cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עקעק
העקעקים בולטים במראם השחור, בטנם הלבנה ונוצות כנפיהם הירוקות-תכולות. הם בעלי זנב ארוך וגדול והם מצויים הרבה על הקרקע. כמו שאר בני המשפחה הם אוכלי כל הניזונים מיצורים קטנים וגם מאגוזים וזרעים. הם עופות אמיצים שאינם פוחדים מהאדם וידוע שעלולים לחטוף חפצים נוצצים.
העקעק האוסטרלי מסוגל לזהות את פניהם של 30 איש ולזכור אותם שנים. בשנת 2019 החלה מדענית אוסטרלית לחקור עופות אלה והרכיבה על כמה מהם התקני מעקב. בשילוב של התנהגות חברתית ויכולת קוגניטיבית פיצחו עקעקים אחרים את מנגנון הסגירה של ההתקנים והסירו אותם.
ניו ג'רזי
ניו ג'רזי (באנגלית: New Jersey) היא מדינה בארצות הברית. המדינה, השוכנת בחוף המזרחי, היא אחת המדינות הקטנות בשטחן באיחוד והצפופה במדינות ארצות הברית. היא קרויה על שם האי ג'רזי שבאיי התעלה. ניו ג'רזי היא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות, אשר מרדו בשלטון הבריטי במהפכה האמריקנית, והקימו את ארצות הברית.
עד המהפכה האמריקאית
המתיישבים הראשונים שהתיישבו באזור ניו ג'רזי עשו זאת, ככל הנראה, בתום עידן הקרח, בסביבות שנת 10,500 לפנה"ס. מתיישבים אלה היו ככל הנראה תרבות של ציידים נוודים. ההתיישבות הראשונה המתועדת בכתב היא התיישבות של מתיישבים אירופאים. בשנת 1497 ראה המגלה האיטלקי ג'ון קבוט את חופי ניו ג'רזי. ג'ובאני דה וראצאנו עבר לאורך החוף בשנת 1524 אולם לא נחת על החוף.
המגלה אשר מיפה את החופים של המדינה היה הנרי הדסון בשנת 1609. ב-4 בספטמבר 1609 נחת הדסון בכף מיי והיה האירופאי הראשון שדרך על חופי המדינה. הדסון חקר את מפרץ דלאוור, ומיפה את חופי המפרץ כאזור נוח להתיישבות. באותה עת התגוררו בשטח המדינה בני שבט הלנאפי.
ההתיישבות האירופאית הראשונה במדינה הייתה התיישבות של מתיישבים פינים ושוודים, אשר בשנת 1638 הקימו את פורט אלפסבורג ששימשה מרכז מסחרי אזורי באותה עת. בהמשך, ניו ג'רזי הפכה למושבה הולנדית, כחלק ממושבת הולנד החדשה שכללה את "אמסטרדם החדשה" (Nieuw Amsterdam) - כיום ניו יורק. אף שההולנדים לא הכירו בבעלות האינדיאנים על השטחים, הם רכשו את האדמות עליהם הם התיישבו (בין היתר את האי מנהטן). בשנת 1664 הפכה ניו ג'רזי לשטח אנגלי עם כניסת צי אנגלי בפיקודו של הקולונל ריצ'רד ניקולס למפרץ ניו יורק וכיבוש המושבה ההולנדית כמעט ללא התנגדות.
לאחר מלחמת האזרחים האנגלית חולקו המושבות של אנגליה באמריקה בין המלך צ'ארלס הראשון לאחיו, לימים המלך ג'יימס השני; ניו אינגלנד נותרה בידי צ'ארלס, ואילו אזור מרילנד וניו ג'רזי הועברו לג'יימס. ג'יימס העניק את שטח מדינת ניו ג'רזי לשני אצילים שהיו נאמנים לבית המלוכה במהלך מלחמת האזרחים: סר ג'ורג' קרטרט והלורד ג'ון ברקלי. ברקלי מכר מחצית מהמושבה שלו ב-18 במרץ 1673 לקבוצה של קווקרים, בראשות ויליאם פן שביקשו להתיישב באזור. ניו ג'רזי חולקה לשתי מושבות - ג'רזי המערבית וג'רזי המזרחית. חלוקה זו הייתה בתוקף בין 1674–1702, עת אוחדו המושבות ומונה מושל מטעם בית המלוכה לשלוט עליהן.
המהפכה האמריקאית
ניו ג'רזי הייתה אחת מ-13 המושבות שמרדו נגד השלטון הבריטי במהלך המהפכה האמריקאית. ב-2 ביולי 1776, יומיים לפני שהקונגרס הקונטיננטלי השני הכריז על עצמאות ארצות הברית משלטון בריטניה, הכריז קונגרס המושבה על עצמו כבית המחוקקים של המדינה, וקיבל את חוקת המדינה. אולם על מנת למנוע מתחים פנימיים בין תומכי ההישארות תחת שלטון בריטניה לבין תומכי העצמאות הכריז הקונגרס כי אם ניו ג'רזי תגיע להסכמה עם בריטניה, החוקה לא תהיה בת תוקף.
נציגי ניו ג'רזי בקונגרס: ריצ'רד סטוקטון, ג'ון וית'רספון, פרנסיס הופקינסון, ג'ון הארט ואברהם קלרק חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית נערכו מספר קרבות במדינה, והיא עברה מידי המורדים לצבא הבריטי ושוב לידי המורדים מספר פעמים. בשל קרבות חשובים אלה מכונה המדינה "צומת הדרכים של המהפכה" ("The Crossroads of the Revolution"). ב-25 בדצמבר 1776 חצה ג'ורג' וושינגטון עם הצבא הקונטיננטלי את נהר הדלאוור ותקף את הכוחות ההסיאנים הבלתי מוכנים שהיו בטרנטון (קרב זה מכונה כיום "קרב טרנטון"). ב-3 בינואר 1777 זכו כוחות האמריקאים בניצחון נוסף בקרב טרנטון השני, והביסו את הפרשים של קורנוואליס. זמן קצר לאחר מכן הפתיע וושינגטון את הכוחות הבריטיים בפרינסטון וכבש את העיר. בקרב מונמאות' לא הצליחו כוחותיו של וושינגטון להביס את כוחותיו של הנרי קלינטון.
בשנת 1783 התכנס הקונגרס הקונטיננטלי באולם נאסאו שבאוניברסיטת פרינסטון ובכך הפכה פרינסטון לבירת ארצות הברית למשך ארבעה חודשים.
ניו ג'רזי הייתה המדינה השלישית שאשררה את חוקת ארצות הברית, שהייתה מאוד פופולרית בניו ג'רזי מכיוון שאסרה על מדינות ניו יורק ופנסילבניה להטיל מכסים על סחורות מניו ג'רזי, אבל התירה לניו ג'רזי להטיל מכסים על סחורות שיובאו למדינה מאירופה. ב-20 בנובמבר 1789 הייתה ניו ג'רזי המדינה הראשונה שאשררה את מגילת הזכויות של ארצות הברית.
חוקת המדינה משנת 1776 נתנה זכות הצבעה לכל אזרחי המדינה שהיו להם נכסים מעל סכום מסוים. בפועל, החוקה נתנה זכות הצבעה לנשים ושחורים, אך לא לנשים נשואות שבאותה עת לא יכלו להיות בעלים על נכסים היות שכל נכסי המשפחה נרשמו על שם הבעל. בשנת 1807 העביר הקונגרס המדינתי חוק שפירש את החוקה כך שזכות ההצבעה תחול רק על גברים לבנים.
המאה ה-19
ב-15 בפברואר 1804 הייתה ניו ג'רזי האחרונה ממדינות הצפון שהחליטה על ביטול העבדות. ביטול זה לא היה מיידי, והחוק קבע תקופת זמן וביטול חלקי של העבדות. עם תום מלחמת האזרחים האמריקנית נותרו בניו ג'רזי כתריסר עבדים. עם זאת, ניו ג'רזי סרבה בתחילה לאשרר את התיקונים לחוקה האוסרים על עבדות בכל שטחי ארצות הברית.
במהלך מלחמת האזרחים לא נערכו קרבות בשטח המדינה, אולם כ-80,000 מתושבי המדינה נלחמו עם כוחות הצפון.
בשנת 1844 נחקקה חוקת המדינה השנייה, והמחוזות של המדינה הפכו אזורי בחירה עבור סנאט המדינה.
במהלך המהפכה התעשייתית הפכה העיר פאטרסון למרכז תעשייתי. כלכלת המדינה עברה מבסיס חקלאי לבסיס תעשייתי, בעיקר ייצור טקסטיל, והתחבורה במדינה השתפרה עם הנחת מסילות ברזל וייסוד קווי ספינות קיטור.
המאה ה-20
במהלך שנות ה-20 צמחה כלכלת המדינה, אולם הכלכלה נפגעה בצורה קשה בשפל הכלכלי הגדול.
בשנות ה-60 אירעו במדינה מספר מהומות על רקע גזעי, הראשונה שבהם ב-2 באוגוסט 1964, ומספר מהומות נוספות בשנת 1967 ו-1971. בשנת 2012 בין התאריכים 23/10/12-25/10/12 פגעה סופת ההוריקן סנדי במדינת ניו ג'רזי, בסופה נספו עשרות בני אדם ונגרם נזק לרכוש במיליארדי דולרים.
