cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המובילים
עונה שנייה
בני משפחת דגני חוזרים מהודו. שרון הופך לצמחוני, אך חוזר בו, יאיר גילח את ראשו והפך לבודהיסט, בתיה הפסיקה לקנות ותומר חזר שבועיים לפני כולם על מנת לשקם את העסק. כשהמשפחה חוזרת לביתם הם מגלים שכל רהיטיהם נמכרו על מנת לפרנס המצאה של תומר, טלפון שפורס ביצים קשות. לאחר שמגלים שמי שקנה את הרהיטים של משפחת דגני הוא דוד לוציפר, הם מנסים לשכנע אותו שיחזיר להם את הרהיטים אך ללא הצלחה אמיתית. בתיה מבינה שהיא לא יכולה בלי רהיטים וחוזרת לקנות. לאחר הובלה שמבצעת החברה לתיאטרון שפשט רגל, יפעת מוצאת רעיון ולוקחת את כל רהיטי התפאורה של התיאטרון שכולה נראתה בדיוק כמו הרהיטים שלהם ומביאה אותם לבית המשפחה. שרון מגלה באותו זמן תור ארוך למקום לא מובן ולאחר שעובר אותו, מגיע לאודישנים לתוכנית מציאות בשם "משהו נולד" ומתקבל מבלי לרצות בכך. בן זוגו של שרון לתוכנית הוא אדם בשם רן בנקר (פארודיה של רן דנקר). יפעת מתאהבת ברן במהלך העונה. לאחר מכן, מצליחים תומר ושרון לשחרר את ואלרי שנתקע בשירותים בנמל התעופה של דלהי. לאחר שוואלרי טוען שצריך עובד חדש בחברה, מגיע עובד בשם סיני קטן-קטן שנראה תמים למדי אך מתגלה בסופו של דבר כמרגל מצד לוציפר. ואלרי מחליט לנקום ופונה לבעליו של הבנק בו לוציפר עובד. בסופו של דבר, לאחר שבתיה מבטלת את מנויה בבנק, מפוטר לוציפר מעבודתו, משום שהבנק לא יכול להרשות לעצמו לאבד בזבזנית גדולה כבתיה. נקמתו של ואלרי מצליחה. לוציפר מחליט לרוץ לראשות העיר ובתיה רצה אחריו בגלל המחשבה שתוכל בתפקיד לעשות כרצונה. תומר פוגש במסעדת "עלי דפנה" את העובדת החדשה, רווית, ומתאהב בה. רווית היא בעלת קול צפצפני ודיבור מהיר. השניים מתכננים להתחתן, אבל אז, דפנה, חברה טובה של יפעת שכל הגברים מחזרים אחריה, מגלה רגשות קנאה ואומרת לתומר שהיא מאוהבת בו, ותומר חייב לבחור בין רווית לדפנה. לאחר ששרון ובנקר עוברים את כל המשימות, הם עולים לגמר ומתחרים זה מול זה. תומר בסופו של דבר בוחר ברווית, אך מגלה שהיא בורחת עם מארגן החתונות שלהם. בפרק הגמר, מגיעים שרון ובנקר לניקוד זהה ובגלל זה עליהם לבחור את מי להדיח. בנקר מדיח את שרון ושרון מדיח את אימו, כשהוא זוכר את הבטחתו להצביע לאמא. בשל כך בנקר זוכה בתחרות ושוכח מיפעת, דבר המעציב אותה. מי שמנצח בבחירות הוא לוציפר לאחר הפרש של קול אחד מכיוון ששרון כתב על פתק של לוציפר מאחור "אמא". העונה מסתכמת בכך שדפנה מזמינה את תומר לצאת איתה והם הופכים לבני זוג.
עונה שלישית
לאחר שדוד לוציפר נבחר לראשות העיר, הוא מתחיל להיטפל למשפחת דגני ואלו נקלעים לצרות. יפעת נרשמת לבית הספר "קול סקול" ("בית ספר מגניב" או "בית ספר למגניבות") ומגלה למרבה ההפתעה שהמורה שלה הוא יהויכין בלנדר, מארגן החתונות שברח עם רווית והתחתן איתה. דפנה היא כעת חברתו החדשה של תומר, וזה מתיידד עם אביה הספן, המכונה גם "הקפטן". לאחר ששרון מונע מלוציפר מלהפוך את עירו לדיקטטורה, משפחת דגני מקבלת הנחה מתשלום מיסים. בפרק האחרון תומר מגלה שמישהו מכר את המצאתו לפניו, ואלרי מגלה להם שהוא מצא את האוצר המשפחתי ועליהם לענות על כמה שאלות ולבצע כמה משימות כדי לקבל אותו, ובינתיים לוציפר מנסה לגנוב אותו ונתפס. במסגרת אחת השאלות יפעת הולכת ל"קול סקול" שם היא יכולה למצוא אנשים חכמים שיעזרו לה לפתור אותה, ומביעה את דעתה על בית הספר, ובלנדר מופתע שלא עזר לה. בשל כך, "דרדלה" ושאר התלמידים החדשים, מורדים נגד בלנדר ומבטלים את מינויים בבית הספר. להפתעת כולם, כולל ואלרי ולוציפר, האוצר נגנב על ידי הקפטן שנעלם באופן מסתורי. לאחר שתומר מבין שמי שמכר את המצאתו הוא שרון, שרצה למכור אותה לפני שמישהו אחר יעשה זאת (בשלב מסוים בפרק הקפטן אומר לתומר שניסה למכור את המצאתו ואמרו לו שהיא כבר נמכרה להם) החברה מתעשרת שנית. העונה מסתיימת כשואלרי יוצא לחופשה על מנת לאלף תנינים באפריקה.
מיה מיטב
מיה מיטב (נולדה ב־2 באוקטובר 1973) היא סופרת ילדים ישראלית.
ביוגרפיה
מיטב נולדה וגדלה בקיבוץ רמת יוחנן, בתה של השחיינית הישראלית אילנה מיטב-רודריג ושל דויד מיטב, והצעירה מבין חמשת ילדיהם. למדה בבית הספר התיכון בית חינוך כרמל זבולון בקיבוץ יגור. לאחר סיום שירותה הצבאי במסלול בנות משקים בחטיבת הנח"ל, בגיל 21 עברה להתגורר בתל אביב.
בשנת 1994 החלה ללמוד עיצוב גרפי במכללת מימד בתל אביב. לאחר סיום לימודיה עבדה כמעצבת גרפית בתפקידים שונים.
לאחר מכן למדה שיטת גרינברג ועבדה בתחום.
בשנת 2011 החלה לכתוב בלוג בסלונה בשם: ״אמא ירוקה". הבלוג עסק בגידול ילדים בעיר הגדולה, בחינוך לבריאות, בבישול ועוד. לאחר מספר שנים כבלוגרית החליטה מיטב ללמוד כתיבה לילדים. בין היתר למדה אצל הסופרות: אבירמה גולן, תמי שם-טוב ודפנה בן צבי.
מיטב נשואה, אם לשלושה בנים ומתגוררת בתל אביב עם משפחתה.
קריירה בכתיבה
מיטב פרסמה שלושה ספרים לפעוטות בהוצאת דני ספרים ושלושה ספרים לגילאים בוגרים יותר (13-9) בסדרת ״הבלוגר״ בהוצאת כתר. בנוסף כתבה סיפורים קצרים ומאמרים למגזין אדם צעיר, לירחון גלילאו צעיר ולמגזין המקוון הפנקס.
מיטב כתבה טור של המלצות על ספרי ילדים ונוער ב ynet.
יוצרת ומגישה פודקאסט בנושא בשם: ״מה קוראות האיילות?״ יחד עם הסופר גור אילני.
עורכת מפגשי סופרת ושעות סיפור לילדים ברחבי הארץ.
מיזם החופש לקרוא
בחנוכה 2017 יזמה את המיזם החופש לקרוא: פרויקט אינטרנטי לעידוד קריאה של ספרי מקור לילדים ונוער, בו העלו לדף הפייסבוק המלצות מצולמות של סופרים ומאיירים לילדים. בקיץ 2020 החל המיזם לפעול בשנית לאור ביטול שבוע הספר העברי.
פנחס שיפמן (משפטן)
קורות חייו
פנחס שיפמן נולד בירושלים בשנת 1944 לאטל ונחום שיפמן. הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מן האוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1967 ותואר שני מאותה אוניברסיטה ב-1969. בשנים 1965–1970 היה חבר מערכת "דעות - ביטאון האקדמאים הדתיים בישראל".
