cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קימון גאורגייב
גאורגייב והקהילה היהודית
בשלהי מאי 1945 נערכה ההסתדרות הציונית לחגוג את יום השקל הציוני, הראשון לאחר 5 שנות הפסקה, בהפנינג רב משתתפים בערי בולגריה השונות. החגיגה נועדה גם לבטא את שמחת ההמונים על הצלתם. משטרת הביטחון הבולגרית שהייתה בשליטת הקומוניסטים אסרה על קיום יום השקל. נציגי הקונסיסטוריון פנו לגאורגייב שביטל את האיסור. ב-30 ביוני 1945 הצהיר גאורגייב במהלך פגישה עם יושב ראש ההסתדרות הציונית בבולגריה, כי ממשלת בולגריה תומכת בשאיפתם של חלק מבני הקהילה להגר ולהקים לעצמם מדינה חופשית בארץ ישראל. ההצהרה פורסמה בעיתון היהודי "איברייסקי וסטי" וזכתה לתהודה רבה בקהילות בולגריה.
בהתקרב מועד כינוס לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו (1945), פנה גאורגייב ליושב ראש ארגון בני ברית בבולגריה זכריה אלקלעי בבקשה שהארגון יפעיל את השפעתו בארצות הברית, כדי שבולגריה לא תקופח במסגרת חוזה השלום העתידי. הארגון נעתר לבקשתו והנרי מונסקי שכיהן כיושב ראש הארגון בארצות הברית וגם כאחד מנציגיה לוועידת האו"ם בסן פרנסיסקו (1945), השיב בכתב לגאורגייב שהארגון יפעל לסייע לבולגריה. התשובה גרמה לקורת רוח רבה בממשל הבולגרי והובילה ליחס אוהד כלפי התנועות השונות.
מזרן
מִזְרָן (נקרא בשוגג גם "מִזרוֹן") הוא משטח רך, המשמש לשינה, מנוחה או ריפוד של משטחים קשים למטרות בטיחות ונוחות.
מזרן קפיצים
קיימים מספר סוגים של קפיצים המשמשים למזרני קפיצים:
מזרן ספוג
מזרן ספוג הוא לרוב משטח דק וקל-משקל, העשוי מספוג בדחיסות משתנה. מזרן זה הוא מהמזרנים הזולים בייצור, היות שהוא מכיל לרוב שכבה בודדת ויכול להיחתך לפי מידה. דחיסות החומר המוקצף קובעת את רכותו של המזרן. שכבת הספוג עטופה בבד טקסטיל, לרוב חסין מים כדי לצמצם את חדירת הלחות לספוג, דבר שעלול לגרום לזיהום חיידקי או פטרייתי. מזרני ספוג דקים נפוצים כמזרנים לאימוני כושר (מרפדים רצפה כדי למנוע נפילות),טיולי תנועת הנוער ומחמת מחירם הזול וגמישותם נפוצים גם כבסיס לשקי שינה ומזרנים צבאיים. חסרונם הבולט של מזרנים אלו הוא נטייתם להישחק עם השימוש, להיות מצע לפטריות וזיהומים בעקבות לחות הגוף השוכב עליהם, וקריעתם תוך כדי טלטול או החלפת הכסת. קיימים מזרני ספוג מאיכות גבוהה יותר, המטופלים במיוחד כדי לדחות זיהומים (אנטי-בקטריאליות) ומחוסנים כדי למנוע קריעה ושחיקה.
מזרן מים
מזרני המים היו בשימוש כבר במאה ה-17, ודווח שימוש בהם לצורכי חולים ונכים. בשנת 1855 הופיעה מיטת מים המשמשת כמשכבה של גברת הייל ברומן צפון ודרום. מיטת המים "הומצאה" מחדש בשנות השלושים ובשנות השישים - בשני המקרים הממציאים לא הצליחו להוכיח מקוריות של המצאתם לצורך פטנט.
מזרני מים סובלים מבעיות רבות, העיקרית שבהן היא משקל המזרן - מזרן זוגי עשוי לשקול מספר מאות ק"ג. חימום המים במזרן ממולא עשויה לקחת שעות, כתלות באיכות הבידוד, עוצמת החימום וכמות המים. השימוש במזרני מים דורש לרוב מסגרת מיטה מתאימה - קיימים מזרנים שלמטרות יציבות דורשים מסגרת מיטה קשיחה סביב כל המזרן (תיבה), וכמעט כל מזרן מים דורש מסגרת מיטה חזקה במיוחד כדי לשאת את משקל המזרן (לא כולל משקל הישנים עליו).
מזרן אוויר
מזרן אוויר מורכב משכבת תאים העשויים חומר אלסטי חזק ובעלי שסתום לחץ אוויר. לעיתים שסתום הלחץ משותף למספר תאים, ולעיתים לכל תא שסתום בלעדי. כאשר תאי המזרן מנופחים הם מהווים שכבת ריכוך, בעלת התנגדות בהתאם ליחס לחץ האוויר בתוך התא לעומת לחץ האוויר מחוץ לתא. קיימים מספר סוגים של מזרני אוויר, החל ממזרנים בעלי תא אחד המתנפחים במשאבה ידנית, ועד מזרנים בגודל ובצורה של מזרן קפיצים. מזרנים אלו יכולים לכלול שכבת ספוג מעל תאי האוויר, משאבות נפרדות לחלקים שונים במזרן, מידת תמיכה משתנה (מקשה לרך) בהתאם לרצון המשתמש ועוד. ישנן חברות המייצרות אך ורק מזרני אוויר, ומידות מזרנים שונות לעיתים זמינות רק במזרני אוויר - במיוחד מזרני ענק, המשמשים בספורט.
מזרן ממולא
מזרן ממולא הוא שם כללי למזרנים העשויים מעטפת בד וממולאים במילוי רך כלשהו, שלא נמנו מעלה. מזרנים ממולאים היו מהמזרנים המוקדמים ביותר בהיסטוריה, והמילוי השתנה בהתאם לתרבות, הגידולים המקומיים, האקלים ועוד. מילויים נפוצים היו קש, אצות, כותנה, צמר, פוך אווזים, קליפות כוסמת וקטניות ואף חציר. מרבית המילויים רגישים ללחות ונוטים לספוח את נוזלי הגוף המופרשים במהלך השינה, ולפיכך מפתחים זיהומים ומושכים חרקים שונים. מזרנים ממולאים פחות נפוצים החל מאמצע המאה ה-20 במדינות המתועשות, אך גם כיום ניתן למצוא אותם במדינות העולם השלישי הודות לזמינותם ולמחירם הנמוך.
אביזרים נלווים למזרני שינה
מזרני שינה יכולים להמכר כיחידה, אך לעיתים יוצעו למכירה עם אביזרים נלווים שונים, ביניהם:
מזרנים כאמצעי בטיחות
מזרנים מסוגים שונים (בעיקר מזרני ספוג או מזרנים ממולאים) נמצאים בשימוש באמצעי בטיחות. בבתי חולים פסיכיאטרים, בהם יש חשש כי החוסים בחדרים ינסו לחבול את עצמם כנגד הקיר, הקירות והרצפות מכוסים בשכבת מזרני ספוג העטופים בחומר קשיח וחסין רטיבות; חדרים מרופדים דומים קיימים בבתי מחסה בהם חוסים אנשים הנוטים ליפול או להיחבל כתוצאה מנכות או לקות מסוימת. מידת הריפוד משתנה בהתאם לנסיבות ולצורכי ההגנה.
במתקנים בהם מתאמנים פעוטות או ילדים הנוטים ליפול, לרוב יותקנו מזרני ספוג על הרצפה ועד הקירות עד לגובה מסוים.
על השם
המילה מזרן היא מילה המופיעה פעמים ספורות בתלמוד, בהקשר דומה לנוכחי, כלומר ככלי מיטה. עם השנים הפכה המילה בלשון הדיבור למזרון (ברבים מזרונים או מזרנים), באופן דומה למילה התלמודית סינר, שכיום נהגית פעמים רבות כסינור.
האקדמיה ללשון העברית מחזיקה בעותק במאגר המונחים מתקופת ועד הלשון העברית בו מוגדרת המילה מזרן (בכתיב ובניקוד מִזְרָן) כבר משנת תרע"ד (1914). התיאור המלווה את המילה הוא "כר ממֻלא בצמר ולפעמים שמים בו גם קפיצים". אמנם בתקופות קדומות מזרנים הכילו קליפות דגנים, נוצות, צמר, כותנה וייתכן ואף זיפים, אך כיום מילויים אלו אינם בשימוש נפוץ. קפיצים, לעומת זאת, נפוצים היום מאוד כמילוי מזרנים.
בהלכות טומאה וטהרה
למזרן יש השלכות רבות בהלכות טומאה וטהרה. עצם המזרן נחשב כראוי להיטמא טומאת מדרס, וניתן להיטהר על ידי טבילת המזרן כולו במקווה טהרה.
באפלו סייברס
באפלו סייברס (באנגלית: Buffalo Sabres) היא קבוצת הוקי קרח מקצוענית מבאפלו, ניו יורק, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NHL בה היא חברה בבית האטלנטי שבחטיבה המזרחית.
הקבוצה נוסדה ב-1970 והצטרפה ל-NHL בעונת 1971, יחד עם ונקובר קנאקס, בהרחבה שהגדילה את הליגה ל-14 קבוצות.
הסייברס לא זכו מעולם בגביע סטנלי, אחת משתי הקבוצות הוותיקות ביותר בליגה שטרם זכו בו.
