cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזף א' ג'ונסטון
שירות בצבא ארצות הברית
ג'ונסטון היה מהנדס בזמן סקר גבול מקסיקו ארצות הברית בשנת 1841; הוא חזר לאזור כמהנדס הטופוגרפיה הראשי של מחלקת טקסס, ושירת שם בין 1848 ל-1853. במהלך שנות ה-50 ניסה ג'ונסטון לקבל בחזרה את דרגתו הקודמת, ושלח מכתבים למשרד המלחמה בהם הציע שיינתן לו תפקיד ביחידה קרבית תחת דרגת לוטננט קולונל. מזכיר המלחמה ג'פרסון דייוויס, מכר של גיונסטון מווסט פוינט, דחה הצעות אלה, כפי שעשה לאחר מכן במהלך מלחמת האזרחים, למרבה רוגזו של ג'ונסטון. למרות חילוקי דעות אלה, דייוויס העריך את ג'ונסטון במידה מספקת על מנת למנות אותו ב-1 במרץ 1855 ללוטננט קולונל ביחידה חדשה - רגימנט הפרשים ה-1 בפורט לוונוורת', קנזס, תחת קולונל אדווין סאמנר. (באותו זמן מונה רוברט אדוארד לי כלוטננט קולונל ברגימנט הפרשים ה-2 תחת קולונל אלברט סידני ג'ונסטון.) בתפקיד זה השתתף ג'ונסטון במבצעים כנגד שבט הסו בטריטוריית ויומינג (לימימים מדינת ויומינג; שטחים חדשים קיבלו בדרך כלל מעמד של "טריטוריה" ושולבו בהמשך בארצות הברית בבתור מדינות), ובפעולות האיבה סביב עתיד העבדות בטריטוריית קנזס טרם היותה למדינה, פרשה הידועה בשם "קנזס המדממת". הוא פיתח ידידות קרובה ויחסי חונך עם אחד הקצינים הזוטרים שלו, קפטן ג'ורג' מקללן. שנים אחר כך יפגוש ג'ונסטון את מקללן מן העבר השני של המתרס, כגנרל בצבא האיחוד.
בסתיו 1856 הועבר ג'ונסטון לבסיס גיוס (בקו"ם) בג'פרסון באראקס, מיזורי. ב-1857 הוא הוביל משלחת מדידה וסיור על מנת לקבוע את גבולה של קנזס. שנה לאחר מכן הוחלף שר המלחמה דייוויס בג'ון ב' פלויד, יליד אבינגטון ודודן של ג'ונסטון מצד אשתו. פלויד היה אפוטרופוס של פרסטון ג'ונסטון. פלויד העניק לג'ונסטון דרגת יצוג קולונל על פעולותיו בקרב סרו גורדו, קידום אשר עורר מירמור בקרב הצבא עקב העדפת קרובים. בשנת 1859 מינה הנשיא ג'יימס ביוקנן את רוברט מקליין, גיסו של ג'ונסטון, כשגריר למקסיקו, וג'ונסטון נילווה אליו לביקור בוורה קרוז. הוא קיבל גם הוראה לבחון נתיבי תנועה צבאיים למקרה של פעולות איבה נוספות מול מקסיקו.
ב-10 ביוני 1860 נפטר בריגדיר ג'נרל תומאס ג'סופ, שהיה קצין אפסנאות ראשי של צבא ארצות הברית. על וינפילד סקוט היה למנות מחליף, הוא נקב בשמות ארבעה מועמדים במקום אחד: אלברט סידני ג'ונסטון, ג'וזף א' ג'ונסטון, רוברט אדוארד לי, וצ'ארלס פרגוסון סמית'. אף על פי שג'פרסון דייוויס, כעת חבר ועדת הסנאט לעניינים צבאיים, העדיף את אלברט סידני ג'ונסטון, מינה פלויד את ג'וזף א' ג'ונסטון לתפקיד.
ב-28 ביוני 1860 קודם ג'ונסטון לדרגת בריגדיר ג'נרל. ג'ונסטון לא נהנה מתפקידו, בהעדיפו תפקיד שטח על פני עבודת אדמיניסטרציה בוושינגטון. בנוסף, הוא סבל מן הלחצים שהביא עימו הסכסוך המתגבר בין הצפון לדרום, ומן הדילמה המוסרית של ניהול משאבי הצבא אשר יכולים היו להביא תועלת לדרום, מקום מוצאו. למרות זאת, הוא לא נכנע לפיתוי, בניגוד לפלויד אשר הואשם בהטיה לטובת הדרום.
מנאסס וסכסוך ראשון עם ג'פרסון דייוויס
כאשר מדינת מוצאו וירג'יניה פרשה מן האיחוד ב-1861, ג'ונסטון התפטר מתפקידו כבריגדיר ג'נרל בצבא הסדיר, הקצין הבכיר ביותר בצבא שעשה כך. בתחילה, ב-4 במאי, הוא מונה למייג'ור ג'נרל במיליציה של וירג'יניה. אולם, שבועיים אחר כך, החליטה ועידת וירג'ניה שרק מייג'ור ג'נרל אחד דרוש למיליציה, ומינתה את רוברט אדוארד לי לתפקיד. לג'ונסטון הוצע מינוי של בריגדיר ג'נרל מטעם מדינת וירג'יניה, אולם הוא סרב, בקבלו במקום זאת ב-14 במאי מינוי של בריגדיר ג'נרל מאת צבא הקונפדרציה. במאי החליף ג'ונסטון את קולונל תומאס "סטונוול" ג'קסון בפיקוד בהארפרס פרי, וביולי ארגן את ארמיית השננדואה.
ב-21 ביולי 1861, בקרב בול ראן הראשון (מנאסס הראשון), הניע ג'ונסטון במהירות את צבאו הקטן מעמק השננדואה על מנת לתגבר את צבאו של בריגדיר ג'נרל פ.ג.ט. בורגארד. אולם, חסרה לו היכרות עם תנאי השטח, ולכן כמחווה מקצועית, הותיר את התכנון הטקטי של הקרב בידיו של בורגארד. באמצע היום, כאשר בורגארד עדיין לא הבין את מהלכיו של צבא האיחוד יריבו, ג'ונסטון החליט שהמיקום המכריע הוא מצפון למפקדה שלו, בגבעת הנרי האוס. הוא הכריז "הקרב שם. אני הולך." בורגארד והמטות של שני הגנרלים קיבלו את החלטתו ורכבו אחריו. בדרך לחזית הוא פגש יחידה מפוררת – רגימנט אלבמה ה-4 – אשר כל קציני השדה שלו נהרגו בקרב, ובאופן אישי כינס אותה ועודד את אנשיה לתגבר את קו החזית של הקונפדרציה. הוא עודד את בריגדיר ג'נרל ברנרד בי המיואש ודחק בו להוביל את אנשיו חזרה אל הקרב. בהמשך שכנע בורגארד את ג'ונסטון שהוא יביא יותר תועלת בארגון הגעת התגבורות להמשך הקרב מאשר במנהיגות טקטית בחזית. אף על פי שבורגארד הצליח לזקוף לזכותו את ההכרה הציבורית בהצלחה, תפקידו של ג'ונסטון מאחורי הקלעים היה קריטי להשגת הניצחון בקרב.
באוגוסט קודם ג'ונסטון לדרגת גנרל מלא – המקבילה לגנרל ארבעה כוכבים בצבא ארצות הברית המודרני – אולם לא היה מרוצה מכך ששלושה קצינים שהיו זוטרים ממנו ב"צבא הישן" היו עכשיו בכירים ממנו. ג'ונסטון חש כי מכיוון שהוא היה הקצין הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית שפרש והצטרף לקונפדרציה, אין זה הוגן שידורג אחרי סמואל קופר, אלברט סידני ג'ונסטון, ורוברט אדוארד לי. מתוך חמשת הגנרלים שמונו באותה עת, רק בורגארד דורג מתחת לג'ונסטון. דבר זה הוביל לאיבה בינו לבין ג'פרסון דייוויס, איבה אשר נמשכה לכל אורך המלחמה. טיעון הנגד של דייוויס היה שתפקידו האחרון של ג'ונסטון היה מינהלי, בעוד תפקידו הקרבי האחרון היה בדרגת לוטננט קולונל; גם אלברט סידני ג'ונסטון וגם רוברט אדוארד לי החזיקו בדרגת קולונל. ג'ונסטון שלח מכתב זועם לדייוויס, אשר נפגע עד כדי כך שמצא לנכון לדון עם הקבינט שלו בנימת המכתב.
ב-21 ביולי 1861 מונה ג'ונסטון לפקד על זירת הפּוֹטוֹמַק ועל ארמיית הפוטומק של הקונפדרציה, וב-22 באוקטובר מונה לפקד גם על זירת צפון וירג'יניה. החורף של 1861–1862 היה שקט יחסית, וג'ונסטון שמפקדתו שכנה בסנטרוויל, עסק בעיקר בארגון וציוד ארמיית הפוטמק. הארמייה הצפונית העיקרית שניצבה מולו נקראה גם היא ארמיית הפוטומק, ומפקדה, ג'ורג' ב' מקללן, עסק גם הוא בהצטיידות ואימונים. מקללן העריך שצבאו של ג'ונסטון בעמדותיו המבוצרות חזק הרבה יותר מכפי שהיה בפועל, ולכן תכנן תימרון אמפיבי על מנת לאגף את ג'ונסטון. במאי נודע לג'ונסטון על תוכניותיו של מקללן, והוא נסוג עם צבאו דרומה לעמדות באזור קלפפר . למהלך זה היו השלכות על שני הצדדים. נשיא הקונפדרציה דייוויס הופתע והתאכזב מן התנועה שלא תואמה מראש, אליה התייחס כ"נסיגה חפוזה." בערך באותו הזמן הצר דייוויס את סמכויותיו של ג'ונסטון על ידי כך שזימן את רוברט אדוארד לי לריצ'מונד על מנת לשמש כיועצו הצבאי, והחל להוציא הוראות ישירות לחלק מן הכוחות שהיו תחת פיקודו של ג'ונסטון. בצד הצפוני הובך מקללן כאשר התברר שכוחו של צבא הדרום היה חלש משמעותית ממה שהעריך. חשוב מכך, נסיגתו של ג'ונסטון אילצה את מקללן לתכנן מחדש את מתקפת האביב שלו, ובמקום לנחות אמפיבית באורבנה, הנקודה המועדפת עליו, הוא בחר בחצי האי וירג'יניה, בין הנהרות ג'יימס ויורק, כזירה שבה יפתח במערכה כנגד ריצ'מונד.