שיפמן התמחה בין השנים 1966-67 בבית המשפט העליון אצל ממלא מקום הנשיא השופט משה זילברג ובמקביל שימש כמתרגל של פרופ' קלינגהופר בפקולטה למדעי החברה. לאחר מכן שימש, החל משנת 1968, כאסיסטנט של פרופ' זילברג (ויותר מאוחר של פרופ' זאב פלק) בדיני משפחה בפקולטה למשפטים. בשנת 1972 הגיש את עבודת הדוקטור על ספק קידושין במשפט הישראלי, ובשנת 1973 מונה למרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית. בשנת 1977 מונה למרצה בכיר, בשנת 1984 לפרופסור-חבר ובשנת 1989 לפרופסור מן המניין. כמו כן שימש מרצה אורח באוניברסיטת ניו יורק, בבית הספר קרדוזו למשפטים ובאוניברסיטת מיאמי, וכנשיא המרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
שיפמן הוא ממניחי היסוד לתאוריה אזרחית של דיני משפחה בישראל הן בתחום הזוגיות והן בתחום יחסי הורים וילדים, לרבות הטכניקות המלאכותיות של ההולדה. מושגי יסוד בתחום המשפחה, כגון תחליפי נישואין ותחליפי גירושין, הזכות להיות הורה והזכות שלא להיות הורה, הורה בעל-כרחו (תופעה המכונה לעיתים כ, גנבת זרע"), טובת הילד הקונקרטי מול טובת הילד הפוטנציאלי, הוכנסו לראשונה לשיח בדיני המשפחה בכתביו של שיפמן. הוא טבע את המונח פונדקאות לתיאור אישה הנושאת עובר למען בני-זוג המיועדים להיות הוריו מבלי שהיא אמו הגנטית, להבדיל מ"אם תחליפית" שהיא גם אמו הורתו של הילד וגם אמו יולדתו. בסוגיית אימוץ ילדים, שימשו הצעותיו של שיפמן בסיס לחוק האימוץ שנחקק בשנת 1981. הצעות אלו היו כלולות במחקר מקיף שהוגש לוועדה (בראשותו של השופט עציוני) שעסקה בהכנה של החוק החדש . במחקר מקיף שיצא לאור בשנת 1995 הוא הציע הנהגה כוללת של נישואין אזרחיים הן ממה שמתחייב מזכויות האדם והן מתוך גישה דתית היוצאת נפגעת דווקא במצב הנוכחי המשמש זרז לאלטרנטיבות שונות לדין הדתי.
כתביו
שיפמן חיבר ספרים ומאמרים בדיני משפחה וירושה, משפט עברי ומשפט בין-דתי. בין ספריו:
ספריו ומאמריו מצוטטים פעמים רבות בפסיקת בית המשפט העליון, והשפיעו רבות על עיצובה של הפסיקה בתחומים שונים, ובין היתר כלפי נישואים אזרחיים. ספרו "שפה אחת ודברים אחדים - עיונים במשפט, הלכה וחברה", יצא בהוצאת מכון שלום הרטמן, אוניברסיטת בר-אילן, וכתר-ספרים. ספר זה מתריע שהשיח הישראלי לוקה בכך שהוא יוצר מחיצה מלאכותית בין השפה הדתית-הלכתית לבין השפה המוסרית-אזרחית ומעמיד אותן כזרות זו לזו. התרחקותה של המערכת האזרחית מן השפה הדתית מגבירה את הניכור בינה לבין הציבור הדתי וגם ההלכה משלמת מחיר כבד: הפקעת המוסר מן התודעה הדתית, שכביכול נועדה להגן עליה מפני ביקורת חיצונית, מעוותת את פסיקת ההלכה, מעמיקה את המשבר הדתי ומציבה את הציבור הדתי על פרשת דרכים שבה עליו להחליט אם פניו ללאומנות השואבת לגיטימציה מסמלים דתיים, לחילוניות המנוכרת לדת או לפונדמנטליזם חרדי ופשטני. הספר קורא להפלת המחיצות שבין דת למוסר ובין הלכה למשפט לשם יצירת שיח משותף.
בשנת 2013 הוענק לפרופ' שיפמן תעודת הוקרה מארגון "מבוי סתום" על ספרו ועל פועלו למען מעוכבות גט.
חייו הפרטיים
פנחס שיפמן נשוי לרחל ולהם ארבעה ילדים ושלושה עשר נכדים.
הואנג
הואנג הוא שם משפחה.
פפין האמצעי
פפין האמצעי או פיפין השני (מכונה גם פיפין מהרסטל; נולד ב-635 או 645 - מת ב-16 בדצמבר 714) היה המאיורדומוס של אוסטרזיה החל מ-680 ועד מותו, ושל נויסטריה וממלכת בורגונדיה בין 687 ל-695. הוא היה גם המאיורדומוס הראשון ש"שלט" כ"דוכס הפרנקים" ומבחינת כוחו הוא האפיל על זה של מלכי השושלת המרובינגית אותם שירת, אשר היו "rois fainéants" (מלכים עושי-כלום).
חייו
פפין נולד בז'ופיל (Jupille-sur-Meuse), כיום חלק מלייז'. שמו נובע מהרסטל, שבאזור לייז' (בבלגיה של ימינו). הוא היה נכדו של ארנולף ממץ מצד אביו, אנסגיסל, ושל פפין מלנדן, מצד אמו, בגה. הנישואין בין השניים איחדו את שני השבטים העיקריים בממלכת המרובינגים למה שיקרא מאוחר יותר השושלת הקרולינגית. ב-656 או 657 הוצא להורג דודו של פפין, גרימו הזקן והיה נראה כאילו בא הקץ על שושלתו של פפין הזקן - באמצע שנות ה-70 של המאה ה-7, שרדו רק בתו בגה ונכדו פפין בחיים. פפין נישא בשלב זה לפלקטרודיס, בתו של הרוזן הוגוברט ושל אירמינה מטריר, בעלי כוח בממלכה המרובינגית.
מושל (ארגנטינה)
תיאור התפקיד
ארגנטינה היא פדרציה המחולקת ל-23 פרובינציות שבראש כל אחת מהן עומד מושל. לכל אחת מהפרובינציות חוקה משלה, והסמכויות והתקנות של כל מושל משתנות מפרובינציה לפרובינציה. בואנוס איירס העיר העיר היא אינה פרובינציה, והיא גם אינה חלק מפרובינציית בואנוס איירס, אלא היא מתפקדת כ"עיר אוטונומית" עם חוקה משל עצמה, ואת תפקיד המושל ממלא ראש עיריית בואנוס איירס.
במקרים של מהומות גדולות, בסמכות ממשלת ארגנטינה להחליף את המושל של אחת הפרובינציות, או אם המושל הנבחר הודח באופן בלתי חוקי, למשל, בהפיכה. נשיא ארגנטינה להתערבות הפדרציה בפרובינציה הבעייתית, מה שמחייב את אישור הקונגרס הלאומי.
בוראץ באניה לוקה (כדורסל)
בוראץ באניה לוקה ובעבר בוראץ נקטר (בבוסנית: KK Borac Nektar) היא קבוצת כדורסל בוסנית מהעיר באניה לוקה, המתמודדת בליגת העל הבוסנית.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1947 ונחשבת לוותיקה בקבוצות הליגה הבוסנית. הקבוצה השתתפה בעבר בליגה היוגוסלבית. מחזיקה באליפות בוסניה אחת בעונת 1999/00.
ההופעה האירופאית הראשונה של הקבוצה הייתה בעונת 1998/99 בגביע קוראץ' ובהמשך בגביע ספורטה (2000/01 הפסד לקראבנוס בשמינית הגמר), והפסידה לקבוצת אולדנבורג מבונדסליגה במוקדמות היורוצ'לנג' בעונת 2008/09. בנוסף השתתפה הקבוצה במסגרת הליגה האדריאטית בעונות 2002/03, 2003/04, והגיעה עד למקום החמישי.
את משחקיה הביתיים מארחת הקבוצה בהיכל בוריק בעיר, המכיל 5,000 מקומות ישיבה.
אטומידאט
אֶטוֹמידאט (באנגלית: Etomidate) היא תרופת הרדמה קצרת טווח, הניתנת במתן תוך-ורידי ומשמשת להשריית הרדמה כללית וסדציה, לצורך ביצוע פרוצדורות קצרות, כמו שחזור (רדוקציה) של פריקה, צנרור קנה, היפוך חשמלי וטיפול באמצעות נזעי חשמל. מנגנון הפעולה של התרופה אינו ברור לחלוטין, אך ככל הנראה היא משפיעה על קולטני GABA.
התרופה פותחה על ידי חברת התרופות ג'נסן פרמקוטיקה (Janssen Pharmaceutica) ב-1964. היא נכנסה לשימוש באירופה ב-1972 ובארצות הברית ב-1983.
שימוש רפואי
אטומידאט משמשת הן להרדמה שטחית לצורך פרוצדורות שאינן דורשות ביצוע צנרור קנה, כדוגמת היפוך חשמלי, והן כחלק מהטיפול התרופתי במקרים של תהליך הרדמה מהיר לצורך ביצוע צנרור קנה. בעבר הייתה האטומידאט אחת מתרופות ההרדמה הנפוצות ביותר בענף רפואת החירום, אך כיום תרופת הבחירה המשמשת לצורך הרדמה במתאר זה היא פרופופול.
לאטומידאט כמה יתרונות על פני תרופות הרדמה אחרות. תחילת ההשפעה שלה מהירה, כדקה, והיא משפיעה באופן מועט או שאינה משפיעה כלל על המדדים הקרדיווסקולריים, מה שהופך אותה לבטוחה יחסית לשימוש במטופלים הסובלים מהפרעה בזילוח הדם או מתת-לחץ דם. היא גורמת לסיכון מופחת לדיכוי תהליך הנשימה הטבעי ביחס לתרופות אחרות והיא אינה גורמת לשחרור היסטמין.
אטומידאט היא אחת מתרופות ההרדמה היחידות הגורמות לירידה בלחץ התוך-גולגולתי, אך ללא פגיעה בלחץ הדם העורקי, על כן היא מתאימה למקרים מסוימים של פגיעת ראש.
שימוש נוסף שנעשה באטומידאט מכונה "מבחן אטומידאט לדיבור ולזיכרון". במסגרת מבחן זה, מטופלים הסובלים מאפילפסיה ומועמדים להסרה כירורגית של אזורים במוח הנחשבים למוקדים היוצרים פרכוסים, מטופלים באמצעות אטומידאט לצורך הערכה של תפקודים מוחיים באזורים מסוימים אל מול אזורים אחרים.
