cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חמישיית הג'קסונים
המעבר ל"CBS Records"
בקיץ 1976 החתימה רשת הטלוויזיה CBS את כל אחי ואחיות משפחת ג'קסון (מלבד ג'רמיין), על השתתפות בתוכנית בידור שתתחרה ברשת ABC. התוכנית עלתה לשידור ביוני 1976 והייתה לתוכנית הבידור הראשונה בטלוויזיה האמריקאית שהונחתה על ידי אפרו-אמריקאים. התוכנית שרדה שתי עונות, בהן התבלטה האחות הקטנה במשפחה, ג'נט ג'קסון, שהחלה את צעדיה הראשונים בעולם הבידור.
אלבומם המצליח Destiny, שיצא בדצמבר 1978, שילב פאנק, רית'ם אנד בלוז, סול ודיסקו. אלבום זה כלל שני להיטים גדולים של הלהקה: "Blame It on the Boogie", שהוא מלהיטי הדיסקו הידועים ביותר, ו"Shake Your Body" (שהגיע לעשרת הראשונים בארצות הברית ובבריטניה).
ב-1979 קיבלו הג'קסונים כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
שנות השמונים
בספטמבר 1980 הוציאה הלהקה את אלבומה, Triumph, אשר המשיך את הצלחת האלבומים הקודמים. אלבום זה כלל את הלהיטים "Can You Feel It" ו-"Walk Right Now", שזכו להצלחה רבה בבריטניה. בעקבות הצלחת האלבום, יצאה הלהקה למסע הופעות מצליח ביותר, שתואר על ידי מגזין הרולינג סטון כאחד מ-25 מסעי הופעות הטובים בעולם בין השנים 1967 ל־1982. שנה לאחר מכן שחררה הלהקה את אלבום ההופעה, "!The Jacksons Live".
ב-16 במאי 1983, שידרה רשת הטלוויזיה NBC ספיישל טלוויזיוני בשם "Motown 25: Yesterday, Today, Forever", לציון 25 שנים להקמת חברת התקליטים "מוטאון". בספיישל זה הכריז ג'רמיין על שובו ללהקה, והג'קסונים הופיעו שם, בהרכבם המקורי, לראשונה מזה 7 שנים. באותה התוכנית ביצע מייקל לראשונה את "הליכת הירח" המפורסמת שלו. הצלחתו המדהימה של מייקל כאמן סולו הביאה רבים לחשוש כי יעזוב את הלהקה, אולם מייקל טיפח במקביל הן את קריירת הסולו והן את פעילותו בלהקה.
ביולי 1984 שחררה הלהקה את האלבום Victory, שהפך לאחד המצליחים ביותר שלה, ומכר מעל 7 מיליון עותקים ברחבי העולם. מתוך אלבום זה שוחרר הלהיט הגדול האחרון של הלהקה, "State of Shock" (מקום שלישי בארצות הברית), שהוקלט ביחד עם סולן להקת הרולינג סטונז, מיק ג'אגר. בשלב זה תפקדו הג'קסונים כשישייה, ויחד יצאו למסע ההופעות בעקבות האלבום, שנחשב בזמנו למסע ההופעות הגדול ביותר של להקה כלשהי אי פעם. זמן קצר לאחר סיום סיבוב ההופעות עזבו מייקל ומרלון את הלהקה. הארבעה שנותרו הקליטו אלבום נוסף בטרם פירוק הלהקה. האלבום, 2300 Jackson Street, יצא ב-1989 ולא זכה להצלחה.
לאחר הפירוק
ב-1992 שידרה רשת הטלוויזיה ABC מיני סדרה תעודית בת ארבע שעות המגוללת את סיפור חייהם של בני משפחת ג'קסון על פני ארבעה עשורים.
ההופעה המשותפת היחידה של חמשת חברי הלהקה המקוריים מאז פירוקה, התרחשה ב-7 בספטמבר 2001, במדיסון סקוור גארדן. הופעה זו הפכה כעבור זמן לספיישל טלוויזיוני של רשת CBS. כל השמועות וההכרזות על איחודה של הלהקה לא התממשו. ב-25 ביוני 2009 נפטר מייקל, סולן הלהקה, דבר שסתם סופית את הגולל על איחודה מחדש.
באפריל 2012 הודיעו ג'קי, טיטו, ג'רמיין ומרלון על כוונתם להתאחד לצורך סיבוב הופעות. סיבוב ההופעות החל ב-20 ביוני והסתיים ב-9 בדצמבר.
מורשת
בשנת 1997 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול ובשנת 1999 נכנסה להיכל התהילה של הרכבים מוזיקליים.
השירים "ABC" ו-"I Want You Back" נכנסו לרשימת 500 השירים שעצבו את הרוק אנד רול, כאשר "I Want You Back" נכנס להיכל התהילה של גראמי.
חמישיית הג'קסונים היוותה השראה למספר גדול של להקות בנים כמו אן סינק, בקסטריט בויז, ניו קידס און דה בלוק, ורבים אחרים.
דיסקוגרפיה
{|
טרחא יתירה
בהלכות שבת וחג, נאסרה טרחא יתירה, הכוללת בתוכה שני איסורים: איסור לעשות מלאכה הנצרכת לצורך החג באופן שמעורבת בו גם טרחא מיותרת לצורך החול, והן טרחא מרובה, גם אם היא לצורך החג.
מקור
איסור טרחא יתירה היא מאיסורי שבות. אודות מקור האיסור כותבים הראשונים:
כך כתב הריטב"א בספרו:
כך כתב גם הרמב"ן עצמו, שממנו נמסרה השיטה לריטב"א:
טרחא מיותרת
אסור חז"ל לטרוח טרחה שאינה לצורך החג, גם אם נעשית בדרך אגב אם מעשה שנעשה לצורך החג. כך גם נפסק ברמב"ם:. בית שמאי רצו לאסור גם לאפות פת מרובה בפעם אחת, אך בית הלל התירו את הדבר.
מלבד הדברים האסורים משום טרחא יתירה, התירו חז"ל כמה הלכות כדי למעט בטרחא, והם קבעו כי עדיף לסחוב הרבה בפעם אחת מאשר ללכת פעמים רבות יותר שזו היא טרחא גדולה יותר, ובכלל תמיד יש לחפש דרכים למעט בטרחא בחג ולא להרבות בו.
דודה פרידה: המוזיאון
דודה פרידה: המוזיאון היא יצירה בימתית שמעמידה במרכזה את ההיסטוריה הפרטית של דודה פרידה, קרובת משפחה רחוקה של נעמי יואלי.
אודות ההצגה
פרידה אורנדר בן-לוי היגרה מווינה לפלשתינה בשנות העשרים של המאה העשרים וביטאה את הציונות שלה דרך הבאת אופנת וינה לפלסתינה, בזמן שהסוציאליזם היה במרכז תפיסת ההגשמה הציונית בארץ. מצד אחד זוהי היסטוריה פרטית של אישה בלתי חשובה בעליל ומצד שני מאוד נועזת בהגשמת הציונות דרך ההוט קוטור, כשהקימה סלון תפירה עילית בירושלים בסוף שנות העשרים.
בנימוקי השופטים למתן פרס ההצגה הטובה בפסטיבל עכו נאמר:
יוצרים
ההצגה היא יצירה משותפת בראשות יואלי ושיחקו בה נעמי יואלי, גליה יואלי, הדס קלדרון וננה אריאל. מעצב החלל: הדס עפרת, המוזיקאי: יוסי מר-חיים, מעצב התאורה: אורי רובינשטיין, מעצב התלבושות: עמית אפשטיין, מעצבת האביזרים : תמר לקס, יוצרת הווידאו – שירי גופר, מעצב הסאונד דודו שביט, מנהל האירוע: אורי יואלי.
הופעות ופרסים
ההצגה עלתה לראשונה בפסטיבל עכו 2006 וזכתה בו בפרס ההצגה הטובה. והציגה בתיאטרון תמונע בין אוקטובר 2006 למרץ 2009. ב-2007 זכתה בפרס קיפוד הזהב - על שפת במה. היא הופיעה באקדמיה לאומנויות, ברלין (2008) ובפסטיבל דורדרכט, הולנד (2010).
גליצין
זוהי חומצת האמינו הפשוטה והקטנה ביותר; השייר שלה מורכב מאטום מימן בודד. שייר זה נחשב להידרופובי, אם כי ההידרופוביות שלו זניחה. זוהי אחת מחומצות האמינו השכיחות ביותר בחלבונים.
אטום הפחמן של הגליצין קשור לשני אטומי מימן בודדים, ולא לאחד כמו שאר חומצות האמינו, ולכן אין הוא נחשב לפחמן אלפא (שכן, פחמן אלפא אמור להיות קשור לארבע קבוצות כימיות שונות). כיוון שכך, גליצין איננה מולקולה כיראלית והיא לא מסוגלת להסיט מישור אור מקוטב (ובמילים אחרות: היא אינה מגלה פעילות אופטית), וזאת בניגוד לשאר חומצות האמינו שכן מסוגלות לעשות זאת.
היסטוריה ואטימולוגיה
גליצין התגלה בשנת 1820 על ידי הכימאי הצרפתי אנרי בראקונו כאשר ביצע הידרוליזה של ג'לטין על ידי הרתחתו עם חומצה גופרתית. הוא כינה אותו במקור "סוכר של ג'לטין", אך הכימאי הצרפתי ז'אן-בטיסט בוסינגו הראה ב-1838 שהוא מכיל חנקן. בשנת 1847 הציע המדען האמריקני אבן נורטון הורספורד, אז תלמידו של הכימאי הגרמני יוסטוס פון ליביג, את השם "גליקוקול" ;אולם, הכימאי השוודי ברצליוס הציע שנה לאחר מכן את השם הנוכחי הפשוט יותר. השם גליצין בא מהמילה היוונית γλυκύς (גליקיס) "טעם מתוק" (שקשורה גם לקידומות גליקו- וגלוקו-, כמו בגליקופרוטאין וגלוקוז). בשנת 1858, הכימאי הצרפתי אוגוסט קאהורס קבע שגליצין הוא אמין של חומצה אצטית.
