cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חברת הרכבות הלאומית של הרפובליקה הטורקית
היסטוריה
שמאל|ממוזער|250px|העבודות בקו איזמיר-איידן באמצע המאה ה-19 שמאל|ממוזער|250px|הרכבת הראשונה נכנסת לירושלים, ספטמבר 1892 שמאל|ממוזער|250px|קו בגדאד שמאל|ממוזער|250px|תחנת אלסנג'ק באיזמיר בתחילת המאה ה-20 שמאל|ממוזער|250px|הרכבת לבגדאד בתחילת המאה ה-20 שמאל|ממוזער|250px|רשת הרכבות העות'מאנית ב-1918
התקופה העות'מאנית
קו הרכבת הראשון הונח בטורקיה בתקופת האימפריה העות'מאנית ב-1856 בין איזמיר לאיידן, ואורכו היה 130 ק"מ. הקו נסלל על ידי חברה בריטית אשר בחרה במיקומו של הקו לאור האפשרות המסחרית שהייתה גלומה בו ומתוך כוונה לעשות בו שימוש להובלת מטענים דרך נמל איזמיר לבריטניה. גרמניה וצרפת זכו בזכויות דומות להקמת קווי רכבת ברחבי האימפריה בהתאם לצורכיהן המסחריים, וסלילת קווי רכבת הפכה לשיטה להשגת כוח והשפעה פוליטיים, ונעשתה, במידה רבה, בהתאם לצורכיהן של המעצמות. הסולטאן עבדול חמיד השני שעלה לשלטון ב-1876 התבטא אודות הרכבת בזכרונותיו:
עד שנת 1922 נסללו ברחבי האימפריה קווי רכבת באורך כולל של 9,919 ק"מ במספר קווים עיקריים: מסילת הרכבת הקווקזית נסללה על ידי רוסיה מטביליסי לקארס ולארזורום במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחלק ממנה עבר בתחומי האימפריה העות'מאנית.
תקופת הרפובליקה
לאחר פירוקה של האימפריה העות'מאנית נותרו מסילות רכבת באורך של כ-4,500 ק"מ בתחומי טורקיה, רובן נסללו והופעלו בידי חברות זרות, והיתר בידי האימפריה עצמה. מוסטפא כמאל ייחס חשיבות רבה להקמתה של רשת מסילות ברזל מודרנית כמנוף כלכלי ותעשייתי, וכפי שהצהיר בסגנונו המליצי:
ב-31 במאי 1927 חוקקה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה חוק אשר הקים את "הרשות הציבורית לנמלים ולרכבות ממלכתיים" (Devlet Demiryolları ve Limanları İdare-i Umumiyesi), רשות אשר הופקדה גם על שירותי הרכבת במדינה. עד 1950 הושלמה סלילתן של מסילות רכבת באורך כולל של 3,578 ק"מ, רובן המכריע לפני מלחמת העולם השנייה. בנוסף רכשה המדינה או הלאימה את מסילות הברזל שהיו בבעלות פרטית. חשיבותה של הרכבת הייתה כה רבה עד שסלילת כבישים ודרכים נחשבה כשנייה לה בחשיבותה ונועדה להשלים ולסייע לה.
המטרות העיקריות שהוגדרו לרשת מסילות הברזל בתקופה זו היו חיבור מרכזי ייצור לאזורים עשירים במחצבים, חיבור מרכזי ייצור וצריכה עם נמלי ים מחד ועם אזורים כפריים או בלתי מפותחים מאידך, ותרומה לביטחונה וחוסנה של המדינה. מטרות אלה הביאו לסלילה נרחבת של קווי רכבת בעיקר במזרח המדינה, ובין היתר לסיוואס (1930), מלטיה (1931), אלזי (1934), דיארבקיר (1935) ולארזורום (1939).
רק בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 החלה הרכבת בטורקיה לעורר עניין מחודש עם הקמתם של מספר פרויקטים של קווי רכבת מהירה. כיום מחולקת החברה לשבעה מרכזי הנהלה אזוריים, ובבעלותה נמצאים גם "תעשיות מנועים וקטרים לטורקיה" (Türkiye Lokomotif ve Motor Sanayi, TÜLOMSAŞ) באסקישהיר, "תעשיית קרונות נוסעים לטורקיה" (Türkiye Vagon Sanayi, TÜVASAŞ) באדאפזרי ו"תעשיית מיכון לרכבות לטורקיה" (Türkiye Demiryolu Makinaları Sanayi, TÜDEMSAŞ) בסיוואס המייצרת קרונות וציוד לרכבות מכל הסוגים.
רכבות בינלאומיות
קווי הרכבת הבינלאומיים מחברים את טורקיה למזרח התיכון ולאירופה. האוריינט אקספרס שפעלה במשך כמעט מאה שנים בין איסטנבול לפריז שוב אינה פועלת, וכיום קווי הרכבת הבינלאומיים שמקשרים את טורקיה לשכנותיה איטיים להחריד, וממירים טיסה בת שעתיים או שלוש בנסיעה בת שעות רבות ובדרך כלל מספר ימים:
קווים בינעירוניים
הקווים הבינעירוניים כוללים "רכבות כחולות", "רכבות אקספרס בינעירוניות" ו"רכבות אקספרס אזוריות" הנחשבות לנוחות ומהירות, למרות שהנסיעה גם בהן איטית יחסית ונמשכת יותר זמן מהנסיעה באוטובוס. רכבות מאספות "רגילות" פועלות לאורך קווים קצרים יותר ועוצרות בכל התחנות שלאורך מסלול הנסיעה, או ברובן. הרכבות המהירות העיקריות מפורטות להלן:
רכבות פרברים
רכבות פרברים (Banliyö) פועלות באיסטנבול (2 קווים - אחד בצד האסייאתי של מצר הבוספורוס ואחד בצדו האירופי), קו בודד מופעל באנקרה ושלושה קווים באזור איזמיר.
הרכבת המהירה
שמאל|ממוזער|250px|סכימת המערכת להסעת המונים באזור איסטנבול
קו אנקרה-איסטנבול
קו הרכבת המהירה בין אנקרה ואיסטנבול (Ankara-İstanbul Hızlı Tren Projesi) שאורכו הכולל 533 ק"מ מוקם בשני שלבים. סלילת הקטע המזרחי של הקו באורך של 206 ק"מ בין פאתי אנקרה לאסקישהיר החלה ב-5 בדצמבר 2005 ועלותו הכוללת מוערכת ב-628 מיליון אירו. הקטע נמצא בשלבי ניסוי מתקדמים וצפוי להיפתח ב-2 באוקטובר 2007. הקמת השלב השני בין אינני סמוך לאסקישהיר ואיזמיט טרם החלה.
עם סיום הקמת הקו הוא יכלול שתי מסילות רכבת מקבילות, מחושמלות, שיאפשרו תנועת רכבות במהירות של 250 קמ"ש, ואשר יגמאו את המרחק בין אנקרה לאיסטנבול בכ-3 שעות (במקום 6.5 שעות כיום). חברת הרכבות מקווה להעלות את חלקה בתעבורת הנוסעים בקו זה מ-10% ל-78%. לאורך הקו יופעלו עשרה מערכי רכבת מתוצרת ספרד שכל אחד מהם מורכב משישה קרונות ומאפשר הסעת 419 נוסעים.
קו אנקרה-קוניה
קו הרכבת המהיר השני הנמצא בתכנון והקמה מאז 2005 הוא בין אנקרה לקוניה. כיום אורך מסילת הרכבת בין שתי הערים הוא 987 ק"מ, למרות שאורך הכביש ביניהן הוא 258 ק"מ בלבד. הקו צפוי להקטין את משך הנסיעה בין שתי הערים מ-10.5 שעות לשעה ורבע בלבד, ול-3.5 שעות מקוניה לאיסטנבול (במקום 10.5 שעות כיום).
מרמריי
במסגרת פרויקט מרמריי (Marmaray) נחפרת מנהרת רכבת תת-קרקעית מתחת לבוספורוס, וזו תקשר את איסטנבול לאסיה. לאורך קו זה ינועו רכבות הפרברים ורכבות בינעירוניות.
קווים נוספים
בשלבי תכנון ובדיקה נמצאים ארבעה קווים נוספים: אנקרה-איזמיר, אנקרה-סיווס, איסטנבול-אדירנה (והלאה לאירופה), וכן הקמת שלוחה מקו אנקרה-איסטנבול אל בורסה.
קווי מטען
חברת הרכבות מפעילה גם שירותי הובלת מטען, אך רק 4% מסך המטענים המשונעים במדינה מועברים באמצעות רכבת. החברה מפעילה מסופים בשבעה נמלים - היידארפשה, מרסין, איזמיר, סמסון, בנדרמה, דרינג'ה (איזמיט) ואיסכנדרון.
ג'ון פורד
ג'ון פורד (באנגלית: John Ford; 1 בפברואר 1894 - 31 באוגוסט 1973) היה במאי קולנוע אמריקני, נחשב לאחד מגדולי במאי הקולנוע בכל הזמנים והיחיד שזכה ארבע פעמים בפרס האוסקר על בימוי. בין הבמאים שהושפעו מסרטיו נמנים אקירה קורוסאווה, מרטין סקורסזה, סטיבן ספילברג, סם פקינפה, סרג'ו לאונה וז'אן-לוק גודאר.
ביוגרפיה
לתעשיית הקולנוע נכנס כשחקן בשנת 1914, בעקבות אחיו המבוגר, פרנסיס, שהיה לבמאי ושחקן. בשלוש השנים הבאות שיחק ב-19 סרטים אילמים, בהם גם עם אחיו המבוגר, פרנסיס, שאף ביים אותו. בתקופת היותו שחקן סיגל לעצמו פורד את השם 'ג'ק פורד' כשם הבמה שלו. סרטו המשמעותי ביותר כשחקן היה "לידתה של אומה" של הבמאי ד. וו. גריפית', אולם תפקידו שם היה מזערי וללא קרדיט.
