cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכיבוש הישראלי
סיני
בסיסי הצבא המצרי, כגון בסיס רפידים ובסיס אל עריש, הפכו לבסיסים של צה"ל. בנוסף הקים צה"ל בסיסים חדשים, בהם שדות התעופה עציון, איתם ושדה אופיר. בהר אום חשיבּה שבצפון־מערב סיני הוקם בסיס אום חשיבה, שמוצב פיקוד ומתקן מעקב והתרעה אלקטרוני. לאורך תעלת סואץ הוקמו מעוזים ותעוזים, שנודעו בשם "קו בר־לב". עד 7 באוגוסט 1970 התקיימה משני צידיה של תעלת סואץ מלחמת ההתשה בין ישראל למצרים, שבמהלכה נהרגו 367 ישראלים. מצרים ספגה אלפי הרוגים, ערי התעלה ובתי הזיקוק בעיר סואץ הוחרבו, ומאות אלפי פליטים זרמו לקהיר.
ישראל ניצלה את משאבי הטבע של סיני, ובפרט את שדות הנפט שבמערב סיני, שלניצולם הוקמה החברה הממשלתית "נתיבי נפט". חופי סיני שלאורך מפרץ אילת הפכו לאזור נופש פופולרי בקרב ישראלים.
בשנת 1971 הציע שליח האו"ם, גונאר יארינג, למצרים ולישראל הסכם שלום בתמורה להחזרה של סיני למצרים. מצרים נענתה ליוזמה אך ישראל סרבה לה.
מטוס נוסעים לובי שחדר לסיני ב־21 בפברואר 1973 עקב טעות ניווט, הופל על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי. 108 מנוסעי המטוס נהרגו.
בשנת 1973 ניסתה מצרים להחזיר את שליטתה בסיני במלחמת יום הכיפורים. כוחות מצריים תקפו את צה"ל והצליחו להשתלט על הגדה המזרחית של תעלת סואץ. ישראל בתגובה כיתרה חלק מהכוחות הללו וכבשה חלקים מהגדה המערבית של התעלה. כחלק מהסכמי הפרדת הכוחות, ישראל הסיגה את כוחותיה אל מעבר לקו התעלה ואפשרה את פתיחתה המחודשת של תעלת סואץ.
בשנת 1975 נחתם בין ישראל למצרים הסכם הביניים, אשר אשרר את מחויבות שתי המדינות להמשך הפסקת האש ולפתרון הסכסוך בדרכי שלום. כמו כן, נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם. רצועה זו כללה את מעברי המיתלה והגידי במערב סיני. המצרים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כעשרה קילומטרים מזרחה. השטח ממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם. כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט הישראלים בסיני, כולל אבו רודס (והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם) ובליים. רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ.
במהלך שנות השליטה הישראלית בסיני לא היו עימותים משמעותיים בין צה"ל לאוכלוסייה המקומית.
המאבק על סיני הגיע לסיומו עם חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979. במסגרתו הסכימה ישראל להעביר את השליטה בכל סיני לידי המצרים. ישראל נסוגה מסיני במספר שלבים, שהסתיימו בשנת 1982. נסיגתה של ישראל לוותה בהריסתם של בסיסי צה"ל ושל היישובים הישראלים, בהם העיר ימית.
רצועת עזה
ממלחמת העצמאות ועד למלחמת ששת הימים הייתה רצועת עזה נתונה לשלטון מצרי (למעט תקופה קצרה של שלטון ישראלי בעקבות מלחמת סיני). במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את הרצועה, והקימה בה התנחלויות, בעיקר בגוש קטיף, ששכן בין ח'אן יונס ורפיח לבין הים וכלל 21 יישובים. בין היישובים חודש גם כפר דרום שהיה ברצועה עוד לפני מלחמת העצמאות וישראל יצאה ממנו בהסכמי שביתת הנשק בתום המלחמה וכן כפר בדואי של משתפי פעולה שנקרא "דהנייה".
בהסכמי אוסלו הועברה השליטה ביישובים הפלסטינים שברצועת עזה לידי הרשות הפלסטינית, אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל. גם לאחר ההסכמים נותרה בידי ישראל השליטה על היישובים הישראליים ברצועה, הדרכים המובילות אליהם משטח ישראל, ציר פילדלפי (רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים) ומעבר הגבול עם מצרים ברפיח.
שליטת ישראל ברצועת עזה לוותה בעימות מתמיד בין צה"ל והמתנחלים לבין האוכלוסייה המקומית, שכלל מעשי טרור רבים של האוכלוסייה המקומית נגד צה"ל והמתנחלים, ופעילות נרחבת של צה"ל והשב"כ לבלימת מעשי טרור אלה. בין השאר הוקמה למטרה זו יחידת רימון. תקופות בולטות של התקוממות זו היו האינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה.
בספטמבר 2005, במסגרת תוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל, נסוגו כוחות צה"ל מכל שטחי הרצועה (מלבד חדירות זמניות לשטח ופיקוח ושליטה אווירית מתמדת), פונו ממנה כל אזרחי ישראל, נהרסו ההתנחלויות ובסיסי צה"ל, בוטל הממשל הצבאי שהוחל בה, ונסגר הגבול בינה לבין מדינת ישראל.
מ־12 בספטמבר 2005 ועד יוני 2007 נמצאו השטח ותושביו בשליטה בלעדית של הרשות הפלסטינית, מלבד פעולות צבאיות של ישראל למניעת טרור, אך בלא התערבות של מדינות זרות, אף על פי שהרשות הפלסטינית אינה מוכרת כמדינה עצמאית.
מיוני 2007, בעקבות השתלטות של ארגון החמאס על רצועת עזה במהלך עימות חמאס-פת"ח ברצועת עזה, והתנערותו מההסכמים שעליהם חתמה הרשות הפלסטינית עם ישראל ועם מצרים, הטילה ישראל סגר על רצועת עזה. לפני הטלת הסגר שימרה ישראל שליטה על המרחב הימי והאווירי של הרצועה, ואולם מדיניות הסגר הקשיחה את תנאי המעבר של אנשים ובעיקר של סחורות לתוכה וממנה. לאורך תקופת הסגר, וכן לפניה, אפשרה ישראל אספקת חשמל לעזה והכנסת מזון ותרופות.
דרום לבנון
ב־6 ביוני 1982 פלשה ישראל ללבנון לשם פגיעה באש"ף שהתבסס שם. תחילה נקראה הפעולה "מבצע שלום הגליל", והמשכה נקרא "מלחמת לבנון הראשונה", שהסתיימה כעבור 3 שנים, ביוני 1985, בנסיגת ישראל תוך הותרת רצועת ביטחון לאורך הגבול בשליטה דה־יורה של צבא דרום לבנון (צד"ל) ובסיוע של צה"ל בתיאום יחידת הקישור ללבנון. מידת העצמאות בקבלת ההחלטות של צד"ל, לאחר הנסיגה, שנויה במחלוקת והעמדות לגביה נעות בין ארגון אותנטי של התושבים ומייצגיהם לממשלת בובות. כוחות צד"ל, הנוצריים ברובם, מנו מספר אלפי לוחמים ובאופן שוטף כל עוד שלא התרחשה לחימה נרחבת מילאו את רוב משימות ביטחון הפנים וביטחון שוטף של הרצועה. בשנים הראשונות לקיומה, רצועת הביטחון הייתה שקטה יחסית מבחינה ביטחונית, אך עם סיום מלחמת האזרחים בלבנון וניצחון חזבאללה על אמל הפנה חזבאללה, בסיוע משאבים איראניים והנחיה של משמרות המהפכה במעין מלחמת פרוקסי, את כוחותיו למלחמה בצה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון. לחימה זו הגבירה את מעורבות צה"ל שתגבר את צד"ל, והפילה חללים רבים. הלחימה עירבה גם לוחמה זעירה שוטפת בדמות תקריות אש קטנות וגם התפתחה לשתי אפיזודות של לחימה בקנה מידה נרחב יותר: מבצע דין וחשבון ב־1993 ומבצע ענבי זעם ב־1996. לאור התגברות האבדות הישראליות, קמו מספר תנועות מחאה ישראליות ובכללן הארגון "ארבע אמהות" אשר קראו ליציאה מהרצועה. בהמשך ללחץ הציבורי, בתחילת שנת 2000 הודיעה ממשלת ישראל בראשות אהוד ברק על כוונתה לסגת מהשטח. במרץ 2000, לאחר שהניסיון להגיע לנסיגה בהסדר נכשל, הממשלה החליטה שהיא נסוגה עד יולי. החלטה זו יצרה תהליך של התפוררות בקרב כוחות צד"ל שחששו לשלומם וביטחונם ללא תמיכת ישראל, ומנגד ארגון חזבאללה תקף ביתר שאת לאורך כל החזית. בבוקר 23 במאי 2000, כחודש לפני הנסיגה המתוכננת ולנוכח התפוררות צד"ל, ניתנה הוראה לכלל חיילי צה"ל לסגת מהרצועה עוד באותו היום. נסיגה זו גרמה לקריסתו הסופית של צד"ל שאנשיו נתקפו בהלה לנוכח נטישת ישראל ואשר חלק גדול מהם נס עם משפחותיהם לתוך ישראל באותו היום.
בניגוד לאזורים אחרים שהיו נתונים תחת ממשל צבאי ישראלי, השליטה האזרחית בדרום לבנון הייתה נתונה בידי צד"ל. אזרחים ישראליים לא נכנסו באופן חופשי לדרום לבנון, ואזרחי דרום לבנון לא נעו בחופשיות לתוך ישראל. גדר גבול נותר בין שתי חטיבות השטח, אם כי הוא לא פוטרל באותה אדיקות כגבול בינלאומי. יישובים ומפעלים אזרחיים ישראליים לא הוקמו בתוך דרום לבנון. אמנם הייתה מעורבות ישראלית במימון והכוונה של צד"ל, וכוחות ביטחוניים כשב"כ ויחידה 504 פעלו בשטח, אך נותרה הפרדה ברורה בין האוכלוסייה והכלכלה הדרום לבנונית לבין ישראל.
