cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קללת הכלים השבורים
רקע היסטורי
לאחר פרישתו מצה"ל, פרסם ולד את הדו"ח בצורת ספר "קללת הכלים השבורים".
מבוא
הביטחון הלאומי של ישראל נשחק במהלך שני העשורים מ-1967 עקב חולשה צבאית, שבאה לידי ביטוי בחולשה במלחמות ובחולשה בהרתעה, ועקב חוסר אסטרטגיה מדינית, התורם לאין אונים מדיני. במלחמות ובמבצעים הפגין צה"ל אי-יכולת צבאית בגלל מקצועיות פיקוד לקויה, העדר כושר מצביאות, מבנה כוח לא נכון ולא יעיל, דוקטרינות לחימה נאיביות, שיטת אימונים טכנו-טקטית יחידתית והעדר יכולת הפעלה, ניהול ושליטה, על מבצעים צבאיים מערכתיים. בעוד בין המלחמות הפגין צה"ל יכולת מרשימה לביצוע מבצעי איכות, הוא נכשל במימוש ייעודו העיקרי במלחמה. לאחר כל מלחמה גדלו תקציבי הביטחון, אך אבד הקשר בין התשומות הגדלות לבין תפוקות הכוח הצבאי. כאשר בוצעו קיצוצים בתקציב, נפגעו מערכי לחימה, אך לא נפגעו תקורות לא לוחמות. על הצבא השתלטה דפורמציה בירוקרטית שעשתה אותו כבד, מגושם, מסורבל, מנופח, מנוון וחסר שרירים. המטה הכללי של צה"ל איבד את יכולתו לתפקד כמפקדה צבאית עליונה, ובמקום זאת הוא עוסק בניהול בירוקרטי, המתבסס על אלתור, במקום על מקצועיות צבאית. בן-גוריון פיתח ב-1948 גישה הגנתית, אך ניסיון מלחמת העצמאות לימד שנחוצה דוקטרינת לחימה התקפית והעתקת המלחמה לשטח האויב. הכוח הצבאי מבוסס על כוחות מילואים ועל צבא סדיר שתפקידו לבלום את האויב ולעכבו עד גיוס המילואים. ההצלחות הצבאיות של מלחמות קדש וששת הימים מנעו דיון מחודש בתפיסת הביטחון והובילו להתעלמות מהמשמעויות המדיניות-אסטרטגיות של מושג הביטחון הלאומי. משום כך התמוטטו כל הקונספציות כבר בשעות הראשונות של מלחמת יום הכיפורים. הובלת מדיניות הביטחון עברה מהדרג המדיני לדרג הצבאי, או לאלופים במילואים שהשתלבו בדרג המדיני ושהיו מיומנים בחשיבה טקטית ולא מדינית, ולכן לא תורגמו הצלחות צבאיות להצלחות מדיניות-אסטרטגיות. כפועל יוצא, לא היתווה הדרג המדיני מטרות מדיניות, לא למלחמת ששת הימים, לא למלחמת יום הכיפורים ולא למלחמת שלום הגליל. כיווני ההתפתחות של צה"ל ותפישת הביטחון היו קשיחים, ולא השתנו למרות השתנות הנסיבות. ולד ממשיל זאת למירוץ ההתאבדות של הלמינגים. כל עמדה, של אישים שונים, שגרסה כי קיימת שחיקה בביטחון הלאומי, דוכאה והודחקה וכך היה אפילו במחצית השנייה של שנות השמונים. לכן, אותו רמטכ"ל שהזמין את הגרסה הצבאית של דו"ח ולד, פעל ככל יכולתו למנוע את השלמתה ונמנע מלדון בה לאחר שהושלמה. השר, אליו הועברה העבודה, הורה למטה הכללי לדון בה, אך לא וידא ביצוע הנחייתו.
פרק ראשון – מלחמת שלום הגליל: אנטומיה של כישלון צבאי
פרקי המשנה של המשך הפרק הם: ולד חוזר וטוען כי הבירוקרטיה הפיקודית וחוסר המקצועיות הצבאית של מפקדים שנושאי הלחימה זרים להם, עומדים בבסיס הכישלון הצבאי. הוא מצטט את אריך פון מאנשטיין כי רק אימון והכשרה מקצועית מקיפה של מפקד צבאי, מאפשרים לו לקחת סיכונים מתקבלים על הדעת במהלך מבצע. הוא תולה את הכשלונות בחולשת הפיקוד הצבאי, העדר מצביאות, בירוקרטיה ולחימה בירוקרטית, ובעובדה שצה"ל לא התבסס על קרב משולב אלא על בסיס חילי ולא על התאמה לנסיבות השונות של המתקפה.
פרק שלישי – מלחמת יום הכיפורים: המיתוס הביטחוני שהכזיב
אחרי מבצע קדש התפתחו בצה"ל עקרונות "הלם השריון" ו"טוטאליות הטנק", על אף שאלה קרסו כבר במלחמת העולם השנייה, ומכיוון שלא נלמדו לקחי מלחמת ששת הימים, לא אומצה דוקטרינת הקרב המשולב ולא נעשה שיתוף פעולה מושכל בין השריון לבין כוחות החרמ"ש, ההנדסה והארטילריה. המצרים, לעומת זאת, הפיקו לקחים ממלחמת ששת הימים והצבא המצרי של 1973 לא היה זה של 1967. המצרים, שהכירו בעליונות האווירית הישראלית, השכילו לעשות שימוש רב בחי"ר ובחרמ"ש המצויד ברקטות נגד טנקים וכך הצליחו לשחוק את השריון הישראלי פעם אחר פעם, מבלי שהיה לשריון הישראלי סיוע נאות של כוחות חרמ"ש וארטילריה ישראלים. נוסף לכל האמור גרמה התקבעות דוקטרינת הלם השריון לקיבעון מחשבתי שמנע ניהול קרב תוך תכנון, אלא חזרה שוב ושוב על השלכה חוזרת של הטנקים להתנפץ.
פנים נוספות של הפגיעה במקצועיות היו "הלילות השקטים" – אי לחימה בלילה; הערכות מצב "סופר-אופטימיות" שגויות שהובילו להטלת משימות לא ריאליות על כוחות וקביעת לוחות זמנים בלתי אפשריים לביצועם, שהתחייבו מניסיון צבאי מקובל; מטכ"ל "יבשתי", שלא השכיל להפעיל את חיל האוויר באופן מושכל.
ניתן היה לצפות שאחרי "רעידת האדמה של אוקטובר 1973" יכנס צה"ל בתנופה לתהליך הפקת לקחים, אך במקום זאת החלו תהליכי ועדת אגרנט ומלחמות אלופים, ולא טופלו תורות הלחימה השגויות, המקצועיות הלקויה של מפקדים ומפקדות בכל הרמות והמבנה המעוות של כוחות השדה. משום כך, חזרו הכשלים על עצמם תשע שנים מאוחר יותר, ב-1982.
פרק רביעי – מדוע לא נלמדו הלקחים החוזרים?
צבא אמור לנצח במלחמה, אך הניצחון הוא מושג טקטי. רק במקרה קיצוני של השגת הכרעה צבאית, המאפשרת למנצח להכתיב לצד השני את תנאי הכניעה, אפשר לזהות הצלחה טקטית מוחלטת עם הצלחה אסטרטגית. בניתוח לאורך 15 שנה במהלכם היה צה"ל מעורב בלחימה לפחות חמש פעמים, המסקנה היא שכושרו של צה"ל לנצח הלך ופחת כמגמה לאורך התקופה. הצלחה אסטרטגית מדינית לא הושגה לאחר אף אחת מהמלחמות ואילו היכולת להשיג הצלחות טקטיות הלכה ונשחקה. התועלת היחידה שאפשר להפיק ממפלה היא הפקת לקחים שיתבטאו בסיכוי גבוה יותר לנצח במלחמה הבאה, אך צה"ל לא הפיק לקחים, ממילא לא יישם אותם והמחדלים הצבאיים חזרו על עצמם פעם אחר פעם. חמור מכך, השלכות המחדלים שאינם מאותרים ומטופלים מתפתחות, גדלות ומתפשטות כגידול ממאיר והכישלונות יגדלו עם כל מלחמה נוספת. "בינוניות" היא תופעה ממארת, שכן מפקד בינוני ימנה תחתיו קצינים בינוניים שלא "יאפילו" עליו ו"יסכנו" את שליטתו. הוא יוחלף על ידי פקודו הבינוני ובהמשך הדורות כבר לא יהיה המפקד הבא בינוני, אלא חלש. כך יהיו גם הביצועים הצבאיים. מאז מלחמת ששת הימים השתבש תהליך הפקת הלקחים בצה"ל לחלוטין. לאחר המלחמות לא נערכה השוואה בין המטרות לתוצאות ולכן לא נחשף הפער ביניהן ולא אותרו המחדלים וסיבותיהם וממילא לא טופלו. מהות הפקת הלקחים סורסה והפכה לריטואל ריק מתוכן, במהלכו לא נותחו הסיבות והתוצאות של קרבות טקטיים ואופרטיביים. בהפקת הלקחים היה מובנה פיצול ללקחים חֵילִיִּים או מקצועיים, והוסט הדגש מלימוד לקחי השלם לחיתוכים נקודתיים של קטעיו. עובדתית, חמש שנים לאחר מלחמת לבנון, 14 שנים לאחר מלחמת יום הכיפורים ו-20 שנה לאחר מלחמת ששת הימים, לא התבצע סיכום כולל ברמת המטכ"ל לאף אחת מהמלחמות האלה. בהפקת הלקחים בלטה גם סלקטיביות – לא נותחו כל הקרבות, המאמצים והמהלכים וכך אבדה היכולת לאתר את המכנה המשותף של המחדלים שחזרו על עצמם. בנוסף, הפקת הלקחים הוכוונה ונוהלה על ידי אותם מפקדים שהיו מעורבים בלחימה וכך נעקפו אירועים "לא נעימים" ונחלשה תקפות הלקחים. הפקת הלקחים "הפכה עד מהרה להיות עיסה דביקה של טפיחות עצמיות על השכם, שמץ של הלקאה עצמית, שכתוב לאחור של מטרות מלחמה כדי שתתאמנה לתוצאות בשטח והמצאת תירוצים מתירוצים שונים". כמו הלחימה עצמה, היה גם תהליך הפקת הלקחים לא מקצועי.
