cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יום הכיפורים
תקיעת שופר
בסוף תפילת נעילה, במוצאי הצום, תוקעים בשופר, זכר לתקיעת השופר ביום הכיפורים של שנת היובל המודיע על שחרור העבדים, וכהודעה לציבור על סיום הצום. התקיעה מותרת רק לאחר צאת החג, ולכן נהוג להאריך בתפילה כדי להגיע לתקיעה לאחר צאת הכוכבים, או לפחות בין השמשות. יש נוהגים לתקוע תקיעה אחת בלבד, ויש התוקעים תקיעה שברים תרועה ותקיעה. הספרדים נוהגים לתקוע תשר"ת, תש"ת תר"ת ואחר כך תרועה גדולה.
תפילות יום הכיפורים
נוהגים להתפלל בבית הכנסת במשך רוב היום. יום הכיפורים הוא היום היחיד בשנה שבו מתפללים חמש תפילות ולא ארבע כפי שנהוג בכל שבת וחג: מתפללים (לפי הסדר) ערבית, שחרית, מוסף, מנחה, ומוסיפים תפילת נעילה, והוספו להן פיוטים רבים.
נהוג להתפלל עטופים בטלית בכל התפילות (גם בערבית, ומתעטפים מבעוד יום). בחלק מקהילות האשכנזים נוהגים גם ללבוש קיטל לפי הפסוק "אם יהיו חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו".
בכל אחת מתפילות יום הכיפורים, כולל תפילת מנחה שלפני יום הכיפורים, משולבת תפילת וידוי כשהיא מסודרת לפי אותיות האלף בית – "אשמנו, בגדנו, גזלנו, דיברנו דופי" וכו' – כדי ליצור מכלול מקיף ושלם של וידוי סביב רובן של העבירות הקיימות. בשמע ישראל נהוג להגיד את הפסוק "ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד" בקול רם במקום בלחש כנהוג בדרך כלל.
יום הכיפורים בישראל
צביון החיים בישראל משתנה בצורה משמעותית ביום הכיפורים, ויום זה זוכה ליחס שונה מזה שזוכים לו יתר חגי ומועדי ישראל. מאפיינים בולטים של מועד זה, שאינם ניכרים בחגים אחרים:
בנוסף למאפיינים אלה, המתיישבים עם אופיו הדתי של יום הכיפורים, נוצרו גם מנהגים אחרים, מהם העומדים בסתירה לאופי זה:
גם בניו יורק ישנה ירידה בפעילות בעיר ביום הכיפורים, עקב ריכוז גבוה של יהודים בעיר.
יום שני של גלויות
ללא קשר לדיני יום טוב שני של גלויות, היו שנהגו יומיים של יום הכיפורים בשנת 1941, בימי פולמוס השבת ביפן, בשל הספק של קו התאריך.
בקרב השומרונים
יום הכיפורים, או "יום סלוחיה" (יום הסליחות) בארמית שומרונית (נהגה: /jom saluwaja/), דומה במאפייניו העיקריים ליום הכיפורים בקרב היהודים: צום, תפילה במשך רוב היום, והימנעות מעבודה. עקב פרשנות מחמירה לפסוק חובת הצום חלה על כל העדה, כולל ילדים, למעט תינוקות בני פחות משנה. זהו היום היחיד בשנה שבו הנשים מצטרפות לתפילת הציבור. בבית הכנסת בקריית לוזה קוראים את התורה מתוך כתב יד שומרוני עתיק, המכונה ספר אבישע, השמור בשאר ימות השנה בכספת.
ביהדות הקראית
לקראים לוח שנה שונה משאר העם היהודי, המבוסס על קידוש החודש על פי הראיה, וכתוצאה מכך יום כיפור אצלם לא תמיד חל באותם ימים של שאר העם היהודי. עם זאת גם אצלם חלים בו כל האיסורים החלים על יום השבת ואף יותר מכך בשל מצוות עינוי הנפש אשר בו. בניגוד לקראים שאצלם יום כיפור יכול לחול בכל ימות השבוע, בלוח השנה במגילות קומראן יום כיפור חל רק ביום שישי. עדת היחד פירשו את הביטוי "שבת שבתון" כשבת אחר שבת.
באסלאם
בתחילת דרכה של האסלאם, בהשפעת היהודים שהתגוררו בחצי האי ערב, הורה מוחמד למוסלמים לקיים את הלכות יום הכיפורים, במה שנקרא יום עשוראא – היום העשירי של חודש מוחרם, הוא החודש הראשון של השנה המוסלמית. לאחר הרעת היחסים בינו לבין השבטים היהודים, בשנה הראשונה שלאחר ההגירה קבע מוחמד צום חדש – הרמדאן על מנת להחליף את יום הכיפורים. לאחר קביעת הרמדאן כחודש צום חובה, מוחמד לא ביטל את עשוראא אלא השאירו כאחד הימים הקדושים, שיכול המאמין לצום בו, ומוסלמים רבים מקפידים לצום בו עד היום. אולם כיוון שבלוח המוסלמי נאסר עיבור השנה, מועדו שונה ממועד יום הכיפורים והוא יכול להופיע ביום העשירי של מופע הירח, בכל אחד מחודשי הלוח העברי.
מחנה הפליטים שועפאט
היסטוריה
מחנה הפליטים הוקם בשנים 1965–1966, במטרה לפנות אליו את תושבי מחנה הפליטים אל-מועסכר ששכן בעיר העתיקה של ירושלים, בתחומי הרובע היהודי הנטוש. המחנה הוקם על קרקע שהוקצתה לארגון אונר"א על ידי שלטונות ירדן (ששלטה באותה עת על מזרח ירושלים והגדה המערבית) ממזרח לשכונת שועפאט, והיה המחנה האחרון שהוקם עבור פליטי 1948. במקורו הוקם המחנה על קרקע בשטח של 203 דונם, ונועד לאכלס 1,500 פליטים. זמן קצר לאחר הקמתו פרצה מלחמת ששת הימים, שבעקבותיה אוכלס המחנה בפליטים נוספים ממלחמה זו. שינוי גבולותיה המוניציפליים של ירושלים לאחר המלחמה כלל את מחנה הפליטים בשטחה המוניציפלי של העיר, והקנה זכות תושבות ישראלית לאוכלוסייתו.
במרוצת השנים הכפיל המחנה את שטחו ואוכלוסייתו גדלה. הערכות שונות קיימות על מספר תושביו, החל מ-8,000 (לפי עיריית ירושלים), ועד 20,000 (לפי עיר עמים), מרביתם נושאי תעודות זהות ישראליות מתוקף היותו של המחנה, דה יורה, בשטחה המוניציפלי של ירושלים. כ-50%-60% מהתושבים רשומים כפליטים, צאצאיהם ובני זוגם. בשנים האחרונות שבו אל המחנה אלפי תושבים שעזבוהו למקומות יישוב אחרים ברחבי יהודה ושומרון, במטרה לשמר את זכויותיהם כתושבי ירושלים בעלי תעודת זהות ישראלית. לא ברור כמה מהם אכן מתגוררים במחנה בפועל. יש הרואים במחנה מתחם "אקס טריטוריאלי" בירושלים, וחלק מהשירותים בו מסופקים בידי אונר"א ולא בידי עיריית ירושלים. גופים ישראליים, ובכלל זה רשויות שלטוניות, נרתעים ונמנעים על פי רוב מלהיכנס למחנה ולסביבותיו ללא ליווי כוחות משמר הגבול עקב מקרים חוזרים ונשנים של יידוי אבנים, זריקת בקבוקי תבערה וירי מצד התושבים הפלסטינים.
רמת התשתיות והשירותים במקום ירודה, המחנה סובל מעוני, הזנחה וצפיפות יתר. כל בתיו מחוברים לתשתיות החשמל והמים הציבוריות, אך לא כולם מחוברים לרשת ביוב. אונר"א מתריע על כך שתושבים רבים, בהתעלם מהנחיות הנדסיות ובטיחותיות, הוסיפו קומה שלישית ורביעית לבתים שיסודותיהם נועדו מלכתחילה לשאת קומה אחת או שתיים בלבד. בנויים בו בניינים רבי קומות רבים.
בתכנון תוואי גדר עוטף ירושלים בעקבות פיגועי ההתאבדות באינתיפאדה השנייה וזריקת בקבוקי תבערה וידויי אבנים לעבר תושבי שכונת פסגת זאב, הוחלט שמחנה הפליטים שועפאט (אך לא שכונת שועפאט) יושאר מחוץ לגדר, חרף היותו בשטחה המוניציפלי של ירושלים. בזאת הוא חולק גורל דומה עם השכונות ראס אל-ח'מיס ודאחיית א-סלאם הצמודות אליו. תושבי המחנה והשכונות הסמוכות עתרו לבג"ץ בדרישה להכללתם בתחום הירושלמי של הגדר, בטענה ששיקולים דמוגרפיים ולא ביטחוניים הם שהנחו את מקבלי ההחלטה להותירם מחוץ לירושלים. עתירתם נדחתה, תוך דרישה שבמקום יוקם מסוף מעבר המסוגל לטפל ביעילות במעבר חופשי של 5,000 תושבים ביום. ב-2011 הושלמו עבודות בניית קטע הגדר החוצץ בין מחנה הפליטים ליתר ירושלים, ומסוף המעבר ביניהם.
שדה אופיר
שדה אופיר היה שדה תעופה אזרחי באופירה. בחלקו הדרומי היה בסיס חיל האוויר הישראלי בח"א 29.
