cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחלקת המלחמה של ארצות הברית
מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מרשל היועץ הראשי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בנושאי אסטרטגיה צבאית והשקיע מעט מאמץ לפעול כמנהל הכללי של מחלקת המלחמה. סוכנויות רבות היו עדיין מחוסרות סמכות בתחומים שונים והן הטרידו את ראש המטה בפרטים רבים מדי, עד שגרמו למחלקת המלחמה לפעול בחוסר יעילות בניהול הצבא במלחמה גלובלית. הגנרל מרשל תיאר את תפקיד ראש המטה כ"תפקיד פיקודי גרוע". הנשיא רוזוולט מינה את הנרי סטימסון כמזכיר המלחמה. לאחר המתקפה על פרל הארבור העניק סטימסון גיבוי למרשל בארגון מחדש של הצבא על פי "חוק סמכויות המלחמה" (War Powers Act of 1941). הוא פיצל את צבא ארצות הברית לשלושה מרכיבים אוטונומיים לניהול הפעילות של המחלקה: "כוחות הקרקע של הצבא" (Army Ground Forces) אימנו את הכוחות, חילות האוויר של צבא ארצות הברית פיתחו זרוע אווירית עצמאית ו"שירותי האספקה" (Services Of Supply) ניהלו את הפעילות המנהלית והלוגיסטית. חטיבת המבצעים פעלה כצוות תכנון כללי עבור הגנרל מרשל. ב-1942 קיבלו חילות האוויר של הצבא עצמאות מעשית בכל מובן בנפרד משאר חלקי הצבא.
לאחר המלחמה
עם תום מלחמת העולם השנייה נטשה מחלקת המלחמה את המבנה הארגוני של מרשל לטובת דגם מקוטע שהתאים לתקופה בעוד שהזרועות העצמאיות נמנעו כל הזמן מהנהגה מחדש של שליטה ארגונית איתנה על פעולותיהן. "חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947) פיצל את מחלקת המלחמה למחלקת הצבא של ארצות הברית ולמחלקת חיל האוויר של ארצות הברית. לניהול שתי המחלקות הללו נתמנו מזכיר הצבא של ארצות הברית ומזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, בהתאמה.
מבני המחלקה
בשנותיו הראשונות, בין השנים 1797 – 1800, ישב מטה מחלקת המלחמה בפילדלפיה. יחד עם שאר סוכנויות הממשל הוא עבר לבירה החדשה וושינגטון די. סי. ב-1800. ב-1820 עבר מטה המחלקה לבניין בפינת רחוב 17 ושדרות פנסילבניה, בסמיכות לבית הלבן, חלק ממכלול של ארבעה מבני לבנים בסגנון הפדרלי שנבנו עבור מחלקות הקבינט, כשמחלקת המלחמה ישבה בחלק הצפון-מערבי של המכלול, מחלקת הצי בחלקו הדרום-מערבי, מחלקת המדינה בחלקו הצפון-מזרחי ומחלקת האוצר בחלקו הדרום-מערבי. בניין מחלקת המלחמה הורחב בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשנבנה בניין נוסף ממערב מעבר לרחוב שנודע בשם "הנספח" (Annex) וחשיבותו עלתה במהלך מלחמת האזרחים כאשר הנשיא אברהם לינקולן הגיע פעמים רבות לחדר הטלגרף של מחלקת המלחמה להתעדכן בדיווחים ובעדכונים. המבנים המקוריים של מחלקות המלחמה והצי מ-1820 שניצבו מצדו המערבי של הבית הלבן, הוחלפו ב-1888 בבניין חדש בסגנון הקיסרות השנייה הצרפתית עם "גגות מנסארד", שזכה לשם "בניין המדינה, המלחמה והצי" (State, War, and Navy Building). כיום הוא ידוע כ"בניין משרדי הממשל הישן" (Old Executive Office Building) ולימים נקרא "בניין הממשל על שם אייזנהאור", על שמו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נגסה מחלקת המדינה את המרחב של מחלקת המלחמה בבניין ואף הבית הלבן חיפש מרחב משרדים נוסף. באוגוסט 1939 העבירו מזכיר המלחמה הארי וודרינג וראש מטה הצבא בפועל ג'ורג' מרשל את משרדיהם אל "בנייני התחמושת" (Munitions Buildings), מבנה זמני שנבנה בשטח המול במהלך מלחמת העולם הראשונה. בסוף שנות ה-30 בנתה הממשלה את בניין מחלקת המלחמה (כיום בניין הארי ס. טרומן, המשמש כבניין מחלקת המדינה) שניצב בפינת הרחובות 21 ו-C, אך עם השלמת בנייתו, נראה היה שהוא לא פתר את בעיית המקום של מחלקת המלחמה והוא הועבר לשימושה של מחלקת המדינה, שכאמור שוכנת בו עד היום.
בכניסתו לתפקיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, התמודד המזכיר הנרי סטימסון עם מצב בו מחלקת המלחמה הייתה מפוזרת ב"בניין התחמושת" העמוס ובבניינים רבים בכל רחבי וושינגטון, כולל פרברים במרילנד ובווירג'יניה. ב-28 ביולי 1941 אישר הקונגרס תקציב לבניין חדש למחלקת המלחמה במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה שבו תשוכן כל מחלקת המלחמה תחת קורת גג אחת. עם השלמת בנייתו של הפנטגון ב-1943, פינה מזכיר המלחמה את לשכתו ב"בניין התחמושת" והמחלקת כולה החלה את תהליך המעבר לבניין החדש.
פיורד נני
אורכו של הפיורד 16 קילומטרים ורוחבו 8 קילומטרים.
הפיורד נמצא בין מצוק רד רוק, ושלוחת רומן פור.
גילוי הפיורד
אזור זה נחקר לראשונה בשנת 1909 על ידי ז'אן-בטיסט שארקו.
המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם ערכה סקירה מפורטת של האזור ומיפתה אותו בשנים 1936–1937.
מקור השם
שארקו הציע לפיורד את שמו הנוכחי, אולם חשב שמדובר במפרץ וקרא לו "מפרץ נני".
המשלחת הבריטית נתנה את השם לפיורד שבין מצוק רד רוק, ושלוחת רומן פור.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
הפסגה
{{פירושונים|* הפסגה (גואנגג'ואו) – גורד שחקים בן 60 קומות הממוקם במחוז טיאנהיא של גואנגג'ואו, גואנדונג, סין
ראו גם
}}
לגנה ורדסיה
לגנה ורדסיה רודריגז (בספרדית: Legna Verdecia Rodríguez; נולדה ב-29 באוקטובר 1972) היא ג'ודוקא עבר קובנית אשר התחרתה בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג, האלופה האולימפית מסידני 2000.
ביוגרפיה
ורדסיה השתתפה שלוש פעמים במשחקים האולימפיים בשנים 1992, 1996 ו-2000. באטלנטה 1996 היא זכתה במדליית ארד. היא התחילה בשלב שמינית הגמר בו ניצחה את אלכסה וון שוויחו הגרמנייה וברבע הגמר היא ניצחה את נוריקו נראזאקי היפנית. בחצי הגמר ורדסיה הפסידה להיון סוק-הי הדרום-קוריאנית ונשרה לקרב על מדליית הארד בו גברה על האלופה האולימפית המכהנת אלמודנה מוניוז הספרדייה.
באולימפיאדת סידני 2000 ורדסיה זכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג. היא התחילה בשלב שמינית הגמר וניצחה באיפון את מירן לאון הספרדייה לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח. ברבע הגמר היא ניצחה את קרולינה מריאני הארגנטינאית בהחלטת שופטים ובחצי הגמר היא ניצחה בניקוד ווזארי את קיה סון-הי הצפון-קוריאנית. בגמר ורדסיה התמודדה מול נוריקו נראזאקי היפנית וניצחה באיפון לאחר תרגיל סיאו-אוטושי 2 דקות ו-19 שניות מתחילת הקרב.
ורדסיה מחזיקה בחמש מדליות מאליפויות העולם, מדליית זהב (1993), מדליית כסף (1999) ושלוש מדליות ארד (1991, 1995 ו-2001). במשחקים הפאן-אמריקאיים היא זכתה בשלוש מדליות זהב (1991, 1995 ו-1999) ובאליפות הפאן-אמריקאית היא זכתה בשבע מדליות; ארבע מדליות זהב (1988, 1990, 1997 ו-1998), מדליית כסף (1996) ושתי מדליות ארד (1992 ו-1994).
במהלך הקריירה ורדסיה זכתה ביותר מ-50 מדליות בתחרויות מהסבב העולמי, מתוכן 43 מדליות זהב, ביניהן מדליות זהב מטורנירי צרפת ויפן היוקרתיים.
כמה שנים
כמה שנים הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השישי שלה עם או בלי לאהוב. השיר יצא לאור ב-25 בינואר 2022, על ידי חברת התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
אברהם צבי הירש גרודזנסקי
הרב אברהם צבי הירש גרודזנסקי (? - ל' חשוון ה'תרצ"ח, 1937) היה ראש ישיבת רמיילס שבווילנה.
ביוגרפיה
בן לרב דוד שלמה גרודזנסקי, רבה של איוויה שבליטא. שימש כראש ישיבת רמיילס שבווילנה.
אחיו הוא הרב חיים עוזר גרודזנסקי, בעל שו"ת אחיעזר ומגדולי הפוסקים בליטא.