הנסיגה מדרום לבנון לא הובילה לרגיעה מול חזבאללה, אף על פי שלכאורה דרישת חזבאללה הייתה נסיגה ישראלית לקו הגבול הבינלאומי, ותקריות אש המשיכו מולו. שש שנים לאחר הנסיגה, צה"ל פלש שוב ללבנון במלחמת לבנון השנייה, לאחר תקרית אש בו הותקף סיור ישראלי על הגבול.
מזרח ירושלים
מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם ל. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי (6.4 קמ"ר), ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו (64 קמ"ר). תושביה הערבים של מזרח העיר קיבלו מעמד של תושבי קבע; שכונת המוגרבים, הסמוכה לכותל המערבי, נהרסה כדי לפנות מקום לרחבת הכותל.
רמת הגולן
במהלך מלחמת ששת הימים הפגיזו הסורים את יישובי עמק החולה וראש פינה, וטנקים סוריים אף ניסו להתקדם לעבר קיבוץ דן. למרות זאת, לא הייתה כוונה לממשלת ישראל לכבוש את רמת הגולן. רק בימיה האחרונים של המלחמה, לאחר שהתרכזו מספיק כוחות בגִזרה, ובעקבות לחץ של משלחת יישובי הצפון, הוחלט לכבוש את רמת הגולן ולשים קץ לאיום ההפגזות על יישובי עמק החולה.
בשטח שכבשה ישראל בגולן בשנת 1967 התגוררו קודם לכן 128,000 איש. השטח היה מיושב בדלילות יחסית בדרומו ובמרכזו בצ'רקסים, בדואים וטורקמנים, ובצפיפות רבה יותר בצפונו ביישובים הדרוזיים, הקיימים עד היום. האוכלוסייה התרכזה בעיר המחוז קוניטרה, ב־140 כפרים ועיירות, ובעוד כ־60 יישובים קטנים יותר, שנקראו "מזרעות" (חוות). בעקבות כיבוש רמת הגולן כ־115,000 עד 122,000 מהאזרחים הסוריים עזבו את הרמה ועברו לשטח סוריה; מרבית הכפרים הסוריים נהרסו לאחר מכן. לפי הערכות ישראליות נע המספר בין 50 ל־70 אלף פליטים.
צה"ל הקים מערך הגנה לאורך קו הגבול החדש עם סוריה, שכלל 20 מוצבים, תעלות נ"ט לאורך הגזרה ופרש כוחות שריון. הצבא הסורי שנחלש מאוד לאחר מלחמת ששת הימים, לא יזם פעולות התקפיות עד לסוף 1969. בחודש דצמבר 1969, לאחר לחץ מדינות ערב באזור וקרוב להשלמת ההתחמשות מחדש, התחיל הצבא הסורי ביוזמות התקפיות, נקודתיות בהיקף מצומצם לאורך קו הגבול. בכך הצטרף למצרים שהייתה שקועה במלחמת ההתשה לאורך תעלת סואץ. במהלך 1970, המתיחות לאורך הגבול הסורי־ישראלי עלתה בהדרגה וצה"ל הגיב בפעולות יזומות משלו. שיאה של המתיחות היה בקרבות שנודעו כמלחמת שלושת הימים.
היישובים הישראלים הראשונים בגולן הוקמו על רקע אידאולוגי וביטחוני על ידי מספר גופים מיישבים, ובהם הקיבוץ המאוחד, איחוד הקבוצות והקיבוצים, הקיבוץ הארצי ותנועת המושבים הדתיים – בדומה ליישובים אחרים שהוקמו באותה עת בסיני ובבקעת הירדן. היישוב הראשון – מרום גולן הוקם כבר חודש לאחר המלחמה, ב־14 ביולי 1967. לאחר מלחמת יום הכיפורים הוקמה מועצה אזורית חדשה, מועצה אזורית גולן, שכללה את כל שטחי הגולן, למעט שטחי 5 הכפרים הסוריים שנותרו לאחר המלחמה. המתיישבים בגולן הקימו גוף שמייצג אותם – "ועד יישובי הגולן". ב־1976, בתקופת ממשלת יצחק רבין הראשונה, הוקמה העיר קצרין, בסמוך ליישוב יהודי קדום מתקופת בית המקדש השני. מאז 1967 נבנו 33 יישובים ישראליים ברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים חדר הצבא הסורי לרמת הגולן, ולאחר כמה ימי לחימה ותוך קרבות קשים, ובראשם קרב עמק הבכא, הוא נהדף. בשלביה האחרונים של המלחמה אף הצליחו כוחות צה"ל להיכנס לשטח הסורי ולהתקדם עד למרחק של כארבעים קילומטרים מדמשק. סיום הקרבות היה בקרב על החרמון. ב־1974 נחתם הסכם הפרדת כוחות, שבמסגרתו פינתה ישראל את השטחים החדשים שכבשה וכן 60 קמ"ר שהיו בידיה בגולן מאז 1967, ובהם העיר קוניטרה ומספר כפרים. אזור חיץ של האו"ם הוקם בשטח המפונה, ואזור דילול כוחות הוקם משני צדדיו. אף על פי שהעיירה קוניטרה חזרה לידיים סוריות, הרי שהמשטר הסורי העדיף שלא להשיב אליה את תושביה הסוריים ולהשאיר אותה בחורבנה.
מאז 1974 מוצבים לאורך קו הפרדת הכוחות כוחות שמירת שלום של האו"ם, הממונים על שמירת השקט באזור; ואכן באזור נשמר שקט מאז ועד לשנת 2012 שבה, כחלק מזליגת מלחמת האזרחים בסוריה לישראל, אירעו תקריות גבול אחדות.
חוק רמת הגולן, שהתקבל ב־14 בדצמבר 1981, ביטל את הממשל הצבאי והחיל על הגולן את החוק הישראלי ולמעשה סיפח אותו למדינת ישראל, על אף שנזהר מלהשתמש במילה "סיפוח" לשם כך. בעקבות חוק זה, התאפשר לכל התושבים הדרוזיים בגולן להפוך לאזרחים ישראליים, אם הם רוצים בכך, אולם רק מעטים מהם בחרו לקבל אזרחות ישראלית, והיתר קיבלו מעמד תושב בישראל. סיפוח הגולן אינו מוכר על ידי רוב הקהילה הבינלאומית (למעט ארצות הברית), ומועצת הביטחון של האו"ם אף קיבלה החלטה הקוראת לביטולו וקובעת כי אין לו תוקף בינלאומי.
בשנת 1999, בעת כהונת הכנסת הארבע עשרה, אישרה הכנסת את חוק סדרי השלטון והמשפט (ביטול החלת המשפט, השיפוט והמינהל), התשנ"ט־1999 שזכה לכינוי "חוק שריון רמת הגולן", על פיו החלטת ממשלה לוותר על שטחים בריבונות המדינה, ובכלל זה רמת הגולן, תידרש לאישור של רוב מוחלט מחברי הכנסת (61 חברי כנסת או יותר) ואישור של רוב המשתתפים בהצבעה במשאל עם. בחוק נקבע עוד שהסעיף הנוגע לקיום משאל עם יחול רק כאשר יוסמך על ידי חוק יסוד שיחוקק בנושא ובכך נותר החוק עקר מבחינה זו. ב־22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת תיקון לחוק זה שזכה לכינוי הנוסף "חוק משאל עם", לפיו בטלה הדרישה לעיגון בחוק יסוד.
ב־12 במרץ 2014 אישרה הכנסת את חוק יסוד: משאל עם, שלפיו כל נסיגה משטח ריבוני של מדינת ישראל, כולל רמת הגולן, תחייב קיום משאל עם ורוב של 61 חברי כנסת.
ב־25 במרץ 2019 חתם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, על צו נשיאותי המכיר בריבונות ישראל על רמת הגולן. מדינות רבות הביעו התנגדות לצעד זה.
השפעת האחיזה בשטחים הכבושים על החברה הישראלית
מראשית ימיה של השליטה הישראלית בשטחים היו גורמים ואישים בציבור הישראלי, אשר טענו שהמשך קיום שלטון כיבוש מתמשך על עם זר (התושבים הערביים של השטחים) יגרום באופן בלתי נמנע להשחתה של החברה הישראלית. באפריל 1968 טען ישעיהו ליבוביץ כי "השחיתות האופיינית לכל משטר קולוניאלי תדבק גם במדינת ישראל", והוא שב וטען זאת גם בהמשך. טענה זו שבה ועולה בפי עיתונאים, בכירים במערכת הביטחון, ופוליטיקאים מהשמאל והמרכז.
בישראל הוקמו מספר ארגונים, שהבולטים בהם הם "בצלם", "מחסום Watch", "שוברים שתיקה" ו"יש דין", הפועלים להתריע מפני מה שהם רואים כעוולות הכיבוש. הממשלה וחלק ניכר מהציבור הישראלי מתנגדים לפעילות ארגונים אלו.
השמאל הישראלי הציוני שואף להיפרדות מהפלסטינים ומרוב יהודה ושומרון בשל חשש מהבעיה הדמוגרפית, שמונעת את סיפוח השטח ללא פגיעה בזהות היהודית-דמוקרטית של ישראל, ובשל חשש מפגיעה בלגיטימציה הבינלאומית של ישראל (כולל סנקציות); ובכלל זה ביכולת להגיע לנורמליזציה ביחסיה עם העולם הערבי. רוב השמאל הציוני שואף לנסיגה במסגרת של הסדר מדיני, שישאף להבטיח את האינטרסים הביטחוניים של ישראל, כולל פירוז מלא של הישות הפלסטינית העתידית שתקום בהם, וסיפוח של גושי התנחלויות מסוימים במסגרת חילופי שטחים.
