cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גרנד נשיונל
היסטוריה
המירוץ נוסד על ידי ויליאם לין, שהיה הבעלים של מלון ווטרלו. אבן הפינה למסלול הונחה ב-7 בפברואר 1829 ובשלב הראשון הוכשר המסלול ויציע לצופים. מחלוקת קיימת בין היסטוריונים של המירוץ אודות התאריך המדויק של המירוץ הראשון שנערך על המסלול באיינטרי. יש הטוענים כי כבר מ-1836 החלו התחרויות במסלול, אך הדעה המקובלת היא כי המירוץ הראשון נערך ב-1839 והסתיים בניצחונו של הרוכב ג'ם מייסון על גבו של הסוס "לוטרי".
מרוץ הגרנד נשיונל התנהל מאז ברציפות וללא הפסקה, אך בשנים 1916-1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ במסלול המרוצים בגטוויק (במקום שעליו בנוי כיום נמל התעופה לונדון גטוויק) וזאת מכיוון שהמסלול באיינטרי הופקע על ידי משרד המלחמה לצרכים צבאיים. בשנים אלה שונה שמו של המירוץ ל"מרוץ המכשולים המלחמתי". התוצאות שהושגו בשנים אלה אינן מוכרות כתוצאות רשמיות ומוחרגות בדרך כלל מרשימת הזוכים הראשית כרשימה משנית. גם בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה המשיך המירוץ להתנהל, אך בשנים 1941-1945, לא התקיים המירוץ. בשנת 1993 בוטל המירוץ בעקבות מה שכונה על ידי אחד הפרשנים כ"האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של המירוץ". טעויות של צוות המזניקים גרמה להסתבכות אחד הרוכבים בסרט ההזנקה שלא התרומם. הוכרזה הזנקה פסולה והרוכבים הוזנקו בשנית. למרבה הבזיון שוב חזרה התקלה על עצמה וגם ההזנקה השנייה הוכרזה כפסולה. עקב ליקויי תקשורת של שופטי ההזנקה עם שופטי המסלול, 30 מבין 39 הרוכבים שהוזנקו לא שמו לב והמשיכו במירוץ. השופטים ניסו לסמן להם באמצעות דגלים אך ללא הועיל. חלק מהרוכבים עצרו בהמשך אך 7 רוכבים סיימו את המסלול כולו. המירוץ בוטל אולם הסוס המנצח קבע את הזמן השני בטיבו בהיסטוריה של המרוץ, שלרוע המזל אינו מוכר באופן רשמי. כבר מן השנים הראשונות וגם בהמשך נערכו שינויים רבים במבנה המסלול ובממדי המכשולים ומיקומם, על מנת למנוע נפילות ופציעות של סוסים ורוכבים כתוצאה מן המאמץ הקשה. הוספו הגבלות על מספר הסוסים המוזנקים (כיום לא יותר מ-40) ועל המשקל המקסימלי שהם נושאים עליהם. ארגונים לשמירת זכויות בעלי החיים מכנים את הגרנד נשיונל בשם "מרוץ האימים" אך השינויים בתנאי המירוץ הם בדרך כלל מינוריים בהתחשב במסורת ארוכת השנים שלו.
המכשולים
המכשולים המודרניים לאורך המסלול עשויים מפלסטיק גמיש (לעומת מכשולי העץ הקשיחים שהיו מקובלים בעבר) ומכוסים בשכבה של כ-35 ס"מ של צמחי האשוחית מאזור האגמים. בסיבוב השני לא נדרשים הסוסים לעבור את מכשול "הכיסא" ואת מכשול המים (15+16).
לרעות בגנים
לרעות בגנים הוא רומן מאת הרב אהרן הראל, שיצא לאור על ידי הסופר בהוצאת "דברי שיר" (בשיתוף עם עמותת "כמוך") בשנת 2013. הספר ראשון מסוגו בעיסוקו בהתמודדותם של להט"בים במגזר הדתי-לאומי במתח בין אמונה למשיכה מינית. פרסומו אושר על ידי הרב חיים דרוקמן, הרב רא"ם הכהן והרב אברהם וסרמן.
עלילה
העלילה עוקבת אחר שלוש דמויות הפוגשות זו את זו עם התקדמות העלילה:
שלושת הגיבורים מאופיינים בלבטים שהם עוברים ובמסע חיפוש עצמי ורוחני. הספר מחולק לשלושה חלקים המוקדשים כל אחד לאחת מן הדמויות. הרב צפניה, דמות המספר, מתואר כילד שהתייתם מאביו, דור שני לניצולי שואה, שגדל בטבריה ונע בין עולמות שונים, מציונות הדתית אל חסידות סלונים ובחזרה אל הציונות הדתית, ומהעולם הישיבתי אל הטבע והחקלאות, תוך שהוא נקשר בנפשן של דמויות מגוונות, בהן אנשים במסע חיפוש משלהם שמוצאים מרגוע בחוותו ומתמודדים עם נטיה חד מינית. החלק הראשון עוסק בעיקר בהתבגרותו ועיצוב אישיותו שלו לצד התפתחותו הרוחנית, בצל זכרונותיו מאביו וזכר השואה כחוויה פוסט-טראומטית. בחלק השני צפניה פוגש את דרור - צעיר דתי המזדהה כהומוסקסואל, אשר בחר להתחתן עם לסבית, לאחר שנכשלו טיפולים שונים שעבר במטרה להתמודד עם זהותו המינית, ומשקיע את עצמו בלימודי פילוסופיה ומחשבת ישראל. בחלק השלישי מסופר סיפורה של דוריאנה - שחקנית קולנוע הוליוודית הנמצאת בעיצומו של מסע חיפוש אחר משמעות רוחנית ביהדות, שבמהלכו היא פוגשת את צפניה אשר בתורו מפגיש אותה עם דרור כאשר היא מגיעה במיוחד לישראל.
ביקורת
רן שריד כתב "הספר [...] מצליח לעשות את הבלתי יאומן: לחצות את כל הקווים, לדבר על נטיות הפוכות, לספר על זוועות שאול ואף על פי כן להיות הרומן הרוחני הראשון שכולו עבודת השם ואמונה בתום האדם".
הרב אברהם וסרמן (רב קהילת גבורת מרדכי בגבעתיים וראש הכולל בישיבת רמת גן) כתב כי סוגה זו של ספרות במגזר הדתי-לאומי עלולה להתקבל בברכה או בביקורת, משום עצם העיסוק ב"חולין". על ההתקפות בשל עיסוקו של הרב הראל בנושא אמר ש"יש בכך החטאה של עיקר הסיפור – התמודדות עם כאבם של אנשים שאינם מוצאים את עצמם בעולם של חוסר השתייכות, ושל מתח תרבותי בין קצוות".
פלייבי
היסטוריה
החברה נוסדה בשנת 1962 בתור Flybe airlines inc מאוחר יותר בשנת 1973 שנתה את שמה לשמה הנוכחי Flybe בשנת 2002 החברה החזירה את שמה לשם המקורי לכבוד 40 שנות פעילות. בשנת 2010 החברה נקלעה לקשיים כלכלים והכריזה על הליך פשיטת רגל. בשנת 2011 החברה נמכרה לתאגיד בריטיש איירוויז.
בשנת 2020, בעקבות משבר הקורונה, חדלה החברה מלטוס ופשטה את הרגל. כל מטוסיה עברו לחברת בריטיש איירוויז סיטי פלאייר.
צי מטוסים
צי המטוסים נכון לינואר 2020
Believe (שיר של דימה בילאן)
Believe (בתרגום לעברית: להאמין) הוא סינגל, שהוקלט על ידי הזמר הרוסי, דימה בילאן. השיר ייצג את רוסיה באירוויזיון 2008 בבלגרד. השיר נכתב על ידי ג'ים בינז ודימה בילאן.
אירוויזיון 2008
השיר ייצג את רוסיה באירוויזיון 2008, סיים מקום שלישי בחצי הגמר וניצח בגמר.
גרסאות
לשיר יש גם גרסה בשפה הרוסית שהייתה פופולרית באותה מידה במדינות רבות.
אירוויזיון 2014
תחרות הזמר אירוויזיון לשנת 2014 היא ההפקה ה-59 של תחרות השירים הבינלאומית השנתית של רשת השידור "אירוויזיון" מטעם איגוד השידור האירופי.
התחרות התקיימה בדנמרק באצטדיון B&W Hallerne שבעיר הבירה קופנהגן ב-10 במאי 2014, עם שני חצאי-גמר ב-6 וב-8 במאי, לאחר ניצחון המדינה בתחרות אירוויזיון 2013 עם השיר "רק דמעות" - Only Teardrops בביצוע אמילי דה פורסט. מפקח התחרות מטעם איגוד השידור האירופי היה יון אולה סאנד מנורווגיה. מפיקת התחרות הייתה "רדיו דנמרק" - DR-Danmarks Radio.
DR המפיקה הקדישה לתחרות את כל תחום האי אשר עליו ממוקם האולם המארח, תחת השם "אי האירוויזיון". סמליל התחרות הוא "#הצטרפו-אלינו" - #JoinUs, בתור האשטאג - תיוג ברשתות החברתיות באינטרנט על ידי הוספת סולמית להודעה, תמונה וכדומה. לראשונה היה צוות ההנחיה של התחרות מורכב משלישייה של שני גברים ואישה. מופע הביניים האמנותי בגמר היה ביצוע שיר על ידי זוכת התחרות הקודמת אמילי די פורסט יחד עם 26 הזמרים המתחרים בגמר.
