cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי גרמניה–לטביה
היסטוריה
בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 הוכרה לטביה כחלק מאזור ההשפעה הרוסי, ואכן ב-15 ביוני 1940 נכבשה לטביה על ידי ברית המועצות, אשר הקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית ב-21 ביולי אותה שנה. בקיץ 1941 נכבשה לטביה על ידי הוורמאכט במהלך מבצע ברברוסה וצורפה לשטחי נציבות הרייך אוסטלנד. חלק ניכר מהלטבים ראה בגרמנים כמשחררים, ואלפי לטבים אף לחמו בשורות הוואפן אס אס עד סוף המלחמה. בשנת 1944 כבש הצבא האדום בחזרה את לטביה, ואלפי גרמנים גורשו לעבר גרמניה.
האנה מונטנה
האנה מונטנה (באנגלית: Hannah Montana) היא קומדיית מצבים אמריקאית של ערוץ דיסני ששודרה בשנים 2006–2011, במשך 4 עונות ו-99 פרקים, כשבעונה הרביעית והאחרונה הסדרה שינתה את שמה אל האנה מונטנה לנצח (Hannah Montana Forever). הסדרה מתמקדת במיילי ריי סטיוארט (המגולמת על ידי מיילי סיירוס), נערה שחיה חיים כפולים כתלמידת בית ספר ממוצעת ביום וכזמרת המפורסמת האנה מונטנה בלילה. הסיפור עוקב אחר חיי היומיום של סטיוארט, אחיה וחבריה, בעוד גם מככב זמר הקאנטרי ואביה של סיירוס בילי ריי סיירוס, רובי ריי סטיוארט.
יחסי גרמניה–לטביה
היסטוריה
במהלך המלחמה הקרה היחסים בין ליטא לגרמניה המערבית היו מוגבלים מאוד, וכמעט לא היה קשר בין המדינות. בשנת 1986 הכריז מיכאיל גורבצ'וב על פרסטרויקה, וב-21 באוגוסט 1991 הכריזה לטביה על עצמאותה. ב-27 באוגוסט 1991 אסטוניה, לטביה וליטא הוכרו על ידי המדינות החברות באיחוד האירופי, וכך גם על ידי גרמניה. בתקופה שלאחר מכן נעה המדיניות הגרמנית כלפי לטביה בין הרצון והמחויבות לשלב את המדינות הבלטיות במוסדות האירופיים, לבין החשש להכעיס את רוסיה או להפריע להתקרבותה עם אירופה. בשנת 2004 הצטרפה לטביה הן לאיחוד האירופי והן לנאט"ו. היחסים הגרמניים-לטבים אינטנסיביים וידידותיים כיום, ומתפתחים הן במישור הבין-צדדי והן הרב-צדדי במסגרת הארגונים הנזכרים.
האנה מונטנה
בכל עונה, הוצא לאור אלבום פסקול שלה. בשנת 2007, בשל הצלחת הסדרה, יצאה סיירוס לסיבוב ההופעות Best of Both Worlds Tour בצפון אמריקה. בשנה שלאחר מכן יצא לאור סרט התלת-ממד האנה מונטנה ומיילי סיירוס: מופע הטוב שבשני העולמות. בשנת 2009 יצא סרט קולנוע לסדרה, האנה מונטנה: הסרט, וזכה להצלחה מסחרית.
הסדרה קיבלה ביקורות אוהדות בדרך כלל ממבקרים. ההצלחה המיידית של הסדרה זיכתה את סיירוס בהשקה של הקריירה המצליחה שלה כאלילת נוער. עם זאת, כשהיא המשיכה לפתח תדמית פרובוקטיבית יותר ויותר עם התקדמות הסדרה, הסדרה ספגה ביקורת על היותה בעלת השפעה שלילית על הקהל הצעיר שלה. לאורך השנים הופקו מוצרים נלווים רבים של האנה מונטנה שכוללים בין היתר פסקולים, תקליטורי DVD, בובות, ביגוד, פוסטרים, מגזינים, שמיכות, תיקים, ספרים ומשחקי וידאו.
יחסי גרמניה–לטביה
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה בלטביה שגרירות בריגה, ואילו לטביה מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-7 קונסוליות בברמן, דיסלדורף, פרנקפורט, המבורג, קינצלזאו, מינכן ורוסטוק.
האנה מונטנה
עלילה
בפרק הבכורה של הסדרה, האנה מונטנה, שמוצגת לראשונה כמיילי סטיוארט (מיילי סיירוס), חיה חיים כפולים כתלמידת בית ספר ביום וכזמרת המפורסמת האנה מונטנה בלילה. אביה רובי סטיוארט (בילי ריי סיירוס) הוא זמר קאנטרי מצליח תחת שם הבמה רובי ריי, ומגדל את מיילי ואת אחיה ג'קסון (ג'ייסון ארלס) סטיוארט כאב יחיד במליבו, קליפורניה לאחר שאמם, סוזן (ברוק שילדס) מתה. חברתה הטובה ביותר של מיילי, לילי טרסקוט (אמילי אוסמנט) מגלה את סודה בעת השתתפה בהופעה של האנה מונטנה. מאוחר יותר בעונה הראשונה, מיילי עצמה חושפת את סודה לחברה הקרוב אוליבר אוקן (מיטשל מוסו) מתוך כוונה לסיים את העניין הרומנטי שלו בהאנה מונטנה. לילי ואוליבר מאמצים את הכינויים לולה לופטנאגל ומייק סטנדלי השלישי כשהם נמצאים עם האנה כדי להגן על הסוד של מיילי. בינתיים, ג'קסון עובד במזנון של ריקו (מויסס אריאס), שבו הבוס הצעיר ממנו, ריקו סואווה, לעיתים קרובות מקצה לו משימות מביכות.
מיילי, לילי ואוליבר מתחילים ללמוד בתיכון בעונה השנייה. ריקו, שמתחיל תיכון לאחר שקפץ כמה כיתות, כמעט מגלה את הסוד של מיילי בכמה הזדמנויות. בהמשך העונה, מיילי מגלה לג'ייק ריאן (קודי לינלי), אשר בתחילה היא לא אהבה ומאוחר יותר ניהלה איתו מערכת יחסים בעונה הראשונה, שהיא האנה מונטנה. למרות זאת, מערכת היחסים המתחדשת שלהם מסתיימת לאחר זמן קצר לאחר שהוא נאבק לאמץ אורח חיים נורמלי, רחוק מאור הזרקורים, אשר מיילי מודאגת שהיא תאבד כתוצאה מכך שהיא מנהלת מערכת יחסים עם שחקן. בינתיים, ג'קסון ממשיך למצוא את עצמו בסכסוך עם ריקו, ופותח עסק עם אוליבר לאחר שפוטר מעבודתו על ידי ריקו.
בעונה הרביעית, משפחת סטיוארט עוברים לחווה החדשה שלהם, ומיילי מתחילה לצאת עם ג'סי. הוא מודה כי גילה את סודה על ידי תשומת לב למעשיה, וזה מתחיל לגרום לאי נוחות אצל חברים ובני משפחה. לאחר התלבטויות רבות, מיילי מגלה בתוכנית של ג'יי לנו, שהיא האנה מונטנה. לאחר מכן, מיילי ולילי מסיימות את בית הספר התיכון, ומתכננות ללמוד בקולג'. בפרק האחרון בסדרה, מיילי ולילי מתכוננות ללכת לקולג', אבל עוד הצעה לסרט עולה. היא משכנעת את לילי לבוא איתה לפריז (שם הסרט מצולם), אבל בשדה התעופה, לילי מחליטה לא ללכת, כדי ללכת לקולג' (זאת משום שאוליבר משכנע את לילי שמיילי תקבל עוד תפקיד בסרט בשנה הבאה). מיילי ממשיכה לפריז, רק כדי לחזור ולהצטרף ללילי בסטנפורד.
סקירת סדרה
העונה הראשונה של האנה מונטנה החלה בשידוריה ב-24 במרץ 2006 והסתיימה ב-30 במרץ 2007 לאחר שידור 26 פרקים. פרק נוסף, הנקרא כל כך החיים היפים של האנה מונטנה, היה פרק קרוסאובר עם החיים היפים של זאק וקודי וכל כך רייבן, ושודר ב-28 ביולי 2006. בעונה השנייה היו 30 פרקים, ושודרה מ-23 באפריל 2007 ועד 12 באוקטובר 2008. אחד הפרקים בעונה, פרק 23, צולם אך לא שודר בארצות הברית לאחר תלונות הורים שהפרק סיפק מידע לא מדויק לגבי סוכרת. בישראל ובשאר המדינות בהם הסדרה שודרה, הפרק שודר כרגיל.
העונה השלישית של האנה מונטנה עלתה לאוויר ב-2 בנובמבר 2008 והסתיימה ב-14 במרץ 2010 לאחר שידור 30 פרקים. הפרק העשרים שלה שודר ב-17 ביולי 2009 ושימש כחלק השלישי והאחרון בקרוסאובר המכשפים על הסיפון עם האנה מונטנה; הראשון שודר במסגרת שידורי המכשפים מוויברלי פלייס, בעוד השני שודר כחלק מהחיים היפים על הסיפון. יתר על כן, במהלך העונה יצא האנה מונטנה: הסרט ב-10 באפריל 2009.
בעונה הרביעית והאחרונה של הסדרה שונה שם הסדרה להאנה מונטנה לנצח, והיא עלתה לשידור ב-11 ביולי 2010. לאחר 13 פרקי העונה, ו-99 פרקים על פני כל ארבע העונות ביחד, שודר פרק סיום הסדרה ב-16 בינואר 2011.
