cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טימאר
בעיתות שלום היה שטח הטימאר מעובד על ידי בעליו. הוא היה אחראי לאסוף מסים מהאוכלוסייה שבשטחו. חלק מהמסים הוא היה שומר אצלו וחלק מעביר לשלטון המרכזי באיסטנבול. בעיתות מלחמה היה מגייס בעל הטימאר את הפלאחים המקומיים לקרב.
להבדיל מהפאודל האירופאי (בעל הפייף), לא הייתה למחזיק הטימאר סמכות שפיטה על תושבי הנחלה שהופקדה בידיו. סמכות השיפוט הייתה מסורה בידי הקאדי (כנציגו של הסולטאן) ומחזיק הטימאר היה צריך להוציא לפועל את פסיקת הקאדי.
זיאמט
זיאמט היה טימאר שניתן בתקופת האימפריה העות'מאנית בין המאות ה-14 וה-16 לפקידים בכירים שלא היו אנשי צבא.
מוקאטעה
מוקאטעה הייתה טימאר שניתן לגובי מס.
לונג ביץ'
העיר היא אתר תיירותי פופולרי. בלונג ביץ' נמצאת המרינה הגדולה ביותר בארצות הברית המופעלת על ידי העירייה. מדי שנה מבקרים בעיר 5.5 מיליון תיירים. מועצת העיר עורכת מופעי תרבות רבים כמו פסטיבל המוזיקה השנתי ואירועי ספורט רבים, כגון הגרנד פרי של לונג ביץ, שהוא מרוץ המכוניות הגדול בארצות הברית שמתקיים ברחובות העיר ומדי שנה מגיעים כ-300 אלף איש לצפות בו. בנוסף, מתקיים בעיר מדי שנה מצעד גאווה ענק שמושך אליו כ-120,000 איש - השלישי בגודלו בארצות הברית.
לונג ביץ' היא העיר שבה הגיוון האתני הגדול ביותר בארצות הברית, ויש בה אוכלוסייה רבה בעלת שורשים קמבודים, מקסיקנים, אקוודורים ואפרו אמריקאים.
אוניברסיטת CSULB, שהיא האוניברסיטה השנייה בגודלה בקליפורניה ממוקמת במרכז העיר.
באפריל 2021, פנה נשיא ארצות הברית ביידן לראש העיר רוברט גרסיה בבקשה לאשר לממשלה הפדרלית להשכיר את מרכז הכנסים בעיר לצורך אכלוסם של ילדים שעברו את הגבול ללא הוריהם. ראש העיר, שהגר עם משפחתו מפרו בהיותו בן 5 הסכים מייד לבקשה. במתחם זה יאוכלסו באופן זמני, עד חודש אוגוסט 2021, כאלף ילדים מגיל 3 עד שימצאו עבורם משפחות אומנה.
היסטוריה
בשנת 1843 נקנתה החווה על ידי ג'ון טמפל, אמריקני שהגיע לקליפורניה ב-1827. תוך זמן קצר הפכה החווה לחוות גידול בקר מצליחה וטמפל הפך לאיש העשיר ביותר באזור לוס אנג'לס.
בשנת 1866 טמפל מכר את חוותו לחברה בשם Flint, Bixby & Co בבעלות האחים תומאס ובנג'מין פלינט ולוויליין ביקסבי תמורת כ-20,000$. בשנת 1880 לוויליין ביקסבי מכר 16 קילומטר מהחווה לוויליאם ווילמור אשר רצה להקים עיירת חוות בשם ווילמור סיטי. הפרויקט שלו נכשל והשטח נקנה על ידי התאגדות מלוס אנג'לס ששמה היה "חברת האדמה והמים לונג ביץ'" (Long Beach Land and Water Company). כעבור זמן קצר, הבנקאי איסאייס וולף הלמן רכש חלק ניכר מהשטח, ושם הקהילה שונה ללונג ביץ'. הקהילה הוכרזה כעיר רשמית ב-1888. השטח שלא נמכר, כ-14 ק"מ רבועים, היו שייכים ללוויליין ביקסבי עד מותו בשנת 1916 אז נבנו שכונות חדשות כמו קליפורניה הייטס, ביקסבי נולס ולונג ביץ' הצפונית אשר שייכות כיום לעיירה סיגנל היל שנמצאת בתוך העיר לונג ביץ'.
אקלים
כמו לכל אורך קו החוף של דרום קליפורניה, גם בלונג ביץ' שורר מזג אוויר ים תיכוני עם קיצים חמימים עם לחות גבוהה שיכולה לעיתים ליצור תחושה לא נעימה בגלל מדד החום החורפים קלים עם גשמים מדי פעם. כמו לכל אורך דרום קליפורניה רוב הגשמים יורדים בחודשי החורף ולעיתים אף לגרום לשיטפונות.
התפתחות הקולנוע בלונג ביץ
אחד המקומות מהם התחילה תעשיית הקולנוע של דרום קליפורניה היא לונג ביץ'. חברה בשם בלבואה סטודיוס (Balboa Studios) הייתה ממוקמת בעיר והייתה אחראית לסרטים רבים באותה תקופה. צפונית ללונג ביץ' באזור סיגנל היל היה שטח גדול שהיה שייך לחברה ושם הם צילמו סרטים רבים, ובהם: "קלאופטרה" (1917) בכיכובה של תידה בארה, "עשרת הדיברות" (1923) של הבמאי ססיל ב. דה-מיל בשטח שבו נמצאת העיירה ססיל ביץ', היום דרומית ללונג ביץ', ועוד סרטים רבים.
תעשיית הקולנוע בלונג ביץ
בזכות הקרבה של לונג ביץ' ללוס אנג'לס ולהוליווד בלתי נמנע היה, שלונג ביץ' תיטול חלק בתעשיית הקולנוע המשגשגת של האזור. דוגמה לסדרה פופולרית שצולמה בלונג ביץ' היא The O.C. והסיבה לכך היא כי יותר זול לצלם באזור לונג ביץ'.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית העיר הקבועה בלונג ביץ' 473,577 תושבים, 163,088 משקי בית, ו-99,646 משפחות. העיר היא ה-35 בגודלה בארצות הברית, שביעית בגודלה בקליפורניה ובמקום השני במחוז לוס אנג'לס, אחרי העיר לוס אנג'לס. בין השנים 2009 ל-2013 ההכנסה החיצונית למשק בית בלונג ביץ' הייתה 52,711 דולר, כאשר 20.2% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני. בעיר אוכלוסייה עם 29.2% מתחת לגיל 18, 10.9% בין 18 ל 24, 32.9% מ-25 ל 44, 18.0% בין 45 ל 64 ו 9.1% שהיו בני 65 ומעלה. . הגיל הממוצע הוא 31 שנים.
האוכלוסייה הקמבודית בעיר מונה כ-20,000 תושבים והיא הגדולה ביותר מחוץ לאסיה.
בעיר 3,277 זוגות הנשואים מאותו המין המהווים 2% מהאוכלוסייה. לראשונה מאז 2014 אף מכהן ראש עיר ההומוסקסואל המוצהר הראשון, רוברט גרסיה חבר המפלגה הדמוקרטית.
נמל לונג ביץ' ותחבורה
נמל לונג ביץ' הוא השני בגודלו בארצות הברית. הנמל של לונג ביץ' שוכן ליד הנמל של לוס אנג'לס ויחד הם הנמלים הפעילים ביותר בארצות הברית. קו רכבת מיוחד נוסע מנמל לונג ביץ' דרך נמל לוס אנג'לס למרכז העיר לוס אנג'לס. המסילה שאורכה 32 ק"מ ובעומק 10 מטר מתחת לאדמה, נבנתה בסכום של 2.4 מיליארד דולר. הקו הכחול של הרכבת התחתית של לוס אנג'לס מחבר בין שתי הערים. הקו מתחיל ליד עיריית לונג ביץ' וממשיך דרך מרכז לוס אנג'לס להוליווד ופסדינה. קו נוסף הוא הקו האפור שנגמר במרכז לוס אנג'לס. רכבת עילית מחברת את לונג ביץ' עם לוס אנג'לס וממשיכה לסן פדרו עם תחנות במרכז לונג ביץ'. חברה שמפעילה אוטובוסים בתוך לונג ביץ' ומחוץ לה היא Orange County Transportation Authority buses. בסקר שנערך בשנת 2015, מעל ל-70 אחוז מתושבי העיר העידו שנוסעים ברכבם הפרטי לעבודה ולא בתחבורה הציבורית,
תרבות, מוזיקה ופנאי
מוזיאון לונג ביץ' לאמנות מציע מגוון רחב של אמנות מכל תחום וכולל בתחומו אוניברסיטה לאמנות שנפתחה ב-1973. מוזיאון לונג ביץ' לאמנות לטינית שנוסד ב-1996 הוא מהמכובדים בתחום. בלונג ביץ' יש רחוב שנקרא "רחוב האמנות" (Art Street) שבו ממוקמות גלריות רבות.
בתחום המוזיקה לונג ביץ' הייתה ונשארה ביתם של אמנים רבים כגון בראד נאוול, להקת הפאנק לה שוק, סנופ דוג, וורן ג'י, זאק דה לה רוצ'ה ועוד רבים.
מועצת העיר פועלת לקידום מוזיקה מכל הסוגים ומקיימת פסטיבלים רבים כמו פסטיבל הרגאיי לזכרו של בוב מארלי בחודש פברואר, קונצרט למוזיקה מהוואי בחודש יוני, פסטיבל ג'אז באוגוסט, פסטיבל בלוז בספטמבר וקרנבל ברזילאי בספטמבר.
