cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי המלדיביים–קוסובו
האשמות בדבר שוחד
ב-7 במרץ 2009, נשיא האיים המלדיביים, מוחמד נשיד ביקש מהמשטרה לחקור את הטענות בדבר שוחד בהיקף של 2 מיליון דולר שניתנו לפקידים בממשלת המלדיביים כדי שהמדינה תכיר בקוסובו. ב-17 במרץ, ועדה של הפרלמנט המלדיבי פתחה בחקירה בדבר הטענות של המפלגה הדמוקרטית האסלאמית בנוגע לשוחד. ה"בלקן אינסייט" דיווח כי איש עסקים מקוסובו, בהג'ט פאקולי, שהנהיג את מפלגת הברית החדשה של קוסובו, הכחיש כל מעורבות בפרשת השוחד וציין כי רק דיבר על הכרה בקוסובו. שר החוץ, אחמד שהיד, נחקר על ידי הוועדה הפרלמנטרית ב-28 במרץ.
החקירה המשטרתית נסגרה ב-6 במאי 2009 וסיכמה כי לא היו עדויות לשחיתות והתהליך המדיני נעשה בנורמות המקובלות.
תמיכה מלדיבית בבית הדין הבינלאומי
נציג המלדיביים נעדר בהצבעה של העצרת הכללית של האו"ם ב-8 באוקטובר 2008 בנוגע לשימוע של בית הדין הבינלאומי בעניין חוקיות עצמאות קוסובו. ב-21 באפריל 2009 הוכרז על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק, כי המלדיביים היא אחת מ-36 המדינות החברות באו"ם שהעבירה הצהרה בכתב לבית הדין הבינלאומי בדבר חוקיות עצמאותה של קוסובו באופן חד צדדי. ההצהרה הכתובה של המלדיביים תומכת בחוקיותה של עצמאות קוסובו מסרביה.
בית-הדין קבע כי הכרזת העצמאות של קוסובו היא חוקית.
מומיות (סרט)
מומיות (באנגלית: Mummies, בספרדית: Momias) הוא סרט קולנוע ספרדי בהנפשה ממוחשבת בשפה האנגלית משנת 2023. הסרט, בבימויו של חואן ז'סוס גרסיה גלוצ'ה, נעשה על פי תסריט של חוויאר לופז בארירה וג'ורדי גאסול, וסיפור מאת גאסול.
פסי גירש
פֶּסי גִירְש (Pesi Girsch; נולדה ב-13 ביולי 1954) היא צלמת ישראלית.
ביוגרפיה
גירש היא בוגרת לימודי פיסול באקדמיה לאמנויות יפות במינכן (1975-1977), ולימודי צילום במדרשה להכשרת מורים לאומנות ברמת השרון (1982-1987).
גירש הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות רבות, הוציאה קטלוגים וספרים, ביניהם ספר מונוגרפיה צילומית ("Natures Mortes") ופרסמה מאמרים רבים בכתבי-עת. זכתה בפרסים רבים על פועלה האמנותי. עבודותיה של גירש נמצאות, בין היתר, באוספים של מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוסף משכנות שאננים, במוזיאון היהודי של ניו יורק, במוזיאון היהודי בברלין, בגלריה הלאומית שטוטגרט וכן באוספים פרטיים בישראל, גרמניה, ארצות הברית, צרפת ועוד.
בעשור השני של המאה ה-21, פסי גירש היא מרצה בכירה ופרופסור מן המניין (אמן) בחוג לאמנות-יצירה באוניברסיטת חיפה. כמו כן, לימדה צילום בתיכון מקצועי ויצו-צרפת, תל אביב, במכללה לצילום בקריית אונו, ב"קמרה אובסקורה" ובמכללת מנשר לאמנות, תל אביב.
בתה של גירש, קאיפו כהן, היא כוכבת הסרט "הקיץ של אביה".
על עבודתה
כבת לניצולי שואה שהחליטו להישאר בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, עבודותיה של גירש מתעסקות בשאלות של חיים ומוות ומאופיינות בסוגיות רבות של ה"קורבן". יצירתה מתמקדת במתח בין האקטואלי להיסטורי בשילוב אימה והומור.
בסדרה "הילה המצולם",שצולמה בין 1987–1993 מצולמים תעתועי גוף לנוף, הכלאות של איברי גוף אחד לאחר, איברים מנותקים לצד בתים הרוסים ונטושים, שנוצרו בהשראת תצלומי ערימות של גופות עירומות במחנות ההשמדה הנאציים. אותם ראתה לראשונה בהיותה ילדה בת שמונה או תשע, בספר שמצאה אצל סבתה בגרמניה. הסדרה בוחנת את זיכרון השואה על האדמה הישראלית.
מקורות השראתה של גירש לקוחות מהעולם הנוצרי וקושרים הקשרים לתולדות האמנות. בגוף העבודות Natures Mortes שצולם בשנים 1996–2002 מתעדת גירש חיות מתות, היא מביימת אותן במחוות גופניות ובקומפוזיציות סימטריות ונוקשות, היא מציבה את הפגרים כאיקונות וסמל לנזק עליו אחראי המין האנושי. "התצלומים מתקיימים בין 'תינוק שזה עתה נולד', אפרוח ברווזים שפלומת הנוצות הצחה והרקע הזוהר יוצרים סביבו מעין הילת קדושים נוצרית, לבין הנחשים המתפתלים באופן מעובה, מאגי, דמוני, מודגשים מתוך הרקע האפור כבטון ומתוך הקומפוזיציה הסימטרית, כמין כלי פולחן מוכסף לטוהרה".
בסדרה "קינדרשטובה" (2008) – מילה שפירושה המילולי בגרמנית הוא "חדר ילדים" אך הפכה עם השנים למושג המתייחס לרמה התרבותית והחינוך שאדם קיבל בילדות – נראה חדר מרוקן משימושו המקורי, החדר מצולם במצבי סידור שונים, ובזמנים שונים ביממה. בתוך החדר הציבה גירש תמהיל של בובות פרווה מרוטות ומלוכלכות לצד גוויות חיות, המונחות על מדף, זו לצד זו. על רצפת החדר בנתה מעין שטיח מכרכים של האנציקלופדיה העברית. בחלק מהעבודות בסדרה "קינדרשטובה" נראים בחדר נכדיה של האמנית, שמצולמים בתנוחות גופניות המזכירות את הצליבה של ישו.
נקודת מבטה מראה את ההתמודדות הכאובה לצד שאלות של אסתטיקה ויופי. ב-2014 גירש מפרסמת את הסדרה "צילום בסתר" בה היא חוזרת לצלם חיות מתות, אך הפעם היא מצלמת אותן לפני שנולדו, כלומר ולדים של חיות. גירש ממקמת אותם בכלי אוכל ולחלק מהן יוצרת מסכות זעירות מנייר. ההשראה לסדרה "צילום בסתר" היא כף מתכת ששימשה קרובת משפחה שלה במחנה שטוטהוף במלחמת העולם השנייה שהאמנית קיבלה במתנה.
בביאנלה לרישום בשנת 2019 בתערוכה "סופה להתקיים – רגישויות משותפות" מציגה גירש את המיצב "חלון וצל ספרים" המורכב מכרכי האנציקלופדיה העברית, לצד צילומים. הצילומים שצולמו באותו החלל בו מוצג המיצב, ובהם ספרים ומיטה שמצעיה עשויים טליתות. סמדר שפי כתבה שהעבודה מביעה "כמיהה לזמן ספציפי ועבר נוסטלגי, מודרניזם מרוסק. צילומי האנציקלופדיה ליד הכרכים עצמם יוצרים מפגש פיזי עם תרבות כתב וספר, קשב ודממה שכמעט נכחדו ".
יחסי יפן–קומורו
יחסי יפן–קומורו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין יפן לבין האיחוד של איי קומורו.
פסי גירש
על עבודתה
בשנת 2020 במסגרת הביאנלה לאומניות ועיצוב במוזיאון ארץ ישראל יצרה גירש את העבודה "מאוזולאום" המורכבת ממבנה אדריכלי מכרכים ישנים של האנציקלופדיה העברית, חיפוי קירות ורצפה, וממנו מבצבצים פתילי ציציות בין עמודי הספרים. היא יוצרת קשר בין הטקסט החילוני לדתי ומצביעה על סוף עידן הספר והיעלמות התרבות המקומית "התיאטרון הצילומי שיוצרת גירש הוא תגובה לייסורי החיים ולאימתם. כשהחיים נעשים בלתי נסבלים היא אומרת: ׳הכל תיאטרון. יום אחד ייסגר המסך.עד אז אני צריכה לראות הכל כתיאטרון אחד גדול "
יחסי יפן–קומורו
סקירה כללית
בין יפן לבין האיחוד של איי קומורו מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים שבין יפן לאיי קומורו כוננו ב-14 בנובמבר 1977, באותה העת בה הכירה יפן בעצמאותה של המדינה.
בית החולים לילדים של בוסטון
בית החולים לילדים של בוסטון (באנגלית: Boston Children's Hospital) הוא בית חולים לילדים הממוקם בבוסטון שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית. בית החולים נוסד ב-1869 ופועל בשיתוף פעולה עם אוניברסיטת הרווארד.
איריס מור
איריס מור (1952 - 8 באוגוסט 2017) הייתה עיתונאית ישראלית. שימשה בתפקידי עריכה בעיתונות הישראלית, ביניהם, למשך 14 שנה, עורכת מוסף התרבות והפנאי של הארץ, גלריה. מ-2008 ועד 2012 הייתה עורכת ראשית של הוצאת הספרים "כתר". משנת 2012 עד מותה כיהנה כראש אגף התרבות של עיריית תל אביב.
