cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטוצ'יני אלפרדו
המנה הומצאה ברומא בשנת 1914 על ידי המסעדן והשף אלפרדו די ללו, בהתבסס על מנה הידועה בכינוייה Fettuccine al burro (פטוצ'יני בחמאה), אשר נוספת לפטוצ'יני הן לפני שמניחים את הפסטה והן לאחר מכן (שיטה המכונה doppio burro - "חמאה כפולה"). המתכון שהומצא על ידי די ללו כלל הכפלת כמות החמאה ועל כן מכונה המנה המקורית שהוכנה על ידי דה ללו Maestosissime fettuccine al triplo burro (פטוצ'יני בשלוש פעמים חמאה). המנה הפכה מאוד פופולרית, וידוענים רבים פקדו את מסעדתו של דה ללו, בהם מרי פיקפורד ודאגלס פיירבנקס אשר טעמו את המנה בירח הדבש שלהם ב-1927. בשובם לארצות הברית הם ביקשו שיכינו להם את המנה וכך הפכה פופולרית בארצות הברית אף יותר מאשר באיטליה. השם "פטוצ'יני אלפרדו" מקובל ברחבי העולם אך לא באיטליה עצמה, בה מכנים את המנה לפי שמה המקורי "פטוצ'יני בחמאה" או "פטוצ'יני בחמאה ופרמזן".
במקומות שונים בעולם נהוג להעשיר את המנה על ידי הוספת עוף, חסילונים או (במיוחד בישראל) פטריות.
פוליקולטורה
פּוֹלִיקוֹלְטוּרָה (מלטינית: Poly: מרובה, cultura: עיבוד, גידול. בעברית נקראת לעיתים רב-זניות או רב-חקלאות) היא שיטת עיבוד חקלאית בה משק חקלאי מתבסס על שתילה מעורבת של צמחים ממשפחות שונות לאותה חלקת אדמה, תוך חיקוי המערכת האקולוגית הטבעית.
פוליקולטורה היא היפוכה של גישת המונוקולטורה, שמהותה גידול חקלאי מסוג אחד על חלקת האדמה. יתרונותיה של השיטה הם רבים: שמירת פוריות הקרקע לטווח הארוך, עמידות גדולה יותר למחלות, ומזיקים, וכן הלאה.
דוגמאות: בוסתן עצי פרי משולב מראה עמידות גבוהה למחלות ומניב כל השנה מגוון פירות לפי העונה. כמו כן ניתן להוסיף עוד נדבך לרבגוניות הבוסתן, בגידול צמחים עונתיים או מטפסים מתחת לעצים נשירים, ובכך לנצל את הקרקע בצורה יעילה יותר.
חסרונה העיקרי של הפוליקולטורה על פני המונוקולטורה הוא הצורך להשקיע יותר זמן עבודה בהשגת היבול, וכן הצורך בידיים עובדות לעומת המיכון הרב שמאפיין את המונוקלטורה.
יהושע בר-הלל
יהושע בר-הלל (8 בספטמבר 1915 – 25 בספטמבר 1975) היה פילוסוף ישראלי שנודע בעיקר במחקרו החלוצי בתחום תרגום באמצעות מכונה. עסק גם ביסודות המתמטיקה ובבלשנות.
ביוגרפיה
בר-הלל נולד בווינה בשם אוסקר יהושע וסטרייך (Oskar Westreich), וגדל בברלין. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם גרעין של תנועת הנוער בני עקיבא. הוא גר תקופה קצרה בקיבוץ טירת צבי, ומשם עבר לירושלים. במלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה העברית במסגרת הצבא הבריטי. במלחמת העצמאות לחם בשורות "ההגנה" ואיבד עין. למד באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, על עבודה שכותרתה "תורת הקטגוריות התחביריות". עם מוריו נמנו שמואל הוגו ברגמן ואברהם הלוי פרנקל. ב-1949. בשנות ה-40 החל את קשריו עם הפילוסוף רודולף קרנפ, ובשנת 1950 עשה פוסט דוקטורט בהנחייתו באוניברסיטת שיקגו. השניים פרסמו יחד את הספר An Outline of the Theory of Semantic Information.
בר-הלל הצטרף לסגל של MIT, שם היה הראשון שעסק במשרה מלאה בנושא תרגום מכונה, ובשנת 1952 הוביל את הכנס הבינלאומי הראשון בנושא זה. מאוחר יותר הביע ספק האם תרגום אוטומטי באיכות גבוהה יהיה אפשרי אי פעם. כן היה חלוץ בתחום הקיברנטיקה.
בשנת 1953 הצטרף לסגל המחלקה לפילוסופיה של האוניברסיטה העברית, בה חקר ולימד עד למותו.
בשנת 1958 פרסם בר-הלל יחד עם אברהם הלוי פרנקל ועזריאל לוי את הספר Foundations of Set Theory, העוסק ביסודות המתמטיקה.
בשנת 1962 פעל בשיתוף פעולה גם עם הבלשן נועם חומסקי.
ב-1963 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פעילות פוליטית
בר-הלל היה ממייסדי הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, ארגון שפעל במטרה לקדם יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון, לאחר שנחשף שמדינת ישראל מפתחת פצצות אטום.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לתנועה לשלום וביטחון, שהייתה מהתנועות הראשונות שקראו לנסיגה מהשטחים ולהכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם הפלסטיני ולהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל.
הנצחתו
על-שמו של בר-הלל קרוי קולוקוויום בר-הלל להיסטוריה, פילוסופיה וסוציולוגיה של המדע, המתקיים בישראל מדי שנה מאז 1981.
למת בר-הלל, העוסקת בתכונות השפות חסרות ההקשר, קרויה על שמו.
תלמידיו
עם תלמידיו לתואר דוקטור נמנים הפילוסופים אסא כשר, אבישי מרגלית, מרסלו דסקל, יצחק שלזינגר.
משפחתו
אשתו הייתה שולמית (לבית אשכנזי). בתו, מיה בר-הלל, היא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ובתה היא המתרגמת גילי בר-הלל. בת נוספת שלו היא מירה בר-הלל (Mira Bar-Hillel), עיתונאית בריטית.
קישורים חיצוניים
<DIV dir=ltr> </DIV> לאחר מותו
סוללת מצב מוצק
אף שאלקטרוליטים מוצקים התגלו לראשונה כבר במאה ה-19, כמה חסרונות, כמו צפיפות אנרגיה נמוכה, מנעו יישום נרחב. ההתפתחויות בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 גרמו להתעניינות מחודשת בטכנולוגיות סוללה במצב מוצק, במיוחד בהקשר לרכבים חשמליים.
החומרים המוצעים לשימוש כאלקטרוליטים מוצקים בסוללות מצב מוצק כוללים קרמיקה (למשל תחמוצות, סולפידים, פוספטים) ופולימרים מוצקים. סוללות מצב מוצק נמצאו שימושיות בקוצבי לב, RFID ומכשירים לבישים. הן עשויות להיות בטוחות יותר, עם צפיפות אנרגיה גבוהה יותר, אך במחיר גבוה משמעותית. האתגרים לאימוץ נרחב כוללים אנרגיה וצפיפות כוח, עמידות, עלויות חומר, רגישות ויציבות.
יתרונות
מקובל לחשוב שטכנולוגיית סוללת מצב מוצק מספקת צפיפות אנרגיה גבוהה (2.5x), ידי הפעלת אנודות מתכת ליתיום.
הן עשויות להימנע משימוש בחומרים מסוכנים או רעילים המצויים בסוללות מסחריות, כגון אלקטרוליטים אורגניים.
מכיוון שרוב האלקטרוליטים הנוזליים הם דליקים ואלקטרוליטים מוצקים אינם דליקים, סביר כי סוללות במצב מוצק הן בעלות סיכון נמוך יותר להתלקחות. יש צורך בפחות מערכות בטיחות, מה שמגדיל עוד יותר את צפיפות האנרגיה. מחקרים אחרונים מראים כי ייצור חום בפנים הוא רק ~ 20-30% מהסוללות הקונבנציונליות עם אלקטרוליט נוזלי תחת בריחה תרמית.
הצפי מבחינה מדעית הוא כי טכנולוגיית סוללה במצב מוצק יאפשר טעינה מהירה יותר. מתח גבוה יותר וחיי מחזור ארוכים יותר ייתכנו גם כן.
ויליאם קלארק
ויליאם קלארק (באנגלית: William Clark) (1 באוגוסט 1770 – 1 בספטמבר 1838) היה מגלה ארצות אמריקאי נודע. עמיתו של מריווד'ר לואיס במשלחתם שנודעה בשם "משלחת לואיס וקלארק".
ראשית חייו
ויליאם קלארק נולד במחוז קרוליין, וירג'יניה, ב-1 באוגוסט 1770, התשיעי מתוך עשרת ילדיהם של ג'ון ואן רוג'רס קלארק. בבעלותם של הוריו היו מספר אחוזות, מטעים ועבדים. הם היו חברים בכנסייה האנגליקנית.
למרות מעמדה הגבוה של המשפחה בחברה הקולוניאלית, לא זכה קלארק לחינוך פורמלי. היעדר ההשכלה הפורמלית השתקף ביומניו, שבהם כתיבתו הייתה לקויה. חמשת אחיו הגדולים של קלארק לחמו ביחידות וירג'יניה במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית (1775–1783), אך ויליאם היה צעיר מדי. לאחר המלחמה בני המשפחה עברו לקנטאקי.