מה יקרה אם אמות מחר בבוקר
מה יקרה אם אמות מחר בבוקר: סיפור חייה של דפנה מאיר הוא ספר ביוגרפי שנכתב על ידי יפעת ארליך, על חייה של דפנה מאיר, אחות שנרצחה על ידי מחבל פלסטיני בביתה שבעתניאל ב-2016. בספר משולבים טקסטים שכתבה מאיר. הספר נערך על ידי ענת שינקמן בן זאב ויצא לאור בשנת 2017 בהוצאת ידיעות ספרים.
עשרת אלפים עותקים של הספר נמכרו בחודש הראשון לפרסומו. כבר בשבוע הראשון להוצאתו כיכב הספר בראש רשימת רבי המכר של צומת ספרים וסטימצקי.
פחות משנה לאחר צאתו זכה הספר לתעודת "ספר פלטינה" מטעם התאחדות הוצאות ספרים בישראל, לציון מכירת 40 אלף עותקים.
תוכן הספר
הספר מתאר את סיפור חייה של דפנה מאיר. בתוך הביוגרפיה המספרת את סיפור ילדותה הקשה, אהבתה לנתן מאיר, ולקיחת ילדי אומנה, משולבים כתבים רבים מפרי עטה של דפנה על עצמה ואל אחרים, שאספה וערכה ארליך.
הפרק הראשון של הספר הנקרא "דפנתן" מתאר את סיפור אהבתם של דפנה ונתן מאיר שהחל במוצב על גבול לבנון.
הפרק השני מספר את סיפורו של אביה של דפנה, ניצול השואה. בפרק מובאים מסמכים שכתב כנער ניצול השואה. במהלך המחקר על הספר התגלה מידע שלא היה ידוע עליו קודם לבני המשפחה.
הפרק השלישי מתאר את חייה של דפנה כילדה בלי בית, בפנימיה ב"אחוזת שרה" בבני ברק ובחברת הנוער בקיבוץ טירת צבי.
הפרק הרביעי "אמא מספר אחת בגלקסיה", עוסק בלידות הקשות שעברו על דפנה, באימהות המיוחדת שלה, ובקשיים שבלקיחת שני ילדים באומנה.
פרק נוסף, "אחותכם", עוסק בדילמות של דפנה כאחות, תחילה במוסד לחולי נפש, אחר כך במרפאה ביישוב טנא עומרים, ובהמשך במחלקה הנוירו-כירורגית בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
הפרק "אישה עם ביציות" מתאר את פעילותה בתחום הפריון והמיניות בחברה הדתית. בפרק זה מובאת התכתבות חריפה שניהלה מאיר עם גורמים תורניים בנושא שבעה נקיים לנשים הסובלות מעקרות הלכתית שהפתרונות הרפואיים והאלטרנטיביים הקיימים אינם הולמים לבעייתן.
הפרק האחרון מתאר את ימיה האחרונים, ואת מותה הטרגי בבית, מול עיניהם של בתה הגדולה ואחד הילדים שגידלה באומנה.
התקבלות הספר וביקורות
הספר זכה לביקורות טובות ברובן ממבקרי הספרות, אך קיבל גם ביקורות שליליות. ביקורת יוצאת דופן שעוררה סערה בפייסבוק של הכותבת, היא זו שנכתבה ב"הארץ" על ידי טלילה ציפר. לטענת הכותבת היא פנתה לעורך עיתון "הארץ", עמוס שוקן, וטענה כי לספר מגיע סיקור בעיתון, עקב כך שהוא נמצא בראש טבלת רבי המכר שלו במשך תקופה ארוכה. לאחר פרסום הביקורת השלילית, שעסקה בעיקר בקטע שכתבה מאיר ועוסק בהטרדות מיניות ובמקרי אונס וביחס אליהם, שלטענת כותבת הביקורת דבריה של מאיר בנושא שפורסמו בספר גרמו לכך ש, הגיבה ארליך בכך שפרסמה בדף הפייסבוק שלה עדות של נפגעת תקיפה מינית שבה תמכה מאיר. מספר ימים לאחר מכן פרסמה בכל סרלואי ב"הארץ" ביקורת-תגובה לזו של ציפר.
אופן כתיבת הספר והביקורת עליו
לצורך כתיבת הספר קיבלה ארליך את הסיסמה לאימייל האישי של דפנה, וקראה התכתבויות אישיות של מאיר עם מאות אנשים. רבות מההתכתבויות הללו צוטטו בספר. . על עניין זה נמתחה ביקורת נוקבת, שעוררה אף היא סערה ברשת. ההתכתבויות האישיות כוללות ביקורות קשות מצד דפנה, וכן מיילים אישיים המביעים מצוקה והשתפכות. נטען כי אף אם הפרסום נעשה בעילום שם, הוא עושה שיימינג לאנשים רבים, באופן שדפנה עצמה לא חשבה מעולם לעשות. כמו כן נמתחה ביקורת על עצם היחשפותה של ארליך לחומרים האישיים האלו.
בהתייחסויות שונות הבהירה ארליך כי מעולם לא נחשפה לשמות האנשים והנשים שפנו אל דפנה בשאלות אישיות דרך אתר קולך ובבלוג האישי שלה "דרך נשים". ארליך הבהירה כי הטקסטים הללו הגיעו לתיבה נפרדת שנשארה חתומה וסגורה, וכי הטקסטים הללו שהוכנסו אל הספר נלקחו מתוך מה שפרסמה דפנה בימי חייה ב"קולך" וב"דרך נשים" בעילום שמות השואלים.
תחנת הכוח בטבריה
תחנת הכוח בטבריה היא אחת משלוש תחנות הכוח הראשונות שבנה פנחס רוטנברג בשנות העשרים של המאה ה-20 ובדומה לתחנת הכוח בחיפה, נחשבת אחד מהמבנים הראשונים שנבנו על פי עקרונות התנועה המודרנית באדריכלות. התחנה ייצרה בסך הכל 60 קילוואט, הופעלה ב-10 ביוני 1925 וסיפקה חשמל לטבריה והסביבה עד שנת 1932, עם הפעלתה של תחנת הכוח ההידרואלקטרית בנהריים. ערב קום המדינה היא הופעלה שוב לפרק זמן קצר.
רקע היסטורי
פנחס רוטנברג, מייסד חברת החשמל, בחר בטבריה, לצד תל אביב וחיפה, להקמת תחנת כוח על אף שהיא לא הייתה בין הערים המרכזיות בארץ ישראל. הבחירה נבעה משני טעמים מרכזיים: האחד, קשור בהקמת תחנת הכוח בנהריים. התחנה בטבריה נועדה לשמש כגיבוי וחיזוק לתחנה שתוכננה בנהריים. השני קשור לכך שבטבריה, בה היה רוב יהודי, כיהן ראש עיר יהודי, יצחק זכי אלחדיף, מה שהקל על רוטנברג לקדם את הקמת התחנה בעירו.
על אף זאת, גם בטבריה, הייתה התנגדות ערבית, לחשמל של רוטנברג, בדומה להתנגדות שהתרחשה, שנתיים קודם, בקרב ערביי יפו, עם הקמת תחנת הכוח הראשונה של תל אביב.
העבודה על התחנה החלה באיתור מגרש שהיה בבעלות המופתי של טבריה, עבד אל-סלאם טברי, שהיה מעשירי האזור. יצחק חייט, שהיה ממקימי התחנה ומונה למנהלה, מסר בעדותו שרוטנברג שנתקל בקשיים במסגרת המשא ומתן בני משפחתו של המופתי. כדי להתגבר על המכשול, גייס חייט שני אנשי מפתח בעיר: מושל המחוז, גרו קריצ'בסקי ומהנדס העירייה, יצחק חוט. השלושה ערכו ביקור אצל המופתי והתקבלו כאורחים נכבדים עם קבלת הפנים המסורתית. עוד סיפר חייט ש"בין יתר הדברים, התפתחה השיחה גם בעניין המגרש של חוג'ה רוטנברג. המופתי כשלעצמו הושפע משיחה זו. ניצלנו את ההזדמנות שבנו, סודקי אפנדי, נעדר מהבית בגלל לימודיו בקולג' בבירות שבלבנון, כי הוא היה המתנגד העיקרי למכירה, העסקה נעשתה והמגרש נרשם בטאבו לשביעות רצונו הגמורה של רוטנברג".
העבודות להקמת התחנה החלו בשנת 1924 ונמשכו כשלושה חודשים עד לפתיחה שנקבעה ל-10 ביוני 1925, ובה נכחו מושל המחוז הבריטי, ראש העיר, נכבדי המקום ועובדי התחנה. במקביל החלה הפעלת תחנת הכוח בחיפה וכך, שלוש התחנות הראשונות נחנכו ב-10 ביוני בהפרש של שנתיים ושלושתן יחד ייצרו פחות מ-2 מגוואט. בטקס הופעל הדיזלגנרטור של התחנה אך לאחריו כובה, ולא פעל עד סוף השנה בשל התנגדות ערביי טבריה שהשתמשו בחשמל שסופק על ידי הגנרטור הישן של העירייה, שסיפק כ - 25 קילוואט. החוזה בין העירייה לחברת החשמל נחתם רק לאחר שאירעה תקלה בגנרטור הישן, שלא ניתן היה לתקנה. חייט שהיה אחראי לפעולת הגנרטור, במקביל לעבודתו בתחנת הכוח של רוטנברג, הואשם כאחראי לתקלה ואף פוטר מעבודתו בעירייה, וזו חתמה על החוזה עם חברת החשמל. מאותה עת, התחנה פעלה עד הפעלת תחנת הכוח בנהריים, ביוני 1932.
התחנה שבה לפעול למשך כשנה לפני קום המדינה, אך מאז 1948 אינה מייצרת עוד חשמל.
