cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טענת ברי
טענת ברי באיסורין
לפי שיטתו של רבינו יונה, יש לטענת ברי חשיבות מיוחדת גם באיסורים. ההוכחה היא מהסוגיא במסכת כתובות בה נידון אודות אשה פנויה שזנתה עם אדם, ולא ידוע אם מדובר בממזר או גוי שעל ידי ביאתו פסל אותה לכהן, או שמדובר ביהודי כשר. כאשר האשה אומרת שמדובר באדם כשר, פוסקים רבן גמליאל ורבי אליעזר שהיא דוברת אמת, מכוח טענת ברי.
במסכת כתובות, נידון בקשר לאדם שנשא אשה, ומצא כי איננה בתולה. הוא מסופק, האם היא זנתה תחתיו - לאחרי האירוסין, ואם כן היא נאסרת עליו, וכן אם היא זנתה, האם מדובר בזנות באונס שאינה אוסרת אישה על בעלה, או ברצון, וההלכה אומרת שאם יש ספק ספיקא - שני ספקות היא מותרת לו, אך באשת כהן שיש רק ספק אחד היא אסורה לו.
הרא"ש כותב בשם תלמידי רבינו יונה, שדין זה הוא כאשר האשה שותקת, אך אם היא אומרת שאינה אסורה לו, מכיוון שמעשה הזנות היה באונס, במקרה כזה נחשבים דבריה אמת. תלמידי רבינו יונה נימקו זאת בשם רבם, מכוח דין ברי ושמא. אך הרא"ש דוחה זאת מכל וכל, עד שהוא קובע כי. הרא"ש מסביר זאת, שהרי אנו פוסקים כשיטת רב נחמן שאין לטענת ברי ושמא מעלה כל שהיא כאשר היא נלחמת עם רוב או חזקה, כאשר הברי ושמא הוא לבדו ללא מיגו נוסף או חזקה. ומכיוון שכאן יש דין רוב האומר כי הזנות היה ברצון, אין לסמוך על הברי שלה האומר שהזנות היה באונס. הרא"ש מגיע למסקנה, כי רבינו יונה עצמו אמר דבר דומה, ומכאן טעותם; הוא פסק, שיש להאמין לאשה מכח טענת ברי, וכרבן גמליאל הסובר שלטענת ברי יש נאמנות, גם כשהיא ללא חזקה, כגון כשהזנות היה במקום שרוב האנשים היו פסולים, כך שאין לסמוך על החזקה, שהרי רוב וחזקה רוב עדיף.
האחרונים מסופקים האם טענת ברי זו היא מדין עדות, או מדין טענה.
בטונג צפוני
בטונג צפוני או בטונג טרופי (שם מדעי: Bettongia tropica) הוא מין כיסאי קטן ונדיר בסוג בטונג שאנדמי ליערות הגשם של צפון יבשת אוסטרליה. זהו יונק דמוי חולדה המקפץ בדומה לקנגורו, והוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1967 על ידי הביולוג האוסטרלי נורמן ארתור וייקפילד (Norman Arthur Wakefield). הבטונג הצפוני בעל טווח תפוצה מצומצם במיוחד, והוא המין המאוים ביותר בסוגו.
תיאור
הבטונג הצפוני הוא יונק קומפקטי ועגלגל עם ראש חרוטי ואוזניים קצרות וזקופות. הגולגולת שלו רחבה וקצרה, חוטמו ריבועי וארובות עיניו גדולות. רגליו האחוריות ארוכות ושריריות, ורגליו הקדמיות קטנטנות ובעלות טפרים חדים. הזנב שלו ארוך, עבה וגמיש, ומשמש לאיסוף חומרים לקן, לייצוב בעמידה או לאיזון בקפיצה. אורך ראשו וגופו של הבטונג הצפוני: 43-29 סנטימטרים, אורך זנבו: 35-27 סנטימטרים, ומשקלו: 1.4 קילוגרם.
הפרווה של הבטונג הצפוני קצרה, צפופה וזיפית. צבעו הכללי אפור בהיר המנומר בשערות לבנות, כאשר הגב הכתפיים ופלג הגוף האחורי נוטים לאפור כהה ועמום והמותניים חיוורות יותר. צידו התחתון (הבטן, החזה והמפשעה) בצבע לבן בוהק.
על הירכיים יש לעיתים סימונים לבנים עמומים, אך לרוב הם אינם קיימים. ראשו של הבטונג אפרפר חיוור, ולו גוון חום או אפור כהה במצח ובחרטום עם סנטר לבן. סביב העיניים ישנן טבעות לבנות דהויות, והן מחוברות לעיתים קרובות בפס לבן דהוי החוצה את החרטום ויוצר מעין משקפיים בהירות.
האוזניים קירחות וכתמתמות בצידן הפנימי ואפורות בצידן החיצוני. האף גם הוא קירח, וצבעו סגלגל עד שחור. כפות הידיים והרגליים בצבע ורוד, והזנב חום-אפרפר בצידו העליון ולבן בצידו התחתון עם ציצה שחורה בקצה (לחלק מבטונגים ציצה לבנה).
תפוצה
הבטונג הצפוני אנדמי לצפון אוסטרליה; הוא מוגבל לצפון-מזרח קווינסלנד, שם הוא מצוי על מורדות רכסי ההרים בגבהים של 1,200-800 מטר מעל פני הים. נכון לשנת 2019, ידוע על שלושה מקומות שבהם הוא מצוי בוודאות: הצד המערבי של רכס לאמב, הקצה המערבי של הר קרבין, ורכס הקואן; המקומות הללו נמצאים בסמוך לעיירות: דייוויס קריק, אמו קריק וטינארו בהתאמה. הבטונג עשוי להיות נוכח גם בהר וינדזור טבלילנד, והוא נעלם במהלך המאה ה-20 מאזור רבנשו ועמק דוסון. כיסאי אחר דומה המצוי בתחום המחייה שלו הוא הקנגורו החולדתי האדמוני.
בית הגידול של הבטונג הצפוני שוכן לאורך רצועה דקה של יערות סקלרופיליים (בעלי צמחייה קשת-עלים ונמוכה) הממוקמים בשוליים המערביים של הפארקים הטרופיים הגשומים בקווינסלנד באקוטון שבין סוואנה גשומה ליער גשם טרופי. היערות הללו מורכבים ממגוון מיני אקליפטוס ואלוקזוארינה, כאשר באזורים הגבוהים והגשומים העצים הדומיננטיים הם אקליפטוס אדום ואקליפטוס הורד, ובאזורים הנמוכים והיבשים יותר בעיקר אקליפטוס לימוני ואקליפטוס פלטיפילה.
אקולוגיה
הבטונג הצפוני הוא יונק בודד ולילי. הוא מבלה את היום בשינה בתוך קן מוסתר היטב שנבנה מתחת לסלעים, שיחים, גזעי עצים או בבורות. הקן נבנה מקש, עשב וזרדים, והבטונג משתמש בזנבו הגלילי על מנת להביא חומרי בנייה. תהליך הבנייה של הקן לוקח כשלושה לילות במצטבר, ויש בו פתח יחיד. הבטונג עשוי לבנות עד כשלושה קינים בשטחו בהם הוא משתמש לסירוגין. הבטונג חי בשטח מחיה קבוע שגודלו 50–60 דונם, אשר לעיתים עשוי להגיע לגודל 120 דונם; בדרך כלל, שטחו של הזכר גדול משל הנקבה. הבטונג הצפוני ניזון בעיקר מפטריות וכמהין (35 מינים בסך הכול) אשר מהוות 60-30% מתזונתו במיוחד בעונת הגשמים; הוא מאתר אותם באמצעות חוש הריח וחפירה עם טפריו ברקבובית אדמה או בסמוך לגזעי עצים. הצורך שלו בכמהין, מוביל אותו לנוע למרחקים משמעותיים במהלך הלילה בחיפוש אחר משאב זה שמופץ באופן לא סדיר. כאשר הכמהין הופכות לנדירות במהלך העונה היבשה, הבטונג ניזון בעיקר מפקעות תת-קרקעיות של עשב קקדו (Alloteropsis semialata). שאר התזונה שלו מורכבת משורשים, פקעות, זרעים וחסרי חוליות. הבטונג שותה מים לעיתים נדירות, ונמנע מלאכול עשבים ועלים.
שריפות בר קטנות חיוניות עבור הבטונג הצפוני, בשל חידוש הצמחייה ועלייה בשכיחות הפטריות בעקבותיהן. במחקר משנת 2000 שבחן כיצד הבטונג מתמודד עם שרפה, נמצא שהבטונג לא עוזב את שטחו בגללה, ולא מתרחשת תמותה ישירה או עקיפה ממנה. דפוסי הפעילות והתנועה של הבטונג השתנו בבירור מיד לאחר השרפה: הוא החל במאמץ אינטנסיבי לאיתור פטריות בקרקעית היער, ושיעורי ההצלחה שלו באיתורן עלו במיוחד בהשוואה לאזורים שלא חוו שרפה. שריפות הבר הקטנות לא מחקו לחלוטין את כיסי הסבך, והנטייה של המין לבנות קינים מתחת לסלעים מנעה את הריסתם.
נקבת הבטונג ממליטה צאצא אחד בכל פעם, ועם תנאים סביבתיים אופטימליים מסוגלת להביא 3 צאצאים בשנה. ההיריון נמשך 20–23 ימים, והוולד הזעיר זוחל בכוחות עצמו לכיס. הוא מבלה בתוכו במשך 3.5 חודשים, ונגמל בגיל 6-5.5 חודשים. הנקבה מגיעה לבגרות בגיל 10 חודשים והזכרים בגיל 15 חודשים. תוחלת החיים בטבע 4–6 שנים, ועם טיפול מתאים בשבי הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 15 שנים.
