cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לבוב
היסטוריה
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי, אך עד מהרה שוחררה על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי. עם התמוטטות הקיסרות האוסטרו-הונגרית ב-1918 היוותה העיר את מוקד הלחימה בין הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, שהכריזה על העיר כבירתה, לבין הפולנים. לבסוף הפולנים כבשו אותה, ובהסדרים העולמיים שאחרי מלחמת העולם הראשונה הוכר האזור כנתון לשליטה פולנית. ב-1920 ניסה הצבא האדום לכבוש את העיר במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, אך נכשל.
בין המלחמות פרחה בלבוב אסכולת לבוב במתמטיקה. חבריה נהגו להפגש בבית קפה שנקרא "הקפה הסקוטי" ולדון בבעיות שונות. תוצאות הדיונים - בעיות ופתרונן - נכתבו במחברת מיוחדת. בין חברי האסכולה היו סטפן בנך, קרול בורסוק, סטניסלב אולם, קאז'ימיר קורטובסקי והוגו שטיינהאוס.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בלבוב כמאה ועשרה אלף יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת בעיר של שלוש-מאות וארבעים אלף אזרחים. עם פרוץ המלחמה, ב-17 בספטמבר 1939 עברה העיר לריבונות סובייטית, על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות ביוני 1941 (מבצע ברברוסה) עברה לשלטון הנאצי.
אחרי תום המלחמה נשארה העיר בתחומי ברית המועצות, וסופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית. רוב האוכלוסייה הפולנית עזבה את העיר ועברה מערבה לתחומי פולין, ובייחוד לוורוצלב, שעברה מגרמניה לפולין, ורוב האוכלוסייה הגרמנית גורשה ממנה. עם התפרקות ברית המועצות נשארה לבוב באוקראינה, והיא אחד ממוקדי הלאומנות האוקראינית. במהלך אירועי ההפגנות והעימותים האלימים נגד שלטונו של ויקטור ינוקוביץ', הייתה לבוב אחד ממעוזי האופוזיציה.
יהודי לבוב
ככל הידוע, ראשוני המתיישבים היהודיים באו ללבוב בשנת 1256, והם הפכו לחלק חשוב של חיי התרבות בעיר, תוך שהם תורמים משמעותית למדע ולתרבות. מלבד היהודים האורתודוקסים היו בעיר יהודים קראים רבים, שהתיישבו בעיר מהמזרח והביזנטיון. לאחר שקז'ימייז' השלישי, מלך פולין, כבש את לבוב בשנת 1349, קיבלו האזרחים היהודים זכויות שוות לשאר אזרחי פולין.
הקהילה הייתה בין הקהילות המרכזיות בוועד ארבע ארצות, וברבנות הקהילה שימשו גדולי האחרונים. במאה ה-19 הייתה לבוב למרכז תרבותי יהודי. היה בה גם תיאטרון יידיש מפורסם.
לפני מלחמת העולם השנייה, חיה בעיר הקהילה היהודית הגדולה ביותר באזור גליציה, בעיר שבה התגוררו זה לצד זה גם פולנים ואוקראינים. בעיר חיו יהודים מכל הזרמים, פעלו בה שישה בתי כנסת, תיאטרון יהודי ואגודות ספורט יהודיות, והתרחשה בה פעילות תרבותית ענפה. בשנת 1931 נספרו בעיר כמאה אלף יהודים - כשליש מסך כל התושבים. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בלבוב כמאה ועשרה אלף יהודים, מתוך אוכלוסייה כוללת בעיר של שלוש-מאות וארבעים אלף אזרחים.
עם פלישת הגרמנים לברית המועצות ביוני 1941 היה אזור העיר אחד מהראשונים שנכבשו על ידם. בעקבות הגליית אלפי יהודים מזרחה, כמו גם בריחה נרחבת מהעיר ערב הפלישה הגרמנית, נותרו בעיר כ-160 אלף יהודים כשנכבשה על ידי הנאצים. עם הפלישה ברחו מלבוב כעשרת אלפים יהודים בעקבות הצבא הסובייטי אל תוככי ברית המועצות. 6,000 יהודים נרצחו כבר בימים הראשונים לכיבוש העיר על ידי נאצים ומשתפי פעולה בשני פוגרומים.
בנובמבר 1941 הוקם בעיר גטו, שהיה מגדולי הגטאות שהוקמו בפולין בעת מלחמת העולם השנייה. הוא אכלס בשיאו 120,000 יהודים, ובעקבות רציחות וגירושים למחנות ההשמדה נותרו בו בסוף המלחמה לא יותר מ-823 איש, שהצליחו לשרוד במסתור.
בשנים 1970-1979 חיו בעיר כ-30,000 יהודים (2.7% מאוכלוסיית העיר), רובם הגדול יהודים סובייטים מחלקי אוקראינה המזרחית והמרכזית. מיעוט קטן מהם היו יהודים מהקהילה המקורית שהתקיימה עד השואה. בסוף המאה ה-20 הצטמקה האוכלוסייה היהודית באופן משמעותי כתוצאה מהגירה, כשכבר ב-1989 אוכלוסייה יהודית היוותה רק 1.6% מסך תושבי העיר. במידה מועטה גם בגלל התבוללות. מספר היהודים ב-2001 הוערך ב-5,400. מספר ארגונים מוסיפים לפעול בעיר. כרב העיר מכהן מאז 1993 הרב בולד, חסיד קרלין-סטולין.
חינוך
לבוב היא אחד ממרכזי ההשכלה הגדולים באוקראינה, ונמצאים בה מספר גדול למדי של מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת לבוב, האוניברסיטה הוותיקה ביותר הפועלת ברציפות באוקראינה, האוניברסיטה הפוליטכנית הלאומית של לבוב, ואוניברסיטת לבוב הלאומית הרפואית ע"ש דנילו האליצקי.
יהושע שני
יהושע ("שיקי") שני (נולד בברית המועצות בשנת 1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס חיל האוויר לוד ונספח חיל האוויר בארצות הברית. שימש כמוביל מבנה ההרקולסים במבצע יונתן.
ביוגרפיה
שני שהה כתינוק במחנה שארית הפליטה ברגן-בלזן.
סיים קורס טיס במגמת תובלה ב-1965 ולאחר הקורס נותר להדריך בבית הספר לטיסה. ב-1971 היה חבר במשלחת חיל האוויר לארצות הברית לקליטת מטוסי ההרקולס C-130 ושירת כסמ"ט א' בטייסת הציפור הצהובה, בתפקיד זה הטיס את מטוס ההרקולס לאתיופיה שהביא לישראל 12 ערודים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על טייסת 120, טייסת מטוסי בואינג 707 ובמקביל הטיס במשימות מבצעיות מטוסי הרקולס במסגרת טייסת הציפור הצהובה. בהמשך שירת כמפקד טייסת הציפור הצהובה והוביל אותה במהלך מבצע יונתן בו הנחיתה ארבעה מטוסי הרקולס באנטבה.
מכהן כמנכ"ל לוקהיד מרטין בישראל.
קאיראט אלמטי
מועדון כדורגל קאיראט אלמטי (בקזחית: Қайрат-Алматы футбол клубы, Qaırat Fýtbol Klýby) הוא מועדון כדורגל קזחי מהעיר אלמטי, שמתמודד בליגת העל הקזחית, הליגה הבכירה בקזחסטן.
הקבוצה הייתה הקבוצה הקזחית המובילה בעידן הסובייטי והמועדון הקזחי היחיד אי פעם שהתחרה בליגת העל הסובייטית, אחרי שזכה בליגה הסובייטית הראשונה (הליגה השנייה בברית המועצות) בשנת 1976 ובשנת 1983. מסיבה זו המועדון כונה בשם "המועדון הלאומי" והיה המועדון הפופולרי ביותר בקזחסטן. בשנת 1986 המועדון סיים את העונה במקום השביעי בליגת העל הסובייטית, המקום הגבוה ביותר בכל הזמנים עבור מועדון קזחי בליגות הסובייטיות ובסך הכל המועדון בילה 24 עונות בליגת העל הסובייטית, שיא לקבוצה ממרכז אסיה.
המועדון זכה שלוש פעמים באליפות ליגת העל הקזחית, תשע פעמים בגביע הקזחי, פעמיים פעמים בסופרקאפ ופעם אחת בגביע הפדרציה הסובייטי. יריבתה המושבעת הוא מועדון "אסטנה" והמשחק ביניהן נחשב למשחק הקלאסיקו הקזחי.
היסטוריה
קאיראט אלמטי, ביחד עם המועדונים אירטיש פבלודר ואסטנה מהווים את המועדונים המובילים בקזחסטן. הקבוצה זכתה בשתי אליפויות ליגת העל הקזחית בשנים 1992 ו-2004 וכן זכתה בגביע הקזחי בשנים 1992, 1996, 1999, 2001, 2003, 2014 ו-2015.
המשבר הכלכלי (2007-2009)
בסוף עונת 2006, נותן החסות הראשי של המועדון, "קזחסטן טמיר ז'וליי" (חברת הרכבות הלאומית של קזחסטן), עזב. זה זירז משבר פיננסי שנמשך עד תחילת עונת 2007. כתוצאה מכך, רוב השחקנים של המועדון עברו לקבוצות אחרות. המועדון נכנס לעונת 2007 עם קבוצה מנוסה וצעירה. בחודש יולי 2007, קבוצת משקיעים פרטיים השתלטה על המועדון והשקיעה כ-4 מיליון דולר במועדון. המועדון התקדם לרבע גמר הגביע הקזחי, אבל בליגה הוא היה קרוב מאוד לירידה לליגה השנייה, לאחר שסיים במקום השלושה עשר בעונה זו. בתחילת שנת 2009, המועדון הכריז על עצמו שפשט את הרגל והורד לליגה הקזחית הראשונה (הליגה השנייה בקזחסטן). בחודש נובמבר 2009, קאיראט אלמטי זכתה באליפות הליגה הקזחית הראשונה וחזרה לליגת העל הקזחית.
