cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צבא הישע
צבא הישע היא תנועה נוצרית-פרוטסטנטית בינלאומית וארגון צדקה, העוסק בעבודה אוונגליסטית ופילנתרופית ומספק שירותי רווחה ושירותים הומניטריים שונים. צבא הישע ערוך ומאורגן במתכונת צבאית וחבריו נדרשים למשמעת מוחלטת הכוללת הימנעות מעישון, סמים, שתיית משקאות חריפים והימורים. צבא הישע דוגל במוסר הנוצרי בחיי היום-יום אך שולל את הסקרמנטים. על פי דיווחיו יש בו מעל מיליון וחצי חברים.
כיום צבא הישע פעיל בלמעלה מ־100 מדינות ומטה הארגון הבינלאומי יושב בלונדון, הדוקטרינה שלו דוגלת ב"קידום הדת הנוצרית, חינוך, וסיוע לחלשים". הגנרל שעומד כיום בראש צבא הישע הוא בריאן פדל. בין פעילויותיו של צבא הישע למען אוכלוסיות מצוקה ומתקשות: חלוקת מזון, הקמת בתי ספר, בתי אבות, מוסדות גמילה, עזרה לבעלי נכויות, טיפול רפואי וכו'.
אחת הפעילויות הבולטות של הארגון היא הפעלת חנויות יד שנייה לבגדים וציוד ביתי. הקהל הרחב תורם את הציוד לחנויות אלה המופעלות בידי מתנדבים ומחיר המוצרים מכסה את שכר הדירה של החנויות בלבד.
אולפני האחים וורנר
אולפני האחים וורנר (באנגלית: Warner Bros. Pictures) הוא אולפן הפקה והפצה קולנועית אמריקאי בבעלות קבוצת אולפני ורנר מדיה. מטה האחים וורנר ממוקם במתחם האולפנים בברבנק, קליפורניה, זהו מותג הדגל של האחים וורנר ומנוהל על ידי האחים וורנר, בעצמה חטיבה של WarnerMedia שנמצאת בבעלות AT&T. האולפנים נוסדו בשנת 1923 על ידי הארי וורנר, אלברט וורנר, סם וורנר וג'ק ל. וורנר, בנוסף להפקת סרטים משלה, היא מטפלת בכל תחומי הקולנוע, לרבות הפצה, שיווק וקידום לסרטים שהופקו ויצאו לאור על ידי חברות בבעלות האחים וורנר, כולל אולפני ההנפשה של האחים וורנר, קבוצת Warner Animation Group, חברת New Line Cinema, קו סרטי DC Films, וסרטי Castle Rock Entertainment, כמו גם מפיקים צד שלישי שונים.
צבא הישע
היסטוריה
הנזקקים הראשונים שזכו לטיפול מצבא הישע היו אלכוהוליסטים, מכורים לסמים, זונות ושאר "דחויי חברה" שהכנסייה באותה עת סירבה לטפל בהם. עבור חסרי בית הארגון הפעיל את בית ארון מתים. צבא הישע פועל לפי עקרונות המוסר הנוצרי (לפי פרשנותו) אולם לא עוסק בעבודה מיסיונרית.
אולפני האחים וורנר
היסטוריה
בשנת 1927, האחים וורנר חוללו מהפכה בתעשיית הקולנוע כאשר הוציאו את סרט הסאונד הראשון זמר הג'אז בכיכובו של אל ג'ולסון. לרוע המזל, המייסד סם וורנר מת לפני הצגת הבכורה של הסרט. בשנים 1923 עד 1967, האחים וורנר נודעו בשם סרטי האחים וורנר בע"מ והתמקדו בעיקר בתעשיית הסרטים. כשהחברה גיוונה עם השנים בעיסוקיה השונים, בסופו של דבר נערך מיתוג מחדש לחברה האם כאשר אולפני האחים וורנר שימשו כזרוע הפקת הסרטים של החברה.
צבא הישע
היסטוריה
צבא הישע גדל אינטנסיבית באותה תקופה, אולם פעילותו לא נראתה בעין יפה בעיני כל. נרשמו אפילו מקרים של בריונים שנשכרו לצורך הפרעה לישיבות והתכנסויות צבא הישע. מתנגדי צבא הישע אף התאגדו תחת השם "צבא השלד". הפרות הסדר כנגד צבא הישע התבטאו בעיקר בהשלכת אבנים, עכברושים וזפת על כינוסי חברי צבא הישע ותקיפה פיזית של חברי צבא הישע.
אולפני האחים וורנר
סרטי האחים וורנר
החטיבה שולבה בשם סרטי האחים וורנר (Warner Bros. Pictures) ב-3 במרץ 2003 כדי לגוון בתחום הקולנוע ולהרחיב את הקהל למהדורות הסרטים שלהם. החברה הפכה לחלק מקבוצת סרטי האחים וורנר, שהוקמה בשנת 2008 וג'ף רובינוב מונה לנשיא הראשון של החברה. ב-2017 הצטרף לנשיא מנכ"ל ניו-ליין הוותיק טובי אמריך. בינואר 2018 הוא מונה ליו"ר החברה. ב-23 באוקטובר 2018 הוכרז כי לין פרנק, נשיאת האחים וורנר, תעזוב את החברה כדי לחפש הזדמנויות חדשות. ביוני 2019, האחים וורנר חתמו על הסכם עם אולפני SF להפצת סרטיהם בשוודיה, דנמרק, נורווגיה ופינלנד.
מאז 2004 החברה מפיצה באופן בלעדי את סרטי הקומיקס המבוססים על DC קומיקס, לרבות סרטים שהופקו על ידי DC Films וסרטי היקום הקולנועי של DC.
ספריות נרכשות
מיזוגים ורכישות סייעו לאחים וורנר לצבור אוסף מגוון של סרטים, סרטים מצוירים ותוכניות טלוויזיה. נכון לשנת 2019, האחים וורנר החזיקו יותר מ-100,000 שעות תוכניות, כולל 8,600 סרטי קולנוע ו-5,000 תוכניות טלוויזיה הכוללות עשרות אלפי פרקים בודדים.
בעקבות תביעת ההגבלים העסקיים ב-1948, האחים וורנר נאלצו בשנת 1956 למכור את מרבית הסרטים וסרטי האנימציה שהופקו לפני 1950  לחברות אחרות ובכך איבדה את הזכויות על פופאי המלח, במקור של Paramount Pictures.
בשנת 1991 רכשה טרנר את אולפן האנימציה האנה-ברברה ואת ספריית רובי-ספירס מידי Great Broadcasting, וכעבור שנים רכשה את Castle Rock Entertainment ב-22 בדצמבר 1993 ואת New Line Cinema ב-28 בינואר 1994. ב-10 באוקטובר 1996 רכשה טיים וורנר את שאר התכנים מלפני שנת 1950 ובכך קיבלה לידיה חזרה את הזכויות שנמכרו בזמנו. בנוסף, האחים וורנר מחזיקים רק בספריה של Castle Rock Entertainment לאחר שנת 1994.
בשנת 2008 שילבה טיים וורנר את New Line Cinema כחברת בת של האחים וורנר ובכך קיבלה לידיה את הזכויות המלאות על טרילוגיית שר הטבעות ואת הזכויות על סרטי ההוביט.
במאי 2020 החברה השיקה בשיתוף פעולה עם HBO את שירות HBO Max המאפשר לצפות בתכני החברה באמצעות מנוי בתשלום.
פילמוגרפיה
לחברה שיתוף פעולה ארוך טווח עם קלינט איסטווד ומאז 1975 הוא ביים מספר סרטים ידועים עבור האולפנים כדוגמת בלתי נסלח, מיליון דולר בייבי, ג'יי אדגר, אינוויקטוס, סאלי: נס על ההדסון וריצ'רד ג'וול.
בנוסף, מאז הפקת טרילוגיית האביר האפל, כריסטופר נולאן משתף פעולה באופן הדוק עם החברה בהפצת סרטיו ויש לו חלק בהפקת שוברי הקופות הגדולים ביותר של האחים וורנר בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21.
סרט הלייב אקשן הראשון של האולפנים היה ארבע השנים שלי בגרמניה (1918), סרט האנימציה הראשון שלהם היה גיי פור-איי (1962).
האולפן הוציא עשרים וחמישה סרטים שזכו בפרס האוסקר לפרס הסרט הטוב ביותר כדוגמת ד'יזרעאלי (1929), אני נמלט מחבורת שרשרת (1932), רחוב 42 (1933), הנה מגיע הצי (1934), חלום ליל קיץ (1935), אנתוני אדברס (1936), חייו של אמיל זולא (1937), הרפתקאותיו של רובין הוד (1938), ארבע בנות (1938), איזבל (1938), ניצחון אפל (1939) וכמה נוספים.
ארמין, נסיך ליפה
ארמין, נסיך ליפה (בגרמנית: Armin Fürst zur Lippe; 18 באוגוסט 1924 – 20 באוגוסט 2015) היה ראש בית ליפה בין השנים 1949–2015.
ביוגרפיה
ארמין נולד ב-18 באוגוסט 1924 בדטמולד ללאופולד הרביעי, נסיך ליפה ולאשתו השנייה, אנה, נסיכת איזנבורג ובידינגן, בתם של ברונו, נסיך איזנבורג ובידינגן השלישי וברטה, רוזנת קסטל-רידנהאוזן. ארמין היה בן דוד ראשון של הנסיך ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד, בן זוגה של יוליאנה, מלכת הולנד, ואף שימש כשושבין בחתונתם בשנת 1937.
