cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'ארלס טאפר
ראשית הקריירה הפוליטית בנובה סקוטיה
ביוני 1857 יזם טאפר שיחות עם נציגים מניו ברנזוויק ופרובינציית קנדה בנוגע לסלילת מסילת ברזל אינטר-קולוניאלית. ב-1858 הוא נסע ללונדון כדי להבטיח גיבוי של ממשלת האימפריה הבריטית למיזם. במהלך דיונים אלו הבין טאפר שהקנדים מעוניינים יותר בדיון על איחוד פדרלי, בעוד שהבריטים (שכראש ממשלתם כיהן אז הלורד דרבי) היו שקועים מדי באינטרסים המידיים שלהם. עקב כך, הדיונים על מסילת הברזל לא הניבו שום תוצאה.
אורי צבי בן נון
פעילותו בתעשייה
עם פרישתו מחברת החשמל חזר בן נון לעסקים פרטיים וייזום פרויקטים של אנרגיה ירוקה ברחבי העולם. בן נון משמש חבר במועצת המנהלים של בית החולים שערי צדק.
צ'ארלס טאפר
ראשית הקריירה הפוליטית בנובה סקוטיה
עימות מפלג עמד במרכזה של מערכת הבחירות של 1859, כשהקתולים ברובם תמכו בשמרנים והפרוטסטנטים העבירו את תמיכתם לליברלים. טאפר כמעט ולא הצליח לשמור על מושבו. השמרנים הצליחו בקושי רב להיבחר מחדש לשלטון ואף הובסו בהצבעת אי-אמון מאוחר יותר באותה שנה. ג'ונסטון ביקש ממושל נובה סקוטיה, הלורד מולגרייב, לפזר את אספת הנבחרים, אך מולגרייב סירב והזמין את ויליאם יאנג להרכיב ממשלה. טאפר זעם, מחה בפני ממשלת בריטניה וביקש מהם להדיח את מולגרייב.
אורי צבי בן נון
עשייתו התורנית
כבר בשנתו הראשונה בישיבת כרם ביבנה התבלט בן נון כעילוי ועבר ללמוד בשיעורו של ראש הישיבה הרב חיים יעקב גולדוויכט. בהיותו סטודנט לכלכלה למד בבקרים בכולל חזון איש בבני ברק. בשנת 1984 עבר בן נון להתגורר במבשרת ציון, שם התוודע לרב שלמה פישר, ראש ישיבת איתרי, והפך לתלמידו המובהק. בכולל מר"ץ, שנוסד על ידי חבריו של בן נון מישיבת כרם ביבנה, העביר בן נון שיעורים רבים שהיוו את התשתית לסדרת ספריו "עומק הפשט". השיעורים, הקרויים בלשון הישיבות "חבורות", מיועדים לתלמידי חכמים ותיקים ומיומנים ועוסקים ביישוב קושיות בסוגיות תלמודיות סבוכות, עד להבהרתן. בסדרת "עומק הפשט" הוסיף בן נון חידוש יוצא דופן – הבטחת פרס כספי למי שיפרוך את הרעיון העיקרי של אחת החבורות שבספר (כרכים א' וב') או למי שיצליח להביא ראיה חדשה להוכחת חידושיו של המחבר בכל פרק מפרקיו (כרך ג').
צ'ארלס טאפר
ראשית הקריירה הפוליטית בנובה סקוטיה
בשלוש השנים הבאות הוקיע טאפר בפראות את ממשלת הליברלים, בתחילה את יאנג ולאחר מכן את האו שירש את מקומו ב-1860. ב-1863 הגיעו הדברים לידי כך שכשהליברלים הגישו הצעת חוק להגבלת זכות הבחירה, עלה בידם של ג'ונסטון וטאפר לסכל אותה בהצלחה.
אורי צבי בן נון
משפחתו
בן נון נשוי למנוחה לבית בן צבי (פשקוס), אשת חינוך וציירת, אב לחמישה ילדים. גיסו הוא פרופסור אליאב שוחטמן.
צ'ארלס טאפר
ראשית הקריירה הפוליטית בנובה סקוטיה
באותה תקופה המשיך טאפר לעסוק ברפואה. הוא הקים מרפאה מצליחה בהליפקס, והיה לפקיד הבריאות של העיר. ב-1863 הוא נבחר לנשיא החברה הרפואית של נובה סקוטיה.
בבחירות שנערכו ביוני אותה שנה ניהלו השמרנים מערכה שבמרכזה עמדה סלילת הרכבת והרחבת הנגישות למערכת החינוך הציבורי. השמרנים זכו ברוב גדול וגרפו 44 מתוך 55 המושבים באספת הנבחרים. ג'וונסטון שב לכס ראש הממשלה וטאפר היה שוב למזכיר המושבה. כסימן נוסף לגישתם האנטי-פלגנית של השמרנים, נפתח מחדש באותה שנה, לאחר 20 שנות הפסקה, קולג' דלהוסי כמוסד חילוני ללימודים גבוהים. במאי 1864 פרש ג'ונסטון מהחיים הפוליטיים והתמנה כשופט וטאפר נבחר להיות יורשו כראש ממשלת נובה סקוטיה.
ראש ממשלת נובה סקוטיה
ב-1864 הגיש טאפר הצעת חקיקה שאפתנית בתחום החינוך ויצר מערכת בתי ספר ציבוריים במימון המדינה. ב-1865 הוא הגיש הצעת חוק להטלת מיסוי חובה למימון בתי ספר אלה. בתי הספר הציבוריים הללו היו חילוניים, וכתוצאה מכך מתחו הפרוטסטנטים ביקורת חריפה על טאפר. פרוטסטנטים רבים, במיוחד הבפטיסטים, חשו שטאפר בגד בהם. כדי לשמר את אמונם בו, הוא מינה את איש החינוך הבפטיסטי, תאודור הרדינג ראנד, לתפקיד מפקח החינוך הראשון של נובה סקוטיה. צעד זה עורר דאגה בקרב הקתולים, בהנהגת תומאס-לואיס קונולי, הארכיבישוף של הליפקס, שדרש מימון ממשלתי לבתי הספר הקתוליים. טאפר הגיע עם קונולי לפשרה לפיה בתי הספר הקתוליים יקבלו מימון ממשלתי כל עוד לימודי הדת יערכו לאחר שעות הלימודים.
כדי לקיים את הבטחתו להרחבת רשת הרכבות, מינה טאפר ב-1864 את סנדפורד פלמינג לתפקיד המהנדס הראשי של חברת הרכבות של נובה סקוטיה כדי להרחיב את המסילה מטרורו לפיקטו לנדינג. בינואר 1866 הוא חתם עם פלמינג על חוזה להשלמת הקו לאחר שקצב העבודה של הקבלנים המקומיים היה איטי מדי. אף על פי שהחלטה זו הייתה שנויה במחלוקת, כתוצאה מכך הושלמה סלילת הקו במאי 1867. סלילתו של קו שני, מאנאפוליס רויאל לווינדזור, התנהלה בתחילה באיטיות, אך בסופו של דבר הושלמה ב-1869 על ידי חברה פרטית.
חלקו של טאפר באיחוד קנדה
במערכת הבחירות של 1859 בנובה סקוטיה לא היה טאפר מעוניין להתחייב לרעיון של איחוד עם שאר מושבות צפון אמריקה הבריטית. בכל אופן, ב-1860 הוא שקל מחדש את עמדתו. טאפר התווה את עמדתו החדשה בהרצאה שקיים בסנט ג'ון, ניו ברנזוויק שכותרתה הייתה: "המצב הפוליטי בצפון אמריקה הבריטית". כותרת זו הייתה מחווה לדוח שהוגש ב-1838 על ידי מי שכיהן אז כמושל פרובינציית קנדה, הלורד דורהם, שנשא כותרת דומה ובהרצאה העריך טאפר את מצבן של המושבות בשני העשורים שחלפו מאז דוח דורהם. אף על פי שטאפר התעניין בהשלכות הכלכליות האפשריות של איחוד עם שאר המושבות, החלק העיקרי של הרצאתו נגע למקומה של צפון אמריקה הבריטית כחלק מהאימפריה הבריטית. לאחר ששוכנע במהלך מסעו ללונדון ב-1858 שהפוליטיקאים הבריטים לא מעוניינים להקדיש תשומת לב למושבות קטנות כמו נובה סקוטיה, טען טאפר שנובה סקוטיה ומושבות אחרות השוכנות על חוף האוקיינוס "לא יוכלו אף פעם לקוות לתפוס עמדה משפיעה או חשיבות אלא רק באמצעות יצירת קשר עם אחותם הגדולה קנדה". לפיכך הציע טאפר ליצור את "אמריקה הבריטית" ש"תשתרע מהאוקיינוס האטלנטי עד האוקיינוס השקט ושתוך כמה שנים תפגין כלפי העולם את קיומו של ארגון רחב ובעל עוצמה, שבו יתקיימו מוסדות בריטיים, שותפות עם בריטניה והלכי רוח בריטיים, הקשורים ללא צל של ספק עם המלוכה הבריטית".
