cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נקודת אלמונד (אנטארקטיקה)
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, 1960, P 141
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 435
הנאא א-רמלי
ביוגרפיה
א-רמלי נחשבת לאחת הסופרות הערביות הראשונות שפרסמו את סיפוריהן בשפה הערבית מאז 1996, וכן פרסמה מספר מאמרים המתמחים בטכנולוגיה במספר אתרים העוסקים בנושא, ערביים וקנדיים. א-רמלי נחשבת לאחת מהנשים הראשונות בעולם הערבי שיצרו והפעילו אתרי אינטרנט גדולים.
בשנת 2005 זכתה א-רמלי בפרס להנדסה יצירתית מאיגוד המהנדסים הירדני, ובשנת 2007 ביימה את הסרט התיעודי "האייקון" אודות דמותו של חנדלה, אשר הוצג במדינות רבות.
בשנת 2013 הוציאה א-רמלי את הספר "كتابي كتابك" (ספרי ספרך), שנחשב לאחד הספרים "מעוררי ההשראה" של אותה שנה, ולאחר יציאתו הרצתה כמה פעמים ביריד הספרים הבינלאומי של גטבורג, שוודיה. בשנת 2014, מערכת פייסבוק בחרה בה לתואר "הפעילה החברתית של השנה".
א-רמלי מפעילה ויוזמת פרויקטים רבים, חלקם בינלאומיים, כשהבולט בהם הוא "שמש האינטרנט", שמטרתו לשקם ילדות יתומות בגילאי 12–16 שמתגוררות במחנות פליטים, ובאמצעות האינטרנט לפתח אצלן כישורים ותחביבים שלא הצליחו להיחשף אליהן בעקבות עברן הטרגי. מלבד זאת, הפרויקט משמש גם להעברת קולן של הילדות לעולם.
מאז 2013 א-רמלי מרצה ומסבירה על תחום האינטרנט והדיגיטל ברדיו מונטה קרלו, ובשנת 2014 א-רמלי העבירה סדרת הרצאות לבכירי עיריית עמאן תחת הכותרת "האינטרנט והמשפחה - יותר תועלות ופחות סיכונים".
ספריה
א-רמלי פרסמה כמה ספרים למבוגרים העוסקים בחינוך, הנדסה ושימוש באינטרנט, כשהידוע בהם הוא "גיבורי האינטרנט" (أبطال الإنترنت), ובעקבות הספר יצא גם משחק רשת שמלמד ילדים כיצד להתגונן מפני אלימות מקוונת. היא פרסמה גם ספרים לילדים שלא עוסקים בחינוך מקוון, כשהבולט ביניהם הוא "אנחנו והשמש" (طلعنا على الشمس) שכולל קטעי שירה וסיפורים דמיוניים.
ויליאם קראסקל
ויליאם הנרי קראסקל (באנגלית: William Henry ("Bill") Kruskal; 10 באוקטובר 1919 - 21 באפריל 2005) היה סטטיסטיקאי יהודי-אמריקאי. הוא נודע בעיקר בזכות מבחן קראסקל-ואליס וסדרת המאמרים שכתב ביחד עם ליאו גודמן על מדדים לקשר בין משתנים איכותיים.
ביוגרפיה
ויליאם קראסקל נולד ב-1919 למשפחה יהודית בניו-רושל, פרבר של העיר ניו-יורק. הוא למד באוניברסיטת הארוארד, שם קיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1940, ותואר שני ב-1941. זמן קצר לאחר שסיים את לימודיו הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, וקראסקל גויס לחיל הים ושירת בבסיס דאלגרן בוירג'יניה, שם עסק בחישובים בליסטיים שונים. בדאלגרן התוודע לתחום הסטטיסטיקה, כאשר פגש סטטיסטיקאים ששירתו בבסיס וגם בסטטיסטיקאים שהגיעו לשם מדי פעם. הוא המשיך לשרת בצי גם לאחר שהמלחמה נסתיימה.
לאחר שסיים את שירותו בצי חזר לניו יורק ועבד בעסק המשפחתי. במקביל החל בלימודים חלקיים באוניברסיטת קולומביה. הוא נזקק לאישור מיוחד כדי להתקבל, כיוון שלא עמד בדרישות הסף, והתקבל ללימודים לאחר שרואיין על ידי אברהם ואלד, שהיה אז ראש המחלקה לסטטיסטיקה. ב-1950 החליט להפוך לסטטיסטיקאי מקצועי. קראסקל עבר לאוניברסיטת שיקגו שם קיבל משרת מרצה זוטר, עם הבטחה מאת אלן ואליס, שהיה אז ראש המחלקה לסטטיסטיקה, להתמנות לפרופסור כאשר יקבל את תואר הדוקטור. קראסקל ביצע מחקר משותף עם ואליס, וכן עם הנרי שפה, שבינתיים עבר לאוניברסיטת ברקלי. קראסקל קיבל את תואר הדוקטור מאוניברסיטת קולומביה ב-1955. מדריכי עבודת הדוקטורט שלו היו הנרי שפה והווארד לוין. עבודת הדוקטורט שלו כללה את המבחן אשר זכה לשם "מבחן קראסקל-ואליס". הוא נשאר באוניברסיטת שיקגו עד לפרישתו לגמלאות ב-1990.
עבודתו המדעית והציבורית
קראסקל נודע בעיקר בזכות עבודותיו בתחומים של סטטיסטיקה אי פרמטרית, ניתוח נתונים איכותיים, ושיטות סטטיסיות עמידות (רובסטיות). מבחן קראסקל-ואליס הוא דוגמה לשלושה תחומים אלה. שיתוף פעולה עם ליאו גודמן הוליד ארבעה מאמרים קלאסיים שעסקו במדדי קשר למשתנים איכותיים, שקובצו לאחר מכן בספר אחד. קראסקל עסק גם במחקרים בתחום ההיסטוריה של הסטטיסטיקה. הוא פרסם בסך הכל 109 מאמרים מדעיים וספרים.
ב-1970 קראסקל מונה על ידי הנשיא ניקסון לחבר בוועדה הלאומית לסטטיסטיקה. כעבור שנה מונה ליו"ר מועצת המחקר לסטטיסטיקה לאומית, תפקיד בו שירת עד 1978.
הכרה מקצועית ופרסים
קראסקל היה עמית באיגוד האמריקני לסטטיסטיקה, במכון לסטטיסטיקה מתמטית,ו באיגוד האמריקני לקידום המדע כן היה חבר באקדמיה האמריקנית למדעים ואמנויות. הוא כיהן כנשיא המכון לסטטיסטיקה מתמטית ב-1971, וכנשיא האיגוד האמריקני לסטטיסטיקה בשנת 1982. ב-1970 זכה בפרס על שם סם וילקס.
לואי נל
לואי נל (שם מלא בצרפתית: Louis Eugène Félix Néel; 22 בנובמבר 1904 – 17 בנובמבר 2000) היה פיזיקאי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1970.
נל נולד בליון שבצרפת. הוא למד באוניברסיטת שטרסבורג והוסמך מטעמה כדוקטור למדעים.
בשנת 1966 הוענק לו לגיון הכבוד.
ב-1970 זכה בפרס נובל לפיזיקה על עבודה יסודית וגילויים הנוגעים לאנטי-פרומגנטיות ופרומגנטיות שהובילו ליישומים חשובים בפיזיקת מצב מוצק. תרומותיו לפיזיקה של מצב מוצק מצאו יישומים שימושיים רבים, במיוחד בפיתוח של יחידות זיכרון מחשב.
מדליית לואי נל המעונת מדי שנה על ידי האגודה הגאופיזית האירופית נקראת על שמו.
נל נפטר בבריב לה גלרד, בגיל 95.
מרסדס מייסון
מרסדס מייסון (באנגלית: Mercedes Mason; נולדה ב-3 במרץ 1983) היא שחקנית ודוגמנית עבר אמריקאית-שוודית, הידועה בזכות תפקידיה בסדרת הדרמה "המאתר" (2012) ברשת FOX, בשל תפקידה בתור לואיז לאונרד בסדרת הדרמה העל-טבעית "666 פארק אבניו" (2013-2012) ברשת ABC, בשל תפקידה בתור אופליה סלזאר (אנ') בסדרת האימה "אימת המתים המהלכים" (2017-2015) ברשת AMC, ובזכות הופעתה כקפטן זואי אנדרסון בסדרת המשטרה "הטירון" (2019-2018; 2021) ברשת ABC.
ביוגרפיה
מייסון נולדה בעיר לינשפינג (Linköping) שבאסטרייטלנד, שוודיה וגדלה בשכונת ריד שבעיר. מקור משפחתה באיראן, ולמייסון אחות אחת. כשהייתה בת 12 היגרה מייסון ביחד עם משפחתה לארצות הברית שם גדלה בשיקגו.
קריירה
ב-2005 החלה לראשונה את דרכה כשחקנית באופרת הסבון "לחיות את החיים" ששודרה ב-ABC. ב-2008 הופיעה באחד מפרקי הסדרה "הפמליה", ובשנה העוקבת שיחקה בפרק בודד בסדרה "המפענחת". בפרק הפתיחה של העונה השביעית של "NCIS" גילמה את דמותה של השוטרת הת'ר קינקייד.
במהלך 2012 הייתה אחת משתי השחקניות הראשיות בסדרת הטלוויזיה "המאתר" (The Finder) ששודרה בפוקס. בסדרה זו גילמה את דמותה סגנית מרשל איזבל זמבדה, מושא אהבתו של הדמות הראשית. עוד בשנת 2012 כיכבה בסדרת הדרמה העל-טבעית "666 פארק אבניו" של רשת ABC, שבוטלה באמצע שידור העונה הראשונה.
