cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ווג
היסטוריה
בשנת 1973 הפך ווג למגזין חודשי, וביולי 1988 מונתה אנה וינטור לעורכת הראשית. וינטור שאפה לעצב את ווג כמגזין צעיר יותר ונגיש יותר. היא כיוונה את הפוקוס לרעיונות חדשים של אופנה הנגישים גם לקהל רחב יותר. וינטור עצמה הפכה מזוהה מאוד עם המגזין ובמידה רבה השפיעה הרבה מדימויה האישי על הדימוי של ווג.
השפעה וביקורת
מבקרת הספרות קרוליין וובר תיארה את ווג בגיליון דצמבר של הניו-יורק טיימס כ"מגזין האופנה המשפיע ביותר בעולם". לפי ווג, המגזין מגיע ל-11 מיליון קוראים בארצות הברית ול-12.5 מיליון קוראים ברחבי העולם. המגזין גם נחשב לחזק ולמשפיע בתעשיית האופנה, ובהתאמה נחשבת אנה וינטור, העורכת הראשית של המהדורה האמריקנית, לאחת הנשים החזקות והמשפיעות ביותר באופנה. עם זאת, הן המגזין והן וינטור משכו ביקורת מכיוונים שונים. בשנת 2003 פורסם רומן מפתח מאת לורן וייסברגר, עוזרת לשעבר של וינטור בווג בשם השטן לובשת פראדה, שתיאר את חייה של עובדת במגזין אופנה בדיוני בדמותו של ווג. העורכת הראשית, המזכירה את וינטור, מתוארת על ידי וייסברגר כ"אישה ריקה, שטחית וממורמרת שיש לה טונות על טונות של בגדים מהממים ולא יותר מזה". הספר עובד ב-2006 לסרט מצליח באותו השם שגם הועמד לפרס האקדמיה.
בפברואר 2011 פורסמה בווג כתבה שנויה במחלוקת על אסמא אל-אסד, אשתו של הנשיא הסורי בשאר אל-אסד. מספר עיתונאים ביקרו את ווג על הכתבה, וטענו שהיא מתעלמת מהנעשה בתחום זכויות האדם בסוריה. לפי דיווחים, הממשלה הסורית שכרה את פירמת הלוביסטים האמריקנית בראון לויד ג'יימס על מנת לקדם את הכתבה.
באוגוסט 2018, על רקע קמפיין Me Too והמודעות הגוברת לפגיעות מיניות בתעשיית הבידור, הודיע המגזין כי לא יעשה יותר שימוש בתמונותיהן של דוגמניות מתחת לגיל 18. עם זאת, הגביל התחייבות זו לכתבות מטעם המערכת בלבד, ולא על התכנים השיווקיים.
משמר המפרץ
משמר המפרץ (באנגלית: Baywatch) היא סדרת דרמת אקשן אמריקאית על מצילים המסיירים בחופים של מחוז לוס אנג'לס, קליפורניה, בכיכובו של דייוויד הסלהוף. הסדרה שודרה בין השנים 1989–1999, ומהשנים 1999–2001 הסדרה שינתה מיקום ורוב צוות השחקנים הוחלף, הסדרה הייתה ידועה בתור משמר המפרץ הוואי.
"משמר המפרץ" שודרה לראשונה ב-NBC בשנת 1989, אך בוטלה לאחר עונה אחת בלבד עקב רייטינג נמוך וגם בגלל שהסטודיו, GTG, פשט את הרגל. הסלהוף הרגיש שלסדרה יש עדיין פוטנציאל, ויחד עם היוצרים והמפיקים בפועל מייקל ברק, דגלאס שוורץ וגרגורי ג'יי. בונן חידשו את הסדרה ב-1991, עם הסלהוף כמפיק בפועל עבור עבודתו על הבאת הסדרה בחזרה. הסדרה זכתה להצלחה עצומה, במיוחד באופן בינלאומי. הסדרה הובילה לספין אוף: "לילות משמר המפרץ", וסרט איחוד, "משמר המפרץ: חתונת הוואי". במאי 2017 יצא סרט חדש המבוסס על הסדרה, בכיכובם של דוויין ג'ונסון, זאק אפרון, קלי רורבאך ואלכסנדרה דדריו.
עלילה
"משמר המפרץ" סובבת סביב העבודה של צוות מצילים והקשרים שלהם, עם עלילות שבדרך כלל מתרכזות בסכנות הקשורות לחוף ופעילויות אחרות הקשורות לקליפורניה (מאוחר יותר הוואי) באורח החיים בחוף.
וילהלם פון תומה
גנרל וילהלם פון תומה (בגרמנית: Wilhelm von Thoma; 11 בספטמבר 1891 – 30 באפריל 1948) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פון תומה נולד ב-11 בספטמבר 1891 בדכאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1912 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-3 (הנסיך קרל מבוואריה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. ב-2 באוגוסט 1914 הועלה לדרגת לויטננט, ובסוף 1914 נפצע במהלך הקרבות. ב-28 בספטמבר 1914 מונה למפקד פלוגה 3 ברגימנט, וב-2 באוקטובר 1914 נפצע שנית. ב-24 בינואר 1915 מונה לשליש הרגימנט, וב-12 באוקטובר 1915 נפצע בפעם השלישית. ב-14 בדצמבר 1917 הועלה לדרגת אובר לויטננט ובתחילת מאי 1918 מונה למפקד פלוגת המקלעים ברגימנט. ב-14 במאי 1918 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט. ביולי 1918 נפל בשבי הצרפתי. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של מקס יוזף, אות הפציעה בכסף וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פון תומה ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-15 במאי 1921 מונה פון תומה למפקד פלוגה 6 ברגימנט הרגלים ה-19, וב-1 ביולי 1922 מונה לשליש הגדוד בגדוד הממונע ה-7 (הבווארי), עמו השתתף בדיכוי הפוטש במרתף הבירה של היטלר. ב-27 בנובמבר 1923 מונה לתפקיד פיקודי בפלוגה 2 בגדוד הממונע ה-7 (הבווארי) ובמהלך עשר השנים הבאות השתתף בקורסי הכשרה רבים בנושא מלחמה ממוכנת. בשנת 1924 השתתף בקורס להובלת כלי רכב משוריינים ומונה למפקד מחלקת אופנועים בתרגיל של רגימנט הפרשים ה-18. ב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת האופטמן וב-1 באפריל 1925 מונה למפקד פלוגה 2 בגדוד הממונע ה-7 (הבווארי). באוקטובר 1929 הועבר לקבוצת הפיקוד ה-2 ולאחר מכן הועבר לגדוד הממונע ה-3 (הפרוסי). ב-1 בפברואר 1931 מונה לקצין המטה לתחבורה של הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר (הבווארית). מה-6 עד ה-31 באוקטובר 1931 השתתף פון תומה בקורס להכשרת מומחי נהיגה ברכב צבאי ובנובמבר 1931 השתתף בבחינה של מנוע מתוצרת קרופ בעל 100 כוח סוס בדיימלר-בנץ בברלין. ב-1 באפריל 1934 הועלה פון תומה לדרגת מיור וב-1 באוגוסט 1934 הועבר לפיקוד היחידה הממונעת אורדרוף. ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הפאנצר ה-4, וב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
מלחמת האזרחים בספרד
ב-23 בספטמבר 1936 מונה פון תומה למפקד כוח השריון של חיל המשלוח שנשלח לסייע ללאומנים במלחמת האזרחים בספרד. הצוותים הגרמנים שימשו כיועצים, מדריכים ומכונאים ולא לקחו חלק פעיל בקרבות. הצבא הגרמני רכש ניסיון רב ערך בלוחמה משוריינת במהלך מלחמת האזרחים והסיק מספר לקחים מהקרבות: פותחו שיטות לתיאום שיתוף הפעולה בין הטנקים לחיל האוויר; התברר ששריון הפאנצר סימן 1 דק מדי ושחימושו דל, ושלגרמנים דרוש ניסיון קרבי גדול יותר לפני שדיוויזיות הפאנצר יוכנסו לקרב. פון תומה הועלה ב-1 באפריל 1938 לדרגת אוברסט. הוא שירת בספרד עד ה-8 ביוני 1939, אז מונה לקצין מטה בברלין.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה פון תומה למפקד רגימנט הפאנצר ה-3. עם פרוץ המלחמה לחם פון תומה בראש הרגימנט במהלך המערכה בפולין כחלק מחטיבת הפאנצר ה-2 במסגרת דיוויזיית הפאנצר ה-2. ב-5 במרץ 1940 מונה לקצין מטה בOKH, המפקדה העליונה של כוחות היבשה של הורמאכט. ב-1 באוגוסט 1940 הועלה פון תומה לדרגת גנרל מיור וביוני 1941 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, עימה לחם במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. ב-21 ביולי 1941 מונה פון תומה במקביל למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-17, שהייתה חלק מהקורפוס הממונע ה-46 ולאחר מכן חלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף עימה בכיתור הגדול בקייב. ב-14 באוקטובר 1941 מונה פון תומה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-20, אותה הוביל במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מהקורפוס הממונע ה-57 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית ולאחר מכן במסגרת הארמייה הרביעית. ב-31 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, על פעולותיו. בינואר 1942 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-9 שהיה חלק מארמיית הפאנצר הרביעית. בפברואר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס ה-20, שהיה אף הוא חלק מארמיית הפאנצר הרביעית. במרץ הועברה הדיוויזיה יחד עם הקורפוס ה-20 לארמיית הפאנצר השלישית. ב-1 באוגוסט 1942 הועלה פון תומה לדרגת גנרל לוטננט וב-1 בספטמבר 1942 מונה למפקד קורפוס אפריקה.