מערכת חצי האי
באמצע מרץ נחת מקללן עם חייליו בפורט מונרו, בקצה המזרחי של חצי האי וירג'יניה, ובתחילת אפריל החל לנוע באיטיות מערבה, לכיוון יורקטאון. תוכניתו של ג'ונסטון להגנת ריצ'מונד בירת הקונפדרציה הייתה שנויה במחלוקת. ביודעו שצבאו של מקללן כפול משלו, ובהבינו כי צי האיחוד יוכל לתת סיוע מכל אחד משני הנהרות החובקים את חצי האי, ניסה ג'ונסטון לשכנע את דייוויס ולי לרכז את ההגנה בביצורים סביב ריצ'מונד. הוא לא הצליח לשכנעם, ופרש את רוב כוחו לאורך חצי האי. מקללן השתהה ארוכות בהכנות למצור על יורקטאון, אך ג'ונסטון נסוג משם לפני שהחל המצור, נלחם בקרב הגנה עז בוויליאמסבורג (5 במאי), ולאחר מכן סיכל ניסיון איגוף אמפיבי באלת'מס לאנדינג  (7 במאי). לקראת סוף מאי הגיע צבא האיחוד עד מרחק של כ-10 קילומטרים מריצ'מונד.
בהבינו שלא יוכל להגן על ריצ'מונד לנצח מפני כוחות הצפון שנהנו מעדיפות בכוח אדם ובארטילריה, במיוחד בתותחי מצור כבדים, החליט ג'ונסטון לעבור למתקפה. הוא זיהה נקודת תורפה בהיערכות כוחותיו של מקללן, אשר היו מפוצלים על ידי נהר צ'יקהומיני שעלה על גדותיו עקב הגשמים, וסחף את רוב הגשרים שחיברו בין הצד הצפוני של החזית לדרומי. ב-31 במאי תקף ג'ונסטון מדרום לנהר בקרב סבן פיינס. תוכניתו הייתה אגרסיבית, אולם מסובכת מכדי שפקודיו יבצעוה כהלכה, והוא לא וידא שהם מבינים את תוכניתו או פיקח עליה מקרוב. הקרב נגמר ללא הכרעה טקטית ברורה, אולם עצר את התקדמותו של מקללן לעבר ריצ'מונד, והתברר בדיעבר כנקודת השיא בפלישתו של מקללן. אירוע משמעותי בקרב היה פציעתו של ג'ונסטון מרסיס פגז ארטילריה שפגע בחזהו וכתפו הימינית. פציעתו הובילה את דייוויס להעביר את הפיקוד לרוברט אדוארד לי האגרסיבי, אשר הוביל את ארמיית צפון וירג'יניה במהלך יתר המלחמה. לי החל לדחוק את מקללן מחצי האי במהלך קרבות שבעת הימים בסוף יוני, והנחיל תבוסה לכוחות הצפון בקרב בול ראן השני  באוגוסט, קרב אשר היווה את השיא במערכת צפון וירג'יניה.
מינוי לפיקוד זירת המערב ומערכת ויקסבורג
הנושא הראשון בו היה על ג'ונסטון לטפל בזירת המערב היה גורלו של ברקסטון בראג. ממשלת הקונפדרציה לא הייתה מרוצה מביצועיו של בראג בקרב נהר סטונס, תחושה אשר הייתה גם נחלת חלק ניכר מפקודיו הבכירים. דייוויס הורה על ג'ונסטון לבקר את בראג ולקבוע האים יש להחליפו. ג'ונסטון הבין שאים ימליץ על החלפת בראג, יהיה הוא עצמו הבחירה הגיונית להחליפו. ג'ונסטון העדיף פיקוד קרבי בשדה על פני מינויו האדמיניסטרטיבי הנוכחי, אולם תחושת הכבוד שלו מנעה ממנו להעדיף את טובתו שלו על חשבון בראג. לאחר שראיין את בראג ומספר מן הכפופים לו, הפיק ג'ונסטון דוח חיובי בעיקרו, וסירב להדיח את מפקד הארמייה. בתגובה, זימן דייוויס את בראג לפגישה בריצ'מונד ומינה את ג'ונסטון למפקד בשדה. אולם, אשתו של בראג חלתה אנושות, והוא לא יכול היה לנסוע. בנוסף לכך, בראשית אפריל נפל ג'ונסטון למשכב עקב סיבוכים מן הפציעה שספג במערכת חצי האי, ותשומת לב ממשלת הקונפדרציה עברה מטנסי למיסיסיפי, שם החל גרנט במערכת ויקסבורג השנייה, מה שהותיר את בראג במקומו כמפקד ארמיית טנסי של הקונפדרציה.
400px|ממוזער|שמאל|[[מערכת ויקסבורג - מבצעי גרנט כנגד ויקסבורג והמצור על העיר (אפריל-יולי 1863).
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}}
ג'ונסטון החל להניע את כוחותיו מערבה על מנת לחבור אל פמברטון כאשר שמע על תבוסתו של זה בקרב צ'מפיון היל (16 במאי) ובקרב נהר ביג בלאק (17 במאי). הניצולים מן הקרב נסוגו אל תוך ביצורי ויקסבורג. ג'ונסטון דחק בפמברטון להימנע מכיתור ולעזוב את העיר על מנת להתאחד עם כוחותיו, שיחד היו רבים משל גרנט, אולם דייוויס הורה לפמברטון להגן על העיר בעדיפות עליונה. גרנט ביצע שתי התקפות חזיתיות אל מול ביצורי העיר שנכשלו שתיהן, ואז פתח במצור. החיילים והאזרחים הנצורים בעיר חיכו לשווא לכוח הקטן של ג'ונסטון שיבוא לעזרם. עד סוף מאי אסף ג'ונסטון כ-24,000 חיילים אך דרש תגבורות נוספות לפני התקפה על גרנט. הוא שקל להורות לבראג לשלוח תגבורות, אך חשש שדילול כוחו יביא לאובדן טנסי. בתקופה זו תוגברה ארמיית הטנסי של גרנט בכ-30,000 חיילים וכוחו הגיע לכ-77,000 חיילים, מה שאיפס למעשה כל סיכוי לפרוץ את המצור על העיר. פמברטון וחיל המצב בוויקסבורג נכנעו ב-4 ביולי 1863. עם נפילת פורט האדסון שבוע אחר כך עברה השליטה על המיסיסיפי לכול אורכו לידי האיחוד, והקונפדרציה בותרה לשניים. נשיא הקונפדרציה דייוויס כתב כי ויקסבורג נפלה "עקב מחסור באספקה מבפנים, וגנרל מבחוץ [ג'ונסטון] שלא רצה להילחם."
היחסים בין ג'ונסטון לדייוויס, שהיו מתוחים מתחילת המלחמה, הפכו מרים עקב חילופי האשמות פומביים על מי נושא באחריות לכישלון בוויקסבורג. דייוויס שקל לפטר את ג'ונסטון, אולם הוא נותר מפקד אהוב על ידי חייליו וקצין פופולרי, והיו לו בני ברית פוליטיים בריצ'מונד, במיוחד הסנטור לואיס ויגפול. במקום זאת צבאו של בראג נותק מפיקודו של ג'ונסטון, מה שהותיר בשליטתו את אלבמה ומיסיסיפי בלבד.
בזמן השלבים האחרונים של המצור על ויקסבורג, החל מייג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס מן האיחוד במערכת טולהומה, ובתוך עשרה ימים דחק את צבאו של בראג ממרכז טנסי, ולאחר מכן מן העיר האסטרטגית צ'טנוגה. בראג השיג ניצחון משמעותי מול רוזקרנס בקרב צ'יקמוגה (19–20 בספטמבר), אולם הובס בידי גרנט במערכת צ'טנוגה בנובמבר. עקב התבוסה התפטר בראג מפיקוד על ארמיית טנסי ונסע לריצ'מונד לשמש יועץ צבאי לנשיא. דייוויס הציע את הפיקוד לוויליאם הארדי, מפקד הגייס הבכיר, אולם הוא סירב. דייוויס שקל את מינויו של פ.ג.ט. בורגארד, עוד גנרל עימו היו לו יחסים רעועים, ואת רוברט אדוארד לי, אשר סירב לעזוב את וירג'יניה. לי המליץ בתחילה על בורגארד, אולם כאשר ראה את חוסר הנוחות של הנשיא מהצעה זו, שינה את המלצתו לג'ונסטון. לאחר לבטים קשים, ב-27 בדצמבר 1863, מינה דייוויס את ג'ונסטון למפקד ארמיית טנסי, בדאלטון, ג'ורג'יה.
מערכת אטלנטה
[[קובץ:Atlanta Campaign May7-Jul2.png|ממוזער|מערכת אטלנטה מדלטון ועד קנסו מאונטיין.
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}}
]]
באביב 1864 התקדם מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן מן האיחוד עם קבוצת ארמיות מצ'טנוגה לאטלנטה. אל מול התקדמותו של שרמן ביצע ג'ונסטון סידרה של נסיגות, בדומה לאסטרטגיה שנקט במערכת חצי האי. הוא בנה עמדות הגנה חזקות, רק כדי לראות את שרמן מאגף אותן במומחיות ומכריח אותו לסגת לקו הגנה אחורי יותר בכיוון אטלנטה. ג'ונסטון בחר בשימור צבאו כערך עליון, ולכן נקט בגישה זהירה מאוד. הוא ניהל את צבאו היטב, האט את התקדמות צבא האיחוד, והנחיל יותר אבדות מאשר ספג.
