cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרסיי
יהודי מרסיי
נכון לשנת 2020, במרסיי כ-80,000 יהודים. נאמד כי הקהילה היהודית בעיר היא השנייה בגודלה בצרפת, אחרי פריז, והשלישית בגודלה באירופה (אחרי לונדון שבמקום השני). במרסיי מספר קהילות יהודיות פעילות. הרב יוסף יצחק לבקובסקי, שליח חב"ד בעיר, הקים גנים ובתי ספר, ובקהילת חב"ד המקומית בראשותו מתקיימים שיעורי תורה.
בשנת 2016 בית הכנסת אור התורה נמכר והפך למסגד.
בעיר פעל רבי ניסים ממרסיי.
ערים תאומות
הערים התאומות של מרסיי הן:
תאודוריד הראשון
תאודוריד הראשון, המכונה לעיתים גם תאודוריק הראשון (לפני 400–451) היה מלך הויזיגותים בין השנים 418 ו-451. תאודוריד היה כנראה בנו הבלתי חוקי של אלאריק, מייסד שושלת בלתה וירש בשנת 418 את כס המלך ואליה.
למרות שלטונו ארוך השנים, רק מעט ידוע על תאודוריד. יורדנס מספר כי היה מתון באופיו, נבון ונמרץ. בתקופתו, הושלם יישובם של הוויזיגותים באקוויטניה והורחב תחום שלטונם לאזורים בספרד. הוא ניסה להרחיב את שלטונו גם במזרח, כדי להשתלט על רצועת החוף בואה איטליה והטיל מצור על ארל בשנת 427. בעקבות כישלון המצור, נחתם הסכם בין רומא לוויזיגותים שהגביל את שלטונם לשטחים שניתנו להם באקוויטניה, אך העניק להם ככל הנראה הכרה רשמית למחצה בעצמאותם.
מאמץ נוסף של הוויזיגותים תחת תאודוריד להתפשט נרשם בשנת 436, כאשר תאודוריד שם מצור על נרבונה. המצור הוסר על ידי ליטוריוס, שהיה כנראה המגיסטר מיליטום של רומא בגאליה. שלוש שנים אחרי כן שם ליטוריוס מצור על טולוז, עיר מושבו של תאודוריד, הובס ונלקח בשבי. אוויטוס, הפרפקט הפראיטוריאני של רומא בגאליה, הביא לחתימת הסכם שלום.
תאודוריד הצטרף לקואליציית השבטים הגרמאנים שנלחמה לצד הרומים ואאטיוס בקרב במישורים הקטאלונים נגד אטילה ההוני. יורדנס מספר שהוא שלח ארבעה מבניו חזרה ונלחם בקרב עם בניו הבכורים, תוריסמונד ותאודוריד. יורדנס מספר שני סיפורים שונים על מותו: לפי אחד, הוא נפל מסוסו בעת שרכב לעודד את צבאו ונרמס על ידי חייליו. אחרים אומרים שמת מחניתו של אנדאג האוסטרוגותי, שנלחם עם אטילה. גילו במותו היה "שיבה טובה", לפי יורדנס.
תאודוריד היה נשוי לארקליה ארכיבה קרליאבה ואמאלאברגה מן האוסטרוגותים. היו לו לפחות שישה בנים, שכמה מהם הפכו ליורשיו, ומספר לא ידוע של בנות (לפחות שתיים מוזכרות).
מיכאל שטיגליץ
מיכאל שטיגליץ (7 בספטמבר 1948 – 20 בנובמבר 1996) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה. שימש כנספח צה"ל ברוסיה, ופיקד על גדוד תותחנים 411 באגד ארטילרי 282 ועוצבת אדירים.
ביוגרפיה
מיכאל שטיגליץ נולד בברית המועצות לסבטלנה וסמיון ב-1948. בברית המועצות סיים את התואר השני בארכאולוגיה ובהיסטוריה. ב-1973 עלה לישראל, אחרי מאבק עם השלטונות הסובייטים על זכותו לעלייה. בנובמבר 1974 התגייס לצה"ל כשהוא בן 26 ושובץ בחיל התותחנים. עבר הכשרה כלוחם ובשנת 1978 עבר קורס קציני מילואים.
ביוני 1980 חזר לשירות הקבע ושירת במגוון תפקידי פיקוד והדרכה. בין השנים 1986–1987 פיקד על גדוד קרן (411) השייך לאגד ארטילרי 282. בשנת 1988 יצא לקורס קציני תותחנים מתקדם בארצות הברית. בין השנים 1991–1993 פיקד על עוצבת אדירים.
בין השנים 1992–1996 שימש כנספח צה"ל ברוסיה. לאחר מכך השתחרר מן השירות בדרגת אלוף-משנה.
ב-17 בנובמבר 1996 התנדב לשירות מילואים, כדי לשמש מלווה למשלחת נציגים מאקדמיית "פרונזה" ברוסיה, אשר ביקרה בישראל.
ב-20 בנובמבר 1996 נפטר מדום לב והוא בן 48. הובא למנוחות בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
משפחה
בשנת 1980 התחתן עם אניטה ונולדו להם שני בנים, דניאל צבי ואבינועם משה. בני הזוג התגרשו בהמשך. אחותו של מיכאל שטיגליץ היא אביטל שרנסקי, אשתו של נתן שרנסקי.
מיכאיל גלינקה
מיכאיל איבנוביץ' גלינקה (ברוסית: Михаил Иванович Глинка; 1 ביוני 1804 - 15 בפברואר 1857) היה המלחין הרוסי הראשון שזכה להכרה נרחבת בארצו, ולעיתים קרובות רואים בו את אבי המוזיקה הקלאסית הרוסית. ליצירותיו הייתה השפעה חשובה על מלחיני העתיד הרוסים, בעיקר חברי החמישה, שהלכו בעקבות גלינקה ויצרו מוזיקה קלאסית בעלת אופי רוסי מובהק. דוגמה למי שהושפע ממנו – המלחין ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
ילדות ונעורים
מיכאיל גלינקה נולד בכפר נובופאסקויה, במחוז סמולנסק. אביו שהיה קצין צבא בדימוס, ניחן בעושר. מחמת פינוקיה המופרזים של סבתו, פיתח מיכאיל משחר ילדותו תחלואים שונים וגם בבגרותו הרבה לפנות אל רופאים שונים ונפל לא פעם בידי נוכלים למיניהם. המוזיקה היחידה ששמע בתקופת ילדותו ונעוריו המגבילה היו פעמוני כנסיית הכפר ושירי העם שזימרו מקהלות איכרים שעברו בכפר. פעמוני הכנסייה צלצלו באקורד דיסוננטי, שהרגיל את אוזניו להרמוניות צורמות. שירי עם שמע גם מפי אומנתו, אך מקהלות האיכרים, שאילתרו בשירתן אקורדים דיסוננטיים מתחת למלודיה השפיעו על יכולתו להשתחרר בשנים הבאות מן המהלכים החלקים של ההרמוניה המערבית. אחרי מות סבתו, עבר גלינקה אל אחוזת דודו, שם שמע את התזמורת של הדוד, שהרפרטואר שלה כלל יצירות מאת היידן, מוצרט ובטהובן. בגיל 10 שמע חמישיית קלרינט מאת המלחין הפיני ברנהרד קרוסל. השפעתה עליו הייתה רבה. "מוזיקה היא נשמתי" כתב לאחר שנים רבות, בהזכרו בחוויה זו. בשנים אלה התחיל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור.
בגיל 13 נשלח גלינקה לעיר הבירה, סנקט פטרבורג, לבית הספר לבני האצולה. לצד לימודי לטינית, אנגלית, פרסית ומדעים, ניתנה לו גם אפשרות להרחיב את ידיעותיו המוזיקליות. הוא קיבל שלושה שיעורי פסנתר מג'ון פילד, מלחין אירי של נוקטורנים ששהה תקופת מה בסנקט פטרבורג, ואחר המשיך ללמוד אצל קרל מאייר והחל להלחין.
אחרי סיום לימודיו נענה לבקשת אביו והתמנה לשירות המדינה, כעוזר לשר הדרכים הציבוריות. העבודה הייתה קלה והותירה לו די פנאי להתמסר לחיי חברה ולמוזיקה, שבה עסק להנאתו, כחובב. עד אז הספיק לחבר לא מעט מוזיקה, בעיקר רומנסות מלנכוליות להנאת חובבי מוזיקה עשירים. שיריו מהווים את החלק המעניין ביותר בתפוקת השנים הללו.
בשנת 1830 יצא גלינקה, בהמלצת רופאו, למסע באיטליה עם הטנור איבנוב. הם התנהלו לאיטם, ללא אירועים מיוחדים, דרך גרמניה ושווייץ ולבסוף התיישבו במילאנו. גלינקה למד שם בקונסרבטוריון, אצל פרנצ'סקו באזילי, אך התקשה בקונטרפונקט, שלא היה לטעמו. שלוש השנים שעשה באיטליה עברו עליו בנעימים, בהאזנה לזמרי התקופה, בחיזור אחר נשים ובמפגשים עם אישים מפורסמים כגון פליקס מנדלסון והקטור ברליוז, אך בסופו של דבר נקעה נפשו מאיטליה. הוא נוכח לדעת ששליחותו בחיים היא לשוב לרוסיה, לכתוב בסגנון רוסי ולעשות למען המוזיקה הרוסית מה שדוניצטי ובליני עשו למען המוזיקה האיטלקית. בדרכו חזרה דרך האלפים עצר לתקופת מה בווינה, שם שמע את המוזיקה של פרנץ ליסט. עוד חמישה חודשים נשאר בברלין, שם למד קומפוזיציה אצל זיגפריד דהן. תוצרים חשובים של תקופה זו הם קפריצ'יו לשני פסנתרים על נושאים רוסיים וסימפוניה בלתי גמורה על שני נושאים רוסיים. בשנת 1836 הגיעה אליו הידיעה על מות אביו, והוא שב לכפר מולדתו.