חברת החשמל שיקמה את מבנה התחנה בשנת 1995 והפכה אותו למבנה משרדים. באולם הגדול נותרו כמה שרידים מייעודו הקודם, ביניהם פסי הברזל הצמודים לתקרה, עליהם נע בשעתו מנוף ענק. החלונות שהוגדלו בעבר - הושבו לממדיהם המקוריים. מעל לבניין השאירו את מגדל המים שנוסף במהלך השנים. אגף חדש שנוסף לבניין נבנה בסגנון תואם למבנה ההיסטורי, עד כי קשה להבדיל בין השניים.
תכנון התחנה
על פי העדויות הנפרשות בעבודת המרכז למחקר מורשת הארכיטקטורה של הטכניון בחיפה, עולה כי הארכיטקט אלכסנדר ברוולד תכנן את מבנה תחנת הכוח בטבריה, והאדריכל ריכרד קאופמן היה מעורב בתכנון התחנה בשלבים המוקדמים. קאופמן תכנן תחנה כוח מסיבית אך תכנונו לא התקדם מעבר למספר שרטוטים מצומצם. אין עדות להמשך הטיפול בעבודתו והתכנון הועבר לברוולד. צילום של התחנה מופיע במאמר על האדריכלות של ברוולד שפורם במגזין אדריכלות – Zentralblatt der Bauverwaltung" . קביעת החוקרים בנוגע לזהות המתכנן נשענת גם על מספר שרטוטים בארכיון חברת החשמל, ששורטטו במשרד התכנון של החברה וחתומים על ידי מהנדס הבניין שלה – ס.ד. סורסקי. בשרטוטים אלו מופיעה תוספת "על פי הארכיטקטורה של אלכס ברוולד". כמו כן, חתם סורסקי על התכנון הכולל והסופי והוסיף לו הערה: "אלכס ברוולד, ארכיטקט". הקרדיט המוזר והבדלים הסגנוניים בין אדריכלות התחנה המודרניסטית במובהק, לפרויקטים אחרים של ברוולד שאופיינו באקלקטיקה סגנונית המשלבת מוטיבים אירופאים עם מזרחיים, הביאו את החוקרים לקבוע שברוולד לא היה מתכנן האתר בפועל, אולם מעמדו המקצועי הביא לקבלת ההכרה על התכנון. נראה שהיה מעורב בפרויקט ונחשף לתכנון של האדריכל אריך מנדלסון לתחנת הכוח בחיפה והושפע ממנו. כאשר תוכניותיו עברו תהליך עיבוד נוסף על ידי סורסקי, כפי שקרה עם תוכניותיו של קאופמן לאתר בחיפה. עיבוד שיצר דמיון מובהק בין תחנת הכוח בחיפה לזו שבטבריה.
בקומה השנייה של מבנה התחנה המקורי הוקמה דירת מגורים ששימשה את חייט, מנהל התחנה ומשפחתו עד שנות השישים. מדובר בעדות היחידה להמצאות דירת מגורים במבנה של תחנת כוח בישראל.
יחסי טרנסניסטריה–נגורנו קרבאך
יחסי טרנסניסטריה–נגורנו קרבאך הם יחסי החוץ בין הרפובליקות הבלתי מוכרות של הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית ושל נגורנו קרבאך. שתי המדינות כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים ב-4 ביולי 2001 וכיום מכירות בעצמאות זו של זו. שתי המדינות חברות בקהילה לדמוקרטיה ולזכויות האומות (ארגון המדינות הבלתי מוכרות).
משרד התיאום הבין-קוריאני
משרד התיאום הבין-קוריאני (בקוריאנית: 남북공동연락사무소) היה משרד קישור משותף של צפון קוריאה ודרום קוריאה, שמוקם באזור התעשייה קסונג בצפון קוריאה.
יחסי טרנסניסטריה–נגורנו קרבאך
היסטוריה
ב-4 ביולי 2001, שתי המדינות חתמו על "הפרוטוקול לשיתוף פעולה והתייעצויות בין משרד החוץ של הרפובליקה המולדובנית הפרידנסטרובית למשרד החוץ של רפובליקת נגורנו קרבאך בסטפנקרט הבירה.
משרד התיאום הבין-קוריאני
בהיעדר יחסים דיפלומטיים רשמיים, פעל הבניין כשגרירות בפועל וסיפק ערוץ תקשורת ישיר לשתי המדינות. בראשו עמד נציג צפון קוריאה ג'ון ג'ונג-סו, סגן יו"ר הוועדה לאיחוד השלום של המולדת ונציג דרום קוריאה, צ'ון היי-סונג, סגן שר משרד האיחוד של קוריאה הדרומית. בניין המשרדים בן ארבע הקומות נהרס על ידי צפון קוריאה ב-16 ביוני 2020. הוא היה פנוי מאז ינואר בשל מגפת הקורונה.
יחסי טרנסניסטריה–נגורנו קרבאך
היסטוריה
ב-23 בנובמבר 2018, משלחת מטרנסניסטריה ביקרה ברפובליקת נגורנו קרבאך. שוב בסטפנקרט, סגן ראש ממשלת טרנסניסטריה אלכסי צורקאן נפגש עם שר המדינה של נגורנו קרבאך גריגורי מרטירוסיאן, שם נחתם הסכם סחר בין שתי המדינות.
משרד התיאום הבין-קוריאני
היסטוריה
משרד הקישור המשותף הוקם כחלק מהצהרת פנמונג'ום שנחתמה על ידי מנהיג צפון קוריאה קים ג'ונג-און ונשיא דרום קוריאה מון ג'ה-אין ב-27 באפריל 2018, במהלך הפסגה הבין-קוריאנית 2018 בפנמונג'ום. המשרד היה ממוקם בבניין בן ארבע קומות ומרתף בשטח של 4498.57 מ"ר נבנה בשנת 2005 לצורך התייעצות ושיתוף פעולה. עלות הבנייה הייתה אז 8.0 מיליארד וון קוריאני (7.1 מיליון דולר) ששילמה ממשלת דרום קוריאה. ב-11 באוקטובר 2018 דווח כי שוחזר מתקן לטיפול במים שישמש את משרד התיאום. עד 25 באוקטובר 2018 הסתיימו השיפוצים והתיקונים בבניין בו נמצא המשרד. ממשלת דרום קוריאה הוציאה 9.7 מיליארד וון קוריאני (8.6 מיליון דולר) על שיפוצים אלה.
יחסי טרנסניסטריה–נגורנו קרבאך
היסטוריה
ב-28 בספטמבר 2020 הצהיר משרד החוץ של טרנסניסטריה כי הוא מקווה שיימצא פתרון למלחמת נגורנו קרבאך השנייה בהתמודדות של אזרבייג'ן מול ארמניה ונגורנו קרבאך. היא גינתה את הפעולות הצבאיות והביעה הזדהות עם "העם האח" של נגורנו קרבאך והערצה ל"אומץ הלב והאיתנות" של אוכלוסיית ארמניה ונגורנו קרבאך. מאוחר יותר, ב-3 באוקטובר, הוכרז כי טרנסניסטריה תפתח קרן סיוע כספי לנגורנו קרבאך. הוא הוקם על ידי המיעוט הארמני במדינה.
משרד התיאום הבין-קוריאני
היסטוריה
הפגישה הראשונה במשרד הקישור התרחשה בין נציגים משתי הקוריאות ב-22 באוקטובר 2018 וענתה בין היתר על שיתוף פעולה בין שתי הקוריאות. במשרד התקיימה פגישה בין סגן שר התרבות, הספורט והתיירות של דרום קוריאה, רו טאה-קנג, לבין סגן השר הצפון קוריאני לתרבות גופנית וספורט, וון קיל יו ב-2 בנובמבר 2018. השיחות במשרד הביאו להצעות עבור נבחרת קוריאה מאוחדת באולימפיאדת 2020 ולקיים את אולימפיאדת הקיץ 2032 בשתי הקוריאות. פגישה נוספת התקיימה ב-2 בנובמבר 2018 בין השר לאיחוד דרום קוריאה צ'ון הא-סונג לבין מקבילו בצפון קוריאה, ג'ון ג'ונג-סו. שני הגברים היו ראשי התיאום במשרד וכל אחד מהם משמש כראש התיאום מטעם מדינתם. גם צ'ון וגם ג'ון דנו בשיתוף פעולה בפרויקטים שונים של קוריאה משותפת.
בשל אמצעים שננקטו כדי להכיל את מגפת הקורונה, המשרד נסגר ב-30 בינואר 2020.
הרס הבניין
ב-16 ביוני 2020 בשעה 2:50 אחר הצהריים נהרס הבניין בן ארבע הקומות על ידי צפון קוריאה. סוכנות הידיעות של צפון קוריאה, סוכנות הידיעות המרכזית הקוריאנית פרסמה הודעה בה נאמר כי "משרד הקישור נהרס בצורה טראגית בפיצוץ אדיר" וכי הוא משקף את "הלך הרוח של האנשים הזועמים" של ארצם. ב-13 ביוני, שלושה ימים לפני הרס הבניין, קים יו-ג'ונג, אחותו של קים ג'ונג און, ניבאה את קריסת הבניין כנקמה על כישלונה של דרום קוריאה לנקוט צעדים נגד עריקים צפון קוריאה החיים בדרום קוריאה שהשתמשו בבלונים כדי לשלוח עלוני משטר נגד צפון קוריאה מעבר לגבול.
ההרס חפף ליום השנה ה-20 לפסגה הבין-קוריאנית הראשונה בין קים דב-ג'ונג לקים ג'ונג-איל. מצלמות מעקב בדרום קוריאה הראו שכאשר נהרס הבניין, בניין רב קומות שכן ששימש בעבר בכירים בדרום קוריאה קרס חלקית בשל עוצמת הפיצוץ.