השתתפות
שוודיה ונורווגיה נקבעו מראש להשתתף כל אחת בחצי-גמר אחר, על מנת לאפשר יותר מקומות באולם לאנשים משתי אלו כשכנות לדנמרק, בהערכה שקהל רב ירצה לבוא מהן לראות את נציגויותיהם לפחות בחצאי הגמר בתאריכים הנפרדים. בהגרלה יצאה שוודיה בראשון ונורווגיה בשני. בנוסף, ישראל נקבעה מראש בחצי הגמר השני עקב היערכות הראשון במוצאי יום העצמאות.
הצבעה
בגמר הצביעו כל המדינות, כולל אלו שלא עלו לגמר. בכל חצי גמר הצביעו המדינות המתחרות בו ו-3 מ-6 המתחרות היישר בגמר. בהקשר זה, הרכבי המשתתפות בחצאי הגמר התבססו על פיצול מדינות הנחשבות כנוטות להצביע זו לזו, בכללן שוודיה ונורווגיה, המצויות באותה קבוצת פיצול אשר בשנה זו הופרדו מראש, כפי שנעשה מהתחרות בשנת 2008.
הציבור יכול לשלוח מסרונים מכל קו ולאיזה מתחרה או מספר מתחרים שרוצים, פרט למספר המתחרה אשר חסום בתחומי המדינה אותה הוא מייצג, וחסימת קווי המספרים של חצי הגמר האחד, בתחומי המדינות המשתתפות ובעלות ההצבעה בחצי הגמר האחר. כך גם צוותי השיפוט מדרגים את מתחרי הגמר וחצי הגמר בו משתתפת מדינתם, פרט למתחרה המדינה אותה מייצגים כגוף השופט. צוותי השיפוט צופים ומצביעים בחזרה הגנרלית האחרונה של הביצועים עם כל פרטי ההעמדה והתלבושות. ההצבעה בגמר ובחצאי הגמר נעשית באמצעות הענקת 1 עד 8, 10 ו-12 נקודות מכל מדינה ל-10 שירים, על בסיס שקלול שווה של קולות הציבור, כחמישים אחוזים, עם ועדת שופטים כחמישים אחוזים בכל מדינה, כפי שנעשה משנת 2010.
הנציגויות
37 מדינות אישרו את השתתפותן בתחרות. השנה בלגיה מיוצגת באמצעות רשת השידור הפלמית VRT המשדרת לחלק הדובר הולנדית בצפון המדינה, אשר מתחלפת לסירוגין מדי שנה בייצוג המדינה עם הרשת הוואלונית RTBF המשדרת לחלק הדובר צרפתית בדרום המדינה. נציגת סן-מרינו, ולנטינה מונטה, יצגה את המדינה בפעם השלישית ברציפות לאחר שסיימה במקומות ה-14 וה-11 בחצאי הגמר של תחרויות 2012 ו-2013 בהתאמה.
חצי גמר 1
בחצי גמר זה הצביעו צרפת, ספרד ודנמרק.
היערכות איגוד השידור האירופי
איגוד השידור פיצל את המדינות המשתתפות בשני חצאי הגמר על בסיס הענקות הנקודות הגבוהות ביותר בין מדינות שונות. זאת, לפי חישוב נתוני ההצבעה של השנים האחרונות בתחרות, בין מדינות קרובות תרבותית, גאוגרפית או מדינית. ההגרלה כללה 28 מתוך 31 משתתפות חצאי הגמר, לאחר הגרלת שוודיה ונורווגיה קודם לכן לחצי הגמר הראשון והשני בהתאמה, קביעת ישראל בחצי הגמר השני עקב היערכות הראשון ביום העצמאות, וקביעת "5 הגדולות" והמארחת היישר בגמר. מיון המדינות נעשה ל-6 קבוצות עם 5 או 4 מדינות בעלות נתוני הצבעה גבוהים יחסית זו לזו בכל אחת, אשר 2 או 3 מהן מוגרלות לחצי הגמר הראשון ו-2 או 3 לחצי הגמר השני, לפיצול. לכך מתלווה הגרלת כל מדינה לחלק הראשון או השני של חצי הגמר, בין סדר הופעות 1–8 או 15/16-9 בהתאמה, בתפיסה שיש יתרון להופעה מאוחרת יותר עם פתיחת קווי ההצבעה לציבור רק לאחר הופעות כל השירים. הגרלה נוספת למתכונת חצאי הגמר נערכה ל-6 המשתתפות הישירות בגמר, לקביעת הצבעת 3 מהן בחצי הגמר הראשון ו-3 בחצי הגמר השני. למתכונת תחרות הגמר תיערך גם הגרלה לקביעת כל מדינה בחלק הראשון או השני, בין סדר הופעות 1–13 או 14–26 בהתאמה. צוות הפקת התחרות בדנמרק רשאי לסדר את השירים במגבלת חצאי הגמר ושני חלקיהם, חלקי הגמר, ופרט למספר ושיר מדינתו המארחת. זאת כפי שעשתה שוודיה בתחרות אשתקד. להלן פרטי מתכונת חצאי הגמר - חלוקת המשתתפות לקבוצות, הגרלת פיצולן לחצאי הגמר והגרלת ההצבעה בחצאי הגמר של 6 המשתתפות הישירות בגמר:
היערכות המדינה המארחת
הרשת המפיקה "DR" הגרילה את שוודיה ואת נורווגיה מראש לחצאי הגמר הנפרדים, על מנת לאפשר יותר מקומות באולם לאנשי שתי השכנות אשר היו צפויים לרצות לבוא לראות את נציגויותיהם. זאת באישור איגוד השידור האירופי אשר ממילא ממקם את השתיים מדי שנה באותה קבוצה לשם הפרדה בין חצאי הגמר, וזאת גם כפי שעשתה רשת SVT השוודית בתחרות הקודמת לשנת 2013, כאשר דנמרק ונורווגיה הוגרלו מראש להופיע כל אחת בחצי-גמר אחר.
האולם המארח, "בי אנד דבליו האלרן" - B&W Hallerne, ממוקם על אי אשר הפך להיקרא "אי אירוויזיון" - Eurovision Island. ההפקה עיצבה את האי כולו עם שיפוץ האולם ועם בניית מתחמים נוספים בתחומו, לאירוח העיתונאים ומסיבות למשלחות ולמעריצים. ראש עיריית קופנהגן, פרנק ינסן, הכריז בסוף אוגוסט כי העירייה תתרום ארבעים מיליון קרונות דניות לתקציב התחרות וכי שאיפת העירייה היא להפוך את האירוע לתחרות האירוויזיון "הירוקה ביותר" שנעשתה, בהקשר לכך שקופנהגן נבחרה בתור "עיר הבירה האירופית הירוקה" לשנת 2014.
היערכות כלל המדינות
סלובניה הייתה מצויה בקשיים והייתה האחרונה לאשר את השתתפותה. בולגריה, סרביה, קפריסין וקרואטיה פרשו מהתחרות בעיקר בשל קשיים כלכליים ובשל תוצאות נמוכות בשנים קודמות. באוסטריה, רוסיה, בלארוס ואוקראינה נעשו מחאות ציבוריות בנוגע להליכי הבחירה אשר באוסטריה וברוסיה נעשו באופן פרטי על ידי רשתות השידור האחראיות.
אוסטריה, הזוכה, הייתה הראשונה לבחור נציג - בחודש ספטמבר לשנת 2013, אך בין האחרונות לבחור שיר ואף האחרונה להציג את השיר לצד רוסיה - בתאריך 18 במרץ, כיום האחרון האפשרי להגשת שיר עם קליפ לאיגוד השידור האירופי. מרבית המדינות השתמשו בהליכי הבחירה בהצבעה המשלבת באופן שווה משקל של קולות הציבור עם קולות צוות שיפוט - 50/50. בעמודת תאריך סימון כוכבית-* לשנת 2013, המספר בצד ימין מתייחס לחודש ובצד שמאל ליום או למספר הימים.
חוקת צרפת
נשיא צרפת הראשון בתקופת הרפובליקה הצרפתית החמישית, שארל דה גול, היה הכוח המניע העיקרי בהצגת החוקה החדשה וביצירת הרפובליקה החמישית, בעוד שהטקסט נוסח על ידי מישל דברה. מאז תוקנה החוקה עשרים וארבע פעמים, האחרונה ב-2008.
הקדמה
ההקדמה לחוקה מזכירה את הצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789, ומבססת את צרפת כמדינה חילונית ודמוקרטית השואבת את ריבונותה מהעם.
מאז 2005 היא כוללת את עשרת הסעיפים של אמנת הסביבה.
מוסדות ונהלים ממשלתיים
החוקה הצרפתית קבעה שיטת משטר חצי-נשיאותית, עם שתי משרות "מתחרות": לרשות המבצעת יש גם נשיא וגם ראש ממשלה, ובניגוד לדמוקרטיות פרלמנטריות (בהן לנשיא יש תפקיד סמלי וראש הממשלה מנהל את הממשלה) שני התפקידים הם ביצועיים באופיים. תפקידים אלו נתמכים בסעיפים 5 ו-21 לחוקה, הקובעים בהתאמה כי הנשיא הוא שומר המדינה והחוקה, ולראש הממשלה הסמכות להחליט על פעולות ומדיניות הממשלה.
הפרלמנט הצרפתי חלש יחסית למערכות פרלמנטריות, ויש לו סמכות חקיקה מוגבלת: סעיף 34 של החוקה מפרט תחומים בלעדיים לחקיקה פרלמנטרית, אך שאר התחומים נותרים לתקנות ההנהלה. לנשיא יש גם את הסמכויות המכריעות לערוך משאל עם ולפזר את האספה הלאומית. בעוד שהפרלמנט עשוי להעביר הצעת אי-אמון בממשלה.