בית החולים לילדים של בוסטון
היסטוריה
בית החולים נוסד בבוסטון ב-1869 על ידי ד"ר פרנסיס הנרי בראון והכיל בתחילה 20 מיטות אשפוז. בשנת 1903 התמסד הקשר עם אוניברסיטת הרווארד ובית החולים נהיה בית חולים אוניברסיטאי. כיום מכיל בית החולים 395 מיטות אשפוז.
איריס מור
ביוגרפיה
מור נולדה וגדלה בתל אביב. בילדותה הופיעה בתיאטרון פלפלון ירוק, בין השאר בהצגה ״גילגי״. למדה בהקליר ובתיכון חדש. בנעוריה הייתה בין מקימי עיתון הנוער "נעשוש" וחברת גרעין שלום לכרם שלום. אחרי הצבא החלה לעבוד בעיתון "הארץ", תחילה ככתבנית וכמגיהה ובהמשך בתפקידי עריכה שונים. היא קיבלה תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1976. ב-1980 נסעה לאוניברסיטת יורק שבטורונטו, קנדה שם השלימה לימודי תואר שני בפילוסופיה של הקולנוע בשנת 1983.
בית החולים לילדים של בוסטון
היסטוריה
בית החולים נמנה עם בתי החולים לילדים הטובים בעולם. על פי U.S. News & World Report הוא מדורג בין הראשונים בארצות הברית בכל עשר המומחיות הרפואיות המדורגות על ידי המגזין. נכון ל-2016 הוא ממוקם ראשון בטיפול בסרטן, בקרדיולוגיה וניתוחי לב, גסטרואנטרולוגיה, נאונאטולוגיה, נוירוכירורגיה, נפרולוגיה, אורתופדיה ובאורולוגיה, ממוקם שני בפולמונולוגיה, סוכרת ואנדוקרינולוגיה.
איריס מור
ביוגרפיה
פרסמה שירים בעיתון "הארץ", במוסף "פרוזה" ובמוספי ספרות שונים.
ב-1985 ראה אור רומן שכתבה - "אנשי העולם".
מונתה לעורכת התרבות בעיתון "חדשות", והקימה בעיתון את המגזינים היומיים "שנות התשעים" שהיו עד לסגירת העיתון בנובמבר 1993.
בסוף 2008 מונתה לעורכת הראשית של הוצאת הספרים כתר.
ב-8 באוגוסט 2017 נפטרה בביתה, כשהיא בת 65, לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן. נטמנה בבית העלמין בקיבוץ גבעת ברנר. היא הותירה אחריה בעל, הסופר נועם זיו, ושני ילדים.
הופבורג
ארמון הופבורג (בגרמנית: Hofburg) הוא ארמון הממוקם במרכזה של וינה. היה משכנם של בית הבסבורג שליטי האימפריה הרומית הקדושה ומאוחר יותר שליטי האימפריה האוסטרית והאימפריה האוסטרו-הונגרית בתקופת החורף, ואילו בתקופת הקיץ הם שכנו בארמון שנברון. כיום חלק מהקומפלקס משמש בתור משכנו של נשיא אוסטריה. בארמון כ-2,600 חדרים ואולמות. כיום ממוקמים בארמון שלושה מוזאונים שבהם מבקרים כ-600,000 איש מדי שנה והספרייה הלאומית של אוסטריה.
בארמון נמצאת נשקיית הופבורג, ארסנל ומוזיאון צבאי גדול המכיל את אחד האוספים הגדולים של כלי נשק ושריון מימי הביניים והרנסאנס.
היסטוריה
בין השנים 1438–1583 ושוב בין השנים 1612–1806 שימש הארמון בתור משכנם של שליטי האימפריה הרומית הקדושה.
בניית הארמון החלה עוד בתקופת שלטונו של לאופולד השישי. שליטים מבית הבסבורג המשיכו להרחיב את הקומפלקס של הופבורג.
תוכנית הארמון
[[קובץ:Hofburg Vienna plan.svg|ממוזער|ימין|שלבי הבנייה ההיסטוריים בצבעים:
]] 1 האגף השווייצרי; 2a הכנסייה האוגוסטינית; 2b המנזר האוגוסטיני; 3 סטאלבורג; 4 אמלינבורג; 5 אגף לאופולדן; 6 אגף רדוטנסלה (אולמות ריקודים); 7 בית ספר החורף לרכיבה; 8 הספרייה הקיסרית; 9 האגף האוגוסטיני; 10 ארמון ארכידוכס אלברכט (ארמון טארוקה דה סילבה לשעבר); 11 אגף ראש הממשלה הקיסרי; 12 אולם הנשפים – אגף אולם הפסטיבלים; 13 אגף מיכאל הקדוש; 14 אגף הטירה החדש; 15 בית המגורים; 16 בית הדקלים או בית הפרפרים; A כיכר הטירה הפנימי
B כיכר בית הנשפים
C כיכר מיכאל הקדוש
D החצר השווייצרית
E כיכר יוזף
F כיכר אלברטינה
G גן הטירה
העבודה הצעירה
העבודה הצעירה (שעד 2021 נקראה "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" וקודם לכן, "צעירי וצעירות העבודה") היא תנועת הצעירים והצעירות של מפלגת העבודה והגוף הרשמי אליו שייכים חברי וחברות מפלגת העבודה עד גיל 36. בעבודה הצעירה חברים כ-10,000 חברים מתוכם כ-500 פעילים במוסדות ופעילויות הארגון. לעבודה הצעירה קבוצות מקומיות ביישובים המרכזיים, תאי סטודנטים באוניברסיטאות ומכללות וצוותי תוכן ארציים.
יושבת ראש "העבודה הצעירה" מאז 2020 היא נועה חסידוב - פעילה חברתית שהובילה את מאבק הסטודנטים להעסקה ישירה של עובדות הניקיון באוניברסיטת בן-גוריון.
מבחינה אידאולוגית, העבודה הצעירה מובילה קו כלכלי חברתי סוציאל-דמוקרטי, פועלת כאגף יותר שמאלי של מפלגת העבודה ובין השאר בשל כך, היוותה מוקד כוח עבור יו"ר המפלגה הקודמת שלי יחימוביץ'. עם היו"ר לשעבר של המפלגה אהוד ברק ניהלה המשמרת יחסים מתוחים ועזיבתו את המפלגה לוותה בביטוי "ברוך שפטרנו" ושבירת תמונותיו.
כבר בשנת 1926 הוקמה המשמרת הצעירה של מפלגת אחדות העבודה כמסגרת לפעילות פוליטית של בוגרי תנועת הנוער העובד והלומד, ויועדה לפעילים בגילאים 17 עד 23. משנת 1930 שימשה מסגרת זו המשמרת הצעירה של מפא"י.
תאי "אופק"
לצד הפעילות המקומית של העבודה הצעירה, פועלים בחלק מהאוניברסטאות והמכללות תאים סטודנטיאליים של מפלגת העבודה. התאים מארגנים פעילות פוליטית בקמפוסים ופועלים להכשיר את הסטודנטים לקראת חיים של מעורבות חברתית.
תאי "אופק" הבולטים פועלים באוניברסיטת בן-גוריון והאוניברסיטה העברית, שם הם פועלים שנים באופן עקבי ומשמעותי.
המאבק הבולט ביותר של תאי אופק הוא המאבק ארוך-השנים להעסקה ישירה של עובדות הניקיון באוניברסיטאות.
קים דוטקום
קים דוטקום (נולד ב-21 בינואר 1974, בשם קים שמיץ), ידוע גם בשמות קימבל וקים טים ג'ים וסטור, הוא יזם אינטרנט, איש עסקים ופעיל פוליטי גרמני-פיני, המתגורר כיום בניו זילנד. קים ידוע בתור המייסד של אתר שיתוף הקבצים Megaupload.
דוטקום עלה לתהילה בגרמניה בשנת 1990 כהאקר מוצהר וכיזם אינטרנט. הוא הורשע בכמה פשעים ובין היתר בשנת 1994 נגזר עליו מאסר על תנאי בעקבות הונאה וריגול ומאסר על תנאי בשנת 2003 על סחר במידע פנים ומעילה.
בחודש ינואר 2012, הוחזק קים במעצר על ידי משטרת ניו זילנד בתגובה להאשמות פליליות על ידי ממשלת ארצות הברית בנוגע להפרת זכויות יוצרים הנוגעים לאתר Megaupload. על פי הצו, הפר האתר זכויות יוצרים וגרם לנזק של 500 מיליון דולר לבעלי הזכויות באמצעות תוכן פיראטי שהועלה לאתר, אשר תמך באותו הזמן בכ-180 מיליון משתמשים רשומים. דוטקום הכחיש את ההאשמות נגדו ונלחם בניסיון להסגירו לארצות הברית.
למרות צעדים משפטיים תלויים ועומדים מעל Megaupload, בינואר 2013, בדיוק שנה לאחר סגירת האתר, השיק דוטקום את אתר שיתוף הקבצים Mega. ביממה הראשונה להפעלתו נרשמו לאתר כ-500,000 משתמשים.
ב-23 בדצמבר 2015 קבע בית המשפט בניו זילנד שקים יוסגר לארצות הברית, ועורכי דינו הודיעו שיערערו.
לואי ז'אדן
לואי ז'אדן (בצרפתית Louis-Emmanuel Jadin; 21 בספטמבר 1768 – 11 באפריל 1853) היה מלחין ונגן צ'מבלו צרפתי.