1967 - 1979: "הקשר הצרפתי"
הסייברס הצטרפו לליגה בעונת 1971. בשל הענקת זיכיון ה-NHL לבאפלו נסגרה קבוצה אחרת שפעלה בעיר ושיחקה בליגות המשניות, באפלו בייזונס. בעלי קבוצת ה-NHL החדשה, האחים סימור ונורת'רפ נוקס, החליטו לא לאמץ את שם הקבוצה הישנה - שם שהיה נפוץ מאוד בקרב קבוצות ספורט באזור. במקום זאת קיימו תחרות בין האוהדים לבחירת שם הקבוצה. האולם הביתי שלה בתחילת דרכה היה ה"באפלו ממוריאל אודיטוריום", שהיה לפני כן אולמם הביתי של הבייזונס, וכונה בקיצור ה"אוד" (The Aud).
האחים נוקס ניסו עוד קודם לכן להקים קבוצת NHL בבאפלו, ופעמיים נכשלו בכך. בהתרחבות הגדולה של ה-NHL ב-1967 התמודדו על אחד הזיכיונות ולא זכו בו, ולאחר מכן, כשאחת מקבוצות ההתרחבות - קליפורניה סילס - נקלעה לקשיים, ניסו לקנות אותה ולהעביר אותה לבאפלו. גם בכך נכשלו, והסילס מוזגו לבסוף עם מינסוטה נורת'סטארס.
מזלה של הקבוצה שפר עליה עוד לפני ששיחקה משחק NHL יחיד, כאשר זכתה בהגרלת הדראפט שנערכה בינה ובין ונקובר קנאקס שהצטרפה איתה לליגה. כתוצאה מכך זכו הסייברס באופן מיידי בכוכב העל הראשון שלהם, ז'ילבר פרו. המאמן הראשון של הקבוצה היה ג'ורג' "פאנץ'" אימלך.
פרו כבש 38 שערים בעונת 1971, עונת הבכורה של הסייברס, שהייתה גם עונת הרוקי שלו בליגה - שיא חדש לרוקי בזמנו. הוא זכה בגביע קאלדר - גביע רוקי העונה. למרות יכולתו הסייברס לא עלו לפלייאוף, בעיקר בשל שיבוצם בבית המזרחי, הבית החזק יותר של הליגה שכלל את מרבית הקבוצות הוותיקות והמנוסות שלה (בניגוד לבית המערבי שכלל בעיקר קבוצות התרחבות).
לקראת עונת 1972 בחרו הסייברס בדראפט חלוץ נוסף מקוויבק, רישאר מרטן, והעבירו אליהם מפיטסבורג פינגווינס את רנה רובר, אף הוא חלוץ קוויבקי. שני החלוצים החדשים צורפו לפרו בקו ההתקפה הראשון של הקבוצה, ובשל מוצאם הקוויבקי של שלושתם כונו "הקשר הצרפתי", על שם סרט הקולנוע באותו שם. רק בעונת 1973, בעזרת עוד בחירת דראפט מוצלחת בדמות המגן ג'ים שנפלד, עלו הסייברס לראשונה לפלייאוף, שם נוצחו בסיבוב הראשון על ידי מונטריאול קנדיאנס.
עונת 1974 הייתה עונה רצופת טרגדיות לקבוצה. ז'ילבר פרו שבר את רגלו והחמיץ שמונה שבועות של משחקים, ומיד אחרי פציעתו אובחן השוער רוג'ר קרוזייר כחולה בדלקת לבלב ונעדר לשארית העונה. הטרגדיה הקשה ביותר הייתה מותו של טים הורטון. הורטון, מגן וותיק בן 44 שהיה גם איש עסקים מצליח, נהרג בתאונת דרכים בטורונטו מיד אחרי משחק של הסייברס מול טורונטו מייפל ליפס. רשת בתי הקפה שהקים כאיש עסקים נקראת מאז על שמו, "טים הורטונס", וקיימת בקנדה עד היום. מוכים וחבולים, החמיצו הסייברס את העלייה לפלייאוף.
עונת 1975 הייתה המוצלחת ביותר של הקבוצה עד אז. הליגה שהמשיכה להתרחב כללה כעת ארבעה בתים, והסייברס סיימו את העונה הרגילה כאלופי הבית שלהם, "בית אדמס", ועם המאזן הטוב בליגה כולה - 49 ניצחונות לעומת 16 הפסדים ו-15 תיקו. בסיבוב הראשון הדיחו הסייברס את שיקגו בלאק הוקס בחמישה משחקים - סדרת הפלייאוף הראשונה שהקבוצה ניצחה. בחצי הגמר עברו הסייברס גם את מונטריאול קנדיאנס, ועלו בפעם הראשונה לסדרת גמר גביע סטנלי. בסדרת הגמר פגשו הסייברס את האלופה פילדלפיה פליירס שנודעה אז בקשיחותה. הסדרה נודעה אז בין השאר בשל "משחק הערפל" - המשחק השלישי בסדרה, שהתקיים ב"אוד". מזג אוויר חם ששרר באותו זמן בבאפלו גרם להיווצרות ערפל כבד באולם, ולראות מוגבלת מאוד לשחקנים ולקהל. הפליירס הגנו לבסוף על תוארם וניצחו את הסייברס בשישה משחקים.
בשארית העשור המשיכו הסייברס להיות קבוצה משמעותית בליגה, בעיקר בזכות יכולתם של שלושת חברי "הקשר הצרפתי" שהפכו לאחד מקווי ההתקפה הטובים והיציבים בליגה. במרכז קו ההתקפה השני היה חלוץ פורה נוסף, דני גייר. הסייברס סיימו באופן קבוע את העונה הרגילה באחד המאזנים הטובים בליגה, אולם בפלייאוף נוצחו בסיבוב הראשון או השני.
1980 - 1987: עידן סקוטי באומן
עונת 1980 סימנה את תחילתו של עידן, כאשר למשרת המאמן התמנה סקוטי באומן שבארבע העונות שלפני כן הוביל את מונטריאול קנדיאנס לארבעה גביעי סטנלי רצופים. זה היה גם סופו של עידן, עידן "הקשר הצרפתי", כאשר רנה רובר עזב את הקבוצה לקולורדו רוקיז, והקבוצה התחזקה בחלק ההגנתי שלה. המהלך התברר כהצלחה, כאשר הסייברס שוב סיימו במאזן מצוין את העונה הרגילה ועברו בפלייאוף את ונקובר קנאקס ושיקגו בלאק הוקס בלי להפסיד ולו משחק אחד. בחצי הגמר נוצחו הסייברס על ידי ניו יורק איילנדרס, שהיו בדרכם לראשון מבין ארבעה גביעי סטנלי רצופים.
"הקשר הצרפתי" המשיך להתפרק בעונת 1981 כאשר גם רישאר מרטן עזב את הקבוצה. סקוטי באומן התרכז בתפקיד מנכ"ל הקבוצה והשאיר את האימון לרוג'ר נילסון, מאמן חדשני שנודע בהיותו הראשון שלמד את יריבותיו באמצעות וידאו. עם עוד עונה טובה בליגה הרגילה, הסייברס הופתעו בסיבוב השני של הפלייאוף על ידי מינסוטה נורת'סטארס.
עונת 1982 הייתה רבת זעזועים כאשר באומן חזר לעמדת המאמן, עזב אותה באמצע העונה, אולם חזר אליה לאחר מספר משחקים במפתיע. גם בגזרת סגל השחקנים חלה מהפכה כאשר וותיקים כדני גייר, ג'ים שנפלד והשוער פול סוב עזבו את הקבוצה. הזעזועים עלו לסייברס בתבוסה בסיבוב הראשון בפלייאוף.
העונה הרגילה של 1984 הייתה שייכת לטום בראסו, שוער שנבחר על ידי הסייברס בדראפט וגילה יכולת מצוינת שהביאה לו את גביע קאלדר (רוקי העונה) וגביע וזינה (שוער העונה). אולם בפלייאוף גילה בראסו הצעיר והבלתי מנוסה יכולת ירודה, והסייברס הודחו בקלות בסיבוב הראשון בידי קוויבק נורדיקס. גם ב-1985, עם המגן הוותיק ג'ים שנפלד שחזר לקבוצה, הודחו הסייברס בידי הנורדיקס בסיבוב הראשון.
1988 - 1993: בנייה מחדש ועריקתו של אלכסנדר מוגילני
הבנייה מחדש של הקבוצה לאחר עונת הנפל של 1987 החלה עם הבחירה הראשונה בדראפט. הסייברס בחרו את החלוץ פייר טרז'ון, שיחד עם דייב אנדרייצ'ק הוביל את הסייברס לפלייאוף לאחר שתי עונות של הפסקה. בפלייאוף הודחו הסייברס על ידי בוסטון ברואינס.
עונת 1989 הייתה עונה סוערת בשער הסייברס, שויתרו על טום בראסו, אולם לא מצאו לו תחליף, ועמדת השוער עברה חילופים רבים. במקרה שהיה יכול להסתיים בטרגדיה נחתך אחד מהשוערים שעברו בשער הקבוצה, קלינט מלרצ'ק, בצווארו על ידי סכין נעל ההחלקה של שחקן שנפל עליו. החתך היה עמוק וארוך ופגע בעורק הצוואר, ומלרצ'ק איבד דם רב עד כדי סכנת מוות. רופאי הקבוצה העניקו לו טיפול חירום ותפרו את החתך בעודו על הקרח. בסיום העונה שוב הדיחו הברואינס את הסייברס בסיבוב הראשון של הפלייאוף.