מצב
הבטונג הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל טווח תפוצה מצומצם שגודלו אינו עולה על 200 קילומטרים רבועים, וירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית גידולו וכן במספריו. על הבטונג מרחפים מספר איומים משמעותיים: טריפה על ידי חתולי בית פראיים, שינויי אקלים שמובילים לירידה בשכיחות מזונו העיקרי, והעדר שריפות מבוקרות קטנות שמוביל להתיישנות הצמחייה וליצירת כיסי סבך יבשים שמשמשים כר פורה לשריפות ענק.
איומים פחות משמעותיים הם צמצום מקורות המזון שלו על ידי חזירי בר, רעיית בקר וצאן וכריתת עצים שמצמצמים או פוגעים בבית הגידול שלו. איום עתידי משמעותי נשקף מצד השועל האדום; אף שמין פולש זה טרם התפשט לסביבת המחיה של הבטונג, פרטים בודדים שלו נראו כבר באזור חצי האי והם עשויים להגיע בסופו של דבר לטווח התפוצה של הבטונג, ולהמיט עליו כליה בדומה למה שאירע עם מיני הבטונג האחרים בדרום ומרכז היבשת.
הבטונג הצפוני נחשב ליונק מאוים על פי החוק האוסטרלי ומופיע בנספח א' של אמנת CITES האוסרת מסחר בו; חלק מהטווח שלו נופל בתחומם של אזורים מוגנים. רשויות השימור של קווינסלנד פיתחו תוכנית שימור עבור המין, במהלכה התבצעו סקרים אודות גודל האוכלוסייה, נבדקה מידת ההשפעה של השריפות, וכן בוצעו סקרים אודות תפוצת השועלים והוקמה תוכנית לצמצומם. פקחי השימור מנטרים את בית הגידול שלו באופן קבוע, מונעים כריתת עצים ומרחיקים עדרי צאן ובקר, וכן מציתים מידי עונה שריפות מבוקרות קטנות במטרה להעלות את זמינות הפטריות עבורו (בעונה הגשומה) ואת זמינות עשב קקדו (בעונה היבשה).
אומדן האוכלוסייה העולמי נע בין 5,000 ל-10,000 פרטים.
נמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו
נמל התעופה הבינלאומי לאונרדו דה וינצ'י-פיוּמיצ'ינוֹ (באיטלקית: Aeroporto Leonardo da Vinci di Fiumicino) הוא נמל התעופה הגדול באיטליה. נמל התעופה סמוך לעיר פיומיצ'ינו (Fiumicino) כ-26 ק"מ דרומית מערבית לרומא.
הנמל קרוי על שמו של אמן הרנסאנס האיטלקי לאונרדו דה וינצ'י.
היסטוריה
הנמל נועד להחליף את נמל התעופה צ'אמפינו (Ciampino) שלא יכול להכיל את התנועה הגוברת.
שדה התעופה נפתח רשמית בינואר 1961 עם שני מסלולים, בשנות השישים השקיעה אליטליה כספים רבים בבניית האנגרים ומרכזי תחזוקה.
בשנת 1973 נבנה המסלול השלישי שהיה ארוך מספיק לנחיתת מטוס הבואינג 747, בשנת 1974 החליטה ממשלת איטליה להפקיד את ניהול הנמל בידי חברת Aeroporti di Roma ADR.
בשנות התשעים נבנה הנמל המודרני: בבניה:
בתי נתיבות
בנמל התעופה שלושה בתי נתיבות:
טרמינל 1 משמש טיסות למדינות החתומות על אמנת שנגן, בטרמינל זה אין ביקורת דרכונים.
טרמינל 3 הטרמינל הבינלאומי הגדול, למדינות שאינן חתומות על אמנת שנגן.
טרמינל 5 משמש את הטיסות לישראל ולארצות הברית.
תחבורה אל הנמל וממנו
לתחנת הרכבת בנמל התעופה מגיעים קו הרכבת לאונרדו אקספרס המחבר את הנמל עם תחנת הרכבת רומא טרמיני, וקו של הרכבת התחתית מטרו רומא.
נמל התעופה הוא גם תחנתם הסופית של מספר קווי אוטובוסים, שרותי מוניות נפוצים גם הם בנמל.
צבא אבחזיה
הכוחות המזוינים של אבחזיה הם צבא קבע של רפובליקה המוכרת כמדינה רק על ידי רוסיה, ניקרגואה, ונצואלה, נאורו וסוריה. יתר מדינות העולם רואות בה רפובליקה בדלנית של גאורגיה.
הבסיס של הכוחות המזוינים של אבחזיה הוא "המשמר הלאומי האבחזי" שנוסד בתחילת 1992, לפני התפרצות מעשי האיבה בין כוחות הממשל הגאורגי והכח החצי-צבאי, מחדריוני לבין בדלנים אבחזים, והיה מורכב מאבחזים. במהלך מלחמת אבחזיה, 1992 - 1993, הביס הצבא האבחזי כשהוא נתמך בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז, מתנדבים קוזאקים ולפי טענת הגאורגים גם חיילים סדירים של צבא רוסיה, את החיילים הגאורגים. לאחר המלחמה, קטנה אוכלוסיית הגאורגים באבחזיה (שהיוו רוב במחוז) בכ-80% במדיניות מכוונת של השלטונות הבדלניים של אבחזיה. לטענת הגאורגים, הגיעו רוב כלי הנשק מבסיס-הטיסה, המשמר העצמאי של הרגימנט המוטס ה-345 של חיל האוויר הסובייטי לחטיבת מטוסי סוחוי 27, והאחרים הם שלל שהותירו הגאורגים מאחור.
במאי 2015 מונה אנטולי חרוליוב לרמטכ"ל. בעבר פיקד חרוליוב על הארמייה ה-58 הרוסית במהלך המלחמה בדרום אוסטיה.
כוחות היבשה
את המספר האמיתי של הציוד לא ניתן לאמת באופן מדויק כיוון שפיקוח בינלאומי מעולם לא הורשה לפעול באבחזיה.
חיל הים
חיל הים האבחזי מורכב משלוש דיוויזיות הממוקמות בסוחומי, אוצ'מצ'ירה ופיצונדה, שכל אחת מהן כוללת סירות מהירות. כמו כן כולל הצי מספר כלי שיט אזרחיים שצוידו בתותחים ומערכות טילים ארטילריים לא מונחים. סוכנות הידיעות הרוסית נובוסטי דיווחה כי הצי האבחזי כולל מעל ל-20 סירות מנוע חמושות במקלעים ותותחים בעלי קליבר קטן.
חיל האוויר
לצבא אבחזיה יש חיל אוויר קטן. המידע על הרכב החימוש הוא קטן וממילא חיל האוויר הרוסי מגבה את המרחב האווירי של אבחזיה. על פי ההערכות המועטות שיש כולל חיל האוויר האבחזי כלי טיס אוויר-קרקע: מטוסי סילון מסוג סוחוי Su-25, מטוסי אימון מסוג אלברטוס Aero L-39; מטוסי קרב מסוג מיג-21; מטוסי אימון ישנים מסוג יאקובלב Yak-52; מטוסי תובלה מסוג מיל מי-8.
כיום
גאורגיה מתייחסת לצבא אבחזיה כ"גוף צבאי לא חוקי", ומאשימה את רוסיה בחימוש ואימון החיילים האבחזים, במידת-מה בתמורה לאדמות אבחזיות או בתי מלון. האבחזים דוחים טענה זו, וטוענים כי קנו את הציוד שיש ברשותם בשוק החופשי, למעט חמש סירות ימיות מהירות שנתקבלו מרוסיה וסירות מנוע מהירות מאבחזים מהפזורה האבחזית ביוון. במרץ 2005, הודה שר ההגנה האבחזי, סולטאן סוסנאלייב, כי הקצינים הבכירים ובעלי דרגות הביניים של צבא אבחזיה נשלחים בקביעות לאימונים ברוסיה למשך 2–3 חודשים במסגרת תוכנית רוסית מיוחדת.
שר ההגנה האבחזי, סולטאן סוסנאלייב, שהתפטר במאי 2007, והתורם הראשי להיווצרותו של צבא אבחזיה, הוא קצין רוסי לשעבר מקברדינו-בלקריה, במהלך מלחמת אבחזיה, 1992–1993, החזיק סוסנאלייב בתפקיד זהה בקונפדרציית עמי ההר של הקווקז, כאשר קצין השדה והטרוריסט הצ'צ'ני שאמיל באסייב, כיהן כסגנו. באותו אופן, הרמטכ"ל, מייג'ור גנרל, אנטולי זאיצב, הוא סגנו לשעבר של מפקד המחוז הצבאי עבר הבאיקל (כיום חלק מהמחוז הצבאי של סיביר) ברוסיה. פקיד רשמי אחר, סגן שר ההגנה של אבחזיה, אלכסנדר פאבלושקו הוא קולונל רוסי והרמטכ"ל לשעבר של כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה. גם גאורגיה מאשימה את אבחזיה בקביעות כי היא מגייסת בכפייה את הגאורגים החוזרים למחוז גאלי לצבא אבחזיה.
הצבא האבחזי הוא בעיקרו צבא יבשה שכולל יחידות ימיות ואוויריות קטנות. בשנת 2006, נוסד "המרכז למלחמה בטרור", הכולל כ-200 איש במסגרת משרד הפנים האבחזי. בשנת 2006 העריך שר האוצר האבחזי כי 35% מהתקציב האבחזי שימש למימון הצבא והמשטרה.