לונג ביץ' גרנד פרי
מדי שנה בחודש אפריל מתקיים הגרנד פרי של לונג ביץ' ומושך אליו כ-300,000 צופים. במשך 3 ימים מרכז העיר סגור לתחרות מכוניות מרוץ של פורמולה 1. הגרנד פרי של לונג ביץ' נוסד בשנת 1975 כמרוץ פורמולה 5000 ותוך זמן קצר הפך למרוץ פורמולה 1. באותו שבוע מתקיימת בעיר תחרות מכוניות סאדן Trance-AM ומרוצי טויוטה אטלנטיק.
בייסבול
קבוצת הבייסבול של לונג ביץ' היא לונג ביץ' ארמדה שנוסדה ב-1954. מגרשם הביתי הוא בלייר פילד שנבנה ב-1958.
הוקי קרח
קבוצת ההוקי קרח של לונג ביץ' היא לונג ביץ' איס דוגס ומגרשם הביתי הוא לונג ביץ' ספורט ארנה.
כדורסל
קבוצת הכדורסל לונג ביץ' ג'אם שיחקה ב-ABA. כמו כן, מהעיר לונג ביץ' צמחו שחקני כדורסל רבים כמו מייק ביבי, אלטון ברנד וראסל ווסטברוק.
סקי מים
מדי חודש יולי נערכת בעיר תחרות סקי מים קטלינה. המרוץ מתחיל בנמל לונג ביץ'. המשתתפים צריכים לשוט לאי סנטה קטלינה ולחזור לנמל לונג ביץ' (100 ק"מ). התחרות נוסדה ב-1948 ומשתתפים בה גולשי סקי מים מכל רחבי העולם.
גולף
ברחבי לונג ביץ' יש 5 מגרשי גולף עירוניים ומועדון פרטי אחד גדול בשכונת ביקסבי נולס - שכונת יוקרה בעיר. מועדון הגולף של ביקסבי נולס הוא חלק מקאנטרי קלאב ענק שנבנה כבר ב-1917 והוא אחד ממועדוני הגולף הפעילים בארצות הברית.
אולימפיאדה
לוס אנג'לס אירחה פעמיים את המשחקים האולימפיים וכמה תחרויות נערכו בלונג ביץ'. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932), אירחה לונג ביץ' את תחרות החתירה. באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), לונג ביץ' אירחה את תחרות שיט היאכטות וכדורעף. הבריכה של בלמונט פלאזה אירחה תחרויות שחיה אולימפית של ארצות הברית בשנים 1968, 1976 ו-2004. מרוץ האופניים של אולימפיאדה 2028 ייערך בעיר למרות שאת האולימפיאדה עצמה תארח לוס אנג'לס.
פארקים
לונג ביץ' זכתה בפרס העיר הירוקה 3 פעמים ברצף, בשנים 2002, 2003 ו-2004. בעיר יש 92 פארקים בשטח כולל של 13 ק"מ מרובע, ו-3.3 קילומטר מרובע של שמורת טבע אל דוראדו. העיר משתרעת לאורך חוף האוקיינוס השקט לכל אורכה.
פרפור חדרים
פרפור חדרים (באנגלית: Ventricular Fibrillation ובראשי תיבות VF או V-fib; בעברית נקרא גם פרפור לב) הוא מצב חריף ומסכן חיים של אי־סדירות בפעולת הלב, שעיקרו הפסקת הפעילות הסדירה של קוצב הלב הראשי המייצר גירויים חשמליים, הגורמת לאי־סדר מכני בפעולות החדרים בלב. מצב זה גורם לאספקת דם בלתי סדירה לגוף, ועלול להוביל לאיבוד ההכרה, וללא טיפול מתאים לגרום לנזק גופני חמור ובמקרים רבים אף למוות.
מנגנון
תאי שריר הלב מיוחדים בכך שכל אחד מהם יכול להפוך לקוצב חשמלי. במצב רגיל הקוצב הראשי הוא מהיר יותר וחזק יותר על כן הוא 'שולט' על קצב הלב. במצב של פרפור חדרים, נפגע מסיבה כלשהי קצב פעולתו של הקוצב הראשי. תאים מסוימים בלב, שלא מקבלים גירוי חשמלי, שולחים גירויים חשמליים לא-סדירים, כפיצוי על חוסר פעילותו של הקוצב הראשי, ויוצרים גירויים רבים שפועלים על שריר הלב בו-זמנית. הגירוי אינו מתואם ולכן הפעולה החשמלית לא יכולה לייצר את הפעילות המכנית של הלב. אם מקור הגירויים האלה הוא תאים שנמצאים בחדרי הלב, אז המצב מוגדר כפרפור חדרים.
גורמים
אחד הגורמים העיקריים לפרפור חדרים, הוא איסכמיה של שריר הלב. במצבים בהם לא מקבל שריר הלב חמצן במידה מספקת, תאי שריר הלב עוברים למצב של דחק, ומשגרים אותות חשמליים במטרה לשפר את החמצון שלהם, על ידי הגברת קצב פעימות הלב. ריבוי מוקדים חשמליים כאלה מובילים לפרפור, ואם מקורו בחדרים, הרי שזהו פרפור חדרים. במצב של אוטם בשריר הלב יש הפרעה בזרימת הדם לרקמת שריר הלב, תאי הלב לא מקבלים אספקת חמצן ראויה, ועלול להתרחש מצב של פרפור חדרים. גורמים נוספים עלולים להיות הפסקת נשימה (על רקע טביעה, למשל), השפעה חשמלית חיצונית על הגוף (במקרה של התחשמלות, למשל), או כתוצאה מהשפעת תרופות או חומרים אחרים.לרוב, פרפור חדרים מתרחש באנשים מבוגרים, אך הוא עלול להופיע גם בגילאים צעירים יותר, בנוכחות מחלות ילדות או בהשפעת גורמים חיצוניים.
סכנות
הסכנה הבולטת ביותר שעולה ממצב של פרפור חדרים היא מוות. הסיבה לכך היא, שמכיוון שיש הרבה מוקדים שגורמים לכיווץ לא אחיד של שריר הלב, אין כיווץ והרפיה מסודרים של הלב, ופעולת הזרמת הדם לא יכולה להתבצע ביעילות. כתוצאה מכך לא ניתן להרגיש בדופק של אדם שעובר פרפור חדרים, כי כיווץ הלב מאוד לא יעיל. לכן, אדם שחוֹוה פרפור חדרים יאבד את הכרתו במהירות, וייגרם נזק למוחו תוך זמן קצר.
טיפול
לאדם שעובר פרפור חדרים, אין דופק על אף שישנה פעילות חשמלית, שכן מאחר שהיא אינה סדירה היא אינה מייצרת פעילות מכנית של הלב, ולמעשה הלב אינו פועל. יש לבצע על אדם זה החייאה מלאה, בדיוק כמו במקרה של חוסר פעילות חשמלית בלב. יש להזעיק עזרה מיידית למקום האירוע.
הטיפול הבסיסי כולל ביצוע עיסויי חזה והנשמות על מנת לספק לגוף את החמצן והפרפוזיה הדרושים לו. מטרתו של טיפול זה היא שימור הפרפוזיה לאיברי הגוף ובעיקר למוח, על מנת למנוע מוות של תאי המוח. הטיפול הדפנטיבי בהפרעת קצב זו כולל מתן שוק חשמלי בעזרת דפיברילטור. השוק החשמלי משתק את כלל הפעילות החשמלית בלב, ומאפשר לקוצב הראשי לשוב ולשלוט על קצב הלב. לאחר שקצב הלב שב לסדרו, מתאפשרת גם הפעילות המכנית ובכך גם יכולת הזרמת הדם של הלב. מלבד שוק חשמלי, ישנן גם תרופות שמאפשרות השגת שליטה על פעילותו החשמלית של הלב.
בישראל קיים חוק לפיו יש להציב דפיברילטורים במקומות ציבוריים שבהם נמצאים יותר מ-500 איש, במטרה לקצר את זמן הטיפול במקרים של פרפור חדרים.
מונופול מגנטי
בפיזיקה, מונופול מגנטי הוא חלקיק משוער שהוא מגנט עם קוטב אחד בלבד. במונחים טכניים יותר, יהיה לו "מטען מגנטי", באנלוגיה למטען חשמלי. ההתעניינות המודרנית במונופולים מגנטיים נובעת מתאוריות של פיזיקת החלקיקים, בייחוד תאוריות מאוחדות גדולות ותורת העל-מיתר, אשר חוזות את קיומם.
התאוריה הקלאסית של מטען מגנטי קיימת עוד מאז ניסוח משוואות מקסוול (1884), אך היא נחשבת פחות חשובה או מעניינת מהתאוריות הקוונטיות של מטען מגנטי, אשר הוצגו לראשונה ב-1931 במאמר מאת פול דיראק. במאמר זה, דיראק הראה כי אם מונופולים מגנטיים קיימים, הם יסבירו את הקוונטיזציה של המטען החשמלי ביקום. מאז פרסום המאמר בוצעו מספר חיפושים שיטתיים למונופולים. ניסויים ב-1975
וב-1982
הפיקו תוצאות אשר בתחילה היה נדמה כי הן מוכיחות את קיומם של מונופולים, אך כיום מוסכם כי הן לא היו חד-משמעיות.
גילוי מונופולים היא בעיה פתוחה בפיזיקה ניסיונית. התאוריות המודרניות בפיזיקה תאורטית גורסות כי המונופולים קיימים, וחלקן, כמו תורת המיתרים, אף דורשות אותם כתנאי הכרחי לנכונות התאוריה. ג'וזף פולצ'ינסקי, תאורטיקאי-מיתרים בולט, תיאר את קיומם של המונופולים כ"אחד מההימורים הבטוחים ביותר שניתן לעשות בקשר לפיזיקה שעדיין לא נתגלתה". התאוריות הללו לא בהכרח סותרות את הראיות הניסיוניות: בחלק מהמודלים, יש סיכוי נמוך מאוד לחזות במונופולים מגנטיים מאחר שהם מסיביים מכדי להיווצר במאיצי חלקיקים, ונדירים מכדי שחלקיק תועה יתגלה בגלאי חלקיקים.
אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת
אליס, נסיכת הממלכה המאוחדת (Princess Alice of the United Kingdom, 25 באפריל 1843 - 14 בדצמבר 1878) הייתה בתה השלישית של המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט. בשנת 1862 היא נישאה לנסיך הגרמני לודוויג, יורש העצר לדוכסות הגדולה של הסן, ובשנת 1877, עם עלייתו לשלטון, היא הפכה לאליס, הדוכסית הגדולה של הסן.
הנסיכה אליס, בעצמה חברה בבית המלוכה הבריטי, הייתה אם-סבתו של פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
נעוריה
הנסיכה אליס מוד מרי נולדה ב-25 באפריל 1843 בארמון בקינגהאם שבלונדון כילדה השלישית והבת השנייה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. היא למדה יחד עם אחותה הגדולה, ויקטוריה, והייתה קשורה במיוחד לאחיה הגדול, אלברט אדוארד, נסיך ויילס. לאחר נישואיה של ויקטוריה לפרידריך השלישי, קיסר גרמניה, המלכה ויקטוריה הסתמכה על אליס לתמיכה ועזרה. בשנת 1861 הנסיכה אליס, שהייתה אז בת 18, טיפלה באביה כאשר חלה במחלת הטיפוס עד מותו.
נישואים וילדים
ב-1 ביולי 1862 אליס נישאה ללודוויג, נסיך הסן, נכדו של לודוויג השני ונינו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה. החתונה נערכה בבית אוסבורן שבאי וייט ולאחר מכן הנסיכה אליס עברה לגור יחד עם בעלה בעיר דרמשטאדט שבהסן. לזוג נולדו שבעה ילדים:
אליס, כמו אמה ויקטוריה, הייתה נשאית של הגן הגורם למחלת ההמופיליה, אותו הורישה לרבים מצאצאיה.
חייה המאוחרים
הנסיכה אליס דאגה מאוד בנוגע לתנאי הסיעוד לחיילים פצועים במהלך מלחמת שבעת השבועות בשנת 1866, ולכן הקימה את ה"אליס-פראוונבריין" (Alice-Frauenverein, איחוד הנשים) שנועד להכשיר אחיות וסייעים. בשנת 1877 הנסיך לודוויג ירש את אביו כדוכס הגדול של הסן והנסיכה אליס הפכה לדוכסית גדולה. אולם מספר חודשים בלבד לאחר עלייתם של בני הזוג לכס המלוכה חלו כל בני המשפחה, חוץ מהנסיכה אליזבת, במחלת הדיפטריה, והנסיכה מארי, בת הזקונים של המשפחה, נפטרה בגיל שלוש וחצי בלבד. אליס, שטיפלה בכל בני משפחתה החולים, הסתירה את דבר מותה של מארי משאר הילדים החולים במשך חודש כמעט. כשהילדים גילו לבסוף היא ניחמה ונישקה אותם, למרות החשש להדבקות. הדוכסית הגדולה חלתה לבסוף ב-7 בדצמבר ומתה שבוע בלבד לאחר מכן, ב-14 בדצמבר 1878, בדיוק ביום מותו של אביה אלברט. אליס ומארי נקברו זו לצד זו במוזוליאום של משפחת הדוכסים של הסן בדרמשטאדט, ומעל קברן הונח פסל המתאר את אליס מחזיקה בידיה את מארי.
אילן יוחסין וצאצאים
בין צאצאיה של אליס נמנים הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, בעלה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, אלכסיי ניקולאייביץ ואחיותיו, וגאורג דונאטוס, נסיך הכתר של הסן.
ספורטינג קריסטל
קלוב ספורטינג קריסטל (בספרדית: Club Sporting Cristal) הוא מועדון ספורט פרואני, מהעיר לימה, שעיקר פעילותו היא כדורגל.
היסטוריה
הקבוצה מארחת את רוב משחקי הבית באצטדיון אלברטו גאיארדו, אשר מכיל 18,000 מקומות, כשמשחקים עם קהל רב משוחקים בדרך כלל באצטדיון הלאומי.
ספורטינג קריסטל משתתפת בליגת העל הפרואנית משנת 1956, שנה שבה המועדון זכה באליפות הראשונה שלו, ולכן הוא מכונה לעיתים "המועדון שנולד אלוף". הוא נחשב לאחד משלושת המועדונים הגדולים בפרו, יחד עם אוניברסיטריו ואליאנסה לימה.
קריסטל זכתה ב-20 אליפויות של הליגה הראשונה, 18 מהן אחרי הפיכת הטורניר לכלל-ארצי ב-1966 (לפני כן השתתפו בו רק קבוצות מלימה וקאייאו). קריסטל היא הקבוצה הראשונה שזכתה בשלוש אליפויות ברציפות, ב-1994, 1995 ו-1996. ברמה הבינלאומית, קריסטל היא הקבוצה הפרואנית עם הכי הרבה הופעות בגביע ליברטדורס (34), שהישגה הגדול ביותר היה ההגעה לגמר הטורניר ב-1997, אז הפסידה לקרוזיירו מברזיל.
למידת מכונה
למידת מכונה (באנגלית: Machine Learning; לעיתים מכונה גם למידה חישובית) היא תת-תחום במדעי המחשב ובבינה מלאכותית המשיק לתחומי הסטטיסטיקה והאופטימיזציה. התחום עוסק בפיתוח אלגוריתמים המיועדים לאפשר למחשב ללמוד מתוך דוגמאות, ופועל במגוון משימות חישוביות בהן התכנות הקלאסי אינו אפשרי. אין לבלבל בין תחום זה, שבו המחשב הוא הלומד, ובין למידה ממוחשבת, שבה המחשב משמש כעזר למידה על ידי הרצת לומדה או בדרך אחרת.
שני תחומים מקבילים ללמידת מכונה הם תחום כריית מידע (Data Mining) ותחום זיהוי תבניות (Pattern Recognition) שרבים מן הכלים והאלגוריתמים שפותחו בו משותפים לתחומים הללו.
הגדרה
ארתור סמואל הגדיר את למידת המכונה בשנת 1959 כ-"תחום מחקר המאפשר למחשבים את היכולת ללמוד מבלי להיות מתוכנתים באופן ספציפי". טום מ. מיטשל סיפק הגדרה פורמלית יותר: "תוכנית מחשב תיקרא לומדת מניסיון E ביחס למחלקת משימות T ומדד ביצועים P, אם הביצועים של משימות ב-T, בהתאם למדד P, משתפרים עם הניסיון E".
מטרות ושימושים
המטרה המרכזית של למידת המכונה היא טיפול ממוחשב בנתונים מן העולם האמיתי עבור בעיה מסוימת, כאשר לא ניתן לכתוב תוכנת מחשב עבורה למשל, בעיית זיהוי שמומחה אנושי מסוגל לפתור, אך לא מסוגל לכתוב את הכללים לזיהוי בצורה מפורשת, או שהם משתנים עם הזמן ולא ניתנים לכתיבה מראש.
מטרת הלמידה יכולה להיות מידול, חיזוי או גילוי (דטקציה) של עובדות לגבי העולם האמיתי. לדוגמה: עבור זיהוי תווים אופטי ניתן להשתמש בלמידת מכונה כדי לגלות מהי האות הכתובה או המודפסת. מערכות זיהוי דיבור יכולות גם הן להשתמש בלמידת מכונה כדי ללמוד, בהינתן אותות קוליים כלשהם, מהי ההברה שיצרה אותם. דוגמה נוספת היא מערכות המלצה, מערכות המבוססות על נתונים המצביעים על קשר בין קבוצת משתמשים/אנשים אקראית לבין קבוצת פריטים שונים, ויודעת למשל להציע פריטים משלימים ללקוחות, בהתבסס על ניתוח נתונים שנלמדו מהעבר מקבוצת אנשים אחרת, שחיפשה פריטים בעלי מאפיינים דומים.
תאוריה
מספר גישות התפתחו עם השנים בתחום התאורטי של למידת מכונה. ההבדלים ביניהן מבוססים על ההנחות השונות לגבי עקרונות ההיסק המשמשים להכללה מתוך מידע מוגבל. הבדלים אילו מבוססים על הגדרות שונות להסתברות (גישה בייסיאנית לעומת גישה קלאסית) והנחות על הדרך בה נוצר המידע (דיסקרמינטיבי לעומת גנרטיבי). הגישות השונות כוללות את:
בעקבות הגישות התאורטיות צמחו מספר אלגוריתמים מעשיים. למשל, תאוריית PAC עוררה השראה לאלגורתמי Boosting, תאוריית VC הובילה לאלגוריתם מכונת וקטורים תומכים (SVM) והסקה בייסיאנית הובילה לאלגוריתמי רשתות בייסיאניות.
ניתן לזהות שלוש גישות שונות לפתרון בעיות החלטה:
סוגי למידה
נהוג לחלק את אלגוריתמי למידת המכונה למספר סוגים:
אלגוריתמים נפוצים
למידת מכונה כוללת אוסף ידוע של כמה עשרות אלגוריתמים. ניתן לסווג אלגוריתמים אילו על פי מספר תבחינים.
