cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיזם העמק המרכזי
הנהר טריניטי
הטיות מים מהנהרות הצפוניים של המדינה נותרו שנויות במחלוקת בשל הנזק הסביבתי. חטיבת הנהר טריניטי (Trinity River Division) היא מחלקת ה-CVP השנייה בגודלה בצפון עמק סקרמנטו. המטרה העיקרית של החלוקה היא להפנות מים מהנהר טריניטי לאגן הניקוז של הנהר סקרמנטו במורד סכר שסטה על מנת לספק יותר ספיקה בנהר סקרמנטו ויצירת שיא חשמל בתהליך. סכר טריניטי יוצר את, מאגר המים השני בגודלו ב-CVP, עם קצת יותר ממחצית הקיבולת של מאגר שסטה וכושר ייצור של 140 מגה-ואט. סכר לואיסטון, במורד הזרם מסכר טריניטי, מפנה מים למנהרת קליר קריק (Clear Creek Tunnel), הזורמים דרכה כדי להתרוקן למאגר שלישי, על הנחל קליר קריק (Clear Creek), יובל של הנהר סקרמנטו, ומייצר 154 מגה-ואט של חשמל בתהליך. אגם ויסקיטאון (שנוצר על ידי סכר קלייר א. היל ויסקיטאון) בתורו מספק מים למנהרת ספרינג קריק (Spring Creek Tunnel), שמזרימה מים לקצה התחתון ביותר של ספרינג קריק (Spring Creek), נחל שזורם לתוך מאגר קזוויק, ומייצר עוד 180 מגה-ואט של חשמל. משם המים מנהר הטריניטי נשפכים למאגר קזוויק ולנהר סקרמנטו. בשנת 1963, סכר פסולת ספרינג קריק (pring Creek Debris Dam) נבנה ממש במעלה הזרם ממוצא מנהרת ספרינג קריק, כדי למנוע ממים חומציים המתנקזים מ להמשיך במורד הזרם ולזהם את הנהר.
הנהר אמריקן
חטיבת הנהר אמריקן (American River Division) שוכנת בצפון-מרכז קליפורניה, בצד המזרחי של העמק המרכזי. המתקנים שלה משתמשים במי הנהר, שמקורו ברכס סיירה נבדה ונשפך לנהר סקרמנטו. החטיבה מחולקת עוד יותר לשלוש יחידות: פולסום (Folsom), סליי פארק (Sly Park) ואוברן-פולסום דרום (Auburn-Folsom South). חטיבת הנהר אמריקן אוגרת מים באגן הניקוז של הנהר אמריקן, כדי לספק מים ליישובים מקומיים, וגם לספק אותם לשאר המערכת. הסכרים הם גם אמצעי חשוב לבקרת שיטפונות. חשמל מיוצר בסכרי ו, ומשווק ל.
יחידת פולסום (Folsom Unit) מורכבת מ, רכיב אגירת המים העיקרי שלו, ו, המשמש כסכר מווסת שלו במורד הזרם. סכר פולסום סוכר את הנהר אמריקן, ואוגר 1.2 קילומטרים מעוקבים של מים במאגר שלו,. אגם פולסום משתרע על פני 46.7 קילומטרים רבועים וממוקם בתוך. נדרשו שמונה סכרי עפר נוספים בצדי המאגר כדי למנוע מהמאגר לעלות על גדותיו. הסכר גם מייצר 200 מגה-ואט חשמל משלושה גנרטורים. כ-11 קילומטרים במורד הזרם מסכר פולסום נמצא סכר נימבוס, היוצר את. הסכר מייצר 7.7 מגה-ואט חשמל משתי טורבינות קפלן בצד הצפוני של הנהר. מדגרת הדגים נימבוס (Nimbus Fish Hatchery) ממוקמת במורד הזרם מסכר נימבוס, כדי לפצות על הרס ששני הסכרים על הנהר אמריקן גורמים לאזורי ההטלה של הדגים.
יחידת סליי פארק (Sly Park Unit) כוללת את, אגם ג'נקינסון (Jenkinson Lake), סכר ההטיה קמפ קריק (Camp Creek Diversion Dam), ושתי מנהרות הטיה. סכר סליי פארק וסכר העזר שלו בגודל דומה יוצרים את אגם ג'נקינסון, המשתרע על פני 2,600 דונם. אגם ג'נקינסון מזין את מוביל קמינו (Camino Conduit), אמת מים באורך 8 קילומטרים. סכר ההטיה קמפ קריק מפנה מעט מים מקמפ קריק אל אגם ג'נקינסון.
היחידה השלישית היא, הכוללת מספר סכרים על יובלי הנהר אמריקן. אלה כוללים את (המספק מים ל), ואת תעלת פולסום דרום (Folsom South Canal) שלא הושלמה. המרכיב העיקרי של היחידה, בעל קשת דקה מבטון, היה אמור להיות ממוקם על היובל המזלג הצפוני של האמריקן (North Fork of the American), אך מעולם לא נבנה בגלל הסיכון המשמעותי של רעידות אדמה באזור, והתנגדות הציבור הכללי לפרויקט. עם זאת, הגבוה, שנבנה כחלק מהעבודות המקדימות עבור סכר אוברן, עדיין עומד על תילו. סכר קאונטי ליין (County Line Dam), כ-16 קילומטרים דרומית לסכר פולסום, אף הוא מעולם לא נבנה.
הנהר סן חואקין
ל-CVP יש גם כמה סכרים על הנהר - שהספיקה הממוצעת שלו נמוכה בהרבה מזו של הנהר סקרמנטו - על מנת להפנות את מימיו לאמות המים הדרומיות של העמק המרכזי. , שהושלם ב-1942, הוא המרכיב הגדול ביותר של חטיבת פריאנט של ה-CVP. הסכר סוכר את הנהר סן חואקין במקום שהוא יוצא מתוך הסיירה נבדה, ויוצר את, האוגר מים למשקי עמק סן חואקין וכן מספק נקודת הטיה לזוג תעלות, ו. תעלת פריאנט-קרן שולחת מים דרומה דרך אזור עד לקצה שלה בבייקרספילד על הנהר, ומספקת מי השקיה למחוזות פרזנו, טולארי וקרן. תעלת מדרה מזרימה מים צפונה למחוז מדרה, ומתרוקנת אל הנהר העמק המרכזי כלל גם 800 קילומטרים של תעלות, שסיפקו מים לתושבי היישובים ומכירות חשמל מייצור החשמל לממן את עלויות המיזם.
הנהר סטניסלוס
על הנהר, יובל מרכזי של הסן חואקין, שוכנת חטיבת איסט סייד (East Side Division) העצמאית יחסית ויחידת הניו מלונס (New Melones Unit) של ה-CVP. המרכיב הבלעדי של החטיבה/יחידה הוא, היוצר את , שכאשר הוא מלא עד אפס מקום, אוגר כמעט 3,000,000 מטרים מעוקבים של מים, שווה בערך ליכולת האגירה של אגם טריניטי. התפקיד של הסכר הוא לאגור מים בתקופות שחונות ולשחרר אותם במורד הזרם לצפון עמק סן חואקין בהתאם לצורך במים. הסכר מייצר הספק של 279 מגה-ואט חשמל כשקיבולת השיא היא של 300 מגה-ואט.
מאגרים ואמות מים
ל-CVP יש כמות משמעותית של מתקנים לאגירה והובלת מים בצד המערבי של עמק סן חואקין, למרגלות רכסי החוף של קליפורניה. חטיבת מערב סן חואקין (West San Joaquin Division) ויחידת סן לואיס (San Luis Unit) כוללות מספר מתקנים מרכזיים המשותפים עם (SWP) הפדרלי. הוא מתקן האגירה הגדול ביותר, המכיל 2,500,000 מטרים מעוקבים של מים. אף על פי שהוא קרוי מאגר אחסון מחוץ לזרם (offstream storage reservoir) על ידי לשכת הטיוב, המאגר מציף חלק מעמק סן לואיס קריק (San Luis Creek). הנחל סן לואיס קריק, לעומת זאת, אינו מקור המים העיקרי למאגר. במורד הזרם ממאגר סן לואיס נמצא, אשר נחצה על ידי , מתקן CVP נפרד. מים נשאבים מהתעלה אל אגם הוויסות ובמעלה אל מאגר סן לואיס, שמתפקד כמקור מים נוסף בתקופות שחונות.
מים המשתחררים ממאגרי סן לואיס ואו'ניל מזינים את תעלת סן לואיס (San Luis Canal), החלק הפדרלי שנבנה ב, המזרימה מים עבור שני המיזמים, CVP ו-SWP. תעלת סן לואיס מסתיימת ב שם היא מתחברת עם החלק שנבנה על ידי המדינה של אמת המים של קליפורניה. עם ספיקה של 370 מטרים מעוקבים בשנייה זוהי אחת מתעלות ההשקיה הגדולות בארצות הברית. תעלת קואלינגה (Coalinga Canal) או תעלת פלזנט ואלי (Pleasant Valley Canal) מסתעפת מתעלת סן לואיס לכיוון אזור. זוג סכרים נפרדים, סכר המעצור של לוס באניוס (Los Baños Detention Dam) וסכר המעצור הקטן של פנושה (Little Panoche Detention Dam), אחראים על בקרת שיטפונות באזור. ניקוז סן לואיס (San Luis Drain) היה פרויקט נפרד של לשכת הטיוב בניסיון להרחיק נגר של מי השקיה מזוהמים מהנהר סן חואקין, ולרוקן אותם לתוך, שם המים היו מתאדים או מחלחלים לאדמה. בגלל חשש מהפגיעה בסביבה, המערכת מעולם לא הושלמה.