פרקי המשנה של המשך הפרק הם: ראשית, לאחר כל מלחמה קודמו מפקדי הכוחות הלוחמים, נוצר קשר שתיקה ו"מאזן אימה", בו כל מפקד שיחשוף מחדל בתחום מפקד אחר מסתכן בכך שיחשפו את מחדליו שלו; הרמטכ"ל משה לוי, שהחליף את רפאל איתן שפיקד על צה"ל במלחמת לבנון הראשונה, העדיף "שקט תעשייתי"; המטכ"ל איננו "מטה גבוה" אלא אוסף אנשים הבאים מ"קליקות" שונות, מחויבים להן ושומרים על "האינטרסים הסקטוריאליים" שלהם; המטכ"ל מפעיל נוהל "אי אסטרטגיה"; התכנון ותהליך קבלת ההחלטות מתבסס על מיקוח בין סקטוריאלי המושפע מהעוצמה היחסית של המעורבים בו; ההסכמה, בסופו של דבר, מתבססת על המכנה המשותף הנמוך ביותר לכל המשתתפים ולא על הגיון צבאי מקצועי; פתרונות פשוטים וחסכוניים יידחו מפני פתרונות יקרים שיועדפו מפני שהם מספקים יותר את הצרכים הכופלים של כל הסמכויות הצבאיות; שיקולים מקצועיים-צבאיים נשחקים מול חתירה חיילית-סקטוריאלית להגדלת משאבים, תקציבים ועוצמה יחסית. מכאן, שלשיקולים מקצועיים של אסטרטגיה אין סיכוי כנגד מערכת בירוקרטית המנציחה פיצול ובנויה עליו. קצינים בכירים אינם מאומנים ומיומנים לחשוב מחשבה כוללת. קצינים צעירים המבקשים להתקדם, חייבים לוותר על חשיבה ביקורתית ומקורית ועליהם "להתיישר" לפי ההרמוניה הבירוקרטית, רק כך יגיעו לדרגת אלוף ואז כבר לא יהיה מה לצפות מהם לחשיבה יוצרת. "קצינים זוטרים, השותקים כאשר הבכירים מהם מדברים, אינם בהכרח מוגי-לב – אלא נוהגים כך מתוך חשבון".
פרק חמישי – דמדומי העוצמה של הכוח הצבאי: צה"ל בין מלחמות (1973–1982)
חולשתו של צה"ל הופגנה, אמנם, באירועים צבאיים/מלחמתיים, אך נבעה מאופן ניהול הצבא בין המלחמות. יש לאתר את הדפורמציות שנוצרו במבנה הצבא ולתקנן תיקון רדיקלי. אם בארגון עסקי היו מובילות דפורמציות כאלה להפסד, או לפשיטת רגל, הרי שבצבא הן מפחיתות את סיכוייו לנצח ומסכנות את כולנו. תיקון המעוות מחייב רפורמה ארגונית ותנאי מקדים לה הוא הבנת התהליכים שגרמו לדפורמציה.
הגאות בתשומות
לאחר כל מלחמה עלו התשומות שהושקעו בצה"ל וגדל נתח ההוצאה לביטחון מהתוצר הלאומי, אך אלה לא קטנו בתקופות שבין המלחמות, אלא נשמרו, כך שעליית ההוצאה לביטחון נשמרה כמגמה. במשך שני עשורים, משנות השישים, גדלה ההוצאה לביטחון כמעט פי 3 (מ-6.9% מהתוצר ב-1966 ל-17.3% מהתוצר ב-1983), אך ההוצאה הנמוכה יחסית, ב-1967 לא הפריעה לצה"ל להשיג תוך שישה ימים ניצחון טקטי מרשים על ארבעה צבאות בשלוש חזיתות, מאז, ככל שעלתה ההשקעה, ירד כוחו של צה"ל ביחס הפוך. בשנת 1985 הושקע שליש מהתוצר בביטחון. חלו גידולים בכמות – בכוח האדם ובאמצעי הלחימה, אך לא באיכות – טיב ומקצועיות הפיקוד והמפקדות, דוקטרינות לחימה טקטיות ושיטות הפעלה, מבנה הכוח, שיטת האימונים והמוטיבציה. מתוצאות המלחמות לאורך הזמן עולה כי השקעה בכמות אינה חלופה להשקעה באיכות.
הסתאבות המטה הכללי
לכל שנאמר בפרק יש מכנה משותף: המטה הכללי. הוא שאפשר לכל התופעות האלה לקרות, הוא לא תיפקד כמפקדת על, הוא נמנע מלהפיק לקחים וליישמם בעקבות מלחמות והוא שאיפשר לדפורמציות להתפשט בתוכו כגידול ממאיר שפגע בכל חלקה טובה והוביל להסתאבותו. כבר ב-1973 נגרר הפיקוד העליון אחר הפיקודים המרחביים ולא הוא זה שיזם מהלכי מלחמה. בתקופה שבין המלחמות הוא לא תפקד כדרג מקצועי על-זרועי עליון. הוא היה "מוטה יבשה", שהחניק את זרוע הים, אך איפשר תת-פיקוח על זרוע האוויר, ברוח ייעוד שעוצב על ידי שיקולים סקטוריאלים של התעשיות הביטחוניות. הוא לא תפקד כמפקדה מקצועית יבשתית בתחום תפיסת המלחמה, תורת הלחימה, הארגון ומבנה כוח היבשה. כל צבא מתאפיין במבנה ארגוני קשיח התקרב לדגם הוובריאני האידיאלי של בירוקרטיה. המהות הצבאית מכתיבה דרישות מבניות חד משמעיות והפרדה בין אישיות הפרטים בארגון לבין הסטטוס הארגוני שלהם. הדפורמציה המבנית שפגעה במטה הכללי מיסדה את היפוכן של התכונות האלה. סמכויות ואחריות התפצלו, התמסמסו ונשחקו, עד שנבצר מבעלי תפקידים לדעת מה סמכויותיהם ולהתאמן במימושם ובהפעלת אחריות כוללת בין המלחמות ובהן. ההפרדה בין התפקידים לבין ממלאיהם התעמעמה ומינוי בעלי התפקידים נעשה לפי שיוכם לקליקות ולא לפי מיומנויותיהם המקצועיות והישגיהם. כך תפסו האלתור, הפרגמטיזם והאופורטוניזם הבירוקרטי את מקומה של המקצועיות הצבאית. המטכ"ל שקע יותר ויותר בניהול בירוקרטי שהתפתח כתחליף לפיקוד הצבאי, למקצועיות צבאית ולעבודת מטה גבוה, וכך לא רק הסתאב אלא גם נקלע לסחרור ספירלי ולמערבולת חסרת מוצא.
עוצמת היתר של "מוסד הרמטכ"לות"
אותן דפורמציות מבניות שהחלישו את המטכ"ל חיזקו את הסטטוס הארגוני של העומד בראשו. הביטויים המוחשיים לכך הם מוטת שליטה בלתי אפשרית, של פיקוד ישיר על ראשי האגפים, אלופי הפיקודים המרחביים, מפקדי הזרועות, חלק מקציני החייל הראשיים וגורמים נוספים. התחומים והנושאים בהם הרמטכ"ל הוא מקבל ההחלטה היחיד רחבים מדי. לרמטכ"ל מונופול על קביעת יעדי צה"ל ברוח אישיותו, נטיותיו והעדפותיו כאילו הצבא הוא קניינו הפרטי. גם לאחר שהתחלף רמטכ"ל לא שונו יעדים כגון אלה שקבע רמטכ"ל קודם וזאת גם כשקיצוצים תקציביים פגעו במבנה הכוח וגררו קיצוץ יחידות לוחמות. המטכ"ל, לא רק שלא ערער על המונופול של הרמטכ"ל בתחום היעדים, הוא אף נמנע מלחוות דעה על נושאים בתחום אחריותו וסמכותו, וכך תרם לא רק לפיחות באחריות ובסמכותו, אלא גם להתחזקות "מוסד הרמטכ"לות". קידומים, מינויים ושיבוצים בדרגות הבכירות נעשו לפי נאמנויות אישיות ותגמול על נאמנות אישית לרמטכ"ל ולא נאמנות לתפקיד.
התפוררות האגפים והסתרבלותם
בהגדרת ייעוד אג"ם – אגף המטה – נקבע כי "יישא באחריות המטה לתיאום אגפי המטה ועבודתם", כלומר, תפקידו לכוונן את גורמי המטכ"ל כך שיפעלו בו בזמן בתאום ובהרמוניה. בפועל נפגע אג"ם יותר מכל גורם אחר מהתפצלות התפקידים והמבנים הארגוניים לפלחים, לפלחי פלחים ולרסיסים. איברים עיקריים שלו נעקרו ממנו והפכו לגורמים מטכ"ליים עצמאיים שלא הפסיקו להתנפח ולהסתרבל ואף להוסיף להתפצל. אותם איברים שהתנתקו ו"זכו בעצמאות" מצאו לעצמם עיסוקים רבים ומגוונים – פרט לייעודם המקורי. מאז שכל גורמי המטה הוכפפו ישירות לרמטכ"ל, התרוקן "אגף המטה" מתכניו ומכליו ואיבד את תפקידו לנווט, להוביל, לתאם, לשלוט ולפקח וכוונון אגפי המטה הפך לריטואל עקר, חסר מהות וחסר שיניים, שסממניו החיצוניים הם סבבים אין-סופיים של דיונים בתוכניות מקוטעות שאינן נגזרות מראייה כוללת רב שנתית. אפילו תואר "סגן הרמטכ"ל" שהוצמד לראש אג"ם, כדי להקנות לו פיצוי של כבוד, לא העניק לו תוכן ממשי או מעמד להוביל ולנווט, אלא להפך – מחד, רמטכ"לים ראו בסגנים מי שנושפים בערפם כמועמדים להחליפם; מאידך, סגני הרמטכ"ל, שקיוו לתפקיד הרמטכ"ל, העדיפו "שקט תעשייתי" ותמיכת רוב גורמי המטכ"ל מבלי להסתכסך איתם.