Antisocial
Antisocial (בעברית: אנטי חברתי) הוא שיר של הזמר-יוצר האנגלי אד שירן והראפר האמריקאי טראוויס סקוט, מתוך אלבום האולפן הרביעי של שירן, No.6 Collaborations Project. השיר יצא ב-12 ביולי 2019, כסינגל השישי מתוך האלבום.
קידום
"Antisocial" היא הרצועה הרביעית מתוך אלבום האולפן הרביעי של אד שירן, No.6 Collaborations Project. ב-11 ביולי 2019, הודיע שירן כי השיר יהיה הסינגל הבא מתוך האלבום, ושהווידאו קליפ שלו עתיד לצאת ב-12 ביולי.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר יצא לאור ב-12 ביולי 2019, יחד עם קליפ המילים. הקליפ בוים על ידי דייב מאיירס, ונכתב על ידי מאט וולטון. בקליפ, גילמו שירן וסקוט מספר דמויות בסצנות המיוחסות לסרטים שונים, כגון להרוג את ביל, המסכה, הציפורים, להציל את מארק וואטני, המספריים של אדוארד וספרות זולה.
קרדיטים
הקרדיטים שלהלן לקוחים מטיידל.
המשלחת הכלל-גרמנית
רקע
לאחר מלחמת העולם השנייה חולקה גרמניה, וב-1949 הוקמו גרמניה המזרחית באזור הכיבוש הסובייטי וגרמניה המערבית באזורי הכיבוש של ארצות הברית, בריטניה וצרפת. לאחר הקמתן הקימה כל אחת מהן ועד אולימפי משלה, אך הוועד האולימפי הבינלאומי הכיר רק בזה של גרמניה המערבית. לפני אולימפיאדת אוסלו (1952) ואולימפיאדת הלסינקי (1952) דרש הוועד האולימפי הבינלאומי כי שתי המדינות ייוצגו במשלחת אחת. גרמניה המזרחית סירבה לכך, ובמשחקים השתתפו ספורטאים מגרמניה המערבית בלבד, תחת השם "גרמניה".
לקראת המשחקים שנערכו ב-1956, אולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו ואולימפיאדת מלבורן, סיכמו שתי המדינות על משלחת משותפת, היא המשלחת הכלל-גרמנית. כך התנהלו הדברים עד 1964. ב-1968 הכיר הוועד האולימפי הבינלאומי בוועד האולימפי של גרמניה המזרחית, והחל מאולימפיאדת גרנובל (1968), הן יוצגו במשלחות נפרדות. במשחקים אלה ובאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) שתיהן השתמשו באותו ההמנון ובאותו הדגל, המשלחת המערב-גרמנית בשם "גרמניה" והמשלחת המזרח-גרמנית בשם "גרמניה המזרחית". הפילוג הושלם ב-1972.
מאז איחוד גרמניה ב-1990 מייצגת את גרמניה משלחת אחת.
סמלים
ב-1956 לשתי המדינות היה דגל זהה (טריקולור שחור-אדום-זהוב), אך גרמניה המזרחית הוסיפה לדגלה את הסמל שלה ב-1959, ולכן החל מאולימפיאדת רומא (1960) היה צורך במציאת דגל חדש. הדגל שנבחר כלל את הטריקולור הבסיסי, ועליו 5 הטבעות האולימפיות בלבן.
קוד המדינה שניתן למשלחת בידי הוועד האולימפי היה GER, למעט באולימפיאדת אינסברוק (1964), שבה המארחים האוסטרים השתמשו באות D, כקיצור ל-Deutschland. עם זאת, ברישומים של הוועד האולימפי הבינלאומי מופיע הקוד EUA (ראשי התיבות של המשלחת בצרפתית: Équipe Unifiée d'Allemagne).
הישגים ספורטיביים
המשלחת הכלל-גרמנית הגיעה להישגים גבוהים באולימפיאדות בהן השתתפה, ובסך הכל צברה 118 מדליות, מהן 28 מדליות זהב. אף שהשתתפה ב-3 אולימפיאדות בלבד, היא עדיין מדורגת במקום ה-34 בטבלת המדליות האולימפיות של כל הזמנים. הענפים הבולטים ביותר היו אתלטיקה (30 מדליות, מהן 4 מדליות זהב), רכיבה (14 מדליות, מהן 5 מדליות זהב) וקאנו/קיאק (11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב).
אולימפיאדת מלבורן (1956)
נושא הדגל באולימפיאדת מלבורן היה האתלט המערב-גרמני קארל פרידריך האס, שאף זכה בהמשך במדליית הכסף בריצת 400 מטר. המשלחת זכתה ב-26 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, ודורגה במקום השביעי בטבלת המדליות.
גוסטב יאני
קולונל גנרל גוסטב יאן (נולד כגוסטב האוצינגר ; 21 באוקטובר 1883 – 26 בנובמבר 1947) היה קצין הונגרי במהלך מלחמת העולם השנייה, אשר פיקד על הארמייה ההונגרית השנייה בקרב סטלינגרד. לאחר המלחמה הוא נמצא אשם בפשעי מלחמה והוצא להורג על ידי כיתת יורים. הוא זוכה לאחר מותו בשנת 1993 על ידי בית המשפט העליון של הונגריה.
המשלחת הכלל-גרמנית
אולימפיאדת מלבורן (1956)
הרוכבים הגרמנים זכו בשש מדליות. הנס גינטר וינקלר, רוכב הסוסים המעוטר ביותר בתולדות המשחקים האולימפיים בתחרויות הקפיצות שזכה במדליית זהב הן בתחרות האישית והן בתחרות הקבוצתית. אאוגוסט ליטקה-וסטהואס זכה במדליות כסף בתחרויות האיוונטינג, האישית והקבוצתית, ובדרסאז' זכתה ליזלוט ליזנהוף במדליית ארד אישית ובמדליית כסף עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית.
הקיאקיסטים מיכאל שוייר ומיינרד מילטנברגר זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-1,000 מטר, ושוייר זכה גם במדליית ארד במקצה היחידים ל-10,000 מטר. פריץ בריל ותאודור קליינה זכו במדליית כסף במקצה הזוגות ל-10,000 מטר, ותרזה צנץ זכתה במדליית כסף במקצה היחידות ל-500 מטר. המתאגרף וולפגנג ברנדט זכה במדליית זהב, והארי קורשאט זכה במדליית כסף. בשחייה קבעה אורסולה האפה שיא אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה, ואווה-מריה טן אלזן זכתה במדליית ארד. במדליית הזהב השישית זכה המתעמל הלמוט באנץ בתרגיל הקפיצות, והוא חלק את ניצחונו עם הסובייטי ולנטין מורטוב.
גוסטב יאני
ראשית חייו
יאני נולד כגוסטב האוצינגר ב-21 באוקטובר 1883 בראיקה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, למשפחה ממוצא גרמני-פולני. אביו, שאנדור (אלכסנדר) האוצינגר, היה חנווני וחקלאי. בשנת 1896 עברה המשפחה לבודפשט.
המשלחת הכלל-גרמנית
אולימפיאדת מלבורן (1956)
באתלטיקה זכו הגרמנים ב-7 מדליות, אך אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. כריסטה שטובניק זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. גיזלה בירקמאייר זכתה במדליית כסף בריצת 80 מטר משוכות, קארל-פרידריך האס זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, ובמדליית כסף נוספת זכה קלאוס ריכצנהיין, בריצת 1500 מטר. נבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר זכתה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכתה מריאנה ורנר, בהדיפת כדור ברזל.
ההיאבקות וילפריד דיטריך זכה במדליית כסף, וכך גם צמד החותרים עם הגאי. הנבחרת הגרמנית במרוץ אופני כביש זכתה במדליית ארד. בענפי הכדור, בלטה נבחרת ההוקי שדה, שזכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר 1-0 להודו, וגברה 1-3 על בריטניה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הכדורמים העפילה לבית הגמר, אך דורגה במקום השישי והאחרון.
גוסטב יאני
ראשית חייו
בשנים 1902–1905 למד האוצינגר באקדמיה הצבאית של פשט לודוביקה. לאחר סיום לימודיו, הוא הפך ללויטננט בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית. מ-1909 עד 1912 האוצינגר למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
המשלחת הכלל-גרמנית
אולימפיאדת רומא (1960)
באולימפיאדת רומא חל שיפור ניכר בהישגי המשלחת הכלל-גרמנית. ספורטאיה זכו ב-42 מדליות, מהן 12 מדליות זהב, והיא דורגה במקום הרביעי מבין כלל המשלחות, אחרי ברית המועצות, ארצות הברית והמארחת איטליה. נושא הדגל היה רוכב הסוסים המערב-גרמני פריץ טידמן, שהיה שותף לזכייה במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית.
באתלטיקה צברה המשלחת 13 מדליות. ארמין הארי השווה את השיא האולימפי בריצת 100 מטר (10.2 שניות), והשתתף גם במירוץ השליחים ל-100X4 מטר, שבו השוו הרצים הגרמנים את שיא העולם (39.5 שניות). בריצת 400 קבעו קארל קאופמן והאמריקני אוטיס דייוויס שיא עולם חדש (44.9 שניות). דייוויס נקבע כמנצח באמצעות פוטו פיניש, וקאופמן הסתפק במדליית הכסף. קאופמן זכה במדליית כסף נוספת, במרוץ השליחים ל-400X4 מטר. הנס גרודוצקי זכה בשתי מדליות כסף, בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר, ויוטה היינה זכתה אף היא בשתי מדליות כסף, בריצת 200 מטר ובריצת 100X4 מטר. במדליות כסף נוספות זכו ולטר קריגר (בהטלת כידון) ויוהנה ליטגה (בהדיפת כדור ברזל). גיזלה בירקמאייר זכתה במדליה אולימפית שנייה, מדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות, ובמדליות ארד נוספות זכו אורסולה דונאת בריצת 800 מטר והילדרון קלאוס בקפיצה לרוחק.