בשנת 1949 מת אביו, וארמין ירש את תאריו ונחלותיו. ב-22 במרץ 1953, הוא ויתר על המיקום שלו לטובת אחיו למחצה, הנסיך לאופולד. מהלך זה גרם למחלוקת בתוך הבית, וכמה נסיכים התחילו בהליכים משפטיים. הנסיך לאופולד ויתר בשנת 1958 על ראשות הבית לטובת אחיו הבכור, הנסיך ארנסט. מאוחר יותר באותה שנה, הוסכם על ידי כל הנסיכים הנוכחים באספה שהתקיימה, כי הנסיך המבוגר ביותר החי בגרמניה הוא יהיה ראש הבית, ובשל כך הפך הנסיך זימון קזימיר לראש הבית.
למרות שהסכים לכך בזמנו, ארנסט אוגוסט, נסיך ליפה, בנם של יוליוס ארנסט, נסיך ליפה ומריה, דוכסית מקלנבורג, מאוחר יותר הוא שינה את דעתו, מתוך אמונה כי כל נסיכי הבית, ולא רק אלו שחיים בגרמניה, צריכים להיחשב. בסופו של דבר הוא מת בשנת 1990, ובנו פרידריך וילהלם, נסיך ליפה המשיך את טענותיו לראשות הבית. בנוסף, הנסיך ארמין טען שהוא לא חושב שהחלטתו בשנת 1953 הייתה בלתי חוזרת, טען גם הוא להיותו ראש הבית, בהתחשב בעובדה כי הוא ירש את ההון המשפחתי, כולל אדמות חקלאיות, יערות, וטירת דטמולד, בה הוא התגורר.
ב-20 באוגוסט 2015 מת ארמין בדטמולד, ובנו שטפן, נסיך ליפה ירש את תאריו ונחלותיו.
משפחתו
ב-27 במרץ 1953 התחתן ארמין עם טראוטה בקר, בתם של גוסטב בקר ושרלוטה מאייר בגטינגן, גרמניה, ונולד להם בן אחד:
שזאם (יישומון)
בשנת 2017 שאזם נרכשה על ידי אפל תמורת 400 מיליון דולר אמריקני.
על היישומון
האפליקציה היא מוצר של חברת "שזאם" אשר נוסדה בשנת 1999 על ידי כריס ברטון, פיליפ אינגלברכט, אייברי וואנג ודהיראג' מוקרג'י. בתחילת שיווקה בשנת 2002, ועד כניסתם של הסמארטפונים לשוק, הייתה שזאם שירות טלפוני ללא אפליקציה. השירות כונה "2580" על שם המספר שהיה צריך המשתמש לחייג כדי לקבל את השירות. המכשיר במהלך השיחה היה דוגם את הצלילים, הטלפון היה מתנתק בעצמו לאחר 30 שניות והמשתמש היה מקבל מסרון עם פרטי השיר.
שזאם פועלת באמצעות שיטה המכונה "טביעת אצבע אקוסטית". האפליקציה ממפה את התבנית של השיר ומחפשת השוואה באמצעות מקצב, עוצמה ותדרים. היא אינה מנתחת את השיר כולו אלא משתמשת בנקודות "שיא", שבהן הקצב והאינטנסיביות גבוהים במיוחד. כך נוצרת תבנית פשוטה יחסית שבעזרתה יהיה תהליך ההשוואה יעיל ומהיר יותר. לחברה מאגר מידע עם מאות מיליוני קודים, וכאשר דוגם המשתמש צלילים הם מומרים לקודים ונשלחים לשרתי החברה, שם הם עוברים תהליך השוואה. לאחר מכן מקבל המשתמש את פרטי המידע על השיר.
שזאם בישראל
בשנת 2012 הוכרז על שיתוף פעולה של שזאם עם חברת פטיפון הישראלית. לפי שיתוף פעולה זה יוכלו משתמשים לקבל מידע על שירים בעברית, אך רק של כאלה שהופקו על ידי חברת פטיפון ואישרו את התיוג.
רני רהב
רן (רני) רהב (נולד ב-29 באפריל 1964) הוא יחצ"ן ישראלי, בעלים ויו"ר של משרד יחסי הציבור "רן רהב תקשורת ויחסי ציבור" וקונסול כבוד של איי מרשל.
ביוגרפיה
רהב נולד וגדל ברמת גן.
בצה"ל שירת כמש"ק חינוך בחיל האוויר. לאחר שחרורו מהצבא, בגיל 22, מונה למנהל מחלקת יחסי ציבור ובידור במלון דן פנורמה תל אביב. בגיל 23 מונה לדובר חברת מלונות דן ומשמש בתפקיד זה עד היום.
בשנת 1991 הקים רהב את משרד "רן רהב תקשורת ויחסי ציבור" בשותפות עם איש העסקים ברוך איבצ'ר. מספר שנים לאחר מכן קיבל את 50 האחוזים של איבצ'ר והפך לבעלים המלאים של המשרד.
משרדו של רהב מייצג כ-120 חברות ומונה 41 עובדים. עם לקוחות המשרד נמנות בין היתר חברת ישראכרט, אל על, שופרסל, סלקום, טבע, ובנק הפועלים. בעבר טיפלה החברה בחברת רמדיה ישראל במהלך המשבר של פרשת רמדיה, בהנהלת קבוצת IDB בראשותו של נוחי דנקנר ובחברת שטראוס. בין הפרשיות המפורסמות בהן טיפל משרדו של רהב הייתה פרשת "משחקי חברה" אשר במסגרתה התנהלה חקירה נגד הזמר אייל גולן אותו רהב מייצג. כמו כן נחשב רהב כמי שהיה יועץ הסתרים של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין.
הופעותיו בטלוויזיה
בסוף שנת 2013, שימש רהב כשופט בעונה הראשונה של התוכנית "הכוכב הבא", אשר שודרה בזכיינית קשת בערוץ 2.
במרץ 2019 החל להגיש לצד שרון גל את תוכנית האירוח "שרון ורני בע"מ", בימי שישי ברשת 13. ב-31 ביולי הכריז רהב על כוונתו לפרוש מהנחיית התוכנית. במכתב ההתפטרות שפרסם הוא ביקש שמנחה אישה תחליף אותו אחרי פגרת החגים.
מאוגוסט 2023 משמש כפאנליסט בתכנית הפטריוטים ב"עכשיו 14".
פעולותיו הבולטות
רהב ורעייתו הילה נוהגים לערוך אירועים חברתיים בהשתתפות בכירים במגזר הציבורי והפרטי בישראל. אירועים אלו עוררו, לא אחת, ביקורת ציבורית. מקרה בולט אירע בפברואר 2007, כאשר ערך רהב אירוע גרנדיוזי לרגל בר המצווה של בנו, בהשתתפות כ-5,000 מוזמנים. האירוע זכה לסיקור רב בכלי התקשורת ועם זאת לביקורת בקרב הציבור וחלק מהעיתונאים, כדוגמת רענן שקד בטורו ב"ידיעות אחרונות" וירון לונדון בתוכניתו "לונדון וקירשנבאום". באירוע לקחו חלק בעלי תפקידים ציבוריים ובהם מפכ"ל המשטרה, משה קראדי, שופטים, שרים ואישי ציבור נוספים. חרף נוכחותם במקום של מספר אנשים נגדם התנהלו באותה עת הליכי חקירה משטרתית או הליכי משפט פלילי. הטענה הייתה כי נוכחות אנשי הציבור באירוע הייתה פגיעה בממלכתיות שנדרשה מהם. רהב פרסם מאמר שבו הגיב לביקורת זו.
מקרה נוסף שהעלה את רהב לכותרות היה יציאתו הפומבית נגד שלי יחימוביץ' עקב ביקורתה על שרי אריסון, אשר הייתה מיוצגת על ידי משרדו ונחשבת לידידת המשפחה. המכתב הופץ למאות עיתונאים וכלל 34 סעיפים המבקרים את יחימוביץ'. בהמשך, עם עזיבת אריסון את ישראל, שלח רהב מכתב גלוי נוסף בגנות יחימוביץ' שנפתח במילים "שלי, ניצחת".
בימי מחאת האוהלים (2011) התראיין רהב בשל ראיון שנתן לסדרה הדוקומנטרית "התעוררות", שם אמר שכעס הציבור הישראלי, אותו כינה "חארות", כלפי העשירים אינו מוצדק.
בנובמבר 2013, כאשר באינטרנט התנהלה חרושת שמועות על חשדות למעשים פליליים של הזמר אייל גולן, ניצב רהב בראש המגוננים על גולן.
בינואר 2014 פרסמה העיתונאית שרון שפורר הקלטה מספטמבר 2013 בה נשמע מאיים עליה אם לא תסיר פרסום שלילי אודותיו, ובין היתר אמר: "תחטפי ממני טיל רעל בטלוויזיה, שאת לא תצאי מהבית...תאמיני לי, גם בפני החברים שלך לא תצאי, אחריותי". דבריו עוררו ביקורת כנגדו ואף לקריאות ופעילויות אזרחיות מאורגנות להחרמת חברות שעובדות עמו. בעקבות פרסום ההקלטה התנצל רהב בפני שפורר אך גם הביע תמיהה מדוע פרסמה את ההקלטה זמן רב לאחר המקרה.
ברדיו 103FM ראיין גבי גזית את ישראל גודוביץ על מרפסות שנפלו מבניין חדש בחדרה שנבנה על ידי גינדי השקעות. בעת הריאיון לא צוין שמו, אך רהב ייחס אליו את הנאמר ותבע במיליון ש"ח את רדיו 103, את גזית ואת גודוביץ. בית המשפט פסק לרהב פיצוי והוצאות בסך 8,500 ש"ח מהרדיו, עקב פרסום הריאיון עם שמו ותמונתו של רהב באתר האינטרנט של התחנה, וחייב את רהב בתשלום הוצאות לגזית וגודוביץ בגובה 100,000 ש"ח משום שלא ציינו את שמו בשידור. רהב הודיע שיערער, וגודוביץ שוקל תביעה נגדית. רהב משך את ערעורו בתביעה לאחר שהשניים הבהירו כי דבריהם לא כוונו כלפי רהב.
