cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף אגסי
יוסף אגסי (7 במאי 1927 – 22 בינואר 2023) היה פילוסוף ישראלי, פרופסור בחוג לפילוסופיה של אוניברסיטת תל אביב.
תרם אקדמית בעיקר בתחומי הלוגיקה, השיטה המדעית והפילוסופיה של המדע, אבל עסק גם בשאלות חברה ולאום.
ביוגרפיה
יוסף אגסי נולד וגדל בקהיר למשפחה חרדית מהיישוב הישן בירושלים. אביו, שמואל מאיר בירנבאום, יליד ברגסס (כיום באוקראינה), עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם הראשונה ושימש כמורה במקצועות שונים בבתי ספר תיכוניים בירושלים. סבו, אבי אמו, יהושע מאיר רייכמן, היה עסקן ציבור ביישוב הישן בירושלים, ממנהלי ישיבת עץ חיים ובית החולים ביקור חולים. אחותו הייתה אשת החנוך שרה בץ. בן דודו היה יוסי הראל (אימהותיהם היו אחיות תאומות). המשפחה התגוררה בשכונת הבוכרים בירושלים. בילדותו התחנך ב'חדר' חרדי והמשיך בבית הספר תחכמוני, ובנעוריו למד בישיבת מרכז הרב והיה תלמידו של הרב שלום נתן רענן. במשך תקופה למד אצל הרב רענן קוק בכיתה פרטית בת שני תלמידים – אגסי והרב שאר ישוב הכהן.
בעת לימודיו הכיר את אשתו לעתיד, יהודית, נכדתו של מרטין בובר, בת בנו רפאל. באותה תקופה הצטרף לקבוצה פוליטית-מרקסיסטית, שבין חבריה נמנו יהודית בובר, שמואל אטינגר, אליעזר פרמינגר, ואשר רשף. כעבור זמן ההתלהבות מהרעיון המרקסיסטי הלכה והצטננה וחברי הקבוצה החליטו לפרקה מרצון.
בשנים 1952–1956 קיבל דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון בהנחיית הפילוסוף של המדע קרל פופר. אגסי ערך את המהדורה העברית של ספרו של פופר החברה הפתוחה ואויביה.
בשנות השישים שימש ראש החוג לפילוסופיה באוניברסיטת הונג קונג. בשנים 1971–1996 כיהן כפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב. כן החזיק במשרת פרופסור באוניברסיטת בוסטון ואחר כך באוניברסיטת יורק שבטורונטו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 שובץ במקום ה-5 ברשימת מפלגת הישראלים לכנסת זו.
בשנת 2008 הצטרף יחד עם אשתו לקבוצת אזרחים ישראלים שהגישה עתירה לבית המשפט בדרישה לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות מ"יהודי" ל"ישראלי". בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה וטען כי הסוגיה "אינה שפיטה". הערעור בפני בית המשפט העליון נדחה גם הוא בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים.
אגסי ראה עצמו כתלמידם של סוקרטס ואפלטון תחילה, ולאחר מכן כתלמידו, ממשיכו ומבקרו של פופר. הוא ניסה לחדד את דעותיו תוך הוספת שינויים קלים.
היה נשוי ליהודית בובר אגסי, נכדתו של מרטין בובר, עד מותה בשנת 2018. לשניים נולדו בן, אהרון, ובת, תרצה, שנפטרה ממחלת הסרטן. לבקשתו, לא נערכה לו הלוויה כשנפטר.
בעברית
תרגום:
רובן
{{פירושונים|* רובן איילנד – אי באוקיינוס האטלנטי באזור דרום אפריקה, שהוכרז כאתר מורשת עולמית אישים: אחר:
ראו גם
}}
להקה (זואולוגיה)
להקה היא צורת התקהלות בממלכת החי למטרות ציד, בה פרטים בני אותו מין מתקבצים יחד לציד, תוך שיתוף פעולה ועזרה הדדית. ציד בלהקות דורש קשרים חברתיים ענפים, יכולת תקשורת גבוהה בין הפרטים הצדים ומסוגלות לניתוח המצב במהירות. עם זאת כמה ציידים פרימיטיביים מסוגלים לצוד יחד בעת טירוף אכילה.
מאפיינים
בין בעלי החיים המפורסמים ביותר הצדים בלהקה הם: זאב מצוי, זאב טלוא וכן אריה, צבוע מנומר, שימפנזה מצוי, להקות של דולפיניים ושל קטלנים וגם לווייתנים גדולי סנפיר. ציידים אלה מצליחים במיוחד בתפיסת והריגת טרף בשיתוף פעולה להקתי, הרבה יותר מהצלחתם כציידים בודדים.
להקות נוספות נצפו אצל קויוט ועוד כלביים, נמייה ננסית, מונגוס מפוספס, מספר מיני לוטרות וגם בקרב העופות אצל עקב האריס, קוקברה, חנקנים ועופות נוספים. מספר קטן של חיות בעלות דם-קר, כמו למשל בינתן זהוב, פיראנה אדומה, כרישים, טונות, מפרשניים ובמקרים מסוימים גם כמה תנינאים וכן מינים מספר של פרוקי-רגליים כמו נמלי גדוד וצרעות, נצפו כשהם צדים בלהקות. ראיות רבות מצביעות על ציד בלהקה של דינוזאורים תרופודים כמו הדיינוניכוס.
עם זאת, תופעה זו נדירה יחסית בקרב בעלי חיים כאשר מרבית הטורפים יצודו לבדם. זאת מאחר שהציד גורם לעיתים למתח בין בני הקבוצה על חלוקת הבשר ועקב התנהלות של טורפים רבים טריטוריאליים שיתקפו מסיגי גבול. ציידים שיכולים להצליח בציד לבדם יעדיפו לצוד לבד ולאכול לבדם.
חיות הצדות בלהקה נפוצות במיוחד בקרב חיות שמוצאן מהאזור האפרוטרופי. התאוריה הנפוצה מציעה, כי במהלך ההיסטוריה, בעת התייבשות האזור והתדלדלות המשאבים, אילוצים אבולוציוניים גרמו לחיות בעלות נטייה לציד משותף לשרוד ביתר קלות. כאשר מוות של מבוגר בלהקה אינו משפיע על תפקודה ועל יכולתה להמשיך ולגדל את הדור הבא של הלהקה.
המועצה המייעצת לדור החלל
המועצה המייעצת לדור החלל (באנגלית: The Space Generation Advisory Council; בראשי תיבות: SGAC) הוא ארגון ורשת עולמית ללא מטרות רווח שמטרתו לייצג סטודנטים באוניברסיטאות ואנשים צעירים בגילאי 18–35 לתוכנית האו"ם ליישומי חלל, לסוכנויות החלל, לתעשיית החלל ולאקדמיה. הארגון נוסד ביולי 1999 וחברים בו מעל 15,000 ארגונים, מתנדבים ובוגרים ממעל ל-150 מדינות מרחבי העולם ומטה הארגון ממוקם בווינה, בירת אוסטריה. המינוח "דור החלל" מתייחס לדור שנולד לאחר תאריך 4 באוקטובר 1957 שבו שוגר הלווין הראשון מעשי ידי אדם - ספוטניק 1.
ייזום הקמת המועצה היה בפורום דור החלל בוועידת האו"ם השלישית לחקר השימושים בחלל החיצון למטרות שלום (UNISPACE III) שהתקיימה בתאריך 19–30 ביולי 1999 בווינה, אוסטריה. בהצהרה נאמר "להקים מועצה שתתמוך בוועידת האו"ם לשימושים השלווים בחלל החיצון, באמצעות העלאת המודעות והחלפת רעיונות טריים על ידי בני הנוער. החזון הוא להפעיל את היצירתיות והמרץ של בני נוער בקידום האנושות דרך השימושים השלווים בחלל ". המועצה המייעצת לדור החלל מקיימת קבוצות עבודה, מעניקה מלגות ופרסים (פרס פיוניר, תוכנית פרס הבוגרים ופרס שגריר המועצה), פועלת עם נציגות האו"ם להגברת המודעות הבינלאומית בקרב דור ההמשך של אנשי מקצוע בתחום החלל ומקדמת התפתחות מקצועית.
פעילות המועצה כוללת אירוח אירועים בינלאומיים, אזוריים, מקומיים ותימטיים, וכן השתתפות באירועים שונים ברחבי העולם המספקים לחבריו הזדמנויות להרחיב את הידע שלהם בנושאי מדיניות חלל בינלאומית כמו גם בנושאי חלל בעלי אופי מדעי או טכני, לחשוב באופן יצירתי על הכיוון העתידי לשימוש האנושות בחלל, ולנהל קשר עם מנהיגים נוכחיים מסוכנויות חלל, תעשייה ואקדמיה.
המועצה מחזיקה במעמד משקיף בוועידת האומות המאוחדות לשימושים השלווים בחלל החיצון (UN COPUOS) ומשתתפת באופן קבוע בישיבה השנתית וכן בוועדות המשנה המשפטיות, המדעיות והטכניות שלה, בנוסף לכך, המועצה במעמד ייעוץ במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות (UN ECOSOC) ותורמת לדיונים על תפקיד החלל בהשגת יעדי פיתוח בר-קיימא של האו"ם.
המועצה מחולקת גלובלית לשישה אזורים: אירופה; אסיה והאוקיינוס השקט; אפריקה; המזרח התיכון; דרום אמריקה; צפון אמריקה, מרכז אמריקה והקריביים.