שמה הכימי של גליצין, לפי מונחון IUPAC, הוא חומצה אמינואתנואית; השם נגזר מהיותה מורכבת מחומצה אתנואית (חומצה קרבוקסילית של אתן), אליה קשורה קבוצת אמינו.
גליצין משמשת גם בתור ניורוטרנסמיטור אינהיביטורי במערכת העצבים המרכזית, וגם כמאקטבת תהליכים אקסיטטוריים.
הפקה
למרות שניתן לבודד גליצין מחלבון שעבר הידרוליזה, דרך זו איננה משמשת לייצור תעשייתי, מכיוון שניתן לייצר אותו בצורה נוחה יותר על ידי סינתזה כימית. שני התהליכים העיקריים הם אמינציה של חומצה כלורואצטית עם אמוניה, הנותנת גליצין ואמוניום כלוריד, וסינתזת חומצות אמינו של Strecker , שהיא השיטה הסינתטית העיקרית בארצות הברית וביפן. כ-15 אלף טון מיוצרים מדי שנה בדרך זו.
גליצין נוצר גם כתוצר לוואי לא רצוי בסינתזה של EDTA, הנובעת מתגובות של תוצר הלוואי של אמוניה.
סיכונים
בשנת 2017 הודיע מנהל המזון והתרופות האמריקאי כי גליצין אינו בטוח לשימוש במזון לבני אדם, לאחר שפורסמו מספר מחקרים מדעיים המתבססים על ניסויים בבעלי חיים בהם דווח על תופעות לוואי מזיקות בתזונה עשירה בגליצין.
דיאן ונורה
דיאן ונורה (באנגלית: Diane Venora ; נולדה ב-10 באוגוסט 1952) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית. ונורה הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בדרמה המוזיקלית הביוגרפית "בירד" ומפורסמת בזכות הופעותיה בסרטים "היט", "המקור", "התן" ו"רומיאו וג'ולייט".
קריירת משחק
ונורה התחילה את דרכה כשחקנית ב-1981 בסרט האימה "איש זאב" לצדו של אלברט פיני. התפרסמה לראשונה בהוליווד בדרמת הפשע של פרנסיס פורד קופולה "מועדון הכותנה", בה גילמה את שחקנית הקולנוע גלוריה סוונסון. הופיעה במותחן הפעולה "תעלול קטלני" ובדרמה "עשבי פרא" לפני הופעת הפריצה שלה בדרמת הג'אז הביוגרפית של קלינט איסטווד "בירד". בסרט הופיעה ונורה לצידו של השחקן פורסט ויטאקר בתפקיד צ'אן פארקר, אשתו היהודייה של הסקסופוניסט צ'ארלי פארקר. ונורה קיבלה ביקורות טובות על הופעתה בסרט והועמדה לפרס גלובוס הזהב. בשנת 1994 שיחקה בסיטקום של ABC, "סמטת רעם" את בובי טרנר, אם המשפחה עד שהוחלפה על ידי השחקנית רובין רייקר.
בשנת 1995 שיחקה בסרט הפשע המצליח של מייקל מאן "היט" בתור ג'סטין, אשתו הבעייתית של בלש בכיר ממחלק הרצח של לוס אנג'לס וינסנט האנה (אל פצ'ינו).שיחקה באותה השנה בתפקיד המנתחת הפלסטית ד"ר גרי אינפנט בשמונה פרקים של סדרת הדרמה "שיקגו הופ". ב-1996 הופיעה ב"רומיאו וג'ולייט", עיבוד הוליוודי מודרני ליצירה הספרותית "רומיאו ויוליה". ונורה גילמה את גלוריה, אמה של ג'ולייט קפולט (קלייר דיינס). באותה שנה שיחקה בסרט הפעולה "מורה מחליף".
ב-1997 זכתה ונורה לביקורות נלהבות על הופעתה במותחן הפעולה המשטרתי "התן", בו גילמה את השוטרת הרוסייה ולנטינה קוסלובה. ב-1999 שיחקה בדרמת העיתונות הביוגרפית שהייתה מועמדת לשבעה פרסי האוסקר, "המקור", בה גילמה את ליאן, אשתו של המדען לחקר חברות טבק ג'פרי ויגנד (ראסל קרואו). השתתפה בשנה זו גם בדרמת הפעולה התקופתית "הלוחם ה-13" ובדרמה של קלינט איסטווד "פשע אמיתי".
בשנת 2000 גילמה בסרט "המלט" את גרטרוד, אמו של המלט (אית'ן הוק).
בשנת 2010 הופיעה בדרמת המסתורין הרומנטית "כל הדברים הטובים". בשנת 2022 השתתפה בקומדיה הרומנטית "אהבה ראשונה" בתור דודה איירין.
חיים אישיים
ונורה הייתה נשואה במשך תשע שנים לבמאי סרטי הפעולה הפולני אנדז'יי ברטקוביאק, לזוג ילדה אחת במשותף.
שכונת חצר
שכונת חצר היא הצורה העיקרית שעל פיה נבנו השכונות היהודיות מחוץ לחומות ירושלים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ייחודה של שכונת חצר הוא בהתרכזותה סביב מרחב ציבורי משותף, הוא "החצר", שבה מוקמו בדרך כלל המתקנים המשותפים ובהם בור המים, התנור השכונתי וכו'. בתחילת המאה ה-20 הוקמו ביפו ובסביבותיה מתחמי מגורים בתוך שכונות שרוכזו סביב חצר משותפת, אך אף על פי שיש המכנים אותן "שכונות חצר" הן אינן שכונות בפני עצמן ואינן קשורות כלל להגדרה זו.
היסטוריה
שכונות החצר החלו להיבנות בירושלים שבתוך החומות כבר במאה ה-19 בשל אילוץ כלכלי: שכר הדירה המאמיר הכריח את משפחות היהודים לחלוק דירות ואף חדרים אלו עם אלו, וכן לחלוק שימוש ואחזקה של מתקנים חיוניים כמו בור מים, מטבח, מחסן, בור ספיגה לשירותים וכדומה. באופן זה גובשו למשל שכונות ה"חוֹש" ברובע היהודי הבנויות דירות-דירות סביב חצר משותפת שבה רוכזו המטבח המשותף, המחסן, פינת הכביסה מעל בור המים וכדומה. דוגמה נוספת לחצר משותפת כזאת ניתן למצוא במוזיאון חצר היישוב הישן.
עם היציאה אל מחוץ לחומות העתיקו היהודים את מתכונת מגורים זו אל השכונות החדשות, והפעם בעיקר למטרת הגנה. הקושי העיקרי שעמד בפני יזמי היציאה מהחומות היה שכנוע האנשים שלא לפחד מפני חיות הבר הרעבות שבחוץ, ובעיקר מפני שודדי דרכים. בניית שכונה במתכונת חצר משותפת הסגורה מכל עבריה העניקה תחושת ביטחון והגנה.
מתכונת שכונת החצר הפכה כה פופולרית עד כי רובן המוחלט של שכונות הנחלאות בירושלים, אשר נבנו בשלהי המאה ה-19, נבנו במתכונת זו. רק בתחילת המאה ה-20 החלה בניית שכונות בסגנונות אחרים, ובעיקר במתכונת שתי וערב, כמו בשכונות נחלת צדוק, שערי חסד או שכונת הבוכרים. עם זאת השכונות החרדיות המשיכו להיבנות כשכונות חצר גם בהמשך, בעיקר מסיבות אידאולוגיות: רצון לשמור על צביון השכונה הסגורה והשגחה על הילדים והנוער בחצר המשותפת.
מבנה
שכונת חצר מתאפיינת בחצר פנימית, בדרך כלל מרובעת, אשר סביבה נבנו דירות השכונה. דירות אלה נבנו צמודות זו לזו לכדי מבנן אחד היקפי, ושערים שמספרם משתנה בהתאם לגודל השכונה וצרכיה מובילים פנימה אל החצר. באופן זה משמשות הדירות כחומת סוגרים ומייתרות את הצורך בבניית חומה נפרדת (כמו זו שבנה למשל משה מונטיפיורי במשכנות שאננים). ייתכן שצורת החאנים - מלונות הדרכים שנבנו על הדרכים הראשיות - השפיעה אף היא על הבחירה במתכונת שכונות החצר. כן אפשר שהריכוז סביב חצר משותפת נבע משיקול הלכתי והוא יצירת רשות אחת בה אפשר לטלטל בשבת מבית לבית.
לא תמיד הייתה החצר בעלת תבנית מרובעת, אלא עוצבה בהתאם לצרכים ולצורת המגרש וגודלו. דוגמה לחצר לא מודולרית ניתן למצוא בשכונת אוהל משה בגוש הנחלאות, אשר מורכבת מכמה חצרות קטנות וביניהן בתי כנסת; דוגמה נוספת ניתן למצוא בשכונות בתי אונגרין שבגוש מאה שערים ובבתי ברוידא בנחלאות, הבנויות כמשולש בהתאם למגרש ולבתי השכונה.