במאי 2018 נקלע למאבק משפטי מול העיתונאי חיים לוינסון. לוינסון פרסם בטוויטר תמונה של מכונית, לטענתו מכוניתו של רהב, חונה באדום-לבן, וכינה אותו "חזיר חניה". רהב הגיש נגדו תביעת לשון הרע על סך 100,000 ש"ח, ואליה השיב לוינסון בתביעת דיבה משלו עקב דברי רהב שהוא מסובך בחובות והיה מעורב באלימות במערכת "הארץ". במאי 2021 נפסק כי המכונית לא הייתה של רהב, ומאחר שלוינסון לא בדק מספיק את הפרסום לא עומדת לו הגנת "אמת דיברתי" בלשון הרע. עם זאת, מאחר שהוכח שרהב נוהג לחנות שלא כחוק כדבר שבשגרה החליט בית המשפט לפסוק פיצוי קל לרהב בסך של 17,500 ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח על ציוצים נוספים, שהתקזזו מ־27,500 ש"ח שנפסקו לטובת לוינסון בגין דברי רהב על אודות החובות. באותה שנה ייצג את בז"ן בנושא התעשייה במפרץ חיפה יחד עם אחרים.
חיים אישיים
בשנת 1992 נישא להילה קליין ולהם בן יחיד. הילה רהב היא מנכ"לית של "רהב תקשורת" ויו"ר אגודת ידידי תיאטרון בית ליסין על שם ברוך איבצ'ר. רני רהב הוא יו"ר "רהב תקשורת". רהב ואשתו ידועים כאספני אמנות ישראלית.
אנטוניו סטרדיווארי
אנטוניו סטרדיווארי (באיטלקית: Antonio Stradivari; 1644 - 18 בדצמבר 1737) היה יצרן-אומן איטלקי של כלי קשת. הצורה הלטינית של שמו, "סטרדיוואריוס", היא שם המותג של מוצריו אז והיום.
הידיעות על אנטוניו סטרדיווארי שאובות בעיקר מחיבורם המקיף של ארתור, אלפרד וויליאם היל מ-1902.
סטרדיווארי נולד בעיר קרמונה שבאיטליה ב-1644 (לפי גרסאות אחרות ב-1649 או 1650) לאלסאנדרו סטרדיווארי ואנה מורוני. ייתכן שבין השנים 1667 ו-1679 הוא שימש כשוליה מתלמד בסדנתו של אחד מבוני הכינורות הנודעים בתקופתו, ניקולו אמאטי, אך מחקרים שבדקו זאת לא אימתו השערה זו.
ביולי 1667 נישא לאלמנה הצעירה פרנצ'סקה פרבושי ( Ferraboschi), ונולדו להם שישה ילדים. פרבושי נפטרה ב-1699, וסטרדיווארי נישא לאנטונינה מאריה זמבלי, להם נולדו חמישה ילדים.
ב-1680 הוא הקים סדנה משלו בפיאצה סן דומיניקו בעירו קרמונה וקנה עד מהרה שם ותהילה. הוא החל לשפר את הדגמים המוכרים של אמטי. הקימורים שופרו ועובי העץ במקומות השונים בכלי הוגדר מחדש במדויק. השבלול בקצה צוואר הכלי עוצב מחדש וגם טכניקת הצביעה והלכה.
אנטוניו סטרדיווארי מת ב-18 בדצמבר 1737 וקבור בבזיליקה סאן דומיניקו בעירו קרמונה.
על כל אחד מהכלים מצויה כתובת בלטינית הכוללת את שנת הייצור: ".... antonius stradivarius cremonensis faciebat anno"
הכלים שיוצרו בין השנים 1698 ל-1725 נחשבים לטובים והאיכותיים ביותר. זוהי "תקופת הזהב" של סטרדיוואריוס ששיאה בשנת 1715. הכלים שיוצרו בין השנים 1726 ו-1730 טובים מעט פחות.
על הכלים שיוצרו בשנים שלאחר 1730 מצויה הכתובת sub disciplina stradivarii שמעידה ככל הנראה שהכלים יוצרו על ידי בניו של סטרדיווארי, אומובונו (1697–1742) ופרנצ'סקו (1671–1743), כנראה תחת השגחתו של האב, או על ידי קארלו ברגונצי, אמן כינורות שעבד בסדנתו של סטרדיווארי.
מלבד כינורות ייצר סטרדיווארי גם צ'לו, ויולות, גיטרות מנדולינות ואפילו נבל אחד. בסך הכול יוצרו 1,100 כלים מהם שרדו עד היום כ-650 כלים.
כלי המיתר שיצר נחשבים לטובי הכלים ונמצאים בבעלותם של גדולי הנגנים כיום או מוחזקים על ידיהם בהשאלה. הצ'לו "דוידוף סטראד" נמצא בבעלות הצ'לן יו-יו מה, הצ'לו "דופונט סטראד" היה אצל מסטיסלב רוסטרופוביץ', הכינור "הדוכסית פוליניאק" שייך לכנר הישראלי גיל שחם, והכינור "סוייל סטראד" - כינור מ-1714 - בבעלותו של יצחק פרלמן. זה האחרון נחשב לגדול הכלים של סטרדיוואריוס.
האוספים החשובים ביותר של כלי סטרדיוואריוס המוצגים לקהל מצויים כיום ברשות ארמון המלוכה הספרדי - שלושה כינורות, שני צ'לו וויולה, ובספריית הקונגרס האמריקני - שלושה כינורות, צ'לו וויולה. "קרן סטרדיוואריוס" מחזיקה אוסף גדול יותר המושאל בחלקו לגדולי המבצעים כיום.
מצויים בשוק כלי מיתר שהם חיקויים מוצהרים של כלי סטרדיוואריוס, והדבר מצוין עליהם, ובמקביל להם גם זיופים ברמות איכות שונות.
סולימאן השני
סולימאן השני (בטורקית: II. Süleyman; בטורקית עות'מאנית: سليمان ثانى, 15 באפריל 1642 – 22 ביוני 1691) היה הסולטאן העשרים של האימפריה העות'מאנית, ושלט בה מ-8 בנובמבר 1687 ועד מותו.
ביוגרפיה
סולימאן השני היה אחיו של הסולטאן הקודם מהמט הרביעי והיה צעיר ממנו בשלושה וחצי חודשים בלבד. מאחר שעלה לשלטון בגיל 45 שנים, בילה את מרבית חייו בהסגר בקפס על מנת להבטיח שלא ינסה להדיח את הסולטאן השליט. כשבאו להודיעו על הדחת אחיו, סבר שקמו עליו להורגו, וסירב לעזוב את תחומי הארמון. תקופת שלטונו הייתה קצרה ובמהלכה נוהלו ענייני המדינה בידי הוזיר הגדול שבלם מתקפה אוסטרית בסרביה ודיכא מרד בבולגריה.
המעבר הצפון-מערבי
המעבר הצפון־מערבי הוא מעבר ימי המחבר בין האוקיינוס האטלנטי לאוקיינוס השקט, דרך הארכיפלג הארקטי הקנדי. זהו אחד מהמעברים הימים באוקיינוס הקרח הצפוני, יחד עם המעבר הצפון-מזרחי והמעבר הימי הצפוני לחופי רוסיה. בעקבות התחממות כדור הארץ, הקרח באזור הארקטי נמס, ופותח את האפשרויות לשימוש מסחרי של מעבר זה. מומחים משערים שהקרח יימס עד לשנת 2030 והמעבר יהיה פתוח כל ימות השנה.
היסטוריה
במשך כמעט 300 שנים ניסו מגלי ארצות למצוא את המעבר. אחת התאוריות שתמכו בקיומו של מעבר זה, שפותחה על ידי מת'יו מורי, טענה שמכיוון שבגוף לווייתנים באוקיינוס האטלנטי התגלו צלצלי ספינות מהאוקיינוס השקט ולהפך, וכיוון שהלוייתנים הם יונקים הנושמים באמצעות ריאות וצריכים לעלות לפני המים כדי לנשום, הם אינם יכולים לעלות לפני המים כאשר האזור שופע קרח, מה שמוכיח שללוייתנים יש ככל הנראה מעבר מהיר בין האוקיינוסים.
בשנת 1969 הספינה 'מנהטן' (SS Manhattan) הפכה לספינת המסחר הראשונה שצלחה את המעבר, כאשר היא בחנה את התכנות העברת נפט בנתיב הימי. הספינה הייתה ספינת המסחר הגדולה ביותר של ארצות הברית באותה תקופה, וגם שוברת קרח הגדולה ביותר באותה תקופה. למרות הצלחת המסע, הוחלט שהעברת נפט דרך הים הייתה לא רווחית מספיק באותה תקופה, והשקיעו בצינור הנפט חוצה אלסקה.
לראשונה ב-2007 נפתח המעבר לעונה, כאשר שטח נרחב ממנו אשר היה מכוסה קרח בחורף נמס למשך כל הקיץ.
בקיץ 2016, לראשונה חצתה את המעבר אוניית תענוגות הנושאת כ-1,700 איש, כאשר ביצעה את המסע תוך פחות מארבעה שבועות, במעבר מאלסקה לניו יורק.