השפות הרשמיות של המועצה הן השפות הרשמיות של האו"ם (אנגלית, סינית, ספרדית, ערבית, צרפתית ורוסית) אך שפת העבודה הרשמית היא אנגלית.
המועצה המייעצת לדור החלל משמשת כפורום לדיונים בנושאי חלל דרך עשר קבוצות עבודה:
למידת הימנעות
הימנעות היא מושג פסיכולוגי המתאר התנהגות שמתרחשת על מנת למנוע גירוי בלתי נעים.
להבדיל מלמידת בריחה, אשר מציינת הפסקת גירוי בלתי נעים, ההימנעות מציינת שהגירוי הבלתי נעים נמנע כליל. הבדל נוסף הוא, שבהימנעות תמיד יש סימן מקדים לגירוי הבלתי נעים, ואילו בבריחה אין.
ניתן להדגים למידת הימנעות בתהליך הביהביוריסטי של התניה אופרנטית, על פי הניסוי הנודע של תיבת סקינר: חולדה מושמת בתיבה. הבודק מפעיל נורה, וזמן קצר לאחר מכן מפעיל זרם חשמלי בצידה האחד של התיבה. החולדה קופצת לצידה השני של התיבה (למידת בריחה). לאחר מספר ניסיונות, בכל פעם שהבודק מפעיל רק את הנורה, לומדת החולדה לקפוץ לצידה השני של התיבה, כדי להימנע מהזרם החשמלי עוד בטרם הופיע (למידת הימנעות).
ראו גם
Operant conditioning
פנלופה קרוז
פנלופה קרוז סנצ'ז (בספרדית: Penélope Cruz Sánchez; נולדה ב-28 באפריל 1974) היא שחקנית ודוגמנית ספרדייה זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, החלה את דרכה כרקדנית ועברה לשחק בטלוויזיה ובקולנוע.
ביוגרפיה
פנלופה קרוז נולדה במדריד שבספרד, למשפחה נוצרית-קתולית. הוריה, אדוארדו קרוז (סוחר) ואנקרנה סנצ'ז (ספרית), קראו לה על שם שיר של ז'ואן מנואל סראט. מגיל צעיר גילתה עניין בתחומי האמנות והמשחק. לקרוז אח צעיר ושמו אדוארדו, זמר במקצועו, ואחות קטנה בשם מוניקה קרוז, גם היא רקדנית וזמרת. אחות זו דומה לה מאוד וניצלה דמיון זה כדי להופיע בפרסומות בטלוויזיה הספרדית. בשנים האחרונות עזבה מוניקה את הריקוד לטובת סדרת טלוויזיה מצליחה. קרוז דוברת ארבע שפות: ספרדית, אנגלית, צרפתית ואיטלקית. היא נוהגת על פי האמונה הבודהיסטית.
סיימה שנה שנייה בבית ספר תיכון, אך בגיל 15 עזבה את בית הספר לאחר שניצחה 500 בנות בתחרות כישרונות צעירים. למדה במשך כ-7 שנים בלט קלאסי בקונסרבטוריון הלאומי של מדריד, 3 שנים של קורסים שונים לשיפור הריקוד בבית הספר למחול "קריסטינה רוטה" בניו יורק, ובנוסף 3 שנים בלט ספרדי עם אנחלה גארידו. כמו כן נטלה חלק בקורסי ריקוד ג'אז עם ראול קבאיירו. לאחר מכן קרוז הופיעה בווידאו קליפ "לה פוארסה דל דסטינו" של להקת הסינת'פופ מקאנו והנחתה תוכנית טלוויזיה המיועדת לבני נוער בשם "לה קינטה מרצ'ה".
קריירה
ב-2009 זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה ובפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור השתתפותה בסרטו של וודי אלן "ויקי כריסטינה ברצלונה". באותה שנה שיחקה בתפקיד ראשי בסרטו של אלמודובר, "חיבוקים שבורים" ובסרט "Nine", עליו הייתה מועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה לשנת 2010. באותה שנה שיחקה ב"סקס והעיר הגדולה 2".
בשנת 2012, שיחקה בסרטו של וודי אלן, "לרומא באהבה". ב-2013, שיחקה בסרט הספרדי "לעוף מהתרגשות". ב-2016, שיחקה בסרטים "גרימסבי" ו"זולנדר 2". בשנת 2017 שיחקה לצד ג'וני דפ בסרט הפשע הבלשי של קנת בראנה "רצח באוריינט אקספרס" שמבוסס על ספר באותו שם מאת אגאתה כריסטי. בשנת 2018 שיחקה בסרט "כולם יודעים" ושיחקה את דונטלה ורסצ'ה ב-"הרצח של ורסצ'ה" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי". ב-2019, שיחקה בסרטים "כאב ותהילה" ו"רשת צרעות". בשנת 2022 שיחקה בסרט "יחידה 355".
חיים אישיים
קרוז צמחונית משנת 2000 בעקבות משחקה בסרט "כל הסוסים היפים".
בין השנים 2001–2004 הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי טום קרוז. מאז 2007 נמצאת בזוגיות עם השחקן הספרדי חאווייר ברדם. השניים נישאו ב-2010. בינואר 2011 נולד לזוג בן בשם ליאו וביולי 2013, נולדה בתם לונה. לאחר לידת ילדיה, קרוז החלה לתמוך בהנקה בפומבי.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, קרוז ובעלה חאווייר ברדם (ביחד עם עוד קולנוענים ספרדיים כמו פדרו אלמודובר) האשימו את מדינת ישראל בביצוע רצח עם בפלסטינים, ואף שיגרו מכתב חריף לאיחוד האירופי - בו גינו את פעולות צה"ל ברצועת עזה.
היישוב היהודי ביפו בעת החדשה
ההתיישבות היהודית ביפו בעת החדשה המאוחרת, החלה באמצע המאה ה-18 ושוב מראשית המאה ה-19. היישוב הישן ביפו חודש בעקבות התחלת שיקום העיר החרבה וריבוי קווי האוניות שהגיעו לנמל יפו מאירופה. הנמל היה שער הכניסה העיקרי לארץ ישראל העות'מאנית, בפרט לבאים מן הים. ומאז שהונהג מתן ההגנה לאזרחי מדינות זרות, החלו להגיע לארץ ישראל נוסעים רבים. לשיא חדש הגיע היישוב היהודי ביפו בעשור השנים לפני מלחמת העולם הראשונה. ייסוד תל אביב בשנת 1909 וגירוש יהודי יפו בזמן המלחמה הביאה לירידה במספר תושביה היהודים: מ-8,000 נפש בשנת 1907 ל-5,000 נפש בשנת 1922. מאורעות תרפ"ט והמרד הערבי הגדול הביאו לירידה בנוכחות היהודית ביפו. והגורם לעזיבתם היה הצפיפות והחוסר במבני מגורים (קניית נכסים ביוקר).
יפו כעיר חרבה במשך מאות שנים
יפו שהינה אחת מהערים העתיקות באזור ואשר שימשה כעיר נמל חשובה, הוחרבה על ידי הממלוכים בשנת 1268 עם כיבושה על ידי הסולטאן ביברס. ביברס הגלה את תושביה והרס את העיר. זאת כחלק מהרס שיטתי של ערי מישור החוף בכדי למנוע כיבוש מחדש על ידי הצלבנים. משכך הציבו ביפו משמר צבאי ואסרו על בניית העיר. עם זאת לצד העיר ההרוסה שמרו והשתמשו בנמל הים אשר בנוסף למסחר שימש גם כ"שער ציון" עבור צליינים ועולי רגל יהודים לארץ ישראל.
בראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל עמדה העיר חרבה עד אמצע המאה ה-17. ככלל העיר איבדה מחשיבותה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל. מלחמות הפחות הביאו לחורבנה ולהרג תושבים רבים. עד לתמורות שחלו בה בעת החדשה המאוחרת. בפתח תקופה זו הייתה יפו כמו גם חלק גדול ממישור החוף הדרומי, אזור הסובל מהזנחה, ללא עיבוד חקלאי, שטחי ביצות, והתיישבות דלילה ביותר. נתון לחסדי שודדי דרכים או נוודים מקומיים.
באמצע המאה ה-17 התיישבו בה נזירים פרנציסקנים והקימו בה אכסניה. באותו זמן שימשה צרפת כגורם המסחרי העיקרי שריכז את המסחר בנמלי מישור החוף הצפוני מול אירופה, בעוד נמל יפו שימש שני סוחרים וסוכן מטעמם בלבד. ככלל נמל יפו עד אותה עת שימש בתור נמל שולי ומשכך לא תרם כלכלית להתפתחות משמעותית. למעשה עד המאה ה-18 שימשה העיר רמלה בתור המרכז המסחרי עבור דרום הארץ.
עד לבניית האכסניה על ידי הפרנציסקנים במחצית השנייה של המאה ה-17, היו עולי הרגלים משתמשים במערות שבאותו אזור.
מצבה של יפו במאה ה-18
מהמחצית השנייה של המאה ה-18 ככל שנבנו סביבות הנמל וגבר השימוש בו כך צמח לאיטו יישוב מגוון שרובו אוכלוסייה ערבית מוסלמית. התגברות הצליינים והיהודים שהגיעו תכופות דרך הנמל תרמו גם הם להתפתחות המקום.
