cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שתיית יין בפורים
חובת השתייה
רבינו אפרים מקלעת חמאד תלמיד הרי"ף סבור שדברי רבא נדחו להלכה בתלמוד ולכן אין כלל מצווה לשתות יין בפורים, הרב חזקיה די סילוה (ה"פרי חדש") בתחילה חולק על רבינו אפרים ולומד הפוך ממנו את הסוגיה ולבסוף בשל "קלקול הדורות" אימץ את גישתו.
הרמב"ם היה ככל הנראה הראשון שעסק בביאור המאמר, והציע לו פירוש ייחודי בהלכותיו. הרמב"ם אפוא מפרש בצורה זו את השיעור שנתן רבא "עד דלא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי", על ידי שיירדם מתוך השכרות שוב לא ידע (מתוך שנתו) בין ארור המן לברוך מרדכי. היו שהבינו מהרמב"ם (בעקבות אמרות נגד שכרות במורה הנבוכים ובהלכות יום טוב), שכוונתו היא לשתות מעט, והאדם ירגיש מעט כבדות ועייפות בעקבות כך, מטרת השתייה בעיקרה היא להוסיף מעט שמחה (להלכה נוהגים כך רבים מהעדה התימנית, וכך פירש הרב קאפח).
רבי אהרון הכהן מלוניל הוסיף לאסור את השכרות בתכלית האיסור:  מתוך תפיסה זו פירש הארחות חיים את דברי הגמרא המחייבת שתיית יין בפורים שלא כפשוטם, אולי תוך הבנה שהדברים נאמרו בדרך גוזמא. לדבריו, אין חובה להשתכר, ורק ישתה "יותר מלימודו (מהרגלו) מעט".
שילוב של שתי השיטות האמורות ניתן למצוא בדברי הרמ"א שפסק ש"ישתה יין יותר מלימודו מעט, ויישן, ומתוך שישן לא ידע בין ארור המן לברוך מרדכי". הרמ"א הסיף: "ואחד המרבה ואחד הממעיט ובלבד שיכון לבו לשמים". שיטה זו התקבלה על רבים מהאחרונים שאף ביססו אותה, והצביעו על כך שבגמרא לא נאמר שחייב להשתכר ("למרוי" בארמית) אלא להתבסם, ודי בכך ששותה מעט יותר מהרגלו בשאר ימות השנה כדאי להגיע למצב זה.
חלק מהראשונים הבינו כי סיפור המעשה בתלמוד על רבא ורבי זירא נועד כדי לחזור מאמירתו של רבא שאדם חייב להשתכר בצורה מוחלטת בפורים, ולקבוע שאין הלכה כדבריו. הר"ן ורבי מנחם המאירי הלכו בדרך זו וכפועל יוצא מכך יצא בצורה נחרצת נגד ההשתכרות.עם זאת, רוב הפוסקים סוברים שדברי רבא עומדים במקומם וחובה לשתות בפורים לשכרה. כך ניתן ללמוד גם מדברי הרי"ף שהביא את הוראת רבא על חובת ההשתכרות, אך לא את סיפור המעשה עם רבי זירא. ואכן חלק מהמפרשים פירשו מעשה זה שלא כפשוטו, בדרך משל או גוזמה. כך לדוגמה רבי אברהם בן הרמב"ם רואה מעשה זה כדוגמה לכך שלעיתים "דיברו חכמים בלשון הבאי". לדבריו רבא לא באמת שחט את רבי זירא, אלא "שהכהו ופצע בו חבורה גדולה שקרוב למיתה", ורבא "החיה" אותו מחוליו על ידי תפילתו. בצורה דומה מפרש גם המהרש"א, שמה שאמרו "שחטיה" הוא לאו דווקא, אלא שכפהו לשתות יותר מדי, עד שחלה ונטה למות, ואז התפלל עליו שיחלים. פירוש נוסף מציע היעב"ץ, לדבריו, רבא ראה שהנוכחים היו שמחים יותר מדי וקרובים להוללות, ולפיכך כדי להכניס בהם מעט כובד ראש השתמש באחיזת עיניים והציג כאילו שחט את רבי זירא. רבי זירא עצמו נבהל במיוחד מהקורה סביבו "וכמעט שמת לבו בקרבו", ורבא התפלל עליו שישוב לבריאותו.
פירושים נוספים
מלבד שיטות אלו נאמרו מספר הסברים, חלקם בדרך הדרש, לביאור דרך שתיית היין בפורים:
בשם רבי אברהם אב"ד מנרבונא מפרשים, שהיה לקדמונים פיוט, ובסיום החרוזים אמרו פעם אחת ברוך מרדכי ופעם אחת ארור המן, פעם אחת ברוכה אסתר, ופעם אחת ארורה זרש, ומי שהוא שתוי קצת ואינו ביישוב הדעת כל כך עלול להתבלבל ולהחליף בין החרוזים. הסבר זה הביא גם החתם סופר שהוסיף שפיוט כזה אכן נדפס בסידור רומניה דפוס ונציה.
פירוש נוסף שהובא בדברי האחרונים הראה שהגימטריה של המלים "ארור המן" ו"ברוך מרדכי" היא שווה (502), וצריך להשתכר עד שלא ידע לחשב גימטריה זאת.
פירוש נוסף כתב רבי מנחם עזריה מפאנו בספרו אלפסי זוטא: עד שלא ידע בין ברוך מרדכי לארור המן, "פירוש שלא יבחין באזניו אם אומרים זה או זה, והם מלות קרובות להמון חוגג".
למרות כל האמור, מדברי ראשונים ופוסקים רבים ניתן ללמוד שהבינו את ההוראה כפשטה ולדבריהם חובת ההשתכרות בפורים היא אכן מוחלטת, עד שלא יכיר בין ארור המן לברוך מרדכי. אף השולחן ערוך הביא את דברי המאמר כצורתו, ומזה נראה שפוסק להלכה כפשט המאמר.
רבי משה בן מכיר פוסק אף הוא כפשט המאמר, ומפרט:
זמן השתייה
לדעת רוב הראשונים מצוות סעודת פורים חלה רק ביום, וכך גם השתייה בפורים שהיא חלק מדיני הסעודה. עם זאת, דעת ראבי"ה שאף שהמצווה העיקרית של סעודת פורים היא ביום, יש לקיימה גם בליל פורים. אף הרמ"א פסק שבליל פורים ישמח וירבה קצת בסעודה. לפי דבריהם ייתכן שיש עניין לשתות יין אף בליל פורים. מקור למנהג לשתות אף בלילה ניתן למצוא בפיוט הפארודי "ליל שיכורים" המובא באחד מכתבי היד של מחזור ויטרי ובמהדורתו המודפסת. הפיוט, שנועד לשילוב בתפילת ערבית של פורים, פותח במילים: "ליל שיכורים הוא זה הלילה, לשמוח ביין הטוב ולגילה... בליל זה ישכרו כל יצורים".
סוג השתייה
בשאלה אם צריך להשתכר דווקא מיין, או יכול לשתות אף שאר משקאות משכרים נחלקו הפוסקים. יש שכתבו שמסתימת דברי התלמוד נראה שהעיקר הוא שיתבסם וישמח בסעודת פורים ולפיכך יכול לעשות זאת בכל משקה משכר. אך רש"י בפירושו לתלמוד כתב שצריך לעשות זאת על ידי יין (אף שניתן לומר שרש"י דיבר על המצב הרגיל בזמנם, שהשתכרו מיין), וכך כתבו אחרונים רבים, והביאו בשם האר"י שיש עניין לשתות יין דווקא על פי הקבלה.
נשים
אף שבתלמוד נאמר החיוב בלשון סתמית, הכוללת בדרך כלל גברים ונשים כאחד, המנהג שהנשים אינן משתכרות בפורים, ולעיתים שותות רק מעט יין. יש שתלו זאת בדברי התלמוד האומר כי אין ראוי לאישה לשתות הרבה יין וכי היא מתגנה בשתייתו.
קנטאור A
קנטאור A (נקראת גם NGC 5128) היא גלקסיית עדשה הנמצאת במרחק של כ-11 מיליון שנות אור משביל החלב בקבוצת הכוכבים קנטאור. גלקסיה זו היא גלקסיית הרדיו הקרובה ביותר לשביל החלב והיא מקור גלי רדיו השני בעוצמתו בשמים (אחרי שארית הסופרנובה קסיופאה A ולמעט השמש).
היסטוריה
קנטאור A התגלתה ב-29 באפריל 1826 על ידי האסטרונום הסקוטי ג'יימס דנלופ, כאשר ערך קטלוג של ערפיליות בשמי הדרום ממצפה כוכבים בעיר פרמטה שבניו סאות' ויילס, לא רחוק מסידני (כיום פרבר של סידני). דנלופ נתן לערפילית את המספר 482 ברשימת הערפיליות שגילה ותיאר את הערפילית כ"ערפילית כפולה מיוחדת במינה", שמורכבת משתי ערפיליות צמודות, אך עם הפרדה ברורה ביניהן. ג'ון הרשל צפה בה בשנת 1834 מדרום אפריקה והביא אותה כדוגמה לערפילית מחולקת כשהוא מתאר אותה כ"שני חצאי אליפסה של ערפילית אליפטית המופרדים על ידי רצועה אפלה ורחבה המקבילה לציר הראשי של הערפילית" בשנת 1948 דיווח האסטרונום ג'ון בולטון על גילוי של מספר מקורות של גלי רדיו שמימיים. מכיוון שבתקופה זו לא היה ניתן לאתר במדויק את מיקומו של מקור גלי רדיו, נעשו מספר מדידות ממקומות שונים ובזמנים שונים, תוך ניצול כדור הארץ עצמו כמחסום לגלי רדיו, וכך זוהו זמני הזריחה והשקיעה המדויקים של המקור ונקבעו בעזרתם הקואורדינטות השמימיות שלו. באופן זה זוהו שלושה מקורות רדיו, שסומנו שור A, בתולה A וקנטאור A, כנובעים מערפילית הסרטן, M87 ו-NGC 5128 בהתאמה. זיהוי זה הפך את קנטאור A ו-M87 לשתיים מגלקסיות הרדיו הראשונות שזוהו ככאלה. בשנת 1969 התגלה שקנטאור A ו-M87 הן גם מקורות של קרני X על ידי תצפית שנעשתה באמצעות טיל שנשלח לגובה של בין 100 ל-200 קילומטרים והצליח להתגבר על הבליעה של האטמוספירה. בשנת 1986 נצפתה בקנטאור A הסופרנובה הראשונה והיחידה שהתגלתה בה עד כה, מסוג Ia, שהגיעה בשיאה לבהירות נראית מדרגה 12.5.
