cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חורבת ניסיה
זיהוי עם העי המקראית
רוב החוקרים לא קיבלו את זיהויו של ליווינגסטון. בין הטיעונים לשלול את מיקומה של העי בחורבת ניסיה הם: זיהויה של בית אל בביתין ולא באל-בירה; הכפר קטן מכדי להלום את התיאור המקראי על 35,000 לוחמים ו-12,000 נופלים; מהפסוקים עולה כי העי הייתה עיר מרכזית שהיו לה עיירות לוויין; המקרא מספר כי העי נשרפה ואילו באתר אין עדויות לשריפה, היעדר חומות בצורות ושערים, ועוד. עם זאת, ליווינגסטון המשיך לטעון כי חורבת ניסיה היא העי, ופרס את טענותיו בספר.
למרות אי-ההסכמה הגורפת עם הזיהוי של ליווינגסטון, במקרים רבים מוצג המקום כ"אתר העי" (כולל בשלט הכניסה לאתר). סמוך לאתר הוקמה שכונה של היישוב פסגות המכונה "מבוא העי" או "שכונת העי". בשלטי ההכוונה הרשמיים נקרא האתר "הכפר העברי הקדום".
אינקרסרון
אינקרסרון (באנגלית: Incarceron) הוא ספר בסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה. את הספר כתבה קתרין פישר, והוא ראה אור באנגלית בשנת 2007 ובעברית בשנת 2012. הספר זכה לביקורות משבחות ושהה שבועות רבים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס. פוקס המאה העשרים קנו את זכויות ההסרטה של הספר. לספר יש ספר המשך העונה לשם סאפיק.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בשני מוקדים שונים.
הממלכה
קו העלילה השני מתרחש בממלכה שדוגלת במסורת ואוסרת קדמה אך עם זאת משתמשת בטכנולוגיה כדי לשמר את הקדמה. קלודיה, בתו של הסוהר, חולמת על חופש. אך בממלכה שכזו, אסור לחלום יותר מדי. קלודיה מנסה לחשוף את השחיתות בממלכתה תוך כדי ניסיון למנוע מאביה לחתן אותה עם שנוא נפשה. קלודיה נכנסת לכלא כדי לגלות עוד מידע בנוגע לכלא, היא פוגשת את פין ומוציאה אותו.
הסוף
קלודיה ופין מגלים שהכלא שמתוכו נראה ענק, נמצא בעצם בתוך קובייה כסופה קטנטנה שנמצאת על שרשרת השעון של סוהר אינקרסרון-אביה של קלודיה.
הסרט
פוקס המאה העשרים תכננו להוציא את הסרט לאקרנים ב-2013, אך עקב בעיות בהפקה, העבודה על הסרט נעצרה. בשנת 2012 הופצה שמועה שאת פין ישחק טיילור לאוטנר ושאת קלודיה תשחק אמה ווטסון, והשמועה אושרה על ידי גורמים בכירים בהפקה. במאי 2013 החלה העבודה על הסרט מחדש ובאתר IMDb נכתב כי אמה ווטסון, ג'ניפר לורנס ובלייק לייבלי קיבלו הצעה לגלם את דמותה של קלודיה.
נועם גיל
נועם גיל (נולד ב-1983) הוא סייף ישראלי לשעבר (בענף הדקר). הוא ייצג את ישראל בתחרויות רבות בעולם, וזכה במדליות במספר תחרויות מסבב גביע העולם.
קריירה
גיל החל את דרכו ב-1989 אצל המאמן אפרים דביר בבית הספר "רעות" בו למד.
בשנת 1993 עבר להתאמן במועדון הסיוף הפועל כפר סבא תחת המאמן שמעון שפרוכמן.
חבר פעיל בסגל נבחרת ישראל בגילאים השונים משנת 1996 ועד 2005.
שנות השיא של גיל היו 2000–2004, בהן היה אלוף ישראל בנוער (2002) ושלישי בבוגרים (2002). כמו כן, בשנים אלו השיג גיל תוצאות בינלאומיות מכובדות, ובהן:
בשנת 2006 קיבל גיל מלגת סיוף מלאה באוניברסיטת המדינה של אוהיו, אך עקב פציעה בפרק כף ידו נאלץ לחזור לישראל לאחר שנה אחת בלבד.
ב-2004 הקים גיל עם מאמנו שפרוכמן את מועדון הסיוף מכבי הוד השרון, בו הוא גם שימש עוזר מאמן במהלך העשור הראשון של המאה ה-21.
גיל למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ולתואר שני בפסיכולוגיה חינוכית במרכז האקדמי פרס. כיום עובד בשירות הפסיכולוגי החינוכי כפסיכולוג חינוכי מומחה. מתגורר בטירת כרמל.
עטרה (פין)
העטרה היא רקמה כיפתית רגישה-למגע הנמצאת בקצה הדיסטלי (המרוחק מהגוף) של איבר המין הגברי. במרכזה של העטרה נמצא פתח השופכה. העטרה הומולוגית מבחינה אנטומית לקצה הדגדגן הנשי.
כאשר פין שאינו נימול נמצא במצב רפוי, העטרה מכוסה במלואה או באופן חלקי על ידי העורלה, אשר מגנה על הקרום הרירי העדין ממנו עשויה העטרה. במצב של זקפה, העורלה מופשלת והעטרה נחשפת והופכת לרגישה עוד יותר.
היבטים רפואיים
כיוון שפתח השופכה נמצא בקצה העטרה, כאשר תינוק נימול מולבש בחיתול ישנה סכנה שהוא יסבול מהצרה של פתח השופכה או שיפתח בו כיב.
רקמת האפיתל של העטרה היא רקמה רירית. על פי אחד המחקרים, רחצה מוגזמת של העטרה בסבון עלולה לייבש את הרקמה הרירית ולגרום לדלקת עור אטופית.
דלקת בעטרה נקראת בלניטיס (Balanitis). דלקת זו נפוצה בקרב 11-3% מהגברים, ושכיחותה עולה ל-35% בקרב גברים חולי סוכרת. הגורמים לדלקת בעטרה הם בדרך כלל זיהומיים, והטיפול הניתן עבורה נקבע רק לאחר בדיקה מקיפה ואבחון הגורם הספציפי שהביא להתפתחותה.
לה פאס
לה פאס (בספרדית: La Paz, ) היא המרכז המנהלי של בוליביה, ובירת מחוז לה פאס. על אף שהבירה הרשמית של בוליביה היא סוקרה, לה פאס היא עיר הבירה בפועל שכן כל מוסדות הממשל כמעט, למעט בית המשפט העליון של בוליביה, עברו אליה. העיר נמצאת בגובה של כ-3,600 מטרים מעל פני הים. אוכלוסיית העיר מונה כ-800 אלף תושבים, אך יחד עם ערי הסביבה במטרופולין מתגוררים מעל 2 מיליון איש.
לה פאז הוכרזה על ידי תאגיד שווייצרי כאחת משבע הערים המופלאות של העולם ב-2014.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1548 על ידי אלונסו דה מנדוסה במקום שבו היה ממוקם כפר של אינדיאנים מקומיים בשם צ'וקיאגו. בשנת 1898 הפכה העיר לבירת בוליביה בפועל ולמקום מושב הממשלה, אולם הבירה הרשמי נותרה סוקרה.
שם העיר
שמה המלא של העיר הוא "נואסטרה סניורה דה לה פאס" (Nuestra Señora de La Paz) שמשמעו "גבירתנו של השלום" כשהכוונה היא למרים הבתולה. השם בא להנציח את כריתת השלום לאחר המרידה של גונסאלו פיסארו נגד בלאסקו נונייס ולה, המשנה למלך פרו.
בשנת 1825, לאחר ניצחונם של הרפובליקנים כנגד הצבא הספרדי במלחמה לעצמאותן של מדינות דרום אמריקה, בקרב אייקוצ'ו שונה שם העיר ל"לה פאס דה אייקוצ'ו" - "השלום של אייקוצ'ו".
מיקום העיר
העיר ממוקמת בגובה של בין 3,600–4,100 מטרים מעל גובה פני הים, והיא עיר הבירה דה פקטו הגבוהה בעולם, כאשר עיר הבירה דה יורה הגבוהה בעולם היא קיטו בירת אקוודור. בקרבת העיר נמצא נהר לה פאס ו-25 ק"מ ממנה את הר הואיינה פוטוסי המגיע לגובה של 6,088 מ'.
מהעיר יוצאת דרך היונגאס, המכונה גם דרך המוות, המקשרת את הבירה עם צפון המדינה.
תיירות
הואיינה פוטוסי הוא ההר הגבוה הקרוב ביותר ללה פאס, עיר המוקפת הרים גבוהים. עובדה זו הופכת אותו לאתר תיירות פופולרי בבוליביה. תוואי העלייה פשוט יחסית לטיפוס משום שהוא למעשה קרחון יבשתי, עם מספר סדקים וטיפוס תלול אל הפסגה. עם זאת צדו המערבי של ההר כלל אינו פשוט. מספר מסלולים קשים בשלג ובקרח עולים בצד זה עלייה תלולה של אלף מטר.
שוק המכשפות מהווה אתר תיירות פופולרית.
תחבורה
בעיר קיימת תחבורה ציבורית המבוססת על אוטובוסים ציבוריים, מוניות שירות ורכבל המתחלק לשמונה קווים המגיעים לחלקים שונים בעיר ובפרבריה.
בעיר קיים נמל תעופה בינלאומי נמל התעופה הבין-לאומי אל אלטו.
קולינן
הקוּלינן (מאנגלית: Cullinan) הוא היהלום הגולמי הגדול ביותר שנתגלה עד כה. הוא התגלה ב-26 בינואר 1905 במכרה פרמייר שבעיירה קולינן שבדרום אפריקה. משקלו היה 3,106.75 קרט (כ-621 גרם).