השפעות סביבתיות
פעם, שפע של דגים שעלו בנהרות מהים לרבייה – אלתית, סטילהד, ואחרים - היגרו בכמות גדולה במעלה הנהרות סקרמנטו וסן חואקין כדי להשריץ. בניית סכרי CVP על שני הנהרות ורבים מיובליהם העיקריים - דהיינו ו - עצרה בעיקר את ההגירה של האלתית בעמק המרכזי שבעבר הייתה שופעת. מצפון לדרום, הסקרמנטו מעבר לסכר שסטה, הנהר אמריקן מעבר לסכר פולסום, הנהר סטניסלוס מעבר לסכר ניו מלונס, והסן חואקין מעבר ל - הפכו בלתי נגישים לנדידה של האלתית. בשלושה מהמקרים הללו, הסיבה לכך היא שהסכרים גבוהים מדי והמאגרים שלהם גדולים מכדי שדגים יוכלו לעקוף אותם באמצעות סולמות דגים. לנהר סן חואקין, לעומת זאת, היה גורל אחר. כמעט 100 קילומטרים מהנהר התייבשו בשל הטיות המים מסכר פריאנט ומאגם מילרטון. אפילו במורד הזרם ממנדוטה, שם העניקה לנהר מים שמקורם בדלתה של סקרמנטו-סן חואקין, מי נגר מהשקיה, מזוהמים בחומרי הדברה ודשנים, גרמו לנהר להיות מזוהם מאוד. כדי להחמיר את המצב, המאמצים של מחלקת הדגה וחיות הציד של קליפורניה לנתב את דגי האלתית של סן חואקין לנהר בשנות ה-50 של המאה ה-20 נכשלו, מכיוון שדגי האלתית לא זיהו את מרסד כ"נהר הבית" שלהם.
בשנים הראשונות של המאה ה-21, חקרה לשכת הטיוב את ההיתכנות של הגבהת סכר שסטה. אחת ההגבהות המוצעות הייתה של 5.6 מטרים, ובכך להגדיל את קיבולת האגירה של אגם שסטה ב-784,000 מטרים מעוקבים. הסוכנות גם הציעה הגבהה קטנה יותר של 2 מטרים שתוסיף 360,000 מטרים מעוקבים. בעבר תוכננה הגבהה של 61 מטרים של הסכר, שהייתה מגדילה את קיבולת המאגר ל-17,130,000 מטרים מעוקבים, אך נחשבה לא כלכלית. בפועל, כשסכר שסטה נבנה לראשונה, הוא תוכנן להיות גבוה ב-61 מטרים ממה שהוא כעת, אבל לשכת הטיוב עצרה את הבנייה בגובהו הנוכחי בגלל מחסור בחומרים ובעובדים במהלך מלחמת העולם השנייה. הגבהה של הסכר תווסת ותאגור עוד מים עבור הנהר סקרמנטו בתקופות שחונות, ובכך תועיל לכל הפעולות של ה-CVP, וגם תייצר תוספת חשמל. עם זאת, נגד העלאת הגובה המוצעת נלחמו מסיבות רבות. הגבהת הסכר תעלה כמה מאות מיליוני דולרים ותגרום להעלאת מחיר מי ההשקיה מאגם שסטה. היא תציף את רוב האדמה הנותרת השייכת לשבט - ש-90% מאדמתו כבר נמצאת מתחת לאגם - ותציף מספר קילומטרים של הנהר מקלאוד, המוגן תחת הגדרה של נהר נופי ופראי. יהיה צורך להעביר מבנים, גשרים, כבישים ומבנים אחרים. הקיבולת הנוספת של המאגר תשנה את משטר הזרימה בנהר התחתון של סקרמנטו, ואוכלוסיות הדגים המקומיות, במיוחד אלתית, יסבלו מהשינויים באקולוגיה של הנהר.
נמצא במחלוקת גדולה עוד יותר מסכר שסטה, בעיקר בגלל ההתנגשויות של המיזם עם המגבלות הפדרליות והמדינתיות והשפעתו על אגן הניקוז של הנהר. סכר מלונס המקורי, שקוע מתחת לאגם ניו מלונס (ומכאן השם סכר מלונס החדש) הוא המקור לאחת הבעיות הללו. סכר מלונס שאינו יותר בשימוש חוסם את הגעת המים הקרים מקרקעית האגם לנהר, במיוחד בשנים שחונות כאשר פני האגם קרובים יותר לגג הסכר הישן. כתוצאה מכך הטמפרטורה של הנהר שאחרי הסכר גבוהה בהרבה מהרגיל, ופוגעת בדגים ובחיות הבר המקומיים. כדי לפתור בעיה זו משביתה לשכת הטיוב את הפעילות של תחנת הכוח ההידרואלקטרית של הסכר כאשר מפלס המים נמוך באופן דרסטי, אך הדבר גורם למחסור בחשמל. במקור, לאחר בניית הסכר, עצרה מדינת קליפורניה את מילוי המאגר בשל התנגדות ציבורית עצומה למה שהוצף: קניון אבן הגיר שמאחורי הסכר, העמוק מסוגו בארצות הברית, הכיל מאות אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים, ואחד ממסלולי הרפטינג במים לבנים הטובים והפופולריים ביותר בקליפורניה. כך המאגר התרחב רק עד לגשר פארוט'ס פרי (Parrot's Ferry Bridge), 14 קילומטרים מתחת לגבול המרבי שלו במעלה הנהר. מצב זה השתנה בעקבות אירוע אל ניניו בשנים 1982–1983, שמילא את המאגר עד אפס מקום בתוך שבועות ואף אילץ את לשכת הטיוב לפתוח את מברצי החירום, מה שגרם למדינה ולממשל הפדרלי לבטל את המגבלות שהטילו על המאגר. יתר על כן, המיזם מאפשר תפוקת מים בת קיימא קטנה בהרבה מהצפוי במקור, ולשכת הטיוב מכנה את הסכר "מקרה מבחן של כל מה שיכול להשתבש במיזם".
בתגובה לבעיות הללו של הפגיעה באיכות הסביבה, העביר הקונגרס ב-1992 את "חוק שיפור מיזם העמק המרכזי" (Central Valley Project Improvement Act, בראשי תיבות CVPIA), סעיף 34 של החוק הציבורי 102–575, לשינוי נוהלי ניהול המים ב-CVP על מנת להפחית את ההשפעה האקולוגית על הנהרות סן חואקין וסקרמנטו. הפעולות שהוצעו כללו שחרור מים נוספים לנהרות ולאדמות הביצות, מימון לעבודות שיקום בתי גידול (במיוחד עבור דגים העולים מהים להתרבות במצעי חצץ), בקרת טמפרטורת מים, שימור מים, מעבר דגים, הגדלת שטח השירות של תעלות ה-CVP ונושאים נוספים. למרות תוכניות שימור הנהר, עדיין יש לבית המחוקקים של המדינה סמכות לבנות סכרים.
מ.א.ש (סרט)
מאש (באנגלית: MASH) הוא סרט קומדיית מלחמה אמריקאי שיצא בשנת 1970, בבימויו של רוברט אלטמן, שהיה מועמד לפרסי גלובוס הזהב והאוסקר על בימוי הסרט. התסריט נכתב על ידי רינג לרדנר הבן, שזכה עבורו בפרס אוסקר. הסרט מבוסס על הנובלה "MASH: A Novel About Three Army Doctors", מאת ריצ'רד הוקר. בסרט מככבים דונלד סתרלנד, אליוט גולד, טום סקריט וסאלי קלרמן.
הסרט מתרחש במהלך מלחמת קוריאה (1951–1953), ומתאר את קורותיה של יחידת צוות רפואי המוצב בבית חולים שדה, שנמצא קילומטרים ספורים מזירת הקרב. בסרט כלולות הפניות ומסרים סמויים רבים המתייחסים דווקא למלחמת וייטנאם (1962–1975), שהתחוללה בזמן יצירת הסרט.
הסרט מתאר את החברה הצבאית אמריקאית בצורה קריקטורית ויש בה ביקורת נוקבת כלפי התנהלותו של צבא ארצות הברית בשטח הקוריאני. התנהגות החיילים מאופיינת בחוסר ערכים ודרך ארץ.
שם הסרט, "M*A*S*H" הוא ראשי תיבות של Mobile Army Surgical Hospital (בית חולים כירורגי צבאי נייד).
על הסרט
בסרט מתואר הווי הצוות הרפואי שמטפל בפצועים בבית חולים שדה, כאשר הם נתונים לזרם בלתי-פוסק של פצועים שחלקם מתים על שולחן הניתוחים. השיחות הקומיות והציניות של הרופאים המנתחים נערכות תוך כדי נתיחת הפצועים. את המתח והלחצים של מצב ארעי זה הם פורקים במעשי שובבות, שמזכירים התנהגות של נערים מתבגרים ולא פעם הסרט אף מזכיר את סרטי הנוער בהתנהלותו. אך עם זאת יש לסרט סגנון מחוספס ריאליסטי ובוטה, עם אלתורים קומיים רבים. ההומור בסרט נוטה להיות גס ובוטה, הבדיחות מרושעות, ולפעמים ניתן אף לחוש בנגיעות קומדיית הסלפסטיק. הסרט מאופיין גם בשימוש ייחודי בפסקול, בעיקר בעריכת הדיאלוגים.