בשנת 1789 התגייס קלארק למיליציה של קנטקי - כוח מקומי שנועד לבלום את התקפות האינדיאנים על האזור. בשנת 1792 הצטרפה הממשלה למאמצי התושבים לדכא את התקפות האינדיאנים, וקלארק התגייס לצבא הסדיר בדרגת סגן. בשנת 1796, בשל בריאותו הלקויה, פרש מהצבא וחזר למשפחתו בקנטאקי.
משלחת לואיס וקלארק
בסופו של דבר הם אכן השיגו את מטרתם והגיעו אל האוקיינוס השקט. הם ביססו יחסים דיפלומטיים וסחרו עם מדינות ילידים רבות. הם צברו מידע על בית הגידול הטבעי, החי והצומח, והביאו דגימות צמחים, זרעים ומינרלים שונים מהאזור. הם מיפו את הטופוגרפיה, וקבעו את מיקומם של רכסי הרים, נהרות ושבטי אינדיאנים רבים שפגשו במהלך מסעם. הם גם למדו הרבה על שפתם ומנהגיהם של השבטים האינדיאנים בהם הם נתקלו. המסע נחל הצלחה מרובה ולואיס וקלארק התפרסמו מאוד.
קריירה פוליטית
כפרס על תרומתם הצבאית והמדעית במהלך משלחתם, לואיס וקלארק קיבלו תפקידים ממשלתיים. בשנת 1807 מינה הנשיא ג'פרסון את קלארק למח"ט של המיליציה בשטח לואיזיאנה, ולסוכן האמריקני לענייני אינדיאנים.
הנשיא ג'יימס מדיסון מינה את קלארק למושל הטריטוריאלי של מיזורי, במהלך הקיץ של 1808.
כאשר מיזורי הופרדה מלואיזיאנה בשנת 1813, קלארק מונה למושל על ידי הנשיא מדיסון. הוא מונה מחדש לתפקיד על ידי מדיסון בשנת 1816 ובשנת 1820 על ידי הנשיא ג'יימס מונרו.
בשנת 1822 מונה קלארק למפקח על ענייני האינדיאנים על ידי הנשיא מונרו. קלארק כיהן בתפקיד זה עד מותו. בין השנים 1824 ל-1825, הוא מונה בנוסף למפקד הכללי של אילינוי, מיזורי וטריטוריית ארקנסו. בתפקיד זה, קלארק קיבל סמכויות נוספות: הוא הוציא רישיונות והעניק דרכונים לסוחרים ולתיירים; סיפק פיצויים בגין פגיעות ועוולות; הפעיל כוח צבאי למעצר פורעי חוק; מנע או הביא לסיום פעולות איבה בין שבטים; חילק קצבאות, ועוד.
קלארק הפגין הזדהות והתחשבות רבה בילידים האמריקנים והשתדל לעזור להם. הוא הכיר בלאומיות של האינדיאנים, בהיסטוריה שלהם, בשפה, בתרבות ובטריטוריה שלהם ובמקרה הצורך ניהל משא ומתן ביניהם. הוא ניסה להגן על האינדיאנים ולשמר את תרבותם בכך שסיפק להם חיסונים מצילי חיים, צייר את דיוקנאותיהם והקים מוזיאון לחפצים אינדיאנים, אך במקביל, הוא עודד תוכניות לשינוי אורחות החיים, האמונות הדתיות והתרבות שלהם על מנת לקדם את הציוויליזציה.
חיים אישיים ומשפחה
ב-5 בינואר 1808 התחתן קלארק עם ג'וליה הנקוק. לזוג נולדו ארבעה ילדים:
לאחר מותה של ג'וליה בשנת 1820, התחתן קלארק עם בת דודתה, הרייט קנרי רדפורד. לזוג נולדו שלושה ילדים:
הרייט נפטרה בשנת 1831.
ויליאם קלארק נפטר בסנט לואיס ב-1 בספטמבר 1838, בגיל 68. הוא נקבר בבית הקברות או'פאלון. מסע ההלוויה ארך יותר מקילומטר ותותחים ירו הצדעה צבאית. מאוחר יותר נקבר קלארק יחד עם כמה מבני משפחתו בבית העלמין בבלפונטיין, שם נבנתה אנדרטה לזכרו.
זכויות הצמח
זכויות הצמח הן זכויות שאליהן צמחים זכאים. נושא זה עולה לעיתים בדיונים הנוגעים לזכויות האדם או לזכויות בעלי חיים.
טיעונים פילוסופיים
טום ריגן, שעסק רבות בפילוסופיה של זכויות בעלי חיים, התייחס לאפשרות להרחיב זכויות אלה גם לצמחים. לדבריו, זכויות בעלי חיים נובעות מהיותם בעלי תודעה ותחושתיות, תכונות שאינן קיימות בצמחים. עוד הוא מוסיף כי גם אם לצמחים היו זכויות, הימנעות מאכילת בשר עדיין הייתה מוצדקת מבחינה מוסרית, עקב השימוש בצמחים להאכלת בעלי חיים.
פילוסופים אחרים העלו טיעונים דומים והסיקו, למשל, כי לצמחים אין זכויות אבל יש להתייחס אליהם בכבוד. באחד המחקרים נבדק היחס לצמחים במקומות שונים בעולם, ונמצא כי במספר תרבויות ילידיות, בניגוד לעולם המערבי, מתייחסים לצמחים כאל יצורים בעלי אינטליגנציה. עם זאת, קיימת במחקרים אלו נטייה להסתמך על פסאודו-מדע הקרוי "נוירוביולוגיה של הצומח", תאוריה לפיה צמחים הם בעלי תחושתיות. תאוריה זו שנויה במחלוקת מכיוון שלא נמצאו עדויות בעולם הצומח לאיברים דמויי נוירונים, סינפסות או מוח.
בדף עמדה של החזית לשחרור בעלי חיים נאמר כי אין ראיות לטענה כי צמחים מסוגלים לחוות כאב, וכי במידה והם מגיבים לגירויים, התגובה היא מכנית גרידא, בדומה לתרמוסטט שמגיב לחיישנים. גם עמותת אנימלס מחזיקה בעמדה דומה.
טיעונים פסאודו-מדעיים
חוקרים במאה ה-19, בהם הגרמני גוסטב פכנר, ניסו להוכיח שלצמחים יש רגשות, וכי אפשר לעודד צמיחה בריאה באמצעות דיבורים, תשומת לב וחיבה לצמח. פקנר טען גם שלצמחים, לאדמה ולכוכבים יש "נשמה".
טיעונים מסוג זה הופרכו פעמים רבות על ידי חוקרי הפיזיולוגיה של הצמח. למשל, בתוכנית "מכסחי המיתוסים" בשנת 2006 ניסו לשחזר את ניסוייו של פכנר, והגיעו למסקנה שטענותיו אינן נכונות. התייחסות נוספת לנושא זה נמצאת בספרו של הביולוג דניאל חיימוביץ "צמח - מה הוא יודע?", שראה אור בשנת 2012.
זכויות הצמח במשפט
אחד הראשונים שהתייחס לנושא זכויות הצמח במשפט היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם אורוויל דאגלס. בשנת 1972 התקיים דיון בנושא סיירה קלאב נגד מורטון, במהלכו ניסו התובעים למנוע פיתוח של אתר סקי בטענה לפגיעה בסביבה ובעצי היער. השופט דאגלס התפרסם בעמדתו כי בדיונים בנושאי אקולוגיה, ראוי להעניק לאובייקטים סביבתיים מעמד משפטי או זכות עמידה. הוא כתב: "חפצים דוממים הם לפעמים צד בדיון משפטי. כשם שלאוניה יש מעמד משפטי בדיונים בנושאים ימיים, כך גם צריך להיות עבור עמקים, כרי דשא אלפיניים, נהרות, אגמים, חופים, גבעות, חורשות עצים, ביצות, או אפילו אוויר שמרגיש את הלחצים ההרסניים של הטכנולוגיה המודרנית והחיים המודרניים ... לכן, קולו של האובייקט הדומם צריך להישמע."
כריסטופר סטון, בנו של העיתונאי י' פ' סטון, פרסם באותה עת מאמר התומך בגישתו של דאגלס, שכותרתו "האם לעצים יש זכות עמידה?" במאמר הוא מביא כדוגמאות את הזכויות שניתנו לשחורים, יהודים, נשים ועוברים, ומסביר כי לאורך ההיסטוריה, החברה מעניקה זכויות ל"ישויות" חדשות, "שאנשים לא העלו לפני כן אפשרות כזו על דעתם".
זכויות הצמח בשווייץ
קבוצת מדענים בשווייץ פרסמה בשנת 2008 מסמך ובו שורה של עמדות מוסריות בנוגע לצמחים. בין השאר, הם קוראים למנוע שינויים גנטיים ורישום פטנטים על צמחים למטרות מסחריות, ולמנוע ייצור צמחים סטריליים.
סינתיה ווטרוס
סינתיה ווטרוס (באנגלית: Cynthia Watros; נולדה ב-2 בספטמבר 1968) היא שחקנית אמריקאית, זוכת פרס אמי. ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בסדרות הטלוויזיה "אבודים", "טיטוס" ו"אור מנחה".
ביוגרפיה
ווטרוס נולדה במישיגן. למדה באוניברסיטת בוסטון, בטרם עברה לניו יורק לצורך קידום קריירת המשחק שלה.
קריירה
היא שיחקה באופרת הסבון "אור מנחה" משנת 1994 עד 1998 תפקיד עליו זכתה בפרס אמי לבידור בשעות היום. ב-1997 השתתפה בסרט העצמאי "שלו ושלה" לצד לייב שרייבר.
