cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיצויים עונשיים
הוראות החוק הרלוונטיות
סעיף 76 לפקודת הנזיקין מגדיר שפיצוי ניתן רק על נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושאירע במישרין מעוולת הנתבע.
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> פיצויים אפשר שיינתנו הם בלבד או בנוסף על ציווי או במקומו; אלא שאם -
הסעד הנזיקי אינו הצהרתי או עונשי, אלא סעד תרופתי שנועד להסיר את הנזק ולהיטיבו, ולהעמיד את הניזוק במצב בו היה אלמלא אירע הנזק.
הפקודה אינה מגדירה פיצויים עונשיים ואינה מסמיכה את בית המשפט לפסוק פיצויים לדוגמה. למרות זאת, בתי המשפט בישראל הכירו בכך שיש בכוחם לפסוק פיצויים עונשיים, ואף עשו כן במקרים מסוימים שבהם הייתה עוולה חמורה או רשלנות חמורה, למשל בפרשות מסיקה ופלד שיפורטו בהמשך.
עבודות ההכנה לפקודה מלמדות כי השאלה עמדה לנגד עיני מנסחי הפקודה, והם השמיטו במתכוון את ההוראות לגביה. ייתכן והדבר מעיד על כך שאין מדובר בלקונה אלא בהסדר שלילי, אך אפילו אם מדובר בלקונה ספק אם ראוי לייבא הלכות בדבר פסיקת פיצויים עונשיים מן הדין האנגלי, הרואה בדבר אנומליה לדין הכללי. בעבר עלו מספר הצעות חוק המגדירות פיצויים עונשיים או פיצויים ללא הוכחת נזק, אך הם לא התגבשו לכלל חקיקה. הצעות החוק מגדירות אפשרות לפיצויים עונשיים בעבירות כוונה וזדון הראויות לגינוי.
בבסיס ההצעות עומד הפן המוסרי והאפשרות להטיל סנקציות אזרחיות על מעוולים, תוך שימת דגש על הפן ההרתעתי של העניין, וכן הצורך להסדיר את המצב הקיים בו אין סמכות מפורשת בחוק לבית המשפט לקבוע פיצויים עונשיים.
הוראת חוק נוספת הרלוונטית לעניין הפיצויים העונשיים נמצאת בחוק חוזה הביטוח:
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> 28א. ריבית מיוחדת<BR>
מבטח בביטוחים אישיים, שלא שילם את תגמולי הביטוח שלא היו שנויים במחלוקת בתום לב, במועדים שבהם היה עליו לשלמם לפי סעיף 27, רשאי בית המשפט לחייבו בתשלום ריבית מיוחדת בשיעור שלא יעלה על פי שלושה מן הריבית הקבועה בהגדרת הפרשי הצמדה וריבית שבחוק פסיקת ריבית והצמדה, התשכ"א-1961, שתחושב על תגמולי הביטוח האמורים ועל תוספת הפרשי ההצמדה על תגמולים אלה לפי סעיף 28, מהמועדים בהם היה על המבטח לשלמם עד תשלומם בפועל; הריבית המיוחדת תשולם בנוסף לריבית האמורה בסעיף 28. לעניין זה, "ביטוחים אישיים" - ביטוח חיים, ביטוח תאונות אישיות, ביטוח רכב (רכוש), ביטוח דירות ותכולתן, ולמעט ביטוח אחריות." לכאורה נראה כי אין קשר בין החוק לבין דיני הנזיקין, אך למעשה הוראת חוק זו מסמיכה את בית המשפט להטיל על חברות ביטוח ריבית עונשית בתביעות בהן נהגו כלפי המבוטח בחוסר תום לב. בית המשפט מוסמך לחייב את חברת הביטוח לשלם עד פי שלושה מן הריבית הקבועה, סכום אשר מהווה בעצם פיצויים עונשיים.
פיתוחים פסיקתיים בבית המשפט העליון
פסק דין אטינגר - נער בן שתים עשרה ששיחק עם חברו באתר משחקים ברובע היהודי בעיר העתיקה ונפל לבור שהיה בקרבת מקום שבתחתיתו משטח בטון. הנער, מיכאל אטינגר, נחבל בראשו ונפטר יום למחרת. התביעה היא כנגד החברה לפיתוח הרובע היהודי אשר, לטענת התובעים, הייתה אחראית להימצאות הבור ואי גידורו כנדרש. נפסק כי החברה אכן אשמה בעוולת הרשלנות. זהו פסק דין הדגל בפסיקת פיצויים עונשיים ומהווה את האסמכתא לקביעה כי לבתי המשפט בישראל הסמכות לפסוק פיצויים עונשיים. פסק הדין דן בשאלת הפיצויים העונשיים ובסמכות בית המשפט לפסוק אותם. השופט ריבלין סוקר משפט משווה ומציין שישנן שיטות משפט בהן ניתן לפסוק פיצויים עונשיים. עם זאת, מחליט השופט לא להתערב בקביעת המחוזי באשר לאי פסיקת פיצויים עונשיים, ואין הוא מכריע בשאלה האם קיימת סמכות לפסוק פיצויים עונשיים. בפסק הדין המחוזי מציין השופט כי ככלל אין פוסקים פיצויים עונשיים אלא בגין עוולות המצריכות כוונה או זדון, ובענייננו אף כי התוצאות טרגיות מדובר ברשלנות בלבד, והשופט ריבלין מסכים עמו.
פסק דין מרציאנו- אישה שנפטרה מסרטן לאחר שהתגלה מאוחר מדי כיוון ולא בוצעו בדיקות הכרחיות על ידי הרופאים אשר היו יכולות לגלות את המחלה מוקדם יותר. פסק הדין קובע כי הרופאים התרשלו. בית המשפט המחוזי דחה את הבקשה לפיצויים עונשיים. הוגש ערעור והשאלה נידונה בבית המשפט העליון. השופט רובינשטיין מאזכר את פסק דין אטינגר ומסכים עם החלטת ריבלין. מציין כי הרציונל בפיצויים עונשיים הוא של עונש והרתעה, דבר שאינו כה פשוט במשפט האזרחי אך מוצדק במקרים חמורים, מקוממים ומעוררי סלידה, ובפרט כאלו אשר יש בהם כוונה. כיוון שבפרשה מדובר רק בהתרשלות אין מקום לפיצויים עונשיים.
פסק דין מנטין- בית המשפט העליון חייב את הרשות הפלסטינית בפיצויים עונשיים בסך 3 מיליון ש"ח (בנוסף לפיצוי ה"נזיקי"), בגין אחריותה לפיגוע טרור שבוצע במהלך אינתיפאדת אל אקצה. בין היתר, הודגש כי המחבל שביצע את הפיגוע עבר הכשרה במחנה אימונים של הרשות.
פסיקת מחוזי
פסק דין פלונית - ניתן בבית הדין לענייני משפחה - גבר מכה אשר סירב לתת גט לאשתו למרות הוראת בית הדין ובכך הפר את סעיף 287 לחוק העונשין, הואשם בעוולת הפרת חובה חקוקה. השופט סבור שעל אף הפרת החובה אין להטיל פיצויים עונשיים בכל הקשור לסרבנות גט מטעמים של מדיניות משפטית שתכליתה למנוע חשש לגט מעושה ורצון לצמצם התנגשות בין הערכאות. עם זאת, מציין השופט כי אין חולק שמעשהו של הסרבן ראוי לכל גינוי וכי ייתכן ובנסיבות אחרות ראוי היה להטיל על שכמו את עונש הפיצוי נוכח זדוניות המעשה.
פסק דין מסיקה - תביעה כנגד שני גברים שהורשעו בתקיפתו של אדם, כיוון שרצו לנקום בו. השניים תקפו את התובע באמצעות סכין ודקרו אותו מספר פעמים רב בכל חלקי גופו. נפסק כי אשמים בעוולת התקיפה. השופט מציין כי מפסק דין אטינגר עולה כי לבית המשפט ישנה סמכות לפסוק פיצויים עונשיים בנסיבות המתאימות, בעיקר בעבירות כוונה וכאשר יש לגנות את התנהגות המזיק. המקרה דנן כה חמור - השופט מגדיר אותו כ"שחיטה", ולכן השופט סבור כי יש לגיטימציה לפסוק פיצויים עונשיים ופוסק כאלו בסך של 300,000 ש"ח.
פסק דין פלד נגד הרשות- משפחות של נרצחים בפיגוע חבלני תובעות את הרשות הפלסטינית. גם כאן מאזכר השופט את פסק דין אטינגר שבו לטענתו נקבע כי לבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים במקרים מתאימים, במקרה הנדון אין ספק כי קיימת כוונת זדון. השופט סבר כי הסכום העונשי הנפסק במקרה כה קשה גבוה בהרבה מהסכום שהיה נפסק במקרה רגיל נגד מזיק רשלן, ופסק פיצויים בסך 12 מיליון שקל לכל אחד מהתובעים.
פסק דין לאורנס גולדברגר נגד חברת ביטוח ישיר- רכבו של גולדברגר נגנב בעת שאשתו העמיסה עציצים לתוכו. בעת שהאשה הסבה את ראשה נכנס גנב לרכב, התניע אותו באמצעות המפתח שהיה מצוי בפנים ונסע. חברת הביטוח סירבה לשלם את התגמולים שכן לטענתה הרכב היה מאויש בזמן הגנבה והאשמה מוטלת על האישה שהשאירה את המפתח במכונית. כמו כן טענה חברת הביטוח כי האישה מסרה גרסאות סותרות באשר למקרה. בית המשפט קבע כי חברת הביטוח הפרה בחוסר תום לב את חובותיה לפי הפוליסה ועשתה ככל שביכולתה על מנת לא לשלם את תגמולי הביטוח, תוך העלאת טענות עובדתיות חסרות בסיס, וחייב את ביטוח ישיר, בנוסף למלוא התגמולים המגיעים לתובעים על פי הפוליסה, לשלם גם ריבית עונשית מקסימלית בסכום של כמאה וחמישים אלף שקל.
