cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'נה מאלון
ג'נה ליין מאלון (באנגלית: Jena Laine Malone; נולדה ב-21 בנובמבר 1984) היא שחקנית, מוזיקאית וצלמת אמריקאית. ידועה בשל תפקידיה בסרטי הקולנוע "אמא חורגת", "דוני דארקו", "גאווה ודעה קדומה", "סאקר פאנץ'", "גאולה!", ו"התלקחות". היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בשנת 1998 על הופעתה בסרט "תקווה" של שואוטיים.
ביוגרפיה
מאלון נולדה בעיר ספארקס, נבדה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא נורווגי ואירי. היא גדלה לצד אמה דברה, ממנה גם שאבה את אהבתה למשחק בגיל צעיר. היא קיבלה חינוך ביתי עד כיתה ו' וכמתבגרת למדה ב"בית הספר המקצועני לילדים" שבניו יורק.
קריירה
מאלון החלה את דרכה המקצועית לקראת סוף שנות ה-90 כילדה בהפקתו של ג'ף ברידג'ס "Hidden in America" בתפקיד הילדה ווילה ג'וניוסון עליו קיבלה ביקורות טובות, בסרטה של אנג'ליקה יוסטון "Bastard Out of Carolina", ובשובר הקופות של רוברט זמקיס "קונטקט" בתפקיד אלי ארוויי בצעירותה שזיכה אותה בפרס סאטורן לכישרון הצעיר המבטיח ביותר. כמו כן ב-1997 כיכבה בסרט הטלוויזיה מבית הולמרק "Ellen Foster" בתור אלן פוסטר. בשנת 1998 הועמדה מאלון לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בהפקת הטלוויזיה בבימויה של גולדי הון "Hope" ושיחקה בדרמה הקומית המצליחה של כריס קולומבוס "אמא חורגת" בתפקיד אנה בתה של ג'קי האריסון (סוזן סרנדון). ב-1999 הופיעה בדרמת הספורט של סם ריימי "בשם האהבה".
ב-2001 שיחקה מאלון בסרט הפולחן של ריצ'רד קלי "דוני דארקו" בתפקיד הנערה גרטשן רוס חברתו של דוני דארקו (ג'ייק ג'ילנהול) ובדרמה של אירווין ווינקלר "החיים כבית" בתפקיד אלייסה באק. ב-2002 שיחקה בדרמת ההתבגרות "חייהם הפרועים של נערי המקהלה" בהפקת ג'ודי פוסטר ולצידם של הכישרונות הצעירים באותן שנים אמיל הירש וקיראן קולקין. ב-2003 הופיעה מאלון בהפקת הטלוויזיה הקנדית על חייו הצורר הנאצי אדולף היטלר "היטלר: עלייתו של הרשע" בתפקיד גלי ראובל ובהפקתו של קווין ספייסי "נקודת מבט" לצידו של ראיין גוסלינג בתחילת דרכו. ב-2004 שיחקה בקומדיית ההתבגרות גאולה! בתפקיד הראשי בתור המתבגרת השקטה מרי קאמינגס.
בשנת 2011 שיחקה מאלון בפנטזיית הפעולה של זאק סניידר "סאקר פאנץ'" בתפקיד של הרקדנית רוקט. בשנת 2012 הופיעה במיני סדרה ההיסטורית בהפקת קווין קוסטנר "הטפילדס ומקקויס", אודות הסכסוך הטפילד-מק'קוי, בתפקיד ננסי אחייניתו של המתיישב רנדולף מק'קוי (ביל פקסטון). בשנת 2013 השתתפה מאלון בסרט שובר הקופות "התלקחות", השני בסדרת סרטי "משחקי הרעב" בתור ג'והאנה מייסון, המנצחת ממחוז 7, ועל תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס סאטורן לשחקנית ראשית בסרט קולנוע.
בשנת 2020 לוהקה מאלון לעונה הרביעית של סדרת הדרמה המשפטית "גוליית" מבית פריים וידאו.
חיים אישיים
במאי 2016 ילדה מאלון בן בשם אודה מאונטן, מבן זוגה, הצלם אית'ן דה-לורנזו. בני הזוג התארסו באוגוסט 2016, אך בפברואר 2019 הזוג נפרד.
ב-2016 תמכה במועמד הדמוקרטי לנשיאות ארצות הברית, ברני סנדרס.
המלחמות הגרמניות-פולניות (1002–1018)
המלחמות הפולניות-גרמניות הייתה סדרת מאבקים בין האימפריה הרומית הקדושה בראשות היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, לבין דוכסות פולין בראשות בולסלאב הראשון, דוכס פולין. הסכסוך נגרם עקב חילוקי שליטה בבוהמיה, לוסאטיה ומייסן, והוא הסתיים בשנת 1018 בשלום באוצן.
רקע
בתקופת אוטו השלישי היה בולסלאב הראשון, דוכס פולין נאמן לאוטו, אולם שאיפותיו של היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במזרח דרדרו את היחסים בין המדינות. בנוסף בולסלאב תמך בטענותיו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן לכתר גרמניה, ולאחר רציחתו של אקארד בשנת 1002 כבש בולסלאב את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה. זמן קצר לאחר מכן נפצע בולסלאב באורח קשה כשניסו להתנקש בחייו, ומכיוון שחשד בהיינריך שתכנן את ההתנקשות ניתק בולסלאב את היחסים בין שתי המדינות.
לכשחזר היינריך מאיטליה הוא כרת ברית עם שבט הסלאבים הפגנים הלוטיסים, על אף שכפועל יוצא מהברית עמם נעצרה התנצרות השבטים הסלאבים. בעקבות כך, אצילים גרמנים רבים התנגדו לברית עם הסלאבים, וכן אצילים רבים התנגדו למלחמה בעקבות קשרי הידידות והמסחר שטיפחו בפולין בתקופת אוטו השלישי. בוסלאב מצידו גם הוא התכונן למלחמה, וכרת אף הוא ברית עם שבטים סלאבים אחרים.
1002–1005
בקיץ 1004 פלשו כוחותיו של היינריך לבוהמיה והגיעו להרי האורה, ולאחר מכן כבשו את הטירה בזאטץ' והשמידו את הכוח הפולני שהיה מוצב שם. במקביל פלש יארומיר פרמיסל (אחיו הצעיר של בולסלאב השלישי) לבוהמיה בסיוע כוחות גרמניים וכבש את פראג והכריז על עצמו כ"דוכס בוהמיה", ולאחר מכן נשבע אמונים להיינריך כוסאל, ובכך שילב את בוהמיה באימפריה הרומית הקדושה. אולם על אף שכוחותיו של היינריך השתלטו על בוהמיה, החזיקו הכוחות הפולנים בשטחי מוראביה שהייתה כפופה קודם לכן לבוהמיה.
1007–1013
בשנת 1007 היינריך השני גינה את שלום פוזנן, וכתוצאה מכך התקיף בולסלאב הראשון, דוכס פולין את ארכיבישופות מגדבורג, וכבש מחדש את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה כולל העיר באוצן. המתקפה הגרמנית החלה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1010, אך לא הייתה לה שום תוצאה משמעותית, מעבר לכמה מעשי ביזה בשלזיה. בשנת 1012 נחתם הסכם שלום שני בין גרמניה לפולין, אך בולסלאב הראשון הפר במהירות את ההסכם, ושוב פלש ללוסאטיה, וכוחותיו כבשו את העיר לובוש ושרפו אותה. בשנת 1013 נחתם הסכם שלום שלישי במרזבורג, המחייב בין השאר את בולסלאב כואסל של היינריך השני, בתמורה לקבלת מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה כפייף. על מנת לחזק את ההסכם, בנו של בולסלאב - מיישקו השני לאמברט התחתן עם ריכצה מלורן, בתו של אצו, רוזן הפלטינט של לותרינגיה ונכדתו של אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
1015–1018
הסכם השלום שנחתם בשנת 1013, בין היינריך השני לבולסלב הראשון, דוכס פולין התפוגג במהירות. בשנת 1014 בעת שהיינריך השני נעדר מגרמניה, שלח בולסלב את בנו מיישקו השני למברט לדוכסות בוהמיה, על מנת לשכנע את הדוכס הבוהמי החדש אולדריץ' לכרות עמו ברית נגד היינריך השני. אולם, המשימה נכשלה ואולדריץ' כלא את מיישקו השני, והוא שוחרר רק לאחר התערבות הקיסר, שלמרות הפלישה המתוכננת לפולין, פעל בנאמנות למען הווסל הנומינלי שלו בולסלב הראשון. לאחר שחרורו נשלח מיישקו השני לחצרו של היינריך השני במרזבורג כבן ערובה. היינריך רצה כנראה לאלץ את בולסלב הראשון להגיע למרזבורג ולהסביר את מעשיו, אולם התוכנית נכשלה, ולאחר לחץ מצד קרוביו, הסכים היינריך לשחרר את מיישקו השני.
באותו זמן, היינריך השני אירח את יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, הטוען לכתר ברוס של קייב, ובנו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב. בזמן מותו של אביו בשנת 1015, היה יארוסלאב נסיך הכתר של נסיכות נובגורוד. יארוסלאב לחם על השלטון באחיו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב, שנתמך על ידי חתנו בולסלאב הראשון, דוכס פולין שהיה חתנו.