נשיא דרום קוריאה, מון ג'יאה-אין, הגיב בהגברת רמת הכוננות של צבא דרום קוריאה ואמר כי תהיה תגובה חמורה אם צפון קוריאה תמשיך להעלות את המתיחות. בהצהרה שפרסם הבית הכחול, לשכת הנשיאות של דרום קוריאה, נכתב כי הרס הבניין "הוא מעשה הנוגד את הציפיות של מי שמבקשים לפתח יחסי דרום-צפון ולהסדיר את השלום בחצי האי הקוריאני" וכי "הממשלה מבהירה שהאחריות לכל מה שהתרחש בעקבות זאת היא לגמרי של הצפון."
אתם ראיתם
אתם ראיתם הוא אנתולוגיה על מעמד הר סיני ומתן תורה, שליקט ש"י עגנון.
תוכן הספר
שם האנתולוגיה מבוסס על פסוק מן התורה המתאר את המעמד:.
בפתח הספר כתב עגנון: .
בכתיבת האנתולוגיה התבסס עגנון בעיקר על המדרש, על ספר הזוהר ופירושו של הרב אשלג לספר, ועל ספרי ראשונים ואחרונים, ובהם הספרים: חומש תורה תמימה לרב ברוך הלוי אפשטיין, יפה עיניים לרבי אריה ליב יעלין, אוצר האגדה לרב משה דוד גרוס, ילקוט ראובני לרב אברהם ראובן הכהן סופר, ספר האגדה לחיים נחמן ביאליק, ועוד מאות ספרים נוספים. את המדרשים שבחר הביא עגנון תוך היצמדות מְרַבִּית ללשון ולסגנון המקוריים. האנתולוגיה כוללת ארבעה ספרים (בכרך אחד):
על יצירת האנתולוגיה
עגנון החל לעבוד על הכנת האנתולוגיה בשנת תשי"ז-1957, והיא נועדה מלכתחילה כשי למו"ל ולפטרון שלו, שלמה זלמן שוקן, ליובלו ה-80 (שחל באותה שנה). הספר ראה אור שנתיים וחצי לאחר מכן - במהדורה שכללה רק את חלקו הראשון, והתפרסמה כמה שבועות לאחר פטירתו של שוקן. יתר שלושת חלקי האנתולוגיה נמצאו בעזבונו של עגנון, בתוך תיבה גדולה, שבה "נמצאו תיקים שהכילו עוטפנים רבים, מסודרים לפי סדר ראשי הפרקים, ובהם דפים ממקורות שונים, חלקם במכונת כתיבה, מתוקנים בכתב ידו של עגנון וחלקם טרם הועתקו". כתב היד נערך לדפוס בידי בתו וחתנו, אמונה וחיים יהודה ירון, ובשנת תשנ"ה יצאה לאור המהדורה השלמה של האנתולוגיה.
אוגוסט דה פורבן
אוגוסט דה פֿוֹרבּן (בצרפתית: Auguste de Forbin; בשמו המלא: Louis Nicolas Philippe Auguste, comte de Forbin; 19 באוגוסט 1777, לה רוֹק-ד'אנתרון, שפך הרון, צרפת – 23 בפברואר 1841, פריז, צרפת) היה צייר צרפתי ואנטיקוואר שכיהן כמנהל מוזיאון הלובר בשנים 1816–1828. במסעו במזרח בשנים 1817–1818 ביקר בארץ ישראל וצייר ממראותיה.
קורות חייו ופועלו
אוגוסט דה פורבן נולד למשפחת אצולה וניצל מגורל הגברים במשפחתו בעת פרעות המהפכה הצרפתית הודות לגילו הצעיר. פורבן למד ציור באקס-אן-פרובאנס ובליון, ואחרי שנרגעו הרוחות בתקופת הדירקטוריון עבר לפריז ושם השתלם בסדנתו הנאו-קלאסיציסטית של ז'אק-לואי דויד. ציוריו של פורבן התקבלו לסלון הפריזאי כבר ב-1796, 1799 ו-1800.
ב-1799 גויס לצבא, וב-1802 יצא לחופשה ארוכה שבמהלכה התיישב ברומא. בזכות קשריו מוּנָה למנהל משק ביתה של הנסיכה פולין בורגזה, אחותו של נפוליאון, ועד מהרה היה למאהבהּ. ב-1807 חזר לשירות צבאי, נלחם במערכה בפורטוגל בפיקוד ז'וּנוֹ ואף זכה בציון לשבח. בהמשך השתתף במערכה האוסטרית וב-1809, אחרי הסכם שנברון, השתחרר מהשירות הצבאי וחזר לאיטליה ולאומנות הציור.
ב-1816, אחרי נפילת נפוליאון ושיבת בית בורבון, ירש פורבן את מקומו של ויוואן דנון כמנהל המוזיאונים המלכותיים, וסמוך לכך צורף כחבר במכון של צרפת והוקצה לו מושב באקדמיה לאמנויות היפות.
המוזיאונים דולדלו אחרי שצרפת נאלצה להשיב את היצירות שנבזזו בארצות השונות במהלך המלחמות הנפוליאוניות. פורבן, בתמיכת המלכים לואי השמונה עשר ושארל העשירי, הוסיף והגדיל את מוזיאון הלובר ושקד על העשרתו בפריטים ובאוספים באמצעות רכישות ותרומות. בניהולו נוצר אגף מיוחד לעתיקות מצרים ופריטי האמנות האטרוסקית. בתוקף תפקידו כמנהל המוזיאונים המלכותיים היה ממארגני תצוגות 'הסלון' של פריז ומעורב בפועלם של אמנים. ב-1818 הקים פורבן את מוזיאון לוקסמבורג שיוחד ליצירות "אמנים חיים", כלומר ליצירות בנות זמנו. אחד הבולטים בהן הוא ציורו של אז'ן דלקרואה "מראות מטבח כיוס", שפורבן דאג לרכישתו אף ללא היתר רשמי מחצר המלוכה. עם גוּלוֹת הכותרת של רכישותיו עבור מוזיאון הלובר נמנה פסל "ונוס ממילו" שהתגלה ב-1820. עוד קודם לכן דחף פורבן לרכישת יצירות המופת של מורו, ז'אק-לואי דוד, "התערבות הנשים הסביניות" ו"ליאונידס בתרמופילאי". בהשתדלותו של פורבן הסכים המלך לואי השמונה עשר לממן את רכישת הציור "רפסודת המדוזה" של תאודור ז'ריקו למרות המחאה הפוליטית שנמסרה בו.
מסע במזרח
ב-1817 הפליג פורבן למזרח בחברת ציירים ואדריכלים במטרה לתעד ולהשיג יצירות אמנות יווניות ורומיות עבור הלובר. מסעו עבר באתונה, בקונסטנטינופול, בכמה מאיי יוון, באפסוס שבאסיה הקטנה, בחוף הלבנט ובמצרים. בארץ ישראל ביקר בעכו, קיסריה, אשקלון ועזה, ברמלה, בירושלים, בים המלח ובנהר הירדן.
ספרו "מסע במזרח" (Voyage dans le Levant en 1817 et 1818) ראה אור ב-1819 ונכללו בו 80 לוחות ציורים שנעשו במהלך מסעו, רובם מתארים אתרים בארץ ישראל. הציורים עובדו להדפסים בידי אמנים שונים והם נבדלים זה מזה בסגנונם. בחלק מהם עוּוַת מראה האתרים משום שהתחריטנים לא חזו במקומות במו עיניהם. לנוכח הפגמים הללו העיר טיטוס טובלר כי "מצעֵר שכל כך הרבה כסף בוזבז על עבודה כה רבה וכה מעוטת ערך". תוצר נוסף של מסעו היה "מחברת רישומים של נוסע" (Livre de croquis d'un voyageur), מבחר הדפסי אבן מציוריו. יהושע בן-אריה כתב כי פורבן "ביקר [בארץ ישראל] באזורים רבים, מהם בלתי ידועים היטב בימיו" וספרו זכה לעניין ולתפוצה גדולה, אך "רשימותיו חסרות כמעט כל ערך ממשי לחקר הארץ". במקום אחר ציין בן-אריה את ייחודם של הדפסי הציורים של פורבן שהופקו בטכניקה חדשנית שאיפשרה הדפסת גוני ביניים.
ב-1843 פורסמה לזכרו אסופה של 45 מעבודותיו של פורבן בעריכת חתנו, הרוזן דה מַרסֶלוּס, שגם חיבר את הטקסט הנלווה.
אותות הוקרה
פורבן נשא עיטורי כבוד לרוב. מלידתו היה אביר במסדר מלטה. תואר רוזן (Comte), שהיה נחלת משפחתו בימי המשטר הישן, הושב לו עם כינון אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה. בביקורו בירושלים זכה בדרגת אביר במסדר הקבר הקדוש. ב-1822 עוּטר בדרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי. ב-1819 העניק לו המלך לואי השמונה עשר את עיטור מסדר סן-מישל שנועד לאנשי מדע, אמנים, סופרים ומשוררים. כמו כן נשא עיטור אביר במסדר לואי הקדוש.