שיחקה בסדרה "טיטוס" משנת 2002 עד 2004. ב-2006 הופיעה בסדרת הטלוויזיה "אבודים" למשך עונה אחת וב-2008 השתתפה שוב בסדרה בתפקיד אורח. באותה שנה שיחקה בסרט "לילות L.A" בבימויו של קרייג שפר לצד מיסי פייל.
בשנת 2014 החלה לשחק בסדרת הדרמה לנוער "למצוא את קרטר" ברשת MTV, בדמותה של אליזבת' וילסון, אימה של הדמות הראשית. שנה לאחר מכן שבה הסדרה לעונה השנייה וכך גם ווטרוס.
חיים אישיים
ווטרוס אובחנה בצעירותה כחולה ב-CITP, מחלה אוטואימונית שגרמה לעלייה של מעל 40 ק"ג במשקלה ולנשירת שיערה. היא התחתנה עם קרטיס גילילנד ונולדו להם תאומות ב-2001. במהלך שהותה בהוואי לצורך צילומי הסדרה אבודים, היא והשחקנית מישל רודריגז נעצרו על ביצוע עברות תנועה. חמישה חודשים לאחר מכן הוצאו דמויותיהן מהסדרה. רבים מהמעריצים טוענים שהוציאו את השחקניות בגלל עבירות התנועה, למרות שרודריגז הכחישה זאת.
אונס מתקן
אונס מְתַקֵּן (באנגלית: Corrective rape) הוא כינוי לפרקטיקה פושעת הנהוגה בדרום אפריקה, ובה גברים מבצעים מעשי אונס בנשים לסביות על מנת "לרפא" או "לטהר" אותן מנטייתן המינית. ברוב המקרים, מדובר בכנופיות המבצעות בנשים אונס קבוצתי. המונח נטבע לראשונה בשנת 2001 על ידי ארגוני זכויות האדם, ואלה מוציאים מאז דו"חות העוקבים אחר התופעה.
המקרה המפורסם ביותר וזה שהעלה את הסוגיה לסדר היום הציבורי היה של אודי סמליין (Eudy Simelane), שחקנית בנבחרת הכדורגל לנשים של דרום אפריקה ("בויאנה בויאנה"). סמליין, שהייתה לסבית מוצהרת ופעילה למען זכויות להט"ב באפריקה, נרצחה ב-28 באפריל 2008 בדקירות סכין על ידי כנופיה שביצעה בה 'אונס מתקן' בסמוך ליוהנסבורג. דבר הירצחה פורסם בהרחבה בכלי התקשורת באירופה, בדגש על כך שממשלת דרום אפריקה מנסה להסתיר את התופעה ובמשך זמן רב הצליחה להעלים את הרצח מהתקשורת. במשפטם של הרוצחים לא הועלתה לדיון נטייתה המינית של סמליין, על אף שזו היוותה את המניע לאונס הקבוצתי ולרצח.
בעיתון הבריטי הגארדיאן צוטט מחקר מקיף שנערך בדרום אפריקה בשם "פשעי שנאה: עלייה בממדי האונס המתקן בדרום-אפריקה", ובו נמצא כי 86 אחוזים מהלסביות השחורות במדינה חיות בחשש מתקיפה מינית וכי כל שבוע מתרחשים בממוצע 10 מקרי "אונס מתקן" במדינה. נתונים דומים נמסרו על ידי ארגוני להט"ב במדינה, ואלה מדווחים כי הם נאלצים להתמודד בכל שבוע עם לפחות עשרה מקרים של לסביות שנפלו קורבן לאונס מתקן או ניסיון אונס, וזאת בקייפטאון לבדה. ארגוני הסיוע מעריכים כי באופן כללי, חצי מיליון מקרים של אונס מבוצעים מדי שנה בדרום אפריקה, אולם רק מעטים מהם מסתיימים בהרשעתו של האנס.
68
אירועים
.
ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד
ג'יימס הרביעי, מלך סקוטלנד (באנגלית: James IV; 17 במרץ 1473 - 9 בספטמבר 1513) היה מלך סקוטלנד בין ה-11 ביוני 1488 ועד פטירתו. ג'יימס הרביעי נחשב למוצלח מבין שליטי בית סטיוארט, על אף ששלטונו הסתיים בתבוסת סקוטלנד בקרב פלודן.
קורות חיים
ג'יימס הרביעי היה בנם של ג'יימס השלישי ומרגרט מדנמרק. ככל הנראה, ג'יימס נולד בטירת סטירלינג ובשל היותו יורש העצר קיבל בילדותו את התואר דוכס רות'סיי. ג'יימס השלישי היה מלך שנוא על רוב העם והאצילים, ופעמים מרדו נגדו. במהלך המרד השני, שכנעו האצילים המורדים את ג'יימס הרביעי, שהיה אז בן 15, לעמוד בראש המרד. ג'יימס השלישי נהרג בקרב סאוצ'יברן ב-11 ביוני 1488 וג'יימס הרביעי הוכתר על אבן הגורל במנזר סקון ב-24 ביוני באותה שנה. ג'יימס חש חרטה רבה על כך שבמעשיו הביא למותו של אביו, ועל מנת לכפר על חטאו, לבש החל מטקס הכתרתו שרשרת ברזל חדה סביב מותניו.
תקופת שלטונו
ג'יימס הרביעי היה שליט פעיל ויעיל - הוא דיכא מרד נגדו בשנת 1489, ביצע רפורמות במערכת המשפט של סקוטלנד, והשתלט על לורד האיים הסורר בשנת 1493.
ג'יימס היה איש משכיל וידע שפות רבות ובהם סקוטית, אנגלית, לטינית, צרפתית, דנית וגרמנית, והיה פטרון של משוררים וסופרים ובהם המשורר ויליאם דאנבר. ג'יימס העניק צו מלכותי שהתיר את פעולות מכללת המנתחים המלכותית של אדינבורו בשנת 1506 ויזם את הקמת בית הדפוס הראשון של סקוטלנד בשנת 1505.
ג'יימס פיתח וייעל את הצבא הסקוטי, רכש כלי נשק רבים, וכן 38 ספינות חדשות עבור הצי הסקוטי המלכותי, והקים שתי מספנות חדשות. הספינה "מיכאל הגדול" שהושקה בשנת 1511 בניו הייבן שקלה כ-1,000 טונות, אורכה היה כ-70 מטרים והיא הייתה ספינת המלחמה (קאראק) הגדולה ביותר באירופה באותה עת.
נישואיו
ג'יימס תמך בפרקין וורבק - טוען לכתר אנגליה, ובפלישתו הכושלת לאנגליה, אולם לאחר כישלון צבאי זה, הבין ג'יימס (כאביו לפניו) שעדיפה ברית שלום עם אנגליה על מלחמה בה, וכרת את הסכם השלום הנצחי בשנת 1502 לפיו היה עליו לשאת לאישה את בתו של הנרי השביעי.
הנישואים בין ג'יימס הרביעי לבין מרגרט טיודור, בתו של הנרי השביעי נערכו ב-8 באוגוסט 1503 במנזר הולירוד שבאדינבורו.
כמו כן היו לג'יימס ארבע פילגשים, מהן נולדו לו שבעה ילדים:
המלחמה עם צרפת
כאשר פרצה מלחמה בין אנגליה וצרפת מצא עצמו ג'יימס במילכוד - מחד היה בברית עם אנגליה ומאידך היה בברית עם צרפת. כאשר מלך אנגליה החדש הנרי השמיני פלש לצרפת בשנת 1513, הכריז ג'יימס הרביעי מלחמה על אנגליה, ופלש לאנגליה תוך ניצול העדרו של הנרי השמיני מהארץ. ג'יימס ומרבית אציליו נהרגו בקרב שדה פלודן ב-9 בספטמבר. התבוסה בקרב הביאה לנסיגת הכוחות הסקוטיים ולסיום המלחמה בין אנגליה וסקוטלנד. גופתו של המלך נלקחה ללונדון אך לא נקברה (בשל נידויו על ידי האפיפיור). הגופה נותרה זמן מה במנזר בשין שבסארי, ובמהלך הרפורמציה שנערכה אבדה הגופה.
מלכה שחורה
מלכת שחורה (באנגלית: Queen of Katwe) הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי מ-2016, בבימויה של מירה נאיר. הסרט, בכיכובם של לופיטה ניונגו, דייוויד אוילאו, ומדינה נלוואנגה, מספר את סיפורה של פיונה מוטסי, נערה משכונת העוני קאטווה, באוגנדה. היא לומדת לשחק שחמט והופכת למפורסמת לאחר הופעות באולימפיאדת השחמט.
תקציר העלילה
החיים בשכונת העוני קאטווה בקמפלה הם מאבק תמידי עבור פיונה (מדינה נלוואנגה) בת העשר, אמה הארייט (לופיטה ניונגו) ואחיה. היא ואחיה הצעיר מוכרים ירקות בשוק וברחוב כדי לסייע לכלכלת המשפחה, ופיונה גם עוזרת בטיפול באחיה התינוק. עולמה משתנה יום אחד, כשהיא פוגשת את רוברט קטנדה (דייוויד אוילאו) בתוכנית מיסיונרית לנוער, במסגרתו הוא מאמן כדורגל ומלמד את הילדים שחמט. הוא סבור שהחשיבה האסטרטגית והריכוז הנדרשים לשחמט יכולים לסייע לילדים בתחומים אחרים בחייהם, לא כל שכן ילדים כמו  פיונה שנאלצו לנשור ממסגרות חינוכיות בגיל צעיר. פיונה מוקסמת מהשחמט, ומגלה שיש לה כישרון. קטנדה מתחיל להדריך אותה, אך נפגש בהתנגדות מצד האם, שפוחדת שככל שמאוויה של פיונה גדולים יותר, כך תהיה אכזבתה קשה יותר, ושבתור ילדה מהרובד הנמוך ביותר בחברה, סיכוייה להתקדם בעולם השחמט קלושים. אך פיונה עוברת מהצלחה להצלחה, בהתחלה בתוכנית הנוער ואחר כך בתחרויות מקומיות. כדי לסייע לה להתקדם, וכן כדי לענות על חששותיה של הארייט, נטנדה מלמד את פיונה קרוא וכתוב.
