cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליזבת בארט בראונינג
קורות חיים
אביה של אליזבת התעלם ממנה עד מותו, על אף מכתביה הרבים אליו. היא עצמה תיארה את מותו כטריקת הדלת האחרונה בפניה. בני הזוג עברו לגור באיטליה, שם זכתה אליזבת להכרה ולפרסום. במהדורה השנייה של ספר השירים שלה פרסמה בארט בראונינג גם את שירי האהבה שלה והפופולריות שלה עלתה. מעגל האמנים שהקיף אותם כלל את ויליאם מייקפיס תאקרי, הרייט ביצ'ר סטואו, ז'ורז' סאנד ורבים אחרים.
נושאים ביצירתה והתקבלותה
אליזבט בארט-בראונינג הייתה המשוררת המוערכת ביותר בארצות דוברות האנגלית של המאה ה-19. מקוריותה בשיריה והאומץ שבו דנה בנושאים שונים זכו להערצה.
ביצירתה הראשונה (En Essay on Mind, with Other Poems) השתקפה התרשמותה העזה מהמשורר לורד ביירון והפוליטיקה היוונית. היא התנגדה התנגדות נמרצת לעבדות והביעה זאת בשיריה, כמו למשל: The Runaway Slave at Pilgrim's Point. היא פרסמה מאמרים בכתבי העת, בהם היא מביעה את דעותיה. בסונטות מן הפורטוגזית היא כתבה שירי אהבה מקוריים ורומנטיים. ב"אורורה ליי" היא הביעה את דעתה על מעמד האישה.
חלק מעבודתה של בארט בראונינג מכיל נושאים בעלי גוון דתי, ובמיוחד השירים המוקדמים. היא התעניינה בדיונים תאולוגיים, למדה את השפה העברית וקראה בתנ"ך.
אליזבת בארט בראונינג הייתה פופולרית מאוד בחייה. אדגר אלן פן הושפע משיריה והטמיע יסודות משיר אחד בפואמה הידועה שלו "העורב". הוא כתב שההשראה הפואטית שלה היא מהגבוהות והחוש האמנותי שלה הוא טהור במהותו. הוא הקדיש לה את הפואמה. גם אמילי דיקינסון שאבה השראה מבארט בראונינג. היא העריצה אותה כמשוררת וכאישה בעלת עקרונות הומניים.
במאה ה-20 הזניחו קמעה את שירתה, אך תנועות הנשים גילו מחדש את יצירתה, בה היא מגלמת נשים אוהבות ועובדות המגלות עצמאות מחשבתית.
בשנת 1989 יצא בעברית תרגום חדש של האוסף הידוע ביותר של בארט-בראונינג: "סונטות מן הפורטוגזית". המתרגם: משה זינגר. בשיריה באוסף זה נתנה אליזבת ביטוי לרגשות האינטימיים שלה ולתמורה שחלה בה בעקבות פגישתה והתכתבותה עם רוברט בראונינג. הספר מכיל 44 סונטות, שכל אחת מהן מצטיינת במבע עדין ועומס של רגשות לצד הרהורים שונים. וכך הפכה מערכת יחסים זו לאחת מפרשיות האהבים הידועות ביותר של עולם השירה והספרות.
גינוגנזה
גינוגנזה (Gynogenesis – השראת נקבות) היא רביית בתולים המחייבת נוכחות תא זרע, המעורר את תהליך ההפריה אך אינו משתתף ואינו מעביר את המידע הגנטי שהוא נושא. הצאצאים נושאים מידע גנטי שמקורו באם בלבד (בדרך כלל).
המושג הוא גם שם כולל לסדרת מניפולציות גנטיות כרומוזומליות. המבוצעות בתאי רבייה של בעלי חיים במטרה לעודד יצירת זיגוטות נקביות בלבד והומוזיגוטיות לחלוטין או ברמה גבוהה מאוד. הטכניקה מבוצעת בעיקר בדגים, לצורכי מסחר ומחקר.
קיימות שתי טכניקות גינוגנזה – מיוטית (2PB) ומיטוטית (EM), הנבדלות זו מזו בשלב הטיפול בביצית. שתי הטכניקות מתחילות בהקרנת תאי זרע ב-UV, בקרני גמא או בקרני X, להריסת המטען הגנטי שנושא תא הזרע. בשלב הבא מבוצעת הפריה מלאכותית בין תא הזרע המטופל לביצית הנמצאת לפני פליטת הגופיף הקוטבי השני בשלב מיוזה2, ונושאת מטען גנטי של 2n.
גינוגנזה מיוטית (2PB)
חשיפת הביצית לאחר ההפריה לשוק מוקדם (Early Shocking) באמצעות חום, קור או לחץ תוביל לעיכוב ואי פליטת הגופיף הקוטבי השני תוביל ליצירת ביצית מופרית הנושאת 2n כרומוזומים ממקור אימהי בלבד. משלב זה החלוקה המיטוטית הרגילה של הזיגוטה אינה מופרעת.
דור הצאצאים יהיה מורכב כולו מנקבות בלבד, הומוזיגוטיות ברובן, אך קיימת דרגה מסוימת של הטרוזיגוטיות כתוצאה משחלוף הכרומוזומים בביצית בשלב מיוזה1.
גינוגנזה מיטוטית (EM)
פליטת הגופיף הקוטבי השני מהביצית לאחר ההפריה תוביל ליצירת ביצית מופרית עם n כרומוזומים. לאחר הכפלת הכרומוזומים, בשלב המטאפאזה של החלוקה המיטוטית הראשונה של הזיגוטה, חשיפת הביצית לשוֹק מאוחר (Late Shocking) באמצעות חום או לחץ תביא להשהיה בחלוקת הביצית המופרית. הזיגוטה המתקבלת היא בעלת 2n כרומוזומים ממקור אימהי בלבד. משלב זה החלוקה המיטוטית הרגילה של הזיגוטה אינה מופרעת. דור הצאצאים יהיה מורכב כולו מנקבות בלבד, הומוזיגוטיות לחלוטין וזהות זו לזו.
מטרות הגינוגנזה
יצירת דור בנות המורכב אך ורק מנקבות, בעלות קרבה גנטית גבוהה במיוחד, יצירת סחף גנטי חיובי באוכלוסיות גדולות (למשל דגי נוי ומאכל) להגברת הופעת תכונות מבוקשות, אחוזי השחלוף בגינוגנזה מיוטית משמשים כלי למיפוי גנטי.
האדרת והאמונה
הָאַדֶּרֶת וְהָאֱמוּנָה הוא פיוט נפוץ שתוכנו הוא המנון שבח להקב"ה. מקורו הוא בספר היכלות, שם הוא מתואר כחלק משירת המלאכים. בקהילות ישראל השונות שולב הפיוט בתפילה במקומות שונים. הפיוט מונה שבחים ומידות שונים לה' לפי סדר אלפביתי.
מקורו
מקורו של השיר בספר היכלות רבתי, שעל פי המסורת נכתב על ידי רבי ישמעאל בן אלישע כהן גדול. בספר היכלות נאמר שר' ישמעאל שמע את שירת המלאכים במרום וכתב את הפיוט כפי ששמע מפיהם. בשירתם זו נכלל גם ההמנון "האדרת והאמונה".
בנוסח אשכנז שולב הפיוט כאחד הרהיטים בתוך קדושתא לתפילת שחרית של יום הכיפורים שחיבר רבי משולם בן קלונימוס. ביהדות אשכנז בימי הביניים נחשב שיר זה כשיר המלאכים, כפי שיבואר להלן.
בשבח השיר
בשבחו של שיר זה מצאנו בסדור הרוקח שכתב: "בברוך שאמר יש פ"ז תבות, כי נתקן כנגד ראשו כתם 'פז', ואין להוסיף עליו, וניתקן כנגד האדרת והאמונה, שכך נמצא בספר רקמה שנכתב בכתיבת מלאכים, שהאדרת והאמונה שיר שלהם".. המהרי"ל כתב עליו "השבח הזה יש לאמרו בנגון ובנעימה ובכריעה ובכפיפת ראש ובהשתחויה"
מקום אמירתו בתפילה
ברוב זרמי היהדות נהוג לשוררו בתפילה, אך המקום בו נקבע לאומרו משתנה בין כל קהילה לקהילה:
נוסח נוסף
ישנו נוסח נוסף המופיע בסידורים ובספרים קדמונים:האדרת והאמונה לחי העולמים הבינה והברכה לחי העולמים הגדולה והגבורה לחי העולמים הדעת והדבור לחי העולמים ההוד וההדר לחי העולמים הוועד והוותיקות לחי העולמים הזכות והזיכרון לחי העולמים החן והחסד לחי העולמים הטהרה והטוב לחי העולמים היקר והישועה לחי העולמים הכתר והכבוד לחי העולמים הלקח והלבוב לחי העולמים המלכות והממשלה לחי העולמים הנוי והנצח לחי העולמים הסוד והשכל לחי העולמים העז והענוה לחי העולמים הפאר והפלא לחי העולמים הצהלה והצדקה לחי העולמים הקלוס והקדושה לחי העולמים הרננות והרחמים לחי העולמים השקט והשאנן (יש הגורסים: השלווה והשקט) לחי העולמים התהלה והתפארת לחי העולמים:
חב"ד
בחב"ד ישנם כמה ניגונים על מילות הפיוט, הראשון המפורסם שבהם לימד את חסידיו רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר מלובביץ' בשמחת תורה ה'תשל"ד (1973), את הניגון "האדרת והאמונה" כשהדביקו על ההמנון הצרפתי "המרסייז". מאז שרו זאת רבות אצלו בהתוועדיות, והניגון הוא חלק מניגוני הרבי מלובביץ'. ב-1995 הופיע הניגון באלבום "ניגוני הרבי" של אבי פיאמנטה.