באביב 2014 הופיעה הופיעה לראשונה בתפקידה כסוכנת המיוחדת בסוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני טליה דל קאמפו בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס", דמות שבהמשך תהא דמות חוזרת. באוגוסט 2015, מייסון גילמה לראשונה את דמותה של אופליה סלזאר (אנ') בסדרת הספין אוף של המתים המהלכים — "אימת המתים המהלכים" ברשת הטלוויזיה AMC.
בשנת 2018 גילמה את דמותה של קפטן זואי אנדרסון בסדרה "הטירון", שנרצחה במהלך העונה הראשונה בידי עבריינים.
חיים אישיים
בספטמבר 2014 נישאה לשחקן דייוויד דנמן (אנ'), ששיחק בין היתר בסרטים "צמצום", "משחק הוגן" ו"סיפורי דגים". ב-10 בינואר 2018 נולד בנם הראשון, קאיוס קיין. בנם השני, סייגן סיירוס, נולד במאי 2021.
בדצמבר 2019, מייסון יצאה מהארון כביסקסואלית.
נוסף על אנגלית, מייסון דוברת צרפתית, פרסית וספרדית. עם זאת, בתוכנית האירוח השוודית "Skavlan" המשודרת בתאגיד השידור השוודי הצהירה מייסון כי אינה דוברת שוודית אם כי עדיין ביכולתה להבין שפה זו. באפריל 2016 מייסון התאזרחה באופן רשמי כאמריקאית.
אמיל פיקאר
שארל אמיל פיקאר (בצרפתית: Charles Émile Picard; 24 ביולי 1856 – 11 בדצמבר 1941) היה מתמטיקאי צרפתי, חבר באקדמיה הצרפתית. תרם למתמטיקה בתחומים רבים, במיוחד באנליזה מתמטית, בתורת הפונקציות, במשוואות דיפרנציאליות ובגאומטריה אלגברית. גילה שיטה איטרטיבית לפתרון משוואות אינטגרליות.
ילדות וצעירות
פיקאר נולד בפריז בשנת 1856 כבן בכור בין שני בנים. האב, לואי-אמנואל פיקאר, ניהל בית חרושת למשי בווביאן (Vauxbuin) על יד סואסון וכן חנות ברחוב די פובור סן דני פריז. האם הייתה אליזה פיקאר, לבית פלוק (Plocq), בת של רופא. בשנים 1864–1868 הוא למד לימודים קלאסיים בתיכון על שם ז'ול מישלה בוואנב, ואחר כך בשנים 1868–1874 בתיכון אנרי הרביעי", שנקרא אז "תיכון נפוליאון בפריז, שבו היה בין השאר, תלמידו של מורה לפיזיקה מפורסם, ז'וזף שארל ד'אלמיידה. גם בתיכון זה הצטיין פיקאר במיוחד, כולל בפילולוגיה הקלאסית ובהיסטוריה. דווקא באותה תקופה לא אהב מתמטיקה וסלד במיוחד מגאומטריה, אולם בגיל 15 אחרי שנפל לידיו ספר אלגברה שריתק אותו הפך את יחסו למתמטיקה ובחר לעסוק בה. בגיל 14 שכל פיקאר את אביו שנפטר בסוף שנת 1870 בעת המצור הפרוסי על פריז (כחלק ממלחמת צרפת–פרוסיה). המשפחה התרוששה והאם נאלצה לעבוד כדי לפרנס את עצמה ואת שני בניה.
בשנת 1872 הוא עבר את מבחן הבגרות בספרות וב-1873 הבגרות במדעים.
השתתף בקורסים במכינה למתמטיקה (Mathématiques spéciales) והתקבל במקום השני במבחני הכניסה לאקול פוליטקניק וב-1874 במקום הראשון בכניסה לאקול נורמל סופרייר. אחרי התלבטויות, ובין היתר, התייעצות עם לואי פסטר המפורסם שהילל בפניו את מעלות המדע הטהור (כעדותו של ז'אק אדמר), בחר פיקאר לא ללמוד הנדסה ולהירשם בבית הספר השני. בימי לימודיו באקול נורמל סופרייר (1877-1874) היו לו מורים כמו בריו, בוקה וגסטון דרבו שהדריך מאוחר יותר את עבודת הדוקטורט שלו. הוא למד בהמשך באוניברסיטת פריז בפקולטה למדעים, בה סיים תואר ראשון במדעי מתמטיקה ובמדעי פיזיקה ואחר כך ב-1877 גיל 21 בלבד את דוקטורט במתמטיקה עם עבודה בסוגיה גאומטרית על "יישום תורת הסיבוכיויות הליניאריות בחקר המשטחים והעקומים הבלתי ניתנים לפיתוח". באותה שנה זכה במקום הראשון במבחנים להסמכה להוראת מתמטיקה (agrégation).
הקריירה האקדמית
בשנים 1878–1879 התקבל פיקאר לשנה נוספת באקול נורמל סופרייר כמדריך, אחר כך החל משנת 1878 עבד כמרצה בפקולטה למדעים של פריז. בשנים 1879–1881 הוא לימד חשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי בפקולטה למדעים בטולוז.
בינואר 1881 הוא התחתן עם מארי, בתו של הפרופסור שארל הרמיט, ובסתיו אותה השנה חזר לפריז כדי לממלא את מקומו של ז'אן-קלוד בוקה בקתדרה למכניקה פיזית וניסויית בפקולטה למדעים. בוקה החליף באותה תקופה את ז'וזף-אלפרד סרה בקתדרה לחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי. בוקה הפך בינתיים לראש הקתדרה לחשבון דיפלרנציאלי ואינטגרלי במקום סרה שנפטר במרץ 1885 אך הוא עצמו נפטר גם כן כעבור 7 חדשים. באוקטובר 1885 התמנה פיקאר במקומו. כשמלאו לו 30 ב-1886 הפך לראש הקתדרה מן המניין. ב-1897, כשחמיו הרמיט פרש לגמלאות, ירש פיקאר את הקתדרה שלו לאנליזה מתקדמת ולאלגברה מתקדמת. הוא עמד בראש הקתדרה הזאת למשך 34 שנה עד לפרישתו ב-1931.
פעילותו המדעית
בתחום המתמטיקה התעניין פיקאר במגוון רחב של נושאים והפגין שליטה מרשימה בידע המתמטי בתקופתו. בתחום של האנליזה המרוכבת, של המשתנים המרוכבים, הוא נודע בגין המשפטים הנושאים את שמו בקשר לסינגולריות של פונקציות הולומורפיות – משפטי פיקארד (1879): המשפט הקטן של פיקאר גורס שכל פונקציה שלמה בלתי קבועה מקבלת כל ערך במישור המרוכב, אולי עם יוצא מן הכלל אחד. משפט פיקארד הגדול גורס שפונקציה אנליטית עם סינגולריות עיקרית מקבלת תכופות כל ערך עד אינסוף, עם אולי יוצא מן הכלל אחד, בכל סביבה של הסינגולריות. בהוכחת משפט זה נעזר פיקאר בתאוריית הפונקציות המודלריות של חמיו, הרמיט. עבודה זו, שהושלמה מאוחר יותר על ידי גסטון ז'וליה הביאה לו את הקבלה לאקדמיה הצרפתית למדעים. בחירתו נדחתה לשנת 1889 בגלל גילו הצעיר. פיקאר היה מזכיר קבוע של אקדמיה זו בין השנים 1917 ליום מותו בשנת 1941.
פיקאר הנהיג גם את חבורת פיקאר בתורת המשטחים האלגבריים. בתחום תורת הפונקציות, היה פיקאר המתמטיקאי הראשון שהשתמש ברעיונות החדשניים של הטופולגיה האלגברית. פיקאר תרם תרומות חשובות גם במתמטיקה היישומית, למשל בתאוריית הטלגרפיה והאלסטיות.
בדומה לבן תקופתו, אנרי פואנקרה היה פיקאר מעורב רבות בהכשרת הסטודנטים למתמטיקה, לפיזיקה ולהנדסה. פיקאר חיבר ספר לימוד מקיף (טרקטט) קלאסי לאנליזה מתמטית ואחד מספרי הלימוד הראשונים לתורת היחסות. הוא כתב גם ביוגרפיות של מתמטיקאים צרפתים דגולים, כולל חמיו, שארל הרמיט. הוא השתתף בהוצאה לאור של כתבי ז'ורז' אלפן וכתבי הרמיט.
במסגרת האקדמיה למדעים, בישיבה הפומבית השנתית ב-14 בדצמבר 1931 הקריא פיקאר את הביוגרפיה שחיבר לזכר גבריאל ליפמן המנוח, שהיה חבר במחלקה לפיזיקה כללית. בהרצאה זו הזכיר פיקאר גם את מורו לפיזיקה, אלמיידה, שהסתבר כי השפיע בזמנו על תלמידו האחר, ליפמן, להירשם לאקול נורמל סופרייר ופתח לו את טעם למדעי הפיזיקה.
בחירתו לאקדמיה הצרפתית
מועמדותו לאקדמיה הצרפתית הוצגה לראשונה בשנת 1922 כשהתחרה על כסאו של אמיל בוטרו אך לא השיג יותר משלושה קולות. לבסוף התקבל בשנת 1924 בכיסא 1 הפנוי אחרי מותו של הפוליטיקאי והפיזיקאי שארל דה פרסינה. בחירתו התקבלה בסיבוב הצבעות שני ב-27 בנובמבר 1924 עם 17 קולות מול 10 שקיבל פייר מיל. מרסל פרבו נאם את נאום הקבלה לכבודו ב-11 בפברואר 1926
מורשתו
עם תלמידיו נמנו ז'אק אדמר, סרגיי ברנשטיין, טראיאן ללסקו, גסטון ז'וליה, לוסיין בלונדל, פול פנלווה, אנדרה וייל, סימיון סטוילוב, סטניסלב זרמבה, ואחרים.