לאחר חזרתו של היינריך השני לגרמניה בשנת 1015, לאחר הכתרתו לקיסר על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני, הכין היינריך את כוחותיו לפלישה שלישית לפולין. עם שלושה צבאות בפיקודו, הכוח הגדול ביותר מאז תחילת הסכסוך בשנת 1004, צעד הצבא הקיסרי בעת ובעונה אחת בתנועת מלקחיים מצפון גרמניה, מדרום וממרכז. היינריך השני עצמו פיקד על הצבא המרכזי, אשר נתמך על ידי שבטים סלאביים, עבר עם כוחותיו ממגדבורג, וחצה את נהר האודר לפולין. היינריך השני נתמך על ידי אולדריץ', דוכס בוהמיה מדרום, ומהצפון על ידי ברנהרד השני, דוכס סקסוניה.
במהלך מסע הצבא הקיסרי על פני פולין, כוחותיו של היינריך השני הרגו או לכדו כמה אלפי פולנים, כולל נשים וילדים. אולם, הצבא הקיסרי ספג הפסדים כבדים לאורך כל המערכה, ויחידת אבירים מוראבים בפיקודו של מיישקו השני פתחו במתקפת הסחה על מרקיזות סקסוניה המזרחית. בעקבות כך, הצבא הקיסרי נסוג מפולין למרזבורג כדי להדוף את המתקפה, ולא הצליח להשיג רווחים טריטוריאליים ממזרח לנהר האודר. במהלך הנסיגה לגרמניה, גרו השני, מרקיז סקסוניה המזרחית, נפל למארב של כוחות פולנים ונרצח בסוף שנת 1015. בעקבות המתקפה בסקסוניה המזרחית, נטלו כוחותיו של בולסלאב הראשון את היזמה. בשנת 1017 הטילו כוחותיו של מיישקו השני מצור על מייסן, שהייתה תחת פיקודו של גיסו של מיישקו השני, הרמן הראשון, מרקיז מייסן. ניסיונו של מיישקו לכבוש את העיר נכשל, והוא נאלץ לסגת חזרה לפולין.
בקיץ 1017 היינריך השני ובולסלאב הראשון פתחו במשא ומתן לשלום, והוכרזה הפסקת אש. אולם בסתיו 1017 נכשל המשא-ומתן, ובעקבות כך פלש היינריך השני עם צבאו שוב לפולין. הצבא הגיע לגלוגוב, שם התבצר בולסלאב הראשון, אולם לא הצליח לכבוש את העיר. לאחר מכן ניסה היינריך השני לכבוש את העיר נימצ'ה, אך גם אותה לא הצליח לכבוש, ובמהלך המצור הפיל הקור הכבד הרבה חללים בצבאו של היינריך. לאחר שנכשלו התקפותיו של היינריך, הוא פתח שוב במשא ומתן עם בולסלאב לסיום המלחמה.
שלום באוצן
ב-30 בינואר 1018 חתמו היינריך השני ובולסלאב הראשון על הסכם שלום נוסף, המכונה "שלום באוצן". בולסלאב הצליח לשמור על תאריו כמרקיז לוסאטיה ומייסן, והכיר בהיינריך השני כפיאודל שלו. בנוסף, היינריך השני הבטיח לתמוך במסע של בולסלאב הראשון לקייב, על מנת לסייע לחותנו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב. כדי לחזק את השלום, התחתן בולסלאב הראשון, שהיה אז אלמן, עם אודה ממייסן, בתו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן, ובכך חיזק את קשריו עם האצולה הגרמנית.
שטפנשט
שטפנשט או שטעפנשט (ברומנית: Ştefăneşti) היא עיר קטנה במחוז בוטושאן, בחבל מולדובה שברומניה, המונה כ-5,700 תושבים. רוב התושבים עוסקים בחקלאות.
יהודים
יהודים הגיעו לשטפנשט בסוף המאה התשע-עשרה (1900-1880) ותרמו להפיכתה לעיירה ולמרכז מסחרי. יהודי העיירה היו ברובם חסידים פשוטים שעסקו במלאכות יהודיות כגון: נפחים, עגלונים, חייטים, צורפים ורפתנים. כאשר החליטו פרנסי העיירה להזמין רב שינהיג את הקהילה היהודית, נבחר הרב מנחם נחום פרידמן משטפנשט, בנו של רבי ישראל מרוז'ין. רבי מנחם נחום כיהן כאדמו"ר במשך כ-20 שנה. לאחר פטירתו התמנה בנו רבי אברהם מתתיהו פרידמן לאדמו"ר. הוא התפרסם כבעל מופת וכונה "מחולל הפלאות משטעפנשט" או "הצדיק משטפנשט". בעקבות פטירתו בשנת תרצ"ג (1933) ללא צאצאים הוחלט ביזמת רב העיירה, הרב יוסף ברייאר, להקים בבנייני החצר המפוארים ישיבה לזכרו. הישיבה שנקראה "בית אברהם" פעלה עד למלחמת העולם השנייה. ב-1936 למדו בה כ-60 תלמידים בארבע כיתות. בראש הישיבה עמד הרב ברייאר. הלימודים בישיבה התקיימו ברוח חסידית ושולבו בה גם לימודי חול.
בשנת תשע"ח נמצא בבית העלמין היהודי קברו של רבה של העיר במאה ה-19 הרב שלום תאומים.
פינגווין אדלי
פינגווין אדלי (שם מדעי: Pygoscelis adeliae) הוא מין של פינגווין, שמצוי לאורך רצועת החוף באנטארקטיקה. הוא משלושת מיני הפינגווינים היחידים שגרים ביבשת זו לצד פינגווין קיסרי ופינגווין מלכותי. זהו אחד ממיני העופות הדרומיים ביותר. הפינגווין התגלה בשנת 1840 על ידי ז'ול דומון ד'אורוויל, שנתן לו את השם "אדלי" על שמה של אשתו. נכון ל-2014, יש כיום כ-251 מושבות של פינגווין אדלי, וכ-3.79 מיליון זוגות מקננים. פינגוויני האדלי ניזונים מקריל (בין השאר מקריל אנטארקטי), דגים ודיונונים במהלך תקופת הגדילה שלהם.
פינגווין אדלי הוא אחד משלושת מיני הפינגווינים שבסוג Pygoscelis. בדיקות DNA של המיטוכונדריון וגרעין התא הוכיחו שסוג זה של פינגווינים קיים כבר כ-38 מיליון שנה (בערך 2 מיליון שנה לאחר התפתחותם של האבות הקדמונים מהסוג פינגווין גדול), ושהמין קיים כ-19 מיליון שנה.
עונת הרבייה של פינגוויני האדלי נמשכת בין אוקטובר לפברואר על חופי אנטארקטיקה. הקן מוקם בין סלעים. הנקבה מטילה שתי ביצים, והיא והזכר דוגרים עליהן במשך 32–34 ימים, במשמרות של כ-12 ימים. הגוזלים נשארים בקן כ-22 ימים, ולאחר מכן מצטרפים ל"פעוטון" - קבוצה של גוזלים. הגוזלים יוצאים לים לאחר 50 עד 60 ימים, ובמהלך זמן זה גדלות אצלם נוצות של פינגווינים צעירים.
פינגוויני האדלי קטנים, נוצותיהם ארוכות וזנבם ארוך ביחס למינים אחרים של פינגוונים; גובהם כ-46–75 ס"מ ומשקלם כ-3.9-5.8 ק"ג. ניתן לזהותם על ידי טבעת לבנה שמקיפה את עיניהם.
גביע ליגת העל בכדורגל נשים 2020/2021
גביע ליגת העל בכדורגל נשים, נקרא גם גביע אתנה לעונת 2020/2021 הייתה התחרות הראשונה שנערכה במפעל זה. משחקי התחרות החלו ב-24 בנובמבר 2020 ומשחק הגמר נערך ב-5 באפריל 2021 והסתיים בניצחון של מ.ס. קריית גת על מ.כ. רמת השרון בדרך לזכייה הראשונה של קבוצה אי פעם במפעל.
פורמט התחרות
בתחרות היו אמורות להשתתף 10 קבוצות ליגת העל אך בפועל לקחו בה חלק 9 קבוצות בלבד כיוון שקבוצת מכבי חולון לא התייצבה למשחקים וספגה הפסדים טכניים.
לפי תקנון התחרות בעונה זו, חולקו הקבוצות לשני בתים והתקיימו 5 מחזורי משחקים בכל בית כשכל קבוצה משחקת מול כל הקבוצות האחרות בבית פעם אחת ובסך הכל 4 משחקים לקבוצה. הקבוצה הראשונה בכל בית העפילה לגמר.
מוסטפא אבו שאקור
מוסטפא אבו שאקור (מבוטא גם אבו שאגור; בערבית: مصطفى ابوشاقور غيت ابوشاقور; השם המלא בתעתיק מדויק: מצטפא אבושאקור ע'ית אבושאקור; נולד ב-15 בפברואר 1951) הוא פוליטיקאי לובי, פרופסור להנדסת חשמל, נשיא אוניברסיטה ויזם.
אבו שאקור כיהן כסגן ראש הממשלה הזמני של לוב בין 22 בנובמבר 2011 ל-12 בספטמבר 2012, בממשלתו של עבד א-רחים אל-כיב.
ב-12 בספטמבר 2012 נבחר אבו שאקור על ידי הקונגרס הלאומי הכללי (הפרלמנט של לוב) לראש הממשלה המיועד הראשון של לוב המודרנית (זו שלאחר ההתקוממות בלוב בשנת 2011 נגד השליט מועמר קדאפי ). אבו שאקור נבחר מתוך שמונה מתמודדים, ובסיבוב האחרון זכה ב-96 קולות, לעומת 94 קולות למחמוד ג'יבריל.
על אף שאבו שאקור נודע כ"ראש ממשלת לוב", בפועל הוא לא הצליח לזכות באמון הקונגרס לשתי ממשלות שהציע, עקב טענות להרכב לא מייצג של הממשלה המקפח שבטים ואזורים במדינה, וב-7 באוקטובר 2012 הודח בהצבעת אי אמון של הקונגרס. במקומו נבחר עלי זידאן.