ביוני המשיכו כוחותיו של שרמן לתמרן באזור דרכי הגישה הצפוניות לאטלנטה, וב-22 ביוני התלקח קרב קולב'ס פארם, ומייד אחריו ב-27 ביוני פרץ קרב קנסו מאונטיין, שבו בפעם הראשונה (והיחידה) תקף שרמן התקפה חזיתית את הביצורים שהכין ג'ונסטון, מתקפה אשר נהדפה תוך ספיגת אבדות כבידות. עם זאת, בשלב הזה כבר היו כוחות האיחוד במרחק 27 קילומטר מאטלנטה, ואיימו על העיר מצפון ומערב. במהלך חודשיים נסוג ג'ונסטון לאורך 175 קילומטרים של שטח הררי נוח להגנה, בעוד הממשל בווירג'יניה הופך מתוסכל ומודאג. כאשר נסוג ג'ונסטון אל מעבר לנהר הצ'טאהוצ'י, המכשול הטבעי האחרון לפני אטלנטה, איבד נשיא הקונפדרציה דייוויס את סבלנותו.
בתחילת יולי שלח דייוויס את ברקסטון בראג לאטלנטה על מנת לאמוד את המצב. לאחר מספר פגישות עם מנהיגים אזרחיים ופקודיו של ג'ונסטון, חזר בראג לריצ'מונד ודחק בדייוויס להחליף את ג'ונסטון. ב-17 ביולי 1864, בפאתי אטלנטה, הדיח דייוויס את ג'ונסטון מתפקידו. במקומו מינה את לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד, אשר בחיקו נותרה המשימה הבלתי אפשרית להגן על אטלנטה, אותה נאלץ לנטוש בספטמבר. החלטתו של דייוויס להדיח את ג'ונסטון הייתה אחת השנויות במחלוקת בכל המלחמה. בניגוד לג'ונסטון השקול והזהיר, היה ג'ון בל הוד קצין אגרסיבי, תוקפני, אך נמהר. הוא נטש את אסטרטגיית הנסיגה וההשהיה שבה נקט ג'ונסטון, והוביל את ארמיית טנסי של הקונפדרציה למתקפה על עורף מערכי האיחוד במערכת פרנקלין-נאשוויל, שם נחל תבוסה מוחצת אשר מחקה צבאו ככוח לוחם. העדר כוחות קונפדרציה מאורגנים בג'ורג'יה והקרוליינות פתחה בפני שרמן את האפשרות להתקדמות מהירה לסוואנה (הצעדה אל הים) ומשם צפונה אל הקרוליינות.
קרוליינה הצפונית וכניעה בבנט פלייס
[[קובץ:Carolinas Campaign.png|ממוזער|מערכת הקרוליינות.
{{legend|#ff0000|הקונפדרציה}}
{{legend|#0000ff|האיחוד}} ]]
ג'ונסטון נסע לקולומביה בקרוליינה הדרומית, והתכונן לצאת לגמלאות. אולם, בעוד שהקונפדרציה הפכה מודאגת מן הצעדה אל הים של שרמן, ולאחר מכן מסעו צפונה דרך הקרוליינות, עלו קריאות מן הציבור להחזרת ג'ונסטון אל תפקידו. פ.ג.ט. בורגארד, הגנרל האחראי על זירת המערב, הראה התקדמות מועטה מאוד בבלימת כוחות האיחוד. יריבים פוליטיים של ג'פרסון דייוויס, כגון הסנטור לואיס ויגפול, הוסיפו ללחץ בתוך הקונגרס. מרי צ'סנאט, אשר תיעדה ביומנה את מאורעות המלחמה, כתבה "חשבנו כי זה מאבק לעצמאות. כעת נדמה כי זה רק קרב בין ג'ו ג'ונסטון וג'ף דייוויס." בינואר 1865 העביר הקונגרס חוק המעניק לרוברט אדוארד לי את סמכויות הגנרל המפקד, והמליץ להחזיר את ג'ונסטון לפיקוד על ארמיית טנסי. דייוויס מינה מיד את לי לתפקיד, אולם סירב להחזיר את ג'ונסטון לתפקידו. בתזכיר ארוך שלא פורסם כתב דייוויס "דעתי על חוסר התאמתו של ג'ונסטון לפיקוד הבשילה לאט, בניגוד לנטייתי, אל אמונה כה מוצקה עד שיהיה זה בלתי אפשרי מבחינתי לבטוח בו שוב כמפקד צבא כלשהו בשדה." סגן הנשיא אלכסנדר סטפנס ביחד עם 17 סנטורים עתרו לרוברט אדוארד לי על מנת שינצל את סמכותו החדשה על מנת למנות את ג'ונסטון תוך עקיפת הנשיא, אולם הוא סירב. במקום זאת, הוא המליץ לדייוויס למנותו.
למרות הסתגיותיו הקשות, החזיר דייוויס את ג'ונסטון לשירות פעיל ב-25 בפברואר 1865. תחת אחריותו היו שני מחלקות: מחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה, ומחלקת קרוליינה הצפונית ודרום ג'ורג'יה; הוא קיבל פיקוד על האחרון ב-6 במרץ. מחלקות אלה כללו שלוש ארמיות, ובכללן את שארית ארמיית טנסי העוצמתית בעבר, אולם היו אלה ארמיות בתואר בלבד. ארמיית טנסי נשחקה עד דק במערכת פרנקלין-נאשוויל, וחסרה ציוד ואספקה. אנשיה לא קיבלו את שכרם במשך חודשים, ורק כ-6,600 היגיעו לקרוליינה הדרומית. בשירות ג'ונסטון היו גם כ-12,000 איש תחת ויליאם הארדי, אשר ניסו ללא הצלחה לבלום את התקדמותו של שרמן, את כוחו של ברקסטון בראג שחשב בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית, וכ-6,000 פרשים תחת וייד המפטון.
ג'ונסטון, שהיה בנחיתות מספרית עצומה, קיווה לאחד כוחות עם חלק מכוחותיו של רוברט אדוארד לי אשר ניצבו בווירג'יניה, להביס ביחד את שרמן, ואחר כך לפנות חזרה לווירג'יניה ולהתמודד עם גרנט. לי סירב בתחילה לשתף פעולה עם התוכנית. (לאחר נפילת ריצ'מונד באפריל ניסה לי להימלט לקרוליינה הצפונית ולאחד כוחות עם ג'ונסטון, אולם אז כבר היה מאוחר מדי.) בהבינו כי שרמן נע במהירות, תכנן ג'ונסטון לאחד את הארמיות הקטנות שלו כח שיוכל להנחית מכה אל מול חלק מבודד מכוחותיו של שרמן, אשר התקדם בשני ראשים נפרדים. ב-19 במרץ 1865 הצליח ג'ונסטון להפתיע את האגף השמאלי של שרמן בקרב בנטונוויל, ונחל הצלחה טקטית ראשונית. עם זאת כוחות האיחוד העדיפים מספרית אילצו אותו לבסוף לסגת אל ראלי, בירת קרוליינה הצפונית. כיוון שלא יכול היה להגן על הבירה, נסוג אל גרינסבורו.
לאחר שנודע לו על כניעתו של רוברט אדוארד לי באפומטוקס קורט האוס ב-9 באפריל, הסכים ג'ונסטון להפגש עם גנרל שרמן בין קווי החזית, בחווה קטנה שנודעה בשם בנט פלייס, סמוך לאן ששוכנת היום העיר דרהאם, בקרוליינה הצפונית. לאחר שלושה ימים של משא ומתן (ב-17, 18, ו-26 באפריל), הסכים ג'ונסטון לכניעת ארמיית הטנסי וכל הכוחות הסרים למרותו בקרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה, ופלורידה. הייתה זו הכניעה הגדולה ביותר במלחמה, וכללה 98,270 חיילים. הנשיא דייוויס חשב שג'ונסטון ביצע מעשה בגידה כיוון שנכנע עם כל כך הרבה חיילים שלא הובסו באופן מפורש בקרב. ג'ונסטון קיבל חנינה ב-2 במאי בגרינסבורו.
לאחר הכניעה היקצה שרמן עשרה ימים של מנות קרב לחיילי הקונפדרציה הרעבים, ואישר להם גם לקחת עימם את הסוסים והפרידות, על מנת שיוכלו לשוב ולעבד את אדמתם. הוא הורה גם על חלוקת תירס, סובין, וקמח לאזרחים ברחבי הדרום. היה זה מעשה נדיבות שג'ונסטון לא שכח מעולם; הוא כתב לשרמן שהתנהגותו "פִּיְיסָה במעט את מה שקודם חשבתי שהוא האסון של חיי, זאת שנאלצתי להתמודד מולך בשדה הקרב."
לאחר המלחמה
ג'ונסטון נאבק לפרנס את עצמו ואת אשתו, אשר נפלה למשכב. הוא התמנה לנשיא קו רכבת קטן, "חברת הרכבות של אלבמה ונהר טנסי", אשר בתקופתו בתפקיד שינתה את שמה ל"קו הרכבת של סלמה, רומא, ודלטון". ג'ונסטון השתעמם בתפקיד זה, והחברה כשלה בגלל העדר מימון. בשנת 1868 הוא הקים חברת ביטוח בסוואנה, ג'ורג'יה, יִצג כסוכן את חברת הביטוח "ליברפול את לונדון את גלוב", וארבע שנים אחר כך כבר הייתה לו רשת של 120 סניפים ברחבי הדרום העמוק.