ב-1917 החל בבימוי סרטים. הוא החל בבימוי סרטים קצרים, לרוב מערבונים, כשהוא עצמו הופיע בשלושה מתוכם. כבר באותה שנה החל לביים סרטים באורך של כ-50 דקות, כשהוא כתב את התסריט. בראשית שנות העשרים שימש פורד כנשיא איגוד במאי הקולנוע האמריקני.
מכאן החלה קריירה בת חמישה עשורים בה ביים ג'ון פורד מעל ל-140 סרטי קולנוע קצרים וארוכים, חלקם הגדול מערבונים שהביאו לו את פרסומו הגדול. ג'ון ויין היה השחקן שהופיע במספר הסרטים הגדול ביותר בבימויו של פורד. שיתוף פעולה זה, שהתקיים במעל לעשרים סרטים, החל ב-1930 בסרט "גברים ללא נשים", בו הופיע ויין בתפקיד ניצב נטול קרדיט. השניים חזרו לשתף פעולה בשלהי שנות השלושים בסרט "מרכבת הדואר" (Stagecoach), מערבון שהיה לנקודת פריצה בקריירה הן של פורד והן של ויין. הסרט גרף 7 מועמדויות לפרס האוסקר כולל על הבימוי. ובהמשך שיתפו פעולה, בין השאר, גם בסרטים "הקרבה ראויה לשמה", "שלושת הסנדקים", "על כנפי נשרים", טרילוגיית המערבונים: "מבצר האפאצ'ים", "היא ענדה סרט צהוב" ו"ריו גראנדה", "חיילים על סוסים" ושניים משלושת סרטיו הגדולים ביותר של פורד: "האדם השקט", זוכה פרס האוסקר על הבימוי, בו גילם ויין מתאגרף, ו"המחפשים", הנחשב לאחד המערבונים הגדולים שנעשו אי פעם. ב-1946 ביים את המערבון "קלמנטיין יקירתי" בכיכובם של הנרי פונדה וויקטור מצ'ור". ב-1961 ביים את "שניים רכבו יחדיו" בכיכובם של ג'יימס סטיוארט וריצ'רד וידמרק. במערבונים של פורד ניכרת אידאולוגיה נוצרית שמרנית שהעלתה על נס את דמות החלוץ, עובד האדמה הישר והצנוע ואת מאבקו המייגע בשממה. כך לקח פורד חלק בעיצוב האתוס האמריקני על האדם הנלחם באיתני הטבע ובאינדיאנים ומביא את הקדמה ואת התרבות אל הספר הפראי (מיתוס השליחות בישימון).
בנוסף הרבה פורד לביים סרטי מלחמה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, כשהבולטים שבהם היו "מר רוברטס" ו"הקרבה ראויה לשמה", שעסקו במלחמת העולם השנייה שזה עתה הסתיימה. פורד ביים גם דרמות, החפות מכל אלימות כדוגמת "ענבי זעם", על פי הרומן הנודע של ג'ון סטיינבק שעסק במשפחת חקלאים בתקופת השפל הגדול שפקד את ארצות הברית בשלהי שנות העשרים,"דרך הטבק" לפי ספרו של ארסקין קולדוול, הדרמה "הוריקן" שעסקה בגזענות ו"מרי מלכת סקוטלנד", דרמה תקופתית על חייה של מרי מלכת הסקוטים, אותה גילמה קתרין הפבורן. ב-1953 ביים את הסרט מוגמבו עם קלארק גייבל, אווה גארדנר וגרייס קלי. ב-1955 החל לביים את הסרט מר רוברטס אך פרש והוחלף על ידי מרווין לרוי. סרטו העלילתי האחרון היה "שבע נשים" (1966).
ב-1973 העניק לו הנשיא ריצ'רד ניקסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
המכורים לזהב
המכורים לזהב (השם המקורי באנגלית: Paint Your Wagon, בתרגום חופשי: "צבע את עגלתך") הוא סרט אמריקאי שיצא למסכים ב-1969. הסרט, ששילב את סוגות המחזמר והמערבון, הופק בתקציב גבוה מאוד לאותן שנים, כ-18 מיליון דולר. הסרט התבסס על מחזמר שהופק ב-1951 והוצג בתיאטראות ברודוויי, פרי עטם של הסופר ומחבר הפזמונים, אלן ג'יי לרנר והמלחין פרדריק לאו. את העיבוד לתסריט הקולנועי עשה פאדי צ'ייבסקי, ביים את הסרט ג'ושוע לוגאן וכיכבו בו לי מרווין, קלינט איסטווד וג'ין סיברג.
עלילה
במהלך מסע של שיירת עגלות למערב ארצות הברית, באמצע המאה ה-19, מתדרדרת אחת העגלות לתהום ובעליה נהרג. בשעה שהוא כורה את הקבר, מגלה אחד ממשתתפי המסע, בן (לי מרווין) סימני זהב והוא ואחיו הצעיר של ההרוג (קלינט איסטווד), הנקרא מעתה פַּרדְנֶר (שיבוש של Partner - שותף) הופכים לשותפים בבעלות על האדמה שתבטיח להם עושר. חיש מהר צומחים במקום אוהלים ובקתות של מחפשי זהב והמקום נקרא "עיר ללא שם". על הצלחת העיירה מעיבה נקודה אחת - אין שם אף אישה. בעיה זו באה על פתרונה החלקי כשמורמוני זקן מגיע לעיירה עם שתי נשותיו הצעירות ומשתכנע למכור אחת מהן במכירה פומבית. בן השיכור מצליח לקנות בסכום עתק את אליזבת (ג'ין סיברג), הם נישאים על פי "חוק הכורים" והיא עוברת להתגורר איתו ועם פרדנר, לא לפני שהיא מבהירה לו באיומי אקדח כי איננה מתכוונת להיות רכושו והיא דורשת שיתייחס אליה בכבוד וכי יבנה לה בקתת עץ. בן נענה לדרישותיה ואף מצווה על שאר הכורים לכבד אותה.
אולם, בן אינו מוצא מנוח מכך שכל גברי העיירה לוטשים עין אל אליזבת היפה ומחליט לחטוף קרון ובו שש פרוצות צרפתיות העושה את דרכו לעיירה השכנה. הוא סבור כי צעד זה יביא גם להמשך שגשוגה של העיירה שכן ימשוך לשם כורים ועסקים נוספים. בצאתו למשימה הוא מפקיד את אליזבת למשמרת בידיו של פרדנר והשניים מתאהבים. אליזבת טוענת כי היא אוהבת גם את בן ומשכנעת את שני הגברים כי כפי שגברים מורמונים חיים עם מספר נשים, כך אין מניעה שהיא תהיה נשואה לשני גברים.
הפקה
תקציבו הראשוני של הסרט היה 10 מיליון דולר ובפועל, התקציב כמעט והוכפל והגיע לכ-18 מיליון דולר. לי מרווין העדיף להשתתף ב"המכורים לזהב" על פני השתתפות ב"חבורת הפראים" של סם פקינפה. הוא קיבל שכר של מיליון דולר תמורת השתתפותו. קלינט איסטווד קיבל על השתתפותו 750 אלף דולר. פיי דאנאוויי דחתה הצעה לככב בסרט בתפקיד אליזבת. גם דיאנה ריג וג'ולי אנדרוז היו מועמדות לתפקיד זה שנמסר בסופו של דבר לג'ין סיברג. מרווין ואיסטווד שרו בסרט בקולם שלהם בעוד ששיריה של סיברג הוקלטו בדיבוב. חלק משירי המחזמר המקורי בברודוויי הושמטו ובה בשעה, נוספו לסרט שישה שירים שלא היו קיימים במחזמר ונכתבו על ידי לרנר (מילים) ואנדרה פרווין (לחן). חלק מהשירים שובצו בתזמון ובהקשר שונה מזה שהיה במחזה.
הסרט צולם ליד בייקר סיטי שבמזרח מדינת אורגון, ממאי ועד אוקטובר 1968. אתרי צילום נוספים היו באגם ביג בר (ליד סן ברנרדינו שבקליפורניה) וביער הלאומי של סן ברנרדינו. צילומי הסצינות הביתיות צולמו באולפני סרטי פרמאונט בהוליווד.
הסרט יצא למסכים באוקטובר 1969. באותן שנים ירדה קרנם של סרטי המחזמר, במיוחד בקרב הקהלים הצעירים. התקציב המנופח של הסרט ואורכו (קרוב ל-3 שעות) הודגשו בצורה שלילית באמצעי התקשורת האמריקאית. קלינט איסטווד היה מתוסכל מהעיכובים ומהתמשכות הצילומים ואמר לאחר שנים כי חוויה זו חיזקה בו את ההחלטה להפוך לבמאי. על פי היסטוריון הקולנוע, רוברט אוסבורן, הירבה לי מרווין לשתות במהלך הצילומים, דבר שתרם לגילום דמותו הקולנועית אך במקביל, הביא גם לדחיות רבות בצילומים.
על פי אתר Box Office Mojo, הכנסות הסרט בארצות הברית הגיעו לכ-14.5 מיליון דולר. על פי אתר Numbers הגיעו הכנסות הסרט בכל העולם ל-31.7 מיליון דולר.