קולינן 1 שובץ בשרביט אדוארד הקדוש, ועד 1985 נחשב ליהלום המלוטש הגדול ביותר בעולם.
"רולס-רויס קולינן"
דגם רולס-רויס קולינן קרוי על שם היהלום "קולינן". הדגם הוא SUV מתוצרת יצרנית רכבי היוקרה הבריטית רולס-רויס המיוצר משנת 2018 בבריטניה.
אסי וגורי
אסי וגורי הם צמד קומיקאים וסטנדאפיסטים ישראלים, אסי כהן וגורי אלפי. הצמד פעל בין 1999 עד 2003.
היסטוריה
יואב גרוס יזם את הופעתם כצמד, לאחר שראה כל אחד מהם בנפרד. יחדיו הם הופיעו במופעי בידור ברחבי הארץ, והופיעו לראשונה בטלוויזיה כחלק מתוכנית המערכונים "דומינו", אשר עלתה לשידור ב-1999 בטלוויזיה החינוכית.
בהופעותיהם יצרו, בין היתר, את הדמויות הקומיות "ג'ורג ורוברט", "דוד ותקווה", "רונן ואלדד" ו"קוקו וסטיב".
בשנת 2000 החל הצמד להשתתף בתוכנית הבידור "רק בישראל", לצד אורנה בנאי וארז טל, וקיבלו את פרס אנשי השנה בתחום הבידור. באותה שנה הקליט הצמד שיר בשם "חן", שהיווה גרסה פארודית לשיר "Stan" של הראפר אמינם. בגרסה זו השיר מתאר את עלילותיו של "חן", מעריץ אובססיבי של הזמר יגאל בשן.
בשנת 2003 הודיעו על הפסקת פעילותם כצמד וחדלו מלהופיע במשותף.
טריפטיכון
טְרִיפְּטִיכוֹן או טריפטיך (מיוונית tri=שלושה + ptychē=קיפול) היא יצירת אמנות המורכבת משלושה חלקים.
צורת אמנות זו הייתה נפוצה בעיקר אצל ציירים ופסלים בתקופת הרנסאנס במיוחד אצל אלה אשר עסקו בנושאים דתיים. הטריפטיכון היה ציור או תבליט המחולק לשלושה לוחות שהיו מחוברים ביניהם בעזרת צירים, והיוו יצירת אמנות אחת. קישוט המזבח בכנסיות וקתדרלות באירופה וגם במקומות אחרים, היה לרוב בצורת טריפטיכון.
המושג "טריפטיכון" התרחב ומשמש גם לתיאור שלוש יצירות אמנות שיש ביניהם קשר רעיוני או צורני, ולא רק כאלה המחוברות ביניהן באופן פיזי.
תל טוואני
תל טוּואני (בערבית: ﺗﻞ ﺍﻟتواني) הוא פסגה בהרי יהודה, מדרום למעון, בגובה 838 מטר מעל פני הים. התל בנוי מסלעי קירטון עם כיסוי נארי ובו מערות אחדות. ההר מכוסה יער של עצי אורן שניטע על ידי קרן קיימת לישראל. מהתל תצפית על מדבר יהודה, ים המלח והרי מואב. עליו מצוי מאגר המים האזורי. מצפון-מערב לתל טוואני נמצא הכפר הערבי א-טוואני הבנוי על שרידי ח'ירבת א-טוואני.
שירי מולדת
שירי מולדת הוא אלבום משנת 1983 מאת הזמרת עפרה חזה שיצא לאחר האלבום חי וזכייה במקום השני באירוויזיון. האלבום ביצר את מעמדה של חזה, ופתח צוהר לשיתופי פעולה עם יוצרים ותיקים. עם הצלחת האלבום הוחלט לשחזר את ההצלחה בשני תקליטים נוספים שיצאו ב-1985 ו-1987.
בסמוך ליציאתו זכה האלבום למעמד פלטינה בארץ ישראל ונמכרו ממנו כ-60,000 עותקים בסך הכל.
רקע והפקה
עפרה חזה שרה משירי ארץ-ישראל עוד בתחילת דרכה, ובעקבות לחץ הקהל ולחץ הרדיו, הוציאה תקליט שלם של שירי מולדת. שירי האלבום, בעיבודיו של שם טוב לוי, הושמעו באופן תדיר מעל גלי האתר. כמו כן, האלבום זכה לשבחי הביקורת. מיד עם הצלחת "שירי מולדת" ויציאתו של האלבום "אדמה" (שכלל שירים חדשים שכתבו כותבים שאת שירם גם עפרה חידשה באלבומי שירי המולדת), בישרה חזה בראיונותיה כי עתיד לצאת אלבום המשך באותה מתכונת: מספר שירי מולדת ומחרוזת שירים אחת. "שירי מולדת ב'" יצא ב-1985 ושיחזר את הצלחת קודמו. השיר "הנערים הספנים" אף נכנס למצעד הפזמונים העברי השנתי (תשמ"ו) של רשת ג'.
ב-1986 השתמש שם טוב לוי בחלק מהפלייבקים משירי מולדת א' ו-ב', הוסיף להם הקלטות שלו מחלל את המלודיה והוציא את האלבום נעימות מולדת.
עם כניסתו של הדיסק לשוק הישראלי, איחדה "הד ארצי" ב-1989 את שני החלקים הראשונים בסדרת האלבומים כשסדר השירים השתנה. מהדורה זו זכתה באלבום זהב. בשנת 1998 יצאה מהדורת הדיסק לשירי מולדת ג'. בשנת 2009 אוחדו שלושת האלבומים לשני דיסקים כששירי מולדת א' ו-ב' יצאו כדיסק אחד והשלישי כדיסק אחד.
מזכרת בתיה
מַזְכֶּרֶת בַּתְיָה היא מועצה מקומית במחוז המרכז. נוסדה כמושבה בשלהי שנת 1883, ביוזמתו של הרב שמואל מוהליבר והייתה הראשונה בארץ ישראל שהוקמה על ידי הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1952.
שם
שמה המקורי היה "עקרון", בשל מיקומה הסמוך לכפר "עקיר". מייסדי המושבה שיערו כי שם הכפר משמר את השם של העיר המקראית עקרון. לבקשת הברון, במהלך ביקורו במקום באפריל 1887, הוחלף שמה של המושבה ל"מזכרת בתיה" על שם אם הברון, בטי סלומון דה רוטשילד.
היוזמה
בסוכות ה'תרמ"ג (ראשית אוקטובר 1882) שכנע הרב שמואל מוהליבר, ממנהיגי חובבי ציון, את הברון דה רוטשילד מפריז לתמוך בתוכנית שיזם יחד עם יחיאל ברי"ל, העורך והמו"ל של העיתון העברי "הלבנון", להקים מושבה שמייסדיה יהיו "עובדי אדמה מנעוריהם". הוסכם שהברון רוטשילד יממן את בניית הבתים וכי"ח תקצה למתיישבים אדמות מתוך אדמות מקוה ישראל. יחיאל ברי"ל שיצא בשליחותו של הרב מוהליבר לאתר אנשים המתאימים למשימה מצא איכרים שומרי תורה ומצוות מבני הכפר היהודי נובופבלובקה בקרבת העיירה רוז'ינוי, ברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית ובשנות האלפיים, בבלארוס) שרצו לעלות לארץ ישראל, גייס את המימון הדרוש לנסיעה, וליווה אותם בעלייתם. המייסדים זכו להתכנות ה'ראדומים' על שם עירו של הרב מוהליבר. עלייתם וקליטתם בארץ נתקלה בקשיים רבים שאברהם מויאל, עוד טרם נתמנה רשמית לנציג הבכיר של 'חובבי ציון' בארץ ישראל, סייע בפתרונם.
בחירת החלוצים
ר' יחיאל בריל יצא בשליחות הרב מוהליבר לדבר על לב תושבי פבלובקה "השלוים והשקטים" להטות שכמן, כשהוא מצויד במכתב מהרב מוהליבר לגאון הרב מרדכי גימפל יפה רבה של רוז'ינוי, שיסייע בבחירת האנשים המתאימים למשימה.
ביום ו' חשון תרמ"ג (19 באוקטובר 1882), נבחרו בדקדקנות מקרב יושבי הכפר פבלובקה ובהמלצת הרב מרדכי גימפל יפה: "עשר משפחות ובהן 101 נפשות, 54 זכרים ונקבות 47, וכשני שלישים מהם עושים מלאכה בבית ובשדה, כולם בעלי כח ואנשי שלום ואחוה". עם ראשי המשפחות, שהיו "כולם עובדי אדמה מנעוריהם, כשרים ויראי ה' למאד", נחתם בשבוע פרשת 'לך לך' הסכם המפרט את ההתחייבויות של משפחות המייסדים (מימון הוצאות הנסיעה, תקופת מבחן וניסיון במקוה ישראל, החזר כל הוצאות התיישבותם), והתחייבויות חברת "כל ישראל חברים" אם יעמדו במבחן (בניית בתים, חפירת באר, עזרה בקניית בהמות וכלי עבודה).
בהסכם נקבע, בין היתר, כי תחילה יעלו לארץ עשרת הנבחרים בלבד ולאחר שיעמדו במבחן ייצאו "טובים ומוכשרים לעבודת האדמה" תינתן להם "אחוזת שדה" ורק אז יעלו בני משפחותיהם.
באופן כללי ניתן לומר כי מרבית תנאי ההסכם שומרים על האינטרסים של חברת כל ישראל חברים, למעט סעיף י"א החותם את ההסכם בו נקבע: "כאשר נתיישב באחוזה אשר תינתן לנו אין לפקידי החברה אשר במקוה ישראל להתערב בעניינינו רק בדברים הנוגעים בין אדם לחברו, אבל בדברים שבין אדם למקום והמצוות המעשיות אין להם להתערב ולומר כה תעשו או כה לא תעשו, כי אם אשר יורו לנו תופשי התורה כה נעשה ונצליח".
