cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חסדו של טיטוס
רקע
ניסיונו של גווארדסוני עם מוצרט בעבודתו על דון ג'ובאני שכנע אותו בכך שהמלחין הצעיר מסוגל לעמוד בנקל בלוח הזמנים הלחוץ. מוצרט קיבל עליו את ההזמנה בחפץ לב מתוך הסכמה מראש, ששכרו יהיה פי שניים מהמחיר המקובל בווינה על הזמנת אופרה דומה. נימצ'ק – הביוגרף המוקדם ביותר של מוצרט - טוען שהאופרה הולחנה ב-18 יום בלבד, ובאופן כה חפוז שכל קטעי הרצ'יטטיב סקו נוספו בעצם בידי מלחין אחר, אולי זיסמאייר, שכפי שמאמינים, היה תלמידו של מוצרט. על אף שלא קיים שום מסמך נוסף שמאשר את שיתופו של זיסמאייר, אף לא אחד מקטעי הרצ'יטטיב סקו מופיעים בכתב ידו של מוצרט, וידוע שזיסמאייר נסע עם מוצרט לפראג שבוע לפני הצגת הבכורה כדי לעזור לו בחזרות, בהגהות ובהעתקה. חוקרי מוצרט העלו בעבר את הטענה שמוצרט עבד למעשה על האופרה זמן רב יותר, אולי מאז 1789, בכל אופן תאוריות מסוג זה כבר הופרכו עד היום לחלוטין בספרות המוזיקולוגית בשפה האנגלית. האופרה, גם אם לא נכתבה בדיוק ב-18 יום, היא עומדת ללא ספק בשורה אחת עם האיטלקייה באלג'יר, הספר מסביליה וסינדרלה של ג'ואקינו רוסיני כאחת האופרות שנכתבו בזמן הקצר ביותר ועדיין מושמעות בתדירות גבוהה בימינו.
לא ידוע מה חשב ליאופולד עצמו על האופרה שנכתבה לכבודו. הדיווחים על כך שרעייתו מריה לואיזה מספרד דחתה אותה כ: una porcheria tedesca (שמשמעותה המילולית באיטלקית היא 'חזירות גרמנית', אבל כניב לשוני נראה שכוונתו 'בלגן גרמני') התרחשו לא לפני 1871, באוסף תיאורים ספרותיים קצרים של אלפרד מייסנט על ההיסטוריה של פראג, המתבססים ככלל על זכרונות של סב המחבר, שנוכח בטקסי ההכתרה.
היסטוריה של הביצועים
הצגת הבכורה התרחשה מספר שעות לאחר הכתרתו של ליאופולד. את תפקיד ססטו לקח קסטרטו סופרן, דומניקו בדיני. האופרה בוצעה לראשונה לציבור ב-6 בספטמבר בתיאטרון האחוזות בפראג.
האופרה נותרה פופולרית שנים רבות לאחר מותו של מוצרט. זאת הייתה האופרה הראשונה של מוצרט שהגיע ללונדון, וקיבלה את הופעת הבכורה שלה שם בתיאטרון של הוד מלכותו ב-27 במרץ 1806. הליהוק כלל את גוהן נראהם מי ששותפתו רבת השנים ננסי סטוראס הייתה הסוזנה הראשונה ב'נישואי פיגארו' בווינה. בכל מקרה, מאחר שזה בוצע פעם אחת בלבד לא נראה שזה משך הרבה תשומת לב. עד כמה שניתן להבין היא לא הועלתה שוב על במות לונדון עד פסטיבל סיינט פנקרס ב 1957. הביצוע הראשון שלה ב'לה סקאלה' במילאנו היה ב-26 בספטמבר 1818. ביצוע הבכורה שלה בצפון אמריקה עלה ב-4 באוגוסט 1952 ב'ברקשייר מיוסיק סנטר' בטנגלווד. במשך זמן רב התייחסו מומחי מוצרט ל'טיטו' כאל יצירה חלשה יותר של המלחין. אלפרד איינשטיין כתב ב-1945 שהיה 'מקובל לדבר בזלזול על 'לה קלמנצה די טיטו' ו'לפטור' כתוצר של חיפזון ועייפות', והוא עצמו המשיך עם הזלזול עד כדי גינויים של הדמויות כמריונטות – לדוגמה: ' 'טיטו' היא לא יותר מסתם מריונטות המציגות גדלות ורוחב לב' – וטען שה'אופרה סריה' היא כבר סוגה גוססת (moribund form). בכל אופן, בשנים האחרונות עברה האופרה סוג של הערכה מחודשת. סטנלי סאלי התייחס אליה כאל דבר שמציג את מוצרט כמי ש'החזיר במוזיקה מאופקת, אצילית והחמימה במשנה מרץ מחודש'.
האופרה ממשיכה להיות פופולרית. ה Operabase (או מסד הנתונים האופראי) מונה 89 ביצועים של 17 הפקות ב 16 ערים בין 2011 ו-2012.
תפקידים:
טיטו ווספסיאן, הקיסר הרומאי – טנור
ויטליה – בת של הקיסר המודח ויטליו – סופרן
ססטו, פטריקי צעיר, חבר של טיטו, מאוהב בוויטליה – קסטראטו
אניו, פטריקי צעיר, חבר של ססטו, מאוהב בסרוויליה – סופרן (תפקיד מכנסיים)
חורחה לופז
חורחה לופז אסטורגה (בספרדית: Jorge López Astorga; נולד ב-30 באוקטובר 1991) הוא שחקן צ'יליאני, אשר זכה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
חסדו של טיטוס
היסטוריה של הביצועים
סרוויליה, אחותו של ססטו, מאוהבת באניו – סופרן
חורחה לופז
ביוגרפיה וקריירה
חורחה לופז נולד ב-30 באוקטובר 1991, בליי-ליי שבצ'ילה.
חסדו של טיטוס
היסטוריה של הביצועים
פובליו - נציב (Praetor prefect ) מפקד המשמר הפראטורי – באס
תזמור
חורחה לופז
קריירה
בשנת 2011 שיחק בסרט "ויולטה הלכה לגן עדן", ובשנה שלאחר מכן בסדרת הטלוויזיה "דציבל 110" בה גילם את חורחה ריוס במשך שמונה פרקים. לאחר מכן, השתתף ב"שנות ה-80" ו-Mamá Mechona, ובשנת 2016 החל לגלם את רמירו פונסה בסדרת הטלוויזיה "סוי לונה" ב-215 פרקים. בשנת 2018 השתתף בסדרת הטלוויזיה "תתעורר" בשישה פרקים, תוך שבשנה שלאחר מכן החל לשחק בסדרת הנוער הספרדית של נטפליקס; "אליטה", בתפקיד ולריו מונטסינוס.
חסדו של טיטוס
היסטוריה של הביצועים
התכליל ש של האופרה כולל 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרניטוטת (גם 1 באס קלרינט ו-1 באס קרן), 2 באסונים, 2 קרן צרפתית, 2 חצוצרות, טימפני ומיתרים. הבאסו קונטינואו בקטעי הרצ'יטטיב סאקו מבוצע בצ'מבלו וצ'לו. יש גם ביצועי פריודות שמבוצעים בפורטה פיאנו.
חורחה לופז
קריירה
בשנת 2022 החל לככב בסדרת הדרמה והנוער הברזילאית "העונה הלוהטת" מבית נטפליקס בדמותו של דיאגו. באותה כיכב בסדרה האמריקאית "Now and Then" מבית אפל TV פלוס; בגילומו של אלחנדרו.
חסדו של טיטוס
תמצית העלילה
זמן ומקום: רומא, שנת 79 לספירה.
מערכה ראשונה
ויטליה, בתו של הקיסר המנוח ויטליו (שהודח בידי אביו של טיטו) רוצה בנקמה נגד טיטו. היא מתסיסה את ססטו – חברו המהסס של טיטו, שמאוהב בה, לפעול כנגדו (הדואט come ti piace, imponi). אך כשהיא שומעת את דיבורם על כך שטיטו שילח את ברניצ'ה מסיציליה, בה היא קינאה, חזרה לירושלים, מבקשת ויטליה מססטו להשהות את הביצוע של רצונותיהם, מתוך תקווה שטיטו יבחר בה (ויטליה) כקיסרית שלו (אריה deh, se piacer mi vuoi).
טיטו, בכל אופן, מחליט לבחור בסרוויליה, אחותו של ססטו, להיות הקיסרית שלו, ומצווה על אניו (חברו של ססטו) להעביר את המסר לסרוויליה (האריה del pur sublime soglio). מאחר שאניו וסרוויליה מאוהבים, מבלי ידיעתו של טיטו, החדשות האלה הן מאוד בלתי נעימות לשניהם (דואט ah, perdona al prima affetto). סרוויליה מחליטה לספר לטיטו את האמת אבל גם מוסיפה ואומרת שאם טיטו עדיין מתעקש לשאת אותה, היא תציית לו. טיטו מודה לאלים על כנותה של סרוויליה, ומיד מוותר בשבועה על הרעיון של לעמוד בינה ובין אניו (אריה ah, se fosse tntorno al trono).
בינתיים, בכל אופן, הספיקה ויטליה כבר לשמוע את החדשות על עניינו של טיטו בסרוויליה והיא שוב רותחת מקנאה. היא מאיצה בססטו להתנקש בטיטו. הוא מסכים, בשירתו את אחת מהאריות היפות באופרה (parto, parto, ma tu, ben mio עם באס קלרינט אובליגטו). כמעט מיד עם עזיבתו, מגיעים אניו והשומר פובליו כדי ללוות את ויטליה אל טיטו, שכעת בחר בה כקיסרית שלו. היא שסועה ברגשות אשמה ודאגה באשר למה שהיא שלחה את ססטו לעשות.