ועידת שארלוטטאון
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861 הביע טאפר את חששו שהאיחוד המנצח יפנה צפונה ויכבוש את מושבות צפון אמריקה הבריטית. חשש זה גרם לו להגביר את מחויבותו לרעיון האיחוד, שאותו הוא ראה כעת כצעד הגנתי חיוני לטובתן של מושבות בריטניה כנגד תוקפנות אמריקאית. מאחר שהוא סבר שאיחוד מלא של המושבות יהיה בלתי אפשרי למשך שנים רבות, הוא הציע תחת זאת ב-28 במרץ 1864 "איחוד ימי" שיאחד את המושבות השוכנות על חוף היום כהכנה לאיחוד צפוי עם פרובינציית קנדה. כינוס ועידה שתדון על האיחוד המוצע של נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד נקבע לספטמבר אותה שנה בשארלוטטאון, בירת אי הנסיך אדוארד.
טאפר הופתע לטובה כאשר ראש ממשלת פרובינציית קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד ביקש שיתאפשר לו להיות נוכח בוועידה. הוועידה, שבראשה ישבו במשותף טאפר עצמו וראש ממשלת ניו ברנזוויק, סמואל לאונרד טילי, קידמה בברכה את הנציגות הקנדית וביקשה מהם להצטרף לוועידה. הוועידה נחלה הצלחה רבה ונוסח בה הסכם עקרוני על איחוד בין ארבע המושבות.
וועידת קוויבק
וועידת קוויבק התקיימה ב-10 באוקטובר אותה שנה בקוויבק סיטי כהמשך לוועידת שארלוטטון כשניופאונדלנד משמשת בה כמשקיפה. טאפר עמד בראש המשלחת מנובה סקוטיה. הוא תמך בהקמת איחוד בתי המחוקקים של המושבות, כלומר קיומו של פרלמנט אחד בלבד. עם זאת, הנציגים הקנדים צרפתים לוועידה, שהבולטים מבניהם היו ז'ורז'-אטיין קרטייה ואקטור-לואי לנגוון, שהתנגדו בחריפות לרעיון. טאפר הטיל את כל כובד משקלו לקידום הצעתו של מקדונלד לאיחוד פדרלי, שבמסגרתו תמשיך כל אחת מהמושבות לקיים את המועצה המחוקקת שלה, במקביל לרשות מחוקקת מרכזית שתהייה אחראית על נושאים בעלי עניין משותף. טאפר דחף לקיומו של ממשל מרכזי כעדיפות שנייה על פני גוף מחוקק מרכזי בעל סמכויות מוחלשות. הוא חש, בכל אופן, שעל המועצות המחוקקות המקומיות לשמר את היכולת שלהן להטיל מיסוי על משאביהן הטבעיים.
מתוך דאגה לשליטה של פרובינציית קנדה על הפרלמנט המאוחד, הסכים טאפר בסופו של דבר לנוסחה שלפיה הממשלה הפדרלית תשלוט במערכת המכסים בתמורה לסובסידיה בסכום של 80 סנט לשנה לכל אחד מתושבי נובה סקוטיה. העסקה הוכחה בסופו של דבר כבלתי משתלמת עבור נובה סקוטיה, שבאופן היסטורי קיבלה את רוב ההכנסות הממשלתיות שלה מגביית מכסים וכתוצאה מכך היא נכנסה לאיחוד עם גירעון.
לאחר ועידת קוויבק
אף על פי שבוועידת קוויבק ביצע טאפר ויתורים רבים, הוא סבר שיעלה בידו לשכנע את תושבי נובה סקוטיה שהעסקה תשתלם עבורם. לפיכך הוא היה מופתע כאשר העסקה שהושגה בקוויבק זכתה לביקורת רחבה במושבה. מנהיג האופוזיציה, אדמס ג'ורג' ארצ'יבלד, היה החבר היחיד של המפלגה הליברלית של נובה סקוטיה שתמך באיחוד. ראש הממשלה לשעבר, ג'וזף האו, ארגן כעת את "מפלגת האנטי-איחוד" והדעות נגד האיחוד היו כה חזקים עד שטאפר החליט לדחות את ההצבעה על שאלת האיחוד בשנה שלמה. כעת ארגן טאפר קבוצת תומכי איחוד ל"מפלגת האיחוד" כדי לקדם את הרעיון.
וועידת לונדון
ג'וזף האו החל להריץ מערכה בבריטניה לשנות את דעת הקהל שם כנגד האיחוד המוצע. לפיכך, כאשר הגיע טאפר לבריטניה, הוא החל מיד להריץ מערכה נגדית ושיגר עלונים ומכתבים לעורכי העיתונים שסתרו את טענותיו של האו.
אף על פי שטאפר ניסה לדון על מסמך 72 העקרונות כפי שהבטיח, לא עלה בידו להשיג שינויים משמעותיים. השינוי העיקרי היחיד שעליו הוסכם בוועידת לונדון לא היטיב עם נובה סקוטיה – האחריות על תחום הדיג, שעל פי הסכם אמור היה להיות באחריות פדרלית משותפת של הפרובינציות, הפך להיות בתחום אחריותו הבלעדית של הממשל הפדרלי.
סיום המגעים לקראת האיחוד
בעקבות קבלת "חוק צפון אמריקה הבריטית" על ידי הפרלמנט הבריטי לאחר ועידת לונדון, שב טאפר לנובה סקוטיה כדי להתחיל בהכנות לביצוע האיחוד, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 1867 ושלושה ימים אחר כך הוא העביר את ראשות הממשלה להיירם בלנצ'רד.
כאות כבוד לחלק שלקח בתהליך האיחוד הוענק לטאפר ב-1867 התואר עמית מסדר האמבט.
המאבק במתנגדי האיחוד
הבחירות הראשונות לבית הנבחרים החדש נערכו בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1867. טאפר התמודד מטעם מחוז הבחירה של קמברלנד וניצח. עם זאת, הוא היה המועמד היחיד מבין תומכי האיחוד מנובה סקוטיה שזכה במושב בפרלמנט, כשג'וזף האו ומתנגדי האיחוד זכו בכל שאר מחוזות הבחירה בפרובינציה.
כבעל ברית של מקדונלד ושל המפלגה הליברלית-שמרנית, היה מצופה שטאפר יקבל תפקיד בקבינט הראשון. עם זאת, כאשר נקלע מקדונלד לקשיים בהרכבת הקבינט, פינה טאפר את מקומו לטובת אדוארד קני. טאפר פתח מרפאה באוטווה ונברח כנשיא הראשון של ההתאחדות הרפואית הקנדית, תפקיד בו הוא כיהן עד ל-1870.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1867 בפרובינציה של נובה סקוטיה הובס תומך האיחוד היירם בלנצ'רד על ידי מנהיג מתנגדי האיחוד, ויליאם אננד. על בסיס חוסר האהדה הציבורית בנובה סקוטיה כלפי רעיון האיחוד, נסע ג'וזף האו ב-1868 ללונדון כדי לנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד דרבי והחל מפברואר בראשותו של בנג'מין דיזראלי) לאפשר לנובה סקוטיה לפרוש מן האיחוד. טאפר נסע ללונדון בעקבותיו של האו והצליח לשדל פוליטיקאי בריטים להתנגד לאפשרות זו.
בעקבות הצלחתו בלונדון, הציע טאפר להאו הצעת פיוס. בתמורה להסכמתו של האו לחדול מהתנגדותו לאיחוד, יחברו השניים כבעלי ברית שיגנו על האינטרסים של נובה סקוטיה במסגרת האיחוד. האו הסכים להצעה ובינואר 1869 הוא התמנה כחבר בקבינט הפדרלי בתורך נשיא המועצה המלכותית הקנדית.
עם פרוץ מרד הנהר האדום ב-1869 נחרד טאפר לשמוע שבן זוגה של בתו אמה הוחזק כבן ערובה על ידי לואי ריאל והמורדים. הוא מיהר לאזור כדי לחלץ את חתנו.
נשיא המועצה המלכותית
בשנה שלאחר מכן התדרדרה בריאותו של האו וטאפר נכנס במקומו כחבר הקבינט וביוני 1870 החליף אותו כנשיא המועצה המלכותית.
השנה שלאחר מכן עמדה בסימן הסכסוך עם ארצות הברית בנוגע לגישתה לשטחי הדיג באוקיינוס האטלנטי. טאפר היה סבור שעל בריטניה להגביל את גישתם של האמריקאים לשטחי הדיג כדי שעמדתה במשא ומתן תהיה מתוך מעמד של כוח. כאשר נסע מקדונלד כדי לייצג את האינטרסים הקנדיים בדיונים שהובילו להסכם וושינגטון שנחתם ב-1871, שימש טאפר כאיש הקשר שלו עם הקבינט.
השר להכנסות הפנים
במהלך הבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה הוביל טאפר את המערכה של המפלגה הליברלית-שמרנית בנובה סקוטיה. מאמציו נשאו פרי ואף אחד ממתנגדי האיחוד מהפרובינציה לא הצליח להיכנס לפרלמנט הפדרלי ו-20 מתוך 21 נציגי הפרובינציה היו מהמפלגה הליברלית-שמרנית. שנה לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגה השמרנית".