קישורים חיצוניים
Comte de Forbin, Voyage dans le Levant en 1817 et 1818, Paris: imprimerie royale, 1819
Travels in Greece, Turkey and the Holy Land in 1817-18, London: Printed for Sir Richard Phillips and Co., 1820 (ספרו "המסע למזרח" בתרגום לאנגלית)
Travels in Egypt, being a continuation of the Travels in the Holy Land, in 1817-18, London, 1820
מפלגת העבודה (הולנד)
מפלגת העבודה (בהולנדית: Partij van de Arbeid ובראשי תיבות: PvdA) היא מפלגת מרכז-שמאל הולנדית. נוסדה ב-1946 המפלגה הייתה בעבר כוח חשוב בחיים הפוליטיים בהולנד, ואף הייתה מפלגת השלטון, בה חבר ראש ממשלת הולנד. המפלגה היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית, וחברה באינטרנציונל הסוציאליסטי ובמפלגת הגג האירופאית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. מנהיג המפלגה עד 2012 היה יוב כהן, אחריו דידריק סמסום ומדצמבר 2016 לודביק אשר, המנהיג שהוביל אותה למפלתה הכואבת ביותר עד כה בבחירות מרץ 2017.
המפלגה הייתה בקואליציית השלטון עד 2017, עם מפלגת הימין מרכז של מארק רוטה, אך בבחירות שנערכו במרץ אותה שנה ירדה התמיכה בה בכ-75%, מ-38 מושבים ל-9 בלבד, פחות מ-6% מהקולות והיא נמחקה כמעט כליל.
אידאולוגיה ומצע
ה-PvdA החלה את דרכה כמפלגה סוציאל-דמוקרטית המחויבת לבניית מדינת רווחה. במהלך שנות השבעים חלה רדיקליזציה במפלגה, שהוסיפה למצעה נושאים כשוויון זכויות האישה, שמירת הסביבה, ופיתוח העולם השלישי. במהלך שנות התשעים, באופן דומה למפלגות סוציאל-דמוקרטיות אחרות באירופה כגון מפלגת הלייבור הבריטית או המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, חלה התמתנות במצע המפלגה, המפלגה אימצה מצע ואידאולוגיה הקרובים לתנועות הדרך השלישית. המפלגה נחשבת כיום למפלגת מרכז-שמאל, והנושאים העיקריים בהם היא עוסקת הם תעסוקה, רווחה, חינוך ובריאות. בנושאי מדיניות חוץ מובילה המפלגה את ההתנגדות למעורבות הולנד באפגניסטן, ובפברואר 2010 פרשה מממשלתו של ראש הממשלה הנוצרי-דמוקרטי יאן פיטר בלקנאנדה בשל דרישת המפלגה לקבוע את מועד עזיבת החיילים ההולנדים את אפגניסטן באפריל 2010. בנוגע לישראל הביע ראש המפלגה לשעבר וואוטר בוס את דעתו שכל קידום של היחסים עם ישראל צריך להיות מותנה בהתקדמות בתהליך השלום עם הפלסטינים, וזאת כאשר כיהן כשר בממשלה בשנת 2009 ועל הפרק עמד קידום היחסים עם ישראל.
ארגון
האורגן החשוב ביותר של ה-PvdA הוא קונגרס המפלגה, אליו נשלחים צירים מהסניפים המקומיים. הוא מתכנס פעם בשנה, וממנה את מזכירות המפלגה, מחליט על סדר המועמדים בבחירות לסנאט, לבית הנבחרים ולפרלמנט האירופי, ובעל זכות להחליט על מצע המפלגה. מאז 2002 החליפו בחירות בהשתתפות כל החברים את הקונגרס בחלק מסמכויותיו. מנהיגי הסיעות בשני בתי הפרלמנט של הולנד, מנהיג המפלגה ויושב ראש המפלגה נבחרים בבחירות מקדימות מסוג זה.
במפלגה חברים כיום (2010) כ-62,000 חברים בלמעלה מ-500 סניפים מקומיים. למפלגה ארגון נוער בשם "הסוציאליסטים הצעירים" (Jonge Socialisten). הארגון חבר בארגון ECOSY, ארגון הנוער של מפלגת הסוציאליסטים האירופים. למפלגה עיתון בשם "Rood" (אדום), היוצא לאור שמונה פעמים בשנה. המפלגה מקיימת קשרים עם איגוד העובדים הגדול FNV.
היסטוריה
מפלגת העבודה ההולנדית נוסדה ב-9 בפברואר 1946 ממיזוג של שלוש מפלגות: מפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית, הסוציאליסטית, שהייתה מפלגת השמאל העיקרית בהולנד שלפני המלחמה, המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית-סוציאליסטית שהיו קטנות יותר. אליהן הצטרפו אישים מתנועות מחתרת קתוליות שפעלו במלחמה, וממפלגות קטנות אחרות כגון המפלגה הפרוטסטנטית, ו"המפלגה האנטי-מהפכנית".
מייסדי המפלגה רצו ליצור מפלגה עממית רחבה, ולשבור את מבנה השדרות המעמדי שאפיין עד לאותה תקופה את החברה ההולנדית. המפלגה שילבה רעיונות סוציאליסטיים עם רעיונות ליברליים, הומניסטיים ודתיים. עם זאת, המפלגה קיבלה אופי שמאלי מובהק, וחידשה את הקשר עם ארגוני שמאל, ובשל כך עזבו אותה בשנת 1948 כמה חברים ליברלים מרכזיים.
בין 1946 ל-1958 הקימה המפלגה ממשלות קואליציה עם מפלגת העם הקתולית, ושותפות קואליציוניות נוספות. את הממשלות הנהיג ראש המפלגה וילֶם דרֶס. תחת מנהיגותו החלימה הולנד מההרס שנגרם במלחמה, החלה לבנות מדינת רווחה והעניקה עצמאות לאינדונזיה.
לאחר משבר ממשלתי ב-1958 הפסידה המפלגה בבחירות ונותרה באופוזיציה עד לשנת 1965. בתקופה זו איבדה חלק מציבור הבוחרים הגדול שאפיין אותה בתחילת דרכה.
1965 - 1989
ב-1965 נקלעה הממשלה, שהונהגה על ידי קואליציה בראשות מפלגת העם הקתולית, ובהשתתפות שלוש מפלגות פרוטסטנטיות למשבר סביב תחילת שידורי הטלוויזיה המסחרית בהולנד. חלק ממפלגות הקואליציה, ובראשן מפלגת העם הקתולית, פנו אל מפלגת העבודה, ויצרו קואליציה קצרת ימים בראשות הקתולי יו קאלס, בה ניתן לראש המפלגה אנֶה פוֹנדֶלינְג תפקיד סגן ראש הממשלה. גם ממשלה זו נפלה לאחר זמן קצר עקב חילוקי דעות בשאלות כלכליות.
בתוך המפלגה ניסה הדור הצעיר לקבל את השליטה. קבוצה של חברי מפלגה שכונו "השמאל החדש" התסיסו את המפלגה ודרשו רפורמה. הם סברו כי המפלגה צריכה להתאים עצמה לרוח התנועות החברתיות החדשות שקמו בשנות השישים ולהתייחס לנושאים כשחרור האישה, איכות הסביבה ופיתוח העולם השלישי. בעקבות נפילת ממשלתו של קלאס, הצליחו חברי התנועה להעביר החלטה לפיה לא תשתתף המפלגה בממשלה עתידית בראשות מפלגת העם הקתולית. בתגובה לכך עזבה, בשנת 1970 את המפלגה קבוצת חברים בראשות בנו של וילם דראס (שנקרא אף הוא וילם דראס), והקימה מפלגה סוציאל-דמוקרטית קצרת ימים בשם "DS70" (סוציאל-דמוקרטים 70).
המפלגה, שנותרה תחת שליטת השמאל החדש, החלה באסטרטגיה של קיטוב, ושאפה להקמת ממשלה המבוססת על רוב פרוגרסיבי בפרלמנט. לשם כך ניסתה לחבור למפלגת השמאל הליברלית "דמוקרטים 66" ולמפלגה הנוצרית הרדיקלית PPR. הברית נקראה "ההסכמה הפרוגרסיבית" ובראשי תיבות PAK. בבחירות הכלליות בשנת 1971 ובאלו שלאחריהן, בשנת 1972 הבטיחו שלוש המפלגות לבוחריהן כי יחברו יחד לממשלה רדיקלית לאחר הבחירות, אך שלושתן לא זכו ברוב בשתי מערכות הבחירות, ונותרו באופוזיציה. בין הפעילים במפלגה באותה תקופה היה ז'ק ברוך.
לאחר הבחירות ב-1972 נוצר מבוי סתום בו לא יכלו תומכי מפלגת העבודה או תומכי מפלגת העם הקתולית להשיג רוב פרלמנטרי, ונאלצו לעבוד יחדיו. מנהיג מפלגת העבודה יוֹפ דֶן אֶאוּל הקים ממשלה בראשות חברי מפלגת העם הקתולית ו"המפלגה האנטי מהפכנית" הפרוטסטנטית. הממשלה ניסתה לערוך רפורמות רדיקליות בממשל ובחברה, אך היא עמדה בפני משבר כלכלי והייתה רדופה בחילוקי דעות אישיים ואידאולוגיים, במיוחד בין ראש הממשלה דן אאול, וסגנו הקתולי ואן אחט. המשבר הגיע לשיאו בנפילת הממשלה והכרזה על בחירות כלליות בשנת 1977. מפלגת העבודה זכתה בבחירות אלו להישגים והייתה המפלגה הגדולה, אך המשבר האישי בין דן אאול וואן אחט מנע הקמת קואליציה חדשה עם הקתולים, ובסופו של דבר הצליח ואן אחט להקים קואליציה צרה בראשותו והותיר את מפלגת העבודה באופוזיציה.