במשך מספר שנים, הצלחתה בתחרויות וטורנירים מובילה להשתתפות בתחרויות ברמה מתקדמת יותר ויותר, כולל טורנירים בינלאומיים. פיונה מתרחקת מחיי המשפחה, ומתמודדת עם מתח ובעיות זהות. היא מבינה כמה מעט היא יודעת על החיים מחוץ לתחרויות, אף על פי ששמה כבר יוצא לפניה בשכונתה, שתושביה גאים ונלהבים מהצלחתה, ומרגישים שהיא מייצגת אותם. בכל צעד ושעל, פיונה ממשיכה לחלום על בריחה מן העוני. בסוף הסרט, היא מועמדת לדרגת אמן בינלאומי, וקונה לאמה ואחיה בית מחוץ לעיר.
פיתוח
טים קרות'רס כתב את הספר "The Queen of Katwe: A Story of Life, Chess, and One Extraordinary Girl's Dream of Becoming a Grandmaster", אשר מתעד את סיפור חייה של פיונה מוטסי. הספר פורסם על ידי ESPN ב-2012, ובאותה שנה סרטי וולט דיסני רכשו את אופציות הפיתוח. טנדו נגנדה, בכיר באולפני וולט דיסני, פיתח את פרויקט להפקה. נגנדה, שהוא עצמו ממוצא אוגנדי, נסע לבקר את נאיר בביתה שבאוגנדה, כדי לשכנע אותה לביים את הסרט על מוטסי. נאיר הוקסמה מהסיפור, וסיפרה ש"תמיד הייתי מוקפת כאן בסיפורים מקומיים, אבל לא עשיתי [סרט] באוגנדה מאז 1991. אני אוהבת כל סיפור על אנשים שיוצרים משהו מתוך מה שנראה כמו שום דבר."
נאיר נפגשה עם מוטסי, עם אמה הארייט, ועם מועדון השחמט המנוהל על ידי המאמן רוברט קטנדה. היא הזמינה את התסריטאי ויליאם וילר לבוא לקמפלה לערוך ראיונות עם הדמויות הראשיות כבסיס לתסריט. איברהים צילמה סרטון קונספט קצר כדי להרגיע את מנהלי אולפני וולט דיסני, אשר חששו מכך שכל הסרט יצולם באפריקה.
נאיר תיארה את "מלכת קאטווה" כסרט רדיקלי עבור דיסני. בעוד הסרט מתואם לנרטיבים מרכזיים של דיסני, כסוג של "סיפור סינדרלה", הוא מחדש עבור החברה בהצגת "היופי והברבריות זה לצד זה." בינואר 2015, יו"ר אולפני דיסני אלן פ. קרן אישר את תחילת ההפקה בתקציב של 15 מיליון דולר.
ליהוק
בינואר 2015, דייוויד אוילאו ולופיטה ניונגו לוהקו בתפקידי רוברט קטנדה והארייט מוטסי, בהתאמה. הם היו בחירתה הראשונה של נאיר לתפקידים אלו. ניונגו אמרה שהיא החליטה לשחק את התפקיד אחרי שקראה את עשרת העמודים הראשונים של התסריט: "זו הייתה הפעם הראשונה שהרגשתי התעוררות אמיתית מתסריט, ושהוא באמת מציב בפני אתגר". גם אוילאו נעתר מיד, וראה את הסרט כ"חתרני", לאור היעדר הגיוון בקולנוע האמריקאי העכשווי. נאיר סיפרה שהליהוק לתפקיד פיונה היה הקשה ביותר. החיפוש נמשך מיולי עד דצמבר 2014, וצוות ההפקה בחן כמעט 700 ילדות. מנהלת הליהוק מצאה את מדינה נלוואנגה בת ה-15 בשיעור ריקוד קהילתי, והיא לוהקה בתפקיד פיונה.
צילומים
הצילומים החלו באפריל 2015. הסרט צולם כולו באפריקה, בשכונת העוני קאטווה בקמפלה, ובאתרים אחרים באוגנדה וביוהנסבורג, דרום אפריקה. נאיר הקימה מחנה הדרכה למשחק כדי לסייע לילדים שהשתתפו בסרט כניצבים ובתפקידים קטנים, כי לרובם לא היה שום ניסיון אל מול המצלמה. מספר שחקנים אוגנדים מקצועיים השתתפו בתפקידי ניצבים, כולל גלדיס אוינבוט, אשר שימשה ככפילתה של ניונגו במהלך הצילומים.
מוזיקה
את הפסקול המוזיקלי של הסרט הלחין אלכס הפס.
אלישה קיז כתבה והקליטה את השיר "בחזרה לחיים" עבור הסרט; הוא יצא ב-1 בספטמבר 2016 בהפצת תקליטי RCA. פסקול האלבום יצא ב-23 בספטמבר בהפצת תקליטי וולט דיסני.
ביקורות
"מלכת קאטווה" זכה לשבחים מצד המבקרים, ובמיוחד הופעותיהם של ניונגו ואוילאו. באתר Rotten Tomatoes לסרט ציון חיובי של 93% בהסתמך על 148 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.3/10. באתר Metacritic, הדירוג המנורמל הוא 73 out of 100 בהסתמך על ביקורות מ-40 מבקרים, ציון המצביע על "ביקורות חיוביות בכללי". קהלים שסוקרו על ידי CinemaScore נתנו לסרט ציון של "A+" (הציון הגבוה ביותר שניתן לתת).
הורה אביב פרדס חנה
להקות הורה אביב פרדס חנה מייצגות את היישוב פרדס חנה-כרכור מאז סוף שנות ה-80. הלהקות בעלות רפרטואר עשיר ומגוון של יצירות מחול ופולקלור ישראלי. הן משתתפות במגוון רב של מופעים, פסטיבלים ואירועים בארץ ובעולם.
אופי הפעילות
הלהקות נתמכות על ידי מתנ"ס פרדס חנה ופועלות במבנה שלו. הן מונות כ-250 רקדנים. המנהלת האמנותית והכוריאוגרפית של הלהקות היא רוני רובינשטיין-גלפרט, בוגרת סמינר הקיבוצים.
בפסטיבל כרמיאל 2009 הגיעה הלהקה למקום שלישי בתחרות הכוריאוגרפיה, בריקוד "אחרי שנסעת", ב-2012 הגיעה למקום שני בריקוד "האר את עיניו" וב-2014 הגיעה שוב למקום השלישי בריקוד "באר בשדה", בשנת 2017 הגיעה הלהקה למקום השלישי בתחרות המחול העכשווי עם הריקוד "בתוך".
השכבה הצעירה מחולקת לארבע קבוצות גיל ועובדת במהלך השנה בעיקר בתחום "שעשועי המחול", תוך התייחסות מקצועית לצד הטכני וכהכנה ללהקות הייצוגיות בהמשך השנים. תלמידי השכבה הצעירה משתתפים במופע המתקיים מדי שנה בסמוך לחג השבועות.
להקות המחול בשכבה הבוגרת מחולקת לארבע שכבות גיל. במהלך השנה משתתפות במגוון רחב של הופעות, אירועים ופסטיבלים.
סמל מונטריאול
סמל מונטריאול הוא הסמל הרשמי של העיר הקנדית מונטריאול. הסמל נוצר על ידי ראש העיר הראשון של העיר, ג'אקוס ויגר וב-1833 הקונסולים של העיר אישרו את הסמל והסמל נהפך לסמל הרשמי של העיר.
הסמל נשאר באותה גרסה 105 שנים ואז היא קצת עוצבה ושונתה ב-21 במרץ 1938 על ידי מעצבים בסטנדרטים גבוהים. למעשה עד 1981 הוא היה הסמל היחידי של העיר אך אז נוצר לוגו חדש לעיר שכיום שניהם מייצגים את העיר.
ב-13 בספטמבר 2017 החליטה מועצת העיר להוסיף סמל המייצג עמים ילידים, אורן לבן במעגל באמצע הצלב.
פרטי הסמל
המגן מחולק ל-4 רבעים שבכל אחד מהם מוטיב שונה:
לנארט תורסטנסון
לנארט תורסטון (בשוודית: Lennart Torstenson; 17 באוגוסט 1603, פורסטנה, שוודיה – 7 באפריל 1651, סטוקהולם) היה פילדמרשל שוודי. פיקד על צבא שוודיה בכמה קרבות מוצלחים במהלך מלחמת שלושים השנים.
המתיקות שאחרי (סרט)
המתיקות שאחרי (אנגלית: The Sweet Hereafter) הוא סרט קולנוע קנדי מסוגת דרמה, שיצא ב-1997 בבימויו של אטום אגויאן, על פי רומן בעל אותו שם מאת ראסל בנקס. הסרט זכה בשלושה פרסים בפסטיבל קאן, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר - לבימוי ולתסריט המעובד הטובים ביותר.
