cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דריזט דו'אורדן
מראה
דריזט שייך לגזע האלפים האפלים, גובהו הוא קצת מעל חמש רגל (מטר ושישים) ומשקלו הוא בערך מאה שלושים פאונד. כמו כל האלפים האפלים עורו כהה ושיערו לבן, אך בשונה משאר בני מינו, עיניו בצבע סגול כשל אביו וכשדריזט כועס בשעת קרב הן נראות בוערות.
כלי נשק
בשנותיו המאוחרות כגיבור בעולם החיצון, הוא לבש גלימה ירוקה, מגפיים שחורים וזוג צמידי מיתריל אותן לקח מדנטראג באינר, אמן הנשק של בית באינר ("לילה נטול כוכבים"). צמידים אלו קסומים ומאפשרים לזוז במהירות קסומה. בתחילה הוא שם אותם על ידיו ולאחר מכן העבירם לרגליו ("מצור האפלה"). הוא לובש שרשרת אשר בסופה חד-קרן מגולף מדג טרוטה קשת ראש אשר גילף עבורו רג'יס המשויך לאלה מיליקי (אלת היערות והטבע) בה הוא מאמין. מאוחר יותר שודרגה השרשרת למשרוקית הקוראת לחד קרן קסום מהמישור האסטראלי.
בסיום הקרב על כבשני גאוטלגרים נטל דריזט מאלף אפל מכשף שהרג טבעת אודם, שמגינה מפני אש ומזמנת יסודני אש או לבה.
מולדת
דריזט ד'אורדן נולד בעיר מנזונברנזן לאם הבית מאליס, כוהנת גדולה של ליות', ואמן הנשק של הבית זאקנפיין. בליל היוולדו אמור היה להיות מוקרב לאלת העכביש בהיותו בן שלישי, אך ניצל ברגע האחרון שכן אחיו דינין רצח את אחיו הבכור נאלפיין לכאורה כדי להתקדם בדרגות הבית במהלך הפשיטה שניהלו בית ד'אורדן על בית דה-ויר, כך שדריזט נעשה הבן השני. מאוחר יותר בספרים מתגלה שדינין עשה זאת כי חשב שדריזט יביא תהילה לבית כלוחם במקום נאלפיין הקוסם.
במשך 5 שנים אומן על ידי אחותו (גם מצד אביו) וירנה בדרכי האלפים האפלים ובקסמים המולדים שלו כאציל. החל מגיל 5 הוא אומן על ידי אמן-הנשק זאקנפיין בתור לוחם המשתמש בסגנון המסובך של שתי חרבות מעוקלות. מזאקנפיין הוא קיבל את מושגי הטוב והמצפון המפרידים אותו משאר בני עמו. במהלך התבגרותו, בגיל 10–20, ולמרות (וכנראה בזכות) הפיכתו ללוחם הטוב ביותר באקדמיה של מנזוברנזן, לא נכנע דריזט לשטיפת המוח שעוברים שאר הנערים והוא מבצע חטאים כנגד אלת העכביש כדי לשמור על צו מצפונו. בגיל 20–30 החל לצאת לסיורים מחוץ לעיר האלפים. בעימות בינו לשני אלפים אחרים שבו הוא נאלץ להרוג אחד ולגרום למות השני, ובעקבות שחיטת אביו הביולוגי על ידי אמו, דריזט בורח למנהרות התת-קרקעיות (ה-Underdark). בת לווייתו היחידה היא פנתרה שחורה קסומה בשם גווינביר, אותה לקח מהאלף שהרג. דריזט מזמן את גווינביר באמצעות פסלון בדמותה לזמן מוגבל מדי יום (לאחר שאלות מקוראים ציין סלבטורה במפורש באחד מספרי ההרחבה שזו פנתרה נקבה).
גלות
דריזט חי כתשע שנים בבדידות במנהרות, והוא כמעט מאבד את צלם האנוש והופך למכונת הישרדות הקרויה "הצייד" - צד אשר צץ ועולה בו בעתיד בעת מצבים מסוכנים. ידידתו היחידה במנהרות היא גווינביר (או גוויניבאר בטרילוגיות האחרות). ניסיון של בני משפחתו ללכוד ולחסל אותו מעורר בו את ההבנה שהוא חייב למצוא חברה בטרם יאבד את יכולתו לחשוב. הוא מוצא חברה זו בעיר ננסים תת-קרקעית, שם הוא פוגש ננס בשם בלוואר דיסנגלפ ללא ידיים אך עם פטיש ומקוש עשויים מיתריל בעלי כוח קסם אותו הציל בעבר. האידיליה אותה הוא מוצא בעיר הננסים מנותצת כשהוא מגלה שאימו הנפישה את גופת אביו ושלחה אותה לצוד אותו ולהורגו. לאחר שהוא מוודא שזה אכן זאקנפיין (בזכות תרגיל מגננה אותו לימדו אביו בעבר) דריזט שוב נמלט למנהרות, ובתום מסע ארוך הוא מתעמת עם אביו המת, ומצליח לעורר בו מספיק מאישיותו המקורית. זאקנפיין זורק עצמו לבריכת חומצה בהקרבה עצמית כדי להציל את דריזט, ובעקבות כך בית דו'אורדן הושמד על ידי בית באינר. בתום העימות דריזט נפרד מבלוואר ועולה לעולם שבחוץ, כדי להימלט מידה הארוכה של חברת האלפים.
שהות
בעולם החיצון דריזט נתקל בשנאה מצד רוב האנשים אותם הוא פוגש. לאחר שיצור האחד המישורים התחטונים רוצח משפחה, מספר סיירים וצייד ראשים יוצאים במרדף אחריו. לאחר שקבוצת הסיירים מבינה שדריזט אינו הרוצח, היא עוזבת אותו, אך צייד הראשים ממשיך לרדוף אותו. בתחילה נדמה שהא עושה זאת מפני הפרס שהיה על ראשו של האלף, אך בקרב האחרון בן דריזט לצייד הראשים מתברר שהצייד עושה זאת מפני שדריזט הביס אותו טוטאלית במפגש הראשון בניהם. לאחר שנים ארוכות של נדודים, הוא מגיע לחורשתו של סייר עיוור בשם מונטוליו דה ברושי (מושי), המקבל אותו למרות גזעו. בהשראת הסייר דריזט מחליט להפוך לסייר בעצמו ולעבוד את האלה מיליאקי. לאחר מות הסייר מזקנה, דריזט ממשיך לנדוד ומגיע למקום היחיד שבו מוכנים לקבל אותו - חברה של עריקים, מנודים ופושעים בביקעת רוח כפור. שם הוא רוכש את אמון חבריו - קאטי-ברי, בת אנוש, אביה המאמץ הגמד ברונור ושבט גמדי מקבת קרב. שם הוא מוצא לראשונה בית. עם חבר רעים זה הוא יצא בעתיד להרפתקאות שונות בעולם, בשירות הצדק והטוב.
תורגמו לעברית בסדרת בקעת רוח כפור
רסיס הקריסטל, נהרות של כסף ואבן החן של בן המחצית
חבורת ההיכל
החבורה נקראת על שם היכל המיתריל האבוד שמצאו אחרי כ-200 שנה. בשנת 1463 הם חזרו בגילגול בברכת מליקי, תוך שהם זוכרים את חייהם הקודמים ונראים בדיוק כפי שנראו אז. רג'יס אף איבד תוך לידתו את האצבע שארטמיס אנטררי כרת ממנו כששבה אותו. בשנת 1484 כולם נפגשים שוב למסע חדש בברכת האלה - יחד עם דריזט שהתעורר משינה קסומה.
הברגן ד'ארתה
ארגון שכירי חרב שרובם אלפים אפלים וכמעט כולם זכרים.
סבסטיאן קאסרס
קריירת מועדונים
קאסרס גדל במחלקת הנוער של ליברפול מונטווידאו. הוא ערך 62 הופעות במדי המועדון במסגרת ליגת העל האורוגוואית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-15 בינואר 2020 חתם בקלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית.
קריירה בינלאומית
ב-23 בספטמבר 2022 ערך קאסרס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אורוגוואי, בהפסד 1-0 לנבחרת איראן במשחק ידידות.
אינטגרליזם ברזילאי
אינטגרליזם ברזילאי (בפורטוגזית: Integralismo brasileiro) הייתה תנועה פשיסטית ברזילאית. התנועה נוסדה באוקטובר 1932 בידי פליניו סאלגאדו (Plínio Salgado), דמות ידועה בקרב חוגי הספרות בברזיל, אשר התפרסם במהלך אירועי שבוע האמנות המודרנית ב-1922, שנערכו בסאו פאולו.
התנועה אימצה לעצמה מאפיינים של תנועות ההמונים באירופה באותן שנים, בפרט אלה של הפשיזם האיטלקי, אך בידלה עצמה מצורות פשיזם מסוימות בכך שסאלגאדו לא הטיף לגזענות. התנועה אף אימצה לעצמה את הסלוגן "אחדות בין כלל הגזעים וכלל בני האדם". עם זאת, נתגלעו בתנועה גם גילויי אנטישמיות. היחס כלפי היהודים היה נושא שנוי במחלוקת בקרב מנהיגי התנועה. סאלגאדו נרתע מאנטישמיות, אך גוסטבו בארוזו, ראש המיליציה האינטגרליסטית (ארגון פָרָא-צבאי), הפגין עוינות רבה כלפי יהודים. לפחות בשני עיתויים, גרמה סוגיה זו לקרעים משמעותיים בתנועה: לראשונה ב-1935 ופעם נוספת ב-1936, כאשר סאלגאדו כמעט פרש מהנהגת התנועה.
