cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קים יו-נה
קריירה
קים קבעה בשנת 2010 שלושה שיאי ניקוד ליחידות: בתוכנית הקצרה, בתוכנית הארוכה, ובניקוד הכולל. שיא הניקוד שקבעה בתוכנית הקצרה נשבר בשנת 2014 על ידי המחליקה מאו אסדה מיפן. בנוסף, היא המחליקה הראשונה שעברה את ספי 200, 210, ו-220 הנקודות בשיטת השיפוט של איגוד ההחלקה הבינלאומי.
בדרך אל האושר
בדרך אל האושר הוא אלבום אולפן מאת המוזיקאי והזמר דני רובס. האלבום יצא בשנת 1989 ונחשב למצליח והנמכר ביותר של רובס עד היום. לראשונה בקריירה שלו זכה בתואר זמר השנה במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'. רובס כתב והלחין את כל השירים, בהם "בדרך אל האושר", "איך הוא שר" ו"משהו מקלקל לי הכל" שהפכו ללהיטי רדיו.
באלבום מופיעים טקסטים אישיים העוסקים בין היתר בקשיי הזוגיות, געגועיו לאחיו, התבגרות ורומנטיקה. עד שנת 2001 הגיע האלבום למעמד פלטינה משמכר האלבום למעלה מ-60 אלף עותקים (הרף לפלטינה היה 40 אלף עותקים), ועד שנת 2012 מכר כמעט מאה אלף עותקים, שהם נחשבים כיום לפלטינה משולשת (הרף לפלטינה באותה השנה הונמך ל-30 אלף עותקים). על כן הוא אחד האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. סיבוב ההופעות עם להקת נגנים וזמרת הליווי שירלי יובל-יאיר קצר הצלחה רבה, ובשיאה הופעה לרגלי המצדה בפסטיבל ערד 89' לעיני 3,000 אנשים, אשר שודרה בערוץ 2 הניסיוני. מסע ההופעות של "בדרך אל האושר" אף נדד בעולם, בין השאר בבריטניה, ארצות הברית, דרום אמריקה וברית המועצות.
את עטיפת האלבום צילם מיכה קירשנר שהעמיד את רובס על פני רקע כהה. לימים סיפר קירשנר כי רצה לבטא את המקום ממנו מתחילים את הדרך לאושר, ולכן בחר ברקע אפל.
בשנת 2009 שודרה ברשת ג' ובתחנת הרדיו קול יזרעאל תוכנית מיוחדת לרגל 20 שנה להוצאת האלבום.
בסוף שנת 2011 החל רובס סיבוב הופעות "20 שנה לאלבום בדרך אל האושר" בליווי להקה.
איך הוא שר - המיתוס
בשיר "איך הוא שר" דבק סיפור לפיו, הוא נכתב על חייו ומותו של הזמר זוהר ארגוב. את השיר פרסם רובס כשנתיים לאחר מותו של ארגוב. סמיכות זו ומילות השיר, המגוללות את סיפורו של זמר הנישא על כנפיי אהבת הקהל עד לנפילתו לסמים ומותו, חיזקו את ההשערות שהשיר אכן נכתב על ארגוב. השורה מתוך השיר "מה נשאר מהזוהר, מכל השירים שהוא שר" לא הותירה מקום לספק (זאת בעקבות השם "זוהר" אשר הופיעה בשורה). המיתוס נולד עם יציאת השיר כאשר במסגרת התוכנית "ציפורי לילה", אמר המוזיקאי אביהו מדינה:, ואף השמיע את השיר מספר פעמים במהלך התוכנית. רובס השיב בתגובה שהמשפט של מדינה מכיל שלוש טעויות:.
רובס מספר בהופעותיו כי כלל לא חשב על ארגוב בעת כתיבת השיר, אלא על מוזיקאים שאהב בנעוריו, כגון אלביס פרסלי, ג'ניס ג'ופלין, ג'ימי הנדריקס וג'ים מוריסון, שלא הצליחו להתמודד עם ההצלחה, נפלו לסמים ומצאו את מותם בגיל צעיר. עוד הוא מציין כי כתב את השיר בשלב שהיה יוצר צעיר (עוד לפני ההצלחה הגדולה) כמעין תמרור אזהרה אישי, כדי שזה לא יקרה לו. לאחר שפורסמה הפרשנות על ארגוב הוא שב למילות השיר ונוכח לראות שהן אכן מתאימות להפליא, ומבחינתו מי שרוצה לראות בכך שיר על ארגוב מוזמן לעשות כן, מאחר שהשיר שייך למאזינים וכל אחד יכול לקחת אותו למקום האישי שלו.
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית)
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניה (בגרמנית: Christlich-Demokratische Union Deutschlands; בראשי תיבות: CDU) הייתה מפלגה מזרח-גרמנית שנוסדה ב-1945. היא היוותה חלק מ"החזית העממית" עם מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והייתה מפלגת לווין עד 1989.
פוליטיקת המפלגה
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי של גרמניה היה במקורו דומה מאוד למקבילה המערב-גרמני. כמו המפלגה הנוצרית הדמוקרטית המערב גרמנית, רוב תמיכת המפלגה הגיעה מנוצרים ממעמד הביניים. עם זאת, המפלגה נטתה שמאלה ביחס למקבילתה המערב גרמנית.
יושב הראש הראשון של המפלגה היה אנדראס הרמס, שהיה חבר בולט של מפלגת המרכז הגרמנית בזמן רפובליקת ויימאר ושירת כשר בה שלוש פעמים. הוא ברח למערב ב-1946 והוחלף על ידי יעקב קייזר, גם הוא חבר לשעבר במפלגת המרכז שהיה ממובילי תנועת ההתנגדות הגרמנית לנאציזם במשך מלחמת העולם השנייה. קייזר היה חבר בולט במחנה השמאלי של המפלגה, והעדיף הלאמה של תעשיות כבדות וקולקטיביזציה שהציעו הקומוניסטים. למרות זאת, הביקרות שלו על הקומוניסטים נגמרה בכך שהוא פוטר ב-1947 והוחלף באוטו נושקה חבר המפלגה הדמוקרטית הגרמנית לשעבר, המתון יותר. נושקה ותומכיו הוציאו בהדרגה את חברי האיחוד הנוצרי-דמוקרטי שלא היו מוכנים לשתף פעולה עם הקומוניסטים. מהלך זה הגיע לשיאו במושב המפלגה השישי ב-1952, שבו המפלגה נעשתה באופן רשמי בעלת ברית נאמנה של הקומוניסטים. באספה היא הצהירה עצמה כ"מפלגה סוציאליסטית ללא כל גבולות" בהתאם לקו הפוליטי האחר של המפלגה של "ריאליזם נוצרי".
סגני המפלגה, כמו שאר הסגנים במפלגות מזרח-גרמניות, הצביעו באופן עקבי בעד הצעות הממשלה בפולקסקאמר. ההסתייגות היחידה לכך קרתה ב-9 במרץ 1973 בהצבעה שנערכה בנוגע לחוק הפלות, שבו 14 נציגים של המפלגה הצביעו נגד, ו-8 נעדרו מההצבעה.
לאחר מותו של מנהיג המפלגה נושקה, אוגוסט בוך, חבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית גם הוא, הוביל את המפלגה למשך שארית שנות החמישים. ב-1966 המזכיר הכללי של המפלגה, גרלד גוטינג, נבחר ליושב ראש המפלגה. גוטינג, שהיה יושב ראש הפולקסקאמר (ודה פקטו, סגן נשיא הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) בין 1969 עד 1976, המשיך בקו הפרו-ממשלתי של המפלגה.
גוטינג נשאר יושב ראש המפלגה ובעל ברית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה עד שאריך הונקר פוטר לטובת אגון קרנץ באוקטובר 1989. ב-2 בנובמבר 1989, גוטינג הודח על ידי המחנה הרפורמיסטי של המפלגה. בדצמבר 1989 לות'אר דה מאיזייר, עורך דין וסגן יושב הראש של הכנסייה האוונגלית של גרמניה המזרחית נבחר ליושב הראש. מאותה נקודה והלאה המפלגה הדיחה (ולאחר מכן סילקה) את מנהיגיה הבולטים, ונהייה החסידה הבולטת ביותר של תהליך איחוד גרמניה מחדש.
במרץ 1990, האיחוד הנוצרי-דמוקרטי נהיה המרכיב החשוב ביותר של "ברית עבור גרמניה" קואליציית מרכז-ימין בגרמניה המזרחית. האיחוד ניצח בבחירות הראשונות (והיחידות) החופשיות ונהיה המפלגה הגדולה ביותר בפולקסקאמר. באפריל דה מאיזייר נהיה ראש הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, והוביל קואליציה גדולה שבאופן מיידי פעלה לאחד את גרמניה המזרחית עם גרמניה המערבית.
באוקטובר 1990, האיחוד הנוצרי דמוקרטי המזרח-גרמני התמזג לתוך המפלגה הנוצרית הדמוקרטית המערב גרמנית.
עיתון
ה עיתון הרשמי של האיחוד הנוצרי-דמוקרטי היה ה"נויה צייט", שיצא לאור על ידי "יונין: ורלאג".
יחסים בין-לאומיים
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי שימר יחסים קרובים עם מפלגות נוצריות-דמוקרטיות אחרות בגוש המזרחי. למשל עם "איגוד פאקס" הקתולי בפולין, ומפלגת העם הצ'כוסלובקית.
אף על פי שהאיחוד הנוצרי-דמוקרטי המזרח-גרמני ומקבילו המערב-גרמני, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, לא הגיעו להסכמות כל הזמן, הם ניהלו יחסים רשמיים.
