשבחים דווקא משום שהתעלם ממוסכמות סגנון הגראנג' והמוזיקה האלטרנטיבית. במאמץ להציל את מצבה הקשה של Guns N' Roses, הוזמן זק ויילד (גיטריסט לשעבר של אוזי אוסבורן) לנגן עם הלהקה, אך הוסכם בין הצדדים שאין מקום לשני גיטריסטים מובילים בלהקה אחת.
סלאש פרש רשמית מ־Guns N' Roses ב־30 באוקטובר 1996, אחרי שהכריז שהוא לא יכול לעבוד יותר עם רוז על רקע חילוקי הדעות המקצועיים ביניהם. בספרו האוטוביוגרפי מסביר סלאש שבעקבות ההצלחה הגדולה של הלהקה השתנו חבריה, ובייחוד אקסל הסולן, עד כדי כך שלא הצליחו לעבוד ביחד.
בשנת 2016 חזרו סלאש כגיטריסט המוביל ודאף מק'אגן (הבסיסט המקורי של הלהקה) ללהקת Guns N' Roses ויחד הם יצאו לסיבוב הופעות.
עבודה עם אמנים אחרים
לאחר עזיבת Guns N' Roses, סלאש התרכז בסנייקפיט ויצא עימה לסיבוב הופעות. הלהקה התפרקה ב־1998 ואוחדה מחדש בשנת 2001. אלבומה השני, "Ain't Life Grand", זכה להצלחה במצעדים והגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. כדי לקדם את האלבום, יצא סלאש לסיבוב הופעות משותף עם להקת "AC/DC".
ב־1991 שיתף פעולה עם הזמר מייקל ג'קסון בשניים מלהיטיו של ג'קסון: "Black or White" ו־"Give In to Me", מתוך האלבום "Dangerous". סלאש גם הופיע בוידאו קליפ של "Give In to Me", כאשר יצא השיר כסינגל ב־1993, ואף השתתף עם ג'קסון בהופעה אחת במסגרת מסע ההופעות "Dangerous World Tour". ב־1995, הופיע עם ג'קסון בטקסי פרסי המוזיקה של MTV ובהמשך השתתף באלבומיו הבאים של ג'קסון: HIStory ו־"Invincible". ב־2001, השתתף סלאש בחגיגות ה־30 של ג'קסון, בהם ניגן את הלהיטים "Black or White" ו־"Beat It".
במאי 2006, שיתף פעולה עם רוב זומבי, גילבי קלארק, סקוט איאן (מלהקת אנתרקס) וטומי לי (מלהקת מוטלי קרו) עם הופעת אורח של אייס פרלי מלהקת קיס ליצירת אלבום המחווה ללהקת קיס.
בשנת 2002, חזר לשתף פעולה עם דאף מק'אגן ומאט סורום בקונצרט מחווה לרנדי קסטילו.
ולווט ריבולבר
ב-2003, הם הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "Set Me Free", כחלק מפסקול הסרט "הענק הירוק". ביוני 2004, הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם "Contraband", שלאחריו יצאו לסבב הופעות שנמשך שנה וחצי. האלבום זכה לפלטינה כפולה וביסס את ביצועיו של סלאש כנגן מיינסטרים. הלהקה לקחה חופשה ארוכה לפני הוצאת אלבומם השני, ביולי 2007. במרץ 2007, הלהקה ביצעה שני קאברים ללהקת ואן היילן. הלהקה הפסיקה להופיע בעקבות מתחים בין חבריה, בייחוד הסולן וילנד שידוע בשימושו בחומרים ממכרים.
קריירת סולו
בשנת 2010 הוציא סלאש אלבום סולו הנושא את שמו. אלבום זה היה הראשון בקריירה המבוסס על עבודה עם אמנים שונים. באלבום השתתפו איאן אסטבורי, אוזי אוסבורן, פרגי, מיילס קנדי, כריס קורנל, אנדרו סטוקדייל, אדם לוין, למי, דאף מק'אגן, דייב גרוהל, קיד רוק, אם. שאדוס, רוקו דלוקה ואיגי פופ. בגרסתו המורחבת של האלבום השתתפו אליס קופר, ניקול שרזינגר, בת' הארט וסייפרס היל.
