cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבב הפוקר האירופי
שידור
ג'יימס הארטיגן מנחה את שידור הטורנירים הטלוויזיוניים החל מ-2007. בשנים הראשונות הצטרפו אליו שחקנים מוכרים כשדרני משנה, וב-2011 הצטרף אליו ג'ו סטייפלטון כצוות השידור הקבוע. כחלק מצוות השידור המתחלף מצטרפים ניק וולש, מריה הו, גריפין בנגר וסאם גרפטון. שידורים אלו מתקיימים בטלוויזיה ובערוץ ה-Twitch.tv של פוקרסטארס.
סדריק קראסו
סדריק קראסו (בצרפתית: Cédric Carrasso; נולד ב-30 בדצמבר 1981; אביניון שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער. גובהו של קראסו הוא 1.87 מ'. אחיו יוהאן קראסו גם הוא שוער כדורגל.
קריירה
קראסו התחיל את הקריירה שלו במארסיי. בקבוצה שיחק 8 שנים במהלכם הושאל לקריסטל פאלאס האנגלית ולגנגאן. בשנת 2008 עבר קראסו לטולוז בה שיחק שנה אחת ושותף כמעט בכל משחקי הקבוצה וסייע לה להגיע למקום הרביעי שהוביל לליגת האירופית. בקיץ 2009 עבר לבורדו איתה זכה במקום השישי והגיע לרבע גמר ליגת האלופות בו נעצרה על ידי אולימפיק ליון.
יכולתו המרשימה של קראסו משכה את עיניו של מאמן נבחרת צרפת ריימונד דומנק שב-2009 זימן אותו לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית. משחקו היחיד בנבחרת צרפת היה במשחק ידידות נגד ב-11 בפברואר 2009. קראסו קיבל זימון לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010.
ניומארקט (אמסטרדם)
ניומארקט (בהולנדית: Nieuwmarkt; 'השוק החדש') היא כיכר עירונית במרכז אמסטרדם. השכונה הסובבת את הכיכר נקראת 'שכונת ניומארקט' (Nieuwmarktbuurt). במרכז הכיכר ניצב הוואח (Waag), בית שקילה מהמאה ה-15.
הכיכר היא יעד תיירותי פופולרי והיא מוקפת מסעדות, בתי קפה וחנויות. בנוסף היא מוקד לשוק יומי שמתמקד בעיקר בתוצרת חקלאית ומזון מסוגים שונים, בימי שבת מתקיים בכיכר שוק מזון אורגני ובימי ראשון וחג מתקיים שוק ענתיקות וספרים.
היסטוריה
הכיכר הוקמה בשנת 1614 כאשר התעלות סביב בית השקילה מולאו, היא מתפרסת על רחבה בגודל של כ-40 מטרים לרוחב על כ-80 מטרים לעומק. מכיוון צפון היא גובלת בקצה תעלת 'גלדרסקייד' ומדרום היא גובלת בקצה תעלת 'קלובנירסבורגוואל'. מכיוון מערב היא גובלת עם שכונת דה ואלן (אזור 'החלונות האדומים'), היא גם נחשבת חלק מאזור צ'יינהטאון של אמסטרדם.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הגרמני של אמסטרדם, שימשה הכיכר כנקודת ריכוז ליהודי העיר לפני שליחתם למחנות הריכוז. במהלך שנות ה-70 נהגתה תוכנית להקים כביש מהיר חדש שיעבור באזור הכיכר, מה שהצית מהומות באזור. חלק מהמבנים סביב הכיכר נהרסו כחלק מהתוכנית, אך לבסוף זו נזנחה בלחץ תושבי השכונה והחלק היחיד בה שיצא לפועל היה פתיחת תחנת תחנת רכבת תחתית בצמוד לכיכר.
בנד (הרלדיקה)
בנד (באנגלית: Bend) הוא מטען הרלדי, אחד מ"הצורות המכובדות", שמעוצב כפס אלכסוני שנמתח מהפינה הימנית העליונה של המגן לפינה השמאלית התחתונה (מנקודת מבטו של נושא השלט). קיימות אפשרויות עיצוב רבות לבנד מלבד צבעו, שנוגעות לרוחבו, לעיצוב הקווים שלו ולאורכו. כמו כן, יכול להיות יותר מבנד אחד על המגן. הרוחב המקובל הוא שליש מרוחב המגן, אם הבנד מוטען בעצמו, וחמישית מרוחב המגן, אם לא. קיימות צורות נוספות מקובלות שלהן שמות מיוחדים: בנדלט (Bendlet) שרוחבו חצי מרוחב בנד רגיל וקוטיסה (Cotise) שרוחבו חצי משל בנדלט. הקוטיסה מוטען רק בזוגות ומשני צידיו של בנד רגיל מוטען בסמל כלשהו. ריבנד (Riband) הוא בנד שקצותיו לא נוגעים בגבולות המגן ורוחבו כשל קוטיסה. בנד סיניסטר הוא בנד הפוך בכיוונו והוא נמתח מהפינה השמאלית העליונה לימנית התחתונה. בבלאזון, חובה לציין אם הבנד הוא סיניסטר, ואם לא מצוין, המשמעות היא שהוא רגיל (דקסטר). גם בסוג זה קיימים כל העיצובים האמורים לעיל. בטון (Baton) הוא שמו של בנד סיניסטר קצר (כמו ריבנד) והוא מוטען במגיני צאצאים לא חוקיים של נושא המגן. קווי הבנד יכולים להיות ישרים, גליים, משוננים, או כל אפשרות אחרת מתוך הקווים המקובלים. במקרה שהמגן מוטען גם בגבול, יש צורך לציין אם הבנד מוטען מעליו או לא.
קיימת גם חלוקת בנד, שמשמעה חלוקת המגן לשני חלקים בצורה אלכסונית. קיימות חלוקות עד שמונה בנד בשני צבעים לסירוגין.
פלקסגון
יש פלקסגונים המורכבים ממצולעים שונים: משולשים, מרובעים, טרפזים, מחומשים, משושים ועוד.
הילד הכחול
הילד הכחול (באנגלית: The Blue Boy) הוא ציור שמן שצייר תומאס גיינסבורו. הציור נמצא כיום בבעלות ב.
היסטוריה
זוהי אחת מיצירותיו הידועות ביותר של גיינסבורו. הציור נחשב זמן רב כדיוקן של ג'ונתן בוטאל (1752–1805), בנו של סוחר עשיר של כלי עבודה, בגלל בעלותו המוקדמת על הציור. זיהוי זה מעולם לא הוכח. ב-2013 טענה סוזן סלומן שסביר להניח שהילד המוצג בציור הוא אחיינו של גיינסבורו, (1754–1797). הנער מופיע בלבוש מהמאה ה-17, כהומאז' של האמן לאנתוני ואן דייק. הציור דומה מאוד במראהו לפורטרטים של ואן דייק של נערים צעירים, לרבות ציור הדיוקן הכפול של האחים ג'ורג' וילייר, הדוכס השני מבקינגהאם והלורד פרנסיס וילייר.
רוחבו של הציור 112.1 סנטימטרים וגובהו 177.8 סנטימטרים.
ב-1821 פרסם לראשונה ג'ון יאנג (1755–1825) רפרודוקציה של הציור. הוא סיפר כיצד צייר האמן את הנער הכחול כאתגר במטרה לסתור את אמירתו של ג'ושוע ריינולדס לפיה יש להימנע ככל האפשר משימוש בכחול, אפור וירוק, והמליץ על צהוב, אדום ולבן צהבהב. מסר זה הועבר בהרצאתו הציבורית השמינית, אותה נשא ב-1778 בהיותו נשיא האקדמיה המלכותית.
פלקסגון
ההקספלקסגון (hexaflexagon) מורכב ממשושה ומכונה גם "משושה אוריגמי" (Origami hexagon). אפשר להכין הקספלקסגון על ידי קיפול רצועה באופן שתיצור משושה בעל מספר רב של צדדים. כמות הצדדים תלויה במספר המשולשים ששימשו ליצירתו. כינוי הפלקסגון תלוי מהמצולע שממנו מורכב ובמספר הפנים שיש לו. דוגמה: טריהקספלסגון (trihexaflexagon) הוא פלקסגון בצורת משושה (hexa) בעל 3 פנים (tri).
הילד הכחול
היסטוריה
כנשיא האקדמיה המלכותית, ריינולדס היה בעל גישה שמרנית והיסטורית לגבי ציור. הוא מילא תפקיד פעיל בפיתוח והעברת תוכניות לימודים ובהצגת התערוכות השנתיות. גיינסבורו, לעומת זאת, היה צייר דיוקנאות ונוף ונשאר מרוחק מכל תפקיד אקדמי. ב-1769 זכה ריינולדס זכה לתואר אבירות, ובמהלך חייו כתב ביקורות אמנות ונשא הרצאות, בעוד שגיינסבורו מעולם לא קיבל הכרה ריבונית.
פלקסגון
על פי רוב מכינים פלקסגונים מנייר, אך ניתן גם להשתמש בחומרים אחרים הניתנים לקיפול כמו בד, סריג או בצק.
הילד הכחול
היסטוריה
בסופו של דבר התברר שהציור הושלם על ידי גיינסבורו ב-1770, שמונה שנים לפני ההרצאה המדוברת. עם זאת, הסיפור על האופן שבו נוצר הציור היה מוצלח מכדי שייעלם, וסייע לציור להגיע לתהילה הבינלאומית לה זכה.