חייו הפרטיים
אמיל פיקאר היה נשוי החל משנת 1881 למארי, בתו של המתמטיקאי שארל הרמיט. נולדו להם שני בנים ובת. שני הבנים מתו במלחמת העולם הראשונה. אחרי סוף המלחמה ניהל פיקאר למשך עשור תנועת חרם נגד המדענים והמתמטיקאים הגרמנים. בתו, לואיז פיקאר, התחתנה עם הפיזיקאי לואי דינואייה (Dunoyer). נכדיו של פיקאר נפצעו ונפלו בשבי בימי מלחמת העולם השנייה.
כתביו
כתביו נאספו ב-4 כרכים.
מנחם נבנהויז
מנחם נֶבֶּנהוֹיז (נולד ב-11 במרץ 1960) הוא מנצח, מוזיקאי ומורה למוזיקה ישראלי.
קריירה
נבנהויז ניצח על מיטב התזמורות הישראליות: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ועוד. בעולם ניצח נבנהויז על התזמורת הפילהרמונית של סופיה, התזמורת הפילהרמונית של טמפרה בפינלנד, התזמורת הסימפונית של קאן בצרפת, התזמורת הפילהרמונית של האגן בגרמניה, התזמורת הפילהרמונית של אנקרה בטורקיה ועוד.
בשנת 1987 הלחין יצירה בשם "תרועה - לארבעה כלי נשיפה ממתכת שווים" ובשנת 2014 חיבר עבור הקאמרטה הישראלית ירושלים מחרוזת הכוללת את השירים: שדמתי, הורה נרקודה, הורה ממטרה, על גבעות שייח' אברק וקטע חסידי עממי.
בעונה 1998/99 ניצח על הפקה של "חליל הקסם" באופרה הישראלית החדשה.
נבנהויז היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של תיכון תלמה ילין שבגבעתיים משנת 1986 עד שנת 2014.
בשנים 1992–1994 היה מנצח הבית של התזמורת הקאמרית הישראלית ובשנים 1995 - 1997 היה מנהל מוזיקלי של תזמורת קאמרטה רמת השרון. כמו כן הוא היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית של חיל החינוך והנוער. משנת 1998 עד 2001 היה מנצח עמית בסינפונייטה הישראלית באר שבע ובשנים 2001 - 2002 היה למנצח ראשי.
בעונה 2006–2007 הוזמן לנצח שוב על התזמורת הסימפונית ג'יבסקילה בפינלנד.
ב-2018 פרסם המנצח ישי שטקלר כי נבנהויז פגע מינית בכעשרים ילדים בהם שטקלר עצמו. אסף הראל, שלמד אף הוא בבית הספר תלמה ילין, טען כי הפסקת עבודתו של נבנהויז בתיכון תלמה ילין ארעה על רקע חשיפת מעשי ניצול מיני שלו כלפי תלמידים במוסד שנים רבות קודם לכן. בעקבות פרסומים אלה הושעה נבנהויז מעבודתו בטכניון.
חוצי
"חוּצי" הוא ספר ילדים ישראלי בסגנון קומיקס, מאת הסופרת והמאיירת הילה נועם. הספר יצא לאור בישראל במאי 2019 בהוצאת "עם עובד". כמו כן, הוא ראה אור גם באירופה, ואף זכה בפרס הזהב על־שם דודו גבע.
תקציר העלילה
הקומיקס מגולל סיפור על חתול ושמו חוּצי שתמיד בורח מהבעלים שלו, תמר, ומתנהג בצורה מצחיקה ומסתורית. יונתן, חברה של תמר, חובר אליה ויחדיו הם מטפלים בחתול ומנסים להבין היכן הוא מטייל במשך שעות היום. בכל פעם שחוּצי יוצא מן הבית, הוא חוזר עם הפתעות מוזרות המסתבכות בפרוותו. יום אחד חוּצי חוזר עם הפתעה מבהילה. ברגע זה תמר מחליטה לעקוב אחריו ולראות לאן הוא מטייל. כשחוּצי בורח, הוא הולך ל"דוקטור ינשופי". הדוקטור קוראת לו "שחורי" במקום חוּצי, והיא בונה לו פינה עם בובות רק בשבילו. תמר ויונתן חושבים שהיא רעה מכיוון שבכל פעם שהם באים להציל את חוּצי היא צועקת ומאיימת עליהם. תמר ויונתן מתעמתים עם "דוקטור ינשופי", ולבסוף מבינים מה קורה בביתה המפחיד.
ההשראה לספר
את ההשראה לספר קיבלה הסופרת מחתולה הפרטי "חוּצי". כמו החתול בספר, גם החתול שלה יוצא לטיולים יומיים וחוזר עם מציאות מעניינות בפרווה.
תהליך האיור
הספר אויר על ידי הילה נועם, בעזרת אקריליק, במכחולים דקים מאוד בעובי של שערות בודדות. נועם מספרת שתהליך זה דרש העתקה של הסקיצות לנייר אקוורל על שולחן אור שבעזרתו ניתן לצייר בדיוק יתר, ולאחר מכן ציור במכחולים ובצבע.
על הסופרת
הילה נועם היא בוגרת המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל. פרויקט הגמר שיצרה בשנה האחרונה ללימודיה זכה בפרס על שם שמעון שסטוביץ' לפרויקט גמר מצטיין. בתום לימודיה הקימה עם מאיירים אחרים את קבוצת הקומיקס "Humdrum", והיא משתתפת בקביעות בפסטיבלים ברחבי העולם.
נועם היא יוצרת קומיקס, מאיירת ספרי ילדים ומרצה לאיור באקדמיה בצלאל. בעלת טור הקומיקס "כשכושי חיות" במגזין "נשיונל ג'אוגרפיק קידס", ויוצרת סיפורי קומיקס בארץ ובעולם. "חוּצי" הוא ספר הקומיקס הראשון שכתבה ואיירה לילדים.
בשר תותחים (סרט)
בשר תותחים (באנגלית: Cannon Fodder) הוא סרט אימה-אקשן ישראלי משנת 2012, בבימויו של איתן גפני ובכיכובם של לירון לבו, יפית שלו, רוי מילר, אמוס אינו, גומא שריג, עמית ליאור ושירה קצנלנבוגן.
עלילת הסרט מגוללת את סיפורה של יחידת עלית מובחרת בצה"ל היוצאת ללבנון ללכוד מבוקש חזבאללה, ומגלה לחרדתה כי הגיעה למדינה מוצפת זומבים. כאשר הקשר עם הפיקוד אבד, על החיילים לנסות ולשרוד לבדם.
"בשר תותחים" הוא סרט הזומבים הישראלי הראשון באורך מלא ובעברית, לאחר שקדמו לו סרט האימה הישראלי הראשון "כלבת", (2010) ו"מורעלים" (2011) - סרט זומבים קצר.
רקע
את הסרט ביים איתן גפני. גפני הוא אחד ממפעילי הבלוג "רוזבאד" ובאמצעותו הפיץ את הטיזר לסרטו במטרה לגייס כספים עבור הסרט, שזכה לתמיכה מלאה מטעם קרן הקולנוע הישראלי במסלול "קולנוע גרילה", ומומן מכספם של משקיעים פרטיים. הוא הופק על ידי חברת ההפקות "חוף לבן", חברת הפקות שהקימו ב-2011 איתן גפני, תום גולדווסר ויפית שלו (מפיקי הסרט), וזהו הסרט הראשון באורך מלא שנעשה בהפקתהּ. גם אוניברסיטת תל אביב הייתה שותפה בהפקת הסרט, מאחר שהוא היה פרויקט הגמר של תום גולדווסר ושל איתן גפני בלימודי קולנוע.
תקציר העלילה
דורון גבע (לירון לבו) הוא סוכן במערכת הביטחון הישראלית העומד לפני פרישה. במשימתו האחרונה, הוא נשלח אל מעבר לגבול לבנון עם כוח מובחר שלא פגש קודם לכן, על מנת לחטוף איש חזבאללה ולהביאו לישראל במהירות. במשימתו הוא נאלץ להתמודד עם חיילים שלא בוטחים בו ועם אויב לא מוכר - נראה כי האזור שאליו נשלחו נשלט למעשה על ידי זומבים. כעת עליהם להילחם על חייהם.
מועמדויות וזכיות בפרסים
בתחילת אפריל 2013, זכה הסרט בפרס הסרט הזר הטוב ביותר בפסטיבל "Bare Bones" האמריקאי. שבוע לאחר מכן, זכה הסרט בציון לשבח מיוחד מטעם חבר השופטים בפסטיבל "Detective Fest" ברוסיה.
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות:
ביקורות:
דרימוורקס הנפשה
דרימוורקס הנפשה בע"מ (באנגלית: DreamWorks Animation LLC; נקראה בעבר DreamWorks Animation SKG) הוא אולפן הנפשה אמריקאי גדול וחברת בת של סרטי יוניברסל שבבעלות תאגיד קומקאסט. משרדי החברה ממוקמים בגלנדייל, קליפורניה, ארצות הברית. בין המותגים הידועים של האולפן שרק, מדגסקר, מפלצות נגד חייזרים, קונג פו פנדה והדרקון הראשון שלי. נכון ליוני 2013 כל סרטי החברה הרוויחו 11 מיליארד דולר ברחבי העולם. בעבר החברה התעסקה גם באנימציות קלאסיות אך כיום היא מתעסקת רק באנימציות ממוחשבות.