בנוסף לשימוש כתרופת הרדמה, אטומידאט מדכאת הפרשה של הורמונים קורטיקוסטרואידים מבלוטת יותרת הכליה. בשל דרך המתן התוך-ורידית שלו, היא משמשת במצבים שבהם נדרשת שליטה מהירה על רמת הקורטיזול בדם, או במקרים שבהם אין אפשרות למתן טיפול תרופתי דרך הפה.
שימוש בהוצאה להורג
ב-24 באוגוסט 2017 השתמשה מדינת פלורידה שבארצות הברית באטומידאט, יחד עם רוקורניום ברומיד ופוטסיום אצטט, לצורך הוצאתו להורג של מארק אסאי - גבר שנידון למוות בעוון רצח. היה זה השימוש הראשון באטומידאט לצורך הוצאה להורג בארצות הברית.
השימוש באטומידאט נעשה בשל הקושי של הרשויות לרכוש את התרופה מידזולם לצורך שימוש בהוצאה להורג, זאת על רקע הלחץ שהופעל על חברות התרופות מצד מתנגדי ההוצאות להורג שלא למכור את התרופה לצורך זה.
ביצוע גזר הדין התאפשר לאחר שבית המשפט דחה את טענות עורכי דינו של אסאי, שטענו כי שימוש באטומידאט במהלך ההוצאה להורג יגרום לאסאי לחוות כאבים, מה שיפגע בזכויותיו החוקתיות, וקבע כי הדבר אינו סביר.
תופעות לוואי
במחקר שבוצע, שיעור התמותה בקרב פצועי טראומה קשים שטופלו באטומידאט תוך-ורידי לפרק זמן של יותר מ-5 ימים היה גבוה יותר משיעור התמותה בקרב פצועים שטופלו באמצעות תרופות הרדמה אחרות, בעיקר בשל זיהומים משניים כמו דלקת ריאות.
בגלל השפעתה המדכאת של אטומידאט על בלוטת יותרת הכליה, השימוש בה בחולים הסובלים מאלח דם, גם אם באופן חד פעמי לצורך ביצוע צנרור קנה, שנוי במחלוקת. נמצא כי חולים שטופלו במנה חד פעמית של אטומידאט הציגו רמת קורטיזול נמוכה בדם במשך שעות לאחר הטיפול בתרופה. מסיבה זו טוענים מחקרים מסוימים כי יש להימנע לחלוטין משימוש באטומידאט בחולים הסובלים מהלם זיהומי, וכי התרופה גורמת לעלייה בשיעור התמותה בחולים אלו. מנגד, מחקרים אחרים שבוצעו לא מצאו עלייה בשיעור התמותה בחולים עם הלם זיהומי שטופלו במנה חד-פעמית של אטומידאט לצורך ביצוע צנרור קנה, על פני חולים שטופלו במידזולם לשם כך. מחקרים מסוימים מציעים מתן של קורטיקוסטרואידים לחולים שטופלו באטומידאט ומציגים סימנים לאי ספיקה של בלוטת יותרת הכליה.
בסקירה רטרוספקטיבית גדולה של כ-32,000 מטופלים נמצא כי מטופלים שטופלו באטומידאט היו בסיכון גבוה פי 2.5 לתמותה, וכן בסיכון גבוה יותר ללקות בתחלואה קרדיווסקולרית ולחוות אשפוז ארוך יותר בבית החולים, מאשר מטופלים שטופלו באמצעות פרופופול. מסקנותיו של מחקר זה הן כי על מטפלים להפעיל שיקול דעת בשימוש באטומידאט.
תופעות לוואי נוספות של אטומידאט כוללות צריבה במקום ההזרקה, תנועות מיוקלוניות, בחילות והקאות.
פרמקולוגיה
אטומידאט מתחילה להשפיע בתוך כחצי דקה עד דקה, כאשר שיא ההשפעה שלה הוא לאחר כדקה. משך ההשפעה הוא כ-3–5 דקות, אם כי משך מחצית החיים של חילוף החומרים התרופתי הוא כ-75 דקות, מכיוון שאטומידאט מופצת מהפלזמה לרקמות אחרות.
דייוויד קופרפילד (מיני-סדרה, 1986)
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) היא מיני-סדרה בת עשרה פרקים, ששודרה ב-1986 ו-1987, המבוססת על הרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס. את התסריט כתב ג'יימס אנדרו הול. במאי הסדרה היה בארי לטס, והמפיק היה טרנס דיקס.
העיבוד עוקב אחרי סיפורו של דייוויד קופרפילד, החל מימי ילדותו בהשגחתו של מר מרסטון ואחותו האכזריים, ומנוסתו לטיפולה של דודתו בטסי טרוטווד. אחר כך הוא נוסע ללונדון ופוגש את בני משפחת מיקובר, ואת אוריה היפ הנוכל. שם הוא מתאהב בדורה ספנלו המפונקת.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA) לשנת 1986 בקטגוריית תוכניות הילדים.
סצנות מתוך הסדרה צולמו בהולם-נקסט-דה-סי שבמחוז נורפוק.
שמואל רוזנטל (קצין)
שמואל (שמוליק) רוזנטל הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד חטיבה 7, כמפקד חטיבה 460 וכראש מטה פיקוד הצפון.
רוזנטל נולד וגדל בצפת. התגייס לצה"ל ב-1979 ושירת בחיל השריון כלוחם וכקצין בחטיבה 7. במלחמת לבנון הראשונה שירת כסגן מפקד גדוד 77, בהמשך פיקד על גדוד 75 בחטיבה. ב-1994 מונה למפקד חטיבת שריון במילואים, חטיבת אגרוף הברזל, באוגוסט 1997 מונה למפקד חטיבה 7 וב-1999 למפקד חטיבה 460. בסיום התפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון ואסטרטגיה של צבא ארצות הברית ובשובו קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד הצפון, תפקיד בו כיהן עד 2006.
לאחר שחרורו מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת אלטל טכנולוגיסטיקה, ולימים למנכ"ל.
רוזנטל בעל תואר ראשון במדעי החברה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
גילעד מישורי
גילעד מישורי (נולד ב-1960 בירושלים) הוא פסנתרן ומלחין ישראלי למוזיקה קלאסית.
השנים המוקדמות
מישורי נולד בירושלים בשנת 1960 כבנו של שמעון מישורי (2010-1922, יליד מרקולשט, בסרביה, והיה לכנר הראשי של התזמורת הסימפונית ירושלים. דודו, נתן מישורי, היה פסנתרן ומבקר מוזיקה. החל לנגן בגיל 9. לו אחות בשם רננה. כנער למד אצל שרה סיקרון ושושנה רודיאקוב, אחר כך, אצל מיכאל בוגוסלבסקי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. בצבא שירת ככתב פרלמנטרי של גלי צה"ל. בהמלצתו של אלפרד ברנדל, המשיך לימודיו ב"הוכשולה" במינכן ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, אצל גרהרד אופיץ ובהתאמה, אצל הנס לייגרף. כמו כן השתלם במוזיקולוגיה באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן של מינכן.
הקריירה המוזיקלית ואקדמית
עוד במהלך לימודיו החל להשתתף כפסנתרן בקונצרטים: כסולן ברסיטלים ועם תזמורות רבות בעולם וכנגן של מוזיקה קאמרית עם שותפים מהשורה הראשונה. מישורי קנה לו שם בין השאר הודות לתוכניות הקונצרטים שלו, השמות דגש על מוזיקה של המאה העשרים, מוזיקה בת זמננו בכלל, ומוזיקה של מלחינים ישראליים בפרט.
גילעד מישורי היה הראשון שהקליט על תקליטורים את מכלול היצירות לפסנתר סולו ומוזיקה קאמרית עם פסנתר של המלחין לאוש יאנאצ'ק. תקליטורים נוספים, מיצירות היידן, בארטוק, שוברט, דביסי וברהמס, וכמו כן הקלטות רבות לתחנות רדיו בעולם זכו לשבחים בעיתונות.
בשנת 1998, עם הופעת הבכורה של המחזור שלו, "לידער טאגבוך", לשירים של אברהם סוצקבר, זכה מישורי להכרה והכרות רחבה כמלחין. נטייתו לספרות כמקור השראה למוזיקה ניכרת ברבות מיצירותיו, כמו "בלאדות עבריות" לשירים של אלזה לסקר-שילר, "קטעי בריחה" בעקבות הרומן של אן מייקלס, רביעיית המיתרים "תהלים" לשירים של פאול צלאן או "די ווייטע היימאט מיינע", מחזור לטנור ולתזמורת לשירים של הצייר מארק שאגאל. את האופרה הראשונה שלו, "נעורי יצחק", השלים בשנת 2010. תקליטור מסחרי ראשון מיצירותיו יצא בחברת "נאוס" הגרמנית.
אחרי שתי שנות פרופסורה בבית הספר הגבוה למוזיקה דטמולד-דורטמונד, משמש גילעד מישורי מאז שנת 2000 פרופסור בכיר באוניברסיטה למוזיקה בפרייבורג, גרמניה, כממשיכם בתפקיד של קרל זמאן, רוברט לוין ומישל ברוף. הוא מוזמן באופן קבוע לתת קורסים וכיתות אמן בכל רחבי העולם.
חוסה קרדוסו
חוסה סאטוריניו קרדוסו אוטסו (José Saturnino Cardozo Otazú; נולד ב-19 במרץ 1971 בנובה איטליה) הוא כדורגלן עבר פרגוואי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
קרדוסו הוא מלך השערים של טולוקה בכל הזמנים (248 שערים).
