cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טרגונה
מגדל סקיפיוס
למגדל שלושה חלקים שממדיהם הולכים וקטנים מלמטה למעלה. בתחתית בסיס מלבני שמידותיו 4.47 על 4.72 מטר, חלק מרכזי ובו נראות שתי דמויות של האל הפריגי אטיס, וחלק עליון ובו נראים שני גברים בלבושים מזרחיים. בחלק זה של מגדלי קבורה מסוגו של מגדל סקיפיוס היה נהוג להטמין את שרידי האנשים שלזכרם הוקם המגדל. גגו של המבנה שייתכן שהיה בצורת פירמידה לא שרד, וכעת גובהו הכולל של המגדל כולו הוא 9 מטר.
מחצבת מדול
מחצבת מדול (Pedrera romana del Mèdol) במרחק של 7 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר (41.10444°N, 1.34°W) שימשה כאחד המקורות לאבן הגיר לבניית בניני העיר. אורכה של המחצבה היה 200 מטר ורוחבה נע בין 10 ל-40 מטר, ולפי ההערכה נחצבו במקום 50,000 מ"ק סך הכול. האבנים הועברו אל העיר דרך ויה אוגוסטה העוברת בסמוך למחצבה. כיום שוכנת המחצבה בסמוך לאזור המנוחה על הכביש המהיר A7.
וילה-מאוזוליאום סנטסייס
וילה סנטסייס (Viŀla romana de Centcelles) שוכנת בלב שדות סמוך לנהר פרנקולי, כ-4 ק"מ צפונית-מערבית למרכזה של העיר הרומית (41.15222°N, 1.23056°W). הווילה הוקמה כבית כפרי צנוע במאה ה-2, והיא הורחבה במאה ה-4. בוילה שני חדרים מרכזיים שנשאו ככל הנראה כיפות, ואחד מהם שצורתו עגולה, היה למאוזוליאום. הוא כוסה בפסיפסים שחלקם התחתון תיאר סצנות ציד וחלקם העליון הוקדש לסצנות מהתנ"ך. מתחת לחדר נחצבה מערת הקבורה. המבנה היה לקפלה בימי הביניים, והחל במאה ה-19 ועד 1958 שימש כחווה.
שער הניצחון בברה
שער הניצחון בברה (L'arc de Berà) שימש כסמן גבולה המזרחי של טאראקו. הוא ניצב לרוחבה של ויה אוגוסטה במרחק של 19 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר (41.32333°N, 1.46889°W) וכיום הוא עומד על אי תנועה במרכזו של כביש N340.
השער נבנה לקראת סוף תקופתו של אוגוסטוס ולכבודו, ככל הנראה סמוך לשנת 13. אותה עת נקרא "שער אוגוסטוס" ופסל ארד של הקיסר ניצב מעליו. השער עשוי מאבן גיר ומבנהו פשוט יחסית וכולל קשת בודדת. גובהו 12.28 מטר, אורכו 12 מטר ורוחבו 2.34 מטר. המיפתח במרכזו נישא לגובה של כ-10 מטר ורוחבו 4.87 מטר. סביב השער תבליטי עמודים עם כותרות קורינתיות הנושאים אפריז, שעליו שרידי כתובת המנציחה את שמו של הקונסול אשר הורה על הקמתו. בימי הביניים קיבל השער את שמו הנוכחי.
וילה דלס מונטס
וילה דלס מונס (Vil•la romana dels Munts) שוכנת על מתלול סמוך לחוף הים, כ-9.5 ק"מ מזרחית למרכז העיר הרומית (41.13306°N, 1.37°W). היא נבנתה בסמוך לויה אוגוסטה, ככל הנראה בתחילת המאה ה-1. בסמוך לווילה שכנו בארות מים, והיא נבנתה כמבנה מפואר שכלל שני בתי מרחץ, ואשר עוטר בפסיפסים עשירים ובשיש. הווילה חרבה בשריפה בשנת 260 ונבנתה מחדש והורחבה בסוף המאה ה-3. בתחילת המאה ה-5 ננטשה הווילה, אך כבר במאה ה-16 נתגלתה מחדש וזוהתה כמבנה רומי בשל חזותה. ב-1967 נערכו חפירות ומחקרים מקיפים במקום.
רמבלה נובה
רמבלה נובה (Rambla Nova - "הרמבלה החדשה") היא השדרה החשובה והמרכזית בטרגונה. היא נמשכת לאורך 1.9 ק"מ מחוף הים התיכון ועד לפלסה דה לס קורטס קטלאנס (Plaça de les corts Catalanes), אם כי בחלק זה שלה היא משנה את שמה, תחילה לרמבלה דל פרזידנט ליואיס קומפאניס (Rambla del president Lluís Companys) ולאחר מכן לרמבלה דל פרזידנט פרנססק מסיה (Rambla del president Fransesc Macià). רוחבה של השדרה הוא 45 מטר והיא חוצה את מרכזה של העיר המודרנית מדרום-מזרח לצפון-מערב.
השדרה מתחילה ב"מרפסת הים התיכון" (Balcó del Mediterrani) במזרח - רחבה מוגבהת בגובה של 42 מטר מעל פני הים, המרוחקת מקו המים מרחק של כ-150 מטר, ואשר נשקף ממנה נוף פנורמי אל הים ואל חופיו. במרכזה של הרחבה ניצב פסלו של הימאי האיטלקי רוג'רו די לאוריה (Ruggero di Lauria; Roger de Llúria) אשר פיקד על הצי הימי של אראגון בסוף המאה ה-13. מעקה הברזל התוחם את הכיכר הוא המקור לאמרה הקטלאנית "Tocar ferro" (לגעת בברזל) לאות מזל. השדרה מסתיימת באופן רשמי לאחר כקילומטר, בפלאסה דה לה אימפריאל טאראקו (Plaça de la imperial Tàrraco), כיכר עגולה וגדולה הנחשבת ללב ליבה של העיר המודרנית, ומשם היא ממשיכה לאורך כ-900 מטר בשמות אחרים. לאורך השדרה בנייני ציבור ומספר פסלים שהידוע שבהם הוא אנדרטת הקסטליירס.
תחילתה של השדרה ב-18 באוגוסט 1854, עת החלה הריסת החומה הדרום-מערבית של העיר וסלילת השדרה תחתיה. היא כונתה תחילה בשם "ל'אספלנדה" (l'Esplanada - "הטיילת"), אך לאחר מכן שונה שמה ל"רמבלה של יוחנן הקדוש" (Rambla de Sant Joan). במאה ה-20 זכתה השדרה לשמה הנוכחי, להבדילה מהרמבלה וליה (Rambla vella - "הרמבלה הישנה") המקבילה לה מצפון. שמה של השדרה שונה מספר פעמים במהלך המאה ה-20 בהתאם להלך הרוח הפוליטי בספרד, עד שקיבלה שוב את שמה הנוכחי בשנות השבעים.
אוכלוסייה ודת
אוכלוסיית טרגונה מנתה 131,158 תושבים בשנת 2006, ובנפת טרגונס התגוררו אותה עת 222,444 איש. אוכלוסיית האזור האורבני של טרגונה הוערכה בכ-350,000 נפש, וזו כללה בעיקר את העיר ראוס השכנה. בסוף המאה ה-15 הוערך מספר התושבים בעיר בכ-640 נפש בלבד. זה גדל באופן הדרגתי, ובמפקד הראשון שנערך ב-1717 מנתה האוכלוסייה כמעט 5,000 איש. מאז חל גידול הדרגתי בהתפתחות אוכלוסיית העיר, ו"קפיצות" משמעותיות הבאות לידי ביטוי בנתונים שלהלן נגרמו בעיקר כתוצאה מהגדלת שטחה העירוני של טרגונה (ב-1857, 1950 וב-1965). להלן טבלת התפתחות האוכלוסייה החל ב-1717 ועד להווה:
נתונים: 1717–1981 לפי מפקד האוכלוסין ההיסטורי. לאחר מכן על פי נתוני הרשות המקומית. הארכיבישוף של טרגונה (Arquebisbat de Tarragona) עומד בראשה של ארכיבישופות טרגונה (L'Arxidiòcesi de Tarragona) המשתרעת על פני שטח של 3,146.6 ק"מ בדרום קטלוניה, ואשר בו מתגוררים כחצי מיליון איש. הארכיבישופות נוסדה בתקופה הרומית ופעלה עד לכיבוש המוסלמי. פעולתה חודשה בשנת 1117, ולארכיבישוף של טרגונה סמכויות מטרופוליטניות במספר בישופויות ברחבי קטלוניה.
כלכלה
למרות אתרי העניין הרבים ששוכנים בעיר, טרגונה היא בראש וראשונה עיר נמל ותעשייה. כמעט בכל צידה המערבי והצפון-מערבי של העיר משתרעים אזורי אחסנה ותעשייה כבדה נרחבים. עשרות רבות של מכלי אחסון לנפט ומוצריו משתרעים בעורפו של הנמל, ו-6 ק"מ צפונית לעיר שוכן אזור ענק של בתי זיקוק ותעשיות פטרוכימיות בסדר גודל בינלאומי.
תחבורה
שדה התעופה של ראוס המשרת את העיר שוכן 8 ק"מ צפונית-מערבית למרכז טרגונה ובו מסלול אספלט בודד (07–25) באורך של 2,455 מטר. למעט מספר קווי תעופה פנימיים ובינלאומיים פועלות בשדה בעיקר חברות שכר וחברות תעופה במחיר נמוך המפעילות קווים לבריטניה ולאירלנד ומשרתות את התיירים המגיעים לברצלונה ולקוסטה דאורדה (Costa Daurada). בשנת 2013 עברו בשדה 971.166 נוסעים ב-16,977 תנועות מטוסים.
