cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמד
ההג'רה
למוחמד היו תומכים בעיר ית'רב (يثرب), שנקראה לימים אל-מדינה. עיר זו נמצאת כ-400 ק"מ צפונית למכה, ותושביה, בניגוד לתושבי מכה אשר התמחו במסחר, היו בעיקר חקלאים ורועי צאן. מוחמד היגר לעיר זו עם קומץ תומכיו במכה, שהיו לפי המסורת המוסלמית כ-70 איש, בשנת 622 לספירה, היא השנה הראשונה למניין השנים המוסלמי. האירוע הזה מכונה באסלאם אל-הג'רה, כאשר במסורת המוסלמית המהגרים זכו לכינוי "המוהג'ירון" (המהגרים), אשר ברבות הימים הפך לתואר של כבוד, המעיד על נאמנות בעליו לדת האסלאם ולאומה האיסלאמית.
בעיר ית'רב ישבו, בין היתר, גם שבטים יהודיים. שנים רבות לפני 622 הגיעו אל ית'רב שני שבטים ערביים, אוס וח'זרג', ושלושה שבטים יהודיים, בנו נצ'יר, בנו קריט'ה, בנו קינוקע. היהודים קדמו לשני השבטים הערבים, וקבלום ביניהם. בני אוס ובני ח'זרג' ניהלו מלחמה שראשיתה בסכסוך קרקעות. היהודים תמכו בבני אוס. כשהגיע מוחמד אל ית'רב נקרתה בדרכו הזדמנות פז. הוא יכול היה להיות בורר בסכסוך כיוון שבא מן החוץ ולא היה לו חלק בסכסוך. הערבים במדינה בקשו להם בורר. בשומעם על מוחמד, התרשמו ממנו, התאסלמו בחלקם והזמינו אותו לגור בעירם. אלה היו "אלאנצאר" (الأنصار - "העוזרים", "התומכים"), תומכי מוחמד באל-מדינה, ובעלי תפקיד חשוב בהיסטוריה האסלאמית לעתיד. לאחר הבוררות, העמיד מוחמד את עצמו הלכה למעשה כראש הקהילה באל-מדינה.
התפשטות האסלאם
לאחר מעברו למדינה, כתב מוחמד את "עהד אל-אֻמה" (חוזה האומה), בו הכריז על ישוב הסכסוך הישן בין השבטים הערביים, והכריז על כל המאמינים המוסלמים כעל אחים אשר המלחמה ביניהם אסורה. ״עהד אל-אֻמה״ כלל פרק על היחס ליהודים שחיו בעיר. לפיו הוענקו להם זכויות דומות למוסלמים אך בתנאי שלא יתמכו במי שמתנכל במוסלמים או לוחם בהם. עובדי האלילים נחשבו לכאלה שיש להילחם בהם, אולם בהדרגה התאסלמו תושבי חצי האי ערב. מוחמד לא ראה ביהודים עובדי אלילים, אולם משהתגלעו סכסוכים בינו לבין השבטים היהודים באזור, וחבירת חלקם הגדול לשבטים אשר לחמו במוחמד הוא נלחם בהם והוציא להורג את הגברים שביניהם משבט בני קורייד'ה. חלק מהילדים והנשים היהודים שהתאסלמו תרמו לאסלאם מסורות שמקורן יהודי, ואשר מכונות בערבית "איסראיליאת" (إسرائيليّات).
משנוצרה הישות המדינית המלוכדת החל מוחמד בפשיטות על שיירות המסחר השייכות לקורייש כנקמה על תקיפות בני קורייש והשתלטותם על רכושם של המוהג'רין במכה. כשסבלה העיר ית'רב (אל-מדינה) מרעב, פקד מוחמד לתקוף שיירות המובילות מזון כדי להשיג מזון לעיר. ב-624 יצא מוחמד יחד עם 300 אנשים לתקוף שיירה שחזרה למכה מסוריה, ושהובילה כ-50,000 דינר זהב. ראש השיירה, אבו סופיאן (אביו של הח'ליף החמישי לימים, מעאויה בן אבו סופיאן), שמע על כך והזעיק תגבורת ממכה. בני קורייש שלחו 950 איש, אך מוחמד הצליח להביס אותם במקום שנקרא בדר (بدر). קרב בדר נחשב עד היום במסורת המוסלמית סמל ומופת לגבורה. אבו סופיאן, ממנהיגי מכה, נשבע לנקום במוחמד. ב-625 יצא אבו סופיאן עם 3,000 לוחמים על מדינה. מוחמד הגיע עם 1,000 איש וצבאו ניגף בקרב שהתחולל באוחוד והוא עצמו נפצע בקרב. המסורת המוסלמית מייחסת לקרב זה את הפסוק בקוראן: "אל תחשיבו את המתים למען אללה כמתים, אלא הם חיים אצל ריבונם ומקבלים את שכרם" (סורה 3, סורת אל עמראן, פסוק 169). המוסלמים נוהגים לצטט פסוק זה בעת קבורת חללי מלחמה.
בשנת 626 יצא שוב אבו סופיאן לעבר ית'רב (אל-מדינה), הפעם עם 10,000 לוחמים ובעזרת אנשי השבט היהודי בנו קריט'ה (قُريظة). מוחמד ביצר את ית'רב ולאחר מצור שנמשך 20 יום, התייאשו בני קורייש ושבו למכה. אז יצא מוחמד עם 3,000 לוחמים להילחם ביהודי שבט קוריט'ה. לאחר שהובסו, הורה מוחמד להרוג 600 גברים מבני השבט. ברוב המקורות מדובר על החדית׳ שבו סעד בן מועאד, אחד מבעלי חסותם (משבט אל-אוס) של בני קורייד׳ה, שפט שיש להרוג את לוחמיהם ולאסור את נשיהם, לאחר שסייעו לשבטים שתקפו את המוסלמים.
ב-628 הושג הסכם בין מוחמד לאנשי שבט קורייש שעצר את המלחמה ביניהם לזמן-מה. הסכם זה, המכונה הסכם חדיביה (حديبية) נחשב באסלאם כהסכם משפיל, שכן אנשי שבט קורייש לא הסכימו שמוחמד יחתום עליו בתואר "רסול אללה" (שליח האל), אלא כמחמד בן עבדאללה בלבד. במקביל נוצר סכסוך בין מוחמד לאנשי ח'יבר (خيبر כ-150 ק"מ צפונית לאל-מדינה) היהודים, שהיו חקלאים. בקרב שהתחולל ביניהם, הידוע בשם קרב חייבר, הרג מוחמד 100 איש. יתר היהודים נכנעו והגיעו להסכם על-פיו ימסרו למוחמד ואנשיו מחצית מיבוליהם. הסכם זה שימש מאוחר יותר באימפריה המוסלמית כדגם להסדר על-פיו יהודים ונוצרים יכולים לחיות בין מוסלמים ובלבד שיכירו בעליונות המוסלמים וישלמו מס. מוחמד לקח לו את ספייה (صفية), אישה יהודייה שהייתה, לפי חלק מהמסורות המוסלמיות, בתו של מנהיג יהודי ח'יבר.
כיבוש מכה
ב-629 חזר מוחמד למכה עם 2,000 מאנשיו. המסורת המוסלמית מספרת כי הוא הקיף את הכעבה 7 פעמים, נגע במקלו ב"אבן השחורה" ואמר את השהאדה: "אין אלוה מבלעדי אללה" (لا إله إلا الله). ההתנהגות המסודרת של אנשי מוחמד הרשימה חלק מבני קורייש והם החליטו למנותו למצביא עליהם. החלטה זאת הקלה על מוחמד להשתלט על מכה מאוחר יותר. הוא חזר לאל-מדינה, וב-630 יצא עם 500 לוחמים למכה, בטענה שאחד השבטים הפר את הסכם חדיביה. אבו סופיאן הבין שאין טעם להתנגדות ופתח את שערי מכה.
לאחר כיבוש מכה, בשנים 630–632, הפנה מוחמד את מרצו לחיזוק השפעתו בקרב האומה המוסלמית החדשה, ולהפצת הדת החדשה ברחבי חצי האי הערבי. במהלך שנת 630, הידועה במסורת המוסלמית כ"שנת המשלחות" ("עאם אלופוד"), שיגר מוחמד מספר משלחות לרחבי חצי האי, אשר הובילו להתאסלמות שבטים נוספים ולתשלום מס הצדקה, בתמורה להגנה ולהצטרפות ל"אומה" החדשה. בתקופה זו, חרף החשש של רבים מתומכיו, בחר מוחמד שלא לחזור ולהתגורר במכה, עיר הולדתו, ולנטוש את קשריו עם תומכיו מאל-מדינה, אלא המשיך להתגורר באל-מדינה, ולנהל את ענייני האומה משם.
מותו
ב־8 ביוני 632, בגיל 63 (אם מקבלים את ההנחה לגבי שנת לידתו) חלה מוחמד ונפטר בביתה של אשתו הצעירה, עאישה, בתו של הח'ליף לעתיד אבו בכר. השיעים מאמינים כי הוא הספיק למנות את בן-דודו עלי ליורשו, אולם הסונים מאמינים שהוא נפטר בלא מינוי יורש. מוחמד נקבר בעיר ית'רב, שנקראה לפיכך מדינת א-נבי (בערבית: עירו של הנביא), או בקיצור אל-מדינה. לאחר מותו, נקבע אבו בכר כמחליפו, אולם רק בכל הנוגע לענייני ניהול המדינה והצבא. מבחינה דתית, מחשיבים המוסלמים את מוחמד כ"חותם הנביאים", וכאחרון שעמד בקשר בלתי אמצעי עם אללה.
