cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מפעלי ים המלח
בריכות האידוי בים המלח
היציאה מבריכה זו היא באמצעות תעלה ותחנות שאיבה נוספות בטור לעבר בריכות המלח הדרומיות, המהוות את האזור הטופוגרפי הגבוה ביותר במערכת. מנקודה זו הזרימה מונעת בכוח הכבידה בלבד. השליטה על מפלסי הבריכות וכמות התמיסות הזורמות ביניהן (בנוסף לשליטה בתחנות השאיבה) מתבצעת על ידי הנחת ושליפת קורות מתכת בפתחי המעבר בין הבריכות השונות. תהליך שקיעת המלח מתבצע תוך אידוי של התמיסה בו היא מאבדת 50% מנפחה. המינרל הדומיננטי השוקע בבריכות אלה הוא מלח הבישול (נתרן כלורי – NaCl) - מלח זה מצטבר על רצפת הבריכות, דבר הגורם להגבהת סוללות הבריכות, וזאת על מנת לשמר נפח איגום נדרש וקבוע. בסוף בריכות המלח, התמיסות מגיעות לריוויון למינרל – הקרנליט שהוא גביש המכיל מלחי מגנזיום, אשלג, ומים. בריכות הקרנליט בדומה לבריכות המלח בנויות במערך טורי.
התמיסות הרוויות זורמות דרך בריכות הקרנליט ובמשולב בתהליכי האידוי, משקעות את מינרל הקרנליט שהוא חומר גלם לייצור אשלג ומגנזיום. חומר הגלם משונע למפעלים כתרחיף על ידי כלים ימיים (דוברות) שנבנו באופן ייחודי במפעלי ים המלח. ייחודם של כלים אלה הוא בכך שהם מסוגלים לבצע קציר רציף ושיטתי בעומק הבריכות ולשלוח את הקרנליט למרחקים של עד חמישה עשר קילומטר אל מפעלי הייצור. לצורך כך הוקמה מערכת של קווים צפים (בבריכות), קווי חוף (על הסוללות) ותשתית של חשמל לאורכם. כמות התמיסות הנשאבות בתחנות השאיבה תלויה ברמות האידוי החודשיות, ספיקות השיא מתקיימות בחודשי הקיץ (תשעה במספר), ספיקה זו דועכת למינימום בחודשי החורף.
הפקת האשלג
בסיום התהליך מוזרמת תמלחת הכוללת בעיקר מלחי קלציום-כלוריד ומגנזיום-כלוריד לתעלה שמובילה אותה לאגן הצפוני של הים (יוני הנתרן והאשלגן שוקעים בבריכות האידוי). עיקר תהליך האידוי מתבצע בחודשי הקיץ. בתהליך האידוי מתאדים כ-50 אחוז מהמים שנשאבו מהאגן הצפוני.
קשיים בהפקה
הפקת האשלג נתקלת בקשיים בתחומי הייצור עצמו וההשפעה על הסביבה.
מגזרי פעילות
הברום המופק בים המלח מהווה אחוז ניכר מהתפוקה העולמית ומשמש את תעשיות האלקטרוניקה, טיהור המים, ההדברה והתרופות. בין השאר משמש הברום להגברת עמידות משטחים לחום.
ביקורת ציבורית
בדומה למפעלי ים המלח, גם המלונות בחופו הדרומי של ים המלח הם מעסיק גדול. גורמי התיירות מביעים לעיתים חשש לפגיעה בהכנסתם בעקבות פעילות מפעלי ים המלח. המלונות נמצאים על חופי בריכת אידוי (המכונה "מספר 5") ומכאן ההשפעה הרבה של פעילות המפעלים על המלונות. כאמור, מובע חשש להצפת המלונות וערעור היסודות, אך עם זאת, דווקא המיקום מול הבריכות מספק מפלס מים יציב יחסית משום ההזרמה מחלקו הצפוני של הים המאזנת את המפלס באזור הבריכות הנוטה לרדת. בשנת 2012 נחתם הסכם בין מפעלי ים המלח למדינה, בו הוסכם על פרויקט קציר המלח, להצלת בתי המלון של מפעלי ים המלח. במסגרת הפרויקט, תפנה החברה בכל שנה 20 מיליוני טונות מלח מבריכה מספר 5 שיועברו אל האגן הצפוני. עלות הפרויקט עומדת על כ-4 מיליארד ₪.
היקף התמלוגים שמשלמים המפעלים למדינה בעבור הזכות לנצל את משאבי ים המלח זוכה לביקורת ציבורית רחבה.
ניצול עובדי הקבלן במפעל נחשף לציבור הרחב בסרט התיעודי זהב לבן עבודה שחורה ששודר במסגרת עובדה בשנת 2004. בעקבות שידור הסרט הוקמה ועדת בדיקה פנימית בראשות אלי גולדשמידט, שכל המלצותיה להעסקת עובדי קבלן התקבלו על ידי הנהלת "כיל".
בשנת 2011 יצאו לראשונה מפעלי ים המלח בקמפיין ציבורי, וזאת לקראת החלטה שצריכה לקבל הממשלה על אופן תפעולה הראוי של בריכת האידוי של המפעלים באגן הדרומי. עמותת אדם טבע ודין פנתה לרשות השנייה בדרישה להסיר את קמפיין בטענה שהוא מטעה את הציבור ובכך מנוגד לחוק.
פגיעה בסביבה
מפעלי ים המלח קיבלו את הזיכיון הבלעדי להפקה בשנת 1961 עוד לפני גיבושו של חוק התכנון והבנייה. לפיכך, התבצעו פעולות ההקמה, הכרייה והרחבה של המפעלים בכפוף לתנאי שטר הזיכיון: "לעשות, להרחיב, לשנות, להחזיק ולהרוס, בים המלח ומתחתיו" על מנת לממש "הזכות הייחודית...להשיג בכל דרך את מלחי-המחצבים, המחצבים והכמיקלים..." ללא כל פיקוח מקומי או כלל ארצי באופן שעיצב מחדש את הנוף, החי והצומח של מדבר יהודה ממצדה בצפון ועד כיכר סדום בדרום. בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להישמע הסתייגויות, בעיקר של ארגונים להגנת הסביבה, שביקשו להכפיף את המפעלים לחוק כדי למנוע פגיעה בסביבה או בבני אדם. ב-1995 התקבל חוק המכפיף את הפיתוח העתידי בשטחי מפעלי ים המלח לחוק התכנון והבנייה.
ירידת מפלס ים המלח
מפעלי ים המלח משתמשים בכמות עצומה של מים הנשאבים מאגנו הצפוני של ים המלח ומועברים לאגן הדרומי על מנת לאדות אותם ולהפיק מהם אשלג ופוספטים ועוד כמות גדולה מאוד של מים מתוקים הנדרשים בתהליך היצור של המחצבים הללו. ICL מפעילה בתוך שטח הזיכיון 26 קידוחים המניבים 17 מיליון מטר קוב מים לשנה בממוצע, סדר גודל צריכה של עיר בינונית בישראל. השאיבה האינטנסיבית אחראית לשלל בעיות סביבתיות ואקולוגיות כגון ירידת מפלס ים המלח על שלל הנזק האגבי בגינו - תופעת הבולענים, הרס חופי ים המלח, הרס תשתיות לצד התייבשות מעיינות (עין תמר) המביאה לפגיעה בבתי גידול ומסכנת מיני בעלי חי, הסטת נחלים (הסכר על נחל צין, נחל אשלים, נחל רחף, נחל יעלים) מלזרום לבריכות האידוי המונעת עשרות מיליוני קוב מאזור צחיח ותשתיות חוצות מדבר כדרכים, צינורות וקווי חשמל שהורסים הוד קדומים.
כריית 'חומר ואדי'
ב-1966 הזהיר עזריה אלון בהקשר לחוק זיכיון ים המלח כי יש להבטיח כי לא יעשו במדבר ובחוף הים מעשים בלתי הפיכים. אם בצפון המים והצמחים מרפאים 'צלקות' לא כך במדבר. כל מקום שיחצב יצולק לעשרות ומאות שנים.
הגורם שמשפיע יותר מכל על הנוף בדרום מדבר יהודה הוא הצורך הבלתי נדלה של המפעלים לאבן ועפר שנחצב מתחתית הוואדיות של המדבר ומכונה 'חומר ואדי' בכמות הנאמדת בין שניים לשלושה מיליוני מטרים מעוקבים לצורך תחזוקת מאות קילומטרים של סוללות עפר, סכרים, תעלות הטיה ובריכות אידוי כדי לאפשר את ייצור האשלג והפוספטים. היקף החציבה העצום והשימוש בתוצריו הופך נוף בראשית, מעלים מערכות אקולוגיות במניפות הסחף של הנחלים, פוער בורות, מחסל מקווי מים קיימים ויוצר אחרים יש מאין.
דליפות
ביולי 2022, בעקבות שימוע שנערך למפעלי ים המלח, המליץ המשרד להגנת הסביבה לפתוח בחקירה פלילית נגד מפעלי ים המלח בעקבות דליפה מתעלת ההזנה של המפעלים לנחל צאלים, שמזין את ים המלח.
תום תקופת הזיכיון
הצוות לקביעת פעולות הממשלה הנדרשות לקראת תום תקופת זיכיון ים המלח שהגיש את הדו"ח הסופי שלו ב-2019 בתיאום עם מדיניות הממשלה לגבי אזור ים המלח בכללותו (החלטת ממשלה מתאריך 15.4.2018 לטיפול במרחב ים המלח) ממליצים על הערכות מוקדמת לקראת תום תקופת זיכיון ים המלח ב-2030 ושינויים מפליגים בדרישות מהזכיין הן בהיבט הסביבתי והן בהיבט התמלוגים.