ביוגרפיה
לואי ז'אדן נולד בוורסאי כאחד מחמשת הילדים של משפחת מוזיקאים יוצאי בלגיה. לפי מקורות אחדים אביו היה ז'אן - בטיסט ז'אדן (יליד נמור ,1744 – 1790), כנרבקפלה המלכותית של ההבסבורגים בבריסל ומלחין. לפי מקורות אחרים - אביו היה אחיו של ז'אן-בטיסט, פרנסואה ז'אדן (יליד 1731, גרה, על יד בזנסון), נגן אבוב בגדוד הקרוי "בופרמון" ואחר כך נגן בסון בתזמורת של המלכים לואי החמישה עשר ולואי השישה עשר.
בשנת 1760 המשפחה עברה לוורסאי, שם התקבל פרנסואה כנגן בסון ראשי בקפלה המלכותית של מלכי צרפת ופעל בתפקיד זה עד מותו בשנת 1789. עוד אח של האב, ז'ורז' ז'אדן (נ' 1742) עבד גם הוא כנגן בסון באותה קפלה בוורסאי.
לואי ז'אדן למד נניגת פסנתר אצל אחיו היאסנט ז'אדן והחל לעבור בתיאטרון Théâtre de Monsieur. כבר בגיל 20 הוא כתב אופרה שהוצגה בוורסאי. בשנת 1792 הוא היה מוזיקאי של המשמר הלאומי וכתב מספר יצירות לתזמורת של המשמר. היצירה שהוא כתב בשנת 1793 זכתה להצלחה רבה. הוא היה חשוד בתמיכה במלוכה בעקבות עבודתו בחצר המלך. הוא נעצר ונכלא בקונסיירז'רי אך הצליח להימלט. בשנת 1802 הוא מונה לפרופסור בקונסרבטואר של פריז. בשנת 1806 לואי ז'אדן מונה למנהל Théâtre Molière.
בשנת 1824 לואי ז'אדן התקבל ללגיון הכבוד.
לואי ז'אדן כתב כ-40 וודווילים ואופרות שהוצגו במספר תיאטראות בפריז בנוסף לכך הוא כתב שירים פטריוטיים למקהלה, סימפוניות ומספר רב של יצירות נוספות.
דן זכאי
דן זכאי (זקהיים) (Zachai; נולד ב-1939) הוא פסיכולוג ישראלי, חוקר פסיכולוגיה קוגניטיבית ופרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שבו שימש בעבר ראש החוג. כיהן בעבר כראש התוכנית לתואר שני בהתנהגות ופיתוח ארגונים בחוג לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה וכיו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל. זוכה פרס א.מ.ת לשנת 2011.
ביוגרפיה
דן זכאי נולד בתל אביב ב-1939, בנם של יהודית ויואל, ואחיהן הצעיר של השחקנית ומדבבת שפרירה זכאי והווירולוגית פרופ' זִכריה זכאי-רוֹנֶס. למד בגימנסיה הרצליה. סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה בהצטיינות ב-1970, תואר שני בפסיכולוגיה קוגניטיבית בהדרכת פרופ' רון שובל וד"ר אריה שלוסברג בהצטיינות ב-1972. דוקטורט בפסיכולוגיה בהדרכת הפרופסורים הנס קרייטלר, שולמית קרייטלר ואמיר פנואלי ב-1976 ותואר שני נוסף בפסיכולוגיה קלינית בהדרכת ד"ר יעקב לומרנץ ופרופ' גדעון מדיני, כולם מאוניברסיטת תל אביב, והחל ללמד שם בחוג לפסיכולוגיה, עד פרישתו ב-2007. ב-1979 שהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברונל, במלגת המועצה הבריטית.
לאורך השנים היה פרופסור אורח במוסדות מחקר כגון אוניברסיטת אילינוי, MIT, המכון הטכנולוגי של טוקיו ואוניברסיטת מינכן.
במסגרת החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב כיהן כראש החוג (בשנים 1996–1999), וכן כראש ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי החברה (2002–2007).
כחוקר פרסם יותר מ-100 פרסומים מדעיים. שימש כחבר מערכת בכתבי העת המדעיים Journal of Behavioral Decision Making ו-Experimental Psychology. תחומי מחקרו עוסקים בשיפוט ואומדן זמן פסיכולוגי, שיפוטים קוגניטיביים ומטה קוגניטיביים, תהליכי קבלת החלטות וניהול סכסוכים.
ב-2011 זכה בפרס א.מ.ת, על הישגיו בפיתוח הבנת תפיסת ושיפוט הזמן, השפעת שיפוט זה על תהליכי קבלת החלטות, ו"מודל שער הקשב" שפיתח בתחום זה.
לאחר פרישתו מהחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ב-2007, החל לכהן כפרופסור בבית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, ולאחר מכן מונה לראש החוג לתואר שני "התנהגות ופיתוח ארגוני". משנת 2016 מרצה במכללה האקדמית אשקלון.
זכאי נשוי ולו ארבעה בנים.
RUV
RÚV (ראשי תיבות של "הרדיו הארצי") הוא תאגיד השידור הציבורי של איסלנד, שהחל בשידוריו ב-20 בדצמבר 1930.
במסגרת שידוריו מפעיל תאגיד RÚV ערוץ טלוויזיה המכונה גם "ערוץ 1" ושלוש תחנות רדיו. כמו כן הוא מפעיל ארבע זרועות של חטיבת החדשות שלו ברחבי איסלנד, כשכל זרוע מסקרת אזור מסוים ברחבי המדינה. בנוסף, התאגיד מפעיל גם אתר אינטרנט.
כללי
ערוץ הטלוויזיה של RÚV פופולרי מאוד ברחבי איסלנד, לצד העובדה כי מדובר באחד מערוצי הטלוויזיה הבודדים המשדרים באיסלנד.
מטרת RÚV, על פי אתר האינטרנט שלו, היא "להיות בחזית התקשורת האיסלנדית על ידי קביעת סדר יום מגוון ומורכב בהתאם למשימות RÚV".
על פי החוק שנחקק ב-23 בינואר 2007, הפך התאגיד לחברה ציבורית מוגבלת. חקיקת החוק לוותה באי-שביעות רצון מצד האופוזיציה, שפעלה על מנת לעכב את הדיון בחוק, שנמשך כ-100 שעות. לבסוף אושר החוק.
רדיו
עד לתחילת פעילות התאגיד ב-20 בדצמבר 1930 פעלו ברחבי איסלנד תחנות רדיו פרטיות. בשנה הראשונה התנהלו השידורים באופן מצומצם ומוגבל מאוד, והם נקבעו לפי הדרישות בתקנות שקבעו כי השידורים צריכים לציין את ההיסטוריה והשפה של איסלנד, ולכלול שידורי חדשות ותוכניות לילדים ולנוער.
בשנת 1947 החל הרדיו לשדר באופן קבוע, והוא משדר כיום תוכן רב ומגוון, והשידורים מתנהלים כיום בשלוש תחנות:
טלוויזיה
ערוץ הטלוויזיה של RÚV, שנקרא כשם תאגיד השידור האיסלנדי, החל לשדר ב-30 בספטמבר 1966. בתחילה, השידורים התקיימו אך ורק בימים רביעי ושישי, אך בהדרגה הם התרחבו ליתר השבוע, למעט יום חמישי, בו במשך שנים לא התקיימו שידורים, עד 1 באוקטובר 1987, לאחר שערוצי טלוויזיה נוספים החלו לשדר באיסלנד. בנוסף, במהלך כל חודש יולי הערוץ לא שידר, בשל יציאת כל עובדי מחלקת הטלוויזיה לחופשה בעת ובעונה אחת. רק בשנת 1983 החל הערוץ לשדר בחודש יולי. לאחר שהערוץ איבד את מונופול שידורי הטלוויזיה באיסלנד.
שידורי ניסיון בצבע החלו ב-1973 ובאופן קבוע ב-1976. החל מ-1 במרץ 1982, יכולים הצופים באיסלנד לצפות בחדשות מדי יום, וממאי 1986 הערוץ משדר שידורים חיים מיבשת אירופה, כגון האירוויזיון. כמה שנים לאחר מכן, ב-1991, נחנך שירות הטלטקסט של איסלנד.
עד שנת 2000, שידורי הטלוויזיה התקיימו רק במשך 8 שעות מדי יום, ואילו בסופי שבוע השידורים היו ארוכים יותר. מאז השידורים התארכו, אולם גם היום השידורים לא מתקיימים בכל שעות היממה, ובמהלך השעות בהן הערוץ לא משדר, משודר שידור חי של תחנת Rás 2.
אוניברסיטת לידס
אוניברסיטת לידס (באנגלית: University of Leeds) היא אוניברסיטה ציבורית הממוקמת בלידס שבממלכה המאוחדת, אשר הוקמה בשנת 1831.
RUV
מטרות RÚV
על פי חוק השידורים של איסלנד, מטרות RÚV הן:
אוניברסיטת לידס
באוניברסיטה לומדים כ-36,000 סטודנטים, מתוכם כ-26,000 לתואר ראשון, וכ-10,000 לתארים מתקדמים. בכך היא מהווה האוניברסיטה החמישית בגודלה בבריטניה. כיום ישנן בערך 560 תוכניות שונות לתואר ראשון וכ-300 תוכניות לתארים מתקדמים. שכר הלימוד נע בין 12,000 ל-14,000 דולרים. הספרייה של המוסד מתפרשת בכחמישה מוקדים עם כ-2.78 מיליון ספרים, 26,000 כתבי עת מודפסים ואלקטרוניים ו-6,000 ספרים אלקטרוניים; מה שהופך אותה לאחת מספריות המחקר הגדולות בבריטניה.