הסופר יעקב יהושע (אביו של א"ב יהושע) שהתגורר בילדותו בעיר העתיקה ובהמשך עבר לשכונות הנחלאות, תיאר את אופי שכונות החצר בתוך החומות, תיאור ההולם להפליא את אופיין אף מחוצה לעיר:
שינויים ותמורות
מאחר שמטרת מתכונת שכונת החצר הייתה בעיקר הגנתית, הקפידו הבונים שלא לפתוח כל פתח כניסה ויציאה אל הבתים עצמם מבחוץ, אלא חלונות בלבד. המבקש להיכנס אל ביתו בשכונה חייב היה אפוא להיכנס קודם כל אל החצר עצמה דרך אחד השערים, וממנה לגשת אל הבית. עם התגברות הביטחון בירושלים שמחוץ לחומות, פרצו רבים מבעלי הבתים פתחים ישירות מביתם אל החוץ, ושינו בכך את המתכונת המקורית של שכונת החצר. על פי האדריכל דוד קרויאנקר היה סידור הפתחים והחלונות כנ"ל תוצאה של אילוץ הלכתי הנובע מהשולחן ערוך על פיו אסור לפתוח חלון לחצר משותפת (טור חושן משפט סימן קנ"ד):
שערי החצר היו נסגרים בתחילה מדי לילה, בדומה לשערי חומת ירושלים, וזאת כדי להקנות ביטחון והגנה לתושבים. בעלי הבתים החזיקו במפתח ויכלו להיכנס ולצאת כרצונם. בחלוף השנים התייתר הצורך בנעילת שערי השכונה והדלתות נותרו פתוחות במשך כל שעות היממה. דלתות אלו נעקרו לבסוף בהוראת השלטון העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה ונעלמו מנופה של ירושלים. רק צירים חלודים ושרידי שקעי-בריח עוד מלמדים פה ושם על קיומן. שכונת החצר האחרונה בירושלים ששערה (היחיד) עוד ננעל מדי לילה הייתה בית דוד. נוהל זה השתנה רק בשנת 2009!
השפעה על הבנייה המודרנית
שכונות החצר שימשו השראה לבניית שכונות מודרניות בירושלים, ובהן למשל מעונות עובדים א' שהוקמו ברחביה בשנות ה-30. לאחר קום המדינה הוקמו "שיכוני רכבת" בשכונות העולים המחקים את הדירות הטוריות הדבוקות זו לזו שבשכונות החצר. בשכונת גילה הוקמו בשנות ה-70 מבנים במתכונת שכונות החצר סביב מרחב ציבורי משותף המוקף בדירות.
ריאליזם משפטי
ריאליזם משפטי הוא גישה משפטית ביקורתית המושפעת מהסוציולוגיה של המשפט. הריאליזם המשפטי גורס כי המשפט הוא יצירה חברתית והדרך היחידה לעסוק במשפט הוא בתוך ההקשר החברתי של תפקוד המשפט. גישה זו יוצאת כנגד התפיסה המקובלת הגורסת כי המשפט הוא מעין מדע ויש בו עקרונות שאינם משתנים עם הזמנים. כלומר ישנה "חשיבה משפטית" שאינה משתנה עם הזמן. לאורך כל הדורות מתקיים תהליך דומה של חשיבה משפטית.
ניתן לחלק את התפתחות הריאליזם המשפטי לשלשה שלבים מרכזיים:
השלב הראשון – עליית הפרגמטיזם
מיתוס האדם החדש באמריקה – בסוף המאה ה-19 יש ניסיון למצוא מיהו האמריקאי בניסיון להשתחרר אחת ולתמיד מאירופה. האמריקאים יוצרים אדם שבונה עצמו במו ידיו ומתחיל מאפס. הפרגמטיזם האמריקאי עולה מתוך ניסיון להסביר מה הפילוסופיה שמייחדת את האמריקאי. ראשית המסורת הריאליסטית בשלב הפרגמטיסטי.
אוליבר ונדל הולמס
אוליבר ונדל הולמס (1841–1935) היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. נודע בפסיקות המתקדמות שנתן, לעיתים קרובות בעמדת מיעוט, אשר העניקו לו את הכינוי – "הבדלן הגדול". הולמס מזוהה כיום כאבי הגישה הריאליסטית למשפט.
את ראשית המסורת הריאליסטית בשלב הפרגמטי פתח השופט הולמס, בספרו The Common Law שבו טען כי: "חייו של המשפט אינם היגיון אלא ניסיון". האדם מוגדר כיצור מתנסה ופותר בעיות. ההנחות של נורמות, זכויות וכיוצא בזה אינן חשובות בעיני הולמס והוא רוצה לפתח את המשפט כמדע שמתמודד עם התנסות ולא כמשפט שמתמודד עם שאלות. הולמס מנבא שהמשפט האמריקאי ינסה לשאוב את המדעיות שלו מהכלכלה. האדם של ההווה הוא האדם של המילה הכתובה אך האדם של העתיד יהיה כלכלן – איש מדעי החברה. המשפטן ידע כלכלה כך שיוכל לבדוק באופן אמפירי את האופן שבו המשפט יתקיים בפועל.
רקע
הריאליזם המשפטי עלה בין שנות ה-20 וה-30 בארצות הברית. מדובר בקבוצת אינטלקטואלים – מהקבוצות המזוהות עם השמאל הפוליטי שאנשיהן הגיעו מתחום ההוראה במשפט, קבוצה זו הקימה תנועה מרדנית (הריאליזם המשפטי כתנועה). מה שמאפיין את כתיבתם זו ביקורת כלפי השיטה המשפטית הקיימת, שהייתה באותה עת הפורמליזם המשפטי. החשיבה המשפטית באותה עת שמה דגש על הכרת הכללים והקשר בין מושגי המשפט, מתוך רצון להציג את המשפט כמדע. לדוגמה פרופסור לנגדל, דיקאן הפקולטה למשפטים בהארוורד באותה עת, גרס כי תפקיד המשפטן הוא להכיר את הדוקטרינות המשפטיות ולסווגן, באופן שיאפשר יצירתה של "גאומטריה משפטית" – הסקה אינדוקטיבית של כללים מתוך מקרים ספציפיים שנפסקו על ידי בתי המשפט, והחלה דדוקטיבית של הכללים על המקרים החדשים שבאים אל פתח בתי המשפט. כך, בדומה למעבדה אצל הפיזיקאי, מציג לנגדל את הספרייה כ"מעבדתו של המשפטן". מאפיינים נוספים של התפיסה הפורמליסטית הנוקשה ששלטה אז בארצות הברית הם האמונה שאין במשפט לקונה, שההכרעה המשפטית היא אובייקטיבית, ושמערכת המשפט אינה צריכה להתחשב בשינויי הזמן ובלחצים חברתיים. הריאליזם יוצא נגד חשיבה זו, שלטענתו מטרתה היא הנצחת הפערים החברתיים והגנה על בעלי ההון. הריאליסטים טוענים כי השימוש במושגים של כללים – חובות במשפט הוא מחסום לחשיבה בהירה על עניינים משפטיים. השופט צריך להיבחן על פי מה שהוא עושה בפועל – התנהגותו, ולא על ידי עיסוק תאורטי בחוקים שהוא מחיל. כך, מוריס כהן, אחד מן הריאליסטים החשובים, מעמיד בפני המשפטן הריאליסט שתי מטרות מרכזיות: הראשונה היא לבחון מה בתי המשפט פוסקים בפועל (על ידי מחקר אמפירי של הפסיקות), כלומר מה קיים בפועל, והשנייה היא בחינה של הפסיקות הראויות, מתוך תפיסת המשפט ככלי להנדסה חברתית (באמצעות שימוש במדעי החברה: סוציולוגיה, כלכלה וכו'), כלומר מה ראוי שיהיה. עם חברי קבוצה זו ניתן למנות בין היתר גם את קרל לואלין, ג'רום פרנק ורוברט לי הייל.
אלו שתי מגמות סותרות שפועלות באותו זמן – בימ"ש מאוד אקטיביסטי לעומת תורת משפט מאוד שמרנית. גם בתי הספר למשפטים משתנים – נשים מתחילות ללמוד. גם המורים משתנים, מלמדים גם כלכלנים פילוסופים ולא רק משפטנים.
תמכה
תמכה (שם מדעי: Anthriscus cerefolium), היא צמח תבלין חד-שנתי בסוג סְיָגִית שבמשפחת הסוככיים, שמקורה בקווקז, אך הופצה על ידי הרומאים לכל רחבי אירופה. התמכה משמשת בעיקר כמרכיב להכנת מרק וכתבלין לירקות ולסלט.
תיאור
התמכה גדלה לגובה של 20-70 ס"מ. השורש דק. פרחיה לבנים, בתפרחות קטנות שקוטרן 2.5-5 סנטימטר. אורכו של הפרי הוא בין 7 ל-11 מילימטר ורוחבו כ-1.5 מילימטר והוא מעוקל קמעה. הפרי הבשל צבעו שחור מבריק ושטח פניו חלק. לכל חלקי הצמח יש ריח דומה לאניס והם שעירים (למעט הפרי). השמן האתרי שהתמכה מכילה קובע את טעמה. ריכוז שמן זה בצמח הוא 0.03% ובפרי.0.9% השמן האתרי מורכב מ-60% אסטרגול ו-30% דימטוקסי-אליבנזן. התמכה מכילה כמות רבה יחסית של ברזל ומגנזיום.