נמל בית (סרט)
נמל בית הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2016 בבימויו של ארז תדמור, עם יורם חטב ושמיל בן ארי בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי ארז תדמור ומשה אפרתי ועוסק במאבקי כוח אלימים בנמל אשדוד בין העובדים ובראשם ראש ועד חזק ואלים ובין הנהלת הנמל ומנהל אחד שרוצה להשליט סדר ולחסל את השחיתויות בנמל.
הצילומים נערכו בנמל אשדוד ובתחנת הכוח אורות רבין.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2016:
זיו ברקוביץ זכה בפרס על הצילום הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
תקציר העלילה
אהרון אביטן (יורם חטב) חוזר כעבור שנים רבות לנמל אשדוד לאחר ששירת בתפקידים בכירים בצי הסוחר בארצות הברית. החלטתו נעוצה ברצונו לחדש ולטייב את יחסיו עם בתו טלי (לירון בן שלוש) ובעלה רונן (אודי פרסי), להיפגש עם אמו מדלן (דליה בגר) ולהכיר את נכדתו התינוקת, סיון. גם אביו המנוח עבד בנמל ואהרון מכיר טוב את ראש ועד העובדים אזולאי (שמיל בן ארי) ואת מנהל הנמל, בן עמי (שרון אלכסנדר) וסגנו בן בסט (שלום שמואלוב) שהחליטו למנותו לתפקיד מנהל מחלקת ים בנמל שאחראית על הכנסת אניות לנמל והוצאתן ממנו באופן הבטוח והיעיל ביותר.
אזולאי מבהיר לאביטן כי הוא הבוס בנמל ועל פיו יישק דבר, הוא אחראי על כל העובדים כולל אלה שבמחלקת הים. כאשר אזולאי מורה לעובד בשם קרביץ (אייל רוזלס) לשטוף את מכוניתו המהודרת על הרציף בניגוד לנהלים, זורק העובד חפץ מתכתי על המכונית ומנפץ את השמשה.
אביטן רוצה להכניס למחלקה נוהלי עבודה לפיהם נהג בארצות הברית. הוא מורה לשלומי (אייל סלמה) לרדת מהגוררת ולעבור קורס רענון לאחר שלא עשה כן במשך מספר שנים. בכך קורית ההתנגשות הראשונה בינו לאזולאי. אזולאי דורש ממנו גם להעביר מתפקידו את הנתב הוותיק קרביץ שמתנגד לשלטונו של אזולאי.
אביטן נאלץ להיכנע ולוותר על קרביץ לאחר שגם מנהל הנמל מורה לו על כך.
ההנהלה מציבה שעון נוכחות והעובדים מוחים ורוצים להסירו. רונן, חתנו של אביטן מתנגד והעובד פינטו (מיכה אוזין סליאן) משליך אותו מהמדרגות והוא נפגע בכל גופו. בשל כך מנתקת טלי את קשריה עם אביה.
אביטן מכיר את קצינת המכס בנמל, ילנה שוסטר (אנה דוברוביצקי) ומתפתח ביניהם רומן אהבה. ילנה היא אם יחידנית שנאלצה להחזיר את בתה לאוקראינה בגלל מצבה הכלכלי.
אביטן מגלה שבהוראת אזולאי יוצאת בלילות סירה נהוגה בידי אלפסי (יעקב זדה דניאל) אל ספינה זרה העוגנת מחוץ לנמל ומורידה משם סחורה מוברחת של בקבוקי שתייה חריפה ובהעלמת עין של המכס. הסחורה מוברחת לעיר ונמכרת בחצי מחיר.
אביטן מודיע זאת להנהלה ואזולאי מושעה לחקירה. פורצת שביתה כללית בנמל וההנהלה שולחת עובדים חלופיים שמגורשים במכות על ידי השובתים ואז נכנסים שוטרים באלימות ומתגברים על השובתים. השביתה נשברת וההנהלה עומדת להחזיר את אזולאי.
אביטן נפגש אתו ומודיע על התנגדותו לחזרתו לנמל. אזולאי מגלה לו כי גם קצינת המכס ילנה מעורבת במעשה השחיתות הזה וכי אם לא יבטל את התנגדותו, הוא יפרסם זאת בתקשורת. אביטן נשבר ומסיר את התנגדותו. הם נפגשים עם ההנהלה שמודיעה כי הם הולכים להפריט את הנמל ולמכור אותו לחברה פרטית. אביטן נשבר, מחליט לעזוב שוב לארצות הברית ונפרד מילנה שמודה כי שיתפה פעולה רק בגלל מצבה הכלכלי. אזולאי מסכים להישאר ומתקבל בשמחה על ידי העובדים שאינם יודעים על ההפרטה שתגרום לפיטורי רבים מהם.
יוסף לברטובסקי
יוסף לברטובסקי - פינקלשטיין (1896–1943 Joseph Lewartowski - Finkelstein) היה קומוניסט, חבר "הארגון היהודי הלוחם" בגטו ורשה (Warszawa), ממייסדי הגוש האנטי-פשיסטי באביב 1942, ומעורכי עיתון התנועה "דער רוף". לברטובסקי נתפס בגירוש הגדול בגטו ורשה והוצא להורג
ביוגרפיה
יוסף לברטובסקי נולד בביאלסק - פודלסקי (Biala - Podlaska), פולין. בשם יוסף פינקלשטיין, והיה מראשי המפלגה הקומוניסטית הפולנית [(מפלגת הפועלים הפולנית- P.P.R ] . עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, יצא לביאליסטוק (Bialystok) ושב מאוחר יותר לוורשה. לברטובסקי שימש כמזכיר הוועד המחוזי של המפלגה בגטו.
בשל היותו נכה, ביקש בימי האקציה הגדולה, שהייתה בחודש יולי 1942, את עזרת הקומוניסטים הפולניים שמחוץ לגטו, אך הם התעלמו ממנו. לברטובסקי נתפס וגורש למחנה ההשמדה טרבלינקה (Treblinka). בשנת 1945, קיבל את עיטור "צלב גרונוולד" (Krzyz Grunwaldu) מדרגה 3, מידי הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
אזרחותו ופעילותו בציבור
לברטובסקי שימש כמנהל חשבונות בבנק, עד סוף מלחמת העולם הראשונה, ובמקביל פעל רבות בתחום התרבות בעיירתו. במסגרת זו הרצה על נושאים בתחום הספרות. בשנת 1918 הצטרף למפלגה הציונית סוציאליסטית "פועלי ציון", היה חבר ועד גליל ביאליסטוק, וציר בוועידת המפלגה, שהתכנסה בעיר קרקוב בשנת 1920. לאחר הפילוג בתנועת פועלי ציון, עבר ל"פועלי ציון שמאל", והיה פעיל בסניף ורשה. ב-1921 פרש מהמפלגה, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הפולנית הבלתי לגאלית בפולין העצמאית, הקפ'פ (Komunistyczna Partia Polski - KPP). תוך זמן קצר, התמנה למזכיר הלשכה היהודית המרכזית, שפעלה ליד הוועד המרכזי של הקפ'פ, ונבחר לחבר הוועד המרכזי של המפלגה. בשנים שלאחר מכן, עבד במזכירות הארצית של המפלגה והיה פעיל בקומינטרן. פעמים רבות נאסר, וישב בבתי כלא פולניים כעשר שנים במצטבר. עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, ישב שבע שנים רצופות בכלא בעיירה ראביץ', מאסר שהתיש את כוחו. באחת הפעמים, כאשר הגיעו לאסור אותו, קפץ מחלון ביתו. כתוצאה מכך, הפך לנכה ברגלו. בימים שבין מאסר למאסר, ארגן והדריך תאי מפלגה שהיו במחתרת. בניגוד לפעילים קומוניסטים אחרים, הייתה זהותו היהודית עיקר חווייתו האנושית, ואת עיקר מאמציו השקיע בתקופה זו בפעילות בקרב הציבור היהודי, שהצטופף בשכונות העניות של ורשה. בית הכלא שבו שהה והיה אסיר, נפרץ לפני בוא הגרמנים, ויוסף, שאימץ זה מכבר את השם הפולני לברטובסקי, נמלט למזרח פולין, אליו נכנסו הסובייטים בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, והשתקע בביאליסטוק. באותה תקופה התמנה למנהל בית חרושת לאריגים ונשא אישה.
פעילותו של לברטובסקי והמפלגה הקומוניסטית המחודשת
אדולף ברמן, שהתיידד עם לברטובסקי בגטו ביאליסטוק (שימש כגטו סגור שהוקם באוגוסט 1941 וחוסל בנובמבר 1943), מתאר אותו כ"עסקן פוליטי רב-ניסיון, נבון ובעל שקט עצור, חברי ונלבב מבחינה אישית, צנוע ועממי". לברטובסקי כונה בין ידידיו ועמיתיו 'הזקן'. הוא היה "שונה מן הדגם הנוקשה של מנהיג קומוניסטי המוכר לנו", לדברי ישראל גוטמן שהכיר אותו, הוא היה איש שידע להקשיב לעומד מולו, דיבר אמת, ולקח את הדברים מאוד ללב. הוא השכיל וידע לפשר בין אנשים מפלגים שונים.