מעמדה המנהלי של יפו היה משויך לעיתים בו זמנית לכמה גורמי שלטון שונים באימפריה העות'מאנית, מה שגרם לתסבוכת מנהלית בה. מצד אחד האזור היה כפוף לפלך דמשק אך מצד שני בהיותה נמל בו ניתן לגבות מכסים, ניתנה לעיתים רבות הזכות למשול בה ולגבות את המכסים לאחד מאנשי השער הנשגב. בעוד שבכפיפות של תת-המחוז הייתה כפופה לסנג'ק עזה. בנוסף לכך שליטים ממקומות קרובים כמו ירושלים נהגו אף הם בה לעיתים כבשלהם. משכך סבלה יפו מעול של מיסוי וקשיים בניהולה. ובפרט נעשקו בה תכופות עולי הרגלים הנוצרים והיהודים.
מיקומה האסטרטגי של יפו על דרך הים, גררו אותה במהלך השליש האחרון של המאה ה-18 לכל המלחמות שהתרחשו באזור. כתוצאה מכך עברה יפו מיד ליד ונפגעה באופן קשה פעם אחר פעם. בשנות השישים והשבעים נערכו ביפו קרבות עקובים מדם בין מושל דמשק עות'מאן פאשא, וד'אהר אל עומר, שליט עכו והגליל לבין מוחמד אבו ד'הב. ב-1776 כבשו את העיר צבאות "מוחמד בֶּךּ אבו דהב" הממלוכי, וטבחו בתושביה. ומעת לעת פשטו עליה שבטים בדואים מקומיים. לאחר מכן השתקמה העיר, עד שצר עליה נפוליאון ב-1799, במהלך מסעו בארץ ישראל. ולאחר כיבוש העיר הורה נפוליאון לטבוח בחיילים העות'מאנים, שנכנעו ורוכזו על חוף יפו. אלפי שבויים הוצאו להורג. מגיפות שפרצו בשל אי-קבורת הגופות הפילו חללים רבים בקרב תושבי העיר הנותרים ובקרב חיילי נפוליאון, ונפוליאון הורה להמית כל חייל שנדבק במגפה כדי למנוע את התפשטותה.
בתקופת השלטון העות'מאני
כבר בשנת 1726 כותב הנוסע הגרמני אנג'ליקוס מאריה מילר
בשנת 1740 הקים ועד פקידי קושטא בסמוך לנמל יפו אכסניה ליהודים העולים לרגל לירושלים, ואשר היה החאן היהודי היחיד שפעל במקום עבור עולים יהודים. המבנה נודע גם בשם "בית זונאנה" על שמו של רבי יעקב בן דוד זונאנה, הגביר היהודי שרכשו, וכלל גם מקווה טהרה. בין המזכירים את המקום נמצא החיד"א, שביקר במבנה ב-1757, והנוסע ר' שמחה מזאלזיץ ב-1764. עם זאת, כעבור שנים בודדות השתלטו ערביי יפו על המבנה, והתירו ליהודים להתפלל בו רק בשלושה ימים בשנה. מאוחר יותר נאסר על היהודים לעשות בו שימוש כלל ועיקר. במשך השנים שימש המבנה לצרכים שונים, כולל בית חרושת לסבון, אך האוכלוסייה הערבית המשיכה לכנותו "הבית היהודי". המקום חזר לבעלות יהודית רק לאחר מלחמת העצמאות.
בשנת 1825 נתמנה הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרגוזה מטעם רבני ירושלים כנציגם ביפו לקבל את פני עולים יהודים. בימים ההם לא היה ישוב יהודי ביפו והיהודים שעלו דרך נמל יפו לא פעם סבלו בגלל חוסר עזרה יהודית. ישיבתו של הרב בבדידות, בעיר שאין בה יהודי אחר לא הייתה נוחה ונעימה כל עיקר, ואפילו אם עלה מפעם לפעם לשבת קצת בירושלים. בשנת 1829 השפיע הרב על 12 הניצולים של אוניית עולים יהודים ממרוקו שטבעה ליד עכו להיות היהודים הראשונים להצטרף אליו ולהתיישב ביפו. במשך הזמן התלקטו עוד יהודים ליפו והקהילה כללה הן אשכנזים והן ספרדים. בשנת 1834 הוקם בית העלמין היהודי ביפו.
בשנת 1834 יזם הרב מרגוזה את רכישת חלקת בית העלמין היהודי ביפו. עד לאותה העת נהגו יהודי יפו להביא את מתיהם לקבורה בירושלים (מסיבות הלכתיות ואחרות) ויש אף הסוברים שלעיתים נקברו יהודים בבית הקברות המוסלמי. ב-1839 החלה הקבורה בבית העלמין.
בשנת 1842 רכש הרב יהודה מרגוזה, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון, צפונית-מזרחית ליפו, כיום שכונת מונטיפיורי ומגדלי עזריאלי. הרב נטע על השטח פרדס ובו 5,310 עצים. בשנת 1853, שלח הרב יהודה מרגוזה מכתב למשה מונטיפיורי, השריף של לונדון, וכתב: "בחסד האל, הירני מצהיר בזה, שאני הישראלי הראשון שבא הנה ליפו אחד משבט דן... אני התחלתי יחידי לעבד את האדמה על-ידי נטיעת גן, כפי שאני עומד לספר לכבודו, ואילו יכולתי לבצע את תוכניתי, הייתי גורם לכך שיהודים אחרים היו עושים כמוני, לפי הדוגמה שלי. אלא שידוע לכל אחד, שההתחלות של כל דבר חדש קשות מאוד הן, ואף הישמעאלים כאן השתוממו לראות יהודי מעבד את האדמה... אעשה ככל שביכולתי לעודד עבודת אדמה בין אנשי קהילתי מונה שבעים משפחות. כל זה נכתב על ידי הרב הנמצא כאן, והוא הפקיד הממונה על היהודים המתפללים לאל לשלומך. רפאל יהודה מנחם לוי, יפו 28 ביולי 1853". יהודה מרגוזה המשיך להנהיג את הקהילה עד מותו בשנת 1879.
עם גידולה והתפתחותה של הקהילה היהודית ביפו, יזמו ראשי הקהילה בשנת 1863 את הקמת "ועד העיר יפו", שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי, ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד, חיים אמזלאג נתמנה לנשיא הוועד. מאז ולאורך המאה ה-19 התפתחה בחסות ובעידוד הקהילה היהודית של יפו התשתית הרעיונית, החברתית והכלכלית שתמכה בהתעוררות הלאומית של היישוב היהודי בכלל שטחה של ארץ ישראל. פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הקמת סניף של חברת "כל ישראל חברים" (כי"ח) ביפו, פניית הוועד אל חברת "כל ישראל חברים" בפריס הביאה לפתיחת בית-ספר לבנים ביפו, אשר נוסד ב-12 במרץ 1868.
בשלהי שנות השישים החלו גם היהודים לקחת חלק בתהליך היציאה מחומות העיר, מאז הרחיבו את מושבם באזורים שונים מסביב ליפו העתיקה.
יפו כמרכז תעבורתי והשפעות המודרנה עליה
לאחר שהוקם מגדלור יפו ב-1865 והותקנו קווי טלגרף תקינים, מלבד שרותי הדואר שכבר פעלו קודם לכן, עברו בנמל יפו אניות משש חברות ספנות וכל שבוע פקדו אותו חמש אוניות נוסעים.
אחד המקורות המתייחסים לתנועה בין יפו לירושלים בשנות ה-70 של המאה ה-19, מציין שהתנועה היומית ביניהן כללה: 10 פרדות, 30 חמורים, וכ-100 גמלים, מלבד דואר באמצעות סוסים שהלך ושב כל יומיים.
ב-1867 בוטל החוק העות'מאני האוסר רכישת קרקעות ובניית בתים על ידי נתינים זרים. בשנת 1869 החלו להשתמש בעגלות רתומות לסוסים, כתחליף לרכיבה על חמורים וסוסים, בדרך יפו-ירושלים. כך החלה תנועה ערנית של נוסעים ותיירים במסלול זה. הנעת האוניות הוסבה משימוש בפחם אל קיטור, ובשנת 1869 נפתחה תעלת סואץ.
ב-1892 החלו להשתמש בארץ ברכבת, ומסילת הברזל הראשונה הייתה אף היא מסילת הרכבת יפו–ירושלים. שינויים אלו תרמו יחדיו להאצת ההגירה אל הארץ ולהתפתחות כלכלתה, כאשר יפו משמשת כשער ומרכז לכל אלו.
בשנת 1932 נאמדה תנועת כלי הרכב היומית הממוצעת בין יפו לירושלים על כ-2000 (מכוניות ואופנועים), לא כולל עגלות..
יחסי יהודים-ערבים בתקופת המנדט הבריטי
שינוי משמעותי ביחסים היה סביב פרעות תרפ"א, בעקבותיהן עזבו תושבים יהודים רבים את העיר. שינוי נוסף היה קשור במאורעות 1936 אז סופחו שכונות יהודיות לתל אביב (שפירא ופלורנטין) בעקבות מחאת התושבים היהודיים. כל זאת גרם לצמצום משמעותי בקהילת יהודי יפו ולהחמרת היחסים שבאו לידי ביטוי בין השאר בכך שנציגי היהודיים בעיריית יפו דנו בשאלת התפטרותם מהמועצה. לאמיתו של דבר מאז פרוץ המאורעות לא הוזמנו יותר הנציגים היהודיים להשתתף בישיבות מועצה. כשכוחם הפוליטי של היהודים פחת ביפו עם סיפוח השכונות, התפטרו חברי מועצת העירייה היהודיים. אירוע זה אף החריף את היחסים בין עיריית יפו לתל אביב.