קודיפיקציה
הצעת חוק דיני ממונות מתייחסת לעניין הפיצויים העונשיים בסעיף 461.
<blockquote style="border: 1px solid blue; padding: 2em;"> פיצויים לדוגמה -<BR> בית המשפט רשאי לפסוק לנפגע פיצויים שאינם תלויים בנזק, אם מצא שההפרה נעשתה בזדון. בדברי ההסבר לסעיף נאמר שמדובר בהוראה חדשה המקנה לבתי המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים (המוכרים גם בשם "פיצויים לדוגמה") אשר אינם תלויים בנזק, ועל מנת לקבל אין צורך בהוכחת נזק, אך אלו ייפסקו רק במקרים חמורים ביותר בהם הוכח שהמפר נהג בזדון. בדברי ההסבר מוגדרים שיקולים שונים שבית המשפט יכול להביא בחשבון בבואו לפסוק פיצויים עונשיים, בהם חומרת העבירה, ניצול חולשת הנפגע, הרווח שצמח מההפרה, האינטרס המוגן וכדומה.
נראה כי הסעיף יפתור את בעיית הסמכות הקיימת היום, כיוון ומעגן סמכות חוקית לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים. הסעיף מאמץ את ההלכות שנקבעו בפסיקה באשר לפסיקת הפיצויים רק בעבירות בהן הוכחה כוונה וזדון, ואינו מעניק סמכות לפסוק פיצויים עונשיים בעבירות של רשלנות.
מבט לעתיד
מתוך הסקירה לעיל ניתן לראות כי אף שקיים דיון בנושא, שאלת הסמכות באשר לפיצויים העונשיים לא הוכרעה באופן חד משמעי בפסיקה ובחקיקה. בתי משפט בישראל הכירו בסמכותם בהתבסס על בתי משפט באנגליה, אך ספק אם זו אכן קיימת באופן גורף לאחר פסק דין Rooks. נראה כי אף שקיימת לבתי המשפט באנגליה סמכות לפסוק פיצויים עונשיים, סמכות זו מצומצמת ומוגבלת למקרים חריגים המוגדרים על ידי הפסיקה.
עיון בפסק דין אטינגר מעלה ספק האם אכן הוכרע בו שלבית המשפט סמכות לפסוק פיצויים עונשיים. נראה כי השאלה נותרה פתוחה. פסק דין מסיקה וכן פסק דין פלד מתבססים על ההלכה שכביכול נקבעה בפסק דין אטינגר באשר לפיצויים עונשיים, אך ספק אם אכן נקבעה הלכה כזו, ועל כן ייתכן והתבססות השופטים על פסק הדין בפסיקת פיצויים עונשיים אינה ראויה.
בארץ כיום אין הסדר המעוגן בחוק הקובע סמכות לבית המשפט. כפי שנאמר לעיל, ייתכן ושתיקת המחוקק מהווה הסדר שלילי, ואם אכן כך הוא הדבר הרי שבתי המשפט נטלו לעצמם סמכות אשר אינה בידם במכוון. מאידך ייתכן כי המחוקק בחר להשאיר נושא זה מעומעם בכוונה על מנת לא להכריע חד-משמעית, או לחלופין שמדובר בחקיקה שיפוטית או פרשנות חוק לגיטימית. ייתכן והמחוקק בחר שלא להידרש לנושא לאור הצעת חוק דיני ממונות העתידה להיכנס למשפטנו. כמו כן, אף אם קיימת הסמכות לבית המשפט, ראוי לקבוע מהם הקריטריונים לפיצוי, באלו מקרים יוטל הפיצוי - האם רק בעוולות הדורשות כוונה, במקרים חמורים וברורים (למשל פסק דין מסיקה)? האם אפשרי להטיל פיצויים בכל עבירות הכוונה? ומה באשר למקרים של רשלנות פושעת? ואף אם מוטלים פיצויים, כיצד יחושבו?
בארצות הברית לדוגמה, קיימת חקיקה הן של הקונגרס והן מדינתית המסדירה את הנושא ומעניקה סמכות מפורשת לבית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים. לעניין חישוב הפיצויים בארצות הברית, נקבעו על ידי בית המשפט העליון קריטריונים לפסיקת הפיצויים העונשיים בפרשות BMW ו-State Farm. עם זאת, חשוב לציין כי גם בארצות הברית נמנעו בתי המשפט לקבוע מהו היחס הסביר שבין הפיצוי על הנזק הרגיל לבין הפיצוי העונשי המותר. בפרשת State Farm ציין בית המשפט העליון קו מנחה, לפיו יחס של יותר מאשר 1:10 יהיה חשוד בעיניו. עם זאת הדגיש כי לא ניתן לקבוע מסמרות מתמטיות בשאלה זו. בית המשפט העליון בארצות הברית סירב ליצור הסדר שלם לעניין והעדיף להשאיר זאת למחוקק. עם זאת, אמרת האגב שלו בפסק הדין צמצמה באופן משמעותי את הפערים הגדולים שהיו עד אז.
נראה כי הצעת הקודיפיקציה נותנת מענה לחלק מהבעיות לעיל. היא מעגנת את סמכות בית המשפט לפסוק פיצויים עונשיים ומגדירה את פסיקתם בהפרות שנעשו בזדון. עם זאת, ההצעה משאירה במעומעם יחסית את הקריטריונים לפסיקת הפיצויים ואינה מגדירה כלים לחישובם. פתרון לבעיה זו ניתן למצוא במאמרו של אהרן ברק, בו הוא מציין כי על אף שפקודת הנזיקין קובעת זכאות לפיצויים, היא אינה קובעת את דיני הפיצויים. ברק סבור כי אין מדובר בלקונה בדין הישראלי, וכי הנחיה חקיקתית קיימת אלא שהיא כללית וסתומה. משום שאין מדובר בלקונה, אין בית המשפט נדרש להשלמת הדין על פי המקורות הקבועים בחוק יסודות המשפט. הדין קובע נורמה, ועל הרשות השופטת, בדרך הפרשנות השיפוטית, למלא נורמה זו תוכן. לאור ההכוונה החקיקתית הסתומה והכללית, רב שיקול הדעת הנתון לרשות השופטת בקביעת הפיצויים. על השופט לפרש ולהכריע על פי המטרה החקיקתית העומדת לנגד עיניו. ברק מודע לכך כי דיני הפיצויים אינם דינים שהפתרון על פיהם הוא חד וחלק, ולרוב ניצבים בפני השופט מספר פתרונות אפשריים, ולפיו ההכרעה ביניהם צריכה להיקבע על פי המדיניות המשפטית, אשר בה רואה בית המשפט משום הגשמת מטרת החקיקה.
בצפר (להקה)
בצפר (Betzefer) היא להקת גרוב מטאל ישראלית.
הלהקה החלה בתור להקת בית-ספר (ומכאן שמה), באזור מכבים-רעות. היא הושפעה מלהקות כמו סלייר, פנטרה וספולטורה ומלכתחילה ראתה את ההצלחה מחוץ לישראל בתור מטרתה העיקרית.
היסטוריה
בצפר החלה כלהקה בית-ספרית ממכבים-רעות. במקור, חברי הלהקה היו: אביטל תמיר, רועי ברמן, מתן כהן ואביב צדוק שהוחלף במנשה חזן שזכה לכינוי "מאשי".
האי. פי הראשון של הלהקה הוא בעצם פארודיה על שיר ילדים מוכר בשם "פיץ העכבר". גרסת הקאבר ליוותה את להקת בצפר בתחילת דרכה.
האי. פי השני שהוציאה הלהקה נקרא "Some Tits, But No Bush" והוא הוקלט בכמה מקומות שונים. לאחר יציאת האי. פי פרש "מאשי" מהלהקה ובמקומו הצטרף חיים בנימיני (הידוע בכינוי איוול חיים שבהמשך יתפקד כסאונדמן של הלהקה). באותה תקופה שוחרר אי. פי נוסף שנקרא "New Hate". תקופה מסוימת לאחר ששוחרר האי. פי פרש חיים מהלהקה ובמקומו הצטרף רותם ענבר.
בשנת 2005 טסה הלהקה לבלגיה כדי להפיק ולהקליט את אלבום הבכורה "Down Low" בעזרת מפיק דני. במהלך ההקלטות הציעה להקת פיר פקטורי לבצפר להופיע איתה כמופע חימום. בזכות ההופעה הציעה חברת התקליטים רודראנר (שבה חתומות בין היתר הלהקות :סליפנוט, משין הד, דרים ת'יאטר, ועוד.) לבצפר חוזה הכולל הפקה והפצה של ארבעה אלבומים. לאחר יציאת האלבום בצפר יצאה למספר רב של סיבובי הופעות באירופה, כאשר את אחד מסיבובי ההופעות היא עשתה עם הלהקה המפורסמת ספולטורה.
בחודש ינואר 2008 הודיעה הלהקה שהיא נפרדה מחברת התקליטים רודראנר, זאת על רקע תחושת חברי הלהקה שחברת התקליטים הנ"ל אינה מתאימה להם עוד.
ב-28 בספטמבר 2010, הלהקה השתתפה בפסטיבל ozzfest אשר התקיימה בישראל.