דוריה
דוריה (איטלקית Doria או d'Oria מלטינית de Auria וקודם לכן de filiis Auriae) היא משפחת אצולה איטלקית מג'נובה, אשר הייתה אחת מארבע משפחות האצולה החשובות בעיר בתקופת הרפובליקה של ג'נובה, החל במאה ה-12 וכלה במאה ה-16. שלוש האחרות היו משפחות גרימאלדי (Grimaldi), זפינולה (Spinola) ופייסקי (Fieschi). בני דוריה צברו את הונם במסחר, בפיננסים וברכישת קרקעות, בניה שימשו כמפקדים חשובים בצבא ג'נובה, כאדמירלים וכשליטי העיר, והחל בראשית המאה ה-12 החזיקו ברשותם שטחים בסרדיניה ולאורך חופי ליגוריה. מרכזה של המשפחה היה בפיאצה סן מטאו (Piazza San Matteo) בג'נובה, וסביבה הקימו בניה מספר ארמונות.
על בניה הידועים של המשפחה נימנים:
מפל ויקטוריה
מפל ויקטוריה (באנגלית: Victoria Falls), ובשמו המקומי מוסי אואה טוניה ("העשן הרועם"), הוא מפל מים בדרום יבשת אפריקה. הוא נמצא בנהר זמבזי, על הגבול בין זמביה לזימבבואה. רוחבו 1.7 ק"מ וגובהו 108 מטרים.
נתונים מספריים
מפל ויקטוריה מצוי באמצע מסלולו של נהר זמבזי. המפל יוצר את קיר המים הגדול בעולם - רוחבו 1.7 קילומטרים, וגובה הנפילה נע בין 80 מטרים בצדדיו ל-108 מטרים במרכז. גובה זה כפול מגובה מפלי ניאגרה. בשל הגובה, נתזי המים יוצרים ענן נתזים שגובהו 1.6 קילומטרים; ניתן לראות ענן זה במרחק של 40 קילומטרים מהמפל.
הנהר נופל לתוך ערוץ עמוק שרוחבו 110 מטרים בלבד. במשך השנים השחיקה הגוברת של הסלע מביאה להתקדמות המפל במעלה הנהר, ובשל האיים בנהר מוסט המפל בכיוונים שונים, והערוץ במורד הנהר נע ב"זיג-זג" שנוצר על ידי המפל, בסדרה של פיתולים שאורכם כ-80 קילומטרים.
המפל במקומו הנוכחי מחולק לשלושה מפלים מקבילים בשל שני איים קטנים המצויים בראשו, האי באורקה (שרוחבו 300 מטרים) והאי ליווינגסטון (שרוחבו 530 מטרים). בין הגדה הימנית לאי באורקה יש מפל שרוחבו 35 מטרים, בין האיים מפל שרוחבו 460 מטרים (המפל המרכזי) ולאחר מכן בין האי ליווינגסטון לגדה השמאלית מפל נוסף שרוחבו כ-300 מטרים.
הזרימה בנהר זמבזי מתאפיינת בשינויים קיצוניים בזרימות בעונות השונות. בעונה הגשומה זורמים במפל 9,100 מטר מעוקב מים בשנייה, בעוד שבעונה היבשה זורמים 350 מטר מעוקב מים בשנייה בלבד. לשם המחשה, הזרימה הממוצעת (1000 מ"ק לשנייה) שוות ערך לכמות של 700 אלף בקבוקים של 1.5 ליטר לשנייה.
הרכבת הרטית
הרכבת הרטית נוסדה ב-7 בפברואר 1888 במטרה להקים מסילת רכבת בין לנדקווארט (Landquart) ודבוס (Davos). כיום היא חברה ציבורית שהונה נמצא בבעלות ממשלת קנטון גראובינדן (51%), ממשלת שווייץ (43%) והיתר בידי הציבור. הנהלת החברה שוכנת בכור (Chur), בירת קנטון גראובינדן.
מפל ויקטוריה
נתונים מספריים
הזרימה המקסימלית שנרשמה במפל הייתה בשלב הבנייה המוקדם של סכר קאריבה במרץ 1958, כ-10,000 מ"ק לשנייה. הזרימה הנמוכה ביותר שנרשמה במפל הייתה בעונת 1995/96 בה נרשמה זרימה ממוצעת שנתית של 390 מ"ק לשנייה, בעוד שהזרימה השנתית הממוצעת במדידות לאורך השנים היא 1,100 מ"ק לשנייה.
הרכבת הרטית
אורכן הכולל של מסילות הרכבת של החברה מגיע ל-384 ק"מ, ואלה צרות ורוחבן עומד על 1,000 מ"מ. משום כך הרשת איננה מחוברת אל רשתות מסילות הרכבת הלאומיות של שווייץ ושל איטליה, ובנקודות ההשקה בין הרשתות, נדרשת החלפת רכבות. רשת המסילות של הרכבת הרטית עוברת בהרי האלפים של דרום-מזרח שווייץ וידועה בנופיה עוצרי הנשימה. שניים מקווי הרכבת הידועים כמסילות אלבולה (Albula) וברנינה (Bernina) הוכרזו בשנת 2008 כאתר מורשת עולמית המשותף לשווייץ ולאיטליה.
מפל ויקטוריה
גילוי המפל
התושבים הראשונים של אזור המפל היו אנשי ערבה משבטי הקויסאנים שנהגו לצוד באזור זה. מאוחר יותר התיישבו במקום אנשי טוקאליאל שקראו למפל בשם "שונגווה". אנשי הנדבלה שהתיישבו במקום מאוחר יותר קראו לו "אמאנזה תונקאיו" ואנשי המאקולולו קראו לו בשם "מוסי אואה טוניה" - "העשן שעושה רעמים".
הרכבת הרטית
היסטוריה
הרכבת הרטית נוסדה ב-7 בפברואר 1888 כחברת "מסילת הרכבת הצרה לנדקווארט-דבוס בע"מ" (Schmalspurbahn Landquart–Davos AG) ושמה לה למטרה לסלול מסילת רכבת בין שני היישובים. אבן הפינה הונחה ב-29 ביוני 1888, ובתחילת 1889 הושלם הקטע שבין לנדקווארט לקלוסטרס (Klosters). לאחר שמונה חודשים נוספים, ב-1890, הגיעה מסילת הרכבת ליעדה בדבוס. ב-1895 שונה שם החברה ששמה לה למטרה את הקמתן של מסילות רכבת נוספות ברחבי גראובינדן, ל"רכבת הרטית". החל ב-1896 החלה רשת מסילות הרכבת של החברה להתפתח. באותה שנה הונחה מסילה מלנדקווארט לכור והלאה לטוסיס (Thusis), וב-1903 היא הוארכה עד לסנט מוריץ. ב-1904 הונחה מסילת רכבת בעמק הריין הקדמי עד אילנץ (Ilanz), וזו הוארכה עד דיזנטיס/מושטר (Disentis/Mustér) ב-1912. ב-1909 הוארכה מסילת הרכבת מדבוס לכיוון דרום-מערב, עד פיליסור (Filisur), וב-1912 הושלמה מסילת הרכבת בעמק האין, מסנט מוריץ עד שקול. מסילה זו חושמלה מיד עם הקמתה ועד שנת 1922 הושלם חיבורה של כל רשת המסילות לרשת החשמל.
מפל ויקטוריה
גילוי המפל
האירופאי הראשון שגילה את המפל היה דייוויד ליווינגסטון שהגיע אליו ב-17 בנובמבר 1855, בעת מסע הגילויים שלו שנמשך בין 1852–1856 ובמסגרתו הגיע מנהר זמבזי העליון עד למוצא הנהר. ליווינגסטון הגיע אל המפלים בסירה, ועבר ליד אי הקרוי על שמו "אי ליווינגסטון". המפל הרשים אותו יותר ממפלי נגוניי במעלה הנהר ועל כן קרא לו על שם המלכה ויקטוריה. ליווינגסטון כתב ביומנו: "אף אחד לא יכול לדמיין יופי זה, בהשוואה לכל מה שניתן לראות באנגליה. יופי זה לא נגלה קודם לכן לעיניים אירופאיות; אולם אין לי ספק שמראה יפה זה נצפה על ידי המלאכים במעופם". בשנת 1860 שב ליווינגסטון לאזור המפל וחקר אותו עם מגלה הארצות ג'ון קירק.
הרכבת הרטית
היסטוריה
ב-1942 השתלטה הרכבת הרטית על מסילת הרכבת מכור לארוזה (Arosa), ושנתיים לאחר מכן, השתלטה גם על מסילת "ברנינה" המוליכה עד לטיראנו שבאיטליה. אולם החל משנות ה-40 ועד לשנות ה-70 הייתה החברה שרויה במשבר כלכלי, ומפעם לפעם דובר על הפיכתה לחלק מהרכבת הפדרלית השווייצרית, אך בעזרת סיוע כספי מהממשלה השווייצרית, נמנע דבר זה, ושירותי החברה המשיכו ללא סגירת תחנות או צימצום היקפם. הסיוע הממשלתי הופחת בהדרגה בשנות ה-70 ובשנות ה-80 והחברה נאלצה להתייעל. תחנות רכבת לא רווחיות נסגרו והרכבת הרטית החלה פונה אל השוק התיירותי. פתיחת מנהרת ורנינה במזרח גראובינדן ב-1999 היה ציון דרך חשוב בתולדות החברה. נוסף על תנועת הנוסעים במנהרה, משונעים דרכו כלי רכב, בעיקר בחורף, ומספרם של אלה עמד על כחצי מיליון בשנת 2006. למרות כל השינויים, רווחיה של החברה נמוכים ביותר, ובשנת 2007 עמדו על כ-1.2 פרנק שווייצרי בלבד. החברה ממשיכה בתהליכי הייעול, והיא הודיעה על כוונתה לצמצם את מספר עובדיה בכ-10% עד סוף שנת 2008. ב-7 ביולי 2008 הודיע ארגון אונסק"ו על הכרזת הנוף התרבותי של קו אלבולה וקו ברנינה כאתר מורשת עולמית. בין נימוקיו של הארגון להכרזה נכתב כי המסילות: ההכרזה אינה מתייחסת רק למסילות הרכבת עצמן, אלא לרצועה ברוחב של 500 עד 1,000 מטר לאורכן, ובכך מצטרפת הרכבת הרטית אל מסילות ברזל נוספות שהוכרו כאתרי מורשת עולמית, ובהן מסילת זמרינג באוסטריה ושלוש מסילות רכבת הרריות בהודו.
