cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עזרא מנדלסון
התנועות הציוניות בפולין: שנות התהוות
ספרו זה של מנדלסון ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל בניו הייבן בשנת 1981 (Zionism in Poland. The Formative Years, l9l5-l926) וזכה בפרס יפרוקין מטעם האוניברסיטה העברית בשנת 1979, הניתן לכתב היד הטוב ביותר בהיסטוריה של היהודים במזרח אירופה. הספר תורגם לעברית והתפרסם בשנת 1986.
בשנות העשרים פולין הייתה מרכז התנועה הציונית, הספר סוקר את כל התנועות הציוניות בפולין, מהשמאל עד הימין, תנועות פועלים, תנועות נוער, כגון השומר הצעיר, בשנים 1926-1915. בספר נעשה ניסיון לבדוק את כוחה של התנועה היהודית ההמונית העממית, את חולשתה והפילוגים הרבים שהיא עברה. מנדלסון ניסה להראות שבפוליטיקה הישראלית ובמצב הפוליטי היום יש אלמנטים מרוסיה ומפולין, כיוון שהגיעו משם יהודים רבים והביאו את הפוליטיקה שלהם לארץ.
היהודים במרכז-מזרח אירופה בין שתי מלחמות העולם
ספר זה ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון ב-1983 (The Jews of East Central Europe Between the World Wars) והוא תורגם לפולנית. זהו ספר כללי על יהודי מזרח אירופה בין שתי מלחמות העולם. נסקרות בו שבע מדינות: פולין, הונגריה, צ'כוסלובקיה ורומניה וגם שלוש המדינות הבלטיות: לטביה, ליטא ואסטוניה. זהו ספר היסטוריה השוואתית המוצא את ההבדלים בין היהודים בשבע המדינות הללו בתקופת ערב מלחמת העולם השנייה, התקופה האחרונה כמעט לקיומן של שבע הקהילות האלה. מנדלסון ניסה להסביר מדוע בכל מדינה מצב היהודים היה שונה מזולתה, ולתאר את הקונטקסט ההיסטורי והחברתי של חיי היהודים בכל מדינה.
על הפוליטיקה היהודית המודרנית
ספרו זה של מנדלסון יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד בשנת 1993 (On Modern Jewish Politics) וזכה בפרס ארנולד וישניצר מטעם האוניברסיטה העברית לשנת 1996, עבור הספר הטוב ביותר בהיסטוריה יהודית מודרנית.
הספר מנסה להסביר את הסוגים העיקריים של פוליטיקה יהודית מודרנית בקרב יהדות התפוצות עד מלחמת העולם השנייה. מנדלסון הציע כאן טיפולוגיה של פוליטיקה יהודית וחילק את כל התנועות הפוליטיות היהודיות לשלושה מחנות: 1. המחנה הלאומי, שטען שהיהודים הם לאום ודרש להם זכויות לאומיות, כמו הציונות. 2. המחנה האורתודוקסי, שטען שעם ישראל הוא מחנה דתי אורתודוקסי. 3. המחנה המשתלב, שרצה שהיהודים יישארו יהודים וגם ינסו להשתלב בחברה הכללית.
מאוריציו גוטליב: אמנות, היסטוריה, זיכרון
ספרו זה של מנדלסון שיצא לאור במרכז זלמן שזר ב-2006 ועליו הוא זכה בפרס ביאליק לשנת 2008. זהו תרגום של ספרו בשפה האנגלית בהוצאת אוניברסיטת ניו אינגלנד בשנת 2002 (Painting a People. Maurycy Gottlieb and Jewish Art). המהדורה האמריקאית זכתה בפרס אורביס מהאיגוד האמריקאי ללימודים סלביים עבור העבודה הטובה ביותר בשטח מחקרי פולין לשנת 2004. אמנם נכתבו מספר ספרים על מאוריצי גוטליב בשפה הפולנית, אך זהו הספר המחקרי הראשון שנכתב עליו.
הספר מנסה לשפוך אור על מצב יהודי גליציה, שהייתה באימפריה האוסטרו-הונגרית ולפני כן חלק מפולין, דרך פועלו של גוטליב, צייר יהודי שהיה פעיל בשנות השבעים של המאה ה-19. מנדלסון ניסה לבחון את ההיסטוריה של היהודים במזרח אירופה, על ידי מערכת היחסים של צייר יהודי ועבודותיו עם הקהילה היהודית ועם הסביבה הפולנית הלא-יהודית. וניסה להשתמש בתמונות על מנת לשפוך אור על העולם היהודי. הספר כולל ציורים צבעוניים רבים פרי מכחולו של גוטליב. מנדלסון חקר את בחירת נושאי הציור של גוטליב, הוא ניסה לבדוק מדוע בחר לצייר נושאים מסוימים ולא אחרים. פרט לניתוח התמונות מנדלסון גם בדק את הבעייתיות של כניסת יהודים לעולם התרבותי הכללי, ובמיוחד לתחום האמנות. היה נדיר שיהודים עסקו בציור במאה ה-19 מכיוון שבמסורת היהודית היה איסור על עשית תמונות. גוטליב עשה ניסיון לפרוץ את הגטו היהודי באמצעות הציור ומנדלסון בדק איך היהודים מנסים להשתלב בעולם הכללי, אך גם להישאר יהודים, התופעה הייתה חדשה במיוחד במזרח אירופה, ששם המחיצות בין יהודים ללא יהודים היו ברורות מאוד וקשה היה לעבור מצד לצד. הוא בדק את היחסים בין היהודים לפולנים ובחן מי תמך בגוטליב, מי התנגד לו ומשמעות מפעלו האמנותי. גוטליב היה תלמידו של יאן מטייקו, שהיה הצייר הפולני המפורסם ביותר במאה ה-19 והדבר הקנה לו מעמד, תמונותיו של גוטליב מצויות במוזיאון הלאומי של פולין בוורשה וגם במוזאונים בארץ.
לואיג'י פגיולי
לואיג'י פגיולי (באיטלקית: Luigi Fagioli, 9 ביוני 1898 - 20 ביוני 1952) היה נהג מרוצים איטלקי שזכה לכינוי "השודד מאברוצי". הוא הנהג המבוגר מיותר שניצח מרוץ באליפות הפורמולה 1 והוא גם המנצח היחיד שנולד לפני תחילת המאה העשרים.
קריירת מרוצים
פגיולי נולד בעיירה אוזימו שבחבל אנקונה, איטליה. בגיל צעיר החל להתחרות במרוצי טיפוס גבעה ומכוניות ספורט. בשנת 1926 החל להתחרות במרוצי גרנד פרי ובשנת 1930 צורף לקבוצת מזארטי. ההצלחה שלו הייתה מהירה ובאותה השנה ניצח את מרוץ הקופה צ'יאנו והמרוץ במסלול אבלינו. באפריל של 1931 התחרה ראש בראש מול לואי שירון בגרנד פרי מונקו. שירון ניצח לבסוף את המרוץ, אך פגיולי הציג את יכולות הנהיגה הגבוהות שלו וזכה לשבחים רבים על המאבק שניהל. בקרב נוסף ביניהם שהתקיים במונצה בהמשך השנה ניצח פגיולי את שירון ואת אקילה ורצי וטאציו נובולארי האיטלקים. בשנת 1932 ניצח את הגרנד פרי של רומא. לקראת עונת 1933 הוחתם על ידי אלפא רומיאו בסקדוריה פרארי. הוא התחרה באלפא רומיאו P3 וניצח את הקופה אצ'רבו, גרנד פרי קומנז' וגרנד פרי איטליה.
עזרא מנדלסון
מאוריציו גוטליב: אמנות, היסטוריה, זיכרון
ציורו המפורסם ביותר של גוטליב הוא יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים, המתאר יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים, והוא מצוי במוזיאון תל אביב וקנה לו שם גדול בעולם היהודי. גוטליב צייר גם תמונות של חברים, דיוקנאות, סיפורים היסטוריים, למשל אוריאל אקוסטה, הכופר היהודי מאמסטרדם. גוטליב גם צייר את ישו, הייתה זו תקופה שהיהודים התחילו להתעניין בישו כיהודי והנושא היה מאוד טעון. מנדלסון הסביר את הקונטקסט ההיסטורי של התמונות ובחירתן.
לואיג'י פגיולי
קריירת מרוצים
בשנת 1934 הוחתם על ידי קבוצת בנץ כחלק מקבוצת "חיצי הכסף" ("Silver Arrows"). הוא זכה להצלחה רבה על המסלול, אך היחסים בינו ובין מנהל הקבוצה והנהגים האחרים היו קשים. במהלך המרוץ הראשון בקבוצה נטש פגיולי את המכונית לאחר שקיבל הוראה מאלפרד נויבאואר, מנהל הקבוצה, להישאר במקום השני ולאפשר למנפרד וון בראוכיטש לנצח את המרוץ. יחד עם רודולף קרצ'יולה הוא ניצח בפעם השנייה ברציפות את הקופה אצ'רבו ואת הגרנד פרי האיטלקי והוסיף ניצחון בגרנד פרי ספרד. בשנתו השנייה בקבוצה ניצח את גרנד פרי מונקו ואת גרנד פרי פניה ריין, אך היחסים עם החברים לקבוצה המשיכו להדרדר. במהלך העונה ניסה לעקוף מספר פעמים את קרצ'יולה, למרות שקיבל הוראות קבוצתיות שלא לעשות כן. בסיום עונת 1936 עזב את מרצדס וחתם בקבוצת אוטו יוניון, שהייתה היריבה הגדולה של מרצדס. במהלך גרנד פרי טריפולי התפתח עימות פיזי בו תקף את קרצ'יולה, חברו לקבוצה לשעבר.