ב-15 בנובמבר 2010 הסולן אביטל תמיר הצטרף ללהקת "קוואמי והחלבות" לכמה שירים בתור מופע החימום של להקת לינקין פארק בהופעה שלהם בארץ.
ב-18 בפברואר 2011 הוציאה הלהקה את אלבומה השני "Freedom to The Slave Makers", הופעת השקה לאלבום התרחשה במועדון הבארבי ב-3 במרץ של אותה שנה.
בשנת 2012 הקליטה הלהקה את אלבומה השלישי אשר נקרא "Suicide Hotline" באמצעות מימון המונים. בסופו של דבר האלבום יצא תחת השם "The Devil Went Down To The Holy land"
האלבום נוגן בהופעה חיה לראשונה בהופעה במועדון הסאבליים ב-4 באוקטובר
ב-13 באוגוסט 2013 הייתה בצפר להקת החימום בהופעה של אנתרקס בישראל במועדון הבארבי.
ב-26 ביוני 2018 הייתה בצפר להקת החימום בהופעה של Avenged Sevenfold בראשון לציון בהופעתה הראשונה בישראל.
ב-21 בספטמבר 2018 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי אשר נקרא "Entertain Your Force of Habit". ב-2023 הכריזו על הופעת האחרונה, בה ישיר הסולן המקורי של הלהקה.
קני אטקינסון
קנת' ניל "קני" אטקינסון (באנגלית: Kenneth Neil "Kenny" Atkinson; נולד ב-2 ביוני 1967) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי.
קריירת משחק
אטקינסון נולד וגדל בעיר הנטינגטון שבניו יורק. בין השנים 1990-1986 שיחק כרכז עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ריצ'מונד, ובעונת 1987/1988 הוביל אותה לשלב שמינית גמר אליפות המכללות – הישג השיא של קבוצת האוניברסיטה.
בין השנים 1990–2004 שיחק כדורסל מקצועי ב-15 קבוצות שונות מארצות הברית (בליגת ה-CBA וליגת ה-USBL), ספרד, איטליה, גרמניה, צרפת והולנד. מיד בסיום קריירת המשחק, בשנת 2004, מונה לעוזר מאמן קבוצת ראסינג פריז מליגת העל הצרפתית.
קריירת אימון
בעונת שימש כמנהל פיתוח שחקנים (Director of Player Development) בקבוצת יוסטון רוקטס מליגת ה-NBA, ולקראת עונת  הצטרף לצוות האימון של ניו יורק ניקס, כעוזרו של המאמן הנכנס מייק ד'אנטוני. אטקינסון המשיך להחזיק בתפקיד במשך 4 עונות, עד סוף עונת במהלכה התפטר ד'אנטוני מאימון הקבוצה. בין השנים 2013–2016 שימש כעוזרו של מאמן אטלנטה הוקס מייק בודנהולצר, תחתיו רשמה הקבוצה את מאזן העונה הסדירה הטוב בתולדות המועדון, 60–22, בעונת.
ב-17 אפריל 2016, בזמן שההוקס השתתפו בפלייאוף 2016, הודיעה קבוצת ברוקלין נטס כי מינתה את אטקינסון למאמן הראשי של הקבוצה. בעונת הבכורה של אטקינסון כמאמן ראשי,, ניצחו הנטס 20 משחקים בלבד וסיימו את העונה הסדירה במקום האחרון בליגה. בעונת השיגה ברוקלין מאזן חיובי 42–40 והעפילה לשלב הפלייאוף, הודות ליכולת מצוינת של רכז הקבוצה דיאנג'לו ראסל, אולם הפסידה בסיבוב הראשון מול פילדלפיה 76'. במרץ 2020, לאחר שקבוצתו פתחה את עונת עם מאזן שלילי 28–34, עזב אטקינסון את תפקידו עם הנטס, והוחלף על ידי עוזרו ז'אק ווהן.
אפרים רייך
אפרים רייך (נולד ב-1962) הוא יזם ואיש עסקים ישראלי חרדי, חסיד צאנז, מייסד ומנהל את האגודה "לב נשבר". יו"ר ובעלים קבוצת אימג'סטור מערכות בע"מ.
ביוגרפיה
רייך נולד בישראל כבן שמיני מתוך שנים עשר, לשמואל רייך מחסידות צאנז. בגיל 16 וחצי הוא נשלח ללמוד ב"מתיבתא צאנז" ביוניון סיטי שבניו ג'רזי אצל האדמו"ר יקותיאל יהודה הלברשטאם ולאחר כשנה וחצי החל בתפקיד שמשו ומזכירו של הרב. נישא לנחמה, ועבר לגור עם משפחתה במונטריאול שבקנדה, שם הוא נכנס לעסקי האלקטרוניקה. לאחר כמה שנים עברו הזוג, יחד עם ששת ילדיהם, לגור בסאו פאולו שבברזיל. שם, בנוסף לתחום האלקטרוניקה, הוא בנה מפעלים בתחום הרפואה. בשנת 1999 הוא עלה ישראל עם משפחתו והשתקע בקריית הבעש"ט שבפתח תקווה.
בישראל עבד רייך כמנכ"ל חברת ITTI שעסקה בהעברת פלט מחשב למיקרופילם. בשנת 2000 רכש רייך את חברת אימג'סטור, העוסקת בסריקת מסמכים ואחסונם במיקרופילם ובקובצי מחשב, ייעל אותה והגדיל אותה מ-19 עובדים ללמעלה מ-500 עובדים ב-2023. בין השאר זכתה החברה במכרז הסריקה של ממשלת ישראל. והיא סורקת את המסמכים עבור ארכיון המדינה. במפעלים שלו, שאחד מהם ממוקם במודיעין עילית, מועסקות בעיקר נשים חרדיות, במטרה להקטין את היקף האבטלה במגזר החרדי. הנשים מקבלות לפחות 5% יותר משכר המינימום. ב-2023 חנכה אימג'סטור סניף בעספיא במטרה לעודד את התעסוקה במגזר הדרוזי
רייך ייסד את אגודת "לב נשבר", העוסקת בסיוע למתמודדים עם הפרעות ומחלות נפשיות בחברה החרדית.
ב-2021 הקים יחד עם אור אנידג'ר וניר כהן את חברת 'ליבונאה' – שמתמחה בפענוח דיגיטלי של שפות שמיות.
לרייך עשרה ילדים והוא גידל בביתו לאורך השנים מעל 25 ילדים נוספים שהיו יתומים או חסרי בית, חלקם לתקופות קצרות וחלקם לתקופות ארוכות.
נורי
נוֹרִי, (ביפנית: Nori ,海苔) הוא שם כולל למספר אצות ראויות למאכל ממערכת האדומיות, כאשר הסוגים פ' יזונסיס ופ' טנרה הם הבולטים מביניהם. המונח נורי מתייחס גם לשאר מוצרי אוכל המיוצרים מ"ירקות הים" הללו. בתהליך הייצור נגרסים חומרי הגלם ומיובשים בתלייה, בדומה לתהליך יצירת נייר וכך מתקבל דף אצות שנקרא נורי. יפן, קוריאה וסין הן היצרניות המובילות של המוצר ושווי ייצורן מוערך ב-2 מיליארד דולר בשנה.
תהליך הייצור
התהליך המודרני של ייצור דפי הנורי מתבסס על שיטות מתקדמות ביותר בתחום החקלאות. הביולוגיה של האצות, מורכבת ככל שתהיה, מובנת היטב ועל מידע זה מתבסס תהליך היצור כולו. הגידול נעשה בים, כשהאצות גדלות על רשתות הצפות על פני המים, וחקלאים מטפלים בהן מתוך סירות. הצמחים גדלים במהירות ותוך 45 ימים מתאריך הזריעה ניתן לקצור אותם. הקציר והעיבוד מתבצעים על ידי מכונות חכמות השומרות על התהליך אותנטי, מייעלות ומזרזות את העבודה. המוצר הסופי הוא נייר דק, כהה ויבש בגודל משוער של 18 על 23 ס"מ ובמשקל של 3 גרם.
נורי משמש בעיקר לעטיפת גלילי הסושי והאוניגירי, מלבד זה הוא משמש גם כמוסיף טעם למרקים ותבשילי אטריות.
איילורופודים
איילורופודים (שם מדעי: Ailuropodinae) היא תת-משפחה פרימיטיבית של יונקים דמויי כלב ממשפחת הדוביים המכילים כיום רק מין אחד - פנדה ענקית (Ailuropoda melanoleuca).
תת-משפחה זו התפתחה במהלך המיוקן בחצי הכדור הצפוני ברחבי אירואסיה ובאמריקה הצפונית, שם התפתחו מינים גדולים כמו האינדרקטוס שהזכיר יותר את דוב הבולדוג במראהו מאשר את הפנדות הקיימות. רוב המינים של הקבוצה היו אוכלי כל עד לסוף הפליוקן לפני 2.4 מיליון שנה, אז הופיעו הפנדות הצמחוניות שתזונתם בעיקר מחזרן. עם זאת הם השתמשו בשיניהם בעלות המלתעות והחותכות הגבוהות שהתפתחו מאכילת בשר.
טקסונומיה ומיון
בעבר נחשבו הפנדות וקרוביהם לבני משפחת הראקוניים, בני משפחת הפנדות האדומות ואף בני משפחה עצמאית (Ailuropodidae). מאפיין מקביל של הפנדה הענקית והפנדה הזנובה (שלמרות שמה איננה קרובה לפנדות) הוא "אגודל" נגדי שנוסף לחמש האצבעות הרגילות ועוזר להם לכופף את קני הבמבוק במטרה להגיע לעליהם המזינים יחסית. עם זאת מאפיין זה ידוע גם ממצאים של קרוביו של דוב המשקפיים מתת-המשפחה טרמרקטיים שהתפתחה באמריקה, לאחר שהתרחקו מקבוצת הדובים העיקרית. שאר מבנה השלד שלהם מזכיר את הדובים הרגילים.