בשולי ההסכם אישר וקיים הרב ר' מרדכי גימפל יפה את האמור בו וציין: "וכולם קבלו עליהם כל הפרטים האלה ברצונם הטוב וחתמו על זה בלבבות שלמות ונפשות חפצות".
לעשרת הנבחרים הוקצה זמן של שבועיים ימים בלבד לצורך התארגנות ואיסוף כספים להוצאות הדרך (ההוצאות היו על חשבונם בהתאם לאמור בהסכם).
רכישת האדמות
עלייתם ארצה של המייסדים הייתה רצופה תלאות וייסורים בעת מסעם ביבשה ובעת הפלגתם בים הסוער. לבסוף הורשו לרדת לחופי ארץ ישראל ביום ד' בטבת תרמ"ג (14.12.82). בו ביום עברו למקוה ישראל לתקופת הכשרה וניסיון, ובמקביל תרו את הארץ למציאות קרקע אשר תתאים לגידול תבואה. בהיותם איכרים מנוסים, ביקשו מנציג הברון רוטשילד, הפקיד הירש, לאפשר להם לצאת לחיפוש אחר קרקעות מתאימות. הירש נענה ויצאו לדרך שלושה חלוצים, חיים משה פרס, משה ליב ברנשטיין ויעקב ארקין יחד עם אברהם מויאל וברי"ל מטעם הפקיד. ברחבי הארץ נערך סקר של ממש, לראשונה בתולדות ההתיישבות, כדי לאתר את השטח המתאים ביותר. השליחים בחנו אדמות באזור ראשון לציון ופסלו אותן. הם הגיעו לאזור הכפר הערבי עאקיר, שם ראו אדמה שחורה המתאימה לגידול חיטין ובאמצעות הלוואה של הברון רוטשילד רכשו אלפיים וחמש מאות דונמים. הם התחילו לחרוש אותה ב-ז' בחשוון ה'תרמ"ד, 7 בנובמבר 1883, אירוע הנחשב לייסוד המושבה, וקראו לה "עקרון".
המייסדים
ראשי משפחות המייסדים היו: יעקב ארקין, צבי ארקין, ברוך צבי ברנשטיין, אברהם יעקב גלמן, יחזקאל לוין, יעקב לסקובסקי, משה מלר, חיים משה פרס (פרעס), דב רודבסקי, יהושע רובינשטיין ואפרים שקולניק. בין המצטרפים בהמשך למקימי מזכרת בתיה היה מרדכי ניימן מאנשי העלייה הראשונה ומחלוצי החקלאות בארץ ישראל ועוד קבוצה של יהודים יוצאי רומניה.
בהמשך מצאו מומחי הברון כי האדמות מרובות מכפי הדרוש לאחת-עשרה המשפחות. הירש הציע להוסיף עוד שלוש משפחות: משה אליהו הרשקוביץ מוותיקי השומרים של מקוה-ישראל, לוויטה זליג אהרון שהיה נגר אומן במקוה-ישראל כבר כמה שנים, ודוד נוימן, אזרח עות'מאני שנמלט מרומניה המורדת אל בנו תלמיד במקוה-ישראל. לשלושה צורפו עוד ארבעה: שאול הלזנר יליד סבסטופול ותלמיד מקוה-ישראל, יעקב גולד, גרשון שרשבסקי ושלמה הכהן ווייסברג - אף הם אזרחים עות'מאניים פליטים מרומניה.
עיתון הצבי מתאריך כ"ו אדר ב' תרמ"ו (1886), מביא את הידיעה, תחת הכותרת: "העקרונים שמחים בחלקם", ובהמשך הידיעה: "מעקרון מודיעים: י"ז משפחות נאחזו שמה. לכל אחת מהן מק"ג עד ק"ס דונם אדמה. השנה זרעו כל אחד תשעים דונם חטים ושעורים ושבעים דונם הניחו לזרע הקיץ, איכרי עקרון שמחים מאד בחלקם, את נדיבם יברכו שבע פעמים ביום ואת פקידם יאהבו, כי מתנהג איתם ברחמים".
מבני המושבה
מאחר שלא קיבלו רשות מהממשלה העות'מאנית לבנות בתי מגורים, בנו בתחילת 1884, ארבעה בתים דו-קומתיים, בתור רפתות, כאשר הקומה הראשונה שמשה כרפת והשנייה חולקה ליחידות מגורים. אלו היו הבתים הראשונים של המושבה. עקב הצפיפות הרבה ופשטות הבתים כונו הבתים קזרמות, שמשמעותם ברוסית "בית מגורי חיילים". קירות הבתים נבנו מאבני כורכר, כמקובל באותם הימים, וקשתות מעץ, שעליהן הוקמה הקומה השנייה, שמרו על יציבות המבנה. בשנת 1888 הרפתות הועברו לקצה החצר והקומה הראשונה הוסבה למגורים. הרעפים למבנה הובאו ממרסיי שבצרפת. המחיצות בין החדרים נבנו בשיטה שהייתה נהוגה בזמנם "השיטה הבגדדית" - עם מסגרת עשויה לוחות עץ ומילוי של חומר בתוכה.
במהלך השנים 5–1884 עלו גם בני המשפחות של המייסדים, וכבר ב-1884 הצטרפו אליהם שבע משפחות נוספות ממקומות שונים. איסור הבניה התבטל, ונבנו בתי מגורים רגילים. משפחות בודדות מעטות, בעיקר של בעלי מלאכה, המשיכו להצטרף גם אחר כך.
המבנה המרשים במושבה הוא בית משק הברון, המהווה היום מרכז תרבותי. הוא נבנה בשנת 1892 כמרכז המנהל המשקי של פקידות הברון. שני שערים, מעוצבים בקפידה, הובילו לחצר. החצר הוקפה חומה מאבנים. בקומת הקרקע, האולם הגדול שימש לאחסון בהמות, כלי עבודה גדולים וכרכרות. בפנים היה אסם ויציע עץ וגלגלת עץ להעלאת יבול החיטה. בשני המגדלים בצדי המבנה התגוררו פקידי הברון, הגננים ושאר בעלי התפקיד במושבה. במבנה קיים מרתף.
בעת השחזור של המבנה הסתבר כי הוא נבנה מחומרים מעולים: אבני כורכר מסותתות היטב, קורות עץ ולוחות עץ, חלקם מארזי הלבנון. זו הסיבה שהמבנה נשמר היטב מעל למאה שנה. רק פעולות קלות נדרשו לשם ביצוע השחזור.
יחסי הברון והמושבה
הברון רחש יחס של כבוד למייסדי מזכרת בתיה בשל חריצותם ודבקותם בדרך התורה ועל כן הסב את שמה מעקרון למזכרת בתיה לזכר נשמת אמו בעת ביקורו הראשון במושבה בשנת תרמ"ז (1887). תמונת מצב זו לא ארכה זמן רב ומערכת היחסים התערערה לקראת שמיטת תרמ"ט, היא השמיטה הראשונה למושבות הראשונות בארץ ישראל.
שמיטת תרמ"ט
זמן מה לפני שמיטת תרמ"ט ניתן היתר המכירה הראשון שבין חותמיו היה הרב שמואל מוהליבר. רבני ירושלים התנגדו למתן ההיתר וסברו שיש לשמוט כליל מעבודת האדמה בשנת השמיטה. מייסדי מזכרת בתיה, לאחר לבטים לא מעטים, החליטו לנהוג כפסק רבני ירושלים, להבדיל מיתר המושבות בארץ שסמכו על היתר המכירה. החלטתם של מייסדי מזכרת בתיה הכעיסה את פקידי הברון אשר גזרו גזרות קשות על תושבי המושבה כגון סגירת באר המים, סילוק המורים, אי מתן הרשאה לרופא לטפל בחוליהם והפסקת התמיכה. למרות גזרות אלה, מייסדי המושבה היו איתנים בדעתם ולא נכנעו ללחצי פקידי הברון על לתום שנת השמיטה.
סכסוך הנטיעות
לאחר שנת השמיטה התערבו רבני ירושלים וניסו להשכין שלום בין הברון ופקידיו לבין תושבי המושבה. ניסיון זה צלח אך לא לפרק זמן ארוך. בשנים 1893–1890, התעורר סכסוך חדש עם פקידות הברון אשר דרשה שכל אדמות המושבה ינטעו במרוכז תחת פיקוח הפקידות ובאופן זה לא תישמר הבעלות הפרטית כפי שהייתה מאז הקמת המושבה. במחאה לכך חלק מהמייסדים נטעו בעצמם על חלקותיהם נטיעות ועל רקע זה הפקידות תבעה לדין בבית הדין הרבני בירושלים את מייסדי המושבה. פסק הדין היה שעל המייסדים לעקור את הנטיעות. מצב דברים זה הביא למתח רב בין המייסדם לפקידות הברון עד שבסופו של דבר נאלצו מייסדי המושבה לחתום על כתב כניעה בו הצהירו כל אדמות המושבה שייכות לברון וכי עליהם לציית לכל הוראותיו. בעקבות הסכסוך חלק מהמשפחות גורשו מהמושבה.
שלטון הפקידות הסתיים (או התמתן) ב-1900, כאשר הברון העביר את ניהול התמיכה במושבות לחברת יק"א (ויותר מאוחר - פיק"א).