דמויות משניות
במהלך הסדרה והסרט מופיעים שחקנים שונים רבים בתפקידי אורח והופעות קמע. ביניהם מרגו מרטינדייל, דולי פרטון, ג'ון קראייר, הת'ר לוקליר, כריסטין טיילור, מורגן יורק, קורבין בלו, כריס זילקה, אליסון ברי, סלינה גומז, האחים ג'ונאס, נואה סיירוס, לארי דייוויד, ג'סי מקרטני, דוויין ג'ונסון, ג'ון סינה, ריי רומנו, רוב ריינר, דייוויד ארצ'ולטה, שריל קרואו, Iyaz, ג'יי לנו, טיירה בנקס, טיילור סוויפט, דרו רוי וסטרלינג נייט. בנוסף, במסגרת פרקי קרוסאובר, הופיעו גם שחקנים מסדרות שונות כמו אשלי טיסדייל מהחיים היפים של זאק וקודי; ג'ון דאקינו, ליירד מסינטוש ומדיסון פטיס מקורי בבית הלבן ופיל לואיס, ברנדה סונג, דילן וקול ספראוס מהחיים היפים על הסיפון, דבי ראיין מהחיים היפים של זאק וקודי
האנה מונטנה ומיילי סיירוס: מופע הטוב שבשני העולמות
האנה מונטנה ומיילי סיירוס: מופע הטוב שבשני העולמות הוא סרט הופעה של סרטי וולט דיסני במוצג בתלת-ממד. המהדורה המוגבלת בה היה אמור להיות מוקרן בבית הקולנוע הייתה אמורה להימשך שבוע אחד, בין 1 בפברואר ועד 7 בפברואר 2008 בארצות הברית ובקנדה עם שחרורו במדינות אחרות מאוחר יותר, אך הוארך לצפייה כל עוד בתי הקולנוע הביעו לכך רצון.
האנה מונטנה: הסרט
האנה מונטנה: הסרט הוא העיבוד הקולנועי לסדרת הטלוויזיה. הצילומים החלו באפריל 2008, רובם התרחשו בטנסי ובלוס אנג'לס, והושלמו ביולי של אותה השנה. הסרט יצא ב-10 באפריל 2009 בארצות הברית ובקנדה, ויום לפני כן הופץ בבתי הקולנוע בישראל.
פארק גראמרסי
פארק גראמרסי (באנגלית: Gramercy Park) הוא גן ציבורי פרטי ומגודר ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הפארק הוא אחד משני הפארקים הפרטיים האחרונים שנותרו בעיר ניו יורק (השני מביניהם הם גני סאניסייד שברובע קווינס).
הפארק ממוקם בין רחוב 20 מזרח לרחוב 21 מזרח, ובין השדרה השלישית לשדרה הרביעית. הפארק מהווה את קצה הדרומי של שדרת לקסינגטון.
היסטוריה
בטרם נבנה הפארק, הייתה באתר בו הוא נמצא ביצה. אזור הביצה והחוות, שהיו בסמוך לו, נרכשו על ידי סמיואל ב. ראגלס מג'יימס דוויין במטרה להקים במקום שכונה יוקרתית. ראגלס תכנן במרכז השכונה פארק פרטי לתושביה, והקים שדרות גישה לשכונה מצפון (שדרת לקסינגטון) ומדרום (רחוב אירווינג). מקור שמה של השכונה מהולנדית: krom mesje - "הסכין הקטנה העקומה" על שם פלג שעבר בסמוך (באתר בו עובר כיום רחוב 21 מזרח). ראגלס ייבש את הביצות, ותכנן שכונה בסגנון אירופאי, ובה 66 בתי דירות יוקרתיים, שרק לדייריהם הותרה גישה לפארק.
במרכז הפארק ניצב פסלו של אדווין בות' - שחקן תיאטרון ידוע באותה עת אשר אף הוא התגורר (אחיו של ג'ון וילקס בות', רוצחו של נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן). בות' התגורר בבית מספר 16 בכיכר.
בצדו הצפוני של הפארק נבנה לימים מלון פארק גראמסי.
בשנת 1966, הוכרז הפארק כאתר שימור היסטורי. הפארק עדיין מהווה פארק פרטי, תושבי השכונה צריכים לשלם "דמי מפתח" על מנת לקבל מפתחות לפארק. הפארק נפתח לציבור רק בערב חג המולד.
אזכורים תרבותיים
הפארק מוזכר בסרט "נוטינג היל" בהשתתפות ג'וליה רוברטס ויו גרנט, בו רוברטס מגלמת שחקנית המשתתפת בסרט שנקרא "גראמרסי פארק". להקת הרוק הגותי "Deadsy" הוציאה בשנת 2002 שיר המתייחס לפארק.
אפיוס קלאודיוס קאיקוס
אפיוס קלאודיוס קאיקוס (לטינית: Appius Claudius Caecus; תאריכי לידה ופטירה משוערים: 340 לפנה"ס - 273 לפנה"ס), היה מדינאי רומי ממשפחת הקלאודיים - ממשפחה פטריקית עשירה בתקופת הרפובליקה הרומית. קונסול בשנים 307 לפנה"ס ו-296 לפנה"ס, קנסור בשנת 312 לפנה"ס ודיקטטור בשנים 292 לפנה"ס ו-285 לפנה"ס.
מייחסים לו את בניית אמת המים הגדולה ליד רומא ואת סלילת ויה אפיה הקרויה על שמו. ה"ויה אפיה" הייתה הדרך הרומאית הראשונה אשר קישרה בין רומא לקפואה, ונסללה במהלך המלחמות הסאמניטיות. עיקר תפקידה היה צבאי - מתן אפשרות לתנועה גדולה של כוחות צבאיים ממקום למקום - אך בהמשך נודעה לדרך זו גם חשיבות כלכלית רבה. לקלאודיוס מיוחסת גם רפורמה ברישום העבדים המשוחררים והעניים בשבטים הכפריים. (רפורמה זו בוטלה על ידי הקנסורים של שנת 304 לפנה"ס). קאיקוס גם ערך רפורמה במערכת הכספים הישנה של רומא.
ב-280 לפנה"ס, לאחר שהתעוור, היה קאיקוס ראש המתנגדים להסכם השלום עם פירוס, ואף נשא נאום מפורסם נגד הסכם זה בסנאט הרומי.
יחסי בחריין–הממלכה המאוחדת
עד שנת 1971 שלטה בריטניה בבחריין ומאז שומרות שתי המדינות על יחסים קרובים.
המאה ה-19
בראשית המאה ה-19 ניסתה בריטניה לשים קץ לתופעת שודדי הים במפרץ הפרסי, כדי לאבטח את נתיבי המסחר של חברת הודו המזרחית הבריטית. בשנת 1805 הציע בית ח'ליפה הבחרייני לתמוך בבריטניה נגד הפרסים בתמורה לסיוע מספינות הקרב הבריטיות. ההצעה נתמכה על ידי אזרחי בריטניה במסקט, אולם ממשלת הודו הבריטית דחתה אותה. ב-1816 חתם ויליאם ברוס מטעם בריטניה על הסכם לא-רשמי עם בית ח'ליפה לפיו בריטניה תשמור על נייטרליות במלחמה בין עומאן לבחריין. ארבע שנים מאוחר יותר, סירב ברוס לערוב להסכם שביתת נשק בין שתי המדינות.
ב-1820 חתמה בריטניה על הסכם ימי כללי עם ראשי השבטים במפרץ הפרסי, לרבות בית ח'ליפה, והכירה בהם כשליטי בחריין. ב-1822 מנעה בריטניה בדרכי שלום מלחמה נוספת בין בחריין ועומאן. בין השנים 1820–1850 עשה בית ח'ליפה מאמצים לשכנע את בריטניה להעניק הגנה לבחריין נגד איומים חיצוניים, אך לשווא; בריטניה רצתה להותיר את בחריין מדינה עצמאית. הלך הרוח הבריטי השתנה בשנות ה-50 של המאה ה-19 כששליטי בחריין פנו לאימפריה העות'מאנית כדי שזו תספק להם הגנה, וב-1861 אף חסם את אל-חסה, נווה מדבר במזרח חצי האי ערב. פעולה זו הניעה את הבריטים לחייב את בחריין לחתום על הסכם הפסקת אש נצחי; על פי התנאים, שליט בחריין לא יהיה מעורב ב"הכרזת מלחמה, פיראטיות ועבדות בים", ובתמורה לכך אמורה הייתה בריטניה לספק הגנה ימית למדינה. ההסכם הכיר גם בשליט בחריין כ"שליט עצמאי".
שש שנים לאחר מכן, בשנים 1867–1868, הצי הבריטי היה מעורב צבאית באזור לאחר התקפת בחריין על קטר. שנתיים מאוחר יותר התערבו הבריטית שוב כדי לסיים מאבק פנימי על השלטון במדינה, ומינו את שייח' עיסא בן עלי אל ח'ליפה לשליט בחריין. בשנים שלאחר מכן הלכו הבריטים וחיזקו את שליטתם על ניהול יחסי החוץ של בחריין, בדגש על יחסי המדינה עם מעצמות זרות, ובראשן האימפריה העות'מאנית. בשנים 1878–1880 נכשלו הבריטים בהגנתם על בחריין מפני פיראטים שטענו כי פועלים משטחי האימפריה העות'מאנית. הם גם מנעו מהשייח' עיסא להגן על א-זובארה, עיר מסחר ודיג באמצע הדרך בין מצר הורמוז למערב המפרץ, כדי למנוע עימות עם העות'מאנים שתמכו באל-עבדאללה (אחד מבני משפחת ח'ליפה שגורש מבחריין). במאמץ לבלום את ההשפעה ההולכת וגדלה של העות'מאנים באזור, החליטו הבריטים לחתום על הסכם חדש עם בחריין ב-22 בדצמבר 1880. בהסכם נאסר על שליט בחריין לשאת ולתת, לחתום על הסכמים ולקבל כל צורה של ייצוג דיפלומטי של מדינות זרות, ללא הסכמה בריטית, למעט "התכתבות ידידותית מקובלת... בעלת חשיבות משנית". ההסכם לא התייחס לשאלת עצמאותה של בחריין.