בהמשך מדגים ולד את טענותיו שבכותרת ומסכם כי נוצרה שניות בערוצי התקשורת והדיווח לשני צינורות מקבילים: הצינור האג"מי של הפירמידה המבצעית והצינור המקצועי של קציני החייל הראשיים. כפילות זו פוגעת בעיקרון אחידות הפיקוד, תורמת לרעשים מיותרים, ממסמסת את האחריות ויוצרת מצב שבו נוח לכל הגורמים לפעול בתחומי המרווח שנוצר בעקבות השניות ומוצאים יתרונות במציאות שעיקרה אחריות וסמכות עמומות ודיווחים סותרים.
"שיטה" בלתי-אפשרית של עבודת מטה
בהיעדר תורת מטה-גבוה שלמה, כתובה ומוסמכת, ממנה צריכות להיגזר תורות ההפעלה של הרמות שתחתיה, נזקק צה"ל לתחליפים מאולתרים, חלקיים ולא בדוקים; מושמט הבסיס למקצועיות עבודת המטה ועצם תפקודו ומיני אלתורים, המצאות ופטנטים מפוקפקים מתמסדים ובאים במקומה. בהמשך הפרק מדגים ולד טענה זו ומציין כי עבודת מטה מאולתרת ולא מקצועית מסתכמת לעיתים קרובות בכשלונות חוזרים ונשנים – אלא שמסרבים להכיר בהם. האלתור מפתח אוריינטציות בלתי מקצועיות שהן תוצר בלתי נמנע של מנגנוני הגנה עצמיים של קצינים לא מקצועיים, הגורמים לרתיעה מפני חשיבה מופשטת, עד כדי אנטי-אינטלקטואליזם מופגן ומוצהר, המסביר גם מדוע אין החשיבה הצבאית מתקיימת ברמת המטכ"ל, מדוע אין לטיעונים מקצועיים סיכוי לשכנע ולהתקבל ("כאן לא אוניברסיטה"), מדוע קצינים יחידי סגולה בעלי כישורים מקצועיים גבוהים ("מיעוט נדיר בצה"ל") מוצאים עצמם בסוף הדרך הרבה לפני שתרומתם למערכת מוצתה ומדוע דוחה צה"ל "השתלות" של בעלי מקצוע מהמגזר האקדמי. ולד מסכם כי "זה שמונה שנים אין למטה הכללי תוכנית רב-שנתית אינטגרטיבית לבניין הכוח, כיוון שלא רצה בה".
מסלול המכשולים של החלטות ביורוקרטיות-פרגמטיות
הדפורמציה הבירוקרטית היא שהכתיבה גם תהליכי קבלת החלטות עקמניים, שעשו את הסתאבות המטכ"ל לבלתי נמנעת. תהליך קבלת ההחלטות הוא מיקוח בירוקרטי-פרגמטי, המניב פשרות אד הוק ותת-בחירות בירו-טקטיות, המתעצבות בתהליך מחזורי של מיקוח בין נושאי תפקידים ועמדות המבטאות את תפישת "האינטרס הארגוני" שלהם לשמור על האוטונומיה הסקטוריאלית, תקציבים נוספים, כוח ו"כבוד" – ולהרחיבם. ההחלטות המתקבלות מקריבות, לפיכך, את הראייה הכוללת והעתידית, לטובת הראייה המוגבלת והטווח הקצר; מצמצמות נושאים מורכבים בצורה המעדיפה שיטה טכנית ונהלים אדמיניסטרטיביים על שיפוט ומקריבות את המהות הצבאית לטובת פשרות ושיתוף פעולה, הנתפס כערך עליון.
מדוע מטביעים צה"ל והממסד הביטחוני את עצמם במים?
מעולם לא התנהלה מלחמה "טוטאלית" ולא מלחמת הכרעה בין ישראל למדינות ערב וגם שיעורי האבדות היו נמוכים יחסית. האבדות במלחמת העצמאות, שהייתה היקרה ביותר, הסתכמו ב-1% מהאוכלוסייה ובכל שאר המלחמות בפחות מעשירית האחוז. להשוואה, שיעור האבדות של הרוסים במלחמת העולם השנייה הגיע ל-7% מהאוכלוסייה. הערכות המצב המדיניות והצבאיות שעוצבו ערב מלחמת העצמאות עמדו ביסוד הקביעות שנים רבות לאחר מכן ולא נבחנו מחדש כמתחייב מהשתנות הנסיבות וכך הלכו והשתבשו. במאי 1948 נגררה ישראל למלחמה ולא הגדירה לעצמה מטרות אסטרטגיות-מדיניות. היעד "לכפות על הערבים השלמה עם קיומה של מדינת ישראל" הוא שכתוב לאחור שנעשה אחרי המלחמה. ב-1956 השתתפה ישראל במזימה אנגלו-צרפתית, אך שוב לא הגדירה מטרות אסטרטגיות מדיניות של המלחמה ושוב, המטרות "חיסול האשליה הערבית שמדינת ישראל היא תופעה חולפת" ו"פתיחת מצרי טיראן" היו שכתוב לאחור אחרי המלחמה. ישראל נסוגה מסיני ולא היו למלחמה פירות מדיניים. גם ב-1967 לא קבע הדרג המדיני מטרות אסטרטגיות ערב המלחמה. המטרות הטקטיות בחזית הדרום הוגדרו שלושה ימים לפני המלחמה על ידי אלוף הפיקוד – ולא על ידי המטכ"ל. בחזיתות המרכז והצפון הוגדרו המטרות במהלך המלחמה ולאחריה לאור ההתפתחויות בשטח. בניגוד למצופה, לא הייתה כל התערבות של המעצמות בנעשה. המעצמה היחידה ששנתה את מדיניותה כלפי ישראל בעקבות המלחמה הייתה ארצות הברית. עד אז היא לא הכירה בישראל כגורם מדיני באזור, אך מעתה ואילך, מתוך הנחה מוטעית, שישראל תממש את הניצחון הצבאי כמנוף לפתרון בעיות מדיניות, החלה ארצות הברית לספק את כל צרכיה הביטחוניים של ישראל. במלחמת ההתשה לא היה לישראל שום יעד מדיני אלא צבאי מיידי בלבד. לאחר סיום המלחמה שוכתבו מטרותיה לאחור והתברר כי כוונת הדרג המדיני הייתה להחזיר את הסטטוס קוו לקדמותו ולמנוע את פתיחת תעלת סואץ לשיט, אם נאסר על ישראל לשוט בה.
בפברואר 1971 קבע סאדאת כי מטרתו המדינית היא להגיע להסכם שלום עם ישראל תמורת החזרת סיני והצהרת נכונות לפתור את הבעיה הפלסטינית, אך ישראל דחתה את הצעתו כבלתי קבילה. ההצמדות לשמירת הסטטוס קוו יצרה כבר בסוף שנות השישים מחסום בפני כל חשיבה ועשיה מדינית ובסיס להסתאבות צבאית.
מבחינה צבאית הייתה מלחמת ההתשה המלחמה הראשונה אותה לא סיים צה"ל בניצחון טקטי מובהק ומבחינה מדינית נטה המאזן לכיוון הפסד.
הערכת המצב הצבאית ערב מלחמת יום הכיפורים התגבשה בתרגיל "מהלומה" עוד ב-1971, לפיה יפתחו צבאות מצרים, ירדן, סוריה ועיראק במתקפה מתואמת מראש בשלוש חזיתות. צה"ל יפעיל בלימה שתיערך 4–5 ימים ואחריה התקפות נגד שתימשכנה 3 שבועות ובסיומן יימצא במבואות דמשק, רבת עמון וקהיר, למרות אבדות כבדות של אלפי הרוגים, יותר מזה פצועים, נפגעים רבים באוכלוסייה האזרחית ונזקים לתשתיות. במלחמת יום הכיפורים, על אף שכל התרחישים היו הרבה פחות שליליים, ובניגוד להנחות הרווחות של התערבות המעצמות, אחרי שהכף נטתה לטובת ישראל, לא השלים צה"ל את המהלך הצבאי. כאשר שר החוץ האמריקאי הנרי קיסינג'ר ניסה לברר כמה זמן ולאלו אמצעים זקוקה ישראל להשלמת המהלך הצבאי, כך שיתאפשר מימוש הרצון המדיני, השיב הדרג המדיני – שלא קבע למלחמה מטרות מדיניות ולא הוטרד מחסרונן – כי כל רצונה של ישראל הוא הפסקת אש מיידית.
