cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תחום שלמות
תחומי שלמות ושדות
בכיוון ההפוך, כל תחום שלמות מהווה תת-חוג של שדה, הנקרא שדה השברים של התחום. שדה השברים כולל את כל המנות \frac{a}{b} של איברים בחוג שבהן המכנה אינו אפס. למשל, שדה השברים של \mathbb{Z} הוא שדה המספרים הרציונליים \mathbb{Q}, בעוד ששדה השברים של חוג הפולינומים הוא שדה הפונקציות הרציונליות. הבניה של שדה השברים מתוך התחום הנתון היא דוגמה למיקום (לוקליזציה).
בתחום שלמות, אוסף האיברים שאינם אפס סגור לכפל, ולכן מהווה מונואיד עם צמצום: אם ab=ac אז b=c. כל מונואיד סופי עם צמצום הוא חבורה, ולכן תחום שלמות סופי הוא שדה.
יחס החלוקה בתחומי שלמות
איבר של החוג נקרא אי-פריק, אם לא ניתן לכתוב אותו בצורה ab כאשר a ו-b אינם הפיכים. ישנו סוג מיוחד של איברים אי-פריקים, הנקראים ראשוניים. איבר ראשוני הוא איבר שאינו יכול לחלק מכפלה ab בחוג, מבלי לחלק לפחות את אחד הגורמים שלה. ראשוני מוכרח להיות אי-פריק (אם אפשר לפרק את הראשוני p בצורה p=ab אז p מוכרח לחלק את אחד הגורמים, למשל את a, ואז יוצא ש-b הפיך), אבל ישנם איברים אי-פריקים שאינם ראשוניים (ראה דוגמאות בהמשך). שתי ההגדרות מכלילות את ההגדרה הרגילה למספרים ראשוניים (לפי הלמה של אוקלידס, בחוג המספרים השלמים איבר הוא ראשוני אם ורק אם הוא אי-פריק, והמספרים בעלי תכונה זו הם המספרים הראשוניים הרגילים).
דוגמה: בתחום-השלמות, האיבר 2-\sqrt{-6} אי-פריק, אבל אינו ראשוני (הוא מחלק את 10 אבל לא את הגורמים 2 או 5).
מחלקות של תחומי שלמות
התכונות של איברים אי-פריקים וראשוניים באות לידי ביטוי כשבוחנים את תהליך הפירוק לגורמים של איבר נתון a. אם a אי-פריק, סיימנו לפרק אותו; אחרת, אפשר לכתוב את a כמכפלה של איברים אחרים, ולהמשיך לפרק כל אחד מהם. בחוגים מסוימים (בעיקר חוגים נותריים) מובטח שהתהליך יעצר, בדיוק כפי שהתהליך של פירוק מספר שלם לגורמיו חייב להעצר. בסופו של פירוק כזה כתבנו את a כמכפלה של איברים אי-פריקים (חוג שבו תמיד קיים פירוק כזה נקרא אטומי). לרוע המזל, (ולא כמו במספרים השלמים), פירוק כזה אינו חייב להיות יחיד. (דוגמה: המספרים בחוג R שהוגדר לעיל הם כולם אי-פריקים, והנה, שני פירוקים שונים לאותו מספר).
מתברר שאם הגורמים האי-פריקים בפירוק הם כולם ראשוניים, אז אין פירוקים אחרים (פרט לזה שאפשר להחליף גורם בידיד שלו, ולערבב את הגורמים ביניהם). תחום שלמות שבו כל איבר ניתן לפירוק כמכפלה של אי-פריקים, וזה ניתן להעשות באופן יחיד, נקרא תחום פריקות יחידה. בחוג כזה כל איבר אי-פריק הוא גם ראשוני.
ישנו תנאי המבטיח פריקות יחידה: תחום שלמות D שבו כל אידיאל הוא אידיאל ראשי (כלומר מהצורה ), נקרא תחום ראשי. כל תחום ראשי הוא תחום פריקות יחידה, אבל ההפך אינו נכון (דוגמה: חוג הפולינומים בשני משתנים מעל שדה הוא תחום פריקות יחידה שאינו ראשי). לתחום ראשי יש ממד קרול 1, כלומר, כל אידיאל ראשוני שונה מאפס הוא מקסימלי.
כל חוג אוקלידי הוא תחום ראשי, וכל תחום ראשי הוא חוג דדקינד. כל חוג דדקינד הוא תחום שלמות נותרי וכל תחום שלמות נותרי הוא אטומי. בדיאגרמה משמאל מוצג סריג של מחלקות חשובות של תחומי שלמות: תחומי דדקינד, תחומי פרופר, תחומים ראשיים, תחומי פריקות יחידה, תחומי בזו, תחומים אטומיים, תחומים בעלי gcd, ועוד. השילוב של שתי תכונות הוא התכונה החלשה ביותר שחזקה משתיהן; כך למשל תחום פרופר נתרי הוא תחום דדקינד, תחום בזו אטומי הוא ראשי, וכן הלאה.
מודולים מעל תחומי שלמות
חוג חילופי הוא ראשוני אם ורק אם הוא תחום שלמות. תחום שלמות פשוט הוא שדה. תחום שלמות שאינו שדה לא יכול להיות חוג ארטיני.
מעל תחום ראשי, כל מודול נוצר סופית הוא סכום ישר של מודולים ציקליים. זוהי הכללה של משפט המיון לחבורות אבליות נוצרות סופית, ושל הפירוק של מטריצות לבלוקי ז'ורדן.
בדיאגרמה משמאל מוצגות כמה משפחות עיקריות של מודולים מעל תחום שלמות R: אידיאלים של R, אידיאלים שבריים (תת-קבוצות מהצורה d^{-1}I של שדה השברים, כאשר d איבר של החוג ו-I אידיאל שלו), ומודולים כלליים: חופשיים, פרויקטיביים, שטוחים וחסרי פיתול. החצים השחורים מסמנים גרירה לוגית של תכונה אחת לאחרת. החצים הצבעוניים מאפיינים מחלקה של תחומי שלמות: תחום שלמות מקיים את אחד החצים הכחולים אם ורק אם הוא דדקינד, ואז הוא מקיים את כולם; וכן לתחומי פרופר, בזו ולתחומי שלמות נתריים.
מודולים ופיתול
איבר (שונה מאפס) x במודול מעל תחום שלמות R הוא מפותל אם קיים סקלר שונה מאפס a כך ש-ax=0. המודול מפותל אם כל אבריו מפותלים, וחסר פיתול אם אף איבר שלו אינו מפותל. המודול A מפותל אם ורק אם כאשר F הוא שדה השברים של R. כל מודול מהצורה  הוא חסר פיתול, משום שזהו מרחב וקטורי.
מודול הוא חסר פיתול אם פעולת הכפל בכל סקלר שונה מאפס היא חד-חד-ערכית; וחליק אם פעולת הכפל בכל סקלר שונה מאפס היא על. מודול מעל תחום שלמות R נקרא h-חליק אם הוא מנה של מודול אינג'קטיבי. כל מודול h-חליק הוא חליק. מודול חליק וחסר פיתול הוא אינג'קטיבי, ולכן h-חליק. כל מודול מהצורה הוא h-חליק. המודול R עצמו חסר פיתול, ואינו חליק (אנו מניחים ש-R\neq F). כמודול, F הוא חליק וחסר פיתול, וממילא גם אינג'קטיבי. מודול המנה F/R הוא מפותל ו-h-חליק, אבל בדרך כלל אינו אינג'קטיבי (אם R תחום דדקינד אז כל מודול חליק הוא אינג'קטיבי). מודול נקרא מצומצם (reduced) אם אין לו תת-מודולים חליקים (פרט ל-0), ו-h-מצומצם אם אין לו תת-מודולים h-חליקים. כל מודול מצומצם הוא h-מצומצם. גם כאן, המושגים מתלכדים עבור מודולים חסרי פיתול. עבור כל מודול A, התמונה של ההומומורפיזם הטבעי (השולח את f ל-f(1)) היא תת-המודול ה-h-חליק המקסימלי של A. בפרט, A הוא h-מצומצם אם ורק אם. הפונקטור Ext ממיין הרחבות של מודולים. בפרט, אם ורק אם כל סדרה מדויקת קצרה, מתפצלת. המודול A אינג'קטיבי אם ורק אם. מודול A הוא קו-מפותל (cotorsion) אם. במקרה כזה. כל מודול קו-מפותל הוא h-מצומצם. לכל מודול h-מצומצם A, הוא המודול הקו-מפותל הקטן ביותר המכיל את A. הדואליות בין המושגים הללו באה לידי ביטוי במשפט הבא. עבור R-מודול A, נסמן (המודול A^* תמיד קו-מפותל; אם A חסר פיתול, או h-מצומצם, אז A^*=0). נסמן (המודול \widehat{A} תמיד מפותל; אם A מפותל, או חליק, אז ). כעת:
הכללות
חוג שאין בו מחלקי אפס, אבל הוא אינו בהכרח חילופי, נקרא תחום. הדוגמה הטיפוסית כאן היא תת-חוגים של חוגים עם חילוק, אבל יש דוגמאות לתחומים שאינם משוכנים באף חוג עם חילוק (הראשונה ניתנה על ידי Mal'cev ). בתחום אין אידיאלים שמאליים מינימליים, ולכן תחום ארטיני מוכרח להיות חוג עם חילוק. חוג בעל התכונה החלשה יותר ",a^2\neq 0 לכל a\neq 0" נקרא חוג מצומצם; כל חוג מצומצם הוא מכפלה ישרה של תחומים, וכל חוג ראשוני מצומצם הוא תחום.