שר המכס
בתפקיד זה לא החזיק טאפר לזמן רב, שכן באותה שנה נקלעה ממשלת מקדונלד למשבר קשה עקב "השערורייה הפסיפית". בנובמבר נאלצה הממשלה להתפטר ובמקומה הוקמה ממשלה בראשותו של מנהיג המפלגה הליברלית, אלכסנדר מקנזי.
באופוזיציה
אף על פי שמקדונלד המשיך לכהן כמנהיג המפלגה, לקח כעת טאפר חלק מרכזי יותר בהנהגת המפלגה והוא הסתמן כמי שעומד לרשת את מקדונלד. הוא הוביל את התקפות השמרנים על ממשלת מקנזי במהלך כל כהונת הפרלמנט. ממשלת מקנזי ניסתה לשאת ולתת על הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית שיחליף את ההסכם ההדדי בין שתי המדינות שבוטל על ידי ארצות הברית ב-1864. כאשר התברר כי לא עולה בידו של מקנזי להשיג את ההסכם, החל טאפר לנקוט בגישה פרוטקציוניסטית והיה לתומך של "המדיניות הלאומית" (National Policy) שהייתה לחלק ממצע השמרנים ב-1876. בכנותו של טאפר במעברו לגישה הפרוטקציוניסטית הוטל ספק באותה עת, אך על פי סיפור שאמינותו מוטלת בספק, כאשר התעמת טאפר עם שר האוצר, ריצ'רד ג'ון קרטרייט, ב-1876, הוא התכונן לתמוך במדיניות של סחר חופשי במידה וקרטרייט היה מכריז שהליברלים שינו את גישתם וכעת הם תומכים בפרוטקציוניזם.
טאפר גם מתח ביקורת חריפה על גישתו של מקנזי בנוגע למערכת הרכבות וטען שהשלמת סלילתה של מסילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית, שהייתה אמורה לקשר את קולומביה הבריטית, שהצטרפה לאיחוד ב-1871, עם שאר חלקיה של קנדה, צריכה לעמוד בראש סדר העדיפויות של הממשלה. עמדה זו הייתה גם היא לחלק עיקרי במצע המפלגה השמרנית.
כמו בהזדמנויות קודמות בהן לא כיהן בממשלה, היה אז טאפר פעיל יותר בתחום הרפואה בשנות שיבתו באופוזיציה, אף על פי שבתקופה זו הוא הקדיש באופן יחסי פחות מזמנו לתחום.
שר העבודות הציבוריות
במהלך מערכת הבחירות של 1878 הוביל טאפר שוב את המערכה של השמרנים בנובה סקוטיה. בהנהגתו של מקדונלד ניצחו השמרנים ברוב סוחף ובפרלמנט שנבחר יוצגה המפלגה על ידי 16 נציגים מנובה סקוטיה מתוך 21.
בממשלה החדשה שהוקמה ב-17 באוקטובר כיהן טאפר כשר העבודות הציבוריות. בראש מעייניו הייתה השלמת מסילת הברזל הקנדית פסיפית, שאותה הוא ראה כ"דרך המלך האימפריאלית חוצת יבשת אמריקה שכולה תיסלל על אדמה בריטית". גישה זו סימנה שינוי בעמדתו. אף על פי שמאז ומתמיד הוא טען שהשלמת המסילה צריכה להיות בעדיפות עליונה של הממשלה, כאשר הוא ישב באופוזיציה הוא טען שהמיזם צריך לעבור לידיים פרטיות וכעת, מששב לממשלה, הוא טען שהממשלה צריכה לקחת לידיה את השלמת המיזם, בין השאר בשל אמונתו שהמגזר הפרטי לא יכול להשלים את הסלילה על רקע המיתון שקנדה חוותה במהלך שנות השבעים.
שר הרכבות והתעלות
במאי 1879 החליט מקדונלד שהשלמת מסילת הברזל היא בעדיפות כה עליונה ויצר משרת שר חדשה שנושאה יתמקד ברכבות ובתעלות ולתפקיד זה מינה את טאפר.
המוטו של טאפר כשר הרכבות והתעלות היה "לפתח את המשאבים שלנו" (Develop our resources). הוא הכריז: "תמיד סברתי שהמטרה העליונה, בכל מדינה, ובמיוחד במדינה חדשה, היא למשוך אליה קפיטליסטים רבים ככל האפשר".
בקיץ אותה שנה נסע טאפר ללונדון כדי לנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של בנג'מין דיזראלי בתקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה) לתת ערבות למכירתן של איגרת חוב למימון בניית המסילה. הדבר לא עלה בידו, אם כי הוא הצליח לרכוש 50,000 טונות של פסי פלדה במחירי מציאה. ידידו הוותיק של טאפר, סנדפורד פלמינג, פיקח על סלילת המסילה, אך חוסר יכולתו לדאוג לעלויות נמוכות גרמה למחלוקת פוליטית וטאפר נאלץ להעבירו מתפקידו כמהנדס הראשי של המיזם במאי 1880.
ב-1879 הוענק לטאפר התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1880 פנה לטאפר ג'ורג' סטפן בשם סינדיקט שהוא ייצג וביקש ממנו שיאפשר לו לקחת על עצמו את סלילת הקו. כשנוכח טאפר שהסינדיקט של סטפן יכול לעמוד במשימה, הוא שכנע את חברי הקבינט לגבות את התוכנית בפגישה שהתקיימה ביוני 1880 ויחד עם מקדונלד הוא ניהל משא ומתן עם הסינדיקט באוקטובר. הסינדיקט החל בבנייה בפברואר 1881.
בשנים הבאות היה טאפר לתומך הבולט ביותר של בניית המסילה במהלך התחרות שהייתה לה עם "רכבת המטענים הגדולה" (Grand Trunk Railway). בדצמבר 1883 הוא פעל לחלץ את מיזם הרכבת הקנדית הפסיפית מצרות לאחר שהוא נקלע לקשיים פיננסיים ושכנע את מפלגתו ואת הפרלמנט לקבל על עצמם את התוכנית.
בנוסף לפועלו להשלמת סלילת הקו, טאפר גם ניהל את קווי הרכבת בכל הפרובינציות. זמן קצר לאחר שמונה לתפקידו ב-1879, הוא אילץ את חברת הרכבת האינטר-קולוניאלית להוריד את מחירי הובלת הסחורות שלה עקב תרעומת שהושמעה מצידם שהגורמים העסקיים בפרובינציות הימיות. לאחר מכן הוא הכריח את חברת "רכבת המטענים הגדולה" למכור את הקו שלה לריווייר דו לופ (Rivière-du-Loup) לחברת הרכבת האינטר-קולוניאלית כדי להשלים את הקישור בין הליפקס לבין נתיב המים סנט לורנס. הוא גם סירב לתת לחברת הרכבת הקנדית הפסיפית את זכויות ההפעלה של הרכבת האינטר-קלוניאלית, אם כי הוא שכנע אותם לבנות קו קצר בין הליפקס לבין סנט ג'ון.
בתחום התעלות, תקופת כהונתו של טאפר בשר הרכבות והתעלות בולטת בשל סכומי הכספים הרבים שהוצאו על הרחבת תעלת ולנד ועל העמקת נתיב המים סנט לורנס.
התדרדרות היחסים עם מקדונלד ומינויו כנציב העליון
ב-1879 התפתח קרע ביחסים בין טאפר לבין מקדונלד בנוגע לסנדפורד פלמינג שטאפר תמך בו, אך מקדונלד ביקש להעבירו מתפקידו כמהנדס הראשי של חברת קו הרכבת הקנדית פסיפית. המחלוקת בין השניים יושבה באופן חלקי והם הצליחו לעבוד בשיתוף פעולה במהלך המשא ומתן עם הסינדיקט של ג'ורג' סטפן ב-1880, אך השניים לא היו עוד קרובים זה לזה כמו לפני כן וטאפר כבר לא סומן כיורשו בכוח של מקדונלד. בראשית 1881 היה טאפר נחוש בדעתו לפרוש מהקבינט. במרץ אותה שנה הוא ביקש ממקדונלד למנותו לתפקיד הנציב העליון (שגריר) קנדה בלונדון. בתחילה סירב מקדונלד לבקשה ולתפקיד מונה אלכסנדר טילוק גאלט.
במערכת הבחירות של 1882 ניהל טאפר את המערכה רק בנובה סקוטיה, בניגוד למערכות בחירות אחרות בהן הוא היה פעיל בכל רחבי קנדה. בבחירות אלו הוא נחל שוב הצלחה והשמרנים זכו ב-14 מתוך 21 המושבים של נובה סקוטיה. בחירות אלו היו גם משמעותיות במיוחד עבורו באופן אישי, שכן הוא זכה לראות את בנו צ'ארלס היברט טאפר, נבחר מטעם מחוז הבחירה של פיקטו.
שנותיו הראשונות בלונדון
במאי 1883 יצא טאפר ללונדון כדי לכהן כנציב העליון של קנדה שם ללא שכר, אם כי הוא עדיין לא התפטר מתפקידו המיניסטריאלי. אך עד מהרה הוא ספג ביקורת על כך שקיים ניגוד אינטרסים בין שתי המשרות ובמאי 1884 הוא התפטר מהקבינט ומבית הנבחרים והיה לנציב עליון במשרה מלאה ובשכר.