ההסכם שנחתם הוחלף ב-1892 בהסכם חדש שהגביל עוד יותר את עצמאות בחריין במדיניות החוץ שלה, ואסר על העברת שטחים לכל כוח זר למעט בריטניה. הוא גם אסר כל סוג של תקשורת עם מדינות זרות, ובכך החמיר את האיסור מהסכם הקודם. ההסכם וזה שקדם לו הפכו בפועל את בחריין למדינת חסות בריטית, והעניקו לבריטניה שליטה על ההגנה על המדינה ועל מדיניות החוץ. השליט קיבל גם "ייעוץ" בריטי בענייני הפנים של המדינה. לצד האיסורים, בתקופה זו הייתה בחריין מרכז הפעילות המסחרית הבריטית באזור, והבריטים במדינה עסקו בעיקר באינטרסים הכלכליים שלהם והקדישו תשומת לב מועטה בלבד לענייני הפנים. בריטניה זוכה להערכה מצד ההיסטוריונים בזכות היציבות והצמיחה בבחריין במחצית השנייה של המאה ה-19.
המחצית הראשונה של המאה ה-20
ב-1903 ביקר לורד קרזון, המשנה לנציב הודו, בבחריין והדגיש את הצורך לתקן את המכסים על ידי מינוי אחראי בריטי. כשהשייח' עיסא התנגד למה שהוא הגדיר כ"הפרעה", אמר לורד קרזון כי הבריטים מתמידים בדרישותיהם. התלונות הבריטיות על המכס החלו לעלות כבר ב-1885 ונותרו בראש מעייניהם של פקידי הממשל הבריטים עד ליישום הרפורמות המנהליות בבחריין בשנות ה-20 של המאה ה-20. במהלך תקופה זו התמיד שייח' עיסא בהתנגדותו למעורבות בריטית במכסים, על מנת לשמור על עצמאות כלכלית.
ב-29 בספטמבר 1904 תקפו תומכיו של עלי בן אחמד אל ח'ליפה, אחיינו של השייח' עיסא, פקידים שעבדו בחברת סחר גרמנית. עלי עצמו תקף סוחר גרמני. ב-14 בנובמבר תקפו מספר מתומכיו כמה פרסים. השליח הבריטי הפוליטי לבחריין דרש משייח' עיסא להעניש את התוקפים ולפצות את הקורבנות, אולם שליט בחריין סירב.
השייח' עיסא הסכים לדרישות ב-26 בפברואר, אחרי כמה יריות אזהרה לכיוון עיר הבירה. עם זאת, בחשאי הזהיר את עלי מפני מעצר בלתי נמנע שלו. לאחר שנמצא כי עלי נמלט, לקח קוקס את היורש, השייח' חמאד במעצר בית, הטיל מעצר בית על השייח' עיסא והחרים את נכסיו של עלי. לאחר מכן הוא עצר את ג'סים אל-מיהא. ביולי נכנע עלי וגורש למומבאי בספטמבר.
בינואר 1906 הרחיב קוקס את סמכויותיו של השליח הפוליטי הבריטי למפרץ הפרסי כשנתפס פרסי שניסה לגנוב מאנייה בריטית בבחריין. באפריל הרחיבו הבריטים את סמכויותיהם, וכעת הן חלו גם על היהודים והנוצרים, וזאת לאחר שהיהודים בבחריין התלוננו על הטרדה מצד השייח' עיסא.
מלחמת העולם הראשונה
עד סוף שנת 1907 לא הכריזו הבריטים על בחריין כעל חסות פורמלית, אולם הם ראו את המדינה תחת חסותם. למרות זאת, משרד החוץ הבריטי סירב להשתמש ב"תנאים מחמירים" כדי להגדיר את מעמדה של בחריין, אך בכתבים חשאיים בין פקידים בריטיים, עלה המונח "חסות" פעמים רבות החל מ-1890. ב-14 בנובמבר 1907 ביקשה ממשלת הודו להנפיק הזמנה למועצת בחריין לאור הגדלת הסמכויות של בריטניה בענייני הזרים בבחריין. בהזמנה הודתה ממשלת הודו כי ההסכם שנחתם ב-1880 הפך את בחריין ל"סוג של מדינת חסות".
בפברואר 1908 שאל משרד החוץ הבריטי האם ניתן לבצע רפורמות מנהליות תוך הכרה רשמית בסמכות השיפוט הבריטית במדינה, על מנת שלא לגרור תגובות עוינות מצד מעצמות זרות. במרץ הוקמה ועדה בראשות ג'ון מורלי, מזכיר המדינה להודו, שהפיקה דו"ח לפיו בחריין היא למעשה "מדינת חסות בריטית" (אך לא נמצא לנכון להכריז על כך בפומבי).
חודשים ספורים לפני מלחמת העולם הראשונה העניקה בחריין לבריטניה זיכיונות בלעדיים לחיפוש נפט. במהלך המלחמה, רוב תושבי בחריין לא תמכו במדינות ההסכמה, אף על פי שהיו במלחמה עם העות'מאנים; מנגד חשבו הבריטים כי מדובר בחוסר תשומת לב בריטית לדיכוי הילידים בבחריין ולהשעיית הרפורמות במדינה.
המצב בבחריין היה יציב, אך הכלכלה הייתה במשבר; ההכנסה מהמכסים ירדה ב-80%, 5,000 מתו כתוצאה ממגפה, ורבים אחרים היגרו. רבים הגיעו ל"סף רעב" בשל האיסור של הודו לייצא אורז ועליית מחירי הסחורות. השלטונות הגיבו בגיוס כספים מהסוחרים, העלאת המכסים ונישול השיעים מרכושם. בריטניה הגיבה לאיומים החיצוניים של הווהאבים, העות'מאנים והפרסים בהידוק אחיזתה בבחריין.
לאחר תום המלחמה פתחה התקשורת הפרסית בקמפיין הקורא להפסיק את עושק השיעים בבחריין. כמו כן, עם תום המלחמה הפך המפרץ הפרסי ל"אגם בריטי", לאחר שכל אויבי בריטניה הובסו. היה זה ציון דרך במדיניות הבריטית לגבי בחריין שהביא להגברת המעורבות בעניינים הפנימיים של האי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
זמן קצר לאחר תחילת הפקת נפט בקנה מידה גדול ב-1935 הועבר בסיס חיל הים הבריטי המרכזי לבחריין.
בשנת 1960 העמידה בריטניה את בחריין בפני בוררות בינלאומית וביקשה ממזכ"ל האו"ם שייטול את האחריות.
ב-1970 הודיעה איראן על תביעתה על בחריין ואיי המפרץ הפרסי. ממשלת בריטניה הצליחה לשכנע את איראן לבטל את תביעותיה לגבי בחריין, ובהסכם נכתב כי איראן הסכימה "לא להמשיך" להציג את טענותיה על בחריין אם יתר דרישותיה יתממשו. באותה שנה דיווח האו"ם כי "בחריין רוצה כמעט פה אחד מדינה עצמאית לחלוטין".
במשאל עם שנערך אישרו אזרחי בחריין את עצמאות המדינה מבריטניה. בחריין הכריזה על עצמאות ב-14 באוגוסט 1971 וב-16 בדצמבר אותה שנה עזבו הבריטים את האמירות והפכו אותה לעצמאית לחלוטין.
7,000 בריטים עובדים בבחריין מה שהופך אותה לקהילה האירופית הגדולה ביותר של גולים בעולם הערבי. יש גם יותר מ -2,000 תלמידים מבחריין אשר לומדים בבריטניה.
לאחר מתן העצמאות
ב-2005 פרסמו ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ומלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה הצהרה משותפת, לפיה לשתי המדינות "מערכת יחסים חזקה, חמה וממושכת, המושרשת בידידות שלנו לאורך השנים ובאמנת 1971".
ערוץ 24
ערוץ 24 (נקרא בעבר "ערוץ המוסיקה", "מוסיקה 24") הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי המשדר תוכני בידור, מוזיקה, סדרות וסרטים. בעבר שידר גם תוכניות מציאות.
הערוץ החל לשדר ב-20 ביולי 2003. עורך המוזיקה הראשי של הערוץ היה יואב קוטנר. מפיקת הערוץ הייתה חברת אולפני מימד. ב-24 במרץ 2009 הערוץ נרכש על ידי שידורי קשת. ב-6 בינואר 2019 נרכש ערוץ 24 על ידי חברת ההפקות "טלעד" שבבעלות איש העסקים משה אדרי, מזכייניות ערוץ 2 לשעבר, זאת לאחר שקשת העמידה את החברה למכירה בעקבות הפסדיו הכספיים של הערוץ.
הרקע להקמת הערוץ
באוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש. הדו"ח המליץ לאמץ מדיניות חדשה ליצירת שוק חופשי של תקשורת אלקטרונית. הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה בלוויין), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ עשר) והקמת חמישה או שישה ערוצים ייעודיים: בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מתשדירי פרסומת.