משפחתו וצאצאיו
על פי מקורות האסלאם, למוחמד היו 13 נשים (לא במקביל, דבר שהיה מקובל בתקופה המדוברת), 3 בנים ו-4 בנות. כל בניו וחלק מבנותיו נפטרו בצעירותם, הנכדים היחידים שלו הם בניה של בתו פאטמה (חסן וחוסיין) אך האסלאם הסוני לא רואה בבני משפחתו של מוחמד ממשיכים בלעדיים לדרכו, אם כי קיים לצאצאיו מעמד מיוחד באסלאם הסוני. על כל פנים, רוב הצאצאים של מוחמד נרצחו על ידי המושלים הסונים מבית אומיה (661–750 לספירה) שראו בהם איום על הח'ליפות.
למוחמד היה בן מאומץ בשם זיד. זיד היה צעיר שנפל בשבי המוסלמים, ואשתו הראשונה של מוחמד, חדיג'ה, קנתה אותו ונתנה אותו במתנה למוחמד. זיד הוא האיש היחיד שנזכר בקוראן חוץ ממוחמד, ומוחמד אהב אותו כבן. זיד נהרג בספטמבר 629 כאשר שימש כאחד משלושת נושאי הדגל בקרב נגד הביזנטים במוּתַה שמדרום לים המלח. בנקמה על מותו גויס כוח צבאי, שבראשו הועמד בנו הצעיר של זיד, למסע של נקמה נגד הביזנטים.
יחסו של מוחמד ליהודים ולנוצרים
הדת המוסלמית היא דת מונותאיסטית שהושפעה מהיהדות והנצרות. בקוראן מכונים היהודים והנוצרים אהל אל-כִּתאב (أهل الكتاب) כלומר "עמי הספר". על פי הקוראן היהדות והנצרות מבוססות על ספרים שכללו דברי אלוהים חיים (משה וישו נחשבים לנביאים). מכאן שאין מצווה לאסלם אותם, אולם מאידך, אסור ללכת בדרכיהם. ל"עמי הספר" יש זכות לשבת בקרב המוסלמים ולשמור על מסורותיהם ומנהגי דתותיהם כל עוד הם מקבלים על עצמם את השלטון המוסלמי.
ידוע כי בימיו של מוחמד חיו יהודים ונוצרים בחצי האי ערב, אולם קשה לאמוד את מספרם. החוקרים מסכימים כי באל-מדינה ישבו שלושה שבטים יהודיים, בח'יבר ישב שבט יהודי של חקלאים, וכן היו יהודים באזור תימן של היום. כמו כן ידוע על קהילה נוצרית במקום הנקרא נג'ראן.
בראשית גיבושה של הדת המוסלמית בידי מוחמד ניכרות השפעות יהודיות - הקביעה כי יש להתפלל תוך פנייה לירושלים, קביעת יום צום ביום העשירי של החודש הראשון ועוד. עם הגירתו של מוחמד לאל-מדינה, והתחזקותו הפוליטית והצבאית, התגלעו סכסוכים קשים בינו לבין השבטים היהודיים באל-מדינה ובח'יבר. סכסוכים אלה הידרדרו למלחמות.
קיימת מחלוקת בעניין הטבח של מוחמד בשבט היהודי ״בנו קורייט'ה״. בחוזה ״עהד אל-אומה״ הוא התחייב לשמור על שלומם של השבטים היהודיים ולהתייחס אליהם בכבוד כל עוד הם לא נותנים יד עם השבטים שלחמו במוסלמים. הקרבות הידועים בין מוחמד ליהודים הם הקרב עם שבט קורייט'ה היהודי וקרב ח'יבר. הקרב עם אנשי קורייט'ה הסתיים בטבח של חלק גדול מהגברים בני השבט (לפי המקורות האיסלאמיים בין 40–900 הרוגים) ומאסר של הנשים והתינוקות. המסורת המוסלמית מספרת כי אנשי קורייט'ה בגדו במוחמד בקרב "אלכאנדאק" ונלחמו בו לצידם של אנשי קורייש, זה היה נגד החוזה שהיה בין מוחמד לבין קורייט'ה. מוסלמים רבים בימי הביניים ראו באנשי קורייט'ה גיבורים על שום דבקותם באמונתם, וזאת על אף סירובם להתאסלם. על אף הקטל הרב בח'יבר בעת הקרב, לא התרחש טבח ממש, כיוון שיהודי המקום הסכימו להיכנע, ולהעביר לאנשי מוחמד מחצית מיבוליהם. בימי הביניים נחשב קרב ח'יבר והסכם הכניעה שבעקבותיו כדוגמה ליחס הרצוי בין השלטון המוסלמי לבין הנתינים היהודים והנוצרים - סובלנות השלטון תמורת קבלת עליונות המוסלמים ותשלום מיסים מיוחדים. בימינו משתמשים מוסלמים אנטישמים או אנטי-ישראלים בקרב ח'יבר כדוגמה לתבוסת היהודים בפני המוסלמים.
יחסיו של מוחמד עם הנוצרים בנג'ראן היו טובים בהרבה, כיוון שאנשי נג'ראן הסכימו לקבל את מרותו, על אף שלא התאסלמו. המצב בו מוחמד הושפע יותר מעקרונות הדת היהודית, אך ניהל יחסים טובים יותר דווקא עם הנוצרים, משתקף בקוראן. הקוראן שולל את אמונת השילוש הקדוש הנוצרי, ומתייחס יותר באהדה לעקרונות היהדות, אך הוא מגנה את התנהלותם של היהודים בחצי הערב בצורה חריפה, ומציין כי הנוצרים שם היו עדיפים עליהם.
אזכור בקוראן
הנביא מוחמד מוזכר בקוראן בשמו ארבע פעמים בלבד. בשאר אזכוריו הוא מופיע בתארים ובכינויים המתארים את דמותו הנבואית ואת שליחותו. כך, למשל, מוחמד קרוי גם בשמות "מבשר" ("مُبَشِّر", "מֻבַּשִׁר") "המתעטף" ("أَلْمُزَّمِّل", "אַל-מֻזַּמִּל") ו"המתכסה" ("أَلْمُدَّثِّر", "אַל-מֻדַּתִּ'ר"). על שמם של שני שמות אלה קיימות שתי סורות, פרקים בקוראן, בשם סורת אל-מוזמיל וסורת אל-מודת'יר, המספרים על אירועים מחייו של הנביא מוחמד. מספר חכמים מוסלמיים סבורים היו כי מספר שמותיו השונים של הנביא מוחמד המופיעים בקוראן זהה במספר לשמותיו של אללה, תשעים ותשעה שמות. שמותיו של אללה קרויים גם בתור "השמות היפים ביותר" ("اَلْأَسْمَاء الْحُسْنَى", "אַל-אַסְמַאא אַל-חֻסְנַא"). עם זאת, פרשנים אחרים חלקו עליהם.
יוקו אונו
יוֹקוֹ אוֹנוֹ (באנגלית: Yoko Ono; ביפנית: 小野 洋子; נולדה ב-18 בפברואר 1933) היא אמנית מולטימדיה, מוזיקאית ופעילת שלום יפנית-אמריקאית, שנודעה גם כאשתו השנייה של ג'ון לנון, מלהקת הביטלס. זוכת פרס אריה הזהב על מפעל חיים לשנת 2009.
ביוגרפיה
אונו נולדה ב-1933. אביה עבר לסן פרנסיסקו שבועיים לפני לידתה, ב-1937 חזר ליפן, ואונו למדה בבית ספר בטוקיו. ב-1940 עברה המשפחה לניו יורק, שם עבד אביה. ב-1941 עבר אביה להאנוי והמשפחה חזרה ליפן. היא סיימה את לימודיה ב-1951, והייתה האישה הראשונה להתקבל ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת פירס. אך לאחר שני סמסטרים עזבה את האוניברסיטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה היגרה משפחתה של אונו לניו יורק. ב-1956 נישאה אונו למלחין טושי איצ'יאנאגי. הם התגרשו ב-1962, לאחר שחיו בנפרד כמה שנים. ב-28 בנובמבר אותה שנה נישאה אונו לאנטוני קוקס. ב-1 במרץ 1963 הם התגרשו, ב-6 ביוני נישאו מחדש, וב-2 בפברואר 1969 התגרשו פעם נוספת. בתם קיוקו קאן קוקס נולדה ב-8 באוגוסט 1963. אונו השאירה את קיוקו עם קוקס, ועזבה אותה למען לנון. אונו וקיוקו התאחדו שוב ב-1994.
אונו פגשה לראשונה את ג'ון לנון כאשר הוא ביקר באחת התערוכות שלה בלונדון, ב-9 בנובמבר 1966. הם התחילו בקשר רומנטי שנתיים מאוחר יותר, דבר שהביא לגירושיו של לנון מאשתו הראשונה, סינתיה. לנון כתב לאונו שירים רבים, המדברים על אהבתו אליה. הידועים שבהם: "Woman", "Love", ו-"Oh, My Love". באוקטובר 1968 נעצרו בני הזוג לאחר שנתפסה ברשותם מריחואנה. הם שיתפו פעולה באלבומים רבים. הראשון בהם היה ב-1968, כאשר לנון היה עוד בביטלס, עם האלבום הניסיוני "Unfinished Music No.1: Two Virgins". ב-1969 יצא אלבום הבכורה שלהם "Live Peace in Toronto 1969". הם התחתנו ב-20 במרץ 1969, בגיברלטר.