העקרונות החשובים של האינטגרליסטים השתקפו דרך ביטויים כמו "תהפוכה פנימית" או "תהפוכת העצמי", אשר באמצעותם הטיפו להימנעות מדרך חיים אנוכית ונהנתנית, ואימוץ דרך חיים המקדשת את המולדת והמשפחה.
קניין (פירושונים)
{{פירושונים|
במשפט העברי:
ראו גם
}}
ריצ'רד נטונסקי
'''ריצ'רד פ. נטונסקי (באנגלית: Richard F. Natonski''') הוא לוטננט גנרל אמריקאי בדימוס יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית אשר שימש כמפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים וכמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה.
קורות חייו
בשנת 1995 מונה למפקד יחידת המשלוח ה-24 של הנחתים ובשנת 2002 מונה למפקד בריגדת המשלוח ה-2 של הנחתים והוביל אותה במלחמת עיראק, בין היתר בלחימה על נאצריה. לאחר מכן, בשנת 2004 החליף את ג'יימס מאטיס כמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, והוביל אותה בקרבות בפלוג'ה, ובכלל זה במבצע זעם הפנטום. בהמשך שימש כסגן מפקד חיל הנחתים וכמפקד פיקוד כוחות חיל הנחתים.
סלביה פוגל-ביזאוי
סִלביה פוגל-ביזאוי (בצרפתית: Sylvie Fogiel Bijaoui; נולדה ב-14 ביולי 1951) היא פרופסור לסוציולוגיה במסלול האקדמי המכללה למנהל, החוקרת בתחום השוויון בעידן המודרני והפוסטמודרני.
ביוגרפיה
גדלה בפריז שבצרפת. בשנת 1969, כשהיא בת 18, עלתה לישראל. למדה באולפן בקיבוץ מעברות. בין השנים 1969 - 1970 למדה במכינה האוניברסיטאית של אוניברסיטת תל אביב. ב-1973 החלה באותה אוניברסיטה, בלימודי תואר ראשון במדע המדינה וסוציולוגיה, וגם למדה לתואר שני עד שנת 1975. לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שלישי בסוציולוגיה פוליטית בפריז, במסגרת משולבת של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה עם Paris West University Nanterre La Défense (לשעבר Paris X –Nanterre). בשנת 1981 סיימה את הדוקטורט בהנחייתה של פרופ' אני קריגל (Annie Kriegel) בנושא "תנועות נשים בקהילה היהודית בארץ-ישראל, 1880-1948".
בין השנים 1986-2009 עבדה כמרצה במכללה האקדמית בית ברל. בשנת 1994 הקימה במכללה האקדמית בית ברל מרכז יהודי-ערבי פמיניסטי, ועמדה בראשו מהקמתו ועד שנת 2002.
בשנת 2007 הקימה את התוכנית לתואר שני בלימודי משפחה במכללה למנהל, ועמדה בראשה מהקמתה ועד סיום תפקידה בשנת 2011.
משנת 2009 ואילך היא מרצה במסלול האקדמי המכללה למנהל.
מתגוררת כיום בתל אביב, עם בעלה, אילן, דוקטור לכלכלה. להם שלושה ילדים. אחד מהם הוא המתרגם ובמאי התיאטרון אלי ביז'אווי.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
מגנטוספירה
מגנטוספירה (אנגלית: Magnetosphere; ממגנט וספֵירה, הגם שצורתה אינה כדורית) היא אזור סביב גרם שמים, שקיימות בו תופעות הנגרמות או המושפעות עקב השדה המגנטי של אותו גרם שמים.
השפעת השדה המגנטי של כדור הארץ מורגשת עשרות אלפי קילומטרים בחלל.
מדענים שיערו זמן רב את קיום המגנטוספירה של כדור הארץ - עקב קיומן של סערות גאומגנטיות. בשנת 1958 בוצעו ניסויים באמצעות לוויין המחקר אקספלורר 1 שהוכיח את קיומה של המגנטוספירה וגילה את חגורות הקרינה - חגורות ואן אלן.
בשנת 1959 הוצע השם מגנטוספירה על ידי האסטרופיזיקאי ממוצא אוסטרי תומאס גולד.
המגנטוספירה של כדור הארץ
המגנטוספירה של כדור הארץ היא אזור בחלל, שצורתו מושפעת מהשינויים בשדה המגנטי של כדור הארץ, מרוח השמש ומהשדה המגנטי הבין-פלנטרי. במגנטוספירה תערובת של יונים ושל אלקטרונים חופשיים, שמה שמחזיק אותה הם הכוחות המגנטיים והחשמליים - אשר השפעתם באזור זה רבה יותר מאשר כוחות הכבידה או כוחות אחרים.
הגורמים העיקריים שמשפיעים על המגנטוספירה:
מגנטופאוזה
מגנטופאוזה Magnetopause היא החלק החיצוני של המגנטוספירה. החלקיקים מרוח השמש הטעונים בשדה מגנטי בין-פלנטרי - אינם יכולים להתערבב עם חלקיקי הפלזמה הטעונים מהשדה המגנטי של כדור הארץ הנמצאים במגנטוספירה. המגנטופאוזה היא הגבול שבין שני סוגי החלקיקים.
פלזמספירה
פלזמספירה Plasmasphere היא החלק הפנימי של המגנטוספירה - זה שקרוב לאטמוספירת כדור הארץ, מכילה פלזמה קרה עם אנרגיה נמוכה.
חגורות הקרינה
לווייני המחקר הראשונים ששוגרו לחלל, גילו בשנת 1958 חגורות של קרינה עזה סביב כדור הארץ, שלא היו ידועות עד אז. אזורים אלה קרויים חגורות ואן אלן Van Allen belts. תחילה התגלו החגורות הפנימיות 700 - ‎10,000 ק"מ מעל פני כדור הארץ - המכילות בעיקר פרוטונים באנרגיה גבוהה, ולאחר מכן התגלו החגורות החיצוניות ‎13,000 - ‎65,000 קילומטרים מכדור הארץ - המכילות בעיקר אלקטרונים באנרגיה גבוהה.
השובל המגנטי
מגנטוטייל Magnetotail - שובל מגנטי ארוך של חלקיקים טעונים - נוצר על ידי רוח השמש - בכיוון הנגדי לשמש, ואורכו רב מאוד. השובל המגנטי של כדור הארץ ארוך יותר מאשר הרדיוס של מסלול הירח סביב כדור הארץ.
סערות גאומגנטיות
בעת פעילות מוגברת מאוד של השמש נגרמים שינויים מהירים בשדה המגנטי של המגנטוספירה מה שגורם לסערה גאומגנטית, שעלולה להשפיע על השדה המגנטי במקומות רבים, ובמקרים קיצוניים - אף לגרום הפרעות ללוויינים, לשידורי רדיו, לקווי מתח גבוה ועוד.
אנגלברט דולפוס
אנגלברט דולפוס (בגרמנית: Engelbert Dollfuß; 4 באוקטובר 1892 – 25 ביולי 1934) היה פוליטיקאי נוצרי-סוציאלי אוסטרי שנרצח על ידי הנאצים בעת כהונתו כקנצלר אוסטריה (1934-1932) אחרי שהקים משטר רודני בעל בריתה של איטליה הפשיסטית ואשר סגנונו כונה "אוסטרופשיזם".
חייו
אנגלברט דולפוס נולד בעיירה טקסינג באוסטריה. בצעירותו היה בעל נטייה לדת ולמד בסמינר לכמרים בטרם החליט ללמוד משפטים. הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה ולאחר מכן כלכלה באוניברסיטת ברלין. במהלך מלחמת העולם הראשונה נפסל בתחילה לגיוס בשל קומתו הנמוכה, אך לאחר מכן גויס, ושירת שירות פעיל בחזית האלפינית, ואף שהה במחנה שבויים תקופה קצרה בשנת 1918.
לאחר קריירה פוליטית וממשלתית, הפך למנהיג המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית. באוקטובר 1930 הוא נתמנה למנהל הרכבת באוסטריה. דולפוס נתמנה כשר החקלאות בשנת 1931 וכקנצלר במאי 1932.
דולפוס היה מנהיג הנוצרים הסוציאליים, אוסטרים לאומנים שהתנגדו מצד אחד לסוציאל-דמוקרטים משמאל ולתומכי הנאצים שדרשו את איחוד אוסטריה עם גרמניה, מהצד השני. כראש ממשלה יזם תוכנית לרפורמות, וניסה לחבור לאיטליה של מוסוליני כבת ברית, על מנת לחזק את ההתנגדות לאיחוד עם גרמניה. במרץ 1933, אל מול שביתה ברכבת, ביקש להפעיל אמצעי ענישה נגד השובתים בשירות חיוני. אל מול הממשלה התייצב הפרלמנט שברוב של 81:80 קבע שאין להעניש את השובתים. בעקבות זאת, נוצר משבר פוליטי, יושב ראש הפרלמנט וסגניו התפטרו והממשלה הורתה לא לכנס את הפרלמנט.
דולפוס נטל לעצמו סמכויות דיקטטוריות. במאי 1933 פיזר את הפרלמנט האוסטרי ומשל באמצעות צווים שהוציא. באותו החודש הוציא אל מחוץ לחוק את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, וביוני 1933 הוציא את המפלגה הנאצית באוסטריה אל מחוץ לחוק. בספטמבר הקים מפלגה חדשה בשם "חזית המולדת", אשר התמזגה עם המיליציה הימנית היימווהר. ב-20 בספטמבר 1933 נטל דולפוס לידיו את כל סמכויות הממשלה והקים ממשלה מקצועית בה לא שותפו חברי פרלמנט. ב-3 באוקטובר 1933 נורה דולפוס בידי מתנקש גרמני נאצי ונפצע.