ראשי התיבות שנכללו בעבר בשם החברה, "ס.ק.ג.", לקוחים משמות משפחותיהם של המייסדים של חברת דרימוורקס המקורית: סטיבן ספילברג, ג'פרי קצנברג, ודייוויד גפן.
ב-28 באפריל 2016, נודע כי חברת התקשורת קומקאסט, באמצעות אולפני יוניברסל שבבעלותה, רוכשת את אולפני ההנפשה של דרימוורקס תמורת 3.8 מיליארד דולר.
פארק שעשועים
DreamWorks Experience הוא מתחם בתוך פארק שעשועים Dreamworld המוקדש לסרטי אנימציה של החברה וממוקם בגולד קוסט באוסטרליה. הפארק נפתח רשמית ב-31 במרץ 2012.
קונדילרסים
קונדילרסים (שם מדעי: Condylarthra) היא סדרה של יונקים נכחדים שחיו ברחבי העולם מסוף תקופת הקרטיקון - תקופה בה שלטו הדינוזאורים בעולם ועד לאוליגוקן לפני 66.5-23 מיליון שנה.
סדרה זו נחשבת לאחת הראשונות שבסדרות היונקים המודרניים והקדומה שבסדרות הפרסתנים. הם היו בעלי ראש גדול, אך לסת קצרה ושיניים חדות, וייתכן שהיו אוכלי כל, דמויי דובים בחלקם, כשאחרים ניזונו יותר ויותר מתזונה צמחונית. לרובם לא היו פרסות, אלא טפרים כמו לטורפים. ייתכן גם שהיו קשורים לבני הקבוצה הדרום-אמריקאית מרידיונגולטיים, ואולי דווקא למזוניכידים הנכחדים ולמפריטי ומכפילי הפרסה וסדרת הלווייתנאים שיצאה מהם.
מיון
בסדרה הקדומה הזו התקיימו כנראה 8 משפחות:
ברגיש גלאדבאך
ברגיש גלאדבאך (בגרמנית: Bergisch Gladbach, נהגה:, ) היא עיר במחוז קלן-בון בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
נכון לראשית 2016, עמדה אוכלוסיית העיר על למעלה מ-111,000 נפש.
ברגיש גלאדבך היא עיר תאומה לגני תקווה בישראל ויש בה כיכר בשם "גני תקווה".
מנהלת המרכבה והרק"ם
מנהלת תוכנית המרכבה והרק"ם (מנת"ק) במשרד הביטחון, היא הגוף הנושא באחריות לכלל תוכניות הפיתוח והייצור של הרק"ם בצה"ל, לרבות טנקי המרכבה, משפחת כלי הלחימה מבוססי הנמ"ר, ונגמ"ש האיתן הגלגלי.
המנהלה הוקמה בראשית שנות ה-70 על ידי אלוף ישראל טל במטרה לפתח ולייצר את הטנק הישראלי הראשון, המרכבה, ולאחר מכן המשיכה בפיתוח ושדרוג הדורות הבאים שלו – מרכבה סימן 2, סימן 3, וסימן 4.
בזכות הידע שנרכש במנהלה, פותחו במהלך השנים תומ"ת ה"שולף", נגמשים כבדים מטנקים ישנים (כגון פומ"ה, אכזרית ונגמחון) בהם משולבות טכנולוגיות מפרויקט המרכבה כמו מיגונים ומזקו"ם. בהמשך גם פותחו משפחת כלי הלחימה הזחליים הכבדים נמ"ר והנגמ"ש הגלגלי איתן.
מנת"ק מהווה מוקד ידע לאומי בתחום הרק"ם (רכב קרבי משוריין) ובתחום מיגון מנ"ט, ובאחריותה כמנהלה במשרד הביטחון לשמר את יכולות פיתוח הפלטפורמות, ייצור הרק"ם, פיתוח המיגון (לרבות מיגון ריאקטיבי ומיגון אקטיבי), ואת יכולת ייצור החלפים ושיקום הרק"ם במדינת ישראל באמצעות התעשיות הישראליות ומפעל המרכבה במש"א (מרכז השיקום והאחזקה של צה"ל).
פלטפורמות המרכבה מתוכננות על ידי מנת"ק כך שיתאימו בדיוק לצורכי צה"ל, ויאפשרו יכולות תמרון להכרעה בלחימה בעזרת הכלים המתאימים ביותר לצה"ל, הממוגנים והנוחים ביותר.
מעל ל-92% מהייצור מבוצע בתעשייה הישראלית, באמצעות כ-200 מפעלים בישראל, המעסיקים קרוב ל־10,000 עובדים, שמתוכם מעל 40% מתוכם בפריפריה ואזורי עדיפות לאומית. כ־4%–8% מהיצור מתבצע במש"א, במפעל המרכבה. ייצור מערכות הרק"ם בתעשייה הישראלית מהווה קטר טכנולוגי לפיתוח מערכות מתקדמות ולייצוא ביטחוני בהיקף גבוה במיוחד.
בנוסף על הפיתוח והייצור של הכלים, אחראית מנת"ק גם על הקליטה וההטמעה הלוגיסטית הראשונית של הפלטפורמות בצה"ל (ILS).
בתפקיד ראש מנת"ק משמש החל מספטמבר 2022 תת-אלוף אורן גיבר.
רקע היסטורי
להחלטה לצאת לייצור עצמאי של טנקים קדמו שנים רבות שבהן מדינות אחרות לא הסכימו למכור טנקים חדישים וחדשים לישראל, שנאלצה להסתפק בשדרוג טנקים מיושנים, יד שנייה, שקיבלה מבריטניה, ארצות הברית וצרפת. בעוד צבאות ערב מצטיידות בטנקים חדשים וחדישים הן מברית המועצות והן ממדינות המערב.
עצם העובדה שמדינת ישראל מראשית דרכה נאלצה להשתמש בטנקים מיושנים יד שנייה חייבה את צה"ל ללמוד איך לשדרג פלטפורמות ישנות. ולאורך השנים הוביל ענף הטנקים של חיל החימוש פיתוחים יצירתיים ופורצי דרך עבור הטנקים. טנקי השרמן הוסבו לטנקי סופר שרמן M50/M51 בעלי מנוע דיזל אחיד ותותח עוצמתי. מאוחר יותר שודרג גם טנקי צנטוריון שבו הוחלף מנוע הבנזין המיושן והלא אמין, בחט"כ דיזל חדש ועוד דלק. פיתוח שזכה בפרס ביטחון ישראל. וכן נעשו עוד שדרוגים רבים בטנקים ונגמ"שים נוספים. כל הפרויקטים איפשרו את הקמת רפ"ט (רשות לפיתוח טנק בישראל, כיום חלק ממנת"ק) ובסופו של דבר איפשר את בניית טנק המרכבה.
הקמת המנת"ק
הממצאים העיקריים של הניתוח שנערך הצביעו על כך שניתן לבסס בארץ תעשיית טנקים שתספק מענה הולם לצורכים הצבאיים של ישראל, ובתום שלושה חודשי לימוד, באוגוסט 1970, כינס שר האוצר, פנחס ספיר את הדיון הגורלי שבו השתתפו גם שר הביטחון משה דיין והאלוף ישראל טל ובו הוחלט לצאת לדרך עם פרויקט הטנק הישראלי הראשון.
כדי לחסוך בעלויות ומשאבים נקבע כי מנת"ק תשתמש בתשתית הקיימת של משרד הביטחון וצה"ל, כגון מרכז ציוד לחימה וחלפים, מינהל הרכש והייצור, יחידת היועץ המשפטי, יחידת היועץ הכלכלי וכו', ואילו צה"ל והתעשיות הביטחוניות והאזרחיות יהוו את התשתית התעשייתית. בין השאר הוחלט כי המרכז לשיקום ואחזקה של הטנקים בצה"ל (המש"א) ישמש מפעל ההרכבה של הטנק, ו-200 מפעלי תעשייה (ביטחונית ואזרחית) אחרים יקלטו ידע חדש, יוסבו ויתאימו עצמם לייצור אלפי החלקים, המכללים והמערכות של טנק ה"מרכבה". נקבעה מדיניות של פריסת הייצור המקומי על פני כל הארץ, כולל אזורי פיתוח, תוך שיתוף מרבי של התעשייה האזרחית וללא מונופול לתעשייה הביטחונית. מדיניות זו נשמרה לאורך השנים ועד היום.
בין השנים 1970–1979 עבדה היחידה על פיתוח ובניית טנק המרכבה סימן 1 כאשר כבר בשנת 1974 הוצג האבטיפוס הראשוני, ובטקס חגיגי בשנת 1979 נמסרו לגדוד 82 12 הטנקים הראשונים.
שדרוג המרכבה
קצת לאחר כניסת טנק המרכבה סימן 1 לשירות ב-1979 החלו לעבוד ביחידה על הדור הבא של הטנק, מרכבה סימן 2. תוך כדי הוספת שינויים ושיפורים למרכבה 1 על מנת לשפר את כוח האש, הניידות, האמינות והנוחות.
לאורך שהיית צה"ל ברצועת הביטחון בנוסף לפיתוח הדור הבא של הטנק, מרכבה סימן 3 ושיפור המרכבות סימן 1 ו-2, עסקה היחידה בפיתוח נגמ"שים כבדים ממוגנים לחי"ר ולכוחות ההנדסה הקרבית על בסיס תובות של טנקים ישנים, כדוגמת האכזרית, הפומ"ה ומשפחת הנגמ"שים מבוססי טנק השוט. זאת על מנת לתת מענה לאיום המטענים, מוקשים וטילי הנ"ט שהיה ברצועת הביטחון. נוסף לכך פותחו ערכות מיגון גחון עבור כלל הטנקים והנגמ"שים שהיו באותה תקופה בשימוש צה"ל. גם פותחה ערכת מיגון עבור טנקי המג"ח מהדגמים המוקדמים שלאחר ההשבחה קיבלו את השם מג"ח 7א' וגם תוכננו גם ערכות בט"ש מיחדות עבור טנקי המג"ח 6ב' וטנקי המרכבה סימן 2.