ב-1970 הוציאה אונו את אלבום הסולו הראשון שלה, "Yoko Ono/Plastic Ono Band". לאחר התפרקות הביטלס חיו אונו ולנון בלונדון ואז בניו יורק. ב-1973 עברו אונו ולנון לגור בנפרד, אונו פיתחה את הקריירה שלה בניו יורק, ולנון עבר ללוס אנג'לס עם העוזרת האישית שלו, מאי פאנג. ב-1975 הם השלימו, וב-9 באוקטובר אותה שנה, ביום הולדתו ה-35 של לנון, נולד בנם שון. לאחר לידת שון עברה המשפחה לגור בבניין הדקוטה שבאפר וסט סייד של מנהטן. לנון פרש מהמוזיקה ונרצח בדצמבר 1980. אונו לא נישאה שוב לאחר הירצחו של לנון ומתגוררת בניו יורק, בבניין בו התגוררה עם לנון ואשר בפתחו הוא נרצח.
מאז שנות ה-60 ועד היום אונו היא פעילה למען השלום. ב-2004 הוציאה אונו מחדש את שירה "Everyman... Everywoman..." כדי לתמוך בנישואים חד-מיניים.
יוקו אונו והביטלס
בסקר שנערך ב-2009 בידי BBC הסתבר ש-73.2% ממעריצי הלהקה שונאים את יוקו אונו וסוברים שהיא הסיבה לפירוקה, ל-17.8% אין דעה בנושא ו-10% אוהבים אותה.
עבודת האמנות
בתחילת דרכה כאמנית בשנות השישים, הייתה אונו חברה בתנועת הפלוקסוס יחד עם ג'ון קייג' ומרסל דושאן. בשנת 1964 יצרה אונו את אחת מעבודותיה האיקוניות cut piece, עבודת מיצג פמיניסטית. בעבודה זו אונו על במה ולפניה מונח זוג מספריים. הקהל מוזמן לעלות על הבמה ולגזור חתיכות מהבגד שלה. עבודה זו הוצגה לראשונה בקרנגי הול בניו יורק ומאז הוצגה שוב פעמים רבות. בין השנים 1964 ל-1972 אונו יצרה קולנוע אקספרימנטלי. היא יצרה 16 סרטים, ביניהם העבודה fly בה מתועד מקרוב זבוב המטייל על גופה הערום. לעבודות אלה היא יצרה גם את הפסקול המוזיקלי. בשנת 1981 יצירה לראשונה, אונו, את המיצב ההשתתפותי עץ המשאלות בו ניכסה עץ שגדל באתר התצוגה והזמינה את הקהל לכתוב משאלות על פתקים ולתלות אותם על העץ. מיצב עץ המשאלות הוא עבודה מתמשכת שהוצגה במקומות רבים בעולם משנות השמונים ועד היום. כאשר נסגרת תערוכת עץ המשאלות באתר מסוים, אונו שולחת את פתקי המשאלות למגדל Imagine peace באיסלנד שם נשמרות מילוני משאלות מרחבי העולם.
דיסקוגרפיה
(המסומנים ב-* הם יחד עם ג'ון לנון)
פורמולה אי עונת 2017/2018
עונת 2017/2018 היא העונה הרביעית של אליפות הפורמולה אי. במהלך העונה התקיימו 12 מרוצים הכוללים הוספת מרוץ שני בהונג קונג, מרוץ בצ'ילה ומרוץ בשווייץ. המרוצים במונקו, ארגנטינה וקנדה הוצאו מהסבב. העונה החלה ב-2 בדצמבר 2017 והסתיימה ב-15 ביולי 2018. ז'אן-אריק ורן, נהגה של קבוצת Techeetah זכה באליפות הנהגים. קבוצת אאודי ספורט שפלר זכתה באליפות היצרנים.
לוח המרוצים
במאי 2017 פורסמה תוכנית המרוצים הראשונית לעונה. מספר המרוצים המתוכנן לעונה גדל ל-14 מרוצים, לעומת 12 בעונה הקודמת. בתוכנית נכללו ארבעה מרוצים חדשים בסנטיאגו, סאו פאולו, רומא וציריך. ב-30 בנובמבר הוכרז כי המרוץ שתוכנן להתקיים בסאו פאולו ידחה לעונת 2018/2019 ובמקומו יתקיים מרוץ בפונטה דל אסטה, אורוגוואי שהיה חלק משתי העונות הראשונות של האליפות. ב-18 בדצמבר הודיע ראש עיריית מונטריאול על ביטול המרוצים שתוכננו להתקיים בעיר עקב עלות גבוהה. בעקבות כך צומצם מספר המרוצים בעונה ל-12.
שיטת הניקוד
הנקודות באליפות חולקו בהתאם לפירוט בטבלה הבאה
1950 בגרמניה
שנת 1950 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 79 שנות לאום.
קשר דלתא
קשרי דלתא יכולים להיווצר באטומים גדולים המאכלסים את אורביטלי ה-d. בדרך נצפים קשרי דלתא בתרכובות אורגנו-מתכתיות והם מאפשרים לעיתים יצירה של קשרים מרובעים.
אלן דיר
אלן (אל) כריסטופר דיר (באנגלית: Alan "Al" Christopher Deere; 12 בדצמבר 1917 – 21 בספטמבר 1995) היה טייס ספיטפייר ניו זילנדי ומפקד להק בשירות חיל האוויר המלכותי בזמן הקרב על בריטניה ומחבר הספר האוטוביוגרפי "תשע נשמות".
על שירותו זכה באות השירות המצוין ולתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
פלימות' מודל PA
סך הכול יוצרו 106,896 יחידות.
יחסי קמרון–רוסיה
יחסי קמרון–רוסיה הם היחסים הבילטרליים שמתקיימים בין הרפובליקה של קמרון לבין הפדרציה הרוסית.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לקמרון כוננו ב-20 בפברואר 1964. הסכמי סחר (24 באוקטובר 1962), שיתוף פעולה תרבותי (22 במרץ 1963), שיתוף פעולה כלכלי וטכני (12 באפריל 1963), תקשורת אווירית (11 בנובמבר 1979) ושיתוף פעולה בתחום הטלוויזיה (מאי 1984) והכרה הדדית בשוויון של מסמכים ותארים חינוכיים (14 באפריל 1964) מהווים את הבסיס ליחסים בין רוסיה לקמרון.
רגיוסלקטיביות
תגובה כימית היא רגיוסלקטיבית אם היא נוטה להתרחש באזור מסוים במולקולה יותר מבאזור אפשרי אחר.
מקור השם רגיוסלקטיביות הוא בצירוף המילים באנגלית אזור (region) ובררני (selectivity). רגיוסלקטיביות עשויה לנבוע ממנגנון התגובה, כפי שקורה בסיפוחים המתרחשים על פי כלל מרקובניקוב, או כתוצאה מהעדפה תרמודינמית של אחד מן התוצרים, כפי שקורה בתגובות אלימינציה על פי כלל זייצב. רגיוסלקטיביות חשובה ביותר בסינתזה כימית, מכוון שהיא מאפשרת קבלה של תוצר עיקרי מסוים וידוע מראש, ללא תגובות צדדיות הפוגעות ביעילות ובניצולת.
ביג פור
הביג פור (באנגלית: Big Four ; תרגום: ארבעת הגדולים) הם ארבעת משרדי ראיית החשבון הבינלאומיים הגדולים ביותר. ארבעה המשרדים אמונים יחד על רוב עבודת הביקורת של חברות ציבוריות ושל חברות פרטיות ברחבי העולם. יחד הם יוצרים אוליגופול בשוק שירותי הביקורת. בעבר היה הביג פור מוכר כביג 8 (שמונה הגדולים), אך הוא הצטמצם לחמישה משרדים לאחר מספר מיזוגים. הביג 5 (חמשת הגדולים) הפכו לביג פור בשנת 2002 לאחר שמשרד ארתור אנדרסן כמעט שנסגר לאור מעורבותו והסתבכותו בפרשת אנרון.
מבנה משפטי
בדרך כלל, כל משרד רואה חשבון מתמחה במדינה אחת, בחוקיה ובתקניה. עם זאת, בשנת 2007 הכריזה KPMG כי ארבעה ממשרדיה (בבריטניה, גרמניה, שווייץ וליכטנשטיין) ימוזגו לכדי משרד אחד.
היסטוריה, צמצום מספר המשרדים הגדולים
החל משנת 1989 הצטמצם מספר המשרדים הגדולים בשל מספר מיזוגים ושערורייה אחת (פרשת אנרון).
ביג 8 (עד 1989)
במהלך רוב המאה ה-20 היו שמונה משרדים גדולים ששלטו בתחום החשבונאות והביקורת ברמה בינלאומית: מקורם של מרבית חברות הביג 8 בהתקשרויות שנוצרו בין חברות אמריקאיות ובריטיות במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. "פרייס ווטרהאוס" היה משרד בריטי שפתח סניף בארצות הברית בשנת 1890 ושלאחר מכן ייסד שותפות נפרדת במדינה זו. המשרדים האמריקאיים והבריטיים של "פיט מרוויק מיטשל" אימצו שם משותף בשנת 1925. משרדים אחרים השתמשו בשמות שונים עבור העסקים המקומיים, ואימצו שם משותף רק מאוחר יותר: "טוש רוס" אימץ את שמו בשנת 1960; "ארתור יאנג" ב-1968; "קופרס וליברנד" ב-1973; "דלויט הסקינס וסל" ב-1978; ו"ארנסט וויני" ב-1979.
בסוף שנות ה-80, לכל אחד מהביג 8 היה מותג יוקרתי. המשרדים גדלו במהירות והחלו להתמזג עם משרדים קטנים יותר. המיזוג של "פיט מרוויק" עם KMG Group בשנת 1987 היה אחד הגדולים לאותה תקופה.