המפלגה הקומוניסטית של פולין הייתה בלתי חוקית בפולין העצמאית, וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה פורקה, יחד איתה, פורקו גם ארגוני הנוער הקומוניסטים, בצו של סטלין. בינואר 1942, התארגנה מחדש המפלגה הקומוניסטית המחודשת בשם "מפלגת הפועלים הפולנית" (פ.פ.ר), שם שלא הבליט את השתייכותה לתנועה הקומוניסטית הבינלאומית, על מנת להקל את תהליך גידולה בקרב האוכלוסייה הפולנית. המפלגה המחודשת איגדה בעיקר חוגים וחבורות בני נוער, כמו: "חוג ספרטקוס" בוורשה, שהיה בעל קו רדיקלי יותר מהקו הרשמי של "חוגי הנוער הסוציאליסטי הבלתי תלוי" והמפלגה הסוציאליסטית הפולנית, שבמועדוניהם קיים החוג את פגישותיו. רוב חברי "חוג ספרטקוס" היו בני נוער יהודים. יוסף לברטובסקי, היה בין אלה שנקראו לצאת לאזורי פולין הכבושים בצד הארי וליטול חלק בפעילות המתחדשת.
פעילותו בגטאות
עם כניסתו לגטו ורשה, החל לחפש בעלי ברית להקמת תנועת מאבק, שתפקידה יהיה לסייע לברית המועצות במלחמתה נגד הגרמנים-הנאצים. מטבע הדברים, פנה לעזרה לעמיתיו בעבר - אנשי פועלי ציון שמאל, שמצעם הרעיוני היה קרוב אליו יותר מאחרים.
לברטובסקי הועסק על ידי ארגון הסעד "צנטוס" (ארגון שהחזיק 30 בתי יתומים ופנימיות מסוגים שונים, שבהם מצאו קורת-גג וסעד כ-4,000 יתומים ), ואף התגורר במוסד זמן מה. הוא זכה לאהדה לא רק בקרב חוגים ציונים סוציאליסטיים, אלא גם בקרב התנועות החלוציות, אשר איתן קיים מגעים להקמת "הגוש האנטי פשיסטי", ועם חבריהן מצא מסתור במהלך האקציה הגדולה במפעל או.ב.וו..
בסביבות חודש מרץ 1942, נכנס אל הגטו פנחס קארטין, "אנדז'יי שמידט", שהוצנח עם פעילים קומוניסטים אחרים על אדמת פולין, במטרה לארגן כוח מזוין בחסות הקומוניסטים. הואיל וללברטובסקי הייתה חזות יהודית, הוא לא יכול היה להשתלב בעבודה ארגונית בקרב הפולנים, לפיכך, הוחלט להעבירו לגטו, כדי שיקים שם קבוצות לוחמות. ביוזמת הקומוניסטים, לברטובסקי וקארטין בראשם, יחד עם נציגי פועלי ציון שמאל, קם הגוש האנטי-פשיסטי בגטו ורשה. חרף השאיפה של תנועות הנוער החלוציות להקים תנועת מאבק יהודית, הצטרפו השומר הצעיר, החלוץ, דרור וגורדוניה, ואף מפלגת פ.צ.צ.ס ל"גוש". מטרות הלחימה של הגוש היו: ריכוז הכוחות המשותפים למלחמה פוליטית ולתעמולה נגד הנאצים בגטו, ארגון חטיבות לוחמות אנטי פשיסטיות, במתכונת של "חמישיות", וסיוע לקורבנות המלחמה. לברטובסקי היה חבר בהנהלה הפוליטית של ה"גוש"- הוא ייצג את מפלגתו. היה חבר מערכת עיתון ה"גוש" - "דער רוף" (קול קורא).
גישתו של לברטובסקי על המאבק, לאחר ליל הדמים
יוסף לברטובסקי השתתף בדיוני "המועצה הציבורית". ביום השני לתחילת האקציה הגדולה, התכנסו חברי המועצה הציבורית בגטו, לדון בתביעת נציגי תנועות הנוער החלוציות להתנגדות מזוינת. לברטובסקי היה בין התומכים להתנגדות המזוינת, אולם המועצה התפזרה ללא הכרעה. בדו"ח על הקמת ארגון יהודי לוחם, שנשלח באביב 1944 על ידי המחתרת הפולנית הכללית, לממשלה הפולנית הגולה בלונדון, נמנעו מחבריו לציין את העובדה, כי הקומוניסטים ולברטובסקי בראשם, חברים בארגון הלוחם, ולברטובסקי נכלל בין חברי פועלי ציון שמאל.
בליל הדמים, אפריל 1942, נכנסו כוחות גרמניים לגטו והוציאו להורג 52 יהודים על-פי רשימה מוכנה שהייתה בידיהם. בין המוצאים להורג, היו פעילי מחתרת, סוכנים ידועים של הגרמנים ויצרני מזון בגטו. לאחר לילה זה, חל שינוי בגישתו של לברטובסקי בשאלת המאבק. התחזקה אצלו ואצל קארטין, התפיסה, כי יש להתכונן למאבק מזוין בתוך הגטו, במקום להוציא לוחמים יהודיים למאבק האנטי פשיסטי, כסיוע למאמץ הסובייטי.
נפילתו
לברטובסקי, שהצליח בימי הגירוש הגדול לברוח מהגטו, נתפס כעבור חודש וחצי על ידי הגרמנים. לאחר התפרקות הוועד המחוזי של המפלגה, הפך לברטובסקי איש בודד מאוד, ללא אנשים, חסר תנועה, עייף ומזדקן. הגרמנים הפסיקו את הגירוש בוורשה והתרכזו בעיירות הסמוכות. הם הגיעו לבית המלאכה של לנדאו, תפסו את יוסף לברטובסקי ואת אליהו גוטקובסקי ולקחו אותם בטרנספורט לטרבלינקה. גוטקובסקי הצליח לקפוץ מהרכבת וחזר לוורשה, אך לברטובסקי שהיה צולע על רגלו, לא יכול היה לקפוץ מהרכבת. היהודים ברכבת היו שבורים ורצוצים, שכן ידעו שהם מובלים למותם; הייתה היסטריה ובכי וזעקות מרות… והוא אמר להם: *יידן פארהאלט זיך אזוי ווי יידן, זייט שטאלץ* ("יהודים מתנהגים כיהודים, עומדים דוממים"). היהודים ברכבת ואיתם לברטובסקי הובלו אל מותם למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
יחסי אזרבייג'ן–אירלנד
יחסי אזרבייג'ן–אירלנד הם יחסי החוץ בין אזרבייג'ן לאירלנד.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-1 ביולי 1996. באזרבייג'ן פועלות 12 חברות איריות. על פי נתוני משרד הסחר של האו"ם, בשנת 2018, היקף יצוא הסחורות מאזרבייג'ן הסתכם ב-7.62 מיליון דולר. אזרבייג'ן מספקת זכוכית לאירלנד.
Open edX
Open edX (תעתיק לעברית: אוֹפֶּן אֶדֶקְס) היא מערכת לניהול למידה (LMS) בקוד פתוח שפותחה על ידי ארגון edX (אֶדֶקְס) עבור אתר edx.org אתר שכולל קורסים פתוחים מרובי משתתפים (MOOC). ביוני 2013 שחרר ארגון edX את התוכנה שלו כקוד פתוח וקרא לה Open edX.
קוד התוכנה מבוסס בעיקר על שפת התכנות Python עם תשתית התוכנה Django.
רקע כללי
הפלטפורמה פותחה במקור על ידי פיוטר מיטרוס, חוקר בMIT כפרויקט מחקר. במאי 2012 הוקדם ארגון edX על ידי מדענים מ-MIT ואוניברסיטת הרווארד, והתחזוקה של התוכנה עברה אליו. בשנת 2013 הם חברו לאוניברסיטת סטנפורד, ובאותה שנה יצאה הגרסה הראשונה של Open edX כפרויקט קוד פתוח.
אתר edX הוא עדיין אתר הלמידה מבוסס Open edX הגדול ביותר בעולם (נכון ל-2022), Open edX נמצא בשימוש בכל רחבי העולם כפלטפורמה שמאפשרת למוסדות אקדמיים ואחרים להעביר קורסים מקוונים דרכה, תוך מיתוג המוסד והתאמה אישית של הפלטפורמה. Open edX מאומצת על ידי מגוון רחב של ארגונים: ארגונים גדולים, כמו גוגל, מיקרוסופט ו-IBM, מוסדות להשכלה גבוהה כמו אוניברסיטת הרווארד ו-MIT וגם ארגונים קטנים ובינוניים. קהילת Open EdX מחזיקה קטלוג של אתרי למידה מבוססי Open EdX.
ארכיטקטורת התוכנה
בפרויקט Open edX יש מספר רכיבים שמתקשרים ביניהם באמצעות ממשקי API. החלק המרכזי של ארכיטקטורת ה-Open edX הוא שירות שנקרא "פלטפורמת edX", והוא מכיל את יישומי ניהול הלמידה (LMS) ויישומי הכנת הקורסים (Studio). שירות זה נתמך על ידי אוסף של שירותי ווב אוטונומיים אחרים. כמעט כל הרכיבים מבוססים בצד השרת על Python ו-Django. בצד הלקוח, נעשה שימוש יותר ויותר בארכיטקטורת מיקרו-פרונטאנד וטכנולוגיות JavaScript כמו React.
Open edX משתמשת במסד הנתונים MySQL עבור ניהול המשתמשים ופעילויות של המשתמשים, ובמסד הנתונים MongoDB עבור אחסון מבני הקורסים השונים וגם עבור פורום הקורס.
מערכת ניהול הלמידה (LMS)
מערכת הלמידה היא המערכת שבה הלומד נרשם לקורסים ולומד בהם. המערכת הזו מיועדת גם ללומד וגם למדריך, ויש להם הרשאות שונות במערכת. בעוד שהלומד יכול רק לצפות וללמוד בקורסים ולהשתמש בפורום הקורס, המדריך יכול גם לרשום לומדים לקורס, לצפות בהתקדמות הלומדים, לצפות ולשנות ציונים של לומדים, לנהל קבוצות, להוריד דוחות ציונים ועוד.