תפוצה
תמכת הבר צומחת במערב אסיה, דרום אירופה הבלקן והקווקז. ניתן למצוא אותה ביערות, בחורשות ובשולי כרמים. תמכה תשגשג בקרקע קלה, עשירה ומנוקזת היטב. התמכה המבויתת מגודלת כמעט בכל רחבי אירופה כגידול חקלאי. רצוי לגדל אותה בקרקע לחה ובחצי-צל כדי למנוע צמיחה מהירה מדי ופריחה של הצמח. בארץ גדל בר מין אחר בסוג סייגית - סייגית מבריקה (Anthriscus lamprocarpus).
שימושים
את קטיף העלים ניתן להתחיל 45 עד 60 יום ממועד הזריעה. בזמן זה ניתן לקטוף אף מספר פעמים, לפי כמות הדישון הניתנת. את הקטיף יש לסיים לפני תחילת הפריחה. את התמכה משווקים במצב מוקפא או מיובש, אם כי בייבוש אובד חלק מן הטעם.
התמכה נקראת גם "הפטרוזיליה לאניני הטעם" ועליה משמשים בעיקר כתבלין במרק, בסלטים וברטבים. היא מרכיב בתערובת תבלינים צרפתית מוכרת - Fines herbes. בנוסף, משתמשים בה לתיבול עוף, פירות ים וירקות. לתמכה יש טעם המזכיר במקצת את השוש (לקריץ).
בגינות רבות מגדלים את התמכה כדוחת חשופיות טבעית.
מעשה בראשית
המקרא
לעומת מעשה מרכבה, מעשה בראשית לא זכה תמיד לאפיונים מקראיים; אולם האפיון הברור מתייחס לפרקי הבריאה בתחילת ספר בראשית. לרוב מסווגים הפרקים א-ד ככלולים בענייני "מעשה בראשית", אולם יש המכלילים אף את פרק ה. הפרקים עוסקים בבריאת העולם והאדם, ובשלביו הראשונים. ההתייחסות הראשונית למעשה בראשית, מופיע במסכת חגיגה פרק שני הלכה א.
צורת לימוד מעשה בראשית
המשנה קובעת שמותר ללמד מעשה בראשית רק בתלמיד יחיד "ולא במעשה בראשית בשניים". כשמעשה בראשית מסווג מעל רמת הסודיות הנדרשת בעיסוק בעריות, אך פחות מרמת הסודיות במעשה מרכבה. ההקשר התלמודי (חגיגה יד ע"ב), מקשר את מעשה בראשית לחכמת הסוד, ואמנם שהפרדס מיוחס רק למעשה מרכבה, אלא שנראה ששניהם נחשבים כחלק מתורת הסוד.
הגדרת מעשה בראשית
המקור הראשוני המתייחס למושג "מעשה בראשית" הוא במשנה (חגיגה ב,א). ההקשר האסוציאטיבי הראשוני, מקשר עניין זה למעשים שנעשו בראשית העולם, בבריאתו. אולם קיים דיון ודעות שונות בפרשנות של פרקים אלו ובמשמעותם הפנימית.
הגישה המיסטית
הגישה המיסטית זיהתה את מעשה בראשית בספרות מיסטית וקבלית. כך היא ראתה בספרות זו עיסוק במעשה הבריאה בדרכי הנסתר, המובנות לחוג מצומצם; כאשר המטרה היא חשיפת הרבדים הנסתרים של התיאור המקראי. מטרת ספרות זו היא הבנת השתלשלות הבריאה, כשדוגמה מובהקת לכך היא שיטת "הספירות", המזהה השתלשלות של עשר ספירות (כתר, חכמה, בינה, דעת, חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד, מלכות [למעשה מדובר בעשר ועוד אחד שמעל כולם]).
התנגדות
ההתנגדות למעשה בראשית, הייתה בעצם ההתנגדות לקבלה, ולספרות מיסטית בכלל. כך היו שראו בתיאורים השונים כפירה, והשלכה של גופים שונים המהווים חלק מיצירת העולם; לדעת המתנגדים כגון שהנצרות כוללת "שילוש קדוש", שיש בו כפירה מערכת הספירות והפרשנות למעשה בראשית, כוללת "עשריות" (כלומר עשר ספירות).
הגישה הרציונלית
אנשי הגישה הרציונלית טענו שמעשה בראשית משמעותו הדברים שהתרחשו בראשית העולם; כלומר תיאור חוקי הטבע, שנקבעו בראשית העולם ומתפקדים עד היום. כך הרמב"ם טען שיש ללמוד את הפיזיקה, ואת מכלול החכמות ההכשריות. תפיסה זו גם זיהתה בעיון בחוקי הטבע, בסיס להוכחת קיום האל, ומידע כלשהו אודות מהותו (תוארי פעולותיו), מקור להתפעלות מגודלו ועצמתו של האל; ומניע לאהבת האל ויראתו. הרמב"ם פירש את דברי חז"ל על העיסוק ב'מעשה בראשית' כמכוונים ללימוד מדעי הטבע. את חשיבותם הדתית של מדעי הטבע הבין הרמב"ם כבסיס חיוני ומרכזי לתורת האלהות, אותה זיהה עם 'מעשה מרכבה'. ברוח זו נטה הרמב"ם להבין גם את תיאור מעשה הבריאה הפותח את תורת משה, כניסוח מוסווה ליסודות מדעי הטבע.
התנגדות
אנשי המיסטיקה התנגדו לגישה רציונלית זו, שהפכה את "מעשה בראשית" לספרות אוניברסלית. לדעתם מעשה בראשית, כמו מעשה מרכבה, מהווה ספרות ייחודית, שהוענקה לעם ישראל; לכן ספרות זו היא ייחודית וסודית.
ההבדל בין מעשה בראשית למעשה מרכבה
בדיקה של הפרשנות למעשה בראשית לעומת מעשה מרכבה, ביחס לדעות השונות, מראה שיש כאן מצב הפוך; בו אלו שפרשו במעשה בראשית פרשנות יותר "פשטנית", בתיאור מעשה מרכבה בחרו יותר את הפרשנות ה"אלגורית". כך הרמב"ם, ואנשי הגישה הרציונלית בעניין מעשה בראשית, מתייחסים יותר לפשט הדברים, ורואים בתיאור תהליכי הבריאה, באמת כוונה לתאר את תהליכי הבריאה, אלא שהדברים מופיעים כרמזים; כאשר הדבר מתייחס לפיזיקה. לעומת זאת המקובלים שפרשו את מעשה מרכבה בצורה יחסית פשטנית יותר, שהמרכבה היא תיאור "המרכבה של האל"; פרשו את "מעשה בראשית" בצורה אלגורית, שאין כוונתו לראשית הבריאה, אלא להשתלשלות הבריאה מהאל, ולעשר הספירות.
נבחרת מוזמביק בכדורגל
הקבוצה מעולם לא השתתפה בגביע העולם בכדורגל.
דוד וקשטיין
דוד וקשטיין (נולד ב-2 ביולי 1954) הוא צייר ישראלי ומרצה לאמנות. וקשטיין פועל מסוף שנות השבעים בתחומי האמנות, הוראת אמנות ויזמות חינוכית לעידוד עשיית אמנות ויצירה בפריפריה.
ביוגרפיה
דוד וקשטיין נולד ביפו להורים שנמלטו מפולין לברית המועצות, בזמן מלחמת העולם השנייה ועלו לישראל לאחר הקמת המדינה. בהיותו בן שלוש עברה המשפחה להתגורר בשיכון ותיקים ברמת גן. בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היגרה המשפחה לניו יורק. לאחר מות אמו חזרה המשפחה לישראל והתיישבה בקיבוץ עינת. בשנת 1972 התגייס לצה"ל. ב-1974 סיים שנה ראשונה לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, לאחר מכן באותה השנה עבר ללמוד במחלקה לאמנות בבצלאל. מ-1978 הקים וניהל את הסדנה לאמנות ביבנה. והפעיל כיתת אמן בשיכון המזרח בראשון לציון. ב-1984 הקים גלריה לאמנות עכשווית בסדנה לאמנות ביבנה. ב-1986 הקים את גלריית "רגע" של קבוצת רגע בה היה חבר, בתל אביב.
ב-1988 היה שותף בהקמת כתב העת לאמנות "סטודיו". בנוסף החל להרצות במכללת אורנים, שם הקים וניהל את הגלריה לאמנות ישראלית במשך 25 שנים. הגלריה הייתה חלק משיעור שהעביר בשם "קורס גלריה. מ-1995 מנהל ומפיק סדרת סרטים תיעודיים על אמנים, במכללת אורנים. בשנת 2014 העלה את אתר האינטרנט "דוד וגוליית - שיחות על אמנות". ב-1996 שימש כמורה בתיכון לאמנויות "משגב" במצפה רמון. מ-1999 מרצה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, ומ-2001 מונה לפרופסור ומרצה בכיר לאמנות במכללת אורנים.
בשנות ה-90 וה-2000 הקים פרויקטים של "נבחרת ציור" ותחנות לאמנות עכשווית, בשכונות פריפריאליות שונות ברחבי הארץ (ראשון לציון, אופקים, רמלה, נצרת ורהט). ב-2006 יסד את הגלריה לאמנות עכשווית "עירוני רמלה" ברמלה, והגלריה "אופקים חדשים" באופקים, ומאז משמש אוצר הגלריות.
בשנת 2021 הציג במוזיאון תל אביב את "תערוכה רבת־משתתפים", הכוללת 140 ריבועי פסיפס שנעשו על ידי וקשטיין וצוותי ההוראה שלו, ומקבץ שמות פרטיים כתובים באבני פסיפס קטנות. את התערוכה אצרה רותי דירקטור.
ביוני 2022 נערכה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכת יחיד לוקשטיין (אוצר: יניב שפירא), שכללה את פרויקט השיחות שלו עם אמנים. במרכז התערוכה הסרט ״אספה כללית״ (2010) שמציג שיחות של וקשטיין עם 53 אמנים על ציור.