עונת 1990 עמדה בסימן מהלך מפתיע ומהפכני של הסייברס. הסייברס בחרו בדראפט של 1988 את אלכסנדר מוגילני, כוכב צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות, כאשר נראה היה שאין להם סיכוי לקבלו לשורותיהם בשל התנגדות השלטונות בברית המועצות. באמצע עונת ה-NHL, תוך כדי טורניר עם נבחרתו, ערק מוגילני לארצות הברית בסיוע אנשי הסייברס והצטרף לקבוצה. שיתוף הפעולה בין מוגילני וטרז'ון התגלה כמוצלח מאוד, וגם בעמדת השוער השיגו הסייברס יציבות בעזרתו של דארן פופה. אולם גם בעונה הזו הסתיים הפלייאוף בהדחה בסיבוב הראשון בידי מונטריאול קנדיאנס - הדחה שחזרה על עצמה עונה לאחר מכן, למרות רכש מוצלח בדמות החלוץ דייל האוורצ'ק, שהגיע ככוכב מוכח מויניפג ג'טס.
עונת 1993 החלה בעסקת ענק שעירבה תשעה שחקנים, כאשר במרכזה ויתרו הסייברס על פייר טרז'ון והביאו לקבוצה את החלוץ פאט לפונטיין. למרות שנעדר כחודש וחצי בשל שבר בליסתו, הוכיח לפונטיין את יכולתו כשכבש 53 שערים ומסר 95 אסיסטים. עוד עונה רגילה טובה הסתיימה בניצחון בפלייאוף על בוסטון ברואינס, ניצחון פלייאוף ראשון של הסייברס מזה 10 עונות. בסיבוב השני הודחו הסייברס בידי מונטריאול קנדיאנס.
1994 - 2001: עידן דומיניק האשק
עונת 1994 החלה בפציעת ברך קשה של פאט לפונטיין, שהחמיץ את שארית העונה. בהמשך העונה נפצע גם השוער גרנט פיור, ונעדר כחודש וחצי. זו הייתה ההזדמנות של השוער המחליף, הצ'כי דומיניק האשק. האשק גילה יכולת גבוהה ביותר, השתלט על עמדת השוער הראשון וזכה בגביע וזינה כשוער העונה בליגה. גם בפלייאוף גילה האשק יכולת גבוהה בסיבוב הראשון מול ניו ג'רזי דווילס, בעיקר במשחק השישי בו עצר 70 מכות לשערו. למרות זאת, הסדרה הסתיימה בניצחון של הדווילס בשבעה משחקים ובעוד הדחה מוקדמת של הסייברס.
עונת 1995 המקוצרת בשל סכסוך עבודה בליגה הייתה עוד עונה מצוינת עבור האשק שזכה שוב בגביע וזינה, אולם פאט לפונטיין נעדר מחלק גדול מהעונה בשל פציעות. סדרת ההדחות בסיבוב הראשון של הפלייאוף נמשכה גם הפעם, בידי פילדלפיה פליירס. בעונה שלאחר מכן, כאשר לפונטיין נעדר שוב לתקופה ארוכה בשל זעזוע מוח והאשק מגלה יכולת בינונית, החמיצו הסייברס את הפלייאוף. זו הייתה גם העונה האחרונה ב"באפלו ממוריאל אודיטוריום", והסייברס עזבו את ה"אוד" ועברו לאולם חדש שנבנה לידו, "מרין מידלנד ארנה" (כיום קיבנק סנטר).
בעונת 1997, עם אולם ביתי חדש, לוגו חדש ומדים חדשים בצבעי שחור ואדום, ועם בעלים חדשים - ג'ון ריגאס, בעלי חברת התקשורת "אדלפיה" - חזר דומיניק האשק ליכולתו הקודמת ואף התעלה עליה. בתום העונה הרגילה זכה בעוד גביע וזינה והוסיף עליו את גביע הארט - גביע ה-MVP של הליגה. זו הייתה הפעם הראשונה מזה 35 שנה ששוער זוכה בגביע הארט. החלוץ מייקל פקה כבש 20 שערים והראה גם יכולת הגנתית מצוינת שזיכתה אותו בגביע סלקה. בפלייאוף התקשה האשק, וגם ספג השעיה בעקבות קטטה עם עיתונאי בסיום משחק. השוער המחליף סטיב שילדס עזר לסייברס לנצח בסיבוב הראשון של הפלייאוף את אוטווה סנטורס, אך בסיבוב השני נוצחו בידי פילדלפיה פליירס. המאמן טד נולן פוטר בסיום העונה, למרות שזכה בגביע אדמס כמאמן העונה ב-NHL, ובמקומו מונה לינדי ראף, שחקן עבר בקבוצה שהיה הקפטן שלה בסוף שנות ה-80.
עונת 1998 הייתה עונה טובה עוד יותר עבור דומיניק האשק, שכבר זכה לכינוי "דומינייטור". האשק זכה בפעם השנייה ברציפות בגביע הארט ובגביע וזינה, ובנוסף הצטיין בטורניר ההוקי קרח של אולימפיאדת נאגנו שהייתה האולימפיאדה הראשונה שהשתתפו בה שחקני NHL. האשק הוביל את נבחרת צ'כיה למדליית זהב ונבחר ל-MVP גם באולימפיאדה. הפעם שמר האשק על יכולתו גם בפלייאוף, כאשר הסייברס הדיחו את פילדלפיה בסיבוב הראשון ואת מונטריאול קנדיאנס בסיבוב השני ועלו לגמר החטיבה המזרחית. בגמר החטיבתי, בסיום סדרה קשה שבה שלושה משחקים הגיעו להארכה, הודחו הסייברס בידי וושינגטון קפיטלס.
האשק זכה בפעם השלישית ברציפות, ובפעם החמישית בשש עונות, בגביע וזינה בעונת 1999. בהתקפה כיכב הסלובקי מירוסלב שטאן, ולצידו ז'ואי ז'ונו שנרכש מוושינגטון קפיטלס. למרות עונה רגילה בינונית, הסייברס עברו בפלייאוף את אוטווה סנטורס ובוסטון ברואינס, והפעם עברו בהצלחה גם את הגמר החטיבתי מול טורונטו מייפל ליפס ועלו לסדרת גמר גביע סטנלי לראשונה מזה 24 עונות.
היריבה בסדרת הגמר הייתה דאלאס סטארס. הסטארס הגיעו למשחק השישי בסדרה עם יתרון 3:2. המשחק השישי בדאלאס הגיע לשלוש הארכות, כאשר בהארכה השלישית הצליח כוכב הסטארס ברט האל להכניע את האשק ולהבקיע את השער שניצח את הסדרה. למרות שנראה היה בעליל שהשער לא היה חוקי - הילוכים חוזרים הראו בבירור שהאל נכנס לרחבת השער של האשק לפני הדיסקית, דבר שהיה אסור אז - השער אושר והסטארס זכו בגביע.
את עונת 2001 העבירו הסייברס ללא הקפטן מייקל פקה, שלא שיחק באותה עונה כלל עקב סכסוך חוזי עם הקבוצה. האשק המשיך להצטיין וזכה שוב בגביע וזינה - גביע שישי בשמונה עונות. הסייברס עלו לפלייאוף ועברו בסיבוב הראשון את פילדלפיה פליירס. הסדרה בסיבוב השני, מול פיטסבורג פינגווינס של מריו למיה ויארומיר יאגר. הייתה הפכפכה כאשר הפינגווינס ניצחו בשני המשחקים הראשונים בבאפלו, אולם הסייברס ניצחו בפיטסבורג בשני המשחקים הבאים ועלו ל-3:2 בעזרת ניצחון ביתי. הפינגווינס, עם שני ניצחונות בהארכה, הפכו שוב את הסדרה וניצחו בה 4:3.
ההפסד לפינגווינס סימן סוף של עוד עידן בקבוצה. מייקל פקה הועבר לניו יורק איילנדרס, ודומיניק האשק, שהחל את דרכו בקבוצה כשוער מחליף, סיים אותה כשהוא נחשב לאחד השוערים הגדולים בכל הזמנים והועבר לדטרויט רד וינגס.
2002 - ההווה
. עזיבתם של האשק ופקה הותירה חלל גדול בקבוצה. המשבר עוד העמיק בפגרה שלפני עונת 2003 כאשר הבעלים, ג'ון ריגאס, הועמד לדין בשל מעילה בכספי החברה שלו, "אדלפיה תקשורת", ונידון ל-15 שנות מאסר. התמוטטותה של "אדלפיה" דנה את הסייברס לפשיטת רגל.
במשך עונה שלמה נוהלה הקבוצה ישירות על ידי ה-NHL, שחיפשה עבורה קונה. לקראת סוף עונת 2003 רכש את הקבוצה טום גליזאנו, שסיים זה עתה מסע בחירות, שהסתיים בכישלון, למשרת מושל מדינת ניו יורק.
לעונת 2006, אחרי העונה המבוטלת, חזרו הסייברס בכוחות מחודשים. ראיין מילר ביסס עצמו כשוער הראשון של הקבוצה. כריס דרורי שנרכש ב-2004 מקלגרי פליימס וטים קונולי שהתמחה בשערים במצבי יתרון מספרי (Power Play), יחד עם אפינוגנוב ששמר על כושרו בזמן העונה המבוטלת במועדון נעוריו דינמו מוסקבה, הניבו תפוקה התקפית נאה. בהגנה כיכב הפיני טפו נומינן. בעונה הרגילה קבעו הסייברס מספר שיאי מועדון כאשר סיימו אותה עם 52 ניצחונות, מתוכם 25 ניצחונות חוץ. המאמן לינדי ראף נבחר למאמן העונה ב-NHL וזכה בגביע ג'ק אדמס. בפלייאוף התגברה הקבוצה על מכת פציעות שהשביתה בין היתר את נומינן וקונולי וניצחה הסייברס את פילדלפיה פליירס תוך הפגנת יכולת התקפית - בשניים מהניצחונות כבשו הסייברס שבעה שערים, והדיחו בסיבוב השני את אוטווה סנטורס. בגמר החטיבה המזרחית נוצחו הסייברס על ידי קרוליינה הוריקנס, לאחר ששמטו יתרון בשליש המסיים של המשחק השביעי והמכריע.
