cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וילהלם גזניוס
פעילותו כמורה וחוקר
בהמשך הוצעו לו משרות מכובדות גם באוניברסיטאות אחרות – ברסלאו, באוקספורד ואף בגטינגן, לאחר פרישתו של אייכהורן ב־1827, אך גזניוס סירב לעזוב את האלה. הרצאותיו הבהירות והמרתקות משכו כחמש מאות צופים בכל פעם. בשנת 1813 הקים בהאלה את "החברה לאקסגזה של כתבי הקודש" שמאוחר יותר, ב-1826 התאחדה עם הפקולטה לתאולוגיה. במידה רבה בזכותו עלתה בזמנו קרנה של הפקולטה לתאולוגיה בהאלה ותפסה את המקום הראשון בתחום בגרמניה, במיוחד אחרי שחוזקה על ידי המיזוג עם אוניברסיטת ויטנברג בשנת 1817. באותה שנה העניקה אוניברסיטת האלה לגזניוס תואר דוקטור של כבוד. בשנים 1823–1824 כיהן גזניוס כרקטור של אוניברסיטת האלה אך הודח על ידי המלך פרידריך וילהלם השלישי.
תלמידו הראשון של גזניוס בתחום חקר השפה העברית היה אוגוסט ניאנדר. תלמידיו המצטיינים היו פטר פון בולן (von Bohlen), אנדראס גוטליב הופמן, הרמן הופפלד, אמיל רֶדיגר (Rödiger), יוהאן כריסטיאן פרידריך טוך (Tuch), יוהאן קארל וילהלם פאטקה (Vatke) ותיאודור בנפיי (Benfey).
גזניוס הותקף פעמים רבות בשל גישתו הרציונליסטית, אולם גם ההתקפות הקשות ביותר, מצד לודוויג פון גרלך (von Gerlach; 1795-1877) בשנת 1830 ומצד המוציא לאור של העיתון הכנסייתי האוונגלי (לותרני) ארנסט וילהלם הנגסטנברג (Hengstenberg) לא הצליחו להכתים את תהילתו.
שני חיבוריו הידועים ביותר הם מילון ודקדוק של העברית המקראית. המילון יצא לראשונה בשנת 1812, ונערך מחדש פעמים רבות. הוא שימש בסיס למילון העברית המקראית של בראון, דרייבר ובריגז (Brown–Driver–Briggs, BDB, בד"ב). המהדורה הגרמנית בעריכת פרנץ בול שימשה את המחקר במשך שנים רבות, עד שבשנת 1987 החלה לצאת מהדורה חדשה בעריכת רודולף מאייר והרברט דונר (כרך רביעי יצא בשנת 2007).
ספר הדקדוק שלו יצא לראשונה בשנת 1813, וגם הוא נערך פעמים רבות. מהדורתו ה־28, בעריכת אמיל קאוטש (Kautzsch), תורגמה לאנגלית בידי ארתור ארנסט קאולי. עדכון מקיף של המהדורה ה־28 החל לצאת בגרמנית על ידי גוטהלף ברגשטרסר, אולם הוא לא זכה להשלימו, והספר נותר חלקי.
בשנת 1810 פרסם גזניוס עבודה על השפה המלטזית, ובה הפריך את הטענה הנפוצה אז שהיא גלגול של השפה הפונית. כמו כן פרסם מחקרים על הפונית עצמה ועל העברית השומרונית.
גזניוס נפטר בהאלה אן דר זאלה ב־23 באוקטובר 1842, ונקבר בבית העלמין שְטָאטְגוֹטֶסְאָקֶר (Stadtgottesacker).
גזניוס היה נשוי (משנת 1814, בהאלה) להנרייטה לבית שניידֶווינד (1797–1853). לזוג נולדו עשרה ילדים – חמש בנות וחמישה בנים. אחד מהם, פרידריך וילהלם, היה למנהל בית ספר בעיר שטטין ומוציא לאור של ספרי לימוד לאנגלית; בן אחר, הרמן, היה גם הוא בעל הוצאה לאור ובעל חנות ספרים.
Snow White and the Seven Dwarfs
Snow White and the Seven Dwarfs הוא פסקול סרט הקולנוע "שלגיה ושבעת הגמדים" של חברת וולט דיסני משנת 1937, ובולט כאלבום הפסקול הראשון שיצא לאור באופן מסחרי. האלבום הורחב ויצא מחדש מספר רב של פעמים.