תחילת המאה ה-21
ב-2006, במהלך מבצע גשמי קיץ, הותקן מיגון כלוב על דחפורי D9 משוריינים של חיל ההנדסה הקרבית במספרים גדולים תוך פרק זמן קצר, והצליח למנוע חדירה של הרבה רקטות נ"ט ואף של טילי נ"ט. על המיגון זכו חט"ל, מש"א ומנת"ק בפרס מפקד זרוע היבשה.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ומסקנותיה החלה היחידה את העיסוק בפיתוח נגמ"ש המרכבה נמ"ר ובפיתוח מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח". הנמ"ר הוא נגמ"ש הלחימה המוגן ביותר שקיים בעולם ומבטיח לצוות הגנה מקסימלית בשילוב הנדסת אנוש מצוינת. מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח" שזכתה בפרס ביטחון ישראל היא המערכת ההגנה האקטיבית הקשה הטובה בעולם, והיחידה שכבר צברה ניסיון מבצעי.
לאחר מבצע צוק איתן הוחלט על פיתוח נגמ"ש אופני 8X8 מוגן ביותר, האיתן, אשר עתיד להיקלט בצה"ל, וכן על הצטיידות מסיבית במערכת "מעיל רוח". כמו כן בעקבות המבצע פותח צריחון עם תותח 30 מילימטר אשר יותקן בעתיד על האיתנים ויגביר משמעותית את הקטלניות שלהם בשדה הקרב. במסגרת זו נבחרה מערכת ההגנה האקטיבית "חץ דורבן" לשמש כלי זה.
מכניסת המרכבות הראשונות לשירות ועד היום מקפידים ביחידה על חקר בשדה של כל תקלה, כשל, היפגעות או אירוע חריג על מנת להמשיך לשפר את הטנקים והנגמ"שים כך שהיו טובים יותר.
מבנה ופיקוד
המנהלה מורכבת מ-3 מחלקות: בנוסף נמצא גם תחת המנהלה (ניהולית, מקצועית ותשתיתית) מפעל המרכבה במש"א – האחראי על בניית הטנק והרכבתו הסופית.
אראו
אראו (בגרמנית: Aarau) היא בירת קנטון ארגאו שבשווייץ. העיר היא גם בירת המחוז הנושא את שמה. אוכלוסיית העיר היא דוברת גרמנית וברובה פרוטסטנטית. אראו שוכנת בשפלה השווייצרית, בעמק הנהר ארה, על גדתו הימנית של הנהר ולמרגלותיהם הדרומיים של הרי היורה, ממערב לעיר ציריך ו-65 ק"מ מצפון-מזרח לבירת שווייץ, ברן. העיר גובלת ממערב בקנטון זולותורן. זוהי העיר השנייה בגודלה בקנטון ארגאו לאחר וטינגן. ב-2010 צורפה לארגאו העיירה רוהר (Rohr).
גאוגרפיה וגאולוגיה
העיר העתיקה של אראו ממוקמת על בליטת סלע במקום שבו נהר הארה נעשה צר, למרגלות המורדות הדרומיים של הרי היורה. הרבעים החדשים יותר של העיר שוכנים מדרום וממזרח לבליטת סלע זו, וכן במעלה ההר ובעמק הנהר על שתי גדותיו. הרשויות המקומיות השכנות הן קיטינגן מצפון, רוהר ובושס ממזרח, סוהר מדרום-מזרח, אונטראנטפלדן מדרום ואפנברג-וושנאו וארלינסבך ממערב. אראו והיישובים הסובבים אותה התפתחו במקביל וכיום הם מהווים רצף יישובים מחובר. היישוב היוצא מן הכלל הוא אונטראנטפלדן שמופרד מאראו על ידי היערות של גונהרד וזלגלי. כ-90% משטח העיר שוכנים מדרום לנהר הארה ויתר השטחים שוכנים מצפון לו. שטח העיר הוא 12.3 קמ"ר. מתוכם 6.3% משמשים לחקלאות, 34% הם שטחים מיוערים, 55.2% הם שטחים בנויים ו-4.5% הם שטחי נהרות ואגמים. הנקודה הנמוכה ביותר, על גדות הארה, היא בגובה של 365 מטרים מעל פני הים והנקודה הגבוהה ביותר היא 471 מטרים מעל פני הים.
התקופות הפרהיסטוריות
ממצאים מעטים מהתקופה הנאוליתית התגלו באראו. ליד תחנת הרכבת נערכה חפירה של ישוב מתקופת הברונזה (משנת 1000 לפנה"ס לערך). הדרך הרומית בין סלודורום (כיום זולותורן) לבין וינדוניסה (כיום וינדיש), עברה דרך האזור, לאורך הנתיב שכיום עובר בו רחוב תחנת הרכבת (Bahnhofstrasse). ב-1976 מצאו צוללנים בנהר ארה שרידי גשר עץ ברוחב שבעה מטרים מהתקופה הרומית המאוחרת.
ימי הביניים
אראו נוסדה בשנת 1240 לספירה לערך על ידי הרוזנים של קיבורג. העיר מוזכרת לראשונה במקור משנת 1248 בשם Arowe. בערך בשנת 1250 היא הוזכרה בשם Arowa. עם זאת, האזכור הראשון של אראו כעיר הוא משנת 1256. העיר נשלטה ממגדל ה"רור" (Rore), שלימים שולב בבניין העירייה המודרני.
ב-1273 נגדעה השושלת של רוזני קיבורג. אגנס מקיבורג, שלא הייתה נשואה, מכרה את אדמות המשפחה לרודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג. רודולף העניק לאראו את זכויותיה כעיר ב-1283. במאה ה-14 הורחבה העיר וחומת הגנה שנייה הוקמה. חפיר עמוק הפריד את העיר מ"פרבריה". כיום מסומן מיקומו של חפיר זה על ידי רחוב רחב בשם Graben (בגרמנית: חפיר).
ב-1415 פלשה ברן לארגאו בסיוע של זולותורן. אראו נכנעה לאחר התנגדות קצרה ואולצה להישבע אמונים לשליטים החדשים. במאה ה-16 בוטלו הזכויות של המעמדות הנמוכים. במרץ 1528 התירו אזרחי אראו את הנהגתה של האמונה הפרוטסטנטית בדרבונם של השליטים מברן. גידול באוכלוסייה במהלך המאה ה-16 הוביל לבנייתם של בניינים גבוהים יותר ולהנהגתם של שיטות בנייה צפופות יותר. באותה תקופה התפתחו צורות ראשוניות של תעשייה, אך שלא כמו ערים אחרות, לא נוסדו בה גילדות.
ב-11 באוגוסט 1712 נחתם שלום אראו. חוזה זה העניק לכל קנטון את הזכות לבחור את הדת שלו וכך באה לקיצה השליטה הקתולית. החל מראשית המאה ה-18 התבססה תעשיית הטקסטיל באראו. ההגירה הגרמנית תרמה למצב המשופר של העיר בכך שהמהגרים הגרמנים הקימו בתי חרושת לכותנה ולמשי. מהגרים בעלי השכלה היו גם אחראים לרפורמה החינוכית ולעידן הנאורות. רוח מהפכנית התפתחה באראו.
1798: בירת הרפובליקה ההלווטית
ב-27 בדצמבר 1797 התקיימה באראו הדיאטה הפדרלית (Tagsatzung) האחרונה של הקונפדרציה השווייצרית הישנה. שבועיים לאחר מכן המשיך השגריר הצרפתי להתסיס את הרוחות המהפכניות בעיר. הניגוד בין רמת ההשכלה הגבוהה לבין הרמה הנמוכה של הזכויות הפוליטיות היה מורגש במיוחד באראו והעיר סירבה לשלוח כוחות כדי להגן על גבולו של קנטון ברן. באמצע מרץ 1798 נכבשה אראו על ידי כוחות צרפתים.
ב-22 במרץ 1798 הוכרזה אראו כבירת הרפובליקה ההלווטית. לפיכך היא הבירה הראשונה של שווייץ המאוחדת. הפרלמנט התכנס בבניין העירייה. ב-20 בספטמבר עברה הבירה ללוצרן.
בירת הקנטון
ב-1803 הורה נפוליאון על מיזוגם של הקנטונים של ארגאו, באדן ופריקטל. אראו הוכרזה כבירת הקנטון החדשה והמורחב של ארגאו. ב-1820 נהרסה חומת העיר, למעט המגדלים והשערים והחפירים מולאו בעפר.
גשר העץ, שהוקם בימי הביניים, וחצה את הארה, נהרס על ידי שיטפונות שלוש פעמים תוך שלושים שנה וב-1851 הוא הוחלף בגשר תלוי עשוי פלדה. גשר זה הוחלף בגשר בטון ב-1952. ב-1856 קושרה העיר לרשת הרכבות השווייצרית.
ב-1850 לערך קרסה תעשיית הטקסטיל באראו בשל מדיניות פרוטקציוניסטית של המדינות השכנות. תעשיות אחרות התפתחו באותה תקופה והחליפו אותה, כולל ייצור מכשירים מתמטיים, נעליים ובטון. החל מראשית המאה ה-20 התפתחו כמה מפעלי ייצור למוצרי חשמל. בשנות השישים של המאה ה-20 עבדו יותר אזרחים במגזר השירותים או במגזר הממשלתי ברמת הקנטון מאשר במגזר התעשייתי. במהלך שנות השמונים נסגרו מפעלים רבים באראו.