ביקורת
רוב מבקרי הקולנוע ביקרו את הסרט קשות עם יציאתו למסכים. מבקר העיתון שיקגו סאן טיימס, רוג'ר איברט, כתב בפתיחת הביקורת שלו כי הסרט איננו מעורר בו השראה לכתיבת ביקורת כלשהי - אפילו לא לכתיבת ביקורת קטלנית. הוא תלה את כישלון הסרט בבזבזנות היתר של ההפקה הראוותנית וטען שזו הורסת גם את הסצינות הקטנות והאישיות. גם מבקר הניו יורק טיימס, וינסנט קנבי, סבר כי ההפקה הגרנדיוזית מיותרת, אך ראה בו סרט שהוא בדרך כלל חביב. הוא טען כי מעלתו הגדולה היא גם חסרונו; שלושת כוכביו: מרווין, איסטווד וסיברג הם שחקנים דרמטיים וקומיים בעלי יכולת. אולם, יכולתם הקולית הדלה פוגעת בסרט שהוא גם מחזמר. נראה שעם השנים פחתה הביקורת כלפי הסרט, אך גם כיום איש אינו מדרג אותו כ"סרט קלאסי".
מפסקול הסרט התפרסם השיר "כוכב נודד" (Wandering Star) בביצועו של לי מרווין. קול הבס הסדוק והצרוד של מרווין הקנה לשיר נופך מיוחד והשיר הגיע לצמרת מצעדי הפזמונים במספר מדינות.
קיוות'י מבונו
קיוות'י מבונו (באנגלית: Kivuthi Mbuno; נולד ב-1947) הוא אמן קנייתי. ידוע בעיקר בזכות הסגנון רישומו המדויק. בציוריו משלב מבונו בעלי חיים, חיים שבטיים ומרחבים פתוחים בטבע, באמצעות שימוש בדיו, עפרונות ופסטלים. יצירותיו הוצגו ברחבי אפריקה, אירופה (מוזאון וולקרקונדה בפרנקפוט, הטייט מודרן בלונדון) ובארצות הברית (המוזיאון הלאומי לאומנות בוונשגטון די סי, גלריות אומנות פרטיות).
קורות חיים
מבונו נולד ב-1947 במוואנגיני, מחוז מכאקוס, שבקניה. הוא נולד אל תוך שבט האקמבה, אשר חיים באזורים המזרחיים והדרומיים של קניה. שבט האקמבה נחשב לאחד השבטים הגדולים בקניה. בילדותו למד מבנו בבית ספר יסודו בכפרו, אך לא המשיך ללימודים תיכוניים והחל לעבוד בשמורות הטבע בקניה וטנזניה כשף. בשנותיו המוקדמות עבד בשמורות טבע לאומיות מהן שאב השראה יצירתית לכל אורך הקריירה שלו. בשנות השלושים לחייו פיתח קשרים עם הסופרת הדנית קארן בליקסן אשר עזרה לו לפרסם את יצירותיו ברחבי העולם. מבונו עבר ללאנגטה שבקניה, על מנת להיות בקרבתה של בליקסן אשר הייתה בעלת חוות קפה באזור, והקדיש את חייו ליצירת אמנות. באותה תקופה עבד עם הצלם פיטר ברד והושפע רבות ממנו וכך גם מיצירותיה של בליקסן. את ההשראה המרכזית שלו שואב מעולם החי התופס מקום גדול מאוד בחייו עוד מילדותו בשבט האקמבה. הקריירה של מבונו הגיעה לשיאה בשנות ה-80 וה-90 ברחבי העולם כשיצירותיו שווקו על ידי האוצרת רות שפרנר בעלת הגלריה הידועה וואטאטו, בניירובי. בשנת 2006 עבר לפריז על מנת להמשיך לפתח את הקריירה שלו כאומן. בשנת 2013 ייצג את קנייה בתערוכה היוקרתית "הביאנלה של ונציה". בביאנלה ה-55 שנערכה בשנת 2013, הביתן של קנייה נקרא "טבע משקף: רגישות מכשפת חדשה וראשונית" (Reflective Nature: A New Primary Enchanting Sensitivity). המציגים בתערוכה היו 12 אמנים סינים ושני אמנים איטלקים שגרו בקנייה, ושני אמנים ילדיי קניה; קריספוס ונגומבה ואצ'ירה וקיוות'י מבונו. לפי דבריו של האוצר סנדרו אורלנדי, מטרת הביתן של קניה הייתה להעצים את אמנות קניה ברמה מדינית ובינלאומית על ידי השוואתה לאמנות הסינית, המשויכת למדינה פרוגרסיבית בה קיימים יחסים שונים בין האדם לטבע. אף על פי הצהרתו של אורלנדי, בניגוד לאמנים מסין, שמותיהם של האמנים מקניה (מבונו וונגומבה ואקירה) לא נכללו בקטלוג הביאנלה ויצירותיהם לא הוצגו באתר התערוכה.
אמנות עכשווית בקניה
האמנות העכשווית בקנייה היא תוצר של השינויים הקיצוניים שנערכו בתרבות ילידי קניה על ידי תרבויות פולשות. בעת השלטון המוסלמי בקניה, האמנות השלטת שכללה עיסוק בחיים שלאחר המוות, גירוש שדים וחיי היומיום, נאסרה. האמנות האיסלמית אוסרת יצירת דימויים אנושיים ועל כן באזורים באפריקה שהתאסלמו אמנות שכללה דימויים מסוג זה (שבעיקרה מסכות) עברה השחטה. עם התפשטות הנצרות בתקופת הקולוניאליזם במאה ה-19, התרבות האירופאית כפתה את עצמה על הילידים וקבעה שכל יצירות האמנות אשר עסקו ברוחניות והעצמת כוחו של הטבע יישרפו. אמנות שהכילה עירום המבטא פוריות נאסרה והוגדרה כאמנות חוטאת, ויצירות דתיות שמטרתן סגידה לאלילים ועליהן נחה רוב האמנות האפריקאית, הוחלפו בסמלים נוצריים. בשנות ה-50 וה-60, רוב המדינות האפריקאיות נלחמו למען שחרור מהשלטון הקולוניאלי והאימפריאליסטי. לאחר השגת עצמאות, אמנים אפריקאים לבנים זכו לבסס את מקומם בעולם האמנות והאמנים אפריקאים השחורים שלא קיבלו הכרה, נאלצו לחפש אחר זהות חדשה. אמנים מקנייה אשר עוסקים באמנות עכשווית, פיתחו אסתטיקה אמנותית חדשה, המערבת טכניקות שלמדו בבית הספר לאמנות וייצוגים אפריקאים מסורתיים. אמנות זו מציגה את התהליך שהשתרע על פני עשרות שנים, על ידי יצירת אמנות אפריקאית מסורתית המשלבת בתוכה אלמנטים מערביים. במסגרת האמנות העכשווית בקניה, נעשה שימוש בשלל מדיומים אמנותיים והסגנון האמנותי לרוב מסווג על ידי המתבונן המערבי לקטגוריות כמו אמנות קונספטואלית, קוביזם או סוריאליזם. גם היום, אמנות זו אינה זוכה להכרה רבה מחוץ לאפריקה. קיוות'י מבונו הוא אחד מבין מעטיי האמנים האפריקאים אשר מציגים את יצירותיהם באירופה. אומנותו של קיוות'י מכילה דימויים שבטיים בעלי גוון סוריאליסטי שסוגם נאסר במשך עשרות שנים ובכך שהוא נותן מקום לייצוגים מסוג זה הוא מתקף אותם מחדש. מטרת סגנונו יוצא הדופן של מבונו היא ליצור תחושה על טבעית של גן-עדן בו קיימת הרמוניה בין יצורים חיים ומכילה מרכיבים של תרבות ילידיי קנייה. חומרי הגלם המשמשים אותו ליצירה הם חומרים פשוטים; עפרונות צבעוניים, פסטלים ודיו. מבונו פועל על טהרת הפשטות ומחייה את האמנות המסורתית והגולמית של אבותיו.
תערוכות ומוזיאונים
תערוכות ומוזיאונים:
-	"עם מכחול ואיזמל: אמנות אפריקאית עכשווית"- מוזיאון לאנתולוגיה, פרנקפורט, גרמניה. -	"נקודת מבט משמרת: חיות אפריקאיות על ידי אפריקאים"- גלריית וואטוטו, ניירובי, קנייה.
-	"אומנות על-טבעית בקנייה"- מרכז תרבות צרפת, ניירובי, קנייה.
-	"אמנות אפריקאית עכשווית"- גלריית פארקו, טוקיו, יפן.
-	למיראט, מילאנו, איטליה.
ג'ורג' יאנג (סוחר סמים)
נעוריו
ג'ורג' יאנג נולד וגדל בעיר ויימאות', מסצ'וסטס, בן לפרדריק וארמיין יאנג, ובצעירותו תואר על ידי חבריו כ"מנהיג טבעי." לאחר תקופה קצרה באוניברסיטת מיסיסיפי, עבר יאנג לקליפורניה, שם קיווה להשיג תואר בפרסום. הוא החל לצרוך קנאביס לשימוש עצמי, ואף החל למכור את הסם. בשנת 1967, לאחר שפגש חבר ילדות, הבין יאנג את הפוטנציאל הרווחי העצום הגלום בהברחת קנאביס מקליפורניה לצפון מזרח ארצות הברית והחל במפעל הברחה. מבצעי ההברחה הראשונים של יאנג התבצעו על ידי חברתו הדיילת, כאשר הסמים הוחבאו בתוך המזוודה שלה, במהלך הטיסה. מתוך רצון להגדיל את רווחיו, יאנג הרחיב את מבצעי ההברחה, והחל להטיס את הסמים ישירות מפוארטו ואיירטה, מקסיקו, תוך שימוש במטוסים שנגנבו משדה תעופה פרטי בקייפ קוד וטייסים מקצועיים. על-פי דיווחים, בשיאו, העסק הניב ליאנג כ-250,000 דולר מדי חודש. בסופו של דבר העסק התפרק כאשר יאנג נעצר בשיקגו בעוון הברחת מריחואנה, בשנת 1976. באותה עת הוא שהה במועדון פלייבוי, שם אמור היה לפגוש אותו אדם על-מנת לאסוף את המריחואנה, אך האיש נעצר באשמת הברחת הרואין, והלשין על יאנג. לאחר ויכוח עם השופטת על מטרת שליחת אדם לכלא באשמת "חציית קו דמיוני עם חבילת צמחים", יאנג נשלח למאסר בכלא דנבורי בקונטיקט.