השגעון הגדול
הספר נכתב על ידי המאירי עוד כאשר שירת במלחמה, ולאחר מכן הוא המשיך לכתבו בהונגריה שלאחר המלחמה. בשנים 1922–1923, לאחר עלייתו לארץ ישראל, ניסה למכרו למו"לים שונים, אך נכשל. לבסוף פרסם פרקים ממנו בעיתון "הארץ" בשנת 1929 ולאחר מכן הוציאו בהוצאת מצפה. הספר היה לרב-מכר במושגי אותם זמנים, ונמכר באלפי עותקים. בעת יציאתו לאור הושווה הספר על ידי יצחק יציב לספר "במערב אין כל חדש" של אריך מריה רמרק, שיצא לאור באותה העת בגרמניה, ותיאר באופן דומה את חוויותיו של חייל גרמני.
הספר מתאר בגוף ראשון את חוויותיו של צעיר יהודי משכיל, העוסק בכתיבה ומעורה בחוגי הבוהמה האינטלקטואלית של בודפשט, אשר מגויס למלחמה. הספר מתאר את הכשרתו כקצין, את טבילת האש שלו, את הקרבות בהם השתתף, ולבסוף את נפילתו בשבי. בכל גלגוליו נושא הקצין הזוטר זהות יהודית וציונית. הספר מתאר בפירוט את מחשבותיו והגיגיו, אך כולל גם תיאורי קרבות, תיאורים מהווי החיילים ותיאורים מבודפשט שבזמן המלחמה. המסר שבספר הוא מסר אנטי-מלחמתי ברור, ויש בו גם נימה יהודית ייחודית, המתריסה כנגד המלחמה שבה נאלצו יהודים להילחם ביהודים. מאבקו של הקצין, הנאלץ להוכיח את הפטריוטיות שלו, ולהיאבק כנגד האנטישמיות של חבריו למדים, הוא אחד הנושאים העיקריים בספר.
כשלוש שנים לאחר יציאתו לאור של הספר, בשנת 1932, יצא המשכו "בגיהנום של מטה", המתאר את גורלו של הקצין היהודי בשבי הרוסי. כן פרסם המאירי מספר קובצי סיפורים קצרים בהם עסק בחוויותיו במלחמה.
בשנת 1936 המחיז המאירי את ספרו, והוא הועלה בתיאטרון "סדן".
מהדורה מחודשת של הספר יצאה לאור בהוצאת דביר בסדרה "קולות" בשנת 1989. למהדורה זו נכתבה אחרית דבר בשם "הרומאנים התיעודיים של אביגדור המאירי" על ידי אבנר הולצמן.
לליבלה, קיסר אתיופיה
גברה מסקל לליבלה (באנגלית Lalibela תרגום מאגאווית: הדבורים מקיימים את הריבונות שלו) היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה, קיסר זה נחשב כקדוש ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית. על פי טאדסה טמרת, הוא היה בנו של הקיסר ג'אן סאיום ואחיו של הקיסר קאדוס חארב. על פי המסורת האתיופית הוא שלט כ-40 שנה. על פי ההיסטוריון האתיופי גאטאצ'אוו מקונן חסן שנות מלכותו היו בין 1189–1229. קיסר זה ידוע בעקבות הכנסיות החצובות שבנה הנמצאות בעיירה לליבלה.
הקיסר לליבלה נולד בעיר אדאפה הנמצאת כיום בפלך בוגנה. על פי המסורת שמו ניתן לו מכיוון שכאשר נולד נחיל דבורים הקיף אותו, ובעקבות זאת אמו ראתה שזהו סימן שבנה יהיה הקיסר הבא. המסורת גורסת שלליבלה יצא לגלות בעקבות ריב בין דודו הקיסר קאדוס חארב לבין הקיסר לשעבר טאטדים ולליבלה כמעט הורעל למוות על ידי אחותו למחצה. טאדסה טמרת כותב שלליבלה עלה לשלטון בהפיכה צבאית.
על פי המסורת לליבלה ראה את ירושלים בחלומו ולכן בנה ירושלים חדשה שתשמש כבירתו בתגובה לכיבוש ירושלים על ידי המוסלמים ב-1187. כתוצאה מכך רבים משמות המופעים בעיירה לליבלה הם שמות תנ"כיים, אפילו הנחל העובר בעיירה ידוע בשם נחל הירדן. לליבלה שימשה כעיר בירה מסוף המאה ה-12 עד לאמצע המאה ה-13.
אשתו של קיסר זה נקראה מסקל קיברה והיא הייתה אישה רבת השפעה, בעיקר מבחינה דתית, משום שהניעה את אבונה מיכאל למנות את אחיה חיראן לבישוף, וכמה שנים לאחר מכן האבונא עזב את אתיופיה למצרים, מכיוון שהבישוף שמינה מרד בו ולקח את סמכותו.
מסורת נוספת מציינת שאשתו של לליבלה שכנעה את בעלה לוותר על הכתר ולמנות את אחיינו נאקוטו לאב לקיסר, אך כעבור 18 חודשים חזרה בה. שלא כמו קיסרי שושלת זגאווה האחרים, כתבים רבים שרדו מתקופתו, נוסף על הגאדלה לליבלה.
חצר אליזבטה
חצר אליזבטה (ברוסית: Елизаве́тинское подво́рье) הוא בניין חד קומתי במרכז ירושלים במתחם מגרש הרוסים, שטח של 4,612 מ"ר. כחלק מהבנייה הכללית של מגרש הרוסים בכיכר מיידאם בירושלים.
כיום, שוכן במנזר לשעבר, מכוסה תיל, בית המעצר ומחלקת המשטרה של העיר ירושלים. רוסיה מתכננת לרכוש את המתחם מישראל, או לכלול את החצר כחלק מעסקאות עם ישראל. בייחוד עלה הנושא בעקבות פרשת נעמה יששכר.
היסטוריה
המתחם נועד להכיל עולי רגל רוסים אורתודוקסים בירושלים, המגיעים מגבולות האימפריה הרוסית לצורך עלייה לרגל לארץ הקודש. בשנת 1889 הוא הועבר לידי החברה הארצישראלית האורתודוקסית הקיסרית.
תחת הנהגת החברה פעל המגרש בהצלחה וקיבל עולי רגל עד שנת 1914. מאז שנת 1914 חלק משמעותי מהחצר היה בשימוש הרשויות הטורקיות ומאז 1917 על ידי הרשויות הבריטיות. עם זאת, בתקופה הבריטית, באישור הרשויות החברה הורשתה בשנים 1919–1948 לארח אנשים רוסים ששירתו את האימפריה הרוסית, כולל נזירים.
מאז 1948 נרשם מחדש המתחם כמבנים רוסיים אחרים בשם ממשלת ברית המועצות.
בשנת 1964, כחלק מהסכם בין-ממשלתי שנחתם על ידי גולדה מאיר וניקיטה חרושצ'וב במסגרת מה שנקרא "העסקה הכתומה", המתחם נמכר על ידי הממשלה הסובייטית למדינת ישראל. חוקיות העסקה נותרה שנויה במחלוקת, מכיוון שלא ברור אם ברית המועצות הייתה הבעלים החוקיים של המתחם.
ביוני 2017, בקשר לפתיחתו הרשמית של מתחם סרגיי, ציין סרגיי סטפאשין, נשיא החברה הארצישראלית הקיסרית הרוסית: "הייתי רוצה שהתהליך הזה [העברת המתחם] יתחיל בשנה הבאה. בשנת 2018 יצוין מאה שנה מרגע מותה של אליזבתה פיודורובנה. זה יהיה אנושי ביחס אליה." עם זאת, ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, קבע, לדברי ראש החברה, את התנאי שניתן לקנות את הבניין רק בכסף רב. "עם החברים הישראלים, כמעט כל אגורה צריכה להיספר. אך הסכום הזה אינו משתווה בשום דרך למה שנתנו כמעט בחינם. זו אינה שאלה של כסף, אלא החזרת רכוש."
נאקוטו לאב, קיסר אתיופיה
נאקוטו לאב היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. על פי טאדסה טמרת הוא היה בנו של הקיסר קאדוס חארב.
המסורת גורסת שהקיסרית מסקל קיברה שכנעה את בעלה הקיסר לליבלה לוותר על הכתר ולהכתיר את נאקוטו לאב לקיסר אך 18 היא התחרטה ושכנעה אותו להפך. טאדסה טמרת גורס שלליבלה הופל בהפיכה צבאית על ידי נאקוטו לאב. טאדסה טמרת כותב בספרו ששלטונו של נאקוטו לאב הייתה קצרה ומלאת מלחמת אזרחים עד אשר בנו של קיסר זה יטברק הצליח לעלות לשלטון.
גילאן
מחוז גילאן (בפרסית: گیلان) הוא אחת מ-31 פרובינציות איראן. הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, גובלת בים הכספי ובירתה העיר רשת.
שטחה 14,042 קמ"ר. ב-2006 מנתה אוכלוסיית המחוז כ- 2,404,861 תושבים.
אוסקר ויילד (סרט)
אוסקר ויילד (באנגלית: Oscar Wilde) הוא סרט קולנוע ביוגרפי משנת 1960 אודות אוסקר ויילד, שנעשה על ידי Vantage Films והופץ על ידי פוקס המאה ה-20.
הפקה
הסרט בוים על ידי גרגורי רטוף והופק על ידי ויליאם קירבי, על פי תסריט שכתב ג'ו אייזינגר, המבוסס על המחזה "אוסקר ויילד" מאת לסלי סטוקס וסוול סטוקס. את המוזיקה המקורית שבסרט הלחין קנת' וי. ג'ונס.