מים וחקלאות
מקור המים הראשון של המושבה הייתה באר שחפרו עם הקמת היישוב בשנת 1883 ונקראה "באר האנטיליה". מי התהום נתגלו בעומק של כ-30 מטרים והועלו על ידי מערכת של כלי קיבול, תיבות עץ במקרה זה, אשר הופעלו על ידי מערכת גלגלי שיניים שפעלו בכוח סיבוב בהמה, בדרך כלל סוסים. תיבות אלה העלו את המים אל גג המבנה וממנו הוזרמו המים בתעלה אל עבר הבריכה והובילו אותם לבתים במכלים, ביד או על גב בהמה.
אברהם משה לונץ כתב בשנת 1891: "ובאר גדולה אשר מימיה יעלו בכח סוסים". מ-1912 שאבו את המים מבאר שנייה, בכח מנוע דיזל, אל מגדל מים, ומתחו צנרת שהמים זרמו בה אל הבתים בכוח הכובד. הבאר עומדת על תילה משוחזרת, לעיתים אף פועלת.
הענף החקלאי הראשון והעיקרי של המושבה היה חיטה וגידולי שדה אחרים, וכוח העבודה לחרישה ולהובלה היה השור, עד שהטרקטור החליף אותו אחרי מלחמת העולם הראשונה. אדמות המושבה, גם אחרי שנקנו שטחים נוספים, לא הספיקו לקיום סביר מגידולי השדה, וכל השנים חיפשו וניסו ענפים מכניסים יותר, בעיקר מטעים. בשנות ה-20 התפתחו גידול הירקות ומשק החלב, והחל משנות ה-30, למרות הבארות מעוטות המים באופן יחסי – ההדרים. בסוף שנות ה-50 התחילו לנטוע כרמים. משנות ה-70, בהן התחילה המושבה להתרחב, עובדים רוב התושבים מחוץ לה.
חברת "לינת צדק"
במושבה לא היה רופא ובית החולים הקרוב ביותר היה ביפו והובלת חולה אליו בעגלה, בדרכים המשובשות שהיו אז, הייתה לוקחת יום שלם. בחורף, כשזרמו מים בערוצי הנחלים, המושבה נותקה לחלוטין מכל שכנותיה. כדי לתת תשובה לחולים, שלא הבריאו תוך שבוע, התארגנו כמה נשים צדקניות, בהנהגת חיה-רוחלה פרס (פרעס), כלתו של חיים משה פרס, והקימו את חברת "לינת צדק". בחדר חולים מאולתר זה טיפלו הנשים בחולים באמצעים שעמדו לרשותן, חוקן, כוסות רוח, סיר לילה ואבקת כינין. הן גם ניהלו יומן בו רשמו את התפתחות המחלה וההחלמה.
חומות עקרון
במשך השנים, התקיימו לרוב יחסי שכנות טובה עם הכפר הערבי הסמוך, עאקיר. רבים מבני הכפר עבדו במושבה, והדרך אל המושבה עברה בכפר.
המושבה סבלה ממכת גנבות, נגנבו בהמות עבודה, שוורים, פרות, סוסים ותבואות, אף על פי שהוצבו שומרים רבים בלילות. ריבוי הגנבות אילץ את האיכרים להקיף בחומות גבוהות את חצר המשק, הרפת, האורווה והמתבן. גם החומות לא עצרו את הגנבות.
מאורעות ומלחמות
המושבה לא הותקפה במאורעות. היא פונתה ללילה אחד בעקבות ההתקפה על חולדה הסמוכה במאורעות תרפ"ט. במלחמת העצמאות, בעקבות חסימתן של דרכים ישירות יותר לירושלים הנצורה, עברה עיקר התנועה היהודית דרך הכביש שעבר בתוך עאקיר וממנו המשיכו למזכרת בתיה ולחולדה לעבר כביש מסמיה-לטרון. מאוחר יותר נחסם גם קטע כביש זה על ידי ערביי עאקיר ונוסעי השיירות נאלצו לעקוף את הכפר דרך פרדסי נען בדרכם למזכרת בתיה. בתחילת מאי נכבשה עאקיר והמחסום הוסר התחבורה לירושלים המשיכה לעבור במושבה עד שהשלימו את "כביש הגבורה" (מרמלה לצומת שמשון) בסוף 1948 (קטע כביש 411 העוקף את קריית עקרון ואת המושבה נסלל כעשרים שנה מאוחר יותר).
מזכרת בתיה ושכנותיה
מזכרת בתיה ממוקמת ליד קריית עקרון ושתיהן סמוכות לעיר רחובות ובשנת 2003 הועלתה הצעה לאחד את שלושת היישובים. ההצעה נדחתה והועלתה הצעה חדשה, לאחד רק את מזכרת בתיה עם קריית עקרון, אך גם הצעה זו לא יצאה לפועל.
מזכרת בתיה, יחד עם קריית עקרון ונס ציונה, מאוחדות מ-2013 בתאגיד מים וביוב בשם "מי ציונה".
כבישים
במלחמת העצמאות, בגלל קשיי התחבורה בכבישים שונים, התרכזה התעבורה ממישור החוף לירושלים בכביש 411 דרך מזכרת בתיה לכיוון חולדה.
כביש 6 עובר בקרבת היישוב ויש תוכנית לחבר את רשת הכבישים המקומית באמצעות מחלף יהלום באזור חולדה, שיחבר את כביש 411 לכביש 6. המחלף אושר סטטוטורית והליך התכנון הושלם.
רכבת
במאי 2019 נחנכה תחנת הרכבת במזכרת בתיה. במתחם בו נבנתה תחנת הרכבת מתוכנן גם אזור מסחרי. מהתחנה יוצאות רכבות בקו תל אביב - באר שבע ובקו תל אביב - נהריה.
מרוץ מזכרת בתיה
במזכרת בתיה מארגנים מרוץ עממי שנתי החל מ-2013.
"ציוני דרך" מרכז סיור ולימוד
"ציוני דרך" מרכז סיור ולימוד הוא מרכז להדרכת טיולים הפועל מטעם ובפיקוח משרד החינוך, ואחד הגופים הפועלים מטעם "אשכולות". מדריכות מרכז "ציוני דרך" הן בעלות תו תקן להדרכת טיולים מטעם משרד החינוך. המרכז הוקם בראשית שנת תשנ"ז (1996), לאחר העלאת עצמותיו של הרב שמואל מוהליבר לארץ והטמנתן בבית העלמין במזכרת בתיה. המרכז עורך טיולים ברחבי הארץ בנושאי ראשית הציונות, מורשת קרב, סיורי טבע ותנ"ך.
מגרש הבית של ציוני דרך הוא במושבה מזכרת בתיה. המרכז עורך גם סיורים באתריה ההיסטוריים (בית הכנסת הגדול, בתי המייסדים (קזרמות), בית משק הברון, הבאר, גן הברון, אתר המשוריין, אוהל הרב מוהליבר), המלווים בהצגות רחוב ובצפיה במיצג אור-קולי במוזיאון הרב מוהליבר.
מוזיאון המושבה
מוזיאון המושבה נקרא על שם בן המושבה ערן שמיר - סגן מפקד סיירת הצנחנים שנהרג ב-1997 במבצע מרכבות האלים בלבנון. המוזיאון מוקדש לתולדות המושבה מזכרת בתיה. המוזיאון כולל את המבנה המרכזי, שהיה "בית הפקידות", אחר כך בית ועד המושבה, בית המועצה המקומית, והדואר. בסמוך בקזראמה שמימין למוזיאון בקומת הקרקע בו היה בית הרוקח, חדר נוסף המשמש להקרנת סרט מראשית המושבה. מעבר לרחוב קזארמת בית לוין, ברפת שבקצה החלקה תצוגת כלי עבודה ובתווך מבנה עם מכונות ויצירות מבית היוצר של חתן פרס קפלן - אשבל.
אתרים נוספים המשמרים את עברה של המושבה וכלולים בסיורים הנערכים בה:
במוזיאון שתי קומות: בקומה הראשונה שרידי בית הכנסת הראשון של המושבה שנהרס, שולחן לימוד לתלמידים, פריטי לבוש, כלי עבודה ותפירה, כלי בית, כלי אוכל ורהיטים. בקומה שנייה תערוכות מתחלפות. בחזית הבית שובך יונים מאותם הימים. בסמוך למוזיאון ניצב תא טלפון אדום בריטי עם סמל הוד מלכותו כמו בלונדון.
מוזיאון הרב מוהליבר
מוזיאון הרב מוהליבר נחנך בי"ט בסיון תשס"ט (11.6.09). מטרתו להאיר מעט ממורשתו החינוכית והציונית של הרב שמואל מוהליבר הרלוונטית לימינו בהרבה מתחומי החיים. הוא הוקם על ידי "ציוני דרך", מרכז סיור ולימוד מזכרת בתיה בתוך מבנה חקלאי מראשית ימי המושבה הממוקם במפגש הרחובות רוטשילד והרב מוהליבר. המוזיאון שופך אור על דמותו של הרב מוהליבר באמצעות מיצג אור-קולי הסוקר ציוני דרך בתולדות חיבת ציון ובחייו של הרב מוהליבר. המוזיאון מהווה תחנה אחת כחלק מהסיור באתרי המושבה בהדרכת "ציוני דרך" מרכז סיור ולימוד.
מעשר עני
מייסדי המושבה היו יהודים דתיים, שהקפידו בקיום מצוות. אף על פי שרבנים שונים ניסו להקל עליהם, למשל במצוות מעשר עני, אותה הציעו להם להחליף בתשלום למלמדים, האיכרים הקפידו עם עצמם והגישו מעשר עני לעניי ירושלים.