עונת 2017/2018 בליגת המשנה הרוסית בכדורגל
עונת 2017/2018 בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה היא העונה ה-26 של ליגת הכדורגל הלאומית כליגה השנייה בחשיבותה בכדורגל ברוסיה. העונה החלה ב-8 ביולי 2017 והסתיימה ב-12 במאי 2018.
על ניצחון במשחק הוענקו שלוש נקודות ונקודה בודדת על תיקו. הליגה כללה 20 קבוצות ששיחקו ביניהן במשך 38 מחזורים. במשך העונה, לראשונה, קבוצות הכדורגל חנכו 4 אצטדיוני כדורגל חדשים, שנבנו עבור מונדיאל 2018: אצטדיון קלינינגרד, קוסמוס ארנה בסמרה, אצטדיון ניז'ני נובגורוד ואצטדיון וולגוגרד ארנה. האצטדיונים תרמו מאוד להעלאת פופולריות הליגה ובמהלך העונה נשבר שיא צופים למשחק בתולדות ליגת המשנה הרוסית כשצפו 42,100 איש במשחק הליגה במחזור ה-37 בין אולימפץ ללוצ'-אנרגיה באצטדיון ניז'ני נובגורוד. בסך הכל צפו 897,080 צופים במשחקי הליגה (ממוצע של 2,425 צופים למשחק).
אורנבורג וקריליה סובייטוב סמרה סיימו בשתי המקומות הראשונים והבטיחו את העפלתן לליגת העל הרוסית בכדורגל, מחזור אחד לסיום.
שינויים
על פי תוצאות ליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה בעונת 2016/2017 העפילו לליגת המשנה הקבוצות הבאות:
בנוסף בעקבות תוצאות אליפות רוסיה 2016/2017 נשרו לליגת המשנה הקבוצות הבאות:
בעקבות תוצאות העונה הקודמת בליגה הלאומית נשרו לליגת הכדורגל המקצוענית הקבוצות הבאות:
בנוסף, לליגת העל הרוסית בכדורגל העפילו הקבוצות הבאות:
מלכי השערים
מקור: championat.com
הענקית הירוקה (ליירה)
הענקית הירוקה (ליירה) (באנגלית: (She-Hulk (Lyra) היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס הענק הירוק ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Hulk: Raging Thunder #1 מאוגוסט 2008 ונוצרה על ידי הכותב ג'ף פארקר והמאייר מיטש ברייטוייזר. ליירה היא בתם של הענק הירוק ושל ת'נדרה מעתיד חלופי של יקום מארוול.
מאז הצגתה לראשונה בסיפור "הענק: רעם זועם" וכן ב"משפחת הענקים: גנים ירוקים", דמותה של ליירה זכתה במשוב חיובי מהמעריצים ולמיני סדרה משלה בת ארבע חוברות תחת השם All New Savage She-Hulk בכתיבתו של פרד ואן לנט והמאיירים רוברט אטקינס ופיטר וייל. מאז אירועי הפחד עצמו של דצמבר 2011, הדמות הופיעה בסדרת החוברות של אקדמיית האוונג'רס.
בעקבות התנקשות כושלת בה הושמד רכיב מרכזי במטריצת הולדה גנטית זכרית, ליירה נשלחת אחורה בזמן לתקופת שלטון אפל בארץ-616 במאמץ אחרון להציל את הכחדת בני עמה. היא נעזרת בבודיקה, עיטור דיגיטלי המוצמד לפרק ידה שתוכנת עם טכנולוגיית בני עמה, ומחפשת אחר הגיבור הגדול ביותר בתקופת ההווה כדי שתוכל להורגו, משום שבתרבות של בני עמה, הרבה שבטים לוחמים זכריים לקחו גיבורי-על כמו וולברין והסנטרי כמושאי הערצה ונלחמו בשבטי הנקבות. היא מתעמתת עם הענקית הירוקה המקורית, ג'ניפר וולטרס, והשתיים נלחמות אחת בשנייה. באמצעו של הקרב, וולטרס מתייחסת לת'נדרה וכיצד ליירה דומה לה רבות, מה שמכעיס את ליירה. מתגלה שליירה נחלשת יותר ככל שהיא כועסת יותר. הסנטרי מגיע, וליירה אומרת לו שהיא מחפשת את הגיבור הגדול ביותר, ששמו הוא נורמן אוסבורן. כשליירה מתעמתת עם אוסבורן, היא מגלה לו שמשימתה היא לא להרוג אותו אלא להזדווג עמו. כאשר היא מנשקת אותו, היא חוזה בכל הרוע שהוא אחראי לו בעתיד ומסרבת להמשיך במשימתה. אוסבורן ושאר האוונג'רס האפלים מכתרים אותה, אך וולטרס נחלצת לעזרתה. הן מצליחות להימלט בעזרתו של ארגון A.R.M.O.R, אליו מצטרפת ליירה בהמשך.
מבחן מנטו
היסטוריה
בשנת 1890 גילה רוברט קוך שמרכיבים בחיידק מיקובקטריה טוברקולוזיס האחראי למחלת השחפת, הביאו לתגובה עורית כאשר הוזרקו מתחת לעור אצל חולי שחפת. מרכיבים אלו בודדו ועברו טיהור, ובימינו הם קרויים tuberculin purified protein derivative, או בראשי תיבות: PPD.
מבחן מנטו קרוי על שמו של שארל מנטו, רופא צרפתי אשר פיתח את המבחן העורי עצמו בשנת 1907, בעקבות מבחן שהמציא קלמנס פון פירקה האוסטרי. המבחן נהפך ליותר אמין ויותר מדויק בעזרת עבודתה של פלורנס סייברט.
יתרונות וחסרונות הבדיקה
בערך ב-30% מהבדיקות ייתכנו תוצאות בדיקה שליליות למרות הימצאות המחלה (False-negative), אצל חולים עם מערכת חיסון מדוכאת או אצל חולים עם מחלת שחפת חריפה וסוערת. או ההפך, תוצאות בדיקה חיוביות אצל אנשים שאינם חולים (False-positive) יכולות להימצא בקרב אנשים שקיבלו חיסון לשחפת בעבר (BCG vaccine) או אצל חולים שנדבקו בזנים אחרים של מיקובקטריה שאינם זני השחפת עצמם. בהתאם לדרישת משרד הבריאות בישראל, על הנבחן חיובי במהלך חצי שנה יש לנטול אנטיביוטיקה שאותה מקבלים במכון ריאות כל חודש בחינם. כלומר, במקרה של הבחנה חיובית לנבחן שלא חולה בפועל יש לנטול את האנטיביוטיקה שבין השאר פוגעת בתפקוד הכבד לאותה התקופה ועד כמה חודשים מאוחר יותר עד חזרת התפקוד.
אופן הבדיקה
הבדיקה מתבצעת על ידי הזרקה תוך-עורית של 5 יחידות טוברקולין של polysorbate-stabilized PPD. ההזרקה היא בחלק העליון של הזרוע (שיטת מנטו). אדם אשר נחשף לחיידק השחפת יפתח תגובה של מערכת החיסון הנקראת תגובת יתר רגישות המתבטאת בהרמת העור באזור הזריקה. לאחר 48-72 שעות מתבצעת קריאה של התגובה העורית. כלומר, הערכה של קוטר התגובה עצמה במילימטרים. הקוטר הרלוונטי לצורך הקריאה הוא קוטר העור בו יש הרמה של העור (להלן "אינדורציה") ולא קוטר העור בו מתקיימת אדמומיות בלבד.
תוצאות הבדיקה
תוצאות הבדיקה הן בהתאם לרמת הסיכון של המטופל הספציפי.
קוטר של 5 מ"מ ומעלה נחשב כבדיקה חיובית אצל:
קוטר של 10 מ"מ ומעלה נחשב כבדיקה חיובית אצל:
קוטר של 15 מ"מ ומעלה נחשב כבדיקה חיובית אצל:
פתרון חילופי
בתור פתרון חילופי למבחן מנטו עם אחוז שגיאה של כ-2% בלבד אפשר לבצע את בדיקת קוונטיפרון. בישראל מבצעים את הבדיקה רק במספר בתי חולים, הבדיקה לא נמצאת בתוך סל התרופות ולא ממומנת על ידי קופות חולים.
קרב דנדאנקאן
קרב דנדאנקאן היה קרב שנערך בשנת 1040 בין כוחות סלג'וקים לכוחות ע'זנווים. חרף היתרון המספרי של הע'זנווים, הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי אשר סיים את השליטה הע'זנווית בח'וראסאן.
רקע
בשנת 997 עלה לשלטון אימפריה הע'זנווית מחמוד מע'זנה. מחמוד שחרר את הע'זנווים מהשפעת האימפריה הסאמאנית, השתלט על ח'וראסאן והפך את האימפריה הע'זנווית למעצמה אזורית. מחמוד מת ב-1030 וירש אותו בנו מוחמד. אחיו של מוחמד, מסעוד הראשון, מרד במוחמד עוד באותה שנה, תפס את השלטון וכלא את מוחמד. ב-1037 עלה לשלטון באימפריה הסלג'וקית טוע'ריל בכ, בנו של מיכאיל ונכדו של סלג'וק. הוא ואחיו צ'אע'רי בכ, הקימו צבא גדול ובזזו ערי גבול באימפריה הע'זנווית. מסעוד החל לראות בסלג'וקים איום על שלטונו, ובשנת 1039 החליט לצאת למלחמת חורמה נגדם.