במהלך תקופת כהונתו כנציב העליון הגן טאפר במרץ על זכויותיה של קנדה. אף על פי שהוא לא היה נציגה של קנדה במלוא מובן המילה, הוא ייצג אותה בוועידת פריז של 1883, שם הוא היה במחלוקת גלויה עם המשלחת הבריטית. ב-1884 הותר לו לנהל משא ומתן לחתימת הסכם מסחרי בין קנדה לבין ספרד.
טאפר עסק בקידום תנועת ההגירה לקנדה וקיים מספר סיורים בכמה מארצות אירופה כדי לעודד את אזרחיהן להגר לקנדה. בדוח שפורסם ב-1883 הובעו דברי תודה על פועלו:
ב-1883 שכנע טאפר את ממשלתו של ויליאם גלאדסטון לאפשר יבוא בקר מקנדה לבריטניה, למרות האיסור לייבא בקר מיבשת אמריקה עקב חשש למחלות, וזאת מתוך ידיעה שהבקר הקנדי לא היה נגוע במחלות.
בין שאר משימותיו של טאפר כנציב העליון נמנו: יצירת קשר בין יצואנים קנדים לבין יבואנים בריטים; השגת הלוואות לממשלת בריטניה לצורך מימון סלילת הקו הקנדי פסיפי; סיוע בארגון התערוכה הקולוניאלית וההודית של 1886; הסדרת סובסידיה עבור ספינת דואר מוונקובר, קולומביה הבריטית אל המזרח הרחוק; שתדלנות לטובת הקמת כבל בריטי-פסיפי לאורך קווי כבל הטלגרף הטרנסאטלנטי והפעלת ספינות קיטור טרנסאטלנטיות מהירות יותר.
טאפר נכח בכנס הייסוד של "ליגת הפדרציה האימפריאלית" (Imperial Federation League) ביולי 1884, שם הוא טען כנגד ההחלטה שעל פיה האפשרויות היחידות שהיו פתוחות עבור האימפריה הבריטית הן פדרציה אימפריאלית או התפוררות. טאפר האמין שצורה של פדרציה מוגבלת היא אפשרית ורצויה.
הפוגה כשר האוצר
ב-1884 נבחר כראש ממשלת נובה סקוטיה הליברל ויליאם סטיבנס פילדינג ובמערכת הבחירות בה הוא נבחר הוא הדגיש את שאיפתו להוביל את נובה סקוטיה אל מחוץ לאיחוד. בשל כך, ב-1886 פנה מקדונלד לטאפר וביקש ממנו לשוב לקנדה כדי להיאבק במתנגדי האיחוד. בינואר 1887 שב טאפר לקנדה כדי להצטרף לממשלתו של מקדונלד ומונה לתפקיד שר האוצר בעודו ממשיך לכהן כנציב העליון בלונדון.
במערכת הבחירות הכלליות של 1887 הציג טאפר שוב לתושבי נובה סקוטיה את הטיעונים בעד האיחוד ושוב השמרנים זכו ב-14 מתוך 21 המושבים של נובה סקוטיה בבית הנבחרים הפדרלי.
במהלך השנה בה שימש כשר האוצר המשיך טאפר להחזיק במחויבותה של הממשלה לפרוטקציוניזם ואף הרחיב את הגישה הזאת לתעשיות הברזל והפלדה. באותה עת היה טאפר משוכנע שקנדה ערוכה ומוכנה לעבור לשלב השני בהתפתחות התעשייתית שלה. כחלק מכך הוא הציע לפתח תעשיית ברזל גדולה כתמריץ למניעת פרישתה של נובה סקוטיה מהאיחוד.
מעמדו המיוחד של טאפר כשר האוצר תוך שבמקביל הוא ממשיך לכהן כנציב העליון בלונדון הועיל לו מאוד כאשר פרץ משבר ביחסי ארצות הברית-קנדה. ב-1885 ביטלה ארצות הברית את הפסגה הנוגעת לזכויות הדיג בהסכם וושינגטון משנת 1871 וממשלת קנדה התנקמה בדייגים אמריקאים על בסיס פירוש צר להסכם משנת 1818. כנציב העליון בלונדון הפעיל טאפר לחצים על ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד סולסברי) שתעמוד איתנה להגנת זכויותיה של קנדה. כתוצאה מכך מונתה ב-1887 ועדה משותפת כשטפאר היה אחד משלושת הנציגים הבריטים שניהלו את המשא ומתן עם האמריקאים. סולסברי בחר בג'וזף צ'מברלין כאחד הנציגים הבריטים. ג'ון תומפסון שימש כיועץ המשפטי של המשלחת הבריטית. במהלך הדיונים הלין מזכיר המדינה של ארצות הברית, תומאס בייארד, על כך ש"מר צ'מברלין ויתר על השליטה על הדיונים לטובתו של סר צ'ארלס טאפר, שהתייחס לשאלות שעלו על בסיס הדרישות של הפוליטיקה הקנדית". כתוצאה מדיוני הוועדה נחתם הסכם וושינגטון של 1888 שבו הוכנסו ויתורים לטובתה של קנדה שבסופו של דבר נדחו על ידי הסנאט של ארצות הברית. אף על פי כן, למרות שההסכם נדחה, עלה בידיה של הוועדה לפתור את הסכסוך.
עם תום דיוני הוועדה, החליט טאפר לשוב ללונדון כדי שיוכל שוב להיות נציב עליון במשרה מלאה. מקדונלד ניסה לשכנעו להישאר באוטווה. במהלך המשבר הפוליטי שהתרחש סביב למרד הצפון-מערבי של 1885, התחייב מקדונלד למנות את סר הקטור-לואי לונגויין כיורשו. כעת אמר מקדונלד לטאפר שהוא מוכן להפר את הבטחתו ולמנות אותו כיורשו. טאפר לא השתכנע וב-23 במאי 1888 התפטר מתפקידו כשר האוצר ושב ללונדון.
שנותיו האחרונות כנציב העליון
בהשתדלותו של ג'וזף צ'מברלין הוענק לטאפר ב-13 בספטמבר 1888 התואר ברונט בשל עבודתו בוועדה המשותפת.
ב-1889 התגברו המתחים בין ארצות הברית לבין קנדה כאשר ארצות הברית אסרה על קנדים לצוד כלבי ים בים ברינג כחלק מהסכסוך בין ארצות הברית לבין בריטניה. טאפר נסע לוושינגטון די. סי. כדי לייצג שם את האינטרסים הקנדיים במהלך הדיונים ונוכחותו שם גרמה למבוכה לדיפלומטים הבריטים.
כאשר ב-1890 ניהל מזכיר המושבה של ניופאונדלנד, רוברט בונד, משא ומתן על שטחי הדיג עם ארצות הברית, שטאפר חש שהדבר מנוגד לאינטרסים של קנדה, הוא שכנע בהצלחה את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד סולסברי בכהונתו השנייה) לדחות את ההסכם.
טאפר המשיך להיות פעיל בפוליטיקה במהלך כהונתו כנציב העליון בלונדון, מצב שהיה שנוי במחלוקת, שכן באופן מסורתי מצופה מדיפלומטים להיות בעלי עמדה נייטרלית. במערכת הבחירות של 1891 הוא שב לקנדה כדי לקדם את "המדיניות הלאומית" של השמרנים. יורשו בתפקיד הנציב העליון, דונלד סמית', הצליח להפוך את משרת הנציב העליון לבלתי מפלגתית.
טאפר המשיך להיות פעיל בליגה האימפריאלית הפדרלית, אם כי לאחר 1887 התפלגה הליגה על רקע סוגיית תרומתן הביטחונית של המושבות להגנת האימפריה. כתוצאה מכך פורקה הליגה ב-1893 והיו כאלה שהאשימו בכך את טאפר.
בנוגע לאימפריה הבריטית, קידם טאפר את מערכת הסחר ההדדי המועדף. בסדרה של מאמרים שפורסמו במגזין "המאה ה-19" (The Nineteenth Century) בשנים 1891 ו-1892, גינה טאפר את הגישה שקנדה צריכה להוריד באופן חד-צדדי את המכסים על סחורות בריטיות. תחת זאת, הוא טען שהפחתת מכסים שכזו צריכה להתבצע רק כחלק מהסכם סחר רחב יותר שבמסגרתו יופחתו גם המכסים על מוצרים קנדים.
ב-1891 מת סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד ונפתחה האפשרות שטאפר יחליפו כראש ממשלת קנדה, אך טאפר נהנה מחייו בלונדון והחליט שלא לשוב לקנדה. תחת זאת הוא המליץ שלתפקיד ימונה ג'ון תומפסון.
שובו לקנדה
בדצמבר 1894 מתן ג'ון תומפסון באופן פתאומי בעודו מכהן כראש הממשלה. רבים ציפו שהמושל הכללי של קנדה, הלורד אברדין, יזמין את טאפר לשוב לקנדה ולקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה. עם זאת, אברדין לא חיבב את טאפר ותחת זאת הוא הזמין את סר מקנזי בוול להחליף את תומפסון כראש הממשלה.