עצלנים (Lazy) מול חרוצים (Eager)
אלגוריתם עצלן לא מבצע חישוב עד שלא מתבקש לענות על שאלה. כאשר נשאלת שאלה האלגוריתם אוסף נתונים רלוונטיים, מבצע חישוב ונותן תשובה. דוגמה לאלגוריתם עצל הוא אלגוריתם שכן קרוב.
למולם האלגוריתמים החרוצים משתמשים בנתוני הלימוד על מנת לבנות מודל מתמטי אשר מהווה בסיס לפתרון הבעיה. כאשר האלגוריתם מתבקש לענות על שאלה הוא משתמש בנתוני השאלה על מנת לפתור את המודל. דוגמה לאלגוריתם חרוץ הוא אלגוריתם של אשכולות (Clusterization).
מקומי (Local) מול גלובלי (Global)
אלגוריתם מקומי הוא אלגוריתם שמחשב פתרון שתקף רק לסביבה שבה נשאלה השאלה. דוגמה לכך היא רגרסיה מקומית עם משקלות. אלגוריתם זה מחשב קו (או משטח) רגרסיה בהתאם לנקודות בסביבה נתונה. כל נקודה בתהליך הרגרסיה מקבלת משקל הפוך למרחקה מהמקום שבו מחושב המודל.
אלגוריתם גלובלי לעומתו מחשב מודל שאמור להיות תקף בכל מרחב הנתונים הרלוונטי.
היסטוריה
התפתחות למידת המכונה הוא חלק אינטגרלי מהתפתחות תחום הבינה המלאכותית. בתחילת הדרך עיקר המאמץ היה לחקות את התנהגות המוח האנושי. מודל הפרספטרון הומצא בשנת 1957 ויצר תקווה רבה בתחום בשנות ה-60. מגבלותיו של המודל לייצג פונקציות מורכבות הועלו על ידי מארוין מינסקי, דבר שהשפיע על חוקרים רבים באותה תקופה לעצור מלפתח את המודל במהלך השנים הבאות.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 תחום למידת המכונה נכנס לסוג של תרדמת כאשר מערכות מומחה היוו את מוקד העניין בתחום הבינה המלאכותית. באמצע שנות השמונים החלה תקומה חוזרת בתחום כאשר הומצאו עצי ההחלטה והופצו בתוכנה, ויתרונם היה ביכולת להציגם ובקלות הסברתם. בנוסף הם היו מגוונים ונתנו מענה למספר רב של בעיות. גם המודלים של רשתות נוירונים החלו להתפתח מחדש, כשתהליך ההתפשטות לאחור (back-propagation) היווה פריצת דרך בתחום. רשתות הנוירונים עם השכבות הנסתרות יכלו עתה להביע פונקציות רבות ואפשרו להתגבר על מגבלותיו של הפרספטרון. גם עצי ההחלטה וגם רשתות הנוירונים שימשו עתה באפליקציות פיננסיות כגון אישור הלוואות, זיהוי תרמיות וניהול תיקים, ובתעשייה הם שיפרו תהליכים רבים למשל בתחום האוטומציה בדואר.
בשנות התשעים עם כניסת האינטרנט ותחילתו של עידן התפוצצות המידע החלה התקדמות רבה בתחום למידת המכונה. בשנת 1995 פורסם לראשונה אלגוריתם מכונת וקטורים תומכים (SVM), ואומץ כאלגוריתם מוביל. תוכנות קוד פתוח שנכתבו לאלגוריתם הפכו אותו פופולרי לשימוש.
תת תחום נוסף שהפך פופולרי מהעשור הראשון של המאה ה-21 הוא תחום הלמידה העמוקה (Deep Learning),שמתבסס על רשתות נוירונים בעלות מספר רב של שכבות. השימוש הפופולרי במושג "deep belief nets" ובקיצור רשתות עמוקות נטבע במאמר המשפיע מ-2006 של הינטון, אוסינדרו וטה.
מגמות מתפתחות
מגמה המתפתחת בתחום למידת המכונה, היא הסביבה בה פועלות מכונות אלו. כאשר המונח "סביבה" מתייחס לארכיטקטורת המחשוב בה מתבצעת למידת המכונה. בעוד, בעבר למידת מכונה קלאסית, יוחסה לתוכנית בודדת הרצה בסביבת מחשב בודד, הרי שכיום, הארכיטקטורה מתרחבת לכדי רשתות מחשבים לומדות, תוך שימוש בעשרות אלפי מחשבים וניצול כוחם של עשרות אלפי מעבדים המשובצים בהם.
המונח "סביבה" מתייחס לא רק לארכיטקטורה, אלא גם למקורות איסוף הנתונים, שנע החל מקבוצת אנשים אקראית, דרך מנתח נתונים (דאטא-אנליסט), מקבל החלטה לו יש סוג מסוים של (סט) דרישות ממערכת לומדת זאת ועד למסגרת חברתית, פוליטית, חוקית, הסובבת סביב פריסת המערכת. מערכת לומדת, יכולה לכלול בסביבה שלה גם תתי מערכות לומדות המתקשרות עמה באמצעות רשת תקשורת ותוכנה ייעודית.
קישורים חיצוניים
דוגמאות ללמידת מכונה בישראל:
המגלים
המגלים (באנגלית: The Discoveres) הוא ספר הגות היסטורי אשר נכתב על ידי דניאל ג'. בורסטין ופורסם בשנת 1983 והוא הראשון בטרילוגיית הידע שכללה גם את היוצרים ואת המחפשים.
תוכן
מבנה הספר הוא נושאי וכרונולוגי, תחילתו בעידן הפרהיסטורי בבבל ומצרים. המגלים מחולק לארבעה חלקים המכונים בפיו "ספרים":
הסגנון והנושאים
לכתיבתו של בורסטין קשרו כתרים, אך נכונו לו אף מבקרים נוקבים. הוא כונה שמרן, מוטה כלפי התרבות המערבית וממעיט בחשיבותן של תרבויות ולאומים אחרים, יש שאף כינוהו פוסטמודרניסט. הכינוי האחרון מפתיע היות שבורסטין יצא חוצץ כנגד זרמים פוסטמודרניים רבים - כגון הרב-תרבותיות, תקינות פוליטית, אפליה הפוכה ואידאולוגיה פוליטית. כסופר פוסטמודרני מותח בורסטין ביקורת חריפה על המציאות החדשה יצירת כפיה של התקשורת, הקרויה בפיו "מציאות מדומיינת", שבה כלי הרכב (קרי עיתון, ספר, סרט, תוכנית טלוויזיה) מקנים משקל רב יתר על המידה למציאות המדומיינת מאשר למציאות אותה הם מתוים או מתארים. ניתן לתאר את המציאות החדשה כמין סוג של דקונסטרוקציה, תנועה לה התנגד בורסטין מאותה סיבה ממש. הוא מדבר ללא הרף בשבחם של גיבורים "אמיתיים", כגון כריסטופר קולומבוס, אייזק ניוטון, ומארי קירי, בעודו מטיל בספק ב"גיבורי" תדמית כמו פוליטיקאים, בדרנים וספורטאים.
בורסטין מעלה על נס תגליות מקוריות (לוח השנה, מכבש הדפוס, תרופות) ומקונן על גיבורים שהם יצירי רוחה של התקשורת, בני העידן המודרני. על כן, מדגישה עבודתו תפישות בנות העידן הטרום תדמיתי; כחשיבותם של אינדיבידואלים, המשפחה, המסורת, הדת, הקפיטליזם והדמוקרטיה.
בספרו המגלים (כמו גם בספריו היוצרים והמחפשים) מהדהדים ספוריהם של יחידים, חייהם, אמונותיהם והישגיהם. הם מסתתים מבנה לבנים של ספור שממנו נובעים תיאורים ופרשנויות הנסובים אודות אירועים היסטוריים. מבחינה זו דומה בורסטין להיסטוריונים נוספים (דייוויד מקלוג, פול ג'ונסון, לואיס הרסז וריצ'רד הופשטדר, אם נמנה אחדים מהם), אשר מעניקים משקל רב לאינדיבידואל ולמצבור הישגיו כעתירי חשיבות בהיסטוריה. מכאן, בפרק 'החיפוש אחר החוליה החסרה', הוא מאפיין את אדוארד טייסון ותרומותיו באנטומיה השוואתית. טיכו בראהה, האסטרונום הדני, הוא הלפיד הבוער שלאורו נכתב הפרק 'עדותה של העין הבלתי מזוינת' ואייזק ניוטון זוכה לפרק שלם משלו ושמו 'ויאמר אלוהים, יהי ניוטון!", המוקדש לחייו ולהישגיו.
מקומם של הדת ושל התרבות הם נושא נוסף החוזר ונשנה בספרו. בורסטין, יהודי רפורמי, תואר כ: "חילוני, ליברלי וספקן צפון מזרחי של הניו דיל, יותר מאשר האסכולה השמאלית החדשה". תכליתה של הדת (ואלוהים) לא היו ישועה אישית כי אם נטיעתו של עוגן חברתי המעורר השראה לביסוסה של מוסריות הציבור. בורסטין מעלה את הסברה כי היהודים והנוצרים, בעיקר אלו שמוצאם מאירופה המערבית, באו לכלל אמונה כי רצון הבורא הוא שיפענחו את סודות היקום שלו. מחקר מדעי, תגליות וחינוך נשזרו בכפיפה אחת עם הטוב המוסרי ואלו הועלו למדרגת מטרות נעלות בתוככי החברות המערביות. באופן מנוגד לכך, ההינדים לא תרו את הימים מפאת שיטת הקאסטות שלהם (מסיבה זו נאסר על רבים מהם לשוט מעל מים מלוחים), המוסלמים באו על סיפוקם מהיווצרותו של הסטטוס קוו בעולם הערבי; בעוד שסין, שהממשל שלה נחלש יותר ויותר, איבדה את הדחף למסעות גילוי ימיים ונסוגה לגבולותיה שלה.
