cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מטרו 2034
עלילה
הם עוקפים את קו קאחובסקאיה הנטושה ונתקלים בבתו המתבגרת של ראש תחנת אבטוזאבודסקאיה הגולה, שנפטר לאחרונה, אלכסנדרה (סשה) שמה. היא מלווה אותם ואת האנטר האלים ושהורג כמה גברים כשהם עוברים דרך התחנה. סשה מרסנת אותו מעט, מונעת שפיכות דמים נוספת ובמהלך פיגוע מוטציה בתחנת פאבלטסקאיה, האנטר נפצע קשה לאחר שהציל את סשה. סשה מאמינה שהיא יכולה למנוע מהאנטר לבצע מעשי זוועה נוספים במשימתו להגן על סבסטופול, אך לאחר ויכוח האנטר נלחץ ויוצא בלעדיהם. להומר ולסשה מצטרפים לאוניד, מוזיקאי ואיחודם מחדש עם האנטר בתחנת דוברינינסקאיה.
האנטר היציב פחות ופחות פונה למרכז המטרו, לפוליס, כדי לאסוף כוח חמוש לנקות את התחנות הנגועות. הוא מלווה על ידי הומר, בעוד סשה עוזבת עם ליאוניד שטוען שהוא מכיר תרופה למגפה. המעקף מתברר כמיותר ולאוניד מודה שהוא עשה את זה כדי לבלות קצת עם סשה. הוא מספר לה שהמחלה התפרצה לפני כן באזור אחר במטרו ונמצא שחשיפה לקרינה יכולה לרפא אותה. הוא מסכים ללוות אותה במאמץ למנוע מהאנטר להרוג את כולם שם.
האנטר מוצא את חברו הוותיק מילר (המכונה 'מלניק' ב"מטרו 2033"), מנהיג "המסדר" - קבוצה פרולטארית שהוקמה להגנת המטרו והאמינה שהאנטר מת. מילר מספק לו חוליה חמושה מאוד והאנטר חוזר לדוברינינסקאיה, בעוד שהומר נאבק במצפונו האם לנסות לעצור אותו או לאפשר לטבח להימשך. המסדר מגיע לתחנת טולה ומתכונן לירות לעבר "הנגועים", יצורים דמויי זומבים. סשה פונה לאנטר, ומספרת לו על תרופה אפשרית. הכוחות שכבר היו בתחנת טולסה, שניסו להכיל את ההתפרצות, מפוצצים חומרי נפץ המציפים את התחנה. המסדר נסוג ואוטם את הדלתות ההרמטיות, ומותיר אותם בפנים לטבוע.
כמה שבועות לאחר מכן, הן האנטר והן הומר שוב מוצאים עצמם בעמדת הגבול של תחנת סבסטופול. הומר חיפש את גופתה של סשה, אך לא מצליח למצוא אותה ומותיר את גורלה לא ידוע.
מהדורות באנגלית
הרומן יצא כספר אלקטרוני של ויקטור גולנץ באנגלית ב-20 בפברואר 2014. מהדורה של כריכה רכה פורסמה על ידי קבוצת Gollancz ו-Orion Publishing בבריטניה ב-13 בנובמבר 2014.
פרויקט אומנותי
גלוכובסקי הפך את הספר לפרויקט אמנות, והזמין את המבצע האלקטרוני הרוסי וכוכב ההיפ הופ דולפין לכתוב פסקול מקורי לרומן, בעוד האמן אנטון גרצ'קו עבד על הפרויקט בגלריית תמונות שצוירה בשמן.
כריס סרנדון
כריסטופר סרנדון (באנגלית: Christopher Sarandon; נולד ב-24 ביולי 1942) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב על הופעת הבכורה שלו בקולנוע בסרט "אחר צהריים של פורענות". סרנדון הוא גם כוכב הסרטים " הנסיכה הקסומה" ו"משחק ילדים".
ביוגרפיה
סרנדון נולד בעיר באקלי שבמערב וירג'יניה למהגרים היוונים מרי וכריסטופר סרנדון. בילדותו נהג לתופף ושימש כזמר חימום עם להקתו ללהקה המקומית בעיר ולאחר מכן גם לזמרים בובי דארין וג'ין וינסנט. לסרנדון תואר באומנויות מ"אוניברסיטת מערב וירג'יניה" ותואר מאסטר בתיאטרון מ"האוניברסיטה הקתולית של אמריקה" שבוושינגטון, שם פגש את אשתו הראשונה השחקנית זוכת פרס האוסקר סוזן סרנדון ממנה התגרש לאחר 11 שנות נישואים. לסרנדון שלושה ילדים מאשתו השנייה הדוגמנית ליסה אן קופר, לה היה נשוי במשך תשע שנים. משנת 1994 נשוי סרנדון לזמרת והשחקנית היהודייה-קנדית ג'ואנה גליסון.
קריירת משחק
לאחר סיום לימודיו התחיל את דרכו כשחקן בתיאטרון ובתוכנית הטלוויזיה "אור מנחה". ב-1975 רשם סנדרסון את הופעת הבכורה שלו בהוליווד כליאון שרמר בן זוגו הטרנסקסואל האובדני של סוני וויטוביץ' (אל פצ'ינו) בדרמת הפשע של סידני לומט "אחר צהריים של פורענות". הופעתו הראשונה זכתה להערכה רבה ולמועמדויות פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפריצת השנה של טקס גלובוס הזהב. סרנדון התפרסם בשנות ה-80 בפנטזיה " הנסיכה הקסומה" בתפקיד הנסיך המפרדינק הטוען לכתר ממלכת פלורין שמתארס עם הנסיכה נורית (רובין רייט) על מנת לרצוח אותה ולשלוט בעצמו. הוא גם השתתף בסרט הראשון מתוך סדרת סרטי המותחן "משחק ילדים" בתור הבלש מייק נוריס שחוקר את מקרי הרצח של בובת הצעצוע צ'אקי שבמקור הוא רוצח ערמומי בשם צ'ארלס לי ריי (בראד דוריף). ו"ליל האימה" בתור השכן הערפד ג'רי דנדרידג'. ב-1993 דיבב סרנדון את הדמות הראשית של ג'ק סקלינגטון מלך הדלעת. באנימציית חג המולד "הסיוט שלפני חג המולד". ב-2008 הופיע בעיבוד האמריקאי לקומדיה הקוריאנית המצליחה "נערתי החצופה" בתור ד"ר רוראק אביה של גיבורת העלילה ג'ורדן ( אלישה קאת'ברט).
בנוסף, הופיע סרנדון בעונה הראשונה של סדרת הדרמה ״פליסיטי״, בתפקיד ד״ר מקגראת'. כמו כן, סרנדון השתתף בקליפ לשיר "hands clean", של הזמרת אלאניס מוריסט.
See.SZA.Run
See.SZA.Run הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת האמריקאית סיזה. האלבום יצא לאור ב-29 באוקטובר 2012 בהוצאה עצמאית.
אלנה מיילס
אלנה מיילס (באנגלית: Alannah Myles; נולדה ב-25 בדצמבר 1958) היא זמרת, זמרת-יוצרת ושחקנית קנדית, הידועה בעיקר בזכות להיטה "Black Velvet", שהפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר במאה ה-20. השיר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, ודורג כאחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים על פי בילבורד.
אלבום הבכורה שלה Alannah Myles, יצא לאור בשנת 1989 ונמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם.
קריירה
בגיל 18 החלה להופיע בתור אמנית סולו בדרום אונטריו ובסופו של דבר פגשה את כריסטופר וורד, אמן הקלטות וכותב שירים מטעם וורנר מיוזיק גרופ. בעזרתו של וורד, הקימה להקה משלה וביצעה גרסאות כיסוי לשירי רוק ובלוז, תוך שיצרה חומרים מוזיקליים משלה. באמצע שנות ה-20 לחייה, וורד והיא שיתפו פעולה עם דייוויד טייסון במהלך הפקת אלבום הבכורה שלה, Alannah Myles. היא הופיעה בפרק בתוכנית הטלוויזיה "הילדים מרחוב דגראסי" משנת 1984, בו גילמה את תפקיד הזמרת והאם החד הורית והופיעה בכמה משדרי טלוויזיה וקולנוע כמנחה ושחקנית לפני שהפכה למוזיקאית.
מיילס שינתה את שם משפחתה מביילס בגיל 19. בתחילת שנת 1989, יצא לבסוף אלבום הבכורה שלה, Alannah Myles. הסינגל הראשון מתוכו "Love Is" הפך ללהיט בינלאומי והתברג במצעד סוף השנה של ה-ARIA. איגוד תעשיית ההקלטות האוסטרלי העניק לו את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-35,000 עותקים. הסינגל השני "Black Velvet", יצא לאור ביולי 1989 בקנדה והפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר במאה ה-20. השיר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100 ועשרות פסגות מצעדים נוספים כדוגמת מצעדי הפזמונים שבשווייץ, נורווגיה, ושוודיה. השיר דורג בעשרות מצעדי סוף שנה בניו זילנד, אוסטריה, ארצות הברית, ואוסטרליה. בשנת 1991, זכתה בפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע סולו הרוק הווקאלי הטוב ביותר ‑ אישה", על להיטה "Black Velvet".
לאחר הצלחת אלבומה הראשון, הוציאה את אלבומה השני, Rockinghorse. הסינגל המוביל מתוכו "Song Instead of a Kiss", כבש את פסגת מצעד קנדה הוט 100, ודורג כשיר השלישי המצליח ביותר במדינה בשנת 1992. הצלחת השיר הייתה לטווח הארוך, מה שהוביל אותו להיכלל גם ברשימות סוף השנה שפורסמו בשנת 1993. האלבום עצמו נמכר בלמעלה מ-200,000 עותקים בקנדה, דבר שאושר על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הקנדי. אלבומה השלישי A-lan-nah, זכה להצלחה בעיקר בשווייץ, וקנדה. בשנת 1997, הוציאה את אלבומה הרביעי A Rival, שזכה להצלחה בעיקר בקנדה גם כן.