היסטוריה
שדה אופיר נחנך ב־14 במאי 1968. מיקומו של השדה היה כ־20 קילומטרים צפונית לבתי היישוב אופירה, ומסלולי הבסיס נסללו בכיוון כללי צפון–דרום. בחלקו הצפוני של המסלול נבנו בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־20 טרמינל אזרחי ושכונת מגורים לכ־40 אנשי צוות לתפעול השדה. במקור התכנון היה ששדה אופיר יוכל שמש בעתיד הרחוק יותר גם לתנועה אווירית בינלאומית.
בבסיס חיל האוויר כנף 29 היו מטוסי קרב, יחידות תובלה אווירית ויחידת בקרה אזורית, יב"א 528, במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי.
ב־6 באוקטובר 1973, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, נערך סביב שדה זה, עליו פיקד אל"ם יעקב נבו, קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, שבמהלכו הפילו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי, שהמריאו משדה אופיר, 7 מטוסי מיג מצריים מתוך 28 מטוסים שתקפו אותו השדה. שלוש פצצות שהטילו המטוסים המצריים פגעו במסלול ובמתקני השדה והשביתו אותו עד לשעות הערב שבו הושמש השדה.
ב־3 ביולי 1976 המריאו משדה אופיר ארבעה מטוסי הרקולס של חיל האוויר לביצוע מבצע אנטבה. השדה שימש כנקודת התדלוק האחרונה למטוסים שהשתתפו במבצע מאחר ששדה אופיר היה הנקודה הקרובה ביותר ליעד הרחוק וכל טיפת דלק הייתה חיונית.
לאחר יישום הסכם השלום בין ישראל למצרים פונה שדה התעופה הישראלי ונמסר למצרים שמפעילה אותו כשדה תעופה אזרחי, נמל התעופה הבינלאומי שארם א־שייח', לא לפני שקיבל גם לזמן קצר את השם "נמל התעופה ראס נצרני".
משפחת אל-אסד
משפחת אל-אסד (בערבית: عَائِلَة الْأَسَد), הידועה גם בשם שושלת אסד,  שולטת בסוריה מאז שהגנרל חאפז אל-אסד הפך לנשיא סוריה ב-1971 מטעם מפלגת הבעת'. לאחר מותו, ביוני 2000, ירש אותו בנו בשאר אל-אסד.
משפחת אסד מגיעה במקור מקרדאחה, ליד לטקיה, בצפון-מערב סוריה. הם בני המיעוט העלווי ושייכים לשבט הקלבייה. שם המשפחה אסד ניתן ב-1927, כאשר עלי סולימאן (1875–1963) שינה את שם משפחתו לאל-אסד, בערבית "האריה", אולי בהקשר למעמדו החברתי כמתווך מקומי ולפעילותו הפוליטית. כל בני משפחת אסד המורחבת הם צאצאיו של עלי סולימאן ואשתו השנייה נאיסה, שהגיעו מכפר בהרי אנסריה.
מקור
מקורה של משפחת אסד בעלי סולימאן אל-ווחש, אביו של חאפז אל-אסד, שנולד ב-1875 והתגורר בכפר קרדאחה שבהרי אנסריה. המקומיים כינו אותו "ווחש" (وحش), בערבית "חיית פרא", כי הוא היה חזק פיזית ולוחם טוב. אל-ווחש נשאר שם המשפחה עד שנות ה-20 של המאה ה-20, אז הוחלף לאל-אסד, שמשמעותו בערבית "האריה". בגלל כוחו ויכולת הקליעה של סולימאן, הוא זכה לכבוד בכפרו. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שלח המושל העות'מאני של וילאייט חלב חיילים לאזור כדי לגבות מסים ולגייס חיילים. על פי הדיווחים, החיילים נלחמו על ידי סולימאן וחבריו שהיו חמושים רק בצברים ובמוסקטים ישנים. מכיוון שסולימאן זכה לכבוד, הוא היה מתווך מקומי בין משפחות מריבות. הוא גם היה אחד מהראשים המקומיים שהיו השליטים בפועל של האזור. ראשי המשפחות החזקות היו מספקים הגנה לשכניהם ובתמורה הם זכו לנאמנות וכבוד. הוא חי עד 1963, מספיק זמן כדי לראות את עליית בנו לשלטון. הוא התחתן פעמיים ולמעלה משלושה עשורים היו לו אחד-עשר ילדים. אשתו הראשונה סעדה הייתה ממחוז חפה. נולדו להם שלושה בנים ושתי בנות. אשתו השנייה הייתה נעיסה, צעירה ממנו בעשרים שנה. היא הייתה בתו של עות'מאן עבד מהכפר אל-קווטיליביה, תריסר קילומטרים יותר במעלה ההר. נולדו להם בת וחמישה בנים. חאפז נולד ב-6 באוקטובר 1930 והיה הילד הרביעי.
הדת של משפחת אל-אסד היא האסלאם השיעי, וליתר דיוק הכת העלווית.
פולחן אישיות
בעקבות ההפיכה שהנהיג ב-1970, בה הדיח את יריבו סלאח ג'דיד, פיתח חאפז אל-אסד פולחן אישיות סביב עצמו בסגנון סטליניסטי, אשר תיאר אותו כדמות האב של האומה הסורית. לאחר מותו של חאפז הורחב פולחן האישיות לבנו, בשאר. אנדרטאות, תמונות, פסלים, סמלים ושלטי חוצות של שני המנהיגים מופיעים פעמים רבות במרחב הציבורי הסורי. פולחן האישיות נועד לבסס את רעיון "סוריה של אסד", ומשקיפים בין-לאומיים רואים במאמצי התעמולה הממלכתיים אסטרטגיה להבטחת ציות ההמונים ולזיהוי הלאומיות הסורית עם שושלת אסד. המדינה אסרה על דעות פוליטיות פרטיות המבקרות את המשטר ומעודדת אזרחים לדווח על קרובי משפחה וחברים שמפגינים עמדות לא רצויות. מדיניות הליברליזציה הכלכלית שהושמה במהלך שנות ה-2000 החמירה את השחיתות במדינה, ומאחר שהרווחים הלכו בעיקר למשפחה צמחו בסוריה אנשי עסקים המקורבים למשפחה, כמו ראמי מח'לוף.
בניגוד לדיקטטורות ערביות אחרות, תכונה זו של משטר הבעת' והריכוזיות המוחלטת של הכוח בידי בני אסד אפשרה לו להחדיר בהצלחה א-פוליטיות בקרב אזרחי המדינה. כתוצאה מכך, הפעילות הפוליטית בקרב העם הסורי נמוכה הרבה יותר בהשוואה למדינות ערביות אחרות. עד לאחרונה, האקטיביזם הפוליטי נדחה על ידי רבים, ובמקום זאת הם העדיפו את היציבות שמציע המשטר. עלייתם של האינטרנט ושידורי הלוויין, התרבות קבוצות מדוכאות בחברה האזרחית והופעתם של פעילים פוליטיים עצמאיים במהלך שנות ה-2000 החלו לערער את המונופול הממלכתי על מידע. מה שהוביל להתנגדות פוליטית גוברת בקרב הדורות הצעירים.
רפעת אל-אסד
לרפעת יש מספר ילדים מנישואים אלו, ביניהם:
אבראהים אל-אסד
על אחיו של חאפז שמתו מוקדם: באיאט, בהיג'אט ואחות לא ידועה, לא ידוע כמעט דבר.
משפחת מח'לוף
המח'לופים שייכים לשבט העלווי חדד, והן חאפז והן רפעת קשורים דרך נישואים למשפחה. משפחת מח'לוף הפכה ליועצת הפיננסית של חאפז אל-אסד לאחר שהנשיא לשעבר התחתן עם אניסה, בת המשפחה. המשפחה, בראשות מוחמד מח'לוף, הקימה אימפריה כלכלית עצומה במגזרי התקשורת, הקמעונאות, הבנקאות, ייצור החשמל וייצור הנפט והגז. השווי הנקי של המשפחה הוערך ב-2010 בכחמישה מיליארד דולר לפחות.
מחוז דור
מחוז דור (באנגלית: Door County) הוא מחוז בוויסקונסין, שבארצות הברית. נכון למרשם האוכלוסין של שנת 2020 האוכלוסייה במחוז מנתה 30,066 נפש. מחוז דור הוא אתר תיירות פופולרי, במיוחד לתושבי דרום-מזרח ויסקונסין וצפון אילינוי.
גאוגרפיה
המחוז נקרא על שם המיצר בין חצי האי דור ואי וושינגטון. הסכנות הטמונות במעבר המסוכן, אשר כיום מלא באוניות טרופות, היו מוכרות בעבר הרחוק גם בקרב החוקרים הצרפתיים אשר עברו באזור ובקרב השבטים האינדיאנים בני המקום. בשל הסכנות הטבעיות של המיצר, הם נתנו לו את הכינוי הצרפתי "Porte des Morts Passage", שמשמעו "הדלת אל המוות".
6 נקודות ציון היסטוריות בולטות במחוז דור
לכל המקומות האלה יש קשרים עם ההיסטוריה של מחוז דור ושל האנשים שחיו בו.
פוקוטיה
פוקוטיה (אוקראינית: Покуття, פולנית: Pokucie (פוקוציה), רומנית: Pocuţia) הוא חבל ארץ היסטורי הררי במפגש הגבולות של אוקראינה, פולין ורומניה.
פוקוטיה נמצאת היום באוקראינה, בין החלק העליון של הפרוט ובין הצ'רמוש, אחד מיובלי הפרוט. בירת החבל היא קולומיאה ובמהלך ההיסטוריה היו התושבים בעיקר אוקראינים ורומנים.
לפוקוטיה צורת משולש. הצלע הדרום-מזרחית היא נהר הצ'רמוש, שהיווה את הגבול בין פולין למולדובה ומאוחר יותר עם בוקובינה. הצלע הדרום מערבית הוא רכס הרי צורנה-הורה (ההר השחור), שהיווה גבול עם הונגריה ומאוחר יותר עם רומניה. הצלע הצפונית היא קו פרשת המים שבין הפרוט לדניסטר.