האתגר הגדול ביותר שניצב לפני בוול כראש הממשלה היה שאלת בתי הספר במניטובה. המפלגה השמרנית הייתה מפולגת על השאלה כיצד לטפל בסוגיית בתי הספר במניטובה, וכתוצאה מכך, ב-1 בינואר 1896 התפטרו שבעה שרים מהקבינט ודרשו את שובו של טאפר. בשל כך נאלצו בוול ואברדין להזמין את טאפר להצטרף לקבינט וב-15 בינואר מונה טאפר כמזכיר המדינה של קנדה (השר הממונה על הקשר עם ממשלת בריטניה), מתוך הבנה שהוא יהיה ראש הממשלה עם פיזורו של הפרלמנט שכיהן אז.
עמדתו של טאפר בנוגע לחוק בתי הספר של מניטובה הייתה שלצרפתים קתולים במניטובה הובטחה הזכות לקבלת מימון ממשלתי לבתי ספר קתולים צרפתיים על פי החוק שחוקק ב-1870. לפיכך, אף על פי שבאופן אישי הוא התנגד לקיומם של בתי ספר כאלה במניטובה, הוא האמין שעל הממשלה לקיים את התחייבויותיה ולפיכך התנגד לחוק בתי הספר במניטובה שהציע דלתון מקרתי. הוא המשיך להחזיק בדעתו גם לאחר שהחוק אושר על ידי הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית.
ב-1895 פסקה הוועדה השיפוטית שהממשלה הפדרלית בקנדה יכולה להעביר חקיקה שתבטל את חוק בתי הספר של מניטובה. לפיכך, בפברואר 1896 הגיש טאפר את הצעת החוק שלו בבית הנבחרים. הדיון על הצעת החוק עוכב בפיליבסטר שבוצע על ידי חברים פרלמנט פרוטסטנטים בהנהגתו של מקרתי וחברי המפלגה הליברלית בהנהגתו של וילפריד לורייה. כתוצאה מהפיליבסטר משך טאפר את הצעת החוק וביקש לבטלה.
ראש ממשלת קנדה
ב-24 באפריל 1896 הוכרז על פיזור הפרלמנט וממשלה חדשה בראשותו של טאפר הושבעה ב-1 במאי. מכל ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם, עד היום טאפר הוא האדם המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד, שכן באותה עת הוא היה בן 74.
במהלך מערכת הבחירות שהתקיימה באותה שנה טען טאפר שהסוגיה המרכזית של הבחירות היא עתיד התעשייה הקנדית ועמד על כך שעל השמרנים להתאחד כדי להביס את "פטרוני התעשייה" (Patrons of Industry). למרות זאת, השמרנים היו כה מפולגים על רקע שאלת בתי הספר במניטובה, כך שבכל הזדמנות שבה נשא טאפר נאום, הוא זכה למטחים של ביקורת, והמקרה הבולט ביותר היה נאום בן שעתיים שהוא נשא באולם מאסי בטורונטו, שבו הקהל הפריע לו ללא הרף.
מאידך, וילפריד לורייה ביצע התאמות בעמדה המסורתית של המפלגה הליברלית בנוגע לסחר החופשי ואימץ כמה מההיבטים של "המדיניות הלאומית".
בסופו של דבר זכו השמרנים ברוב של הקולות בבחירות (48.2% מול 41.4% של הליברלים). עם זאת, הם הצליחו לזכות רק בכמחצית מהמושבים של מחוזות הבחירה דוברי האנגלית, בעוד שהליברלים בהנהגת לורייה רשמו ניצחון סוחף בקוויבק, שם המוניטין של טאפר כאימפריאליסט אדוק, היווה מחסום קשה עבורו. חוסר הצלחתו של טאפר לשכנע את ז'וזף-אדולף שאפלו לשוב לחיים הפוליטיים, הייתה המסמר העיקרי בארון המתים של מערכת הבחירות של השמרנים בקוויבק.
אף על פי שניצחונו של לורייה בבחירות שנערכו ב-24 בינואר היה ברור, סירב בתחילה טאפר להעביר אליו את השלטון, מתוך התעקשות על כך שלורייה לא יוכל להרכיב ממשלה על אף העובדה שהליברלים זכו ב-55% מהמושבים בבית הנבחרים. בכל אופן, כאשר טאפר ניסה לבצע מינויים כראש הממשלה, סירב הלורד אברדין לפעול על פי עצתו. לפיכך החליט טאפר להתפטר מיידית והלורד אברדין הזמין את לורייה להרכיב ממשלה חדשה. טאפר טען שפעולותיו אלו של הלורד אברדין היו מנוגדות לחוקה.
תקופת כהונתו בת ה-69 הימים של טאפר כראש ממשלת קנדה הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה של המדינה וממשלתו מעולם לא התייצבה מול הפרלמנט.
מנהיג האופוזיציה
כמנהיג האופוזיציה במהלך כהונת הפרלמנט שנבחר ב-1896, ניסה טאפר להשיג מחדש את נאמנותם של השמרנים שנטשו את המפלגה על רקע משבר בתי הספר במניטובה. הוא הפגין נאמנות לאימפריה הבריטית. טאפר תמך בכל מאודו בהשתתפותה של קנדה במלחמת הבורים שפרצה ב-1899 ומתח ביקורת על לורייה שלטעמו לא עשה דיו כדי לתמוך בבריטניה במלחמתה.
בבחירות שנערכו ב-1900 עלה בידם של השמרנים לזכות ב-17 מושבים נוספים באונטריו. הייתה זו נחמה פורתא, שכן לזכותם של לורייה והליברלים עמד רוב ברור בבית הנבחרים שתמך בהם בכהונה שנייה בממשלה. הגרוע מכל עבור טאפר עצמו הייתה העובדה שהוא הפסיד את מושבו במחוז הבחירה של קייפ ברטון לאלכסנדר גונסטון הליברלי. בנובמבר אותה שנה, שבועיים אחר הבחירות הכלליות, טאפר פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית של קנדה וכמנהיג האופוזיציה. אספת חברי המפלגה בחרה במקומו את עמיתו מנובה סקוטיה, רוברט בורדן.
שנותיו האחרונות
לאחר תבוסתו בבחירות 1900 התיישבו טאפר ורעייתו יחד עם בתם אמה בעיירה בקסליהית' שבצפון-מערב מחוז קנט שבאנגליה. הוא המשיך לנסוע לעיתים תכופות בקנדה כדי לבקר את בניו, צ'ארלס היברט טאפר וויליאם ג'ונסטון טאפר, שניהם פוליטיקאים.
ב-9 בנובמבר 1907 היה טאפר לחבר במועצה המלכותית. הוא גם קודם להיות אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
טאפר המשיך לגלות עניין בסוגיות הקשורות לאימפריה הבריטית, ובמיוחד הוא קידם את מעמדה של קנדה באימפריה. הוא היה חבר בוועדה המנהלת של "ליגת האימפריה הבריטית" ודחף ליצירת קשרים כלכליים קרובים יותר בין קנדה לבין בריטניה ובמקביל המשיך להתנגד להקמת פדרציה אימפריאלית ולבקשות להשתתפות של קנדה בעלויות הכספיות של הגנת האימפריה, אם כי הוא תמך בהחלטתו של בורדן ב-1912 להענקת סיוע חרום מרצון לרכישת אוניות המערכה של הצי המלכותי הבריטי.
לאחר פרישתו עסק טאפר בכתיבת ספר זיכרונותיו, שנשא את הכותרת "זיכרונות משישים שנה בקנדה" (Recollections of Sixty Years in Canada,) ויצא לאור ב-1914. הוא גם העניק סדרה של ראיונות עם העיתונאי ו. א. הרקין שעל בסיסם פורסם ספרו השני שפורסם באותה שנה וכותרתו הייתה "זיכרונות פוליטיים של סר צ'ארלס טאפר הנכבד" (Political Reminiscences of the Right Honourable Sir Charles Tupper).
רעייתו של טאפר, ליידי פרנסס טאפר, הלכה לעולמה במאי 1912. באפריל 1915 מת בנו הבכור אורין. צ'ארלס טאפר הלך לעולמו בבקסליהית' ב-30 באוקטובר 1915. הוא היה אחרון אבות איחוד קנדה שנותר בחיים ומבין ראשי ממשלות קנדה לדורותיהם הוא האריך ימים מכולם לאחר שמת בגיל 94 שנים וארבעה חודשים. ארונו הועבר לקנדה על סיפון הסיירת הממוגנת אה"מ "בלנהיים" (HMS Blenheim, אותה ספינה ששימשה להעביר לקנדה את ארונו של ג'ון תומפסון שגם הוא מת באנגליה ב-1894) והוא נטמן בבית הקברות סנט ג'ון שבהליפקס בהלוויה ממלכתית.
מורשתו
טאפר ייזכר בעיקר כאחד מאבות האיחוד של קנדה ובשל הקריירה הארוכה שלו כשר בקבינט, יותר מאשר תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה. כמי שכיהן כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1864 – 1867 הוא הוביל את המושבה להצטרפות לאיחוד ושכנע את ג'וזף האו להצטרף לממשלה הפדרלית ובכך שם קץ לפעילותם של מתנגדי האיחוד בנובה סקוטיה.
היסטוריונים ציינו שעל אף גילו המופלג כאשר כיהן כראש הממשלה, הוא הראה נחישות ורוח לחימה וכמעט ועלה בידו לנצח את לורייה בבחירות 1896.