קריירת מועדונים
קרדוסו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת ריבר פלייט הפרגוואית ב-1988. לאחר שנתיים בריבר הוא עבר לקבוצת סנט גאלן השווייצרית, במדיה שיחק בין השנים 1990 ו-1992. לאחר מכן הוא חזר לדרום אמריקה והצטרף לאוניברסידד קתוליקה, עמה העפיל לגמר גביע ליברטדורס ב-1993. לאחר מכן הוא שיחק עונה אחת בקלוב אולימפיה, בטרם הצטרף לקבוצת דפורטיבו טולוקה המקסיקנית.
בעונת הבכורה שלו בטולוקה, ב-1995, הופיע קרדוסו בשלושה משחקים בלבד ולא הבקיע אף שער. אף על פי כן, בהמשך השנים הוא הצטיין בטולוקה והפך לכוכבה הגדול, והגיע במדיה לשיא הקריירה שלו. קרדוסו זכה עם טולוקה בארבע אליפויות הליגה המקסיקנית (בשנים 1998, 1999, 2000 ו-2002), וסיים ארבע פעמים בתור מלך השערים של הליגה. עונת השיא שלו הגיעה ב-2003, אז הוא כבש 58 שערים בכל המסגרות - כמות השערים הגבוהה בעולם לשחקן באותה שנה - וזכה עם קבוצתו בליגת האלופות הצפון-אמריקאית.
במהלך תקופתו בטולוקה זכה קרדוסו בפרס כדורגלן השנה בפרגוואי בשנים 2000, 2002 ו-2003, ובפרס כדורגלן השנה בדרום אמריקה ב-2002. הוא הבקיע בסך הכול 249 שערים במדי הקבוצה שהופכים אותו לכובש המוביל שלה בכל הזמנים. קרדוסו נודע בקרב אוהדי טולוקה גם בתור שחקן שנאבק להשתתף במשחקים גם כאשר היה פצוע, וקיבל את הכינוי "El Diablo Mayor (השד הוותיק).
לאחר עשר שנים בהן שיחק בטולוקה, עבר קרדוסו ביוני 2005 לסן לורנסו הארגנטינאית. בשנה הבודדת בה שיחק בלורנסו הוא הבקיע ארבעה שערים בלבד, בשל סדרת פציעות ממנה סבל. ביולי 2006 הביע קרדוסו את רצונו לחזור על מנת לסיים את הקריירה באולימפיה, אך לא היה יכול לשחק במדיה, מאחר שהקבוצה לא החתימה אותו עד לתום מועד ההעברות בליגה הפרגוואית. בעקבות כך, החליט קרדוסו להודיע על פרישה מכדורגל, לאחר שכבש 342 שערים במהלך הקריירה.
לאחר פרישתו, שימש קרדוסו לתקופה קצרה כמאמנה של אולימפיה, בין השנים 2006 ו-2007.
נבחרת פרגוואי
קרדוסו שיחק בנבחרת הלאומית של פרגוואי משנת 1991 עד לפרישתו, והיה, עד 2015, הכובש המוביל שלה בכל הזמנים עם 25 שערים. הוא השתתף עם הנבחרת בטורנירי גביע העולם של 1998 ו-2002, בשניהם העפיל עמה עד לשמינית הגמר. הוא הבקיע שלושער בניצחון 1-4 על נבחרת אורוגוואי במוקדמות מונדיאל 2006, אך לא יכול היה להשתתף במונדיאל עצמו בשל פציעה. קרדוסו נכלל בסגל נבחרת פרגוואי גם לאולימפיאדת אתונה 2004, וסייע לה לזכות במדליית הכסף - המדליה האולימפית הראשונה בתולדות המדינה.
כדורת דשא
כדורת דשא (אנגלית: lawn bowls) הוא משחק כדור, שמקורו באנגליה.
מטרת המשחק היא גלגול כדורים א-סימטריים במטרה לקרבם לכדור קטן יותר, צבוע לבן או כתום, שנקרא על ידי השחקנים בשמות "ג'ק" או "קיטי". בגלל מבנה הכדור האסימטרי הוא נע במסלול קשתי, דבר שמוסיף למשחק ממד של מיומנות, ודורש ריכוז ודיוק. הכדורים בעבר היו עשויים מעץ וכיום עשויים מפלסטיק, ומסומנים בצורה ייחודית, כך שניתן לזהות את הכדורים של כל שחקן. את הכדורים מגלגלים (בשונה ממשחק הפטאנק שבו משליכים את הכדורים).
כדורת דשא היא משחק-חוץ, שנהוג לשחקו על גבי משטח דשא טבעי או מלאכותי, ומכאן שמו, ולחלופין על גבי משטחים מלאכותיים מותאמים בחלל סגור. המשחק פופולרי במיוחד במדינות בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד ומדינות חבר העמים הבריטי.
המשחק הוא משחק תחרותי בין שני יחידים או קבוצות של שניים, שלושה או ארבעה שחקנים. אורך המגרש נע בין 32 ל-40 מטרים ורוחבו הוא לפחות 4.4 מטרים.
משחק הכדורת אינו דורש כושר גופני מיוחד ומשחקים בו גם נכים ועוורים, הנעזרים במאמן המכוון אותם על המגרש.
הספורט אינו ספורט אולימפי, אך מאוגד בהתאחדות עולמית המארגנת תחרויות בינלאומיות ומעדכנת את חוקי המשחק. במשחק הכדורת אין צורך בשופט צמוד ורוב המחלוקות מיושבות באופן חברי בין השחקנים ומנהלי הקבוצות (סקיפים). במקרים נדירים נעזרים בשופט למדידות מדויקות וליישוב מחלוקות כאשר מתקיים אירוע חריג על המגרש.
בישראל מספר מועדונים הפעילים במסגרת התאחדות כדורת הדשא בישראל. המועדונים הראשונים הוקמו על ידי עולים מדרום אפריקה שהשפעתם עדיין ניכרת בענף. ההתאחדות הישראלית מארגנת משחקי יחידים, תחרויות ליגה ותחרויות תקופתיות בין המועדונים ושולחת ספורטאים נבחרים לתחרויות בינלאומיות. ההתאחדות מדרגת את השחקנים בדירוג ארצי המתעדכן מספר פעמים בשנה על פי הישגי השחקנים בתחרויות הארציות.
המועדונים הקיימים כיום הם חיפה, נתניה, רעננה, רמת השרון, רמת-גן, קריית אונו, סביון וירושלים. כדורת דשא הוא אחד מענפי הספורט במשחקי המכביה. נכון למרץ 2021, המגרש ברמת השרון נטוש.
מסגרת נוספת היא ה-PBA, התאחדות הכדורת המקצועית. התאחדות זו מארגנת בכל חורף 5 תחרויות באנגליה, בהם לוקחים חלק 16 השחקנים המדורגים במקומות הגבוהים בעולם ו-16 שחקנים נוספים הנבחרים בתחרויות הסמכה. בכל תחרות של ה-PBA משתתף נציג מישראל, שמנצח את תחרות ההסמכה בארץ עבור אותה תחרות. את התאחדות הכדורת המקצועית הקים שחקן כדורת דשא ישראלי ותיק ובעל הישגים רבים, ססיל ברנסקי. באליפות העולם לשנת 1992 זכה ברנסקי יחד עם לורנס מנדלסון וליאון בלום באליפות העולם לשלישיות גברים.
בישראל פועלת גם עמותה ישראלית לכדורת דשא לעוורים, ששחקניה זוכים להצלחות רבות בתחרויות בינלאומיות.
שונן
שׁוֹנֶן (בקנג'י: 少年) הוא תת-סוגה של אנימה ומאנגה, המיועד בדרך-כלל לילדים ולנערים צעירים בגילאי 9 עד 18. הפרסום הגדול ביותר של מאנגת שונן הוא במגזין השבועי "שונן ג'אמפ".
מאפיינים
לסוגת השונן מספר מאפיינים המבדילים אותו מזיאנרים אחרים. סדרות השונן עוסקות בדרך כלל בנער בגילאי 12–18 בעל מטרה או שאיפה אותה הוא מנסה להגשים לאורך הסדרה. סדרה מסוגה זאת מתרכזת באקשן ובריבוי קרבות כדי לפתח את העלילה ולהעביר מסר. פעמים רבות מערכת היחסים בין הדמויות קיצונית (אהבה אובססיבית, שנאה, חברות אמת וכדומה) וקבועה, אם כי לעיתים, שינוי מערכת היחסים מהווה חלק חשוב מהעלילה.
בהשוואה לז'אנר קודומו, פרופורציות הגוף באנימות שונן פחות מוגזמות והאירועים בה קיצונים יותר וכוללים אלימות, שתיית אלכוהול, עישון ואף מוות. בנוסף, מכיוון והסדרה מיועדת לנוער, לעיתים מוצגות בה רמיזות מיניות, דבר שאינו מתרחש כמעט בסדרות מז'אנר קודומו.
באגיוגסובאט
באגיוגסובאט (בהונגרית: Bágyogszovát) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בבאגיוגסובאט מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,463 תושבים, ובשנת 2019 רק 1,323 תושבים.
יהודי באגיוגסובאט
בבאגיוגסובאט חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
פאנו
פאנו (באיטלקית: Fano) היא עיר בנפת פזארו אה אורבינו שבמחוז מארקה שבאיטליה. זוהי עיר חוף הממוקמת במרחק של 12 ק"מ מדרום-מזרח לפזארו, במקום בו ויה פלמיניה מתחברת לחוף הים האדריאטי. זוהי העיר השלישית בגודל אוכלוסייתה במחוז.
