cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אחי לנשק
עלילה
הספר מתרחש בשנת 2032. ניסיון הפיכה בערב הסעודית גורר את המדינה לכאוס. במקביל, כוחות איראניים פולשים לעיראק בתמיכת סין. עד מהרה הופך המצב בחצי האי ערב למלחמת הכל בכל אכזרית. מחירי הנפט ברחבי העולם מזנקים, והכלכלה העולמית בקריסה. היחיד שיכול לעצור את הכאוס הוא "כוח החדירה" - צבא שכירי חרב בפיקודו של גנרל אמריקני קשוח בשם ג'יימס סאלטר. תוך זמן קצר משתלט סאלטר על מרבית בארות הנפט בחצי האי, והופך לאדם החזק בעולם. אולם הוא אינו אומר די בכך, ושואף לחזור לארצות הברית ולהפוך לשליט המדינה. האדם היחיד שיכול לעצור אותו הוא ג'נטולום ("ג'נט") - יד ימינו ובן טיפוחיו לשעבר.
אדוארד א' וילסון
הנמלים, 1990
וילסון, יחד עם ברט הולדובלר, ביצעו מחקר שיטתי של נמלים והתנהגות נמלים, שהגיע לשיאו בעבודה האנציקלופדית "הנמלים" משנת 1990. ניתן להסביר הקרבה עצמית מצד נמלים בודדות על בסיס האינטרסים הגנטיים שלהן בהישרדות האחיות, איתן הן חולקות 75% מהגנים שלהן (אם כי המקרה בפועל הוא שמלכות של מינים מסוימים מזדווגות עם מספר זכרים ולכן חלק מהעובדים במושבה יהיו קשורים רק ב-25%. על כן, וילסון טען להסבר סוציוביולוגי לכל התנהגות חברתית על פי המודל של התנהגות החרקים החברתיים.
וילסון אמר בהתייחסות לנמלים "קרל מרקס צדק, הסוציאליזם עובד, פשוט היה לו מין לא נכון". הוא טען שנמלים בודדות ומינים אאוסוציאליים אחרים הצליחו להגיע לכושר דרוויני גבוה יותר, תוך שהם מעמידים את צורכי המושבה מעל הצרכים שלהם כאינדיבידואלים, משום שחסרה להם עצמאות רבייה: נמלים אינדיבידואליות אינן יכולות להתרבות ללא מלכה, ולכן הן יכולות רק להגביר את כשירותן על ידי פעולה לשיפור הכושר של המושבה כולה. לבני אדם, לעומת זאת, יש עצמאות רבייה, ולכן בני אדם בודדים נהנים מרמת כושר דרוויניסטית מרבית אותה הם יכולים להשיג, על ידי שמירה על הישרדותם והישרדות צאצאים משלהם.
Consilience (פיוס), 1998
בספרו מ-1998 Consilience: The Unity of Knowledge, וילסון דן בשיטות ששימשו לאיחוד המדעים, ואולי יוכלו לאחד את המדעים עם מדעי הרוח. וילסון השתמש במונח "פיוס" כדי לתאר את הסינתזה של ידע מתחומים מיוחדים שונים של מחקר אנושי. הוא הגדיר את הטבע האנושי כאוסף של כללים אפיגנטיים, דפוסים גנטיים של התפתחות מנטלית. לדבריו, תרבות וטקסים הם תוצרים, לא חלקים, מהטבע האנושי, אמנות היא לא חלק מהטבע האנושי, אבל ההערכה שלנו לאמנות היא כן. הוא הציע חקר מושגים כמו הערכת אמנות, פחד מנחשים או טאבו גילוי עריות (אפקט וסטרמרק) בשיטות מדעי הטבע והפיכת נושאים אלה לחלק ממחקר בין-תחומי.
הספר הוזכר בספרו של ג'ונתן היידט The Righteous Mind.
אלוהים ודת
בשאלת האל, תיאר וילסון את עמדתו כדאיזם זמני, הכחיש את תווית האתאיסט, והעדיף את הכינוי "אגנוסטי". הוא הסביר את נטיותו מאמונות מסורתיות: "נסחפתי מהכנסייה, לא באופן אגנוסטי או כאתאיסט באופן מוחלט, אלא רק בכך שאני כבר לא בפטיסט ונוצרי." וילסון טען שהאמונה באלוהים וטקסי הדת הם תוצרים של אבולוציה. הוא טען שאין לדחות אותם או לבטל אותם, אלא לחקור אותם באופן מדעי כדי להבין טוב יותר את משמעותם לטבע האנושי. בספרו The Creation, הציע שמדענים "יושיטו יד בידידות" למנהיגים דתיים ויבנו איתם ברית, כי "מדע ודת הם שניים מהכוחות החזקים ביותר על פני כדור הארץ והם צריכים להתאחד כדי להציל את הבריאה."
וילסון פנה לקהילה הדתית במעגל ההרצאות במידלנד קולג', טקסס, למשל, ו"הפנייה קיבלה 'תשובה מסיבית'", נכתבה אמנה ו"שותפות תפעל לתוצאה משמעותית ככל שהזמן עובר".
לעומת זאת, בראיון ל-New Scientist שפורסם ב-21 בינואר 2015, אמר וילסון כי "הדת 'גוררת אותנו למטה' ויש לחסל אותה 'למען הקידמה האנושית', ו"למען התקדמות אנושית, הדבר הטוב ביותר שנוכל לעשות יהיה להפחית, עד כדי חיסול, אמונות דתיות".
אקולוגיה
וילסון אמר שאם יוכל להתחיל את חייו מחדש, יעבוד באקולוגיה מיקרוביאלית, כאשר דן בחידוש תחומי המחקר המקוריים שלו מאז שנות ה-60. הוא חקר את ההכחדות ההמוניות של המאה ה-20 ויחסן לחברה המודרנית, וב-1998 טען לגישה אקולוגית: "כשאתה כורת יער, יער עתיק במיוחד, אתה לא רק מסיר הרבה עצים גדולים וכמה ציפורים שמתעופפות בחופה. אתה מסכן באופן דרסטי מגוון עצום של מינים במרחק של כמה קילומטרים רבועים ממך. מספר המינים הללו עשוי להגיע לעשרות אלפים. ... רבים מהם עדיין לא מוכרים למדע, והמדע עדיין לא גילה את תפקיד המפתח שמילאו בתחזוקה של אותה מערכת אקולוגית, כמו במקרה של פטריות, מיקרואורגניזמים ורבים מהחרקים." מסוף שנות ה-70 היה וילסון מעורב בשימור הגלובלי של המגוון הביולוגי, תרם וקידם מחקר. ב-1984 פרסם את Biophilia, מחקר הבסיס האבולוציוני והפסיכולוגי של משיכת האנושות לסביבה הטבעית. מחקר זה הציג את המילה ביופיליה שהשפיעה על עיצוב אתיקה של שימור מודרנית. בשנת 1988 ערך וילסון את כרך המגוון הביולוגי, בהתבסס על הליכים של הוועידה הלאומית הראשונה של ארצות הברית בנושא, שהכניסה לשפה גם את המונח "מגוון ביולוגי". מחקר זה היה בעל השפעה רבה ביצירת התחום המודרני של חקר המגוון הביולוגי. ב-2011 הוביל וילסון משלחות מדעיות לפארק הלאומי גורונגוסה במוזמביק ולארכיפלג של ונואטו וקלדוניה החדשה בדרום מערב האוקיינוס השקט. וילסון היה חלק מתנועת השימור הבינלאומית, כיועץ למכון כדור הארץ של אוניברסיטת קולומביה, כמנהל המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, וארגונים וקרנות כגון Conservation International, The Nature Conservancy והקרן העולמית לשימור חיות הבר.
הבנת היקף משבר ההכחדה הובילה אותו לתמוך בהגנה על יערות, כולל "החוק להצלת יערות אמריקה", שהוצג לראשונה ב-1998, ושוב ושוב עד 2008, אך מעולם לא נחקק בפועל. הצהרת Forests Now קוראת למנגנונים חדשים מבוססי שווקים להגנה על יערות טרופיים. בשנת 2014 קרא להפריש 50% משטח כדור הארץ למינים אחרים כדי שאלו ישגשגו בהם, כאסטרטגיה האפשרית היחידה לפתור את משבר ההכחדה. השפעתו של וילסון בנוגע לאקולוגיה באמצעות מדע פופולרי סוקרה על ידי אלן ג'י גרוס (2018).
וילסון סייע בהשקת יוזמת האנציקלופדיה של החיים (EOL) במטרה ליצור מסד נתונים גלובלי שיכלול מידע על 1.9 מיליון המינים המוכרים על ידי המדע. זהו מאגר דיגיטלי פתוח וניתן לחיפוש תכונות אורגניזם, מדידות, אינטראקציות ונתונים אחרים. חברו לו מעל 300 שותפים בינלאומיים ומדענים רבים, כדי לספק למשתמשים גישה גלובלית לידע על החיים על פני כדור הארץ. וילסון גילה ותיאר יותר מ-400 מינים של נמלים.
פרסים וכבוד
אותות ההצטיינות המדעית והשימור של וילסון כוללים את התארים והמינויים הבאים:
מתווה יסודות
מתווה יסודות (באנגלית: Batter board) המוכר גם בשם שנוגריסט (בגרמנית: Schnurgerüst) היא שיטת סימון מסורתית לביצוע מדויק של מיקומי יסודות באתר הבנייה המסייעת בהוצאת תוכניות הבנייה מהכוח אל הפועל.