עזרא מנדלסון
מאוריציו גוטליב: אמנות, היסטוריה, זיכרון
גוטליב הפך בפולין של ימינו לסמל של הניסיון ליצור אחווה בין יהודים לפולנים ונתפש כדמות יהודית חיובית שפעלה לקירוב לבבות בין יהודים לפולנים. גוטליב סבר שהיהודים והפולנים הם שני עמים מדוכאים, פולין איבדה את עצמאותה ואילו היהודים סבלו מפוגרומים והוא דגל בכך שהם יכולים לחיות בשלום יחדיו וחשב שיוכל לקרב לבבות בין שני העמים הללו באמצעות האמנות.
לואיג'י פגיולי
קריירת מרוצים
בעיות בריאותיות, כולל שיגרון, החלו להקשות על פגיולי להתחרות. בקופה אצ'רבו נלאף להיעזר במקל הליכה והוא נאלץ לפרוש מהתחרות. שיפור ניכר במצבו איפשר לו לחזור לתחרויות לאחר תום מלחמת העולם השנייה. בגיל 52 הצטרף פגיולי לקבוצת אלפא רומיאו לקראת עונת הבכורה של אליפות הפורמולה 1. בחמישה מתוך שישה מרוצים סיים על הפודיום. את העונה סיים במקום השלישי בדירוג הנהגים. בעונת 1951 השתתף רק במרוץ אחד - גרנד פרי צרפת, בו חלק את הניצחון יחד עם חואן מנואל פנג'יו. הניצחון בגיל 53 ו-22 ימים הפך אותו למנצח המבוגר ביותר בתולדות האליפות.
עזרא מנדלסון
מחקרו האחרון: אוניברסליזם יהודי
בשנותיו האחרונות כתב מנדלסון ספר על האוניברסליזם היהודי. בספר זה ביקש לבדוק גם את יחס היהודים ואת יחס היהדות לרעיון האוניברסליזם, שהוא לדעתו אחד המוטיבים החשובים ביותר של ההיסטוריה היהודית בעת החדשה. השמאל היהודי, כמו למשל התנועה הרפורמית, הדגישה שהיהדות היא דת או רעיון אוניברסלי התומכת באחוות עמים ושיש לשאוף לעולם שבו כולם שווים ועל היהדות מוטלת שליחות לקדם זאת. מרכיב אוניברסלי ביהדות בא לידי ביטוי גם בפוליטיקה, במוזיקה יהודית ובאמנות יהודית. בניגוד לכך בעולם החרדי ועולם הלאומנות היהודית יש מוטיב פרטיקולרי שהוא ההפך מזה.
לואיג'י פגיולי
קריירת מרוצים
בשנת 1952 התחרה עבור קבוצת לנצ'יה במרוצי מכוניות ספורט. במרוץ המילה מילייה סיים במקום השלישי כשהוא מקדים את יריבו הוותיק קרצ'יולה. זמן קצר לאחר מכן לקח חלק בגרנד פרי מונקו, שכלל באותה השנה גם מכוניות ספורט. הוא נפגע בתאונה, שהייתה נראית כתאונה קלה, אך הפציעות הפנימיות היו חמורות. שלושה שבועות לאחר מכן נפטר בבית החולים.
עזרא מנדלסון
ספרים שכתב
1. Class Struggle in the Pale. The Formative Years of the Jewish Workers’ Movement in Czarist Russia. Cambridge University Press, (Cambridge: l970), 191 pp.
2. Zionism in Poland. The Formative Years, l9l5-l926. Yale University Press, (New Haven: l981), 377 pp. 2a. התנועה הציונית בפולין. שנות התהוות, הספרייה הציונית (ירושלים: 1986) 2b. Parts of book republished in Yerahmiel Cohen, ed., Mehkarim betoldot yisrael baet hahadashah (Jerusalem: 1998), 300-34.
3. The Jews of East Central Europe Between the World Wars. Indiana University Press, (Bloomington: l983), 300 pp. 3a. Paperback edition, 1987. 3b. Polish translation, Żydzi Europy środkowo-wschodniej w okresie międzywojennym, Panstwowe Wydawnictwo Naukowe (PWN), (Warsaw, l992). 3c. Sections (chapters on Poland and Hungary) published in Herbert Strauss, ed., Hostages of Modernization. Studies on Modern Antisemitism, vol. III/2, (Berlin and New York: 1993).
3d. Sections reprinted in Deborah Dwork, ed., Voices and Views: A History of the Holocaust (NY: 2002), pp. 81 – 100.
4. On Modern Jewish Politics: Oxford University Press, (New York: 1993), 168 pp., paperback and hard cover.
ספרים שערך
6. Essays on the American Jewish Labor Movement, Volume l6 of YIVO Annual of Jewish Social Science, Yivo Institute of Jewish Research, (New York: l976), 423 pp.
7. Studies on Polish Jewry: Paul Glikson Memorial Volume (with Chone Shmeruk). Center for Research on the History and Culture of Polish Jews, Hebrew University, (Jerusalem: l987), c. 300pp.
9. The Jews of Poland Between Two World Wars (with Yisrael Gutman, Jehuda Reinharz, and Chone Shmeruk), University Press of New England, (Hanover: l989), 574pp. 9a. Paperback edition, 1991.
10. Keminhag ashkenaz ufolin, sefer yovel leChone Shmeruk, [Festschrift in honor of Professor Chone Shmeruk] (with Israel Bartal and Hava Turniansky), Hebrew and English, Merkaz Shazar, (Jerusalem: 1993), 428 + 118 pp.
11. Jews and Other Ethnic Groups in a Multi-Ethnic World, Studies in Contemporary Jewry, vol. III, Oxford University Press, (New York: 1987), 345pp.
12. . Art and its Uses: The Visual Image and Modern Jewish Society, Studies in Contemporary Jewry, vol. VI, (with Richard Cohen), Oxford University Press, (New York: 1990), 417 pp.
13. Modern Jews and Their Musical Agendas, Studies in Contemporary Jewry, vol. IX, Oxford University Press, (New York: 1993), 378 pp.
15. Literary Strategies: Jewish Texts and Contexts, Studies in Contemporary Jewry, vol. XII, Oxford University Press, (New York: 1996), 382 pp.
17. People of the City: Jews and The Urban Challenge, Studies in Contemporary Jewry, vol. XV, (New York: 1999), 286 pp.
18. Jews and the State: Dangerous Alliances and the Perils of Privilege. Studies in Contemporary Jewry, vol. XIX (New York: 2004),
19. The Revolution of 1905 and Russia’s Jews (with Stefani Hoffman), University of Pennsylvania Press, (Philadelphia: 2008), 336 pp.
20. Jews and the Sporting Life, Studies in Contemporary Jewry, vol. XXIII, forthcoming 2008.
עריכת סדרות
Editor of Monograph Series, Studies on Polish Jewry. Center for Research on the History and Culture of Polish Jews, the Hebrew University, Jerusalem. Seven volumes published, l985 - l990; Published by the Zalman Shazar Center and by Magnes Press (1989 -)
קלייסתנס
קלייסתנס (ביוונית: Κλεισθένης) היה אציל אתונאי ממשפחת האלקמיונידים שנחשבה מקוללת בגלל רצח תומכי הטיראן קילון בשנת 632 לפנה"ס. מיוחסת לו הרפורמה בחוקת אתונה, והנחת היסוד לדמוקרטיה האתונאית בשנת 507 לפנה"ס. הוא היה קרוב משפחה של קלייסתנס מסיקיון, דרך בתו של הלה אגאריסטה ובעלה, מגאקלס.
חייו
בעזרת שושלת האלקמאונידים, הצליח קלייסתנס להפיל את הטיראן היפיאס, שמשל באתונה אחרי אביו, הטיראן פייסיסטראטוס. משהופל משטרו של היפיאס, נאבקו איסגורס וקלייסתנס על השלטון, וידו של איסאגוראס הייתה על העליונה, משום שפנה אל מלך ספרטה קליאומנס הראשון, כדי שהלה יעזור לו לגרש את קלייסתנס מאתונה. האמתלה שבה השתמש הייתה הקללה שיוחסה למשפחת האלקמאונידים.
בעקבות ההתערבות הספרטנית, גלה קלייסתנס מאתונה, ואיסאגוראס שלט בעיר לבדו. הוא סילק מאות אנשים מבתיהם, בתירוץ שגם הם מקוללים, וניסה לפזר את מוסד המועצה האתונאי. המועצה התנגדה ליוזמתו, וזכתה בתמיכת העם, ובעקבות כך אולצו איסאגוראס ותומכיו לברוח אל האקרופוליס (מתחם השלטון, המבוצר, באתונה), ושהו שם במצור במשך יומיים. ביום השלישי ברחו משם וגורשו מן העיר. אז שלחו שליחים לקרוא לקלייסתנס לשוב, יחד עם מאות גולים אחרים, וקלייסתנס נטל את השלטון באתונה.