רשות מקומית בישראל
רשות מקומית בישראל היא היחידה הגאוגרפית-מנהלית הקטנה ביותר הנהוגה בישראל. נכון ל-2023 קיימות בישראל 258 רשויות מקומיות: 82 מהן עיריות, 120 מועצות מקומיות, 54 מועצות אזוריות ושתי מועצות מקומיות תעשייתיות.
הבסיס החוקי למבנה הרשויות המקומיות הוא פקודת העיריות, שנחקקה (בנוסחה המקורי) בשנת 1934, ופקודת המועצות המקומיות שחוקקה ב-1941, אך עשרות חוקים נוספים מסדירים את פעולותיהן.
כ-5% משטח ישראל אינו משויך לשום רשות מקומית. שטח כזה מכונה שטח גלילי.
ראש הרשות המקומית (ראש העירייה, ראש המועצה המקומית או ראש המועצה האזורית, בהתאם לאופי הרשות המקומית) נבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות, ולצדו נבחרים חברי מועצת הרשות. כאשר רשות מקומית נקלעת למצב כספי קשה מאוד, הפוגע ביכולתה לתפקד, רשאי שר הפנים לפזר את מועצת הרשות, להדיח את ראש הרשות מתפקידו ולמנות ועדה קרואה לניהול הרשות המקומית עד להבראתה.
העיריות והמועצות המקומיות בישראל מאוגדות במסגרת "מרכז השלטון המקומי בישראל", שנוסד בשנת 1938. המועצות האזוריות מאוגדות בנפרד, במרכז המועצות האזוריות.
לצורכי חוק מס ערך מוסף רשות מקומית היא מלכ"ר.
חובות וסמכויות
למועצת הרשות המקומית נתונה סמכות להתקין חוקי עזר ותקנות לשם הסדרת החיים בתחומי הרשות, ולגבות מסים לשם מימון פעולות הרשות. בנוסף למיסים שהרשות גובה ישירות מתושביה, היא מסתייעת בתקציב ממשלתי המועבר אליה באמצעות משרד הפנים. סמכויות הרשות המקומית מוגבלות על ידי חוקי המדינה ונתונות לפיקוח הממונה על המחוז במשרד הפנים. על פי הפסיקה, בעקבות המשפט העברי, הרשות המקומית אינה רשאית להאציל את סמכויותיה אלא לבצע בעצמה, אלא במקומות שבהם בפירוש מותר לה לעשות כן
היסטוריה
מבנה הרשויות המקומיות במדינת ישראל החל על בסיס המבנה הקיים בתקופת המנדט. בסוף שנות ה-70 החלו ראשי הרשויות המקומיות להיבחר בבחירות ישירות, דבר שחיזק את מעמדם. בשנות ה-80 השלטון המרכזי החל לבצע הליכי ביזור כלפי השלטון המקומי, גם כחלק מתוכנית הייצוב הכלכלית של 1985. כך תקציב הארנונה של הרשויות גדל משמעותית, הרשויות הוסמכו לגבות מהתושבי ותשלום על המים. בעקבות שינויים אלו זינקו ההכנסות העצמיות של הרשויות המקומיות ל-60%-65% לעומת 34.5% בלבד בתחילת שנות ה-80. עם זאת, בשנות ה-90 הכנסת הטילה פיקוח על תעריפי הארנונה ושיעור ההכנסות העצמיות של הרשויות המקומיות צנח לכ-40%.
מיסוי מוניציפלי
מיסוי מוניציפלי הוא מס המוטל על ידי הרשות המקומית ונגבה ישירות מתושביה, לשם מימון פעילות הרשות. המיסוי חל על בעלים פרטיים כפי שחלה על המדינה ככל והיא מחזיקה בבעלות על שטחים באזור הרשות המקומית, וכפי שעולה מדיוני הכנסת החוק מתאים לכלל שבמשפט העברי "דין המדינה כדין האזרח" שעולה מתוך התלמוד הירושלמי. מיסים אלו כוללים בין השאר את הארנונה - מס האמור לשמש את הרשות למימון פעילותה השוטפת, כגון תשלום משכורות עובדי הרשות, פינוי אשפה, פיקוח מקומי, תחזוקה שוטפת של כבישים וגינות, חינוך, תרבות, ועוד. סוג מס נוסף הוא היטל פיתוח, המשמש להקמת תשתיות מקומיות כגון תשתית מים, צנרת ביוב, סלילת כבישים ומדרכות, ותשתית תיעול מי גשמים. עם זאת, גובה תשלומי הארנונה נקבע בעיקרו בידי משרד הפנים והאוצר, וגם ההנחות והפטורים מארנונה נקבעים בעיקר בידי השלטון המרכזי.
אגרות נוספות הן אגרות שילוט, פינוי אשפה, שמירה, אגרת סלילת כבישים ומדרכות, ואגרת פינוי פסולת ממגרשים.
בניגוד לעבר, אגרות מים וביוב כבר אינן מוטלות כיום ישירות על ידי העירייה או המועצה, אלא על ידי תאגיד מים וביוב.
"הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי" (ועדת זנבר)
בשנת 1976 הוקמה, מכוח החלטת ממשלת ישראל, "הוועדה הממלכתית לענייני השלטון המקומי". בראש הוועדה עמד משה זנבר ותפקידה הוגדר:.
הועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 1981, וקבעה כי תפקידם הראוי של הרשויות המקומיות הוא:
בנוסף המליצה הוועדה להעניק מעמד שווה לרשויות המקומיות ולממשלה בתחומי פעילות שמשותפים לשתיהן, להעביר תפקידים מסוימים בתחומי החינוך, הרווחה, התחבורה והתרבות לרשויות המקומיות (ובמקביל להדק את הפיקוח הממשלתי עליהן) מבחינה תקציבית, ולהגדיל את ההכנסות העצמאיות של הרשויות המקומיות.
הממשלה אישרה עקרונית את המלצות הוועדה, אך בפועל רובן לא בוצעו.
בחירות לרשויות המקומיות
הבחירות לרשויות המקומיות בישראל מתקיימות מדי חמש שנים. עם זאת, לפרקים נערכות בחירות מיוחדות, כבמקרה של התפטרות ראש המועצה. בבחירות רשאים להצביע כל הרשומים במשרד הפנים כתושבי העיר, בין אם הם אזרחי ישראל ובין אם לאו, שמלאו להם 17 שנים. הבחירות לראשות הרשות הן בחירות אישיות, בהן נדרש המועמד לקבל תמיכתם של לפחות 40% מן המצביעים ואילו הבחירות למועצת הרשות הן בחירות יחסיות.
מחברות לספרות (הוצאת ספרים)
מחברות לספרות היא הוצאת ספרים שפעלה ביישוב ובישראל בשנים 1940–1973, ושבה לפעול בשנת 1988 במסגרת הוצאת זמורה-ביתן.
בין השנים 1940 ו-1973
בשנות השלושים התגבשה בתל אביב קבוצה ספרותית שהורכבה מסופרים ומשוררים צעירים, ששפת אמם הייתה עברית. בקבוצה, שנקראה "יחדיו" היו שותפים בין השאר המשוררים נתן אלתרמן, לאה גולדברג ואברהם שלונסקי, הסופרים שלמה ניצן ויעקב הורוביץ והמבקר וחובב הספר ישראל זמורה, אשר הקים בשנת 1940 את הוצאת הספרים "מחברות לספרות". הסיבה להקמת הוצאת ספרים חדשה הייתה שהוצאות הספרים הקיימות, ובראשן הוצאת דביר, התמקדו, לדברי חברי הקבוצה, בהוצאתם לאור של כתבי "משוררים מתים" ולא ייחסו חשיבות ליצירה הישראלית הצעירה. בהוצאה פרסמו גם מספר ניכר של חברי החבורה הספרותית של הכנענים והמקורבים אליהם כיונתן רטוש, בנימין תמוז, ש. שפרה, פנחס שדה, בנימין גלאי ואהרן אמיר.
בשנות הארבעים והחמישים יצאו בהוצאה גם מספר ספרי פילוסופיה, משל מרטין בובר, נתן רוטנשטרייך והוגו ברגמן.
בשנת 1960 הוציאה לאור את ספרו של דניאל דפו, רובינזון קרוזו בתרגומו של צבי ארד.
נכס חשוב של ההוצאה היה הזכויות על התרגום לעברית של יצירות קלאסיות לילדים ולנוער ובראשן יצירותיו של אלן אלכסנדר מילן מחבר ספרי "פו הדב" וק.ס. לואיס מחבר סדרת "דברי ימי נרניה". בעיקר התרכזה ההוצאה בהוצאה לאור של יצירות ספרות ושירה עבריות מקוריות ונחשבה להוצאה איכותית וקטנה. במהלך שנותיה בניהולו של ישראל זמורה צברה ההוצאה הפסדים כספיים גדולים. ב-1965 נכנס בנו של ישראל, אהד זמורה, לניהול ההוצאה והצליח לחלץ אותה מקריסה כלכלית. ב-1973 מוזגה ההוצאה לתוך קבוצת זמורה-ביתן-מודן, ביזמתו של אהד זמורה. ספרים שיצאו בעבר בהוצאה והוחלט להדפיסם מחדש יצאו תחת המותג "מחברות לספרות". חלק מזכויות התרגום על יצירות קלאסיות לנוער הועברו עם האיחוד לסדרת "מרגנית".