השם פוקוטיה מתייחס לחבל ארץ גאוגרפי ומעולם לא היה ישות מדינית עצמאית. המחוזות (אובלסט) הכלולים בחבל פוקוטיה הם: מחוז קולומיאה, מחוז קוסוב, מחוז פצ'ניז'ין (Peczenizyn), מחוז סניאטין וחלקים ממחוזות הורודנקה ונאדוורנה. לא ידוע מהו מקורו של שם חבל הארץ, בקצהו הדרום מערבי נמצאת העיר קוטי (Kuty) ולטענת אזרחי קוטי בעבר היה כל חבל פוקוטיה שייך לעירם ומכאן שמו.
ולדיסלב השני יאגלו, מלך פולין, שנזקק לסיוע במלחמתו מול המסדר הטבטוני, מסר את פוקוטיה לפטרו הראשון (מושאט), שליט נסיכות מולדובה, כערובה להשבת ההלוואה של 3,000 רובלי כסף שקיבל ממנו ב-1388. פטרו גם נישא לאחותו של יאגלו. ההלוואה לא הוחזרה ופטרו היה לאדון הפאודלי של פוקוטיה, אך פוקוטיה נשארה חלק מממלכת פולין.
ב-1485 נזקק שליט נסיכות מולדובה, שטפן הגדול, לבני ברית במאבקו מול האימפריה העות'מאנית, לכן הסכים לתת שבועת אמונים לקז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, עבור פוקוטיה וכך הפך ל-וסאל של מלך פולין ולבסוף גם לא קיבל ממנו את הסיוע המבוקש. ממשיכו של קזימיר, יאן הראשון אולברכט, מלך פולין, ניצל את שבועת האמונים כאמתלה לפלישתו לנסיכות מולדובה ב-1497 והטלת מצור על סוצ'אבה, בירתו של שטפן הגדול. הפולנים לא הצליחו והתחילו לסגת, אך בדרכם חזרה לפולין נאלצו לעמוד מול שטפן הגדול בקרב יער קוסמין בו נחלו מפלה ניצחת. בשנה שלאחר מכן כבש שטפאן את פוקוטיה וצירף אותה לממלכתו.
ב-22 בספטמבר 1531, בקרב אוברטין, ניצחו הפולנים את צבא נסיכות מולדובה והשיבו לעצמם את השלטון על פוקוטיה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, סופחה פוקוטיה לרפובליקה הסובייטית האוקראינית והייתה לחלק מברית המועצות. לאחר התפרקות ברית המועצות והכרזת העצמאות של אוקראינה, פוקוטיה הייתה לשטח אוקראיני.
יהדות פוקוטיה
ערב מלחמת העולם השנייה, קרוב למחצית מאוכלוסיית פוקוטיה הייתה יהודית. בעיר קולומיאה הייתה הקהילה השלישית בגודלה בגליציה (אחרי קרקוב ולבוב).
רק מיעוט מאדמות פוקוטיה ראויות לגידול דגנים ולכן היה צריך לייבא חיטה, שעורה ותירס. מסחר זה היה מסור בידיהם של סוחרים יהודים מפוקוטיה (כמו גם מבוצ'אץ' ומסטניסלב). גם טחינת הדגן לקמח והתירס לקמח תירס היו מרוכזים בידי היהודים. היהודים ייצאו מלח, עודפי שעועית לבנה ועדשים אחרים, פטריות וריבות העשויות מפירות יער, שמן חמניות, דלעת ושמן דלעת ואף החזיקו בבתי בד להפקת השמן.
יהודים אחרים סחרו בבהמות, כולל חזירים ועיבדו עורות.
יהודים מעטים היגרו לאמריקה או עלו לישראל בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ורוב הקהילה נכחדה במהלך השואה.
חפרפרת האב דוד
חפרפרת האב דוד (שם מדעי: Talpa davidiana או Talpa streeti), הידועה גם בשם חפרפרת פרסית, היא מין במשפחת החפרפרתיים שאנדמית לכורדסתאן שבאיראן וכנראה שגם לטורקיה. חפרפרת זאת נקראת על שם הזואולוג והכומר ארמן דוד ואוכלת בעיקר חרקים. אורך ראשה של החפרפרת 11.5 עד 13.4 סנטימטרים. אורך הזנב 1.8 עד 3 סנטימטרים. אורך הגולגולת 28.3 עד 34.3 מילימטרים. אורך הרגליים 1.8 עד 2 סנטימטרים. המשקל נע בין 42 עד 80 גרמים. חפרפרת זו נתונה לשינוים בבתי הגידול שלה עם זאת מצב השימור שלה אינו ידוע.
ז'ואאו לורנסו
ז'ואאו מנואל גונסלווש לורנסו (בפורטוגזית: João Manuel Gonçalves Lourenço; נולד ב-5 במרץ 1954) הוא מדינאי אנגולי המכהן כנשיאה מאז שלהי 2017. לפני כן, היה שר ההגנה בשנים 2014–2017. מאז שנבחר לנשיאות, הוא סגן נשיא התנועה העממית לשחרור אנגולה, מפלגת השלטון. הוא היה המזכיר הכללי של המפלגה בשנים 1998–2003.
ביוגרפיה
לורנסו נולד בראשית מרץ 1954, וגדל במשפחה מעורבת פוליטית בת עשרה ילדים. אביו, סקויירה ז'ואאו לורנסו (1923–1999), יליד מלאנז'ה, היה פעיל לאומן ואח מוסמך, שנשלח לשלוש שנות מאסר באנגולה הפורטוגזית בעוון פעילות פוליטית בלתי חוקית. אמו, יוזפה גונסלווש סיפריאנו לורנסו (1928–1998) הייתה חייטת ילידת נמיביה. הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בבירת אנגולה, לואנדה.
לורנסו למד במכון התעשייתי של לואנדה. הוא החל את הקריירה הצבאית שלו במסרת מאבק נגד פורטוגל במהלך מלחמת העצמאות של אנגולה ונלחם מטעם שורות התנועה העממית לשחרור אנגולה במלחמת האזרחים באנגולה. לורנסו התאמן בארטילריה ולאחר מכן נהפך לקצין פוליטי בחזית. ב-1978, לורנסו נסע לברית המועצות ולמד ב"אקדמיית לנין העליונה", אקדמיה צבאית בה המשיך את אימוניו הצבאיים והשלים תואר שני במדעי ההיסטוריה. לורנסו שב לאנגולה ב-1982. כשהוא קצין צבאי מוערך, פנה לורנסו לפוליטיקה הלאומית וב-1984 מונה למושל פרובינציית מושיקו.
ראשית הקריירה הפוליטית של לורנסו הייתה מוגבלת לקצין האחראי לשמירה על מורל החיילים. בעקבות מינויו למושל פרובינציית מוקסיקו ב-1984, המשיך לטפס במעלה שורות המפלגה השולטת. לורנסו כיהן כנשיא הקבוצה הפרלמנטרית של התנועה העממית באספה הלאומית בשנים 1993–1998.
בקונגרס המפלגה, הוא נבחר למזכיר הכללי של התנועה ב-12 בדצמבר 1998. בחירתו הייתה פרי רעיונו של ז'וזה אדוארדו דוש סנטוש, שראה בלורנסו כיורשו העתידי. עם זאת, לאחר שדוש סנטוש אמר ב-2001 כי לא יתמודד מחדש לנשיאות, לורנסו הביע בגלוי עניין להפוך למועמד התנועה העממית לנשיאות, ובכך פגע ביחסיו עם הנשיא דוש סנטוש, שלא באמת פרש מהנשיאות אלא הודיע זאת על מנת לחשוף יריבים פוליטיים. הוא מונה לשר ההגנה באפריל 2014, ובאוגוסט 2016 נבחר לסגן נשיא התנועה העממית.
בשלהי אוגוסט 2017 נבחר לורנסו לנשיא אנגולה, לאחר 38 שנות שלטונו של דוש סנטוס. באוגוסט 2022 נבחר לכהונה נוספת.
מאוריטניה
הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה (בערבית: الجمهورية الإسلامية الموريتانية, בצרפתית: République islamique de Mauritanie) היא מדינה בצפון-מערב יבשת אפריקה. היא גובלת במאלי מדרום-מזרח, אלג'יריה מצפון, סהרה המערבית מצפון-מערב, סנגל מדרום ובאוקיינוס האטלנטי ממערב. דתה הרשמית של מאוריטניה היא האסלאם, ושפתה הרשמית היא הערבית.
היסטוריה
התיישבות ראשונה באזור מאוריטניה החלה עוד לפני הספירה, כאשר קמה באזור ממלכת אודוגוסט שבנתה מבצרים באי ארגן, עד שחדרה לפנים מאוריטניה והסביבה ושיעבדה את הברברים שהיו שם. לאחר כמה מאות שנים, כאשר הגיעו הערבים לאזור, הם כבשו את האזור ואִסלמו את אוכלוסייתו. באותו הזמן החלה הופעתו של עם חדש במאוריטניה, העם הערבי-ברברי.
במאה ה-15 הגיעו הפורטוגזים למאוריטניה וכבשו אותה. הם סחרו בבדים ובגומי הערבי וכך חיזקו את כלכלתם, שבאותן השנים הייתה גם כך מבוססת מאוד. הפורטוגזים הקימו במאוריטניה ובאיים הקטנים שלידה תחנות מסחר ומבצרים.