בספטמבר 2014 הוציא עם להקתו אלבום נוסף בשם World On Fire.
ב־2018 יצא אלבומם השלישי Living the dream, לאחריו יצאו לסיבוב הופעות ברחבי העולם. במסגרת הטור הופיעו בישראל.
בינואר 2007, זכה סלאש בכוכב בהיכל התהילה של הרוק אנד רול, לצד כוכביהם של ג'ימי פייג' ואדי ואן היילן.
בתחילת 2012 סלאש קיבל תואר של כבוד בהיכל התהילה של הרוק אנד רול ביחד עם גאנז אנד רוזס, אקסל רוז ואיזי סטראדלין לא נכחו בטקס. במקומם נכחו בטקס גילבי קלארק ומיילס קנדי.
בשנת 2012 קיבל סלאש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד וחברו הטוב צ'ארלי שין נאם לכבודו נאום כבוד.
חיים אישיים
בשנת 1992 סלאש התחתן עם רני סורן, הזוג התגרש ב־1997. בשנת 2001 סלאש התחתן עם פרלה פראר, ממנה יש לו שני בנים לונדון וקאש, ב־2018 הם התגרשו. משנת 2014 הוא נמצא במערכת יחסים עם מייגן הודגס. ב־2009, בעקבות מות אמו מסרטן הריאות, הפסיק סלאש לעשן – מה שהיה עד אז חלק בלתי נפרד מהופעתו על הבמה.
סלאש בישראל
במוצאי שבת, 22 במאי 1993, הופיע סלאש יחד עם Guns N' Roses בפארק הירקון בתל אביב, בהופעה שפתחה גל הופעות חיות של להקות מובילות מהעולם בישראל. למרות הקהל הרב שהגיע להופעה (כ־45,000 איש), היא הוכתרה על ידי המבקרים ככישלון חרוץ מבחינת הביצוע על הבמה. מספר שבועות לפני ההופעה בארץ נפצע קלארק בתאונת אופנוע, ומי שהפתיע בהסכמתו להחליף אותו לחמש ההופעות הראשונות בסיבוב ההופעות היה איזי סטראדלין. לסיבוב ההופעות של הלהקה התלווה הגיטריסט בריאן מיי, חבר להקת קווין, אשר היה מיודד ומקורב ללהקה וחימם את הופעתה עם להקתו "בריאן מיי". קווין נחשבת ללהקה המשפיעה ביותר על Guns N' Roses – דבר שנאמר פעמים רבות על ידי אקסל רוז וסלאש.
ב־15 ביולי 2017 הופיעה Guns N' Roses שוב בישראל, גם הפעם בפארק הירקון, במסגרת מופע האיחוד של ההרכב המקורי. כל 61,000 הכרטיסים להופעה נמכרו מבעוד מועד. ההופעה נמשכה 3 שעות וקיבלה ביקורות טובות.
ב־9 ביולי 2019, במסגרת השקת האלבום Living the dream, הופיע סלאש לראשונה בישראל יחד עם מיילס קנדי ו־The Conspirators במתחם אקספו תל אביב. ההופעה הייתה מצומצמת – כ־5,000 משתתפים. ההופעה התאפיינה בקטעי סולו ארוכים, בהם סולו נדיר באורכו – כעשרים דקות.
ב-5 ביוני 2023 חזרה Guns N' Roses לפארק הירקון והופיעה מול 64,000 צופים, בדומה להופעתה הקודמת בארץ ב-2017. גם הפעם ההופעה נמשכה שלוש שעות וקיבלה ביקורות טובות.