ססטו, בינתיים, נמצא ב'קפיטול', נאבק במצפונו (רצ'יטטיב oh dei, che smania e questa), כאשר הוא ושותפו לפשע עומדים לשרוף את המקום. הדמויות האחרות (מלבד טיטו) נכנסים בזה אחר זה ומגיבים בבהלה ופחד למראה ה'קפיטול' הבוער באש. ססטו נכנס חזרה ומודיע שהוא ראה את טיטו נרצח, אבל ויטליה עוצרת בעדו מלהפליל את עצמו כזה שרצח. האחרים אבלים ומקוננים על טיטו, סיכום עצוב למערכה הראשונה.
מערכה שנייה
המערכה נפתחת בכך שאניו מספר לססטו שהקיסר טיטו למעשה חי ושרק עכשיו ראו אותו; בתוך העשן והבלבול, ססטו חשב בטעות את מישהו אחר כטיטו. ססטו רוצה לעזוב את רומא, אבל אניו משכנע אותו שלא לעשות כך (אריה torna di tito a lato). מיד מגיע פובליו לעצור את ססטו, כשהוא נושא את הידיעה שזה היה אחד משותפיו של ססטו למזימה שהלביש עצמו בבגדיו של טיטו ונדקר, אם כי לא למוות, על ידי ססטו. הסנאט עורך משפט לססטו בעוד טיטו מחכה בחוסר סבלנות, בטוח שחברו יזוכה מכל אשמה. פובליו מבטא את חששותיו (אריה tardi s'avvede d'un tradimento) ופורש לסנאט. אניו מתחנן בפני טיטו שיראה חמלה כלפי חברו (אריה tu fosti tradito). פובלי חוזר ומודיע שססטו נמצא אשם ושטיטו המתייסר יהיה חייב לחתום על פסק דין המוות של ססטו.
דן דאור
דן דאור (7 בנובמבר 1937 – 30 בדצמבר 2009) היה חוקר של הפילוסופיה והתרבות של סין ושל מזרח אסיה, מתרגם, סופר ועורך ישראלי.
חייו
דן דאור נולד בתל אביב. הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב, ממנה קיבל תואר שני בהצטיינות ב-1970. בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת לונדון בתחום הפילוסופיה הסינית (כותרת הדיסרטציה: "The Yin Wenzi and the renaissance of philosophy in Wei-Jin China"). לימד באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית. תרגם שירים, ספרים וסיפורים מסינית, מצרפתית, מאנגלית ומגרמנית. כתב רשימות מסע וביקורות על סרטים, ספרים ומסעדות. היה מבעלי הוצאת "חרגול" (עם יהונתן נדב).
דאור ערך את סדרת "מיתוסים" בהוצאת "מפה", שבה כתבו מחברים מומחים על המיתולוגיות של עמים שונים. בסדרה זו כתב ספר על המיתולוגיה הסינית. בנוסף ערך את "דפי עשב", אסופה של סיפורי קנאביס. כתב יחד עם יגאל צור את ה"מדריך למטייל בסין", ואת "הודו: מדריך למטייל, מקומות, הקשרים, סיפורים".
ב-30 בדצמבר 2009, במהלך כנס על פילוסופיה סינית באוניברסיטה העברית, חש ברע, הוחש לבית החולים, שם מת מדום לב.
דאור היה נשוי ואב לשתי בנות.
זכויות להט"ב בברוניי
זכויות לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בברוניי כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, כאשר אזרחי להט"ב מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם הטרוסקסואלים. הומוסקסואליות היא פלילית בברוניי בעוד יחסים חד מיניים בין גברים נענשים במוות, מאסר, 100 מלקות או סקילה, אם כי בסולטנות יש כיום הקפאה על הטלת עונש המוות. יחסים בין נשים לסביות נידונים לעונש מלקות או מאסר.
"OutRight Action International" הגדירה את ברוניי כ-"מדינה שיש לה מצב זכויות מדאיג ביותר עבור להט"בים בדרום מזרח אסיה". כתוצאה מכך, אנשי להט"ב ברונייאים נאלצים להישאר בדיסקרטיות רבה בנוגע לנטייתם המינית.
פרויקט ברוניי, שהוקם בשנת 2015, מבקש לקדם זכויות אדם, לרבות חופש דת, חופש ביטוי וזכויות להט"ב בברוני באמצעות מדיה חברתית. הקבוצה ארגנה אירוע קהילתי פרטי בשנת 2016, שציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה הראשון של ברוניי.
מעמד בחוק
לפני החוק הנוכחי, מעשה הומוסקסואלי היה בלתי חוקי ועונשו של עד 10 שנות מאסר, גם אם נעשה בפרטיות והסכמה. בשנת 2014 הודיע ברוניי כי תתחיל להטיל את חוק השריעה בשטחה אשר היה אמור להיחקק ב-3 באפריל 2019. השחקן האמריקאי ג'ורג' קלוני, המנחה אלן דג'נרס והזמרת הבריטית דואה ליפה קראו להחרים את בתי המלון של הסולטן חסן אל-בולקיה לאחר הצגת החוקים בהם מלון בוורלי הילס ומלון בל-אייר. במאי 2019, הציגה חברת הקונגרס האמריקאי אילהאן עומאר חקיקה שתטיל סנקציות על ברוניי לאחר הצגת הענישה בחוק אשר יכללו איסור על כל גורם ממשלתי בברוניי האוכף את חוק העונשין לעשות עסקים או לנסוע לארצות הברית.
כאשר הוכרז המעבר לחוק השריעה, דחקו האו"ם בברוניי לבדוק את חוקיו מחדש בתחום זה, אשר תוארו על ידי כלי תקשורת רבים כ-"ימי הביניים הבלתי מתורבתים" ו-"חזרה לתקופת האבן". יישומם התעכב עד אפריל 2019, לאחר שהסולטן הכריז כי יש לראות בחוקים אלה כ-"הנחיה מיוחדת מאלוהים". החוק הציג עונש על יחסים בין גברים באמצעות מוות בסקילה אם הם מודים בכך או שנראו על ידי ארבעה עדי ראייה, בעוד יחסים בין נשים ייענשו על ידי חבטה של 40 פעמים במקל או עונש מאסר של 10 שנים.
פעילי זכויות אדם בינלאומיים ייעצו לאנשי להט"ב, כמו גם למיעוטים הנוצרים והבודהיסטים במדינה, להישאר דיסקרטים לגבי זהותם בשל העובדה כי כל מי שנתפס "מכפיש את תדמית האסלאם" נענש בחומרה.
במאי 2019, לאחר גינוי בינלאומי נרחב ותשומת לב תקשורתית, ממשלת ברוניי האריכה את ההקפאה על עונש המוות על פי החוק הפלילי השרעי, כך שעונשי מוות מוחלפים בסקילה.
זהות מגדרית
ברוניי אינה מתירה לאזרחים טרנסג'נדרים לשנות את שמם או מגדרם במסמכים רשמיים ואינה מכירה בביצוע ניתוח להתאמה מגדרית.
ב-11 במרץ 2015, על עובד מדינה הוטל קנס בסך 1,000 דולר ברוניי על פי צו חוק העונשין השרעי בגין קרוס-דרסינג.
תנאי מחיה
קהילת הלהט"ב בברוניי מוגדרת כמאוד מוסתרת וסודית. החברה הברונית נוטה לקשר הומוסקסואליות עם "גברים נשיים".
בשנת 2011, אקדמאים באוניברסיטת ברוניי ערכו מחקר רשמי על הומואים ברוניים. המחקר הדגים כיצד בחרו לשמור על שתיקה ודיסקרטיות בנוגע לנטייתם המינית כתוצאה מהומופוביה רחבה ומצא רק כ-29 משיבים אשר היו מוכנים להיסקר בעוד כי חלקם הוגדרו כזרים. אוכלוסיית המדינה הוגדרה עם כ-460,345 תושבים נכון לשנת 2020.
סובנארקום
הסובנארקום (ברוסית : СовНарКом - ראשי תיבות של Совет народных комиссаров, "סובייט נרודניך קומיסרוב" – מועצת הקומיסרים העממיים) היה הרשות המבצעת (בדומה לממשלה) של המשטר הסובייטי לאחר מהפכת אוקטובר.
היושב ראש הראשון של הסובנארקום היה ולדימיר איליץ' לנין. החוקה הסובייטית משנת 1918 ייסדה את הסובנארקום בכפיפות לקונגרס הסובייטים (המועצות) כ"אחראי על הניהול הכללי של ענייני המדינה". החוקה אפשרה לסובנארקום להתקין תקנות בעלות תוקף של חוק בעת שהקונגרס לא היה מתכנס, אז היה הקונגרס מאשר תקנות אלו בדיעבד.
בתקופת 1917–1922 הוקם בכל רפובליקה סובייטית סובנארקום של הרפובליקה שהיה הגוף הביצועי העליון. עם הקמת ברית המועצות הוקם סובנארקום של ברית המועצות ובראשו הועמד ולדימיר איליץ' לנין.
לכל רפובליקה שהייתה חלק מברית המועצות היה סובנארקום משלה. בהתאם לחוקת ברית המועצות משנת 1924 היו משרדים כלל-ארציים ומשרדים מאוחדים. לכל משרד כלל-ארצי ברפובליקות היו מיופי כוח. לעומת זאת, במקביל למשרד מאוחד היה בכל רפובליקה משרד משלה.