ההכנסה ממיזם זה אפשרה לו להקדיש את זמנו לעסוקו העיקרי אחרי המלחמה, כתיבת זיכרונותיו, כמו שעשו רבים מעמיתיו הקצינים. סיפרו Narrative of Military Operations (1878) מתח ביקורת חריפה על הנשיא דייוויס ועל רבים מעמיתיו הגנרלים. הוא חזר על עלבונו בדבר דרגתו בצבא בקונפדרציה, וניסה להצדיק את פעולותיו כמנהיג צבאי זהיר. מכירות הספר היו דלות, והמוציא לאור לא ראה ממנו רווח.
ג'ונסטון עבר מסוואנה לריצ'מונד בחורף 1876–1877. הוא שירת בבית הנבחרים ה-46 בין 1879 ל-1881 מטעם המפלגה הדמוקרטית. הוא לא רץ לכהונה נוספת. הוא מונה לנציב מסילות הרכבת בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד. לאחר שנפטרה אשתו בשנת 1887, החל ג'ונסטון לנסוע לעיתים קרובות למפגשים של ותיקי קרבות, שם תמיד התקבל בתשואות. הוא היה חבר של כבוד בעמותת "בני המהפכה האמריקנית" מטעם מחוז קולומביה, ומונה לחבר לאומי בעמותה בשנת 1963.
הנצחה ומורשת
כתביו של ג'ונסטון שמורים בספריית ארל גרג סוום בקולג' על שם ויליאם ומרי.
איוואנובו (מחוז)
מחוז איוואנובו (ברוסית: Ивановская область; תעתיק: איוואנובסקייה אובלסט) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי כ-300 ק"מ ממוסקבה. הוא הוקם ב-11 במרץ 1936.
רוב שטח המחוז הוא בין הנהרות וולגה וקליאזמה.
היסטוריה
האזור ידועה כמקום התיישבות רוסית עתיקה. בימי הביניים השטח היה חלק מנסיכות ולדימיר-סוזדל. במאה ה-19 התפתח באזור מרכז תעשייתי חשוב, בעיקר בתחום תעשיית הטקסטיל.
דמוגרפיה
רובה המכריע של אוכלוסיית המחוז (96%) הם רוסים. העיר הגדולה - איוואנובו, ובה כ-418 אלף תושבים. כ-83% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
עולמו של דיסני
"עולמו של דיסני" היה שבועון ישראלי לילדים בגילאי בית ספר יסודי (גילאי 6–13).
העיתון החל להתפרסם באופן חודשי לאורך 1997 והחל ממרץ 1998 באופן שבועי. עורכותיו של השבועון היו סמדר שיר, הילה איזון וליטל שמש. עורכת השבועון עד סגירתו הייתה מורן זלמה.
ממדורי העיתון
בסוף נובמבר 2010 העיתון נסגר והוחלף בעיתון שקוראים לו "עולם הילדים" שהתחיל להופיע ב-29 בדצמבר 2010, אך לאחר שנה החליטו לסגור גם אותו והגיליון האחרון שלו יצא רק למנויים ב-27 בדצמבר 2011.
סידור פרחים
שמאל|ממוזער|250px|סידור פרחים מ[[חרצית|חרציות עם המילה "אמא" בהלווייה באנגליה]] שמאל|ממוזער|250px|זר פרחים למכונית חתונה סידור פרחים, שזירת פרחים או עיצוב זרים היא אמנות יצירת סידורי פרחים באגרטלים, קערות וסלים, או הכנת זרים מפרחים, עשבים, צמחים קישוטיים וחומרים בוטניים אחרים. בדרך כלל המקצוע קשור לעבודה בחנות פרחים, ומסדרי זרים הם בדרך כלל גם מוכרי פרחים. עם זאת, יש העוסקים בשזירת פרחים לא כמקצוע, אלא כתחביב; וכיום נפוצה גם מכירת זרי פרחים מעוצבים בתחנות דלק, מרכולים, משתלות ובחנויות פרחים מקוונות. העוסקים בסידור פרחים צריכים קשר עין-יד טוב, כך שיוכלו לשזור פרחים בלי לפגוע בהם, וכן הבנה בסוגי פרחים שונים וצורכיהם.
סידור פרחים הוא מקצוע בעל מורשת עתיקה בתרבות המערבית, שכן זרים נחשבו לחלק בלתי נפרד ממסיבות כמו חתונות, מאירועי אבל, ימי הולדת ומסיבות לרגל הוּלדת תינוק. כיום גם נפוץ השימוש בזרים לקישוט חדרי ישיבות, בתי מלון, כינוסים ואף בבתים פרטיים.
קיימים סגנונות שונים בסידור פרחים, מסגנונות מסורתיים מאוד ועד "יצירות אמנות" של ממש. כיום משלבים חלק ממעצבי הזרים גם תכשיטים או דברי מתיקה בסידורי הפרחים שלהם. באזורים מסוימים קיימים סידורי פרחים אופייניים.
בית הכנסת זיכרון משכן שילה
בית הכנסת זיכרון משכן שילה הוא בית הכנסת המרכזי של שילה, הבנוי בצורה שנועדה להנציח את מבנהו של משכן שילה. מיקומה של שילה העתיקה בה שכן המשכן במשך 369 שנה, מזוהה בשילה הקדומה בתוך שטחו של היישוב בן זמננו מצד מערב.
הקמת בית הכנסת
בשנת 1979 יזם עירא רפפורט, תושב שילה, את הקמת בית הכנסת, שיישא אלמנטים של משכן שילה. הוא פנה לאדריכל זלמן דויטש מאלון שבות. לאחר גיבוש התוכנית הצטרף לתכנון שותפו שמשון זלצמן.
מבנה בית הכנסת
הקירות החיצוניים של בית הכנסת עשויים אבן גיר ולא עצי שיטים ויריעות עור כמו במשכן במדבר. השיטה היא כמו במשכן בשילה, כאשר במשכן היו העמודים מבחוץ עשויים אבן כפי שנכתב במסכת זבחים:
מספר העמודים בבית הכנסת תואם למספר הקרשים במשכן כפי שמוזכר בספר שמות: בבסיס העמודים ניצבים אדנים, כאשר לכל עמוד שני אדנים, כשם שבמשכן היו שני אדנים לכל קרש. גג בית הכנסת נעשה מיציקת בטון, דמוית יריעת עור, המקבילה ליריעות שכיסו את המשכן ואת משכן שילה. ניתן להבחין ביציקת הבטון על הגג בעשרה חלקים, המקבילה לעשר היריעות שכיסו את המשכן.
העלייה לעזרת הנשים נבנתה כך שתדמה את מידותיו של כבש מזבח הנחושת שהיה בחצר המשכן. במעלה הכבש, ישנן ארבע פינות עליונות בולטות, שמציינות את קרנות המזבח. בדפנות החיצוניים של המעלה, סומן היסוד, בגובה אמה מהקרקע, (כחצי מטר) שהבדיל במזבח בין מקום זריקת דם של הקורבנות שונים. בניגוד לכבש המזבח, המעלה לעזרת הנשים כולל מעקה, מסיבות בטיחותיות. בשל אילוצי גובה, ממשיך מעלה שני, המתחבר ב-90 מעלות עם הכבש הראשון, עד למפלס עזרת הנשים.
ארון הקודש בבית הכנסת, המקביל לארון הברית, כאשר משני צדדיו הטבעות המיועדות לבדי הארון בהם נשאו בני ישראל את הארון כאשר נדדו עם המשכן במדבר סיני. ארון הקודש נבנה כך שרק רגל אחת מייצבת אותו אל הקרקע, דבר המרמז על המדרש שארון הברית 'נשא את נושאיו' בעת מעבר הירדן בכניסת בני ישראל לארץ. האדריכלים נמנעו מלעצב כרובים בדמות מלאכים, כפי שהיה במקור, והסתפקו בעיטור הנראה ככנפיהם הפרוסות של הכרובים.
בימת הקריאה בתורה במרכז האולם בנויה משיש, בדגם מזבח הזהב, אולם לא במידותיו למעט בגובה. גובה הבמה שתי אמות וקו מפריד בין האמה העליונה לבין האמה התחתונה. לא נבנו טבעות לבדים בצדדיו, כיוון שהן היו מקשות על מעבר המתפללים באולם. גם הזר, שהיה עשוי זהב חסר, אך הקרנות שוחזרו, מעין ריבועים, בכל אחת מארבע הפינות. המזבח הוא החלק התחתון של הבימה החלק העליון הוא שולחן לחם הפנים, שהוא בעצם השולחן שעליו מניחים את ספר התורה.
בנוסף לבימה נבנה גם עמוד לחזן גם הוא בצורת מזבח הזהב.
בכותל הפונה לירושלים (לכיוון דרום) מותקנים חלונות ויטראז' ובהם תמונות סמלי שבטי ישראל. במאפיינים אלה שונה בית הכנסת ממשכן שילה, שפנה לכיוון מערב, ובכך גובר אופיו כבית כנסת (שנהוג להפנות את חזיתו לעבר ירושלים) על אופיו כדגם של המשכן.
על אחד העמודים בבית הכנסת ישנה מנורה דולקת, אם כי לא כדוגמת המנורה במשכן. אובייקט בדמות שולחן הפנים טרם נבנה, אף כי הייתה תוכנית לבנות ארון לספרים בצורת השולחן ומדפי לחם הפנים.
תחת הגג פרוסים בדים מחוברים בלולאות, שמסמלות את כיסויי הבדים השונים למשכן, שכבת העורות הנקראת "המשכן" עליה נפרסו אחר כך השכבות "האוהל" ו"המכסה" הנראים מחוץ למבנה.
בין החלק המיועד למתפללים לבין החלק המוגבה שבו ארון הקודש, נבנו ארבעה עמודים המסמלים את העמודים שנשאו את הפרוכת, שהבדילה בין ההיכל לבין קודש הקדשים במשכן ובמקדש.
גלריה
'''במקור הוויטראז' מורכב מ-6 חלונות כפולים, סך הכול 12 חלונות. התמונה היא איחוד מלאכותי של החלונות'''. את התמונות המקוריות אפשר לראות באתר התמונות בקישורים החיצוניים.