ימים יגידו
ימים יגידו הוא אלבומו ה-17 של הזמר אייל גולן, שיצא לאור ב-7 באפריל 2014. לאחר שבועיים האלבום הגיע למעמד אלבום פלטינה כפולה על מכירות של למעלה מ-60 אלף עותקים. זהו האלבום הראשון של גולן שיצא לאחר שהתפוצצה פרשת "משחקי חברה", בה נקשר שמו, אך התיק כנגדו נגנז בסופו של דבר.
על מרבית ההפקה המוזיקלית והעיבודים של שירי האלבום הופקד יעקב למאי, לצד עיבודים נוספים של תמיר צור, ציקי זנטי ודודו קומה.
סינגלים
לפני צאת האלבום הופצו לרשת ולרדיו ארבעה סינגלים מתוך האלבום, ואחד אחרי צאת האלבום. ב-15 באוקטובר 2013 יצא הסינגל הראשון "מבעד לדמעה" שכתבה עינת הולנדר, הלחין אופיר כהן, ועיבד תמיר צור. ב-1 בדצמבר 2013 יצא הסינגל השני "מתפלל" למילים ולחן של פאר טסי, שהגיע אחרי החקירה שלו במשטרה בחשד לקשירת שמו בפרשת "משחקי חברה", והשיר היה לשיר הכי מושמע ברדיו בשבוע צאתו לרדיו. ב-9 בפברואר 2014 הופץ סינגל שלישי בשם "צללים של דמותה" המתכתב עם הסגנון הלבנוני שכתב והלחין אופיר כהן, עם עיבוד והפקה מוזיקלית של תמיר צור. השיר הוא שיר נשמה עצוב, שמספר על געגועים לאישה שעזבה. ב-18 במרץ 2014 יצא הסינגל הרביעי והאחרון לפני צאת האלבום - "הלילה תרקדי" למילים וללחן של דורון אלימלך ואליאב מועלם, ועיבוד ולהפקה מוזיקלית של יעקב למאי. שיר קצבי וקלילשהיה במשך שלושה שבועות לשיר הכי מושמע ברדיו הישראלי.
ב-18 במאי 2014 לאחר צאת האלבום, הופץ הסינגל "ואולי ביום יפה" למילים של רמי לב, ולחן של עדי ליאון. השיר הושמע יותר מ-230 פעמים בתחנות הרדיו השונות, וצבר למעלה מ-4 מיליון צפיות ביוטיוב.
שירים בולטים שלא יצאו כסינגל
שיר הנושא של האלבום "ימים יגידו" לא יצא כסינגל, אך תוך שבועיים זכה ביותר ממיליון מאתיים אלף צפיות באתר YouTube והיה בראש מצעד ההורדות של חברות הסלולרי. גם השיר הפותח באלבום "אני מקווה", שלא יצא כסינגל, הצליח להשיג יותר מחצי מיליון צפיות באתר יוטיוב בפרק זמן קצר מאוד.
ההצלחה
האלבום הצליח ומכר תוך זמן קצר של 24 שעות 30 אלף עותקים והפך לאלבום פלטינה. היה זה הישג חסר תקדים של זמר ישראלי לאחר שבועיים מצאת האלבום פורסם שהאלבום נמכר יותר מ-60,528 עותקים זהו שיא ישראלי שעוד לא היה בישראל.כבר בשבוע השני של האלבום נצפה ביוטיוב מעל ל-780 אלף צפיות לאלבום, ובנוסף כל השירים עברו את ה-400 אלף צפיות ואף חלקם הגיעו מעל למיליון צפיות
The Corrs Unplugged
(The Corrs Unplugged) (הקורס אונפלאגד) הוא אלבום של הלהקה האירית הקורס, שיצא ב-1999. האלבום היה חלק מסדרת אונפלאגד של MTV. הוא הופץ במדינות רבות אבל לא בארצות הברית.
האלבום הוקלט בהופעה חיה ב-5 באוקטובר 1999 לפני קהל באולפני ארדמור, במחוז ויקלוו, אירלנד.
פרטי הפצה
ההופעה הופצה על CD, DVD, וקלטות וידאו. הדיסק הציג שירים בסדר שונה מהסדר שניגנו אותם בהופעה, ה DVD וקלטת הווידאו שומרים על הסדר הנכון של השירים. גם ה DVD וקלטת הווידאו ברובם לא נערכו, לעומת הדיסק שערך כמעט את כל הדיבורים בין השירים.
קולקטיביזם
קוֹלֶקְטִיבִיזְם הוא מונח המתאר כל השקפה פילוסופית, פוליטית, דתית, כלכלית או חברתית, המדגישה את קיומה של תלות הדדית בין אנשים. הגישה המנוגדת לקולקטיביזם מכונה אינדיבידואליזם. באנתרופולוגיה ובסוציולוגיה, קולקטיביזם הוא היבט תרבותי, הקיים כניגוד לאינדיבידואליזם, ומאפיין את רמת הלכידות בין הפרטים בתוך הקבוצה. השקפות קולקטיביסטיות מדגישות את חשיבותה של הלכידות הקבוצתית, ואת מקומו של הפרט כחלק מקבוצה חברתית. לעיתים, יעדיפו את טובת החברה (הקולקטיב) על פני טובתו של הפרט (האינדיבידואל). פילוסופיות קולקטיביסטיות מנתחות את החברה כיחסי גומלין בין קבוצות ולא בין פרטים בלבד. לדוגמה, פילוסופיה קולקטיביסטית יכולה לנתח את החברה כיחסי גומלין בין מעמדות, לאומים, גזעים או מגדרים מסוימים, ולא כיחסי גומלין בין יחידים, הפועלים על פי רצונם החופשי בלבד. לאורך ההיסטוריה נעשה שימוש בקולקטיביזם כדי לתאר מגוון רחב של עמדות פוליטיות וכלכליות.
דוגמאות לפילוסופיות קולקטיביסטיות הן הסוציאליזם (ובצורתו הרדיקלית קומוניזם) והפשיזם.
דוגמאות לפילוסופיות המתנגדות לקולקטיביזם הן הליברליזם, ליברטריאניזם בהגדרתו האמריקאית (ובצורתו הרדיקלית אנרכו-קפיטליזם).
קולקטיביזם בישראל
בחברה הישראלית יש שילוב של ערכים קולקטיביים ואינדיבידואליסטים. גם לישראלים יהודים וגם לישראלים ערבים אכפת מהקהילות והמשפחות שלהם, כמו גם מהחירויות האישיות שלהם. קיבוצים מהווים צורת התיישבות שהייתה ייחודית לישראל והכילה יסודות קולקטיביים מובהקים של עבודה וחיים משותפים. חברי קיבוץ חולקים אחריות ומקבלים החלטות ביחד לטובת הקהילה כולה. באופן היסטורי בקיבוצים החשיבות של עבודת צוות הייתה גבוהה וצורכי הקבוצה עמדו מעל רצונות הפרט. גם הכפרים הערביים בישראל מדגישים את המשמעות של קהילות מלוכדות וסיוע הדדי. הם חלקו (וחלקם חולקים גם כיום) מנהגים ומסורות, המחזקים את תחושת השייכות שלהם כקבוצה.
עם זאת, יש בישראל גם התמקדות הולכת וגוברת במטרות הפרט ובחופש האישי. ישראלים מושפעים מהתרבות המערבית, שמעריכה הצלחה אישית ועצמאות. ניתן לראות השפעה זו בתחומים כמו חינוך וקריירה. השילוב של ערכים קולקטיביים ואינדיבידואליים בישראל מעצב את האופן שבו אנשים רואים את עצמם ומתקשרים עם אחרים.
דמיטרי קרויטר
דמיטרי "דימה" קרויטר (ברוסית: Дмитрий Кройтер; נולד ב-18 בפברואר 1993) הוא אתלט ישראלי, 7 פעמים אלוף ישראל (2009, 2011, 2012, 2014, 2015, 2017 ו-2018), אלוף העולם לקדטים, אלוף אולימפי לנוער וסגן-אלוף אירופה עד גיל 23 בקפיצה לגובה. שיאו האישי אותו קבע באוגוסט 2015, הוא 2.29 מטר.
ביוגרפיה
קרויטר נולד בעיר נריונגרי הנמצאת בדרום יקוטיה שבמזרח רוסיה ועלה לישראל ב-1999 עם אמו. עד יולי 2009 החזיק בתעודת מעבר בלבד ולא בדרכון ישראלי, זאת לאחר שמשרד הפנים סירב להנפיק לו דרכון בדרישה שיציג מסמכים מאביו, שאינו נמצא בקשר עמו מאז גירושי הוריו. למד בבית הספר שבח מופת בתל אביב.
קריירה
בגיל 14 וחצי השתתף לראשונה באליפות ישראל לבוגרים וקבע תוצאה של 1.98 מטר. שנה מאוחר יותר, ב-2008, העפיל לגמר באליפות ישראל, בו קבע תוצאה זהה שהספיקה לו למקום החמישי. באותה שנה קבע תוצאה של 2.12 מטר באליפות אירופה למועדונים שנערכה בפורטוגל.
בשנת 2009 התמודד בפעם השלישית באליפות ישראל באתלטיקה לבוגרים, ממנה נעדר ניקי פאלי, הזוכה בארבע האליפויות הקודמות. קרויטר קבע בגמר תוצאה של 2.19 מטר וזכה במקום הראשון ובתואר אלוף ישראל.
באליפות העולם באתלטיקה לקאדטים שנערכה בקיץ 2009 בברסנונה שבאיטליה, זכה קרויטר במדליית הזהב לאחר שעבר בניסיון הראשון גובה של 2.20 מטר. בכך היה לאתלט הישראלי הראשון שזוכה בתואר אלוף העולם במפעל זה.