בסוף המאה ה-15 חדרו למאוריטניה שבטים ערביים והצליחו לכבוש את הארץ (את אזורי הארץ הפנימיים) מידי הפורטוגזים, והיו לשליטי המדינה עד למאה ה-17. בשנת 1826 החל שוב כיבוש הארץ, הפעם על ידי הצרפתים, ובשנת 1929 הפכה מאוריטניה למושבה צרפתית. כמו הפורטוגזים לפניהם, הקימו הצרפתים במאוריטניה ובאיים שלידה תחנות מסחר, סחרו בבדים, בגומי ובשאר המשאבים הטבעיים של מאוריטניה (כגון ברזל, גבס ופוספט), והכניסו כסף רב לצרפת.
בשנות השבעים הכתה באזור בצורת קשה. עובדה זו יחד עם ירידת הביקוש העולמי לברזל, מוצר הייצוא העיקרי של מאוריטניה, גרם למשבר כלכלי עמוק. ב-1975, עם הסתלקות ספרד מסהרה המערבית עקב הסכמי מדריד, תבעו מרוקו ומאוריטניה ריבונות על הטריטוריה וחילקו אותה ביניהן. במקום קמה תנועת מחתרת בשם חזית פוליסריו, בתמיכת אלג'יריה שנלחמה לעצמאות החבל. מלחמות מאוריטניה, החלשה ממילא, באזור החלישו אותה כלכלית ואף שברו את האחדות בין הקבוצות האתניות במדינה, כאשר שבטים אפריקאים סירבו להילחם במה שתפסו כסכסוך פנים-ערבי ושבטים אחרים העדיפו להצטרף לחזית פוליסריו ולסייע למחתרת נגד הממשלה. ב-10 ביולי 1978 פרצה הפיכה צבאית. החונטה צבאית שהחליפה את שלטונו של דאדה נסוגה מהתביעה על סהרה המערבית והפסיקה את מצב הלוחמה. באוגוסט 1979, לאחר כשנת מאסר, הורשה דאדה לצאת לגלות בצרפת. שם ארגן דאדה תנועה לכיבוש מחדש של ארצו, Alliance pour une Mauritanie démocratique, AMD. ב-18 במרץ 1981 פיקד ממקום מושבו בצרפת על הפיכת-נגד במאוריטניה. ההפיכה נכשלה וראשיה הוצאו להורג.
פוליטיקה
חוקת מאוריטניה מה-12 ביולי 1991 מגדירה את המדינה כרפובליקה אסלאמית. ראש המדינה וראש הרשות המבצעת הוא הנשיא, הנבחר בבחירות ישירות על ידי הציבור.
המערכת המשפטית במדינה מבוססת על החוק האסלאמי והחוק הטורקי. הרשות המחוקקת היא בעלת שני בתי מחוקקים, אחד מהם הוא של הסנאט – נקרא גם מג'לס א-שויוח' (יש בו 56 מושבים; 17 מהם עומדים לבחירות כל שנתיים, והשאר לתקופה של שש שנים), והשני הוא של האספה הלאומית, נקרא גם אל-מג'לס אל-וטני (יש בו 79 מושבים; החברים נבחרים בו על ידי הצבעה עממית בקרב העם לתקופה של חמש שנים).
זכות ההצבעה היא מגיל 18 ומעלה.
הפיכה צבאית - 2005
ב-3 באוגוסט 2005, קבוצת גנרלים ביצעו הפיכה צבאית והשתלטו על נקודות מפתח בבירה נואקשוט, בזמן שהותו של הנשיא בערב הסעודית לרגל הלווייתו של המלך פהד. החונטה הצבאית, שהייתה מקובלת על העם המאוריטני, יזמה בחירות דמוקרטיות לפרלמנט ב-19 בנובמבר 2006 ובחירות לנשיאות ב-11 במרץ 2007.
הפיכה צבאית - 2008
ב-6 באוגוסט 2008 פיטר נשיא מאוריטניה את מפקד הצבא, ובתגובה ביצעו מפקדי הצבא הפיכה צבאית ועצרו את הנשיא וראש הממשלה.
מחוזות
מאוריטניה מחולקת ל-12 מחוזות:
(*) עיר הבירה מוגדרת כמחוז עצמאי.
כלכלה
מאוריטניה היא אחת המדינות העניות בעולם.
שיעור האבטלה במאוריטניה עומד על 23%, ושיעור האינפלציה על 9.88%. 57% מתושבי מאוריטניה חיים מתחת לקו העוני. כוח העבודה כולל כ-465,000 איש, רובם עובדים בענף החקלאות. התעשייה היא ברובה עיבוד דגים, חציבה של ברזל וגבס. שיעור צמיחה בייצור התעשייתי: 7.2%.
התקציב של ממשלת מאוריטניה כולל הכנסות בסך של 329 מיליון דולרים, והוצאות בסך של 265 מיליון דולרים.
במאוריטניה 704 קילומטרים של מסילות ברזל, וכ-7700 קילומטרים כבישים, מהם רק 830 ק"מ סלולים. במדינה יש נמלים ומעגנים בערים קאדי, נואקשוט, רוסו, בוגואה ונואדיבואה. יש בה 26 נמלי תעופה (נכון ל-1999), מהם 9 בעלי מסלולי המראה סלולים.
גאוגרפיה
מאוריטניה היא מדינה בצפון אפריקה, הגובלת בצפון עם האוקיינוס האטלנטי בין סנגל לסהרה המערבית, מאלי ואלג'יריה.
שטחה של מאוריטניה הוא כ-1,030,700 קילומטרים רבועים, רובו אדמה (1,030,400) ומיעוטו מים (300). כ-90% משטח המדינה נמצא במדבר סהרה. הגבולות במאוריטניה הם כ-5,074 קילומטרים, ואורך קו החוף הוא כ-754 קילומטרים.
אקלימה של מאוריטניה הוא חם, יבש ומאובק תדירות, והנוף ברובו הוא עקר ואינו פורה, ומכוסה בערבות, גבעות ומישורים. למרות זאת התברכה אדמתה בכמה אוצרות טבע, כגון ברזל, נחושת, גבס ועוד.
מידע סטטיסטי
שטח:
דמוגרפיה
מבחינה אתנית, מעריכים כי 40 אחוזים מן האוכלוסייה הם ממוצא מעורב, ערבי ואפריקני, 30 אחוזים הם ממוצא ערבי ועוד 30 אחוזים הם ממוצא אפריקני. התושבים ממוצא ערבי נקראים מוּרים.
דיר בלוט
דיר בלוט (ערבית: دير بلوط; בתרגום: מנזר האלון) הוא כפר ערבי ברשות הפלסטינית בשומרון, מערבית ליישובים פדואל, עלי זהב ולשם. ליד היישוב מצויות עתיקות רבות ומעיינות, שמהם מגיעים חלק מיובלי הירקון. ביישוב, נכון ל-2007, 3,793 תושבים.
בימי המנדט הבריטי נודע הכפר כמקום ייצור פחמים.
צמודה לכפר ממזרח, שלולית חורף גדולה המתמלאת מידי חורף.
הילה רוח
הילה רוח (נולדה ב־10 במאי 1985) היא מוזיקאית, זמרת אינדי ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
הילה רוח נולדה בטבריה לאם ממוצא תוניסאי ואב ממוצא טורקי-ספרדי. לימים נכתב בריאיון איתה:
אירוויזיון 1975
בתחרות עצמה ניצחה להקת Teach-In מהולנד, והפכה למדינה השנייה שזכתה עם שיר בשפה שאיננה שפתה הרשמית. (הראשונה הייתה אבבא.) למקום השני הגיעה הלהקה המפורסמת הצלליות מבריטניה, ואילו למקום השלישי איטליה, עם הקלאסיקה "Era" של ווס ודורי גצי.
הילה רוח
ביוגרפיה
כשהייתה רוח בת שש עברה עם משפחתה לבת ים, ובילדותה אובחנה כמחוננת. היא שירתה בחיל המודיעין, ובשנים 2008–2010 למדה בבית הספר למוזיקה רימון. בשנת 2009 הקימה את להקת "כלבי רוח" עם הגיטריסט ניר שלמה, הבסיסט נועם שחם, הקלידן איתי שטרית והמתופף גדי פטר, ושימשה סולנית הלהקה. אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2013, ורוח כתבה לו את כל המילים והלחינה את כולו. לאחר התפרקות הלהקה יצאה רוח לדרך עצמאית.
אירוויזיון 1975
השיר הפורטוגזי, "שחר", היווה סמל לחגיגה בעקבות מהפכת הציפורנים שחוותה המדינה בשנה שעברה, ואף שרה על כך באותו האירוויזיון. על פי היוצר וההיסטוריון ג'ון קנדי אוקונור, בספרו על האירוויזיון - דוארטה מנדש, שייצג את פורטוגל ב-1975, נבדק מספר פעמים לפני שעלה לבמה מחשש שנשא עמו את מדי הצבא הפורטוגזי או כל סוג של נשק.
הילה רוח
ביוגרפיה
בשנת 2015 הוציאה את אלבומה "רופאה במערב". באלבום ביצעה רוח את "דובה גריזלית", שירה של המשוררת יונה וולך, שאותו הלחינה.
אירוויזיון 1975
בנוסף, חלק מהזמרים (כדוגמת פורטוגל ויוגוסלביה), ביצעו את השירים שלהם באנגלית במהלך החזרות, בשאיפה לקבל כמה שיותר נקודות, בעקבות חוקי ההצבעה החדשים. בערב התחרות הביצועים נשארו בשפתם המקורית. מדינות אחרות, כמו בלגיה והולנד, הופיעו בביצוע דו לשוני - שפת המדינה המייצגת ברוב השיר, וחלקים מזעריים באנגלית.