הימין הישראלי, שהחזיק בשלטון בישראל במשך רוב שנות אחיזתה בשטחים, רואה ביהודה ושומרון קודם כל חבלי מולדת, וגורמים בקרבו תומכים בסיפוח שטחים אלה, כולם או חלקם (שטחי C, או חלקים ממנו), לתחומי מדינת ישראל. מפלגות הימין רואות בשליטה הישראלית על יהודה ושומרון גם כורח ביטחוני חיוני של מדינת ישראל. הן טוענות כי הפסקת השליטה הישראלית על שטחי יהודה ושומרון תביא לפגיעה חמורה בביטחונה של ישראל, בין היתר בעקבות ירי רקטות מסיבי ולטווחים ארוכים לעבר מרכזי האוכלוסייה הגדולים בישראל, בפרט ירושלים וגוש דן, הסמוכים לשטחי יהודה ושומרון, כפי שאירע לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, לדעתם כתוצאה מחוסר ההימצאות של צה"ל והשב"כ ברצועה ובמעבר הגבול למצרים. עוד מזהירים בימין שנסיגה מהשטחים המוחזקים תקל על ביצוע פיגועי טרור פלסטיניים, משום שלצה"ל לא תהיה שליטה ביטחונית בשטח, והוא לא יוכל לפעול נגד תשתיות הטרור. מאז מלחמת ששת הימים קמו מספר ארגוני ימין אשר פועלים להרחיב ולפתח את השליטה הישראלית ביהודה ושומרון, ובראשם גוש אמונים ומועצת יש"ע. בנוסף, מצדדי ההחזקה בשטחים, או לפחות בשטח C, רואים בהם גם תוספת של עתודות קרקע שיקלו על עומס הנדל"ן בישראל.
צה"ל
לפעילות ביטחון שוטף בשטחי יהודה ושומרון הוקמו בצה"ל חטיבות מרחביות אחדות, שצורפות לאוגדות: אוגדת יהודה, שפעלה בשנים 1978 עד 2004 ואוגדת אזור יהודה ושומרון שהוקמה ב־1996. ברצועת עזה הוקמה בשנת 1987 עוצבת שועלי הדרום, שבמגרת תוכנית ההתנתקות יצאה מהרצועה וממשיכה לפעול מסביבה.
במשימות של ביטחון שוטף, ובפרט בתקופות של מתיחות מוגברת, פועלות בשטחים יחידות נוספות של צה"ל.
מדינה יהודית ודמוקרטית
מדינת ישראל מגדירה עצמה כמדינה יהודית ודמוקרטית. השליטה המתמשכת בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, שבהם מתגוררים מיליוני ערבים שאין להם זכות הצבעה בישראל עלולה לפגוע באופייה הדמוקרטי של ישראל, ואילו מתן זכות הצבעה לערבים אלה עלול לפגוע באופייה היהודי של ישראל.
בג"ץ
בית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) הוא הגוף המשפטי העיקרי שמעמידה ישראל לרשות פלסטינים לדיון בתוצאות הכיבוש. בבג"ץ נידונו עתירות רבות של פלסטינים ושל ארגוני זכויות אדם ישראלים, העוסקות בדרישה לפנות ישראלים משטחים שבבעלות פרטית של פלסטינים, בדרישה להסיר הגבלות שונות על פלסטינים ועוד.
דוגמאות: פעמים רבות תוקפים אישים שונים את בג"ץ על פסקי דין שבעיניהם יש בהם לסייע להשגת מטרות הפלסטינים. במיוחד יש המוטרדים מהמגבלות שמטיל בג"ץ על פעולתה של מערכת הביטחון בעקבות עתירות של פלסטינים ועמותות המייצגות את ענייניהם. ביטוי קיצוני לכך בא בדבריו של ראש הממשלה, יצחק רבין, שאמר לאחר חתימת הסכם אוסלו שהרשות הפלסטינית תילחם בטרור "בלי בג"ץ ובלי בצלם". מאידך, לעיתים תוקפים אנשי שמאל את בג"ץ על כך שלדבריהם הוא מקבל כמעט תמיד את עמדות מערכת הביטחון, גם כאשר יש בכך לדעתם פגיעות חמורות בזכויות האדם.
יוליאנה קהלר
יוליאנֶה קהלר (בגרמנית: Juliane Köhler; נולדה ב-6 באוגוסט 1965) היא שחקנית גרמנייה.
ביוגרפיה
קהלר נולדה בגטינגן שבגרמניה המערבית. בשנים 1985–1988 למדה משחק ב-HB Studio שבניו יורק. בנוסף, גם למדה בלט במינכן.
קריירה
ב-1988 החלה להופיע בתיאטרון בהנובר.
ב-1999 שיחקה את גברת פוגה בסרט "פצפונת ואנטון".
ב-2001 גילמה את הדמות הראשית של אם המשפחה בסרט "אי שם באפריקה". בסרט זה גילמה אישה יהודייה שבורחת מהנאצים עם משפחתה לאפריקה.
בשנת 2004 שיחקה בסרט ההיסטורי "הנפילה", שתיעד את ימיו האחרונים של היטלר בבונקר בברלין, בתפקיד אווה בראון, אשתו של היטלר; הסרט מבוסס על ספרו של ההיסטוריון יואכים פסט שמתאר את ימיו האחרונים של היטלר בפיהררבונקר, על ספרו האוטוביוגרפי של אלברט שפר "בתוככי הרייך השלישי" וכן על עדויותיה של מזכירתו האישית של היטלר, טראודל יונגה.
בשנת 2008 שיחקה בסרט הדרמה הישראלי-גרמני "אדם בן כלב" בבימויו של פול שרדר ומהווה עיבוד לספר בעל אותו שם של יורם קניוק מ-1968. בנוסף ב-2008, גילמה את הכימאית קלרה אימרווהר בסרט הקצר "Haber".
ב-2009 שיחקה בסרט "Effi Briest", המבוסס על רומן מאת תאודור פונטאנה.
ב-2010 הופיעה בסרט האיטלקי "A Quiet Life" ("Una vita tranquilla"), ובשנת 2011 שיחקה בסרט הדרמה הגרמני "Das Blaue vom Himmel".
ב-2014 שיחקה בסרט הגרמני "חיים כפולים".
ב-2016 שיחקה בסרט הביוגרפי "בחירת המלך" על הוקון השביעי, מלך נורווגיה.
ב-2020 שיחקה בסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא".
ריטה רמי – המופע המשותף
ריטה רמי – המופע המשותף הוא סיבוב הופעות של הזמרים ריטה ורמי קלינשטיין, שהתקיים ברחבי ישראל ובארצות הברית. המופע עלה בשנת 2001 והסתיים בשנת 2003, הוא נמשך כשלוש שנים וכלל כ-300 הופעות. סיבוב ההופעות כלל מגוון להיטים מקריירות הסולו שלהם. בני הזוג, שהיו נשואים זה לזה, עבדו בשיתוף פעולה לאורך כל השנים - רמי הפיק ועיבד את שני אלבומיה הראשונים של ריטה ולאחר מכן היה מעורב בכתיבה ובעיבוד של שירים שונים. מסע ההופעות והאלבום שיצא בעקבותיו הוגדרו על ידי קליינשטיין כהישג מבחינת עבודה מקצועית משותפת וגם מבחינה משפחתית.
ההופעה יצאה לאור באלבום הופעה באוגוסט 2001. במקביל ליציאת האלבום שוחררו לרדיו שתי גרסאות חדשות לשירים ותיקים - "ימי התום" ו"שביל הבריחה", שלווה בקטע ראפ שאת מילותיו כתב סאבלימינל. "ימי התום" הגיע למקום ה-12 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' בשנת 2001 ו"שביל הבריחה" הגיע למקום ה-27 במצעד הפזמונים השנתי של שנת 2002. בנוסף, כללה ההופעה ביצוע לשיר "אל תלכי מכאן", המבוסס על תרגום של נעמי שמר לשיר של ז'אק ברל.
אלבום
האלבום יצא לאור באוגוסט 2001 על גבי תקליטור כפול, נכללו בו 24 שירים, שמתעדים את סיבוב ההופעות המשותף.
וידאו
סיבוב ההופעות הוקלט על גבי וידאו ומתוכו יצא לאור וידאו קליפ לשיר "אש" שהיה גם הסינגל השלישי מאלבום ההופעה.
הדו-קרב האחרון: הסיפור האמיתי של משפט בקרב בצרפת של ימי הביניים
הדו-קרב האחרון: הסיפור האמיתי של משפט בקרב בצרפת של ימי הביניים הוא ספר מאת הסופר האמריקאי אריק ג'אגר משנת 2004, שעסק בדו-קרב האחרון שהוכר רשמית בצרפת.
עלילה
במאות מאז מותו של לה גרי המקרה הפך לאגדה תרבותית חשובה בצרפת והאשמה או חפותם של משתתפיה היו מקור לוויכוח גדול בקרב היסטוריונים ומשפטנים.
אשוב סולטאן
אשוב סולטאן (בטורקית עות'מאנית: آشوب سلطان; 1627 – 3 בינואר 1690) הייתה בת זוגו של הסולטאן העות'מאני אבראהים הראשון וה לבנם סולימאן השני.
חייה
היא הפכה לבת זוגו של אבראהים וב-15 באפריל 1642, ילדה את בנה היחיד שהזאדה סולימאן (סולימאן השני). בתקופת שלטונו של אבראהים הקצבה שלה כללה 1,300 אקצ'ה ביום. הוא גם העניק לה את הכנסות בולו סנג'ק. היא תוארה כאישה פשוטת-לב בעלת אופי סורר.