הערכות מצב שגויות
הערכת המצב הבסיסית גורסת שאין טעם בהכרעה צבאית מפני שלאויב משאבים כלכליים, חוסן מורלי, קנצנזוס לאומי ותמיכה מעצמתית; לכן אין דרך להביא את הערבים להסכמה מדינית, כי אין להם צורך להסכים לשום דבר. בכל העימותים הצבאיים חיפשה ישראל סיבות ותירוצים לא להמשיך במלחמה, לא להגיע לתפוקות טקטיות ולא למצב בשטח שיאפשר הישג מדיני. בכל המלחמות הופגן שהערבים נשברו ראשונים ובקשו להפסיק את האש, כי לצה"ל נותר לאחר המלחמה פוטנציאל לא מנוצל, כי התערבות המעצמות הייתה מוגבלת ולא מוחלטת, אך האסטרטגיה הישראלית בפועל הייתה של "לא לעשות" ואפילו זו לא בוצעה בתחכום. העובדה שהערכת המצב שגויה מיסודה היא חמורה, אך משמעויותיה חמורות ממנה. ישראל הפכה למדינה של סטטוס קוו שכדי לשמור עליו אין צורך להכריע אלא למנוע שוב ושוב, ואם הופר – לנסות להחזיר את הגלגל לאחור. באותה מידה, מובנים גם החששות מכל יוזמה מדינית – שתסכן את הסטטוס קוו. כך מבטיחה ההצמדות לסטטוס קוו דריכה במקום ושחיקה היוצרת אוריינטציות תבוסתניות המנוצלות על ידי הצד שכנגד – המודע להן. מחירה של הערכת מצב זו הוא שלישראל אין מטרות אסטרטגיות ובמשך 30 שנה נלחם צה"ל שבע פעמים מבלי שהדרג המדיני קבע את היעדים האסטרטגיים של המלחמה.
הנחות יסוד שאבד עליהן כלח
הנחות היסוד של תפיסת הביטחון הלאומי שהתגבשה בראשית שנות החמישים התבססו על אימת הישרדות והטראומות המצטברות של השואה, של הפוגרומים, של התנכלות האוכלוסייה הערבית ושל ניסיון העמידה של היישוב, מעטים מול רבים. בבסיס תפיסת הביטחון הלאומי עמדה שאיפה מוצהרת ל"שלום", אך תמיד נתפס ה"ביטחון" כיעד חשוב יותר וזאת גם כאשר התברר שאיומים מדיניים ואף חברתיים פנימיים הפכו לחמורים ודוחקים יותר מהאיום הצבאי. אחרי מלחמת העצמאות התמסדה תפיסת ביטחון צבאית צרה, שהנחת היסוד שלה הייתה כי "ביטחון" משמעו הגנה בכוח צבאי על עצם הקיום הפיסי וכי הגישה ההגנתית תמומש במימד הצבאי האופרטיבי באמצעות אופנסיבה טקטית, שתתבצע בטריטוריה של האויב, תוך מיצוי כלל המשאבים הצבאיים לכוח מחץ צבאי אדיר בנקודת זמן קצרה, כדי להביא לסיום מהיר של הלחימה. לאחר 1967 לקה הממסד הביטחוני בדיסוננס קוגניטיבי, שהיה בלתי נמנע מאז נפרצה העקיבות בין תפיסת הביטחון לבין המטרות הצבאיות של המלחמה, המכניזם הצבאי למימושן ותנאי המרחב והזמן, שהתקיימו עד 1967.
המלכוד האסטרטגי – מערכת מושגים מבולבלת
המלכוד האסטרטגי שהביא הדרג המדיני הישראלי על עצמו מאז 1967 אינו אלא המחשה נוספת לתופעה האוניברסלית של ממשלות הנוקטות מדיניות המנוגדת לאינטרסים שלהן עצמן. שילוב הטראומות של המצוקה הקיומית, מנהיגות חסרת כשרים וניסיון אסטרטגי-מדיני, הערכות מצב שגויות והנחות יסוד אנאכרוניסטיות עומדים ביסוד הניסיון הישראלי המאופיין בהיפוך תפקידים – השתלטות הטקטיקה על האסטרטגיה, שהתאפשר בתנאי מערכת מושגים מבולבלת. "סלט המושגים" המבלבל בין "תפיסת ביטחון", "מטרות לאומיות", "מטרות מדיניות", "מטרות מלחמה" ו"מטרות קיומיות" ומניח קשרי גומלין דמיוניים ובלתי אפשריים ביניהם אינו מקרי. הוא יוצר מיסוך, מטפח הונאה עצמית ומתרץ את האיוולת וכל אלה מאפשרים לדרג המדיני ולפיקוד הצבאי העליון להמשיך לדבוק בסטטוס קוו של שלילת האפשרות מן היריב לפגוע בקיום. כלומר, אין מטרות פוזיטיביות. אלמלא מערכת המושגים המבולבלת היה הדרג המדיני חייב להמציא מדיניות פוזיטיבית ומערכת המושגים המבולבלת מאפשרת לא רק להמשיך לחיות עם הדיסוננס הקוגניטיבי, אלא גם להעמיד פנים שאינו קיים, וכך להמשיך לבוסס בביצה טובענית של קיפאון ומלכוד אסטרטגי.
הסגידה למולך "הביטחון המוחלט"
התפיסה שנוצרה בשנות החמישים המוקדמות, לפיה על צה"ל לתת פתרון הגנתיים ל-100% מהאיומים על מדינת ישראל, כולל הגנה מוחלטת על סל הנכסים שנוסף ב-1967, הייתה בלתי ניתנת למימוש ואף על פי כן היה המטכ"ל מוכן להשקיע בה "כל מחיר", אך למחירו של "ביטחון מוחלט" אין שום שיעור אובייקטיבי מדיד. לכן הועדפו מפרטים יומרניים לפיתוח אמל"ח ופתרונות מורכבים ובלתי אפשריים. כך התנפח מחירם של אמצעי הלחימה מייצור עצמי והוקמו עוד ועוד מסגרות לוחמות, גם על חשבון האיכות שלהן, שכן רמת האימונים של כל המסגרות החדשות הייתה ירודה. הניסיון "להגן על הכל מפני כל סיכון" הוביל לפיצול המאמץ לאין סוף כיוונים ולהשקעה של "קצת" בכל אחד מהם וכך נוצר "ארסנל ברזלים" גדול ומגוון ללא מאסה קריטית, המתיישן מהר ומשעבד את עיקר התקציב השוטף לאחזקה. בנוסף, הניסיון "להגן על הכל מפני כל סיכון" שחרר את המטכ"ל מהטרדה הכרוכה בהגדרת מטרות וניתוח סיכונים. ההבנה שייעודו של צה"ל הוא רק להגן גרמה לזניחת ההבנה כי ייעוד הצבא הוא להכריע במלחמה תוך לחימה בשתי צורות הקרב הבסיסיות: הגנה והתקפה.
העדר חשיבה שיטתית (רציונליזם) כמכניזם בסיסי של התפתחות צה"ל ותפיסת הביטחון לטווח הארוך, תבהלת ההישרדות וההליכה שבי אחר מאגיית הכוח, הטיפוח של כוח צבאי מוחלט והסגידה לו, הובילו לתסמונת בירוקרטית ולהסתאבות, המבינה ביטחון בצורה חד־ממדית, כהגנה צבאית על הקיום ועל סל הנכסים והמזניחה את הממדים האסטרטגיים-מדיניים והכלכליים החברתיים.
ביקורות על הדו"ח וכותבו
כבר בשלבי עבודתו של עמנואל ולד על הדו"ח וכן עם הצגת הדו"ח בפני המטה הכללי תקפו את ולד אישים שונים שהדו"ח ביקר. דוברים שונים מתחו ביקורת על ולד, שלא הבין את המציאות הצבאית, שפרסם דברים שכבר היו ידועים ולא היה בהם חידוש ושהמלצותיו אינן יישומיות.
רפאל איתן, שהיה הרמטכ"ל במלחמת שלום הגליל צוטט בכותרת הראשית של העיתון מעריב ב-20 במאי 1986 כאומר: באותו גיליון צוטט גם האלוף במיל אביגדור בן-גל:.
בדיון שהיה באותו יום בוועדת חוץ וביטחון, בראשות חבר הכנסת אבא אבן אמר שר הביטחון יצחק רבין:. גם בדיון עצמו טען רבין כי דבריו של ולד נכונים בחלקם.
אזכורים מאוחרים
הספר הועלה מדי פעם על ידי כותבים שונים ובהקשרים שונים כדוגמה לביקורת מקיפה על צה"ל ונגזרה ממנו ביקורת גם על משטרת ישראל.
סמל נורווגיה
סמל נורווגיה הוא אחד העתיקים באירופה, מקורו הוא על גלימת אנשי בית המלוכה. הסמל הוא מגן אדום שעליו אריה זהב זקוף, לראשו כתר ובידו גרזן שראשו כסף. מעל המגן, כתר מלכותי.
משה רום
משה רום (13 באוקטובר 1938 – 17 במאי 2007) היה ראש עיריית חולון הרביעי (ראש העיר הנבחר השלישי).
ביוגרפיה
רום נולד בחולון להורים מעולי העלייה החמישית. שירת בצה"ל בפיקוד ההדרכה והשתתף כאיש מילואים במלחמת ששת הימים. הוא למד משפטים, הוסמך כעורך דין ושימש כתובע צבאי. אחר כך הקים משרד עצמאי ועסק בתחום הפלילי. בין השאר ייצג את רוצחי עמוס אוריון ואת יחזקאל אסלן.
נבחר כחבר במועצת העיר חולון מטעם המפלגה הליברלית הישראלית והליכוד והיה יושב ראש האופוזיציה בה. במאי 1988 נבחר כמועמד הליכוד לראשות עיריית חולון, לאחר מתיחות רבה בסניף הליכוד בעיר ומול מועמד חרות, אורי אלמוג שלבסוף הוצב במקום השני.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו ב-28 בפברואר 1989 זכה רום ונבחר לראש עיריית חולון. במקביל היה גם סגן יושב ראש מרכז השלטון המקומי בישראל. לאחר הבחירות לא הצליח להקים קואליציה עירונית יציבה. באפריל 1990 הצליח לשכנע שישה מנציגי המערך להצטרף לקואליציה תמורת תפקידים שונים בעירייה כולל מינוי 4 סגני ראש עיר, למרות שלפי הכללים מותר היה למנות רק 3 בחולון. לאחר הבחירות העירוניות של שנת 1993, בהן ניצח מוטי ששון, חזר רום לפעילותו כעורך דין. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודד שוב על ראשות העירייה. רום הפסיד שוב למוטי ששון ורשימתו הייתה היחידה שלא עברה את אחוז החסימה.