עלילה
מישל סטפנס (איאן הולם) הוא עורך דין הנודד בין עיירות, שבהן אירעו אסונות בהם מעורבים ילדים, ומתפרנס משכנוע ההורים להיעזר בו בתביעות משפטיות כספיות. עם בתו שלו (קרטן בנקס), הוא מקיים קשר מרחוק ושולח לה כספים, במקום לגלות מעורבות ממשית בחייה האישיים, וזו מתדרדרת לזנות ולסמים ונדבקת באיידס. הסרט מתקדם בשני קווי עלילה המתרחשים בזמנים שונים: באחד סטפנס טס לעזור לבתו אחרי שנים של הזנחה, ומתוודה בפני נוסעת אחרת על כישלונו כהורה; במישור העלילה המרכזי הוא מגיע לעיירה בה התרחש אסון, ונערה שהפכה לנכה באסון זה, מכשילה את התביעה הכספית שהוא מנהל בשם הוריה ובשם הורים שכולים רבים.
הטרגדיה שמזעזעת את תושבי העיירה הקטנה בקולומביה הבריטית בקנדה, אליה מגיע סטפנס, היא תאונת דרכים של אוטובוס תלמידים. האוטובוס סטה במפתיע מנתיבו ונפל לתוך אגם קפוא. בתאונה נהרגו ארבעה עשר תלמידים.
תחילה ההורים מסרבים לתבוע בעזרת סטפנס פיצוי נוסף מלבד זה שיועבר ממילא מחברת הביטוח, אך בהמשך הם משתכנעים. התביעה היא נגד העירייה, שכביכול לא ארגנה ביטוח מספק לאוטובוס. התביעה מתבססת על עדותן של הנהגת ושל התלמידה הניצולה היחידה מהתאונה, ניקול (שרה פולי) בת ה-15, שבעקבות התאונה הפכה משותקת בפלג גופה התחתון. ההורה היחיד שמסרב להצטרף לתביעה זו הוא הורה אלמן ששכל באוטובוס את כל ילדיו, והוא יודע היטב מי אשם בתאונה - הוא עצמו, מכונאי העיירה, אשם בה.
במהלך עדותה של ניקול מחוץ לדיון המשפטי בתביעה, היא טוענת במפתיע כי נהגת האוטובוס דולורס (גבריאל רוז) הגבירה את מהירות נסיעתה ולפיכך היא זו שגרמה לתאונה. בעקבות זאת נגוזה כל תקווה להצלחת התביעה ולפיצוי כספי להורים. חלק מהמעורבים יודעים שניקול משקרת, אך לא יכולים לעשות דבר בעניין. וכך חוזרים תושבי העיירה לשגרת ההתמודדות עם אסונם.
במהלך הסרט נעשית אנלוגיה שוב ושוב בין סיפורה של העיירה לבין סיפור "החלילן מהמלין". בסרט מתוארים גם חטאיהם המוסריים של ההורים, בעיקר מתחום גילוי העריות והניאוף.
תגובות לסרט
הסרט זכה לביקורות נלהבות ממבקרי קולנוע רבים. הוא זכה ל-98% ביקורות חיוביות באתר ביקורת הקולנוע Rotten Tomatoes.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל קאן, שם זכה הסרט בשלושה פרסים: פרס הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI), פרס חבר השופטים הגדול ופרס חבר השופטים האקומני. בנוסף היה הסרט מועמד לשני פרסי אוסקר - פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ופרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר. בטקס פרסי ג'יני, האוסקר הקנדי, זכה הסרט בשבעה פרסים, בהם פרסי הסרט, הבמאי, הצילום והשחקן (איאן הולם) הטובים ביותר.
ראש המטה הכללי
ראש המטה הכללי (או בקיצור: הרמטכ"ל) הוא הדרג הפיקודי העליון בצבא ההגנה לישראל.
ראש המטה הכללי נתון למרות ממשלת ישראל וכפוף ישירות לשר הביטחון. הוא קצין בדרגת רב-אלוף (רא"ל), הדרגה הגבוהה ביותר בצה"ל.
מעמד הרמטכ"ל
מעמדו של הרמטכ"ל מוגדר בחוק יסוד: הצבא, שנחקק בשנת 1976 ובו נאמר (סעיף 3): למעשה, שר הביטחון חייב להגיע להסכמה על המינוי עם ראש הממשלה, שכן רק לראש הממשלה הסמכות להביא את המינוי לאישור הממשלה.
חנן מלצר בתפקידו בפרקליטות הצבאית כתב חוות דעת ובה שלוש גישות אפשריות ליחס בין הרמטכ"ל לשר הביטחון: בפרקטיקה נהוגה "כפיפות יחסית". כך מינוי קצינים מדרגת אל"ם נקבע בידי הרמטכ"ל בלבד, אך המינוי נכנס לתוקף רק לאחר אישור שר הביטחון (או אישור ראש הממשלה אם הרמטכ"ל מעוניין להביא לאישורו).
מסמך אסטרטגיית צה"ל שפרסם הרמטכ"ל גדי איזנקוט הרחיב את הגדרת תפקיד הרמטכ"ל והגדירו כ"מפקד המערכה" וכמי שקובע את "הרעיון והתפישה להשגת המשימה". הרמטכ״ל מתפקד הן כחוליה המקשרת בין הצבא לדרג המדיני, הממשלה ובתוכה הקבינט, הן כיועץ להפעלת הכוח ובניינו והן כמפקד הצבא במערכה כולה, וכקבלן הביצוע של החלטות הממשלה ושל בניין הצבא.
היסטוריה
תפקיד הרמטכ"ל החל בארגון "ההגנה", שם נקרא בשם זה מי שעמד בראש המטה הכללי של "ההגנה". עם הקמת צה"ל, הוסבו מטכ"ל ההגנה והרמטכ"ל שעמד בראשו, יעקב דורי לעמוד בראש צה"ל.
הרמטכ"ל מתמנה רשמית לתקופת כהונה בת שלוש שנים, אשר ניתן להאריכה בשנה נוספת. יוצא דופן היה רפאל איתן אשר כהונתו הוארכה פעמיים, והוא כיהן במצטבר חמש שנים. מנגד, היו מספר רמטכ"לים אשר לא סיימו את תקופת כהונתם המלאה: יגאל ידין התפטר על רקע חילוקי דעות לגבי תקציב צה"ל. מרדכי מקלף כיהן בתפקיד במשך שנה אחת בלבד על פי בקשתו, דוד אלעזר נאלץ להתפטר על רקע המלצות ועדת אגרנט שחקרה את מלחמת יום הכיפורים, ודני חלוץ התפטר בשל הביקורת על התנהלות מלחמת לבנון השנייה. כמו כן, שני רמטכ"לים ויתרו על חלק מהארכת כהונתם: אמנון ליפקין-שחק ביקש לסיים את תפקידו באמצע השנה הרביעית, על רקע רצונו לעבור לפוליטיקה ולהתמודד על ראשות הממשלה. חיים לסקוב ביקש שלא לכהן שנה רביעית על רקע חילוקי דעות שלו עם שמעון פרס.
בשנת 2005 אריאל שרון ושאול מופז לא האריכו את כהונתו של משה יעלון לשנה רביעית, במהלך שהתפרש כהדחה על רקע התנגדותו של יעלון לתוכנית ההתנתקות. על מנת למנוע בעיות כאלו בעתיד, וכפי שנעשה לגבי משרות אחרות כמו זו של נשיא המדינה, מינה שר הביטחון עמיר פרץ את רב-אלוף גבי אשכנזי בשנת 2007 לתקופה של ארבע שנים, ובכך הסיר את חוסר הוודאות בנוגע להוספת השנה הרביעית (אך לקראת סוף כהונת אשכנזי עלתה סוגיית הארכת כהונתו לשנה חמישית).
ראש המטה הכללי המכהן וה-23 במספר הוא רב-אלוף הרצי הלוי, שנכנס לתפקיד ב-16 בינואר 2023.
עם סיום כהונתו, חלה על הרמטכ"ל (בדומה לבכירים נוספים במערכת הביטחון בישראל) תקופת צינון של שלוש שנים קודם שיוכל להיבחר כחבר הכנסת, להתמנות לשר בממשלה או להיבחר לראשות הממשלה.
רמטכ"לים בפוליטיקה
במהלך השנים הצטרפו לפוליטיקה 14 רמטכ"לים לשעבר, יותר ממחצית מכלל הרמטכ"לים.
היסטוריציזם
היסטוריציזם (מגרמנית: Historizismus) הוא מונח המתייחס לתאוריות של התפתחות תרבותית, הגורסות כי ההתפתחויות ההיסטוריות נובעות זו מזו באופן אורגני, כשלעיתים נלווית להשקפה זו גם הטענה כי ההתפתחויות ההיסטוריות מתפתחות בכיוון מוגדר מסוים, לפי דפוסים או ריתמוס מוגדרים, או מכוחו של עקרון מנחה מסוים. ההגות ההיסטוריציסטית החשובה והמשפיעה ביותר נוצרה במאה התשע עשרה, תחילה בכתביו של הגל, ומאוחר יותר אצל קרל מרקס, שהושפע עמוקות מהגל, מהאסכולה ההיסטורית הגרמנית, מההיסטוריציזם האנגלי ומהאסכולה המוסדית בארצות הברית. גרסה חדשה של הגישה ההיסטוריציסטית שעלתה בשנות החמישים ידועה בשם היסטוריציזם חדש. עם המתנגדים המוכרים ביותר לאסכולה נמנים האסכולה האוסטרית בכלכלה וקרל פופר בספרים "דלות ההיסטוריציזם" ו"החברה הפתוחה ואויביה".
ההיסטוריציזם ההגליאני
הפילוסוף הגרמני הגל, שחי בתחילת המאה ה-19, טען כי כל חברה אנושית וכל פעילות אנושית מוגדרים על ידי ההיסטוריה שלהם, כך שניתן לעמוד על מהותה העמוקה של כל חברה באמצעות הבנת ההיסטוריה שלה. כל מאמץ אנושי, טען הגל, לא רק נבנה על בסיס מה שקדם לו, אלא גם מגיב ומתנגד לו. כך נוצרת התפתחות היסטורית דיאלקטית שבה באה תחילה תזה, אחריה אנטי-תזה, ולבסוף נוצרת ביניהם סינתזה.