מלבד ניגון זה ישנם ניגוני חב"ד נוספים על מילות הפיוט; השני חובר על ידי "שלמה דער געלער (הג'ינג'י) מנעוול", הוא מופיע בספר הניגונים - חב"ד מספר ק"ד (104), הוא יצא בשנות ה-60 של המאה ה-20 באלבום "ניגוני חב"ד 6" של מקהלת ניח"ח בביצוע אברהם לידר. השלישי הוא ניגון איטי, הוא מופיע בהיכל הנגינה, הוא גם הופיע באלבום צמאה 4 על ידי קובי אפללו, וכן בוצע על ידי בני פרידמן וכן בוצע ללא מילים על ידי דורון טויסטר והתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון תחת השם "לכה דודי" ועוד. הרביעי העממי-מוכר הושר אצל הרבי מליובביץ', ומהניגונים שנקלטו בחב"ד ממקורות אחרים, הוא הופיע באלבום יענקל יענקל של אברהם פריד ב-2009, הוא יצא ב-2020 כשיר הראשון בפרויקט צמאה 6, בביצוע הפרויקט של רביבו ועוד.
בויאן ותולדות אהרן
בחצרות החסידיות בויאן ותולדות אהרן ישנם לחנים לפיוט
יחסי האו"ם–ישראל
מאז הקמת המדינה ב-14 במאי 1948, לאומות המאוחדות ולמדינת ישראל מערכת יחסים מורכבת. ראשיתה בוועידת סן פרנסיסקו (1945) בה השפיעו הסוכנות היהודית וארגונים ציונים נוספים, ממעמד של משקיפים, על ניסוח סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, המשכה באימוץ המלצת ועדת אונסקו"פ לחלוקת ארץ ישראל על ידי העצרת הכללית בשנת 1947 - אחת מההחלטות המוקדמות החשובות של האו"ם, ושיאה בקבלת מדינת ישראל כחברה מן המניין באו"ם בשנת 1949. מאז, האו"ם שמר על תפקיד מרכזי באזור.
רוב המחלוקות או"ם-ישראל נוגעות לסכסוך הישראלי-ערבי (לרבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני). סוגיות אחרות צצות מדי פעם.
האו"ם גם נמנה עם נותני החסות למשא ומתן לשלום בין ישראל לפלסטינים, המבוסס על מפת הדרכים. העצרת הכללית קיבלה גם את החלטה 3379 ב-1975 שקבעה כי "ציונות היא גזענות" עד שבוטלה בשנת 1991.
ארצות הברית נוהגת להטיל וטו על רוב החלטות מועצת הביטחון בנושאים הקריטיים מבחינת ישראל על בסיס השותפות ביניהן, מדיניות המכונה דוקטרינת נגרופונטה. לעומת זאת המדינות האסלאמיות ובמיוחד מדינות ערב נחשבות לגורם העוין ביותר לישראל באו"ם והן היוזמות של מרבית ההחלטות האנטי-ישראליות המתקבלות בו.
בשנים 1961–2000 לא הייתה ישראל חברה באף קבוצה אזורית, בשל התנגדות המדינות האסלאמיות בקבוצה האזורית של אסיה לקבלתה. בשנת 2000 היא קיבלה חברות מוגבלת בקבוצת מערב אירופה ואחרות (WEOG). ב-1 בנובמבר 2005 אימצה העצרת הכללית של האו"ם בפעם הראשונה בהיסטוריה הצעת החלטה ביוזמה ובהובלה ישראלית. מדובר בהחלטה הקובעת יום זיכרון בינלאומי לשואה. ההחלטה אומצה ללא הצבעה, כולל בתמיכה של איראן. לאחריה אומצה בשנת 2007 על ידי העצרת החלטה נוספת המעודדת מדינות וארגונים לפתח טכנולוגיות חקלאיות לשם ביטחון המזון בעולם, ובשנת 2012 אימצה העצרת החלטה העוסקת ביזמות וחדשנות לפיתוח.
האומות המאוחדות
האומות המאוחדות או האו"ם הוא ארגון בינלאומי שמטרותיו המוצהרות הן להקל על שיתוף הפעולה בענייני החוק הבינלאומי, הביטחון הבינלאומי, התפתחות כלכלית, התקדמות חברתית, זכויות האדם והשגת שלום עולמי. האו"ם נוסד בשנת 1945 לאחר מלחמת העולם השנייה כדי להחליף את חבר הלאומים, להפסיק מלחמות בין מדינות ולספק פלטפורמה לדיאלוג בין-מדינתי. האו"ם כולל מספר גופים המסונפים אליו, שהוקמו לצורך השגת ויישום מטרותיו.
רוב המדינות הריבוניות בעולם חברות בארגון זה. האו"ם ותתי-הארגונים שלו מקבלים החלטות בנושאים מהותיים וניהוליים. בארגון שש זרועות עיקריות: העצרת הכללית (המקום העיקרי שבו מתאספות כל המדינות החברות), מועצת הביטחון (שבה מתקבלות החלטות בנוגע לענייני שלום וביטחון), המועצה הכלכלית-חברתית (שמסייעת לקידום שיתוף פעולה ופיתוח בינלאומי בנושאי כלכלה וחברה), המזכירות (שמספקת מחקרים, מידע ועניינים טכניים אחרים שהאו"ם נזקק לו בפעילותו השוטפת), בית הדין הבינלאומי לצדק (הרשות השופטת העיקרית), ומועצת הנאמנות (שכרגע איננה פעילה). ארגוני או"ם בולטים אחרים הם ארגון הבריאות העולמי, תוכנית המזון הבינלאומית, ויוניצ"ף, קרן האו"ם לילדים. נציג האו"ם מול מדינות, ארגונים, אמצעי תקשורת והציבור בעולם הוא המזכיר הכללי.
היחסים עם חבר הלאומים
עם הקמת חבר הלאומים חולקו מנדטים למדינות ההסכמה על השטחים אותן כבשו ממעצמות המרכז. המנדט על ארץ ישראל, שניתן לאימפריה הבריטית ב־1922, היווה חלק ממדיניות זו. מנדט זה היה חריג ביחס למנדטים מסוג A שחולקו על שטחה של האימפריה העות'מאנית וזאת בשל התמיכה במטרת הציונות - הקמת בית מולדת לעם היהודי - שהייתה חלק מהמנדט (במיוחד לנוכח הכללת הצהרת בלפור כחלק אינטגרלי ממנו וסעיפים 2 ו־4 לכתב המנדט שקבעו את חובת הגשמת ההצהרה ואת מעמד הסוכנות היהודית, בהתאמה).
כחלק משיטת המנדטים, הוקמה בחבר הלאומים ועדת מנדטים קבועה שתפקידה היה לפקח על המנדטים שניתנו למדינות השונות. עקב חולשתו של חבר הלאומים, ועדה זו לא היוותה גורם משמעותי במהלך שנות המנדט, הגם שבכל שנות פעילותה הגישה לה ממשלת המנדט דו"ח שנתי. עם זאת הספר הלבן השלישי שניתן במאי 1939 הוכפף בנוסחו לאישורו של חבר הלאומים, שהיה צריך להינתן לפני מימוש התוכנית המפורטת בו. כינוס ועדת המנדטים ביוני 1939 הסתיים בהכרעה על חודו של קול (ארבעה מול שלושה) שקבעה כי הספר הלבן סותר את המנדט. פרוץ מלחמת העולם השנייה הביאה לדחיית הכינוס של חבר הלאומים (בספטמבר), שהיה אמור לדון בנושא זה. במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר הלאומים משותק ובסיומה פורק.
המדיניות שנקבעה בסוף מלחמת העולם הראשונה לפיה העמים שנלחמו כחלק ממדינות ההסכמה זכו אוטומטית למושב בחבר הלאומים הייתה בין הגורמים ללחץ של הסוכנות היהודית להקמת הבריגדה היהודית במלחמת העולם השנייה.
קבלת ישראל לאו"ם
בדצמבר 1948 התקיימו באו"ם דיונים על קבלת ישראל לארגון. ב-17 בדצמבר נדחתה, בהצבעה במועצת הביטחון, בקשתה של ישראל להתקבל לאו"ם. כחמישה חודשים לאחר מכן ישראל התקבלה לאו"ם כחברה ה-59 בהחלטה 273 ב־11 במאי 1949, ולמחרת הניפו שר החוץ משה שרת והשגריר הראשון באו"ם אבא אבן את דגל ישראל בפתח הבניין.