גאוגרפיה
ניו ג'רזי מחולקת לשלושה אזורים גאוגרפיים: ניו ג'רזי הצפונית, המרכזית והדרומית. ניו ג'רזי הצפונית מהווה חלק ממטרופולין העיר ניו יורק, ותושבי האזור מיוממים לניו יורק (עובדים במהלך היום בניו יורק ושבים בלילה לבתיהם). מרכז ניו ג'רזי הוא אזור פרוורי ברובו, בעוד שדרום ניו ג'רזי מהווה חלק ממטרופולין פילדלפיה שבפנסילבניה.
ממשל ופוליטיקה
בירת מדינת ניו ג'רזי היא העיר טרנטון. מושל המדינה הנוכחי הוא פיל מרפי מהמפלגה הדמוקרטית. מושל ניו ג'רזי נחשב למושל בעל הסמכויות הרבות ביותר מכל מושלי מדינות ארצות הברית. המושל נבחר בבחירות כלל מדינתיות ובסמכותו למנות בעלי תפקידים רבים. עד שנת 2006 כיהן המושל גם כיו"ר סנאט המדינה, ובכך שלט למעשה גם על סדר היום של הרשות המחוקקת. תיקון לחוקת המדינה משנת 2005 שינה מצב זה.
בניו ג'רזי יש כיום 566 ערים ועיריות. כל שטחי המדינה שייכים לערים ועיריות אלה ואין שטחים שאינם שטח עירוני מסוג זה. ישנם חמישה סוגי שלטון מקומי בניו ג'רזי. מרבית ההבדלים הם היסטוריים וכיום ההבדלים המהותיים העיקריים הם בין רבעים, ערים ועיירות.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית נוטה המדינה להצביע עבור המפלגה הדמוקרטית. הסנאטורים המייצגים את ניו ג'רזי בסנאט הם בוב מננדז וקורי בוקר, חברי המפלגה הדמוקרטית. רוב המושבים בקונגרס המדינתי של ניו ג'רזי מוחזקים בידי המפלגה הדמוקרטית.
מחוזות המדינה
ניו ג'רזי מחולקת מבחינה אדמיניסטרטיבית ל-21 מחוזות. חלוקה זו קיימת החל מראשית המאה ה-19, והיא מתבססת על חלוקה הקיימת מהתקופה הקולוניאלית. תשעה הנבחרים של כל מחוז ומחוז נקראים "אנשים חופשיים" (Freeholder) ומכהנים יחד במועצת נבחרי האנשים החופשיים (Board of Chosen Freeholders) המנהלים כל מחוז.
בחלק מהחוזות המועצה משמשת הן כגוף מחוקק (חקיקה מקומית) ומפקח והן כגוף מבצע. בחלק מהמחוזות המועצה היא גוף מחוקק ומפקח בלבד, ואדם נוסף "פקיד המחוז" (County Executive) הנבחר בבחירות ישירות מכהן כגוף מבצע.
חוקת מדינת ניו ג'רזי
חוקת המדינה אומצה בשנת 1947. החוקה קובעת כי במדינה יהיו שני בתי מחוקקים - סנאט בן 40 חברים, ואספה מכוננת של 80 חברים. כל אחד מ-40 מחוזות הבחירה בוחר סנאטור אחד ושני חברי בית נבחרים. בכל מחוז נבחר כל שנה המסתיימת בספרה זוגית שני חברי בית הנבחרים לתקופה של שנתיים. הסנטורים נבחרים כל שנה המסתיימת בספרה 1, 3 ו-7, ומכהנים בהתאמה שנתיים או ארבע שנים.
בית המשפט העליון של ניו ג'רזי
בית המשפט העליון של ניו ג'רזי מורכב מנשיא בית המשפט העליון ומששה שופטים. כל השופטים ממונים על ידי מושל ניו ג'רזי בעצת ובהסכמת רוב חברי סנאט המדינה. השופטים מכהנים תקופה של שבע שנים, לאחריה הם יכולים להיות ממונים לתקופות נוספות של שבע שנים עד הגיעם לגיל 70.
כלכלה
המחלקה לאנליזה כלכלית של ניו ג'רזי העריכה את התוצר הכולל של המדינה בשנת 2018 ב-640 מיליארד דולרים. ההכנסה הממוצעת לתושב בניו ג'רזי, $51,358, היא השלישית בגובהה בארצות הברית. התקציב החציוני של משק בית הוא $55,146 - הגבוה מבין מדינות ארצות הברית. שניים ממחוזות המדינה כלולים ברשימת 100 המחוזות העשירים בארצות הברית. לנשים במדינה הכנסה ממוצעת לנפש הגבוהה ביותר מבין מדינות ארצות הברית.
התוצרת החקלאית של המדינה כוללת בקר, סוסים, ירקות, פירות, אגוזים, מאכלי ים ומוצרי חלב. המדינה מייצאת בעיקר חמוציות וחצילים. העיר האמונטון בדרום המדינה ידועה בייצור האוכמניות שלה, ונחשבת "בירת האוכמניות העולמית".
עיקר התוצרים התעשייתיים של המדינה כוללים מוצרים כימיים ותרופות, וכן מוצרי חשמל ודפוס. תיירות מהווה מרכיב חשוב בכלכלת המדינה - נכון לשנת 2001 המדינה מרוויחה למעלה מ-30 מיליארד דולר מדי שנה מתיירות.
בניו ג'רזי מצוי מתקן אחסון הנפט הגדול ביותר מחוץ לאסיה (רק במזרח התיכון מצויים מתקני אחסון גדולים יותר).
ניו ג'רזי מובילה בין מדינות ארצות הברית במספר החברות שהנהלתן נמצאת במדינה. 100 מתוך 500 החברות הגדולות בארצות הברית ממוקמות בניו ג'רזי.
נמל התעופה הבינלאומי ניוארק ליברטי, המצוי במדינה, הוא השביעי מבין נמלי התעופה של ארצות הברית במספר העוברים בו. נמל ניוארק - אליזבת הוא נמל המכליות הגדול ביותר בעולם.
מוזיקה
ניו ג'רזי מהווה מרכז עיקרי של מוזיקת הרוק ומוזיקת ראפ. מוזיקאים ידועים שהחלו את דרכם המוזיקלית בניו ג'רזי או נולדו במדינה הם ג'ון בון ג'ובי, ברוס ספרינגסטין, פרנק סינטרה, ויטני יוסטון, זמר הג'אז קאונט בייסי, להקת ולווט אנדרגראונד, קווין לטיפה, My Chemical Romance, האחים ג'ונאס, בנג'מין ברנלי (סולן וגיטריסט להקת ברייקינג בנג'מין) ועוד רבים. בתחום המוזיקה הקלאסית מייצגת התזמורת הסימפונית של ניו ג'רזי.
טלוויזיה וסרטים
סדרות טלוויזיה רבות וסרטי קולנוע רבים צולמו או מתרחשים בניו ג'רזי. דרמת הטלוויזיה הסופרנוס מתארת את חייה של משפחת פשע מאורגן בניו ג'רזי, מצולמת ברחבי המדינה.
סצנות רבות מהסרט הסנדק משנת 1972 צולמו בניו ג'רזי, שהידועה שבהן - הסצנה בה אומרים "עזוב את האקדח, קח את הקנולי" צולמה על גדת נהר ההדסון.
הסרט ביג בכיכובו של טום הנקס משנת 1988 צולם במדינה וכן הסרט "מלחמת העולמות" משנת 2005, וזאת מאחר שתשדיר הרדיו המקורי של אורסון ולס מתרחש בעיירה גרוברז מיל במדינה. רבים מסרטיו של הבמאי קווין סמית' מתרחשים בניו ג'רזי.
ספורט
לניו ג'רזי שלוש קבוצות בליגה העליונה, אולם שתיים מהן - החברות בליגת הפוטבול הלאומית (NFL) - משייכות עצמן לעיר ניו יורק.
תחבורה
הכביש הראשי העובר במדינה - הניו ג'רזי טרנפייק הוא אחד הכבישים הידועים והעמוסים ביותר בארצות הברית. כביש אגרה זה מקשר בין מדינת דלאוור לבין העיר ניו יורק, ומכונה בקיצור "הטרנפייק" ("the Turnpike" ) היינו "כביש האגרה המהיר".
הכביש ידוע ביציאותיו המכונות על שם אנשים ידועים שמוצאם מניו ג'רזי כגון הממציא תומאס אדיסון, מזכיר המדינה והאוצר של ארצות הברית אלכסנדר המילטון, נשיאי ארצות הברית וודרו וילסון וגרובר קליבלנד, והסופרים ג'יימס פנימוק קופר, ג'וייס קילמר ווולט ויטמן.
גשר ג'ורג' וושינגטון, היוצא מן העיר פורט לי שבמחוז ברג'ן בצפון ניו ג'רזי, מחבר בינה ובין הרובע מנהטן שבניו יורק, מעל נהר ההדסון. זהו הגשר העמוס ביותר בעולם המשמש כלי רכב מוטוריים.
השכלה
מערכת ההשכלה הציבורית של ניו ג'רזי נחשבת לאחת הטובות ביותר בארצות הברית. בעיר פרינסטון מצויים שניים ממוסדות ההשכלה הגבוהה המובילים בעולם, אוניברסיטת פרינסטון והמכון למחקר מתקדם.
54% מבוגרי בתי הספר התיכונים ממשיכים ללמוד באוניברסיטאות ובמכללות (המדינה השנייה בהישג זה אחרי דקוטה הצפונית בה מספר מסיימי התיכון הממשיכים ללמוד במוסדות השכלה גבוהה הוא 59%). במסצ'וסטס אחוז זהה (54%) של בוגרים הממשיכים למוסדות השכלה גבוהה. בניו ג'רזי מתגוררים יותר מהנדסים ומדענים מבכל מדינה אחרת של ארצות הברית.