בינואר 1934, אל מול מתקפות גוברות והלכות של הנאצים, פתח דולפוס במאבק נגד הנאצים ובמסע לטיהור הצבא והמשטרה מנאצים. דולפוס גם דרש מגרמניה להכיר בעצמאות אוסטריה ולהפסיק להתערב בענייניה.
בפברואר 1934 פתחו חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באוסטריה במרד שדוכא על ידי דולפוס בכח הנשק, במה שנודע כמלחמת האזרחים באוסטריה. ב-12 בפברואר 1934 ירו הצבא האוסטרי והמיליציה "משמר המולדת" אל מרכזי המרידה בווינה, תוך שהם הורגים ללא הבחנה אלף גברים, נשים וילדים, ופוצעים אלפים נוספים. לאחר המרידה החזיר דולפוס את עונש המוות והקים מחנות לכליאת מתנגדיו. במאי 1934 הכריז דולפוס על חוקה חדשה ברוח חוקתה של איטליה הפשיסטית.
ג'נסון באטן
ג'נסון אלכסנדר ליונס באטן (באנגלית: Jenson Alexander Lyons Button; נולד ב-19 בינואר 1980) הוא נהג מרוצי מכוניות בריטי אשר נהג בסבב הפורמולה 1 בקבוצת ויליאמס, בנטון, ב.א.ר הונדה, רנו, בראון, הונדה ומקלארן. באטן החל את קריירת המרוצים שלו בשנת 1998, ובשנת 2000 הצטרף לסבב הפורמולה 1. הגעתו הראשונה אל הפודיום הייתה בגרנד פרי במלזיה בעונת 2004, וזכייתו הראשונה במרוץ הייתה בגרנד פרי ההונגרי בעונת 2006. בעונת 2009 זכה באטן באליפות הנהגים, כשהוא מבטיח את זכייתו בברזיל, מרוץ אחד לפני סוף העונה.
הדרך לפורמולה 1
בגיל 18, זכה באליפות הפורמולה פורד הבריטית תוך השגת ניצחונות בתשעה מרוצים באליפות. באותה שנה זכה גם באליפות הפורמולה פורד האירופאית ובפסטיבל פורמולה פורד. באטן זכה בנהיגת מבחן בקבוצת מקלארן הבריטית, אותה ניצל בהמשך הקריירה, לאחר שנבחר בטקס הנהג הצעיר של מקלארן למצטיין השנתי. בשנת 1999 החל באטן להשתתף בסבב הפורמולה 3 בקבוצת פרומטקם. באטן זכה בשלושה מרוצים, וסיים ראשון בדירוג הנהגים המתחילים. בדירוג הכללי סיים באטן במקום השלישי.
שנת 2000: קבוצת ויליאמס
בסוף שנת 1999 פדה באטן את הפרס ובמרוץ סילברסטון נבחן לקבוצת מקלארן ולקבוצת פרוס. אולם מקום ריק בקבוצת ויליאמס התפנה, ובעלי הקבוצה, ארגנו מרוץ בין באטן וברונו ג'אנקווירה בו המנצח זכה לחוזה בקבוצה. באטן ניצח במרוץ והחל להתחרות בשנת 2000. באטן סיים בעונתו הראשונה במקום השמיני עם 12 נקודות, שלושה מקומות מתחת לחברו לקבוצה ראלף שומאכר. מרוצו הטוב ביותר היה בספא שבבלגיה בו סיים את מקצה הדירוג במקום השלישי ואת המרוץ במקום החמישי.
שנת 2001: קבוצת בנטון
בעונת 2001 נהג באטן בקבוצת בנטון שבבעלות רנו, למרות שהיה עדיין תחת חוזה עם קבוצת ויליאמס. לבאטן הייתה זו עונה מאכזבת, בה סיים במקום ה-17 עם שתי נקודות בלבד ומתחת לחברו לקבוצה ג'אנקרלו פיסיקלה שסיים במקום השביעי. מרוצו הטוב ביותר היה בגרמניה, שם סיים במקום החמישי.
2002: קבוצת רנו
בעונת 2002 שינתה בנטון את שם הקבוצה שלה ל"רנו F1". המיתוג החדש הטיב עם באטן, שסיים בפעם הראשונה מעל לחברו לקבוצה. באטן כמעט הגיע לפודיום הראשון שלו במרוץ מלזיה, אולם נעקף על ידי מיכאל שומאכר בהקפה האחרונה וסיים במקום הרביעי. גם במרוץ ברזיל סיים באטן במקום הרביעי. את העונה סיים באטן במקום השביעי עם 14 נקודות, מקום אחד מעל חברו לקבוצה.
בפתיחת עונת 2003 החליט מנהל קבוצת רנו להחליף את באטן בפרננדו אלונסו, נהג המבחן של רנו בעונה הקודמת. המהלך עורר תרעומת רבה, ומנהל רנו צוטט אומר: "רק הזמן יגיד אם אני שוגה". בסיום עונת 2005, בה אלונסו זכה באליפות הפורמולה 1, בעוד באטן טרם זכה במרוץ כלשהו, צוטט מנהל רנו באומרו: "ג'נסון הוא נהג טוב אבל היו יותר מדי חוזים, יותר מדי דברים מאחורי הקלעים".
2003-2005: קבוצת BAR
לאחר שהודח מקובצת רנו עבר באטן להתחרות "בקבוצת המרוצים הבריטית אמריקאית (BAR)", קבוצה בשיתוף הונדה, ביחד עם אלוף הפורמולה 1 לשעבר ז'אק וילנב. מרוציו הטובים ביותר של באטן היו באוסטריה וביפן, בהם סיים במקום הרביעי. אולם בזמן האימונים לקראת מרוץ מונקו, התרסק באטן ביציאה מהמנהרה ונפצע. בשל הפציעה החמיץ את שני המרוצים הבאים. כשנשאל על ידי כתב הגרדיאן על התאונה, אמר: "לא היה לי זמן לחשוב. שמעתי חריקת צמיגים כשפגעתי בקיר הראשון, ואיבדתי הכרה. כשהתעוררתי, ראיתי אנשים בכתום סביבי. הם התחילו לגזור את בגדי ולתקוע בי מחטים. הרופא שאל אם אני בסדר, ואמרתי שרק רגלי השמאלית כואבת, ואז בעצם הימנית, ואז בעצם הכל. ואז התחלתי לצחוק. זה היה הזוי. אלה כנראה היו החומרים שהם הזריקו לי. אתה מבין שאתה יכול לעבור תאונה ב-290 קמ"ש, ולצאת מזה". את העונה סיים באטן במקום התשיעי עם 17 נקודות, שבעה מקומות מעל חברו לקבוצה וילנב.
דהיון
קדם בכורה
דהיון נולדה בסונגנאם, במחוז קיונגי, ב-28 במאי 1998. דהיון התעניינה בשירה ובאומנויות הבמה מגיל צעיר והחלה לשיר במקהלת הכנסייה הנוצרית שבעיר מגוריה. דהיון החלה לבלוט כאשר הייתה בכיתה ו' בהיותה בבית הספר יסודי עם ריקוד אשר הייתה רוקדת בכנסייה בשם "ריקוד הנשרים" אשר פרסמה בערוץ היוטיוב שלה, ריקוד שנעשה למזוהה עימה. לאחר מכן, באותה תקופה, מגייסי כישרונות של JYP Entertainment פנו אל דהיון לאחר שהופיעה בפסטיבל ריקודים שבאזור, וזומנה לאודישון שערכה החברה אותו היא עברה וגויסה לתוכנית המתאמנים של JYP בדרום קוריאה, שם התאמנה למעלה משלוש שנים. בשנת 2015 דהיון לקחה חלק בתוכנית ריאליטי הישרדותית בשם Sixteen של JYP Entertainment, סדרת טלוויזיה שבה מתמודדות שש עשרה נערות, אשר מנצחות הסדרה הן אלו שירכיבו את ההרכב המוזיקלי Twice. לבסוף זכתה דהיון עם עוד שמונה בנות נוספות.
קריירה עם Twice
ב-20 באוקטובר 2015, דהיון פרצה עם Twice כאשר הופיעו לראשונה עם סינגל הבכורה "Like Ooh - Ahh" המרכיב את פלייליסט הבכורה המורחב הראשון שלהן "The Story Begins". בנוסף לתפקיד השירה שלה בקבוצה, דהיון ידועה בהיותה הראפרית הראשית של Twice יחד עם חברת הקבוצה צ'ייאונג. בסקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה לשנת 2017, דהיון נבחרה במקום ה-17 בטבלת הזמרות הכי הפופולרית בדרום קוריאה.
תקרית הסיוע לנשים
בנובמבר 2018, המחוקק הימני היפני מסארו אונודרה העביר ביקורת קשה ופוגענית על דהיון על שלבשה חולצהעל ידי מרימונד, ארגון המגייס כספים לסיוע לנחם נשים, לסיוע והעלאת מודעות לקורבנות עבדות מינית עד ידי הצבא היפני הקיסרי במלחמת העולם השנייה ומ-JYP לא נמסרה תגובה. כתוצאה מכך "קוריאה טיימס" העבירו ביקורת על ג'יי פארק, מייסד JYP Entertainment, על כך שלא דיבר להגנתה.
מחלף גולני
מחלף גולני הוא מחלף מרכזי בגליל התחתון, שבו נפגשים כביש 65 המוביל מעפולה לאצבע הגליל וכביש 77 המוביל מטבריה למחלף המוביל.