בחירתה של ישראל בצד המערבי בעקבות מלחמת קוריאה הביאה להתרחקות הולכת וגוברת שלה מהגוש המזרחי, דבר זה הביא לעוינות שלו כלפיה שהתבטאה בתמיכה של הגוש בהחלטות כנגד ישראל. מצב זה נמשך החל מפרוץ מלחמת קוריאה באמצע 1950 והסתיים רק עם מלחמת המפרץ ב־1991.
ב־11 בינואר 1951 הגישה ישראל את הצעתה הראשונה לעצרת הכללית לשיחות להפסקת אש במלחמת קוריאה.
תוכנית החלוקה ומלחמת העצמאות
העברת כתב המנדט שניתן לבריטניה מחבר הלאומים אל האו"ם (שראה עצמו כיורשו של חבר הלאומים) על פי הודעת שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין מ־18 בפברואר 1947, הביאה להתכנסות העצרת הכללית של האו"ם לישיבה מיוחדת ב־14 במאי 1947 לשם דיון בסוגיית המנדט הבריטי על ארץ ישראל. בישיבה זו הוחלט על הקמת ועדת חקירה שתגיש מסקנות לעצרת הכללית - ועדת אונסקו"פ.
תוכנית החלוקה שהציעה הוועדה קבעה את חלוקת שטח המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות, יהודית וערבית, ולשטח בינלאומי. התוכנית התקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב־29 בנובמבר 1947 וקיבלה את השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם". בישראל היא מכונה לעיתים קרובות "החלטת כ"ט בנובמבר". התוכנית לא יושמה בסופו של דבר, אולם קבלתה הייתה אחד השלבים לקראת סיום המנדט הבריטי והקמתה של מדינת ישראל.
ב־5 במרץ 1948, עם התגברות מלחמת העצמאות, קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 42 שפנתה אל כל הממשלות והעמים, בעיקר באזור ארץ ישראל, לנקוט בכל פעולה אפשרית כדי למנוע או להפחית את מספר הפרות הסדר בארץ ישראל. החמרת המצב הביאה את מועצת הביטחון לאמץ את החלטה 43 ב־1 באפריל ובהמשך החלטה 46 והחלטה 49, שקראו להפסקת פעולות האיבה, אך ללא הועיל.
כבר ב־1 באפריל, לאחר שהחלטותיה הקודמות לא הועילו, אימצה מועצת הביטחון את החלטה 44 שגרמה לכינוס מושב מיוחד של העצרת הכללית כדי לשקול את עתידה של ארץ ישראל.
ב־14 במאי, יום הכרזת המדינה, אימצה האספה את החלטה 186, שאישרה את תמיכתה במאמצים של מועצת הביטחון להבטחת הפסקת האש בארץ ישראל, מינתה את פולקה ברנדוט משוודיה כמתווך האו"ם לארץ ישראל. מינויו של ברנדוט אושר על ידי מועצת הביטחון ב־20 במאי 1948.
במאמצי התיווך של ברנדוט הושגה ההפוגה הראשונה ב־10 ביוני 1948. ב־28 ביוני, במהלך ההפוגה הראשונה הגיש ברנדוט תוכנית שעיקרה תיקון הצעת החלוקה תוך מסירת ירושלים למדינה הערבית. התוכנית נדחתה על ידי כל הגורמים פרט לירדן (ישראל הסכימה לדיון נוסף). לאחר הרצחו של ברנדוט מונה כמתווך במקומו האמריקאי ראלף באנץ' אשר פעל עד להשגת הסכמי שביתת הנשק ביולי 1949 ברודוס, בין כל המדינות המעורבות במלחמה (למעט עיראק שמעולם לא חתמה על הסכמי הפסקת אש).
האו"ם המשיך לפעול למען השגת שביתת נשק בארץ ישראל. בהחלטה 194 שנתקבלה בדצמבר 1948 קבעה מועצת הביטחון את הקמת ועדת הפיוס לארץ ישראל (בהתאם להצעת ברנדוט)- Palestine Conciliation Commission. ועדת הפיוס הוסמכה לפעול למען השגת שלום באזור או לכל פחות הסכם שביתת נשק. מאמציה הביאו לכינוס ועידת לוזאן, אך במהלך הכינוס לא הגיעו הצדדים להסכמי שלום כוללים.
למרות מאמצים רבים, רק ב־12 בינואר 1949 נפתחו שיחות שביתת הנשק במלון השושנים באי רודוס (מכאן שמם - "הסכמי רודוס"). בשיחות נתקבלה דרישת ישראל כי קווי הפסקת האש יהיו לגבולות שביתת הנשק. השיחות ארכו חודשים רבים ונסתיימו ב־20 ביולי 1949 עם חתימת ההסכם עם סוריה, שהיה האחרון מבין ההסכמים שנחתמו. הלחימה במלחמת העצמאות נמשכה במקביל לשיחות בחלק מהחזיתות, במטרה לקבוע עובדות בשטח, ונסתיימה ב־10 במרץ 1949, עם כיבוש אילת במבצע עובדה.
במקביל לניסיונות האו"ם להגיע להפסקת אש, פעלו מוסדות האו"ם להסדרת מעמדה של ירושלים שהייתה אמורה להיות תחת משטר בינלאומי בחסות האו"ם. ברנדוט שנשלח לאזור ניסה לקדם תוכנית לכינון שלום של קבע ולהפיכת ירושלים לעיר בינלאומית. ב־17 בספטמבר 1948, יום לאחר שהגיש את התוכנית החדשה לאו"ם, נרצח ברנדוט בירושלים על ידי ארגון הלח"י, שביקש למנוע את הוצאת ירושלים מהמדינה היהודית. מאמציו להפיכת ירושלים לעיר בינלאומית כשלו והיא חולקה בין ישראל וירדן.
ב־19 בנובמבר הוקמה סוכנות הסעד לפליטים פלסטינים של האו"ם (UNRPR) על פי החלטה 212 של העצרת הכללית במטרה לסייע לפליטים הפלסטינים שעזבו את בתיהם בעקבות מלחמת העצמאות. ב־11 בדצמבר 1948 התקבלה החלטה 194 של עצרת האומות המאוחדות, והיא עוסקת בנושאים שונים הכרוכים בארץ ישראל. עיקר פרסומה בא לה בזכות סעיף 11 בפתרון אפשרי לבעיית הפליטים.
שנות ה-50 וה-60
קווי שביתת הנשק היו בעלי אופי צבאי טהור, הוכנו בחופזה כשהדאגה העיקרית הייתה שימת קץ לשפיכות הדמים בהקדם האפשרי. אי לכך התרומה של ועדות שביתת הנשק ליצירת קיום בשלום הייתה מוגבלת.
חוסר הרמוניה בתוך הוועדות היווה שיקוף של מערכת היחסים הקיימת בין המדינות כך שלמעט המקרה של הוועדה בין ישראל ולבנון סכסוכים והתנגשויות בוועדות הפכו לנפוצים.
במהלך שנות החמישים נערכו התקפות רבות על ישראל ממדינות שכנות לאורך קווי שביתת הנשק, מה שהביא לפשיטות תגמול על ידי יחידות צבאיות כגון פעולת קיביה ופעולת נחלין.
המצב המדיני הקשה הביא בסופו של דבר למלחמת סיני שבה השתתפה ישראל בברית עם צרפת והממלכה המאוחדת נגד מצרים. במהלך המלחמה כבשה ישראל את חצי האי סיני ואת רצועת עזה. לחץ בינלאומי כבד הביא לנסיגה ישראלית מהשטחים הכבושים ולכינון כוח החירום של האומות המאוחדות לשמירת השקט בסיני.
מלחמת ששת הימים והחלטה 242
ב־15 במאי 1967 החל גמאל עבד אל נאצר להזרים כוחות צבא לתוך חצי האי סיני. ב־16 במאי 1967 דרשו המצרים לפנות את כוח שמירת השלום של האו"ם מסיני. מזכ"ל האו"ם דאז, או תאנט, החליט להסיג את כוחות האו"ם מסיני. יציאת כוחות האו"ם מסיני לוותה בהשתלטות מצרית על העמדות שהחזיקו כוחות אלו, ובסגירתם של מצרי טיראן, דבר שהיווה העילה המיידית ליציאה למלחמת ששת הימים ביוני אותה שנה. במלחמה זו הרחיבה ישראל את גבולותיה, כבשה את כל סיני, רצועת עזה, הגדה המערבית, ירושלים ואת הגולן משכנותיה. אחת התוצאות של המלחמה הייתה ביטול השתתפות ישראל בוועדות שביתת הנשק.
כתוצאה מהלחץ הפלסטיני על ממשלת לבנון ומהתגובה הישראלית על פעילות הארגונים הפלסטינים (שגונתה לראשונה על ידי מועצת הביטחון בהחלטה 279 ב־12 במאי 1970), החל אונטס"ו באביב 1972 בתצפיות לאורך גבול לבנון. אולם המצב שהמשיך להתדרדר הביא למבצע אביב נעורים אשר גונה על ידי מועצת הביטחון בהחלטה 332 מה־21 במאי 1973.