מכללות קהילתיות
בניו ג'רזי 19 מכללות קהילתיות:
סער מיזל
הרב סער מיזל (י"ז בתמוז ה'תשט"ו, 7 ביוני 1955 – ה' בכסלו ה'תשפ"ב, 9 בנובמבר 2021) היה ראש בית המדרש על שם פרידברג שעל ידי האנציקלופדיה תלמודית וראש כולל באר אברהם.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לעמנואל מיזל ולחנה מיזל־חובב, עורכת דין, בצעירותו גדל בשכונת בית הכרם, למד בישיבת נתיב מאיר ובאיתרי, בשנת תשל"ד עבר לישיבת מיר, בשנת תשל"ט נשא את לאה מיזל.
הצטרף לצוות כותבי האנציקלופדיה התלמודית ועמד בראשות הכולל של האנציקלופדיה.
נפטר לאחר מחלה בה' בכסלו תשפ"ב ועל פי צוואתו לא פורסמה פטירתו בעיתונות ולא נישאו הספדים, אם כי - בניגוד לצוואה, נשאו גיסיו רבי בנימין פינקל ורבי אברהם שפירא דברי פרידה, נטמן בהר המנוחות בירושלים.
נהג להטיל פתיל תכלת בטליתו, מסוג ארגמון קהה קוצים.
ממותה דרום אפריקנית
ממותה דרום אפריקנית (שם מדעי: Mammuthus subplanifrons) היא מין של ממותה ממשפחת הפיליים, שהייתה העתיקה מכל הממותות. המאובנים שלה נמצאו בדרום אפריקה, אך גם באתיופיה, קניה ועוד מדינות במזרח אפריקה. היא התקיימה בתחילת הפליוקן, לפני חמישה מיליון שנה. זו הייתה אחת משתי ממותות ממוצא אפריקני לצד הממותה האפריקנית. היא הוגדרה בשנת 1928 בידי החוקר הנרי אוסבורן.
הגובה של ממותה זו בכתפיה הגיע ל-3.68 מטרים ומשקלה הגיע לתשעה טון, ואולי אף מעט יותר. במבנה שלה הזכירה פיל מודרני, אך הייתה קרובה לממותות, כגון הממותה האפריקנית והממותה הקולומביאנית, והכילה חלק ממאפייני הממותות כמו החטים המעוקלים והכפופים מעט.
לא ידוע איך חיה ממותה זו, אך ככל הנראה רעתה בחבורות סביב הסוואנות הקדומות, בהם רעו פרסתנים וטורפים כמו שנחרבים וצבועים.
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו או  רמפות היהודים היו רציפי רכבת, שאליהם הגיעו הרכבות אשר הובילו בשנים 1940-1944 יהודים ובני עמים אחרים לקראת רציחתם במחנות אושוויץ. ברציפים אלו ערכו הגרמנים את הסלקציה של המגיעים כדי לקבוע מי מהם יירצח ומי מהם יישלח לעבודת כפייה. מרבית המשולחים ברכבות נרצחו בתוך זמן קצר.
הרמפות שימשו גם כאתרים להעמסת רכבות באסירי המחנה, שהועברו ממנו למחנות אחרים.
הרמפה הראשונה
הרמפה הראשונה הייתה ממוקמת בקרבת המחנה הראשי, אושוויץ I. היא פעלה בכל שנות פעולת המחנה אך שירתה בעיקר את המחנה הראשי. אליה הגיע המשלוח הראשון של אסירים לאושוויץ ב-14 ביוני 1940 - 728 איש שהגיעו מטרנוב. מאוחר יותר הגיעו אליה משלוחים של פולנים ויהודים. היא גם שימשה לתחבורה שוטפת של אסירי המחנה הראשי, שהועסקו בבניית מפעל בונה-ורקה ממזרח למחנות אושוויץ.
הרמפה השנייה
הרמפה השנייה נבנתה לקראת הפעלת שלב הרציחות ההמוניות במחנה בירקנאו. כינויה היה Alte Judenrampe (רמפת היהודים הישנה). היא הופעלה באביב 1942 בשטח פתוח בין מחנה אושוויץ I לבין מחנה בירקנאו (50.03152°N, 19.18819°W). במקום הוקם רציף עץ באורך של כ-500 מטר, שהוחלף בהמשך ברציף מבטון. זרקורי חשמל האירו את הרציף בשעות הלילה. הרמפה פעלה עד מאי 1944. למקום זה הובאו לסלקציה כחצי מיליון יהודים וכן משלוחים של צוענים. היהודים הגיעו מצרפת, בלגיה, הולנד ויוון. אלו שנדונו להשמדה צעדו או הוסעו מהרמפה מרחק של כחצי קילומטר אל שער מחנה בירקנאו, וממנו המשיכו אל מתקני ההשמדה.
לאחר המלחמה נהרסה רמפת הבטון והפסים נעקרו. לימים הונחו בסמוך למקומם פסים חדשים, שעליהם ניצבים כיום קרונות מאלו ששימשו לשילוחים למחנה. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, 27 בינואר 2005, נחנך לידם מיצג זיכרון קבוע לאירועים שהתרחשו ברמפה.
הרמפה השלישית
הרמפה השלישית (Judenrampe) היא הרמפה שמוקמה בתוך מחנה בירקנאו, מעבר לשערו המפורסם ובקרבה הרבה ביותר למתקני ההשמדה. היא הרמפה הידועה ביותר בין השלוש בזיכרון הציבורי. הקמת הרמפה החלה ב-1943 והיא הופעלה במאי 1944, לאחר השלמת מסעף רכבת מאתר הרמפה השנייה אל תוך מחנה בירקנאו. הוא הוקמה במועד לקראת גירוש מאות אלפי יהודי הונגריה להשמדה באושוויץ, אשר נעשה במהירות רבה בחודשים מאי-יולי 1944. בסך הכל הובאו לרמפה זו כחצי מיליון יהודים - מהונגריה, מגטו לודז', ממחנה טרזיינשטט וכן מסלובקיה.
הרמפה פעלה עד שלהי 1944, מועד בו הופסקה פעולת מתקני ההשמדה במחנה.
מסעף הרכבת מרמפת היהודים הישנה ועד לשער מחנה בירקנאו סולק ואיננו קיים עוד ברובו, למעט קטע קצר לפני השער עצמו.
הסלקציה
הרכבות שהביאו את המגורשים היהודים נעצרו ברמפה שהייתה בשימוש באותו זמן. כשנפתחו הדלתות של קרונות הבהמות שומרי האס. אס. קראו בקול רם ליהודים בתוך הקרונות לרדת מהם. אנשי האס. אס. ואנשי קומנדו-קנדה (בגרמנית: Aufräumungskommando, שעליו הוטל לטפל ולמיין ברכושם של היהודים שהגיעו למחנה) באו למקום, והיהודים נגררו למטה. היה עליהם להשאיר את כל חפציהם ברכבת.
הסלקציה נוהלה על ידי רופאי ה-SS. כל המגורשים הועמדו בשורות, גברים ונערים בנפרד ונשים וילדיהן הקטנים משני המינים בנפרד. המגורשים מוינו על פי מראה וחלקם נשאלו לגבי גילם. רוב האנשים בטווח הגילאים 16–45 נחשבו מסוגלים לעבוד. כאשר הרופא לא הצליח לקבוע בבירור אם האדם כשיר לעבודה, הוא שאל על מחלות אפשריות והחליט על בסיס התשובה. רופאי הסלקציה הרגילה היו ד"ר יוזף מנגלה, ד"ר היינץ תילו, ד"ר אדוארד וירטס, וכן ויקטור קפסיוס שדיבר גם הונגרית. המגורשים שנמצאו מחוץ לתחום הגילאים המתאים לעבודה - ילדים וזקנים, למעט כמה חריגים - נרצחו בתאי הגזים בתוך שעות.
בחלק מהמקרים ננקטה פרוצדורה שונה: מנגלה היה זקוק למשל לרופאים (בעיקר לפתולוגים), ולכן הם הופרדו מהמגורשים האחרים, ואלו מתוכם שדיברו גרמנית (כמו מיקלוש ניסלי) שוכנו במחנה.
קיסומו
קיסומו (באנגלית: Kisumu) היא העיר השלישית בגודלה בקניה אחרי ניירובי ומומבסה. והעיר השנייה בגודלה אחרי קמפלה באגן אגם ויקטוריה. בגבול העיר יש מעט יותר מ600,000 תושבים.
מלבד זה שהיא עיר פוליטית חשובה, זהו אחד ממרכזי התעשייה והמסחר המובילים בקניה. זוהי גם עיר אינטלקטואלית עם הרבה תיירים ונוף יפה.
מבחינה תרבותית, קיסומו משמש כמרכזם של אנשי הלואו של מזרח אפריקה.
גאוגרפיה
קיסומו ממוקמת במרחק קצר מדרום לקו המשווה. היא נמצאת כ-239 קילומטר מבירת קניה, ניירובי.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 24 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא פברואר (27 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא מאי (21 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 1,991 מילימטרים בשנה. חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (301 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (6 מ"מ גשם).
תנועה ותחבורה
העיר ממוקמת ליד הכבישים A1, B1, C27 ו-C34. בנוסף, בעיר פועל נמל התעופה הבינלאומי קיסומו.
בארה דה טיז'וקה
בארה דה טיז'וקה (בפורטוגזית: Barra da Tijuca), המכונה גם בקצרה "בארה", היא שכונה במערב העיר ריו דה ז'ניירו בברזיל, השוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי. העיר ידועה בחופים, נהרות ואגמים רבים, ובסגנון החיים המאפיין אותה.