הדו-קרב האחרון: הסיפור האמיתי של משפט בקרב בצרפת של ימי הביניים
עיבודים
"הדו-קרב האחרון", סרט תיעודי דרמטי המבוסס על הספר וכולל הערות של ג'אגר שודר על ידי BBC Four כחלק מעונה על ימי הביניים ב-24 באפריל 2008.
ביולי 2019 דווח שבן אפלק ומאט דיימון יכתבו, יפיקו ויככבו בעיבוד קולנועי לרומן, אותו רידלי סקוט אמור לביים. ג'ודי קומר תככב בתפקיד מרגריט דה קארוז'. הצילומים התרחשו בצרפת בפברואר ומרץ 2020 ואמורים להתחדש באירלנד. הסרט אמור היה במקור לצאת במהדורה מוגבלת ב-25 בדצמבר 2020, לפני שיופץ לאקרנים ב-8 בינואר 2021. עם זאת, כתוצאה ממגפת COVID-19, תאריך הקרנת הבכורה נדחה ל-15 באוקטובר 2021.
אשוב סולטאן
חייה
אשוב קיוותה שהסכסוך בין אמו של מהמט, טורהאן סולטאן, לבין חמותה, קסם סולטאן, ישנה את מזלה בכך שהיא תהפוך לולידה סולטאן בעצמה. קסם תכננה להרוג את כלתה ולהדיח את נכדה סולטאן מהמט בעזרת כמה קצינים בכירים בחיל היניצ'רי ולהמליך במקומו את שהזאדה סולימאן. עם זאת, מליקה האטון הזהירה את טורהאן וזו הצליחה להוציא להורג בחניקה את חמותה בעזרת הסריסים בהרמון בשנת 1651. אשוב עצמה ניצלה מההוצאה להורג מאחר שנחשדה במזימה נגד טורהאן ובנה הסולטאן.
בשנים 1673–1672 היא הקימה קרן באיסטנבול.
בשנת 1687 הודח מהמט הרביעי ואת כס המלוכה תפס סולימאן השני, בנה של אשוב והיא הפכה לולידה סולטאן הבאה. ביולי 1688 היא עברה עם בנה לאדירנה.
מותה
אשוב נפטרה בארמון אדירנה ב-3 בינואר 1690, לאחר שהייתה חולה ומרותקת למיטה במשך שנה. היא נקברה במאוזוליאום של סולימאן המפואר במסגד סולימאנייה, איסטנבול.
All the Things I Never Said
All the Things I Never Said (בעברית: כל הדברים שמעולם לא אמרתי) הוא המיני-אלבום הראשון של הזמרת-יוצרת הקנדית טייט מקריי. המיני-אלבום יצא לאור ב-24 בינואר 2020 על ידי חברת התקליטים RCA רקורדס. מתוך המיני-אלבום יצאו שלושה סינגלים.
אנדרטת גדוד 74
אנדרטת גדוד 74 ("סער") של חטיבת ברק נמצאת בצפון רמת הגולן. אפשר להגיע אליה בכביש המסתעף מכביש 98 צפונית לבוקעתא, עובר בין הר כרמים והר ורדה ומגיע לאנדרטה אחרי 2.4 ק"מ.
הפועל כאוכב
הפועל כאוכב (בערבית: هبوعيل كوكب), נקראת גם הפועל כאוכב אבו אל-היג'א, היא קבוצת כדורגל ישראלית מהמועצה המקומית כאוכב אבו אל-היג'א. הקבוצה משחקת בליגה א' צפון.
אנדרטת גדוד 74
גדוד 74 הוקם בשנת 1969. הגדוד לחם באזור זה בקרבות קשים במלחמת יום הכיפורים בפיקודו של יאיר נפשי.
האנדרטה הוקמה על ידי אנשי גדוד 74. היא מורכבת מגל אבני בזלת ומעליו קנה תותח. מצידיו חנוכייה בנויה מתרמילי פגזים ושלט עליו סמל גדוד "סער". על השלט כתוב: '''גלעד לנופלים, על רכסים אלו. בקרבות הבלימה האכזריים והעקובים מדם נפלו בחירי חיילי ומפקדי עוצבת "ברק" בחוסמם בשיריונם ובגופם את הפולש הסורי. כבוד ותהילה לגיבורים, תשרי תשל"ד'''.
הפועל כאוכב
היסטוריה
המועדון שנוסד ב-1963 בילה את רוב שנותיו בליגה ג', למעט מספר עונות שהיה בליגה ב' שהיווה את הישג השיא שלו, אך כעבור תקופה קצרה חזר לליגה ג'. בעונת 2007/2008 הקבוצה זכתה באליפות ליגה ג' מחוז גליל ועלתה לליגה ב'. בעונת 2011/2012 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה ב' - הטוב ביותר של עד אז, אבל לא השתתפה בפלייאוף העלייה לליגה א'. עונה אחת לאחר מכן סיימה הקבוצה במקום הרביעי בליגה ב' והשתתפה בפלייאוף העלייה שם ניצחה את עירוני בני כאבול ואת בני עראבה, אך הפסידה להפועל אכסאל בגמר הפלייאוף ונשארה בליגה ב'. ב-2015 סיים המועדון בקצה התחתון של הליגה, במקום ה-13, אך השתתף בפלייאוף הירידה לליגה ג', וניצח את אחווה עראבה בפלייאוף ונשארה בליגה. בעונת 2017/2018 הצליחה הקבוצה אחרי ניסיונות רבים לעלות לליגה א', אחרי שניצחה את צעירי שפרעם 1:2 בפלייאוף.
עיראק במשחקים הפאראלימפיים
עיראק השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים ברצלונה (1992), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה עיראק חלק מעולם.
היסטוריה
אל המשחקים שנערכו בברצלונה בשנת 1992 שלחה עיראק משלחת של 18 ספורטאים, גברים כולם, למשחקים. המשלחת חזרה עם מדליית ארד פאראלימפית ראשונה, בה זכה האתלט אחמד חלאף בזריקת דיסקוס (קטגוריה THS3) עם תוצאה של 41.30 מטרים.
עיראק נאלצה להמתין עד אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) בטרם זכו ספורטאיה במדליה פאראלימפית נוספת. בטורניר זה זכו שני ספורטאים עיראקים במדליה פאראלימפית, שניהם בהרמת כוח. תאהר חוסיין זכה במדליית ארד בתחרות עד 82.5 ק"ג כשרים 202.5 ק"ג, ואילו פראיס עאבד זכה במדליית הזהב (בקטגוריה של מעל 100 ק"ג) עם תוצאה של 237.5 ק"ג.
במשחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) זכתה המשלחת העיראקית בשתי מדליות פאראלימפיות נוספות בתחרות הרמת הכוח. תאהר אל-עלי זכה במדליית הארד בקטגוריה של עד 82.5 ק"ג כשהרים 222.5 קילו, ואילו ראסול מוהסין זכה במדליית הכסף (בקטגוריית משקל של עד 56 ק"ג) עם תוצאה של 185 קילו, אך נכנע לשיא עולם של שריף עותמן עותמן המצרי שניצח עם תוצאה של 202.5 ק"ג.
מידלבורך
מידלבורך היא בירת מחוז זיילנד שבהולנד. העיר שוכנת במרכזו של חצי האי של המחוז, Midden-Zeeland.
היסטוריה
ההיסטוריה של מידלבורך מתחילה ככל הנראה מסוף המאה ה-8 או מתחילת המאה ה-9. האזכור הראשון שלה הוא כאחת משלוש הערים המבוצרות (borgs) שהוקמו על וולכרן, אז אחד משלושת האיים שמרכיבים כיום את חצי האי, כהגנה מפני פלישות הויקינגים. ב-844 נבנה במקום מנזר שהמשיך להיות פעיל עד הרפורמציה הפרוטסטנטית. היסודות לקתדרלה המרשימה והציורית (אחת משתי הקתדרלות בהולנד שמלפני הרפורמציה, יחד עם קתדרלת מרטין הקדוש באוטרכט) הונחו לראשונה במאה ה-10. בנייה נוספת הייתה במהלך ימי הביניים.
ב-1217 הוענקו למילדבורך זכויות העיר. בימי הביניים היא הפכה להיות מרכז סחר חשוב בין אנגליה לבין הערים המתפתחות של פלנדריה. העיר המשיכה לצבור עוצמה ויוקרה במהלך המאות ה-13 וה-14. במהלך המרד ההולנדי שוחררה מידלבורך מידי הכובשים הספרדים לאחר מצור ארוך. המחוזות הצפוניים של ארצות השפלה זכו בעצמאותם משליטי בית הבסבורג הספרדים ויצרו את המדינה הפרוטסטנטית של הולנד. מאוחר יותר, במאה ה-17 (תור הזהב של הולנד), הייתה מידלבורך, לאחר אמסטרדם, למרכז השני בחשיבותו של חברת הודו המזרחית ההולנדית באותה תקופה היה למידלבורך תפקיד חשוב במפת סחר העבדים העולמי.
שמואל בן ישראל, בנו של מנשה בן ישראל קבור בבית העלמין של העדה הספרדית במידלבורך. בית עלמין זה שוכן מחוץ לחומת העיר, בנוסף לבית העלמין האשכנזי השוכן בתוך תחומי חומת העיר. ב-1994 שוקם בית הכנסת של הקהילה לאחר שהוא ניזוק חלקית במהלך מלחמת העולם השנייה. בית כנסת זה היה השלישי שנבנה בהולנד בתור הזהב. באולם תחנת הרכבת של מידלבורך קבוע לוח זיכרון ליהודי זיילנד שהחלו ממנה את מסעם למחנות ההשמדה.