תולדותיו לאחר שכונן את המשטר החדש באתונה לוטות בערפל, היות שאף חיבור עתיק אינו מזכיר את שמו לאחר תיקון המשטר.
שינוי שיטת הממשל
קלייסתנס פתח אז, בשנת 508 לפנה"ס, בשינוי סדרי השלטון באתונה: הוא ביטל את ארבעת השבטים המסורתיים, שהיו מבוססים על קשרי משפחה והובילו לטיראניה מלכתחילה, ובמקומם חילק את האזרחים לעשרה שבטים לפי אזורי המגורים שלהם (הדֵמֵה).
רוב החוקרים סוברים שהיו 139 אזורים כאלו, שקובצו בשלושים קבוצות שנקראו טריטיסים (מילולית: שלושים), ואלו חולקו לשלושה אזורים -- עשרה טריטיסים בכל אזור -- אזור העיר, אזור החוף, ואזור ההר. כמו כן, ייסד קלייסתנס גופים מחוקקים בראשות אזרחים שנבחרו בהגרלה, במקום על-פי קרבה או ירושה. הוא סידר מחדש את מוסד המועצה (הבּוּלֵה) בת ארבע-מאות החברים שהקים סולון בשעתו, ומאז היא הורכבה מחמש-מאות חברים, חמישים מכל שבט מעשרת השבטים החדשים שיצר.
תפקיד המועצה היה להציע חוקים למליאת האזרחים, שהתכנסה באתונה ארבעים פעם בשנה לשם כך. המליאה יכלה לקבל את הצעות החוק, לדחות אותן, או להחזירן למועצה בדרישה לתיקונים. גם את הרכב בתי-המשפט עדכן קלייסתנס, כך שמדי יום ביומו נבחרו בין 201 ל-5001 שופטים-מושבעים, עד 500 מכל שבט.
קלייסתנס כינה את הסדר החדש איזונומיה ("משטר שווה/מאוזן"), ולא דמוקרטיה. למעשה היה מדובר בדמוקרטיה ישירה ולא נציגותית. בשיטה זו היה סיכוי רב לכל אזרח לשהות תקופה אחת בחייו במועצה.
אוסטרקיזם
ככל הנראה, קלייסתנס יצר את מנהג האוסטרקיזם (שהופעל לראשונה בשנת 487 לפני הספירה), לפיו האזרחים ציינו בהצבעה שם של אזרח שאותו הם ראו לנכון להגלות מהעיר למשך עשר שנים למען טובת העיר. הנטייה בתחילה הייתה להצביע נגד אזרח שנתפס כאיום על הדמוקרטיה, כלומר ששאף להתנשא כטיראן. אך שנים ספורות לאחר שהחלו להפעיל את האוסטרקיזם, כל אזרח שנדמה כבעל עוצמה או פופולריות רבה מדי היה מועד להגלייה באמצעות מנהג זה.
כך אירע, למשל, לקסאנתיפוס, אביו של פריקלס, בשנת 484/5 לפני הספירה, שנתיים לאחר ששימש ארכון באתונה. אדם שהוגלה באוסטרקיזם לא איבד את רכושו, אלא רק הורחק מהעיר ונמנעה ממנו האפשרות להשתתף במישרין בחיים הפוליטיים בעיר.
עינאבוס
עינאבוס (בערבית: عينابوس) היא עיירה פלסטינית במחוז שכם שבמרכז השומרון, 12 ק"מ מדרום לשכם. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה העיירה כ-2,840 נפש באמצע שנת 2016.
היסטוריה
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברונזה הקדומה. בפסגת ההר החולש על הכפר נמצאת "ח'ירבת עטרוד", שהייתה מיושבת בתקופת הברונזה הקדומה ומאז ראשית תקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית. במערב הכפר נמצאת "ח'רבת סריסיה" בה שרידי מבנים ובורות מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 227 מוסלמים, ובמפקד 1931 היא גדלה ל-244 מוסלמים אשר שכנו ב-118 בתים.
ב-1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 340 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 4,011 דונם.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה עינאבוס משליטה בריטית לירדנית.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה עינאבוס לשליטה ירדנית. בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 524 תושבים.
לאחר 1967
בעקבות מלחמת ששת הימים עברה עינאבוס משליטה ירדנית לישראלית.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדרו 85% מאדמות הכפר כשטח B, ואילו 15% הנותרים הוגדרו כשטח C.
בעשור השני של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מהתנכלויות של מתנחלים במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים, כריתת מטעי זיתים, הצתות של כלי רכב ושדות:
חסידות רשקוב
חסידות רשקוב היא חצר חסידית שפעלה בבסרביה, שבמרחב האוקראיני-רומני. אבי השושלת היה רבי שבתי מרשקוב תלמיד הבעל שם טוב ומחבר סידור ר' שבתי.
פרגמון
פֶרגָמון (ביוונית עתיקה: τὸ Πέργαμον; כיום ברגמה  שבטורקיה) הייתה עיר-מדינה יוונית עתיקה בצפון-מערב אנטוליה, במרחק של כעשרים וחמישה קילומטרים מהים האגאי. פרגמון הפכה לממלכה חשובה בתקופה ההלניסטית (ממלכת פרגמון ), תחת שלטונה של השושלת האטלידית בין השנים 282 ו-129 לפנה"ס. אף ששטחה של המדינה לא היה גדול במיוחד, נודעה לה חשיבות רבה בעולם ההלניסטי בזכות תרבותה המפותחת.
מייסד השושלת, אטלוס הראשון ויורשיו היו תומכים נאמנים של הרפובליקה הרומית. הם נלחמו לצידה נגד מלך מוקדון פיליפוס החמישי במלחמות המוקדוניות הראשונה והשנייה ולאחר מכן בשלישית, נגד פרסאוס מלך מוקדון. עבור השתתפותם במלחמה נגד בית סלאוקוס, ניתנו לבני פרגמון כחלק משלום אפאמיאה בשנת 188 לפנה"ס שטחים שנכבשו מהאימפריה הסלאוקית באסיה הקטנה, ובהם לידיה, פריגיה ועוד. לאחר שלום אפאמיאה, נעשתה ממלכת פרגמון הממלכה הגדולה ביותר באסיה הקטנה. לפי אחד האומדנים היה שטחה 173,000 קמ"ר ואוכלוסייתה מנתה 5.5 מיליון תושבים.
האטלידים שלטו בתבונה ובנדיבות. תעודות ששרדו מעידות שהם היו שולחים בעלי מלאכה מיומנים לעריהם ומקלים עליהן את נטל המס, על מנת שהערים תצמחנה ותשגשגנה. הם אף הותירו לערים היווניות בשליטתם מראית עין של עצמאות ושלחו מתנות לערי יוון החשובות, כגון דלפי, דלוס ואתונה. את האקרופוליס של פרגמון עיצבו מחדש בדמותו של האקרופוליס שבאתונה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1878 בחסות מוזיאון ברלין, נתגלו אוצרות אמנות רבים ובהם המזבח של זאוס - אחד מן השרידים היפים ביותר של התקופה ההלניסטית את המזבח הגדול ניתן לראות כיום במוזיאון פרגמון באי המוזיאונים שבברלין.
ספריית פרגמון, הספרייה השנייה בחשיבותה בעולם העתיק (אחרי הספרייה הגדולה של אלכסנדריה), שכנה בעיר. כאשר פסקה אספקת הפפירוס ממצרים התלמאית, השתמשו אנשי פרגמון בקלף לצורכי כתיבה ומכאן שמו הלועזי (באיטלקית: pergamena, באנגלית parchment).
עם מותו בלא יורש של אטלוס השלישי ב-133 לפנה"ס, עברה הממלכה לשלטונה של רומא. בצוואתו כן ביקש המלך למנוע מלחמת אזרחים על הירושה. אולם הירושה העשירה גרמה לסכסוך ברומא, כאשר טיבריוס גרקכוס בהסכמת העם, ביקש להשתמש בעושר שנפל בחלקה של רומא לביצוע הרפורמות שיזם, ואילו רוב חברי הסנאט התנגדו. רומא שלטה ישירות בפרגמון שנקראה כעת פרובינקיית אסיה ורוקנה אותה מכל נכסיה.
בקרבת העיר שכן מקדש לאסקלפיוס, אל הרפואה. חולים רבים נהרו לרחוץ במעיין הקדוש שבמקום והותירו אחריהם מתנות רבות, שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות, לאות תודה לאל שריפאם.
במאה הראשונה לספירה הייתה בפרגמון כנסייה נוצרית, אחת משבע הכנסיות שאליהן ממוען חזון יוחנן, הספר האחרון בברית החדשה.
פרשת מוניקה לווינסקי
פרשת מוניקה לווינסקי הנקראת גם פרשת קלינטון-לווינסקי (באנגלית: Clinton–Lewinsky scandal) הייתה שערורייה פוליטית-מינית בארצות הברית, שבמרכזה הנשיא ביל קלינטון בן ה-49, ומוניקה לווינסקי, מתמחה בבית הלבן בת ה-22. הזוגיות המינית בין השניים התקיימה בין השנים 1995 עד 1997 והתגלתה לציבור ב-1998. בהתייחסו לפרשה הצהיר קלינטון עם סיום נאום שנשא בפני הטלוויזיה האמריקנית כי "לא קיימתי יחסי מין עם האישה הזו" ("I did not have sexual relations with that woman"). חקירה נוספת נגד קלינטון הובילה להאשמות בדבר עדות שקר ולהעמדתו להליך הדחה ב-1998 על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית. לאחר מכן זוכה מאשמת עדות שקר ושיבוש הליכי משפט על ידי הסנאט.
