cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
M1 קרבין
ביצועים
עם הכוונת המשופרת, הקרבין נחשב לרובה מדויק למדי (בטווחים של כ-150 מטר). הדיוק הממוצע שלו הוא 1.5 דקות קשת (1.5 MOA) אך קלעים מיומנים הצליחו להשיג עמו מקבצים של דקת קשת אחת בלבד וזו גם הסיבה שהוא שימש כרובה צלפים ורובה קלעים בצה"ל בתחילת דרכו, יחד עם המאוזר K98. לשם השוואה, בתקופת מלחמת העולם השנייה הדיוק של רוב רובי הצלפים נע בין 1.5 דקת קשת ל-1 דקת קשת, ואילו דיוק של רובה צלפים מודרני נע בין 1 דקת קשת ל-0.5 דקת קשת.
פיתוח וייצור
קרבין זה יוצר לראשונה על ידי ארצות הברית ב-1942. הקרבין יועד לחימוש יחידות תומכות לחימה וללוחמים שלא היו זקוקים לנשק ארוך טווח דוגמת חיילי תותחנים ושריון. ההעדפה לקרבין על פני האקדח נעשתה בגלל מספר שיקולים: רובה מספק הגנה יותר טובה מאקדח מבחינת טווח, דיוק וכוח אש, וכן קל וזול יותר לאמן חייל לשלוט ברובה מאשר באקדח. הנשק היה צריך להיות קל יותר מרובה ה-M1 גאראנד המסורבל. עם זאת, הרובה העתידי היה צריך להיות בעל כוח אש וטווח גדולים יותר מאשר אקדח השירות התקני קולט M1911.
יצרניות הקרבין במלחמת העולם השנייה
הטבלה הבאה מסכמת את יצרניות הקרבין במלחמת העולם השנייה:
הקרבין בשירות ארצות הברית
בגלל ההצלחה הגדולה של הנשק כנשק אישי של תומכי לחימה, הוא חולק גם ללוחמים וליחידות בקו קדמי. הביקורת עליו הייתה מעורבת: עוצמתו הייתה קטנה יותר מהגאראנד והוא איבד אפקטיביות בטווח שעלה על 150 מטר. הבעיות נבעו בחלקן בגלל כוונות גרועות ומשום שהוא לא יועד להיות רובה לטווחים ארוכים. כתוצאה מכך הכוונות הוחלפו והטווח היעיל המרבי עלה ל-300 מטר. אחרי השיפורים ולאחר שהמגבלות של הקרבין הוכרו בידי הלוחמים המשתמשים בו, פחתו התלונות.
מלחמת העולם השנייה
הקרבין לקח חלק מרכזי במלחמת העולם השנייה ושימש לוחמים אמריקאים רבים, החל מתומכי לחימה, עבור לוחמים שהפעילו נשק כבד (כגון מקלעים כבדים, מרגמות, טנקים וארטילריה) ומהנדסים, וכלה בלוחמי חיל רגלים, יחידות קומנדו וצנחנים. הקרבין היה גם הנשק העיקרי של סמלי מחלקה ומפקדי כיתות בדרגת סגן, שכן תפקידם העיקרי היה פיקוד וניהול הקרב.
הביקורות על הקרבין היו מעורבות בהתחלה, אך בסופו של דבר הוא זכה להערכת החיילים ולחוות דעת חיוביות. הביקורת העיקרית הייתה על כוח העצירה החלש יחסית וחוסר דיוק בטווחים של למעלה מ-150 מטר. היתרונות העיקריים של ה-M1 קרבין היו משקל קל, גודל קומפקטי, נוחות תפעול, זמינות, ירי חצי-אוטומטי, קיבולת מחסנית גבוהה (15 כדורים ו-30 כדורים), אמינות והיכולת לאמן חיילים עורפיים בשימוש בנשק ברמה מספקת. לוחמים רבים אהבו את ה-M1 קרבין שלהם וכאשר סיפרו על פועלם במלחמה הם ציינו אותו לחיוב. למרות שהקרבין היה חלש יותר מהגאראנד, הוא עדיין היה נשק קטלני ומספר רב של חיילי אויב נהרגו מירי הקרבין. בנוסף, לוחמים רבים שהיו חמושים בקרבין, זכו לאותות ועיטורים צבאיים גבוהים על מעשי גבורה שביצעו בעת המלחמה.
השימוש המבצעי הראשון ב-M1A1 קרבין היה על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-82 במבצע האסקי בו הם צנחו בסיציליה ביולי 1943. בסוף מלחמת העולם השנייה, שהסתיימה ב-1945, תוכנן רובה ה-M2 קרבין שנראה זהה ל-M1 קרבין אך היה יכול לירות כדורים בצרורות והיה "אוטומטי מלא". מאוחר יותר יוצר גם דגם M3 קרבין, אך בניגוד ל-M1 הם מעולם לא יוצרו במספרים גדולים, למרות שזכו לפופולריות בקרב הלוחמים.
מלחמת קוריאה
בניגוד לקרבין במלחמת העולם השנייה, כל רובי הקרבין, כולל דגמי M1 ו-M2 ו-M3, סבלו ממוניטין מעורב עד שלילי בגלל שתי סיבות עיקריות. הראשונה היא ריבוי מעצורים במזג האוויר קר באופן קיצוני. מקור המעצורים היה קפיץ מחזיר חלש ואחזקה לקויה בתנאי שדה קשים. השנייה הוא כוח עצירה חלש יחסית: חיילים דיווחו שירי בקרבין נגד אויב הלבוש באפוד, ציוד צבאי ובגדים עבים לא תמיד מצליח לחדור את הביגוד ולהרוג את המטרה. בנוסף, חיילים דיווחו שירי מקרבין אל עבר לוחמי אויב קוריאנים וסינים לא תמיד הצליח לעצור אותם מלהסתער, ונדרשו מספר פגיעות כדי לנטרל את חיילי האויב המסתערים. כתוצאה מכך, מפקדים רבים ביחידות שבהם הקרבין היה הנשק העיקרי, הורו לחייליהם לכוון לעבר הראש. חיילים אחרים סתרו דיווחים אלה והעידו שהקרבין חדר גם מבעד לביגוד מלא. חלק ניכר מהירי בקרבין, אם לא רובו, נעשה בטווחים קצרים, 50 יארד (כ-46 מטר) ומטה, ובטווחים אלה היה הקרבין יעיל יותר מתת-המקלע פפ"ש שהיה בשימוש הלוחמים הקומוניסטים בקוריאה ובעיקר על ידי הסינים. למרות זאת, ה-M2 קרבין היה הנשק האוטומטי העיקרי והמועדף בפטרולים ובייחוד בסיורי הלילה, וכדי להגדיל את מהירות החלפת המחסנית, שתי מחסניות 30 כדור מעוקלות הודבקו זו לזו ("צולבת").
ישנם גם דיווחים ואנקדוטות על שימוש ברובה ה-M3 קרבין עם אמצעי ראיית לילה אינפרא-אדום. ה-M3 שימש בעיקר לירי בלילות ובלחימה סטטית. תרגולת אחת שפותחה על ידי האמריקאים היה שימוש משולב ב-M3 קרבין, כדורים נותבים ומקלע כדי לחסל קבוצות חיילי אויב שהסתערו בלילה: הקלע עם ה-M3 קרבין היה מזהה את חיילי האויב המסתערים באמצעות אמצעי ראיית הלילה שלו, ומסמן את מיקומם למקלען באמצעות ירי כדורים נותבים לעברם, ואז המקלען היה פותח באש אוטומטית לעבר מיקומם שסומן על ידי הנותבים ומרסס אותם בירי אוטומטי.
בסיום המלחמה, הזמינו הכוחות המזוינים של ארצות הברית את ההיסטוריון הצבאי ס.ל.א. מרשל לנתח את תפקוד הצבא במלחמה ובפרט כיצד כלי הנשק השונים תפקדו. מרשל מצא שאכן לתחמושת הקרבין היו בעיות אמינות בתנאי קור קיצוניים, אך הביקורת שלו על רובי ה-M1 וה-M2 קרבין הייתה מאוזנת יותר. הוא אכן מצא שהקרבין שימש לירי בעיקר לטווח קצר. כמו כן הוא מצא שחיילים רבים העדיפו את ה-M1 על ה-M2, מאחר שלחיילים שלא מאומנים היטב בירי אוטומטי תחת לחץ יש נטייה "לסחוט את ההדק" ולרוקן מחסנית באש לא יעילה. נטייה זו גרמה לבזבוז גדול בתחמושת, ומאחר שהקרבין לא היה יעיל בטווחים ארוכים נוצר מצב שבו האויב היה יכול להתקרב לחייל היורה שזה כבר גמר את המחסנית שלו. מסקנתו של מרשל הייתה שיש לאמן את החיילים להעדיף ירי חצי-אוטומטי בבודדות כאשר האויב בטווח בינוני או ארוך, ולעבור לירי אוטומטי מלא רק כאשר האויב קרוב ובטווח קצר.
פרישה משירות צבאי אמריקאי
רובי קרבין היו בשימוש האמריקנים ובני בריתם גם במלחמת קוריאה ומלחמת וייטנאם.
אחרי כניסתו לשירות של ה-M16 חולקו עודפי הייצור של הקרבין לבעלות בריתה של ארצות הברית (כולל ישראל) וכן נמכרו בארצות הברית בתור פריטים לאספנים ולחובבי ציד.