בעקבות הלהיטים הרבים שהוציאה מיילס, הוחלט כי היא תוציא אלבום אוסף בשם The Very Best Of, בו יאוגדו מיטב להיטיה. בשנת 2001, הוציאה אלבום אוסף נוסף, Myles & More: The Very Best Of. באוגוסט 2007, הוציאה מיני-אלבום בשם Elvis Tribute EP. בשנת 2009, הוציאה אלבום שנושא את שמו של להיטה הגדול ביותר, Black Velvet. לבסוף, הוציאה בשנת 2014 את אלבומה השישי, .
הרמן הלמס
ביוגרפיה
הלמס נולד בברוקלין אך בילה את רוב ילדותו בהמבורג, גרמניה ובהליפאקס, קנדה, שם לימד אותו אחד מחבריו לספסל הלימודים את משחק השחמט. הוא חזר לברוקלין בגיל 17. הישגו הראשון הראוי לציון היה כחבר במועדון השחמט של ברוקלין שזכה בליגת השחמט של ניו יורק בשנת 1894–1895, כאשר קפטן הקבוצה היה הרי נלסון פילסבורי.
כשחקן ניצח הלמס פעמיים באליפות מדינת ניו יורק והיה ברמת אמן, עם דגש על סגנון התקפי חריף. במהלך הקריירה שלו ניצח הלמס שחקנים כהרי נלסון פילסבורי ופרנק מרשל.
הלמס שימש ככתב השחמט של העיתון New York Times במשך למעלה מ-50 שנים, עד שנת 1962. הלמס יסד את הביטאון American Chess Bulletin בשנת 1904 וערך את הביטאון עד למותו בשנת 1963. הלמס כתב טורי שחמט עבור העיתון Brooklyn Daily Eagle משנת 1893 ועד לסגירת העיתון בשנת 1955. כמו כן כתב טורי שחמט עבור New York World במשך 15 שנים, ה-New York Post במשך עשר שנים ועבור New York World and Telegram במשך 10 שנים.
הלמס סייע בארגון התחרות הבינלאומית החזקה שהתקיימה בניו יורק בשנת 1924 (ניצח: עמנואל לסקר) ובשנת 1927 (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה) שתיים מהתחרויות החשובות ביותר של כל הזמנים. הלמס ערך את ספרי התחרות לשני אירועים אלו, ספרים שנכתבו על ידי אלכסנדר אלכין. הלמס גם ארגן סיורי שחמט ברחבי ארצות הברית לשחקני צמרת כאלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה, עמנואל לסקר, גזה מארוצי ופרנק מרשל.
הלמס סייע לבובי פישר בשנת 1951 להיכנס לשחמט המאורגן, כאשר הגיב למכתב של אימו של פישר, רגינה, שחיפשה יריבים מתאימים בברוקלין לבנה בן השמונה. הלמס המריץ ועודד את פישר הצעיר, שהתפתח מהר מאוד והפך לאלוף ארצות הברית בגיל 14 בשנת 1958, ולאחר מכן זכה באליפות העולם בשנת 1972.
שון בין
קורות חייו
ב־1975 סיים את לימודיו בבית ספר מקיף עם שתי תעודות הצטיינות בשפה האנגלית ובאומנות. לאחר שלקח מספר קורסים במכללות שונות ברחבי אנגליה חזר למכללת רוטרהאם, שם נרשם לחוג דרמה. לאחר כמה הופעות במחזות ברחבי הממלכה זכה למלגת התקבלות להאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם שיחק בהצגה מחכים לגודו. בין סיים בהצטיינות לימודיו בשנת 1983.
תיאטרון
מלבד קריירת התיאטרון לבין הייתה גם קריירת טלוויזיה עם הופעות במספר סדרות בריטיות מקומיות, בין 1984 ל־1988 עבד בין עבור הלהקה השייקספירית המלכותית שם כיכב בהצגות, "הגברת הנאה מהדרום" ו־"חלום ליל קיץ".
קולנוע
את תפקידו הקולנועי הראשון קיבל בין בסרט הבריטי "קאראווג'ו" ב־1986, בהמשך שיחק במספר סרטים וסדרות מקומיות.
את ההכרה הבינלאומית שלו קיבל בין ב־1992 על תפקידו במותחן הפעולה "משחקים פטריוטיים" לצד האריסון פורד. שלוש שנים מאוחר יותר כיכב בין בסרט ה-17 בסדרת ג'יימס בונד, "גולדן איי", לצד פירס ברוסנן, בסרט גילם בין את דמותו של סוכן הרשע 006 אלק טראבליאן.
בסוף שנות ה-90 שיחק בין לצד רוברט דה נירו וז'אן רנו במותחן האקשן "רונין" ובסרט המלחמה "קוד בראבו" שבו גילם את חייל ה"SAS" אנדי מקנב.
שנה לאחר מכן שיחק בין בסרט האקשן "שיווי משקל" לצד כריסטיאן בייל.
בשנת 2004 שיחק בין בשוברי הקופות "אוצר לאומי" לצד ניקולס קייג' וב"טרויה" לצד בראד פיט ואורלנדו בלום שבו גילם את דמותו של מלך "איתקה" אודיסאוס.
בשנת 2005 שיחק בסרטו של מייקל ביי, "איילנד", לצידם של סקרלט ג'והנסון ויואן מקגרגור, בדרמת המסתורין "הטיסה", לצידה של ג'ודי פוסטר, ובדרמה "ארץ קרה", לצידה של שרליז תרון.
ב-2006 שיחק במותחן האימה "סיילנט היל" ובמותחן המסתורין "האופל", לצידה של מריה בלו.
ב-2007 גילם את דמותו של הרוצח הטרמפיסט ג'ון ריידר בחידוש למותחן האימה משנת 1986, "הטרמפיסט". ב-2010 שיחק בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק", בתפקיד זאוס.
ב-2020 שיחק במותחן האימה "Possessor" לצד אנדראה רייסבורו וכריסטופר אבוט.
טלוויזיה
אחת מהדמות שבין מזוהה איתן היא דמותו של ריצ'רד שארפ, בסדרת הטלוויזיה "שארפ". הוא לא היה המועמד הראשון לתפקיד, מכיוון שפול מקגאן היה אמור לגלם את דמותו של שארפ, אבל נבצר ממנו לשחק בסדרה בגלל פציעתו במשחק כדורגל. הסדרה בת 16 הפרקים מבוססת על ספרים של ברנרד קורנוול על אודות מלחמות נפוליאון. הפרק הראשון בסדרה הוא "הרובים של שארפ". הסדרה עוקבת אחרי עלילותיו של ריצ'רד שארפ תוך כדי קידומו מדרגת סמל עד שהוא מגיע להיות קצין בדרגת סגן-אלוף בקרב ווטרלו.
הסדרה הופקה ושודרה בין השנים 1993 ל-1997, כשבכל שנה הופקו שלושה פרקים. אחרי מספר שנים ושמועות רבות הופקו פרקים נוספים, באפריל 2006 שודר "האתגר של שארפ", ובסתיו 2008 שודר הפרק "הסכנה של שארפ".
תפקידים בולטים נוספים שלו בטלוויזיה היו בהפקות של ה-BBC, "קלאריסה" ו"מאהבה של ליידי צ'טרלי". הוא כיכב לצידו של ריצ'רד האריס בסרט "השדה" של ג'ים שרידן, על פי מחזה של ג'ון ב. קיני. כמו כן שיחק בתפקיד לורד ריצ'רד פנטון בסדרת הטלוויזיה "סקרלט", המבוססת על ספר ההמשך לרומן של מרגרט מיטשל, "חלף עם הרוח".
בין גילם את דמותו של לורד אדארד סטארק בסדרת הדרמה של HBO "משחקי הכס".
בין השנים 2014–2015 השתתף בסדרה "זהות נרדפת" של TNT.
בשנת 2021 שיחק את התפקיד הראשי במיני סדרה של ה-BBC בשם Time (נקראה "כלואים" בהוט ואילו ב-yes נקראה בשם "מאסר").
בשנת 2021 החל לשחק בעונתה השנייה של סדרת הדרמה האפוקליפטית של רשת TNT "רכבת הקרח", בין מגלם את מיסטר ווילפורד, הבעלים של "תעשיות ווילפורד" שבנה ויזם את פרויקט רכבת הקרח.
חיים אישים
בין היה נשוי חמש פעמים במהלך חייו:
בין הוא אוהד נאמן של קבוצת הכדורגל שפילד יונייטד שאותה העריץ עוד מילדותו.
אצטדיון דרייב פינק
אצטדיון דרייב פינק (באנגלית: DRV PNK Stadium, נהגה כמו Drive Pink, שלפני כן נקרא אצטדיון אינטר מיאמי, באנגלית: Inter Miami CF Stadium) הוא אצטדיון כדורגל בפורט לודרדייל שבפלורידה. האצטדיון מכיל 18,000 מושבים והוא משמש כאצטדיון הביתי הזמני של אינטר מיאמי מליגת ה-MLS, עד שאצטדיונה המתוכנן במיאמי יבנה. אצטדיון אינטר מיאמי נבנה במקומו של אצטדיון לוקהארט שבין היתר שימש כאצטדיונה הביתי של מיאמי פיוז'ן, קבוצת ה-MLS הקודמת מהאזור. מתחם האצטדיון משמש כמטה הראשי של אינטר מיאמי ושל מחלקות הנוער של המועדון וכמתחם האימונים.