הסטודיו
הסטודיו היא המערכת שמשמשת ליצירת תוכני הקורסים. כותבי הקורס יכולים לבנות את המבנה הכללי של הקורס, להחליט על מדיניות ציונים, להשתמש ברכיבים בסיסיים כמו רכיבי וידאו, רכיבי טקסט ו-HTML, רכיבי תרגיל בעלי ציון (Problems), וגם ברכיבים מתקדמים שמפותחים על ידי הקהילה, אלו דורשים התקנה במערכת.
Xblock
XBlock היא ארכיטקטורת רכיבים מבוססת Python המאפשרת למפתחים ליצור רכיבי קורס עצמאיים, המסוגלים לעבוד בצורה חלקה עם רכיבים אחרים בבנייה של קורס מקוון במערכת Open edX.
היסטוריית גרסאות
אחת לכחצי שנה קהילת Open edX מפרסם גרסה יציבה בעלת שם. כל גרסה נקראת בשם של עץ, בסדר אלפביתי עולה. בדרך זו, כאשר רוב האנשים משתמשים באותה גרסה יציבה ועקבית, קהילת Open edX יכולה לשתף ידע ושיפורים ביתר קלות. הגרסאות נבדקות הן על ידי edX והן על ידי קהילת Open edX. הגרסה האחרונה ששוחררה היא הגרסה היחידה הנתמכת על ידי הקהילה.
קהילה
פיתוח ועיצוב הפלטפורמה תוכננו יחד עם הקהילה מראשית ההיסטוריה של הפרויקט. הקהילה מקיימת מספר קבוצות עבודה המתמקדות בשיווק, פיתוח גרסאות חדשות, תרגומים לשפות שונות, ניתוח נתונים, עיצוב גרפי ועוד. הקהילה מארחת ועידת Open edX שנתית, בכל שנה במקום אחר בעולם.
Open EdX בישראל
בישראל, בשנת 2015 הוקם המיזם הלאומי ללמידה דיגיטלית, קמפוס IL, פלטפורמה מבוססת Open edX ביוזמה משותפת של המיזם הלאומי ישראל דיגיטלית במשרד לשוויון חברתי והמועצה להשכלה גבוהה בסיוע ארגון edX.
סופרנובה
סופרנובה (בלועזית: Supernova) היא תופעה שבה כוכב מסיבי מתפוצץ משום שהלחץ שההיתוך הגרעיני יוצר בו כלפי חוץ אינו מספיק כדי לאזן את כוח הכבידה העצמי החזק שלו כלפי פנים. הצופה בתופעה כזו ממרחק של שנות אור רבות, יבחין כי בהירות הכוכב גדלה במהירות ובחדות (היא יכולה לגדול פי מיליון ויותר, ואף לעלות על בהירותה של גלקסיה שלמה). ב־10 השניות הראשונות של התהליך, האנרגיה שמופקת גדולה יותר מהאנרגיה שמפיקים כל הכוכבים בכמה גלקסיות גדולות. פליטת הנייטרינו מאותו כוכב בזמן הסופרנובה מוגברת באותה מידה.
הסופרנובה היא שלב הסיום במחזור החיים של כוכב כבד. כאשר אוזל הדלק הגרעיני בכוכב (כלומר, כלים היסודות שיכולים להתמזג בהיתוך גרעיני ליסודות כבדים יותר תוך שחרור אנרגיה), אין כוח שיתנגד למשיכת הכבידה העצמית שלו והכוכב קורס לתוך עצמו.
בשלב זה נדחסת ליבתו במהירות, מתחממת מאוד, והמעטפת החיצונית שלו נזרקת החוצה כתוצאה מהלחץ העצום שנוצר. החומר מתפשט במהירות עצומה כגז, בעוד מרכז הכוכב הופך להיות כוכב נייטרונים או חור שחור (אם מסתו גדולה דיה).
לשמש לא צפוי עתיד כסופרנובה, שכן כדי להגיע לשלב כזה, מסתה צריכה להיות גדולה לפחות פי 8 או 10 ממסתה הנוכחית.
סוגי סופרנובה
בניסיון לסווג את הסופרנובות, אסטרונומים הגיעו לחלוקה על פי עקומת האור שלהם ועל פי קווי הבליעה של היסודות הכימיים שבקשת האור של הפיצוץ. היסוד שלפיו מתבצעת החלוקה הראשונית הוא מימן. אם בספקטרום מופיעים קווי בליעה של מימן, הסופרנובה מוגדרת כסוג II; אם אין, אז היא מוגדרת כסוג I. בתוך כל אחד משני הסוגים הללו, הסופרנובות מתחלקות לעוד תתי סוגים, לפי נוכחות חומרים אחרים ועקומת האור שלהם.
סיווג סופרנובות: חלוקה אחרת שאליה אסטרונומים מתייחסים היא החלוקה לפי מקור ואופי הפיצוץ:
פיצוץ תרמו-גרעיני
זו סופרנובה המתרחשת כאשר ננס לבן סופח אליו חומר מכוכב סמוך או כאשר שני ננסים לבנים מתנגשים. עקב כך מסתו גדלה, עד שהיא עוברת את הסף הקריטי לסופרנובה - גבול צ'נדראסקאר (כ־1.44 מסות שמש). בעקבות זאת, קורס הכוכב כתוצאה מכוח הכבידה שלו עצמו. אנרגיית הכבידה שלו הופכת לחום עצום ומתחילות בתוכו תגובות גרעיניות. אך בשל מסתו הקטנה (ולכן מעט אנרגיה גרביטציונית), אין להן ויסות והכוכב מתפוצץ. במהלך הפיצוץ נפלט שטף של נייטרינו ויסודות חדשים שנוצרו בתהליך ההיתוך הגרעיני מתפזרים בחלל.
בסופו של דבר, השלבים השונים של התגובות הגרעיניות דומים לסופר נובה "רגילה" (המכונה קריסת ליבה), ולכן הם מובאים בפירוט בהמשך.
מכיוון שלסופרנובות מסוג זה יש מסה אחידה, הן יכולות לשמש נרות תקניים בעלי בהירות אחידה בזמן שהן מתפוצצות, ומכאן חשיבותן הרבה בחקר המרחקים והמהירויות ביקום המוקדם.
פיצוץ קריסת ליבה
זו סופרנובה המתרחשת בכוכב מסיבי (שמסתו פי 8 או יותר ממסת השמש), לאחר מספר שלבים של היתוך גרעיני ולאחר שאוזל ה"דלק" להיתוך הגרעיני של הכוכב.
כל עוד נמשך ההיתוך הגרעיני, הכוכב אינו קורס לתוך עצמו, למרות כוח הכבידה החזק הפועל בין חלקיקים המרכיבים אותו, משום שלחץ האנרגיה הנוצרת בהיתוך הגרעיני מאזן את הכבידה אך זהו תהליך בעל שלבים ברורים, וסוף בלתי נמנע.
היתוך המימן להליום
בכוכב שמסתו קטנה מתחת ל־0.08 ממסת השמש, היתוך גרעיני לא מתחיל כלל, מאחר שכוח הכבידה אינו מספיק חזק לדחוס את ליבת הכוכב ולהתקרב לחום הנדרש לתחילת היתוך המימן. במקרה כזה, הכוכב מוגדר כננס חום. אך בכוכב גדול יותר, התהליך מתחיל כך: היתוך ארבעה אטומי מימן לאטום אחד של הליום. היתוך זה מייצר אנרגיה גבוהה מאוד יחסית להיתוך אטומים אחרים, ולכן שלב זה הוא הארוך והיציב ביותר במחזור החיים של הכוכב. מקור האנרגיה היא איבוד קטן יחסית של מסה - מסתו של אטום הליום קטנה בכ־0.71% מזו של ארבעת אטומי המימן, וזו המסה שמומרת לאנרגיה. ככל שמסת הכוכב גדלה, כמות המימן המתכלה - והאנרגיה המופקת - גדלות באופן לא ליניארי. לדוגמה, אם מסת הכוכב היא פי 20 ממסת השמש, הוא יכלה את המימן שבליבה בתוך 9 מיליון שנים "בלבד", לעומת תהליך היתוך ליבת המימן של השמש שמוערך בכ־10 מיליארד שנים. יודגש השימוש במונח "ליבה". רדיוס ליבת השמש הוא 20% בלבד מרדיוס השמש כולה, אולם במצב "רגיל" של שלב היתוך המימן, רק אזור זה מגיע ללחץ ולטמפרטורה הנחוצה להתכת מימן, ולכן רק הוא מהווה את מקור האנרגיה של הכוכב. המימן שנותר ב"מעטפת" הכוכב (כ־78%) אינו מותך בשלב זה, והוא ממתין לתורו בשלבים הבאים.
הפסקת היתוך המימן בליבת הכוכב גורמת ל"ניצחון" זמני לכוח הכבידה: התכווצות וקריסת ליבת הכוכב לתוך עצמו, משום שאין יותר אנרגיה גרעינית שתפעל בכיוון הפוך.
בכוכב שמסתו קטנה מתחת לשליש מסת השמש, כוח הכבידה אינו מספיק חזק לדחיסת ליבת הכוכב עד לחום של 300 מיליון מעלות צלזיוס בקירוב, הנדרש לשלב הבא: היתוך ההליום. במקרה כזה, הכוכב יתקרר וידעך לאיטו, ויהפוך לננס לבן.