ביג 6 (1989 עד 1998)
לאחר שארבעה משרדים גדולים התמזגו בשנת 1989: "ארנסט וויני" התמזג עם "ארתור יאנג" ויחד נקראו ארנסט ויאנג, ו"דלויט הסקינס וסל" התמזג עם "טוש רוס" ויחד נקראו דלויט וטוש, התחרות בין המשרדים הנותרים גברה. בבריטניה, המיזוג של דלויט ושל טוש בתחילה היה שונה. טוש שמר על שמו המקורי, ואילו דלויט התמזג עם "קופר וליברנד" ונקראו "קופר וליברנד דלויט". באמצע שנות ה-90 משרדי דלויט וטוש בבריטניה שינו את שמם לשם המקובל בעולם, למעט המשרד האוסטרלי של טוש רוס שהתמזג עם KPMG.
ביג 5 (1998 עד 2002)
הביג 5 נוצר לאחר שמשרד "פרייס ווטרהאוס" התאחד בשנת 1998 עם "קופרס וליברנד", ויחד נקראו PricewaterhouseCoopers (פרייס ווטרהאוס קופרס ובקיצור PwC).
ביג 4 (2002 עד היום)
בעקבות האשמת בכירי חברת אנרון בשיבוש הליכי חקירה ובעבירות מרמה בבורסה האמריקנית, החלה התמוטטות החברה עד שפשטה את הרגל כעבור ארבע שנים. הפרשה הביאה גם לסגירת "ארתור אנדרסן".
בישראל
בישראל, על פי דירוג "Dun's 100", חמישה משרדים גדולים מייצגים יחדיו כ-90% מהחברות הציבוריות בישראל. בראש הטבלה נמצאת ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר, אחריה בריטמן אלמגור זהר (דלויט טוש טומטצו) וסומך חייקין (KPMG). במקום הרביעי בדירוג נמצא משרד PwC ישראל ובחמישי - BDO זיו האפט. עם זאת, הדירוג עשוי להשתנות בהתאם לפרמטרים הנבחנים: מספר העובדים, מספר רואי החשבון, מספר החברות הציבוריות המבוקרות על ידי המשרד ועוד.
קוסט פורר גבאי את קסירר
מאז החל דירוג "Dun's 100" בשנת 2006 ועד היום, היה משרד קוסט פורר גבאי את קסירר תמיד בראש הדירוג. במשרד עובדים יותר מ-1,700 עובדים, ויותר מ-600 מתוכם הם רואי חשבון. רוב החברות הציבוריות בישראל הן לקוחות המשרד, כאשר כ-40% מהחברות הציבוריות הן לקוחות המשרד לשירותי ביקורת. לפירמה ארבעה משרדים ברחבי ישראל: המשרד הראשי בתל אביב וסניפים בחיפה, בירושלים ובבאר שבע.
בריטמן אלמגור זהר
בעקבות מיזוג בשנת 2008 עם דלויט, הפך משרד רואי החשבון בריטמן אלמגור זהר לשני בגודלו בישראל עם יותר מאלף עובדים. בין לקוחותיו נמצאים עסקים ומוסדות מרכזיים במדינה וביניהם בנק הפועלים, מפעל קוקה קולה ועוד.
KPMG סומך חייקין
השפעתו הכלכלית של המשרד בישראל גדולה, במיוחד בעקבות שלוש בכירות בבנקים שהן יוצאות המשרד, גליה מאור ורקפת רוסק עמינח מבנק לאומי; וסמדר ברבר-צדיק מהבנק הבינלאומי הראשון, ובכירים רבים נוספים במשק הישראלי. המשרד ידוע בזכות עצמו וגד סומך העומד בראש המשרד נחשב סמכות בעיני רבים בתחום. המשרד מטפל בעשירי הארץ, בהם האחים עופר ושרי אריסון. המשרד חבר למשרד הייעוץ העולמי Price Water House ב-1997, כנראה לקראת כניסה למכרז על נמל התעופה בן-גוריון או על כביש חוצה ישראל ולאחר מכן עבר ל-KPMG עם רכישות נרחבות של זו ב-1999.
קסלמן וקסלמן
משרד קסלמן וקסלמן נקרא גם -. PwC Israel חברה ברשת הגלובלית PwC, הכוללת פירמות ב-158 מדינות עם כ־237,000 עובדים, מנהלים ושותפים. PwC Israel פעילה משנת 1924, מונה 61 שותפים וכ-1200 עובדים מקצועיים, בהם רואי חשבון, כלכלנים, משפטנים, מוסמכים במינהל עסקים, אנשי תוכנה ומנתחי מערכות, מהנדסים ועוד. PwC Israel עוסקת בביקורת ודיווח כספי, ייעוץ מס וייעוץ עסקי. משרדיה פרוסים בתל אביב, חיפה, ירושלים ובאר שבע.
טורקיה
בטורקיה ארבעה משרדים גדולים:
יפן
ביפן ארבעה משרדים גדולים: שמות המשרדים באנגלית אינו זהה לשם המשרד ביפנית.
מצרים
במצרים ארבעה משרדים גדולים:
קוריאה הדרומית
בקוריאה הדרומית ארבעה משרדים גדולים:
הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט
הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט (או הסוכנות העולמית למניעת אִמְרוּץ בספורט; באנגלית: World Anti-Doping Agency ובראשי תיבות: WADA, בצרפתית: Agence mondiale antidopage) היא ארגון בינלאומי מקצועי בלתי תלוי, המרכז את הפעילות העולמית כנגד סמים בספורט. נוסדה ב-10 בנובמבר 1999 בלוזאן, שווייץ, על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, וכיום מרכזה במונטריאול, קנדה. בראשו עומד כיום הבריטי קרייג רידי.
מהלכים שקדמו להקמת הסוכנות:
מטה הארגון שכן בלוזאן, שווייץ עד 2002, ומאז עבר למונטריאול, קנדה. תקציב הארגון מגיע בחציו מהוועד האולימפי הבינלאומי, וחציו ממדינות שנות. פעילויות עיקריות של הסוכנות:
נכון לשנת 2007, מעל 570 ארגוני ספורט מחויבים לקוד העולמי נגד סמים בספורט, ביניהם כל 35 פדרציות הספורט הבינלאומיות הכפופות לוועד האולימפי הבינלאומי, כל הוועדים האולימפיים של המדינות השונות, וכל הארגונים הפאראלימפיים המקבילים.
מרגול
מרגול הייתה תוכנית אירוח בהנחייתה של מרגלית צנעני שעלתה לאוויר בשנת 1993 במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, שהחל אז את שידוריו המסחריים. התוכנית שודרה עד שנת 1995. זכורים ממנה שיר הפתיחה של התוכנית ("ערב טוב קהל נכבד...") והשיר "הגברים בוכים בלילה", אותו ביצעה עם גלי עטרי ואופירה יוספי.
"מרגול" הוא שיתוף הפעולה הראשון בין הזמרת לבין הזכיינית "קשת". בשנת 2006 קיבלה תוכנית בזכיינית שנקראה "מרגול שופטת", וכן השתתפה במשך שנים ארוכות כשופטת בתוכנית "כוכב נולד".
סרט בנות
סרט בנות הוא כינוי עממי לסרטי-נוסחה שקהל היעד העיקרי שלהם הוא נשים. רבים מהסרטים בסוגה קולנועית מדגישים את נקודת המבט הנשית, התלבטויות וקשיים המעסיקים נשים, ומערכות יחסים בין נשים.
ראשיתה של הסוגה כבר בראשית ימי הקולנוע, אז יוחד השם לסרטים שבמרכזם סיפור אהבה רומנטי. מסוף שנות החמישים, ובמיוחד אחרי הופעת "חיקוי לחיים" של דאגלס סירק (1959), יוחד הכינוי לרוב המלודרמות בכיכובן של נשים; לרבים מסרטי האהבה הרומנטיים או הטרגיים, בהם מושא האהבה הגברי מייצג סטריאוטיפ רומנטי; לחלק מהסרטים שבמוקדן הניסיון להבין או לבאר את עולמן של נשים (גם מנקודת מבט גברית); ולרבים מהסרטים בהם קו העלילה המרכזי עוסק ביחסים בין נשים (כמו ביחסי רעות נשית, קשרי עבודה ומרות בין נשים, או יחסי אם ובת) או בקשרים משפחתיים.
שריר הכסל והמותניים
שריר הכסל והמותניים (TA: Musculus iliopsoas) הוא מונח המאחד שני שרירים באזור הבטן והאגן המניעים את הירך. השריר הוא מניע חזק ועיקרי של מפרק הירך לכיוון כיפוף. וכן משמש לשמירה על יציבות מפרק הירך.
תיאור
שריר הכסל והמותניים מורכב משני שרירים, שריר הכסל (Musculus iliacus) ושריר המותניים הגדול (Musculus psoas major).
תחילתו של שריר הכסל ברכס הכסל ובגומץ הכסל של עצם הכסל, בכנף של עצם העצה וברצועות העצה והכסל הקדמיות. חלקו המרוחק של השריר נאחז בגיד של שריר המותניים הגדול ובחלק העליון של גוף עצם הירך, מעט מתחת לתל הירך הקטן.
תחילתו של שריר המותניים הגדול בחלק הצידי של חוליות המותן, החל בחוליה החזית השתים עשרה ועד לחוליה המותנית החמישית וכן בחלקם הצידי של הדיסקים שבין החוליות. חלקו המרוחק של השריר נאחז בתל הירך הקטן של עצם הירך.
עצבוב
שריר הכסל מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים השני והשלישי (L2, L3) דרך עצב הירך.
שריר המותניים הגדול מעוצבב על ידי שורשי העצב המותניים הראשון, השני והשלישי (L1, L2, L3), ישירות מהענפים הקדמיים של שורשי העצב.