נמל טרגונה (Port de Tarragona) שוכן על רצועת חוף באורך של 5.5 ק"מ, ממרכז העיר לכיוון מערב, ורציפיו משתרעים על שטח של 1,875.9 דונם. בנמל טרמינל נוסעים השוכן בקצהו המזרחי בסמוך לשני רציפים באורך של 350 ו-170 מטר. לנמל צמודה ממזרח מרינה ובה מקומות עגינה ל-442 סירות באורך של עד 20 מטר. אולם עיקר פעולתו של הנמל הוא בתחום המטען והוא השני בגודלו בספרד מבחינת היקף הסחורה העובר דרכו. בשנת 2006 עברה דרכו סחורה בהיקף של 31,735,000 טון. מסך זה היוו נפט ומוצריו את הרוב (16,698,608 - 53.3%) וסחורה מוצקה, בעיקר פחם, תפסה את המקום השני (11,237,751 טון - 35.9%). יתר התנועה התחלקה בין נוזלים אחרים וסחורה כללית, בעיקר כלי רכב. בנמל שוכן גם מוזיאון.
מסילת רכבת חוצה את העיר לאורך חוף הים ממזרח למערב, ותחנת הרכבת נמצאת סמוך למרכז העיר. את העיר משרתות רכבות הפועלות בעיקר בקו הרכבת שלאורך חופי הים התיכון, צפונה לכיוון ברצלונה ודרומה לעבר ולנסיה.
הכביש הארצי N340 החופף בחלקו את התוואי של ויה אוגוסטה העתיקה, חוצה את העיר ממזרח למערב. כביש חצי מהיר A7 משמש ככביש טבעת לעיר והכביש המהיר AP7 מקיף אותה מצפון במרחק של 3 ק"מ ממרכז העיר.
חינוך ותרבות
בשנת 1991 קמה אוניברסיטת רובירה אי וירז'ילי (Universitat Rovira i Virgili) בטרגונה מכוח החלטת הפרלמנט של קטלוניה. האוניברסיטה קמה על בסיס מספר מוסדות קיימים, והקמתה סימלה את חידושה של אוניברסיטת טרגונה שפעלה בה בימי הביניים. לאוניברסיטה מספר קמפוסים גם בערים אחרות והיא כפופה לאוניברסיטת ברצלונה. בשנת הלימודים 2006/07 למדו במוסד למעלה מ-12,000 תלמידים בין היתר, בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה, האמנות, הרפואה והסיעוד, כימיה, הנדסה, אדריכלות, כלכלה ומנהל עסקים.
בעיר פועלים מספר מוזיאונים ששני החשובים שבהם שוכנים בפלאסה דל ריי (Plaça del Rei - "כיכר המלך") בעיר העתיקה: חיי התרבות בעיר עשירים, ומתאפיינים במספר פסטיבלים ואירועים שנתיים:
אילן שדה
אילן שדה (נולד ב-1944) הוא ראש מועצה אזורית מנשה משנת 1992. מתוקף תפקידו כראש המועצה, שדה מכהן גם כיושב ראש החברה הכלכלית של המועצה.
שדה נשוי ואב ל-3, ומתגורר בקיבוץ מענית. בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול ממרכז האקדמי רופין. בעבר כיהן שדה כגזבר קיבוצו ומספר שנים כסגן ראש המועצה האזורית ללא שכר עד שנבחר לעמוד בראשות המועצה. בנוסף על כך כיהן שדה כיושב ראש משותף של ראשי פורום הרשויות בוואדי עארה, ויושב ראש איגוד ערים לשמירת איכות הסביבה שרון כרמל.
ראשות המועצה
בדצמבר 2007 שדה ניצח ברוב דחוק ונבחר לכהונה רביעית. שדה הוביל בקיבוצים ובמושבים, אך קיבל קולות מועטים במגזר הערבי במועצה. לאחר הבחירות שקד שכר את ייעוציה של חברה חיצונית על מנת להוביל רפורמות בניהול המועצה.
בשנת 2012 התמודד שדה מול סגניתו מיכל שקד ודב אביטל. במהלך הבחירות אביטל פרש והצהיר על תמיכה בשקד. בסופו של דבר, שקד ניצח גם בבחירות אלו. בשנים אלו שדה היה ממתנגדי ההעברה של שדה התעופה הרצליה לשטח המועצה.
בבחירות 2018 שדה נבחר באופן אוטומטי לכהונה שישית לאחר שאף אחד לא התמודד מולו.
שרלוטה קושמן
שארלוטה סונדרס קושמן (באנגלית: Charlotte Saunders Cushman ; 23 ביולי 1816 - 18 בפברואר 1876) הייתה שחקנית במה אמריקאית. קולה המיוחד איפשר לה להציג תפקידים גבריים ונשיים כאחד. היא גרה לסירוגין באמריקה וברומא והיו לה יחסים רומנטיים עם נשים רבות במהלך חייה הסוערים.
ולווטין דרים
פטריק קלארק ג'וניור (באנגלית: Patrick Clark Jr.; נולד ב-19 באוגוסט 1995) הוא מתאבק אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיע תחת שם הבמה ולווטין דרים.
שרלוטה קושמן
ראשית חיים
היא הייתה צאצאית, של רוברט קושמן, שסייע בארגון הפלגת מייפלאואר שהביא את שם המשפחה לארצות הברית בשנת 1621. רוברט קושמן היה מנהיג ומצדד גדול בהגירה לאמריקה. הוא הפך למטיף במושבות וידוע כמי שנשא את הדרשה הראשונה באמריקה. אביה של שרלוט, אלקנה, הצליח לצאת מעוני והפך לסוחר מצליח. שארלוט הייתה ילדה מוכשרת, ספורטיבית מאוד, חברותית, ופיתחה קול עם עושר מדהים. שני חברים של אביה, נתנו לה הדרכה מוזיקלית. קושמן נאלצה לקחת על עצמו אחריות גדולה בגיל צעיר מאוד. כשהייתה בת שלוש עשרה, אביה נכנס לצרות כלכליות קשות, וזמן קצר לאחר מכן נפטר, מה שהותיר את משפחתו כמעט ללא כלום. המצב גרם לשארלוט לחפש דרך להביא הכנסה למשפחתה. אף על פי שהייתה תלמידה מצטיינת והשיגה רמה אקדמית גבוהה, היא עזבה את בית הספר כדי להמשיך בקריירה באופרה.
ולווטין דרים
תחילת קריירת ההיאבקות
קלארק לראשונה התאמן בארגון MCW אשר ממוקם במרילנד וערך את הופעת הבכורה שלו בזירה לאחר ארבעה חודשים באוקטובר 2014. שנה לאחר מכן הוא זכה ביחד עם ליאו ראש באליפות הזוגות של הארגון. בנוסף לכך שעבד עבור MCW, קלארק ערך הופעות במספר ארגונים עצמאיים אחרים כמו wXw, CZW ועוד.
שרלוטה קושמן
ראשית חיים
כשהזמרת גברת ג'וזף ווד ביקרה בבוסטון בשנת 1834, הציג קפטן מקאי את קושמן, והיא השתתפה איתה בשניים מהקונצרטים שלה. בהשפעתה של גברת ווד היא הפכה לתלמידתו של ג'יימס ג'מידר, מנהל מוזיקלי של נשים, ובהדרכתו הופיעה לראשונה באופרה בתיאטרון טרמונט בתפקיד הרוזנת אלמוויבה בנישואי פיגארו, בהצלחה רבה, ובפעם השנייה בתור לוסי ברטרם בגיא מנרינג. היא נסעה עם הלהקה שלו לניו אורלינס, שם נכשל לפתע קולה שהתאמצה לשיר את תפקיד הסופרן שהוקצה לה. כשהיא ביקשה את עצתו של ג'יימס ה. קלדוול, מנהל התיאטרון הראשי של ניו אורלינס, הוא הציע לה להיות שחקנית והיא קיבלה את התפקיד של ליידי מקבת. היא ביצעה את הופעת הבכורה הדרמטית שלה בהצלחה מוחלטת בשנת 1835.
ולווטין דרים
קריירה מוקדמת (2014–2015)
קלארק החל להתאמן בענף ההיאבקות המקצועית בארגון היאבקות ממרילנד בשם Maryland Championship Wrestling (MCW) תחת הדרכתו של פטריק ברינק. לאחר ארבעה חודשי אימון, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארגון זה ב-3 באוקטובר 2014 תחת שם הבמה ריק פאוורס. במסגרת שהותו בארגון זה, הוא זכה באליפות הזוגות של MCW יחדיו עם ליאו ראש באוקטובר 2015. הוא השתמש לזמן קצר בשם הבמה סלאגר קלארק לפני שהחליט להשתמש בשם הבמה פטריק קלארק. בנוסף להופעותיו בארגון ההיאבקות MCW, קלארק הופיע במגוון ארגוני היאבקות עצמאיים נוספים במהלך שנת 2015, שביניהם Combat Zone Wrestling (CZW) ו-World Xtreme Wrestling (wXw).
שרלוטה קושמן
קריירת תיאטרון
קושמן הופיעה בהופעה המקצועית הראשונה בגיל שמונה עשרה ב־8 באפריל 1835 בתיאטרון טרמונט של בוסטון. לאחר מכן נסעה לניו אורלינס שם הופיעה בהצלחה במשך עונה אחת, שלאחריה היא חזרה לעיר ניו יורק כדי לפעול במסגרת חוזה עם תיאטרון. היא קיבלה ביקורות נלהבות באלבני, ניו יורק על הצגתה של ליידי מקבת.
ולווטין דרים
Tough Enough (2015)
קלארק נבחר להיות מתחרה בעונה השישית של התחרות Tough Enough של ה-WWE, שעלתה לאוויר ביוני 2015. אף על פי שנחשב לאחד המתחרים שיזכו בתחרות, קלארק הודח בפרק החמישי, מה שהציב אותו במקום התשיעי הכולל בתחרות.