היתוך ההליום לפחמן והפיכה לענק או על־ענק אדום
קרוב יותר למסת השמש, כוח הכבידה ממשיך ודוחס את אטומי ההליום שבליבה עוד ועוד, עד שמתחיל שלב ההיתוך השני - שלושה אטומי הליום מתמזגים והופכים לאטום אחד של פחמן תוך שחרור אנרגיה. מאחר שהאנרגיה המופקת בתהליך זה קטנה משמעותית מהיתוך המימן, שלב זה קצר משמעותית מהשלב הראשון ונאמד במספר עשרות עד מאות אלפי שנים (תלוי במסת הכוכב).
תוך כדי דחיסת אטומי ההליום והיתוכם לפחמן - תהליך המתרחש כזכור בליבת הכוכב - מגבירה הכבידה את אחיזתה. הליבה מתחממת מהר יותר, ובשולי הליבה מתחיל היתוך המימן שנותר במעטפת הכוכב. מקור האנרגיה החדש פועל קרוב לפני השטח, רחוק יחסית ממוקד הכבידה שבליבת הכוכב. הוא מעלה את הבהירות של הכוכב פי 1,000 עד 10,000 מהשלב הקודם ומנפח את מעטפת הכוכב כלפי חוץ, עד פי מאות ואף אלפים מגודלו הקודם.
כוכב שמסתו גדולה מעשר מסות שמש לערך, יהפך בשלב זה לעל־ענק אדום במהלך תקופת התכת ההליום שלו. לכוכבים אלו רדיוסים גדולים מאוד, בדרך כלל בטווח של פי 200–800 מרדיוס השמש שלנו. גודלו של על־הענק הגדול ביותר הידוע הוא בערך פי 1,500 מרדיוס השמש.
בכוכב שמסתו קטנה מגבול צ'נדראסקאר (בערך 1.44 ממסת השמש), התהליך נעצר כאן. כוח הכבידה אינו מסוגל לדחוס את אטומי הפחמן ולהתיך אותם לשלב הבא, ולכן השמש שלנו עתידה להתקרר ולהצטמק בהדרגה, לננס לבן.
היתוך הפחמן לחמצן
מעל גבול צ'נדראסקאר, מתחיל השלב הבא בליבת הענק (או על־ענק) האדום - דחיסת אטומי הפחמן והיתוכם, בעיקר לחמצן. החום האדיר בליבה גורם ל"בצל" ליצור שכבה נוספת, והתהליך ממשיך. הענק - או על־הענק - ממשיך לגדול, אך ככל שגדלה המסה האטומית האנרגיה המשתחררת בהיתוך הולכת ויורדת. שלב היתוך הפחמן, לכן, מפיק הרבה פחות אנרגיה מקודמו, והוא אורך מאות עד אלף שנים בלבד.
שלבי ההיתוך הבאים - עד לברזל
כעת כח הכבידה העצום בליבה דוחס את אטומי החמצן ומתיכם בעיקר לצורן (סיליקון). שלב זה כבר מוערך בחודשים עד שנים ספורות בלבד, בהתאם למסת הכוכב. כך ממשיך הכוכב ומייצר שכבות מימן, הליום, פחמן, חמצן, ניאון, צורן, גופרית ולבסוף - ברזל. תהליך זה הוא למעשה המקור של כל מרבצי המתכות המוכר לנו.
סופר נובה
הברזל הוא השלב האחרון במחזור ההיתוך שבו יסוד אחד הופך ליסוד שני. אם מסת הכוכב המקורי עלתה על 8 מסות שמש, לאחר שהליבה הפנימית הפכה לברזל, בחום של קרוב למאה מיליארד מעלות, ובתוך כשנייה אחת בודדת, משתנה הרכב אטום הברזל עצמו - הליבה קורסת באחת לשבריר מנפחה המקורי, דחוס עד מאוד, תוך שהאלקטרונים והפרוטונים נדחסים זה לתוך זה והופכים לנייטרונים, ועקב כך גם מפזרים אנרגיה אדירה - וחלקיקי נייטרינו - לחלל. זוהי סופר נובה מסוג II.
האנרגיה האדירה שמשוחררת מעיפה מהליבה הדחוסה את המעטפת, ומה שנשאר - אם מסת הכוכב המקורי הייתה עד 20 מסות שמש - הוא כוכב נייטרונים שקוטרו קילומטרים ספורים בלבד. מסתו של כוכב נייטרונים לאחר הקריסה והשלת המעטפת היא בין 1.2 פעמים מסת השמש עד 3 מסות שמש (גבול טולמן־אופנהיימר־וולקוף). צפיפותם של כוכבי נייטרונים עצומה, בסדר־גודל של עשרות מיליוני טון לסמ"ק. בשונה מחומרים רגילים שבהם גרעין האטום תופס 1 חלקי 10,000 עד 1 חלקי 100,000 ושאר נפח האטום הוא ואקום, בין הנייטרונים לא מפריד ואקום כלל.
כוכב הנייטרונים אינו ממשיך בקריסתו, מכיוון שכנגד כוח הכבידה פועל לחץ הנובע מעקרון האיסור של פאולי בין הנייטרונים שמרכיבים אותו. אך אם מסת הכוכב המקורי - לפני הסופר נובה - עלתה על 20 מסות שמש - כח הכבידה ממשיך בתהליך גם אחרי הסופר נובה והיווצרות ליבת הנייטרונים, מתגבר על עקרון האיסור של פאולי, ויוצר חור שחור.
תיעוד וחקר סופרנובות
הסופרנובה הראשונה שתועדה על ידי בני אדם היא סופרנובה 185 שתועדה על ידי אסטרונומים סינים בשנת 185 לספירה. מהמאה ה־11 קיים תיעוד של שתי סופרנובות: סופרנובה 1006, שהייתה כנראה האירוע השמימי הבהיר ביותר שנצפה (בבהירות נראית), וסופרנובה 1054, ששרידיה יצרו את ערפילית הסרטן. שתי סופרנובות אלה תועדו בהרחבה על ידי אסטרונומים סינים וערבים ומוזכרות גם בתרבויות נוספות.
סופרנובות נוספות שאירעו בגלקסיית שביל החלב הן סופרנובה 1572 שתועדה ונחקרה על ידי האסטרונום טיכו בראהה ואחותו סופיה ברהה ב־11 בנובמבר 1572, וסופרנובה 1604, שהייתה הסופרנובה הנצפית האחרונה בשביל החלב. סופרנובה זו המזוהה כ־SN1604, תועדה ונחקרה על ידי האסטרונום יוהאנס קפלר ב־9 באוקטובר 1604. הסופרנובה הקרובה ביותר שנצפתה בעידן המודרני היא סופרנובה 1987A שהתרחשה באחד מענני מגלן (גלקסיה לוויינית של שביל החלב), ונצפתה ב־23 בפברואר 1987.
סופרנובה יוצרת קרינת גמא המשפיעה על האטמוספירה של כדור הארץ לרעה - נוצרת תגובה בין מולקולות חנקן לשכבת האוזון שגורמות לצמצומה ולהופעת תחמוצות חנקן. באמצעות תחמוצות אלו ניתן לחקור השפעת סופרנובות על כדור הארץ בשכבות הקרח של הקטבים המשמרות מידע על העבר האקלימי של הכדור. ב־1979 וב־2001 נערכו קידוחים באנטארקטיקה ונמצאו עקבות (בעיקר תחמוצת ניטראט) למספר סופרנובות מהעבר. התפרצות גמא כתוצאה של סופרנובה סמוכה מדי לכדור הארץ יכולה לגרום לדלדול משמעותי של שכבת האוזון במידה כזו שתחשוף את הביוספירה לקרינה חזקה ותגרום לאירוע הכחדה המונית.
תוצרי הסופרנובה
התפוצצות סופרנובה יוצרת שינויים בסביבתה. הגז הבין־כוכבי הוא הגז שממנו מתפתחות מערכות שמש ושמשות בכלל, כתוצאה מההדף שיצרה התפוצצות הסופרנובה. הסחרור שנוצר מגל ההדף יצר כך, בין היתר, את השמש. חומר שלא הספיק להתאחד לכוכב מתגבש לכוכבי לכת, ירחים, שביטים וגופים קטנים אחרים.
יסודות כימיים כבדים יותר מברזל, שיצירה שלהם על ידי היתוך גרעיני דורשת השקעת אנרגיה, מופצים בחלל אך ורק על ידי סופרנובה; רק בסופרנובה ניתן גם לספק את האנרגיה הדרושה לשם יצירתם, וגם להפיץ אותם בחלל לאחר מכן.
Quake (סדרת משחקים)
"Quake" היא סדרת משחקי וידאו, שפותחה על ידי חברת id Software. סדרת המשחקים Quake נחשבת לאחת מהסדרות המצליחות ביותר של חברת id Software, כאשר המשחקים Quake 1, Quake 2 ו-Quake 3 מכרו בסך-הכול למעלה מארבעה מיליון עותקים. בסוף שנת 2005 יצא משחק ההמשך לסדרה בשם Quake 4 אשר ממשיך את העלילה מהמקום בו הפסיקה במשחק השני (לשלישי לא הייתה עלילה, משום שהוא התבסס על משחק מרובה משתתפים ברשת האינטרנט).
Quake (1996)
המשחק הראשון הופץ על ידי Activision ב-22 ביוני 1996. במשחק Quake התרחשה התקדמות משמעותית בגרפיקה התלת-ממדית, באמצעות השימוש במודלים פוליגונים במקום ספרייטים. שינוי משמעותי נוסף הוא שימוש באור דינמי. המשחק ידוע בפסקול שלו, שמבוצע על ידי טרנט רנזור, סולנה של הלהקה ניין אינץ' ניילז.