גוסטב יאני
מלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה, האוצינגר שירת בעיקר בתור קצין מטה בגליציה והועלה לדרגת האופטמן בנובמבר 1914. בשנת 1918 הועבר למשרד המלחמה.
בין המלחמות
מפברואר 1919 האוצינגר השתתף במלחמת הונגריה-רומניה תחת פיקודו של קולונל קארוי קראטוצ'וויל. הדיוויזיה נכנעה ב-29 באפריל 1919 ונלקחה בשבי הרומנים. האוצינגר לא שב מהשבי עד סוף אוגוסט 1920.
באוקטובר 1920 מונה לראש מטה הדיוויזיה שהוצבה בדברצן. ב-17 ביוני 1924 הוא קיבל את תואר האצולה ויטז (אביר), ובאותה תקופה הוא שינה את שם משפחתו לשם נעוריה של אמו, יאן.
בספטמבר 1931 חזר יאן לאקדמיה לודוביקה כמדריך והיה מפקד האקדמיה הצבאית בין השנים 1932–1936. את השנים שנותרו עד למלחמת העולם השנייה בילה יאן בשירות החיילים ובקנצלרית הצבאית של העוצר אדמירל מיקלוש הורטי.
המשלחת הכלל-גרמנית
אולימפיאדת רומא (1960)
רוכבי האופניים זכו בארבע מדליות כסף: דיטר גיזלר במרוץ נגד השעון, יורגן זימון ולותר שטבר במרוץ אופני טנדם, הנבחרת במרוץ המרדף והנבחרת במרוץ אופני כביש. גם בשחייה זכו הגרמנים בארבע מדליות: במשחה ל-200 מטר חזה זכתה ויטרוד אורזלמן במדליית כסף וברברה גבל זכתה במדליית הארד. נבחרות השליחות במשחים ל-100X4 מטר חופשי ומעורב זכו במדליות ארד. המתאגרף גינתר זיגמונד זכה במדליית ארד, וכך גם שייטי ההולנדי המעופף אולף מולקה ואינגו פון ברדוב. נבחרת הכדורמים דורגה במקום השישי ונבחרת ההוקי שדה סיימה במקום השביעי.
אולימפיאדת טוקיו (1964)
האולימפיאדה האחרונה שבה השתתפה המשלחת הכלל-גרמנית, אולימפיאדת טוקיו (1964), הייתה אף היא מוצלחת מבחינתה. הספורטאים הגרמנים זכו ב-50 מדליות, מהן 10 מדליות זהב, שדירגו אותה גם הפעם במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, ברית המועצות, והמארחת, יפן, שזכתה בפחות מדליות ממנה, אך ביותר מדליות זהב. אולימפיאדה זו הייתה היחידה שבה נושא הדגל היה ספורטאי מזרח-גרמני - הקופצת למים אינגריד קרמר.
באתלטיקה זכו הגרמנים ב-10 מדליות. בקרב עשר זכה ויל הולדורף במדליית הזהב, והנס-יואכים ואלדה זכה במדליית הארד. גם בקפיצה במוט עמדו שני גרמנים על הפודיום: וולפגנג ריינהרדט זכה במדליית כסף וקלאוס להנרץ זכה במדליית ארד. הראלד נורפות זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר ודיטר לינדנר רשם הישג דומה בהליכה ל-20 ק"מ. ביידוי פטיש, זכה אווה באייר במדליית ארד. אצל הנשים בלטה קארין בלצר שזכתה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות. רנטה צולמברגר זכתה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל ואינגריד לוץ זכתה במדליית כסף בזריקת דיסקוס.
ויליאם סטייג
ויליאם סטייג (אנגלית: William Steig; 14 בנובמבר 1907 – 3 באוקטובר 2003) היה מאייר, פסל וסופר ילדים יהודי-אמריקאי. המפורסמת שביצרותיו היא הדמות "שרק", שהייתה מקור ההשראה לסדרת הסרטים של אולפני האנימציה דרימוורקס.
המשלחת הכלל-גרמנית
אולימפיאדת טוקיו (1964)
ברכיבה זכו הגרמנים בשתי מדליות מכל סוג. נבחרת הדרסאז' זכתה במדליית זהב, והארי בולדט זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים. נבחרת הקפיצות זכתה אף היא במדליית זהב, והרמן שרידה זכה גם במדליית כסף אישית. באיוונטינג, זכה פריץ ליגס בשתי מדליות ארד, אישית וקבוצתית. הקיאקיסטיות רוזוויטה אסר ואנמריה צימרמן זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-500 מטר. רביעיית החותרים זכתה במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר והיינת ביקר והולגר צנדר זכו במדליית ארד במקצה היחידים לאותו המרחק. חותר הקאנו יורגן אשרט זכה במדליית זהב במקצה היחידים ל-1,000 מטר. רביעיית החותרים עם הגאי זכתה במדליית זהב, אכים היל זכה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה היחידים, שמיניית החותרים זכתה אף היא במדליית כסף, והצמד וולפגנג הוטרנוט ומיכאל שוואן זכה במדליית ארד. אינגריד קרמר שמרה על תוארה בקפיצה למים מ-3 מטר, ובקפיצה מ-10 מטר איבדה את תוארה וזכתה במדליית כסף. השייט וילהלם קוויידה זכה במדליית זהב בדגם פין וצוות הדרגון זכה במדליית כסף. נבחרת רוכבי האופניים הגרמנית זכתה במדליית זהב במרוץ המרדף וצמד הרוכבים וילי פוגרר וקלאוס קובוש זכו במדליית ארד במרוץ אופני טנדם.
גוסטב יאני
מלחמת העולם השנייה
במרץ 1940 מונה יאן למפקד הארמייה השנייה. הפעולה הצבאית הראשונה של צבא זה הייתה כיבוש טרנסילבניה בספטמבר 1940 לאחר הבוררות השנייה בווינה.
ב-16 בדצמבר 1942 פתח הצבא הסובייטי במבצע סטורן קטן, והבקיע את החזית הגרמנית בנקודת התפר בין הארמייה האיטלקית השמינית והארמייה ההונגרית השנייה. ב-13 בינואר 1943 פתח הצבא הסובייטי במתקפה גדולה נוספת, שנועדה לשחרר את העיר חרקוב, בהשתתפות כוחות משלוש חזיתות (וורונז', בריאנסק והדרום-מערבית). הארמייה ההונגרית השנייה, שהותקפה על ידי כוחות עדיפים בהרבה, כותרה באזור סוובודה והושמדה כמעט לחלוטין. היא ספגה כ-200 אלף אבדות (100 אלף הרוגים, 35 אלף פצועים ו-60 אלף שבויים) וחדלה מלהתקיים ככוח לוחם. בסוף מאי 1943 הוחזרו שרידי הארמייה (40 אלף חיילים מתוך מצבה מקורית של כ-250 אלף) להונגריה והארמייה פורקה באופן רשמי.
ב-31 במרץ 1943 קיבל יאן את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על פעולותיו. במאי 1943 הוא חזר עם שרידי הארמייה מרוסיה. הוא התקבל בטקס בבית, אך הוחלף כמפקד. יורשו כמפקד הארמייה השנייה היה גזה לקאטוש. יאן כבר לא קיבל תפקיד חדש, ובסתיו 1943 הוא פרש לבקשתו.
יאן חי בבודפשט עד נובמבר 1944 ואז ברח מהחזית המתקרבת עם אשתו החולה לגרמניה, שם נכנע לחיילי הצבא האמריקאי באיכנדורף ב-1 במאי 1945 והפך לשבוי מלחמה.
לאחר המלחמה
ב-19 ביוני 1945 גורש יאני מהצבא ההונגרי בהיעדרו. הוא שוחרר מהשבי האמריקני בשנת 1946 ועבד כסנדלר בבוואריה. לאחר מותה של אשתו, הוא חזר מרצון להונגריה באוקטובר 1946, אם כי האמריקאים הציעו לו להישאר בגלות במערב אירופה והוא הוזהר מפני משפט. יאן נעצר במהרה בהונגריה. בית המשפט העממי בהונגריה גזר עליו מוות בגין פשעי מלחמה בספטמבר 1947. יאן ויתר על עתירת חסד והוצא להורג בירי ב-26 בנובמבר 1947.
בראשית שנות התשעים הועלו טענות לפיהן יאן אחראי באופן אישי לסבלם ורציחתם של רבבות צעירים יהודים הונגרים. עם זאת, יש ראיות כי יאן מחה בפני גנרל-אוברסט הנס פון זלמות נגד ההתעללות והרצח של עובדי הכפייה היהודים על ידי האס אס.
בשנת 1993 יאן זוכה לאחר מותו על ידי בית משפט צבאי בהונגריה.
המשלחת הכלל-גרמנית
אולימפיאדת טוקיו (1964)
בשחייה זכו הגרמנים ב-6 מדליות. פרנק ויגנד זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי, הנס-יואכים קליין זכה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי וגרהרד הץ זכה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. בשלושת משחי השליחים זכו הגרמנים במדליות כסף. במשחה ל-100X4 מטר מעורב התחרה קליין, במשחה ל-100X4 מטר מעורב התחרה לצדו גם ויגנד, ובמשחה ל-200X4 מטר חופשי התחרו שלושתם.