מפל ויקטוריה
תיירות וגשר הרכבת
במורד הנהר, מיד לאחר שפך המפל, נבנה אחד מחמשת הגשרים שעל נהר זמבזי. הגשר הושלם באפריל 1905, והיה מתוכנן להיות חלק ממסילת הרכבת קהיר-קייפטאון. אורך הגשר 250 מטרים, ואורך הקשת המרכזית שלו 150 מטרים. גובה הגשר מעל פני הים - 125 מטרים.
לפני הקמת הרכבת היו מבקרים מעטים במפל; אולם לאחר הקמת הגשר בשנת 1905, הפך המפל לאתר תיירותי מרכזי באפריקה. עם תום השלטון הבריטי הקולוניאלי וקבלת עצמאות של זמביה וזימבבואה בשנות ה-60 של המאה ה-20, פחת מספר המבקרים בשל לוחמת הגרילה והטרור באזור. בשנות ה-80 החלה שוב עלייה בהיקף התיירות, ובשנות ה-90 ביקרו במפל כ-300,000 תיירים מדי שנה. מרבית התיירים מבקרים במפל בצד הזמבי, בשל המצב הפוליטי הרגיש והמשבר הכלכלי הקשה הפוקד את זימבבואה מאז עליית רוברט מוגאבה לשלטון. אחת האטרקציות הידועות ביותר שיש לנהר הזמבזי היא הרפטינג. הזמבזי נחשב לאחד הנהרות המאתגרים ביותר ומסווג כרמת קושי 5 מתוך 6.
במפל ניתן לראות תופעת טבע נדירה - קשת ירחית.
קנר
קַנֶר וגם כַּנֶר הוא שם משפחה יהודי שמשמעותו בדר"כ כהן ומורה על יחוס המשפחה דרך האב לאהרון הכהן. {{פירושונים| אישים ששמם קנר:
אחר:
ראו גם
}}
הרכבת הרטית
מסילת לנדקווארט-דבוס
תחנת הרכבת בלנדקווארט היא צומת מסילות רכבת על גבולה הצפוני של גראובינדן, בה נפגשות מסילות הרכבת של הרכבת השווייצרית הפדרלית, עם רשת המסילות הצרה של הרכבת הרטית. המסילה של חברת הרכבות הלאומית ממשיכה מספר קילומטרים נוספים דרומה ומסתיימת בכור, ואילו לנדקווארט נחשבת לקילומטר אפס של הרשת הרטית.
מסילת דבוס-פיליסור
מסילת דבוס-פיליסור היא המשכה לכיוון דרום-מערב של מסילת לנדקווארט-דבוס. תחילתה בתחנה דאבוס פלאץ, והיא יורדת מגובה של 1,540 מטר עד לפיליסור השוכנת בגובה של 1,080 מטר. אורכה של המסילה 19.3 ק"מ בלבד, ובפיליסור היא מתחברת למסילת אלבולה. השיפוע המרבי של מסילה זו מגיע ל-35 פרומיל.
מסילת אלבולה
יחד עם מסילת ברנינה, ממחישה מסילת אלבולה את יכולת האדריכלית והטכנית של סוללי מסילות הרכבת של החברה. המסילה מחברת את טוסיס עם סנט מוריץ ואורכה 61,67 ק"מ. היא עולה מגובה של 697 מטר עד לשיא של 1,815 מטר, ומסתיימת בסנט מוריץ בגובה של 1,775 מטר. לאורכה 55 גשרים, והידוע שבהם הוא גשר לאנדוואסר (Landwasserviadukt) שהיה לסימלה של המסילה (ראו תמונה בתבנית למעלה משמאל). בנוסף שוכנות לאורך הקו 29 מנהרות, שהארוכה שבהן, מנהרת אלבולה, נמתחת לאורך 5,865 מטר. השיפוע המרבי של המסילה הוא 35 פרומיל.
כיוונה של המסילה הוא מזרחה מטוסיס עד לפיליסור. בפיליסור היא פוגשת את מסילת דבוס-פיליסור, ופונה לכיוון דרום-מזרח לעבר מנהרת אלבולה. בקטע זה חמש לולאות שלמות או כמעט שלמות שבהן מונחת המסילה בצורת מעגלים, ואלה משלבים גשרים ומנהרות. לולאות אלה מאריכות את אורכה של המסילה כדי ליצור מדרון מלאכותי מתון שלאורכו תוכלנה הרכבות לנוע מבלי להחליק מטה. לאחר חציית מנהרת אלבולה שגובהה המקסימלי הוא 1,831 מטר, כמעט אלף מטר מתחת לפסגתו של ההר דרכו נחצבה, עוזבת מסילת הרכבת את אגן הניקוז של הריין, ומגיחה לעמק האין, שהוא יובלו של הדנובה. סמוך מצפון לסנט מוריץ פוגשת המסילה את מסילת האנגדין, והיא ממשיכה דרומה עד פונטרזינה (Pontresina), שם היא מסתיימת עם תחילתה של מסילת ברנינה. שמה של המסילה בא משמו של נהר אלבולה, יובל ימני של הריין האחורי, הנשפך אליו בטוסיס, ושלאורכו עובר רוב המסילה.
ב-1896 היו ברחבי גראובינדן מסילות ברזל באורך של 100 ק"מ בלבד. אזורים נרחבים בקנטון היו מבודדים, ומשך הנסיעה מכור לסנט מוריץ עמד על 14 שעות. לאור הצלחתה של מסילת לנדקווארט-דבוס, הועלתה לראשונה תוכנית של ממש לסלול מסילת רכבת אשר תחצה את גראובינדן מצפון לדרום, ותהווה את המשכה של מסילת לנדקווארט-טוסיס. מספר תוכניות נבדקו, כולל האפשרות להמשיך את המסילה עד לטריאסטה שבאיטליה. לבסוף, ולאחר שהפרלמנט השווייצרי אישר את הפרויקט ב-30 ביוני 1898, החלה בנייתה של המסילה בספטמבר 1898. המסילה נחנכה ב-31 ביולי 1903, אם כי החיבור הממשי לסנט מוריץ באורך של שלושה ק"מ נוספים, הושלם רק שנה לאחר מכן, ב-1 ביולי 1904. המסילה חושמלה החל בשנת 1919, ועם השנים הוארכו רציפי התחנות שלאורכה ל-260 מטר, כדי שיוכלו להתאים לרכבות בנות עד שלושה-עשר קרונות, ובהן גם הגליישר אקספרס והברנינה אקספרס. בשנות ה-90 הקימה החברה מספר קטעים קצרים בהם שתי מסילות מקבילות שיאפשרו לרכבות בכיוונים מנוגדים לחלוף אלה על פני אלה. המסילה משמשת כיום לתנועת נוסעים ומשא, וכן לשינוע כלי רכב, מהם נמנע הצורך להשתמש בכביש העובר במעבר אלבולה בגובה של 2,312 מטר.
מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מושטר
מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מוסטר היא המשכה של המסילה המגיעה מכור לכיוון מערב. אורכה 49.31 ק"מ; היא מובילה מרייכנאו בגובה של 604 מטר עד לדיזנטיס/מוסטר (Disentis/Mustér) בגובה של 1,130 מטר, והשיפוע המרבי לאורך הקו מגיע ל-27 פרומיל. מדיזנטיס/מוסטר ממשיכה מסילת הרכבת מעבר לגבולות גראובינדן לכיוון מרכזה של המדינה.
קטע זה נסלל במספר שלבים, שהראשון שבהם נחנך ב-1 ביוני 1903 וסלילת מלוא אורכו הסתיימה ב-1 באוגוסט 1912. חישמולו של הקו הושלם ב-1 ביוני 1922. מסילת רייכנאו-דיזנטיס/מוסטר משמשת רכבות רגילות והיא גם חלק מנתיבה של הגליישר אקספרס מערבה לצרמט.
המסילה עוברת בעמק הריין הקדמי, והקטע הידוע ביותר לאורכה הוא ה"רוינאולטה" (רומאנש Ruinaulta; גרמנית Rheinschlucht - "נקיק הריין"). בקטע זה מתחפר הריין הקדמי בין צוקי אבן גיר לבנים וחשופים, הנישאים לגובה של עד 400 מטר. מקורו של הנקיק במפולת קרקע רחבת היקף שארעה לפני 10,000 שנים לערך, ואשר חסמה את דרכו של הריין הקדמי לחלוטין, אך עד מהרה פילס לו הנהר נתיב חדש. תחנות הרכבת לאורכו של הרוינאלטה הן אמצעי התחבורה היחיד להגיע אל קרקעית הנהר בקטע זה.
מסילת אנגנדין
מסילת האנגנדין מובילה לאורך נהר אין (Inn או En) מפונטרזינה ועד שקול. אורכה 56.80 ק"מ והיא אינה משופעת יחסית למסילות האחרות, שכן היא יורדת מגובה של 1,774 מטר ל-1,286 מטר בלבד. עם זאת, גם לאורכה של מסילה זו שיפועים מרביים של 25 פרומיל. המסילה פוגשת בתחילתה את מסילות ברנינה ואלבולה, ובמורד הנהר היא נפגשת מאז 1999 גם עם מסילת מנהרת ורנינה. חלקו העיקרי של הקו שאינו חופף לקווים אחרים הושלם ב-1 ביולי 1913 והיה הקטע המחושמל הראשון של הרכבת הרטית. בעבר היו תוכניות להאריך את המסילה לכיוון צפון-מזרח עד לאוסטריה, ולכיוון דרום-מערב, מעבר לסנט מוריץ ועד לגבול האיטלקי שמעבר למעבר מלויה. תוכניות אלה נזנחו משך 90 שנים, אולם כיום שוב מדובר על המשכה של המסילה לכיוון טירול שבאוסטריה.