ההתחדשות
בשנת 2009 70% ממניות הקבוצה נרכשו על ידי חברת קזרוסגז שבבעלות האוליגרך הקזחי קאיראט בורנבאייב. הקבוצה רכשה שחקנים חדשים לרבות כוכבים כמו אנטולי טימושצ'וק ואנדריי ארשבין והפכה לאחת הקבוצות המובילות בכדורגל הקזחי ובעונת 2016/2017 סיימה כסגנית האלופה ושחקנה באורג'ן איסלאמחאן היה בין המבקיעים הגדולים של הליגה.
בשנים הבאות קאיראט זכתה 4 פעמים בגביע הקזחי (2014, 2015, 2017, 2018) במה שהביא את סך הזכיות שלה ל-9, היא סיימה כסגנית אלופה במשך 5 עונות רצופות (2015, 2016, 2017, 2018, 2019), אך השיגה זכייה באליפות רק 16 שנים לאחר הזכייה הקודמת, בעונת 2020.
האצטדיון
האצטדיון המרכזי באלמאטי נבנה בשנת 1958 וכולל 4 יציעים ובעל קיבולת של 23,804 מקומות.
תארים והישגים
ליגת העל הקזחית: הגביע הקזחי: הסופר קאפ הקזחי: הליגה הקזחית הראשונה: הליגה הסובייטית הראשונה: גביע הפדרציה הסובייטי: גביע רכבות אירופה:
מאמנים בולטים
ברשימה זו מופיעים המאמנים שזכו בתואר אחד לפחות, עם קאיראט אלמטי:
Dynamic-Link Library
Dynamic-Link Library (בעברית: ספריית קישור-דינמי), או בראשי-תיבות DLL, הוא מימוש של רעיון הספרייה המשותפת במערכות ההפעלה חלונות של מיקרוסופט ובמערכת ההפעלה OS/2. קובץ זה עונה למבנה של קובץ Portable Executable (PE), כאשר ביט אחד ב-Header, מבדיל בינו לבין קובץ הרצה רגיל של חלונות (קובץ EXE). כמו כל קובץ PE, קובץ DLL יכול להכיל קוד מקור מהודר, נתונים ומשאבים.
במובן הרחב, גם קבצים שמכילים אך ורק נתונים, כגון ספריות צלמיות (icons) וספריות גופנים, יכולים להיקרא קובצי DLL.
מלבד סיומת ה-DLL, שמות קבצים ממשפחה זו עשויים להסתיים באחת מהסיומות הבאות: OCX – ספריית ActiveX, וכן DRV – ספריית מנהל התקן. קובצי DLL רבים של מערכת ההפעלה חלונות ממוקמים בספרייה system32 עבור 64 ביט או SysWOW64 עבור 32 ביט, אך קיימים בכל מקום במערכת הקבצים.
יתרונות וחסרונות
ספריית קישור-דינמי מהווה רעיון מרכזי במערכות ההפעלה חלונות לדורותיהן. היתרון המרכזי של קובצי DLL הוא המודולריות, שמאפשרת שינוי בקוד המקור במספר תוכניות בו זמנית מבלי לשנות את התוכניות עצמן. יתרון נוסף הוא היכולת להוסיף מודולים לתוכניות קיימות כמו ההרחבות בתוכנות של קרן מוזילה. רעיון זה מנוצל בצורה מקסימלית בטכנולוגיית COM.
שימוש
תוכנות אשר נוצרות בתהליך של קישור סטטי (Static Link), מכלילות את הספריות הרצויות להן בקובץ ההפעלה של התוכנה, ולכן אין להן צורך בקובצי DLL בזמן הריצה. לעומתן, תוכנות אשר נוצרות בתהליך של קישור דינמי (Dynamic Link), דורשות הימצאות של קובצי DLL במחשב עליו הן פועלות.
טבלאות ייבוא וטבלאות ייצוא
בתהליך של קישור דינמי, מרוכזות כל הפונקציות הנמצאות בקובצי DLL חיצוניים לתוך טבלה שכל המצביעים שלה ריקים. במהלך טעינת התוכנית על ידי המקשר הדינמי של חלונות (PE Loader), מתבצעת טעינה של קובצי ה-DLL הרלוונטיים לזיכרון הפיזי (אם אחד מקובצי ה-DLL אשר התוכנה תלויה בהם לא קיים במערכת, התוכנה לא תיטען כלל). לרוב קובצי DLL לא עוברים לזיכרון הווירטואלי, אלא נשארים בזיכרון הפיזי עד שכל התוכניות שזקוקות להם מסיימות את פעולתן.
לאחר שכל קובצי ה-DLL הרלוונטיים נטענו לזיכרון, מתבצע מיפוי כתובות של הפונקציות ועדכון של כל המצביעים בטבלת היבוא. פעולת המיפוי נעזרת בטבלאות ייצוא, שמתאימות מספר הסידורי לכל אחת מהפונקציות בקובץ ה-DLL. בדרך כלל, עדיף לייבא פונקציות באמצעות שמן, שכן בגרסאות השונות של מערכת ההפעלה חלונות הסדר של הפונקציות בקובצי ה-DLL יכול להשתנות. החל ממערכות 32 ביט של חלונות טבלאות היצוא מסודרות לפי שם, ולכן ניתן לאתר את הפונקציות בחיפוש בינארי שהתקורה שלו לא גבוהה במיוחד.
טעינה מושהית (Delay load)
באפשרות זו, טעינה של קובץ DLL תתבצע רק כאשר התוכנית תקרא בפעם הראשונה לפונקציה שנמצאת בו, והקובץ יישאר בזיכרון הפיזי עד לסיום של כל התוכניות שתלויות בו. אופציה זו מאפשרת טעינה מהירה יותר של התוכנה, וכן הפעלה של התוכנה גם ללא הימצאות של כל קובצי ה-DLL הנדרשים. במקרה שהתוכנה תנסה להשתמש בפונקציה שקובץ ה-DLL שלה לא קיים, ייזרק חריג מובנה (Structured Exception) בתהליכון (Thread) אשר קרא לפונקציה.
קישור יזום
קיימות שלוש פונקציות בסיסיות ב-API של Windows, שמאפשרות לטעון ספריות DLL באופן יזום ומבוקר. למעשה, גם שתי האפשרויות הקודמות משתמשות בפונקציות אלה באופן שקוף למפתח התוכנה. הפונקציות ממוקמות בקובץ kernel32.dll, אשר נטען למרחב הזיכרון בתהליך האתחול של חלונות ונשאר שם עד לכיבוי המחשב או ליציאה ממערכת ההפעלה: כישלון באחת מהפונקציות הנ"ל מתבטא בהחזרת ערך שגיאה, איתו ניתן להתמודד באופן מבוקר באמצעות הודעה למשתמש או ניסיון לטעינת קובץ אחר (ראה טיפול בחריגות).
היתרון בקישור יזום הוא האפשרות שהוא נותן למפתח להתמודד עם שגיאות שיכולות להתרחש בזמן ריצה, וללא קישור יזום היו גורמות להודעת שגיאה של מערכת ההפעלה או לסיום של התוכנית.
סדר טעינה
כאשר נטען קובץ DLL בעל שם סתמי, ללא ציון מיקום מלא, המערכת תחפש אותו במיקומים הבאים, לפי סדר: סדר החיפוש עשוי להשתנות, בעיקר משיקולי אבטחה. לדוגמה, במידה ונבחרת רמת אבטחה נמוכה יותר, יתבצע חיפוש בספרייה הנוכחית לפני ספריות system32 ו-system.
קובצי DLL נפוצים במערכת ההפעלה חלונות
להלן מספר דוגמאות של קובצי DLL שנטענים עם האתחול של מערכת ההפעלה חלונות.
Component Object Model
מודל האובייקטים של הרכיבים (COM) הוא הרחבה של רעיון ה-DLL לתכנות מונחה עצמים. לכל אובייקט מסוג COM יש מזהה אישי (GUID) ייחודי, וניתן לקרוא לו מתהליכים, מסקריפטים או ממחשבים שונים. אובייקטים מסוג COM מורכבים יותר למימוש מאשר קובצי DLL.
התחלה נוראה
עלילה
בתחילת הספר, נמצאים האחים ויולט, קלאוס וסאני בודלר בחוף הים, כשהם פוגשים בחבר של הוריהם, מר פו, המספר להם שהוריהם מתו בשריפה שכילתה את ביתם וכל רכושם. בהיעדר קרוב משפחה לגור איתו, הילדים נשלחים לחיות עם הרוזן אולף, קרוב משפחה רחוק.
לאולף יש שכנה, שופטת במקצועה, שנקראת השופטת סטראוס. יש לה בית יפה עם ספרייה גדולה והיא מתנהגת בצורה יפה מאוד לילדי בודלר - עוזרת להם להכין ארוחה לעוזריו של אולף ומרשה להם לקחת ספרים מספרייתה ולהתארח אצלה.
אולף מתגלה כאיש חמדן ששואף להשיג את הירושה העצומה של משפחת בודלר. הוא מזניח את הילדים ומכריח אותם לבצע משימות רבות וקשות. לאחר זמן מה הילדים הולכים לספר על זה למר פו. מר פו מסביר להם שעל פי החוק אולף יכול לגדל אותם בכל דרך שירצה.
בחלק אחד של הספר מתבקשים הילדים להכין ארוחה לאולף ולצוות שלו. הם מחליטים להכין ספגטי ברוטב, דבר שלא מרצה את אולף, אך כך הם יכולים להכיר את עוזריו האיומים : איש בעל קרסים במקום ידיים, איש שנראה לא גבר ולא אישה, גבר קירח עם אף ארוך ושתי נשים עם אבקה לבנה על פניהם.