שרלוטה קושמן
קריירת תיאטרון
בשנת 1839, אחותה הצעירה סוזן ווב קושמן הפכה לשחקנית, ובגיל 14 התחתנה עם נלסון מרימן. בעלה נטש אותה כשהייתה בהריון ושארלוט דאגה לאחותה. שתי האחיות התפרסמו כאשר שיחקו יחד את רומיאו ויוליה, כששרלוטה גילמה את רומיאו וסוזן גילמה את יוליה. בשנת 1843, קושמן נקשרה רומנטית עם רוזלי סולי, בתו של האמן תומאס סולי. ב־1844 הסתיים הרומן. קושמן החליטה לנסוע לאירופה, לשחק בתיאטרון. סולי נפטרה זמן קצר לאחר מכן. היא גם הייתה קרובה רומנטית לסופרת אן המפטון ברוסטר בסביבות 1844 אך בלחץ החברתי של אחיה של אן ברוסטר הן נאלצו להיפרד. ברוסטר הזכירה במכתבים בשנת 1849 את תקופתם המאושרת. בסופו של דבר היא תרמה דיוקן של שרלוטה קושמן שצויר על ידי תומאס סולי לספריית פילדלפיה.
בשנת 1848 פגשה קושמן את העיתונאית, הסופרת והשחקנית מטילדה הייס. שתי הנשים הפכו לחברות קרובות, ואחרי פרק זמן קצר הן התקשרו רומנטית. במשך עשר השנים הבאות השתיים היו ביחד כמעט ללא הרף. הן התלבשו בצורה זהה, והיו ידועות כזוג בציבור.
בשנת 1849 חזרה שרלוטה קושמן לארצות הברית, ב־1852 החליט לפרוש מהבמה. היא התגוררה אצל מטילדה הייס ברומא, איטליה, בקהילה של יוצאי אמריקה. הקהילה הייתה מורכבת בעיקר מאמניות לסביות רבות באותה תקופה. קושמן פרסמה את יצירותיה של הפסלת אמריקאית אפריקאית אדמוניה לואיס, שהפכה לחברה קרובה ושאת היצירה שלה העריצה קושמן מאוד.
בסוף 1857, קושמן הייתה מעורבת ביחסים סודיים עם הפסלת אמה סטבינס. לילה אחד כשקושמן כתבה פתק לפסלת, הייס נכנסה אליה. בחשד שהפתק נכתב לסטבינס, דרשה הייס לראות אותו, אך היא סירבה להראות לה אותו. הקשר ביניהן הסתיים מייד. לאחר מכן היא תבעה את קושמן, בטענה כי הקריבה את הקריירה שלה כדי לתמוך בקריירה של קושמן ועל כך דרשה פיצוי מסוים. קושמן שילמה לה סכום לא ידוע ושתי הנשים נפרדו לנצח.
אמה סטבינס עברה לגור עם קושמן זמן קצר לאחר הפרידה, אך שרלוטה קושמן נסעה לאמריקה לסיור קצר לאחר מספר חודשים. אף על פי שקושמן טענה שהיא מסורה לסטבינס, היא הסתבכה עם אישה אחרת זמן לא רב לאחר שהיחסים עם סטבינס החלו. קושמן פגשה שחקנית אמה קרו, בת 18, ושתי הנשים נקשרו רומנטית. קושמן חזרה עם אמה קרו לאיטליה. זמן לא רב לאחר שהגיעה לשם אמה, היא משכה את תשומת ליבו של אחיינה של מטילדה קושמן - נד קושמן. ובאפריל 1861 התחתנו נד קושמן ואמה קרו.
בשש השנים האחרונות לחייה פיתחה קושמן יכולת ראויה לציון כקוראת דרמטית, והקריאה סצינות משייקספיר, שירת בלדות, וקטעים הומוריסטיים בהצלחה גדולה. בשנת 1871, לאחר מגורים באירופה, חידשה את הקריירה שלה בארצות הברית כשחקנית.
ההופעה האחרונה שלה בניו יורק הייתה בתיאטרון של בות', שם גילמה את התפקיד של ליידי מקבת. היא עשתה גם הופעות פרידה דומות בפילדלפיה ובערים אחרות והקריירה שלה הסתיימה בבוסטון, בתיאטרון הגלוב, ב־15 במאי 1875.
לאחר סיור וביצוע הקראות ברוצ'סטר, באפלו וסירקוז, היא פרשה עם הון גדול לבית מפואר בניופורט, שם חלתה בסרטן השד. באוקטובר נסעה לבוסטון והכניסה את עצמה לטיפול רפואי. בשנת 1869 עברה קושמן טיפול בסרטן השד. בת זוגה, הפסלת אמה סטבינס הפסיקה את פעילותה והקדישה את כל זמנה לטיפול בקושמן.
מוות
שרלוטה קושמן נפטרה מדלקת ריאות בחדר המלון שלה בבוסטון בשנת 1876. היא הייתה בת 59, ונקברה בבית הקברות בהר אובורן בקיימברידג', מסצ'וסטס.
בשנת 1915 היא הוכנסה להיכל התהילה של אמריקאים גדולים.
ביתה בצ'ארלסטאון הוא אתר שביל מורשת הנשים של בוסטון.
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה של קונגו
יחסי ארצות הברית–הרפובליקה של קונגו הם יחסים בינלאומיים בין ארצות הברית והרפובליקה של קונגו.
היסטוריה
הרפובליקה של קונגו הוכרה על ידי ארצות הברית עם קבלת עצמאותה, ב-15 באוגוסט 1960. צ'ארלס דייוויד גנאאו שימש כשגריר קונגו הראשון לארצות הברית בתחילת שנות ה-60. היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית והרפובליקה של קונגו הושעו בין השנים 1968–1977 בעת השלטון המרקסיסטי במדינה. בשנת 1977 שוקמו היחסים וארצות הברית פתחה שגרירות בבירה ברזוויל, אולם היחסים נשארו קרירים עד תום השלטון הסוציאליסטי במדינה. בשנות ה-80 חלה התחממות הדרגתית ביחסי הרפובליקה של קונגו עם מדינות המערב, כולל ארצות הברית. נשיא קונגו דניס ססו-נגוסו קיים ביקור מדיני בוושינגטון בשנת 1990, שם הוא התקבל על ידי הנשיא ג'ורג' ה. וו. בוש.
בשנת 1991 הפכה קונגו למדינה דמוקרטית, ובעקבות כך השתפרו יחסי המדינות, וארצות הברית אף סייעה לדמוקרטיזציה של המדינה, ולקיום מערכת בחירות תקינה.
בשנת 1992 נסע המועמד לנשיאות, פסקל ליסאאובה, לוושינגטון ונפגש עם גורמים רשמיים, כולל עוזר מזכיר המדינה לענייני אפריקה הרמן ג'יי כהן. אחרי הבחירות באוגוסט 1992, הביע הנשיא ליסאאובה עניין בהרחבת יחסי המדינות, הגברת הסיוע האמריקני לפיתוח המדינה ולהקמת אוניברסיטה חילופית גדולה יותר. עם פרוץ המלחמה במדינה בשנת 1996, נסגרה השגרירות האמריקנית במדינה ועברה לקינשאסה, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מטאל סימפוני
מטאל סימפוני (אנגלית: Symphonic Metal) הוא מונח המשמש לתיאור מוזיקת מטאל המבוססת על מוזיקה סימפונית או משלבת אלמנטים סימפוניים הדומים או זהים לזו של המוזיקה הקלאסית. מטאל סימפוני הוא גם ז'אנר במטאל אך במונח נעשה שימוש גם להגדרתן של להקות המתבססות על ז'אנר מטאל רגילים אך נעות לכיוון סימפוני באופן ברור או מועט, כך למשל, להקת בלאק מטאל המשלבת אלמנטים סימפוניים ותזמורתיים תקרא להקת "בלאק מטאל סימפוני". להקות סימפוניות מסוימות אף משלבות אלמנטים אופראים, וסולנית היא זו שמובילה את השירה.
מאפיינים מוזיקליים
המטאל הסימפוני כז'אנר בפני עצמו מתבסס בעיקרו על השפעות מלהקות מטאל גותי מוקדמות, להקות פאוור מטאל וכמובן מוזיקה קלאסית. המטאל הסימפוני מתאפיין בדרך כלל בשילוב של מאפיינים ממספר ז'אנרים במטאל, יחד עם מוזיקה קלאסית; הז'אנרים העיקריים הם לרוב פאוור מטאל, מטאל גותי ופרוגרסיב מטאל ולעיתים גם בלאק מטאל. מאפיין ברור של המטאל הסימפוני היא עבודת הגיטרה המלודית, המתנגנת על סולמות המאפיינים מוזיקה קלאסית ומלווה בקלידים או סינתיסייזרים. נגינת גיטרה כזו בדרך כלל תמצא בפאוור מטאל.
הקלידים (סינתיסייזר) מהווים את החלק החשוב ביותר במטאל הסימפוני, סביבם מולחנים ומנוגנים שאר הכלים. הם מולחנים באופן מורכב ומחושב מאוד ולבטח מורכב יותר מזה של שאר הכלים כאשר האווירה הסימפונית הקלאסית והתחושות "התזמורתיות" נוצרות בעזרת דגימות ואפקטים המצויים בקלידים. קטעי הקלידים, ברוב המקרים, יולחנו בהתאם לנושאים עליהם הלהקה כתבה את שיריה ועל כן הקלידים מהווים חלק דינמי ומניע במטאל הסימפוני. עם זאת, ישנן להקות שלא משתמשות בקלידים אלא מקליטות את החלקים הסימפוניים עם כלים אמיתיים ואף מופיעות עם נגנים המתמחים בכלים שונים מתחום המוזיקה הקלאסית. בין הכלים אשר ניתן למצוא בלהקות מטאל סימפוניות הם הקונטרה באס, צ'לו, חליל, פסנתר וכינור.