בית הכנסת הראשון
נחנך בשנת תרמ"ו (1886) במרכז המושבה במבנה בן שלוש קומות והזדקר מעל כל בתי המושבה. בית הכנסת הראשון במזכרת בתיה היה בית הכנסת הראשון שנבנה במושבות יהודה. הקומה הראשונה שימשה כבית הספר, בקומה השנייה הייתה עזרת הגברים, ובקומה השלישית - עזרת הנשים. בית הכנסת שימש את התושבים במגוון צרכים במעגל החיים, ולפיכך היה למקום כינוס מרכזי בחיי המושבה. מול בית הכנסת הוקם מבנה ציבור נוסף ששימש כבית פקידות הברון והיום משמש כמוזיאון המושבה. בית הכנסת הראשון עמד על תילו ושימש את תושבי המושבה כארבעים שנה.
בית הכנסת הגדול
נחנך בשנת תרפ"ח (1928), לאחר שבית הכנסת הראשון היה צר מלהכיל את תושבי המושבה שגדלה. ישנה סברה לפיה היה צורך בבניית בית כנסת חדש מכיוון שנתגלה סדק באחד מקירותיו של בית הכנסת הראשון. בית הכנסת המכונה "הגדול" ממוקם במה שהיה אז קצה המושבה, בצומת הרחובות רוטשילד, מוהליבר ואליהו - על שם הברון והרב שאחראים להקמת המושבה, ועל שם בן המושבה אליהו הרשקוביץ, שנפל כלוחם בבריגדה היהודית בסוף מלחמת העולם השנייה, באיטליה. "בית הכנסת הגדול" שהפך עם השנים לסמלה של המושבה הוא בית כנסת יפה, הן בחזותו החיצונית המזכירה בתי כנסת באירופה, והן במראהו הפנימי ובארון הקודש העשוי עץ, שהיה עוד בבית הכנסת הראשון.
נוסח התפילה הרשמי בבית הכנסת הוא נוסח אשכנז כמנהג הגר"א.
הרבנים
מזכרת בתיה הייתה המושבה הראשונה במושבות יהודה שהעסיקה רב במשרה מלאה. רבני המושבה השפיעו לא רק על הנעשה בתוככי בית הכנסת ועל לימוד התורה ופסיקת הלכה, אלא גם על התנהלות המושבה בשלל תחומים. הרבנים שכיהנו במושבה :
1884-1888 הרב שמחה לוי בונים אוסוביצקי. בניו בוריס ויהושע אוסוביצקי היו פקידים של הברון רוטשילד.
1890-1894 הרב ברוך חומה. פעל רבות לחיזוק החינוך והתמנה ל"ראש המורים" במושבות יהודה.
1894-1909 ר' מאיר אהרן הלוי. שימש שוחט ובודק במושבה.
1908-1912 הרב יעקב יוסף הלוי דזימיטראובסקי. נבחר בהמלצת הרב קוק והשפעתו על בני המושבה הייתה רבה.
1911-1919 הרב משה המאירי אוסטרובסקי. בימי כהונתו התעוררו שאלות הלכתיות רבות כמו קיום שנת השמיטה, והרב השתדל להקל על תושבי מזכרת בתיה ולמצוא פתרון הולם לשאלות.
1920-1948 הרב אברהם אליהו אלטמן. שימש גם כמוהל ושוחט ובודק. בתקופתו נעשה המעבר מבית הכנסת הראשון לבית הכנסת הגדול.
1961-1948 הרב אברהם משה דוד הרץ. עלה לישראל מרמברטוב שבפולין טרם פרוץ מלה"ע השנייה. בנו היה הרב גדליה הרץ, ראש ישיבת חידושי הרי"ם שבתל אביב.
מאז שנת 1969 מכהן כרב המושבה הרב אפרים זלמנוביץ. בתקופת כהונתו התרחבה המושבה וגדלה וכן נוספו בה מאות משפחות דתיות. בתקופה זו הוקמו מספר בתי כנסת חדשים ומוסדות חינוך דתיים. בשבתות בהן עולה לתורה חתן בר מצווה בבית הכנסת הגדול, כמעט כל שבת, בטרם הוצאת ספר התורה בסוף שחרית, דורש הרב בענייני פרשת השבוע. כמו כן הוא מעביר שיעור בין מנחה של שבת לערבית.
הווי דתי
זוגות צעירים דתיים הגיעו למושבה בשלהי שנות השמונים, בשנות השלושים לחייהם, עת בבית הכנסת פעל הגבאי משה שקולניק ובתורה קרא באופן קבוע אברום-אברהם. הקהילה הזו מונה כעשרים משפחות המתמידות לקיים כל שבת התכנסות לשיעור.
בנוסף לבית הכנסת הגדול הוקמו לאורך השנים בתי כנסת נוספים ליוצאי הגלויות ממרוקו, מתימן, מלוב, ומאתיופיה וכן בית כנסת בנוסח חב״ד.
במהלך תשס"ט הוקם מניין משותף בו מתקיימת תפילות במעורבות של נשות הקהילה תוך שמירה על עקרונות ההלכה האורתודוקסית. המניין מתכנס מדי שבת וחג בתיכון "קשת". בשנות האלפיים, עם בניית שכונות חדשות, התגבשו במושבה שתי קהילות נוספות: ב-2006 הוקמו מוסדות חינוך קשת וקהילת גשר במזכרת בתיה. מדובר בהתארגנות משותפת של תושבי מזכרת בתיה, דתיים וחילונים. היוזמה התחילה בהקמת כיתה א' וגן משותפים לילדים של תושבי המושבה מכל גוני הקשת. יחד עם מוסדות חינוך אלה, הוקמה קהילת גשר מזכרת בתיה אשר מציעה שלל פעילויות לכל המשפחה: בית מדרש, הרצאות, קריאת מגילה ומסיבת פורים, פעילות לכבוד חנוכה ול"ג בעומר. בתשס"ט (2008) נפתח בית ספר "קשת" במזכרת בתיה, בית ספר צומח שבו מתחנכים ילדים דתיים וחילונים ביחד לערכי היהדות ולתרבות יהודית תוך מתן דגש על סובלנות ופיתוח הזהות של כל קבוצה, הן הדתית והן החילונית. בעשור השני של המאה ה-21, ישנם שני גנים (חובה וטרום חובה), בית ספר יסודי ובית ספר תיכון. הקהילה ובית הספר שמו להם למטרה לגשר על הפערים בחברה הישראלית בין מגזרים תוך טיפוח הזהויות של כל אחד תוך מתן כבוד לזולת באשר הוא. במהלך 2015 הוקם מניין שוויוני של התנועה המסורתית, המניין פועל במבנה בית הספר בן-גוריון ומקיים תפילות בערבי שבת וחג. במקביל, התגבשה קהילה דתית לאומית שמרבית חבריה גרים בשכונת "נאות ראשונים", קהילה זו מונה כ-100 משפחות ומרבית ילדיה מתחנכים בזרם החינוך הממלכתי-דתי. הקהילה הקימה בית כנסת חדש בו מתקיימות תפילות בנוסח משותף לכל עדות ישראל - אשכנזים וספרדים, וכן בית כנסת קטן בו מתקיימות תפילות בנוסח יהודי תימן. בשנת תשע"ב בפרשת מטות-מסעי נכנסו למבנה הקבע.
עם בניית שכונת "בר לב", משנת תשע"ג (2013) ואילך, התגבשו גם בה מספר קהילות: קהילה ספרדית ברוח מסורתית בשם "ידיד-נפש", המקיימת את תפילותיה באחד מגני הילדים בנוסח עדות המזרח; קהילה דתית לאומית צעירה, המונה כ-80 משפחות, המתפללת בשבתות ובחגים באחד מבתי הספר, בנוסח ספרד וברוח אורתודוקסית פתוחה, ומאפשרת לנשים לקחת חלק במגוון תפקידים בתפילה במסגרת ההלכה; וכן מניין בנוסח משולב אשכנזי-ספרדי בשם "מניינטו".
אוהל הרב מוהליבר
הרב שמואל מוהליבר, מראשי חובבי ציון, אשר יזם את הקמת המושבה והלך לעולמו בשנת תרנ"ח (1898), נקבר בביאליסטוק ועל קברו הוקם "אוהל". ה"אוהל" הפך למוקד עליה לרגל בקרב יהודים רבים ממרכזי היהדות באירופה. במהלך השואה, חולל בית העלמין של ביאליסטוק, "אוהל" הרב מוהליבר נופץ, ומקום קבורתו לא נודע במשך עשרות שנים. בשלהי שנת תש"ן (1990) יצא שמואל סולץ, יליד העיר ביאליסטוק, למצוא את קברות אביו וסבו בבית העלמין היהודי בעיר, ובמהלך ביקורו במקום הצליח לאתר את הגבעה בה עמד "אוהל" הרב שמואל מוהליבר. הוא פרסם על כך בעיתון "הצופה". בעקבות הכתבה הנ"ל העלה הרב אפרים זלמנוביץ', רבה של מזכרת בתיה, את רעיון העלאת עצמות הרב מוהליבר לארץ והטמנתן בבית העלמין של המושבה. במקביל מר דוד בגון, גם הוא יליד העיר ביאליסטוק עסק בשיקום בית העלמין בביאליסטוק ואיתר את יסודות ה"אוהל" שהיה בנוי מלבנים אדומות. לרעיון העלאת העצמות גויסו רפי אלול, ראש המועצה המקומית, ואחיעזר ארקין, נין למייסדי המושבה.
חינוך
במזכרת בתיה קיימים מספר מוסדות חינוך מגנים ועד תיכון.
תנועות וארגוני נוער
בנוסף במזכרת בתיה קיימות מספר תנועות וארגוני נוער:
אקואוויווה
העיירה ממוקמת במערב של המדינה ומשתרעת על שטח של 4.86 קמ"ר. בשנת 2003 התגוררו באקואוויווה 1,812 תושבים. העיר גובלת עם סן מרינו ועם בורגו מג'ורה. קבוצת הכדורגל של העיר היא ס.ס. וירטוס.
היא נקראה על שם מקור מים מקומי חשוב הנמצא באזור.