מידלבורך המודרנית משמרת את רוב המאפיינים ההיסטוריים הציוריים שלה. לאורך התעלות ניצבים בתי סוחרים מפוארים מהמאות ה-17 וה-18, בסגנון דומה לזה שניתן למצוא בערים כמו אמסטרדם. החפיר של העיר העתיקה עדיין קיים וכן שרדו שניים משערי העיר. עם זאת, חלק מהחפיר והביצורים מהמאה ה-18 נהרסו במאה ה-19 כדי לפנות דרך לתעלת המים המסחרית שנכרתה במקום. מבנה המנזר מימי הביניים עדיין בשימוש היום כמוזיאון וכמקום מושב לממשלת המחוז.
מידלבורך היא מקום הולדתו ומותו של מגלה הארצות יאקוב רוחבן שגילה את אי הפסחא.
קוליברי אנה
קוליברי אנה (שם מדעי: Calypte anna) הוא מין של קוליברי בינוני, שמצוי לאורך החוף המערבי של ארצות הברית. שמו ניתן לו על שם אנה מסנה, דוכסית ריבולי. בתחילת המאה ה-20, הקוליברי היה נפוץ רק בדרום קליפורניה ובאזור באחה קליפורניה, אך בעקבות ייבוא של צמחים אקזוטיים לאזורים מיושבים, לקוליברי היו אתרי אכילה וקינון רבים יותר, ותחום תפוצתו התרחב.
תיאור והתנהגות
אורכו הממוצע של הקוליברי הוא כ-10 ס"מ, ומשקלו כ-3 עד 6 גרם. גבו ירוק-זהבהב, גרונו ובטנו לבנים, וצדי גופו ירוקים. המקור ארוך, ישר ודק. נוצות הגרון וכיפתו של הזכר הן בצבע מג'נטה בוהק, ונראות חומות או אפורות כשלא נופל עליהן אור שמש. זנבו של הקוליברי כהה, ומפוצל מעט. לנקבה גם יש נוצות גרון ורודות, אך הן קטנות יותר ופחות בוהקות מאלה של הזכר. זהו מין הקוליברי הצפון-אמריקני היחיד בעל נוצות כיפה אדומות. כיפתם של נקבות וצעירים ירוקה, חזם ובטנם אפורים, גרונם לבן ועשוי לכלול או לא לכלול נוצות גרון אדומות.
הקוליברי משתמש בלשונו הארוכה כדי להשיג צוף מפרחים, שמהווה את רוב תזונתו. כשהקוליברי ניזון מצוף, נופלים עליו אבקנים, והוא מסייע למעשה ברבייה של הצמח, על ידי העברת האבקה מפרח לפרח. לעיתים הוא גם ניזון מחרקים ופרוקי-רגליים, שאותם הוא תופס באוויר או מעלי שיחים. על מנת לתפוס חרקים, הקוליברי פותח את מקורו לרוחב גדול; זוהי שיטה יעילה יותר מאשר "שיפוד" חרקים על קצה המקור. לעיתים רחוקות, דבורים או צרעות נתקעות על קצה מקורו של הקוליברי, מה שגורם למותו מרעב. לעיתים, הקוליברי ניזון גם מלשד.
הקוליברי מרפרף בכנפיו כ-55 פעמים בשנייה, מה שהופך אותו למנענע המהיר ביותר של חלק מגופו מבין בעלי החוליות. רפרוף זה עשוי לשמש גם לניקוי לכלוך או אבקנים מנוצותיו של הקוליברי.
רבייה
הזכר מבצע לעיתים ריקוד חיזור, שכולל שירה או מעוף ראווה. הנקבה מטילה בדרך כלל 2 ביצים לבנות, ודוגרת עליהן במשך 16 יום. הגוזלים פורחים מהקן לאחר כ-20 יום.
קספר רוד
קספר רוד (באנגלית: Casper Ruud; נולד ב-22 בדצמבר 1998) הוא טניסאי נורווגי. הוא הנורווגי הראשון שהגיע למאסטרס 1000 של סבב ה-ATP, הראשון שהגיע לגמר טורניר גראנד סלאם ולטופ-10 בדירוג ה-ATP. דירוג השיא שלו הוא מקום שני בעולם נכון לספטמבר 2022. בזוגות יש לו דירוג שיא בקריירה של מספר 133 בעולם, שהושג ב-12 ביולי 2021.
רוד הוא בנו של טניסאי העבר כריסטיאן רוד.
קריירה מוקדמת
רוד הגיע לסיבוב השלישי באליפות צרפת הפתוחה 2015, והפסיד לקורנטין דנולי. הוא גם הגיע לסיבוב השלישי של אליפות ארצות הברית הפתוחה 2015, ולסיבוב השני בווימבלדון 2015.
בזוגות בווימבלדון 2015, רוד עלה לחצי הגמר יחד עם השותף מיומיר קצ'מנוביץ'. בשנת 2016, רוד וקצ'מנוביץ' הגיעו לחצי גמר הזוגות בטורניר צרפת הפתוחה 2016.
רוד סיים את 2016 עם דירוג גבוה בקריירה - 225 בדירוג ה-ATP.
רוד הפסיד בסיבוב המוקדמות השלישי והאחרון של אליפות אוסטרליה הפתוחה 2017, לריילי אופלקה. לאחר מכן, רוד קיבל כרטיס לאליפות ריו הפתוחה 2017, שם ניצח את רוג'ריו דוטרה סילבה, רוברטו קרבלייס באנה וטיאגו מונטיירו כדי לעלות לחצי הגמר הראשון שלו ברמת ה-ATP. זה הפך אותו לצעיר ביותר שהגיע לחצי גמר ATP 500 מאז בורנה צ'וריץ' ב-2014. רוד הפסיד לפבלו קרניו בוסטה בחצי הגמר אבל הגיע לדירוג שיא בקריירה של 133.
2018
בשנת 2018, רוד העפיל לגראנד סלאם הראשון שלו באליפות אוסטרליה הפתוחה 2018 לאחר שעבר את תחרות המוקדמות. זה הפך אותו לנורווגי הראשון שהעפיל לגראנד סלאם מזה 17 שנים. הוא ניצח בסיבוב הראשון את קוונטין האליס לפני שהפסיד לדייגו שוורצמן בסיבוב השני. הוא הפסיד שוב לשוורצמן באליפות ריו הפתוחה.
כמה שבועות לאחר מכן רוד המשיך והעפיל לראשונה לאליפות צרפת הפתוחה לאחר שעבר את המוקדמות מבלי להפסיד מערכה. בסיבוב הראשון הוא ניצח את ג'ורדן תומפסון כדי להשוות את הישגו באליפות אוסטרליה הפתוחה. הוא הפסיד לאלברט ראמוס-וינולאס בסיבוב השני.
ביולי הוא השיג את הניצחון הגדול ביותר בקריירה שלו עד כה כאשר ניצח את דויד פרר באליפות שוודיה הפתוחה 2018. מאוחר יותר באותה שנה העפיל רוד לאליפות ארצות הברית הפתוחה בפעם הראשונה, אך הפסיד בסיבוב הראשון לגווידו פלה.
2019-2021
ב-2019 רוד הפסיד בסיבוב המוקדמות הראשון באליפות אוסטרליה הפתוחה, אך העפיל לאליפות ריו הפתוחה 2019, שם ניצח את קרלוס ברלוק ואת ז'ואאו סוסה לפני שהפסיד ללאזלו דרה. הישג זה העניק לו דירוג השיא בקריירה של 108. בשבוע שלאחר מכן הוא הגיע לחצי גמר אליפות ברזיל הפתוחה 2019. התוצאה הביאה לכך שרוד טיפס ל-100 הראשונים בדירוג ה- ATP בפעם הראשונה בקריירה שלו בשבוע שלאחר מכן עם דירוג של 94 והפך לנורווגי הראשון שעושה זאת מאז אביו, כריסטיאן רוד, בדצמבר 1994.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 2020, הוא הגיע לסיבוב השלישי לאחר שניצח את מקנזי מקדונלד בסיבוב הראשון. בסיבוב השני הוא התמודד מול אמיל רוסוברי, שפרש במערכה השלישית. בסיבוב השלישי הפסיד והודח על ידי מתאו ברטיני.
באליפות איטליה הפתוחה 2020, רוד השיג ארבעה ניצחונות, כולל ניצחון ברבע גמר על מתאו ברטיני, כדי להגיע לחצי הגמר של הטורניר, הנורווגי הראשון אי פעם שעושה זאת. בחצי הגמר נכנע רוד לנובאק ג'וקוביץ'. הישג זה הביא אותו לשיא קריירה חדש של מספר 30 בידורג העולמי. חצי גמר נוסף באליפות אירופה הפתוחה של המבורג 2020 בשבוע שלאחר מכן הביא אותו למקום ה-25 בדירוג. באליפות צרפת הפתוחה 2020, רוד הגיע שוב לסיבוב השלישי שם הפסיד לדומיניק תים.
באליפות אוסטרליה הפתוחה 2021 רוד התקדם לסיבוב הרביעי בגראנד סלאם בפעם הראשונה. הוא ניצח את ג'ורדן תומפסון, טומי פול וראדו אלבוט לפני שפרש מול אנדריי רובליוב לאחר שהפסיד בשתי המערכות הראשונות. התוצאה השוותה את המיקום הטוב ביותר של אביו באליפות אוסטרליה ובגראנד סלאם. רוד נכנס שוב ל-25 הראשונים לדירוג הגבוה בקריירה של מספר 24 בפברואר 2021. כמה שבועות לאחר מכן הוא הגיע לרבע הגמר באליפות מקסיקו הפתוחה, אבל שוב פרש בגלל פציעה.