פלקסגון
היסטוריה, התפתחות ומחקר
בתחילת דרכו כסטודנט סטון הביא איתו דפי כתיבה בגודל A4 המקובל באירופה, אך גילה שהדפים חורגים מגבולות הקלסר המיועד לנייר בגודל אמריקאי. כדי להתאים את דפי הכתיבה לגודל הקלסר הוא גזר את הנייר העודף ונשאר עם כמות גדולה של רצועות נייר. הוא נמנע מלזרוק את הרצועות לפח האשפה ובמקום זאת החל לקפל אותן למשולשים שווי צלעות בדרכים שונות, אשר אחת מהן יצרה את צורת המשושה טריהקספלקסגון.
הילד הכחול
היסטוריה
הציור היה ברשותו של בוטאל עד שהלה הגיש בקשה לפשיטת רגל בשנת 1796. הוא נקנה על ידי הפוליטיקאי ג'ון נסביט. ב-1802 הוא נקנה בשנית על ידי צייר הדיוקנאות ג'ון הופנר. ב-1809 בערך, הציור נכנס לאוספו של הרוזן רוברט גרוסוונור עד למכירתו להנרי אדוארד האנטינגטון ב-1921. לפני צאתו לקליפורניה ב-1922, הנער הכחול הוצג לזמן קצר בגלריה הלאומית, שם ראו אותו 90,000 איש. הבריטים ציינו את המעבר של הציור מבריטניה לארצות הברית בדרכים רבות נוספות, בין השאר הציג באותה שנה המופע "מייפייר ומונמרטר" קטע שבו הופיעה נלי טיילור כשהיא לבושה בבגדי הנער הכחול וסביבה מסגרת, ושרה את השיר "The Blue Boy Blues" של הזמר קול פורטר.
פלקסגון
היסטוריה, התפתחות ומחקר
סטון הראה את הפלקסגון לריצ'רד פיינמן, בריאנט טאקר (Bryant Tucker) וג'ון טאקי (John Tukey), אשר השקיעו זמן רב לקיטלוג של פלקסגונים. ריצ'רד פיינמן בנה דיאגרמה אשר מתארת את אפשרויות המעבר בין ששת הצדדים השונים של ההקסופלקסגון. מדיאגרמה זו הוא קיבלת את ההשראה שהובילה אותו לפיתוח דיאגרמת פיינמן, אשר מייצגת תהליכים בתורת השדות הקוונטית באמצעות מסלולי חלקיקים. מקרה זה הוא דוגמה לדרך בה שעשועי מתמטיקה יכולים להוביל להתפתחויות בתחום המדע.
הילד הכחול
היסטוריה
משפחת גרוסוונור מילאה תפקיד משמעותי בתהילה הגוברת של הציור במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. לא זו בלבד שהם אפשרו למבקרים להיכנס למגוריהם בלונדון כדי לראות את הציור, הם גם שאלו את הציור לעיתים קרובות לתערוכות חשובות, לרבות תערוכת אוצרות האמנות במנצ'סטר ב-1857. באותה תערוכה, הציור משך את תשומת לבם של הצופים, שכנראה מעולם לא הקדישו מחשבה רבה קודם לכן לאמנות יפה. הציור הוצג לאחר מכן בתערוכת לונדון הגדולה ב-1862, באקדמיה המלכותית, במוזיאון סאות' קנסינגטון ב-1870, בגלריה גרוסוונור ב-1885, ובאקדמיה המלכותית ב-1896. בהזדמנות זו תואר הציור כ"ציורו המפורסם ביותר של גיינסבורו" בלונדון טיימס.
פלקסגון
סוגי פלקסגונים
המושג "פלקסגון" משמש גם ככינוי כללי לדברים גמישים וקלים לקיפול, אשר יכולים ליצור צורות שונות. בהתאם לכך, ישנם גם פלקסגונים בצורות שאינן משושה. לדוגמה ה-tetraﬂexagon הוא בצורת מרובע.
הילד הכחול
היסטוריה
בספטמבר 1970 הציור הופיע במגזין מד. האמן ג'ק ריקארד והסופר פרנק ג'ייקובס השתמשו בסטריאוטיפים עכשוויים של הומוסקסואליות כדי ליצור ניגוד בין הנער הכחול לשחקני כדורגל. ב-1974 פורסם הגיליון הראשון של מגזין בלו בוי, מגזין הומוסקסואלי דו-חודשי שכלל תצלומי עירום, תכנים שיווקיים ומאמרים. הגיליון הראשי כלל כריכה כחולה בוהקת עם תצלום של בחור צעיר לבוש בתור הילד הכחול.
פלקסגון
יצירה של הקספלקסגון
ניתן לייצר הקספלקסגון מרצועה המקופלת למשולשים שווי שוקיים. מקור השם הקספלקסגון הוא מהשילוב של המילה פלקסגון עם המילה hexa שפרושה 6.
הילד הכחול
היסטוריה
בין האמנים ההומוסקסואלים שאימצו את "הילד הכחול" כסמל לאמנציפציה הומוסקסואלית, נמנים רוברט למברט, הווארד קוטלר וליאופולד פולם.
הילד הכחול הושאל זמנית לגלריה הלאומית בלונדון והוצג ב-25 בינואר 2022, 100 שנה לאחר שעזב את בריטניה ב-1922. הוא נשאר בגלריה הלאומית למשך חמישה חודשים לפני שחזר לארצות הברית.
פלקסגון
יצירה של הקספלקסגון
בכל מקרה ניתן להוסיף משולש נוסף לצורך הדבקה נוחה יותר של קצוות רצועת הנייר. במצב זה המשולש הראשון של הצד העליון של הרצועה יודבק למשולש האחרון של הצד התחתון של הרצועה. אין חשיבות לאופן שבו הם מודבקים, כלומר - הראשון יכול להיות מודבק על האחרון או להפך.
הילד הכחול
היסטוריה
באוקטובר 2021 הוצב הציור "ג'נטלמן צעיר" של הצייר קהינדה ויילי מול הציור "הילד הכחול" במוזיאון האנטינגטון לאמנות.
פלקסגון
צדדיו של ההקספלקסגון
באופן כללי כל אחד מצדדיו ההקספלקסגון בנוי מ-6 משולשים שווי צלעות, הצמודים אחד לשני בקודקודם באופן היוצר משושה. על ידי הצמדתם של כל שני משולשים סמוכים, ניתן לחשוף צד חדש מהמרכז של הפלקסגון. כיוונם של המשולשים יכול להשתנות ממצב למצב, כך שלעיתים הם יפנו כלפי חוץ ולעיתים כלפי פנים. עם זאת, אותם המשולשים תמיד יופיעו יחדיו באותו הצד.
כאמור, לפלקסגון הפשוט הבנוי מ-9 משולשים יש שלושה צדדים. במקרה זה בכל מצב נתון צד אחד יפנה כלפי מעלה, השני כלפי מטה והצד השלישי יהיה מוסתר.
צידה היחיד של רצועת הפלקסגון
כאמור, הפלקסגון מורכב מרצועה מקופלת. במקור לרצועה יש שני צדדים - עליון ותחתון. אולם, צורת הקיפול שלה משנה מצב זה. זאת משום שכאשר מצמידים רצועה שמסובבת בכפולות אי-זוגיות של 180 מעלות, נוצר משטח ללא חלק פנימי או חיצוני.
צורת הקיפול של הרצועה המשמשת ליצירת הפלקסגון כוללת שלושה "חצאי סיבוב", באופן הדומה לטבעת מביוס. ההבדל הוא שטבעת מביוס מקופלת ב-180 מעלות בעוד שהפלקסגון מקופל ב-540 מעלות (שהם שלוש פעמים 180 - כפולה אי זוגית). כתוצאה מכך, בעוד שלפלקסגון יש מספר רב של צדדים, לרצועה שממנו הוא מורכב יש רק צד אחד.
שימושים לחינוך והוראה
בתחום החינוך הפלקסגון יכול לשמש ככלי להוראה של נושאים שונים. במיוחד לאור זאת שצורת הקיפול שלו קלה ללימוד. ניתן גם להדפיס לתלמידים מראש תבניות מוכנות שעליהן מסומנים המשולשים.
במסגרת למידת חקר הפלקסגון יכול לזמן לכל אחד מהתלמידים הזדמנות לבחון את הדפוסים השונים בקצב האישי שלו. ניתן לעקוב אחרי כל הצירופים האפשריים של המשולשים על צדדיו המרובים של הפלקסגון על ידי ציור פרצופים בצבעים שונים בכל צד. כאשר הצדדים מופיעים בכיוונים שונים הפרצופים יהפכו ממחייכים לעצובים.
כמו צורות גאומטריות רבות, ניתן להעריך את הפלקסגון ברמות תחכום מתמטיות מרובות. במסגרת הוראת המתמטיקה הוא יכול לשמש ללימוד מגוון מושגים מתחום הגאומטריה והאלגברה, כמו סימטריה וטרנספורמציה.
במסגרת לימודי האמנות ניתן להשתמש בפלקסגון ליצירה של ציורים בעלי אופי דינמי, משום שהם משתנים כאשר הופכים את צדדיו של הפלקסגון. משום שהרצועה המשמשת ליצירת הפלקסגון היא דו צדדית, כל קיפול מייצר שני משולשים הניתנים לציור. כלומר, בפלקסגון המורכב מ-9 משולשים ניתן לצייר על 9 שבצד האחד ועוד 9 בצד האחר - סה"כ 18. בדומה לזאת, לפלקסגון הבנוי מ-18 משולשים ניתן לצייר על 36 משולשים משני הצדדים של הרצועה. דבר זה מאפשר גיוון רב.
אליזבת ארדן
חיים אישיים
ארדן נולדה ב-31 בדצמבר 1881 בוודברידג', אונטריו, קנדה למשפחה קשת יום. ארדן סייעה בנעוריה בפרנסת המשפחה. אביה, ויליאם גרהם, היה ממוצא סקוטי ואמה, סוזן, הייתה ממחוז קורנוול. הם היגרו לקנדה בשנות השבעים של המאה ה-19. דודתה העשירה של אמה מימנה את חינוך ילדי המשפחה. אולם, ארדן נשרה מבית ספר לסיעוד בטורונטו.