בית מלטסטה (Malatesta) נעשו לאדוני העיר ב-1356. בשנים הבאות עברה העיר לסירוגין מבית מלטסטה למדינת האפיפיור, לזמן קצר הייתה חלק ממדינתו קצרת הימים של צ'זארה בורג'ה ולאחר מכן לחלק מהדוכסות של בית דלה רוברה (Della Rovere).
במהלך המלחמות הנפוליאוניות סבלה פאנו קשות ממעשי ביזה. העיר לקחה חלק פעיל באיחוד איטליה. במלחמת העולם הראשונה. פאנו הופצצה כמה פעמים על ידי הצי האוסטרו-הונגרי. במלחמת העולם השנייה היא הופצצה קשות על ידי מטוסי בעלות הברית שכיוונו לגשרי הרכבת והכביש שחצו את נהר מטאורו ובנוסף נהרסו כל מגדלי הפעמונים שלה על ידי כוחות הכיבוש של גרמניה הנאצית בעת נסיגתם מהעיר.
יהדות פאנו
בתחילת המאה ה-16 פעל בעיר המדפיס היהודי גרשום שונצ'ינו בן למשפחת המדפיסים הידועה.
יוסף ויתקין
יוסף ויתקין (בכתיב יידי: וויטקין; 2 באוגוסט 1876, מוהילב – 22 בינואר 1912, ראשון לציון) היה איש חינוך, מראשוני תנועת העבודה, חבר במפלגת הפועל הצעיר ודמות מפתח במעבר מהעלייה הראשונה לעלייה השנייה.
תקופת הילדות
יוסף ויתקין נולד בעיר מוהילב שבבלארוס (אז באימפריה הרוסית). הוריו, שמעון ופייגה לאה, נמנו עם המעמד הבינוני. להוריו נולדו עשרה ילדים, אך רק יוסף ושתיים מאחיותיו שרדו את תקופת הילדות.
אביו היה אדם דתי ולימים גם ציוני, וכך חונך גם יוסף, אשר התחנך ב"חדר" ולא קיבל חינוך פורמלי כלשהו. בגיל 14 החל בלימודי השפה העברית, והרחיב ידיעותיו בתורה ובלימודי טבע. בגיל 17 למד הנהלת חשבונות ואף עסק בתחום זה כאשר הגיע לגיל 18, בבית מסחר לתבואה, בו עבד במשך שלוש שנים.
בליבו של ויתקין גמלה ההחלטה לעלות לארץ ישראל, על-מנת להגשים את תחושת קרבתו הרבה לציונות. מאחר שהיה מסור למשפחתו, היה חשוב לו לקבל את הסכמת הוריו והוא לא רצה לעלות לארץ ללא הסכמתם. הוא ניסה לשכנע את אביו בכך שטען כי הוא רוצה לממש את ציונותו. הוריו התנגדו בתחילה עקב היותו בן יחיד וחששו לגורלו, אך לבסוף בגיל 21 קיבל את הסכמת הוריו ועלה לארץ.
החיים בארץ ישראל
בשנת 1897, בגיל 21, עלה ויתקין לארץ ישראל לבדו. תחילה השתכן בראשון לציון, בצריף פועלים, ועבד כסבל הסוחב אבנים ליקב. לאחר חצי שנה בראשון לציון עבר לגדרה ונעשה למורה. ויתקין ראה בהוראה את ייעוד חייו. הוא לימד בעיקר את המקצועות העבריים, והנהיג טיולים לתלמידים כאמצעי לימוד. נוסף על כך, כמורה לתנ"ך ביקש להחדיר את ערכי התנ"ך בתלמידים. ויתקין לימד גם בבית ספר הברון יק"א בפתח תקווה.
בשנת 1902 עבר ללמד בבית ספר חביב בראשון לציון, והתעקש במסגרתו על השרשת השפה העברית ועל טיולים בטבע. בסוף שנת 1903 עזב את בית הספר בראשון לציון, ועבר למסחה, שם מונה למנהל בית הספר. ויתקין נהג לעודד את האיכרים, הוא היה מופיע בפניהם ומשכנעם כי עליהם להתמיד בעבודה קשה על מנת להשיג את המטרה - בניין הארץ.
באותה העת, היה לו סדר יום עמוס ביותר. בבית הספר היה עובד עד השעה ארבע אחר הצהריים. לאחר מכן, היה נותן שיעורים לילדים הגדולים יותר, ממשיך את סדר יומו בלמידת השפה הצרפתית, ואת שאר זמנו היה מקדיש לכתיבה, לעיתים עד השעות הקטנות של הלילה. ויתקין הצליח לעצב את בית הספר במסחה על-פי רוחו – הדיבור בשפה העברית והחינוך בחיק הטבע.
השקפותיו הפוליטיות
על אף שאופי פעילויותיו של ויתקין התאימו לאופי אנשי העלייה השנייה, היו בו גם מיסודות חובבי ציון והעלייה הראשונה שאליה השתייך מבחינה כרונולוגית.
כציוני מעשי עסק בשני תחומי פעולה מרכזיים: ההתיישבות בארץ והחינוך בארץ ובגולה. עם זאת, לדעתו של ויתקין היו הפועלים נושאי הציונות, ובכך התקרב בדעותיו לאנשי העלייה השנייה. ניתן לומר כי ויתקין גישר בין שתי העליות, הראשונה והשנייה – הוא נטל מיסודות העלייה הראשונה ויישם אותם בעלייה השנייה.
השקפתו של ויתקין התגבשה מתוך ניסיון אישי. היה ברור לו כי ללא עזרה מבחוץ לא תתגשם ההתיישבות גם על ידי הדור החדש, הצעיר והבריא. ויתקין נחשב כחלוץ במחשבתו בשלושה דברים: "בעצם הקריאה לדור הפועלי הצעיר לעלות ולתקן את הקלקולים בארץ; בקריאה לכיבוש הקרקע בצד כיבוש העבודה; במחשבה שבראש ההתיישבות צריך לעמוד גוף לאומי, הקרן הקיימת".
"קול קורא"
לאחר קונגרס אוגנדה בשנת 1903, הרגיש ויתקין כי חובתו לאמץ את כל כוחו על-מנת להשפיע על שינוי פני הדברים. הוא חש שיש צורך בפעולה מאורגנת בחוץ לארץ כדי להכשיר אנשים לטובת הפיכת פני היישוב. לפי משנתו, יעלו רק את הצעירים המסוגלים למאמץ שהוכשרו לו בחוץ לארץ. הוא טען כי אנשים מחוסרי אמצעים מסוג אחר רק יפריעו. בד' בשבט תרס"ה, 22 בינואר 1905, שלח ויתקין שניהל את בית הספר בכפר תבור אל מנחם אוסישקין את כרוז ה"קול קורא".
ה"קול קורא: אל צעירי ישראל אשר לבם לעמם ולציון", שנשא עליו את הסיסמה "בשם עמנו וארצנו", נועד ליהודים בגולה, קרא להם לעלות לארץ ישראל ולבנות את הארץ למרות הקשיים הרבים: רעב, מחלות ומחסור.
ויתקין קרא נגד הירידה מן הארץ ונגד התבססות היישובים על עבודת פועלים ערבים. הוא אמר לעם שבגולה שעליו "להקריב" את עצמו למען הציונות ולמען ארץ ישראל. ב"קול קורא" דיבר ויתקין על כך שהמטרה הציונית ברורה, אך דרכי ביצועה שגויות. טען כי מה שדרוש הוא "כח, מרץ, סבלנות אין-קצה ומסירות נפש".
ויתקין דיבר על הקמת מושבות בנוסח חדש לגמרי, מושבות "אשר תהרוסנה את כל ההשקפות המוטעות של העם בכלל ושל יושבי הארץ עצמה, על היישוב הנוכחי". כוונתו היא שהמושבות החדשות תהיינה פרי יצירתם של המתיישבים עצמם. ויתקין מדבר על הקמת "מסדרה", כלומר, הסתדרות, "בעלת משמעת חזקה ולהתמכר לעבודת העם". עוד הוסיף ויתקין ודיבר על הקמה של אגודות, אשר יאורגנו מחוץ לארץ וחבריהן יבואו לארץ ויעבדו בה כפועלים היכן שתימצא העבודה. לאחר מכן, כאשר יסתגלו לתנאי הארץ, יקימו מושבות על אדמה שתושג בכל מקום שיתאפשר: יק"א, קרן קיימת לישראל, הממשלה והערבים. כרוז זה היה שונה מכל מה שנאמר עד כה בדבר העשייה למען ארץ ישראל.
בסיומו של ה"קול קורא" הגיעה קריאתו של ויתקין אל אלה בעלי הנכונות והיכולת "לעבוד עבודת העם": "קול קורא לכם מהרי ישראל: עורו, עורו, צעירי ישראל, קומו לעזרת העם! עמנו גווע, ארצנו עוד מעט ותחמוק ממנו לנצח, מהרו לעזרתו". למעשה, ויתקין תובע ויתור על הכול, ויתור לנצח וללא חרטה.