שנות הביניים
"החיים למען הצאר" הייתה הראשונה בשתי האופרות הגדולות של גלינקה. שמה המקורי של האופרה, שזמן התרחשותה הוא שנת 1612, היה "איוון סוסאנין" על שם הגיבור, איכר רוסי וגיבור לאומי המקריב את חייו למען הצאר בהטעיית קבוצה של פולשים פולנים הרודפים אותו. הצאר עצמו עקב בעניין אחר התקדמות היצירה והציע את השינוי בשם. האופרה נחלה הצלחה גדולה בביצוע הבכורה שלה ב-9 בדצמבר 1836, בניצוחו של קאטרינו קאווס, שכתב אופרה על אותו נושא באיטליה. אף כי המוזיקה יותר איטלקית מרוסית באופיה, גלינקה מפגין שליטה מצוינת ברצ'יטאטיב, המלכד את חלקי היצירה, והתזמור עשוי ביד אמן וצופה את הכתיבה התזמורתית של מלחינים רוסים מאוחרים יותר. הצאר גמל לגלינקה על יצירתו בטבעת יקרה. בתקופה הסובייטית הופקה האופרה בשמה המקורי, "איוון סוסאנין".
בשנת 1837 התמנה גלינקה למדריך מקהלת הקאפלה הקיסרית. בשנת 1838 יצא, לפי הצעת הצאר, לאוקראינה לגייס קולות חדשים למקהלה; הצאר גמל לו על 19 הנערים החדשים שמצא בהעלאת משכורתו.
זמן קצר אחר כך התחיל בכתיבת האופרה השנייה שלו, "רוסלאן ולודמילה". העלילה, המבוססת על סיפור של אלכסנדר פושקין, נרקחה תוך רבע שעה על ידי קונסטנטין באחטורין, משורר, שהיה אז בגילופין. כתוצאה מכך, האופרה היא ערבוביה דרמטית, אך המוזיקה עולה בטיבה על זו של "החיים למען הצאר". גלינקה משתמש בסולם עולה של טונים שלמים בפתיחה המפורסמת. מוטיב זה נקשר עם הגמד הנבל צ'רנומור, החוטף את לודמילה, בתו של נסיך קייב. יש באופרה הרבה קולורטורה בסגנון איטלקי, והמערכה השלישית מכילה כמה קטעי בלט שגרתיים, אבל ההישג הגדול שלו באופרה זו הוא בשימוש בנעימות עם, שהמסר המוזיקלי חדור בהן. חלק גדול מן החומר העממי השאול אוריינטלי בטבעו. כאשר הוצגה לראשונה ב-9 בדצמבר 1842 התקבלה האופרה בקרירות, אך בשנים הבאות צברה פופולריות.
השנים האחרונות
שנה קשה עברה על גלינקה אחרי קבלת הפנים הקרירה ל"רוסלאן ולודמילה". נסיעה לפריז וספרד רוממה את רוחו. בפריז ניצח ברליוז על מובאות מן האופרות של גלינקה וכתב עליו מאמר אוהד. גלינקה, מצדו, הוקיר את המוזיקה של ברליוז והחליט לחבר כמה "פנטזיות ציוריות" (fantasies pittoresques) לתזמורת. עוד ביקור בפריז חל ב-1852 ואז נשאר שם לשנתיים, חי חיים שקטים והרבה לבקר בגנים הבוטניים והזואולוגיים.
מפאריז עבר לברלין ולאחר חמישה חודשים מת שם באופן פתאומי, ב-15 בפברואר 1857, לאחר הצטננות. הוא נקבר בברלין, אבל כעבור חודשים אחדים הועברה גופתו לסנקט פטרבורג, ונקברה בשנית בבית הקברות של מנזר אלכסנדר נייבסקי.
מחוץ לרוסיה זכו אחדות מן היצירות התזמורתיות של גלינקה לפופולריות סבירה בקונצרטים ובתקליטים. לצד הפתיחות המוכרות לאופרות (בייחוד הפתיחה המבריקה והנמרצת ל"רוסלאן", יצירותיו התזמורתיות החשובות הן הפואמה הסימפונית "קאימארינסקיה" (1848), המבוססת על נעימות עם רוסיות, ושתי יצירות ספרדיות, "לילה במדריד (1848, 1851) ו"חוטה אראגונסה" (1845).
גלינקה חיבר גם הרבה שירים אמנותיים, הרבה יצירות לפסנתר ומוזיקה קאמרית.
יצירה פחותת ערך במידה רבה, שקיבלה תשומת לב מסוימת בעשור האחרון, הייתה "השיר הפטריוטי", שנכתבה כמשוער לתחרות להמנון לאומי בשנת 1833; המוזיקה אומצה כהמנון הלאומי של הפדרציה הרוסית בשנים 1990–2000.
בהערכת הישגו של גלינקה חשוב לראות אותו בהקשר של המוזיקה הרוסית בתקופתו. מאז זמנו, חלה נטייה ברורה לכיוון המוזיקה של מלחיני המערב. אפילו שירי העם הרוסיים בערים הגדולות קיבלו אופי מערבי, עם מקצבים סדירים ופסוקי מוזיקה מובנים והרמוניה פשוטה, שונים לגמרי מן הצורות הטהורות יותר של מוזיקה עממית, שגלינקה הכיר בילדותו. ההישג של גלינקה טמון בכך, שאיפשר לאופיו הרוסי להשתלט על סגנון ההלחנה שלו, שמקורו מערבי וליצור מודלים למלחיני העתיד הרוסיים.
ניקולאי יז'וב
ניקולאי איוונוביץ' יז'וב (ברוסית: Никола́й Иванович Ежо́в; 1 במאי 1895 - 4 בפברואר 1940) היה שר הפנים וראש המשטרה החשאית הסובייטית, הנ.ק.ו.ד., בתקופת הטיהורים הגדולים (1936-1938). תקופתו נקראת לעיתים "יז'ובשצ'ינה" (תקופת יז'וב) על שמו. הוצא להורג בירייה.
ביוגרפיה
בעת מלחמת האזרחים ברוסיה (1919-1921) לחם בשורות הצבא האדום ומפברואר 1922 החל לעבוד בממסד הפוליטי, בעיקר כמזכיר בוועידות אזוריות של המפלגה הקומוניסטית. בשנת 1927 הועבר למחלקת הכספים והתקציבים של המפלגה הקומוניסטית, שם הועסק כמפקח וכיושב ראש בפועל של המחלקה. משנת 1929 עד שנת 1930 היה סגן הקומיסר העממי לחקלאות. בנובמבר 1930 מונה לעמוד בראש מספר מחלקות במפלגה הקומוניסטית: המחלקה לעניינים מיוחדים, מחלקת כוח-אדם ומחלקת התעשייה. ב-1934 הוא נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ושנה לאחר מכן היה למזכיר הוועד. מפברואר 1935 עד מרס 1939 היה גם יו"ר הוועד המרכזי לפיקוח על המפלגה.
בספרו "מכתב של בולשביק ותיק" (1936), חיווה ניקולאי בוכארין את דעתו השלילית על יז'וב: "בכל משך חיי הארוכים, מעולם לא פגשתי אדם בעל אישיות מעוררת גועל יותר מאשר זו של יז'וב. כאשר אני מביט בו, אני נזכר, בלי יכולת להתנער מהמחשבה, באותם פרחחים מרושעים בחצרות רחוב ראסטראייבה, שהעיסוק החביב עליהם היה לקשור פיסת נייר משוחה בפרפין אל זנבו של חתול, להעלות אותה באש, ולצפות בתענוג כיצד החיה המבועתת מייללת במורד הרחוב, מנסה נואשות להמלט מהלהבות האופפות אותה. אין לי ספק, כי בילדותו יז'וב שעשע את עצמו בדרך זו ועתה הוא ממשיך אותה בצורות שונות".
יז'וב היה נמוך קומה (151 ס"מ, ויש טוענים 154 ס"מ). עובדה זו, בשילוב עם אישיותו האלימה הדביקה לו את הכינוי "הננס המורעל" או "הננס צמא הדם".
תחת הנהגתו של יז'וב הגיעו הטיהורים לשיאם וכמחצית מאנשי הממסד הפוליטי והצבאי הסובייטי נכלאו בגולאג או הוצאו להורג מטעמים פוליטיים. בהתאם ל-פקודת נ.ק.וו.ד 00447 מאות אלפי אזרחים נחשדו בחוסר נאמנות או ב"חבלה" ונחקרו, לעיתים בעינויים, לסחיטת הודאות. יז'וב ניהל גם טיהור מקיף בנ.ק.ו.ד. ובגר"ו עצמם, תוך מאסר והוצאה להורג של בעלי תפקידים רבים שמונו על ידי קודמיו, יגודה ומנז'ינסקי. האפקטיביות של הגר"ו כמודיעין צבאי נהרסה למעשה כאשר קציני מודיעין מנוסים הוחזרו מחו"ל אל ברית המועצות והוצאו שם להורג, דבר שתרם לתבוסה המחפירה של ברית המועצות במלחמת החורף נגד פינלנד.
השיא בקריירה של יז'וב היה ב-20 בדצמבר 1937, כאשר אורגן ערב חגיגי רב רושם בתיאטרון בולשוי לכבוד מלאת 20 שנה ל-נ.ק.ו.ד.. באירוע זה התנוססו באולם תמונות ענק של סטלין ובצידן אלו של יז'וב. על הבמה, המעוטרת בפרחים, חלק אנסטאס מיקויאן שבחים לעבודתו היסודית של יז'וב. "למדו את הדרך הסטאלינית לעבוד", אמר, "מהחבר יז'וב, כפי שהוא למד וממשיך ללמוד מהחבר סטלין עצמו".