ב-23 באוקטובר 1942 פתחו הבריטים במתקפה גדולה, שהייתה תחילתו של קרב אל-עלמיין השלישי, על כוחות מדינות הציר. למחרת מת מפקד ארמיית הפאנצר הגרמנית-איטלקית, גנרל גאורג שטומה, מהתקף לב. פון תומה מונה למפקד הארמייה למשך יומיים עד שארווין רומל חזר מגרמניה ונטל את הפיקוד על הארמייה. ב-1 בנובמבר 1942 הועלה פון תומה לדרגת גנרל חיל השריון.
שבי בבריטניה
ב-4 בנובמבר נפל פון תומה בשבי הבריטים במהלך סיור בתל אל-ממפסרה. לאחר נפילתו בשבי סעד ארוחת ערב עם גנרל ברנרד מונטגומרי, ולאחר מכן נלקח לסיור בפירמידות במצרים, לאחר שהביע צער על כך שיעזוב את מצרים ללא שיראה אותן. במהלך שהותו בשבי נקטעה אחת מרגליו, ובמקומה צויד פון תומה ברגל תותבת. הוא הובא לבריטניה ונכלא שם במחנות שהיו מיועדים לקצינים בכירים שנפלו בשבי. במחנות אלו היו תנאים נוחים יחסית עבור השבויים, אך הבריטים התקינו בהם אמצעי מעקב. במהלך השבי הוקלט פון תומה במהלך שיחה עם שבוי אחר, גנרל לודוויג קריוול. השניים דנו בניסויים ברקטות שנערכו בבסיס קומרסדורף מערב, אותם ראה פון תומה במהלך ביקור במקום שכלל גם את פילדמרשל ולטר פון בראוכיטש, המפקד העליון של הצבא.
בעקבות המידע שהתקבל ביצעו הבריטים במאי וביוני 1943 גיחות צילום מעל מרכז הפיתוח בפינמונדה. הצילומים שהתקבלו הראו תמונות ברורות של טילים שהיו בשלבי פיתוח במקום. אלו היו הגרסאות הראשונות של מה שנודע אחר כך כטילי V-1 ו-V-2. לאחר שהממצאים המודיעיניים שכנעו את ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ואת קבינט המלחמה שלו, הורו אלו על מבצע הפצצת פינימונדה, מבצע הידרה, באוגוסט 1943.
במהלך השבי הוקלט פון תומה אומר: "כל פצצה, כל חלק חומרי וכל חיי אדם שעדיין מתבזבזים במלחמה חסרת תוחלת זו, (הם) רע מאד. היתרון היחיד שהמלחמה מביאה לנו, הוא... הבאת הקץ של ממשלת הפושעים בת עשר השנים". מאוחר יותר אמר: "זה יהיה חבל אם אחד מהם יירה. צריך להטיל עליהם עבודת כפייה עד שיתפגרו".
בריגדפיהרר קורט מאייר, שהיה מפקד בוואפן אס אס ונשבה בבלגיה בספטמבר 1944, פגש את פון תומה במחנה וציין שהוא זוכה להערכה רבה מצד הבריטים, והקשר בינו לבין שומרי המחנה מעולה.
לאחר המלחמה
רגלו של פון תומה נקטעה ב-1946, כאשר עדיין היה בשבי הבריטי. הוא שוחרר בסוף אותה שנה. לאחר שחרורו התגורר פון תומה בדכאו. ב-15 במרץ 1948 התחתן עם מריה-אליזבת רוזנת פון קילמנזג, אולם ב-30 באפריל 1948 מת בפתאומיות, והוא בן 56 שנים.
הערכה
צ'רצ'יל העריך את פון תומה וציטט את דעותיו בנושאים אסטרטגיים בספריו על המלחמה פעמים רבות. לאחר שפון תומה הוזמן לסעוד עם פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, העיר צ'רצ'יל: "אני מזדהה עם גנרל פון תומה: מנוצח, בשבי, ו... (הפסקה ארוכה לצורך אפקט דרמטי) ארוחה עם מונטגומרי".
שער הזהב של קייב
היסטוריה
חומות העיר קייב ושלושת השערים המרכזיים בה הוקמו בתקופת שלטונו של יארוסלאב הראשון, נסיך קייב. שער הזהב, הדרומי בשערי העיר והחשוב שבהם, הוקם בשנים 1017–1024 (שנת 6545 לפי הלוח הביזנטי), סמוך להקמתה של קתדרלת סופיה הקדושה, אך נקרא "השער הדרומי" או "השער הגדול של קייב". רק לאחר הקמת כנסייה זהובת-כיפה בסמוך, שנצפתה למרחוק, החל להקרא "שער הזהב". כמו רוב המבנים המפוארים בעיר, נפגע השער בעת הכיבוש המונגולי של העיר ב-1240. השער המשיך להיות אתר מרכזי למשך 500 שנה ודמה ככל הנראה לקשת ניצחון. ב-1648 ערך דרכו בוגדן חמלניצקי מצעד ניצחון ("טריומף"), כאשר נכנס לעיר באופן טקסי לאחר ניצחונותיו. אולם מצבו של השער התערער עם השנים ובמהלך המאה ה-18 הוא התמוטט.
ב-1832 הורה מטרופוליט קייב על ביצוע חפירה ארכאולוגית באתר. חקירה נוספת באתר התבצעה ב-1970 ובאתר נפתח מוזיאון על תולדותיו ותולדות קייב העתיקה וביצוריה. ב-1982 הוקם במקום המונומנט הניצב בו כיום. המונומנט החדש עורר זעם ציבורי, כיוון שלא נבנה כשחזור של השער המקורי וללא מחקר כיצד בדיוק נראה, אלא כשחזור דמיוני. ב-1989 הוקמה בסמוך תחנת המטרו, שנקראה על שם השער.
כיכר השער
הכיכר העירונית סמוך לשער עשירה ביצירות פיסול של צמחים וחיות, בעיקר חתולים.
אתר הנופש ההררי והמקדשים שסביבו בצ'נגדה
אתר הנופש ההררי בצֶ'נְגְדֶה (במנדרינית: 避暑山庄; בפין-יין Bìshǔ Shānzhuāng, תעתיק בִּישׁוּ שָׁאנְגְ'וָאנְג – "חווילה הררית להתחמק מהחום") או גם ליגונג (离宫; בפין-יין Lígōng) הוא מכלול גדול של ארמונות קיסריים וגנים מהמאה ה-18 השוכן בעיר צ'נגדה (לשעבר ג'הול או גם זֶ'חֶה) במחוז חביי שברפובליקה העממית של סין, כ-230 קילומטרים צפונית מזרחית לבייג'ינג בירת סין.
סביב האתר הוקמו מקדשים המיועדים לבני הדתות הנפוצות באזור. האתר כולל מגוון נופים ואוסף עשיר ונרחב של ארכיטקטורה סינית ולכן אתר הנופש ההררי מהווה בדרכים רבות את פסגת ההישגים של מגוון סוגי הגנים, הפגודות, המקדשים והארמונות מאזורים שונים בסין. ב-1994 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית יחד עם שמונה מקדשים שנבנו סביבו.
היסטוריה
בתקופת ביסוס שלטונו הכריז ממשל שושלת צ'ינג על חבל ארץ המשתרע על כמה אלפי קמ"ר, כ-350 קילומטרים צפונית לבייג'ינג, באזור שבו התגוררו המונגולים, כ"אזור הציד מוּלָאן" (木兰围场; פין-יין Mùlán Wéichǎng – מוּלָאן וֵייצָ'אנְג). כל שנה בסתיו היה הקיסר מוביל פמליה שכללה מלבד משפחתו הקרובה ופילגשיו את ממשלתו, ואת כל המשמר המלכותי, סך הכול כמה אלפי אנשים, לצוד במולאן. על מנת לשכן קבוצה גדולה כזו של אנשים הוקמו לאורך הדרך 21 ארמונות ארעיים, בהם אתר הנופש ההררי.
הקיסר קאנגשי (שלט 1661–1722) שבחר במקום התכוון במקור לבנות ארמון מגורים זמני, בדומה לארמונות רבים אחרים שהוקמו במדינה, במטרה שישמש מרכז מדיני משני בתקופה שבה הוא ישהה במקום לאורך זמן. הבחירה בצ'נגדה נעשתה מכמה טעמים. ראשית, הקרבה היחסית לבייג'ינג, למעבר לאזור המרכזי, לאזור הציד ולמנצ'וריה, מולדת אבותיו של הקיסר. שנית, סביבה טבעית מרהיבה. קאנגשי תיאר פעם את המקום כ"אזור נרחב עם מעיינות חמים ושדות מרעה עשירים". שלישית, האקלים בקיץ נוח, והטמפרטורה אינה עולה על 24.5°C בחודשים החמים ביותר. בניית המכלול החלה בשנת 1703 (שנת שלטונו ה-42 של קאנגשי) והבנייה נמשכה בהפסקות 89 שנים עד שנת 1792 שבה הושלם מיזם הבנייה האחרון, במשך תקופת שלטונם של שלושה קיסרים משושלת צ'ינג: קאנגשי, יונגג'נג (שלט 1722–1735) וצ'יינלונג (שלט 1735–1796). העבודה בוצעה בשני שלבים עיקריים: בין 1703 ל-1714 הכנת התשתית: חפירת האגמים, בניית האיים, והסכרים ואז הקמת החומות והארמונות, ובין 1741 ל-1754 שאז הוקמו ארמונות נוספים והגנים. המקדשים סביב האתר נבנו בין השנים 1713 ל-1780.