ארנסט האנפשטנגל
ארנסט האנפשטנגל (בגרמנית:  Ernst Franz Sedgwick Hanfstaengl; 2 בפברואר 1887 – 6 בנובמבר 1975) היה גרמני בוגר אוניברסיטת הרווארד ואיש החברה הגבוהה הגרמנית. הוא נמנה עם הראשונים שערכו לאדולף היטלר, בראשית דרכו הפוליטית, את ההיכרות עם חוג אנשי ההון והתעשיינים. לימים סר חנו בעיני היטלר, והוא נמלט מגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה והגיע לבריטניה. בשנת 1942 נשלח לארצות הברית והשתתף במאמץ המלחמה האמריקאי כמומחה לאישי השלטון וההנהגה של גרמניה הנאצית.
מטאל סימפוני
מאפיינים מוזיקליים
בלהקות מסוימות, ההשפעה הקלאסית הרחיקה עד לצירופה של תזמורת מלאה, שנועדה להוסיף את הנפח הסימפוני למוזיקה הבסיסית של הלהקה. בין הלהקות שעשו שימוש בתזמורת מלאה הן למשל Nightwish ו-Tvangeste. להקת הבלאק מטאל הסימפונית הרוסית טוונגסטה, נעזרה בתזמורת הסימפונית הבלטית באלבומה "FireStorm", ואילו אצל נייטוויש ישנה כבר מסורת של שימוש בתזמורת במספר ממאלבומיה של הלהקה, ביניהם "Once" שיצא בשנת 2004, בו נטלה חלק התזמורת הפילהרמונית של לונדון, שהשתתפה מאוחר יותר גם באלבום "Dark Passion Play" שיצא בשנת 2007.
ארנסט האנפשטנגל
קורות חייו
ארנסט האנפשטנגל, שכינויו היה "פוצי", נולד במינכן בשנת 1887, כבן לאב גרמני ולאם אמריקאית. אביו היה נצר למשפחת אצולה גרמנית והורי אמו היו קרובי משפחה של ג'ון סדג'וויק, שהיה גנרל בצבא הצפון במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אביו היה סוחר אמנות עשיר.
מטאל סימפוני
מאפיינים מוזיקליים
הליריקות והקונספטים של להקות המטאל הסימפוני אינם ממוקדים על נושא אחד או קונספט ראשי והן מכסות תחום רחב של נושאים.
ארנסט האנפשטנגל
קורות חייו
ארנסט למד בגימנסיה המלכותית על שם וילהלם במינכן, שבה שימש אביו של היינריך הימלר כסגן מנהל. הונו של אביו אפשר לו לנדוד הלוך ושוב בין גרמניה לארצות הברית. את המשך לימודיו עשה באוניברסיטת הרווארד. שם זכה להכיר את וולטר ליפמן וג'ון ריד, שניהם היו לימים עיתונאים נודעים. הוא היה תלמיד בינוני, אך התבלט בקמפוס בהיותו פסנתרן מוכשר, שאף הלחין שירי עידוד לנבחרת הפוטבול של האוניברסיטה. את לימודיו סיים בשנת 1909 עם תואר בהיסטוריה.
מטאל סימפוני
היסטוריה והתפתחות הז'אנר
מקורותיו של הז'אנר הסימפוני במטאל מגיעים מלהקות דת' מטאל ומטאל גותי מוקדמות אשר השתמשו באלמנטים סימפוניים מסוימים (באופן קליל ומינורי יחסית) כחלק מהמוזיקה שלהן. מאותן להקות, Therion הייתה הראשונה שעשתה שימוש בתזמורת מלאה ונעזרו בהלחנה מוזיקלית הדומה לזו שבמוזיקה הקלאסית. תכונות אלה היוו חלק שורשי ובסיסי מאוד במוזיקה של ת'ריון ואף קיימים אצל הלהקה עד היום, שמשך השנים נטשה את הדת' מטאל לטובת הסגנון החדש שלה והיא מוכרת לקהל הרחב כלהקת מטאל סימפוני. השפעות נוספות הן להקות גותיק מטאל וגותיק-דום מטאל מוקדמות.
ארנסט האנפשטנגל
קורות חייו
לאחר סיום לימודיו עבר לניו יורק וניהל את הסניף האמריקאי של העסק של אביו. בבקרים התאמן בנגינה בפסנתר במועדון פרטי יוקרתי במנהטן, שם נפגש עם ידוענים כנשיא לשעבר תאודור רוזוולט והנשיא לעתיד פרנקלין רוזוולט, אותו הכיר עוד מימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד, עם איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט וכן עם השחקן צ'ארלי צ'פלין. במועדון הכיר גם סופרת אמריקאית בשם דיונה בארנס (Djuna Barnes) והיא הייתה לארוסתו.
מטאל סימפוני
היסטוריה והתפתחות הז'אנר
בשנת 1997 הוציאו שתי להקות חשובות בהיסטוריה של המטאל הסימפוני את אלבומיהן הראשונים: Nightwish הפינית הוציאה את אלבומה "Angels Fall First" ו-Within Temptation ההולנדית את האלבום "Enter". שתי הלהקות עקבו אחרי טבעה הסימפוני של ת'ריון שהחל באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 וביססו את המוזיקה שלהן סביב יכולות השירה של הסולניות שלהן: שרון דן אדל בווית'ין טמפטיישן וטאריה טורונן בנייטוויש. שתי הלהקות, ובמיוחד נייטוויש, ביססו את המוזיקה שלהן על עבודת קלידים המצוייה בפאוור מטאל ואף יתרה מכך, יש כאלה שיגדירו את הלהקה כלהקת פאוור מטאל לכל דבר.
ארנסט האנפשטנגל
קורות חייו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, טרם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, פנה האנפשטנגל לנספח הצבאי הגרמני בניו יורק, פרנץ פון פאפן, בבקשה לעזור לו לחזור לגרמניה. פון פאפן סירב להיענות לבקשתו. בעתיד יצטלבו שוב דרכיהם, כאשר פון פאפן ישמש במשך תקופה קצרה כקנצלר גרמניה ותככנותו תהיה בין הגורמים לעליית היטלר לשלטון. האנפשטנגל נאלץ להישאר במשך כל תקופת המלחמה בארצות הברית, ובהדרגה התעורר כעסו על האווירה האנטי-גרמנית ששררה בה במהלך המלחמה. בשנת 1916 הוא הודיע לדיונה בארנס כי הוא רוצה לשאת רק אישה גרמניה והיא נפרדה ממנו בצער.
מטאל סימפוני
היסטוריה והתפתחות הז'אנר
להקת המטאל הגותי טריסטניה הייתה מבין הלהקות הראשונות לשלב זמרת אופרה (ויבקה סטנה), מקהלה וכינור על בסיס קבוע לצד הגרואלינג המסורתי. מוזיקת המטאל של טריסטניה הייתה כבדה ואפלה יותר מזו של Within Temptation ו-Nightwish. בעקבות טריסטניה קמו להקות אחרות שניגנו מטאל גותי סימפוני, בהן סירניה, שהוקמה על ידי מורטן ולנד, סולן וגיטריסט טריסטניה.
ארנסט האנפשטנגל
קורות חייו
בשנת 1922 הגשים האנפשטנגל את רצונו להינשא לאישה גרמנייה, כאשר נשא לאישה את הלנה אליסה אדלהייד נימאייר (Helene Elise Adelheid Niemeyer), שהייתה ממוצא מעורב גרמני-אמריקאי. בשנת 1922 שבו בני הזוג לגרמניה והתגוררו בבוואריה.
מטאל סימפוני
היסטוריה והתפתחות הז'אנר
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הז'אנר קיבל תנופה רצינית בדמותן של להקות חדשות אשר קמו בהשראה סימפונית. בין הבולטות שביניהן והמפורסמות יותר הן שתי הלהקות ההולנדיות After Forever ו-Epica.
ארנסט האנפשטנגל
חבירתו להיטלר
בשובו לגרמניה לא זכה השלטון ששרר בה באותה עת, שכונה רפובליקת ויימאר, לאהדתו של האנפשטנגל. הוא דגל בהשקפת החוגים השמרניים שחששו מהסכנה לגרמניה מצד השלטון המרקסיסטי של ברית המועצות. למרות חינוכו הליברלי הוא היה נגוע גם באנטישמיות. כרבים בגרמניה היה נכון לזנוח את עקרונות הדמוקרטיה לטובת סדר, ביטחון והשבת כבודה של גרמניה. על רקע זה התוודע לראשונה לאדולף היטלר. האיש שהביאו לראות לראשונה את היטלר היה הסרן טרומן סמית' (Truman Smith; 1893 – 1970)Truman Smith (officer), עוזר הנספח הצבאי האמריקאי בברלין. טרומן סמית' שירת בגרמניה כעוזר הנספח הצבאי בין השנים 1920 ל-1924, שב לשרת בה מ-1935 עד 1939 ונחשד כאוהד הנאצים. תקופת שירותו הראשונה הייתה בשנותיה הראשונות של המפלגה הנאצית. במסגרת תפקידו הוטל עליו לדווח על התנועות הפוליטיות בגרמניה. ידיד משותף, איש השגרירות האמריקאית, ביקש מהאנפשטנגל לסייע לסמית' בחוות דעת על התרשמותו מתועמלן בלתי ידוע בשם אדולף היטלר, שהוא ותנועתו היו גורם חדש בפוליטיקה הגרמנית. לצורך כך ביקש סמית' מהאנפשטנגל לסקר עצרת של המפלגה הנאצית במינכן.