ארדן נישאה פעמיים. לראשונה ב-1918 לבנקאי, תומאס לואיס. הנישואים הקנו לה אזרחות אמריקאית. לואיס שימש כמנהל העסקי של החברה עד שהתגרשו ב-1935. ב-1942 היא התחתנה בשנית עם הנסיך מייקל אבלונוף (Prince Michael Evlonoff), אך הנישואים נמשכו רק שנתיים.
הקמת חברת אליזבת ארדן
ארדן עזבה את קנדה הצטרפה לאחיה הבכור במנהטן, שם עבדה לתקופה קצרה כמנהלת חשבונות בחברת תרופות. ארדן למדה במעבדות החברה רקיחת חומרים. בהמשך עבדה בחברת קוסמטיקה אלינור אדייר. לאחר שצברה מספיק ניסיון עזבה והחליטה להקים סלון קוסמטיקה. בשנת 1909, ארדן הקימה שותפות עם אליזבת האברד. אך השותפות החזיקה מעמד שישה חודשים. גראהם, שרצתה שם מסחרי לעסק שלה לא ישתנה למרות פירוק השותפות, בחרה להשאיר את "אליזבת" כדי לחסוך כסף על השילוט בסלון ובחרה להוסיף את שם המשפחה, "ארדן". כך נוצר השם המסחרי "אליזבת ארדן". ארדן הקימה, ב-1910, את סלון הדלת האדומה בשדרה החמישית במנהטן, אשר נשאר מזוהה עם השם שלה, מאז. ב-1914 היא שכרה כימאים להפיק קרם פנים ותחלבים. אלו היו המוצרים הראשונים שהחברה ייצרה שהתרחבו לסדרה של 300 מוצרי טיפוח שונים. ב-1915 פעילות החברה התרחבה מעבר לגבולות ארצות הברית והחלו להיפתח מכוני יופי ברחבי העולם: אירופה, דרום אמריקה ואוסטרליה.
ארדן לא רק שיווקה ומכרה מוצרי קוסמטיקה וטיפוח, בגישתה היא כללה הדרכה לשימוש במוצרים בצורה מיטבית לנשים. אליזבת ארדן אחראית, במידה רבה, לשינוי בגישה לאיפור. היא הפכה את האיפור למרכיב חשוב ואף הכרחי בהופעתה של אשה בעלת מראה נשי. כאשר לפני כן האיפור היה, לעיתים קרובות, מזוהה עם המעמדות הנמוכים ונשים שעסקו בזנות. היא שיווקה את האיפור כמוצר שמבטיח נעורים ומראה נאה והתמקדה בפלח השוק של בגיל נשים בגיל העמידה. לימים כונתה ארדן "מלכת הקוסמטיקה האמריקאית".
בשנת 1934, "קרם הפלא 8 השעות" הושק על ידי החברה לטיפול בפגמים בעור והפך למוצר הנמכר ביותר של המותג מזה למעלה מ-70 שנה.
ב-1962, ממשלת צרפת העניקה ארדן את אות לגיון הכבוד כהוקרה על תרומתה של תעשיית הקוסמטיקה.
נעיאל
נְעִיאֵל הייתה עיר מקראית בנחלת שבט אשר, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בתיאור גבול נחלת שבט אשר בספר יהושע:.
במאה ה-19 זיהה החוקר קלוד קונדר את העיר הקדומה עם חורבה הקרויה ח'רבת יעניין, הנמצאת כשלושה קילומטר מצפון לכפר כאבול (הוא "כבול" המקראית והתלמודית), והאתר מופיע במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
בסקר ארכאולוגי שנערך במקום נמצאו שרידים מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל.
איזידור מילקו
ביוגרפיה
איזידור מילקו סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו. מ-1872 למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), תוך כדי עיסוק בספרות. הוא קיבל דוקטור למשפטים ב-1884, אך לא עסק בעריכת דין. ב-1884 נבחר לנשיא בית היתומים בסובוטיצה, אך ב-1889 התפטר עקב מצב בריאותו שהתדרדר. עד 1893 עסק בעיקר בשיקום בריאותו, שהה הרבה במרחצאות בחו"ל וכתב מעט. מאוחר יותר הפך לרשם עירוני ראשי לשם כבוד בסובוטיצה, והשתתף שוב בחיי החברה והספרות. הוא התרושש לקראת סוף חייו. הובא למנוחות בבית קברות יהודי בסובוטיצה.
פעילותו
מ-1875 כתב מאמרים ב"עיתון הבירה" (Fővárosi Lapok) במשך עשור, אך משנות ה-70 של המאה ה-19 עבד רבות גם בעיתונים אחרים בבודפשט ובעיתוני מחוז באץ'-קישקון. הוא כתב סיפורים קצרים, נובלות, הומורסקות, רישומים ודיווחים על מסעותיו בחו"ל. בכתביו ייצג את השמרנות המתונה. מילקו הרבה להשתמש בשיטה של אפוריזם חכם ברישומיו. כתב על "חברת האדונים", וכשכתב את ה"ג'נטלמנים" לא כתב עליהם בלעג, בסרקזם - עוקצנות, אלא בהבנה ובהומור עדין, כבשיחת סלון מעוררת מוסר.
בתחום החברתי זכה להישגים בניהול התרבות ההונגרית בסובוטיצה (Szabad Lyceum). בתקופת נשיאותו בקהילה היהודית המקומית (1902) נבנה בית הכנסת של סובוטיצה. הוא העלה את הרעיון של הקמת עמותת בלטון וב-1886 ממנו החלה התנועה הגדולה ביותר שמטרתה הייתה להפיץ ספרים בשפה ההונגרית ולארגן ספריות ציבוריות. בעשור האחרון, לאחר התכתיב של חוזה טריאנון, ייצג כסופר הוותיק ביותר מבין ההונגרים ביוגוסלביה את הספרות ההונגרית שהוקמה בתחום הספרות והעיתונות בדרום הונגריה-צפון יוגוסלביה.
יצירותיו
כינויים ודמויותבהם השתמש: סנונית, פלאנר ו-.M.L
הנצחה
הסדנה של עמותת בית הכנסת טום (TUUM Zsinagóga.com) בסובוטיצה השיקה את הלשכה האינטלקטואלית איזידור מילקו בשנת 2011, במטרה להציג תרבות יהודית מסורתית ועכשווית ולארגן אירועי תרבות. מאז מאי 2013 פועלת הסדנה כתא ברוח האינטלקטואלית של בדקר.
במרץ 2013 הקימה הקהילה היהודית של סובוטיצה את המכון לתרבות יהודי על שם ד"ר איזידור מילקו. תפקיד המכון הוא לבצע דיגיטציה של המורשת הכתובה, התרבותית, הבנויה וההיסטורית הקשורה ליהודי מחוז וויבודינה לשעבר. המכון אחראי גם להפצת התרבות היהודית. המכון רצה להיות "הזהות והמראה החדש של המולדת". הוא היה בפירוק משנת 2015.
אגודת מילקו בסובוטיצה נוסדה מסיבות דומות.
גשר הקשת בענן
גשר הקשת בענן (ביפנית: レインボーブリッジ) הוא גשר תלוי החוצה את צפון מפרץ טוקיו, בין שיבאורה שבמינאטו, לאי המלאכותי אודאיבה.
עבודות הבנייה של הגשר התחילו ב-1987 והושלמו ב-1993. אורך הגשר הוא 798 מטרים. שמו הרשמי הוא "הגשר המחבר של נמל טוקיו – ציר דאיבה מס' 11 של הכביש המהיר שוטו", אך שמו "גשר הקשת בענן" ניתן לו בידי הציבור. צבע הבסיס של המגדלים התומכים בגשר הוא לבן, אשר נבחר כדי ליצור איזון עם קו הרקיע של מרכז טוקיו, כפי שהוא נראה מאודאיבה. ישנן מנורות הממוקמות על חוטים התומכים בגשר, אשר מאירים כל לילה בשלושה צבעים שונים: אדום, לבן וירוק. האנרגיה הדרושה להפעלת המנורות מושגת דרך אנרגיה סולארית אשר נצברת במהלך היום.
ניתן להגיע לגשר ברגל דרך תחנת טאמאצ'י (חברת הרכבות של מזרח יפן) או דרך תחנת שיבאורה-פוטו (יוריקאמומי).
תעסוקה נתמכת לאנשים עם מוגבלויות
תעסוקה נתמכת הוא שירות המיועד לשלב אנשים עם מוגבלויות במקומות תעסוקה בשוק החופשי. השירות כולל ליווי של עובד השמה שעיקר תפקידו: סיוע במציאת עבודה המותאמת עבור האדם עם המוגבלות, ליווי, תמיכה, גישור, תיווך וסנגור בין העובד למעסיק.
תנאי ההעסקה בתעסוקה נתמכת בישראל לרוב נקבעים בהתאם לקביעת משרד התמ"ת (לשעבר) על פי תקנות שכר מינימום מותאם, ותנאים סוציאליים בהתאם למקובל במקום העבודה וללא פגיעה בקצבת הנכות-בהתאם לתנאי חוק לרון. השירות נועד לבעלי מוטיבציה ומסוגלות להשתלב בעבודה בשוק הפתוח. שירות זה נמצא על הרצף שבין תעסוקה מוגנת (סגרגטיבית לאנשים עם מוגבלות) לבין תעסוקה בשוק החופשי.