תאונת הרכבת בתסליה
תאונת הרכבת בתסליה אירעה ב-28 בפברואר 2023 כאשר רכבת נוסעים ורכבת משא התנגשו ביניהן בדרום עמק טמפה, שבמחוז תסליה, יוון. כתוצאה מההתנגשות נהרגו 57 נוסעים, 85 נוספים נפצעו.
תאונה זו, שהייתה תאונת הרכבת הקטלנית ביותר בתולדות יוון, עוררה זעם רב במדינה, לאחר שהתגלה כי רכבת הנוסעים קיבלה אישור לעלות על מסילת הרכבת הלא-נכונה, למרות נוכחותה של רכבת המשא באותה מסילה. הפגנות ועימותים עם המשטרה התקיימו באתונה, לאריסה וסלוניקי. עובדי הרכבת ההלנית שהפעילה את הרכבות שהתנגשו, ועובדי הרכבת התחתית של אתונה פתחו בשביתה. קוסטאס קרמנליס, שר התחבורה היווני, התפטר בעקבות התאונה.
רקע
רכבת הנוסעים IC62 הופעלה על ידי חברת הרכבת היוונית, חברה בת של חברת הרכבות האיטלקית. הרכבת הייתה אמורה להגיע לתחנת סלוניקי בשעה 22:35, לפי השעון המקומי. רכבת המסע הובילה לוחות פח ומכולות משא.
פגיעה ברשת החשמל בתחנת הרכבת פלאיופרסאלוס, שאירעה מוקדם יותר באותו היום, גרמה לשיבושים בלוחות הזמנים. התאונה אירעה בסמוך לגשר עילי, שעבר מעל הכביש המהיר A1, בקטע שנפתח לתנועה בשנת 2003.
מערכת בקרת הרכבות האירופאית הייתה אמורה להיכנס לפעולה בשנת 2020, אך הפעלתה נדחתה לסוף שנת 2023. בתקופה שקדמה לאירוע אירעו כמה תאונות, אך הן הסתיימו ללא נפגעים.
התאונה
רכבת הנוסעים IC62, שהייתה אמורה לצאת מאתונה לסלוניקי בשעה 19:22, יצאה בפיגור של כמה דקות בלוח הזמנים בערך בשעה 19:30, והובילה כ-350 נוסעים. רבים מהנוסעים היו סטודנטים בשנות ה-20 לחייהם שחזרו לאחר סוף השבוע הארוך לחגיגת התענית היוונית-אורתודוקסית.
ה-IC62 הגיע ללריסה באיחור עקב התקרית המוקדמת בתחנת פלאיופרסאלוס ועזבה את התחנה בשעה 23:00, ויצא במסלול דרומה. במקביל, רכבת המשא המשיכה מסלוניקי ללאריסה באותה מסילה. מנהל התחנה בלאריסה, שעבד שם רק חודש אחד, הורה לרכבת להמשיך עד לתחנת נאוי פורוי והורה לעוזרו לא "לסובב את המפתחות" (ליישר מחדש את המתגים).
ההתנגשות בין שתי הרכבות התרחשה בשעה 23:21 בקו הראשי אתונה-סלוניקי, המופעל על ידי OSE, חברת הרכבות הלאומית היוונית. הקטע שבו התרחשה התאונה, הממוקם 27.3 קילומטרים צפונית ללאריסה, היה דו-מסלולי ומצויד בבקרות אוטומטיות, אך המיתוג והאיתות עדיין נשלטו באופן ידני.[16] רכבת הנוסעים ורכבת המשא התנגשו חזיתית ליד אוונגליסמוס מעט לפני חצות בשל החשיכה בזמן התאונה לנהגי הקטרים לא נותר זמן להגיב, ההערכה היא כי רכבת הנוסעים נסעה במהירויות שבין 140 קמ"ש ל-160 קמ"ש.
בראיון לתאגיד השידור היווני דיווח קוסטאס אגורסטוס, מושל המחוז כי ארבעת הקרונות הראשונים של רכבת הנוסעים ירדו מהפסים, ושני הקרונות הראשונים עלו באש ו"הושמדו כמעט לחלוטין". על פי הדיווחים, הנוסעים נמלטו מהרכבת דרך חלונות שנשברו בהתרסקות. רבים נכנסו לפאניקה וחלקם נלכדו בקרונות שהיו מוטים ב-45 מעלות או יותר. כוחות ההצלה הצליחו לפתוח חלק מדלתות הקרונות ולסייע בחילוץ. עוצמת הפגיעה הצליחה להרוס לחלוטין את קטר רכבת הנוסעים בעוד קטרי רכבת המשא נדחקו לאחור אל קרונות המשא שגררו.
קרונות רכבת רבים עלו באש בעקבות ההתנגשות, ו-17 כבאיות ו-150 כבאים פעלו לכיבוי הלהבות. במאמצי חילוץ השתתפו 40 אמבולנסים, מ-30 שוטרים במקום. ההריסות היו כה נרחבות ונדרש סיוע של מנופים כדי לסייע בחילוץ חלק מהקרונות. צבא יוון לקח חלק במשימות החילוץ. כ-250 נוסעים שלא נפגעו או נפגעו בצורה קלה פונו מאתר ההתנגשות באוטובוס לסלוניקי.
57 נוסעים נהרגו ולמעלה מ-80 נפצעו. 66 הנפגעים אושפזו בבית חולים, שישה מתוכם נזקקו לטיפול בטיפול נמרץ. בין ההרוגים היו חמישה תושבי אלבניה, שני סטודנטים מקפריסין ואזרח רומני.
לאחר התאונה
ממשלת יוון כינסה ישיבת חירום לאחר התאונה, ושר הבריאות תאנוס פלוריס ביקר בזירת האירוע. נשיאת יוון, קתרינה סקלארופולו, שהייתה בביקור במולדובה בעת האירוע, קיצרה את הביקור ושבה למדינה. שר התחבורה, קוסטאס קרמנליס, התפטר מתפקידו, והצהיר בזירת התאונה כי הוא מרגיש אחריות על כך ש"לא הצליח להביא את מערכת הרכבות לסטנדרטים של המאה ה-21".
שלושה ימי אבל לאומי הוכרזו במדינה, והדגלים הורדו לחצי התורן. בבוקר שלמחרת התאונה הורדו הדגלים לחצי התורן גם בבניין הנציבות האירופית בבריסל. אלבניה הכריזה על 5 במרץ כיום אבל לאומי וישיבת הפרלמנט של אלבניה נפתחה בדקת דומייה לזכר קורבנות התאונה.
סלמי
סלמי (איטלקית Salame) הוא סוג של נקניק מומלח שמקורו במטבח האיטלקי. בעבר נבעה הפופולריות של הסלמי מהיותו מוצר בשר שניתן לאחסנו בטמפרטורת החדר.
מרכיבי הסלמי
הסלמי המסורתי מורכב מתערובת של:
בסלמי המודרני התערובות כוללות מרכיבים נוספים כדי לגרום לתסיסה מהירה יותר ולשימור הנקניק לזמן רב יותר. ישנם יצרנים שנמנעים מלהוסיף חנקה וניטריטים (חומצות מלח חנקני) כדי לייצר מוצר הנחשב בריא ואורגני יותר.
סוגי הסלמי
קיימים סוגי סלמי רבים, רבים מהם נקראים לפי מקורם (האזור או ארץ המקור שלהם). בין השאר סלמי נקראים על שם ארל, ג'נובה, הונגריה ומילאנו. מרביתם בטעמי שום ובצל. ישנם סוגים מסוימים, בעיקר אלו שמקורם בספרד, רוב הסוגים ההונגריים וחלק מהסוגים מדרום איטליה (כמו פפרוני שמקורו בנקניקיה נפוליטנית פיקנטית) המכילים פפריקה או אבקת צ'ילי שונים ברמת קיצוץ הבשר, בגודלם ובסוג המעטפת.
פנחס שטיינברג
פנחס שטיינברג (נולד ב-13 בדצמבר 1945) הוא מנצח ישראלי המשמש כיום כמנצח הראשי של הפילהרמונית של בודפשט.
ביוגרפיה
פנחס שטיינברג נולד בישראל, שם החל את לימודי המוזיקה שלו. הוא המשיך להשתלם בכינור בארצות הברית ובקומפוזיציה בגרמניה, ביו מוריו היו ג'וזף גינגולד ויאשה חפץ. הופעתו הראשונה כמנצח הייתה בברלין בשנת 1974 ומאז ניצח על רבות מן התזמורות הנודעות בעולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הפילהרמונית הישראלית, תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, התזמורת הפילהרמונית הצ'כית, הפילהרמונית של מינכן, התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם ועוד. הוא ניצח גם בפסטיבל זלצבורג, פסטיבל ורונה ואחרים.
בשנים 1988 עד 1996 היה מנצח אורח קבוע באופרה של וינה. כן ניצח על הפקות אופרה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, האופרה של סן פרנסיסקו ועוד.
בדצמבר 2001 ניצח לראשונה בארצות הברית, על התזמורת הסימפונית של דאלאס ועל תזמורת קליבלנד. הצלחת ביקורו בקליבלנד הביאה להזמנתו לחזור ולנצח שם בעונות 2003, 2005, 2006 ו-2007.
פול נאש
פול נאש (באנגלית: Paul Nash; 11 במאי 1889 – 11 ביולי 1946) היה צייר, אמן מלחמה, צלם, סופר ומעצב אמנות שימושית בריטי. נאש היה בין אמני הנוף החשובים ביותר במחצית הראשונה של המאה העשרים. הוא מילא תפקיד מפתח בהתפתחות המודרניזם באמנות האנגלית. הוא היה אחיו הבכור של האמן ג'ון נאש.