בשכונה מתגוררת רק 4.7% מאוכלוסיית העיר, אך 30% מהמיסים של העיר נגבים בה; היא נחשבת לאחד האזורים המפותחים בברזיל. היא נבנתה ופותחה בעיקר החל משנות ה-70, על פי סטנדרטים מודרניים יחסית, כגון כבישים רחבים המהווים צירי תנועה מרכזיים. היא נחשבת כיום כשכונה המשלבת מודרניות, קיימות וטבע. השכונה תוכננה על ידי לוסיו קוסטה, שתכנן גם את העיר המודרנית ברזיליה. היא כוללת גנים רבים, מרכזי קניות, בנייני מגורים ואחוזות רחבות ידיים.
בארה אירחה במתקניה את מרבית אירועי אולימפיאדת 2016, המרכזי שבהם היה הכפר האולימפי.
פרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט
פרדריקה סופיה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט (בגרמנית: Friederike Sophia Dorothea von Brandenburg-Schwedt; 18 בדצמבר 1736 - 9 במרץ 1798) הייתה אשתו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג.
ביוגרפיה
פרדריקה דורותיאה נולדה ב-18 בדצמבר 1736 בשוודט על האודר שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לפרידריך וילהלם, מרקיז ברנדנבורג-שוודט וסופיה דורותיאה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה. ב-29 בנובמבר 1753 התחתנה פרדריקה דורותיאה עם פרידריך אויגן, דוכס וירטמברג, והתגוררה עמו בתחילה בטרפטו דר רגה, שם השפיעו בני הזוג על החיים התרבותיים של העיר. בשנת 1769 עברו בני הזוג להתגורר בוירטמברג-ממפלגארד. על אף היות בעלה פרידריך אויגן קתולי, חינכה פרדריקה דורותיאה את ילדיה על פי הדת הלותרנית.
בשנת 1795 מת גיסה לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ובעלה פרידריך אויגן עלה לשלטון במקומו. בשנת 1796 חתם פרידריך אויגן עם הצרפתים על הסכם פריז, ולפיו סופחו לצרפת כל שטחי וירטמברג בגדה השמאלית של הריין, אולם הצרפתים הכירו בשלמות הדוכסות.
בשנת 1797 מת בעלה פרידריך אויגן, ובנם פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו, וב-9 במרץ 1798 מתה פרדריקה דורותיאה בביתה בשטוטגרט.
משפחתה
בשנת 1753 התחתנה פרדריקה דורותיאה עם פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג. לזוג נולדו 12 ילדים:
המוזיאון לראשית ההתיישבות בעמק
מוזיאון העמק, הוא מוזיאון היסטורי הממוקם בקיבוץ יפעת בעמק יזרעאל.
מטרתו של המוזיאון לתעד להציג את סיפורם של מתיישבי עמק יזרעאל, בין היישובים הראשונים שהוקמו בעת החדש, החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד להקמת מדינת ישראל, ולהנציח את מפעל ההתיישבות של אנשי העלייה השנייה והשלישית בעמק, בנוסף כולל המוזיאון גם את מוזיאון הרפת והחלב המספר את סיפורו של ענף הבקר והרפת בארץ מראשיתו.
תיאור
המוזיאון מתמקד בסיפורם של הקיבוצים והמושבים של עמק יזרעאל, ומציג את הווי החיים בהם בראשית הקמתם.
המוזיאון כולל אוסף של מוצגים הממחישים את קשיי החיים בעת הקמת היישובים, את ההווי השיתופי המיוחד של הקיבוצים הראשונים, וכן את התרבות ביישובי העמק. בין המוצגים כלי חקלאות, וכן שחזור של מבנים (על תכולתם) ובהם חדר אוכל קיבוצי, מחסן בגדים, מרפאה קיבוצית, מקלחת שיתופית של קיבוץ, בית ילדים קיבוצי, כיתה במושב, צריף במושב, לול ומכוורת דבורים וכן אוהלים בהם נעשה שימוש ביישובים הראשונים בטרם הוקמו בהם המבנים הראשונים.
פעילויות
נוסף על תצוגת הקבע נערכות במוזיאון הדרכות לציבור בתיאום מראש וכן פעילויות כגון ערבי שירה, כנסים, ערבי תרבות ותערוכות. ניתן לקיים במקום גם אירועים פרטיים.
יחסי איי שלמה–ישראל
יחסי איי שלמה–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין איי שלמה לבין מדינת ישראל.
היסטוריה
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות מוסדו לראשונה בשנת 1998. לישראל אין שגרירות במדינה.
בשנת 2008 הצביעה איי שלמה בעצרת הכללית של האו"ם בעד אימוץ דו"ח גולדסטון, ובכך, הייתה למדינה היחידה באזור האוקיינוס השקט שהצביעה בעד ההחלטה בניגוד למדינותיה השכנות אוסטרליה, איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, ופלאו שהתנגדו.
בנובמבר 2012 בעת ההצבעה בעצרת הכללית של האו"ם על שדרוג מעמדה של הרשות הפלסטינית מישות משקיפה שאינה מדינה, למדינה משקיפה שאינה חברה (החלטה 67/19 של העצרת הכללית של האו"ם) הצביעה איי שלמה בעד ההחלטה, בניגוד לרוב המדינות באזור אשר הצביעו נגד לצד ישראל (איי מרשל, מיקרונזיה, נאורו, פלאו), נמנעו (אוסטרליה, פיג'י, פפואה גינאה החדשה, סמואה, טונגה, ונואטו) או נעדרו מן ההצבעה (קיריבטי).
במיטה עם מדונה
Madonna: Truth or Dare (בעברית: במיטה עם מדונה; ידוע מחוץ לצפון אמריקה כ-"In Bed with Madonna") הוא סרט תיעודי-בדיוני על חייה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, במהלך סיבוב ההופעות "Blond Ambition World Tour". הסרט זכה להצלחה רבה כאשר גרף 29 מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט הדוקומנטרי המצליח ביותר אי פעם (עד הסרט "באולינג לקולומביין" שיצא בשנת 2002) ואף הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בעקבות הצלחת הסרט הוציאה מדונה בשנת 2005 את הסרט תיעודי השני שלה "אני הולכת לספר לכם סוד", שצולם ובוים באופן דומה לזה של הסרט הראשון והיה מבוסס גם על סיבוב הופעות. הסרט זכה לביקורות חיוביות כאשר באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 86 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 28 ביקורות אם כי היא קיבלה מועמדות לפרס פטל הזהב בקטגוריית "השחקנית הגרועה ביותר".
תקציר
הסרט נפתח יום אחרי המופע האחרון של סיבוב ההופעות עליו מבוסס הסרט. לאחר מכן הסרט חוזר אחורה בזמן אל המופע הראשון ביפן שם מדונה מתקלת בקשיים טכנית עקב מזג האוויר ומבינה שאולי זה לא היה רעיון נכון לעשות את המופע בזמן הגשום ביותר ביפן. מדונה נכנסת לדיכאון אך מתנחמת בעובדה שתעלה את המופע בצפון אמריקה כפי שקיוותה אך גם בצפון אמריקה מדונה נתקלת בקשיים כאשר היא סובלת מבעיות בקולה.
הקשיים ממשיכים גם בטורונטו שם מדונה מקבלת ידיעה כי קציני משטרה מאיימים לעצור אותה אם תבצע את סצנת האוננות אותה ביצעה בשיר Like a Virgin מדונה מסרבת להוריד סצנה זו מהמופע אף על פי שהיא מוכנה לסכן את עצמה. בסופו של דבר התברר כי אלו היו איומי שווא ומשטרת קנדה הודיעה בתקשורת כי היא לא מתכוונת לעצור את מדונה.
ככל שההופעות ממשיכות מדונה סובלת מבעיות בגרון והיא נאלצת לבצע סדרה של בדיקות בחדר המלון שלה. כתוצאה מכך היא נאלצת לבטל חלק מההופעות ובהוראת הרופא שלה היא מונחית שלא לדבר בכלל והיא נאלצת להתבודד בחדר המלון שלה בניו יורק שרק העוזרת האישית שלה משמשת כאיש הקשר שלה עם העולם החיצון. אך בסופו של דבר מתחיל החלק האירופאי של סיבוב ההופעות והמצב רוח של מדונה והרקדנים שלה מתרומם.
אלבום וידאו
Madonna: Truth or Dare הוא אלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. אלבום הווידאו יצא לאור ב-9 באוקטובר 1991, על ידי לייב הום וידאו. בגרסה המקורית של אלבום הווידאו נכללות 27 רצועות בסך הכל.
בגרסת VHS שיצאה בארצות הברית, נכללות שתי רצועות נוספות.
ארנסט ג'ויס
ארנסט אדוארד מילס ג'ויס (באנגלית: Ernest Edward Mills Joyce בסביבות 1875 - 2 במאי 1940) היה ימאי וחוקר ארצות מן הצי המלכותי, נושא מדליית אלברט על הצלת חיים. ג'ויס השתתף בארבע משלחות לאנטארקטיקה במשך העידן ההרואי של משלחות לאנטארקטיקה, בראשית המאה ה-20. הוא שירת הן בפיקודו של קפטן סקוט והן בזה של ארנסט שקלטון. כחבר בקבוצת ים רוס במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון, ניתנה לו מדליית הקוטב עם ארבעה פסים, אחד משניים בלבד שזכו לכבוד זה. השני היה עמיתו, פרנק ויילד.