ב-22 בנובמבר 1922 הגיע האנפשטנגל לעצרת שנערכה בבית בירה במינכן ושמע את נאומו של היטלר. הוא נלכד מיד בקסמיו של היטלר, שהיה צעיר ממנו בשנתיים, והתפעל מכוחו הרטורי ומהשפעתו על ההמון. בתום הנאום הציג עצמו בפני היטלר והפך לאחד מתומכיו ובני לווייתו, אם כי רשמית הצטרף למפלגה הנאצית רק שנים רבות לאחר מכן. הוא נלווה מאז להיטלר במשך כל שנות ה-20 ועד לאחר אמצע שנות ה-30. בשנת 1923 הלווה האנפשטנגל, שמשפחתו העשירה הייתה בעלת עסק של אמנות והוצאה לאור במינכן, סכום של אלף דולר למפלגה הנאצית כנגד משכנתה על עיתון המפלגה "פלקישר באובכטר". היה זה סכום עתק באותם ימים, והוא עזר עזרה עצומה לעיתון ולמפלגה.
אולם תרומתו החשובה הייתה פתיחת דלתות בית משפחתו בפני היטלר. המשפחה העשירה והמתורבתת הייתה אחת מהמשפחות הראשונות של בני המעמד הגבוה שפתחה את דלתותיה בפני המנהיג הנאצי הצעיר, היחפן לשעבר מווינה. כאן נתוודע היטלר לראשונה לבעלי הממון והתעשיינים, שהפכו לתומכים ולמממנים שלו. האנפשטנגל הפך לידידו האישי של היטלר.
את הידידות בין האנפשטנגל להיטלר תיאר ויליאם שיירר:
איאן קרשו מתאר זאת כך:
ואכן האנפשטנגל הבחין כי היטלר מחזר אחרי אשתו הלנה, הבלונדינית נאת המראה, אך היא אמרה לבעלה "האמן לי, הוא חסר מין לחלוטין, הוא לא גבר". קרשו תיאר אפיזודה אחת: "פעם אחת, כשנשאר לבדו בחדר עם הלן הנפשטנגל לשעה קלה, נפל היטלר על ברכיו לפניה, אמר לה שהוא עבדה וקונן על הגורל שהביאו אליה מאוחר מדי. פוצי המעיט בחשיבות העניין ואמר שלפעמים יש להיטלר צורך לשחק את תפקיד הזמר הנודד המתייסר ביגונו".
לאחר שנעצר בביתו של האנפשטנגל הועמד היטלר לדין ונדון למאסר. כאשר שוחרר בסוף שנת 1924 מן הכלא, רצה להוציא לאור את ספרו "מיין קמפף" ("מאבקי"), אותו כתב בעת מאסרו. האנפשטנגל עזר לו במימון הוצאת הספר לאור ואף במימון עיתון המפלגה הנאצית "פלקישר באובכטר" ("הצופה העממי"). בשל עזרתו להיטלר ולמפלגתו ולאור שליטתו באנגלית ברמה של שפת אם, התמנה האנפשטנגל ב-1931 לאחראי מטעם המפלגה הנאצית על הקשרים עם עיתונות החוץ. האנפשטנגל דאג לכך שכתבי החוץ הצרפתים, האנגלים והאמריקאים יתקבלו בסבר פנים יפות בברלין וארגן להם ראיונות עם ראשי הנאצים. באותה שנה אף הצטרף רשמית כחבר למפלגה הנאצית.
בשנת 1932 ביקר וינסטון צ'רצ'יל בגרמניה. היה זה בתקופת השפל הפוליטי בחייו של צ'רצ'יל שכונתה "שנות המדבר של צ'רצ'יל". הוא בילה אותן בכתיבת הביוגרפיה על אבי אבותיו, הדוכס ממרלבורו. לצורך איסוף חומר לספר הגיע לשדות הקרב של הדוכס בארצות השפלה ובגרמניה. במינכן פגש את האנפשטנגל.
כך תיאר לימים צ'רצ'יל את הפגישה בזיכרונותיו:
לאחר עליית היטלר לשלטון בראשית שנת 1933, הפך האנפשטנגל מהאחראי לקשר של המפלגה הנאצית עם עיתונות החוץ לראש מחלקת עיתונות החוץ של משרד התעמולה. בשעות הערב של 27 בפברואר 1933, כאשר אירעה שריפת הרייכסטאג, לן האנפשטנגל במעונו של הרמן גרינג, שבו התאכסן זמנית. המעון היה בקרבת הרייכסטאג. האנפשטנגל התעורר לצעקותיו של סוכן הבית שזעק כי הרייכסטאג עולה באש. הוא הציץ מן החלון וראה כי אכן הבניין עולה בלהבות, טלפן מיד ליוזף גבלס ובנשימה עצורה ביקש לדבר בדחיפות עם היטלר. לשאלת גבלס לסיבת בקשתו, ענה "תגיד לו שהרייכסטאג עולה באש". גבלס השיב בשאלה: "האם זו בדיחה?", וסירב לספר על הדבר להיטלר. אך לאחר שחקר מצא כי הדיווח נכון, והוא והיטלר נחפזו להגיע לבניין.
בחודש מרץ 1933 נפגש האנפשטנגל עם ג'יימס מקדונלד (מי שעתיד להיות לימים הנציג הדיפלומטי הראשון של ארצות הברית בישראל), שהיה נציג הוועדה לענייני פליטים של חבר הלאומים. במהלך ארוחת ערב שטח האנפשטנגל בפניו את גישת המשטר הנאצי ליהודים. האנפשטנגל אמר לו בגלוי כי ניתן לטפל בקלות בשש מאות אלף יהודי גרמניה, כשמול כל יהודי ניתן להעמיד איש אס אה וניתן לסיים הכל בלילה אחד. מקדונלד סבר בתחילה שהאנפשטנגל דיבר על מאסרים, אך מאוחר יותר בשל תשובתו הגלויה של האנפשטנגל החל לקנן בו חשש עמוק לגורל היהודים בגרמניה. לבקשתו ארגן לו האנפשטנגל פגישה עם היטלר שנערכה ב-8 באפריל 1933. מקדונלד תיאר את הפגישה במכתב ששלח לעיתון הניו יורק טיימס:
שירות נוסף שנתן האנפשטנגל לנאצים, לאחר עלייתם לשלטון, היה השתתפותו בניסיון להרגיע את דעת הקהל בעולם ולבלום את המחאות על היחס ליהודים. בחוברת שהוציאו הנאצים בשנת 1933 בשם "תעמולת הזוועה היא תעמולת כזב – אומרים היהודים עצמם", שיצאה לאור באנגלית ובצרפתית, פורסמו הצהרותיהם של יהודים ידועים בגרמניה ושל ארגונים יהודיים בגרמניה על התנהגותה ההוגנת כביכול של ממשלת היטלר כלפי היהודים. בראש החוברת פורסמו דבריהם של נאצים בכירים. דברי האנפשטנגל בחוברת היו:
בשנת 1934 מלאו 25 שנים לסיום לימודי המחזור של האנפשטנגל באוניברסיטת הרווארד ועמד להיערך בה כנס של הבוגרים. האנפשטנגל הוזמן לכנס ועיתון הסטודנטים הציע להעניק לו תואר כבוד, אך כשנודע דבר בואו הצפוי החלו להישמע קולות מחאה מצד רבים מבוגרי הרווארד. עורכי עיתון הסטודנטים שהציעו להעניק לו תואר כבוד הוקעו. חבר קונגרס יהודי מניו יורק, סמואל דיקשטיין תבע שלא יוּתר לו להפיץ את התעמולה הנאציסטית שלו.
בתגובה הודיע האנפשטנגל בתחילה שלא יגיע לכנס. לדבריו לא יכול היה להבין מדוע שמישהו יתנגד לנוכחותו בהרווארד, רק משום ש"אני מזדהה עם ממשלה שמציגה משהו חדש ושונה מהממסד... אני מטיל ספק אם אלה שנאבקים נגד בואי מייצגים את האמריקניות האמיתית".
בסופו של דבר האנפשטנגל הגיע מגרמניה לכנס והתקבל בכבוד רב. הוא נהנה מהכנסת אורחים של בוגר עשיר וסעד בביתו של נשיא הרווארד, אך תואר כבוד לא הוענק לו ו-1,500 מפגינים אנטי-נאציים הפגינו בכל משך הטקס.
הקרע מהיטלר
עם תחילת תקופת שלטונם של הנאצים החל מעמדו של האנפשטנגל בקרב חוגי השלטון להתערער. על הסיבות לכך יש מספר תאוריות, חלקן סותרות וחלקן משלימות זו את זו:
כבר בשנת 1933 הורחק האנפשטנגל מן החוג הפנימי של היטלר. הדבר השפיע גם על נישואיו; אשתו הפכה להיות פעילה יותר במפלגה הנאצית ולבסוף בשנת 1936 הגישה תביעת גירושין ובני הזוג התגרשו. לימים תתאכזב גם היא מהיטלר ותחזור לארצות הברית.
בעודו מורחק ממוקד העניינים המשיך האנפשטנגל בתפקידו כאיש הקשר עם העיתונות הזרה עד לשנת 1937. בשנה זו נעשה ניסיון לחסלו באופן אלגנטי. באמתלה כי הוטל עליו לבצע משימה במסגרת תמיכתה של גרמניה הנאצית בכוחות הלאומנים במלחמת האזרחים בספרד, נועד האנפשטנגל לצנוח ממטוס על אדמת ספרד בשטח המוחזק על ידי הכוחות הרפובליקנים ולפעול כסוכן עבור הכוחות הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו. הטיסה נערכה ב-10 בפברואר 1937, בעת הטיסה, כאשר שמע האנפשטנגל מהטייס פרטים נוספים על המשימה כביכול, הוא החל לחוש סכנה לחייו, הטייס הודה בפניו לבסוף כי היה עליו להצניחו לאמיתו של דבר בשטח המוחזק על ידי הלאומנים. בכך התאמתו חששותיו של האנפשטנגל כי מדובר בניסיון לחסלו. לבסוף התחשב הטייס בפחדיו, העמיד פנים כאילו יש תקלה במנוע והנחית את המטוס בשדה תעופה קטן ליד העיר לייפציג ואיפשר להאנפשטנגל להימלט. בשל תחושת הסכנה לחייו החליט האנפשטנגל להימלט מגרמניה. הוא בחר בערב אחד בו היטלר, גרינג וגבלס נוכחו בקונצרט של התזמורת הפילהרמונית של ברלין וחצה את הגבול לשווייץ.