ב-1802 הוקם באראו בית הספר של הקנטון. היה זה בית הספר הלא-קהילתי הראשון בשווייץ ויצא לו שם טוב. בבית ספר זה התחנכו זוכי פרס נובל כמו אלברט איינשטיין, פאול קארר וורנר ארבר בנוסף לכמה פוליטיקאים וסופרים שווייצרים.
רכישתו של אוסף כתבי יד ב-1803 הניחה את היסוד להקמת מה שמאוחר יותר יהיה לספריית הקנטון, המכילה בין השאר את ספר התנ"ך בביאורו של אולריך צווינגלי, כתבי יד ואינקונבולים. במקביל החלו לצאת באראו עיתונים שביטאו את האווירה המהפכנית של העיר. החל מ-1820 הייתה אראו מקום מקלט למבקשי מקלט מדיני.
מערכת החינוך העירונית והפעילויות התרבותיות של אראו הורחבו באמצעות הקמתם של מספר רב של מוסדות. ב-1883 נבנו תיאטרון ואולם קונצרטים, ששופצו והורחבו ב-1995. ב-1922 נפתח מוזיאון הטבע של ארגאו. מפעל טקסטיל לשעבר הוסב ב-1974 למבנה תיאטרון קטן ומרכז תרבות אלטרנטיבית הוקם במפעל לשעבר למספוא לבעלי חיים.
העיר העתיקה
העיר ההיסטורית העתיקה היא בצורת מרובע והיא מחולקת לארבעה חלקים (Stöcke). מדרום לעיר העתיקה משתרע ה-Laurenzenvorstadt, שהוא החלק שהעיר שבעבר היה מחוץ לחומותיה. אחד המאפיינים של העיר הם הגמלונים המצוירים שלה, שעל שמם קרויה אראו לעיתים בשם "עיר הגמלונים היפים". העיר העתיקה, ה- Laurenzenvorstadt, בניין הממשלה, הספרייה, הארכיב והמוזיאון לאומנות רשומים כולם כאתרי מורשת לאומיים.
מקורם של בנייני העיר העתיקה במיזמי הבנייה של המאה ה-16, שבמסגרתם הוחלפו או הורחבו כמעט כל הבניינים מימי הביניים. תהליך ההתפתחות האדריכלי של העיר הסתיים במאה ה-18, כאשר החלה העיר להתרחב מעבר לחומה. רוב בנייני הפרברים הם מתקופה זו.
הטירה הקטנה (Schlössli), מגדל רור ומגדל השער העליון נותרו כמעט ללא שינוי מאז המאה ה-13. הטירה הקטנה היא הבניין העתיק ביותר באראו. היא הייתה קיימת בעת ייסודה של העיר לאחר שנת 1200, אך מועד בנייתה המדויק לא ידוע. בניין העירייה נבנה סביב למגדל רור ב-1515.
מגדל השער העליון ניצב לצד השער הדרומי של חומת העיר ודרכו עובר הכביש ללוצרן ולברן. מבנה זה שימש כבית הכלא העירוני מאז ימי הביניים. באמצע המאה ה-20 הותקן במגדל קריון.
הכנסייה של אראו נבנתה בין השנים 1471 – 1478. במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, ב-1528, נהרסו 12 המזבחות שלה והעיטורים שעליהם. ב-1634 נבנתה "מזרקת הצדק" (Gerechtskeitbrunnen) והיא עשויה מאבן גיר צרפתית. המזרקה כוללת פסל של אלת הצדק העשוי מאבן חול ומכאן שמה של המזרקה. המזרקה הוקמה במקור ברחוב שבחזית בניין העירייה, אך ב-1905 היא הועברה למיקומה הנוכחי בחזית הכנסייה כחלק מהתמודדות עם צורכי התחבורה של העיר.
אוכלוסייה - דמוגרפיה
אחרי הנהגת הרפורמציה הפרוטסטנטית בדת הנוצרית בשנת 1528 כמעט כל תושבי העיר הפכו לרפורמים לפי הרפורמה מיסודו של אולריך צווינגלי. החל מן המאה ה-19 הגירה מחלקי שווייץ אחרים ומחו"ל גרמה לעלייה מתמדת במספר בני המיעוט הרומי-קתולי. בעקבות הגירת טורקים ברבע האחרון במאה ה-20 הפך המיעוט המוסלמי סוני וקהילה הדתית השלישית בחשיבות. בדצמבר 2000 החלוקה לפי אמונות דתיות בעיר הייתה כלהלן:41.2% נוצרים רפורמים, 28.9% נוצרים רומיים-קתוליים, 4.8% מוסלמים ,3.2% נוצרים אורתודוקסיים 2.4% בני קהילות פרוטסטנטיות אחרות או "כנסיות חופשיות", 2% - דתות אחרות, 14.4% הכריזו עצמם כ"חסרי דת", והשאר לא הצהירו דבר.20.9% מהתושבים בעיר הם ממשפחות מהגרים וללא אזרחות שווייצרית.
ספורט
אראו היא מקום משכנה של קבוצת הכדורגל אראו המשחקת בליגת המשנה השווייצרית.
שמורות טבע ימיות בישראל
שמורות טבע ימיות הן שטחי ים מוגנים לפי החוק הישראלי על מנת למנוע פגיעה בערכי הטבע המוכלים בהם. הרשות הממשלתית האחראית להכרזה, פיתוח ואחזקת שמורות הטבע הימיות בישראל היא רשות הטבע והגנים.
בתי הגידול הטבעיים בשטחים הימיים של ישראל מושפעים על ידי טווח רחב של איומים, בין השאר על ידי זיהומים, דיג יתר, הקמת תשתיות ימיות, כניסת מינים פולשים, ושינויים אטמוספיריים גלובליים. בשל כך גוברת החשיבות בהכרזת שמורות טבע ימיות במימי ישראל.
היסטוריה
החל מאמצע שנות ה–60 ועד ראשית שנות ה–2000 הוכרזו בישראל שש שמורות ימיות קטנות, ששטחן הכולל (10.4 קמ"ר) הוא כרבע אחוז משטח ישראל בים התיכון, והן משתרעות בדרך כלל מקו החוף ועד למספר מאות מטרים מערבה לתוך הים. שמורות אלה מגִינות על בתי הגידול של אזור הגאות והשפל ושל סביבת המים הרדודים (בעומק של מטרים בודדים עד כעשרים מטרים), אך אינן מגנות על חלקים מייצגים של כלל הסביבה הימית בים התיכון הישראלי. מיעוט השטחים הימיים המוכרזים כשמורות טבע, בולט במיוחד לעומת מאמצי שימור הטבע רבי השנים בתחום היבשתי.
כדי להגן על מערכות אקולוגיות מייצגות בתווך הימי ועל מגוון המינים הביולוגי בסביבה הימית, גיבשה רשות הטבע והגנים תוכנית להכרזת שמורות טבע ימיות ברוח אמנת ברצלונה. העקרונות המנחים המרכזיים בתכנון שמורות ימיות מובילים להכרזה על שמורות גדולות המאפשרות הגנה על מערכת אקולוגית שלמה וכן על בעלי חיים ימיים גדולים שטווח המחיה שלהם רחב. שיקולים מנחים נוספים כוללים קישוריות בין שמורות והגנה על חלקים יחסיים גדולים יותר של בתי גידול נדירים, לעומת בתי הגידול הנפוצים. תחום המים הטריטוריאליים חולק לצורך איסוף המידע ותכנון השמורות ליחידות נוף על פי המאפיינים הבתימטריים (הטופוגרפיה של קרקעית הים) סוג הקרקעית ושימושי השטח. בהתאם לנתונים ולממצאים שנאספו מתוכננת הקמתן של שמורות טבע ימיות, שישמרו אזורים מייצגים מבתי הגידול הימיים המאפיינים – אזורים בעלי תשתית רכה של חול או טין וחלקים נרחבים מבתי הגידול הייחודיים, כגון רכסי כורכר תת-ימיים, אזורים בעלי מסלע קשה מיוצב ושטחי טבלת גידוד באזור הגאות והשפל. בתי גידול נדירים, כגון קניונים תת-קרקעיים ורכסי הרים הנמשכים לים, יכללו במלואם בשטחי השמורות. בסך הכל, מוצעת הכרזתן ותפעולן של שמורות טבע ימיות בהיקף של 20% מכלל שטח המים הריבוניים של ישראל בים התיכון.
השמורות הימיות (המוצעות ואלו המוכרזות כיום) נחלקות לכמה סוגים:
שמורות הטבע ינוהלו במטרה לשמור על שלמותם של בתי הגידול והמגוון של מיני החי והצומח הטבעיים בתחומן. ממשקי השמורות מעוגנים בתקנון ובתוכניות השמורות. מטרת תוכניות הממשק היא לאפשר שימושים אנושיים רבים ככל הניתן בשמורה, תוך התייחסות לממדיה הרבים, הכוללים את קרקעית הים, עמודת המים ופני הים, אזורים שונים בתוך השמורה והמחזוריות בעונות השנה. כל זאת תוך מתן הגנה מרַבית למערכת האקולוגית ובאופן שלא יפגע בשלמותה.
שמורות הטבע
כמו כן, ישנה שמורה נוספת מאושרת - שמורת ים יפו–גבעת עלייה, ושמורות נוספות מוצעות בניהן: שמורת ים פולג , שמורת ים שבי ציון–בוסתן הגליל ושמורת ים כרמל-נווה ים.
שמורות הטבע הימיות בים האדום
כיום, בשטחי ישראל ישנן כשלוש שמורות ימיות בים האדום: כמו כן, ישנן הצעות לשמורות שונות ביניהן: שמורת השונית המזופוטית, שמורת חוף קצא"א, שמורת עשב הים ושמורת חוף הסרטנים.