העונה הרגילה של 2007, עם מדים חדשים בצבעי כחול-זהוב-כסוף ועם לוגו חדש שלא התקבל על ידי הקהל וזכה לכינוי הלעגני "השבלול", הייתה טובה עוד יותר, כאשר הסייברס פתחו אותה ברצף של 10 ניצחונות וסיימו אותה עם 53 ניצחונות ובכך שברו את שיא המועדון שהשיגו בעונה הקודמת, וסיימו אותה עם 113 נקודות - שיא מועדון נוסף - ובכך סיימו לראשונה אי פעם עם המאזן הטוב בליגה וזכו בגביע הנשיאים. החלוץ דני ברייר זכה בתואר ה-MVP של משחק האול-סטאר כאשר המאמן לינדי ראף אימן בו את נבחרת החטיבה המזרחית. אולם לאחר ניצחונות פלייאוף על ניו יורק איילנדרס וניו יורק ריינג'רס, נעצרו שוב הסייברס בגמר החטיבתי - הפעם על ידי אוטווה סנטורס.
בשתי העונות הבאות איבדו הסייברס את שני הכוכבים הגדולים שלהם, כריס דרורי ודני ברייר, שעברו לקבוצות אחרות עם סיום חוזיהם בקבוצה, והיו קרובים גם לאבד את החלוץ האוסטרי הצעיר תומאס ואנק, שנחשב לשחקן מבטיח והיה מבוקש על ידי קבוצות אחרות. הסייברס הצליחו לשמור את ואנק ואת השוער ראיין מילר בקבוצה, אולם בשתי העונות נכשלו בהגעה לפלייאוף. האירוע המרכזי עבור הסייברס באותן עונות היה ההשתתפות במשחק ה"וינטר קלאסיק" הראשון של ה-NHL ב-1 בינואר 2008, משחק תחת כיפת השמיים שהפך מאז למסורת בליגה בכל 1 בינואר. המשחק, מול פיטסבורג פינגווינס, שוחק ברוג'רס סנטר, האצטדיון של קבוצת הפוטבול באפלו בילס, משך 71,217 צופים וקבע בכך שיא NHL שהחזיק מעמד עד 2014.
הסייברס התאוששו מעט בעונת 2010 כשזכו באליפות הבית הצפון-מזרחי ועלו לפלייאוף, אולם נוצחו על ידי בוסטון ברואינס בסיבוב הראשון.
ב-2011 נרכשה הקבוצה על ידי המיליארדר טרנס פגולה. טום גליזאנו, שמכר את הקבוצה, סירב להצעה גבוהה יותר שמציעיה שאפו להעביר את הקבוצה לעיר אחרת. פגולה הוצג בפברואר כבעלי הקבוצה בטקס שנערך באולמה הביתי של הקבוצה. בטקס נכחו שלושת כוכבי "הקשר הצרפתי" משנות ה-70, בהופעתם האחרונה יחד - שלושה שבועות לאחר הטקס הלך רישאר מרטן לעולמו.
סיום חזק של העונה העלה את הסייברס לפלייאוף מהמקום השביעי במזרח, אולם לאחר סדרה רבת תהפוכות מול פילדלפיה פליירס שהגיעה לשבעה משחקים הודחה הקבוצה בסיבוב הראשון.
עונת 2012 נפתחה בצורה רעה מאוד לקבוצה. לקראת השלב המרכזי של העונה השתפרה הקבוצה מאוד, טיפסה על המקום השמיני בחטבה המזרחית המוביל לפלייאו - אולם דעיכה מחודשת לקראת סיום העונה עלתה לה לבסוף בירידה למקום התשיעי בחטיבה ואיבוד הכרטיס לפלייאוף.
פתיחה רעה של עונת 2012/13 הביאה לפיטוריו של המאמן הוותיק לינדי ראף לאחר 16 עונות בקבוצה. החלפתו ברון רולסטון לא הועילה לקבוצה, שהחמיצה שוב את הפלייאוף. המצב החמיר עוד יותר בעונות 2013/14 ו-2014/15, אותן סיימה הקבוצה במאזן הגרוע ביותר בליגה כולה, וגם שיפור קל בעונות שלאחר מכן לא הוביל את הקבוצה לעמדת מאבק על הפלייאוף. זכייתה של סנט לואיס בלוז בגביע סטנלי ב-2019 הותירה את הסייברס, ואת ונקובר קנאקס שהצטרפה לליגה יחד איתה, כקבוצות הוותיקות ביותר בליגה שטרם זכו בגביע סטנלי.
סגל שחקנים
נכון ל-22 במרץ 2023
שיכון חזון איש
שיכון חזון איש היא שכונה בבני ברק שנבנתה על ידי כולל חזון איש, שנועדה למגורים לאברכי הכולל ומשפחותיהם.
היסטוריה
השכונה הוקמה לאחר פטירת החזון איש, וכללה שישה מבנים בפאתי בני ברק דאז (כיום חלק מרחוב רשב"ם) שנועדו למגורים לאברכי כולל חזון איש בדמי מפתח מוזלים. בין תושבי השכונה: גיסו של החזון איש הרב יעקב ישראל קניבסקי ובנו הרב חיים קניבסקי, הרב גדליה נדל, הרב יהודה שפירא, הרב נסים קרליץ, הרב ישראל אליהו וינטרוב והרב ראובן פיין.
אף על פי שהשכונה ליטאית מובהקת יש בה תושבים ממגזרים אחרים בציבור החרדי. בעבר התגוררו בה האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר והאדמו"ר מויז'ניץ הרב ישראל הגר. כמו כן מתגוררים בה אנשי ציבור חרדים ובהם ראשי עיריית בני ברק לשעבר ירחמיאל בויאר ומרדכי קרליץ, וחבר הכנסת לשעבר יעקב כהן.
במרכז השכונה בית הכנסת "לדרמן", המשמש מקום תפילה ולימוד לתושבי השכונה. בית הכנסת נוהג על פי כל ההנהגות של החזון איש. כרב בית הכנסת שימש הרב יהודה שפירא, אשר התמנה לכך על ידי הרב יעקב ישראל קניבסקי, שלא רצה לשאת תפקיד רבנות רשמי. בין השאר, לא מופעל בו חשמל בשבת, גם לא על ידי גנרטור, ולתאורה משתמשים במנורות לוקס. בשנת 2011, בעקבות מקרה התעלפות של אחד המתפללים בקיץ, הותקנו מזגנים הפועלים בשבת על גנרטור.
עם השנים התפתחה השכונה וסופחו לה הרחובות הסמוכים לרחוב רשב"ם, בהם שוכנים מספר מוסדות דת, ובהם בית מדרשו של הרב חיים גריינימן, שאף הוא התגורר באזור המסופח לשכונה.
דייוויד אשוורת'
דייוויד ג'ורג' אשוורת' (אנגלית: David George Ashworth; 1867–1947) היה שופט ומאמן כדורגל אירי, הידוע בעיקר בשל היותו מאמן ליברפול ואולדהם אתלטיק.
בעונתו השנייה במועדון, 1921-22, הוליך אשוורת' את ליברפול לזכייה באליפות השלישית שלהם. הקבוצה הייתה בדרך הבטוחה להשגת אליפות שנייה ברצף גם בעונת 1922-23, כאשר החליט אשוורת' בחודש פברואר לעזוב את המועדון מראש הליגה ולהצטרף לקבוצת התחתית אולדהם אתלטיק. מעברו של אשוורת' לא עזר לאולדהם שירדה לליגת המשנה בסוף העונה, כאשר ליברפול זכתה באליפות בהפרש של 6 נקודות, למרות שניצחה רק אחד משבעת משחקיה האחרונים בעונה.
אשוורת' נשאר באולדהם מעט יותר משנה, לפני שעבר למנצ'סטר סיטי, אך התפטר מהמועדון בשנת 1925 מכיוון שהקבוצה נאבקה נגד הירידה. אשוורת' הספיק לאמן את וולסול בין השנים 1926 ו-1927, לפני שנפטר בשנת 1947, בגיל 79.
ארץ נוודים
ארץ נוודים (באנגלית: Nomadland) הוא סרט דרמה אמריקאי שנכתב, נערך, הופק ובוים על ידי הבמאית הסינית קלואי ז'או. הסרט מבוסס על ספרה של ג'סיקה ברודר - Nomadland. הוא זכה בשלושה פרסי אוסקר לרבות פרס הסרט הטוב ביותר. בסרט מככבת פרנסס מקדורמנד כאישה שעוזבת את עיירת מגוריה אחר מות בעלה וסגירת מקור התעסוקה שלה. היא הופכת לחסרת בית ויוצאת לנדוד ברחבי ארצות הברית.
הסרט הוקרן לראשונה ב-11 בספטמבר 2020 בפסטיבל ונציה, שם זכה בפרס אריה הזהב. ב-4 בדצמבר 2020 הוקרן במהדורה מוגבלת של סטרימינג, ועלה בהולו ב-19 בפברואר 2021.
הסרט זכה לשבחי הביקורת. הוא קיבל ארבע מועמדויות בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-78, וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר. כמו כן, הסרט היה מועמד בשש קטגוריות לאוסקר ה-93, וזכה בשלושה פרסים: פרס הסרט הטוב ביותר, הבימוי ופרס השחקנית הראשית הטובה ביותר.