במרץ 2010, בתחרות האתלטיקה הארצית של בתי הספר שבר קרויטר את שיא בתי הספר בקפיצה של 2.22 מטר.
קרויטר משתייך לאגודת הספורט של מכבי תל אביב ומתאמן תחת הדרכתו של אנטולי שפרן.
באולימפיאדת הנוער שנערכה בסינגפור באוגוסט אותה שנה זכה קרויטר במדליית זהב בקפיצה לגובה כשעבר גובה של 2.19 מטר, לפני ברנדון סטארק מאוסטרליה (2.19 מטר).
2011
בתחרות אתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בפברואר 2011, קבע קרויטר שיא אישי של 2.28 מטר, כבר בניסיון הראשון, תוצאה שרק ששני קופצים ישראלים בעבר הצליחו להשיג טובה ממנה (קונסטנטין מטוסביץ' וניקי פאלי). באליפות העולם באתלטיקה 2011 לא העפיל לגמר וסיים במקום ה-31 בלבד עם תוצאה של 2.16 מטר.
2012
באליפות העולם לנוער (עד גיל 19) שנערכה בברצלונה, ספרד ב-2012 סיים במקום רביעי ביחד עם איליה איוואניוק מרוסיה בתוצאה של 2.21 מטר.
קרויטר סבל מפציעה ממושכת ברגלו ואף עמד לפרוש מאתלטיקה עד שעבר טיפולים בגרמניה.
2015
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23 שנערכה ביולי בטאלין שבאסטוניה, זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.24 מטר, אחרי איליה איוואניוק (2.30 מטר). באוגוסט 2015 שיפר את שיאו האישי כשעבר גובה של 2.29 מטר. בכך הבטיח את הקריטריון להשתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
2016
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם, הולנד ביולי 2016 סיים קרויטר במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.23 מטר. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו קבע תוצאה של 2.17 מטר ולא עבר את שלב המוקדמות.
2017
באוניברסיאדה שהתקיימה בטאיפיי, טאיוון בשנת 2017, סיים דימה קרויטר במקום ה-6 לאחר שקבע תוצאה של 2.23 מטר.
סמואל ג'ורג' פרדריק ברנדון
סמואל ג'ורג' פרדריק ברנדון (באנגלית: Samuel George Frederick Brandon; 1907–1971) היה חוקר בריטי של חקר הדתות. החל משנת 1951 היה פרופסור לחקר הדתות באוניברסיטת מנצ'סטר.
תזות
דעותיו לגבי הברית החדשה מובאות בחיבורו "נפילתה של ירושלים והכנסייה הנוצרית" (1951). הוא דגל בעמדה השנויה במחלוקת שישו היה דמות פוליטית מרדנית שהייתה נפוצה בדמותם של הקנאים בתקופה זו, דעה זו גם מובאת בספרו משנת 1967 "ישו והקנאים: מחקר על הגורם הפוליטי בהתהוות הכנסייה הקדומה". חיבורו "משפטו של ישו מנצרת" (1968) מעלה, בנוסף לשאלות אחרות, את השאלה כיצד עיצב אירוע חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירת הנוצרים את התהוות דמותה של הדת הנוצרית ובעיקר את הבשורה על-פי מרקוס.
עבודות
Salvation (1963) editor, contains Brandon’s The Ritual Technique of Salvation in the Ancient Near East
ביף בורגיניון
ביף בורגיניון או בף בורגיניון (מצרפתית: Bœuf bourguignon) הוא תבשיל מהמטבח הצרפתי המכיל בשר בקר שבושל ביין אדום (לרוב יין מאזור בורגון שבצרפת), ציר בקר, שום, בצל ובוקה גארני (זר תבלינים). לעיתים התבשיל כולל גם בצלי פנינה, בשר חזיר ופטריות.
היסטוריה
מאכל זה הוא דוגמה למאכל איכרים פשוט שבמהלך השנים הפך למאכל של המטבח העילי הצרפתי. מקורו של המאכל בניסיון לעשות שימוש בבשר מאיכות נמוכה על ידי ריכוכו בבישול ארוך ביין. לימים הפך תבשיל זה לאחד מסמליו של המטבח העילי הצרפתי, בעיקר בעקבות מתכון של השף אוגוסט אסקופייה.
נח סלוצקי
ישראל נח סלוצקי (1889 – 9 בנובמבר 1943) היה חלוץ מאנשי העלייה השנייה וממתיישבי אום ג'וני והקואופרציה במרחביה. ממייסדי נהלל, מושב העובדים הראשון בארץ ישראל.
ביוגרפיה
ישראל נח סלוצקי נולד ב-1889 בעיירה סוסניצה במחוז חארקוב, שבאוקראינה לרב צבי שאול סלוצקי וחנה סטיצ'ה לבית שניאורסון. למד בישיבה בעיר הולדתו וב-1909 עבר ללמוד בז'יטומיר שם החליט לעלות לארץ ישראל. באותה שנה פגש את רחל חרש, התאהב בה והשפיע עליה לעלות אחריו לארץ ישראל, עם סיום לימודיה.
ב-1910 עלה לארץ ישראל, במסגרת העלייה השנייה, והחל לעבוד במושבות פתח תקווה, חדרה, ומגדל. באותה שנה הצטרף לחלוצים באום ג'וני, מדרום לכנרת, שהוקמה על-ידם באוקטובר 1910. באוגוסט 1911 הצטרפה רחל חרש לנח באום ג'וני וב-3 בנובמבר 1911 נישאו שם, הייתה זו החתונה הראשונה שהועמדה בדגניה. ביוני 1912 עברה הקבוצה למקום מושב הקבע שלה, דגניה א'.
ב-1913 עזבו, נח ורחל, את דגניה והצטרפו לקואופרציה במרחביה שם חילקו את זמנם בין המשק הקואופרטיבי למשק הפרטי. במרחביה נולדו שני ילדיהם, ב-1914 וב-1915 וזאת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1918 התפרקה הקואופרציה במרחביה ונח ומשפחתו נשארו במרחביה עד 1921 אז הצטרפו לקבוצת מקימי מושב העובדים הראשון נהלל שם הקימו משק חקלאי מגוון והרחיבו את משפחתם.
משפחתו
לנח ורחל נולדו 5 ילדים. ב-1943 אימצו ילדה ניצולת שואה מילדי טהראן. נח נהרג ב-1943 בדרכו מהשדה בתאונת דרכים על ידי רכב צבאי בריטי שבו ישבו חבורת קצינים בריטים שיכורים, בעת שחזר מעבודתו בשדה. הוא הובא למנוחות בבית העלמין בנהלל. אשתו רחל נפטרה ב-1981 והובאה למנוחות לידו.
מאיר עמית הוא בן דודו של נח סלוצקי. נכדו הוא אלוף-משנה יעקב צור, שפיקד על עוצבת כדור האש. נכדתיו רויטל עמית שימשה כקריינית ברדיו ויעל עמית היא שחקנית.
בנו זאב עמית, אייל צור (בנו של הנכד יעקב צור) ורן כוכבא (בנה של הנכדה עטרה), נפלו בעת שירותם הצבאי.
אינג'ניקה (נהר)
נהר אינג'ניקה (באנגלית: Ingenika River) הוא נהר הממוקם במרכז פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
אורכו של הנהר 140 ק"מ, הוא נמצא בגובה של 690 מטרים מעל פני הים, והוא נשפך אל אגם ויליסטון.
היסטוריה
בשנת 1908 התגלה זהב באזור הנהר, דבר שהביא לבהלה לזהב לאזור.
1 במאי
1 במאי הוא היום ה־121 בשנה (122 בשנה מעוברת), בשבוע ה־18 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 245 ימים.
קישורים חיצוניים
onthisday.com
מה שקרה (אלבום של בן ארצי)
מה שקרה הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי בן ארצי. את האלבום הוציא בשנת 2001 לאור על ידי חברת התקליטים הליקון.
את כל השירים באלבום הלחין וכתב בעצמו, על ההפקה המוזיקלית היה אחראי טל שגב, ושניהם עיבדו ביחד את האלבום.
האלבום זכה להצלחה פחותה מאלבומו הראשון של ארצי, ושיר יחיד מתוכו (מטר של מטאורים) הגיע למצעדים השנתיים.
כריסטיאן קאנאביך
כריסטיאן קאנאביך (בגרמנית: Johann Christian Innocenz Bonaventura Cannabich; נטבל ב-12 בדצמבר 1731 – מת ב-20 בינואר 1798 בפרנקפורט,) היה כנר, מלחין וקפלמייסטר מן התקופה הקלאסית.
כריסטיאן קאנאביך היה מלחין פורה, שכתב כ-200 יצירות. כממשיך מורשתו של יוהאן שטאמיץ, טיפח וקידם את תזמורת מנהיים לאחת הטובות באירופה, ברמת שלמות שלא נודעה כמותה עד אז.
רקע משפחתי
קאנאביך נולד במנהיים, בנו השלישי של מרטין פרידריך קאנאביך (1690 - 1773), חלילן, אבובן ומורה למוזיקה בחצר של מנהיים. קאנאביך האב היה המורה לחליל של הנסיך הבוחר קרל תיאודור, שפעל בבוא העת לקידום הקריירה של כריסטיאן קאנאביך. מקור המשפחה באלזס, וייתכן שמכאן שאב כריסטיאן את ידיעותיו בשפה הצרפתית, שהקלו בהמשך על מהלכיו בחוגי האצולה הצרפתית בתקופות שהותו התדירות בפריז ובוורסאי.