המתאגרף הנס הובר זכה במדליית כסף, לאחר שנוצח בקרב הגמר בידי ג'ו פרייז'ר. אמיל שולץ זכה אף הוא במדליית כסף והיינץ שולץ זכה במדליית ארד. המתאבק קלאוס רוסט זכה במדליית כסף, ושלושה מתאבקים נוספים זכו במדליות ארד: לותר מץ, היינץ קיל ווילפריד דיטריך, לו הייתה זו מדליה אולימפית רביעית. סייפת הרומח הלגה מס זכתה במדליית כסף אישית ובמדליית ארד עם הנבחרת בתחרות הקבוצתית. המתעמלת בירגיט רדוכלה חלקה עם לאריסה לטינינה את מדליית הכסף בקפיצות, ונבחרת הגברים זכתה במדליית ארד. הג'ודוקא וולפגנג הופמן זכה במדליית כסף, וקלאוס גלאהן זכה במדליית ארד.
אולימפיאדות החורף
באולימפיאדות החורף זכתה המשלחת הכלל-גרמנית ב-19 מדליות, מהן 8 מדליות זהב. הישג זה ממקם אותה במקום ה-21 בטבלת המדליות האולימפיות של כל הזמנים.
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) רשמה המשלחת הישגים צנועים יחסית. גולשת הסקי האלפיני אוסי רייכרט זכתה במדליית זהב בסלאלום, וקופץ הסקי הארי גלאס זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה. בהוקי קרח, העפילה הנבחרת לבית הגמר, אך סיימה במקום השישי והאחרון.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) השתפרו הישגיה של המשלחת באופן משמעותי, והסתכמו ב-8 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, שהקנו לה את המקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות. בסקי אלפיני זכתה היידי ביבל במדליית זהב בגלישה במורד, הנס-פטר לאניג זכה במדליית כסף בתחרות המקבילה לגברים, וברברה הנברגר זכתה במדליית ארד בסלאלום. בהחלקה מהירה זכתה הלגה האזה במדליית זהב במרוץ ל-500 מטר ובמדליית כסף במרוץ ל-1,000 מטר. הלמוט רקאנגל זכה במדליית זהב בקפיצות סקי וגאורג תומה זכה במדליית זהב בסקי נורדי משולב. צמד המחליקים האמנותיים מריקה קיליוס והנס-יורגן באומלר זכה במדליית כסף. נבחרת ההוקי קרח שוב סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) זכו הגרמנים ב-9 מדליות, 3 מכל סוג, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות. גולשי הלוז' זכו בחמש מהמדליות. בתחרות הגברים כל זוכי המדליות היו גרמנים, תומאס קלר, קלאוס בונזאק והנס פלנק. בתחרות הנשים זכתה אורטרון אנדרליין במדליית הזהב, ואילזה גייסלר זכתה במדליית הכסף. מנפרד שנלדורפר זכה במדליית הזהב השלישית, בהחלקה אמנותית, ומריקה קיליוס והנס-יורגן באומלר זכו במדליית כסף שנייה ברציפות. גאורג תומה איבד את תוארו בסקי נורדי משולב וזכה במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת גולש הסקי האלפיני וולפגנג ברטלס, בגלישה במורד. נבחרת ההוקי קרח סיימה במקום השביעי.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
ויליאם סטייג
קורות חייו
סטייג נולד בברוקלין, ניו יורק להורים פולנים-יהודים יוצאי אוסטריה, שניהם סוציאליסטים. אביו היה צייר ואמו הייתה תופרת שעודדה את יצירתו האמנותית של וילאם. כילד, עסק בציור והיה קורא ספרים נלהב. בין היתר, סיפר כי הוקסם במיוחד מהסיפור פינוקיו. בנוסף לעיסוקיו האמנותיים, עסק בספורט בתור חבר נבחרת כדור מים. בגיל 15 סיים את לימודיו בתיכון טאונסנד האריס אך מעולם לא סיים לימודים אקדמאיים באף אחת משלוש המכללות בהן למד: שנתיים בסיטי קולג' של ניו יורק (CCNY), שלוש שנים באקדמיה הלאומית לעיצוב וחמישה ימים בבית הספר לאמנויות של ייל בטרם נשר מכולם.
ידע חברה למחקר ופתוח
ידע חברה למחקר ופתוח בע"מ המוכרת בשם המקוצר ידע, היא חברת מסחור ידע בבעלותו של מכון ויצמן למדע, אשר הוקמה בשנת 1959 ועוסקת במסחור הידע שנצבר במכון.
המשלחת הכלל-גרמנית
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
ידע חברה למחקר ופתוח
מכון ויצמן מעודד שיתוף פעולה עם ישויות מסחריות לקידום תעשיות הייטק וביוטכנולוגיה, במיוחד במדינת ישראל. חברת ידע היא הזרוע המסחרית של המכון, העוסקת בפיתוח, שיווק ומסחור של מוצרים המתבססים על ממצאים מחקריים וידע אקדמי אשר מצטבר אצל מדעני המכון, ומפנה ממצאים אלה ליישומים מעשיים, בעלי פוטנציאל עסקי.
מערכת היחסים בין מדעני המכון לבין ישויות מסחריות או עסקיות מנוהלת על ידי כללי הקניין הרוחני של מכון ויצמן. מאז הוקמה חברת "ידע", היא הייתה מעורבת ברישום של כ-1,400 משפחות פטנטים. מאז שנת 1973 חתמה על 169 הסכמים עם חברות ישראליות לניצול הפטנטים השונים, והקימה 42 חברות (21 מתוכן הוקמו משנת 2000 ואילך). על תהליך המסחור של הידע המדעי והטכנולוגי שנצבר אצל מדעני מכון ויצמן מופקד סגן הנשיא ליישומים טכנולוגיים, המכהן גם כיושב ראש "ידע". בתפקיד זה משמשת כיום (2020) פרופ' אירית שגיא.
ויליאם סטייג
קריירה
כאשר משפחתו נקלעה לבעיות כלכליות במהלך השפל הגדול, החל לצייר קריקטורות כאמן עצמאי ומכר את הקריקטורה הראשונה שלו ל"ניו יורקר" בשנת 1930. בזמן מגוריו בקונטיקט הפך עד מהרה למאייר מצליח. במשך עשרות שנים, הוא אייר יותר מ-1,600 קריקטורות למגזין, בהם 117 עמודי שער. מגזין "ניוזוויק" הכתיר אותו כ"מלך קריקטורות".
ידע חברה למחקר ופתוח
מנכ"ל החברה הוא ד״ר עפר שפירא.
ויליאם סטייג
קריירה
בשנת 1968 כתב את ספר הילדים הראשון שלו שזכה גם הוא להצלחה וספרו השלישי שיצא לאור בשנת 1969, זכה במדליית קולדקוט. סטייג המשיך וכתב יותר מ-35 ספרי ילדים עד לגיל תשעים וזכה בפרסים רבים. בין ידועים שביצירותיו נמנה הספר "שרק!" שיצא לאור בשנת 1990 והיווה את הבסיס להנפשת הסרט. במשך השנים היה סטייג מטופל של הפסיכיאטר וילהלם רייך.
סטייג נפטר בגיל 95 ב-3 באוקטובר 2003. הסרט "שרק 2" הוקדש לזכרו.
עיבודים
בשנת 1984 נעשה עיבוד קולנועי של סטייג לספרו "דוקטור דה סוטו" בבימויו של מיכאל שפורן והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הטוב ביותר.
בשנת 2001 עובד ספרו "שרק!" לסרט באותו שם על ידי חברת דרימוורקס בבימויו של אנדרו אדמסון. הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 2002 ולהצלחה אדירה ברחבי העולם, שהביאה ליצירת מספר סרטי המשך, אשר יצאו אחת לשלוש שנים.
חייו האישיים
סטייג נישא ארבע פעמים ויש לו שלושה ילדים. משנת 1936 עד 1949, היה נשוי לאליזבת מיד (אחות האנתרופולוגית מרגרט מיד) השניים הם הוריהם של חלילן הג'אז ג'רמי סטייג ובת בשם לוסינדה. הוא התחתן בשנית בשנת 1950 לקארי הומסטד ונולדה להם בת ששמה מרגיט לורה. אחרי גרושיהם נישא סטייג בשלישית לסטפני הילי (1964–1966). נישואיו האחרונים לז'אן דורון נמשכו עד סוף חייו.
קרב תל מוטילה
קרב תל מוטילה (או תל אל-מוטילה) היה רצף של קרבות ואירועי אש, אשר התחוללו במשך חמישה ימים, החל מ-2 במאי עד 6 במאי 1951, מצפון לכנרת (באזור בו נמצא כיום היישוב אלמגור), בין הצבא הסורי ובין צה"ל. השם תל-מוטילה מתייחס לשלוש גבעות ממערב לאזור המפורז המרכזי, שנודעו בשמות תל אל-מוטילה, מוצב "השפך" ומוצב "הדמות". בסוף אפריל ותחילת מאי 1951, יחידות סוריות חצו את הגבול והשתלטו על שלוש גבעות אלו. במהלך ימי הקרב נהרגו 41 חיילי צה"ל ונפצעו למעלה מ-70, בסופו נסוגו הכוחות הסורים מהאזור.