בהופעת הבכורה שלו במונטה קרלו מאסטרס 2021, רוד רשם את הניצחון השני שלו בקריירה על יריב מהטופ 10 כשניצח את דייגו שוורצמן. לאחר מכן הוא ניצח את פבלו קרניו בוסטה ואת פאביו פוניני כדי להגיע לחצי גמר המאסטרס 1000 השני שלו, שם הפסיד לאנדריי רובליוב. באליפות מדריד הפתוחה 2021 בהופעת בכורה נוספת, רוד רשם את הניצחון הראשון שלו על יריב מהטופ 5, כשגבר בסיבוב השלישי על סטפנוס ציציפס. בחצי הגמר הפסיד למתאו ברטיני. כתוצאה מההופעה שלו במדריד, רוד נכנס ל-20 הראשונים בפעם הראשונה בקריירה שלו, ועלה לדירוג הגבוה בקריירה שלו מספר 16 ב-10 במאי 2021.
באליפות שוודיה הפתוחה 2021, רוד זכה בתואר השני שלו השנה והשלישי בסך הכל לאחר שניצח את פדריקו קוריאה בגמר. בשבוע שלאחר מכן, זכה בתואר השלישי שלו לשנת 2021 עם ניצחון באליפות שווייץ הפתוחה, כשניצח את הוגו גסטון בגמר. כתוצאה מכך עלה לדירוג גבוה בקריירה של מספר 12. הוא הפך לשחקן ה-ATP הראשון מאז אנדי מארי באוקטובר 2011 שזכה בשלושה תארים תוך כמה שבועות. באוגוסט 2021 דורג כבר 11 בעולם. ב-13 בספטמבר הגיע לדירוג מספר 10 בעולם, והפך לשחקן מהטופ 10 בפעם הראשונה ולשחקן הנורווגי הראשון שהגיע להישג הזה. בגיל 22, הוא גם היה השחקן הצעיר ביותר בטופ 10.
רוד סיים את השנה במקום ה-8 בעולם בדירוג.
2022
רוד הגיע לחצי גמר המאסטרס 1000 הרביעי שלו באליפות מיאמי הפתוחה 2022 על ידי ניצחון על הנרי לאקסונן, אלכסנדר בובליק וקמרון נורי, ולאחר מכן זכה בניצחון הראשון שלו על אלכסנדר זברב המדורג 4 בעולם ברבע הגמר. לאחר מכן, רוד ניצח את פרנסיסקו סרונדולו בחצי הגמר כדי לעלות לגמר המאסטרס 1000 הראשון שלו. בגמר הפסיד לקרלוס אלקרס בן ה-18. בעקבות תוצאה זו, הגיע רוד לדירוג גבוה בקריירה של מספר 7 בעולם.
באליפות צרפת הפתוחה 2022, רוד ניצח את ז'ו-וילפריד צונגה, ששיחק את המשחק המקצועני האחרון שלו, אמיל רוסוברי, לורנצו סונגו, והוברט הורקץ, והעפיל לרבע הגמר. ברבע הגמר ניצח את הולגר רונה והעפיל לחצי גמר גראנד סלאם ראשון. בחצי הגמר ניצח את מרין צ'יליץ' והפך לנורווגי הראשון בהיסטוריה שהעפיל לגמר טורניר גראנד סלאם. במשחק הגמר נכנע ב-3 מערכות לרפאל נדאל. כתוצאה מההופעה שלו דורג מספר 6 בעולם, דירוג שיא.
באוגוסט 2022 העפיל לחצי גמר טורניר קנדה מאסטרס והפסיד להוברט הורקאץ'
בספטמבר 2022 העפיל לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה. רוד עשה זאת לאחר שגבר ברבע הגמר על מתאו ברטיני, ולאחר מכן גבר גם על קארן חצ'אנוב בחצי הגמר, וכך העפיל לגמר גראנד סלאם שני בקריירה. בגמר הפסיד לקרלוס אלקרס 4-6 6-2 6-7 (1-7) 6-3.
ג'ון וסלי סניידר
ג'ון וסלי סניידר (באנגלית: John Wesley Snyder; 21 ביוני 1895 - 8 באוקטובר 1985) היה איש עסקים ואיש ממשל פדרלי אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא הארי טרומן.
ראשית חייו
ג'ון וסלי סניידר נולד בג'ונסבורו, ארקנסו לג'רמיה "ג'רי" הארטוול סניידר ולרעייתו אלן (לבית האטצ'ר), כשלישי מבין שישה ילדים. אביו החזיק בבעלותו מפעל קטן לייצור ושיווק תרופות בג'ונסבורו. סניידר התחנך בבית הספר התיכון שבג'ונסבורו ובשנים 1914–1915 הוא למד בבית הספר להנדסה של אוניברסיטת ואנדרבילט. בשל קשיים כספיים הוא פרש מלימודיו ושב לארקנסו. הוא עבר לפורסט סיטי, שם הוא התגורר אצל אחותו, סולה סניידר וורן, ולימד בבית ספר כפרי קטן.
ב-1915 התנדב סניידר לשירות בצבא ארצות הברית והוכשר לשירות בחיל התותחנים בפורט לוגאן ה. רוטס שבצפון ליטל רוק. הוא שירת בהצטיינות כקצין ברגימנט הארטילריה ה-32 והשתתף בקרב בחמש הזדמנויות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה וזכה לעיטורים על שירותו הן מארצות הברית והן מצרפת. במהלך שירותו בארטילריה הוא התיידד אמריקאים שלימים נודעו בתחומים שונים כמו המתאגרף ג'ין טאני, אלוף ההפלות אדי ריקנבייקר והנשיאים לעתיד דווייט אייזנהאואר והארי טרומן. סניידר השתחרר מהצבא ב-1919 ושב לארקנסו. הוא המשיך לשרת בכוחות המילואים, שם הוא התקדם מדרגת השיחרור שלו כקפטן והגיע בסופו של דבר לדרגת קולונל.
ב-1920 נשא סניידר לאישה את קארי אוולין קוק. לזוג נולדה בת אחת. אף על פי שהוא תכנן לשוב ללימודיו ולהשלים את השכלתו כמהנדס חשמל, בעידודו של דודו, הוא החל לעבוד כמנהל חשבונות בבנק בפורסט סיטי. בעשר השנים הבאות הוא התקדם במהירות במקצוע זה ועבד כפקיד במספר בנקים בארקנסו ובמיזורי.
המעבר לוושינגטון
בראשית שנות ה-30 עבר סניידר לוושינגטון די. סי. עם ניסיון רחב בבנקאות ובעסקים. הוא שימש במספר משרות במגזר הציבורי והפרטי, כולל במשרד מבקר הכספים של מחלקת האוצר, במנהל ההלוואות הפדרלי וכמנהל הגיוס והשחרור המלחמתי. בתפקידו האחרון הוא לקח חלק מרכזי בהעברתה של הכלכלה האמריקאית מכלכלת מלחמה לכלכלת שלום. בחוגים ליברליים הלינו עליו שהוא העביר את השליטה הפדרלית על הכלכלה בצורה מהיר מדי לאחר המלחמה, וכך פגע במגזר הצרכני, עיכב את תוכנית השיכון וגרם לפשיטת רגל של עסקים קטנים. לדברי הביוגרף שלו "הטיפול שלו במשבר תעשיית הפלדה של 1946 הייתה אף כישלון מחפיר יותר".
מזכיר האוצר
ביוני 1946 מונה סניידר על ידי ידידו הוותיק, הנשיא הארי טרומן, כמזכיר האוצר של ארצות הברית. במאמרי מערכת בעיתונות נמתחה ביקורת על העדפת מקורבים זו ונאמר שניסיונו המצומצם הפך אותו לבלתי מתאים לתפקיד. משימתו כמזכיר האוצר הייתה לבסס כלכלת פוסט-מלחמה יציבה. הנקודות העיקריות בתוכניתו היו שמירת האמון ביכולת האשראי של הממשלה, צמצום החוב הלאומי, שמירה על שיעור ריבית נמוך, ועידוד הציבור לחסוך באמצעות השקעה בתעודות חיסכון. כאיש עסקים שמרן באופיו, הייתה לו אמונה שכלכלה חופשית תחלץ את עצמה מהמשבר. הוא הפחית את החוב הלאומי תוך כדי שמירה על איזון תקציבי. הוא סירב להוציא סכומים גדולים על תוכנית מרשל לסיוע לאירופה. לסניידר היה ניסיון דיפלומטי מועט ביותר, ובמשא ומתן של מנהיגי בריטניה על הצורך שלהם במטבע אמריקאי, הוא הכעיס את בני שיחו. פול ניצה, אז איש מחלקת המדינה ולימים מזכיר הצי וסגן מזכיר ההגנה, נזכר בפגישה שהתקיימה בספטמבר 1949. "בנקודת זמן מסוימת העיר המזכיר סניידר הערה שהייתי סבור שהייתה מאוד לא דיפלומטית וגסה והראתה את חוסר האכפתיות שלו כלפי הבעיה של הבריטים (התחושה הכללית כלפיהם הייתה מדוע בריטניה לא מצליחה להחזיק את עצמה, מדוע תושביה לא פעלו למען שינוי ומדוע לא טופלו הבעיות היצרניות הללו בבריטניה)".
בפגישה נוספת על עמיתו הבריטי, שר האוצר יו גייטסקל, נאמר שסניידר היה, "צר אופקים, איש עיירה קטנה בדלן-למחצה". לשמחתם של הבריטים תומרן סניידר על ידי מזכיר המדינה דין אצ'יסון, שהיה אוהד יותר כלפיהם.
ההיסטוריון אלונזו המבי ציין שסניידר היה ספקן באופן גלוי כלפי הניו דיל, תוכניות חברתיות רחבות ממדים, וכלפי אינטלקטואלים שהאמינו שניתן לנהל את הכלכלה מוושינגטון.