לאחר מכן אולף מתנצל בפניהם. הוא מודיע לילדים שהוא מעלה מחזה חדש "הנישואים הנפלאים". הוא רוצה שוויולט תשחק את תפקיד הכלה בעוד הוא משחק בתפקיד החתן, ומספר להם שהשופטת סטראוס תגלם את השופטת שמחתנת את בני-הזוג.
באחד הימים לאחר מכן שהו האחים בביתה של השופטת סטראוס וקראו ספרים. כשהגיע האיש בעל ידי הקרסים, עוזרו של אולף, לקחתם, הספיק קלאוס להגניב עמו ספר העוסק בחוקי הנישואין. קלאוס קורא את הספר כל הלילה, ומגלה את תוכניתו של אולף. אולף מתכנן להתחתן עם ויולט דרך המחזה - מפני שעל פי חוק ויולט, בת ה 14, יכולה להתחתן באישור האפוטרופוס שלה. הוא גם מגלה שהכלה חייבת לחתום בכתב ידיה. קלאוס סיפר לויולט על תוכניותיו של הרוזן, אך שהלכו אליו הוא הודיע כי חטף את סאני וכי יהרוג אותה במידה וויולט לא תשתף עמו פעולה. המחזה מתחיל, וברגע שאולף מודיע שוויולט והוא באמת נשואים, המחזה נעצר באמצע. ברגע שסאני חוזרת בבטחה משביו של אולף, ויולט חוזרת לבמה ומודיעה שהיא ימנית, אך חתמה עם ידה השמאלית - מה שאומר שהנישואים מבוטלים. הרוזן אולף בורח, ולילדים שוב אין אפוטרופוס. השופטת סטראוס אומרת שהיא רוצה להיות האפוטרופוסית שלהם, אך מר פו מתערב ואומר שהאופוטרופוס חייב להיות קרוב-משפחה. הם עוזבים את השופטת ונוסעים עם מר פו לבנק כדי לחפש אפוטרופוס חדש.
אלישע קלי
אלישע (קופילוב) קלי (1926-2010) היה דוקטור להנדסת מים מהטכניון וממקימי קיבוץ נירים. לקח חלק בתכנון תשתיות המים המשמעותיות בישראל. חיבר ספרים רבים בתחום הנדסת המים.
קורות חיים
התגייס בגיל 17 לפלמ"ח בשנת 1943. הוכשר כלוחם בהכשרת שער העמקים של תנועת השומר הצעיר בפלוגה ו' של חטיבת הנגב והשתתף במבצע הקמת אחת עשרה הנקודות בנגב. לקח חלק בהגנה על קיבוץ נירים במהלך מלחמת העצמאות, שם הכיר את פנינה, מי שלימים תהיה אשתו, גם היא חברת פלמ"ח. במילואים מילא תפקיד סמל וקצין במערך הג"א.
היה חבר בקיבוץ נירים בין השנים 1950-1957.
בשנת 1949 שוחרר משירותו עקב מחלת אמו. לאחר מכן החל את לימודיו בטכניון בחיפה אותם סיים בשנת 1955. למד תואר שני בחקר ביצועים בגלאזגו, סקוטלנד בשנת 1967, ובשנת 1988 תואר שלישי בניהול משאבי מים בקליפורניה.
לאחר שעזב את נירים הצטרף אלישע קלי לתה"ל ולקח חלק בתכנון המוביל הארצי, תעלת הימים ופרויקטים רבים בארץ ובעולם. ב-1960 נמנה עם הצוות הראשון של החברה שיצאו לחו"ל, ולקח חלק בהקמת תשתיות המים בניגריה שזכתה בעצמאותה.
שימש כמהנדס מים עצמאי, מנכ"ל סניף ישראל בחברת BEC של דן עזרא, גם הוא יוצא תה"ל, ויועץ ראשי בחברת UNDP.
חיים אישיים
אלישע קלי היה נשוי לפנינה והיה אב למיכל ויוסי. התגורר ברמת השרון עד לפטירתו בפברואר 2010.
מכוורת
מכוורת היא מקום שבו מרוכזות מספר כוורות של דבורי דבש, ובו מתבצעות רוב עבודות הדבוראי. מכוורות מגיעות בגדלים רבים ויכולות להיות כפריות או עירוניות בהתאם לפעולת ייצור הדבש. יתר על כן, מכוורת עשויה להתייחס לכוורות של חובבים או לאלה המשמשות לשימוש מסחרי או חינוכי. מכוורת יכולה יכול להיות גם מבנה חסר קירות, מקורה, בדומה לביתן שבו שוכנים כוורות, או מבנה סגור עם פתח המכוון את נתיב המעוף של הדבורים.
כליפא בן מלכא
ר' כליפא בן מלכא (רכב"ם; כינה עצמו בשם 'אסף') היה רב, מקובל, בלשן ופייטן בן יהדות מרוקו, שפעל במחצית הראשונה של המאה ה-18.
קורות חיים
כליפא בן מלכא נולד בעיר אספי (אספי) שבדרום-מערב מרוקו במחצית השנייה של המאה ה-17. לאחר שהתייתם נדד ברחבי מרוקו עד שהגיע אל העיר פאס, ובה למד תורה אצל ר' יהודה בן עטר (1665–1773) ור' שמואל הצרפתי (1660–1713), שניהם מגדולי יהדות פאס בדורם. לאחר זמן מה שב רכב"ם לאספי עיר מולדתו, ושם ישב עד ששוב נאלץ לעזוב מפחד המלכות. לאחר מכן עבר לעיר אגאדיר שבדרום מרוקו, ובהּ חיבר את חיבורו "כף נקי". ככל הנראה, באגאדיר ניהל רכב"ם עסק משפחתי מבוסס על קשרי מסחר ימיים עם הקהילה היהודית באמסטרדם.
קיימת מסורת (יחידאית) שלפיה בסוף ימיו עלה רכב"ם לירושלים והצטרף לישיבת 'מדרש חסידי בית אל' ואולם כיום ידוע על מצבתו של רכב"ם,המצויה בבית העלמין היהודי שליד העיר אגאדיר. לפי הכיתוב שעל המצבה נפטר רכב"ם בג' באלול; שנת פטירתו אינה ידועה בוודאות, וכנראה שנפטר בסביבות שנת 1760 באגאדיר. ישנה גרסה כי אחותו מלכה התחתנה עם רבי דוד בן ברוך הכהן אזוג.
דמותו ויצירתו
רכב"ם נודע כתלמיד חכם ומקובל, פייטן ובלשן, בעל השכלה כללית רחבה, אשר היה בקיא בחכמת היצירה המוזיקלית וידע שפות רבות, בהן ערבית, ספרדית ואיטלקית. הוא הביע את דעתו בסוגיות הלכתיות שונות בצורה חריפה וברורה, ולא נרתע מפולמוס עם הקהילה היהודית המקומית ה"תושבים" ועם בני קהילתו ה"מגורשים", ואף לא עם הנוצרים.
רכב"ם חיבר חיבורים רבים, אך לא עלה בידו להדפיס אף לא אחד מהם, וחלקם נותר בכתב יד. מלבד חיבורו 'כף נקי' (ראו להלן), ידועים לנו מספר חיבורים נוספים. החיד"א ור' יוסף בן נאים מזכירים חיבור של רכב"ם על ה'שולחן ערוך' בשם 'רך וטוב', אשר אבד במרוצת הדורות.
אלקיים טוען כי ייתכן שרכב"ם חיבר כמה אנתולוגיות בתחום ספרות המוסר, וייתכן שגם חיבור על התפשטות השבתאות במרוקו.
בספר פאס וחכמיה פורסמה איגרת הקשורה לרכב"ם, שבהּ מבקש הרב חיים טולדיאנו (אב"ד במקנס) מרכב"ם לארח שנמצא בדרכו לעיר אגאדיר.
מלבד החיבורים הנזכרים, נותרו בכתבי יד עוד מספר פיוטים המיוחסים לרכב"ם, שעולם המחקר עדיין לא עסק בהם ורובם לא הובאו עדיין לדפוס. קיימים שני כתבי יד נוספים המזכירים את רכב"ם ו'כף נקי' אשר טרם נחקרו: פירוש לפרקי אבות (שלא ברורה זהות מחברו) וספר על ענייני רפואות. קיימים שני פיוטים שנכתבו על רכב"ם: האחד הוא 'האד לקצידא' (=זו ה'קצידה'), והשני הוא פיוט 'אני הן נכסף' שחיבר ר' יוסף מלכה.
החיבור 'כף נקי'
רכב"ם קרא לחיבורו 'כף נקי' על מנת (דף א, א). ככל הנראה, רכב"ם ייחד את השם 'כף נקי' בהתחלה להגהות שערך למחזור ספרדי שיצא לאור באמסטרדם בשנת תפ"ח, ובערוב ימיו אסף חלקים מחיבוריו הנוספים וכינס את כולם תחת הכותרת 'כף נקי'.
מחיבור זה נותרו שני עותקים בכתב יד, מצורת העריכה והסידור של צורת החיבור אפשר ללמוד כי רכב"ם הכין את 'כף נקי' לדפוס.
חלק ההערות על התפילה נדפסו על ידי משה עמאר ומשה חלמיש בשנת תשע"ב, ובשנת תשע"ד נדפס החיבור בשלימותו על ידי הראשון, בתוספת מבוא מקיף על חייו של רבי כליפא ויצירתו.
נסקור בקצרה את חמשת חלקי הספר:
הוראותיו ההלכתיות של רבי כליפא
בחיבורו על ארבעה טורים "רך וטוב" וב"כף נקי" כתב רבי כליפא עשרות רבות של פסקים, אך היות שרק מעטים מהפוסקים הכירו את ספריו שנותרו בכתב יד, נשאר רוב הוראותיו בלתי ידוע. יוצאות דופן הן ההוראות שהביא בספריו החיד"א, שנחשף לספרי רבי כליפא בשלב מסוים של עשייתו ההלכתית. בעקבות החיד"א הובאו הוראותיו של רבי כליפא אצל פוסקים נוספים.