השיטה
מתווה סימון הוא מסגרת עץ היקפית וזמנית, המוגבהת מהקרקע ונמוכה בכ-10–20 ס"מ, בדרך כלל, ממפלס ה-0.00 של המבנה, הנבנית מחוץ לקו המתאר של המבנה ומקבילה לחזיתותיו. על מסגרת העץ מסמנים את מיקומי היסודות וקווי המבנה בסיוע מודד מוסמך, על ידי חריצה או דפיקת מסמר בלוח העץ. כך, כל יסוד מסומן בארבע חזיתות. מותחים חוט בנאים בין כל שתי חזיתות מקבילות ומקבלים הצטלבות בין שני חוטים, המסמנת את מיקום מרכז היסוד. ממקום הצטלבות זה מורידים אנך (חוט שבקצהו משקולת) ומקבלים את מיקומו המדויק של כל מרכז יסוד על גבי הקרקע.
תוכנית מתווה יסודות מבוצעת על ידי מהנדס בניין ובאחריות מודד מוסמך למקם אותה באופן מדויק באתר הבנייה על פי קואורדינטות מדויקות.
טום פרייס (שחקן)
טום פרייס (באנגלית: Tom Price; נולד ב-12 ביולי 1980) הוא שחקן, מדבב, מגיש ברדיו וסטנדאפיסט בריטי, במקור ממונמות' שבוויילס. הוא ידוע בעיקר מהיותו היוצר של השעשועון "Wogan's Perfect Recall" של ערוץ 4, ומהופעתו בתפקיד אנדי דייווידסון בסדרת המדע בדיוני "טורצ'ווד".
ביוגרפיה
פרייס נולד בהרפורד. הוא החל את הקריירה שלו כקומיקאי במופע בית הספר מונמות'. הוא המשיך לשחק כסטודנט באוניברסיטת ווריק, שם למד ספרות אנגלית. אחרי סיום הלימודים ויתר על מקום בבית ספר למשחק ועבר לגור בלונדון. הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בתפקיד מלצר בפרק בסדרה "Absolute Power". לצופי הטלוויזיה הוא מוכר מהופעתו בתוכנית המערכונים "Swinging". עוד שיחק בתפקיד השוטר אנדי דייווידסון בסדרה "טורצ'ווד", ספין-אוף של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ב-2008 כיכב פרייס בתוכנית המערכונים "The Wrong Door" של ערוץ BBC Three. עוד באותה שנה הופיע בתפקיד דרין סטיבנס ברימייק הבריטי לסדרה "מעשי כשפים", שלא שודר מעולם. תפקידים נוספים שלו הטלוויזיה היו בסדרות "רופאים" (2009) וב"וידוייה הסודיים של זונת צמרת" (2009) ב-2011 חזר לגלם את אנדי דייווידסון בעונה "טורצ'ווד: יום הנס" ששודרה ב-BBC One ובערוץ Starz בארצות הברית.
בקולנוע שיחק פרייס בסרטים "רדיו רוק" ו"מכאן והלאה".
ב-2011 השתתף פרייס בתוכנית המציאות הקומית "World Series of Dating" בערוץ BBC3 יחד עם רוב ריגל. ב-2014 שיחק בסדרה "סטלה" בכיכובה של רות ג'ונס. עוד הופיע בסדרות "Count Arthur Strong" ו"אפיזודס".
פרייס מרבה להופיע כסטנדאפיסט ברחבי הממלכה המאוחדת ומחוצה לה. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-2011 בתוכניתו "Say When" שהועלתה בפסטיבל אדינבורו. ב-2014 חזר והופיע באדינבורו עם התוכנית "Not as Nice as He Looks".
אבי הררי
ביוגרפיה
נולד באבן יהודה בשנת 1950, למד וגדל ביישוב. שירת בצה"ל בחיל השריון. נשוי לאביבה ואב לארבעה. להררי תואר ראשון במנהל עסקים ותואר נוסף בהתמחות בטרור בין לאומי.
שירות בתי הסוהר
בשנת 1977 התגייס לשירות בתי הסוהר. הוא שירת במגוון רחב של תפקידי פיקוד ומטה, החל מסוהר, קצין משמרת, קצין מודיעין, מנהל אגף, קצין משאבי אנוש, סגן מנהל בית הסוהר ומנהל בית הסוהר.
בשנת 1984 שימש כקצין מודיעין בכלא השרון. בשנים 1986–1991 כיהן כסגן מנהל הכלא השרון.
בשנת 1991 מונה אבי הררי למנהל כלא השרון. בתקופתו הפך כלא השרון לבית הסוהר הראשון בו הוקם מרכז גמילה מסמים, תוך התמקדות בחינוך, תעסוקה ושיקום לאסירים. כלא השרון החל את פעילותו כמרכז גמילה בתור יוזמה מקומית, ותהליך הפיכת הכלא למרכז גמילה החל בהפיכת חדר אחד מאגפי הכלא לחדר נקי מסמים, עד הפיכת הכלא כולו למרכז גמילה, טיפול, שיקום וחינוך.
בשנת 1994 מונה למנהל כלא איילון והקים בו אגף נוסף לגמילה מסמים. בשנים 1996–1998 שימש כסגן מפקד מחוז מרכז וסגן מפקד גוש צפון. באותה שנה הופיע בתפקיד עצמו כמנהל הכלא בסרטו של ארנון צדוק "לילה לבן".
בשנים 1998–1999 מונה למנהל כלא צלמון.
ב-1999 מונה למפקד הראשון של "גוש גליל" (ב, מחוז צפון) והוענקו לו דרגת תת-גונדר. בנוסף, היה ראש צוות ההקמה של בית סוהר חרמון ויו"ר הוועדה לכתיבת תורת ההפעלה לבית הסוהר. לאחר מכן, העביר את מרכז הגמילה מכלא השרון לכלא חרמון ומאוחר יותר פרש משירות בתי הסוהר.
קריירה פוליטית
בשנת 2003 נבחר הררי לראשונה לחבר מועצה ומונה לסגן ראש המועצה ושימש בתפקיד עשר שנים כממונה על נושא חזות המושבה ואיכות הסביבה. בשנת 2013 התמודד אבי הררי לתפקיד ראש המועצה ונבחר ברוב גדול, וסיעתו זכתה בחמישה מנדטים. לקרא בחירות 2018 הכריזו כל הסיעות במועצה על הזדהות עם סיעתו של הררי ולמעשה התאחדו עמו. בבחירות עצמן זכה הררי, שהיה מועמד יחיד לראשות המועצה בתמיכה של 95% וסיעתו "לתת יותר" זכתה בעשרה מנדטים מתוך אחד עשר מול סיעה מקומית חדשה שקיבלה מנדט יחיד.
פסגת אלכסנדר (אנטארקטיקה)
פסגת אלכסנדר (באנגלית: Alexander Peak) היא פסגה בקצה הצפוני של הרי היינס, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
הפסגה ממוקמת 2 קילומטרים ממערב לפסגת ביואנג'ל.
גובהו של ההר 430 מטרים מעל פני הים; והוא 5,238 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ומיפוי הפסגה
הפסגה התגלתה בטיסה שיצאה מבסיס אמריקה הקטנה מטעם משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1928–1930).
מקור השם
שמה של הפסגה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הפסגה נקראת על שמו של סי. די. אלכסנדר (C.D. Alexander), חבר משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה (המשלחת שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1933–1935).
נחשים עיוורים
נחשים עיוורים (שם מדעי: Scolecophidia) היא אינפרא־סדרה של נחשים עיוורים מסדרת הקשקשאים. נחשים אלה הם הנחשים הקטנים ביותר בעולם, כשהקטן שבהם הוא המין Leptotyphlops carlae, שמגיע לאורך של 10 ס"מ. מינים אחרים יכולים לגדול עד לאורך מטר אחד.
לא קיימים מינים ארסיים באינפרא־סדרה זאת.
מאפיינים
לנחשים עיוורים, כפי ששמם מעיד עליהם, ראיה חלשה מאוד ועיניים קטנות ביותר. הם משתמשים בחוש הריח כדי להתמצא וקולטים את המידע מלשונם. הם חיים באדמה או בפסולת העלים ומחפשים חרקים ופרוקי-רגליים למאכל. גם לסתותיהם קטנות ביותר ומכילות מעט שיניים.
הם חיים ברחבי כל היבשות. משפחת האנומלפיים חיה רק באמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית. משפחת הגרופיליים חיה רק בדרום-מזרח אסיה ומשפחת הקסנוטיפלופיים חיה רק באי מדגסקר. המשפחות נימוניים ונחשיליים חיים ברחבי האזורים הטרופיים ברחבי העולם, בייחוד באפריקה, אסיה ושתי האמריקות.
בישראל ישנם שלושה נציגים מקבוצת נחשים זו: נחשיל מצוי ונחשיל חד-ראש (משפחת הנחשיליים) ונימון דק (משפחת הנימונים).
מיון
באינפרא-סדרה זו חמש משפחות:
יוסף דוד (רב)
רבי יוסף דוד (ה'ת"כ, 1660, סלוניקי - ב' בכסלו ה'תצ"ז, 1736) היה אב בית דין, ראש ישיבה ורב הקהילה היהודית בסלוניקי ומחבר שו"ת בית דוד.