שירים שלא נעשה בהם שימוש בסרט
שירים שנכתבו לסרט אך לא נעשה בהם שימוש כוללים שני שירים לגמדים:
טוראיי בראגס
טוראיי בראגס (באנגלית: Torraye Braggs; נולד ב-15 במאי 1976 בפרזנו, קליפורניה, ארצות הברית) הוא כדורסלן עבר אמריקאי. גובהו 2.03 מטרים, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. שיחק בעברו בישראל בקבוצות הפועל ירושלים ועירוני רמת גן.
קריירת מכללות
בוגר אוניברסיטת זייבייר, לאחר סיום לימודיו נרשם לדראפט ה-NBA לשנת 1998 ונבחר במקום ה-#57 על ידי קבוצת יוטה ג'אז.
קריירה מקצוענית
למרות הבחירה בדראפט הוא נאלץ לשחק שנתיים מחוץ לארצות הברית, בליגות הראשונות בספרד במדי קנטבריה וגראן קנריה ובוונצואלה ממנה עבר לשחק מספר חודשים בקבוצת הרוקפורד לייטנינג מליגת ה-CBA, עד שהוחתם על ידי קבוצת דטרויט פיסטונס על חוזה של חודש ימים בשנת 2000.
לאחר מכן עבר לשחק במנרסה מספרד, ממנה עבר לאינדיאנה לג'נדס מליגת ה-ABA ומשם לוונצואלה בטרם המשיך לפאוק סלוניקי מיוון אך שוחרר ומצא את עצמו מסתובב בין הפיליפינים לפוארטו ריקו שביניהם חתם בהפועל ירושלים מישראל בעונת 2002-2003 באמצע העונה, אך גם עם הקבוצה הירושלמית לא סיים את העונה ושוחרר שבוע לפני סיומה אחרי שהקבוצה סיימה את העונה במרכז הטבלה.
בשנת 2003 הוחתם על ידי היוסטון רוקטס בה שיחק מספר משחקים ושוחרר. הוא חזר ל-CBA ושיחק במדי יאקימה סאן קינגס אך לאחר עונה הוחתם על ידי הוושינגטון ויזארדס ושיחק 5 משחקים בטרם שוחרר, ממנה המשיך לסו פולס סקייפורס מה-CBA בטרם עבר לספרטק סנקט פטרבורג מרוסיה, שלאחריה חתם שוב ביוסטון רוקטס וזכה לשחק 14 משחקים בשנת 2005.
בהמשך שנת 2005 חתם בקוריאה הדרומית ושוחרר, ממנה עבר לטולסה 66 מה-NBDL. בהמשך עונת 2006 חתם בקבוצת ספרטק פרימוריה ולדיווסטוק מרוסיה.
בעונת 2006/2007 חתם בעירוני רמת גן, ממנה שוחרר לאחר שעלותו (15 אלף דולר לחודש) הייתה גבוהה מדי לקבוצה, וחתם בקבוצה הלטבית א.ס.ק. ריגה להמשך העונה.
את עונת 2008 העביר בין קבוצה ממקסיקו לליגה האיראנית (עזב קבוצה לטובת איראן ואז חזר אליה). בעונת 2008/2009 שיחק במקסיקו ובוונצואלה. ב-2009/2010 שיחק באורוגוואי. ב-2010/2011 שיחק בארגנטינה, ברפובליקה הדומיניקנית ובאורוגוואי. בעונת 2011/2012 שיחק בוונצואלה ובקולומביה טרם פרש.
נבחרת גביע דייוויס של הודו
נבחרת גביע דייוויס של הודו היא נבחרת טניס הגברים הלאומית של הודו שיחקה בעבר בבית העליון של גביע דייוויס.
הנבחרת הופיע לראשונה בשנת 1921. במהלך התקופה היא שיחקה 120 משחקים וניצחה ב-84.