בשנת 1998 פרסם משרד התקשורת, באמצעות המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין, את המכרז למיון מוקדם להקמת חמישה ערוצים ייעודיים שמימונם מפרסומות ומטרתם לפנות לפלחי אוכלוסייה מסוימים ולא לכלל האוכלוסייה כמו בערוצי הברודקאסט. ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות, ערוץ ברוסית, ערוץ מוזיקה וערוץ מורשת. אך לאחר פרסום המכרז למיון המוקדם, פרסום מכרז פרטני לערוץ התעכב במשך מספר שנים.
המכרז
ועדת המכרזים של המועצה לשידורי כבלים ולוויין אישרה את המכרז להפעלת ערוץ המוזיקה הייעודי בתחילת אוקטובר 2001, והוא פורסם ב-30 באוקטובר.
בתחילת 2002 ארבע קבוצות התארגנו לקראת המכרז, אך קבוצה אחת פרשה והממונה על ההגבלים העסקיים דרור שטרום אסר על קבוצה משותפת של חברות התקליטים הד-ארצי, אן.אם.סי והליקון להתמודד יחדיו במכרז. רק שתי קבוצות נגישו לבסוף, האחת "קבוצת 972" בראשות המפיק חיים סלוצקי, העיתונאי גדי סוקניק ויוסי פלד (שעמד בראש הוועדה שהמליצה על הקמת הערוץ), והשנייה "קבוצת המוזיקה הישראלית", בראשות זאב מוזס (בן משפחת מוזס מבעלי "ידיעות אחרונות"). "קבוצת 972" כללה שורה של משקיעים ושותפים, בהם: איש העסקים עזרא הראל, הזמר שלמה ארצי, הארמגן יהודה טלית המפיקה טמירה ירדני וערוץ MTV הבינלאומי, שהחזיק 5% מהמניות. בקבוצה השנייה היו שותפים אולפני מימד וחברת "זברה תקשורת", והיא נוהלה על ידי יואב קוטנר והמפיק גיא בהר.
ב-18 ביוני 2002 בחרה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין את הקבוצה הזוכה - "קבוצת המוזיקה הישראלית", בעיקר עקב הצעתה להשקיע בתוכן 73 מיליון שקל במשך 10 שנים, פי שניים מההצעה המתחרה. בנוסף הודיעה שהערוץ יהיה מבוסס על מוזיקה ישראלית בלבד, אף על פי שלפי תנאי המכרז עד 40% מהתוכן יכל להיות מבוסס על מוזיקה לועזית. מיד עם היוודע תוצאת המכרז הודיעה "קבוצת 972" שתערער עליו, לטענתה נפל פגם בשיקול הדעת של הוועדה, וההצעה המתחרה אינה כלכלית. הערעור נדחה באוקטובר 2002, והקבוצה הזוכה הודיעה שהערוץ יעלה לאוויר תוך חצי שנה.
עלייה לשידור
הערוץ היה אמור לעלות לשידור באפריל 2003, אך פרץ סכסוך בין אקו"ם לבין בעלי הערוץ לגבי גובה התמלוגים שעליהם לשלם למוזיקאים. ארגון אקו"ם דורש תשלום תמלוגים בגובה של 10% מההכנסות, ואילו בעלי הערוץ היו מוכנים לשלם תמלוגים בשיעור של 7%-4% לכל ארגוני היוצרים יחד (אקו"ם, הפדרציה לתקליטים, איגודי הנגנים והמבצעים). לטענתם עם תמלוגים בגובה 10%, לערוץ אין שום סיכוי להחזיר אי-פעם את ההשקעה בו. הערוץ החל לשדר לבסוף ב-20 ביולי 2003 בשעה 14:00, בשידורי ניסיון, ובלוח שידורים מלא בסוף אותה שנה. הקליפ הראשון ששודר בערוץ היה "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי" בביצוע רמי פורטיס, שהופק על ידי הערוץ, חלק מכ-20 קליפים שהפיק לאמנים ישראלים לקראת עלייתו לשידור. בנוסף עם עלייתו לשידור היה שותף בהפקת האירוע "כפר המוזיקה של קוקה קולה" בניצנים ששודר בשידור ישיר בערוץ.
השנים הראשונות - מימד (2003–2008)
עם עלייתו לשידור את הערוץ ערך וניהל מבחינה מוזיקלית יואב קוטנר, מנכ"ל הערוץ היה גיא בהר והמשנה למנכ"ל עמיר גולן. אולם בפברואר 2004 התפטרו השניים, על רקע חילוקי דעות מהותיים עם בעלי הערוץ על הכיוון אליו יפנה. את הערוץ החל לנהל במקומם ליאון צימן, מבעלי אולפני מימד.
בשנה הראשונה זכה להצלחה יחסית, עם נתח צפייה של 7% מכלל הצופים בטלוויזיה.
ב-14 בפברואר 2005 התקיים לראשונה טקס פרסי עמ"י, טקס פרסי המוזיקה הישראלית, בו אמנים קיבלו פרסים על פי בחירת קהל הצופים. הטקס הראשון זכה לתהודה רבה ולווה במסע פרסום מסיבי שכלל שילוט חוצות ואף פרסומות ששודרו בערוץ 2 לקראת ובעת שידור הטקס, אך לבסוף זכה רק ברייטינג נמוך של 1.5%. אהוד בנאי זכה בשלושה פרסים, "זמר השנה", "תמלילן השנה" ו"אלבום השנה". טקס פרסי עמ"י האחרון נערך ב-20 באוגוסט 2009.
בספטמבר 2005, דיווחה המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין כי הערוץ לא עמד בהשקעה הנדרשת ממנו, ובשנת 2004 השקיע כ-10 מיליון שקל פחות מהנדרש ממנו בהפקות מקור. לאחר שהערוץ התחייב, על פי כתב הרישיון שלו, להשקיע 35 מיליון שקלים בשנה בהפקות מקור.
באוקטובר 2007 עזב עורכו הראשי, יואב קוטנר, את הערוץ ועבר לנהל את מחלקת המוזיקה של רדיו תל אביב.
מכירת הבעלות לקשת ומיתוג מחודש (2008–2019)
בספטמבר 2008, לאחר שצבר הפסדים של 50 מיליון שקלים, רכשה "שידורי קשת" 40% ממניות הערוץ, כאשר 60% נותרו בידי חברת מימד. בעקבות הרכישה מונה צביקה ליבליך, סמנכ"ל השידור של קשת, לממלא-מקום מנכ"ל הערוץ. כמו כן, עבר הערוץ מיתוג מחדש ושינוי לוגו על ידי סטודיו Oi, והוא נפתח במתכונת מחודשת ב־24 במרץ 2009. פרויקט ההשקה היה שידור חי מאולפן שקוף בנמל תל אביב במשך 24 ימים רצופים ללא הפסקה. במהלך השידור הארוך התארחו ידוענים ישראליים רבים, שחלקם הגדול נמנה עם הטאלנטים של קשת. גם לאחר שהסתיימה תקופת השידור הרצוף, המשיך הערוץ לשדר מן האולפן השקוף עד שלהי קיץ 2009 במקומות שונים בארץ, מדי יום למשך מספר שעות. בתחילת שנת 2010 החלו שידורים בעלי קונספט דומה ב"אולפן החם" הממוקם בדיזנגוף סנטר בתל אביב. בנוסף באותה עת שידר הערוץ במעל ל-50% מהזמן מוזיקה מזרחית.
באוקטובר 2010 מועצת הכבלים והלוויין הטילה קנס בגובה של כ-100 אלף שקל על הערוץ 24, זאת בשל תוכן שיווקי מוגזם בתוכניותיה.
ב-12 באפריל 2011, גמר התוכנית "אייל גולן קורא לך", היה המשדר הנצפה ביותר בתולדות ערוץ 24. התוכנית הגיעה לרייטינג של 7.4%. בסך-הכול צפו בתוכנית 400 אלף צופים. שנה אחר כך התוכנית הגמר שוב שברה שיא רייטינג עם 11.4% אחוזי צפייה.
ביוני 2011 אילצה "מימד" את "שידורי קשת" לרכוש 44% נוספים מהמניות, והיא עלתה להחזקה של 90% ממניות הערוץ, זאת על פי תנאי ההסכם המקורי בין השניים.
החל ממאי 2012 הערוץ החל לשדר בפורמט מסך רחב (16:9).
בקיץ 2013 חזר יואב קוטנר לערוץ והגיש את התוכנית "בחזרה לסוף עונת התפוזים", תוכנית המשך תוכנית "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי".
ביוני 2014, הודיעה "קשת" כי היא שוקלת לסגור את הערוץ, אחרי שצבר הפסד של 40 מיליון שקל בשנתיים. 17 עובדים, שהם כ-40% מעובדי הערוץ באותה עת, פוטרו במקביל החל הערוץ במגעים מול מועצת הכבלים והלוויין בבקשה לשנות את יחס השידורים שלו ולאפשר לו לשדר 70% מוזיקה ו-30% תוכן אחר. באפריל 2015 הכריז הערוץ שהוא מקצץ בתשלומים לספקים (בעיקר חברות הפקה). באוגוסט 2015 הותר לערוץ לשדר מוזיקה רק ב-75% מתכניו, והוא החל לשדר גם שידורים חוזרים של תוכניות ששודרו בערוץ 2.
עד לשנת 2019, הפעילה קשת במסגרת mako את אתר ערוץ 24, שם העבירה בשידור חי את הערוץ ואת תכניו. האתר הפסיק להתעדכן באפריל 2018, אך הקישור אליו עדיין פעיל.
בבעלות טלעד (2019 ואילך)
בקיץ 2018, לאחר שהמשיך לצבור הפסדים, חברת "קשת" החליטה להעמיד את הערוץ למכירה ובינואר 2019 הושלמה רכישת הערוץ על ידי חברת טלעד, שנמצאת בבעלות חברת ההחזקות יונייטד קינג, תמורת 10 מיליון שקל.