האוניברסיטה חברה בארגונים אקדמיים רבים, ובהם קבוצת ראסל, איגוד אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי ורשת אוניברסיטאות עולמית. מבין בוגרי האוניברסיטה היודעים, ניתן למנות את קיר סטארמר, ג'ק סטרו וכשישה זוכי פרס נובל (ובהם ויליאם הנרי בראג, וולה סויינקה, ארצ'ר ג'ון פורטר מרטין וריצ'רד לורנס מילינגטון סינג').
היסטוריה
בשנת 1831 הוקם לראשונה במקום בית ספר לרפואה על מנת לשרת את חמשת המוסדות הרפואיים באזור. בשנת 1874 הוקמה מכללה למדעים על מנת לשרת את צעירי מעמד הביניים, ושני המוסדות אוחדו בשנת 1884. בתקופה זו למדו במכללה שלל קבוצות אתניות ודתיות, אם כי הלימודים לא היו פתוחים לנשים. האוניברסיטה הוקמה במתכונתה הנוכחית והעצמאית בשנת 1904 תחת חסותו של אדוארד השביעי.
פקולטות
בתי הספר, המכונים והמרכזים השונים של האוניברסיטה מסודרים בשבע פקולטות:
עקרון קרוג
היסטוריה
בשנת 1929 הכריז אוגוסט קרוג כי במקרים רבים, מחקר בסוגיה פיזיולוגית מפיק תועלת משימוש בבעל חיים מתאים או בקבוצת בעלי חיים.
בשנת 1929 הביא קרוג דוגמה מהמחקרים שערך יחד עם כריסטיאן בוהר בתחום הפיזיולוגיה של נשימה:
לדוגמה, בשנות ה-1970 קבוצת פיזיולוגים שחקרו את הנשימה האווירנית של סרטנאים נתקלו בקשיים מפני שה"סרטן של הגאות ושפל" שעמד לרשותם היה קטן מדי.
אז ארגנו מסע מחקר לאיי פלאו בדרום האוקיינוס השקט, שבהם חי סרטן הקוקוס, מין סרטן ענק יבשתי, העשוי לשקול עד שלושה קילוגרם. גודלו של סרטן זה איפשר למדענים לאסוף נתונים חשובים רבים.
עמרם עמאר
עמרם עמאר (1908–1983) היה במאי וצלם שביים את הסרט העלילתי הראשון באורך מלא במדינת ישראל, "הפוגה", שיצא לאקרנים ב-1950.
קורות חיים
נולד בשנת 1908 בעיר סלא במרוקו, ילד רביעי להוריו משה וזהרה אבוקסיס. ילדותו עברה בצל היעלמות אחיו שלא שב מאחד ממסעותיו בחיפוש הזדמנויות לסחר בצפון אפריקה. משתמה הצפייה לשובו החליטו הוריו לצאת עם עמרם בן ה-11 לאלג'יר - שם נראה בפעם האחרונה - בתקווה למוצאו.
עם חזרתו, פתח סטודיו במרכזה של העיר. שם פגש ב-1941 את אשתו לעתיד, סול. את מקום מגוריהם בחרו בבניין יוקרתי שנבנה במרכזה של העיר, יהודים בעלי אמצעים יצאו מה"מלאח" ובאו להתגורר בו. סול הובחנה כנגועה בשחפת, והבחנה זו גרמה להתלבטות האם להיכנס להיריון ולחשוף את הוולד למחלה. ב-1944 נולדה לזוג בת בריאה והוענק לה השם ליליאן. בשנתיים הראשונות לחייה סול לא הורשתה להתקרב אליה מהחשש שתדביקה בשחפת.
בתום מלחמת העולם השנייה עבר לפריז. הוא החל לעבוד ולצלם סרטים דוקומנטריים במימון ממשלת צרפת. כבר בחודשים הראשונים לשהייתם בפריז חלה הידרדרות רפואית במצבה של רעייתו עד לאשפוזה בסנטוריום. בשנת 1946 נסע לקזבלנקה לצלם סרט דוקומנטרי על משפחת המלוכה המרוקאית. במהלך הצילומים קיבל מברק בו התבשר על מות רעייתו. לאחר מותה, הוא חיפש מסגרת מתאימה לבתו בת השלוש, ומשלא מצא מסגרת חינוכית יהודית בצרפת, נאלץ לשכן אותה בבית יתומים קתולי. ב-1949 הגיע לישראל כדי לצלם סרט דוקומנטרי על המדינה הצעירה. הוא חבר למפיקים ישראלים ותוצאות המפגשים הביאו להפקת סרט עלילתי דובר עברית בשם "הפוגה" וחלקו בו היה תסריטאי, צילום, ובימוי. סרט זה ייחשב לימים לסרט הישראלי העלילתי הראשון באורך מלא שהופק במדינת ישראל.
עם סיום צילומי הסרט שב לצרפת לסיים את עריכת הסרט במעבדות בפריז. הפרמיירה של הסרט נערכה בלעדיו, והסרט הוקרן ב - 1950 בבית קולנוע אוריון בירושלים בלבד ולאחר מספר ימים הורד עקב העניין המועט שעורר. הסרט והעותק שלו לא שרדו את פגעי הזמן, אך מספר קטעים מתוכו ראויים לצפייה והועלו ליוטיוב.
הכישלון האמנותי והקופתי מחד ואי הצלחתו למצוא מקום עבודה בארץ מאידך, הביאו אותו להחלטה שפריז היא מקומו המקצועי. בשנים 1973–1950 עבד כצלם סרטים ואף עבר לצלם בערוצי הטלוויזיה בצרפת. בשנת 1983 נפטר בגיל 75. נקבר בפריז. השאיר בת.
לינדה גריי
לינדה אן גריי (באנגלית: Linda Ann Gray; נולדה ב-12 בספטמבר 1940) היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאית, מפיקה ודוגמנית עבר אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כסו אלן יואינג, אשתו של JR (לארי הגמן), בסדרת הדרמה בטלוויזיה של רשת CBS דאלאס (1978–1989), עליה היא הייתה מועמדת לפרס אמי בפרימטיים לשנת 1981 בקטגוריית השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה. התפקיד גם זיכה אותה בשתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
גריי החלה את דרכה בשנות השישים בפרסומות בטלוויזיה. בשנות ה-70 הופיעה בסדרות טלוויזיה רבות לפני שלוהקה לתפקיד סו אלן יואינג בשנת 1978. לאחר שעזבה את דאלאס הופיעה בסדרת הטלוויזיה 'דוגמניות בע"מ', ושיחקה גם בסרטי טלוויזיה, בין היתר בסרטים "רגע של אמת: למה הבת שלי?" (1993) ו"פגישה מקרית" (1994). היא המשיכה לשחזר את התפקיד של סו אלן "בדאלאס: ג'יי. אר. חוזר" (1996), "דאלאס: מלחמת הנשרים" (1998), ובסדרת TNT "דאלאס" (2012–2014), שהיא המשכה של הסדרה המקורית.
בתיאטרון, שיחקה גריי בתפקיד גברת רובינסון המחזה "הבוגר" בווסט אנד של לונדון בשנת 2001, ואז בברודוויי בשנה שלאחר מכן. בשנת 2007 היא כיכבה בתפקיד אורורה גרינאוויי בהפקת הבכורה העולמית של "תנאים של חיבה" בתיאטרון רויאל, ביורק ונשארה עם ההפקה כשסיירה בבריטניה. לאחר שסדרת הטלוויזיה דאלאס השנייה בוטלה בשנת 2014, גריי עלתה שוב לבמה, הפעם בתפקיד הפייה הטובה בהפקה הלונדונית של "סינדרלה".
ביוגרפיה וקריירה
לינדה גריי נולדה סנטה מוניקה, קליפורניה. היא גדלה בקולבר סיטי, קליפורניה, שם היה לאביה לסלי, שהיה שען, חנות.
לפני ששיחקה את גריי עבדה כדוגמנית בשנות השישים והחלה את קריירת המשחק שלה בפרסומות רבות בטלוויזיה, - וגם הופיעה בתפקידים קטנים בסרטים עלילתיים, כמו "סוף שבוע בפאלם ספרינגס" בשנת 1963.
גריי החלה את קריירת המשחק המקצועית שלה בשנות ה-70 בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות כמו "'מרקוס וולבי", "מקלאוד" ו-"Switch", לפני שחתמה בסרטי יוניברסל בשנת 1974. היא הופיעה גם בסרטים "The Rip-Off". בשנת 1977 היא לוהקה כדוגמנית האופנה לינדה מורקלנד, בסדרת הטלוויזיה "All That Glitter" הסדרה בוטלה לאחר 13 שבועות בלבד. לאחר מכן גריי לוהקה לסרט הטלוויזיה "רצח בפייטון פלייס" משנת 1977.
דאלאס
גריי לוהקה לתפקיד סו אלן יואינג, אשתו האלכוהוליסטית של ג'י.אר, בסדרת הדרמה של CBS "דאלאס" (1978–1989, 1991). בתחילה בתפקיד אורח בעונה הראשונה (חמישה פרקים), ולאחר מכן לתפקיד ראשי עד 1989 כשהסדרה ירדה מהמרקע. גריי הייתה מועמדת לשני פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - דרמת סדרת הטלוויזיה ופרס אמי פריימטיים בקטגוריית השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה על הופעתה בדאלאס. היא קיבלה גם פרסים בינלאומיים רבים, כולל פרס במבי הגרמני ואיל גאטו האיטלקי. היא נבחרה לאשת השנה על ידי אגודת הרדיו והטלוויזיה בהוליווד בשנת 1982.