ה"אני מאמין" של ישראל זמורה הודפס בכל ספר של ההוצאה בזו הלשון:
משנת 1988 ואילך
בשנת 1988 הקים מחדש צבי זמורה, בנו הבכור של ישראל, את "מחברות לספרות" כחברה-בת של זמורה-ביתן. אולם עד 2002 יצאו בהוצאה קומץ ספרים בלבד (בהם ספרי מדע פופולרי כספריהם של אוליבר סאקס וריצ'רד פיינמן). המפנה בא כאשר ההוצאה התמזגה עם הוצאת כנרת ולעורכה הראשי מונה דב אלפון. אלפון ראה לעצמו זכות להחיות את הוצאת הספרים בעלת המוניטין והוציא בה מספר ספרים בפורמט איכותי, רובם ככולם ספרי ילדים קלאסיים מתורגמים כ"פו הדב", עלילות נרניה, "פיטר פן", "הרוח בערבי הנחל", עלילות הברון מינכהאוזן, סדרת המומינים ועוד.
מחברות לספרות מרבה לפרסם בעיקר ספרות מתורגמת, בהם יש לציין את הסופרות ניקול קראוס ומרגרט אטווד.
מחברות לספרות (הוצאת ספרים) חברה בהתאחדות המו"לים בישראל.
אפוסטרוף
האפוסטרוף (  או  ) הוא סימן פיסוק המשמש במערכות אלפביתיות המבוססות על האלפבית הלטיני. במערכות אלפבית של שפות מסוימות האפוסטרוף, או סימן הדומה לו, הוא אות בזכות עצמה, לדוגמה: גוארני, טונגאית, טופי עתיקה ועוד. בהוואית קיים סימן דומה לאפוסטרוף המכונה ”אוקינה“ (ʻokina) אשר נחשב לאות באלפבית.
מקור המונח במילה היוונית ἀπόστροφος, שמשמעותה בקירוב ”הפניית גב“.
יש להבחין בין האפוסטרוף לבין הגרש העברי ( ) - שהוא קו אלכסוני ומוצב נמוך יותר ביחס לאות, ואשר משמש כסימן דיאקריטי לציון ההגייה החלופית של האותיות ג, ז ו־צ כ־ג׳, ז׳ ו־צ׳ וכסימן פיסוק לציון קיצורים או מספרים עבריים. כמו כן, יש להבדיל בין הגרש הרגיל לבין הגרש התנ״כי, שהוא טעם מקרא.
שימושים
לאפוסטרוף כסימן פיסוק שני שימושים עיקריים: ציון הישמטות אותיות וציון יחסת השייכות. באנגלית משמש האפוסטרוף במקרים נדירים בצורות ריבוי.
השמטות אותיות
דוגמאות:
יחסת השייכות
דוגמאות:
גרמנית
לציון יחסת השייכות בשמות המסתיימים באות s או x:
ריבוי באנגלית
באנגלית מקובל להשתמש באפוסטרוף לציון ריבוי של אותיות יחידות:
בריבוי של אותיות גדולות משתמשים באפוסטרוף רק בתחילת משפטלמניעת ריבוי משמעויות:
שינויי הגייה
בכתיב אנגלי הוספת אפוסטרוף תשנה הגייה של s ל z משמש גם עבור מילים/שמות שמסתיימים ב-s, -se, -z, -ze, -ce, -x,-xe. ליצירת צליל שונה.
הרכב מדלפוי
"הרכב מדלפוי" (ביוונית: ἡνίοχος) או "הֶנִיוֹכוֹס" ("אוחז המושכות"; בתעתיק לטיני: Hêniokhos) הוא פסל יווני עשוי ברונזה משנת 474 לפנה"ס. זוהי אחת הדוגמאות היפות והבולטות לפיסול יווני בברונזה מהתקופה הקלאסית. הפסל התגלה בשנת 1896 בעת חפירות ארכאולוגיות במקדש אפולו בעיר דלפי, והוא מוצג במוזיאון הארכאולוגי בה.
הפסל מציג דמות רכב, המפוסל בגובה קומת אדם ובידו הימנית הוא מחזיק שרידי מושכות. ידו השמאלית של הפסל חסרה. הדמות הייתה כנראה חלק ממערך פיסולי של מרכבה אשר הייתה רתומה לארבעה סוסים. ייתכן כי לצד דמות הרכב הופיע בפסל גם בעל המרכבה, אשר גופו נוטה מעט לכיוונו. בבסיס הפסל מופיעה ביוונית הכתובת: "[P]OLUZALOS MA nETHÊK[EN] ...]ON AES EUONUM APOLL[ON]", שפירושה: "פוליזלוס הקדיש אותי... עשו אותו משגשג, כבדו את אפולו". כתובת זו מציינת את פוליזלוס (Polyzalus), טיראן המושבה היוונית גלה (Gela) שבסיקיליה, כמזמין הפסל, לזכר ניצחון ספורטיבי של קבוצת רכבים במירוץ מרכבות במשחקים הפיתיים שנערכו בדלפי בשנת 474 לפנה"ס.
סגנון הפסל ממקם את הפסל בראשיתה של האמנות הקלאסית ביוון. תנוחת הפסל היא סטאטית ביחס לסיטואציה המתוארת. הפרופורציות של הפסל אינן מושלמות לפי האידיאל הקלאסי - ראשו קטן מעט וגופו מוארך. עם זאת, הפסל בעל דיוק אנטומי גבוה. בייחוד בולט הדבר בעיצוב שיערו של הרכב. הדמות לובשת בגד המחולק לחלקים ובעל קפלים רבים, המסודרים בקפידה ונופלים בצורה סימטרית. פניו של הפסל שלוות ומאופקות בהתאם לאידיאל הקלאסי, אך אין בהן אותה אטימות המופיעה בפיסול הארכאי. יתר על כן, עיניו של הפסל עוצבו בעזרת "חומר לבן ובתוכו נקבע האישון העשוי שני עיגולים של אוניכוס (שהם) חום. מילוי זה משווה לעיניים מבע חי, ער ומאופק כאחד".
רכבל חיפה
רַכֶּבֶל חיפה הוא רכבל תיירותי הפועל בחיפה ומקשר בין שכונת בת גלים, שלחוף הים, ושכונת סטלה מאריס, שבקצה הצפוני של הכרמל.
רקע
בספרו של בנימין זאב הרצל, "אלטנוילנד" (בתרגומו של נחום סוקולוב) מופיע התיאור: תיאור זה התממש ברכבל חיפה, ואפילו הדקלים נטועים בתחנת בת גלים.
מבנה
הרכבל בנוי משש קרוניות, הנעות שלוש לכל כיוון. הקמתו נעשתה למטרות תיירות בתקופת כהונתו של אריה גוראל כראש עיריית חיפה. בשל צורתן הכדורית של הקרוניות, זכה לעיתים הרכבל לכינוי "הביצים של גוראל" בפי חלק מתושבי האזור. המיזם, שהוקם ב-1986 על ידי "החברה הכלכלית לחיפה", הוא בשנות האלפיים עסק בבעלות פרטית של חברת "יטבתה" ("י. בעיר אחזקות 1995 בע"מ"), אשר הפעילה את רשת המסעדות "יטבתה בעיר".
בתצורתו הראשונית הרכבל היה אמור לנוע, כמעט ללא הפסק ובתוכו הנוסעים היו אמורים לשמוע הסברים על הנוף הנשקף ממנו. בשנות האלפיים, הקרוניות יוצאות לדרכן, מכל אחת מהתחנות, מדי רבע שעה. הן נוסעות כדבוקה אחת וגם מערכת השמע חדלה מלפעול.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הושבת הרכבל, והוא חזר לפעול כשנה וחצי לאחר מכן.
שילוב במערך התחבורה החיפאי
בדצמבר 2016, מעבר להיותו אטרקציה תיירותיות, החל הרכבל לשמש כאופצייה לכלי תחבורה לכל דבר, בעיקר עבור אלפי הסטודנטים ואנשי הסגל במכללה האקדמית גורדון. לאור מצוקת חנייה רבת שנים באזור המכללה, הושג הסדר, לפיו לבאי המכללה תתאפשר חנייה חופשית באזור תחנת בת גלים של הרכבל ונסיעה בו בחינם לצידו השני, המרוחק מספר דקות הליכה בודדות מהמכללה. שירות הרכבל ניתן בחינם רק עבור סטודנטים ועובדים של המכללה ואינו נכלל בהסדר עם שאר אמצעי התחבורה העירונית.
הר קארבון
הר קארבון או הר קארבונה (באנגלית: Mount Carbone) הוא הר בהרי פיליפס ברכסי פורד בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים מזרחית מהר פייג'.
גובהו של ההר 579 מטרים מעל פני הים; ההר הוא ההר ה-4,970 בגובהו באנטארקטיקה.
גילוי ההר
ההר התגלה משלחת המחקר של ריצ'רד בירד בין השנים 1928–1930.
ההר צולם מן האוויר בטיסות שנערכו על ידי משלחת המחקר של בירד ומופה על בסיס תצלומי אוויר אלה.
מקור השם
ההר נקרא על שמו של אל קארבון (Al Carbone), שהיה טבח חבר במשלחת בירד.
ברנרדו או'היגינס
ברנרדו או'היגינס ריקלמה (בספרדית: Bernardo O'Higgins Riquelme; 20 באוגוסט 1778 – 24 באוקטובר 1842) היה פוליטיקאי ואיש צבא צ'יליאני. הוא נחשב לאחד מאבותיה של צ'ילה העצמאית ולאחד מהאישים החשובים בעצמאות מדינות אמריקה הלטינית בכלל. או'היגינס היה ראש המדינה הצ'יליאנית הראשון, בין השנים 1817–1823, וב-1818 הכריז רשמית על עצמאותה. ב-1823 הודח, ואחרי הדחתו גלה לפרו למשך שארית חייו.