מסילת ברנינה
מסילת ברנינה מובילה מסנט מוריץ ומפונטרזינה לאורך עמק ברנינה שהעניק לה את שמה, דרך מעבר ברנינה והלאה דרך עמק פוסקיאבו (Poschiavo) עד לטיראנו, עיירת גבול קטנה כ-2.5 ק"מ מעבר לגבול האיטלקי.
המסילה נסללה על ידי "חברת הרכבת של ברנינה" (Bernina-Bahngesellschaft או BB) שקמה ב-1905, במטרה לסלול קשר מסילתי בין טיראנו לסנט מוריץ. לאחר שהתקבל האישור לפרויקט ב-1906, הוקמה המסילה במספר שלבים, וב-5 ביולי 1910 נפתח הנתיב למלוא אורכו. בתחילה הופעלה הרכבת לאורך המסילה רק בעונות הקיץ, ובשנים הראשונות לקיומה הייתה נתונה תמיד בסכנת פשיטת רגל. בעקבות הקשיים הכלכליים שנגרמו לחברה במלחמת העולם השנייה, נרכש הקו על ידי הרכבת הרטית ב-1944. זו חידשה את הקו, שינתה את תוואי המסילה במקומות בעייתיים והתאימה אותו לפעולה גם בחורף. בשנות ה-80 וה-90, שינע הקו בעיקר עץ ובעלי חיים מגראובינדן לאיטליה, וכאשר ענף זה גווע, החלה הרכבת הרטית לפתח את העניין התיירותי בקו וחנכה את הברנינה אקספרס.
אורכו של הקו הוא 60.69 ק"מ והשיפוע המקסימלי לאורכו מגיע ל-70 פרומיל. לכאורה מהווה מסילת ברנינה את המשכה של מסילת אלבולה והשתיים נפגשות בתחנת הרכבת בסנט מוריץ, אך בשל הבדלי המתח, מדובר בשתי מערכות נפרדות הפועלות על פסים שונים. מיד עם תחילת מסעה בגובה 1,775 מטר, חוצה הרכבת את נהר האין דרומה, וחופלת דרך מנהרת שרנדירה 2 (Charnadüra II) שהיא המנהרה הארוכה ביותר לאורך מסילה (689 מטר). בסמדן (Samedan) נפגשת המסילה עם מסילת אנגנדין המסתיימת במקום. מסילת ברנינה יורדת לגובה של 1,716 מטר כ-2 ק"מ לאחר תחילתה, ולאחר מכן מתחילה בטיפוס מתמיד ששיאו באוספיציו ברנינה (Ospizio Bernina) בגובה של 2,253, ומעל לקו גבול העצים. כאן נפרדת הרכבת מהכביש העובר דרך מעבר ברנינה, וחולפת לאורף חופו המזרחי של לאגו ביאנקו (Lago Bianco - "האגם הלבן") השוכן בקו פרשת המים שבין אגן הניקוז של עמק הפו מדרום לאגם לבין זה של אין, יובלה של הדנובה שמצפון לו. למעט רכבות הרים ייחודיות, זהו קו הרכבת הלא מקורה הפועל כל השנה הגבוה בהרי האלפים. באזור זה שיפועי המסילה מגיעים עד 70 פרומיל, דבר המעניק למסילת ברנינה גם את התואר של אחת ממסילות הרכבת הרגילות המשופעות בעולם.
המסילה מתפתלת לאורך מספר פניות פרסה חדות המגשרות על המדרונות התלולים, ובפוסקיאבו, לאחר פרידה של כ-20 ק"מ, היא שבה ונפגשת עם הכביש. מפוסקיאבו בגובה של 1,014 מטר, יורדת המסילה לאורך 17 ק"מ עד לטיראנו השוכנת בגובה של 429 מטר. המסילה חוצה את כיכר הבזיליקה בעיר ומסיימת את מסלולה בתחנת הרכבת המשותפת לה ולקוי חברת הרכבת האיטלקית שמסילותיה ברוחב תקני.
מסילת כור-ארוזה
המסילה מתחילה בתחנת הרכבת של כור, שם היא נפגשת עם מסילות ברוחב רגיל חברת הרכבת הלאומית. בדומה לחשמלית היא נוסעת דרך רחובות העיר וחוצה אותה מצפון לדרום. לאחר עצירה נוספת בתחומי כור ממשיכה הרכבת לכיוון מזרח. אף שחפירת מנהרה בה תעבור המסילה בתחומי העיר עמדה על הפרק בעבר, זו לא יצאה מעולם אל הפועל. בצידה המזרחי של כור עוזבת המסילה את עמק הריין ונכנסת לעמק שנפיג (Schanfigg). המסילה מטפסת בהתמדה לאורך העמק דרך מספר מנהרות וגשרים שהידוע שבהם הוא גשר לנגוויס (Langwieser Viadukt). אורכו 284 מטר והוא שוכן קילומטרים ספורים לפני ארוזה. משך הנסיעה לאורך הקו הוא כשעה והמהירות הממוצעת היא של כ-26 קמ"ש.
מנהרת ורנינה
מנהרת ורנינה מובילה לאורך 19,042 מטר מקלוסטרס בצידה צפון-מערבי אל זוש (Susch) בצידה הדרום-מזרחי. היא משמשת כקו המחבר בין צפון גאובינדן אל עמק אנגנדין במזרחו, ובעיקר כאמצעי פופולרי להובלת כלי רכב תוך עקיפת מעבר פליאלה (Flüelapass) שגובהו 2,382 מטר. מעבר זה חשוף בחורף למפולות שלגים כבדות.
גלאסייה אקספרס
הגלאסייה אקספרס (Glacier Express - "אקספרס הקרחונים") הוא ללא ספק קו הרכבת הידוע ביותר של הרכבת הרטית, והוא שונה מיתר קוויה בכך שהוא חורג מרחק רב מגבולותיו של קנטון גאובינדן. במסגרת קו רכבת זה פועלות מספר רכבות ספורות מדי יום היוצאות מסנט מוריץ או מדבוס לצרמט (Zermatt) ובחזרה. הרכבת עושה את הדרך בכשבע וחצי שעות, עובדה שהקנתה לה את תואר החיבה "הרכבת המהירה האיטית בעולם" ("The slowest fast train in the world"). אורכו של הקו הוא 291 ק"מ, ולאורכו 291 גשרים ו-91 מנהרות. הוא מגיע לשיא גובהו במעבר אובראלפ (Oberalp) ברום של 2,033 מטר. בשל מהירות הנסיעה, תכיפות הרכבות הנמוכה יחסית והעובדה שהוא מקשר בין אתרי נופש וסקי לאורכם של הרי האלפים בדרום שווייץ, מיועד השימוש בגליישר אקספרס בעיקר לתיירים, ומושם דגש ברכבות הפועלות במסגרת הקו על נוחות השירות ועל הפעלת קרונות פנורמה - קרונות נוסעים בעלי חלונות גדולים במיוחד.
תחילתו של השירות ב-1926 והוא הופעל על ידי הרכבת הרטית ועל ידי שתי חברות רכבת נוספות, בעונות הקיץ בלבד ומסנט מוריץ ועד בריג (Brig). רק ב-25 ביוני 1930 נפתחה מסילת הרכבת מבריג עד צרמט לתנועה, ומשך הנסיעה לאורך הקו כולו עמד אותה עת על 11 שעות. ב-1942 חושמל הקו למלוא אורכו, אך בשל מלחמת העולם השנייה הוא הופסק בין 1943 ל-1948. ב-26 ביוני 1982 ועם השלמת מנהרת הבסיס במעבר פורקה (Furka), החל הגליישר אקספרס לפעול בכל עונות השנה וזמן הנסיעה התקצר משמעותית.
ברנינה אקספרס
הברנינה אקספרס הוא קו רכבת ידוע נוסף המופעל על ידי הרכבת הרטית. השירות מקשר בין כור לטיראנו שבאיטליה, ומשך הנסיעה הוא כארבע ורבע שעות. הרכבות עושות שימוש במסילות דבוס-פיליסור, אלבולה וברנינה, וחולפות דרך 55 מנהרות ו-196 גשרים. בקיץ מופעל השירות גם בקטעים שבין דבוס וסנט-מוריץ לטיראנו. תנועת הרכבת מתואמת עם אוטובוס הממשיך מטיראנו ללוגאנו.
שירותי מטען והובלת כלי רכב
הרכבת הרטית מפעילה שירותי מטען מגוונים ממספר תחנות רכבת ונקודות העמסה ואחסון לאורך רשת מסילותיה. כ-15% מנפח המטען שמובילה החברה הם נפט ומוצריו המובלים לרוחבם של הרי האלפים, ובעיקר מבתי זקוק ברחבי איטליה לשווייץ. עצים מהווים 10% נוספים מנפח המטען שמובילה החברה. משאות אחרים מובלים במכולות, בקרונות משא שטוחים או בשיטת גל-נוע המיועדת למשאות מתגלגלים.
ענף רווחי במיוחד הוא ענף שינוע כלי הרכב, וזה פועל לאורך מסילת אלבולה עד עשר פעמים ביום בכל כיוון, אך בעיקר דרך מנהרת ורנינה, דרכה פועלות שתי רכבות בשעה בכל כיוון. חשיבותו של השירות היא רבה בעיקר בעונת החורף, עת התנועה בין כור ומרכז שווייץ לעמק האין מוגבלת בשל תנאי מזג האוויר.
סטטיסטיקה וציוד נייד
אלו נתוני הסעת נוסעים והובלת משא כל ידי הרכבת הרטית בין השנים 2003 ו-2007:
כוח האדם המועסק על ידי החברה ירד מ-1,479 עובדים ב-2003 וב-2003 ל-1,378 ב-2007 ומתוכנן להמשיך ולהצטמצם במהלך שנת 2008. 54.9% מכוח האדם מועסקים בבקרת התנועה, 21% בציוד הנייד, 18.7% בתחזוקה, והיתר בשירותים מרכזיים.
גילוי דעת (עלון שבת)
גילוי דעת הוא עלון שבת דתי-לאומי המופץ בבתי כנסת דתיים לאומיים ברחבי הארץ בשבתות. העלון החל לצאת מ-12 בפברואר 2010, בפרשת משפטים.