החלטה 242
ב־20 בנובמבר 1967 קיבלה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות את החלטה 242. על פי הסעיף הראשון מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, ואת סיום הלוחמה וכיבוד והכרה בריבונותן ועצמאותן של מדינות האזור וזכותן לגבולות מוכרים ובטוחים. במהלך הזמן הפכה ההחלטה זו לבסיס המקובל עבור השיחות הישראליות-ערביות. בעקבות ההחלטה מונה בנובמבר 1967 גונאר יארינג לתפקיד שליח האו"ם המיוחד לתהליך השלום במזרח התיכון. ההחלטה התקבלה כמעט מיד ע”י מצרים וירדן. ישראל קבלה את ההחלטה בדצמבר 1967. סוריה קבלה את ההחלטה רק לאחר עלייתו לשלטון של הנשיא חאפז אל-אסד. שליחותו של יארינג הגיעה לשיאה בשנת 1971, אולם לא השיגה תוצאות.
החלטה זו אוזכרה גם בהחלטה 338 והחלטה 339 שנתקבלו באו"ם לאחר מלחמת יום הכיפורים. ומקובל לראותה כאבן הפינה לשלום במזרח התיכון. החלטה זו אינה מחייבת ולא ניתנת לאכיפה כיוון שהיא מבוססת על פי הפרק השישי למגילת האו"ם, העוסק "בסכסוך שהמשכתו עלולה לסכן את קיום השלום והביטחון הבינלאומיים" (החלטות מחייבות מקבלת המועצה רק בטיפול בנושאים הקשורים לפרק השביעי – "איומים על השלום, הפרת שלום ומעשי תוקפנות").
שנות ה-70 - שפל ביחסי האו"ם וישראל
במחצית הראשונה של שנות השבעים אירעו מספר אירועים אשר הביאו את יחסי או"ם-ישראל לשפל: הטבח במינכן ב־1972, מלחמת יום הכיפורים ב־1973 ומשבר הנפט בעקבותיה ותחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975. אירועים אלו שנבעו מהופעת ארגוני טרור פלסטינים (ובראשם אש"ף) ומהכוח הפוליטי המוגבר של הקבוצה הערבית כספקים העיקריים של נפט לעולם המערבי הביאו להתדרדרות מעמדה של ישראל באו"ם, כאשר בנוסף לכך הקבוצה הערבית זכתה גם לתמיכה של הגוש המזרחי נגד ישראל שהייתה בעלת הברית של ארצות הברית.
ב־22 באוקטובר 1973, בזמן מלחמת יום הכיפורים, קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטות 338 ו-339. ההחלטה קראה להפסקת אש שנכנסה לתוקף זמן מה לאחר מכן. בעקבות החלטה זו כונסה ועידת ז'נבה בדצמבר 1973 שהייתה ניסיון כושל בעיקרו להתחיל משא ומתן לפתרון הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב־7 בדצמבר 1973 גינתה העצרת הכללית של האו"ם בהחלטה 3092 הקמת התנחלויות, החלטה ששבה ונשנתה מאז בהזדמנויות רבות (למשל ב־28 באוקטובר 1977 גינתה העצרת הכללית בהחלטה 32/5 את השינויים הגאוגרפיים והדמוגרפיים שמבצעת ישראל בשטחים הכבושים). מועצת הביטחון הצטרפה לגינויים בהחלטות 446, 452 ו-465.
בשנת 1974 ערך עיתון מעריב בדיקה, ממנה עלה כי מתוך 138 מדינות באו"ם, יש לישראל יחסים דיפלומטיים עם 66 מדינות, ואילו לערבים יש תמיכה קבועה של 80 קולות.
לאחר המלחמה הוקם בגבול ישראל-מצרים כוח החירום השני (UNEF II) שפרס נקודות תצפית לאורך חצי האי וקבוצת המשקיפים בסיני של אונטס"ו צורפה אליו. הסכם השלום שנחתם בין ישראל למצרים הביא להפסקת פעילות כוח השמירה על השלום בחצי האי סיני וזאת למרות הבקשות של ארצות הברית, מצרים וישראל כפי שנקבע בהסכם והמנדט של כוח זה פג ב־24 ביולי 1979. באזור נשארה רק הנוכחות של אונטס"ו שמשרדה הראשי נשאר בקהיר. התפתחות זו הביאה להקמת כוח רב לאומי נפרד - כוח המשקיפים הרב-לאומי הפועל עד היום בלי שיתוף האו"ם.
בגבול ישראל-סוריה, תצפיות אונטס"ו על קו לפיקוח על הפסקת האש המשיכו בקו הפסקת האש החדש. קבוצות המשקיפים דמשק וגולן (המגזר הסורי) של אונטס"ו הוקמו מההסכם מה־31 במאי 1974 שהקים את כוח אונדו"ף והן עדיין פעילות. המלחמה גם הביאה להתרחבות ניכרת של כוח אונטס"ו, תחילה על ידי הוספת חיילי מרינס אמריקאיים ולאחר מכן על ידי הוספת משקיפים סובייטיים נוספים.
באוקטובר 1977 השווה נציג ישראל באו"ם חיים הרצוג, את עוינות האו"ם להתנחלויות - לחוקי נירנברג.
ב־19 במרץ 1978, חמישה ימים לאחר פרוץ מבצע ליטני, קיבלה מועצת הביטחון, בעידודה של ארצות הברית, את החלטה 425 שקראה לישראל להסיג את כוחותיה מלבנון והיוותה את הבסיס להקמת יוניפי"ל ככוח שמירת שלום שייכנס לשטח אותו כבשה ישראל כדי לאפשר את נסיגת צה"ל ויבסס את שלטון ממשלת לבנון בדרום המדינה.
החלטה 3379 - השוואת הציונות לגזענות
ב־10 בנובמבר 1975 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 3379, שהייתה נקודת משבר גדולה ביחסי ישראל עם האו"ם, אשר השוותה את הציונות לגזענות. רק בשנת 1991 בוטלה ההחלטה. הניסיונות לקעקע את ישראל המשיכו ובין השנים 1980 ו־1988 נעשה ניסיון שנתי של המדינות המוסלמיות לגירוש ישראל מן העצרת הכללית, אולם ניסיונות אלה נכשלו.
שנות ה-80 וה-90
בשנות ה-80 המשיכו הגינויים על ישראל ודרישות שתפסיק את הפעילות המלחמתית של במסגרת מלחמת לבנון הראשונה והמאבק בטרור הפלסטיני. בדומה להחלטות אחרות, גם לאלה לא היה יישום בשטח. פרוץ האינתיפאדה הראשונה ב־22 בדצמבר 1987 הביאה לגל גינויים חדש של האו"ם נגד ישראל.
עם התמוטטת הגוש הסובייטי התחזק מעמדה של ישראל, וב־16 בדצמבר 1991 קיבלה העצרת הכללית את החלטה 4686, שביטלה את החלטה 3379 וחזרה מהשוואת הציונות לגזענות.
עם זאת, היחס העוין כלפי ישראל לא פסק והגינויים המשיכו. כך למשל גינה האו"ם ב־17 בדצמבר 1992 את ישראל על שגירשה ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד איסלאמי.
בעקבות הסכמי אוסלו בין ישראל לאש"ף בסוף 1993 ובעקבות הסכם השלום בין ישראל וירדן בשנת 1994, שונתה השפה בהחלטות העצרת הכללית השנתית כך שהצטמצמה הביקורת על ישראל. ההחלטה המרכזית ביותר במהלך מגמה זו הייתה ב־14 בדצמבר 1993, כאשר 155 מדינות תמכו בהסכמים עם הפלסטינים ועם ירדן והעניקו "תמיכה מלאה להישגים של תהליך השלום עד כה.", החלטה שהיוותה את הקריאה הראשונה של האו"ם לשלום במזרח התיכון שלא מתחה ביקורת על ישראל. באוקטובר 1993, בפעם הראשונה מאז 1981, המדינות הערביות לא ניסו לבטל את מושבה של ישראל בעצרת הכללית.
בשנת 1993 החליטה נציבות האו"ם לזכויות אדם למנות משקיף מיוחד מטעם האו"ם לשטחים הפלסטיניים. תפקיד זה נקרא בתחילה "משקיף מיוחד מטעם האו"ם למצב זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים הכבושים". משנת 2006 ממנה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם את בעלי תפקיד זה.
המאה ה-21
ב־24 ביולי 2000 קבע מזכ"ל האו"ם, דאז קופי ענאן כי ישראל מילאה בשלמותה את החלטה 425 ונסוגה לגבול הבינלאומי עם לבנון. הצהרה זו אושרה על ידי המועצה שלושה ימים לאחר מכן בהחלטה 1310 שגם האריכה את המנדט של יוניפי"ל (תוך הוראה לפריסה מחדש) וקראה לממשלת לבנון להשתלט על השטח שפונה על ידי ישראל. בעקבות הכישלון של המשא ומתן הישראלי פלסטיני באמצע 2000 ותחילת האינתיפאדה השנייה בסוף ספטמבר התדרדר מעמדה של ישראל באו"ם. כך למשל נחסמה ב־21 במרץ 2001 רק בווטו אמריקאי הצעת החלטה למועצת הביטחון שאמורה הייתה לקרוא להקמת כוח בינלאומי להגנה על הפלסטינים. ואילו במהלך הוועידה העולמית נגד גזענות שהתקיימה בדרבן באוגוסט-ספטמבר 2001, הואשמה הציונות בגזענות.