רציונל
מדיניות ציבורית הנוגעת לאנשים עם מוגבלות מנסה להשיג שתי מטרות: האחת היא להבטיח את התנאים בהם אנשים עם מוגבלות יוכלו להשתלב באופן מלא בחיי החברה ובעיקר בשוק העבודה הנתפש ככלי מרכזי להשגת יעד זה; השנייה היא להבטיח ביטחון סוציאלי לאלו שאינם מסוגלים להשיג בכוחות עצמם את רמת ההכנסה הנדרשת כדי להבטיח את מחייתם ברמה סבירה. תעסוקה נתמכת היא אחד המענים או המסלולים התעסוקתיים הניתנים לאנשים עם מוגבלויות, כמו: מרכז יום טיפולי, תעסוקה מוגנת, הכשרה לעבודה או סיוע במציאת עבודה.
בישראל, אדם עם מוגבלות הנעזר בשירותי תעסוקה נתמכת נקרא משתקם והוא נמצא מתאים מבחינת יכולותיו, לדעת אנשי המקצוע, להשתלב בתעסוקה בשוק הפתוח. אחת המטרות המרכזיות של תעסוקה נתמכת היא קביעת דרכים לעידוד אנשים עם מוגבלות להשתלב בשוק העבודה. קיימת חשיבות מיוחדת לנושא התעסוקה, כיוון ששילוב בעבודה נותן תוכן לחיי האדם, ובפרט לאדם עם מוגבלות בכמה היבטים: משפר את הרגשתו, הערכתו בעיני עצמו ואת כבודו העצמי, ובכך תורם לשיפור איכות חייו, לשינוי ביחס הציבור אליו ולתפיסתו כחלק אינטגרלי מהחברה והקהילה וכתורם לה. תעסוקה נחשבת לאחד התחומים החשובים ביותר בעיצוב מדיניות הנוגעת לאנשים עם מוגבלות שהרי אי השתלבותם המלאה של אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה לא רק שפוגעת בהם מבחינה כלכלית וכללית אלא שיש לה השפעות מרחיקות לכת אף מבחינה חברתית בגלל הפסד כוח אדם רב בשוק העבודה והעומס המיותר על מערכת הביטחון הסוציאלי.
היסטוריה
בעבר הרחוק המדיניות בעולם כלפי אנשים עם מוגבלות הייתה לבודד אותם, שכן הם נתפשו כאנשים שנוכחותם בבית ובקהילה מהווה איום מתמיד על החברה. לאחר המהפכה התעשייתית ומלחמות העולם גישה זו הוחלפה בגישה של מחויבות כלפי נפגעי מלחמה ונפגעי עבודה. תנועות חברתיות שונות, שנאבקו על קידום זכויות הפרט, שוויון בין בני אדם וסולידריות חברתית, בעיקר כלפי קבוצות חלשות, הובילו לשינוי בעמדות החברה המערבית לנפגעי מלחמה ועבודה, ואחר כך גם לנכים הכלליים. בתחילה, גברה המודעות לצורך לסייע לאנשים עם מוגבלות להשתלב בקהילה, זאת משום שאנשים עם מוגבלות שוהים פחות שעות מחוץ לביתם ולכן חווים פחות יחסי גומלין בלתי פורמליים עם חברים ומשפחה וחשופים פחות לפעילויות חברתיות. תוכניות שמגבירות את הקשר בין אנשים עם מוגבלות לבין אנשים ללא מוגבלות מובילות להעצמה, משפרות את הדימוי העצמי ויוצרות סביבה מכילה הרואה באדם עם מוגבלות חלק בלתי נפרד מהחברה באמצע המאה ה-20 פותחו באירופה ובארצות הברית תוכניות הכשרה מקצועית לאנשים עם מוגבלות קשה במסגרת תעסוקה מוגנת. תוכניות אלה נועדו גם להכין אנשים עם המוגבלות לעבודה בשוק העבודה התחרותי ולספק שירותי תעסוקה מוגנת לאורך טווח לאנשים עם מוגבלות קשה. למרות זאת, במקרים רבים אפשרויות תעסוקה אלה מהוות מפלט גם לאנשים עם מוגבלות קלה ובינונית שיכולים ורוצים להשתלב בשוק החופשי אך אינם מצליחים. שיעורי הניידות מן המפעל המוגן למסגרות תעסוקה אינטגרטיביות נמוך מ 5%, גם בקרב אנשים עם מוגבלות בינונית.
בעקבות השינויים שהתרחשו בתפיסות החברתיות ובערכי היסוד של החברה, השתנו העמדות בנוגע לתעסוקה מוגנת. הרצון להשיב לאדם עם המוגבלות את האחריות על חייו ולאפשר לו למצות את יכולותיו גבר. אט אט הסירו ממשלות את תמיכתן הכספית ממקומות לתעסוקה מוגנת והסיטו את המשאבים הללו להרחבת שירותי השיקום המקצועי ולעידוד תעסוקה נתמכת. תעסוקה נתמכת מתקיימת במקומות עבודה בקהילה, בליווי של גורם שיקום (בדרך כלל יועץ השמה) ומיועדת לקשר בין המועסק למעסיק תוך מימון ההתאמות הנדרשות בסביבת העבודה של העובד, למוגבלותו, לצרכיו ולמאפייניו. השתלבות בתעסוקה שכזו משפרת את איכות החיים של האדם ומחזירה לו את תחושת המסוגלות והמוטיבציה לעבודה ולהחלמה. כיום רווחת גישה כי כל אדם עם מוגבלות (פיזית, נפשית או אחרת) יכול לעבוד באופן יצרני במסגרות רגילות ללא קשר לחומרת מוגבלותו, אם זו בחירתו ואם ניתנת לו תמיכה הולמת. בשנת 1998 חוקק בכנסת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, המבקש ליצור מציאות מקבלת, מכילה ומשלבת לאנשים עם מוגבלות בכל חלקי החברה.
בשנת 2001 קבע ארגון העבודה הבינלאומי כי יש לקדם את האפשרויות של נשים וגברים, גם בעם מוגבלות, לקבל עבודה הוגנת ויצרנית. בשנת 2002 מונתה ועדה ציבורית בידי ממשלת ישראל, בראשותו של השופט בדימוס אפרים לרון ז"ל, שנועדה לבחון את ענייני הנכים, ובראשם מקבלי קצבת נכות כללית, ולקדם את השתלבותם בקהילה. הוועדה בחרה להתמקד ביצירת תמריצים ככלי מרכזי להשתלב בעבודה. על פי הערכות אנשי המקצוע בביטוח הלאומי (רופאים ועובדי שיקום), לכ- 50% ממקבלי קצבת נכות פוטנציאל להשתלב בעבודה, על אף מגבלותיהם הרפואיות. מדיניות הרווחה החדשה כוללת שורה של צעדים המכוונים להקל על השתלבותם של נכים בשוק העבודה. באוגוסט 2009 נכנס לתוקפו תיקון 109 לחוק הביטוח הלאומי ("חוק לרון"), אשר נועד לאפשר לנכים להשתלב בשוק העבודה מבלי שזכויותיהם בביטוח לאומי ייפגעו בבת אחת, כפי שהיה נהוג עד אז, אלא תוך הפחתה הדרגתית של הקצבה עם הגידול בהכנסות מעבודה. כלי נוסף שנועד לקדם שילוב של אנשים עם מוגבלות בעבודה הוא השיקום המקצועי. שירותי השיקום המקצועי, שניתנים בין היתר בידי הביטוח לאומי, ובייחוד התוכניות להרחבת כישורי התעסוקה והפוטנציאל האישי, הכוללות לימודים במסגרות להשכלה גבוהה וקורסים מקצועיים, מגדילות את כושר התחרות של אותם אנשים בשוק העבודה ואת יכולתם לבחור תעסוקה המתאימה לכישוריהם. כיום, שיקום התעסוקה לאנשים עם מוגבלות מבוסס על עיקרון של רצף – החל במועדוני תעסוקה, דרך עבודה פרטנית וקבוצתית במפעלים מוגנים או נתמכים, ועד השמה בשוק החופשי במסגרת יחסי עובד - מעביד.
המצב בישראל ובעולם
מנתוני הביטוח הלאומי עולה שבשנת 2003 18% ממקבלי קצבת נכות היו מועסקים, 82% בהם בשוק החופשי. עם זאת, 53% בהם היו מועסקים במשרות חלקיות (פחות מ-50% משרה) ו-78% דיווחו כי שכרם נמוך מ-3,000 ש"ח. היתר, 18%, דיווחו כי היו מועסקים במסגרות מוגנות. מהסקר עולה כי 40% מהמועסקים עובדים שעבדו חמש שנים לפחות – סביר כי מרביתם לא נבחנו על-פי התיקון בחוק החדש (חוק לרון). מנתוני מכון ברודקייל, עולה כי בשנת 2003 בקרב כלל מקבלי קצבת נכות כללית (שדרגת הנכות שלהם בשיעור 40% לפחות), שיעור העובדים הוא 15% (9% בשוק החופשי ו-6% בתעסוקה נתמכת ומוגנת), שהם כ-23,000 איש. כמו כן, עולה כי כ-19%(25,000 איש בנתוני שנת 2003) היו מעוניינים לעבוד. הממצאים הראו כי אנשים עם מוגבלות, בין אם ברמת תפקוד מלאה ובין אם בתפקוד חלקי או מועט, היו מאופיינים בשנת 2003, בשיעורי תעסוקה נמוכים ובשיעורי אבטלה גבוהים, עם פערים מובהקים ביחס לאוכלוסיית האנשים ללא מוגבלות. ממוצע שיעור התעסוקה של אנשים עם מוגבלות עומד על 43% בהשוואה לשיעור של 71% בקרב אנשים ללא מוגבלות. עוד ניתן לראות כי בשנת 2003, גם בהתייחס למועסקים, השיעור הולך ופוחת ככל שיורדת רמת התפקוד של הפרט, כך ששיעור המועסקים מקרב בעלי התפקוד המלא עומד על 55% ויורד ל–24% בקרב בעלי התפקוד החלקי ול–13% בלבד בקרב בעלי התפקוד המועט. שיעור הבלתי–מועסקים בקרב אנשים עם מוגבלות גבוה באופן משמעותי מאשר בקרב אנשים ללא מוגבלות ועומד על 15.5% בהשוואה ל–8.5% בקרב אנשים ללא מוגבלות. זאת ועוד, שיעור הבלתי–מועסקים נמוך יותר בקרב בעלי התפקוד המלא) 14% (והוא הולך וגדל ככל שפוחתת רמת התפקוד, כך ששיעור הבלתי– מועסקים בקרב בעלי התפקוד המועט עומד על 24%. התפקוד הנמוך ששיעורי התעסוקה שלהם הם נמוכים בכלל ובקרב מקבלי הקצבאות בפרט. בהתייחס לגובה השכר נמצא כי שיעור האנשים עם מוגבלות המשתכרים פחות משכר המינימום החודשי גבוה יותר בהשוואה לשיעור המקביל בקרב אנשים ללא מוגבלות, וגם כאן ניתן לראות כי שיעור המשתכרים פחות משכר מינימום הולך וגדל ככל שפוחתת רמת התפקוד: שיעור המשתכרים פחות משכר המינימום החודשי בקרב בעלי התפקוד המלא עמד על 31%, עולה ל–44% בקרב בעלי התפקוד החלקי וליותר מ–50% בקרב בעלי התפקוד המועט ובהשוואה ל–22% בלבד בקרב האוכלוסייה ללא מוגבלות.