ביוגרפיה
נודע כדרשן ותלמיד חכם מפורסם כבר משנת ה'תמ"ד. בשנת ה'תס"ב (1702) נתמנה לדיין בבית דינו של רבי שלמה אמריליו. בערב ראש השנה ה'תפ"א לאחר שנפטר אב בית הדין של הקהילה, רבי שלמה אמראילייו (בעל הספר כרם שלמה), נבחר רבי יוסף דוד לכהן במקומו. על המשרה התחרה גם רבי משה אמריליו, בנו של רבי שלמה אמריליו. בשנת ה'תפ"ה או ה'תפ"ח לאחר שנפטר רבה הראשי של הקהילה, רבי יוסף קובו, התמנה הרב יוסף דוד לתפקיד . הוא נשאל שאלות הלכתיות מרחבי האימפריה העות'מאנית: יוון, טורקיה, מקדוניה מצרים ועוד, ואף מאיטליה. ספרו בית דוד נחשב לאחד מספרי השו"ת היסודיים בספרות ההלכה של האחרונים, עד שהחיד"א כינהו: "גדול המורים"
כמו כן, עמד בראשות ישיבה גדולה בסלוניקי. בין תלמידיו היו רבי משה אמריליו ורבי יוסף מולכו, מחבר פירוש שלחן גבוה על שולחן ערוך.
נפטר בד' בכסלו ה'תצ"ז (1736).
השמש הלבנה של המדבר
השמש הלבנה של המדבר (ברוסית: Белое солнце пустыни) הוא סרט סובייטי משנת 1970 בבימויו של ולדימיר מוטיל.
האקשן, הקומדיה, המוזיקה והדרמה, כמו גם ציטוטים בלתי נשכחים, הפכו אותו למוצלח מאוד בקופות הסובייטיות. שיר הנושא של הסרט הפך ללהיט.
תקציר העלילה
חייל מהצבא האדום בשם סוחוב נלחם במלחמת האזרחים הרוסית במשך שנים רבות. כשם שהוא עומד לחזור הביתה לאשתו, סוחוב נבחר לשמור ולהגן על הרמון של מנהיג גרילה (עבדולה). עבדולה מבוקש על ידי הצבא האדום והשאיר את הרמון מאחור מכיוון שהנשים הפריעו לו. משימתו של סוחוב מתגלה כקשה יותר משדמיין.
וילהלם קרג
וִילְהֶלְם קְרַג (בנורווגית: Vilhelm Andreas Wexels Krag; 24 בדצמבר 1871 – 10 ביולי 1933) היה משורר, סופר ומחזאי נורווגי, בנו של ואחיו של. יחד עם, הוא נחשב לסופר הבכיר של דרום נורווגיה, והוא זה שטבע שם זה (Sørlandet) לאזור.
קרג כבר הודפס את שירו הראשון בכתב העת ("ידיד המולדת") כשהיה בן 16. הוא קרא וקיבל השראה רבה מביירנסטרנה ביירנסון ומהנריק איבסן.
בשנת 1890 הוא למד באוניברסיטה. מ-1908 עד 1911 היה מנהל ב. משנת 1911 עבד כיועץ ספרותי בהוצאת הספרים.
עם הופעת ספר הביכורים Digte ("שירים", 1891) שהחרוזים המלודיים והעגמומיים שבו על בדידות וארוטיקה הושפעו מהולגר דרכמן וינס פיטר יאקובסן, שירי עם וסמליות צרפתית, קרג הביא קול חדש בשירה הנורווגית, שנשמע גם בקובץ השירים הבא שלו: Sange fra Syden ("שיר מהדרום", 1893). עם הזמן, שיריו קיבלו אופי פשוט ומציאותי יותר באמצעות חיבור לנוף ולאוכלוסיית דרום נורווגיה, דייגים ומלחים, דבר שניתן לראות באוספי השירה Nyere digte ("שירים חדשים יותר",1897), Vestlandsviser ("זמר כפרי מערבי", 1898), Sange fra min ø ("שיר מהאי שלי", 1918) ו-Viser og vers ("הצגות וחרוזים", 1919).
ככותב פרוזה, הגיע קרג לאיכויות בולטות בתיאורים ההומוריסטים שלו של דרום נורווגיה, Major von Knarren og hans venner (מאיור פון קנארן וידידיו, 1906), Hos Maarten og Silius ("עם מרטן וסיליוס", 1912) ו-Stenansiktet ("פני האבן", 1918) וכן בספרים האוטוביוגרפיים Min barndoms have ("גן ילדותי", 1926) ו-Den gang vi var tyve aar ("כשהיינו בני עשרים", 1927).
מבין מחזותיו הרבים, בולטים Baldevins bryllup ("חתונתו של בלדווין, 1900) עם מוטיבים מחיי העם של דרום נורווגיה ו-Livet en leg הלירי ("החיים מחזה", 1901).
מבחר מכתביו יצא לאור בשם Skrifter (מבחר) יצא לאור בשנת 1930 ב-4 כרכים.
בסך הכל, הוא כתב 43 ספרים (שירים, פרוזה ומחזות), והוא כנראה גם המשורר הנורווגי המובהק ביותר.
לוסי באיינס ג'ונסון
לוסי באיינס ג'ונסון (באנגלית: Luci Baines Johnson) (נולדה ב-2 ביולי 1947) היא אשת עסקים ונדבנית אמריקאית. בתם של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון וליידי בירד ג'ונסון.
ביוגרפיה
לוסי נולדה בוושינגטון הבירה. בנעוריה שינתה את איות שמה הפרטי (מ- "Lucy" ל-Luci) על מנת למרוד בהוריה. היא בוגרת אוניברסיטת ג'ורג'טאון. ב-1997 השלימה תואר בתקשורת באוניברסיטת סנט אדוארד. מאז 1993 היא משמשת כמנהלת ויושבת ראש חברת "LBJ Asset Management Partners" והמייסדת של חברת "BusinesSuites".
היא נשואה פעם שנייה ולה ארבעה ילדים (שלוש בנות ובן) מבעלה הראשון.
יחסי הודו–ספרד
יחסי הודו–ספרד הם יחסי החוץ בין הודו לספרד.
היחסים בין שתי המדינות
בשנת 1992 ביקר בספרד ראש הממשלה פ. ו. נרשימה ראו ובשנת 2017 ראש הממשלה נרנדרה מודי.
יחסי סחר
היחסים בין הודו לספרד היו לבביים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים ב-1956. משלחת הודית נפתחה במדריד בשנת 1958. השגריר הראשון של הודו מונה בשנת 1965.
ספרד היא המשקיעה ה-15 בגודלה בהודו עם מניות FDI מצטברות של 2.76 מיליארד דולר (אפריל 2000 - יוני 2018). בהודו יש כמעט 200 חברות ספרדיות בעיקר בענפי התעשיות המתכות, אנרגיה מתחדשת, רכב, קרמיקה ותשתיות בעיקר בכבישים מהירים, קווי הולכה, מנהרות ותחנות מטרו. מהראשטרה, טמיל נאדו, גוג'אראט, אנדרה פרדש וקרנטקה הם היעדים העיקריים להשקעות ספרדיות בהודו. ההשקעה ההודית בספרד עמדה על כ-900 מיליון דולר. בספרד יש כמעט 40 חברות הודיות בעיקר בתחום שירותי תוכנה ו-IT, תרופות, כימיקלים ולוגיסטיקה. הודו היא בין שלושת המשקיעים המובילים בספרד ברחבי העולם ובין 5 המובילים מבין מדינות אסיה.
הודו וספרד מקיימות תוכנית משותפת משותפת לשיתוף פעולה ב-S&T, שנחתמה בשנת 2009. ישיבת ועדת היגוי למדע, טכנולוגיה וחדשנות נערכה בספטמבר 2017 במדריד, כפי שהודגשה בהצהרה המשותפת במהלך ביקורו של ראש הממשלה בספרד. ישנם פרויקטים מו"פ משותפים המונעים על ידי חדשנות במגזרים כמו ביו-חיישנים, חומרי הדברה ביולוגית, ביו כלכלה, בזבוז לאנרגיה, בריאות אלקטרונית ואלקטרוניקה גמישה. במהלך ביקורו של ראש הממשלה נחתם גם משרד החוץ לשיתוף פעולה בהשתלות איברים.
הודו משתתפת באופן קבוע בירידים וסחר בינלאומיים מרכזיים בספרד. FITUR (תיירות), הקונגרס העולמי הנייד (טלקום), CPhI ברחבי העולם (פרמצבטיקה) והקונגרס העולמי של Smart City Expo (ערים חכמות). כפי שהוסכם בהצהרה המשותפת שפורסמה במהלך ביקור ראש הממשלה, פורום ספרד הודו השני אורגן במשותף על ידי CII וקרן מועצת הודו בספרד במדריד בנובמבר 2017, בה השתתפו למעלה מ -200 חברות. במהלך 2017 ארגנה השגרירות, בשיתוף עם לשכותיהן של אגודות המסחר והתעשייה המקומיות, כ-40 אירועים מסחריים לקידום סחר וקידום השקעות ולהצגת יוזמות הדגל של הממשלה. אירועים אלה התמקדו במגזרים מרכזיים כמו תשתיות, אנרגיות חידוש, עיבוד מזון, מכוניות, הגנה, IT, ערים חכמות, תיירות, מגזר מזון חקלאי, חדשנות וגסטרונומיה.
Good Ones
Good Ones הוא שיר של הזמרת-יוצרת צ'ארלי XCX, אשר הופץ כסינגל המוביל מתוך האלבום החמישי שלה, אשר יצא לאור ב-18 במרץ 2022. השיר יצא לאור ב-2 בספטמבר 2021.