כאשר הוצג יז'וב, הוא נתקבל בתשואות רמות. "הוא עמד", דיווח עד ראייה, "מבטו מושפל מטה, וחיוך מעושה כנוע על פניו, כאילו לא היה בטוח שהוא ראוי לקבלת פנים מכובדת זו". סטלין עצמו סקר טקס זה מתאו הפרטי.
למרות שיז'וב מונה לתפקיד הקומיסר העממי לתעבורה ימית ב-8 באפריל 1938, בעודו מחזיק ביתר תפקידיו, החלו צעדיו מוצרים בהדרגה וסר חינו מפני סטלין לטובת לברנטי בריה. ב-22 באוגוסט 1938, בריה מונה לסגנו של יז'וב והשתלט למעשה על תפקיד ראש ה-נ.ק.ו.ד. לאחר שסטלין, יחד עם ויאצ'סלב מולוטוב, מתחו ביקורת קשה על שיטות עבודתו של יז'וב במזכר רשמי ב-11 בנובמבר 1938. יז'וב עזב את משרתו כקומיסר העממי לענייני פנים ב-25 בנובמבר 1938, על פי בקשתו, והוחלף בבריה.
ב-3 במרץ 1939 סולק יז'וב מכל תפקידיו בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית. ב-10 באפריל 1939 הוא נאסר ונשפט בפני השופט הסובייטי אולריך במשרדו של בריה. יז'וב סירב להודות בהאשמתו של בריה כי זמם לרצוח את סטלין ואמר: "עדיף לעזוב את החיים עלי אדמות כאדם ישר". ב-3 בפברואר הסתיים משפטו וב-4 בפברואר 1940 הוא הוצא להורג בירייה. אפרו הושלך לקבר המונים בבית הקברות דונסקוי. לאחר הוצאתו להורג של יז'וב תמונתו נמחקה מכל פרסום רשמי.
אשתו היהודיה של יז'וב התאבדה בשנת 1938 עם תחילת ההאשמות נגדו. בתו, נטליה ניקולייבנה חאיוטינה, הועברה בשנת 1939 לבית יתומים וקיבלה את שם המשפחה של אימה. היא התגוררה בעיר מגדן ולאחר תחילת הפרסטרויקה ניסתה לטהר את שם אביה ללא הצלחה. בשנת 1998 ההאשמות נגד יז'וב נבדקו שנית והוחלט לא לטהר את שמו.
הקינטוש
הקינטוש (Hackintosh) הוא הליך התקנת מערכת ההפעלה של אפל על מחשבים שאינם מתוצרתה של חברת אפל (לא בתוך מערכת הפעלה אחרת, כמו בווירטואליזציה). מהלך זה החל לראשונה מגרסה 10.4, כשמחשבים מתוצרת אפל החלו להתבסס על מעבדים מתוצרת אינטל, ולא על מעבדי PowerPC (או, בקצרה, PPC), כפי שהיה נהוג לפני גרסה זו. שם זה נובע מהצירוף מקינטוש (שמה המורחב של מערכת ההפעלה שאפל מייצרת) ושל המילה האק (באנגלית: hack). זאת מכיוון שמערכות ההקינטוש מהוות גרסה מיוחדת (או גרסה רגילה שכוללת התאמות כלשהן, דוגמת דרייברים מיוחדים לחומרת המחשב, או קרנל ספציפי) למחשבים שאינם מותאמים למערכת ההפעלה של אפל- macOS, על מנת שיפעלו בהם כמו במחשב אפל מן המניין.
Niresh
זוהי הפצה של OS X שהחלה מגרסת 10.7.5- Lion, והוציאה גרסאות גם ל-Mountain Lion (בגרסאות 10.8,10.8.2 ו-10.8.5) וכן ל- (בגרסה Mavericks (10.9.
בשנת 2015 יצאה גרסה המבוססת על גרסת 10.10 של macOS ונקראת Yosemite Zone.ההפצה יצאה בגרסאות 10.10.0 ו-10.10.1 של OS X Yosemite. כמו כן, בשנת 2017 הוציאה החברה הפצה המבוססת על macOS Sierra בגרסה 10.12.3. בשנת 2018 יצאה גרסה המבוססת על macOS 10.13 High Sierra. בהמשך יצאה גם גרסת המבוססת על macOS Mojave, וכן אחת המבוססת על macOS 10.15 Catalina.
מפתח הפצות אלו עומד גם מאחורי פיתוח הכלי MacPwn, המאפשר התקנת גרסה מקורית של מק על מחשב רגיל (ולא באמצעות הפצות שונות). מרבית הגרסאות נקראות עם שם המפתח בתחילה (לדוגמה Niresh Mojave), אך לעיתים ניתן למצוא גם שם אחר- שם גרסת מערכת ההפעלה בצירוף המילה zone (לדוגמה: Yosemite Zone).
האתר נסגר ב-19.7.20, ההפצה עדיין קיימת ברשת וניתנת להורדה.
iATKOS
הפצה של OS X שהופצה עד היום בחמש גרסאות (החל מ-iATKOS M, המבוססת על Mac OS X Mavericks, ההפצות אינן בחינם) :
Mac OSx Hazard
זוהי הפצה של OS X שקיימת עבור ארבע גרסאות של OS X: להפצה זו אין גרסאות עבור גרסאות macOS חדשות.
לצד הפצות אלו היו בעבר הגרסאות שהוציא בעבר המפתח JaS והפצות נוספות דוגמת iDeneb, Kalyway ו-iPC.
הקינטוש למחשבים עם מעבדים של AMD
בניגוד לדעה הרווחת, ניתן להתקין את OS X גם על חלק מהמחשבים בעלי מעבדי AMD, אך הליך זה סבוך יותר מבמחשב עם מעבד אינטל (כאשר לא משתמשים בהפצות שנועדו למעבדים אלו).הפצות כאלו הן למשל ההפצות של Hackintosh Zone (לשעבר Niresh), שרובן ככולן תומכות במעבדים אלו, או באמצעות שימוש בקרנלים מיוחדים. כמו כן, במידה ורוצים לשדרג את המערכת, זהו דבר קשה גם כן (כיוון ששדרוג המערכת דרך ההגדרות, כמו בכל מחשב מק, לא יעבוד כראוי במחשבים מסוג זה),ועדיף לחכות לגרסה הבאה של הפצה מתאימה למעבדים אלו.
הקינטוש באמצעות גרסה מקורית של מק
בנוסף להפצות, ניתן גם להתקין את OS X על מחשב רגיל גם באמצעות התקנת מק רגילה: ניתן להשתמש בהתקנת המק הרשמית (כדי לעשות זאת יש להעלות את ההתקנה באמצעות bootloader (שכבר כלול בהפצה), כגון iboot, Chameleon, Chimera, Clover או שימוש בתוכנות Unibeast ,MacPwn או MyHack (שמאפשרות לצרוב התקנת מק לתוך דיסק און קי, ומוסיפות bootloader בעצמן).
התקנת macOS על מחשבי מק שלא נתמכים רשמית עוד
באמצעות כלים שונים, דוגמת אלו של המפתח dosdude1 או MacPostFactor, ניתן להתקין גרסאות של מערכת ההפעלה על מחשבי מק שכבר לא מקבלים עדכונים על ידי אפל. אמנם מדובר בחומרה של אפל, אך לעיתים בשל עדכונים שונים שמחילה אפל ייתכן שהחומרה לא תיתמך לגמרי ויהיה צורך בשימוש בטלאי תוכנה שונים לשם קבלת מערכת הפעלה מתפקדת במלואה במידת האפשר. במקרים מסוימים אף ייתכן כי עדיין תהיה חומרה שלא תיתמך, היות שאי אפשר לייצר טלאי תוכנה עבורה.
macOS בווירטואליזציה
ניתן להתקין את macOS בווירטואליזציה באמצעות שימוש בתוכנות דוגמת VirtualBox, Vmare Player או Vware Workstation (למרות שאף אחת מהן אינה תומכת בכך באופן רשמי). לעיתים זוהי אף הדרך הקלה ביותר להתקין מערכת הפעלה זו על מחשב שאינו מתוצרת אפל, למרות שכמו כל מערכת הפעלה בווירטואליזציה, היא עלולה להיות איטית יותר מכזו המותקנת על המחשב עצמו, כיוון שהיא משתמשת רק בחלק מהמשאבים של המחשב, דבר אשר עלול להיות בעייתי במקרים של כמות RAM מועטה או מעבד לא חזק במיוחד.
חוקיות
יצירת הקינטוש היא דבר המנוגד להסכמי הרישיון של אפל לגבי מערכת ההפעלה macOS, שלהם כל משתמש במערכת ההפעלה צריך להסכים לפני השימוש במערכת ההפעלה. בכל הנוגע לשימוש בעותקים של מערכת ההפעלה (הן העותק המותקן על מחשב שנקנה והן עותק שמורד מהחנות של אפל), ישנה התייחסות אך ורק למחשבים מתוצרת אפל.
מעבר לארכיטקטורת ARM
מעברה של אפל לשימוש במעבדי ARM במקום מעבדי אינטל עשוי להשפיע על תחום ההקינטוש, שכן המעבר למעבדי ARM מעיד גם על סיום התמיכה של אפל במחשבים עם מעבדי אינטל, במסגרת מעבר שאמור להימשך שנתיים. עם זאת, בהשוואה למעבר ממעבדי PowerPC למעבדי אינטל בשנת 2005, התמיכה באלה הראשונים נמשכה עד לשנת 2009, ארבע שנים לאחר תחילת המעבר ושלוש שנים לאחר סיום מכירת מחשבים מבוססי PowerPC.