על שמו נקראו הר טאפר בהרי הרוקי הקנדיים, שני בתי ספר בוונקובר, קולומביה הבריטית ובהליפקס, בניין בתי הספר לרפואה באוניברסיטת דלהוסי ובניין הנושא את שמו באוטווה.
פייר ז'נסן
פייר ז'יל סזאר ז'נסן (בצרפתית: Pierre Jules César Janssen; 22 בפברואר 1824 – 23 בדצמבר 1907) היה אסטרונום צרפתי בן המאה ה-19. גילה את הגז הליום ואת ההרכב הגזי של השכבה החיצונית של השמש. המדען האנגלי ג'וזף נורמן לוקייר גילה זאת חודשיים אחריו.
מהלך חייו ועבודתו
ז'נסן נולד בפריז ולמד מתמטיקה ופיזיקה. במקביל למחקריו לימד מדעים בתיכון שארלמאן ב-1853 ומאוחר יותר במכללה לארכיטקטורה בשנים 1865–1871.
במסגרת מחקריו, נסע לפרו בשנת 1857 כדי לחקור את קו המשווה המגנטי של כדור הארץ. בשנים 1861–1864 חקר את בליעת הקרינה האלקטרומגנטית בספקטרום הסולארי של כוכבי הלכת באיטליה ובשווייץ. בשנים הבאות הוא נסע לאיים האזוריים כדי לחקור ולבצע ניסויים הקשורים למגנטיות ולקרינת כוכבים. במהלך מחקרו זה נסע ליפן ב-1874 ולאלג'יריה ב-1882 לחקור את מעבר נוגה על פני השמש. ז'נסן התעניין מאוד בליקויי המאורות ונסע מסביב לעולם כדי לצפות בהם ולחקור אותם. ב-1870 אף נמלט מהמצור על פריז על כדור פורח כדי לצפות בליקוי חמה.
בשנת 1875 מונה למנהל מצפה הכוכבים החדש שהקימה ממשלת צרפת במדון שליד פריז. במצפה החדש ביצע צילומים מרהיבים רבים. הוא הוציא לאור אוסף של התצלומים הללו בספרו משנת 1896 Annales de l'obsevatoire de Maeudon. גרסתו האחרונה של הספר ראתה אור בשנת 1904.
גילוי ההליום
בשנת 1868 גילה כיצד ניתן להבחין ולעקוב אחר הילת החמה מבלי לחכות לליקוי. בעת שחקר את הליקוי של ה-18 באוגוסט 1868 בעיר גונטור שבהודו, הוא שם לב לפסים בוהקים בספקטרום של הילת החמה, דבר המוכיח כי ההילה היא גאזית. חלק מאותם פסי הספקטרום הבוהקים היו צהובים (מאוחר יותר אורך הגל של הפס נמדד כ-587.49 ננו-מטר). זו הייתה הפעם הראשונה שבה התגלה פס זה על פני הספקטרום, דבר שהעיד על גילוי יסוד חדש שלא היה ידוע עד אז למדע..
ב-20 באוקטובר של אותה השנה, המדען הבריטי ג'וזף נורמן לוקייר בנה ספקטרוסקופ מדויק וחזק במיוחד, שבעזרתו הצליח אף הוא לעקוב אחרי אותו פס הנפלט מהשמש. חשוב לציין כי זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה בה התגלה יסוד כימי חדש שלא על פני כדור הארץ. את שמו של היסוד גזרו לוקייר ועמיתו הכימאי אדוארד פרנקלנד (Edward Frankland) מהמילה היוונית לשמש, הליוס (ἥλιος).
מותו ומורשתו
ז'נסן נפטר במדון (Meudon) ב-23 בדצמבר 1907, ונטמן בבית הקברות פר לשז שבפריז. במהלך חייו הוא מונה לאביר לגיון הכבוד הצרפתי ולחבר החברה המלכותית של לונדון עקב פועלו ותרומתו הרבה בתחומי האסטרופיזיקה והכימיה.
על שמו נקראו שני מכתשים על הירח ועל מאדים. הכיכר המרכזית בכניסה למצפה הכוכבים שניהל אף היא נקראת על שמו.
ז'נסן קרא לאסטרואיד  שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, על שם אשתו, הנריטה.
דוקטרינת הדאחייה
דוקטרינת הדאחייה היא דוקטרינה צבאית שהגה אלוף פיקוד הצפון גדי איזנקוט בשנת 2008. הדוקטרינה, שגובשה לאחר מלחמת לבנון השנייה, היא שימוש לא-פרופורציונלי באש אווירית וארטילרית נגד תשתיות אזרחיות בהן משתמשים ארגוני הטרור ובראשם חזבאללה, במקרה של עימות בינם ובין ישראל.
גיבוש הדוקטרינה
דוקטרינת הדאחייה התפתחה לאחר סיום מלחמת לבנון השנייה אשר נתפסה, בין היתר, ככישלון של צה"ל בניצול יתרונו הצבאי הברור מול מערך לוחמי ארגון חזבאללה. בהקשר זה, השימוש שנעשה בעוצמת אש ותמרונים מהירים של כוחות חי"ר ושריון יחד עם טקטיקת "מצוד והריסה" של משגרים בודדים, נתפס כלא יעיל במניעת ירי טילי ורקטי על ריכוזי אוכלוסייה בעורף הישראלי ופגיעה בחיילי צה"ל.
הדוקטרינה התגבשה כתגובה להתפתחות מודל חדש של לחימה א-סימטרית מצד ארגוני הטרור, ובראשם חזבאללה. בהקשר הזה, ההפצצות המסיביות של כוחות צה"ל על רובע הדאחייה שבדרום ביירות במהלך מלחמת לבנון השנייה נראו כמודל רלוונטי יותר להתמודדות מולם. התקפה זו על "מרכז העצבים" של חזבאללה היוותה מרכיב מרכזי בניסיון של צה"ל לייצור מאזן הרתעה מול חזבאללה.
במהלך ראיון שערכו עמו עיתונאי "ידיעות אחרונות" אלכס פישמן ואריאלה רינגל-הופמן ב-4 באוקטובר 2008, הציג אלוף פיקוד הצפון גדי אייזנקוט את עקרונות הדוקטרינה, לפיה: "כל אחד מהכפרים השיעיים (בלבנון) הוא אתר צבאי. עשרות רקטות מוטמנות במרתפים ובעליות הגג. עשרות פעילים מקומיים ולוחמים מבחוץ ערוכים לקרב הגנה ולירי טילים לעבר ישראל. אנחנו יודעים שחזבאללה יבצע ירי הרבה יותר רחב מאשר במלחמה האחרונה, ונגיב בהתאם. כל כפר שיירו ממנו לעבר ישראל, נפעיל עליו כוח לא פרופורציונלי ונגרום הרס אדיר".
עקרונות הדוקטרינה
על פי הדוקטרינה, המטרות שנגדן יפעיל צה"ל כוח לא-פרופורציונלי הן מגוונות ויכולות לנוע על הקשת שבין הכפרים בהם פועלים משגרי טילים ורקטות, בין המרכזים הפוליטיים, החברתיים או הדתיים של ארגון הטרור, לבין התשתית האזרחית של הישות הפוליטית שארגון הטרור פועל מתוכה.
במקרים של תמרונים צבאיים, גורסת הדוקטרינה, יש לעשות שימוש בעוצמת אש מאסיבית, שעיקרה מהאוויר. בנוסף, במקרים של מצוד אחר נקודות שיגור של טילים ורקטות, יש להתמקד בירי מאסיבי כלפי האזור ממנו בוצע השיגור.
על פי הדוקטרינה, יפעיל חיל האוויר הישראלי את מלוא כוחו מהרגע הראשון ללחימה. הנחת העבודה היא כי תגובת חזבאללה לא תהיה מדורגת והוא יפעיל אף הוא את מלוא כוח האש שלו במאמץ להסב נזק מרבי לעורף הישראלי, בעיקר למרכז הארץ. בשל סיבה זו ישאף צה"ל לקצר את משך הלחימה ככל האפשר. אף על פי שכוחות המילואים יגויסו מיד עם תחילת המלחמה, צה"ל יחתור לסיום הלחימה, מבלי להיגרר למהלך קרקעי נרחב שמימושו ידרוש שבועות ארוכים.
במסמך התפיסתי "אסטרטגיית צה"ל" בחתימת הרמטכ"ל, גדי איזנקוט, שהופץ בצה"ל באוגוסט 2015, לא אוזכרה במפורש דוקטרינה זו, אך נכתב שם, בין השאר, כי "במקרה של לחימה בלבנון יותקפו עשרות אלפי מטרות ויעדים".