במקביל כותב וקשטיין ביקורות אמנות ומאמרים מקצועיים לעיתונים שונים בארץ. מתגורר בראשון לציון.
מרדכי בן-ציון
מרדכי (מקס) בן-ציון (ט' בסיוון ה'תר"ל, יוני 1870 – י"א באדר א' ה'תש"ו, פברואר 1946) היה בנקאי וקבלן ארץ-ישראלי, מייסד בנק אמריקה-ארץ ישראל ומבוני חיפה.
ביוגרפיה
בשנת 1922 שב עם משפחתו לארץ ישראל. ייסד בתל אביב את בנק אמריקה-ארץ ישראל. כעבור זמן עבר להתגורר בחיפה, שם יסד עם בנו שמואל שמעון בן-ציון את שכונת בן-ציון, הקרויה על שם משפחתו. כמו כן יסד את בית הכנסת "בוני ציון" על הכרמל, שאף הוא נקרא על שמו.
נפטר בחיפה בשנת 1946, ונקבר בהר הזיתים. בנו ד"ר שמואל שמעון בן-ציון הרחיב את פעילותו והקים בירושלים שכונה נוספת על שם משפחתם, וכן הקים את שכונת כרם משה בתל אביב על שם אביו של מרדכי בן-ציון. בתו שושנה בן-ציון-הראלי הייתה מנהלת ארגון אמהות עובדות בחיפה.
אייל גרוס
אייל גרוס (נולד ב-7 באוגוסט 1965) הוא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטת תל אביב, המשלב מחקר אקדמי ופעילות ציבורית בארגוני זכויות אדם בישראל. משמש גם כפרשן המשפטי של העיתון "הארץ".
ביוגרפיה
גרוס נולד וגדל בתל אביב. אביו, עורך הדין יוסף גרוס, פרופסור למשפטים ומנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ואמו, עורכת הדין צביה גרוס, הייתה היועצת המשפטית של משרד הביטחון.
בנעוריו למד בתיכון עירוני ד' בתל אביב ולקח חלק במשלחת הנוער של משרד החוץ לארצות הברית.
לימודים
גרוס למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב, והתמחה בבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופטת רות שטרנברג-אליעז ובמשרד ש. הורוביץ ושות'. ב-1995 התמחה בנציבות האירופאית לזכויות אדם בשטרסבורג. כתב דוקטורט במשפטים באוניברסיטת הרווארד, בהנחייתם של פרופסור פרנק מייקלמן ופרופסור דאנקן קנדי. עבודתו עסקה בגישות ביקורתיות לתפישות ליברליות של זכויות תוך הסתכלות השוואתית על התפתחות שיח הזכויות בארצות הברית ובישראל. הוא סיים את הדוקטורט ב-1996. ב-1998 קיבל דיפלומה בזכויות אדם מהאקדמיה למשפט אירופי שביורופיאן יוניברסיטי אינסטיטיוט בפירנצה.
אקדמיה
החל מ-1996 הוא חבר סגל באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2009 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 2017 לפרופסור מן המניין. שימש כמנחה התוכנית לזכויות אדם ביחד עם דורי ספיבק בקליניקות המשפטיות של אוניברסיטת תל אביב. מלמד כמרצה מן החוץ במסלול האקדמי המכללה למינהל. בשנים 2002–2006 לימד סמסטר קיץ באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, בתוכנית זכויות אדם שהיא חלק מ-School of International and Public Affairs. שימש כעמית מחקר אורח במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטלנבוש בדרום אפריקה.
בשנים 2007–2009 שהה בשבתון כחוקר אורח באוניברסיטת לונדון, ב-Institute for Advanced Legal Studies, ומאז הוא גם מלמד כמרצה אורח בבית הספר למשפטים של SOAS, שהוא אחד הקולג'ים המרכיבים את אוניברסיטת לונדון. בשנת 2009 קיבל, ביחד עם עמיתה, קטריונה דרו, את פרס ההוראה של SOAS.
פעילות נוספת
משנת 1998 עד 2007 שימש כחבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל, ונבחר שוב לכהן בהנהלת האגודה בשנת 2011. היה ממייסדי עמותת גישה וחבר הנהלה בשנים 2005–2007. בשנים 2005–2007 היה חבר בפורום למען ילדי מהגרי עבודה בישראל, שהיה פעיל בנושא של מתן מעמד קבע בישראל לילדים של מהגרי עבודה שהתערו בישראל ולומדים במערכת החינוך הישראלי. בשנים 1998–2005 היה היועץ המשפטי בהתנדבות של אגודת ההומואים, הלסביות, הטרנסג'נדרס והביסקסואלים. הוא חבר בהנהלת מכון קונקורד במכללה למינהל, העוסק בחקר היחסים בין המשפט הישראלי למשפט הבינלאומי. מכהן כסגן נשיא ומהמייסדים של International Lesbian and Gay Law Association. יעץ לארגוני זכויות אדם אחרים כמו רופאים לזכויות אדם, בצלם ועוד. גרוס הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד שינויי המשטר שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
משנת 2011 משמש גרוס כפרשן המשפטי של העיתון "הארץ".
בנוסף לעיסוקיו האקדמיים והחברתיים, גרוס כותב על יין, אוכל ומסעדות בעיתונים שונים.
היבטים חלוקתיים של המשפט וזכויות
מחקרו של אייל גרוס נסוב על היבטים חלוקתיים של המשפט החוקתי וזכויות בפרט. במסגרת זאת כתב גם על זכות הקניין והזכות לחופש העיסוק והיבטים חלוקתיים שלהם. בתקופה האחרונה מתמקד מחקרו בנושאי הזכות לבריאות: נגישות לבריאות, שוויון בבריאות, וחלוקה הוגנת של הנגישות לבריאות.
גרוס סבור כי זכויות עשויות להיות כלי שמשמר את הסטטוס קוו, את המשטר הנוכחי של החזקות. מנגד הן יכולות להיות כלי ליצירת שוויון בנגישות למשאבים שונים. כך למשל בהקשר של בריאות – השאלה היא האם גודל הנגישות שלנו למשאבי בריאות יהיה כגודל הכסף (המשאבים) שיש לנו לשלם עבורם או לקנות אותם, מה שיגדיל את אי-השוויון, או שאנו חושבים על בריאות כדבר שצריך להיות נגיש ללא מכשולים כלכליים ואז מדברים על גישה חלוקתית או שוויונית. מחקרו מצביע על הצורך להתייחס לבריאות כאל זכות במובן המפנים לתוכו תפיסה חלוקתית של הזכות, שבאה להבטיח נגישות שוויונית ככל האפשר למשאבים הנחוצים להבטחת בריאותו של אדם.
גרוס מציע במחקרו לבחון את הסוגיה דרך השוואת הזכות לחופש הביטוי אל מול הזכות לבריאות. האחת נחשבת זכות אזרחית-ליברלית-קלאסית והשנייה נתפסת כשייכת לתחום הזכויות החברתיות. לפי תפישתו של גרוס בשתיהן כדי להבטיח הגנה אמיתית עליהן, צריך להבטיח שהמדינה גם תפעל וגם לא תפעל. בהקשר של חופש הביטוי אנחנו רוצים שהמדינה לא תתערב, לא תעשה צנזורה, לא תגביל את מה שאנחנו אומרים, אך זה לא מספיק על מנת להבטיח נגישות אפקטיבית לחופש הביטוי. כי אם כל משמעות חופש הביטוי היא העדר צנזורה, אז התוצאה תהיה שבעל המאה הוא בעל הדעה להבטיח ייצוג למגוון הדעות בחברה. גם בתחום הבריאות יש מימד שלילי בו אנו דורשים שהמדינה לא תתערב, לא תכפה עלי טיפול רפואי, או תמנע ממני טיפול רפואי, אך אנחנו גם דורשים שהמדינה תבטיח נגישות אפקטיבית ושוויון לשירותי בריאות. כדוגמה לסתירה לשיטתו ביחס החברה לזכויות הוא הביא שני פסקי דין של בג"ץ. באחד, בג"ץ קבע שהטלת תשלום על מי שמארגן הפגנה למימון אבטחת ההפגנה פוגעת בחופש הביטוי והיא פסולה ובשניה קבע בעתירה של אשה שסבלה מהתחרשות שנדרשה לשלם 70,000 ש"ח עבור שתל שבלולי שאינו מתערב בשיקולים של סל הבריאות. גרוס כתב מאמר בהארץ בשאלה מדוע כשהיה מחסום נגישות בחופש הביטוי והמשטרה דרשה מאה אלף שקל לקיום ההפגנה – בג"ץ התערב וכאן כשהיה מחסום נגישות לבריאות, בג"ץ לא התערב ובעצם המקרים הללו מראים שעצם החלוקה לקטגוריה של זכויות, כאילו הזכויות החברתיות ייחודיות כי נוגעות בחלוקה למשאבים אינה נכונה ולמעשה שתי הזכויות כרוכות במשאבים. גרוס טען אין ההבדל אנליטי, כי אם אידאולוגי: ישנה אידאולוגיה המסמנת מהן זכויות אדם ומה לא.