בגידתו של להדר
בסוף שנות ה-70, הפגיש יאנג בין באריל ללהדר. הייתה זו טעות שכן להדר החליט לשדרג את עסקיו באמצעות מסחר ישיר עם באריל, וסילק את יאנג מעסק ההברחה שלו. עם זאת, יאנג התאושש במהרה מהבגידה, ופנה לעסקאות אחרות, שהניבו לו מעל ל-100 מיליון דולר.
מאסר אחרון
נפטר ב-5 במאי 2021.
ויילס
ויילס (בוולשית: Cymru - "קַמְרִי", באנגלית: Wales) היא חבל ארץ באי הבריטי המהווה חלק מהממלכה המאוחדת. מבחינה אתנית, תרבותית ופוליטית האומה הוולשית היא אומה קלטית. היא ממוקמת באזור הדרום מערבי של האי הבריטי וגובלת באנגליה ממזרח, בתעלת בריסטול מדרום ובים האירי ממערב ומצפון. ויילס היא הנסיכות הגדולה בעולם.
תושביה המקוריים של ויילס הם הקלטים, שהוולשים המודרניים הם צאצאיהם הישירים. אף על זאת שוויילס חולקת בקרבה רבה את ההיסטוריה הפוליטית והחברתית שלה עם שאר בריטניה, ורובה המכריע של האוכלוסייה מדבר אנגלית, שמרו הוולשים על זהות תרבותית מובחנת. הוולשית, השגורה בפיהם של כחצי מיליון מתושבי ויילס, זכתה למעמד של שפה רשמית בבריטניה, וזוהי השפה הקלטית המדוברת ביותר אחרי ברטונית. הוולשית היא גם אחת השפות האירופאיות העתיקות ביותר שעדיין נחשבת לשפה חיה. שלטי הדרכים והרחובות בוויילס כתובים באנגלית ובוולשית.
החל מהמאה ה-18, בעקבות המהפכה התעשייתית, הפכו חלקים מסוימים של ויילס למתועשים מאוד וחשיבותו של האזור עלתה, בעיקר בזכות ייצוא כמויות גדולות של פחם ופלדה. ויילס המשיכה בהתפתחות צופה פני עתיד וכיום התעשייה בה ממוקדת בעיקר בענפי האלקטרוניקה והטכנולוגיה. למרות התפתחויות אלו, למסורות ולמנהגים הוולשים העתיקים יש עדיין מקום חשוב בתרבות המקומית.
שני שלישים מאוכלוסיית ויילס חיים במישורים שליד החוף ובעמקים בדרום המדינה, כשרוב השליש הנוסף יושב בקצה הצפון מזרחי של המדינה. שאר האזורים במרכז, צפון מערב ודרום מערב המדינה הם בעיקר כפריים ומאופיינים בעיקר על ידי שטח הררי.
אטימולוגיה
השם האנגלי "ויילס" בא מהמילה הגרמאנית "וַאלך", שמשמעותה "זר" (גם ההברה "וול" במילה קורנוול מקורה במילה זו). בשפה הוולשית הוולשים נקראים "Cymru" (קַמְרִי), מילה שבאה מוולשית עתיקה ומשמעותה היא ככל הנראה "בני אותה הארץ". לפני שנת 1100 הוולשים נהגו לקרוא לעצמם גם במונח בריטון. שני השמות שימשו במקור לתיאור לא רק תושבי האזור שנקרא כיום ויילס, אלא לתיאור כל העמים דוברי השפות הבריטוניות.
היסטוריה
ראיות ארכאולוגיות מראות כי בני אדם ישבו באזור ויילס כבר לפני 250,000 שנה בתקופה הפלאוליתית. לאחר עידן הקרח ויילס הייתה מיושבת על ידי חברות ציידים-לקטים, כאשר החברות החקלאיות הראשונות היו קיימות באזור רק בסביבות 4000 לפני הספירה, בתחילת תקופת האבן החדשה. השימוש במתכת בוויילס החל בסביבות אמצע האלף השלישי לפני הספירה. במהלך עידן הברזל נבנו באזור מבצרי גבעה רבים, מהם נשארו שרידים רבים.
רוב ההיסטוריונים מאמינים כיום כי גלים רצופים של מהגרים הביאו לאזור תרבויות שונות שהחליפו את הקודמות, וכי גל ההגירה האחרון היה זה של הקלטים, במהלך תקופת הברונזה.
ההיסטוריה המתועדת הראשונה של ויילס נרשמה במהלך התקופה הרומאית. באותה העת האזור של ויילס המודרנית היה מחולק לשבטים רבים, כשהסילורים בדרום-מזרח והאורדוביקים במרכז ובצפון מערב היו הגדולים והחזקים מביניהם. הרומאים הקימו שורת מבצרים לאורך דרום ויילס וכן כרו זהב שם. הם בנו מבצר לגיונרי גדול בעיר קרליאון שכלל גם אמפיתיאטרון מרהיב, הנחשב כיום לשמור ביותר בכל בריטניה. במאה ה-4 לספירה, תחת הכיבוש הרומי, הובאה הנצרות לראשונה לוויילס.
לאחר הנסיגה הרומאית מבריטניה בשנת 410, כשהאי הבריטי היה נתון לפלישותיהם של השבטים הגרמאנים, הפכה ויילס ההררית והנוחה להגנה למעוזם הראשי של הקלטים בחלקו הדרומי של האי הבריטי. כך שימרה ויילס את זהותה הקלטית הייחודית בעוד שהתושבים הקלטים של שאר האי הבריטי דוכאו ונטמעו בהדרגה בקרב הסקסונים. השבטים הקלטים המקוריים בוויילס נותרו חזקים, והם אלו המהווים את הבסיס לוויילס של היום. שבטים אלו נלחמו במשך מאות שנים עם ממלכות מרסיה, נורת'מבריה ו-ווסקס על השליטה באזור.
רק בשנת 1282 הצליח מלך אנגלי לכבוש את ויילס. היה זה אדוארד הראשון שכבש את ויילס לאחר שניצח בקרב את הנסיך ל'ואלין אפ גריפיד'. אדוארד הקים בוויילס שורה של טירות ומצודות ופעל לדיכוי חירותו של העם הוולשי. אך הסיפוח החוקי הסופי של ויילס שיצר את הממלכה המאוחדת הושלם רק בשנת 1536, על ידי המלך הנרי השמיני.
ויילס היא האומה הראשונה שאוחדה עם אנגליה ליצירת הממלכה המאוחדת. הקשר בין ויילס ואנגליה הדוק הרבה יותר מהקשר בין שתי האומות האחרות, סקוטלנד וצפון אירלנד, לאנגליה; בנוסף לגורם ההיסטורי קיימת גם הקרבה הגאוגרפית: ויילס נמצאת פחות משעתיים נסיעה מלונדון. בוויילס כמעט ואין תנועות בדלניות, הקוראות לעצמאות המדינה, זאת בניגוד לצפון אירלנד וסקוטלנד. עם זאת, ויילס היא החלק היחידי מהממלכה המאוחדת אשר הצליח לאחר 800 שנות דיכוי מצד השלטונות האנגליים להשיב לתחיה את שפתו העתיקה. לאור זאת, כיום כל השילוט בוויילס, בניגוד לאנגליה, סקוטלנד וצפון אירלנד, הוא בשתי שפות: אנגלית ו-וולשית.
ב-1966 אירע בעיר אברפן שמדרום המדינה אסון אברפן, באסון נהרגו למעלה מ-140 אזרחים, מתוכם 114 ילדים.
גאוגרפיה
ויילס ממוקמת בחצי אי במערב בריטניה הגדולה, ושטחה הוא 20,779 קמ"ר. היא גובלת באנגליה ממזרח, בתעלת בריסטול מדרום ובים האירי ממערב ומצפון, וסך הכל לוויילס יש 1,200 קילומטרים של קו חוף. רוב האוכלוסייה והתעשייה של המדינה מרוכזים בדרום המדינה, ובעיקר בערים קארדיף, סוונסי וניופורט.
רוב הנוף של ויילס הוא הררי, בעיקר בצפון ובמרכז המדינה. ההר הגבוה ביותר במדינה הוא סנודון, וגובהו 1,085 מטרים. במאה ה-19 שימשה ויילס כבסיס למחקר סטרטיגרפי ופלאונטולוגי חשוב, שבסופו נקראו שלוש יחידות הזמן הגאולוגיות בעידן הפלאוזואיקון על שם ויילס: הקמבריון בא מהשם קמרי, השם הוולשי לוויילס; האורדוביק נקרא על שם השבט הקלטי העתיק האורדוביקים; והסילור נקרא על שם שבט הסילורים.
מחוזות
ויילס מחולקת ל-22 מחוזות החל מה-1 באפריל 1996.
קהילות
בדומה לחלוקה באנגליה לקהילות (Civil Parish), בוויילס קיימת חלוקה דומה לקהילות (Community) אשר פועלות כתת-חלוקה של המחוז. עם זאת, בשונה מהמצב באנגליה, בוויילס כל שטח משתייך לקהילה, כולל שטחים ללא תושבים. לרוב עיירות וערים מרכזיות מתפקדות גם כמרכזי קהילה החולשים על החוות והעיירות הקטנות יותר בסביבתן.