אחרי דאלאס
אחרי דאלאס, שיחקה גריי בסרט הקומדיה "אוסקר" משנת 1991 לצד סילבסטר סטאלון והופיעה בהופעות אורח בדרמה הבריטית "Lovejoy" (עם איאן מקשיין). היא גם כיכבה בכמה סרטי טלוויזיה כולל הסרט "הבדרנים (עם בוב ניוהארט) משנת 1991, "בוננזה: השיבה" (1993), "רגע של אמת: למה הבת שלי" (1993) ו"פגישה מקרית" (1994).
בשנת 1994, היא עשתה כמה הופעות אורח באופרת סבון "מלרוז פלייס", בתפקיד הילרי מייקלס, האמא של אמנדה וודוורד (הת'ר לוקליר). היא המשיכה בתפקיד בסדרת הספין-אוף של מלרוז פלייס "דוגמניות בע"מ", שם דמותה, הילרי ניהלה את סוכנות הדוגמנות, אך התוכנית בוטלה לאחר עונה אחת.
גריי הופיעה בסרטים בטלוויזיה "דאלאס: האיחוד" ((1996) ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג" (1998), אבל בשנים הבאות לא הופיעה בסרטים או בטלוויזיה. בשנת 2001 גילמה גריי את גברת רובינסון בווסט אנד במחזה "הבוגר" עיבוד לספר מאת צ'ארלס ווב. היא גם מילאה את התפקיד לזמן קצר בהפקת ברודוויי, כשהחליפה את קת'לין טרנר בספטמבר 2002.
גריי ביצעה את הופעת הבכורה שלה בבימוי בתיאטרון עם ההצגה "רצח" "בתחילה", ועבודות בימתיות אחרות כוללות "תנאים של חיבה" מונולוגים מהווגינה, "אגנס של אלוהים" ו"מכתבי אהבה".
2004-
גריי חזרה לשחק בטלוויזיה בשנת 2004 ככוכב אורח בחמישה פרקים של אופרת הסבון בשעות היום "היפים והאמיצים", כפריסילה קלי. היא שיחקה בכמה סרטים עצמאיים, כולל הדרמה עטורת הפרסים "השתקפות החיים" (2006), שם גילמה את החברה הטובה ביותר של אישה שעברה טיפול בסרטן השד. "מצפים למרי" (2010); "מעוף הברבור" (2011); ו"ירח נסתר" (2012). בשנת 2008 הופיע גריי בסדרת "90210", ספין אוף של בוורלי הילס 90210. גריי הופיעה בשלוש מתוך חמש הסדרות בזיכיון, אם כי תפקידה בשנת "90210" לא היה הילרי מייקלס, הדמות שגילמה ב"מלרוז פלייס" (1992) וב"דוגמניות בע"מ".
ב-2012 חזרה גריי על תפקידה כסו אלן יואינג בסדרת הדרמה TNT "דאלאס", המשך לסדרה המקורית.
בשנת 2013 הופיעה ברשימת "הגרדיאן" כאחת מחמישים הלבושות היפה ביותר מעל גיל 50. באפריל 2013 הופיעה ברשימת הנשים הכי יפות של המגזין "People".
במהלך חג המולד 2014 היא הופיעה בפנטומימה בלונדון וגילמה את הפיה הטובה בבהצגה "סינדרלה" בהפקה הלונדונית. בשנת 2015 שיחקה בסרט ערוץ הולמרק "חתונה מושלמת". והיא לוהקה לתפקיד סבתא בסדרת הקומדיה, "אמא משמעותית". היא הופיעה גם כג'ואנה ווינטרטורן בסדרת הרשת "ווינטרטורן". ב־17 באוגוסט 2016 פורסם כי גריי תצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון הבריטית המשודרת בערוץ 4, "הולליוקס", בתפקיד טביטה מקסוול-בראון, אמה של הדמות החדשה מארני נייטינגייל, אותה גילמה ליזט אנתוני. גריי הופיעה בסדרה מה־15 בנובמבר 2016, עד ה־22 בנובמבר 2016. מאוחר יותר פורסם כי גריי חתמה על חוזה על מנת שתופיע באופרת הסבון לתקופה ארוכה יותר. דמותה של טביתה חזרה למרקע ב־27 בפברואר 2017, לפני שעזבה שוב ב־28 בפברואר 2017.
בשנת 2017 הצטרפה גריי לצוות השחקנים של סדרת הדרמה "Hand of God" בכיכובם של רון פרלמן ודיינה דלייני.
חיים אישיים
גריי הייתה נשואה במשך 21 שנה לאד טשרשר, ארט דירקטור וצלם שעיצב עטיפות אלבומים איקוניות רבות במהלך שנות ה-60 וה-70. נולדו להם שני ילדים: ג'ף טשרשר וקלי סלואן. לגריי יש גם שני נכדים, ריידר וג'ק סלואן. אחותה הצעירה בטי, נפטרה בשנת 1989 מסרטן השד. גריי הייתה גם דודתה (מנישואיה) של השחקנית לינדזי וגנר. היא מתגוררת בלוס אנג'לס, קליפורניה.
קרל ויטגנשטיין
קרל אוטו קלמנס ויטגנשטיין (בגרמנית: Karl Otto Clemens Wittgenstein; 8 באפריל 1847 – 20 בינואר 1913) היה טייקון פלדה אוסטרי יליד גרמניה. חברו של אנדרו קרנגי, שאליו הושווה לעיתים קרובות. בסוף המאה ה-19 הוא שלט על משאבי פלדה וברזל בתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנות ה-90 של המאה ה-19 נחשב לאחד מבעלי ההון הגדולים ביותר בעולם. הוא היה גם אביהם של הפסנתרן פאול ויטגנשטיין, הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין ושל הפילנתרופית מרגרט סטונבורו-ויטגנשטיין.
ביוגרפיה
קרל, יליד 1847, היה השישי מתוך אחד עשר הילדים של הרמן ופאני. שלוש שנים אחר כך עברה המשפחה לווסנדורף באוסטריה, שם נולדו ארבעת אחיו הקטנים.
מונק כותב, "בכל זאת הוא הצליח לשמור על עצמו במשך יותר משנתיים על ידי עבודה כמלצר, מוזיקאי סלון, ברמן ומורה (של כינור, מתמטיקה, גרמנית וכל דבר אחר שהיה יכול לחשוב עליו)."
הוא חזר לווינה בשנת 1867 והמשיך להתעניין בהנדסה. לאחר שנה של השכלה נוספת, לקח קרל את עבודת השרטוט בבניית בית חרושת לגלגלי פלדה בבוהמיה, תפקיד שהציע לו פול קופלוויזר, אחיו של גיסו.
קרל התקדם במהירות בתוך החברה ובסופו של דבר השתלט עליה כמנכ"ל בתוך חמש שנים. בסוף המאה התשע עשרה הפך קרל ויטגנשטיין לאחד הגברים העשירים באירופה ודמות מובילה בתעשיית הברזל והפלדה. בשנת 1898 הוא פרש מתפקידיו והעביר חלק ניכר מעושרו למניות זרות, בעיקר בארצות הברית שהגנה על משפחת ויטגנשטיין מפני האינפלציה בווינה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
גרי מור
רוברט ויליאם גרי מור (באנגלית: Robert William Gary Moore; 4 באפריל 1952 – 6 בפברואר 2011) היה זמר וגיטריסט צפון-אירי. מור החל את הקריירה שלו בשנות ה-60, וניגן עם אמנים ולהקות שונים, בהם גרג לייק, Thin Lizzy, Colosseum II.
נעוריו ותחילת דרכו
מור נולד בבלפסט שבצפון אירלנד. בגיל 8 קיבל גיטרה אקוסטית חבולה, ובגיל 14 קיבל גיטרה תקינה, שהייתה גיטרה ימנית, עליה הוא למד לנגן כרגיל על אף היותו שמאלי.
מור הושפע רבות מפיטר גרין (פליטווד מק), שהיה המנטור שלו כשהופיע בדבלין. ב-1995 הוציא מור את האלבום "Blues for Greeny" כמחווה לפיטר גרין, האלבום היה מורכב כולו מיצירות של פיטר גרין. באלבום זה ניגן מור על גיטרתו של גרין, 1959 Les Paul standard, אותה השאיל למור אחרי שפרש מפליטווד מק. בסופו של דבר מור רכש את הגיטרה לבקשתו של גרין.
Skid Row
בשנת 1969 הצטרף מור ללהקת Skid Row, להקת בלוז רוק אירית, בתקופה זו רכש את המוניטין שלו בתעשיית המוזיקה, ויצר את קשריו עם פיל לינוט.
קריירת סולו
בשנת 1973 פתח את קריירת הסולו שלו עם האלבום "Grinding Stone", עם להקתו, Gary Moore Band. ב-1978 יצר עם פיל לינוט את "Parisienne Walkways" שנכנס לרשימת ה-Top 10 של ה-UK Singles Chart באפריל 1979, ואת האלבום Black Rose: A Rock Legend של Thin Lizzy.
ב-1993 נכללו שיריו של מור "Run To Your Mama" ו-"Dark Side of the Moog" באלבום Rock Classics Vol. 1.
ב-1994 שיתף פעולה עם ג'ק ברוס וג'ינג'ר בייקר במיזם BBM (Bruce-Baker-Moore).