חייו
מוצאו של ג'ויס היה מרקע ימי צנוע והוא החל את קריירת הצי שלו כנער מלחים בשנת 1891. התנסויותיו האנטארקטיות החלו עשר שנים לאחר זאת, כשהצטרף למשלחת דיסקברי של סקוט כמלח כשיר. בשנת 1907 גייס שקלטון את ג'ויס כאחראי על הכלבים והמזחלות במשלחת נמרוד. לאחר זאת, בשנת 1911, הועסק ג'ויס בתפקיד דומה במשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון, אך פרש מן המשלחת לפני יציאתה לאנטארקטיקה. בשנת 1914 גייס שקלטון את ג'ויס לקבוצת ים רוס; על אף גילויי הגבורה שלו, ציינה משלחת זו את סוף הקשר של ג'ויס עם אנטארקטיקה ואת קריירת מסעות המחקר שלו, על אף מאמצים חוזרים ונשנים מצדו להצטרף למשלחות אחרות.
במשך שנות הקריירה שלו נודע ג'ויס כבעל אישיות בעייתית ומחוספסת, שהביאה עליו הערות שליליות וחיוביות גם יחד. יעילותו בתחום זכתה להכרה נרחבת מצד רבים מעמיתיו, אבל היבטים אחרים של אופיו לא זכו להערכה - נטייתו לשמור טינה, רברבנותו וסילופי האמת שהיה מועד להם. יומניו של ג'ויס, והספר שכתב על פיהם, נידונו לכף חובה כנגועים במשוא-פנים לטובתו וכעבודתו של בדאי. הוא לא הפיק שום רווחים חומריים של ממש מן המשלחות שהשתתף בהן, ובשנים שלאחר אנטארקטיקה חי בצניעות עד מותו הפתאומי ב-1940.
ילדות ונעורים
הפרטים הנוגעים לשנותיו הראשונות של ג'ויס מעטים ואקראיים. ההנחה היא, שנולד בשנת 1875 בבוגנור, אנגליה, אבל התאריך המדויק איננו ידוע. הן אביו והן סבו היו ימאים, אביו בשירות משמר החופים, כנראה. האב מת בגיל צעיר ואלמנתו, שנדרשה לפרנס שלושה ילדים משכרה הדל כתופרת, שלחה את ארנסט הצעיר לבית הספר ליתומי הצי שליד בית החולים המלכותי בגריניץ'. בבית ספר מחמיר זה קיבל השכלה מקצועית, שנועדה להכין אותו לקריירה של מלח פשוט בצי המלכותי. לאחר סיום בית הספר בשנת 1891, כשהיה בן 15, הצטרף לצי כנער סיפון ובמשך עשר השנים הבאות התקדם למלח פשוט ואחר למלח כשיר.
נראה, ששום רשומות מפורטות משנות שירותו הימי בין 1891 ל-1901 לא שרדו. בשנת 1901 שירת על אוניית הצי "גיברלטר" בקייפטאון, שם עצרה, בספטמבר של אותה שנה, אוניית המשלחת "דיסקברי" של סקוט בדרכה לאנטארקטיקה. לסקוט חסרו אנשים, והוא ביקש מתנדבים; מבין כמה מאות שנענו לקריאה, היה ג'ויס אחד מארבעת הימאים שנבחרו להצטרף למשלחת דיסקברי. הוא הפליג עמה דרומה ב-14 באוקטובר 1901.
משלחת דיסקברי, 1904-1901
משלחת דיסקברי הייתה התנסותו הראשונה של ג'ויס באנטארקטיקה, אם כי למשך שלוש השנים הבאות שמר על פרופיל נמוך יחסית; סקוט כמעט שאיננו מזכיר אותו ב"מסע הדיסקברי", וביומניו של אדריאן וילסון איננו נזכר כלל. נראה, שהסתגל ללא קושי לחיים באנטראקטיקה ושכלל את ניסיונו בטכניקות של גרירת מזחלות ונהיגת כלבים, לצד היבטים אחרים של חקר אנטארקטיקה. הוא לא השתתף במסעות העיקריים של המשלחת, אם כי לקראת סיומה הצטרף לארתור פילבים ופרנק ויילד בניסיון לטפס על הר ארבוס, שם העפילו לגובה של כ-1000 מ'. פעמים אחדות נפגע ג'ויס קשות מכוויות קור; באחד המקרים החזיקו שני קצינים, מייקל ברן וג'ורג' מולוק, את רגליו הקפואות של ג'ויס על בטנם ועיסו את קרסוליו במשך שעות אחדות כדי להציל את כפות רגליו מקטיעה. ואולם, ניסיונות אלה לא הרתיעו את ג'ויס; היסטוריון הקוטב בו ריפנבורו כותב, שג'ויס נמשך שוב ושוב לאנטארקטיקה בכוח "שילוב מוזר של חיבה וסלידה, שאילץ (אותו) לחזור שוב ושוב."
במהלך המשלחת פגש ג'ויס אנשים אחדים, העתידים למלא תפקיד חשוב בתולדות חקר אנטארקטיקה בשנים הבאות, בהם סקוט, וילסון, פרנק ויילד, טום קרין, אדגר אוונס והמשמעותי בכולם, ארנסט שקלטון. ג'ויס יצא לכמה מסעות מזחלת עם שקלטון ועשה עליו רושם של אדם יעיל ומהימן. הוא הרשים גם את סקוט כ"מפוכח, ישר, נאמן ואינטליגנטי", ומארגן המשלחת, סר קלמנטס מרקהם, תיאר אותו לאחר זמן כ"אדם ישר וראוי לאמון". גמולו, עם תום המשלחת, היה קידום לקצין זוטר בדרגה הראשונה, בהמלצת סקוט.. אלא שבשלב זה כבר נכבש לקסמי אנטארקטיקה ושירות רגיל בצי לא עוד דיבר אליו. הוא עזב את הצי בשנת 1905 אבל החיים על החוף לא סיפקו אותו והוא חזר והתגייס ב-1906. כשנקרתה לידו כעבור שנה ההזדמנות להצטרף למשלחת נמרוד של שקלטון, קפץ עליה ללא שהייה.
המשלחת הבריטית לאנטארקטיקה ("נמרוד") 1909-1907
כששקלטון בחר את הצוות למשלחת שלו לאנטארקטיקה בספינה "נמרוד", היה ג'ויס אחד הראשונים שגייס. על פי רוב הסיפורים, שקלטון ראה את ג'ויס על אוטובוס שעבר ליד משרדי המשלחת, שלח מישהו לקרוא לו וגייס אותו בו במקום. כדי להצטרף למשלחת, פדה ג'ויס את עצמו מן הצי; בשנים הבאות יטען, ששקלטון לא פיצה אותו על דמי הפדיון, על אף הבטחתו לעשות כן, אחד מכמה סכסוכי כספים שעתידים היו להשפיע לרעה על קשריו עם שקלטון. ג'ויס, שקלטון ופרנק ויילד היו החברים היחידים במשלחת שצברו ניסיון קודם באנטארקטיקה, ועל יסוד מעלליו במשלחת דיסקברי, הופקד ג'ויס על המחסנים הכלליים של המשלחת, המזחלות והכלבים. לפני היציאה לדרך באוגוסט 1907, עברו הוא וויילד קורס מזורז בהדפסה בעסק ההדפסה של סר ג'וזף קוסטון בהמפשייר, כיוון ששקלטון התכוון להוציא ספר או כתב-עת בתקופת שהותו באנטארקטיקה.
המשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה, 1911
ג'ויס לא הוזמן להשתתף, במשלחת טרה נובה של סקוט, אם כי כמה מאנשיו של שקלטון הוזמנו אליה, בהם פרנק ויילד, שסירב. תחת זאת, הצטרפו הן ג'ויס והן ויילד למשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון. ב-1911 נסע ג'ויס לדנמרק לרכוש כלבי מזחלת למשלחת הזו, והביאם לטסמניה. בסופו של דבר, ג'ויס לא הפליג עם מוסון. לפי גרסה אחת, הוא "שוחרר" לפני שהמשלחת יצאה מטסמניה, ואילו גרסה אחרת פוסקת, שמוסון ויתר על ג'ויס כאשר צמצם את משלחתו משלוש קבוצות חוף לשתיים. תהיה הסיבה אשר תהיה, נראה שחל קלקול ביחסים; השמועה אמרה, שמוסון לא בטח בג'ויס ותירץ זאת בטענה, ש"הוא מבלה יותר מדי זמן בבתי מלון", רמז אפשרי לכך, ששתייה מופרזת הייתה הבעיה. ג'ויס נשאר באוסטרליה וקיבל עבודה ב"קרן נמל סידני".
חברות בקבוצת ים רוס
בפברואר 1914, יצר שקלטון קשר עם ג'ויס, שהיה עדיין באוסטרליה. שקלטון התווה אז את תוכניותיו למשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית ורצה את ג'ויס בקבוצת ים רוס, שתסייע למשלחת. במקרה של שינוי בתוכניות לפורמט של ספינה אחת, הבטיח שקלטון למצוא לג'ויס תפקיד אחר במשלחת. מאוחר יותר יטען ג'ויס, ללא הצדקה, ששקלטון הציע לו מקום בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית העיקרית. גם בספר שכתב בהמשך, "הנתיב לקוטב הדרומי", שיצא לאור ב-1929, הציג ג'ויס את טבע מינויו לקבוצת ים רוס באור מטעה, כשהשמיט את הוראתו של שקלטון, שהכפיפה אותו לקצין וטען, שניתנה לו סמכות בלעדית על הכלבים ועל המזחלות.