נושא שלישי בספרו של בורסטין הוא תפקידם של המסורת ושל הניסיון בעיצוב פני ההיסטוריה האנושית. לאורך כל עבודתו מדגים בורסטין כיצד בנויות התגליות של אינדיבידואל אחד על מאמציהם של אלו שבאו לפניו. שרשרת ארוכה זו של שיפורים מצטברים - דור אחד משפר או מגדיל את תוצאותיהם של דורות קודמים - ניצב בניגוד מוחלט לרעיון של הפיכת הסדר הקיים והחלפתו ברעיונות מהפכניים, הנובעים לא מהניסיון, כי אם מקורם הוא באידאולוגיה. בורסטין שבעברו בשנות השלושים היה חבר במפלגה הקומוניסטית, נהפך להיות חדל אמונה בשלל צורותיהן של הפנטיות והאידאולוגיה הפוליטית וניסה להראות כיצד פנטיות תמיד הזיקה לקידמה האנושית: "אני נוכחתי לדעת כי העולם סבל הרבה פחות מן הבורות מאשר מן היומרה לדעת. לא הספקנים או החוקרים כי אם קנאים ואידיאלוגים הם אלו המאיימים על ההגינות והקידמה. שום כופר לא העלה על המוקד או עינה, פגני, מין או נטול אמונה."
אנשים, לא תנועות, הם הכוח המניע העומד מאחורי הקידמה האנושית. הוא נהיה מוקירה של המסורת, מסתייג מן ההשלכות של הרב-תרבותיות ובד בבד עם ארתור מ. שלזינגר הבן, ובריאן ברי, כתב אודות הסכנות האפשריות הגלומות בחברה הנהפכת לליברלית יותר ויותר. חרף העובדה שהוא שירת כמנהל המוזיאון הלאומי הסמיטסוניאני להיסטוריה ולטכנולוגיה, הוא היה מבקר חריף של מה שתפש כנטייה הפוליטית ההולכת ומתחזקת של המוסד. לאחר הבחינו במוצג שנוי במחלוקת, ציין בספרו "המערב כאמריקה: לפרש מחדש את דימוי הספר, 1820-1920", "זהו מוצג נלוז, לא מדויק היסטורית והרסני. לא ראוי לסמיטסוניאני". בשנת 1975, התפטר בורסטין מתפקידו כנשיא ההתאחדות ללימודים אמריקאיים, לאחר שנעשה ניסיון להחדיר פוליטיקה קיצונית לתוך הגוף המלומד.
תוכנית ההתנתקות
תוכנית ההתנתקות בוצעה על ידי ישראל בקיץ 2005 וכללה את פינוי ההתנחלויות וכוחות צה"ל שברצועת עזה לגבולות המדויקים של הקו הירוק ומסירת השליטה ברצועה כולה לרשות הפלסטינית, יחד עם פינוי ארבע התנחלויות מבודדות ומוצבי צה"ל בצפון השומרון, מבלי למסור את השליטה בהם לרשות. את התוכנית יזם והוביל ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון.
הפינוי תוכנן ל-20 ביולי, אך לבקשת רבנים נדחה ל-15 באוגוסט (מוצאי ט' באב), כדי שלא לחפוף את תקופת ימי בין המצרים בה נאסר על מעבר דירה. פינוי האזרחים הושלם בתוך שמונה ימים ופינוי צה"ל מהרצועה הושלם ב-11 בספטמבר. למחרת היום נערכו ברצועה ובהתנחלויות הרבות שבה חגיגות פלסטיניות המוניות ורוב בתי הכנסת שננטשו הושחתו ונשרפו. בצפון השומרון הסתיים הפינוי בפינוי מחנה דותן ב־22 בספטמבר. עם סיום ביצוע התוכנית החל תהליך ארוך של שיקום המפונים. ערב ההתנתקות התגוררו ב-21 התנחלויות בחבל עזה כ-8,600 יהודים.
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד להצהרותיו של שרון טרם היבחרו. הוא העמידה למשאל בקרב מתפקדי הליכוד, אשר דחו ברוב גדול את התוכנית, אולם למרות תוצאות המשאל שרון המשיך ביישומה. הוא סירב להצעה להעמיד את התוכנית למשאל עם, אולם סקר שהתפרסם הצביע על תמיכת רוב הציבור בעריכת משאל עם כזה כמו גם על תמיכת רוב הציבור בתוכנית. לאחר מאבק ממושך בממשלה ובכנסת אושר החוק ליישום התוכנית בקריאה שלישית ב-16 בפברואר 2005 ברוב של 59 תומכים מול 40 מתנגדים ו-5 נמנעים. בנימין נתניהו, שהיה אז שר האוצר, הצביע בעד התוכנית.
בניגוד להבטחות טרום ביצוע התכנית ובמהלכה, הטיפול במפוני ההתנתקות לקה במחדלים רבים, וועדת החקירה הממלכתית שדנה בסוגיה קבעה כי הממשלה כשלה כישלון חמור בטיפולה במפונים.
רקע
לאור כך הקימה ממשלת המערך בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 את נצרים ואת נצר חזני. מרבית ההתיישבות היהודית במרחב הוקמה בחבל ימית, וחלק מיישובי החבל הועתקו לרצועת עזה לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים והנסיגה מסיני. בהמשך התפתחה ההתיישבות ברצועה בעיקרה סביב גוש קטיף, אך גם בצפון הרצועה (גוש התוחמת הצפונית), ביישובים אלי סיני, ניסנית ודוגית.
מאז 1967 ועד לאינתיפאדה הראשונה נהרגו ברצועת עזה 38 ישראלים כתוצאה מפעולות טרור. במהלך שש שנות האינתיפאדה הראשונה (1987-1993) נהרגו ברצועה 29 ישראלים, חיילים ואזרחים. מאז הסכם אוסלו ועד לפרוץ האינתיפאדה השניה נהרגו 39 ישראלים, ובמהלך שנות האינתיפאדה השניה נהרגו 124 ישראלים, מתוכם 39 אזרחים. בשנה וחצי שלפני תכנית ההתנתקות נהרגו ברצועת עזה 52 ישראלים. במהלך 28 שנות השליטה הישראלית ברצועת עזה נהרגו בה כ-2,600 פלסטינים.
במסגרת הסכמי אוסלו הייתה רצועת עזה לאזור הראשון שנמסר לשליטת הרשות הפלסטינית במסגרת הסכם עזה ויריחו תחילה. הרצועה הוקפה בגדר ביטחונית, והיציאה ממנה התאפשרה רק במעברים מוסדרים כדוגמת מעבר ארז. מאפיין זה הקשה על יציאת מפגעים מחוץ לשטח הרצועה, והוביל לגידול בהתקפות כנגד התושבים היהודים וכנגד חיילי צה"ל ברצועה. במהלך האינתיפאדה השנייה גבר מספרן של התקפות אלה, ובתגובה פגע צה"ל במחבלים רבים וביצע חישוף של שטחים נרחבים ברצועה. בעקבות ההתדרדרות התחזקה בשיח הישראלי הטענה שיש לסגת לגמרי מהרצועה.
לקראת הבחירות ב-2003 הציע יו"ר מפלגת העבודה, עמרם מצנע, נסיגה מרצועת עזה כדרך לשבור את הקיפאון המדיני ולהביא לסיום העימות האלים. אריאל שרון, שהיה אז ראש ממשלה, זלזל בתוכנית והכריז כי "דין נצרים כדין תל אביב". לאחר שהליכוד בראשות שרון ניצח בבחירות, פנה שרון למצנע והציע לו להצטרף לממשלת אחדות. מצנע התנה את הצטרפותו לממשלה בין השאר בנסיגה חלקית מגוש קטיף. שרון סירב לכך ורעיון ממשלת האחדות לא הגיע לידי מימוש. עם זאת, לפי עדותו של ארנון סופר שפרסם מחקרים בנושא ה"סכנה הדמוגרפית" כהגדרתו, כבר בליל הניצחון ביקש ממנו שרון מפה ובה הצעתו "לקו ההתנתקות".
הצגת התוכנית
תוכנית ההתנתקות הועלתה על ידי אריאל שרון במסגרת כנס הרצליה בדצמבר 2003, לאחר כשלוש שנים בהן כיהן שרון בראשות הממשלה. לא נערך דיון מסודר מקדים עם מערכת הביטחון לגבי התוכנית, וצה"ל לא היה שותף בתהליך קבלת ההחלטה. גם הקבינט המדיני-ביטחוני לא היה שותף מלא לקבלת ההחלטה, שהתקבלה בידי פורום החווה ובהתייעצות עם קציני צה"ל מקורבים שבהם בלט עיבל גלעדי. באפריל 2004, לאחר לחץ דיפלומטי רב, נפגש שרון עם הנשיא ג'ורג' בוש בבית הלבן וקיבל ממנו מכתב שפירש כהבטחות לתמיכה אמריקנית בתביעות ישראליות במשא ומתן עתידי מול הפלסטינים. עם ההתחייבויות נמנו, בין היתר, שלילת זכות השיבה והשארת גושי ההתיישבות. הן הפלסטינים והן מתנגדי הנסיגה הגיבו במורת רוח למכתב זה. לדברי המתנגדים במסמך אין הבטחות מפורשות כי אם ניסוחים מעורפלים בלבד. המכתב אושר כמעט פה אחד בידי שני בתי הקונגרס.