הקרבין בשירות ישראל
במלחמת העצמאות, חומשו יחידות הקומנדו של הפלמ"ח ב-M1 קרבין, בעיקר משום שהיה קל משקל, קטן ונוח (לעומת רובי המטען המסורבלים). בתמונה המפורסמת של דגל הדיו ניתן לראות שאחד הלוחמים חמוש בקרבין. בשנות ה-50 של המאה ה-20 שימש הקרבין כנשקם של הקצינים בצה"ל, בעיקר כיוון שהיה נוח וקומפקטי יחסית ל-FN FAL המגושם ורובי המטענים שנותרו ממלחמת העצמאות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 קיבלה ישראל אלפי רובי קרבין מארצות הברית וחילקה אותם בעיקר לכוחות המשטרה והמשמר האזרחי, שם הם שרתו עד 2010. הקרבין נחשב לרובה אמין ומדויק, קל לתפעול ונוח לנשיאה. הוא רובה בקליבר 0.3 אינץ' שמונע חדירת יתר ובכך מקטין את הסיכון לפגיעה באזרחים מרסיסים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הסבה ישראל חלק מרובי ה-M1 קרבין שלה לדגמים מודרניים, בעלי מתפסים מפלסטיק, ידית אחיזה אקדחית (pistol grip) וקת מתקפלת. כמו כן, פותחו שני דגמי קרבין בתצורת bullpup (אחד מהם הוא ה"חזי") שנועדו למשטרת ישראל אך לא נכנסו לשירות.
בשנות ה-2000 נכנס ה"מגל" (וריאנט משטרתי למיקרו-גליל) לשירות כוחות המשטרה אך עקב בעיות אמינות חמורות ומחיר יקר, העדיפה המשטרה להישאר עם ה-M1 קרבין.
עד 2009, שימש הקרבין כנשקם העיקרי של מתנדבי המשמר האזרחי והנשק הארוך של המשטרה ביישובים עורפיים ובערים הגדולות. כמו כן, עדיין משמש הקרבין כנשקם הסטנדרטי של מאבטחי טיולים מטעם משרד החינוך. בשנת 2009 הוחלט על הוצאת הקרבין משירות המשטרה והחלפתו לטובת רובי M-16 מקוצרים. בפועל, במשך תקופה ארוכה עדיין היה שימוש נרחב ב-M1 קרבין, בעיקר במשמר האזרחי, ורק לאחרונה הוצא משירות במשטרת ישראל לטובת ה-M-16 בכל דרג שהוא, כולל יחידות משטרה אורגניות ויחידות מיוחדות של מתנדבים.
שימוש משטרתי בקרבין
ה-M1 קרבין נמצא בשימוש מספר רב של כוחות משטרה ורשויות אכיפת חוק בארצות הברית ובשאר העולם.
בארצות הברית היה הקרבין בשימוש כוחות משטרה רבים עד להחלפתו בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ברובים מסדרת ה-M16. הוא שימש כנשק ארוך לסיורי משטרה, ולמצבים בהם נדרש ירי חזק, מדויק וארוך טווח יותר מאשר האקדח. כמו כן הוא שימש את כוחות המשטרה בטיפול במהומות שהיו בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, עד שהוחלף בנשק קל מודרני יותר בקליבר 0.223 אינץ', כגון הרוגר מיני-14 וקולט AR-15 בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
ה-M1 קרבין היה בשימוש יחידת המארבים של משטרת העיר ניו יורק (NYPD) והיה אחד מכלי הנשק האהובים ביותר על השוטרים ביחידה ממספר סיבות. ראשית, היה קל ונוח לתפעל אותו במרחבים צפופים כגון מבנים וחנויות. שנית, כוח העצירה והקטלניות שלו עלו על אלה של האקדחים (ובפרט אקדחים בקליבר 0.357 מגנום) ועל רובי השוטגאן שהיו בשימוש המשטרה. שוטרים ותיקים ביחידה תיארו באופן חיובי את הקרבין ואת קרבות הירי נגד פושעים שאותם ניצחו באמצעותו. שוטרי יחידת משטרת הרכבות של ארצות הברית השתמשו אף הם בקרבין, ובתקרית ירי מפורסמת שבה היה מעורב הקרבין שוטר העיד כיצד ירי כדור נותב מהקרבין על שודד שתקף אותו בגרזן הציל את חייו.
ה-M1 קרבין נמצא בשירות עד היום ביחידה העילית המשטרתית BOPE של העיר ריו דה ז'ניירו בברזיל.
שימוש בקליעה, ירי ספורטיבי וציד
אחרי מלחמת העולם השנייה, ה-M1 קרבין נהפך לרובה פופולרי בקרב חובבי נשק ויורים אזרחים ברחבי ארצות הברית והעולם. הקרבין פופולרי הן כנשק אספנות, הן כנשק קליעה וירי ספורטיבי והן ככלי נשק לירי לשם הנאה (כגון ירי על גרוטאות מתכת) וציד.
בשל הפופולריות שלו, מספר חברות החלו לייצר מחדש את ה-M1 קרבין, לפי המפרט המקורי או המשופר ממלחמת העולם השנייה. חלק מהחברות משתמשים בחלקים מקוריים מאותה תקופה, בעוד שאחרות מייצרות את הכל מחדש. איכות העתקים אלה משתנה מחברה לחברה. החברות משווקות את הקרבין לציבור הרחב ולכוחות משטרה, אך לא לשימוש צבאי. חלק מהחברות גם פיתחו מספר רובים ואקדחים על בסיס הקרבין וכדור ה-0.30 קרבין, דבר שנגוע באירוניה, שכן הקרבין עצמו בא להחליף את האקדח כנשק אישי.
ה-M1 קרבין יכול לשמש לציד חיות גדולות כגון ציד אייל פרדי מטווח של עד 100 יארד, אך חלש מידי לציד חיות גדולות יותר כגון אייל קורא, אייל קנדי ודובים. מספר מדינות בארצות הברית אוסרות על ציד איילים וחיות גדולות עם ה-M1 קרבין, בעיקר בגלל הסיכוי הנמוך להריגה מהירה, דבר שיותיר את החיה פצועה וסובלת. במדינות אחרות נוספת לסיבה זו הגבלות על נשק ציד חצי-אוטומטי.
מספר מדינות בארצות הברית, כגון ניו ג'רזי, מסווגות את ה-M1 קרבין כ-Assault Firearm ואוסרות על השימוש בו. מדינות אחרות מטילות על השימוש בו מגבלות.
משתמשים
מדינות נוספות שהשתמשו ב-M1 קרבין ו-M2 קרבין:
About a Girl
About a Girl (בתרגום חופשי: על נערה) הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית נירוונה. השיר נכתב על ידי סולן הלהקה, קורט קוביין, ויצא לאור כחלק מאלבום הבכורה Bleach ב-15 ביוני 1989.
ב-18 בנובמבר 1993 הופיעה הלהקה בתוכנית הטלוויזיה MTV Unplugged במהלכה ביצעה שיר זה ושירים נוספים בגרסאות אקוסטיות. ב-24 באוקטובר 1994, מספר ימים לפני צאתו לאור של אלבום ההופעה MTV Unplugged in New York ולצורך קידום מכירותיו, הוציאה הלהקה את הביצוע האקוסטי של השיר כסינגל. היה זה הסינגל הראשון שהוציאה לאחר מותו של קוביין.
רקע
על פי צ'אד צ'אנינג, המתופף של הלהקה בעת שחרור אלבום הבכורה, כאשר נחשף לשיר לראשונה ושאל על המשמעות שלו ענה קוביין "זה על נערה."
הנערה, על פי ספרו הביוגרפי של מיכאל אזרד על הלהקה "Come as You Are: The Story of Nirvana", הייתה טרייסי מרנדר, בת זוגו של קוביין באותה העת. השיר נכתב, ככל הנראה, בעקבות מרנדר ששאלה את קוביין מדוע מעולם לא כתב שיר עבורה, והוא מדבר על מערכת היחסים הרעועה בין השניים הנגרמה, בין היתר, בעקבות דרישתה של מרנדר מקוביין שימצא עבודה. בסרטו התיעודי של ניק ברומפילד "Kurt & Courtney" חשפה מרנדר כי קוביין מעולם לא סיפר לה שהשיר מדבר עליה, אלא גילתה זאת רק לאחר שקראה את ספרו של אזרד.
ביקורות
השיר קיבל בעיקר ביקורות חיוביות ושבחים, מבקרים רבים ציינו שהשיר מהווה עדות מוקדמת לכישרונם של קוביין וחברי הלהקה. מגזין הרולינג סטון הציב את השיר במקום השמיני ברשימה המדרגת את כל 102 שירי הלהקה. עיתון הגרדיאן הציב את השיר במקום זהה ברשימה המדרגת את 20 שירי הלהקה הטובים ביותר. כמו כן, המגזין פיצ'פורק הציב את השיר במקום ה-112 ברשימה המדרגת את 200 השירים הטובים ביותר של שנות ה-80.
גטו לובלין
גטו לובלין היה גטו שהוקם בעיר לובלין שבשטח הגנרלגוברנמן הנאצי שהוקם בפולין לאחר כיבושהּ. הגטו התקיים בין מרץ 1941 ועד אפריל 1942, והיה אחד הגטאות הראשונים שחוסלו על ידי הנאצים לאחר שאסיריו היהודים נלקחו להשמדה.
יהודי לובלין תחת הכיבוש הגרמני
בזמן הכיבוש הגרמני בשנת 1939, הייתה האוכלוסייה היהודית של לובלין כשליש מכלל אוכלוסיית העיר, שמנתה בסביבות 120,000 איש. ב-18 בספטמבר 1939, כבש הוורמאכט הגרמני את העיר. ב-14 באוקטובר, האוכלוסייה היהודית נתבקשה לשלם לכובשים דמי כופר של 300,000 זלוטי. חיילים גרמנים אילצו יהודים לנקות את הרחובות, ונבזזו חנויותיהם ובתיהם.