בעניין אזהרתו של רבי חיים בן עטר
דבריו אלו של רבי כליפא ביחס לאזהרתו של רבי חיים נחשבים ליסוד מוסכם בקרב הפוסקים (ראו למשל בהקדמה לשו"ת יביע אומר חלק ד)
צאצאיו
חתנו של רבי כליפא היה רבי משה הכהן. בנו של רבי משה היה רבי שמואל, משורר, דיין ומגיהם של ספרים.
הביתן המלכותי
הביתן המלכותי והגנים שמסביב, הידועים גם כביתן ברייטון, הוא בניין רשום מדרגה I (מבנים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי יוצא דופן), הממוקם בברייטון, אנגליה, ששימש בעבר כבית מגורים מלכותי. בנייתו החלה בשנת 1787. הוא נבנה בשלושה שלבים כמקום מפלט על שפת הים עבור ג'ורג', נסיך ויילס, שהפך לנסיך יורש העצר ב-1811, ולמלך ג'ורג' הרביעי ב-1820. הבניין בנוי בסגנון הודי־גותי, הסגנון הרווח בהודו במשך רוב המאה ה־19. המראה הנוכחי של הביתן, עם כיפותיו וצריחיו, הוא פרי עבודתו של האדריכל ג'ון נאש, שהחל להרחיב את המבנה בשנת 1815. ממשיכיו של ג'ורג' הרביעי, ויליאם הרביעי, והמלכה ויקטוריה, השתמשו גם הם בביתן, אך המלכה ויקטוריה החליטה שבית אוסבורן הוא שצריך להיות מקום המפלט המלכותי על חוף הים, והביתן נמכר לעיריית ברייטון ב־1850.
ב־1 באוקטובר 2020, הניהול והתפעול של הביתן המלכותי ושל הבניינים והאוספים של המוזיאונים הועברו ממועצת העיר ברייטון והוב, לארגון צדקה חדש – ה־"Royal Pavilion & Museums Trust (RPMT)" (קרן הביתן המלכותי והמוזיאונים).
היסטוריה
ג'ורג', נסיך ויילס, שלימים הפך לג'ורג' הרביעי, הגיע לברייטון לראשונה ב־1783, בגיל 21, כשביקר את דודו, הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד. הנסיך הנרי, שאהב אוכל משובח, הימורים, תיאטרון וחי בפזיזות, התגורר שם, והיה דמות מפתח בהפיכתה לעיר קייט פופולרית. בביקורו של הנסיך הצעיר, התאכסן יחד עם דודו בברייטון, בבית גרוב. סיבה נוספת להגעתו של הנסיך הייתה עצה של רופאו לפיה הים והאוויר הצח יועילו לעז שלו. בשנת 1786, תחת עננה פיננסית וחקירה של הפרלמנט על הפזרנות שהתחוללה בבניית בית קרלטון שבלונדון, שכר הנסיך בית חווה צנוע, מול סטיין העתיקה, ריאה ירוקה בברייטון ששמשה טיילת עבור מבקרים. הביתן, שהיה מרוחק מהחצר המלכותית בלונדון, היה מיקום דיסקטי עבור הנסיך ליהנות מקשרים פרטיים עם חברתו הוותיקה, מריה פיצרברט. הנסיך רצה להתחתן איתה, ועשה זאת בחשאי מכיוון שדתה הרומית־קתולית אסרה עליו להינשא לה על פי חוק הנישואים המלכותיים 1772. בשנת 1787, הנסיך הזמין את המעצב של בית קרלטון, הנרי הולנד, כדי להרחיב את המבנה הנוכחי. זה הפך לאגף אחד של הביתן הימי, שמאגף רוטונדה מרכזית, שהכילה שלושה חדרים עיקריים: חדר ארוחת בוקר, חדר אוכל וספרייה, מאובזרים בסגנון צרפתי ממנו הושפע הולנד – סגנון הניאו־קלאסי, עם ציורים מעוטרים של ביאג'יו רבקה. בשנים 1801–1802 הורחב הביתן עם חדר אוכל וחממה חדשים, שעיצב פיטר פרדריק רובינסון, שעבד במשרדו של הולנד. הנסיך גם רכש קרקע המקיפה את הנכס, שעליו נבנו בית ספר מפואר ואורוות בסגנון הודי בשנים 1803–1808, לפי עיצובים של ויליאם פורדן, יחד עם גן בצל מפורסם לספק את ההתמכרות הידועה של הנסיך. אורוות אלו אכלסו 60 סוסים ועכבו את הביתן הימי.
בין השנים 1815 ל-1822, המעצב ג'ון נאש עיצב מחדש והרחיב מאוד את הביתן, ועבודתו היא שנשמרה עד היום. הארמון בולט באמצע ברייטון, תודות למראהו הייחודי, בסגנון ההודי-אסלאמי. עיצוב הפנים היוקרתי, בעיקר על ידי פרדריק קרייס וצייר העיטורים רוברט ג'ונס, הושפע מאוד מאופנה סינית והודית (עם אלמנטים אדריכליים מוגוליים ואיסלאמיים). זוהי דוגמה מצוינת לאקזוטיקה שהיוותה תחליף לטעם מיינסטרים קלאסי יותר בסגנון ריג'נסי.
הרכישה על ידי ברייטון
לאחר מותו של ג'ורג' הרביעי ב-1830, גם יורשו, המלך ויליאם הרביעי, שהה בביתן בביקוריו התכופים בברייטון. המלכה ויקטוריה, לעומת זאת, לא אהבה את ברייטון ואת חוסר הפרטיות בביתן. העיר ברייטון הונגשה לתושבי לונדון ברכבת בשנת 1841, דבר שהגדיל את הפופולריות שלה בקרב ההמונים. בנוסף, הביתן היה צפוף עבור משפחתה הגדלה. המלכה ויקטוריה לא אהבה את תשומת הלב המתמדת שמשכה בברייטון, ואמרה ש"האנשים כאן מאוד פולשניים ומטרידים".
היא רכשה אחוזה וקרקע שפותחה מחדש עבור בית אוסבורן באי וייט, שהפכה לבית הקיץ של משפחת המלוכה. לאחר ביקורה האחרון בברייטון ב-1845, הממשלה תכננה למכור את הבניין ואת השטח. הנציבות של ברייטון וועדת ברייטון עתרו בהצלחה לממשלה למכור את הביתן לעיירה תמורת 53,000 ליש"ט בשנת 1850 במסגרת "החוק לשיפור ברייטון, 1850" (שכלל את רכישת הביתן והשטחים). המכירה סייעה לממן את הריהוט של בית אוסבורן.
בשנת 1860, הוסבו האורוות המלכותיות הסמוכות לאולם קונצרטים, הידוע כיום בשם כיפת ברייטון. העיר השתמשה במבנה כחדרי כינוס. רבים מהאביזרים המקוריים של הביתן הוסרו בהוראת בית המלוכה בזמן המכירה, רובם בסופו של דבר הגיעו לארמון בקינגהאם או לטירת וינדזור. בסוף שנות ה־60, המלכה ויקטוריה החזירה לברייטון כמויות גדולות של אביזרים לא בשימוש. ג'ורג' החמישי והמלכה מרי החזירו ריהוט נוסף לאחר מלחמת העולם הראשונה.
מאז תום מלחמת העולם השנייה פעלה עיריית ברייטון להחזרת הביתן למצבו בזמן המלך ג'ורג' הרביעי. העיר עודדה בשנות ה-50 על ידי השאלה קבועה של למעלה מ־100 פריטי ריהוט מהמלכה אליזבת השנייה. היא ביצעה תוכנית נרחבת של שחזור חדרים, החזרת קירות עץ, ויצירת העתקים של כמה אביזרים מקוריים ואף חלקי ריהוט.
מלחמת העולם הראשונה
בבית החולים בביתן הוקמו שני חדרי ניתוח, והוא צויד בלמעלה מ־720 מיטות. למעלה מ-2,300 גברים טופלו בבית החולים. נעשו הסדרים משוכללים כדי לתת מענה למגוון הצרכים הדתיים והתרבותיים של המטופלים. תשעה מטבחים שונים הוקמו בשטח בית החולים, כדי שניתן יהיה לבשל אוכל לכל קבוצת חיילים השותפים לאותה קאסטה או דת; הפרות נחשבות לקדושות עבור ההודים, ולכן נאסרה הכנסת בשר לחלוטין. בייקון, הפופולרי בקרב הבריטים, נאסר כדי לספק את צורכיהם הדתיים של המוסלמים.
הממשלה האימפריאלית הדגישה את הביתן כמראה שבני ארצם הפצועים של הודו טופלו היטב. עם הסנקציה הרשמית של המדינה, בוצעה סדרת צילומים כדי להציג את החדרים המפוארים שהוסבו למחלקות בית חולים. את החיילים ביקרו לורד קיצ'נר ביולי 1915, והמלך ג'ורג' החמישי באוגוסט של אותה שנה, כאשר האחרון העניק למספר חיילים עיטור צבאי.
בית החולים ההודי נסגר בסוף ינואר 1916. רוב הצבא ההודי נסוג מהחזית המערבית ונפרס מחדש במזרח התיכון.
הביתן נפתח מחדש כבית חולים באפריל 1916. זה הפך לבית חולים המטפל בחיילים בריטים גברים שאיבדו ידיים ורגליים, בדרך כלל כתוצאה מקטיעה. בנוסף לטיפול בצרכים הפיזיים של הגברים, הושם דגש רב על שיקום הגברים על ידי הכשרתם במיומנויות ומקצועות. בית החולים בביתן פעל עד קיץ 1920, בו הוחזר הבניין לתאגיד ברייטון.
שער חדש בסגנון הודי נחשף בשנת 1921 על ידי המהרג'ה מפטיאלה כדי להנציח את תפקידו של הביתן במהלך המלחמה.