מעיין מרים (נצרת)
מעיין מרים או באר מרים הוא סביל הנמצא בכיכר המעיין בעיר נצרת, ודרכו נבעו בעבר מימיו של מעיין סמוך. על פי אחת המסורות הנוצריות, נהגה הבתולה לשאוב מים במעיין ובו בישר לה המלאך גבריאל את בשורת הולדת ישו.
היסטוריה
בשל קדושת המקום לנוצרים, נבנתה מעליו כנסייה צלבנית ומנהרה קטנה הובילה אליה את מימיו. הכנסייה חסמה את הגישה אל המעיין ועל כן תועלו המים אל מחוץ לה. ב-1263 חרבו הבאר והכנסייה בידי הממלוכים. משהוקמה הכנסייה מחדש בשנת 1750, שוב נחסמה הגישה אל המעיין, ועל כן תועלו מימיו אל בריכה במרחק של 140 מטר מנקודת הנביעה בתוך הכנסייה, ולאחר מכן אל הסביל הניצב בכיכר כיום. בסוף המאה ה-19 הוקמו בית מרחץ וחאן ליד הבאר. המקום שופץ בשנים 1967 ו-2000, וכיום אין זורמים בו מים.
משמעות
לפי אחת המסורות הנוצריות נהגה מרים לשאוב מים מהמעיין, ובאחת ההזדמנויות פגש בה המלאך גבריאל ובישר לה כי הרתה. מסורת זו מקובלת בעיקר על הכנסייה האורתודוקסית, בעוד שהכנסיות המערביות מזהות את מקום הבשורה בכנסיית הבשורה, דרומה משם. הגרסה לפיה המעיין הוא המקום בו ארעה הבשורה לא נזכרה באף אחת מארבע הבשורות, והיא הופיעה לראשונה בבשורה על-פי יעקב, ספר חיצוני מאמצע המאה ה-2: המעיין נחשב לקדוש גם למוסלמים, ויוחסו למימיו סגולות ריפוי. משך דורות נהגו לארוז את מימיו בבקבוקים ולשולחם לאירופה, והכנסייה הקתולית אף העניקה למבקרים בו מחילת עוונות. הסביל והעץ הסמוך לו מופיעים בסמל העיר נצרת.
כושר נשיאה
כושר נשיאה (באנגלית: carrying capacity) הוא מדד המציין את מספר הפרטים של מין מסוים היכולים להתקיים לאורך זמן בסביבה בעלת משאבים מסוימים. (על-פי-רוב קצב התמותה שווה בתנאים אלו לקצב הילודה).
כושר הנשיאה של כדור הארץ
בהקשר של כדור הארץ מתייחס המונח לכמות האוכלוסייה המקסימלית שזה יכול לשאת לאורך זמן מבלי לפגוע בסביבה. יש להגדיר, רמת חיים מסוימת של צריכת משאבים ויצירת פסולת. ככל שרמת החיים תהיה גבוהה יותר כך יוכלו לחיות פחות אנשים על פני הכדור. הנקודה המקסימלית היא נקודה שמעבר לה איכות החיים תחל בהכרח לרדת, גם אם באופן מעשי ניתן עדיין להגדיל את האוכלוסייה.
אוכלוסיית כדור הארץ גדלה במהירות במאה השנים האחרונות. גידול זה, במקביל לגידול ברמת החיים במדינות רבות, הביא גם לגידול משמעותי בצריכת המשאבים. אנו עומדים כעת בפני בעיות חדשות שדורות קודמים לנו לא הכירו. צריכת האנרגיה הממוצעת לנפש עומדת על 45,000 קילו-קלוריות ליום - פי עשרים ממה שהגוף שלנו צורך. זינוק מדהים זה התאפשר הודות לשימוש בדלק מאובנים, שהצריכה האדירה שלו יוצרת בעיות סביבה קשות ועולמיות כגון: זיהום אוויר וזיהום מים, התחממות האטמוספירה לצד שינויים אקלימיים מקומיים כגון מידבור, כריתת יערות ואיבוד פוריות האדמה. נוכח המצב הקשה עלתה השאלה האם אכן דרכי הפיתוח הננקטות כיום הן בנות קיימא.
בעזרת חישובי השקעת אנרגיה ניתן לבדוק את כושר הנשיאה של הסביבה, הן באמצעות שימוש בדלק מאובנים כפי שנעשה כיום, והן באמצעות שימוש באנרגיה חלופית בלבד. באמצעות שימוש באמצעים חישוביים פשוטים ניתן להדגים כיצד האדם מנצל את הסביבה הרבה מעבר לכושר הנשיאה הטבעי שלה. ניתן גם לבדוק האם כל אחד מהתחליפים המוכרים כיום לדלק מאובנים יכול לענות על כושר הנשיאה החדש שנקבע.
בכל ניתוח של השפעת האדם על הסביבה יש לקחת בחשבון את הדינמיות והגידול של המערכת, הן מבחינה מספרית והן מבחינת צריכה לנפש. האדם עבר מזמן את יכולת הנשיאה הסביבתית וכיום הוא מתקיים על שאריות אנרגיה לא מנוצלות מהעבר (דלק מאובנים). ניצול האדם את סביבתו כפי שנעשה כיום הוא הרסני ואף התאבדותי. אנו רואים את ההשלכות מתחילות לצבור תאוצה כיום.
חישוב כושר הנשיאה
ישנן שלוש דרכים שונות לחישוב כושר הנשיאה של כדור הארץ.
התרחיש הקדם תעשייתי
בתרחיש זה מרבית בני האדם מרוכזים באזורים הממוזגים וליד מקורות האנרגיה הטבעיים (בעיקר מים). גודל האוכלוסייה באזור היה מוגבל לכמות האנרגיה שהקרקע סיפקה להם. לבני האדם חסרה הטכנולוגיה להשקעה יעילה של אנרגיה באדמה על מנת להגדיל את התפוקה. הם לא ידעו כיצד לשנות את הסביבה. מכיוון שכך כל רמות האנרגיה הזורמות במערכת היו נמוכות והלחץ של האדם על הסביבה היה קטן.
בתקופה הקדם תעשייתית התרומה של כוח מכני (טחנות רוח, גלגלי מים וכו') הייתה שולית ב"תקציב" האנרגיה של החברה כיוון שהם היו מקורות כוח לא גמישים ולא אמינים. שימוש יעיל בכוח בהמות לעומת זאת, העלה את רמת האנרגיה לנפש. משני סעיפים אלה עולה כי הדבר החשוב ביותר להגדלת כושר הנשיאה של הסביבה בתקופה זו הוא הקרבה למקורות האנרגיה, הנגישות לקרקע נוחה לעיבוד ובהמות. זו הסיבה שגם ביערות טרופיים וגם בחוג הארקטי התושבים לא היו מסוגלים לפתח בכוחות עצמם כלים להגדלת כושר הנשיאה. ישנם גם אזורים שלמים על פני הכדור אשר לא היו ניתנים בכלל לאכלוס. (vitousek et al. 1986). על פי כל הפרמטרים הנ"ל ניתן לחשב את כושר הנשיאה של הסביבה כתומכת במיליארד נפש בצריכה של 20,000 קק"ל ליום לנפש (שהיא צריכה נמוכה).
תרחיש האנרגיה הסביבתית הבלעדית
בהנחה כי הטכנולוגיה הקיימת כיום לקליטת אנרגיה מהשמש, הרוח והמים היא הטכנולוגיה היחידה בשימוש לייצור אורח חיים מודרני, כושר הנשיאה תלוי יותר ויותר בכושר הטכנולוגי שלנו ליצור אנרגיה ליחידת שטח. קליטת אנרגיית השמש לדוגמה, דורשת שטח רב לייצור אנרגיה לנפש ולכן מגבילה את כמות האוכלוסייה. מכאן שככל שרמת הצריכה תעלה, כך צפיפות האוכלוסייה המקסימלית תרד ולהפך. במודל חישוב כושר הנשיאה הניחו החוקרים שכל הקרקע הפנויה על פני הכדור משמשת לצריכת אנרגיה בעוד נתח שולי נשמר לגידול מזון, זאת כיוון שכמות האוכלוסייה המקסימלית הוא קטן והחוקרים לא צופים בעיה עם אספקת מזון. בצפיפות נמוכה זו לאדם לא תהיה השפעה שלילית בלתי הפיכה על הסביבה. בחישובם גם הניחו החוקרים ניצולת מרבית של האנרגיה הנקלטת ולמרות זאת כושר הנשיאה של הסביבה בצריכה נמוכה של 20,000 קק"ל ליום לנפש (כבסיס להשוואה עם התקופה הקדם תעשייתית) עומד על 825 מיליון נפש בלבד. ברמת צריכה מערבית של 100,000 קק"ל לנפש ליום ניתן יהיה לקיים 165 מיליון נפש. העובדה שכך ניתן יהיה לקיים פחות אנשים מאשר בתקופה הקדם תעשייתית נובעת מכמות השטח שצריכה כל נפש על מנת לייצר את האנרגיה שלה. צפיפות האוכלוסייה (7 מיליארד איש) הנהוגה כיום בעולם היא אפשרית רק בזכות הנצולת הגבוהה של דלק המאובנים המחזיר לאדם *9 מהאנרגיה שהאדם משקיע בייצורו. למרות שהוכח שלא ניתן להחליף את כל האנרגיה באלטרנטיבות נקיות, ארגונים ירוקים רבים תובעים זאת מבלי לדעת את ההשלכות לכך.