היסטוריה
המחלף והצומת שקדם לו ממוקמים בצומת דרכים מרכזי היסטורי בגליל התחתון, ובסמוך לו נתגלו שרידי הדרך הרומית שעברה במקום. שמו של הצומת בעבר היה צומת מסכנה, על שם ח'רבת מסכנה הסמוכה, המשמרת את שמה של העיירה התלמודית משכנא, ממנה יצאו מספר חכמים. גם הצומת עצמו נזכר במקורות חז"ל, כנקודה מרכזית בדרך הראשית שבין טבריה וציפורי:, וכן:.
במהלך מלחמת העצמאות נערכו באזור המחלף קרבות עקובים מדם בין לוחמי חטיבת גולני לבין כנופיות של לוחמים מהכפרים הערביים שבסביבה. אלה נעזרו בלוחמי צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי קאוקג'י. לאחר מלחמת העצמאות הוקמה מצפון לצומת אנדרטה לזכר לוחמי גולני שנהרגו בקרבות באזור הצומת ובאזור סג'רה. בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 הוקם במקום מוזיאון גולני - אתר הנצחה ללוחמי חטיבת גולני שנפלו במלחמות ישראל. באתר אנדרטאות, מוזיאון לתולדות החטיבה וארכיון.
המבנה הבולט לעיני העובר בצומת בעשור השני של המאה ה-21 הוא מסעדה של מקדונלד'ס. בולט במיוחד הלוגו שהתנוסס מעליה. הלוגו הקיים החליף את בובת הליצן של החברה שהוצבה במקום בחודשים הראשונים לפתיחת המסעדה. בעקבות לחץ כבד מצד הורים שכולים, שחשו כי הבובה שמה ללעג את אתר ההנצחה, הורדה הבובה והוחלפה בלוגו קטן וסולידי יותר. במסגרת הקמת המחלף, נסלל כביש גישה חדש אל אתר ההנצחה ואל המסעדה, הנמצאים לצד המחלף.
תעבורה
בימות השבוע משמש המחלף את תושבי האזור בעיקר, אולם בשבתות ובחגים הוא משמש גם כצומת מרכזי בתנועת המטיילים ממרכז הארץ אל הכנרת וצפון הארץ, ובחזרה.
צומת גולני הוסב למחלף במסגרת תוכנית "נתיבי ישראל", שהיא חלק מהתוכנית הרב שנתית של החברה הלאומית לדרכים בישראל לשנים 2011–2016. במסגרת הפרויקט, שביצועו החל בשנת 2011, הוקם גשר ראשי במסלולו של כביש 77, מעל לכביש 65, במטרה ליצור הפרדה מפלסית עבור כלי הרכב בארבעת כיווני הנסיעה. המחלף מסייע למבקשים להגיע אל יער לביא של קרן קיימת לישראל ואל אתר ההנצחה לחללי חטיבת גולני ומוזיאון גולני.
גשר ייחודי להולכי רגל, שעוצב על ידי האדריכל אריאל טיבי, מאפשר חציה בטוחה של כביש 65. בנוסף, שולבו במחלף מעברים תת-קרקעיים להולכי רגל, כלי רכב, רכבים חקלאיים, מעבר חירום תחתי לטנקים ותחנות לתחבורה ציבורית בכיווני הנסיעה השונים. מחלף גולני הוא חלק מתוואי הנסיעה "הזרוע המזרחית", שיקשר את צומת עמיעד אל צומת התשבי ובהמשך לכביש 6. המחלף נפתח לתנועה באמצע חודש אוגוסט 2013. עבודות הגמר על המחלף, בהן פירוק כבישים קיימים ושיקום נופי, הסתיימו בסוף שנת 2013.
סעדיה עדני
רבי סעדיה בן דוד עדני היה חכם תימני בן המאה ה-15. פרשן מקרא והלכה, ממפרשי משנה תורה לרמב"ם, פילוסוף ורופא.
חיבר כ-25 חיבורים בנושאים רבים. יש הסוברים כי חיבר גם את הפירוש על התורה בשם "מדרש הביאור" לר' סעדיה דמארי. קרוב לוודאי שממנו הגיעו תשובותיו של רבי יהושע הנגיד, מצאצאי הרמב"ם, לידי רבי יוסף קארו שהזכירם בחיבוריו "כסף משנה" ו"בית יוסף".
בתימן
נולד וגדל בתימן, ככל הנראה נולד סמוך לשנת ה'ק"פ 1420. לא ידוע במדויק היכן נולד וחי, אך סביר להניח שבעיר עדן, מפני שבאחת מהעתקותיו המוקדמות לספר "אלמרשד אלכאפי" מאת רבי תנחום הירושלמי, ציין שהעתיק את החיבור בעיר עדן. ייתכן שמקור הכינוי "אלעדני" בכך שמוצא משפחתו בעדן.
באמצע המאה ה-15 עלה לארץ ישראל וחי בצפת, שם כתב חלק מחיבוריו. תקופה מסוימת חי בסוריה וישב בדמשק ובחלב. בכ"ט באלול ה'רמ"ה 1485 סיים לכתוב את אחד מחיבוריו האחרונים בהיותו בגליל העליון.
סופר ומעתיק ספרים
הרב עדני העתיק עשרות ספרי ראשונים. ההעתקה המוקדמת ביותר הידועה היא משנת ה'רי"א (1451) בעיר עדן שבתימן. בקולופון: "הכותב הקל והנקל סעדיה בר דוד תמכתכ"ה אלהים ימחול לי על כל מה שטעיתי ושגגתי והוספתי וגרעתי דכת' שגיאות מי יבין מנסתרות נקני וכו'".
ההעתקה המאוחרת ביותר הידועה היא כת"י פריז הספרייה הלאומית 701 משנת ה'רמ"ו (1485). קולופון המעתיק: "השלמתי אני סעדיה בר' דוד נ"ע התימני כתיבת ספר זה בעיר צפת שבגליל העליון באחד בשבת שהוא יום כ"ח לחדש מרחשון שנת חמשת אלפים ומאתים וארבעים ושש שנים ליצירה והיא שנת התשצ"ז לשטרות".
שהותו בדמשק ובחלב שבסוריה
בהגיעו לדמשק, היה המקום מרכז תורני וקהילת היהודים בדמשק הורכבה בעיקרה מיוצאי בבל ומיהודי ארץ ישראל שברחו לדמשק מאימת הצלבנים ועקב מצוקות החיים בישראל. הוא עזב את דמשק ועבר לצפת בשנת ה'רמ"ג. ייתכן שהתגורר זמן מה במצרים, לפי דברים שכתב בחיבוריו.
שהותו בצפת
כשהגיע הרב עדני לצפת, כעשר שנים לפני גירוש ספרד ולפני תור הזהב של המקובלים בצפת, היה היישוב במקום עדיין קטן, ומנה כשלוש מאות יהודים. הרב עדני הגיע לצפת בין השנים ה'רמ"ג - ה'רמ"ד. את חיבורו על ספר זמנים סיים בצפת.
חיבוריו
במשך שנות חייו הספיק לכתוב חיבורים רבים בנושאים רבים ושונים.
בראש חיבורו 'תשויק אלגאפלין' ציין רשימה של חיבורים שכתב. ברשימתו:
רק מעטים מחיבוריו נמצאו, ומעטים אף יותר הודפסו. בשבט ה'תשס"ט יצא לאור חיבור ראשון שכתב, מתוך "הלכות תפלה וברכת כהנים" מספר אהבה על משנה תורה לרמב"ם על ידי מכון מרא"ה. ובשבט תש"ע יצא לאור המשכו "הלכות קריית שמע וברכות".
איסוטה פרסקיני סוג 8
איסוטה פרסקיני סוג 8 (באיטלקית: Isotta Fraschini Tipo 8) היא מכונית סלון, מסוג "טורפדו" ("Torpedo (car)" ) מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Isotta Fraschini אשר יוצרה בין השנים 1919–1924.
בריאן אוקמפו
בריאן אלכסיס אוקמפו פריירה (בספרדית: Brian Alexis Ocampo Ferreira; נולד ב-25 ביוני 1999 בפלורידה שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קדיס מלה ליגה ובנבחרת אורוגוואי.
קריירת מועדונים
קאסרס גדל במחלקת הנוער של נסיונל. הוא ערך 92 הופעות במדי המועדון במסגרת ליגת העל האורוגוואית, בהן הבקיע שמונה שערים.
קריירה בינלאומית
אוקמפו היה חלק מסגל נבחרת אורוגוואי בטורניר קופה אמריקה 2021. ב-18 ביוני 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–1 לנבחרת ארגנטינה במסגרת שלב הבתים של הטורניר. זו הייתה הופעתו היחידה בטורניר.
בו אאוטלו
צ'ארלס "בו" אאוטלו (באנגלית: Charles "Bo" Outlaw; נולד ב-13 באפריל 1971) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1994–2007. לאורך 15 עונותיו ב-NBA שיחק עבור 4 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 5.4 נקודות, 4.9 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.3 חסימות למשחק.
על אף מגבלותיו כשחקן התקפה, היה שחקן משמעותי ב-NBA לאורך שנים רבות בשל יכולותיו ההגנתיות. שיחק באופן קבוע עם משקפי מגן.
קריירת משחק מקצועית
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 1993, שיחק אאוטלו בתחילת עונת 1993/1994 בקבוצות "גרנד ראפידס הופס" מליגת ה-CBA ואסטודיאנטס מדריד מליגת העל הספרדית.