הקיסרים קאנגשי, צ'יינלונג וג'יאצ'ינג (שלט 1796–1820) נהגו לשהות במקום בין מאי לספטמבר ולקבל פקידים בכירים, אצילים של בני מיעוטים, ושליחים של מדינות זרות. ב-1793 הגיעה לראשונה לסין משלחת מבריטניה בראשות הרוזן ג'ורג' מקרטני במטרה לנסות לשכנע את הסינים להרחיב את הסחר עם בריטניה. מקרטני פגש בצ'יינלונג בארמון בצ'נגדה. הקיסר סירב לבקשה, החלטה שבמבט לאחור נראית שגויה, כיוון שהמפגשים הבאים עם הבריטים כבר נשאו אופי צבאי. ב-1860 כבשו הבריטים את בייג'ינג במסגרת מלחמת האופיום השנייה, והקיסר שיאפנג (שלט 1850–1861) נמלט עם משפחתו לאתר הנופש בצ'נגדה שם מת שנה אחר כך.
עם תום שלטונה של שושלת צ'ינג ב-1911 ננטש המקום. ב-1933 השתלטו היפנים על המקום וצרפו אותו למנצ'קוו. מתקופה זו נעלמו 130,000 פריטים מהארמון ומהמקדשים סביבו ועד היום לא ידוע מה עלה בגורלם. עם הקמת הרפובליקה העממית של סין הוחל בתהליכי שיפוץ. ב-1961 הוכרז האתר ברשימה הראשונה של אתרי מפתח היסטוריים ותרבותיים לאומיים. וב-1982 הוא היה לאחד מ-44 מקומות שהוכרזו אתרים תרבותיים ונופיים מוגנים. ב-1992 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבות המקום כשהכריז עליו אתר מורשת עולמית יחד עם המקדשים שנבנו סביבו.
המקום הוא כיום אתר תיירות ונופש פופולרי. בשנת 2001 ביקרו באתר 650,000 תיירים.
אתרים עיקריים
אתר הנופש ההררי והמקדשים סביבו שוכנים בהרי יאנשאן בצפון מחוז חביי. הנהר ווּלְיֵה (Wulie) זורם צמוד לאתר מצפון לדרום לפני שהוא נשפך לנהר לוֹאָנְחֶה (Loanhe).
אתר הנופש ההררי
שטח האתר 5.64 קמ"ר (כפול משטחו של ארמון הקיץ בבייג'ינג) והוא מוקף בחומה שאורכה כ-10 קילומטרים וגובהה 3 מטרים, כשהכניסה הראשית היא דרך שער לִיגֶ'נְג (Lizheng). אתר הנופש ידוע במיוחד בשל 72 האתרים הנופיים, 36 שהוכרזו על ידי הקיסר קאנגשי ו-36 שהוכרזו על ידי הקיסר צ'יינלונג. רבים מאתרים אלו סביב אזור האגמים הועתקו מגנים מפורסמים בדרום סין. לדוגמה, המבנה העיקרי על אי הלוטוס הירוק (Qian Lian Dao) "מגדל הגשם הערפלי" (烟雨楼; Yānyǔ Lóu – יֵן-יוּ לוֹאוּ) שנבנה ב-1780 מבוסס על "מגדל הגשם והערפל" באגם נָאנְחוּ בג'יאשינג שבג'ג'יאנג.
האתר נחלק לשני אזורים עיקריים, אזור הארמון, והאזור הנופי.
המקדשים סביב האתר
12 המקדשים סביב האתר מפוזרים בשטח של 472 דונם. ממשל צ'ינג בנה מקדשים אלו הן על מנת לכבד את המיעוטים של צפון מערב סין, דוגמת המונגולים והטיבטים, והן על מנת לחזק את המנהל של אזורי הגבול. המקדשים נחלקים לשלושה סגנונות בנייה: סגנון האן, סגנון טיבטי, וסגנון משולב האן-טיבטי (נחזית בסגנון האן, חלקו האחורי של המבנה בסגנון טיבטי). בין המקדשים:
מוזיאון יהודים בלטביה
מוזיאון יהודים בלטביה (בלטבית: "Muzejs "Ebreji Latvijā) הוא מוזיאון בריגה, בירת לטביה העוסק בחקר ושימור של כל העדויות אשר מספרות על קהילת יהודי לטביה מתחילת קיומה ועד ימינו. המוזיאון נמצא בבניין ההיסטורי של הקהילה היהודית של ריגה, שבעבר שכנו בו התיאטרון והמועדון היהודי.
היסטוריה
המוזיאון נוסד בשנת 1989 על ידי קבוצת יהודי לטביה ניצולי השואה, שבראשה עמד ההיסטוריון מָרְגֶר וסטרמן. תחילה המוזיאון פעל כמרכז התיעוד; התצוגה הראשונה הקטנה הקבועה, שגרמה לעניין הגדול של הציבור, הוצגה בשנת 1996. כעת המוזיאון ממוקם בשלושה אולמות ומציג את תולדות יהדות לטביה מהמאה ה-16 ועד ימינו. במוזיאון מתקיימים קונצרטים, הרצאות, תוכניות הלימוד וכו'.
הבניין
בניין הקהילה היהודית, שבו ממוקם המוזיאון, נמצא ברחוב סְקוֹלָס 6. הבניין הוקם בשנים 1913–1914 לפי תוכנית של האדריכלים אדמונד טרוֹמפּוֹבסקי ופּאול מנדלשטם. בשנת 1926 החל את פעילותו התיאטרון היהודי בבניין, לפי צרכיו הבניין נבנה מחדש. בבניין נמצאו גם ארגוני הציבור היהודים השונים והספרייה, התקיימו חתונות, הרצאות, קונצרטים וטקסים. בזמן הכיבוש הגרמני היה בבניין מועדון קציני ורמכט. בתקופת השלטון הסובייטי היה בו בית ההשכלה הפוליטית, שבו התקיימו אירועים אידאולוגיים, כולל כנסי המפלגה הקומוניסטית של לטביה, שהייתה חלק מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. אחרי נפילת ברית המועצות והקמת הרפובליקה הלטבית הוחזר הבניין לקהילה היהודית. הוא קיבל מעמד אתר היסטורי.
אוסף המוזיאון
אוסף המוזיאון הוא הבסיס לארגון התצוגות ועבודת מחקר ופיתוח. אוצר המוזיאון כולל כ-14,000 יחידות, יותר מ-5,000 מהן מהוות את האוצר היסודי, אשר נכלל באוצר המוזיאונים הלאומי הלטבי. באוצר נמצאים מסמכים, צילומים, ספרים וחפצים. במיוחד כדאי לשים לב לאוסף הזכרונות מהמאות ה-19 וה-20, האוסף הגדול של התמונות המשפחתיות וחומרי הארגונים היהודים השונים.
יו פוט, ברון קרדון
יו מקינטוש פוט, ברון קרדון (באנגלית: Hugh Mackintosh Foot, Baron Caradon; 8 באוקטובר 1907 – 5 בספטמבר 1990) היה נציג בריטניה לאומות המאוחדות והמושל הכללי האחרון של קפריסין.
משפחתו
נולד בפלימות' למשפחה פעילה פוליטית. אביו, איזק, היה חבר המפלגה הליברלית וראש עיריי פלימות'. אחיו, מייקל פוט, היה יו"ר מפלגת הלייבור ויו"ר האופוזיציה בין השנים 1980–1983, אחיו ג'ון פוט, ברון פוט, היה חבר בית הלורדים ואח נוסף, דינגל פוט, היה התובע הכללי של אנגליה וויילס.
תולדות חייו
בניגוד לאחיו, שלמד באוניברסיטת אוקספורד, למד יו בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'.
את הקריירה שלו בתחום מנהל המושבות הבריטי החל במנדט הבריטי בארץ ישראל, כשהוצב בנפת שכם כעוזר למושל המקומי. במלחמת העולם השנייה הוצב בקירנאיקה (לוב) ובשנים 1943–1945 בקפריסין כמזכיר קולוניאלי. לאחר המלחמה שירת בתפקיד דומה בג'מייקה (עד 1947) ובניגריה (עד 1950). בשנים 1951–1957 כיהן כמושל בפועל של ג'מייקה. בין 1957 ל-1960 כיהן כמושל הכללי של קפריסין, עד שהמדינה זכתה לעצמאות.
ב-1961 מונה לשגריר בריטניה למועצת הנאמנות של האומות המאוחדות. ב-1964 מונה לשגריר ארצו לאומות המאוחדות, במעמד של תת-שר (Minister of State) במשרד החוץ וחבר העמים, תפקיד בו כיהן עד 1970.
תוארי אצולה
ב-1939 התמנה לקצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE). ב-1946 קודם למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (CMG) לאביר במסדר זה ב-1951 (KCMG) ולאביר צלב גדול (GCMG) ב-1957. ב-1953 מונה לאביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי (KCVO). ב-1964 הוענק לו תואר ברון.
חייו האישיים
ב-1936 נשא לאשה את פלורנס סילביה טוד, שנפטרה ב-1985. היו להם שלושה בנים ובת. שניים מילדיהם (פול מקינטוש ושרה דינגל) היו עיתונאים.