לימודים במנהיים וברומא
בילדותו, למד קאנאביך כינור אצל יוהאן שטאמיץ. הוא הצטרף לקבוצת הכינורות בתזמורת כמועמד מתלמד בגיל 12 וכעבור שנתיים היה לחבר מלא. בשנת 1748 הוא רשום ב"לוח השנה של החצר והמדינה" (Churpfälzischer Hof- und Staatskalender) ככנר, המתגורר עם אביו בסמטת מוריץ. בשנת 1750 שלח קארל תיאודור את קאנאביך לרומא, להמשיך שם בלימודיו אצל ניקולו יומלי, maestro coadiutore בקאפלה של האפיפיור ומלחין אופרות מצליח. קאנאביך נשאר ברומא עד 1753, אז נסע עם יומלי לשטוטגרט. יומלי מונה לקאפלמייסטר ראשי בבירה השוואבית וניסה לעשות שם מה שחולל שטאמיץ האב במנהיים - ליצור תזמורת מן המעלה הראשונה. ב-1756 נסע קאנאביך לאיטליה בפעם השנייה, הפעם למילאנו, שם הוסיף והשתלם אצל ג'ובאני בטיסטה סמרטיני.
נגן ראשי (1773-1757)
באביב 1757, אחרי מותו בטרם עת של יוהאן שטאמיץ, נקרא קאנאביך לשוב למנהיים לקבל עליו את משרתו של שטאמיץ ככנר ראשון לצד קרל יוזף טשי.
בשנת 1759 קאנאביך נשא לאישה את מריה אליזבת דה לה מוטה, גבירת הלשכה בחצרה של הדוכסית מצווייבריקן. לזוג נולדו שישה ילדים, בהם קרל קאנאביך, שהיה בהמשך למלחין בזכות עצמו. מנובמבר 1777 עד מרץ 1778 למדה בתם רוזה נגינה בפסנתר אצל מוצרט, שהקדיש לה את הסונאטה מס' 7 בדו מז'ור שלו. אף כי קאנאביך חי בעידן האורות שאיפשר, ואף עודד, מידה מסוימת של ניעות בין מעמדות חברתיים, עדיין היה זה בגדר יוצא דופן כי אדם מפשוטי העם יישא אישה ממעמד האצולה. כפי שהסתבר בהמשך, לברית נישואים זו היו תוצאות מרחיקות לכת לקאנאביך.
מרוקו (סרט)
מרוקו (באנגלית: Morocco) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1930 בבימויו של יוזף פון שטרנברג. בסרט מככבים גרי קופר, מרלן דיטריך ואדולף מנז'ו. הסרט מבוסס על הספר "Amy Jolly" של בינו ויזני ומעובד על ידי ג'ולס פורט'מן.
כריסטיאן קאנאביך
נגן ראשי (1773-1757)
הדוכס כריסטיאן הרביעי מצווייבריקן הסמוכה חיבב את קאנאביך והעניק לו תמיכה ותשומת לב. ב-1764 נלווה קאנאביך אל הדוכס לארמונו בפריז, שקהל מאזיניה רחש אהדה למוזיקה ומוזיקאים ממנהיים. במהלך מסע זה פגש קאנאביך את משפחת מוצרט, ששהו בין נובמבר 1763 לאפריל 1764 בבירת צרפת. במהלך שנות ה-60' וה-70' של המאה ה-18 הרבה קאנאביך לבקר בפריז, יצירותיו בוצעו בקונסרט ספיריטואל והסימפוניות והשלישיות שלו הודפסו שם. רוב יצירותיו של קאנאביך ממועד זה ואילך הודפסו בפריז.
מרוקו (סרט)
הסרט מגולל את סיפור אהבתם של לגיונר וזמרת קברטים הנתקלים קשיים עקב חיזוריו של אדם עשיר אחר הזמרת. הסרט ידוע בעיקר עקב הסצנה שבה דיטריך לובשת בגדים גבריים ומנשקת אישה, מה שהיה לא מקובל בתקופה זו.
כריסטיאן קאנאביך
מנהל תזמורת מנהיים
בשנת 1774 התמנה קאנאביך למנהל התזמורת של חצר מנהיים. בתפקידו זה היה עליו להנהיג את התזמורת ככנר ראשי ואף היה חייב לחבר את המוזיקה לבלטים שיצר אטיין לושרי, כוריאוגרף החצר. כעבור ארבע שנים, בשנת 1778, עבר קאנאביך עם החצר למינכן כשקארל תיאודור, אדונו ומושלו, היה לנסיך הבוחר של בוואריה. קאנאביך המשיך למלא את חובותיו במינכן כמקודם, אך על שנותיה הטובות ביותר של תזמורת מנהיים, הקיץ הקץ בשלב זה.
בשנות ה-80' של המאה ה-18 קיצץ הנסיך הבוחר את תקציב התזמורת וצימצם את מספר נגניה מ-95 ל-55. הנגנים התלוננו על קיצוצי שכר והפחתה בהכנסה. על פי השמועה, קאנאביך עצמו נאלץ להתקיים על שליש מקצבתו הקודמת בשנות חייו האחרונות, מצב שכפה על הנגן הקשיש לצאת למסעות קונצרטים ולחוות, אולי לראשונה בחייו, מה שנגנים אחרים, שמזלם שיחק להם פחות, חוו כל חייהם - מאבק על עצם הקיום.
מרוקו (סרט)
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר. ב-1992, נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס עקב תרומתו לקולנוע.
הפקה
במהלך הסרט דיטריך ידעה מעט אנגלית ולכן היא קראה את תפקידה בספונטניות. על פי רוברט אוסבורן מה-"Turner Classic Movies", קופר ופון שטרנברג לא הסתדרו ביניהם. פון שטרנברג בכוונה האפיל את דמותה של דיטריך על דמותו של קופר, וכתוצאה מכך קופר התלונן למנהליו על היחס המפלה.
הסצנה האחרונה של הסרט שוחזרה בסרט המקסיקני "Enamorada" (1946) של אמיליו פרננדז.
כריסטיאן קאנאביך
מנהל תזמורת מנהיים
קאנאביך מת כששהה בביקור אצל בנו, קארל, בפרנקפורט, בשנת 1798.
קאנאביך ומוצרט
קאנאביך ומוצרט נפגשו פעמים אחדות במהלך תקופה בת עשרים שנה. הפגישה השנייה הייתה בחורף ובאביב של השנים 1777-78, כשמוצרט נמצא במסע הביש שלו, תחילה למנהיים ומשם לפריז. מלווה באמו (אביו נאלץ להישאר ולהרוויח את הכסף, שנדרש להרפתקה יקרה זו), יצא מוצרט מזלצבורג לבקש עושר ותהילה - ומעל לכל, משרה בחצרו של אחד הנסיכים הגרמנים הרבים. העובדה, שהאם והבן קטעו את מסעם במנהיים והתעכבו שם לאורך זמן, לא הייתה מפתיעה. בשלהי המאה ה-18 הייתה תזמורת מנהיים הטובה והמפורסמת ביותר בכל אירופה. נגנים מעולים ומלחינים מחוננים (רבים מהם מבוהמיה), משמעת אימונים קפדנית ומחמירה ותקציב נדיב מן הנסיך הבוחר של הפאלאטינאט, חברו כולם לעשות את מה שהיה לפנים לא יותר מקאפלת נסיכים אחת מרבות להרכב רב-עוצמה ומנוהל למשעי. גבירות היו מתעלפות, כך דווח, כשנגני מנהיים התירו את חרצובות הקרשנדו האדיר שלהם - תחבולה תזמורתית, אחת מרבות שהומצאו שם.
מוצרט עצמו הילל את התזמורת פעם אחר פעם, אחת מהן במכתב שכתב אל אביו:
בלטים
40 בלטים
פרישטאק
פרישטאק (בפולנית: Frysztak; ביידיש: פרישטיק או פריסטיק) הוא כפר במחוז סטז'יז'וב שבפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1259, עת היו בבעלותו זכויות עיר. בשנת 1474 נהרס היישוב בידי ההונגרים. בשנת 1932 ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
יהודי פרישטאק
קהילה יהודית מאורגנת מתועדת בכפר מאמצע המאה ה-17. בשנת 1898 נערכו ביהודי היישוב פרעות בידי איכרי הסביבה. בכפר פעל רבי מנחם מנדל מרימנוב.
בין מלחמות העולם חיו בכפר כ-1,300 יהודים, כשלושה רבעים מתושביו, והתקיימה בו פעילות ציוניות, לרבות קיבוץ הכשרה.
ב-8 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיו. בראש השנה שלאחר הכיבוש רצחו הגרמנים מתפללים בבית הכנסת המקומי, ושרפו את תשמישי הקודש במקום. יודנרט שמונה בהמשך ביישוב נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים בני 15 עד 60, ובינואר 1940 נצטוו יהודי היישוב לענוד סרט זרוע והוטלו עליהם מגבלות תנועה.
ביולי 1941 הוקם בכפר מחנה עבודה, אליו הובאו כ-2,000 יהודים מאזור ורשה. במחנה זה נרצחו מעת לעת עובדים, ופשו בו מגיפות, ובנובמבר 1941 הוא חוסל. באותו חודש רוכזו כ-1,600 יהודי היישוב והפליטים היהודים שהגיעו אליו בגטו שהוקם בו.
ב-3 ביולי 1942 נערכה בגטו שביישוב סלקציה, בה כ-850 נשים, קשישים וילדים יהודים הופרדו, ונרצחו ביער ליד היישוב הסמוך וז'יצה. קבוצת צעירים שולחה לפלאשוב. ב-12 ביולי 1942 נרצחו כ-260 יהודים נוספים מהיישוב וסביבתו ליד הכפר קריוביצה.