על העלון
העלון מופץ כמגזין כרומו מעוצב בכל שבוע בימי שישי ב-60,000 עותקים, לאלפי בתי כנסת בכל רחבי הארץ – ממטולה עד אילת, כולל יישובי יהודה ושומרון.
את העיתון ערך בתחילה נבו כץ שהוחלף ב-2016 על ידי אדם פז. שנה לאחר מכן פרש אדם מתפקיד העורך והחליפה אותו בתפקיד איילת שליסל, שפרשה ב-2019 לקראת התמודדותה בבחירות לכנסת ה-21 והוחלפה על ידי אורית מרק-אטינגר. בהמשך ערך את העלון צבי סוכות שפרש ב-2022 לרגל התמודדותו בבחירות לכנסת ה-25, ונכון ל-2023 עורך את העלון אלעד הומינר.
בעלון מופיעים פינות קבועות של עיתונאים, מאמרים של רבנים ואישי ציבור, ראיונות בלעדיים ומדורים לנשים, מדורים לחיילים, מדורים לפנויים, חידונים,הגיליון פונה למגוון הקהלים במגזר הדתי לאומי.
העלון מופק ומפורסם על ידי חברת הפרסום "פרסומי ישראל", שבבעלות איש העסקים ישראל גולדברג, ועל ידי "קרן אביה", עמותה ישראלית שעוסקת בתחומים שונים (בטיחות בדרכים, חינוך, רווחה ועוד). העמותה הוקמה לזכרו של אביה יהושע גולדברג, תלמיד ישיבת אלון מורה שנספה בתאונת דרכים.
באתר האינטרנט של העלון, ניתן לצפות ולהוריד את העלון.
אינדוס
אִינְדוֹס (מיוונית: Ἰνδός; באורדו ופנג'אבי: سندھ, סִנְדְהְ, מסנסקריט: सिन्धु, סִינְדְהוּ; בסינדהי: مھراڻ, מֵהְרָאן; בפשטו: اباسین, אַבָּאסִין) הוא הנהר הגדול בפקיסטן ואחד הגדולים באסיה. אורכו 3,200 ק"מ, שטח אגן הניקוז מעל 1,165,000 קמ"ר, וספיקתו הממוצעת 6,600 מטר מעוקב לשנייה. לפני חלוקתה של תת-היבשת ההודית למדינות הודו ופקיסטן ב-1947, האינדוס היה שני רק לגנגס מבחינת חשיבות תרבותית וכלכלית לאזור. הנהר הוא מקור שמה של הודו ("אינדיה"). תחילתו של הנהר בטיבט, והוא זורם מההימלאיה לכיוון צפון-מערב דרך קשמיר, ואז פונה דרומה כמעט לכל אורכה של פקיסטן. תרבות עמק האינדוס היא אחת מהתרבויות העירוניות הקדומות בעולם.
מסלול
מקורו הראשוני של האינדוס הוא בטיבט; הוא מתחיל בפגישתם של נהרות הסנגה (Sengge) והגאר (Gar), שמנקזים את רכסי נגאנגלונג קנגרי (Nganglong Kangri) וגאנגדיס שן (Gangdise Shan). האינדוס ממשיך בזרימתו צפון מערבה דרך גילגיט-בלטיסטן דרומית לרכס קאראקורם (Karakoram), ושם הוא מתחיל לפנות דרומה, ויוצא מהגבעות שבין פשאוור (Peshawar) ורוואלפינדי (Rawalpindi). בנקודה זו נבנה עליו סכר, שיוצר את מאגר טרבלה (Tarbela). שאר המסלול שלו לים הוא במישורי הפנג'אב והסינד, ושם הנהר נעשה איטי ורחב. הוא עובר על יד היידראבאד, ונשפך לים בדלתה גדולה מדרום-מזרח לקראצ'י.
פרטים נוספים
אינדוס הוא אחד מהנהרות בעולם שבהם מתרחש נחשול גאות — שבמהלכו הגאות יוצרת נחשול מים הנע במעלה הנהר כנגד כיוון הזרם. אינדוס הוא גם ה"נהר האקזוטי" (נהר שעובר בעיקר בארץ שהוא לא מקבל ממנה מים) הגדול בעולם, מבחינת ספיקה.
היסטוריה וארכאולוגיה
תרבות עמק האינדוס היא אחד מהתרבויות העירוניות הקדומות בעולם. שמה באה מהמילה הסנסקריטית לנהר, "סינדהו", ממנה נפלה האות "ס" כשהמילה עברה לפרסית. מכאן הפרסים קראו לארץ הקרובה לנהר "הינדוס", והיוונים השמיטו את האות "ה", וקראו לארץ "אינדוס". שם זה ניתן לכל תת-היבשת על ידי הרומאים, וכך הגיעו לשם "אינדיה" בשפות המערביות. "הודו" העברית נמצאת בתנ"ך (לדוגמה, "מהודו ועד כוש", מגילת אסתר א א), וגם היא מגיעה מהפרסית.
בעלי חיים
בנהר האינדוס חי נהרתן האינדוס, שבעבר היה נפוץ גם ביובליו של האינדוס ואולי גם בקצוות הצפון-מערביים של המחוז ההודי פנג'אב.
רינתיה
רינתיה (רִנַּתְיָה) הוא מושב שנמצא בין אלעד לבין יהוד (על יד כביש 40).
המושב
השם רינתיה שפירושו שירת ה' הוא שינוי קל משמו של הכפר הערבי רַנַתִיה שהיה קיים במקום ונכבש במלחמת העצמאות במבצע דני.
המושב נוסד בשנת 1949 על ידי עולים ממרוקו. באוגוסט 1950 התגוררו בבתי הכפר הנטוש 57 משפחות. בינואר 1953 החליטה הממשלה על הקמת 140 יחידות דיור במושב. בשנת 1954 היה המושב בין 34 מושבי עולים שהגיעו לביסוס והתקבלו לתנועת המושבים. בשנת 1997 התווספה הרחבה בתוך המושב של 72 יחידות דיור. במושב 72 משקים חקלאיים.
במושב רחבה גדולה ובה אנדרטת זיכרון לחיילי צה"ל בני המקום שנפלו במערכות ישראל. ילדי היישוב מתחנכים בבתי הספר שבישובים הסמוכים (שוהם, יהוד, בני עטרות). רוב התושבים מתפרנסים במקצועות חופשיים. לכבוד יובל החמישים למושב רינתיה הובא לדפוס ספר המגולל את סיפור העלייה והבניה של המושב.
אליעזר זאב רוזנבוים (נדבורנה)
רבי אליעזר זאב רוזנבוים (נולד בו' באב ה'תשי"ח, 23 ביולי 1958) הוא האדמו"ר מנדבורנה בבני-ברק.
ביוגרפיה
בשנת ה'תשל"ט התחתן בארצות הברית עם שרה רבקה, בת הרב אהרן צבי וויצנער ששימש כרבה של העיר פשעמישל בגאליציה לפני מלחמת העולם השנייה. תקופה קצרה לאחר נישואיו חזר לישראל.
בשנת ה'תשנ"ב במהלך טקסי חנוכת הבית למרכז חסידי נדבורנה, הוכתר לרב הקהילה.
בז' באדר ה'תשע"ב נפטר אביו, ובמהלך הלווייתו הוכתר למלא את מקומו לפי צוואת האב. שלושה מאחיו מונו לאדמו"רים בירושלים, ביתר עילית ואלעד.
הנהגותיו
הוא משמש כבעל קורא בקביעות כמנהג אבותיו. הוא משמש כבעל תפילה בתפילות הימים הנוראים ובמנחה בערב שבת בלבד.
דברי תורתו יוצאים לאור על ידי מערכת "נדברה נא" ומערכת "אמרי קודש".
החסידות בהנהגתו
החסידות בהנהגתו מונה כמה מאות משפחות, חלקן בקריית נדבורנה בבני ברק. קהילות נוספות בהנהגתו קיימות בירושלים, ביתר עילית, אלעד, קריית גת.
המוסדות בבני ברק כוללים: גני ילדים, ומעונות יום, תלמוד תורה "תכלת מרדכי", מתיבתא לצעירים "תכלת מרדכי", ישיבה גדולה "מאמר מרדכי", ישיבה גבוהה "קדושת מרדכי", רשת כוללים, מקווה טהרה וארגוני חסד. מרבית המוסדות נקראים על שם זקנו רבי מרדכי מנדבורנה.
שיילה ואן דאם
שיילה ואן דאם (באנגלית: Sheila van Damm; 17 בינואר 1922 – 23 באוגוסט 1987) הייתה נהגת מרוצים ואשת תיאטרון יהודייה-בריטית. התחרתה במרוצי ראלי בשנות ה-50, והייתה הבעלים של תיאטרון ווינדמיל בלונדון. החלה את קריירת הנהיגה התחרותית שלה ב-1950, וזכתה ב-Coupe des Dames ("גביע הנשים"), הפרס הראשון לנשים, בראלי האלפים ב-1953. בשנה שלאחר מכן זכתה באליפות אירופה לנשים, וב-1955, בגביע הנשים בראלי מונטה קרלו.
ביוגרפיה
נולדה בפדינגטון, מערב לונדון, לאמרגן ויויאן ואן דאם ואשתו, נטלי ליונס. כבת למשפחה יהודית זכתה לילדות לא שגרתית: אביה, שהיה חובב מכוניות ועבד כמכונאי בקלימנט-טלבו בראשית ימי הרכב, עודד אותה ללמוד נהיגה, הרבה מתחת לגיל החוקי, ובמסעה הראשון עמו נהגה מלונדון לברייטון. במלחמת העולם השנייה עברה הכשרה קונבנציונלית יותר כנהגת בחיל העזר האווירי לנשים (WAAF).