ב-25 באוקטובר נערך מפקד לאוכלוסייה היהודית, שהראה כי בלובלין חיים 37,054 יהודים. צעירים רבים כבר עזבו את העיר כשניסו להימלט דרך קו התיחום בחלק הכיבוש הסובייטי של פולין. לאחר הקמתה של הממשלה הרחבה הוקם בלובלין מינהל אזרחי. ב-9 בנובמבר התמנה אודילו גלובוצניק למפקד האס אס והמשטרה במחוז לובלין ובאותו היום, אנשי האס אס החלו לגרש יהודים מבתיהם במרכז העיר. לפי צו של המושל הכללי הנס פרנק מ-23 בנובמבר 1939, נאלצו כל היהודים לענוד את הטלאי הצהוב, וכל החנויות והעסקים ששייכים להם היו צרכים להזדהות. לקראת סוף השנה, נקראו היהודים לבחור ביודנראט בלובלין שיהיה אחראי על ייצוג האינטרסים של הקהילה מול כוח הכיבוש. היודנראט, בראשותו של הנריק בקר, בנה רשת מוסדות סעד, מטבחי ציבור ואף בית חולים ומרפאות.
הנהגת האס אס החליט להקים בסביבת הכפר ניסקו במחוז לובלין "שמורה יהודית" עבור יהודי הרייך. מדצמבר 1939 ועד פברואר 1940 גורשו כ-20,000 יהודים מן הרייך ומהשטחים המערביים של פולין לאזור לובלין, כחלק מתוכנית גדולה יותר שהופסקה באפריל 1940. לאחר הפסקת הגירושים הועברו המגורשים ללובלין, ואחרים לגטאות הקטנים בעיירות גלוסק, פיאסקי ובלז'ץ. במהלך 1940 התקיימו בלובלין והסביבה פשיטות רבות של יחידות האס אס והמשטרה, שלקחו יהודים לעבודות כפייה במחנות עבודה באזור בלז'ץ, לצורכי בניית גבולות מבוצרים. רבים מהם מתו בשל התנאים ששררו שם. עוד לפני היווצרות הגטו, כ-10,000 יהודים גורשו מלובלין בתחילת מרץ לסביבה הכפרית של העיר.
גטו לובלין
כבר בשנת 1940 מפקד האס אס גלובוצניק הכריח את היהודים להתרכז ברובע היהודי של העיר. צו של מושל המחוז, ארנסט צורנר מ-24 במרץ 1941, הסביר את אזור המגורים בגטו בתירוץ של סיפוק לינה עבור הצבא הגרמני, שנפרס בשלב זה על הגבול עם ברית המועצות. הגטו הכיל כ-34,000 איש מיהודי העיר שנותרו בה, וכן פליטים ממקומות שונים בפולין. הבעיה הקשה ביותר הייתה תנאי החיים הלא היגייניים. בקיץ 1941 פרצה בו מגפת טיפוס שלמרות שצומצמה על ידי צוותי רפואה, קשה היה להשתלט עליה עקב הצפיפות, הרעב והמחסור בציוד רפואי. עד למרץ 1942 לא היה בגטו סגר קפדני. אנשי מקצוע יהודיים רבים ובני משפחותיהם המשיכו להתגורר מחוץ לגטו ועבדו עבור הכוחות הכובשים. לאחר מכן נאסרה היציאה ממנו, מלבד קבוצות העבודה שעבדו מחוצה לו. יהודים רבים מגטו ורשה ברחו ללובלין, בתקווה לתנאי חיים טובים יותר.
ב-16 במרץ 1942 הודיע גלובוצניק על חיסולו המתוכנן של הגטו וגירוש היהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ. כך החל מבצע ריינהרד, רצח של יהודים המתגוררים בשטחי הממשל הכבוש (הגנרלגוברנמן). הגירושים לבלז'ץ החלו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-17 במרץ 1942. השומרים הגרמנים והאוקראינים סגרו את הגטו וערכו חיפושים בבתים. הם תפסו את מרבית המסתתרים שנרצחו במקום. עד 14 באפריל גורשו כ-30,000 מתושבי הגטו ברכבת המזרחית אל בלז'ץ, שם הומתו לאחר הגעתם בתאי הגזים.
לאחר חיסול הגטו
כ-4,000 היהודים שנותרו מגטו לובלין, נלקחו לגטו קטן יותר בשם מידן טטרסקי בפרברי העיר, אשר גודר בתיל דוקרני. התנאים בו היו קשים ורבים היו זרוקים ברחובות. בחודשים ספטמבר עד אוקטובר 1942, מרבית יושביו נשלחו אל מחנה מיידנק, ונרצחו שם במהלך מבצע חג הקציר באוקטובר 1943. מתוך 42,000 יהודים שחיו בלובלין, רק 200–300 שרדו את השואה.
לאחר חיסול הגטו, השלטונות הגרמניים העסיקו בעבודה כפייה אסירים ממיידנק על מנת להרוס ולפרק את האזור, ובין היתר פוצצו את בית הכנסת מהר"ם (שנבנה במאה ה-17 לכבוד רבי מאיר מלובלין).
מספר אנשים שהצליחו להימלט בעת חיסול גטו לובלין עשו את דרכם אל גטו ורשה, על מנת להזהיר את מנהיגיו שהגרמנים נחושים בדעתם להשמיד כל האוכלוסייה היהודית בפולין. למרות שהצליחו לשכנע אחדים, אחרים, כולל ראש היודנראט אדם צ'רניאקוב, דחו את הדו"חות שדיברו על רציחות המוניות כבתור הגזמות.
יוהנס הוספלט קלאבו
2017 גביע העולם בספרינט ומדליית ארד באליפות העולם
בשנת 2017 יוהנס פרץ פריצת דרך ראשונית שניצח בשלושה קטעים בגביע העולם. בנוסף באליפות העולם בלהאטי זכה יוהנס במדליית הארד בספרינט בנוסף הוא סיים במקום הרביעי בספרינט הקבוצתי עם אמיל איברסן וסיים במקום ה15 ב15 קילומטר בסגנון הקלאסי. יוהנס סיים את השנה בזכייה בתחרות סיום העונה וסיים את העונה במקום הרביעי בגביע העולם
2018 אלוף אולימפי ומנצח גביע העולם
בתחילת עונת 2017–2018 זכה יוהנס באליפות הנורדית הפתוחה בפברואר 2018 במשחקים האולימפיים זכה יוהנס בשלוש מדליות זהב בספרינט. במירוץ שליחים עם דידריק טונסט מרטין יונסורוד סונדבי וסימן הגסטד קרוגר. בספרינט הקבוצתי הוא זכה ביחד עם סונדבי בזהב נוסף. בתחרות הסקיאטלון הוא סיים במקום ה10 ועל הפודיום היו שלושה נורווגים. בסוף השנה הוא הבטיח את זכייתו בגביע העולם בפעם הראשונה בקריירה.
2019 אלוף עולם מנצח הטור דה סקי וגביע עולם שני
בשנת 2019 השתתף יוהנס בפעם הראשונה בקריירה בטור דה סקי שמה הוא ניצח ב5 קטעים ובסוף גם סיים כמנצח. באליפות העולם בחודש פברואר זכה יוהנס ב3 מדליות זהב. בספרינט האישי, בספרינט הקבוצתי ביחד עם אמיל איברסן. ובמירוץ שליחים ביחד עפ אמיל איברסן, מרטין יונסורוד סונדבי ושיור רוטה. באליפות סוף העונה הוא זכה בפעם השנייה בקריירה והבטיח לעצמו את גביע העולם בפעם השנייה ברציפות.
2021
באליפות העולם באוברסטדוף יוהנס זכה בשלוש מדליות זהב בספרינט, בספרינט הקבוצתי עם אריק ואלנס ובתחרות ה10×4 עם פול גולברג אמיל איברסן והאנס כריסטר הולאנד. בנוסף סיים במקום הרביעי בתחרות הסקיאתלון ובתחרות ה50 קילומטר קלאסיק בהתחלה יוהנס הוכרז כמנצח לאחר שחצה ראשון את קו הסיום אבל בהיתקלות עם הרוסי אלכסנדר בולשאנוב כמה מטרים לפני קו הסיום הוחלט לפסול אותו ובסוף זכה חברו לנבחרת אמיל איברסן.
אלחנדרו בדויה
אלחנדרו בדויה (ספרדית: Alejandro Bedoya; ) הוא כדורגלן אמריקאי ממוצא קולומביאני המשחק בפילדלפיה יוניון בעמדת בקשר תוקף.
קריירת מועדונים
בדויה התחיל את הקריירה שלו בבוסטון קולג' מליגת המכללות של ארצות הברית. לאחר מכן, החליט לנסות את מזלו באירופה וב-7 בינואר 2009 חתם בארברו. ב-6 באפריל 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה. הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד האלמסטד במסגרת הגביע השוודי.
ב-21 ביולי 2011 סיכם בגלאזגו ריינג'רס, העסקה הייתה אמורה לצאת לפועל בינואר עם סיומה של העונה בשוודיה, אך ב-17 באוגוסט 2011 הוא שוחרר מארברו והצטרף לריינג'רס. ב-28 באוגוסט 2011 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בריינג'רס נגד אברדין. ב-2 במאי 2012 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בריינג'רס בניצחון 0-5 נגד דנדי יונייטד.
ב-10 באוגוסט 2012 בדויה חתם בהלסינגבורג לאחר שריינג'רס נקלעה לקשיים כלכליים. ב-18 באוגוסט 2012 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בה הוא גם הבקיע את שער הבכורה שלו. המשחק נגמר בהפסד 2-1 במשחק נגד אלפסבורג. בדויה הבקיע שני שערים נוספים בליגה האירופית נגד טוונטה והנובר 96.