שארל דה גול, הנשיא הראשון של הרפובליקה החמישית, היה גורם מרכזי באימוץ החוקה החדשה, שכן הוא נקרא לחזור בו מפרישה ונמנע בקושי מהפיכה כתוצאה ממלחמת העצמאות של אלג'יריה. דה גול תמך בפרשנות של החוקה התומכת בנשיא חזק. הנשיא הסוציאליסטי הראשון, פרנסואה מיטראן, שנבחר ב-1981, תמך גם הוא בפרשנות זו.
החל משנת 1986 נבחרו מעת לעת פרלמנטים עם רוב שלא תמך בנשיא. תקופות כאלה מכונות בצרפת חיים משותפים, ובהן הנשיא ממנה ראש ממשלה מהרוב הפרלמנטרי החדש. במהלך החיים המשותפים, מלבד הסמכויות השמורות לנשיא על פי החוקה, כל שאר סמכויות הממשלה מופעלות על ידי ראש הממשלה. בשנת 2000 תוקנה החוקה על ידי קיצור כהונתו של הנשיא משבע שנים לחמש, במקביל לתקופת כהונת הפרלמנט. משמעות התיקון היא שהבחירות לנשיאות צרפת יתקיימו בסביבות הבחירות לפרלמנט, מה שמגדיל את הסיכוי לבחירת נשיא ופרלמנט שיסכימו זה עם זה ומפחית את הסיכוי לחיים משותפים.
אמנות והאיחוד האירופי
החוקה מאפשרת אשרור של אמנות בינלאומיות וכאלה הקשורות לאיחוד האירופי. לא ברור אם הנוסח תואם את משפט האיחוד האירופי.
תיקון
החוקה גם קובעת שיטות לתיקון של עצמה: משאל עם (סעיף 11) או הליך פרלמנטרי בהסכמת הנשיא. התיקון חייב להיות מאומץ על ידי שני בתי הפרלמנט ולאחר מכן לעבור ברוב רגיל במשאל עם או ברוב של שלוש חמישיות בקונגרס הצרפתי, מושב משותף של שני בתי הפרלמנט (סעיף 89).
עקרונות
לפני 1971, אף על פי שהחלטות ביצועיות, מינהליות ושיפוטיות היו חייבות לעמוד בעקרונות הכלליים של המשפט, לא היו הגבלות על החקיקה. ההנחה הייתה ששופטים לא נבחרים ופקידים ממונים אחרים לא יהיו מסוגלים לבטל חוקים שעברו בפרלמנט הצרפתי שנבחר ישירות.
חסימה חוקתית
בשנת 1971 ציינה החלטה של המועצה החוקתית את ההקדמה לחוקה והתייחסויותיה לעקרונות שנקבעו בהצהרת זכויות האדם והאזרח כסיבה לדחיית חוק, שלטענת המועצה הפר את אחד העקרונות הללו. למרות שנחשבה אז כהפיכה משפטית, ההחלטה היוותה היום את הבסיס של המועצה החוקתית.
מאז "החסימה החוקתית" כוללת לא רק את החוקה, אלא גם את שאר המסמכים הנזכרים בהקדמה שלה:
מאז ניתנה האפשרות לעתור נגד חוקים בפני המועצה. בפועל האופוזיציה עותרת נגד החוקים השנויים במחלוקת.
עקרונות הרפובליקה
בחוקה כתובים עקרונות הרפובליקה הצרפתית:
תיקונים
לפי סעיף 89, לחוקה יש נוסחה מתקנת. ראשית, הצעת חוק חוקתית חייבת לעבור בשני בתי הפרלמנט. לאחר מכן, הצעת החוק חייבת להיות מאושרת על ידי הקונגרס, מושב משותף מיוחד של שני הבתים, או לעבור במשאל עם.
ב-1962 הציע שארל דה גול שהנשיא ייבחר בבחירות ישירות. הוא עקף את הליך התיקון החוקתי על ידי שליחת ההצעה ישירות למשאל עם, לפי סעיף 11. הנוהל היה הליך להצעת חקיקה, לרבות שינוי ארגון המוסדות החוקתיים. משאל העם של 1962 אושר ב-62% מהקולות, אך רק 46% מהמצביעים הרשומים הצביעו בעדו. התיקון איפשר לעם לבחור את הנשיא, מפני שהפרלמנט היה מפיל את הצעת החוק.
משאל העם היה שנוי במחלוקת מאוד באותה תקופה, אך המועצה החוקתית קבעה שהיא יכולה לבחון רק פעולות חקיקה לא-חוקתיות, לא פעולות ביצועיות. מאחר שמשאל העם הוצע על ידי הרשות המבצעת, הוא לא נתון לביקורת. מאחר שמשאל העם ביטא את רצון העם הריבוני, קבעה המועצה כי התיקון אומץ.
ב-21 ביולי 2008 העביר הפרלמנט רפורמות חוקתיות של הנשיא ניקולא סרקוזי בהפרש של שני קולות. השינויים, שהיו סופיים, הציגו מגבלה של שתי קדנציות רצופות לנשיאות, העניקו לפרלמנט זכות וטו על כמה מינויים לנשיאות, הפסיקו את השליטה הממשלתית על מערכת הוועדות של הפרלמנט, אפשרו לפרלמנט לקבוע סדר יום משלו, אפשרו לנשיא לנאום בפרלמנט בזמן המושב וסיים את זכותו של הנשיא לחנינה קולקטיבית.
לאוניד קנייבסקי
לאוניד קנייבסקי (נולד ב-2 במאי 1939) הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי-רוסי.
קריירה
קנייבסקי נולד בקייב שבאוקראינה הסובייטית וסיים את לימודיו במכללה לתיאטרון על שם וכטנגוב. בשנת 1968 הוא הצטלם בסרט יד היהלום. הוא זכה לפופולריות כלל ארצית בברית המועצות בעקבות השתתפותו בסדרת הטלוויזיה "החקירה מנוהלת על ידי ידענים" שהוקרנה החל משנת 1971 במשך מספר שנים.
קנייבסקי עלה לישראל ב-1990. בשנת 1994 הוא החל לשחק בישראל בתיאטרון גשר. ב-1997 כיכב את דמותו של קוליגין במחזה שלוש אחיות. ב-6 בינואר 1999 כיכב לאוניד את דמותו של אליקים במחזה אוכלים. בשנת 2001 השתתף בסרט "חתונה מאוחרת". ב1997 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "נקמה יהודית". בשנת 2002 הוא שיחק בהצגה העבד המבוססת על הספר.
ב-30 במרץ 2013 כיכב לאוניד את דמותו של חיים במחזה כפר. בנוסף שיחק במחזות טרטיף, אדם בן-כלב, אידיוט, מויילר, העבד, ושושה.
בנוסף למשחק בישראל הוא מנחה סדרה בלשית בטלוויזיה הרוסית ומצטלם בסדרות טלוויזיה ברוסיה.
אנדרו שלי
אנדרו ויקטור שלי (באנגלית: Andrew Schally, בפולנית: Andrzej Viktor Schally; נולד ב-30 בנובמבר 1926) הוא אנדוקרינולוג פולני-אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1977.
קורות חיים
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שלי ומשפחתו נמלטו יחד עם נשיא פולין, ראש ממשלתה וכל שרי הממשלה לרומניה, שם הם נכלאו. על אותה תקופה סיפר שלי שנים רבות לאחר מכן:
מיד לאחר המלחמה, בשנת 1945, עבר שלי דרך איטליה, צרפת ובריטניה. הוא התחנך בסקוטלנד ובאנגליה, וב-1952 עבר לקנדה. הוא קיבל תואר דוקטור באנדוקרינולוגיה מטעם אוניברסיטת מקגיל בשנת 1957. באותה שנה הוא עבר לארצות הברית לטובת קריירת מחקר ועבד בעיקר באוניברסיטת טוליין. ב-1962 קיבל אזרחות אמריקנית.
בשנת 1977 זכה שלי, יחד עם רוז'ה גימן, בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, על תיאור הורמון פפטידי המופק במוח.
שלי היה נשוי למרגרט-רייצ'ל ווייט (ממנה התגרש) ולאנה מריה דה מדירוס-קומארו.
המצור על ויקסבורג
המצור על ויקסבורג (באנגלית: Siege of Vicksburg), אשר נערך בין 18 במאי ל-4 ביולי 1863, היה השלב האחרון של מערכת ויקסבורג אשר התרחשה בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. מייג'ור גנרל יוליסס גרנט מן האיחוד וארמיית הטנסי שלו צלחו את המיסיסיפי ודחקו בסדרת תמרונים את ארמיית המיסיסיפי של הקונפדרציה בראשות לוטננט גנרל ג'ון ק' פמברטון אל עמדות הגנה סביב עיר המבצר ויקסבורג.
עיר המבצר ויקסבורג הייתה המאחז החשוב האחרון של הקונפדרציה על נהר המיסיסיפי; לכן, נפילתה בידי האיחוד השלימה את החלק השני של התוכנית האסטרטגית של האיחוד - תוכנית אנקונדה למצור ימי על הקונפדרציה. לאחר ששתי התקפות גדולות (ב-19 ו-22 במאי) על ביצורי הקונפדרציה נהדפו תוך ספיגת אבדות כבידות, החליט גרנט להטיל מצור על העיר, החל ב-25 במאי. ללא תגבורת, אספקה שנגמרה כמעט כליל, ולאחר שהחזיקו מעמד יותר מ-40 יום, נכנעו המגינים ב-4 ביולי.