מגזין המוזיקה והתרבות BBC Culture סיקר את השירים והאלבומים שיצאו לאור בשנת 2021, וכלל את השיר ברשימתם "10 האלבומים הטובים ביותר של 2021 ׁ (דירוג של אלבומים ושירים) ". BBC סיקר את השירים והאלבומים שיצאו לאור בשנת 2021, וכלל את השיר ברשימתם "21 האלבומים/השירים הטובים ביותר של 2021 ׁ (דירוג של אלבומים ושירים) " במקום ה-21.
ווידאו קליפ
קליפ לשיר יצא לאור ביחד עם השיר. הקליפ צולם במקסיקו ובוים על ידי האנה לוקס דייוויס. הקליפ מראה את צ'ארלי בהלויה של אהוב ליבה הקודם, רוקדת בתחתונים ליד הקבר ועל מצבה. המצבה מכילה את שמה, תאריך הולדת שלה, ואת התאריך 18 במרץ 2022, אשר גרם לרבים להאמין כי מדובר בתאריך יציאת האלבום החמישי שלה.
יהוסף אשכנזי
רבי יהוסף אשכנזי – (1530, פראג – 1570, צפת (בקירוב)) היה חכם תלמודי, ידוע בעיקר בהגהותיו למשנה.
ביוגרפיה
נולד בפראג בסביבות שנת 1530. ייתכן שהיה נכדו של אברהם בן אביגדור אב"ד פראג. נשא לאשה את בתו של ר' אהרון הורביץ מפוזן ובעקבותיו נסע לעיר פוזן. הרב אשכנזי הביע את התנגדותו לפילוסופיה היהודית מימי הביניים ולפרסום פומבי של חכמת הקבלה וכך קנה לו שונאים מרובים. בעקבות כך הוא עבר לעיר ורונה באיטליה, ועל שמה היה מכונה ר' יוסף מוירונה. בהמשך עבר לעיר צפת שהייתה אז בשיא גדולתה. מסורות מספרות על קשריו ההדוקים עם האר"י ועל כך שלמד איתו משניות בלילי שבת. עדויות נוספות מספרות שהיה יודע את כל ששה סדרי משנה בעל פה ועקב כך כונה "התנא האלהי מצפת".
עמד במחלוקת עזה עם חכמי אותו הדור, ובהם רבי בצלאל אשכנזי, רבי יוסף קארו, הרדב"ז ואחרים, כאשר לשיטתו חייבים לעשר פירות הנלקחים מן הנוכרים בניגוד לדעת הרמב"ם ובניגוד לנהוג באותו זמן בצפת.
תשובתו בנדון נדפסה בשו"ת רבי בצלאל אשכנזי סימן ב בעלום שמו.
הגהותיו למשנה
באגרת משנת שד"מ (1584) שכתב שמשון בקי הוא מספר:
ספרי המשניות עם ההגהות אבדו. חלק מההגהות שוקעו בפירושו של ר' שלמה עדני – "מלאכת שלמה" על המשניות.
החוקר יעקב נחום אפשטיין רואה באשכנזי "אחד המיוחד" והעמיד אותו בראש רשימת המגיהים שקמו למשנה לאחר שכבר נדפסה. הגהותיו התבססו ככל הנראה על כתבי יד שהיו קיימים בארץ ישראל, בראשית עידן הדפוס. אפשטיין מכנה אותו – "חוקר ומבקר, מעמיק ודייקן היה שלא הניח כמותו בדורו. הוא מגיה אף אותיות ונקודות, אפילו דברים שאינם עניין אלא לכתיב..." במספר מקומות הוא מפרש את המשנה על פי הפשט ולא כפירוש המשנה בתלמוד בבלי. בכך הוא מצטרף לחכמים שלא ראו עצמם מחויבים לפירוש התלמוד למשנה.
הגהותיו נמצאו גם בחיבורים אחרים כמו "אהבה בתענוגים" של ר' אברהם אזולאי, אצל ר' אפרים אשכנזי - חתן האר"י, ואצל ר' אברהם אשכנזי רבה של חברון.
רב חמא בר חנינא (הראשון)
רב חמא בר חנינא הראשון היה אמורא ארץ ישראלי בדור הראשון לתקופת האמוראים. אביו ככל הנראה היה רבי חנינא בר חמא תלמידו של רבי יהודה הנשיא.
חייו
מקום מושבו היה בציפורי כמו שנאמר בתלמוד ירושלמי כמה יהה בהילוכן של סנדל המסומר? . הוא אף היה מגדולי העיר ציפורי וגזר עליהם תענית לפי התלמוד בבלי אולם בתלמוד ירושלמי הגרסה רב חנינא בר חמא.
רב חמא בר חנינא מובא רבות בתלמוד הירושלמי ובמדרשים השונים.
במדרש הגדול הוא מובא כעיוור (סגי נהור).
לפי התלמוד הבבלי הוא חי בזמן רבי. אולם בתלמוד הירושלמי הגרסה
הר סרסנו
הר סרסנו (באיטלקית: Monte Saraceno) הוא הר על חוף הים האדריאטי בשטחה של עיריית מאטינטה במחוז פוליה, איטליה. זהו אתר חשוב ובו לפחות 400 קברים שנחפרו בסלעים על ידי דאוניאנים במאה ה-9 לפני הספירה.
ההר מורכב משלוש גבעות שגובהן בין 230 ל-260 מטר ושטחן הוא 223 דונם.
במורדות ההר ישנם יערות אורן טבעיים, ומיני עופות רבים מקננים בו.
איזמאילובו הצפונית
נפת איזמאילובו הצפונית (ברוסית: район Северное Измайлово) היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה. שטחה 4.202 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה 88,007 תושבים (2020).
איזמאילובו הצפונית הוא בעיקר נפת שינה עם תשתיות מפותחות. בשטחה ממוקמים: 9 מתחמי חינוך, 16 בתי ספר, 22 גני ילדים, 3 מכללות, 2 קופות חולים, 2 ספריות.
המרכז החשוב ביותר לתקשורת תחבורתית בנפה היא תחנת מטרו שצ'ולקובסקאיה של הקו ארבטסקו-פוקרובסקאיה.
ניבה לניר
ניבה לניר (נולדה ב-1946) היא עיתונאית, פובליציסטית ופעילה פוליטית ישראלית.
ביוגרפיה
לניר שימשה כיועצת ודוברת של יצחק רבין במספר מערכות בחירות וכיועצת שלו בשנותיו כשר ביטחון, בין השנים 1984 ל-1988 ואחר כך בעת כהונתו השנייה כראש ממשלה. היא הייתה אחת מהמארגנות של עצרת התמיכה ברבין בשנת 1995, בה הוא נרצח.
בתחילת 1988 מונתה לעורכת הראשית של כתר הוצאה לאור. תפקיד אותה מילאה עד יולי 1989, אז חזרה לעבוד בעיתון "דבר". בסוף 1990 הוצעה לה לשמש כעורכת הראשית של העיתון במקום חנה זמר שפרשה לגמלאות, אך היא דחתה את התפקיד והמשיכה לעבוד ככתבת המדינית של העיתון.
בשנים 2002–2007 שימשה כדוברת איגוד הבנקים בישראל.
בעשור השני של המאה ה-21 החלה לכתוב טור פובליציסטי בעיתון "הארץ".
חיים אישיים
לניר היא גרושתו של החוקר הפרטי מאיר פלבסקי. אחותה היא הסופרת מיכל סנונית.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
Hallelujah (אלבום)
Hallelujah (בעברית: הללויה) הוא האלבום הרביעי של להקת הבלוז רוק האמריקאית קנד היט שיצא בשנת 1969 על ידי חברת התקליטים Liberty Records.הוא שוחרר מחדש על ידי חברת MAM בצורת תקליטור בשנת 2003, וכלל עוד ארבע רוצועות בונוס. היה זה האלבום האחרון של הלהקה עם ההרכב הקלאסי שלה - בוב הייט, אלן וילסון, הנרי וסטין, לארי טיילור ואדולפו דה לה פארה - מכיוון שלאחר יציאתו פרש וסטין מהלהקה, מעט לפני הופעתם בפסטיבל וודסטוק.
הלהקה השתמשה בפסטיבל, שהתקיים שבועות אחדים לאחר השחרור הראשוני של האלבום, כדי לפרסם את האלבום, ורבים משיריו נוגנו במהלך הופעתם שם, ביניהם השירים "Time Was", "Same All Over" ו-"Canned Heat" שהיו ללהיטים. השניים הראשונים אף הופיעו במספר אלבומי אוסף של הלהקה, ויצאו כסינגלים.
האלבום מכיל גם את שיר המחאה "Sic 'Em Pigs" שהפך ל"המנון" אנטי משטרתי של התנועה ההיפית, ובו אדולפו דה לה פארה, אלן וילסון והנרי וסטין משמיעים קולות של חזירים, המזוהים עם קריאות גנאי לשוטרים. בנוסף באלבום מופיעים כמה שירים רציניים יותר שכתב וילסון, שמבטאים את ההידרדרות הנפשית שלו, ביניהם "Time Was" ו- "I'm Her Man".
האלבום היה לרביעי שהפיקה הלהקה עבור ליברטי רקורדס וסימן את ההתפתחות המוזיקלית של הלהקה. הגיטרה של וסטין 'מושחזת' יותר מבאלבומים קודמים, תפקידי התופים של דה לה פארה מציגים את הסגנון הייחודי שגיבש לאורך השנים (ושימשיך להתגבש בהמשך), והדרך שבה וילסון מנגן במפוחית הפה מוזכרת במקומות רבים ככזאת ש"מותחת את גבול היכולת של שליטה בכלי".
אשר אנשל יונגרייז (פהרגיארמט)
הרב אשר אנשל הלוי יונגרייז (ערב פסח ה'תרל"ד, 1874 - ב' באדר ה'תרצ"ד, 17 בפברואר 1934) רבן של פאביאנהאזה ופהרגיארמט בהונגריה.