במשך שנים הוקמו משרדים חדשים, וחלק מהמשרדים הוותיקים פוצלו בהתאם לצרכים המדיניים והכלכליים.
במרץ שנת 1946 שינה הגוף את שמו ל"סובמין" ("סובייט מיניסטרוב", מועצת השרים), כשיוסיף סטלין בראשו. משנה זו חברי הגוף נקראו "מיניסטרים" ולא "קומיסרי העם".
מתי פרידמן
מתי פרידמן (נולד ב-10 באוקטובר 1977) הוא סופר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
פרידמן נולד בטורונטו שבקנדה ב-1977, ועלה לישראל כשהיה בן 17, בשנת 1995. כחייל שירת כלוחם ומפקד בפלוגת נ"ט של חטיבת הנח"ל. במסגרת השירות הוצב במוצב דלעת בגזרה המזרחית בדרום לבנון, דבר שהשפיע רבות על כתיבתו ועל המשך דרכו העיתונאית. לאחר שירותו הצבאי למד במחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
שימש כתב של סוכנות הידיעות הבינלאומית AP, של המגזין "ג'רוזלם ריפורט" ושל אתר החדשות The Times of Israel.
במסגרת עבודתו העיתונאית שהה, בין השאר, בלבנון, מרוקו, קהיר, וושינגטון, מוסקבה וגאורגיה.
כתבותיו פורסמו במקורות רבים, בין היתר: וול סטריט ג'ורנל, הניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט.
כיום הוא עצמאי ומתמקד בכתיבת ספרים. הוא מתגורר בירושלים ואב לארבעה.
באוגוסט 2014 פרסם פרידמן את המאמר: An Insider’s Guide to the Most Important Story on Earth במגזין "טאבלט". המאמר זכה ללמעלה מ-60 אלף שיתופים. המאמר מנתח את האופן בו התקשורת העולמית סיקרה את המלחמה בעזה. מאמר זה מנסה להאיר את הכישלון רחב הממדים של הסיקור התקשורתי העולמי של המלחמה בעזה והוא אחד ההישגים המפתיעים בקריירה של פרידמן. בין היתר טוען פרידמן במאמר שהסכסוך הישראלי־פלסטיני מקבל ממדים מנופחים לחלוטין ביחס לגודלו ולחשיבותו, ושהאדרתו גורמת להצגה של ישראל באור שלילי מאוד, באופן שתורם לביסוס מעמדה כמחרחרת צרות מהגדולות בעולם. פרידמן טוען כי העולם לא מגיב לאירועים כפי שהם מתרחשים, אלא לדרך שבה הם מתוארים בתקשורת.
המאמר תורגם למספר שפות נוספות, בהן עברית. מאמר המשך התפרסם במגזין האמריקני האטלנטיק.
באפריל 2020 שודרה בכאן 11 הסדרה שיצר (ביחד עם ישראל רוזנר), מלחמה בלי שם. הסדרה עוסקת בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון, שמעולם לא כונתה "מלחמה", וסוקרת את 18 השנים שלאחר מלחמת לבנון הראשונה.
ספריו
ספרו הראשון, תעלומת הכתר, זכה בפרסים רבים: בשנת 2014 בפרס Sami Rohr, מדליית Sophie Brody של איחוד הספריות האמריקאי, פרס הספרות היהודית בקנדה, ואחרים. "תעלומת הכתר הוא סיפור אמיתי על הולכת שולל, על אובססיה ואמונה ועל אוצר תרבותי ורוחני יוצא דופן". הספר יצא לאור בישראל, אוסטרליה, הולנד, צרפת, גרמניה, צ'כיה, רוסיה ודרום קוריאה.
ספרו השני, דלעת, זכה גם הוא בפרסים ובין היתר נבחר באתר אמזון בין עשרת הספרים הטובים לשנת 2016. באוקטובר 2017 זכה הספר דלעת בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
גיליאן ג'ייקובס
גיליאן מקלארן ג'ייקובס (באנגלית: Gillian MacLaren Jacobs; נולדה ב-19 באוקטובר 1982) היא שחקנית ובמאית קולנוע אמריקאית. ידועה בתפקידיה כבריטה פרי בקומדיית המצבים "קומיוניטי" וכמיקי דובס בסדרה "אהבה" מבית נטפליקס. ג'ייקובס הופיעה גם בעונה הרביעית של הסדרה "בנות" של רשת HBO בתפקיד מימי-רוז הווארד. בין הופעותיה הקולנועיות "בדרך לג'קוזי עוצרים בזמן" (2015) ו-"בלי לחשוב פעמיים" (2016).
ביוגרפיה
ג'ייקובס נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית למשפחה נוצרית. למרטינה וויליאם פ. ג'ייקובס ג'וניור, וגדלה במאונט לבנון שבפנסילבניה. ג'ייקובס גודלה על ידי אמה.
בגיל שמונה החלה ג'ייקובס ללמוד משחק בתיאטרון פיטסבורג פלייהאוס. היא הופיעה בתיאטרון הציבורי של פיטסבורג בו השתתפה בתחרות מונולוגים של שייקספיר שהובילה לליהוקה בתפקיד טיטאניה בהפקת "חלום ליל קיץ".
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון בשנת 2000, עברה ג'ייקובס לניו יורק ללמוד בבית בית הספר ג'וליארד, שם סיימה את לימודיה בשנת 2004.
קריירה
תפקידה הראשון של ג'ייקובס היה בדרמת הטלוויזיה "The Book of Daniel" של רשת NBC בשנת 2006.
לאחר מכן הופיעה ג'ייקובס בהופעות אורח בסדרות "פרינג'", "רופא להשכיר", "האישה הטובה" ו"חוק וסדר: כוונה פלילית". ג'ייקובס הופיעה במספר הפקות תיאטרון בשנים 2007–2008 וב-2009 החלה להופיע בקומדיית המצבים הפופולרית של רשת NBC "קומיוניטי" בתפקיד של בריטה פרי; דמות אשר גילמה במשך שש עונות עד לביטולה של הסדרה ב-2015.
בקולנוע הופיעה ג'ייקובס, בין השאר, בסרט "ציפור שחורה" (2007), בקומדיה השחורה "עמוק בגרון" (2008), בדרמה "גני הלילה" (2008), במותחן העל טבעי "הקופסה" (2009), בקומדיה הרומנטית "שותפות לחיים" (2014) לצידה של לייטון מיסטר, בדרמה "שחור או לבן" (2014) לצד קווין קוסטנר, בקומדיית המדע בדיוני "בדרך לג'קוזי עוצרים בזמן" (2015) ובדרמה הקומית העצמאית "בלי לחשוב פעמיים" (2016). ג'ייקובס גם דיבבה את דמותה של סטא'בי בסדרה "מפלצות נגד חייזרים" של רשת ניקלודיאון. בעונה הרביעית של הסדרה "בנות" גילמה ג'ייקובס את מימי-רוז הווארד, חברתו האמנית של אדם.
בשנת 2015 ביימה ג'ייקובס את הסרט התיעודי הקצר "מלכת הקוד" העוסק במדענית המחשב ואדמירלית צי ארצות הברית גרייס הופר.
החל מ-2016 מגלמת ג'ייקובס את דמותה של מיקי דובס בסדרת הדרמה הקומית "אהבה" ("Love") שיצרו ג'אד אפאטו ולזלי ארפין עבור נטפליקס.
בשנת 2020 שיחקה בסרט "המחנה הקסום".
בשנת 2021, ג'ייקובס שיחקה בטרילוגיית סרטי האימה המבוססת על סדרת הספרים "רחוב פחד", שנכתבה על ידי הסופר ר. ל. סטיין – רחוב הפחד – חלק 1: 1994, רחוב הפחד – חלק 2: 1978 ו-רחוב הפחד – חלק 3: 1666, שעלו לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ביולי 2021.
במרץ 2022 לוהקה ג'ייקובס לאחת הדמויות הראשיות במיני-סדרה אמריקאית של נטפליקס "Transatlantic" מאת הסופרת והתסריטאית אנה וינגר.
חיים אישיים
ג'ייקובס מתנזרת מסמים ואלכוהול, החלטה שלדבריה קיבלה בגיל צעיר בעקבות התמכרותו של אביה ובזכות הספר Go Ask Alice העוסק בנערה בת 15 המתמכרת לסמים - שגרמו לה להרתע מכך.
ג'יימס תומפסון
ג'יימס תומפסון הרביעי (באנגלית: James Thompson IV; נולד ב-18 בינואר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בהפועל חיפה.
קריירה
תומפסון שיחק ארבע עונות באוניברסיטת מזרח מישיגן, כשבעונתו האחרונה הוא העמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 11.0 ריבאונדים ו-1.3 חסימות למשחק. הוא סיים את הקריירה שלו במכללה במקום הראשון בריבאונדים עם 1,452, כשהוא הוביל את הליגה בריבאונדים בשלוש מארבע העונות בהן שיחק במכללה.
בעונתו הראשונה הוא נבחר לרוקי העונה של המחוז ולחמישייה השנייה, שבתואר הזה זכה שוב בשנים 2017 ו-2019. בשנת 2018 הוא נבחר לחמישייה הראשונה. בשתי העונות האחרונות שלו הוא נבחר לחמישיית ההגנה של העונה.