תיירות
רכישת הביתן המלכותי מהמלכה ויקטוריה על ידי עיריית ברייטון, סימנה את תחילתה של האטרקציה של האתר כיעד תיירותי. הביתן המלכותי שונה מבית מגורים פרטי לאטרקציה ציבורית בבעלות אזרחית. כיום, כ־400,000 אנשים מבקרים בביתן המלכותי מדי שנה. הצילום מותר בתוך הביתן המלכותי. רבים מהפריטים בארמון מושאלים, במיוחד מהמלכה אליזבת השנייה.
מקום נישואין
הביתן המלכותי מורשה כמקום לחתונות. ב־29 במרץ 2014, איחר הביתן המלכותי אירח את אחד מראשוני הנישואים החד־מיניים החוקיים שהתקיימו בבריטניה בעקבות חקיקתו של חוק נישואים חד־מיניים מ־2013.
גן הביתן המלכותי
בגן הביתן המלכותי, שבשטח הביתן, יש מגוון רחב של צמחים, לאחר ששוחזרו לחזון הריג'נסי המקורי של נאש. אומרים שזהו גן הריג'נסי המשוחזר במלואו היחיד בבריטניה. הגן מתוחזק בשיטות אורגניות בלבד על ידי צוות קרן הגן בהובלת גנן ראשי וכולל מתנדבים.
הגן משמש לעיתים קרובות על ידי אמני רחוב, במיוחד בקיץ. יש גם בית קפה בגן.
הגן רשום בדרגה II (בניינים בעלי עניין אדריכלי או היסטורי מיוחד), הרשום בפנקס הפארקים והגנים ההיסטוריים. אנגליה ההיסטורית קבעה שהגן "בסיכון" באוקטובר 2017 בשל האופי המקורי שלו שנהרס, ומאפילים עליו גידורים מכוערים, פחי אשפה, שילוט ותאורה וכדומה. מועצת העיר ברייטון והוב פתחה התייעצות ציבורית על עתיד הגנים לאחר שהוכנסו לרישום "בסיכון" של אנגליה ההיסטורית. רשימה של למעלה מ־20,000 מקרי פשע ותקריות התנהגות אנטי־חברתיות (כולל התנהגות מינית מגונה ושימוש בסמים) שהתרחשו בגנים דווחה למועצת העיר בשנת 2017, מה שהעלה את האפשרות לגדר את הגנים ולסגור אותם בשעה לילה.
הקרב על גוש עציון
הקרב על גוש עציון, הידוע גם בשם הטבח בגוש עציון, החל בראשית מלחמת העצמאות, למחרת ההכרזה על תוכנית החלוקה ב-29 בנובמבר 1947, והסתיים ב-14 במאי 1948, יום הכרזת העצמאות, עם נפילת גוש עציון כולו בידי כוחות הלגיון הערבי, אשר נעזר בכוחות ערביים מקומיים. שיאו של הקרב היה ב-13 במאי 1948, בקרב על קיבוץ כפר עציון שבו נהרגו 127 מתושבי הקיבוץ ומגיניו, חלקם לאחר שנכנעו. בקרבות גוש עציון נהרגו בסך הכל בין 240 ל-242 תושבי הגוש ולוחמי "ההגנה".
רקע
חידוש ההתיישבות היהודית באזור, בו הייתה התיישבות יהודית ענפה עד למרד בר כוכבא, החל עם הקמת מגדל עדר, על ידי יהודים מירושלים, ב-1927. ישוב זה, ובו פחות מעשר משפחות, ננטש במאורעות תרפ"ט. ב-1935 קם באזור יישוב נוסף, על ידי עולים מכורדיסטן, יוצאי השומר ויוצאי המושבות הוותיקות, זו הפעם בשם כפר עציון. במקום הספיקו להתיישב רק כמה עשרות פועלים, בטרם ננטש ונחרב שוב בתקופת המרד הערבי הגדול. יישוב זה היה חלק מתוכנית גדולה יותר של שמואל צבי הולצמן, שחלם להקים מספר יישובים חקלאיים ותיירותיים באזור. החל משנת 1941 רכשה קק"ל מעל 8,000 דונם אדמה מנושי הולצמן ומערביי הכפר נח'לין. בשנות הארבעים הוקמו על שטח זה ארבעה קיבוצים: כפר עציון נוסד שוב ב-30 באפריל 1943, זו הפעם כקיבוץ דתי. הקיבוץ הוקם על ידי 'קבוצת אברהם' של הפועל המזרחי, ותיקי השומר הדתי ובני עקיבא מפולין, אשר עברו תקופת הכשרה בסמוך לכפר פינס. הקיבוץ הדתי משואות יצחק, נוסד ב-4 בנובמבר 1945, על ידי גרעין 'משואות'. מייסדיו היו צעירים יוצאי גרמניה, צ'כוסלובקיה והונגריה. הקיבוץ הוקם מצפון מערב לכפר עציון. מצפון לשני קיבוצים אלה הוקם עין צורים, אף הוא קיבוץ דתי, ב-22 באוקטובר 1946, על ידי גרעין 'בני עקיבא', אשר שהה קודם לכן בטירת צבי. קיבוץ השומר הצעיר רבדים, הוקם ב-11 פברואר 1947, ממערב לעין צורים, על ידי מספר גרעינים שקיבלו הכשרתם בבית זרע.
תוכנית החלוקה של האו"ם, שאושרה ב-29 בנובמבר 1947, השאירה כ-30 יישובים מחוץ לגבולות המדינה היהודית, בהם ארבעת קיבוצי גוש עציון.
השטח
ארבעת יישובי גוש עציון נמצאו באזור הררי, שקוטרו כחמישה ק"מ וגובהו כ-950 מ', ממערב לכביש ירושלים-חברון (כביש 60 בקירוב), בערך במחצית הדרך בין בית לחם לחברון, ובק"מ ה-21 מירושלים. במקום זה הסתעפה מערבה דרך פנימית אל יישובי הגוש. על אותה הסתעפות, כמו גם על תחילת הדרך הפנימית, ומימינה, חלשה ח'רבת סאוויר (גובה 971 מ'). משמאל לדרך הפנימית, על גבעה שגובהה 950 מטר, נמצא 'המנזר הרוסי', אשר נבנה ב-1902 כתחנת אכסון לעולי רגל רוסיים. ליד המנזר, מצפון מערב, נמצא 'ההר הרוסי' (960 מ'), במקום בו שוכן היום חטמ"ר עציון. הדרך הפנימית המשיכה עד לצומת הדרכים הפנימי של הגוש ליד 'האלון הבודד' או 'העץ', אשר ציין את מרכזו של גוש עציון. מצפון, חלשה על הצומת 'הגבעה הצהובה', ומולה, ממזרח, 'גבעת העץ', שגובהה 960 מ'. מן הצומת התפתלו דרכים צפונה - בכיוון ח'רבת זכריה (גובה 942 מ'), עין צורים (935 מ'), הנמצא במרחק של 1.1 ק"מ מן הצומת, רבדים (גובה 850 מ') ונחלין, כפר ובו כ-500 מוסלמים, ודרומה - בכיוון לכפר עציון, הנמצא כשני ק"מ מכביש ירושלים-חברון, בגובה 965 מ'. מול הכניסה לכפר עציון, צפונה מערבה לדרך, נמצאה 'גבעת הסלעים' (910 מ'). לפני הכניסה לכפר עציון, פנתה דרך עפר לכוון בית-אומר, הנמצא בגובה 979 מ', דרך 'אוכף המוכתר' (967 מ'). בבית-אומר התגוררו כ-1,200 מוסלמים. בדרך כלל, שררו יחסים טובים בין תושבי הכפר ובין היהודים. מן הכביש הפנימי, מערבה, הסתעפה הדרך למשואות יצחק, שגובהו 920 מ'. ממשואות יצחק יצא שביל לכוון הכפר הערבי ג'בעה, השוכן על גבעה בגובה 694 מטר מעל פני הים, ובו כ-180 מוסלמים. השביל פנה דרומה, עבר ליד הכפר צאפה, והגיע לצוריף, כפר ובו 1,640 מוסלמים.
היהודים
בכפר עציון התגוררו 220 איש, מהם 167 מבוגרים. מבין אלה היו 70 נשים וששה הורים. לאחר יציאת הבלתי לוחמים (ר' בהמשך), נותרו במקום 70 גברים ו-20 נשים. כפר עציון היה היישוב הגדול והמרכזי בגוש ובו נמצאה המפקדה, ולה קשר אלחוטי, הן עם ירושלים, הן עם יתר היישובים. כן התקיים קשר טלפוני עם העמדות. במשואות יצחק התגוררו 123 איש, מהם 111 מבוגרים. מבין אלה היו 41 נשים ושלושה הורים. לאחר יציאת הבלתי לוחמים נותרו במקום 60 גברים ו-30 נשים. בעין צורים התגוררו 55 איש, מהם 38 גברים ו-17 נשים. ברבדים היו כ-80 איש, כשני שלישים מהם גברים. מספר הלוחמים מתוך כל אלה היה כ-275. מבחינה ארגונית, גוש עציון היווה חלק ממחוז ירושלים של ההגנה. אלא שמחוז זה עצמו היה חלש, יחסית לשני המחוזות העירוניים האחרים. בראש מעייניו עמדה הדאגה לירושלים גופה, אשר היא עצמה נזקקה לעזרה מבחוץ. עם פרוץ הקרבות, תגברו את הגוש מחלקת מילואים של הפלמ"ח. כן היו בגוש עשרה נוטרים מן המשמר הנע, שלושה מהם תושבי הגוש. הגוש תוגבר בשתי מחלקות חי"ש מתחלפות, ועם בואן, עזבו את הגוש הנוטרים מבחוץ. אחת מאותן מחלקות הייתה 'המחלקה המוטסת', 20 לוחמים מהפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב שהוטסו לגוש במטוסי אוסטר אוטוקרט ("פרימוס") במרץ 1948. אלה נשארו עד נפילת הגוש (ראו להלן), ורק ארבעה מהם שרדו את הקרב. כן התאמנו בגוש חניכי קורס מ"כים של 'ההגנה'. אלה הצטרפו למגיני הגוש כל עוד שהו בו, בשבועות הראשונים של הקרבות. כללית, גם אם התחלפו ההרכבים, נמצאו בגוש בימי הקרבות פלוגת חי"ש ומחלקת פלמ"ח. בסך הכל, היה מספר מגיני הגוש, תושבי הקיבוצים בעלי כושר לחימה, וחיילי התגבור גם יחד, כ-400. מספר גדול במונחי מלחמת העצמאות.