נכון לשנת 2001, ישנם 869 קהילות ברחבי ויילס, הגדולה ביותר היא ריידר (Rhayader) עם כ-13,945 הקטאר והקטנה ביותר היא קפין פורסט (Cefn Fforest) בגודל 64 הקטאר. הקהילה בעלת מספר התושבים הגדול ביותר היא בארי עם 45,053 תושבים.
ויקטור גרישין
ויקטור גרישין (ברוסית: Виктор Васильевич Гришин; 18 בספטמבר 1914 – 25 במאי 1992), מדינאי סובייטי, במשך 18 שנים היה המזכיר הראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, האישיות הבכירה בעיר.
ויקטור גרישין נולד בכפר בקרבת העיר סרפוחוב בקרב, מחוז מוסקבה למשפחת פועל. בשנת 1928 הוא סיים בית הספר המקצועי בתחום מסילות הברזל. בשנת 1933 הוא סיים בית הספר לטכנאים וקיבל הסמכה כמודד. הוא עבד בתחום מספר שנים ואז החל ללמוד בבית הספר לטכנאי הרכבת. בשנת 1937 גרישין החל לעבוד במערכת מסילות הברזל הסובייטית.
ויילס
קבוצות לאומיות בוויילס
במפקד שנערך בשנת 2011, נשאלה שאלה על הזהות הלאומית של האוכלוסייה. לאזרחים הייתה את האפשרות "לסמן את כל מה שמתאים". לפי המפקד, ההגדרה הלאומית של תושבי ויילס מתחלקת כך:
יהודים בוויילס
יהודים החלו להתיישב בוויילס בעיקר מתחילת המאה ה-20. בזמן מלחמת העולם השנייה ברחו יהודים רבים מלונדון המופגזת לקארדיף המוגנת יחסית. כיום קיימת בקארדיף קהילה בת כמה מאות נפשות אשר לה בית כנסת שנפתח לפני כמה שנים. בקארדיף פעילה תנועת נוער יהודית אחת - בני עקיבא.
ויקטור גרישין
בשנים 1956-1967 גרישין היה יושב ראש איגוד מקצועי של ברית המועצות. כל אותה תקופה הוא היה גם סגן נשיא של איגוד העולמי של אגודים מקצועיים (ארגון בו היו חברים בעיקר ארגוני עובדים מהגוש הסובייטי).
בשנת 1967 בהמלצת ליאוניד ברז'נייב הוא נבחר למזכיר ראשון של סניף המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במוסקבה, האישיות הבכירה בעיר. גרישין כיהן בתפקיד זה במשך 18 שנים. במהלך השנים הוא תרם רבות לפיתוח העיר. גרישין התנגד נחרצות להקמת תחנת כוח גרעינית בקרבת העיר. בתקופתו כראש עיר בפועל הוא פעל רבות לפיתוח בנייה למגורים ותעשייה. גרישין פעל לבניית מספר תיאטראות חדשים, אך כמה יוזמות בתחום התרבות אסר ולא נתן לקדם. כל מאמר עם ביקרות על נעשה בעיר הוא ראה כביקורת אישית ופעל שמאמרים מסוג זה לא יופיעו כלל.
בשנת 1971 גרישין התקבל כחבר בפוליטביורו והיה חבר בגוף זה עד לשנת 1986. בשנת 1979 גרישין היה בין תומכים לפלישה סובייטית לאפגניסטן.
בשנת 1984 הק.ג.ב החל בחקירת מעשי שחיתות במערכת המסחר בעיר מוסקבה והסדרים חלוקת דירות בעיר. מספר בעלי תפקידים נעצרו ונשפטו. נפוצו שמועות שגרישין עצמו היה בקשר עם חלק מהמעורבים בפרשה. כתוצאה מכך מעמדו של גרישין נפגע.
גרישין נפטר בשנת 1992 מהתקף לב במשרד לעזרה סוציאלית במהלך ביקורו להסדרת זכויות פנסיה. הוא הוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
בהיותו בגמלאות גרישין כתב ספר זיכרונות שפורסמה בשנת 1996.
מריה דורותיאה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה דורותיאה, ארכידוכסית אוסטריה (בגרמנית: Maria Dorothea von Österreich; 14 ביוני 1867 - 6 באפריל 1932), הייתה אשתו של פיליפ, דוכס אורליאן.
ביוגרפיה
מריה דורותיאה נולדה ב-14 ביוני 1867 באלצ'וט, ליוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה שהיה בנו הצעיר של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכיהן כמשנה למלך בהונגריה, ולקלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, בתם של אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקלמנטין, נסיכת אורליאן.
ב-5 בנובמבר 1896 התחתנה מריה דורותיאה עם פיליפ, דוכס אורליאן, אך לא היו להם ילדים. לאחר כמה שנים התדרדרו היחסים ביניהם, בעקבות פרשיית האהבים של פיליפ עם הזמרת האוסטרלית נלי מלבה, ומריה דורותיאה חזרה לאחוזת הוריה באלצ'וט. בשנת 1906 ניסה פיליפ לשקם את היחסים ביניהם, אולם היא המשיכה להתגורר באלצ'וט. בשנת 1914 הגישה מריה דורותיאה תביעת גירושין מבעלה, ואכן האפיפיור פיוס העשירי ביטל את נישואי השניים. בשנת 1926 מת בעלה פיליפ, וב-6 באפריל 1932 מתה מריה דורותיאה באלצ'וט.
מעצב תעשייתי
מעצב תעשייתי הוא בעל מקצוע העוסק בעיצוב תעשייתי. לשם ביצוע עבודתו שולט המעצב התעשייתי באופן חלקי בידע הנדסי אך גם בקי בתחומים התרבותיים של האמנות הפלסטית והאדריכלות. המעצב התעשייתי הוא האחראי לאפיון החווייתי של האובייקט בכל תצורות הקיום שלו, מהאריזה ועד ההתכלות. מטרת המעצב היא לפתור בעיות וצרכים הקשורים במוצר עליו הוא עובד, אך יחד עם זו הוא גם עוסק בייצור אייקונים תרבותיים.
כישורי התפקיד הנדרשים למעצב תעשייתי הם רבים והם משתרעים על תחומים שונים מאוד באופיים. נאמר לעיתים על המעצב התעשייתי שהוא ניחן בידע שטחי אך על מגוון עצום של תחומים. הסיבה הראשונה לכך היא שלקוחותיו מגיעים מתחומי תעשייה שונים בתכלית, ועליו להיות גמיש מספיק מחשבתית ללמוד על המוצר אותו הוא הולך לעצב במהירות רבה. הסיבה השנייה היא שהמעצב הוא אינטגרטור של כל בעלי התפקידים בחברה המייצרת החל במנהל השיווק, מנהל המכירות, מנהל הפיתוח ההנדסי, מנהל התקציבים, מנהל הנדסת האנוש, וכלה במנהל הייצור.
בתחום הידע המעצב זקוק להבנה מעמיקה בתחומים הבאים:
בתחומי המיומנות המעצב צריך לפתח את הכישרון בתחומים הבאים:
לימודי עיצוב תעשייתי בישראל
בישראל אורכים הלימודים לתואר אקדמי 4 שנים ולימודים לתואר הנדסאי 3 שנים. נכון ל מתקיימים לימודי עיצוב תעשייתי בישראל במוסדות הבאים:
המכללות הבאות מעניקות תואר הנדסאי:
ג'ון ג'יי
ג'ון ג'יי (באנגלית: John Jay; 23 בדצמבר 1745 – 17 במאי 1829) היה פוליטיקאי, מהפכן, דיפלומט ומשפטן אמריקאי. נחשב לאחד מבין שבעת ה"אבות המייסדים" החשובים ביותר.
נודע בעיקר עקב שליחותו בצרפת במשותף עם בנג'מין פרנקלין ועם ג'ון אדמס ועקב חלקו בכתיבת מסמכי "הפדרליסט". נחשב לאחד מראשי המוחות מאחורי מרד המושבות כנגד האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-18. כמו כן, ג'יי כיהן כנשיא הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית בין השנים 1789–1794, כמושל ניו יורק בין השנים 1795–1801 וכמזכיר לענייני חוץ (לימים מזכיר המדינה).
ילדותו ונעוריו
ג'יי נולד בשנת 1745 למשפחת סוחרים עשירים בעיר ניו יורק. את ילדותו העביר בעיר ריי שבמדינת ניו יורק. הוא למד אצל מורים פרטיים, עד שבהיותו בן 15 עבר ללמוד בקינגס קולג'. לאחר שקיבל הסמכת עורך דין הוא החל לעבוד יחד עם רוברט ליווינגסטון. לאחר מכן הקים משרד עורכי דין משלו.
פעולתו הפוליטית החלה עם מינויו למזכיר "ועדת ההידברות" של ניו יורק. (ועדות ההידברות היו מעין "ממשלות צללים" שהוקמו בארצות הברית ערב מלחמת העצמאות). עמדותיו של ג'יי בתקופה זו לגבי שלטון הבריטים היו מורכבות. הוא הביע חשש מפני אנרכיה שעלולה לפרוץ בעקבות מלחמה עם הבריטים (מה שכונה "שלטון האספסוף"), ותמך בניסיונות הפיוס שנעשו עם הפרלמנט של בריטניה. לעומת זאת הוא הביע מחאה על המיסים הכבדים שהבריטים הטילו על המתיישבים, ותמך במאבק נגדם. אירועים שונים, בהם שרפת העיר נורפוק על ידי חיילים בריטים, הובילו לשינוי עמדתו של ג'יי, ותמיכתו בהכרזת עצמאות.