בשנת 2019, לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA, חתם תומפסון בפודרוסה מונטגרנרו מליגת המשנה האיטלקית. בקבוצה הוא העמיד ממוצעים של 13.4 נקודות ו-9.9 ריבאונדים למשחק, לפני שב-24 בינואר 2020 שוחרר מהקבוצה. שלושה ימים לאחר מכן תומפסון חתם בסיאול סמסונג ת'אנדר מהליגה הקוריאנית, שם שותף בעשרה משחקים בהם העמיד ממוצעים של 6.5 נקודות ו-4.3 ריבאונדים לפני שמגפת הקורונה עצרה את העונה.
ב-24 ביולי 2021, חתם תומפסון לשנתיים בהפועל חיפה מהליגה הישראלית.
אלגברת לי פתירה
באלגברה מופשטת, אלגברת לי היא פתירה אם סדרת הנגזרת שלה מתאפסת החל ממקום מסוים. לאלגברות לי פתירות יש תפקיד חשוב בתורת המבנה של אלגברות לי, והן קשורות גם לאלגברות נילפוטנטיות ופשוטות למחצה.
הגדרה
תהי L אלגברת לי מעל שדה F. סדרת הנגזרת של L היא הסדרה המוגדרת על ידי. בפרט, .
במילים אחרות, הסדרה היא.
L נקראת פתירה אם סדרת הנגזרת שלה מתאפסת החל ממקום מסוים, כלומר קיים n כך ש-{L}^{(n)}=0.
הרדיקל
הרדיקל של אלגברת לי נתונה הוא האידיאל הפתיר המקסימלי שלה. אידיאל כזה קיים ויחיד לפי התכונה החמישית לעיל, ומסומן על ידי. אפיון נוסף שלו הוא הסכום של כל האידיאלים הפתירים.
אלגברת לי בעלת רדיקל טריוויאלי נקראת אלגברת לי פשוטה למחצה. במילים אחרות, זוהי אלגברת לי ללא אידיאלים פתירים. אלגברות מסוג זה מהוות מוקד מרכזי במיון של אלגברות לי, ויש להן מיון מלא.
הפארק הלאומי הרי ויקלו
הפארק הלאומי הרי ויקלו (באנגלית: Wicklow Mountains National Park, באירית: Páirc Náisiúnta Sléibhte Chill Mhantáin) הוא אזור מוגן באירלנד, אחד משישה פארקים לאומיים במדינה. גודל הפארק הוא כ-220 קמ"ר והוא ממוקם לאורכו של מחוז ויקלו וכן באזורים מצומצמים במחוזות השכנים דרום דבלין ודן לירי-ראת'דאון. הפארק מכיל בתוכו את הרי ויקלו, רכס ההרים הגבוה והגדול באירלנד. בפארק מגוון אתרים תיירותיים הפופולריים בקרב תיירים ותושבי הערים דבלין וויקלו, הממוקמות צפונית ומזרחית אליו בהתאמה, וכן אתרים היסטוריים ומסלולי הליכה רבים.
האתר ההיסטורי החשוב בפארק הוא מנזר גלנדלוך - אוסף מבנים נזיריים מימי הביניים המוקדמים המקושרים לקווין הקדוש. אתרים נוספים כוללים מבנים נזיריים נוספים, מרכז לימוד עתיק ושרידים של כפר כרייה שפעל באזור. האטרקציות התיירותיות בפארק כוללות מסלולי הליכה, טיפוס, חתירה, צלילה, דייג ושחייה. כמו כן, ישנם מסלולי נסיעה בפארק שנועדו לצפייה בנוף ההרים דרך המכונית, אחת מהן היא "דרך הצבא" ששימשה את צבא הממלכה המאוחדת לאחר המרד האירי של 1798. בפארק מגוון בתי מלון והארחה, מרכז מבקרים, מסעדות ודוכני מזון וחלק מהמסלולים בו נגישים לבעלי כיסא גלגלים.
ישנם בתי גידול רבים בתחומי הפארק - ביצות כבול, חורשות נשירות, חורשות מחטנאיות, ערבות ושדות בור. הפארק גם עשיר במיני הצמחים שגדלים בו - חמציצים, נוריתיים, סוף, שרכיים, שרכנים ומינים שונים של טחבי עלים, כמו גם במיני העצים שגדלים בו - עצי צינית, לוז ומילה. מיני בעלי החיים המוגנים בפארק כוללים מספר מינים של עטלפים, של לוטרות ותשעה מינים של ציפורים הנמצאות בסכנת הכחדה - מינים שונים של זרונים, בז נודד וברבור שר.
לאחר שעלו מספר הצעות להפיכת האזור לאתר מוגן, הוא הוכרז רשמית כפארק לאומי בשנת 1988 על ידי הטישך צ'ארלס הוהי במנזר גלנדלוך. הפארק נפתח רשמית בשנת 1991, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים והטבע של אירלנד שנמצא תחת המשרד הממשלתי לניהול התרבות, המורשת והגיילטאכט. צוות הפארק אחראי לשימור הטבע בתחומו, קידום המחקר והחינוך, ביטחון הציבור ושמירת שכנות טובה עם הקהילות שבקרבתו. במאי 2009, נוספו לפארק כ-28.33 קמ"ר ובשנת 2016 נוספו 19.82 קמ"ר נוספים.
טורניר ההזמנה בכדורגל נשים 1988
טורניר ההזמנה בכדורגל נשים 1988, הידוע גם בשם הטורניר הבינלאומי בכדורגל נשים, הוא טורניר כדורגל נשים שארגנה פיפ"א מ-1 ביוני עד ה-12 ביוני 1988. הטורניר נערך בסין, ובא לבדוק האם הרעיון של גביע עולמי בכדורגל נשים הוא ריאלי. הטורניר היה להצלחה רבה, וב-30 ביוני הודיעה פיפ"א על ייסוד גביע העולם לנשים, שייערך גם הוא בסין ב-1991.
תריסר נבחרות לקחו חלק בתחרות - ארבע מ-UEFA, שלוש מ-AFC, שתיים מ-CONCACAF ואחת מ-CONMEBOL, CAF ו-OFC. אלופת אירופה דאז, נבחרת נורווגיה, זכתה בטורניר, לאחר ניצחון 0-1 בגמר על שוודיה. ברזיל סיימה במקום השלישי, לאחר שניצחה את המארחת בדו-קרב פנדלים.
נבחרת הטורניר
נבחרת מצטיינות הטורניר נבחרה על ידי אנשי התקשורת הסיניים.
גביע דייוויס 1961
מחזיקי הגביע היו נציגי אוסטרליה ומשחק הגמר נערך ב-28-26 בדצמבר 1961 במלבורן, אוסטרליה. לתחרות נרשמו 42 נבחרות שחולקו ל-3 בתים: "בית אמריקה", "בית אירופה" ו"בית המזרח". בין מנצחי הבתים נערכו משחקים על הזכות להתמודד עם מחזיקת הגביע על התואר.
משחק הגמר נערך בין אוסטרליה לבין איטליה והסתיים בניצחון אוסטרליה עם התוצאה 0:5. בכך נבחרת אוסטרליה זכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות ובפעם ה-17 בסך הכל.
בית אירופה
הבית כלל 28 קבוצות, כולל ברזיל, צ'ילה, מצרים, דרום אפריקה, ניו זילנד וישראל. לאחר משחקים מוקדמים החלו משחקי רבע הגמר.
בית המזרח
הבית כלל 7 נבחרות.
משחקים בין מנצחי הבתים
המשחקים נערכו במהלך ספטמבר-אוקטובר 1961.
ישראל בגביע דייוויס
בשנת 1961 נבחרת ישראל שובצה בבית אירופה ושיחקה נגד נבחרת ניו זילנד. כמו בשנת 1960 המשחק נערך בתל אביב.
נתיב האור
נתיב האור הוא השם שניתן לתוכנית חינוכית-קהילתית שמפעילה חברת החשמל בשיתוף משרד החינוך ומרכז השלטון המקומי, ומטרתה לחנך להתנהגות נכונה בסביבה צורכת חשמל.
רקע היסטורי
בשנות העשרים החלה חברת החשמל, עם פריסת קווי החשמל הראשונים, להסביר לילדים איך להתנהג בסביבה צורכת חשמל באמצעות תליית מודעות בעיר חיפה. פרסומים אלו עברו התאמות והרחבות במהלך השנים. בשנות ה-80 השתמשה חברת החשמל בפרסומים בדמותו של "שמוליק החשמלאי" ובתחילת שנות האלפיים, הדמויות של תקע ושקע שימשו בהסברת נושאים שונים ובהם גם הבטיחות בחשמל. נוסף על הפרסומים הללו, נולדה בשנת 2005 תוכנית חינוכית קהילתית שקיבלה את השם, "נתיב האור" כתוצאה מן הצורך בידע על נושא הבטיחות בשימוש בחשמל ובעקבות מקרים של התחשמלות ילדים. הנחת היסוד של התכנית היא שהתנהגות נכונה ובטיחות יבואו ממקום של ידע וחוויה ועל כן היא שמה דגש על יצירת שינוי תרבותי ואקלים של בטיחות.
התכנית הופעלה בשנים הראשונות בכיתות ד'-ו', במערכות החינוך הממלכתי, ממלכתי דתי, ממלכתי חרדי, מערכת החינוך הערבית והחינוך המיוחד בהתאם לתוכניות הלימוד הקיימות במשרד החינוך. בהמשך התכנית הורחבה גם לגני ילדים.
הפעילות מתקיימת בגנים ובבתי הספר באמצעות עובדי חברת החשמל, בשיתוף מדריכים של החברות, "יעדים" ו"אדיוסיסטמס", המציגים וממחישים את תהליך הפקת החשמל וכללי הבטיחות בשימוש בו.