מאפיינים
קנטאור A מסווגת כגלקסיית עדשה, אך ייתכן שהיא למעשה גלקסיה אליפטית שצירה הראשי מקביל לקו הראייה אליה. את הגלקסיה חוצה פס רחב של אבק שלא פולט קרינה באור נראה ויוצר את המראה של זוג ערפיליות מקבילות. לגלקסיה גרעין גלקטי פעיל שמכיל חור שחור על-מסיבי עם מסה שמוערכת בכ-55 מיליון מסות שמש. מהגרעין יוצאים סילוני גז אל מחוץ לגלקסיה ויוצרים שתי אונות של חומר חם הפולט גלי רדיו וקרני X ומשתרע עד למרחק של כמיליון שנות אור. בגלקסיה עצמה יש אזורים רבים של יצירת כוכבים חדשים בניגוד לרוב גלקסיות העדשה שמתאפיינות בדרך כלל באוכלוסיית כוכבים זקנה ובמעט חומר בין-כוכבי המאפשר יצירת כוכבים חדשים. ייתכן שהסיבה לכמות החומר הזמין ליצירת הכוכבים היא התנגשות של הגלקסיה עם גלקסיה ספירלית קטנה יותר לפני כחצי מיליארד שנים, שהתפרקה כתוצאה מההתנגשות וחלק מהדיסקה שלה הסתפח לקנטאור A ויצר את פס האבק שחוצה אותה ונותן לה את צורתה המיוחדת. לפי הסבר זה, ליבת הגלקסיה שהתפרקה היא הגלקסיה הננסית הסמוכה NGC 5237 והגלקסיה הלא-סדורה הסמוכה ESO 270-17 היא שריד נוסף שלה. מסתה של הגלקסיה מוערכת בכ- מסות שמש וקוטרה (בלי האונות) כ-80,000 שנות אור. מרחקה אינו ידוע בוודאות, שכן שיטות מדידה שונות נותנות תוצאות שונות, אך הוא נע בין 11 ל-15 מיליון שנות אור, כך שבכל מקרה זו גלקסיית הרדיו הקרובה ביותר לשביל החלב.
יחד עם גלקסיית גלגל הרוח הדרומית (M83), קנטאור A שייכת לקבוצת גלקסיות שנקראת "קבוצת קנטאור A" או "קבוצת M83" על שם שתי הגלקסיות הבולטות שבה, ושמכילה כ-80 גלקסיות. קנטאור A וגלקסיית גלגל הרוח הדרומית הן שתיים מתוך 12 גלקסיות גדולות אשר מקיפות את הקבוצה המקומית ומכונות "מועצת הענקים", האחרות הן מאפיי 1, מאפיי 2, IC 342, גלקסיית הפסל, M64,‏ M81,‏ M82,‏ M94,‏ NGC 4945 וגלקסיית המחוגה.
תצפית
עם בהירות מדרגה 6.8 קנטאור A היא הגלקסיה החמישית הכי בהירה בשמי הלילה וגלקסיית הרדיו הבהירה ביותר. היא ניתנת לצפייה באמצעות משקפת ואפילו טלסקופ חובבים מאפשר להבחין בפס הכהה החוצה אותה. הגלקסיה נמצאת כ-4.5 מעלות ממערב לכוכב μ (מו) בקנטאור, כ-6.4 מעלות מדרום לכוכב ι (יוטא) בקנטאור וכ-6.8 מעלות מצפון-מערב לכוכב ζ (זטא) בקנטאור. כ-4.5 מעלות מדרום לה נמצא הצביר הכדורי ω בקנטאור. בשל מיקומה הדרומי לא ניתן להבחין בה מרוב מדינות אירופה אלא רק מהדרומיות ביותר.
שלום (שיר של אילנית)
על השיר
"שלום" נכתב והולחן על ידי זרובבלה ששונקין ומשה וילנסקי, והופק על ידי אלדד שרים. ב-23 בינואר 1975 נכנס לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של גלי צה"ל במקום ה-15. ב-20 במרץ עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד בלבד. לבסוף, ב-1 במאי יצא מהדירוג השבועי לאחר שלושה-עשר שבועות צעידה רצופה.
ביל היידן
ויליאם ג'ורג' "ביל" היידן (באנגלית: William George "Bill" Hayden; נולד: 23 בינואר 1933) הוא מדינאי אוסטרלי שכיהן כמושל הכללי ה-21 של אוסטרליה בין השנים 1989 – 1996. קודם לכן, בין השנים 1977 – 1983 הוא היה מנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית ומנהיג האופוזיציה בפרלמנט האוסטרלי ושימש בתפקיד שר החוץ בממשלתו של בוב הוק בין השנים 1983 – 1988 ובתפקיד שר האוצר לתקופה קצרה ב-1975 בממשלתו של גוף ויטלם.
ראשית חייו
היידן נולד בבריזביין כבנו של ג'ורג' היידן, ימאי ממוצא אירי-אמריקאי שהיה במקור מאוקלנד, קליפורניה והיה בן 52 בעת לידתו של ביל. מוצאם של סביו של היידן מצד אביו הוא מקורק, אירלנד ומוצאו זה השפיע על חלק משמעותי מגישתו לנושאים חברתיים ופוליטיים לאורך כל חייו הציבוריים.
היידן התחנך בבית ספר תיכון בבריזביין ובין השנים 1953 – 1961 הוא שירת במשטרת המדינה. הוא המשיך את לימודיו והשלים תואר בכלכלה באוניברסיטת קווינסלנד. עד שנות השבעים הגדיר היידן את עצמו כדמו-סוציאליסט.
קריירה פוליטית
בסוף שנות החמישים החל היידן להיות פעיל במפלגת הלייבור. בבחירות הכלליות של 1961 הוא הפתיע רבים, כולל את עצמו, כאשר נבחר לפרלמנט הפדרלי במחוז הבחירה של אוקסלי, בדרום-מערב בריזביין. בבחירות אלה הוא ניצח בהפרש קטן את דון קמרון, שר הבריאות בממשלתו של רוברט מנזייס. ניצחונו של היידן היה חלק מהצלחתה של מפלגת הלייבור לזכות ב-15 המושבים שעברו אליה מהמפלגה הליברלית, הישג שכמעט וגרם להפלתה של ממשלת מנזייס.
כאחד מחברי הפרלמנט הצעירים ביותר (בן 28 בהיבחרו), הוכיח היידן את עצמו כפרלמנטר שקדן ורהוט. ב-1969 הוא היה לאחר מיושבי הספסלים הקדמיים של האופוזיציה. כאשר ב-1972 ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות תחת מנהיגותו של גוף ויטלם, מונה היידן להיות שר הביטוח הלאומי ובמסגרת תפקידו זה, הוא הנהיג את הקצבאות לאמהות החד-הוריות ואת מערכת הביטוח הרפואי הראשונה של אוסטרליה. ב-6 ביוני 1975 הוא ירש את ג'ים קריינס שהודח עקב שערוריית ההלוואות מתפקיד שר האוצר ובתפקיד זה הוא שימש עד שממשלת ויטלם פוטרה על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר, ב-11 בנובמבר אותה שנה. בבחירות שהתקיימו בדצמבר, נחלה מפלגת הלייבור את התבוסה הגדולה ביותר בתולדותיה ומנהיג המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, נבחר להיות ראש הממשלה. היידן היה היחיד מבין חברי הפרלמנט מקווינסלנד מטעם מפלגת הלייבור ששרד את הבחירות הללו.
מנהיג האופוזיציה
ב-1982, היה ברור שפרייזר מבצע תמרונים כדדי להקדים את הבחירות. אך האיום העיקרי להיידן הגיע פחות מצדו של פרייזר ויותר מגורמים פנימיים בלייבור. בוב הוק, מנהיג איגודים מקצועיים לשעבר, שנבחר לפרלמנט שנתיים בלבד קודם לכן, החל להוביל את תומכיו לקריאת תגר על מנהיגותו של היידן. בבחירות הפנימיות למנהיגות המפלגה שהתקיימו ב-16 ביולי, ניצח היידן את הוק בקושי, אך זה האחרון המשיך לקרוא תגר על מנהיגותו של היידן.
בדצמבר הצליחה הלייבור להפתיעה פרשנים רבים בכישלונה בבחירות הביניים במחוז פלינדרס בוויקטוריה. החלו להתעורר ספקות בנוגע ליכולתו של היידן להוביל את המפלגה בחזרה לשלטון. ב-3 בפברואר 1983 בפגישה שהתקיימה בבריזביין, כמה ממנהיגי המפלגה, כולל פול קיטינג והסנאטור ג'ון בוטון, הבהירו להיידן בצורה מפורשת שעליו להתפטר. באי רצון הוא קיבל את דעתם. הוק נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה ללא מתחרים. מאוחר יותר באותו בוקר, כשהוא לא מודע לאירועים בבריזביין, קבע פרייזר בקנברה מועד לבחירות בזק ב-5 במרץ. פרייזר היה בהחלט מודע למאבקים הפנימיים בלייבור והוא קיווה שהוא יוכל לקיים בחירות לפני שהלייבור תספיק להחליף את היידן בהוק. רק כמה שעות לאחר מכן התברר לו כי היידן התפטר לפני שהוא הוציא את ההכרזה על הבחירות החדשות. במסיבת עיתונאים שהתקיימה באותו אחר צהריים, אמר היידן, שעדיין היה מדוכדך, ש"במצב בו נמצאת אוסטרליה, כלב רועים יצליח להוביל את הלייבור לניצחון".