ביוגרפיה
נולד בפהרגיארמט לרב העיר, הרב שמואל דוד יונגרייז ולמלכה בת הרב אשר אנשל הלוי יונגרייז מצ'נגר, מחבר הספר "מנוחת אשר". הוא נקרא על שם אבי אמו (ודוד אביו) שנפטר שנה קודם לכן.
בילדותו נשלח לישיבתו של הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים (ה"קדושת יום טוב") בסיגט. הוא התקרב לחסידות ונסע לשמוע את האדמו"רים הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא; הרב צבי הירש שפירא ממונקאטש ואחריו בנו הרב חיים אלעזר שפירא; הרב יששכר דב רוקח מבעלז והרבי מסאטמר, הרב יואל טייטלבוים.
נישא לבת-דודתו טויבא שיק, בתם של הרב יעקב שיק רבה של נאדאודוואר ובן הרב דוד שיק אב"ד טאקאי ואשתו שהייתה אחותה של אמו מלכה.
משפחתו
גם ילדים נוספים שלו נספו באושוויץ.
גורדון פארקס
גורדון פארקס (באנגלית: Gordon Parks; 30 בנובמבר 1912 – 7 במרץ 2006) היה צלם, מוזיקאי, משורר, סופר, עיתונאי, פעיל חברתי ובמאי קולנוע אפרו-אמריקאי פורץ דרך. הוא זכור בייחוד על שום סדרות הצילומים שפרסם במגזין "לייף", ועל הסרט "שאפט" שביים ב-1971.
קריירת הצילום
בגיל 25 רכש פארקס את מצלמתו הראשונה, וויטלנדר ברילאנט (Voigtländer Brillant), בעקבות תצלומים של מהגרות שראה במגזין ושהותירו בו רושם עז. כששלח את סרט הצילום הראשון שלו לפיתוח, עובד מעבדת הצילום התלהב מעבודתו ושכנע את פארקס לצלם צילומי אופנה בעבור חנות בגדי נשים במינסוטה. התמונות שצילם שם משכו את תשומת לבה של מרווה לואיס, אשתו של המתאגרף ג'ו לואיס, שעודדה את פארקס בשנת 1940 לעבור לשיקגו, שם פתח עסק לצילום דיוקנאות שנועד לקהל נשות החברה הגבוהה.
כשפורק הפרויקט של מנהלת החקלאות, המשיך פארקס לעבוד בוושינגטון כצלם עבור משרד המידע המלחמתי של ארצות הברית. ב-1944 הוא התפטר מהמשרד, בעקבות שאט נפש שחש על שום הדעות הקדומות שנתקל בהן. פארקס עבר להארלם, ועבד בעבור מגזין "ווג" כצלם אופנה פרילאנסר. לאחר מכן הצטרף בעקבותיו של סטרייקר לפרויקט הצילום של חברת הנפט "סטנדרד אויל" (Standard Oil) בניו ג'רזי, פרויקט שבמסגרתו צולמו תמונות של עיירות קטנות ומרכזים תעשייתיים. עבודותיו הידועות ביותר של פארקס מאותה תקופה כוללות את התצלומים "שעת ארוחת הערב בביתו של מר הרקולס בראון, סומרוויל, מיין" (Dinner Time at Mr. Hercules Brown's Home, Somerville, Maine; 1944); "פועל במפעל גריז, פיטסבורג, פנסילבניה" (Grease Plant Worker, Pittsburgh, Pennsylvania; 1946); "מכונית מועמסת מטען של רהיטים על הכביש המהיר" (Car Loaded with Furniture on Highway; 1945) ו"נוסעי מעבורת, סטטן איילנד, ניו יורק" (Ferry Commuters, Staten Island, N.Y.; 1946).
בהמשך, חיפש פארקס שוב עבודות צילום בתחום האופנה. על אף הלך המחשבה הגזעני של התקופה, עורך "ווג" אלכסנדר ליברמן שכר את שירותיו לצילום קולקציה של שמלות ערב. במהלך השנים הבאות אחר כך צילם פארקס צילומי אופנה בעבור "ווג". באותה תקופה, הוא פרסם את שני הספרים הראשונים פרי עטו, "צילום בפלאש" (Flash Photography; 1947) ו"דיוקנאות במצלמה: טכניקות ועקרונות בצילום דיוקנאות תיעודי" (Camera Portraits: Techniques and Principles of Documentary Portraiture; 1948).
בעקבות סדרת תצלומים מ-1948, שהציגה מנהיג כנופיה צעיר מהארלם, שכר המגזין "לייף" את שירותיו של פארקס כצלם וכותב. במשך 20 שנה עבד פארקס בשורות המגזין, ויצר תצלומים על נושאים שונים, לרבות אופנה, ספורט, תיאטראות ברודוויי, עוני והפרדה גזעית, וכן צילם תצלומי דיוקן, למשל של מלקולם אקס, סטוקלי קרמייקל, מוחמד עלי וברברה סטרייסנד. סדרת צילומים שיצר ב-1961, של ילד ברזילאי עני בשם פלביו דה סילבה (Flavio da Silva), שנטה למות בשל דלקת סימפונונות חמורה (bronchial pneumonia) שבה לקה ובעקבות מצב של תת-תזונה, הביאה לאיסוף תרומות שהצילו את חייו של הילד ושמימנו בית חדש בעבור משפחתו.
קריירה קולנועית
בשנת 1971 ביים פארקס את סרט הפעולה "שאפט" בכיכובו של ריצ'רד ראונדטרי, שהיה לשובר קופות ובעקבותיו נוצרו שורה של סרטי בלקספלויטיישן. הסרט מתאר בלש פרטי שחור, בשם ג'ון שאפט, שמנסה לאתר את בתו החטופה של מאפיונר מהארלם. פארקס אף ביים סרט המשך בשנת 1972, בשם "Shaft's Big Score", שבו מוצא עצמו שאפט בתוך עימות בין כנופיות פשע יריבות. בסרט ההמשך פארקס חיבר גם את הפסקול.
בשנות ה-80 יצר כמה סרטים לטלוויזיה. בין היתר, יצר את הסרט "Martin" ("מרטין"), מחווה למרטין לותר קינג שכוללת תצוגת בלט, סרט שלו גם חיבר את המוזיקה ואת התמליל וכן יצר את הכוריאוגרפיה. הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בוושינגטון די סי בשנת 1989, ובשנת 1990 שודר הסרט בטלוויזיה ביום הולדתו של קינג.
בשנת 2000 הופיע בהופעת קמע בחידוש ל"שאפט", בסרט הנושא את אותו שם, בכיכובו של סמואל ל. ג'קסון, שגילם את אחיינו של ג'ון שאפט מהסרט המקורי.
ספרות, מוזיקה ושאר פועלו
מלבד קריירת הצילום והבימוי, פארקס אף הופיע כפסנתרן ג'אז. עבודתו הראשונה בתחום הייתה כפסנתרן בבית בושת. בשנות ה-30 שודר ברדיו הלאומי ביצוע של שירו "No Love", אותו הלחין בבית בושת אחר, בידי לארי פאנק ותזמורתו.
בשנת 1953 הלחין פארקס "קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת" (Concerto for Piano and Orchestra) בעידודו של המנצח האפרו-אמריקאי דין דיקסון ושל אשתו הפסנתרנית ויוויאן, ובעזרתו של המלחין הנרי ברנט.
בשנת 1967 השלים את יצירתו "סימפוניה של עצים" (Tree Symphony). בנוסף, חיבר פארקס פסקולים לכמה מסרטיו, בהם "העץ הלומד" (1969) ו-"Shaft's Big Score" (1972). בשנת 1989 הלחין, כתב את התמליל ויצר את הכוריאוגרפיה של הבלט "מרטין", שהוקדש כמחווה למרטין לותר קינג, לוחם זכויות האזרח שמת בהתנקשות.
בראשית שנות ה-60 התנסה פארקס בכתיבת ספרות יפה, וחיבר את "העץ הלומד" (The Learning Tree; 1963), סדרת ספרי שירה מאוירים בתצלומיו, ושלושה כרכים של כתבי זיכרונותיו. עוד קודם לכן חיבר ספרים עיוניים, למשל ספריו העיוניים על אודות הצילום שחיבר בשנות ה-40.
בשנת 1981 פנה לספרות בדיונית וחיבר את "שאנון" (Shannon), רומן על אודות מהגרים אירים שנאבקים לשיפור מעמדם החברתי בניו יורק של ראשית המאה ה-20. מורשתו הספרותית של פארקס כוללת רומנים, ספרות שירה, ספרות אוטוביוגרפית וספרות עיונית, לרבות ספרי הדרכה על צילום וקולנוע. פארקס אף חיבר פואמה בשם "הלוויה" (The Funeral).
בין שאר עיסוקיו, לחם פארקס למען זכויות האזרח. בשנת 1981 הציג בגלריה תערוכה מציורי שמן אבסטרקטיים שצייר בנושא צילום. חייו ועבודתו היו הנושא של מספר סרטים וספרים, בהם ניתן למנות את סרט הטלוויזיה "Half Past Autumn" (2000), שקרוי על שם ספר אוטוביוגרפי שכתב פארקס בשנת 1997.