סיומה המוצלח של מערכת ויקסבורג פגע ביכולתה של הקונפדרציה להמשיך במאמץ המלחמה שלה. מספר היסטוריונים – לדוגמה: מייקל באלארד – טוענים שהקרב המכריע במערכה היה קרב צ'מפיון היל, משום שניצחון כוחות האיחוד בקרב, הפך את הניצחון במצור שבא בעקבותיו לבלתי נמנע. בעקבות נפילת ויקסבורג (ביחד עם כניעת פּוֹרט האדסון ב-9 ביולי) הושלמה השתלטות כוחות האיחוד על נהר המיסיסיפי לכל אורכו.
כניעת כוחות הקונפדרציה ב-4 ביולי, נחשבת לעיתים, ביחד עם התבוסה שנחל גנרל רוברט א. לי בקרב גטיסברג מידיו של מייג'ור גנרל ג'ורג' מיד ונסיגתו שהחלה באותו יום, כנקודת המפנה במלחמה. שליטת האיחוד בנהר המיסיסיפי בודדה את המדינות ארקנסו, לואיזיאנה וטקסס משאר חלקי הקונפדרציה, וניתקה את קווי התקשורת אל כוחות הקונפדרציה בזירה הטרנס-מיסיסיפית עד תום המלחמה.
רקע
שמאל|400px|מבצעי גרנט כנגד ויקסבורג, אפריל–יולי 1863. {{legend|#ff0000|הקונפדרציה}} {{legend|#0000ff|האיחוד}} לאחר שצלח את המיסיסיפי בברואינסבורג אשר מדרום לוויקסבורג והתקדם לצפון מזרח, ניצח גרנט בקרבות ב[[קרב פורט גיבסון|פורט גיבסון וריימונד, וכבש את ג'קסון בירת מדינת מיסיסיפי ב-14 במאי. ניסיונו של פמברטון לבלום את התקדמות צבאו של גרנט מערבה לעבר וויקסבורג נכשל, לאחר שצבאו הובס בקרבות צ'מפיון היל (16 במאי) וגשר נהר ביג בלאק (17 במאי), אשר עלו לו באובדן יותר ממחצית הכוח עימו יצא לקראת גרנט (שלוש דיוויזיות). פמברטון ידע שהגיס של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן התכונן לאגף אותו מצפון; הברירה הייתה בין נסיגה לבין הופעת הגיס של שרמן בעורפו. פמברטון שרף את הגשרים על נהר ביג בלאק ונסוג אל תוך ביצורי העיר ויקסבורג, בעודו אוסף בדרכו כל דבר אכיל - בהמות ויבולים.
כוחות הקונפדרציה פינו את המוצבים בהיינס בלאף, אשר שלטו על נהר יאזו, ואלה נתפסו על ידי כוחות הפרשים של הגיס של שרמן ב-19 במאי. מאותו רגע ספינות האיחוד לא היו צריכות לעבור על פני סוללות התותחים של ויקסבורג ויכלו לעגון במעלה נהר יאזו על מנת להוביל אספקה ישירות לכוחותיו של גרנט. קווי האספקה של גרנט התקצרו משמעותית; אספקה ישירה דרך נהר יאזו במקום הנתיב הקודם שעבר דרך לואיזיאנה, חצה את המיסיסיפי בגרנד גולף או ברואינסבורג ואז פנה בחזרה צפונה.
פמברטון ציפה, שגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, אשר פיקד על כוחות הקונפדרציה במערב, יגיע לעזרתו, אולם תקוותו נכזבה. כוחות גדולים של האיחוד צעדו לעבר ויקסבורג במטרה לכבוש אותה, תיקנו את הגשרים על נהר ביג בלאק בדרכם, וחצו אותו ב-18 במאי. בוויקסבורג נשארו שתי דיוויזיות טריות שלא ראו עדיין קרב, ועשרת אלפים ניצולים מהדיוויזיות איתן יצא פמברטון למערכה נגד גרנט. ג'ונסטון שלח הודעה לפקודו, גנרל פמברטון, וביקש ממנו להקריב את העיר ולהציל את צבאו. אולם פמברטון סרב, מכיוון שהוראה זו הייתה מנוגדת להוראת ג'פרסון דייוויס, המפקד העליון של כוחות הקונפדרציה - "להגן על ויקסבורג בכל מחיר". (פמברטון, במקור מצפון ארצות הברית, חשש כנראה גם מגינוי ציבורי אם ינטוש את ויקסבורג.)
האיחוד
הארמייה של טנסי בפיקוד מייג'ור גנרל יוליסס גרנט כללה במצור חמישה גייסות:
הקונפדרציה
ארמיית מיסיסיפי בפיקוד לוטננט גנרל ג'ון ק' פמברטון, בתוך קווי המגננה של ויקסבורג, כללה ארבע דיוויזיות בפיקוד:
מערך ההגנה של ויקסבורג
כאשר נסוג פמברטון אל תוך ביצורי ויקסבורג עמדו לרשותו 18,500 חיילים סדירים בלבד. גרנט הביא עמו יותר מ-35,500 חיילים, וכוחות נוספים היו בדרכם אליו. אולם תוואי הקרקע והביצורים החזקים, שהוקמו סביב העיר, איזנו את היתרון המספרי של צבא הצפון, והפכו את קווי ההגנה של צבא הקונפדרציה לבלתי חדירים כמעט. אורכו של קו המגננה סביב ויקסבורג היה כ-6.5 מייל (10.4 קילומטר), והוא התבסס על שורת גבעות ותלים תלולים, עליהם נדרש הצד התוקף לטפס תחת אש. מערך ההגנה כלל שרשרת מוצבים ומצדיות בנקודות שולטות, שחוברו בסוללות עפר ותעלות קשר. לכל אורך קו ההגנה היו פזורות עמדות תותחים רבות ועמדות ירי ממוגנות. המוצבים המרכזיים במערך ההגנה, מצפון לדרום היו: פורט היל (Fort Hill), על צוק גבוה מצפון לעיר; מוצב סטוקייד (Stockade Redan), אשר שלט על הכניסה לעיר מכיוון דרך בית הקברות מצפון מזרח; מוצב לואיזיאנה ה-3 (3rd-LA Redan); המוצב "הגדול" (Great Redoubt); מוצב פסי הרכבת (Railroad Redoudt), אשר הגן על הנקודה, בה חצה קו הרכבת את מערך הביצורים סביב העיר; המבצר המרובע (פורט גארוט) (Square Fort/Fort Garrot); מוצב "הבליטה" לאורך דרך הול'ס פרי (The Salient); והמבצר הדרומי (South Fort).
המתקפה הראשונה – 19 במאי
גרנט רצה לתקוף את כוחות הקונפדרציה, שהחזיקו במתחם המבוצר של וויקסבורג, לפני שיספיקו להתארגן להגנה, והורה על ביצוע התקפה מיידית על מוצב סטוקייד (Stockade Redan) ב-19 במאי. הכוח התוקף מהגיס של שרמן נתקל בקשיים רבים בהתקרבות למוצב תחת אש רובים וארטילריה עזה של המגינים, בריגדת הרגלים ה-36 ממיסיסיפי, בפיקוד בריגדיר גנרל לואיס הברט. התוקפים היו צריכים לחצות ערוץ עמוק, שהיה חסום במכשול עצים כרותים (Abatis), ואחריו תעלת מגן שעומקה כ-1.8 מטר ורוחבה כ-2.4 מטרים, ורק אז לתקוף את סוללות המגן של המוצב שגובהן היה כ-5 מטרים. ניסיון התקיפה הראשון נהדף בקלות. גרנט הורה על ריכוך ארטילרי, ובשעה 2 אחרי הצהריים יצאה הדיוויזיה של פרנסיס בלייר מהגיס של שרמן למתקפה נוספת, אולם רק חיילים מעטים הצליחו להגיע עד לתעלת המגן מתחת למוצב. ההתקפה התמוטטה תוך חילופים של מטחי אש רובים וידוי רימוני יד מצד לצד.
כישלון ההתקפה פגע במוראל חיילי האיחוד, וערער את הביטחון שצברו לאחר רצף ההצלחות, שנחלו במהלך המערכה שקדמה למצור. הם ספגו אבדות ניכרות - 157 הרוגים, 777 פצועים, ו-8 נעדרים - בעוד המגינים ספגו פחות מ-200 נפגעים. חיילי הקונפדרציה, אשר רק לפני מספר ימים נסוגו מוכים משדה הקרב, מצאו שוב את הכוח להילחם.
גרנט תכנן לערוך התקפה נוספת ב-22 במאי, אולם הפעם הכין אותה באופן יסודי יותר. נערכו סיורים מקיפים, תוכנן ריכוך ארטילרי, והיחידות המובילות צוידו בסולמות על מנת לטפס על סוללות המוצבים של הדרום. גרנט לא רצה מצור ארוך, ולכן תכנן לתקוף את ביצורי וויקסבורג עם כל כוחותיו לאורך חזית רחבה.
המתקפה השנייה – 22 במאי
כוחות האיחוד הפגיזו את וויקסבורג לאורך כל הלילה שקדם להתקפה. בהרעשה הארטילרית השתתפו 220 תותחי שדה ועוד כ-100 תותחים ימיים משייטת הספינות מחופות השריון של אדמירל דייוויד ד. פורטר. ההפגזה לא גרמה נזק משמעותי לביצורים, אולם פגעה קשות במוראל אזרחי הקונפדרציה הנצורים. ב-22 במאי עם שחר החל ריכוך ארטילרי מאסיבי של עמדות הדרום, שארך ארבע שעות, ולאחריו, ב-10 בבוקר, פתחו כוחות האיחוד במתקפה לרוחב חזית של כחמישה קילומטר.