שר החוץ
ניצחונה של הלייבור בבחירות של 1983 הושג בקלות והיידן מונה להיות שר החוץ. בתפקידו זה הוא דחף לשיתוף פעולה הדוק יותר בין אוסטרליה לבין שכנותיה באסיה. בראיון שהעניק באותה שנה, הוא הצהיר: "אוסטרליה משתנה. אנו תופעה חריגה כמדינה אירופאית בחלק זה של העולם. באוסטרליה קיימת כבר אוכלוסייה אסיאתית הולכת וגדלה ולעניות דעתי זה בלתי נמנע שאוסטרליה תהפוך למדינה אירו-אסיאתית במהלך מאה או המאתיים השנים הבאות. אסיאתיים ואירופאים תושבי אוסטרליה יינשאו אלה לאלה וגזע חדש יקום. אני חשוב שזה דווקא רצוי".
כשר החוץ היה היידן אחראי על תוכנית סיוע החוץ של אוסטרליה. ב-1983 הוא הכריז על שינוי בתוכנית זו בעקבות דוח ועדת ג'קסון שהמלצותיה העיקריות היו לשפר את האיכויות המקצועיות של התוכנית. המלצות אלו התקבלו על ידי הממשלה. במהלך השנים הבאות התווה היידן את סדר הקדימויות של הממשלה בנוגע לתוכנית זו.
המושל הכללי של אוסטרליה
לאחר הניצחון בבחירות של 1987, הבטיח הוק להיידן את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה כפיצוי על כך שהוא החליף אותו כמנהיג המפלגה ומנע ממנו להיות ראש הממשלה. החלטתה של המלכה אליזבת השנייה למנות את היידן, בהמלצתו של הוק, כמושל הכללי שיחליף את סר ניניאן סטיבן, פורסמה באמצע שנת 1988 ובמהלך החודשים הבאים התפטר היידן מהפרלמנט וניתק את קשריו הפוליטיים עם מפלגת הלייבור. הוא נכנס לתפקידו בראשית 1989 ושירת בשיקול דעת ובתבונה, כולל במהלך תקופת המעבר בין ממשלתו של הוק לממשלתו של פול קיטינג בדצמבר 1991. כאות הערכה לשירותו עבור אוסטרליה, הוארכה תקופת כהונתו של היידן כמושל הכללי מחמש שנים כמקובל, לשבע שנים.
עם כניסתו לתפקיד המושל הכללי, נעשה היידן מתוקף תפקידו (ex officio), הנגיד וראש המסדר של מסדר אוסטרליה. קודם לכן הצהיר היידן שהוא לא יקבל שום תואר אבירות.
לאחר הפרישה
מהאוטוביוגרפיה של היידן שנכתבה ב-1996 ניתן להבין שכאשר הוא סיים את תפקידו, הוא היה מתוסכל מהיחס לו זכה מצד גורמים מסוימים בלייבור. הכתוב בספר התפרש על ידי חלק מהקוראים כאילו היידן שמר טינה כלפי קיטינג על כך שהוא תכנן את חילופי ההנהגה ב-1983. בסוף שנות התשעים הצטרף היידן כחבר מערכת של הירחון השמרני בנושאי תרבות ומדיניות ציבורית, Quadrant. בעימות שהתקיים לפני משאל העם על ביטול המלוכה באוסטרליה ב-1999, הוא דחה את ההצעה שהוצגה במשאל וצידד בתומכי המלוכה.
מאז פרישתו מתפקיד המושל הכללי המשיך היידן לתרום לשיח הציבורי באוסטרליה. בהיותו חבר המערכת של ה- Quadrant הוא הקדיש מזמנו כדי לתרום מפרי עטו לירחון וכתב גם לעיתונים ולכתבי עת אחרים באוסטרליה בנושאים חברתיים, כלכליים ופוליטיים, כולל בתחום מדיניות החוץ.
פאנוניקה דה קניגסווארטר
קת'לין אני פאנוניקה דה קניגסווארטר (באנגלית: Kathleen Annie Pannonica de Koenigswarter; 10 בדצמבר 1913 – 30 בנובמבר 1988) הייתה פטרונית מוזיקת ג'אז בריטית. היא הייתה תומכת עיקרית של מוזיקת ביבופ. נצר למשפחת רוטשילד.
ביוגרפיה
הוריה של פאנוניקה רוטשילד היו הברונית ההונגרייה רוזיקה אדלה פון וורטהיימשטיין, בתו של הברון אלפרד פון ורטהיימשטיין מטרנסילבניה, ו. סבה מצד אביה היה לורד נתן רוטשילד. שמה "פאנוניקה" לקוח בעקיפין מן המישור הפאנוני במזרח אירופה, ונהגו לכנות אותה "ניקה". ידידהּ, מוזיקאי הג'אז תלוניוס מונק, סיפר שאמרה שקראו לה על שם מין פרפר שאביה גילה, אך בת-אחייניתה גילתה שהמקור הוא מין נדיר של עש, אאובלמה פאנוניקה (Eublemma pannonica). היא הייתה אחייניתו של וולטר רוטשילד, הברון רוטשילד השני של אנגליה, ואחיה ויקטור הפך לברון רוטשילד השלישי של אנגליה. אחותה הבכירה מרים רוטשילד הייתה זואולוגית בולטת.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הצטרפה קניגסווארטר לצבא צרפת החופשית, ושימשה מפענחת צפנים, נהגת, ושדרנית רדיו.
ג'אז
בניו יורק, התיידדה עם מוזיקאי ג'אז רבים, והייתה לפטרוניתם של כמה מהם. היא נהגה לארח ג'ם סשנים בסוויטת המלון שלה, ולהשאיל למוזיקאים את הנהג ואת רכב הרולס-רויס שלה כשנזקקו להסעה להופעות. היותה פטרונית לת'לוניוס מונק ולצ'ארלי פארקר הקנתה לה את הכינוי "ברונית הג'אז" ולעיתים "ברונית הביבופ". לאחר שפארקר מת בחדרה במלון סטאנהופ בשנת 1955, ביקשה הנהלת המלון מקניגסווארטר לעזוב. היא עברה למלון בוליבר ליד סנטרל פארק, והמלון הונצח במנגינה של מונק בשם "Ba-lue Bolivar Ba-lues-are".
הפסנתרנית ומלחינת הג'אז מרי לו ויליאמס הכירה לקניגסווארטר את מונק בפריז, בזמן שקניגסווארטר ביקרה ב"סלון הג'אז 1954". קניגסווארטר החלה לקדם את יצירותיו של מונק בארצות הברית, תרמה טקסט לאלבום הג'אז "קריס-קרוס" שהוציא בחברת קולומביה רקורדס, ואף קיבלה על עצמה אחריות פלילית כשנעצרה יחד עם מונק בגין החזקת מריחואנה.
בשנת 1958 רכשה קניגסווארטר בית ברחוב קינגסווד בוויהוקן, ניו ג'רזי עם נוף קו הרקיע של מנהטן. הבית נבנה בזמנו עבור הבמאי יוזף פון שטרנברג. לאחר שפרש מונק מהופעות באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20, עבר להתגורר בביתה של קניגסווארטר, ושם מת בשנת 1982. קניגסווארטר מתה בשנת 1988, בגיל 74. מחמשת ילדיה היו לה שני נכדים וארבעה נינים במותה.
ספר לאחר מותה
בשנת 2006 יצא ספר בשם Les musiciens de jazz et leurs trois vœux ("מוזיקאֵי הג'אז ושלוש המשאלות שלהם"), שהורכב מראיונות שקיימה קניגסווארטר עם כ-300 מוזיקאי ג'אז, ותשובותיהם לשאלה "אילו שלוש משאלות היית מבקש?". הספר מלווה בתצלומי פולארויד של קניגסווארטר. הספר יצא בהוצאת Buchet Chastel, ונערך בידי נאדין דה קניגסווארטר, שאותה נהגה פאנוניקה קניגסווארטר להציג כנכדתהּ, אולם זו הייתה בת-אחייניתה. מהדורה אנגלית יצאה בכריכה רכה תחת השם Three Wishes: an Intimate Look at Jazz Greats. התצלומים הוצגו בפסטיבל אמנות בארל.
הוקרה במוזיקה
לאורך השנים חוברו מספר יצירות שהוקדשו לה או נקראו על שמה:
ייצוגים באמנות
בסרטו של קלינט איסטווד Bird משנת 1988, אשר עוסק בחיי צ'ארלי פארקר, הופיעה דמותה של קניגסווארטר, ששיחקה דיאן סלינג'ר. באותה שנה הפיק איסטווד גם סרט תיעודי על מונק, בשם Thelonious Monk: Straight, No Chaser, ובו קטעי ארכיון של קניגסווארטר עצמה, וראיון עמה.
בשנת 2009 שודרה ב-BBC תוכנית תעודה בשם "ברונית הג'אז", שכתבה וביימה בת אחייניתה של קניגסווארטר, חנה רוטשילד. שנה לפני כן שידר ה-BBC גרסת רדיו של התוכנית, אף היא מאת חנה רוטשילד.