תרחיש המשבר (עסקים כרגיל)
כדור הארץ יכול לספק את צורכיהם של שבעה מיליארד אנשים כיום רק הודות לשימוש באנרגיה פוסילית, אבל, שינוי טכנולוגי של החקלאות יכול להביא לתוצאות הרות אסון אם לא יבוקר בקפידה. ניצול יתר של הנוטריינטים בקרקע מביא לכך שהפוריות תרד לאחר שנים מעטות של עיבוד כל חלקה. ניצול יתר של מי תהום, המלחת קרקע, איבוד חלק מהמגוון הביולוגי וזיהום השדות וסביבתם מצביעים על כך שהמערכת החקלאית בימינו אינה בת קיימא. מערכת בת קיימא יכולה להרשות לעצמה לאבד עד טון קרקע להקטאר כל שנה, כיום בכל העולם נהרסים בממוצע 20–40 טון להקטאר כל שנה (pimentel et al. 1989). בהתחשב בכך שלטבע לוקח 500 שנה להפיק 2.5 ס"מ קרקע, המערכת מראה אי יציבות קיצונית. כיום אין תחליף טוב ועולמי לפוריות קרקע ונראה כי באספקת מזון ל-7 מיליארד איש אין מנוס מפגיעה בפוריות הקרקע ובכמות מי השתייה. הגזע האנושי חי בעצם מעל הרמה הרצויה של אוכלוסייה. השינויים המהירים בטכנולוגיה מקשים על המודל להעריך זמן לקריסת המערכת אך אין ספק שהמערכת בהידרדרות ובעקה. על פי הנחות התרחיש מרבית הקרקעות הניתנות לעיבוד כבר מעובדות ולא ניתן להגדיל את תפוקתן בהרבה, (מה גם שיש לנטוש כל שנה קרקעות רבות שנוצלו מעבר לכוחן). אם רוצים להגדיל את התפוקה בחקלאות יש לייעל את הגידולים ולא להרחיב את הקרקע. עד שנת 2025 האוכלוסייה אמורה לגדול ל-8 מיליארד בני אדם. רמת הצריכה בכל העולם ברמת עליה כמו גם כמות ייצור הזבל והפגיעה במשאבים המקומיים. כבר כיום אנו עדים לירידה מתמדת ברמת החיים הכללית. על פי חישוב גס (e.p.odum 1971;1989), על מנת לשמור על יציבות המערכת יש לשמור על כ-30% מהקרקע פראית. מכיוון שבני אדם מתיישבים בעיקר על קרקע פורייה בעוד הקרקע שנותרת "פראית" היא בדרך כלל ספקית אנרגיה שולית למערכת כמו מדבר או פסגות הרים סביר להניח שיש להשאיר שטח גדול אף יותר. דרך נוספת להגדיל את היציבות היא שימוש בטכנולוגיה העומדת לרשותנו להשקעה בסביבה ולהגדלת כושר ייצור האנרגיה שלה ולא רק שאיבה מהסביבה.
בירה טייבה
בירה טייבה היא בירה המיוצרת במבשלה בכפר הפלסטיני-נוצרי טייבה, הנמצא סמוך לרמאללה. הבירה משווקת בשטחי הרשות הפלסטינית ובישראל, וזוכה גם להצלחה בינלאומית.
היסטוריה
מבשלת בירה טייבה הוקמה בשנת 1994 על ידי האחים דאוד (דייוויד, כיהן בעבר גם כראש עיריית טייבה) ונדים ח'ורי, פלסטינים נוצרים ילידי הכפר טייבה שחיו שנים רבות בארצות הברית. נדים ח'ורי סיים לימודי הסמכה בייצור בירה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, ולאחר חתימת הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית החליט לשוב לכפר הולדתו ולהקים בו מבשלת בירה ייחודית יחד עם אחיו ואביו, כנעאן ח'ורי. ליוזמתם קיבלו את ברכת הדרך של יאסר ערפאת. את המבשלה, על שטח בפאתי הכפר, הקימו בעזרת ציוד שרכשו בארצות הברית וחומרים שייבאו מאירופה.
הבירה הראשונה מתוצרת מבשלת טייבה הושקה ב-1995, בירת אייל בהירה בשם "גולדן", ותוך שבועות אחדים הגיעו מכירותיה לאלפי בקבוקים בשבוע. הבירה החלה מיוצאת לירדן ולישראל, ועם התבססות הצלחתה הושק מותג בירה שני בשנת 2000 – בירת אייל כהה בשם "דארק". לקראת סוף אותה שנה פרצה האינתיפאדה השנייה, והמציאות החדשה של מתיחות ביטחונית, סגרים ומחסומים פגעה קשות בשיווק ובהפצה. מכולות שלמות של בירה נתקעו בצד הפלסטיני של המחסום, וסחורתן התקלקלה. הייצור פחת ב-80%, המבשלה נקלע לקשיים, 15 מתוך 20 עובדיה פוטרו, והמפעל כמעט שנסגר. רק בשנת 2005 חלה התאוששות, היקפי הייצור עלו בחזרה, והשיווק התייצב על כ-300 אלף בקבוקים בשנה, כולל יצוא לאירופה, ארצות הברית ויפן.
שיווק והפצה
בירה טייבה נמכרת בשטחי הרשות הפלסטינית, אך נתקלת בקשיי הפצה בשוק שרובו המכריע מוסלמי. בערים בית לחם ורמאללה, הנחשבות ליברליות יחסית ובשתיהן יש מיעוט נוצרי משמעותי, הבירה נמכרת בחופשיות; לעומת זאת, באל-בירה מכירת משקאות אלכוהוליים אסורה. האחים ח'ורי יזמו השקת מותג בירה ללא אלכוהול, למכירה בארצות ערב ובשוק המוסלמי.
לעידוד המכירות בשוק הישראלי קיבלה בעבר מבשלת הבירה בטייבה תעודת כשרות מרב ההתנחלות הסמוכה, עופרה, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה הוסרה הכשרות מפני שההשגחה נעשתה בלתי אפשרית. עדיין, קיימים קשיים ביטחוניים בשיווק לישראל, ולמרות ביקורות מצוינות שהבירה זוכה להן בשוק זה היא נתקלת בקשיי מיתוג. כדי להתגבר על המגבלות והעיכובים שבשיווק בירה לאירופה דרך נמלי הים והאוויר של ישראל, החלה בשנת 2007 מבשלת בירה בבלגיה לייצר בזיכיון את מוצרי בירה טייבה המיועדים לשוק האירופי, ואלה משווקים באמצעות חברה גרמנית.
בירה טייבה מציעה מספר לייבלים: אחת לשנה מאז 2005, בחודש אוקטובר, מארגנת עיריית טייבה בשיתוף המבשלה פסטיבל בירה בנוסח האוקטוברפסט של מינכן, שנמשך יומיים ומושך אלפי מבקרים מרחבי העולם לכפר.
סטאורוליט
סטאורוליט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקטים במבנה בצורת איים), שצבעו בדרך כלל חום אדום. המבנה הכימי שלו מורכב למדי כאשר ברזל, מגנזיום ואבץ נמצאים ביחסים משתנים במינרל. בזמביה קיימת גרסה נדירה בגוון כחול של המינרל הקרויה לוסקיט שבה קובלט מצוי במקום הברזל.
תכונה ייחודית לסטאורוליט היא שהגבישים שלו נוצרים לעיתים קרובות כגבישים תאומים בצורה אופיינית של צלב. בדגימות בהם נראים גבישי הסטאורוליט בבירור, יש להם צורת מנסרה. לרוב הם גדולים יותר מהגבישים של המינרלים העוטפים אותם והם מכונים פורפירובלסטים. בפועל קיימים שני סוגי גבישי תאומים. כאלו שהזווית בין שני הגבישים היא 60°, וכאלו שהזווית בין הגבישים היא בת 90°. התצורה הנפוצה יותר היא של גבישים תאומים שהזווית ביניהם היא בת 60°, אבל הגבישים שהזווית ביניהם היא בת 90° פופולריים יותר בשל הדמיון לסמל הצלב הנוצרי. בדגימות נדירות יש מופעים משולבים של שני סוגי התאומים ויש להם צורה של כוכב קורן בן שש קרניים.
בבדיקת שקף (פרוסת סלע בעובי של כ־0.03 מ"מ) של סטאורוליט תחת מיקרוסקופ פטרוגרפי (מיקרוסקופ שבו האור מקוטב) מופיע הסטאורוליט בדרך כלל בתצורת תאומים ומראה שבירה כפולה ברמה דומה לקוורץ, כשגבישי התאומים מציגים המשכיות אופטית. ניתן לזהות את הסטאורוליט בסלעים מותמרים בשל צורת הגבינה השווייצרית (כשבתוכו גרגירי קוורץ) ואופיו הפורפירבלסטי.
מקור השם מיוונית, "סטאורוס" הוא צלב ו"ליתוס" היא אבן והוא ניתן למינרל בשל צורת התאומים הידועה שלו. סטאורוליט הוא מינרל הנוצר בשלבים המאוחרים יותר של התמרה אזורית של סלעי משקע פֶּליטים לאמפיבוליט (סוג של סלע מותמר). הסטואורוליט מופיע יחד עם אלמנדין (סוג של גארנט), נציצים, קיאניט ומינרלי התמרה אחרים, משום כך הוא אחד ממינרלי האינדקס שקיומם מאפשר לשער את הטמפרטורה, העומק והלחץ שעבר הסלע בזמן ההתמרה.
תפוצת הסטאורליט נרחבת. מקומות בולטים בהם ניתן למצוא סטאורוליט כוללים את: רוסיה, שווייץ, אוסטריה, צרפת (בברטאן יש גבישים תאומים גדולים), איטליה, ברזיל וארצות הברית (ג'ורג'יה - סטאורוליט הוא המינרל הרשמי של מדינה זו, מונטנה וטנסי).
שימושי הסטאורוליט
תצורת הצלב של הסטאורוליט מבוקשת כאבן לשיבוץ בקמעות, כך למשל נמכרת האבן בצפון קרולינה בכינויים "אבן העלפים" (Elf Stone) ו"אבן הפיות" (Fairy Stone).
DeLi Linux
דלי לינוקס (באנגלית: Desktop Light Linux; תעתיק מקוצר: DeLi Linux) הייתה הפצת גנו/לינוקס עם מערכת ניהול חבילות מבוססת Pacman. ההפצה פותחה על מנת לספק מענה ראוי למחשבים בעלי חומרה חלשה והכילה ממשק משתמש פשוט, יעיל וחסכונית במשאבים.