תוכניתו של שרון, שכונתה "תוכנית ההתנתקות", עוררה התנגדות רבה בימין הישראלי ואף במפלגת הליכוד. ב-30 במרץ 2004 נערכה ועידה של מרכז הליכוד, שבה התקבלה הצעתו של שרון להעמיד את התוכנית למשאל של מתפקדי התנועה, באומרו כי תוצאת המשאל "תחייב את כל נציגי הליכוד - ואני בראשם". התוכנית ומסמכים נוספים נשלחו לכ-200 אלף מתפקדי התנועה עם הודעות לבוחר. ב-2 במאי 2004 התקיים המשאל, והתוכנית נדחתה ברוב של קרוב ל-60%. בעקבות זאת, שרון הציג את "תוכנית התנתקות המתוקנת", שהייתה דומה לקודמתה, אך כללה חלוקה של הפינוי לארבעה שלבים, לאו דווקא בהפרש זמנים ביניהם, שכל אחד מהם ידרוש אישור נפרד בממשלה. מתנגדי התוכנית בליכוד ומחוץ לו טענו ששרון אינו עומד בהתחייבותו ושהוא פועל בניגוד להחלטת המשאל.
ב-18 במאי נערך מבצע קשת בענן בעיר רפיח כנגד תשתית הטרור המקומית ומנהרות ההברחה, שבמהלכו נהרגו 52 פלסטינים, מהם 40 מחבלים ונזק רב נגרם למחנה הפליטים. עשרות בתים נהרסו על ידי דחפורי צה"ל וגררו ביקורת בינלאומית קשה. המבצע העלה לסדר היום את בעיית ציר פילדלפי בתוכנית ההתנתקות.
לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד, ועל מנת למנוע פרישה של המפד"ל מהקואליציה, הועמדה התוכנית להצבעה בממשלה בנוסח הקובע שישראל תצא מרצועת עזה, אך אין בכך החלטה על פינוי יישובים. על מנת ליצור רוב בממשלה להצעה, פיטר שרון את השרים אביגדור ליברמן ובני אלון מסיעת ישראל ביתנו-האיחוד הלאומי, צעד שנתקל בביקורת, בין השאר מצד השופט אדמונד לוי מבית המשפט העליון. בין התומכים בתוכנית בהצבעה בממשלה היה בנימין נתניהו. עם זאת, נתניהו תבע באותה תקופה שבתמורה להתנתקות, תקיף גדר ההפרדה את גושי ההתיישבות ושציר פילדלפי יישמר בידי ישראל. גם ראש השב"כ, אבי דיכטר, כינה את פינוי הציר: "בלתי סביר מבחינה ביטחונית".
ב-30 בספטמבר 2004 פתח צה"ל במבצע ימי תשובה בצפון הרצועה אחרי ששני ילדים נהרגו ממטח רקטות קסאם על העיר שדרות. במהלך המבצע נהרגו עוד 3 ישראלים, ואילו הפלסטינים שילמו מחיר כבד: כ-133 פלסטינים, רובם הגדול מחבלים, נהרגו ועשרות בתים נהרסו. הפלסטינים והשמאל האשימו את שרון בניסיון להבעיר את הרצועה בשביל לצאת מעזה בשיטת האדמה החרוכה, ואילו מתנגדי ההתנתקות טענו שיציאה מעזה תביא לכך שרקטות קאסם ינחתו גם באשקלון וחוות השקמים.
השר עוזי לנדאו וסגן השר מיכאל רצון שהצביעו נגד קיבלו מכתבי פיטורין מיד לאחר ההצבעה (בהתאם לעקרון האחריות המשותפת). בהחלטה שאושרה לא אושר פינוי בפועל של התנחלויות אלא רק הכנת המסגרת ליישום תוכנית ההתנתקות (חקיקת חוקי הפיצויים, הסדרתה החוקית של מנהלת סל"ע). חוק יישום תוכנית ההתנתקות (הידוע בכינוי חוק "פינוי-פיצוי"), שהוא החוק המסדיר את פינוי ההתנחלויות והפיצויים למפונים אושר בכנסת ב-16 בפברואר 2005. בין התומכים היה בנימין נתניהו, שהתפטר מאוחר יותר, כשבוע לפני יישום התכנית.
נגד החוק הוגשו עתירות לבג"ץ. ב־9 ביוני החליט בג"ץ לבטל מספר סעיפים שהגבילו את הפיצוי למפונים, אך דחה את העתירה לביטול החוק עצמו. ההחלטה התקבלה ברוב דעות של עשרה שופטים מול אחד. בדעת מיעוט היה השופט אדמונד לוי, אשר גרס כי החוק אינו חוקתי.
החל מתחילת אפריל 2005 ולקראת יום העצמאות עברו מתנגדי ההתנתקות להדגשת הבעיות ההומניות שייגרמו על ידי התוכנית (ניתוק ילדים מבתי הספר, פירוק קהילות) והטכניות (מקום למגורים, המשך חקלאות) במקום הנימוקים הביטחוניים שהיו במוקד קודם לכן ופתחו במבצע כתום במסגרתו חולקו סרטים כתומים רבים ברחבי הארץ.
הדיון הציבורי על אודות תוכנית ההתנתקות
בתוכנית ההתנתקות תמכו אנשים בעלי עמדות אידאולוגיות שונות - החל בשמאל דרך המרכז ועד הימין המתון. ההתנגדות לה, אף שבתחילה הובעה גם בחוגי שמאל, בעיקר בשל אופייה החד צדדי, הפכה עם הזמן לנחלתם העיקרית של הציונות הדתית ושל חוגי ימין מובהקים.
טיעונים בעד התוכנית ונגדה
בריאיון לעיתון הארץ אמר דב וייסגלס, מנהל לשכת ראש הממשלה אריאל שרון, שתוכנית ההתנתקות נועדה לסכל תוכניות כמו יוזמת ז'נבה, אל מול ההתגברות בסרבנות ונועדה להקפיא את התהליך המדיני באופן המונע הקמת מדינה פלסטינית ודיון בנושאי הפליטים, הגבולות וירושלים לתקופה בלתי מוגבלת בזמן.
הדיון הציבורי על דרך אישורה של התוכנית
בקרב הימין עלו טענות ששרון החליט על פינוי התנחלויות כדי לרצות את מערכות התקשורת, אכיפת החוק והמשפט, אותן זיהו עם השמאל, כדי שהללו ימנעו מנקיטת צעדים נגדו, לאור החקירות שנפתחו נגד שרון ובניו, עמרי שרון וגלעד שרון, באשמת שחיתות ובהפרת חוק מימון הבחירות, בין השאר בפרשת האי היווני ובפרשת סיריל קרן. צבי הנדל השתמש בסיסמה שהציע לו יוסי שריד: "עומק העקירה כעומק החקירה" לייצג טענה זאת. שופט בית המשפט העליון מישאל חשין שסבר בדעת מיעוט שיש לחייב את היועץ המשפטי לממשלה לנמק בבג"ץ מדוע דחה את המלצת פרקליטת המדינה להעמיד לדין את שרון בפרשת האי היווני, אמר עם פרישתו: "באותו זמן כל העם רצה ששרון לא יעמוד לדין, מפני שהייתה תוכנית ההתנתקות. ואם שרון היה עומד לדין לא הייתה התנתקות." גדי בלום וניר חפץ, בספרם "הרועה - סיפור חייו של אריאל שרון", כותבים ששרון היה מוכן לוויתורים משמעותיים עוד לפני תחילת החקירה נגדו, אולם "קשה להשתחרר מהרושם שחקירות המשטרה כן השפיעו על העיתוי שבו יצא ראש הממשלה שרון לתקשורת ולציבור, עם פרטי 'תוכנית ההתנתקות'", שבוע לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה הודיע שיקבל החלטה בעניינו תוך זמן קצר. אחרים טענו כי הסיבה לשינוי המדיניות של שרון היא רפואית.
מתנגדי התוכנית טענו שהאופן שבו אושרה התוכנית מעוות ואינו ראוי:
מנגד טענו התומכים כי אמנם התוכנית אושרה באופן מעוות ולא ראוי, אך בסופו של דבר התוכנית מתבצעת על פי חוק וההחלטה לגביה עברה אישורים של כל הגופים השלטוניים של מדינת ישראל: ממשלת ישראל, הכנסת, ובג"ץ. ככזו, יש לתוכנית תוקף חוקי ולגיטימיות בלתי מעורערת, כהחלטה שמייצגת את רצונו של רוב הציבור במדינה, מה עוד שהסקרים באופן עקבי מראים שרוב הציבור תמך בתוכנית. לגבי סוגיית משאל עם, טענו התומכים שההתנחלויות עצמן לא הוקמו באמצעות מנגנון של משאל עם אלא באמצעות מחטפים של וועדות שרים, ולכן גם כעת אין צורך ללכת אל העם במשאל מיוחד.
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות
המחאה נגד תוכנית ההתנתקות החלה עוד לפני קבלת התוכנית בכנסת. עם אישורה בכנסת בי"א בחשוון ה'תשס"ה (26 באוקטובר 2004) התגבר גל המחאה, והוא הלך והתגבר עם התקדמות ההכנות לביצוע ההתנתקות. המחאה כנגד התוכנית, שסמלה היה צבע כתום, הייתה מן המחאות הבולטות ביותר בתולדות הדמוקרטיה הישראלית.
פעילות המחאה הרשמית (שאורגנה על ידי מועצת יש"ע, ועד מתיישבי גוש קטיף ותא כתום) התנהלה בקו מאופק ולא אלים. היא כללה שורה של הפגנות ענק ומפגני מחאה כתומים, בהם השרשרת האנושית (130,000 מפגינים), תפילת ערב חודש שבט (150,000), ההפגנה באגם קטיף (50 אלף מפגינים), תפילה בכותל כנגד ההתנתקות (70,000) וההפגנה האחרונה בכיכר רבין שכללה למעלה מ-200,000 מפגינים. לצד ההפגנות הרבו אנשי ימין רבים בכתיבת מאמרי דעות כנגד ההתנתקות ובניסיון לשכנע את דעת הקהל שהתוכנית מזיקה, אכזרית ומסוכנת. אנשי ימין מובהקים כגון אפי איתם ואריה אלדד אף העתיקו את מגוריהם ליישובים שיועדו לפינוי. המחאה נמשכה גם בעת הפינוי עצמו כאשר התושבים ניסו להקשות רגשית את הפינוי על החיילים.