הים השחור
הים השחור (טורקית: Karadeniz; רוסית: Чёрное море; אוקראינית: Чорне море; גאורגית: შავი ზღვა; רומנית: Marea Neagră) הוא ים בין-יבשתי השוכן בין דרום-מזרח אירופה ובין אסיה הקטנה. הים השחור מחובר לים מרמרה על ידי מצר הבוספורוס, החוצץ בין חלקה האירופאי והאסיאתי של טורקיה ובין שני חלקי העיר איסטנבול. רומניה, בולגריה והחלק האירופאי של טורקיה תוחמים את הים השחור ממערב. הגדות הצפונית והמזרחית נתחמות על ידי אוקראינה, רוסיה וגאורגיה. כל חופו הדרומי הוא טריטוריה טורקית. הים שוכן מזרחית לחבל הבלקן.
אורכו 1,200 קילומטרים ממזרח למערב, רוחבו המרבי 610 קילומטרים, ושטחו 436,400 קמ"ר (לא כולל ים אזוב). עומקו המרבי 2,206 מטרים. אל הים מתנקזים חלק גדול מנהרות מזרח אירופה, לרבות הדנייפר, הדניסטר, הבוג הדרומי והדנובה. הוא מקבל מים גם מנהרות חלקה המזרח אירופאי של רוסיה כמו נהר הדון אשר זורם אל ים אזוב וגם מהקווקז המערבי כמו נהר הקובן אשר זורם גם הוא לים אזוב, כמו כן מגיעים אליו עוד כמה נהרות קטנים. לכן מליחות הים השחור נמוכה משמעותית ממליחות הים התיכון, והוא אגן דילול.
ערים חשובות לחופו של הים השחור הן אודסה, איסטנבול, סמסון, קונסטנצה, בורגס, ורנה, סבסטופול, בתומי, אורדו, ילטה וסוצ'י. בשנים שלאחר סיום המלחמה הקרה, הפכו עשרות ערים ועיירות לאורך חופי הים השחור לאתרי נופש ותיירות פופולריים.
בעת העתיקה כונה הים ביוונית בשם "Εὔξεινος Πόντος" (אֵוּקסֵיינוֹס פּוֹנְטוֹס) - "הים הידידותי", כנראה לשון נקייה לעובדת היותם של חופיו מאוכלסים בשבטים עוינים ליוונים בטרם תהליך הקולוניזציה.
הים השחור הוא אחד מארבעה ימים הנקראים בעברית ובשפות נוספות על שם צבעים נפוצים - כשהאחרים הם הים הלבן, הים האדום, והים הצהוב. הסיבה לכינויו "השחור" אינה ידועה; סברה אחת היא שהצבעים היו כינויים לכיוונים, כששחור פירושו צפון ואדום פירושו דרום, מה שיצביע על מקור השם בשפת העם שישב בין שני הימים.
חוימר
החוֹימֵר (בהולנדית: Gooimeer) הוא אגם בהולנד בין דרום-מזרח פרובינציית צפון הולנד ובין פרובינציית פלבולנד.
בשנת 1992 ניתקו מעל מימי החוימר שניים ממנועיו של בואינג 747-258f, מה שהוביל להתרסקות טיסה 1862 של אל על.
האגם קרוי על שם האזור שמדרומו - אזור "חוֹי"
מגדל פיקוח
מגדל פיקוח הוא חלק משדה תעופה האחראי על המתרחש בשדה עצמו ומעליו.
המגדל מנהל את כל הקשור לפיקוח טיסה, אישורי המראות ונחיתות, טיסה במרחב האווירי שמעל לשדה, התנעת המטוסים, הזנקת צוותי חירום וסיוע לכל גורם בשדה הקשור לתפעולו השוטף. מגדלי הפיקוח ממוקמים גבוה ככל הניתן וזאת על מנת לתת לפקחים מבט "נקי" על המתרחש מתחתם. במגדל הפיקוח ישנן מספר עמדות שונות המאוישות לפי עומס התנועה באותו רגע. בחלקו העליון מתנהלת כל הפעילות בקשר עין עם המטוסים והגורמים השונים הנעים על המסלול כמו רכבי השדה, הביטחון והניקוי, כשבבסיסו של המגדל נמצאת עמדת המכ"ם המהווה למעשה "עיניים אלקטרוניות" שמסוגלות לזהות כל כלי טיס ממרחקים אדירים בכל מזג אוויר נתון. המכ"ם גם משדר לפקחים במעלה המגדל את המידע החשוב כך שכל הצוות ניזון מאותו המידע. עמדת הקרקע אחראית על כל הפעילות המתרחשת על הקרקע, כגון, רכבי עבודה, אוטובוסים של נוסעים, קרוניות המזוודות, רכבי כיבוי אש והצלה ומטוסים המבקשים "מרשה" – מידע המוזן לצוות הטיסה ובו היעד אליו הוא יוצא, גובה הטיסה אליו הוא מטפס לאחר ההמראה, קוד הזיהוי שלו, ומידע רלוונטי נוסף. לאחר שהמטוס מקבל את קוד הזיהוי שלו הוא מבקש אישור ואז נדחף לאחור לעמדת ההנעה, שם הוא מקבל אישור הנעת המנועים. לאחר מכן הפקח מאשר ומלווה את ההסעה למסלול ההמראה, כאשר שם מופנה המטוס לפקח אחר שנמצא במגדל גם כן בעמדת ההקפה השולטת בכל המטוסים הנמצאים מעל לשדה התעופה או בגישה לנחיתה.
במעלה המגדל נעזרים הפקחים בשלל מכשירים משוכללים אשר מקלים עליהם את המלאכה. המכשירים כוללים מדי רוח הקריטיים לכל כלי טיס והשפעתם חשובה ביותר, מכ"ם קרקע המציג את המטוסים, צגי מחשב השולטים בכל מערך הקשר, מחשב השולט בתאורת המסלולים, מצלמות חיצוניות, מחשבי נתוני המטוסים העומדים להמריא ואלו שבדרך. הפקחים משתמשים ב"סטריפים" מפלסטיק שכל אחד מהם מייצג מטוס אחר, כאשר הפקח מחזיק בו ומציבו על לוח ההמראות והנחיתות. שיטה זו לא השתנה מזה עשרות שנים ורצועות הפלסטיק צבועות באדום או כחול, כאשר הצבע האדום מייצג מטוסים בגישה, "Approach", והכחול מייצג את אלו הממתינים לאישורי הנעה, הסעה והמראה. הפקח מקבל מהמחשב את תוכניות הטיסה בצורת פס נייר אותו הוא מצמיד "סטריפ" ומתקבל דף עליו כתובים שלל הנתונים הרלוונטיים לאותה טיסה, כגון סוג המטוס, החברה, היעד וקוד הזיהוי של המטוס.
קישורים חיצוניים
Air traffic control
התיקון השני לחוקת ארצות הברית
התיקון השני לחוקת ארצות הברית (באנגלית: Second Amendment) הוא תיקון לחוקת ארצות הברית, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק.
התיקון נכלל במגילת הזכויות, התיקונים הראשונים לחוקת ארצות הברית שנוסחו בעצה אחת עם מנסחי החוקה המקורית ואושרו ב-15 בדצמבר 1791.
הפרשנות שהתקבלה בפסיקות בית המשפט העליון של ארצות הברית לתיקון השני היא כי הוא מגן על זכותו של כל אזרח לשאת נשק. פרשנות חלופית ומצמצמת לתיקון טוענת שהוא מכוון לזכותן של מדינות ארצות הברית לדאוג לנשק זמין לתושביהן לצורך המיליציות שלהן.
מקור
הערות (ראו הרחבה בסעיף מחלוקות בפירוש התיקון להלן):
הסיבות לתיקון
בתקופת הקמתה של ארצות הברית, החשש מהפיכה צבאית הביא להתנגדות לקיומו של צבא מקצועי, ובמקום זאת להתבססות על מיליציה אזרחית בה שותפים כלל האזרחים אשר יתגייסו עם נשקם במידת הצורך. מגילת הזכויות של וירג'יניה, למשל, קבעה ש: "מיליציה מפוקחת היטב, או מורכבת מתושבי המדינה, מאומנת בנשק, היא ההגנה הראויה, הטבעית והבטוחה למדינה חופשית; יש להימנע מקיום צבא סדיר בעת שלום, עקב היותו סכנה לחירות; ובכל מקרה על הכוח הצבאי להיות כפוף בנוקשות לשלטון האזרחי ומנוהל על ידו".
מנגד עלו דרישות לקיומו של צבא סדיר כדי להגן על המדינה. אולם גם התומכים בצבא סדיר הכירו בסכנתו והציעו מנגנונים למנוע הפיכה צבאית. למשל, בעת הדיונים בעד ונגד כינון חוקה, טענו תומכי החוקה, שכללה זכות של השלטון המרכזי להקים צבא, שגם אם ינסה צבא ארצות הברית להשתלט בכח על תושבי מדינות ארצות הברית, יוכלו תושבי המדינות לגבור בקלות על צבא שסדר הגודל שלו לא יוכל לעלות על 4% מהכח הלוחם של תושבי מדינות ארצות הברית.
חוקת ארצות הברית קובעת שהממשלה הפדרלית תורשה להחזיק צבא וכי המדינות תוכלנה לקיים מיליציות אזרחיות בלבד. חובת הדאגה לחימוש המיליציות הוטלה על ממשלת ארצות הברית ולא על המדינות, ובכך עלה חשש שממשלת ארצות הברית לא תקיים את חובתה לחמש את המיליציות ותשאיר את המדינות ללא יכולת התגוננות כנגד הצבא הסדיר של ארצות הברית.