בסרט כיכבו רוברט מורלי בתפקיד אוסקר ויילד ופיליס קלברט בתפקיד קונסטנס ויילד. עוד השתתפו: רלף ריצ'רדסון, ג'ון נוויל, דניס פרייס, אלכסנדר נוקס, אדוארד צ'פמן.
סרט זה היה אחד משני סרטים על ויילד אשר שוחררו בשנת 1960, הסרט השני הוא "משפטי אוסקר ויילד". שני הסרטים יצאו לאקרנים בשבוע האחרון של מאי.
בריאן אדוארד הרסט, סופר וניצב על הסט, מתאר בפירוט את הסצנה אשר לצילומיה היה עד, בה מורלי, כויילד, מנסה להתחיל עם נער מחלק עיתונים, בלונדון הסגרירית. ספרו של הרסט Heaven Can Help - the Autobiography of a Medium מתאר את יום הצילומים באולפני Walton-on-Thames.
סצנת ניסיון הפיתוי נחתכה מהגרסה הסופית של הסרט. הסרט היה הפקה דלת תקציב, ונחשב נחות, ביחס לסרט "משפטי אוסקר ויילד", אשר צולם בגרסת מסך רחב ובטכניקולור.
אלפא רומיאו דופין
אלפא רומיאו דופין
דגם ה"אלפא רומיאו דופין" היה זהה לחלוטין לדגם ה-דופין הצרפתי, מלבד שינויים שבוצעו במערכת החשמל, (מתח של 12 וולט). המצבר שהורכב בדגם, היה מתוצרת חברת "Magneti Marelli" האיטלקית.
סך הכל יוצרו 73,841 יחידות. בשנת 1959 יוצרו 6,452 יחידות. בשנת 1960 יוצרו 20,047 יחידות.
בדצמבר 1960 מחיר דגם ה"אלפא רומיאו דופין" באיטליה היה 795,000 לירטות איטלקיות.
דגם ה"אלפא רומיאו דופין" יובא לישראל באמצעות סוכנות "קפריש". נמכרו כ-60 יחידות.
היסטוריה שיתוף הפעולה בין חברת רנו לחברת אלפא רומיאו
באוקטובר 1958 נחתם הסכם בין חברת רנו הצרפתית ו"אלפא רומיאו" האיטלקית לשיתוף פעולה. המכניקה המקורית הייתה של רנו, רוב הרכיבים הובאו מצרפת, נוספו חלקים מאיטליה, דגם ה"אלפא רומיאו דופין" נבנה והורכב במילאנו. הוקמה חברת "רנו-איטליה" במטרה לבנות ולמכור את "אלפא רומיאו דופין" באיטליה, דרך רשת "אלפא רומיאו".
באוקטובר 1960 יוצר ה"אלפא רומאו דופין" בגרסה מתקדמת יותר. הדגם היה קרוי "אונדין" (בצרפתית: "Ondine"). יוצרו כ- 2,000 יחידות. ייצורו פסק עד שנת 1962.
מרוץ מרכבות
מרוץ מרכבות היה אחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר ביוון וברומא העתיקה. ענף ספורט זה, שנחשב מסוכן ואפילו קטלני לרוכבים ולסוסיהם, עורר תמיכה עצומה מצד הקהל. חלק מהמאפיינים של הענף, שהיו חריגים בתקופתם, דומים מאוד לאלו של ענפי הספורט המודרני. ברומא, לדוגמה, ייצגו קבוצות את תומכיהם הכלכליים, ולעיתים התחרו על רוכבים טובים. קבוצות אלו הפכו למוקד של הערצה, עד שבין התומכים בקבוצות יריבות התגלעו סכסוכים אלימים. יריבויות אלו הפכו בסופו של דבר לפוליטיות ועם התפשטות המרוצים גדלה השפעתם על החברה. חשיבות הענף דעכה בעקבות קריסת האימפריה הרומית, לאחר ששרד רק זמן קצר באימפריה הביזנטית. כיום נקרא הספורט "מרוץ רתמות".
מרוצי המרכבות הראשונים
אין יודעים מתי בדיוק התקיימו מרוצי המרכבות הראשונים. רבים משערים שהם הופיעו מיד עם המרכבות הראשונות. מיצירות אמנות על כדים, ניתן להסיק שהמרוצים החלו לכל המאוחר ביוון המיקנית. הטקסט העתיק ביותר בנושא הוא האיליאדה של הומרוס שבה מסופר על מרוץ מרכבות בן דימאדס, אמאלוס, אנטילוכוס, מנלאוס ומריאונס. המרוץ היה סיבוב אחד מסביב לגזע עץ, והיה זה דימאדס שניצח בו וזכה בפרס - שפחה וקדרה.
לפי האגדות, האולימפיאדה היוונית כולה מבוססת על מרוצי המרכבות. אגדה אחת לדוגמה מספרת על המלך אוינומאוס שנתן למחזריה של בתו אתגר - עליהם לנצח אותו במרוץ מרכבות. בסופו של דבר היה זה פלופס שניצח את המלך בעזרת סוסיו של פוסידון, והמשחקים האולימפיים הוקמו לכבודו.
מרוצי המרכבות ביוון העתיקה
המשחקים האולימפיים העתיקים, כמו שאר המשחקים הפאן-הלניים, כללו שני סוגים של מרוצי מרכבות - מרוצי מרכבות עם שני סוסים, ומרוצים עם ארבעה סוסים. בניגוד לאגדות, התווספו המרוצים לאולימפיאדה רק ב-680 לפנה"ס, כמעט 100 שנים לאחר האולימפיאדה הראשונה. במרוצים עצמם, לאחר כניסת הקהל להיפודרום, שם נערכה התחרות, החל השופט קורא בשמות בעלי המרכבות והרוכבים. ההיפודרומים באולימפיה היו באורך של 550 מטרים וברוחב של 270 מטרים, כלומר עד 60 מרכבות יכלו להתחרות בעת ובעונה אחת, למרות שקרוב לוודאי שבפועל התחרו הרבה פחות. מרוצי המרכבות ביוון כללו 12 סיבובים מסביב לרחבה, והם דרשו מהרוכבים לבצע פניות חדות בפינות. במהלך המרוץ השתמשו היוונים במספר עזרים טכנולוגים כדי לעזור לקהל ולרוכבים. מערך שערים מיוחד, שפתיחתו סימלה את תחילת המרוץ, הוצב כדי לתת לרוכבים במעגלים החיצוניים של המסלול יתרון התחלתי. פסלי ברונזה בצורת נשר ודולפין שמוקמו על עמודים הוגבהו כדי לסמל את תחילת המרוץ והונמכו במקביל להתקדמותו כדי לסמל את מספר הסיבובים שנותרו.
בניגוד לענפים אולימפיים אחרים, מרוץ המרכבות לא נעשה בעירום, קרוב לוודאי בשל האבק שנוצר מדהרת הסוסים ובשל הסיכון לתאונות קטלניות. הרוכבים לבשו "קכיסטיס" - חלוק שהודק בשלוש חגורות כדי למנוע כניסת אוויר. כדי לנוע מהר היה על רוכבי המרכבות להיות קלים וגבוהים, ולכן רובם היו בני נוער. המרכבות ששימשו לתחרויות היו בדרך כלל מרכבות קרב משופרות, למרות שבאותה תקופה מרכבות כבר לא שימשו את היוונים בקרב. המרכבות היו בבסיסן עגלות קטנות מעץ, בעלות שני גלגלים וללא גב. רגלי הרוכבים הוחזקו במקומן, אולם כיוון שהעגלות נחו על ציר הגלגלים, הנסיעה לא הייתה חלקה כלל. החלקים המעניינים ביותר במרוץ, לפחות מנקודת מבטו של הצופה, היו הפניות בסוף המסלול, שכן במקום זה התנגשו רוב המרכבות זו בזו או התהפכו יחד עם רוכביהם.
במשחקים הפאן-אתנאיים נחשבו מרוצי המרכבות לענף החשוב מכל, והזוכה במקום הראשון קיבל 140 אמפרות פאן אתנאיות מלאות בשמן זית - פרס יקר ערך. במשחקים הפאן-אתנאיים היו שתי צורות נוספות של מרוצי מרכבות: מרוץ מרכבות "אפובוטאי", שבו הרוכב קפץ באמצע המסלול מהמרכבה ורץ לצידה, ומרוץ "אנבוטאי" שבו היה על הנהג לקפוץ שוב פנימה לאחר שרץ מרחק מסוים. בשני המרוצים, כמו במרוצים הרגילים, המנצח היה זה שמרכבתו חצתה ראשונה את קו הסיום. אם המרכבה התהפכה והרוכב שרד, הוא יכול היה לנצח אם עבר את קו הסיום ברגל.
מרוצי המרכבות ברומא העתיקה
אחד מענפי הספורט הפופולריים ביותר בקרב האטרוסקים היה מרוץ מרכבות, והם שיחקו בו כחלק מטקסים דתיים כגון לוויות. את המנהג לקיים מרוצי המרכבות שאלו הרומאים כנראה מהאטרוסקים, ששאלו אותו מהיוונים, אולם הרומאים הושפעו גם מהיוונים ישירות, בייחוד לאחר שכבשו את יוון ב-146 לפנה"ס. לפי אגדה רומאית השתמש רומולוס, לאחר שהקים את רומא ב-753 לפנה"ס, במרוצי מרכבות כדרך להסיח את דעת אויביו, בני השבט הסאביני. בשעה שבני השבט נהנו מהמרוצים, תפסו הרומאים את נשותיהם ולקחו אותן בשבי, במאורע שידוע כיום כחטיפת הנשים הסאביניות.