במשחק השחקן הוא חייל בלי שם, אשר נשלח דרך פורטל כדי לעצור את האויב, בשם הקוד "קוויק". הממשל ערך ניסויים עם טכנולוגיית פורטלים, ומדענים הצליחו להכין פורטל בשם "Slipgate". עם זאת, משהו השתבש ונפתח פורטל למימד שאינו ידוע. מפלצות החלו לעבור מהפורטל והרגו כל מה שנקרה בדרכן. על החייל, בין השורדים הבודדים שנשארו, מוטלת המשימה להיכנס למימד האחר - המבוסס על העולם הדמיוני במיתוסי לאבקראפט, להרוג את כל האויבים שנקרים בדרכו, למצוא את היציאה כדי לעבור לשלבים הבאים, במטרה לגלות ולחסל את היצור האחראי להתקפות.
משחקי המשך
קיימים מספר משחקי המשך למשחק Quake:
Quake 2
יצא בשנת 1997 למחשב האישי ולקונסולות. המשחק אינו קשור מבחינה עלילתית למשחק הראשון, אלא מהווה לו המשך רק מבחינת סדר. עלילת המשחק מתרחשת בעתיד, ועוסקת בפעולת תגמול של בני האדם על כוכב חייזרי עוין - שפלש לכדור הארץ וזרע הרס וחורבן - ממנה נשאר נחת חלל בודד הנשלח לסיים את המשימה. כמו כן, המשחק מציע אפשרות למשחק מרובה משתתפים עם מצבים שונים, משופר בהרבה מהמשחק הראשון. בזכות כל זאת, המשחק זכה להצלחה מסחררת וזכה בתואר משחק השנה של 1998.
Quake 3: Arena
יצא בשנת 1999 למחשב האישי ולקונסולות. בניגוד למשחקים הקודמים, למשחק הנ"ל אין עלילה משלו, והוא מתבסס על משחק מרובה משתתפים - רובו ברשת האינטרנט, בדומה למתחריו - Counter-Strike ואנריל טורנמנט - שגם מבוססים על משחק מרובה משתתפים.
Quake 4
יצא בשנת 2005. פותח על ידי Raven Software בשיתוף עם id. מבחינה עלילתית, מדובר במשחק המשך ל-Quake II, המשתמש במנוע הדום 3 החדשני והמשופר. עלילת המשחק עוסקת בצוות של נחתי חלל, חלק ממבצע המשך למבצע שתואר במשחק השני, הנועד לחסל פלישות עתידיות אל כדור הארץ. המשחק מציע שלל אפשרויות ביניהם עבודה עם לוחמים נוספים, שיפור במערכת הלחימה ומצב מרובה משתתפים שמבוסס על Quake 3.
Enemy Territory: Quake Wars
יצא לשווקים בשנת 2007 ופותח על ידי Splash Damage בשיתוף עם id. משחק הקדמה ל-Quake 2 ו-Quake 4 מבחינה עלילתית, העוסק בפלישת חייזרים עוינים לכדור הארץ. בדומה לQuake 3 הוא עיקר שימוש לרב-משתתפים, אך במבנה ובמשחקיות התואמת את המשחק Wolfenstein: Enemy Territory (שהוא חלק מסדרת Wolfenstein שגם פותחה על ידי id Software).
Quake Live
משחק המהווה גרסה חדשה, חינמית ומעודנת יותר ל-Quake III Arena, שהושק במרץ 2009. את המשחק ניתן להוריד ולהריץ דרך הדפדפן. ניתן להורידו בחינם, ובנוסף יש אפשרות לרכישת מנוי, שכולל הרחבה של כמות הזירות, סוגי המשחק ושרתי המשחק.
Quake Champions
הכותר המרכזי החדש ביותר בסדרה, שכמו קודמו המצליח Quake 3, מתרכז במשחק מרובה משתתפים ברשת האינטרנט, יחד עם דמויות חדשות, יכולות מיוחדות לדמויות, ושלל חידושים במשחקיות. המשחק הוא חינמי אך יש לשלם עבור פתיחת אפשרויות חדשות.
שירות המשלוחים של קיקי
שירות המשלוחים של קיקי (בקאנג'י: 魔女の宅急便; באופן מילולי: "מכשפות משלוחי אקספרס") הוא הסרט הרביעי של סטודיו ג'יבלי, שבוים על ידי הייאו מיאזאקי בשנת 1989. זהו סרט אנימה המבוסס על ספר ילדים יפני שנכתב על ידי הסופרת איקו קאדונו.
תקציר העלילה
קיקי היא מכשפה צעירה בת 13, שגרה בכפר קטן. על פי המסורת, כשהיא מגיעה לגיל 13 היא מחויבת לעזוב את הבית לשנה, כדי להפוך למכשפה עצמאית. קיקי טסה על המטאטא של אמה, לחפש מקום מגורים חדש עם החבר הקרוב שלה ג'יג'י, חתול שחור ודברן.
למחרת הערב בו היא יוצאת היא מגיעה לעיר נמל בשם קוריקו, שם היא פוגשת בעלת מאפייה בשם אוסונו, שנותנת לה מקום מגורים ועבודה במאפייה, כאשר היא מבצעת משלוחים ללקוחות המאפייה על ידי ריחוף במטאטא.
היא גם חווה הרפתקאות במשלוחים ויוצרת קשר חדש עם נערה אומנית שהיא פוגשת ביער.
בזמן שהיא מתגוררת בעיר קוריקו היא פוגשת ילד ששמו טומבו ואת חבריו, הוא מחבב אותה והיא נקשרת אליו. אך בהמשך הסרט היא מאבדת את כוחותיה בעקבות ספקות שחשה בקשר לעצמה: ריחוף במטאטא, להבין את דברי ג'יג'י החתול ובאותו זמן היא גם שוברת את המטאטא שלה.
בסוף הסרט עליה להתגבר על חששותיה ולהציל את טומבו מפני התרסקות של ספינת אוויר, ובעזרת כוח הרצון היא מחזירה לעצמה את כוחותיה.
מוזיאון רוקפלר
במוזיאון ממצאים ארכאולוגיים רבים וחשובים מאזור ירושלים ומארץ ישראל כולה. בין הממצאים בולטים עצמות האדם הקדמון ממערות האדם הקדמון בכרמל, אוסף תכשיטי הזהב שנתגלו בתל אל-עג'ול ובבית שמש, אוצר שנהבי מגידו, מכתבי לכיש, תבליטי הסטוקו מן הארמון האומיי מח'רבת מפג'ר שליד יריחו, ספיני עץ אומיים מהר הבית ומשקופי אבן מגולפים, מן התקופה הצלבנית מכנסיית הקבר.
הקמת המוזיאון
עם תום השלטון העות'מאני ותחילת שלטון המנדט הבריטי בירושלים, היו מוסדות התרבות בירושלים מעטים והתרכזו בעיקר במוסדות דת. התפתחות העיר הביאה לפריחה של חיי התרבות מחד גיסא ומחקר מדעי, ואיסוף של ממצאים ארכאולוגיים מאידך גיסא. כל זה עמד בסתירה לעושר הארכאולוגי העצום מרחבי המזרח התיכון שנבע מעיסוקן של מעצמות אירופה זה עשרות שנים בחשיפת צפונות העבר. שלטונות המנדט הבריטי, שראו עצמם כממשיכי דרכם של הצלבנים וכן של בני ישראל, גילו עניין רב בגילוי עברה ההיסטורי של ירושלים וארץ ישראל וטיפוח המחקר הארכאולוגי בארץ. כך אירע שמבנה התרבות היחיד שנבנה על ידי ממשלת המנדט בארץ (במימון תורם אמריקני) הוא מוזיאון לארכאולוגיה - מוזיאון רוקפלר, שמבנהו נחשב לאחד היפים בירושלים.
בנובמבר 1919 הגיש האדריכל פטריק גדס תוכנית מתאר לעיר ירושלים, שנודעה בשם תוכנית גדס, ובה הוצע להקים מוזיאון ואקדמיה למחקר ארכאולוגי בסמוך לחומות העיר העתיקה. ייתכן והרעיון להקמת המוזיאון באתר ניטע בליבו של גדס בעקבות מכתבו של בוריס שץ אליו לפני הגשת התוכנית שפורסם בסופו של דבר בעיתון "הארץ" בשנת 1920. במכתב זה שטח בפניו את חזונו המקיף לתכנון ירושלים.
עם התבססות שלטון המנדט והתגברות המחקר המדעי בארץ ישראל החלו ממצאים ארכאולוגיים להיערם במשרדי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי. תוכנית מפורטת למוזיאון מרכז מחקר ומרכז לוגיסטי בירושלים הוגשה בשנת 1924. המוסד המתוכנן נועד להצטרף לשלושה מוזיאונים קטנים שפעלו בירושלים: "המוזיאון הפרנציסקני המקראי" שנבנה בשנת 1902, "המוזיאון היווני האורתודוקסי" שהוקם בשנת 1922 ו"מוזיאון האסלאם" שהוקם בשנת 1923 על הר הבית.
הארכאולוג והאגיפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו גילה עניין בפרויקט המוזיאון ושכנע את המיליונר האמריקני הנודע ג'ון ד. רוקפלר, הבן לתרום שני מיליון דולר להקמת המוזיאון בירושלים ולאחזקתו. תרומתו של רוקפלר, שהוכרזה במכתב אל הנציב העליון, הלורד הרברט פלומר, ב-13 באוקטובר 1927, נחלקה לשניים: מחצית הסכום נועדה להקמת הבניין, ומחציתו השנייה הושקעה בקרן, שנועדה לממן את הפעילות השוטפת.