מאש נחשב לאחד מהסרטים החשובים המסמלים את המהפך החברתי האנטי ממסדי שהתחולל באמריקה בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 בשל הצגתו הלגלגנית את ההתחסדות והצדקנות של אמריקה השמרנית וכן בשל הביקורתיות ביחס לנוכחות האמריקאית בשטחים שלא בשליטתה. הסרט אף נאסר להקרנה במחנות הצבא האמריקנים בשל העובדה שהוא עודד פציפיזם. גם בישראל הסרט נתקל תחילה בבעיות הקרנה מסיבות דומות - אך לבסוף הוא אושר להקרנה מסחרית. עם זאת הסרט היווה השראה לסדרת טלוויזיה פופולרית שנקראה אף היא M.A.S.H. מ.א.ש (סדרת טלוויזיה) שודרה בין 17 בספטמבר 1972 ו-28 בפברואר 1983, והיא שודרה ברשת פוקס ב-20 מדינות.
מאש נותר עד היום סרט סרקסטי הצוחק על טבעו של האדם, בעל אופי אנרכיסטי, הקורא לניהיליזם ומתריס נגד אטימות וביורוקרטיה, צביעות ופוריטניות. אלטמן יצר קומדיה שחורה, בעלת ויזואליות ייחודית. זהו קולנוע אנטי-ממסדי ואנטי הוליוודי בתפיסתו. הבחירה להתעסק בנושאים שוליים כמו: משחק פוטבול, משחק גולף וההתערבות האם האחות בלונדינית אמיתית או לא - מקנות לסרט את הטון הקומי, הביקורתי והתלוש מהמציאות אותו ביקש אלטמן להעביר. עריכת הסרט גם היא הולכת יד ביד עם סגנונו הייחודי של הסרט, היא מתאפיינת בעריכה קצבית המודגשת לרוב בצילומי תקריב משולבת שיחות גדושות. הרבה פעמים שיחה אחת נכנסת לתוך השנייה ויוצרת בלבול בקרב הצופים, אלמנט המוסיף לתחושת הכאוס במחנה.
החוליה לחבלה ימית
החוליה לחבלה ימית הייתה יחידת קומנדו ימי שפעלה במסגרת הפלמ"ח כנגד כוחות הצי המלכותי הבריטי בארץ ישראל ובקפריסין בשלהי המנדט הבריטי.
היסטוריה
סיומה של מלחמת העולם השנייה השאירה מאות אלפי פליטים יהודים באירופה שהשתוקקו לעלות לארץ ישראל. אולם מכיוון ששלטונות המנדט הבריטי התנגדו להמשך העלייה היהודית היישוב נאלץ להביא את העולים בחשאי באמצעות פעילותו של המוסד לעלייה ב'. בתגובה הבריטים הגבירו את השמירה על חופי הארץ והחלו לגרש עולים בלתי לגאלים שנתפסו.
אברהם זכאי, שהיה מפקד הפלי"ם, ביקש בשנת 1945 מיוחאי בן-נון להקים יחידה חדשה במסגרת הפלי"ם שתעסוק במלחמה בצי הבריטי ושיבוש המבצעים הימיים של הבריטים כנגד ההעפלה הבלתי חוקית.
התחלה
פעולתה הראשונה של החוליה הייתה בנמל חיפה, שלושה מחברי החוליה, בראשות בן-נון, הגיעו לנמל על גבי ספינת הדיג של קיבוץ שדות ים "עליזה". מספינת הדיג חברי החוליה התקרבו עד מרחק של כמה מאות מטרים לשתי ספינות משמר בריטיות, שאול אהרונוב שחה אל עבר הספינות והצליח להצמיד אליהן מוקשים שטיבעו ספינה אחת ופערו חור גדול בחרטומה של חברתה, מה שגרם לבריטים לגרור אותה למים רדודים.
הרחבת הפעילות
בעקבות הצלחת הפעולה הוחלט במפקדת ההגנה על מיסודה של החוליה והרחבתה. בפברואר 1946 החוליה יצאה למבצע שמטרתו הייתה טיבוען של עוד ארבע ספינות משמר שעגנו בנמל חיפה, משימה שהייתה קשה מקודמתה מכיוון שהבריטים תגברו את מערך האבטחה, נפרסו רשתות ברזל במימי הנמל, זרקורים האירו את סביבת אוניות הצי בלילה ומשחתות בריטיות הטילו פצצות עומק כנגד צוללים בסביבת הנמל. למרות כל זאת הפעולה יצאה לדרך כשלוחמי החוליה נכנסו לנמל על גבי ספינת דיג כמו בפעולה הקודמת, הלוחמים לא הצליחו לחדור לסביבת הספינות הבריטיות בגלל קיומן של רשתות הברזל הבריטיות ולכן החליטו לסגת.
לוחמי החוליה תכננו את פיצוצה של מנהרת רכבת ששימשה את הצבא הבריטי בלבנון, פעולה זאת הייתה אמורה להתבצע במסגרת ליל הגשרים, בסופו של דבר הפעולה לא יצאה אל הפועל מכיוון שהוחלט לבטלה על ידי ההנהגה המדינית שלא רצתה לבצע פעולות מחוץ לגבולות ארץ ישראל.
נגד אוניות הגירוש
כשהבריטים פתחו במבצע "איגלו" לגירוש מעפילים לקפריסין באוגוסט 1946 התקבלה החלטה מטעם היישוב לפעול כנגד ספינות הגירוש של הבריטים. לוחמי החוליה הצליחו להדביק מוקשי עלוקה לספינה הבריטית אה"מ אמפייר ריוול שעגנה במפרץ חיפה אולם לאכזבתם המוקשים לא פעלו, דבר זה הכריח אותם לחזור שוב ולהדביק את המוקשים בפעם השנייה במהלך הפעולה הם התגלו על ידי צוות הספינה, למזלם הם הספיקו לחבר את המוקשים לספינה ולברוח, הפיצוץ שנוצר על ידי המוקשים גרם נזק כבד לספינה.
בעקבות הפעולה הבריטים פתחו במבצע נרחב של חיפושים אחרי אנשי החוליה במטרה ללכוד אותם, דבר זה אילץ את חברי החוליה להנמיך את רמת פעילותם והם התרכזו בעיקר בגיוס חברים חדשים ופיתוח אמצעי לחימה שיאפשרו להדביק את המוקש לדופן האוניה בלי צורך בצולל.
עם תפיסתה של אוניית המעפילים אקסודוס ב-18 ביולי 1947 וכוונת הבריטים לגרש את המעפילים חזרה לגרמניה, הוטל על החוליה לפגוע במשחתת הבריטית שתוכננה לשמש במבצע הגירוש. תכנון הפעולה התבסס על שימוש בטורפדו ימי מונחה שכונה "כריש", פרי תכנונו של עוזי שרון. הפעולה תוכננה ועמדה להתבצע אולם בוטלה ברגע האחרון על ידי דוד בן-גוריון שלא היה מעוניין בטיבוע משחתת בריטית מחשש לתוצאות מדיניות קשות.
פעולותיה של החוליה חודשו בחורף 1947 עם תפיסתה של אוניית המעפילים לנגב על ידי הבריטים, בעזרת ספינת דיג נכנסו לנמל חיפה והצליחו להניח מוקשים שגרמו נזק קשה לשתי דוברות בריטיות והטביעו ספינת מחקר של רשויות המנדט.
פעולות בחו"ל
החוליה תכננה פגיעה במשחתות הבריטיות שעגנו בנמל פורט סעיד שבמצרים אולם הפעולה לא אושרה לבסוף, כמו כן נעשה ניסיון להטמין מוקשים במזח הדלק שבנמל חיפה, היכן שהמשחתות הבריטיות נהגו להגיע כדי לתדלק, לוחמי החוליה הצליחו להטמין את המוקשים אולם הם נמצאו ופורקו על ידי הבריטים. יש הטוענים שהפעולה סוכלה בעקבות מידע שמסר אבא חושי לבריטים.
בחודש מרץ 1947 יצאו לוחמי החוליה לפעולה בקפריסין כנגד כוחות הצי הבריטי שעגנו באי ועסקו בגירוש המעפילים, בן-נון נעצר על ידי הבריטים והוחלט לגרשו אולם לפני שההחלטה יצאה אל הפועל הוא הצליח להעביר את התוכניות ליוסל'ה דרור, איש הפלי"ם ששהה בקפריסין, הוא הצליח להצמיד מוקש לאה"מ אושן ויגור אולם לחוסר מזלו הוא התגלה על ידי צוות האונייה ונעצר, המוקש שטמן התפוצץ וגרם נזק רב לאונייה הבריטית. דרור הצליח לברוח מהמעצר יום לפני משפטו והצליח לעשות את דרכו חזרה לארץ ישראל.
חברי החוליה הצליחו לטמון מטען נפץ על סיפון הספינה הבריטית אה"מ אמפייר לייפגארד, ששימשה לגירוש מעפילים, המטען התפוצץ ב-23 ביולי 1947, כשהספינה עשתה את דרכה לנמל אלכסנדריה, נזק כבד נגרם לה והיא הושבתה לתקופה ממושכת.
עם ההכרזה על קבלת תוכנית החלוקה לא היה עוד צורך בפעילות החוליה כנגד מטרות בריטיות והיא למעשה חדלה להתקיים. יוצאי החוליה היו הגרעין סביבו קמו שתי יחידות לחבלה ימית במהלך מלחמת העצמאות - יחידת 'סירות המחץ' בפיקודו של יוחאי בן-נון ויחידת הצוללנים בפיקודו של יוסף "יוס'לה" דרור. שתי היחידות האלו מוזגו בתחילת 1950 ליצירת שייטת 13 (הקומנדו הימי).