קריירת מרוצים
בעת שירותה ב-WAAF, התנסתה באירוע הספורט המוטורי הראשון שלה עם אחותה היחידה נונה כנווטת, כפעלול קידום מכירות של תיאטרון ווינדמיל שאביה ניהל. עם הכיתוב "נערת ווינדמיל" על דופן הרכב מתוצרת סאנבים-טלבו הן סיימו במקום השלישי במקצה הנשים של ראלי MCC-Daily Express. בעקבות ההצלחה, הוזמנה לייצג רשמית את קבוצת רוטס על הילמן מינקס בראלי מונטה קרלו ב-1951. ההצלחה הגדולה הראשונה שלה הייתה פרס הנשים בראלי MCC ב-1952 כשהיא נוהגת בסאנבים-טלבו. בראלי של מונטה קרלו, ב-1953, קבעה שיא מהירות של מכוניות בקטגוריית 2–3 ליטר, על אף תקרים רבים במהלכו. היא נהגה באב הטיפוס של מכונית הספורט סאנבים אלפין במהירות ממוצעת של 190 קמ"ש בג'אבק  שבבלגיה. בראלי האלפים של 1953, היא והנהגת-שותפה אן הול זכו בגביע הנשים ובגביע האלפיני המוענק על סיום המסלול ללא פסילה תוך עמידה בזמני היעד. היא זכתה בגביע נשים נוסף בראלי טוליפ  של הולנד בשנת 1954, כולל ניצחון מוחלט במרוץ של 10 הקפות של מסלול זנדוורט. פרס הנשים בראלי הוויקינגים בנורווגיה השלים את זכייתה באליפות אירופה לנשים לשנת 1954 עבור ואן דאם והול – ניצחון עליו חזרו גם ב-1955 בדגם סאנבים אלפין סימן 3. ב-1954 זכתה גם בפרס הקבוצתי בראלי מונטה קרלו ביחד עם לזלי ג'והנסון  וסטירלינג מוס. ואן דאם זכתה בפרס הקבוצתי גם ב-1955. ראלי מונטה קרלו ב-1956 היה האחרון שלה עם קבוצת רוטס. באותה שנה הייתה שותפה לפיטר הארפר  בסאנבים רפייר  במרוץ מילה מילייה, וזכתה בקטגוריה שלהם במהירות של 106.81 קמ"ש.
ב-1957 השתתפה פעם נוספת במילה מילייה, שוב בסאנבים רפייר, הפעם בשיתוף דייוויד האמפרי, אך הם לא סיימו את המרוץ לאחר שאיבדו שליטה על הרכב כשעברו על קווי חשמלית ופגעו בחלון ראווה. היה זה המרוץ האחרון בו השתתפה. לאחר פרישתה ממרוצים, הפכה לנשיאת מועדון "דוגהאוס" לנשות ספורט מוטורי, ולנשיאת מועדון המכוניות הרשומות של סאנבים-טלבו אלפין.
תיאטרון
ואן דאם עבדה עם אביה בתיאטרון ווינדמיל משנות העשרה שלה. הוא הוריש לה את התיאטרון עם מותו ב-1960. אך לתיאטרון, שנוסד ב-1932 והתמחה בהצגת תמונות חיות היה פחות ופחות ביקוש עם התפתחות עולם הקולנוע, והוא נסגר ב-1964. עם זאת, בשנת 1965 ערכה ואן דאם סבב הופעות בתיאטראות הטיבולי בסידני ובמלבורן, עם המופע שלה, "The Windmill Revue". במופע הופיעו מספר אמנים לשעבר של תיאטרון ווינדמיל. ואן דאם פרשה עם אחותה לחווה הקטנה שלהם בפולבורו. היא נפטרה בלונדון ב-23 באוגוסט 1987. ואן דאם הונצחה ביד לאיש הספורט היהודי.
טיקטין
טיקטין (בפולנית: Tykocin, מבוטא: "טיקוצ'ין"; ברוסית: Тыкоцин; בגרמנית: Tykotzin) היא עיירה עתיקה וקטנה בצפון-מזרח פולין, היושבת על נהר נַרֶב. העיירה, בת כ-1,900 תושבים (2006), היא אחת מן הערים העתיקות ביותר בחבל פודלסקיה (Podlaskie). השם "טיקוצ'ין" נזכר לראשונה במאה ה-11. העיר זכתה לזכויות עיר ב-1425, איבדה אותן ב-1950 וזכתה בהן שוב ב-1993. בעבר השתייכה העיר לחבל ביאליסטוק (Białystok). בעיר בית קברות יהודי מהעתיקים ביותר בפולין. בטיקטין קיים חוק שימור העיירה כעיירה יהודית.
הקהילה היהודית בטיקטין
ראשית היישוב היהודי בטיקטין במחצית המאה ה-16, אך כבר קודם לכן התיישבו בה יהודים. עם הגבלת היהודים לתחום המושב גדלה הקהילה והייתה לקהילה חשובה ומרכזית ביהדות פולין, עובדה שהביאה לכך שוועד ארבע ארצות התכנס בטיקטין כמה פעמים.
בית הכנסת הגדול בטיקטין מפואר במיוחד, ומעוטר באיורים של חיות ובכתובים מהתנ"ך ומהתפילה. בית הכנסת שרד בשואה, כששימש תחת הכיבוש הנאצי כמחסן נשק. כיום משמש המבנה למוזיאון יהדות, שבו מוצגים תשמישי קדושה: תפילין, טלית, מגילת אסתר ועיטורי ספר תורה. בית הכנסת הקטן שימש כבית המדרש, כבית הספר וכמקום התפילה היומיומי של יהדות טיקטין.
ערב השואה, היו 2,500 יהודי טיקטין, רוב בקרב האוכלוסייה המקומית הכללית. פנקס הקהילה בטיקטין הוצא לאור בשני כרכים על ידי האקדמיה הישראלית למדעים.
השמדת הקהילה בשואה
בראשית המלחמה לא היו פגיעות בנפש בקרב היישוב היהודי בעיירה; הצבא הגרמני עבר אמנם בעיירה, כלא את התושבים בכנסייה ובזז את רכושם, אך כעבור זמן קצר נמסר האזור כולו לרוסים במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בעקבות מבצע ברברוסה נכבש האזור בשנית. ב-16 באוגוסט 1941 הופיעו בעיר חיילים גרמנים, אשר בתחילה, במטרה להוליך שולל את תושבי העיר, עברו מבית לבית, ביקשו סליחה על ההפרעה והוציאו צו להחזרת רכוש שנבזז. החיילים אסרו על היהודים לעזוב את העיר. ביער לופוחובה הסמוך נחפרו שלושה בורות, מהם שני בורות ענק. הגרמנים הכריזו על כינוס היהודים בכיכר השוק, ומשפחות הקהילה התייצבו עם מיטלטליהם כנכונים לדרכם.
בבוקר ה-25 באוגוסט הופיעו אנשי הגסטאפו מצוידים במשאיות ענק. הם ערכו סלקציה – הגברים לצד אחד, והנשים, הילדים והזקנים לצד שני. הגברים סודרו בסדר מהגבוה לנמוך, והחלו לצעוד אל מותם. לבסוף הגיעו היהודים לכפר זבד (שבפולין) ושם נכלאו בבית הספר מקומי, ונאמר להם כי הם עומדים ללכת לגטו בקרבת מקום. מדי עשר דקות הגיעה למקום משאית שעליה הועמסו כ-70 יהודים, אשר הוסעו ליער לופוחובה, והושלכו לתוך הבור. מכונת ירייה אשר עמדה מעל לבור טבחה בהם. באותו יום נטבחו בצורה זו למעלה מ-1,400 מיהודי טיקטין. בלילה כוסו הבורות בידי הפולנים המקומיים בהשגחת הגרמנים, שסיפרו להם כי מונחות שם גופותיהם של חללי מלחמה המובאות לקבורה.
למחרת עברו הגרמנים מבית לבית, הוציאו את כל הנשים, הזקנים והחולים שלא התייצבו ביום הראשון וריכזו אותם בכיכר השוק, למעלה מ-700 נפש. הגרמנים העמיסו אותם על משאיות והובילו גם אותם ליער לופוחובה, שם הושלכו אל תוך הבור השני ומכונות הירייה פתחו באש. לאחר מכן כיסו הפולנים את הבור השני. בשעה שתיים ב-26 באוגוסט סיימו הנאצים את מלאכתם, וקהילת טיקטין עתיקת היומין הושמדה.
אלה שהצליחו להימלט לנפשם נתפסו לאחר מכן והובלו לבור השלישי. רק מעטים מן הקהילה הגדולה של טיקטין נותרו בחיים.
גשר מפל ויקטוריה
גשר מפל ויקטוריה הוא גשר הנמצא במורד נהר זמבזי, בקרבת מפל ויקטוריה. הגשר מקשר בין זימבבואה וזמביה.
הגשר בנוי מפלדה ואורכו. הקשת הראשית בגשר משתרעת על אורך של וגובהה. היא נושאת כביש, רכבת ודרך. הגשר הוא דרך הרכבת היחידה המקשרת בין זמביה לזימבבואה, ואחת מבין שלוש הדרכים המקשרות בין שתי המדינות.
היסטוריה
הגשר היה פרי יוזמה של ססיל רודס והיווה חלק מתוכנית מסילת הרכבת קהיר-קייפטאון שלא הושלמה מעולם. מפל ויקטוריה היה אחת האטרקציות שתוכננו עבור תיירים שיחצו ברכבת את היבשת. הגשר תוכנן על ידי ג'ורג' אנדרו הובסון, אחד מיועציו של סר דאגלס פוקס, בסיוע חישובי מאמצים של ראלף פרימן, לימים המעצב של גשר נמל סידני. הגשר נחנך בשנת 1905, לאחר בנייה שנמשכה 14 חודשים בלבד.
הגשר נבנה מראש באנגליה על ידי חברת Cleveland Bridge & Engineering Company והועבר בספינה לעיר הנמל ביירה ומשם ברכבת שנבנתה אל מפל ויקטוריה.
הגשר נפתח רשמית בידי הפרופסור סר ג'ורג' דרווין, בנו של צ'ארלס דרווין, ב-12 בספטמבר 1905. הגשר נחשב לציון דרך היסטורי בתחום ההנדסה האזרחית.
בנוסף לשימוש הגשר למעבר רכבות, הוא משמש כיום כאתר לקפיצת באנג'י מגובה 111 מטרים.