משפט בינלאומי
מאמרים אחרים של אייל גרוס עסקו בהחלת המשפט ההומניטרי ודיני זכויות האדם בשטחים וחלקם דן בפירוט בניתוח גדר ההפרדה כפי שנדון בבית המשפט העליון ובבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג. גרוס הפנה ביקורת כלפי ההשתלטות של שיח המידתיות על הניתוח המשפטי של נושא הכיבוש בבג"ץ. לדעת גרוס זהו עיוות של המשפט הבינלאומי ההומניטרי המתיר לפגוע בזכויות של אנשים החיים תחת כיבוש אם יש צורך ביטחוני, אך לא כולל את הזכויות של אזרחי המדינה הכובשת שישבו אותם שם, בניגוד לאיסור מפורש במשפט הבינלאומי. ניתוח המידתיות עושה גם אבסטרקציה מההקשר של הכיבוש, כאילו אנו באיזון של אזרחים שווי זכויות במדינה דמוקרטית.
מיניות ותאוריה קווירית
גרוס היה ממקימי הפורום ללימודים הומו-לסביים ותאוריה קווירית באוניברסיטת תל אביב, ממנו צמח כנס "סקס אחר", שנערך לראשונה ב-2001, וגרוס היה אחד ממארגניו. במחקר שלו עצמו בתחום הזה בודק גרוס כיצד עושה המשפט רגולציה של נטייה מינית וזהות מגדרית. איך המשפט הוא אחד משדות השיח שמייצרים הגדרות של הומוסקסואליות לסביות כקטגוריות בינאריות. דבר אותה ג'ודית באטלר כינתה "הפיקציה של הקוהרנטיות ההטרוסקסואלית". גרוס כתב יחד עם עמליה זיו את המאמר הפותח לאנתולוגיה "מעבר למיניות", ספר מבוא ללימודים הומו-לסביים ותאוריה קווירית. כמו כן כתב פרסם גרוס מאמרים על הפסיקה שעסקה בהכרה של בני זוג מאותו מין במשפט הישראלי,
על שירות הומוסקסואלים ולסביות בצבא , ועל פרשת חן אלקובי, שנולד עם אברי מין נקביים אך חי לפחות חלק מהזמן כבחור צעיר והורשע במסגרת עסקת טיעון בעברת התחזות. במאמרו מתח גרוס ביקורת על גזר הדין וטען כי בין אם חן אלקובי מציג עצמו כגבר, או כאישה, בשני המקרים זו "התחזות" באותה מידה, מכיוון שמגדר הוא תמיד סוג של "התחזות" או חיקוי, ואין אחד שהוא אמיתי יותר מהשני. המאמר בוחן לצד המשפט של אלקובי משפטים מקבילים שהתרחשו בארצות הברית ובריטניה.
גרוס פרסם בכתב העת תיאוריה וביקורת מאמר שמציע קריאה קווירית של פוסטר שאמנסטי הוציא. שם המאמר "גלובליזציה קווירית וזכויות אדם". הפוסטר שנדון במאמר הוא פוסטר בו הופיעה הזמרת דנה אינטרנשיונל על רקע הכיתוב "זכויות גייז הן זכויות אדם". הדבר מעלה שאלות רבות של יצוג. כשדנה אינטרנשיונל זכתה באירוויזיון, היא נשאלה האם יש פער בין זה שזכתה לבין היותה מייצגת את "המדינה היהודית" כאשר חלקים מהיהדות מתנגדים לה ודנה ענתה "אני מייצגת את מי שרוצה להיות מיוצג על ידי" – זה רעיון שמפרק את הזהות והייצוג, רעיון פוסטמודרניסטי. גרוס דן בקשר בין הטרנסלאומיות לטרנסמגדריות אצל דנה אינטרנשיונל כמי שחוצה גבולות וזהויות. היא שרה בעברית, אנגלית וערבית. דווקא דנה אינטרנשיונל, שהיא זמרת מזרחית ששרה לעיתים בערבית, מייצגת את ישראל באירוויזיון, שזה חלק מלהיות באירופה.
מחקרים נוספים
נושאים נוספים אותם אייל גרוס חוקר הם צדק מעברי, זכויות אדם בתקופות של שינויים פוליטיים גדולים, כמו מעבר משלטון לא דמוקרטי לדמוקרטי, או ממלחמה לשלום. בהקשר זה פרסם מאמר על צדק מעברי השוואתי, על המשפט בדרום אפריקה וישראל ועל תפקיד החוקה בצדק מעברי. כתב מאמרים נוספים על צדק חלוקתי ומשפט חוקתי. כתב מאמר על מתח בין אתניות ודמוקרטיה, בין המדינה היהודית למדינה הדמוקרטית. מאמר שהתכתב עם המחקרים של סמי סמוחה והתפרסם בכתב העת סוציולוגיה ישראלית.
אגודת ההומואים, הלסביות, הטרנסג'נדרים והביסקסואלים בישראל
במסגרת פעילותו כיועץ המשפטי של האגודה, ייצג גרוס את הארגון בדיונים בכנסת, בפגישות עם גורמים ממשלתיים שונים, בהתכתבויות ובבית המשפט העליון. נושאים עיקריים בהם עסק:
בשנת 2005 קיבל, ביחד עם משפטנים נוספים, את אות יקיר הקהילה מטעם ארגוני הלהט"ב בישראל, על פעילותו המשפטית למען זכויות הקהילה.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה גרוס להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב.
האגודה לזכויות האזרח
בין הנושאים בהם עסק במסגרת האגודה לזכויות האזרח היה נושא הזכויות החברתיות וקידום פעילות האגודה בנושא הזה. ב-1998, כשהיה חבר הנהלה, ייצג את האגודה בוועדה לזכויות כלכליות וחברתיות של האו"ם בז'נבה, כאשר האגודה הגישה דו"ח על הנושא לוועדה, במקביל לדו"ח הממשלתי שהוגש על ידי ממשלת ישראל. נושא נוסף בו עסק במסגרת האגודה הוא זכויות אדם בשטחים הכבושים.
הפורום למען ילדי מהגרי עבודה בישראל
במסגרת הפורום עוסק גרוס בקידום הנושא של מתן מעמד קבוע בישראל לילדי מהגרי עבודה שגדלים בישראל, הולכים לבית ספר בישראל, ישראל היא מרכז חייהם. הפורום השיג הישגים רבים: בתקופת שר הפנים רוני בראון התקבלה החלטה להרחיב את הקריטריונים שיאפשרו לילדים כאלו לקבל מעמד קבע בישראל. רבים מהילדים לומדים בקמפוס ביאליק-רוגוזין בתל אביב.
עמותת גישה
עמותת גישה עוסקת בחופש התנועה בשטחים. העיסוק של העמותה נוגע בנושאים כמו אנשים שרוצים לנוע לצורך לימודים מעזה ליהודה והשומרון או מאחד המקומות האלה לישראל לצורך לימודים או מחוץ לישראל ויש עליהם מגבלות שאוסרות את זה.
אודו פון ווירש
אודו גוסטב וילהלם אגון פון ווירש (בגרמנית: Udo Gustav Wilhelm Egon von Woyrsch, 24 ביולי 1895 – 14 בינואר 1983) היה מפקד אס אס בכיר בגרמניה הנאצית, האחראי על הוצאה לפועל של מדיניות הגזע במהלך מלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם הראשונה
מתחילת 1914 עד 9 בפברואר 1919, ווירש שירת בצבא הגרמני כחייל זוטר במהלך מלחמת העולם הראשונה. מ-10 בפברואר 1919 עד 23 באוגוסט 1920, ווירש היה מקושר עם ארגון בשם "גרנץ שוץ" (״הגנת גבולות״). הוענק לו צלב הברזל (דרגה ראשונה).
קריירה נאצית
לפי ההיסטוריון ריצ'רד גרונברגר, ווירש היה חבר בפרייקור במהלך שנות 1920. ווירש הצטרף למפלגה הנאצית והאס אס. היינריך הימלר הטיל עליו לארגן את ה-SS בשלזיה הנאצית, כשלעצמו ווירש נהיה המפקד הראשון של ה-SS-oberabschnitt südost (פלוגת פיקוד שהפעילה פעולות SS במערב גרמניה). ב-1933, ווירש נבחר לרייכסטאג. הוא היה מפקד האס אס והמשטרה באלבה. ב-1934 ווירש השתתף בליל הסכינים הארוכות, והורה על הוצאתו להורג של יריבו מה-SS, אמיל סמבאך. ב-30 ביוני 1934, הוא לקח פיקוד בשלזיה, ולפי פקודות הרמן גרינג אסר מספר מנהיגי אס אה, פירק את נשקם של כל שומרי מפקדת אס אה והתיישב במשרדי משטרת ורוצלב. אנשיו הוציאו להורג מספר קציני אס אה בעקבות סכסוך פרטי. ווירש היה בידידות קרובה עם היינריך הימלר וריינהרד היידריך, והיווה חלק מצוותו הפרטי של הימלר. ב-1 בינואר 1935 הוא קודם לאס אס אובר-גרופנפיהרר הדרגה השנייה הגבוהה ביותר ב-SS.
איינזצגרופן
בספטמבר 1939 ווירש פיקד על האיינזצגרופן, האחראים על השלטת טרור ורציחת אוכלוסיית יהדות פולין. ווירש היה אחראי על כמה מטבחי היהודים הקטלניים ביותר בפולין ב-1939, ובצפון-מזרח שלזיה הוא הוביל את הקבוצה שרצחה 500 יהודים בקטוביץ, בנדין וסוסנוביץ. האכזריות של האייזנצגרופן בקטוביץ הייתה כה נוראית שכמה קציני ורמאכט קישרו עצמם לגסטפו כדי לסגת מהאחריות על המעשים. עם זאת, הרבה מפקדי צבא זוטרים תמכו נמרצות בקמפיין של ווירש.