ב-6 במאי 2019 אושרה עסקת המכירה ועלה קמפיין השקת הערוץ המחודש ומיתוגו באמצעות פרסומות בערוצים המסחריים. המוטו של הערוץ המחודש הוא: מעט לפני המיתוג המחודש, הפסיקה טלעד את שידורי ערוץ 24 במסגרת עידן פלוס.
השידורים הרשמיים של ערוץ 24 במסגרת "טלעד" החלו בערב יום העצמאות, 8 במאי 2019, עת חשיפת המיתוג המחודש. במהלך החצי השני של 2019, הוחלט להחזיר את שידורי ערוץ 24 ל-mako, מאחר שלא הייתה גישה לשידורים אינטרנטיים חוקיים של הערוץ במשך כמה חודשים.
ביוני 2020 הערוץ החל לשדר באיכות HD ב-yes למנויי yes+,בסלקום tv, פרטנר tv ו-HOT ובשידור האינטרנטי באתר 12+.
ב-3 באוגוסט 2020 עלה לשידור ערוץ מקביל, בבעלות טלעד ואקו"ם, מוזיקה il, המשדר מוזיקה ישראלית בלבד.
במאי 2022, 3 שנים לאחר העברת הבעלות על ערוץ 24 לטלעד, הוסר הכיתוב "החדש" משמו של ערוץ 24.
בוריסיאקיה
הבוריסיאקיה היה יונק אוכל עלים שניזון בדומה לעצלן קרקעי או גורילה מענפים ועלים שגדלו על העצים. הוא היה בעל צוואר ארוך ורגליים קדמיות ארוכות עם 3–4 אצבעות בעלות טפרים מאונקלים כמו של עצלנים שהתכופפו ועזרו לו להוריד את העלים מטה מהעץ. מבנה הלסתות שלו דמה לאלה של סוסיים, אך השיניים עצמם היו חלשות יותר ודמו לשיני הברונתותריומים הכבדים. הוא ניזון כלוחך עלים (Browsing). הרגליים האחוריות היו בעלות שלוש אצבעות בעלות פרסות רחבות בקצותיהם.
הבוריסיאקיה הגיע לאורך של 4 מטרים, לגובה 2.3 מטר ולמשקל של מעל 600 קילוגרם, כך שהיה אחד מהגדולים שבבני משפחתו. גודלו אולי הגן עליו מטורפים אפשריים, ואולי גם טפריו הגדולות. עם זאת הוא נכחד בסוף התקופה כנראה משינויי אקלים גדולים במרכז אסיה.
1974 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת דרום אפריקה מנצחת בטורניר גמר גביע דייוויס את נבחרת הודו - ניצחון טכני.
גביע אירופה לאלופות
ריאל מדריד זוכה באליפות
גביע אירופה למחזיקות גביע
הכוכב האדום בלגרד מנצחת את ספרטק ברנו  75:86.
הגביע הביניבשתי
אוניברסיטת מרילנד זוכה בתואר.
מערת עמוד
מערת עמוד היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי מהתרבות המוסטרית של התקופה הפלאוליתית התיכונה בנחל עמוד תחתון שבגליל העליון. במערה התגלו מספר שלדים של האדם הניאנדרטלי.
החפירות ותוצאותיהן
מערת עמוד נמצאת בנחל עמוד, קרוב לעמוד הסלע שעל שמו נקרא הנחל. המערה נחפרה על ידי משלחת יפנית ב-1961 וב-1964. החפירות חודשו בשנת 1990 על ידי צוות ישראלי-אמריקאי משותף שכלל ארכאולוגים ואנתרופולוגים. שתי שכבות עיקריות זוהו באתר: האחד מתחיל בסביבות 3000 לפנה"ס, המאופיין בחרסים רבים, כלי אבן ובורות אשפה. והשכבות האחרות מהתקופה הפלאוליתית התיכונה מתוארכות בין לכ-55,000–68,000 שנה לפני זמננו. לא נמצאו מבנים קבועים, ולא נמצא ממצא הקודם לתקופה הפלאוליתית התיכונה.
הממצא החשוב ביותר מאתר זה הוא עמוד 1, שלד שנתגלתה במערה בשנת 1961. השלד נמצא בשכבות המאוחרות של התקופה הפלאוליתית התיכונה. השלד זוהה כאדם הניאנדרטלי זכר בוגר. גובהו היה 1.7 מטר, ונפח קופסת מוחו הוא 1,750 סמ"ק. השלד היה מונח בארטיקולציה שוכב על צדו השמאלי בתנוחה מכווצת. השלד תוארך לשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה, כ-50,000 - 60,000 שנים לפני זמננו.
בשנת 2020 פרסמה פרופ' אראלה חוברס מחקר בין השאר על כף רגל של אישה ניאנדרטלית שנמצאה בחפירה באתר בשנים 1991 - 1994 אשר קיבלה את השם עמוד 9.
יחסי מאוריטניה–תוניסיה
יחסי מאורטניה–תוניסיה הם היחסים הכלכליים, הדיפלומטיים, החברתיים, המדיניים והתרבותיים בין הרפובליקה האסלאמית של מאוריטניה לרפובליקת תוניסיה.
היסטוריה
תוניסיה היא אחת המדינות הראשונות שהכירו בעצמאותה של מאוריטניה כבר בנובמבר 1960, אז הייתה תוניסיה בעצמה מדינה צעירה בת ארבע שנים. תוניסיה ראתה במאוריטניה בת ברית חשובה וסיפקה לה סיוע, וזאת חרף ההתנגדות של אחת מידידותיה הטובות ביותר, מרוקו. התמיכה הבלתי מעורערת של תוניסיה במאוריטניה הובילה להפסק היחסים בין מרוקו לתוניסיה במשך כמה שנים. לפיכך, תוניסיה היא אחת משלוש המדינות היחידות שתמכו בכניסתה של מאוריטניה כבר בשנותיה הראשונות לארגון האומות המאוחדות, לצד צרפת וליבריה. בנוסף, הייתה זו מדינת הליגה הערבית היחידה שהצביעה בעד הכנסתה של מאוריטניה לארגון ב-27 באוקטובר 1961. שאר המדינות הצביעו נגד במטרה ליישר קו עם העמדה המרוקאית, שטענה לשטחה של מאוריטניה.
בשנת 2018 חתמו תוניסיה ומאוריטניה על הסכם סחר חופשי. בנוסף, באותה פגישה, דנו בסיוע משותף לעצירת המשבר בלוב, כמו גם שותפות הדדית עם המדינות מצרים ואלג'יריה.
באפריל 2021 נפגשו שר החוץ המאוריטני ונשיא תוניסיה, קייס סעיד, במלון בפרברי תוניס, ודנו בשותפות עתידית בין המדינות.
אשל (פירושונים)
{{פירושונים|* אשל – סוג עץ ממשפחת האשליים
אישים:
ראו גם
}}
הגלקסיה הננסית דגים
הגלקסיה הננסית דגים, נקראת גם LGS 3 וכן גלקסיית דגים I, היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דגים במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצה המקומית. לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 14.3 והיא התגלתה ב-1976 על ידי ולנטינה קרצ'נצבה.
מאפיינים
הגלקסיה נמצאת כחצי מעלה מצפון-מערב לכוכב ψ1 בדגים, סמוך לגבול עם קבוצת אנדרומדה. מרחקה מגלקסיית אנדרומדה הוא כ-890,000 שנות אור ומרחקה מגלקסיית המשולש הוא כ-570,000 שנות אור, כך שייתכן שהיא גלקסיית לוויין של אחת מהן. גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,460 שנות אור, מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כמאה מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא פחות מ- מסות שמש, כך שרובה הגדול של מסת הגלקסיה מורכבת מחומר אפל שטיבו אינו ידוע. המתכתיות הממוצעת של כוכבי הגלקסיה נמוכה מאוד ועומדת על כ-0.8% מזו של השמש, ונראה שרוב אוכלוסיית הכוכבים שבגלקסיה היא זקנה. תהליכי היצירה של כוכבי הגלקסיה נמשכו בקצב כמעט קבוע מהיווצרותה לפני 12–15 מיליארד שנים עד ללפני כמיליארד שנים, שאז קצב היצירה ירד באופן משמעותי.
סיפורי היער הירוק
סיפורי היער הירוק (ביפנית: 山ねずみロッキーチャック; בתרגום מילולי לעברית: "רוקי צ'אק, עכבר ההרים") היא סדרת אנימה יפנית, המבוססת על סדרת ספרים שפורסמה בעשורים השני והשלישי של המאה ה-20 על ידי ת'ורנטון בורגס (Thornton W. Burgess), סופר ילדים אמריקאי.
הסדרה שודרה ברשת הטלוויזיה היפנית "Fuji TV" בשנת 1973, החל ב-7 בינואר ועד 30 בדצמבר. הסדרה כוללת 52 פרקים, ועוסקת בהרפתקאותיהן של חיות היער השונות.
ונדי בראון
'''ונדי ל. בראון (באנגלית:Wendy L. Brown''' ; נולדה ב-28 בנובמבר 1955) היא תאורטיקנית ופילוסופית פוליטית אמריקאית, פרופסור למדע המדינה וחברת סגל מרכזית בתוכנית לתיאוריה ביקורתית באוניברסיטת קליפורניה ברקלי.