בפברואר 1994 חתם בלוס אנג'לס קליפרס על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים, ולאחר מכן חתם בקבוצה עד לסיום עונת. ב-3 העונות הבאות נשאר לשחק בקליפרס, ולאורך התקופה העמיד ממוצעים של 5.7 נקודות ו-4.2 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה באורלנדו מג'יק. באותה עונה קבע שיאי קריירה בממוצעי נקודות (9.5), ריבאונדים (7.8) וחסימות (2.2) למשחק, וסיים במקום השני בליגה באחוזי קליעה מהשדה (אחרי שאקיל אוניל), עם 55.4%. במשחק מול ניו ג'רזי נטס ב-17 באפריל 1998 השיג את הטריפל דאבל הראשון בקריירה, לאחר שקלע 25 נקודות, הוריד 13 ריבאונדים ומסר 10 אסיסטים. בסיום המשחק, כאשר נשאל על ידי כתבים לגבי הטריפל דאבל, ענה אאוטלו "מה זה? סוג של המבורגר?". בעונות ו- העפיל עם המג'יק לפלייאוף ה-NBA, אך בשני המקרים הודחה הקבוצה כבר בסיבוב הראשון.
לאחר 10 משחקים בעונת, הועבר אאוטלו בטרייד לפיניקס סאנס. בסיום עונת נשלח בטרייד לממפיס גריזליס, וכשנה לאחר מכן חזר לשחקן בפיניקס. בספטמבר 2005 חתם על חוזה באורלנדו מג'יק, ובשתי עונותיו האחרונות בקריירה מיעט לשחק במדיה, וקלע 2.1 נקודות למשחק בלבד. בנובמבר 2007 שוחרר מהקבוצה ופרש ממשחק, בגיל 36.
כף כריסטי
כף כריסטי או קייפ כריסטי (באנגלית: Cape Christie) היא כף הממוקמת 9 קילומטרים צפונית מזרחית לכף האלט, מעברה השני של הכניסה למצר אדיסטו, בחוף ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
גלוי לשון היבשה
הכף התגלתה ב-15 בינואר 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס.
מקור השם
הכף נקראת על שם פרופסור סמיואל האנטר כריסטי, חבר באקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
הפארק הגאולוגי סרדיניה
הפארק הגאולוגי סרדיניה (באיטלקית: Parco Geominerario della Sardegna), הוא אתר תיירות המשמש בעיקר לסיורים גאולוגיים. הפארק הוכרז באי סרדיניה בשנת 1997, והוא הראשון מסוגו באי. הוא הוקם ליד העיר קרבונה בפרובינציית קרבוניה-איגלסיס, במקום שבו פעלו מכרות במשך 6,000 שנה. מכרה הפחם שבפארק היה פעיל משנת 1937 עד לשנת 1964
שטחו הכולל של הפארק הוא 3,500 קמ"ר, הוא משתרע על שמונה חלקים והוא נחשב לפארק הגדול והמגוון ביותר באירופה.
באוקטובר 1997 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על הפארק כפארק הגאולוגי הראשון ברשת הפארקים הגאולוגיים האירופית הכוללת עד היום 32 פארקים באירופה. טקס ההכרזה של הפארק נערך בעיר קליארי בספטמבר 1998.
דורש ציון
דורש ציון היה תלמוד תורה, בית מדרש ובית ספר בירושלים. "כמעט שלא היה רב ספרדי שלא קיבל את חינוכו בבית ספר זה".
הפארק הגאולוגי סרדיניה
הפארק, בדומה לפארקים גאולוגיים אחרים, הוקם על מנת לסייע בפיתוח התיירות הכפרית והתיירות גאולוגית. בשטח הפארק שוחזרו קטעים מהמכרות, מסופר תהליך הייצור של המחצב בהתאם לתאוריות הגאולוגיות ומוצגות תמונות וקטעי סרטים מהימים שבהם פעל המכרה.
דורש ציון
ראשית המוסד
בית הספר נפתח בשנת 1866 במטרה להיות תלמוד תורה משותף לאשכנזים וספרדים שיילמד בנוסף ללימודי קודש גם לימודים אשר יאפשרו לבוגריו להתפרנס (כלומר בעיקר את "שפת המדינה" כלומר ערבית וחשבון). לא היה זה הניסיון הראשון למוסד כזה, קדם לו בכעשר שנים בית הספר למל, אך הוא נתקל בהתנגדות קשה וכאשר נפתח "דורש ציון" נחשב כמוסד העומד בפני סגירה.
הפארק הגאולוגי סרדיניה
מוזיאון הפחם
המרכז האיטלקי לחקר הפחם, ( Centro Italiano della Cultura del Carbone (CICC), חנך בנובמבר 2006 בשטח מכרות "סרבריו" בעיר קרבוניה את מוזיאון הפחם. האתר שאינו פועל משנת 1964 שוקם במטרה להיות אתר לימודי ותיירותי.
דורש ציון
ראשית המוסד
יוזמי התלמוד תורה היו הרב האשכנזי יצחק פראג אופלטקה (שהתחבר לספרדים בכל אורחות חייו, בלבושו, בנוסח התפילה, בשפת הלאדינו שדיבר ועוד) והנדבן רבי יוסף בלומנטל מצרפת, שחיפש ב-1866 אפיק תרומה והשקעה בארץ ישראל לשיקום היישוב במיוחד לאחר מגפת החולרע מראשית שנת תרכ"ו.
הפארק הגאולוגי סרדיניה
מוזיאון הפחם
הביקור המוזיאון כולל:
דורש ציון
ראשית המוסד
בניין בית הספר (שנקרא בפי האשכנזים "בלומענטהאל שולע" ובפי הספרדים "לה אישקולה די פראג") נרכש בצמוד לכיכר בתי מחסה ברובע היהודי ונפתח ב-1869 במעמד הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי, המופתי של ירושלים, והקונסולים הבריטי והפרוסי.
בציבור האשכנזי ראו בפתיחת בית הספר אסון ואף כתבו והחתימו כתב חרם נגד בית המדרש, אך ללא החתימות של ראשי הציבור האשכנזי. הקיצונים, לדברי פנחס גרייבסקי, "העמידו אצל דלתות ביתו (של ר' יצחק פראג) את מיטת המתים (של החברה קדישא)". שיטה זו, של העמדת מיטת מת ליד דלת אדם סימלה חרם על אותו אדם והרמז היה גלוי לציבור.
"הלבנון" מיום ב' בשבט תרכ"ט מספר על חרם האשכנזים על המוסד: אך ר' יצחק עצמו נפגע מהפורעים, כעדותו בספר חידושיו פרי יצחק- "רק שבעו"ה זדים קמו עלי והזיקו אותי". כתוצאה מהחרם הפסיקו כמעט אשכנזים לשלוח את ילדיהם למוסד, ופרט למספר יתומים הכיל המוסד בני ספרדים בלבד. כמו כן הופסק לימוד "שפת המדינה". בלומנטל הקציב סכום עבור לבוש ומזון ליתומים. הוא גם הדגיש שאין להכות ולהעניש את הילדים בעונשים משפילים, כפי שהיה נהוג בתלמודי התורה הספרדים והאשכנזים.
בית ספר לספרדים
בלומנטל נפטר ב-1870 כאשר הוא מותיר קרן והוראות לרוטשילד ולארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם לתמוך בבית הספר שלו. ב-1878 הקציב משה מונטיפיורי סכום ייעודי עבור שכירת מורה ללימוד ערבית.
בשנת 1878 מנה בית הספר 58 תלמידים, ובשנת 1889 היו בו 87 תלמידים בשש כיתות, בחמש למדו בלאדינו, ובאחת למדו בערבית, עבור התלמידים מעדת המערביים (מוגרבים, יוצאי צפון אפריקה) בתמיכת ועד העדה המערבית בירושלים. תוכנית הלימודים הורכבה מלימודי קודש: תלמוד, תנ"ך, דינים ושולחן ערוך ולימודים כלליים, עברית, כתיבה תמה, חשבון, ערבית ("שפת הארץ") וטורקית ("שפת הממשלה"). הלימודים נמשכו 12 שעות ביום ובחורף יצאו הילדים מבית הספר ונרות בידיהם. גם בחגים ובשבתות לא בטלו מלימוד לימודי קודש ותפילה בבית הכנסת המרכזי של העדה, בית הכנסת יוחנן בן זכאי. הביקוש היה רב והמוסד התרחב ושכר עוד מבנה בסמוך לכיכר בתי מחסה, בסימטה המחברת לבית הכנסת יוחנן בן זכאי.
"ראש המורים" היה ר' יוסף חיים אופלטקא, שאף ניהל את ביהמ"ד מאז מות אביו. אחריו, מאז 1907, הטביע חותם על הלימודים במוסד, ובפרט על לימודי העברית, יצחק ישראל שיריזלי, בן-דודו של המדפיס שלמה ישראל שיריזלי (שי"ש), שהוציא לאור, בין היתר, את כתבי אליעזר בן-יהודה. בתקופתו נוספו לתוכנית הלימודים למודי טבע, תולדות עם ישראל וכן מקצועות מעשיים כגון שחיטה וחזנות.
ב-1912 יצא המוסד אל מחוץ לחומות העיר העתיקה ועבר לשכון ברחוב יפו. אחרי מלחמת העולם הראשונה היו בבית הספר עשר כיתות ונוספו אז מקצועות כגון אלגברה, הנדסה, אנגלית, ציור, התעמלות ושירה (ביוזמת ר' יהודה קאסטיל, אביו של הצייר משה קסטל). בשנת 1921 עמד בראש בית הספר יעקב ישראל דה האן. לאחר הרצחו של דה האן, בשנת 1924, נטל את ניהול בית הספר ד"ר משה וולך, מנהלו של בית החולים שערי צדק.