ב-7 באוגוסט 2013 הוא חתם בנאנט. ב-25 באוגוסט 2013 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה נגד פריז סן-ז'רמן. ב-19 באוקטובר 2013 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-1 נגד אז'אקסיו.
ב-3 באוגוסט 2016 חתם בפילדלפיה יוניון.
קריירה בינלאומית
ב-23 בינואר 2010 בדויה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית במשחק ידידות נגד. בדויה נכלל בסגל המורחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 אולם הוא לא נכלל בסגל הסופי לטורניר, אך הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע הזהב 2011 לאחר פציעתו של בני פילהאבר. ב-5 ביולי 2013 בדויה הבקיע את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים במשחק ידידות נגד. בדויה זכה עם הנבחרת בגביע הזהב 2013, ונכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014 ושיחק בכל ארבעת המשחקים שהנבחרת קיימה.
חנקן צהוב-מקור
מאפיינים
החנקן מגיע לאורך 30 ס"מ, עם הזנב, ולמשקל 65 גרם בממוצע והוא בעל נוצות חומות בהירות עם זנב ארוך ושחור וכנפיים קצרות. הראש חום כהה ועל העיניים הגדולות יש "מסיכה" שחורה. המקור גדול ומעוקל מעט וכפי שמשתמע מהשם הוא צהוב. העיניים צהובות ונוצות העורף פרועות מעט. הכנפיים חומות ומעט מנומרות עם חלק בהיר בתחילתם. החזה אפור מנומר מעט והבטן לבנה.
החנקנים הם עופות בולטים החיים בחבורות קטנות ורוב זמנם מתצפתים על הסביבה מענפים או עמודים. הם חיים בעיקר באזורים מיוערים ובעלי עצים רבים באזור הטרופי מסנגל עד אוגנדה, כשאוכלוסייה אחת נצפתה גם במערב קניה. הם מקננים בחבורה שרק נקבה אחת מטילה ביצים - 4 או 5, והשאר עוזרים לגדל את הגוזלים, להאכילם ולהגן עליהם מטורפים.
לחנקן צהוב-המקור לא נשקפת סכנה בטבע.
תזונאי
תזונאי או דיאטן הוא מקצוע פרא-רפואי המתמקד בהתאמת התזונה על פי צורכיהם האישיים של בני אדם. ההתאמה מתחשבת במאפיינים הפיזיולוגיים, בגיל, ובמצב הבריאותי והאסתטי של הגוף.
תזונאים עובדים במערכות הבריאות (קופות חולים, בתי חולים, בתי אבות, לשכות בריאות הציבור ועוד), במועדוני כושר ובמגזר הפרטי.
בישראל
בישראל, נלמד המקצוע בחמישה מוסדות לימוד: הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת אריאל, המכללה האקדמית תל חי, המכללה האקדמית אשקלון והמרכז האקדמי פרס. בוגרי מוסדות אלה מקבלים את התואר בוגר אוניברסיטה בתחום מדעי התזונה (.B.Sc).
לאחר סיום התואר הבוגרים נדרשים לעבור הכשרה מעשית מטעם משרד הבריאות (סטאז') במשך חצי שנה נוספת.
על פי חוק הסדרת העיסוק במקצועות הבריאות, אדם רשאי לכנות את עצמו "תזונאי", "תזונאית", "דיאטן קליני" או כל שם שהמילה "תזונה" מופיעה בו, רק אם מילא את הכללים הבאים:
חנרליפה
החנרליפה (בספרדית: Generalife) הוא ארמון בגרנדה שבספרד, ששימש כבית קיט לבני השושלת הנסרית ששלטו בממלכת גרנדה.
תזונאי
בישראל
תזונאים שעמדו בתנאים אלה מקבלים הרשאה רשמית לעיסוק בתחום, רישיון עם מספר סדור ממשרד הבריאות אגף לרישוי, בדומה ליתר מקצועות פרא רפואיים, פיזיותרפיה, ריפוי בעיסוק, ועוד
חנרליפה
היסטוריה
אין ודאות באשר למקור שמו של הארמון, אך הסברה הרווחת כי מקורו בשיבוש המילים הערביות جنة العريف (ג'נת אל-עריף) שפירושן "גן האדריכל".
תזונאי
בישראל
מי שלמד תזונה אך אינו בעל הרשאה רשמית לעיסוק בתחום (רישיון) ממשרד הבריאות, ולא עמד בתנאים לעיל, יכול לכנות את עצמו בשם שאינו כולל את המילה "תזונה" ונגזרותיה, כמו למשל "יועץ לאורח חיים בריא" או "יועץ בריאות".
סיגמא בעקרב
σ בעקרב, נקרא גם אל ניאט (מערבית النياط "אנ-ניאט" - העורק, אך אותו השם ניתן גם לכוכב הסמוך τ בעקרב), הוא מערכת מרובת כוכבים שנמצאת במרחק של כ-567 שנות אור ממערכת השמש בקבוצת הכוכבים עקרב עם בהירות מדרגה 2.89. הכוכב נמצא סמוך לאנטארס המייצג את ליבו של העקרב ומכאן שמו. במרחק זוויתי של כמעלה מדרום-מזרח לכוכב נמצא הצביר הכדורי M4 וכ-2.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לו נמצא הצביר הכדורי M80. בשל קרבתו של הכוכב למישור המלקה הוא מוסתר מדי פעם על ידי הירח ולעיתים רחוקות על ידי נוגה.
תזונאי
בישראל
הביטוי "דיאטן קליני" היה מוגדר בחוק מקצועות הבריאות עד שנת 2008, ואז נעשה שינוי בנוסח החוק, והביטוי יצא מכלל שימוש. שם המקצוע כיום הוא "תזונאי" או "דיאטן".
סיגמא בעקרב
תכונות
σ בעקרב הוא מערכת בת ארבעה כוכבים שבה זוג כוכבים צמודים זה לזה ומהווים כוכב כפול ספקטרוסקופי ואותם מקיפים שני כוכבים נוספים: אחד במרחק זוויתי של כ-0.4 שניית קשת והשני במרחק זוויתי של כ-20 שניות קשת, ושניתן להפרדה באמצעות טלסקופ חובבים. גילה של המערכת מוערך בכ-12 מיליון שנים. סביב המערכת יש אבק בין-כוכבי שמפזר את אור הכוכבים ויוצר ערפילית החזרה.
תזונאי
מקצועו של התזונאי
התזונאי עוסק בעיקר בהתאמה והמלצה ללקוח על תזונה, מזון ועל פעילות גופנית מיטבית, שתתאים ללקוח ולמטבוליזם בגופו, על-מנת לשפר את איכות החיים ולהאריך את תוחלת החיים של הלקוח, וכן לקדם את השקט והבריאות הנפשית, ולקיים אורח חיים בריא.
חנרליפה
היסטוריה
בנייתו של הארמון החלה במאה ה-12 והסתיימה במאה ה-14, בתקופת שלטונם של מוחמד השלישי ואיסמעיל הראשון. לאחר השלמת הרקונקיסטה, כיבושו מחדש של חצי האי האיברי בידי בנוצרים, נהגו מלכי ספרד להפקידו במשמורתם של אישים שונים. ב-1631 הופקד הארמון במשמורתה של משפחת גרנדה-ונגאס, שהחזיקה בו עד 1921. החזרתו לידי המדינה באותה שנה התאפשרה רק לאחר מאבק משפטי ממושך. בין 1931 ל-1951 שוקמו הגנים מסביב לארמון, וב-1984 הוא הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם אלהמברה.
סיגמא בעקרב
σ בעקרב B
σ בעקרב B נמצא במרחק זוויתי של כ-0.4 שניית קשת מ-σ בעקרב A ששקול למרחק של לפחות 70 יחידות אסטרונומיות ומחזור הקפה של בין 100 ל-350 שנים. בשל קרבתו קשה מאוד להבחין בו וקיומו התגלה בזמן אירוע הסתרה על ידי הירח כבר בשנת 1860. σ בעקרב B הוא כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B7 V עם בהירות נראית מדרגה 5.2. מסתו כ-3.5 מסות שמש ורדיוסו כ-3.3 רדיוסי שמש. טמפרטורת פניו כ- 13,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של בערך פי 200 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה וכ-50% יותר מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
תזונאי
מקצועו של התזונאי
התזונאי עוסק גם בייעוץ למפעלי מזון ומשקאות, לסוגיהם, כדוגמת: אסם השקעות, עלית,  באשר להרכב המזון המיוצר, לטובת אורח חיים בריא.
סיגמא בעקרב
σ בעקרב C
σ בעקרב C נמצא במרחק זוויתי של כ-20 שניות קשת מ-σ בעקרב A ששקול למרחק של לפחות 3,500 יחידות אסטרונומיות ומחזור הקפה של עשרות אלפי שנים. זהו גם כן כוכב הסדרה הראשית כחול מסוג ספקטרלי B9.5 V עם בהירות נראית מדרגה 8.6. מסתו כ-2.7 מסות שמש ורדיוסו כ-2 רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו כ- 10,500 קלווין והוא מאיר בעוצמה של בערך פי 10 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה וקצת יותר מכך בצירוף הקרינה בתחום העל-סגול.