ויתקין חתם על הכרוז בשם "חבורת צעירים מארץ ישראל". למעשה זה קיימות מספר פרשנויות. הראשונה גורסת כי הוא חשש מאוד מהפרסום בארץ. הוא חשש שהכרוז עלול להתפרש על ידי השלטונות כניסיון למימוש יומרות יהודיות לאומיות. יומרות כאלו התעוררו כבר בעבר, עם ראשית העלייה הראשונה, וגרמו לממשלה העות'מאנית להחיל בשנת 1882 איסור על עלייה. ויתקין חשש כי הוא עלול להיות מזוהה כמסית לעניין זה ולכן לא חתם בשמו. פרשנות נוספת מסבירה את מהלך זה בצניעותו הרבה של ויתקין אשר רצה להסתיר את שמו. הסבר נוסף היה כי ויתקין לא האמין שבשמו בלבד יצליח להרשים את הקוראים.
קריאתו של ויתקין לא הולידה תנועה המונית, ונראה כי לא תרמה תרומה של ממש לעלייה ארצה באותם ימים. אך עם זאת, תוך זמן לא רב הפך ה"קול קורא" לאחד מאבני היסוד בתורת העלייה השנייה, לא מבחינת הפרטים אלא בהלך הרוח ובמגמה הכללית.
ימיו האחרונים
בשנת 1907 לקה ויתקין בסרטן הגרון ונסע לווינה כדי לקבל טיפול רפואי. על מחלתו וייסוריו אמר: "אנוכי סובל ייסורים יותר גדולים מאלה של איוב. לאיוב היה לכל הפחות, על מי להתרעם" כחצי שנה לאחר מכן יצא לשליחות ברוסיה מטעם "חובבי ציון". בשנת 1909 חזר לנהל את בית-הספר בראשון לציון, אך בעקבות תלונות סגל המורים וסכסוכים עימם הוא פוטר מתפקידו כמנהל, אך המשיך ללמד בבית הספר. במאי 1911 החמירה מחלת הסרטן בגופו של ויתקין והוא חזר שוב לווינה לקבלת טיפול רפואי הולם, אך הטיפול נכשל והוא חזר לארץ חלש ותשוש והשתקע בתל אביב.
יוסף ויתקין נפטר אחרי ייסורים גדולים בדירה הקטנה של אמו בתל אביב ביום ד' בשבט תרע"ב, 22 בינואר 1912, בגיל 35. יצוין כי באותו היום ממש, שבע שנים קודם לכן, הוא שלח לאוסישקין את ה"קול קורא" שלו. ויתקין נקבר בראשון לציון על-פי בקשתו.
על שמו נקראו כפר ויתקין, אשר הוקם בשנת 1930, מספר בתי ספר ברחבי הארץ, כולל אחד בעיר ראשון לציון, העיר אליה הגיע עם עלייתו ארצה ובה נקבר, וכמו כן רחובות רבים בערי הארץ.
פרובינציית מרילנד
פרובינציית מרילנד הייתה משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה אשר התנתקו מן ממלכת בריטניה הגדולה ב-1776 בית הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
היסטוריה
אזור מפרץ צ'סאפיק נחקר לראשונה על ידי קפטן ג'ון סמית', מייסד היישוב הראשון בארצות הברית ג'יימסטאון, כבר במאה ה-16 ונכלל בשטח שקיבל סר ג'ון קלברט, לורד בולטימור, מהמלך צ'ארלס הראשון. לורד בולטימור, שהיה קתולי, משך אליו גם פוריטנים שנרדפו גם הם באנגליה. ב-1621 הקים מושבה קתולית בניופאונדלנד, אך האקלים הקשה, האדמה הדלה והטרדות מצד הצרפתים גירשו אותו משם. הוא עבר לוירג'יניה, שנוסדה עוד במאה ה-16, אך נתקל בעוינות על רקע דתי. תחום המושבה שלו נקבע ממקורות מפרץ צ'סאפיק עד לקו רוחב 40, בו נמצאת היום העיר פילדלפיה.
מרילנד הייתה מושבת הכתר הראשונה שהזיכיון שלה הבטיח חופש דת, זכויות אזרחיות וחקיקה מקומית נפרדת. המושבה נוסדה ב-1634 על ידי 200 מהגרים, רובם קתוליים, שנכנסו לנהר הפוטומק וקנו מהאינדיאנים כפר על נהר סנט מרי, עשרה מייל במעלה מקום מפגשו עם הפוטומק. מדיניות התשלום לאינדיאנים והיחס ההוגן כלפיהם, יצרו בתחילה יחסים שלווים. החוזה שכרת לורד בלטימור עם האינדיאנים הניח את היסודות לחוזה דומה שכרת ויליאם פן שנים רבות אחר כך.
הזיכיון של מרילנד היה החוזה המדיני הראשון בעולם הנוצרי שהבטיח סובלנות דתית לבני כל הדתות (הנוצריות) וחופש פולחן. הסובלנות עוגנה בחקיקה של אספת מרילנד ב-1649 כשחקיקה דומה ברוד איילנד מקדימה אותה במעט. חופש הדת יוצא הדופן משך למרילנד פוריטנים מוירג'יניה, קווייקרים ואף לותרנים, מהמושבות ההולנדיות בקאריביים.
בשנת 1681 העניק צ'ארלס השני את האדמות שמצפון למרילנד לוויליאם פן (לימים מדינת פנסילבניה). כעבור שנה העניק צ'ארלס השני לפן גם את חציו המזרחי של חצי האי דלמרווה (מדרום-מזרח לפנסילבניה, כיום חלק ממדינות דלאוור, מרילנד ווירג'יניה). בשל כך (בגלל חפיפה בשטחים שהוענקו לשתי המשפחות) נוצר בלבול גדול בשאלת מקומו של הגבול בין שתי המושבות.
משפחות קלברט ופן העבירו את הסוגיה לפסיקתו של בית המשפט האנגלי וראש בית המשפט העליון באנגליה החליט שהגבול שבין חלקה הדרומי של פנסילבניה לחלקה הצפוני של מרילנד יהיה 24 קילומטר מדרום לפילדלפיה. לאחר כעשור הסכימו המשפחות על הפשרה והחלו במדידת הגבול, אשר הסתיימה בשנת 1767. קו הגבול נקרא קו מייסון-דיקסון, ומהווה את הגבול בין צפון-מזרח ארצות הברית לדרומה.
מרילנד הייתה אחת משלוש עשרה המושבות אשר מרדו בבריטניה ופתחו במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
וילהלם הילזה
וילהלם הילזה (בגרמנית: Wilhelm Heinrich Hilse; 26 ביוני 1878 - 30 בנובמבר 1940), שחמטאי גרמני.
חייו
הילזה חלק מקום 12-13 בתחרות קובורג 1904 (ניצח: אוגוסטין נוימן), חלק מקום ראשון בתחרות ברמן 1906, הגיע למקום הרביעי בתחרות הנובר 1907, ניצח בתחרות בארמבק 1911 והגיע למקום ה-13 בתחרות המשנה במאנהיים 1914 (ניצח: הלגואה).
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק הילזה מקום ראשון בתחרות המבורג בשנת 1921, מקום שביעי בתחרות קיל 1922, מקום 11 בתחרות באד-אוינהאוזן 1922 (ניצח: ארהרדט פוסט), חלק מקום 4-5 בתחרות פרנקפורט 1923 (ניצח: ארנסט גרינפלד ), חלק מקום 3-5 בתחרות וינה 1926 (ניצחו: קארל גילג  והיינריך וגנר), חלק מקום 10-11 בתחרות מגדבורג 1927 (ניצח: רודולף שפילמן) וחלק מקום שלישי בתחרות ברמן 1927 (ניצח:  יפים בוגוליובוב).
הילזה ייצג את גרמניה בדו-קרב מול אוסטריה, דו-קרב שהתקיים בווינה בשנת 1926 וכמו כן ייצג אותה באולימפיאדה לשחמט שהתקיימה בהאג בשנת 1928.
תחנת הרכבת פדינגטון
מבנה התחנה
התחנה התחילה את דרכה בתור תחנת רכבת זמנית של חברת מסילת הרכבת המערבית הגדולה (Great Western Railway), אשר נפתחה ב-4 ביוני 1838. התחנה הראשית נפתחה באופן רשמי ב-29 במאי 1856 בתור תחנה סופית למספר קווי החברה אשר חיברו את לונדון למערב אנגליה וויילס.
מבנה התחנה עוצב על ידי איזמבארד קינגדום ברונל. אולם הרציפים של התחנה עוצב בסגנון ויקטוריאני והורכב מגג קשתות או קמרונות עשוי ברזל וזכוכית. הגג עוצב במקור בשלושה חלקים (ארקדות) מקבילים ברוחב 31 מטרים לחלק האמצעי ו-21 מטרים לשני החלקים באגפיו. אורך מבנה הקשתות היה 210 מטרים, כאשר שני טרנספטים מחברים את שלושת החלקים, אשר הסיבה לקיומם לא ידועה כיום.
חלק נוסף במתחם התחנה הוא מלון הילטון לונדון פדינגטון. המלון עוצב על ידי האדריכל פיליפ צ'ארלס הארדוויק בין השנים 1851 - 1854, בתור מלון בבעלות רשת המלונות של חברת 'הרכבת המערבית הגדולה', בשם 'המלון המערבי הגדול המלכותי' (Great Western Royal Hotel). המלון ניצב ברחוב פרייד ונמצא למעשה בראש מבנה התחנה (תוחם את מתחם התחנה מדרום-מזרח). בשנת 1983 כחלק ממהלך ההפרטה של חברות הרכבת בבריטניה, נמכר המלון לידיים פרטיות ובשנת 2001 הוא שופץ כחלק מרשת מלונות הילטון וקיבל את שמו הנוכחי כמלון הילטון פדינגטון.