הפיגוע בקפה הלל
הפיגוע בקפה הלל הוא פיגוע התאבדות שאירע ב-9 בספטמבר 2003, בשעה 23:15, ב"קפה הלל" ברחוב עמק רפאים שבמושבה הגרמנית בירושלים, שבו רצח טרוריסט פלסטיני איש החמאס שבעה ישראלים ופצע 57.
שעות אחדות קודם לכן בוצע פיגוע התאבדות בסמוך למחנה צריפין.
ביולי 2004 נעצרה חוליית טרור מהעיירה בית ליקיא שהייתה מעורבת בהוצאה ובתכנון של פיגועים רבים ובהם הפיגוע בקפה הלל. חקירת חברי החוליה הביאה ללכידת התארגנות נוספת של תושבי מזרח ירושלים שסייעה למחבל המתאבד, בהם: אחמוד מחמד עלי עביד, נאאל סלאמה מחמוד עביד, עבד עזיז מחמד מוסא עמרו, צלאח צובחי דאוד מוסא ופאיז מצטפא עודה מחו. עבד עמרו נדון למאסר עולם, אך שוחרר ב-18 באוקטובר 2011, במסגרת ההסכם לשחרור גלעד שליט.
השיר "מה תבקשי" של הראל מויאל נכתב לזכרה של נאווה אפלבאום ואביה דוד שנהרגו בפיגוע בקפה הלל בירושליים בערב שלפני חתונתה של נאווה ... בחיר ליבה שם את הטבעת בקבר במקום לענוד אותה על ידה.
ב-14 במרץ 2010 לכדה ישראל את מאהר עודה, שעמד בראש מפקדת חמאס ברמאללה, והוציא לפועל את שני הפיגועים הללו ופיגועים נוספים.
ב-2018 יצרה סיון קידרון סרט "חסד" לזכרם של דוד אפלבום ובתו נאוה כחלק ממיזם "פנים. יום. הזיכרון".
קרליה (רפובליקה)
היסטוריה
השטח היה בידיים רוסיות כבר בשלב מוקדם בהיסטוריה, כחלק של רפובליקת נובגורוד. מהמאה ה-13 והלאה חלקים שונים של קרליה צורפו לשוודיה תחת השם קרליה השוודית. במאה ה-18 רוסיה כבשה את השטח.
בשנת 1923 הפכה קרליה לרפובליקה הסובייטית הסוציאלית האוטונומית של קרליה, ובשנת 1940 לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקרלו-פינית עם צירוף הרפובליקה הדמוקרטית הפינית בזמן מלחמת החורף. בהתאם לכך עד לשנת 1956 קרליה הייתה רפובליקה סובייטית שהיא חלק של ברית המועצות.
בשנת 1956 המעמד שונה לרפובליקה הסובייטית הסוציאלית האוטונומית של קרליה כחלק של הרפובליקה הרוסית הסובייטית. במהלך המלחמה כבשה פינלנד חלקים מקרליה אך השטחים חזרו לידיים רוסיות בשנת 1944. הרפובליקה הקרלית הוכרזה כרפובליקה ב-13 בנובמבר 1991 כחלק של תהליך התפרקות ברית המועצות וכינון רוסיה. באותה תקופה הוקמה גם האספה המחוקקת של קרליה שכוללת 35 צירים.
גאוגרפיה
רפובליקת קרליה היא החלק הרוסי של חבל הארץ קרליה. רפובליקה זו נמצאת בצפון רוסיה, על הגבול עם פינלנד, ליד הים הבלטי והים הלבן. כ־85 אחוזים משטח הרפובליקה הוא יער ותעשיית העץ ברפובליקה זו היא משגשגת מאוד. הרפובליקה גובלת בתחום רוסיה במחוז לנינגרד, מחוז ארכנגלסק ומחוז וולוגדה.
אוצרות טבע:
דמוגרפיה
יש לציין שהחלק של אוכלוסייה קרלית באוכלוסיית האזור קטן בהתמדה. בתחילת המאה ה-20 הם היו כ-20% מאוכלוסיית האזור וכ-10% בשנת 2002. בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין של שנת 2010, זה ירד לכ-7.5%.
שלמה הלל'ס
שלמה הִלֶלְ'ס (נכתב גם: הללס; י"ד באדר תרל"ג, 13 במרץ 1873, פודוליה, רוסיה (אוקראינה) – י"ד בחשוון תשי"ד, 23 באוקטובר 1953, תל אביב) היה סופר עברי, סופר ילדים, מורה, עורך ומחזאי, מחנך ומנהל בתי ספר.
ביוגרפיה
שלמה הללס נולד למשפחה של בעלי מלאכה בעיירה בָּאר (Бар) בפלך פודוליה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (בתחום המושב), וכשהיה בן 6 עבר עם אביו אל העיר סורוקי שבפלך בסרביה. למד בחדר וגם רכש השכלה כללית ממורים פרטיים. עוד לפני שהוסמך כמורה כבר לימד בחדר מתוקן. לאחר שנבחן והוסמך להוראה, בשנת 1901, לימד וניהל בית ספר עברי בעיר מרקולשט. בן 18 נשא לאשה את ציפורה לבית ברומברג. ב-1903 זכה במקום השלישי בתחרות הספרותית הראשונה בתולדות הספרות העברית, שארגן עיתון "הצופה", עם סיפורו "החיים נגד החיים".
לאחר שנסתיימה מלחמת העולם הראשונה הקים וניהל את לשכת ההגירה של יהודי אוקראינה, ואת בתי הספר שהקים "הג'וינט", ואחר כך גם היה המפקח על רשת בתי הספר "תרבות". בשנת 1923 ייסד וערך את השבועון היידי "דער היימלאָזער יִיד" ('היהודי חסר המולדת"').
בשנת 1925 עלה הלל'ס לארץ ישראל, השתקע במקוה ישראל, והיה מורה שם יותר מעשר שנים. בשנת 1935, שנה לאחר מותו של חיים נחמן ביאליק, התמנה הלל'ס למנהל הראשון של בית ביאליק.
בשנת 1939 יצא שלמה הלל'ס בשליחות חינוכית לארצות הברית, ושב משם רק לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946. בהיותו באמריקה כתב ערך והוציא לאור פרסומים שונים בתחום החינוך והספרות העברית. עם שובו ארצה היה פעיל באגודת הסופרים ובארגונים ציבוריים נוספים.
ב-1952 זכה בפרס קוגל לספרות מטעם עיריית חולון, שחולק אותה שנה לראשונה.
הלל'ס נפטר בשנת 1953, בגיל 80, ונקבר בנחלת יצחק, תל אביב-יפו. באותה שנה גם יצאו לאור כתביו המקובצים, בשישה כרכים.
ספרו החשוב ביותר של הלל'ס הוא הרומן "הר הכרמים", המספר על כפריים יהודים בבסרביה, מעין אידיליה רחבה של איכרות יהודית. הספר יצא לראשונה בשנת 1931, בשנת 1951 יצאה מהדורה מתוקנת, ואת עיקר פרסומו קיבל הספר בהוצאה המחודשת בסדרה ספריה לעם של הוצאת עם עובד, בשנת 1976.
מספריו
כתביו המקובצים בשם "כתבים", בשישה כרכים, יצאו לאור בין השנים 1950 ל-1953.
סן סלבדור דה חוחוי
סן סלבדור דה חוחוי, ובקיצור חוחוי (בספרדית: San Salvador de Jujuy) היא בירת פרובינציית חוחוי, הממוקמת בצפון־מערב ארגנטינה. בעיר יש (נכון לשנת 2018) מעל 321 אלף תושבים.
מידע על העיר
העיר שוכנת על כביש מספר 9, בין הערים לה קיאקה (289 ק"מ) וסלטה (120 ק"מ). העיר ממוקמת כ-1,500 ק"מ מהבירה בואנוס איירס. בקרבת העיר ישנם אתרי תיירות כגון העיירות הילידיות אומוואקה וטילקארה. העיר קרובה להרי האנדים, ושוכנת קרוב למפגש הנהרות ריו קסיבי קסיבי וריו גראנדה דה חוחוי. העיר שוכנת בגובה 1,238 מטר מעל פני הים. האקלים הוא לח בקיץ, קר ויבש בחורף. משרע הטמפרטורות בין היום והלילה בעיר רחב במיוחד.
כלכלה ותרבות
העיר היא בירת התרבות והכלכלה של מחוז חוחוי. בעיר יש מרכז קולוניאלי יפהפה, קתדרלות, וקרנבל צבעוני של בני האנדים אחת לשנה. האוכלוסייה בעיר זו היא יותר ילידית מכל מקום אחר בארגנטינה. האוכלוסיות והתרבויות המרכזיות בעיר הן של בני קצ'ואה, איימרה וצ'יריגואנו.
תחבורה
שדה התעופה הבינלאומי גוברנדור אוראסיו גוסמאן, נמצא 33 ק"מ דרומית לעיר, ויוצאות ממנו טיסות קבועות לבואנוס איירס.
ספורט
בעיר זו משחקת קבוצת הכדורגל חימנסיה חוחוי, באצטדיון 23 באוגוסט.
טג'יקית
טג'יקית (тоҷикӣ או تاجیکی) היא שפה המהווה את אחד מניבי השפה הפרסית המודרניים. מספר דוברי השפה הוערך בשנת 1991 ב-4,457,500, ורובם מתגוררים בטג'יקיסטן בה היא השפה הרשמית, באוזבקיסטן וברוסיה.
טג'יקית נחלקת בתורה לארבע קבוצות ניבים משניים עיקריים - צפונית, מרכזית, דרומית ודרום-מזרחית. השפה התקנית מבוססת על הניב המדובר בצפון-מערב המדינה, סמוך לסמרקנד שבאוזבקיסטן, ועל-כן הוא מושפע במידה רבה יחסית מאוזבקית. בוכרית, שפתם של יהודי בוכרה, הוא ניב טג'יקי צפוני, המדובר בפי כ-110,000 איש בעיקר בישראל ובארצות הברית.