חייו האישיים
פארקס נולד בפורט סקוט, קנזס, כבנם של שרה וג'קסון פארקס. אביו היה איכר שגידל תירס, סלק, לפת, תפוחי אדמה, כרוב ועגבניות. כמו כן הוא גידל כמה ברווזים, תרנגולות וחזירים. פארקס התחנך בבית ספר יסודי מופרד גזעית. העיר הייתה קטנה מדי לקיום בתי ספר תיכון נפרדים ומופרדים גזעית, אך השחורים בתיכון שבו למד לא הורשו לקיים פעילויות ספורט או להשתתף בפעילויות חברתיות.
כשהיה פארקס בן 11, שלושה נערים לבנים דחפו אותו לנהר, ביודעם שאינו יודע לשחות. הוא החליט לצלול מתחת למים כדי שהם לא יראו אותו בדרכו ליבשה. אמו מתה כשהיה בן 14, והוא החליט אז לעזוב את ביתו. הוא בילה את הלילה האחרון בעיר הולדתו בשינה לצד ארון המתים שבו שכבה אמו, לא רק כדי למצוא נחמה, אלא גם כדרך להתמודד עם פחדו האישי מפני המוות.
במשך תקופה קצרה ב-1929 הוא עבד במועדון ג'נטלמנים במינסוטה. שם למד על מאפייני ההצלחה, והרחיב את ידיעותיו בשל הגישה שהייתה לו לספריית המועדון. כאשר המועדון נסגר בעקבות נפילת הבורסה ב-1929, פארקס עבר לשיקגו, שם השיג עבודה במלון זול.
פארקס התחתן והתגרש שלוש פעמים. ב-1933 התחתן עם סאלי אלוויס במינאפוליס (ממנה התגרש ב-1961); ב-1962 התחתן עם אליזבת' קמפבל (ממנה התגרש ב-1973); וב-1973 התחתן עם ג'נוויב (ג'ן) יאנג (ממנה התגרש ב-1979). את ג'ן יאנג פגש לראשונה ב-1962, כשהיא קיבלה את תפקיד העורכת של ספרי "העץ הלומד", כאשר התחיל לכתוב אותם.
במשך שנים רבות קיים פארקס מערכת יחסים רומנטית עם גלוריה ואנדרבילט, יורשת המיליונים ומעצבת האופנה.
לפארקס נולדו ארבעה ילדים וחמישה נכדים. בנו הבכור, גורדון ג'וניור, נהרג ב-1979 בהתרסקות מטוס בקניה, לשם טס כדי לביים סרט.
במהלך שנות חייו קיבל יותר מ-20 תוארי "דוקטור לשם כבוד".
בגיל 93 נפטר ממחלת הסרטן.
מורשתו
פארקס זכור על שום פעילותו החברתית, סרטיו, מורשתו הצילומית וכתביו. הוא היה האפרו-אמריקאי הראשון שעבד במגזין "לייף", והאפרו-אמריקאי הראשון שכתב, ביים והלחין את הפסקול של סרט הוליוודי.
פארקס היה מייסד-שותף של המגזין Essence המיועד לקהל הנשים ממוצא אפרו-אמריקאי. הוא היה מחלוצי ומעצבי הז'אנר הקולנועי בלקספלויטיישן, שבו נוצלו סטריאוטיפים שליליים על גברים שחורים כמי שמתעסקים בסמים, אלימות ונשים, ליצירת סרטים מצליחים מסחרית בכיכובם של שחקנים שחורים.
פארקס אמר שהנושא של כל עבודותיו הוא חופש; הוא תיאר את עבודתו כך: "לא לתת לאף אחד לקבוע גבולות, לתת לדמיון להתפרע ואז לקבוע אופקים חדשים".
יחסי בולגריה–פורטוגל
יחסי בולגריה–פורטוגל הם יחסי החוץ בין בולגריה לפורטוגל.
היסטוריה
יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1925. הם נותקו בשנת 1945 וחודשו ב-24 ביוני 1974. שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובנאט"ו.
ביקורים רשמיים
בשנת 2003 ביקר בפורטוגל ראש ממשלת בולגריה סימאון סקסקובורגותסקי ואמר כי "יהיה מועיל ללמוד מהחוויה של פורטוגל בפיתוח כלכלי לאחר הצטרפותה לאיחוד האירופי".
בדצמבר 2004 ביקר בפורטוגל נשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב.
הסכמים
בשנת 2007 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה במשטרה.
קרב צ'מפיון היל
קרב צ'מפיון היל (באנגלית: Battle of Champion Hill או Battle of Baker's Creek), אשר התחולל ב-16 במאי 1863, היה אחד הקרבות המרכזיים במערכת ויקסבורג, אחת המערכות החשובות בזירה המערבית של מלחמת האזרחים האמריקנית. הקרב התרחש כ-32 קילומטרים ממזרח לוויקסבורג, ובמסגרתו תקפה ארמיית הטנסי מצבא האיחוד, בפיקוד מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט, את ארמיית המיסיסיפי מצבא הקונפדרציה, בפיקוד לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון, והביסה אותה. תבוסת כוחות הקונפדרציה בקרב זה הובילה למצור על ויקסבורג, ולבסוף לכניעת העיר ולכידת ארמיית המיסיסיפי כולה.
רקע
בשבועיים שחלפו מאז צליחת המיסיסיפי על ידי גרנט, התכונן פמברטון לקראת המערכה נגד צבאו, ולשם כך כינס את כוחותיו מגרנדה, פורט פמברטון וגארנד גולף סמוך לוויקסבורג, וצבר אספקה ותחמושת בתוך העיר. לרשותו עמדו חמש דיוויזיות, שמנו כ-36,000 איש. תוכניתו המקורית הייתה להתבצר בגדה המערבית של גשר נהר ביג בלאק, להמתין שם להתקפה של גרנט, ואז לצאת למתקפת נגד. תוכנית זו הייתה סבירה, כיוון שנהר ביג בלאק היווה מחסום טבעי בין מזרח מדינת מיסיסיפי ומערבה, היכן ששכנה ויקסבורג; הביצורים שהכין במשך שבועות ממזרח לגשר נהר ביג בלאק היו איתנים. אולם, חילוקי דעות עם קציניו הבכירים, אשר העדיפו גישה התקפית יותר, גרמו לו לבסוף לנטוש את עמדתו המבוצרת ממערב לנהר ביג בלאק. ב-12 במאי חצה פמברטון את הנהר וצעד עם שלוש מתוך חמש הדיוויזיות שלו (כ-22,000 איש) מזרחה אל אדוארדס סטיישן. גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון, מפקד כול כוחות הקונפדרציה בזירה, הגיע לג'קסון ב-13 במאי, וקיבל מיד החלטה לפנות אותה. אף על פי שכבר החליט לסגת מאזור ג'קסון, הורה ג'ונסטון ב-13 במאי לפמברטון להתקדם מזרחה מאדוארדס סטיישן ולתקוף את כוחות האיחוד בקלינטון, על הדרך לג'קסון.
פמברטון קיבל הודעה זו רק ב-14 במאי, בזמן שג'ונסטון כבר היה בנסיגה עם מרבית צבאו צפונה במעלה דרך קנטון. (פמברטון לא ידע זאת כיוון שקווי הטלגרף בין ג'קסון לאדוארדס סטיישן כבר נותקו על ידי כוחות האיחוד.) פמברטון חשב שתוכניתו של ג'ונסטון מסוכנת, משום שהיא עלולה להוביל לעימות חזיתי בשדה הפתוח עם צבאו העדיף של גרנט (עימות שהוא הצליח להימנע ממנו עד אז), ולהרחיק אותו מבסיסו בוויקסבורג. במקום זאת הוא החליט, בתור פשרה עם מפקדי הדיוויזיות שלו, לתקוף את שיירות האספקה של האיחוד, שלפי המידע (המוטעה) שהיה ברשותו, נעו על הדרכים בין גראנד גולף לריימונד, וכך למשוך את צבא האיחוד לקרב בשטח שייבחר על ידו. ב-15 במאי אחר הצהריים, לאחר התארגנות איטית עקב עבודת מטה לקויה ובעיות לוגיסטיות, יצאו כוחותיו של פמברטון לבסוף מאדוארדס והחלו לנוע על הדרך לריימונד. ההתקדמות הייתה קשה: הגשמים שירדו הפכו את הקרקע לבוצית, והגשר על נחל בייקר'ס קריק נסחף בשיטפון, עובדה שלא הייתה ידועה לפמברטון משום שלא נשלחו יחידות סיור לפני הגוף העיקרי של צבאו; כוחותיו של פמברטון נעו קדימה בחשיכה כמעט ללא מודיעין על מקום המצאו של האויב ועל מצבן של הדרכים לפניהם. הם חצו את בייקר'ס קריק בגשר על דרך ג'קסון, ואז פנו דרומה על דרך רוחב, שהתחברה לדרך ריימונד. רק לאחר חצות הלילה, לאחר צעדה מפרכת, חנו הכוחות למנוחת לילה לאורך אותה דרך
ב-14 במאי כבשו כוחות האיחוד את ג'קסון. גרנט הותיר את הגייס של שרמן בעיר עם הוראות להרוס כל דבר שיש לו שימוש צבאי, ואת שני הגייסות הנותרים הפנה מייד למערב, לעבר ויקסבורג. הגייס של מק'פרסון התקדם לאורך דרך ג'קסון בצפון לעבר בולטון, בעוד הגייס של מקלירננד התקדם לעבר בולטון על דרך ריימונד, מדרום לגייס של מק'פרסון. בניגוד לפמברטון, גרנט הפעיל מערכת מודיעין וסיור יעילה: מרגל שפעל במטה ג'ונסטון העביר אליו את תוכניות הקרב שלו ואת המסרים ששלח לפמברטון, וכך ידע גרנט שכוחותיו של פמברטון נמצאים ממערב לו בשטח הפתוח, ועל תוכניתו של ג'ונסטון לחבור אליהם על דרך ג'קסון (גרנט לא ידע שהן ג'ונסטון והן פמברטון לא התכוונו לפעול בהתאם לתוכנית זו). ב-16 במאי עם שחר נתפס צוות רכבת של הקונפדרציה, וחקירתו העלתה שפמברטון נמצא עם צבאו בשטח הפתוח מערבה מבולטון. גרנט ניצל את ההזדמנות והורה מיד לגייסות של מק'פרסון ומקלירננד להתקדם לקראת מגע עם פמברטון, ולגייס של שרמן הורה לנטוש את ג'קסון ההרוסה ולנוע בעקבותיהם, מערבה.