אלברט שפר, מראשי המשטר הנאצי, שהיה האדריכל האישי של אדולף היטלר, טען בזכרונותיו כי המזימה לחסל את האנפשטנגל לא הייתה אלא מתיחה אכזרית. לדבריו סיפר גבלס, בעת סעודה בלשכתו של היטלר, כי האנפשנגל התבטא בזלזול על רוח הלחימה של החיילים הגרמנים שלחמו לצד כוחותיו של פרנקו. לשמע הדבר רתח היטלר מכעס ואמר "יש ללמד אותו לקח, את הברנש מוג הלב הזה, שיידע שאין לו כל זכות לחלק ציונים על מידת אומץ לבם של אחרים". שפאר המשיך ותיאר את השתלשלות העניינים שלאחר מכן:
גרסה שנתפרסמה בעיתון "נציונל צייטונג" (Nationale Zeitung) של בזל לאחר מכן קישרה את הנתק של האנפשטנגל מהיטלר ואת מנוסתו מגרמניה בכך שהאנפשטנגל, לדברי העיתון, חשף סוד צבאי ומדיני שגרם לנזק כבד. לדברי העיתון המרשל הסובייטי מיכאיל טוכאצ'בסקי, שנשפט והוצא להורג באשמת קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית וריגול לטובת גרמניה הנאצית, אכן ריגל לטובת גרמניה והאנפשטנגל בפטפטנותו התרברב על קשריו עם המרשל, חשף סוד זה וגרם למותו של המרשל. לגרסה זו לא יהיו בעתיד כל סימוכין והדעה הרווחת היא כי המרשל היה חף מפשע באשמת בגידה לטובת גרמניה והוצא להורג כקרבן שווא.
S-Project
לאחר שהגיע לשווייץ ניסתה ההנהגה הנאצית לשדל את האנפשטנגל לשוב לגרמניה. גרינג ביקש ממנו לראות את תקרית המטוס כבדיחה וגבלס הציע לו להשתתף בהפקת סרט קולנוע, אך הוא לא נענה. לאחר שהאנפשטנגל הצליח בדרך כלשהי להסדיר את יציאת בנו אגון בן השש עשרה מגרמניה, הוא עבר לבריטניה. בבריטניה הושם האנפשטנגל, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, במעצר כנתין מדינת אויב. הוא נחקר על ידי קציני מודיעין בריטים וגילה נכונות לסייע להם. תוך כדי כך חשף גם את הגזענות והאנטישמיות הטבועות בו כשאמר לחוקריו: "ההרס של ההיטלריזם אינו אומר שיקומם של יהודי גרמניה". ופנה אל חוקריו במילים: "אנגלי בלונדיני חייב לדבר עם גרמני בלונדיני".
הבריטים לא נתנו בו אמון והשאירו אותו במעצר. בשנת 1940, כאשר סכנת הפלישה הגרמנית לבריטניה (מבצע ארי-הים) הפכה לאפשרות ממשית, הועברו נתיני האויב העצורים בבריטניה והאנפשטנגל בכללם למעצר בקנדה.
בשנת 1941 מינה הנשיא רוזוולט את העיתונאי ג'ון פרנקלין קרטר ואת האנתרופולוג הנרי פילד לספק לו מידע על גולים מגרמניה ומהארצות הכבושות, כדי לאתר את אלו מביניהם שעלולים להיות מרגלים בשירות הנאצים. בשליחותו של הנשיא הגיע קרטר לקנדה וראיין את האנפשטנגל. קרטר השתכנע כי האנפשטנגל להוט לפעול למען בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית. הוא דיווח על כך לנשיא והנשיא הורה להעביר את האנפשטנגל לארצות הברית. ב-30 ביוני 1942 הוטס האנפשטנגל לארצות הברית במטוס מיוחד תחת השם "ארנסט סדג'וויק". ושוכן במחנה צבאי ליד וושינגטון הבירה. שם נחקר על ידי קרטר ופילד, שרצו לבדוק את התאמתו לתפקיד שיוטל עליו. התרשמותו של פילד הייתה כי האנפשטנגל נראה כאדם בלתי נעים עם אישיות תוקפנית. הוא נחרד לשמוע מפי האנפשטנגל כי הגרמנים צופים מתקפה אמריקאית על קזבלנקה, זאת בזמן שהנחיתה האמריקאית על חופי צפון אפריקה הייתה בשלבי תכנון, והסיק כי קרתה דליפת מידע ביטחוני. רק התערבותו של הנשיא הרגיעה אותו והפיגה את חששותיו כי האנפשטנגל פעל מלכתחילה כמרגל גרמני.
הנשיא רוזוולט, שהכיר אישית את האנפשטנגל מתקופת לימודיהם המשותפת באוניברסיטת הרווארד, סירב להפגש עמו, אבל לאחר שקרא דוחות מחקירתו הסכים לפוגשו ולגייסו למאבק. וינסטון צ'רצ'יל, לעומת זאת, התנגד לכך מפני ששלל את ההבחנה בין נאצים לשעבר טובים לרעים. האנפשטנגל הופגש עם הנשיא. שיחתו עם הנשיא נגעה לפעילותו העתידה בשרותו של המשרד לשירותים אסטרטגיים - ה-OSS. האנפשטנגל, שלא היה יכול להשתחרר מן האנטישמיות שלו, מצא לנכון להתבטא בצורה אנטישמית ובהתנשאות מעמדית. הוא הסביר לנשיא כי ההתנהגות של הצמרת הנאצית נגועה ב"שנאה עצמית יהודית". הוא תיאר באוזני הנשיא את גרמניה הנאצית כ"תוהו ובוהו דינמי" שנגרם על ידי יוצאי מעמד ביניים תחתון מנוון. מקצתם, לטענתו, ממוצא יהודי. בין אלו מנה את הנס פרנק, המושל של פולין הכבושה, שאבי סבו היה לדבריו יהודי. על אלפרד רוזנברג, האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אמר כי היה לכאורה תשעים וחמישה אחוז יהודי. שר החוץ הנאצי יואכים פון ריבנטרופ היה לדבריו מקורב לחוגי יהודים עשירים. בשל "הנפש הנורדית" שלו הוא מצא לנכון להתרחק מהם. לדבריו "אפשר בהחלט לאבחן תכונות יהודיות מסוימות אצל האנטישמים האלימים ביותר".
חרף הבעת דעות זו, בשל החשיבות המודיעינית הנובעת מהיכרותו עם אנשי הצמרת הנאצית, הוטל על האנפשטנגל להיות יועץ ללוחמה פסיכולוגית ופוליטית במלחמה נגד גרמניה הנאצית. הוא הוצב בחווה במדינת וירג'יניה, לשם מילוי תפקידו זה במסגרת מיזם מודיעיני שנקרא S-Project. המיזם נועד לרכז מידע ממקור ראשון על אנשי הצמרת של המשטר הנאצי, אורח חייהם, חולשותיהם וסטיותיהם ולהרכיב פרופיל פסיכולוגי לכל אחד מהם. לצורך כך לא היה האנפשטנל רק נאצי לשעבר, אלה אדם שליווה את היטלר מאז שנת 1922, אחת עשרה שנים לפני עלייתו של היטלר לשלטון, ושימש איש הקשר שלו לעיתונות הזרה במשך ארבע שנות שלטונו הראשונות. ככזה היה מקור בלתי נדלה למידע פנימי מחוגי השלטון בגרמניה הנאצית. הקשר האישי ארוך השנים שלו אל היטלר איפשר לו גם לספק הסברים למעשיו והחלטותיו ותחזיות על המשך צעדיו. האנפשטנגל סיפק מידע על 400 אישי צמרת. על היטלר בלבד הכין דו"ח בן 68 עמודים.
בשנת 1943 ביקש ראש ה-OSS, הגנרל ויליאם דונובן, מד"ר ולטר לנגר, פסיכואנליטיקאי אמריקאי ממוצא גרמני, לערוך ניתוח פסיכולוגי מפורט של אדולף היטלר ולהשיב בעיקר על שתי שאלות: הראשונה - מתוך הנחה שהיטלר הוא סוטה מין, מהי סטייתו? והשנייה - אם גרמניה תובס במלחמה, האם ישנה אפשרות שהיטלר ייכנע? ד"ר לנגר, בעזרת שלושה מומחים, שני פסיכיאטרים ופרופסור למחקר סוציאלי, בדק את כל המידע בדבר הביוגרפיה של היטלר, את החומר המודיעיני אודותיו וערך ראיונות למספר עדים, שהכירו את היטלר אישית בגרמניה, אשר הגיעו לארצות הברית. ארנסט האנפשטנגל והרמן ראושנינג, מי שהיה הנשיא הנאצי של הסנאט של העיר החופשית דנציג, שהפך למתנגד לנאצים, ברח לארצות הברית ופרסם את הספר "שיחותי עם היטלר", היו מחשובי העדים. את ממצאיו הגיש ד"ר לנגר בדו"ח מפורט בן עשרות רבות של עמודים ובו ניתוח פסיכואנליטי של היטלר, הרקע המשפחתי החריג שלו, תסביכיו והאנטישמיות שלו. במענה לשאלה בדבר סטיותיו המיניות של היטלר השיב ד"ר לנגר תשובה שלא ניתן היה להוכיחה באותה עת ואף לא בעתיד לבוא, אך באשר לשאלת התנהגותו הצפויה של היטלר אם תובס גרמניה במלחמה, השיב ד"ר לנגר תשובה חד-משמעית, כי היטלר לא ינהל שום משא ומתן לכניעה או להסדר, אלא יתאבד. תחזית זו אומתה במציאות כאשר היטלר שם קץ לחייו ב-30 באפריל 1945 בבונקר שלו בברלין.