חוק קנדה (1982)
חוק קנדה שנחקק ב-1982 הוא חוק של הפרלמנט של הממלכה המאוחדת שחוקק לבקשת הפרלמנט של קנדה, במטרה "להעביר" את חוקת קנדה ולסיים את סמכות הפרלמנט הבריטי לתקן את חוקת קנדה. החוק הביא לסיומן הרשמי של הוראות ה"בקשה וההסכמה" מתוקף חוק וסטמיניסטר מ-1931 לפיו היה לפרלמנט הבריטי סמכות להעביר חוקים התקפים גם בקנדה.
בנספח B נוסף נוסח לחוק קנדה בשתי השפות הרשמיות שלה (אנגלית וצרפתית). בשל הדרישה לנוסח דו-לשוני, חוק קנדה חוקק גם בצרפתית בנספח A ולו "אותה סמכות בקנדה כמו הגרסה האנגלית".
היסטוריה
ההיסטוריה הפוליטית המודרנית של קנדה כאיחוד של מחוזות החלה עם חקיקת חוק צפון אמריקה הבריטית. חוק זה איחד את פרובנציית קנדה (כיום אונטריו וקוויבק) לדומיניון אחד בשליטת האימפריה הבריטית. קנדה אימצה ממשלה בסגנון שיטת וסטמיניסטר לצד הפרלמנט הקנדי. כמו כן, מושל כללי מילא את חובותיו החוקתיות כריבון הבריטי על אדמת קנדה. הסדרים דומים הונהגו בכל יתר המחוזות.
למרות האוטונומיה שהונהגה, לממלכה המאוחדת עדיין הייתה הסמכות לחוקק חוקים שיחולו על קנדה, וקנדה הייתה אפוא מושבה בריטית אוטונומית, זאת עד 1931 כשחוקק חוק וסטמיניסטר שביטל את הסמכות של הפרלמנט הבריטי לחוקק בענייני קנדה, ובדומה לכך גם עבור יתר הדומיניונים (אוסטרליה קיבלה זאת ב-1942, מדינת אירלנד החופשית, ניו זילנד, איחוד דרום אפריקה וניופאונדלנד) אלא אם הדומיניון ביקש להיכלל בחקיקה האימפריאלית. לפיכך, החוק השפיע על קנדה והפך אותה למדינה עצמאית דה-יורה. התיקון לחוק צפון אמריקה הבריטית שהתקבל על ידי הפרלמנט הבריטי ב-1949 העניק לפרלמנט הקנדי סמכויות חקיקה נרחבות יותר.
חקיקה
חוק קנדה 1982 התקבל על ידי הפרלמנט הבריטי לבקשת הפרלמנט הקנדי כדי שיקבל את הסמכות לחוקק חוקה. לאחר משא ומתן שהגיע למבוי סתום, הכריז ראש ממשלת קנדה פייר טרודו כי הפרלמנט הפדרלי יעביר את החוקה באופן חד צדדי. לאחר תלונות רבות מצד הפרובינציות, קבע בית המשפט העליון של קנדה כי הסכמה של הפרובינציות אינה הכרחית מבחינה חוקית, אך העברת החוקה ללא הסכמה מהותית מנוגדת להסכמה החוקתית ארוכת השנים. טרודו הצליח לגרום לתשע מתוך עשר הפרובינציות להסכים להעברת הסמכויות מהפרלמנט הבריטי על ידי הסכמתו להגביל את תחולת אמנת הזכויות והחירות הקנדית.
בבריטניה, הצביעו 44 חברי פרלמנט נגד החוק, כולל 24 שמרנים ו-16 חברי הלייבור, תוך שהם מביעים דאגה להתייחסות של קנדה לקוויבק והאבוריג'ינים; בסך הכל הייתה התנגדות מעטה מצד בריטניה להעברת החוק. עם זאת, מחקרים חדשים הכוללים עיון במסמכי ממשלת מרגרט תאצ'ר מצביעים על כך שלבריטניה היו חששות לגבי הכללת אמנת הזכויות והחירויות הקנדית בחוק קנדה. חלק מהדאגה נבע ממכתבי מחאה שהתקבלו מרחבי קנדה, אך גם מכיוון שהאמנה ערערה את עקרון העליונות הפרלמנטרית, שעד אז היה עיקרון מרכזי בכל ממשלה הפועלת לפי שיטת וסטמיניסטר.