הקרב
צבאו של מסעוד כלל בערך 50,000 חיילים, ובין 12 ל-60 פילי מלחמה מהודו, שרק חלקים ממנה נשלטו בידי הע'זנווים באותה תקופה. מסעוד התקדם בתוככי השטחים הסלג'וקיים, והסלג'וקים מצדם היססו לתקוף אותו. תחת זאת, הסלג'וקים הטרידו את הע'זנווים בפשיטות נוסח פגע וברח. חייליו של מסעוד היו מחומשים בכבדות, ולא יכלו להשיב מתקפה כנגד הפרשים הקלים של הסלג'וקים. הסלג'וקים ניתקו את קווי האספקה של הע'זנווים והרסו את בארות המים הסמוכות. המורל בקרב הע'זנווים היה נמוך, כיוון שהארץ הייתה מדברית, והחיילים תלו אך מעט תקוות לביזה ושלל. בשנת 1040 החליט לבסוף טוע'ריל לצאת למתקפה. ב-23 במאי, פתח צבא סלג'וקי אשר כלל בין 16,000 ל-20,000 חיילים תחת פיקודם של טוע'ריל וצ'אע'רי במתקפה על הצבא הע'זנווי ליד העיירה דנדאנקאן - 80 ק"מ מדרום מרב. הע'זנווים כבר היו מותשים, ויעילות הלחימה שלהם ירדה פלאים. הקרב הסתיים בניצחון סלג'וקי מוחץ. אבדות שני הצדדים היריבים לא ידועות.
סוף דבר
בעקבות התבוסה בדנדאנקאן, העביר מסעוד את בירתו להודו, והאשים את מצביאיו בכישלון. עלי דאייה ומפקדים בכירים נוספים נכלאו בהודו. עם זאת, הצבא התמרד נגדו, שחרר את אחיו מוחמד מהשלטון והכתיר אותו במקום. מוחמד אסר את מסעוד, ומאוחר יותר הוציא אותו להורג. בעקבות התבוסה התפנתה הדרך בפני הסלג'וקים להשתלט על ח'וראסאן, והם הקימו שם ממלכה עצמאית הכפופה לשלטונם. טוע'ריל המשיך להרחיב את ממלכתו על חשבון הע'זנוים שנחלשו מאוד, והוא נחשב למייסד האימפריה הסלג'וקית. מח'וראסאן יצא טוע'ריל ב-1055, וכבש את בגדאד ללא קרב לאחר שהבויהים נסוגו ממנה.
אהבה ראשונה (אלבום של שלישיית גשר הירקון)
"אהבה ראשונה" הוא אלבום הבכורה של שלישיית גשר הירקון, שיצא בשנת 1964.
להרכב שהקליט את האלבום חברו אריק איינשטיין, יהורם גאון ובני אמדורסקי. את ההפקה ערך הסופר והבדרן דן בן אמוץ יחד עם הפזמונאי חיים חפר. העיבודים המוזיקליים לכל השירים נעשו על ידי יצחק (זיקו) גרציאני.
האלבום מכיל 14 רצועות, שאת מרביתן כתבו חיים חפר, נעמי שמר ויוחנן זראי. מרבית שירי האלבום הפכו לקלאסיקות בזמר העברי וזכו לחידושים רבים במהלך השנים, לא פעם בידי המבצעים עצמם. בין השירים הבולטים באלבום: "אל תעברי לבד", "לילה בחוף אכזיב", "אהבת פועלי הבניין", "אם רק תבואי בחמש", "כשאור דולק" ו"אותך" (ארבעת האחרונים חודשו על ידי אריק איינשטיין).
גוסטיבר
גוֹסְטִיבָר (במקדונית: Гостивар, להאזנה) היא עיר בצפון מערב מקדוניה הצפונית בשטח האזור הסטטיסטי פולוג, השוכנת 67 קילומטרים מהבירה סקופיה, 27 קילומטרים מטטובו ומצויה על תוואי הנהר וארדאר.
לאחר הקמת מקדוניה
רוב תושבי גוסטיבר הם מוסלמים ממוצא אלבני שטענו לקיפוח ודיכוי של השלטונות ועובדה זו הובילה למתיחות אתנית ולעימותים עם התושבים הנוצרים וכוחות הביטחון. כוחות הביטחון מצידם נקטו ביד קשה בדיכוי המהומות והעניין הגביר את התסיסה המתמשכת בעיר. ביולי 1997 פרצו הפגנות המונים בגוסטיבר וטטובו. המפגינים הניפו את דגלי אלבניה וטורקיה ותלו אותם על מבני ציבור. כוחות מיוחדים של המשטרה המקדונית הגיעו לעיר ופיזרו את ההפגנות תוך שימוש באש חיה. 4 מפגינים נהרגו, כ-70 נפצעו ומאות נעצרו. ב-2001 פרץ מרד חמוש של המיעוט האלבני במקדוניה שמנה כרבע מאוכלוסיית המדינה. התחוללו קרבות בין הצבא המקדוני למורדים והמהומות לא פסחו על גוסטיבר. בלחצו של האיחוד האירופי נחתם הסכם אוחריד ובמסגרתו הוענק שוויון זכויות לתושבים ממוצא אלבני. עם זאת נותרה מתיחות גלויה בין המיעוט האלבני לשלטונות. ב-2012 פרצו מהומות על רקע אתני ברחבי מקדוניה בין מוסלמים לנוצרים וזאת לאחר ששני גברים ממוצא אלבני נורו בידי המשטרה בגוסטיבר.
דמוגרפיה
מבחינת נתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2002 עולה, כי 47.1 אחוזים מהתושבים היו ממוצא אלבני, 33.2 אחוזים ממוצא מקדוני, 12.7 אחוזים ממוצא טורקי, 5.3 אחוזים בני רומה ו-1.7 אחוזים היו בני לאומים שונים. מבחינת התמהיל המגדרי עולה, כי 48.88 מהאוכלוסייה היו גברים ו-51.2 אחוזים היו נשים. 66.1 אחוזים מהתושבים היו מוסלמים סונים ו-33.1 אחוזים היו נוצרים אורתודוקסים.
רחוב
רחוב הוא חלק ציבורי של מקום יישוב שלצידו ישנם בתים או בניינים ובו מתאפשר מעבר של הולכי רגל ולרוב של כלי רכב. בדרך כלל הרחוב סלול בחלק שנועד לכלי רכב (הוא מהווה כביש), ויש בו מדרכה מרוצפת להולכי רגל, אך לעיתים אלה הן דרכי עפר. המילה רחוב נגזרת מהשורש ר.ח.ב., כלומר קשורה למרחב, מקום ציבורי המיועד למפגש בין הדיירים והולכי רגל. ברחבי העולם ישנם בין 23 ל-27 סוגים שונים של רחובות. במזרח אירופה ישנם רחובות צרים ביותר המשמשים בתור: "מעבר בין בניינים" ובהם יכול לעבור רק אדם בודד. במקור משמעות המילה "רחוב וכיכר" היו הפוכות: רחוב = מקום רחב; כיכר = מקום מוארך וצר.
צורת רחוב
רחובות בעלי "תיאור קבוע" שאינם נכללים בשם הרחוב עצמו אלא באים רק לתאר את הרחוב עצמו:
סוג רחוב
שם הרחובות הנושאים את התיאור של אותו הרחוב:
במדינות דרום-אירופה המונח "כיכר" מתחלק לכמה סוגים:
שילוט רחובות ומספור בתים
לשם התמצאות נוחה ביישוב וברחובותיו, נהוג לתת שם לכל רחוב, ולמספר את הבתים שבו. במקומות שונים בעולם ישנן שיטות שונות לקביעת מספרי הבתים, כשברוב המקרים המספור הוא רציף ולעיתים שיטת המספור שונה ומושפעת מפריסת הרחובות ומהמרחקים בין הבתים. בישראל ממוספרים הבתים באופן רציף, ולמעט במקרים חריגים המספרים הזוגיים יהיו תמיד בצידו הימני של הרחוב והאי-זוגיים בצידו השמאלי (יחסית לכיוון התקדמות המספרים). שלטים על בתי הרחוב מציינים את שם הרחוב ומספר הבית, ולעיתים הם כוללים מידע על מקור השם.
בעבר בחלק מהיישובים בישראל הייתה נהוגה שיטת מספור כללית, כלומר ביישוב שבו יש 2000 בניינים היו ממספרים מ־1 ועד 2000 (לדוגמה: בית מספר 1202).
שמות רחובות
לעיתים שמות הרחובות מעידים על "מתחמים או מבנים חשובים" המצויים בו ולעיתים על הדרך שאליה הם מובילים. שמות הרחובות עוברים לפעמים שינוי או מעבר אל אזור אחר בגלל סיבות פוליטיות או שהם נמחקים לחלוטין. לעיתים ישנם גם: "רחובות בעלי מספרים ללא שם" או "רחובות בעלי שם ללא מספר". ישנם יישובים בהם המספרים של הרחובות נעשה על פי מספר הדירות או הבתים באותו היישוב.
דנמרק במלחמת העולם השנייה
במשך רוב מלחמת העולם השנייה, הייתה דנמרק כבושה על ידי גרמניה הנאצית. הכיבוש החל במבצע ווסרובונג (Operation Weserübung) לכיבוש דנמרק ונורווגיה ב-9 באפריל 1940 והסתיים עם כניעתם של הגרמנים בפני בעלות הברית ב-5 במאי 1945. בניגוד למצב שהיה בארצות אחרות שהיו תחת הכיבוש הגרמני, רוב מוסדות השלטון הדנים המשיכו לתפקד באופן רגיל יחסית עד 1943. הן ממשלת דנמרק והן המלך נשארו בארצם תוך כדי שהם מנהלים דו-שיח לא פשוט בין המערכת הדמוקרטית לבין המערכת הטוטליטרית, עד שהרשויות הגרמניות הפסיקו את פעילותה של הממשלה בעקבות גל של מעשי חבלה ושביתות. החל מ-1943 שלטה במדינה יד האס אס בפיקוד גונתר פאנקה.