ביוגרפיה
בראון נולדה בקליפורניה. היא קיבלה תואר ראשון בכלכלה ופוליטיקה מאוניברסיטת סנטה קרוז, ותואר שני ותואר שלישי בפילוסופיה פוליטית מאוניברסיטת פרינסטון. לפני שנכנסה לתפקיד באוניברסיטת ברקלי בשנת 1999, בראון לימדה בוויליאמס קולג' ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז. תפקידי ההוראה העיקריים שלה הם תיאוריה פוליטית ותיאוריה ביקורתית, ובנוסף בראון היא גם חברת סגל במחלקת הרטוריקה, תוכנית הפסיקה והמדיניות החברתית, הדגש המיועד לנשים, מגדר ומיניות, והדגש המיועד לימודים מודרניים מוקדמים.
בין הרצאות הכבוד שהעביר בראון ניתן למצוא את ההרצאה השנתית של ביברברוק באוניברסיטת מקגיל (2015); מרכזי מרכז פמברוק באוניברסיטת בראון (2015); מפתח מרכזי במכון זולברג בנושא הגירה וניידות (2016); "הרצאת הדמוקרטיה" הרביעית (2017) בהאוס דר קולטורן דר וולט בברלין (אחרי תומאס פיקטי, נעמי קליין ופול מייסון); נאום מליאה בכנס האיגוד הסוציולוגי האירופי באתונה (2017); הרצאת גאוס באוניברסיטת פרינסטון (2018); והרצאות וולק ב-UC Irvine, אשר פורסמו בשם In the Ruins of Neoliberalism: The Rise of Politics Antidemocratic in the West (2019). בשנת 2019 העבירה בראון את הרצאות טאנר על ערכים אנושיים באוניברסיטת ייל, שכותרתו "פוליטיקה וידע בזמנים ניהיליסטיים: חשיבה עם מקס ובר".
חיבוריה של בראון תורגמה ליותר מעשרים שפות והיא זכתה בפרסים רבים. בראון כיהנה כחברת מועצה באיגוד האמריקאי למדעי המדינה (2007–2009) וכיו"ר מועצת הנגידים של מכון מחקר מדעי הרוח של UC (2011-2009). בשנת 2012, ספרה Walled States, Waning Sovereignty (מדינות מוקפות חומה, ריבונות דועכת) זכה בפרס דוד איסטמן. בשנת 2017 ספרה Undoing the Demos (ביטול ההדגמות: מהפכת ההתגנבות של הנאו-ליברליזם ) זכה בפרס שפיץ על הספר הטוב ביותר בתיאוריה הליברלית או הדמוקרטית. בראון קיבל את פרס ההוראה המובהק לשנת 2016, הכבוד היוקרתי ביותר של אוניברסיטת ברקלי להוראה. בין השנים 18–2017 היא קיבלה מלגת מחקר לנשיאי אוניברסיטת UC והייתה עמיתת גוגנהיים. בשנת 2021 קיבל בראון את הציון לשבח של ברקלי (Berkeley Citation), הכבוד הגבוה ביותר של אוניברסיטת ברקלי, לאנשים ש"חורגים משימוש החובה ושהישגיהם עולים על סטנדרטים של מצוינות בתחומם".
רעויונותיה של בראון על הידרדרות הריבונות ועל "דמוקרטיה חלולה" מצאו במה בעיתונות ובמדיה פופולרית. דיונים בעבודותיה מופיעים ב"ניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט" וב"גרדיאן". בראון הופיע במספר סרטים תיעודיים בהם: "The Value of the Humanities" (2014),"Take Your Pills" (2018) ו-"What is Democracy?" (בבימוי אסטרה טיילור, 2019).
חיים אישיים
בראון מתגוררת בברקלי עם בת זוגה הפילוסופית ג'ודית באטלר, ובנן המשותף אייזיק.
הגותה
בראון ייסדה פרדיגמות חדשות בגישה הביקורתית למשפט ובפילוסופיה הפמיניסטית. היא יצרה גוף יצירה המבוסס על הביקורת של קרל מרקס על הקפיטליזם והקשר שלו לדת וחילוניות, הביקורת של פרידריך ניטשה לחשיבה על כוח ומוסר, מקס ובר על המודרניות ארגון הכוח, הפסיכואנליזה והשלכותיה על ההזדהות הפוליטית, עבודתו של מישל פוקו שלטוניות ונאו - ליברליזם, כמו גם פילוסופים קונטיננטלים עכשוויים אחרים. יצירתה של בראון מביאה את המשאבים הללו יחד עם חשיבה משלה בנושאים שונים ומטרתה לאבחן תצורות מודרניות ועכשוויות של כוח ולהבחין באיומים על הדמוקרטיה הכרוכה בתצורות כאלה.
מדינות של פגיעה: כוח וחירות במודרניות המאוחרת (1995)
בחיבור זה בראון בוחנת כיצד תחושה של פציעות (sense of woundedness) יכולה להפוך לבסיס לצורות זהות אינדיבידואליות וקולקטיביות. החל מהתבטאויות של שנאה והסתה כנגד קבוצה חברתית או אתנית ועד איסור פורנוגרפי. בראון טוענת כי ניסיונות הגנה מתכוונים היטב יכולים לתת לגיטימציה למדינה תוך פגיעה בנתינים על ידי קידוד זהותם כחסרת אונים או הזקוקים לוויסות ממשלתי מתמשך. בעוד שהיא פורצת דרך בתיאוריה הפוליטית, יצירה זו מייצגת גם את אחת ההתערבויות המרכזיות של בראון בתיאוריה הפמיניסטית והקווירית. הספר מציע תיאור חדש של כוח משפטי ופוליטי כמבנה של נורמות של מיניות ומגדר. באמצעות הרעיון של "התקשרויות פצועות", בראון טוען כי פגיעה נפשית עשויה ללוות ולשמור על קטגוריות גזעיות, אתניות ומגדר, במיוחד ביחס לחוקי המדינה ולתצורות דיסקורסיביות. בעבודות אלה וביצירות אחרות בראון מתחה ביקורת על נציגי הגל השני של הפמיניזם, כגון קתרין מקינון, על כך שכתב מחדש את הקטגוריה של "אישה" כזהות חיונית המבוססת על פגיעה.
פוליטיקה מבעד להיסטוריה (2001)
ספרה "Politics Out of History" כולל אסופת מאמרים בנושאים פוליטיים עכשוויים, מבעיית המוראליזם בפוליטיקה ועד למורשת של עוולות מהעבר בהווה. בראון בוחנת מה קורה לאוריינטציות פוליטיות שמאלניות וליברליות כאשר פגה האמונה בקדמה, כשכל קונבנציה פוליטית מתגלה כקונטינגנטית וסובייקטיבית. חלק ניכר מהספר לוקח את ההיסטוריה והליברליזם עצמם כמושא לרפקסיה תאורטית. בראון מסתמכת על מגוון הוגים, כמו פרויד, מרקס, ניטשה, שפינוזה, בנימין ודרידה, וחושבת מחדש על חוסר האפשרות וחוסר האוריינטציה בדמוקרטיה העכשווית.
עבודת קצה: מסות קריטיות על ידע ופוליטיקה (2005)
ספרה "Edgework: Critical Essays on Knowledge and Politics" הוא אסופה של שבעה מאמרים כשכל מאמר אינדיבידואלי מתחיל בבעיה ספציפית: מהו היחס בין אהבה, נאמנות והסתייגות בחיים הפוליטיים האמריקאים העכשוויים? כיצד הפכה הרציונליות הנאו-ליברלית לצורת ממשל? מהן הבעיות העיקריות של תוכניות לימודי נשים? וכן הלאה. לדברי בראון, המאמרים אינם מכוונים לענות באופן סופי על השאלות הנתונות אלא לחקור באופן ביקורתי את שיטות המסגור והשינוי, לערער על דוגמות (אף אלו של השמאל ושל הפמיניזם).
הסדרת סלידה: סובלנות בעידן הזהות והאימפריה (2006)
בספר זה, בראון מערער את התפיסה המקובלת והמקובלת כי סובלנות היא אחד ההישגים המדהימים ביותר של המודרניות המערבית. היא מציעה שסובלנות (או סובלנות) אינה יכולה להיתפס כהפוך מוחלט לאלימות. לעיתים, ניתן להשתמש בו גם כדי להצדיק אלימות. בראון טוען כי סובלנות פועלת בעיקר כשיח של בניית נושאים ואופני שלטון המתייחסים או מאשרים יחסים אסימטריים בין קבוצות שונות, שכל אחת מהן צריכה לאחר מכן "לסבול" קבוצות וקטגוריות אחרות או "לסבול" את הקבוצות והקטגוריות הדומיננטיות..
גון-ריטה דאלה פלשו
גון-ריטה דאלה פלשו (בנורווגית: Gunn-Rita Dahle Flesjå; נולדה ב-10 בפברואר 1973), היא רוכבת אופני הרים נורווגית לשעבר. שרכבה עד פרישתה בסוף 2018 בשורות קבוצת "מולטיוואן מרידה" (Multivan Merida Biking Team). דאלה פלשו נחשבת כאחת מרוכבות אופני ההרים הבולטות בהיסטוריה של הענף, וזכתה בכל התארים החשובים הקיימים.
ונדי בראון
הסדרת סלידה: סובלנות בעידן הזהות והאימפריה (2006)
כדי לבסס את התזה שלה, בראון בחנה את שיח הסובלנות של דמויות כמו ג'ורג 'וו. בוש, ג'ימי קרטר, סמואל הנטינגטון, סוזן אוקין, מייקל איגנטיף, ברנרד לואיס וסיילה בנחביב וטענה כי "סובלנות כפרקטיקה פוליטית ניתנת תמיד על ידי דומיננטיות, היא תמיד ביטוי מסוים לשליטה גם כשהיא מציעה הגנה או התאגדות לחזקים פחות". בין אלה שהושפעו מחשיבתו של בראון בנושא זה נמנים ההסיטוריונית ג'ואן וולך סקוט והפילוסוף סלבוי ז'יז'ק.