משימתה של קבוצת ים רוס, בפיקודו של עוד ותיק ממשלחת נמרוד, אניאס מקינטוש, הייתה להקים בסיס במצר מקמרדו ואחר להניח שורה של מצבורי אספקה לרוחב מדף הקרח רוס, כתמיכה בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית. שקלטון ראה במשימה זו מעשה שיגרה; הוא כתב: "לא צפיתי שהעבודה תציב קשיים מיוחדים". ואולם, הקבוצה הורכבה בחיפזון, והייתה חסרת ניסיון. רק ג'ויס ומקינטוש היו קודם לכן באנטארקטיקה, ומקינטוש התנסה בעבודה בסביבת הקוטב לתקופה קצרה בלבד; הוא פרש ממשלחת נמרוד עקב פציעה לפני הנחיתה הראשונית, לאחר שאיבד את עינו הימנית בתאונה, וחזר רק לשלבים האחרונים של המשלחת.
מכשלות עיקריות
יציאתה של "אורורה" מאוסטרליה נדחתה בשל שורת מכשלות ועיכובים ארגוניים ופיננסיים והקבוצה הגיעה למצר מקמרדו רק ב-16 בינואר 1915, מאוחר מאוד בעונה כשמדובר בעבודה של הנחת מצבורי צידה. מקינטוש, שסבר ששקלטון עשוי לנסות לחצות את היבשת בעונה ראשונה זו, עמד על כך שהיציאה עם המזחלות הטעונות תתחיל ללא דיחוי, בכוונה לצייד את מצבורי האספקה בנקודות 79 ו-80 מעלות דרום. ג'ויס התנגד לכך; דרוש עוד זמן, טען, להתאקלמות ולאימון האנשים והכלבים. אבל מקינטוש, שלא היה מודע לכך ששקלטון ביטל את האפשרות של חציית היבשת באותה עונה, התעלם ממחאתו.
מקינטוש הכעיס את ג'ויס גם בהחלטתו להוביל בעצמו את הקבוצה להנחת מצבורים, בלי לשעות לטענת ג'ויס, שניתנה לו סמכות עצמאית בתחום זה. הקבוצה חולקה לשני צוותים, והמסע החל ב-24 בינואר, באווירה של ערבובייה גמורה. הניסיונות הראשונים לעלות על מדף הקרח נכשלו
בגלל תנאי השטח, הצוות של מקינטוש איבד את דרכו על קרח הים בין כף אוונס להאט פוינט. ג'ויס שש בסתר לבו על ראיה זו לחוסר הניסיון של ראש הקבוצה. לבסוף הגיעו הצוותים אל סימון המעלה ה-79, והניחו שם את "מצבור השונית" (שונית מינה הייתה ציון דרך בולט בקו רוחב זה) ב-9 בפברואר. נראה, שקבוצתו של ג'ויס נהנתה מן המסע הקל יותר. תוכניתו של מקינטוש, לקחת את הכלבים אל סימון המעלה ה-80 הובילה לעוד חילופי דברים בינו לבין ג'ויס, שטען כי אחדים מן הכלבים כבר מתו ואת הנותרים יש לשמור למסעות הבאים, אבל גם הפעם ביטל מקינטוש את טענותיו. ב-20 בפברואר הגיעה הקבוצה אל קו הרוחב 80° דרום והניחו שם את המצבור כמתוכנן. תוצאת המסע הזה הייתה הנחת 47 ק"ג של מצרכי מזון ודלק במעלה ה-80 ו-71 ק"ג ב-79° דרום. אבל עוד 202 ק"ג, שנועדו למצבורים, הושלכו במהלך המסע, כדי להפחית את המשקל.
המסע להנחת מצבורים
הקבוצה יצאה לדרך ב-1 בספטמבר 1915. האנשים לא היו מאומנים כנדרש והיו בכושר לא מספק, בבגדים פרימיטיביים ועם ציוד מתוצרת עצמית. עם חמישה כלבים בלבד, אלה שנותרו לפליטה מן הכישלון של העונה שעברה, נועד המסע להסתמך בעיקר על גרירה בכוח שרירי האנשים. לפני שיתחילו בצעידה דרומה, מרחק של 1440 ק"מ, היה עליהם לאסוף ציוד במשקל כ-1700 ק"ג, שהושאר בשטח ולהחזירו אל מצבור הבסיס בשונית מינה. שלב זה של המסע נמשך עד 28 בדצמבר. מקינטוש חילק את אנשיו לשתי קבוצות, אחת בפיקודו הוא והשנייה בפיקוד ג'ויס. חילוקי הדעות בין השניים על שיטות העבודה נמשכו; לבסוף הציג ג'ויס לפני מקינטוש ראיה שאינה ניתנת לערעור לכך, שהשיטות של אנשיו היו יעילות פי כמה, ומקינטוש נכנע. "מימי לא נתקלתי באידיוט כזה כאחראי על אנשים", כתב ג'ויס ביומנו.
החברים החלשים בקבוצה, ארנולד ספנסר-סמית ומקינטוש עצמו החלו לגלות סימנים של קריסה גופנית, כשהמסע הארוך דרומה החל ממצבור השונית לעבר מאונט הופ ב-'30 83° דרום, שם נקבע מקום המצבור. הקבוצה הצטמצמה לשישה, כאשר שלושה אנשים נאלצו לחזור על עקבותיהם עקב תקלה בפרימוס. עם מקינטוש וג'ויס היו בקבוצה הסופית ספנסר-סמית, ארנסט ויילד (אחיו הצעיר של פרנק), דיק ריצ'רדס וויקטור היוורד. הם התנהלו בדרכם דרומה עם ארבעה כלבים, בסבל גדל והולך מכוויות קור, עיוורון שלג ובמשך הזמן, צפדינה. ספנסר-סמית התמוטט, והשאר נאלצו לגרור אותו על גבי מזחלת. מקינטוש, שבקושי הצליח להלך, המשיך להיאבק עד שהונח המצבור האחרון במאונט הופ. במסע חזרה, הוטלה הנהגתה של הקבוצה למעשה יותר ויותר על כתפי ג'ויס, ככל שמצבו של מקינטוש התדרדר והלך עד שבסופו של דבר לא הייתה ברירה אלא לגרור גם אותו, כמו את ספנסר-סמית, על המזחלת. המסע היה למאבק מתמשך, שבסופו של דבר עלה בחייו של ספנסר-סמית והביא את השאר לקצה כוח הסבל. מצבו של מקינטוש, גופני ונפשי כאחד, המשיך להתדרדר ובסופו של דבר נאלצו להשאיר אותו באוהל בשעה שג'ויס, שסבל בעצמו מעיוורון-שלג חמור, הוביל את הנותרים למחסה הבטוח של האט פוינט. אז חזרו הוא וארנסט ויילד להביא את מקינטוש, וחמשת השורדים נשארו בהאט פוינט עד 18 במרץ.
חילוץ
כל חמשת האנשים גילו תסמינים של צפדינה בדרגות חומרה שונות. עם זאת, הודות לדיאטה של בשר כלבי-ים טרי, עשיר בוויטמין C, התחילו להחלים בהדרגה. באמצע אפריל היו מוכנים לשקול יציאה לדרך לחצות כ-20 קילומטרים אחרונים של ים קפוא, שהפרידו בינם לבין הבסיס בכף אוונס.
ג'ויס בחן את קרח הים ב-18 באפריל ומצא אותו יציב, אבל למחרת היום באה סופת שלגים מדרום וגרפה את כל הקרח הלאה משם. האווירה בהאט פוינט הייתה קודרת, והדיאטה המתמדת של בשר כלב-ים דיכאה את רוחם. מצב זה השפיע כנראה ביותר על מקינטוש, וב-8 במאי, על אף הפצרות דוחקות מצד ג'ויס, ריצ'רדס וארנס ויילד, החליט להסתכן בהליכה על הקרח שנוצר מחדש וללכת אל כף אוונס. ויקטור היוורד התנדב ללוות אותו. ג'ויס כתב ביומנו: "אינני יכול להבין, איך ייתכן שהאנשים האלה משתוקקים כל כך לסכן שוב את חייהם." זמן קצר לאחר יציאתם לדרך התחוללה סופת שלגים, והשניים נעלמו ולא נראו שוב מעולם.
לג'ויס ולחבריו נודע דבר גורלם של מקינטוש והיוורד רק כאשר הצליחו לבסוף להגיע לכף אוונס ביולי. ג'ויס נערך מיד לארגן חיפושים לאיתור עקבותיהם של הנעדרים; בחודשים הבאים נשלחו קבוצות לסייר בחופים ובאיים מצר מקמרדו, אך לשווא. ג'ויס ארגן גם מסעות להשבת דגימות גאולוגיות, שהושארו על מדף הקרח ולעלייה אל קברו של ספנסר-סמית, שם הוקם צלב גדול. שבעת השורדים שנותרו ניהלו את חייהם בשקט וללא אירועים מיוחדים, עד שב-10 בינואר 1917 הגיעה "אורורה" המשופצת והמצוידת מחדש, עם שקלטון על סיפונה, לקחתם הביתה. אז נודע להם, שכל מאמציהם להנחת המצבורים היו לשווא, מאחר שספינתו של שקלטון, אנדריורנס נמחצה בקרח הים של ים ודל כמעט שנתיים קודם לכן.