במטרה למנוע אפשרות כזאת הוכלל במגילת הזכויות שחוקקה בצמוד לחוקה עצמה, התיקון השני שקבע שלא תוגבל זכותם של האזרחים לשאת נשק.
מחלוקות בפירוש התיקון
ריבוי מקרי רצח בארצות הברית וקלות הרכישה של כלי נשק, הביאו למחלוקת ציבורית קשה על פירוש התיקון: אלה המפרשים את התיקון בהרחבה (="המרחיבים"), מתנגדים לפגיעה בזכותם החוקתית לשאת נשק, ומנמקים אותה בזכות להגנה עצמית ולהגנה מעריצות השלטון. מנגד, אלה המפרשים את התיקון בצמצום (="המצמצמים"), דורשים להקטין את כמות כלי הנשק המצויים בידי האזרחים ולהחמיר את הקריטריונים לרוכשי נשק חדשים, תוך שימוש בסמכויות מדינות ארצות הברית. המחלוקת המשפטית מתמקדת בנושאים הבאים:
אוונסטון
אוונסטון (באנגלית: Evanston) היא עיר במחוז קוק ממדינת אילינוי שבארצות הברית.
אוונסטון היא אחד מהפרוורים הגדולים בפרוורי החוף הצפוני של שיקגו ובין פרוורי שיקגו בכלל. העיר גובלת בשטח המוניציפלי של שיקגו מדרום, בימת מישיגן בדרום מזרח, סקוקי במערב ובוילמט מצפון. המוסד הבולט באוונסטון הוא הקמפוס הראשי של אוניברסיטת נורת'ווסטרן.
היסטוריה
בשנת 1833 נחתם הסכם מכירה של שטח רצועת החוף שמצפון לשיקגו בין האמריקנים ממוצא אירופי לבין היְלִידִים האמריקנים (אינדיאנים) שישבו בו. הילידים, למעט משפחה מעורבת אחת, שייסדה את היישוב ווילמט בגבולה הצפוני של אוונסטון, פינו את המקום. המתיישבים הלבנים הראשונים הגיעו לאזור הקרוא היום "אוונסטון" בשנת 1836.
שם ומעמד
המתיישבים יסדו כפרים אחדים והחל משנת 1850 החלה קבוצת הכפרים להיקרא בשם רידג'וויל. בשנת 1851 קמה במקום אוניברסיטת נורת'ווסטרן והחל משנת 1857 שונה שם קבוצת הכפרים באופן רשמי ל-"אוונסטון". מקור השם אוונסטון הוא "העיירה של אוונס" (Evans’ town) על שמו של ג'ון אוונס, שהיה נשיא אוניברסיטת נורת'ווסטרן. בשנת 1863 אוחדו מרבית הכפרים מקבוצת אוונסטון לגוף מוניציפלי שהוגדר כעיירה ובשנת 1869 העיירה הכריזה על איחוד עם שאר כפרי הקבוצה ועל מעמד של עיר, למרות התנגדות ממשל מדינת אילינוי. מדינת אילינוי עשתה ויתור חלקי לדרישות האיחוד והמעמד של העיירה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ונענתה לכלל הדרישות רק בשנת 1892.
בין קבוצת הכפרים שהרכיבה את אוונסטון לבין ווילמט, בקרבת חוף האגם, נותר שטח קטן שלא ניתן בראשית פיתוח האזור לאף אחת מהרשויות המקומיות, והיה למעין "שטח הפקר" מוניציפלי. עם התרבות המכוניות באזור, בשנות ה-20 של המאה ה-20, נפתחו בשטח זה בתי עסק שנהנו מאי תשלום מיסים עירוניים ומחופש מחוקי עזר עירוניים. העסקים פרחו באזור זה עד שפרצה בו שרפה, שתחנות מכבי האש של היישובים הסמוכים סירבו לכבות. לאחר השרפה השטח סופח ברובו לווילמט וחלקו לאוונסטון.
פיתוח התחבורה
הקושי העיקרי בו נתקלו המתיישבים באזור החוף הצפוני בכלל ובאזור אוונסטון בפרט היה קושי בתחבורה. השטח היה זרוע ביצות ולכן הסחורה החקלאית הטרייה והאנשים שעבדו בשיקגו התקשו להגיע במהירות אל שיקגו. הדרך היבשתית הנוחה ביותר – דרך "גרין ביי" (מסלול דומה לשדרות גרין ביי של היום, המתחילות ממרכז אוונסטון וממשיכות עד לוויסקונסין) הייתה קשה מאוד ואיטית מאוד להליכה ורכיבה. השיט לשיקגו היה נתיב התחבורה העיקרי וגם שיט זה היה איטי למדי.
מעבר לזאת, אזור החוף הסמוך ביותר לאוונסטון נודע לשמצה במספר הספינות שנקלעו בו למצוקה ותלמידי אוניברסיטת נורת'ווסטרן קיימו משמרות על החוף כדי להזעיק עזרה לספינות אלה. בהמשך קמה במקום מעגנת סירות הצלה ומגדלור שהפך לסמלה של אוונסטון.
בין השנים 1851 ו-1853 כיהן וולטר גורני (Walter S. Gurnee) כראש עיריית שיקגו. במהלך תפקידו זה היה שותף למאבק שהעביר את השליטה בשטח בו מצויים כיום פרוורי החוף הצפוני ממדינת וויסקונסין למדינת אילינוי. בתקופה זו הוא גם קנה לעצמו, מהונו הפרטי, חלקים נרחבים משטח זה. לאחר פרישתו מתפקיד ראש העיר שיקגו, הפך גורני לאיש עסקים. הוא הקים קו רכבת בין שיקגו לבין מילווקי שבוויסקונסין, במרחק מיילים אחדים מחוף אגם מישיגן. גורני דאג שרבות מהתחנות של הקו ימוקמו דווקא בסמוך לאדמותיו ושלו, יעלו את ערכן ויהפכו אותן לכדאיות לבנייה.
הרכבת הפכה את הנסיעה בין מילווקי לשיקגו מרכיבה שנמשכת יומיים לנסיעה שנמשכת שעות אחדות (כיום שעתיים). קו הרכבת האיץ את ההגירה לאזור, את התפתחות היישובים ואת הפיכתם של רבים מהם למקום נעים למגורים ולגידול ילדים עבור מי שעובד יום-יום בשיקגו. השטח הסמוך לתחנת הרכבת הפך במרבית היישובים האלה למרכזו המנהלי והמסחרי של היישוב. שלושת מרכזיה המסחריים של אוונסטון אכן ממוקמים לצד שלוש מתחנות הקו הזה – ברחובות מיין, דייוויס-צ'רץ' וסנטרל. רחוב צ'רץ' הוא רחובה הראשי של אוונסטון בכלל.
גורני נפטר בשנת 1903, ובין השנים 1906 לבין 1963 תופעל קו הרכבת שהוא ייסד בידי חברת Chicago North Shore and Milwaukee Railroad, חברה שקמה בווקיגן שבאילינוי, על אם הדרך של קו זה. בעשור הראשון של המאה ה-21 הקו מתופעל על ידי חברת מֶטְרַא (Metra) – חברת הרכבות הפרווריות של שיקגו. הקו קרוי North Union Pacific Line. הקו מסתיים כיום בקנושה שבוויסקונסין. הרכבות הראשונות שנסעו בקו זה היו רכבות קיטור. הן הוחלפו ברכבות חשמליות וכיום נוסעות שם רכבות דיזל.
קו רכבת אחר שעובר דרך אוונסטון הוא הקו הסגול של הרכבת העילית של שיקגו (EL), שייך לחברת CTA. חברה זו מפעילה גם חלק גדול משירות האוטובוסים המפותח של אוונסטון, לצד חברת פייס. הקו הסגול יוצא מווילמט וחוצה את אוונסטון, שבה יש לו שמונה תחנות. במרבית שעות היום הקו הסגול מסיים את נסיעתו בתחנה האחרונה של הקו האדום, המצויה ברחוב הוורד – על גבול שיקגו ואוונסטון. אולם בשעות העומס, הקו ממשיך כאקספרס אל מרכז העיר שיקגו, תוך שהוא עוקף את מרבית תחנותיו של הקו האדום בלי לעצור בהן. נכון לשנת 2009, התחבורה הציבורית באוונסטון היא מן המפותחות בפרוורי החוף הצפוני של שיקגו ומפותחת מאוד יחסית לתחבורה ציבורית במרבית פרוורי הערים בארצות הברית.
אופי הפרוור
התפתחות התחבורה הציבורית באוונסטון אפשרה מכירה טובה יותר של התוצרת החקלאית של האזור לצד האצת העיור בו. בתחילת המאה העשרים נסגרו החוות החקלאיות האחרונות של אוונסטון. התחבורה הציבורית המפותחת ושגשוגה של אוניברסיטת נורת'וסטרן הפכו את הסטודנטים, כולל הסטודנטים הזרים, למרכיב מכריע באוכלוסיית העיר. מרבית בתי הבילוי בעיר פונים לקהל בני העשרים וברחובות. ניתן למצוא בעיר, למשל, שפע מזנונים מהירים מסגנונות לאומיים רבים.
עם הקמתה יצא שמה של העיר כעיר "יבשה", כלומר שהיה אסור למכור משקאות אלכוהוליים בתחומה. בין תושבי האזור היו מספר פעילים נודעים כנגד צריכת אלכוהול, ורק בסביבות 1970 הותר לתושביה למכור משקאות אלכוהוליים. על רקע זה, אוונסטון היא אחת מכמה הערים בארצות הברית הטוענות שגלידת סנדיי – גלידה המוגשת בכוס הדומה לכוס קוקטייל, הומצאה בהן.