אריק גרסיה
אריק גרסיה מרטרט (בספרדית: Eric García Martret; נולד ב-9 בינואר 2001) הוא כדורגלן ספרדי-קטלאני, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ברצלונה מהלה ליגה ובנבחרת ספרד.
מנצ'סטר סיטי
גרסיה נולד בברצלונה שבספרד והיה חלק מאקדמיית הכדורגל של ברצלונה, והצטרף לאקדמיית הכדורגל של מנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג בשנת 2017, ושיחק באקדמיה במשך עונה אחת.
גרסיה ערך את הופעות הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מנצ'סטר סיטי ב-18 בדצמבר 2018, במשחק נגד לסטר סיטי במסגרת רבע גמר גביע הפוטבול ליג. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב-21 בספטמבר 2019, כשהחליף את ניקולאס אוטמנדי בדקה ה-61 בניצחון 0–8 על ווטפורד במסגרת המחזור ה-6. ב-11 בדצמבר 2019 ערך גרסיה את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–4 על דינמו זאגרב במסגרת שלב הבתים של המפעל לעונת 2019/2020.
ב-1 ביוני 2021 חתם גרסיה בברצלונה, הקבוצה בה גדל, עד 2026.
קריירה בינלאומית
גרסיה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-6 בספטמבר 2020, כשהחליף את סרחיו ראמוס בדקה ה-61 בניצחון 0–4 על נבחרת אוקראינה במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
גרסיה נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר יורו 2020.
נכלל בסגל נבחרת ספרד לטורניר מונדיאל 2022.
מנחת בר-יהודה
מנחת בר־יהודה הוא מנחת הנמצא למרגלות מצדה. המנחת קרוי על שמו של ישראל בר יהודה, שר התחבורה לשעבר. הוגה ויוזם מלאכת בניין המנחת היה יהודה אלמוג, יושב ראש המועצה האזורית תמר באותה העת.
המנחת שוכן כשני ק"מ צפונית-מזרחית למצדה. בהיותו סלול על חוף ים המלח, זהו שדה התעופה הנמוך בעולם. השימוש במנחת מותנה בתיאום עם החברה הכלכלית חבל ים המלח.
היסטוריה
המנחת נבנה על ידי חיל ההנדסה ונחנך ב-13 בינואר 1963.
בסוף שנות ה-80 ובשנות ה-90 הפעילה חברת ארקיע טיסות של נופשים משדה דב, למנחת, בשיתוף בתי המלון שלחוף ים המלח. המנחת הפסיק לפעול כמנחת תיירותי בשנת 1997.
בשנת 2006, המריא מטוס קל מהמנחת והתרסק על הר המצדה עקב אי-שמירת גובה ביטחון, אך לא היו נפגעים בנפש באירוע זה. באותה שנה חודשו שירותי התעופה מתל אביב למנחת, אם כי רק במטוסי פייפר קטנים, בהם מקום לטייס וחמישה נוסעים.
בשנת 2009, המועצה האזורית תמר השקיעה כ-5 מיליון שקל בשיפוצו וחידושו של המנחת. מטרת השיפוץ היה לשפץ את המסלול כך ששוב תתאפשר נחיתת מטוסי נוסעים של עד 50 מקומות (דוגמת המטוסים של ארקיע בקו אילת-תל אביב דאז).
החל משנת 2020 פועל בסמוך למנחת מרכז צניחה חופשית (Skydiving).
הנוכחות הבין-לאומית הזמנית בחברון
הנוכחות הבין-לאומית הזמנית בחברון (באנגלית: Temporary International Presence in Hebron ובראשי תיבות TIPH) היה צוות של משקיפים אזרחים אירופים שהוצבו בעיר חברון. חברי צוות המשקיפים הגיעו מן המדינות דנמרק, איטליה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וטורקיה. תפקידם היה לפקח על ההתנהלות בעיר ולדאוג לביטחונם של תושביה הפלסטינים של העיר, בעקבות טבח מערת המכפלה. הצוות פעל על סמך מנדט בן ששה חודשים, שהוענק לו לראשונה במאי 1994, הופסק, חודש במאי 1996 והופסק כליל בינואר 1996.
היסטוריה
לאחר טבח מערת המכפלה, שהתרחש ב-25 בפברואר 1994, קראה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לנקיטת אמצעים למען הבטחת והגנת האזרחים הפלסטינים בכל השטחים המוחזקים, כולל נוכחות בין-לאומית או זרה זמנית. המשלחת הראשונה של TIPH החלה לפעול ב-8 במאי 1994. אולם הרשות הפלסטינית ומדינת ישראל לא הצליחו להגיע להסכמה באשר להארכת המנדט לנוכחותו של צוות המשקיפים בשטח, ולכן הופסקה נוכחותם ב-8 באוגוסט אותה שנה. ב-2 במאי 1996 שב צוות המשקיפים לעיר, כשהוא כולל אזרחים נורווגים בלבד. בהמשך שבו לארגון משקפים גם מדנמרק, איטליה, שוודיה, שווייץ וטורקיה, אך יו"ר המשלחת נותר נורווגי. מאז ועד 2019 הייתה לכוח נוכחות רצופה בחברון, על ידי משקיפים ממדינות שונות, כשהאחריות לתאום המשלחות הוטלה על נורווגיה.
המידע שנאסף על ידי המשקיפים הועבר לצה"ל ולכוח השיטור הפלסטיני, בלווית בקשות להבהרה. כמו כן הועברו דיווחים לשש המדינות ששלחו נציגים לצוות. מדינות אלה היו רשאיות להמשיך ולפעול על פי המידע בערוצי דיפלומטיים, מול מדינת ישראל והרשות הפלסטינית. הדיווחים לא פורסמו בפומבי.
ליינוס ואן פלט
ליינוס ואן פלט (באנגלית: Linus van Pelt) הוא דמות מצוירת בסדרת הקומיקס "פינאטס" פרי עטו של צ'ארלס מ. שולץ. הופיע לראשונה בסדרה ב-19 בספטמבר 1952, אולם שמו הוזכר לראשונה 3 ימים לאחר מכן. ההתייחסות הראשונה אליו הייתה חודשיים מוקדם לכן.
בהופעתו הראשונה הוצג כאחיה התינוק של לוסי, אך עם הזמן הועברה דמותו התבגרות מואצת כך שגילו יהיה סמוך לזה של שאר גיבורי הסדרה. הוא מוצג לעיתים כחברו הטוב של צ'ארלי בראון.
למרות גילו הצעיר מתואר ליינוס כפילוסוף והתאולוג של הסדרה, ולעיתים קרובות מצטט פסוקים מן התנ"ך. הוא בעל כישורים פיזיים יוצאי דופן כמו היכולת לנפח בלונים מרובעים והרכבת תצרפים במאונך. באחד מפרקי הסדרה המציא ליינוס דמות בדיונית בשם "הדלעת הגדולה", כאשר התבלבל בין חג המולד וליל כל הקדושים. הדלעת מופיעה פעם בשנה בליל כל הקדושים ומחלקת מתנות. הדלעת תופיע רק במקשת הדלעות האותנטית ביותר שליינוס מאמין בכל לבו שהיא זו שלו. ליינוס הוא היחידי המאמין בדלעת הגדולה. לעיתים רחוקות הוא מצליח לשכנע אחרים בקיומה, אך הם מתבדים במהרה. באחד הסיפורים פפרמינט פאטי באה אל חלקת הדלעות על מנת לבקש מהדלעת הגדולה כפפת בייסבול חדשה, וכאשר ליינוס שמע את הבקשה שלה הוא גרש אותה מחלקת הדלעות בטיעון על חילול קדושתה של הדלעת הגדולה. בספיישל "זה ליל כל הקדושים, צ'ארלי בראון" צ'ארלי בראון שואל את ליינוס מתי הוא יפסיק להאמין בדלעת הגדולה וליינוס משיב ברגע שהוא ושאר סובביו יפסיקו להאמין "באיש שלובש בגד אדום, בעל הזקן הלבן ושאומר "הו,הו,הו!"".
באופן פרדוקסלי מתקשה ליינוס, חרף אופיו האינטלקטואלי, להרפות משמיכה איתה הוא מסתובב כל העת תוך כדי מציצת אגודלו. לשמיכה הוא קבע את התואר "שמיכת הביטחון שלי". ההקנטות שהוא סופג בגלל נוהג השמיכה שלו, אינן מפריעות לו. בפרק אחד מזהיר אותו אחד מחבריו כי במחנה הקיץ ילעגו לו על תלותו בשמיכה. בתגובה הוא משתמש בשמיכה כבשוט, מפיל בתנועת הצלפה ענף מעץ, ואומר "הם לעולם לא לועגים פעמיים". מתברר כי לשמיכה אישיות משל עצמה אם כי לא וורבלית. בפרק אחד נאבקה השמיכה עם לוסי, אחותו של ליינוס, והפילה אותה לרצפה. לכל אורך הסדרה מנסה סנופי, בדרכים שונות, לשים את ידו על שמיכתו של ליינוס, תוך שימוש בתכסיסים שונים ומשונים. שולץ הודה ב-1989, כי ליינוס כבר בוגר מדי בשביל השמיכה והוא משאיר אותו איתה רק בשביל האספקט הקומי.
לוסי, אחותו של ליינוס, מנצלת כל הזדמנות כדי להציק לו, אולם הוא מצליח למתן את זעמה פעמים רבות על ידי התנגדות פאסיבית ושימוש בתבונתו הרבה. כאשר גירשה לוסי את ליינוס מן הבית, הצטרפה לסדרה דמות חדשה - אח קטן בשם "ריראן" (שידור חוזר) המהווה גרסה מוקטנת של ליינוס.