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1968 היו הבחירות ה-46 במספרן לנשיאות ארצות הברית, והן נערכו ב-5 בנובמבר 1968. בבחירות ניצח המועמד הרפובליקני, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, את המועמד הדמוקרטי, סגן הנשיא המכהן יוברט האמפרי. בחירות אלו סימלו את התחזקות המפלגה הרפובליקנית והפיכתה למפלגה המרכזית למשך שני העשורים הבאים במירוץ לבית הלבן, והביאו לסופה של קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנים.
שנת הבחירות הייתה רוויית התרחשויות: היא החלה עם רציחתו של מנהיג התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, מרטין לותר קינג, ומהומות ברחבי המדינה, ההתנקשות במועמד הדמוקרטי רוברט קנדי וההתנגדות למלחמת וייטנאם באוניברסיטאות. הנשיא היוצא לינדון ג'ונסון שרק ארבע שנים קודם לכן ניצח ניצחון סוחף בבחירות, סירב לנסות להיבחר מחדש בגלל ההתנגדות למלחמה ומעמדו הרעוע שהופגן בתוצאות של הפריימריז בניו המפשייר. הוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1968 הייתה מלאה בעימותים אלימים בין שוטרים ובין מתנגדי המלחמה, והמפלגה הדמוקרטית התפלגה.
ריצ'רד ניקסון ניהל מסע בחירות בו הבטיח להחזיר את החוק והסדר למדינה, ולספק מנהיגות במלחמת וייטנאם. כעבור שנה, השתמש במונח הרוב הדומם כדי לתאר את קהל היעד שלו. ניקסון ניצח בבחירות בהפרש צמוד של 0.7%, אולם זכה בקלות ברוב בחבר האלקטורים, עם 301 אלקטורים לעומת 191. בנוסף, התמודד גם מושל אלבמה, ג'ורג' וולאס, שתמך בהפרדה גזעית בבתי ספר ציבוריים. הוא זכה בחמש מדינות בדרום ארצות הברית וגם בכמה תומכים באזורים התעשייתיים בצפון.
הייתה זאת מערכת הבחירות הראשונה מאז העברת חוק זכות ההצבעה, שהוביל למתן זכויות הצבעה לרוב המיעוטים הגזעיים במדינה, בעיקר בדרום. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה היו לניו יורק הכי הרבה אלקטורים בחבר האלקטורים (ארבעים ושלושה). לאחר מפקד האוכלוסין של 1970, קיבלה קליפורניה הכי הרבה קולות והפכה למדינה המאוכלסת ביותר.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה מפלגה מרכזית בחרה במועמד שכבר הפסיד פעם קודמת (ניקסון הפסיד לג'ון פיצג'רלד קנדי ב-1960), וגם הפעם האחרונה בה מועמד של מפלגה שלישית זכה בבחירות במדינה אחת או יותר.
רקע היסטורי
בבחירות ב-1964, אחרי 14 חודשים בתפקיד מאז רציחתו של קודמו בתפקיד, ג'ון פיצג'רלד קנדי, ניצח לינדון ג'ונסון הדמוקרטי, עם אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר אי פעם, בבחירות לנשיאות מול המועמד הרפובליקני, בארי גולדווטר. במהלך כהונתו, השיג ג'ונסון כמה הצלחות פוליטיות, כולל תוכנית "החברה הגדולה" שלו (וחוקים למען מלחמה בעוני), העברת חוקים שחיזקו את זכויות האזרח, והמשך חקר החלל. למרות הישגיו, התמיכה בג'ונסון הייתה קצרת ימים. באותו הזמן, חוותה האומה כמה מהומות גזעיות בערים הגדולות, וגם מרד של צעירים יחד עם ויכוחים בנוגע למדיניות חוץ. עלייתם של ילדי הפרחים, השמאל החדש ותנועות כוח לשחורים גרמו להתנגשויות בין מעמדות, גזעים ודורות שונים. המתח הלאומי רק החריף ב-4 באפריל 1968, עם רציחתו של מנהיג זכויות האזרח, הכומר מרטין לותר קינג, בממפיס, טנסי, דבר שרק גרם ליותר מהומות שאף הגיעו לוושינגטון, במרחק מספר רחובות מהבית הלבן. שוטרים הוצבו למרגלות הבית כדי להגן עליו.
הנושא המרכזי שגרם לירידה בפופולריות של ג'ונסון הייתה מלחמת וייטנאם, שהסלימה במהלך תקופתו. בסוף 1967 נלחמו מעל 500,000 חיילים בווייטנאם. המגויסים היו 42% מהצבא בווייטנאם, אולם היוו כ-58% מהקורבנות, כשאלף אמריקנים נהרגים מדי חודש ועוד רבים נפצעים. ג'ונסון נפגע במיוחד כשלמרות התעקשותו שהם מנצחים במלחמה, התקשורת הראתה את ההפך ותקפה אותו על המחיר הגבוה של המלחמה.
בתחילת ינואר 1968, הודיע מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה שהמלחמה תאט כיוון שהצפון וייטנאמים מאבדים את רצונם להילחם, אולם מעט לאחר מכן, החלו כוחות הצפון במתקפת טט, שבה תקפו כוחות הווייטקונג את מוסדות הממשלה בדרום וייטנאם. ממשל ג'ונסון נפגע עוד יותר במתקפה כשכוחות הווייטקונג חדרו אל שגרירות ארצות הברית בסייגון, בירתה של דרום וייטנאם, לפני שנהרגו בידי חיילים אמריקניים במהלך קשה שתועד בטלוויזיה. למרות הניצחון הצבאי האמריקני במתקפה, היא גרמה לעלייה בביקורת כלפי המלחמה ולטענות שאי אפשר לנצח בה. רבים גם טענו שהממשלה משקרת בנוגע למצב בווייטנאם. בתגובה למתקפה, טען הפנטגון כי אפשר לנצח במלחמה רק על ידי הוספת כמה מאות אלפי חיילים נוספים אל הכוחות שכבר נמצאים בדרום וייטנאם. בחודשים לאחר מכן, סקרים הראו שפחות מ-35% מהציבור תומכים בג'ונסון, והשירות החשאי של ארצות הברית סירב לתת לו לערוך הופעות ציבוריות בקמפוסים של מכללות ואוניברסיטאות בגלל חוסר הפופולריות שלו בקרב סטודנטים. השירות החשאי גם מנע מג'ונסון להופיע בוועידה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, מתוך חשש שהגעתו תגרום למהומות ואף להתנקשות בנשיא.
כניסתו של יוג'ין מקארתי
בגלל שלינדון ג'ונסון נבחר לנשיאות רק פעם אחת (ב-1964) ושירת פחות משנתיים מלאות בתפקיד לפני בחירתו, לא פסל אותו התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית מלרוץ לתקופת כהונה נוספת. כתוצאה מכך, בתחילת 1968 הניחו רוב האנשים שג'ונסון ירוץ לעוד כהונה, ושלא תהיה לו בעיה גדולה לזכות במועמדות בוועידה הדמוקרטית.
למרות ההתנגדות הגוברת לג'ונסון בעקבות מדיניותו בווייטנאם, נראה היה שאף מועמד דמוקרטי בכיר לא היה מוכן לרוץ נגד נשיא מכהן מהמפלגה שלו. רבים גם חשבו, בתחילת השנה, שהישגיו הגדולים של ג'ונסון בתחומי הפנים יגברו על ההתנגדות למלחמת וייטנאם ושיוכל לחזק את מעמדו במסע הבחירות. אפילו הסנאטור רוברט קנדי, אחד ממבקריו הגדולים של ג'ונסון עם תמיכה חזקה במפלגה, סירב בתחילה לרוץ נגד ג'ונסון. סקרים רבים גם חשפו שאמריקנים רבים שהתנגדו למלחמה ראו בעליית תנועת ילדי הפרחים כתופעה מדאיגה. עם זאת, ב-30 בינואר, טענות ג'ונסון על ניצחון קרוב בזכות הוספת החיילים חוסלו לאחר מתקפת טט. הצבא האמריקני ניצח, וגם גרם לאבדות רבות בקרב הקומוניסטים, אולם יכולתם של כוחות הצפון לפעול בצורה נרחבת כל כך החלישה את התמיכה בגיוס נוסף ובהמשך המלחמה.
רק הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה הסכים לאתגר את ג'ונסון בפתיחות. כשהוא רץ בתור מועמד אנטי מלחמתי בפריימריז בניו המפשייר, קיווה מקארתי ללחוץ על הדמוקרטים להצביע באופן ציבורי נגד המלחמה. מכיוון שבניו המפשייר התרחשו הבחירות המקדימות הראשונות ב-1968, ניצל מקארתי את רוב תקציבו המוגבל במדינה הזאת. הוא קיבל חיזוק מאלפי סטודנטים שתמכו בו, וגילחו את זקנם ושיערותיהם עבורו. הסטודנטים ארגנו פעילות ענפה ועבדו קשה עבור קידומו של מקארתי. ב-12 במרץ, זכה מקארתי ב-42% מהקולות, לעומת 49% בלבד לג'ונסון, תוצאה טובה במיוחד מול נשיא מכהן. זאת ועוד: מכיוון שלג'ונסון היו יותר מעשרים וארבעה תומכים שהתמודדו במירוץ על תפקיד הצירים בוועידה, הארגון של מטהו של מקארתי גרם לו לזכות בעשרים מתוך עשרים וארבעה הצירים של המדינה. דבר זה העניק למסע הבחירות של מקארתי לגיטימיות ומומנטום.