איוואן אסן השני, קיסר בולגריה
איוואן אָסֶן השני או יואן אסן השני (בבולגרית: Иван Асен II, או Йоа̀н Асѐн II), (1190 - 24 ביוני 1241), היה קיסר (צאר) האימפריה הבולגרית השנייה בין השנים 1218 ל-1241. בתקופתו הפכה האימפריה הבולגרית למעצמה אזורית אשר היוותה לא אחת לשון מאזניים בין האימפריה הלטינית והאימפריה של ניקאה. איוואן אסן השני נודע ביחסו האוהד ובחופש הפולחן שהעניק לבני הקהילה היהודית בממלכתו.
ילדותו ועלייתו לשלטון
איוואן אסן השני נולד בטרנובו והיה בנו של איוואן אסן הראשון ואלנה יבגנייה, נסיכת סרביה. אביו ודודו פטר הרביעי יסדו את האימפריה הבולגרית השנייה ושושלת אסן. לאחר שנרצחו אביו ודודו פטר, עלה לשלטון קאלויאן דודו הצעיר שהצליח לייצב את השלטון. ב-1207 נרצח קאלויאן בידי קושרים אשר אליהם חבר בוריל אחיינו, שתפס בכוח את השלטון ואילץ את היורש המיועד איוואן אסן להימלט לשטחי נסיכות גאליץ'-וולין. ב-1218 חזר איוואן אסן לשטחי הממלכה הבולגרית ובתמיכת נסיכות גאליץ'-וולין ארגן הפיכה והדיח את בוריל.
תקופת מלכותו
לאחר חזרתו של אנדראש השני, מלך הונגריה ממסע הצלב החמישי ביסס איוואן אסן את שלטונו על ידי נישואים לביתו אנה מריה, נסיכת הונגריה ובמקביל הושגה הסכמה על שטחים שהיו נתונים במחלוקת בין הממלכות. בהמשך, כרת איוואן אסן השני ברית עם תאודורוס קומננוס דוקאס נסיך אפירוס. בכך הבטיח שקט בגבולות הדרומיים והצפוניים של הממלכה הבולגרית. לאחר מותו של רוברט מקורטניי, קיסר האימפריה הלטינית החלה נסיכות אפירוס תחת תאודורוס קומננוס לחזק את מעמדה על חשבון האימפריה הלטינית והשתלטה על אדריאנופול וסלוניקי. תאודורוס שחשש מהתערבות הבולגרים, החליט להפר את הברית ולפלוש לשטחם. ב-9 במרץ 1230 נערך בסמיכות למיקום העיר המודרנית חאסקובו קרב קלוקוטניצה במסגרתו הביסו הבולגרים את צבא נסיכות אפירוס, תוך שהם לוקחים בשבי את תאודורוס קומננוס. לאחר קרב זה הפכה נסיכות אפירוס וסאלית של האימפריה הבולגרית.
לאחר עלייתו של ז'אן דה בריין לכס המלוכה באימפריה הלטינית התערערו היחסים מול האימפריה הבולגרית, אשר בשל המעמד האזורי בו החזיקה נתפשה כסכנה להגמוניה של האימפריה הלטינית. הבולגרים כרתו ברית עם האימפריה של ניקאה כדי להוות משקל נגד לאימפריה הלטינית. איוואן אסן השני סייע בביצועה של הפיכה בנסיכות הסרבית והביא לעלייתו לשלטון של גיסו סטפן ולדיסלאב. בתגובה למהלכים אילו פלשה ממלכת הונגריה לסרביה וצבאה כבש את בלגרד. בהמשך פלשו ההונגרים לשטחי האימפריה הבולגרית, הטילו מצור על סארדיקה, אך הובסו על ידי הצבא הבולגרי ונסוגו.