האזורים המפורזים
במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטח מדינת ישראל וכבש חלקים ממנה. שטחים שנותרו בידי הסורים בסיום המלחמה ממערב לקו הגבול הבינלאומי כפי שנקבע בהסכם ניוקומב-פולה בין הבריטים לצרפתים ב-1923 ואושרר על ידי חבר הלאומים ב-1924, ושעל פי תוכנית החלוקה (החלטה 181) נועדו להיות בתחום המדינה היהודית, הוכרזו בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה כשטחים מפורזים - demilitarized zones בגרסה האנגלית, המחייבת, של ההסכם. בשטח יישמו הסורים את ההסכם והסיגו את צבאם מהאזורים בריבונות ישראל אותם כבשו במאי וביוני 1948. הפרשנות הסורית ל'פרוז' הייתה שהכניסה לאזורים המפורזים אסורה על ישראלים בין אם מדובר על כוחות משטרה או צבא ובין אם מדובר על אזרחים. ואילו ישראל טענה שהאיסור חל רק על אנשי צבא ולא על אזרחים.
רקע
בינואר 1951 החל ביצוע השלב הראשון של ייבוש החולה, אשר כלל גם הרחבה של אפיק הירדן מדרום לאגם.
ב-4 באפריל 1951 התרחשה תקרית אל-חמה, כאשר ישראל ניסתה לממש את ריבונותה באזור המפורז של מובלעת אל-חמה (חמת גדר) ושלחה לשם מחלקה של חיילים במדי שוטרים. לקראת המחלקה יצאו חיילים סורים והתפתח קרב בו נהרגו 7 חיילי צה"ל, שלושה נפצעו ושניים נשבו. בעקבות התקרית הפעיל צה"ל בפעם הראשונה מאז מלחמת העצמאות את חיל האוויר. מטוסי חיל האוויר הפציצו כמה יעדים באזור, אולם ללא גרימת כל נזק ממשי.
כמו כן, טענו הסורים, שבהסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926) הורשו כפריים משני צדי הגבול להשתמש באדמות בשני צדי הגבול, ולכן שטחי המרעה שבין נהר הירדן ליד כניסתו לכנרת לבין רכס תל מוטילה מותר לשימוש על ידי הכפריים הסורים שעשו כן לפני מלחמת העצמאות. ישראל טענה שהגבול הרשמי הוא הגבול הבינלאומי ולכן אסור לסורים להיכנס לשטחים הללו. על רקע זה, לעיתים קרובות התרחשו תקריות כאשר הסורים ירו לעבר אזרחים ישראלים שנכנסו לשטחים המפורזים והישראלים ירו לעבר אזרחים סורים שחצו את הגבול לתוך השטחים המפורזים בצד הישראלי.
הסורים החלו בניסיונות להשתלט על האזור המפורז ברמת כורזים, המשולש הקטן הדרומי מבין שניים במפורז המרכזי, החולשת על ערוץ הירדן ובקעת הבטיחה. בקצה הרכס נמצא תל מוטילה ממערב לשטח המפורז (כיום גבעת קלע עליה מצויה הצרכנייה של מושב אלמגור). בחלק הדרומי של רמת כורזים, מחוץ לשטח המפורז, היו שני יישובים קטנים בלבד - קיבוץ עמיעד ומושב העולים אליפלט, אשר הוקם על חורבות הכפר הערבי זנגריה (שתושביו הועברו לכפר טובא ואוחדו לכפר טובא-זנגרייה). את הריבונות הישראלית בשטח המפורז מימשו סיורי צה"ל. באזור המפורז שכנו שני כפרים ערביים: חירבת דיכה וערב-שמאלנה. בחודשים מרץ-אפריל 1951 חימש הצבא הסורי את תושביו הבדואים של ערב-שמאלנה ברובים ומקלעים ועודד אותם לחדור מערבה אל שטח ישראל.
על אף המתיחות בגבול הסורי יצא ראש הממשלה דוד בן-גוריון ב-2 במאי 1951 לביקור ראשון בארצות הברית. את מקומו מילא שר החוץ משה שרת. להעדרו של בן-גוריון מהארץ במהלך ימי הקרב בתל מוטילה הייתה כנראה השפעה משמעותית על אופן ההתנהלות ועל התוצאות.
חטיבת גולני הייתה הכוח היחידי שהוקצה למשימות הביטחון השוטף בפיקוד הצפון. מפקד פיקוד הצפון, יוסף אבידר, שהה בתחילת מאי בקורס מפקדים בכירים בצריפין. את מקומו מילא ראש המטה שלו, שמואל אדמון, ממייסדי חיל התותחנים ומפקדו הראשון אך ללא כל ניסיון פיקודי קרבי.
תיאור הקרבות
ב-29 באפריל 1951 התקבלו דיווחים על כניסת רועים סורים עם בקר לשטח המפורז שממזרח לתל מוטילה. ב-30 באפריל הוציא מג"ד 13 של גולני, סא"ל רחבעם זאבי כוח סיור על מנת לגרש את הסורים ולהפגין ריבונות. עמדות חפורות על התל ושיירי מזון, העידו על כך שאמנם שהו הסורים על התל אך נטשוהו טרם הגעת כוח צה"ל. ב-1 במאי התקבל דיווח על עדר פרות אשר חדר לשטח ישראל ורועה על תל מוטילה. כמו כן, התקבלו דיווחים על סורים חמושים שהשתלטו על מספר גבעות וביניהן תל מוטילה ומוצב "הדמות".
יום רביעי 2 במאי 1951
לצורך ביצוע המשימה של הנסת הכוח הסורי הקצה מפקד גדוד 13 כוח של מחלקת חי"ר בפיקוד עמוס גל וסיוע של כיתת מק"ב (מקלע בינוני) "באזה" אשר יועדו להיות רתק בפיקודו של אריה עמית (טפר). על פי עדויותיהם של טפר ועמוס גל, הכוונה הייתה "לא רק למנוע מהסורים לרעות בשטחנו, אלא גם לארגן לגדוד כמה פרות, לצורכי קומזיצים". חיילי המחלקה של גל הניסו את הרועים דרומה, אולם בשלב מסוים הצליחו לחמוק בערוצים מזרחה. הרתק בפיקודו של טפר, זיהה בטעות את המחלקה של גל ככוח חלוץ סורי ופתח עליו באש מקלעים אשר כתוצאה מכך נהרגו ארבעה חיילים. הכוח נסוג כאשר הוא משאיר בשטח את ההרוגים. פלוגה סורית עלתה על התל ותפסה בו עמדות. מחלקה נוספת של הגדוד יצאה לשטח כתגבורת, ושתי המחלקות ניהלו קרב אש עם הסורים עד שעות הערב ומנעו את גישת הסורים אל החללים.
עוד באותו יום הוחלט בפיקוד הצפון לכבוש את התל כדי לא לאפשר לסורים להתבסס בו. המשימה הוטלה על חטיבה 3 (חטיבת אלכסנדרוני) בפיקודו של סא"ל דב ירמיה, אשר הקצה למשימה פלוגה מגדוד חי"ר 34 בפיקודו של המ"פ גרבובסקי והסמ"פ משה פרילוצקי. כוח המילואים היה מורכב מעולים חדשים שרמת האימון שלהם וכשירותם הייתה נמוכה. סמג"ד 13, חיים עינב צירף לפלוגה שתי כיתות חי"ר מהגדוד וכיתת מרגמות 81 מ"מ כסיוע.
יום חמישי 3 במאי 1951
עם שחר התגלתה ההיערכות הסורית החדשה. מג"ד 13, רחבעם זאבי, העריך כי ההיתקלות הפכה לקרב על השליטה ברמת כורזים כולה. המג"ד גייס כתגבורת פלוגה מקורס מכי"ם של גולני בפיקוד איתן שמשוני אשר הועברה לפיקוד גדוד 13. פלוגה זו תקפה את מוצב "השפך" תחת אש שנורתה עליהם ממוצב "הדמות". המוצב נמצא נטוש. התברר כי הסורים מתרכזים במוצב "הדמות" וביססו שם מערך הגנה פלוגתי שכלל כוח גדול, נשק רב, מקלעי "שאטו" ומרגמות 60 מ"מ.
כוח המילואים (מגדוד 34) ששהה בתל מוטילה הוטרד על ידי אש מרגמות וצלפים. שלושה מאנשיו נהרגו ואחד נפצע (על פי אריה יצחקי נפצעו עשרה חיילים). הקשר של הפלוגה עם מוצב הפיקוד בזנגריה נותק, היה מחסור באספקה וההרוגים והפצוע לא חולצו. לאחר שבשעה 15:00 תקפו הסורים את התל ונהדפו, ביקש המ"פ רשות לסגת אך קיבל הוראה להישאר במקום. אספקה חלקית הגיעה באמצעות הסמ"פ אשר יצא עם חוליית חיילים לזנגריה עם פריטי ציוד ואספקה.
מחלקת תגבורת מקורס מכי"ם של גולני הגיעה בפיקודו של אריה טפר, מ"פ בגדוד 13 אשר החליף את מפקד המוצב מכוח המילואים. סוללת תותחי 75 מ"מ התפרסה מדרום למחנה פילון והחלה להנחית אש על מוצב "הדמות". אריה טפר ניסה להתקדם לכיוון המוצב אך הניסיון נבלם באש סורית חזקה. לפני החשיכה ניסו הסורים לתקוף שוב את התל אך נהדפו. בחסות החשיכה, קידמו הסורים תגבורת לאזור המפורז.
בלילה חלו חילופים בפיקוד על הקרב. מח"ט גולני, אל"ם מאיר עמית, קיבל את הפיקוד במקום מח"ט 3. עמית תגבר את הכוחות בגזרה. מפקדת החטיבה התמקמה ב"וִילָה מֶלְצֶ'ט" למרגלות היישוב מגדל לחוף הכנרת. גדוד 21 של גולני בפיקודו של סא"ל אהרון אבנון קודם מבסיסו בטירת הכרמל לעבר טבח'ה וסוללת 120 מ"מ מגדוד 334 נפרשה באזור חוות כרי דשא.