בין ה-16 ל-18 באוגוסט 1942 הועברו אחרוני יושבי גטו פרישטאק ליאסלו, ומשם שולחו כעבור ימים ספורים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
אורמת טכנולוגיות
אורמת טכנולוגיות היא חברה בינלאומית בתחום האנרגיה והחשמל העוסקת, באמצעות חברות בנות, בהקמה ותפעול של תחנות כוח הפועלות על אנרגיה חלופית, בעיקר אנרגיה גאותרמית. כמו כן, מייצרת החברה ציוד לייצור חשמל וציוד עזר. אורמת סיפקה מעל לאלף טורבוגנרטורים מסביב לעולם: בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה, אוסטרליה ואסיה. בין מוצרי החברה גם טורבינות, גנרטורים ומחליפי חום.
מניית החברה היא מניה דואלית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בניו-יורק ובבורסה בתל אביב תחת הסימול ORA, והיא מהווה חלק ממדד תל אביב 35 וממדד תל אביב טק-עילית.
אודות החברה
אורמת הוקמה בשנת 1965 בידי יהודה ויהודית ברוניצקי. מקור שמה של החברה הוא בהלחם של אור וראשית המילה מתכת. החברה החלה את דרכה בייצור טורבוגנרטורים בעלי הספק נמוך, שהתייחדו ביכולת לפעול במשך שנים ללא צורך בפעולות תחזוקה. בתחילת שנות ה-70 ייצר המפעל גם מערכות אספקת כוח למטוסים ורכב כבד על פי ידע מארצות הברית. כן הקימה אורמת בשותפות עם משרד המסחר והתעשייה והקרן למחקרים מדעיים את חברת "סולמת" לייצור חשמל בבריכת שמש.
ב-1984 הקימה החברה ליד ים המלח מתקן להפקת חשמל מבריכת שמש, תחנת כוח שניצלה את הפרשי הטמפרטורות והלחצים בין שכבות המים בים המלח. הפרויקט הוקם בהתאם להתחייבות של המדינה וחברת החשמל לרכוש מהתחנה חשמל בהספק של 5 מגה ואט ולשאת ב-80% מהוצאות ההפעלה של המתקן. התחנה סיפקה חשמל במשך שלוש שנים, אך קריסת מחירי האנרגיה הביאה להפסקת התמיכה הממשלתית ולסגירת המתקן. יהודה ברוניצקי זיהה שוק נוסף לטכנולוגיה, הפקת חשמל על ידי תחנת כוח שמנצלת מים בטמפרטורה של עד 150 מעלות שנשאבים מקידוחים גיאותרמיים, וחוסכת בכך שימוש בדלק ואת זיהום האוויר הנלווה לו. כך נכנסה אורמת לתחום של הפקת חשמל מאנרגיה גאותרמית. המודל העסקי הראשוני היה מכירת ציוד מתוצרת אורמת, דוגמת טורבינות ומחליפי חום לפרויקטים גיאותרמיים. בהמשך נטלה אחריות מלאה כקבלן בשיטת "עד מפתח" (Turnkey), תוך שהיא דואגת לתכנון הפיזי וההנדסי של הפרויקט, להקמתו, לבקרת האיכות, להתקנת ציוד, ולהפעלת ולתחזוקת הפרויקט. בתחילת שנות ה-2000 החליטה אורמת לשנות את המודל העסקי וליהפך גם ליזם שמקים ומפעיל תחנות כוח הנמצאות בבעלותו הישירה ומוכר את החשמל לפי חוזה ארוך טווח לחברות חשמל. מאז יש לאורמת שני מגזרי פעילות, מגזר החשמל שבו ההכנסות הם ממכירת החשמל ומגזר המוצרים.
ב-1996 חתמה על הסכם עם חברת החשמל להקמת תחנת כוח בהשקעה של כ-50 מיליון דולר בהספק של כ-30 מגוואט, תחנת כוח שתשתמש בפצלי שמן, כמרכיב דלק עיקרי, לצורך ייצור החשמל. על פי ההסכם, התחייבה חברת החשמל לרכוש מאורמת כמות של 28.5 מגוואט חשמל במשך תקופה של 20 שנה. תחנת הכוח לא הוקמה לבסוף אך בהתבסס על טכנולוגיה שפיתחה החברה הוקמה חברת אופטי קנדה (OPTI CANADA) שעסקה בהפקת נפט מביטומן באלברטה, קנדה.
במשך שנים נסחרה חברת אורמת (בשמה המלא: אורמת תעשיות) רק בבורסה בתל אביב, ואילו חברת הבת שלה אורמת טכנולוגיות נסחרה רק בבורסה בניו יורק. זאת עד שב-10 בפברואר 2015 הושלם תהליך מיזוג בין שתי החברות, שבוצע על ידי רכישת אורמת טכנולוגיות את החזקות בעלי המניות באורמת תעשיות, בתמורה למניות של אורמת טכנולוגיות. בעקבות המיזוג נמחקה מהמסחר בבורסה תל אביב חברת אורמת תעשיות (שנכללה עד אז במדד תל אביב 75) ובמקומה נכנסה לבורסה בתל אביב חברת אורמת טכנולוגיות, שעד אז נסחרה רק בבורסה בניו יורק. מיד עם תחילת המסחר בה בבורסה, הוכללה מניית אורמת טכנולוגיות במדדים ת"א 25 ו-ת"א טק-עילית.
בעלות וניהול
הבעלות על אורמת התחלקה באופן שווה בין יוסף שידלובסקי מצרפת, הבעלים של מנועי בית שמש ויהודה ויהודית (דיתה) ברוניצקי. בשנת 1986 רכשה קבוצה אמריקנית, בראשות ויליאם דוידסון ודוד הרמלין את החלק של שידלובסקי באורמת.
בשנת 2007 מונה יורם ברוניצקי, בנם של מייסדי החברה, למנהל התפעול הראשי ולנשיא אורמת טכנולוגיות, כאשר יהודית (דיתה) ברוניצקי המשיכה לכהן כמנכ"ל הקבוצה. בסוף 2007 החזיקו יהודה ויהודית ברוניצקי ב-28% ממניות החברה באמצעות ברוניצקי השקעות וחברת נורסטאר, שהיא החברה האם של גזית גלוב החזיקה ב-17.2% ממניות אורמת.
ביוני 2014 פרשה יהודית ברוניצקי מתפקידה כמנכ"ל ומונתה לשמש כדירקטורית בדירקטוריון אורמת טכנולוגיות. יורם ברוניצקי נבחר לשמש כיו"ר דירקטוריון אורמת טכנולוגיות.
דירקטוריון החברה בחר ביצחק אנג'ל לשמש כמנכ"ל אורמת טכנולוגיות. אנג'ל הצטרף לחברה באפריל להליך חפיפה והחל לכהן בתפקיד המנכ"ל ביולי 2014.
בנובמבר 2015 פרשו דיתה ויורם ברוניצקי מדירקטוריון החברה, וגילון בק מונה ליו"ר הדירקטוריון.
נכון למאי 2016 קרן פימי וברוניצקי השקעות היו בעלות המניות הגדולות ביותר של החברה, המחזיקות 14.83% ו-7.23% ממניות החברה בהתאמה. שאר מניות החברה מוחזקות על ידי גורמים מוסדיים ועל ידי הציבור.
במאי 2017 רכשה חברת אוריקס היפנית את חלקן של קרן פימי וברוניצקי השקעות באורמת, תמורת 627 מיליון דולר.
ביולי 2020 מונה דורון בלשר, לשעבר סמנכ"ל הכספים של החברה מ – 2013, לשמש כמנכ"ל החברה, ואילו יצחק אנג'ל מונה ליו"ר הדריקטוריון.
השקעות והחזקות
ב-1983 הקימה אורמת חממה טכנולוגית במפעלה ביבנה, ובמהלך השנים השקיעה והחזיקה במניות של מספר חברות:
בית ספר אורמת
החברה הקימה ביבנה את בית הספר המקצועי "אורמת" השייך לרשת אורט. בית הספר, המיועד לתלמידים שנפלטו ממסגרות לימוד רגילות, מסובסד על ידי אורמת וחלק מבוגריו נקלטים לעבודה במפעל החברה.
בבית הספר נלמדות 4 מגמות והן: חשמל, מסגרות, מולטימדיה, מולטי-מסגרות. בית הספר מקבל תלמידים מערים שונות כגון: ראשון לציון, רחובות, אשדוד, גן יבנה ומושבים סמוכים לעיר יבנה. בית הספר מקבל תלמידים מכיתה ט' והלאה. מסלול ההנדסאי מוסיף שנתיים ללימודים - כיתות י״ג וי״ד.
לאומיות ואנטישמיות באירופה המודרנית: 1815–1945
הספר דן בעלייתה של האנטישמיות והלאומיות באירופה בתקופה שהחלה עם חלוקתה הטריטוריאלית של אירופה לאחר קונגרס וינה ב-1815, ועד סיומה של מלחמת העולם השנייה. במהלך התקופה פשטה האנטישמיות את צורתה המסורתית והישנה, ולבשה צורות חדשות וקיצוניות, בדמותן של האידאולוגיה הנאצית ואירועי השואה. תובנות הספר, שנושאיו במוקד פעילותם המחקרית של היסטוריונים ברחבי תבל, עשויות לתרום להבנת האידאולוגיה האנטישמית בעת החדשה, התפתחותה וגווניה, וכיצד הכשירה את הלבבות והתודעה לביצוע רצח העם ללא תקדים בתקופת השואה.