בבוקר 16 במאי קיבל פמברטון מסר נוסף מג'ונסטון, שחזר על ההוראה לתקוף לכיוון קלינטון. בשלב זה, צבאו של פמברטון היה בעיצומה של תנועה לכיוון דרום מזרח, על הדרך בין אדוארדס וריימונד, במגמה ליירט את שיירות האספקה הצפוניות. הדיוויזיה המובילה הייתה של לורינג, אחריה הדיוויזיה של בואן, ואחריה הדיוויזיה של סטיבנסון. כוח המאסף שלו נמצא בצומת דרכים, כמה מאות מטרים מדרום לרכס שנקרא צ'מפיון היל (Champion Hill). פמברטון, אשר לא היה מודע לכוח האיחוד המתקרב, הורה לצבאו לנוע בחזרה, כדי לבצע את פקודתו של ג'ונסטון. כוח המאסף, שכלל מספר רב של עגלות אספקה, הפך לפתע לחלוץ של צבאו.
הכוחות הלוחמים
דרגות: ל"ג – לוטננט ג'נרל, מ"ג – מייג'ור ג'נרל, ב"ג – בריגדיר ג'נרל.
הקונפדרציה
ארמיית מיסיסיפי בפיקוד ל"ג ג'ון ק' פמברטון, מנתה כ-30,000 איש וכללה חמש דיוויזיות. אל קרב צ'מפיון היל הגיע פמברטון עם שלוש דיוויזיות, שמנו כ-22,000 איש, בעוד שתי דיוויזיות הושארו מאחור בהגנה על ויקסבורג. שלוש הדיוויזיות היו:
מהלך הקרב
[[קובץ:VicksburgCampaignAprilJuly63.png|300px|ממוזער|שמאל|מבצעי גרנט כנגד ויקסבורג והמצור על העיר (אפריל-יולי 1863).
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}}
]] [[קובץ:Greenemap.jpg|300px|ממוזער|שמאל|מפה מתוך הספר:
ממערב לרכס עליו נשען קו ההגנה הדרומי, בעורפם של המגינים, זרם נחל בייקר'ס קריק. הנקודה הגבוהה ביותר ברכס הייתה צ'מפיון היל. בנקודה זו דרך ג'קסון פנתה דרומה, עברה דרך פסגת הגבעה, התחברה לדרך האמצעית (בין דרך ג'קסון לדרך ריימונד), ואז פנתה מערבה וחצתה את בייקר'ס קריק על גבי גשר. האגף השמאלי הקיצוני של פמברטון הוחזק על ידי בריגדה בפיקוד סטיבן לי מהדיוויזיה של סטיבנסון. כוח סיור שנשלח על ידי לי צפונה, הבחין בכוחות גדולים של האיחוד הנעים מערבה על דרך ג'קסון, והוא הבין שהמשך תנועתם יגרום לאיגוף קו ההגנה הדרומי, ולניתוק נתיב הנסיגה של פמברטון לבסיסו בוויקסבורג. לי החליט לנוע עם הבריגדה שלו צפונה ולתפוס את צ'מפיון היל, ששלטה על דרך ג'קסון. כתוצאה מכך, פמברטון נאלץ להאריך את חזיתו ולהזיז את כל כוחותיו צפונה. האיום על אגפו השמאלי אילץ אותו לשלוח בהדרגה עוד ועוד יחידות מהדיוויזיה של סטיבנסון, כדי לתגבר את הבריגדה של לי.
לאחר שהבחינו בהערכות כוחות הדרום על צ'מפיון היל, נעצרו שתי הדיוויזיות של האיחוד שנעו על דרך ג'קסון, ונפרסו לקראת מתקפה סמוך לצ'מפיון האוס, יחד עם הארטילריה המסייעת שלהן. גרנט הגיע לאזור צ'מפיון היל בשעה 10:00 לערך, והורה על פתיחת התקפה כוללת על קו ההגנה הדרומי, אולם עקב בעיות תקשורת ופקודות בלתי החלטיות של גרנט, הגיס של מקלירננד החל לנוע לקראת מגע עם קו ההגנה הדרומי רק למעלה מארבע שעות מאוחר יותר. כתוצאה מכך, רק שתי דיוויזיות מהטור הצפוני של האיחוד (שכללו 5 בריגדות) נטלו חלק בשלב הראשון של הקרב. מולם ניצבו 2 בריגדות מהדיוויזיה של סטיבנסון. עד שעה 11:30 בבוקר הגיעו כוחות האיחוד למגע עם קו ההגנה הראשי של סטיבנסון, ועד שעה 13:30 הם כבשו את פסגת צ'מפיון היל בעוד כוחות הדרום נסוגים בחוסר סדר, לאחר שאיבדו כמעט את כל הארטילריה שלהם (11 תותחים). במקביל למתקפה על צ'מפיון היל, איגפו חלק מהיחידות של הדיוויזיה של לוגן (באגף הימני של הכוח התוקף) מצפון, את קו ההגנה הדרומי, והתקדמו לכיוון דרום מערב. כוחות האיחוד נעו קדימה, תפסו את צומת הדרכים החיוני מדרום לצ'מפיון היל ואת הגשר על בייקר'ס קריק, ואיימו לאגף ולכתר את כוחותיו של פמברטון.
פמברטון נאלץ לשלוח את הדיוויזיה המוקטנת של בואן (שתי בריגדות), שהגנה עד אז על מרכז קו ההגנה שלו, להתקפת נגד. ההתקפה הפתיעה את כוחות האיחוד, הדפה אותם לאחור וכבשה מחדש את צ'מפיון היל. בשעה 15:30 חידש גרנט את התקפתו על הגבעה, עם דיוויזיה רעננה נוספת (של קרוקר), שהגיעה מקלינטון דרך בולטון. במקביל תקפו גם שתי הדיוויזיות של האיחוד, שנעו על הדרך האמצעית (middle road) לכיוון צומת הדרכים, ואיימו לנתק את הדיוויזיה של בואן מעורפה. כוחות הדרום שהגנו על צ'מפיון היל, לא יכלו לעמוד בפני המתקפה החדשה של כוחות עדיפים ונאלצו לסגת. כל האגף השמאלי של פמברטון נסוג תוך כדי לחימה בתנועה של דלת מסתובבת. האחרון הורה לוויליאם לורינג, שהדיוויזיה שלו הגנה על אגפו הימני ובלמה את התקדמות הטור הדרומי של כוחות האיחוד (הדיוויזיות של בלייר וסמית'), לשלוח את רוב כוחותיו לעזרת האגף השמאלי הלחוץ, אך לורינג התעכב בטענה שעומדים מולו כוחות חזקים של האיחוד.
במהלך המסע הלילי של הדיוויזיה שלו בלילה שבין 16 ו-17 במאי, לורינג הבין כי יתקשה לחבור לכוחות הנסוגים של פמברטון, עקב המרדף המהיר שניהלו כוחות האיחוד אחריהם. הוא וקציניו קיימו התייעצות והחליטו לסגת באופן עצמאי לכיוון ג'קסון בדרך עוקפת, במגמה לחבור שם לכוחותיו של ג'ונסטון. באופן לא מוסבר, לורינג לא שלח לפמברטון הודעה על החלטתו זו. ב-19 בחודש הגיעה הדיוויזיה לג'קסון, לאחר מסע קשה ומאומץ דרך קריסטל ספרינגס, במהלכו היא איבדה את כל הארטילריה שלה, וכ-3000 חיילים, שלא עמדו בקשיי המסע, או נשרכו מאחור.
סיכום ותוצאות
ניצחון האיחוד בקרב צ'מפיון היל עלה לגרנט במחיר יקר: 410 הרוגים, 1,844 פצועים ו-187 נעדרים; בסך הכל 2,441 אבדות מתוך 32,000 חיילים. בזיכרונותיו האישיים כתב גרנט:
מניתוח האבדות של צבא האיחוד במהלך הקרב עולה, ששלוש הדיוויזיות שתקפו את האגף השמאלי של צבא הדרום, ספגו למעלה מ-90 אחוז מכלל האבדות, בעוד ארבע הדיוויזיות הנוספות של גרנט ספגו אבדות קלות עד מזעריות. מכאן ניתן ללמוד, שחלק גדול מצבא האיחוד לא השתתף באופן פעיל בקרב. ייתכן בהחלט, שאילו גרנט היה מפעיל את כל הכוחות שעמדו לרשותו, במתקפה מתואמת על שני האגפים של צבאו של פמברטון, הוא יכול היה לכתר ולהשמיד את צבאו. חוסר הפעילות של האגף השמאלי (הדרומי) של גרנט, אפשר למרבית כוחותיו של פמברטון להימלט מכיתור, ולסגת חזרה למתחם המבוצר של וויקסבורג.