יום שישי 4 במאי 1951
בשעה 16:30 הייתה אמורה להיכנס לתוקף הפסקת אש בחסות האו"ם. הסורים לא כיבדו את הפסקת האש, המשיכו בירי ממוצב "הדמות" והמשיכו להזרים תגבורת. מח"ט גולני אישר פשיטה לילית על מוצב "הדמות" אך בשל תקלות לוגיסטיות בוצע רק סיור אלים שנהדף באש סורית. במהלך הסיור נהרג המ"מ של הכוח ונפצעו כמה חיילים.
יום שבת 5 במאי 1951
בבוקר יום שבת, 5 במאי 1951, כוחות צה"ל שלטו במוטילה ובמוצב "השפך". הסורים הטרידו בירי את הכוח שישב בתל מוטילה. נערכו מספר ניסיונות להסתנן למוצב "הדמות" אך אלה נהדפו באש הסורית. מבחינת צה"ל המצב בשטח היה קשה, לאחר ארבעה ימי קרבות הכוח סורי עדיין החזיק במוצב "הדמות" והיה חשש שתיכנס הפסקת אש אשר תנציח את הישגם של הסורים. בפיקוד צפון, באישור הרמטכ"ל, רא"ל יגאל ידין, הוחלט להפעיל את כל חטיבת גולני לכיבוש את מוצב "הדמות" ולהדיפת הסורים משטח מדינת ישראל.
הקרב על משלט "הדמות"
משימת כיבוש משלט "הדמות" הוטלה על פלוגה א' בגדוד 21 של גולני בפיקודו של סא"ל אהרון אבנון. מפקד הפלוגה היה זאב סלעי. פלוגתו של סלעי מנתה 98 חיילים בשתי מחלקות. הנשק בפלוגה הורכב מרובים צ'כים, מקלע מ.ג. 34, מרגמה 52 מ"מ ותחמושת כולל רימוני-יד. גדוד 21 היה תחת פיקודו של סא"ל אהרן אבנון, אך לצורך ביצוע המשימה הפלוגה הוכפפה לרחבעם זאבי (גנדי) מג"ד 13. על פי עדותו של סלעי, כשליש מאנשי הפלוגה היו יוצאי עדות המזרח, 55 אחוזים מהם היו ילידי מזרח אירופה ומרכזה, עשירית "ארץ-ישראלים", בליל שפות שימש את אנשי הפלוגה. מפקדי המחלקות היו סג"ם מוטקה עציוני וסג"ם נתן לוין. לצורך הקרב חולקה הפלוגה לשלוש מחלקות כאשר על המחלקה השלישית פקד קצין הספורט הגדודי רס"ל בנדיקט. אל חולית הפיקוד הצטרף גם יהודה גולן (אשנפלד) הקמ"ן הגדודי. סיוע ארטילרי כלל סוללת תותחי 75 מ"מ, סוללת מרגמות כבדות 120 מ"מ, כיתת מרגמות 81 מ"מ ומק"בים. לכוח המסתער לא צורף קת"ק (קצין תצפית קדמי) לצורך שליטה בסיוע הארטילרי. שעת ה"ש" ליציאה מתל מוטילה נקבעה ל-01:00. לאחר תדריך של המג"ד זאבי, יצא סיור לשטח בהשתתפות השתתפו הסמג"ד עקיבא סער, המ"פ זאב סלעי, הקמ"ן יהודה גולן ואחד המ"מים, מוטקה עציוני. כוח הסיור נסע בקומנדקר עד זנגרייה (במקום בו נמצא היום מושב אליפלט) ומשם ניסה להגיע רגלית לנקודת תצפית. הכוח לא הצליח להתקרב לתל מוטילה בגלל אש צלפים שנפתחה לעברו והסתפק בתצפית רחוקה מ"גבעת התצפית". על הכנת הכוחות ליציאה לקרב היה מופקד רס"ר הגדוד יעקב (יענקלה) בן-צבי קינד. מילות הקוד לפתיחה באש ולחדל-אש היו "יונה" ו"מלי" על שם אשתו ובתו של זאב סלעי.
הפלוגה החלה בתנועה רגלית מאזור זנגרייה כשהחוד כלל את יהודה גולן, חוליית לוחמים, המ"פ והקשר. לאחר הליכה קצרה ניפגש הכוח עם המג"ד זאבי שאיחל לכוח הצלחה. התנועה הרגלית הייתה קשה ואיטית מאוד. הלוחמים סחבו עמם ציוד רב, שכלל גם פצצות 81 מ"מ עבור הסיוע הארטילרי.
התקלה הראשונה התגלתה כבר לפני היציאה כאשר הסתבר כי חלק גדול מהלוחמים לקו בקלקולי קיבה לאחר אכילת צ'ולנט בארוחת הצהריים של שבת. במהלך הצעידה לעבר היעד נאלץ הכוח לעצור כמה וכמה פעמים. יהודה גולן ניווט את הכוח לתל-מוטילה שם נמסרו פצצות המרגמה לכוח הסיוע ומשם לנקודת ההיערכות מתחת למוצב "הדמות".
לאחר ההתארגנות להסתערות הפעיל סלעי את אש הסיוע ובסיומה נתן את פקודת ההסתערות. מפאת תנאי השטח לא ניתן היה לרוץ וההתקדמות הייתה בהליכה מהירה. מהמוצב נפתחה אש כבדה ומרוכזת בעיקר ממקלעונים. במכת האש הראשונה נפצע הקמ"ן יהודה גולן, מוטקה עציוני מ"מ 1 ולוחמים נוספים. הסתבר לסלעי כי מוצב ה"דמות" הוא לא מוצב מחלקתי אלא מוצב פלוגתי מבוצר היטב. ההסתערות נבלמה והכוח היה תחת אש חזקה.
סלעי גילה שמקור האש העיקרי של הסורים הוא עמדה באחד האגפים של המוצב. סלעי ארגן כוח של שתי חוליות בפיקודו של אריה לרר אשר התקדמו לעבר העמדה ונתקלו באש חזקה אולם הצליחו לגבור עליה ולחסל את העמדה. לאחר חיסול העמדה ודיווח למג"ד גנדי, אשר ישב בוילה מלצ'ט, התחיל סלעי לארגן את הכוח להסתערות השנייה.
לאחר הפוגה קצרה באש, פתחו הסורים באש חזקה ויעילה. סלעי הבין שאין לו כל דרך לעצור את הסורים וביקש מגנדי להפעיל "אש על מוצבינו". לאחר קבלת אישור מגנדי, פקד סלעי על הלוחמים להיצמד למחסות והפעיל את קוד הסיוע להנחתה ארטילרית. הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות צה"ל בה הופעלה אש ארטילרית על כוחותינו אשר היו במרחק הקצר מטווח הביטחון המינימלי המתחייב בעת הנחתה ארטילרית. על פי סלעי כתוצאה מהארטילריה על כוחותינו היו רק מספר קטן של פצועים . על פי אריה יצחקי התוצאה הייתה עשרה הרוגים ופצועים. בספירת הלוחמים הסתבר כי נותרו 32 לוחמים ובתוכם כמה פצועים כולל סלעי המ"פ והרץ הפלוגתי. סיוע חלקי הגיע מחיילי פלוגה ב' בפיקודו של גבי ברשי אשר ישבו בתל-מוטילה. חלק מהחיילים הצליח להגיע לפרצה בגדר והביאו איתם תחמושת רימוני יד ומימיות מים אשר חולקו בעיקר לפצועים.
באור ראשון של בוקר יום א' (6 במאי), לאחר שהסורים נכשלו במאמציהם לדחוק את הלוחמים מעמדותיהם במוצב "הדמות" התחילה להגיע התגבורת. ראשון הגיע סגן ידידיה ארגמן ואיתו לוחם נוסף מגדוד 12. אחריו הגיע גם אריה טפר ואיתו חיילים מקורס מ"כים ולבסוף גם מחלקה מגדוד 12 בפיקוד יצחק זייד ומחלקה מקורס מ"כים. סלעי ואריה טפר ארגנו את הכוחות להמשך אחיזה במוצב ולהשתלטות עליו.
בסביבות השעה תשע הודיע פנחס, קצין הסיוע, לסלעי כי מתוכנן סיוע אווירי. יואש צידון (צ'אטו) היה קצין הסיוע האווירי אשר שהה בשטח. התוכנית הייתה להסתער על העמדות הסוריות מיד עם תום התקיפה האווירית. מכיוון שלא היו ברשות הכוח יריעות לסימון מיקום קו העמדות הקדמי, פשטו החיילים את גופיותיהם הלבנות ובאמצעותם סומן הקו.
הדיון על הקרב
בקרב על מוצב "הדמות" נהרגו 30 מלוחמי "גולני", בנוסף ל-10 לוחמים אשר נהרגו בארבעת הימים הקודמים. בקרב נפצעו 72 חיילים. לאחר קרבות תל מוטילה, שהיוו את שיאו של העימות הצבאי במאבק על השליטה באזור המפורז, השתררה רגיעה יחסית בגבול עם סוריה למשך כארבע שנים.