אחותו של צ'ארלי בראון, סאלי, מאוהבת בליינוס, בעוד הוא מאוהב במורתו מיס אות'מר. באחד הפרקים הוא מתאהב בילדה בשם Truffles (כמהין), לאחר שהוא וסנופי בחנו את הפטרייה המפורסמת.
ליינוס משחק בתפקיד בסיס שני בקבוצת הבייסבול של צ'ארלי בראון. הקבוצה מנצחת רק בפעמים בהן הוא מחליף את צ'ארלי בראון בתפקיד המגיש, אז הוא משתמש בשמיכתו כדי להטיס את הכדור במהירויות עצומות.
פרשנות לדמותו של ליינוס
כרבות מדמויותיו של שולץ, ליינוס משקף את הסתכלותו על העולם בו שולץ חי ותחושותיו אליו. ליינוס מייצג את עולם האינטליגנציה, התבונה והאמונה. שולץ נותן אספקט אחר לעולם זה ומציג אותו באור קצת שונה וסרקסטי, בו הדמויות החזקות ביותר שכלית הן החלשות ביותר רגשית, וחייהן מלאים בחרדות ודאגות שווא. צ'ארלי בראון הוא הדוגמה הבולטת ביותר למגמה זו. שולץ מדגים גם באמצעות ליינוס את אוזלת היד, הקיימת הרבה פעמים לאינטליגנציה וחוכמה נגד כוחניות ואסרטיביות.
אוניברסיטת אוקספורד
אוניברסיטת אוקספורד (באנגלית: The University of Oxford; מכונה גם Oxford University, ולעיתים פשוט Oxford) היא אוניברסיטת מחקר ציבורית הממוקמת בעיר אוקספורד שבאנגליה. היא האוניברסיטה העתיקה ביותר בעולם דובר האנגלית והשנייה הוותיקה בעולם בפעילות רציפה. אוקספורד מדורגת בדרך כלל בין חמש האוניברסיטאות המובילות בעולם. הטיימס דירג אותה ב-2020 במקום הראשון.
אוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת קיימברידג' (שהוקמה בשנת 1209 על ידי מלומדים יוצאי אוקספורד) חולקות מאפיינים משותפים רבים והן מכונות יחד "אוקסברידג'". לשתי האוניברסיטאות יש היסטוריה ארוכה של תחרות זו בזו, מאחר שהן שתי האוניברסיטאות העתיקות והיוקרתיות ביותר בעולם דובר האנגלית ומבין המפורסמות ביותר בעולם.
אוניברסיטת אוקספורד חברה במספר ארגונים בינלאומיים: חברה בקבוצת קוימברה (GC), באירופאום, בליגה האירופית לאוניברסיטאות מחקר (LERU), בברית הבינלאומית לאוניברסיטאות מחקר (IARU), בפורום מנהיגי האוניברסיטאות העולמי (GULF), באיגוד של אוניברסיטאות חבר העמים הבריטי (ACU) ובארגון האוניברסיטאות העולמי (IAU) של אונסק"ו. בנוסף האוניברסיטה חברה במספר ארגונים בבריטניה: חברה בקבוצת ראסל, בקונסורציום SES, בקבוצת G5, באוניברסיטאות בריטניה (UUK), בקבוצת האוניברסיטאות הלא רשמית, משולש הזהב וחברה מייסדת של מכון אלן טיורינג בלונדון.
היסטוריה
תאריך ייסוד האוניברסיטה אינו ידוע, וייתכן כי אכן לא מדובר באירוע יחיד אלא בתהליך. ישנן עדויות על הוראה במקום כבר בשנת 1096. כאשר הנרי השני אסר על תלמידים אנגלים ללמוד באוניברסיטת פריז ב-1167, אוקספורד החלה לגדול במהירות. החל מתקופה זו והלאה נוסדו מקומות לינה לתלמידים, שלאחר מכן נהפכו לקולג'ים. לאחר הרצח של שני סטודנטים שהואשמו באונס ב-1209, האוניברסיטה פוזרה (דבר שהוביל לייסוד אוניברסיטת קיימברידג'). ב-20 ביוני 1214, שבה האוניברסיטה לאוקספורד עם מנדט שהושג על ידי ניקולאס דה רומאניס, שליח אפיפיורי. מעמדה של האוניברסיטה נקבע באופן סופי על ידי החוק לאיגוד של שתי האוניברסיטאות ב-1571, שבו השם הרשמי של האוניברסיטה הוא "הנשיא, המורים והמלומדים באוניברסיטת אוקספורד".
בשנת 2001 הוקם במסגרת האוניברסיטה מכון לחקר האינטרנט.
ארגון
אוקספורד היא אוניברסיטה המבוססת על קולג'ים, המורכבת מהמתקנים המרכזיים של האוניברסיטה – מחלקות ופקולטות, ספריות ומעבדות, ומ-39 קולג'ים ו-5 מוסדות קבועים פרטיים. כל סגל האוניברסיטה והסטודנטים חייבים להיות חברים באחד מהקולג'ים או המוסדות הללו. הקולג'ים אינם רק מקום לינה, אלא יש להם אחריות על הוראת סטודנטים במעמדות מסוימים. יש קולג'ים שניתן להתקבל אליהם רק לאחר סיום קולג'ים אחרים.
המערכת הקולגיאלית של אוקספורד נובעת מהעובדה שהאוניברסיטה נוצרה מצירוף הדרגתי של מוסדות עצמאיים בעיר אוקספורד.
האוניברסיטה מחולקת למחלקות על פי בסיס נושאי, כמו רוב האוניברסיטאות האחרות. המחלקות אחראיות לחלק גדול מהוראת התארים המתקדמים, ובעת האחרונה לוקחות חלק גדל והולך גם בהוראה של התארים הנמוכים יותר. המחלקות הם גם מרכזים למחקר, שממומן על ידי גופים חיצוניים הכוללים גופי מחקר גדולים; לקולג'ים גם יש עניין במחקר, אך רובם אינם מתמחים בנושא מסוים ופחות מאורגנים למחקר.
הגוף המחוקק המרכזי של אוניברסיטת אוקספורד הוא ה"קהילה" (Congregation), אספה של כל האקדמאים שמלמדים באוניברסיטה. גוף אחר, ה"כינוס" (Convocation), הכולל את כל הבוגרים של אוקספורד, היה בעבר הגוף המחוקק העיקרי של האוניברסיטה, ועד 1949 בחר בשני חברי פרלמנט בעבור האוניברסיטה. לגוף זה יש כעת תפקידים מועטים בלבד: העיקרי הוא לבחור בנגיד (Chancellor) האוניברסיטה (שתפקידו סמלי), וב-2003 נבחר כריס פאטן. הגוף המבצע של האוניברסיטה הוא מועצת האוניברסיטה, שמורכבת מנשיאה (Vice-Chancellor), פרופ' לואיז ריצ'רדסון, ראשי המחלקות וחברים אחרים שנבחרים על ידי ה"קהילה", בנוסף למשקיפים מאגודת הסטודנטים. חוץ מבית הקהילה בהווה, יש גם את בית הקהילה העתיק, ששרד את הרפורמות באוניברסיטה במאה ה-19 וכיום משמש אך ורק לנתינת התארים.
השנה האקדמית מחולקת לשלושה סמסטרים, כל אחד בן שמונה שבועות. סמסטר "מיקלמאס" היא מראשית אוקטובר ועד ראשית דצמבר. "הילרי" הוא בדרך כלל מינואר ועד לפני הפסחא; ו"טריניטי" הוא בדרך כלל מאחרי הפסחא ועד ליוני. סמסטרים אלה הם מהקצרים ביותר בכל אוניברסיטה בריטית, ולפיכך נטל הלימודים בכל סמסטר הוא כבד.
תהליך קבלה
הקבלה לאוניברסיטת אוקספורד מבוססת על כישרון אקדמי ופוטנציאל הצלחה מקצועית ואקדמית. הקבלה לקולג'ים נעשית על ידיהם, כשהם פועלים יחד על מנת להבטיח כי רק הסטודנטים הטובים ביותר מתקבלים לאוניברסיטה. המיון נעשה בשלבים ולאורך זמן ומתבצע על פי התייחסות בתי הספר, הצהרות אישיות, הישגים לימודיים, הישגים צפויים, עבודות כתובות, מאמרים מקוריים, מבחנים כתובים, ועדות קבלה וראיונות.
עבור התלמידים בתארים המתקדמים, הקבלה הסופית נעשית על ידי המחלקה שבה ילמדו, ולאחר מכן על ידי הקולג' שתחתיו הם נרשמים. סטודנטים שמצליחים במבחנים הראשוניים של הגשה מוקדמת מקבלים מלגות, הממומנות בדרך כלל מקרנות. מלגות "סגורות" עבור בתי ספר מסוימים אינן קיימות עוד כפי שהיה בעבר.
אוקספורד תמיד נחשבה למקום שבו לומדים בני עשירים מהעשירון העליון בלבד, אך כיום דבר זה אינו נכון לאור קיומן של מלגות שונות המבטיחות שסטודנטים בעלי פוטנציאל גבוה למרות מעמד סוציואקונומי נמוך יזכו ללמוד באוניברסיטה. מחיר הקורס, לפני שהיה ניתן לקבל מלגה, היה גבוה מדי אלא אם כן התלמיד קיבל מלגה, מעמד שרק מספר קטן הצליח לקבל. בתי הספר הציבוריים ובתי הספר העממיים הכינו את תלמידיהם באופן ספציפי יותר עבור בחינת הקבלה, ויש אף שהמליצו לתלמידיהם ללמוד שנה נוספת בבית הספר על מנת ללמוד לבחינה: לתלמידים בבתי ספר אחרים בדרך כלל לא הייתה אפשרות כזו.