בשנת הלימודים תש"פ התכנית הופעלה בכ - 229 רשויות מקומיות ובכ-1570 בתי ספר ברחבי הארץ ובסך הכל כ-1,750,000 תלמידים השתתפו בתוכנית מאז הפעלתה.
דרכי פעולה
התכנית פועלת בשני צירים: ציר בית ספרי וציר יישובי. בתוכנית משולבת פעילות מונחית בכל בית ספר על ידי עובדי חברת החשמל המנחים מפגש שנקרא "בוקר אור נתיב האור" ובו התנסות בהפעלת מכשירים, מצגת ופעילויות נוספות. בנוסף התכנית מציעה לקיים סיור רגלי להכרת רשת החשמל ואיתור מפגעים בסביבת בית הספר.
התכנית משלבת שימוש בעזרים ייחודיים שפותחו על מנת להעניק לילדים ידע בתחומי בטיחות ושימוש מושכל בחשמל בבית, בקהילה, בטבע ובסביבה.
בציר היישובי, כל כיתה בוחרת נציג או שניים לקבוצה היישובית הנקראת, "ילדי נתיב האור". הקבוצה מקבלת העשרה, יוצרת אמנה יישובית לבטיחות ושימוש מושכל, מביאה לכיתה את המסרים, מפעילה בבית הספר באופן שוטף לוח קיר פעיל לצורך הסברה והפעלה של התלמידים, לצד הפעלה של כיתות נוספות וביצוע משימות הסברה קהילתיות. קבוצות אלו פועלות במרכזים קהילתיים ובלמעלה מ-200 גני ילדים ברחבי הארץ.
מנחי החברות, ממכון יעדים ואדיוסיסטמס, מסייעים לחברת החשמל, לבתי הספר ולרשויות בבחירת חומרים ויצירת מודלים ייחודים לעבודה על-פי צרכים.
עזרי לימוד
חוברת למורה, מקראות לתלמידים, חוברת יוזמות, משחק סימולציה – מוקד 103, משחק בינגו (להנחיה בכיתות א-ג), משחק חשמל זה לא משחק ילדים להפעלה בגני הילדים, הפעלות לתחנות בהפסקות פעילות, הסברה ומשחק לשעת חירום, כרזות, מצגות, סרטונים ועוד.
פיתוחים נוספים
במסגרת פיתוחי התכנית לשנת הלימודים תש"פ פותח מערך שיעור במציאות וירטואלית, המאפשר "מסע" ברשת החשמל המתחיל ממונה החשמל בבתים, לאורך רשתות החשמל במתח נמוך ובמתח גבוה.
השיעור יאפשר למידה של מרכיבי רשת החשמל וזיהויי מפגעים ברשת.
במציאות מדומה בעזרת משקפי תלת מימד VR לקבוצה של עד כ-16 לומדים.
אדית הינקלי קווימבי
אדית הינקלי קווימבי (באנגלית: Edith Quimby; 10 ביולי 1891 - 11 באוקטובר 1982) הייתה חוקרת רפואית ופיזיקאית אמריקאית, ידועה בתור אחת המייסדים של תחום הרפואה גרעינית. עבודתה עסקה בפיתוח אבחון וטיפול יישומים של צילומי רנטגן. אחד הדברים בהם התמקדה היה הגנה הן על אלה שמתעסקים בחומר רדיואקטיבי והן ווידוא שמי שמטופל בעזרתו נחשף לרמה המינימלית ההכרחית לצורך הטיפול.
ראשית חייה וחינוך
היא נולדה ב-10 ביולי 1891 ברוקפורד אילינוי. ב-1912, היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה במכללת וויטמן בוושינגטון. לאחר תקופה קצרה בה לימדה בתיכון בניסה, אורגון, הוענק לה מענק מחקר עבור לימודי תואר שני באוניברסיטת קליפורניה.
קריירה ומורשת
ב-1919 היא עברה לגור בניו יורק, שם היא עבדה בבית החולים לסרטן כעוזרת פיזיקאי לג'ואקיני פאילה, דבר שנחשב נדיר מאוד עבור אישה באותה תקופת זמן; היא הפכה לפיזיקאית-שותפה שם ב-1932.קשרי העבודה שלה עם פאילה נמשכו ארבעים שנים נוספות. ב-1919 היא הצטרפה למרכז למחקר רדיולוגי, ונותרה בבית הספר לרפואה של קולומביה עד 1978. המחקר שלה בבית-החולים לסרטן התעמק במינונים בטוחים של קרינה לצרכים רפואיים, על ידי התבוננות באנרגיה הנפלטת על ידי חומרים פוטנציאליים לרפואה גרעינית, כמו גם את כמות הקרינה הנספגת על ידי הגוף ממקורות שונים. היא גם חקרה את הפוטנציאל של חומרים מסונתזים רדיואקטיבית לטיפול בסרטן וליישומי מחקר רפואי אחרים.
בשנת 1941 הצטרפה לפקולטה של אוניברסיטת קורנל לרפואה בתור עוזרת פרופסור לרדיולוגיה. בשנה שלאחר מכן, היא הפכה פרופסור מן המנין של פיזיקה גרעינית בבית הספר לרופאים ומנתחים באוניברסיטת קולומביה. היא קודמה לדרגת פרופסור בשנת 1954 ופרשה ב-1960.
קווימבי זכתה בפרסים רבים על עבודתה לאורך הקריירה שלה ולקחה חלק במספר אגודות מדעיות. בשנת 1940, היא הייתה האשה הראשונה שזכתה במדליית ג'נוואי מהחברה האמריקאית רדיום. בשנה שלאחר מכן, היא זכתה במדליית זהב של האגודה הרדיולוגית של צפון אמריקה, עבור עבודתה אשר "שמה כל רדיולוג בחוב". היא נבחר כנשיאת החברה האמריקאית רדיום בשנת 1954. ב-1963, המכללה האמריקאית לרדיולוגיה העניקה לה מדליית זהב של כבוד. היא הייתה אחד מהחברים הראשונים של האגודה האמריקאית של פיזיקאים ברפואה.
חיים אישיים
היא הייתה אחת משלושת ילדיו של ארתור .ס. הינקלי, חקלאי ואדריכל, והארייט הינקלי. היא נישאה לפיזיקאי שירלי ליאון קווימבי בשנת 1915.
ג'מה רדגרייב
ג'מה רדגרייב (באנגלית: Jemma Redgrave; נולדה ב-14 בינואר 1965) היא שחקנית אנגלייה, בת למשפחת רדגרייב.
ביוגרפיה
ג'מה רדגרייב נולדה בלונדון לשחקן קורין רדגרייב ולאשתו הראשונה דירדרי המילטון-היל. יש לה אח לוק רדגרייב ושני אחים למחצה ארדן והארווי רדגרייב. אמה מתה מסרטן השד ב-1997.
רדגרייב היא בת למשפחת שחקנים ידועה, סבה וסבתה הם מייקל רדגרייב ורייצ'ל קמפסון, דודותיה הן ונסה רדגרייב ולין רדגרייב, והיא בת דודה של ג'ואלי ריצ'רדסון, קרלו נרו ונטשה ריצ'רדסון.
היא מוכרת בעיקר מהופעותיה בטלוויזיה הבריטית. בין תפקידיה הידועים איב גריינג'ר ב-"Cold Blood", ד"ר אלינור בראמוול בסדרת הטלוויזיה "בראמוול", אלינור במיני סדרה "הבודהה מהפרברים", פרנצ'סקה רוצ'רסטר בסדרה המשפטית "השופט ג'ון דיד" ודי סטנטון בסרט הטלוויזיה "Like Father Like Son".
היא נשואה לטים אוון ולהם שני ילדים גבריאל ואלפי.
ממלכת מיורקה
ממלכת מיורקה (בקטלאנית: Regne de Mallorca; בספרדית: Reino de Mallorca; בלטינית: Regnum Maioricae; בצרפתית: Royaume de Majorque) הייתה ממלכה בחוף המזרחי של ספרד, שכללה איים מסוימים בים התיכון, ואשר נוסדה על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון, הידוע גם בשם חיימה הכובש. בצוואה שנכתבה בשנת 1262 לאחר מות בנו הבכור אלפונסו, הוא ויתר על הממלכה לבנו חיימה. הנטייה נשמרה במהלך גרסאות עוקבות של צוואתו ולכן כאשר חיימה הראשון מת בשנת 1276, כתר אראגון עבר לבנו הבכור פדרו, הידוע בשם פדרו השלישי, מלך אראגון או פדרו הגדול, ואילו ממלכת מיורקה עברה לחיימה, שמלך תחת השם חיימה השני, מלך מיורקה. לאחר 1279, פדרו השלישי, מלך אראגון קבע שמלך מיורקה הוא וסאל למלך אראגון. המלכים האראגוניים והספרדים המשיכו לשאת את התואר עד לפירוקו על ידי צווי נואבה פלנטה משנת 1715.
גאוגרפיה
הממלכה כללה את האיים הבלאריים: מיורקה, מנורקה (שהייתה עדיין תחת שלטון המוסלמים עד 1231 כאשר נכנעה לחיימה הראשון), איביזה ופורמנטרה. המלך היה גם אדון המחוזות היבשתיים רוסיון וסרדניה, והשטחים שחיימה הראשון שמר באוקסיטניה: הסניורות של מונפלייה, המחוז של קרלט באוברן, והברונות של אאומלס, הצמודה למונפלייה.