חיילי יוניפי"ל (הגדוד ההודי) אשר שהו במוצב שצפה על אזור חטיפת החיילים בהר דב צילמו סרטון של החטיפה שכלל גם סריקה שערכו בנקודת החטיפה בצד הלבנוני. תחילה הכחישו בכירים באו"ם כי קיים סרט וידאו של האירוע. אולם בסוף התגלתה האמת והאו"ם נאלץ למסור את הסרטים וחפצים שנמצאו לידי ישראל. אירוע זה גרם לקרע בין ישראל ליוניפי"ל ולהאשמות חריפות מצד גורמים בישראל לפיהן יוניפי"ל שיתף פעולה עם חזבאללה בחטיפה.
בשנת 2002 הוקם הקוורטט לענייני המזרח התיכון ביוזמתו של ראש ממשלת ספרד דאז, חוסה מריה אסנאר, שמטרתה הייתה למצוא דרך להתקדמות במשא ומתן הישראלי-פלסטיני. מאז פעיל הגוף בניסיונות עקרים למציאת פתרון של שלום לסכסוך הישראלי - פלסטיני.
ב-2002 גינתה מועצת הביטחון של האו"ם בהחלטה 1450 את הפיגועים בקניה, הפעם הראשונה בה הוזכרו נפגעים ישראליים על ידי מועצת הביטחון.
הקמת גדר ההפרדה על ידי ישראל החל מ־2003 הפכה גם היא לאחד מהנושאים הקבועים בביקורת האו"ם עליה והוגדרה כבלתי חוקית הן על ידי העצרת הכללית (החלטה ES-10/13 מה־27 באוקטובר) והן על ידי בית הדין הבינלאומי לצדק (בחוות דעת מה־9 ביולי 2004). בית הדין הבינלאומי הבהיר כי המיקום של המכשול, מעבר לקו הירוק, הוא המפר את החוק הבינלאומי.
לאחר מספר כישלונות נבחר נציג ישראלי בפברואר 2003 לקבוצת העבודה על פירוק נשק של העצרת הכללית והיה לנציג הישראלי הראשון שנבחר לארגון כלשהו של האו"ם לראשונה מאז הקמת הקבוצות האזוריות בשנת 1961. בחירתו סללה את הדרך לנציגים ישראלים אחרים שהתקבלו למוסדות נוספים.
מלחמת לבנון השנייה הביאה להחלטה 1701 שאושרה במועצת הביטחון ב־12 באוגוסט. ההחלטה הביאה להפסקת אש בין ישראל לחזבאללה, תוך פריסת כוח או"ם חמוש וצבא לבנון בדרום לבנון. הלחימה אמנם פסקה אך לא כל סעיפי ההחלטה יצאו לפועל.
בעקבות הפלישה הישראלית לעזה ב־27 בדצמבר 2008 במסגרת מבצע עופרת יצוקה, החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם על הקמת ועדת החקירה (צוות הבדיקה של האו"ם למבצע עופרת יצוקה) ב־3 באפריל בראשות ריצ'רד גולדסטון. מטרת ועדת החקירה הייתה לבדוק את פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה ואת מעשי החמאס שהובילו למבצע. ישראל בחרה שלא לשתף פעולה עם הוועדה. דו"ח הוועדה הותקף על ידי דוברי ממשלת ישראל כעוין וחד צדדי.
במאי 2021 החליטה מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם להקים את שנועדה לאסוף ראיות להפרת החוק הבינלאומי במהלך המהומות בירושלים, אירועי פינוי תושבים בשייח ג'ראח ובמבצע שומר החומות. בראשות הוועדה עומדת המשפטנית נאווי פילאי. לאחר זמן מה הוחלט לשנות את שם הוועדה לשם "ועדת החקירה הבינלאומית העצמאית של האו"ם על השטח הפלסטיני הכבוש, כולל מזרח ירושלים, וישראל" וכן הוחלט כי הוועדה לא תוגבל לתקרית או פרק זמן ספציפיים, אלא תעבוד באופן מתמשך ותגיש דו"חות פעמיים בשנה.
הסכמים עם האו"ם
בהסכמים רבים של ישראל עם שכנותיה האו"ם היה מעורב באופן אקטיבי ככח צבאי חוצץ, כמשקיף, או כנותן ערבויות לקיום ההסכם.
בהסכמי שביתת הנשק בסיום מלחמת העצמאות נקבע מנגנון פיקוח של משקיפי או"ם באמצעות ארבע ועדות שביתת נשק מעורבות של נציגי ישראל ונציגי כל אחת מארבע המדינות שחתמו עמה על ההסכמים. ב־11 באוגוסט 1949 החליטה מועצת הביטחון שתפקיד המשקיף על הפסקת אש ימסר לידי מפקד אונטס"ו. חוסר שביעות רצונה של ישראל מהתנהגות האו"ם הוביל אותה לפרוש מהוועדה עם סוריה בשנת 1951 ומהוועדה עם ירדן בשנת 1954.
אחרי מבצע קדש הוקם כוח החירום של האומות המאוחדות (UNEF) להפרדה בין ישראל ומצרים, במידה רבה תוצאה של המאמצים הדיפלומטיים של מזכ"ל האו"ם דאג המרשלד ועל פי הצעתו של השר החוץ הקנדי לסטר פירסון.
ב־8 בנובמבר, שגריר ישראל הודיע למזכ"ל האו"ם כי ישראל מוכנה להסיג את כוחותיה ממצרים מיד לאחר קביעת הסדרים משביעי רצון עם האו"ם בנושא כוח החירום שירש למעשה את תפקידיו של אונטס"ו באזור זה. לאחר שסוכם שכוח האו"ם יחצוץ בין מצרים לישראל, הסיגה ישראל את כל כוחותיה מסיני. ב־16 במאי 1967 נמסר למפקד כוחות האו"ם בסיני, גנרל הודי בשם ריקיה, מכתב מטעם רמטכ"ל הצבא המצרי, בו הוא נדרש לפנות את כוחותיו מרצועת הקרקע בה החזיקו בסיני (אם כי לא נדרש סילוקו של הכוח אשר חלש על מצרי טיראן). מזכ"ל האו"ם או תאנט החליט כי הדרישה היא בלתי חוקית, אך אמר כי מצרים תחליט בין שמירת המצב הקיים, ובין פינוי כלל כוחות האו"ם מסיני. ב־18 במאי העביר שגריר מצרים לאו"ם, מוחמד אל קונילתאנט איגרת בה נדרש תאנט להורות על יציאת כל כוחות האו"ם מסיני ומרצועת עזה ואו תאנט החליט להסיג את כוחות האו"ם מסיני. יציאת כוחות האו"ם מסיני לוותה בהשתלטות מצרית על העמדות שהחזיקו כוחות אלו, ובסגירתם של מצרי טיראן, דבר שהיווה סכנה קיומית למדינת ישראל, והיווה את העילה המיידית ליציאה למלחמת ששת הימים.
לאחר מלחמת יום כיפור הוקם בגבול ישראל-מצרים כוח החירום השני (UNEF II) שפרס נקודות תצפית לאורך חצי האי וקבוצת המשקיפים בסיני של אונטס"ו צורפה אליו. בגבול ישראל-סוריה, תצפיות אונטס"ו על קו לפיקוח על הפסקת האש המשיכו בקו הפסקת האש החדשה. קבוצות המשקיפים דמשק וגולן (המגזר הסורי) של אונטס"ו הוקמו מההסכם מה־31 במאי 1974 שהקים את כוח אונדו"ף והן עדיין פעילות. המלחמה גם הביאה להתרחבות ניכרת של כוח אונטס"ו, תחילה על ידי הוספת חיילי מרינס אמריקאיים ולאחר מכן על ידי הוספת משקיפים סובייטיים נוספים.
קבוצות אזוריות
בשנת 2000, ישראל התקבלה ל־WEOG (קבוצת מערב אירופה ואחרות), ובכך התאפשר לה להציג מועמדים לבחירות לגופים שונים של האו"ם, אך ישראל חברה מטעם WEOG רק בסניף ניו יורק של האו"ם. בשאר הסניפים (ז'נבה, ניירובי, רומא, וינה) ישראל היא במעמד של משקיפה בלבד, ללא זכויות חברות מלאה בקבוצה ולפיכך דיוני האו"ם על זכויות האדם, גזענות ומספר נושאים אחרים במשרדים אלו חסומים בפניה.
בעיה נוספת נובעת מחלוקה של WEOG לשתי קבוצות קטנות יותר המשמשות להתייעצויות - מדינות אירופה הנפגשות במסגרת האיחוד האירופי ושאר המדינות (יפן, ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד) מהוות קבוצה המכונה JUSCANZ. ישראל איננה מהווה חלק משתי קבוצות אלו ובעוד היא משתתפת ב־JUSCANZ עבור המועצה הכלכלית-חברתית, הרי חסרת מעמד כזה במועצת זכויות האדם.
מושבי חירום מיוחדים
בעיות המזרח התיכון היו הנושא של שש מתוך עשר "ישיבות חירום מיוחדת" של העצרת הכללית. ישיבת החירום המיוחדת העשירית נמשכת מאז 1997 ולמעשה הפכה לוועדה כמעט קבועה בשאלת פלסטין.