הילה רוח
ביוגרפיה
בשנת 2016 החלה לשתף פעולה עם המוזיקאי רייסקינדר (אסף עדן) בהרכב ״הנוקמים 2״. הצמד מופיע ומוציא שירים מדי כמה שנים. בשנת 2017 השתתפה בפסטיבל אינדינגב ה-11 לצד ג'ירפות, רוקפור, אסתר רדא, נגה ארז, יהוא ירון וערן צור, אור אדרי ואלון עדר ואחרים. באותה שנה הופיעה גם בפסטיבל יערות מנשה. בפסטיבל השתתפו בין היתר אורפנד לנד, אביתר בנאי, אלון עדר, אסתר רדא, עדי-קשת כהן וגל דה פז.
אירוויזיון 1975
רקע
דיווחי מודיעין באותה תקופה טענו שהתחרות הייתה מטרה אפשרית להתקפת טרור של סיעת הצבא האדום (קבוצת באדר-מיינהוף), מה שחייב את המארגנים להגביר את האבטחה. בסופו של דבר, המתקפה נתבצעה בשגרירות מערב גרמניה בסטוקהולם, חודש לאחר האירוויזיון.
הילה רוח
ביוגרפיה
ב־10 במאי 2018, יום הולדתה ה־33 של רוח, יצא לאור אלבומה השני "מוסיקה לפרסומות". האלבום הגיע למקום השלישי במצעד אלבומי הקצה לשנת 2018 ולמקום הראשון בין האלבומים הישראליים.
אירוויזיון 1975
רקע
תנועות השמאל השוודית מחתה נגד התחרות והאספקט המסחרי שלה. בהתחלה הביקורות הופנו כלפי השדרנית השוודית, SR, על התקציב העצום שהקציבה לאירוע, אבל במהרה המחאות התמקדו במוזיקה בכלליות. בערב האירוויזיון עצמו, הועלתה יוזמה חדשה לא רחוק מאולם התחרות, כשהרעיון הבולט היה תחרות שכל מי שרצה יכול היה להופיע.
הילה רוח
ביוגרפיה
בשנת 2021 שיחקה בסרטה של אלינור נחמיה, "מה שלא נשבר".
אירוויזיון 1975
רקע
בסתיו 1975, הרשות השוודית הודיע ששוודיה לא תשתתף באירוויזיון 1976 עקב ההוצאות הגבוהות של האירוויזיון שזה עתה אירחה. יותר מאוחר החוקים השתנו כך שלכל המדינות המשתתפות היה חלק בהוצאות המופע.
הילה רוח
ביוגרפיה
ביוני 2022 יצא לאור אלבומה השלישי, "בת ים". קדמו לאלבום הסינגלים: "סופרמן", "ספרינט", "מאליבו" ו"שמש גבר".
אירוויזיון 1975
רקע
יוון פרשה מהתחרות בתגובה לפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974, במחאה על הצטרפותה של טורקיה לתחרות. אעפ"י הפרישה, מספר שיא של מדינות השתתף בתחרות - 19 מדינות.
ישראל באירוויזיון 1975
ישראל שלחה את שלמה ארצי לייצג אותה, שהיה בתחילת השגשוג שלו. לתחרות הוא נשלח עם שיר "את ואני" וסיים במקום ה-11 מתוך 19 משתתפות.
תיאו הרננדס
תיאו ברנאר פרנסואה הרננדס (בצרפתית: Theo Bernard François Hernandez; נולד ב-6 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן צרפתי, המשחק בעמדת המגן השמאלי במילאן ונבחרת צרפת.
אתלטיקו מדריד
הרננדס נולד במרסיי שבצרפת, והצטרף לאקדמיה של אתלטיקו מדריד בשנת 2007 בגיל 9. בקיץ 2015 הרננדס הועלה לקבוצת הנערים של אתלטיקו מדריד, אתלטיקו מדריד ב'.
ב-3 בפברואר 2016, הרננדס חידש את חוזהו עם המועדון כשיומיים לאחר מכן הוא זומן לקבוצה הבוגרת, למשחק ליגה מול אייבר אך לא שותף.
ב-16 באוקטובר 2016, הרננדס קיבל את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, במשחק הליגה מול מאלגה לאחר שהכשיל בצורה קשה את איגנסיו קמצ'ו. ב-7 במאי 2016 כבש הרננדס את שערו הרשמי הראשון אי פעם במשחק הליגה מול אתלטיק בילבאו.
הרננדס היה לאחד מן הגורמים החשובים בהגעתה של דפורטיבו אלאבס לגמר גביע המלך הספרדי כבר בעונתה הראשונה בליגה הראשונה, ובפעם הראשונה מזה 91 שנים. הרננדס כבש גם במשחק הגמר, בבעיטה חופשית אך זה לא מנע מדפורטיבו אלאבס את ההפסד 1–3 אל מול ברצלונה.
ריאל מדריד
ב-5 ביולי 2017, הרננדס חתם חוזה של שש שנים בריאל מדריד. הרננדס ערך את הופעתו הראשונה במדי ריאל מדריד כאשר החליף את מרקו אסנסיו בניצחון הקבוצה 0–2 מול ברצלונה, במסגרת הסופר קאפ הספרדי.
הרננדס זכה להופיע שלוש פעמים בעונות ליגת האלופות של 18–2017, בה עזר לריאל מדריד לזכות בגביע ליגת אלופות שלישי ברציפות, ושלוש עשר בתולדות המועדון.
ב-10 באוגוסט 2018 הושאל הרננדס לריאל סוסיאדד.
קריירה בינלאומית
הרננדס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת ב-7 בספטמבר 2021 במשחק הניצחון 0–2 על פינלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-7 באוקטובר הוא כבש שער בכורה מאוחר בניצחון 3–2 מול בלגיה בחצי גמר ליגת האומות, והעניק לנבחרתו כרטיס לגמר הטורניר בפעם הראשונה בתולדותיה.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
ב-14 בדצמבר 2022, כבש הרנדדס שער בניצחון 2-0 על נבחרת מרוקו במהלך שלב חצי הגמר, ובכך סייע לנבחרתו להעפיל לגמר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
אביו של תיאו הרננדס, היה בלם באתלטיקו מדריד. אחיו, לוקאס הרננדס, גם הוא כדורגלן.
תארים
ריאל מדריד
הציורים השחורים
הציורים השחורים (בספרדית: Pinturas Negras) הם סדרה של 14 ציורי שמן שיצר הצייר הספרדי פרנסיסקו דה גויה בשנים האחרונות לחייו. הציורים נוצרו כציורי קיר על קירות ביתו של גויה. כיום הם מוצגים במוזיאון הפראדו במדריד. הציורים כונו כך בשל כהותם ובשל התיאורים הקודרים המשקפים את פחדיו של גויה מאי שפיות.
תיאו הרננדס
תארים
מילאן
הציורים השחורים
לאחר מלחמות נפוליאון והסערה הפנימית של הממשלה הספרדית המשתנה, גויה פיתח יחס ממורמר כלפי האנושות. הוא שרד שתי מחלות כמעט קטלניות, והיה חרד יותר ויותר חסר סבלנות מחשש להישנות. נראה כי השילוב בין גורמים אלה הביא אותו לכדי יצירתם של הציורים השחורים. באמצעות צבעי שמן ועבודה ישירה על קירות חדרי הוילה שבה חי, יצר גויה יצירות בגוונים כהים ומטרידים. הציורים לא הוזמנו ולא נועדו לעזוב את ביתו. סביר להניח כי האמן מעולם לא התכוון להציגן בתערוכה ציבורית "ציורים אלה קרובים להיות פרטיים יותר מכל ציור אחר אשר נולד אי פעם בתולדות האמנות המערבית".
גויה לא נתן כותרות לציורים, או אם כן, הוא מעולם לא חשף או תיעד אותם. מרבית השמות ניתנו ליצירות על ידי היסטוריונים לאמנות. בתחילה, הם בקטלוג בשנת 1828 על ידי חברו של גויה, אנטוני ברוגדה. שמות ארבעה עשר הציורים: אטרופוס (הגורל), שני הזקנים, שני זקנים אוכלים מרק, נלחמים עם קודלים, שבת המכשפות, גברים קוראים, ג'ודית (יהודית) והולפרנס, עלייה לרגל לסן איזידו, הכלב, סטורן טורף את בנו, נשים צוחקות, תהלוכת המשרד הקדוש, חזון פנטסטי ו- La Leocadia. קיים ציור נוסף שעדיין לא הוכלל בצורה רשמית כחלק מהציורים השחורים שנקרא ראשים בנוף, כיום מוצג בנפרד מהסדרה באוסף סטנלי מוס בעיר ניו-יורק ועד היום אנשים מתקשים להתבונן בעוצמה שהציורים מעבירים לצופה בהם.
ההיסטוריה של הציורים
בשנת 1808, במסגרת "המלחמות הנפוליאוניות", נכבשה ספרד על ידי כוחות צבא נפוליאון, אשר הפיל את המשטר הספרדי. הכאוס החברתי והפוליטי של התקופה הגביר אצל גויה את הפחד, החרדות ואת המודעות להם. בשנה זו עבר גויה לבית דו-קומתי מחוץ למדריד, אשר כונה "בית החירש" ("Quinta del Sordo"), על שם הבעלים הקודם של הבית. ייתכן כי תחושות אלו הובילו את גויה ליצור את סדרת הציורים הזו. את הציורים, העשויים בטכניקת "סקו" (secco) וצבעי שמן, יצר גויה בציור ישיר על גבי קירות ביתו. הם מכילים נושאים רוויי מוות, אלימות ותיאורים של חזיונות אפוקליפטים.