התייחסות לדוקטרינה
ב-10 בפברואר 2008 פרסם גבי סיבוני מאמר באנגלית באתר "המכון למחקרי ביטחון לאומי" בו הוא מרחיב את הבסיס התאורטי עליו בנויה הדוקטרינה. לטעמו, צריך צה"ל להתמקד במהלומה לא פרופורציונלית כמענה לתקיפה של האויב, כאשר המאמץ לפגיעה ביכולות השיגור שלו הוא משני. בהקשר זה מציין סיבוני כי מיד עם פרוץ העימות יידרש צה"ל לפעול במהירות ובעוצמה חסרת פרופורציה לאיום ולפעולת האויב, כדי לפגוע ולהעניש בהיקף שיחייב תהליכי שיקום ארוכים ויקרים. לטענתו, פגיעה זו חייבת להתממש בזמן קצר ככל האפשר, תוך העדפת פגיעה בנכסים על פני המרדף אחר כל משגר, שכן מענה שכזה עתיד לשמר זיכרון רב שנים אצל מקבלי ההחלטות בלבנון, שיעמיק את ההרתעה.
אחרי סטונוול
אחרי סטונוול הוא סרט דוקומנטרי משנת 1999 בבימויו של ג'ון סקגליוטי. הסרט מתעד שלושים שנה של אקטיביזם להט"בי, התנועה שנולדה מתוך מהומות סטונוול ב-1969. הוא סרט המשך לסרט לפני סטונוול מ-1986, בהפקתו של סקגליוטי. את הסרט קריינה הזמרת הלסבית האקטיביסטית מליסה אתרידג'. בסרט השתתפו דורותי אליסון, ג'ול גומז, ריטה מיי בראון, ברברה גיטינגס, ברני פרנק, ודמויות להט"ביות מובילות נוספות.
פרסים
ב-1999 זכה הסרט בפרס הקהל לסרט תיעודי מצטיין בפסטיבל Outfest, פסטיבל סרטים גאה בלוס אנג'לס. ב-2000 היה הסרט מועמד לפרס GLAAD.
טרה דאנקן
טרה דאנקן (בצרפתית: Tara Duncan) היא סדרת הנפשה צרפתית מסוגת פנטזיה והרפתקאות, המבוססת על סדרת רומנים בעלת אותו שם מאת סופי אודואן-מאמיקוניאן. הסדרה הופקה על ידי MoonScoop Group, חברת הנפשה אשר ידועה בהפקת הסדרות "קוד ליוקו", "ספר הג'ונגל", "טיטוף", "תותית" ו"סברינה: סודות של מכשפה בתיכון".
הסדרה שודרה לראשונה בצרפת בערוץ M6 החל מ-27 ביוני 2010 עד 19 ביוני 2011. בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בערוץ הילדים בשנת 2012. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 26 פרקים באורך 22 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בחבורת קוסמים צעירים מכדור הארץ, אשר נלחמים בערפדים ומפלצות שונות, תוך כדי שהם מתמודדים עם חיי ההתבגרות היומיים שלהם.
מדבבים בעברית
בימוי הדיבוב העברי של הסדרה נעשה על ידי אפי בן ישראל, וההפקה נעשתה על ידי ענבר שטגר עזרא. שיר הפתיחה של הסדרה בעברית בוצע על ידי ספיר דרמון.
כיפת לא
כיפת לא או כיפת לואו או כיפת לוא או לואו דואום (באנגלית: Law Dome) היא כיפת קרח גדולה הממוקמת בסמוך מדרום לכף פוינסט, באזור ארץ וילקס שבאנטארקטיקה.
גובהה של הכיפה 1,395 מטרים מעל פני הים.
כיפת לא גובלת בקרחון ונדרפורד, שממערב לכיפת לא.
על המדרון המזרחי של הכיפה מצוי קרחון ויליאמסון;
מספר קרחונים קטנים נוספים ממוקמים על המדרון הצפוני של הכיפה.
מיפוי הכיפה
הכיפה מופתה באופן גס על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית במהלך מבצע הייג'אמפ (מבצע קפיצה לגובה), שנערך בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1946–1947. כמו כן אזור הכיפה נחקר, במסגרת סקרים קרחוניים וגאופיזיים אינטנסיביים שבוצעו על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בין השנים 1962–1965.
מקור השם
שמה של הכיפה ניתן לה על ידי ועדת השמות האנטארקטיים של אוסטרליה.
כיפת הקרח נקראת על שם פיליפ לא (Phillip Law), שהיה דירקטור בחטיבת המחקר האנטארקטית של אוסטרליה (Australian Antarctic Division) בין השנים 1949–1966.
דני זמיר (מחנך)
דני זמיר (נולד ב-1962 בקיבוץ מפלסים) הוא מחנך ויזם חברתי, מייסד המכינה הקדם צבאית רבין, ממייסדי מועצת המכינות הקדם צבאיות הציוניות-ישראליות והיה מנכ"ל המועצה בשנים 2014-2022. זמיר מונה באוקטובר 2022 לתפקיד מנכ"ל בית יגאל אלון. זמיר היה חבר בוועדת הייעוץ לתודעה יהודית לראש אכ"א, ופעיל במסגרות חינוכיות, ציבוריות ופוליטיות נוספות.
ביוגרפיה
זמיר נולד בשנת 1962 בקיבוץ מפלסים להורים יוצאי ארגנטינה.
בכיתה יא' עזב את בית הספר הקיבוצי ועבר להתגורר בקומונה בשדרות, שם השלים את הבגרות בתיכון המקיף על שם גוטווירט במגמות מדעים והיסטוריה. במקביל הדריך בקן הנוער העובד והלומד והקים חוגי נוער משותפים לחבריו בשדרות ובקיבוצי שער הנגב.
זמיר נשוי מאז שנת 1984 לאלה, בת איילת השחר ולהם שלושה ילדים וארבעה נכדים. שלושת ילדיו נולדו בקיבוץ התחנכו במכינת רבין והיו בתפקידי מ"פ או מקביל לכך בשירותם הצבאי, ובנו פז, היה מ״פ בפנימיה הצבאית בחיפה. כיום מתגורר ביישוב כרכום.
בשנים 1995 ו 2021 סיים לימודי תואר ראשון ושני (בהצטיינות) במשפטים באוניברסיטת תל אביב. משרד עורכי הדין שלו מתמחה בעיקר במיזמי מקרקעין עסקיים ומיסוי מקרקעין ובייצוג חברי קיבוצים ומושבים.
שירות צבאי
בנובמבר 1981 התגייס לצה"ל במסגרת פלוגת ״בני משקים״ והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח (שבאותם ימים כונה "גדוד 50"). בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. זמיר שימש כמפקד כיתה בגדוד ויצא לקורס קציני חי"ר. לאחר הקורס שימש כמפקד צוות בקורס קציני חי"ר תחת פיקודו של גדי איזנקוט, וחזר לשרת כמפקד מחלקה בגדוד 50 עליו פיקד באותה עת גיורא איילנד. לאחר מכן שימש כקצין המבצעים של הגדוד בפיקודו של יצחק איתן, ולאחר מכן כמפקד פלוגת בני המשקים של נובמבר 85 (עמו שירתו כמפקדי פלוגות מקבילים האלוף יאיר גולן ומפכ"ל המשטרה רוני אלשייך).
במילואים שירת כמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים הצפונית, ולאחר מכן ביחידת מודיעין וסיור של אוגדת מילואים - שם מילא תפקידי מפקד צוות, סמ"פ, מ"פ וסמג"ד.
זמיר לחם כחייל במלחמת לבנון הראשונה, ולאחר מכן שירת פעמים רבות בלבנון, בסדיר ובמילואים, ופיקד על כוחות בשורת אירועים קרביים. בעת היותו מ"מ, הוא נפצע באורח בינוני מהתפוצצות רימון יד סמוך אליו במהלך אימון בנבי מוסא. הוא חזר לשירות כעבור חודש, וכיום הוא נכה צה"ל בעל ליקוי שמיעה כבד כתוצאה מהפציעה. מתגורר ביישוב הקהילתי כרכום.
פעילותו לפיתוח המכינות הקדם צבאיות בישראל
זמיר הוא אחד מאנשי המפתח בפיתוח וקידום מפעל המכינות הקדם צבאיות בישראל. הוא ניסח את חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008, ייסד ועמד בראשה של מכינת רבין – שהיא בין המכינות הקדם צבאיות הגדולות והוותיקות בישראל, היה אחד ממייסדי מועצת המכינות הקדם צבאיות – הגוף המרכז של המכינות הקדם צבאיות בישראל, ומאז 2014 עד לחודש אוקטובר 2022 שימש כמנכ"ל המועצה במשרה מלאה, אז פרש מהתפקיד והוחלף על ידי אבישי ברמן, חבר הוועד המנהל של מועצת המכינות, מייסד ומנכ"ל "עמותת רוח ערבה" (בשמה הקודם "עמותת בין השיטין") שהקימה ומנהלת את מכינות "ערבה-חצבה", "פארן" ו"עין יהב".
פעילותו בשדה החינוכי
בשנים 2005-2014 עמד זמיר בראש אשכול צעירים של המדרשה במכללת אורנים, שבה נכללו אז כל פעילויות הנוער והצעירים: המכינות הקדם צבאיות על שם רבין, שנות שירות, מתנדבים בחקלאות, עבודה מועדפת של בוגרי צבא בחקלאות, סמינר בוגרי צבא (זרעי קיץ) ועוד. ב-2020 עברו התוכניות למסגרת תנועת החלוץ כשמשתתפים בכל המסגרות כ-800 חניכים בשנה ומועסקים בהן כ-100 איש.