בתוך מתחם התחנה ניצבת אנדרטה לזכר הגברים והנשים ששירתו ונפלו במלחמת העולם הראשונה והשנייה, אשר שירתו בחברת 'הרכבת המערבית הגדולה'. האנדרטה ניצבת לאורך הקיר הפנימי של התחנה ברציף מספר 1 ומורכבת מבסיס אבן, עליו ניצב פסל ארד בדמותו של חייל בריטי לבוש מדים וציוד ממלחמת העולם הראשונה. בנוסף לאנדרטה, באחת מהכניסות לתחנה ברציף מספר 1, ניצב פסלו של מעצב התחנה ברונל. הפסל נבנה מארד בדמותו של ברונל ישוב על כיסא.
בין השנים 1906–1915, מבנה התחנה שופץ והורחב באופן נרחב. לשלושת מבני הקשתות הוסף מבנה שלישי דומה לקודמיו, ברוחב 33 מטרים אשר ניצב במקביל לקודמיו מכיוון דרום-מערב. מבנה הקשתות נבנה באותו האופן כמו קודמיו, אך חלק מפרטיי העיצוב שונים במקצת.
תחנת הרכבת
התחנה משרתת בין היתר את קווי חברת הרכבת "פירסט המערבי הגדול" של קבוצת פירסט. קווי פירסט, בדומה לקווי 'הרכבת המערבית הגדולה' ההיסטוריים, מחברים את לונדון למספר יעדים לאורך מערב ודרום-מערב אנגליה וויילס, בהם: בריסטול, אקסטר, פלימות', קארדיף וסוונסי.
הרכבת התחתית
תחנת הרכבת התחתית נפתחה לראשונה ב-10 בינואר 1863 כתחנה של חברת "מטרופוליטן ריילוי" (Metropolitan Railway; MR) בשם פדינגטון (בישופס רואד) (Bishop's Road) על שם רחוב בישופ אשר תוחם את התחנה הראשית מצפון. ב-1 באוקטובר 1868 פתחה החברה תחנה נוספת מדרום לתחנה הראשית בשם פדינגטון (פרייד סטריט) אשר ישבה על שלוחה חדשה של הקו לכיוון גלוסטר רואד. בשנת 1913 נפתחה במקום תחנת קו עמוק כדי לשרת את קו "רכבת בייקר סטריט וווטרלו" (כיום קו בייקרלו).
כחלק ממתחם תחנת הרכבת כיום, קיימות שתי תחנות רכבת תחתית נפרדות אשר נמצאות משני צידי התחנה. מדרום לתחנה הראשית נמצאת תחנת פדינגטון (פרייד סטריט) (Praed Street; רחוב פרייד), תחנה משולבת קו תת-קרקעי וקו עמוק אשר משרתת את קו בייקרלו, קו סירקל וקו דיסטריקט. מצפון לתחנה הראשית נמצאת תחנת פדינגטון (סברבאן) (Suburban; פרברי), תחנת קו תת-קרקעי אשר משרתת את קו סירקל וקו האמרסמית' וסיטי.
למרות ששתי התחנות נמצאות כחלק ממתחם תחנת פדינגטון, הן מופרדות במרחק הליכה דרך מבנה התחנה הראשי. בחלק ממפות הרכבת התחתית ניתן לראות הפרדה בין שתי התחנות, בעוד שבמפות אחרות הן נחשבות לאותה התחנה.
תחנת פדינגטון בתרבות
התחנה מתוארת במספר ספרים נוספים, בהם "סדרת הרכבות" והספר "שופר סכנת החיים".
Web Services Description Language
Web Services Description Language (בראשי תיבות: WSDL) היא שפה להעברת מידע בין שרת ללקוח בנושא שירות מסוים.
עקרונות פעולה
המידע נועד לאפשר ללקוח לדעת מראש כיצד עליו לפנות לבקשת שירות וכמו כן כיצד יענה השירות לפניה זו.
במסגרת שפה זו מועברים המידעים הבאים: שם השירות, אופן מסירת הנתונים (מהלקוח לשרת) לצורך תיאור הבקשה, אופן קבלת הנתונים (מהשרת ללקוח) במענה לבקשה.
טכנולוגיה
השפה ופרוטוקול המשמשים לתיאור Web Services. השפה מורכבת משלושה אלמנטים עיקריים: DTD, XSD, XMI
פיזור ריילי
פיזור רַיילֵי הוא פיזור של קרינה אלקטרומגנטית (לדוגמה: אור) על ידי חלקיקים שגודלם קטן בהרבה מאורך הגל של הקרינה. התופעה התגלתה על ידי הפיזיקאי הבריטי ג'ון ויליאם סטראט ריילי ונקראת על שמו.
דוגמאות לפיזור ריילי הן פיזור אור במים, כתוצאה מפיזור ממולקולות המים, כמו גם פיזור של מכ"ם מענן. לעומת זאת, פיזור אור מחלקיקי אבק בחדר אינו פיזור ריילי, שכן חלקיקי האבק גדולים מאורך הגל של האור. אחד המאפיינים החשובים של הפיזור הוא שגלים בעלי אורך גל קצר מתפזרים יותר מאשר גלים בעלי אורך גל ארוך. תכונה זו אחראית לכך שהשמיים, כמו גם הוורידים בגוף נראים כחולים, מכיוון שכחול וסגול הם הצבעים בעלי אורך הגל הקצר ביותר מבין צבעי האור הנראה. בין היתר, תופעת פיזור ריילי אחראית גם לצבע העיניים אִלְסַר (Hazel).
ניתוח מתמטי
בקירוב ראשון, פיזור ריילי הוא פיזור מחלקיק כדורי, שיכול להיות מוליך או מבודד עם מקדם שבירה (חומר דיאלקטרי). הפיזור של קרינה אלקטרומגנטית מכדור ניתנת לפתרון מדויק באמצעות תורת מי (Mie theory), על שם הפיזיקאי הגרמני גוסטב מי (Gustav Mie). לחישוב פיזור אמיתי צריך לקחת בחשבון את הצורה האמיתית של החלקיקים ואת הפיזור בין חלקיקים מרובים, דבר שלא ניתן לעשות באופן אנליטי במקרה הכללי, ויש לחשב פתרון נומרי עבור כל מקרה, במקרים בהם התכונות המדויקות של הפיזור חשובות.
ניתוח כמתנד הרמוני
הניתוח על פי תורת מי מורכב ומתאים לכל סוגי הפיזור מכדור. ניתן לפשט את הבעיה אם מניחים שגודל החלקיק קטן בהרבה מאורך הגל. במקרה זה, ניתן לתאר את הפיזור כצירוף של שני תהליכים:
מתנד הרמוני טעון מאולץ על ידי כוח חיצוני
כדי להבין את החלק הראשון של התהליך, נניח לשם פשטות, שניתן לתאר את החלקיק כמתנד הרמוני טעון, המאולץ על ידי כוח מחזורי הנובע משדה חשמלי של הגל האלקטרומגנטי. משוואת הכוחות (החוק השני של ניוטון) של המערכת היא:
,
כאן m היא מסת המתנד, \omega_0 היא התדירות העצמית, q מטענו, E היא משרעת השדה החשמלי של הגל האלקטרומגנטי הפוגע, ו- \omega היא תדירותו. הנחנו, ללא הגבלת הכלליות, שהגל האלקטרומגנטי מקוטב כך שהשדה החשמלי שלו מצביע בכיוון ציר x ולכן כיוון ההתקדמות של הגל הפוגע יכול להיות מקביל לציר z. כמו כן התעלמנו מכוחות חיכוך (שהם מוליכות סופית של החלקיק), ולכן נניח גם שתדירות הכוח המאלץ \omega שונה מהתדירות העצמית של המתנד \omega_0 כדי להימנע ממצב של תהודה (רזוננס) שם כוחות החיכוך אינם ניתנים להזנחה. פתרון המשוואה לאחר התייצבות המערכת הוא תנועה מחזורית בתדירות הכוח המאלץ:
הדיפול החשמלי מוגדר כוקטור כאשר q_i הוא מטען החלקיק הממוקם בנקודה \vec{r}_i, והסכום הוא על כל המטענים מרכיבים את החלקיק. לכן הדיפול מצביע בכיוון ציר x וערכו נתון בביטוי:
קרינה דיפולית
חלקיקים טעונים חשמלית הנמצאים בתאוצה קורנים, וכאשר מדובר בתנועה של דיפולים חשמליים הקרינה נקראת קרינה דיפולית. הדיפול קורן לכל כיוון למעט הכיוון בו הוא מצביע, עוצמת הקרינה הדיפולית (הממוצעת בזמן) במרחק r מהדיפול בכיוון שהזווית בינו ובין וקטור הדיפול היא \theta היא: כאן \omega, היא התדירות התנועה של וקטור דיפול שמשרעתו, \mu_0היא הפרמאביליות של הריק, ו-c היא מהירות האור.
כעת כדי למצוא מהי עוצמת הקרינה של הדיפול המאולץ, שהיא למעשה הקרינה המפוזרת, יש להציב את הביטוי עבור הדיפול החשמלי שחושב קודם בנוסחת הקרינה הדיפולית. מכאן ניתן לחשב את חתך הפעולה לפיזור הקרינה, שהוא היחס בין עוצמת הקרינה המפוזרת לשטף הקרינה של הגל הפוגע:
כאן, ו- \epsilon_0 היא הפרמיטיביות של הריק.