איחוד עם תל אביב
על יפו לאחר הקמת מדינת ישראל ואיחודה עם תל אביב ראו בערכים-
קמוקו קמארה
קמוקו קמארה (בצרפתית: Kémoko Camara; נולד ב-5 באפריל 1975) הוא כדורגלן עבר גינאי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת מועדונים
קמארה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת קאלום סטאר מליגת העל הגינאית. בקיץ חתם בהארלבקה (כיום זויד-וסט-ולאנדרן).
בקיץ, קמארה חתם בבני סכנין מליגת העל. קמארה, היה שותף לזכייה של הקבוצה בגביע המדינה. שנה לאחר מכן, חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
בקיץ, קמארה חזר לגינאה וחתם באפיה.
בהמשך הקריירה, קמארה שיחק באמאזולו, דנדי יונייטד, איסט סטירלינגשייר, שולה ואורויה.
קריירה בינלאומית
קמארה, היה חלק מסגל נבחרת גינאה משנת, והיה חבר בה במשך 15 שנה.
קמארה השתתף עם הנבחרת בארבעה גביע אפריקה לאומות. לזכותו של קמארה, 75 הופעות בנבחרת גינאה והוא מדורג רביעי ברשימת שיאני ההופעות הנבחרת בכל הזמנים.
רכבת אקספרס
רכבת אקספרס (באנגלית: Express train) היא רכבת שעוצרת במספר קטן של תחנות רכבת, בדרך כלל ביעדים מרכזיים, המאפשרת שירות מהיר יותר מאשר רכבות מאספות שעוצרות ברוב או בכל התחנות לאורך כל המסלול שלהן. לעיתים קרובות, מכנים את רכבות האקספרס כ-"רכבות מהירות", כלומר הם מהירים יותר מרכבות אחרות שנעות באותו מסלול. אף על פי שרוב שירותי הרכבות המהירות הן רכבות אקספרס, לא כל הרכבות המהירות "מהירות" ביחס לרכבות אחרות. בתחילת המאה ה-19, רכבות שהגיעו מוקדם מהרגיל בבריטניה סווגו כרכבות מהירות כל עוד היה להן "מהירות נסיעה" של לפחות. בדרך כלל, תעריפי רכבות האקספרס גבוהים יותר מאשר קווי רכבת אחרים (שאינם רכבות אקספרס), ונושאי כרטיסי מעבר עשויים להידרש לשלם תשלום נוסף, וביניהם גם בתשלום לישיבה במחלקה הראשונה. מספר קווי רכבת אקספרס, שחופפים לקווי הרכבות המאספות עשויים לעצור בתחנות הסמוכות לקצוות הקו, בשל אי-שירות מקומי משלים לאותן תחנות. קווי רכבת אקספרס עשויים להיות גם מאספות, כאשר שזהו הדבר המעשי ביותר לעשות, למשל נסיעה במהלך הלילה.
ז'ני לונגו
ז'ני לונגו צ'יפרלי (בצרפתית: Jeannie Longo; נולדה ב-31 באוקטובר 1958) היא רוכבת אופניים עבר צרפתיה, שהתמחתה במרוץ אופני כביש, במרוצי אופניים במסלול ובמרוצי אופני הרים. לונגו זכתה ברוב התארים האפשריים במרוצי אופניים לנשים. היא נחשבת על ידי רבים כאחת מרוכבות האופניים הטובות בהיסטוריה.
בין הישגיה הייחודיים: זכייה בתואר אלופת העולם 13 פעמים וייצוג צרפת בשבעה משחקים אולימפיים רצופים: מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ועד אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
נולדה באנסי – בירת חבל סבואה עילית השוכנת באלפים הצרפתים. היא החלה את פעילותה הספורטיבית בסקי בענף הגלישה במורד. לאחר שזכתה באליפות בתי הספר בצרפת ושלוש פעמים באליפות האוניברסיטאות בצרפת היא הסבה את פעילותה לרכיבה על אופניים בהמלצת מאמנה (לו נישאה מאוחר יותר) פטריס צ'יפרלי. תוך מספר חודשים, זכתה לונגו בת ה-21 באליפות צרפת במרוץ הכביש.
לפני אולימפיאדת בייג'ינג הצהירה כי תפרוש מרכיבה תחרותית בתום האולימפיאדה. במרוץ הכביש האולימפי בבייג'ינג סיימה לונגו במקום ה-24 ובמרוץ האישי נגד השעון סיימה במקום הרביעי. אחדות ממתחרותיה באולימפיאדת בייג'ינג טרם נולדו בעת שלונגו השתתפה לראשונה במשחקי לוס אנג'לס ב-1984. למרות הצהרתה זו, המשיכה לונגו להתחרות עד 2011 וניצחה באליפויות צרפת נגד השעון ב-2009, 2010 ו-2011 וסיימה חמישית באליפות העולם ב-2010 במרוץ נגד השעון. בנובמבר 2011 הועמדה לונגו בפני ועדת משמעת צרפתית לאחר שנעדרה שלוש פעמים מבדיקות מחוץ לתחרות להמצאות חומרי אמרוץ. לונגו זוכתה לאחר שנתקבלה טענת פרקליטיה, כי על איגוד האופניים הצרפתי היה להודיעה מראש על הימצאותה במאגר הרוכבים הצפויים לבדיקות אלו וכי לא קיבלה הודעה שכזו.
במקביל לקריירה הספורטיבית שלה, בנתה לונגו לעצמה גם קריירה אקדמאית. היא בעלת תואר ראשון במתמטיקה (B.S.) תואר במנהל עסקים ותואר דוקטור במנהל ספורטיבי. לצד התשבחות הרבות להן זכתה בעקבות הישגיה התעמתה לונגו לא פעם עם ממסד הספורט הצרפתי. היא איימה להחליף אזרחות, איימה בתביעה של התאחדות האופניים הצרפתית ואף סולקה מסגל הנבחרת הצרפתית בטענה לרכיבה אנוכית במרוצים.
הישגיה הבולטים:
הסלע האדום (שיר)
"הסלע האדום" הוא פזמון ישראלי שנכתב בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי חיים חפר, הולחן בידי יוחנן זראי והושר בידי אריק לביא. בפזמון מתואר מסעם של צעירים ישראלים אל "הסלע האדום": אתר פטרה ובו מקדש החצוב בסלע, באבני החול של הרי אדום.
השיר מתחיל במילים:
המסע לפטרה, המתואר בפזמון, היה לא פשוט: רבים מאלו שהגיעו נתפסו, רבים כלל לא הצליחו להגיע, ומרבית אלו שנתפסו לא חזרו בחיים לישראל.
כותב השיר, חיים חפר, סיפר כי הוא עצמו ביקש מדוד בן-גוריון להפסיק את שידור הפזמון בקול ישראל כשראה שהוא מעודד הליכה מסוכנת לפטרה. באותו זמן הוא פגש קצין צעיר, שתיאר לו כמה הוא מתרגש מהשיר ושהוא שוקל לצאת למסע לפטרה. "באותו רגע ידעתי שאני נותן יד לחרם" טען חפר. החלטה על כך התקבלה ב-30 ביולי 1958. בהחלטה גם נאסר להשמיע את הבלדה "אנקש", אף הוא בביצועו של אריק לביא. בעקבות החלטה זו לא הושמע הפזמון במשך עשרות שנים.
ספר מקבים ד'
ספר מקבים ד' הוא אחד מן הספרים החיצוניים, המתאר אירועים שונים מימי גזירות אנטיוכוס, שהוטלו על היהודים על ידי אנטיוכוס הרביעי "אפיפנס" בשנת 167 לפנה"ס. הספר השתמר בגרסאות אחדות של תרגום השבעים, אך לא נכלל בקאנון של הכנסיות הנוצריות, מלבד הכנסייה הגאורגית.
זמנו ומקומו של החיבור
מקבים ד' מתוארך לתקופה שבין המאה ה-1 לפני הספירה לבין המאה ה-1 לספירה. הוא נתחבר ביוונית קוינה, ככל הנראה באזור סוריה, ומחברו היה יהודי הלניסטי, שהושפע מן הפילוסופיה היוונית ומרעיונות סטואים בני התקופה.
מנחם שטרן מתארך את הספר למאה ה-1 לספירה, לפני חורבן בית המקדש בשנת 70. לטענתו, אין להקדים אותו לתקופה ההלניסטית, משום שהוא כולל שימושי לשון מסוימים שלא היו שגורים בתקופה זו. מלבד זאת, שטרן מצביע על כך שהמחבר מדגיש כי חוניו השלישי קיבל את הכהונה הגדולה "לכל ימי חייו" (פרק ד, פסוק א), והדבר מוכיח, לדבריו, כי המחבר לא קדם לתקופת שלטון הורדוס (37–4 לפנה"ס), מאחר שרק בתקופה זו "נתגבש הנוהג להחליף כהנים גדולים בעודם בחיים".
למרות השימוש ברעיונות ובתבניות סגנוניות הלניסטיות, החיבור פונה בבירור לקהל יהודי. האופי הלשוני והרטורי של החיבור, השימוש התכוף בגוף ראשון והפנייה לנמען בגוף שני רבים מציעים שהטקסט נכתב כדרשה שנועדה להינשא בציבור, והיו ששיערו שמקבים ד' אינו אלא דרשה לכבוד חנוכה. אך העובדה שהטקסט אינו מצטט פסוקים מקראיים מקשה על ההנחה שמדובר בדרשה שנועדה להינשא בבית הכנסת, ועל כן דחו חוקרים רבים את ההשערה.