ההפצה פותחה על ידי הנרי ינסן (Henry Jensen), שוחררה בתאריך 2 בנובמבר 2002 (גרסה 0.1) וניתנת להורדה כגרסה הנטענת מתקליטור אתחול.
ההפצה דורשת זיכרון וירטואלי בנפח 32 מגה בייט, מעבד בעל ארכיטקטורת 32 סיביות (386) ודיסק קשיח בגודל של 750 מגה בייט.
המערכת מופצת כשעליה מותקנות מראש תוכניות רבות כגון: עורך הטקסט Elvis, דפדפן האינטרנט NetSurf, מעבד התמלילים Abiword, חבילת יישומים משרדיים Siag Office ועוד.
איש מצליח (סידור)
איש מצליח הוא סידור תפילה נפוץ, בהוצאת מכון הרב מצליח שעל יד ישיבת כסא רחמים, בעריכת הרב אדיר עמרוצי ע"פ שיטתו ונוסחאותיו של הרב מאיר מאזוז, אביו הרב מצליח מאזוז, ושיטתו בדקדוק של אחד מזקני רבני ג'רבא, הרב שאול הכהן בספרו לחם הביכורים. הסידור הוא בנוסח עדות המזרח על פי מסורתם של יהודי צפון אפריקה.
מאפיינים
הסידור מתאפיין בטיפוגרפיה פשוטה, הכוללת שימוש בגופן "פרנק-ריהל" באותיות מוגדלות, סימון הבדלים בין שוא נע לשוא נח, בין קמץ קטן לקמץ רחב, הבחנה בין דגש קל לדגש חזק, כוונת שמות ה' ועוד.
בסוף הסידור מופיע קונטרס "לאוקמי גרסה" מאת הרב מאזוז, ובו רשימה של הכרעות הנוסח לפי שיטתם.
בנוסף לסידור הרגיל, יצאו מחזורי תפילה לחגים, ותיקון קוראים.
ביקורת
מטרת הסידור ביציאתו הייתה ליצור סידור שתואם את שיטת חלק גדול מהראשונים (כדוגמת הבית יוסף), והתקבל בברכה על ידי רבנים חשובים כמו הרב עובדיה יוסף, הרב דב איסר הכהן קוק, הרב שלמה משה עמאר, הרב יצחק ברדא (על אף שרק הרב ברדא תמך בשיטתו). מלבד זאת, הוא גם עורר ביקורת רבה מצד רבנים אחרים שנקטו כשיטת החיד"א שאין לשנות את הנוסחאות המקובלות בתפילה.
מערכת הנשימה
מערכת הנשימה באדם ובשאר בעלי החוליות היא המערכת האחראית לחימצון הדם. באמצעות הדם המחומצן מתקיימת אספקת חמצן לכל תאי הגוף, שם הוא בעל תפקיד חשוב בנשימה התאית. מערכת הנשימה אחראית גם לפליטת הפחמן הדו-חמצני, המהווה תוצר לוואי לתהליך הנשימה התאית. מערכת הנשימה מורכבת מדרכי האוויר העליונות, ודרכי האוויר התחתונות. דרכי האוויר העליונות כוללות את האף, הפה ותחילת קנה הנשימה ודרכי האוויר התחתונות כוללות את המשך קנה הנשימה, הסמפונות והריאות. גם לבית החזה תפקיד חשוב בנשימה והוא כולל את הצלעות, את עצם החזה (סטרנום), את השרירים הבין-צלעיים והסרעפת.
ER (סדרת טלוויזיה)
ER היא סדרת טלוויזיה מסוג דרמה רפואית אשר זכתה בפרסי אמי רבים. הסדרה נוצרה על ידי הסופר מייקל קרייטון ומתרחשת בעיקר בבית החולים הדמיוני "קאונטי ג'נרל" (המחוזי הכללי) שבמחוז קוק, שיקגו. הסדרה הופקה על ידי הפקות קונסטנט ו"אמבלין אנטרטיינמנט" ביחד עם האחים וורנר. ER הם ראשי התיבות של "Emergency Room", טיפול נמרץ בעברית. היא הסדרה השנייה הארוכה ביותר של חברת NBC (אחרי חוק וסדר), ולה 15 עונות.
מערכת הנשימה
מבנה ותפקוד במערכת הנשימה של האדם
האף – תפקידו סינון וחימום האוויר. רק חלקו הקטן של האף בולט משטח הפנים. מאחוריו נמצא חלל גדול פי שניים, הנקרא מערות-האף והוא חצוי על ידי מחיצה-האף. בתוך חלל האף מצויות שלוש קונכיות עשויות עצם ומצופות רירית ריסנית.זו שכבת שערות מיקרוסקופיות וריריות הקולטות חלקיקי אבק ומזהמים אחרים. מבנה האף על רכיביו מגדיל מאד את שטח המגע עם האוויר, לכן גם מתרחש בו ליחלוח האוויר וחימומו. שטח הפנים של מעבר האוויר בפה קטן באופן משמעותי מזה של האף והוא אינו מכוסה שיער, ולכן ניקויו וחימומו של האוויר בו מועט, ומכאן עדיפות הנשימה דרך האף.
ER (סדרת טלוויזיה)
תקציר העלילה
הסדרה מתמקדת בסגל בית החולים הכללי המחוזי שבשיקגו, ובפרט - בחייהם המקצועיים והאישיים של הרופאים והאחיות אשר בחדר המיון. מצד אחד, הסדרה מציגה מאורעות המתרחשים בחדר המיון, ההתנהלות היומיומית של הרופאים והאחיות, ואף ניתוחים ותהליכים שונים ומשונים שעל הרופאים לעשות כדי להציל חיים, דבר שלא תמיד עולה בידם. מצד שני, הסדרה גם מציגה את חייהם האישיים של הרופאים והאחיות, מעבר לחדר המיון, את הקשיים שלהם, הטראומות שלהם, מערכות היחסים שלהם וכו'. יוצרי הסדרה הפכו מקום שלכאורה נראה לנו כמקום שרווי בדיכאון וחולים למקום מלא דרמה.
מערכת הנשימה
מבנה ותפקוד במערכת הנשימה של האדם
קנה הנשימה –ממוקם בין הגרון לסימפונות ומוצב בקדמת הוושט. בפתח הקנה נמצא מכסה הגרון (אפיגלוטיס). תפקידו לנתב את האוויר לקנה ואת המזון אל הוושט. האפיגלוטיס הוא פיסת סחוס הסוגרת את הוושט בדרך כלל, וכאשר מתבצע תהליך הבליעה הוא עובר וסותם את הקנה. קנה הנשימה עצמו מורכב מטבעות סחוס לא שלמות (בצורת פרסה), ממוקמות אחת מעל השנייה וביניהן רקמת חיבורוגם רקמה סיבית ושרירית. צורה זו מאפשרת לקנה להישאר פתוח ולאפשר מעבר אוויר תקין גם בזמן התכופפות. מיתרי הקול נמצאים בקנה, מעל נקודת ה"קָרינה" שנמצאת קצת מעל פיצול הקנה, והם מתכווצים ונפתחים בעת הדיבור. אורכו של קנה הנשימה אצל בני האדם כ-10 ס"מ וקוטרו כ-2.5 ס"מ. בקצהו, הקנה מתפצל לשתי סימפונות - אחת לכל ריאה.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 1
פרקים 1–25 (25 פרקים). החלה ב-19 בספטמבר 1994 והסתיימה ב-18 במאי 1995.
מערכת הנשימה
מבנה ותפקוד במערכת הנשימה של האדם
ניתוח פיום קנה נדרש כאשר גוף זר או זיהום מונע כניסתו התקינה של אוויר דרך קנה הנשימה.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 1
בפרק הבכורה, "24 שעות", ד"ר גרין שוקל לעבור למרפאה פרטית לפי בקשתה של אשתו, ג'ן. באותו פרק, האחות קרול האת'ווי, שבעבר הייתה במערכת יחסים עם דאג רוס, מנסה לשים קץ לחייה. באותה תוכנית מתואר גם יומו הראשון בבית החולים של הסטודנט לרפואה ג'ון קרטר. במקור, קרול הייתה אמורה להצליח להתאבד, אבל בסוף לא ידוע מה קורה, ולכן נשאר פתח לחזרתה של קרול. בעקבות תגובת הקהל ג'וליאנה מרגוליס חזרה לסדרה בפרק 3.
מערכת הנשימה
מבנה ותפקוד במערכת הנשימה של האדם
הריאות –כאשר קנה הנשימה מגיע לריאה הוא מתפצל לשני ענפים הנקראים סימפונות. הסימפונות הן צינורות הריאה הראשיים. כל אחת מהסימפונות מתפצלת לעוד סימפונות, קטנות יותר ויותר, עד שלבסוף הן מגיעות לנאדיות הריאה. הריאות עטופות בין שני קרומים - קרומי הפלואורה (אדר, בעברית) שביניהן נוזל השרוי בלחץ נמוך יחסית ללחץ האוויר כך שהקרומים נשמרים צמודים זה לזה. קרום הפלואורה הראשון מחובר לריאה, והשני מחובר לדפנות חלל החזה (כלוב הצלעות והסרעפת). בעת שאיפה מתרחב חלל החזה ויחד איתו קרום הפלואורה המחובר אליו. מאחר ששני הקרומים צמודים, הקרום המחובר לריאות נמשך גם הוא וגורם להרחבת הריאות וליצירת תת-לחץ בתוכן. והתוצאה הסופית היא כניסת אוויר לריאות.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 1
במהלך הסדרה נישואיו של ד"ר גרין מתפרקים, וגם בעבודה יש לו בעיות, לאחר שביצע טעות נוראה בטיפולה של אישה בהיריון. ד"ר רוס מנסה להתמודד עם העובדה שהאחות האת'ווי ממשיכה בחייה. ד"ר לואיס מנסה להתמודד עם אחותה ההריונית שיולדת בסוף העונה. קרטר מנסה להתמודד עם הלחץ והמהירות שבאים עם העבודה בחדר המיון, ובדרך גם מנסה להרשים את הממונה עליו, ד"ר בנטון. קרול חוזרת לחייה הרגילים ומתארסת, וגם מנסה לאמץ תינוק רוסי חולה איידס, אך אינה יכולה בעקבות ניסיון ההתאבדות שלה. ביום חתונתה, ארוסה מתעמת איתה בנוגע למידת אהבתה אליו, והיא מודה שאינה אוהבת אותו כפי שהוא אוהב אותה, והוא עוזב אותה דקות לפני הטקס. ד"ר בנטון מתמודד גם עם הלחץ כמנתח מתמחה וגם בטיפול באימו החולה. לאחר שאימו מתה, הוא נכנס למערכת יחסים עם האחות שטיפלה בה, ג'יני בולה.