כ-3000 דנים מתו במלחמה כתוצאה ישירה של פעולות הכיבוש. בנוסף, נהרגו 4000 מתנדבים דנים שנלחמו במסגרת "הגייסות החופשיים הדנים" (Frikorps Danmark) שהוקמו על ידי המפלגה הדנית הנאצית והצטרפו לצבא הגרמני בחזית המזרחית. בכל מקרה מדובר על אחוז תמותה נמוך מאוד (כ-0.08% מכלל האוכלוסייה) בהשוואה למדינות כבושות אחרות ולרוב המדינות שהשתתפו במלחמה.
המחתרת הדנית הייתה פעילה באופן מיוחד, בעיקר לקראת סוף המלחמה וב-1943 נערכה הצלת יהודי דנמרק, כאשר עמדו הגרמנים לשלוח אותם למחנות ההשמדה.
ב-2003, בנאום לציון 60 שנה לסיום כהונתה של ממשלת משתפי הפעולה עם הנאצים, אמר ראש ממשלת דנמרק, אנדרס פוג ראסמוסן, כי שיתוף הפעולה הדני היה "לא מוצדק מוסרית". היה זה הגינוי הפומבי הראשון של ההנהגה הדנית במלחמת העולם השנייה על ידי מנהיג דני.
הפלישה
עם תחילתה, לא היוותה הפלישה לדנמרק מטרה חשובה מבחינתה של ממשלת גרמניה. ההחלטה לכבוש את שכנתה הקטנה מצפון התקבלה במטרה לאפשר את הפלישה לנורווגיה, החשובה הרבה יותר מבחינה אסטרטגית וכאמצעי זהירות מפני תגובה בריטית צפויה. קברניטי הצבא הגרמני האמינו שבסיסים בחלקו הצפוני של חצי האי יוטלנד, במיוחד בסיס חיל האוויר באולבורג (Aalborg Air Base), יהיו חיוניים לפעולות בנורווגיה והם החלו להכין תוכניות לפלישה לדנמרק. עם זאת, בסוף פברואר 1940 לא התקבלה עדיין כל החלטה משמעותית לכבוש את דנמרק.
בשעה 4:15 בבוקר ב-9 באפריל 1940 חצו כוחות גרמנים את הגבול לתוך שטחה של דנמרק הנייטרלית, תוך כדי הפרה של חוזה אי ההתקפה בין שתי המדינות שנחתם שנה קודם לכן. בפעולה מתואמת, ספינות גרמניות החלו להנחית כוחות על רציפי נמל קופנהגן. למרות היותם קטנים במספרם וכמעט לא מצוידים, חיילים בחלקים שונים של המדינה גילו התנגדות. בעיקר היו אלה אנשי המשמר המלכותי בקופנהגן ויחידות צבא שהיו מוצבות בדרום יוטלנד. בעת ובעונה אחת עם חציית הגבול, מטוסים גרמנים פיזרו כרוזים מעל קופנהגן הקוראים לדנים להיכנע לכיבוש הגרמני ללא התנגדות ומודיעים כי גרמניה כבשה את דנמרק כדי להגן עליה מפני בריטניה וצרפת. הקולונל לונדינג (Lunding), קצין מודיעין של הצבא המלכותי הדני, אישר מאוחר יותר שהמודיעין הדני ידע שהפלישה הייתה מתוכננת ל-8 או ל-9 בחודש ויידע בהתאם את הממשלה. שגריר דנמרק בברלין העביר אזהרה ברוח דומה שזכתה להתעלמות.
כתוצאה מהשתלשלות העניינים המהירה, לא היה סיפק בידיה של ממשלת דנמרק להכריז מלחמה על גרמניה. בכל מקרה הייתה דנמרק במצב בלתי נסבל. שטחה ואוכלוסייתה היו קטנים מדי כדי לעמוד בפני עצמתה של גרמניה בכל זמן נתון. הטופוגרפיה השטוחה של דנמרק סייעה לטנקי הפאנצר הגרמנים לחצות אותה במהירות. חצי האי יוטלנד, לדוגמה, היה חשוף לתקיפת שריון משלזוויג-הולשטיין שבדרום. שלא כמו נורווגיה, אין בדנמרק רכסי הרים שניתן לנהל מהם התנגדות בכוח.
16 חיילים דנים נהרגו במהלך הפלישה, אך לאחר שעתיים הודיעה ממשלת דנמרק על כניעה, מתוך אמונה שהתנגדות היא חסרת תכלית ומתוך תקווה שניתן יהיה להפיק תועלת מהסכם עם גרמניה. חצי האי השטוח של יוטלנד, הסמוך לגרמניה, היה שטח מושלם לוורמאכט לפעול בו והתקפת הפתע על קופנהגן גרמה לכל ניסיון להגן על שלן להיות בלתי אפשרית. הגרמנים אף השתלטו עד מהרה על הגשר המחבר בין שלן לבין האי פין. בהאמינה שכל התנגדות נוספת תגרום לאבדות כבדות בנפש, החליטה הממשלה הדנית להיענות ללחץ הגרמני "תחת מחאה". הכוחות הגרמנים היו מתקדמים מבחינה טכנולוגית ורבים במספרם. כוחות ההגנה של דנמרק היו קטנים מאוד באופן יחסי ולרשותם עמד ציוד מיושן. זאת בעיקר עקב המדיניות שהייתה נהוגה לפני המלחמה, שלפיה השתדלו לא להתגרות בגרמניה על ידי הצטיידות בציוד חדיש. אפילו התנגדות עיקשת מצדם של הדנים לא הייתה מחזיקה מעמד זמן רב. שאלות הועלו על כך שהכוחות הגרמנים לא ציפו להיתקל בהתנגדות כל שהיא ולפיכך השתמשו בפלישה בספינות ובכלי רכב לא ממוגנים.
איי פארו
לאחר כיבוש דנמרק, כוחות בריטיים ביצעו פלישת מנע לאיי פארו, אז עדיין מחוז דני, כדי למנוע את כיבושם על ידי גרמניה.
איסלנד
בין השנים 1918 עד 1944 הייתה איסלנד תחת ממשל עצמי, אך מלך דנמרק היה ראש המדינה הן של דנמרק והן של איסלנד. בדומה לאיי פארו, כבשה בריטניה את איסלנד, כדי להקדים פלישה גרמנית, אך מאוחר יותר העבירה את האחריות עליה לארצות הברית, עוד לפני שזו האחרונה הצטרפה למלחמה ב-1941. איסלנד הפכה לרפובליקה עצמאית ב-1944.
גרינלנד
ב-9 באפריל 1941 חתם שגריר דנמרק בוושינגטון הנריק קאופמן (Henrik Kauffmann) הסכם עם ארצות הברית, המאפשר לה להגן על גרינלנד ולהקים בשטחה בסיסי צבא. השגריר הסתמך בהחלטתו לחתום על ההסכם על דעתם של דיפלומטים דנים שהיו בארצות הברית ונועץ ברשויות המקומיות בגרינלנד. בחותמו על ההסכם "בשם המלך" חרג קאופמן באופן ברור מסמכויותיו, אך הוא תרץ זאת בכך שלא קיבל הנחיה כל שהיא מקופנהגן הכבושה.
ממשלת הבובות (1940 – 1943)
מבחינה היסטורית, היו לדנמרק ולגרמניה מערכות יחסים מורכבות. ב-1920 קיבלה דנמרק את השליטה על חלקו הצפוני של מחוז שלזוויג, לאחר שהפסידה אותו במהלך מלחמת שלזוויג בשנת 1864. העם הדני היה חלוק בדעתו על המדיניות שרצוי היה לנקוט בה כלפי גרמניה. חלקם היו נאצים נלהבים, אחרים בחנו את האפשרויות הכלכליות שיביאו איתם הכובשים הגרמנים, אחרים היו בין אלה שלקראת סוף המלחמה הקימו את המחתרת הדנית. עם זאת, רוב בני העם הדני התרצו בחוסר רצון כלפי הגרמנים.
כתוצאה מגישתם משתפת הפעולה של הרשויות הדניות, פקידים רשמיים גרמנים טענו שהם יתייחסו לריבונות, לשלמות הטריטוריאלית ולנייטראליות של דנמרק. הרשויות הגרמניות נטו להסכים לתנאים וותרניים כלפי דנמרק מכמה סיבות:
גורמים אלה הביאו במשולב להחלטה לאפשר לדנמרק לקיים יחסים מועדפים עם גרמניה הנאצית. הממשלה הושארה במידה זו או אחרת של תפקוד והפרלמנט המשיך לפעול פחות או יותר כמו לפני הכיבוש. הם יכלו להמשיך ולשלוט בכל הנוגע למדיניות הפנים של המדינה. המשטרה ובתי המשפט נותרו בשליטה דנית ושלא כמו רוב הארצות הכבושות, נשאר כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק בארצו כראש המדינה. הרייך השלישי יוצג בדנמרק באופן רשמי על ידי נציג דיפלומטי. בתפקיד זה החזיק מי שכיהן מאז 1936 כשגריר גרמניה בקופנהגן, ססיל פון רנטה-פינק (Cécil von Renthe-Fink) שהוחלף בנובמבר 1942 בעורך הדין חבר האס אס ורנר בסט.
דעת הקהל הדנית נתנה באופן כללי גיבוי לממשלה, בעיקר לאחר נפילת צרפת ביוני 1940. הייתה תחושה כללית שיש להתייחס למצב הלא נעים של הכיבוש הגרמני בצורה המציאותית ביותר האפשרית. הפוליטיקאים הבינו שעליהם להתאמץ באופן מיוחד כדי לשמור על הזכויות של דנמרק על ידי הצגת חזית אחידה כלפי השלטונות הגרמניים וכל המפלגות הדמוקרטיות מהזרם המרכזי הקימו יחדיו ממשלה. הפרלמנט והממשלה הסכימו לעבוד יחד באופן צמוד. אף על פי שההשפעה של צעדים אלה הייתה קרובה ליצירת משטר חד-מפלגתי, עדיין נותרה זו ממשלה ייצוגית.