רשם העמותות
תפקידיו של רשם העמותות
מבחינה אדמיניסטרטיבית, מחולקת יחידת רשם העמותות לשתי מחלקות:
מחלקת רישום עמותות
הרשם עוסק בין היתר באישור שינויי תקנון, מטרות ושמות עמותות, פרסום עמותות חדשות ברשומות וייעוץ משפטי בנושאי רישום ושינויים. כיום רשומות כ־30 אלף עמותות ובכל שנה נוספות בממוצע כ־1500–2000 עמותות חדשות.
מחלקת פיקוח ובקרה
פעילות העמותות השונות ממומנת מתרומות, נכסים וכספי ציבור בהיקפים עצומים. בנוסף, עמותות רבות זוכות גם לתמיכה ממשלתית מגוונת בדמות הקצבה ישירה, הקלות ופטורים ממס או ייעוד קרקע ציבורית. היות שהעמותות מתחייבות לפעול אך ורק לשם מטרותיהן המוצהרות יש לוודא כי זו אכן המציאות בפועל. אם פעילות העמותה סוטה ממטרותיה, מחויבים הגורמים המופקדים על פיקוח ובקרת העמותות לזהות פעילות זאת, לעצור אותה ולמנוע את השנותה.
על רשם העמותות לבחון האם כל עמותה עומדת בכל דרישות החוק והאם הכנסות העמותה ונכסיה משמשים לא "לקיום הארגון" אלא אך ורק לקיום מטרותיו המוצהרות. עמותה שעונה לדרישות הרשם ולבדיקתו זוכה ל"אישור ניהול תקין". (הרשם אחראי לבחון את כלל העמותות, לא רק את אלו הפונות אליו בבקשה לאישור ניהול תקין). בשנים האחרונות גם גורמים נוספים כגון: ועדת הכספים של הכנסת, רשויות מקומיות, הסוכנות היהודית ותורמים פרטיים החלו לדרוש את אישור הניהול התקין מטעם רשם העמותות. עובדה זו מהווה עדות לכך שאישור הרשם נתפש כסטנדרט בסיסי ומחייב של ניהול תקין.
אמצעי אכיפה
אמצעי אכיפה- נוסף על בדיקתו היזומה של רשם העמותות, מתקבלות מהציבור הרחב, ממשרדי הממשלה ולעיתים אף מגורמים בעמותות עצמן פניות בנוגע לחשדות באשר להתנהלות בלתי תקינה של עמותות. במידה ואכן מתגלה פער בין החוק לבין התנהלות העמותה יש בידי הרשם מספר אמצעי אכיפה: החל מסירוב להנפקת האישור לניהול תקין, דרך דרישה מהעמותה לעמוד בתוכנית הבראה והטלת קנסות מנהליים ועד למינוי חוקר לעמותה, הגשת בקשה לפירוק העמותה על- פי צו בית משפט ומחיקת העמותה באופן סופי.
התפתחות החקיקה בנושא רשם העמותות
יחידת רשם העמותות מהווה חלק מתחום המלכ"רים (מוסדות ללא כוונת רווח) ברשות התאגידים (רשות אשר אחראית במשרד המשפטים על חברות, הקדשות, מפלגות ועוד).
להלן תהליכי החקיקה השונים בהקשר למוסד רשם העמותות:
1954- הצעת החוק הממשלתית הראשונה (עברה רק בקריאה ראשונה ונבלמה).
1964- הצעת החוק הממשלתית השנייה (עברה גם כן רק בקריאה ראשונה ונבלמה).
1979- הצעת החוק הממשלתית השלישית (עברה את כל תהליכי החקיקה הנדרשים).
1980- נחקק "חוק העמותות, התש"ם- 1980".
1981- הוקמה יחידת רשם העמותות.
1996- נעשה שינוי יסודי בחוק- הרחבת סמכויות הרשם בנושא אישור תקנוני עמותות ובבקרה ופיקוח.
1998- החלטת ממשלה- החל משנת התקציב 1999 נדרש מגופים הפונים בבקשה לתמיכה ממשרד ממשלתי להציג אישור של רשם העמותות.
2001- החלטת ממשלה- הורחבה חובת הצגת אישור ניהול תקין גם לעמותות הנותנות שירותים למשרדי ממשלה.
2003- מעבר משרד הרשם מכפיפות משרד הפנים לכפיפות משרד המשפטים.
2004- צירוף יחידת רשם ההקדשות למשרד הרשם.
2007- במסגרת תיקון 6 לחוק החברות ביוזמת הממשלה- הוכנסו הוראות חדשות ומחייבות לעמותות בנוגע לשינוי מטרות ולסמכויות ועדת הביקורת והוספה החובה להגשת דו"ח מילולי.
מוסד רשם העמותות במדינות נוספות
סקירת המוסדות לפיקוח על נאמנויות צדקה במספר מדינות מובילות מבחינה כלכלית וחברתית בעולם המערבי מגלה כי מדינות אלו מחשיבות את המגזר השלישי כמגזר שיש להסדירו ולעודדו ולפיכך מקצות לו משאבים וכוח- אדם ומתמרצות ומחייבות רישום ודיווח של הארגונים הקיימים במסגרתו. על אף קיום מנגנוני אכיפה ענפים, מגמה מועדפת היא למעט בשימוש בהליכים משפטיים ופליליים ולהרבות באמצעים הדרכתיים, מעקבים שוטפים וחשיפה ציבורית. מטרה מרכזית היא יצירת נורמה של שקיפות בתחום התרומות והגברת אמון הציבור בארגוני הסיוע.
להלן פירוט עיקרי הפיקוח והבקרה על עמותות וארגוני המגזר השלישי במדינות שונות:
אנגליה- הפיקוח על עמותות נתפס כבעל חשיבות רבה בעיני הציבור והממשלה גם יחד. מערכת החקיקה המפורטת בנושא מגובה בתקצוב ראוי ובכוח אדם ומבוססת על בקרה יזומה לפי תוכניות עבודה רב-שנתיות המוכוונות להשגת יעדים כלכליים ומנהליים ברורים. אמצעי האכיפה באנגליה מבוססים על מניעת התנהלות בלתי תקינה והשלטונות פועלים בשיתוף פעולה עם המגזר השלישי. בנוסף קיימת נגישות טובה למידע הרלוונטי לציבור דרך האינטרנט. נקודה הטעונה לשיפור היא העלאת השקיפות בעניין גיוס התרומות המקצועי מן הציבור. היבט זה אינו מוסדר באופן חקיקתי.
ארצות הברית- הבקרה על העמותות מותאמת לשינויים במגזר השלישי שהביא עמו העידן המודרני ולכן ממוקדת בהסדרת ההכנסות האדירות אשר עולות מגיוס תרומות מסחרי ובשקיפותן. עיקר המאמץ מופנה לנגישות הציבור למידע ולפרסומים בנושא על- ידי הדרכות ואמצעים ממוחשבים. לעומת זאת, תחום האכיפה האגרסיבי הכולל סמכויות התערבות מנהליות ושימוש באמצעים משפטיים אינו מפותח דיו.
גרמניה- במדינה זו לא קיים מוסד כללי המרכז את רישום הקרנות אך גופים התנדבותיים אחדים אמונים על כך ואף מנהלים את התחום בהצלחה. לגופים אלו סמכויות ביצוע ואכיפה נרחבות וקיימת הכרה בחשיבות הסדרת תחום גיוס התרומות מן הציבור. מגמה עתיקת יומין של ניהול קשוח ונוקשה נחלשת ואת מקומה החלה לתפוס גישה ידידותית יותר אשר מעודדת פשטות, נגישות ושקיפות. מגמה זו מתבטאת בהקלת תנאי הרישום ובאפשרות להמיר את מנגנון הפיקוח החיצוני במנגנוני בקרה פנימיים.
ביקורת על מוסד רשם העמותות
בדומה לכל רגולטור- וסת ממשלתי של פעילות חברתית, כלכלית או אחרת- גם על מוסד רשם העמותות נמתחה ביקורת.
אחת הביקורות מתייחסת לסמכויות הנרחבות של הרשם, המאפשרות לו לפסול או למנוע מלרשום עמותות מסוימות. מתנגדי השיטה טוענים שרשמי העמותות הם מינויים פוליטיים ושקידום או פסילת עמותות רבות מתבצעים משיקולים ומאינטרסים זרים- פוליטיים ואחרים.
מדי שנה מעניק רשם העמותות למספר עמותות חיסיון, המאפשר להן לא לפרסם את שמות התורמים להן. ב-2011 עתרה התנועה לחופש המידע לבג"ץ, כדי שיורה למדינה לחשוף את שמות העמותות שקיבלו חיסון כזה. ב-2012 מסרה המדינה את שמותיהן של 16 עמותות שהן "קרוב לוודאי" רוב העמותות שקיבלו חיסיון כזה בשנתיים שחלפו.
שלוש הממלכות של קוריאה
שלוש הממלכות של קוריאה היו הממלכות: קוֹגוּריוֹ, פֶּקְצֶ'ה ושׁילָה ששלטו על חצי האי הקוריאני ומנצ'וריה בין המאה ה-1 לפנה"ס והמאה ה-7 לספירה. ממלכות ומדינות שבטיות קטנות היו קיימות לפני ובזמן תקופת שלוש הממלכות והן כללו את גָאיָה, טונג-יֶה, אוֹקְגּ'ה, פּוּיאוֹ, אוּסָאן, טַמְנָה (או פונטית, "טַמְרָה", האי צ'ג'ו כיום), ועוד.