מדיניות הרווחה החדשה כוללת סדרה של צעדים המיועדים לעודד, לתמוך ולהקל על השתלבותם של נכים בשוק העבודה. בשני העשורים האחרונים הלכו וגברו הקולות הטוענים כי הדרך הטובה ביותר לצמצם את תלותם של הנכים בקצבאות ולשלבם בחברה היא באמצעות שילובם בתעסוקה, אם הם יכולים ורוצים לעבוד. אנשים עם מוגבלות מסוגלים לתרום לעולם העבודה ולחברה לא פחות ולעיתים אף יותר מעמיתיהם שאינם מוגבלים. כמו כן, להשתלבות בתעסוקה השפעה חיובית גם על ההחלמה של הנכה. מחקרים מראים כי 65% מהנכים מעוניינים להיות מעורבים במעגלי החברה השונים וכי יותר משליש בהם מעוניינים לעבוד.
השוואה בין ישראל למדינות מפותחות אחרות
במקרה של אוכלוסיית האנשים עם מוגבלות מדובר באוכלוסייה מודרת עם שיעורי תעסוקה נמוכים ביותר, וזהו איתות לכך שקיים אובדן של פוטנציאל הפוגע לא רק בפרט עצמו, כי אם גם בצמיחה במשק ככל שחלקה של האוכלוסייה שנמצאת מחוץ לכוח העבודה הולך וגדל. במקרה שכזה, היכולת של כלכלה מסוימת להתחרות בכלכלות אחרות נעשית קשה יותר. לכן, נושא השילוב של אוכלוסיות מודרות בשוק העבודה הפך למרכזי. במילים אחרות, מההיבט המאקרו–כלכלי התחרותי ההשוואה למדינות אחרות חיונית ומתבקשת. שנית, ההשוואה למדינות אחרות משמשת לא אחת אינדיקטור ראשוני (תחושתי) ליעילות ולמידת הישגי התוכניות שמפעילה המדינה לעידוד שילוב אנשים עם מוגבלות בתעסוקה.לקובעי מדיניות ומפעילי תוכניות יש עניין לדעת האם פעולותיהם מביאות לתרומה ושינוי ממשיים. על מנת לעשות זאת, לא אחת הם נוקטים בשיטה של השוואה למערכות אחרות בעולם. ההשוואה המקובלת ביותר היא למדינות ה–OECD מצאנו כי ממוצע שיעור התעסוקה של אנשים עם מוגבלות בקרב מדינות ה–OECD עמד בשנת 2007 על 43%, כאשר ממוצע שיעור התעסוקה של אנשים עם מוגבלות בישראל הוא כמעט זהה ועומד על 43.2%. עם זאת, הממוצע במדינות ה–OECD מושפע ממדינות פחות מפותחות, אשר הצטרפו עם השנים לארגון, ולכן חשוב להשוות את שיעור התעסוקה של אנשים עם מוגבלות בישראל לממוצע שיעור התעסוקה בשבע המדינות המתועשות (G7), שהוא גבוה יותר ואליו נושאת ישראל את עיניה. שיעור התעסוקה של אנשים עם מוגבלות בקרב מדינות ה–G7 גבוה ב–6% משיעור התעסוקה בכלל מדינות ה–OECD ועומד על כ–50%. מספר האנשים עם מוגבלות שניתן היה לשלב בתעסוקה אילו הוסרו החסמים כפי שניתן להתרשם מהנתונים עד כה, שיעור התעסוקה בקרב אנשים עם מוגבלות בישראל נמוך יחסית ויעבור עוד זמן רב עד שאוכלוסייה זו תגיע למיצוי הפוטנציאל התעסוקתי שבה, כאשר לגבי חלק ממנה, בייחוד האנשים המצויים זמן רב מחוץ לשוק העבודה, קיים ספק אם כלל ניתן יהיה לשלבם בתעסוקה. עוד נראה כי אוכלוסייה זו עומדת בפני חסמים לא מעטים בבואה להשתלב בתעסוקה, ובמיוחד חסמים הקשורים בהשכלה והכשרה. על כן, הנחת העבודה היא שכדי שניתן יהיה להגדיל את שיעורי התעסוקה של אנשים עם מוגבלות בתפקודים השונים, יש לפעול להסרת החסמים.
יישום המודל
בישראל, המודל מופעל על ידי גופים אשר נותנים שירותי תעסוקה שונים הן מטעם משרד הרווחה, הן מטעם הביטוח הלאומי והן מטעם משרד הבריאות. מדובר בגופים ציבוריים, גופים פרטיים ועמותות אשר נותנים שירותי תעסוקה. השירותים אותם מקבלים אנשים עם מוגבלות בתוכנית התעסוקה הנתמכת:
ביקורת
פתרונות התעסוקה הנתמכת בארץ מועטים מכיוון שעלות תוכנית זו יקרה וקשה להפעלה, בנוסף קיים קושי באי התמדתם של המתמודדים בעבודה (החלפת מקומות תעסוקה שונים בזמן קצר.  הכנת המתמודדים לתעסוקה נתמכת מבחינה ייעודית לבין העבודה בפועל אינה מיטבית. קיימים מחסומים שונים המגבילים עובדים עם מוגבלויות. מבחינת המעסיקים המתמודדים צפויים להשתכר בשכר נמוך משמעותית בהשוואה לעובדים ללא מוגבלות. כמו כן, ממחקר שנערך בעולם, בתחילת שנות האלפיים, עולה שסיכויי הקידום של אנשים עם מוגבלות, לתפקידים בכירים נמוכים יותר בשל מוגבלותם.
סרגיי בסדה
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה נלקח למעצר בית עם סגנו, על כישלונו המודיעיני בניהול מבצעי ביון לקראת המבצע.
קריירה
לאחר שנים בשירות הק.ג.ב. ושירות הביטחון הפדרלי מונה ב-2003 לסגן ראש המנהלת לתיאום מודיעין מבצעי של המחלקה לניתוח, תחזית ותכנון אסטרטגי בשירות הביטחון הפדרלי. המנהלת מהווה שירות הביון של הארגון. ב-2004 שמה של המנהלת שונה לשירות החמישי, ששמו הרשמי היה שירות המודיעין המבצעי והיחסים הבינלאומיים ועוסק ביחסי הארגון עם שותפים זרים. בשירות פועלת המחלקה למודיעין מבצעי (Департамент Оперативной Информации СОИМС ФСБ), המבצעת את תפקידי המודיעין החיצוני של הארגון ואחראית על פעולות ביון בשטחי ברית המועצות לשעבר.
ב-2009, סרגיי קודם לעמוד בראש שירות המודיעין המבצעי והיחסים הבינלאומיים. ב-20 וב-21 בפברואר 2014, הוא היה בקייב במסגרת משימת תיאום עם שירות הביטחון האוקראיני (СБУ), כדי לקבוע את רמת האבטחה הדרושה של שגרירות הפדרציה הרוסית באוקראינה ושל מוסדות רוסיים אחרים בקייב.
ב-4 באפריל 2014, במסגרת חקירת רציחות רבות של אזרחים אוקראינים שבוצעו במהלך המהומות בקייב ב-18–22 בפברואר, ביקש משרד החוץ האוקראיני מרוסיה להבהיר את נסיבות שהותו באוקראינה מה-20 עד 21 בפברואר 2014 של סרגיי ברדה. ב-26 ביולי 2014 נכלל ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי. ב-16 באוקטובר 2014 הוא חתם על הסכם להגנה הדדית על מידע מסווג עם מנהל המשרד של המועצה לביטחון לאומי והגנת מידע מסווג של ממשלת סרביה, גוראן מאטיץ'.
בפברואר 2022, על פי כמה דיווחים, הוא נעצר על ידי הרשויות ברוסיה בגין מתן מידע מודיעיני כוזב ערב פלישת רוסיה לאוקראינה. באפריל 2022 הועבר עם סגנו לכלא לפורטובו.