תזונאי
מקצועו של התזונאי
להלן תחומי העיסוק של הדיאטנים בישראל, כפי שפורסמו על ידי עמותת עתיד (עמותת הדיאטנים בישראל):, לקראת שבוע התזונה החל בימים אלו: ילדים, פגים, גריאטריה, חינוך וקידום בריאות, בריאות האישה, סוכרת, אורח חיים בריא, אונקולוגיה, ספורט, הריון, הנקה, הפרעות אכילה ודימוי גוף, נפרולוגיה, בריאות הלב (קרדיולוגיה), גסטרו (מערכת העיכול), ניתוחים בריאטריים, אוכלוסיות עם מוגבלויות, בריאות נפשית, שינוי ושיפור הרגלי אכילה, אנדוקרינולוגיה, צמחונות וטבעונות, בררנות אכילה בילדים ובמבוגרים, פיקוח תזונה ומזון, פוריות, הנחיית קבוצות, שיקום והחלמה, ביטחון תזונתי, הזנות מורכבות, טיפול נמרץ, סיעוד מורכב, אקדמיה הייטק ופודטק, תעשייה, בריאות הציבור, מדיניות תזונתית וכן דיאטניות עירוניות.
חנרליפה
היסטוריה
הארמון הוקם מצפון לאלהמברה, מתחם הארמונות ששימש את שליטי הממלכה, ובעבר חיבר ביניהם מעבר מקורה. מעבר זה שימש רק את הסולטאן ופמלייתו, ובנוסף לו היו שתי כניסות נוספות. בהיותו ארמון קיט, הוא מוקף בגנים רבים וטובל בירק, הנחשבים לדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות גנים מורית בין הגנים ששרדו מאותה תקופה. הם מעוטרים בוורדים ובציפורנים, ועצי ברוש, ערבה ואשכרוע מעניקים להם צל.
בחצר התעלה (Patio de la Acequia) בריכת מים מאורכת ובה מזרקות, שהן תוספת מאוחרת, מהמאה ה-19. בעבר שימשה הבריכה כתעלת השקיה לפרדסים שהיו מסביב לארמון. החצר מוקפת אכסדרות המעוטרות בפיתוחי אבן האופייניים לאדריכלות הערבית. חצר ברוש הסולטאנית (Patio del Ciprés de la Sultana) כוללת צמחייה רבה, תצפית לעיר, ואף היא כוללת מוטיבים של מים. אל הגנים העליונים (Jardines Altos del Palacio) מוליכות מדרגות המים (Escalera del Agua), מדרגות שלאורכן תעלות מים צרות. הגנים העליונים מוצלים בעצי ער אציל.
ניסוי הכלא של סטנפורד
ניסוי הכלא של סטנפורד הוא נקודת ציון בפסיכולוגיה חברתית ובקביעת כללי אתיקה בניסויים. הניסוי, שבחן התנהגות בתנאים שדימו חיי כלא, נערך באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1971 על ידי צוות חוקרים בראשות הפסיכולוג פיליפ זימברדו.
הניסוי
הסטודנטים שהשתתפו בניסוי גויסו באמצעות מודעה בעיתון. הם עברו מבחנים פסיכולוגיים ונבדק שאין להם עבר פלילי, וכן הובטח להם תשלום תמורת השתתפותם בניסוי. המשתתפים, כולם גברים בני המעמד הבינוני, חולקו באקראי לתפקיד של "אסיר" או "סוהר". המשתתפים שהוגרלו להיות האסירים נאסרו על ידי משטרת פאלו אלטו בביתם באמצע היום, הושמו באזיקים והועברו עם כיסוי עיניים למרתף המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, שהוסב זמנית לכלא, ואילו המשתתפים שהוטל עליהם להיות ה"סוהרים" קיבלו מדים, אלות ומשקפי שמש לצורך שמירה על מרחק פיקודי. במהלך כל הניסוי, שתוכנן להימשך שבועיים, החוקרים תיעדו את התנהגות המשתתפים באמצעות מצלמות שהוצבו במסדרונות ומיקרופונים שהוטמנו בתאים.
ה"סוהרים" היו חופשיים לקבוע את כללי ההתנהגות ולשמור על הסדר בכלא, אך הובהרה להם חשיבות תפקידם והסכנות האפשריות בסיטואציה זו. ה"אסירים" לעומת זאת, בדומה לאסירים אמיתיים, יכלו לצפות לחוסר פרטיות ולמידה מסוימת של הטרדה. המתנדבים יוּדעו על מצב זה בחתימתם על הסכמה להתנדב לניסוי.
למעשה, היחס של הסוהרים החל כקשוח ונוקשה מאוד ולאחר מספר ימים הייתה זו כבר התעללות של ממש. הסוהרים ערכו מספר מסדרי ספירה של האסירים במהלך כל משמרת של שלוש שעות. עונש נפוץ היה דרישה מהאסירים לבצע קפיצות במקום, שכיבות סמיכה או כפיפות בטן. סוהר אחד גם דרך על גב האסירים בזמן שביצעו שכיבות סמיכה או דרש מאסיר אחר לשבת על גב האסיר באותו הזמן. חלק מהסוהרים הפכו בהדרגה להיות יותר ויותר סדיסטיים, במיוחד בלילה כאשר חשבו שהמצלמות אינן פועלות, ונראה כי נהנו מהעוצמה והכוח שבתפקידם, אז ההתעללות עברה גם לרובד המיני וכללה גם התעללות מינית באסירים. האסירים, לעומת זאת, הפכו למדוכאים והראו סימני לחץ נפשי.
הניסוי יצא משליטה מהר מאוד. מרד פרץ ביום השני לניסוי, האסירים התבצרו בתאיהם וחסמו את הכניסה באמצעות מיטות והחלו לקלל את הסוהרים. הסוהרים התייעצו כיצד לדכא את המרד והחליטו לטפל בו בכוח. הם הפעילו מטף אש (שהיה במקום מטעמי בטיחות) כדי להכריח את האסירים להתרחק מהדלתות. הסוהרים הפשיטו את האסירים, לקחו את המיטות והעבירו את יוזמי המרד לצינוק שיצרו. הצינוק היה ארון שרוחבו כחצי מטר והייתה בו רק אפשרות לעמוד או לשבת ישיבה שפופה אך לא ישיבה רגילה. המרד הוביל לחיזוק הסולידריות בין הסוהרים והם התחילו לראות את האסירים כעושי צרות, ולכן החלו לאיים על האסירים ולהתנהג ביתר אלימות.
בימים הבאים המשיך הניסוי להידרדר. ולעיתים אפילו הליכה לשירותים נמנעה מן האסירים. לפני נעילת התאים הלילית, האסירים הורשו ללכת לשירותים במשותף פעם אחת אחרונה. ראשיהם מכוסים בשקים, אזיקים לרגליהם, ידיהם על כתפי האסיר שלפניהם, הם רצים במהירות לשירותים תוך צעקות של הסוהרים. אחרי נעילת התאים הלילית בשעה 22:00 הוכרחו האסירים לעשות את צורכיהם בדלי שהושאר בתאם. פעמים שהסוהרים לא אישרו לרוקן את הדליים והכלא הסריח משתן ומצואה.
שלושה ימים לאחר התחלת הניסוי, החל אחד האסירים לסבול מהפרעה נפשית חמורה, שכללה מחשבה לא מסודרת, בכי וזעם. החוקרים, שנכנסו גם הם לתפקידם בניסוי כמנהלי הכלא, חשבו שהאסיר מנסה לשטות בהם על מנת שישחררו אותו ולכן הציעו לו בהתחלה לשתף פעולה עם הסוהרים בתמורה לכך שלא יטרידו אותו. לבסוף, הוא "שוחרר" מהניסוי. ביום הרביעי לניסוי נערך ביקור קצר של הורים וחברים. חלק מההורים היו המומים מהמצב של בניהם ופנו לחוקרים בנושא; הללו הפנו את האשמה מהניסוי אל ה"אסירים" עצמם. בהמשך שוחרר אסיר נוסף.
החוקרים החליטו להפסיק את הניסוי לאחר שישה ימים בלבד, לאחר שחברתו של זימברדו, שהגיעה לצפות בניסוי, הייתה עדה להתאכזרות הסוהרים אל האסירים וערערה על הלגיטימיות המוסרית של הניסוי. התנהגות החוקרים במחקר זה ספגה ביקורות רבות: על כך שלקח להם זמן רב מדי להבין שהמשתתף בניסוי מפגין סימני מצוקה נפשית אמיתיים עד שהותר לו לצאת מהניסוי, ועל כך שלמרות פניות ההורים על מצב בניהם וההתנהגות הסדיסטית של הסוהרים, לא הופסק הניסוי מוקדם יותר. זימברדו הגיב לכך בביקורת עצמית והודה שהוא נכנס לתפקידו כמנהל הכלא; כאשר היו שמועות על בריחה מתוכננת, הוא לא ישב מהצד וצפה בהתרחשויות אלא היה מוטרד מהבטיחות של הכלא שלו. הוא אף התרגז כאשר משטרת פאלו אלטו לא אישרה לו להעביר את הניסוי לכלא הישן שלה.
זימברדו טוען שלניסוי לא היו השפעות נפשיות ארוכות טווח, אף על פי שחלק מהמשתתפים הפגינו סימנים של התמוטטות נפשית במהלך הניסוי.
דיון במסקנות הניסוי
קיימת דעה רווחת לפיה הניסוי מצביע על פוטנציאל אלימות ופטרונות חבוי, שעשוי להתעורר אצל בני אדם בהינתן סיטואציות שמעודדות התנהגות כזו (בדומה לניסוי של מילגרם ותאוריית ה-Pecking Order). אך מסקנה זו היא חלקית וגם אינה חד משמעית. בין הסוהרים למשל, היו סטודנטים שלא פיתחו דפוסים של אלימות. חוקרים ופסיכולוגים מצביעים על תופעה חברתית רחבה המתחדדת על בסיס ניסוי הכלא בסטנפורד: אנשים נוטים לסגל דפוסי התנהגות כמצופה מהם במסגרת קבוצות וארגונים (בהתאמה לפונקציה ולתדמית שלהם בקבוצה). טשטוש האינדיבידואליות, בתוך מערך ארגוני או אידאולוגי של קבוצה, הוא שעשוי להוביל להקצנת דפוסי התנהגות.