שתי הדיוויזיות המוכות מצבא הקונפדרציה הנסוג הגיעו אל הגשר על נהר ביג בלאק בלילה שבין 16 ו-17 במאי. פמברטון תפש עמדות ממזרח וממערב לגשר במטרה להשאיר את הגשר פתוח לתנועה, עד להגעת דיוויזיית המאסף של לורינג, שהוא חשב שנמצאת בדרכה אליו; הוא לא ידע, שבשלב זה הדיוויזיה כבר נעה בכיוון ההפוך לעבר ג'קסון. שלוש דיוויזיות מן הגייס של מקלירננד רדפו אחריו ותקפו את קו הביצורים הדרומי ממזרח לגשר; לאחר קרב קצר התמוטט הכוח המגן וחלק ניכר ממנו נפל בשבי. פמברטון נסוג לתוך ביצורי ויקסבורג עם כמחצית מן הכוח שיצא להילחם בגרנט חמישה ימים קודם לכן.
היסטוריונים מעריכים כי קרב צ'מפיון היל היה הקרב המכריע במערכת ויקסבורג, כיוון שאחריו לא הייתה לפמברטון ברירה אלא לסגת אל ביצורי ויקסבורג ולספוג את המצור שהוטל עליו. באותה עת, ויקסבורג כבר הייתה מלכודת: גרנט ממזרח, צי האיחוד ממערב, ודלתת נהר יאזו מנעה נסיגה לצפון. ההיסטוריון הבריטי ג' פ' ק' פולר כתב:
יכין הירש
יכין הירש (15 באפריל 1934 - 5 ביוני 2011) היה במאי סרטים תיעודים וצלם קולנוע ישראלי, זוכה פרס סינמטק ירושלים ליצירה דוקומנטרית 2010 ופרס לכלל יצירה קולנועית 1992. היה חבר ב"פורום היוצרים הדוקומנטריים" וחבר מערכת כתב העת סינמטק.
ביוגרפיה
הירש נולד וגדל בתל אביב. הוריו, רות וברוך, עלו מברלין ב-1933. הוא החל את דרכו המקצועית כצלם חדשות וסרטים "ביומני גבע" 1960-1957. בין השנים 1962-1960 חי בניו יורק, למד קולנוע ב-City College, New York, והשתתף כשומע חופשי בשיעורים באוניברסיטת קולומביה. בתקופה זו עבד במחלקת הסרטים של הקונסוליה הישראלית וצילם סרטים ניסיוניים ליוצרי קולנוע אמריקאים צעירים. בשובו לישראל ב-1962 השתלב בעשייה הקולנועית המקומית, צילם את סרטו של דן בן אמוץ "מותו של אברהם לייב" (1964), את הסרטים הניסיוניים של דוד אבידן בשנות השבעים וחלקים מ"יומן" של דוד פרלוב (1983-1973). ביים שישים סרטים עבור שירות הסרטים הישראלי, הטלוויזיה הישראלית, משרד החוץ, הטלוויזיה הגרמנית ורשתות אירופיות. בין השנים 2010-2009 יצר מספר סרטי וידאו ארט אישיים.
הירש היה צלם ראשי של שישה סרטי עלילה: "סיירים" (במאי: מיכה שגריר, 1966); "המניע לרצח" (במאי: פיטר פריישטט, 1966); "אישה בחדר השני" (במאי: יצחק צפל ישורון, 1967); "השמלה" (במאי: יהודה ג'אד נאמן, 1970); "סופו של מילטון לוי" (במאי: נסים דיין, 1981); ו"לנה" (במאי: איתן גרין, 1982).
יכין הירש היה גם צלם סטילס. תצלומיו התאפיינו בצילום אנושי רבגוני בארצות רבות. הוא הציג מספר תערוכות יחיד, ביניהן בגלריה "דוגית" (1959), בגלריה "גבעון" (2009) ובסינמטק ירושלים (2010), והשתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון אשדוד לאמנות ובמוזיאון ארץ ישראל. הוא הרבה לתעד אמנים, אדריכלים ומשוררים בעבודתם, צילם קטלוגים לאמנות ושלושה ספרים: יונה פישר (עורך), תל אביב – 75 שנה של אמנות. הוצאת מסדה 1984;Nahoum Cohen, Bauhaus Tel Aviv: An Architectural Guide, London: Batsford, 2003; ציונה שמשי ודלית להב, לקרוא קירות – פריס כמשל: מסמך תרבותי חזותי. הוצאת אבן חשן, 2007.
היה נשוי לאמנית פרופ' ציונה שמשי ואב לחוקרת התרבות ד"ר דפנה הירש. ארכיונו האישי הופקד על ידיהן בארכיון אדריכלות ישראל.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתם של יכין ושמשי ברחוב נחמני 57.
עמוס דרורי
עמוס דרורי (נולד ב-1947) הוא פרופסור מן המניין (אמריטוס) באוניברסיטת בן גוריון בנגב ונשיא המרכז האקדמי פרס. בעבר כיהן כסגן נשיאה באוניברסיטת בן גוריון וכדיקן הפקולטה לניהול שם.
ביוגרפיה
דרורי נולד וגדל בירושלים. הוריו, מלכה (לבית ברנוב) ומרדכי ליזרוביץ, עלו לארץ כחלוצים מליטא בשנות העשרים של המאה העשרים.
פונטיאק פיניקס
פונטיאק פיניקס (באנגלית : Pontiac Phoenix) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת חטיבת הרכב האמריקאית פונטיאק, מבית ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1984–1976.
עמוס דרורי
ביוגרפיה
בנערותו למד בבית ספר התיכון ליד האוניברסיטה ובהמשך שירת בצבא כלוחם בחטיבת הצנחנים.
פונטיאק פיניקס
הדור השני מדגם "פונטיאק פיניקס" הוגדר כ-מכונית קומפקטית (אורך הדגם קטן בכ-52 ס"מ מדגם הדור הראשון).
עמוס דרורי
ביוגרפיה
לאחר שחרורו למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיך את לימודיו לתואר דוקטור בפסיכולוגיה ארגונית באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה, ארצות הברית. את הדוקטורט, שעסק בגורמים המשפיעים על מוטיבציה של עובדים, כתב בהנחיית פרופ' דיוויד קיפניס (David Kipnis).
בשנת 1976, לאחר קבלת התואר, שב לישראל והצטרף כמרצה לאוניברסיטת בן גוריון.
במהלך הקריירה שלו באוניברסיטת בן גוריון מילא דרורי מגוון של תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה: ראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול (1988-1992), דיקן בית הספר לניהול (1997-2004), דיקן קמפוס אילת (2004-2005), סגן נשיא אקזקוטיבי של אגודת ידידי אוניברסיטת בן גוריון בארצות הברית (2005-2007) וסגן הנשיאה לקשרי חוץ באוניברסיטת בן גוריון (2007-2014). הוא עבד באוניברסיטת בן גוריון עד ליציאתו לגמלאות בשנת 2014.
לאחר פרישתו עבר דרורי למרכז האקדמי פרס, שם שימש תחילה כרקטור המרכז.
משנת 2020 הוא משמש בתפקיד נשיא המרכז האקדמי פרס.
במהלך השנים שהה דרורי במעמד של פרופסור אורח בכמה אוניברסיטאות בחו"ל: אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, בארצות הברית, אוניברסיטת קייפטאון ואוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה, ואוניברסיטת ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
דרורי פרסם מספר רב של מחקרים, מאמרים מדעיים ופרקים בספרים ערוכים. מחקריו בפסיכולוגיה ארגונית, פרושים על מגוון תחומים ובעיקר: התנהגות פוליטית בארגונים, ניהול קונפליקטים (סכסוכים), וניהול הרושם.
משפחתו
נשוי לד"ר עליזה דרורי. אב לבן ובת. מתגורר בתל אביב.
ספר בעריכתו
הספר יצא לאור במהדורה שנייה מעודכנת בשנת 2016.
מחנה אלדרשוט
מחנה אלדרשוט (באנגלית: Aldershot Garrison) המוכר גם בתור העיירה הצבאית אלדרשוט, הוא בסיס צבאי של הצבא הבריטי הממוקם סמוך לאלדרשוט, המפשייר.
מחנה אלדרשוט הוא אחד הגדולים והחשובים של הצבא הבריטי והוא כולל מספר מפקדות ומתקנים המשרתים יחידות שונות בצבא. הוא מתפרס על שטח של כשני קמ"ר וכולל אוכלוסייה של כ-10,500 חיילים ואזרחים, סמוך למחנה נמצאים שטחי אש ואימון בשטח כולל של כ-11 קמ"ר. משום חשיבותו ליחידות הצבא הבריטי, המחנה מכונה "ביתו של הצבא הבריטי" וכיום הוא מקום מושבם של כ-70 יחידות וארגונים צבאיים שונים.
היסטוריה
היחידות הרבות שהוצבו במחנה ובסביבתו בשנותיו הראשונות, אוגדו לכדי דיוויזיית אלדרשוט, ב-1872 הצבא חולק לשמונה קורפוסים כאשר הקורפוס השני פיקד על היחידות במחנה ושכן בו. ב-1881 כחלק מרפורמה נרחבת בצבא, תוכנית הקורפוסים והמחוזות הוחלפה בפיקודים אזוריים וביניהם הוקם פיקוד אלדרשוט. בשנת 1890 החלו להיבנות קסרקטינים מלבנים לאכלוס החיילים במחנה במקום צריפי העץ והאוהלים, רוב מבנים אלו הוחלפו בעצמם כמעט לגמרי עד לשנות ה-60 של המאה ה-20 במבנים מודרניים.