אחריתו
ב-1237 נפטרה רעייתו של איוואן אסן אנה מריה נסיכת הונגריה והוא נישא בשלישית לאיריני ביתו של תאודורוס קומננוס נסיך אפירוס, אשר היה נתון בשבי הבולגרים מ-1230. לאחר הנישואים שוחרר תאודורוס. בשלהי תקופת שלטונו החלו פלישות של שבטים מונגולים בראשות באטו חאן לשטחי האימפריה הבולגרית וממלכת הונגריה. ב-1241 הצליח צבאו של איוואן אסן לבלום זמנית את התקדמות המונגלים בשטחי הונגריה של ימינו. מעט לאחר הקרב, ביוני 1241 הלך איוואן אסן השני לעולמו. בנו קאלימן אסן הראשון הפך לצאר האימפריה ושנה מאוחר יותר היא נאלצה להפוך לישות וסאלית של אורדת הזהב.
הקהילה היהודית
בתקופתו של איוואן אסן השני נהנו יהודי בולגריה מחופש פולחן, עיסוק וזכויות, שהיו נרחבות יותר מהמקובל בקהילות אירופה בימי הביניים. הקהילה הגדולה ביותר התגוררה בבירת הממלכה טרנובו. לפי תיעודו של בנימין מטודלה שעבר בבלקנים ב-1170 היו קהילות מאורגנות ומבוססות גם בסקופיה, דרמה וסלוניקי, אשר נכללו בהמשך בשטח האימפריה הבולגרית. בשל אחוז האוריינות הגבוה בקרב היהודים ורב-לשוניותם, הם השתלבו במנגנוני הממשל וזכו למעמד מיוחס. החופש ממנו נהנו יהודי בולגריה הקים על איוואן אסן השני את הכנסייה הנוצרית. האפיפיור גרגוריוס התשיעי שלח איגרת למלך הונגריה בלה הרביעי בה הוא מציין שלא זו בלבד שאיוואן אסן השני לא מצטרף לכנסייה הקתולית, אלא הוא מארח בממלכתו "כופרים" יהודים. עוד המשיך גרגוריוס וציין שבולגריה "מלאת יהודים" ויש לפתוח כנגדה במסע צלב.
איגרת קורונל
איגרת קורונל (Koronel Manuscript) היא איגרת תוכחה ואזהרה נגד רודפי יהודים ובה אזכור ליחסו של איוואן אסן השני כלפי יהודי ממלכתו. לפי גרסה אחת, האיגרת נשלחה על ידי רבי יעקב בן אליהו לאחיו המומר פבלו כריסטיאני. פבלו כריסטיאני נודע בשל השתתפותו בויכוח ברצלונה ומניחים שהאיגרת נשלחה בסמוך למועד הוויכוח או מעט לאחריו. בהמשך פעל כריסטיאני כמיסיונר. לפי גרסה שנייה נשלחה האיגרת על ידי רבי יעקב הרופא לבן דודו יעקב דה לָאטֶס מקרקסון ככל הנראה ב-1264.
באיגרת מובא סיפור ניצחונו של איוואן אסן השני על תאודורוס קומננוס דוקאס נסיך אפירוס בקרב קלוקוטניצה שנערך ב-1230, ליד העיר חאסקובו של ימינו. תאודורוס שהיה ידוע ברדיפותיו את היהודים, נפל בשבי איוואן אסן והוא ציווה על 2 יהודים לנקר את עיניו כתגמול על רדיפת אחיהם. היהודים סירבו מטעמי דת, לפי מקור אחד בהמשך נמחל להם ולפי מקור אחר הוצאו להורג בשל אי מילוי מצוות המלך. רבי יעקב משתמש בדוגמה זו ומזהיר את אחיו מפני גורלם של שונאי היהודים. עם זאת, חוקרים נוספים מציינים כי האירוע מתאר שימוש ביהודי הממלכה כ"מוציאים לפועל" מטעם השליט, עניין שהיה מקובל בממלכות שונות.