המתודולוגיה של הניסוי ספגה ביקורת והוא מעולם לא שוחזר בהצלחה.
מעדויות מאוחרות יותר של הניסוי עולה שההתמוטטות הנפשית של האסיר הראשון הייתה מזויפת, והוא ביצע אותה כדי לקבל שחרור מהכלא בשביל ללמוד למבחנים. בשנים האחרונות נחשפו גם הקלטות המעידות לכאורה שמתכנני הניסוי עודדו את הסוהרים לנהוג במידה רבה של קשיחות כלפי האסירים. טענות ועדויות אלו מבקשות לומר שהניסוי כולו, יחד עם מסקנותיו, הם זיוף. ד"ר בן בלום, שהוציא לאור ספר ובו הוא שוטח את טענותיו כנגד הניסוי טוען שיש להתעלם מהניסוי ויש להסיר את אזכורו מתוכניות הלימודים באקדמיה.
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (באנגלית: The Second Anglo–Afghan War; בפשטו: د افغان-انګرېز دويمه جګړه) היא מלחמה שהתנהלה בשנים 1878–1880 בין האימפריה הבריטית לבין אמירות אפגניסטן, אשר נשלטה בידי שר אלי ח'אן. הפלישה לאפגניסטן נערכה במסגרת המשחק הגדול כתוצאה מהמעורבות הגוברת של האימפריה הרוסית באזור ובשל חשש מפני פלישה רוסית לראג' הבריטי. הייתה זו הפעם השנייה בה פלשו כוחות האימפריה הבריטית לאפגניסטן. המלחמה הסתיימה בכניעת האפגנים והפיכת אפגניסטן לפרוטקטורט בריטי.
תסמונת אלכוהול עוברית
תסמונת אלכוהול עוברית (באנגלית: Fetal Alcohol Syndrome; בראשי תיבות: FAS) היא אוסף מוכר של פגמים נפשיים ופיזיים העלולים להתפתח בעובר הנחשף לרמות גבוהות של אלכוהול במהלך ההריון.
האלכוהול חודר את מחסום השליה ועלול להאט התפתחות עוברית, לגרום פיגור גדילה תוך-רחמי, ליצור תווי פנים ייחודיים, לגרום לנזק עצבי ולנזק למבנה המוח, ולנזקים גופניים נוספים. הביטוי הבולט של תסמונת אלכוהול עוברית הוא נזק בלתי הפיך למערכת העצבים המרכזית, בעיקר נזק מוחי. חשיפה לאלכוהול בשלבי ההתפתחות העוברית עלולה לגרום להתפתחות פגומה של תאי המוח, עובדה המוצאת ביטויה בקשת רחבה של נכויות קוגניטיביות ותפקודיות (כולל בעיות בזיכרון, בעיות קשב וריכוז, התנהגות אימפולסיבית, ומהלך חשיבה לקוי) כמו גם נכויות משניות (לדוגמה, סיכון גבוה יותר למחלות נפש ולהתמכרויות). הסיכון לנזק מוחי בעובר כתוצאה מחשיפה לאלכוהול קיים לאורך כל ההריון כיוון שהתפתחות המוח נמשכת לאורך ההיריון כולו.
חשיפה עוברית לאלכוהול היא הגורם המוביל למוגבלות שכלית התפתחותית (פיגור שכלי) בעולם המערבי. שכיחות תסמונת אלכוהול עוברית משתנה בין תרבויות ומדינות שונות בעולם. שכיחות התסמונת בארצות הברית מוערכת ב-1% מכלל לידות חי, ואילו בדרום אפריקה בקהילות בהן קיימת צריכת אלכוהול רבה נמצא כי 4-5% מכלל ילדי כיתה א' בבתי ספר של החינוך הרגיל סובלים מן התסמונת. על פי הערכות בארצות הברית העלות החברתית והרפואית בטיפול בתינוק שנולד עם תסמונת אלכוהול עוברית מוערכת בכשני מיליון דולר לאורך חייו. בסקרים שנערכו בארצות הברית 10-15% מן הנשים ההרות דיווחו על שתייה לשוכרה, ועד 30% דיווחו על שתיית אלכוהול במהלך ההריון. ראשי מערכת הבריאות הממשלתית במדינות רבות בעולם המערבי ממליצים שלא לשתות אלכוהול כלל בתקופת ההריון, כך למשל בארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה וישראל.
מיכאל הולר
מיכאל (מייק) הולר (1931 - 7 ביוני 2005) היה עיתונאי, איש רדיו וטלוויזיה ישראלי.
הולר שירת כאיש קבע בחיל הים. הוא החל את דרכו בקול ישראל לאחר שהשדרן משה טימור אירח אותו כמה פעמים בתוכנית המתיחות "זהירות מיקרופון". עם הזמן עבר למחלקת החדשות ואחר כך שימש ככתב הפלילים והמשטרה. כמו כן שידר בגלי צה"ל. הגיש ברשת ב' תוכנית בנושאי מיסטיקה בשם "אחוז החסימה".
במשך שנים ארוכות שימש הולר ככתב הפלילים של קול ישראל. לאחר פרישתו, הנחה בערוץ 33 את התוכנית "על טי.וי", שעסקה במרפאים ותופעות על טבעיות. הוא הגיש את התוכנית "הזקן והים" בערוץ 8, שבה נפגש עם ימאים, ארכאולוגים, דייגים, צוללנים ואנשים הקשורים בדרכים שונות לים.
הולר היה נשוי ואב לשלושה ילדים. הוא נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2005, בן 74 במותו. נקבר בבית הקברות בקריית שאול.
פרדוקס הערמה
פרדוקס הערמה הוא פרדוקס המייצג משפחה של פרדוקסים העוסקים בגבולות ועמימות, לרוב של השפה. משפחה זו מכונה פרדוקסים סוריטיים, על שם הפרדוקס המקורי שנקרא ביוונית "פרדוקס סוֹרִיטֶס" ("סורוס" ביוונית היא ערמה). פרדוקסים אלה עוסקים במתח שבין תיאורים הנתפסים לכאורה כברורים ומדויקים, לבין ניסיונות לכמת אותם לכדי מונחים מספריים ברורים. השאלה שניצבת במרכזו של פרדוקס הערמה היא "כמה גרגרים צריכים להיות בערמה כדי שתיחשב ערמה?". מחד נדמה שיש הסכמה כללית שגרגר חול אחד אינו נחשב ערמה, ומאידך כמות מסוימת של גרגרים כן נחשבת לערמה לכל הדעות. אם כן מהו המספר המדויק שעד אליו אוסף הגרגרים אינו נחשב ערמה, וממנו והלאה כן? נדמה שלא ניתן לתת על כך תשובה חד משמעית.
ניתן לתאר את הפרדוקס כמבוסס על שתי ההנחות הבאות:
אינדוקציה מתמטית מסיקה מן ההנחות האלה את הטענה המופרכת בעליל, שלא קיימות ערימות חול בעולם. כלומר, שכל אוסף סופי של גרגרי חול אינו מהווה ערמה. הרי עבור המקרה N=1, כלומר גרגר חול אחד, הטענה נובעת מההנחה הראשונה. ואם הטענה נכונה עבור N כלשהו, מההנחה השנייה נובע כי גם N+1 גרגרים אינם מהווים ערמה. כלומר אין ערימות חול בעולם.
הפרדוקס מדגים את העמימות המובנית של השפה האנושית. המונח "ערמה" אינו מבוסס על הגדרה החלטית ומדויקת, כי אם על מושג שתפיסתו היא מעורפלת וגמישה. יש שיאמרו שאין כלל מקום להפעיל על מונח לשוני זה כלים לוגיים פורמליים מהסוג שהודגם כאן.
ניתן להשאיל את הפרדוקס על מגוון של מונחים לשוניים. למשל מאיזה גובה בדיוק אדם נחשב "גבוה"? או מאיזה אורך גל, ייחשב הצבע לאדום? וכדומה. ניתן גם להפעיל אותו על שאלות מוסריות, כמו כמה אסירים יש לשחרר כדי להציל חיים של חף מפשע? איזו הסתברות מספיקה כדי להרשיע אדם בפלילים?
יחסי הממלכה המאוחדת–לסוטו
יחסי הממלכה המאוחדת–לסוטו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד לבין ממלכת לסוטו.
סקירה כללית
ב-1818 איחד מושושואה הראשון את שבטי הבסוטו והפך למלכם. בתקופת שלטונו התרחשו קרבות עזים בין לסוטו לדרום אפריקה ורבים משטחיה של לסוטו נכבשו. על מנת להציל את ממלכתו, פנה המלך למלכה ויקטוריה בבקשת סיוע, והשטח שהוא כיום לסוטו הפך לפרוטקטורט בריטי בשנים 1871-1868, ובהמשך, מאז 1884, למושבת כתר בריטית (Crown colony) בסוטולנד.
לסוטו זכתה בעצמאותה מידי בריטניה ב-4 באוקטובר 1966. מאז עצמאותה לסוטו חברה בחבר העמים הבריטי ושמרה על קשרים חזקים עם בריטניה, ואף החליפה נציבים עליונים בין הממשלות בהתאמה. הממלכה המאוחדת שמרה על מעמדה כאחת מספקיות ציוד ההגנה העיקריות של לסוטו, כמו גם השקעה משמעותית שהגיעה מבריטניה כדי לסייע במניעה ובניהול איידס / HIV וכן בפרויקטים תשתיתיים אחרים.