תקציר העלילה
בשנת 2011 נסגר מפעל גבס בעיירה אמפייר בנבאדה, ותוך מספר חודשים ננטשה העיירה על ידי כל תושביה, והפכה לעיירת רפאים. פרן (פרנסס מקדרומנד) היא אישה בגיל העמידה, שבעלה עבד במפעל ונפטר זמן קצר לפני כן. היא בין האחרונים שעוזבים, באין לה ברירה אחרת. הקיצבה שתקבל בפרישה מוקדמת לא תספיק למחייתה, והיא מוכרת את תכולת הבית, קונה טנדר (ואן), שהיא מתקינה למגורים, ומתחילה לנסוע איתו באזור המערבי של  ארצות הברית בחיפוש אחר עבודה. היא מוצאת עבודה זמנית במרכז הפצה באמזון. לינדה-מיי, חברה לעבודה, מזמינה את פרן למפגש מדברי שמארגן בוב וולס. וולס הקים מסגרת קהילתית לנוודים (Nomad) ומספק להם תמיכה ככל יכולתו. פרן מסרבת תחילה, אך לאחר שהיא מתקשה למצוא עבודה היא מגיעה למפגש, מכירה אנשים, לומדת מהם, וגם משוחחת עם בוב וולס. מסתבר שהקהילה היא ידידותית ותומכת, למרות שחבריה נודדים ונפגשים רק במקרה בדרכים או במפגשים.
כאשר אחד מצמיגי הטנדר של פרן מאבד אוויר, היא נעזרת בנודדת נוספת בשם סוואנקי, והשתיים מתיידדות. סוואנקי מספרת לפרן כי היא אובחנה כבעלת סרטן סופני, ובחרה לצאת למסע במקום להתאשפז בבית חולים ולחכות לסוף. היא יודעת להכין "מתכון" שיביא למותה, וכך תוכל להתאבד בזמן שתבחר. עד אז היא מטיילת בוואן ברחבי הארץ וצוברת זכרונות יפים. בהמשך סוואנקי עורכת "מסירת חצר", בה היא פורשת מחוץ לוואן פריטי רכוש רבים, לשימושם של נוודים אחרים. פרן בוחרת בכסא מתקפל, שמלווה אותה עד סוף הסרט. לאחר מכן הן נפרדות ופונות אשה לדרכה.
פרן עוברת לעבוד במחנה בפארק הלאומי בדלנדס, שם היא נתקלת בדייוויד, נווד שהכירה במפגש של וולס. דייוויד עובד גם הוא באופן זמני בפארק הלאומי, וכשהוא חולה מלווה אותו פרן לבית החולים שם הוא עובר ניתוח חירום. אחר כך השניים עובדים במסעדה בדרום דקוטה. לילה אחד בנו של דייוויד מופיע, מספר לאביו שאשתו בהריון ומבקש ממנו לבוא ולפגוש את נכדו העתידי. פרן מעודדת את דייוויד ללכת, אך מסרבת להצעתו שתתלווה אליו.
פרן מקבלת עבודה זמנית חדשה במפעל לעיבוד סלק סוכר אך כשהטנדר שלה מתקלקל אין לה די כסף כדי לתקן אותו. היא נוסעת באוטובוס אל אחותה הצעירה בקליפורניה. אחותה המבוססת, שאוהבת ומעריכה את פרן, מציעה לה לגור בביתה, אך כשפרן דוחה את ההצעה היא מלווה לה את הכסף הדרוש לתיקון הוואן. פרן מבקרת את דייוויד בבית משפחת בנו, ונודע לה שהוא מתכוון להישאר שם לאורך זמן. דייוויד מודה ברגשות כלפיה ומבקש ממנה להישאר, אך היא עוזבת לאחר מספר ימים וממשיכה בדרכה בנסיעה לאורך חוף האוקיינוס השקט.
פרן חוזרת לעבודתה באמזון, ובהמשך למפגש באריזונה. שם נודע לה שסוואנקי נפטרה. פרן מספרת לבוב וולס על יחסיה האוהבים עם בעלה המנוח, ובוב מספר לה על ההתאבדות של בנו. בוב סבור כי הפרידות בקהילת הנודדים אינן סופיות, כי חבריה מבטיחים להתראות תמיד שוב 'בהמשך הדרך'.
בסצנת הסיום חוזרת פרן לעיירה בה גרה. היא מבקרת במפעל הנטוש, במשרדו של בעלה ובבית הריק בו חיו. משם היא יוצאת שוב לדרך, ובכך מסתיים הסרט.
ביקורות ופרסים
באתר דירוג ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes מחזיק הסרט ב-94 אחוזים של ביקורות חיוביות. באתר Metacritic הוענק לו ציון משוקלל של 94 מתוך מאה, בהתבסס על ביקורתם של 49 מבקרים.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-93, בהם הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר. וזכה בפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר.
מבקר הסרטים של הגרדיאן, קסאן ברוקס, מתייחס בביקורתו לתופעת ה-"van-dwellers" המתוארת בספרה של ברודר ובסרטה של הבמאית ז'או. הוא טוען שההקבלה שיוצר הסרט בין בוקרי המערב הפרוע ובין הנוודים החדשים קיימת בשטח בקרב אותם נוודים, אשר ממצבים את עצמם כפורעי חוק, כבוקרים, כחלוצים. הם מדברים על חופש והזדמנות, אינדיבידואליזם והסתמכות עצמית. רק מאוחר יותר, כשברודר התקרבה אליהם כפרטים עלתה האמת על העבודות האבודות, הגירושים ההורסים והבתים המעוקלים שהעלו אותם על הדרך מלכתחילה. הוא מסכם את ביקורתו בהתייחסות להקבלה שעושה ברודר לספרו של ג'ון סטיינבק, "ענבי זעם" בצד החיובי שבו של תחושת החרות והתקווה בדרך שעושים הנוודים בדרכם מערבה אל קליפורניה. אך המבקר מוצא הקבלה לחלק אחר בספרו של סטיינבק שבו הסב הנוהג בקרון תוהה מה יהיה לאחר שיגיעו לקליפורניה ולאוקיינוס, וטוען כי הסרט אינו אנטי-מערבון, כי אם מערבון "מתוסכל", שמבחינה קולנועית אם המערבון הוא גל הרי שהסרט לפנינו דומה לגל הנהדף מן החוף חזרה אל הים.
איי. או. סקוט, מבקר הסרטים של הניו יורק טיימס, מצטט בראשית ביקורתו את ראלף וולדו אמרסון: "אנשים רוצים להתיישב, רק ככל שאינם מיושבים בדעתם האם יש להם תקווה כלשהי." סקוט רואה את המתח הזה שבין היציבות לעקירות, בין הניחומים המתעתעים של הבית לפיתוי המסוכן של הכביש הפתוח, כדבר שטמון בלבו של סרטה של ז'או.
זכויות להט"ב באיידהו
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) במדינת איידהו שבארצות הברית התקדמו במאה ה־21. עם זאת, להט"בים באיידהו עדיין עשויים לחוות מספר קשיים שהטרוסקסואלים אינם חווים מבחינת החוק. נישואים חד־מיניים חוקיים במדינה מאוקטובר 2014. אפליה על רקע זהות מגדרית אינה חוקית באיידהו בהתאם להחלטה של בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, אך חוקי המדינה אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית, וההערכה היא שבערך 31,800 עובדים להט"בים באיידהו עשויים להיות חשופים לאפליה בתחום העבודה.
הכרה בזוגיות חד־מינית
בנובמבר 2006 אזרחי איידהו אישרו במשאל עם שינוי לחוקת המדינה, שקבע שהמדינה תכיר בנישואים בין גבר ואישה בלבד. משאל העם עבר ברוב של 63%–37%, מה שגרם להחלת איסור חוקתי על נישואים חד־מיניים במדינה. בתי המחוקקים של איידהו חוקקו הגבלות דומות על נישואים חד־מיניים בשנות ה־90. ב־13 במאי 2014 בית משפט מחוזי במדינה קבע שהאיסור על נישואים חד־מיניים אינו חוקתי. מדינת איידהו ערערה על קביעה זו בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית.
ב־7 באוקטובר 2014 בית המשפט לערעורים אישר את החלטת בית המשפט המחוזי, שלפיה האיסור על נישואים חד־מיניים באיידהו אינו חוקתי. פקידים בממשל המדינה ניסו לעכב את המימוש של החלטת בית המשפט המחוזי כדי להכין ערעורים נוספים, אך ניסיונות אלה כשלו והמושל בוץ' אוטר הודיע שמדינת איידהו לא תסרב יותר להעניק זכויות נישואים לזוגות חד־מיניים. ב־15 באוקטובר 2014 כ־100 זוגות חד־מיניים קיבלו רישיונות נישואים במחוז אדה.
אימוץ והורות
איידהו מתירה לכל אדם מבוגר לאמץ ילדים. חוקי המדינה אינם אוסרים על זוגות חד־מיניים לאמץ ילדים, ואין איסור על אימוץ ילד של בן או בת הזוג.
ב־11 בפברואר 2014 בית המשפט העליון של איידהו קבע פה אחד שהורה מאמץ אינו חייב להיות נשוי. קביעה זו ביטלה החלטה של בית משפט תחתון, שמנעה מאישה לסבית לאמץ את שני בניה של בת זוגה.
הגנה מפני אפליה
[[קובץ:Idaho counties and cities with sexual orientation and gender identity protection.svg|שמאל|ממוזער|290 פיקסלים|מחוזות וערים באיידהו שבהם יש תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתחום העבודה:
]] חוקי מדינת איידהו אינם אוסרים אפליה על רקע נטייה מינית, ואינם אוסרים באופן מפורש אפליה על רקע זהות מגדרית. כתוצאה מכך, בשנת 2010 הוקם הארגון " Add The Words, Idaho ", שפועל להוספת המילים "נטייה מינית" ו"זהות מגדרית" לחוק זכויות האדם של המדינה.