רום נפטר ב-2007.
שמואל פרלמן (עורך)
שמואל פרלמן (10 בינואר 1887 – 28 בנובמבר 1958) היה מתרגם ישראלי, עורך העיתונים "הארץ", "העולם", "דואר היום" ועוד. מעורכי הוצאות הספרים "הספר" ו"לִגבולם", במסגרתן ערך ספרים רבים.
ביוגרפיה
נולד במינסק לדב ושרה פרלמן. אמו הייתה בת הרב משה אוקון, ראש ישיבה במינסק. פרלמן הוא מצאצאי הרב יחיאל הלפרין, מחבר "סדר הדורות".
פרלמן למד בחדר ובביתו בהדרכת סבו, ראש הישיבה, ועל-ידו הוסמך לרבנות בגיל צעיר מאוד. כמו כן השלים שיעורים פרטיים בגרמנית, רוסית ולימודים כלליים. בגיל 17 פרסם מאמרי ביקורת בכתבי העת "הדור" ו"השילוח". בעצת עורכי העיתונים יוסף קלוזנר ודוד פרישמן, נסע ללמוד בשווייץ, ובשנת 1911 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת ברן. בתקופת היותו סטודנט תרגם לעברית את היצירה "שלומית" של אוסקר ויילד עבור כתב העת "המעורר" בעריכת יוסף חיים ברנר.
ב-1912 התמנה פרלמן למנהל המשרד הראשי בברלין של "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית". ב-1914 היה ממארגני הקונגרס הציוני העולמי בווינה.
במשפט מנדל בייליס שהתקיים בקייב ב-1913, סייע פרלמן בהכנת החומר המדעי להפרכת מומחיותו לכאורה של עד התביעה נגד בייליס, הכומר פראנייטיס. שימש לצד ליאו מוצקין ככתב מטעם העיתונות הגרמנית, ופרסם פרוטוקולים מהמשפט. לאחר סיום המשפט, בו זוכה בייליס, סייע להעלאת בייליס ומשפחתו לארץ ישראל. פרלמן עלה בעצמו לארץ ישראל באפריל 1914.
לאחר הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה ב-1914, גורש פרלמן מהארץ מכיוון שהיה אזרח רוסי. הוא עבר למצרים, שם שימש כמנהל בית הספר העברי לפליטי ארץ ישראל שנוסד באלכסנדריה.
בסיום המלחמה, ב-1918, שב לארץ ישראל ושימש כעורך העיתון היומי העברי שנוסד אז, "חדשות הארץ", וששינה את שמו ב-1919 ל"הארץ". לצידו כתבו וערכו בעיתון זאב ז'בוטינסקי, אברהם לודויפול, משה סמילנסקי, יעקב פיכמן ועוד. בעקבות שינויים שנערכו בעיתון בסוף שנת 1921, עזב את העיתון ועבר לברלין.
ב-1923 שימש כעורך השבועון "העולם" בברלין. בשנת 1925 עבר לפריז ושם היה מעורכי הוצאת "הספר". הוא ערך ופרסם לצד ז'בוטינסקי את האטלס המדעי העברי הראשון, "כל-בו" לתלמידים, ספר לימוד בעברית שכלל נתונים מדעיים וגאוגרפיים (יצא מחדש בשנת 2005), ביוגרפיות של יהודים, מדריכים ומאמרים שונים.
בשנים 1926–1932 שימש דקאן ומרצה בקולג' העברי בבוסטון. ב-1932 חזר לארץ ישראל ושימש כעורך בשבועון "בוסתנאי", עד סגירתו באוקטובר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה. ב-1933 ערך את העיתון "דואר היום". מסוף 1935 ערך את העיתון "הבוקר" במשך ששת החודשים הראשונים להקמתו.
פרלמן נפטר ב-1958 בתל אביב ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הביטאט 67'
האביטאט 67' (Habitat '67) הוא שמו של פרויקט מגורים במונטריאול, קוויבק, קנדה. קומפלקס המגורים נבנה במסגרת תערוכת אקספו 67' שנערכה בעיר והוא תוכנן על ידי האדריכל הישראלי-קנדי משה ספדיה. המבנה, שהתחיל כפרויקט הגמר של לימודיו של ספדיה באוניברסיטת מקגיל הוא מבנה ברוטליסטי שצורתו יוצאת הדופן הייתה בעת בנייתה צורה חדשה לחלוטין של מבנה מגורים.
היסטוריה
הבניין הוא אוסף של יחידות מגורים טרומיות אשר נבנו מבטון מזוין בנפרד וחוברו יחד באתר. ספדיה תכנן כמה וריאנטים שונים של יחידת המגורים הבסיסית עם כמה אפשרויות לחיבור בין יחידה ליחידה. כל יחידה קובייתית תוכננה להתחבר אל יחידות דומות במרחב וליצור חללים ביניהם המיועדים למעברים, שירות וחצרות פרטיות. מראה הבניין כולו מבחוץ נראה ככפר ים תיכוני הבנוי על גבעה אך למעשה רוב נפחו הפנימי הוא ריק.
התכנון של יחידות טרומיות המיוצרות על ידי טפסות רב פעמיות במפעל נועד להוזיל באופן משמעותי את מחיר בניית המגורים. הפרויקט במונטריאול הוא היחיד שנבנה אך במקור תוכננו מבנים כגון זה במקומות נוספים. בפועל, מחירי הדיור בפרויקט גבוהים מאוד משום שלא נבנו מספיק בנייני האביטאט זהים כדי שהבנייה המתועשת תהיה יעילה ומשתלמת כלכלית ובנוסף ערך הדירות עלה מאוד בשל הביקוש הגבוה שנוצר מאיכותו וייחודו האדריכלי של הקומפלקס.
בתרבות
האביטאט 67' שימש כאתר הצילום לוידאו קליפ לשירו של לאונרד כהן "In My Secret Life".
האביטאט 67' מופיע בעטיפת האלבום "Velocity : Design : Comfort" של להקת המוזיקה האלקטרונית האמריקאית Sweet Trip.
סטיקס
סטיקס (ביוונית עתיקה: Στυξ בתרגום לעברית: נהר השנאה) במיתולוגיה היוונית הוא שמו של הנהר שגבל בין הארץ לשאול, ממלכתו של האדס, והקיף אותו תשע פעמים. הנהרות סטיקס ופלגתון (Phlegethon), אכרון (Acheron) וקוקיטוס (Cocytus) התלכדו יחד במרכז השאול לביצה גדולה. הנהרות החשובים האחרים בשאול היו לתה (Lethe) וארידאנוס (Eridanos). הגרסה הבודהיסטית של נהר זה ידועה בשם הנהר סנזו (Sanzu).
על סטיקס שמר כארון, אשר העביר את הנשמות מגדתו אחת לשנייה. בגרסאות אחרות, פלגיאס שמר על פלגתון, נהר ראשי אחר, אך דנטה אליגיירי שם את פלגיאס לשמור על סטיקס.
האלים רחשו כבוד לסטיקס ונשבעו בשמו. זאוס שנשבע לתת לסמלה (Semele) כל שתבקש, הוכרח לעמוד בהתחייבותו והדבר הסתיים במותה. הליוס, הבטיח באופן דומה לפאתון כל שיחפוץ, והחובה למלא אחר השבועה גם היא הסתיימה במותו. אלים שלא מילאו אחר שבועתם הוכרחו לשתות את מי הנהר, שגרמו להם ללקות בעילפון למשך שנה, ולאחר שקמו שמעלפונם, היו מנודים מחברת האלים למשך תשע שנים נוספות.
במיתולוגיה היוונית סטיקס קשור בעיקר עם העולם הבא, אך בנצרות תואר כדמות המצוייה בגיהנום. מקובל לחשוב, שמשיט המעבורת כארון הוא שהעביר את נשמות המתים על פני הנהר סטיקס אל השאול, אך במקורות היווניים והרומיים, כמו גם אצל דנטה, כארון השיטם על פני הנהר אכרון. דנטה הפקיד את פלגיאס על הנהר סטיקס וקבע אותו כמעגל החמישי של הגיהנום, בו נענשים הזועמים ומלאי החמה בהטבעה ללא קץ במים בוציים.
האלה סטיקס
"סטיקס" הוא גם שמה של אלה קדמונית המייצגת את אותו נהר, והייתה רוח הנהר הנקבית היחידה. היא הייתה בתם של אוקיינוס וטתיס, הרתה לפאלאס וילדה את זלוס, ניקה, קראטוס וביאה ועל פי כמה גרסאות גם את אאוס.
סטיקס עמדה לצדו של זאוס במלחמת אלי האולימפוס בטיטאנים, הטיטאנומכיה, והייתה הראשונה להושיט לו עזרה. בשל כך נפל בחלקה הכבוד כי אלים ובני אדם יישבעו בשמה.
הנימפה סטיקס
סטיקס הוא גם שמה של נימפת מים, נאיאדה, אשר הנהר שלה היה קדוש ומקודש ביותר. להישבע בשמה הייתה השבועה הקדושה ביותר שאל יכול היה להישבע. הפירוש המילולי של שמה הוא "מלאת שנאה". לעיתים קרובות מתייחסים לנימפה ולאלה כאל אותה דמות.
מיימי אייזנהאואר
מיימי ג'נווה דאוד אייזנהאואר (באנגלית: Mamie Geneva Doud Eisenhower; 14 בנובמבר 1896 – 1 בנובמבר 1979) הייתה אשתו של הגנרל ונשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, והגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1953–1961.
ביוגרפיה
מיימי דאוד נולדה בבון שבמדינת איווה. משפחתה עברה לקולורדו בהיותה בת שבע לאחר פרישתו של אביה ממקצועו. המשפחה גרה זמן קצר בפואבלו ולאחר מכן עברה לקולורדו ספרינגס ולבסוף לדנוור. מיימי ושלוש אחיותיה גדלו בבית המשפחה הגדול והיו להן מספר משרתים.