בשנת 2005 סגרה בריטניה את הנציבות העליונה במאסרו. מאז אמצע 2014, למדינות אירופה החברות באיחוד האירופי כבר לא היו שגרירויות משלהם במאסרו. כעת הם מיוצגים על ידי משלחת האיחוד האירופי. היוצאת מן הכלל היחידה היא בריטניה, שפתחה שגרירות דו-צדדית חדשה במאסרו במאי 2019 בגלל הברקזיט ורצונה להחיות את חבר העמים הבריטי.
מקור (ספר מאת דן בראון)
מקור הוא רומן מתח ומסתורין משנת 2017 מאת הסופר האמריקאי דן בראון, המהווה את הכרך החמישי בסדרת ספרי "רוברט לנגדון", לאחר הכרך הרביעי "התופת". הספר יצא לאור ב-3 באוקטובר 2017 על ידי הוצאת "דאבל דיי". עלילת הספר מתרחשת בעיקר בספרד, אך כוללת מספר קטעים בדובאי ובבודפשט.
עלילה
אדמונד קירש, המיליארדר, מדען המחשב והעתידן, הנחשב לאתאיסט קולני, מגיע לפגישה בקטלוניה עם הבישוף הרומי-קתולי אנטוניו ואלדספינו, הרב היהודי יהודה קובש, והאימאם המוסלמי סייד אל-פאדל, שלושת חברי פרלמנט הדתות העולמי. הוא מודיע להם כי הגיע לתגלית מהפכנית שהוא מתכנן לשחרר לציבור בעוד חודש ועורך בפניהם הצגה סודית של התגלית. עקב ההשפעה הקריטית הצפויה לקהל המאמינים, הוא נועד עם השלושה, על אף שנאתו המוכרת לדת הממוסדת, אותה הוא מאשים על מות אמו. 3 ימים לאחר מכן, השלושה שיצאו מזועזעים לאחר ההצגה, מבינים שקירש שיקר להם וכי הוא מתכונן לחשוף את תגליתו בשידור ישיר לכל העולם באותו הלילה. הבישוף שולח לו הודעה קולית מאיימת שיבטל את ההכרזה ולא, הם יצאו בהכרזה מקדימה שלהם שתהרוס אותו.
למרות זאת, קירש ממשיך בתוכניתו, ועורך אירוע במוזיאון גוגנהיים בבילבאו למוזמנים נבחרים בלבד. בין הנוכחים נמצאים המורה לשעבר של קירש, פרופסור רוברט לנגדון, ואוצרת גוגנהיים, אמברה וידאל, שעזרה לארגן את האירוע, והיא ארוסתו של מלך ספרד לעתיד, הנסיך חוליאן. לפני האירוע, האורחים מקבלים אוזניות שדרכן הם מתקשרים עם קול בשם וינסטון, אשר מגלה ללנגדון כי הוא למעשה בינה מלאכותית שהומצא על ידי קירש. וינסטון מוביל את לנגדון לפגישה פרטית עם קירש, אשר מגלה כי המצגת שלו תספק את התשובות לשתיים השאלות החשובות ביותר של החיים: "מאין באנו?" ו"לאן אנחנו הולכים?"
לאחר פרולוג שהיה בעצם הקלטה של הרצאה של לנגדון בעצמו, מגלה קירש במהלך המצגת, המתקיימת בכיפה מיוחדת שנעשתה כדי להיראות כמו אחו באוויר הפתוח ומשודרת ברחבי העולם, כי כוונתו היא לסיים את עידן הדת ולהוביל לעידן של מדע. לפני שהוא מספיק לגלות את התשובות ל-2 השאלות הבסיסיות של החיים, קירש נורה ונהרג על ידי לואיס אווילה, אדמירל לשעבר בצי הספרדי. אווילה, איבד את אמונתו בעקבות מותם של בני משפחתו בפיצוץ טרור ומצטרף לכנסייה הפלמריאנית השנויה במחלוקת. אווילה מקבל את הפקודות מאדם בשם העוצר, הטוען כי הוא בכיר בכנסייה הפלמריאנית ומספר לאווילה כי המחבל שהרג את בני משפחתו היה מחסידיו של קירש. יותר מאוחר מתגלה כי אווילה אחראי לחיסולו של האימאם המוסלמי סייד אל-פאדל בעוד מתנקש אחר נשלח לחסל את הרב יהודה קובש.
בעוד אווילה בורח, לנגדון פוגש באמברה. הוא מטיל ספק במהימנותו של הארוס שלה, הנסיך חוליאן, עקב העובדה כי הבקשה של הרגע האחרון לצרף את אדמירל אווילה לרשימת האורחים הגיעה מהארמון. הם חומקים מאנשי המשמר המלכותי הספרדי (הגווארדיה ריאל) ובורחים מהמוזיאון. הם מחליטים לשחרר את תגליתו של קירש, הם גונבים את הטלפון של קירש ועוקבים אחר ההוראות מווינסטון לגשר, שם הם לוקחים מונית נהר לשדה תעופה. ווינסטון מוביל אותם למטוס הסילון הפרטי של קירש, מדגם גולפסטרים G-550, לטיסה מבילבאו לברצלונה. במהלך הטיסה אמברה מספרת ללנגדון על מצב יחסיה הלא ברור עם ארוסה הנסיך חוליאן בשל הצעת הנישואין המפתיעה שלו, אותה הציע בשידור חי בטלוויזיה לפני שידע כי אמברה עקרה ולא יכולה ללדת. אמברה מגלה כי המצגת מוגנת על ידי סיסמה בת 47 תווים, שורה משיר האהוב על קירש. אף על פי שלא ידעו באיזה שיר מדובר, אמברה ולנגדון מסיקים שאפשר למצוא אותו בדירתו של קירש בקומה העליונה של הקאסה מילה האגדי של אנטוני גאודי.
בינתיים, שלוש הרציחות עוררו סערה בחדשות הטלוויזיה בכבלים ובמדיה חברתית, שלובתה על ידי מידע שהודלף על ידי מקור אנונימי בשם מונטה המסתתר מאחורי הכתובת Monte@iglesia.org. כאשר השמועה על הפגישה בקטלוניה מתפשטת, החשד נופל על המשתתף היחיד שנותר בחיים, ולדספינו. הדברים רק מחריפים כאשר ולדספינו מבריח את הנסיך חוליאן מהארמון, שהם משאירים את הטלפונים שלהם מאחור. כדי להציל את המצב, מנהלת יחסי הציבור, מוניקה מרטין, שמה תחת מעצר את מפקד המשמר המלכותי, דייגו גארסה, בחשד לרציחות וטוענת כי לנגדון חטף את אמברה, אף על פי שהיא מודה ביחידות שהיא באמת חושדת בולדספינו בשל טקסט שנמצא בטלפון שלו.
כאשר הם מגיעים לברצלונה, לנגדון ואמברה הולכים לקאסה מילה, כדי למצוא את השיר. לנגדון מגלה כי קירש גסס מסרטן הלבלב, מה שגרם לשחרור המהיר של המצגת. אף על פי שבתחילה לנגדון סובר כי מחבר השיר הוא פרידריך ניטשה, הוא מוצא בהמשך קופסה שאמורה להכיל את ספר יצירותיו המלאות של האמן ויליאם בלייק, שהיה גם משורר וגם מיסטיקן. הקופסה ריקה, למעט פתק המציין שקירש תרם את הספר לסגרדה פמיליה והשאיר אותו פתוח בעמוד מסוים. בינתיים מגיעה המשטרה, ובעוד שאמברה מנסה להסביר שהיא לא נחטפה, הטלפון של קירש ובו הבינה המלאכותית, וינסטון, נשבר. אנשי המשמר המלכותי מגיעים במסוק ומחלצים את אמברה ואת לאנגדון למקום מבטחים. לנגדון מבטיח לאמברה כי הוא יכול למצוא את המיקום הפיזי של וינסטון והיא מכריחה את אנשי המשמר המלכותי לקחת אותם לסגרדה פמיליה.
"The dark Religions are departed & sweet Science reigns (דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט)", כשהמילה "et" מחליפה את &|סימן האמפרסנד כדי להשלים ל-47 אותיות. בינתיים, מגיע אווילה בצו העוצר, הורג את אנשי המשמר המלכותי ומתחיל לרדוף אחרי לנגדון ואמברה. במהלך קרב על גרם המדרגות, אווילה נופל אל מותו, בעוד לנגדון נותר מחוסר הכרה. למרות מחאותיה של אמברה, לנגדון הפצוע מחליט להמשיך במשימתם והם נמלטים מהמשטרה במסוק. לנגדון נזכר בדיוקן עצמי שווינסטון הראה לו עוד בגוגנהיים והדבר משמש כרמז המוביל למיקומו הפיזי של וינסטון בתוך מרכז מחשוב העל של ברצלונה הבנוי על חורבותיה של הקפלה טורה ג'ירונה. הם מגיעים אל מקורו של וינסטון, מחשב על מסיבי בשם E-Wave, מזינים את הסיסמה, מפעילים את המצגת של קירש ומשדרים אותה למאות מיליוני צופים שמספרם הלך וגדל ככל שהאירועים בלילה זה הלכו והחריפו.
התגלית המדעית של קירש
כזכור, קירש, הבטיח כי המצגת שלו תספק את התשובות לשתיים השאלות החשובות ביותר של החיים: "מאיפה באנו?" ו-"לאן אנחנו הולכים?".
מאין באנו?
בשנת 1953, ערכו באוניברסיטת שיקגו, הרולד יורי וסטנלי מילר ניסוי שנועד לדמות את התנאים ששררו בכדור הארץ בתקופת המרק הקדמון. השניים הצליחו אמנם לייצר 3 חומצות אמינו אך לא אורגניזם חי. בשנת 2008 נעשתה בדיקה מחדש של 11 מבחנות מקוריות של הניסוי שנשתמרו בהקפאה, באמצעות טכנולוגיות חדישות של ספקטרומטריית מסה ו-HPLC והתגלה שהניסוי ייצר 22 חומצות אמינו, ולא 3. 20 מבין החומצות הללו הן הדרושות לקיום חיים.