לאחר שהבין שג'ונסון היה פגיע, הכריז הסנאטור רוברט קנדי על מועמדותו רק ארבעה ימים לאחר הפריימריז. מקארתי וקנדי נאבקו בכמה מערכות בחירות מקדימות. ברוב המערכות ניצח קנדי.
פרישתו של ג'ונסון
ב-31 במרץ, לאחר הפריימריז בניו המפשייר וכניסתו של קנדי, הכריז הנשיא לאומה בנאום מצולם שהוא מפסיק את כל ההפצצות בצפון וייטנאם לטובת שיחות שלום. בסוף הנאום, לאחר שאמר שהמדינה צריכה להתמודד עם אתגרים עצומים, הכריז ג'ונסון כי לא ינסה להיבחר ולא יקבל את מועמדות מפלגתו לעוד כהונה כנשיא. עובדה נסתרת באותה תקופה הייתה שג'ונסון אולי לא היה יכול לשרוד כהונה נוספת - מצבו הבריאותי היה קשה, והוא מת ב-22 בינואר 1973 - רק יומיים לאחר שכהונת הנשיא החדש הסתיימה. גם סקרים הראו שג'ונסון נמצא בפיגור בבחירות המקדימות, בעיקר בוויסקונסין, שהייתה הבאה בתור לערוך מערכת בחירות. רבים טענו שג'ונסון רצה לעזוב את תפקידו בגלל המצב הקשה. אחרים טענו שהוא לא הבין את עוצמת ההתנגדות כלפיו במפלגתו, וזלזל בכוחם של מתנגדיו. אחרים אמרו שג'ונסון הבין שהיה צורך בעזיבתו כדי לתת למדינה להחלים. בנוסף, הוא השיג את רוב מטרותיו בתחומי הפנים, ובריאותו הייתה במצב רע. אשתו לחצה על פרישתו.
לאחר פרישתו של ג'ונסון, התפלגה המפלגה הדמוקרטית לארבעה פלגים, כשכל אחד מהם מתעב את שלושת האחרים:
מכיוון שמלחמת וייטנאם פיצלה את המפלגה, וג'ונסון סימל בעיני דמוקרטים ליברלים רבים את המלחמה, הוא הגיע למסקנה שלא יוכל לזכות במועמדות ללא מאבק קשה, ושייתכן ויפסיד לרפובליקנים בבחירות. אך בפרישתו הוא יוכל להימנע מתבוסה, ולשלוט במפלגה כשייתן את המועמדות להאמפרי, סגנו הנאמן. ג'ונסון גם האמין שיוכל לסיים את המלחמה לפני הבחירות, וכך האמפרי יוכל לנצח. רבים טענו שג'ונסון רצה שניקסון ינצח, כיוון שג'ונסון עצמו הסכים עם דעותיו של ניקסון, ולא של האמפרי, בנוגע למלחמה, על הצורך להגן על דרום וייטנאם. ג'ונסון האמין שניקסון מחבל בכוונה בשיחות השלום עם דרום וייטנאם, ואף הציע להאמפרי להשתמש בנושא במערכת הבחירות. ניקסון הכחיש זאת בפני ג'ונסון. האמפרי עצמו היה מזוהה כל כך עם מדיניות ג'ונסון, ורבים טענו שגם הסכם לא היה מציל אותו.
תחרות
לאחר פרישתו של ג'ונסון, הכריז סגן הנשיא יוברט האמפרי על מועמדותו. קנדי הצליח בארבע מדינות עד אז (אינדיאנה, נברסקה, דקוטה הדרומית וקליפורניה) ומקארתי בשש (ויסקונסין, פנסילבניה, מסצ'וסטס, אורגון, ניו ג'רזי ואילינוי). אולם בבחירות שבהן התמודדו אחד נגד השני, קנדי זכה בשלוש (אינדיאנה, נברסקה וקליפורניה) ומקארתי רק באחת (אורגון). האמפרי לא התמודד בבחירות המקדימות, אלא השאיר את העבודה הזאת לתומכיו המקומיים- ג'ורג' סמת'רס בפלורידה, סטפן יאנג באוהיו ורוג'ר ברניגין באינדיאנה. האמפרי התרכז בצירים ממדינות שלא היו בהן פריימריז, שבהן מנהיגי המפלגה שלטו בצירים. קנדי ניצח את ברניגין ומקארתי באינדיאנה, ואז ניצח את מקארתי בנברסקה. מקארתי ניצח את קנדי ניצחון מפתיע באורגון.
לאחר תבוסתו של קנדי באורגון נראו הבחירות בקליפורניה הכרחיות לקנדי ולמקארתי. מקארתי סייר באוניברסיטאות ובמכללות של המדינה, שם התקבל כגיבור בשל היותו המועמד הראשון שיצא נגד המלחמה. קנדי סייר בשכונות מיעוטים וקיבל תמיכה נלהבת. בעימות ששודר כמה ימים לפני הבחירות, היה תיקו בין מקארתי וקנדי. ב-4 ביוני, ניצח קנדי את מקארתי בקליפורניה בהפרש קטן - 46% לעומת 42%. אולם מקארתי סירב לפרוש מהמירוץ, והיה ברור שהוא יתמודד מול קנדי בבחירות בניו יורק, בה הייתה למקארתי תמיכה מצד מתנגדי המלחמה. הבחירות נהפכו ללא רלוונטיות כשקנדי נרצח בבוקר 5 ביוני, קצת לאחר חצות. הוא מת עשרים ושש שעות לאחר מכן. קנדי נאם את נאום הניצחון שלו בבחירות של קליפורניה במלון אמבסדור בלוס אנג'לס. הוא ופמלייתו יצאו מהאולם ונכנסו למטבח המלון. קנדי וחמישה אחרים נורו בידי סירחאן סירחאן, מתנקש פלסטיני-נוצרי ואזרח ירדני, שהתנגד לקנדי בעקבות תמיכתו במדינת ישראל. חמשת האחרים שנורו לא נפצעו פצעים קטלניים, אולם קנדי נורה בראשו ומת. סירחאן נשלח לכלא בשל כך.
היסטוריונים מתווכחים בנוגע לסיכוייו של קנדי לזכות במועמדות. יש כמה שאמרו שייחוסו של קנדי, והכריזמה שלו, יכלו לשכנע את מנהיגי המפלגה לתת לו את המועמדות. הוא אף דיבר עם ראש עיריית שיקגו בלילה בו נרצח, ואותו ראש עירייה הבטיח לתמוך בו בוועידה. אחרים טוענים שהאמפרי הוביל במספר הצירים במדינות ללא הפריימריז, ובגלל סירובו של מקארתי לפרוש מהמירוץ, לא היה מצליח קנדי לזכות לרוב בוועידה.
לפני מותו של קנדי, מספר הצירים היה:
הוועידה הדמוקרטית ומחאה נגד המלחמה
מותו של קנדי שינה את המירוץ. למרות שהאמפרי נראה כמועמד המוביל בזכות התמיכה שזכה לה מצד מנהיגי המפלגה, הוא זוהה עם ממשל ג'ונסון, ולא היה פופולרי בקרב מתנגדי המלחמה. אך ציריו של קנדי לא התרכזו מאחורי מועמד אחד בשביל למנוע מהאמפרי לזכות. חלקם תמכו במקארתי, אולם רובם זכרו את המלחמה בפריימריז עם מקארתי וסירבו לתמוך בו. במקום, הם תמכו בג'ורג' מקגוורן מדקוטה הדרומית, שתמך בקנדי בעצמו. פילוג מתנגדי המלחמה הקל על האמפרי להשיג את הצירים.
הוועידה הדמוקרטית התקיימה בשיקגו בין 26 ל-29 באוגוסט, ולוותה באלימות בתוך אולם הוועידה, ומחוצה לו. כ-15,000 מפגינים זרמו לעיר ומולם הרשויות גייסו את 12,000 שוטרי משטרת העיר, 6000 חיילי משטרה צבאית שמומחים בפיזור הפגנות, 6000 חיילי המשמר הלאומי ועוד 1000 סוכני מודיעין מקרב ה-FBI ו-CIA.
כשהוועידה נפתחה, התרכזו רבבות פעילים בעיר כדי למחות נגד המלחמה. שיא האירועים היה ב-28 באוגוסט, בהתנגשות ששודרה בטלוויזיה לסירוגין עם ההצבעה באולם הוועידה. האמריקאים נדהמו לראות את משטרת שיקגו מכה באלימות מפגינים ברחובות, ומשתמשת נגדם באלות ובגז מדמיע בעוד הם קוראים: "The whole world is watching" ("כל העולם צופה"). הגז המדמיע חדר לחדרי המלון, באחד מהם אף ישב האמפרי. המשטרה הצדיקה את הפעולות בטענה שהמפגינים יידו אבנים, בקבוקים וזכוכיות כלפי שוטרים. המפגינים, מצדם, כינו את המשטרה "חזירים". המהומות פילגו את המפלגה עוד יותר- חלקם תמכו במפגינים וחשבו שהמשטרה נקטה יד קשה מדי, ואילו אחרים גינו את אלימות המפגינים ותמכו בשוטרים. בינתיים, בוועידה שלט ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, שהתנגד לביקורת כלפי השוטרים שלו. בתוך אולם הוועידה, האמפרי ניצח בסיבוב הראשון עם 1759.25 קולות, לעומת 601 למקארתי, 146.5 למקגוורן ו-100.5 לשאר המועמדים.