קלינטון הואשם בביזיון בית המשפט על ידי השופטת סוזן וובר רייט על מתן עדות שקר בפרשת פולה ג'ונס בקשר ללווינסקי וכן נקנס ב-90,000 דולר אמריקני על ידי רייט. רישיונו של קלינטון לעסוק בעריכת דין הושעה בארקנסו למשך חמש שנים; זמן קצר לאחר מכן, הוא נמנע מלעסוק בתיקים משפטיים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
רקע
ב-1995, סיימה מוניקה לווינסקי את לימודיה בקולג' לואיס וקלארק, והחלה לעבוד בבית הלבן במהלך כהונתו הראשונה של ביל קלינטון. באותו זמן הם החלו במערכת יחסים מינית.
במהלך הזמן, היחסים ביניהם נחלשו, ולווינסקי עברה לעבוד במחלקת ההגנה. לווינסקי שיתפה את חברתה לעבודה לינדה טריפ, ברגשותיה ותגובתו של הנשיא ויחסיה איתו. טריפ גם הקליטה בסודיות, שיחות טלפון בין לווינסקי וקלינטון. כשטריפ גילתה שב-1998 חתמה לווינסקי על תצהיר שבו היא הכחישה את יחסיה עם קלינטון, היא העבירה את הקלטות לקנת' סטאר, מבקר המדינה, שבאותו זמן חקר פרשות שונות הקשורות לקלינטון, בהן "פרשת Whitewater".
חשיפת הפרשה
החדשות על הפרשה הופיעו בפעם הראשונה ב-17 בינואר 1998 באתר האינטרנט "דראדג' רפורט" (Drudge Report) של מאט דראדג'. האתר דיווח שניוזוויק החליטו שלא לפרסם את הפרשה למרות שאחד מהכתבים דיווח וכתב מאמר על הנושא. הדיווח הראשון בעיתונות הכתובה היה בוושינגטון פוסט ב-21 בינואר. למרות הכחשותיו של קלינטון, הסיפור תפס תאוצה, ודרישות הסברים מהבית הלבן גברו. ב-26 בינואר קלינטון דיבר אל האומה במסיבת עיתונאים בבית הלבן ואמר:
קלינטון הכחיש קיום יחסי מין עם לווינסקי תחת שבועה במשפט אחר. בשידור טלוויזיה רשמי מהבית הלבן טען קלינטון "לא קיימתי יחסי מין עם האישה הזו, גברת לווינסקי" (I did not have sexual relations with that woman, Miss Lewinsky). תחת לחץ מכך שידע שלתובע, עורך הדין קנת' סטאר, יש שמלה עם כתם מנוזל הזרע שלו, ושלווינסקי נתנה עדות שהנשיא השתמש בסיגר בזמן פגישתם, הודה שהטעה את העם האמריקני ושיחסיו עם לווינסקי היו "בלתי הולמים". קלינטון הכחיש שנתן עדות שקר בטענה, שלפי הגדרתו מין אוראלי אינו נחשב כ"יחסי מין" (sexual relations).
בתקשורת האמריקנית התנהל ויכוח האם הנשיא ידבר על ההאשמות בנאום מצב האומה. בסופו של דבר קלינטון בחר שלא לעשות זאת, כנראה כדי להראות "נשיאותי" ומעל כל הפרשה. הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, תמכה רשמית בבעלה לאורך כל הפרשה.
ב-27 בינואר אמרה הילרי את הדברים הבאים בטודיי שואו (The Today Show) של NBC:
נירג'האזה
נירג'האזה (בהונגרית: Nyíregyháza, ביידיש: נירעדהאז, נירדהז), עיר בצפון-מזרח הונגריה ובירת מחוז סבולץ'-סטמאר-ברג. עם אוכלוסייה של 118,000 היא העיר השביעית בגודלה בהונגריה ואחת הערים הראשיות בצפון הונגריה ובחלק הצפוני של המישור ההונגרי הגדול (Alföld). בזכות התפתחותה הדינמית והבלתי פוסקת מאז המאה ה-18, הפכה למרכז הכלכלי והתרבותי של האזור. היא מוכרת ברחבי אירופה בזכות גן החיות שלה, המציג יותר מ-300 מינים, בחלקם – נדירים ביותר.
גאוגרפיה
נירג'האזה שוכנת במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג, באזור המישור הצפוני. היא ממוקמת על צומת של ארבעה נתיבי תחבורה ראשיים (4, 41, 36 ו-38) החוצים אותה, ולכן הגישה אליה נוחה מכל הכיוונים, אך גורמת גם לעומסי תנועה כבדים במרכז העיר. לאחרונה נסללו כבישים עוקפים שמסיטים את התנועה אל מחוץ למרכז העיר. הנוסעים לקרפטורוסיה וצפון רומניה (טרנסילבניה), אינם יכולים שלא לחלוף על פניה.
היסטוריה
נירג'האזה מוזכרת בפעם הראשונה בשנת 1206 עדיין תחת השם "ניר" (Nyír). ב-1236 כבר הייתה כנסייה (בהונגרית: Egyház) ביישוב זה, ומכאן קיבלה את החלק השני של שמה. באמצע המאה ה-15 חיו בה כ-400 תושבים. בתקופת הכיבוש הטורקי עזבו תושבים רבים את העיר, והיא יושבה מחדש במחצית הראשונה של המאה ה-17.
לאחר מלחמת השחרור של פרנץ ראקוצי אוכלוסיית היישוב החלה לגדול. רוב המתיישבים החדשים היו נוצרים לותרנים ממוצא סלובקי, אשר ייסדו את הגימנסיות הראשונות ביישוב. ב-1786 היא קיבלה תואר של "עיר שדה" ורישיון לערוך ארבעה ירידים בשנה. בתקופה זו – עם אוכלוסייה של 7,500 נפשות – היא הפכה ליישוב הגדול ביותר במחוז.
במאה ה-19 העיר המשיכה לפרוח והוקמו בה מוסדות ציבור רבים כמו בתי חולים, בתי ספר, בית עירייה חדש ואתר מרפא ונופש מפורסם ב"אגם המלח" (Sóstó) הסמוך. במחצית השנייה של המאה ה-19 המשיכה להתעייר: ב-1858 הגיע אליה קו הרכבת הראשון, נבנו מבני ציבור ומגורים נוספים, ונחנך קו החשמלית הראשון.
קהילה יהודית
יהודים חיו בכפרים שמסביב לנירג'האזה כבר במאה ה-18, אך הורשו להתיישב בעיר רק החל מ-1840, עם ביטול החוק שאסר מגורים של יהודים בערים. ב-1848 גרו בעיר כ-70 יהודים. מכאן ואילך אוכלוסיית היהודים גדלה בקצב מהיר והקהילה הפכה לאחת הגדולות בהונגריה. בשנת 1930 מספר היהודים בעיר הגיע ל-5,134 והם היוו כ-10% מכלל האוכלוסייה. רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה אך היו גם בעלי מקצועות חופשיים וחוכרים של אחוזות האצילים שבסביבה.
עד 1864, בה התקיים בעיר כנס של 45 רבנים אורתודוקסים מהזרם החסידי, הקהילה הייתה כפופה לקהילת קאליב (Nagykálló) הסמוכה. החל מ-1865 הקהילה הפכה לעצמאית. בעקבות הקונגרס היהודי ב-1869, שבה התפצלו הקהילות היהודיות בהונגריה לשני זרמים עיקריים – נאולוגית ואורתודוקסית – נשארה הקהילה של נירג'האזה נייטרלית וב-1877 הוכרזה רשמית כסטטוס קוו. ב-1904 חלק מחברי הקהילה הקימו את הקהילה האורתודוקסית ואף בנו בית כנסת נפרד, אך למרות הפיצול, חלק מהמוסדות כגון בית הספר היהודי, בית המטבחיים והחברה קדישא נשארו משותפים.
גטו נירג'האזה
הקמת הגטו בנירג'האזה החלה ב-14 באפריל 1944 אז החלו ז'נדרמרים הונגרים להעביר את יהודי העיר לגטו שהוקם בגוש בניינים בשכונה יהודית גדולה בעיר, ותחילה הובאו אליו 3,010 יהודים מכל המחוז. יום למחרת, ב-15 באפריל הוקמה מועצה יהודית שבראשה עמד גבור פישביין (Gabor Fischbein), מנהל בנק בגמלאות שהיה נשיאה האחרון של קהילת הסטטוס קוו בנירג'האזה.
ב-23 באפריל החלו יהודי העיר לעבור אל הגטו יחד עם המשך גירושי היהודים מכפרי המחוז. מספר תושבי הגטו הגיע לכ-11,000 יהודים שחיו ב-123 בתים בסך הכל דבר שהוביל לצפיפות קשה. מספר יהודים הועברו לחוות וריולפושי (Varjulaposi) שעל אדמת אחוזת הרוזנים לבית דשפי (Dessewffy) לא רחוק מנירג'האזה.