איומים על בתי הגידול הימיים בים התיכון בישראל
לישראל כ-200 ק"מ קו חוף וכ-3,950 קמ"ר מים טריטוריאליים באגנו המזרחי של הים התיכון – אגן הלבנט. שטח זה דומה בגודלו לכחמישית מגודל השטח היבשתי של המדינה. במי הים ובקרקעיתו מצוי מגוון מינים עשיר הכולל מאות מיני דגים, אלפי מינים של חסרי חוליות וכן מיני צומח, זוחלים (צבי ים) ויונקים ימיים. מינים אלה מרכיבים את החברות המצויות במערכת אקולוגית ימית.
גורמי הפגיעה במערכת האקולוגית הימית מרובים, ונובעים מניצול יתר של מיני חי וצומח, פגיעה פיזית בבתי הגידול הימיים והחופיים, זיהום הסביבה הימית, כניסת מינים פולשים למערכת הימית המקומית ושינויים אטמוספיריים גלובליים. בים התיכון הישראלי הדבר בא לידי ביטוי בדיג יתר הפוגע באופן מתמשך באוכלוסיות הדגים וחסרי החוליות, ומחליש את יציבותה של המערכת האקולוגית ואת יכולתה להתאושש מפגיעות נוספות. שיטות דיג כגון גרירת מכמורת קרקעית פוגעות בקרקעית הים ובמגוון מיני הצמחים ובעלי החיים הצמודים אליה, וגורמות נזק רב לאתרי הרבייה וגידול הצאצאים של מיני דגים וחסרי חוליות רבים. חלק משיטות הדיג המסחריות אינן סלקטיביות, וגורמות ללכידת מינים מסחריים לצד מינים חסרי כל ערך כלכלי. נוסף על כך, פוגעות הרשתות בבעלי חיים השוחים במים הפתוחים ואינם מינים המהווים מטרה לדיג (כגון יונקים ימיים וזוחלים). איומים נוספים נובעים מהקמתם של מתקני תשתיות רבים סמוך לים, ביניהם נמלים ומרינות, מתחנות כוח לייצור חשמל המזרימות את מי הקירור לים, ומהזרמת ביוב ושפכים תעשייתיים. בשנים האחרונות מואצת הקמתם של מתקנים גדולים להתפלה של מי ים, אשר יזרימו תמלחת בהיקף של מיליארדי מטרים מעוקבים בכל שנה לים. ההשפעות הסביבתיות של רכז התמלחת, הכולל גם תוספים כימיים מתהליך הייצור, עדיין אינן ידועות. על אלו נוספים קווי תשתיות (כגון אנרגיה, גז ותקשורת) הנחפרים או מונחים על קרקעית הים, קידוחים ימיים להפקת גז ונפט ומבנים נוספים, כגון איים מלאכותיים, שהקמתם למטרות תשתית ותעשייה כבר אושרה.
על איומים אלה נוספת הגירתם של דגים וחסרי חוליות למזרח הים התיכון, בפרט מינים פולשים מים סוף. עד שנת 2000 תועדו יותר מ-550 מיני מהגרים כאלה ביותר מ-2,200 פרסומים. המינים המהגרים מים סוף פולשים לים התיכון דרך תעלת סואץ, בתהליך המכונה "הגירה לספסית", על שמו של מתכנן התעלה. ההגירה הלספסית הביאה לפלישה של מינים שלא היו ידועים כלל במזרח הים התיכון – חלקם מוכרים כיום כשלל דיג מסחרי, ואחרים כמינים המסבים נזק בריאותי וכלכלי ופוגעים ביציבות המערכת האקולוגית של מזרח הים התיכון. רבים מהמהגרים דחקו מינים מקומיים, העלו את הסיכון להכחדתם, צמצמו את המגוון הביולוגי ושינו בתי גידול.
חוק השמירה על הסביבה החופית ואמנת ברצלונה
הטיפול באיכות הסביבה הימית, בהתאם לאמנות בינלאומיות ולחוקי המדינה, מופקד בידי אגף ים וחופים במשרד להגנת הסביבה, ובהנחייתו מבוצע ניטור של זיהום הים על ידי המכון לחקר ימים ואגמים. המאבק הציבורי נגד הבנייה המואצת של מלונות על קו החוף ומרינות בים ופרסום "מסמך מימי החופין" של ישראל, הובילו לחקיקת "חוק השמירה על הסביבה החופית" (2005). חוק זה מגדיר את הסביבה החופית כסביבה המשתרעת מ-300 מטר מזרחה לקו החוף ועד גבול מימי החופין של ישראל, במרחק של 12 מילין ימיים (מעט יותר מ-22 ק"מ) מקו החוף. החוק מתייחס לכל שטח המים הריבוניים של ישראל כאל אזור רגיש, עשיר במשאבי טבע, שיש לתכנן את השימוש בו תוך התחשבות בכלל רכיביו כדי לשמר את סביבתו הייחודית.
רשות הטבע והגנים הוסמכה על ידי המשרד להגנת הסביבה ליישם את הפרוטוקול לשימור אזורים מוגנים במיוחד בים התיכון, שהורחב ב–1995 בפרוטוקול לשימור אזורים מוגנים במיוחד והמגוון הביולוגי בים התיכון של אמנת ברצלונה להגנה על הים התיכון (Protocol Concerning Mediterranean Specially Protected Areas and Biological Diversity in the Mediterranean, Barcelona Convention, 1995). על פי אמנת ברצלונה, תפקידן של שמורות ימיות הוא להגן על שטחים הכוללים אחת מההגדרות הבאות:
רשת "אנשי הים התיכון" למען השמורות הימיות בישראל
ב-2018, הוקמה רשת ארצית של קהילות מקומיות "אנשי הים התיכון" להגנה ולשמירה על חופי הים התיכון בישראל, להעלאת המודעות ולהקמת שמורות ימיות נוספות לאורך החופים. הרשת פועלת בשיתוף הארגונים הסביבתיים: החברה להגנת הטבע, צלול, אקואושן, דלפיס, ההתאחדות הישראלית לצלילה, מגמה ירוקה, רשות הטבע והגנים וארגון "אנו- עושים שינוי". הקהילות מקיימות פעילויות מגוונות בהרצאות, בהדרכות והכשרות, בסיורים, בניקוי חופים וים, באירועים ועוד.
ניסן בן חמו
ניסן בן חמו (נולד ב-15 במרץ 1974) הוא ראש עיריית ערד, עורך דין במקצועו.
ביוגרפיה
הוא בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון במנהל עסקים בהצטיינות יתרה מהמרכז הבינתחומי הרצליה והוסמך כעורך דין.
כיהן כיועץ משפטי, סמנכ"ל וחבר הנהלה בחברת ההיי-טק סרגון נטוורקס מקבוצת רד-בינת.
בבחירות לעיריית ערד שהתקיימו בינואר 2014 התמודד מול טלי פלוסקוב, שניצחה בבחירות כשקיבלה 55 אחוזים מקולות הבוחרים, לעומת 40.8 אחוז שניתנו לבן חמו. סיעתו, "עתיד חדש לערד", זכתה בחמישה מנדטים, והייתה הסיעה הגדולה במועצת העיר. בעקבות בחירתה של פלוסקוב לכנסת העשרים היא פרשה מראשות העיר, ובבחירות שנערכו ביוני 2015 קיבל בן חמו 71.74 אחוז מקולות הבוחרים ונבחר לראש העירייה. במהלך הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-35 ברשימת יש עתיד לכנסת. בן חמו נבחר ברוב קולות הציבור החילוני, שחש בשנים האחרונות מאוים מהגעתן לערד של מאות משפחות מחסידות גור.
בבחירות אוקטובר 2018 ניצח בן חמו ברוב של 63% מקולות הבוחרים, לאחר שניצח את נציג מפלגת הליכוד שזכה לתמיכת חסידות גור בעיר ומפלגת 'כולנו'.
בתקופתו כראש העירייה הוקם בערד מיון קדמי, נפתח מרכז דיאליזה, נבנה מרכז של טיפת חלב חדשה נבנה פארק בלב העיר, כמו כן יש למעלה מ-1000 יח"ד בהקמה.
נשוי לד"ר דבורה (דידי) מרצ'ק בן-חמו ואב לשתי בנות.
ניקול ראידמן
נחמה-ניקול ראידמן (באוקראינית: Ніколь Райдман; נולדה ב-11 ביוני 1986) היא אשת עסקים וזמרת ישראלית. התפרסמה בציבור הרחב בזכות השתתפותה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "מעושרות".
ביוגרפיה
נולדה בשם נחמה-ניקול קרוטיאנסקי (Неxама-Ніколь Кротянський) באודסה שבאוקראינה הסובייטית, והיא בת יחידה. אביה איגור הוא איש עסקים, ואמה ויקטוריה קרוטיאנסקי היא מוזיקאית שניהלה את הקונסרבטוריון באוקראינה ואת "מגדל אור" - תיאטרון מוזיקלי ביידיש באודסה. מגיל צעיר למדה בבית הספר הגבוה למוזיקה באוקראינה, ואף למדה לנגן על סקסופון.
בשנת 1996, בגיל 10, עלתה לישראל עם אמה והתגוררה ברמת גן. מגיל 14, עבדה כמוכרת בחנות צעצועים. בסיום התיכון עבדה כמאפרת אופנה וכעוזרת הפקה, ולאחר מכן עברה לתפקיד מנהלת פרויקטים.
ב-2004, בגיל 18, פתחה משרד פרסום שהתמחה בתדמיתנות אופנה ובין היתר הפקות אירועים פרטיים ויוקרתיים לאלפיון העליון הרוסי. היא הפיקה את אירוע החתונה היקר ביותר בישראל, בעלות של כ-20 מיליון ש"ח, של בתו של בן זוגה דאז, האוליגרך מיכאל צ'רנוי, וכן בבלעדיות את הופעותיו של הזמר הרוסי פיליפ קירקורוב בישראל.