סטאונינג נותר בתפקידו כראש ממשלה עד למותו בשנת 1942 והוא עמד בראש ממשלת אחדות לאומית שכללה את כל המפלגות, להוציא את המפלגה הנאצית הדנית הקטנה ואת המפלגה הקומוניסטית, שכאמור הוצאה מחוץ לחוק. את מקומו של סטאונינג מילא וילהלם בול (Vilhelm Buhl), שלאחר זמן קצר הוחלף על ידי שר החוץ אריק סקווניוס (Erik Scavenius), שהיה איש הקשר עם הנאצים עד לתום המלחמה. סקווניוס היה דיפלומט, לא פוליטיקאי נבחר, וככזה נקט בגישה אליטיסטית כלפי הממשלה. בלבו קינן החשש שדעת הקהל תכשיל את מאמציו ליצור פשרה בין הריבונות הדנית לבין המציאות של שלטון הכיבוש הגרמני. הייתה לו הרגשה חזקה שהוא המגן הנלהב ביותר שיכול היה להיות לדנמרק. לאחר המלחמה הוטחו האשמות על תפקודו, בעיקר מצדם של חברי המחתרת הדנית, שהרגישו שהוא הפריע לפעולותיה של המחתרת ואיים על הכבוד הלאומי הדני. לדעתו של סקווניוס היו אלה האשמות שווא והוא טען שמאשימיו מנסים לגרוף הון פוליטי על חשבונו.
ההצלחה הבולטת ביותר של מדיניותה של ממשלת דנמרק הייתה בנוגע לאופן שבו הגנה על יהודי המדינה. במשך שלוש שנות קיומה, סירבה הממשלה באופן עקבי לקבל את הדרישות הגרמניות בנוגע ליהודים. הרשויות לא חוקקו חוקים מיוחדים בנוגע ליהודים וזכויותיהם האזרחיות נותרו שוות לאלה של שאר האזרחים. השלטונות הגרמנים לא היו שבעי רצון מעמדה זו, אך הבינו שכל ניסיון לנהוג ביהודים באופן אחר לא יתקבל מבחינה פוליטית. אפילו ורנר בסט בעצמו, שהיה איש הגסטפו, האמין שכל ניסיון להתעמר ביהודים יהרוס את היחסים המיוחדים שבין שתי המדינות והמליץ להימנע מכל פעולה נגד יהדות דנמרק.
המלך כריסטיאן העשירי נשאר בדנמרק עד לסוף המלחמה, כסמל של אומץ שהוערך מאוד על ידי נתיניו, אף על פי שהסיפור על כוונתו לענוד את הטלאי הצהוב במקרה שהיהודים ידרשו לעשות זאת, התגלה כלא נכון.
הגייסות החופשיים הדנים
ב-29 ביוני 1941, כמה ימים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, הוקמו "הגייסות החופשיים הדנים" (בדנית: Frikorps Danmark) ככוח מתנדבים שמטרתו הייתה להילחם כנגד הסובייטים. הגייס הוקם כיוזמה של האס אס ושל המפלגה הנאצית הדנית (DNSAP) ומפקדו הראשון היה כריסטיאן פיטר קריסינג (Christian Peder Kryssing), לוטננט קולונל בצבא המלכותי הדני.
על פי החוק הדני, הצטרפות לצבא זר לא הייתה בלתי חוקית, אך פעילות גיוס לצבא כזה על אדמת דנמרק הייתה בניגוד לחוק. האס אס התעלם מחוק זה והחל בפעולות גיוס, בעיקר של חברי המפלגה הנאצית הדנית ושל תושבי המיעוט הגרמני שחיו בדנמרק. כאשר התגלה הדבר על ידי ממשלת דנמרק היא החליטה לרכז את הלחץ שלה על הגרמנים כדי שלא יגייסו נערים מתחת לגיל הגיוס. מפקד הצבא הדני, הגנרל ויליאם פריור (William Wain Prior), רצה לפטר את קריסינג ואת מי שמונה לסגנו, הוא החליט להיוועץ בקבינט. הוחלט שקריסינג יפוטר, אך בהמשך בוטלה החלטה זו לאחר שסקווניוס, אז עדיין שר החוץ, שלא נכח בישיבת הקבינט, הודיע כי הגיע להסכמה עם מיופה הכוח הגרמני רנטה-פינק, שחיילי צבא דנמרק שירצו להתגייס, ישוחררו מתפקידם בצבא עד להודעה חדשה. הממשלה אישרה את ההודעה בהכריזה שקריסינג מונה להיות מפקד הגיס. הנוסח הדני של ההודעה דיבר בסך הכול על שינוי בתפקידו של קריסינג. לא הייתה זו הסכמה להקמתו של הכוח, שכן הדבר נעשה עוד קודם לכן מבלי לקבל את חוות דעתה של הממשלה. ביולי 1941 התלונן היינריך הימלר שבאופן בלתי רשמי מנסה דנמרק לעצור את הגיוס, מאחר שנפוצה שמועה בצבא הדני שכל מי שיתגייס לגיס החופשי יואשם בבגידה. בהמשך הנחתה הממשלה את הצבא ואת הצי לא למנוע מחיילים המעוניינים להתגייס לעשות כן ולשחרר אותם מהשירות. רוב רובם של המתגייסים היו חברי המפלגה הנאצית או מבני המיעוט דוברי הגרמנית או שניהם יחדיו. כ-6000 אזרחים דנים התגייסו לכוח, 1500 מתוכם היו בני המיעוט דוברי הגרמנית.
הסכם אנטי-קמינטרן
ב-20 בנובמבר 1941, חמישה חודשים לאחר הפלישה לברית המועצות, קיבלה ממשלת דנמרק "הזמנה" להצטרף להסכם אנטי-קומינטרן. חמישה ימים לאחר מכן הסכימה פינלנד בחוסר רצון לחתום על ההסכם מתוך מחשבה שדנמרק תחתום עליו. שר החוץ אריק סקווניוס טען שדנמרק צריכה לחתום על ההסכם, אך שרי הממשלה סרבו, בציינם שבכך יפרו את המדיניות של שמירה על נייטרליות. סקווניוס דיווח על החלטת הממשלה לרנטה-פינק שהשיב למחרת כי "גרמניה לא תהיה מסוגלת להבין" את הסירוב הדני ודרש כי ההחלטה תשונה עד לסוף היום. הוא הבטיח לסקווניוס כי ההסכם לא כולל "התחייבות פוליטית או אחרת" (כלומר, הכרזת מלחמה על ברית המועצות). בישיבת הממשלה באותו יום הועלתה הצעה לבקש התחייבות בכתב להצהרה זו כנספח לפרוטוקול. ראש הממשלה, סטאונינג, הסכים לתנאי זה ביודעו שבכך יהפוך ההסכם לחסר משמעות. משרד החוץ הדני פרסם רשימה של ארבעה תנאים שהצהירו שדנמרק מחויבת אך ורק ל"פעולות משטרתיות" על אדמתה ושהמדינה נשארת נייטרלית. משרד החוץ הגרמני הסכים לתנאים, בתנאי שהפרוטוקול יישאר, דבר שהיה בכוונת משרד החוץ הדני לעשות ממילא.
משאיבדה גרמניה את סבלנותה, איים שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ב-23 בנובמבר "לבטל את הכיבוש הידידותי" אם דנמרק לא תסכים לתנאיה של גרמניה. באותו יום הועמדו כוחות הורמאכט בדנמרק בכוננות ובבוקרו של יום נפגשו רנטה-פינק, סטאונינג ושר החוץ ובפגישה ציין רנטה- פינק כי לא יהיה מקום ל"תירוצים פרלמנטריים". אם תביעותיה של גרמניה לא יענו, היא "לא תוכל להיות מחויבת יותר להבטחות שנתנו ב-9 באפריל 1940" (איום במלחמה, ממשלה נאצית והעברת שטחים לגרמניה). בישיבת ממשלה שהתקיימה בצהרים הוחלט שלא להיעתר לדרישות הגרמניות. סקווניוס נסע ברכבת לברלין ולאחר לחצים רבים מצדם של הגרמנים חתם על ההסכם. השגריר האיטלקי שנכח במעמד החתימה ציין כי סקווניוס נראה כמו "דג מחוץ למים" ולא הבין כיצד הגיע למעמד זה. בשובו לקופנהגן וכשנודע על דבר החתימה, התעורר זעם בציבור והפגנות נערכו מול בניין הפרלמנט והגיעו הדברים לידי כך ששר המשפטים ציין כי לא היה רוצה לראות את שוטרי משטרת דנמרק מכים סטודנטים ששרים שירים פטריוטיים. בישיבת ממשלה שכונסה ביקש סקווניוס שתיפול החלטה אחת ולתמיד מהם הקווים האדומים של ממשלת דנמרק בנוגע ליחסיה עם גרמניה. לאחר ויכוח ארוך הוחלט שקיימים שלושה קווים אדומים: לא יחוקקו חוקים מפלים כנגד היהודים, דנמרק לא תצטרף למדינות הציר ואף אחת מיחידותיו של הצבא הדני לא תשתתף בלחימה כנגד צבא זר כל שהוא. למרבית ההפתעה הסכים סקווניוס לתנאים אלה ללא היסוס.