התקופה החלה על פי המסורת בשנת 57 לפנה"ס, כשממלכת סארו (לימים שילה) בדרום-מזרח חצי האי קיבלה אוטונומיה מהאימפריה הסינית (שושלת האן). קוגוריו בצפון ודרומית לנהר יאלו (נהר אמנוק בקוריאנית) קיבלה עצמאות מהסינים ב-37 לפנה"ס. ב-18 לפנה"ס, נמלטו שני נסיכים מקוגוריו בשל קרב ירושה והקימו את פקצ'ה בדרום מערב חצי האי (כיום סיאול), שבירתה הייתה בהתחלה אוּנְג־גִ'ין (כיום גוּנְג־צ'וּ), ואחר כך סאבי מדרום מערב לסיאול. ממלכת גאיה נפרדה מפקצ'ה במאה ה-1 לספירה.
סוף שושלת האן בתחילת המאה ה-3 לספירה איפשר את התפתחות שלוש הממלכות. שלוש הממלכות חלקו תרבות משותפת. הקונפוציאניזם התפשט בחברה הקוריאנית הגבוהה מהמאה ה-1 לספירה. מאוחר יותר הוא הוחלף לחלוטין על ידי בודהיזם.
לקוגוריו, הגדולה מבין שלוש הממלכות, היו שתי ערי בירה. נאנגנאנג (כיום פיונגיאנג) וקוּנגנה על הנהר יָאלוּ. בתחילה המדינה השתרעה עד גבול סין, היא כבשה בהדרגה שטחים נרחבים ממנצ'וריה. לבסוף גרשה את הסינים מנאנגנאנג (313). ההשפעה התרבותית של הסינים נמשכה עד שהבודהיזם אומץ כדת רשמית ב-372.
במאה ה-4 ממלכת פקצ'ה שגשגה ושלטה כמעט על כל חציו הדרומי של חצי האי הקוריאני.
בעזרת הקיסרים משושלת טאנג הסינית כבני ברית, כבשה ממלכת שילה את פקצ'ה ב-660 ואחר כך את ממלכת קוגוריו (668), ובכך החלה תקופת ממלכת שילה המאוחדת שהביאה לקיצה את תקופת "שלוש הממלכות".
בשם הקוריאני "סאמגוּק" או "שלוש הממלכות" נעשה שימוש בספרים קוריאנים קלאסיים "סאמגוק סאגי" ו"סאמגוק יוּסה".
ה'ע"ו
לדעת רוב הראשונים זוהי שנת היובל.
דוב אינגרסוס
דוב אינגרסוס (שם מדעי: Ursus ingressus) הוא מין נכחד של דוב פרהיסטורי, שחי בתקופת הפליסטוקן במרכז אירופה. המאובנים שלו התגלו באוסטריה במערת גמזולזן (Gamssulzen Cave), ממנה קיבל את שמו העממי: "דוב מערת גמזולזן". הדוב הוגדר למדע ב-2004 וממצאיו דמו לשרידי דוב חום. ממצאיו התגלו באזורים גבוהים באירופה ובעיקר בהרי האלפים, הרי אורל וברכס ההררי שוויבישה אלב בגרמניה. עם זאת הוא כנראה הותאם גם לאקלימים יבשים יחסית.
דוב זה התקיים בסוף הפליסטוקן שהיה בעל מבנה רגליים חזקות ושריריות ובצורתו דמה לדוב המערות. הוא הגיע למשקל של 150 עד 500 ק"ג, כך שהיה מעט קטן יותר מהדוב שעלה לעיתים על 1 טון אך לרוב שקל 350 עד 600 ק"ג. המדענים חלוקים האם דוב זה היה צמחוני שהתבסס על עשבים כמו דוב המערות או שהיה אוכל-כול כמו הדוב החום. מרבית המדענים סוברים שדוב זה ניזון בדומה לדוב המערות אך כאשר התנאים השתנו הוא גיוון בתפריטו. עם זאת הוא היה היפוקרניבור שמיעט באכילת בשר.
דוב זה חי במערות שמנעו ממנו לקפוא בתקופת הקרח ובהם הוא התחמם. עם זאת ממצאים מגרמניה של שבר בגולגולת שנגרם מנשיכת טורף אחר - כנראה אריה מערות או צבוע מערות מראים שלעיתים היו נוצרים מלחמות על אתרי המחסה שלעיתים הדוב הפסיד בהם לטורפים אחרים.
דוב זה התפתח מהמין דוב דנינגרי לצד דוב המערות בטווח שנים מוערך של לפני 173,000 עד 414,000 שנה כשחלק מהחוקרים חושבים שהתפתחו לפני 600,000 שנים. ישנם חוקרים הרואים בשני הדובים תת-מינים של דוב דנינגרי. הוא חי עד שהמאובנים האחרונים תוארכו ללפני 30,000 שנה, ממש לפני סיום תקופת הקרח. הדוב נכחד אולי כתוצאה משינויי אקלים גדולים או שניצוד או נדחק בידי שבטים אנושיים עד להכחדתו.
מלחמת בוסניה
מלחמת בוסניה או המלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה מלחמה בינלאומית שהתרחשה בבוסניה והרצגובינה בין אפריל 1992 לדצמבר 1995, על רקע התפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. הכוחות התוקפים העיקריים הזדהו כסרבים וכקרואטים של בוסניה והרצגובינה, לרבות משִטחי רפובליקה סרפסקה והקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה (כלומר מתוך המדינה). כוחות אלה הונהגו וזכו לאספקה מן המדינות סרביה וקרואטיה (כל מדינה והקהילה האתנית הקשורה אליה), ומבוסניה והרצגובינה עצמה (אז "הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה"). בשלביה המאוחרים השתתפו במלחמה גם כוחות נאט"ו.
התפרקות יוגוסלביה הסוציאליסטית
הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה הייתה אחת משש רפובליקות שהרכיבו את הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, פדרציה קומוניסטית שהתקיימה משנת 1945. הרפובליקה הדומיננטית מבין השש הייתה סרביה, וארבע הנותרות היו קרואטיה, מונטנגרו, סלובניה ומקדוניה.
אחדותה של הפדרציה התערערה בהדרגה לאחר מותו של המנהיג המייסד יוסיפ ברוז טיטו בשנת 1980, עקב חולשת ההנהגה החלופית, משבר כלכלי ומתחים בין הקבוצות האתניות השונות. התפרקות ברית המועצות בשנים 1989–1991 חיזקה את המתנגדים להמשך השלטון הקומוניסטי הריכוזי.
בשנת 1991 פרשו מן הפדרציה היוגוסלבית סלובניה, קרואטיה ומקדוניה, פרישה שלא הייתה אלא התנתקות מן השלטון המרכזי בסרביה. לאחר פרישת השתיים הראשונות פלש אליהן צבא יוגוסלביה (מלחמת עשרת הימים בסלובניה ומלחמת העצמאות של קרואטיה, בהתאמה). פרישתה של מקדוניה התבצעה ללא עימות צבאי. היה זה רק עניין של זמן עד שגם בוסניה והרצגובינה תצטרף לפורשות מיוגוסלביה.
המצב בבוסניה והרצגובינה טרם המלחמה
הקו הלבן הוא הגבול הנוכחי בין שתי הישויות המרכיבות את בוסניה והרצגובינה - הפדרציה של בוסניה והרצגובינה (בוסניאקים וקרואטים) ורפובליקה סרפסקה (סרבים).
בוסניה והרצגובינה הייתה מדינה רב-לאומית משכבר הימים. במפקד אוכלוסין שנערך במדינה ב-1991 הגדירו עצמם 44% כמוסלמים (כלומר בוסניאקים), 32.5% כסרבים ו-17% כקרואטים. 6% הגדירו עצמם יוגוסלבים.
בבחירות הרב-מפלגתיות הראשונות שהתקיימו בנובמבר 1990, ניצחו שלוש המפלגות הלאומיות הגדולות: מפלגת הפעולה הדמוקרטית הבוסניאקית, המפלגה הדמוקרטית הסרבית והאיחוד הדמוקרטי הקרואטי. המפלגות חלקו בשלטון לפי מפתח אתני, כך שנשיא הנשיאוּת (כך הוגדר התפקיד ברפובליקות של יוגוסלביה הסוציאליסטית) היה בוסניאקי, נשיא הפרלמנט (כלומר היו"ר) היה סרבי וראש הממשלה היה קרואטי.
שני מאפיינים אלה, רב-לאומיות מחד ושאיפות לאומיות של כל קבוצה אתנית מאידך, אשר שררו בבוסניה והרצגובינה עוד טרם התפרקות יוגוסלביה, יהוו קרקע פורייה למאבקים הלאומיים שיצמחו בעקבותיה. כאמור, מכיוון שהרפובליקה הדומיננטית ביוגוסלביה הייתה סרביה, הרי שפרישת בוסניה והרצגובינה מיוגוסלביה היא למעשה התנתקות מהשלטון הסרבי, ובהתאם לכך, הבוסניאקים והקרואטים צידדו בפרישה, ואילו הסרבים התנגדו לה, בין שרצו להישאר קשורים מדינית לסרביה ובין שרצו עצמאות מדינית מהרוב הבוסניאקי-קרואטי בתוך בוסניה והרצגובינה.