גון-ריטה דאלה פלשו
דאלה פלשו ניצחה במרוץ הקרוס קאונטרי באולימפיאדת אתונה (2004), בארבע אליפויות עולם (2002, 2004, 2005, 2006), ב-30 מרוצים מסדרת סבב הגביע העולמי באופני הרים וניצחה בסבב עצמו בארבע שנים רצופות (2003, 2004, 2005, 2006). כמו כן, ניצחה דאלה פלשו שש פעמים באליפות אירופה באופני הרים (2002, 2003, 2004, 2005, 2011, 2012) ושלוש פעמים באליפות נורווגיה באופני הרים (2001, 2004, 2005).
במרוץ המרתון באופני הרים ניצחה דאלה פלשו שש פעמים באליפות העולם (2004, 2005, 2006, 2008, 2013, 2015) ופעמיים באליפות אירופה (2006, 2009).
ונדי בראון
הסדרת סלידה: סובלנות בעידן הזהות והאימפריה (2006)
בדיון עם ריינר פורסט ב-ICI בברלין התייחסה בראון שוב לבעייתיות זו, פורסם מאוחר יותר כספר המחבר במשותף, The Power of Tolerance (כוחה של הסובלנות) בשנת 2014. כאן טוענת בראון כנגד גישות מוסריות או נורמטיביות בעיקר לכוח ולשיח, ומתריעה מפני הסכנות של חגיגה בלתי ביקורתית של אידיאל הסובלנות הליברלי, כפי שקורה לעיתים קרובות בתפיסות מערביות של התקדמות היסטורית, תרבותית או מוסרית.
גון-ריטה דאלה פלשו
תחילת הקריירה
נולדה בשם גון-ריטה דאלה, ביישוב קטן בפיורדים הסמוכים לסטוונגר, בדרום מערב נורווגיה. מגיל צעיר נמשכה לפעילות גופנית, ערכה מסעות בהרים עם הוריה והתמקדה בריצות ארוכות אך לא ברמה תחרותית גבוהה. באביב 1995, לאחר שסיימה שנתיים של לימודי עיתונאות באוניברסיטת סטוונגר ועבדה ככתבת בעיתון, הוזמנה על ידי חברים למסע אופני הרים ונשבתה מייד בספורט זה. לאחר כחודשיים בלבד, ניצחה באליפות נורווגיה באופני הרים ולאחר מכן ניצחה באליפות הנורדית באופני הרים שנערכה בפינלנד. באוקטובר 1995 חתמה על חוזה מקצועני עם קבוצה הולנדית.
ונדי בראון
הבגדים החדשים של הפוליטיקה העולמית (2007)
פורסם בלעדי בצרפתית, "Les Habits neufs de la politique mondiale" ("הבגדים החדשים של הפוליטיקה העולמית") טוען כי העובדה הפוליטית הבאה היא בלתי הפיכה: דמוקרטיה ליברלית, כשיטה חברתית והיסטורית עולמית של מדינות המדינה, גוססת. שתי התנועות המספקות מכות כאלה, ניאוליברליזם ונאו-שמרנות, כוללות תהודה וגם דיסוננסים. בראון טוען כי בעוד שהראשון פועל כרציונליות פוליטית, כאמצעי לוויסות כללי של ההתנהגות, השני נחוץ הן להישרדותו והן טפיל להישרדותו. כצורה של שלטוניות שמגדירה מחדש את החופש, הנאו-ליברליזם יהפוך את המוסר לפוליטיקה ויגביל את היקפו; זהו תפקידה של הנאו-שמרנות.
גון-ריטה דאלה פלשו
תחילת הקריירה
כבר ב-1996, עונתה הראשונה כמקצוענית, ניצחה דאלה פלשו בשני מרוצים בסבב הגביע העולמי (במרוצים שנערכו בקריסטיאנסנד ובהוואי) וסיימה במקום השני בסבב. באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה במקום הרביעי. ב-1998, סיימה במקום הרביעי בסבב הגביע העולמי לאחר שניצחה בשני מרוצים (בסנקט ונדל (Sankt Wendel), גרמניה, ובברומון (Bromont), קנדה). כמו כן, סיימה דאלה פלשו במקום השני באליפות אירופה באותה שנה. ב-1999 שוב סיימה דאלה פלשו במקום השני בסבב הגביע העולמי, לאחר שניצחה במרוץ אחד בסבב (בקנמור (Canmore), קנדה). בשנים 2000 ו-2001 לא הגיעה דאלה פלשו להשגים משמעותיים. באליפות העולם של 2001 היא הובילה במרוץ בבטחה אך נכנעה לתקר בגלגל.
ונדי בראון
מדינות מוקפות חומות, ריבונות פוחתת (2010)
ספר זה בוחן את תחיית בניית הקירות בתנאים משתנים של הקפיטליזם הגלובלי. בראון לא רק מסבך את הפונקציות המונחות של קירות, כגון מניעת פשע, הגירה, הברחות וכו '. היא גם טוענת כי החומה קיבלה משמעות חדשה בשל תפקידה הסמלי בעולם ההון הפיננסי הגלובלי והגרוע יותר ויותר. מאחר שזהות האינדיבידואל, כמו גם ריבונות מדינת הלאום מאוימים, חומות הופכות לאובייקטים המושקעים מתוך רצון אינדיבידואלי וקולקטיבי. מאמצים חרדים לחזק את הזהות הלאומית מוקרנים אפוא על גבולות, כמו גם על מבנים חומריים חדשים שייראו לאבטח אותם. הספר הודפס מחדש בהקדמה חדשה של המחברת לאחר בחירתו של דונלד טראמפ בשנת 2016.
גון-ריטה דאלה פלשו
2006-2002 - שנות השיא
בעונת 2002 ניצחה באליפות אירופה (בציריך, שווייץ) ולאחר מכן באליפות העולם (בקפרון, אוסטריה) תוך שהיא מתגברת על תנאי מסלול בוציים וגשם. והחלה רצף של חמש שנים בהן השיגה שליטה ברכיבת ההרים בעולם.
ונדי בראון
ביטול ההדגמות: מהפכת ההתגנבות של הניאוליברליזם (2015)
המחקר של בראון מתחיל בעיסוק ושינוי טיעוני מפתח בספר "הולדת הביופוליטיקה" של פוקו במטרה לנתח דרכים שונות בהן הדמוקרטיה נבנית על ידי רציונליות ניאוליברלית. היא מתארת את הניאוליברליזם כתקיפה יסודית של הרעיונות והשיטות הבסיסיות ביותר של הדמוקרטיה. פרקי הספר הבודדים בוחנים את השפעות הניאוליברליזציה על השכלה גבוהה, משפטים, ממשל, עקרונות היסוד של מוסדות דמוקרטיים ליברליים, וכן דמיונות דמוקרטיים רדיקליים.
גון-ריטה דאלה פלשו
2006-2002 - שנות השיא
2004 הייתה שנת שיא לדאלה פלשו. היא ניצחה בסבב הגביע העולמי תוך שהיא מנצחת שישה מתוך שבעת מרוצי הסבב. היא ניצחה באליפות אירופה, באליפות העולם בקרוס קאונטרי, באליפות העולם במרתון קרוס קאונטרי ולשיאה הגיעה באולימפיאדת אתונה, בה זכתה במדליית זהב תוך שהיא מתגברת בקור רוח על תקלות טכניות שפקדו אותה בזמן המרוץ ומקדימה ב-59 שניות את הקנדית מארי-אלן פרמו (Marie-Hélène Prémont) ואת הגרמנית סבינה שפיץ (Sabine Spitz).
ב-2005 וב-2006 שחזרה דאלה פלשו במידה רבה את ניצחונותיה ב-2004. היא ניצחה בשתי השנים בסבב הגביע העולמי (ב-2005 ניצחה שישה מתוך שמונת מרוצי הסבב וב-2006 בשלושה מרוצים מתוך ששת מרוצי הסבב). כמו כן, ניצחה שוב בשנתיים הללו גם באליפות העולם בקרוס קאונטרי וגם באליפות העולם במרתון. דאלה פלשו ניצחה באליפות אירופה ב-2005 וסיימה במקום השני באליפות אירופה ב-2006 (אחרי המנצחת מרגריטה פויאנה (Margarita Fullana ) מספרד). ב-2006 אף ניצחה באליפות אירופה במרתון קרוס קאונטרי. בשנים אלו הייתה שליטתה כה מוחלטת עד כי יריבותיה הודו מאוחר יותר כי במרוצים רבים התחרו בעצם רק על המקום השני.
2018-2007
ב-2007 לא התחרתה דאלה פלשו כלל לאחר שסבלה מווירוס שלא זוהה, בו נתקפה בתחילת העונה. היא חזרה להתחרות בצורה מדורגת רק בתחילת עונת 2008. ב-2008 ניצחה דאלה פלשו במרוץ אחד בסבב הגביע העולמי (במדריד, ספרד) וניצחה באליפות העולם במרתון קרוס קאונטרי. היא סיימה שלישית באליפות אירופה שנערכה בסנקט ונדל בגרמניה. באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היא פרשה מהמרוץ במהלך ההקפה הרביעית של המסלול.