אך מדוע לא נוצרו חיים? בתחילה סבר קירש כי הניסוי של מילר ויורי ארך זמן קצר מדי יחסית וכי אילו ניתן היה להריצו במשך מיליוני שנה, היו מתפתחים חיים. באמצעות מחשב העל שבנה יצר קירש סימולציה כדי לבחון טענה זו. הוא הריץ ניסוי שנדמה כי נערך במשך זמן של מיליוני שנה אך לצערו גם הוא לא הצליח לייצר חיים.
בחינה מחדש של חוקי הפיזיקה סייעה לו להבין את הבעיה. לפי החוק השני של התרמודינמיקה, השינוי באנטרופיה, מידת האי־סדר של מערכת (במקרה זה, היקום), לא יכול להיות שלילי, כלומר היקום שואף לאי־סדר ולפיזור אנרגיה. לפי חוק זה, לא אמורים היו להיווצר מבנים ביולוגיים כלל וחיים בפרט שכן מדובר במבנים מסודרים הדורשים השקעת אנרגיה בבנייתם. קירש טען שהתשובה לכך שבכל זאת נוצרים חיים היא כי איים קטנים של סדר או של ריכוזי אנרגיה מייעלים את תהליך פיזור האנרגיה וגורמים לאי סדר גדול יותר. דוגמה לטענה זו ניתן למצוא בתהליך הפוטוסינתזה שבו הצמח מפזר את אנרגיית השמש ביעילות על ידי הפיכתה לאנרגיה כימית וחום.
בכך מנסה קירש כאתאיסט להוכיח שתהליך יצירת החיים ניתן להסבר על פי חוקי הטבע ואיננו דורש התערבות אלוהית.
לאן אנחנו הולכים?
לאחר שפתר את שאלת המוצא, קירש ממשיך במצגת ומנסה להבין מהו העתיד. הוא טוען שכדי לנבא את העתיד יש להסתכל בעבר. על פי תורת האבולוציה בכלל ואבולוציה של האדם בפרט, כל מין חדש של אדם התפתח עוד במהלך תקופת שלטונו של קודמו בעולם ואחר כך השתלט על העולם במקומו. לדוגמה האדם הניאדרנטלי שלט בעולם עד לפני כ-40 אלף שנה ומאז ההומו ספיינס הוא השולט. בעזרת מחשב העל, קירש מנסה לחשב כמה עוד זמן נותר לאדם המודרני לשלוט בכיפה והמחשב נותן תוצאה של 50 שנים בלבד. קירש גם משער שהמין החדש כבר בקרבנו והוא למעשה כולל את מכשירי הטכנולוגיה המתקדמת שבהווה מצויים מחוץ לגוף האדם אך בעתיד יהיו בתוכו (כגון איברים מלאכותיים) ויהפכו אותו למין חדש - יצור כלאיים של אדם ומכונה.
בניגוד להצגת קירש לשלושת המנהיגים הדתיים, שהסתיימה בנימה אפוקליפטית, קירש מסיים את המצגת בנימה חיובית תוך הבעת תקווה שפיתוח מדעי וההשתחררות מסכסוכים דתיים יובילו לעתיד אוטופי של שלום ("דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט").
המשך העלילה
המצגת הדהימה את העולם ועוררה ויכוחים נרחבים. אמברה חוזרת לארמון ולנגדון וגארסה מנוקים מכל ההאשמות. וינסטון מגלה כי, לפי צוואתו של קירש, הוא יבצע פקודת השמדה עצמית בשעה 13:00 למחרת.
בינתיים, ולדספינו מביא את חוליאן לפגישה סודית עם אביו הגוסס בעמק הנופלים הידוע לשמצה מתקופת פרנקו. המלך מודה כי הוא הומוסקסואל וכי הוא ואלדספינו הם נאהבים, אם כי היחסים היו אפלטוניים בגלל מחויבותו של ולדספינו לכנסייה. שניהם אומרים לחוליאן לא ללכת על פי המסורת הישנה, אלא לעשות מה שהוא מרגיש שמתאים למדינה. המלך מת במהלך הלילה וואלדספינו מתאבד, ומסיר כל חשד שהיה כלפיו לגבי רצח קירש. חוליאן מתפייס עם אמברה והם מחליטים להתחיל מחדש.
למחרת, כאשר הוא מנתח את כל ההתרחשויות שקרו, לנגדון מבין כי וינסטון הוא המקור האנונימי מונטה איגלסיה שהזין את התקשורת בתאוריות קונספירציה (הפירוש של המילים מונטה איגלסיה בספרדית הוא "הר/גבעה" ו"כנסייה", ובאנגלית חיבור של המילים Church+hill ואילו וינסטון נקרא על שמו של וינסטון צ'רצ'יל). הוא גם מזועזע לשמוע כי וינסטון הוא גם העוצר ששלח את האדמירל אווילה לרצוח את קירש. מתברר כי וינסטון ביצע חשבון של עלות מול תועלת בהתחשב בכך שקירש היה חולה סופני שרצה שתגליתו המדעית תתפרסם לכמה שיותר אנשים. וינסטון העריך שרצח קירש יהפוך אותו לקדוש מעונה - מה שיעלה את מספר הצופים במצגת. על הדרך הוא משתמש באווילה כדי להכפיש את המוניטין של הכנסייה הפלמריאנית, שנואי נפשו של קירש.
הידיעה שיצירתו המופלאה של ידידו היא זו שהביאה למותו משאירה את לנגדון מזועזע בעוד וינסטון משמיד את עצמו. למרות זאת, לנגדון חוזר לסגרדה פמיליה, שבה הוא ואחרים מגזעים שונים מאוחדים בתקווה לעתיד.
כתיבה והוצאה לאור
באוגוסט 2018, הספר דורג במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. הספר נכלל ברשימה עצמה במשך 23 שבועות.
בראון בילה זמן רב בספרד וביקר ברבים מהמקומות המוזכרים בספר, כגון הגוגנהיים בבילבאו.
בראון כתב ועסק במחקר לצורך הספר במשך ארבע שנים. הוא הקדיש את יצירתו זו לאמו, שנפטרה בשנת 2017. במהדורת הבכורה הודפסו 2 מיליון עותקים ב-42 שפות שונות.
ביקורת
הניו יורק טיימס החמיא על "התמקדות ברעיונות רציניים הנוגעים לדת ולאתאיזם, והאם הדת והמדע יכולים להתקיים יחד" וציין את ההומור ה"גיקי" של הספר. הגרדיאן מצא את המזימות האפוקליפטיות כנושא רלוונטי לעידן המודרני, אך הוא גם ציין שהדיאלוג בין הדמויות גרם להן להישמע קיברנטיות. ביקורת נוספת של הגרדיאן גרסה כי "הספר היה מהנה בדרכו המגושמת".
הוושינגטון פוסט מתח ביקורת חריפה וכינה את נושאי הספר ואת סגנון הכתיבה "שחוקים". USA Today נתן לספר ציון של 2.5 מתוך 4 תוך טענה שמדובר באותו חומר ישן בלבוש חדש, אך העריך כי מעריצי סדרת לנגדון יאהבו את הספר. הדיילי טלגרף תיאר את הספר כמתח קל המתמקד יותר בעובדות היסטוריות ורעיונות אינטלקטואליים ונתן לו ציון 3 מתוך 5 כוכבים. הביקורת תיארה את בראון כ"קומוניקטור טוב אך מספר סיפורים גרוע".
הידרוקסיל
הידרוקסיל (Hydroxyl) המסומן לעיתים בנוסחה: ROH, הוא קבוצה פונקציונלית, המורכבת מאטום אחד של חמצן ואטום אחד של מימן הקשורים בקשר קוולנטי דרך החמצן אל קבוצה אחרת של אטומים או אל אטום בודד. הקבוצה נקראת כך כאשר אין בה מטען עודף. צמד האטומים OH ללא מטען עודף נקרא '''הרדיקל ההידרוקסילי. '''
לעומת המצב בהידרוקסיל, כאשר צמד אטומי החמצן והמימן OH מחוברים בקשר יוני, וישנו אלקטרון עודף, המקנה ליון מטען חשמלי שלילי -OH, הם נקראים יון הידרוקסיד, ובאנגלית: Hydroxide
שמה של הקבוצה מורכב מהשורשים היווניים הידרו (קיצור של "מימן") ואוקסי (קיצור של "חמצן").
הידרוקסיל
קבוצת ההידרוקסיל מסוגלת ליצור קשרי מימן עם אטומי מימן במולקולות אחרות (ובעיקר: עם מים), עובדה המקנה קוטביות מסוימת לכל התרכובות בהן קיימת קבוצת הידרוקסיל.
התרכובות האורגניות הפשוטות ביותר המכילות קבוצת הידרוקסיל הן הכהלים. כוהל יכול להכיל יותר מקבוצת הידרוקסיל אחת; דיולים מכילים שתי קבוצות, טריולים - שלוש, וכן הלאה.
נגזרות של כהלים מכילות גם הן קבוצת הידרוקסיל. אנולים, למשל, מכילים קבוצת הידרוקסיל הצמודה לקשר קוולנטי כפול בין שני אטומי פחמן.
קיימות כמה נגזרות לקבוצת ההידרוקסיל עצמה: קבוצת אלדהיד (מסומלת CHO ולעולם לא COH, כדי להבדילה מאטום פחמן הקשור לקבוצת הידרוקסיל) וקבוצת קרבוקסיל (COOH; שמה מורכב מהמילים קרבוניל והידרוקסיל).