היסטוריה
קבוצת הכדורגל פורט לודרדייל סטרייקרס הודיעה בשנת 2016 שהיא תעזוב את אצטדיון לוקהארט. האצטדיון נשאר מוזנח וללא שימוש לאחר העזיבה. בינואר 2019 הודיעה קבוצת ההרחבה החדשה מליגת ה-MLS אינטר מיאמי על כוונותיה להשיג את שטח אצטדיון לוקהארט כדי לשמש כמגרש האימונים של המועדון לסגל הראשון, וכאצטדיון של אקדמיית הנוער ושל פורט לודרדייל, קבוצת הבת העתידית של אינטר מיאמי שתשחק ב-USL1 (הליגה השלישית). מועצת העיר פורט לודרדייל אישרה פה אחד את הצעתה של אינטר מיאמי על אתר אצטדיון לוקהארט במרץ 2019, ובאפריל התירה ועדת עיריית פורט לודרדייל לאינטר מיאמי להתחיל בתהליך ההריסה של אצטדיון לוקהארט הישן. ב-9 ביולי 2019 אישרה ועדת העירייה פה אחד הסכם שכירות ל-50 שנה של מתחם אצטדיון לוקהארט עם אינטר מיאמי. על פי תנאי ההסכם, עיריית פורט לודרדייל תשמור בידה את הבעלות על הנכס ואילו אינטר מיאמי תהיה אחראית על ההקמה, התפעול והתחזוקה של המתקנים החדשים.
ב-13 בנובמבר 2019, אינטר מיאמי הודיעה כי משחק הבית הראשון של המועדון באצטדיון נקבע לתאריך 14 במרץ 2020, נגד לוס אנג'לס גלאקסי. לבסוף, משחק הפתיחה נדחה עד להודעה חדשה עקב מגפת הקורונה.
אוניברסיטת פרידריך שילר בינה
אוניברסיטת פרידריך שילר בינה (בגרמנית: Friedrich-Schiller-Universität Jena) נמצאת בעיר ינה, במדינת תורינגיה שבגרמניה. היא נקראת על שמו של הסופר הגרמני פרידריך שילר. האוניברסיטה חברה בקבוצת קוימברה.
היסטוריה
יוהאן פרידריך מסקסוניה היה הראשון שהגה את הרעיון ותכנן להקים את האוניברסיטה בשנת 1547 בזמן שהותו בשבי על ידי הקיסר קרל החמישי. התוכנית הייתה שהמהלך יגיע לידי ביצוע על ידי בניו ורק לאחר מכן יקבל את אישור הקיסר. האוניברסיטה הוקמה ב-2 בפברואר 1558.
בשנת 1934 הציע הגאולייטר של תורינגיה, פריץ זאוקל, לקרוא לאוניברסיטה בשם "אוניברסיטת פרידריך שילר". כבר בתחילת אותה מאה עמד מספר התלמידים וצוות הלימוד על 1100, לא מעט בממדים של עיר קטנה באותן השנים. באותה תקופה גם החל שיתוף הפעולה בין האוניברסיטה לחברת "קארל-צייס", וכך הוגדלו מבני האוניברסיטה ברחבי העיר. גם היום תומכת באוניברסיטה חברת העדשות "קארל-צייס", המוכרת בכל העולם.
מסורות סטודנטים
לסטודנטים באוניברסיטה יש מספר מסורות עתיקות, שהמקור שלהן לא בהכרח ידוע, אך הן משתמרות מדור לדור של סטודנטים.
דוקטורים טריים קולעים זר פרחים ל"הנפריד"
במרכז כיכר השוק (Marktplatz) בינה עומד פסל של הדוכס יוהאן פרידריך מסקסוניה האוחז בחרב ארוכה ביד אחת ובספר בידו השנייה. סטודנטים הזוכים לתואר דוקטור באוניברסיטה, בכל התחומים, נוהגים לקנות זר פרחים עגול ולאחר הגנת הדוקטורט שלהם לנסות ולקלוע את הזרים העגולים על החרב של הפסל, המכונה בפי הסטודנטים "הנפריד" (קיצור של יוהאן פרידריך).
לא עוברים בשער Johannistor
חלק מחומת העיר ינה העתיקה נשתמרה במרכז העיר, ובתוך החומה ישנו מעבר פתוח הנקרא Johannistor (שער יוהאן). בין הסטודנטים נהוגה המסורת שמי שעובר בשער ייכשל במבחן הקרוב שלו, ולכן ניתן לראות סטודנטים נמנעים ממעבר בשער והולכים בדרך הפתוחה שלצידו.
סטודנטים לשנה א' ברפואה מסתובבים בשבוע הראשון ברחבי העיר בחלוק לבן
במשך השבוע הראשון של הלימודים בסמסטר הראשון, נהוג כי הסטודנטים מכלל האוניברסיטה מסתובבים ברחבי העיר עם מפה ומחפשים את אולמות הלימודים השונים שבהם ילמדו בשנה הקרובה - שבוע זה מכונה תקופת האוריינטציה. בקרב סטודנטים לרפואה קיימת מסורת להתהלך בחלוק לבן בתקופת האוריינטציה, כביכול כדי שיהיה קל למצוא אותם ושהסטודנטים הבוגרים יותר ידעו להפנות אותם לכיתה הנכונה במהירות.
Lioness: Hidden Treasures
Lioness: Hidden Treasures (בעברית: לביאה: אוצרות חבויים) הוא אלבום האוסף הראשון של זמרת הג'אז היהודיה-אנגליה איימי ויינהאוס שיצא לאור לאחר מותה ב־2 בדצמבר 2011.
האלבום כולל את הסינגל הראשון, "Body and Soul", בשיתוף טוני בנט. האלבום יכלול גם סינגל שני שיצא לאור לאחר מותה, "Our Day Will Come".
טייסת 69
טייסת 69, המכונה גם "טייסת הפטישים", היא טייסת מטוסי קרב בחיל האוויר הישראלי. כיום מפעילה הטייסת מטוסי F-15I ("רעם") מבסיס חצרים.
הקמה ומלחמת העצמאות
הטייסת הוקמה ב־15 ביולי 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות, והייתה לטייסת השלישית של חיל האוויר, אחרי טייסת 101 וטייסת 103. המספר 69 נבחר עבורה בשל הקונוטציה המינית שלו והיא כונתה תחילה "טייסת ההפצצה הכבדה" או "טייסת המבצר המעופף". כינויה הרווח בחיל – "טייסת הפטישים", ניתן לה משום שהפעילה מטוסי "B-17 מבצר מעופף" שכונו בחיל האוויר "פטיש" ומאוחר יותר מטוסי "F-4 פנטום" שכונו "".
במלחמת העצמאות הפעילה הטייסת שלושה מפציצי "B-17 מבצר מעופף" ושני מטוסי הרווארד שנועדו לתרגול טיסות מכשירים. מפציצי ה־B-17 המריאו מבסיס ז'אטץ בצ'כוסלובקיה ב־15 ביולי 1948. בדרכם לישראל הפציצו המטוסים מטרות בקהיר, ובלילה נחתו בבסיס עקרון. בהמשך המלחמה הפעילה הטייסת את המפציצים מבסיס רמת דוד במשימות הפצצה מגובה רב בעזה, ברפיח, בפלוג'ה, בגליל ובשדה התעופה באל עריש. הטייסת השתתפה בקרבות עשרת הימים, במבצע יואב, במבצע חירם ובמבצע חורב. בסך הכול ביצעה הטייסת למעלה מ־200 גיחות במהלך המלחמה. לאחר המלחמה, בספטמבר 1949, עברה הטייסת לבסיס עקרון. ב־1950 צורפו לטייסת שלושה מטוסי PBY-A5 קטלינה ששירתו בטייסת במשך מספר חודשים. בתחילת שנות ה־50 של המאה ה־20 ביצעה הטייסת מספר רב של גיחות צילום וסיור, שניצלו את הגובה הרב (30,000 רגל) והטווח הארוך (3,000 ק"מ) אליהם יכול היה המטוס להגיע.
בדצמבר 1954 הודממה הטייסת ומטוסיה הועברו לטייסת 103 ("טייסת הפילים") שם הופעלו במתכונת של גף. בתקופה זו נגרע מפציץ אחד מסדר הכוחות של הגף.
מלחמת סיני
הטייסת נפתחה מחדש ב־1 במאי 1956 לקראת מלחמת סיני, ובמהלכה ביצעה שמונה גיחות והטילה 96 פצצות של 50 ק"ג ו־80 פצצות של 250 ק"ג. ב־1 באפריל 1957 נסגרה הטייסת. שניים ממטוסי ה־B-17 שלה נמכרו למדינות אחרות והמטוס השלישי הועבר לתעשייה האווירית, כדי לשמש כספק מתכת.
פתיחה מחדש כטייסת פנטום ומלחמת ההתשה
ב־1 בנובמבר 1969 נפתחה הטייסת מחדש כטייסת F-4 פנטום ("קורנס"), השנייה בחיל האוויר הישראלי. מפקדה הראשון כטייסת פנטום היה רס"ן אביהו בן־נון. מיד לאחר הקמתה ובמקביל לקליטת המטוסים החדשים והכשרת צוותי אוויר בטייסת לקחה חלק אינטנסיבי במלחמה, בין היתר בסדרת מבצעי פריחה לתקיפת מטרות איכות צבאיות בעומק מצרים. ב־30 ביולי 1970 השתתפה בקרב אוויר כנגד טייסים רוסיים, במהלכו הפילו שני צוותים של הטייסת (אביהו בן-נון והנווט שאול לוי, אביאם סלע והנווט ראובן רשף) שני מטוסי מיג 21, בנוסף לשלושה מטוסים רוסיים נוספים שהופלו באותו קרב.
ביולי 1972 קיבל סא"ל אמנון ארד את הפיקוד על הטייסת. ביולי 1973 קיבל את הפיקוד סא"ל יורם אגמון, שהיה בין ראשוני טייסי הפנטום הישראלים.
מלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הטייסת יורם אגמון. וסגניו היו אביאם סלע ויצחק גת. במהלך המלחמה ביצעה הטייסת 850 גיחות. בין היתר השתתפה הטייסת במבצע תקיפת המטכ"ל הסורי, אולם בשל דיווחו של מוביל טייסת 107 ("אבירי הזנב הכתום"), יפתח ספקטור, כי בשל עננות כבדה לאורך נתיב הטיסה הוא אינו רואה אפשרות לבצע את המשימה שבו טייסי 69 אף הם אחור ונחתו בבסיסם. הטייסת איבדה במלחמה שני צוותים, ארבעה צוותים נפלו בשבי ובסך הכול אבדו תשעה מטוסים. 11 הפלות של מטוסי אויב נזקפו לזכות הטייסת במלחמה. תוך כדי המלחמה נוספו לסדר כוחות הטייסת מטוסי פנטום שהגיעו לישראל במסגרת הרכבת האווירית שהפעילה ארצות הברית לטובת ישראל. מטוסים אלו כונו "קרפדות" על שום סכימת הצביעה שלהן.
מבצע ליטני
במרץ 1978 השתתפה הטייסת במבצע ליטני ובין ה־15 ל־20 במרץ ביצעה 50 גיחות בשמי לבנון, בהן גיחות תקיפה, צילום ופטרולי יירוט.
נפילתם של אבשלום רום ואביהו אכר
ב־29 בדצמבר 1977 יצאו שלשה מטוסי פנטום של הטייסת לטיסת אימון קרב אוויר מול שני מטוסי F-15 ("בז") מטייסת 133 ("אבירי הזנב הכפול"). במהלך תרגול קרב האוויר התנגשו שני מטוסי הפנטום זה בזה בגובה 20,000 רגל. קורנס מספר 305 (מספר יצרן 4287) שהוטס על ידי סא"ל, מפקד הטייסת, ונווטו סרן התרסק ושניהם נהרגו. הטייס רני פלק ונווטו ריק פלג שהטיסו את מטוס הקורנס השני, מספר 310, הצליחו לנטוש בשלום. מטוס הקורנס השלישי ושני הבזים חזרו לנחיתה בשלום. אנדרטה ובה זנב הפנטום שהטיסו רום ואיכר הוקמה לזכרם בצומת אחיהוד שבגליל, על כביש עכו־צפת בכניסה לאזור תעשייה בר־לב.
נפילת רון ארד בשבי
בשנות ה־80 של המאה ה־20 פעלה הטייסת מבסיס רמת דוד והשתתפה במלחמת לבנון הראשונה ובגיחות רבות אחריה. באחת מגיחות התקיפה בלבנון, שנערכה ב־16 באוקטובר 1986, נאלצו שני אנשי הצוות לנטוש את מטוס הפנטום מספר זנב 306 שהטיסו, עקב תקלה טכנית. הטייס חולץ בשלום אך הנווט, סרן רון ארד, נפל בשבי ארגון אמל השיעי.
מעבר לחצרים וסגירת הטייסת
ב־4 ביוני 1991 עברה הטייסת לבסיס חצרים, וב־1 במרץ 1994 נסגרה רשמית.
פתיחה מחדש כטייסת F-15I
ב־9 במאי 1996 החליט מפקד חיל האוויר, האלוף הרצל בודינגר, כי מטוסי ה־F-15I ("רעם") החדשים שצפויים להגיע לישראל בתחילת 1998 יקלטו בטייסת 69. בקיץ 1997 נפתחה הטייסת מחדש בבסיס חצרים לקראת הגעת המטוסים. מפקדה הראשון בעידן ה"רעם" היה סא"ל דרור בן דוד. ב־19 בינואר 1998 קלטה הטייסת את שני המטוסים הראשונים, שהתקבלו בבסיס בטקס חגיגי במעמד שר הביטחון יצחק מרדכי, הרמטכ"ל רא"ל אמנון ליפקין-שחק, מפקד חיל האוויר האלוף איתן בן-אליהו, נציג חיל האוויר האמריקאי, מייג'ור-ג'נרל קלינטון הורן, ומפקד הבסיס תא"ל עמוס ידלין. כ-3,000 איש הגיעו לבסיס כדי לצפות בנחיתתם של המטוסים החדשים וביניהם רבים מוותיקי טייסת 69 ומשפחות חללי הטייסת. המטוסים, שהוטסו על ידי טייסי חיל האוויר האמריקני, הגיעו לישראל בטיסה שארכה 14 שעות. בדרכם לישראל טסו המטוסים טיסה ישירה לבריטניה שבמהלכה תידלקו באוויר חמש פעמים. משם דרך איטליה, המשיכו לישראל. לפני נחיתתם ביצעו המטוסים החדשים יעף מעל הצופים בליווי שני מטוסי F-15 איגל ("בז") ושני מטוסי F-4 פנטום ("קורנס").
הגיחה המבצעית הראשונה של ה־F-15I הייתה ב־19 בינואר 1999, במשימת תקיפת מטרות מחבלים בדרום לבנון, שביצעו זוג מטוסי F-15I באמצעות נשק מונחה.
ב־2007 השתתפו ארבעה מטוסי F-15I של הטייסת בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה, בה הושמד כור גרעיני סורי בשלבי בנייה.
ב־2018 הוענק לטייסת אות הערכה מטעם הרמטכ"ל על הפעלת מטוסי F-15I רעם, שלפי דיווחים זרים היו מעורבים בתקיפות של ישראל נגד איראן בסוריה (ובפרט תקיפת שדה התעופה T-4 (אפריל 2018), תקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה (אפריל 2018) ומבצע בית הקלפים).
בתחילת מרץ 2023 פורסם בהארץ כי 37 מ-40 אנשי המילואים של הטייסת הודיעו שלא יתייצבו לאימון באותו השבוע כמחאה על רפורמת לוין וכי יבצעו את שירות המילואים שלהם במקום זאת בהפגנת מחאה מול משרדי הממשלה
סמל הטייסת
סמלה המקורי של הטייסת עוצב על ידי רס"ן ג'רי ווינשטיין, מטילן מאנשי מח"ל מארצות הברית ששימש גם כגרפיקאי. הסמל כלל פצצה, שסימלה את משימות ההפצצה, זנב דג צהוב שסימל להבות כתוצאה מההפצצה ופטיש שסימל את כתישת המטרות.
לאחר שהטייסת נפתחה מחדש, הותאם הסמל למטוסים החדשים, הקורנסים. את הסמל החדש עיצב דוד דה מאיו, מקלען אוויר וצלם אוויר מתקופת ה"מבצרים המעופפים". בסמל מצויר מטוס הפנטום במבט עילי, כשמשני צדדיו אזכור סמלי למספר הטייסת הנראה ממבט ראשון כשתי הלהבות הצהובות המופיעות בסמל המקורי.
טייסת הפטישים היא הטייסת היחידה שמספרה פחות ממאה.
קלייה
סוגי חומרים לקלייה
כשהחומר המתייבש הוא מזון, מתרחשות קרמליזציה של הסוכרים שבו ותגובת מייאר. טעם המזון משתנה.
ניקולא פוסן
ניקולא פּוּסָן (בצרפתית: Nicolas Poussin; 15 ביוני 1594 – 19 בנובמבר 1665) היה צייר צרפתי שפעל בעיקר ברומא ונחשב כאחד מגדולי האמנים של תקופת הבארוק.
קורות חייו
פוסן נולד בסביבתה הכפרית של העיירה לֵז אַנְדֵלִי (Les Andelys) שבנורמנדי, לאב שהיה חייל בצבאו של אנרי הרביעי מלך צרפת. מאז ימי ילדותו אהב את השדות ואת היערות, והחל לערוך רישומים בעיפרון. קנטן וארן, שהיה צייר מקומי, הגיע ללז אנדלי כדי לקשט את הכנסייה, ופוסן הצעיר הפך לתלמידו. אחרי שוארן עזב, ברח פוסן מביתו, והגיע לפריז כדי ללמוד אמנות. בפריז חי חיי דלות אך העריץ את התחריטים שהיו העתקים של יצירות אמני הרנסאנס האיטלקיים. כדי להתפרנס למחייתו צייר תמונות אחדות עבור הצייר פיליפ דה שאמפן, שעסק בדקורציה של ארמון לוקסמבורג בפריז. ב-1622 פגש בג'ובאני באטיסטה מאריני האיטלקי, (משורר החצר של מארי דה מדיצ'י), שהזמין ממנו 15 איורים, מרביתם עבור מהדורה של המטמורפוזות של אובידיוס.
ב-1623 חזר מאריני לרומא והזמין את פוסן להגיע לשם בעקבותיו. עם הגעתו של פוסן בשנת 1624 לרומא, המליץ מאריני עליו בפני הקרדינל פרנצ'סקו ברבריני, אחיינו של האפיפיור אורבנוס השמיני, שהיה אספן ופטרון אמנות ידוע. הקרדינל ברבריני הזמין מפוסן שני ציורים: "חורבן בית המקדש השני ובזיזתו על יד הרומאים" (1625-1626) ו"מות גרמאניקוס". שני הציורים האלה נשלחו זמן לא רב אחר כך לצרפת, כמתנה לקרדינל רישלייה, האיש החזק בחצרו של לואי השלושה עשר, דבר שפרסם את שמו של פוסן בבית המלוכה הצרפתי. אולם, לאחר מותו הפתאומי של מאריני, פוסן, שסבל מחוסר אמצעים, חלה ומצא מקום מקלט בביתו של אופה עוגות צרפתי, שאת בתו אנה מריה נשא ב-1629 לאישה. בינתיים למד אופטיקה, גאומטריה ופרספקטיבה, ונעשה חבר בחוג של אמנים שהתנגדו לסגנון הבארוק של תקופתם, והציבו לעצמם כמטרה להתחקות אחרי האמנות העתיקה של יוון ורומא. ב-1628 רכש פטרונים חדשים וצייר את "ניצחונה של פלורה" עבור הקרדינל אומודיאו. בשנת 1638 לערך צייר את מה שנחשב בעיניי רבים כיצירת המופת הגדולה שלו, "גם בארקאדיה אני".