ראשית חייו
נאש היה בנם של עורך דין מצליח, ויליאם הארי נאש, ואשתו קרוליין מוד, בתו של סרן בצי המלכותי. הוא נולד בקנזינגטון וגדל בארלז קורט במערב לונדון, אך בשנת 1902 עברה המשפחה לאיבר הית' שבבקינגהאמשייר. הם חשבו שהמעבר לאזור הכפרי יעזור לקרוליין נאש, שהראתה תסמינים של מחלות נפש. העלות הגוברת של הטיפול בקרוליין נאש הובילה לכך שהבית באייבר הית' הושכר בזמן שפול ואביו התגוררו יחד במגורים ואחותו הצעירה ואחיו הלכו לפנימיות. ב-1910, בת ארבעים ותשע, נפטרה קרוליין נאש במוסד לחולי נפש.
פול נאש נועד במקור לקריירה בחיל הים, בעקבות סבו מצד אמו, אך נכשל בבחינת הכניסה ללימודי הימאות וחזר לסיים את לימודיו בבית הספר סנט פול. בעידודו של עמיתו אריק קאנינגטון, נאש שקל אפשרות לקריירה כאמן.
נאש בילה שנתיים בלימודים בבית ספר לאמנות בבולט, ובהמלצת ויליאם רוטנשטיין נרשם לבית הספר לאמנות סלייד ביוניברסיטי קולג' בלונדון. הוא נרשם באוקטובר 1910.
בית הספר סלייד פתח אז את שעריו לכישרונות צעירים. חבריו למחזור של נאש כללו את בן ניקולסון, סטנלי ספנסר, מארק גרטלר, ויליאם רוברטס, דורה קרינגטון, כריסטופר נבינסון ואדוארד וודסוורת'. נאש נאבק בשרטוט הדמויות, ובילה רק שנה בבית הספר. נאש הציג בתערוכות בשנים 1912 ובשנת 1913, לפעמים עם אחיו ג'ון, שהוקדש במידה רבה לציורים בצבעי מים של נופים סוערים, שהושפעו משירתו של ויליאם בלייק. שני מקומות במיוחד הוצגו בעבודות הנוף שלו בתקופה זו, הנוף הנשקף מבית אביו באייבר הית' וזוג גבעות עם עצים בעמק התמזה. אלה היו הראשונים בסדרת ציורי הנוף שלו. בקיץ 1914 נאש זכה להצלחה מסוימת ובאותה שנה הוא עבד זמן קצר בסדנאות אומגה בהנהלת רוג'ר פריי. הוא נבחר לקבוצת לונדון בשנת 1914.
קצין קרבי
ב-10 בספטמבר 1914, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, התגייס נאש לשירות בברטניה. תפקידו של נאש, כלל את משמר המגדל בלונדון, מה שאפשר לו להמשיך לצייר.
נאש החל בהכשרת קצינים באוגוסט 1916 ונשלח לחזית המערבית בפברואר 1917 כסגן שני בגדוד המפשייר. הוא התבסס בסנט אלואי על איפר בתקופה שקטה יחסית ואף על פי שהאזור ספג הפגזות, לא התקיימו קרבות גדולים בזמן שהוא היה שם.
כתוצאה מתערוכות אלו יעץ כריסטופר נבינסון לנאש לפנות לצ'ארלס מסטרמן, ראש לשכת תעמולת המלחמה של הממשלה, בבקשה להגיש בקשה להיות אמן מלחמה רשמי. נאש היה עם גדוד מילואים ליד פורטסמות' והתכונן לחזור לצרפת בתפקיד קרבי, כאשר קיבל הודעה כי אושר לו לשרת כאמן מלחמה.
אמן מלחמה - בלגיה, 1917
בנובמבר 1917 שב נאש לאייפ סאליינט כמשקיף במדים. נוף החורף שמצא היה שונה מאוד מזה שראה באביב. מערכת התעלות, התעלות הקטנות והגומות שניקזו בדרך כלל את הנוף המישור של פלנדריה הושמדו על ידי ירי הפגזים המתמיד. חודשים של גשם בלתי פוסק הובילו לשיטפונות נרחבים ולבוץ עמוק. נאש זעם על חילול הטבע הזה. הוא האמין שהנוף אינו מסוגל עוד לתמוך בחיים וגם לא יוכל להתאושש בבוא האביב. הוא כעס והתפכח מהמלחמה והבהיר זאת במכתבים שנכתבו לאשתו:
הכעס של נאש היה גירוי יצירתי גדול שהביא אותו לייצר עוד תריסר רישומים ביום. הוא עבד בטירוף של פעילות ולקח סיכונים גדולים כדי להתקרב ככל האפשר לשוחות החזית. למרות הסכנות והקשיים, כשהגיעה ההזדמנות להאריך את ביקורו בשבוע ולעבוד למען הקנדים נאש קפץ על ההזדמנות. בסופו של דבר הוא חזר לאנגליה ב-7 בדצמבר 1917.
אמן מלחמה - אנגליה, 1918
בתחילת 1918, נאש החל לעבוד בצבעי שמן בפעם הראשונה. ציור השמן הראשון שהוא עשה היה "מסלול הפרדות", בתוך ההתפוצצויות מוצגות דמויות זעירות של חיילים. המעבר לצבעי שמן איפשר לנאש להשתמש בהרבה יותר צבע המכיל גוונים צהובים, כתומים וחרדליים.
בעודו בצרפת נאש הכין רישום בעט ודיו, אותו כינה "זריחה ביחידת אינוורנס", יחידה שהשתתפה בלחימה קשה בקיץ 1917 במהלך קרב לנגמרק. מראה נוף המורכב מבוץ ועצים מפוצצים המוארים על ידי שמש צהובה בהירה. בתחילת 1918, כשנאש החליט לייצר ציור שמן גדול יותר על בסיס ציור זה, כל התקווה שהשמש החיוורת ייצגה נעלמה. אין אנשים בתמונה וגם לא כל הפרטים כמו מסלולי הפרדות. השמש היא כדור לבן קר והעננים החומים של הציור המקורי הפכו לאדומים כמו דם.
עבודות אלה הוצגו בתערוכת היחיד של נאש בגלריות לסטר במאי 1918. תערוכה זו זכתה לשבחי הביקורת, כאשר מרבית הפרשנים התמקדו בהדגשים של נאש - הטבע, השדות והגבעות ההרוסות, הן הקורבן התמים של המלחמה.
שנות העשרים
עם סיום המלחמה נאש היה נחוש להמשיך בקריירה שלו כאמן אך נאבק בהתקפי דיכאון תקופתיים ובדאגות פרנסה.
בשנת 1921, לאחר שביקר את אביו החולה, נאש התמוטט, ולאחר שבוע בו איבד שוב ושוב את הכרתו, אובחן כסובל מהלם קרב שנבע מהמלחמה. כדי לסייע להתאוששותו הם עברו לדימצ'רץ' (בקנט) בה הם ביקרו לראשונה בשנת 1919 ושם צייר כמה נופי ים. חוף הים בדימצ'רץ' הפך למיקום מרכזי בעבודתו של נאש. העימות בין היבשה לים המתואר בציורי חוף הים בדימצ'רץ' הזכיר אלמנטים מציוריו של נאש בחזית המערבית והושפע גם מצערו על מות חברו קלוד לאבאט פרייזר ביוני 1921.
ב-1924 ו-1925 נאש לימד משרה חלקית בבית הספר לעיצוב בקולג' המלכותי לאמנות. בשנת 1924 ערך תערוכה מוצלחת בגלריות לסטר. הצלחתה אפשרה לו לבלות את החורף ליד ניס ולבקר בפירנצה ופיזה. בתחילת 1925 חזרו לאידן ליד ריי בסאסקס.
אידן וביצות רומני הפכו לתפאורה לסדרת ציורים מאת נאש, בעיקר הים החורפי שצויר בשנת 1925 ועובד מחדש בשנת 1937. בשנת 1927 נאש נבחר לאגודת האמנים בלונדון ובשנת 1928 ערך תערוכה מוצלחת נוספת של ציוריו בגלריות לסטר ואילו תערוכת חריטות העץ שלו התקיימה בגלריה רדפרן באותה שנה.
תערוכת גלריות לסטר התייחסה לכך שהראתה את נאש כמתרחק מנופיו הפופולריים והתחיל לחקור את ההפשטה בעבודתו.
מדיה אחרת
נאש עבד לעיתים קרובות במדיה שאינה צבעונית. בנוסף לשני כרכים של תחריטי העץ שלו, במהלך שנות העשרים הפיק נאש איורי ספרים עבור כמה מחבריו, כולל רוברט גרייבס וסיגפריד ששון.
בשנת 1921 הציג נאש עיצובים של טקסטיל בתערוכה וב־1925 פיתח ארבעה עיצובים מבד לסדרת טקסטילים שנמכרו מסחרית. מאוחר יותר, בשנת 1931, מרגרט נאש העניקה לו מצלמה כאשר הפליג לאמריקה כדי לשמש כחבר שופטים בפרס קרנגי הבינלאומי בפיטסבורג. נאש הפך לצלם פורה ולעיתים קרובות עבד מתוך תצלומים משלו לצד רישומי ההכנה שלו כאשר צייר יצירה.
שנות השלושים
בשנת 1934 הוא עבר לדורסט ובה הכיר את איילין פורסטר אגאר. הם החלו במערכת יחסים וגם עבדו ביחד על היצירות.