תקרית המברק
בשנת 1942 שלח אדולף היטלר מכתב ברכה למלך כריסטיאן ליום הולדתו. המלך השיב במברק קצר בלשון : "רוב תודות, המלך כריסטיאן" (Spreche Meinen besten Dank aus. Chr. Rex). היטלר יצא מדעתו מרוב עלבון. הוא ציווה על ורטה-פינק לשוב מברלין והכריז על שגריר דנמרק בגרמניה כעל אישיות בלתי רצויה. תקרית זו הייתה אחד הגורמים למינויו של סקווניוס כראש ממשלה מתוך תקווה של הגרמנים שהוא יוביל מדיניות של שיתוף פעולה עם הגרמנים. כמו כן הצטוו שארית כוחות הצבא הדני לפנות את יוטלנד.
המחתרת הדנית
עם התקדמות המלחמה נעשה הציבור הדני יותר ויותר עוין את הגרמנים. החיילים הגרמנים שהוצבו בדנמרק מצאו את רוב רובה של האוכלוסייה קרירים ומרוחקים כלפיהם מתחילת הכיבוש, אך רצונם לשתף פעולה גרם למערכת היחסים להיות יעילה. הממשלה עשתה מאמצים להרתיע את אזרחיה מלבצע מעשי התנגדות אלימה וחבלה כלפי הכיבוש, אך בסתיו 1942 מספר פעולות ההתנגדות האלימה גדל בהתמדה עד לנקודה שבה בפעם הראשונה הכריזו הגרמנים על דנמרק כעל "טריטוריה עוינת". לאחר הקרב על סטלינגרד ולאחר קרב אל-עלמיין השלישי, פעולותיה של המחתרת, האלימות והסמליות, נעשו תדירות יותר ויותר.
במרץ 1943 התירו הגרמנים לקיים בחירות כלליות. אחוז ההצבעה עמד על 89.5%, הגבוה ביותר בכל ההיסטוריה של דנמרק ו-94% מהמצביעים נתנו את קולם לאחת מהמפלגות הדמוקרטיות שדגלו במדיניות שיתוף הפעולה, בעוד ש-2.2% הצביעו עבור "מפלגת האחדות הדנית" (Dansk Samling), שהתנגדה לשיתוף הפעולה עם הגרמנים. 2.1% הצביעו עבור המפלגה הנאצית הדנית, אחוז דומה ל-1.8% האחוזים שזכתה המפלגה בבחירות של שנת 1939. קיומן של הבחירות, אי-שביעות רצון כללית והתחושה והתקווה שגרמניה תובס במלחמה, גרמו לפריצתן של שביתות והפרות סדר בקיץ 1943. ממשלת דנמרק סירבה לדון בנושא באופן שיספק את הגרמנים, שב-28 באוגוסט 1943 הטילו אולטימטום על הממשלה, שכלל את הדרישות הבאות: איסור על התכנסויות, איסור על שביתות, הטלת עוצר, צנזורה שתבוצע על ידי הגרמנים, הפעלתם של בתי דין צבאיים גרמנים והטלת עונש מוות במקרה של מעשי חבלה. בנוסף, הוטל על העיר אודנסה לשלם קנס של מיליון קרונות בשל הריגתו של חייל גרמני שמצא את מותו בעיר, וכדי להבטיח את התשלום הוחזקו תושבי העיר כבני ערובה.
הממשלה סירבה לדרישות אלה וב-29 באוגוסט, במסגרת מבצע ספארי, פיזרו הגרמנים באופן רשמי את ממשלת דנמרק והטילו ממשל צבאי על המדינה. הממשלה הגישה את התפטרותה למלך וכיוון שהמלך מעולם לא קיבל את ההתפטרות באופן רשמי, הממשלה תפקדה דה יורה עד תום המלחמה.
בידיעתם שצפויה התקפה גרמנית על רציפי נמל קופנהגן, הנחה הצי המלכותי הדני את קברניטי הספינות שלו להתנגד לכל ניסיון גרמני להשתלט על הספינות. הצי הצליח להטביע 32 מהספינות הגדולות שלו, בעוד שהגרמנים הצליחו לשים את ידם על 14 מהספינות הגדולות ועל 50 מהקטנות יותר. בהמשך הצליחו הגרמנים למשות מהמים ולהשמיש 15 מהספינות הטבועות. במהלך הטבעת הספינות הצטוו כמה מהספינות לנסות ולהימלט למימיה של שוודיה ו-13 ספינות הצליחו בכך, כשארבע מתוכן היו ספינות גדולות. שתי ספינות נשארו במים הבטוחים של גרינלנד. בסתיו 1944, היוו ספינות אלה את שייטת הצי הדני בגלות. ב-1943 התירו הרשויות השוודיות ל-500 חיילים דנים ששהו בשוודיה להתאמן ככוח משטרתי. בסתיו 1944 העלתה ממשלת שוודיה את מספר החיילים ל-4,800 והכירה ביחידה כבריגדה דנית בגלות שנקראה "הבריגדה הדנית בשוודיה". שיתוף הפעולה עם הגרמנים המשיך ברמה האדמיניסטרטיבית, והפקידות הדנית המשיכה לתפקד תחת הממשל הגרמני.
בספטמבר 1943 התאגדו מספר קבוצות התנגדות יחדיו לתיאום פעולות התנגדות. אחד ממנהיגי ההתנגדות הבולטים היה השר לשעבר ג'ון כריסמס מולר (John Christmas Møller) שב-1942 הפליג לאנגליה ונעשה לאחד מקובעי דעת הקהל הפופולריים ביותר כאשר שידר לדנמרק באמצעות ה-BBC.
הצלת יהודי דנמרק
לאחר נפילת הממשלה נחשפה דנמרק למידה נרחב של אימת השלטון הנאצי. באוקטובר החליטו הגרמנים לפנות את כל היהודים מדנמרק, אך הודות למידע שדלף בסיועו של הנספח הימי הגרמני בדנמרק גאורג פרדיננד דוקוויץ, שנודע לו מפי בסט על הכוונה לגרש למחנות ריכוז את כל יהודי דנמרק, הסתתרו היהודים אצל ידידים דנים ובמבצע מאורגן של המחתרת הדנית פונו כמעט כל היהודים לשוודיה הנייטרלית.
במקביל, נעשו מעשי החבלה של המחתרת תכופים יותר ורציניים יותר. אחת ההצלחות של המחתרת היו כאשר ביום הפלישה לנורמנדי, בוצעו הפרעות לפעולתה של רשת הרכבות בדנמרק ובכך עוכבה הגעתם של תגבורות גרמניות לנורמנדי. ממשלה מטעם המחתרת הוקמה והעיתונות המחתרתית החלה לפרוח. ממשלות בעלות הברית, שהיו עד אז ספקניות בנוגע לנכונותה של דנמרק להילחם בגרמניה, החלו להכיר בדנמרק כבעלת ברית אמיתית.
בינואר 1944 הציע מזכיר משרד החוץ הדני נילס סוונינגסן (Nils Svenningsen) שיוקם מחנה מעצר בתחומי דנמרק כדי למנוע את גירושם של אזרחים דנים לגרמניה. ורנר בסט הסכים להצעה אך התנה זאת בכך שהמחנה יבנה בקרבת הגבול. מחנה המאסר פרוסלב (Frøslev) נפתח באוגוסט 1944. המחנה נועד ליהודי דנמרק המעטים שנותרו ולאסירים אחרים. לגסטפו היה אמון מוגבל מאוד במשטרה הדנית שמנתה כ-10,000 איש. 1960 מתוכם נעצרו וגורשו לגרמניה ב-19 בספטמבר 1944.
כלכלה
דנמרק סבלה מבעיות כלכליות קשות במהלך המלחמה. כלכלת המדינה נפגעה באופן יסודי עקב עליית מחירי חומרי הגלם המיובאים כמו פחם ונפט. יתר על כן, קשרי המסחר העיקריים שלה עם בריטניה נותקו. במהלך שנות הכיבוש יישרה הכלכלה הדנית קו יותר ויותר עם הצרכים של גרמניה, בעיקר בתחום הייצור החקלאי. הרשויות הדניות לקחו חלק פעיל בפיתוח ואף יזמו משא ומתן על איחוד מכסים. המשא ומתן נפסק כשעלתה השאלה אם הקרונה הדנית תבוטל.
הסגר שהוטל על גרמניה השפיע בצורה משמעותית גם על דנמרק. מאחר שלרשות המדינה לא עמדו מקורות נייטרליים, היא הייתה מושפעת מהמחסור ומעליות המחירים. הממשלה צפתה מראש את המחסור בנפט ובפחם ואגרה כמויות מסוימות לפני המלחמה ויחד עם הקיצוב שהונהג מנע בעיות רבות בזמן המלחמה. ההפרעות לסחר עם אירופה פגעו גם הן בכלכלה, אך באופן יחסי היה מצבה של דנמרק טוב בהשוואה למצבן של ארצות אחרות. עקב הצלחתם של מגזרים מסוימים בדנמרק לשרוד בזמן המלחמה, המדינה הואשמה שהיא עודדה ספסרות. לאחר המלחמה נעשו מאמצים למצוא ולהעניש ספסרים, אך התוצאות של המשפטים שהתקיימו היו חמורות הרבה פחות בהשוואה למשפטים דומים שנערכו במדינות אחרות.
סוף המלחמה
כ-850 חברי המחתרת הדנית נהרגו במהלך המלחמה. כמו כן נהרגו כ-900 אזרחים דנים בנסיבות שונות: בהפגזות אוויריות, במהלך הפגנות אזרחיות, או בפעולות תגמול של הגרמנים. 39 חיילים דנים נהרגו או נפצעו במהלך הפלישה ב-1940 וארבעה חיילים נוספים נהרגו ב-29 באוגוסט 1943 כאשר הממשלה פורקה על ידי הגרמנים. כ-360 דנים מתו במחנות הריכוז. המגזר שספג את מרבית מקרי המוות היו מלחי הצי המלכותי הדני, שהמשיך לפעול במהלך המלחמה, רובם כתוצאה של תקיפות של צוללות. 1850 מלחים נהרגו. כ-100 חיילים שנלחמו במסגרת הצבאות של בעלות הברית נהרגו. כ-6000 אזרחים דנים נשלחו למחנות ריכוז במהלך המלחמה כ-600 מתוכם מצאו את מותם. אחוז נמוך בהשוואה לגורלם של אזרחי מדינות אחרות.