זכויות נשים באיראן
זכויות הנשים באיראן הם בין הנושאים החברתיים שנמצאים במחלוקת בשיח האיראני. החוק האיראני מבחין בין זכויותיהם של הגברים וזכויותיהן של הנשים, באופן אשר מעניק לגבר זכויות רבות שאינן מוענקות לנשים בתחומים רבים דוגמת תעסוקה, משפחה, מעמד חברתי או קוד לבוש. החוק האיראני מגדיר את מעמדן של הנשים במקרים רבים באופן כזה, בו הנשים תלויות בגבר למימוש חלק מזכויותיהן.
על אף שבמהלך המאה ה־20 החלה התעוררות למען חיזוק זכויות הנשים באיראן, שהיו מוגבלות מזה שנים רבות, לאחר המהפכה האיראנית ועלייתו של ח'ומייני לשלטון נפגעו משמעותית זכויות הנשים. לאחר מותו של ח'ומייני החל בהדרגה להשתפר מצב זכויות הנשים, אם כי זכויותיהן עדיין מוגבלות מאוד בהשוואה לזכויות הנשים במדינות מערביות, וכן בהשוואה לזכויותיהם של הגברים האיראנים.
הופעתן של הרשתות החברתיות הגבירה את ההתייחסות לזכויות הנשים האיראניות בשיח האיראני והעולמי, והגבירה את הופעתם של ארגונים הפועלים למען זכויות הנשים באיראן.
רקע היסטורי
במאות הראשונות לספירה נשים באזור איראן המודרנית מילאו תפקיד מרכזי בחברה. בתקופה הטרום־איסלאמית, בימי האימפריה הסאסאנית הגיעו נשים לדרגות פיקוד גבוהות, ובתקופה קצרה אף הונהגה האימפריה על ידי נשים. בתקופה זו נשות אצולה קיבלו מעמד עם זכויות דומות, בדרך כלל, לאלו של האצילים הגברים.
עם כיבושה של איראן בידי האימפריה המוסלמית, החלה באיראן תקופה בה שלטו באיראן חוקי האסלאם, ששמו יתר דגש על חברה פטריארכלית. בתקופה זו עוגנו חלק מזכויות הנשים באופן ספציפי בחוק. הגישה המסורתית המקובלת בחקר האסלאם הייתה שעיגון החוקים האלו היטיב עם הנשים, ושיפר חלק מזכויותיהם בהשוואה למסורות קדומות יותר, אולם בד בבד זכויות הנשים גם נפגעו והתקבעו בעמדת נחיתות מול זכויות הגברים. מצב זה השתמר, באופן כללי, עד למאה ה־20, בה החלו באיראן תהליכי מודרניזציה, והתעורר קונפליקט בין תנועות חברתיות ששאפו לקדם זכויות נשים, לבין הממסד השמרני. תהליכים אלו באו לידי ביטוי בחוקה שכוננה באיראן בשנת 1906, בה נוצרה מסגרת משפטית חילונית המתחשבת במידה מסוימת בחירויות אזרח, אולם מסגרת זו הוגבלה היטב על ידי ריכוז הכוח בידי השלטון. בשלב זה עדיין תפקידן של הנשים בחברה היה שולי, אולם החלו התארגנויות של תנועות חברתיות ממוסדות לקידום נושאים ספציפיים כמו חינוך לנשים או זכות בחירה לנשים.
מעמד האישה טרום המהפכה האיראנית
החל משנת 1925 שלטה באיראן שושלת פהלווי, בה המלך השולט על איראן כונה "שאה".
בתקופתו של רזא שאה פהלווי חוותה איראן תהליכי מודרניזציה שונים, שהובילו בשלב מסוים גם לצמיחה כלכלית שיצרה תמריצים למעורבות עמוקה יותר של הנשים בכלכלה ובחברה. בתקופה זו, בשנים 1936–1941 קמה באיראן תנועת התעוררות הנשים שקראה להחליש את אחיזתו של האסלאם באיראן, ולאפשר ליותר נשים להיות חלק מהחברה והכלכלה במדינה. התנועה נתקלה בהתנגדות מטעם הממסד הדתי, שמנע התארגנות פוליטית פמיניסטית. עם זאת, הממשל כן שיתף פעולה עם ארגוני נשים במאבקים ספציפיים ופעל להפחתת נישואי ילדים, פוליגמיה, הדרה מהחברה הציבורית והפרדה בחינוך.
תקופת השגשוג הכלכלי, שהכינה חלק מהקרקע לקידום זכויות נשים, לא החזיקה מעמד זמן רב. השגשוג הגיע רק לחלקים קטנים של האוכלוסייה, וככל שהחמיר המצב הכלכלי החלו רבים להתנגד לשלטון, שפעל פעמים רבות בדיכוי. התדרדרות כלכלית בשנות ה־70 הגבירה את ההתנגדות לשלטון לשפל חדש.
בשנת 1979 התאחדו להפלת ממשל השאה קבוצות שונות, שכל אחת הייתה בעלת אג'נדה שונה. באותה שנה היו באיראן גם קבוצות בעלות אג'נדה פמיניסטית וליברלית שחברו לאנשי ח'ומייני התאוקרטים מתוך הנחה ש"יותר גרוע מהשאה לא יכול להיות". על אף שיתוף הפעולה בהדחת השאה, כאשר הושלמה המהפכה האיראנית והחל השלטון החדש של ח'ומייני, התבררו הפערים בגישות לניהול המדינה בין הקבוצות השונות שסייעו למהפכה: אם הקבוצות הפמיניסטיות טענו שאין מספיק זכויות נשים באיראן, הרי שהקבוצות השמרניות שהגיעו לשלטון טענו בנושא זה בדיוק להפך – שממשל השאה הרחיק לכת במעריבזציה, ויש לבטל את המהלכים שכבר בוצעו לטובת זכויות הנשים.
מעמד האישה בימי ח'ומייני
רוחאללה ח'ומייני עלה לשלטון לאחר ההפיכה מול השאה בשנת 1979, ושלט שלטון יחיד באיראן עד פטירתו בשנת 1989. תקופת שלטונו השפיעה משמעותית על זכויות הנשים במדינה.
בתקופה שלפני 1979 כללו זכויות הנשים באיראן את הזכויות המגיעות לנשים על פי הקוראן, על פי פרשנות שהייתה מקובלת. לאחר המהפכה, השתנתה הפרשנות השולטת וחלק מהזכויות שניתנו קודם לכן לנשים על פי הקוראן, לא הוכרו בפרשנות העדכנית, ונפגעו למעשה זכויות הנשים במדינה. אנשי חוק שהחזיקו בפרשנויות שונות באופן משמעותי מזו של ח'ומייני, לא יכלו להמשיך בתפקידם. ח'ומייני אף פיטר את כל הנשים שעבדו במערכת המשפט האיראנית.
לאחר שעלה לשלטון, פרסם ח'ומייני את פרשנותו העדכנית לגבי נשים בספר בשם "תוזיהול מסאיל", על פיו השתנו בהדרגה פסיקות בבתי המשפט, והחליפו את החוקים האזרחיים הישנים שנתנו הגנה מסוימת לנשים. על פי תפיסתו, שהפכה לשלטת לאחר המהפכה, המשפחה היא "היחידה הבסיסית של החברה האסלאמית", בה תפקידן של הנשים הוא "גידול גברים אמיצים ונאורים ונשים חלושות ומאוחדות". בספרו מתאר ח'ומייני את האישה כנחותה מהגבר פיזית, פסיכולוגית, מוסרית ואינטלקטואלית.
עת עלייתו של ח'ומייני לשלטון, בוטלו כמה מהזכויות שהיו קבועות בחוק קודם לכן. על פי כלליו החדשים של ח'ומייני, לאישה אסור לסרב לקיים מגע מיני עם בעלה, אלא אם כי היא בתקופת וסת. אישה צריכה להיות מכוסה בכל גופה פרט לעיניה, ולא להביט בעיניו של אף גבר שאינו בעלה. ח'ומייני גם ביטל את הצורך בהסכמת האישה, כאשר הבעל רוצה לשאת נשים נוספות, ואף קבע כי אסור לאישה לעזוב את ביתה בלי אישור מבעלה.
ח'ומייני הגביל את יכולתן של נשים לעבוד ולצבור הון. נשים הועסקו בחצי משרה בלבד, ונאסר להעסיק נשים הרות או מניקות. נקבע כי אישה לא יכולה לרשת אדמות ולהיות בעלים של אדמות.
ח'ומייני השיב נוהג ישן המוזכר בקוראן בשם "נישואין זמניים", בו יכול גבר לתבוע מאישה לקיים איתו מגע מיני, מבלי שיש לו חובות כלשהן כלפיה, ומבלי שמצב זה מקנה לה זכויות כלשהן. החלת סטטוס "נישואין זמניים" נפוץ בעיקר בקרב אסירות.
לפני ההפיכה, גיל הנישואין המינימלי לנשים היה 16. לאחר עלייתו לשלטון ביטל ח'ומייני את הגבלת הגיל, והתיר לאב המשפחה להשיא את בנותיו בכל גיל שיחפוץ.
אף על פי שח'ומייני צמצם מאוד את זכויות הנשים גם בהשוואה לראשית שלטון שושלת פהלווי, הליברליזציה היחסית באמצע המאה ה־20 השאירה את חותמה על הנשים באיראן, וכמות גבוהה יחסית של נשים, בהשוואה לדורות קודמים יותר, המשיכה לדרוש יותר זכויות ומעמד. כבר כחודש לאחר עלייתו של ח'ומייני לשלטון, עצרת נשים הייתה אירוע המחאה ההמוני הראשון מול ח'ומייני. במהלך העשור הראשון לשלטונו של ח'ומייני, השלטונות כלאו והוציאו להורג אלפים שהתנגדו לשלטון, אולם התנגדותן של תנועות לקידום זכויות הנשים המשיכה חרף זאת. התנגדותן הפעילה לחץ במקרים שונים, סביב רצונם של המושלים במדינה לבטל חוקים נוספים שהנוגעים לזכויות נשים – דוגמת זכות הבחירה, שלא בוטלה – ויש חוקרים התולים בהתנגדות של תנועות הנשים את הסיבה למניעת התדרדרות נוספת בפגיעה בזכויות נשים.