הגיס של שרמן תקף שוב במורד דרך בית הקברות, בהובלת יחידה בת 150 מתנדבים אשר נשאו סולמות ולוחות על מנת לטפס על הסוללות ולגשר על התעלות (כינויה של היחידה היה "תקווה נואשת" – Forlorn Hope – כיוון שסיכויי ההשרדות בה היו נמוכים במיוחד). אחריה, ערוכות בטור עמוק של גדודים, היו הדיוויזיות של בלייר ובריגדיר גנרל ג'יימס טאטל, אשר קיוו להבקיע את מערך ההגנה באמצעות ריכוז כוחות חזקים בחזית צרה. הכוחות התוקפים נהדפו על ידי מטחים כבדים של אש רובים. הבריגדות של הקולונלים ג'יילס סמית' וקילבי סמית' הגיעו עד מאה מטרים ממוצב גרינ'ס (Green's Redan), בפאתים הדרומיים של מוצב סטוקייד, והנחיתו אש כבדה אל תוך קווי הקונפדרציה, אולם ללא הועיל. הדיוויזיה של טאטל המתינה לתורה להתקיף, אולם לא קיבלה הזדמנות להתקדם. באגף ימין של שרמן, הדיוויזיה של בריגדיר גנרל פרדריק סטיל העבירה את שעות הבוקר בניסיונות להגיע לעמדות הזינוק שלה דרך יובל של נהר מינט ספרינג באיו.
באגף שמאל של האיחוד, התקדם הגיס של מקלירננד לאורך דרך בולדווין פרי ולצד מסית הרכבת של דרום מיסיסיפי. על הדיוויזיה של בריגדיר גנרל יוג'ין קאר הוטל לכבוש את מוצב פסי הרכבת ואת מוצב טקסס ה-2; על הדיוויזיה של בריגדיר גנרל פיטר אוסטרהאוס הוטל לכבוש את המבצר המרובע. חייליו של קאר הצליחו לחדור למוצב טקסס ה-2 ובקשו תגבורת, אולם למקלירננד לא היו עתודות לצורך ניצול הצלחה. כוחות הקונפדרציה החישו תגבורת למקום ובלמו את הפריצה.
ב-11 בבוקר כבר היה ברור שלא תושג פריצה, ושההתקפות של שרמן ומקפירסון כשלו. בדיוק אז, קיבל גרנט הודעה ממקלירננד שהוא בקרב קשה מול המגינים, שהמגינים מהקונפדרציה מקבלים תגבורות, ושהוא מבקש פעולת הסחה מאגף ימין שלו על ידי הגיס של מקפירסון על מנת להקטין את הלחץ עליו. בתחילה, סירב גרנט לבקשה והורה למקלירננד להשתמש בעתודה שלו על מנת לתגבר את הכוחות בחזית; גרנט היה תחת הרושם שמקלירננד לא השתמש בכל כוחותיו בעוד שמקפירסון כן, אף על פי שההפך היה נכון. מקלירננד שלח עוד הודעה שהייתה מטעה בחלקה, בה השתמע שהוא כבש את שני המוצבים בגיזרתו – "דגל הכוכבים והפסים מתנוסס מעליהם." – ושמאמץ נוסף לאורך קו החזית יעניק ניצחון לצבא האיחוד. ההודעה הייתה מטעה מכיוון שכוחותיו אכן הניפו את הדגלים בפאתי היעדים, אולם לא השיגו כל פריצה ממשית. גרנט הגיב באיפוק וחוסר אמון למשמע ההודעה, אך הראה אותה לשרמן, שהורה לגיס שלו לתקוף שוב. גרנט, לאחר ששקל שוב, הורה למקפירסון לשלוח את הדיוויזיה של קווינבי לעזרתו של מקלירננד.
שרמן הורה על שתי התקפות נוספות. בשעה 14:15 תקפו ג'יילס סמית' ורנסום ונהדפו מיידית. בשעה 15:00 תקפה הדיוויזיה של טאטל אך ספגה כל כך הרבה אבדות עד שגרנט אמר: "זה רצח, תורה לחיילים האלה לחזור." עד שעה זו הצליחה הדיוויזיה של סטיל לתמרן סוף סוף לעמדת תקיפה באגף ימין של שרמן, ובשעה 16:00 נתן סטיל את הפקודה לתקוף את מוצב לואיזיאנה ה-26. להתקפה שלו הייתה תוצאה זהה כמו להתקפות האחרות בגיזרתו של שרמן.
בגיזרה של מקפירסון עשתה הדיוויזיה של לוגן מאמץ נוסף להתקדם במורד דרך ג'קסון בשעה 14:00 לערך, אולם ספגה אבדות כבידות וההתקפה בוטלה. מקלירננד, מתוגבר בדיוויזיה של קווינבי, תקף שוב גם הוא, אולם ללא הצלחה.
עם רדת הלילה שכח הקרב, וכוחות האיחוד המרותקים באש בפאתי היעדים נסוגו לאחור. אבדות האיחוד היו 502 הרוגים, 2550 פצועים, ו-147 נעדרים; מפולגים בערך שווה בשווה בין שלושת הגייסות. אבדות הקונפדרציה לא דווחו ישירות, אך מוערכות בפחות מ-500. גרנט האשים את ההודעות המטעות של מקלירננד בחלק מן האבדות הקשות של הקרב באותו יום, בכך שגרם לעוד התקפות חסרות תוחלת. בכך נוסף עוד נדבך ליריבות והאיבה בין גרנט ליריבו הגנרל הפוליטיקאי מקלירננד, יריבות אשר החלה מיד עם תחילת מערכת ויקסבורג והגיעה לסיום רק עם העברתו של מקלירננד מתפקידו מאוחר יותר במהלך המצור.
מצור
ההיסטוריון שלבי פוט כתב שגרנט "לא התחרט על ביצוע ההתקפות; הוא רק התחרט על כך שהן נכשלו." גרנט הסביר מאוחר יותר שחייליו אשר היו מלאי ביטחון לאחר רצף ההצלחות לא היו מוכנים לפעולות מצור אלמלא נערכו הניסיונות לכבוש את ויקסבורג בהסתערות. ב-25 במאי יצאה פקודה מיוחדת מספר 140 מאת גרנט: "מפקדי הגייסות יחלו מיידית בהתשה של האויב בגישות הרגילות. רצוי להימנע מאובדן חיים במהלך פעולות ההתשה עד אשר תכבש ויקסבורג, וחיל המצב יתפס. יש לנצל כל יתרון טבעי בתוואי השטח על מנת לכרות מנהרות, לחפור שוחות, ולקדם סוללות ארטילריה. …" גרנט כתב בזיכרונותיו, "כעת הייתי נחוש לבצע מצור רגיל – 'לחנות יותר מהאויב,' למעשה, ולא לגרום לאבדות נוספות."
חיילי האיחוד החלו להתחפר, ובנו מערכת מסועפת של תעלות אשר הקיפה את העיר והתקרבה יותר ויותר אל קווי הביצורים של הקונפדרציה. עם גבם אל נהר המיסיסיפי בו שטו ספינות התותחים של האיחוד, החיילים והאזרחים בוויקסבורג היו לכודים. פמברטון היה נחוש להגן על הקטע שלו מנהר המיסיסיפי כמה זמן שידרש, בתקווה לקבל ישועה מג'ונסטון או כל מקור אחר.
לאחר הפסקת האש החל צבאו של גרנט למלא את טבעת המצור סביב ויקסבורג שאורכה היה כ-20 קילומטר. במהרה התברר שגם עם 50,000 חיילים יתקשה צבא האיחוד להקיף את קווי ההגנה של הקונפדרציה באופן מספק. פמברטון היה אומנם פסימי לגבי סיכויי ההימלטות של חיל המצב מן המצור, אך באותו זמן היו עדיין דרכים הפונות דרומה מוויקסבורג אשר כמעט שלא נשמרו על ידי כוחות האיחוד. גרנט קיבל עזרה ממייג'ור גנרל הנרי האלק, הגנרל המפקד של צבאות האיחוד. האלק החל להחיש תגבורות מכוחות האיחוד במערב על מנת למלא אחר בקשותיו של גרנט להשלים ולעבות את טבעת המצור. עד אמצע יוני תוגבר גרנט בעוד שש דיוויזיות נוסף לעשר שהיו לו בתחילת המצור. בסוף מאי ותחילת יוני הגיעו שלוש דיוויזיות מממפיס, מאורגנות כגיס בפיקוד מייג'ור גנרל קאדוואלדר וושבורן; דיוויזיה אחת נשלחה להאריך את קווי המצור לכיוון דרום, שתי הדיוויזיות הנוספות נשלחו מזרחה להגן על הגשרים על נהר ביג בלאק מפני התקפה של ג'ונסטון. דיוויזיה בפיקוד פרנק הרון הגיעה ממיזורי ב-11 ביוני, ונשלחה להשלים את כיתור ויקסבורג מדרום עד הנהר. ב-14 ביוני הגיעו ממחלקת אוהיו עוד שתי דיוויזיות מאוגדות לגיס בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון פארק, וגם הם נשלחו לעבות את קווי ההגנה לכיוון מזרח. כעת היו לגרנט 77,000 חיילים, פרוסים בשני קווים: תשע דיוויזיות פונות לעבר ויקסבורג ומכתרות אותה מצפון לדרום, ושבע דיוויזיות פונות מזרחה ומגנות מפני התקפה אפשרית מצידו של ג'ונסטון.
פמברטון היה לכוד בוויקסבורג עם הרבה תחמושת אבל מעט אוכל. התזונה הלקויה החלה לתת את אותותיה בחיילי הקונפדרציה. בסוף יוני כבר היו מחצית מהם חולים או מאושפזים. צפדינה, מלריה, דיזינטריה, שילשול, ומחלות אחרות דיללו את שורותיהם. ככל שהתמשך המצור נעלמו הכלבים, החמורים והסוסים מרחובות ויקסבורג. ביסקוויט אחד וכמה חתיכות בייקון מעופשות הייתה המנה היומית של חייל. בלית ברירה נאלצו חלק מהנצורים המורעבים לאכול עור של נעליים.