מבנה החיבור ותוכנו
הספר בנוי כדרשה פילוסופית המהללת את עליונות השכל והאמונה על היצרים. בהתאם לסטנדרטים מקובלים של הרטוריקה ההלניסטית, הוא מורכב מפתיח ומשני חלקים מרכזיים. בפתיח (פרק א עד פסוק יב) מעלה המחבר את הטענה הפילוסופית בדבר שלטון התבונה האמונית על היצרים. בחלק הראשון (פרק א, פסוק יג עד פרק ג, פסוק יח) הוא מפתח אותה ומגדירה באופן מפורט יותר, ומציג דוגמאות מהמקרא ומחוקי התורה.
החלק השני הוא רובו של הספר (פרק ג, פסוק יט ואילך) ובו הוא מציג דוגמאות נרטיביות המוכיחות את תקפותה. לאחר סקירה קצרה של תולדות ארץ יהודה עד לגזירות (פרק ג, פסוק יט עד פרק ד, פסוק כב), מתוארות הגזירות עצמן. התיאור כולל את שתי הדוגמאות המרכזיות: סיפורו של אלעזר הזקן, שמסר את חייו על קידוש השם, כשסירב לאכול בשר טרף בפרהסיה (פרק ה, פסוק ד עד פרק ז), וסיפור האם ושבעת בניה, שבו מעודדת האם היהודיה את בניה להפר את צו אנטיוכוס ולמות בעינויים כדי לא לעבור על מצוות התורה (פרק ח עד פרק יז, פסוק ו). לאחר מכן ישנם דברי סיכום (פרק יז, פסוק יא עד פרק יח, פסוק ה; פרק יח, פסוקים כ עד כד), שבאמצעם מופיעים דברים מפי אם שבעת הבנים (פרק יח, פסוקים ו עד יט), אולם קטע זה של דברי האם נראה כתוספת מאוחרת.
מבחינה סגנונית, מדובר בחיבור יהודי-הלניסטי מובהק, המשלב מוטיבים יהודיים במוטיבים השאולים מן הפילוסופיה היוונית, ועושה שימוש בתבניות אופייניות לרטוריקה היוונית. תורת משה מוצגת בו כתורה הפילוסופית של היהודים, ומצוותיה הן אמצעי להשגת התכלית הסטואית של ריסון היצרים, שליטה עצמית ושלמות רוחנית.
הספר מופיע בשלושה מכתבי היד של תרגום השבעים: קודקס סינאיטיקוס, קודקס אלכסנדרינוס וונטוס (Venetus, מהמאה ה-8). הוא אינו נכלל בתרגום הוולגטה ללטינית, אך קיים בתרגום לטיני עתיק ותורגם לסורית.
השפעתו וחשיבותו
במסורת היהודית לא השתמרה כל התייחסות למקבים ד', אך בנצרות הקדומה מילא החיבור תפקיד חשוב. במאות הראשונות לספירה, כאשר נרדפו הנוצרים בשל אמונתם, שימשו אלעזר והאם ושבעת בניה מופת לדבקות באמונה בתקופה של גזרות דתיות. בדרשות של אבות כנסייה רבים, בהם אוגוסטינוס וגרגוריוס מנזיאנזוס, הם הוצגו כפרוטו-מרטירים שהעידו במותם על כוח אמונתם.
לודמילה טורישצ'בה
לודמילה איוואנובנה טורישצ'בה (ברוסית: Людми́ла Ива́новна Тури́щева; נולדה ב-7 באוקטובר 1952 בגרוזני) היא מתעמלת סובייטית לשעבר, היא אלופה אולימפית שזכתה בתשע מדליות מהן 4 זהב, אלופת עולם (בעלת 11 מדליות מהן 7 זהב) ואלופת אירופה (בעלת 14 מדליות מהן 8 זהב).
קריירה
טורישצ'בה החלה להתאמן בהתעמלות ב-1965 והחלה להתחרות במדי נבחרת ברית-המועצות ב-1967. מאמנה היה ולדיסלאב רסטורוצקי (שלימים אימן את נטליה שפושניקובה ואת נטליה יורצ'נקו).
באולימפיאדת מקסיקו (1968) זכתה טורישצ'בה במדליית זהב הקבוצתית לאולימפיאדה וסיימה במקום 24 בתחרות הקרב רב.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה טורישצ'בה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד. מדליות זהב בתחרות היוקרתית ביותר הקרב רב ובתחרות הקבוצתית. אף על פי שהייתה בעלת הסיכוי הטוב ביותר לזכייה במדליה, מצאה עצמה בצילה של הפופולריות הפתאומית לה זכתה בת ארצה אולגה קורבוט שהצטלמה היטב בטלוויזיה. מדליית כסף בתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות. טורישצ'בה הייתה אחת מהמתעמלות הראשונות שהשתמשו בשני קטעי מוזיקה שונים עבור תרגיל הקרקע שלה בתחרות בינלאומית. עבור התחרות הקבוצתית היה מרש מהסרט Circus של איסאק דונבסקי, בעוד עבור קרב רב היא השתמשה במוזיקה Die Frau meiner Träume של פראנץ גרוט.
אחרי שסבלה טורישצ'בה מפגיעה בגבה, באולימפיאדת מונטריאול (1976) היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד. מדליית זהב בתחרות הקבוצתית, מדליות כסף בתרגיל על סוס הקפיצות ובתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתחרות הקרב רב אחרי נדיה קומנץ' מרומניה ובת ארצה נלי קים.
ב-1980 כתב העיתונאי הבריטי דייוויד האן על טורישצ'בה: "מעולם היא לא הייתה צבעונית כמו כמה מיריבותיה, אבל בשלוותה היא הייתה נפלאה".
אכן, היא נודעה בשל קור רוחה בתחרויות. באחת מהופעותיה הידועות ביותר של טורישצ’בה, בגביע העולם 1975 באצטדיון ומבלי הישן בלונדון, הופתעו הצופים למשמע הקול הרם של וו המתכת הנשבר, שתמך בכבלים. המקבילים המדורגים פשוט התפרקו והתרסקו על הקרקע בסיום התרגיל שלה, בדיוק אחרי שהיא ירדה מהם. טורישצ’בה בירכה לשלום את השופטים, וצעדה ברוגע מהמקום בלי אפילו לפנות לאחור להתבונן במה שעלה בגורלו של המכשיר. היא המשיכה וניצחה בקרב רב בכל המקצים וזכתה לבסוף בכל התרגילים במדליות זהב. כעבור שנים רבות היא אמרה, שבאותו רגע היא נזכרה בדבר אחד בלבד – שהיא חייבת להשלים את התרגילים שלה ו"לדבוק בכך".
טורישצ'בה גם נודעה בשל התנהגותה האדיבה. באולימפיאדת מונטריאול (1976) הקיפה את הבמה וניגשה באופן אישי לברך את האלופה נדיה קומנץ' ולחצה את ידה לפני שקיבלה את המדליה שלה עצמה.
חיים לאחר הפרישה וחיים אישיים
ב-1977 נישאה לאצן ולרי בורזוב, האלוף האולימפי בריצות ל-100 ול-200 מטר באולימפיאדת מינכן (1972). היא נבחרה לוועדה הטכנית של התעמלות האמנותית לנשים מטעם התאחדות ההתעמלות הבינלאומית (International Gymnastics Federation) (FIG) ב-1981.
טורישצ'בה נותרה פעילה בענף ההתעמלות כמאמנת, שופטת בינלאומית ובעלת תפקיד בהתאחדות ההתעמלות האוקראינית. אחת מבנות חסותה הייתה ליליה פודקופאייבה, זוכת מדליית הזהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) בתחרות הקרב רב.
Día de Enero
Día de Enero (באנגלית: For January Day, ובעברית: ביום ינואר) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הקולומביאנית שאקירה, מתוך אלבומה השישי, Fijación Oral Vol. 1. השיר יצא לאור ב-19 בינואר 2006, כסינגל השלישי מתוך האלבום. את השיר כתבה שאקירה לבדה, והוא הופק על ידה ועל ידי לסטר מנדז.
במצעדים העיקריים הגיע השיר למקום ה-29 במצעד השירים הלטיניים, וה-7 במצעד שירי הפופ הלטיניים.
וידאו קליפ
את הווידאו קליפ צילם וביים ז'אומה דה לאיגואנה שעשה זאת גם עם שני הקליפים הקודמים שלה לשירים "No" ו-"Don't Bother". בקליפ ניתן לראות את שאקירה כשהיא מהלכת בחוף הים בזמן שברקע ניתן לראות את השמש שוקעת. כמו כן, היא מציירת לב בחול עם האותיות "S" ו-"A" שמסמלות את אהבתה לארוסה לשעבר, אנטוניו דה לה רואה.
למרות שהועלה לערוץ ה-Vevo של שאקירה לאחר 3 שנים מצאתו המקורית, הצליח הקליפ לצבור למעלה מ-100 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
השיר הצליח להיכנס לשני מצעדים בלבד, כאשר באחד מהם נכנס לעשירייה הפותחת.