.
טסודילו
טסודילו הוא אתר מורשת עולמית הנמצא בצפון-מערב בוטסואנה. האתר זכה להכרה זו בשנת 2001 בגלל חשיבותו הדתית והרוחנית עבור התושבים המקומיים, ובנוסף בזכות העדויות הנדירות להתיישבות אנושית במקום במשך אלפי שנים. באתר יש למעלה מ-4,500 ציורי סלע המפוזרים על פני 10 קמ"ר במדבר קלהארי.
תיאור האתר
טסודילו נמצא בפינה הצפון-מערבית של בוטסואנה, בסמיכות לגבול עם נמיביה. מקורם של סלעי הקווארץ הגדולים המצויים בו הוא מדיונות החול במזרח ואגן מים שהתייבש הנמצא מזרחית לו. מסיבה זו זכו הסלעים לכינוי "הסלעים הבודדים הבולטים בשטח המישורי" (Inselbergs). הדיונות המקיפות את טסודלי מכוסות בעצים ובצמחיית סוואנה אופיינית.
אמנות הסלע שבמקום מקנה לו אופי איקונוגרפי באופן דומה לזה של אולורו במרכז אוסטרליה. שלושה מבין סלעי הקווארץ הגדולים יוצרים מלבן שמידותיו הן 3 על 10 קילומטרים; הרביעי, והקטן ביותר, שוכן במרחק 2.1 קילומטרים בכיוון צפון-מערב. גובהם, צורתם והיחסים המרחביים בין הסלעים גרמו להענקת שמות ייחודיים לכל אחד מהם: זכר, נקבה, ילד ונכד. זכר, הנמצא בגובה 400 מטרים מעל גובה פני הים הוא הנקודה הגבוהה ביותר בבוטסואנה. ניתן לצפות בקבוצת הסלעים מנהר אוקאוואנגו, הנמצא במרחק 40 קילומטרים בכיוון צפון-מזרח.
מנקודת מבטו של האדם, המערות ומקומות המסתור הם משאבי הטבע העיקריים שניתן להפיק מהסלעים. כאשר נחקרו המערות נמצאו עדויות להתיישבות רצופה שהייתה קיימת בתקופת האבן התיכונה האפריקאית (מקבילתה האפריקאית של התקופה הפלאוליתית התיכונה, לפני כ-100,000 שנים). דוגמה למקום כזה היא מערת הציור הלבן שבה נחשפה שכבות התיישבות אנושיות בעומק 7 מטרים.
דיבויו ונקומה הם שני מקומות יישוב ששגשגו באלף הראשון לספירת הנוצרים. דיבויו נמצאת על אוכף בפסגת נקבה, ונקומה נמצאת במישור שלמרגלות נקבה. לפי העדויות שנמצאו נראה כי במרכז דיבויו היו בתי מגורים המוקפים על ידי אתרי האשפה השבטיים ואזורי הקבורה. בהנחה שאכן היה כך, נובע כי היישובים בטסודילו לא היו דומים מבחינה מרחבית לאלו שבאפריקה הדרומית, כי אם לאלה שבמדינות מרכז אפריקה (זמביה ואנגולה לדוגמה).
ציורי הסלע הם בדרך כלל גדולים וניתן לצפות בהם ממרחק רב. רוב הציורים הם בצבע אוכרה אדום המופק ממרבצי המטיט מקומיים. רוב האמנות האדומה עוסקת בנושא הטבע וסכמטית מבחינת הסגנון. אמנות הסלע מצויה בכל האזור. ציורים רבים נמצאים על פנלים קטנים ומבודדים, וזאת בניגוד לאפריזים הגדולים הנמצאים בחלק אחר של טסודילו. כאשר משווים לסגנון הנטורליסטי בנמיביה, זימבבואה ודרום אפריקה, ציורי טסודילו הם יותר סכמטיים ומוגדרים על ידי מגוון גדול של סמלים גאומטריים, כאשר האדם מצויר באופן מדויק ואילו בעלי החיים מצוירים בחוסר פרופורציה.