ראשית חייו
ברנרדו או'היגינס נולד בצ'ייאן (Chillán), צ'ילה, הממוקמת כ-400 ק"מ מדרום לסנטיאגו דה צ'ילה. הוא היה בנם הבלתי חוקי של איסבל ריקלמה, בתו של חבר מועצת העיר, ושל אמברוסיו או'היגינס, אירי בשירות האימפריה הספרדית שהיה בזמן הלידה קצין בדרג לא גבוה, קודם לימים לתפקידים בכירים, כמו האינטנדנט הראשון של האינטנדנסיה של קונספסיון, מושל צ'ילה והמשנה למלך של מלכות המשנה של פרו. אביו מעולם לא הכיר באופן רשמי בברנרדו כבנו, אשר נשא לפיכך, עד מותו של אביו בשנת 1801, את שם משפחתה של אמו, ואף לא פגש בו מעולם פנים אל פנים. עם זאת, אביו בכל זאת תמך בו כספית, והיה מעורב בחינוכו. ברנרדו גודל בשנותיו הראשונות על ידי משפחת אמו, אשר נישאה כשנתיים לאחר לידתו לדון פליקס רודריגס (Rodriguez), חבר של אביו. לאחר מכן, עבר לטלקה, כ-250 ק"מ מדרום לסנטיאגו דה צ'ילה, שם גודל על ידי משפחת סנדקו, הסוחר הפורטוגלי ז'ואן אלבנו פריירה מרקס (Albano). בגיל 15, או'היגינס נשלח ללימה על ידי אביו, ובהמשך, בגיל 17, נשלח ללונדון, כדי להשלים את השכלתו. בלונדון, שם למד היסטוריה ואומנויות, ברנרדו התוודע אל פרנסיסקו דה מירנדה, אשר בהשפעתו הצטרף אל הבונים החופשיים, וכן פיתח גאווה לאומית ומחויבות לעצמאות אמריקה הלטינית. בשנת 1798 ברנרדו או'היגינס עשה דרכו לספרד, והתמהמה זמן מה בטרם חזר לדרום אמריקה, עקב מלחמות המהפכה הצרפתית. כך, או'היגינס חזר לצ'ילה ב-1802. אביו, שהלך בינתיים לעולמו, הוריש לברנרדו, אשר כאמור אימץ אז את שם משפחתו, אסיינדה (hacienda, נחלה במושבות ספרד הקולוניאלית) באזור לוס אנחלס, אשר באותה תקופה, עידן מלחמת האראוקו, נחשב כאזור ספר, שם חי או'היגינס כאציל כפרי. בשנת 1806, או'היגינס נתמנה כחבר מטעם לאחה (Laja) שבסמוך ללוס אנחלס, בקבילדו המקומי.
הצטרפות או'היגינס
בשנת 1808 עברה ספרד לשליטת נפוליאון, אשר המליך עליה את אחיו. האליטה הצ'יליאנית, אשר נותרה נאמנה לפרננדו השביעי, מלך ספרד בטרם נפוליאון השתלט עליה, הקימה ממשלה (חונטה), בעלת אוטונומיה ככל הקשור לשלטונות באירופה, כל עוד מצב זה נמשך. ב-18 בספטמבר 1810 (כיום יום העצמאות הצ'יליאני), או'היגינס הצטרף לאותה התארגנות, בה הלך וגדל המחנה אשר דגל בעצמאות מלאה, דעה בה דגל או'היגינס, בהשוואה לזה הדוגל בנאמנות למלך הספרדי. לאחר שהצטרף, לחץ להקמת קונגרס לאומי צ'יליאני, ועם כינונו של זה, נבחר אליו כנציג מטעם מחוז לאחה. המחנה אשר דגל בעצמאות מלאה היה מפולג אף הוא, הן על רקע גאוגרפי, בעיקר סנטיאגו דה צ'ילה לעומת קונספסיון, הן על רקע נאמנויות אישיות ומשפחתיות, והן בין הדוגלים במיקוד המאמץ בעצמאות צ'ילה לבדה, לעומת עצמאות לאמריקה הלטינית כולה. עם האחרונים נמנה או'היגינס, אולם הדוגלים במאבק למען עצמאות צ'ילה הם הם אשר ריכזו בידם את מירב הכוח. בשלב זה, או'היגינס אייש עמדת פיקוד נמוכה יחסית בקרב המורדים, ואף ממנה פרש חזרה לאחוזתו, ב-1812, בשל בריאותו הלקויה.
לחימה כנגד המלוכנים
ב-1813, הספרדים, אשר השתחררו בינתיים מעולו של נפוליאון, שיגרו לצ'ילה חיל משלוח על מנת לחזור וליטול לידיהם את השלטון במקום. או'היגינס, לשמע הידיעות, גייס כוח מקומי ועל פי הוראות פיקוד צבא המורדים, נשלח אל לינארס (Linares, יישוב אשר נוסד על ידי אמברוסיו אביו), כ-300 ק"מ מדרום לסנטיאגו, על מנת לנתק שם את הצבא הספרדי. בקרב אשר התחולל במקום, נחל הכוח בפיקודו של או'היגינס ניצחון, ובעקבות הצלחה זו, או'היגינס קודם לדרגת קולונל. באוגוסט 1813, או'היגינס והכוח אשר תחת פיקודו נטלו חלק במצור הבלתי מוצלח על צ'ייאן. ב-17 באוקטובר, הותקף כוח של צבא המורדים באל רובלה (El Roble), כ-40 ק"מ דרומה מערבה לצ'ייאן. מפקד הצבא, חוסה מיגל קאררה (Carrera), נס מן המקום. או'היגינס, לעומת זאת, קיבץ כ-200 לוחמים, ואלה עמדו בפרץ, ואף גרמו לנסיגת המלוכנים. בהמשך, על אף שנפצע ברגלו, פיקד על רדיפה אחר הנסוגים. בעקבות קרב זה, החליף או'היגינס את קאררה בפיקוד על הצבא. בחודשים הבאים, שני הצדדים היריבים הותשו, ולפיכך, ב-3 במאי 1814, חתמו על הסכם ולפיו המורדים בצ'ילה הכירו פורמלית בכפיפותם לכתר הספרדי, ומאידך, הספרדים הכירו בממשלה הזמנית של צ'ילה, אך לא בדגל הצ'יליאני אשר זו קבעה, והבטיחו להסיג את כוחותיהם. בפועל, שני הצדדים לא מילאו חלקים רבים בהסכם, אשר אף לא כלל חילופי שבויים, אחד מהם קאררה, והוא שימש עבורם אך כאמתלה להפוגה. קאררה, אשר התנגד הן להסכם הן לאו'היגנס, נמלט מן השבי, וב-23 ביולי ערך הפיכה אשר העלתה אותו לשלטון. ב-26 בחודש הבא התנגשו כוחותיו של קאררה, בפיקוד אחיו לואיס, והכו את כוחותיו של או'היגינס, אם כי אלה האחרונים שימרו את כושר לחימתם. זמן קצר לאחר סיום אותו קרב, הגיעו ידיעות אודות כוח מלוכני העושה דרכו לעבר קונספסיון, דבר שהניע הן את או'היגינס הן את קאררה, להניח לעת עתה ליריבותם, ולאחד כוחות כנגד האויב המשותף. בקרב רנקגואה, ב-1 וב-2 באוקטובר, הובסו המורדים, ואו'היגינס, וכן חלק קטן מן החיילים שבפיקודו, נחלצו בעור שיניהם. הספרדים (פורמלית: כוחות מלכות המשנה של פרו), אשר המשיכו וכבשו את סנטיאגו, חזרו והשתלטו על צ'ילה.
או'היגינס גולה מצ'ילה
עם הכיבוש מחדש של "המולדת הישנה" (Patria Vieja), כפי שכונתה צ'ילה בין שלבי עצמאותה הראשונים ב-1810, לקרב רנגקואה, בידי כוחות מלכות המשנה של פרו, או'היגינס חצה את הרי האנדים מזרחה, עם שארית הכוח שבפיקודו. אלה מצאו מקלט, יחד עם גולים רבים, בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (ארגנטינה של ימינו, בקירוב), שם הצטרף לצבא האנדים, שירת תחת פיקודו של חוסה דה סן מרטין, ונתמנה לאחד מן המפקדים הבכירים בצבא זה. או'היגינס שהה מחוץ לצ'ילה במשך כשנתיים וחצי, ובתחילת 1817, חצה מחדש את הגבול לכיוון צ'ילה, עם צבא האנדים. המסע לחציית הרי האנדים החל ב-19 בינואר, ונמשך כשלושה שבועות, כאשר או'היגינס משמש כמפקד אחד מכוחות המשנה.