מצבת הנשק בתחילת 1948: בכפר עציון - שני מקלעים, אחד מהם של הנוטרים, שמונה תת מקלעים, שמונה אקדחים, 33 רובים של תחנת הנוטרים, 12 רובים נוספים, שתי מרגמות שני אינץ' ו-200 רימוני הגנה. במשואות יצחק - מקלע, שמונה תת-מקלעים, שני אקדחים, 25 רובים של תחנת הנוטרים, 12 רובים נוספים, מרגמה שני אינץ', 250 רימוני הגנה, 50 רימוני התקפה. בעין צורים - מקלע, שישה תת-מקלעים, 32 רובים של תחנת הנוטרים, עשרה רובים נוספים, מרגמה שני אינץ', 280 רימוני הגנה, 30 רימוני התקפה. ברבדים ובמשלט הסמוך - שני מקלעים, ארבעה תת-מקלעים, ארבעה אקדחים, 20 רובים של תחנה הנוטרים, 16 רובים נוספים, מרגמה שני אינץ', 205 רימוני הגנה, 110 רימוני התקפה. באותה העת שהו בגוש כ-100 מגויסים מן החוץ, ואלה היו חמושים ב-23 תת-מקלעים סטן, 15 רובים, שתי מרגמות שני, שני מקלעי ברן ומכונת ירייה כבדה שוורצלוזה.
תוכנית הגנת הגוש התבססה על שרשרת משלטים חיצוניים. כך נתפסו, במרוצת הזמן, משלטים כמו 'גבעת הסלעים', 'גבעת העץ', 'אוכף המוכתר', 'הגבעה הצהובה', ח'רבת זכריה, 'ההר הרוסי', המנזר, ח'רבת סאוויר ועוד. טבעת היקפית זאת התקיימה בנוסף למערכי ההגנה של כל יישוב ויישוב. היישובים עצמם שולבו בתוכנית ההגנה, לרוב כעמדות קו שני, הנמצאות פנימה לטבעת ההגנה החיצונית. עם זאת, לא תמיד ניתן היה לשמור על כלל זה, שכן, בשל מיקומם, חלקים מן היישובים היו מאוימים ישירות בשעת התקפה. ליקוי נוסף בהתבצרות, הייתה התאמתה הלא מספקת לעמידה בפני אש תותחים.
הערבים
כללית, אזור הר חברון היה אזור ובו אוכלוסייה ערבית גדולה, ולמעט הגוש, כמעט הומוגנית. הגוש שכן בין שתי הערים הערביות בית לחם וחברון, ובסמוך לעיירות בית סאחור וחלחול. נוסף לכמה עשרות כפרים, שכנו באזור כמה שבטי בדווים, כמו תעמרה ועובידייה. עם זאת, רק חלק מבעלי כושר הלחימה באזור היו מאורגנים צבאית. אלה נקראו, באופן ספורדי, להתערב בקרבות באותו אזור ('פזעה').
בחלק מן הקרבות נטל חלק צבא הג'יהאד הקדוש אשר על חטיבתו המזרחית פיקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני. בצוריף נמצא מחנה אימונים של אותו כוח, ובו נמצאו כמה עשרות או כמה מאות לוחמים. אלה לקחו חלק חשוב בקרבות בינואר 1948 (ר' להלן). החל מאפריל, גברה פעילות הלגיון הערבי באזור הגוש. כוח הלגיון כלל כמה מאות חיילים סדירים, וכן עמדו לרשותו תותחים ומשוריינים. נגד עוצמת האש של אלה, לא היה למגיני הגוש מענה של ממש.
תחילת מלחמת העצמאות
ב-6 בדצמבר 1947 הגיעה לגוש מחלקת מילואים של הפלמ"ח (ר' למעלה). עמם הגיע דני מס, אשר קיבל, עם בואו, את הפיקוד על המקום. עם הגיעו של דני מס לפקד על הגוש, הוא הורה לתפוס את 'גבעת הסלעים', 'הגבעה הצהובה', 'אוכף המוכתר', ח'רבת זכריה ומשלטים נוספים. כן נערכה, בכל רחבי הגוש, ולאורך כל תקופת הלחימה, פעילות התבצרות נרחבת, אשר נעשתה גם בשבתות. זו סבלה ממחסור בכלים מתאימים להתבצרות באזור סלעי, כמו פטישי אוויר, ולמעשה, תוכניות ההתבצרות לא הסתיימו מעולם. כך, נבנו עמדות, נחפרו תעלות קשר, בוצרו צריפי מגורים, נמתחו גדרות, נפרש מיקוש ועוד.
ב-8 בדצמבר 1947 נערכה התקפה על מכונית שיצאה מגוש עציון לירושלים. התוצאה המידית הייתה ניתוק התנועה הסדירה בין גוש עציון וירושלים, מקור האספקה העיקרי של גוש עציון, ומכאן ואילך, התנהלה התנועה בשיירות מאובטחות. ב-11 בדצמבר 1947 נשלחה שיירה של ארבע מכוניות שנועדה להוביל אספקה מירושלים ליישובי גוש עציון. השיירה הותקפה, עשרה מבין 26 נוסעיה נהרגו, וששה נפצעו. בין ההרוגים היו חמישה חברי כפר עציון, חבר משואות יצחק וחבר עין צורים. בתגובה, פגע כוח שיצא מן הגוש באוטובוס ערבי על כביש חברון-ירושלים.
ב-5 בינואר 1948, כ"ג בטבת ה'תש"ח, פונו האמהות והילדים מן הגוש, בסיוע בריטי, לירושלים, למעט אם אחת שסרבה לעזוב את כפר עציון. אלה עברו להתגורר במנזר רטיסבון שבירושלים או בבית הכרם, ובזמן ההפוגה הראשונה עברו לפתח תקווה. באותו חודש הותקף הגוש לראשונה על ידי מאות רבות מתושבי הר חברון, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני. ההתקפה, שכוונה אל ח'רבת זכריה ועין צורים נבלמה, אך הגוש נחלש והיה זקוק לתגבורת כוח אדם ונשק.
ב-12 בינואר 1948, א' בשבט ה'תש"ח, יצאה שיירה מירושלים עם ציוד לחימה ואספקה. השיירה הותקפה אך הצליחה להגיע לגוש עציון. בשיירה זו הגיע לגוש עוזי נרקיס וקיבל את הפיקוד מדני מס. ב-13 בינואר 1948, ב' בשבט ה'תש"ח חזרה השיירה מגוש עציון והותקפה בפאתי בית לחם. בהתקפה נהרגו שניים מנוסעי השיירה, נוטר וחבר רבדים. כדי להתגבר על הניתוק, נערך ניסיון להטיל ממטוסים אספקה בהיקף מוגבל. ניסיונות אלה לא עלו יפה, לעיתים קרובות. לפיכך, הוחלט להכשיר, בסמוך לצומת הפנימית של הגוש, מסלול למטוסים.
קרב 14 בינואר ופרשת הל"ה
ב-14 בינואר 1948, ג' בשבט ה'תש"ח, ערכו הערבים התקפה גדולה על גוש עציון. בהתקפה השתתפו, באופן יוצא דופן ללחימת הערבים המקומיים באותה מלחמה, ערבים ממקומות מרוחקים יחסית, כמו הנגב והשומרון. עם זאת, גרעין הכוח התוקף היו לוחמי צבא הג'יהאד הקדוש, ועליהם פיקד עבד אל-קאדר אל-חוסייני. ההתקפה, אשר הצטיינה בארגון, תכנון וסדר צבאיים, התמקדה בח'רבת זכריה, שכיבושה היה מבתר למעשה את הגוש לשניים. על הח'רבה הגנו אנשי תגבורת החי"ש. בהתקפת נגד של מגיני הגוש התוקפים נהדפו באבדות כבדות. אבדות המגינים היו שלושה הרוגים מקרב חברי רבדים. לאחר קרב זה היה צורך דחוף לחזק את הגוש הכוח בלוחמים, בתחמושת ובחומרי רפואה. לפיכך, בלילה שבין 15 בינואר ל-16 בינואר נשלחה רגלית לגוש עציון מחלקת תגבור. המחלקה, ובה 35 לוחמים, נתגלתה, הותקפה, וכל אנשיה נהרגו. למחרת נפילת הל״ה יצאה פלוגה בת 80 לוחמים לחיפוש אחר עקבותיהם. היא הגיעה עד לפתח הוואדי, שם נתקלה במארב ונסוגה להר-טוב.
לחימת הגוש עד תחילת מאי
ב-7 בפברואר 1948 הסתיימה הכשרת המסלול למטוסים ונחת בגוש המטוס הראשון של 'שירות האוויר'. כן עברו מדי פעם שיירות בחסות בריטית, אך אלה התנגדו להעברת אספקה שאיננה אזרחית, וכן עמדו על כך שמספר הנכנסים לגוש לא יעלה על מספר היוצאים. חלק מן הפער באספקה שלא הותרה על ידי הבריטים, כוסה על ידי מטוסי 'שירות האוויר'. כן הצליחו מדי פעם לעבור שיירות שלא בחסות בריטית.