אחרי סדרה של הקלטות רוק, הוציא את האלבום "Still Got the Blues", בו הוא חזר לסגנון הבלוז. האלבום נחל הצלחה רבה. מור המשיך עם הבלוז עד 1997, בשנה זו הוציא את "Dark Days in Paradise" שהתאפיין במקצבי דאנס.
ב-2001 מור הוציא את "Back to the Blues", בו הוא חוזר לסגנון הבלוז. לאחר מכן הוציא את "Power of the Blues" (2004), "Old New Ballads Blues" (2006), "Close As You Get" (2007) ו-"Bad For You Baby" (2008).
מותו
בשנת 2011, מור נפטר בשנתו מדום לב, במהלך חופשה בספרד.
פיג'י במשחקים הפאראלימפיים
פיג'י השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים טוקיו (1964), אך משתתפת בקביעות במשחקים החל מאולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996). במשחקי החורף לא נטלה פיג'י חלק מעולם.
היסטוריה
אל המשחקים שנערכו בטוקיו בשנת 1964 שלחה פיג'י משלחת של ספורטאי בודד, שהתחרה בהרמת משקולות. פיג'י נעדרה משני הטורנירים העוקבים, וחזרה להתחרות רק באולימפיאדת הנכים טורונטו (1976) כששלחה משלחת של שמונה ספורטאים שהתחרו באתלטיקה ושחייה, אך כספורטאי במשלחת הקודמת, לא זכו במדליה.
פיג'י חזרה להתחרות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים רק באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996) ומאז שולחת משלחות פאראלימפיות למשחקים דרך קבע.
במדליה הפאראלימפית הראשונה של המדינה זכה הקופץ לגובה לייסה לדנה שקטף את מדליית הזהב באולימפיאדת הנכים לונדון (2012) (קטגוריה F42) עם תוצאה של 1.74 מטרים.
מזלדאן
מזלדאן (בהונגרית: Mezőladány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודי מזלדאן
יהודים התחילו להתיישב במזלדאן בתחילת המאה ה-19. רובם התפרנסו ממסחר ומלאכה, אחדים היו בעלי משקים חקלאיים. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי, והיו בה בית קברות יהודי, בית כנסת, "חדר" ובית ספר "תלמוד תורה".
החל משנת 1867 היו יהודי הכפר כפופים לקהילה היהודית במאנדוק.
בקיץ 1941 נשלחו צעירים יהודים ממזלדאן לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, והועסקו בפירוק מוקשים, רובם נהרגו.
כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה הובלו יהודי מזלדאן לגטו קישווארדה שם רוכזו כ-7,000 יהודי האזור. כעבור כמה שבועות שולחו יהודי הגטו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה שבו לכפר כמה יהודים ששרדו, חיי הקהילה לא חודשו.
אציו פינצה
אציו פינצה (באיטלקית: Ezio Pinza; 18 במאי 1892 - 9 במאי 1957) היה זמר אופרה איטלקי, שניחן בקול בס עשיר, חלק ומצטלצל. הוא עשה 22 עונות במטרופוליטן אופרה בניו יורק והופיע ביותר מ-750 הצגות של 50 אופרות. פינצה קצר הצלחה רבה גם בהופעותיו בלה סקאלה שבמילאנו ובבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון.
אחרי פרישתו מן המטרופוליטן בשנת 1948, פיתח פינצה קריירה חדשה על במות ברודוויי בתיאטרון המוזיקלי ואף הופיע בכמה סרטי קולנוע בהוליווד.
חייו
פנצה נולד ברומא למשפחה מעוטת אמצעים וגדל בחוף המזרחי של איטליה, בעיר העתיקה רוונה. הוא למד שירה בקונסרבטוריון מרטיני בבולוניה והופיע לראשונה באופרה בשנת 1914, בתפקיד אוּרוֹבֶזוֹ ב"נורמה" של בליני בקרמונה.
פינצה היה חובב נלהב של מרוצי אופניים. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת ארבע שנים בצבא ולאחר זאת חידש את הקריירה האופראית שלו ברומא בשנת 1919. הוא הוזמן לשיר בבית האופרה הראשון במעלה של איטליה, לה סקאלה במילאנו, שם הופיע לראשונה בפברואר 1922. בלה סקאלה, בהדרכת המנצח הראשי ארטורו טוסקניני המבריק והקפדן, שגשגה הקריירה של פינצה במהלך העונות הבאות. הוא היה לחביב המבקרים וקהל המאזינים הודות לאיכות הגבוהה של שירתו ולנוכחותו הבימתית המרשימה.
הופעת הבכורה של פינצה במטרופוליטן אופרה הייתה בנובמבר 1926, ב"לה ווסטאלה" של ספונטיני, לצד הסופרן האמריקאית הנודעת רוזה פונסל בתפקיד הראשי. בשנת 1929 שר את דון ג'ובאני, תפקיד שדבק באישיותו בשנים הבאות. בהמשך הוסיף לרפרטואר שלו את פיגארו בנישואי פיגארו ב-1940 ואת סאראסטרו בחליל הקסם של מוצרט ב-1942, יחד עם מספר רב ועצום של תפקידים באופרות איטלקיות של בליני, דוניצטי וורדי וגם את בוריס גודונוב של מוסורגסקי (שהושר באיטלקית). מלבד במטרופוליטן, הופיע פינצה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנים 1939-1930 והוזמן לשיר בפסטיבל זלצבורג ב-1937-1934, ביוזמת המנצח הגרמני המהולל ברונו ולטר.
פינצה חזר לשיר תחת שרביטו של טוסקניני ב-1935, הפעם עם הפילהרמונית של ניו יורק, כסולן בס בביצוע מיסה סולמניס של לודוויג ואן בטהובן. אחד הקונצרטים הללו שודר בסי.בי.אס ונשמר על תקליט שדרים; ההקלטה הזאת יצאה לאור על גבי תקליט אריך-נגן ובתקליטורים. כמו כן שר פינצה ב-6 בפברואר 1938 בקונצרט המשודר של הסימפוניה התשיעית של בטהובן עם התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית. שני הקונצרטים האלה התקיימו בקרנגי הול בניו יורק.
הרפרטואר של פינצה כלל כ-95 תפקידים קלאסיים. הוא פרש מן המטרופוליטן בשנת 1948 והחל בקריירה שנייה במחזות זמר בברודוויי. באפריל 1949 הופיע בדרום פאסיפיק של רוג'רס והמרשטיין, שם יצר לראשונה את תפקידו של בעל המטעים הצרפתי אמיל דה בק, וביצועו האופראי, עתיר המבע של הלהיט "ערב קסום אחד" עשה אותו לאליל הצגות יומיות ולידוען לאומי. ב-1950 קיבל את פרס טוני לשחקן ראשי מצטיין במחזמר.
בשנת 1953 הופיע פינצה בקומדיית המצבים משלו, "בונינו", ששודרה ברשת הטלוויזיה הלאומית אך לא האריכה ימים. בסדרה זו הופיע כזמר אופרה איטלקי-אמריקאי שהתאלמן לא מכבר ומנסה לגדל שישה ילדים. את תפקידי שניים מן הילדים מילאו ואן דייק פארקס וצ'ט אלן, שהופיע גם ב"נער מקהלה אמריקאי". מרי ויקס שיחקה ב"בונינו" בתפקיד עקרת בית שתלטנית. לאחר זאת, ב-1954, הופיע פינצה בהפקת ברודוויי של "פאני" מול פלורנס הנדרסון.
זמן קצר לפני מותו השלים פינצה את זכרונותיו, שיצאו לאור בשנת 1958 בהוצאת ריינהרט ושות'. בספר נכללו תצלומים שלו ממהלך הקריירה וכן תמונות של בני משפחתו.
אציו פינצה מת מאירוע מוחי בגיל 64 בסאנפורד, קונטיקט. הוא נקבר בבית הקברות פאטנם בגריניץ', קונטיקט.
פינצה, שלא קיבל הכשרה עיונית במוזיקה, לא ידע לקרוא תווים, אך די היה לו להקשיב לתפקידו כשנוגן לפניו על פסנתר כדי לשיר אותו בדייקנות. פינצה היה ממשיכם של זמרי הבס האיטלקים הגדולים פרנצ'ססקו נאוואריני וויטוריו ארימונדי, ששניהם נהנו מקריירה אופראית בינלאומית בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, ונאזארנו דה אנג'ליס, שהחל את הקריירה שלו בשנים הראשונות של המאה ה-20. עוד אחד מקודמיו הבולטים ברפרטואר האופרה האיטלקית היה הספרדי חוסה מארדונז, שהופיע בקביעות עם להקות האופרה של בוסטון ושל המטרופוליטן בשנים 1909 עד 1926. טאנקרדי פאזרו שקולו הנמרץ והתוסס דמה להפליא לזה של פינצה, היה המתחרה העיקרי בן-זמנו מקרב זמרי הבס האיטלקים, אלא שפאזרו לא ניחן באישיות המגנטית של פינצה.
פינצה הופיע בכמה סרטים, החל ב"קרנגי הול" מ-1947, שבו השתתפו כמה וכמה זמרים מפורסמים, נגנים, מנצחים והפילהרמונית של ניו יורק. אפשר לראותו גם במספר קטן של סרטי MGM (בטכניקולור), בהם "מיסטר אימפריוס" עם לנה טרנר ו-Strictly Dishonorable, שניהם משנת 1951. הופעתו האחרונה על המסך הגדול הייתה ב"הלילה נשיר" משנת 1953, שם גילם את הבס הרוסי המפורסם פיודור שאליאפין בביוגרפיה מוסרטת של האמרגן סול יורוק. בסרט זה שר פינצה קטע מבוריס גודונוב של מוסורגסקי ברוסית. הקלטה שלו בשירת Anema e core מושמעת בסרט האחים בלוז משנת 1980 ברדיו, בתמונה שבה ג'ק ואלמר מבקרים את מרת טרנטינו.