בשנת 1929 עבר בית הספר למבנה ששימש את בית המדרש למורים בשכונת זיכרון משה ליד מבנה בית הספר "למל" (ברחוב ישעיהו). בשנת 1940 למדו בבית הספר 350 תלמידים והוא כלל גם שתי כיתות תיכון, הוקם גם בית ספר לבנות בשם "מרגליות".
ב-1951 הפך בית הספר לבית ספר ממלכתי-דתי רגיל, כעבור כעשרים שנה נסגר מחוסר ביקוש. המבנה משמש כיום ישיבה חרדית.
פרס וולף לכימיה
פרס וולף בכימיה הוא פרס ישראלי, שמוענק כמעט מדי שנה (מאז 1978) במסגרת חלוקת פרסי וולף על שם ריקרדו וולף. הפרס בסך 100,000 דולר, מוענק על ידי נשיא מדינת ישראל, בטקס הנערך במשכן הכנסת. זהו אחד מששת פרסי וולף שהוקמה על ידי הקרן ומוענקים מאז 1978; האחרים הם בחקלאות, מתמטיקה, רפואה, פיזיקה ואמנויות.
פרס וולף בכימיה נחשב לאחד מפרסי הכימיה הבינלאומיים היוקרתיים ביותר, שני רק לפרס נובל בכימיה. קבלת הפרס נחשבת כמבשרת פוטנציאלית לקבלת פרס נובל. נכון לשנת 2022, 12 זוכי פרס וולף זכו לאחר מכן גם בפרס נובל. האחרונה שבהן היא קרולין ברטוזי, שקיבלה את פרס נובל באותה שנה.
זוכים לפי מדינות
חלק מהזוכים נספרים כמה פעמים במקרה של אזרחות כפולה. נכון ל-2023:
מיכאל פסויג
מיכאל פַּסוֶיג (נכתב גם פסוויג; 4 בינואר 1916 – 22 ביולי 2008, י"ט בתמוז תשס"ח) היה איש ציבור ומנהל ישראלי, מנהיג פועלים, ראש המועצה השני והרביעי של רעננה (1955–1957, 1959–1960) ומנכ"ל חברת יכין-חק"ל ויו"ר מועצת המנהלים שלה (1967–1988).
ביוגרפיה
מיכאל פסויג למד והתחנך בעיר וינה. היה חבר ההנהגה של תנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "גורדוניה" ומרכז "החלוץ" בעירו. ב-25 באפריל 1939 עלה לארץ ישראל, ובה ייסד גרעין של יוצאי וינה, שהצטרף לקבוצת "אבוקה" של חניכי תנועת "גורדוניה" בהקמת קיבוץ אבוקה בעמק בית שאן.
בשנת 1948 עבר להתגורר ברעננה, ושימש בה מזכיר מועצת הפועלים. במסגרת תפקידו הקים את קריית ההסתדרות במושבה. ב-1954 נסע לבריטניה להשתלם בלימודי כלכלה.
בבחירות המוניציפליות של 1955 התמודד פסויג כנציג הפועלים, מטעם מפא"י, ונבחר לראש המועצה במקום ראש המועצה הראשון, ברוך אוסטרובסקי שהסיר את מועמדותו. בשנות כהונתו כראש מועצת רעננה טיפל ביצירת מקורות תעסוקה לאוכלוסייה המקומית ולעולים החדשים. הוא כיהן בתפקיד כמחצית תקופת כהונתה של המועצה; ביולי 1957 נוצר משבר קואליציוני, עת פרשו הסיעות הדתיות מהמועצה, ובחודש ספטמבר הוחלף פסויג על ידי אוסטרובסקי, נציג המפלגה הפרוגרסיבית, ששב לכהונה נוספת. באותה שנה התמנה לסגן מנהל חטיבת סחר החוץ במשרד המסחר והתעשייה.
בדצמבר 1959 נבחר פסויג שוב בבחירות הכלליות לתפקיד ראש המועצה של רעננה, וכיהן בו כשנה. בתקופת כהונתו זו הוסיף לפעול גם במסגרת משרד המסחר והתעשייה.
בראשית שנת 1961 התפטר מתפקידו כראש המועצה לטובת תפקיד סגן ראש משלחת השילומים בקלן שבגרמניה המערבית תחת פליקס שנער. תחתיו התמנה לראש המועצה יצחק שקולניק, חבר המועצה מטעם מפא"י" גם הוא.
ב-1 בינואר 1965 בחרה מפא"י בפסויג לתפקיד מנהל הכספים והמנגנון של חברת יכין-חק"ל ולאחר מכן למנכ"ל החברה, וב-1967 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים שלה. פסויג כיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-1988.
מיכאל פסויג היה נשוי לאלה (1920–1987) עד מותה, אב, וסב לנכדים. הוא נפטר בשנת 2008, בגיל 92. נקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
בית הכנסת בגטבורג
בית הכנסת בגטבורג שבשוודיה נבנה בשנת 1855 ברחוב סטוּרה ניגַטַן (Stora Nygatan) בעיצובו של האדריכל אוגוסט קרוגר והוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בשוודיה. בית הכנסת משתייך לזרם היהדות הקונסרבטיבית אם כי הישיבה בין נשים וגברים היא נפרדת, והתפילה בבית הכנסת היא בנוסח אשכנז. רב בית הכנסת נכון ל-2019 הוא הישראלי עוזי לוין (המעביר גם הרצאות), והחזן הוא ליאון פרלמן. המבנה מכיל 300 מקומות. בית הכנסת המקורי נבנה במקום אחר (רחוב דרוטנינג) אולם הוא נשרף כמעט לאחר בנייתו, ב-1802. מלבד היותו מקום פולחן, משמש המבנה גם את הקהילה היהודית המקומית, שמנהלת את כל תחומי החיים הרוחניים של הקהילה (ערבי שבת, נישואין, בת ובר מצווה וכדומה).
לאחר מספר תקיפות אנטישמיות ונאו-נאציות שהתרחשו בעשור הראשון והשני של המאה ה-21, הוקף בית הכנסת בגדר ובשומרים, והכניסה אליו מתאפשרת רק לאחר תשאול ביטחוני והצגת מסמך מזהה.
היסטוריה
גטבורג הוקמה על ידי המלך השוודי גוסטב השני על האי המלאכותי "ינום וולגרובן" (בשוודית: Inom Vallgraven; מילולית: "בתוך תעלת המגן"), כעיר מסחר מוגנת בקצה תעלת גטה ולכן היווה האי את אזור ההתיישבות הקדום ביותר בגטבורג והוא מכיל, בין היתר, גם את הקתדרלה, כנסיות זרות, פסלים ומבנים עתיקים אחרים, שהעתיק שבהם הוא מתוארך לשנת 1621, אך רובם מהמאה ה-18. רבים מהמבנים הללו נבנו מעץ, שהיה זמין באזור זה וכך גם בית הכנסת הראשון בגטבורג. הוא נבנה בשלהי המאה ה-18 ברחוב "רחוב המלכה" (Drottninggatan) שנמצא במרכז האי, כ-200 מטרים מהקתדרלה וכ-500 מטרים מהנהר. מאחר שהיה מבנה עץ, הוא נשרף בשנת 1802. שש שנים לאחר מכן (1808) הוקדש בית כנסת חדש ברחוב המקביל, "רחוב הכנסייה" (Kyrkogatan 44), שבנוי בסגנון אדריכלות משולב, מבנה קובייתי בעל דלת מקומרת המזכירה סגנון פרסי, חלונות מקומרים וכיפה ירקרקה, אך גם בעל צריחונים מוגבהים במקצת בפינותיו המצביעה על ההשפעה הנוצרית. גם הוא לא האריך ימים וננטש לאחר מספר שנים, ונותר בעזבונו (עם אזוב המטפס על קירותיו החיצוניים). סביבו עדיין שוכן בית הקברות היהודי הישן, שגם הוא שילוב של מצבות מסורתיות כתובות בעברית, ומצבות משותפות כתובות בלשון המקומית, ואף מספר פסלים. המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה לבסוף בקצהו של אותו רחוב, מול הפארק המרכזי על גדת התעלה והוקדש ב-12 באוקטובר 1855.
ארכיטקטורה
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אוגוסט קרוגר בסגנון ומכיל 300 מקומות ישיבה ומאז ה-2 ביוני 1999 הוא בניין רשום. חזית המבנה מכילה דלת אחת ראשית, עם חלון משולש מעליה וצריחונים מעל קצוות המבנה בחלקו הקדמי והאחורי. עליהם ניצבים מגיני דוד עשויים מתכת, וכך מראהו החיצוני דומה למבנה כנסייה טיפוסית. המבנה הפנימי של בית הכנסת בנוי מספינה ראשית תלת קומתית עם ספסלי עץ משני צדיה, כשהקומה השנייה משקיפה על המתפללים משני צדי החלל המרכזי, ומהווה את עזרת הנשים. מול המושבים ניצבת הבמה, ומאחוריה ארון הקודש. מעליו ניצב עוגב שהיה בשימוש בעבר, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפסק השימוש בו לאור החלטת מועצת הקהילה, שקבעה כי "מדובר במנהג נוצרי ואין זה ראוי שיעשה בו שימוש במזמורי שבת".
טריפסין
טריפסין, סרין פרוטאז הנמצא במערכת העיכול, שם הוא מפרק חלבונים. האנזים משמש למספר תהליכים ביוטכנולוגיים.
טריפסין מופרש למעיים שם הוא מפרק חלבונים לפפטידים קטנים יותר או לחומצות אמינו. האנזים חשוב לקליטת חלבון במזון. טריפסין מזרז את פירוק הקשרים הפפטידים. ה-pH האופטימלי לפעולת הטריפסין הוא בסביבות 8 וטמפרטורת הפעולה האופטימלית בסביבות 37°C.