במהלך המצור, ירו ספינות התותחים של האיחוד יותר מ-22,000 פגזים אל תוך העיר, והארטילריה של צבא היבשה ירתה אף יותר. ככל שהתמשכו ההפגזות הפכו בתי המגורים בוויקסבורג לעיי חורבות. התושבים חפרו מערות בגבעות והסתתרו בהם במהלך ההפגזות. יותר מ-500 מערות מקלט נחפרו בגבעות החימר הצהוב של ויקסבורג, וחלקן אף צוידו בריהוט, שטיחים ותמונות, בניסיון לעשותן מקום נוח לשהות בו. חפירת המחילות הקנתה לעיר את הכינוי "כפר כלבי הערבה" אצל חיילי האיחוד. למרות האש העזה שהונחתה על העיר במהלך המצור, ידוע על פחות מתריסר אזרחים שנהרגו במהלך המצור.
חילופי מפקדים
אחת הפעולות של גרנט במהלך המצור הייתה ליישב את החשבון עם יריבו מקלירננד. ב-30 במאי פרסם גנרל מקלירננד הודעה מלאה שבחים עצמיים לחייליו, בה יחס לעצמו את מירב האחריות לניצחון ההולך ובא. ההודעה התפרסמה בעיתונות בצפון, בניגוד להוראות הפיקוד העליון בצבא האיחוד. גרנט חיכה שישה חודשים למעידה כזו, מאז התנגשו השניים בתחילת המערכה סביב קרב ארקנסו פוסט. הוא קיבל אישור לשחרר את מקלירננד מתפקידו עוד בינואר 1863 אולם חיכה להתגרות ברורה מצידו של מקלירננד. גרנט העביר לבסוף את מקלירננד מתפקידו ב-18 ביוני. הוא הכין את מהלכו בקפידה כה רבה עד שלמקלירננד לא נותר מענה. הפיקוד על הגיס ה-13 ניתן למייג'ור גנרל אדוארד אורד, אשר החלים מפציעה שספג בקרב גשר האטצ'י. במאי 1864 קיבל מקלירננד פיקוד על יחידה בטקסס המרוחקת.
שינוי פיקודי נוסף נעשה ב-22 ביוני. בנוסף לפמברטון בחזית, גרנט היה חייב לשים לב לכוחות הקונפדרציה בפיקוד ג'וזף א' ג'ונסטון אשר היו בעורפו. בתחילת המצור הוא הציב שתי דיווזיות ככוח חיפוי: דיוויזיה אחת בקרבת הגשר על נהר ביג בלאק, ודיוויזיה נוספת סיירה צפונה יותר עד מכניקסבורג. עד 10 ביוני גיס IX תחת מייג'ור גנרל ג'ון פארק הועבר אל גרנט. גיס זה הפך לגרעין של כוח משימה מיוחד שתפקידו היה למנוע מג'ונסטון, אשר אסף את כוחותיו בקנטון, מלהפריע למצור. שרמן קיבל את הפיקוד על כוח משימה זה, ובריגדיר גנרל פרדריק סטיל קיבל את הפיקוד על הגיס ה-XV. ג'ונסטון החל לבסוף לנוע על מנת לעזור לפמברטון והגיע לנהר ביג בלאק ב-1 ביולי, אולם דחה את המתקפה על שרמן בכמה ימים. אז כבר היה מאוחר מדי בשביל לסייע לחיל המצב בוויקסבורג, וג'ונסטון נסוג לג'קסון. בסופו של דבר רדף שרמן אחרי ג'ונסטון וכבש מחדש את ג'קסון ב-17 ביולי.
מבצעים בלואיזיאנה
לאורך כל המצור עסקו כוחות האיחוד והקונפדרציה בלואיזיאנה שממערב לנהר מיסיסיפי בפעולות סיוע למאמץ המרכזי שהתחולל ממזרח לנהר. ב-9 במאי קיבל לוטננט גנרל אדמונד קירבי סמית', מפקד הזירה הטרנס-מיסיסיפית של הקונפדרציה, טלגרף מפמברטון אשר ביקש ממנו לפעול כנגד קווי האספקה והתקשורת של גרנט במעלה נהר המיסיסיפי. באותה עת היו לגרנט בסיסי אספקה חשובים במיליקנ'ס בנד, יאנג'ס פוינט ואגם פרובידנס, כולם בגדה המערבית של המיסיסיפי בתחום אחריותו של קירבי סמית'; אולם הוא לא הבין את חשיבות וחומרת המצב שבו נמצא פמברטון. רק ביוני החליט קירבי סמית' לפעול על פי בקשתו של פמברטון, והורה למייג'ור גנרל ריצ'רד טיילור "לעשות משהו" לטובת חיל המצב בוויקסבורג. טיילור, מפקד מחוז מערב לואיזיאנה, הגה תוכנית בת שלושה מאמצים לתקיפת שלושת מצבורי האספקה של גרנט, אולם שלושתם נכשלו (ראה קרב מיליקנ'ס בנד, קרב יאנג'ס פוינט, קרב אגם פרובידנס). התקפותיו של טיילור היגיעו מאוחר מדי בכל מקרה, כיוון שביוני קווי האספקה של גרנט הוסטו כבר אל עבר נהר יאזו והסתיימו בהיינס בלאף, ובסיסים אלה היו לא יותר מבסיסי הדרכה משניים.
בתגובה לפעילות הגוברת של כוחות הקונפדרציה בלואיזיאנה ממערב למיסיסיפי החליט גרנט להפנות כוחות מחפירות ויקסבורג אל מעבר לנהר. הנוכחות שם של הדיוויזיה של מייג'ור גנרל ג'ון ג' ווקר גרמה לדאגה מיוחדת, מכיוון שהיא הייתה עלולה להתפתח לפעולה שתסייע לחייל המצב של ויקסבורג להימלט מערבה. מכיוון שכך, נשלחו חטיבת המרינס של מיסיסיפי בפיקוד אלפרד ו' אֶלֶט, וחטיבה בפיקוד ג'וסף א' מוֹאוֶור מהגיס של שרמן לעבר מיליקנ'ס בנד. מואוור ואלט שיתפו פעולה כנגד הדיוויזיה של ווקר, שהייתה ממוקמת ליד ריצ'מונד, לואיזיאנה. ריצ'מונד הייתה גם מקור אספקה חשוב וסיפקה לוויקסבורג מזון מלואיזיאנה. ב-15 ביוני הביסו אלט ומואוור את וולקר והרסו את ריצ'מונד, לואיזיאנה.
חייליו של אלט חזרו לדה-סוטו פוינט, לשון היבשה שמול ויקסבורג, ובנו שם סוללה ארטילרית שמטרתה הייתה להשמיד בית יציקה וסדנה שמיחזרה תחמושת של האיחוד שנורתה אל תוך ויקסבורג. העבודות החלו ב-19 ביוני, ובמהלכן הוצב תותח פארוט 20-פאונד בתוך צריח עשוי מברזל פסי רכבת. בית היציקה הושמד ב-25 ביוני, וביום למחרת התווסף עוד תותח לסוללה, שהמשיכה להטריד את המגינים עד כניעת חייל המצב.
פעולה נוספת בלואיזיאנה התרחשה בגודריץ' לאנדינג, ב-29 ביוני. חיילי הקונפדרציה תקפו מטע ובסיס הדרכה של האיחוד לעבדים משוחררים. חיילי הקונפדרציה הרסו את המטע ותפסו כמאה שבויים, לפני שנהדפו על ידי חייליו של אלט. פשיטות כאלה של הקונפדרציה המשיכו להטריד ולגרום נזק, אולם לא היה בהם כדי לשנות את גורל המערכה.
כניעה ותוצאות
ב-3 ביולי שלח פמברטון אל גרנט מכתב המבקש הפסקת אש לצורך משא ומתן על תנאי כניעה. גרנט, כפי שעשה בפורט דונלדסון, דרש בתחילה כניעה ללא תנאי. גרנט שקל את עמדתו שוב, כיוון שלא רצה להאכיל 30,000 חיילי קונפדרציה רעבים במחנות שבויים; כמו כן, העברת 30,000 שבויים למחנות בצפון הייתה עלולה להעסיק את צבאו ואת צי ספינות הנהר שלו במשך חודשים, בעוד שהוא היה זקוק להם למהלכיו הבאים. במקום כניעה ללא תנאי, הוא הציע שחרור על תנאי לכל השבויים. בהתחשב במצבם העגום, שבורים ומורעבים, הוא לא ציפה שהם ילחמו שוב; הוא קיווה שהם ישובו לביתיהם ויפיצו את קלון התבוסה ברחבי הקונפדרציה. פמברטון וחייל המצב שלו נכנעו רשמית ב-4 ביולי.
אבדות האיחוד במצור היו 4,865 הרוגים ופצועים, ושל הקונפדרציה 32,697 (3,202 הרוגים ופצועים, ו-29,495 שבויים שקיבלו שחרור על תנאי). במהלך מערכת ויקסבורג, החל מ-29 במרץ, נהרגו ונפצעו 10,142 חיילי איחוד ו-9,091 חיילי קונפדרציה. בנוסף לשבויים, מסר פמברטון לגרנט כ-172 תותחים ו-50,000 רובים.