בשיא הקריירה שלו שר פינצה מול זמרים ידועי שם במטרופוליטן, בהם אמליטה גאלי-קורצ'י, רוזה פונסל, בנימינו ג'ילי, ג'וזפה דה לוקה ואחרים. פיסת טריוויה מעניינת היא העובדה, שכל מזרקות המים במטרופוליטן הוקדשו לאציו פינצה.
אוקרטלקום
אוקרטלקום (ברוסית: Укртелеко́м) היא חברת תקשורת אוקראינית המספקת שירותי טלפון ואינטרנט.
החברה הוקמה ב-1991 כחברה ממשלתית האחראית על שירותי התקשורת במדינה, כאשר משרד התקשורת האוקראיני החזיק ב-92% ממניות החברה. ב-2007 תוכנן להפריט את החברה, אך המהלך נדחה ל-2011, אז נמכרה החברה לאוליגרך רינאט אחמטוב באמצעות חברת האחזקות שלו  SCM.
זו אחת מהחברות הגדולות באוקראינה ונסחרת בבורסת קייב. לחברה 9 מיליון מנויים.
מטה החברה בקייב.
נורם בעיר הגדולה 2
נורם בעיר הגדולה 2 (באנגלית: Norm of the North: Keys to the Kingdom) הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי-הודי מסוגת הרפתקאות וקומדיה משנת 2018. הסרט בוים על ידי טים מלטבי וריצ'רד פין, ונכתב על ידי דרק צ'אן. הסרט משמש כסרט המשך לסרט "נורם בעיר הגדולה", והוא מספר על נורם שמנסה לטהר את שמו בניו יורק לאחר שהפך למבוקש שם, וכיצד הוא מציל את הקוטב מחברת מים.
בדצמבר 2017, הסרט הודלף באינטרנט בארצות הברית. הקרנת הבכורה של הסרט בארצות הברית נעשתה ב-11 בינואר 2019 לזמן מגובל, ולאחר מכן ב-12 בפברואר באותה שנה הסרט הופץ להקנה ביתית. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-9 באוגוסט 2018. אורך הסרט הוא כ-91 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
בשנת 2019, הופץ לסרט סרט המשך בשם "נורם בעיר הגדולה 3".
תקציר העלילה
הסרט מספר על נורם, דוב קוטב אשר הופך למלך החדש. נורם משתמש בכישורי הקוטב שלו כדי להוכיח שהוא ראוי לכתר, אך הופך מגיבור למבוקש מספר אחת בניו יורק. בזמן שנורם מנסה לטהר את שמו, הוא לא מודע לבעיות שמתרחשות בביתו בקוטב- חברת מים מינרלים מגיעה לשם ומחליטה להפוך את הקרח מהקטבים למים בבקבוקים. במהלך הסרט רואים איך נורם מנסה לטהר את שמו, איך הוא מציל את הקוטב, ואיך הוא מוכיח שהוא ראוי להיות מלך.
הדמויות והמדבבים
במאית הדיבוב של הסרט בעברית הייתה ראיה מנור.
מינצר
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הממלכה המאורו-רומאית
הממלכה המאורו-רומאית (לטינית: Regnum Maurorum et Romanorum, או ממלכת המאורים והרומים) הייתה ממלכה ברברית נוצרית שמרכזה בעיר הבירה אלטווה (שֵשַכנה בשטח אלג'יריה של ימינו) אשר שלטה על חלק ממאוריטניה שבצפון אפריקה.
רקע
המאורים (ברברים) הם עם נוודים מהעת העתיקה שמוצאו ממאוריטניה. מאוריטניה נקראה על שמם. מאוריטניה סופחה באופן מלא על ידי האימפריה הרומית בשנת 40 לספירה והפכה לפרובינקיה רומית. הפרובינקיה חולקה לשתי יחידות מנהליות שונות, מאוריטניה של קיסריה (שפוצלה שוב על ידי הקיסר דיוקלטיאנוס), ומאוריטניה של טינגיס. הערים טיניגס ווולובליס קיבלו מעמד של מוניקיפיום, הוצב נציב, בן למעמד הפרשים, והחל גיוס של ילידים לחיילות העזר של הצבא הרומי.
השם מאורי (Μαῦροι) הוזכר על ידי סטראבון, שכתב בתחילת המאה הראשונה, כשם הילידים, שאומץ גם ללטינית, בעוד שהוא מצטט את השם היווני לאותם אנשים כמו מאורוסי (Μαυρούσιοι). נראה כי השם מאורי כקונפדרציה שבטית או תיאור אתני כללי תואם באופן גס לאנשים המכונים נומידים באתנוגרפיה מוקדמת יותר; שני המונחים מקבצים ככל הנראה אוכלוסיות דוברות שפה ברברית מוקדמת.
המאורים היו חלק מהברברים. הברברים הם תושביה הקדומים ביותר של צפון אפריקה. הם המכונים בשפתם "אמזיגים" ("אימאזיגין"; בני חורין).
במאה החמישית הייתה התמוטטותה ונפילתה של האימפריה הרומית המערבית. בחלקים של צפון אפריקה בהם היה ריק שלטוני בעת התמוטטות האימפריה ולאחר נפילתה, מספר שבטים ברברים פרסו את חסותם באזור, לצד ערים אשר החלו לצבור כוח והשפעה. בשנים אלו המשיכה הנצרות להוות את הדת המשמעותית באזור.
היסטוריה
הממלכה הוקמה לראשונה במאה החמישית כאשר שליטת האימפריה הרומית במאוריטניה נחלשה. היה צורך לרכז משאבים אימפריאליים במקומות אחרים, בעיקר בהגנה על חצי האי האיטלקי עצמו מפני פלישת שבטים גרמאניים. עם פלישתם של הוונדלים ב־428 לצפון אפריקה נפלה גם מאוריטניה לידיהם והיוותה חלק מממלכתם. במקביל, הפלישה אפשרה למאורים להקים מדינה עצמאית בחלק ממאוריטניה שבירתה באלטווה.
על פי ההיסטוריון פרוקופיוס, המאורים רק החלו להתרחב ולבסס את כוחם באמת לאחר מותו של המלך הוונדלי החזק גאיזריק בשנת 477, ולאחר מכן הם זכו בניצחונות רבים מול ממלכת הוונדלים והשתלטו פחות או יותר על פרובינקית מאורטניה לשעבר.
מלכה המתועד הראשון היה מסונה. תוארו היה מלך המאורים והרומים. מרכזי המנהלה המרכזיים של הממלכה היו ממוקמים בממשק הטריטוריאלי של שתי אוכלוסיות מובחנות, הרומאים שבאזור המיושב והמאורים שבספר. אזרחי הערים הרומיות היו נושאי ממשל רשמי ומאורגן בראשות פקידים ממונים, כמו אלה שמינה המלך מסונה. כוח האדם הצבאי נגזר מהשבטים הברבריים אשר נשמרה השליטה עליהם באמצעות שליטה של אנשים מרכזיים, כמו מנהיגי השבטים. הם קיבלו כבודים ואחוזות. כשהממלכה המאורו-רומאית אימצה את הארגון הצבאי, הדתי והחברתי-תרבותי של האימפריה הרומית, היא המשיכה להיות במלואה בתוך העולם הלטיני המערבי. המבנה האדמיניסטרטיבי ותואר האצולה המשמשים את שליטי הממלכה מעידים על זהות פוליטית מסוימת באזור.
שליטי הממלכה המאורו-רומית היו מגיעים שוב ושוב לסכסוך הממלכה הוונדאלית השכנה. מסונה המלך כרת ברית עם צבאות האימפריה הרומית המזרחית (המכונה גם האימפריה הביזנטית) במהלך כיבושם בצפון אפריקה במלחמה הוונדאלית בשנת 533. לאחר הניצחון הרומאי המזרחי על הוונדלים, הממלכה המאורו-רומאית שמרה על בריתה עם האימפריה הרומית המזרחית, וסייעה לה במלחמות נגד פלישת שבטים ברברים וממלכות אחרות.
בסופו של דבר, הקשרים הדיפלומטיים בין האימפריה הרומית המזרחית לבין הממלכה המאורו-רומאית התפרקו. גרמול המלך היה פולש למחוז אפריקה הביזנטי בניסיון לכבוש שטחים ביזנטיים. תבוסתו בשנת 578 לספירה הובילה כמעט מיד לסופה של הממלכה המאורו-רומאית. האימפריה הרומית המזרחית שילבה חלק משטחה של הממלכה, בעיקר בערי החוף.
את הממלכה ירשו כמה מדינות ברבריות קטנות יותר, כגון ממלכת אלטווה. ממלכות קטנות אלה התקיימו בצפון אפריקה עד כיבוש האזור על ידי הח'ליפות האומיית במאות השביעית והשמינית.
חוטים (סרט, 1984)
חוטים (באנגלית: Threads) הוא סרט טלוויזיה פוסט־אפוקליפטי בריטי־אוסטרלי מ-1984. הסרט עוקב אחר שתי משפחות בשפילד לפני, במהלך, ואחרי מלחמה גרעינית, ואת קריסת הציוויליזציה בעקבות המלחמה. סגנון הסרט מדמה במידה רבה סרט תיעודי, עם קריינות וכתוביות הסבר תוך כדי הסרט עצמו.