הישגים
1966, 1974, 1987
דויד ברוזה
ביוגרפיה
ברוזה נולד בשם דויד סיימון ברוויק ברוזה בחיפה. אביו היה ארתור ברוזה, איש עסקים בריטי ואמו הייתה הזמרת שרונה אהרון. סבו היה וולסלי (פנחס) אהרון, ממקימי היישוב נווה שלום. נעוריו של דויד עברו עליו בספרד, שם עשה אביו בשליחות, והוא הושפע רבות מהמוזיקה ומהתרבות הספרדית. הוא למד בבית ספר בריטי במדריד (Runnymede College) ואחר כך בפנימייה דתית באנגליה. שם התלונן הרב על נגינתו של ברוזה בשבתות ובחגים. בגיל 14 ניגן ברוזה עם להקתו לפני מלכה של הממלכה הקטנה פאטונס שמצפון למדריד. לאחר מכן היה אלוף מדריד בשחייה בסגנון חתירה לגילאי 15.
ב־1974 חזר לישראל והתגייס לצה"ל. תחילה שירת במחנה מקלף כמאבטח מתקנים, ובד בבד הצליח לשלב גם הופעות קטנות בהן שר בעיקר גרסאות כיסוי לשירים של סיימון וגרפונקל ושל בוב דילן. הצלחותיו בהופעות הביאו אותו אחרי שנה וחצי לצוות הווי חיל האוויר, בו שר וניגן עם אחותו טליה ברוזה, עם דני בסן ועם דפנה ארמוני. להיטם הגדול היה "בתוך", שאותו שרו ב"פסטיבל הזמר והפזמון" 1977.
תחילת הדרך כזמר
לאחר שחרורו מהצבא החל ברוזה את דרכו העצמאית כזמר בהופעות קטנות בפאבים ובמועדונים. האמרגן שלמה צח פנה אליו שישמש כמחליף ליצחק קלפטר, שפרש מהמופע "שיחות סלון" של יהונתן גפן, כחלק מ"להקה טובה" עם יעל לוי (שירה ודקלום), דני פאר (קלידים ופסנתר), ישראל בורוכוב (בס וקולות) ודון הרווי (תופים). אלבום המופע, שיצא ב־1978, כלל את ביצועיו של ברוזה עם יעל לוי ל"שיר אהבה בדואי" ו"עד עולם אחכה", וכן את השיר הראשון המשותף של ברוזה וגפן, "יהיה טוב", שנכתב במהלך המופע לכבוד ביקורו של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, בישראל, והפך ללהיט גדול.
שיתוף הפעולה בין ברוזה לגפן המשיך גם הלאה, באלבום והמופע לילדים "הכבש השישה עשר", שם הלחין וביצע ברוזה את השיר "ברקים ורעמים". ברוזה וגפן המשיכו בשיתוף פעולה גם שנים רבות לאחר מכן, שהתבטא בתרומה הרבה של גפן לקריירה של ברוזה, בכתיבת חלק משיריו ובתרגום שירים מספרדית עבורו. ברוזה העיד כי גפן הפך לחברו הטוב, והוא הושפע ממנו רבות כמבצע וכאדם.
ב־1979 הקליט ברוזה את השיר "אל תשאלי אם אני אוהב" (עמוס קולק/נורית הירש), עבור פסקול הסרט "אל תשאלי אם אני אוהב", ולפסקול הסרט "דיזנגוף 99" את השיר "בין הרעשים" (מילים: רחל שפירא, לחן ועיבוד: יוני רכטר). באותה שנה השתתף גם באלבום שירי הילדים "והילד הזה הוא אני", המבוסס על ספרו של יהודה אטלס בשם זה (לחן ועיבוד: אבנר קנר).
בתחילת 1980 יצא אלבום הבכורה של ברוזה, "דויד ברוזה". האלבום כלל שיר מתוך "שיחות סלון: "שיר אהבה בדואי", ביצוע חדש לשיר "יהיה טוב" (שכלל בית נוסף שלא נכלל בביצוע המקורי) וכן שירים חדשים, שבהם ניכרת השפעה מהמוזיקה הספרדית כמו "סניוריטה". שיר נוסף מהאלבום שזכה לפרסום הוא "מותר לומר", שהלחין ברוזה על פי שיר של נתן אלתרמן. את שירי האלבום הפיק מוזיקלית טכנאי ההקלטות טומי פרידמן, ועיבד אילן מוכיח. בהקלטות האלבום השתתפו חיים רומנו וחיים קריו בגיטרה חשמלית, אלון הילל ומאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, קובי כהן, מיכה מיכאלי ודורי לובלינר בגיטרה בס, אילן מוכיח בפסנתר וקלידים, וברוזה בגיטרה אקוסטית.