מלחמת העולם השנייה
בתחילת מלחמת העולם השנייה נאש מונה על ידי הוועדה המייעצת של אמני המלחמה לתפקיד אמן מלחמה בשכר במשרה מלאה, שהוצמד לחיל האוויר המלכותי ולמשרד האווירייה. נאש לא היה פופולרי בקרב נציג משרד האוויר בוועדת ציירי המלחמה, בין השאר בגלל האופי המודרניסטי של עבודתו, וחלקו משום שחיל האוויר רצה שאמני המלחמה יתרכזו בייצור דיוקנאות של טייסיהם וצוותי האוויר שלהם.
בעודו אומן מלחמה בשכר, הפיק שתי סדרות של צבעי מים, של מטוסי אויב שהופלו באנגליה, והתרסקו בנופים כפריים. ונתן להם כותרות כמו "מפציץ בתירס", "מסרשמידט בפארק הגדול של וינדזור". בעוד שמשרד האווירייה יכול היה להעריך את הכוונה הפטריוטית ואת הערך התעמולתי של עבודות אלה, אבל סידרה אחרת מודרניסטית גרמה לכך שהם התעקשו שהחוזה המלא של נאש יסתיים בדצמבר 1940.
קנת קלארק, יו"ר ועדת ציירי המלחמה, נדהם מהתפתחות זו ובינואר 1941 הסכימה הוועדה להפריש 500 ליש"ט לרכישת יצירות מנאש בנושא הסכסוך האווירי.
הציור טוטס מיר (ים המוות) הוגש לוועדה בשנת 1941 ומציג "ים" של כנפי מטוסים גרמניים הרוסים על בסיס סקיצות ותצלומים, שנעשו ליד אוקספורד בשנת 1940. הציור מזכיר סדרה של ציורי ים וחוף עגומים שנאש עשה בשנות השלושים. נאש תיאר בציור רק כלי טיס גרמניים הרוסים מכיוון שרצה להראות את גורלם של 'מאות היצורים המעופפים שפלשו לחופים שלנו'. הוא השתמש במונח הגרמני כשם לתמונה מכיוון שרצה שהיא תיכלל בסדרת גלויות לתעמולה בגרמניה.
קנת קלארק הצהיר לגבי "טוטס מיר": "זו תמונת המלחמה הטובה ביותר עד עתה, אני חושב". הציור עדיין נחשב בין הציורים הבריטיים המהוללים ביותר של מלחמת העולם השנייה.
לאחר השלמת הציור "הקרב על בריטניה", נאש מצא את עצמו חסום יצירתי ושוב חולה באסתמה. אף על פי שלא הצליח לצייר, הוא הפיק מספר קולאז'ים צילומיים שכללו סמלים ומוטיבים מיצירות קודמות לעיתים קרובות לצד תמונות של היטלר.
הציור הסופי של נאש לוועדת ציירי המלחמה היה סצנה יוצאת דופן של הפצצה של עיר בגרמניה. אף על פי שניתנה לו גישה לדיווחים רשמיים של צוותי אוויר שטסו לגרמניה, נאש אימץ גישה מופשטת לא שגרתית. נאש הסביר כי הוא הראה עיר מותקפת עם עמוד עשן, מבנים בוערים ברקע ומצנחים יורדים בחזית. עמוד העשן והירח נראו מאיימים על העיר כמו המפציצים, שהוסתרו בתוך העננים האדומים, האחראים לפיצוצים בצד ימין של הציור. בעוד שקנת קלארק התקשה להבין את הציור בגלל מה שכינה "מישורי המציאות השונים בהם הוא מצויר", הוא אכן הכיר בכך שהוא עשוי לבשר על מהלך אחד שאמנות לאחר המלחמה יכולה לקחת.
עבודות אחרונות
השלמת ציור קרב גרמניה בספטמבר 1944 הביאה לסיום מחויבויותיו הציבוריות של נאש והוא בילה את שמונה עשר החודשים הנותרים בחייו ב"מלנכוליה מתבודדת". בחודשים האחרונים הפיק נאש סדרת ציורים, כולל מעוף המגנוליה (1944).
נאש חזר גם להשפעתו של ויליאם בלייק, שהשפיע כל כך על האמנות המוקדמת שלו, כמו בסדרת החמניות הענקיות הכוללות חמניות ושמש (1942).
מותו
במהלך עשרת הימים האחרונים של חייו, נאש חזר לדורסט וביקר במקומות מגוריו הקודמים בסוואנאג', בקורפה, ובקימרידג' ביי.
נאש נפטר בשנתו מאי ספיקת לב ב-11 ביולי 1946 בבוסקומב בהמפשייר.
תערוכת זיכרון וקונצרט לנאש, בהשתתפות המלכה אליזבת נערכה בגלריית טייט במרץ 1948.
אתאנריק
אתאנריק (Athanareiks בשפת הגותים הוא "מלך השנה"; ? - 381) היה מלך או מנהיג הויזיגותים, יריבו של פריטיגרן. במקורות רומיים מסוימים מכונה Judex potentissimus.
תחת לחץ ההונים הוויזיגותים התיישבו סביב הרי הקרפטים המזרחיים וכדי להתגונן מפני ההונים הקימו גלי אדמה גדולים, המכבידים על תנועת פולשים רכובים. זמן קצר לפני מותו ביקר אתאנריק בקונסטנטינופול וחתם על הסכם שלום עם תאודוסיוס הראשון, הסכם שנשאר בתוקף גם לאחר מותו.
ספריית הרנסנס היהודי
ספריית הרנסנס היהודי (בהונגרית: Zsidó Renaissance Könyvtár) היא סדרת הספרים שהוצאה על ידי "דפוס זוננפלד" באורדיאה.
הוצאת הסדרות
הסדרה הראשונה - ללא שם העורך - החלה עוד לפני מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1910, בה יצאו לאור "מלחינים יהודים ואגדות אוקראיניות" של מור גילאני, זולטאן לייטנר-לוקאץ' כתב על "סוציאליזם והתנועה הלאומית היהודית", שאנדור ס. אולמן כתב על "צוואת סבא רבא שלי" קלמן פוירשטיין כתב על "יהדות העתיד" כיצירה מקורית, כמו גם כרך האוטומנציפציה של יהודה לייב פינסקר (בתרגום לאיוש זינגר) וכן כרך בשם נובלות יהודיות-רוסיות. ההמשך היה בשנת 1919 מאת מקס נורדאו "מהי ציונות?" באותה שנה הופיעו עוד ארבעה פרסומים בסדרה, כולל אחד מאת המשורר ההונגרי אנדרה אדי "על היהדות" מבחר מאמרים עם הקדמה מאת הסופר ההונגרי-יהודי דז'ה פהר ו"גסיסת הכפר" של הנריק גוטמן. החוברות האחרות הן של שלום אש (אל הנקמה, בתרגום זולטן לייטנר), מקס נורדאו, אוסיאס תון ואוריאל זנגוויל.
הסדרה השנייה, בציון מקום ההוצאה כאורדיאה-סאטו מארה, הושקה בשנת 1923, בהוצאת דפוס Szabadsajtó Könyvnyomda Rt., עשר חוברות לרוב ללא תאריך, בעריכת זולטאן לייטנר. היצירה המקורית היחידה הייתה של ינה זילברמן "התרבות היהודית ותפיסת העולם המודרנית", חוברת הנושאת את המספר 10. שתי חוברות הכילו קטעים מהתלמוד. יוצרי ומתרגמי שאר החוברות היו: מקס ברוד, מרטין בובר, בן אלעזר, אחד העם.
רוץ, דייגו, רוץ!
רוץ, דייגו, רוץ! (באנגלית: !Go, Diego, Go) היא סדרת הנפשה אמריקאית, המשמש כספין אוף של "מגלים עם דורה". הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקלודיאון ב-6 בספטמבר 2005, והסתיימה ב-16 בספטמבר 2011, לאחר 5 עונות ו-80 פרקים.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הופ!, ולאחר מכן בערוץ ניקלודיאון ובערוץ ניק ג'וניור, החל משנת 2008 ועד שנת 2011.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחשת ביערות הגשם בברזיל, ועוקבת אחר דייגו מרקווז, ילד בן שמונה, ואחותו בת ה-11, אליסיה. שניהם חובבי טבע ונוהגים לעיתים רבות לסייע לבעלי חיים בסכנה, בעיקר ביערות טרופיים. דייגו הוא בן דודה של דורה מסדרת הטלוויזיה "מגלים עם דורה". חיית המחמד של דייגו הוא גורי היגואר אשר מצטרף אליו לחלק מהרפתקאותיו (בדומה לבוטס הקוף של דורה אשר גם מצטרף אליה בהרפתקאותיה).
בכל פרק מבדר דייגו את הצופים באמצעות שילוב של שירים באנגלית.
הגרסה העברית ושיר הפתיחה
הגרסה העברית כמו ב'מגלים עם דורה' הייתה ללימוד אנגלית. את שיר הפתיחה מבצע גיורא קנת שהוא מדבב אמריקאי ישראלי שדיבב בסדרה זו כאשר חזר לארץ בסוף 2008.
קרלוס מרטינס
קרלוס מרטינס דיאס (בספרדית: Carlos Martínez Díez; נולד ב-9 באפריל 1986 בלודוסה שבנווארה, ספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת בורגוס מהליגה השלישית בספרד.
לבנטינה
מחוז לבנטינה (איטלקית: Distretto di Leventina) הוא אחד משמונה מחוזות של קנטון טיצ'ינו, הקנטון היחיד שתושביו דוברי איטלקית בשווייץ. הוא שוכן בחלקו הצפוני ביותר של הקנטון, על שטח של 479.9 קמ"ר, המתחיל במעבר סנקט גוטהרד ומסתיים בעיירה ביאסקה. במרכזו של המחוז שוכן עמק לבנטינה, שלאורכו זורם נהר טיצ'ינו והוא מהווה ציר תנועה ראשי, דרכו עוברות האוטוסטרדה ומסילת הרכבת המוליכות למרכז שווייץ ולאיטליה.