מסע הבחירות של האמפרי נפגע קשות מהאלימות בשיקגו, ורבים זוקפים לה את הפסדו מול ניקסון. הייתה זאת הפעם האחרונה בה שיקגו, שאירחה בדרך כלל את הוועידות המפלגתיות, אירחה וועידה פוליטית, עד לוועידה הדמוקרטית של 1996. רבים האמינו שהיה זה בגלל האלימות ב-1968.
בחירות מקדימות
המתמודד המוביל על תפקיד המועמד הרפובליקני באותה מערכת בחירות היה סגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון, שהחל את מסע הבחירות שלו בינואר 1968. ניקסון פעל במרץ למען המושלים וחברי הקונגרס הרפובליקנים בבחירות של 1966. רבים במפלגה עדיין תמכו בו. אולם רבים דאגו מההפסדים שלו בבחירות ב-1960 ובבחירות למושל קליפורניה ב-1962. הם קיוו למועמד יותר טוב. מועמדים אחרים ניסו להיכנס למירוץ נגד ניקסון אך החליטו לוותר במהלך המירוץ. בגלל הארגון המעולה שלו, ניקסון נשאר תמיד המועמד המוביל.
המאתגר הראשון של ניקסון היה מושל מישיגן ג'ורג' רומני. סקר באמצע 1967 הראה שניקסון מוביל עם 39% מהקולות, ורומני אחריו עם 25%. אולם לאחר שרומני אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא היה יכול לרוץ בתור מועמד שהתנגד למלחמה. ב-28 בפברואר 1968 הוא פרש לאחר שהתברר שפיגר אחרי ניקסון.
הסנאטור צ'ארלס פייסי נחשב לאיום על ניקסון עוד לפני פרישתו של רומני, ותכנן לרוץ מטעם אילינוי. אולם פרסי סירב לאחר מכן לרוץ.
ניקסון ניצח בבחירות בניו המפשייר בקלות ב-12 במרץ, עם 78% תמיכה. הרפובליקנים מתנגדי המלחמה כתבו אל תוך הבחירות את שמו של נלסון רוקפלר, מושל ניו יורק והמנהיג של האגף הליברלי במפלגה, שקיבל 11% מהקולות. רוקפלר לא תכנן לרוץ, ורצה לתמוך במועמדים אחרים, אולם לאחר מכן החליט להתמודד. ניצח את ניקסון במסצ'וסטס, אך בשאר המדינות לא הצליח כמצופה. ניקסון הוביל עליו בכל הסקרים וניצח אותו בקלות.
בתחילת האביב, הפך מושל קליפורניה רונלד רייגן, מנהיג האגף השמרני, ליריבו של ניקסון. בנברסקה ב-14 במאי, זכה ניקסון ב-70% תמיכה לעומת 21% לרייגן ו-5% לרוקפלר. למרות שניקסון ניצח בהפרש גדול, נשאר רייגן יריבו המוביל של ניקסון. ניקסון ניצח בבחירות באורגון למחרת היום עם 65% תמיכה וזכה בכל שאר הפריימריז מלבד בקליפורניה (ב-4 ביוני), שם התמודד רק רייגן. ניצחונו של רייגן בקליפורניה נתן לו את אחוזי התמיכה הגבוהים ביותר, אבל בגלל שלא הצליח ברוב המדינות האחרות הוא נשאר מאחור במספר הצירים.
הצבעות:
הוועידה הרפובליקנית
כשהוועידה נפתחה במיאמי ביץ', פלורידה, נאמר שלניקסון יש 656 צירים - אחד עשר פחות מהמספר שהיה דרוש כדי לנצח. רוקפלר ורייגן תכננו לאחד כוחות כדי לעצור את ניקסון, אך לאחר שאף אחד מהם לא הסכים לתמוך בשני, האסטרטגיה נכשלה.
בגלל שבארי גולדווטר הצליח במדינות הדרום, הצירים בוועידה היו יותר דרומיים ושמרנים. הייתה אפשרות אמיתית שרייגן יזכה במועמדות אם לא יהיה מועמד בסיבוב הראשון. ניקסון ניצח בסיבוב הראשון בניצחון זעום, בעזרת הסנאטור מקרוליינה הדרומית, סטרום ת'ורמונד, שהחליף מפלגות ב-1964. ניקסון בחר בספירו אגניו, מושל מרילנד, להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא, למרות שלא היה מוכר כל כך. הוא האמין שהבחירה תאחד את המפלגה ותמשוך מתונים ושמרנים. ניקסון רצה למנות את הנרי קבוט לודג' הבן לתפקיד סגנו, כיוון שהיה השגריר בדרום וייטנאם.
נכון ל-2020, זאת הפעם האחרונה ששני אחים (ווינטרופ ונלסון רוקפלר) התמודדו זה מול זה בפריימריז.
המפלגה העצמאית האמריקנית של ג'ורג' וולאס
המפלגה העצמאית האמריקאית, שהוקמה ב-1967, בחרה במושל אלבמה ג'ורג' וולאס - שתמיכתו בהפרדה הגזעית נדחתה בידי רוב המפלגה הדמוקרטית - כמועמד שלה לנשיאות. וולאס הצליח מאוד, וזכה לכמה אלקטורים מהדרום. הוא התמודד בכל חמישים המדינות, אולם לא במחוז קולומביה. למרות שלא הצליח באף מדינה פרט לדרום, היה וולאס המועמד הכי פופולרי ב-1968 בקרב צעירים, וגם בקרב פועלים בצפון ובמערב התיכון, שיכלו להצביע להאמפרי.
למרות שוולאס ידע שלא יזכה, תוכניתו הייתה למנוע משני המועמדים המובילים רוב בחבר האלקטורים, כדי שיוכל לגרום למנצח לקבל כמה מתנאיו. שותפו היה הגנרל לשעבר של חיל האוויר של ארצות הברית, קרטיס לה מיי. בסתיו, גרם לה מיי למבוכה כשהציע שימוש בנשק גרעיני בווייטנאם.
מפלגות אחרות
עוד מועמדים היו אלדרידג' קליבר ממפלגת השלום והחופש (שהיה בן שלושים ושלוש בתאריך השבעת הנשיא ולכן לא יכול היה להתמודד), הנינג בלומן ממפלגת העבודה הסוציאליסטית, פרד הלסטד ממפלגת העובדים הסוציאליסטית, ארלי מון ממפלגת האיסור, ושארלין מיטשל (האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שרצה לנשיאות) מטעם המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
אסטרטגיות במסע הבחירות
מכיוון שהפסיד לניקסון בסקרים, בחר האמפרי במסע בחירות לוחמני ותקיף. הוא ניסה לאתגר את ניקסון (בלי הצלחה) לעימות טלוויזיוני, והשווה את עצמו להארי טרומן. האמפרי חזה שכמו טרומן, הוא יפתיע את כולם ויזכה בבחירות.
נושאים במסע הבחירות
במסע הבחירות שלו הבטיח ניקסון הבטיח "חוק וסדר" לעם האמריקני, דבר שמשך רבים להצביע עבורו בגלל כעסם על המהומות של ממשל ג'ונסון. לאחר רציחתו של מרטין לותר קינג, במהלך ההפגנות של תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם בדטרויט ובוושינגטון הבירה, קרא ג'ונסון לצבא כדי להגן על חיים ורכוש כשראה עשן כמה רחובות ליד הבית הלבן. האמפרי ביקר את נושא החוק והסדר, ואמר שהוא משחק על דעות קדומות. ניקסון גם התנגד לאילוץ בתי הספר לבטל את ההפרדה הגזעית. הוא טען שתמך בזכויות האזרח, אולם שהוא מאמין שאפשר להילחם בהפרדה הגזעית בדרכים אחרות, כמו קידום חינוך טוב יותר עבור שחורים. ניקסון גם הציע הנחות במס לעסקים קטנים ושיפור בתים בשכונות של שחורים.
האמפרי, לעומתו, הבטיח להמשיך ולהרחיב את תוכניות "החברה הגדולה" שג'ונסון התחיל, ולהמשיך במלחמה בעוני. הוא גם הבטיח להרחיב את זכויות האזרח ברוחם של קנדי וג'ונסון, וגם לתמוך בבית המשפט העליון. לעומת זאת, נמנע האמפרי מלבקר את מדיניותו של ג'ונסון בנוגע למלחמה מתוך חשש שזה לא יתמוך בו או יתקדם בנושא השלום. כתוצאה מכך, איבד האמפרי את קולות מתנגדי המלחמה.