סניידר דאג למימונה של מלחמת קוריאה באמצעות העלאת מיסים. הוא התעמת באופן תמידי עם הפדרל ריזרב עד שזה נעשה עצמאי יותר ב-1951. סניידר סיים את כהונתו כמזכיר האוצר עם סיום נשיאותו של טרומן ב-1953.
מותו
ג'ון וסלי סניידר נפטר בסיברוק איילנד שבקרוליינה הדרומית ב-8 באוקטובר 1985. הוא נטמן בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
חטיבת גולני במלחמת העצמאות
חטיבת גולני הייתה אחת החטיבות הסדירות הראשונות בצה"ל. הוקמה עוד לפני קיומו של צה"ל ולקחה חלק פעיל במלחמת העצמאות.
חטיבת גולני הוקמה ב-28 בפברואר 1948 על ידי ארגון ההגנה, יחד עם חטיבת כרמלי, בעקבות פיצולה של חטיבת לבנוני, אשר הוקמה בשנת 1947 והייתה מופקדת על הגנת צפון הארץ. חטיבת גולני, בפיקודו של משה מן (מונטג) הופקדה על האזור הצפון-מזרחי, וחטיבת כרמלי הופקדה על האזור הצפון-מערבי. בקיץ 1948 החליף נחום גולן את מן בפיקוד על החטיבה, כאשר למספר שבועות בתווך שימש בתפקיד מישאל שחם.
מבנה החטיבה
במלחמת העצמאות הורכבה החטיבה מחמישה גדודים: גדוד אלון (11), ברק (12), גדעון (13), דרור (14), גורן (15) גדוד פשיטה ממוכן (19) וגדוד 103 (גדוד מרחבי מבני ישובי עמק הירדן וחופי הכנרת המזרחיים). הגדודים הורכבו בעיקר מיוצאי חי"ש שהיה מאגר כוח האדם הלוחם העיקרי בישראל הצעירה וחברי קיבוצים ומושבים.
מתוך חמישה גדודים שמנתה החטיבה במלחמה נותרו רק שניים: גדוד "ברק" (12) וגדוד "גדעון" (13), ועליהם נוסף גדוד 21. בספטמבר 1956 הצטרף גדוד "הבוקעים הראשון" (51) לחטיבת גולני לאחר פירוק '"חטיבת גבעתי (חטיבה 5)" והחליף את גדוד 21.
קרב עמק הירדן
סוריה, שהייתה חלק מהקואליציה הערבית נגד ישראל פתחה בהתקפה גדולה בגבולה הצפוני של ישראל. הצבא הסורי כלל כ-2,000 חיילים רגלים וכ-30 כלי רכב משוריינים ובהם טנקים קלים מטיפוס רנו R-35 וכן כלי ארטילריה רבים. מולם ניצב גדוד 12 של חטיבת גולני וכן מגיני היישובים בצפון הארץ. הפיקוד הישראלי החליט לחלק את חזית הצפון לכמה גזרות משנה כדי לייעל את הפיקוד ואת השליטה על היחידות השונות. לאחר חציית הגבול ב-14 במאי, החלה החלה ההתקפה המכרעת על צמח ב-18 במאי. הסורים הסתייעו בעדיפותם בשריון והצליחו להדוף את הכוחות הישראלים הדלים שהוצבו בצמח ואלה נסוגו לדגניה. פעולת הסחה שבוצעה על ידי יחידה מחטיבת יפתח הצליחה לעכב את התקדמות הסורית והשהות נוצלה לחיזוק הביצורים בדגניות.
כשבוע לאחר כיבוש צמח הגיעו הסורים לדגניות ופתחו בהתקפה בשעות המוקדמות של הבוקר ב-20 במאי. ההתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית ולאחריה באה מתקפה רגלית בסיוע שריון. ההתקפה נוהלה באופן כושל, ונבלמה. השימוש הסורי בשריון היה חובבני וכלי רכבם המשוריינים נפגעו על ידי תותחים ונשק אחר של המגנים הישראלים. בסופו של דבר ההתקפה נכשלה כישלון חרוץ והסורים נאלצו לסגת.
הקרב על קיבוץ גשר
הקרב על קיבוץ גשר במלחמת העצמאות נערך בין חברי קיבוץ גשר, לוחמי פלמ"ח ולוחמי גדוד ברק של חטיבת גולני ובין הלגיון הערבי וחיל המשלוח העיראקי. הקרב נערך בשני שלבים: הראשון, טרום הכרזת המדינה - התקפה של הלגיון הערבי (27 באפריל 1948 − 29 באפריל 1948), והשני, לאחר הכרזת המדינה - התקפה של חיל המשלוח העיראקי (15 במאי 1948 − 22 במאי 1948). בכך הייתה גשר לאחת הנקודות הבודדות אשר בתחומי מדינת ישראל של החלטת החלוקה שהותקפה על ידי הלגיון וששטחים בסביבתה נתפסו על ידו. הקיבוץ נהרס אך לא ננטש.
חיל המשלוח העיראקי נועד לפלוש לארץ ישראל בגזרה בין הירמוך ונחל תבור. כדי לעכב את חיל המשלוח העיראקי הוחלט לפוצץ את גשרי הירדן וב-14 במאי 1948 הצליח אמיל בריג לפוצץ את שני הגשרים על הירדן (גשר הכביש וגשר הרכבת). על מעשה זה זכה בעיטור גיבור ישראל. בגלל הרס הגשרים הם הצליחו להעביר כוחות של חיילים ומשוריינים דרומה בקרבת קו צינור הנפט I.P.C.
ההתקפה העיראקית על גשר התחילה בהרעשה ארטילרית ואחרי הסתערות חיל רגלים, שנהדפה. העיראקים יצאו להתקפה נוספת למחרת, הפעם בליווי רק"ם, אך גם היא נחלה כישלון חרוץ. האש היעילה של המגנים הצליחה להפריד בין חיל הרגלים העיראקי לכלי רכבם המשוריינים. המשוריינים שנותרו חשופים בלי ליווי חיל רגלים הושמדו בזה אחר זה ואלה שלא הושמדו נסוגו.
יומיים לאחר סיום הקרב על גשר כבש כוח מגדוד 13 של חטיבת גולני את כאוכב אל הווא (כוכב הירדן) שישב על רכס גבוה שחלש על כל הגזרה. ליד המבצר הצלבני היה כפר ערבי קטן שנכבש ותושביו נמלטו. העיראקים יזמו התקפה על הכפר כדי להחזירו, אך נשברו בהתקפת נגד של לוחמי גולני. לאחר הדיפת הסורים מהדגניות הועברו לרכס כוכב הירדן שני תותחי 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים) וב-22 במאי 1948 הם החלו להפגיז את ריכוזי העיראקים. למחרת הוציאו העיראקים את כוחותיהם מהגזרה והעבירו אותם דרך גשר דמיה לאזור שכם ג'נין וטול כרם שהיה אזור פעולתם עד לסיום מלחמת העצמאות.
קרבות סג'רה ולוביה
להתקפה על לוביה הוקצו שתי פלוגות חי"ר מגדוד דרור וגדוד ברק. ההתקפה נקבעה ל-9 ביוני 1948. תוכנית ההתקפה הייתה השתלטות על המשלטים הקדמיים בדרום - מזרח הכפר ואחר כך פריצה לתוך הכפר מאותו הכיוון. באותה שעה הייתה צריך טור "משוריין" (כמה משורייני "סנדביץ" ואוטובוס משוריין) לצאת מטבריה ולתקוף את לוביה מכיוון מזרח כדי להטיל מורא בקרב לוחמי לוביה ולהחדיר בהם את ההרגשה שהם מנותקים. לוחמי לוביה לא ברחו כפי שהיה מצופה אלא החלו בהתקפות על המשלטים שנכבשו. תוך זמן קצר הוכרזה פזעה והגיעו תגבורות גדולות מנצרת ומכפרי הסביבה. הערבים התקיפו את השדרה המשוריינת ואילצו אותה לחזור לטבריה וגם הכוח התוקף את הכפר נהדף. הקרב נמשך כל היום.
ב-6 ביוני 1948 חדר צבא ההצלה לגליל בציר מלכיה - סעסע והתבסס במרכז הגליל. תוכניתו של קאוקג'י הייתה לתקוף בכיוון מזרח בתאום עם הסורים במשמר הירדן כדי לחבור איתם ולנתק את הגליל העליון המזרחי בתנועת מלקחיים. לאחר כישלון התקפת גולני על לוביה, שינה קאוקג'י את תוכניתו. הוא ביקש לנצל את כישלון ההתקפה ולהטיל את כל כוחו על סג'רה כדי להשיג על ידי כך שני הישגים: הרחקת האיום מצומת מסכנה - עילבון שהיה הקשר היחידי בין נצרת לגליל העליון. כיבוש סג'רה יאפשר לו פריצה לאזור התבור כדי לנתק את הכביש היחידי שהוביל מהעמק לגליל, בסביבות כפר כמא.
על סג'רה הגנו חיילי גולני מגדוד "דרור", "ברק" ופלוגה מחטיבת כרמלי. ההפוגה הייתה להיכנס לתוקף ב-11 ביוני 1948 בשעה 10.00 אולם קאוקג'י לא ראה את עצמו כבול להחלטות האו"ם. ההתקפה הייתה מוצלחת והערבים הצליחו לכבוש את רוב משלטי סג'רה. מטה החטיבה שנמצא ביבנאל הגיב במשלוח תגבורת ובעקבות התקפת נגד, נסוג צבא ההצלה מהכפר בשעות הלילה. צה"ל נכנס לכפר למחרת. חילופי אש נמשכו עד 13 ביוני, אך לא הובילו לשינויים טריטוריאליים.