שייר חומצה אספרטית (Asp 189) המצוי בכיס הקטליטי של טריפסין אחראי למשיכה וייצוב ארגינין ו/או ליזין הטעונים חיובית וכך הוא אחראי לספציפיות של האנזים. פירוש הדבר שטריפסין חותך לרוב חלבונים בצד הקרבוקסילי (בצד ה-C') של חומצות האמינו ליזין וארגינין, פרט למקרים שבהם לאחר אחת מהן נמצאת החומצה האמינית פרולין. טריפסין נחשב לאנדופפטידאז, כלומר ביקוע החלבון מתבצע בשרשרת הפוליפפטידית ולא בחומצות האמינו בקצה הסופי של הפוליפפטיד.
טריפסין נוצר בלבלב בצורת זימוגן לא פעיל, טריפסינוגן. לאחר מכן הוא מופרש למעי הדק שם האנזים אנטרוקינאז מפעיל אותו והופכו לטריפסין באמצעות פירוק פרוטאוליטי. מולקולות הטריפסין הנוצרות מהתהליך מפעילות בעצמן עוד טריפסינוגנים (אוטוקטליזה), כך שדי בכמות מעטה של אנטרופפטידאז להתחלת התגובה. מנגנון האקטיבציה נפוץ ברוב פרוטאזות הסרין ומשמש למניעת עיכול עצמי של הלבלב.
אחסון טריפסין נעשה בטמפרטורות נמוכות מאוד (בין 20°C- ל 80°C-) וזאת כדי למנוע אוטוליזה (איכול עצמי). ניתן למנוע אוטוליזה גם באמצעות אחסון הטריפסין בסביבת pH של 3.
כפר (מחזה)
כפר הוא מחזה ישראלי מאת יהושע סובול.
עלילת המחזה מתרחשת על רקע ארץ ישראל של שנות ה-40, בין סוף מלחמת העולם השנייה ובין מלחמת העצמאות. כאשר המחזה כולו מסופר דרך עיניו של יוסי, נער תמים שעוד לא התבגר, הצופה על העולם בתמימות ובלי להבין את האירועים שקורים סביבו.
בתיאטרון
המחזה עלה ב"תיאטרון גשר" ב-18 בפברואר 1996, בבימויו של יבגני אריה. ההצגה רצה 469 פעמים. הביקורות הללו את הבימוי של אריה ומצד שני מתחו ביקורת על דלות הטקסט.
פרסים
ההצגה זכתה בחמישה פרסי התיאטרון הישראלי:
לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה
לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה (בגרמנית: Ludwig Ferdinand von Bayern; 22 באוקטובר 1859 – 23 בנובמבר 1949), היה חבר בית ויטלסבאך וכן גנרל חיל הפרשים. בעקבות נישואיו לאינפנטה מריה דה פאס מספרד, הוא גם הפך לאינפנטה ספרדי.
ביוגרפיה
לודוויג פרדיננד נולד ב-22 באוקטובר 1859 במדריד, ספרד, והוא היה הבן הבכור של אדלברט, נסיך בוואריה, בנו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה, ואשתו אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד, בתם של האינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד ולואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות.
דודיו של לודוויג פרדיננד מצד אביו היו מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, אותון, מלך יוון לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה, ואילו דודו מצד אמו היה פרנסיסקו, דוכס קדיס, בעלה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד, ובן דודו הראשון היה אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים. לודוויג פרדיננד נולד במדריד, אבל אחיו הקטנים נולדו בבוואריה, לשם חזרו הוריו.
לודוויג השני, אוטו ולודוויג השלישי, מלכי בוואריה, היו בני דודיו הראשונים. אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד היה אף הוא בן דודו הראשון.
הנסיך לודוויג פרדיננד היה החבר היחיד במשפחת המלוכה הבווארית, שתמיד נשאר ביחסים ידידותיים עם בן דודו, המלך לודוויג השני (למעט אליזבת, קיסרית אוסטריה) - והדודן היחיד שאי פעם הוזמן, יחד עם אשתו, לארמון הרנכימזה וכן לארוחות פרטיות במלון מינכן רזידנס. כאשר לודוויג השני נעצר בטירת נוישוונשטיין בשנת 1886, הוא התקשר אל לודוויג פרדיננד לעזרה, האחרון מייד התכוון לסייע לו, אך נמנע ממנו לעזוב את ארמון נימפנבורג על ידי דודו לואיטפולד שעמד להשתלט על הממשלה כנסיך העוצר.
ב-2 באפריל 1883 התחתן לודוויג פרדיננד עם בת דודתו, מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד, ונולדו להם שלושה ילדים.
בשנת 1885 חזרו הזוג הצעיר לבוואריה והתגוררו בעיקר באגף צדדי של ארמון נימפנבורג המלכותי, שניתן להם על ידי לודוויג השני. מאוחר יותר, הם רכשו ארמון שנרכש בעיר הפנימית של מינכן, ארמון לודוויג פרדיננד בוויטלסבאכפלאץ, והתגוררו בו יחד עם אחיו של לודוויג פרדיננד, אלפונס, נסיך בוואריה ומשפחתו.
לודוויג פרדיננד ומריה דה לה פאס הקימו את הענף הספרדי של משפחת המלוכה הבווארית, שהתחילו בנישואי הוריו של לודוויג פרדיננד אך התחזקו על ידי נישואים ספרדים רצופים במשך שלושה דורות.
לודוויג פרדיננד היה אחד מבני האצולה האירופיים המעטים שעבדו עבודה רגילה מחוץ לממשלה או לצבא, על ידי עבודה כרופא מנתח וגינקולוג. במלחמת העולם הראשונה הוא עמד כראש מחלקת הניתוח בבית החולים הצבאי של מינכן, למרות היותו קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים הבווארי ה-18 וכן של רגימנט הדראגונים הפרוסי ה-3.
ב-23 בנובמבר 1949 מת לודוויג פרדיננד במינכן, והוא בן 90 שנים.
משפחתו
ב-2 באפריל 1883 התחתן לודוויג פרדיננד עם בת דודתו, מריה דה לה פאס, נסיכת ספרד, בתם הצעירה ביותר של פרנסיסקו, דוכס קדיס ואיזבלה השנייה, מלכת ספרד, ונולדו להם שלושה ילדים:
מצר אדיסטו
מצר אדיסטו או מפרצון אדיסטו (באנגלית: Edisto Inlet) הוא מצר ים או מפרצון היוצא ממפרץ מובריי שבאנטארקטיקה.
אורכו של מפרצון אדיסטו הוא 13 קילומטרים ורוחבו 6 קילומטרים. המפרצון ממוקם בין כף האלט וכף כריסטי.
היסטוריה
הספינה הראשונה שנכנסה למפרצון זה הייתה אניית צי ארצות הברית USS אדיסטו, בפברואר 1956. המפרצון נקרא בשם האונייה באותה עת.
ויליאם גודווין
ויליאם גודווין (באנגלית: William Godwin; 3 במרץ 1756 - 7 באפריל 1836) היה עיתונאי אנגלי, פילוסוף פוליטי וסופר. נחשב לאחד מראשוני הפילוסופים שעסקו בתועלתנות, ואחד מהחסידים הראשונים של האנרכיזם הפילוסופי. יש הרואים בו את אבי האנרכיזם המודרני.
גודווין מפורסם בעיקר בשל שני ספרים שפרסם בטווח של שנה: "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", שעיקרו התקפה על מוסדות פוליטיים ו"דברים כפי שהם או הרפתקאותיו של קיילב ויליאמס", שעיקרו התקפה על זכות היתר האריסטוקרטית, אך הוא למעשה גם נחשב רומן המסתורין הראשון.
גודווין כתב ספרים רבים בחייו בסוגות מגוונות כגון נובלה, היסטוריה ודמוגרפיה, והייתה לו השפעה רבה על הספרות הבריטית ועל התרבות הספרותית.
שנותיו הראשונות וחינוכו
גודווין חונך לעסוק במקצוע של אביו באקדמיית הוקסטון על ידי הביוגרף, אנדרו קיפיס, ואברהם ריס, שהיה מעורב בהוצאת ציקלופדיית צ'יימברס. בתחילה היה קלוויניסט אדוק יותר ממוריו, והפך לחסיד של ג'ון גלאס. מאוחר יותר, שימש ככומר בוור, בסטואומרקט ובביקונספילד. בוור, הובאו בפניו כתביהם של פילוסופים צרפתיים, על ידי חברו, ג'וזף פוסט, שהחזיק בדעות רפובליקניות מוצקות.
גודווין הגיע ללונדון בשנת 1782, עדיין ככומר, במטרה לכתוב מאמרים וספרים שישנו את החברה. הוא אימץ את עקרונותיהם של האנציקלופדיסטים, ומטרתו האישית הייתה להפיל את כל המוסדות הפוליטיים, החברתיים והדתיים הקיימים. אולם, הוא האמין שדיון רגוע הוא הדרך היחידה שיש בה צורך על מנת להביא לשינוי, ומתחילתה ועד סופה של הקריירה שלו הוא גינה כל צורה של אלימות. הוא פילוסוף רדיקלי במובן הנוקשה ביותר של המילה.
כתביו המוקדמים
היצירה הראשונה של גודווין שיצאה לאור נכתבה בצורה אנונימית ונקראה "חייו של הלורד צ'אטאם" (1783). הוא הוציא לאור תחת שמו את הספר "סקיצות של היסטוריה" (1784), המורכב משש דרשות על דמויותיהם של אהרן, חזאל וישו, בהם למרות כתיבה בדמות של קלוויניסט אדוק, הוא ביטא את הטענה ש"לאלוהים עצמו אין זכות להיות עריץ".