הסכם קרג'ורג'בו
במרץ 1991 התקיימו שיחות בין סלובודן מילושביץ' ופרניו טוג'מן על חלוקת בוסניה והרצגובינה בין קרואטיה וסרביה, שנודעו כהסכם קרג'ורג'בו. בעקבות הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה, תקפו הסרבים חלקים שונים של המדינה. הממשל של בוסניה והרצגובינה איבד למעשה את השליטה על השטח כולו. הממשל הבוסני היה חלש ולא היה מוכן למלחמה.
הקמת רפובליקה סרפסקה
במהלך המשבר הפוליטי אשר הוביל לעצמאותן של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה, ב-25 ביוני 1991 הוקמה אספת נבחרים סרבית ב-24 באוקטובר 1991 כגוף המייצג של העם הסרבי החי בבוסניה והרצגובינה. המפלגה החזקה בקרב הסרבים מבוסניה והרצגובינה, המפלגה הדמוקרטית הסרבית (СДС) בראשותו של רדובאן קאראג'יץ' (Радован Караџић) יסדה את "הפרוביניציה האוטונומית הסרבית" (САО) ובה אספת הנבחרים. בנובמבר 1991 ערכו הסרבים משאל עם שבו הוחלט כי הם נשארים עם יוגוסלביה, שכעת כללה מלבדם את סרביה ומונטנגרו. ב-9 בינואר 1992 ייסד בית נבחרים הסרבי בבוסניה את "הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה". ב-28 בפברואר אותה השנה אומצה החוקה הסרבית. הוחלט בה כי יכללו בשטחי הפרובינציה הסרבית את כל הרשויות המקומיות, הטריטוריות, והישויות האתניות שנכללו בבוסניה והרצגובינה והוכרז כי זה יהיה חלק מן הפדרציה היוגוסלבית.
משאל העם וההחלטות היו לא חוקיות, כך טענה הממשלה הבוסנית והכריזה על החוקה כאי חוקית.
הכרזה על הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה
ב-18 בנובמבר 1991, הכוחות הקיצוניים של האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בראשות מאטה בובאן הכריזו על קיום "הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה", כיישות פוליטית, תרבותית, כלכלית, וטריטוריאלית נפרדת בשטחי בוסניה והרצגובינה. השפעת האיחוד הדמוקרטי הקרואטי בשטחים שנתבעו על ידי הרצג בוסניה הייתה משמעותית, ובית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה טוען שזה הושג בעקבות טיהור אתני של בוסנים מוסלמים.
עצמאות בוסניה והרצגובינה
אחרי הכרזות העצמאות של קרואטיה וסלובניה מיוגוסלביה ב-1991, החליטה בוסניה והרצגובינה כי עליה לערוך משאל עם על עצמאות.
ההחלטה בפרלמנט הבוסני על עריכת המשאל התקבלה לאחר שהנציגים הסרבים עזבו את הישיבה במחאה. אותם הצירים הסרבים קראו לאוכלוסייה הסרבית להחרים את המשאל.
משאל העם נערך ב-29 בפברואר וב-1 במרץ. אחוז ההצבעה היה 63.4 אחוזים, ו-99.7 אחוזים מהמצביעים תמכו בעצמאות. ב-5 במרץ הכריז הפרלמנט על עצמאות. המנהיגות הסרבית השתמשה במשאל העם כסיבה לחסימת כבישים במחאה.
כינון הרפובליקה הסרבית של בוסניה והרצגובינה
המדינה החדשה הוכרזה במרץ 1992 בעוד שהתנגשויות אלימות בין קבוצות אתניות התפרצו ברחבי המדינה. הפרישה מבוסניה של הסרבים הוכרעה על ידי הצבא הלאומי היוגוסלבי ועל ידי הכוחות הצבאיים למחצה. ב-6 באפריל 1992 הכירה הקהילייה האירופית בעצמאותה של בוסניה. הסרבים בבוסניה הכריזו על היפרדותם ב-7 באפריל 1992, השיוך לבוסניה הרצגובינה הוסר מהשם והם נקראו רפובליקה סרפסקה.
אמברגו על סחר בנשק
ב-25 בספטמבר 1991, החליטה מועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו על סחר בנשק בכל שטחי יוגוסלביה לשעבר. האמברגו פגע בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, שכן סרביה ירשה את חלקו העיקרי של הצבא העממי היוגוסלבי וקרואטיה יכלה להבריח נשק בדרך הים. יותר מ-55 אחוזים מהנשק ומתקני הצבא היוגוסלבים שכנו בבוסניה בגלל תוואי השטח ההררי שבה, בציפייה למלחמת גרילה, אך רבים מהמפעלים הללו היו בידי הסרבים, ואחרים הושבתו בגלל מחסור בחשמל ובחומרי גלם. הממשל הבוסני פעל להסרת האמברגו אך לזאת התנגדו צרפת, בריטניה ורוסיה. הקונגרס האמריקני קרא פעמיים להסיר את האמברגו אך הנשיא קלינטון הטיל עליהן וטו כדי שלא להסתכסך עם המדינות הנ"ל. אף על פי כן, ארצות הברית הבריחה בחשאי (ולעיתים תוך הסתייעות בקבוצות איסלמיסטיות) נשק לבוסניה דרך קרואטיה.
מהלך המלחמה
העימות התרחש בעיקר בין הרוב היחסי המוסלמי הבוסני, לבין הסרבים (נוצרים אורתודוקסים) בבוסניה. הקרואטים (נוצרים קתולים) בבוסניה גם נלחמו במלחמה נגד הסרבים, שניהם עם ונגד המוסלמים הבוסנים. עמים אחרים אשר גם השתתפו בסכסוך, בעיקר יוגוסלביה (סרביה של מילושביץ') אשר תמכה בצד הסרבי בבוסניה וקרואטיה אשר תמכה בקרואטים הבוסניים. אף על פי כן, גם האו"ם, נאט"ו, רוסיה ואיראן השתתפו בסכסוך, כל אחת במידה שונה. הסיעות הללו שינו את יעדיהם ואת הבריתות שלהם במספר הזדמנויות לאורך המלחמה.
הצבא העממי היוגוסלבי נסוג רשמית מבוסניה והרצגובינה ב-12 במאי 1992, זמן מה אחרי הכרזת העצמאות. עם זאת, רוב שרשרת הפיקוד, הנשק ובכירי הצבא, בתוכם הגנרל ראטקו מלאדיץ', נשארו בצבא רפובליק סרפסקה. הקרואטים ארגנו כוח הגנה בשם "מועצת ההגנה הקרואטית" ששימש ככוחות המזוינים של הרצג בוסניה. הבוסנים השתלבו בעיקר בצבא הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה, אם כי כרבע מחיילי הצבא לא היו בוסנים (בעיקר בלוחמה בסרייבו).
בשורות הסרבים נלחמו גם מתנדבים סלאבים, בעיקר רוסים. מתנדבים יוניים ממשמר המתנדבים היווני לקחו חלק בטבח סרברניצה, ודגל יוון הונף בעיר לאחר שנפלה לידי הסרבים. בכוחות הקרואטים שירתו מתנדבים מערביים, והם קיבלו תמיכה מנאו נאצים גרמנים ואוסטרים. מתנדב שוודי בשם ג'קי ארקלב הורשע בפשעי מלחמה נגד בוסנים-מוסלמים עם שובו לשוודיה. הבוסנים קיבלו תמיכה מקבוצות מוסלמיות. לפי דיווחים אמריקניים, מאות אנשי משמרות המהפכה תמכו בממשלה הבוסנית במהלך המלחמה.
רובה של הבירה סרייבו נשלט על ידי הבוסנים. צבא רפובליקה סרפסקה הטיל עליה מצור לאורך כל המלחמה. מספר הפסקות אש נחתמו והופרו. האו"ם ניסה ללא הצלחה לעצור את המלחמה.
1992
ב-19 בספטמבר, הצבא העממי היוגוסלבי תגבר את אזור מוסטר בכוחות, תוך מחאה של השלטון המקומי. ב-7 בינואר 1992, החברים הסרבים של מועצת העיר פריידור, ביחד עם המזכירים המקומיים של המפלגה הדמוקרטית הסרבית הכריזו על "אספת העם הסרבי בפריידור". עשרה ימים מאוחר יותר, הכריזה האספה על הפיכת האזורים הסרביים של פריידור לכדי האזור האוטונומי של קראינה הבוסנית, במטרה ליצור מדינה סרבית בשטחים הסרבים.
במהלך החודשים מרץ-אפריל-מאי 1992, התחוללו קרבות קשים במזרח בוסניה כמו גם בצפון מערב המדינה. במרץ התקפות של מנהיגי המפלגה הדמוקרטית הסרבית, ביחד עם קציני הפיקוד השני של הצבא העממי היוגוסלבי, נערכו במזרח בוסניה במטרה להשתלט על נקודות אסטרטגיות ולהטיל תקשורתי ומידעי.
ב-23 באפריל 1992, החליטה המפלגה הדמוקרטית הסרבית להשתלט על פריידור ביחד עם הצבא העממי היוגוסלבי. עד סוף אפריל, מספר תחנות משטרה סרביות חשאיות הוקמו בעיר ולמעלה מ-1,500 סרבים חמושים היו מוכנים להשתתף בהשתלטות.