עונה 2
פרקים 26–47 (22 פרקים). החלה ב-21 בספטמבר 1995 והסתיימה ב-16 במאי 1996.
מערכת הנשימה
תהליכי השאיפה והנשיפה באדם
ברוב היונקים, תהליך הנשימה מווסת על ידי ריכוז הפחמן הדו-חמצני בדם, ללא כל השפעה של ריכוז החמצן בדם. במערכת הדם נמצאים חיישנים {קולטנים} המזהים את ריכוזו של הפחמן הדו-חמצני בדם. חיישנים אלו שולחים את המידע אל המוח המוארך, שהוא מרכז בקרת הנשימה בגוף. יש לציין שקיימים יונקים ימיים שהם צוללים טובים, כגון כלב הים, שאינם רגישים לריכוזי הפחמן הדו - חמצני.
נבחרת אינדונזיה בכדורגל
נבחרת אינדונזיה בכדורגל, הידועה בכינוי "Merah Putih" היא נבחרת הכדורגל הלאומית של אינדונזיה. למרות גודלה של המדינה ומספר תושביה הרב היא אינה נחשבת לנבחרת טובה במיוחד ביבשת אסיה אך היא אחת הנבחרות היחידות מדרום-מזרח אסיה שיכולה להתהדר בכך שהצליחה לנצח את נבחרת תאילנד.
מערכת הנשימה
תהליכי השאיפה והנשיפה באדם
השאיפה: כאשר יש ריכוז גבוה יחסית של CO<SUB>2</SUB> בדם, המוח שולח הוראה לסרעפת ולשרירים הבין צלעיים להתכווץ. הסרעפת נעשית שטוחה ומרחיבה את נפח בית החזה. גם השרירים הבין צלעיים מתכווצים וגורמים לעליה של הצלעות. השרירים הבין צלעיים והסרעפת מושכים בתנועתם את קרום הפלואורה הראשון. קרום הפלואורה השני נמשך אחריו, ומושך איתו את הריאות. נפח הריאות גדל, הלחץ בתוכן קטן ואוויר נכנס פנימה. כאשר האוויר עובר את מערכת הנשימה העליונה והתחתונה הוא מגיע לנאדיות. שם מתאפשר מעבר בדיפוזיה של הגזים והתמוססות של חלק מהמולקולות שיש באוויר אל נוזל הדם (חנקן, למשל, לא מומס) ומתבצע חילוף הגזים בין הנאדית לדם שבנימים - כלומר העשרת הדם בחמצן (O2) ויציאת חלק מהפחמן הדו-חמצני שבו אל הנאדית. מעבר הגזים בין הדם לנאדית מתבצע בהתאם להבדלי הריכוזים שלהם.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 2
קרטר, עכשיו סטודנט שנה רביעית, נכנס למערכת יחסים עם הסטודנטית הרפר טרייסי. האת'ווי נכנסת למערכת יחסים עם הפרמדיק שפ. הם עוברים לגור ביחד כשהשותף של שפ, ראול, נכווה בכל גופו ומת. מותו של ראול מפתח רגשות אשמה עזים אצל שפ, שהופך לאלים והפכפך, ולאחר שהוא מסרב להצעתה של קרול שילך לפסיכיאטר, הם נפרדים. ד"ר בנטון וג'יני נכנסים למערכת יחסים, אך בסוף העונה נפרדים כי ג'יני רוצה לשקם את הנישואים שלה. ג'יני מגלה שבעלה חולה איידס ולכן אולי גם היא, ובנוסף לכך אולי גם פיטר.
נבחרת אינדונזיה בכדורגל
היסטוריה
נבחרת אינדונזיה, תחת השם "נבחרת הודו המזרחית ההולנדית בכדורגל" הייתה הנבחרת האסייתית הראשונה שהשתתפה בגביע העולם בכדורגל כאשר העפילה למונדיאל 1938. לדאבונה של הנבחרת האינדונזית היא הפסידה כבר במשחק הראשון 6:0 לנבחרת הונגריה והלכה הביתה כבר לאחר הסיבוב הראשון. משחק זה נגד נבחרת הונגריה הוא המשחק היחיד בתולדות הנבחרת במשחקי הגביע העולמי אי פעם. בשנת 1958 ניסתה הנבחרת הלאומית להעפיל למונדיאל 1958 ואף עברו בשלב המוקדמות את נבחרת סין אך לאחר מכן נאלצה לשחק נגד נבחרת ישראל שנגדה לא הסכימה לשחק ונבחרת ישראל עלתה אוטומטית למשחק נגד נבחרת ויילס בו העפילה נבחרת ווילס למונדיאל 1958.
מערכת הנשימה
תהליכי השאיפה והנשיפה באדם
הנשיפה: תהליך הנשיפה הפוך לתהליך השאיפה. זהו תהליך פסיבי ותפקידו - הוצאה של פחמן דו-חמצני החוצה מהגוף. התהליך מופעל על ידי רצפטורי לחץ (קולטני לחץ) הנמצאים בדפנות הריאה. רצפטורים אלו שולחים מסר עצבי למרכז הבקרה הנשימתי, הגורם להרפיית השרירים הבין צלעיים והסרעפת. עקב כך הסרעפת חוזרת למצבה הקודם (הקעור), הלחץ בבית החזה עולה ואוויר יוצא מהריאות, תודות לאלסטיות של רקמות הריאה. לתהליך הנשיפה ישנם שרירים ייעודיים אך בדרך כלל הם לא פעילים והם נכנסים לפעולה רק בעת מאמץ.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 3
פרקים 48–69 (22 פרקים). החלה ב-26 בספטמבר 1996 והסתיימה ב-15 במאי 1997.
נבחרת אינדונזיה בכדורגל
היסטוריה
נבחרת אינדונזיה סבלה מריחוק מפיפ"א מאז לשנת 1958 בגלל דעותיה הפוליטיות של מדינת אינדונזיה והנבחרת הושפעה מכך ישירות ובעקיפין. בשנת 1974 חזרה הנבחרת למפעל אך מאז לא הצליחה להגיע רחוק.
מערכת הנשימה
חילופי הגזים במספרים
מכאן ברור שמערכת הנשימה אינה מנצלת את כל החמצן הנכנס בכל שאיפה, והאוויר הנשוף עדיין מכיל ריכוז גבוה של חמצן. עובדה זו מאפשרת הנשמה מפה לפה בעתות חרום רפואי, במקום שאין אמצעים אחרים.
ER (סדרת טלוויזיה)
עונה 3
בתחילת העונה שלישית, סוזן לואיס יוצאת לפיניקס לגור עם אחותה ואחייניתה. לפני עזיבתה גרין מבין את רגשותיו כלפיה ומתחיל מרוץ נגד זמן כדי להכריז על אהבתו. הוא מגיע בדיוק לפני שהיא עולה לרכבת. הוא עוצר אותה ומצהיר על אהבתו, מתחנן בפניה שתישאר. סוזן עוזבת בכל מקרה, אבל לא לפני שמנשקת את מארק שמצהירה, ברגע שהרכבת עוצרת מחוץ לתחנה, שהיא אוהבת אותו יותר מדי. בתקופה שלאחר עזיבתה, מארק נופל לתוך דיכאון, מפתח גישה מרושעת יותר, ומתחיל לשכב עם האחות הכללית במחלקת המיון, ולאחר תקופה קצרה נפרדים. לקראת סוף העונה, הוא מותקף בשירותי חדר המיון, והוא אף פעם לא תפס את הבריון שתקף אותו. למרות שהתעורר חשד בפי חולים ובני משפחה לשעבר שהמכות שלו היו לא יותר ממעשה אלימות אקראי. הוא הופך להיות יותר ויותר פרנואידית לביטחונו האישי ומתרחק מחברים ובני משפחה. בינתיים, בין דאג וקרול נוצר קירוב שמגיע לשיאו בנשיקה בסוף העונה. קרול הולכת לבית הספר לרפואה, אבל סופו של דבר מחליטה שהיא אוהבת את עבודתה כאחות יותר מדי. קרטר שעכשיו הוא מתמחה, ממשיך להיאבק עם בנטון, ובמיוחד על התייחסותו של בנטון למתמחה בכירוגיה דניס גאנט. בסופו של דבר גאנט מתאבד כאשר זורק את עצמו מול רכבת ולמרות המאמצים של צוות חדר המיון, גאנט מת מפצעיו. קרטר בתקופה שאחרי המוות של גאנט מתחיל להאשים את עצמו ואת בנטון על כך שלא עשו יותר כדי למנוע את התאבדותו של גאנט. בנטון מתחיל לצאת עם קרלה ריס, שנכנסת להיריון ויולדת בלידה מוקדמת את בנו בסוף העונה. ויבר תומכת בג'יני, שנאלצת לחשוף את היותה נשאית HIV בתחילת העונה. בעוד ג'יני מתמודדת עם המצב שלה, היא מתקרבת לרופא ממחלקת מחלות זיהומיות, לפני חזרתה לבעלה לשעבר, אל.