ישנם 12 מקומות בטסודילו שבהם יש סדרת ציורים לבנה ייחודית, כאשר בחלק מהם הציורים הלבנים מכסים את הציורים האדומים אך לא להפך. הציורים הלבנים מתארים יותר חיות בית בהשוואה לאדומים. בציורים הלבנים יש גם עיצובים גאומטריים וציורים של האדם.
בטסודילו יש מעט מאוד חללים בסלע בצורת גביע וקאנו, וזאת בניגוד לשאר יבשת אפריקה שבה הם נפוצים מאוד. קבוצה אחת, שנטען כי היא שריד לעקבותיהם של בעלי חיים, מפוזרת על פני שטח של כמה מאות מטרים רבועים והיא אחת מתמונות הסלע הגדולות ביותר בעולם. תיארוכם של החורים הללו איננו טוב, וההשערה היא כי הם נעשו לפני כאלפיים שנה, בשלהי תקופת האבן.
היסטוריה
לפי העדויות, ההתיישבות הראשונה בטסודילו מתוארכת לתקופת האבן התיכונה האפריקאית, לפני כ-100,000 שנים. במקום נמצאו גם עדויות לקיומה של ציוויליזציה מבוססת אבן המתוארכת ללפני 70,000 שנים. העדויות לשימוש חוזר באתר לאורך תקופת זמן ארוכה מלמדות כי באזור היו קבוצות נוודים שחנו בו מפעם לפעם, ככל הנראה באופן התלוי בעונות השנה. בתקופת האבן התיכונה האפריקאית ותקופת האבן המאוחרת האפריקאית נעשה שימוש במרבצי הקווארץ והאבנים האקזוטיות שבמקום. השימוש בחומרי גלם שמקורם מחוץ לטסודילו מעידים, ככל הנראה, כי בין תושבי המקום לבין תושבים אחרים באפריקה התקיימו צורות כלשהן של תקשורת ומסחר לאורך אלפי שנים. קביעתה של תחילת תקופת האבן התיכונה האפריקאית מסתמכת על מציאתם של להבי אבן גדולים. הייחודיות של טסודילו היא בכך שניתן לצפות בו בעדויות לניצול רציף של דגים החיים במים מתוקים, בחלק שבעבר זרמו בו נהרות וכיום הוא צחיח. השימוש בכלים העשויים מעצמות מתוארך עד ללפני 40,000 שנים, בין השאר באמצעות שימוש בקצות עצם מחודדים כדוקרנים.
בין שנת 800 לשנת 1000 החלה כרייה נרחבת של המטיט, והיא נמשכה עד המאה ה-19. ההמטיט שנכרה סייע בהשגת הכמות הגדולה של תכשיטים ובקר שהיו בבעלות אנשי נקומה. אנשי נקומה המשיכו להתבסס על היסודות התרבותיים החזקים של שלהי תקופת האבן בטסודילו עד למאה ה-13, כאשר נקומה התדרדרה ככל הנראה בגלל בצורת או מלחמה. לא נמצאו עדויות לקיומם של חפצי נוי באזור טסודילו עד לתחילת ההשפעה של הסחר האירופי האטלנטי במאה ה-18. טסודילו הפך לחלק מציר הסחר הפורטוגלי קונגו-אנגולה.
בני הנהאי (N/hae) שישבו באזור נטשו אותו באמצע המאה ה-19. האזכור הראשון של האזור במפה היה ב-1857 כתוצאה ממידע שאסף דייוויד ליווינגסטון במהלך מסעות המחקר שלו. הפרשים הקדומים ביותר הידועים, ציידי השנהב שהשתייכו לגריקה, עברו דרך האזור בשנות ה-50 של המאה ה-19. בני הקונג הגיעו לאזור והם אלו שהכינו חלק מהציורים, ככל הנראה אלה של הפרשים. אמנות הסלע תוארה והובאה לתשומת לבו של המערב בפעם הראשונה ב-1907 על ידי זיגפריד פאסארג, שהיה גאולוג גרמני.