בתקופת ההפוגה הראשונה נתמנה נחום גולן למפקד חטיבת גולני. גדוד ברק הובא לסג'רה והחלה עבודת התבצרות קדחתנית לקראת חידוש הקרבות. קאוקג'י פתח בהתקפה ב-9 ביולי 1948 שנמשכה ללא הפסקה עד 18 ביולי 1948 תוך שימוש בארטילריה וחיל אוויר משני הצדדים. הגנת סג'רה התבססה על שלושה משלטים עיקריים בצפון, מערב ודרום. המגינים הפעילו יחידת קומנדו שהייתה מתגנבת לקווי הערבים ומניחה שם מוקשים שהיו מתפוצצים למחרת בעת ההתקפה. משלטים עברו מיד ליד אולם סג'רה לא נפלה. צה"ל ניצל את ריכוז הכוחות והמאמץ של צבא ההצלה בסג'רה ויצא למבצע דקל. הצלחת המבצע מוטטה את צבא ההצלה והוא נסוג מסג'רה.
מבצע אסף
מבצע אסף היה מבצע גדול שיזם צה"ל במישור החוף של הנגב כנגד הצבא המצרי במהלך השלב השלישי של מלחמת העצמאות. לאחר פריצת הדרך של צה"ל לנגב במבצע יואב, החל חיל המשלוח המצרי לנסות לחבור לכוחותיו המכותרים בכיס פלוג'ה. בשלב ראשון נתפסו על ידי המצרים מספר תלים אסטרטגיים מדרום מזרח לעזה ונוצר טריז בין כוחות צה"ל בבארי ונירים. מפקדי צה"ל החליטו לחסל את הטריז הזה ולמנוע את האיום המצרי על באר שבע. המשימה הוטלה על כוח בפיקודו של יצחק שדה, שבו נכללו גדוד הפשיטה 89 מחטיבה 8 וגדוד גדעון 13 מחטיבת גולני.
המבצע החל ב-5 בדצמבר 1948. על גדוד הפשיטה המשוריין 89, שיצא מגבולות, הוטל לכבוש את התלים ועל גדוד 13 של חטיבת גולני, שיצא מאורים, הוטל להתבסס על המשלטים ולהיערך להגנה. השלב הראשון התנהל בהצלחה וללא נפגעים. למחרת, ב-6 בדצמבר, החלו המצרים בהתקפות בלתי פוסקות בליווי שריון וארטילריה על שייח' נוראן וחירבת מאעין מערבית לו.
ב-7 בדצמבר חלה תפנית דרמטית בקרבות, שהטתה את ההצלחה לטובת צה"ל. בשעות הבוקר ריכזו המצרים כוח גדול של שריון ורגלים להתקפה מכרעת על שייח' נוראן וחירבת מאעין. הכוח המצרי התגלה בעזרת סיור אווירי וגדוד הפשיטה המשוריין התארגן הגדוד להתקפה. הזחלים והג'יפים פרצו מעורפם כשהם ממטירים אש לכל הכיוונים ושברו את גל ההתקפה המצרי. המצרים נפוצו לכל עבר כשהם משאירים בשטח יותר מ-100 הרוגים.
מבצע חורב
חורב היה מבצע גדול של צה"ל בחזית הדרומית. בחצות תקף גדוד גדעון 13 את מוצב 86 המצרי אשר נמצא כשני קילומטר מזרחית למסילת הרכבת בדרך בין ח'אן יונס לעיר עזה. עקב הגשמים העזים הוצפו הנחלים באזור ומנעו את הגעת שיירת התגבורת והאספקה. בבוקר פתחו המצרים בהתקפת נגד משולבת של חי"ר, שריון וארטילריה. לוחמי גדוד 13, שהיו מצוידים ברובים בלבד ומעט מאוד מקלעים כבדים מסוג בזה נסוגו.
מבצע עובדה
מבצע עובדה היה המבצע האחרון במלחמת העצמאות שבמהלכו השתלטו חטיבת הנגב וחטיבת גולני על הנגב הדרומי, הערבה ואילת. כוחות גולני שלקחו חלק במבצע כללו את גדוד הפשיטה הממוכן 19, גדוד חי"ר 13, שתי סוללות ארטילריה, יחידת תותחי נ"ט, ומחלקת הנדסת שדה. כוחות חטיבת גולני יצאו מבאר שבע בבוקר 5 במרץ התקדמו דרך ביר ערערה, כורנוב (ממשית) ומעלה עקרבים והגיעו ב-7 בחודש לעין חוצוּב (חצבה)והתבססו בו להגנה. פלוגת הג'יפים של גדוד 19 המשיכה דרומה ובערב השתלטה על עין וֵיבַּה (עין יהב). בימים 9-8 בחודש המשיכו כוחות גולני להתקדם בערבה דרומה תוך שהם מנהלים קרבות מקומיים עם כוחות של הלגיון העבר-ירדני. תוך ניהול מאבק יוקרה מול כוחות חטיבת הנגב על הבכורה בהגעה לאילת הגיעו כוחות גולני ב-10 לחודש לאילת שעתיים לאחר שלוחמי חטיבת הנגב הניפו את דגל ישראל על התורן של משטרת אום רשרש (דגל שזכה לכינוי "דגל הדיו"). באמצעות מכשיר הקשר של גולני שלחו מח"ט הנגב ומח"ט גולני את המברק המפורסם למפקד חזית הדרום שבו נאמר: "העבירו לממשל ישראל: ליום ההגנה לי"א באדר, מגישות חטיבת הנגב פלמ"ח וחטיבת גולני את מפרץ אילת למדינת ישראל".
יצחק כץ (מנהל)
ביוגרפיה
יצחק כץ נולד בשנת 1901 במִיקוֹלַאיִיב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של רייזל לבית קוסובסקי ואברהם כץ, בעל מתפרה. אביו, שהוסמך לרבנות בצעירותו, יצא בבגרותו לתרבות הכללית. בית המשפחה היה מסורתי, והייתה בו התעסקות רבה באמנות ובציונות. ב-1906 עזבה המשפחה את רוסיה והגיעה לעיר אלכסנדריה שבמצרים, שם פתח אביו מתפרה וייסד אגודת תיאטרון יידיש. ב-1912 עברה משפחתו לקהיר, והוא נותר באלכסנדריה אצל אחותו הנשואה, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש הברון דה מנשה שבהנהלת אליהו ענתבי (אחיו של אלברט ענתבי) (יחד איתו למד בבית הספר אהרון רוזנפלד, לימים מחלוצי הספנות העברית בארץ). בערבים למד ציור. עם תום לימודיו עבר לקהיר. שם עבד בעבודות שונות, ובמקביל כתב שירים וכן מחזה שהוצג בתיאטרון גרין. הוא תכנן לנסוע לפריז עם תום המלחמה ללמוד ספרות ותולדות האמנות, אך בדצמבר 1919 הגיעה לעיר בת-שבע בת אפרים צבי חרל"פ מרחובות, והשניים היו לזוג. כששבה לרחובות, באביב 1920, עלה עִמה. הוא התגורר בירושלים, שם עבד כפקיד ממשלתי. כעבור מספר חודשים השניים נישאו, וכץ עבר לעבוד כמזכיר סוכנות הנסיעות "פלשׂתיין אקספרס" מיסודו של בנק אפ"ק. על רקע קרבתו לענייני ספרות, התיידד עם בעלי חנות הספרים וההוצאה "תרבות" (לימים "מצפה"), יהושע צ'צ'יק, יוסף שרברק ומרדכי ניומן, וכץ התוודע לבוהמה הספרותית והאמנותית של ירושלים. בין ידידיו הקרובים מאז היה הצייר ראובן רובין.
בסוף שנת 1923 עבר עם אשתו, בתם וגיסתו לתל אביב הקטנה, שם התגוררו בבית יש"י אדלר ברחוב אחד העם. ביתו של כץ היה מקום מפגש לבוהמה התל אביבית בשנות ה-20 וה-30. ב-1924 התפטר מעבודתו ב"פלשׂתיין אקספרס" והיה מובטל לזמן-מה, עד שבאפריל 1925 הציע לו אליעזר הופיין את תפקיד מזכיר לשכת המסחר המחוזית של יפו (לימים לשכת המסחר תל אביב), וכץ מילא תפקיד זה עד 1952. ב-1928, כשהתמנה מאיר דיזנגוף (חבר ועד לשכת המסחר) לקונסול כבוד של בלגיה לתל אביב, יפו והדרום, הציע לכץ לנהל את הקונסוליה כ"קנצלר-כבוד" של בלגיה, והוא כיהן בתפקיד זה עד 1936. מאז היה כץ מעורב באופן אינטנסיבי בפעילותו של דיזנגוף ובפיתוח מוסדות כלכלה ותרבות בעיר. כמו כן, היה פעיל במוסדות היישוב – ב"הגנה", בוועד קרן היסוד, בכופר היישוב ובמגבית ההתגייסות. היה חבר ועדות מסחריות רבות. ממארגני "יריד המזרח". מראשית שנות ה-30 ועד סוף ה-40 ייצג את הארץ במשלחות מסחריות רבות לאירופה. ב-1950–1951 כיהן כנספח כלכלי ומסחרי בצירויות ישראל בצרפת ובמדינות בנלוקס. עוטר בתואר אביר מסדר הכתר של בלגיה (Chevalier de l'Ordre de la Couronne). בשנים 1953–1954 כיהן כמנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית. כיהן כמזכיר לענייני תרבות בשגרירות ישראל בצרפת. היה מראשוני אוניברסיטת תל אביב ובשנות ה-50 וה-60 כיהן כמנהל אדמיניסטרטיבי של הפקולטות למשפט ולמדעי החברה בה.