לאחר המלחמה, 40,000 איש נעצרו בחשד לשיתוף פעולה עם הגרמנים. מהם 13,500 נשפטו ונענשו. מתוך 78 עונשי מוות שנגזרו, בוצעו 46 מהם. רובם נשפטו לתקופות מאסר של עד 4 שנים. רבים הביעו ביקורת על התהליך שהפך לקורבן אנשים ששיתוף הפעולה שלהם עם הגרמנים היה משני, בעוד שפוליטיקאים ואנשי עסקים רבים שביצעו מעשים יותר חמורים נותרו ללא עונש. סוגיה שנויה במחלוקת הייתה ההחלטה מה יהיה גורלם של אותם אנשים שצייתו לפקודות שנתנו להם מידי ממשלתם שלהם.
אף על פי שחלק מחברי המחתרת ניסו להתארגן בכמה מפלגות פוליטיות לאחר המלחמה, לא עלה הדבר בידם. המפלגה היחידה שזכתה לתמיכה משמעותית מחברי המחתרת הייתה המפלגה הקומוניסטית. הקומוניסטים קיבלו כשמינית מסך הקולות בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1945.
ב-5 במאי 1945 שוחררה דנמרק באופן רשמי מעול הכיבוש הגרמני. אזרחים בכל רחבי הארץ הסירו מעל החלונות את הווילונות השחורים שהיו תלויים על החלונות לצורך האפלה ושרפו אותם ברחובות. עד היום מתקיימות שריפות כאלה באופן מסורתי מדי שנה ביום השחרור. חיילי בעלות הברית (בעיקר רוסים) ששוחררו ממחנות השבויים ברחבי דנמרק צעדו ברחובות הערים. בעיר אורהוס התנפל המון על בחורות שקיימו קשרים עם גרמנים, גזזו את שיערן והובילו אותן ברחובות העיר תוך כדי שההמון משפיל אותן.
פליטים גרמנים
בשבועות האחרונים של המלחמה, בין 9 בפברואר ועד 9 במאי, כמה מאות אלפי פליטים גרמנים ברחו דרך הים הבלטי מפחד חיילי הצבא האדום. רוב רובם של הפליטים הגיעו מפרוסיה המזרחית ומפומרניה ורבים מהם היו נשים, ילדים וזקנים. רבים מהם סבלו מתת-תזונה, מתשישות וממחלות. שליש מהפליטים היה מתחת לגיל 15.
כבר בסוף אפריל, נראה היה שהשלטונות הצבאיים הגרמנים איבדו את השליטה על המצב ובעת כניעתה של גרמניה היו על אדמת דנמרק כ-250,000 פליטים גרמנים. פליטים רבים סבלו חרפת רעב וממחלות ולא זכו לטיפול. התמותה הייתה גבוהה וגופות של אנשים שלא נקברו אוחסנו במחסנים ובמרתפים.
בעת הכניעה, הועברה האחריות על הפליטים לידי הרשויות הדניות. הפליטים הועברו מכ-1,000 מקומות שונים למחנות גדולים שנבנו במיוחד או למחנות צבא גרמנים לשעבר, בכמה מהם שהו יותר מ-20,000 פליטים. הגדול שבמחנות היה באוקסבול (Oksbøl) שעל החוף המערבי של חצי האי יוטלנד ובו הוחזקו כ-37,000 פליטים. המחנות הוקפו בגדרות תייל ונשמרו על ידי חיילים כדי למנוע מגע של הפליטים עם האוכלוסייה המקומית. בכמה מהמחנות מנות המזון היו דלות והטיפול הרפואי לקה בחסר. בשנת 1945 לבדה מתו יותר מ-13,000 איש, בנייהם כ-7,000 ילדים מתחת לגיל חמש. המצב החמיר במיוחד בחודשים שלפני ואחרי כניעת הגרמנים, כאשר בתי החולים והרופאים סירבו לטפל בפליטים הגרמנים. הסיבות לכך נבעו לא רק מרגשות אנטי-גרמניים, אלא גם ממחסור במשאבים. באותה עת היה צורך לשקם את התשתיות והיה פחד מפני התפשטות מגפות. כדי לטפל בפליטים, הקימו השלטונות הדנים מערכת רפואה בתוך מחנות הפליטים שאוישה על ידי צוותים רפואיים מגרמניה. במקביל הוקמו מערכת חינוך במחנות עבור הילדים ומערך תעסוקה למבוגרים, והחלו להתארגן חיי תרבות ועיתונות. בשלב מאוחר יותר מנות המזון במחנות הוגדלו. ב-24 ביולי 1945 החליטה מפקדת כוחות הכיבוש הבריטית, בניגוד לציפיותיהם של הדנים, שהפליטים יישארו בדנמרק עד שהמצב בגרמניה יתייצב. בנובמבר 1946 החלו לחזור לגרמניה ראשוני הפליטים והאחרונים עזבו את דנמרק בפברואר 1949. מעטים מתוכם נשארו בדנמרק לצמיתות.
מורשת
מדיניות שיתוף הפעולה של ממשלת דנמרק בתקופת המלחמה היא אחת מהנושאים השנויים במחלקות בהיסטוריה הדנית. חלק מההיסטוריונים טוענים שהמדיניות הזו הייתה הדרך היחידה לשמור על שלום הדמוקרטיה של דנמרק ועל עמה. אחרים טוענים ששיתוף הפעולה הרחיק לכת יותר מדי וכאשר משווים אותו לדרך פעולתן של מדינות דמוקרטיות אחרות שהיו תחת השלטון הגרמני, אין הדבר מצדיק את האסטרטגיה הזאת.
תולדות המוזיקה
תולדות המוזיקה היא העיסוק במיפוי מקורות המוזיקה בחברה האנושית והתפתחותה במשך הזמן.
מוזיקה זוהי אמנות שמיפויה ההיסטורי בעייתי, אך אין ספק שמקורותיה של המוזיקה נעוצים עמוק בתקופת האבן. נראה כי המוזיקה הראשונה שנוצרה הייתה מוזיקה קולית מלווה במחיאות כפיים, ומאוחר יותר גם בכלי הקשה, שכנראה היו כלי הנגינה הראשונים שנוצרו. עדויות לכלי נשיפה עתיקים מאוד נמצאו גם כן. התווים (מוזיקה)|תיווים, הדרך הפשוטה ביותר לתעד מוזיקה, הומצאה רק לקראת סוף ימי הביניים על ידי הכנסייה הקתולית באירופה אשר גילתה כי המוזיקה יוצרת קשר עז בין התפילה למתפלל. עד אז לא הייתה כל דרך לתעד מוזיקה. בכל אופן, מוזיקה הייתה קיימת כמעט משחר ימי האדם, בתרבויות שונות במקביל.
לידתה של המוזיקה
על פי האמור בתנ"ך, אבי המנגנים בכלי פריטה (כינור ועוגב) היה יובל בן למך:, כלומר אביהם של המנגנים וממציא אומנות הנגינה, או אומנות הפריטה - אומנות הנגינה הגבוהה יותר - לבדה.
גם המיתולוגיה הכנענית, כפי שזו משתקפת בכתבי אוגרית, מאזכרת אל שהמציא את אומנות הנגינה.
בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס היו פרשנים נוצריים שהציגו את פיתגורס ויובל כאבות המוזיקה.
מוזיקה עתיקה
השלב הבא בהתפתחות המוזיקה הוא זה שבו היה קיים כבר כתב, ומצוין כ"מוזיקה עתיקה". ה"שיר" הכי עתיק בעולם הוא לטענת אן דראפקורן-קילמר שחקרה את הנושא, נכתב בכתב יתדות ומקורו באור לפני כ-4,000 שנים. דראפקורן-קילמר מצאה מקצב משולש (שנמצא גם בשירה מצרית עתיקה) שנכתב בסולם דיאטוני. יש מספר עדויות מן העת העתיקה המצביעות על שימוש בכלי נגינה שונים - ציורים על כדים ותיאורים כתובים של מוזיקה מצביעים על שימוש בכלי נגינה כמו צינורות כפולים, שהם כמו חמת חלילים פרימיטיבית, ועל פוליפוניה. תיאורים של התפתחויות דומות מופיעים גם בתרבות עמק האינדוס וגם בכתבי אריסטו.
בין כתבי אוגרית נמצא לוח חרס ועליו סימני יתדות המבטאים תווים, מהעתיקים בעולם. בכתבים נמצאו אזכורים גם לכינורות (לירות), מצלתיים ותופים. באוגרית נמצאו אף מספר כלי נגינה.
מוזיקה מערבית (קלאסית)
ההיסטוריה המתועדת של המוזיקה המערבית מתחילה במאה ה-8. יצירות מוזיקליות מועברות ומובנות באופן הטוב ביותר כאשר הן נמצאות בקונטקסט המתאים ובמקום המתאים להן בהיסטוריה של המוזיקה. החלוקה לתקופות נעשית כך:
השנים שמצוינות למעלה הן כלליות ואינן מדויקות משתי סיבות: הראשונה, חלק מן הסגנונות היו פעילים במקביל. השנייה, קשה לקבוע מתי דועך לחלוטין סגנון אחד ונעשה פופולרי סגנון אחר.