ברומא, הקירקוס מקסימוס - היפודרום ענקי שהכיל עד 250,000 איש, שימש כבמה המרכזית לספורט. היה זה קירקוס באורך של 600 מטרים ורוחב של 225, מטרים. צידו האחד היה פתוח יותר, כדי לאפשר למרכבות להסתדר בשורה. הרומאים השתמשו בשערים דומים לאלו של היוונים, שנבנו כדי לספק יתרון התחלתי לאלו שמסלולם ארוך יותר. השערים הרומיים נבנו בעזרת קפיצים, ונפתחו יחד כשהקיסר או המארח של המרוץ נתן את הסימן הרשמי - זריקה של פיסת בד הידועה בשם "מפפא" אל הקרקע שפירושה בשפה הרומית העתיקה קדימה.
המרוצים ברומא היו דומים מאוד למרוצים ביוון, אולם הם נערכו עשרות פעמים ביום במשך מאות ימים בשנה. בניגוד למרוצים ביוון שכללו 12 סיבובים, המרוצים ברומא כללו 7, ומאוחר יותר 5 סיבובים, כדי לאפשר יותר מרוצים ביום. המרוצים ברומא היו גם דומים יותר למרוצים כיום, מבחינה כלכלית. הרוכבים היו מקצוענים, ובין הצופים נערכו התערבויות. היו מרוצים עם ארבעה סוסים ומרוצים עם שני סוסים, אולם מרוצים עם ארבעה סוסים היו החשובים יותר. במקרים נדירים, אם רוכב רצה להתפאר בכישוריו, הוא הורשה להביא עד עשרה סוסים למרוץ, למרות שדבר זה היה מאוד לא יעיל. הרוכבים ברומא, בניגוד לאלו ביוון, גם לבשו קסדות וציוד מגן. עוד בניגוד ליוונים, הרומאים קשרו את המושכות סביב מותניהם במקום להחזיקן ביד. דבר זה הוביל לגרירתו של הרוכב אם מרכבתו התהפכה, דבר שגרם לרוכבים רבים להביא עימם סכינים כדי שיוכלו לשחרר את עצמם במקרה של תאונה.
אחד ההבדלים היחידים בין גרסת הרומאים לזו של היוונים הייתה ה"ספינא" - אזור מוגבה שהוקם באמצע המסלול וחצה אותו.
הבדל חשוב נוסף היה שברומא הרוכבים עצמם נחשבו למנצחים, למרות שהיו בדרך כלל עבדים. המנצחים קיבלו את זרי הדפנה, בנוסף לכסף שבו יכלו לקנות את חרותם. רוכבים יכלו להתפרסם באימפריה בכך שהצליחו לשרוד, שכן תוחלת החיים של רוכב המרכבות הייתה קצרה למדי. אחד מאותם נהגים מפורסמים היה סקורפוס, שניצח ביותר מ-2000 מרוצים לפני שנהרג בתאונה ב"מטא" בגיל 27. גם הסוסים יכלו להתפרסם והרומאים שמרו על סטטיסטיקות מפורטות של שמותיהם, זנם ואופן הטיפול בסוסים המנצחים.
במהלך המרוצים ניתנו המושבים הגרועים בקירקוס מקסימוס בחינם, בעוד שהמושבים המוצלחים יותר, בעלי הנוף המוגבה והצל, נמכרו לעשירים. מושב הקיסר היה קרוב לזירה, משם יכול היה לצפות במשחקים כאוות נפשו. היה זה אחד המקומות היחידים שבהם יכלו אזרחים לראות את המנהיג. יוליוס קיסר נהג לצפות במשחקים במיוחד כדי לתת לקהל הזדמנות לראות אותו, אולם לא היה לו עניין רב בהם: הוא נהג להביא איתו חומר קריאה, דבר שלא הפך אותו לפופולרי במיוחד.
לעומתו, נירון קיסר רכש חיבה מיוחדת למשחקים האולימפיים. הוא היה רוכב בעצמו ואף זכה במרוץ באולימפיאדה שעדיין התקיימה ביוון, למרות שתפקודו בנהג המרכבה היה לוקה בחסר. תחת שלטונו של נירון החלו להתפתח הקבוצות הראשונות: "האדומים", "הלבנים", "הכחולים" ו"הירוקים". על אף שהקבוצות התקיימו כנראה עוד לפני ימי נירון כחברים ושותפים לאותה אורווה, נירון תרם להם מכספו עד שיצאו משליטתו. לכל קבוצה היו עד שלוש מרכבות בכל מרוץ, וחברים לאותה קבוצה יכלו לתאם ביניהם אסטרטגיות ולשתף פעולה כנגד הקבוצות המתחרות. רוכבים יכלו להחליף קבוצות באופן דומה לספורטאים מקצועיים כיום.
בשלב הראשון היו במרוץ שתי קבוצות מרכזיות: האדומים שייצגו את מרס, אל המלחמה, ואת הקיץ, והלבנים, שייצגו את אנאמוי, אל הרוח המערבית ואת החורף. מאוחר יותר נוספו עוד שתי קבוצות: הירוקים, שייצגו את האדמה ואת האביב, והכחולים, שייצגו את השמים ואת הסתיו. דומיאיטנוס יצר לקראת סוף ימיו שתי קבוצות חדשות - הסגולים והזהובים, אולם אלו נעלמו זמן קצר לאחר מותו.
מרוצי מרכבות באימפריה הרומית נערכו במקומות נוספים מלבד הקירקוס מקסימוס, ומחוץ לרומא היה קירקוס נוסף, הקירקוס מקכנטיוס. קירקוסים חשובים אחרים נבנו באלכסנדריה ובאנטיוכיה וגם ביהודה, בנה הורודוס ארבעה קירקוסים. במאה הרביעית בנה קונסטנטינוס קירקוס בקונסטנטינופול, לעתיד בירתה של האימפריה הביזנטית.
מרוצי המרכבות באימפריה הביזנטית
כמו אלמנטים רבים של האימפריה הרומית, אומצו גם מרוצי המרכבות באימפריה הביזנטית, למרות ששם לא נשמרו סטטיסטיקות מפורטות. קונסטנטינוס, הקיסר הראשון של האימפריה הביזנטית, העדיף את מרוצי המרכבות על פני קרב גלדיאטורים, שאותו ראה כמהול בעבודת אלילים. המשחקים האולימפיים בוטלו לבסוף גם הם עקב עבודת אלילים, בשנת 394, אולם מרוץ המרכבות נשאר פופולרי.
לבישת צבעי הקבוצה הפכה לחלק גדול מהמרוץ הביזנטי. מהקבוצות הרומאיות הראשונות נשארו רק שתיים, הקבוצה הכחולה והקבוצה הירוקה. הקבוצות הפכו בשלב זה ליותר מקבוצות ספורט וחשיבותם התעצמה גם בצבא, בפוליטיקה ובדת. לדוגמה, מעודדי הקבוצה הירוקה נטו להשתייך לסיעה המונופיזיטית בעוד שמעודדי הקבוצה הכחולה היו אורתודוקסיים יותר. במספר מקומות הפכו הקבוצות למעין כנופיות רחוב, שהרגו ושדדו. למרות שמהומות התרחשו כבר בתקופתו של ניקו, ההתפרעויות הוחמרו והגיעו לשיאן ב-532 במרידת ניקה, שהחלה לאחר שאנשים מאחת הקבוצות נעצרו בגלל ביצוע רצח. לאחר אירוע זה נראה שהספורט החל להיעלם משום שהפך ליקר מדי.
ההיפודרום בקונסטנטינופול המשיך לשרת את הקיסרים הביזנטיים במשך מאות שנים, גם לאחר היעלמות הספורט, עד שנבזז ב-1204, במסע הצלב הרביעי. במהלך הביזה הסירו הצלבנים את סוסי מרקוס הקדוש, ארבעה סוסי ברונזה שהיו במקור חלק מאנדרטה לקוודריגה שנבנתה על ידי קונסטנטינוס. פסלי הסוסים השתמרו וניתן לראותם בבזיליקת סן מרקו שבוונציה.
מירארי, קיסר אתיופיה
מירארי היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. מעט מאוד ידוע על שלטונו, ההיסטוריון וואליס באדג' גורס ששנות שלטונו היו כ-15 או 18 שנים ומת בשנת 1308. מקורות אחרות מתארך את המוות שלו לפני 1270 כאשר יקונו אמלאק הוכתר לקיסר אתיופיה.
יוסף שם טוב (מוזיקאי)
יוסף שם טוב (ידוע גם בשם יוסף יעקב, 1922 - 1 באפריל 2007) היה נגן העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, מגדולי נגני העוד בדורות האחרונים.
קורות חיים
שם טוב נולד בבגדאד, ומאז גיל 12 ניגן בבתי קפה בעיר. שם זכה לכינוי "יוסוף אל עוואד", יוסף נגן העוד, שלא עזב אותו עד יום מותו. בבגרותו ליווה כמה מהנודעות שבזמרות עיראק, ביניהן סלימה מוראד ולילה חלמי.
דובר (שירה)
דובר בשירה הוא הקול או הדמות שבשמו מדבר השיר. כל שיר כתוב מנקודת מבט ובעל נקודת המבט הוא הדובר, ואל קולו, המפורש או המובלע, מייחסים את הרגשות והמסרים שבשיר. המקבילה הפרוזיקנית לדובר היא המספר.
יוסף שם טוב (מוזיקאי)
קורות חיים
עלה ארצה, עם אשתו ושני בניו, ב-1952. בראיון שנערך כמה שנים לפני מותו אמר כי העלייה הייתה "המכה הכי גדולה שקיבלתי. ... בעיראק כולם היו מכירים אותי. פה הכול נמחק". אחרי בואו לארץ ניגן תקופה קצרה, אבל אז ויתר על הנגינה, ומצא עבודה כאזרח עובד צה"ל.