הקאמבק של האמפרי ושלום ליל כל הקדושים
לאחר הוועידה הדמוקרטית בסוף אוגוסט, פיגר האמפרי אחרי ניקסון בפער דו-ספרתי ברוב הסקרים, ומצבו היה נואש. הקואליציה הדמוקרטית המסורתית התפרקה, בגלל איבוד תמיכתם של הפועלים, איומם של השחורים להימנע במערכת הבחירות, כעסם של הליברלים על מלחמת וייטנאם, ודרומיים שהתנגדו לתמיכה בזכויות האזרח. המנגנון מפלגתי הוזנח בידי ג'ונסון והתקשה לעמוד בקצב של ניקסון. כשהוא נתמך בידי איגודי העובדים, ניסה האמפרי לתקוף שוב. בשביל לבדל עצמו מג'ונסון ולנצל את הרוב הדמוקרטי בקרב המצביעים הרשומים, הוא הפסיק להזדהות בתשדירים כ"סגן הנשיא יוברט האמפרי" והחל לקרוא לעצמו "המועמד הדמוקרטי יוברט האמפרי". הוא קרא לוולאס גזען שפונה לדחפים האפלים ביותר של האמריקנים. וולאס זכה לתמיכת שיא של 21% בספטמבר, אולם לאחר הבחירה בקרטיס לה מיי כסגנו, הוא איבד מומנטום. הרצון של לה מיי להשתמש בנשק גרעיני בווייטנאם עוררה זכרונות ממסע הבחירות של בארי גולדווטר. איגודי העובדים גם הצליחו לשכנע כמה תומכי וולאס שהיו חברי איגוד לתמוך בהאמפרי. הסקרים הראו שוולאס זכה לכמעט חצי מחברי האיגודים בקיץ 1968, אולם המספר ירד בחדות לאחר מכן. יום הבחירות התקרב וכוחו של וולאס בצפון ובמערב התיכון התחיל לרדת בעוד זה של האמפרי התחיל לעלות.
בסופו של דבר, הייתה מלחמת וייטנאם אחת הבעיות היחידות שהאמפרי לא היה יכול להתגבר עליהן. באוקטובר, החל האמפרי - שהתרומם בסקרים בזכות נפילת וולאס- לבדל את עצמו מממשל ג'ונסון בנושא וייטנאם, וקרא להפסקת אש. נקודת המפנה עבור האמפרי התרחשה כשהנשיא ג'ונסון הכריז על הפסקת ההפצצות ועל תחילת שיחות שלום בסוף השבוע לפני הבחירות. "שלום ליל כל הקדושים" חיזק את האמפרי. בנוסף, בסוף אוקטובר החליט הסנאטור יוג'ין מקארתי לתמוך בהאמפרי, וביום הבחירות, דיווחו הסקרים על שוויון.
אולם מטה ניקסון ציפה ל"הפתעת אוקטובר" שתחזק את האמפרי והחליט למנוע כל סיכוי לשלום פתאומי. לניקסון היה סוכן כפול בבית הלבן שייעץ לו. היועץ לביטחון לאומי ומזכיר המדינה לעתיד בממשל ניקסון, הנרי קיסינג'ר, שהיה ידידותי לשני המועמדים והובטחה לו משרה בכל מקרה, חזרה שג'ונסון ינסה להפסיק את ההפצצות.
ניקסון היה מקושר לנשיא דרום וייטנאם וייעץ לו בנושא השיחות. הוא הבטיח לנשיא שהממשל הרפובליקני ייטיב עמו יותר מהממשל הדמוקרטי. לבסוף החליט הנשיא לוותר על שיחות השלום.
בחירות
ב-5 בנובמבר 1968 היו הבחירות מאוד צמודות, ורק בבוקר למחרת הכריזו רשתות הטלוויזיה שניקסון ניצח. המדינות המכריעות היו קליפורניה, אוהיו ואילינוי, שבכולן ניצח ניקסון בהפרש של 3% או פחות. אם האמפרי היה זוכה בשלושתן, הוא היה נהפך לנשיא. אם האמפרי היה זוכה בשתיים מהן (או רק בקליפורניה), מטרתו של ג'ורג' וולאס למנוע משני המועמדים המובילים להשיג רוב בחבר האלקטורים הייתה מושגת, וההחלטה הייתה עוברת לבית הנבחרים שנשלט בידי המפלגה הדמוקרטית. ניקסון קיבל 512,000 קולות יותר מהאמפרי, או אחוז אחד מכלל הקולות. בחבר האלקטורים, ניצחונו היה גדול יותר: הוא זכה בשלושים ושתיים מדינות וב-301 אלקטורים, לעומת שלוש עשרה מדינות ו-191 אלקטורים להאמפרי וחמש מדינות וארבעים ושישה אלקטורים לוולאס.
מבין כל המדינות שבהן זכה ניקסון ב-1960, רק וושינגטון ומיין לא תמכו בו גם הפעם. הוא כן ניצח בהן ב-1972. הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1988 שוושינגטון בחרה במועמד דמוקרטי. זאת גם הייתה הפעם האחרונה עד 1992 שקונטיקט, מיין ומישיגן בחרו בדמוקרטי. ניקסון היה המועמד הרפובליקני האחרון שניצח במערכת בחירות בלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
ניקסון ניצח בבחירות למרות שזכה רק בשתיים מתוך שש המדינות (אריזונה וקרוליינה הדרומית) בהן זכה בארי גולדווטר ב-1964. הוא המועמד הנשיאותי היחיד שניצח למרות ששמר על מספר נמוך כל כך של מדינות מלפני ארבע שנים. ארבע המדינות האחרות של גולדווטר תמכו בוולאס ב-1968. ניקסון ניצח בהן ב-1972.
ניקסון ציין שהאמפרי השאיר לו הודעת ברכה לאחר הפסדו, וטען כי הוא מבין איך זה להפסיד במירוץ צמוד.
השלכות
ניצחונו של ניקסון נחשב לאחד ששינה את מאזן הכוחות בפוליטיקה. מ-1932 עד 1968, זכתה המפלגה הדמוקרטית ברוב הבחירות לנשיאות - בשבע מתוך תשע מערכות בחירות נשיאותיות, ואף השפיעו על ממשלו של דווייט אייזנהאואר הרפובליקני. הבחירות ב-1968 הפכו את המצב. מ-1968 עד 2004, זכתה המפלגה הרפובליקנית ברוב הבחירות לנשיאות - בשבע מתוך עשר, ומדיניותה השפיעה על המפלגה הדמוקרטית ועל ביל קלינטון, בעזרת הדרך השלישית.
הבחירות שינו את התמיכה במפלגה הדמוקרטית, בעיקר בדרום. העימותים בנושאי זכויות האזרח והמלחמה היו קשים. הדמוקרטים לא יכלו לסמוך על הדרומיים הלבנים, והרפובליקנים הציגו לנצח באזורים מלאים במהגרים צפוניים. הדרום הדמוקרטי נעלם. הדמוקרטים עדיין שלטו בפוליטיקה המקומית, אולם לא במערכות הבחירות לנשיאות. רק עשרה אחוזים מהלבנים הדרומיים תמכו בהאמפרי, כששני שלישים מהקולות שלו באזור מגיעים משחורים שיכלו להצביע.
מ-1968 עד 2004 נבחרו רק שני דמוקרטים לנשיאות, ושניהם נולדו בדרום - ג'ימי קרטר מג'ורג'יה וביל קלינטון מארקנסו. רק ב-2008 זכה דמוקרט צפוני מאילינוי, ברק אובמה, בנשיאות.
עוד תוצאה חשובה של הבחירות הייתה שינוי בדרך שבה המפלגה הדמוקרטית בחרה את מועמדיה, תוך החלשת מנהיגי המפלגה והעלאת כוח הצירים הנבחרים. האמפרי היה המועמד האחרון ממפלגה גדולה שזכה במועמדות בלי להשתתף בבחירות המקדימות. ב-1969, החליטה ועדה על מערכת של בחירות מקדימות שייצגה יותר פעילים, כמיעוטים, נשים וצעירים.
הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה זכה מועמד של מפלגה שלישית באלקטורים של מדינה. וולאס זכה בחמש מדינות.
הייתה זאת הפעם האחרונה עד 1992 בה זכו הדמוקרטים בקונטיקט, מיין ומישיגן, והאחרונה עד 1988 בה וושינגטון תמיכה בדמוקרטים. הייתה זאת גם הפעם הראשונה מאז 1888 שמחוז קוס בניו המפשייר לא תמך במועמד המנצח, דבר שקרה מאז רק ב-2004. הייתה זאת הפעם האחרונה בה זכה רפובליקני בנשיאות מבלי לזכות באלבמה, ארקנסו, לואיזיאנה, מיסיסיפי וטקסס.
למרות ההפרש הצמוד מבחינת הקולות (0.7%), השיג האמפרי רק 35.5% מהאלקטורים. העיוות הזה הוביל לניסיון להציג תיקון חוקתי בקונגרס שהיה מחליף את חבר האלקטורים בבחירה ישירה של הנשיא, תיקון שלא צלח.
תוצאות
באלבמה, התמודד וולאס כמועמד המפלגה הדמוקרטית, ואילו האמפרי התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית הלאומית של אלבמה.
בקרוליינה הצפונית, תמך אלקטור אחד של ניקסון בוולאס ובלה מיי.
בוחרים
מחקר טען שמצביעים רבים כעסו על ג'ונסון אולם לא על המפלגה הדמוקרטית. הם כעסו בנושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האזרח והחוק והסדר. האמפרי, שהיה בחירתם של המבוגרים במפלגה, סבל מכך שהיה מזוהה עם ממשל ג'ונסון. וולאס משך דמוקרטים רבים שיכלו להצביע לניקסון ולכן פגע בו. האהדה למקארתי בבחירות הובילה להתנגדות לג'ונסון שתמכה לבסוף בוולאס. אולם הם לא היו תומכי מקארתי הקשים יותר. הצלחתו של וולאס התרחשה בגלל שהבוחרים הזדהו איתו בנושאים המרכזיים - ההפרדה הגזעית, יציאה מווייטנאם, מדיניות כלכלית ליברלית וחוק וסדר. תומכיו היו כפריים ותושבי עיירות קטנות בדרום ופועלים מיומנים בדרום. הם לא אהבו את המדיניות הציבורית ואת הפוליטיקה.