בנייה
אבן הפינה הונחה ב-19 ביוני 1930, בנוכחות הנציב העליון סר ג'ון צ'נסלור. הבנייה בוצעה תוך שיתוף פעולה עם המהנדס יהודה שפירא. אף על פי שהבנייה אמורה הייתה להימשך שלוש שנים היא התארכה מסיבות שונות, שכללו קשיים באספקת אבנים לציפוי הבניין, חפירות הצלה, והצורך להעמיק את יסודות הבניין. אי לכך נמשכה הבנייה חמש שנים, וב-20 במאי 1935 עברה מחלקת העתיקות לבניין החדש. בהמשך השנה רוכזו בו עתיקות לקראת פתיחת המוזיאון, שתוכננה לאביב 1936.
המוזיאון נפתח לקהל הרחב ב-13 בינואר 1938 ונקרא בשם המוזיאון הארכאולוגי של פלשתינה – א"י Palestine Archaeological Museum. עם הקמתו של המוזיאון ומעבר מחלקת העתיקות המנדטורית אליו, היה זה המוסד היחיד מבין מוסדות הממשל שהיו בידיו בניין ראוי לשמו ותקציב נדיב לשם פעילות יום-יומית.
חנוכת הבית החגיגית של המוזיאון בוטלה, לאחר שאחד האורחים ג'יימס לסלי סטרקי, ארכאולוג נודע, נרצח בדרכו לטקס בידי כנופיית ערבים חמושים, שהסלימו את מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט והחלו לתקוף בריטים. מייסדי המוזיאון לא זכו לראותו ממלא את ייעודו. האדריכל הריסון עזב את ארץ ישראל לפני הפתיחה, היזם ג'יימס הנרי ברסטד ביקר במבנה באוקטובר 1935 אך נפטר מדלקת ריאות בדרכו ממסע מחקר במצרים חזרה לביתו בארצות הברית, והתורם רוקפלר מעולם לא ביקר במקום.
כרם השיח'
האתר שנבחר להקמת מוזיאון רוקפלר היה ידוע בתקופה העות'מאנית בשם כרם א-שייח' על שמו של שייח' מוחמד אל-ח'לילי החברוני, שהיה המופתי השאפעי של ירושלים במאה ה-17. בשנת 1711 בנה באתר זה, על גבעה מול הפינה הצפון מזרחית של חומות ירושלים, את מעון הקיץ שלו - העומד במקום גם בתחילת המאה העשרים ואחת. מאחורי המוזיאון, ובו שוכנת מחלקת השימור של רשות העתיקות.
מדובר בבית שהוא אחד הבניינים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה. הבניין בן שתי קומות - קומת הקרקע של הבניין שימשה בית-בד, והקומה השנייה הייתה קומת המגורים. שיח' אל-ח'לילי היה פעיל ביותר והיו לו מיזמים רבים. הוא עודד רבים לבנות בתים מחוץ לחומות ובזמנו היו כמאה קַסְרים (ארמונות קיץ). השייח' כתב בצוואתו שבנוסף על הרצון לחיות בחיק הטבע בעונת הקיץ, שהייתה משופעת במגיפות ובזיהומים שנפוצו בתוך החומות, נוספה השאיפה לעסוק בפיתוח חקלאי ואף שיקול ביטחוני – להגן על העיר ועל הארץ מפני חדירת זרים.
רכישת האתר
בשנת 1906 תכננה הקרן הקיימת לישראל לרכוש את קצר אל-שיח' - האתר עליו הוקם המוזיאון - במטרה לבנות עליו את האקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל", לפי חזונו של בוריס שץ, שרצה להקים באתר מכלול של "מוסדות לאומיים" עבריים - ספרייה לאומית ומוזיאון לציון פועלו של הרצל, על הגבעה שממנה "יחלוש המבט על מקום המקדש". למרות ההתלהבות הרבה, הביא המשא ומתן הלא תכליתי מצד ההנהגה הציונית ותאוות הבצע מצד בעלי המגרש שהעלו את מחירו יותר ויותר להכשלת העסקה.
הבחירה במיקום זה נעשתה על ידי פיליפ לנגסטף אורד גיא אשר שימש כמנהל בפועל של מחלקת העתיקות המנדטורית. גיא הוא זה שהחליט להקימו במקום בו הוא ניצב עד היום, במקום להקימו במגרש הסמוך למלון המלך דוד (מקום שניצב בו היום ההיברו יוניון קולג'). לימים, הצטער על החלטה זו, שכן בעטיה נותר הבניין, שהיה מרכז הפעילות הארכאולוגית בארץ ישראל המנדטורית, בתחום שליטתה של ירדן.
שרידים ארכאולוגיים
אזור כרם אל שייח' היה חלק מנקרופוליס - שדה קברים אדיר ממדים שהקיף את ירושלים. ראשוני חוקרי ירושלים המודרניים עמדו על קיומו של בית הקברות העתיק והארכאולוג הידוע שארל קלרמון-גנו סקר את האתר ותיאר מערות קבורה וסרקופגים שנמצאו בו. בשנות השלושים של המאה ה-20 ערכה מחלקת העתיקות של המנדט "חפירות הצלה" בטרם יוקם המוזיאון ובחפירות אלו נתגלו מערות קבורה, קברים וארונות קבורה מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית. בחפירות הצלה שנערכו בשטח המוזיאון בשנת 2001 בחצר מוזיאון רוקפלר לצורך הנחת קו ביוב נחשפו חמישה קברים ושרידים של מבנה גדול.
תכנון המוזיאון
האדריכל הראשי של הפרויקט היה אוסטן סיינט בארב הריסון, מנהל מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית, שבמסגרת עבודתו תכנן, בין היתר, את ארמון הנציב, בניין הדואר המרכזי ובית המדפיס הממשלתי. לצורך תכנון המוזיאון יצא הריסון לסיור לימודים במוזיאונים ברחבי העולם והכין מספר תוכניות שבכולן מבנה שבמרכזו חצר פנימית.
בחודש נובמבר 1927 השלים הריסון את תוכנית הבניין, ובמקביל אף הוקם מדור מיוחד במחלקת העבודות הציבוריות שתפקידו היה לנהל את בנין המוזיאון. במשך כל זמן עבודות הבנייה שהה הריסון בארץ ישראל, אך עם סיום העבודות - בסוף שנת 1937, עוד לפני הפתיחה הרשמית של המוזיאון, עזב את הארץ, אליה לא שב יותר.
האלמנט מעורר המחלוקת בתוכנית היה המגדל המתומן המתנשא מעל הכניסה הראשית למוזיאון. ההתנגדות נהדפה על ידי ברסטד - שהיה נציגו של רוקפלר בפרויקט, שראה במגדל חלק בלתי נפרד מהמבנה, אך דרש כי המגדל לא יתחרה במגדלים וצריחי הכנסיות והמסגדים שבעיר העתיקה.
הצורה המתומנת היא אלמנט אדריכלי מהתקופה הצלבנית, שמקורותיו נעוצים, ככל הנראה, בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע, ובאים לידי ביטוי בכנסיית העלייה. אלמנט זה משתקף במגדלים המרכזיים של ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר- מבנים שהוקמו בתקופת המנדט על ידי השלטון הבריטי, שראה עצמו כממשיך דרכם הישיר של הצלבנים.
טכנולוגיה וחומר
על פי תפיסתו של הריסון, תפיסה שבאה לידי ביטוי גם בארמון הנציב, נבנה המוזיאון בשילוב של טכנולוגיות מסורתיות וטכנולוגיות מודרניות. כך שולבו במבנה אלמנטים של גגות מעוטרים בכיפות - ואלו חוזקו בבטון מזוין. סיתות האבן בשיטות וסגנון מקומי נתמך על ידי קירות בטון וקונסטרוקציית ברזל. מערכת אספקת המים לבנין נעשתה- ככל בנין שנבנה בארץ באותה תקופה - באמצעות בורות אגירה.
לציפוי קירות המוזיאון בחר הריסון באבן מקומית שצבעה לבן, ומקורה כנראה במחצבות שבדרך בין ירושלים ליריחו. האבן מסותתת בסיתות "תלטיש" ואילו פרטי הבנייה מסותתים בסיתות עדין יותר. תשומת לב ניתנה לעבודות העץ בבניין – הדלתות עשויות עץ אגוז שיובא מטורקיה. מסגרות המתכת לחלונות יוצרו באנגליה לפי הוראותיו של הריסון וכך גם פרטי עבודות המתכת הדקורטיביות ובהם הידיות, המנעולים והבריחים.
דלתות הכניסה שבשער הכניסה המרכזי (משקלן כ-700 ק"ג) צופו בלוחות נחושת מעוטרים באלמנטים מהאומנות המוסלמית של צפון אפריקה- מוטיב של ארבעה מלבנים. בריצוף המוזיאון נעשה שימוש בשני חומרים: בחללים בעלי תקרות גבוהות נבנתה רצפה של לוחות שעם שעמעמו את רעש המבקרים. במקומות אחרים רוצפו האולמות בלוחות אבן גיר ובחללים שלא לשימוש הציבור נעשה שימוש במרצפות מלט. קירות הבניין חופו מבפנים בטיח גס עשוי גרגרים גדולים.
כמקובל ברבים מהמוזיאונים שנבנו בתחילת המאה העשרים נעשה שימוש באור השמש לצורכי תאורה. כך נבנו חלונות גבוהים ורחבים הממוקמים בחלקם העליון של הקירות על מנת לאפשר כניסה מקסימלית של אור, ובמקביל למנוע קרינה ישירה על המוצגים. באולמות הכניסה ובאולמות המקשרים את אגפי הבניין תלויות מן התקרה נברשות זכוכית, המעוצבות כגופים מרובי צלעות או ככדורים.
עיצוב
הפסל והטיפוגרף הבריטי אריק גיל הוזמן מאנגליה על ידי הריסון על מנת לעצב את השילוט ואחד עשר תבליטי אבן המקשטים את המוזיאון.