לוס סטאס
לוס סטאס (בספרדית: Los Zetas) הוא סינדיקט פשע מקסיקני שבסיסו בנואבו לארדו, טמאוליפס, על גבול מקסיקו-ארצות הברית. הארגון התפתח לכדי קרטל סמים המכנה את עצמו נכון לדצמבר 2015 "קרטל דל נורטה" (קרטל הצפון).
הארגון שנחשב בידי ממשלת ארצות הברית לקרטל המתקדם ביותר מבחינה טכנולוגית, המתוחכם, החזק, המסוכן והאכזרי ביותר הפועל במקסיקו, הוקם בסוף שנות ה-90 בידי אוסיאל קארדנאס גיין, הבוס של קרטל המפרץ המקסיקני. בעקבות פרס שהכריזו על ראשו רשויות אכיפת החוק האמריקניות, אסף אוסיאל אנשי קומנדו עריקים או מושחתים מצבא מקסיקו, במיוחד מיחידת העילית "Gafe", יחידה מוטסת של הכוחות המיוחדים שחלק מרכזי בעבודתה היה המלחמה במבריחי הסמים. אחד מיוצאי היחידה ארתורו גוסמן דסנה חבר אליו ליצירת כוח פרה-מיליטרי מצויד במיטב הציוד הצבאי ובציוד תקשורת מתקדם שמאפשר להם לצותת למערכות הקשר של המשטרה והצבא ומקשה על איתורם. ארגון זה עבד במשך העשור הראשון של המאה ה-21 כצבא פרטי של קרטל המפרץ. מעצרו של אוסיאל ב-2003 בעקבות הלחץ הציבורי שנוצר בשל הקמת לוס סטאס ופעילותו, הובילה ליצירת שיתוף פעולה בין קרטל המפרץ וקרטל טיחואנה שראשיו ישבו אף הם בכלא "לה פלמה" בתקופה זו.
בפברואר 2010 פרש הארגון מחברותו בקרטל המפרץ, והפך לארגון פשע עצמאי. בניגוד לארגוני פשע מסורתיים במקסיקו שמהווים קרטלי סמים ועיקר הכנסתם מסחר בסמים, סחר זה מהווה רק כ-50% מהכנסותיו של הארגון. באמצעות הטלת פחד וטרור בקרב האוכלוסייה האזרחית על ידי חטיפות ועינויים, הוצאות להורג פומביות ותליית בני אדם על גשרים מרכזיים, עריפת ראשים והפצת סרטונים ממעשים אלו ברשתות החברתיות, השיג הארגון נוכחות גאוגרפית גדולה מזו של קרטל סינלואה היריב, והפך לקרטל הסמים הגדול במקסיקו. בשטחי פעילותו נהנה הארגון מדמי חסות קבועים ומפעולות סחיטה.
הרשויות במקסיקו ובארצות הברית סבורות כי לשורות הארגון הצטרפו - הן כמאמנים והן כלוחמים - יוצאי יחידת הקאיבילס, יחידה מיוחדת בצבא גואטמלה.
חסם הולכה עלייתי-חדרי מדרגה שלישית
חסם הולכה מדרגה שלישית (באנגלית: Third-degree atrioventricular block או Complete Heart Block) הוא הפרעה בקצב הלב, שבמסגרתה הדחף החשמלי היוצא מהקוצב הראשי הנמצא בעלייה הימנית של הלב אינו מסוגל לעבור אל חדרי הלב בשל חסימתו של קשר הפרוזדור והחדר (AV node). בשל חסימת הדחף החשמלי, אחד מהתאים הנמצאים בחדרי הלב ישתמש בתכונת האוטומטיות שלו וייצר קצב עצמוני שיגרום להפעלה של חדרי הלב. קצב זה מכונה "קצב מילוט". מכיוון שהקצב שייצר הקוצב החלופי אינו תלוי בקצב המוכתב על ידי הקוצב הראשי של הלב, ניתן יהיה לראות בתרשים הא.ק.ג. שני מקורות עצמאיים המייצרים קצב ועובדים ללא תיאום ביניהם. הדבר יתבטא בתרשים הא.ק.ג. בקיומם של גלי P סדירים המייצגים את הדחפים החשמליים היוצאים מהקוצב הראשי, ומנגד וללא סינכרון, קיומם של קומפלקסי QRS סדירים המייצגים את הדחף החשמלי המיוצר ומתפשט בחדרי הלב, ללא סינכרון עם הפעילות העלייתית. המרווח בין גל P לגל P שאחריו יהיה סדיר, המרווח בין גל R לגל R שאחריו יהיה סדיר, ואילו המרווח בין גל P לגל R יהיה לא-סדיר.
גורמים
קיימים גורמים רבים העשויים להוביל לחסם הולכה מדרגה שלישית:
טיפול
הסכנה המיידית בחסם הולכה מדרגה שלישית היא קצב לב איטי שיגרום לתת לחץ דם. הטיפול הראשוני בהפרעה מתרכז בניסיון להעלות את קצב הלב ובכך להעלות גם את לחץ הדם והפרפוזיה.
הטיפול התרופתי
תרופות נוספות המשמשות להעלאת קצב הלב הן אדרנלין תוך ורידי או דופמין תוך-ורידי, הניתנות לרוב במקרים בהם לא חל שיפור לאחר שימוש באטרופין, או במקרים בהם האטרופין לא צפוי להיות יעיל (קומפלקס QRS רחב או חולים לאחר השתלת לב לדוגמה).
במקרים בהם יש חשד כי הסיבה לחסם ההולכה היא מינון יתר של תרופות, ניתן להשתמש באנטידוטים הרלוונטיים על פי סוג התרופה. כך במינון יתר של חוסמי בטא ניתן להשתמש בגלוקגון על מנת לסתור את השפעת התרופה, ואילו במינון יתר של חוסמי תעלות סידן ניתן להשתמש בסידן .
טיפול חשמלי
במצבים חמורים בהם החולה מציג ירידה חמורה בפרפוזיה, עשוי הטיפול הראשוני לכלול קיצוב חיצוני של הלב. אם החולה בהכרה ניתן לשקול שימוש בתרופות כמו בנזודיאזפינים ואופיאטים, על מנת לטשטש את רמת ההכרה ולהקל על הכאב שנגרם כתוצאה מהקיצוב.
במצבים בהם נגרם נזק בלתי הפיך למערכת ההולכה יש צורך בהשתלה של קוצב לב. סוג הקוצב שנמצא בשימוש במקרים אלו הוא קוצב המקבל את הדחף החשמלי היוצא מהקוצב הראשי של הלב באמצעות אלקטרודה הממוקמת בעלייה הימנית, משם הוא שולח את הדחף החשמלי דרך אלקטרודה המובילה אל החדר הימני, באופן בו הוא שומר על ההשהיה של הדחף החשמלי לצורך הסנכרון הנדרש בין התכווצות העליות והחדרים. הקוצב עוקף בכך את החסימה בקוצב ה-AV ולמעשה מפעיל את שני החדרים. הקוצב מתוכנת כך שימנע האטה של הדופק מתחת לקצב מסוים, וכן מתוכנת לרוב, כך שיתעד מקרים של פרפור או רפרוף עליות, שני מצבים משניים שעשויים להיות נלווים לחסם הולכה מדרגה שלישית.
תופעת לוואי מסוימת של השתלת קוצב מסוג זה עשויה להיות התכווצות לא מסונכרנת של חדרי הלב, זאת כיוון שהדחף החשמלי עובר קודם דרך חדר ימין ומשם הוא ממשיך אל חדר שמאל. בחולים מסוימים, ובמיוחד בחולים הסובלים מאי ספיקת לב, עשויה תופעה זו לגרום לירידה בתפוקת הלב, כך שלעיתים יש להשתמש בקוצב מסוג CRT, לו קיימת אלקטרודה נוספת המקצבת ישירות את החדר השמאלי וכך מאפשרת סנכרון בהתכווצות החדרים.
איריני, נסיכת יוון ודנמרק
איריני, נסיכת יוון ודנמרק (ביוונית: Πριγκίπισσα Ειρήνη της Ελλάδας και Δανίας; נולדה ב-11 במאי 1942), היא בתו של פבלוס, מלך יוון ואחותה של סופיה, מלכת ספרד.
ביוגרפיה
איריני נולדה ב-11 במאי 1942 בקייפטאון, שם שהו הוריה בגלות במהלך מלחמת העולם השנייה, לפבלוס, נסיך הכתר של יוון ולפרדריקה, נסיכת הנובר, בתם של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג וויקטוריה לואיזה, נסיכת פרוסיה. בשנת 1946 חזרה משפחתה ליוון, ובשנת 1947 עלה אביה לשלטון. איריני הייתה פסנתרנית מוכשרת, ואף הופיעה בקונצרטים כמה פעמים. בשנת 1964 מת אביה, ואחיה קונסטנטינוס השני, מלך יוון עלה לשלטון במקומו. בשנת 1969 התחתנה אחותה סופיה עם חואן קרלוס, נסיך ספרד, ובשנת 1974 הודח אחיה מתפקידו, ואיריני נאלצה לצאת לגלות יחד עם שאר בני משפחתה. בתחילה התגוררה איריני בהודו, אולם לאחר מות אמה בשנת 1981 היא עברה להתגורר לצד אחותה בספרד. בשנת 2018 היא ויתרה על אזרחותה היוונית, וקיבלה אזרחות ספרדית.
הרונה השביעית
הרונה השביעית (ברוסית: Седьмая руна) היא סדרת טלוויזיה רוסית שנוצרה בידי הבמאי אלכסיי סידורוב. העלילה מתרחשת בעיר הדמיונית נסק שבצפון-מערב רוסיה.
הסדרה שודרה בערוץ 5 מ־5 באפריל 2015 ועד ל־30 באפריל 2015. הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקות Mars Media וכללה 8 פרקים שהתפרשו על פני עונה אחת. אורך הפרקים הוא 50 דקות.