ב-1640 נתבקש פוסן על ידי המלך לואי השלושה עשר והקרדינל רישלייה לשוב לפריז כדי לפקח על הקישוטים שנעשו בארמון הלובר. הוא זכה בכבוד וקיבל מן המלך קיצבה שנתית, אך נתקל בקנאה מצדם של אמני פריז. הוא צייר עבור רישלייה תמונות אחדות וחזר לרומא ב-1643. הוא הקדיש את זמנו לציור של תמונות מיתולוגיות רבות ובהן: "הלווייתו של פוקיון" (1648-1650), "אליעזר ורבקה" (1648), "משפט שלמה" (1649). ניקולא פוסן צייר כ-400 תמונות, שמהן נשתמרו עד ימינו למעלה מ-300. הוא קנה בית ברומא (בסמוך לביתו של הצייר הצרפתי קלוד לורן), שם התגורר במשך יותר מעשרים שנה עד מותו ב-1665.
ניקולא פוסן (לצדו של קלוד לורן) נחשב כמייצג החשוב ביותר של הזרם הקלאסיציסטי באמנות הבארוק.
פוסן הוא דמות מרכזית בסיפור "יצירת המופת הנעלמה" מאת אונרה דה בלזאק.
עבירת תנועה
עבירת תנועה היא שימוש בכלי תעבורה (רכב, אוטובוס, משאית, רכבת, אופנוע וכיוצא בזה) בניגוד לחוקי תנועה.
עבירות התנועה מתחלקות למספר דרגות חומרה, ובהתאם לכך למספר דרגות ענישה. בין עבירות התנועה החמורות ניתן למנות: עקיפת רכב תוך חציית קו הפרדה רצוף, נסיעה ברמזור אדום ונהיגה תחת השפעת סמים ואלכוהול. בין עבירות התנועה הקלות ניתן למנות: נוסע שאינו חגור, עיכוב בתנועה, גרירת רכב שלא בצורה בטוחה, נסיעה בלא הפעלת אורות כנדרש.
בישראל
לאורך שנים מתפרסמות סטטיסטיקות דו"חות תנועה ותאונות דרכים. מחקרים הבודקים את הקשר בין עבירות תנועה לתאונות דרכים ומנסים לבחון את אפקטיביות מדיניות האכיפה והתוכניות למניעת עבירות תנועה מגלים ממצאים שונים, אשר מושפעים גם בשל שינויי מדיניות:
אכיפה בישראל
בין העבירות שהמשטרה מקפידה לאכוף: שימוש בחגורת בטיחות, נסיעה במהירות מופרזת, חציית צומת באור אדום (מצלמות רמזור) ונהיגה בשכרות. עבירות נוספות כמו רישיון לא תקף נבדקות בביקורת שגרתית. עם השנים הוחלט להעביר את המוקד לעבירות אחרות כגון התעסקות בטלפון במהלך נהיגה-כך למשל בשנת 2013 עבירה זו הייתה העבירה השנייה מבין העבירות השכיחות. היחס בין אכיפה באמצעות שוטרים ומדי לייזר (כאשר הנהג מזוהה) למצלמות (כאשר העבירה מיוחסת לבעל הרכב ולא לנהג בפועל) אינו מתועד. המשטרה הכניסה מערך של מצלמות מהירות דיגיטליות אך נאלצה להגביל את פעילותן עקב יצירת עומס על בתי המשפט לתעבורה. לאור הגידול בשימוש בתוכנת הניווט וייז, ראש הרשות לבטיחות בדרכים המליץ לעצור את ההצטיידות במצלמות ולשנות את שיטת הפעלתן ממצלמות שימדדו חריגה נקודתית מהמהירות המותרת לאכיפת מהירות ממוצעת בקטעי דרך מסוימים.
מבין הדוחות שניתנו בשנת 2015, עיקר הדוחות ניתנו על הסעיפים הבאים: מהירות, אי ציות לתמרורים, חנייה, שימוש באמצעי בטיחות, סטיות ונתיבים ואי נקיטת אמצעי זהירות.
עם הגידול בתפוצת מצלמות רכב גדל חלקם של אזרחים בדיווח על עבירות תנועה, כמו במיזם שומרי הדרך.
בישראל
בין הפעולות הננקטות כדי למנוע תאונות דרכים, מפורסמים תשדירים המעבירים תכנים המעודדים נהיגה כחוק. מסרים אלו מועברים בעיקר באמצעות רדיו ושלטי דרך.
החל מ-2012 ננקט "נוהל מלשינון" לפיו ציי רכב עם מעל ל-40 כלי רכב, נדרשים להדביק על חלקם האחורי של הרכבים מדבקת "איך אני נוהג?" המאפשרת לנהגים אחרים למסור דיווחים על נהג הרכב. קציני הרכב מחויבים לפרט את מספר הדיווחים לכל נהג ולפרט את הצעדים שננקטו כלפי נהגים שצברו 5 תלונות. בין הדיווחים המועברים-כשליש עוסק בעבירות חמורות, כ-15% עוסק במעבר חד בין נתיבים, כ-13% בעקיפה מסוכנת, כ-3% מהדיווחים עוסקים באי ציות לתמרור עצור.מצד אחד, קציני הבטיחות מעידים כי יש לדיווחים השפעה מרתיעה כלפי הנהגים. מאידך, לפי דיווחי איגוד קציני התעבורה ועמותת אור ירוק, ישנם ליקויים רבים ביישום החוק: נכון ל-2015 כ-80% מהחברות כלל לא מסרו את הדיווחים השנתיים, ומבין אלו שדיווחו, דיווחים רבים לא טופלו עקב כוח אדם מצומצם במשרד התחבורה ועקב הסתמכות על פקס. כמו כן אין אכיפה של אי הדבקת מדבקות דיווחים (המחויבות בחוק) ובחברות שונות לקציני הבטיחות אין מעמד של מבקר פנים דבר שגורם במקרים שונים לחוסר אפקטיביות.
החל מספטמבר 1992 הוחל בשילוב חינוך תעבורתי כמקצוע חובה מגן הילדים ועד כיתה י"ב. הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים השתתפה במימון החינוך התעבורתי בבתי הספר העל היסודיים, אך עם הקיצוץ בתקציב הרשות, השתתפות הרשות ירדה מכ-40 מיליון ש"ח ב-2008 ל-18 מיליון ש"ח ב-2016 והביאה לצמצום שיעורי החינוך התעבורתי. ב-2010 ביטלה הממשלה את החלטתה מ-1993 להפוך את החינוך התעבורתי והמבחן העיוני למקצוע חובה בבגרות.
נוכחות ניידות תנועה ידועה כמרתיעה וממתנת נהגים. בשנת 2005 פעלו מדי משמרת 200 ניידות תנועה והממשלה החליטה אף להגדיל את מספר הניידות ל-450. עם השנים מספר סיירי התנועה של אגף התנועה הצטמצם. בשנת 2015 מספר הסיירים עמד על 386 לאחר צמצום של 40%. הקיצוץ בתקציב הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים הוביל לקיצוץ בתקציבי אגף התנועה וצמצום מספר הניידות-בסוף שנת 2015 הוקצו רק 113 ניידות לאכיפה בין-עירונית.
על בסיס המעורבות הגבוהה ביחס לאוכלוסייה של נהגים מהמגזר הערבי בתאונות ועבירות תנועה, פותחה תוכנית להתערבות המותאמת למגזר הערבי.
ענישה על עבירות תנועה
במדינות מפותחות ניתנים עונשים לעברייני התנועה. שיטות הענישה הנפוצות הן:
הענישה בישראל
במדינת ישראל הענישה על עבירות תנועה מתבצעת במספר דרכים נפוצות:
במקרים רבים, בשל "חזקת הבעלות" בדיני התעבורה, מורשעים בעלי הרכב (הורים לנהגים או חברות עם צי רכב) ולא הנהגים בפועל.
איה נאפה
אָיָה נַאפָּה (ביוונית: Αγία Νάπα, בטורקית: Ayia Napa) היא עיירת נופש בדרום מזרח קפריסין. בעברה הייתה כפר דייגים קטן, אך בשנות האלפיים הפכה למוקד תיירות לצעירים, בזכות חופיה היפים. במקום נמצאים פאבים ומועדונים רבים, והיא מאופיינת בחיי לילה תוססים. בנוסף, מהווה המקום מוקד משיכה גם לעוסקים בגלישת רוח וסקי מים.
גאוגרפיה
משמעות השם "איה נאפה" ביוונית הוא "הקדושה של היער", ולמקום מסורת דתית על צייד שמצא במערה נטושה פסל של המדונה. אחד המאפיינים של המקום הוא השילוב בין הרוח הצעירה והמודרנית של היישוב וסביבתו, לבין ריבוי הכנסיות והאתרים הנחשבים כקדושים לנצרות היוונית-אורתודוקסית.
איה נאפה ממוקמת בדרום-מזרח האי קפריסין, מדרום לגבול הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. בשנת 1974, במהלך הפלישה הטורקית לקפריסין, נמנע כיבושה של איה נאפה על ידי הצבא הבריטי, בזכות מיקומה הסמוך לדקליה - הבסיס האוטונומי הבריטי. הצבא הטורקי, שכבש את צפון ומזרח האי והגיע עד מבואות איה נאפה, נמנע מלהיכנס לאזורים הבריטיים, מחשש לעימות צבאי עם בריטניה, והותיר את אזור החוף הדרומי המזרחי כחלק מהטריטוריה היוונית של האי.