לאחר ימי ח'ומייני
בעשורים שלאחר תקופת ח'ומייני, בעקבות שינויים דמוגרפיים וחברתיים, השתנתה בהדרגה דעת הקהל והתפתחה התנועה לקידום זכויות הנשים באיראן. הלחצים שמופעלים לשיפור מעמד האישה האיראנית, עומדים מנגד ללחצים המופעלים מצד גורמים שמרניים, ואף על פי שחל שיפור בזכויותיהן של הנשים באיראן, עדיין ישנם פערים משמעותיים בהשוואה לזכויותיהם של הגברים במדינה.
מעמד חברתי
מעמדן החברתי של הנשים נמוך באופן בולט מול זה של הגברים, כאשר לגברים זכויות רבות שאין לנשים, ועל פי המקובל בחוק האיראני אישה נשואה אמורה לשמוע בקול בעלה. לצד המגבלות הוטלות על הנשים בחיי משפחה, אין מגבלות על הבעל, כך שאלימות מצד הגבר כלפי אשתו אינה מנוגדת לחוק. נוסף על כך, ההחלטה האם להתגרש מצויה בידי הבעל, וכן ישנה העדפה לטובת הגברים מבחינת משמורת על הילדים.
בחוק האיראני העדכני לשנת 2023 על האישה האיראנית מוטלות מגוון מגבלות תנועה, בהשוואה לגברים. נשים אינן חופשיות לנוע במרחב הציבורי בדומה לגברים, נתקלות בבירוקרטיה והגבלות רבות יותר במעמד הוצאת דרכון, וכן אסור לאישה נשואה לנסוע לחו"ל בלי אישור של בעלה. חוק איסור הנסיעה לחו"ל קיבל תשומת לב בינלאומית ועורר מחאה מקומית, כאשר ספורטאית איראנית בינלאומית נעדרה ממשחקי אליפות אסיה בקטרגל מכיוון שלא קיבלה אישור מבעלה לעלות על המטוס.
על פי הקוראן עדותן של שתי נשים שווה לעדותו של גבר אחד. נוסף על כך, חוקי השריעה מצדיקים אלימות מצד השלטון נגד נשים. סיירת ההדרכה של איראן מסיירת ברחובות כדי לוודא שנשים לא מפרות את הקודים החברתיים, ולעיתים נוקטת באלימות נגדן.
פערים כלכליים
על פי הנתונים העדכניים לשנת 2017, שיעור האבטלה בקרב נשים איראניות בגילאי 15–29 יותר מכפול מזה של הגברים: 42% לעומת 20.3%. מבחינת השתלבות בשוק התעסוקה הפערים גבוהים עוד יותר: 15.2% מהנשים האיראניות משתלבות בשוק העבודה, לעומת 64% מהגברים. אפליה בקבלה למשרה מסוימת אינה אסורה בחוק באיראן. נוסף על כך, החוק לא מתייחס לסיטואציות של ניצול יחסי מרות והטרדות מיניות במקום העבודה.
עם זאת, יותר נשים בדור הצעיר פונות להשיג השכלה, כאשר נכון לשנת 2017 כ־60% מכלל הסטודנטים באיראן הם נשים.
בהקשר של פתיחת עסק עצמאי, החוק אינו מבחין בין גבר לאישה במרבית הנושאים, כך שמרבית הזכויות לגבר אפשריות גם לאישה, זאת למעט מספר סוגיות, למשל, אפליה בקבלת הלוואה בהשוואה לגברים.
חוקי הירושה האיראנים מפלים נשים לעומת גברים.
ייצוג נשים במגזר הציבורי
נכון לשנת 2017 נשים לא מחזיקות בתפקידים בכירים בממשלה, אולם כן נמצאות בפרלמנט ומחזיקות בשלטון בכמה רשויות מקומיות. שינויים חברתיים ודמוגרפיים הפכו בהדרגה את ייצוג הנשים ברשויות המקומיים לנושא מקובל יחסית בציבור הרחב, גם בקרב גברים, אולם נכון לשנת 2017 שיעור ייצוג הנשים בכל סוגי התפקידים עדיין נמוך ביותר, בהשוואה לחלקן באוכלוסייה.
לאחר שבימי ח'ומייני הפעיל השלטון מדיניות מוצהרת של צמצום יכולתן של נשים לעבוד במגזר הציבורי, מעורבותן של נשים בפוליטיקה הארצית עדיין מעוררת התנגדות מצד גורמים רבים בשלטון, אולם שבשנת 2017 הצהיר הנשיא חסן רוחאני שיש לפעול להגברת הייצוג של נשים בממשלה. בתקופה זו היה נושא ייצוג הנשים בפוליטיקה על סדר היום, וזרמים רפורמיסטים ופעילי זכויות נשים הפעילו לחץ על השלטון למנות שרות, ובסופו של דבר הוחלט למנות שתי סגניות שר. בתקופה זו החל השלטון להפעיל ברשויות מקומיות ברמות סוציואקונומיות חלשות מדיניות מוצהרת לשילוב נשים בשלטון המקומי.
נכון לשנת 2017 שמונה נשים באיראן מכהנות בראשות עיר או רשות מקומית. אף אישה לא מכהנת בראש הערים הגדולות ביותר, אולם ברשויות רבות, כולל אלו של הערים הגדולות, מכהנות נשים במועצת העיר.
פעמיים לאחר מהפכת 1979 ניסתה חברת הפרלמנט עזאם טלגהאני להציע עצמה כמועמדת לנשיאות איראן, אולם מועמדותה נפסלה על ידי מועצת שומרי החוקה.
תנועות ומחאות לזכויות נשים באיראן
בהדרגה לאחר תקופתי של ח'ומייני, וביתר שאת בעשור השני של המאה, החלו התארגנויות ממוסדות יותר לטובת זכויות הנשים האיראניות. ההתארגנויות צברו תאוצה ברשתות חברתיות בסיוע איראניות החיות מחוץ למדינה, והתמקדו בעיקר במעמדן החוקי של הנשים, זכויותיהן בתחום הנישואין והגירושין, תעסוקתן ואכיפת קוד הלבוש האסלאמי. ההתארגנות שהחלה בעיקר על ידי נשים, עודדה בשלב מסוים השתתפות של גברים במחאה, במטרה להראות שהנושא נמצא במיינסטרים של החברה ומשותף גם לנשים וגם לגברים.
חלק משיטות המחאה של נשים למען זכויותיהן מתמקדות בתחום האמנות, הספרות והקולנוע, עם יצירות העוסקות בנושא. בתחילת המאה ה־21 החל באיראן גל חדש של אמנות פמיניסטית.
בשנת 2018 ועדת האו"ם לזכויות אדם אישרה רשמית קריאה לאיראן לחדול בין היתר מהשימוש הנרחב בפרקטיקה של מעצר שרירותי של פעילי זכויות נשים, וכן מהשימוש התדיר בעונש מוות.
ולודרום בארה
ולודרום בארה (בפורטוגזית: Velódromo da Barra) הוא ולודרום השוכן בשכונת בארה דה טיז'וקה שבריו דה ז'ניירו.
הוולודרום נפתח ב-2007 לכבוד המשחקים הפאן-אמריקאיים שאירחה העיר באותה שנה. האולם הכיל 1,500 מקומות ישיבה, ואירח תחרויות אופני מסלול והחלקה מהירה. לאחר המשחקים הפאן-אמריקאיים הועבר המתקן להתאחדות האופניים של ברזיל. לאחר קבלת ההחלטה לארח את האולימפיאדה ב-2016 בריו, הוחלט להרחיב את מבנה הוולודרום החל מ-2013 ולהגדיל את מספר המקומות בו ל-5,000. הוולודרום אירח תחרויות באולימפיאדה ובמשחקים הפאראלימפיים. בשל האירועים האולימפיים שאירח הוולודרום נוסף לו הכינוי "הוולודרום האולימפי של ריו".
לאחר האולימפיאדה הוסב לאולם רב שימושי הכולל מלבד מסלול אופני הולודרום גם מסלולי אתלטיקה המתאימים לאימונים ותחרויות אתלטיקה באולמות.
הולודרום הוקם כחלק מקופלקס ספורט רב תכליתי בשם "בארה אולימפיק פארק", שהוקם במתחם בו היה קיים מסלול מרוץ מכוניות שאירח בעבר גם את מרוצי פורמולה 1 (שעברו מאז לסאו פאולו) ונהרס ב-2012 לקראת האולימפיאדה כשבתכנון העירוני הקמת מסלול מרוצים חדש שייבנה במיקום אחר בעיר. ליד הוולודרום הוקמו ב-2007 גם היכל ספורט רב תכליתי שנקרא HSBC ארנה, וקומפלקס לתחרויות שחייה בשם מרכז ספורט המים מריה לנק כחלק מתשתיות האירוח להמשחקים הפאן-אמריקאיים. כולם יארחו גם תחרויות באולימפיאדה ב-2016 ולצידם אף נבנים מתקני ספורט נוספים לאירוח האולימפיאדה.
ירקון (עוף)
יַרְקוֹן (שם מדעי: Chloris chloris) הוא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים ומתת-משפחת החוחיות. הוא חי בטבע באירופה, אסיה וצפון אפריקה אך הופץ בעוד מדינות בידי האדם.