יעקב אקהויז
יעקב (ינקה) אקהויז (נולד ב-29 במאי 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
קריירה
אקהויז הוא שיאן ההופעות של הפועל תל אביב, במדיה רשם 454 הופעות בליגה הבכירה ו-30 הופעות בעונה היחידה בה שיחקה הקבוצה בליגת המשנה. אקהויז זכה עם הפועל תל אביב באליפות המדינה בשנים 1981, 1986 ו-1988, וכן בגביע המדינה בשנת 1983. במהלך השנים כבש 12 שערי ליגה.
אקהויז שיחק לראשונה בנבחרת ישראל ב-18 ביוני 1980, במשחק נגד נבחרת שוודיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982. במהלך הקריירה רשם 29 הופעות במדי הנבחרת, האחרונה שבהן במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה ב-4 במאי 1986.
בשנת 1992 פרש ממשחק פעיל, שימש כמאמן בבתי ספר לכדורגל, ולימים גם במחלקת הילדים של הפועל תל אביב. כיום מאמן במחלקת הנוער של הפועל ראשון לציון.
מעקב סמוי
מעקב סמוי הוא התחקות חשאית אחר מידע או אחר אדם, מבלי שמושא המעקב יחוש בכך, לעיתים תוך הסתרת הזהות של העוקב.
טכניקות שונות לניהול מעקב סמוי
יש לציין שטכניקות רבות מאלו שהוזכרו מצריכות אישור של בית משפט, מכיוון שהן פוגעות בפרטיותו של האדם. רק לאחר שבית המשפט מאשר את המעקב ניתן להתחיל לבצע אותו, וזאת לרוב לאחר שמוכחת הרלוונטיות של המידע, הביסוס של המידע על אודות החשוד, וכן מהות הצורך בקיום מעקב על פני השגת ראיות להפללה באמצעים אחרים.
שלמה מונק
שלמה מונק (גרמנית: Salomon Munk; 14 במאי 1803, גלוגאו – 5 בפברואר 1867, פריז) היה מזרחן יהודי צרפתי, חוקר הפילוסופיה הדתית של ימי הביניים, מתרגם, בלשן ועסקן.
מעקב סמוי
ציוד למעקב סמוי
כדי שלא לחשוף את עצמם, אנשי מקצוע רבים משתמשים בכל יציאה למעקב סמוי בשלל גאדג'טים מעניינים שיאפשרו להם לעקוב אחר המתרחש – מבלי להתבלט או לעורר תשומת לב. כאשר צריך להתבונן על אובייקט מסוים ממרחק, המשקפת הייתה ותישאר תמיד פריט החובה בכל סוג של מעקב סמוי. אך עם התפתחותה המואצת של הטכנולוגיה, פריטים רבים ומעניינים התווספו לארסנל הציוד של כל חוקר פרטי, בלש או מרגל. על מנת לתעד את המתרחש מבלי לעורר תשומת לב, רבים מאנשי המקצוע מרבים להשתמש במצלמות היי טק זעירות המוסוות כפרטי לבוש שונים. כיום גורמי בילוש רבים משתמשים במצלמות ואמצעי הקלטה הנראים כעטים שגרתיים, משקפי שמש או אפילו, כפתורים בחולצה. מלבד אמצעי ההקלטה, בארגז הכלים של כל חוקר ניתן למצוא משדרי ג' פי אס מוסווים ומדויקים. אלה משמשים את החוקרים ומאפשרים להם לדעת היכן נימצא מושא המעקב שלהם בכל רגע נתון, ומבלי שכמובן יידע על כך. בכל מעקב סמוי, בין אם הוא מתבצע מטעם המדינה או גופים פרטיים, גם השימוש בציוד מוגבל לפי החוקים החלים באותה המדינה (כמו "חוק הגנת הפרטיות") ו/או האזור בו מתבצע המעקב.
שלמה מונק
חייו
מונק נולד בעיר גלוגאו שבממלכת פרוסיה. למד באוניברסיטאות בברלין ובבון פילולוגיה ובלשנות שמית.
מעקב סמוי
סיבות נפוצות לניהול מעקב
לרוב רשויות החוק הן שמשתמשות במעקב כדי לחשוף עבריינים, אך גם חברות פרטיות רבות משתמשות במעקב כדי לנהל בקרה על עובדיהן, למנוע גנבות, ריגול תעשייתי וכדומה. כמו כן אנשים פרטיים רבים הרוצים לחשוף מידע הרלוונטי להם שוכרים חוקר פרטי, שירות זה פעמים רבות עומד על גבול החוקיות.
שלמה מונק
חייו
ב-1831 עבר לסורבון שבפריז, שם המשיך את מחקריו במזרחנות ונשאר בצרפת. מונק היה מזכירו של אדולף כְּרֶמְיֶה, וליווה אותו במהלך המשפט של עלילת דמשק, ושימש כמתורגמנו הצמוד.
מעקב סמוי
זיהוי מעקב סמוי
ישנן טכניקות רבות לזיהוי מעקב סמוי. ככלל, אין מעקב מושלם. כל השיטות מטרתן זיהוי אותו אדם או רכב, למשל במקומות שונים בתדירות שלא מעידה על צירוף מקרים. בעגה של החוקרים הפרטיים, גילוי מעקב על ידי האובייקט הנעקב נקרא "שרפה".
היבטים משפטיים
חוק הגנת הפרטיות קובע כי פגיעה בפרטיות היא, בין השאר, "בילוש או התחקות אחרי אדם, העלולים להטרידו".
שלמה מונק
חייו
ב-1838 מונה למקטלג כתבי היד השמיים (בין השאר – העבריים והערביים) של הספרייה הלאומית של צרפת, בפריז. הוא לימד כפרופסור לשונות שמיות בקולז' דה פראנס. רוב פעילותו הייתה בפריז, שם הוא שימש, בין השאר, כמורה פרטי בבית משפחת רוטשילד, והיה חבר באקדמיה הצרפתית לספרות (Académie des Inscriptions et Belles-Lettres). ב-1846 הוכיח מונק, על ידי השוואת מקורות שנתקל בהם בספרייה הלאומית של צרפת, כי הספר Fons Vitae של "אביסברון" (Avicebron) או "אבנסברול" (Avencebrol), מי שנתפס במשך מאות עד אז כפילוסוף סכולסטי נוצרי, היה למעשה החיבור "מקור חיים" של המשורר הגדול מתור הזהב, המלומד היהודי שלמה אבן גבירול.
מונק תרגם את "מורה נבוכים" של הרמב"ם מערבית לצרפתית והוסיף לכך פירושים והערות. בסוף ימיו התעוור מונק, אך המשיך לעבוד ותרם משמעותית לביאור כתובת ארון אשמונעזר השני.
מעקב סמוי
היבטים משפטיים
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) מאפשר לבית המשפט להתיר, למשטרה או לרשות החוקרת האחרת, קבלת נתוני תקשורת ממאגר מידע של בעל רישיון בזק, אם שוכנע שהדבר נדרש למטרה מהמטרות המפורטות להלן, ובלבד שאין בקבלת נתוני התקשורת כאמור כדי לפגוע, במידה העולה על הנדרש, בפרטיותו של אדם:
חוק האזנת סתר אוסר האזנת סתר שלא הותרה בדין. החוק מתיר האזנת סתר למען ביטחון המדינה.
גן קריית ספר
גן קריית ספר הוא גן ציבורי בשטח כ-12 דונם בלב תל אביב, והוא חלק מ"מתחם קריית ספר", שטח של כ-20 דונם התחום בין הרחובות יהודה הלוי, עמרם גאון, סעדיה גאון, וילסון ולינקולן. כינויו בא לו מרחוב קריית ספר הסמוך. הגן תוכנן על ידי אדריכל הנוף רם איזנברג.
היסטוריה
האזור בו נמצא הגן נמצא בבעלות מינהל מקרקעי ישראל. חלקו הדרום-מערבי שימש כאזור סדנאות לתיקון כלי רכב של משטרת ישראל עד 2005. חלקו הצפון-מערבי כולל את בניין המרכז למיפוי ישראל (מפי"), בפינת הרחובות יהודה הלוי ולינקולן וכן כולל מתחם חניה של מפ"י. חלקו המזרחי של הגן ברחוב סעדיה גאון היה בעבר חניון.
מתחם קריית ספר היה חלק מחלקה שנקראה בעבר "אדמות קלנק" בבעלות המושבה הטמפלרית שרונה. בהמשך נקנה המתחם על ידי הבריטים, שהקימו את מבנה מחלקת המדידות ב-1 בינואר 1931. במסגרת הסכם השילומים עם גרמניה, שילמה ממשלת ישראל לממשלת גרמניה ורכשה בעלות על הקרקע בשנות ה-60.
משנות ה-80 של המאה ה-20 פעלו תושבי לב תל-אביב למען הקמת מתנ"ס, גן ציבורי גדול ובריכה ציבורית לשימוש תושבי האזור.
ב-1990 הגיעה לאזור מיכל ברז"ל כהן, שעלתה לישראל כאם צעירה, וחיפשה גינה ציבורית עבור ביתה התינוקת. היא קיבלה השראה מגינות קהילתיות בלונדון וניו יורק. וחברה לעמותת " תושבים למען איכות חיים בלב תל אביב". שפעלה בנושא
בשנות ה-90 בעקבות מאבק תושבים בהקמת פרוייקט מגדלים של אליעזר פישמן ברחוב בלפור, הציעה עיריית תל אביב פארק עירוני במקום כפיצוי. דבר זה היה בעייתי עקב בעלות הממשלה במקום. ב-1997 לא מומשה הבטחה זו בטענה כי הדבר ידרוש את פינוי מוסדות המדינה בעלות גבוה.