משפט והרשעות
ווירש נעצר בידי הבריטים מ-1945 עד 1948. ב-1948, הוא נשפט ל-20 שנה בכלא בגין השתתפותו בליל הסכינים הארוכות ב-1934. עם זאת, הוא שוחרר ב-1952. הוא נשפט שוב ב-1957 ונשלח לעשר שנים בכלא.
סדר חלקי
בתורת הקבוצות, סדר חלקי על קבוצה X הוא יחס בינארי המקיים אחת משתי קבוצות של אקסיומות:
הקבוצה X, יחד עם יחס הסדר, נקראת קבוצה סדורה.
סימון
מקובל לסמן יחסי סדר בווריאציות על סימן אי-השוויון <, והיפוכו >. הסימון ליחסי סדר חלשים כולל גם רמז לסימן השוויון, כגון, בעוד שהסימון ליחסי סדר חזקים אינו כולל אותו: <, \prec).
יחסי סדר חזקים וחלשים
שני סוגי היחסים כרוכים זה בזה: אם \leq יחס סדר חלש, אז היחס (a \leq b אבל a \neq b) הוא יחס סדר חזק. אם < יחס סדר חזק, אז היחס (a < b או a = b) הוא יחס סדר חלש. יחס סדר לא יכול להיות גם חזק וגם חלש, למעט המקרה המנוון של היחס הריק על הקבוצה הריקה.
תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018)
תקיפת שדה התעופה T-4 ב-9 באפריל 2018 הייתה תקיפה אווירית על שדה התעופה T-4 הנמצא בבסיס צבאי גדול בסוריה ובה בין היתר נהרגו 7 חיילים סורים ו-7 חיילים איראניים. לדברי המדינות המעורבות במלחמת האזרחים בסוריה את התקיפה ביצעה ישראל, אך ישראל שמרה על מדיניות של עמימות וסירבה לקבל אחריות על התקיפה. אחרי חדירת המל"ט האיראני ותגובת הנגד הישראלית ב-10 בפברואר 2018 זוהי התקיפה הגלויה הראשונה של ישראל ישירות נגד איראן.
רקע
ב-2011 פרצה בסוריה התקוממות נגד שלטונו של בשאר אל-אסד. אסד הפעיל כוח צבאי רב כדי לדכא את ההתקוממות, וכתוצאה מכך שקעה סוריה למלחמת אזרחים עקובה מדם, שנמשכת עד היום (נכון ל-2018) ובה נהרגו למעלה מחצי מיליון בני אדם ומיליונים נוספים הפכו לפליטים. בעקבות חוסר יכולתו של אסד לדכא את ההתקוממות, ובזכות היותו בעל ברית של איראן, הוא החל לקבל סיוע צבאי ניכר שהתבטא במשלוחי נשק, בייעוץ צבאי של קצינים ממשמרות המהפכה האסלאמית, ובמיליציות שיעיות, שבראשן חזבאללה ששלח אלפי לוחמים למערכה. בהדרגה החלה איראן לשלוח עוד ועוד כוחות לסוריה ואף הקימה בה בסיסים צבאיים. מלבד לסייע לסורים מטרת איראן הייתה להתבסס בסוריה על מנת לפעול משטחה נגד ישראל. ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הודיע שמבחינת ישראל מדובר ב"קו אדום" ושישראל לא תרשה לאיראן להתבסס בסוריה.
סדר חלקי
איברים מיוחדים
ההבדל בין איבר מקסימלי למקסימום הוא שבקבוצה סדורה חלקית לא תמיד ניתן להשוות איבר לשאר האיברים, ואילו מקסימום חייב להיות בר השוואה לכל שאר האיברים.
תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018)
רקע
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה הוצבו בבסיס גם כוחות איראניים. ב-10 בפברואר 2018 התחיל בסיס זה את יום הקרבות בין ישראל לסוריה: מבסיס זה יצא מל"ט איראני מדגם שאהד 141 שחדר לישראל והופל באזור בית שאן. בתגובה תקפו מטוסי F-16I ישראלים את קרון ההפעלה של המל"ט בבסיס T-4 והשמידו אותו. אחד מהמטוסים התוקפים נפגע והתרסק בשטח ישראל ובתגובה תקף צה"ל 12 מטרות סוריות ואיראניות ברחבי סוריה.
סדר חלקי
איברים מיוחדים
בקבוצה סדורה ליניארית שבה יש איבר ראשון לכל תת-קבוצה של X, נקראת קבוצה סדורה היטב.
תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018)
התקיפה
ב-9 באפריל 2018 לפנות בוקר, לדברי ארצות הברית ורוסיה, תקפה ישראל את שדה התעופה T-4 שבסוריה. בתקיפה נהרגו כ-14 אנשי צבא, מהם 7 חיילי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן ובהם מפקד מערך המל"טים האיראני בסוריה. לפי דיווחים זרים ישראל ביצעה את התקיפה באמצעות מטוסי F-15I רעם ששיגרו טילי אוויר-קרקע. ישראל סרבה להתייחס לדיווחים אלה. מטרת התקיפה הייתה, לפי אחד המקורות, מערך מל"טים איראני, ולפי מקור אחר - מערכת הגנה אווירית איראנית מדגם 9K330 טור, וייתכן שהן מל"טים והן מערכת הטור הושמדו בתקיפה.
סדר חלקי
איברים מיוחדים
כאשר מתקיים x>y, ואין z כך ש-x>z>y, אז אומרים ש-x מכסה את y (ומכאן שבסדר צפוף אין שני איברים שמכסים זה את זה).
תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018)
תגובות
רוסיה אמרה אף היא שחיל האוויר הישראלי הוא זה שתקף והאשימה את ישראל על כך שלא תיאמה עימה את התקיפה. לדברי הרוסים, ישראל ביצעה את התקיפה באמצעות מטוסי F-15I רעם ששיגרו 8 טילי אוויר-קרקע, מהם 5 יורטו.
איראן וחזבאללה האשימו את ישראל בתקיפה ואיימו בתגובה חריפה מאוד.
סדר חלקי
קישורים חיצוניים
Адносіна парадку
תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018)
תגובות
ישראל הרשמית שמרה על עמימות ולא לקחה אחריות על התקיפה, אך תומאס פרידמן מהניו יורק טיימס כתב שבכיר בצה"ל הודה בביצוע התקיפה ואמר שזו הפעם הראשונה בה הייתה כוונה לפגוע ב"מטרות אנושיות" איראניות ולא רק בתשתיות ואמצעי לחימה.
זליקו איבנק
ז'ליקו איבנק (בסלובנית: Željko Ivanek; נולד ב-15 באוגוסט 1957) הוא שחקן סלובני-אמריקאי, זוכה פרס אמי על תפקידו בתור ריי פיסק בסדרת הדרמה "Damages" של רשת FX. בנוסף, היה מועמד לשלושה פרסי טוני על עבודתו בתיאטרון ברודוויי.
ביוגרפיה
איבנק נולד בליובליאנה, סלובניה. ב-1960, כאשר היה איבנק בן שלוש, היגר ביחד עם הוריו ואחיו הבכור לקליפורניה שם למד אביו באוניברסיטת סטנפורד, ב-1962 משפחתו חזרה ליוגוסלביה וב-1967 עברו שוב פעם לארצות הברית.
קריירה
הוא שיחק במספר מחזות בתיאטרון קהילתי באזור מפרץ סן פרנסיסקו וב-1978 סיים תואר בתיאטרון באוניברסיטת ייל, לאחר מכן הוא גם הלך ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הוא שיחק בעיבוד למחזה "ברקיע התשיעי" מאת קריל צ'רצ'יל ועליו זכה בפרס ובמחזה איש הכריות, הוא הופיע לעיתים קרובות בברודוויי והיה גם מועמד לפרס טוני על משחקו ביומן חוף ברייטון.
ב-1988 שיחק את רוברט קנדי בסרט טלוויזיה של HBO.
ב-1992 שיחק מורה לצרפתית בסרט הדרמה "זר במגרש".
הוא הרבה לשחק בטלוויזיה דמויות של עורכי דין ופוליטיקאים ובין תפקידים אלו ניתן לכלול את הופעותיו בסדרות "תיקים באפלה", "רצח מאדום לשחור" ו"גיבורים", הוא גם שיחק שופט בפרק של הדרמה המשפטית "אלי מקביל" וגילם פסיכיאטר בשני פרקים של הסדרה "המנטליסט".
ב-1996 שיחק בסרטו של רידלי סקוט "ים של חברים", ובסרט "לאחר ג'ימי".
ב-1997 שיחק בסרט "דוני בראסקו", בסרט "ג'וליאן פו" לצד אליסון ג'ני ובדרמת הטלוויזיה של רשת CBS "אלן פוסטר" לצדן של ג'ולי האריס וג'נה מאלון. משנה זו ועד 2003 שיחק בסדרת הטלוויזיה אוז בתור מושל המדינה דבלין.
בשנת 2004 שיחק במותחן הפוליטי "המועמד ממנצ'וריה" של הבמאי ג'ונתן דמי, בכיכובם של מריל סטריפ דנזל וושינגטון.
ב-2007 החל לשחק את ריי פיסק בסדרה הדרמה "Damages" ועל תפקיד זה זכה איבנק בפרס אמי לשחקן משנה, באותה שנה שיחק את בעלה לשעבר של ג'ולייט ברק בסדרה "אבודים".
ב-2010 ועד 2011 שיחק את ראש המודיעין הלאומי בסדרה "האירוע".
בשנת 2012 החל לשחק בסדרת הדרמה הרפואית "רופא האספסוף" ברשת FOX בתפקיד סטפורד ווייט, ראש המחלקה הכירורגית. הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת שירדה בתחילת 2013.