המהפכה האמריקאית
בתחילת המהפכה טיפס ג'יי ב"סולם הדרגות" הפוליטי. הוא התמנה קודם לנשיא הקונגרס הפרובינציאלי של ניו יורק, אחר כך לשופט העליון של מדינת ניו יורק, ובשנת 1778 נבחר לנשיא הקונגרס הקונטיננטלי. במהלך כהונתו הוא היה היושב ראש בישיבות של הקונגרס הקונטיננטלי, אך לא החזיק כוח ממשי מעבר לשאר חברי הקונגרס.
ב-27 בספטמבר 1779 סיים ג'יי את תפקידו, ומונה לשגריר ארצות הברית בספרד, שם עסק בגיוס כספים למדינה שבדרך. לאחר מכן לקח חלק פעיל במשא ומתן עם הבריטים לסיום המלחמה. הוא דחה את הצעתו של הרוזן משלבורן לעצמאות, מכיוון שלא הובטחה עצמאות בזמן המשא ומתן. בסופו של דבר הושגה הסכמה עקרונית על הסכם העצמאות, אך נקודות מעשיות רבות נשארו ללא מענה.
עם הקמת המדינה מונה ג'יי ל"מזכיר ענייני החוץ" של ארצות הברית, תפקיד שהפך אחר כך למזכיר המדינה של ארצות הברית. (מקבילו של שר החוץ). הוצע לו להמשיך כמזכיר המדינה, אבל הוא סירב. במקום זאת הוצע לו להיות נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, והוא קיבל את המשרה.
כשופט
עיקר פעולתו של בית המשפט העליון של ארצות הברית בתקופת כהונתו של ג'יי הייתה הקמת התשתית של מערכת המשפט- מינוי עורכי דין, החלטה על נהלים וכדומה. בפני בית המשפט הובאו רק ארבעה תיקים משפטיים במשך שש שנות הכהונה:
מושל ניו יורק
במאי 1795, בזמן ששהה באנגליה, מונה ג'יי למושל השני של מדינת ניו יורק, לאחר ג'ורג' קלינטון. הוא נבחר כנציג המפלגה הפדרליסטית. הוא כיהן במשך שש שנים, ולאחר מכן דחה הצעה לכהונה שנייה. הוא פרש לחיים בחווה במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק. אשתו מתה זמן מועט לאחר פרישתו, אולם הוא חיי בחווה במשך כמעט שלושים שנים נוספות, עד מותו בשנת 1829.
עמדותיו
ג'יי ידוע בעיקר כמתנגד נחרץ לעבדות. הוא עסק רבות בייעוץ משפטי לשחורים שנחשדו כעבדים. בזמן כהונתו כמושל ניו יורק, החל להיאבק למען אמנסיפציה לשחורים. המאבק לא נחל פרי מלא בזמן כהונתו, אבל הוא הצליח להעביר את חוק האמנסיפציה בשנת 1799. הוא זכה לראות את הצעתו ממומשת לפני מותו ב-1829.
מלבד זאת, ג'יי ידוע כאנגליקן נלהב, וקידם את הכנסייה בארצות הברית.
כמחצית משופטי בית המשפט העליון בתקופתו של ג'יי היו בונים חופשיים, ויש הטוענים שגם הוא היה בונה חופשי. דעותיו כליברל נוצרי עומדות בקנה אחד עם עובדה זו.
הנצחה
מקומות רבים ברחבי ארצות הברית קרואים על שמו של ג'יי. ישנן שבע ערים בשבע מדינות שונות בשם "ג'יי" (במדינות קליפורניה, פלורידה, מיין, ניו יורק, אוקלהומה, ורמונט ואינדיאנה). בנוסף לכך יש על שמו הר, רחוב בברוקלין, בתי ספר, ועוד.
בשנת 1958 שירות הדואר של ארצות הברית הוציא בול דואר על שמו.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החל קידום רעיון הפיכת חווה בה גדל ג'ון ג'יי למרכז מורשת ומוזיאון. לאחר תקופה ארוכה של דיונים ובתמיכת פוליטיקאים של ניו יורק לרבות מריו קואומו וסוזי אופנהיימר הוקם באזור "מרכז ג'ון ג'יי" שפועל עד היום.
סמל בנין
סמל בנין הנוכחי אומץ מחדש כסמל רשמי של בנין בשנת 1990 לאחר שהוחלף בשנת 1975.
הסמל הוא שלט אצולה לו שני תומכים. ציצת הסמל מורכבת משני קרני תאו אפריקני המוצגים כקרני שפע ומלאים תירס והמסמלים שפע.
שלט האצולה מחולק לארבעה רבעים. הרביע השמאלי עליון מתאר טירה בסגנון סומבה המסמל את ההיסטוריה של ממלכת בנין. הרביע הימני עליון מציג את כוכב בנין - הכבוד הגבוה ביותר שניתן לאזרח המדינה. הרביע הימני התחתון מציג ספינה, המייצגת את הגעת המתיישבים האירופאים לבנין, והרביע השמאלי התחתון מציג עץ דקל המסמל את כלכלת המדינה.
התומכים הם שני נמרים - החיה הלאומית של בנין.
מתחת הסמל רשום מוטו המדינה בצרפתית - "אחווה, צדק, עבודה".
איגי אזליה
אמת'יסט אמליה קלי (באנגלית: Amethyst Amelia Kelly; נולדה ב-7 ביוני 1990) המוכרת בשם הבמה איגי אזליה (Iggy Azalea) היא ראפרית ודוגמנית אוסטרלית. אזליה עברה לארצות הברית כבר בגיל 16 כדי להתקדם בקריירת ההיפ הופ שלה והתגוררה בחלקה הדרומי של המדינה. שם הבמה שלה מגיע משילוב של רחוב המגורים שלה באוסטרליה ושם הכלב שלה. היא זכתה להכרה ראשונית לאחר שהווידאו קליפים לשיריה הפרובוקטיביים "Pu$$y" ו-"Two Times" פורסמו באתר יוטיוב. ב-2012 חתמה על חוזה הקלטות ב-"Grand Hustle Records" אשר בבעלות הראפר האמריקאי, לאחר שקיבלה תשומת לב מהפרויקט הראשון שלה הוציאה מיקסטייפ בשם, Ignorant Art.
ב-2014 הוציאה לאור אזליה את אלבום הבכורה שלה The New Classic, אשר הגיע לתואר פלטינה בארצות הברית ונכנס לחמשת המובלים במצעדים רבים בעולם. מהאלבום סינגל הבכורה שלה נבחר להיות, "Work" ובנוסף הוציא את הלהיט "Fancy" שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ששהה בו כ-7 שבועות רצופים ומכר ברחבי העולם מעל 13 מיליון עותקים. אזליה השתתפה בשירה של אריאנה גרנדה, "Problem" אשר הגיע בשיאו למקום ה-2 במצעד בעוד ש-"Fancy" החזיק במיקום הראשון ובכך הצטרפה אזליה לביטלס כאמן והלהקה היחידים בהיסטוריה אשר החזיקו במיקום ה-1 וה-2 בו זמנית עם 2 הסינגלים הראשונים שלהם במצעד. אזליה השיגה כ-3 להיטים בעשרת המובילים במצעד בנוסף עם "Black Widow" אשר יצא מאוחר יותר באותה השנה.
בנוסף לכך, הייתה אזליה מועמדת לפרס גראמי לתגלית השנה בשנת 2014. בשנת 2019, הוציאה את אלבומה השני, In My Defense. הסינגל הראשון מתוכו "Sally Walker" יצא לאור ב-15 במרץ 2019, ביחד עם וידאו קליפ מצליח. הסינגל השני "Started" יצא לאור ב-3 במאי באותה השנה, ביחד עם קליפ.
ביוגרפיה
איגי אזליה נולדה בשם אמת'יסט אמליה קלי, בסידני, אוסטרליה. בהיותה תינוקת, משפחתה עברה לבית שאביה בנה, במולובימבי, עיר בניו סאות' ויילס, אביה הוא צייר ואמן קומיקס, ואמה עבדה בניקיון בתי נופש ובתי מלון. אזליה אומרת שאביה "גרם לה להסתכל על אמנות כשהייתה נערה", דבר שהשפיע על חייה ועבודתה. אזליה החלה לשיר ראפ בגיל 14. לפני קריירת הסולו, הייתה אזליה חברה בלהקה עם שתי בנות נוספות. לבסוף, היא החליטה לפרק את הלהקה משום ששתי חברות הלהקה האחרות לא לקחו את זה ברצינות והוסיפה: "אני לוקחת את כל מה שאני עושה ברצינות. אני תחרותית מדי".
בצעירותה הושפעה משיריה של ניקי מינאז' ומתרבות ההיפ הופ היא קיוותה לעבור לארצות הברית כדי לעסוק בהיפ הופ ונשרה מהלימודים. היא עבדה וחסכה כסף שהרוויחה בניקיון חדרי מלון ובתי נופש עם אמה. בראיונות מאוחרים סיפרה שהיא שנאה את בית הספר, פרט לשיעור אמנות. ולא היו לה חברים ושהציקו לה על התלבושות תוצרת הבית שלה.
נסעה לארצות הברית ב-2006, ביום הולדתה ה-16. להוריה אמרה שהיא נוסעת "לחופשה" עם חבר. אך לבסוף החליטה להישאר וזמן קצר לאחר מכן הודיעה להם שהיא לא מתכוונת לחזור: "אני נמשכת לאמריקה כי הרגשתי כמו זרה במדינה שלי, הייתי מאוהבת בהיפ הופ, ואמריקה היא מקום הולדתו של ההיפ הופ. הבנתי שככל שאהיה יותר קרובה למוזיקה, אני אהיה יותר מאושרת וצדקתי". היא הוסיפה: "אמא שלי בכתה, ואמרה לי: 'רק תשמרי על עצמך.' חשבתי לעצמי, 'אני עוזבת לבדי, אני משוגעת לגמרי! " לאחר הגעתה לאמריקה, היא התגוררה בארצות הברית והמתינה לאישורי שהות במדינה. במשך שש שנים, היה עליה לעזוב את המדינה כל שלושה חודשים כדי לחדשם אך לבסוף קיבלה אזרחות.