בשנת 1997 ברז"ל כהן הקימה את "ועד הפעולה לב העיר - ירוק במקום בטון". שהיה ארגון בלתי פורמלי וריכז פעילות של מספר ועדים מקומיים. אחת ההתארגנויות הפעילות ביוזמה זו היתה "ועד קריית ספר" של תושבי הרחוב שפעלו למען הקמת גן במקום.
ברז"ל-כהן חיפשה מקום להקים בו גן ציבורי גדול בלב תל אביב. גילה הרץ שפעלה יחד איתה בארגון, הביאה לה מסמך שמאזכר את המקום שנקרא אז "חניון סעדיה גאון" והשתיים הציעו להקים גינה במקום זה. עיריית תל אביב-יפו ומינהל מקרקעי ישראל רצו להקים במתחם כ-14 מגדלים והתנגדו להקמת גינה במקום.
ברז"ל כהן גייסה כספים ורקמה קשרים עם ארגוני סביבה. גילה הרץ המשיכה לפוליטיקה, נבחרה כחברת מועצה ותמכה ביוזמה מתוך העירייה.
במסגרת המאמץ לבלימת המגדלים, קידם הוועד בשנת 1999 תוכנית להפיכת בנין מפ" לבניין לשימור בגלל היותו בניין באוהאוס ובשל ערך היסטורי שיש לו עקב התקפות המחתרות היהודות עליו. דבר זה קיבל סיוע חשאי של מי שהיה אז מהנדס העיר גודוביץ'
בשנת 2000 יזם "ירוק במקום בטון" תערוכה של אמנים בבית ביאליק. לתערוכה הוזמנו גם בכירי העיריה וגם ראש העיריה רון חולדאי. חולדאי הצהיר על כוונתו להקים במקום פארק לרווחת התושבים, אך חזר בו מהתחייבות זו זמן קצר לאחר מכן, דבר שגרם לחוסר אמון מול התושבים.
העירייה, מנהל מקרקעי ישראל החלו בקיום ישיבות "שולחן עגול" על עתיד המתחם עם "ירוק במקום בטון" ועם ארגוני סביבה ארציים - החברה להגנת הטבע ואדם טבע ודין
לאחר פינוי שטח תחנת המשטרה בשנת 2005, השכיר המינהל את השטח לזכיין לצורך הקמת חניון זמני, בהמשך למדיניות העירייה בשנים האחרונות לאשר הקמת חניונים במרכז העיר. בשנים 2007–2008 החל הזכיין לבצע במקום עבודות פינוי שונות שאינן דורשות היתר.
בחברה להגנת הטבע טענו כי הקמת החניון היא פעולה חד-צדדית של המינהל במטרה לקבוע עובדות בשטח מבלי להתייחס לצורכי התושבים. לטענת החברה סובל אזור לב העיר ממחסור חמור בשטחים ירוקים, וביתר שאת לאחר שנבנו בו מיזמי מגורים רבים ללא הקצאה מתאימה של שטחים ציבוריים פתוחים. אל מחאה זו הצטרפו תושבים ואמנים הפועלים בהתנדבות לקידום היוזמה להקמת פארק במתחם.
ביולי 2008 יזמו תושבי השכונה פעולת מחאה שבמסגרתה נטעו כ-60 עצים במתחם כדי לקבוע עובדות בשטח ולהפסיק את פעילות החניון. כעבור כחודש נעקרו העצים על ידי אלמונים, אך מאז האירוע קיימו התושבים באופן תדיר פעולות הפגנתיות שבועיות: שתילת עצים וטיפוחם, פעולות גינון, הופעות ופיקניקים קהילתיים. בין היתר הופיעו במקום אלון אולארצ'יק, דובלה גליקמן, יובל דור, ציפי מור ועוד.
ב-22 באפריל 2009 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של עיריית תל אביב את תוכניתו של ועד השכונה להקמת פארק במתחם קריית ספר, בשטח ראשוני של 6.5 דונם, ובקצהו גן ילדים שכונתי. הצעת ועד השכונה גברה על הצעת העירייה להקמת מגדלי עסקים וחניון במתחם. היה זה האישור הרשמי הראשון של העירייה להצעת תושבי השכונה, לאחר מאבק של עשרות שנים.
בראשית 2010 החלה העירייה בהכנת תוכנית מפורטת לביצוע השלב הראשון, שיכלול גן בחלקו הפנוי של המתחם. התכנון נעשה בשיתוף הציבור, ובמקביל מתכוונת העירייה ליזום תוכנית בניין עיר חדשה למתחם כולו.
בחודש יוני 2011 דחה השופט גיא הימן מבית משפט השלום בתל אביב את עתירתה של חברת צוקית נדל"ן למנוע מעיריית תל אביב לייעד את המתחם למטרה של גינה ציבורית ואפשר את הקמת הגינה במקום. בעקבות פסיקה זו פונה גם החניון בחלקו המזרחי של המתחם, ובכך גדל השטח המיועד לגן לכ-12 דונם.
במרץ 2012 הוחל בהקמת גן קריית ספר, בתכנונו של רם איזנברג, והוא נפתח לציבור במרץ 2013, ערב פסח תשע"ג.
בשנת 2017 זכה האדריכל רם איזנברג בפרס קרוון לאדריכלות גנים ונוף על תכנון הגן.
הגן
בגן קריית ספר שתי מערכות מים ביולוגיות נפרדות: "שולחן המים" בחלקו המערבי, ומערכת בריכות ביולוגיות בחלקו המזרחי. "שולחן המים" הוא מעין בריכה מוגבהת ועגולה במרכז רחבת הכניסה הראשית לגן מרחוב יהודה הלוי. השולחן מוקף בבריכה נמוכה מכוסה חצץ ששתולים בה צמחי מים, ואליה גולשים מי השולחן המסוחררים דרך קבע באמצעות משאבה. סביב הרחבה עמודים המחוברים בכבלי מתכת, שעליהם החלו לגדול צמחים מטפסים העתידים לספק צל, ומהם גם מטפטפים מים לתוך שולחן המים, ליצירות אדוות.
בצדו המזרחי של הגן, הסמוך לרחוב סעדיה גאון, בריכת מים שבשוליה ובתוכה שתולים צמחי מים. גם המים בבריכה זו מסוחררים במשאבות, ומוחזרים אליה דרך מספר בריכות חצץ המשמשות לטיהור ביולוגי של המים, וסדרת מפלים קטנים הבנויים משברי בטון שנאספו באתר בעת הקמת הגן. כבכל בריכה פתוחה, גם כאן יש לפצות על אובדן חלק מהמים בהתאדות באמצעות הזרמת מים נוספים. בניגוד לבריכות אחרות, שבהן נעשה תהליך זה בצינורות נסתרים, נוצלה בגן זה היותו משופע, ממערב למזרח, ואחת ליום מוזרמים מים משולחן המים אל הבריכה, בזרימה חופשית דרך הגן, באופן המדמה נחל אכזב המתעורר לחיים. כמות המים המוזרמת משתנה בהתאם לכמות המים שהתאדתה, והיא יכולה להגיע עד 4 קוב ביום. בדופן הצפונית של הבריכה נשתלו מיני קנה, גומא וצמחי ביצה נוספים, העתידים ליצור סבך שיוכל לשמש מסתור לציפורים. לצד סבך הקנים נבנה מעין חצי-אי מבטון, ובמרכזו נשתל עץ שיזף מצוי רב גזעים, שהובא למקום מאתר בנייה באשקלון, שם הועמד לכריתה.
מצדו הצפוני של ה"נחל" גינה קהילתית וגן תבלינים, ומצדו הדרומי מתקני שעשועים לילדים, גן כלבים ופינות ישיבה. בגן נותרו עצי אקליפטוס ופיקוס ותיקים, ולצדם נשתלו עצים צעירים, שעתידים לספק צל נוסף. באדמת הגן הטמינו התושבים כ-5,000 "תיבות אוצר" קטנות, שנועדו לכך שהילדים המגיעים לגן יחפרו באדמה ויחפשו אותן.
מצב החירום בהודו
גנדי השתמשה בסעיף 352 בחוקת הודו, המאפשר להכריז על מצב חירום עקב "הפרעה פנימית" במדינה, ומקנה לראש הממשלה סמכויות הדומות למשטר טוטליטרי, בהן דחיית בחירות וביטול זכויות אזרח. גנדי כלאה את רוב מתנגדיה הפוליטיים, הטילה צנזורה על העיתונות, והובילה תוכנית לעיקור כפוי המוני.
מצב החירום הוא אחת התקופות השנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של הרפובליקה של הודו.
רקע: עלייתה של אינדירה גנדי
בפברואר 1967 זכתה מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי ברוב גדול בבחירות בהודו, ואינדירה גנדי נבחרה לראשות הממשלה. היא נודעה בתקיפותה, ומיד עם היבחרה החלה להנהיג שינויים במבנה השלטוני. החלטות חשובות התקבלו במשרד ראש הממשלה, במקום בקבינט, כפי שהיה נהוג עד אז. הקבינט הורכב מחברי הפרלמנט ההודי שהיא לא נתנה בהם אמון. גנדי ויועציה קידמו מדיניות פנימית לפיה על פקידי הממשל להפגין נאמנות מוחלטת למפלגה השלטת.