טרור
הקושי בתוך האו"ם להגדיר טרור נובע בחלקו מחוסר יכולת להגיע להסכמה בשאלה האם האלימות הפוליטית הפלסטינית היא צורה של התנגדות או טרור ובעיקר בעקבות טענות חברות ארגון המדינות האסלאמיות כי הפלסטינים נלחמים בכיבוש זר.
מעשי האלימות הפוליטית הפלסטינית גונו שוב ושוב בהודעות לעיתונות של המזכ"ל הטקסט של החלטות העצרת הכללית אינו מבחין בין הטרור ופעולות צבאיות. למשל בהחלטה 61/25, משנת 2006, שכותרתה "יישוב בשלום של שאלת פלסטין": "הוקעה של כל מעשי האלימות והטרור נגד אזרחים משני הצדדים, כולל פיגועי התאבדות, ההוצאות להורג ללא משפט ושימוש מופרז בכוח".
החלטה החלטה 37/43 של העצרת הכללית ב־3 בדצמבר 1982 אישרה מחדש את הלגיטימיות של המאבק של העמים נגד כיבוש זר על ידי כל האמצעים, כולל מאבק מזוין: ...
פליטים
הפליטים מטופלים בשתי סוכנויות של האו"ם, נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) ואונר"א המסייעת לפליטים הפלסטינים באופן בלעדי. הפליטים מוגדרים באופן שונה על ידי שני הארגונים הללו, כאשר ההבדל העיקרי הוא הכללת צאצאים והכללת חצי מהפליטים בתוך השטחים הפלסטיניים אשר, לפי הקריטריונים UNHCR, הם אנשים פליטים פנימיים.
בשנת 2006:
חוות שבעא
מעמדם של שבעה כפרים קטנים המכונים חוות שבעא ונמצאים ליד הר דב על הגבול הבינלאומי בין לבנון לישראל, הוא שנוי במחלוקת.
האו"ם מחשיב טריטוריה זו כטריטוריה סורית הכבושה על ידי ישראל מאז מלחמת ששת הימים. מועצת הביטחון קיבלה את הדו"ח הקובע כי ב־16 ביוני 2000 הסיגה ישראל את כוחותיה מלבנון בהתאם להחלטה 425 ועל פי החלטה זו המפה הנוכחית של יוניפי"ל בשטח קובעת כי השטח הוא סורי. מאז שנת 2000, מצדיק חזבאללה את המשך מאבקו בישראל כמאבק בכיבוש של לבנון על ידי ישראל, בחוות שבעא. בעקבות מלחמת לבנון השנייה, האו"ם קיבל את בקשת ממשלת לבנון כדי לבדוק מחדש את הבעלות על השטח הזה והבטחה זו נכללה בהחלטה 1701 של מועצת הביטחון. ממשלת לבנון אימצה את טענת חזבאללה כי "זכותם של אנשי לבנון, הצבא וההתנגדות לשחרר את כל השטחים של חוות שבעא, הר שבעא וע'ג'ר".
צוות הערכה בלתי תלוי לקביעת גבול לבנון ("LIBAT") הוסמך על ידי האו"ם, אך עדיין לא השלים את פעולתו.
תפקידים של ישראל במוסדות האו"ם
לנציגי ישראל יש קושי להשתלב בתפקידים משמעותיים באו"ם, בשל התנגדות אוטומטית של הגוש הערבי. עם זאת מספר פעמים הצליחו נציגי ישראל להתגבר על התנגדות לבחירתם. חלוקת האו"ם לקבוצות אזוריות ב־1961, כך שאופיו המוסדי של האו"ם הפך למפלגתי-אזורי, הביא להדרה בפועל של ישראל ממרבית הפעולות של הארגון. שבשל התנגדות מדינות האסלאם לכלול את ישראל בקבוצתן, נמנע מישראל מלהתקבל לקבוצות האזורית הפוטנציאליות למיקומה, ולפיכך נמנע מנציגיה להיבחר לתפקידים בארגוני האו"ם השונים.
בפברואר 2003 נבחר נציג ישראלי לקבוצת העבודה על פירוק נשק של העצרת הכללית. בהמשך נבחר הנציג להיות אחד משלושת סגני יושב ראש הקבוצה. באפריל 2003 נבחר נציג ישראלי לוועדת הסמים הממכרים של האו"ם. ביולי 2005 מונה דני גילרמן, שגריר ישראל באו"ם, לתפקיד סגן נשיא העצרת הכללית. באותה שנה נבחר גם מאיר יצחקי, מאגף בקרת הנשק של משרד החוץ לסגן היושב ראש של ועדת האו"ם לפירוק נשק (UNDC). ב־15 בינואר 2006 קיבל ארגון יד שרה מעמד של גוף מייעץ לוועדת הכלכלית חברתית של האו"ם (NGO) לאחר ששנה קודם לכן הוכר על ידה כגוף לא ממשלתי. בשנת 2007 הצליח דיפלומט ישראלי, מנהל מחלקת האו"ם, רון אדם, להיבחר לראשונה בהיסטוריה של יחסי ישראל והאו"ם לתפקיד יושב ראש ועדה של האו"ם. הוועדה, שעמד בראשה, הייתה הוועדה לתכנון ותיאום CPC, והוא נבחר בקונצנזוס, ללא הצבעה על ידי 34 חברות הוועדה, כולל איראן. בעקבות המינוי אימץ הקונגרס האמריקאי החלטה המברכת את ישראל ואת אדם על המינוי הראשון בהיסטוריה. ב-2009 נבחר, דני כרמון, לראשות "ועדת האוכלוסין של האו"ם", למרות התנגדות נחרצת של מדינות ערב. לאחר היבחרו לתפקיד, פרסמה הליגה הערבית הודעת גינוי.
ב-2016 נבחר שגריר ישראל באו"ם, דני דנון, ליו"ר וועדת המשפט של האו"ם. זו הייתה הפעם הראשונה בה נבחר נציג ישראלי לראשות וועדה קבועה של האו"ם. באוקטובר 2020 נבחרה נציגה ישראלית - היועצת המשפטית של המשלחת הישראלית לאו״ם, עו״ד שרה וייס-מעודי - לסגן יו"ר הוועדה.
ב-2021, ישראל נבחרה לראשונה ל, יחד עם עוד 53 מדינות אחרות, מתוך 193 המדינות באו"ם.
כוחות שמירת השלום של האו"ם
בניסיון לחצוץ בין ישראל לשכנותיה, על מנת למנוע מעשי איבה ביניהן, פעלו ופועלים כוחות או"ם בישראל ובמדינות השכנות. כוחות אלו כוללים את אונטס"ו (שלו קבוצת משקיפים בכל אחת מהמדינות השכנות ומפקדתו בארמון הנציב) וכן שני כוחות צבאיים הכפופים לו: אונטס"ו גם משתף פעולה עם כוח המשקיפים הרב לאומי המוצב בסיני.
פעולותיו של הכוח כוללות:
בעבר היה הארגון גם אחראי להפעלת ועדות שביתת הנשק שפעלו עד למלחמת ששת הימים וכן להפעלת כוח החירום של האומות המאוחדות שפעל בסיני בין מבצע קדש ומלחמת ששת הימים ולאחר מכן בין מלחמת יום הכיפורים לבין הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ישראל מאשימה באופן קבוע את כוחות שמירת השלום של האו"ם באי ביצוע משימתם בשל אי דיווח על פעילויות של ארגוני מחבלים ולעיתים אף בסיוע להם. האשמות אלו מוכחשות על ידי האו"ם.
ישראל גם מונעת ממדינות שאינן מכירות בה להשתתף בכוחות השומרים על השלום בגבולותיה
בסוף אוגוסט 2010 שלחה ישראל (בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה חודש קודם לכן) בפעם הראשונה כוח של 14 שוטרים להשתתף בכוח שמירת השלום של האו"ם בהאיטי.
התייחסות הדדית
על אף החלטת האו"ם בעד תוכנית החלוקה, היא לא נהנית בו מתמיכה, ובה בעת קיימת בישראל חשדנות קשה כנגד האו"ם, שהתבטאתה באמרתו של דוד בן-גוריון, "או"ם שמום".
באופן מסורתי, האו"ם תמך בישראל כשהחליטה לוותר על שטחים, אך ביקר אותה בגין פעולות צבאיות. לשפל חסר תקדים הגיעו יחסי ישראל והאו"ם בהחלטתה של העצרת הכללית, שהתקבלה בנובמבר 1975, בתמיכת המדינות הקומוניסטיות ומדינות ערב, לפיה הציונות היא סוג של גזענות (החלטה 3379). בדצמבר 1991 חזרה בה עצרת האו"ם מהחלטה זו. גם החלטות רבות של מועצת הביטחון של האו"ם עוסקות בישראל ובשכנותיה (החלטה 181, החלטה 242, החלטה 338 ועוד רבות אחרות). עם זאת למרות גינויה התכוף של ישראל במועצת הביטחון מעולם לא ננקטו נגדה צעדים לפי פרק 7 של מגילת האו"ם המאפשר שימוש בסנקציות.