בבחירות הכלליות ב-1981 איבדה הקואליציה הקתולית את הרוב שלה, ונאלצה לשוב ולשתף פעולה עם מפלגת העבודה. ואן אחט היה לראש הממשלה ודן אאול לסגנו. ממשלה זו החזיקה מעמד חודשים ספורים, ובשנת 1982 נערכו שוב בחירות כלליות בהן השיגו הקתולים רוב והותירו את מפלגת העבודה באופוזיציה. רוב זה נשמר גם בבחירות בשנת 1986. בשנה זו פרש דן אאול, והותיר את הנהגת המפלגה ליורשו וים קוק.
1989 ואילך
לאחר הבחירות הכלליות בשנת 1989 הצטרפה מפלגת העבודה לממשלה בראשות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית בהנהגת ראש הממשלה רוד לוברס. המפלגה קיבלה את הרפורמות שערכו ממשלים קודמים בהנהגת לוברס, לרבות הפרטה של תאגידים ציבוריים, ורפורמה במדינת הרווחה. הממשלה בהנהגת לוברס בה הייתה חברה מפלגת העבודה המשיכה בקו זה, כאשר המפלגה עמדה בפני מחאה של האיגודים המקצועיים, וביקורת חריפה מבפנים על הסטייה מן הדרך האידאולוגית.
בבחירות בשנת 1994 איבדה הקואליציה של הנוצרים דמוקרטים ומפלגת העבודה את הרוב שלה בפרלמנט, אך מפלגת העבודה הפכה למפלגה הגדולה ביותר. קוק הקים ממשלה ביחד עם מפלגת הימין הליברלית VVD ומפלגת השמאל הליברלית D66. הממשלה המכונה "הממשלה הסגולה" הייתה הראשונה מאז שנת 1918 בה לא השתתפו הנוצרים-דמוקרטים. הממשלה המשיכה ברפורמות כלכליות, אך עשתה זאת תוך הבטחה לדרך פרוגרסיבית בשאלות של אתיקה, ורפורמה פוליטית פרוגרסיבית. קוק היה לראש ממשלה פופולרי, שנתפס כדמות העומדת מעל לוויכוח מפלגתי. בבחירות בשנת 1998 זכתה המפלגה להצלחה נוספת, והקימה קואליציה רק עם מפלגת הימין הליברלית VVD, כשהיא משאירה את מפלגת השמאל D66 באופוזיציה.
בבחירות בשנת 2002 לא התמודד קוק על תפקיד ראש הממשלה והותיר את מנהיגות המפלגה ליורשו אד מלקרט. אך עלייתו הפוליטית של פים פורטאון והאירועים הקשורים בהתנקשות בו סיכלו את תקוות מלקרט לזכות בבחירות. המפלגה הפסידה בבחירות, ומספר מושביה בפרלמנט ירד מ-45 ל-23. מלקרט נתפס כמנהיג לא כריזמטי, שקיבל את ניצחונו כצפוי וכמובן מאליו, ולא הצליח להתמודד עם השאלות שהעלה פורטוין, איש הימין הלאומני שהעלה את נושא ההגירה והנושא האתני לקדמת הבמה הפוליטית. מלקרט פרש והמפלגה נותרה באופוזיציה. עם זאת הממשלה הנוצרית דמוקרטית, שהסתמכה על רשימתו של פורטוין כחברה מרכזית בקואליציה, נראתה כבלתי יציבה.
בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה זכה וואוטר בוס, שהיה שר זוטר בממשלת וים קוק. הוא יצא במסע של דמוקרטיזציה של המפלגה, וניסה ליצור כיוון אידאולוגי חדש. בבחירות 2003 הצליח בוס להביא את המפלגה להישגים הקרובים לאלו של תקופת קוק, אך עדיין המפלגה הנוצרית דמוקרטית זכתה בקולות רבים יותר. חילוקי דעות בין בוס ובין מנהיג הנוצרים דמוקרטים יאן פיטר בלקנאנדה מנעו הצטרפות המפלגה לקואליציה.
בבחירות בשנת 2006 ציפו רבים כי מפלגת העבודה תנצח, בין היתר בשל כך שהצליחה היטב בבחירות מקומיות שקדמו להן. אך, למעשה, המפלגה איבדה חלק ניכר מכוחה, ובלקנאנדה שב וקיבל את משרת ראש הממשלה. בוס הצטרף לממשלת בלקנאנדה, אך הוביל לפרישה ממנה בפברואר 2010, עקב חילוקי דעות הנוגעים לשהיית כוחות הולנדים באפגניסטן. בבחירות מקדימות לראשות המפלגה נבחר יוב כהן למועמד המפלגה לראשות הממשלה. בבחירות שהתקיימו ביוני 2010 איבדה המפלגה 3 מושבים בפרלמנט והגיעה ל-30 מושבים (זכתה ב-19.6% מסך קולות הבוחרים) והיא משמשת נכון לאוקטובר 2011 כחלק מהאופוזיציה בפרלמנט ההולנדי.
לי הו-ואן
לי הו-ואן (בקוריאנית: 이호원; ) הוא זמר-יוצר, ראפר ושחקן דרום קוריאני. ידוע יותר לפי שם הבמה שלו הו-יא. משמש כרקדן ראשי וראפר מוביל בלהקת הבנים הדרום-קוריאנית אינפיניט, הנמצאת בניהול חברת התקליטים וולים אנטרטיינמנט.
ביוגרפיה
לי הו-ואן נולד בבוסאן, קוריאה הדרומית. הוא נשר מבית הספר כשהיה בתיכון במהלך השנה הראשונה כדי לממש את חלומו להיות זמר. אביו הביע התנגדות שהוא יהיה זמר, מה שגרם להו-יא לעזוב את הבית. לאחר שנשר מהלימודים, הוא ניגש לבחינה הסופית של התיכון המעניקה לו תעודת סיום. הוא עבר את הבחינה ובכך קיבל תעודת סיום בגיל 16 בלבד. לאחר הופעת הבכורה של בנו והצלחת הלהקה התחדש הקשר בין הו-יא ואביו וכעת אביו תומך בבנו ובלהקה. הו-יא ניגש לאודישן לאחר נשירתו מהלימודים ובסופו של דבר החליט להישאר בחברת התקליטים שבה הוא נמצא כעת, וולים אנטרטיינמנט. לפני כן הו-יא היה מתאמן של חברת התקליטים JYP אנטרטיינמנט.
ב-15 בפברואר 2013 סיים הו-יא את לימודיו בתוכנית המוזיקה המעשית של אוניברסיטת דאקיונג ואף קיבל את פרס "כבוד הסטודנט של אוניברסיטת דאקיונג" יחד עם חברי להקת אינפיניט שלמדו יחד אתו בתוכנית, אל, סונג-קיו, סונג-יאול ודונג-וו.
ב-10 במרץ 2014 הו-יא הודיע כי שם הלידה האמיתי שלו הוא לי הו-דונג (באנגלית: Lee Ho-dong), ולא הו-ואן (Ho-won) כפי שהוא הציג עצמו בפני הציבור. הוא אמר כי הסיבה לשינוי של השם היה כדי לא להיות מקושר לקומיקאי קאנג הו-דונג (באנגלית: Kang Ho-dong). כשהיה בן 9, הו-יא ראה את קאנג הו-דונג משחק בתפקיד של טיפש בתוכנית קומדיה. כתוצאה מכך חבריו של הו-יא נהגו להקניט אותו שכן הוא בעל אותו שם כמו הקומיקאי ולכן הוא החליט לשנות את שמו לשמו הנוכחי, לי הו-ואן.
Infinite
הו-יא עשה את הופעת הבכורה שלו כחבר בלהקת הבנים הדרום קוריאנית, אינפיניט בשנת 2010. הוא משמש כרקדן ראשי וראפר מוביל של הלהקה. הקבוצה ערכה את הופעת הבכורה שלה ב-9 ביוני 2010.
Infinite H
הו-יא יחד עם חברו ללהקה, דונג-וו עשו את הופעת הבכורה שלהם כתת-הלהקה Infinite H, תת-הלהקה הרשמית הראשונה של הלהקה אשר נוצרה בשנת 2012. הם הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם ששמו Fly High. ב-26 בינואר 2015, הצמד עשו קאמבק והוציאו לאור את האלבום השני שלהם, Fly Again.
פעילויות אחרות
לפני הופעת הבכורה שלו, הו-יא לצידו של דונג-וו רקדו כרקדני ליווי עבור הלהקה Epik High במהלך ההופעות שלהם עבור השיר, "Run".
High School Musical 3: Senior Year (פסקול)
High School Musical 3: Senior Year הוא הפסקול לסרט היי סקול מיוזיקל 3. הוא יצא לאור ב-21 באוקטובר 2008 בארצות הברית.
גלריית האוסף המלכותי (ספרד)
גלריית האוסף המלכותי הוא מוזיאון לאמנות השוכן במדריד שבספרד, המאגד בתוכו מוצגים ציורים, פסלים, שטיחי קיר, חפצי יוקרה כרכרות ושאר יצירות אומנות אשר היו ברשות המלכים השונים של ספרד לכ-500 שנים.
המוזיאון מופעל על ידי הרשות למורשת לאומית, רשות עצמאית הנמצאת תחת משרד הנשיאות הספרדי. המוזיאון ממוקם בבניין חדש בגני פארק קמפו דל מורו, ליד קתדרלת אלמודנה והארמון המלכותי של מדריד.
היסטוריה
המוזיאון החל את פעילות בשנות ה-30 של המאה ה-20, והעבודות להקמתו החלו עוד בשנת 1935.
מלחמת האזרחים שיתקה את עבודות הקמת התצוגה, אך עבודות אלו חודשו בשנים 1950 ו-1980.