לצד קו המחאה הרשמי פעלו מספר ארגונים קיצוניים יחסית שמחו על ההתנתקות בדרכים סוערות יותר. תנועת הבית הלאומי ארגנה מספר רב של חסימות כבישים ותנועות ימין אחרות קראו לחיילים לסרב לסייע להתנתקות (בסופו של דבר מספר החיילים שהועמדו לדין בגין סירוב פקודה עמד על כ-60). אחרים קראו ל"מרי אזרחי בלתי אלים" אבל הצעות אלה לא התממשו לבסוף. ב-19 באוגוסט 2005 הוצתו השסתומים העיליים של צובר גז תת-קרקעי של בניין מגורים ברחובות ובסביבתו רוססו כתובות כ'צריך לרצוח את שרון'. מכבי האש הצליחו למנוע את פיצוץ הצובר.
ההתנתקות בדעת הקהל הישראלית
כשבועיים לפני המועד להתחלת ביצוע ההתנתקות דיווח עיתון "הארץ" על פי סקר שנערך באוניברסיטת תל אביב כי 57% מהיהודים בישראל, ו-60% מהציבור כולו תומך בתוכנית, ו-34% מתנגדים לה. 23% מהמתנגדים חששו שהתוכנית תראה כבריחה, 21% ציינו חשש מהגברת הטרור. רק 9% תלו את התנגדותם בהיותה של עזה חלק מארץ ישראל המובטחת. 6% מהציבור עדיין האמינו שלא תבוצע כלל. על פי הסקר הציבור שהתנגד ביותר לתוכנית היה הציבור הדתי-לאומי.
שנה אחרי ההתנתקות מצא סקר של הארץ שרק 46% סבורים שהיא הייתה מהלך נכון, לעומת 50% הסבורים כי היא הייתה מהלך לא נכון, שנתיים אחרי ההתנתקות, סקר של מעריב העלה כי 59% מהציבור סבורים כי הנסיגה החד-צדדית מרצועת עזה הייתה טעות ורק 29% חושבים שגם בראייה לאחור מדובר בהחלטה נכונה. בהתאם לכך "כמעט שליש מהנשאלים שהעידו על עצמם כי תמכו לפני שנתיים בביצוע התוכנית, מודים היום שטעו".
שמות חלופיים
הוויכוח העז על התוכנית וסיבות נוספות הולידו שמות חלופיים. השם "תוכנית ההתנתקות" הוא שאומץ בחוק הכנסת, אולם בכמה מקרים השתמשו הממשלה ובג"ץ גם בשם "הינתקות", המעידים על פעולה חד-צדדית ולא הדדית. מתנגדי התוכנית הביעו מחאה גם על כך ששמה הרשמי אינו מביע את מלוא משמעותה ועל כן העדיפו לכנותה "הגירוש" או "העקירה". המהלך כונה גם "הנסיגה מעזה".
מנהלת סל"ע וחוק פינוי-פיצוי
כדי ליישם את התוכנית הועבר בכנסת חוק פינוי-פיצוי המסדיר את נושא הפיצויים למפונים. במקביל, הוקמה מנהלת סל"ע (סיוע למפוני חבל עזה), שכונתה גם "מנהלת ההתנתקות", בראשות איש הקיבוץ הדתי יונתן בשיא שתפקידה הוכרז לרכז את נושא הפינוי והיישוב מחדש של המפונים וסיוע לקליטתם ביישובים החדשים. מנהלת ההתנתקות והעומד בראשה זכו לאיבה רבה בקרב המתנחלים וגם אלה שהסכימו להתפנות ברצון העדיפו להסדיר את ענייניהם בערוצים עוקפים.
באמצע אפריל 2005 העבירו ראש מנהלת סל"ע והרבנים הראשיים לראש הממשלה בקשה לדחות את ביצוע התוכנית עד לאחר תשעה באב, שכן הזמן המתוכנן חל בימי בין המצרים, תאריך טעון מבחינה סמלית, שצפוי לגרום לרגשות קשים ולהתנגדות עזה יותר מצד המפונים ותומכיהם. בהתייעצות עם מערכת הביטחון, החליטה הממשלה להיענות לבקשה זו על מנת לא לפגוע ברגשותיהם הדתיים של המפונים וכן למנוע את המצב הטעון והסמלי שבו פינוי היישובים יתבצע בערב תשעה באב, יום חורבן הבית. היו בציבור הדתי שאמרו באירוניה שדווקא תאריך זה מתאים היטב לפעולת הפינוי.
תוכנית ניצנים
במרץ - אפריל 2005 גובשה תוכנית להעתקת כל יישובי גוש קטיף כמקשה אחת אל אזור חולות ניצנים, על מנת שהמפונים יוכלו לשמור על הקהילה שלהם ולהישאר ביחד. שרון תמך בתוכנית והורה על הקמה מהירה של שכונות קרווילות באתרים שונים, שהגדול שבהם היה בניצן שליד חולות ניצנים, על מנת לספק פתרון דיור זמני למפונים.משרד הביטחון סייע בביצוע הבנייה על מנת לקדמה במהירות.
תוכנית הקרווילות בניצן נתקלה בהתנגדות חריפה של ארגוני איכות הסביבה בשל החשש מפגיעה באזור דיונות החוף הסמוך, אחד האחרונים בתחומי מדינת ישראל. התנגדות זו הביאה להזזת האתר בכמה מאות מטרים, כך שהוא נמצא בשולי הדיונות ובחלקו מחוצה להן.
משפחות שעברו להתגורר בהן הביעו אכזבה רבה מאיכות המגורים. האתר לא היה מוכן לקליטת התושבים עם התחלת תוכנית ההתנתקות – רוב הכבישים והמדרכות לא היו סלולים, לא הוקמה מכולת ומבנה קבע לבית כנסת.
הריסת המבנים
לגבי המבנים ביישובים שפונו, לא התקבלה החלטה עד למועד מאוחר יחסית, עד שהוחלט לבסוף להרוס את הבתים.
כרונולוגיית ההחלטות:
סגירת הגוש
סגירה ראשונה של גוש קטיף לכניסת מי שאינו מתושבי המקום אירעה ב־24 ביוני 2005, לצורך פריצה למתחם מלון שעל חוף הים, ובוטלה יממה לאחר מכן.
14 באוגוסט היה היום האחרון שבו הורשו תושבי גוש קטיף להישאר בבתיהם. עם כניסת 15 באוגוסט הפכה שהותם ברצועה לבלתי חוקית. אף על פי כן אפשר צה"ל יומיים נוספים של התפנות מרצון עד ל-17 באוגוסט, מועד התחלת הפינוי בכוח.
מעגלי הפינוי
ביצוע הפינוי הורכב מ-6 מעגלי כוחות:
אופן ביצוע ההתנתקות במעגל הראשון
בשלב הראשון, ניתנה לכל משפחה הזדמנות להתפנות בהסכמה. חיילים אף סייעו למשפחה לארוז את מטלטליה. בשלב השני, אם המשפחה סירבה להתפנות, חיילים ושוטרים פינו אותה בכוח, כאשר 4 שוטרים וחיילים הרימו אדם אחד וסחבו אותו אל עבר האוטובוס. נשים וילדים פונו בידי חיילות ושוטרות.
בתי הכנסת ומבני הדת פונו בידי אנשי הרבנות הצבאית, שדאגה לא להשאיר בהם אף חפץ קדוש אחד. ברוב היישובים, הוצאו ספרי התורה מבית הכנסת על ידי רב היישוב והתושבים שהסכימו להתפנות.
אוטובוס היישוב הועבר למתקנים מיוחדים שנשכרו מראש, בדרך כלל בתי מלון, בבאר שבע, אשדוד, אשקלון וירושלים. התכנון היה שאת הלילות הראשונים של הפינוי יבלו התושבים במקום, ולאחר מכן יועברו למקומות המגורים החדשים שלהם. בפועל מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (ובמקרים רבים אפילו כלל לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים. חלק מהם אף סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים, וכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע.
פינוי האזרחים
בחצות צאת ט' באב התשס"ה, נסגרו כל הכניסות לרצועת עזה בפני אזרחים. למחרת בבוקר, ב-15 באוגוסט החל מבצע יד לאחים: צוותי צה"ל והמשטרה החלו למסור צווי פינוי לתושבי יישובי גוש קטיף. החיילים הונחו לסייע ככל האפשר לכל משפחה המעוניינת להתפנות מרצון ולגלות רגישות לכאבה. בחלק מהיישובים לא חילקו החיילים צווי פינוי עקב התנגדות התושבים (סקירת חלוקת צווי הפינוי). הפינוי הכפוי של האזרחים ברצועת עזה החל ב-17 באוגוסט. שלב זה של הפינוי נמשך עד 22 באוגוסט, בו פונה אחרון היישובים ברצועת עזה - נצרים. ככלל, פינוי תושבי גוש קטיף וחבל עזה עבר לַרוב ללא אלימות, תוך שהתושבים מוחים על הפינוי בדרכים שונות: קריעת קרע בבגד, סירוב להתפנות מרצון והתנגדות פסיבית, מייצגי מחאה, בכי תחנונים, תפילות פרידה בבתי הכנסת ועוד. כ-1,500 נערים ונערות התבצרו בבתי הכנסת של נווה דקלים ואריה יצחקי התבצר עם רובה M-16 ביישוב שירת הים. שני האירועים נגמרו ללא אלימות והמתבצרים פונו. המוקד היחידי שבו נרשמה אלימות היה בית הכנסת בכפר דרום בו כ-150 מתבצרים על הגג השליכו מים וצבע על הכוחות שבאו לפנותם והורדו באמצעות מנופים ומכולות.