עלילת הסדרה
בעיר נסק בנסיבות מסתוריות מתה בת המושל. כדי להבהיר את נסיבות מותה, החוקר אולג נסטרוב מגיע לעיר נסק ממוסקבה. במקום בו נמצאה גופתה של הנערה, התקיים משחק תפקידים על האפוס "קאלוואלה" הקארלי-פיני, ומנהיגת האנשים במשחק, ורה, מתחילה במקביל בחקירה משלה. עם זאת, קורבנות חדשים וסדרת אירועים מסתוריים מבלבלים יותר ויותר את ורה ואולג ועד מהרה נסטרוב מבין שלא רק שחקנים מעורבים. מסתבר כי הבנקאי הראשי, התובע העירוני והמושל עצמו מעורבים בהימורים מוזרים, שמשמעותם נסתרת.
מחנה המעצר ופניארקה
מחנה ופניארקה (ברומנית: Vapniarca) הוא מחנה שהוקם בעיירה ופניארקה שבמחוז ויניצה (Vinnitsa) אשר באוקראינה, בתקופת הכיבוש הרומני (1944-1941), השתייכה העיירה לצפון חבל טרנסניסטריה שברומניה. המחנה שימש בין היתר בית כלא, מחנה עבודה ומחנה פליטים. הוא הוקם במטרה לאכלס את כל יהודי אודסה והסביבה הקרובה (קהילה בת 100,000 יהודים), בפועל קיבולת המחנה הייתה 40,000 אסירים, כאשר חלק קטן מהם היו אסירים פוליטיים מאוקראינה ורומניה. בשנת 1943 פונה המחנה ונהרס בשל התקדמות הצבא האדום לשטח רומניה.
הקמת המחנה
האזור נכבש מידי הסובייטים על ידי הצבא הגרמני ב-22 ביולי 1941, ובחודש אוקטובר של אותה שנה הוקם מחנה ופניארקה בקצה העיירה קרוב ליער, בשטח בית ספר צבאי סובייטי. חלק מתושבי המקום היהודים הצליחו לברוח וחלק מהם נרצח בידי הגרמנים. מאוחר יותר, הובאו למחנה כ-1,000 יהודים שגורשו מאודסה, ולא שרדו יותר משנה במחנה. בשנת 1942, מתו כ-200 איש ממחלת הטיפוס, והשאר כ-800 איש הועברו בחודשים יוני ויולי, בשני משלוחים ובהשגחת ז׳נדרמים רומנים, לאזור החפירות נגד טנקים ושם נורו. באותה שנה (1942) הגיעו לגטו 150 יהודים שגורשו מבוקובינה ובחודש בספטמבר הגיע משלוח נוסף של 1,046 יהודים רומנים שנחשדו בקומוניזם, ביניהם היו כ-500 איש שהגיעו מערים שונות מרחבי רומניה. תושבי המחנה החליטו להקים וועד כדי שחייהם יישמרו. הוועד הורכב מתעשיין, בנאי, כלכלן, רואה חשבון, עורך דין ורב. בזכות הפעולות שנקט הוועד, ביניהן הקפדה על ניקיון המחנה, נרשם מחנה ופניארקה כמחנה היחיד בטרנסניסטריה שמחלת הטיפוס לא הפילה בו חללים.
מבנה המחנה
במחנה היו שלושה ביתנים בעלי שתי קומות. שני ביתנים, אוכלסו על ידי יהודים שהגיעו במשלוחים השונים. הביתן השלישי, אוכלס בעיקר על ידי אסירים פליליים אוקראיניים נוצריים, 100 באפטיסטים שנאסרו בגלל דעותיהם, וכן על ידי חלק מהיהודים שהגיעו מאחד המשלוחים. שלושת המבנים הוקפו ב-3 שורות של גדרות תיל דוקרני, וליד הגדר הוקמו עמדות שמירה שהוצבו בהן אנשי צבא רומניים שנמנו על הכוח המשטרתי (ז'אנדארמים).
בכל קומה בבניינים שכאמור היו בעלי שתי קומות, היה אולם גדול וכן היו חדרים קטנים מכל צד. בבניין מס׳ 1, בקומת הקרקע הייתה ממוקמת מרפאת המחנה, ובקומה השנייה התגוררו 107 נשים. בבניין מס׳ 2 התגוררו הגברים, חלקם באולם הגדול וחלקם בחדרים הקטנים. בחצר המחנה, היו מטבח ומחסן שבו שמרו האסירים את המזון. בסמוך לבניין היה מתקן ישן של מקלחות שלא פעל, וליד ביתן האסירים האוקראינים היה ממוקם בית השימוש היחיד של המחנה. מפקד המחנה הציב מגבלות חמורות למים, ואף מנע אותם לא פעם.
מחוץ לגדרות היה בניין שבקומה הראשונה שלו התגוררו הז׳אנדרמים ששמרו על המחנה, ועובדי מנהלת המחנה. שם גם הייתה המרפאה ששימשה את הסגל. בקומת הבניי השנייה, התגורר מפקד המחנה.
יתרה מכך, בגטו הייתה משאבת מים אחת שהייתה קופאת בחורף, וכן עבר במחנה מוביל מים שמימיו זרמו לברז שהוצב לפני ביתן הנשים. מוביל המים תוקן על ידי האסירים ולאחריו המקלחות. אולם לא פעם היה מחסור במים, מכיוון שהצנרת הייתה שבורה והמתקן היה מקולקל, ובנוסף, כפי שצוין קודם, הציב מפקד המחנה מגבלות חמורות למים. נקודה נוספת שיש להדגיש כי המים הגיעו ממרחק של 3–4 ק״מ ממתקני שאיבה, שהיו בתחנת הרכבת של העיירה.
הרפואה במחנה
בסוף שנת 1942, הצליחו תושבי המחנה להתגבר על נגיף הטיפוס, ואז, תקפה אותם מחלה אחרת, שזוהתה על ידי אחד מרופאי המחנה - ד״ר ארתור קסלר (Arthur Kessler) מצ'רנאוץ. הייתה זו מחלה שנגרמה בגלל התזונה הלקויה שקיבלו תושבי המחנה וסופקה על ידי השלטונות ואחראי המחנה מטעם הגרמנים. המזון כלל טופח (Sativus Latyrus) שמיועדת לבעלי חיים, ולחם שהכיל קש. התזונה הגרועה, גרמה למחלה בשם "פאראפארזא ספאסטיקא" (Spastica Paraparesa). מחלה, שתוקפת ומנוונת את תאי חוט השדרה, משתקת את שרירי הגפיים התחתונות ובהמשכה תוקפת את הכליות. בינואר 1943, חלו במחלה מאות מהאסירים. בתגובה, הכריזו האסירים על שביתת רעב, וכן דרשו תרופות ועזרה. השביתה הביאה לכך כי הותר משלוח תרופות ועזרה מוועדת העזרה היהודית מבוקרשט ומקרובי תושבי המחנה. 117 יהודים הפכו למשותקים, עד שבסוף ינואר הופסקה ההזנה של אפונת הבהמות ולחם הקש.
עבודות הכפייה
בתחילה (1941), הוגדר מחנה ופניארקה כמחנה מאסר ולא מחנה כפייה/השמדה. לפיכך, הוא גם לא היה מחנה סגור, ותושביו יכלו להתקשר עם תושבי האזור מחוץ למחנה ועם משפחותיהם. בשנת 1942 הוגדר המחנה כ"מתקן מאסר פוליטי", ונשלחו אליו אסירים שנחשדו בקומוניזם. מכיוון שהמחנה היה ממוקם בסמוך למסעף מסילות ברזל, הוא שימש כתחנת דלק עבור הרכבות שעברו בו. עקב כך, דרשה הנהלת תחנת הרכבת מהממונה על המחנה, לשלוח עובדים לפריקת קרונות הפחם שהיו מגיעים לתדלוק הקטרים. כל יום הייתה מגיעה קבוצת עובדים מהמחנה שכללה 20–25 עובדים צעירים, והייתה מלווה בז׳נדרמים רומנים ששוחדו. בתמורה קיבלו עובדים אלו תוספת מזון, ויכלו גם לפגוש שליחים ממשפחותיהם, אשר דאגו להעביר לתושבי המחנה כסף, מזון, תרופות, מכתבים וכו׳.
הילדים העזובים
תהליך פירודן של המשפחות מבני ביתם, החל עוד לפני הכניסה לגטאות השונים ברחבי אירופה, והלך והחמיר עם כניסת המשפחות לגטאות. גם לגטו ופניארקה הגיעו משפחות. והחל משנת 1942, כאשר הוחלט על ההוצאה לפועל של תוכנית "הפתרון הסופי", הוטל על הנהלת המחנה, שהוגדר כמחנה מאסר, ובפועל שימש כגטו, לשלוח יהודים למחנות ההשמדה (בדרך כלל, נשלחו למחנה הקרוב "פיצ'ורה" ברומנית: Petchora). בשל הקפה הגדול של הקהילה היהודית שיֻשְּׁבָה במחנה, נוצר מצב שכאשר נשלחו בני משפחה למחנות ההשמדה, איבדו ילדים רבים את הוריהם.
פעילות תרבות במחנה
התרבות במחנה הושפעה בעיקר על ידי הקבוצה של האסירים הקומוניסטים, שהיו קבוצה מאוד מגובשת. באמצעות רדיו שהוברח למחנה, העבירו ראשי המפלגה ידיעות וחדשות. הקומוניסטים, שהיו מעוניינים לקדם את דעותיהם, דאגו לארגן חגיגות בחגים יהודים, ניהלו מפגשי קריאה ודיונים על ספרים וסרטים שצפו בהם, ניתנו שיעורים בתורה המרקסיסטית, דאגו כי תושבי הגטו ילמדו שפות זרות ועוד פעילויות תרבות אחרות. בגטו התנהלו ויכוחים אידאולוגיים, במטרה לשנות את דעתם של תושבי הגטו שתהיה בהתאם להשקפה הקומוניסטית. הקומוניסטים שהיו מפקדי המחנה, שללו לעיתים מהסוציאל-דמוקרטים מזון או סירבו להשאיל להם ספרים בעקבות ויכוחים אלו.