עלילה
באביב 1983, ניסיון הפיכה באיראן בגיבוי אמריקאי מצית מלחמת אזרחים המעוררת את ברית המועצות להתערב ולפלוש לצפון המדינה. על רקע זאת, הזוג הצעיר רות וג'ימי משפילד נאלצים להתחתן בשל הריון לא צפוי.
בעקבות הפלישה, ארצות הברית שולחת כוחות צבאיים לדרום איראן ולמפרץ הפרסי, ובתגובה ברית המועצות מציבה נשק גרעיני בבסיסה במשהד הכבושה. מרוץ החימוש המקומי בין המדינות מביא למלחמה ישירה בין המעצמות, ובמקביל כוחות ברית ורשה מתרכזים בגרמניה המזרחית, מה שמביא לשליחת כוחות נאט"ו לגרמניה המערבית. התחממות המלחמה – וכן שליחת כוחות הצבא הבריטיים לאירופה – מעוררים פאניקה בשפילד ולמחסורים בחנויות. הממלכה המאוחדת נכנסת למצב חירום ומתחילה להגביל את חופש התנועה, חופש הביטוי וחופש ההפגנה תוך מעצר פעילים פוליטיים, ומוקמת מועצת חירום סודית בעיריית שפילד. במקביל, רות וג'ימי נערכים לחתונתם והקמת בית ביחד ומכירים בין משפחותיהם.
הקרבות הקרקעיים, האוויריים והימיים באיראן בין ברית המועצות לארצות הברית מחריפים והאמריקאים משתמשים בנשק גרעיני טקטי נגד בסיס הסובייטים במשהד. לבסוף, שלושה שבועות לאחר הפלישה, ברית המועצות משגרת טילים גרעיניים על מדינות נאט"ו, ביניהם 210 מגהטון על בריטניה, ופורצת מלחמה גרעינית בעוצמה כוללת של 3,000 מגהטון. שפילד נפגעת גם היא מטילים גרעיניים בשל אזורי התעשייה בה וקרבתה לבסיס חיל האוויר המלכותי. כ-40 מיליון איש בבריטניה מתים מהפצצות באופן ישיר ומיידי.
שנה לאחר המלחמה, הידללות שכבת האוזון בעקבות הטילים הגרעיניים גורמת לעלייה בתחלואה בסרטן וקטרקט. הציוויליזציה בבריטניה קרסה, ורות נאלצת למכור את גופה בעבור עכברושים למאכל. שלוש שנים לאחר תום המלחמה, גודל האוכלוסייה בבריטניה יורד לרמה שהייתה בימי הביניים (כ-4 מיליון). עשר שנים לאחר המלחמה, רות – הנראית מבוגרת בהרבה מגילה – מתה כשביתה ג'יין לצידה. 13 שנים לאחר המלחמה הגרעינית, בריטניה מתחילה להתאושש במעט: כורים פחם, ישנה תשתית חשמל ונעשה שימוש ברכבי מנוע קיטור. עם זאת, הציוויליזציה עדיין גוועת, ולא קיימת מערכת חינוך: ג'יין בת ה-13 ובני גילה מתקשרים באנגלית קלוקלת, בעודם שורדים בקושי בבריטניה ההרוסה וחיים מבזיזות. ג'יין נאנסת, נכנסת להריון, ויולדת עובר מת ומעוות.
ביקורת
בהקרנת הבכורה ב-BBC 1, צפו בסרט כ-6.9 מיליון צופים. הסרט זכה לביקורות טובות, והיה מועמד לשבעה פרסי באפט"א, מתוכם זכה בארבעה.
סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני
סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני בדבר שימוש בסמלים של ארגונים בלתי חוקיים (בגרמנית:  Verwenden von Kennzeichen verfassungswidriger Organisationen) הוא סעיף בחוק הגרמני המעגן את האיסור הפלילי הנהוג בגרמניה באשר לשימוש בהקשר גזעני בסמלים של ארגונים אשר הוצאו מחוץ לחוק. הסעיף מהווה חלק בולט במאמצים לדה-נאציפיקציה אשר הוחלו בגרמניה עם נפילת הרייך השלישי, וכן חלק במאבק בגרמניה נגד תנועות נאו-נאציות.
עקב החוק נפגעו עסקי מכירה של חפצים ומסמכים עבור אספנים שונים. בנוסף, כמה סרטי קולנוע ומשחקי מחשב, לרבות הסרט "הנפילה" והמשחק "Wolfenstein 3D", נאלצו להסיר סמלים נאציים שהופיעו בכריכת הכותר שלהם בגרמניה.
סמלים אשר החוק חל עליהם
סמלים אשר החוק חל עליהם ברמות שונות:
גראס דייה (אונייה)
גְּרָאס דְייֶה (בצרפתית: Grace Dieu, "חסד האל") הייתה אונייה מסוג קאראק בציו המלחמתי של הנרי החמישי מלך אנגליה.
היסטוריה
איתרע מזלה והצורך בה נתבטל עוד כשהייתה בבנייה. היא יצאה לים פעם אחת בלבד, ב-1420, אך בשל מרד שפרץ על סיפונה ליד האי וייט נאלצה לשוב על עקבותיה. האונייה נגררה אל נהר הֶמְבְּל בהמפשייר והושבתה. ב-1433 הועברה למקום אחר במעלה הנהר, ליד ברלסדון (Burlesdon) ותורנה הראשי פורק. היא נחה על קרקעיתו הבוצית של הנהר ללא כל חפץ עד 1439, אז פגע בה ברק ונשרפה.
שרידי האונייה, שנחשפו מדי פעם בשעות שיא השפל של האביב, זוהו ב-1935. ב-1970 נקנתה הטרופת על ידי אוניברסיטת סאות'המפטון מידי משרד ההגנה ושלוש שנים אחר כך הוכרזה כאתר ארכאולוגי. בין השנים 1980-1985 נחקרה טרופת ה"גראס דייה" על ידי משלחת ארכאולוגית ימית מן המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
קווינטוס פאביוס מקסימוס (קונסול בשנת 213 לפנה"ס)
גנאיוס פולביוס פלאקוס (בלטינית: Quintus Fabius Maximus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי, אשר לקח חלק פעיל במלחמה הפונית השנייה. בנו של פאביוס מאקסימוס, אשר התפרסם כאבי האסטרטגיה הפביאנית.
ביוגרפיה
הוא נזכר לראשונה בשנת 217 לפנה"ס, בהקשר לעסקת חילופי שבויים שערך אביו, הדיקטטור פאביוס מאקסימוס, עם מפקד צבא קרתגו, חניבעל. על פי ההסכם, כנגד כל שבוי רומאי יקבל חניבעל שבוי קרתגי, ואם יהיו לצד מסוים יותר שבויים מלצד השני אז כנגד כל שבוי ישלם הצד השני 250 דינרים. לחניבעל היו 240 שבויים יותר מלפאביוס, אולם הסנאט הרומי, שכעס על ההסכם, סירב לשלוח את הסכום לפדיונם. בלית ברירה שלח פאביוס את בנו לרומא כדי שימכור את קרקעותיו ובכסף הזה פדה את השבויים. אם כי שמו של אותו בן אינו נזכר במקורות, ולפיכך ייתכן שאין מדובר בקווינטוס אלא בבן אחר.
הוא שימש כטריבון צבאי בשנת 216 לפנה"ס, והיה אחד מהניצולים המעטים מקרב קאנאי. הוא נסוג עם הכוחות שבפיקודו אל קנוסיום (Canusium), והוא ועוד שלושה טריבונים צבאיים אחרים בחרו בפובליוס קורנליוס סקיפיו (לימים אפריקנוס) כמפקדם. בשנת 215 לפנה"ס נבחר לתפקיד איידיל קוריולי. בשנת 214 לפנה"ס הוא נבחר לפראיטור וקיבל פיקוד על שני לגיונות שחנו בפוליה. במסגרת תפקידו זה, הוא כבש באותה שנה את העיר אקואה (Accua).
בשנת 213 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס. ידועה אנדקוטה על פיה אביו, שרצה לנסותו או שהתקשה ללכת מחמת גילו, הגיע לבקרו במחנהו כשהוא רכוב על סוסו. מה שלא היה מקובל לעשות בפני קונסול. על פי המסופר קווינטוס שלח ליקטור אל אביו וציווה עליו לרדת מסוסו ולבוא אל הקונסול ברגל. אביו שמח על כך, ושיבח את בנו על תבונתו. במסגרת תפקידו כקונסול, הוא קיבל פיקוד על הצבא של אביו בפוליה וכבש את העיר ארפי (Arpi). אצל סיליוס איטליקוס נרמז שהוא נשאר בארפי במהלך שנת 212 לפנה"ס.
בשנת 210 לפנה"ס הותקף הפרוקונסול גנאיוס פולביוס קנטומלוס בקרב הרדוניה. הקרב הסתיים בתבוסה רומאית מוחצת. בשנת 209 לפנה"ס נבחר אביו לקונסול פעם חמישית, והוא הורה לבנו לאתר את שרידי הצבא של קנטומלוס ולהוביל אותם אל סיציליה. בשנת 208 לפנה"ס הוא נזכר כאחד מהשליחים ששלח הסנאט אל הקונסול הפצוע טיטוס קווינטיוס קריספינוס שחנה ב-ונוסיה. הוא נזכר פעם אחרונה בשנת 207 לפנה"ס כשליחו של מרקוס ליוויוס סלינטור אל הסנאט. אם כי פרידריך מינצר סבור שאין ודאות שאכן מדובר באותו אדם, וייתכן שזהו בנו של קווינטוס.