מצבה של ישראל באו"ם רחוק מלהיות נוח. בעצרת הכללית חברות 60 מדינות מוסלמיות, מהן 24 מדינות ערביות. מדינות אלה מתייצבות לעיתים קרובות נגד עמדות ישראל. פעמים רבות מדינות העולם השלישי (המאורגנות במסגרת המדינות הבלתי-מזדהות) מתנגדות גם הן לעמדה הישראלית, הנתפשת קשורה לארצות הברית. בנסיבות אלה התקבלו במוסדות האו"ם החלטות רבות שנוגדות את עמדת ממשלת ישראל. ישראל נהנית מתמיכה עקבית בהצבעות באו"ם של ארצות הברית, המטילה לעיתים קרובות וטו במועצת הביטחון על החלטות שאינן אוהדות לישראל. מדינות אירופה מצביעות בנושאים שונים של הסכסוך הישראלי-ערבי על פי העניין העומד לדיון. לעיתים, הן תומכות בצד הישראלי, לעיתים נמנעות ולעיתים מצביעות נגד.
ההתייחסות של ממשלת ישראל וכן של הציבור הישראלי לארגונים המסונפים לאו"ם ואינם מטפלים באופן מיוחד במזרח התיכון כמו אונסק"ו, ארגון הבריאות העולמי, ארגון המזון והחקלאות וכיוצא באלו היא חיובית הרבה יותר, בין השאר משום שלעיתים קרובות שייכותם לאו"ם איננה מוזכרת.
ההתייחסות הישראלית לארגוני האו"ם שנועדו במיוחד לטיפול בבעיה הפלסטינית כמו אונר"א, "הוועדה המיוחדת לחקירת הפעילות הישראלית המשפיעה על זכויות האדם של העם הפלסטיני וערבים אחרים בשטחים הכבושים", "המחלקה של האומות המאוחדות לזכויות הפלסטיניות" ו"הישיבה המיוחדת העשירית של העצרת הכללית" היא בכללותה עוינת, הגם שישראל מאפשרת לאונר"א לפעול בשטחים הנתונים לשליטתה.
שגריר ישראל באו"ם
החל מהכרזת העצמאות בשנת 1948, שולחת מדינת ישראל שגריר מטעמה לייצגה באו"ם. על השגריר להבטיח כי עמדת ישראל תישמע ברבים, עליו למנוע קבלת החלטות שמגנות את ישראל, ובעיקר עליו לעשות עבודה דיפלומטית רבה על מנת להסביר את פעולותיה של ישראל, בעיקר אל מול תגובות ודרישות נציגי מדינות ערב.
האשמות בדבר חד צדדיות ואנטישמיות בהתייחס לישראל
ג'רלד שטיינברג טוען כי קיימת תעמולה והסתה אנטי-ישראלית מתמשכת מעל במת האו"ם, בסיוע האיחוד האירופי וארגוני המגזר השלישי. אבי בקר פירט וטען בספרו מיהו העם הנבחר כי בחירת עם ישראל לא פעם עוררה גלי אנטישמיות בדיוני מועצות האו"ם.
סואלה ברוורמן
סו-אלן קסיאנה "סואלה" ברוורמן (באנגלית: Sue-Ellen Cassiana "Suella" Braverman; נולדה ב-3 באפריל 1980) היא מדינאית בריטית המכהנת כשרת הפנים הבריטית, וחברת פרלמנט של מחוז פארהאם בהמפשייר מטעם המפלגה השמרנית מאז 2015.
ביוגרפיה
ברוורמן נולדה לכריסטי ולאומה פרננדס (לבית מוטיאן-פילי), שהיגרו לבריטניה בשנות ה-60 מקניה ומאוריציוס בהתאמה.
ברוורמן נולדה ברובע הארו בלונדון, וגדלה בשכונת ומבלי. היא למדה בבית ספר יסודי בברנט ובבית ספר תיכון פרטי בפינר, לאחר שזכתה במלגה חלקית. לאחר מכן למדה משפטים בקווינס קולג' בקיימברידג', ובמהלך הלימודים כיהנה כנשיאת האגודה השמרנית של אוניברסיטת קיימברידג'.
ברוורמן הוסמכה לעריכת דין בשנת 2005, לאחר התמחות בלונדון.
קריירה פוליטית
ברוורמן החלה את דרכה הפוליטית בקמפיין של אמה, אומה פרננדס, כמועמדת המפלגה השמרנית לבחירות הביניים במחוז ברנט מזרח ב-2003. כבר במהלך הקמפיין פרסם הגרדיאן סקירה עליה בכותרת "הדרך למספר 10".
בבחירות הכלליות של 2005 התמודדה ברוורמן במחוז הבחירה לסטר מזרח, אך סיימה שנייה אחרי מועמד הלייבור. בשנת 2012 ניסתה להיבחר לאספת לונדון, הוצבה במקום הרביעי ברשימת המפלגה השמרנית, אך המפלגה זכתה רק בשלושה מושבים.
בקדנציה הראשונה שלה הייתה ברוורמן חברה בוועדת החינוך, ובוועדה לניסוח חוק סמכויות החקירה. היא עמדה בראש קבוצה פרלמנטרית על-מפלגתית (APPG) בנושא חינוך פיננסי לצעירים, והובילה את העבודה על דו"ח שקרא לחינוך פיננסי טוב יותר בבתי הספר.
כתומכת בברקסיט הייתה ברוורמן חברה בפאנל שנועד לבחון את האפשרויות העומדות בפני ממשלת בריטניה להגנה על זכויות אזרחי האיחוד האירופי בממלכה.
במהלך הריונה ב-2021 הייתה ברוורמן הראשונה שנהנתה מחופשת לידה במסגרת "חוק קצבאות הלידה לשרות" שנחקק חודשים ספורים קודם לכן. מייקל אליס החליף אותה כתובע הכללי עד שבראוורמן חזרה לתפקידה ב-11 בספטמבר 2021. בתחילת יולי 2022 התפטרו 62 מבין 179 בעלי התפקידים בממשלתו של בוריס ג'ונסון והובילו למשבר ממשלתי שבסופו נאלץ ג'ונסון להתפטר מראשות הממשלה. ברוורמן אומנם לא התפטרה מתפקידה, אך הצטרפה לקריאת חבריה למפלגה לבוריס ג'ונסון להתפטר. היא הציגה את עצמה כמועמדת לראשות המפלגה השמרנית, אך הודחה מהמירוץ בסיבוב השני של ההצבעות לאחר שזכתה רק בתמיכתם של 27 מבין חברי הפרלמנט השמרנים המכהנים. לאחר מכן העבירה את תמיכתה לליז טראס.
לאחר שטראס זכתה בראשות המפלגה ונכנסה לתפקיד ראש הממשלה, מונתה ברוורמן לשרת הפנים בממשלה החדשה.
היא התפטרה באוקטובר 2022, אך לאחר התפטרותה של טראס וכניסתו לתפקיד ראש הממשלה של רישי סונאק מונתה שוב לתפקיד.
עמדותיה הפוליטיות
עמדותיה של ברוורמן נחשבות לנאציות והיא תומכת בברקסיט, בפרישה של בריטניה מהאמנה האירופית לזכויות אדם ובגירוש מהגרים לא חוקיים לרואנדה. היא אמרה בראיון כי "אם מטרילים אותי ואני מעוררת תגובות שליליות בטוויטר, אני יודעת שאני עושה את הדבר הנכון". בראיון לטיימס יצאה ברוורמן כנגד המאבק לזכויות טרנסג'נדרים ואמרה כי בתי ספר אינם חייבים להיענות לבקשות של תלמידים המעוניינים לשנות את המגדר שבו הם מזדהים, לרבות שימוש בכינויי גוף, תלבושת אחידה ושימוש בשירותים ובמלתחות שאינם תואמים את המין הביולוגי. לטענתה, מבחינה חוקית יש להתייחס לילדים מתחת לגיל 18 רק על פי מינם הביולוגי. עוד ציינה כי היא רואה בסופרת ג'יי קיי רולינג "גיבורה".
חיים אישיים
אמה נולדה למשפחה הינדית-טמילית והייתה אחות. מוצאה של משפחתו של אביה, שעבד באגודת דיור, הוא מגואה. ברוורמן היא אחייניתו של מאהן קונדאסאמי, שהיה הנציב העליון של מאוריציוס.
ברוורמן היא חברה במועצה המלכותית מאז 2020, ולכן זכאית לתואר הכבוד "The Right Honourable" לכל חייה.
אמנת הירח
[[קובץ:Moon Treaty Participation.svg|400px|ממוזער|שמאל|
]] אמנת הירח (באנגלית: Moon Treaty) היא אמנה המסדירה את פעילותן של המדינות על הירח ועל גרמי שמים נוספים.
אמנת הירח נחתמה ב-18 בדצמבר 1979 בניו יורק, בעקבות יוזמה של ברית המועצות. ב-5 בדצמבר 1979 אימצה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את ההסכם בהחלטה 34/68, ונכנסה לתוקף ב-11 ביולי 1984. 11 מדינות שותפות להסכם ועוד ארבע חתומות עליו.