מרכיב שני בחשיבותו באוכלוסיית העיר הוא אוכלוסיית יוממים – אנשים שעובדים בעיר הגדולה ומתגוררים בנוחיות וברווחה שמאפשר פרוור. הקרקע באוונסטון זולה הן ביחס לזו שבשיקגו והן ביחס לזו שבוילמט. אוונסטון היא גם אחד המקומות הקרובים ביותר למרכז העיר שיקגו המאפשרים בית פרטי בקרבת חוף, כולל בית פרטי עם רצועת חוף פרטית.
בצד אוניברסיטת נורת'וסטרן, באוונסטון מוסדות נוספים וביניהם מטות ארגונים חשובים כדוגמת המרכז העולמי של ארגון "רוטרי". ביישוב נמצא גם אצטדיון (Ryan Field) "ריאן פילד" - מגרש הבית של קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, בית החולים של אוונסטון וכמה מוזיאונים קטנים. חלק מהאנשים שעובדים במשרדים ובמזנונים באוונסטון גרים בסקוקי המשמשת עבור אוונסטון מעין "פרוור של פרוור".
כל בתי הספר הממלכתיים של אוונסטון מתנהלים על ידי מחלק חינוך 65, שמשותף לה ולחלק מסקוקי. החינוך באוונסטון מתוקצב טוב יותר מאשר בשיקגו, אך טוב פחות מאשר בווילמט.
בניגוד לחופים של שיקגו, שרצועות החוף הפרטיות בהן נדירות והחופים שלה פתוחים לרחצת הציבור בחינם, בהשגחת מציל מטעם עיריית שיקגו, רצועות החוף הפרטיות בחופי אוונסטון הן נפוצות ובחופי הרחצה נגבה תשלום. מעבר לזאת, שטח רב מרצועת החוף של אוונסטון אסור לרחצה כלל והונחו עליו סלעים כדי לא לאפשר שכיבה על החול.
על החוף הפרטי של קמפוס אוניברסיטת נורת'וסטרן הוקם חצי אי מלאכותי בשטח שלוש מאות דונם. חצי האי סוגר לחלק מימת מישיגן כבריכת קירור לציוד הניסוי הכבד בחלק מבנייני האוניברסיטה. הכניסה אל חצי האי אינה בתשלום, אך הרחצה בחופו של קמפוס האוניברסיטה אסורה. חצי האי משמש כגן ציבורי המשרת קהל שוחר ספורט ונופש.
רנה ואן דה קרקהוף
רנה הוא אחיו התאום של וילי ושניהם יחד היו משחקני המפתח של נבחרת הולנד במונדיאל 1974 ובמונדיאל 1978. רנה הופיע 47 פעמים בנבחרת הולנד וכבש חמישה שערים.
ואן דה קרקהוף נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
דגל התעופה האזרחית הניו זילנדית
עיצובו של הדגל מבוסס על עיצובו של דגל האוויר האזרחי של הממלכה המאוחדת, צלב לטיני כחול כהה ממוסגר בלבן על שדה כחול בהיר והיוניון ג'ק משובץ בקנטון ומושחת בצלב הדרומי בצבע אדום כפי שהוא מיוצג בדגל ניו זילנד ברביע השמאלי התחתון.
עיצובו המקורי של הדגל הוצע למלך ג'ורג' השישי בידי המושל הכללי של ניו זילנד, הלורד גאלוואי. ב-16 בנובמבר 1938, הונף הדגל לראשונה ולאחר מכן "זוהה כצבעים הלאומיים המתאימים למטוסים אזרחיים הרשומים בניו זילנד"
האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור
האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור (באנגלית: International Convention for the Suppression of Terrorist Bombings) היא אמנה בין-לאומית שאומצה בשנת 1997, לפיה פיצוצים הנובעים ממניע טרוריסטי אסורים בהחלט ומהווים עבירה פלילית.
פיצוצי טרור, כפי שמוגדרים באמנה, הם שימוש מכוון ובלתי חוקי בחומרי נפץ במקומות ציבוריים, במטרה להרוג, לפצוע או לגרום להרס נרחב, ובכך לאלץ ממשלות או ארגונים בין-לאומיים לבצע, או להימנע מלבצע, פעולות הנוגעות ליישום מדיניות ממשלתית. האמנה נועדה לקדם שיתוף פעולה משטרתי ומשפטי כדי למנוע, לחקור ולהעניש מבצעי פעולות הכוללות פיצוצי טרור. נכון לדצמבר 2017, כ-170 מדינות בעולם חתומות על האמנה.
היסטוריה
החל מראשית שנות ה-90, העצרת הכללית של האומות המאוחדות התחייבה למלא תפקיד מוביל במאמצים להילחם בתופעת הטרור. מחויבות האו"ם לנושא המאבק בטרור הולידה שורה של החלטות בולטות כגון החלטה 49/60, בה הוצהר על נקיטת אמצעים למיגור טרור בין-לאומי, ואף החלטה 51/210, אשר הורתה להקים וועדת אד-הוק בעניין. בוועדה נכתבו שתי טיוטות לאמנות חדשות, הראשונה לדיכוי פיצוצי טרור, והשנייה לדיכוי טרור גרעיני.
שורה של פיצוצי טרור בשנים 1995-1996 בחלקים שונים בעולם, הובילו את ארגון המדינות המתועשות לקדם את ניסוח האמנה, כך שתהווה כלי רב צדדי לדיכוי מיטבי של פעולות מסוג זה, אשר הפכו לנפוצות יותר. עד אותה עת, פיצוצים לא אובחנו כאמצעי טרוריסטי באף אחת מהאמנות הבין-לאומיות אשר עסקו בדיכוי פעולות העשויות להיחשב כמעשי טרור, כגון פיגועי מיקוח, חטיפת מטוסים או פעולות נגד בטיחות אווירית או ימית. ההסכמה הרחבה בקרב מדינות בדבר הצורך לדכא את הטרור בכלל, וההבנה כי דרוש שיתוף פעולה בין-לאומי למען מיגור השימוש בחומרי נפץ ממניעים טרוריסטים בפרט, אפשרו, שלא כבדרך כלל, לאמץ את האמנה הבין-לאומית למיגורם של פיצוצי טרור במהירות רבה.
בשנת 1997, בעקבות החלטה 52/653 של העצרת הכללית של האו"ם, אומצה האמנה הבין-לאומית בדבר מניעת פיצוצי טרור. האמנה נחתמה על ידי מדינת ישראל ב-29 בינואר 1999, אושררה ב-10 בפברואר 2003 ונכנסה לתוקף בדין הישראלי ב-12 במרץ 2003. במעמד האשרור, הצהירה ישראל על מספר הסתייגויות בדבר פרשנות סעיפים באמנה.
השלכות ותרומה
האמנה, בנוסף לאמנות נוספות שתכליתן מאבק בטרור, העלתה את נכונותן של מדינות להכיר בפיצוצי טרור כתופעה בין-לאומית אשר יש למגרה גם באמצעות כלים משפטיים בדין הפנימי. כך למשל, בשנת 2000 התקבל בפרלמנט הבריטי דבר החקיקה "Terrorism Act, 2000". החוק ביטל את חקיקת החירום הבריטית מהמאה ה-20, אשר כוונה בעיקר להתמודדות עם הטרור האירי, והסדיר מחדש ובאופן מקיף את הכלים המשפטיים למאבק בטרור בבריטניה. סעיף 62 לחוק זה, מסדיר את תחולת פיצוצי הטרור. נקודת מפנה מרכזית ביחסן של מדינות לנושא הגיעה לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בעקבות האירועים הקשים, ממשלות הגבירו חקיקה פנימית אשר נועדה למאבק בטרור בכלל ולהסדרת תחולתם של פיצוצי טרור בפרט.
מתחילת המאה ה-21, ניכרת עלייה ביכולתם של ארגוני טרור לבצע שימוש בחומרי נפץ ובכך לגרום לנפגעים רבים, בפעולות מרוכזות, ללא גיוס משאבים נרחב. חקיקה בדינן הפנימי של מדינות רבות, תקשורת בינלאומית מפותחת ואמנות שונות שהתפתחו בדבר מניעת פיצוצי טרור, הובילו לכך שכיום ישנה הירתמות גלובאלית משמעותית, הכוללת שיתופי ידע, הסכמי הסגרה בין מדינות והשפעה של ארגונים בין-לאומיים לביטחון קולקטיבי.
עיקרי האמנה
סעיף 1 – מגדיר ומפרט את היקפה ויישומה של האמנה. בסעיף זה קיימות מספר הוראות והגדרות, ביניהן ניתן למצוא את המושגים "מתקן", "מקום", "תחבורה ציבורית מערכת" ו - "מכשירי נפץ". מדינת ישראל הסתייגה בכל הנוגע לאזרחים המארגנים או מנהלים את הפעילויות הרשמיות של כוחות צבאיים של המדינה.
סעיף 2 – מגדיר את מעשה הטרור כ" מעשה המכוון של שילוח, הנחה או פיצוץ של חומר נפץ או כל אמצעי קטלני אחר, במקום ציבורי, מדינה או מתקן ממשלתי, מערכת תחבורה ציבורית או תשתיות, מתוך כוונה לגרום למוות או לנזק גופני חמור או ל לגרום הרס נרחב אשר תוצאותיו עלולות להפסד כלכלי רחב היקף" (סעיף קטן 1). בנוסף, פרק זה מטיל חובות עונשיות גם על ניסיון לבצע או לארגן מעשים מסוג זה, בין אם בהשתתפות, סיוע או תרומה בכוונה לביצוע המעשים האמורים (סעיף קטן 2 ו – 3).
סעיף 3 – סעיף זה מגביל את תחולת האמנה לעבירות פליליות בהן הפעילות מאופיינת כאירוע ביטחוני של גורמים עוינים למדינה, ולאו על אירועים בעלי מאפיינים של ביטחון פנים כדוגמת אירועי פשע מאורגן.