מעשיה גרמו לפיצול במפלגת הקונגרס הלאומי בשנת 1969. תומכיה פרשו מהמפלגה והקימו מפלגה בשם "קונגרס (R)", שכונתה "המפלגה החדשה", האות R הוחלפה לאחר זמן מה באות I שסימלה בהתחלה את השם "אינדירה" ולאחר מכן את השם India. גנדי שלטה במפלגה ביד רמה, וחברי המפלגה נדרשו להוכיח חדשות לבקרים את נאמנותם לגנדי ולבני משפחתה. יריביה של גנדי נשארו במפלגה הישנה, שכונתה "קונגרס (O)" (האות O סימלה את המילה Organization), וזכתה לתמיכה מועטה.
בבחירות הכלליות ב-1971 זכתה מפלגת הקונגרס (R) ברוב עצום. במהלך שנת 1971 הכריזה הודו מלחמה על פקיסטן, שהסתיימה בניצחון הודי מוחץ, והתערבה במלחמת העצמאות של בנגלדש, דבר שנחשב בהודו כהישג. גנדי העצימה את מוקדי השפעתה של הודו והפכה אותה לגורם המדיני החשוב ביותר בדרום אסיה. היא קיבלה את העיטור "בהרט רטנה" וכונתה "האלה דורגה".
גנדי הייתה כריזמטית וזכתה לתמיכה ציבורית רחבה. היא נקטה בצעדים שמאליים-פופוליסטיים, בהם הלאמה של מספר בנקים מרכזיים וביטול "הארנק האצילי", התמיכה הממשלתית בבתי המלוכה השונים בהודו. צעדים אלו לוו בחיכוכים מול המערכת המשפטית. מתנגדיה הגישו עתירות בהן נטען כי הצעדים מנוגדים לחוקת הודו, וכך סבר גם בית המשפט העליון. בתגובה ביצע הפרלמנט שינויים בחוקה, אך בית המשפט פסק שהשינויים הם בלתי-חוקתיים, כי הם משנים זכויות יסוד המוגדרות בחוקה. לאחר פסיקה זו קידמה גנדי את השופט A. N. Ray, שהיה מתומכיה, לתפקיד נשיא בית המשפט העליון. תחת הנהגתו הוכנס התיקון ה-26 לחוקת הודו, המאפשר לפרלמנט לשנות גם סעיפים מהותיים בחוקה.
צעדיה של גנדי שנועדו להכפיף את הרשות השופטת נתקלו בביקורת קשה בעיתונות ומצד מתנגדיה הפוליטיים. יום מינויו של נשיא בית המשפט העליון כונה "היום השחור ביותר של הדמוקרטיה ההודית", ואחריו נערכו הפגנות מחאה רבות ברחבי הודו, שאורגנו על ידי לשכת עורכי הדין וארגוני זכויות האדם, ונמשכו חודשים רבים. בשנת 1973 גברו המחאות נגד המשטר, ולוו במספר ניסיונות לפגוע בשרי הממשלה.
בשנת 1974 התקיימו אירועים המוניים רבים של התנגדות בלתי אלימה נגד המשטר במחוז ביהר, בהשתתפות סטודנטים, איכרים וארגוני עובדים. חודש לאחר מכן הושבתו שירותי הרכבת בכל הודו על ידי ארגון עובדי הרכבת. שביתה זו דוכאה באכזריות על ידי ממשלת גנדי, שעצרה אלפי עובדים וגירשה את משפחותיהם מבתיהם. ב-2 בינואר 1975 נרצח בפיגוע בביהר שר הרכבות בממשלת גנדי.
בינתיים התבררה בבית המשפט העליון תביעה נגד גנדי בטענה להונאת בחירות. ביוני 1975 בית המשפט זיכה את גנדי מעבירות של שוחד בחירות או זיופים, אבל פסק שהיא אשמה בשימוש לרעה במנגנון הממשלתי, שימוש בשירותי משטרה לתעמולת בחירות, שימוש בשירותי ייעוץ מחבר פרלמנט מכהן במהלך הבחירות, ושימוש פרטי בתשתית החשמל הממשלתית. בית המשפט ביטל את תוצאות הבחירות, קבע כי אינדירה גנדי צריכה לפנות את מקומה בלוק סבהה, ואסר עליה להתמודד שוב במשך שש שנים.
גנדי ערערה על פסק הדין אך ערעורה נדחה. באותו זמן נערכו בדלהי הפגנות תמיכה בגנדי מול ביתה, בד בבד עם הפגנות מחאה המוניות של מתנגדי הממשלה ברחבי העיר. בהפגנה ב-25 ביוני 1975 נאמר כי מעשיה של אינדירה גנדי אינם מוסריים, וכי הם מנוגדים למורשתו של מהאטמה גנדי. הצהרה כזו פורשה על ידי גנדי כהמרדה.
הכרזת מצב חירום
בשעות הערב של ה-25 ביוני 1975 הכריז נשיא הודו על מצב חירום במדינה, לבקשתה של אינדירה גנדי. בתוך שלוש שעות נותק החשמל לכל מערכות העיתונים הגדולים, ונעצרו כל ראשי האופוזיציה. הקבינט המדיני אשרר את ההכרזה למחרת בבוקר.
בין הנימוקים למצב החירום נמנו איומים על הביטחון הלאומי מצד פקיסטן, הבצורת שפקדה את החקלאות באותה שנה, משבר האנרגיה העולמי והמצב הכלכלי של הודו. אחד מיועציה המשפטיים של גנדי ניסח עבורה מכתב ובו פירט כיצד מצב חירום מעין זה מאפשר לצמצם את הזכויות הדמוקרטיות מבלי להפר את חוקת הודו. בגלל אילוצי החוקה, נדרש נשיא הודו להאריך את מצב החירום בכל שישה חודשים, עד לסיומו בינואר 1977.
כלכלה וממשל
הודו נשלטה בתקופת מצב החירום בידי אינדירה גנדי ובנה הצעיר, סנג’אי גנדי. כחלק ממצב החירום הגדירה אינדירה גנדי תוכנית כלכלית בת 20 נקודות, בהן הגדלת הייצור החקלאי והתעשייתי, שיפור השירותים הציבוריים ומיגור העוני. סנג’אי גנדי הגדיר חמש נקודות נוספות, בהן קידום האוריינות, תכנון משפחה, נטיעת עצים, מיגור הקאסטות בהודו וביטול מנהגי הנדוניה.
בהתאם לסעיף 352 בחוקה ההודית, גנדי העניקה לעצמה סמכויות נרחבות שאפשרו פגיעה משמעותית בזכויות אזרח ובנציגי האופוזיציה. הממשלה הפעילה כוחות משטרה רבים כדי למנוע כל אפשרות של הפגנה או שביתה, עצרה מנהיגים פוליטיים במעצר מונע והוציאה ארגוני מחאה אל מחוץ לחוק. רוב מנהיגי האופוזיציה נעצרו, בהם ראשי מפלגות, מלכים ונסיכות של בתי מלוכה, מנהיגים קומוניסטיים ואף חברי מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי שהביעו ביקורת על מדיניות הממשלה. בין העצורים נמנה מורארג'י דסאי, שהנהיג את מפלגת הקונגרס הלאומי ההודי לפני גנדי. כמו כן סילקה מתפקידם ראשי ממשל אזורי בגוג'ראט ובטאמיל נאדו, שהתנגדו למדיניותה.
באחד המקרים נעצרו 25 חברי אופוזיציה והואשמו בהאשמת שווא כי תכננו פיגועים נגד מבני ממשל ופסי רכבת. במקרה אחר סטודנט להנדסה נעצר בקרלה בחשד שהוא משתייך לנקסליטים, והוא מת כתוצאה מעינויים בתחנת המשטרה. גופתו לא נמצאה עד היום.
נדחו כל מערכות הבחירות לפרלמנט ולממשלים האזוריים. לגנדי היה רוב של שני שלישים בפרלמנט, וכך יכלה להעביר כל חוק שחפצה בו. במקרים בהם החקיקה הייתה איטית מדי לטעמה, השתמשה בצו נשיאותי מתוקף חוקי החירום, המאפשר לה להחיל כל חוק באופן מיידי, ללא אישור הפרלמנט. אחד החוקים המרכזיים שהעבירה באופן זה הוא חוק המנקה אותה מכל חשד להונאת בחירות ומבטל את פסיקת בית המשפט העליון בנושא זה. כמו כן הלאימה את רוב גופי התקשורת הציבוריים והפרטיים, בהם רשת הטלוויזיה הלאומית, והשתמשה בהם ללא הרף לשידורי תעמולה.
התיקון ה-42 לחוקה
גנדי עיוותה את חוקת הודו בתיקון ה-42 לחוקה, הנחשב לתיקון החוקתי הכי שנוי במחלוקת בהיסטוריה. התיקון נועד לצמצם את סמכותו של בית המשפט העליון לפסול חוקים שאינם חוקתיים, ולקבוע בסיס חדש לחוקה, שכונה "חוקת אינדירה". בתיקון נכללו שינויים כמעט בכל סעיפי החוקה, כולל ההקדמה והתיקונים הקודמים. סעיפי תיקון 42 צמצמו את מרבית הסמכויות של בית המשפט העליון, והניעו את המערכת הפוליטית לעבר משילות פרלמנטרית, תוך צמצום הזכויות הדמוקרטיות במדינה. רוב הסמכויות הועברו בצורה גורפת למשרד ראש הממשלה. התיקון העניק לפרלמנט כוח בלתי מרוסן לשנות סעיפים בחוקה ללא כל ביקורת שיפוטית.