בגטו לא היה צינור מים ראשי ולא הייתה בו מערכת ביוב. יהודי המקום הקימו בית חולים ארעי שרופאו הראשי היה ד"ר קלמן בריידר, חולים שנזקקו לניתוחים הועברו לבית החולים הגדול בעיר.
מפקד הגטו היה זולטן הורבט (Zoltan Horvath) והמפקד היהודי שהופקד על הסדר הפנימי בגטו היה בלה פרגו (Bela Farago). ז'נדרמרים הונגריים חקרו את תושבי הגטו בעינויים כדי להוציא מהם מידע על חפצי ערך שהסתירו.
בחוות אליהן הועברו היהודים שוב נחקרו ועונו בידי ז'נדרמרים הונגרים שחיפשו חפצי ערך מוסתרים.
תושבי הגטו גורשו לאושוויץ בארבעה טרנספורטים שיצאו ב-12, 18 ו-26 במאי וב-4 ביוני 1944 (יש מקורות לפיהם הם גורשו בחמישה טרנספורטים, ב-15, 23, 25 ו-29 במאי וב-6 ביוני 1944).
יהודי אורוש
ליד נירג'האזה הייתה קהילה יהודית נוספת בכפר בשם אורוש ובשנת 1978 הפך הכפר לחלק מהעיר.
היהודים באורוש נזכרים במפקד משנת 1747 אז היו בעיר שתי משפחות יהודיות ובמאה ה-19 נבנה בית כנסת והוקצה שטח לבית עלמין של הקהילה היהודית.
תקופת השואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, החלו להגיע לנירג'האזה פליטים יהודים מפולין ולאחר מכן גם קבוצות ילדים מסלובקיה. הקהילה תמכה בפליטים באמצעות ועד מיוחד שהקימה למטרה זו. בשנת 1942 גויסו רבים מהגברים היהודים לשירות העבודה תחת חסותו של הצבא ההונגרי. חיילי ה-אס אס הגרמנים הגיעו לעיר באפריל 1944 ומיד החלו לאסוף את היהודים מכל האזור לתוך גטאות שבהם שהו היהודים בתנאים בלתי אנושיים. ב-12 במאי 1944 החלו המשלוחים לאושוויץ מתחנת הרכבת של נירג'האזה ונמשכו עד לסוף החודש.
היהודים היום
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרו כ-1,000 פליטים יהודים ממחנות העבודה וההשמדה לעיר וארגנו מחדש את הקהילות. מספר היהודים קטן מ-1,210 נפשות ב-1946 לכ-180 ב-1970. רוב היהודים עלו לישראל או הגרו לארצות הברית ולמדינות נוספות לאחר המרד ההונגרי של 1956. כיום קיימת קהילה יהודית פעילה קטנה בנירג'האזה – אחת מהבודדות מחוץ לעיר הבירה בודפשט.
פלרמו
פַּלֵרְמוֹ או פַּלֵרְמוּ (באיטלקית:, בסיציליאנית: Palemmu או Palermu, מיוונית: Πάνορμος, בפיניקית: 𐤑𐤉𐤑) היא העיר הראשית ומושב השלטון המנהלי של האזור האוטונומי סיציליה שבאיטליה וכן בירת העיר המטרופולינית של פלרמו.
היסטוריה
עדויות מצביעות על קיומה של התיישבות אנושית באזור פלרמו בתקופה המזוליתית, בתחילת האלף ה-8 לפנה"ס, ובמערת אדאורה הסמוכה נמצאו ציורי סלע מאותה תקופה. תושבי האזור המקוריים היו עם איטלי בשם סיקַנים, שלפי תוקידידס הגיעו מחצי האי האיברי.
העיר נכבשה במהלך המלחמה הפונית הראשונה (264–241 לפני הספירה) על ידי הרפובליקה הרומית. בתקופת השלטון הרומאי הייתה העיר חלק מפרובינציית סירקוזה. לאחר חלוקת האימפריה הרומית הייתה העיר בשליטת האימפריה הביזנטית.
בשנת 827 נכבשה העיר על ידי המוסלמים והוקמה בה אמירות סיציליה. בשנת 1026 יצאו הנורמנים במסע צלב נגד האמירות האסלאמית של סיציליה וב-10 בינואר 1072 נכבשה העיר פלרמו (האי כולו נכבש בהדרגה, וכיבושו הסתיים רק ב-1091).
בשנת 1734 עברה העיר לשליטת ממלכת נאפולי בה משל בית בורבון ופלרמו איבדה את מעמדה בשל איחוד "שתי הסיציליות". אצילי העיר לקחו חלק במהפכת 1848 בסיציליה והצליחו לשמור על עצמאות העיר עד 1849.
בשנת 1860 נכבשה סיציליה ב"מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי והפכה חלק מממלכת איטליה המאוחדת בשליטת בית סאבויה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגעה העיר קשות במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה בשנת 1943.
בשנת 1947 הפכה העיר למרכז סיציליה שהפכה לאזור אוטונומי, ובאותה עת עלה כוחה של המאפיה בעלת ההשפעה הרבה ביותר בעיר עד היום.
אוכלוסין
בעיר 654,987 תושבים (דצמבר 2012).
תחבורה
נמל התעופה הבינלאומי של פלרמו נמצא 32 ק"מ מערבית לעיר, ומקושר לעיר בקווי אוטובוס וברכבת.
דן מזרחי
דן מזרחי (ברומנית: Dan Mizrahi; 28 בפברואר 1926, בוקרשט, – 25 בפברואר 2010, בוקרשט) היה פסנתרן, מלחין ופרופסור למוזיקה, יהודי רומני.
ילדותו ונעוריו ברומניה ובארץ ישראל
דן מזרחי נולד בשנת 1926 בבוקרשט בירת רומניה כאחד משני ילדיהם של מוסקו מזרחי, בן למשפחה ספרדית ותיקה, וטראן של מלחמת העולם הראשונה, ושל הנריאטה לבית שנפלד, בת למשפחה אשכנזית. סבו מצד האב היו אברהם מזרחי, שען יליד ורנה שהתיישב בבוקרשט בילדותו, פתח חנות ברחוב קרול והתחתן גם הוא עם יהודייה אשכנזיה, לוצ'יה שרה לבית רובינשטיין.
למד פסנתר מגיל 4 ובגיל 9 התקבל באופן חריג כתלמיד בקונסרבטוריון בבוקרשט. בתקופת לימודי בית הספר התיכון ע"ש "ספירו הארט" המשיך ללמוד במקביל גם באקדמיה המלכותית למוזיקה ולאמנות דרמטית. היה תלמידה של אורליה צ'ונקה (Cionca) ועם מוריו נמנו גם מיכאיל אנדריקו ופאוסט ניקולסקו (Nicolescu). בשנת 1940 בהתאם לחוקי הגזע שהונהגו, סולק דן מזרחי מבתי הספר הרומנים בגלל היותו יהודי.
במרץ 1941 הצליח לעלות לארץ ישראל בו זמנית עם דודו, לאון (ניקו) מזרחי, ונשלח ללמוד גינון בבית ספר לחקלאות. לרגל מסיבה בבית הספר כשניגן באקורדיאון משך את תשומת לב הסגל ובעקבות זה התאפשר לו בסתיו אותה שנה להתקבל לאקדמיה למוזיקה בירושלים. שם למד פסנתר, פדגוגיה, צורות מוזיקליות והרמוניה ותולדות המוזיקה. מורו לפסנתר היה אלפרד שרדר, תלמידו של ארתור שנאבל. בשנת 1945 עבר את בחינות הבגרות הבריטיות והחליט לחזור לרומניה, שהייתה משוחררת מזה שנה מהרודנות הצבאית-פאשיסטית.
חייו ופעילותו המוזיקלית ברומניה
בשובו לבוקרשט המשיך את לימודיו בקונסרבטוריון עד סיומם בשנת 1948 בציון ממוצע 10 (מתוך 10). משנת 1946 התחיל קריירה של סוליסט ומשנת 1949 התחיל לעבוד כמורה למוזיקה. אחרי שסולק על ידי השלטונות הקומוניסטים מעבודתו בהוראה, בין השנים 1951 - 1953 נכלא בבית הסוהר ז'ילאווה ונשלח לעבודת פרך במחנה ביקאז בטענה של "חינוך מחדש", בין היתר, כאחד שהיה אשם בהפצת המוזיקה ה"אמריקאית" של ג'ורג' גרשווין. בבית הסוהר ז'ילאווה היה שותף לתא עם הבישוף הקתולי מסאטו מארה, יאנוש שפלר (1887-1952), שאף נפטר בכלא. מזרחי הלחין קטע "אווה מריה" לזכרו. אחרי ששוחרר ממחנה העבודה התקבל שוב כמורה בבית הספר התיכון למוזיקה (כיום ע"ש דינו ליפאטי) בבוקרשט שבו עבד עד שנת 1958. בין השנים 1958–1960 עבד בתיאטרון לאופרטה בבוקרשט, והחל משנת 1969 היה מורה בבית הספר העממי לאמנות. מינואר 1954 התחיל שוב להופיע כסולן. בקונצרטים הראשונים ניגן תחת ניצוחו של סרג'יו קומיסיונה. כפסנתרן הצטיין במיוחד בביצוע כלל היצירות של ג'ורג' גרשווין. מרבית יצירותיו של דן מזרחי הן ווקליות, לידר, רומנסות ומוזיקה קלה אחרת ויצירות מקהלתיות. הוא זכה בפרסים רבים על פעילותו המוזיקלית. בשנים 1975–1984 זכה לפרסים על הלחנת כמה שירים פטריוטיים וצבאיים. אחרי נפילת הקומוניזם זכה 9 פעמים בפרסים בפסטיבל לרומאסות "כריזנטמת הזהב".