לתפישתו של הגל, אין משמעות להתייחסות לפרט כדבר לעצמו. שפתו, דעותיו, עולמו וקשריו עם הסובבים אותו נבנים ומעוצבים על פי ההיסטוריה של החברה בה הוא חי. לכן, כדי להבין את הפרט, יש להתעלם ממנו ולהתייחס רק לחברה שבתוכה הוא חי, שעיצבה אותו להיות מה שהוא. "צייטגייסט" (גרמנית: Zeitgeist - רוח הזמן) היא ההתגלמות הממשית של הגורמים החשובים ביותר הפועלים בהיסטוריה האנושית בכל זמן נתון. ההתרחשויות אינן מודרכות על ידי פעילות של פרטים הבוחרים ועושים כרצונם, אלא על ידי רוח הזמן, המנחה אותם במעין "יד נעלמה" לכיוונים מסוימים.
התפישה ההגליאנית, השמה דגש בעיקר על החברה האנושית כיישות חיה וממשית ולא על הפרט, פותחה במספר כיוונים. ההגליאניות הימנית פיתחה את רעיונותיו של הגל כדרך להצדיק את הייעוד ההיסטורי של המוסדות הלאומיים הקיימים. הם ראו במדינה הפרוסית תחת שלטון בית הוהנצולרן את ההתגלמות המושלמת והאידיאלית של הייעוד ההיסטורי.
ההגליאנים הצעירים, לעומתם, לא קיבלו את הדעה כי הרייך הפרוסי הוא התגלמות האידאה המושלמת וקץ ההיסטוריה. לתפישתם, החברות האנושיות המשיכו להתעצב ולהתפתח באמצעות עימות פנימי וחיצוני בין כוחות חברתיים לקראת יעד עתידי אחר. אחד מהם, קרל מרקס, בנה על בסיס התפישה ההגליאנית את המטריאליזם ההיסטורי, תורה הגורסת כי ישנן התפתחויות בלתי נמנעות בהיסטוריה, ושאלו מובילות ליעד ברור - ובמקרה של מרקס, מהפכה אלימה וכינון דיקטטורה של הפרולטריון.
התפתחות ההיסטוריציזם
היסטוריציזם וגישות היסטוריציסטיות היו המתודה המובילה בכמה וכמה תחומי חקר חשובים, ובמיוחד באלו שהתפתחותם אירעה בסוף המאה ה-19.
השפעה חשובה הייתה לגישות היסטוריציסטיות על החקר בתחום הכלכלה והסוציולוגיה. גישות כאלו רווחו אצל כלכלנים היסטוריציסטים מוקדמים כמו וילהלם רושר, ברונו הילדברנד או קרל קניס; מאוחרים יותר כמו שמולר, קנאפ, ברנטנו, אנגל, ובוכר; כלכלנים בעלי תפישות סוציאליסטיות שונות כמו מרקס, אנגלס, וגנר, או לאסאל; הוגים היסטוריציסטים מאוחרים יותר כמו ובר, זומברט, ובלן והאסכולה המוסדית, אסכולת קיל ולווה; ונימות דומות באסכולת האנאל ואצל כותבים כמו ברודל ופירן. כותבים אלו נבדלו במובנים רבים זה מזה, אך היו שותפים לכמה תפישות היסטוריציסטיות בסיסיות.
עבור כולם, חקר ההתפתחות ההיסטורי היה חיוני להבנת הכלכלה והחברה ואופן התפתחותה. משותפת לכולם הייתה התפישה כי ההתפתחות החברתית אינה מונעת על ידי פעולות של פרטים, המונעים קודם כל על ידי רצונם בדבר זה או אחר, אלא על ידי כוחות, רעיונות, מצב חומרי או תפישת עולם מסוימת המוטמעת באופן כלשהו בתוכם של פרטים וגם קיימת מחוצה להם. הבעיה העיקרית הדורשת פתרון, לתפישת ההיסטוריציסטים, הייתה איתור מדויק של אותו כוח.
כך, לדוגמה, טען זומברט בחיבורו "קפיטליזם מודרני" משנת 1902 כי הקפיטליזם נולד מאידיאל ההגיון והשליטה בטבע של תקופת ההארה. מאוחר יותר, שינה את טעמו וטען ב"היהודים והכלכלה", המסה האנטישמית הגסה והבוטה, שזכתה לפופולריות רבה, בשנת 1911 כי היהודים הם האחראים להופעת הקפיטליזם. שנתיים אחרי פרסום "היהודים והכלכלה" שינה זומברט את טעמו פעם נוספת וגרס כי התפתחות הקפיטליזם נבעה מהתפתחות המסחר והערים, ואילו כמה שנים אחרי כן נמצא לזומברט גורם שונה: נשים בורגניות שכפו על בעליהן לקנות מתנות יקרות ערך ומיותרות והביאו אותם, מכאן, לאמץ את רוח הרכושנות הקפיטליסטית.
השפעת התפישות ההיסטוריציסטיות חרגה מתחום האקדמיה והפכה גישה מקובלת בפרסומים היסטוריים, חברתיים, וכלכליים רבים; וכן גם בכתיבה פופולרית יותר כמו בעיונים מטא-היסטוריים וברומנים בדיוניים רבים. החל ברבע האחרון של המאה התשע עשרה ועד מחצית המאה העשרים הייתה גישה היסטוריציסטית לניתוח החברה וההיסטוריה התקן המקובל. רבים מהפרסומים בתחום מדעי החברה התבססו על ההנחה כי גילוי המגמה ההיסטורית יכול להוביל לניבוי ההתפתחות העתידית של החברה.
התבדות תחזיותיו של מרקס באשר למהפכה הקומוניסטית העולמית הבלתי-נמנעת, כמו גם הפרכתן של רבות מהתאוריות ההיסטוריציסטיות הגזעניות והאנטישמיות, לא ריפתה את ידיהם של המחזיקים בגישה זו אלא דחפה אותם, כפי שאירע לזומברט, לחפש ביתר שאת אחר המפתח שיאפשר את פיענוח הסוד הטמון בהיסטוריה ובעקבותיו, את רזי העתיד. רעיונות כאלו ממשיכים להלך קסם על חוקרים רבים, ומחקרים ברוח היסטוריציסטית ממשיכים להתפרסם על ידי הוגים כסמואל הנטינגטון ("התנגשות הציביליזציות"), פרנסיס פוקויאמה ("קץ ההיסטוריה") ועל ידי הוגים נאו-מרקסיסטים.
ביקורת על ההיסטוריציזם
ביקורת חריפה הוטחה בהיסטוריציזם על ידי פילוסוף המדע קרל פופר, במיוחד בספרו "דלות ההיסטוריציזם" וב"החברה הפתוחה ואויביה". לפי פופר, כל תאוריה המציבה "ניבוי היסטורי" כמטרה עיקרית ומניחה כי ניתן לערוך ניבוי כזה באמצעות חשיפת קצבים, דפוסים, חוקים או מגמות בהיסטוריה אינה אלא מיסטיקה והניסיונות לפתח תפישה מיסטית או אסנציאליסטית זו לכלל מתודה מדעית דינם להסתיים בכל מקרה בסוג של פסבדו מדע, מדענות או פשוט אמונה דתית המנוסחת בלשון פסבדו-מדעית. ב"ניבוי ונבואה במדעי החברה" טען פופר כי היסטוריציזם במדעי החברה נגזר מ-"תיאורית קשר של החברה... השקפה לפיה כל מה שקורה בחברה - כולל דברים שאנשים סולדים מהם בדרך כלל, כמו מלחמה, אבטלה, עוני, מחסור - הוא תוצאה של תכנון ישיר של פרטים או קבוצות רבי עצמה." בגרסתה המודרנית, סבר פופר, תפישה כזו היא "סקולריזציה של אמונות טפלות.... את האלים באולימפוס אצל הומרוס מחליפים זקני ציון, המונופוליסטים, או הקפיטליסטים או האימפריאליסטים".
מתקפה דומה נגד ההיסטוריציזם, במיוחד בתצורה המרקסיסטית שלו, ערך פרידריך האייק בספרו "הדרך לשעבוד". האייק קבל בספר על אימוץ גישות היסטוריציסטיות וניבוי היסטוריציסטי שאין לו למעשה בסיס במציאות. מתקפה חריפה יותר ערך לודוויג פון מיזס, שהצביע בספרו "פעולה אנושית" על כך שההיסטוריציזם הוא תוצר של "פולי-לוגיזם", תאוריה הגורסת כי המבנה הלוגי של המוח האנושי משתנה בהתאם לחלוקה מסוימת של המין האנושי, וכתוצאה מכך הרעיונות והלוגיקה של בני האדם שונים אף הם בהתאם למיונים השונים של בני האדם. לפי מיזס, הפעולה האנושית מונעת מכוח יסודות מסוימים המשותפים לכל פעולה אנושית, ופעולת אלים, רוח התקופה או גורמים אפמרליים יותר גם מונחת מראש כקיימת וגם מוצעת כהסבר להתרחשות, אף על פי שאינה מתבקשת.