במהלך החודשים הבאים, שרר שקט יחסי בגוש. זה נוצל להתבצרות, התבססות ואימונים. ב-21 במרץ 1948 הגיע לגוש במטוס משה (מוש) זילברשמידט וקיבל את הפיקוד על המקום מידי עוזי נרקיס. בהתייעצות עם מפקדי היישובים החליט מוש לחלק את הגנת הגוש לגזרות. הגזרה המערבית כללה את משואות יצחק, את רבדים ואת המשלטים שביניהם – גבעת הסלעים, שש מאות הדונם, גבעת אולגה והנקודה החמישית. מפקד הגזרה המערבית היה משה יעקובוביץ, חבר משואות יצחק. ב-27 במרץ 1948 נשלחה שיירת תגבור נוספת, עמוסת אספקה, שהצליחה להגיע לגוש עציון. בדרכה חזרה הותקפה השיירה מדרום לבית לחם ובקרב שהתפתח נהרגו 15 מנוסעי השיירה, וארבעים נפצעו, מהם חמישה קשה. למחרת חולצו אנשי השיירה על ידי הבריטים, אולם הם השאירו את הנשק, ואת הרכב שנותר במקום, בידי הערבים. חלק מן השיירה הצליח לחזור על עקבותיו. כך נותרו בגוש כמה עשרות מאנשי השיירה, חמישה משוריינים וחמש משאיות.
קרב 4 במאי
ב-4 במאי 1948 נערכו כוחות לגיון ולוחמים בלתי סדירים, בסיוע משוריינים, להתקפה על המנזר הרוסי וההר הרוסי ממערב לו. בשעה 08:00 הם פתחו בהרעשת תותחים ומרגמות על המנזר וגרמו לשלושה הרוגים ולמעלה מעשרה פצועים, חלקם קשה. בעקבות ההפגזה החלה הסתערות על המנזר והמגינים נסוגו להר הרוסי. הערבים נכנסו למנזר וניסו לעלות על ההר הרוסי אך נהדפו. כן הופגזה ח'רבת סאוויר, ובהמשך נערכה הסתערות על המקום. ההתקפה נהדפה, אבדות המגינים היו הרוג וששה פצועים. פגז מרגמה פגע בכוח שהתארגן להתקפת נגד על המנזר והרג שבעה לוחמים. ממערב תקפו משוריינים ולוחמים מקומיים את משלט אוכף המוכתר והמגינים נסוגו. אולם לאחר הסתלקות המשוריינים פתחו המגינים בהפגזה ממרגמת "3 וכבשו מחדש את המשלט.
לפנות ערב נסוגו הערבים והמגינים נכנסו למנזר. אבדות המגינים היו 12 הרוגים ו-30 פצועים. אף כי לא אבד אף משלט, הורע מצבו של הגוש, כיוון שלא ניתן היה להשלים את האבדות. לערבים היו כ-70 נפגעים.
בגוש השתררה "אווירת מצדה". יצחק לוי (לויצה) כתב כי אילו הפיקוד העליון היה מסיק מיד מתוצאות הקרב של 4 במאי מהם סיכוייו של הגוש מול התקפה צבאית מלאה ומורה על פינויו והעברת כל הלוחמים והנשק לירושלים היה ניתן להצילם. בגוש היו שבע משאיות ושישה משורייני סנדביץ' ובמסע פתע-לילי היה אפשר לבצע זאת ללא תקלה אבל אז היה עקרון מקודש שיש להחזיק מעמד בכל יישוב.
הקרב האחרון של גוש עציון
הימים לאחר ההתקפה נוצלו להמשך עבודות ההתבצרות, כגון חפירת תעלות, מיקוש, הקמת עמדות וגידור.
הלגיון הערבי, אף על פי שהיה נתון תחת פיקוד בריטי, נטל חלק בהתקפה האחרונה על הגוש, על אף שזו נערכה טרם סיום המנדט. מפקדו, ג'ון באגוט גלאב הסביר כי הלגיון היה אמור לקבל שיירת אספקה בריטית ממצרים והיה עליו לכבוש את הגוש שהפריע למעבר בכביש חברון: "החלטנו, לפיכך, לסלק את מושבות כפר עציון בטרם יוכלו להשמיד את השיירה שלנו". אל הלגיון נלוו כוחות ערביים מקומיים.
12 במאי
ההתקפה החלה ב-12 במאי 1948 בשעה 05:00 בהרעשת תותחים, כולל פצצות עשן, מרגמות ומקלעים. זו התמקדה בכפר עציון והמשלטים שסביבו. באותו יום לא הותקפו יתר ישובי הגוש.
כיבוש המנזר ו'ההר הרוסי'
מיד בתחילת הקרב, החלו הערבים להמטיר אש על 'המנזר הרוסי' ו'ההר הרוסי'. מספר מגיניהם של 'המנזר הרוסי' ו'ההר הרוסי' היה 28 ו-12 בהתאמה, ולהם מקלע 'שפנדאו', שלושה מקלעי ברן, רובה אנטי טנקי ומרגמה שני אינץ', נוסף לנשק אישי ולרימונים. לאחר הנחתת האש, החלו הערבים בהתקפה. המגינים נסוגו למנזר אבל משוריינים של הלגיון הצליחו להיכנס דרך הכביש הראשי של הגוש ולעלות על 'ההר הרוסי'. למקום הגיע מפקד הגוש,, וביחד עם מפקד המחלקה במנזר, צבי בן-יוסף, החליטו על נסיגה. המגינים נסוגו לתעלות הקשר כאשר בן יוסף וזילברשמידט מחפים עליהם. בינתיים תפסו הערבים את המנזר והחלו לירות על האנשים בתעלות. בן יוסף וזילברשמידט חיפו על הנסיגה ונהרגו בזה אחר זה. המנזר ו'ההר הרוסי' נכבשו בידי הערבים.
כיבוש משלטים נוספים
בינתיים תקף הלגיון גם את ח'רבת סאוויר, עליה הגנו 18 לוחמים, ואלה תוגברו במהלך הקרב בכיתה. המגינים הדפו את ההתקפות אבל כשראו שמשורייני הלגיון עומדים לנתק את הדרך אל 'גבעת העץ', ניתנה הוראת נסיגה. זו בוצעה בשעה 09:30 בערך, והנסוגים עשו דרכם אל 'גבעת העץ'. שניים מבין המגינים נהרגו. על 'גבעת העץ' הגנה בתחילת הקרב כיתת חי"ש, חמושה, בנוסף לנשק האישי, במרגמה שני אינץ', במקלע ובפיא"ט. חלק מן הנסוגים מח'רבת סאוויר נשארו ב'גבעת העץ', והאחרים המשיכו אל 'הגבעה הצהובה' או לח'רבת זכריה. שלושה משוריינים תקפו את 'גבעת העץ', וניתנה למגינים פקודה לסגת לעמדה אחורית על הגבעה. משקרבו הערבים עוד, ניתנה פקודה לנסיגה כללית אל ה'גבעה הצהובה'. במהלך חיפוי על הנסיגה, נהרג לוחם אחד. ב'גבעה הצהובה', היו בתחילת הקרב צוות מרגמה שלושה אינץ', 12 חיילות בתפקידי קשר ומנהלה, ומספר פצועים שנכנסו לעמדות. ב'גבעה הצהובה' הוחלט על נסיגה לאחר שהבחינו בלוחמים מ'גבעת העץ' נסוגים. במהלך הנסיגה נהרג אחד הלוחמים. רק לאחר זמן התברר כי הנסוגים מ'גבעת העץ' לא היו מגיניה המקוריים, אלא לוחמים שהגיעו אליה מח'רבת סאוויר. כשהגיעו הנסוגים מ'גבעת העץ' אל 'הגבעה הצהובה', מצאו אותה נטושה, ולפיכך המשיכו ועשו דרכם אל רבדים. במערב כבשו הערבים את 'אוכף המוכתר' ופתחו משם באש על כפר עציון.
'גבעת הסלעים'
בבוקר בו החל הקרב הוציא מפקד משואות יצחק, משה יעקובוביץ, כוח של לוחמים שתפס את 'גבעת הסלעים'. הכוח מנה 13 לוחמים, המצוידים במקלע, במרגמה שני אינץ' ובנשק אישי. בהמשך הגיעה תגבורת ממשואות יצחק, ועמה מקלע נוסף. המשלט החזיק מעמד כל היום, ומנע התקדמות ערבית לעבר כפר עציון מכיוון זה ואת ניתוק כפר עציון ממשואות יצחק.
סיכום היום הראשון
עד לצהרי היום כבש הלגיון את רוב המשלטים בחלקו הדרומי של הגוש פרט ל'גבעת הסלעים'. כן נכבש המנחת האווירי, וכיוון שהגוש היה מנותק יבשתית זה מכבר, הדבר מנע למעשה כל אפשרות לסיוע באספקה (פרט להצנחה) ובתגבורות. הגוש בותר לשני חלקים, שכן הצומת המרכזי נכבש בידי הערבים, כאשר עין צורים ורבדים נותקו מכפר עציון וממשואות יצחק. בשעות אחר הצהריים הפסיק הלגיון את ההתקפות ואת ההפגזות. ההרס בכפר עציון, אשר ספג אש כבדה ממועד תחילת ההתקפה, היה גדול, ושניים ממגיני הכפר נהרגו. מאוחר יותר, לפנות ערב, חידשו הערבים את ניסיונות ההתקפה, כדי לנתק את כפר עציון ממשואות יצחק, אולם אש מ'גבעת הסלעים' הביאה להדיפתם (ר' למעלה). כן התחדשו ההפגזות. לפנות ערב הצליח מטוס של שרות האוויר להצניח תחמושת לגוש, אם כי חלק ממטענו נפל בידי הערבים. בחסות החשיכה הצליח משה יעקובוביץ מפקד הגזרה המערבית להגיע לכפר עציון, לתאם עם יעקב אלטמן את המשך הקרב ולשכנע אותו להעביר את בית החולים עם כל הצוות הרפואי והפצועים שבו למשואות יצחק. פינוי בית החולים התבצע במהלך הלילה בידי אנשי משואות יצחק שסחבו על גבם את הפצועים ואבטחו את הנתיב דרך 'גבעת הסלעים'. בית החולים שוּכַּן במערות טבעיות במשואות יצחק שנוּקוּ והוכשרו עוד קודם לכך כמקלט אפשרי. בכך ניצלו חייהם של כשישים פצועים ואנשי הצוות הרפואי בהם ד"ר בנימין וינדזברג, מנהל בית החולים והחובשת הראשית רבקה נדיבי, שהתנדבה להישאר בגוש עציון ולטפל בפצועים בעוד התינוק שלה פונה לירושלים ביחד עם שאר האימהות והילדים.