קריירה לאחר המשלחת
לאחר שובו לניו זילנד, אושפז ג'ויס בבית חולים, בעיקר לטיפול בהשפעות עיוורון השלג ונאלץ, לדבריו, להרכיב משקפיים כהים בחודשים הבאים. בתקופה זו נשא לאישה את ביאטריס קרטלט מכרייסטצ'רץ'. קרוב לוודאי, שהיה עכשיו בלתי כשיר לעבודה בקוטב, אף כי ניסה, ללא הצלחה, להתגייס מחדש לצי בשנת 1918. בספטמבר 1919 נפצע קשה בתאונת דרכים, שהובילה לחודשי החלמה ובעקבותיהם, לחזרה לאנגליה. ב-1920 חתם על הצטרפות למשלחת אנטארקטית חדשה, בראשות ג'ון קופ מקבוצת ים רוס, אבל תוכנית זו לא יצאה לפועל. הוא לא הרפה מתביעותיו לפיצוי כספי משקלטון, שגרמו לנתק ביניהם, והוא לא הוזמן להצטרף למשלחת החיפוש של שקלטון, שיצאה בשנת 1921. הוא הגיש בקשה להצטרף למשלחת הבריטית להר אברסט בשנים 1921–1922, אך נדחה.
ג'ויס התגלה שוב לעיני הציבור בשנת 1923, כשהוענקה לו מדליית אלברט על הצלת חיים על מאמציו להציל את חיי מקינטוש וספנסר-סמית במסע להנחת מצבורים ב-1916. גם ריצ'רדס קיבל אותה מדליה; הייוורד וכן ארנסט ויילד, שמת בטיפוס בעת שירותו בצי בים התיכון בשנת 1918, קיבלו את המדליה לאחר מותם. ב-1929 פרסם ג'ויס גרסה פולמוסית ומחרחרת ריב של יומניו בשם "The South Polar Trail", שבה הגדיל ופיאר את תפקידו הוא, הקטין את אלה של האחרים, ושילב פרטי צבע בדויים מן הלב. מכאן ואילך השתקע בתוכניות שונות למשלחות נוספות וכתב אין-ספור מאמרים וסיפורים בהתבסס על עלילותיו, לפני שהשלים עם חיים שקטים במשרת שוער מלון בלונדון. ביקל גורס, שג'ויס הגיע לגיל שמונים ומעלה, מעבר לשנת 1958, כשויויאן פוקס וקבוצתו חצו לראשונה את יבשת אנטארקטיקה במשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי; למעשה, הוא מת מוות טבעי בהיותו כבן 65, ב-2 במאי 1940. ולטענתו של ביקל אין שום מקורות אחרים. הר ג'ויס באנטארקטיקה -75.6°N, 160.63333°W קרוי על שמו.
הערכה
הגרסאות של ג'ויס לאירועים שתועדו ביומניו שיצאו לאור תוארו כבלתי אמינות ולעיתים כבדותה גלויה, "אפס מפאר-עצמו". דוגמאות ספציפיות ל"בדיון" הזה כוללות את הגדרת עצמו כ"רב חובל" לאחר משלחת ים רוס;טענתו חסרת הבסיס לראיית אוהל המוות של סקוט על מדף הקרח; ההצגה המטעה של ההוראות שקיבל משקלטון לגבי תפקידו בנושא המזחלות, וטענתו לעצמאות בתחום זה; טענתו להצעת מקום בקבוצה הטראנס-קונטיננטלית, כששקלטון הבהיר שאיננו רוצה בו שם, ומנהגו, בשנותיו האחרונות, לכתוב בעילום שם לעיתונות דברי שבח והלל ל"חוקר הקוטב המפורסם ארנסט מילס ג'ויס". מסע הקידום העצמי הזה לא הפתיע את עמיתיו לשעבר ולא הכעיס אותם. "זה מה שהייתי מצפה", אמר ריצ'רדס. "הוא היה בומבסטי [...] אבל נאמן ומסור ללא סייג לחבריו". אלכסנדר סטיבנס, המדען הראשי של הקבוצה, הסכים עמו. הם ידעו שג'ויס, עם כל הליכותיו השחצניות, ניחן ברצון ובנחישות הדעת "לגרור אנשים ולחלצם ממוות בטוח". לורד שקלטון, בנו של החוקר, הגדיר את ג'ויס (יחד עם מקינטוש וריצ'רדס) כ"אחד מאלה היוצאים מן הסיפור (של קבוצת ים רוס) כגיבורים".
ראו גם
רשימת משלחות לאנטארקטיקה
באקה א-שרקייה
באקה א־שרקייה (בערבית: باقة الشرقية, משמעות השם: "באקה המזרחית") הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון. 9 ק"מ צפון־מזרחית לטולכרם. לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), בשנת 2007 היו בכפר 4,101 תושבים. פליטים פלסטיניים היוו 20.4% מהאוכלוסייה ביישוב בשנת 1997.
כ־3 קילומטרים למערב, בצד השני של הקו הירוק, שוכנת באקה אל-גרבייה (תעתיק מדויק: "באקה אלע'רביה", פירוש: "זר הפרחים המערבי") הנמצאת בתחום השיפוט הישראלי. שני היישובים הוקמו במאה ה-17 כשני כפרים נפרדים. עם קביעת הקו הירוק לאחר מלחמת העצמאות, הפריד הגבול בין שני היישובים: באקה אל-גרבייה בצד הישראלי של הגבול ובאקה א-שרקייה בצד הירדני של הגבול.
לאחר מלחמת ששת הימים נוצרו מחדש קשרים בין שתי ה"באקות", המזרחית והמערבית, אולם אלו התערערו עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה, כיוון שתושבי באקה א-שרקייה השתתפו באינתיפאדה, בשעה שתושבי באקה אל-גרבייה, שהם אזרחים ישראלים, נמנעו מכך. לאחר חתימת הסכמי אוסלו הוכפפה באקה א-שרקייה לרשות הפלסטינית. כיום מפרידה גדר ההפרדה בין שתי ה"באקות", ולפיכך שוב נוצר ביניהן מחסום פיזי, לראשונה מאז יוני 1967.
לפני האינתיפאדה השנייה שטחה של באקה א־שרקייה היה כ-4,000 דונמים; ישראל הפקיעה כ־2,000 דונם כדי לבנות את גדר ההפרדה.
היסטוריה
במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית, בשנת 1596, הייתה באקה א־שרקייה ממוקמת בנפת קאקון, אשר בסנג'ק שכם.
באקה א־שרקייה שוכנת באתר עתיק. על היישוב מסופר בספר "The Survey of Western Palestine" כך: אבן עם כתובות בערבית הנמצאות בכניסה למסגד ישן עשויות להיות ההתחלה של הענקת טקסט וקף.
על פי הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נכללה באקה אל־גרבייה בשטח שהועבר עם ואדי עארה לידי ישראל, בעוד באקה א-שרקייה נותרה תחת שלטון ממלכת ירדן. על אף שהיישובים נפרדים, יש ביניהם קשרים מסחריים ומשפחתיים, למרות גדר ההפרדה שחוצצת ביניהם.
ב-22 בפברואר 1988, בזמן האינתיפדה הראשונה, אזרחים ישראלים שנתקלו ככל הנראה במחסום אבנים, פתחו בירי ממנו נפגעה נערה.. הנערה, ראודה מחמד לוטפי בת ‎15, שעמדה בפתח ביתה, פונתה לבית החולים הלל יפה בחדרה. שם נקבע מותה. מתנחל תושב חרמש בחשד שביצעה את הירי.
קוריאקסקי
קוריאקסקי (מוכר גם כקוריאקסקיה סופקה - ברוסית: Коря́кская со́пка) הוא הר געש שכבתי פעיל השוכן במחוז קמצ'טקה ברוסיה, צפונית-מערבית לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי עיר הבירה של המחוז. הר הגעש קוריאקסקי והר הגעש אווצ'ינסקי הסמוך הוכרזו יחד כאחד מהרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראויים למחקר מיוחד בשל היסטוריית ההתפרצויות געשיות שלהם וקרבתם למרכז האוכלוסין של פטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
תיאור
קוריאקסקי הוא הר געש חרוטי גבוה הנחשב אחד מהרי הגעש היפים ביותר בחצי האי קמצ'טקה. שיפוע החרוט בתחתיתו הוא 20° והוא גדל ל-35°-30° בחלקו העליון. פסגת ההר שוכנת בגובה של 3,456 מטרים מעל פני הים, והוא בולט כ-2,300 מטרים מהרמה שמצפונו ו-3,300 מהמישור שלדרומו. מדרונות ההר חרוצים בערוצים עמוקים, ועל המדרון המזרחי של ההר יש שני קרחונים שגודלם קילומטר אחד ו-4.2 קילומטרים.
בחלק המערבי של הפסגת יש לוע געשי בקוטר 180–200 מטרים ובעומק של 20–30 מטרים. הלוע נפרץ בצדו הדרומי שממנו יש קילוח לבה קצר. פומרולות פועלות במדרון הצפון-מערבי בגובה של 3,000 מטרים וכן מתוך הלוע המכוסה בקרחון.
היסטוריה גאולוגית
הר הגעש קוריאקסקי הוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר על פני כדור הארץ, בנקודה שבה עובר הלוח הפסיפי הפחתה מתחת ללוח האירואסייתי בקצב של 80 מ"מ לשנה. טריז של חומר ממעטפת כדור הארץ השוכן בין הלוח הפסיפי המופחת לבין הלוח האירואסייתי שמעליו הוא המקור לגעשיות הפעילה לאורך כל חצי האי קמצ'טקה.