"חקירה בנוגע לצדק פוליטי" ו"קיילב ויליאמס"
בשנת 1793, בעיצומה של המהפכה הצרפתית, גודווין פרסם את יצירתו המפורסמת בתחום מדע המדינה, "חקירה בנוגע לצדק פוליטי, והשפעתו על המוסריות הכללית ועל האושר". חלקו הראשון של הספר היה בעיקרו סיכום של יצירתו של אדמונד ברק, "הגנה החברה הטבעית" - ביקורת אנרכיסטית על המדינה. גודווין הכיר בהשפעתו של ברק על חלק זה של הספר. שאר הספר מבטא את חזונו החיובי של גודווין באשר לתפקודה האפשרי של חברה אנרכיסטית (או מינארכיסטית).
מדע המדינה השפיע רבות בתקופה זו: אחרי ברק ותומאס פיין, גודווין היה התגובה הכתובה הפופולרית ביותר למהפכה הצרפתית. יצירתו של גודווין נראתה כמאירה דרך אמצעית בין שתי העמדות הקיצוניות של ברק ופיין. ראש הממשלה, ויליאם פיט הבן, אמר שאין צורך לצנזר את היצירה, מאחר שמעל פאונד אחד היא תהיה יקרה מידי עבור האנגלי הממוצע. אולם, בסופו של דבר הספר מכר כ-4,000 עותקים והביא לתהילתו של גודווין.
השפעת הספר גברה לאחר שגודווין פרסם נובלה פופולרית באותה מידה בשם "הדברים כפי שהם, או הרפתקאותיו של קיילב ויליאמס", שמספרת את סיפורו של משרת שמגלה סוד חשוך על אדונו האריסטוקרט, פולקלנד, ונאלץ לברוח בעקבות הידע החדש שברשותו. "קיילב ויליאמס" נחשב המותחן הראשון. גודווין ציין באירוניה שחלק מהקוראים צורכים בלילה אחד, את מה שלקח לו למעלה משנה לכתוב. אחת ממעלות הספר הוא דיוקן של מערכת הצדק האנגלית באותה תקופה, ועלילה נבואית הנוגעת לריגול פנימי. הקלוויניזם של גודווין עדיין ניכר, אם כי בצורה חילונית. בסופה של הנובלה, כאשר קיילב ויליאמס מתעמת בסופו של דבר עם פולקלנד, פולקלנד נפצע, ומיד מודה בצדקתה של מטרתו של ויליאמס. ויליאמס לא מרגיש הקלה או אושר עקב כך, אלא רואה בהרס אדם הנשאר אציל בעיניו, גם אם ירד מגדולתו. קיילב ויליאמס מאשר במרומז את טענתו של גודווין שעל החברה להשתנות על מנת שהתנהגותו של היחיד תשתנה. טענה זו מעמידה אותו קרוב יותר לאנרכיזם ולמרקסיזם מאשר לליברליזם. השיטה הספרותית בה הוא נוקט, כפי שהוא מתאר אותה במבוא לנובלה, הותירה את השפעתה גם היא: גודווין מתחיל את הספר בבריחתו של קיילב לכל אורך אנגליה ואירלנד, ומפתח את העלילה לאחור. צ'ארלס דיקנס ואדגר אלן פו החמיאו לגודווין על כושר ההמצאה שלו.
כתבים פוליטיים
בתגובה למשפט בעוון בגידה של חלק מחבריו היעקובינים הבריטים, בהם תומאס הולקרופט, גודווין כתב את "ביקורת קצרה על כתב האישום שהובא על ידי זקן השופטים אייר בפני חבר המושבעים, 2 באוקטובר 1794" (Cursory Strictures on the Charge Delivered by Lord Chief Justice Eyre to the Grand Jury, 2 October 1794), בהם הוא טען בתקיפות שהרעיון של התביעה בנוגע ל"בגידה מועילה" מאפשר לשופט להציג כל התנהגות כבוגדנית. כתבים אלו סללו את הדרך לניצחון, מוסרי בעיקרו, של היעקובינים, שזוכו מאשמה.
אולם, תדמיתו של גודווין עצמו הוכתמה לבסוף אחרי 1798 על ידי העיתונות השמרנית, שלא אהבה את התנגדותו למוסדות הפוליטיים (ובמיוחד את התנגדותו למוסד הנישואין), וגם משום שבחר לכתוב ביוגרפיה גלוית לב על אשתו המנוחה, מרי וולסטונקראפט, שכללה תיאורים של שני ניסיונות התאבדות ושל הרומן שהיה לה, לפני נישואיה לגודווין, עם גילברט אימליי, סופר וקצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית, שהביא ללידתה של פאני אימליי.
גודווין, שהיה עקבי ברעיונותיו ובפועלו, חי במחתרת במשך 30 שנה עקב תדמיתו, אך השפעתו על סופרים כגון מרי שלי, פיוטר קרופוטקין ואחרים דרך ספרו "חקירה בנוגע לצדק פוליטי", הייתה משמעותית ביותר, וספרו נלמד עד ימינו באקדמיה.
פרשנות ל"חקירה בנוגע לצדק הפוליטי"
בהשתמשו במילים "צדק פוליטי", גודווין התכוון ל"אימוץ של כל עיקרון של מוסר ואמת לתוך פועלה של קהילה", ולכן יצירתו הייתה בעצם חקר של עקרונות החברה, הממשלה והמוסר. במשך שנים רבות גודווין "סבר שמונרכיה היא זן של ממשל שהוא בהכרח מושחת", ועקב רצונו בממשלה בעלת המבנה הפשוט ביותר, הוא בהדרגה הגיע למסקנה ש"ממשלה, מעצם טבעה, מנוגדת לשיפורה של המחשבה המקורית", והדגים בכך אמונות אנטי-מדינתיות שנחשבו מאוחר יותר כאנרכיסטיות.
הוא האמין בשלמות הגזע האנושי, ושאין תכונות מולדות, ולכן אין גם נטייה ראשונית לרוע. הוא סבר ש"המעלות והפגמים שלנו הם תוצר של המקרים שיוצרים את ההיסטוריה של חיינו, ואם אפשר להשיל מהמקרים האלו כל נטייה לא נאותה, השחיתות המוסרית תיעלם מהעולם". גודווין התנגד לכל שליטה של אדם באדם אחר, והאמין שיבוא יום שבו כשכל אדם יעשה מה שנראה בעיניו נכון, הוא יעשה, למעשה, גם את הדבר הטוב ביותר עבור הקהילה, מאחר שכולם יונחו על ידי עקרונות התבונה הטהורה.
אופטימיזם כזה, יחד עם נטייה חזקה לאמפיריציזם, היוו את התשתית לאמונתו של גודווין שהפעולות הבלתי מוסריות של האדם, נובעות אך ורק מההשפעה המשחיתה של התנאים החברתיים הקיימים, וששינוי תנאים אלו, יבטל את הרוע הטמון באדם. רעיונות אלו דומים לרעיונותיה של אשתו, מרי וולסטונקראפט, בנוגע לכך שחסרונות האישה נובעים מהחינוך מרפה הידיים שלהן.
גודווין לא האמין שכל כפייה ואלימות הם בלתי-מוסריים כשלעצמם, אלא האמין שיש צורך בממשלה לטווח הקצר וקיווה שיבוא יום שבו כבר לא יהיה בה צורך. לכן הוא הוגדר כאנרכיסט הדרגתי, ולא מהפכני. הוא תמך ברעיונות שמאחורי המהפכה הצרפתית, אך לא באמצעים שבהם נעשה שימוש. הוא גם לא האמין בשוויון כפי שהאמינו בו האנרכיסטים, אלא חשב שאפליה על רקע שאינו יכולת היא בלתי מוסרית. הטיעון התועלתני שלו בדבר הצלת הארכיבישוף מקנטרברי לפני הצלת אימו מבית בוער, נראתה נתעבת בעיני אלו הדוגלים בשיווין.
הוויכוח עם מלתוס
בספרו, "חקירה בנוגע לצדק הפוליטי" הכיר גודווין בכך שעלייה ברמת החיים באמצעות הצעותיו עלולה לגרום ללחץ על האוכלוסייה, אך ראה פתרון מובן מאליו למניעה של משבר אוכלוסייה: "יצירת שינוי במבנה הפעולה האנושית, אם לא הטבע האנושי, ובמיוחד האפלה על התשוקה לסקס, על ידי התפתחות הנאות אינטלקטואליות". עקרון אוכלוסייה זה של גודווין, גירה את מאמרו של מלתוס, "על עקרון האוכלוסייה".
כחלק מהתגובה הבריטית השמרנית שהוצתה על ידי הקמפיין של נפוליון בהרי האלפים בשנת 1798, תומאס מלתוס כתב את מאמרו המפורסם "על עקרון האוכלוסייה", בו הוא תוקף רבות את רעיונותיו של גודווין בנוגע ל"שלמות החברה". בניגוד לגודווין, מלתוס חזה כי אוכלוסיית העולם מכפילה עצמה כל הזמן, בעוד ייצור המזון גדל לאט הרבה יותר. התוצאה לפי מלתוס תהא צמצום משמעותי של מזון לכל אדם. תחזית זו התבססה על הרעיון שגידול בלתי מרוסן של האוכלוסייה גדל בשיעור הנדסי, כאשר אספקת המזון גדלה בשיעור חשבוני. משמעות הדבר לפי מלתוס היא, קטסטרופה ורעב גדול אשר בסופו של דבר יובילו לצמצום האוכלוסייה.