2010−2011: מעבר לאמריקה ותחילת הקריירה
כאשר הגיעה לראשונה לארצות הברית, היא שהתה במיאמי, ולאחר תקופה קצרה עברה ליוסטון, ולאטלנטה, ובהמשך בלוס אנג'לס למעברים התייחסה בשירה "Work".
היא אימצה את שם הבמה שלה מכלב שהיה לה בילדות, איגי, והרחוב שבו גדלה, "אזליה סטריט", שם בני משפחתה מתגוררים. היא אמרה שאנשים היו צוחקים עליה כי "הם חשבו שהראפ שלי גרוע". אך מכיוון שצחקו עליה גם בילדות, היא הייתה מסוגלת להתמודד עם זה.
ב-2011, החלה להעלות סרטונים שלה עושה ראפ בסגנון "פריסטייל", הסרטונים הפכו לויראליים. היא העלתה וידאו קליפ רשמי לשיר בשם "Pu$y" שהועלה לערוץ היוטיוב שלה. ב-27 בספטמבר 2011, הוציאה אזליה את המיקסטייפ הראשון שלה, Ignorant Art. השיר שלה "Pu$$y", נכלל במיקסטייפ וכלל שיתוף פעולה של הראפרים קינון ג'קסון, ג'ו מוסס, צ'יבי ג'ונס ופרובלם. בנובמבר 2011, היא הוציאה וידאו קליפ לשיר שלה "My World", שבוים על ידי אלכס\טו סטון. בווידאו קליפ הופיע גם השחקן טייני ליסטר.
2012: בעיות עם חברת התקליטים ו-Glory
עקב בעיות עם חברת התקליטים שייצגה אותה אזליה ביקשה עזרה מהראפר טי. איי. שיכוון אותה ויעזור לה באלבום (הראפר היה אחראי על חלק מהפקת האלבום), עם זאת, לאחר שחברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס לא אפשרה ל-.T.I להיות חלק מהפרויקט, אזליה בחרה שלא לחתום איתם על חוזה הקלטות ולהישאר באופן עצמאי, ב-1 במרץ 2012, הודיע .T.I כי הוא החתים את אזליה בחברת התקליטים גראנד האסל רקורדס, יחד עם הראפרים צ'יפ ו-טריי. באפריל באותה שנה, אזליה הכריזה דרך הטוויטר שהיא מתכוונת להוציא מיני-אלבום בשם Glory, ומאוחר יותר במאי היא פרסמה: "אני עליתי על משהו בשבועיים האחרונים, וזה מפואר. המעריצים צריכים משהו חדש", באותו החודש, הופיעה אזליה יחד עם המפיק דיפלו ופקי בווידאו קליפ הראשון של קמעונאית האופנה "SSENSE".
במאי 2012, אושר על ידי T.I. כי אזליה לא בטוחה לגבי העסקה שלה עם גראנד האסל רקורדס, ותוארה על ידי טי. איי כ-"סוכן חופשי". מאוחר יותר התגלה בראיון כי היא נמצאת במשא ומתן עם חברות תקליטים אחרות. אזליה גם השתתפה בשיר "Beat Down", של סטיב איוקי ואנגר דימאס שיצא לאור ב-31 במאי 2012. ב-24 ביוני 2012, הוציאה אזליה את השיר "Millionaire Misfits" כסינגל השני מהמיני-אלבום שלה, Glory. ב-21 ביולי, הווידאו קליפ הרשמי לשיר "Murda Bizness" פורסם באינטרנט, המיני אלבום, יצא לאור ב-30 ביולי 2012. אזליה הייתה בין האמנים שיצאו לסיבוב הופעות "Closer To My Dreams Tour", בחסות אם טי וי, יחד עם הראפרים טייגה וקירקו באנגז. ב-28 בספטמבר 2012, הכריזה אזליה כי היא תוציא את המיקסטייפ השני שלה ב-11 באוקטובר 2012, הנקרא TrapGold, אשר הופק על ידי המפיקים דיפלו ופקי. מאוחר יותר באותה שנה היא פרסמה הצצות לשיר "(Bac 2 Tha Future (My Time" מתוך המיקסטייפ.
ב-9 באוקטובר באותה השנה, עשתה אזליה את הופעת הבכורה שלה, בטלוויזיה האמריקאית, לצד טי איי, בי או בי ועוד ראפרים, בטקס ההיפ הופ של "BET". באותו החודש, היא יצאה לעוד מיני-סיבוב הופעות בצפון אמריקה עם הזמרת ריטה אורה, אשר נקרא "The ORA Tour". בנוסף לכך, אזליה יצאה למיני סיבוב הופעות באירופה על מנת לקדם את המיקסטייפ השני שלה.
2013−2015 The New Classic ו-Reclassified
בינואר ופברואר 2013, בזמן שעבדה על הסינגלים העתידיים מאלבום הבכורה שלה The New Classic, שהיה מתוכנן לצאת בקיץ, השתתפה אזליה בסיבוב ההופעות של ריטה אורה בבריטניה, אשר נקרא, "Radioactive Tour". מכיוון שהייתה חלק מסיבוב ההופעות, החליטה אזליה להופיע לראשונה עם השיר "Work", הסינגל המוביל מאלבומה העתידי. השיר יצא לאור והושמע לראשונה ברדיו BBC ב-11 בפברואר 2013. ב-13 בפברואר, פורסם כי אזליה חתמה על חוזה הקלטות עם חברת ההקלטות מרקורי רקורדס. הווידאו קליפ לשיר, בוים על ידי ג'ונס ופרנקויס ויצא לאור ב-13 במרץ 2013, הסינגל זכה להצלחה מפתיעה ונכנס למצעדים מובילים בעולם, ביניהם גם מצעד הבילבורד הוט 100, שם בשיאו הגיע למקום ה-54, וזכה לתואר "זהב".
במרץ 2013, אזליה הצטרפה לסיבוב ההופעות "Life Is Good Tour", של הראפר נאז. במאי באותה שנה נודע שהקליפ לסינגל השני שלה "Bounce", יוצא לאור לערוץ ה-Vevo של הזמרת בסוף החודש. הסינגל לא זכה להצלחה כמו קודמו ולא נכנס למצעדים מובילים בעולם. ב-16 במרץ, נודע ​​כי אזליה תופיע בקונצרט "Chime for Change", שהתקיים ב-1 ביוני בלונדון, לצד ביונסה, ג'ון לג'נד ואחרים. ב-23 באפריל, הודיעה אזליה שהיא חתמה על חוזה הקלטות סולו עם חברת ההקלטות "Island Def Jam". ב-26 באפריל פרסמה אזליה שהסינגל השלישי מאלבום הבכורה שלה יהיה, "Change Your Life" בשיתוף הראפר טי איי, השיר גם לא זכה להצלחה, אך הקליפ שלו זכה לפרסום רב עקב הפרובוקטיביות שלו. ב-25 במאי 2013, הופיעה אזליה בדרי, כחלק מהשבוע הגדול של "רדיו 1". רשימת הרצועות כללה שירים ממיני-אלבומים קודמים ומאלבומה הראשון כגון "Bounce" ו-"Work". ביוני 2013, אישרה כי האלבום כמעט מוכן והוא מתוכנן לצאת בספטמבר 2013. ב-29 ביולי 2013, חשפה אזליה שהיא תשתף פעולה עם ביונסה בסיבוב ההופעות החמישי שלה, "The Mrs. Carter Show World Tour" שיתקיים ב-אוסטרליה בין החודשים; אוקטובר ונובמבר. ב-10 בנובמבר, אזליה הופיעה עם השיר "Blurred Lines" עם רובין ת'יק בטקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ב-17 בפברואר יצא הסינגל "Fancy" יחד עם הזמרת הבריטית צ'רלי XCX. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ונוסף הגיע למקום הראשון בלמעלה מ-10 מצעדים שונים ברחבי העולם והפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר באותה שנה. הסינגל הוא סינגל הפריצה של הזמרת, ובזכותו הפכה לאחת הראפריות המצליחות ביותר בעולם. לאחר מכן יצא לאור אלבום הבכורה שלה, The New Classic, ב-21 באפריל 2014. שבוע לאחר מכן, ב-28 באפריל יצא הסינגל "Problem" בהשתתפות אזליה, ביחד עם הזמרת והשחקנית האמריקאית אריאנה גרנדה. השיר הפך ללהיט מיידי והגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 עוד לפני יציאת הקליפ לשיר, אך חסמה אותו עם שירה "Fancy", והוא לא זכה להגיע לצמרת המצעד. הסינגל האחרון מהאלבום היה "Black Widow", אשר זכה להצלחה רבה, לאחר שהגיע למקום שלישי במצעד הבילבורד הוט 100. השיר היה מיועד לזמרת האמריקאית קייטי פרי, אך בסוף יועד לאזליה עצמה. באוגוסט 2014, עשתה היסטוריה כאשר 3 משיריה היו בעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד הוט 100 ("Problem", "Fancy" ו-"Black Widow"). ב-4 בספטמבר 2014, הודיעה אזליה כי היא מתכננת להוציא מהדורה מחודשת לאלבום הבכורה שלה, בה יכללו שישה שירים חדשים. ב-9 באוקטובר פורסמה עטיפת המהדורה המחודשת, לאחר שאושר שם האלבום יהיה: Reclassified. לאחר מכן אזליה הוציאה את הסינגל הראשון מהמהדורה המחודשת הנקרא, "Beg for It" שבו היא משתפת פעולה עם הזמרת הדנית מו. השיר זכה להצלחה בינונית כאשר הצליח להגיע בשיאו למקום ה-24, במצעד הבילבורד הוט 100. ב-24 בפברואר 2015, יצא הסינגל השני והאחרון מהמהדורה המחודשת הנקרא "Trouble" בשיתוף השחקנית והזמרת, ג'ניפר הדסון.