בסוף 1980 העלו ברוזה ויהונתן גפן את המופע "דויד ויהונתן", שגם תועד על גבי אלבום בשם זה, וכן ביצע בפסטיבל שירי הילדים מספר 11 את "שיר ערש" (מילים: תמר אדר, לחן: יואל לרנר, עיבוד: אילן מוכיח).
ב־1982 הוציא ברוזה את אלבומו השני, "קלף", שכלל שירים שהלחין בעצמו כמו "חיפה" (שנכתב במיוחד על ידי גפן על עיר הולדתו של ברוזה), "החיים הם חומר טוב", "שרוכים" ו"דניאלה". את האלבום הפיק מוזיקלית יהודה עדר שניגן בגיטרה, ויחד עימו השתתפו בהקלטות גם מיקי שביב בבס, ז'אן פול זימבריס בתופים, ומיקי קם בקולות רקע. סיבוב ההופעות שליווה את האלבום נקטע עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה. במהלך המלחמה הִרְבָּה ברוזה להופיע בפני חיילים.
הפריצה עם "האשה שאיתי"
במרץ 1984 יצא האלבום "ברוזה", שכמו "האשה שאיתי" הורכב גם הוא ברובו מתרגומים של יהונתן גפן לשירים ספרדיים. ברוזה הלחין שיר אחד עבור האלבום, "מגיע לו".
קריירה מחוץ לישראל
בשיא הצלחת "האשה שאיתי" נסע ברוזה לניו יורק, ומאז הוא מתגורר בארצות הברית ומחלק את זמנו בין אמריקה לבין ישראל. לדבריו, עזב "כדי לחפש משהו אחר, בשביל להרחיב אופקים". למרות זאת טען: "אני מאוד ישראלי וכך גם המוזיקה שלי, שנושמת את המקום הזה שהוא העוגן". בשנת 1989 חתם על חוזה עם חברת התקליטים EMI, שהוציא לאור את תקליטו הראשון באנגלית "Away From Home". לאחר יציאת האלבום יצא לסיבוב הופעות באירופה וארצות הברית.
בשנות ה־90 הוציא עוד שלושה אלבומים באנגלית וכן הוציא ב־2000, 2002 ו־2005 אלבומים בספרדית, שזכו לביקורות משבחות בספרד ובאמריקה הלטינית. ואף הצטרף (בדרך כלל כ"הופעת חימום") לסיורים של מוזיקאים פופולריים כמו פול סיימון.
הקריירה של ברוזה מחוץ לישראל הולידה שיתוף פעולה מוזיקלי לא צפוי ולא שגרתי, בינו ובין הזמר־היוצר האמריקאי טאונס ואן זאנט. בשנת 1994 הופיע ברוזה עם ואן זאנט במופע מסדרת "Writers in the Round" שהתקיים ביוסטון. השניים לא שבו ונפגשו מעולם, ולא היה ביניהם כל קשר נוסף לאחר אותו מפגש. חרף זאת, כאשר נפטר ואן זאנט כשלוש שנים מאוחר יותר, הוא הותיר אחריו לברוזה קופסת נעליים מלאה בדברי שירה ומילות שיר מפרי עטו אשר לא פורסמו מעולם, ועימם בקשה מפורשת שברוזה ילחין את הטקסטים האלה. שנים לאחר מכן הוליד הסיפור יוצא הדופן הזה את האלבום "Night Dawn: The Unpublished Poetry of Townes Van Zandt", שאותו הוציא ברוזה בשנת 2010.
המשך הקריירה בישראל
במקביל לקריירה מחוץ לישראל, הוציא ברוזה בישראל כמה אלבומים.
בפברואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ, ערך בישראל סיבוב הופעות עם הגיטריסט האמריקני אל דימיולה.
ביולי 1991 יצא אלבומו "נשיקה גנובה", בהפקה משותפת של ברוזה ושל ג'פרי לסר. שניים מהלהיטים הבולטים של האלבום היו לחנים של ברוזה לשירים של מאיר אריאל: "מתחת לשמיים" ו"בצהרי יום". שיר נוסף מהאלבום שזכה להצלחה הוא "ביקור מולדת", שהלחין ברוזה למילים של יהונתן גפן. גפן כתב שירים נוספים לאלבום.
בפברואר 1994 יצא אלבום הופעה של ברוזה בשם "דייוויד ברוזה במצדה", שתיעד את הופעתו במסגרת פסטיבל ערד באותה שנה. האלבום זכה להצלחה, והגיע למעמד אלבום זהב.