עד 1866 היה צריך להיות חבר הכנסייה האנגליקנית כדי לקבל תואר ראשון מאוקספורד, וחברי הכנסיות הפורשות הורשו לקבל תואר שני רק ב-1871. עד 1920 ידע ביוונית עתיקה היה חובה, ולטינית עד ל-1960. נשים התקבלו מאז 1920.
בוגרים מפורסמים
באוקספורד למדו ארבעה מלכים בריטים ויותר משמונה מלכים שאינם בריטים, 47 חתני פרס נובל, 25 ראשי ממשלות בריטיים, שבעה קדושים נוצריים, 86 ארכיבישופים, 18 קרדינלים, אנטי-אפיפיור אחד ועוד מפורסמים רבים.
אוקספורד בספרות ובמדיה
סופרים ידועים רבים למדו באוניברסיטה וטענו כי שם קיבלו את מירב השראתם. בשנת 1989 נמנו 533 רומאנים שמתארים התרחשויות באוניברסיטה או קשורים אליה, והמספר רק עלה מאז. כמו כן מספר סרטים מתרחשים באוניברסיטה.
ולנסיה
ולנסיה (בולנסית: València, הגייה, הגייה בספרדית: ) היא עיר נמל במזרחה של ספרד. היא הבירה והעיר המאוכלסת ביותר בקהילה האוטונומית ולנסיה, העיר השלישית בגודלה בספרד, וה-22 בגודלה באיחוד האירופי, ואוכלוסייתה מונה כ-810,064 תושבים נכון לשנת 2008. מטרופולין העיר מונה בין 1,175,000 ל-1,564,145 תושבים. לעיר מעמד של עיר עולם.
בעיר אתרי בילוי ופנאי כמו עיר האמנויות והמדעים, מתחם תרבותי בעל עיצוב ארכיטקטוני ייחודי המשמש למטרות בידור, והמוזיאון לאמנויות יפות בוולנסיה.
מרכזה ההיסטורי הוא אחד מהגדולים בספרד. אתרי המורשת הנמצאים בעיר כוללים מונומנטים עתיקים ואתרי תרבות, בהם קתדרלת ולנסיה, מגדלי סרנוס, ומבנה המסחר במשי.
גאוגרפיה
ולנסיה שוכנת במזרח ספרד, בחוף המערבי של המפרץ הנושא את שמה בים התיכון, לגדות נהר טוריה.
האקלים הוא אקלים ים-תיכוני, המתאפיין בחורפים מתונים מאוד, בהשפעת רוחות פן. כמות המשקעים הממוצעת היא 475 מ"מ גשם בשנה, אשר יורדים בכל חודשי השנה, אך מתרכזים בסתיו ובחורף.
היסטוריה
העיר הוקמה על ידי הרומאים ב-137 לפנה"ס במקום של עיר איברית קדומה סמוך לנהר הטוריה, לחופיו המזרחיים של חצי האי האיברי שתוחמים את מפרץ ולנסיה אשר נקרא על שמה.
בימי הביניים שלטו בעיר המוסלמים, שכבשו את העיר ב-714. בתקופה המוסלמית חיה בעיר אוכלוסייה יהודית משמעותית, ובה עברו שנות חייו האחרונות של המשורר היהודי שלמה אבן גבירול. העיר נכבשה על ידי האביר הנוצרי אל סיד בשנת 1094, והפכה למעין ממלכה עצמאית שנוהלה על ידי מוסלמים ונוצרים כאחד, עד שנכבשה על ידי המוראביטון ב-1109.
חיימה הראשון, מלך אראגון, כבש את העיר ב-1238 במסגרת הרקונקיסטה.
ולנסיה הייתה בירת ספרד הרפובליקנית במהלך מלחמת האזרחים בספרד בין החודשים נובמבר 1936 ואוקטובר 1937.
אירועים ופסטיבלים
בעיר מתקיים מדי שנה ביום יוסף הקדוש פסטיבל בשם פאיאס.
ספורט
קבוצת הכדורגל וקבוצת כדורסל הנקראות ולנסיה הן מהבכירות בספרד. בעיר פועל מועדון מקצועני נוסף מליגת הכדורגל הבכירה בספרד, לבאנטה.
תרבות
ולנסיה היא עיר דו-לשונית, המעניקה מעמד רשמי לספרדית ולולנסית.
תחבורה
בוולנסיה פועלת מערכת תחבורה ציבורית מפותחת, המסיעה מעל 120 מיליון איש בשנה. רשת מטרוולנסיה ( Metrovalencia) כוללת תשעה קווים, מתוכם שלושה קווי חשמלית (טראם) ושישה קווי מטרו, שבחלקם עוברים מעל הקרקע ומשמשים כרכבת פרברית. את שירות האוטובוסים בעיר מפעילה חברת EMT Valencia העירונית.
נמל התעופה ולנסיה, השוכן בעיירה מניסס, במרחק כשמונה קילומטר מהעיר, הוא העשירי בספרד במספר נוסעיו השנתי.
נמל ולנסיה הוא נמל המכולות החמישי העמוס ביותר לחופי הים התיכון.
צ'יזלהרסט
צ'יזלהרסט (באנגלית: Chislehurst) היא פרבר ברובע ברומלי, שבדרום-מזרח לונדון החיצונית, בין בקסלי וגריניץ'. מרכז הפרבר נותר כאזור לשימור מאז 1888 והפך לאתר פופולרי לטיולי-יום ממרכז לונדון, בזכות אווירתו הכפרית וריבוי הגנים והפארקים. בין 1894 ל-1934 היה הפרבר עיר במסגרת מחוז קנט.
היסטוריה
במקום התקיים יישוב סקסוני, השם מקורו בסקסונית והוא מורכב מהמילים cisel (חצץ) ו-hyrst (גבעה מיוערת).
במרכז הפרבר מצוי ארמון קמדן, על שם ההיסטוריון, האנטיקווריאט ואיש חצרה של אליזבת הראשונה ויליאם קמדן, שחי במקום במאה ה-17, הארמון הקיים הוקם ב-1717. במקום התגוררו מאז פקידי חצר המלוכה. ב-1873 השתכנו במקום קיסר צרפת הגולה נפוליאון השלישי, אשתו אז'ני דה מונטיז'ו ובנם נפוליאון אז'ן לואי. נפוליאון השלישי ובנו אף נקברו בכנסיית סנט מרי הקתולית שבצ'יזלהרסט לפני שהועברו למאוזוליאום המשפחתי בכנסיית סנט מייקל בפארנבורו.
ב-1865 נפתחה תחנת רכבת צ'יזלהרסט על קו לונדון-דובר. כיום ניתן לנסוע מן התחנה למרכז לונדון (תחנת צ'רינג קרוס).
ב-1903 התגלתה מערכת מערות באורך כולל של 35 ק"מ, ככל הנראה שימשו המערות כמכרה אבן גיר עבור הרומאים ואולי אף לפני כן. בימי מלחמת העולם הראשונה שימשו המערות לאחסון תחמושת של רויאל ארסנל ובתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה שימשו כמקלט. בין מעצבי המערות לביקורים תיירותיים בשנת 1955 היה גם אדריכל הנוף הישראלי יצחק דנציגר.
קישורים חיצוניים
}
מוריץ וילהלם, דוכס סקסוניה-צייץ
ילדותו
מוריץ וילהלם נולד ב-12 במרץ 1664 בצייץ למוריץ, דוכס סקסוניה-צייץ, ולדורותיאה מריה מסקסוניה-ויימאר, בתו של וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר.
שלטונו
ב-15 בנובמבר 1718 מת מוריץ וילהלם בעיר ויידה, מכיוון שלא היו לו בנים, ואחיו כריסטיאן אוגוסט, נסיך סקסוניה-צייץ הוסמך לכמורה, חזרה הנחלה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
משפחתו
ב-25 ביוני 1689 התחתן מוריץ וילהלם עם מריה אמליה מברנדנבורג, בתם של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסופיה דורותיאה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ונולדו להם 5 ילדים:
מצר פלק
מצר פלק (Palk) הוא מצר ים המפריד בין מדינת טאמיל נאדו שבהודו לבין סרי לנקה. קרוי על שם סר רוברט פלק שהיה השליט של מדראס מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית מ-1763 ועד 1767.
מצר פלק מחבר בין מפרץ בנגל, הנמצא מצפונו, לבין מפרץ מנר, מדרום. רוחבו נע בין 64 ל-137 ק"מ.
במצר יש ארכיפלג של שרטונים, שוניות ואיים קטנים, הקרוי גשר אדם (או גשר ראמא), ומהווה קשר יבשתי לא רציף בין הודו לבין סרי-לנקה. האי הקרוב לטאמיל נאדו, ראמסוואראם, מחובר ליבשת על ידי גשר פמבן, הגשר הימי הארוך ביותר בהודו (אורכו 2.3 ק"מ).
זווית ברוסטר
זווית ברוסטר (הנקראת גם זווית הקיטוב) היא זווית פגיעה מסוימת של גל אלקטרומגנטי הגורמת לשתי תופעות עיקריות:
תופעות אלו מתרחשות כשהגל עובר בין תווכים בעלי מקדמי שבירה שונים (איור 1). זווית ברוסטר תלויה רק במקדמי השבירה של התווכים. זווית זו נקראת על שם הפיזיקאי הסקוטי דייוויד ברוסטר (1781 – 1868).
הסבר התופעה
באופן כללי, כאשר קרינה אלקטרומגנטית עוברת בין שני תווכים (חומרים) בעלי מקדמי שבירה שונים, חלק מהקרינה מוחזר וחלקו עובר. אך אם האור מקוטב בקיטוב p (ראה תיאור איור 2), ישנה זווית שבה ההחזרה היא אפס. זווית זו נקראת זווית ברוסטר ומסומנת ב- \ \theta_B. תופעה זו מתרחשת כאשר הקיטוב הוא כזה שהשדה החשמלי של הקרינה נמצא במישור הפגיעה (המישור האפור באיור 2). כאשר מאירים משטח בזווית ברוסטר בקרינה לא מקוטבת (איור 1), הקרינה שתוחזר תהיה מקוטבת, בקיטוב מאונך למישור הפגיעה, והקרן המועברת תהיה מקוטבת באופן חלקי בכיוון המקביל לו.