בעת ביקור שערכה המשפחה בשנת 1915 בסן אנטוניו שבטקסס, פגשה מיימי את דווייט אייזנהאואר ששירת באותה עת במוצב סם יוסטון. הם התאהבו ונישאו ב-1 ביולי 1916.
מיימי עברה עם בעלה בעקבות תפקידיו השונים בצבא, והתגוררה באזור תעלת פנמה, בצרפת, בפיליפינים ובבסיסים שונים בארצות הברית. בראיון ציינה מיימי כי היא ארזה את חפציה ועברה דירה 27 פעמים ב-37 שנים.
בנם הראשון, דאוד דווייט (Doud Dwight) המכונה "איקי" (Icky) שנולד בשנת 1917, נפטר משנית בשנת 1921. בנם השני, ג'ון אייזנהאואר, נולד בשנת 1922 ובדומה לאביו הצליח בקריירה הצבאית שלו וכיהן כשגריר ארצות הברית בבלגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגוררה מיימי בוושינגטון, ולאחר שאייזנהאואר מונה לנשיא אוניברסיטת קולומביה ב-1948 רכשו בני הזוג חווה בגטיסברג שבפנסילבניה, אולם בשל תפקידו של אייזנהאואר כראש נאט"ו, ומגוריהם בווילה ליד פריז, בניית החווה הושלמה רק בשנת 1955.
עם בחירתו של אייזנהאואר לנשיא עברו בני הזוג לבית הלבן. מיימי הייתה ידועה בקמצנותה, והורתה לאנשי הבית הלבן להשתמש ב"קופונים". כמו כן המתכון שלה לפאדג' הפך מפורסם בכל רחבי ארצות הברית ונקרא על שמה: "Mamie's Million Dollar Fudge". אייזנהאואר אהב עוגה זו והיא הוגשה כקינוח בכל האירועים הרשמיים בבית הלבן, אולם ייחודו של המתכון היה בשימושו במרכיבים זולים במיוחד.
לאחר תום תקופת כהונתו של אייזנהאואר, בשנת 1961, חזרו בני הזוג לחווה בגטיסברג, שם נפטר אייזנאואר ב-1969. מיימי המשיכה להתגורר בחווה עד מותה ב-1 בנובמבר 1979 בגיל 82. מיימי נקברה לצד בעלה בקפלה שבספריית אייזנהאואר באבילין שבקנזס.
Rush Rush
Rush Rush (בעברית: מהר מהר) הוא שיר של הזמרת והרקדנית פאולה עבדול, אשר יצא בתאריך ה-2 במאי 1991 על ידי וירג'ין רקורדס כסינגל הראשון מתוך אלבומה השני. הוא נכתב על ידי פיטר לורד והופק על ידי לורד וורנון ג'פרי סמית'. השיר זכה להצלחה רבה כאשר הגיע למקום ה-9 במצעד האירופאי ולמקום הראשון בארצות הברית.
הצלחה מסחרית
השיר זכה להצלחה רבה בארצות הברית כאשר הגיע למקום הראשון במדינה ושהה שם במשך חמישה שבועות ובכך הפך לשיר הנשי ששהה הכי הרבה שבועות במקום הראשון מאז "Like a Virgin" של מדונה. בנוסף הוא גם שהה חמישה שבועות במקום הראשון במצעד השירים העכשוויים למבוגרים. באירופה השיר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-9 במצעד האירופאי הכללי.
בסוף שנות ה-90 הוא הוכתר כשיר ה-16 המצליח ביותר לאותו עשור במדינה.
קליפ
הקליפ נעשה בהשראת הסרט מרד הנעורים ואף ישנם בקליפ מספר סצנות שהועתקו מהסרט. בקליפ נראית עבדול עם בן זוגה כאשר גבר אחר מתאהב בה ומנסה לכבוש אותה גם. כתוצאה מכך בן זוגה של עבדול גורם לתקלה ברכבו של אותו הבחור אך הוא קופץ מהרכב שלו ומציל את עצמו לאחר שמבחין שהבלם ברכב לא עובד. בסופו של דבר עבדול בוחרת בבחור שהתאהבה בה ולא בבן וזגה הנוכחי.
חיים ישראל מורגנשטרן
רבי חיים ישראל מורגנשטרן מקוצק-פילוב (ה'ת"ר, 1840 − י"ב בסיוון ה'תרס"ה, 1905), נכדו של רבי מנחם מנדל מקוצק. היה מראשוני האדמו"רים שקראו לקירוב הגאולה על ידי יישוב ארץ ישראל ולשיתוף פעולה עם החילונים. השקפותיו בנושא פורסמו בקונטרס "שלום ירושלים".
תולדות חייו
נולד בעיירה קוצק בשנת ה'ת"ר (1840) בן לרבי דוד מורגנשטרן, בנו של רבי מנחם מנדל מקוצק. מורגנשטרן גדל והתחנך תחת השפעת סבו ואחרי פטירת אביו בתמוז ה'תרל"ג (1873) החל מכהן כאדמו"ר בקוצק. בשנת ה'תרמ"ח 1888 עבר לפילוב, אך המשיך לחתום את שמו "ישראל מקאצק". לחצרו בפילוב נהרו אלפי חסידים.
בהשראת תנועת חיבת ציון ניגש גם מורגנשטרן לייסד ארגון של חסידים כדי לקנות אדמה בארץ ישראל ולהתיישב בה. ביזמתו נוסדה "אגודת האלף", שמטרתה הייתה לייסד ישוב עברי בארץ ישראל שיאכלס אלף חסידים. האגודה אספה סכומי כסף ניכרים והעבירה אותם לברון רוטשילד, בצירוף בקשה לסיוע מצידו, אך רוטשילד לא נענה לפנייה, והתוכנית בוטלה. ב-1891 פרסם מורגנשטרן את הקונטרס "שלום ירושלים", ובו פרט את השקפותיו בעניין יישוב ארץ ישראל ותהליך הגאולה. במסגרת פעילותו למען ארץ ישראל נפגש עם הרבנים מוהליבר וריינס. פעילות זו עוררה עליו התנגדות מצד האדמו"ר מראדזין, וגם מצד בנו, רבי יצחק זליג מורגנשטרן, שתמך ביישוב הארץ, אך התנגד לציונות החילונית. באותו תקופה גם מתו עליו בתו היחידה ערב חתונתה וכעבור זמן קצר גם אשתו. כל אלו הביאו את מורגנשטרן לחדול מפעילותו. יש דעות לכאן ולכאן האם חזר בו באחרית ימיו מעמדותיו הראשונות. רבים מחסידיו של האדמו"ר, שהתחנכו על שיחותיו וכתביו, דבקו ברבם ונשארו נאמנים לרעיון ההתחדשות הלאומית וההתיישבות בארץ ישראל. אחד הידועים בהם הוא שמואל חיים לנדאו ממנהיגי תנועת הפועל המזרחי.
נפטר בי"ב בסיוון ה'תרס"ו (1906), ואת מקומו בהנהגת חסידות קוצק-פילוב מילאו בניו. רוב חידושיו התורניים אבדו בשואה. נינו, רבי מנדל מאיר מורגנשטרן, אסף מעט מאלו שנותרו לפליטה והוציאם לאור בשנת תשמ"ט, בספר "שארית ישראל". הספר כולל כמה קונטרסים ומכתבים של הרב, וכן חיבור שהחל לכתוב מתורתו של אביו, רבי דוד מורגנשטרן, האדמו"ר השני מקוצק. בשנים האחרונות הודפס הקונטרס "שלום ירושלים" במהדורה מחודשת על ידי ישיבת אור וישועה בחיפה.
שלום ירושלים
מורגנשטרן, אדמו"ר קוצק-פילוב, היה ער לתנועות הלאומיות שהתעוררו בתקופתו, כמו תנועת חיבת ציון והארגונים למען יישוב ארץ ישראל. את הגיגיו בנושא ואת מסקנותיו העלה על הכתב בקונטרס "שלום ירושלים", שהתפרסם ב-1891, שרעיונו העיקרי הוא כי יש . לתפישת הרב, דווקא זו תהיה הדרך להתחלת הגאולה.
ביחס לשיתוף פעולה עם החילונים גרס מורגנשטרן עיקרון מקורי ולפיו שאם יישוב הארץ והבאתה "ליד ישראל" תסתייע או תבוא מידי חילונים - יש לראות זאת בחיוב, כי הקב"ה בוחר להביא את הישועה גם בעזרת יהודים שאינם משומרי המצוות. הוא כתב:
הקונטרס עצמו נדפס על ידי בנו של הרב רק בשנת תרפ"ה 1925, שנים אחרי פטירתו של מורגנשטרן. בחייו היה הספר מצוי בין חסידיו בהעתקות רבות. למרות זאת, עצם כתיבת הקונטרס ופרסומו עוררו סערה בעולם התורה והחסידות בפולין, וגדולי ישראל התייחסו לדבריו. בין המתנגדים לתוכן החוברת היה קרוב משפחתו הרבי מגור בעל השפת אמת
דודו, רבי אברהם בורנשטיין בעל ה"אבני נזר", השיב לו במכתב:
רבי יהושע מקוטנא כתב לו במכתבו המפורסם:
קולג' סנט אן
קולג' סנט אן, אוקספורד (באנגלית: St Anne's College), הוא קולג' של אוניברסיטת אוקספורד. ממערבו של הקולג' שוכנת דרך ודסטוק שבאוקספורד. מצפונו שוכנת דרך בבינגטון וממזרחו דרך בנבורי.
הלן קינג היא מנהלת המוסד מאפריל 2017.
הקולג' הורחב על ידי רכישת בתים ויקטוריאניים בין דרך ודסטוק ודרך בנבורי. הבתים על דרך בבינגטון משמשים כיום מעונות לתלמידי שנה א', וזהו המרכז החברתי הסטודנטיאלי של הקולג'.