מבוא: "התחלות ראשונות"
בפרק זה דן המחבר, שמואל אלמוג, בקשרים שבין אנטישמיות ללאומיות, האנטישמיות ראשיתה בעת העתיקה, ואילו הלאומיות בעת החדשה. אולם, במאה ה-19, האנטישמיות, כזרם הגות, הושפעה רבות מהלאומיות, אשר חתרה למדינת לאום אחידה. אלמוג מתאר קווים ראשונים להופעתה של תביעת האחידות באוכלוסייה, בשלהי ימי הביניים, כאשר ממלכת ספרד גרשה את היהודים והמוסלמים משטחי ריבונותה, בחצי האי האיברי ובדרום איטליה. הוא מצטט בהקשר זה את תובנותיו של ההיסטוריון בן-ציון נתניהו, על המכנה המשותף של ארצות שונות אשר שליטיהן גירשו את היהודים משטחן: "ליצור מצב של אחידות באומה לא רק מבחינת ההשתייכות הדתית, אלא אף מבחינת המצב הגזעי, אורח החיים, הלשון, המנהגים, השלטון וההיסטוריה".
פרק ראשון: "הלאומיות הרומנטית"
"טוב יהיה לגשת אל הלאומיות המודרנית בהצגתה של הלאומיות הרומנטית", מציע אלמוג בתחילת הפרק. הלאומיות הרומנטית, שהתפתחה בגרמניה במאה ה-19, גם הזרם השמרני שבה, הייתה תנועת מחאה, תגובה לתמורות המודרנה בפוליטיקה, בכלכלה, בטכנולוגיה ובאמנות בתקופתה, כך קובע אלמוג על פי יעקב טלמון. הלאומיות הרומנטית בגרמניה התפתחה מתוך ההתמודדות והמאבק בהשפעת המהפכה הצרפתית וכיבושי צבאות נפוליון ברחבי אירופה, במפנה המאות ה-18 - ה-19. היא העלתה על נס את ההיקשרות לנופי הארץ, השפה, הפולקלור וההיסטוריה הגרמנית, שראשיתה בשלהי העת העתיקה, וכמהה אל "היצירה הגרמנית האותנטית". על גבי הלאומיות הרומנטית טענה האנטישמיות העדכנית, כי "היהודי" אינו מסוגל לקחת חלק ביצירה הגרמנית מעצם מהותו, וגם אם יטען לנאמנות ומסירות למולדת הגרמנית, הרי שמהותו היא אוניברסלית, ואין בה תואם מובנה ללאומיות פרטיקולרית.
"מהפיכות ומהפיכות-שכנגד"
במאה ה-19 ידעה החברה האירופאית סדרת מהפכות שביטאו שינוי בתפיסת עולמם של המונים, תמורות בסדר הפוליטי ובהגדרה העצמית הלאומית. תמורות אלו השפיעו בין השאר על תפיסת מקומם של היהודים בחברה האירופית, בעיני עצמם ובעיני החברה הסובבת. אולם המהפכות, שמלכתחילה הובלו על ידי מיעוט או רוב יחסי, לא התקבלו על דעת הכל, והמתנגדים עוררו תנועות חזרה או מחאה, שחתרו להחזרת המצב הישן על כנו, או לפחות בגרסה מעודכנת. בהקשר זה, מתאר אלמוג את המרידות הפולניות בשליט הרוסי בשנים 1830 ו-1863; המרד הראשון התחולל לאחר הפלת בית בורבון בצרפת מכס המלוכה ביולי 1830, ובהשפעתו התחוללה סדרת התקוממויות כנגד שלטונות זרים בלאומים שונים ברחבי אירופה; במערבה ובמזרחה, ובכלל זאת בפולין שתושביה התמרדו כנגד השלטון הרוסי הצארי. במהלך המרידות ניצלו המונים את האנדרלמוסיה השלטונית, פרצו אל בתי היהודים ובזזו אותם. אז גם עלו חילוקי דעות קשים בתוככי שתי החברות: בחברה היהודית ובחברה הפולנית, בשאלה: האם יוּתר ליהודים להצטרף אל המרידה הלאומית? וכך, אירועי המהפכה שפעיליה נתכוונו לשחרר מעול ריבון זר, גם חשפו יחס מזלזל לגבי כושרם של היהודים להיות אנשי צבא, ותפיסה מורכבת, "דו-ערכית", בשאלת שיתופם של יהודים במאבק לאומי, ותרמו להופעתם של מבעים אנטישמיים. מגמות אלו התגברו בתקופת מהפכות אביב העמים, שראשיתה בפריז בשנת 1848. ההתקוממויות כוונו כלפי שליטים מקומיים, אולם שאלת היהודים השתרבבה אליהן, בהיותם קבוצת מיעוט אתנית ודתית שונה מסביבתה, באורח חייה, באמצעי כלכלתה, בשפתה ובתרבותה. מנהיגי התנועות הלאומיות נכונו להכיר בזכויות של כל "הקבוצות הלאומיות הזרות, לרבות היהודים", כותב אלמוג; אולם, לאחר המהפכה התחוללה מהפכת-נגד וחל מפנה במצב המדיני והלוך הרוח השליט. משהוחזר על כנו "המשטר הישן", הלכה ונשתנתה מגמתן של התנועות הלאומיות והן נעשו פחות ליברליות ופחות דמוקרטיות ויותר שמרניות ומסתגרות". אלמוג מתאר את הזיקה ההדדית בין האכזבה ממהפכות "אביב העמים" לבין התגברות העמדה השמרנית שהופיעה לאחריהן ביתר שאת ועמה אנטישמיות עדכנית. השמרנים והאנטישמים הבולטים, בהם וילהלם מאר, ריכרד וגנר ופיודור דוסטויבסקי טענו, כי השתלבותם של היהודים בחברה הכללית היא מזיקה, שהם טפילים, אוהבי בצע, חתרנים ורודפי שלטון ומניעיהם שכלתנים וקרים.
פרק שלישי: "עליית האנטישמיות הפוליטית"
ברבע האחרון של המאה ה-19, גאתה האנטישמיות בהגות ובאירועים קשים; יש הקושרים זאת עם סדרת משברים כלכליים שהתחוללה במקביל באירופה. אלמוג מציין כי "יש רגליים להשערה, שהאנטישמיות בגרמניה ובאוסטריה התעוררה בתגובה על גמר תהליך האמנציפציה של היהודים. בציבור נוצר הרושם כאילו האירה ההצלחה את פניה ליהודים על חשבונם של הלא-יהודים". תהליך דומה אירע בצרפת. האנטישמיות התגברה, כהלך רוח ציבורי, בעקבות פנייתו של הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק לכיוון שמרני ימני בשנת 1879; אליה נלוותה השפעתם של המטיף הנוצרי אדולף שטקר וההיסטוריון היינריך פון טרייצ'קה, שהתפלמס עם ההיסטוריון היהודי צבי גרץ. האנטישמיות הרבגונית שבוטאה אז במערב אירופה גרמה לפולמוסים על מקומם של היהודים בחברה הכללית, אשר נוהלו על ידי משכילים או פטריוטים, כגון הרב ד"ר שמואל יוסף בלוך ופרופ' אלויס צוקר. ברוסיה, שהגבילה את רוב נתיניה היהודים לאזור תחום המושב ישב אז הקיבוץ היהודי הגדול בעולם (45 אחוז מהאוכלוסייה היהודית בתבל). רצח הצאר הרוסי אלכסנדר השני על ידי מהפכנים, גרר גל פרעות, "הסופות בנגב", אשר פגע במאות קהילות, והחיש את תנועת ההגירה היהודית מהמדינה. אנטישמיות שררה גם ברומניה. היא הגיעה לעצמאות מ-1859, "שאפה להרחיב את גבולתיה ופיתחה לאומנות תוקפנית וגם אנטישמית. הרומנים חזרו על הטענה שיהודים הם זרים ברומניה ולפיכך אין להם לטעון לאזרחות בארץ זו".
פרק רביעי: "מהמאה התשע-עשרה למאה העשרים"
השנים האחרונות למאה ה-19 והראשונות למאה ה-20, "כונו בפי בני הדור בשם "La belle èpoque" ("התקופה היפה")". הן התאפיינו ברווחה כלכלית והתפתחות טכנולוגית חדשה בחיי היום יום בחברה המערבית. הלאומיות היהודית והתנועה הציונית ידעו בשנים אלו התפתחות נמרצת, ארגונית, רעיונית וכלכלית, בין השאר, בדמותם של הקונגרסים הציונים והכלים הפיננסים שהוקמו למימוש המפעל הציוני בארץ ישראל. לכאורה, הן לאנטישמים והן לציונים הייתה שאיפה משותפת, והיא הוצאתם של היהודים מאירופה והבאתם למקום נפרד ורחוק, שבו יקימו מדינה ריבונית משלהם. בהקשר זה, מזכיר אלמוג, את מפגשיו של בנימין זאב הרצל עם שר הפנים הרוסי פלווה, אותן סיכם ביומנו. אולם במרוצת הזמן התברר, שאנטישמים מובהקים שוללים את הלאומיות היהודית, ובמקביל עוררה הציונות טינה אצל תנועות לאומיות שצדדו בשילוב היהודים ובטמיעתם בחברה הכללית. "הזעזוע הגדול בא על היהודים ב-1903, בפרוץ מאורעות קישנב", בירת בסרביה. התקשורת העולמית מסרה על המאורעות האכזריים בהרחבה, ובעקבותיה הובעה מחאה בארצות רבות, בהשתתפות יהודים ולא יהודים, אנשי שם ומלומדים. אך למעשה, הן בישרו על גל חדש של פרעות ברוסיה שבו נרצחו ונפצעו אלפי יהודים, בשנים 1904-1906, בעתות מלחמת יפן-רוסיה ומהפכת הנפל ב-1905. השנים שלפני מלחמת העולם הראשונה התאפיינו בעמימות וברגיעה יחסית; "ברוסיה הייתה אנטישמיות רשמית, אך החוגים הנאורים הסתייגו ממנה עכשיו. באירופה המרכזית והמערבית היה הגל האנטישמי בירידה ... עם זה הייתה לאנטישמיות השפעה ניכרת, הן במישור החברתי והן ברמה הפוליטית".