במרץ 1996 הוציא את האלבום "סודות גדולים". מתוכו התפרסם שיר הנושא, שהלחין ברוזה למילים של יהונתן גפן.
תאונת הדרכים
באוגוסט 1998, בעת שחזר מהופעה בבאר שבע, סטה הרכב שבו נסע, עלה על אי תנועה והתנגש חזיתית בעמוד של שלט דרכים שהיה במקום. הרכב נהדף והתהפך, ופגע באי תנועה. ברוזה נפגע קשה בכל חלקי גופו. הוא הובהל לבית החולים קפלן ברחובות, ובו אושפז למשך 12 יום. לאחר שחרורו מבית החולים נשאר פגוע באצבעות ידו השמאלית, והיה חשש רב שתאונה זו תקטע את הקריירה שלו. ברוזה תבע את חברת הביטוח ואת נהג הרכב, בסכום של 4 מיליון ש"ח, על הנזקים הישירים והעקיפים שנגרמו לו. באוגוסט 2004 זכה ברוזה בפיצויים בסך 1.2 מיליון שקלים. בסופו של דבר הצליח ברוזה להשתקם ולחזור לנגן.
שנות האלפיים
בשנת 2002 יצא אלבומו של ברוזה "זה הכל או כלום", בהפקתו המוזיקלית של יזהר אשדות. האלבום כלל את הלהיטים "זה הכל או כלום", שכתב איתן נחמיאס גלס על פי לחן של עבדרחמן עמרני, "אבק של החיים", שגם אותו כתב גלס ושברוזה הלחין עם אשדות, ו"בוכה אל הקירות", שהלחין ברוזה ושכתבו יעקב רוטבליט ואלונה קמחי. כותבים נוספים באלבום היו מיכה שטרית, יהונתן גפן ושלום חנוך. בתוך ימים ספורים הגיע האלבום למעמד אלבום זהב. בסוף השנה יצא לסיבוב הופעות בספרד, בעקבות השקת הגרסה הספרדית של האלבום – "Todo O Nada".
בשנת 2004 יצא אלבום האוסף "המיטב (לעכשיו)", שכלל את כל שיריו הידועים.
במרץ 2005 סירב קול ישראל לשדר שיר עברי־ערבי של דויד ברוזה ושל סעיד מורד, סולן להקת "סברין" הפלסטינית ממזרח ירושלים. התכנון היה שהשיר החדש ישודר בה בעת בקול ישראל וברדיו פלסטין, אך מנהל הרדיו יוני בן מנחם טען שהשיר צריך לעבור קודם ועדת פלייליסט. בגלי צה"ל הסכימו לשדר את השיר בו־זמנית.
לאחר שברוזה הופיע כמה פעמים כאורח בהופעותיה של להקת "מיומנה", יצאו השניים ב־2006 במופע משותף, "בחונטוס", שבו שולבו ריקודי הלהקה ושיריו של ברוזה.
ב־2006, בעת מלחמת לבנון השנייה, עבר ברוזה בין מקלטים ביישובי הצפון המופגזים וניגן ושר לתושבים שתפסו בהם מחסה. גם במבצע עופרת יצוקה ברוזה חזר והופיע במקלטים לפני קהלים מצומצמים ביישובי הדרום. בינואר 2006 הוציא את האלבום "פארקינג קומפלטו" שכלל ברובו שירים בספרדית, אך גם שני שירים בעברית.
ב־2008 הוציא אלבום המתעד את הופעתו במצדה, שנערכה מוקדם יותר באותה השנה, ומכיל שירים בעברית, באנגלית ובספרדית.
ב־2009 השתתף בסרטון של השיר "War/No More Trouble" בהרכב חובק עולם בשם "Playing For Change" שהתאחדו ליצירה משותפת. בהם הזמר בונו.
ביוני 2011 יצא אלבומו של ברוזה "שפה שלישית", שהיה האלבום הראשון שהוציא בעברית לאחר כמעט עשר שנים. באלבום זה החל ברוזה לכתוב את שיריו בעצמו, לאחר שמיעט לעשות זאת באלבומיו הקודמים. משירי האלבום התפרסם השיר "חולם". האלבום הוקלט תוך יומיים בתקציב של 65 אלף דולר שגויס בKickstarter. רובם של המשקיעים (80%) היו מחוץ לישראל, מכל רחבי העולם.