עם זאת, בערים הבאות ישנן תקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית: איידהו פולס, בויסי, בלוויו, דריגס, היילי, ויקטור, לואיסטון, מוסקו, מרידיאן, סנדפוינט, פוקטלו, קור ד'אלן וקטצ'ום.
בנוסף, בעיר טווין פולס החוק אוסר אפליה על רקע נטייה מינית במקומות עבודה ציבוריים, ובמחוז לאטה החוק אוסר אפליה כזו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית.
ב־8 בנובמבר 1994 אזרחי איידהו דחו במשאל עם הצעה שנועדה למנוע מהמדינה ומרשויות מקומיות להעניק להומוסקסואלים מעמד של קבוצת מיעוט.
ב־20 במאי 2014 אזרחי העיר פוקטלו דחו במשאל עם הצעה שנועדה לבטל את התקנות האוסרות אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בתעסוקה, בדיור ובשירותים ציבוריים.
ב־15 בינואר 2015 בתי המחוקקים באיידהו הסכימו לקיים דיון על הצעת חוק שנועדה להוסיף איסור אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית לחוק זכויות האדם של המדינה. בכל אחת מתשע השנים שקדמו לכן, בתי המחוקקים סירבו לקיים דיון בסוגיה. ב־29 בינואר 2015 הצעת החוק נדחתה ברוב של 13–4.
הגנה מפני אפליה על רקע זהות מגדרית
ב־29 בפברואר 2000 בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית (שתקף באורגון, באיי מריאנה הצפוניים, באיידהו, באלסקה, באריזונה, בגואם, בהוואי, בוושינגטון, במונטנה, בנבדה ובקליפורניה) פסק לטובת אישה טרנסג'נדרית שטענה שהופלתה משום שהיא "לא מתנהגת כמו גבר". כתוצאה מכך, אפליה על רקע זהות מגדרית הפכה לבלתי חוקית באיידהו, אף על פי שחוקי המדינה אינם אוסרים אפליה כזו במפורש.
פשעי שנאה
חוק פשעי השנאה של איידהו אינו כולל פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית. עם זאת, חוק פשעי השנאה הפדרלי של ארצות הברית כולל פשעים כאלה החל משנת 2009.
טרנסג'נדריות ושינוי מגדר
עד 2018, איידהו הייתה אחת מארבע המדינות היחידות בארצות הברית שלא אפשרו לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם בתעודת הלידה (המדינות האחרות שלא אפשרו זאת הן אוהיו, טנסי וקנזס). במרץ 2018 שופטת פדרלית קבעה שאיסור שינוי תעודת הלידה אינו חוקתי. החל מ־6 באפריל 2018, טרנסג'נדרים באיידהו מורשים לשנות את סעיף המגדר בתעודת הלידה שלהם, כך שיתאים לזהותם המגדרית. פעילים לזכויות טרנסג'נדרים ראו את קביעת בית המשפט כ"ניצחון ענק", לאחר שבשנת 2017 הגישו תביעה משפטית נגד החוק דאז. לדברי השופטת שקבעה את פסק הדין, טרנסג'נדרים מתמודדים עם רמות גבוהות מאוד של אפליה, וחוסר ההתאמה בין זהותם המגדרית לבין סעיף המגדר בתעודת הלידה שלהם הוא ארכאי, לא מוצדק, מפלה ועלול לגרום לסכנות בבריאותם ובביטחונם.
דעת קהל
סקר שנערך בשנת 2017 על ידי המכון הציבורי לחקר דת (PRRI) מצא ש־56% מתושבי איידהו תומכים בנישואים חד־מיניים, בעוד ש־32% מתנגדים ו־13% לא בטוחים או מחזיקים בעמדה נייטרלית.
אותו הסקר מצא ש־68% מתושבי איידהו תומכים בחוקים האוסרים אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, בעוד ש־24% מתנגדים לחוקים כאלה. זאת ועוד, הסקר מצא ש־51% מהתושבים סבורים שאין לאפשר לעסקים לסרב להעניק שירותים להומוסקסואלים וללסביות מטעם אמונה דתית, בעוד ש־40% סבורים שיש לאפשר לעסקים לעשות זאת.
ג'ורג' פטרסון
ג'ורג' פטרסון (באנגלית: George Patterson; 1887–1955) היה מאמן כדורגל הידוע בשל פעילותו בליברפול במשך שנים רבות במחצית הראשונה של המאה ה-20.
לאחר קריירה כשחקן, רובה במדי מועדון הכדורגל מרין (Marine F.C.), הצטרף פטרסון לליברפול בשנת 1908 כעוזר מאמן לטום ווטסון. לאחר שכיהן גם כמזכיר המועדון, התמנה לתפקיד המאמן הראשי ב-1928 במקומו של מאט מקווין. פטרסון לא נחל הצלחה רבה כמאמנה של ליברפול והתפטר ב-1936 בשל בריאותו המידרדרת. גם לאחר פרישתו מתפקיד האימון אייש פטרסון את תפקיד המזכיר והמשיך להגיע למשחקי הקבוצה עד למותו בשנת 1955.
מנחם מאוטנר
ביוגרפיה
החל את דרכו במסלול העתודה האקדמית במסגרת הפרקליטות הצבאית. בעל תואר ראשון (1974, בהצטיינות) ותואר שני (1979, בהצטיינות יתרה. על מחקרו לתואר זה זכה ב"פרס פנחס ספיר - מפעל הפיס" על עבודת המוסמך הטובה ביותר של השנה), שניהם מטעם הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, תואר שני נוסף (1980, שלמד כמלגאי של פולברייט) ותואר שלישי (1983) מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל בארצות הברית. עם סיום לימודי הדוקטורט שב לישראל, והצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב במסגרת מלגת אלון לקליטת חברי סגל צעירים.
ב-1987 קיבל את דרגת המרצה הבכיר, ב-1992 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2000 קודם לדרגת פרופסור מן המניין. הוא כיהן כסגן דקאן (1996 - 1999), לאחר מכן נבחר לכהן כדקאן הפקולטה (2000 - 2002). ביוני 2019 פרש לגמלאות.
בתפקידיו באוניברסיטה יזם בין היתר תוכנית של העדפה מתקנת בקבלה לפקולטה, שאומצה בהמשך על ידי שאר הפקולטות באוניברסיטה. הוא יזם גם את תוכנית "הזמנה לאוניברסיטה" בתחום המשפטים, שבמסגרתה תלמידי תיכון מבקרים באוניברסיטה ושומעים הרצאות במשפטים.
כדקאן הפקולטה יזם שינוי משמעותי במסגרת לימודי תואר הבוגר במשפטים. מאוטנר איפשר לסטודנטים לבחור את מרבית הקורסים שהם ילמדו, וכך, הלכה למעשה, לבחור את תחום התמחותם המשפטי, עוד בתקופת לימודי התואר הראשון.
מאוטנר לימד כמרצה אורח בשורת מוסדות בעולם, ובהם: אוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת קארדיף, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה, והאוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה.
הוא זכה בשורת פרסים על מחקריו: ובין היתר, פרס צלטנר (2007), פרס יונתן שפירא לספר המצטיין (2009), פרס חשין (2015), פרס לנדאו (2017).
באוקטובר 2007, היה מועמד לכהונת שופט בבית המשפט העליון.
מאוטנר היה העורך ראשי של סדרת הספרים "משפט חברה ותרבות" היוצאת לאור על ידי הפקולטה למשפטים. כן היה חבר הוועדה להכנת הקודקס האזרחי של מדינת ישראל (בראשות השופט אהרן ברק).
מחקרו המשפטי
תחומי מחקר מרכזיים של מאוטנר הם דיני חוזים ומשפט ותרבות. מחקריו עוסקים במגוון תחומי המשפט האזרחי, כמו גם בניתוח תרבותי של התפתחויות במשפט הישראלי. ספרו הראשון בנושא פורסם בשנת 1993, "ירידת הפורמליזם ועליית הערכים במשפט הישראלי", וכן קובץ המאמרים בעריכתו (יחד עם אבי שגיא ורונן שמיר) "רב-תרבותיות במדינה דמוקרטית ויהודית".
מאוטנר עסק במחקר על המהפכה החוקתית בישראל, וציין:
בצד פעילותו האקדמית, פעיל מאוטנר לאורך שנים בעניינים ציבוריים וחברתיים שונים, ובין היתר היה חבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח. מאוטנר חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד השינויים שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
ספריו
Human Flourishing, Liberal Theory, and the Arts: A Liberalism of Flourishing (Routledge Studies in Social and Political Thought, 2018)
ראש מטה הכוחות המזוינים (פורטוגל)
ראש מטה הכוחות המזוינים הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים של פורטוגל. הוא כפוף לשר ההגנה הלאומית והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת פורטוגל. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל.
ראשי המטות של הזרועות השונות בכוחות המזוינים (הצבא, הצי, חיל האוויר ומשמר הרפובליקה), כפופים לראש מטה הכוחות המזוינים. מפקד חיל החימוש לעומת זאת, כפוף ישירות לשר ההגנה. עם זאת בעיתות מלחמה גם חיל החימוש מוכפף לראש מטה הכוחות המזוינים.