חיסול המחנה
בשנת 1943 הוחלט על חיסול הגטו בשל התקרבות הצבא האדום. הגטו חולק ל-3 קבוצות שפוזרו בין המחנות השונים: הקבוצה הראשונה, שמנתה 80 יהודים פוזרה בין הגטאות שבחבל טרנסניסטריה; 54 קומוניסטים שנכללו בקבוצה השנייה, הועברו לבית כלא בראבניצה שם נרצחו על ידי אנשי ס״ס; 504 איש תושבי הגטו הנותרים, שנכללו בקבוצה השלישית, נשלחו למחנה טארגו-ז'יו.
סניקרס (נעליים)
סניקרס הן נעלי ספורט לשימוש יומיומי. הסניקרס הן נעליים שעשויות מחומר גמיש, לרוב בעלות סוליית גומי וחלק עליון עשוי מעור או מקנבס. כיום נעלי הסניקרס נהנות מפופולריות רבה.
המונח "סניקרס" יכול גם לתאר נעלי ספורט מסוגים מסוימים שנועדו לפעילויות ספורט מסוימות, כמו נעלי כדורסל, נעלי טניס או נעלי קרוס טריינינג.
מותגים ידועים של הסניקרס כוללים את אדידס, קונברס (יצרנית נעלי אולסטאר), אסיקס, קדס, ניו באלאנס, נייקי, פומה, ריבוק, סקצ'רס וואנס.
ישנם כמה סוגים של סניקרס:
יוהאן פרידריך גמלין
יוהאן פרידריך גְמֶלין (8 באוגוסט 1748 – 1 בנובמבר 1804) היה בוטנאי, אנטומולוג, טקסונום וכימאי גרמני.
ביוגרפיה
גמלין למד רפואה באוניברסיטת טובינגן כשאביו היה מורו. סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1768 וקיבל תואר דוקטור לרפואה. בשנת 1769 קיבל משרה של מרצה מן החוץ לרפואה באוניברסיטת טובינגן. בשנת 1773 קודם לדרגת פרופסור לפילוסופיה ומרצה מן החוץ לרפואה באוניברסיטת גטינגן. בשנת 1778 קודם לדרגת פרופסור מן המניין לרפואה, ופרופסור לכימיה, בוטניקה ומינרלוגיה.
גמלין פרסם מספר ספרי לימוד בתחום הכימיה, הפרמקולוגיה, המינרלוגיה והבוטניקה. בשנת 1788 פרסם את המהדורה ה-13 של הספר "Systema Naturae" ספרו של הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס.
גמלין היה אביו של לאופולד גמלין שהיה כימאי גרמני. הוא נפטר ב-1804 בגטינגן.
מיינרד פרגוסון
מיינרד פרגוסון (באנגלית: Maynard Ferguson; 4 במאי 1928 – 23 באוגוסט 2006) היה חצוצרן ג'אז שנודע ביכולתו לנגן ברגיסטרים הגבוהים ביותר של החצוצרה תוך שמירה על דיוק. בשנות חמישים והשישים היה חדשן בתחום הנגינה בחצוצרה ומוביל הרכב חשוב, אך בשנים שלאחר מכן דעכה הקריירה שלו והוא מצא את פרנסת בעיקר בחינוך צעירים ובנגינת נעימות פופולריות בווירטואוזיות חלולה וקרקסית, עד ששב לפעילות יצירתית ב-1988. בנוסף, המציא חצוצרה חדשנית קטנה בשם "Firebird" ("ציפור אש"), עם שלושה שסתומים וחָליק, כמו בטרומבון.
תולדות חייו
ב-1950 החל פרגוסון לנגן עם קנטון ב"Kenton's Innovations Orchestra" בת 40 הנגנים ולאחר מכן בגרסתה בת 19 הנגנים. נגינת הסולו שלו, בגבהי צליל ובווירטואוזיות שלא נודעו עד אז, הפכה אותו לכוכב. בין 1950 ו-1953 זכה ברציפות במשאל הקוראים של דאון ביט בתואר "החצוצרן הטוב ביותר".
ב-1953 עזב את קנטון ועבר לעבוד בהוליווד וב-1957 הקים את "תזמורת החלומות", ה"Birdland Dreamband" שבסיסה היה במועדון בירדלנד. בתזמורת זו, שפעלה עד 1965 ניגנו בין השאר דון אליס, ג'ו זאווינול, ג'קי ביירד, ג'ון באנץ' ועוד. בין המעבדים לתזמורת זו היה ג'ימי ג'ופרה.
ב-1971 חזר לארצות הברית ועסק בעיקר בחינוך, הוא הפעיל תוכניות ללימוד חצוצרה, בין היתר במכללת ברקלי למוזיקה. ב-1976 הופיע בקטע סולו בטקס הנעילה של אולימפיאדת מונטריאול (1976).
בין 1976 ו-1988 הוציא פרגוסון אלבומים רבים בהם ניגן עיבודים לנעימות פופולריות (ממוזיקה לטינית ועד נעימות נושא של סרטים כמו רוקי ומלחמת הכוכבים).
ב-1988 הקים מחדש ביג בנד בת 19 נגנים בסגנון בי בופ בשם "Big Bop Nouveau Band", שזיכתה אותו שוב בהכרה. בשנת 1992 קיבלה הכרה זו הוכחה כאשר התקבל פרגוסון להיכל התהילה של הג'אז. הוא המשיך להופיע ולהקליט במסגרת זו עד מותו מכשל בכבד.
עמוס נוי
עמוס נוי (נולד ב-12 בדצמבר 1956) הוא משורר ישראלי וחוקר תרבות ופולקלור בהווה; איש מחשבים, מתמטיקאי, ועיתונאי בעברו.
ביוגרפיה
נוי נולד בבני ברק לציפורה (מורה בעיסוקה) ודב נוי (חוקר ספרות ופולקלור). בהיותו בן 5 התגרשו הוריו, והוא גדל עם אמו ברמת השרון, ושם גם למד בבית ספר התיכון הראשון שהוקם ביישוב - תיכון השרון.
בשנים 1973–1976 למד לתואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית. בשנים 1981–1984 למד לתואר שני במדעי המחשב באוניברסיטה העברית. לאחר סיום לימודיו ועד תחילת שנות ה-2000 התמקד בעיקר בתחום ההיי-טק: בשנים 1996–2000 עבד בחברת וריסיטי שהוא היה אחד ממייסדיה, ובשנים 2000–2010 היה עמית מחקר בחברת קיידנס (שרכשה את חברת וריסיטי). במקביל לעבודתו בהיי-טק, עסק נוי בכתיבה עיתונאית בתחומי אומנות ותרבות, ומילא, בין היתר, בשנים 1993–1996, את תפקיד עורך התרבות של המקומון הירושלמי כל העיר.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 העביר את מוקדי עיסוקו מהיי-טק וכתיבה בעיתונות, למחקר אקדמי של תרבות ופולקלור ולכתיבת שירה.בשנים 2011–2014 כתב עבודת דוקטורט באוניברסיטה העברית בהדרכת פרופ' גלית חזן-רוקם בנושא האינטליגנציה העירונית היהודית-ספרדית בארץ ישראל בתחילת המאה העשרים. עבודת הדוקטור פורסמה גם כספר בשנת 2017.
בשנים 2011–2015 לימד נוי קורסים בפולקלור ובתרבות לאדינו בכמה מסגרות אקדמיות ובהן: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, המכללה האקדמית אחווה ומכון שכטר למדעי היהדות.
בעשור השני של שנות ה-2000 יצאו לאור שני ספרי שירה שכתב.
נוי נשוי לעיתונאית רחל מהגר ואב לשלושה. מתגורר בשכונת ארנונה בירושלים. לנוי שני אחים. אחיו מנישואיו השניים של אביו לתמר נוי הוא חיים נוי, פרופסור בבית הספר לתקשורת באוניברסיטת בר-אילן.
עדים או מומחים – יהודים משכילים בני ירושלים והמזרח בתחילת המאה ה-20
עבודת הדוקטורט של נוי, שיצאה לאור כספר, עוסקת במשכילים ירושלמים שפעלו מסוף המאה ה-19 עד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. אנשים אלה, אשר עברו סוציאליזציה (חיברות) ופעלו כמשכילים שוחרי ידע בתקופת שקיעתה של האימפריה העות׳מאנית ובתחילת ימי המנדט הבריטי, ראו את עצמם כאליטה אינטלקטואלית עתידית בתנועת התחייה העברית, אשר תשלב השכלה ונאורות "אירופית" עם תודעה מזרחית של בני הארץ והמקום. אולם בפועל הם מצאו את עצמם נושאים ונותנים על מעמדם: בין מבט אירופי שראה בהם "עדים" – מקורות סבילים וילידיים של ידע גולמי – לבין הדימוי העצמי שלהם כ"חוקרים" משכילים אשר זיקותיהם התרבותיות למורשת המזרח ולנאורות האירופית היו להם נכס תרבותי. הם ניסו להגדיר את עצמם מחדש, ללא הצלחה, בתוך ניגודים שנכפו עליהם – מזרח מול מערב, דת מול חילון, מסורת מול קידמה – ונאלצו לראות כיצד הם מפסידים את הונם הסמלי אל מול יחס אדיש או סולד ביחס לאוצרות הרוח של יהודי המזרח ושל עמי ערב, אשר בהם הם ראו, בצדק, הון סִמלי בעל ערך רב. בין חבריו של חוג זה נמנו, בין השאר, אברהם אלמליח, יוסף מיוחס, ויחזקאל בנימין יהודה. הספר מתמקד ביצירתם המחקרית הענפה והנשכחת ברובה, תוך כדי גילוי מחדש של חומרים שבחלקם היו בלתי ידועים כלל. עבור יצירה זו זכה זכה נוי בפרס יצחק נבון מטעם הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
ספרו "קוסם אחד ניסר אותי והלך למקום אחר"
בשנת 2021 יצא לאור ספר השירים השני של נוי, "קוסם אחד ניסר אותי והלך למקום אחר", שזכה גם הוא לביקורת אוהדת. על ספר זה זכה נוי בפרס "מקום לשירה" ע"ש חיים גורי לשנת 2022.