פרק שישי: "בין שתי מלחמות עולם"
זכויות המיעוטים, אותן קבוצות אתניות קטנות שנקלעו לאחר המלחמה העולמית לבין גבולותיהן של מדינות לאום גדול, היו מהנושאים שעל סדר היו הפוליטי הבינלאומי לאחר מלחמת העולם הראשונה. אם בעבר יכלו קהילות להימנע מעימות ישיר עם קבוצות אתניות אחרות בקיסרות רב לאומית, הרי שעתה נחשפו למאבק ישיר בלתי נמנע. אלמוג מציין, כי "המצב היה חמור במיוחד באזורי המריבה, שהיו שנויים במחלוקת בין שתי מדינות ושעברו מיד ליד". המצב החדש זכה לתשומת לבם של מנהיגים יהודים, שקיוו להכרה או אוטונומיה ליהודים במדינות החדשות באירופה בתר המלחמה הגדולה. שאלות הקשורות לחירותם התרבותית ואף לביטחונם האישי של היהודים באירופה, הובאו לדיון הובאו לדיון לפני מנהיגי מדינות באירופה גם על ידי מנהיגים ציוניים, כגון חיים ויצמן שפנה אל שר בממשלת סלובקיה, או מנהיגים יהודיים שהשתלבו בפוליטיקה של ארצם, ונחלצו בצוק העתים לעזרת בני עמם במזרח, כגון סר סטיוארט סמואל (אחיו של הנציב העליון הרברט סמואל) שערך "דין וחשבון" מפורט על מצבם העגום של יהודי פולין, אפלייתם בכלכלה ובאקדמיה בחברה הכללית, והשנאה המושרשת כלפיהם, בשנת 1919. "האנטישמיות בפולין, ... הייתה לחלק של האתוס הלאומי וזכתה למעמד חצי-רשמי עם חידוש העצמאות הפולנית. ...והיא הלכה והתחזקה בין שתי מלחמות עולם, בגבור הקשיים המדיניים והכלכליים", מסביר אלמוג; "האנטישמיות המאורגנת תפשה מקום ניכר בחיים הפוליטיים, במיוחד משנות השלושים. השלטונות נתנו גיבוי לחרם כלכלי כלפי היהודים והתירו לבריונים להשליט טרור אלים. בגרמניה קמה "רפובליקת ויימאר, מדינה דמוקרטית חדשה. אבל שרר בה קיטוב עמוק בין הליברליסטים והסוציאל-דמוקרטים לבין הקומוניסטים ולבין הלאומנים, "על ארגוניהם ועל מועדוניהם, (ש)התייחסו למדינתם כאל גוף זר", וכינו אותה בלעג "הרפובליקה של היהודים". אי הנחת מהחופש הדמוקרטי, תחושת קיפוח אצל מגזרים שחשו נפגעים, והגעגועים למשטר הטוטליטרי הישן, אשר היו מנת חלקם של הכוחות הקיצוניים משמאל ומימין בגרמניה, היו המצע הנפשי-רעיוני לעליית הנאציזם לשלטון בגרמניה בשנת 1933. בראייה רטרוספקטיבית, שאותה מציע אלמוג: "1936 הייתה שנה גורלית: בצרפת קמה החזית העממית; באותה שנה הוקם גם הציר רומא-ברלין ופרצה מלחמת האזרחים בספרד; אז גם התחוללו הטיהורים של סטלין וכמו כן פרץ המרד הערבי בארץ-ישראל". בנסיבות אלו התערער והתדרדר מצבם של היהודים באירופה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בקיץ 1939.
פרק שביעי: "האנטישמיות והשואה"
תורת הגזע הנאצית תכננה סדר גזעי אנושי חדש שבו ליהודים לא יהיה מקום באנושות. ובנוסף, דרגה את העמים לפי סולם חשיבות שרירותי, שבו לגרמנים מקום עליון, כגזע נבחר ושליט. הכיבוש באירופה אפשר לגרמניה הנאצית להתערב בחיי האוכלוסיות "על ידי מדיניות של עיקור, הפריה, עקירה וחיסול". האנטישמים בארצות הכבושות היו מרוצים מהתעמולה הנאצית ואף ראו בה גורם מאחד בין הכובש הגרמני לבינם, ויחד עם זאת, היו בקרבם שהסתייגו ממנה, בשל דיכוי הלאומיות והפטריוטיזם המקומי. בפולין ישב הקיבוץ היהודי הגדול משאר המדינות ובה הוקמו גטאות בכל עיר גדולה ומחנות השמדה, נהנו הגרמנים משיתוף פעולה עם התושבים המקומיים. עם זאת, תמונת היחסים וההתנהגות של האוכלוסייה הפולנית מורכבת ורבת פנים; אלמוג מביא לדוגמה את דבריו של ההיסטוריון עמנואל רינגלבלום שהתגורר בגטו ורשה בתקופת המלחמה: "היו חברים במחתרת, ואפילו אנטישמים מובהקים, שסיכנו את חייהם כדי להציל יהודים מידי הנאצים". כללו של דבר, בקרב האוכלוסייה הפולנית שרר מגוון דעות ורגשות כלפי מרד גטו ורשה והשואה. באיטליה הפאשיסטית, מאז 1922, נחשבו היהודים לחלק מהאומה וגם תמכו בדרך כלל במשטר, עד לחקיקת "חוקי גזע" נגד היהודים בשנת 1938. אולם תורת הגזע והסגנון האכזרי שהפגינו הנאצים, נשארו זרים לעם האיטלקי. המצב בבולגריה היה דומה. בהשפעת האווירה הכללית, קמו בה קבוצות פשיסטיות ואנטישמיות בשנות השלושים, ובזמן המלחמה הצטרפה למדינות הציר. ככלל, הבולגרים לא אהדו את הגזענות הנאצית; ב-1943, הם מנעו שילוחם של אזרחים יהודים למחנות ההשמדה, אבל לא את שילוחם של היהודים מהשטחים שסופחו לבולגריה ב-1941. אלמוג מסביר את התנהגותן של המדינות הללו, בכך כי "ישבו קיבוצים יהודיים קטנים באופן יחסי, שלא בלטו בייחודם הסוציו-כלכלי ואף יכלו להחשב כחלק לגיטימי של האומה". ברומניה הורגשה השפעתה של גרמניה הנאצית; בתמיכתה השיגו כוחות הימין הגמוניה פוליטית והטו את המדינה לעבור מ"אוריינטציה מערבית להישענות על "הציר" גרמניה-איטליה". בשנים 1937–1940, השלטון במדינה עבר מידי העם אל המלך קרול השני, וב-1940 אל העוצר יון אנטונסקו, שהנהיג דיקטטורה פשיסטית בעזרת "התנועה הלגיונרית". אבל עמד על דעתו, שלא לשלוח את אזרחי רומניה היהודים למחנות השמדה. "רומניה הוכיחה את עומק ההבדל שבין האנטישמיות המסורתית לבין האנטישמיות הגזענית של הנאצים", לדעת אלמוג. גם בהונגריה עלו לשלטון הפשיסטים המקומיים בעקבות גרמניה הנאצית. ובשנת 1938, התקבלה חקיקה מפלה של היהודים "באורח רשמי ופומבי". הונגריה הייתה לבעלת בריתם של הנאצים בגלוי, אף כי בחשאי התנהלו ניסיונות לשיתוף פעולה עם בעלות הברית. עוצר הונגריה מיקלוש הורטי דחה את הלחצים שהגיעו מברלין, לארגן את שילוח את היהודים להשמדה. זה יצא לפועל, לאחר כניסת הנאצים להונגריה במרץ 1944. הורטי נעצר והשלטון נמסר לפרנץ סלשי, מנהיג הארגון ההונגרי הנאצי "צלב החץ". כך, "החל תהליך מזורז של ארגון היהודים לקראת "הפתרון הסופי". צרפת הכבושה בראשותו של אנרי פיליפ פטן, "שיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית, ומדיניותה כלפי היהודים נוהלה בדרך דומה לזו של רומניה והונגריה". בסוף שנת 1940 נחקק החוק לנישולם של היהודים מחיי הציבור והתרבות במדינה. אחר כך, נאספו ונשלחו רבים מהאזרחים היהודים הצרפתית למחנות ההשמדה. כמו בארצות אחרות, התנגד הממסד הדתי הנוצרי חוקי הגזע הנאצים, בשל החלתם על מומרים; אבל עיקר עזרתו הייתה בסיוע לנמלטים מזרועם של הנאצים והחבאתם.
"סוף דבר: מאה ושלושים שנות לאומיות ואנטישמיות באירופה, 1945-1815"
לסיכום מחקרו מעיר אלמוג, כי התובנות והסיווגים שהעלה במחקרו, אינם אלא הצעות. "הלאומיות הייתה מתחילתה סיסמה מהפכנית... המושג "לאום" עלה בקנה אחד עם שוויון זכויות, חופש דעות, ליברליזם כלכלי וגם עם אמנציפציה ליהודים. לאחר מכן נתגלה גם הצד האפל של הלאום ...", כותב אלמוג, שהתבטא בהסתגרות, רדיפת השונים והאחרים החיים בקרבו, ומלחמה כנגד הלאומים האחרים. מקומם של היהודים בנסיבות אלו היה מורכב ורב פנים. הם ניסו להסתגל, ואף הצליחו באופן יחסי, באחווה הלאומית המקומית; אבל האידאולוגיה הנאצית טרפה את ההיגיון של המהלך זה, באשר העמידה את הלאומיות על עקרון הגזע, מבלי יכולת לחמוק ממנו. האנטישמיות הישנה שנשענה בחלקה על השוני הדתי, אפשרה למעוניינים להמיר את דתם ולהנצל מהשמדה; לא כך הנאציזם. הוא צמח במאה ה-20, במקביל להתפתחות הדמוקרטית, אבל בכיוון מנוגד לה, כגלגול מוקצן של הלאומיות ושל האנטישמיות הישנה.