בפלישת נפוליאון לספרד בדצמבר 1807, הצעיד בונפרטה 130,000 חיילים צרפתים לצפון ספרד. עד אביב 1808 השתלט נפוליאון על מדריד, ועד יוני של אותה השנה הצליח להוריד מכיסאו את המלך פרדיננד השביעי, ובמקומו מינה את אחיו שלו, ג'וזף, למלך ספרד. כתוצאה מכך החלה מלחמת גרילה בין העם הספרדי ובין כוחות הכיבוש הצרפתיים. היא הסתיימה בהתקוממות בשניים במאי 1808 ובהוצאתם להורג של המורדים הספרדים בידי חיילים צרפתים באתרים שונים במדריד, יום לאחר מכן.
גויה שהיה תלוי למחייתו בבית-המלוכה ובממסד לא היה יכול להביע באופן ברור את השקפותיו הפוליטיות, וההשקפות הללו אמנם נראות מבולבלות. האמנות שלו רומזת על עצמאות לוהטת, וייתכן שציורו הגדול ביותר הוא זה שבו תיעד את פשעי המלחמה הצרפתיים, את הוצאתם להורג של שבויים אחרי התקוממותו של העם הספרדי נגד שלטון הכיבוש של נפוליאון, הציור השלושה במאי 1808, ציור אפל מבחינה פסיכולוגית, אך לא אפל כמו הציורים האחרונים בחייו, דבר המרמז על שנאה מולדת לעריצות.
בפברואר 1819, רכש גויה את וילת קווינטה דל סורדו על גדת נהר מנזאנארס, בסמוך לגשר סגוביה ועם נוף על שפלות סן איזידו. הוא רכש את הנכס שהיה מרוחק מהציבור הספרדי דבר המשוער כי רצונו היה להימלט מתשומת לב ציבורית. הוא גר שם עם לאוקדיה וייס, למרות שהיא עדיין הייתה נשואה לאיזידורו וייס, ולשניים נולדה בת, רוסריו.
לא ידוע הזמן המדויק שבו החל גויה לצייר את הציורים השחורים, אך ידוע כי תחילת היצירה חפפה למחלה קשה בין פברואר לנובמבר של 1819. התיעוד לכך הוא בציורו הדיוקן העצמי עם ד"ר אריטה המטריד שכיום נמצא במכון לאמנות מינאפוליס, מינסוטה. כשהיה זקן וחולה, חירש ובודד, טרף לפחדים לא הגיוניים הנוכחים באופן מודע בכל יצירותיו ומעניקים להן את עוקצן הנסתר. הוא השתמש בפחדים הללו כדי ליצור דימויים הלקוחים מהזיותינו האפלות ביותר – לא רק השפעה איומה שכזו. בתוך טירוף יצירותיו האחרונות של גויה שוררת שפיות נוראה, כאילו נעלמו הגבולות כולם ואנו נופלים לתהום חסרת תחתית.
בשנת 1823, לאחר החזרת המלוכה האבסולוטית בידי המלך פרדיננד (Ferdinand VII of Spain), נמלט גויה מביתו ויצא לגלות בבורדו שבצרפת.
בשנת 1878 הוסרו הציורים מקירות הבית והוצמדו לבדים, בשל הידרדרות מצבם. בעל הציורים תרם אותם לספרד והם מוצגים כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
מיקום הציורים המקורי בוילה קווינטה דל סורדו
בכתביו של אנטוניו ברוגדה מוזכרים שבעה ציורי קיר בקומת הקרקע ושמונה בקומה העליונה. יחד עם זאת, רק ארבעה עשר ציורים הגיעו למוזיאון דה פראדו. שארל יורטה מתאר גם ציור נוסף לסדרה הידועה באוסף; יורטה מציין כי כאשר ביקר בווילה בשנת 1867, הציור כבר הוסר מהקיר ונלקח למרקיז של ארמון ויסטה אלגרה של סלמנקה. מבקרים רבים ראו שבגלל גודלו ונושא הציור החסר חייב להיות זה שזוהה כראשים בנוף (נמצא כיום בניו יורק, אוסף סטנלי מוס).
קיימת בעיה נוספת מלבד לבעיית הציור החסר, והיא נובעת במיקום הציורים שבמרכזה נמצא הציור שני זקנים אוכלים מרק. אין ודאות אם הוא בוצע על משקוף בקומה העליונה או התחתונה. דבר המערער מעט על כוונת האמן בהנחה כי כל יצירה היא בעלת ערך ומשמעות בהקשר למיקומה במבנה. מלבד עובדות אלה, תרשים הציורים שהופץ של וילה קווינטה דל סורדו הוא מדויק להפליא.
קומת קרקע
קומת הכניסה הייתה חלל מלבני. בשני צדיו הארוכים היו שני חלונות ליד הקירות הקצרים יותר. בין החלונות היו מצוירים שני ציורי קיר גדולים בנושאי נוף: עלייה לרגל לסן איזידרו מימין כשפניהם אל ציורי הקיר ושבת המכשפות משמאל. מאחור, על הקיר הקטן יותר מול הכניסה, היה חלון במרכז עם ג'ודית (יהודית) והולופרנס מימין וסטורן טורף את אחד מבניו מצידו השני בצד שמאל. ממולם היו ממוקמים La Leocadia ושני זקנים זה לצד זה.
קומה ראשונה
"שני זקנים אוכלים מרק" ככל הנראה היה ממוקם מעל לאחת הדלתות בוילה. אחד הטענות מפי היסטוריונים במאה ה19 העלתה השערה כי המיקום המדויק היה מעל לדלת הכניסה בגלל תצלום משנת 1874 של ז'אן לורן אשר מאשרר את סוג הנייר שאליו הועבר הציור, אך הדבר אינו וודאי עד היום.
תיעודיו של ז'אן לורן, שהיה צלם שנשלח על ידי בראון דה ארלנג'ר (Baron d'Erlanger ) שמטרתם הייתה העברת הציורים על ידי מרטינז קובלס (Martínez Cubells ) שהועסק גם הוא על ידי דה ארלנג'ר. היסטוריוני האמנות גרגוריו קרוזדה וילאמיל (Gregorio Cruzada Villaamil) וצ'ארלס ירטה ( Charles Yriarte) היו מודאגים במשך כמעט עשר שנים כי עליית מחירי הנכסים באזור תביא לפיתוח ועיצוב מחודש של הוילה ולאובדן הציורים.
ניתוח
הטווח הכרומטי של "הציורים השחורים" מוגבל לצבעי אוקרה, זהב, חום, אפור ושחור. רק הצבע לבן מופיע מפעם לפעם כזורח מבגדי הדמויות על מנת להעניק ניגודיות או מכת אור נדירה מהשמיים או כחלק ירוק מהנוף.
סטורן טורף את אחד מבניו
היצירה הידועה ביותר מהסדרה היא סטורן טורף אחד מבניו. התמונה מתארת את טיטאן קרונוס (או שבתאי במיתולוגיה הרומית), אביו של זאוס, אוכל את אחד מבניו מתוך החשש כי אחד מבניו יפיל אותו. דבר הגורם לו, לפי הסיפור המיתולוגי, לאכול כל אחד מילדיו ישר לאחר לידתם. גויה מתאר את מעשה הקניבליזם עם פראיות מדהימה. מתוך הרקע השחור נראה שגפיו וראשו של שבתאי קופצים מהצללים אל הצופה. עיניו של שבתאי ענקיות ומעניקות לתווי פניו הבעה של כעס. אצבעותיו חופרות בחלק האחורי של ידו שראשו וזרועו הימנית כבר מאוכלות. הציור עוצר רגע לפני ששבתאי עומד לנגוס בעוד זרוע שמאלית של הגוף הנער. הבחירה בשימוש יחיד בצבע לצד גוני הבשר היא התזה של דם אדום המכסה את המתווה המוטרד בחלקו העליון של הגוף הנאכל. הוא חסר תנועה, דומם וצבוע בלבן שאינו מתאר חיים וטוהר כמו שידוע בציורים מאותה תקופה, זהו לבן המוות.
נלחמים עם קודלים
לא כל הציורים השחורים הם זהים בשימוש בצבעים מוגבלים כשתי הדוגמאות הקודמות. היצירה נלחמים עם קודלים מראה את השימוש הדרמטי של גויה בגוונים שונים של כחול ואדום כששני הגברים מכים זה בזה. קודלים (Cudgles) עוד בגרסה המקורית נלחמו על אחו, אך הציור נפגע במהלך ההעברה והגרסה בפרדו צוירה למעלה ולא כבמקור. הדבר הדגיש את העגמומיות של הלוחמים שאינם מצליחים להימלט מהמכות אחד של השני כיוון ששניהם כלואים עמוק עד ברכיהם בביצה. החוקר הבריטי נייג'ל גלנדינינג העיר את ההבדלים בין המצב הנוכחי של הציורים השחורים לזה שתועד על ידי ז'אן לורן לפני ההעברה. בסוף 2010, מחקר נוסף על תמונות לורן של קרלוס פורדדה, צייר ומורה להיסטוריה של האמנות, ציין כי גויה צייר את הדו-קרב על הדשא. הכישלון בהעברה גרם לאובדן שטחי ציור גדולים, דבר שגרם לניסיון להסתיר את המאורע מתחת לרגליים. פרשנות נוספת לכך היא שגויה התייחס לאלגוריה המופיעה בספר של דייגו דה סוואווארה פייארדו שנקרא Empresas Políticas שהכיל מאה מאמרים קצרים בנושא חינוך נסיך. האלגוריה מהמיתוס היווני מספרת על קדמוס ואת שיני הדרקון. קדמוס זרע את שיני הדרקון באדמה, ולאחר מכן התחיל מרוץ שנקרא ספרטוי (Sown). על ידי השלכת אבן אחד על השני, קדמוס גרם להם ליפול זה על זה עד שרק חמישה מהם שרדו, דבר שסייע לו לבנות את הקדמאה או מצודת טבה. סוואווארה השתמש בדימויים אלה כדי לדון כיצד שליטים מעוררים מחלוקת את מנת לבסס בסופו של דבר שלום בממלכותיהם. ייתכן שהשימוש של גויה באלגוריה זו הוא בעצם התייחס למדיניותו ולפוליטיקה של פרדיננד השביעי.