בשנת 1998, החלה הרשות למורשת לאומית להחיות את רעיון המוזיאון באמצעות יצירת מוזיאון כרכרות חדש שיציג בנוסף פרטים שהיו ברשות מלכי ספרד השונים בתקופת שושלות הבסבורג ובורבון כגון יצירות אמנות, שטיחים, תכשיטים ופריטים נוספים אשר שלטו בספר במאות הקודמות.
בניית המוזיאון
בתחרות האדריכלים שנערכה לבניית בניין הקבע של המוזיאון בשנת 2002, זכתה ההצעה של האדריכלים ו (Mansilla + Tuñón).
העבודות הבנייה התעכבו עד לשנת 2006, בשל גילוי ממצאים ארכאולוגיים באזור. בשל כך נאלצה ממשלת ספרד להגדיל את התקציב המיועד להקמת הבניין.
בניין המוזיאון נחפר בתוך האדמה וממוקם בין קמאפו דה מורו לפלאזה דה ארמניה במדריד, ומכיל 3 קומות בסה"כ: 2 קומות מתחת לאדמה וקומה אחת במפלס הרחוב.
בניית המוזיאון, שהחלה בשנת 2006, נעשתה בארבעה שלבים:
בשנת 2016 הסתיימה הקמת המבנה החיצוני של המוזיאון, אך בשל הבחירות כיהנה בשנה זו ממשלת מעבר, שלא יכלה לאשר הוצאה של 25 מיליון אירו נוספים לצורך בנייה ועיצוב החללים הפנימיים, והפתיחה נדחתה לשנת 2020.
בשנת 2018 נבחרה קבוצה בהשתתפות חברת טלפוניקה להקים את החלל הפנימי של המוזיאון, ולנהלו.
ביוני 2022, הוכרז כי המוזיאון יפתח בקיץ 2023 ויקרא גלריית האוסף המלכותי. כשנה לאחר מכן, בחודש יוני 2023, המוזיאון נפתח לקהל.
אוספים
המוזיאון מכיל אוספים של מלכי ספרד משושלות הבסבורג ובורבון, החל משנת 1474,תקופת כהונתה של איזבל הראשונה, ועד 1906, השנה שבה החלו, ובעלה אלפונסו ה-13, את כהונתם. בנוסף מכיל המוזיאון פרטים מגוונים משושלת הבסבורג ובית בורבון, ובנוסף מציג תערוכות מתחלפות. בין הפריטים המוצגים ניתן לראות יצירות של פרנציסקו דה-גויה, יואכים פטיניר, אנטואן ואטו,, ,דייגו ולאסקס, פטר פאול רובנס, אנטון רפאל מגס ועוד.
רוברט ג'ון ווקר
רוברט ג'ון ווקר (באנגלית: Robert John Walker; 19 ביולי 1801 – 11 בנובמבר 1869) היה עורך דין, כלכלן ופוליטיקאי אמריקאי. כחבר המפלגה הדמוקרטית הוא כיהן כסנאטור מטעם מיסיסיפי בשנים 1835–1845, כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנים 1845–1849 בתקופת נשיאותו של ג'יימס פולק וב-1845 הוא שימש לזמן קצר כמושל טריטוריית קנזס.
כסנאטור תמך ווקר נמרצות בסיפוחה של טקסס. כמזכיר האוצר הוא היה אחראי על מימון ההוצאות של מלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמסגרת זו הוא היה מעורב בשערוריית בנקים. הוא יזם חוק שהפחית את שיעור המיסים לרמה מהנמוכות בהיסטוריה. ב-1857 מונה ווקר על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן כמושל קנזס, אך התפטר זמן קצר לאחר מכן בשל התנגדותו לתמיכתה הממשל בחוקת לקומפטון שהתירה את העבדות בטריטוריה. לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, תמך ווקר באיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית והמשיך לעסוק בעריכת דין בוושיגטון.
קורות חייו
רוברט ווקר נולד בנורת'מברלנד, פנסילבניה. אביו, ג'ונתן ווקר, לחם במהפכה האמריקאית והיה שופט בפנסילבניה. אמו הייתה לוקרישיה "לוסי" דנקן ווקר. רוברט ווקר ואחיו דנקן גדלו בבלפונטה, פנסילבניה בשנים 1806–1814, שם כיהן אביהם כשופט מחוזי. האב מונה ב-1818 כשופט הראשון של בית המשפט של המחוז המערבי של פנסילבניה, לאחר שמונה לתפקיד על ידי הנשיא ג'יימס מונרו והסנאט אישר את מינויו, וכיהן בתפקיד עד למותו ב-1824. רוברט ווקר התחנך בתחילה באקדמיית בלפונטה. ב-1819 הוא סיים כמצטיין בכיתתו את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא היה חבר בחבורה הספרותית "חברת אוהבי הלמידה" (Philomathean Society).
ראשית הקריירה
ב-1821 התקבל ווקר ללשכת עורכי הדין של פיטסבורג והוא עסק בעריכת דין בעיר משנת 1822 ועד 1826, כאשר הוא עבר לנאצ'ז, מיסיסיפי, שם נפטר אביו ב-1824 בביתו של אחיו של רוברט, דנקן. רוברט ווקר הצטרף לאחיו במשרד עורכי דין מצליח. הוא גם נכנס לעסקי ספקולציה עם דודו בכותנה, קרקעות ועבדים. בכל אופן, ב-1834 עבר אחיו דנקן (לשעבר חבר בית המחוקקים של מיסיסיפי), לטקסס מסיבות בריאותיות, שם הוא היה מעורב בעסקי קרקעות ובפעילותה של תנועת העצמאות של טקסס. על פעילותו במסגרת המהפכה הטקסנית ב-1835, נאסר דנקן ווקר במקסיקו ולאחר שחרורו נסע לקובה, שם הוא נפטר בדצמבר אותה שנה, וכתוצאה מכך ירש ממנו אחיו רוברט רכוש בטקסס.
סנאטור
רוברט ווקר החל להתבלט מבחינה פוליטית במהלך "משבר הביטול", אף על פי שהוא טען שזכות הממשלה הפדרלית לכפות את רצונה על מדינות מורדות וזכה לשבחים מהנשיא לשעבר ג'יימס מדיסון. ב-1836 היה ווקר למועמד לסנאט מטעם מיסיסיפי וניצח בבחירות את הסנאטור המכהן ג'ורג' פוינדקסטר, שמתח ביקורת על ווקר על חלקו בתיווך עסקת קרקעות במיסיסיפי שנרכשו משבטי הצ'וקטאו ב-1831. ווקר כיהן בסנאט בשנים 1835–1845. הוא שיכנע את חברי בית המחוקקים של מיסיסיפי לאמץ החלטה לגנות את שאיפות הביטול והפרישה כמעשי בגידה.
כמי שהיה חסיד נלהב של מגמות ההתפשטות של ארצות הברית, תמך ווקר בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון, וככל הנראה כדי להמשיך את מורשת אחיו, הוא הצביע ב-1837 בעד ההחלטה להכיר ברפובליקת טקסס, ובינואר 1844 הוא הציע לספחה לארצות הברית, בכפיפות לשחרור הדרגתי של העבדים בה ויישובם, ועל כך הוא ספג ביקורת מג'ון קלהון, בכל זאת, ב-1845 הציע ווקר שיבוצע סיפוח על פי החלטה של שני בתי הקונגרס. הוא גם פעל למען בחירתו של ג'יימס פולק בבחירות לנשיאות של 1844, בין השאר בשל התנגדותו של הנשיא מרטין ואן ביורן לסיפוח. ווקר גם תמך בהענקת קרקעות ציבוריות במדינות החדשות ובהחפתת מיסים. הוא התנגד לחלוקת ייתרות הכספים של הממשל הפדרלי מתוך חשש שמהלך כזה ישמש תירוץ להעלאת מיסים. מעל הכל הוא התנגד לרעיון של מערכת אוצר עצמאית. הוא התנגד גם לרעיון של הבנק הלאומי של ארצות הברית ולביטול פשרת מיזורי מ-1820.
כסנאטור מטעם מיסיסיפי וכבעל עבדים בעצמו, הגן ווקר על מוסד העבדות בלהט, בה בשעה שהוא התנגד לסחר העבדים האפריקאים ודגל בשחרור הדרגתי של העבדים ותמך במאמצים של תנועת החזרה לאפריקה. הוא הביע את דעותיו בנוגע לתועלת הכלכלית שבכך וטען שהעבדים לא יוכלו להשתלב כראוי בחברה ללא פיקוח של אדוניהם. בכל אופן, ב-1838 שחרר ווקר כמה מעבדיו.
ווקר גם טען שיש לספח לארצות הברית את טקסס העצמאית כדי למנוע את נפילתה בידי בריטניה, שהייתה עלולה לעשות בה שימוש להפצת חתרנות בכל רחבי הדרום. הוא הזהיר את אנשי הצפון שאם בריטניה תצליחה לחתור תחת מוסד העבדות, ינדדו העבדים המשוחררים לצפון, שם "משכנות העוני, בתי הכלא, בתי המחסה לחירשים, אילמים, עיוורים ומטורפים, יתמלאו בצפיפות".
מזכיר האוצר
בהמלצתו של סגן הנשיא ג'ורג' דאלאס, מינה הנשיא הנבחר ג'יימס פולק את ווקר כמזכיר האוצר של ארצות הברית ועמיתיו בסנאט אישרו את המינוי. בתפקיד זה כיהן ווקר במשך כל תקופת נשיאותו של פולק בשנים 1845–1849 והיה אחד המשפיעים ביותר מבין חברי הקבינט של פולק.