היסטוריה
הקולג' הוקם בשנת 1879 בתור קולג' לנשים במסגרת האגודה לחינוך נשים, וקיבל את שמו (סנט אן) ב-1942. ב-1952 הוא קיבל מעמד של קולג' אוקספורדי. בשנת 1979 נעשה לקולג' מעורב, שבו לומדים גברים ונשים יחדיו. כיום, כמחצית מתלמידיו הם גברים.
הספינה
מגזין הבוגרים ידוע כ"הספינה" (The Ship). הוא נקרא על שמו רחוב שיפ במרכז אוקספורד, שבו הקים הקולג' את חדר הסטודנטים הראשון שלו.
סמל קליפורניה
סמל מדינת קליפורניה (באנגלית: Seal of California) או החותם הגדול של מדינת קליפורניה (The Great Seal of the U.S. state of California) אומץ על ידי האספה החוקתית של המדינה בשנת 1849. הסמל עוצב מחדש בשנת 1937.
תיאור הסמל
סביב הסמל מצויים 31 כוכבים המסמלים את היותה של קליפורניה המדינה ה-31 המצטרפת לארצות הברית.
האלה מנרווה "נולדה" כאדם בוגר לאחר שקפצה מראשו של האל יופיטר ועל כן היא מסמלת את מדינת קליפורניה שהפכה למדינה מבלי להיות קודם טריטוריה.
המלחמה הפלופונסית
המלחמה הפֶּלוֹפּוֹנֶסִית פרצה ב-431 לפנה"ס בין הליגה הפלופונסית, בראשות ספרטה, לבין הליגה האטית-דלית, בראשות אתונה (לעיתים מכונה גם האימפריה האתונאית הראשונה). המלחמה תועדה על ידי ההיסטוריונים תוקידידס וקסנופון.
למלחמה היו שני חלקים עיקריים עם הפוגה של כמה שנים באמצע.
הרקע
לאחר הפלישה הפרסית בשנת 480 לפנה"ס והדיפתה בקרבות פלטאיה וסלמיס, האתונאים קראו למסע מלחמה כנגד הפרסים על מנת לשחרר את אחיהם באיים בים האגאי ובאיוניה. הספרטנים, הכוח הדומיננטי ביוון באותה תקופה, סירבו, ולכן האתונאים הרכיבו את הליגה האטית-דלית ללחימה בפרס. עם הזמן, כוחה של אתונה גדל והברית הפכה לאימפריה האתונאית. בעלות הברית שביקשו לפרוש, הוענשו בצורה קשה.
הסיבות לפרוץ המלחמה וסדר הכוחות
לפי תוקידידס, הגורם העיקרי למלחמה היה החשש הספרטני מהתחזקות נוספת של אתונה לאחר יציאתה כמנצחת הגדולה במלחמה בפרסים בין 480 ל-449 לפנה"ס.
העילה לפרוץ המלחמה הייתה פעולות צבאיות של אתונאים נגד קורינתוס, חברה מרכזית בליגה הפלופונסית. הצי האתונאי התערב לטובת קרקירה (קורפו) נגד הקורינתים והביס את הצי הקורינתי בקרב סיבוטה. בנוסף לכך האתונאים הטילו סנקציות כלכליות על מגארה, בעלת ברית נוספת של ספרטה. אף על פי שתוקידידס מתעלם כמעט לחלוטין מהסנקציות כסיבה לפרוץ המלחמה, חוקרים מודרניים סבורים, שאיסור הסחר עם האימפריה האתונאית העשירה היה מכה קשה על הכלכלה של מגארה, וזו בתורה הטילה את כל כובד משקלה למען המלחמה נגד אתונה.
סדר הכוחות
ספרטה הייתה בעלת צבא יבשתי גדול, שבתוספת בעלות בריתה עלה על 60,000 חיילים, לפחות מחציתם הופליטים. הצי של הברית הפלופונסית היה קטן ולא עלה על 100 אוניות.
הצבא היבשתי של האימפריה האתונאית היה קטן יותר. אתונה לבדה יכולה הייתה לגייס כ-16,000 הופליטים. בצירוף לכוחות בעלות בריתה הגיע כוחה לכמחצית כוחו של הצבא הספרטני, אך לעומת זאת הצי האתונאי היה עדיף וכלל לפחות 300–400 אוניות עם אופציה לבניית ספינות חדשות.
המלחמה הארכידמית
בגלל העדר צי משמעותי בצד הספרטני והכח היבשתי הקטן של האתונאים, כמעט ולא היו קרבות גדולים בין הצדדים. האסטרגיה הספרטנית בשלב הראשון של המלחמה, הידוע בשם "המלחמה הארכידמית" על שמו של המלך הספרטני, ארכידמוס הייתה לפלוש לאטיקה - שטח הפוליס האתונאי, ולהטיל מצור על אתונה. התושבים היו בורחים אל בין החומות הארוכות של אתונה (חומות ארוכות הן החומות שחיברו בין אתונה לפיראוס). סיבה נוספת לאי יעילות הפלישות הספרטניות הייתה שהספרטנים יכלו להישאר על אדמת אטיקה רק מספר חודשים, היות שהצבא היה מורכב מאזרחים שהיו צריכים לדאוג לקציר ולעניינים אחרים הקשורים לביתם.
האסטרטגיה האתונאית תוכננה על ידי הסטרטגוס פריקלס שהציע לא להסתכן בהרפתקאות ולהסתפק בלוחמת הגנה ביבשה. הצי העדיף של האתונאים הצליח לקצור הצלחה נוספת בקרב נאופקטוס. בשנת 430 לפנה"ס פרצה מגפה באתונה (ככל הנראה טיפוס הבטן) ומחתה כרבע מאוכלוסיית העיר והתושבים שהסתתרו בין חומותיה. פריקלס היה בין הנספים. לאחר מותו של פריקלס התחיל קליאון, ממשיך דרכו, לבצר עמדות סביב הפלופונסוס ולפשוט על חופיו. אחת הפלישות התבצעה ליד פילוס, מקום שבו הוכרעה המלחמה הראשונה. בקרב פילוס וקרב ספקטריה הכה קליאון את הספרטנים מכה קשה וכ-700 (לפי מקורות אחרים 300–400) הופליטים ספרטניים נלכדו באי ספקטרה. מספר הלוחמים שעמד לרשות ספרטה היה נמוך יחסית ולא עלה על כמה אלפים, לכן לא יכלו להרשות לעצמם לאבד כמה מאות לוחמים.
בשנת 425 לפנה"ס, לאחר שמצב הנצורים הפך לבלתי נסבל, ביקשו הספרטנים לחתום על חוזה שלום. האתונאים רצו לנצל את ההצלחה ולכן סירבו להצעה הספרטנית. המצביא הספרטני ברסידאס גייס צבא חדש וכבש את הקולוניה האתונאית באמפיפוליס ששלטה על כמה מכרות כסף שהניבו כ-200 טלנטים בשנה (כמחצית מכלל תקציבה של אתונה). קליאון וברסידאס נהרגו בקרבות לשחרור העמדה האסטרטגית (ראו קרב אמפיפוליס ). לאחר מרחץ הדמים הזה, התרצו האתונאים והסכימו לחתום על חוזה שלום ולהחליף את בני הערובה.
שלום ניקיאס
עם מותם של האתונאי קליאון והמצביא הספרטני בראסידאס בקרב אמפיפוליס ב-422 לפנה"ס, היו שני הצדדים בשלים לחתימת הסכם אי-לוחמה, אשר נחתם ב-421 לפנה"ס.
שלום ניקיאס היה שלום שברירי שנמשך כ-6 שנים, והיה מלא בהתכתשויות בין הניצים. ארגוס, פוליס חזקה בחצי האי פלופונסוס, ששמרה על עצמאות מספרטה, החלה לבחוש בפוליטיקה הפנימית בין ספרטה ובעלות בריתה, ועם עידוד אתונאי הצליחה לגבש קואליציה של המדינות הדמוקרטיות בחצי האי, שכללה את הפולייס החזקות מנטיניאה ואליס. נסיונותיה של ספרטה לפרק את הברית כשלו, ומנהיגותו של מלך ספרטה אגיס עמדה במבחן. בטוחים בכוחם, הארגיבים יחד עם בני בריתם, ובסיוע כוח אתונאי קטן תחת פיקודו של אלקיביאדס, החליטו לתקוף את העיר טגיאה, הממוקמת בקרבת ספרטה.
בקרב מנטיניאה, אחד קרבות היבשה הגדולים של המלחמה, הלאקדמונים (ספרטנים) ובעלי בריתם ניצבו מול ארגוס, אתונה מנטיניאה וארקאדיה. הקרב הסתיים בתבוסה של כוחות ארגוס ובנות בריתה, שאיבדו כ-1,100 חיילים מול כ-300 הרוגים אצל הספרטנים. בעקבות תוצאות הקרב בו איבדו הארגיבים לבדם כ-700 לוחמים, נפל הממשל הדמוקרטי בארגוס, פורקה הברית עם אליס ואתונה, ארגוס החזירה את השטחים עליהם השתלטה וחתמה על חוזה אי-לוחמה עם ספרטה.
מסע המלחמה לסיציליה
בשנה ה-17 למלחמה, הגיעו לאתונה ידיעות כי בעלות בריתה בסיציליה נמצאות תחת מתקפה מצד סירקוסאי. אנשי סירקוסאי היו דורים במוצאם (כמו הספרטנים), לעומת האתונאים ובני בריתם בסיציליה שהיו איונים. לפיכך, חשו האתונאים חובה להגן על אחיהם ובני בריתם באי.
אולם, אתונה לא פעלה מרגשות אחווה בלבד, שכן היו לה תוכניות לשלוט בסיציליה כולה, ובמשאבים העצומים שלה. סירקוזה, העיר הדומיננטית באי, הייתה מבחינתם המכשול העיקרי לשאיפתם זו.