כתיבה עיתונאית
במהלך השנים פרסם נוי רשימות בנושאי תרבות, ספרות ופוליטיקה, בעיתונות הישראלית ובאתרי אינטרנט ישראלים מרכזיים, וביניהם: הארץ, ידיעות אחרונות, המוסך, והעוקץ. כמו כן, פרסם שני מדורים קבועים בעיתונות: בשנים 1993–1996 המדור "פתיחה" במוסף כל-העיר לתרבות וספרות, ובשנים 1997–2004 המדור "קורא מן השורה" בכתב העת "העין השביעית".
1978 בארצות הברית
1978 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 202 שנה מיום היווסדה.
רק בינתיים
"רק בינתיים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה במרץ 1987 לאור חברת התקליטים סי בי אס ישראל, והוא נכלל כרצועה השישית באלבום האולפן ה-18 של הזמרת, סרט בשחור לבן.
בטא בעגור
β בעגור, הוא הכוכב השני בבהירותו בקבוצת הכוכבים עגור והוא הכוכב השני הכי בהיר בשמים שאין לו שם (אחרי δ במפרש).
תכונות
β בעגור הוא ענק אדום מסוג ספקטרלי M4.5 III שנמצא במרחק של כ-177 שנות אור ממערכת השמש. מסתו כ-2.4 מסות שמש, רדיוסו כ-200 רדיוסי שמש, והוא מאיר בעוצמה של פי 360 מעוצמת ההארה של השמש באור נראה, אך בשל טמפרטורת פניו הנמוכה שמוערכת בכ-3,750 קלווין, למעלה מ-90% מקרינתו היא בתחום התת-אדום כך שעוצמת הארתו הכוללת היא קרוב לפי 4,000 מעוצמת ההארה של השמש. בהירות נראיתו של β בעגור משתנה בין דרגות 1.90 ו-2.25 עם זמן מחזור ממוצע של 37 ימים והוא מסווג כמשתנה סדיר למחצה מסוג SRB. בעבר הוא סווג בטעות כמשתנה לא-סדיר איטי מסוג LC, למרות שסיווג זה מתאר על-ענקים עם שינויים איטיים בהרבה.
Delphi I
האלבום לא זכה להצלחה ממשית. אמנם הוא הגיע למקום ה-24 במצעד אלבומי הג'אז של בילבורד, אך מיקום זה נחשב לנמוך יחסית ביחס לאלבומיו הקודמים של קוריאה, שרובם הגיעו לחמישייה הראשונה במצעד זה. באתר AllMusic קיבל האלבום ביקורת נוקבת, כשנכתב "מערך האלתורים של צ'יק קוריאה [...] משעמם באופן מפתיע. בהערות האלבום קוריאה כותב כי המסר שאותו הוא מנסה יתגבר בשני הכרכים הבאים. עד היום הם מעולם לא יצאו. ניתן לדלג על האלבום המאכזב הזה בבטחה".
פרוש קקטוס גדול
פָּרוּש קקטוס גדול (שם מדעי: Geospiza conirostris) הוא מין של ציפור מקבוצת פרושי דרווין. המין אנדמי לאיי גלאפגוס, ונפוץ רק בארבעה מבין כל איי הארכיפלג: אספניולה, חנובסה, דרווין והאי וולף. על אף דמיונה לפרוש הקקטוס המצוי, מצויים פרושים אלו באיים שונים לחלוטין בארכיפלג. לפרוש הקקטוס הגדול כמה תת-מינים, ובהם הבדלים משמעותיים: לתת-המין הנפוץ באי אספניולה (G. c. conirostris) מקור גדול באופן ניכר מלשאר תת-המינים, המצויים באיים האחרים.
בית גידולה הטבעי של הציפור הוא אזורי הבָּתָה היבשים, והיא ניזונה בעיקר ממינים של צבר.
הזירה הימית במלחמת יום הכיפורים
בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים השיג חיל הים הישראלי שליטה ימית מלאה בזירת הים התיכון תוך שהוא מנצח את ציי סוריה ומצרים בכל הקרבות. עם זאת, ההצלחה הטקטית לא הניבה הישג אסטרטגי - נמלי סוריה ומצרים לא נחסמו והמשיכו לקלוט סיוע צבאי מברית המועצות במהלך המלחמה. בזירת מפרץ סואץ, סוכלה תקיפה מצרית בדרום סיני, ובסוף המלחמה נעשתה הכנה לאיגוף ימי של כוחות היבשה המצריים בסיני באמצעות נחיתה של כוחות משוריינים בצידו המצרי של המפרץ. עם זאת, בהיעדר כוח ימי ישראלי מספק בזירה, הוטל הסגר ימי מצרי בים סוף (הנתיב לכניסת דלק מאיראן) בואכה נמל אילת שנמשך מתחילת המלחמה אל מעבר להפסקת האש ב-24 באוקטובר.
הניצחונות הימיים של ישראל אפשרו אספקה צבאית וסחר חוץ ללא הפרעות דרך הים התיכון לישראל וממנה, ונמנע מהצי הסורי ומהצי המצרי להשפיע על זירות הלחימה ביבשה. העליונות בזירה הימית הייתה חיונית לניצחון ישראלי במלחמה, שכן כ-94% מהייבוא הביטחוני לישראל הגיע בדרך הים.
הפגנת היכולת הטכנולוגית והמבצעית של חיל הים הישראלי כנגד הצי הסורי והצי המצרי, שעשו שימוש בציוד סובייטי מתקדם, תרמה לביסוס מעמדה של ישראל כבעלת כוח ימי משמעותי במזרח התיכון.
חיל הים הישראלי
תפישת הביטחון בישראל ראתה בזירה היבשתית ובזירה האווירית את הזירות העיקריות, ובהתאם לכך הקצתה את מרבית המשאבים לזרועות היבשה והאוויר. על אף גודלם והתחזקותם של ציי מדינות ערב, נותר חלקו של חיל הים בתקציב, לאחר מלחמת ששת הימים ועד מלחמת יום הכיפורים, פחות מ-6% מסך הוצאות הביטחון. ההגנה על חופי המדינה בתקופה זו הוטלה גם על חיל האוויר. אבטחת השיט הישראלי בים הפתוח נתפסה כמשנית בחשיבותה לנוכח ההשערה כי כמו מלחמת ששת הימים, גם מלחמה עתידית תהיה קצרה. ההנחה הייתה, שהנזק העיקרי שעלול לקרות יכלול עיכוב קל של התעבורה הימית בנמלי ישראל ואירופה עד תום הקרבות. חיל הים יועד אפוא להגנה על החופים ולביצוע פעולות קומנדו נקודתיות נגד מטרות איכות.
חיל הים הישראלי נאלץ לפעול במסגרת תקציבית מצומצמת. פיקוד החיל הבין שלא יהיה ביכולתו לרכוש כלי שיט גדולים כמו פריגטות ומשחתות. לפיכך, מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 החל בניין הכוח של חיל הים להיות מבוסס על פיתוח עצמי. עקרונות ההתנהלות של מפקדת חיל הים כללו: ריכוז המאמץ בלוחמת השטח, חימוש באמצעי לחימה בעלי עליונות טכנולוגית שיאפשרו התמודדות עם העדיפות הכמותית של ציי ערב, והסתפקות בכלי השיט הקטן ביותר האפשרי במגמה לקבל מספר רב של יחידות לחימה. ההצטיידות נועדה להיות מהירה ככל האפשר, על ידי חיפוש דגמים קיימים הדורשים התאמה בלבד, ולא פיתוח של כלי שיט חדשים, מהלך הדורש זמן ומשאבים רבים.
ספינות הטילים החדשות של חיל הים נבנו במספנות בצרפת לפי תכנון גרמני. התותחים של הספינות נרכשו באיטליה. בשנים 1967 עד 1969 הגיעו לישראל הספינות הראשונות. הספינות חומשו בהדרגה בטילי ים-ים "גבריאל" מתוצרת התעשייה האווירית.
הזירה הימית בשנים שקדמו למלחמת יום הכיפורים - מלחמת ששת הימים פרצה כאשר חיל הים היה בעיצומו של מהלך הצטיידות מחדש. החיל לא לא היה מוכן למלחמה: אמצעי הלחימה שהיו ברשותו היו מעטים ונחותים. ההצלחות בקרבות האוויר והיבשה לא השפיעו על הזירה הימית במלחמת ששת הימים, וחיל הים המצרי לא נפגע מפעילות ישראלית. למרות בקשת חיל הים, לא נכבש אזור פורט פואד בצפון תעלת סואץ, והצי המצרי חזר והתבסס בנמל פורט סעיד. הסיורים הימיים המצריים מול חופי חצי האי סיני הופסקו כאשר בקרב רומני ביולי 1967 הושמדו שתי טרפדות מצריות. ואולם ב-21 באוקטובר 1967 הטביעו ספינות טילים מסוג קומאר של הצי המצרי את המשחתת אח"י אילת בטילי סטיקס. הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של הלוחמה הימית בה הוטבעה אוניית מלחמה בטיל ים-ים. ב-14 במאי 1970 הטביעו המצרים את סירת הדיג "אורית", אותה חשבו לספינת טילים.