המנגנון הפיזיקלי מאחורי תופעה זו קשור לאופן התנודה של דיפולים חשמליים במשטח המגע בין שני התווכים. באופן כללי, הקרינה הפוגעת במשטח המגע נבלעת, ודיפולים חשמליים המתנודדים באטומים הבולעים פולטים את הקרינה מחדש. כל דיפול מקיים אינטראקציה עם קרינה המקוטבת בכיוון התנודות שלו, ולעולם אינו פולט אנרגיה בכיוון זה. הואיל והשדה האלקטרומגנטי מתנודד תמיד במאונך לכיוון ההתקדמות שלו, הרי שאם הקרינה הפוגעת מתנודדת במישור הפגיעה, בזווית שעבורה הקרן הנשברת ניצבת לכיוון שבו אמורה להיות קרן מוחזרת, הקרן המוחזרת אמורה להיפלט בכיוון התנודות של הדיפולים. מכיוון שדיפול אינו יכול לפלוט פוטונים בכיוון זה, שום קרינה לא תוחזר.
דרך החישוב
בעזרת טריגונומטריה פשוטה ניתן למצוא את הקשר בין זווית ברוסטר למקדם השבירה של שני התווכים. הזווית בין הקרן הנשברת לכיוון שבו אמורה להיות הקרן המוחזרת היא זווית ישרה: , כאשר \ \theta_1 היא זווית הפגיעה ו-\ \theta_2 היא זווית השבירה. לכן.
לפי חוק סנל,, כאשר \ n_1 הוא מקדם השבירה של התווך שבו מתקדמת הקרן הפוגעת ו-\ n_2 הוא מקדם השבירה של התווך שבו מתקדמת הקרן הנשברת.
כאשר הפגיעה היא בזווית ברוסטר,. מציבים ומקבלים
. משוואה זו ידועה כחוק ברוסטר.
ערכים של זווית ברוסטר
במעבר אור מאוויר לזכוכית, זווית ברוסטר היא בערך 56 מעלות, בעוד שבמעבר מאוויר למים היא בערך 53 מעלות. בגלל שמקדמי השבירה תלויים באורך הגל של האור, גם זווית ברוסטר תלויה באורך הגל.
בית צור
בֵּית צוּר הייתה עיר עתיקה ביהודה שישבה על הדרך הקדומה מירושלים לחברון, כ-30 ק"מ מדרום לירושלים וכ-6 ק"מ מצפון לחברון, על הגבול בין יהודה לאדום.
בימי מרד החשמונאים הייתה בית צור בעלת חשיבות אסטרטגית ראשונה במעלה. כיבושה בשנת 164 לפנה"ס אפשר לצבאו של יהודה המכבי להגיע לירושלים ולטהר את המקדש.
זיהוי
הניסיון הראשון לזהות את בית צור העתיקה נעשה באתר ח'רבת בורג' אל-צור, ששוכן מצפון לעיירה חלחול, ושימר את השם העתיק. אלא, שהשרידים העתיקים ביותר באתר היו מן התקופה הביזנטית. משום כך בחרו הארכאולוגים להתמקד בח'רבת אל-טביקה, השוכנת בסמוך לו על גבעה גבוהה שחולשת על סביבתה (בגובה 1007 מעל פני הים). באל-טביקה נמצא, אכן, ממצא עשיר שחופף הרבה מן הידוע מהמקורות הספרותיים על בית צור.
היישוב הקהילתי כרמי צור, השוכן כשני קילומטרים צפונה מבית צור ההיסטורית, משמר את השם העתיק.
בית צור במקרא
בית צור הייתה עיר בנחלת יהודה. היא נזכרת לראשונה בספר יהושע, בחלוקה של נחלות השבטים לאחר כיבוש הארץ (יהושע ט"ו 58), ושוב – כאחת הערים שבנה וביצר רחבעם, לאחר הפילוג של ממלכת ישראל המאוחדת (דברי הימים ב' י"א 7).
בית צור נזכרת גם בימי שיבת ציון. אחד מן הבונים של חומת ירושלים, תחת הנהגתו של נחמיה, היה "נחמיה בן עזבוק, שר חצי פלך בית צור" (נחמיה ג' 16).
בית צור בתקופה החשמונאית
לאחר טיהור המקדש ובניית חומה בירושלים, סביב הר ציון, חזר יהודה לבית צור וביצר אותה, כי חשש מפלישה אדומית.
שנתיים אחר כך, בשנת 162, שב הצבא הסלאוקי לבית צור, כשבראשו עומד אנטיוכוס החמישי, וצר עליה זמן ארוך, כשהוא נתקל בהתנגדות עזה של מגיני העיר. כשהגיעו השמועות לירושלים, הפסיק יהודה את המצור שהטיל על החקרא, והתמקם מול האויב, בבית זכריה. הפעם גברה ידם של הסלאוקים, יהודה נסוג לירושלים, ומגיני העיר נכנעו, וגורשו מהעיר.
בעשרים השנה הבאות הייתה בית צור תחת שלטון סלאוקי, ושר הצבא בקכידס אף חיזק את ביצוריה.
על פי ספר המקבים א (י' 14) בשנים אלו היה היישוב מפלטם של המתייוונים שביקשו להתרחק משלטון בית חשמונאי.
בין שנת 145 ל-143 לפנה"ס צר שמעון על העיר המבוצרת, וכאשר ראה חיל המשמר את כוחו ואת כלי המלחמה שלו, נכנע – בתנאי שאנשיו יוכלו לצאת מהעיר ולשוב לצבאם, וכך היה.
העיר על ביצוריה, "מקום מבצר חזק ביותר ביהודה", איבדה מחשיבותה לאחר שיוחנן הורקנוס, בנו של שמעון, כבש את ארץ אדום והרחיק את בית צור מהגבול.
החפירות והסקר בבית צור (ח' אל-טביקה)
הראשון שזיהה את בית צור עם אל-טביקה, תל הנמצא בפאתו הצפון-מערבית של חלחול, היה הארכאולוג הצרפתי פר אבל (Pére Abel), ב-1924. החפירות הראשונות באתר התנהלו בשנת 1931 מטעם הסמינר התאולוגי הפרסביטריאני בשיקגו ובית הספר האמריקאי לחקר המזרח. בראש המשלחת עמד א"ר סלרס ויועצו לענייני ארכאולוגיה היה ויליאם פוקסוול אולברייט. עונת החפירות השנייה של אותו המכון, גם היא בראשותו של סלרס, התקיימה ב-1957.
האתר נסקר גם במהלך סקר הר יהודה.
תקופת הברונזה
מתקופת הברונזה הקדומה נמצאו בחפירות מעט חרסים, ולא התברר אם האתר היה מיושב, או שהיה רק מוקד לפעילות פסטורלית של רועים נוודים. כלי יחיד שנמצא, תוארך לתקופת הברונזה הקדומה 1.
הבנייה העתיקה ביותר שנמצאה באתר היא חומה מסוף המאה ה-17 - ראשית המאה ה-16 לפנה"ס (תקופת הברונזה התיכונה 2). עובי החומה היה 2.75 מטרים, והיא הקיפה עיר קטנה למדי (כשמונה דונם). פרט לחומה, ולשני חדרים צמודים אליה (חדרי משמר או חדרי אחסון), לא שרדו מבנים אחרים מן התקופה.
החופרים העריכו שהיישוב חרב במאה ה-16 לפנה"ס, כאשר המצרים חזרו וכבשו את ארץ ישראל.
תקופת הברזל
במאה ה-11 לפנה"ס (תקופת הברזל הקדומה 1), נושב המקום מחדש, אולם מסיבה לא ברורה נעזב פעם נוספת סמוך לשנת 1000 לפנה"ס. הוא היה הדרומי בשרשרת יישובים (לצד אתרי אום-טלעה, רוג'ם סבית ואתר גילה) שנוסדו בתקופת הברזל 1 ולא התקיימו בשלב הבא. גם מתקופה זו לא זוהו מבנים, אבל נותרו כלי אגירה, גביעים ונר.
לא נמצאו עדויות לקיומו של יישוב בבית צור בין שלהי המאה ה-11 למאות השמינית או השביעית, ומשום כך קשה למצוא סימוכין לסיפור המקראי שעל פיו הייתה בו עיר בנויה שביצר המלך רחבעם.
במאות השביעית או השמינית לפנה"ס שוב התקיים יישוב משגשג באתר, יישוב עירוני בתוך החומות, ומחוץ לחומה - יישוב חקלאי. בחפירות נתגלו 11 ידיות של קנקני יין, עם חותם "למלך", שעליהן סמל של שתי כנפיים. טביעות כאלה מיוחסות בוודאות לימי חזקיהו, לשנים 701–705 לפסה"נ. כן התגלו 5 ידיות ועליהן טביעת רוזטה.
העיר הישראלית חרבה ככל הנראה עם הכיבוש הבבלי, אפילו שלא נמצאו בשרידיה סימנים של שריפה משמעותית, והיא נושבה שוב בתקופה הפרסית (ראשית ימי הבית השני).
התקופה הפרסית
מן המקור המקראי בנחמיה (ג' 16) מתברר כי בתקופה הפרסית הייתה בית צור עיר פלך. מאחר שבית צור ניצבה על הגבול בין פחוות יהוד (היא ארץ ישראל) לפחוות אדומיאה, ברור שהייתה הדרומית בששת הפלכים של פחוות יהוד ושימשה מבצר. הארכאולוג רוני רייך מצא התאמה ארכיטקטונית בין שלב 2 של שרידי המצודה באתר ובין בית השרד שנחשף בתל לכיש, ומתוארך לתקופה הפרסית, ומשום כך סובר ששלב זה של המצודה שייך לימי ראשית הבית השני.