הן כוחות הפינוי והן המפונים זכו לשבחים ברוב כלי התקשורת על תהליך הפינוי. עם זאת, רבים מהמפונים התלוננו כי המפנים הכו אותם, לעיתים באלימות רבה, הפרידו אותם מילדיהם הקטנים ללא צורך, השתמשו ברכושם ללא רשות ואף לקחו אותו. במוקד זכויות האדם ביש"ע נרשמו 200 תלונות בדבר אלימות של כוחות הפינוי. נטען גם כי גברים פינו נשים ובנות בלי להקפיד על צניעותן וכי הופעלה אלימות גם כלפי מי שנשאו שלטים בתוך הקו הירוק כדי לעודד את המפונים חלק מהמפונים התלוננו כי הם נכלאו באוטובוסים במשך שעות מבלי יכולת לצאת לשירותים. בדו"ח של מבקר המדינה ממרץ 2006 הוא קבע כי התנהלות זאת הייתה בלתי ראויה. בכמה מקרים הורדו המפונים על אם הדרך או בתוך הערים, ללא הכוונה כלשהי. במקרים אחרים לא היו המלונות ערוכים לקליטת המפונים שהגיעו אליהם.
ב-23 באוגוסט פונו היישובים חומש ושא-נור בצפון השומרון. הפעולה לוותה באלימות מסוימת, אך יחסית נמוכה. בנוסף היו מספר פעולות אלימות והשחתה כלפי ציוד משטרתי כגון הצתת מצלמות ומכ"מים משטרתיים ופגיעה ברכבים צבאיים. הרמטכ"ל דני חלוץ, המפכ"ל משה קראדי ודוברת צה"ל מירי רגב ציינו לשבח את הנהגת המתנחלים ורבני יש"ע על פעולתם להרגעת הרוחות ומניעת אלימות בפינוי יישובי צפון השומרון.
האשמות המשטרה בדבר שפיכת סודה קאוסטית
מספר שבועות לאחר הפרשה העיד בפני ועדת החוקה של הכנסת ד"ר פרץ כהן, הרופא של כפר דרום מטעם שירותי בריאות כללית, שהיה נוכח באירוע, אמר שלא ראה אף שוטר או חייל עם סימני כוויות. לטענת אביעד ויסולי מהמטה למען א"י נשפכו על השוטרים מים עם טינר.
בינואר 2006 חשף ערוץ 10 כי בבדיקת המשטרה לא נמצאו שיירים של סודה קאוסטית או חומצה בבגדי השוטרים בכפר דרום. בעקבות החשיפה, כינו חברי כנסת רבים, ובראשם מיכאל איתן, את הפרשה "עלילת דם", וקראו ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, לבטל עשרות כתבי אישום כנגד אנשי ימין, ולהקים ועדת חקירה.
ביולי 2020 פורסם בפייסבוק פוסט של משתמשת בשם שירי ברייר זיו-אב, בו טענה כי השתתפה כחיילת בפינוי כפר דרום ונפגעה בזמן הפינוי. לטענתה היא אושפזה בבית החולים סורוקה עם כוויות בפנים ובעיניים, והרופאים אמרו לה ששפכו עליה חומצה חזקה לפתיחת סתימות.
פינוי מבני הדת
לאחר פינוי היישובים הושגה הסכמה לגבי פינוי בתי העלמין בגוש קטיף בין רשויות המדינה למשפחות. בהתאם להחלטת הממשלה הסופית, הותרו רוב בתי הכנסת על כנם, אך הם הוצתו וחוללו בידי הפלסטינים אחרי שצה"ל יצא מההתנחלויות ההרוסות. ב-28 באוגוסט החלה העתקתם של 48 קברים הנמצאים בבית העלמין של גוש קטיף לבתי קברות ברחבי הארץ, ביניהם בית העלמין החדש בניצן ובית העלמין בהר הזיתים. המשפחות השכולות קיימו הלוויה חוזרת ליקיריהם ונהגו מנהגי אבלות למשך יום.
פינוי התשתיות והצבא
לפני יציאתו דאג צה"ל לפנות את כל התשתיות הצבאיות ברצועה ולהרוס בפיצוצים את מה שאי-אפשר לפנות. הבתים הפרטיים בהתנחלויות נהרסו על ידי כלי צמ"ה אזרחיים ששכר משרד הביטחון. ההריסות הושארו לפינוי הרשות הפלסטינית, בתמורה לתשלום שסוכם עמה מראש.
לאחר סיום הפינוי הצבאי מרצועת עזה החל הפינוי מצפון השומרון. הפינוי שזכה להתעלמות תקשורתית כמעט מוחלטת הסתיים ב־22 בספטמבר בפינויו של מחנה דותן ובסיסים קטנים נוספים על ידי צה"ל. בניגוד למצב ברצועת עזה, בצפון השומרון צה"ל נשאר השולט בשטח גם לאחר ביצוע התוכנית.
שיקום מפוני גוש קטיף וצפון השומרון
על אף הבטחותיה של ממשלת ישראל ומנהלת סל"ע בקמפיין תקשורתי רחב היקף כי "יש פתרון לכל מתיישב", שיקומם של אנשי גוש קטיף לאחר ההתנתקות לקה במחדלים רבים, ונמתחה עליו ביקורת קשה.
מנהלת סל"ע פעלה להעברה פרטנית של התושבים והכינה מאגר של דירות שכורות בערים לשלב המעבר הראשוני. רבים מן המפונים עמדו על כך כי יישארו יחדיו ולכן נותרו להתגורר זמן רב בבתי מלון, ערי אוהלים בתי הארחה ומוסדות חינוכיים. השאלה מדוע לא הוכנו פתרונות קהילתיים מראש נתונה במחלוקת. היו שטענו שהדבר היה באשמת התושבים שסירבו לשתף פעולה עם מנהלת סל"ע משום שהתמקדו בניסיון לבטל את התוכנית ולא בחיפוש חלופה. לעומת זאת, טענו חלק ממנהיגי הגוש, בהם צבי הנדל, שהם פנו למנהלת ודרשו העברה קהילתית, אך נתקלו בהתעלמות. כן נטען שגם יישובים שתיאמו מראש עם מנהלת סל"ע על מעבר קהילתי נתקלו בסחבת ארוכה.
במרץ-אפריל 2005 גובשה תוכנית להעתקת כל יישובי גוש קטיף כמקשה אחת אל אזור חולות ניצנים, על מנת לשמור על אחדות הקהילות, אך בעקבות מחאה עזה של ארגוני הירוקים, לא יצאה לפועל תוכנית זו לפועל. מיד לאחר הפינוי הועברו המתיישבים למלונות. התכנון היה להשאירם במלונות למשך 10 ימים, אך בפועל נשארו תושבים רבים בבתי המלון במשך חודשים, מכיוון שלא היו דירות המוכנות לקליטת המפונים. קבוצות גדולות של מפונים הקימו "ערי אוהלים" בתל אביב, יד מרדכי ונתיבות. המפונים שכן קיבלו מקום מגורים חלופי שוכנו לרוב בקרווילות באזור הנגב המערבי. מספר משפחות מועט זכו למגורי קבע סמוך לאחר הפינוי, ו-7 שנים לאחר הפינוי רק 35% מהמפונים הגיעו לבתי הקבע
הפינוי גרם למשבר כלכלי גדול בקרב המפונים. בשנים הראשונות שלאחר הפינוי רובם איבדו את מקום עבודתם והפכו למובטלים. 7 שנים לאחר הפינוי עמד אחוז האבטלה בקרב המפונים על 14%, ו-50 חקלאים (מתוך 400) עדיין מחכים לפתרון לקרקע חקלאית.
ב-30 ביולי 2008 החליטה הועדה לביקורת המדינה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטיפול במפוני גוש קטיף. הוועדה בראשותו של שופט בית המשפט העליון לשעבר אליהו מצא הגישה את מסקנותיה ב-15 ביוני 2010 לנשיאת בית המשפט העליון, דורית ביניש, וליו"ר הכנסת, ראובן ריבלין. הוועדה הגישה דו"ח חריף על התנהלות המדינה ומנהלת סל"ע ותפקודם לקראת ולאחר הפינוי, וקבעה כי "הממשלה כשלה כישלון שקשה להפריז בחומרתו בטיפולם במפונים", וכי היה פער גדול בין הרטוריקה של המדינה לבין מעשיה בשטח. חמש שנים אחרי הפינוי עדיין היו רוב המפונים משוכנים בקרווילות, מבני ציבור לא הוקמו כלל, והתקיים אחוז אבטלה גבוה בקרב המפונים. הקרווילות התגלו כקטנות מידי, הן עבור הרכוש והן עבור משפחות מרובות ילדים. כמבני גבס, הם סבלו מחוסר בידוד אקוסטי ותרמי ומפגעי מזג האוויר והזמן ולא היו מוגנות מפני התקפות טילים על האתר בניצן. הוועדה סיכמה כי "מלאכת שיקומם של המפונים רחוקה מסיומה". חבר הוועדה פרופ' ידידיה שטרן אמר כי "אירוע ההתנתקות גרם לפגיעה הגדולה ביותר בזכויות אדם בתולדות מדינת ישראל".