הניצחון האסטרטגי במערכת ויקסבורג, שהיגיע לשיא בכניעת העיר ויקסבורג לאחר מצור ממושך, היה נקודת מפנה במלחמה ואבן דרך חשובה בניצחון האיחוד במלחמה כולה. ניצחון זה גם הבטיח את מקומו של גרנט כאחד הגנרלים המהוללים בהיסטוריה הצבאית, וסלל את דרכו לפיקוד על צבאות הזירה המערבית במערכת צ'טנוגה. פרשנים רבים מסכימים עם קביעתו של גרנט:
מורשת
מסורת עממית טוענת שחגיגות 4 ביולי (יום העצמאות) הוחרמו בוויקסבורג עד לאחר מלחמת העולם השנייה. ההיסטוריון מייקל באלארד טוען שהסיפור מוגזם, וייתכן שהוא נובע מאופי ציון יום העצמאות בדרום באותה תקופה, שהתאפיין באירועים משפחתיים ופיקניקים, ולא בחגיגות מאורגנות ברמת העיר, המחוז, או המדינה.
שימור שדה הקרב
שדה הקרב סביב ויקסבורג מתוחזק כיום על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, כחלק מהפארק הצבאי הלאומי ויקסבורג (Vicksburg National Military Park). הפארק, אשר ממוקם בוויקסבורג, מיסיסיפי, ודלתא, לואיזיאנה (מעברו השני של נהר המיסיסיפי), מנציח גם את מערכת ויקסבורג שהובילה למצור. הפארק מכיל מבצרים משוחזרים, 1,325 מונומנטים ונקודות ציון, כ-32 ק"מ של שוחות וביצורים, דרך נוף סלולה בת 26 ק"מ, ומסלול טיול רגלי בן כ-20 ק"מ. בפארק מוצבים 144 תותחים היסטוריים, וניתן למצוא בו שימור של האונייה מחופת השריון קהיר (USS Cairo) אשר חולצה ממצולות נהר יאזו לאחר שהוטבעה ב-12 בדצמבר 1863. בגדה המערבית של המיסיסיפי כולל הפארק את תעלת גרנט (Grant's canal), שם ניסה צבא האיחוד לחפור תעלה שתאפשר לספינות לעקוף את סוללות התותחים של ויקסבורג.
בעברית
<!--
-->
ברייט דאטה
ברייט דאטה (באנגלית: Bright Data) היא חברה ישראלית לשירותי כריית נתונים, אשר נוסדה בשנת 2014, בשם לומינטי נטוורקס (Luminati Networks) במטרה לספק פתרונות לאיסוף וניהול מידע ציבורי ברחבי הרשת. לחברה פלטפורמה שמטרתה העיקרית היא לאפשר לעסקים לקבל החלטות ממוקדות על סמך מאגרי מידע גדולים.
היסטוריה
החברה החלה כחטיבה בחברת הולה (Hola VPN) ב-2014, בשם לומינטי נטוורקס ועסקה באיסוף דאטה גלוי מהאינטרנט. ב-2017, לומינטי נטוורקס נמכרה בנפרד מהולה ל־EMK Capital, קרן השקעות פרטית מלונדון, על פי שווי של כ-200 מיליון דולר.
בשנת 2020, הקימה החברה ארגון בשם The Bright Initiative במטרה להנגיש דאטה ללא עלות עבור עמותות, ארגונים וגופי מחקר. הארגון משרת יותר מ-700 חברות וביניהן 300 מוסדות אקדמאים.
בספטמבר 2022, רכשה החברה את הסטארט-אפ הישראלי Market Beyond, שעסק בניתוח נתוני מסחר אלקטרוני מבוסס בינה מלאכותית.
שבנדה
שטחו של המחוז הוא 57.5 קמ"ר. מתוכם 48.1% משמשים לחקלאות, 32.2% הם שטחים מיוערים, 2.1% הם שטחים בנויים ו-17.6% הם שטחים בלתי מעובדים. המחוז מהווה את מחצית הקנטון השוכנת מדרום –מערב לנהר הזיטר. שטחו של המחוז כולל את היישוב שבנדה וכן את החלק המערבי של היישוב וייסבד השוכן בין נהר הזיטר לבין ומדרום לנהר הברואלבך. בשטח המחוז נכללים גם הכפר ווסראון ורוב שטחם של הרי האפלשטיין עד לפסגת הר זנטיס.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית המחוז 2,167 תושבים.
ארנסט מקפרלנד
ארנסט ויליאם מקפרלנד (באנגלית: Ernest William McFarland; ) היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בתפקידים בכל שלושת זרועות הממשל, אחת ברמת הממשלה הפדרלית ושתיים ברמה המדינתית. בשנים 1941 - 1953 הוא כיהן כסנאטור מטעם אריזונה (מתוכן בשנים 1951 - 1953 כמנהיג סיעת הרוב בסנאט), לאחר מכן כיהן כמושל אריזונה העשירי בשנים 1955 - 1959, ולבסוף, כשופט בבית המשפט העליון של אריזונה בשנים 1965 - 1971 (מתוכם בשנת 1968 כנשיאו).
ראשית חייו
ארנסט מקפרלנד נולד בבקתת העץ בחווה המשפחתית שליד ארלסבורו שבמחוז פוטאווטומי, אוקלהומה, כבנם של תומאס וקזייה (קציעה, לבית סמית') מקפרלנד. כאשר היה בן שמונה, עברה המשפחה לאוקימה שבאוקלהומה למשך שנה ולאחר מכן שבה לארלסבורו. מעבר זה גרם לעיכוב בחינוכו של מקפרלנד, שכן באוקימה לא היו אז בתי ספר. כתוצאה מכך הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בארלסבורג ב-1914.
לאחר תום לימודיו החל מקפרלנד ללמוד בקולג' איסט-סנטרל המדינתי של אוקלהומה (כיום אוניברסיטת איסט-סנטרל) שבעיר אדה. לאחר סמסטר אחד הוא השלים את חובותיו לקבלת תעודת הוראה זמנית. בסוף 1914 ובתחילת 1915 לימד מקפרלנד בבית ספר של כיתה אחת בעיירה שולטון שבאוקלהומה כדי לחסוך כסף להמשך לימודיו. לאחר מכן הוא שב לקולג' איסט-סנטרל, ולימד מתמטיקה בבית הספר התיכון של אדה כדי להמשיך את מימון לימודיו. בינתיים, הוא היה פעיל באגודות הדיבייט של הקולג' והחל להתיידד עם רוברט קר, שהיה חבר באותה אגודת דיבייט. באמצע שנת 1915 הוא השלים את לימודיו כשבידיו תעודת הוראה קבועה.
לאחר לימודיו בקולג' החל מקפרלנד ללמוד באוניברסיטת אוקלהומה, ועבד במגוון של משרות חלקיות. בתחילה הוא למד מתמטיקה מתוך כוונה לפתח קריירה בהוראה. לאחר שנה הוא עבר ללמוד במכינה למשפטים. הוא למד בקצב מואץ, וב-15 ביוני 1917 סיים את לימודי התואר בוגר אוניברסיטה.
לאחר תום לימודיו באוניברסיטה, התגייס מקפרלנד לצי ארצות הברית, זמן קצר לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה. ב-11 בדצמבר 1917 הוא התגייס בדרגת ימאי מתלמד והוצב בבסיס האימונים הימי של הימות הגדולות. הוא לא הצליח להסתגל לאקלים בחוף ימת מישיגן, ובמרץ 1918 הוא אושפז בבית החולים של הצי לאחר שלקה בדלקת ריאות. את החודשים הבאים הוא העביר בבית החולים תוך שהוא התמודד עם מגוון בעיות, כולל דלקת קרום הלב, נפחת וצדרת. רק בראשית 1919 הוא החלים במידה מספקת שבית החולים ימליץ על שחרורו בכבוד מהצי החל מינואר 1919.
ראשית הקריירה
לאחר שחרורו מהצי, שב מקפרלנד לאוקלהומה לתקופה קצרה, ואז החליט לעבור לאריזונה. הוא הגיע לפיניקס ב-10 במאי 1919, ולאחר כמה ימים מצא עבודה בבנק מקומי. בראותו שבבנק עמדו בפניו מעט מאוד אפשרויות קידום, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד. לפני שיצא ללימודיו, הוא רכש שטח אדמה של 160 אקרים (כ-650 דונם) ליד העיר קאסה גרנדה.
מקפרלנד גם הכיר מגוון של דמויות בממסד הפוליטי של אריזונה. עם השלמת תקופת ההתמחות שלו, הוא שב לסטנפורד. בסמסטר הקיץ של 1922 הוא השלים את התזה שלו לתואר דוקטור במשפטים. בנוסף הוא השלים את חובות השמיעה לתואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה. מאוחר יותר באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה.
עם סיום לימודי המשפטים, עבר מקפרלנד להתגורר בקאסה גרנדה כדי לממש את זכותו על האדמה שרכש וכדי לפתוח את משרד עורכי הדין הראשון שלו. מצבה של כלכלת אריזונה באותה תקופה היה קשה, והוא השיג מעט מאוד עבודות משפטיות. עם מצב זה הוא התמודד באמצעות מעורבות בפוליטיקה. במהלך מערכת הבחירות למשרת המושל של 1922 הוא עבד במטה הבחירות של ג'ורג' האנט. לאחר שניצח האנט בבחירות, מונה מקפרלנד לתפקיד התובע הכללי של אריזונה.
באמצע 1924 שב מקפרלנד כדי להשלים את עבודת הגמר שלו לתואר המוסמך. מאוחר יותר אותה שנה הוא נבחר כפרקליט המחוז של פינאל. בשל דרישת החוק באריזונה שפרקליט המחוז יתגורר בעיר מושב המחוז, עבר מקפרלנד להתגורר בפלורנס, שם הוא שימש בתפקיד במשך שלוש שנים.