המידע שמסר האנפשטנגל ל-OSS היה רב ערך והועבר אל מחלקת המדינה, אל המשרד למידע מלחמתי (Office of War Information), שתפקידו היה להפיץ תעמולה על האויב המבוססת על נתוני אמת, וכן אל המודיעין של צי ארצות הברית. בשנת 1944, כאשר מעגל המלחמה כבר התהפך ותבוסתה של גרמניה הנאצית כבר נראתה לעין, לא היה הנשיא רוזוולט זקוק יותר לשירותיו של האנפשטנגל. ההקצבות הכספיות למיזם הופסקו והוא הוחזר לבריטניה להמשך מעצרו.
לאחר המלחמה
הבריטים המשיכו להחזיק את האנפשטנגל במעצר גם לאחר תום המלחמה. רק ב-3 בספטמבר 1946 שב האנפשטנגל לגרמניה. בגרמניה הוא הועמד בפני אחד מבתי הדין לדה-נאציפיקציה, טריבונלים שנועדו למנוע עמדות השפעה מאנשי המשטר הנאצי ולהביא להעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים. האנפשטנגל טען כי מאחר שברח מגרמניה הנאצית הרי הוא ממילא אנטי-נאצי. שמו טוהר ב-13 בינואר 1949 כאשר בית הדין החליט כי אין להעמידו לדין כנאצי מאחר שהוא נכלל בספר השחור, שהיה רשימת אישים ומנהיגים בבריטניה, שהוכנה על ידי הנאצים בשנת 1940 לקראת מבצע ארי הים לכיבושה של בריטניה, אשר הגסטפו אמור היה לעצרם וחסלם. הותר לו להמשיך ולהפעיל את העסק המשפחתי של מסחר בחפצי אמנות. הוא עשה חיל בעסקיו והמשיך להתגורר בווילה המשפחתית המפוארת שבה נהג לארח בעבר את היטלר וראשי הנאצים.
אף שבשנת 1934 לא נתקבל האנפשטנגל לטקס מלאות 25 שנים לסיום לימודי המחזור שלו באוניברסיטת הרווארד, הוא ביקש להשתתף בשנת 1959 בטקס למלאות 50 שנה לסיום הלימודים. בבקשה לאשרת כניסה לארצות הברית הודה כי בעבר הייתה דמותו שנויה במחלוקת, אך עתה לדבריו פני הדברים שונים לחלוטין והצהיר: "אני בטוח כי אתקבל בחמימות, וכי למה לא? הרי אני אנטי-נאצי ככל אנטי-נאצי אחר". הוא הגיע להשתתף בטקס והשתתף שוב בטקס שנערך שנת 1970, כשמלאו 65 שנה לסיום הלימודים.
ארנסט האנפשטנגל מת בשנת 1975 במינכן והוא בן 88 שנים במותו. השאלה האם אכן הפך לאנטי-נאצי נשארה פתוחה.
ספרים וסרטים
בשנת 1957 פרסם האנפשטנגל את ספר זכרונותיו מהתקופה הנאצית. הספר יצא לאור בלונדון בשפה האנגלית בשם "היטלר, השנים האבודות" (Hitler, The Missing Years). בשנת 1970 הוא פרסם ספר נוסף בגרמנית על זכרונותיו מתקופתו כאישיות נאצית ועל אלה מתקופתו בארצות הברית בשירותו של הנשיא רוזוולט. הספר, בשפה הגרמנית, נקרא "בין הבית החום לבית הלבן" (Zwischen Weißem und Braunem Haus), הכוונה לבית החום במינכן, שהיה היה המטה הראשי של המפלגה הנאצית בגרמניה והבית הלבן, מעונו של נשיא ארצות הברית.
בשנת 2004 יצאה לאור בבריטניה ביוגרפיה של האנפשטנגל בשם "נגן הפסנתר של היטלר: עלייתו ונפילתו של ארנסט האנפשטנגל, איש אמונו של היטלר, בן בריתו של פד"ר" (Hitler's Piano Player: The Rise and Fall of Ernst Hanfstaengl, Confidante of Hitler, Ally of FDR). בספר, פרי עטו של פיטר קונרדי עיתונאי וסופר בריטי, עורך מדור החוץ של הסאנדיי טיימס, נזכרות שתי טענות של האנפשטנגל, כי הוא זה שיזם את הצדעת הכבוד הנאצית ה"זיג הייל" וכי הוא ניסה לגרום לקשר רומנטי של היטלר עם מרתה דוד  בתו היפה של השגריר האמריקאי ויליאם דוד.
בשנת 1968 הופק בארצות הברית סרט טלוויזיה דוקומנטרי על פי ספרו של ויליאם שיירר "עלייתו ונפילתו של הרייך השלישי". לצד קטעים תעודתיים מיומני קולנוע נכללו בסרט ראיונות עם אחדים מאישי התקופה שנותרו אז עדיין בחיים, שהיו אנטי-נאצים או הציגו עצמם ככאלה. ארנסט האנפשטנגל היה אחד מהם והביא בסרט את גרסתו לאירועי התקופה.
בשנת 1989, ארבע עשרה שנים לאחר מותו, הופק בארצות הברית סרט דוקומנטרי נוסף על תקופת גרמניה הנאצית בשם "המשיכה הפטלית לאדולף היטלר" (The Fatal Attraction of Adolf Hitler), שבמרכזו השאלה איך רוב בני העם הגרמני תמכו בהיטלר, על אף שהוביל אותם למלחמה ולתבוסה. הסרט הורכב מקטעי ארכיון ובהם קטעים בהם צולם האנפשטנגל באותה תקופה.
בארכיון שפילברג שמור קטע מצולם נדיר בן שתי דקות, ללא פסקול, בו צולם האנפשטנגל בשנת 1937, לפני ובמהלך אירוע הצניחה.
כ"ד באב
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בכ"ד אב היא פרשת ראה.
סעדיה
ראו גם
}}
ורונה
ורונה (באיטלקית: Verona) היא עיר עתיקה הנמצאת במחוז ונטו שבצפון איטליה. אוכלוסייתה מונה כ-265,000 בני אדם.
היסטוריה
העיר ורונה נוסדה ב-550 לפנה"ס לערך, ובשנת 89 לפנה"ס הפכה לטריטוריה בשליטה רומית. בשל מיקומה של ורונה בצומת של דרכי סחר, על גדות נהר האדיג'ה, ידעה העיר, עוד מהתקופה הרומית פריחה כלכלית.
בשנת 1117 העיר הייתה במרכז רעידת אדמה בין החזקות בצפון איטליה עד היום.
בשנת 1814 היא נכבשה על ידי אוסטריה ואוחדה עם איטליה רק ב-1866.
תרבות ותיירות
בוורונה ישנם ארמונות מפוארים מתקופת הרנסאנס ואתרים חשובים נוספים מהתקופה הרומית, המושכים לעיר תיירים רבים. בכול שנה בעיר מתקיים פסטיבל יין גדול Vinitaly.
האמפיתיאטרון הרומי
הארנה של ורונה (אמפיתיאטרון רומי) שבנייתו נסתיימה בערך בשנת 50 לספירה, הוא האמפיתיאטרון השלישי בגודלו בעולם. כיום משמש המקום כבמה המרכזית של ורונה ונמצא בלב העיר.
הבית של יוליה
המוקד התיירותי הידוע ביותר בעיר הוא ביתה של יוליה (באיטלקית: Casa di Giulietta) מהמחזה המפורסם רומיאו ויוליה. הבית הוא בית מספר 23 ברחוב Capello בעיר. הסופר האיטלקי לואיג'י דה פורטו היה הראשון שכתב את המחזה על שתי המשפחות בעיר ורונה. המשפחות היו משפחות מוכרות שחיו באותה תקופה בעיר, אולם העלילה הייתה פרי דמיונו של הכותב. בין רומיאו ובין יוליה לא היה כל קשר, ובין משפחותיהם לא היה כל סכסוך. מאוחר יותר עיבד ויליאם שייקספיר את המחזה לגרסה המוכרת שלו כיום.
בחזית הבית נמצאת "מרפסת יוליה" שעליה עמדה יוליה במהלך המחזה. בחצר הבית ניתן למצוא את פסלה של יוליה. המבקרים נוהגים לשלוח יד אל השד הימני של יוליה. לפי המסורת המקומית זוהי סגולה לאהבת נצח אמיתית.
ספורט
לעיר שתי קבוצות כדורגל בסרייה א', הליגה הראשונה באיטליה: קייבו ורונה והלאס ורונה. בענף הכדורסל, הקבוצה הבכירה היא סקאליג'רה ורונה שזכתה בשנת 1991 בגביע האיטלקי ובשנת 1998 זכתה בגביע קוראץ' האירופאי.
יהדות ורונה
היהודים הגיעו לעיר כבר במאה ה-9. בשנת 1146–1147 חי בוורונה הפרשן אברהם אבן עזרא. כמו ברוב הערים באיטליה, בואם של היהודים לעיר היה קשור לעיסוק במתן הלוואות, מקצוע שנאסר על הנוצרים. בנוסף, הותר ליהודים לעסוק ברפואה. בתקופת הרנסאנס נוצר עניין בתרבות היהודית ומצבם היה טוב. הבחירה של היהודים לגור בוורונה נבע מהיחס הסובלני שהיה כלפיהם, חוץ מטלאי צהוב כסמל על בגדם.