מנהיגה של צ'ילה
ב-12 בפברואר, צבא האנדים, בו או'היגינס כאמור פיקד על אחד מכוחות המשנה, ניצח בקרב צ'קבוקו (Chacabuco), אשר נערך לא הרחק מסנטיאגו, את המלוכנים. ב-16 בפברואר, ימים אחדים לאחר אותו קרב, התמנה או'היגינס לראש המדינה הצעירה (אם כי טרם הוכרזה רשמית ככזאת), בתור "דירקטור" (Director Supremo), התואר עבור המנהיג אשר היה מקובל בפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה. סן מרטין, אשר לו הוצע התפקיד לראשונה, העדיף במקום זאת להמשיך ולשחרר חלקים נוספים מדרום אמריקה משלטון הספרדים. המלוכנים, מצדם, התבססו לזמן מה בשטח בדרומה של צ'ילה, אולם עיקרה של צ'ילה הפך, כתוצאה של אותו ניצחון, למדינה עצמאית, וזו אף הכריזה רשמית על עצמאותה ב-12 בפברואר 1818. עם זאת, עדיין נדרש זמן ונערכו כמה קרבות על מנת לעקור את האחיזה המלוכנית בצ'ילה. ב-16 במרץ 1818, בקרב קאנצ'ה ראיאדה (Cancha Rayada), ליד טאלקה, הביסו המלוכנים את הצבא שבפיקודו של סן מרטין. בקרב זה או'היגינס, אשר פיקד על אחד מכוחות המשנה, נפצע, וסוסו נהרג. עם זאת, הכוחות הצ'יליאנים התאוששו במהירות, לא מעט עקב פעילות נמרצת של או'היגינס, קיבלו תגבורות ניכרות, התאמנו, ובסופו של דבר, ב-5 באפריל, בקרב מאיפו, אשר נערך ליד סנטיאגו, נוצחו המלוכנים באופן סופי, פרט למאחזים מספר (ר' להלן). קאררה, אשר בראש כוח צבאי של תומכיו ניסה לערער על שלטונו של או'היגינס, נתפס במנדוסה שבארגנטינה סמוך לגבול צ'ילה. לקאררה נערך משפט ראווה, והוא הוצא להורג ב-1821. אף על פי שהתהליך המשפטי לא נערך על ידי שלטונות צ'ילה, יוחסה לפסק הדין השראתו של או'היגינס.
עם זאת, שלטונו של או'היגינס עורר ביקורת הולכת וגוברת. כך למשל, כוונתו להנהיג יתר דמוקרטיזציה בחיים הפוליטיים של צ'ילה, אשר אחד הצעדים שערך או'היגינס לקראתה היה ביטול של תוארי האצולה, נתקלה בביקורת עזה של בעלי האחוזות הגדולות. גורם מקומי אחר אשר התנגד לאו'היגינס הייתה הכנסייה הקתולית. כן איבד או'היגינס את תמיכת אנשי העסקים, כל זאת בעוד ממשלת צ'ילה פושטת את הרגל, דבר שאילץ את או'היגינס לבקש הלוואה בארצות הברית. לכך נוספו צעדים נוספים אשר או'היגינס נקט, כמו חוקה שנויה במחלוקת אשר הנהיג ב-1822, והגברת כוח הממשל המרכזי, אשר נתקלה בהתנגדות בפרובינציות. גם הוצאתו להורג של קאררה, האמורה לעיל, עוררה או הגבירה ביקורת כלפי שלטונו.
או'היגינס בגלות בפרו
ב-28 בינואר 1823 או'היגינס הודח בהפיכה אשר בוצעה על ידי גורמים שמרניים בפוליטיקה הצ'יליאנית. החונטה השלטת החדשה הצהירה כי אין לה דבר נגד או'היגינס עצמו, והוא מונה למושל קונספסיון, משרה בה החזיק זמן קצר. ביולי הוא יצא לגלות אשר כפי שהעלה מהלך המאורעות, הייתה לבלי שוב, באוניית מלחמה בריטית אשר יעד הפלגתה היה אירלנד. בעת שעברה בפרו, סימון בוליבר שכנע את או'היגינס להפסיק את נסיעתו ולסייע לו במאבק לעצמאותה, אשר טרם הסתיים באותו שלב. עם זאת, בעת שהותו בפרו, או'היגינס לא השתתף בפועל בלחימה. ב-1842, הותר לאו'היגינס לחזור לצ'ילה, ואף הוחזרה לו דרגתו הצבאית. אולם, אף כי או'היגינס החל בהכנות לחזור, מצב בריאותו מנע זאת ממנו. עקב בעיות בליבו, או'היגינס נפטר בלימה בשנת 1842, כעשרים שנה לאחר שעזב את צ'ילה.
לקריאה נוספת
(באנגלית אם לא צוין אחרת)
The Visitor
The Visitor (בעברית: המבקר) הוא הפרק השלישי מהעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", הפרק ה-75 מתוך 176 פרקי הסדרה.
עלילה
כ-80 שנה קודם לכן, כאשר ג'ייק היה 18, הוא נסע עם אביו קפטן בנג'מין סיסקו על ספינת החלל דיפאיינט להתבונן ב"היפוך" של חור התולעת של באג'ור, אירוע שמתרחש אחת ל-50 שנה. ההיפוך גורם לתקלה במנוע הוורפ של הדיפאיינט, אשר סיסקו ובנו מתקנים. עם זאת, בעוד מברכים זה את זה על הצלחתה, מתח חשמלי נפרק מהמנוע בצורת פליטה של אנרגיה, הפוגעת בסיסקו וגורמת לו להיעלם. ג'ייק, ויתר צוות חלל עמוק 9 סבורים כי סיסקו מת, עורכים לו טקס זיכרון ומתאבלים על מותו. אולם כעבור מספר חודשים, בהיותו שוכב במיטתו באמצע הלילה, ג'ייק מבחין באביו, לרגע קט, מופיע בחדר השינה שלו. כשנה לאחר האירוע, קפטן סיסקו מופיע בפתאומיות שוב, אולם הפעם למשך פרק זמן רב יותר מאשר בפעם הקודמת. הצוות חוקר את המקרה, ומגיע למסקנה כי חתימת הזמן של סיסקו היא מחוץ לפאזה, וכי אין באפשרותם לתקן זאת במשך פרק זמן קצר כל כך. בטרם סיסקו נעלם שוב, הוא מפציר בבנו להמשיך ולחיות חיים מלאים, ולא לדאוג לאביו.
ג'ייק מכבד את בקשתו של אביו, חוזר לכדור הארץ להיות סופר, ואף מתמסד בנישואים. יחד עם זאת, כאשר אביו מופיע שוב, כעבור שנים, בביתו של ג'ייק, הוא מחליט לנסות ולהציל את אביו, ומוותר על הקריירה שלו ועל מערכת היחסים שלו עם אשתו (אשר עוזבת אותו), על מנת ללמוד את הסיבה להיעלמותו של אביו. כ-50 שנה לאחר האירוע, בעזרתם של ג'דזיה דקס, ג'וליאן באשיר וקפטן בצי הכוכבים נוג, ג'ייק מנסה לשחזר את האירועים שקרו עם הדיפאיינט ו"היפוך" חור התולעת. בעוד סיסקו מופיע בהצלחה, כפי המצופה, לפתע גם הוא וגם ג'ייק נעלמים, בעודם אוחזים זה את זה, לנגד עיניהם של דקס ובאשיר. ג'ייק מוצא את עצמו עם אביו בתוך ריק לבן. סיסקו שמח לראות את בנו, אולם מפציר בו לוותר על ניסיונות ההצלה שלו, ולהמשיך לחיות את חייו. ג'ייק חוזר למציאות הנורמלית ללא אביו, ונשבע להמשיך ולחפש אחר דרך להציל אותו.
בלילה שבו מבקרת מלאני את ג'ייק, הוא יודע כי אביו יופיע שוב, והוא מזריק לעצמו רעל קטלני, מתוך אמונה כי הוא משמש כחבל אלסטי, אשר מחזיק את אביו מחוץ לפאזה; כאשר ימות בזמן שאביו מופיע - מצב בו ה"קשר" ביניהם הוא במצבו החזק ביותר - ה"חבל" ייקרע וסיסקו יחזור אל הדיפאיינט, רגע לפני אירוע ליבת מנוע הוורפ. לאחר שמלאני עוזבת, ג'ייק ממתין לאביו. סיסקו מופיע כצפוי, וג'ייק מסביר לו הכל, ואומר לו כי מותו ייתן לשניהם "הזדמנות שנייה", ומזכיר לו להתחמק מפליטת האנרגיה. ג'ייק מת בזרועותיו של סיסקו, ומיד לאחר מכן סיסקו מוצא את עצמו על הדיפאיינט, נזכר בעצתו של ג'ייק בנו, ודוחף את עצמו ואת ג'ייק מהדרך של זרם האנרגיה, שלא פוגע בהם, ובכך - מוחק את כל ציר הזמן העתידי שתואר במהלך הפרק.
הפרק מסתיים כאשר סיסקו, על רצפת הדיפאיינט מחבק את ג'ייק, ששואל אותו "האם אתה בסדר?". סיסקו, בקול שבור, אומר פעמיים: "I am now" - משפט בעל משמעות כפולה, שניתן לתרגמו לעברית הן ל"עכשיו כן" והן ל"אני עכשיו" (כלומר: אני נמצא בהווה).
משמעות עלילתית
למרות שרוב האירועים המתוארים בפרק נמחקים כאשר ציר הזמן מתאפס, יש בו מספר רמזים למה שעתיד לבוא (ואכן קורה): ג'ייק אכן מתחיל לכתוב והופך להיות סופר; היחסים בין הפדרציה לבין הקלינגונים ממשיכים להתדרדר.
מועמדויות
בשנת 1996 היה מועמד לזכייה בפרס הוגו, בקטגוריית "העיבוד הדרמטי הטוב ביותר".
גן החיות של דואה
גן החיות הוא ביתם של כ-1,000 בעלי חיים המייצגים 100 מינים, והוא חבר באיגוד האירופאי של גני החיות והאקווריומים (EAZA) והאיגוד העולמי של גני חיות ואקווריומים (WAZA).