דובר (שירה)
ההבדל בין דובר למחבר
אין לבלבל בין דובר לבין מחבר היצירה. ראשית, מחברים רבים משתמשים בדוברים ששונים מהם באופן מהותי. לדוגמה בוב דילן נוהג לכתוב מנקודת מבט הפוכה לו כדי להדגיש בצורה אירונית את הביקורת והמחאה. ראוי לציין שישנם ז'אנרים שלמים בשירה, כמו המונולוג הדרמטי, שבהם הדובר נבדל ומובחן היטב מהמחבר.
יוסף שם טוב (מוזיקאי)
קורות חיים
בתחילת שנות ה-70, כאשר אהרון עזורי, נגד העוד של תזמורת קול ישראל בערבית, פרש לגמלאות, נבחר להחליף אותו. שם טוב פרש לגמלאות כאשר התזמורת פורקה, בתחילת שנות ה-90.
דובר (שירה)
ההבדל בין דובר למחבר
בתקופה הרומנטית ההבחנה בין דובר למחבר טושטשה, במיוחד בשירה. משוררים רבים כתבו על עצמם ובקולם הם (ע"ע: מחבר מובלע). הפופולריות של השירה הרומנטית גרמה לכך שאנשים נוטים לזהות את הדובר עם המחבר.
דובר בגוף ראשון, שני, שלישי
בתחום הספרות נדונה בהרחבה ההבחנה בין המספר לבין המחבר. וויין בות' ערער על הבחנה זו בספרו The Rhetoric of Fiction. לטענתו, מדובר באבחנה רדוקטיבית ומטעה. לעיתים קרובות יש ערבוב בין בחירת גוף הדובר (גוף ראשון, שני או שלישי) ובין תכונותיו האחרות. כך למשל דובר יכול להשתמש בגוף ראשון, אך לספר ממרחק של זמן ומקום, בלי לכלול את עצמו בעולם המתואר.
תכונות הדובר
ההנחה לגבי מספר, שהוא מספר בלתי מהימן היא בראש ובראשונה היפותזה. קורא שמניח מספר בלתי מהימן יצטרך להסביר מדוע בחר המחבר המובלע לשים את הדברים בפי מספר, שנבדל ממנו בערכים, בנורמות ובאידאולוגיה.
לא ניתן ליצור רשימה ממצה של כל התכונות שניתן לייחס לדוברים. רשימה מעין זו תהיה מוגבלת על ידי הדמיון בלבד. אולם ישנן מספר תכונות עיקריות, שבאמצעותן אנו שופטים דוברים ומתייחסים אליהם:
ישנן, כמובן, תכונות נוספות, יחסיות: חכמה, סגנון כתיבה, ערכים מוסריים וכדומה.
הדובר כציטוט
אחת הדרכים להתייחס לדובר היא כאל ציטוט של המחבר. לפי תאוריית הציטוט של שטרנברג, אין חשיבות לכך שדמות מצוטטת היא מומצאת. כללי הציטוט תקפים גם במקרה זה. בכל ציטוט, טוען שטרנברג, ישנם ארבעה עקרונות מרכזיים:
ארבעת האוניברסלים של הציטוט
(להרחבה, ע"ע: אינטרטקסטואליות)
לפי תאוריה זו, המחבר מצטט את הדובר. כלומר, המחבר מייצג ייצוג, פעולת תקשורת שמייצגת פעולת תקשורת אחרת. השיח המצוטט (השביץ) משועבד למסגרת השיח המצטט, ולמטרותיו. פעולת הציטוט, כמו כל פעולת ציטוט אחרת, מייצרת "מונטאז' פרספקטיבי". כלומר, שתי פרספקטיבות שונות, גם אם דומות, המשולבות זו בזו.
תאוריה זו אינה שונה בהרבה מזו שמציג וויין בות', אולם היא ממקמת את התאוריה של הדובר בתוך הקשר רחב יותר, ויש לכך יתרונות. לפי תאוריה זו, בתוך מרבית יצירות הספרות נוצרים יחסי ציטוט מורכבים להפליא. המחבר מצטט את הדובר, שמצטט בעצמו את הדמויות. נוצרת שרשרת ציטוטים, כאשר בין כל מצטט למצוטט יש יחסים טלאולוגיים (יחסים תכליתיים - המחבר מצטט את הדובר למטרותיו, והוא מצטט את הדמויות למטרותיו וכן הלאה). פירוש הדבר הוא שכל שיח בטקסט יכול לשמש לכמה מטרות שונות, בהתאם ליחסי הציטוט.
דוגמה טובה לכך היא הסיפור המנליאדה של ג'ון בארת'. בסיפור זה מנלאוס מספר לעצמו את הסיפור שסיפר לטלמכוס ופייסיסטראטוס, כאשר הם באו לשאול אותו לגורלו של אודיסיאוס. יחסי הציטוט כאן הם מורכבים: המחבר (בארת') מצטט את מנלאוס (שמספר לעצמו סיפור) שמצטט את מנלאוס (שמספר סיפור לטלמכוס ופייסיסטרטוס). אולם המצב מסתבך עוד יותר, שכן מנלאוס מספר לטלמכוס ופייסיטרטוס את הסיפור שהוא סיפר להלנה מטרויה, וכן הלאה.
אירוניה ושקר
פירוש הדבר הוא שאנו משתמשים בדוברים גם בחיי היום יום, הן בדיבור והן בפרשנות של דברי אחרים. אנחנו מניחים שאנשים אינם אומרים תמיד את מה שהם מתכוונים, בין אם מתוך כוונה אירונית ובין אם מתוך רצון להוליך שולל.
השפעת הדובר על הנרטיב
שטרנברג טוען כי תכונותיו של הדובר הן בעלות השפעה מכרעת על הנרטיב. דובר כל יודע לא צריך להסביר מהיכן הוא השיג את ידיעותיו. עם זאת, יש לדובר מסוג זה חולשה חשובה אחת - הקורא שואל את עצמו מדוע המספר בוחר לא להיות כל מוסר. אם המספר יודע את עלילת הסיפור, הרי שעיכוב אינפורמציה לשם השגת אפקטים רטוריים יכול להזכיר לקורא את טבעה הבדיוני של היצירה.
מצד שני, מספר שאינו כל יודע צריך להסביר כיצד הוא השיג את הידע שלו. המספר יכול לדווח רק על אירועים שעליהם הוא שמע, או שבהם נכח, והדבר מגביל בהכרח את הדברים, שעליהם הוא יכול לדווח.
תכונה נוספת בעלת חשיבות היא מודעות לתקשורת. אינפורמנט, כלומר דובר שאינו מודע לתקשורת, אינו חייב להסביר דברים מסוימים. ביומן, למשל, שימוש באקספוזיציה יראה משונה, מאחר שכותב היומן אינו צריך להסביר לעצמו מדוע הוא כותב ומי הוא. כך, לדוגמה, ישנם ספרים רבים בהם היומן משולב בסיפור מסגרת, שמספק אינפורמציה חיונית להבנת הטקסט. בדרך כלל, בסיפור המסגרת הדובר מודע לתקשורת, והוא טוען שמצא את היומן, ועתה הוא מפרסם אותו לרווחת הכלל.
טקסטים אחרים משתמשים בנקודת תצפית משולבת עם הדמות, כדי לנסות ולהנות מכל העולמות. המספר מגביל את מסירת האינפורמציה למה שהדמות יודעת, אולם לרוב הוא חורג מכך בתחילת הסיפור, כדי למסור את האקספוזיציה - חומר הרקע ההכרחי לסיפור. חלק מסיפוריו המוקדמים של הנרי ג'יימס עונים לדוגמה זו.
במקרים אחרים, הדובר מגביל את נקודת התצפית שלו לזו של הגיבור לאורך כל הסיפור, והאקספוזיציה נמסרת בהדרגה, כחלק מהעלילה. טכניקה נפוצה במקרים כאלה היא השימוש בפלאשבק - הדמות נזכרת בעברה. כך הדובר חופשי למסור את העבר כחלק ממחשבות הדמות בהווה.
מפסק אוטומטי מגנטי תרמי
מפסק אוטומטי מגנטי תרמי (מאמ"ת) הוא סוג של מבטח - רכיב חשמלי שנועד להגן מפני זרמי יתר: קצר או עומס יתר. עקרון הפעולה של המאמ"ת הוא הפסקת הזרם על ידי ניתוק המעגל, כתוצאה מפעולה מכנית המתרחשת בתוכו. מאמ"ת משמש בדרך כלל להגן על מעגל חשמלי אליו מחוברים מספר מכשירים, אך לעיתים נדירות ניתן למצוא מכשירים שמותקן בהם מאמ"ת כהגנה פנימית. לאחר ניתוק המעגל או המכשיר על ידי המאמ"ת ניתן לחברו מחדש פשוט על ידי הרמת מתג.
אופיין
האופיין של מאמ"ת הוא גרף המתאר תוך כמה זמן יתנתק המאמ"ת בהתאם לזרם הזורם בו. האופיין הבסיסי מחולק לשלושה תחומים:
סוגי מאמ"תים
החלוקה העיקרית היא חלוקה לפי המבנה ולחלוקה זו ישנן מספר חלוקות משנה. המבנה נקבע בעיקר על פי עצמת זרם העבודה שלהם:
מבנה ועקרונות פעולה
המאמ"ת מפסיק את הזרם על ידי ניתוק מגעים. בנוסף, מבצע המאמ"ת מספר פעולות שנועדו להבטיח את תקינותו והמשך פעולתו לאחר חידוש הזרם. פעולות אלה הן כיבוי הקשת החשמלית הנוצרת בתוכו עקב ניתוק המגעים והוצאת הגזים הלוהטים הנובעים מהקשת.