זכריה (כהן)
זכריה (ביוונית: Ζαχαρίας, זַכַרִיאַס) היה אביו של יוחנן המטביל, וקרוב משפחה של ישו.
הברית החדשה
על פי הבשורה על-פי לוקאס, זכריה היה כהן ממשמרת אביה, השמינית בסדר משמרות הכהונה בבית המקדש השני, בתקופת שלטונו של המלך הורדוס. זכריה היה בעלה של אלישבע - אף היא ממשפחת כהונה. על פי ספרי האוונגליון אלישבע וזכריה היו צדיקים אולם לא נולדו להם ילדים. לוקאס מספר כי שניהם היו באים בימים ואלישבע הייתה עקרה (לוקאס, א' 5 - 7).
בעת הקטרת קטורת הסמים במקדש על מזבח הזהב הופיע בפני זכריה מלאך אשר בישר לו כי ייוולד לו בן והוא יקרא לו בשם "יוחנן", וכי אותו ילד יבשר על בואו של המשיח (לוקאס א', 12 - 17).
בשל גילם המופלג שלו ושל אשתו פקפק זכריה בדברי המלאך, וביקש אות מהמלאך להראות שאמת בנבואה. בתגובה, הזדהה המלאך כגבריאל והעניש את זכריה על ספקנותו בכך שהפך אותו לאילם עד היום שבו תתגלה לכל נכונות הנבואה. זכריה יצא מן המקדש ולא יכול היה לברך ולכן הבינו הנוכחים במקדש כי הפך אילם לאחר התגלות של מלאך (לוקס א' 18 - 22).
בשובו לביתו הרתה אלישבע. במהלך ההיריון ביקרה אותה מריה שהייתה באותה עת בהיריון עם ישו. "הביקור" נחשב לאחד האירועים בחיי ישו, ומצוין בכנסיית הביקור בעין כרם (הממוקמת במקום בו, על פי האמונה הנוצרית, ניצב בית הקיץ של אלישבע וזכריה), ובכנסיות רבות ברחבי העולם הנקראות על שם הביקור.
שמונה ימים לאחר הולדת בנם, במהלך טקס ברית המילה חברי המשפחה אמרו שיקראו לילד על שם האב - זכריה, אולם אלישבע התנגדה ודרשה שלבן יקרא בשם "יוחנן". זכריה, שהיה אילם, כתב על לוח "שמו יהיה יוחנן" ובאותו הרגע חזרה לו יכולת הדיבור, והוא נשא את תפילת הבנדיקטוס (לוקס א' 57 - 79).
מסורות אחרות
בבשורה על פי יעקב מסופר שכאשר הורה המלך הורדוס על טבח התמימים (טבח הילדים שנולדו באזור בית לחם), זכריה סירב לגלות היכן מסתירה אלישבע את בנו ולכן נרצח על ידי חיילי הורדוס בחצר בית המקדש (אירוע המוזכר גם בבשורה על-פי מתי, כ"ג, 35). המסורת הנוצרית מקשרת בין זכריה אבי יוחנן לבין זכריה בן יהוידע, שהיה אף הוא כהן שנרצח בחצר בית המקדש.
קדוש נוצרי
זכריה ואלישבע מוגדרים על ידי הכנסייה הנוצרית הקתולית כקדושים, ויום חגם הוא ה-23 בספטמבר. בכנסייה הלותרנית יום חגם מצוין ב-5 בספטמבר וכך גם בנצרות האורתודוקסית.
שמותיהם של זכריה ואלישבע מוזכרים בחלק מהמיסטריות של הכנסייה האורתודוקסית כחלק מתפילות טקס הנישואים וטקס ההכתרה.
בכנסייה היוונית אורתודוקסית מצוין יום חגם של זכריה ואלישבע ב-24 ביוני.
הארמנים מאמינים כי שרידי גופתו של זכריה נמצאים במנזר גאנדזסאר בנגורנו קרבאך.
באסלאם
זכריה (בערבית: زكريا - נהגה "זכריא") נחשב לקדוש גם באסלאם מאחר שיוחנן המטביל (יחיא אבן זכריא), הנזכר בסורת מרים, ה-19 בקוראן, נחשב אף הוא לאחד מנביאי האסלאם. זכריה הוא זה שטיפל במרים אמו של ישו, יוחנן בישר בביאת המשיח דבר שלא מצא חן בעיני אנשי דת "חכמי דת" אשר בתגובה גרמו להריגתם של שניהם.
נראה אותך אוהב
נראה אותך אוהב (בצרפתית: Jeux d'enfants משמעות השם המקורי: "משחק ילדים"; מוכר בשם האנגלי Love me if you dare) הוא סרט רומנטי-דרמטי צרפתי משנת 2003, של הבמאי יאן סמואל. התסריט נכתב על ידי יאן סמואל בשיתוף עם ז'אק קיוקור. בסרט זה מגלם גיום קנה את ז'וליאן ז'נבייה, ילד המאבד את אמו בגיל צעיר ומפתח קשרי חברות עמוקים עם ילדה פולנייה דחויה, סופי קובלסקי, אותה מגלמת מריון קוטיאר. בין השניים נוצרת מסורת של משחקי אתגרים הכוללת קופסת פח. בכל פעם שאחד מהם היה צריך לבצע את האתגר הוא היה מחזיק את הקופסה.
עלילה
הסרט מתחיל בלייז' שבבלגיה, שם ילדה קטנה בשם סופי דחויה על ידי ילדים אחרים. נהג האוטובוס וילד בשם ז'וליאן הם היחידים שעוזרים לה לאסוף את ספריה שנזרקו על ידי הילדים לשלולית.
כדי לעודד את סופי, ז'וליאן נותן לה קופסת פח קטנה, מתנה מאמו הגוססת. הקופסה חשובה לו, והוא מבקש ממנה להשאיל לו את זה מפעם לפעם. כשז'וליאן מבקש את הקופסה בחזרה ברגע שהוא נתן לה אותה, סופי דורשת הוכחה לכמה הקופסה חשובה לו. ז'וליאן מנתק את בלמי האוטובוס ללא היסוס והאוטובוס אשר מלא בילדים מאיץ במורד הגבעה. המשחק שלהם התחיל: הקופסה שייכת למי שביצע את החובה.
בין בנם של ההורים הבלגים העשירים לבין בת המהגרים הפולנים מתפתחת חברות מתמשכת. כילדים הם לא מתנהגים יפה בבית הספר, זורעים הרס במהלך חתונה ומצווים משימות מטופשות אחד על השני. כנערים קשריהם הרומנטיים עם אחרים ניזוקים כתוצאה מהחובות שמצווים. בינתיים, שני הידידים מתעלמים מכל השלכות ועונשים למעשיהם תוך כדי המשחק.
כמבוגרים צעירים, ז'וליאן מספר לסופי שהוא רוצה להתחתן, וחושף רק לאחר מכן שהתכוון למישהי אחרת. נקודת השיא מגיעה כאשר סופי מפסיקה את חתונתו של ז'וליאן, ומאוחר יותר ז'וליאן מנודה על ידי אביו וסופי כמעט נהרגת תוך כדי משחק אחר. ז'וליאן חוזר להינשא לאשתו וסופי מכריזה שהם לא יפגשו במשך עשר שנים.
עשר שנים עוברות, ז'וליאן נשוי עם שני ילדים. סופי גם נשואה לבעלה, כוכב כדורגל מפורסם. ז'וליאן המצליח מודה שלא שכח את סופי, אם כי הוא מניח שהיא שכחה אותו. ביום השנה העשירי לחתונתו של ז'וליאן, סופי שולחת לו הודעה ומודיעה לו שהמשחק חוזר. ז'וליאן וסופי נפגשים לרגע קצר בעיצומה של עוד חובה אך זה מספיק לז'וליאן להבין שהמשחק "טוב יותר מהחיים עצמם". לאחר תאונה דרמטית, ז'וליאן וסופי לבסוף מתאחדים למרות מחאותיהם של בני זוגם.
לסרט יש שני סופים חלופיים המוצגים זה אחר זה. בראשון, ז'וליאן וסופי מחליטים כחובה אולטימטיבית לחלוק את חלומם ביחד, "חלום האהבה הנצחית" שלהם - הזוג מתחבק בזמן שהם עומדים בתוך בור הבנייה אשר עומד להתמלא בבטון. בסוף החלופי, ז'וליאן וסופי הם כבר זוג מבוגר והם מעבירים את זמנם בגינה תוך כדי שהם ממשיכים לשחק את משחקם. אולם, סצנת הפתיחה של הסרט (מבט מלמעלה של אתר בניה ובור מלא בבטון שבחלקו העליון קופסת הפח של ז'וליאן מונחת שוקעת באופן חלקי) מוצגת, ומציעה שהשניים למעשה כן קברו את עצמם בתוך הבטון.
פסקול
השיר "La Vie en Rose" של הזמרת אדית פיאף נשמע בסרט ושולט ברובו. מושמעות מספר גרסאות של השיר, כולל הביצוע המקורי של אדית פיאף ובביצועי קאבר של הזמרים דונה סאמר, לואי ארמסטרונג, זמרת הפופ הצרפתייה  Zazie ושל להקת הא-קפלה הברזילאית Trio Esperança.