שתי הקהילות שחיות בטסודילו כיום, האמבוקושו וקונג, הגיעו אליו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19. למרות זמן שהותן הקצר, הן הצליחו ליצור מיתוסים הקשורים לאזור, ושתיהן רוחשות כבור רב לטסודילו כמקום קדוש. הרוחניות של המקום התפרסמה בחלקה בזכות כתביו של הסופר האפריקאנרי לורנס ון דר פוסט, ובייחוד הספר "העולם האבוד של קלהארי" (1958). כיום יש בטסודילו פעילות דתית הכוללת כנסיות ורופאי אליל. רוב המבקרים מגיעים למקום מטעמי דת.
יוז'ף ביכלר
יוז'ף ביכלר (בהונגרית: Büchler József; בורשודנאדשד, 25 בפברואר 1886 – בודפשט, 27 בדצמבר 1958) היה עובד דפוס, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי חבר האספה הלאומית (פרלמנט) סגן נגיד הבנק הלאומי ההונגרי.
עד אוגוסט 1919
ביכלר סיים כמה מכיתות של בית הספר התיכון במישקולץ  אחר כך היה חניך דפוס בשלגוטריאן עד 1902 ולאחר מכן יצא למסע לימודים בחו"ל למשך שנתיים. לאחר חזרתו הביתה, עבד שוב בשלגוטריאן במשך שנתיים כפקיד. בשנת 1906 ארגן ביכלר את השביתה הראשונה של הפקידים הפרטיים (הלא ציבוריים: ממשלתיים או עירוניים), שהובילה לגירושו מהעיר. הוא עבר לבודפשט, שם הפך בשנת 1907 לעובד ב"קופת הסיוע לפועלים ולביטוח התאונות", שם עבד עד 1918. בנוסף, במשך ארבע שנים – עבד גם כנשיא איגוד הפקידים הפרטיים בהונגריה והיה העורך האחראי של כתבי העת "העובד הפרטי" ו"העובד הציבורי" בין השנים 1914–1918. בשנת 1900 הצטרף (אז עוד כחניך) למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ואחרי מהפכת החרציות היה מזכיר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומועצת העובדים בבודפשט, מנובמבר 1918 ועד הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה חבר בוועד המנהל המרכזי של ה-MSZDP. ברפובליקה היה מזכיר ונציג המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית וכן חבר בוועד המנהל המרכזי של ברית המפלגות. הוא היה חבר בוועדת הבחירות המרכזית שהוקמה לביצוע הבחירות למועצות שהתקיימו ב-7 באפריל, יחד עם יאנוש הירושיק ואישטוואן פרקש.
לאחר נפילת הרפובליקה
לאחר נפילת הרפובליקה, ביכלר היגר לווינה ומשם לברטיסלאבה וחי במשך שנתיים בגלות. הוא חזר להונגריה בשנת 1922 ושוב מצא את עצמו בתנועה הסוציאל-דמוקרטית. הוא הפך למזכיר המרכזי של ה-MSZDP, נשאר בתפקיד זה עד 1928 ובין 1936 לבין 1939 הוא כבר היה המזכיר הכללי. בשנת 1922, יחד עם אילש מונוש, עמד בראש משרד הבחירות הלאומי שהוביל את מאבק הבחירות מצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. משנת 1925 היה מזכיר בוועדת החקיקה של בודפשט (מועצת העיר), אך ב-1 בינואר 1942 נשלל ממנו המנדט בשל יהדותו. משנת 1928 היה מזכיר הקבוצת של חברי הפרלמנט הסוציאל-דמוקרטים ונבחר למועמדות לפרלמנט כנציג חליף החל משנת 1927. בשנת 1931 הפך לחבר פרלמנט מטעם הרובע הראשון של בודפשט (בודה).