באיה נאפה מתקיימים שלושה פסטיבלים שנתיים: "הקרנבל הלאומי השנתי" בחודש פברואר, "חג הים" בסוף חודש מאי, ו"פסטיבל היין" בסוף הקיץ.
בשנת 1994, צעירה מדנמרק בשם לואיז ג'נסן הותקפה, נחטפה, נאנסה ונרצחה באיה נאפה על ידי שלושה חיילים בריטים שיכורים. עקב התעללות החיילים, הגופה הייתה במצב כזה שרק טבעת הכסף שעל ידה של ג'נסן זיהתה אותה. השלושה קיבלו מאסר עולם, אך הוא הומתק לאחר שנתיים ל-25 שנה, בשנת 2003 קוצר על ידי הנשיא טסוס פפדופולוס ל-18 שנה, ואז קוצר שוב בשליש עקב התנהגות טובה. הרוצחים שוחררו בשנת 2006 לאחר 12 שנה בכלא הקפריסאי, ושבו לבריטניה.
ביולי 2019 נעצרו באיה נאפה 12 צעירים ישראלים בפרשת החשד לאונס בקפריסין, ושוחררו לאחר מספר ימים. הפרשה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת בישראל.
אליפות העולם בראלי-רייד
אליפות העולם בראלי-רייד (ידועה בקיצור W2RC) היא סדרת מרוצי ראלי רייד שנתית המאורגנת על ידי ארגון הספורט אמוארי (ASO) ומתקיימת בשיתוף של הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA) והפדרציה הבין-לאומית לאופנועים (FIM) ומעניקה תואר אליפות עולם בקטגוריית הרכב ובקטגוריית האופנועים.
האליפות התקיימה לראשונה בשנת 2022 והיא החליפה את גביע העולם בראלי חוצה ארצות של הפדרציה הבין-לאומית לרכב והפדרציה לאופנועים, שהתקיימו בנפרד.
היסטוריה
עונת הבכורה של האליפות יצאה לדרך בראלי דקר 2022 והתסתיימה בראלי מרוקו. במהלך העונה בוצעו שינויים בלוח המרוצים בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, שהובילה לביטול ראלי קזחסטן. נאסר אל-עטיה הוכרז כאלוף העולם הראשון בקטגוריית המכוניות. סאם סאנדרלנד זכה בתואר האליפות בקטגוריית האופנועים.
פורמט
האליפות מורכבת משני סוגים של מרוצים: מרוצי הבאחה, הקצרים יותר, ממשיכים להתקיים במסגרת גביע העולם למרוצי באחה חוצי-ארצות של הפדרציה הבין-לאומית לרכב וגביע העולם למרוצי באחה של הפדרציה הבין-לאומית לאופנועים שמתקיימים כשתי סגרות עצמאיות.
צבי מגדל
צבי מגדל (Zwi Migdal) היה ארגון סרסורים ורועי-זונות ("רופיאנים" בעגה המקומית) יהודים שפעל בין סוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, שמרכזו היה בארגנטינה. הארגון הוקם בבואנוס איירס ב-1870, וחוסל ב-1930 תודות לשני עובדי מדינה ישרים: קצין משטרה בשם חוליו אלסוגראי, ושופט-חוקר בשם רודריגז אוקמפו, שסירבו לקבל שוחד מ"צבי מגדל", שלא כשאר עמיתיהם במשטרה ובממסד המשפטי בארגנטינה. ואולם, הדמות האחראית יותר מכל לחיסולו של ארגון הפשע הייתה רחל ליברמן, אחת מקרבנותיו, שבאומץ לב העידה בפני הרשויות כנגד הסרסורים. במשך 60 שנות קיומו עסק הארגון בהפיכת הזנות בארגנטינה למאורגנת, ובמידה רבה גם ממוסדת. בשיאו היו לארגון "צבי מגדל" עשרות סניפים ובתי-בושת בעולם, בין היתר ביוהנסבורג, בומביי, שאנגחאי וריו דה ז'ניירו. מעלליו של הארגון תוארו במחזמר "לעוף" שעלה בינואר 2017 בקיבוץ פלך.
"רופיאנים" יהודים
באמצע המאה ה-19 הגיע גל גדול של יהודים מאירופה לדרום אמריקה בעקבות העוני והדיכוי במזרח אירופה בכלל, ובפרט הפוגרומים ברוסיה ובאוקראינה. מהגרים יהודים רבים הגיעו לארגנטינה, כשבמיוחד צמחה הבירה בואנוס איירס בקצב מהיר בעקבות הגירה המונית של בני עמים שונים מכל רחבי העולם. עקב כך נוצר בארגנטינה יחס דמוגרפי של כמעט עשרה גברים לכל אישה, והביקוש לתעשיית המין עלה מאד. בנוסף, הקושי להשתלב בעבודה בלא ידיעת השפה, וקשיי ההסתגלות לחיים במקום חדש גרם לגברים רבים להפוך לסרסורים (שנקראו בספרדית רופיאנים), ובמקביל - ללא מעט מהגרות להתיאש ולהגיע לזנות. הסרסורים היהודים השתלטו עד מהרה על פלח שוק זה, עד כי מרבית ה"רופיאנים" בארגנטינה, ובארצות נוספות בדרום אמריקה, באותה עת - היו יהודים (הן כסרסורים, והן כסוחרי נשים).
ארגון "צבי מגדל" התנהל כמו מאפיה, ופעל לפי כללים וחוקים נוקשים. הארגון שיחד את כל מי שיכול היה לאיים על פעילותו: פקידי הגירה בנמלים, שהכניסו את הנשים לארץ ללא שאלות מיותרות; שוטרים ושופטים שדאגו לבלום כל ניסיון להפריע לפעילות הארגון; פקידי עירייה ופוליטיקאים שסיפקו אישורים להקמתם של בתי הבושת והרחבתם, ועוד. נערות רבות נלקחו במרמה ממשפחותיהן ורובן ככולן עבדו בכפייה.
רשת סרסורי-הנערות פעלה כך: הארגון היה שולח גבר שנראה הגון, לבוש בקפידה ומנומס לקהילות יהודיות במזרח אירופה. האיש היה מפיץ בקהילה מודעות ביקוש ל"נערות יהודיות מבית טוב" לעבודה בבתי יהודים עשירים בארגנטינה, או למטרות שידוכים. משפחות יהודיות במזרח אירופה, שרובן היו עניות ונואשות בשל פרעות אנטישמיות, היו שולחות עם האיש את בנותיהם בתקווה לשיפור חייהן. רוב הנערות היו בנות 13–18. הן ומשפחותיהן האמינו שמחכה להן עתיד טוב יותר בארגנטינה - כשבעצם הן נחטפו לתעשיית המין. מסעות אלה נקראו 'רמונטה' - מונח שלקוח מתחום הבקר.
כבר באונית המסע בדרך לדרום אמריקה הנערות נכלאו, נאנסו קבוצתית, הוכו והורעבו עוד בטרם החלו לעבוד, במטרה לשבור את רוחן - הסרסורים קראו לזה "תקופת חינוך". לאחר שירדו לחוף הבנות נסחרו בין ה"רופיאנים" כבשוק עבדים: הן נלקחו לבית שהיה שייך לארגון, שם הופשטו, וכך - כשהן עירומות לעיני קהל הסוחרים, הן נמכרו במכירה פומבית כשפחות מין. הזוכה שילם ולקח את הנערה שהפכה לרכושו, ועשה בה כרצונו. בין האורחים הקבועים במכירות אלו היו גם אנשי ממשל - פקידי רשות, שופטים ועיתונאים - שחלקם הגדול היו גם לקוחות, וכך התנהלה הפעילות ללא הפרעה מהשלטונות.
הקמת הארגון
הקהילה היהודית לא השלימה עם מציאות זו וניסתה להתקומם כנגד הסרסורים ומעשיהם. בשנת 1885 הוקם בבירת ארגנטינה "הארגון היהודי להגנה על נשים ונערות". ברובע היהודי בבואנוס איירס נתלו כרזות שקראו לאנשי הקהילה לא להשכיר ל"רופיאנים" (הללו, ומשתפי הפעולה איתם, נקראו "טמאים") חנויות או דירות. סוחרי הנשים והסרסורים, שרצו להרגיש חלק מהקהילה, תרמו כספים רבים למוסדות יהודים - בין השאר נהגו לצאת לתיאטרון היהודי כל ערב עם נערה אחרת. הקהילה היהודית התלבטה בשאלה אם לקבל את כספם של ה"רופיאנים" אך לרוב נאלצו להיעתר, בשל הקשיים באחזקת מוסדות הציבור הקהילתיים. ההתלבטות נגמרה כשערב אחד נחום סורקין, פעיל ציוני מוכר בקהילה, נעמד מחוץ לתיאטרון ומנע מה"רופיאנים" להיכנס. מאז החלו היהודים ה"מהוגנים" בעקביות להוקיע מחיי הקהילה את הסרסורים. תוך זמן קצר הוחלט לא להכניס "רופיאנים" לבתי כנסת של הקהילה ואף לא לקבור אותם בבית הקברות שלה.
שנות שגשוג
במהלך שנות ה-20 של המאה העשרים ארגון צבי מגדל הגיע לשיא כוחו. כ-500 "רופיאנים" שלטו בכ-2,000 בתי בושת, בהם הועסקו לפי האומדן כ-30,000 נשים. הרשת הייתה מאורגנת וחבריה שיתפו פעולה ביניהם בצורה הדוקה, להגנה על האינטרסים שלהם. דמי החבר בארגון היו 250 פזו בחודש, ששימשו לנסיעות ה'רמונטה' (לגיוס במרמה של נערות חדשות מאירופה).