היסטוריה
מורשתו של חיימה הראשון כללה יצירת מובלעת ים תיכונית אסטרטגית, הכוללת שטחים בין שתי ממלכות גדולות, הקפטים של צרפת וכתר אראגון, שהיו באותה תקופה בעימות מתמיד. מודע לשבריריותה של ממלכת מיורקה, חיימה הראשון לקח על עצמו את כיבוש סרדניה כדי לאחד את הממלכה החדשה. הוא גם נכנס למשא ומתן להסדרת נישואי בנו חיימה עם ביאטריצ'ה מסבויה, בתו של אמדאו הרביעי, רוזן סבויה. אף תוכנית לא הצליחה.
במהלך מסע הצלב האראגוני, חיימה השני, מלך מיורקה התחבר עם האפיפיור והצרפתים נגד פדרו מאראגון. כתוצאה מכך, יורשו של פדרו אלפונסו כבש את הממלכה ב-1286. עם זאת, על פי הסכם אנאגני בשנת 1295, חיימה השני, מלך אראגון נדרש להחזיר את האיים הבלאריים לחיימה ממיורקה.
חיימה נאלץ לפתח מדיניות דומה לזו של אראגון. לשם כך הוא נאלץ להשתתף במלחמה נגד ג'נובה (1329–1336), שהביאה לאובדן של שווקים כלכליים שונים עבור הממלכה. שוב, היה צורך להטיל מיסים וקנסות חדשים, שהוטלו על הקהילה היהודית, אף שלא היה בכך כדי לפתור את המשבר הפיננסי. נראה כי לבעיות הממלכה לא היה סוף מאחר שב-1341 ניתק פדרו הרביעי, מלך אראגון את היחסים עם ממלכת מיורקה כהקדמה לפלישה. במאי 1343 פלש פדרו הרביעי לאיים הבלאריים ולאחר מכן ב-1344 עם הפלישות למחוזות רוסיון וצ'רדניה. חיימה השלישי הצליח לשמור רק על נחלותיו הצרפתיות. לאחר מכירת הנחלות הללו למלך צרפת ב-1349, עזב חיימה השלישי למיורקה. הוא הובס ונהרג בקרב Llucmajor ב-25 באוקטובר 1349. לאחר מכן, ממלכת מיורקה שולבה באופן סופי בכתר אראגון.
נפילת מיורקה
פירוק ממלכת מיורקה היה בלתי נמנע בהתחשב בסכסוכים שמהם היא הושפעה: מלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה; מלחמת הבנימרינים, שכללה את קסטיליה וכתר אראגון וכן ניסיונות של ג'נובה להפוך את האיים הבלאריים למדינת לווין. ממלכת מיורקה, שהייתה לה קשרי וסאל עם כתרי צרפת (דרך מונפלייה) ואראגון, לא יכלה להישאר נייטרלית במהלך הסכסוכים. בנוסף, מיסים מוגדלים למימון כלכלת הממלכה בזמן הנייטרליות שלה הצליחו לערער את תושבי הממלכה.
מפרצון קריסטל
מפרצון קריסטל או מצר קריסטל (באנגלית: Crystal Sound) הוא מצר ים או מפרצון בחוף גרהאם - חוף בארץ גרהאם, בחצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
המפרצון ממוקם בין החלק הדרומי של איי ביסקו לבין חופי ארץ גרהאם.
מצר הים שבין כף אוונסן לכף לבלון מהווה את הגבול הצפוני של המפרצון(את פתחו של המצר), ונקודת הולדפאסט, האי רו, האי ליאר ואיי סילאר מהווים את הגבול הדרומי של המצר.
היסטוריה
שמו של המצר ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם ניתן בשל העובדה שאתרים רבים בשטח המפרצון (איים, קבוצות איים, שוניות, מדפי קרח) נקראים על שם חוקרים שחקרו את המבנה של גבישי הקרח.
באנגלית "קריסטל" משמעו "גביש". מצפון למפרצון שמות של אתרים רבים נקראים על שם פיזיולוגים.
לקריאה נוספת
• Piñones, Andrea & Hofmann, Eileen & Dinniman, Michael & Klinck, John. (2011), Lagrangian simulation of transport pathways and residence times along the western Antactic Peninsula, Deep-sea Research Part Ii-topical Studies in Oceanography - DEEP-SEA RES PT II-TOP ST OCE. 58. 1524-1539. 10.1016/j.dsr2.2010.07.001
קבוצה חסומה
בטופולוגיה, תת-קבוצה של מרחב מטרי היא קבוצה חסומה אם היא מוכלת בכדור. כלומר, כל הנקודות שלה נמצאות במרחק קטן מקבוע ממשי מנקודה קבועה. תנאי שקול לזה - הקבוצה חסומה אם המרחק בין כל שתי נקודות שלה אינו עולה על קבוע מסוים. מרחב מטרי חסום נקרא מרחב חסום.
אפשר לחשוב על קבוצה חסומה כקבוצה 'קטנה'. מדדים עדינים יותר לגודל הם קומפקטיות והדרישה שקבוצה תהיה חסומה כליל. כל קבוצה קומפקטית היא חסומה כליל, וכל קבוצה חסומה כליל היא חסומה. לפי משפט היינה-בורל, במרחב אוקלידי, כל קבוצה סגורה וחסומה היא קומפקטית.
למשל בישר הממשי קבוצה חסומה היא קבוצה המוכלת בקטע סופי. במילים אחרות, זו קבוצה שיש מספר שגדול מכל איבריה ומספר שקטן מכל איבריה.
ייט"ב
יִיטַ"ב היא התנחלות ומושב שיתופי בעל מאפיינים קיבוציים בבקעת הירדן, בתחום מועצה אזורית בקעת הירדן. המושב נקרא על שמו של יצחק טבנקין ( י ד  י צחק  טב נקין), שהיה מנהיג מפלגת אחדות העבודה בשנות ה-40.
היסטוריה
המושב הוקם בתחילה כהיאחזות נח"ל נערן בשנת 1970, ואוזרח בשנת 1976 (הגרעין המקורי של נח"ל נערן ייסד את הקיבוץ נערן הנמצא צפון-מזרחית לייט"ב). לאחר מכן פעל כקיבוץ וכיום הוא מושב שיתופי שחלק מתושביו הם עולים סובוטניקים מברית המועצות לשעבר.
התושבים עוסקים במגוון עיסוקים באזור ובחקלאות: ישנם מטעי תמרים, גידולי שדה כגון פלפלים ועוד. חלק מן התושבים עובדים ביישובי הסביבה ובירושלים.
ביישוב מוסדות המספקים שירותים כגון: צרכנייה, מרפאה, בית כנסת, מקווה, ברכת שחייה, מוסך, מספרה, סטודיו לעיצוב גרפי, קליניקה לנטורופתיה וייעוץ לאורח חיים בריא.
אמירני
אמירני (בגאורגית: ამირანი), גיבור מיתולוגי מהמיתולוגיה הגאורגית, בנם של דאלי והצייד דארג'לאני. בן דמותו של פרומתאוס מהמיתולוגיה היוונית.
לאגדות על אמירני קיימות מספר גרסאות. גרסה אחת של האגדה מספרת כי אמירני נולד ביער חשוך והיה בנה של דאלי, אלת הצייד בפנתאון הגאורגי. הוא גדל כשהוא מפגין כח עצום ויכולת לשתות ולאכול כמו שלושה אנשים. במהלך מסעותיו הוא פגש מפלצת בעלת 3 ראשים, ושחט אותה. מעט לפני מותה התחננה המפלצת שלא יהרוג את שלוש התולעים שייצאו מפיה אחרי מותה. אמירני הסכים, ושלוש התולעים שיצאו מפי המפלצת גדלו והפכו לדרקון בעל 3 ראשים: לבן, אדום ושחור. אמירני הרג את השנים הראשונים אבל נבלע על ידי הדרקון השחור, כשהוא משאיר את אחיו שיחתכו את הדרקון כדי לשחררו מביטנו.
לאחר מכן החל אמירני במסעו בחיפוש אחר נערה (בתולה) יפהפייה בשם קמרי (qamari) - נערה מכוסה במשי, זהב, וקרני שמש, וכל כך יפהפייה עד שאפילו השמש אינו מביט בה. הוא מצא אותה במצודה שמיימית מפוארת, משתלשלת מהשמים בשרשרת. הוא חתך את השרשרת ונכנס לחפש את קמרי, שהייתה באמצע עבודות הבית. הוא התחנן לפניה לברוח עמו, היא הסכימה אבל רק בתנאי שהכלים יהיו שטופים. אמירני החל לעזור לה אבל איבד במהירות את סבלנותו ושבר את הכלים הקשים לרחיצה, בעקב הנעל. אז החלו הכלים להזדעק כאזעקה ומיהרו לברוח לשמים כדי להזעיק את אביה של קמרי. זה גרם למרדף נורא שהסתיים בקרב. באותו הרגע שמע אמירני על הריגתם של שני אחיו. אמירני התאבד (על ידי כך שהוא חותך את אצבעו הקטנה), אך הוחזר לחיים על ידי קמרי, ששמעה בעצתו של עכבר וגילתה צמח מאגי שיחיה את אמירני. לאחר מכן הרג אמירני את כמעט כל הדרקונים, המפלצות והחיות הפרועות (דבים, ענקים מרושעים) בעולם.