צ'ורנה
צ'ורנה (בהונגרית: Csorna, ביידיש: טשארנא) היא עיירה קטנה במחוז גיור-מושון-שופרון, הונגריה, בת כ-10,000 תושבים, השוכנת ליד הגבול עם אוסטריה. בצ'ורנה נולד גם נשיא הונגריה מאז 2012 יאנוש אדר.
יהודים החלו להתיישב בצורנה במחצית השנייה של המאה ה-18. בראשית התיישבותם היו כ-27 תושבים יהודים בעיירה, אך במהלך השנים נוספו לה כמה מאות יהודים נוספים ובשנת 1930 גרו בה 795 אנשים. מאות מהתושבים היהודים שגרו בצורנה נרצחו בשואה ולא ידוע על יהודים המתגוררים בה כיום.
היסטוריה
עדויות לאכלוס אזור צ'ורנה קיימות עוד מהתקופה הפרהיסטורית, זאת על סמך ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בעיר. לדעת החוקרים נזנחה ההתיישבות באזור מספר פעמים במהלך השנים, אך מאז המאה העשירית הוא מאוכלס ברציפות.
לאחר חציית השבטים ההונגריים את הדנובה ותחילת כיבוש מחוז פאנוניה לשעבר צ'ורנה וסביבותיה נשלטו בידי המפקד "סור" ומשפחתו מבית ארפאד. בכתב יד אנונימי מאותה תקופה נכתב: "ראשו של ארפאד ואציליו פגעו במחנה למרגלות הר סנט מרטין, וכשהם טיפסו על ההר הם שמחו מאוד לראות את היופי של אדמתה של פאנוניה".
במוזיאון הלאומי של הונגריה ניתן לראות ממצאים מאזור זה מהתקופות השונות דוגמת פסלים, תכשיטי זהב ועוד.
לפני השואה
יהודים התיישבו בצ'ורנה במחצית השנייה של המאה ה-18 ומספרם היה כ-27 אנשים. הקהילה התארגנה ב-1853 ובית הכנסת הוקם ב-1854. ב־1883 הוקם בעיירה בית ספר "תלמוד תורה" וב-1885 נוסדה חברת קדישא.
מקום לפני השואה: עיירה במחוז שופרון (Sopron), הונגריה).
כאשר הגיעו היהודים לעיירה, מספרם עמד על כ-27 אנשים. כ-100 שנים אחר כך גדל מספרם של היהודים עד לכדי 512 נפשות ושנים מעטות לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מספרם עמד על כ-795 אנשים. כשנה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, מספר היהודים בצ'ורנה היה כ-120 נפשות והמספר הלך וקטן והגיע עד ל-70 נפשות ב־1955.
רוב יהודי צ'ורנה היו סוחרים, והיו ביניהם בעלי מלאכה, בעלי מקצועות חופשיים וכמה יהודים היו בעלי בתי חרושת.
לאחר שנסללו מסילות ברזל בצ'ורנה היא הפכה לצומת חשוב של התנועה המסחרית. רוב יהודי צ'ורנה עסקו במסחר.
כן היו בה כמה תעשיינים גדולים יותר וברשותם טחנת קמח בית חרושת ללבנים, בית חרושת למשקאות חריפים ומפעל לטחינת קפה.
השפות המדוברות היו הונגרית וגרמנית.
לפניי השואה לא הורגשה אנטישמיות אך מתחילתה ואחריה האנטישמיות הלכה וגברה.
בחסות בעל האחוזה אסטארהאזי התיישבו היהודים הראשונים בצ'ורנה.
בשנת 1941 נמנו בצ'ורנה 718 תושבים יהודים ושיעורם באוכלוסיית העיר היה כשמונה אחוזים. רוב היהודים עסקו במסחר ומלאכה, תעשיינים ובעלי מפעלים. הקהילה היהודית הייתה בעיקרה אורתודוקסית ולה היו בית ספר יסודי יהודי ותלמוד תורה.
בתקופת השואה
הכיבוש הגרמני נערך בינואר 1941.
ב-1941- גויסו הגברים לעבודת כפייה במסגרת צבא הונגריה. באפריל 1945 הובלו לבית החולים העירוני בצ'ורנה עובדי כפייה יהודיים ממחנה המוות באלף. מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה ב-1938 את "החוקים היהודיים".
במרץ 1944 כבש הצבא הגרמני את הונגריה כולל את צ'ורנה. ובאפריל 1944 נספרו יהודי העיר ועמדו על 746 איש.
ב-18 ביוני 1944, על-פי צו של אנטל רופרכט הממונה על מחוז שופרון, הועברו יושבי הגטו למרכז השילוח בשופרון ומשם גורשו לאושוויץ ביולי 1944.
במאי 1944 הוקם גטו בצ'ורנה, רוכזו בו גם יהודי הסביבה שהובאו ברגל ובעגלות ממרחקים גדולים. גטו צ'ורנה חוסל ב-18 ביוני 1944, על-פי צו של אנטל רופרכט (Antal Rupprecht), הממונה על מחוז שופרון.
כ-675 מיהודי צורנה נרצחו.
לאחר המלחמה חזרו כמה עשרות יהודים וחידשו את חיי הקהילה. ב-1955 חיו במקום 70 יהודים. ב, לא ידוע על יהודים המתגוררים בעיר.
היהודים בעיירה לא ידעו על קיומם של הגטאות בפולין.
לאחר השואה
לאחר המלחמה חזרו כמה עשרות יהודים וחידשו את חיי הקהילה. ב-1955 חיו במקום 70 יהודים.
כיום לא ידוע על יהודים המתגוררים בעיר.
פייר פובי דה שאבאן
פייר פובי דה שאבאן (בצרפתית: Pierre Puvis de Chavannes; 14 בדצמבר 1824 – 24 באוקטובר 1898) היה צייר צרפתי, אשר את יצירותיו משייכים לזרם הסימבוליסטי, ממייסדי ונשיאה של האגודה הלאומית לאמנויות יפות בצרפת, ואמן משפיע בתקופתו.
ביוגרפיה
נולד כפייר-ססיל פובי דה שאבאן באמיין שבצפון צרפת. אביו היה מהנדס מכרות, וצאצא למשפחת אצולה מבורגון . פייר למד באמיין ואחר כך בתיכון יוקרתי בפריז ובבית הספר להנדסה האקול פוליטקניק. הוא תכנן ללמוד כמו אביו הנדסה, אולם מחלה קשה שיבשה את לימודיו. הוא נסע לאיטליה, שם נחשף לרעיונות חדשים וכשחזר לפריז בשנת 1844 החליט כי בכוונתו להיות צייר. הוא למד אצל אז'ן דלקרואה, תומאס קוטור ואצל הנרי שפר (Henry Scheffer).
במותו נחשב לאחד מהציירים הגדולים ביותר של זמנו.
החל משנת 1928 מוענק לזכרו פרס לאמן (Prix Puvis de Chavannes).
יצירתו
דה שוואן נחשב לצייר סימבוליסט ולא נהה אחר הזרמים האימפרסיוניסטים והריאליסטים שהחלו להיות מקובלים בתקופתו. עם זאת פעל כצייר עצמאי ולא היה משויך בזמנו לזרם או קבוצת אמנים מסוימת.
הוא הכין מספר ציורי קיר, אשר מוצגים כיום בעיריית פריז, בסורבון, ובפנתאון של פריז, וכן בספריה הציבורית בבוסטון.
יצירתו מוערכת על ידי הציירים מתנועת הנאבי, במיוחד מוריס דניס, וכן זכה להערכה ממשוררים סימבוליסטים כמו סטפאן מלארמה ואלפרד ז'ארי. בנוסף, יצירתו המוקדמת של פבלו פיקאסו הושפע מעבודותיו של דה שאבאן.
התפתחות החליל המודרני
הצורך
לקראת סוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 ירדה קרנם של כלי הנשיפה, ושל החליל בפרט, וזאת משום שהם לא עמדו בדרישות לווירטואוזיות, ניקיון, אקספרסיביות, עוצמה וכדומה. הפרמטר האחרון, העוצמה, הוא אחד הבעייתיים ביותר בחליל, משום שצלילו של החליל אינו חזק במיוחד, וגוון הצליל אינו חודר. לאט לאט גדלה התזמורת הסימפונית, והצורך בהבעה דרך הצליל התגבר בראשית התקופה הרומנטית.
החליל הרומנטי שהיה בשימוש עד ראשית המאה ה-19, היה מורכב למדי לנגינה. פרט לעובדה שצלילו של החליל באופן טבעי אינו חודר כמו זה של האבוב או החצוצרה, לחליל באותה תקופה היה גם צליל קטן וחלש יותר. החליל לא יכול היה להכיל את האקספרסיביות שנדרשה מנגנים סולנים. יכולת הויברטו בו הייתה מוגבלת, וכמו כן הגוונים שיצר בצלילו היו מועטים, וחסרי יכולת להעביר תחושת פאתוס והבעה. כמו כן מערכת האיצבוע הייתה מיושנת ולא מוצלחת, והדיוק בגובה הצליל של החליל היה רעוע, דבר שהרחיק ממנו מלחינים רבים (ביניהם מוצארט), שסלידתו בעצם הייתה מכך שרוב נגני החליל התקשו לנגן בדיוק מושלם.
חלילנים רבים, כמו גם יצרני חליל, הכירו את הבעיה הזו וניסו לפתור אותה. נעשו ניסיונות שונים (ולעיתים גם משונים) על מנת ליצור מנגנון אצבוע טוב יותר, יצירת צליל עשיר יותר וכדומה. לעיתים היה ניתן להיתקל בפטנטים שאיפשרו ארבע אפשרויות אצבוע לצליל פה, פטנטים שגרמו לצליל להיות חזק עד כדי גסות ודברים דומים מעין אלו.