ה-SDS (המפלגה הדמוקרטית הסרבית) הכינה הודעה על ההשתלטות שהוקראה ברדיו פריידור ביום למחרת ההשתלטות. בליל 29/30 אפריל, ההשתלטות על פריידור יצאה לפועל. אנשי הביטחון הציבורי ושוטרי מילואים התאספו בצירקי פולייה שבפריידור. רק סרבים נכחו וכמה מהם לבשו מדי צבא.
ביוני 1992, המנדט של כח UNPROFOR, שהוצב במקור בקרואטיה, הורחב גם לבוסניה והרצגובינה, במקור כדי להגן על נמל התעופה הבינלאומי של סרייבו. בספטמבר, נוסף ל-UNPROFOR התפקיד להגן על סיוע הומניטרי בכל המדינה, כמו גם להגן על פליטים לבקשת הצלב האדום.
המלחמה הקרואטית-בוסנית
תחת הלחץ של הכוחות הסרבים בבוסניה ובקרואטיה, העבירה מועצת ההגנה הקרואטית (HVO) את עיקר פעילותה מהגנת החלקים הקרואטים בבוסניה להתפשטות על חשבון הצבא הבוסני. ישנם הטוענים שזה היה בהתאם להסכם קרג'ורג'בו בין פרניו טוג'מן לסלובודן מילושביץ' בנוגע לחלוקת בוסניה בין הסרבים והקרואטים. ה-HVO תקף אזרחים בוסנים וביצע טיהור אתני של שטחיהם. הסכם גראץ ממאי 1992, פיצל את הקרואטים בבוסניה בין הבדלנים ותומכי האיחוד. כוחות ההגנה הקרואטיים (HOS), היו כוח לאומני קרואטי שלחם לצד הבוסנים.
ב-18 ביוני 1992, שלח ה-HVO אולטימטום לכוחות הבוסניים בנובי טראבניק, בו דרש לבטל את רשויות בוסניה והרצגובינה, להכיר בסמכות הקהילה הקרואטית של הרצג בוסניה ולהשבע לה אמונים, להכפיף את הכוחות הבוסנים ל-HVO ולגרש פליטים מוסלמים, וכל זאת בתוך 24 שעות. ההתקפה יצאה אל הפועל ב-19 ביוני. הכוחות הבוסנים המצוידים בדלות נלחמו בשתי חזיתות וכבשו שטחים מהקרואטים. האירועים הללו נחשבים לתחילת המלחמה הקרואטית-בוסנית.
1993 - 1994
בשנת 1993 הוקמה הפרובינציה האוטונומית של בוסניה עם בירה בוליקה קלדושה. משטרה תמך בקרואטיה ובסרביה נגד הממשל המרכזי בסרייבו. האוטונומיה שרדה עד לשנת 1995.
במטרה להקל על מצב העיר שהייתה במצור הוקמה מנהרת סרייבו.
ממשל ביל קלינטון שהחל לכהן ב-1993 נמנע מלעסוק בסוגיית בוסניה במשך למעלה משנה, שכן סכסוכים שבטיים לא נתפסו בעיניו כעניינה של המדיניות האמריקאית העולמית.
רק ב-1994 מינו קלינטון ווורן כריסטופר את ריצ'רד הולברוק לשליחם המיוחד למשבר בבוסניה. הולברג לחץ על הצדדים להגיע להסכם ותיאר את דרך פעולתו: "מעין הטרדה חסרת רחמים של הצדדים אל ויתורים שהם לא מוכנים לעשות אלמלא יילחצו בידי ארצות הברית".
הסכם וושינגטון
ב-18 במרץ 1994 נחתם בבית הלבן שבוושינגטון די. סי. ובווינה, הסכם השלום "הסכם וושינגטון" (באנגלית: Washington Agreement) ששם קץ למצב הלוחמה בין הקרואטים תושבי בוסניה והרצגובינה לבין ממשלת בוסניה והרצגובינה שנשלטה בעיקר על ידי הבוסניאקים. ההסכם הקים את הפדרציה הקרואטית-מוסלמית אשר הפכה לפדרציה של בוסניה והרצגובינה במסגרת בוסניה והרצגובינה ולצידה של הרפובליקה סרפסקה. לפי ההסכם אוחדו השטחים שנשלטו אותה עת על ידי הצדדים לו והשטח חולק לעשרה קנטונים במטרה למנוע עליונות של מי מהקבוצות הלאומיות באזור.
מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית
מכיוון שהמלחמה בבוסניה והרצגובינה הייתה תוצאה של אי יציבות באזור היותר רחב של יוגוסלביה הקודמת (הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), ובגלל המעורבות עם הארצות הסמוכות קרואטיה, ומה שנותר מיוגוסלביה (סרביה ומונטנגרו), היה ויכוח אשר נמשך זמן רב אם הסכסוך הוא מלחמת אזרחים או מלחמה תוקפנית. רוב המוסלמים הבוסנים וקרואטים רבים טענו שהמלחמה הייתה תוצאה של תוקפנות קרואטית וסרבית, בזמן שהסרבים החשיבו לעיתים קרובות את הסכסוך למלחמת אזרחים.
פשעי מלחמה
במשפט אשר התקיים בפני בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בעקבות תביעה משפטית משנת 1993 אשר הוגשה מצד בוסניה והרצגובינה נגד סרביה ומונטנגרו על בסיס רצח עם. בית הדין הבינלאומי לצדק קבע ב-26 בפברואר 2007 שלסרביה אין אחריות לרצח העם אשר בוצע על ידי הכוחות הסרביים והבוסניים בטבח סרברניצה בשנת 1995. בית הדין הבינלאומי לצדק פסק, אף על פי כן, שסרביה נכשלה בכך שלא מנעה את הטבח של סרברניצה ונכשלה בכך שלא הענישה את אלו אשר היו אחראים לטבח, ובייחוד את ראטקו מלאדיץ'. כמו כן בית הדין הבינלאומי לצדק פסק שלא קיימת עדות מספקת לכך שבוצע רצח עם רחב נגד אוכלוסיית הבוסנים המוסלמים, כפי שהצהירה הממשלה הבוסנית.
המלחמה הובאה לסיומה לאחר שנחתם הסכם שלום בפריז ב-14 בדצמבר 1995. בעקבות כך החל תהליך משא-ומתן בין הצדדים אשר התקיים בדייטון, אוהיו, והסתיים ב-21 בדצמבר 1995. ההסכמות אליהם הגיעו הצדדים ידועות כהסכם דייטון. בו רפובליקה סרפסקה זכתה באשרור בינלאומי, כישות עם אחריות בינלאומית מוגבלת, עם זכות לכינון יחסים מקבילים ומיוחדים עם יוגוסלביה דאז, סרביה דהיום.
מלחמת בוסניה בתרבות הפופולרית
הסרט "שטח הפקר" (באנגלית: No Man's Land) משנת 2001, מגולל את סיפורם של שלושה חיילים, שניים בוסנים ואחד סרבי. סיפור הרקע בסרט סובב סביב המערכה ביוגוסלביה, אשר נמשכה לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק ממלחמות השליטה והמאבק בבלקן. הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריה סרט זר.
הסרט "נולד פעמיים" (באיטלקית: Venuto al Mondo, באנגלית: Born twice) שהופק בשנת 2012 מתרחש ברובו בסרייבו בזמן המלחמה. הוא מספר על אשה איטלקית שנוסעת עם בנה המתבגר לביקור בסרייבו בהזמנת ידיד בוסני אותו הכירה שנים רבות קודם. במהלך הביקור היא מגלה את האמת על נסיבות הולדתו של בנה ומותו של בעלה הקודם בבוסניה בזמן המלחמה. במהלך הסרט ישנם אזכורים רבים של זוועות המלחמה.
גורו פורנימה
גורו פורנימה (בסנסקריט: गुरु पूर्णिमा) הוא חג הינדי ובודהיסטי, הנחוג כל שנה ביום הירח המלא של חודש האשאדה בלוח השנה ההינדי (יוני או יולי בלוח השנה הגרגוריאני). החג מוקדש למורים רוחניים ואקדמיים ובמהלכו מביעים תלמידיהם את הערכתם כלפיהם. מכונה גם ויאסה פורנימה, היום בו לפי המסורת הופיע לראשונה החכם ויאסה.
בבודהיזם ביום זה מציינים תחילת הרצאות של גאוטמה הבודהה על תורתו.
מערב
מערב הוא אחת מארבע רוחות השמים. הוא הפוך למזרח ונמצא בזווית ישרה לצפון ודרום. המערב נמצא באזימוט 270 מעלות.
מערב הוא הכיוון ההפוך לכיוון הסיבוב של כדור הארץ ולכן זהו גם הכיוון בו שוקעת השמש בימי השוויון.
להבדיל מצפון ודרום, שהם כיוונים מוחלטים, שלהם אותה משמעות בכל מקום על-פני כדור הארץ, מערב ומזרח הם כיוונים יחסיים, שמשמעותם תלויה במקום שבו נמצא אומרם.
ארתור פרי
ארתור פרי (נולד ב-30 ביולי 1986) הוא זמר ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בברית המועצות בשם ארתור פרדז'ב.
ב-2007 שיחק בסרט הקולנוע "בופור" בו גילם את דמותו של יונתן שפיצר. באותה שנה שיחק בעונה השלישית של סדרת הנוער "ראש גדול" בדמותו של גיא. בשנת 2008 החלה לשחק בדרמה המוזיקלית היומית של Yes "דני הוליווד" בתפקיד רינגו. בשנת 2009 שיחק בסרט העצמאי הקצר "ריץ'רץ'" לצד אייל רוזלס, וכן, שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה "דני הוליווד". בשנת 2010 שיחק בסרט הסטודנטים "ראיית לילה". בשנת 2011 שיחק בסרט הסטודנטים "מורעלים" לצד דוד שאול ומגי אזרזר. בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "מי מפחד מהזאב הרע".