מזרחי נפטר בגיל 83 בפברואר 2010 בבוקרשט והובא לקבורה בבית העלמין בלו הספרדי של בוקרשט.
רפאל חיים הכהן
רפאל חיים הכהן (1884, ה'תרמ"ה - 1954, ה'תשט"ו) היה איש ציבור ירושלמי ממוצא פרסי, ציר וחבר אספת הנבחרים הראשונה והשנייה, חבר הוועד הלאומי, שופט בית משפט השלום העברי בירושלים, חבר ועד העדה הספרדית, מראשי העדה הפרסית בעיר וממייסדי בית הכנסת אוהבי ציון בשכונת זיכרון טוביה.
קורות חיים
נולד בשיראז שבאיראן ב-25 בנובמבר 1884 (ז' בכסלו ה'תרמ"ה) לכאנום ולמולא אהרן בכ"ר משה הכהן. בילדותו התחנך אצל אביו ובהמשך אצל מורים פרטיים, ובשנת 1890 (ה'תר"ן) עלה לישראל והשתכן בירושלים.
בשנת 1903 (ה'תרס"ג) ייסד בירושלים יחד עם אחיו ואחרים את אגודת הקהילה הציונית-פרסית "אוהבי ציון" שפעלה להרמת המצב הרוחני והחומרי של בני העדה בעיר. כן פעלה האגודה וייסדה מספר מוסדות, בהם בית כנסת ותלמוד תורה "אורח חיים" שלאחר מותו נקרא על שמו של רפאל חיים. כן ייסד את "חברת אוהבי ציון לעדת יהודי פרס בירושלים".
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) נישא לבוליסה (אמירה) בת רפאל גוזלן. בשנה זו שימש כציר ירושלים ובני עדתו בכנסייה הראשונה של תושבי ארץ ישראל שהתאספה בזכרון יעקב. בהמשך שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, חבר הוועד הלאומי ולאחר מכן כחבר אספת הנבחרים השנייה.
בצעירותו התפרנס כעובד בבית הדפוס של אברהם משה לונץ, ונמנה עם מייסדי אגודת פועלי הדפוס בירושלים. בשנת 1913 (ה'תרע"ג) ייסד בירושלים בית דפוס פרטי בו הודפסו ספרים חשובים ויקרי ערך, והיה חלוץ ראשון מסוגו בארץ בהדפסת לוחות עם דפים לתלישה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נמנה עם עסקני וועד הסיוע שטיפל בסבלם של תושבי ירושלים, בעיקר למשפחות מבני עדתו שראשיהן גויסו לצבא הטורקי. גם כאלו שאינם בני עדתו זכו לסיוע ופטור מהצבא, כשטען עבורם שהם כביכול בעלי נתינות איראנית. כשבהמשך גירש השלטון הצבאי את כל הנתינים הפרסים האמיתיים והמדומים לדמשק שבסוריה, פנה אל החכם באשי בטורקיה, הרב משה הלוי, ויחד פעלו בהצלחה להחזרת המגורשים לירושלים. בשל אי הבנה בנוגע לפעילות זו, נעצר על ידי הממשל ושוחרר לאחר מספר ימים.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים המשיך בפעילותו הציבורית וייסד בעיר את חברת "המרפא" לעזרה לחולים ולעניים, ונמנה עם מייסדי "מרכז בעלי המלאכה", בנק "הלוואה וחיסכון", "הסתדרות הספרדים" ועוד. כן פעל למען "קרן הגאולה", שימש כחבר "וועד הקהילה העברית" ונשיא ויו"ר הוועד הכללי של העדה הפרסית בעיר, חבר בוועד בית חינוך עיוורים, חבר ועד העדה הספרדית והוועד הפועל שלו, שופט בבית משפט השלום העברי בירושלים, חבר וועד קופת מזון ותמחוי, וחבר ועדת הביקורת למועצת עזבון בליליוס.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) ערך תזכיר מחאה לקונגרס הציוני, בעקבות התגברות הרדיפות כנגד בני עדתו. בסיועו של הרברט סמואל, הוגשה התלונה לדרגים הרלוונטיים והועילה במקצת. בחודש אוקטובר 1926 (חשוון ה'תרפ"ז) נבחר לשמש כחבר בוועדה להתאזרחות מטעם הרבנות הראשית, ובחודש פברואר 1932 (אדר ה'תרצ"ב) נבחר לוועד הקהילה של יהודי ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח.
חיים אישיים
היה אב לשבעה. בנו הבכור היה פרופ' אהרן מרדכי כהן, חוקר מחלת הסוכרת. בניו דוד שמואל ויוסף המשיכו לנהל את "דפוס רפאל חיים הכהן". בנו שלמה היה מנהל בית ספר ומפקח של משרד החינוך. בנו משה נרצח במאורעות תרפ"ט.
אחיינו, אהרן חיים כהן, היה איש מודיעין ופעיל ציבור ישראלי.
ארגון הצופים של בריטניה
ארגון הצופים של בריטניה (באנגלית: The Scout Association) הוא ארגון הצופים הגדול ביותר בבריטניה ומהווה הגוף המוכר בארגון הצופים העולמי מטעם הממלכה המאוחדת (UK). בעקבות הקמת הצופים בבריטניה בשנת 1907, העמותה הוקמה בשנת 1910 ונרשמה בשנת 1912 על ידי צ'רטר מלכותי תחת שמה הקודם, אגודת הצופים הבנים.
ארגון זה הוא ארגון הצופים הארצי הגדול ביותר באירופה, המייצג 35% מהחברות באזור הצופים האירופי.
לטענת הארגון, הוא מספק פעילות ל־464,700 צעירים (בגילאי 5–25) בבריטניה עם מעל 116,400 מתנדבים בוגרים, יותר ממבוגר אחד עבור כל 4 צעירים. התוכניות כוללות Beaver Scouts (בגילאי 5–8), Cub Scouts (בגילאי 8-10.5), Scouts (בגילאי 10.5-14), Explorer Scouts (בגילאי 14–18) ורשת מבוגרים (בגילאי 18–25).
את ארגון הצופים מוביל ה-Chief Scout, כיום מגיש הטלוויזיה, ההרפתקן והסופר בר גרילס, לצד נציב ראשי בבריטניה, כיום טים קיד, והמנכ"ל, כיום מאט הייד. נשיא הארגון הוא הנסיך אדוארד, דוכס קנט ופטרון הארגון הוא המלך צ'ארלס השלישי.
הארגון חבר במועצה הלאומית של בריטניה לשירותי נוער מתנדב.
מגדר
משנת 1912 עד 1967 שם הארגון היה "ארגון הצופים הבנים" ועד 1976 בנים בלבד התקבלו לפעילות. בשנת 1976 הורשו בנות להצטרף לפעילות בגילאי 16 עד 20. אישור זה התרחב לכל מדורי התוכנית של הארגון בשנת 1991, אם כי קבלת בנות הייתה אופציונלית והייתה חובה רק מאז 2007. בנות מהוות כיום 27% מכלל המשתתפות בכל הגילאים, ובסך הכל 99,989 משתתפות בגילאי 6–25, ועוד 69,460 נשים המעורבות בתפקידי התנדבות (שהן יותר מבוגרת אחת לכל 2 צעירות), בעוד מבין המצטרפים לצופים כיום 71% בנות (כ-2.5 בנות לכל ילד). פעילות ארגון הצופים ותפקידי המנהיגות פתוחה לצעירים ומבוגרים לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים ואחרים (להט"בים).
אמונה
הארגון פתוח לכל הדתות עם וריאציות להבטחת הצופים העומדות לרשות אלה עם חובות דתיות שונות או אמונות לאומיות. בעקבות ביקורת על חוסר היחס לאתאיסטים, בשנת 2012 התייעצה ההתאחדות עם החברים בנוגע לאפשרות ליצור חלופה נוספת להבטחה הצופית לאלו שאינם בעלי דת, ובאוקטובר 2013 הודיעה כי גרסה חלופית של ההבטחה יהיה זמין מינואר 2014 עבור אנשים ללא אמונה מובהקת.
נכות
באדן-פאוול רצה לאפשר לצעירים עם מוגבלויות להשתתף בתוכניות צופיות, ושבט הצופים הנכים (לימים נקרא צופי צמי"ד) הראשון בבריטניה הוקם בשנת 1926. לאחר מלחמת העולם השנייה הופעלו מחנות צופים מיוחדים על מנת לספק פעילות צופית למי שאינו מסוגל לקיים מחנה עם קבוצות צופים משלו. באחרונה הושם דגש על שילוב אנשים עם מוגבלות בקבוצות הרגילות. גמישות מובנית לתגים ואותות לבעלי צרכים מיוחדים ובמדינות ואזורי צופים רבים יש אנשי מקצוע או יועצים לתמיכה בנושא זה.