ונדי בראון
בחורבות הנאו-ליברליזם: עלייתה של הפוליטיקה האנטי-דמוקרטית במערב (2019)
ספרה "In the Ruins of Neoliberalism: The Rise of Anti-Democratic Politics in the West" שיצא לאור בשנת 2019 על ידי הוצאת אוניברסיטת קולומביה, מנתח את תפנית הימין הקשה בפוליטיקה המערבית. אמנם תפנית זו מונפשת על ידי אוכלוסיות עבודה ומעמד בינוני פגוע חברתי-כלכלי, בראון טוען כי היא מתוחמת גם מההתקפה הרב-תחומית על ערכים דמוקרטיים המתרחשת תחת הנאו-ליברליזם. הספר מתחקה אחר השאיפה להחליף את הסדרים הדמוקרטיים במסדרים הממושמעים בשווקים ובמוסר המסורתי ובמדינות דמוקרטיות במתכונת טכנוקרטית. בראון בוחן גם את התוצאות הבלתי מכוונות של התבונה הנאו-ליברלית, מההתקפה שלה על ערך החברה והפטיש שלה על חירות הפרט ועד לגיטימציה של אי - שוויון, כדי להבין כיצד הוא יוצר פופוליזם אפוקליפטי שמוכן להשמיד את העולם במקום לסבול עתיד שבו העליונות הגברית הלבנה נעלמת.
חיים ציבוריים
כאינטלקטואלת ציבורית בולטת בארצות הברית, בראון כתבה ודיברה על סוגיות מפתח בסדר היום האמריקאי כמו חופש הביטוי, חינוך ציבורי, מחאה פוליטית, סוגיות להט"ב, תקיפה מינית, דונלד טראמפ, שמרנות, ניאוליברליזם, ועניינים אחרים הנוגעים לדאגה לאומית ובינלאומית.
גון-ריטה דאלה פלשו
2018-2007
לאחר שילדה במרץ 2009, נעדרה דאלה פלשו במשך שנה מזירת המרוצים.. ביוני 2010 סיימה במקום השני באליפות אירופה במרתון קרוס קאונטרי ושבועיים לאחר מכן נטלה חלק באליפות אירופה בחיפה וסיימה במקום ה-10. ב-2011 הפתיעה דאלה פלשו רבים כשניצחה באליפות אירופה שנערכה בדוהנאני שבצ'כיה, אולם ב-2012 הוכיחה כי שבה לשורה הראשונה של הרוכבות באופן קבוע לאחר שניצחה ב-20 במאי במרוץ סבב הגביע העולמי בלה-ברסה שבצרפת וכשלושה שבועות לאחר מכן ניצחה שוב באליפות אירופה שנערכה במוסקבה. בסוף יולי 2012, לאחר שניצחה במרוץ נוסף של סבב הגביע העולמי (בוואל ד'יזר), השוותה דאלה פלשו את שיא הניצחונות במרוצי סבב הגביע העולמי, 22 ניצחונות, שיא שהוחזק עד אותו זמן על ידי ג'ולי פורטדו. בסבב 2012 כולו היא סיימה במקום השני, אחרי המנצחת הקנדית, קתרין פנדרל.
ונדי בראון
חיים ציבוריים
במשך עשרות שנים, בראון מתנגדת לצעדים לקראת הפרטת המערכת של אוניברסיטת קליפורניה. בתפקידה כיו"ר שותף באיגוד הפקולטה לברקלי, היא העלתה את המודעות למהלך, ארגנה צעדות ודיברה בפומבי על הפרטת החינוך הציבורי. היא מתחה ביקורת על החלטת האוניברסיטה לצמצם עלויות על ידי ניצול מרצים במקום להעסיק פרופסורים למסלול קביעות וקביעות. באופן דומה, היא הביעה דאגה מהסכנות של תוכניות החינוך המקוונות המוצעות על ידי UC.
גון-ריטה דאלה פלשו
2018-2007
למרוץ האולימפי בלונדון הגיעה דאלה פלשו כאחת המועמדות המובילות לניצחון. אולם, מיד בתחילת המרוץ היא נפלה בירידה טכנית קצרה ונכנסה לפיגור. בהמשך ספגה תקר בגלגל ופרשה מהמרוץ. כחודש לאחר המשחקים האולימפיים, זכתה במדליית הכסף באליפות העולם של 2012 שנערכה באוסטריה. היא נכנעה במרוץ זה לאלופה האולימפית, ז'ולי ברסט מצרפת, והקדימה את האמריקאית, ג'ורג'יה גולד שזכתה במדליית ארד גם באולימפיאדת לונדון.
ונדי בראון
חיים ציבוריים
בראון מתחה ביקורת על הנהלת האוניברסיטה על תגובתם לתקיפה מינית. לדבריה: "אני חושב שאנשי סגל רבים מרגישים שיש מטרידים חוזרים ונשנים בפקולטה שלנו שמעולם לא גובים תשלום [...] סטודנטים לתארים מתקדמים ויתרו על הקריירה, ולגורמים אלה הורשו להמשיך וזה לא היה בסדר - מעולם לא היה צריך לקרות".
גון-ריטה דאלה פלשו
2018-2007
בסוף יוני 2013 ניצחה דאלה פלשו באליפות העולם במרתון לאופני הרים. ב-2014 סיימה דאלה פלשו את סבב הגביע העולמי במקום השישי לאחר שסיימה על הפודיום בארבעה מרוצים אך ללא ניצחון במרוץ חשוב. בסיום העונה נמסר כי החוזה שלה עם קבוצתה הוארך בשנתיים נוספות והיא מסרה כי מטרתה העיקרית היא השתתפות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016). ב-2015 היו הישגיה הבולטים: ניצחון באליפות העולם באופני הרים במרוץ המרתון, מקום שני באליפות העולם באופני הרים קרוס קאנטרי ומקום שני בסבב הגביע העולמי, שבו גם ניצחה במרוץ אחד (לנצרהייד (Lenzerheide) שבשווייץ). ב-2016 השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו וסיימה במקום ה-10. בסבב הגביע העולמי באותה שנה היא סיימה שנייה בשני מרוצים וסיימה חמישית בדרוג הכללי בסבב. ב-2017 סיימה בשניים ממרוצי סבב הגביע העולמי על הפודיום (מקום שני ושלישי) וסיימה בדרוג הכללי הסופי במקום השישי. היא זכתה במדליית הארד באליפות העולם במרתון לאופני הרים. ביולי 2018, בגיל 45, ניצחה באנדורה במרוץ בסבב הגביע העולמי. היה זה ניצחונה ה-30 במרוצי הסבב (הראשון הושג 22 שנה לפני כן, ב-1996).בסוף 2018 הודיעה דאלה פלשו על פרישה מרכיבה מקצוענית.
ונדי בראון
חיים ציבוריים
ב"צעד המייל של 99 מייל "לסקרמנטו פנתה את הביקורת שלה למגמות כלליות יותר:" אנו צועדים כדי להסב את תשומת הלב למצוקות החינוך הציבורי בקליפורניה ולהפציר בקליפורנים להשקיע בה מחדש. על כל המשאבים, החדשנות והעושר שלה, קליפורניה שקעה כמעט לתחתית האומה בכל הוצאה לסטודנטים, ומערכת ההשכלה הציבורית שלנו, פעם קנאת העולם, נמצאת בסכנה ממשית." בראון תמכה ב"כיבוש וול סטריט" כחלק ממועצת הסגל של UC, וטענה כי "אנו מבינים שזה חלק ממה שהתנועה מייצגת. אנו שמחים מההפגנות ורואים בקמפיין שלנו אחד עם זה".
קורינתיאנס
קורינתיאנס זכתה פעמיים באליפות העולם לקבוצות (2000, 2012), פעם אחת בגביע ליברטדורס (2012), שבע פעמים בליגת העל הברזילאית, שלוש פעמים בגביע הברזילאי ו-30 פעמים באליפות סאו פאולו.
היסטוריה
קורינתיאנס נוסדה על ידי קבוצה של פועלים, בכוונה להקים קבוצת כדורגל עממית. ההשראה למהלך באה לאחר צפייה במספר משחקי ראווה ששוחקו בסאו פאולו על ידי קבוצת כדורגל אנגלית בשם "מועדון כדורגל קורינתיאן" (Corinthian Football Club). בתקופה שהכדורגל בברזיל היה נחלת האליטות כמעט לחלוטין, הקבוצה הייתה בין הראשונות בברזיל שקיבלה שחקנים עניים או שחורים לשורותיה. האופי העממי של המועדון ליווה אותו במהלך המאה ה-20.
עד שנת 2014 המגרש הביתי הרשמי של קורינתיאנס היה אצטדיון "פארקה סאו ז'ורז'ה" (Parque São Jorge), אשר נבנה ב-1928. הוא ממוקם באתר הקאנטרי קלאב של קורינתיאנס. בשל כמות המושבים המוגבלת בהשוואה לגודל קהל אוהדיה, רוב משחקי הבית של הקבוצה נערכו באצטדיון העירוני "פקאאמבו" (Pacaembu), מהגדולים בסאו פאולו.
בשנת 2014 חנך המועדון אצטדיון חדש אשר נמצא בבעלותו - ארנה קורינתיאנס. האצטדיון נבנה לקראת מונדיאל 2014 בו הוא אירח מספר משחקים.
בשנת 2016 הוקמה מחדש קבוצת כדורגל הנשים של המועדון והיא מחזיקה בשיא מספר האליפויות בברזיל.
מדן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
שדרת אטלנטיק (ניו יורק)
שדרת אטלנטיק (אנגלית: Atlantic Avenue) הוא רחוב חשוב ברובעי העיר ניו יורק ברוקלין וקווינס. הוא משתרע מאזור החוף של ברוקלין לאורך האיסט ריבר כל הדרך לג'מייקה, קווינס. רחוב אטלנטיק מקביל לרחוב פולטון במרבית מסלולו בברוקלין, שם הוא משמש כגבול בין השכונות פרוספקט הייטס ופורט גרין ובין דפורד-סטייווסאנט וקראון הייטס.