אמירני איתגר את האל כל יכול (מקביל לזאוס או לרוח נעלה), אבל שלא כמו פרומתאוס, הוא עצמו גרם למאסרו. האל הזהיר אותו מחוסר ההצלחה של עצמו, ושזה נחשב לפשע בר ענישה. אבל אמירני נענה לאתגר בכל זאת. האל טבל מקל (זרד) לתוך האדמה ושאל אותו אם הוא מספיק גבר להוציא את המקל. אמירני משך עיקם וניסה להוציא את המקל אבל ללא הצלחה. המקל צימח בסתר שורשים וסירב לזוז. כעונש אמירני נכבל למוט השקוע בצידו של הר קזבק. וכשהוא ניסה להשתחרר שלח האל עורב שהאכיל אותו בחתיכת לחם וכוס יין. בזעמו השליך אמירני אבן על העורב והחטיא, והמשיך לנקוש בשלשלאות שלו בתקיפות רבה יותר. בגרסה אחרת, קורשה, כלבו הנאמן, ניסה לשחררו על ידי כרסום השלשלאות, אבל בכל פעם שהתקרב למטרתו, הוא הופרע, פעם על ידי אישה שמדברת יותר מדי, פעם על ידי נחליאלי שמתיישב על המוט וכו'.
בגרסה אחרת אמירני נתן את האש לאנושות.
לידתו של אמירני
האגדה מספרת כי הצייד דאריג'אן (דארג'ליאן) הוזמן על ידי האלה למערתה בהרים. הוא נשאר שם כמה ימים, עד שלילה אחד אשתו תפסה את הזוג במיטה וחתכה את צמתה הזהובה. דאל התעוררה והכריזה שהיא בהריון, ושהיא לא יכולה להישאר יותר עם דאריג'אן. היא פוקדת על מאהבה להוציא את העובר מביטנה. ברגע שהוא הוצא מביטנה, הוא הועבר לבטן של עגל. אל מוצא את הילד וקורא לו אמירן. הילד אומץ על ידי משפחת איכרים. גודל בצורה בלתי מרוסנת והפך במהירות ללוחם אימתני.
אמנות יפה
אמנות יפה היא אמנות הנוצרת בעיקר למען מטרות אסתטיות או רעיוניות יותר מאשר למטרות תועלתיות. כיום, אמנות יפה כוללת את שלל סוגי האמנות החזותית ואת אמנויות הבמה, כגון ציור, פיסול, מוזיקה, ריקוד, תיאטרון, אדריכלות, צילום והדפס. אולם, במוסדות לימוד מסוימים ובמוזיאוני אמנות יפה, המושג "אמנות יפה" משויך בלעדית לאמנות חזותית. אמנות ואמנות יפה, הם במקרים רבים מושגים נרדפים. היסטורית, אמנות יפה כללה אך ורק ציור, פיסול, אדריכלות וחריטה אמנותית.
רקע
בהגדרה המילונית, "אמנות יפה היא זו הנוצרת בעיקר למטרות אסתטיות, ונשפטת בקריטריונים של יופי ומשמעות. היא כוללת ציור, פיסול, רישום, ציור בצבעי מים, גרפיקה ואדריכלות. המילה "יפה" אינה מעידה על איכות היצירה, אלא על טוהר הדיסציפלינה אליה היא משתייכת. ההגדרה נוטה להדיר צורות אמנות ויזואלית שעשויות להחשב כצורות מלאכה או אמנות יישומית כמו עיצוב טקסטיל.
קהילת יהודי טעטש
קהילת יהודי טעטש (טיאצ'יב במחוז זקרפטיה באוקראינה המודרנית) שכנה בחבל מרמורש, בין העיר סיגט והעיר חוסט, החלה מהעשור השלישי של המאה ה-19. עד אז נאסרה ישיבת קבע של יהודים בעיר למעט יהודים בודדים בעלי מקצועות נדרשים. היהודים הראשונים הגיעו לטעטש מהיישובים הסמוכים לה - בעדעוולא (בדבליה ), ווערמעזיף (רוסקה פולה), רעמיט (רמץ ) וחבל גליציה. סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה הקהילה היהודית מנתה כ-2,500 תושבים, על פי מפקד ראשי בתי האב היהודים. השמדת יהודי הקהילה במהלך המלחמה התרחשה בשלבים, מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים. לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-1944 הוקם גטו בטעטש ורוכזו בו 8,000 יהודי העיר וסביבתה. אנשיו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
תולדות יהודי הקהילה
ראשית ההתיישבות היהודית בטעטש מוטלת בספק. הקהילה היהודית בטעטש, לימים מרכז ליותר משלושים קהילות יהודיות בסביבה, הייתה קהילה צעירה יחסית, אף על פי שיהודים ישבו במחוז מרמרוש כבר בימי האימפריה הרומית. לטעטש כ"עיר כתר חופשית" הייתה הזכות לסרב ליישב יהודים בתחום שיפוטה. סבורים שיהודים באו לאזור ב-1640 בערך ואחר כך באו גם פליטי גזירות ת"ח ות"ט מפולין. מסמך משנת 1690, שבו דרשו התושבים מהשלטונות את גירוש היהודים, משמש עדות ראשונה ליישוב יהודים במחוז. היהודים לא גורשו אבל הוגבלו בעיסוקיהם ובזכויותיהם.
במפקד שנערך ב-1728 במטרה להגביל את מספר היהודים בהונגריה, נרשם בטעטש רק היהודי יעקב ברקו ומשפחתו. במפקד של 1735 נרשם היהודי בנדיה ובני ביתו. ב-1746 כבר התגוררו שתי משפחות יהודיות בטעטש. ב-1768 לא תועד אף יהודי אחד בעיירה; הישיבה בטעטש באופן קבוע נאסרה על היהודים עד ראשית המאה ה-19. גם אז ניתנה הרשות לישיבת קבע רק ליהודים בודדים, כנראה בעלי מקצוע נדרשים. יש מצאצאי ילידי טעטש המעידים על אבות אבותיהם שהיו היהודים הראשונים שקבלו רשות לגור בטעטש בלי הגבלות זמן החל משנות ה-20 של המאה ה-19. היהודים הראשונים הגיעו לטעטש מהיישובים הסמוכים לה. בשנת ת"ר (1840) לערך נפתחו שערי טעטש בפני כל היהודים אשר רצו לגור בה. עד שנת 1940 היהודים יכלו להתגורר בטעטש בלא הגבלה. יואל ליבוביץ, פיזיקאי וחוקר בכור האטומי ביוסטון, ארצות הברית, נולד בטעטש.
הגידול באוכלוסייה בין השנים 1830- 1930
בין השנים 1830–1930, נמצא שיש גידול מרשים בריכוז האוכלוסייה היהודית בטעטש. ב-1830 היו היהודים בטעטש פחות מחצי אחוז (0.4%) מכלל האוכלוסייה וב-1930 היו היהודים כבר מעל 20% מהאוכלוסייה הכללית. מכל חבל ארץ מרמורש, ריכוז האוכלוסייה היהודית בטעטש היה הגדול ביותר באחוזים. ניצול טעטש, יצחק גרשוני, ציין מזיכרונותיו שבשנת תרצ"ז (1937) ערכה הנהלת הקהילה בטעטש מפקד של ראשי בתי אב יהודים לצורך הטלת מס. באותו מפקד נמצאו קרוב ל-500 בתי אב. כלומר ערב מלחמת העולם השנייה היו בטעטש כ־2,500 נפשות. הגידול המשמעותי של האוכלוסייה לא היה רק כתוצאה מהריבוי הטבעי, אלא גם מזרם בלתי פוסק של יהודים מיישובים שונים שעברו לטעטש לאחר שנפתחו שעריה. אפשר לשער מה הביא יהודים לטעטש: אחד הגורמים הוא מיקומה הגאוגרפי של טעטש אשר שכנה בדרך המלך סמוך לקו מסילת הברזל הראשי של חבל מרמורוש ושל קרפטורוס. המיקום של טעטש העלה את קרנה בעיני השלטונות בכל הזמנים שקבעו אותה כמרכז מנהלי לכל יישובי הנפה. גורם נוסף היה האקלים המתאים לגידול תפוחי עץ. היה זה ענף חקלאי שהתפתח מאוד מאז שהיהודים התחילו לזרום לטעטש והוא היווה מקור פרנסה למשפחות רבות של יהודים בטעטש.
חילופי השלטונות באזור טעטש
לפני מלחמת העולם הראשונה הייתה טעטש תחת שלטון ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית. לאחר המלחמה הייתה העיר תחת שלטון צ'כוסלובקיה. בתקופה שבין שתי המלחמות הוכרו היהודים בצ'כוסלובקיה כמיעוט לאומי בעל זכויות, ובמפקד של שנת 1930 הגדירו עצמם 1,431 (%94) מבין 1,525 יהודי טעטש כיהודים הן על פי הדת והן על פי הלאום. רק %6 הזדהו כיהודים על פי דתם בלבד. ב-1941 ישבו בטעטש 2,150 יהודים.
בשנת 1939, במסגרת חלוקת צ'כוסלובקיה, השתלטו האוקראינים על העיר ולאחר מספר חודשים היא עברה לשלטון הונגריה. באפריל 1944 נכנסו הנאצים להונגריה וטעטש עברה לשלטונם. אחרי מלחמת העולם השנייה הייתה טעטש בשלטון ברית המועצות. כיום היא חלק מאוקראינה.