החל משנת 2014 הוא מופיע בסדרה "מזכירת המדינה" בתפקיד ראסל ג'קסון ראש סגל הבית הלבן.
בשנת 2017 שיחק בדרמה זוכת הפרסים "שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי" שביים מרטין מקדונה.
בשנת 2022 החל לשחק בדמותו של ארתור לוגן בדרמה המתח הפסיכולוגית של רשת שואוטיים "הכנס את האדם הנכון" המבוססת על הרומן באותו שם משנת 2004.
האימפריה העות'מאנית
שלטון
הסולטאן העות'מאני, או פאדישאה (טורקית Osmanlı padişahı), היה שליט האימפריה העות'מאנית, מלבד שלושת שליטיה הראשונים, שנקראו ביי (Bey): עות'מאן הראשון, אורהן הראשון ומוראט הראשון. סולטאן הוא תואר של שליט מוסלמי, בעל משמעות דתית ומוסרית, המוגדרות בקוראן. למרות זאת, נוצרה הפרדה בין תפקיד הסולטאן ששלט בכל תחומי החיים באימפריה, לבין הח'ליפה שהיה בעל תפקיד דתי בעיקרו. דמות הסולטאן העות'מאני הייתה אוטוריטרית ומרכזית, והוא שימש כשליט החילוני, בעל הסמכות הצבאית והמנהלית העליונה.
השושלת העות'מאנית שלטה למעלה משש מאות שנה, והעניקה את שמה לאימפריה. מעל 500 שנה ברציפות עמדו מלכי השושלת בראש המדינה, וגם בתקופות שבין המלכים משל השליט העות'מאני, כווסאל של המונגולים, על נתיני הממלכה. החל מהמאה ה-15 ואילך היה הסולטאן שליט אבסולוטי, וכשלצידו המועצה האימפריאלית היה מנהל את המדינה ומפקד על הצבא. הוא היה מוגבל אך ורק על ידי חוקי השריעה החלים על כל מוסלמי. הסולטאן היה מוסמך להחליט על שלום ומלחמה, למנות בכירים במערכת הבירוקרטית והדתית, לחוקק חוקים (קאנון) ולהוציא צווים (פירמנים) בנושאים שונים. בנוסף, החזיק הסולטאן ברוב אדמות המדינה (מירי) והיה זכאי למס של חמישית מכל שלל מלחמה לאוצרו הפרטי; מס זה נקרא פנצ'יק, ומקורו מהפרסית.
מוצא ורקע: העות'מאנים עד כיבוש קונסטנטינופול ב-1453
במהלך המאה ה-10 חלה הגירת עמים טורקים מטורקסטן מערבה, ומאה שנה אחר כך החלו הסלג'וקים לחדור לאסיה הקטנה, ונוצרה יריבות עם האימפריה הביזנטית. אחרי קרב מנזיקרט (1071) במזרח טורקיה דהיום, גברה פלישת הסלג'וקים מערבה, ותוך שנים בודדות השיגו דריסת רגל ברוב אנטוליה. גרעין המדינה הטורקית שהתגבשה באסיה הקטנה הייתה הסולטנות הסלג'וקית של רום, ובירתה העיר קוניה. במקביל, בשלהי המאה ה-13 בעקבות הכיבוש המונגולי, החלה סולטנות רום להתפרק לנסיכויות שכונו "בייליק" כשבראש כל אחת מהן עמד נסיך שכונה "ביי".
אחת מנסיכויות אלה הייתה נסיכות אוסמנאואולו (Osmanoğlu – "בני עות'מאן") על שמו של ביי עות'מאן הראשון (Osman Gazi), שהיה בנו של ביי ארטואורול (Ertuğrul); זה האחרון קיבל מסולטנות רום קרקע בצפון מערב אסיה הקטנה וביסס בה את נסיכותו. עם מות אביו ב-1281 ירש עות'מאן הראשון את הנסיכות בגיל 24, לאחר שכבר הוכיח את כישוריו כמנהיג ולוחם. ב-1299 הכריז עות'מאן הראשון על עצמאות נסיכותו וקבע את בירתו בבורסה.
לאחר מות עות'מאן הראשון ב-1326, החלו העות'מאנים להתפשט מזרחה ודרומה אל תוככי אסיה הקטנה, וכן צפונה ומערבה אל הבלקן. לאחר חציית מיצרי הדרדנלים אל גליפולי ב-1354, קנו העות'מאנים בראשות מוראט הראשון דריסת רגל ראשונה בתראקיה, ושנתיים לאחר מכן, ב-1356 העבירו את בירתם לאדירנה שבתראקיה. ניצחונם על הסרבים בקרב קוסובו כעבור 45 שנה, ב-15 ביוני 1389, סימל את סוף השליטה הסרבית באזור וסלל את דרכם של העות'מאנים לאירופה.
ב-1390 כבש באיזיט הראשון (שליט עות'מאני ראשון שנקרא סולטאן ולא ביי) את אחרון המעוזים הביזנטיים באסיה הקטנה, ושאריות האימפריה המוקפות בטריטוריה עות'מאנית מכל עבריה, הפכו למדינה וסאלית של העות'מאנים.
עם זאת, נסיגה של ממש בהתקדמותם של העות'מאנים חלה ב-1402, כאשר ניגפו מפני טימור לנג בקרב אנקרה ובאיזיט הראשון נשבה בידי הטימורים. טימור לנג השפילו עד עפר על ידי הצגתו בכלוב כשלל מלחמה, ולפי גרסה נוספת, עשה בו שימוש כהדום לרגליו. באיזיט הראשון מת ב-1403 ולפי סברה אחת הוא שלח יד בנפשו. הנסיכות העות'מאנית נכנסה לתקופת כאוס של 11 שנים שכונתה "תקופת בין המלכים" (Fetret Devri), עד שמהמט הראשון עלה לשלטון ב-1413. הוא ובנו מוראט השני, הצליחו להשיב את המצב במדינה לקדמותו בתוך כ-25 שנה. ב-1453 הטיל הסולטאן מהמט השני "הכובש" (Fatih Sultan Mehmed) מצור על קונסטנטינופול. 85,000 חייליו הכריעו את 7,000 מגיניה של העיר וכבשו אותה ב-29 במאי. קונסטנטינופול הייתה לאיסטנבול, בירתם השלישית והקבועה של העות'מאנים, והאימפריה הביזנטית באה אל סופה.
התפשטות (אמצע המאה ה-15 עד סוף המאה ה-17)
הגם שלפני כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 כבר השתלטו העות'מאנים על חלקים נרחבים בבלקן, מסמל מועד זה את הפיכת ה"בייליק (נסיכות) של בני עות'מאן" (Osmanoğlu beyliği) – ל"אימפריה העות'מאנית" (Osmanlı Devleti, "המדינה העות'מאנית"). כיבוש קונסטנטינופול, שנקראה מאז איסטנבול, ביסס את מעמד האימפריה העות'מאנית כמעצמה בדרום-מזרח אירופה ובמזרח הים התיכון. המדינה התעשרה משליטתה על דרכי היבשה בין אירופה לאסיה, בעזרת צי סוחר גדול. שמונה שנים לאחר כיבוש איסטנבול, עלה מהמט השני בקיץ 1461 על טרבזון וכבש אותה. בכך באה לסופה גם האימפריה של טרפזונטס והקיץ הקץ על שריד הטריטוריה הרומית האחרונה. עם מותו של מהמט השני ב-1481 השתרעה האימפריה העות'מאנית על כל הבלקן (למעט החוף האדריאטי), על רוב אסיה הקטנה ועל חופו הצפוני של הים השחור.
הסולטאן סלים הראשון "האמיץ" (Yavuz Sultan Selim) שעלה לשלטון ב-1512, הרחיב את גבולות האימפריה ברחבי המזרח התיכון, בכיבוש כל מזרח אסיה הקטנה וקביעת הגבול המזרחי עם האימפריה הספווית השיעית (איראן) ב-1514. ב-1517 (המלחמה הממלוכית-עות'מאנית) כבש את הלבנט, כולל את ארץ ישראל, את חופי ים סוף עד מכה ומדינה, וכן את כל מצרים. כך שלטה האימפריה על כל המקומות המקודשים לאסלאם ועל קהיר, והסולטאן לקח בשבי את הח'ליפה אל-מתוכל הרביעי (שהתגורר בקהיר), ונטל את תואר הח'ליפה לעצמו.
סולימאן הראשון "המפואר" הביא את האימפריה לשיא היסטורי בכבשו את בלגרד ב-1521 ואת ממלכת הונגריה ב-1526, ובזה הרחיב את השלטון המוסלמי מעבר לבלקן אל מרכזה של אירופה. במזרח התקדמו העות'מאנים וכבשו את בגדאד ב-1534 וכך השלימו את השתלטותם על מסופוטמיה, עד לחופי המפרץ הפרסי. זו הייתה גם תקופת הזוהר של האדריכלות העות'מאנית וגדול אדריכליה, סינאן, שהחל מפאר את איסטנבול וסביבותיה במחצית המאה ה-16. במקביל, אמצע המאה ה-16 סימל גם את כניסתה של האימפריה לקשיים: קרב לפנטו ב-1571 סיים את השפעתה במערב הים התיכון, ובישר את סוף שליטתה על מזרחו.
תקופת כיבושים קצרה נוספת חלה בימי הסולטאן מוראט הרביעי, שהצליח להשתלט על ירוואן ב-1635 ולהשיב לעצמו את השליטה בבגדאד שלוש שנים אחר כך, ב-1638. כעבור שנה נחתם הסכם קסר-אה שירין עם הספווים ובו הוסדר קו הגבול.