הליגה הסוציאליסטית
הליגה הסוציאליסטית הייתה מפלגת פועלים סוציאליסטית מרקסיסטית ציונית, שנוסדה בשנת 1936 ושימשה מפלגת לוויין עירונית של תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר. הליגה נוסדה כמסגרת פוליטית השותפה לאידאולוגיה הסוציאליסטית של השומר הצעיר, שמטרתה לאגד פועלים שאינם חברים בקיבוצי השומר הצעיר (ולכן אינם יכולים להיות שותפים מלאים בתנועתם הקיבוצית).
הליגה הסוציאליסטית הייתה קיימת במשך 10 שנים ופעלה באופן עצמאי למחצה בצמידות לקיבוץ הארצי. הליגה השתתפה בבחירות להסתדרות הכללית בשנת 1942 וב-1944 ברשימה משותפת עם תנועת השומר הצעיר וחיזקה את כוחה האלקטורלי של תנועה זו. כמו כן השתתפה הליגה באותה שנה בבחירות לאספת הנבחרים במסגרת חזית השמאל. בשנת 1946 התאחדה הליגה עם תנועת הקיבוץ הארצי-השומר הצעיר בהקמת מפלגת פועלים השומר הצעיר.
רקע להקמת התנועה
הליגה הסוציאליסטית הוקמה כתוצאה מרצונה של תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית המצומצמת שכללה רק חברי קיבוצים ובמטרה ליצור קשר ואף ברית עם הפועל העירוני. מכיוון שהקמת מפלגה עצמאית הוא רעיון שעמד בסתירה מוחלטת לדרכה ולעקרונותיה של תנועת השומר הצעיר, הקיבוץ הארצי חיפש תחילה דרכים לאיחוד עם מפא"י. כאשר ניסיונות האיחוד לא צלחו החלה תנועת הקיבוץ הארצי להרחיב את מסגרתה הפוליטית העצמאית. ב-1936 הוקמה הליגה הסוציאליסטית שהייתה מעין "סקציה עירונית" של הקיבוץ הארצי.  נהוג היה לחשוב, כי הליגה  היא מסגרת להתארגנותם של מי שהיו בעבר חברי השומר-הצעיר ולא הגשימו את חזון חיי הקיבוץ, עם-זאת רוב חבריה הצטרפו אליה לא בגלל נוסטלגיה תנועתית, אלא מתוך חיפוש אחר מסגרת פוליטית חדשה התואמת את השקפותיהם הפוליטיות.
הקמתה של התנועה
ביוני 1936 הוקם סניף הליגה הראשון בת"א, והתקיימה פגישה ארצית ראשונה. העקרונות האידאולוגיים של הליגה  נתפרסמו בהמשכה של אותה שנה בעיתון הקיבוץ הארצי "השומר הצעיר".  בסעיף הדן במטרות הליגה נאמר: "לשם הגשמת המטרות הסופיות, שהן ריכוז לאומי-טריטוריאלי של המוני היהודים בארץ ישראל והקמת חברה סוציאליסטית דו-לאומית בתוכה, תפעל הליגה בשלושת השטחים הבאים: הליגה כללה כבן-ברית פוליטי מאורגן לקיבוץ הארצי בעיקר עוזבי קיבוצים של הקיבוץ הארצי, ואחרים שהזדהו עם דרכו של השומר הצעיר. הליגה לא הייתה מפלגה פוליטית עממית אלא פעלה מתוך שותפות רעיונית עם השומר הצעיר והייתה נתונה לפיקוחו של הקיבוץ הארצי בכל המישורים.
הקשר הסבוך עם הקיבוץ הארצי
היחסים בין הליגה לבין הקיבוץ הארצי היו מורכבים וידעו עליות ומורדות, את התנגדות הקיבוץ הארצי להקמת מסגרת משותפת הוביל יהודה גוטהלף. ההתנגדות נבעה משתי סיבות עיקריות: בפגישה הארצית הראשונה של הליגה הציבו נציגי הקיבוץ הארצי בראשותו של מ.יערי שלושה תנאים: אנשי הליגה הוזהרו שלא להתקשר עם אופוזיציות אחרות, ואף לא לדחוק בקיבוץ הארצי לאיחוד עימהם ולהקים מפלגה עצמאית. על הליגה הסוציאליסטית בעצם נכפה במשך העשור בו היא הייתה קיימת קיום חצי עצמאי, בצמידות לקיבוץ הארצי, קיום שלא היה לרצונה. שאלת המסגרת החריפה ביותר בשנת 1942 אחרי הבחירות לוועידה החמישית שם השומר הצעיר נחל את ניצחונו הציבורי הגדול בעלותו למדרגת האופוזיציה הגדולה ביותר להסתדרות עם למעלה מ-20 אחוז מכלל הבוחרים. עם בוחריו נמנו אלפים של פועלים שמחוץ לקיבוץ, המשתייכים לליגה הסוציליאסטית, שעלו הרבה במניינם על חברי השומר הצעיר. מהקמתה ועד לשיאה בשנת 1942 גדלה הליגה והתפרסה על-פני הארץ כולה. למרות כל העיכובים והמכשולים מבית, וחרף התנגדויות של יריבים פוליטיים, הפכה הליגה לגורם פוליטי, שהשאיר מאחור את פועלי ציון שמאל ומנה בשיאו, ב-1941, 600 חברים.
סוף דרכה של התנועה באיחוד עם מפלגת השומר הצעיר
השומר הצעיר ציפה כי מפא"י, אשר ליכדה בתוכה את רוב-רובו של ציבור הפועלים בעל ההכרה הפוליטית, תגבש עמדות סוציאליסטיות מהפכניות. רק כאשר בשנת 1944 פרש ממפא"י הפלג השמאלי שלה (התנועה לאחדות העבודה) ומפא"י נתפסה כמפלגה רפורמיסטית מובהקת, החל השומר הצעיר לצדד בבהירות ברעיון איחוד השמאל. כך, נוסדה, בשנת 1946 בחיפה, מפלגת פועלים השומר הצעיר, על ידי איחוד התנועה הפוליטית הקיבוצית של השומר הצעיר עם מפלגת הלוויין העירונית שלה, הליגה הסוציאליסטית.
גונבאד-י קאבוס (מגדל)
היסטוריה
המגדל נבנה בשנת 1006 בהוראת האמיר הזיארי הרביעי, קאבוס בן וושמגיר (قابوس بن وشمگير). לפי מסורת מקומית האמיר נקבר מתחת לבסיסו, אך חפירות שנערכו באתר בשנים 1899 ו-1936 לא מצאו לכך אישור. האמיר בנה את המגדל כשלושה ק"מ דרומית-מערבית לבירתו ג'ורג'אן, אשר חרבה בפלישות המונגולים בממאות ה-14 וה-15, והוא השריד היחיד שנותר ממנה. לפי הממצא הארכאולוגי, נבנה המגדל מעל שרידי מבנים מתקופת הברזל. הוא ניזוק במלחמת העולם הראשונה ושופץ בשנת 1928, ושוב בין השנים 1939-1937, לאחר שהוכר כמונומנט לאומי. ב-1994 החלה יוצאת לפועל תוכנית לעיצוב סביבתו של המגדל, שכללה גם הקמת רמפה אל בסיסו, ומאז העשור הראשון של המאה ה-21 נמשך שיפוצו.
המגדל
הכניסה למגדל קבועה בנישה צרה ועטורת קשת בגובה של 5.6 מטרים, המובילה אל פתח נוסף בצורת קשת, בגובה של 4.3 מטרים. בשני צדדיו של הפתח קבוע מוקרנס. פנים המבנה עוטר בשכבת טיח שהשתמרה רק מגובה של שבעה עד שמונה מטרים מבסיסו, ועד קצהו העליון. בצידו המזרחי של הגג קבוע פתח שנועד לאפשר את חדירת אור השמש, כפי שהיה מקובל באוהלי הנוודים. לפי המסורת מאירה שמש הבוקר את קברו של האמיר.
המצב השלישי
המצב השלישי הוא רומן מאת עמוס עוז העוסק בעיקר בשאלת המשיחיות, על צדדיה השליליים והחיוביים. במרכז העלילה דמותו של פימה - "פימה שלנו הוא חולה פרדוקסים".
הספר יצא בהוצאת מקסוול-מקמילן-כתר הוצאה לאור בע"מ, בשנת 1991.
עלילה
בספרו זה עמוס עוז מתחיל בסוף: "חמישה לילות לפני האסון" (עמ' 7). כבר בשורה הראשונה של ספרו, מלה רביעית, כתב: אסון. והמלה הזו חוזרת בגווניה השונים לאורך כל העלילה, כשהיא מתחברת ומתמזגת עם המצב השלישי, המצב המוזר, הנכסף, המצב המשיחי. למצב זה שואף בכנות פימה, הדמות המרכזית ברומן. האבסורדיות נובעת בצורה עזה מן הניגוד הפנימי של פימה הנאבק נגד המשיחיות: "ועדיין לא הצלחנו כנראה להכניס לראש היהודי המהולל שהמשיח הוא מלאך המוות שלנו" (עמ' 148). אך למרבה האירוניה גם מייצג אותה. השימוש במלה "אסון" שבפתיח, מחזיק סקרנות לאורך הסיפור. פימה, ככל שהוא דוחה או אפילו מגעיל, כן הוא מושך ומסקרן את הצופה, בדיוק על אותו משקל של המלה אסון. הסופר חושף את כשליו של פימה, את שגעונותיו, את רישולו, את ריקנותו, אך באותה מידה גם את יופיו הפנימי. למעשה דמות פימה היא משל, סמל, המראה של חיינו. פימה זו מדינת ישראל, הצבר שנולד כאן.