הנפילה
יהודייה פולנייה בשם רחל ליברמן הייתה זו שעזרה לקצין המשטרה חוליו אלסוגאראי (Julio Alsogaray) להפיל את הארגון. רחל, ילידת לודז', הגיעה לבואנוס איירס בעקבות בעלה, עם שני ילדיהם הקטנים. לאחר מותו משחפת, היא איבדה את מטה לחמה והידרדרה לעיסוק בזנות. במהלך השנים היא חסכה מספיק כסף כדי לפדות את שחרורה. היא קנתה בית, פתחה עסק וניהלה חיים שקטים, אולם בצבי מגדל חששו שנשים אחרות ילכו בדרכה, ולכן פיתו אותה באמצעות צעיר נאה בשם סלומון קורן, ש"התחתן" איתה בבית הכנסת של הסרסורים ("הטמאים" בפי הקהילה היהודית) מבלי שחשדה בזהותו האמיתית. לאחר הנישואים הוא אילץ אותה, באלימות, לחזור לעסוק בזנות, בין כותלי הארגון.
בייאושה ותוך סיכון חיים היא פנתה לקצין המשטרה אלסוגאראי שנודע ביושרו, ועדותה סיפקה עילה לחקירה מקיפה. הממצאים הובאו בפני השופט ד"ר רודריגז אוקמפו, שאף הוא סירב לשוחד מצבי מגדל. בספטמבר 1930 הסתיים המשפט, שנוהל כנגד 108 נאשמים. "קיומו של ארגון 'צבי מגדל' הוא סכנה ממשית לחברה שלנו" - כתב השופט בפסק הדין, וקבע עונשי מאסר ארוכים לנאשמים.
השפעת ארגון הסרסורים התבררה כדומיננטית גם בכלא, והם שיחדו פקידים רבים במערכות המשפט והאכיפה. בינואר 1931 הגישו עורכי הדין של הארגון ערעור, שהתקבל. בכירי משרד המשפטים (חלקם משוחדים) השאירו על כנה את הרשעתם של שלושה נאשמים בלבד, בעוד כל השאר שוחררו. הפרשה פורסמה בהרחבה בעיתונות וגרמה למהומה בדעת הקהל. הלחץ הציבורי הביא את שלטונות ארגנטינה לבטל את השחרורים. מאות סרסורים שלא נכלאו גורשו לאורוגוואי, ולמדינות אחרות בדרום אמריקה. הארגון לא שוקם יותר כארגון מסודר, אולם רבים מהסרסורים הצליחו לחזור לארגנטינה, וחלקם המשיכו להפעיל בתי בושת קטנים יותר. אשת הברון הירש הקימה ארגון בשם "עזרת נשים" כדי לעזור לבנות לחזור לארצות מוצאן, ואולם המשפחות היהודיות באירופה סירבו לקבל חזרה את בנותיהן כשנודעה להן האמת על עיסוקן הכפוי. מלחמת העולם השנייה תרמה לסיום הקשר של ארגוני הפשע עם עמיתיהם באירופה.
מקס הוף
מקס הוף (בגרמנית Max Hoff; 1903–1985) כינוי של מקסימיליאן ג'. הופבאואר. הוא היה מאייר שהתפרסם במיוחד בזכות הפרסומות שלו עבור חברת סימפסון מפיקדלי וחברת הסיגריות אסטור. אמנותו ייצגה באופן מושלם את אופנת שנות החמישים והשישים במערב אירופה ובצפון אמריקה.
ביוגרפיה
הופ נולד בווינה, ולמד ציור דיוקנאות ונוף באקדמיה לאמנויות יפות בעיר, שם החל לעשות לעצמו שם באמצעות איורי תפאורות לבמה ועיצוב תלבושות להצגות. מספר עיצובים אופנתיים שלו התפרסמו תחת הכינוי מקס הוף בכתב העת האירופאי International Textiles, שם ראה אותם אלק סימפסון - הבעלים של חברת סימפסון מפיקדילי, לונדון.
חברת סימפסון מפיקדילי
בשנת 1936 אלק סימפסון הביא את הוף - בגיל 33 - ללונדון, והזמין אותו להפיק סדרת איורים של גברים נאים, צעירים וספורטיביים - לבושים בבגדי חברת סימפסון. אלה עתידים להפוך לייצוג של סגנון האופנה של חברת סימפסון במשך רבע מאה. בשלב מסוים החברה הוסיפה לדגמים שלה גם בגדי נשים -בסגנון אופנתי, אלגנטי ומקסים. איוריו של הוף, שימשו לראשונה בחוברות הדיוור הישיר, הפכו עד מהרה למרכז הפרסום של חברת סימפסון. ביל קרופורד - סוכן הפרסום של סימפסון - הכיר בעוצמה של הדימויים שיצר הוף, וכאשר היטלר סיפח את אוסטריה בשנת 1938 שכנע קרופורד את מקס הוף לעבור ללונדון, שם הוא התחתן עם מרגרט פופר באותה שנה ונולדו להם שני ילדים.
רישומיו של קבוצות של דמויות גברים לבושים ללא דופי, המתוארים כמעט תמיד במצב רוח מאושר ונינוחות, הפכו לסגנון מקובל בפרסום בעיתונות של בגדי סימפסון עד תחילת שנות השישים.
סיגריות אסטור
כבר בסוף שנות החמישים הוף החל לעבוד עם משרד הפרסום הגרמני האנס וו. ברוזה, בפרנקפורט על המיין. בשנת 1958 קמפיין של שמונה מודעות בלבד - בשל תקציב מוגבל של החברה, היו פרסום לאבקת כביסה משובחת.
מאחר שהעבודה עם האנס ברוזה הלכה טוב וחברת סימפסון החלה למתג מחדש את הפרסומת שלה מחדש, הופ סיים את עבודתו עם סימפסון בשנת 1961 והפך לאמן הפרסומות הבלעדי של האנס ברוזה.
J1407b
J1407b המכונה גם כ-"Super Saturn" (בעברית: "סופר שבתאי") הוא כוכב לכת חוץ-שמשי. נקרא על שמו של כוכב הלכת שבתאי, כיוון שמזכיר הוא את שבתאי בצבעו ובטבעותיו. אך עם זאת מכיל 30 טבעות לעומת 7 של שבתאי, ובנוסף טבעותיו גדולות פי 200 משל שבתאי, מה שמביא לו את הכינוי "סופר" ("Super").
מקס הוף
סיגריות אסטור
לחברת ברוזה היה חוזה פרסום לסיגריות אסטור במשך שנים אחדות. בשנת 1961 היינץ מרטין ברוזה החליט להביא סגנון חדש לקמפיין המודעות שלהם לסיגריות אסטור. כך החל הקמפיין המפורסם ביותר של הופ בשם Rendezvous der Prominenz, שנמשך עד 1967. הוא הופנה תחילה לגרמניה ולאחר מכן לחברה הגבוהה הבינלאומית. מקס הוף סיפק יותר מ -200 מודעות לסדרה זו.
J1407b
מאפיינים
מרחקו של J1407b מכדור הארץ הוא כ-434 שנות אור, ומסתו היא כ-90% ממסתו של כוכב האם שלו. הכוכב נחשב לכוכב צעיר, גילו המעורך הוא כ-16 מיליון שנה. לכוכב יש עוצמה של כ-12.3 ודרוש טלסקופ בשביל לראותו.
שמו של הכוכב מגיע מהתוכנית (Wide Angle Search for Planets) SuperWASP ומהקואורדינטות של הכוכב. הכוכב משתנה בשל כוכב הלכת (כוכב האם J1407) אשר סובב סביבו, ולכן קיבל את כינוי הכוכב המשתנה V1400 Centauri.
היסטוריה
בשנת 2007, נצפה הכוכב J1407 (כוכב האם) מוקף על ידי לפחות גוף מרכזי אחד שמזיז אותו ממקומו, J1407b, הכוכב נחשב לכוכב גז ענק, או לננס חום, עם מערכת טבעות עצומה. תצפיות שלאחר מכן לא איתרו בהצלחה את J1407b, מה שמצביע על כך שהוא נמצא במסלול אקסצנטרי מאוד סביב הכוכב.
בשנת 2021, התגלה שכוכב האם משתנה מאוד, עם מחזור פעילות מגנטית של כ-5.4 שנים, לא זוהו עוד עדויות לגבי כוכבי לכת נוספים במערכת.
אטימולוגיה עממית
גיזרון עממי או אטימולוגיה עממית היא תפישה שגויה או לא-מדויקת של מקורה של מילה בתודעת הדוברים בציבור הרחב. בניגוד לאטימולוגיה מדעית, המחפשת אחר התפתחותה של מילה על פי קריטריונים היסטוריים וסמנטיים, האטימולוגיה העממית מתבססת בדרך כלל על קרבה בצורה או בהגייה למילה אחרת.
אטימולוגיה עממית עשויה לעיתים לשנות את משמעותה של מילה. כך למשל הפועל העברי "הציע", שמשמעותו "ערך, שיטח, פרש", קיבל את המשמעות של "נתן עצה", בגלל הקרבה בין השורשים יצ"ע ויע"ץ. המילה המקראית "מנזר" מציינת היום את מושבם של הנזירים, אף על פי שבמקורה המקראי אין לה כל קשר לכך, שכן הוא כינוי לפקיד גבוה בבבל. גם צורתה של המילה עשויה להשתנות: לדוגמה, דוברי עברית המפרקים את הביטויים "אי-רגולרי" (במקור irregular) או "אי-לגאלי" (illegal) כאילו מדובר בתחילית העברית "אי-" המציינת שלילה, בעוד שלמעשה מדובר בהידמות של התחילית הלטינית "im-‎". בביטוי "הנץ החמה", צורת המקור "הנץ" נתפסה כהרכבה של ה"א הידיעה למילה "נץ", וכך נוצרה הצורה "נץ החמה". אותה תופעה קיימת לגבי הביטוי "יום הנף".