הכלב
הכלב הוא השם שניתן לציור על ידי היסטוריוני אמנות בעקבות הציור עצמו; יצירה שבה מופיע ראשו של כלב הבוהה כלפי מעלה. הכלב עצמו כמעט אבוד במרחב של שאר היצירה הריקה למעט אזור משופע וכהה בתחתית הציור (מסה אינה מזוהה שמסתירה את גופו של הכלב). הכלב נראה כטובע, אבוד ובודד. הציור מחולק לשני חלקים לא שווים: החלק העליון הנראה כמלוכלך החותך אותו כתם משופע ומעוקל, דהוי ביחס לצבע שחור. החוטם של הכלב מורם, אוזניו מושכות לאחור ועיניו מביטות מעלה וימינה. צורה כהה קלושה מתנשאת מעל הכלב; לעיתים זה נתפס כנזק או הכללה מכוונת, אך בדרך כלל נתפס כממצא מן הציור הקדום שעיטר את הקיר לפני שגויה צייר אותו.
התיאור האניגמטי של הכלב הביא לפרשנויות שונות לכוונתו שלש האמן. לעיתים נתפס כתיאור סמלי של המאבק חסר התוחלת של האדם בכוחות רעים. המסה המשופעת השחורה העוטפת את הכלב מדומיינת כחול טובעני, אדמה או חומר אחד בו הכלב נקבר. הציור נראה כמתעד את הרגע לאחר המאבק של הדמות לצאת משם אך לשווא, וכי כעת כל שנותר הוא רק להביט לשמיים בתקווה להתערבות אלוהית שלא תגיע לעולם. ה"שמיים" שתופסים חלק משמעותי ורחב מהיצירה מעצימים את תחושת הבדידות של הכלב וחוסר התקווה שהוא שרוי בה. אחרים רואים את הכלב מרים את ראשו מעל המסה השחורה כחושש ממשהו מחוץ לשדה הראייה של הציור ושל הצופה. ניתן להסתכל על היצירה גם בתחושות של נטישה, בדידות והזנחה. רוברט יוז אמר כי אין לנו לדעת בוודאות מה המשמעות הטמונה בציור אך הפאתוס שלו מרגש אותנו גם מבלי לדעת את הנרטיב המסתתר ביצירה.
הצייר הספרדי אנטוניו סאורה החשיב את הכלב ליצירה "התמונה היפה ביותר בעולם". רפאל קנוגר, התייחס אליו כאל "שיר חזותי". פיקאסו גם הוא היה אחד ממעריציו הגדולים של הציורים השחורים של גויה וכך חשבה גם מנואלה מנא, אוצרת הפרדו, "אין אף צייר עכשווי אחד שאינו מתפלל מול הכלב"
שני זקנים
ביצירה הזו מתגלים לצופה שתי דמויות הלבושות בסגנון פריאר (לבוש מסורתי של נזירים החברים במנדיקנטים, הם יועצים אוונגליסטים הנודרים נדרים של עוני, צניעות וצייתנות. ידועים גם בשמם: "נזירים\מסדרי יחפנים" או "נזירים קבצנים") העומדות מול רקע שחור. הדמות הראשית עומדת במרכז הקומפוזיציה השולטת בקדמת הבמה, הדמות עומדת מעט מכופפת ונראית מהורהרת. זקנו האפור והארוך של הזקן ממוסגר על ידי זרועותיו הנחות בקלות כל קנה של רועה. לצידו עומדת דמות שפניה נראים חייתיים או דמויי גווייה. נראה כי הדמות צועקת לאוזנו של בן לווייתו, מה שעשוי לרמוז על חירשותו של גויה. דמות כהה זו מספקת נוכחות רבת-פנים בתוך הקומפוזיציה ונראה שהיא מרמזת מאוד על קונוטציה שלילית מסוג כלשהו. אולי הדמות החיה מספקת פרשנות לחששותיו של האמן עצמו מטירוף, נושא שהוא חקר בעבר התפקידים שונים לאורך קריירת האמנות שלו. בהתבוננות אחרת נראה כי קיימת התייחסות של האמן לכרונוס, אל הזמן, למרות שזה נראה בלתי סביר כשאנו שוקלים את המצב וההיבט של הדמות המשנית. יחד עם זאת אם היינו רואים נתון זה כמזכרת מורי (מהווה תזכורת אמנותית או סמלית של המוות הבלתי נמנע. הביטוי 'מזכרת מורי' התפתח עם צמיחת הנצרות, שהדגיש את גן העדן, הגיהנום והצלת הנפש בחיים שלאחר המוות), דבר העובד באופן תואם עם מושג הזמן, כן ניתן להניח שאופציה זו אפשרית.
קיים הבדל בולט בין הטיפול בשתי הדמויות. האחד נשען על רגליו במקל ההליכה עם הבעה עצובה אך שלווה, המזוקן נזכר בפילוסופים המתוארים על ידי ולסקז, שהועתק על ידי גויה. הדמות השנייה מזכירה את הדמויות מציור אח מהסדרה שני זקנים אוכלים מרק. כמו הרבה עבודות בסדרה, היצירה הזו עברה שיפוץ מהותי עקב סדק בפינה הימנית העליונה. נעשו מגוון שינויים על מנת להחזירה למצבה הקודם תוך תשומת לב מיוחדת לדמות הראשית. הבעת הפנים הכהה של הדמות הראשית הופחתה בתהליך השיקום, והותירה לדמות ביטוי מהורהר. הדמות השנייה השתנתה כפי שתואר, בצורה ניכרת הצללים התפוררו כתוצאה מהזמן שעבר ולכן ההשפעה של השימוש הגאוני של גויה בשונות כהה וטונאלית בעיצוב אבדה כמעט בשחזור היצירה.
גברים קוראים
גברים קוראים מראה קבוצה של שישה גברים המצטופפים יחד וקוראים עמוד מודפס שהוחזק בחיקו של הדמות המרכזית היושבת במרכז היצירה. למרות שהדבר אינו ידוע בוודאות, ניתן להניח כי הם נחשבים פוליטיקאים שקוראים ומעבירים על עצמם הערות מתוך כתבה בעיתון שנכתבה עליהם. גויה כנראה הניח את היצירה על קיר קטן בקומה הראשונה ליד הציור נשים צוחקות. בצילום רנטגן התגלה כי התמונה שונתה באופן דרמטי לפני שגויה התמקד במה שנגלה אלינו כיום. הנוף ברקע הכיל רוכב רכוב ולדמות המרכזית בלבן היו קרניים גדולות, או כנפי ציפור שנראה כאילו צמח מעל לראשו.
מבחינה תמטית וסגנונית היצירה חולקת את מאפייניה עם יצירה נוספת כפי שצוין קודם, נשים צוחקות. שתיהן אנכיות ולא אופקיות ואף קטנות יותר בהשוואה לשאר העבודות בסדרה. שתיהן כהות יותר באופן כרומטי ופחות מבחינה נרטיבית. שתי היצירות בעלות אותה נפילת אור זהה במיקום ובעוצמה, מהחלק השמאלי העליון של חלל היצירה.
נשים צוחקות
היצירה מציגה שלוש דמויות. שתי דמויות נשיות המצטופפות זו ליד זו ולידן דמות גברית על רקע שחור והן מוארות מחלקו השמאלי העליון של הציור. המשמעות המיועדת של היצירה מעורפלת ביותר. הרקע נטול הגדרה או פירוט, ולא ניתן שום הקשר לגבי מי האנשים המופיעים ביצירה, מה הם נלכדים בעשייה או היכן מוצגת הסצנה. הדמות מימין אל מול הצופה, היא הגבר ביצירה שידו סביב מפשעתו. הסצנה משדרת כי ככל הנראה הגבר מענג את עצמו, חושף את עצמו או בעל פיגור נפשי שלא מודע למעשיו. לדברי מבקר האמנות פרד ליכט "חיוכו החולני של פניו בהחלט נראה ומעיד על סוג של כפייה מינית".
שתי הנשים כנראה עוסקות בזנות ונראות בעלות ביטויים לעגניים וחיוכים מרושעים רחבים, מתעלמות לכאורה מהדמות הגברית. חלק מהמבקרים העריכו כי החלק התחתון, המוסתר, של הבד מסתיר את העובדה שגם האישה משמאל מתענגת גם היא מהסיטואציה. התמיכה בראייה זו נובעת מהחיוכים וההבעות המוזרות על פניהן של שתי הנשים, שהן גרוטסקיים באותה מידה כמו הגבר. על פי ליכט "ייתכן ויהיה אלמנט של לעג עצמי בציור זה, משוואה כלשהי בין בדידותו האירונית של האקסהיביציוניסט (שמטרתו למשוך ללא הרף באמצעים שהוא נוקט באובססיביות כדי לתפוס תשומת לב) לבין האמן שגם הוא מסתכל על עצמו בלי בושה או איפוק, ומי נידון גם הוא לפגוע בו כחריג".
יהודית והולופרנס
יהודית והולופרנס נצבעה בקומה הראשונה לצד סטורן טורף את בנו. התמונה היא פרשנות מחודשת אישית לסיפור ספר יהודית, בו יהודית מצילה את העם היהודי מכיבוש בידי השר הצבא האשורי הולופרנס באמצעות פיתוי ועריפת ראשו. יהודית (ג'ודית) היא הדמות ההיסטורית היחידה שניתן לזהות בוודאות בקרב הציורים השחורים.