ההר פעיל כמה עשרות אלפי שנים. מחקר גאולוגי גילה שהיו שלוש התפרצויות גדולות ב-10,000 השנים האחרונות: ב-5,500 לפנה"ס, ב-1,950 לפנה"ס וב-1,550 לפנה"ס. שלוש ההתפרצויות התבטאו בעיקר בקילוחי לבה נרחבים. להארים שמקורם בקילוחי לבה מההתפרצות האחרונה הגיעו עד למפרץ אווצ'ה.
התפרצויות אחרונות
קוריאסקי התפרץ פעם ראשונה בתקופה המודרנית ב-1890. ההתפרצות התבטאה בפליטה של לבה מסדקים שנפערו במדרון הדרום-מערבי של ההר ובהתפרצויות פריאטיות. חמש שנים אחר-כך היו דיווחים שוב על התפרצות, אך בדיקות מאוחרות יותר הראו שלא התחוללה התפרצות, ומה שנחשד בתחילה כעמוד התפרצות היה קיטור שנוצר מפעילות נמרצת של פומרלות.
התפרצות מתפוצצת קצרה התחולה ב-1926, ואחריה ההר היה רדום עד דצמבר 1956. ההתפרצות של 1956 הייתה עזה יותר מקודמותיה כשמדד ההתפרצות הגעשית שלה היה 3, והיא חוללה זרמים פירוקלסטיים ולהארים. ההתפרצות נמשכה עד יוני 1957.
לאור ההיסטוריה הגעשית של ההר והקרבה לאוכלוסייה בת קרוב ל-200,000 תושבים המתגוררים בעיר הסמוכה פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, הוא הוכרז יחד עם הר הגעש הסמוך אווצ'ינסקי על ידי האגודה הבינלאומית לוולקנולוגיה ולכימיה של פנים כדור הארץ (International Association of Volcanology and Chemistry of the Earth's Interior ) ב-1991 כאחד מ-16 הרי הגעש של העשור ("Decade Volcanoes"), ולכן כראוי למחקר מיוחד כחלק מ"העשור הבינלאומי להפחתת אסונות הטבע" של האו"ם.
ב-1996 הכריז ארגון אונסק"ו על קוריאקסקי יחד עם הרי געש נוספים כאתר מורשת עולמית בשם הרי הגעש של קמצ'טקה
בעיית XY
בעיית XY (באנגלית: XY problem) היא בעיית תקשורת שנתקלים בה בבקשות עזרה שונות, כגון תמיכה טכנית, בעיות בפיתוח תוכנה או שירות לקוחות, הבעיה מתרחשת כשמבקש העזרה שואל על ניסיון הפתרון שלו (Y) במקום לשאול על הבעיה עצמה (X).
בעיית XY מטשטשת את הבעיה האמיתית, ועשויה לגרום לבעיות נוספות, להוביל לתקשורת לא תקינה, בזבוז משאבים, פתרון לא יעיל או לקושי לפתור את הבעיה.
הפתרון לבעיה הוא לשאול ישירות על הבעיה שרוצים לפתור, וכן שמי שנותן את העזרה ישאל שאלות מנחות כדי לגשש ולמצוא את הבעיה עצמה שהאדם מתמודד איתה (ה-X), כדי לתת את הפתרון היעיל והנכון.
מינוח
המונח "XY problem" נטבע באופן לא-ישיר על ידי אריק ס. ריימונד בספרו "איך לשאול שאלות בדרך החכמה" (How To Ask Questions The Smart Way), בפסקה "שאלות שלא לשאול" הוא כתב את השאלה "איך אני יכול להשתמש ב-X בשביל Y?" :
המושג של הבעיה עצמה היה ידוע זמן רב לפני שהוא קיבל את השם, במחקר מ-1980 של החוקר ג'ין וולסי בתחום חקר הביצועים בשם "מדע ניהול יישומי: גישה מהירה ומלוכלכת" הוא מתאר דוגמה לבעיית XY: מנהלים קיבלו תלונות על כך שממתינים יותר מידי זמן למעליות, הם חקרו את הפרוטוקולים של המעליות כדי לצמצם את זמן ההמתנה, וולסי ציין שהם ניסו לפתור את הבעיה הלא נכונה, הבעיה האמיתית היא ש"אנשים מתלוננים" - התקנה של מראות גדולות בלובי נתנה לאנשים משהו לעשות וכמות התלונות ירדה דרסטית.
דוגמאות
מספר דוגמאות מתחום הנדסת התוכנה:
דוגמה לבעיה מתחומים כללים:
מישור דספשן
מישור דספשן או מישור דיספשן (באנגלית: Deception Plateau) הוא מישור גבוה, המכוסה קרח, באזור חוף בורכגרווינק של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
אורכו של המישור 18 קילומטרים, ורוחבו של המישור 10 קילומטרים.
המישור גובל ותחום על ידי קרחון אוויאייטור, קרחון פיילוט, והר אוברלורד.
מקור השם
שמו של המישור ניתן לו על ידי משלחת החקר הדרומית (the southern party) מטעם משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד (the New Zealand Geological Survey Antarctic Expedition), אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1966–1967.
שם זה ניתן למישור, בשל המראה המטעה שלו כאשר צפו בו ממרחק. המישור נראה קטן יותר מאשר הוא באמת.
באנגלית "דיספשון" משמעו "מטעה".
אלאדיו
אלאדיו סילבסטרה גראלס (בקטלאנית: Eladio Silvestre Graells, נולד ב-18 בנובמבר 1940 בסבדל שבקטלוניה, ספרד), הידוע בשמו הפרטי אלאדיו, הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלאני ששיחק כשחקן הגנה. אלאדיו גדל במחלקת הנוער של ברצלונה. במדי הקבוצה הבוגרת, בה שיחק במשך 10 עונות בין 1962 ל-1972, זכה 3 פעמים בגביע הספרדי. לצד משחקו בברצלונה היה גם שחקן נבחרת ספרד, עמה השתתף במונדיאל 1966. לאחר שעזב את ברצלונה, שיחק לתקופה קצרה בהרקולס אליקנטה ובז'ימנסטיק טרגונה, לפני שפרש ממשחק.
ברצלונה
אלאדיו שיחק בילדותו במחלקת הנוער של קבוצה מקומית בעיר הולדתו, סבדל, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה. ב-1959 צורף לקונדל, ששימשה הלכה למעשה קבוצת משנה לברצלונה, ומיד הושאל למשך עונה לליידה, ששיחקה בליגה השלישית בספרד. לאחר שיבתו מההשאלה הפך אלאדיו לשחקן סגל מלא בקונדל, עמה שיחק בליגה השנייה בעונת 1960/61. בעונה זו שותף אלאדיו ב-29 משחקי ליגה, בהם כבש פעמיים, ובתום העונה ירדה קונדל לליגה השלישית. אלאדיו המשיך לשחק בקונדל במהלך עונת 1961/62, ובתום העונה קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת 1964/65, בה הגיעה ברצלונה למקום ה-6, הורחק אלאדיו בפעם הראשונה בקריירה שלו. היה זה ב-25 באוקטובר 1964, בדקה ה-12 של המשחק נגד סביליה. בעונה הבאה כבש אלאדיו לראשונה בליגה הראשונה בספרד. שער הבכורה שלו היה שער הניצחון על לאס פאלמס ב-25 בדצמבר 1965, ושערו השני היה בניצחון 3-0 על פונטוורדה ב-16 בינואר 1966. אלאדיו היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע ערי הירידים לעונת 1965/66, כשפתח בהרכב הקבוצה עת גברה על אספניול ברבע הגמר, צ'לסי בחצי הגמר וריאל סרגוסה בגמר. בעונה זו סיימה ברצלונה במקום ה-3 בליגה. בעונה הבאה, עונת 1966/67 המשיך אלאדיו לפתוח בהרכב, וב-29 באוקטובר 1966 כבש צמד לראשונה בקריירה, בניצחון ברצלונה על גרנדה 3-0. אלאדיו נפצע לאחר המשחק ונעדר ממשחק למשך חודשיים. לאחר חזרתו לכשירות, שב להרכב הקבוצה, כבש שער נוסף בדרבי מול אספניול ב-19 בפברואר 1967, ועזר לברצלונה לסיים את הליגה במקום ה-2.
בעונת 1967/68 היה אלאדיו שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע הגנרל בפעם השנייה בקריירה שלו. בגמר, שנערך ב-11 ביולי 1968 בסנטיאגו ברנבאו, גברה ברצלונה, עם אלאדיו בהרכבה, על ריאל מדריד בתוצאה 1-0. בליגה סיימה ברצלונה בפעם השנייה ברציפות במקום ה-2, ואלאדיו כבש שני שערים ב-26. בעונת 1968/69 שותף אלאדיו ב-28 מתוך 30 משחקי ליגה ועזר לברצלונה להגיע למקום ה-3 בליגה. בעונת 1969/70 כבש אלאדיו שער עצמי לשערו הוא, בניצחון ברצלונה 3-2 על אתלטיק בילבאו ב-5 באוקטובר 1969. בהמשך, הורחק בכרטיס אדום בהפסד 3-0 לסביליה ב-26 באוקטובר והושעה משלושה משחקים. בעונה זו הופיע ב-26 משחקי ליגה, בהם הבקיע לזכות קבוצתו פעם אחת, וברצלונה הגיעה למקום ה-4. לאחר סיום הליגה, ברבע גמר הגביע נגד ריאל מדריד בקאמפ נואו, נשרקה לזכות ריאל מדריד בעיטת עונשין, כשנראה שהעבירה בוצעה מחוץ לרחבת העונשין. אלאדיו מחה על כך בלעג, קרא לשופט אוהד מדריד והורחק מהמשחק.