בשלבים האחרונים של ההכנות, הואשם אלקיביאדס, מפקד המבצע, בהשחתת פסלי האלים. אלקיביאדס כפר בהאשמות, ודרש לעמוד לדין ללא דיחוי, אולם האתונאים החליטו לשלוח אותו למסע בכל זאת (אולי משום שחשבו שכך יהיה קל יותר להרשיעו). ואכן, זמן קצר לאחר הגעתו לסיציליה נקרא המפקד האתונאי חזרה כדי לעמוד למשפט. אלקיביאדס, שחשש כי יורשע על לא עוול בכפו, החליט לערוק לצד ספרטה, והדליף את תוכניות הכיבוש של אתונה.
ההתמהמהות האתונאית איפשרה לספרטנים לשלוח עזרה לסיציליה. המצביא הספרטני גיליפוס הגיע עם תגבורות, גייס כוחות נוספים באי, ובסדרה של קרבות הביס את הכוחות האתונאים ופרץ את המצור.
חברי הליגה הפלופונסית שלחו תגבורות נוספות לסירקוסאי בתקווה לגרש את האתונאים מאדמת סיציליה. במקום לסגת, שלחו האתונאים עוד 100 ספינות ו-5,000 חיילים. בהנהגתו של גיליפוס הצליחו הסירקוסאים ובני בריתם להביס שוב את האתונאים ביבשה, והצי הסירקוסאי, שהוקם בעצת המצביא הספרטני, הטביע את הצי האתונאי, שהגיע לנסות ולחלץ את צבאו של ניקיאס. כוחות אתונה שהיו כעת מנותקים מקווי האספקה, מותשים וללא אפשרות ממשית להימלט, נאלצו להיכנע ונמכרו רובם ככולם לעבדות.
הייתה זאת מכה קשה לאתונה שאבדה כמחצית מבניה בהרפתקה זו.
התאוששות אתונה
לאחר התבוסה בסיציליה, ספרטה המרידה את רוב בעלות בריתה של אתונה נגדה. בעלות ה'ברית' של אתונה ראו באתונה כח אימפריאליסטי כובש, לא ראו את הברית כברית בין שווים, ולמעשה חיכו להזדמנות נוחה לערוק. נוסף לכך, האימפריה הפרסית שזכרה לאתונה את המפלות שספגה ממנה, תמכה בספרטה על ידי סובסידיה כספית גדולה (ראו גם חוזה מילטוס).
אתונה הצליחה לשרוד בגלל מספר סיבות:
בתחילת המלחמה אתונה שמה בצד 1,000 טלנטים מ-8,000 שהיו לה כמוצא אחרון. הם השתמשו בכסף הזה אחרי התבוסה בסיציליה. (1,000 טלנטים היה סכום עצום. התקציב השנתי של אתונה היה רק 200 טלנטים ואילו תקציב האימפריה שלה רק 400). בעזרת הכסף הזה הצליחו לבנות 100 ספינות ששימשו כבסיס לצי האתונאי החדש. בנוסף ארעה מהפכה אוליגרכית באתונה וקבוצה בת 400 איש תפסה את השלטון. כשהשלטון התחלף, השלום היה אפשרי אך הצי מרד וסירב לשמוע להוראות הארבע מאות. בשנת 411 לפנה"ס הצי הביס את הספרטנים בקרב סִימֶה, הצי בחר באלקיביאדס כמנהיגו והמשיך במלחמה בשמה של אתונה.
אלקיביאדס, אף על פי שהורשע בפשעים נגד האלים ובבגידה, היה בעל אישיות חזקה. הוא מנע התקפה ישירה של הצי על אתונה ובמקום זאת הצליח להחזיר את הדמוקרטיה בעזרת לחץ עקיף, שגרם לחזרת המשטר הדמוקרטי על כנו שנתיים אחרי ההפיכה. הוא גם דחק באתונאים לצאת לקרב נוסף נגד הספרטנים - קרב קיזיקוס. בקרב זה הוא הצליח להביס את הצי הספרטני ולשקם את הבסיס הכלכלי של האימפריה האתונאית. בין 410 ל-406 אתונה זכתה לניצחון אחרי ניצחון והצליחה להשיב לעצמה את רוב חלקי האימפריה שאבדו לה בגלל המרידות. ההצלחה נזקפה במידה רבה לזכותו של אלקיביאדס.
הניצחון הספרטני
למרות הניצחונות, גבר הפילוג באתונה ולאחר ניצחון ספרטני קטן, לא נבחר אלקיביאדס לסטרטגוס והוא ערק שוב. ליסנדרוס, המצביא הספרטני החדש היה בעל סגולות הנדירות אצל הלאקדמונים. הוא הרגיש בנח על סיפונה של ספינת קרב בדיוק כמו בקרב יבשתי והיה בעל קשרים טובים עם הפרסים.
בקרב ארגינוסאי, שבו איבדו האתונאים 12 ספינות, לא יכלו האתונאים להציל את צוותי האוניות (בכל ספינה שירתו כ-300 איש) בגלל מזג האוויר הסוער. האספה האתונאית האשימה את המצביאים והוציאה את כולם להורג, תוך כדי שהם פוגעים במורל הצי.
ליסנדרוס רצה לנצל את ההזדמנות והפליג לכיוון ההלספונטוס (כיום דרדנלים), על מנת לנתק את אתונה מבסיס אספקת הדגן שלה בחצי האי קרים. בקרב אייגוספוטמוי בשנת 405 לפנה"ס הובסו האתונאים בצורה קשה כאשר 168 מספינותיהם טובעו ורק 12 שרדו.
לאחר מצור קצר, ועקב העובדה שלא הגיעה כל אספקה בשל השליטה הספרטנית המוחלטת בים, נכנעו האתונאים בשנת 404 לפנה"ס.
תוצאות
אף על פי שאתונה הובסה, לא נפגע הבסיס הכלכלי שלה, ולאחר פרק זמן קצר היא הצליחה להשתקם ולחזור לעמדת השפעה בפוליטיקה היוונית. ספרטה הובסה כ-30 שנה לאחר מלחמה זו בקרב לאוקטרה על ידי אפמינונדס ואיבדה את השפעתה. המלחמה הזאת ומלחמות שבאו אחריה פגעו בערי היוונים וכך הפכו אותן לטרף קל לפיליפוס השני, מלך מוקדון, שהכריע בשנת 338 לפנה"ס את אתונה ותבאי, מה שהכשיר את הקרקע למסע הכיבושים של בנו, אלכסנדר מוקדון.
מכיוון שמעולם לא נחתם שלום רשמי בין שתי הערים, חתמו בשנת 1996 ראש עיריית אתונה וראש עיריית ספרטה המודרנית על הסכם שלום סמלי. באופן רשמי הסתיימה המלחמה 2,427 שנים לאחר שהחלה.
פטר מירום
פטר מירום (1 בנובמבר 1919 – 20 בפברואר 2022) היה צלם ישראלי הידוע בצילומי הנוף של ישראל, חתן פרס ישראל לצילום לשנת תש"ע–2010. ספרו "שירת האגם הגווע" (1960) מהווה אחת הדוגמאות הידועות של צילום נוף בצילום הישראלי.
Surtur Rising
Surtur Rising (מאנגלית: עלייתו של סורטור) הוא האלבום השמיני של להקת הדת' מטאל המלודי השוודית אמון אמארת'. האלבום יצא לאור במרץ 2011, והגיע למקום 34 במצעד הבילבורד 200 האמריקאי.
פטר מירום
ביוגרפיה
פטר מירום נולד ביאבור שבשלזיה תחתית, גרמניה. בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון, כשהיה כבן 14, עלה לארץ ישראל עם אביו ואמו החורגת, וב-1938 התיישב בקיבוץ חולתה. עבד כדייג בקיבוץ, ובמסגרת זו הכיר את חנה (לבית נובק; 1923–2000), ילידת יאשי שברומניה שבגיל 11 עלתה לארץ עם משפחתה והתיישבה במושבה רעננה, וב-1942 הגיעה לקיבוצו כחברה בקבוצת בוגרי הכשרה מן המחנות העולים. השניים נישאו ב-1944 והיו הורים לשלושה.
בשנת 1953 רכש מירום מצלמת כיס ראשונה והחל לצלם כחובב. בעקבות עבודתו כדייג החל לצלם את אגם החולה, והמשיך לתעד את ייבוש האגם בין השנים 1951–1958. את השכלתו האמנותית הראשונה רכש כאוטודידקט מספרות מקצועית וממגזינים ושנתונים בינלאומיים לצילום. בשנת 1957 השתלם בצילום בצרפת. הוא עבד בפריז כמדפיס תצלומים בחברה בה הדפיסו צלמי עיתונות רבים כגון אנרי קרטייה ברסון, וצלמים נוספים. באותה תקופה הוצגו תצלומים מסדרת "שירת האגם הגווע" בתערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות, שהייתה אחת מן התערוכות הראשונות של צלם ישראלי במוזיאון. בשנים 1963–1970 הוציא מירום מדי שנה "שנתון ישראלי לאמנות הצילום". בסדרת אלבומים זו איגד צילומים מאת צלמים חובבים ומקצועיים כאחד. בשנת 1974 הפסיק מירום לפעול כצלם ופתח עסק להפקה ושיווק של תצלומים מן הארכיון שלו, אשר הודפסו על לוחות עץ לבוד. בשנת 2000 זכה בפרס על מפעל חיים בצילום מטעם מוזיאון ישראל. בשנת 2009 נערכה לו תערוכת מחווה, "שירת האגם 2" בגלריית בית האמנות במבשרת ציון, בסיס התערוכה שימש כפלטפורמה לתערוכת מחווה נרחבת: 1900–2009, במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד. בשנת 2010 זכה בפרס ישראל לצילום, המוענק אחת לחמש שנים.
Surtur Rising
רשימת שירים
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אמון אמארת', למעט שירי הבונוס.