ישנן מספר טכנולוגיות הנבדלות ביניהן בפרטים קטנים לכל אחת מפעולות המאמ"ת, אולם העקרונות העומדים בבסיסן דומים:
מיי מוקלה
מיי הנרייטה מוּקְלֶה (באנגלית: May Henrietta Muklé; 14 במאי 1880 - 20 בפברואר 1963) הייתה צ'לנית בריטית.
חייה
מוקלה, ילידת לונדון, מתוארת כ"צ'לנית ידועת-שם", שעודדה צ'לניות אחרות. היא תוארה בטיימס כניצבת "בשורה הראשונה של הצ'לנים החיים", ובהספד שנכתב לה ב"טיימס" נאמר עליה: "במפנה המאה הייתה מוכרת לכל לא רק כמוזיקאית יוצאת דופן אלא כאחת הצ'לנים הבולטים ביותר שמדינה זו הוציאה מתוכה".
הצ'לו שלה נבנה בידי מונטאניאנה, ונקנה בשבילה על ידי תורם אלמוני.
תמונת הדיוקן שלה, מאת הצייר ג'ון מנספילד קרילוק, מוצגת במוזיאון של האקדמיה המלכותית למוזיקה.
פרס מיי מוקלה נקבע בשנת 1964 להנצחת זכרה, והוא ניתן מדי שנה לסטודנט לצ'לו בקולג'.
מוקלה הלכה לעולמה בקוקפילד, סאסקס, בגיל 82.
אמיר לוסטיג
אמיר לוסטיג (נולד ב-28 באפריל 1975) הוא אמן חושים וקוסם ישראלי. ידוע בעיקר מהשתתפותו בתוכנית "אורי גלר מחפש את היורש".
ביוגרפיה
לוסטיג זכה פעמיים ברציפות במקום הראשון בתחרות הארצית של אגודת הקוסמים הישראלית.
בתחילת שנות ה-2000 הופיע בפינה קבועה בתוכנית האירוח "יאיר לפיד" בהנחיית יאיר לפיד ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2006 סיים במקום השלישי בתוכנית "אורי גלר מחפש את היורש", אחרי המנצח ליאור סושרד ואהוד שגב.
בשנת 2007 הופיע יחד עם נמרוד הראל בערוץ 10 בתוכנית "בלתי נתפס" ובין היתר הציג פעלולים כגון תפיסת כדור רובה בעזרת השיניים. באותה השנה היה חבר בפאנל השופטים של התוכנית "תאמין לי" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2012 חבר שוב לנמרוד הראל בתוכנית "פסיכו" בערוץ 2.
בשנת 2016 אירח הראל את לוסטיג בתוכנית "בלתי נראה". באותה שנה הופיע לוסטיג בתוכנית "Bigg Boss", שהיא הגרסה ההודית לפורמט "האח הגדול".
חארבי, קיסר אתיופיה
חארבי היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה. מעט מאוד ידוע על שלטונו, ההיסטוריון וואליס באדג' גורס ששנות שלטונו היו כ-20 שנה. מקורות אחרות מתארך את המוות שלו לפני 1270 כאשר יקונו אמלאק הוכתר לקיסר אתיופיה.
תור
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מול (סרביה)
מוֹל (בסרבית קירילית: Мол, בסרבית בכתב לטיני: Mol, בהונגרית: Mohol) היא עיירה בסרביה השוכנת במחוז באנאט הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה, וסמוכה לאדה.
היסטוריה
תיעוד ליישוב במקום קיים מ-1323 עת נשלט האזור על ידי קארוי הראשון, מלך הונגריה. במחצית הראשונה של המאה ה-16 נכבש האזור על ידי סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית. לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה מול לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ, וב-1702 מתועדת התיישבות סרבים בעיירה. בתקופה זו נכללה מול ב"שטח הספר" של ממלכת הבסבורג. בהמשך עברה לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית ובשלהי המאה ה-19 חוברה לקו מסילות הברזל. לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מתוקף חוזה טריאנון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים. האזור נמסר לחזקת הונגריה. לאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה בוצעו בעיירה מעשי טבח בתושבים יהודים וסרבים. לאחר המלחמה נכללה מול בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובאזור התפתחה תעשייה. לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקת סרביה.
הקהילה היהודית
יהודים התיישבו במול בראשית המאה ה-19, אך קהילה אורתודוקסית מאורגנת נוסדה רק במחצית השנייה של המאה. ב-1840 הוקם בית עלמין וב-1872 בית הכנסת ולצידו תלמוד תורה. ב-1931 מנתה הקהילה 117 נפשות, שהיוו כאחוז אחד מתושבי העיירה. במול התגורר בילדותו האמן הרב-תחומי לסלו מוהולי-נג'י. ב-1940 נוסד במקום סניף של התנועה הציונית וסניף של ויצו.
ערב הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה מנתה הקהילה 100 נפשות. בני הקהילה נרצחו כחלק משואת יהודי הונגריה. לאחר המלחמה, ב-1947 התגוררו במול 11 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה. החל משנות החמישים של המאה ה-20 לא מתגוררים יהודים בעיירה. ב-1960 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות. נכון ל-2013, היה בית העלמין היהודי קיים ובתוכו 125 מצבות ואנדרטה לזכר הנרצחים בשואה.
בוב קרומפטון
רוברט קרומפטון (26 בספטמבר 1879 - 16 במרץ 1941) היה כדורגלן ומאמן אנגלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
קרומפטון שיחק לאורך כל הקריירה המקצועית בבלקברן רוברס מעיר הולדתו (למעט השאלה לבלקפול במהלך מלחמת העולם הראשונה). קרומפטון הוביל את קבוצתו כקפטן לזכייה בשתי אליפויות אנגליה. בנוסף, ערך 41 הופעות במדי נבחרת אנגליה, והחזיק בשיא ההופעות בנבחרת קרוב לארבעים שנים מאז הופעתו האחרונה.
כמאמן, הוביל קרומפטון את בלקברן רוברס בשתי קדנציות שונות, וזכה עמה בגביע ה-FA. בשנת 2015 נכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי.
קריירת משחק
קרומפטון, יליד העיר בלקברן, החל את הקריירה במדי בלקברן רוברס מעיר הולדתו בשנת 1896. בתחילת דרכו שיחק כבלם, אך הצטיין כשעבר לעמדת המגן הימני. כדורגלן העבר צ'ארלי באקן, שהיה שחקן פעיל בתקופת קריירת המשחק של קרומפטון, תיאר אותו כמגן הימני הטוב ביותר בדורו. בשנת 1900, כשהיה בן 22 בלבד, כבר קיבל את סרט הקפטן של המועדון.
בין 1896 ל-1920 ערך קרומפטון 530 הופעות במדי בלקברן רוברס, וכיום הוא ממוקם שלישי בטבלת ההופעות במועדון בכל הזמנים. בעונת הוביל קרומפטון את קבוצתו כקפטן לזכייה באליפות אנגליה הראשונה בתולדותיה, ושנתיים לאחר מכן שחזר עמה את ההישג.
בעונת הושאל לבלקפול לכבוד משחקיה בליגות האזוריות שארגנה הפוטבול ליג עקב מלחמת העולם הראשונה. עם הגעתו התמנה לקפטן המועדון.
קרומפטון פרש ממשחק פעיל ב-1920, בגיל 41.
נבחרת אנגליה
קרומפטון ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ב-3 במרץ 1902, בשוויון 0-0 מול  במסגרת אליפות הבית הבריטית. שנה אחר כך, בהופעתו החמישית במדי אנגליה, כבר עלה לראשונה עם סרט קפטן הנבחרת.
החל משנת 1910 היה לקפטן הקבוע של הנבחרת, ובסך הכול שימש כקפטן ב-21 מתוך 41 הופעותיו. משחקו האחרון של קרומפטון במדי אנגליה היה במסגרת אליפות הבית הבריטית, בהפסד 3-1 ל ב-14 באפריל 1914.
41 ההופעות של קרומפטון בנבחרת נותרו כשיא ההופעות במשך 38 שנים מאז משחקו האחרון, עד שבילי רייט עקף אותו ב-1952.
קריירת אימון
בשנת 1921, סמוך לפרישתו ממשחק, הצטרף קרומפטון כחבר הנהלה בבלקברן רוברס. בשנת 1926 החל במקביל לשמש כמאמן הקבוצה. בעונת הוביל אותה לזכייה בגביע ה-FA לראשונה מזה 37 שנים, אחרי ניצחון 3-1 בגמר על האדרספילד טאון. קרומפטון רצה להפוך את בלקברן לכוח משמעותי בצמרת הכדורגל האנגלי, ולשם כך רצה לאמץ סגנון משחק מהיר והתקפי יותר. הוא נתקל בבעיה עקב ריבוי השחקנים הוותיקים בסגל, שהתמרד כנגדו על השינוי הטקטי, עד שבפברואר 1931 פוטר קרומפטון מתפקידו כמאמן בלקברן הן מתפקידו בהנהלת הקבוצה.
בעונת הדריך את בורנמות' מהליגה השלישית, למשך עונה אחת בלבד. באותה עונה בדיוק ירדה בלקברן רוברס לליגת המשנה. כאשר היא על סף ירידה לליגה השלישית, ובלחץ האוהדים, הושב קרומפטון לתפקיד מאמן בלקברן רוברס ב-1938, והציל אותה מירידה. בעונת כבר הוביל קרומפטון את קבוצתו לאליפות ליגת המשנה ולחזרה לליגה הבכירה.