מקורות הפרנסה והמסחר
היהודים הראשונים בטעטש הוגבלו בפרנסתם לארנדה (חכירת משק אחוזות), לבישול ומכירה של יין-שרף ומי-דבש. "מס הגולגולת" של המלכה מריה תרזה מ-1746 הכביד על היהודים. במחצית השנייה של המאה ה-19 בוטלו בהדרגה ההגבלות על עיסוקיהם והיהודים השתלבו בכלכלה. רוב יהודי טעטש והסביבה התפרנסו בדוחק כסוחרים זעירים, כבעלי מלאכה (חייטים, סנדלרים, נגרים, פחחים) וכשכירי יום. בתיהם וחנויותיהם שכנו ברחוב הראשי ובסמטאות הסמוכות לו. מצבם הכלכלי של אלו היה בינוני. רוב הבתים היו בנויים בעץ, מקצתם באבן. לרובם היו משקי עזר קטנים. היהודים שמצבם הכלכלי היה מבוסס היו על פי רוב סוחרים בטקסטיל ובפירות. טעטש הייתה עשירה בבוסתני תפוחים אותם ייצאו; כ-50 בתי אב התפרנסו ממטעי תפוחי העץ שבסביבה. כמה יהודים היו בעלי אחוזות. לקראת סוף המאה ה-19 היו בבעלות יהודים בטעטש בתי חרושת לריבה, לעיבוד עץ, לכימיקלים, וללבני-בניין, טחנות קמח, שני בתי מלון, בתי אירוח קטנים, מסעדות, בתי מרזח ומזנונים.
אחרי האמנציפציה של יהודי הונגריה (1867) השתלבו היהודים גם בחיי החברה והציבור בעיירה. ראש הקהילה, ישראל רוט, כיהן כסגן יושב ראש המועצה המקומית. סגנו, ר' בנימין שמולוביץ ישב במועצה המקומית כנציג הקהילה היהודית. בקבוצת הכדורגל המקומית היו צעירים יהודים.
זרמים ותנועות בקהילה
קהילת טעטש הייתה אורתודוקסית אך עם זאת רב גונית. חברי הקהילה נמנו על חסידים ומתנגדים, מסורתיים ומודרניים, תלמידי חכמים ומשכילים. מבחינה פוליטית הייתה הקהילה גם כן רב גונית, היו בה ציונים-אנשי המזרחי, אנשי הרבי מסאטמר והרבי ממונקץ' האנטי-ציונים וסוציאליסטים תומכי הבונד.
שפתם של חברי הקהילה הייתה יידיש, אבל רובם ידעו גם הונגרית, סלובקית ורותנית.
השירותים הדתיים בקהילה
שירותי הדת התרכזו בשורה של מבנים ב"חצר הקהילה". חצר זו הייתה מול בית הכנסת הגדול ושימשה גם כסמטת מעבר מהרחוב הראשי לרחוב פאטאפי, במיוחד לתושבים שגרו ברחוב פאטאפי ואשר רצו לקצר את דרכם. על כן נקראה החצר בפי רבים "דאס מקוה געסל" כלומר "סמטת המקוה". החצר כללה דירת שירות שבה גר אחד מעובדי הקהילה. הבית היה בנוי מעצים ומחימר בסגנון הבתים הראשונים שנבנו בטעטש. (בקיץ תש"ה הבית עדיין עמד אך הכל בתוכו היה הרוס). חוץ מדירה זו היה מבנה ארוך ובו מספר חנויות ששימשו כאיטליזים כשרים, בית שחיטה לעופות, מקוה טהרה, וכן מבנה לתלמוד תורה שלא הוקם.
בימי מלחמת העולם השנייה כאשר הגיעו יחידות של צבא הונגרי, השלטונות החרימו את המבנים של האיטליזים ושל תלמוד התורה על מנת לאכסן בהם חיילים
בית הכנסת הגדול
בית הכנסת הגדול נמצא ברחוב הראשי של טעטש. הבניין בנוי מאבנים ובו אולם גדול וגבוה אשר בשטחו ניתן לשים 200 מקומות ישיבה לא בצפיפות. האולם הזה נקרא " בית הכנסת הגדול" ובו התפללו בשבתות וחגים מרבית אנשי הקהילה, הראב"ד, הדומ"צ, השוחטים ומרבית חברי הנהלת הקהילה. בימי חול התפללו בו בבוקר רק מניינים בודדים ואילו בערב התפללו בו כמעט כל אנשי הקהילה.
ליד האולם הגדול היו שני אולמות קטנים בהרבה ממנו- אחד מהאולמות נקרא "הבית כנסת הקטן" או "בית המדרש". בבית הכנסת הקטן התפללו בימי החול מניין אחרי מניין החל מהשעה שהיה מותר להתעטף בטלית ותפילין ועד לשעה 10 בבוקר. בשבתות וחגים התפללו בבית הכנסת הקטן בעיקר חסידי סיגט ובראשם האדמו"ר מטעטש הר"ר חיים טייטלבוים.
האולם הקטן השני שימש בשבתות וחגים כעזרת נשים לבית הכנסת הקטן ובימי החול שימש כמשרד של הנהלת הקהילה וכאולם ישיבות להנהלת ולמועצת הקהילה.
מעל לשני האולמות הקטנים- בקומה השנייה- היה אולם גדול אשר שימש כעזרת נשים לבית הכנסת הגדול. בין בית הכנסת הגדול לקטן ועזרת הנשים שלו, היה פרוזדור הנקרא ביידיש "פאלוש". בצידו הדרומי של הפרוזדור- חזית הבניין- ישנו שער הכניסה הראשי לבניין. גם בצד הצפוני של הפרוזדור היה שער ודרכו יצאו לחצר בית הכנסת.
כמו כן פעלו כבתי תפילה הקלויז של חסידי ויז'ניץ, בית הכנסת של חסידי אנטונינא, בתיהם של ר' ישראל וויס ור' קלמן קרמר ומועדונים של ארגונים ותנועות שפעלו בעיירה.
בבית המדרש התפללו חסידי סיגט וסאטמר והם יסדו שם חברת משניות. לחסידי ויז'ניץ היו קלויז וחברת משניות משלהם. בנוסף היו בעיירה כמה בתי תפילה בבתים פרטיים.
מוסדות החינוך בטעטש
ה"חדר" כמוסד חינוכי היה קיים בטעטש רק כאשר היו בקהילה כבר כמה עשרות של יהודים. עד אז היו הילדים הולכים ל"חדרים" בקהילות רחוקות כמו ווערמעזיף. מרבית ילדי הקהילה למדו ב"חדרים".
היו משפחות אשר ה"חדר" נראה להם כמוסד חינוכי ישן ולא שלחו לשם את ילדיהם. מרביתן הביאו מלמדים פרטיים לילדיהם שלימדו אותם מספר שעות בכל שבוע בבתיהם.
מעטים היו שלא נתנו שום חינוך יהודי מסורתי לילדיהם (פחות מ-10 משפחות מתוך 500 משפחות יהודיות שהיו בטעטש ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה).
בסוף שנת ת"ש השלטון ההונגרי אסר על לימוד ב"חדרים".
בנוסף על הלימודים ב"חדר" היו הילדים לומדים בבית ספר ממלכי בהתאם לחוק חינוך חובה. בתקופת השלטון האוסטרו-הונגרי למדו בבית ספר הונגרי שהיה משותף ליהודים ולגויים. אולם לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר קרפטורוס סופחה לצ'כוסלובקיה, ניתנה ליהודים אפשרות להקים בתי ספר כללים עצמאיים והם בחרו להקים בית ספר כללי יהודי בשפה הגרמנית.
בגיל מבוגר יותר נשלחו הבנים ללמוד בישיבות כדוגמת רומניה (ישיבת ויז'ניץ), סלובקיה (ישיבת נייטרא וישיבת פרשבורג) והונגריה (ישיבת פאפא וישיבה בבודפשט). הבנות התחנכו בבית ובבית הספר המקומי. חלקן למדו למודי יהדות במסגרת פרטית אחר הצהריים. בנות ממשפחות מבוססות נשלחו לפנימיות.
בית הספר "תלמוד תורה" פעל בראשות ר' יחזקאל ליבוביץ'. זמן מה הייתה גם ישיבה בטעטש בראשות הרב מאיר גרינוואלד. ערב מלחמת העולם השנייה ניהל ר' לייב גליק מעין ישיבה בנוסח ליטא.
חברה קדישא
החברה עסקה כנהוג בקהילות ישראל ברכישת שטח האדמה לבית העלמין, בהחזקת בית העלמין ובטיפול בנפטרים כדי להביאם לקבר ישראל. הכנסות החברה קדישא היו מדמי חברות חד פעמיים בסכום גבוה עם כניסת החבר לחברה וממכירת קרקעות לקברים. חברות בחברה קדישא נחשב לכבוד רב.
חברת ביקור חולים
חברה זו עסקה בעיקר באספקת תרופות ושירותי ריפוי לחולים נזקקים שלא עלה בידם לממן שירותים אלו. מקורות מימון החברה נסמכו על עודף ההכנסות של החברה קדישא.
חברת תלמוד תורה
חברה זו פעלה בשני תחומים: לאפשר להורים דלי אמצעים לשלוח את ילדיהם ללמוד ב"חדר" ולשפר את תנאי הדיור של ה"חדרים" על ידי הקמת מבנה מיוחד ובו מספר חדרים מרווחים שבהם ישוכנו ה"חדרים". מימון החברה נבע מתרומות של בעלי אמצעים בקהילה ומשתי מגביות בשנה.
חברת מתן בסתר
חברה זו עסקה במתן תמיכות קבועות למשפחות נזקקות אשר התביישו לבקש סעד בגלוי. לחברה זו היו תורמים קבועים החל מסכומים קטנים של כתר צ'כי בשבוע ועד סכומים גדולים יותר שנתרמו באירועים שונים.
חברת מלביש ערומים
חברה זו עסקה בעיקר באספקת בגדים לחורף לילדים ממשפחות נזקקות. הכנסות חברה זו נבעו מקופות הצדקה שנקבעו בקירות בתי הכנסת בטעטש ומהכנסות העליות לתורה בתחילת השנה.