בישראל ישנן כמה אוכלוסיות מובחנות: התת-מין C. c. chlorotica יציב ומקנן מצוי בחבל ארץ הים-תיכוני, כולל בקעת הירדן דרומה עד יריחו; והנגב הצפוני והמרכזי, דרומה עד לשדה בוקר ומצפה רמון. התת-מינים C. c. chloris ו-C. c. aurantiiventris חולפים וחורפים בכל חלקי הארץ, ובמהלך נדידת הסתיו ניתן לצפות לאורך מישור החוף בלהקות גדולות של ירקונים מאוכלוסיות אלו בנדידה פעילה.
טקסונומיה ואטימולוגיה
הירקון תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע השבדי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של הספר Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Loxia chloris. שם הסוג והמין הספציפי זהים ("Chloris"), כמקובל במין הטיפוסי לסוג. מקור השם הוא משמו של הירקון ביוונית עתיקה khloris, מהמילה khloros "ירוק".
מקובל לחלק את משפחת הפרושיים, Fringillidae, לשתי תת-משפחות, חוחיות (Carduelinae), המכילה כ-28 סוגים עם כ-141 מינים, והפרושים (Fringillinae) המכילה סוג בודד, פרוש, המורכב מארבעה מינים. כל המינים במשפחת הפרושיים הם אוכלי זרעים עם מקורים חרוטיים וחזקים. יש להם מורפולוגיות גולגולת דומות, תשעה אברות תעופה גדולות, 12 נוצות זנב והם חסרי זפק. בכל המינים הנקבה בונה את הקן, דוגרת על הביצים ומטפחת את הצעירים. המינים בתת-משפחת החוחיות מאכילות את גוזליהם על פרוקי רגליים באופן כמעט בלעדי, בעוד שאלה מתת-משפחת הפרושים מאכילים את גוזליהם בזרעים שעוכלו ונפלטים חזרה כמזון.
מחקר פילוגנטי מולקולרי שפורסם ב-2012 מצא שהירקונים אינם קשורים קשר הדוק לשאר בני הסוג פרוש זהוב (Carduelis), תחתיו הם סווגו בעבר. בהתאם לכך הם הוצבו מחדש בסוג Chloris שלא היה בשימוש, ושהוצג במקור על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה בשנת 1800, עם הירקון כמין הטיפוסי לסוג.
תת-מינים
ישנם עשרה תת-מינים מובחנים כיום:
תיאור
אורכו של הירקון כ-14–15 ס"מ, מוטת כנפיו 24.5–27.5 ס"מ, ומשקלו 17.7–26.8 גרם. הירקון מזכיר את דרור הבית בצלליתו ובמימדיו, ולכן בתנאי ראייה קשים קל לבלבל ביניהם. בשונה מהדרור, צבע ניצויו של הירקון ירוק, עם פסים צהובים בכנפיים ובזנב. בלבוש החורף יש לזכר כיפה, עורף וחלקי גוף עליונים ירוקים-חומים. הגב התחתון והעל-שת ירוקים-צהובים. אברות הזנב שחומות, בסיס האברות החיצוניות צהוב. אברות היד שחומות ובסיסן צהוב עז. סוככות האוזן, צידי הצוואר וצידי הגוף אפרפרים-צהובים. הלחיים, הצוואר והחזה צהבהבים עם גוון ירקרק. הבטן אפרפרה-לבנה. בלבוש הקיץ הצבעים נעשים עזים יותר. לנקבה ולצעיר צבעים כשל הזכר אבל עם גוונים יותר חומים ועמומים (שגם הם הופכים באביב לעזים יותר). מקורו של הירקון חרוטי ומוצק, וצבעו לבנבן-ורדרד. צבע רגליו חום-ורדרד.
קולות
השירה הרכה של הירקון עליזה, אם כי היא לא תמיד מלודית. היא בעלת איכות צייצנית, זורמת עם זרם מתמיד של שריקות וטרילים שחוזרים על עצמם במהירות, מעין "ג'ופ-ג'ופ-ג'ופ-ג'ופ טואי-טואי-טואי צ'יצ'יצ'י ג'וררררר דורדורדור טווי טווי טווי ג'ואיט".
בית גידול
הירקון מאכלס מגוון רחב של בתי גידול באזורים בוריאליים, ממוזגים, ערבתיים וים תיכוניים; לרבות שולי יערות בשפלה, יערות נשירים ומעורבים, חורשות, מטעים, פרדסים, חצרות, משוכות, פארקים, שולי שטחים חקלאיים וגנים, כולל במרכזי פרברים וערים. במרכז אסיה הוא חובב נאות מדבר, קצוות מדבר, מדבריות למחצה, מרגלות גבעות ויערות הרריים נמוכים, כולל ערער. מחוץ לעונת הקינון הוא מצוי בבתי גידול דומים, אך בנוסף גם בשדות פתוחים, בביצות ולאורך קו החוף של חופים פתוחים.
קינון
עונת הקינון מתחילה בחצי השני של מרץ ונמשכת עד יוני, כשהגוזלים פורחים בתחילת מאי. איזורי הקינון המועדפים כוללים קצוות חורשים, גדרות חיות בשטחים חקלאיים, גינות, וצמחייה עבותה. הקן ממוקם על שיחים או עצים צפופי עלווה (בעיקר ברושים). הקן נבנה על-ידי הנקבה בליוויו של הזכר. התטולה כוללת 4–6 ביצים המוטלות במרווחים של יום, לרוב החל מיום או יומיים לאחר השלמת בניית הקן. צבע הביצים אפרפר-לבן, לבן-כחלחל או בז'; והן מנוקדות בכתמים ונקודות בצבע אדמדם או חום, בעיקר בצד הרחב של הביצה. גודל הביצים בממוצע הוא 20.0 מ"מ על 14.6 מ"מ, ומשקלן 2.17 גרם. הדגירה מבוצעת על-ידי הנקבה ונמשכת 13–14 ימים. בתקופה זו הזכר מאכיל את הנקבה. הגוזלים בוקעים מכוסים בפלומה עבה וארוכה בגוון לבן-אפור. שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים, אשר ניזונים מזחלי חרקים במהלך הימים הראשונים, ומאוחר יותר, על-ידי משחה צהבהבה מעוכלת למחצה העשויה לעיתים קרובות מזרעים. הם עוזבים את הקן כ-13 ימים לאחר מכן, אך בתחילה הם אינם מסוגלים לעוף. בדרך כלל, הם פורחים לגמרי 16–18 ימים לאחר הבקיעה. מין זה משלים שניים או שלושה מחזורי דגירה בשנה. באוסטרלאסיה עונת הקינון נמשכת מאוקטובר עד מרץ.
סטטוס
זהו מין בעל תחום תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה ויציבה, ולכן הIUCN סיווג אותו במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה שלו.
גודל האוכלוסייה המקננת באירופה הוערך בשנת 2015 בכ-21,600,000–33,100,000 זוגות, מה שמתרגם ל-43,200,000–66,100,000 פרטים בוגרים. אירופה מהווה כ-90% מטווח התפוצה הגלובלי של המין, כך שאומדן ראשוני של האוכלוסייה העולמית עומד על 48,000,000–74,000,000 פרטים בוגרים, אם כי נדרשים אישושים נוספים להערכה זו.
אלכסנדר אלכסיינקו
אלכסנדר אלכסיינקו (נולד ב-16 בנובמבר 1983) הוא אתלט פאראלימפי אוקראיני–ישראלי. בשנת 2014 ייצג אלכסיינקו את אוקראינה אליפות אירופה הפאראלימפית באתלטיקה, וזכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל. כשייצג את ישראל באותה התחרות בשנת 2018, זכה במדליית ארד באותו ענף ובהטלת כידון. אלכסיינקו ייצג את ישראל במשחקים הפאראלימפיים בטוקיו.
ביוגרפיה
אלכסיינקו נולד בעיירה קטנה בחצי האי קרים, אוקראינה, עם שיתוק מוחין שפגע בעיקר בעמוד השדרה. בשנת 1995, בגיל 12, הוריו נהרגו בתאונת דרכים, והוא נשלח לבית יתומים בלוגנסק. בבית הספר המקומי סבל מבריונות ומהקנטות הקשורות למבנה גופו. הנהלת בית היתומים החליטה להעביר את אלכסיינקו לבית ספר חדש המותאם לנכים. בד בבד עבד כסנדלר במרכז קניות קטן בפרוורי העיר. אלכסיינקו נהג לרוץ למרחקים קצרים. באחד מהימים הבחין באלכסיינקו מאמן אתלטיקה ידוע-שם, והציע לו להתמקד בתת-ענף הזריקות. בגיל 17, החל לעסוק בענף האתלטיקה באופן מקצועי, הכולל אימונים ודיאטות שונות. משנת 2010 זכה ב-53 תחרויות ממלכתיות באוקראינה, ושבר 23 שיאים לאומיים. בשנת 2014 ייצג את מדינתו באליפות אירופה הפאראלימפית באתלטיקה, וזכה במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל. בתחרות העוקבת, הגיע למקום הרביעי בזריקת דיסקוס ולמקום השישי בהטלת כידון.
הוועד האולימפי האוקראיני פיטר את אלכסיינקו מייצוג המדינה בתחרויות בינלאומיות בשל גילו המופלג (34). באוגוסט 2017 עלה יחד עם אשתו ואמה לישראל, והחל להתאמן במועדון "איל"ן חיפה", תחת המאמן סמיון מנחימוב. באליפות אירופה הפאראלימפית באתלטיקה בשנת 2018 זכה בשתי מדליות ארד בהדיפת כדור ברזל ובהטלת כידון, כשהוא נושא את הדגל ישראלי.
ניקולאי דמיטריב-אורנבורגסקי
ניקולאי דמיטריב-אורנבורגסקי (ברוסית: Николай Дмитриев-Оренбургский: 1 בנובמבר 1838 – 21 באפריל 1898) היה צייר רוסי. בשנים 1875–1885 חי ועבד בפריז.