ווקר היה מעורב בדוח חשוב של מחלקת האוצר שהוגש בדצמבר 1845 ותקף את מערכת הגנת המחירים לתעשיינים אך עדיין תמך בהטלת מכסים. מערכת המכסים של ווקר לשנת 1846 התבססה על העקרונות של הדוח והייתה בעיקר פרי עבודתו של ווקר. הוא גם ניסח את הצעת החוק משנת 1849 להקמת מחלקת הפנים של ארצות הברית. ווקר גם תמך במערכת אוצר עצמאית והקים מערכת מחסנים לטיפול ביבוא בעל השפעה ארוכת טווח.
כמזכיר האוצר היה ווקר האחראי על מימון הוצאות מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, אך עיסוקו בכך לא היה מלא. במהלך מלחמה זו סבל אוצר ארצות הברית ממחסור בכספים. סכום עצום של שישה מיליון דולר נמשך ממחלקת הכספים של הצבא. חקירה העלתה שכ-1.1 מיליון דולר מתוך סכום זה הופקדו בבנק "קורקורן וריגס", שהשקיע אותו בשוק המניות. הנשיא פולק, שהתנגד לכל פעילות בנקאית, כתב ביומנו שזה היה הרגע המטריד ביותר בתקופת נשיאותו. העימות שלו עם ווקר הניב רק תשובות סתמיות ומעורפלות. פולק הורה על עריכת חקירה, אך ווקר עדיין לא היה מסוגל לספק לו את התשובות שלהן הוא נזקק. בסופו של דבר אמר ווקר לפולק ש-600,000 הדולרים שנשארו בידי הבנק הועברו לידי הצבא ופולק איבד את העניין בפרשה. עוד לפני שהחקירה הופסקה לא הוכח שום מעשה נוכלות. עם זאת, עוד לפני מינויו של ווקר כמזכיר האוצר, הזהיר אנדרו ג'קסון את ווקר "שווקר לא היה אדם שניתן לבטוח בו בנוגע לכספי האומה".
לאחר סיום כהונתו כמזכיר האוצר ב-1849, חידש ווקר את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון. יחד עם אדווין סטנטון הוא ייצג את העיר פיטסבורג בהתדיינות מול חברת הגשר התלוי וילינג בבית המשפט העליון של ארצות הברית. עסקיו כללו עסקי קרקעות ומכרות.
מושל טריטוריית קנזס
בתחילה התנגד ווקר לפשרת 1850, אך בסופו של דבר שוכנע בעקבות טיעוניו של הסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס. במאי 1857 הוא מונה כמושל טריטוריית קנזס על ידי הנשיא ג'יימס ביוקנן, אך בדצמבר אותה שנה הוא התפטר בשל התנגדותו לחוקת לקומפטון. במכתב ההתפטרות שהוא הגיש למזכיר המדינה לואיס קאס, הוא דיבר על הונאת בחירות ברורה ועל לחץ פוליטי פסול מצד הממשל. עם זאת, הוא לא ניתק באופן מידי את קשריו עם מפלגתו ותמך ב"חוק האנגלי" בין השאר בשל השפעתו של ווקר, הצביעו מספיק חברי המפלגה הדמוקרטית שהתנגדו לחוקת לקומפטון עבור חוק זה.
מלחמת האזרחים ושנותיו האחרונות
אף על פי שווקר היה סנאטור לשעבר של מיסיסיפי, הוא תמך באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית. בנו הבכור, דנקן סטיבן ווקר, הוצב בתחילת המלחמה כקצין בדרגת קפטן בכוח המתנדבים של צבא האיחוד והתקדם בסולם הדרגות עד שהגיע לדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל שהוענקה לו על גבורתו ועל מעשיו הראויים לשבח במהלך המלחמה. בתחילת המלחמה הוא שירת כשליש במטהו של הגנרל נתניאל בנקס, בהמשך במטהו של בריגדיר גנרל ויליאם אמורי ולבסוף במטהו של מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק. ווקר האב הפליג ב-1863 לאירופה כסוכן פיננסי של ארצות הברית, שם הוא טיפח את אמונם של האירופאים במשאבים הפיננסיים של ארצות הברית. הוא דאג למתן הלוואה בסכום של 250 מיליון דולר תמורת איגרות חוב.
עם שובו מאירופה בנובמבר 1864 חידש ווקר את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון וכן המשיך לפרסם מאמרים בנושאים פיננסיים עד למותו. הן במהלך מלחמת האזרחים והן אחריה הוא כתב מאמרים לעיתון Continental Monthly, ולזמן קצר הוא גם ערך אותו יחד עם ג'יימס ר. גילמור.
מותו והנצחתו
רוברט ג'ון ווקר נפטר בוושינגטון די. סי. ב-11 בנובמבר 1869. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון.
בתחילה נקרא על שמו מחוז בטקסס, אך בשל תמיכתו במלחמת האזרחים באיחוד, החליטה המועצה המחוקקת של טקסס שהמחוז יקרא על שם סמואל המילטון ווקר, איש הטקסס ריינג'רס, שבינו לבין רוברט ווקר לא היו שום קשרי משפחה. על שמו של ווקר נקראה גם ספינת מחקר של סוכנות סקר החופים של ארצות הברית (כיום חלק ממנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי), שהייתה בשירות בשנים 1848–1860.
משל ארכנה (ולאסקס)
משל ארכנה (בספרדית: La fábula de Aracne) הוא ציור שמן של הצייר דייגו ולאסקס, שצויר בין השנים 1655–1660. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
הסיפור המיתולוגי
סיפורה של ארכנה מתואר בספר השישי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס. ארכנה הייתה תופרת מוכשרת מלידיה, אשר הייתה כה גאה במעשה ידיה עד שטענה שהיא מסוגלת לארוג טוב יותר מאתנה - אלת החוכמה, האמנות, הצדק והאריגה. אתנה לבשה צורה של אישה זקנה, ויעצה לארכנה לא לקרוא תיגר על האלים שהם בני אלמוות. ארכנה לעגה לזקנה והצהירה שהיא טובה יותר באריגה מאתנה, ועל כן אתנה אינה מעזה להתמודד איתה. אתנה הזועמת פשטה מיד את דמות הזקנה וניצבה מול ארכנה במלוא הדרה. ארכנה סירבה בגאוותה להיכנע והשתיים ניגשו מיד להתמודדות.
אתנה רקמה את העימות שלה עם פוסידון - אל הים (השניים התחרו מי יהיה הפטרון של העיר אתונה). ארכנה לעומת זאת בחרה להציג שלל סצנות המציגות את פשעיהם של האלים. אתנה זעמה על הנושא ולפיכך קרעה בזעם את האריג המושקע וחבטה בארכנה. ארכנה האומללה תלתה את עצמה ואז, כאקט של רחמים, הפכה אותה אתנה לראשונת העכבישים.
היסטוריה
ההנחה הרווחת היא כי היצירה צוירה עבור לקוח פרטי בשם פדרו דה-ארסה. צייר המלך ולאסקס לא צייר בדרך כלל עבור לקוחות פרטיים, אבל לדה-ארסה, אשר ארגן ימי צייד בשירותו של המלך, הייתה השפעה מסוימת בחצר המלכות. היצירה מופיעה ברשימת מצאי של דה-ארסה משנת 1664. היא הועברה בשנת 1711 למצודה בה שוכן הארמון המלכותי של מדריד וניזוקה בשריפה שפרצה שם בשנת 1734. בשנת 1819 היצירה הועברה למוזיאון הפראדו.
תיאור היצירה
במשך זמן רב נחשבה היצירה כציור ז'אנר בו הוצג יום עבודה בסדנה של מפעל שטיחים ושזה היה הנושא היחיד שלה. בשנת 1948 דייגו אנגולה זיהה כי הציור עוסק במשל ארכנה ומוסכם על החוקרים כי זהו הפירוש הנכון של היצירה.
היצירה נחשבת לאחת המייצגות הבולטות של הבארוק הספרדי ונראה כי צוירה בערך באותה תקופה של לאס מנינאס, איתה יש לה הרבה מן המשותף. זוהי אחת העבודות המורכבות ביותר של האמן והיא מסמנת את שיא הנטייה שלו ליצור קומפוזיציות מתוחכמות ודו משמעיות מבחינת צורה ותוכן, הדורשות השתתפות פעילה של הצופה.
הקומפוזיציה מורכבת משלושה מישורים. במישור הראשון בקדמת החדר נראות חמש נשים אשר עוסקות בטווייה תוך שימוש בפלך, כישור וגלגל טווייה. ארכנה, שנייה מימין כשגבה אל הצופה, עוסקת במלאכת הטווייה. האלה אתנה, שנייה משמאל, מעמידה פנים שהיא זקנה עם שערות אפורות. אנו יודעים שהיא האלה משום שלמרות מראה פניה המבוגר, רגלה החלקה נראית כמו של נערה. גלגל הטווייה נראה מסתובב במהירות, בעזרת השימוש באור נוצר רושם שהציור הוא צילום מצב.
המישור השני, מאחורי הנשים הללו ובחדר שנראה גבוה יותר, מתאר שתי נשים מול טפטין (שטיח קיר). אלו הן האלה אתנה, המזוהה לפי הקסדה שהיא חובשת, ומולה בת האנוש המרדנית ארכנה שלובשת בגד עם קפלים קלאסיים. המישור מתאר את הענשת ארכנה בידי האלה, לפי הסיפור המיתולוגי. שתי הנשים ממוקמות בצורה כזו שנראה שהן חלק מהטפטין. שלוש נשים לבושות בהידור נראות מתבוננות בהן.