התקופה ההלניסטית
בזמן שלטונו של אנטיוכוס הרביעי הייתה בית צור עיר פרזות שלווה ומשגשגת. חדרי הרחצה שהתגלו בה, שכללו 12 אמבטיות, מלמדים על רווחה כלכלית. גם כיכר שוק נחשפה, עם חנויות ואכסניה, בורות מים ובריכות אגירה. לאחר הכיבוש החשמונאי, ביצר יהודה את העיר והוסיף שלב לחומותיה על יסודות החומה הכנענית. לאחר הכיבוש החוזר של בית צור, חוזקו ביצורי החומה והמצודה, ששלב 3 שלה מיוחס לבכחידס.
בבית צור של התקופה ההלניסטית נמצאו מטבעות רבים, בהם 180 מטבעות סלאוקים ו-20 מטבעות חשמונאיים.
נראה שסביב שנת 100 לפנה"ס, שנים ספורות לאחר כיבוש אדום על ידי יוחנן הורקנוס, נעזבה העיר ולא יושבה עוד.
ריקו נאסטי
מריה-ססיליה סימון קלי (באנגלית: Maria-Cecilia Simone Kelly; נולדה ב-7 במאי 1997), ידועה בשם הבמה ריקו נאסטי (Rico Nasty), היא ראפרית, פזמונאית ומפיקה מוזיקלית אמריקאית.
סינגל הפריצה שלה "Smack a Bitch", יצא לאור בשנת 2018 וזכה להצלחה בטיקטוק.
קריירה
ב-2014, כשהייתה בכיתה י"א, הוציאה לאור את המיקסטייפ הראשון שלה, Summer's Eve. לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, החלה להתמקד בקריירת המוזיקה שלה והוציאה לאור שני מיקסטייפים ב-2016, The Rico Story ו-Sugar Trap. שני המיקסטייפים זכו לתשומת לב בולטת מצד התקשורת והקהל הרחב.
ביוני 2018, חתמה קלי בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס והוציאה לאור את המיקסטייפ הרביעי שלה, Nasty.
בינואר 2019, התארחה בלהיטה של הראפרית דוג'ה קאט, "Tia Tamera".
באפריל 2019, הוציאה יחד עם המפיק קני ביטס מיקסטייפ משותף בשם Anger Management. האלבום זכה לביקורת חיובית ממגזין רולינג סטון.
בשנת 2020 היא הוציאה את האלבום הראשון "Nightmare Vacation".
ברוק שילדס
כריסטה ברוק קמיל שילדס (באנגלית: Christa Brooke Camille Shields; נולדה ב-31 במאי 1965) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. שילדס פרצה לתודעת הקהל המערבי כבר בגיל 12 כשגילמה בקולנוע תפקידי ילדה-נערה בסרטים, שחלקם עוררו מחלוקת בשל הגוון הארוטי שהיה בהם, והמשיכה בקריירת דוגמנות מוצלחת. בשנים מאוחרות יותר ניסתה לשחק בסרטים בעלי אופי שונה ולצאת מדמות הנערה היפה שנחרטה בזיכרון צופי הקולנוע, אולם ללא הצלחה אמיתית.
ביוגרפיה
שילדס נולדה בניו יורק, למשפחה קתולית מבוססת. אביה, פרנסיס אלכסנדר שילדס היה איש עסקים עשיר ממנהטן ונצר למשפחת מלוכה אירופאית ואמה, טרי שילדס, הייתה דוגמנית ושחקנית. הוריה התגרשו בילדותה. שילדס התחנכה בבתי ספר בניו ג'רזי.
שילדס עשתה הפסקה בקריירת המשחק שלה בעת שלמדה באוניברסיטת פרינסטון, מ-1983 עד 1987, וסיימה תואר בספרות צרפתית. נושא התזה שלה בסיום לימודיה היה: "החניכה: מתמימות לניסיון: מסע גיל ההתבגרות בסרטיו של לואי מאל, "ילדה יפה" ו"לקומב לוסיין". בעת לימודיה בפרינסטון החלה שילדס להתראיין בפתיחות על חייה הפרטיים ודיברה בגילוי לב על מיניותה ועל נושא הבתולין שהעסיק אותה.
במהלך לימודיה בפרינסטון היא כתבה ספר אוטוביוגרפי שנקרא "On Your Own", ויצא לאור בשנת 1985.
במהלך שנות ה-80 וה-90 עסקו הצהובונים האמריקאים באינטנסיביות בחייה הפרטיים של שילדס. יוחסו לה יחסים רומנטיים עם מספר ידוענים, בהם: טד מק'גינלי, דין קיין, ג'ון קנדי ג'וניור, מייקל בולטון, אלבר השני, נסיך מונקו ומייקל ג'קסון. באפריל 1997 נישאה שילדס לטניסאי האמריקאי אנדרה אגאסי. נישואיהם התקיימו שנתיים עד לגירושין באפריל 1999. באפריל 2001 נישאה שילדס לכריס הנצ'י, כותב לתוכניות טלוויזיה. לזוג נולדו שתי בנות: רוואן פרנסיס (2003) וגריר המונד (2006).
באביב 2005 התראיינה שילדס למספר מגזינים ולתוכנית הטלוויזיה של אופרה וינפרי וחשפה בפני הציבור את מאבקה בדיכאון לאחר לידה ממנו סבלה, תסמונת שכללה תופעות כגון: דיכאון, מחשבות אובדניות, חוסר יכולת להענות לצורכי בתה התינוקת והתפתחות מאוחרת של קשר ותחושה אמהית. ספרה "Down Came the Rain", שיצא לאור באותה שנה, עסק בחוויותיה ובמאבקה בדיכאון לאחר לידה.
בעקבות גילוייה לציבור אודות דרכי התמודדותה בדיכאון לאחר לידה, התפתח ויכוח מתוקשר בין שחקן הקולנוע טום קרוז ובין שילדס. קרוז, שהשתייך לסיינטולוגיה הדוחה את מדע הפסיכיאטריה, גינה את שילדס על כך שנטלה ותמכה בנטילת תרופות נוגדות דיכאון כגון פקסיל. שילדס יצאה בתגובת נגד וטענה כי דבריו של קרוז "חסרי אחריות ומסוכנים". השניים הוסיפו ופרסמו בעיתונות מאמרים בזכות עמדותיהם. לטענת העיתון האמריקאי "USA TODAY", באוגוסט 2006 השלימו השניים לאחר שקרוז התנצל על דבריו.
קולנוע
כבר בגיל תשע החלה שילדס להשתתף בסרטים. תחילה בתפקיד משנה בסרט האימה "אליס, אליס המתוקה" משנת 1976, וב-1978, בסרט הקולנוע השני בהשתתפותה (וסרטה הרביעי בכללי), "ילדה יפה", בבימויו של לואי מאל, שיחקה בתפקיד ראשי וגילמה דמות ילדה המתגוררת עם אמה היצאנית (בגילומה של סוזן סרנדון) בבית בושת. הסרט כלל סצינות עירום של חלק מהשחקניות, כולל סצנת עירום של שילדס עצמה שקוצצה בחלק מהמדינות בהן הוקרן הסרט. הופעתה הפרובוקטיבית של שילדס בת ה-12 (בת 11 בעת שצולם הסרט) ואופיו של הסרט, הביאו לדיון ציבורי בנושא פורנוגרפיית ילדים. שנה לאחר מכן, ב-1979, הופיעה בסרט "וונדה נבאדה" שגם בו נכללו סצינות מעוררות מחלוקת אך הפעם ללא הד ציבורי נרחב.
הסרט הבא בו השתתפה ואשר זכה להצלחה ולהד תקשורתי היה סרט הדרמה הנועז "הלגונה הכחולה" (1980), בו כיכבה לצדו של כריסטופר אטקינס. השניים גילמו זוג של נער ונערה שספינתם נטרפה בילדותם, והם גדלים על אי טרופי בודד. גם סרט זה כלל מספר סצינות עירום כבני נוער, ומאוחר יותר, העידה שילדס בפני ועדה מטעם הקונגרס האמריקאי כי בחלק מהסצינות הללו הוחלפו כוכבי הסרט על ידי כפילים.
ב-1981, כיכבה שילדס בסרטו של הבמאי האיטלקי פרנקו זפירלי, "אהבת בוסר". הסרט נחשב לכישלון קופתי ובקורתי. ב-1983 השתתפה בסרט "סהרה", שחלקו צולם בישראל, בהפקת גולן-גלובוס בשיתוף עם מטרו גולדווין מאייר. בסרט השתתפו גם השחקנים הישראלים יעקב בן-סירא וגבי עמרני, וצלם הסרט היה דוד גורפינקל (צילום סטילס: יוני המנחם).
שילדס זכתה בפרס People's Choice Award בקטגוריית השחקן הצעיר המועדף במשך ארבע שנים רצופות (מ-1981 עד 1984).
בשנת 1989 כיכבה בסרט "ברנדה סטאר". ב-1993 שיחקה בסרט הקומי "מעוותים" לצד קיאנו ריבס.
ב-2010 כיכבה בסרט הקומדיה לכל המשפחה "פראי ועצבני", וגילמה את אשתו של ברנדן פרייזר. בשנת 2011 שיחקה לצד פליסיטי ג'ונס בקומדיה הרומנטית "מסלול לאהבה" של הבמאי פיל טרייל.
בשנת 2021 כיכבה בקומדיה הרומנטית "טירה לחג המולד" ; סרט מקורי של נטפליקס.