בגבול מקבלים שחתך הפעולה לפיזור, \sigma, מתכונתי לחזקה הרביעית של תדירות הגל הפוגע, ומתכונתי הפוך לאורך הגל \lambda בחזקה הרביעית:
גבול זה נקרא פיזור ריילי, והמאפיין העיקרי שלו הוא שגלים בעלי אורך גל קצר מתפזרים באופן יעיל יותר (כלומר חתך הפעולה לפיזור גדול יותר) מאשר גלים בעלי אורך גל ארוך. תופעה זו, בפרט, מסבירה מדוע השמיים כחולים: האור הכחול מתפזר יותר טוב מהאור האדום כיוון שאורך הגל הכחול קצר יותר.
זורבה היווני (ספר)
זורבה היווני (במקור ביוונית: Βίος και Πολιτεία του Αλέξη Ζορμπά, חייו ומעלליו של אלכסיס זורבאס) הוא רומן פיקרסקי שנכתב בשנת 1946 ביוונית מודרנית על ידי הסופר היווני ניקוס קאזאנצאקיס. הופעת הספר ביוונית לא עוררה הדים משמעותיים, אך הופעתו בתרגום לצרפתית ב-1947 עשתה זאת והספר זכה לפופולריות רבה ולתרגומים לעשרות שפות נוספות.
הספר מתאר חברות מיוחדת הנרקמת בין אינטלקטואל המתחיל לנהל מכרה פחם בכרתים, לבין פועל מכרות יווני רב-מעללים, ששמו אלכסיס זורבה. דמותו הססגונית של זורבה, התנהגותו משוחררת-העכבות, וניסיון חייו העשיר, משפיעים בצורה ניכרת על השקפת חייו של האינטלקטואל והופכים את זורבה לאחת הדמויות האהובות והמוכרות ביותר בסיפורת העולמית. קאזאנצאקיס ביסס אותו על ידידו גאורגיוס זורבס, שהיה פועל בשירותו וגם שותף לעסקים בין 1915 ל-1917; השניים היו מעורבים בניצול מכרה ליגניט בפלופונז, אך גם בכריתת עץ ובכריית דולומיט. קאזאנצאקיס שמר על קשר מכתבים עם זורבאס עד מותו של האחרון, ב-1941.
בעקבות הצלחתו הרבה של הספר, בשנת 1964 צולם הסרט "זורבה היווני" המבוסס על הספר, בכיכּוב אנתוני קווין, והפך לשובר קופות.
הספר פורסם לראשונה בעברית על ידי הוצאת עם עובד בשנת 1954, בתרגומו של חנוך קלעי מאנגלית. היה זה הספר הראשון בסדרת "ספריה לעם" של "עם עובד". בשנת 2003 פרסמה הוצאת עם עובד תרגום חדש של הספר על ידי אמיר צוקרמן, לראשונה בעברית מן המקור היווני.
דגירה
דגירה היא פעולה שמבצע בעל חיים לצורך שמירה על טמפרטורה מבוקרת של הביצה, על ידי ישיבה על הביצה והעברת חום גופו אליה. מספר הביצים להטלה אחת מכונה בשם תטולה.
דגירה אצל עופות
כל העופות, בלי יוצא מן הכלל, מטילים ביצים. קבוצה של עופות מסוימים, שמיקומה באוסטרליה ובאיים שכנים לה, מטילה את ביציה בדומה לזוחלים, בתוך גומחות באדמה וזונחת אותם לחלוטין. הולדות אחר בקיעתן מסוגלים לדאוג לעצמם ואף לעופף במהרה.
כל שאר העופות דוגרים על ביציהן, במטרה להעביר את חום גופם, תהליך חיוני להתפתחות העובר. חלק הגוף שנמצא במגע עם הביצים, הוא על פי רוב נטול שיער וכלי דם רבים מתפתחים בו בעת תקופת הדגירה. נקבות עופות רבים כאווזים וברווזים למשל, אף מורטות את שיער החזה שלהם כך שרק עורן יבוא במגע עם הביצה, וחום גופן יהיה ישיר עליה.
עופות רבים מחלקים את הדגירה בין שני המינים. אך ישנה חשיבות לניצוי העוף בתהליך הדגירה, על כן הנקבות שצבע נוצותיהן כהה יותר, דוגרות על הביצים יותר מהזכרים שצבע הנוצות שלהם צבעוני ובהיר יותר. אצל עופות גדולים חסרי תעופה, כיען ואמו, הזכרים דוגרים על הביצים כמעט לבדם, כאן בא לידי ביטוי משקלם הרב ומסת נוצותיהם.
תקופת הדגירה משתנה ממין למין, בין 10 ל-30 ימים אצל עופות קטנים ובינוניים עד ל 60-80 ימים אצל עופות גדולים. המשתנים הם גודל הביצה, גודל הוולד וטמפרטורת הגוף של ההורים.
בעופות שוכני הקינים, שגוזליהם בוקעים חסרי ישע וזקוקים לשהייה ממושכת בקן, הדגירה ארוכה יותר. אצל עוזבי הקינים, היכולים לצאת מהקן מיד בעקבות הוריהם, הדגירה קצרה.
חום הגוף לבדו, אינו מספק לחימום הביצה כולה. על כן עופות רבים הופכים את הביצים כפעמיים ביום, חלקם עושים זאת עם מקורם וחלקם עם הרגליים, תהליך זה הנעשה במסירות, מחמם את הביצה מכל צדדיה.
תהליך הבקיעה אינו נעשה בעזרת ההורים. הוולד מצויד ב"שן בקיעה" על מקורו, מן חומר גרמי חזק העוזר לו לשבור את הביצה מבפנים. מאוחר יותר תיעלם השן לחלוטין ותתמזג עם מבנה המקור.
קישורים חיצוניים
Инкубатор Häckning
לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה
לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה (גרמנית: Luise Ulrike von Preußen; 24 ביולי 1720 - 16 ביולי 1782), הייתה בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, ואשתו של אדולף פרדריק, מלך שוודיה.
ביוגרפיה
לואיזה אולריקה נולדה בברלין ב-24 ביולי 1720 לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת הנובר, בתם של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וסופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה. היא קיבלה את השם אולריקה, מפני שאולריקה אלאונורה, מלכת שוודיה הייתה הסנדקית שלה.
לואיזה אולריקה תוארה כיפה, אינטליגנטית, בעלת מזג עז ורצון עז. היא קיבלה השכלה מתקדמת בצרפתית בהתאם לעידן הנאורות, על ידי האומנת מרתה דה רוקול והמושל מטורין וייסייר לה קרוז מההוגנוטים הצרפתים. לואיזה אולריקה אהבה את המסורת הצבאית הקפדנית, ובשל כך הייתה אהובה על אביה. היא ואחיה הבכור, פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, היו ביחסים טובים למדי, וחלקו את התעניינותם במדע ובתרבות. בין אחיה האהובים עליה היו אחיה הצעיר אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ואחותה סופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה.
בצעירותה היו ללואיזה אולריקה מחזרים רבים, וביניהם פרדריק, נסיך ויילס, קרלוס השלישי, מלך ספרד ועוד, אולם בסוף הוחלט לחתנה עם אדולף פרדריק, נסיך הכתר השוודי, כחלק מברית בין רוסיה, פרוסיה ושוודיה, ואכן ב-17 ביולי 1744 נערך טקס נישואים באמצעות שליח בברלין, וב-18 באוגוסט נערך טקס החתונה הרשמי בארמון דרוטנינגהולם בשוודיה. לואיזה אולריקה למדה ספרות שוודית ואף הקימה ספרייה בשפה השוודית, וכמו כן, התכתבה עם האקדמיה המלכותית השוודית למדעים ויצרה אוסף מדעי הטבע. אולם, התנהגותה היהירה והמתנשאת גרמו לה בסופו של דבר להיות פחות פופולרית מחוץ לחצר המלוכה. בשנת 1745 הטיל עליה אחיה פרידריך השני, מלך פרוסיה להביא לברית בין פרוסיה לשוודיה נגד רוסיה, שלחמה באותה העת נגד פרוסיה במלחמת הירושה האוסטרית, אולם למרות שבעלה תמך בברית, החליט לבסוף הפרלמנט על ברית עם רוסיה וצרפת נגד פרוסיה.
בשנת 1771 מת בעלה אדולף פרדריק, מלך שוודיה, ובנה גוסטב השלישי, מלך שוודיה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1772 ביצע גוסטב הפיכה שלטונית, והחל לשלוט באופן אבסולוטי, בעת שלואיזה אולריקה הייתה בברלין עם בתה. בעקבות ההפיכה קיוותה לואיזה אולריקה לתפוס עמדה יותר חזקה בממלכה, וכשלא הצליחה לעשות זאת היא הסתכסכה עם בנה המלך. לואיזה אולריקה אף טענה כי בנו של גוסטב - גוסטב אדולף אינו בנו של גוסטב, אלא בנו של אדולף פרדריק מונק, ובעקבות כך התגבר הסכסוך ביניהם, והוא נמשך עד מותה ב-16 ביולי 1782.
משפחתה
ב-17 ביולי 1744 התחתנה לואיזה אולריקה עם אדולף פרדריק, מלך שוודיה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
להרוג את המזל
הסרט צולם בניו יורק ומתמקד בעלילתו בסלבין כלברע, לינדזי - חוקרת מקרי מוות, שני ראשי פשע אויבים הידועים בשמות: "הבוס" ו"הרבי" ובמתנקש מסתורי הידוע בשם מר גודקאט.
עלילה
הסרט פותח בשתי סצנות חיסול. לאחר מכן מופיע סמית', בלש מסתורי, ומספר לבחור באולם המתנה על עולם הפשע של העיר קנזס, לאחר הסיפורים הוא מחסל אותו.