ב-2013 התארח בשעשועון "כלוב הזהב" שהנחה אבי קושניר.
חבר להקת הגלאם מטאל "ארלקינו".
MSC (חברה)
Mediterranean Shipping Company (בקיצור: MSC) היא חברת הספנות השנייה בגודלה בעולם, במונחי קיבולת כלי שיט. יחד עם זאת, מכיוון שאינה נסחרת בבורסה היא אינה מחויבת להציג את נתוני התקציב שלה על ידי צדדים בלתי תלויים, על כן המידע שהחברה מפרסמת על עצמה לא מאומת. נכון לסוף 2014, החברה מפעילה 471 אוניות מכולות. MSC היא חברה אשר הוקמה בנאפולי, איטליה ושכיום בסיסה נמצא בז'נבה, שווייץ והיא פעילה בכל הנמלים הגדולים בעולם. MSC קרוז היא חטיבה של החברה המתמקדת באוניות תענוגות.
היסטוריה
ב-1989 MSC רכשה את חברת שיט התענוגות  Lauro Lines ושינתה אותה ל-MSC קרוז ב-1995, והגדילה משמעותית את העסקים בתחום זה.
במרץ 2009 השיקה החברה את ספינת המטען הגדולה ביותר בעולם דאז שנקראת "MSC Danit", על שמה של דנית, בתו של עדני סימקין, מנהל MSC ישראל.
החל מאוקטובר 2014, דיאגו אפונטה (בנו של המייסד) מונה לנשיא ומנכ"ל החברה.
הנציגות הישראלית
בשנת 2004 נפתחה נציגות ישראלית לחברה, שבראשה עומד עדני סימקין.
MSC Napoli
MSC Napoli ננטשה בתעלת למאנש עקב סופה בינואר 2007.
MSC Sabrina
ב-8 במרץ 2008 MSC Sabrina עלתה על שרטון בנהר סנט לורנס. הספינה נגררה משם ב-4 באפריל.
MSC Jessica
MSC Jessica פורקה במספנת הגרוטאות בגוג'ראט, הודו, בניגוד לתקנות האירופאיות ואמנת בזל. ב-4 באוגוסט 2009, 6  עובדים נהרגו כאשר הספינה הייתה בשלבי פירוק.
MSC Nikita
ב-29 באוגוסט 2009, MSC Nikita התנגשה עם ספינה אחרת מול נמל רוטרדם. הספינה נגררה לנמל ולאחר מספר תיקונים הוכרזה כטוטל לוס. לא היו הרוגים בתקרית.
MSC Chitra
אוניית המכולות MSC Chitra התנגשה עם כלי שיט אחר ב-8 באוגוסט 2010 בנמל הנמצא במהאראשטרה, כתוצאה מהפגיעה כ-300 מכולות נפלו למי הנמל. הנמל נסגר למשך מספר ימים עד שהמכולות פונו ולא היוו סכנה לספינות.
MSC Elena
ב-2006 MSC Elena נקנסה בסכום של 10 מיליון דולר לאחר שהואשמה בזיהום המים.
Rena
אוניית המכולות MV Rena עלתה על שרטון ליד טאורנגה, ניו זילנד ב-5 באוקטובר 2011. האוניה הייתה אוניות צים לשעבר והפליגה תחת דגל ישראל בשם ZIM AMERICA
MSC Flaminia
ב-14 ביולי 2012, אוניית המכולות MSC Flaminia שטה באוקיינוס האטלנטי ועלתה באש, כתוצאה מכך התרחשו מספר פיצוצים. הספינה ננטשה, ו-2 בני אדם מתוך 25 אנשי הצוות נהרגו בתקרית.
אנדרטת ביסמרק
אנדרטת ביסמרק (בגרמנית: Bismarck-Nationaldenkmal) בטירגרטן בברלין היא פסל זיכרון של הפסל ריינהולד בגאס משנת 1901, המוקדש לנסיך אוטו פון ביסמרק, ראש ממשלת פרוסיה והקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית. הפסל, כמו גם עמוד הניצחון של ברלין ניצבו במקור בכיכר הרפובליקה לפני בניין הרייכסטאג, אך הועברו למקומם הנוכחי בכיכר הכוכב הגדול (Großer Stern) ב-1938. ככל הנראה העברת הפסל היא זו שהצילה אותו מהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה, והוא נותר בשלמותו עד היום, למעט נזקים מרסיסים שספג במהלך הפצצות בעלות הברית על ברלין.
בגאס זכה בחוזה לעיצוב האנדרטה מבין 90 משתתפים שהגישו הצעות לתחרות שיזם הקייזר וילהלם השני. גובהו של הפסל 15 מטר, רוחבו 20 מטר ובסיסו חפור בעומק 4 מטר. התכנון המקורי כלל גם שתי בריכות בצורת חצי עיגול עם מזרקות ופסלי אבן של נימפות וטריטונים שיצר הפסל לודוויג קאוור בין השנים 1897-1901. חנוכת האנדרטה נערכה ב-16 ביוני 1901.
עיצוב האנדרטה
מעמד הפסל עשוי גרניט אדום ועליו מתנשאת לגובה 6.6 מטר דמותו המפוסלת בברונזה של ביסמרק במדי פרשים, שאותם נהג ללבוש בהופעותיו בפני הרייכסטאג. ידו השמאלית אוחזת בחוזקה בניצב של חרב בעלת להב רחב, ידו הימנית שעונה על חוקת האימפריה, ומבטו צופה אל האופק. על חזית המעמד שעליו ניצב הפסל חקוקה בפשטות הכתובת "ביסמרק", ומתחתיה ההקדשה "הקאנצלר הראשון של העם הגרמני 1901". בצידו הימני של המעמד נמצא תבליט המתאר שני צעירים - אחד אוחז בידו בלפיד והשני תוקע בקרן, ומאחוריהם דמותו של ביסמרק כאל יווני כשמלאך שומר מרחף מעליו. תבליט נוסף נמצא על צידו השמאלי של המעמד ומתאר ינשוף האוחז בציפורניו עט נוצה כשמסביב מעופפת להקת עורבים.
ארבעת הפסלים שבתחתית האנדרטה משמשים להאדרת שמו של ביסמרק כסמל לכך שפסל רגיל אינו יכול לייצג את דמותו:
האראלד החמישי, מלך נורווגיה
האראלד החמישי, מלך נורווגיה (בנורווגית: Harald V av Noreg - Harald Den Femte; נולד ב-21 בפברואר 1937) הוא מלך נורווגיה מ-17 בינואר 1991.
ילדותו ולימודיו
האראלד החמישי נולד ב-21 בפברואר 1937 בסקאוגום, אסקר (ליד אוסלו), לאולף החמישי, מלך נורווגיה ולמרתה, נסיכת שוודיה, בתם של הנסיך קרל, דוכס וסטריטלנד ואינגבורג, נסיכת דנמרק. הוא הנסיך הנורווגי הראשון שנולד על אדמת נורווגיה מאז לידת אולף הרביעי, מלך נורווגיה בשנת 1370. האראלד הוא נינו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וכן מדורג במקום ה-73 בסדר הירושה לכתר הבריטי. דרך אמו הוא בן דודו של אלברט השני מלך הבלגים (אמו של האראלד היא אחות אמו של אלברט).
להאראלד שתי אחיות - הנסיכה רגנהילד, הדוכסית מלורנצן שגרה בעבר בברזיל, והנסיכה אסטריד, הדוכסית מפרנר הגרה באוסלו. בשל פלישת הגרמנים לנורווגיה, עזבו האראלד, אמו ושתי אחיותיו את נורווגיה ועברו להתגורר בעיר וושינגטון בארצות הברית; אביו וסבו המלך שהו בלונדון. המשפחה חזרה למולדתה רק לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
בקיץ 1955 החל את לימודיו באוניברסיטת אוסלו. בשנת 1959 הוא סיים את האקדמיה הצבאית הנורווגית. בשנת 1960 נכנס לקולג' בליול שבאוקספורד, ולמד היסטוריה וכלכלה. באותה השנה ערך ביקור רשמי מחוץ לגבולות נורווגיה, כאשר ביקר בארצות הברית והידק את קשריו עם "הקרן הסקנדינבית אמריקנית".
חייו הבוגרים
בשנת 1968 נישא האראלד לסוניה הרלדסן, אף על פי שהיא איננה ממשפחת מלוכה. לזוג נולדו שני ילדים, הנסיכה מרתה לואיז ויורש העצר הוקון.
האראלד ייצג את נורווגיה במשחקים האולימפיים בתחום השיט, וזכורה במיוחד אולימפיאדת טוקיו (1964) שבמהלכה נשא את הדגל הנורווגי. הוא זכה עם צוות השיט שלו במדליות ארד, זהב וכסף באליפויות העולם שהתקיימו בשנים 1982, 1987 ו-1988. בשנת 2005 זכה במדליית הזהב במסגרת המשחקים האירופאיים שנערכו בשוודיה.
ב-17 בינואר 1991 מת אביו אולף החמישי, מלך נורווגיה, והאראלד עלה לשלטון במקומו.