התפרסמה בעקבות השתתפותה בתוכנית "מעושרות" שעלתה לשידור בערוץ עשר ב-24 באוקטובר 2011. לאחר מכן, השתתפה גם בעונה השנייה של התוכנית.
ב-2011 הוציאה ראידמן שני סינגלים. באותה שנה פתחה חנות לבגדי יוקרה בשם "מאדאם דה פומפדור" בכיכר המדינה בתל אביב. באפריל 2013 השיקה בושם הנושא את שם החנות. במהלך שנת 2019, החליטה ראידמן לסגור את העסק.
ראידמן דיבבה לעברית את דמותה של המלכה הל בסרט האנימציה האיסלנדי "תפוס ת'פטיש", שיצא לאקרנים ב-2011.
בתחילת 2012 שימשה כפרזנטורית של רשת השיווק "טיב טעם", ותרמה את ההכנסות לאגודה למלחמה בסרטן.
במהלך מבצע "צוק איתן" ביולי 2014 תרמה ראידמן, לבקשתה של אמא לחייל, קניית אפודים קרמיים לחיילי צה"ל בסכום של 300,000 ש"ח ועוד כ-200,000 ש"ח חבילות לחיילים. באותה שנה, במהלך חג החנוכה, הופיעה בעיבוד מחודש לאגדת הילדים "עמי ותמי" בשם "עמי ותמי, הרפתקה מתוקה", בתפקיד המכשפה.
החל ממאי 2015 מגישה ראידמן תוכנית רדיו בשם "ראידמן סטייל" ברדיוס 100FM, בה היא מארחת ידוענים שונים.
בספטמבר 2019 הוציאה שלושה שירים ווידאו קליפים שונים: "אישה קטנה עם כוח", "צ'או בייבי", ו"מחפשת את האחד". את הווידאו קליפים צילמה ראידמן במשך תשעה חודשים, והשתתפו בהם למעלה מ-3,500 ניצבים. תקציבם של הווידאו קליפים מוערך בכמה מיליוני שקלים. היה בווידאו קליפים שימוש ב-80 תלבושות שונות, והם צולמו בחמש מדינות שונות: צרפת, תאילנד, איטליה, ישראל ואוקראינה. בחלק מהווידאו קליפים מופיעים אקי אבני, בני ציפר, חנה לסלאו, ננסי ברנדס, ניקי גולדשטיין, טל קלאי, ציונה פטריוט וילדיה של ראידמן. באוקטובר אותה שנה שודר בערוץ קשת 12 סרט דוקומנטרי בשם "החיים החדשים של ניקול ראידמן". בסרט ראידמן חושפת מידע על הפקת הסינגלים שלה, על חייה האישים ועל הפרידה מצ'רנוי.
ב-20 בינואר 2020 הוציאה ראידמן עם סאקיס רובאס גרסה מחודשת לסינגל "Shake It", שייצג את יוון באירוויזיון 2004 והגיע למקום השלישי.
ב-14 בפברואר 2020 הוציאה ראידמן את הסינגל השלישי שלה, "Always", עם סאקיס רובאס. במקביל חשפה ראידמן שתופיע לראשונה ב-11 ביוני 2020 באמפי קיסריה בשיתוף רובאס.
חיים אישיים
החל משנת 2008 ניהלה מערכת יחסים זוגית עם האוליגרך הישראלי-רוסי מיכאל צ'רנוי, ולשניים בת ובן. הם התארסו במהלך חגיגות יום הולדתה ה-32 של ראידמן, ב-27 ביוני 2018. בשנת 2019 השניים נפרדו לאחר 11 שנות זוגיות.
יוסי קופרווסר
יוסף (יוסי) קופרווסר (נולד ב-1953), כיהן כראש חטיבת המחקר באמ"ן, בדרגת תת-אלוף, וכמנכ"ל המשרד לנושאים אסטרטגיים.
ביוגרפיה
יוסי קופרווסר גדל בחיפה. התגייס לצה"ל ב-1971 במסגרת העתודה האקדמית. במלחמת יום הכיפורים לחם במסגרת הנח"ל בחזית הצפון. בהמשך שירת בחיל התותחנים, ממנו עבר ב-1975 לאגף המודיעין. שירת כנספח צה"ל לענייני מודיעין בוושינגטון, עוזר ראש חטיבת המחקר וקצין המודיעין של פיקוד המרכז. בשנים 2001–2006 היה ראש חטיבת המחקר, בין היתר במהלך האינתיפאדה השנייה. כראש חטיבת המחקר, היה קופרווסר ממקימי "תוכנית חבצלות", תוכנית הדגל של חיל המודיעין, בשנת 2004. לאחר סיום שירותו בצה"ל ועד יולי 2009 היה סגן נשיא בחברת הייעוץ הביטחוני GCST.
בתחילת 2011 מונה למנכ"ל המשרד לעניינים אסטרטגיים, שבראשות השר משה יעלון. הוא המשיך בתפקיד זה גם לאחר שהשר יובל שטייניץ מונה לעמוד בראש המשרד. במסגרת תפקידו זה עמד בראש ועדת בדיקה ממשלתית לבדיקת פרשת מוחמד א-דורה.
נכון ל-2016 קופרווסר הוא מנהל פרויקט במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
ב-2016 ייסד עבור המשרד לנושאים אסטרטגיים את "קלע שלמה", חברה לתועלת הציבור, שמטרתה להיאבק ב-BDS ברשתות החברתיות.
בשנת 2020 הצטרף לתנועת "הביטחוניסטים", שקוראת לסיפוח יהודה ושומרון.
חיים אישיים
נשוי לציונית פתאל-קופרווסר, שהשתחררה בדרגת סגן-אלוף לאחר ששירתה, אף היא, כקצינה באגף המודיעין וביחידת מתאם הפעולות בשטחים, ולהם שני ילדים. ליוסי שני ילדים נוספים מנישואים קודמים.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ברמרהאפן
ברמרהאפן (בגרמנית: Bremerhaven, נהגה:, ; מילולית: הנמל של ברמן) היא אחת משתי הערים המרכיבות את מדינת ההנזה החופשית של ברמן.
העיר יושבת על שפך נהר הווזר, על שתי גדות נהר הגאסטה ולמרות היותה עיר חדשה יחסית, לנמל שלה היסטוריה ארוכה כנמל סחר, והוא משמש כיום כאחד מנמלי הסחר והדיג החשובים בגרמניה.
היסטוריה
בשנת 1827 הוקמה העיר ברמרהאפן על שפכו של נהר הווזר, כדי לשמש כנמל עמוק מים עבור כלי שיט גדולים מכדי לשוט עד ברמן שבמעלה הנהר; מכאן נובע הקשר בין שתי הערים. היא הפכה לעירייה בהתמזגות של שלוש עיירות נפרדות: ברמרבן, גסטמונדה ולה. איחודן של לה וגסטמונדה בשנת 1924 הקים את העיירה ווסרמונדה, אשר קלטה את ברמרבן בשנת 1939 תחת סמכות שיפוט פרוסית. עיר מאוחדת זו נודעה לאחר מכן בשם ברמרהאפן.
ב-1847 הוקם קו אוניות הקיטור הראשון בין אירופה ואמריקה, שמוצאו היה בברמרהאפן. כך הפכה העיר לנמל הנוסעים הגדול ביותר בגרמניה, כשקווי קולומבוס ותחנת קולומבוס שלה מטפלים בתנועה טרנס-אטלנטית. הנמל חשוב כעת במיוחד לטיפול במכולות ויבוא ויצוא של כלי רכב ממונעים. התעשייה בעיר מבוססת בעיקר על עיבוד מזון ובניית ספינות.
התיאטרון של העיר תוכנן בידי שני אדריכלים יהודים: אוסקר קאופמן ואויגן שטוצלר.
עד מלחמת העולם השנייה נקראה העיר וֶזֶרמינדֶה (Wesermünde, "שפך הנהר וזר"); לאחר המלחמה, בה נהרס רוב העיר, שונה שמה לברמרהאפן ("הנמל של ברמן"). כיום מהווה נמלה של ברמרהאפן את נמל הדייגים הגדול בגרמניה; העיר נקראת לעיתים בהיתול Fischtown, "עיר הדגים". יש בה את אוניברסיטת ברמרהאפן למדעים יישומיים, המוזיאון הימי הגרמני של אגודת לייבניץ, המכון לאנרגיית רוח וטכנולוגיית מערכות אנרגיה של אגודת פראנהופר ואת מכון אלפרד וגנר לחקר הקוטב והימים של אגודת הלמהולץ.
המגפיים שהצילו את ירושלים
המגפיים שהצילו את ירושלים הוא ספר ילדים שנכתב על ידי נתן ויעל גובר ואויר על ידי נעם נדב, מרצה באקדמיה, קומיקסאי ואנימטור ישראלי.
הסיפור מכיל 28 עמודים והוא מותאם לילדים בגילי 5-10. הוא פורסם על ידי הוצאת כנרת במרץ 2019 וחולק במהלך חודש מאי 2019 לתלמידי כיתות א' ברחבי הארץ, המשתתפים בתוכנית "ספריית פיג'מה".
הכותבים נתן ויעל גובר
נתן גובר הוא מורה לספרות ומרצה לפילוסופיה של החינוך באוניברסיטה העברית, ואביה של יעל גובר, עורכת ותיקה בהוצאת כנרת. ספר הביכורים של יעל גובר "דוקטור אף וזנב" זכה בפרס דבורה עומר לספרות ילדים לשנת 2018.