בינואר 1926 נשא מקפרלנד לאישה את קלייר קולינס. היכרותם הראשונה הייתה במסיבת חג המולד בסטנפורד ב-1919. לאחר מכן הם המשיכו בקשר מכתבים, וכאשר נבחר מקפרלנד לתפקידו, עבדה קולינס כמורה בבית הספר התיכון בפלורנס. לזוג נולד ב-1927 בן בשם ויליאם ארנסט, וב-1929 בת בשם ג'יין קלייר. ויליאם סבל ממחלה ונפטר ימים ספורים לפני לידת אחותו, שבעצמה נפטרה יומיים לאחר לידתה.
רעייתו של מקפרלנד סבלה מדיכאון בעקבות אובדן שני ילדיה. ב-1930 היא הראתה סימני התאוששות כאשר הזוג ציפה ללידת ילד. ילדתם השלישית, ג'ולייט, נולדה בלידה שקטה, וקלייר פיתחה סיבוכים של משכב לידה, שהובילו בסופו של דבר לפטירתה ב-12 בדצמבר 1930.
בפברואר אותה שנה ייצג מקפרלנד את המדינה בעתירתה הסופית של אווה דוגאן לפני הוצאתה להורג, משימה שהייתה קשה מאוד עבורו. זמן קצר לאחר מכן הוא החליט שדי לו בתפקיד התובע. תחת זאת, הוא התמודד על מושב בבית המשפט הגבוה של מחוז פינאל, אך נוצח בבחירות על ידי השופט המכהן, א. ל. גרין.
לאחר סיום כהונתו כתובע המחוזי, חבר מקפרלנד לעוזרו הבכיר, טום פולברייט, ויחד הם הקימו את משרד עורכי הדין "מקפרלנד ופולברייט". משרד זה זכה להכרה ציבורית כאשר זכה מקרפלנד בערעור שהגדיר את ויני רות ג'וד כבלתי שפויה, אך עיקר עיסוקו היה בתחום חוקי המים.
על אף הצלחתו בעריכת דין, עדיין קיווה מקפרלנד להיות שופט. ב-1934 הוא התמודד על התפקיד בפעם השנייה, והפעם הביס את א. ל. גרין בבחירות המקדימות ונבחר בבחירות הכלליות מבלי שניצב מולו מתמודד נוסף. ב-1935 הוא הושבע לתפקידו וכיהן על כס השיפוט במשך שש השנים הבאות.
בשל העומס הקל של עבודתו במחוז פינאל, קיבל מקפרלנד תיקים ממקומות אחרים באריזונה, שאפשרו לו לשבת על כס השיפוט בכל מחוז במדינה ולצבור ניסיון בסוגיות שונות בכל רחבי אריזונה. כשופט, פסיקותיו זכו לכבוד, והן נהפכו על פיהן על ידי ערכאות גבוהות יותר שלוש פעמים בלבד.
בעת שכיהן כשופט, החל מקפרלנד לנהל מערכת יחסים עם אלמנה בשם עדנה איבלנד סמית', שהייתה אם לילדה קטנה, ג'וול. סמית' לימדה היסטוריה ומתמטיקה בבית הספר התיכון של פלורנס עד שהשניים נישאו בטוסון ב-1 ביוני 1939. עם נישואיהם, אימץ מקפרלנד את בתה של זוגתו.
סנאטור
ב-1936, כאשר הודיעה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה, איזבלה גרינוויי, שלא תתמודד על תקופת כהונה נוספת, שקל מקפרלנד להתמודד על התפקיד. שוב ושוב הוא גם זכה לעידוד להתמודד על משרת התובע הכללי של אריזונה. לכשהבין שאין ברשותו את המשאבים למסע בחירות ברחבי המדינה, הוא החליט שלא להתמודד על משרות אלו.
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1940, תלה מקפרלנד את יהבו במצביעים בפיניקס ובטוסון שיתנגדו לכל מועמד מעיר אחרת. הוא עבר ברחבי המדינה והציג את עצמו מחדש למגוון של מנהיגים פוליטיים שאותם הוא הכיר בעת כהונתו על כס השיפוט, אך עדיין המתין להכרזה רשמית על כוונתו להתמודד על התפקיד. כניסתו המאוחרת למרוץ לא הזיקה לו, והוא ניצח בבחירות המקדימות ביחס מצביעים של שניים לאחד כשהוא הביס את הסנאטור המכהן הנרי פ. אשרסט. בבחירות הכלליות הוא ניצח, ובינואר 1941 החל לכהן בסנאט.
המינויים הראשונים של מקפרלנד לוועדות הסנאט היו לוועדה לענייני אינדיאנים, הוועדה למסחר בין-מדינתי, ועדת ההשקייה והטיוב, ועדת המשפט ולוועדת הגמלאות. זמן קצר לאחר תחילת כהונתו של מקפרלנד בסנאט, שיכנע הסנאטור ג'רלד ני את הסנאט לפתוח בחקירה על התעמולה המלחמתית של תעשיית הרדיו והקולנוע. הסנאטור ברטון וילר המליץ על מקפרלנד לחברות בוועדת החקירה שבראשה עמד ני על סמך ההנחה שסנאטור צעיר "ישמור על פה חתום".
במקום לעמוד בציפייה זו, היה מקפרלנד למבקר בולט של הוועדה והציג האשמות רבות שהועלו נגד סרטים על ידי אנשים שלא טרחו לצפות בהם. מקפרלנד זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על התנהלותו בוועדה, כשרוב הציבור האמריקאי הביט בו בעין יפה.
כחבר תת-הוועדה לתקשורת, היה מקפרלנד מעורב בשימוע שעסק בהשפעת ההתפתחות של דואר האוויר, הרדיו, הטלפונים, והטלגרף. שוק הטלגרף האמריקאי נשלט על ידי החברות פוסטל טלגרף ווסטרן יוניון. פוסטל טלגרף לוותה כספים מתאגיד השיקום הפיננסי כדי להחזיק את התשתיות שלה, אף על פי שהיה ברור שהחברה לא תצליח לפרוע את ההלוואות. המגעים במסגרת זו עם רשות התקשורת הפדרלית הובילו את מקפרלנד לגלות עניין בתחום התקשורת.
התנסותו של מקפרלנד במלחמת העולם הראשונה הובילה אותו לגלות עניין ברווחת הלוחמים במלחמת העולם השנייה. על בסיס הטענה שרבים מהחיילים עזבו את מקומות עבודתם, את משפחותיהם ואת מקומות הלימודים שלהם כדי לשרת בחזית, קידם מקפרלנד את החוק להכוונת חיילים משוחררים של 1944, כאמצעי לסיוע לחיילים עם חזרתם לחיים האזרחיים.
ב-1946 נבחר מקפרלנד לכהונה שנייה בסנאט. ב-1950 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אריזונה.
ב-1950, הקימה סיעת הדמוקרטים בסנאט צוות של 12 סנאטורים כדי להבטיח שלכל הפחות חבר מפלגה אחד יהיה נוכח באולם המליאה כאשר הסנאט התכנס. מהלך זה נעשה כדי להבטיח את זימונם של חברי הסיעה לכל הצבעה. מקפרלנד נבחר לשמש כראש הצוות ומצא שיהיה יותר קל להיות נוכח במליאה בעצמו מאשר למצוא אחרים שישמשו בתפקיד.
במהלך הבחירות שהתקיימו באותה שנה, שני המועמדים לתפקיד מנהיג הרוב הדמוקרטי נוצחו במערכת הבחירות לבחירתם לתקופת כהונה נוספת. על רקע ההערכה לפועלו מצד חבריו למפלגה, קיבל מקפרלנד עידוד להתמודד על תפקיד מנהיג הסיעה עם כינוס הקונגרס בינואר 1951. עם כינוסו של הקונגרס שנבחר באותה שנה, נבחר מקפרלנד כמנהיג הרוב הדמוקרטי. בתפקידו זה, הוא אירח מידי חודש לארוחת צהרים שאליה הוא הזמין את כל יושבי הראש של הוועדות ואת הסנאטורים הצעירים. הוא ניצל את המעמד הבלתי פורמלי כפורום לניהול מגוון של מגעים של הסנאט.
במשך שנתיים, כאשר הם כיהנו יחדיו בסנאט, ישב מקפרלנד לצדו של הארי טרומן. במהלך תקופה זו התיידדו השניים, מצב שהקל עליו בעבודתו כמנהיג הרוב כאשר טרומן היה לנשיא. מקפרלנד האמין שהיה זה חלק מחובתו כמנהיג הרוב ליידע את הנשיא על תחושותיהם האמיתיות של עמיתיו הסנאטורים. "מעולם לא היססתי להציג בפגישותיי עם הנשיא דעות שהיו מנוגדות לדעותיו. כפי שאמרתי קודם לכן, אני סבור שבאופן תדיר מדי, הנשיא שומע רק מה שאנשים חושבים שהוא רוצה לשמוע. הייתי רוצה להדגיש שזה לא נעים להציג לנשיא דעה מנוגדת לדעתו בפגישות כאלו". הוא חש שחובתו כמנהיג סיעת הרוב הייתה להפריד את עצמו מהאינטרסים של קהל בוחריו בפגישות אלו.
מקפרלנד דיבר בפני ועדת ההקצבות של הסנאט וביקש מהם להקציב העברת מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה. הוא הפך למומחה בחוקי המים בשל מאמציו במסגרת חברותו בוועדת ההשקיה והטיוב.
ב-1952 נוצח מקפרלנד על ידי הרפובליקני בארי גולדווטר בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית בסנאט. הייתה זו הפעם האחרונה בה מנהיג סיעת רוב בסנאט לא נבחר לכהונה נוספת עד 2004, כאשר ג'ון ת'ון הביס את טום דאשל בדקוטה הדרומית.