אוכלוסיית המחוז מונה 9,834 תושבים (דצמבר 2009). בירת המחוז היא העיר פאידו (Faido) והעיר הגדולה ביותר היא אירולו (Airolo). המחוז מחולק לארבע מועצות אזוריות (באיטלקית: circoli) ול-18 מועצות מקומיות.
בהרים של מחוז לבנטינה, שהם חלק מרכס הרי האלפים, מספר אתרי סקי קטנים ומאות קילומטרים של מסלולי הליכה ואופניים. בתחומי המחוז עשרות אגמים קטנים ומספר אגמים מלאכותיים, המשמשים ליצור חשמל. אגם ריטום שמצפון לאירולו משמש לייצור חשמל למנהרות הרכבת וכלי הרכב העוברים מתחת לרכס סנט גוטהרד.
נגונג פינג
נגונג פינג (באנגלית: Ngong Ping; בסינית: 昂坪) היא רמה בחלקו המערבי של האי ההררי לנטאו שבהונג קונג.
גאוגרפיה
ברמה מספר אתרים בעלי חשיבות ובהם מנזר פו לין, כפר השעשועים נגונג פינג ובודהה טיאן טאן אליהם ניתן להגיע באמצעות רכבל נגונג פינג 360 המקשר את הרמה עם טונג צ'ונג.
כפר השעשועים נגונג פינג אשר הוקם בראשית המאה ה-21 הוא אתר שעשועים המבוסס על חייו של הבודהה והכולל מספר אטרקציות המציגות את חייו של בודהה, אכסניית נוער, חנויות ומסעדות.
פרוציו למבורגיני
פרוציו אליו ארתורו למבורגיני (באיטלקית: Ferruccio Elio Arturo Lamborghini; 28 באפריל 1916 – 20 בפברואר 1993) היה תעשיין איטלקי. נולד למשפחת חקלאים אשר גידלו גפנים בקומונה באזור צ'נטו שבמחוז אמיליה-רומאניה, הידע המכני שלו הוביל אותו להיכנס לעסקי ייצור טרקטורים בשנת 1948, כאשר הוא ייסד את Lamborghini Trattori, אשר הפך במהרה ליצרן חשוב של ציוד חקלאי בעיצומה של הרפורמה הכלכלית שלאחר המלחמה באיטליה. בשנת 1959, הוא פתח מפעל לדודי נפט, Lamborghini Bruciatori, שמאוחר יותר נכנס לעסק של ייצור ציוד מיזוג אוויר. בשנת 1963, הוא התפרסם מאוד בעקבות הקמת יצרנית מכוניות ספורט יוקרתית אוטומובילי למבורגיני בכפר הקטן סנט'אגתה בולונז באזור העיר בולוניה. למבורגיני ייסד חברה רביעית, Lamborghini Oleodinamica, בשנת 1969. בשנות ה-70 המאוחרות מכר למבורגיני רבים מנכסיו ופרש לאחוזה באומבריה, בה הוא עסק בייצור יין.
נעוריו ותחילת דרכו
פרוציו למבורגיני נולד ב -28 באפריל 1916, למגדלי הגפנים אנטוניו ואוולינה למבורגיני, בבית מספר 22 ראנצו די צ'נטו, במחוז פרארה, באזור אמיליה-רומאניה של צפון איטליה. על פי תעודת הטבילה שלו, פרוצ'יו הוטבל כקתולי ארבעה ימים מאוחר יותר, ב-2 במאי. כאיש צעיר, למבורגיני נמשך יותר למכונות חקלאיות מאשר לאורח החיים החקלאי עצמו. בעקבות התעניינותו במכניקה, למבורגיני למד במכון הטכני האחים טדייה ליד בולוניה. בשנת 1940 התגייס לחיל האוויר המלכותי האיטלקי שבו הוא שימש כמכונאי בחיל המצב האיטלקי באי רודוס (שטח של ממלכת איטליה מאז 1911, לאחר המלחמה האיטלקית-עות'מאנית), והפך לממונה על יחידת אחזקת רכב. למבורגיני נלקח כאסיר כאשר האי נפל בידי הבריטים בסוף המלחמה בשנת 1945, ולא יכול היה לשוב לביתו עד השנה שלאחר מכן. הוא התחתן, אך אשתו נפטרה בשנת 1947 בעת לידת אנטוניו, בנם הראשון.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה, למבורגיני פתח מוסך בפייבה די צ'נטו. בשעות הפנאי שלו, למבורגיני עיצב פיאט טופולינו ישנה שרכש, הראשונה מני רבות שהוא החזיק לאורך השנים. הוא עשה שימוש ביכולות המכניות שלו כדי לשנות את המכונית הביתית למכונית ספורטיבית דו-מושבית בעלת מנוע בנפח 750 סמ"ק אשר נכנסה בשנת 1948 ל"מילה מילייה" - מרוץ כביש פתוח שהתקיים באותה עת באיטליה. השתתפותו הסתיימה לאחר כ-1,100 קילומטרים כשהוא התנגש עם המכונית במסעדה בעיר פיונה, בטורינו. כתוצאה מכך, למבורגיני איבד את ההתלהבות שלו אחר מרוצי מכוניות, תחושה אשר נשא במשך שנים רבות הלאה.
ראשית היזמות
העסקים של למבורגיני נמצאו באזור של אמיליה-רומאניה, הצטלבות המחוזות פרארה, בולוניה ומודנה. למבורגיני גם פתח עסק בעיר הולדתו.
שייט
ב-7 ביוני 1968 למבורגיני רכש יאכטת ספורט אייקונית מחברת ריווה אקוארמה. לסירה היו כמה תכונות ספציפיות וייחודיות. זו הייתה הסירה הראשונה והיחידה שצוידה בשני מנועי למבורגיני ובעלת מעקה צד מיוחד להחזקה במהלך סקי מים. תא המנוע שונה כך שיתאים לצמד המנועים ומערכת פליטה פתוחה נבנתה במיוחד כדי לעמוד בדרישות של פרוצ'יו. במשך 20 שנה פרוצ'יו היה הבעלים של הסירה הזו עד שהוא החליט למכור אותה ביולי 1988.
לאחר כמה שנים היא נמצאה על ידי אספן מכוניות וספינות קלאסיות במחסן אחזקות של למבורגיני, כשהיא מכוסה ומאובקת. הוא עמל על שחזורה, ובשנת 2013 הספינה שוחזרה במלואה באיטליה. השיפוץ כלל ליטוש מלא של כל מרכב העץ החיצוני והפנימי, החלפת ידיות, בדים, דיפונים ורכיבים נוספים שהחלידו או שנזקקו לחידוש. המנוע המקורי V12 שהיה גם בלמבורגיני 350GT הוחלף בשתי מנועי מכוניות. בנוסף לצוות הפיתוח המקורי של הספינה, הוזמן נהג המרוצים של למבורגיני, בוב וואלס, כדי לסייע בכיול המנועים. לאקוארמה המחודשת מנוע כפול V12 משודרג שמחלץ 700 כ"ס ומאיץ אותה למהירות מרבית של 48 קשר, כ-88 קמ"ש.
עסקי המכוניות
התעשרותו של למבורגיני אפשרה לו לרכוש מכוניות יקרות יותר מאשר מכוניות הפיאט הקטנות בהן השתמש בשנות צעירותו. הוא רכש מכוניות מבית אלפא רומיאו ולנצ'יה במהלך שנות ה-50, ובהמשך היו בצי הרכבים שלו מרצדס בנץ 300SL, יגואר E-Type קופה ושני מזארטי 3500GT. על האחרונה, אמר למבורגיני,.
בשנת 1958, למבורגיני נסע למאראנלו כדי לקנות פרארי 250GT, קופה דו-מושבית עם מרכב שעוצב על ידי פינינפארינה בה הוא החזיק במשך מספר שנים, יחד עם ברלינטה סקאלייטי ושני דגמי 250GT בנות ארבעה מושבים. למבורגיני חשב שהמכוניות של פרארי היו טובות אך רועשות מידי ונוקשות מדי כדי להיות ראויות לכביש שאינו מסלול. הוא סיווג אותן כמכוניות מסלול אשר שינו את יעודן עם חלל פנים אשר נבנה בצורה גרועה.
למבורגיני גילה כי המכוניות של פרארי היו מצוידות במצמדים נחותים, ונדרשו נסיעות ארוכות למאראנלו לצורך תיקונים; הטכנאים הסתירו את המכונית למשך כמה שעות כדי לבצע את העבודה, מה שיצר כעס רב אצל למבורגיני. הוא הביע בעבר חוסר שביעות רצון מהשירות של פרארי. למבורגיני הביא את חששותיו לתשומת לבו של אנצו פרארי, אבל הוא נדחה בשחצנות הידועה לשמצה של פרארי. לאחר שינוי מוצלח של אחד מדגמי הפרארי 250GT שברשותו, אשר עלה על דגמי היצרן, ללמבורגיני נוצר דחף להמשיך את המיזם לייצור מכוניות משלו, במטרה ליצור את מכוניות גראן טוריסמו המושלמת שהוא הרגיש שאף אחד לא יכול לבנות עבורו. למבורגיני האמין כי מכונית GT צריכה תכונות שהיו חסרות בדגמים של פרארי, כלומר ביצועים גבוהים ללא התפשרות על הצייתנות, איכות הנסיעה, ועיצוב הפנים. כאיש עסקים חכם, למבורגיני גם ידע שהוא יכול לעשות רווח של עד פי שלושה ממתחריו אם רכיבים ממפעל הטרקטורים שלו יותקנו במכונית אקזוטית עתירת ביצועים במקום.