הביקורת על ההיסטוריציזם של פופר, האייק, מיזס ואחרים אינה דוחה את הרעיון לפיו ישנן התפתחויות ומגמות שניתן לאתרן כהתפתחויות היסטוריות או חברתיות, אלא רק את הרעיון לפיו התפתחויות ומגמות כאלו יכולות להתקיים במנותק ואף במנוגד מהשאיפות והפעולות הקונקרטיות של הפרטים בחברה. לדוגמה, אם ייטען כי הורדת מחירי המכוניות הביאה להתגברות במגמה לרכישת מכוניות, או לשימוש רב יותר במכוניות, לא תהיה זו טענה היסטוריציסטית. לעומת זאת, טענה שהורדת מחירי המכוניות הביאה להתגברות ברדיפת הבצע והראוותנות תחשב לכזו, משום שהיא מניחה כי שינוי בתנאים החיצוניים מוביל בהכרח לשינוי בשאיפות הבסיסיות של האדם.
יוריה ליאנקה
יוריה ליאנקה (ברומנית: Iurie Leancă; נולד ב-20 באוקטובר 1963 בצ'ימישליה) הוא דיפלומט ופוליטיקאי מולדובני, ראש ממשלת רפובליקת מולדובה בשנים 2013–2015. החל מינואר 2018 מכהן כסגן ראש הממשלה המופקד על השילוב באירופה -בממשלת פאבל פיליפ. בעבר כיהן כשר החוץ (2001) וכשר לענייני חוץ ולאינטגרציה באירופה (2013-2009) בממשלה הראשונה והשנייה שבראשות ולאד פילאט (Filat), ובשנים 2011–2015 היה סגן יוב ראש המפלגה הליברלית-דמוקרטית. בשנים 2011–2013 מילא גם את התפקיד של סגן ראש הממשלה. החל משנת 2015 עומד בראש המפלגה העממית האירופית במולדובה. כחבר בפרלמנט של מולדובה, ביוני-דצמבר 2017 כיהן ליאנקה כסגן יושב ראש הפרלמנט של מולדובה.
חייו
יוריה ליאנקה נולד ב-1963 בעיירה צ'ימישליה בדרומה של רפובליקת מולדובה, כבן לאב רומני (גריגורה ליאנקה) ולאם בולגריה. אחרי לימודים בתיכון ע"ש מיכאי אמינסקו בצ'ימישליה הוא נרשם ללימודים במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים במוסקבה ובשנים 1993-1986 עבד במשרד החוץ. במאי-אוקטובר 1989 הוא היה מזכיר שני של שגרירות ברית המועצות בבוקרשט, בירת רומניה. בשנים 1989–1990 כיהן כמזכיר ראשון במחלקה המדינית במשרד החוץ של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה ואחר כך, בשנים 1990–1993 יועץ לעניינים אירופיים של שר החוץ של מולדובה.
בשנים 1993–1997 היה ליאנקה ציר-יועץ בשגרירות מולדובה בוושינגטון. בהמשך התמנה לסגן שר החוץ (1999-1998) ולמשנה ראשון לשר החוץ (2002-1999) של מדינתו, בממשלות שהורכבו על ידי הברית לדמוקרטיה ולרפורמות ובממשלת וסילה טרלב. בין התאריכים 27 ביולי 2001 - 4 בספטמבר 2001 כיהן לראשונה כשר החוץ של מדינתו.
ב-2 בדצמבר 1998, כסגן שר החוץ, חתם ליאנקה על הסכם שיתוף הפעולה בין נציבות האו"ם לפליטים ובין ממשלת הרפובליקה של מולדובה עם אולדריך אנדריסק, נציג נציבות האו"ם לפליטים במולדובה.
אחרי עזיבתו את הממשלה ב-2001, מילא ליאנקה בשנים 2001–2005 ו-2007–2009 את התפקיד של סמנכ"ל של קבוצת אסקום. כמו כן היה בשנים 2005–2007 יועץ בכיר של הנציב למיעוטים לאומיים של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה החל מינואר 2009 יוריה ליאנקה הוא חבר במפלגה הליברלית-דמוקרטית של מולדובה PLDM. בבחירות באפריל 2009 וביולי 2009 נבחר לחבר בפרלמנט מטעם מפלגה זו. בשנים 2005–2009 הוא היה סגן יושב ראש של האיגוד למדיניות חוץ של מולדובה.
שר לענייני חוץ ולאינטרגציה באירופה
בממשלה בראשות ולאד פילאט (מהברית לאינטגרציה באירופה) כיהן ליאנקה כסגן ראש הממשלה ושר לענייני חוץ ולאינטגרציה באירופה. במסיבת עיתונאים ב-21 באוקטובר 2009 הודיע ליאנקה כי ב-12 בינואר 2010 יתחיל משא ומתן בנוגע להסכם שותפות בין האיחוד האירופי ובין מולדובה.
ראש ממשלה בשנים 2013–2015
ב-25 באפריל 2013 התמנה יוריה ליאנקה לראש ממשלה בפועל בעקבות החלטת בית המשפט לחוקה של מולדובה, על מנת למנוע מינויו מחדש בתפקיד של ולאד פילאט שכיהן כראש ממשלה החל משנת 2009. במאי 2013 העלתה המפלגה הליברלית-דמוקרטית מועמדותו של ליאנקה לראשות הממשלה וב-15 במאי מינה הנשיא ניקולאיה טימופטי אותו בתפקיד זה. ליאנקה הרכיב "קואליציה למען ממשלה פרו-אירופית" בהשתתפות מפלגתו PLDM, המפלגה הדמוקרטית של מולדובה, וכן של סיעה שהתפלגה מן המפלגה הליברלית, ושכונתה בהמשך "מפלגת הליברלים הרפורמיסטים" ושל מספר פרלמנטרים עצמאיים. הממשלה החדשה קיבלה בפרלמנט 58 קולות ונשבעה אמונים ב-31 במאי 2013. בשנת 2015 באופוזיציה הקים ליאנקה את המפלגה העממית האירופית של מולדובה. החל מינואר 2018 התמנה כסגן ראש הממשלה המופקד על השילוב באירופה.
יוריה ליאנקה נשוי לאאידה ליאנקה ולזוג שני ילדים: מריוס וטריסטן. הוא שולט, פרט לשפה הרומנית, גם בשפות רוסית, אנגלית, בולגרית, גרמנית, צרפתית והונגרית.
ויליאם שאטנר
ויליאם "ביל" שאטנר OC (באנגלית: William "Bill" Shatner; נולד ב-22 במרץ 1931) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, מפיק קולנוע וטלוויזיה, במאי קולנוע וטלוויזיה וסופר יהודי-קנדי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כקפטן ג'יימס טיבריוס קירק, הדמות הראשית ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". לאורך השנים זכה שאטנר בפרס אמי (פעמיים), פרס גלובוס הזהב (2005), פרס פטל הזהב (פעמיים), פרס בחירת הקהל, פרס סאטורן (פעמיים) ופרסים רבים נוספים.
ב-13 באוקטובר 2021 השתתף שאטנר בטיסת חלל תת-מסלולית על גבי קפסולת החלל NS-18 של חברת בלו אוריג'ין. שאטנר הוא האדם המבוגר ביותר שטס בחלל, בגיל 90 שנים ושישה חודשים.
קריירה
בתור שחקן שייקספיר מקצועי, הוא שיחק בפסטיבל סטרטפורד בקנדה השייקספירי לפני שעבר לגור בארצות הברית. בשנת 1954 גילם שאטנר את הדמות הראשונה שלו בארצות הברית.
סרטו הראשון היה האחים קרמזוב בשנת 1958 בבימויו של ריצ'רד ברוקס. בשנת 1965 התארח בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "הנמלט".
לאחר ירידת מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית, בשנת 1969, נקלע שאטנר לבעיה מקצועית: הוא לא לוהק לתפקידים כלל מפני שהיה מדי מזוהה עם דמותו של קפטן קירק. הוא התגרש, הפך לחסר כל כמעט, ופרק זמן מסוים התגורר ברכבו. במשך תקופה הוא שיחק בעיקר בסרטי אימה ובתפקידי אורח בסדרות. רק ב-1979, לאחר צאתו של הסרט הראשון בסדרת מסע בין כוכבים, ויותר מכך לאחר סרט ההמשך - מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן, ב-1982, הוא הצליח לחזור לתודעה כשחקן.
בשנת 1973 התארח בסדרת הטלוויזיה הבלשית "מאניקס" של רשת CBS, בכיכובו של מייק קונורס. בשנים 1982–1986 שיחק את התפקיד הראשי בסדרת דרמת הפשע המצליחה טי.ג'יי הוקר. בשנים 2004–2009 גילם גם את דני קריין בסדרת הדרמה הקומית בוסטון ליגל. בשנת 2000 שיחק שאטנר בסרט איזה מין שוטרת את מנחה תחרות היופי "סטאן פילדס", ובשנת 2001 דיבב בסרט "אוסמוזיס ג'ונס" את פלגמינג, ראש העיר של "עיר פרנק".
חיים אישיים
היה נשוי ארבע פעמים לארבע נשים שונות, החל משנת 1956 כשמהאחרונה אליזבת מרטין התגרש ב-2020. אשתו השלישית נרין קיד הלכה לעולמה ב-1999, שנתיים לאחר שהתחתנו. לו שלושה ילדים, כולל השחקנית מלאני אן גרטש-שאטנר מאשתו הראשונה גלוריה רנד. הנישואים הארוכים ביותר שלו היו עם אשתו השנייה מרסי לאפרטי במשך 23 שנים לאחר שהתחתנו ב-1973.
בשנת 2021, בעודו בן 90, השתתף בטיסה לחלל של בלו אוריג'ן NS-18 שערכה כ-10 דקות, ובכך הפך לאדם המבוגר ביותר שטס לחלל.