זמיר ניסח את "חוק המכינות הקדם צבאיות, התשס"ח – 2008" ועמד בראש המאבק האזרחי לקבלת החוק, שהתקבל באוגוסט 2008 ברוב של 73 ח"כים ו-0 מתנגדים. מיד לאחר קבלת החוק, הקים את מועצת המכינות הקדם צבאיות עם ראשי מכינות קדם צבאיות נוספות, ונבחר כיו"ר משותף עם הרב משה הגר-לאו. הוא נבחר לתפקיד זה שתי קדנציות נוספות ברצף. נכון לשנת 2022 המכינות הקדם צבאיות מחנכות מספר שיא של 4,500 חניכים/ות, ע"פ משרד הביטחון.
בחודש אוקטובר 2022 לאחר סיום כהונה מצטברת של שמונה וחצי שנים, מונה זמיר לתפקיד מנהל המרכז החינוכי על שם יגאל אלון.
פעילותו בשדה הפוליטי
בשנת 1990 בעת היותו מ"פ מילואים סירב לפקד על מבצע הכנסת ספר התורה לקבר יוסף בשכם ונשפט ל-30 ימי מחבוש בכלא 6. עם יציאתו מהכלא, צעד בראש כ-120 מחבריו מאנדרטת הצנחנים בתל נוף לירושלים, כשהם נושאים דגלי ישראל. בסיום המסע, הוביל עצרת מחאה נגד הכיבוש הישראלי בשטחי יהודה ושומרון. ב-1993, עם ההכרזה על תוכנית אוסלו, יצא בקריאה פומבית להפסקת הסירוב לאור החלטת ישראל לסיים את הכיבוש.
בשנים 1994–1995 הקים את תנועת "השמאל עם הגולן" ועמד בראשה במקביל לסיום לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב. התנועה התנגדה לוויתור על הגולן במסגרת הסכם שלום עתידי, והתפרקה לאחר כ-3 שנים עם התפוגגות הסיכוי לוויתור כזה.
בקיץ 1995 נבחר זמיר לתפקיד יו"ר דירקטוריון "מטה ההתיישבות למאבק בבנקים". המטה טען כי החוב שיוחס לקיבוצים במשבר הקיבוצים הוא למעשה חוב שיצרו הבנקים, וניסה להוכיח זאת בעזרת הדו"ח שפרסם פרופ' אוריאל פרוקצ'יה (המטיל ספק בשיטות חישוב הריביות והעמלות של הבנקים בישראל, בעיקר ביחס לחובות ההתיישבות העובדת) ובעזרתו של עו"ד יעקב וינרוט . לאחר פרסום הדו"ח, חתמה הנהגת התנועה הקיבוצית על הסדר חובות עם הבנקים. זמיר ראה בו הסכם כניעה שנועד להציל את הבנקים, והדבר גרר עימות חריף בינו לבין ראשי התנועה הקיבוצית.
זמיר מחזיק בתפיסות סוציאל-דמוקרטיות מובהקות, המשולבות בגישה ציונית יהודית. הוא חבר במפלגת העבודה וחבר ועידת המפלגה, ונחשב בעבר לאחד מתומכיה העיקריים של חברת הכנסת שלי יחימוביץ'.
קישורים חיצוניים
מכתביו
מיכל ליברמן
מיכל ליברמן (נולדה ב-31 במאי 1995) היא פעמיים ברציפות אלופת ישראל בשחיה במשחה ל-50 מטר גב (2014 ו-2015).
ביוגרפיה
ליברמן גדלה בראש העין ולמדה בתיכון בגין. היא מתאמנת בקבוצת הפועל עירוני הוד השרון בהדרכתו של זוהר גלילי. בשנת 2014 התגייסה לצה"ל וזכתה למעמד של ספורטאית מצטיינת. בשנת 2015 התאמנה בהדרכתם של לאוניד קאופמן, חנן גלעד ולירן וקנין.
2013
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2013, זכתה ליברמן בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 29.36 שניות, אחרי אניה גוסטומלסקי (28.21 שניות) ואנאל ולפמן (28.60 שניות), שתיהן מהפועל דולפין נתניה ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.20 דקות, אחרי אניה גוסטומלסקי (1:01.03 דקות) ואנאל ולפמן (1:01.66 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:21.04 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה התשע-עשרה שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכתה ליברמן במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.62 דקות, אחרי אנדראה מורז (1:04.38 דקות) וליה גולדמן (1:04.79 דקות), שתיהן מארצות הברית. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:26.12 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.54 שניות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה, זכתה ליברמן בשתי מדליות, כסף וארד. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 29.87 שניות, אחרי עמית עברי מהפועל עמק חפר (28.51 שניות) ולפני אניה גוסטומלסקי (30.32 שניות). מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:04.94 דקות, אחרי עמית עברי (1:03.13 דקות) וגיא שילון ממכבי פארק מים רעות (1:04.83 דקות). נוסף לכך היא סיימה במקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 30.07 שניות.
אלופת ישראל (בריכת 25 מטר)
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014 זכתה ליברמן בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 28.36 שניות, לפני אור תמיר (29.79 שניות) וענבר מארק מהפועל דולפין נתניה (29.85 שניות). מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.02 דקות, אחרי עמית עברי (58.86 שניות) ואניה גוסטומלסקי (1:00.99 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.18 שניות.
אלופת ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה זכתה ליברמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.29 שניות, לפני אור תמיר מהפועל עמק חפר (30.69 שניות) ואנה וולצ'קוב ממכבי חיפה (30.87 שניות). מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.09 דקות, אחרי אנה וולצ'קוב (1:04.98 דקות) ולפני גיא שילון (1:05.27 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 29.69 שניות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.16 דקות.
2015
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית בתחילת יולי 2015 סיימה ליברמן במקום 26 במשחה ל-50 מטר גב (30.32 שניות), פעמיים במקום 31 במשחה ל-50 מטר חופשי (27.46 שניות) ובמשחה ל-100 מטר גב (1:06.41 דקות) ובמקום 32 במשחה ל-50 מטר פרפר (28.67 שניות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט של אותה שנה זכתה ליברמן בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 29.49 שניות, לפני שחר מנחם ממכבי פארק מים רעות (30.11 שניות) ואור תמיר (30.15 שניות) ובכך הגנה על תוארה. מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 28.01 שניות, אחרי קרן זיבנר (27.48 שניות) ולפני אניה גוסטומלסקי (28.16 שניות), שתיהן מהפועל דולפין נתניה. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.69 שניות ובמקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:04.68 דקות.
תורסטן ובלן
ובלן מזוהה עם כלכלה מוסדית, זרם מחשבתי, או תנועה, בכלכלה, השמים את הדגש במוסדות יצירי אדם, בתור הגורם הכלכלי הדומיננטי. ובלן היה ידוע כמבקר חברתי חריף ומריר של החברה הקפיטליסטית של זמנו, של מעמד המתעשרים האמריקני ושל תרבות צריכת הראווה (מטבע לשון שובלן טבע) שאותו מעמד פיתח, ואף של מערכת ההשכלה הגבוהה האמריקנית. אם כי ובלן אהד את רעיון הלאמת התעשייה, לא היה מזוהה עם אף אחת מהתנועות החברתיות העיקריות של מעמד העובדים בדורו: סוציאליזם, מרקסיזם או אנרכיזם.
שנותיו המוקדמות
תורסטן ובלן נולד בקאטו (Cato), ויסקונסין, להורים אשר היגרו מנורווגיה ב-1847, כילד הרביעי מתוך 12, ושפת האם שלו הייתה נורווגית. החווה המשפחתית אשר הוריו בנו שגשגה במשך הזמן, הודות לתבונת כפיהם, והם היו מסוגלים לאפשר לילדיהם חינוך פורמלי נאות. כך, תורסטן וגם יתר אחיו יכלו ללמוד, וחלקם אף הצטיינו, במוסדות להשכלה גבוהה. בשנת 1874 תורסטן ובלן למד כלכלה ופילוסופיה בקרלטון קולג' (Carleton) שבנורתפילד (Northfield), מינסוטה. מאוחר יותר ובלן גילה עניין גם במדעי החברה. ב-1880, לאחר שסיים את לימודיו בקרלטון קולג', פנה לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אלא שלא הצליח להשיג מלגה לצורך לימודים באותו מוסד. לפיכך, פנה לאוניברסיטת ייל, ובה סיים דוקטורט בפילוסופיה ובמדעי החברה ב-1884. כתוצאה מתחומי התעניינותו הרחבים, רעיונותיו הושפעו רבות ממדעים ומתחומי דעת מגוונים, כמו אנתרופולוגיה, פסיכולוגיה וסוציולוגיה.
קריירה אקדמית ואחרת
כללית, הקריירה של ובלן סבלה הן בשל רעיונותיו, שלא עלו בקנה אחד עם האתוס האמריקני, בייחוד באותה תקופה, המעלה על נס את היזם הפרטי, ורואה בהתעשרות פרי ראוי לכך, והן בשל התנהגותו האישית. למרות היותו חוקר וכותב פורה, כשל לא פעם בהשגת משרה אקדמית הולמת, ומשהשיגה, כשל לא פעם בשמירה עליה.