אף על פי שבסופו של הקרב הושגה המטרה של פינוי הסורים מהאזור המפורז, הוא נחשב אחד מכישלונות צה"ל . אורי מילשטיין כתב כי היה זה "הכישלון הצבאי החמור ביותר באותם ימים, שיש טוענים שהוא גְדול הביזיונות בצה"ל מאז שהוקם". זאב דרורי כתב: "זה היה הקרב הגדול הראשון של צה"ל בזירה הסורית לאחר מלחמת העצמאות, והשמועות על הכישלון והחרפה נפוצו במהירות בכל שורות הצבא. הטענות בקרב הפיקוד הזוטר וחיילי החטיבה היו נגד הפיקוד שלא נכח בשדה הקרב ופיקד על הכוחות ממוצב פיקוד באזור הכנרת. כמו כן נטען שלא היה תיאום בין הכוחות בשטח לבין המפקדה בשעת הקרב עצמו בנושאים מרכזיים, כמו מודיעין קרבי, הכוונת הסיוע הארטילרי, תיאום בין הכוח הלוחם וכוחות העתודה. טענה מרכזית של הלוחמים היתה, שהמפקדים שלחו אותם למערכה בלי לדעת את תנאי השטח ואת מצב האויב, ואם הצליח הכוח לסלק את הסורים מהשטח המפורז הרי זה היה בזכות הפיקוד הזוטר מרמת מפקד פלוגה ומטה והלוחמים שלא התייאשו והמשיכו לתקוף את עמדות הסורים למרות ההרוגים והפצועים הרבים"
החל מסוף שנות השמונים יצאו מאמרים ומחקרים עם ביקורת קשות על תפקודם של המח"ט מאיר עמית ובעיקר על גנדי אשר בכל מהלך הלחימה ישב במקום בטוח הרחק משדה הקרב.
לא היה ואין חולק על תפקודו של סלעי במהלך הקרב. אחרי הקרב הוצג סלעי (אז פלזנר) בפני בן-גוריון. ראש ממשלה ושר הביטחון לחץ את ידו ושאל "מדליה או דרגה?" סגן זאב ענה מיידית "דרגה!" וכך קיבל בהצדעה את דרגת סרן. פועלו של סלעי צוין על ידי לא מעט מבכירי המפקדים בצה"ל. גבי אשכנזי כתב לסלעי: "...שהכריע והביא את הניצחון באותו קרב בזכות החתירה למגע, כמעט בכל תנאי, ההסתערות מול אש ואויב, הדבקות במשימה לאור המטרה, בנחישות ובתבונה עד כדי חירוף הנפש". אורי שגיא: "כבר בדור ההוא, מפקד הפלוגה וחייליו קובעים את תוצאות המערכה. סלעי חוסך מאתנו את דעתו ומחשבותיו באשר לדרגים שמעליו". אילן בירן: "כאשר כמעט לא נותרים לוחמים כשירים, סלעי דרש מהפיקוד בחפ"ק הרחוק, תרתי משמע, אש על מוצבינו. צפות ועולות שאלות יסוד באשר למיקום המפקדים הבכירים מרמת המג"ד ומעלה, איכות העתודות והטלתן למערכה והתגלגלותה כרצף קרבות היתקלות ולא כמערכה סדורה. התגלמות הגבורה, לצד שאלות נוקבות ונוקשות" . גבי ברשי כתב כי "על אף העובדה שלכל רמות הפיקוד ממג"ד ומעלה, לא היה מושג בזמן אמת מה קורה שם, הלוחמים ממ"פ ומטה לחמו באומץ, במסירות, ובדבקות מופלאה במטרה, בנחישות ובהקרבה ובסיומו של הקרב המטרה הושגה, היעד נכבש והאויב הובס ".
בעת החלמתו בבית ההבראה הצבאי מהפציעה, רשם המ"פ סלעי את מהלכי הקרב ברוסית במחברת שקנה בשקם . לאחר פרישתו לגמלאות, בעידוד העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית ליד אוניברסיטת תל אביב, כתב סלעי את הספר "אש על מוצבינו".
הנצחה
אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה נחנכה במושב אלמגור בשנת 1997. האנדרטה ניצבת בשולי המושב, באתר המשקיף אל הכנרת. היא בנויה כבסיס עגול ומשופע שעליו ניצבים זה על גבי זה שני סלעים מוארכים וכהים. על גבי צדיו המשופעים של בסיס האנדרטה נקבעו כעין לוחות תבליט מאבנים ועליהם לוחיות מתכת הנושאות את שמות 41 החללים.
חטיבת גולני מקיימת מדי שנה אזכרה לנופלים באתר הקרב.
בלופילדס
בלופילדס (בספרדית: Bluefields) היא בירת האזור האוטונומי של הדרום האטלנטי בניקרגואה. העיר נמצאת על גדות נהר אסקונדידו, במרחק של 383 קילומטרים מבירת ניקרגואה מנגואה.
היסטוריה
שודדי ים אירופאים נהגו לשהות באזור נהר אסקונדידו כמקום לתיקון ספינותיהם וחידוש האספקה שלהם. אחד מהם, הולנדי בשם אברהם בלאופלט, בחר במקום כבסיס לפעילותו באזור ושם העיר הנוכחי נובע משמו (משמעות השם "בלופילדס" באנגלית היא "שדות כחולים", בדומה למשמעות השם בלאופלט).
ב-1633 החלה התיישבות של נתינים אנגלים, וכעבור כמה עשרות שנים האזור הפך למושבה בריטית מבוססת בשם חוף מוסקיטו, כשבלופילדס משמשת כבירתה. האנגלים גם כרתו ברית עם בני המיסקיטו המקומיים, חימשו אותם, ועזרו להם לדכא קבוצות ילידיות אחרות. עם זאת, הספרדים טענו לריבונות על האזור ואילצו את הממלכה המאוחדת לוותר עליו בסוף המאה ה-18. למרות זאת, בני המיסקיטו ניסו לשמור על עצמאותם ועם קבלת העצמאות של המושבות הספרדיות באזור ב-1821 הם חידשו את בריתם עם הבריטים.
ב-1986 פוצל המחוז לאזור האוטונומי של הדרום האטלנטי, שבירתו נותרה בלופילדס, ולאזור האוטונומי של הצפון האטלנטי, שבירתו היא פוארטו קבסס.
חינוך
בבלופילדס נמצא קמפוס של אוניברסיטת האזורים האוטונומיים של החוף הקריבי הניקרגואי.
תחבורה
במשך זמן רב העיר לא הייתה מקושרת בכביש למערב ניקרגואה, וגם עכשיו קיימת רק דרך עפר לעיר אל רמה.
הדרכים שבהן כן ניתן להגיע לעיר הם דרך נמל התעופה בלופילדס, הנמצא במרחק של כ-2 קילומטרים מהעיר ואשר מציע טיסות למנגואה וערים אחרות בניקרגואה, או בסירה דרך נהר אסקונדידו מאל רמה.
לוקסור
לוקסור (בערבית: الْأُقْصُر, תעתיק מדויק: אלְאֻקְצֻר; בערבית מצרית: الاقصر) היא עיר במצרים העליונה (דרום מצרים) ובירת המחוז הקרוי על שמה. העיר משתרעת על פני 43 קמ"ר על הגדה המזרחית של נהר הנילוס כ-500 ק"מ מדרום-מזרח לבירה קהיר. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר מנתה 268,640 בני אדם, ובכך היא העיר השנייה בגודלה במצרים העליונה, אחרי אסואן.
העיר לוקסור שוכנת במקומה של העיר העתיקה תבאי ומשום כך היא מכונה לעיתים "המוזיאון הפתוח הגדול בעולם". בין השאר נמצאים בשטח העיר בת-ימינו אתרי המקדשים של כרנכ ומקדש לוקסור. מעברו השני של נהר הנילוס, על הגדה המערבית, ניצבים המקדשים והקברים של הנקרופוליס של תבאי, הכוללים את עמק המלכים, עמק המלכות, הרעמסאום וכן את אתר דיר אל-בחרי, הכולל את מקדש חתשפסות. אלפי תיירים מכל קצווי תבל פוקדים את האתרים הארכאולוגיים של העיר והתיירות מהווה מקור הכנסה חשוב לעיר המודרנית.
היסטוריה
לעיר נודעה חשיבות החל במאה ה-11 לפנה"ס: לאחר שהגיעה אליה אוכלוסייה עשירה ומבוססת, נודעה תבאי כמרכז החכמה, האמנות, הדת, התרבות והכוח הפוליטי של מצרים. העיר המשיכה להוות את המרכז הדתי של מצרים עד לתקופה ההלניסטית, כשהאל הראשי היה אמון (לו מוקדש המקדש בכרנך שמצפון ללוקסור). לאחר שהעיר נהרסה על ידי אשורבניפל מלך אשור, היא שוקמה בתקופה הרומית. אוכלוסיות נוצריות החלו להגיע לעיר ובנו בה מספר מנזרים.
ב-17 בנובמבר 1997 בוצע במקדש חתשפסות שבסמוך לעיר, פיגוע שנודע בשם "טבח התיירים בלוקסור", בו רצחה חוליה של ארגון הטרור אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה 62 איש, כולל 58 תיירים. בעקבות הפיגוע נפגעה מאוד התיירות בעיר בשנים שלאחר מכן, והממשלה המצרית תגברה משמעותית את מערך האבטחה בעיר ובאתריה.
צ'ארלס מריאם
קריירה
מריאם שילב את המחקר הפוליטי עם ניסיון לעסוק בקריירה פוליטית. בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 שימש מריאם במספר ועדות חקירה שחשפו את אי הסדרים הכספיים במפלגה הרפובליקנית בשיקגו. בכך קנה לו שם הן בעירו שיקגו והן ברמה הלאומית. כישלונו בבחירות המקדימות לראשות העיר שיקגו בשנת 1919 לא היווה סיום לקריירה הפוליטית שלו, אם כי לאחריו לא ניסה עוד את כוחו בבחירות למשרה פוליטית. מריאם שימש כיועץ לנשיאים הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט ובתקופת השפל הגדול קידם את אמונתו בכוחה של המערכת הפוליטית ליצור שינוי חברתי בסיסי.