במהלך היום עלו רעיונות, שלא הבשילו, אודות פינוי הגוש בחסות הצלב האדום. בלילה שוב שככה ההפגזה. מן הצד השני, מטוס של 'שרות האוויר' הטיל פצצות על ריכוזי הערבים. במהלך הלילה נידונה שוב אפשרות פינוי, ופנייה אל 'הצלב האדום' לגבי הוצאת הנפגעים. ביום הקרבות הראשון נהרגו 24 ממגיני הגוש, רובם בעת כיבוש 'ההר הרוסי' ו'המנזר הרוסי'.
'גבעת הסלעים'
במשך כל בוקר 13 במאי 1948, ספגה גבעת הסלעים אש. ב-11:45 כמעט אזלה תחמושת המגינים, ובנוסף, דרכם למשואות יצחק עמדה בסכנת ניתוק. כמו כן, עלתה דרישה ממשואות יצחק כי מגיני הגבעה יתגברו את הכוח המגן על הקיבוץ. לנוכח כל אלה, קבל הכוח שעל הגבעה אישור לסגת למשואות יצחק. בזמן הנסיגה נפצעו קל שני לוחמים. בכך סולק המחסום האחרון בדרך לכפר עציון.
כיבוש כפר עציון
במקביל, החל מ-4:30 בבוקר החלו הערבים להמטיר אש על כפר עציון. מגיני הכפר, פרט לנשקם האישי, היו מצוידים במקלע בינוני, חמישה מקלעים קלים, מרגמה 2 אינץ' ופיא"ט. זה האחרון יצא במהלך הקרב מכלל פעולה. ב-5:30, נערכה על הכפר הסתערות מכיוון 'ההר הרוסי', שנהדפה. לנוכח קריאות לעזרה, נשלחו שלושה מטוסי אוסטר אוטוקרט של 'שירות האוויר'. אלה הצניחו נשק, תחמושת וציוד אחר, אך הציוד נפל בידי הערבים. בנוסף, הטילו המטוסים פצצות על ריכוזי הערבים. אלה האחרונים השיבו אש לעבר המטוסים, ואחד הטייסים נפצע, אך הצליח לחזור לבסיסו. ב-8:45 התקדם כוח ערבי בלתי סדיר לכיוון הכפר, אולם כתה מן הכפר נשלחה בעוד מועד לאגפו. כאשר הכוח הערבי החל בהסתערות, הכוח האוגף פתח באש, הפתיעם, והתוקפים נסוגו אל 'ההר הרוסי', תוך שהם סובלים אבדות. ב-10:30 החלה הכנות להסתערות נוספת, מכיוון 'ההר הרוסי', אולם התוקפים, בעודם מתקדמים אל הכפר, ספגו אש מכיוון 'גבעת הסלעים', ונסוגו.
באותו יום הבריק יגאל ידין לגוש עציון הוראה להמשיך ולהילחם. דוד בן-גוריון הבריק דברי הערכה ועידוד: "מנהלת העם והיישוב כולו משתתפים בחרדה והערצה בקרב הבלתי־שוה שלכם. הקרבות הקודמים שלכם הוסיפו לא רק כבוד, אלא עזרו במישרים ובעקיפין להצלת ירושלם... בטוחים שתעמדו בהתגוננותכם האמיצה ללא רתיעה". בשעה 12:00, לאחר ש'גבעת הסלעים' ננטשה, פרצו משורייני הלגיון לכפר. בשלב זה, הפיא"ט כבר לא פעל, וכתחליף, הוטלו על המשוריינים בקבוקי תבערה. המשוריין הקדמי הגיע עד השער, אך נסוג תחילה בשל בקבוקי תבערה שספג. בניסיון שני, המשוריין עקר את השער ופרץ לחצר. מוקש חשמלי הופעל אך לא התפוצץ, ומשוריינים נוספים פרצו לכפר. המגינים החליטו לפתוח בשיחות על כניעה, ויעקב אלטמן, מפקד הגוש, הוציא הוראות בהתאם: לשרוף מסמכים, להשמיד את הנשק ועוד. ניתנה הוראה להפסיק את האש, אולם כמה עמדות, אשר ההוראה לא הגיעה אליהן, המשיכו עוד זמן מה בלחימה.
הטבח בכפר עציון
עם קבלת ההחלטה להיכנע, יצא מפקד כפר עציון,, בידיים מורמות, במטרה להסדיר תנאי כניעה ועשה דרכו לעבר הריכוז העיקרי של התוקפים, בכיוון 'המנזר הרוסי'. במקביל, ניתנה הוראה להכין דגל לבן, ולהשמיד את מכשיר הקשר. לאחר שפישגרונד החליף מספר מילים עם אחד הערבים שפרצו לכפר ירה בו זה האחרון.
רק שלושה מבין תושבי כפר עציון הנותרים ולוחמת פלמ"ח אחת שרדו את הטבח. על פי עדויותיהם, נסיבות הישרדותם את הטבח היו כדלהלן: מעורבות הלגיון הערבי בטבח עדיין נתונה במחלוקת. אין ספק כי הלגיון הוביל את המתקפה על כפר עציון, ככל הנראה לפי הוראותיו המפורשות של מפקדו ג'ון באגוט גלאב, ולפחות מספר לוחמי הלגיון היו נוכחים כאשר החל הטבח. על פי עדויות ניצולים, בזמן הטבח משורייני הלגיון ירו במקלעיהם. לא ברור אם הירי היה השתתפות ברציחות, או כדי להרתיע את הלוחמים הערבים הלא סדירים (כפי שטענו אחר כך הלגיונרים בפני השבויים). ב-1957 טען גלאב כי אם היה טבח, הוא לא נעשה על ידי הלגיונרים וב-1968 הכחיש כי התבצע טבח כלשהו: "ברגע שכפר עציון נכנע, פסק הירי כליל...אף לא יהודי אחד נטבח בכפר עציון".
עם נפילתו של יעקב אלטמן נטל משה יעקובוביץ, מפקד משואות יצחק, את הפיקוד ופקד על רחל דורון לשלוח למטה "ההגנה" בירושלים את ההודעה: "מלכה נפלה, נשארנו בלי תחמושת ולא נוכל להחזיק מעמד. אנו מבקשים טיפול". ('מלכה' היה שם הקוד של כפר עציון).
לוחמות הקרב האחרון
בקרב האחרון על גוש עציון נהרגו 22 לוחמות, מספר הלוחמות הגבוה ביותר שנהרגו בקרב אחד בכל תולדות מערכות ישראל, מהן 20 בנות הקיבוץ הדתי. בתום הקרב נלקחו בשבי הירדני 86 מלוחמות הגוש והן שוחררו מספר שבועות לאחר לקיחתן בשבי (כ"ח באייר, 6 ביוני 1948). רוב לוחמות גוש עציון שנהרגו, מצאו את מותן בפיצוץ בניין 'המנזר הגרמני' בכפר עציון, אשר שימש כמפקדה. הן נקברו מתחת להריסות והובאו לקבורה עם שאר הרוגי הקרב האחרון בקבר אחים בהר הרצל . רוב הנופלות בקרב האחרון היו ניצולות שואה, 18 מתוך 22 הנופלות, שבע מהן נצר אחרון למשפחתן. אחת מהן,, הייתה אם לפעוט שהחליטה שלא להתפנות עם האימהות והתינוקות מגוש עציון לירושלים.
נפילת יתר יישובי גוש עציון
בשעה 16:30 נתקבלה הידיעה על נפילת כפר עציון, ובן-גוריון, לוי אשכול וישראל גלילי החליטו להבריק למגיני היישובים האחרים בגוש (רבדים, עין-צורים ומשואות-יצחק), כי אם לא יוכלו להמשיך בקרב, ישמידו את נשקם ויניפו דגל לבן.
לאחר כיבוש כפר עציון, הערבים המשיכו להמטיר אש על שלושת היישובים הנותרים של הגוש, וכן על ח'רבת זכריה. מתוך חשש כי גורל המגינים של היישובים הללו יהיה זהה לזה של המגנים של כפר עציון, החליטה הנהגת היישוב בירושלים לסגת מהיישובים בתנאי שהלגיון הערבי יגן על התושבים. מעט אחרי חצות התקבלה הודעה על הסדר כניעה שהושג, והוכרז על הפסקת אש החל משעה 4:00 בבוקר 14 במאי. למרות ההסכם, התנפל המון ערבי על ח'רבת זכריה, בטרם הגיעו למקום חיילים סדירים או 'הצלב האדום'. כמה מן המגינים ומן הערבים פתחו באש, וכמה לוחמים נהרגו. בסופו של דבר, גם לאחר הגעת נציגי 'הצלב האדום' וחיילים ערבים סדירים, אירעו מקרים בהם בלתי סדירים פתחו באש. גם בשלושת היישובים שנכנעו באותו יום, היו מקרים בהם ניסה המון ערבי להתנכל לשבויים, ולרוב, החיילים הסדירים עשו מאמצים ניכרים למנוע זאת. בסופו של דבר, 'הצלב האדום' הוביל את הפצועים לירושלים, והלגיון הערבי לקח את שאר המגינים, 320 במספר, כולל תשעה משורדי כפר עציון כשבויי מלחמה. בעת הנסיעה לשבי, עלתה המשאית שהובילה את אנשי רבדים על מוקש. הנהג הערבי נהרג, ומספר חיילים ערבים פתחו באש, ככל הנראה כיוון שחשבו כי המדובר במארב, ממנה נהרגו כמה שבויים.