יהודית, הגיבורה שהצילה את העם היהודי מידי שר הצבא האשורי, הייתה חלק מאיקונוגפיה מוכרת במאה ה17 מתוך ספר יהודית. בשנת 605 לפני הספירה כמסופר, נשלח הולופרנס על ידי נבוכדנצר מלך בבל, למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור שלא סייעו לו במלחמתו נגד ארכפשד, מלך מדי. במסע הנקם כבש הולופרנס ארצות רבות מפרס ועד צידון, תוך חילול והרס המקדשים של העמים הכנועים. פניו של הולופרנס מיועדות לירושלים, אך נתקל בהתנגדות מצד תושבי יהודה וכתגובה צר הולופרנס על העיר בתוליה (בית אל). מספר ימים לפני שהחליטו תושבי העיר להיכנע לשר הצבא האכזר, החליטה יהודית שהייתה אלמנה עשירה ויפה, לפעול בעצמה, בליווי המשרתת אברה הנמצאת לצידה בציור בצידה הימני (צידו השמאלי של הצופה ביצירה). היא התגנבה לתוך מחנה האויב בהעמידה פנים שהיא מפתה את הרודן האשורי הולופרנס והשקתה אותו לשוכרה. ביצירה החשיכה עוטפת את הדמויות המוארות באור חזק הקורא לצופה לראות את הנעשה. זהו אקט אלים המלווה במבט נחוש של יהודית, המענישה בהפתעה ובלי כל חשש את הולופרנס.
לוח הצבעים של היצירה מורכב משחור, אוקרה ואדום המרוחים במשיכות מכחול חופשיות, רחבות ואנרגטיות. התאורה ממוקדת וגם תיאטרלית ביותר, נראה כי היא מרמזת על סצנה לילה מוארת על ידי לפיד, המאירה את פניה של ג'ודית ואת זרועה המושטת ומותירה את המשרתת הזקנה המתפללת כמעט בחשיכה. באופן משמעותי, לא מוצגים הדם הזורם מצווארו של הולופרנס ולא הדם מצווארו, דבר המאפיין יצירות אמנות אחרות המתעסקות באותו הנרטיב (ראה לדוגמה: את יצירתה של ארטימסיה ג'נטילסקי ואת יצירתו המופלאה שלה קרוואג'ו).
בהתחשב בהתפכחותו המרה של גויה, ייתכן כי הולופרנס מייצג את מלך ספרד, שגויה בז לו באופן פרטי. מותו של הולופרנס הוצג לעיתים באמנות כסמל לתבוסת העריצות, דבר שיכול להוות רמיזה אמיצה ונועזת של האמן לקשר בין הנרטיב של היצירה ליושב על כס המלוכה.
תיאו הרננדס
תארים
נבחרת צרפת
הציורים השחורים
יהודית והולופרנס
יחד עם שאר העבודות בסדרה, הועבר הציור לבד בין השנים 1873–1874 עבור הברון אמיל ארלנגר תחת פיקוחו שלש סלבדור מרטינז קובלס, אוצר במוזיאון דל פראדו.
La Leocadia
הציור מראה אישה המוכרת מאותה התקופה כעוזרת, בת לווייתו וכמאהבת של האמן, לאוקדיה וייס. היא לבושה בשמלה כהה וכמעט לווייתית, ונשענת על אובייקט שמדמה תל קבורה. מבטה מופנה כלפי חוץ אל הצופה בהבעה עצובה. לאוקדיה זהו ציור המתבסס על הצללת הרקע האפור, צביעה של הרעלה השחורה עם ביטוי עצוב או נוסטלגי. היא ממוקמת מול שמיים כחולים פתוחים, כשגופה מעט נשען, כנח אל מול הצופה. בראש התל עומדת שורת מסילות ברזל יצוק קטנות, מה שמעיד כי אכן מדובר בתל קבורה. בצילום הרנטגן ניתן לראות כי הצבע המקורי של קטע זה בציור נצבע כאח פתוח אך שונה על ידי האמן. ראשה של לאוקדיה נשען על זרועה כשהיא מביטה בצורה מהורהרת בצופה. העבודה מוארת על ידי אור צהוב הנופל על פניה, זרועה וחזה. ברקע נראים שמיים כחולים ולבנים הפולטים אור צהריים צהבהב. האור הצהבהב מזכיר יצירה אחרת, שגם היא מבין האחרונות בחייו של גויה, החלבית מבורדו.
הציור מכיל תחושה של שלווה ופיוס למרות המקום שלש הסצנה המתוארת בציור, מה שנעדר משאר היצירות בסדרה. היצירה עשויה לייצג אפיון של מלנכוליה, או בהתחשב במערכת היחסים בין האמן והמודליסטית, כסמל אש האהבה והבית ומצגת המוות הבא. ייתכן כי המבט הבוטה שלה, הלא מתנצל והאופן בו צוירה השמלה עשויים להיות אינדיקציה לאישום קודם נגדה בגין ניאוף.
אטרופוס (הגורל)
הציור הוא פרשנות מחודשת לנושא המיתולוגי של אלות הגורל – המוייראיי (Moirae) או הגורל כפי שמסופר בספר הומרוס, הסיוד, וירג'יל וסופרים קלאסיים אחרים. בראשות "בנות הלילה" עמדה אטרופוס, אלת המוות, הנושאת מספריים על מנת לחתוך את חוטי החיים; קלוטו, המזלג שלה, שבציור של גויה הוחלף בבובה או תינוק שזה נולד כאלגוריה לחיים. יחד עם שתי הדמויות המופיעות ביצירה ישנה דמות נוספת העונה לשם ולצ'יס, המסובבת, שתפקידה למדוד את אורך סיב החיים. לשלוש הדמויות הנשיות מתווספת דמות רביעית בחזית. ידיה של הדמות קשורות כשבויות מבלי יכולת להימלט. אם פרשנות זו נכונה, הדבר מרמז על כך שאין יכולת לאדם להתנגד לגורלו. השערה נוספת היא שהדמות הרביעית, המזוהה כגבר, עשוי לייצג את פרומתאוס, שהיה כלוא על הר והושאר שם בהשגחת נשר פראי כעונש על גנבת אש מהר האולימפוס.
מגוון הצבעים של הציור מצטמצם, במידה רבה אף יותר משאר הציורים השחורים האחרים. צמצום פלטת הצבעים מחזק את האווירה הלילית והלא מציאותית, המתאימה למיתוס היצירה. ההיבטים השרירותיים, הבלתי הגיוניים בציורים השחורים, וביצירה זו במיוחד, העניקו מקום כמבשרים לאמנות המודרנית.
שני זקנים אוכלים מרק
ביצירה מופיעות שתי דמויות קשישות מתנודדות קדימה מתוך הרקע השחור. אף על פי שהם מניחים שהם גברים, מגדרם אינו ידוע בוודאות. הפה של הדמות השמאלית נשאב בצורה מעוותת כנראה ממחסור בשיניים. אך בניגוד מוחלט לביטוי מונפש וריאליסטי זה, פניה של הדמות הסמוכה לה כמעט ולא נראים חיים, כיצור מת-חי. עיניה של הדמות מעוטרות כשקועות ושחורות וראשה נראה כגולגולת אנושית חסרת עור וגידים.
השימוש של גויה במדיום הזה מעיד על ביטחון של האמן מתוך ניסיון החיים שלו. הטיפול בצבע בצורה חופשית ונראה כי הצורה החלטית ומהירה ללא כל היסוס. פלטת הצבעים ביצירה מזכירה את השימוש הצבעים של האמן ביתר היצירות האחרות בסדרה; שחור, גוני אדמה ואפור.
תהלוכת המשרד הקדוש
היצירה מתארת תהלוכה של כשמונה אנשים. אדם אחד לובש בגדים מהמאה ה-17 ונושא כוס, האחר הוא נזיר או נזירה. המחצית השמאלית של הציור עם שמיו הבהירים היא מעיין מעבר בין הצבעים הכהים השולטים בציורים השחורים אל פלטת צבעים עדינה ורכה יותר. נראה כי קיים קשר בין "תהלוכת המשרד הקדוש" ליצירה "עלייה לרגל לסן איזידו" וכי שתי היצירות יחד מתארות נרטיב אחד או סיפור המחולק לשתי יצירות.
עלייה לרגל לסן איזידו
היצירה מציגה תצפית על העלייה לרגל לכיוון ההרמיטאז' של סן אזידרו ממדריד, ציור המהופך כמעט לחלוטין מציורו של גויה באותו נושא שלושים שנה קודם לכן באחו של סן איזידו. אם היצירה הקודמת הייתה שאלה של תיאור מנהגי חג מסורתי במדריד ומתן תצפית מדויקת למדי על העיר, הציור הנוכחי מציג קבוצה של דמויות בולטות בשעות הלילה, ככל הנראה משכרות ובפרצופים מעוותים. בציור מופיעים גם דמויות משכבות חברתיות מגוונות. בקדמת הבמה מופיעה קבוצה ספציפית וצפופה של דמויות בעוד שבהמשך השיירה מופיעים נזירים ונזירות. נושא התהלוכה שימש להגדשת היבטים תיאטרליים או סאטיריים; מבחינה זו יש לתמונה קבילות לקבורת סרדין, שצוירה בין השנים 1812 ל-1819.
זהו נושא חוזר בציורי של גויה להציג קהל הדועך לאט לאט למרחקים. זה כבר היה נוכח באחו של סן איזידו ושימש אחר כך באסונות המלחמה.
בקצה הציור החלל הפתח מדגיש את כל שאר המסה המוצקה והקומפקטית, ומביא את ההומניזציה של היחידים לקבוצה חסרת צורה. היוצא מן הכלל הוא דמות שאת פניה ניתן לראות בפרופיל ונראה כי היא גונחת או שרה.