ייסוד הארגון
על מקורות תנועת הצופים לפני הקמת ארגון הצופים ראו תנועת הצופים.
ארגון הצופים הוקם בשנת 1910, על מנת להוות גוף לאומי בבריטניה אשר יכול לארגן ולתמוך במספר הולך וגדל במהירות של שבטי צופים, אשר החל להתרקם ספונטנית בעקבות פרסום הספר "צופיות לבני הנעורים" ו"מגזין הצופים" בשנת 1908. זה היה גם רצונו של באדן-פאוול לשליטה על הצופיות, מכיוון שהיה מורגש שתנועת הצופים לא קיבלה את המעמד הראוי לה.
1910 עד 1920: צמיחה
במקור, הצופים היו מיועדים לבנים בגילאי 11–18. עם זאת, הרבה בנות ונערים צעירים יותר רצו להצטרף. קבוצה אחת של "צופי נערות" השתתפה בעצרת הקריסטל פאלאס ב־1909. עקרונות אדוארדיים לא יכלו לקבל ילדות צעירות שהשתתפו בפעילות הגסה וה"פרועה" של הצופים, וכך הצופות הבנות נוצרו על ידי באדן-פאוול ואחותו אגנס, כדי לספק תוכנית פעילויות "ראויה" יותר. הפתרון לבנים צעירים היה הקמת מדור "זאבים" צעירים יותר, שנוסה משנת 1914 והושק בגלוי בשנת 1916. מאוחר יותר, רבים מאלו שצמחו בצופים עדיין רצו להיות חלק מהצופים, וכתוצאה מכך בשנת 1918 הוקם מדור נוסף, Rover Scouts, עבור אנשים מעל גיל 18.
הצופים התפשטו ברחבי האימפריה הבריטית ובעולם הרחב. ב-4 בינואר 1912 שולב ארגון צופי הבנים ברחבי האימפריה הבריטית על ידי צ'רטר מלכותי "למטרת הוראת נערים מכל המעמדות בעקרונות נאמנות משמעת ואזרחות טובה". במהלך מלחמת העולם הראשונה, יותר מ 50,000 צופים השתתפו בסוג כלשהו של עבודות מלחמה בעורף. ביוגלים של הצופים השמיעו "השטח נקי" לאחר פשיטות אוויר או תקיפה אווירית, אחרים סייעו בבתי חולים והרכיבו חבילות סיוע; צופי ים סייעו למשמר החופים להתבונן בחוף המזרחי הפגיע.
ארגון צופי הבנים ארגן את ג'מבורי הצופים העולמי הראשון, שהתקיים באולימפיה, לונדון בשנת 1920 יחד עם ועידה בינלאומית למנהיגים שהקים את ארגון הצופים העולמי, בו ארגון צופי הבנים היה חבר מייסד. באדן-פאוול המשיך להדריך את מדריכי הצופים והצופות, כשהוא יוצא לסיורים עולמיים לאורך שארית חייו, עד שבריאות לקויה גרמה לו לפרוש לקניה בשנת 1938, שם נפטר ב-8 בינואר 1941.
"עיתון מטה ארגון צופי הבנים" פורסם לראשונה ביולי 1909, כפרסום הרשמי של הארגון לצופים בוגרים ומנהלים, לצד "הצופים", מגזין לבני נוער שהושק באפריל 1908.
1920 עד 1967
בשנת 1929 אירח ארגון צופי הבנים את ג'מבורי הצופים העולמי השלישי בפארק ארוואו בצ'שייר; כ-56,000 צופים מכ-35 מדינות השתתפו, מה שהפך אותו לג'מבורי הגדול בעולם עד היום. מופע "הכנופיות" הראשון (Gang Show), שהופק על ידי ראלף קורא, נפתח בתיאטרון סקאלה בלונדון באוקטובר 1932. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, למעלה מ־50,000 צופים התאמנו במסגרת תוכנית השירות הלאומי למלחמה. המשימות שביצעו כללו שליחי משטרה ונושאי אלונקה. סניף צופי האוויר הושק בינואר 1941, ואיפשר לכוחות הצופים להתמחות בפעילויות הקשורות לכלי טיס ותעופה. לורד באדן-פאוול נפטר בשנת 1941 והוחלף בתפקידו על ידי לורד סומרס. החל משנת 1944, שירות הצלה הבינלאומי של הצופים (SIRS) שלח צוותים של צופי רוברים וסקאוטים לאירופה היבשתית כדי לספק סיוע הומניטרי; עשרה צוותי SIRS עבדו במחנה הריכוז ברגן בלזן ששוחרר לאחרונה.
לאחר שנים של תוכניות ניסוי, הושק רשמית מדור Senior Scout בשנת 1946, המאפשר לצופים נערים בני חמש עשרה עד שמונה עשרה שנה להקים קבוצות או שבטים נפרדים, עם פעילויות ותגים מתאימים לגילם. הצופים בלטו בתמיכתם באולימפיאדת הקיץ 1948, מילאו תפקידים ראשיים בטקסים הפתוחים והסגורים באצטדיון ומבלי ובאירועי השייט בטורביי. שבוע ה-Bob a Job הראשון התרחש באפריל 1949, בו עשו הצופים משימות קטנות למען הציבור בתמורה ל"בוב" (5 פרוטות) לגיוס כספים לארגון ולקרן העיוורים של סי ארתור פירסון. בתחילת שנות החמישים, קומץ של צופים פוטר או נדחק לשוליים בקבוצות הצופים שלהם בגלל מעורבותם בליגה הקומוניסטית הצעירה או בפעילות קומוניסטית קשורה - המקרה הבולט ביותר היה זה של פול גרלנד מבריסטול בשנת 1954 שהביא לתזזית תקשורתית ודיון בבית הלורדים, כאשר בעקבות הגנה איתנה על עמדתו של הארגון על ידי לורד רוואלן, העניין נשלל ללא חלוקה. בשנת 1957, לציון חמישים שנה של צופים ומאה שנה ללידתו של באדן-פאוול, אירח הארגון את ג'מבורי הצופים העולמי ה-9 בפארק סאטון שבברמינגהאם.
1967 עד 2001
ארגון הצופים הבנים ותוכניותיו בבריטניה נותרו ברובם ללא שינוי עד שעברו סקירה גדולה בשנות השישים. ועדת ההתקדמות של הצופה הראשי הוקמה בשנת 1964 ונשלחה לסקר את העמותה כדי לבדוק מדוע מספר החברים יורד. הדו"ח שלהם פורסם בשנת 1966 והשינויים יושמו בהמשך אותה השנה ובמשך כל 1967. כתוצאה מכך, המילה "Boy" נשמטה משם הארגון ששונה ל"ארגון הצופים" ונעשו שינויים גדולים במדורים ובתוכניות שלו. המדור הצעיר ביותר נקרא כעת Cub Scouts, מדור Boy Scouts שונה פשוט למדור Scouts ומדור הצופים הבכירים וצופי הרובר הוחלף Venture Scouts לילדים בגילאי 16 עד 20. מדי הצופים שונו גם עם הכללת מכנסיים ארוכים לצופים, לעומת לבוש חובה של מכנסיים קצרים באורך הברך, ולבישת כומתה במקום כובע.
דו"ח ועדת הקידום לא התקבל בברכה על ידי כל החברים. דו"ח מתחרה, "נייר שחור של צופים בנים", הופק בשנת 1970 על ידי "קבוצת פעולות הצופים". זה סיפק הצעות חלופיות לפיתוח הארגון וביקש קבוצות שביקשו להמשיך לעקוב אחר התוכנית המקורית של באדן-פאוול, שתורשה לעשות כן. דחיית ההצעות הביאה להקמת עמותת צופי באדן-פאוול.
מספר התפתחויות התרחשו במהלך השנים שלאחר מכן, כולל הקמה של יחידות חינוך משותפות של בנים ובנות, שהוגבלו בתחילה למדור Venture Scouts בשנת 1976, אך משנת 1991 הורשו גם המדורים הצעירים להתערבב. הורים המעורבים בעמותה בצפון אירלנד החלו גם הם לארגן פעילויות לילדיהם שהיו צעירים מדי עבור Cub Scouts. במקור, רק מנהיגי המדור החדש, המכונה Beavers, היו חברים בארגון עם הנערים עצמם הופכים לצופים רשמית בשנת 1986. בסוף שנות התשעים הוקמה אחוות צופים מוסלמית, אשר בסוף 2007 סייעה להקמת 13 שבטי צופים מוסלמים באנגליה ובוויילס.
למרות השינויים הללו, ורבים אחרים, ארגון הצופים החל בירידה מבחינת כמות החברים בו במהלך שנות התשעים. הדבר עורר סקירה משמעותית של גורמי הירידה בשנת 1999.
2001 עד 2014
הארגון מצא את עצמו מתחרה על זמנם של הצעירים כנגד פעילויות רבות אחרות מחוץ לבית הספר ובבתי ספר עצמם שהתעצמו יותר ויותר לאותם סוגים של פעילויות. בנוסף, מנהיגים בוגרים עסקו בתרבות ההתדיינות הגוברת בבריטניה והסטריאוטיפ השלילי כמיושן. כדי להתעדכן בטרנדים העכשוויים ולפנות לדור החדש של הקהל, הוצגו מדים חדשים, שתוכננו על ידי מג אנדרו, בשנת 2001. המדים כללו מגוון צבעים עזים ומלהיבים, כאשר החלקים הצעירים יותר לבשו סווטשירט ומכנסי פעילות.