ירו בלו
ירו בלו (נולד ב-11 בדצמבר 1987) הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה
בלו החל לשחק כדורגל בקבוצות הנוער של מועדון קטן בניגריה. בשנת 2005, בהיותו בן 17, הוא עבר לקבוצת הנוער של מכבי חיפה. בעונתו היחידה בקבוצת הנוער הוא כבש שמונה שערים במסגרת הליגה הלאומית לנוער (כיום ליגת העל לנוער), וסיים עמה במקום השני בליגה.
לאחר שהפגין את כישרונו בקבוצת הנוער, החליטו ראשי מכבי חיפה להעלות את בלו לקבוצה הבוגרת, והשאילו אותו להפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית על מנת שיצבור ניסיון. הוא הצטיין רבות בנצרת עילית, כבש 11 שערים בליגה, וסייע לקבוצה להישאר בליגה הלאומית. הוא החל להתבלט כבר במשחקו השני בקבוצה זו, בגביע הטוטו לאומית מול הפועל באר שבע, כאשר כבש שלושה שערים.
בקיץ 2007 חזר בלו באופן זמני למכבי חיפה, על מנת לסייע לה בשני משחקיה בגביע האינטרטוטו מול גלוריה ביסטריצה. לאחר מכן הושאל בלו פעם נוספת, הפעם לעירוני קריית שמונה, ובכך ערך את הופעתו הראשונה במסגרת ליגת העל לבוגרים. בעונתו הראשונה בקריית שמונה,, היה בלו הכובש המוביל של הקבוצה עם עשרה שערי ליגה, כולל שלושער מול מכבי הרצליה.
אף על פי כן, לקראת סיום אותה עונה סבל בלו מפציעה קשה ברגלו, שהשביתה אותו לתקופה ארוכה. הפציעה מנעה ממנו לחזור לשחק במכבי חיפה, וכן לשחק עבור הנבחרת הצעירה של ניגריה. הוא חזר לשחק עבור קריית שמונה רק באמצעה של העונה הבאה,. בלו הספיק להבקיע שלושה שערים ב-15 משחקים ששיחק עד לסיום העונה, אך לא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגה הלאומית.
בקיץ 2009 חזר בלו למכבי חיפה. הוא כבש צמד שערים במשחק הגומלין מול גלנטורן במוקדמות ליגת האלופות, אך עקב ריבוי החלוצים בסגל הושאל פעם נוספת, ליריבה העירונית הפועל חיפה, ובשנת 2010 עזב את מכבי חיפה מבלי ששיחק במדיה בליגה, ובסך הכל רשם 6 הופעות במדי מכבי חיפה בכל המסגרות. בלו עבר לקבוצת וסלוי הרומנית, שם שיחק עד לסוף עונת.
לקראת עונת חתם בלו בבני סכנין, ובמדיה כבש 7 שערים בליגת העל. לקראת עונת חתם על חוזה לשנתיים במ.ס. אשדוד, ובעונתו הראשונה בקבוצה כבש שמונה שערי ליגה. בעונת כבש ארבעה שערי ליגה, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה, ושוחרר מהמועדון.
שארל מארי רנה לקונט דה ליל
שארל מארי רנה לקונט דה ליל (בצרפתית: Charles Marie René Leconte de Lisle; 22 באוקטובר 1818 – 17 ביולי 1894) היה משורר ומתרגם צרפתי.
ביוגרפיה
קובץ שיריו הראשון "ונוס ממילו" הביא להיכרות עם מחברים שהיה להם עניין בספרות קלאסית. הקובץ "פואמות עתיקות" הופיע ב-1852 והקובץ "פואמות ושירים" ב-1854. בקובץ "שירים ברבריים" (1862), כמו בקובץ "פואמות עתיקות" הוא מתאר את יפי הטבע. לקונט דה ליל כתב גם מספר טרגדיות ברוח הטרגדיה היוונית ותרגם לצרפתית את שירת הומרוס והסיודוס ואת מחזותיהם של אייסכילוס, סופוקלס ואוריפידס.
ב-1873 התמנה לעוזר הספרן הראשי של ספריית ארמון לוקסמבורג בפריז. ב-1884 הופיע קובץ שיריו "פואמות טרגיות" וב-1886, אחרי תשעה ניסיונות לא מוצלחים, נבחר לבסוף לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של ויקטור הוגו שמת שנה לפני כן.
שארל מארי רנה לקונט דה ליל מת בעיירה לובסיין שבחבל איל דה פראנס ב-1894.
לקונט דה ליל נחשב לאבי אסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית. תלמידיו נודעו כמשוררי אסכולה זו ובהם: תאופיל גוטייה, תאודור דה באנוויל, סילי פרידום ופול ורלן. בהקדמות לקובצי שירתו לקונט דה ליל הציג מספר עקרונות שסביבם התרכזו משוררים בני דורו בתקופה שבין תנועת הרומנטיזם לבין זו של הסימבוליזם. בהשפעת רעיון ה"אמנות לשם אמנות" שהגה תאופיל גוטייה, לקונט דה ליל התנתק מן הרומנטיזם והחל לדגול בתאוריה חדשה שבאה על ביטויה באסכולת הפארנאס. תאוריה זו התבססה על מספר עקרונות ובהם:
גארת' ברוקס
טרויאל גארת' ברוקס (באנגלית: Troyal Garth Brooks, נולד ב-7 בפברואר 1962) הוא זמר ויוצר אמריקאי של מוזיקת קאנטרי. ברוקס מחזיק במקום השני בין שיאני מכירות התקליטים בארצות הברית, עם יותר מ-128 מיליון תקליטים.
ביוגרפיה
ברוקס נולד בטלסה שבאוקלהומה כבן זקונים לטרויאל ריימונד ברוקס ג'וניור ולקולין מקאלרוי קרול. אביו עבד כמשרטט טכני בחברת שמן, ואימו הייתה זמרת קאנטרי. מכיוון שהיו אלו נישואיהם השניים של הוריו, היו לברוקס עוד אח וארבעה אחים למחצה. עוד כשהיה ילד התעניין ברוקס במוזיקה, למד לנגן על גיטרה ובנג'ו והיה שר באירועים משפחתיים. בתיכון ברוקס שיחק פוטבול ובייסבול, כמו כן הוא היה אצן. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון הוא קיבל מלגה לעסוק בתחום הטלת כידון באוניברסיטה הלאומית של אוקלהומה. הוא למד פרסום וסיים תואר ראשון ב-1984.
ב-1989 פרץ ברוקס לתודעה, והפך במהירות לפופולרי. ברוקס, שמראהו אינו זהה לזה של מרבית כוכבי הקאנטרי הרזים והגבוהים, הצליח לשלב אלמנטים של מוזיקת פופ ורוק לתוך הקלטותיו והופעותיו. במהרה הצליח ברוקס לשלוט על מצעדי הסינגלים ואלבומי הקאנטרי בארצות הברית ואף הצליח לחדור לתודעת הציבור הרחב, כשהוא מוכר כמות אלבומים שלא נראתה כמותה בעבר על ידי אף אמן קאנטרי.
ברוקס נהנה מאחת הקריירות המצליחות בהיסטורית המוזיקה הפופולרית עם מכירה של יותר מ-115 מיליון אלבומים בארצות הברית בלבד. ברוקס, אשר לא היה מסופק מעבודתו ורצה להרחיב את גבולות עיסוקו, יצא בפרויקט אמנותי שאפתני, אותו לא הצליח לסיים, הכולל זהות בדויה של ברוקס בשם כריס גאינס.
ב-2001, כשהוא מצוי במתיחות בין עבודתו ומשפחתו, החליט ברוקס לפרוש רשמית ופסק מלהקליט ולהופיע. במהלך תקופה זו הוא מכר מיליוני אלבומים. הוא חזר להופיע בשנת 2005. בשנת 2016, הוציא עם טרישה יירווד את אלבום חג המולד המשותף, Christmas Together.
קיווית לבנת-זנב
קִיוִית לִבְנַת-זָנָב (שם מדעי: Vanellus leucurus) היא עוף-מים בסוג קיווית.
בישראל היא חולפת נדירה וחורפת נדירה עוד יותר. לרוב היא נצפית בעמקי הצפון, בפרט בעמק החולה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
שם הסוג Vanellus הוא המילה הלטינית עבור קיוויות, והוא צורת הקטנה ל-vannus מעין כברה מקש ששימשה כדי לברור גרגרי חיטה. ההקשר מגיע ככל הנראה בשל הדמיון לצליל חבטות הכנף של הקיוויות. שם המין הספציפי leucurus הוא מיוונית עתיקה ל"לבן-זנב": "leukos" - לבן; ו-"oura" - זנב.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים נפרדים.
תפוצה
מין זה נודד במלואו במרכז אסיה, למרות שישנן כמה אוכלוסיות יציבות במזרח התיכון (חלקים מעיראק ואיראן). אוכלוסיות נודדות מקננות ברוסיה בין אמצע אפריל למאי ויוצאות בחזית רחבה לשטחי החריפה בצפון-מזרח אפריקה, המזרח התיכון, פקיסטן וצפון הודו בין אמצע יולי לספטמבר (אם כי מדי פעם ישנם פרטים החורפים ברוסיה), וחוזרים לאזורי הקינון במהלך מרץ ואפריל. מין זה מקנן לעיתים קרובות במושבות קטנות של בין 4 ל-24 זוגות, לפעמים עד 100 זוגות (עיראק). מחוץ לעונת הקינון מופיע מין זה ביחידים, זוגות או בקבוצות קטנות, עם להקות נודדות קטנות של בין 1–6 פרטים ולהקות חורפות של 6–25 פרטים. היא מזדמנת נדירה למדי במערב אירופה.