המכתב שבו מתארת יעל את חייה עם פימה מתחיל בקטע ביוון עם חברותיה ליאת ואיליה. מלמד על החיים הקולקטיביים שאנו חיים כאן: "שלושתנו אהבנו אותך ובמקום לקנא, מיום ליום אהבנו גם זו את זו, זה היה פלא. ליאת הייתה שוכבת איתך בלילות כאילו בשם שלושתנו. דרך ליאת שכבת גם איתי ועם איליה" (עמ' 135). וגם: "היינו רובצים ליד מעיין ואתה ניגנת בחליל. היית מפליא אותנו. מרתק וגם קצת מפחיד... מה שהקסים את שלושתנו היה חוסר הישע שלך. מצד אחד איש סודי ומצד שני מין ליצן קטן" (עמ' 134). עיקר מכתבה של יעל הוא הפרידה הסופית שלה מפימה, בו היא מבקשת לשכוח אותו לעד. אלא שלא כך הדברים מתנהלים, כאשר מדובר בו. פימה הוא אחדות הניגודים, הוא דבר והיפוכו, הוא אסון ומשיח. נביא אמת ושקר.
זהו רומן על אור. עוז מתמודד עם מימד החושך הקיים בחיי אדם כולל הדתיים. אין הוא בוחל בביקורת נגד דתיות המחפשת רווח וריבית קצוצה בעבור כל מצווה ממצוותיה. הוא מבקר את הרוכל הצפון אפריקאי הלבוש כאשכנזי. ובעיקר את כל מחפשי המשיחים למיניהם, לכאורה. שהרי כמו פימה, גם כאן, דבר והיפוכו.
עוז מעביר את פימה דרך שבעת מדורי הייסורים והאסונות, במטרה להראות שמעבר לליכלוך ולסירחון בדירתו, יש בפימה משהו נוסף. במנהרה החשוכה של פימה יש כמה רגעי מנוחה נכונה, של רחמים ואף התעלות רוחנית. פימה הוא תינוק, שלא גדל, ילד שהוא בעצם פילוסוף מרושל, שכחן כרוני ואבסורדי: "פימה שוכח מה שכח" (עמ' 159-164), אך גם מסוגל לחזות באירועים בלתי-מוסברים. בעל יכולת להיות בשני מקומות באותה עת: "שקל בלבו את האפשרות הקלושה שהוא גופו נמצא גם כאן וגם שם" (עמ' 18). פימה הוא פילוסוף פוליטי חריף מחשבה וביקורתי כלפי המשטר וכלפי הממשלה יש לכאורה תקווה לצד האקדמי שלו: "כאשר הוא מבריק, הוא מבריק" (עמ' 27), עד כדי כך מבריק שחבריו הפילוסופים, הפרופסורים בירושלים מנסים לעודדו ללא הרף כדי שיעשה משהו עם עצמו. פימה מעורר שאלות קיומיות וחברתיות. הוא מקנא בפרופסור שמפרסם בעיתון הארץ. אך הוא איננו מצליח לכתוב. ובביקורת על הדתיים והחילוניים גם יחד הוא אומר: "אלה משתינים על המדינה כי המשיח עוד לא בא ואלה משתינים על המדינה כי המשיח כבר בדלת" (עמ' 149).
פימה נאבק באביו, במסורת, בעבר ובכל מי שמסמל את החולי, הישן לדעתו, תוקף במיוחד את הרעיונות הגנובים מעמים ומפילוסופים אחרים, שהפכו ברבות הימים ליהדות הצרופה. פימה אומר: "מדוע לכל הרוחות שוטפים כאן לכולנו את המוח ששוויון ערך האדם זה נטע זר ליהדות, סחורה גויית פגומה, פאציפיזם נוצרי מזויף, ואילו הבליל המבולבל שרקח איזה רבי משיחי, הבא של גוש אמונים, שלקח במשיכה קצת סמרטוטים מאת הגל ותפר עליהם בקושי בלויי סחבות מהכוזרי והוסיף את האלטע זאכן של המהר"ל מפראג, איך קרה שהשעטנז התפל הזה נחשב פתאום ליהדות צרופה, ישר מהר סיני?" (עמ' 148). בד בבד עם הביקורת החריפה כלפי היהדות העכשווית, ויחד עם החריקות שהוא מוצא אצל אחרים, פימה מתגלה גם כבעל עין חדה ויד מאשימה כלפי עצמו: הוא אינו פוסק מלתקוף את עצמו, לעורר רגשי-אשם, לזלזל בעצמו, ללעוג ולהכות בליבו, כמו בבית הכנסת ביום כיפור, כמי שמנסה לכפר על חטאיו שאין עליהם זיכוי.
אנט חברתו של פימה חושפת בפניו את חייה האינטימיים וסודותיה, מחדר המיטות. מגלה לו הכל על יחסיה בעבר. ואילו פימה מתגלה כנביא תמים, כאילו כלל אינו מצליח לקלוט את רמזיה המכוונים אליו... והכל נגמר בכאב גדול, בצריבה מינית כושלת ובהאשמה עצמית מטריפה. פימה הנביא שלנו מתגלה בנדיבותו הרגשית והפיזית. הוא זה שמביא אותה לרגעי התענוג, ובזכות התנוחה הנכונה שלו, אך הפעם זו דווקא האישה המתגלה באנוכיותה. בסירובה להעניק לו חזרה את מה שהעניק לה... עוז מתגלה כאן בביטוייו המקסימים שעה שהוא מתאר את רגעי החום הפיזיים, שהופכים כמעט למוזיקה ואפילו לאור, עליו מדבר הרומן: "לנגן לה ברוך... עד שנאנחה" (עמ' 88). יחסי אנוש שמביאה אנט למערכת, חושפים בפנינו את אכזריותה של המאה ה-20, על הניכור והאנוכיות שבה. פימה מתנחם בדברי המתנחל בקפה: "כולנו בסירה אחת, כך אמר המתנחל היפהפה ופימה מצא לתמהונו שבמובן מסוים הוא צודק" (עמ' 89).
בין אישה לרעותה, בין תחושות הצריבה, האחווה והרעות, פימה מוצא הרבה זמן להתבונן בשמים, להתבונן באור ובמצב השלישי: "תראי איזה יופי בחוץ. כאילו השמים שרים..." (עמ' 95). ובין ערימות האשפה הפנימית, בביתו והמקק טרוצקי, מוצא זמן להתבונן בפרפרים: "הפרפרים מסמלים בעינינו חירות, יופי וטוהר ואילו המקק נתפס כהתגלמות הגועל" (עמ' 90), ואין צורך במאמץ אינטלקטואלי נועז כדי להבין לאיזה מקק התכוון המשורר. בין האישה שנופלת בחיקו, משום שבעלה עזבה לאנחות (אנט), ובין זו שבאה אליו (נינה) משום שבעלה בנסיעה בחו"ל ועליה לבוא לפימה כדי לנקות את דירתו מן החרפה, מוצא פימה זמן לטפל בתמר, האחות האדמיניסטרטיבית, המאוהבת ברופא המרפאה למחלות נשים, שבה עובד גם פימה כפקיד קבלה.
לאורך הסיפור ובין השיטין עולה השאלה העיקרית: הרי פימה הוא המשיח, זה הוא שיביא עלינו את האסון הנורא מכל, המוות. האם יהיה זה אסון פוליטי? דתי? אולי אנושי? ומדוע? בגלל יחסיו עם נשים נשואות!? ועד סוף הספר אין יודעים את התשובה.
עוז יוצר קשר בין נושא "ביאת המשיח" לבין יחסי אישות בזוגיות: "איך לחשה לו שדווקא כך, באברו הרפוי, הוא חודר ומגיע אליה עמוק יותר מאשר בהתעלסות. נדירות, כמעט מיסטיות היו בעיניו המלים האלה שכמו הזדהרו באור יקרות עכשיו כשזכר אותן, והוא נכסף כולו לתקן את מה שפגם, להשפיע עליה ועל אנט וגם על יעל ותמר ועל כל אישה בעולם, לרבות המכוערות והדחויות, אהבת גוף נכונה ואהבת אב ואח ואהבת בן וחסד." (עמ' 178). אך פימה בעת ובעונה אחת גם מאשים את אלוהים בצרותינו, ומצד שני מקרב אותנו, את עצמו ואת יעל לגאולה, סוג של אחדות וניגודים, במצב השלישי: "עד כי הנגיעה וההינגעות חדלו להיות מעשים שבין איש ואישה והיו שניהם לאחד המרווה את צמאונות עצמו" (עמ' 215). כאן מתגלה הנביא בפימה, פנימה, באותה אחדות של אנדרוגינוס המתקיים בליבו, בנפשו ובגופו בלבד, הודות למגע המיוחד, במגע שאיננו מגע עם יעל, בביתה. אין זו אותה התאחדות שקיים עימה בהרי הכרמל וליד הטכניון. תחושת האסון קרבה יחד עם מעשה האהבה שעומד לקרות עם יעל ("אשתו") גרושתו, אך מעשה אהבה מסוג אחר, שונה מהמוכר לנו: "למרות שלא שכב עם "אשתו" (גרושתו), לא חש בגופו שום מחסור כי אם להפך, עליצות, התעלות, רוויה, כאילו בדרך מסתורית אכן התרחשה ביניהם התמזגות עמוקה ומדויקת. וכאילו בהתמזגות הזאת הוליד ממנה סוף-סוף את בנו יחידו" (עמ' 216). באמצעות הידע העצום של פימה בתחום האהבה על כל גווניה, עוז מעביר אותנו (באמצעות פימה) סוג מיוחד של חניכות, מעביר אותנו בהדרגתיות (כפי שהעביר את פימה עד כה) דרך מכשוליה ומכמניה של האהבה, כדי להגיש לנו את השיא הנשגב הזה.