מוזיקה מערבית (ג'אז וקלה)
קשה לסווג את המוזיקה המערבית הקלה, המבוססת על ג'אז ובלוז כמוזיקה מערבית טהורה. יש שיאמרו שלמעשה שורשיה של המוזיקה הקלה הם בבלוז ובג'אז - ואין ספק שהשורשים של אלו הם במוזיקה האפריקאית. בכל אופן, גם את תולדות המוזיקה הקלה והג'אז אפשר לחלק לתקופות (הרשימה על פי סדר כרונולוגי):
מוסטפא טלאס
מוסטפא טלאס (בערבית: مصطفى طلاس, בתעתיק מדויק: מצטפא טלאס; 11 במאי 1932 – 27 ביוני 2017) היה פוליטיקאי סורי בכיר, שעמד שנים רבות בראש המערכת הביטחונית הסורית, תחילה כראש המטה הכללי של צבא סוריה ולאחר מכן כשר ההגנה. טלאס הוא אחד משני הקצינים היחידים בהיסטוריה של סוריה (השני הוא חיכמת שיהאבי), שזכה לדרגת עימאד אוול (عماد أول).
קריירה צבאית ופוליטית
טלאס נולד בכפר הסורי א-רסתן (الرستن) שבמחוז חומס (בקרבת העיר חומס), למשפחה מוסלמית סונית-קבילית. טלאס הצטרף למפלגת הבעת' (סוריה) הסורית בגיל 15, והכיר את חאפז אל-אסד במהלך לימודיו באקדמיה הצבאית בחומס. טלאס ואסד הוצבו כקצינים בקהיר במהלך תקופת הרפובליקה הערבית המאוחדת של סוריה ומצרים, בשנים 1958–1961. השניים, שתמכו בעקרונות הפאן-ערביות, התנגדו לאיחוד אשר לתפיסתם היה מוטה בבירור לטובתה של מצרים. עם התפרקות האיחוד, בעוד אסד נכלא לתקופה קצרה על ידי שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, נמלט טלאס יחד עם אשתו ובניו בחזרה לסוריה.
במהלך שנות ה-60, ביסס אסד את מעמדו בממשל הסורי, בין היתר, בעקבות ההפיכה של מפלגת הבעת' בשנת 1963. אסד קידם את טלאס, אשר לא היה מעורב ישירות בהפיכה, לתפקידים בכירים בצבא ובמפלגה. ההפיכה שנערכה בשנת 1966, במהלכה הודח אמין אל-חאפז על ידי סלאח ג'דיד ואנשיו, חיזקה את מעמדו של אסד (שזכה בתפקיד שר ההגנה) - ומתוך כך גם את מעמדו של טלאס. לאחר המהפיכה מונה טלאס למפקד חטיבת שריון. במלחמת ששת הימים הייתה החטיבה פרושה באזור דמשק ולא השתתפה בקרבות. בעקבות תבוסתה של סוריה במלחמה, מינה אסד את טלאס בשנת 1968 לתפקיד רמטכ"ל צבא סוריה.
לאחר שאסד התמנה לתפקיד נשיא סוריה, בעקבות "מהפכת התיקונים" ב-1970, הוא מינה את טלאס, בשנת 1972, לתפקיד שר ההגנה. במהלך 30 שנות כהונתו של אסד כנשיא, כיהן טלאס ברציפות בתפקיד זה, והיה אחד מאנשיו הנאמנים ביותר של הנשיא. בשנת 1984, עת ניסה רפעת אל-אסד, אח הנשיא, לגזול את השלטון מאחיו באמצעות הפיכה צבאית, טלאס נותר נאמן לנשיא אסד. משום היותו סוני, נחשב טלאס לבעל חשיבות רבה בשלטון המיעוט העלווי של אסד.
התבטאויותיו השנויות במחלוקת
טלאס, שעמל על ביסוס מוניטין כאיש תרבות, עסק בין היתר גם בתחום הספרות. במרוצת השנים פרסם מספר ספרים פרי עטו, והקים הוצאה לאור בשם "ספרי טלאס" - אשר ספגה ביקורת בינלאומית על כך שעסקה בפרסום כתבים אנטישמיים. בשנת 1983 פרסם טלאס את הספר "המצה של ציון", בו ניסה להוכיח את אמיתות עלילות הדם שפורסמו כנגד היהודים.
בשנת 1998, התגאה טלאס באוזניו של עיתונאי העיתון "אל-ביאן" המתפרסם במפרץ הפרסי כי הוא היה אשר נתן האישור לסדרת הפיגועים כנגד חיילי המארינס האמריקאים וחיילי הצבא הצרפתי בביירות בשנת 1983. בהקשר זה, טען כי מנע מכוחות ה"מוקאוומה" הלבנוניים לבצע התקפה דומה על הכוחות האיטלקיים שהיו חלק מהכוח הרב-לאומי, כיוון שהיה מאוהב בשחקנית האיטלקייה ג'ינה לולובריג'ידה.
נאומיו של טלאס התפרסמו בין היתר בשל שפתו הציורית והצבעונית. בשנת 1991, כשסוריה השתתפה לצידה של ארצות הברית במלחמת המפרץ, טען טלאס כי חש שמחה גדולה כשסדאם חוסיין שיגר את טילי הסקאד לעבר ישראל. בשנת 1999, במהלך נאום בפני חיילים סוריים בבעלבכ, תקף טלאס את יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, על התנהלותו אל מול ישראל. טלאס כינה את ערפאת "בן של 60 אלף זונות", אמירה שזכתה לכותרות נרחבות וגרמה לכעס רב בעולם הערבי. טלאס אף טען כי ערפאת, בקשריו עם ישראל ובויתוריו, נוהג כרקדנית סטרפטיז אשר משילה מעליה בגד אחר בגד, וטען כי "ההבדל היחיד בין ערפאת לבין רקדנית הסטרפטיז הוא שכאשר הרקדנית מורידה את בגדיה נחשף יופייה, בעוד כאשר ערפאת מוריד את בגדיו - נחשף כיעורו".
לדעת חלק מהפרשנים, התבטאויותיו הקיצוניות של טלאס בנושאים פנימיים, בין-ערביים ובינלאומיים, וכן היותו בכיר סוני חילוני במשטר מיעוט עלווי, שימשו כ"עלה תאנה" עבור משטרו של אסד. יש הטוענים אף כי טלאס נטה לבטא בשפתו הציורית דעות שאסד עצמו ומשטרו לא היו מסוגלים לבטא מחשש ליציבות השלטון. דוגמה לכך היא העובדה שיחסיה של סוריה עם הרשות הפלסטינית, אותה דאג טלאס להשמיץ פעמים רבות, השתפרו רק לאחר מותו של אסד בשנת 2000 ועלייתו של בשאר אל-אסד לשלטון.
לאחר מותו של אסד
בשנת 2000, לאחר מותו של חאפז אל-אסד, התמנה בנו בשאר אל-אסד לנשיא, במהלך שזכה לתמיכתו ולליוויו הצמוד של טלאס עצמו. בתקופה זו התרחבה השפעתו של טלאס על התנהלות המשטר, כיוון שהפך באופן בלתי-רשמי לראש "הגוורדיה הוותיקה" בשלטון הסורי ולמלווה של בשאר בראשית דרכו. עם זאת, טלאס נתפס לעיתים כמתנגד לליברליזציה שניסה להחיל הנשיא בשאר במדינה, וכאחד המנסה לשמר את התפיסות השמרניות במדיניות הפנים, כמו גם את תפיסת העמידה האיתנה במדיניות החוץ. כמו כן, כחלק מאנשי "הגוורדיה הוותיקה", נחשב טלאס כמעורב בשחיתות שלטונית. בתהליך הדרגתי איבד טלאס את כוחו במנגנוני השלטון, ובמסגרת מהלכיו של הנשיא בשאר לבסס את אחיזתו במוסדות הצבא, איבד טלאס בשנת 2004 את תפקידיו בממשלה ובוועד המרכזי של מפלגת הבעת'.
ב-5 ביולי 2012, במהלך ההתקוממות בסוריה, ערק בנו מנאף טלאס ששירת כמפקד בכיר במשמר הרפובליקה והיה ידיד קרוב של הנשיא בשאר אל-אסד, וברח לטורקיה. אחיינו של טלאס, עבד אלרזאק מחמד טלאס, ערק מצבאו של אסד במהלך ההתקוממות ונעשה למפקד צבא המורדים בעיר חומס.
קמנשמיהאיפה
קמנשמיהאיפה (בהונגרית: Kemenesmihályfa) הוא כפר במחוז ואש, בנפת צלדמלק.
מיקום
הכפר שוכן מצפון-מערב לצלדמלק, בין שלושה כפרים קטנים, והוא מוזג כמעט לחלוטין איתם. הכפר מחובר לצלדמלק בכביש 8452, לטקרץ' בכביש 8453, ולקמנששמיין ולוונצק בכביש 8454. היישוב יושב על קו הרכבת סקשפהרוואר-סומבטהיי, שיש לו נקודת עצירה במקום.
היסטוריה
בשנת 1869 האוכלוסייה הייתה כדלקמן: 513 גברים, 533 נשים, כך שהאוכלוסייה הכוללת הייתה 1046. היו קורבנות גם מהכפר במהלך מלחמות העולם. זכרם הונצח בשנת 1968 על גבי לוח שיש על קיר בית בית הלוויות הנוצרי. יהודים ישבו במקום במספרים לא גבוהים, אך אין תיעוד על כך למעט יליד אחד במקום.
הכנסייה הרומית-קתולית
הכנסייה על שם המרטיר הראשון של סנט סטפן הוזכרה לראשונה בשנת 1439. לאחר הרפורמציה המקום שימש את הלותרנים עד 1732, אז נלקחה מהם בכוח מזוין והוחזרה לקתולים במהלך של אנטי-רפורמציה. משפחת דמלקי נקברה בקריפטה שלה.
כנסייה נוספת בכפר היא הכנסייה הלותרנית, אשר נבנתה בשנת 1817.