במאי 2015, השתתפה אזליה בשיר ההיפ הופ "Pretty Girls", של הזמרת בריטני ספירס. בנוסף אזליה לקחה חלק בהפקת השיר.
2015−2017: Digital Distortion
באוקטובר 2015, אזליה הודיעה על יציאת אלבום האולפן השני שלה, Digital Distortion. היא הוסיפה ואמרה כי יש שבעה שירים שכבר מוכנים. ב-9 בינואר 2016, הוציאה אזליה את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Azillion". בסמוך לכך, ברצף של כמה ציוצים בטוויטר, אזליה אמרה שחברת התקליטים שלה וירג'ין אי אם איי, חושבת שהתגובות לשיר לא היו "טובות" ו-"חיוביות" מספיק, כדי לצלם לו ווידאו קליפ מלא. היא האשימה את יושב ראש חברת התקליטים טד קוקל, בכך שהוא "לא רוצה לראות אותה מתפתחת ומצליחה", והוסיפה כי הוא מקשה עליה ולא נותן לה לעבור לחברת התקליטים דאף ג'אם. אזליה אף פרסמה פוסט בו היא אמרה כי: "הם מצפים שאני אמצא זמרת פופ מצליחה ואעשה איתה להיט בסיסי לרדיו, אשר בו אני אצטרך לעשות ראפ בכמה בתים בלבד. זה מה שהם רוצים". מאוחר יותר הוסיפה בהומור כי: "אם כל האפשרויות האחרות יכשלו ולא יצליחו, אני פשוט אסע ברחבי לוס אנג'לס, ואנגן את האלבום החדש שלי ממש חזק, כל יום שני בין ארבע לשש אחר הצהריים".בעקבות ויכוח סוער שחל בסמוך לכל פרסומי הפוסטים, בין אזליה לחברת התקליטים שלה, הוחלט כי השיר "Azillion", יגנז ולא יצא כסינגל הראשון מן האלבום. חודשיים לאחר מכן, הוציאה אזליה את הסינגל הראשון והחדש מתוך האלבום, "Team". השיר הפך ללהיט, וכלפיו הופנו ביקורות חיוביות רבות מצד מבקרי המוזיקה. בשיר, מספרת אזליה שהיא לא זקוקה לאף אחד כאשר יש לה את עצמה. לשיר יצאו שני קליפים, האחד קליפ רגיל, והשני, הוא קליפ "דאנס", שבו מוצגות תנועות הריקוד של השיר. מונה הצפיות של שני הקליפים יחדיו, עומד על קרוב ל-300 מיליון צפיות. השיר הצליח בשיאו להגיע אל המקום ה-42 במצעד הבילבורד הוט 100, ואף נכנס למצעדי סוף השנה של בילבורד, וגרמניה. בעקבות בעיות אישיות רבות ופרידה מארוסה ניק יאנג (לאחר שהתגלה כי בגד בה, בכך שהוא הכניס להיריון שני את בת זוגו לשעבר), אזליה דחתה ודחתה את מועד יציאת אלבום האולפן השני שלה. ב-1 בינואר 2017, פרסמה בחשבון האינסטגרם שלה כי היא עתידה להוציא את האלבום בתחילת 2017, וכי הרגישה שהייתה חייבת לעשות בו שינויים עקב מצבה הנפשי והפיזי. לאורך תחילת אותה השנה, הוצאו באופן לא רשמי כל מיני סינגלים שהקליטה כדוגמת: "Sexy" עם הראפר פרנץ' מונטנה, ו-"Somebody Elses". ב-3 במרץ הודיעה אזליה באופן רשמי, שיציאת אלבום האולפן השני שלה תתרחש בחודש מרץ והצהירה כי היא מצטערת על הדחייה שנמשכת עוד מיוני 2016, אך מבטיחה לא לאכזב את מעריציה.
מאוחר יותר, ב-5 במרץ יצא שיר חדש שלה, בשיתוף הראפר ליל עוזי ורט הנקרא, "Can't Lose". בשיר מדברת אזליה על רצונה הגדול, שהוא בעצם לא להפסיד ושהיא מנצחת בכל מה שהיא עושה. ב-7 במרץ אזליה הכריזה בחשבון האינסטגרם והטוויטר שלה שהיא מוציאה סינגל חדש בשם "Mo Bounce אזליה אף העלתה לחשבון האינסטגרם שלה הצצות מתוך הקליפ, הקליפ צולם בהונג קונג. ב-24 במרץ יצא הווידאו קליפ המלא לשיר. לאחר מכן, הוציאה לאור את הסינגל השלישי מהאלבום "Switch", ביחד עם הזמרת הברזילאית אניטה. בעקבות הדלפות של הקליפ מצד המעריצים, אזליה החליטה לבטל את יציאתו של הקליפ לחשבון ה-Vevo.
לקראת סוף שנת 2017, נודע כי אזליה נאבקה על מנת להוציא את האלבום לאור, ואף הדליפה כמה שירים בעצמה לאתרי אינטרנט שונים, ללא הסכמת חברת התקליטים שלה. לבסוף, הודיעה אזליה כי היא חברת התקליטים שלה גנזה לה את האלבום, והוסיפה כי היא מצטערת על כל המאורעות. בעקבות כך, אזליה החליטה לבטל את החוזה שלה עם חברת התקליטים דאף ג'אם וחתמה בחברת תקליטים חדשה של ג'יי זי, רוק ניישן.
2018: Surviving The Summer
תחילה, הוציאה את הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Savior", ב-2 בפברואר 2018. השיר מכיל כמה דגימות מתוך השיר "All Around the World", של הזמרת ליסה סטנספילד. ראשית כל, הוציאה אזליה קליפ מילים רשמי עבור השיר, שהועלה לערוץ ה-Vevo שלה בסמוך לצאתו כסינגל. כמה מבקרי מוזיקה הפנו כלפיו ביקורות חיוביות בטענה שהוא "אסתטי" ו-"ייחודי". מאוחר יותר הכריזה באינסטגרם שלה כי הקליפ המלא כבר צולם, ועתיד לצאת ב-28 בפברואר באותה השנה. את הקליפ העלתה אזליה לערוצה בדיוק בתאריך שאמרה שהוא עתיד לצאת. משמעות הקליפ של השיר, והשיר עצמו היא כזאת שאזליה בעצם מחפשת את ה-"מושיע", כביכול, שיעזור לה ויחזיר אותה לדרך הנכונה אחרי כל מה שהיא עברה באלבומה הקודם, עוד כשהייתה חתומה בחברת התקליטים וירג'ין רקורדס.
מאוחר יותר, נודע לציבור הרחב כי בעקבות כל מה שעברה בין השנים 17–2015, נכנסה אזליה לטיפול אינטנסיבי של שבועיים במוסד פסיכיאטרי באריזונה. הסיבה לכך הייתה שהאנשים אשר נמצאים מסביבה, החליטו שמוטב שתטפל בהקדם בבעיה הפוגעת בה לפני שהיא תוציא מוזיקה חדשה. אזליה התראיינה ואמרה כי: "מעולם לפני כן לא ישבתי וניהלתי שיחה על הבעיות שלי עם אנשי מקצוע", היא הוסיפה ואמרה כי: "זה צעד חכם וטוב, לדבר עם מישהו שיכול לתת לי את הכלים המידע והתובנה, להתמודד עם כל מה שאני חשה ומרגישה. בסופו של דבר, זה היה ממש מועיל ואני שמחה שעשיתי זאת". בנוסף לכך, דמי לובאטו הייתה אחת מתומכיה העיקריים של אזליה באותה העת, והיא אחת מתוך אותם האנשים אשר שכנעו אותה לעשות זאת, בטענה שזה יעזור לה, וישפר אותה.
באמצע שנת 2018, הודיעה אזליה כי Surviving The Summer, יהיה מיני-אלבום, ולא אלבום אולפן כפי שטענה קודם לכן. השיר "Savior", שהיה צריך לתפקד כסינגל הראשון מתוכו, לא נכלל בו בסופו של דבר. את Surviving The Summer, הוציאה אזליה ב-6 ביולי באותה השנה. לאחר מכן, בתאריך זה יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Kream". בסמוך לכך, הוציאה את "Tokyo Snow Trip". המיני-אלבום עצמו יצא לאור ב-3 באוגוסט 2018, בקנייה דיגיטלית בלבד ללא עותקים פיזיים. הווידאו קליפ לשיר פורסם ב-6 ביולי באותה השנה, וזכה למעלה ממיליון לייקים ומעל ל-150 מיליון צפיות בסך הכל. השיר עצמו נכנס למצעד האמריקאי למקום ה-96. כדי לקדם את המיני-אלבום אזליה תכננה לצאת לסיבוב הופעות בצפון אמריקה שבסוף בוטל.
2019−הווה: In My Defense
במרץ 2019, הוציאה אזליה את "Sally Walker" ביחד עם קליפ נלווה. השיר תיפקד כסינגל הראשון מתוך אלבומה השני In My Defense, שעתיד לצאת באביב. אזליה אישרה כי באלבום יהיו שני שירים בשם "Started" ו-"Freak of the Week". באותה השנה, זכה השיר "Kream" למעמד זהב בארצות הברית, על סך מכירות של כחצי מיליון עותקים.