טג'יקית נכתבת כיום באלפבית קירילי מותאם. החל ב-1928 ועד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 היא נכתבה באלפבית לטיני, ועד שנות ה-20 באלפבית ערבי המותאם לפרסית. באלפבית הטג'יקי 35 אותיות (4 אותיות בוטלו בשנת 1998), והוא כולל שש אותיות ייחודיות: Ғ (ר'), Ӣ (אִיְ), Қ (ק), Ӯ (ɵ), Ҳ (ה), ו-Ҷ (ג'). אותיות קיריליות אחרות נמצאות בשימוש רק במילים שאולות.
מי מפחד מהחושך?
מי מפחד מהחושך? (באנגלית: ?Are You Afraid of the Dark) היא סדרת אימה/פנטזיה לילדים שהופקה לטלוויזיה בשיתוף-פעולה אמריקאי-קנדי. החלק הראשון של הסדרה הופק בשנים 1992–1996 והחלק השני של הסדרה הופק בשנים 1999–2000. בשנת 2019 יצאה מיני סדרה של "מי מפחד מהחושך?" בת שלושה פרקים.
בישראל הסדרה שודרה בתחילה בשנות התשעים בערוץ הראשון ובהמשך בערוץ הילדים.
מי מפחד מהחושך?
עלילת הסדרה מתמקדת בקבוצת בני נוער אשר מכנה את עצמה "The Midnight Society". החבורה נוהגת להיפגש מדי שבוע במקום סודי ביער בו כל אחד מהנערים נוהג במהלך קומזיץ לספר לשאר חברי הקבוצה סיפורי לילה מפחידים. הסיפורים השונים אותם מספרים חברי הקבוצה מוצגים בפני הצופים.
עלילת הסיפורים מתמקדת לרוב בבני נוער ועוסקת בדרך כלל במגוון של תופעות על טבעיות כגון רוחות רפאים, גובלינים, קסמים, דרקונים, בתים רדופי רוחות, חייזרים, מכשפות וכדומה.
מי מפחד מהחושך? - 2019
העלילה מתמקדת בילדה חדשה שהגיע לבית ספר חדש באורגון. היא מצטרפת לקבוצת בני נוער אשר מכנה את עצמה 'TMS'. הקבוצה מתמקדת בסיפורים מפחידים שבני הנוער מספרים. הילדה החדשה מתחילה לספר סיפור ועד במהרה חברי הקבוצה מבינים כי הסיפור מתגשם. לסדרה יש עוד 2 עונות,עונות 2 ו3 כשכל עונה מדברת על משהו אחר אך עדיין על קבוצה של ילדים מספרים סיפורים מפחידים
דיאמונד בול
הנבחרות הלאומיות המשתתפות בדיאמונד בול הן הנבחרת מהמדינה המארחת של הטורניר, הנבחרת מהמדינה המארחת של האולימפיאדה באותה שנה, זוכת אליפות העולם וזוכות האליפויות היבשתיות השונות. נבחרת הגברים של ארצות הברית אינה משתתפת בטורניר במקרה שהיא אלופת אמריקה, ועל כן סגניתה במקרה כזה משתתפת בטורניר. נבחרת הנשים של ארצות הברית לא השתתפה בטורניר ב-2004 על אף שהייתה אלופת העולם ב-2002, אך שיחקה בטורניר של 2008.
בטורניר האחרון שנערך ב-2008, אלופת העולם ספרד לא השתתפה ובמקומה שיחקה מחזיקת הדיאמונד בול ב-2004, נבחרת סרביה.
מיוליקה
מיוליקה (באיטלקית: Maiolica) הוא שם כללי לכלי קרמיקה המתאפיינים בשכבת גלזורה לבנה, אטומה, על בסיס בדיל, ועליה ציורים בצבעים שונים. כלים אלה רווחו באיטליה בתקופת הרנסאנס. מקור השם, ככל הנראה, בשמו של האי מיורקה. באי זה היה הנמל ממנו יצאו לאיטליה, במאה ה-13, כלים בסגנון אשר זכו לפופולריות רבה. הקרמיקה המורית אומצה על ידי האמנים האיטלקים, אשר הכניסו בסגנון שלה שינויים והפכוה למוצר יצוא מבוקש בכל רחבי אירופה. השם הנוסף, majolica, מקורו באנגליה. שם, במאה ה-17, נוספה לא-ב האנגלי האות J, והשם הפך מ-maiolica ל-majolica.
היסטוריה והתפתחות
האדם הקדמון עסק בקדרות כאחת מהאומנויות הראשונות. חומר הגלם, החימר, היה מצוי בשפע בסביבה הקרובה והוא ייצר כלים לשימוש יום - יומי, וגם פריטי פולחן, ששרידיהם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות במקומות שונים בעולם. הפריט העתיק ביותר עשוי חימר נקרא ונוס מדולני וייסטוניצה והתגלה ביישוב פרהיסטורי קטן, ליד ברנו, בצ'כיה.זו צלמית אשה שתוארכה ל-28000 שנה לפני הספירה. בראשית העבודה עם חימר, הכלים יובשו בשמש והיו מתפרקים במגע עם מים. בשלב מתקדם יותר בהיסטוריה האנושית, הפריטים עברו שרפה, אשר גרמה לשינוי כימי בלתי הפיך, בו החימר הפך לחרס. בעקבות שינוי זה, הכלים כבר לא התפרקו במגע עם מים, אך לא ניתן היה לאחסן בהם נוזלים, בגלל נקבוביותם. הפתרון הומצא במאה ה-6, על ידי עמי ערב, שם גילו שתחמוצות של מתכות מסוימות, מומסות במים, נספגות היטב בחרס בשלב ה, ואחרי שרפה נוספת הכלי הפך לאטום לנוזלים. במאה ה-8, האשורים פיתחו טכניקה לייצור פריטים בציפוי לבן ומעליהם עיטור צבעוני. משם הידע עבר לפרס ומצרים והיה בשימוש נרחב במאה ה-9 באגן הים התיכון. כלי קרמיקה צופו בגלזורה לבנה, על בסיס בדיל ועופרת, ונוצרו פני שטח קשים וחלקים, דומים ל המבוקשת. כאשר המורים נעו מערבה, תוך כיבוש צפון אפריקה, ספרד וסיציליה, הביאו איתם את הטכניקה של ציור על גלזורה לבנה. פריטים כאלה יוצאו לאיטליה, שם קיבלו את השם מיוליקה, לפי נמל המוצא.
גלגול ראשון
במאה ה-13 קמו באיטליה מרכזים של יצור מיוליקה בפירנצה, פיזה ואורבייטו. . בערים אלו היו נמלים, בהם פורקו מטעני הקרמיקה המורית שהובאו מספרד והשפיעו על אמני המקום. תהליך יצור המיוליקה כלל מספר שלבים, בדומה לטכניקה שהובאה על ידי המורים: יצירת גוף החימר, שרפה לקבלת שלב הביסקוויט, טבילה באמבט של תמיסת עופרת ובדיל, צביעה במכחול בתחמוצות של מתכות, שרפה חוזרת. האזכור הראשון של שימוש בטכניקה זו באיטליה הוא משנת 1330.
באורבייטו יוצרו פריטי קרמיקה בצבעי חום וירוק, אשר היו מוערכים ביותר ונסחרו בכל מזרח הים התיכון. במאות ה-14 וה-15, פרטי מיוליקה איטלקיים עוטרו בדוגמאות גיאומטריות, כמסורת הפריטים המורים, שהיוו השראה, ואלה היו בעיקר מוצרים לשימוש יום-יומי. לקראת סוף המאה ה-15 האמנים התחילו לצייר דמויות על צלחות וקערות, כהקדשת אוהבים. צלחות גדולות מאד, מצוירות, יוצרו לציון הישג אישי, או לכבוד אישיות חשובה. יצור מיוליקה דרש שימוש בבדיל, אשר היה יקר מאוד בתקופת הרנסאנס, ולכן רק משפחות עשירות יכלו לרכוש פריטי קרמיקה אלה. משפחת מדיצ'י, העשירה מאד, הקימה בית יוצר משלה בווילה מדיצ'י בקפאג'ולו. במאה ה-16 התפתחה מיוליקה אשר צרפה בין אמנותי לשימושי, במערכות כלי שולחן,עם סמלי האצולה של השפחה, וכללו צלחות אישיות. עד אז, אפילו במשפחות עשירות, האוכל הוגש לשולחן בקערות עץ גדולות, משותפות לכל הסועדים. המרכזים שהתמחו ביצור כלים אלה היו ב, ו
בקאסטלי יצרו קרמיקת מיוליקה מוערכת כבר בראשית המאה ה-15. בסוף המאה ה-15, לוקה דלה רוביה העלה את יצור המיוליקה לדרגת אמנות שווה לדרגת הציור והפיסול.
כאשר הביקוש עלה, אומצה שיטת ציור בעזרת ניקוב שבלונות ופיזור אבק פחם, וכך הציור עבר לכלי המתהווה תוך קיצור זמן העבודה. שיטה זו, הנקראת spolvere (איבוק, ניעור), איפשרה גם לקדרים פחות מוכשרים להוציא יצירות נאות מתחת ידם, תוך שימוש בשבלונה שנוצרה על ידי ציירים מפורסמים. במאה ה-15, אמני מיוליקה איטלקים עברו לעבוד בהולנד, ופיתחו שם את הקרמיקה הכחולה של דלפט, גם היא בעלת גלזורה לבנה של בדיל. במאה ה-16, אמן מיוליקה איטלקי מהעיר פיזה, פרסיסקו פיזנו, הקים בית יוצר בסביליה, והוביל את יצור אריחי האזולחוס בטכניקה של מיוליקה. כלי מיוליקה מאיטליה הגיעו לרחבי אירופה, ועבורם נוצר השם "", על שם העיר פאיינזה. בהתאם לביקוש, גם בתי יוצר באזורים אחרים באירופה החלו לייצר פריטי פאיינס, מחימר בהיר מאד, אשר חסך את השימוש בגלזורת הבדיל.