מבחינת התפלגות ההצבעות, הצביעו רוב העירוניים העשירים לניקסון, כשהמירוץ בינו ובין האמפרי צמוד יותר בקרב העירוניים בני מעמד הביניים. רוב העירוניים העניים הצביעו להאמפרי, אולם רוב הכפריים הצביעו לניקסון. האמפרי זכה לתמיכה גורפת בשכונות של שחורים, איטלקים, סלאבים ויהודים, ובקרב חברי האיגודים המקצועיים. בדרום, זכה ניקסון לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה בינונית, ואילו האמפרי לתמיכת העירוניים בעלי הכנסה נמוכה, אולם וולאס זכה לתמיכה הכי גדולה בדרום. האמפרי ניצח גם בשכונות של שחורים והיספנים.
נענע משובלת
נַעְנַע מְשֻׁבֶּלֶת (שם מדעי: Mentha longifolia, באנגלית: Horse Mint - נענת הסוסים, בערבית: חָבַּק, ידועה גם כ"נענע של סיני" או "נענת נחלים") היא מין צמח עשבוני רב-שנתי שכיח הנמנה בסוג נענע ממשפחת השפתניים. מאופיינת בגוון עלים כהה יחסית, עלים ארוכים וריח הדומה לנענע חריפה.
תפוצה
נענע משובלת צומחת בר במרבית אירופה, דרום וצפון אפריקה (האזורים הלא-טרופיים), כמו גם במרכז ומערב אסיה. טיפוס התפוצה: אירו-סיבירי, ים-תיכוני ואירנו-טורני. בישראל היא גדלה בבתי גידול מתאים במדבריות, בבתות הספר, בחבלים ים-תיכוניים ובחרמון. בישראל הנפוץ בבקעת חולה, מצוי בגולן, בגליל העליון, בבקעת כנרות, בעמק יזרעאל, בשרון ובאדום; נדיר בגליל התחתון, בשומרון, בשפלה והרי יהודה; נדיר מאוד בחרמון, בבקעת בית שאן, דרום שפלת החוף, בערבות הירדן, במדבר יהודה, בצפון הנגב, בערבה ובגלעד.
מאפיינים
נענע משובלת היא צמח עשבוני רב-שנתי (בר קיימא) זקוף ומסועף מבסיסו, ארומטי ובעל קנה שורש או שלוחות נושאות עלים בדומה למיני נענע אחרים. גובהה 50 ס"מ ובעת הפריחה מתנשאים גבעולי הפריחה לגובה של עד 100 ס"מ. העלים ושאר חלקי הצמח מכובים בשערות בלוטיות, שבהן נאגרים שמנים אתריים. השמן האתרי הריחני מתנדף וריחו מורגש היטב כשנשבר כיסוי השעווה של התא העליון של הבלוטה.
הגבעולים רְבוּעִים, שעירים (עם מגוון שערות מפלומתי ועד מקורזל), פרקיהם ארוכים (10 ס"מ). למין זה כמו לשאר המינים בסוג נענע גבעולים תת-קרקעיים (קנה שורש) ועל גבעולים קרקעיים (שלוחות) המכים שורש ממפרקי הגבעול.
העלים נגדיים, מוארכים ופשוטים, ושפתם משוננת, ללא לוואים וללא פטוטרת או בעלי פטוטרת קצרה בעלים התחתונים. אורכם 5 עד 10 ס"מ ואורכם גדול פי 3 עד 7 מרוחבם. טרפי העלה מוארכים או אזמלים, רכים, פלומתיים (נעימים למגע) וריחניים. בסיס הטרף מעוגל או לבוב.
הפרחים ערוכים בדורים חרוטיים צפופים, הנראים יחד כשיבולת שאורכה 5 עד 10 ס"מ ואורכן גדול פי 5 עד 10 מרוחבן. השיבולת רצופה בחלקה העליון, מופסקת בחלקה התחתון. השיבולת המרכזית ארוכים יותר מהצדדיות.
הגביע דמוי פעמון צר, שאורכו 1.5 עד 3 מ"מ, בעל 5 שיניים משולשות או צרות פחות או יותר שוות זו לזו וללא שערות בלוטיות או ללא בלוטות עם שמן.
הכותרת, שקוטרה 3 מ"מ. פעמונית צרה, דו-שפתנית אך כמעט נכונה, שעירה מבחוץ וקירחת בפנים, וצבעה לילך או סגול.
הפרח בעל 4 אבקנים ועמודי עלי הבולטים מן הכותרת. האבקנים שמספרם 4 שווים באורכם. הזירים קירחים. לשכות המאבקים מקבילות זו לזו.
הפרי עשוי 4 פרודות דמויות ביצה, חלקות וצבעם חום כהה.
הפריחה מתרחשת בין אמצע לסוף הקיץ, מסוף מאי ועד תחילת נובמבר.
הריבוי הוא לרוב באמצעות ייחורים (יצירת שיבוטים מקני שורש) בחורף ובאביב, באמצעות שלוחות באביב ובקיץ, ולרוב הריבוי מזרעים בסתיו הוא קשה. הריבוי הווגטטיבי חשוב במיוחד בזנים התרבותיים בגינות או בעציצים ואלו המשמשים למסחר חקלאי.
תת-מינים של נענע משובלת
תחת הסיווג של המין נענע משובלת קיימים 6 תת-מינים, המקיימים מספר שינויים בתפרחות וצורת העלים, וכל אחד צומח לרוב באזור שונה:
בולי מדינת ישראל - שנת 1957
בשנת 1957 הנפיק השירות הבולאי של מדינת ישראל 12 בולי דואר חדשים בערך נקוב כולל של 2860 פרוטות.
המעצבים
כל הבולים של שנת 1957 הוכנו בידי בכירי המעצבים בישראל, אשר עיצבו בולים גם בשנים קודמות.
בולים מן המניין
בשנת 1957 לא הונפקו בישראל בולים מן המניין בעיצוב חדש, והדואר המשיך להשתמש בבולי סדרת שבטי ישראל שהונפקו החל משנת 1955.
בולי דואר אוויר
בשנת 1957 לא הונפקו בישראל בולי דואר אוויר בעיצוב חדש. הדואר המשיך להשתמש בבולים מסדרת נוף הארץ שהונפקו לראשונה בשנת 1953.
יום העצמאות
הבול עוצב בידי אוטה וליש. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
מועדים לשמחה
הבולים עוצבו בידי מרים קרולי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
ביטחון
הבולים עוצבו בידי אוטה וליש. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
יובל בצלאל
הבול עוצב בידי מקסים וגבריאל שמיר. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
תביל
הגיליונית עוצבה בידי ר. אראל, תוך שיתוף פעולה טכני עם דוד פגץ, ראש מחלקת הבולים במדפיס הממשלתי. להלן ריכוז המידע על הנפקת הבולים:
הפרדת הבולים נעשתה בשיטה חריגה זו על מנת שלא לפגוע בשלמות גלגל המזלות המופיע בגיליונית..
פיוטר ז'לינסקי
קריירת מועדונים
ז'לינסקי החל לשחק בגיל צעיר בקבוצה המקומית בעיר הולדתו, זומבקוביצה שלונסקיה, בה שימש אביו כמאמן. בגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של זגלמביה לובין. בגיל 15 החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של זגלמביה. בגיל 17 הוחתם בקבוצת אודינזה האיטלקית, לאחר שסקאוטים של הקבוצה צפו בו בטורניר יחד עם נבחרת פולין הצעירה.
ב-2 בנובמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-91 לאנטוניו די נטאלה, במשחק מול קליארי. בתחילת עונת הושאל לעונה אחת לאמפולי. בעונת הבכורה שלו במועדון הופיע ב-28 משחקים. לקראת סיום העונה הוארכה השאלתו לאמפולי בעונה נוספת. בעונה הבאה הפך ז'לניסקי לשחקן מרכזי בהרכב אמפולי, כאשר פתח ברוב משחקי הקבוצה, וכבש 5 שערים.
ב-4 באוגוסט 2016 נרכש ז'לינסקי על ידי נאפולי, בעסקה שהוערכה ב-16 מיליון אירו. ז'לינסקי התבסס במהירות בהרכב של נאפולי. את שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע ב-2 בדצמבר 2016, 2 דקות לאחר תחילת המשחק, בניצחון הליגה הביתי 3 - 0 על אינטר מילאנו.
נבחרת לאומית
ז'לינסקי שיחק במגוון נבחרות פולין הצעירות. ב-4 ביוני 2013 הופיע לראשונה ז'לינסקי במדי נבחרת פולין הבוגרת, בניצחון הידידות על. במשחקו השני במדים הלאומיים, משחק ידידות גם כן, כבש את שער הניצחון, כאשר פולין גברה 3 - 2 על.
ז'לינסקי נמנה עם סגל פולין ליורו 2016. בטורניר זה הופיע במשחק אחד, בניצחון 1 - 0 על. בקמפיין מוקדמות מונדיאל 2018 שיחק ז'לינסקי 10 משחקים, וסייע לנבחרתו להעפיל לתחרות. מאוחר יותר, זומן לסגל נבחרתו למונדיאל 2018.
נכלל בסגל נבחרת פולין לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
נאפולי