לוחמה אלקטרונית - במקביל לבניית הספינות, פיתח חיל הים מערכות לוחמה אלקטרונית, שנועדו לסייע לסטי"לים בהתמודדות עם הטילים הסובייטיים שהיו בעלי טווח גדול מזה של טילי "גבריאל". חיל הים הניח תחילה שהטילים הסובייטיים תוכננו נגד אוניות גדולות ולא יצליחו לפגוע במטרות קטנות כמו ספינות הטילים, אך הטבעת ספינת הדיג "אורית" בירי טילי סטיקס הוכיחה שהטילים אפקטיביים גם נגד ספינות קטנות. בשל כך גובש מענה טקטי רחב שכלל מערכות "שלדג" לגילוי מכ"ם, רקטות "אבשלום" לפיזור מוץ להטעיית מכ"ם האויב, ומערכות "אמנון" להגנה עצמית.
פותחה תורת לחימה שתורגלה בים ובמתקן תרגול טקטי, ועל פיה זיהו ספינות הטילים ממרחק את ספינות האויב על פי שידורי המכ"ם שלהן, הטעו את הטילים שנורו לכיוונן, וצמצמו את הטווח עד הטווח היעיל של טילי "גבריאל", וכל זאת תוך ביצוע תמרוני התחמקות. ב-1973 כבר הייתה שייטת ספינות הטילים מתורגלת בהפעלת הספינות החדשות ובתורת הלחימה שלהן. נערכו תוכניות מגירה התקפיות שתורגלו, שבהן נוצלו היכולות הטכנולוגיות שנרכשו בתחום הלוחמה האלקטרונית.
סד"כ חיל הים - כוח התקיפה של שייטת ספינות הטילים שעמד לרשות חיל הים בים התיכון עם פרוץ המלחמה כלל 11 סטי"לים ו-2 ספינות תותחים:
שתי הצוללות המיושנות שהיו ברשות חיל הים, אח"י לווייתן ואח"י דולפין, שהיו בתהליך של הוצאה מהשירות, בהמתנה לצוללות מ"סדרת גל" שהיו בבנייה בבריטניה, היו ביבשה על מבדוק, ולכן לא יכלו להשתתף בלחימה. המשחתות והטרפדות הישנות הוצאו משירות, ובמקומן כלל צי הספינות הקטנות של חיל הים 18 ספינות "דבור" חדישות, שהחלו להיכנס לשירות משנת 1970, ועוד כעשר סירות משמר קטנות. כמו כן היו ברשות חיל הים שש נחתות ושתי אוניות תובלה חמושות. לאורך החוף היו תחנות מכ"ם ימי שפעלו באופן רצוף לצורכי ביטחון שוטף.
לחיל הים לא היה כושר לפינוי מוקשים ימיים, ולא היו ברשותו סוללות טילים או תותחי חוף.
סיוע אוויר התקפי - אף על פי שסיוע אווירי היה חיוני בתורת הלחימה, לא היו מטוסים שייעודם הבלעדי היה סיור ימי או משימות ימיות, והסיוע האווירי היה באחריות חיל האוויר הישראלי, שהקצה מטוסי קרב ותקיפה לפי דרישה.
פריסת הכוח הימי - הכוחות העיקריים של חיל הים הישראלי נמצאו בבסיס חיפה בים התיכון. בים סוף היו חמש ספינות "דבור" ושש נחתות שהתבססו במפרץ שלמה, ושם גם הייתה מפקדת הזירה. מוצב הפיקוד ומטה חיל הים הועברו שנה קודם למלחמה למתחם הקריה בתל אביב. מפקד חיל הים היה אלוף בנימין תלם, ועל שייטת ספינות הטילים פיקד אלוף-משנה מיכאל ברקאי. על זירת ים סוף פיקד אלוף-משנה זאב אלמוג. משימותיו של חיל הים היו הגנת החופים ובמיוחד הגנת מתקנים אסטרטגיים כגון בתי הזיקוק בחיפה, וכן הבטחת שיט אזרחי חופשי לישראל וממנה. במפרץ סואץ הייתה מטרת החיל לאבטח את האגף הדרומי של חילות היבשה מנחיתה אפשרית של כוחות מצריים מן הים, הגנת שדה הנפט באבו רודס ומניעת הטלת הסגר ימי מדרום.
יוזמה התקפית - אף על פי שמשימות חיל הים היו הגנתיות מטבען, כמוגדר בפקודת סלע הצה"לית, החליט מפקד חיל הים כבר בשעותיה הראשונות של המלחמה לבצע את משימות החיל בדרך התקפית, והוציא כוח לתקיפת חיל הים הסורי בפתח נמליו. הנושא הוצג לראש המטה הכללי, דוד אלעזר, תוך כדי היתקלות. ההצלחה בקרב הראשון שינתה את התפיסה במטכ"ל, שאישר את המשך פעילות חיל הים במלחמה.
חיל הים המצרי
חיל הים המצרי, שפעל ביוזמה התקפית מול ישראל בכל המלחמות, התחמש מתחילת שנות ה-60 בכלי שיט מתוצרת סובייטית. בתחילת שנות ה-70 כבר נשענו ציי מצרים וסוריה באופן מלא על ציוד ודוקטרינה סובייטית, אם כי בצי המצרי עדיין נותרו כלים מתוצרת מערבית, בעיקר בריטית. לאחר הקרע בין ברית המועצות לאינדונזיה ב-1965 הפכה מצרים ללקוח הזר הגדול ביותר של טכנולוגיה סובייטית. הסובייטים ראו חשיבות רבה במיקומה הגאופוליטי של מצרים, ששלטה על נתיב סחר עולמי מרכזי – תעלת סואץ. בנוסף, חוף הים הצפוני של מצרים איפשר שליטה על נתיבי הים לישראל, וכך איפשר הסגר ימי. לאחר תבוסתה של מצרים במלחמת ששת הימים נסגרה תעלת סואץ לתנועת אוניות ופחתה חשיבותה לברית המועצות. עם זאת, ברית המועצות עדיין ראתה במצרים בעל ברית חשוב לשליטה על נתיבי הים בים התיכון.
בחיל הים המצרי שירתו כ-14,000 חיילים. עיקרו של צי אוניות השטח המצריות היה חמש משחתות. ארבע מהן היו מתוצרת ברית המועצות, והיוו את אמצעי הלחימה המאיים העיקרי בידי חיל הים המצרי - משחתות מסדרת "סקורי". בנוסף, שירתה בצי המצרי משחתת אחת מתוצרת בריטניה, מסדרת Z. המשחתות מתוצרת ברית המועצות יוצרו בסוף שנות ה-50, והמשחתת הבריטית הושקה בשנת 1944. בנוסף למשחתות היו בצי המצרי ארבע פריגטות וקורבטות, כולן מתוצרת בריטניה מתקופת מלחמת העולם השנייה.
כוח התקיפה העיקרי של הצי המצרי היה מורכב מ-19 ספינות טילים מתוצרת ברית המועצות, מסדרות "קומאר" ו"אוסה". בנוסף להן היו בצי המצרי 38 ספינות טורפדו, שש ספינות מהירות נגד צוללות, שולות מוקשים, נחתות, ומספר סירות משמר. בעת המלחמה הלאימו מפקדי הצי המצרי מספר רב של כלי שיט אזרחיים קטנים, בשל החוסר בכלי שיט בגזרת ים סוף. לצי המצרי הייתה יכולת להניח מוקשים ימיים מסוגים מתקדמים מתוצרת מברית המועצות. בנוסף לכלי השיט העל-מימיים, היו למצרים 12 צוללות בינוניות מונעות בדיזל מתוצרת ברית המועצות. צוללות אלו יוצרו בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לכלי השיט הפעיל החיל סוללות קרקעיות של ארטילריה וטילים נגד ספינות.
סגירתה של תעלת סואץ למעבר אוניות לאחר מלחמת ששת הימים ניתקה בין שתי גזרות הפעולה של חיל הים המצרי: הים התיכון, שם היו הבסיסים העיקריים של הצי המצרי – אלכסנדריה ופורט סעיד, ומפרץ סואץ. מצב זה אילץ את המצרים להעביר כלי שיט קטנים למפרץ סואץ בדרך היבשה. כלי שיט גדולים ניתן היה להעביר רק בשיט סביב יבשת אפריקה. בשל כך היו הכוחות הימיים המצריים בבסיס סואץ מצומצמים, וכללו את כלי השיט שהיו בו לפני מלחמת ששת הימים: שתי צוללות, שתי משחתות, פריגטה, ארבע ספינות קומאר ושבע טרפדות.
הצי המצרי הפעיל חוליות קומנדו ימי במידה רבה של הצלחה במלחמת ההתשה. למרות כלי השיט החדישים יחסית, מצאו מבקרים מברית המועצות שיש מקום רב לשיפור במצבו הטכני של הציוד ושל כלי הנשק. כן סיפרו שרמת האימונים של אנשי חיל הים המצרי הייתה בדרך כלל נמוכה, בהשוואה לצי הסובייטי. וכך גם רוח הלחימה של הצוותים. ב-1973 הוחל בנקיטת צעדים כדי לשפר את המוכנות הקרבית של הצי. לדעת אותם יועצים, הניסיון הקרבי של הצי המצרי היה מצומצם, וגם ההצלחות בהטבעת "אח"י אילת" וספינת הדיג "אורית" לא דרשו יכולת קרבית גבוהה. "אורית", שהותקפה כנראה בטעות, הייתה חסרת הגנה, ואילו הטילים שנורו לטיבוע המשחתת אילת נורו באמצע היום ממצב סטטי מקרבת נמל פורט סעיד, ללא צורך בתמרון ימי או במהלכים קרביים.