בשנת 2002 הארגון השיק את החזון החדש שלו לקראת 2012, אשר בישר תקופת שינוי. צופי ה-Venture הופסקו ושני מקטעים חדשים הוצגו: Scout Network לבני 18–25, וכן Explorer Scouts לבני 14–18. הוצגה תוכנית חדשה שלמה, עם מגוון חדש של תגים ואותות, המכסים מגוון רחב יותר של נושאים כמו יחסי ציבור וטכנולוגיית מידע, פיתוח מיומנויות מעשיות ויכולות שימושיות. התגים החדשים גררו תגובות מעורבות של כמה מאנשי ציבור, כאשר חלקם משבחים את הארגון על ש"נע עם התקופה" ואחרים חשו כי השינויים חלפו "נגד אתוס הצופים של באדן-פאוול".
שינויים נוספים התרחשו בשנת 2003 כאשר תוכנית ההדרכה למבוגרים של הארגון הושקה מחדש כדי להיות ממוקדת יותר לתפקיד הפרטני של המתנדבים לעומת ההכשרה הכללית יותר שהתקבלה לפני כן.
הארגון החל גם הוא להשתנות במיקוד שלו, בדגש מחודש על הרפתקאות בחוץ והוא מציע כיום למעלה מ־200 פעילויות מהנות והרפתקניות לצופים, החל מסנפלינג וחץ וקשת תוך שהוא מציע מגוון רחב יותר של הזדמנויות פיתוח, מכתיבת קוד תכנות למוזיקה ודרמה. בשנת 2004 הארגון מינה את מגיש הטלוויזיה פיטר דאנקן בתור ראש הצופים, אשר הוחלף על ידי ההרפתקן בר גרילס ביולי 2009. המזכ"ל הראשי הראשון בבריטניה, וויין בולפיט מונה באותו יום, בתפקיד לתמוך במתנדבים, לצמיחה ולפתח את הארגון.
הארגון אירח מספר אירועים גדולים במהלך תקופה זו, ביניהם צופי אירופה בשנת 2005, אירח 10,000 צופים ומדריכים מארבעים מדינות, ג'מבורי הצופים העולמי ה-21 בשנת 2007 וכן מילא תפקיד מרכזי בחגיגות המאה של הצופים באותה השנה, עם אירוע חגיגה מאורגן באי בראונסי.
עד שנת 2010, נתוני המפקד הראו עלייה חזקה, כאשר הארגון באפריל 2010 טען לקצב הצמיחה הגבוה ביותר שלו בבריטניה מאז 1972, כאשר ההשתתפות הכוללת של החניכים הגיעה כמעט לחצי מיליון. בשנת 2014 טענה העמותה לעלייה בחברות הנוער של 100,000 בעשר השנים שחלפו מאז 2004. בשנת 2016 היא טענה לאחת-עשרה שנים של צמיחה רצופה וגידול בהשתתפות הנשים, כאשר 25% מהמשתתפות היו כיום נשים ב-25 השנים שחלפו מאז הנערות התקבלו בברכה לראשונה בשנת 1976.
צופים לכולם
תוכנית אסטרטגית חדשה בשם "צופים לכולם" הושקה בשנת 2014 כדי לתאר את מוקד הארגון בין השנים 2014–2018. היא הציעה ארבעה תחומי פעילות עיקריים: צמיחה, כוללניות, צופיות מעוצבת על ידי נוער והשפעה קהילתית.
נציב הנוער של בריטניה
בשנת 2014 הציג הארגון את תפקיד נציב הנוער בבריטניה. נציב הנוער של בריטניה עובד עם צוות המנהיגות הלאומי; מנכ"ל העמותה, ראש הצופים הראשי שלה, נציב בריטניה ויו"ר מועצת הנאמנים כדי לתרום לדיונים "מטעם חברי הנוער", אך כיצד נאספים דעותיהם של יותר מ-457,000 צעירים משתתפים או מיוצגים על ידי נבחר המינוי לא הוסבר. חנה קנטיש מונתה לנציבת הנוער הראשונה בבריטניה באוקטובר 2014. מחוזות צופים ממנים נציבי נוער משלהם כדי שצעירים יוכלו להשפיע על פעילותם. בספטמבר 2018 מונה Ollie Wood לנציב הנוער של בריטניה, כאשר אלכס הרווי וויקטוריה לוטון מונו לסגנים.
מיליון ידיים - השפעה קהילתית
באוקטובר 2015 השיק הארגון פרויקט השפעה קהילתי שנמשך שלוש שנים בשם "מיליון ידיים" במטרה לגייס חצי מיליון צופים לתמיכה בארבע סוגיות חברתיות שנבחרו על ידי צעיריהם. מטרתם היא לבנות קשרים אמיתיים ומתמשכים ביישובים שיאפשרו לצעירים להמשיך לנקוט "בפעולה חברתית" זמן רב לעתיד. הפרויקט עובד בשותפות עם שש ארגוני צדקה מרכזיים; Mind, Society Alzheimer, Leonard Cheshire Disability, Guide Dogs, Water Aid ו- Canal & River Trust לתמיכה בארבעת הנושאים העיקריים של דמנציה, נכות, רווחה נפשית וחוסן ומים נקיים ותברואה.
יו"ר אישה ראשונה
בשנת 2015 מונתה ד"ר אן לימב ליו"ר הארגון, האישה הראשונה המכהנת בתפקיד.
מיומנויות לחיים - אסטרטגיה חדשה
במאי 2018 הוכרזה אסטרטגיה חדשה המתארת את המוקד של ארגון הצופים בין השנים 2018–2023. מטרותיה דומות (עם אותן תוצאות של צמיחה, כוללניות, חיבור לצעירים וההשפעה הקהילתית), אולם כעת יש יותר מסגרות לפיתוח והשגת היעדים.
צופי אוויר וים
חלק משבטי הצופים מציעים תוכניות צופיות מיוחדות הנקראות צופי אוויר וצופי ים. שתי התוכניות עוקבות אחר אותה תוכנית ליבה בכל הסעיפים אך יכולות להוסיף דגש אווירונאוטי או ימי יותר, כאשר כמה מחניכי הצופים או שבטי הצופים בוחרים לחפש להכרה על ידי חיל האוויר המלכותי או הצי המלכותי. בבריטניה יש כ-400 שבטי צופי ים, מהם כ-25% (101 קבוצות) מוכרים על ידי הצי המלכותי, ואילו מתוך 117 שבטי צופי אוויר, 43 מוכרות על ידי RAF. מספר השבטים או הקבוצות שניתן להכיר בכל אחת מהתוכניות מוגבל בהחלט וההכרה מוענקת רק לאלה העומדים בדרישות ועוברים בדיקה על ידי קצין שירות. חיילים או יחידות מוכרים נבדקים באופן דו שנתי ורק שומרים על מעמדם המוכר אם הם המשיכו לעמוד בסטנדרטים הנדרשים.
אתרי קמפינג
ברחבי בריטניה, מעל 900 אתרי קמפינג הם בבעלות ארגון הצופים; בדרך כלל הם בבעלות ומופעלים על ידי מחוז צופים. אתרי קמפינג אלה משמשים גם אחרים מחוץ לארגון כדי להשיג הכנסות נוספות עבור הצופים. עשרה אתרים מנוהלים ישירות מהרמה הלאומית של הארגון.
שבעה אתרים ממותגים ומופעלים כמרכזי פעילויות צופים, ומספקים אתרי קמפינג ופעילויות הרפתקאות. שבעה אלה הם פארק גילוול בגבול לונדון / אסקס, קרופורדבורן במחוז דאון, דאון בקנט, פרני קרוטס בניו פורסט, Great Tower במחוז האגם, הוקירסט בנורת'מברלנד, וודהאוס פארק בגלוסטרשייר, יולברי באוקספורדשייר ויר הפוד בסנודוניה.
בנוסף לאתרים אלה, הארגון מנהל שני מרכזי כנסים, האחד בתוך פארק גילוול, ואחרת באתר נפרד במרכז לונדון, בית באדן פאוול. בית באדן-פאוול הוא הוסטל של הארגון, המספק אירוח זול למטיילים במרכז לונדון.
דינה דז'טלובסקי
דינה דְזָ'טֶלוֹבְסקי (1 בדצמבר 1901 – 9 באפריל 2002) הייתה אשת חינוך יהודייה-פולנייה, ולאחר עלייתה לישראל הפכה לסופרת ילדים ומפעילת תיאטרון בובות.
קורות חיים
דינה דז'טלובסקי נולדה בוורשה. היא למדה בבית ספר תיכון בעיר הולדתה, ולאחר מכן המשיכה ללימודי ספרות פולנית באוניברסיטת ורשה. עבדה במשך שנים כגננת וכמפקחת על גני ילדים וניהלה קורסים לגננות.
במלחמת העולם השנייה הסתתרה אצל ידידים פולנים, וארגנה והפעילה חוגי דרמה במועדון תלמידים. בשנת 1953 הייתה למנהלת המחלקה להשתלמות גננות שליד משרד החינוך הפולני, ובמקביל עבדה בתיאטרון בובות.