תופעה הקרובה לאטימולוגיה עממית היא תופעת המילים התאומות, שבה זוגות של מילים שמשמעותן קרובה וגם צורתן דומה מתחלפות זו בזו. זוגות כאלה בעברית הם למשל טפל-תפל, עפר-אפר, חרת-חרט, נתש-נטש, תעיה-טעיה ועוד.
במקרא ובמקורות קדומים אחרים משמשת לעיתים אטימולוגיה עממית לצורך מדרשי שם (שמות המעידים על בעליהם). כך למשל השם המצרי "משה" נדרש בספר שמות:, לעומת ישנם חוקרים הטוענים כי המקור הוא דווקא המילה המצרית ל"ילד" ,מס (ms).
בוריס צלניקר
בוריס צלניקר (Boris Tselniker; נולד ב-1952 בקישינב, ברית המועצות) הוא פסל ישראלי המתמחה במיניאטורות ובפיסול בעץ בשילוב עם אבן, עצם וכסף.
צלניקר נולד במשפחת רופאים ולאחר סיום לימודיו התיכוניים למד בפקולטה לכוח הידראולי במכון החקלאי של קישינב, שם קיבל תעודה של מהנדס הידראולי. הוא שירת בצבא בחיל התותחנים. לאחר שחרורו מהצבא למד צלניקר טופוגרפיה ועבד בתחום. הוא השתתף במשלחות גאולוגיות וגיאופיזיות במולדובה ובמזרח הרחוק, בקמצ'טקה, בסחלין, באיים הקוריליים, בפרימורסקי ובחברובסק ועוד.
צלניקר יצר את פסליו הראשונים ב-1981, כשהוא משתמש בחומרים שהובאו מהמזרח הרחוק, שיני לוויתן זרע, ניבתן, שנהב של ממותה, קרן צבי ואבני נוי. באותה שנה גם השתתף לראשונה בתערוכה, תערוכת האמנות הרפובליקנית בקישינב. בין השנים 1981 ל-1989 השתתף צלניקר ב-15 תערוכות אזוריות, לאומיות ובינלאומיות שהתקיימו בקישינב, באודסה ובמוסקבה.
מיניאטורות עצמות רבות, שיצר צלניקר, נרכשו על ידי המוזיאון המולדבי להיסטוריה של הדתות (כיום מוזיאון ההיסטוריה של מולדובה), משרד התרבות של ברית המועצות, גלריות פרטיות כגון "מאדים" (מוסקבה) וגם על ידי אספנים פרטיים שונים. בשנים 1983–1987 צלניקר למד תולדות האמנות באוניברסיטת אוראל יקטרינבורג.
ב-1990 עלה צלניקר עם משפחתו (הוא נשוי לבתו של נאום אפלבאום) לישראל וגם בה השתתף בתערוכות רבות. ב-1992 זכה במקום הראשון בתערוכת האמנות המיניאטורית מונטנה בארצות הברית עבור הרכב העצמות הצינוריות "מתגלגל דרך החיים". בשנת 1993 למד באקדמיה לאמנות בצלאל למעצבים בירושלים.
מרקקה
מרקקה היא כלי קיבול שנועד לכך שירקו לתוכו, בעיקר טבק לעיסה. מרקקות משמשות גם ברפואת שיניים. בדרום-מזרח אסיה השתמשו במרקקות במשך מאות שנים. הן הופיעו בארצות הברית ובבריטניה בסביבות שנת 1840.
מרקקות בארץ ישראל
בארץ ישראל הותקנו מרקקות בכניסה למבני ממשל בתקופת המנדט הבריטי, וזאת לאור הנוהג המקומי, שהיה נפוץ עד שלהי תקופת המנדט, לירוק בכניסה למבנים אלה על מנת לנקות את הפה מאבק הרחובות. דוגמה למרקקה מעין זו מצויה בכניסה לבניין עיריית חיפה גם כיום.
מרקקות בארצות הברית
לקראת סוף המאה ה-19 היו מרקקות פריט נפוץ בבתי מרזח, מלונות, חנויות, בנקים, קרונות רכבת, ומקומות אחרים שבהם נהגו אנשים (בעיקר גברים) להתכנס. מרקקות יוצרו לרוב מפליז, אך גם מחומרים פשוטים כמו ברזל ועד זכוכית מעוצבת ופורצלן. במקומות מפוארים כמו מלונות פאר היו מרקקות מקושטות בהידור.
למרקקה יש תחתית שטוחה וכבדה, כדי למנוע התהפכות, עם שפה פנימית כדי להקשות עוד יותר על גלישת הרוק במקרה של התהפכות. ישנן מרקקות בעלות מכסה, אך רובן נטולות חלק זה. ישנן גם מרקקות בעלות פקק בתחתיתן, כדי להקל על הניקוז והניקוי.
השימוש במרקקות נחשב לשיפור בהרגלי הציבור ובבריאותו, שכן קודם לכן נהגו לירוק על הרצפה ועל המדרכות ברחובות. במקומות רבים נחקקו חוקים נגד יריקה בציבור שלא במרקקה. חקיקה זו עוררה התנגדות בשעתה, שכן היא נתפשה, בקרב חלק מהציבור, כפגיעה בזכויות הפרט. עם זאת, רוב הציבור האמריקאי תמך בשימוש במרקקות, ונערי הצופים ארגנו פעילויות לצביעת הודעות "DO NOT SPIT ON THE SIDEWALK" (לא לירוק על המדרכה) על מדרכות הערים. בשלט שיוצר בכמות גדולה והיה נפוץ בבתי מרזח רבים נכתב:
מרקקות היו שימושיות במיוחד לאנשים שסבלו משחפת, אשר פלטו ליחה בעת השיעול. במרקקות ציבוריות נהגו לשים לפעמים תמיסות חומר מחטא כמו פנול כדי למנוע התפרצות מחלות. בתחילת המאה העשרים המליצו רופאים לחולי שחפת לשאת עמם "מרקקת כיס" ולא להשתמש במרקקות ציבוריות. היו אלו צנצנות בעלות מכסה הדוק אשר החולים יכלו לקחת לכל מקום. ישנם חולי שחפת אשר משתמשים במרקקות אישיות כאלו גם כיום.
לאחר מגפת השפעת הספרדית של 1918, פחת הנוהג של יריקה בפומבי, הן בשל מודעות גוברת להיגיינה והן מסיבות של נימוסין בציבור. גומי לעיסה החליף את הטבק כחומר הלעיסה הנפוץ בקרב צעירים. סיגריות נחשבו היגייניות יותר מאשר טבק הלעיסה. מרקקות היו עדיין נפוצות בסוף שנות השלושים, אולם רובן נעלמו עם מסעי איסוף המתכות בזמן מלחמת העולם השנייה.
מרקקות בחברה הסינית
בסין בזמן שושלת צ'ינג הייתה מונחת לפני הקיסר מרקקה עשויה זהב בטקסים רשמיים. לאחר הקמת הרפובליקה העממית הסינית בשנת 1949 נפוצו מרקקות בכל קרן רחוב, כמו גם בבתים. היצור ההמוני של מרקקות היה חלק מניסיון לחנך את הציבור הסיני לא לירוק על הרצפה - מנהג שהיה נפוץ בקרב הסינים. המרקקות הסיניות היו עשויות מפורצלן לבן, ולעיתים קושטו מבחוץ במוטיבים סיניים. מרקקות היו בשימוש בטקסים רשמיים, גם על ידי מנהיגי סין; אולם הנוהג היה לשנינה בתקשורת העולמית, והמרקקות נעלמו גם מנוף סין לקראת סוף שנות השמונים.
מרקקות בימינו
מרקקות הן מראה נדיר כיום. הן עדיין משמשות ייננים הטועמים יין, אשר טועמים לגימה קטנה ויורקים אותה למרקקה המלאה בנסורת, כדי למנוע שכרות. גם טועמי קפה ותה מקצועיים משתמשים במרקקות. רופאי שיניים מספקים מרקקות למטופלים.
נונאטאקי קאמל
נונאטאקי קאמל או נונאטאקי קמל (באנגלית: Camel Nunataks) הם שני נונאטאקים סלעיים בחצי האי טריניטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הנונאטאקים דומים במראם. שניהם מתנשאים לגובה של 435 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאקים מרוחקים 2 קילומטרים אחד מהשני.
הנונאטאקים ממוקמים 15 קילומטרים צפונית לנקודת וייו; ו-8.68 קילומטרים צפונית-מערבית לנקודת גארוואן.
הנונאטאקים ממוקמים בצידו הדרומי של שדה השלג מוט.
מיפוי הנונאטאקים
הנונאטאקים התגלו עת שצולמו מהאוויר על ידי הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הנונאטאקים נסקרו ומופו על ידי משלחת סקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה ממפרץ התקווה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961.
מקור השם
שמם של הנונאטאקים ניתן להם בשנת 1959 על ידי הסוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד אשר חקרו את האזור ממפרץ התקווה.
השם הוא תיאורי.
צורת שני הנונאטאקים מזכירה גמל דו-דבשתי. באנגלית "קאמל" משמעו "גמל".
אדולף קרמר
אדולף קרמר (בגרמנית: Adolf Kramer; 1871, שלזיה - 10 בינואר 1934) היה שחמטאי גרמני.
קרמר שיחק בתחרות מינכן 1900 וחלק מקום 10-12, הגיע למקום השמיני בתחרות וורצלב 1912, חלק מקום שני בתחרות המבורג 1921, חלק מקום 4-6 בתחרות באד אוינהאוזן 1922 והגיע למקום החמישי בתחרות דואיזבורג 1929.
בתחרות טרטו בשנת 1914 הוא ניצח את חוזה ראול קפבלנקה ב-9 מהלכים (אומנם יש לציין שקפבלנקה היה חולה באותו יום.