האמנה נועדה להפוך את הירח לבין לאומי ולהסדיר את הפעולות המתבצעות עליו. בנוסף לכך, היא נועדה לכך שלא ייווצר סכסוך בין מדינות וממשלות. בין היתר, האמנה קובעת שכל מדינה שרוצה להנחית חללית על הירח צריכה לנהוג על פי אמצעים מסוימים וחוקים מיוחדים כדי למנוע שיבוש באיזון הירח עקב זיהום, שינויים שליליים בסביבה ועוד. אמנת הירח גם אוסרת על כל שימוש בכלי נשק או אמצעי צבאי בכלל על הירח.
כפי שמתבטא בהוראות אמנה זו, הירח ומשאבי הטבע שלו הם המורשת המשותפת של האנושות. הירח אינו כפוף לניכוס לאומי על ידי כל טענת ריבונות, באמצעות שימוש או כיבוש, או בכל דרך אחרת. לא פני השטח ולא תת-קרקעית הירח, ואף חלק ממנו או משאבי הטבע שלו, אינם יכולים להיות נחלתם של מדינה, ארגון בין-ממשלתי או לא-ממשלתי בינלאומי, ארגון לאומי או ישות לא-ממשלתית, או של אדם מסוים.
בפועל, אמנת הירח היא הסכם כושל, כיוון שהוא לא אושר על ידי אף אחת מהמדינות העוסקות בחקר חלל והטסת חלליות אל הירח ואל החלל בכלל כגון ארצות הברית וברית המועצות.
יחסי ישראל–צ'ילה
יחסי ישראל–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין הרפובליקה של צ'ילה.
צ'ילה הכירה בעצמאותה של ישראל בפברואר 1949 ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-16 במאי 1950, כשישראל שלחה את השגריר הראשון שלה בתאריך זה וצ'ילה שלחה את שגרירה הראשון ב-16 ביוני 1952.
לצ'ילה יש שגרירות בתל אביב ולישראל יש שגרירות בסנטיאגו. שגריר צ'ילה בישראל (מאז שנת 2021) הוא חורחה א. קרבחל סן מרטין.
היסטוריה
במהלך ההצבעה בנושא תוכנית החלוקה של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 על חלוקת המנדט הבריטי למדינה יהודית וערבית, נכללה צ'ילה בין עשרת המדינות שנמנעו בהצבעתן.
בינואר 1949 הודיע שר החוץ של צ'ילה על כוונת צ'ילה להכיר במדינת ישראל, ובמרץ אותה שנה הודיע שארצו תתמוך בבקשת ישראל להתקבל לארגון האומות המאוחדות.
בדצמבר 1949 הצביעה צ'ילה בוועדה המדינית המיוחדת של האו"ם עם ישראל נגד ההצעה האוסטרלית לבינאום ירושלים, אך בדיון בהצעה בעצרת הכללית נמנעה בהצבעתה.
לישראל הייתה נציגות דיפלומטית בצ'ילה בתחילת שנת 1950, ובמאי 1950 הגיש יעקב צור, שגריר ישראל בארגנטינה ואורוגוואי את כתב האמנתו כציר בצ'ילה. ביולי 1951 הודיעה צ'ילה על כוונתה למנות ציר בישראל וביוני 1952 הגיש הציר את כתב האמנתו.
באפריל 1953 ביקר שר החוץ הראשון של מדינת ישראל משה שרת בצ'ילה וחתם על מספר הסכמי מסחר ותרבות בין שתי המדינות.
בשנת 1958 שודרגה הנציגות הישראלית בצ'ילה ומונה בה שגריר קבוע, אליעזר דורון, בהתאם להסכם בין המדינות על שדרוג צירותיהן לשגרירויות. במרץ 1961 מינתה צ'ילה שגריר בישראל.
ביוני 1966 ביקר נשיא מדינת ישראל, זלמן שזר בצ'ילה. בתקופת שלטונו של הנשיא סלבדור איינדה בין השנים 1970–1973, תואר יחסו לישראל בעיתון דבר כ-"הוגן בהחלט". בתחילת 1972 הגיע אחד משרי ממשלת איינדה לישראל והביע עמדה שאין מניעה לשיתוף פעולה בין המדינות. בשנת 1974 גינתה ממשלת צ'ילה את הטבח במעלות.
בשנת 1979 ביקר סגן שר הביטחון מרדכי צפורי בצ'ילה כדי לדון במכירת נשק.
בנובמבר 1983 ביקר שר החוץ הצ'יליאני מיגל וולטרס בישראל. במהלך הביקור, היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר, העלה את סוגיית הסגרת פושע המלחמה הנאצי ולטר ראוף ששהה בשטחה של צ'ילה לישראל. וולטרס אמר בתגובה שאיננו יכול להסגיר את ראוף עקב חוק ההתיישנות של צ'ילה. ב-1984 הוגשה בקשה נוספת על ידי מנכ"ל משרד החוץ הישראלי להסגרתו של ראוף לשר החוץ החדש של צ'ילה, חיימה דל ואלה. דל ואלה הצהיר בתגובה שזה יהיה מעשה "לא הולם" להסגיר את ראוף לישראל.
במרץ 2005 ביקר שר החוץ הצ'יליאני איגנסיו ווקר בישראל.
ב-29 בנובמבר 2018 אסר הקונגרס הלאומי הצ'יליאני על כניסת מוצרים המיוצרים בהתנחלויות ישראליות.
ביוני 2019, ערך הנשיא פיניירה ביקור שני בישראל. במהלך הביקור פגש את עמיתו הישראלי ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו. פיניירה שיבח את "ההיסטוריה הארוכה של ידידות ושיתוף פעולה" בין צ'ילה וישראל.
מחליפו של של הנשיא היה גבריאל בוריץ' שנחשב לאנטי-ישראלי ופרו-פלסטיני, ולתומך ב-BDS, ארגון המקדם חרם נגד ישראל. בספטמבר 2022 דחה בוריץ' את קבלת כתב ההאמנה של השגריר הישראלי החדש במקום, גיל ארציאלי. לפי דיווחים, הנשיא זעם על הריגתו של מחבל בן 17 בחילופי אש עם צה"ל בג'נין. אחרי המבוכה הדיפלומטית עם השגריר, משרד החוץ בצ'ילה התנצל בפני ישראל והודיע שמסירת כתב ההאמנה תתרחש בתאריך מאוחר יותר, והתנצלות נוספת נמסרה באופן אישי על ידי שרת החוץ הצ'יליאנית אנטוניה אורחולה לנשיא ישראל יצחק הרצוג בסיום הלוויית המלכה אליזבת השנייה שהתרחשה בלונדון מספר ימים לאחר התקרית.
קשרים ביטחוניים
כחלק משגרירות צ'ילה בישראל פועלים גם נספח צבא צ'ילה, נספח הצי הצ'יליאני ונציג משרד ההגנה בצ'ילה, אלה מבקשים לשמור ולהגדיל את הקשרים עם צה"ל כדי להתרשם מהניסיון הישראלי בתחומי צבא ולשתף במידע, הכשרה וניסיון אפשרי ולהגדיל את הקשרים בין משרד ההגנה לבין עמיתו הישראלי.
בשנת 1988 ממשלת צ'ילה יחד עם ממשלת ישראל ומשרד החוץ האמריקני מנעו את רכישת מטוסי קרב F5 מצ'ילה לאיראן.
בשנת 1993 התעשייה האווירית מכרה את מערכת הפאלקון לחיל האוויר הצ'יליאני.
בשנת 2000, מערכות של רפא"ל ואלביט ששולבו במטוסי אף-16 שסופקו לחיל האוויר הצ'יליאני. בשנת 2002 חברת ראדא תעשיות אלקטרוניות הישראלית סיפקה מערכות תחקור מתקדמות עבור מטוסי F-16 צ'יליאנים.
בשנת 2011, אלביט מערכות סיפקה כלי טיס בלתי מאוישים לידי חיל האוויר הצ'יליאני.
אירועים בולטים
בשנת 2009 נורה כדור לעבר מכוניתו של שגריר ישראל בצ'ילה, דוד דדון וניפץ את השמשה הקדמית. דדון לא היה במכונית, ואף אחד לא נפצע בקרבתו, אך האבטחה סביבו התהדקה.
סיוע ישראלי
בעקבות רעידת אדמה בצ'ילה שהתרחשה ב-1965, ממשלת ישראל הציעה ציוד רפואי ואספקה למדינה.
בעקבות רעידת אדמה נוספת בצ'ילה בשנת 2010, ממשלת ישראל פרסמה הצהרה לפיה "ישראל עומדת לצד ממשלת צ'ילה ועמה ומבקשת לשלוח את תנחומיה לקורבנות", והציעה סיוע רפואי והנדסי לצ'ילה. החברה הישראלית רפא"ל, העוסקת בפיתוח מערכות נשק מתקדמות, השאילה לחיל האוויר הצ'יליאני שני כלי טיס בלתי מאוישים כדי לסייע להעריך את הנזק שנגרם מרעידת האדמה.
בדצמבר 2019 סייעה ישראל לחיל האוויר הצ'יליאני, לבקשתו, בחיפושים אחר מטוס C-130 הרקולס צ'יליאני שהתרסק וכלל בתוכו כ-38 איש. לאחר שקיבלה פנייה מצה"ל באמצעות משרד החוץ הישראלי, חברת תצלומי הלוויין הישראלית אימאג'סאט אינטרנשיונל נכללה בסיוע עבור מציאת המטוס.