בשנת 1555 השתנה המצב. היה זה בעקבות הבולה Cum nimis absurdum של האפיפיור פאולוס הרביעי, אשר קבעה כי היהודים הם רוצחי ישו ואינם יכולים לחיות כאזרחים שווי זכויות בעיר אחת עם הקתולים, ועליהם לגור בתחום נתון - לימים ייקרא התחום גטו. תושבי העיר דרשו זאת בשנת 1526, אך שליטי ונציה, אשר משלו בעיר, התנגדו. רק בשנת 1578 נבחר מקום הגטו, המשפחות התארגנו ותחום הגטו הוגדר רשמית רק בשנת 1599. עברו עוד כעשרים שנה עד שאורגן ורק משנת 1620 הגטו היה לעובדה. הכניסה והיציאה ממנו נעשתה דרך שערים, אשר נשמרו על ידי נוצרים שקיבלו שכרם מהקהילה היהודית. העיסוק העיקרי בו הורשו לעסוק היהודים היה מסחר בבגדים ישנים. בנוסף לכך, נדרשו פעם בשבועיים לשמוע הטפות של כומר נוצרי או לשאת בקנס גבוה.
בשנת 1797 הרס הצבא הצרפתי שנכנס לעיר את שערי הגטו ואפשר ליהודים לגור בעיר כולה, תוך מתן שוויון זכויות מלא. אזור הגטו הפך להיות לתחום מגורים לעניי העיר. בשנת 1924 נהרסו מבנה הגטו ונבנו בו מבנים חדשים. אזור זה נמצא היום במרכז העיר וורונה.
בתחילת המאה ה-16 שימש בה כרב חזקיה מרדכי בשאן; חלק מכתביו נדפס על ידי נינו, הרב והרופא מנחם נווירה, בספר "פני יצחק".
במפקד שנערך בקרב יהודי ורונה בשנת 1942 נפקדו 100 מועסקים: 24 סוחרים, 17 - בעלי מקצוע, 12 - פקידים ועוד. שיעור הנישואין המעורבים היה 55%. התנהגות תושבי העיר, בעקבות חוקי הגזע באיטליה לא הייתה חריגה לעומת המקובל. לפי עדויות באתר האיטלקי הייתה אדישות למצבם.
משטרת ולדיווסטוק
משטרת ולדיווסטוק (ברוסית: Полиция Владивостока), בשמה הרשמי: מינהל משרד הפנים בעיר ולדיווסטוק (ברוסית: Управление МВД России по г. Владивостоку) הוא גוף האכיפה והשיטור בעיר ולדיווסטוק. זהו אחד מגופי המשטרה הגדולים ביותר ברוסיה והגדול ביותר בפרימוריה.
ורונה
יהדות ורונה
בתום המלחמה הוקמה הקהילה מחדש. מספר חבריה היום פחות מ-100 לעומת 340 לפני השואה. בוורונה בית כנסת מעוטר הנמצא בעיר העתיקה, בסמטא סמוכה לרחוב מציני. הסמטא נקראת על שם הפרטיזנית היהודיה, ריטה רוזאני. על קיר הכניסה לבית הכנסת יש שלט לזכרה. מסביב לדלת הראשית קיימים שישה עיטורים מסורתיים: מגדל דוד, מנורת המאור, יד אבשלום, שער הזהב, תורה עוז (עיטור שבמרכזו לוחות הברית עם האותיות א' - י', שמימינם ומשמאלם אריות ומעליהם כתר) וקבר רחל.
משטרת ולדיווסטוק
משטרת ולדיווסטוק הוקמה לראשונה בשנת 1880 וכיום המשטרה היא האחראית הבלעדית על אבטחת העיר בעת שנערכים בה אירועים בינלאומיים גדולים. מפקד משטרת העיר מתמנה ומפוטר על ידי מושל פרימוריה על פי המלצת שר הפנים של פרימוריה הממונה על המשטרה.
ורונה
יהדות ורונה
צילום פנקסי הקהילה מהמאה ה-16, המאה ה-17 ועד שנות השלושים של המאה ה-18 נמצא בארכיון הספרייה הלאומית בירושלים. פנקס הקהילה הוא תיעוד עשיר ומקורי לחיי הקהילה. בנוסף קיים בספרייה הלאומית אוסף תעודות של הקהילה היהודית  מהמאות ה19 וה20
משטרת ולדיווסטוק
היסטוריה
משטרת העיר במתכונתה המודרנית אורגנה בשנת 1922 כחלק ממועצת הביצוע של העיר, כאשר משרד הפנים נותר לגוף המנהל ולאורך השנים גוף המשטרה העירוני אורגן מספר פעמים.
בשנת 1991 מספר מחלקות הוקמו במשטרה בהן המחלקה למאבק בפשעים כלכליים והמחלקה למאבק בפשע מאורגן. מאז העשור הראשון של המאה ה-21 המשטרה סופגת ביקורת רבה על אלימות מופרזת כנגד אזרחים, בעיקר בדיכוי הפגנות מחאה.
המשטרה בתרבות
מחלקת הבילוש של משטרת ולדיווסטוק כיכבה בסרט ההרפתקאות "השותף".
שלמה הרכבי
רבי שלמה הרכבי (מכונה: ר' שלמה גרודנער; בערך 1890–בערך 1942) היה המשגיח של ישיבת שער התורה בגרודנה. נספה בשואה יחד עם תלמידי ישיבתו.
ביוגרפיה
נולד בסביבות שנת 1890, בנם של נחום משה וחיה שיינא שרה הרכבי. למד בישיבת ראדין, והיה מתלמידיו של רבי ירוחם ליבוביץ. בשנת 1908, כשרבי ירוחם התמנה כמנהל הרוחני בישיבת מיר, עברה אתו קבוצת תלמידים מישיבת ראדין ובהם הרב הרכבי. למד כמה שנים בישיבת מיר, ולאחר מכן, בהמלצת רבו רבי ירוחם, נסע למשך תקופה לתלמוד תורה בקלם.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה בין תלמידי הישיבה שברחו לפולין, ולאחר מכן נסע לגרודנה.
נישא לפרידא בילא, בתו הבכורה של חיים בער גרינגרס מקרמנצ'וג, לחותנו היו שבעה בנים ושבע בנות. חתנים נוספים שלו היו הרב דוד רפפורט, בעל "מקדש דוד", הרב אברהם יעקב גורדון והרב ברוך יעקב זמודזאק. לאחר נישואיו של הרב הרכבי הוא לימד בקרמנצ'וג.
הרב הרכבי מסר "שיעור כללי" בישיבה ארבע פעמים בשבוע. בשיעוריו היה מלמד מתורתם של הסבא מקלם ורבו רבי ירוחם ליבוביץ. הוא הנהיג סדרים חדשים בישיבה, חילק את תלמידי הישיבה למספר קבוצות ("ועדים") והיה מכוון כל קבוצה לפי דרגת משתתפיה והישגיהם הרוחניים.
בתחילת שנת ת"ש נכבשה גרודנה בידי הצבא האדום, ויום לאחר הכיבוש הוצא צו לסגירת הישיבה. הרב הרכבי ותלמידיו ברחו לווילנה. ראש הישיבה הרב שקופ, בשל גילו ומצבו הבריאותי, לא הצטרף לפליטי הישיבות ונשאר בגרודנה. כחודש לאחר מכן, בט' בחשוון ת"ש, נפטר הרב שקופ.
עם פלישת הנאצים לברית המועצות, בקיץ 1941, כונסו היהודים בגטו וילנה, משם נשלחו במספר אקציות להשמדה. הרב הרכבי וכל בני משפחתו נספו בווילנה, יחד עם רוב תלמידי ישיבת גרודנה.
ספרו
בשנת תשל"ז הוציא לאור תלמידו הרב זיידל אפשטיין את הספר "מאמרי שלמה" המכיל שיחות של הרב הרכבי שנערכו מכתבי תלמידיו. בשנת תשס"א יצאה מהדורה שנייה של הספר, בשני כרכים המכילים כ-700 עמודים.
יהדות ארגנטינה
יהדות ארגנטינה היא הקהילה היהודית הגדולה ביותר באמריקה הלטינית ובחצי הכדור הדרומי. ראשוני היהודים הגיעו לאזור כנראה כבר במאה ה-16 יחד עם הכובשים הספרדים. ארגנטינה מדינת מהגרים, היא קלטה לאורך הדורות יהודים רבים בני עדות שונות. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 פעל הברון הירש להקמת התיישבות חקלאית יהודית באזורים שונים בארגנטינה, בעיקר במחוז אנטרה-ריוס. פרויקט התיישבות זה נחשב בעיני רבים לאירוע מרכזי בביסוס ועיצוב הקהילה היהודית בארגנטינה. רבים מאנשי הקהילה רואים בפרויקט ההתיישבות את ראשית ההתיישבות ומקור לגאווה, תחושת חלוציות ושורשיות.
החברה היהודית בארגנטינה, שרובה ממוצא אשכנזי, היא חברה עירונית ברובה כיום. חלקה העיקרי של הקהילה נמצא בבואנוס איירס, וחבריה משולבים היטב במארג החברה הארגנטינאית.
היהודים הראשונים בארגנטינה
היהודים הראשונים שהגיעו לארגנטינה, ברחו מפני האינקוויזיציה, אולם הם התבוללו באוכלוסייה המקומית. הקהילה היהודית החלה להתגבש באמצע המאה ה-19 ולכך סיבות ספורות, והעיקריות שבהן היו התגברות המצוקה והרדיפות כלפי הקהילה היהודית ברוסיה, לצד כינון הרפובליקה הארגנטינאית והניסיון למשוך מהגרים באמצעות חוקה המבטיחה שוויון אזרחי לכל וחופש דת. בשנת 1884 גם נחקקו חוקים המתירים חינוך אזרחי וקיום דיני אישות במשרד רישום אזרחי. אלו אף הביאו לניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ארגנטינה לוותיקן למשך 16 שנים. בראשית תקופה זו היו המהגרים בעיקר יהודים מצרפת, ובהמשך המאה גדלה הקהילה במהירות בעקבות הפוגרומים שהיו ברוסיה שהביאו להגירת רבים ממזרח אירופה, שכונו בארגנטינה "רוסוס" (rusos - רוסים), רובם יהודים. מדיניות "הדלת הפתוחה" של ארגנטינה אפשרה למהגרים אליה כניסה ללא תשלום מכס.