בשנת 2014, יצא אלבומו של ברוזה באנגלית "איסט ג'רוזלם, ווסט ג'רוזלם" ("מזרח ירושלים / מערב ירושלים"), בו השתתף זמר הראפ וויקליף ז'אן. במקביל צולם סרט תיעודי בשם "מזרח ירושלים / מערב ירושלים", בהפקת גידי אביבי, שהוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של וודסטוק, ובמרכזו ההקלטות שערך ברוזה לאלבום עם מוזיקאים אמריקניים, ישראלים ופלסטינים באולפן הקלטות בשייח' ג'ראח במזרח ירושלים.
בשנת 2018 יצא אלבומו של ברוזה "טבעת הזהב". את שירי האלבום כתבה המשוררת צרויה להב. לצד האלבום השיק ברוזה פרויקט יוטיוב בו הוא מארח אמנים שונים לשיחה ושירה משותפת.
ב־2 בדצמבר 2020 ערך ברוזה בפארק תמנע מופע מיוחד עם תזמורת ירושלים מזרח ומערב ועם הזמרת רחלה ובניצוחו של תום כהן. המופע שודר בשידור חי באבו דאבי טיוי, ערוץ הטלוויזיה הממלכתי של איחוד האמירויות הערביות, בו־זמנית עם השידור בישראל.
ביוני 2022 הוציא יחד עם המוזיקאי תומר כץ, סינגל בשם "אל תתחיל איתי". המילים לשיר נכתבו על ידי מאיר אריאל והוא בוצע על ידי השניים באירוע לזכרו של אריאל שהתקיים ב-14.6.22 באמפי-פארק רעננה, לציון יום הולדתו ה-80. השיר התקבל בביקורות חמות בתקשורת ובוצע על ידי ברוזה וכץ במסגרת הג'אם של קוטנר בגלגלצ ובתוכנית האירוח של גידי גוב ברדיו תל אביב.
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
פרסים והוקרה
בעקבות הצלחת האלבום "האישה שאתי" נבחר ברוזה לזמר השנה של קול ישראל במצעד הפזמונים לשנת תשמ"ג.
באפריל 2002, זכה בפרס הטלוויזיה הספרדית על שיר הנושא שחיבר לסדרת הדרמה הספרדית "אב אמיץ".
ב־28 באוקטובר 2008 החליט מלך ספרד חואן קרלוס להעניק לדויד ברוזה את עיטור הכבוד האזרחי עבור פועלו הרב במוזיקה הספרדית ופועלו למען השלום. העיטור הוענק ב־5 באוגוסט 2009 מידי הממונה על שגרירות ספרד בישראל, בסיום מופע מיוחד בהיכל התרבות בתל אביב, שנערך לכבוד 25 שנים למסע ההופעות של "האשה שאיתי".
ביוני 2012 מונה לשגריר של רצון טוב מטעם קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים.
ביולי 2019 הוענק לו אות הנשיא למתנדב על ידי נשיא מדינת ישראל, רובי ריבלין.
חיים אישיים
בשנת 1978 נישא לרותי גביזון, שעזרה לו בהמשך הקריירה בהפקת אלבומיו והופעותיו. כעבור 30 שנה, ולאחר שנולדו להם שלושה ילדים, בני הזוג התגרשו. ילדיו הם מורן־סול, שפית ופעילה למען הסביבה; רמון, מפיק; ואדם, עורך דין.
ב־2011 נישא למעצבת האופנה נילי לוטן. נכון לשנת 2022 הם מתגוררים בניו יורק.
ברוזה הוא חבר המועצה הציבורית של הקרן החדשה לישראל.
דיסקוגרפיה
אלבומים בעברית:
אלבומים לועזיים:
שיתופי פעולה:
דומיניק הווארד
דומיניק "דום" ג'יימס הווראד (באנגלית: Dominic "Dom" James Howard; נולד ב-7 בדצמבר 1977) הוא מוזיקאי בריטי, מתופף להקת מיוז.
ביוגרפיה
הווארד נולד בסטוקפורט, מנצ'סטר באנגליה. כשהיה בן 8 עבר עם משפחתו לטיינמות', עיר קטנה בדבון. הוא התחיל לנגן בתופים בסביבות גיל 12.
הווארד ניגן בלהקה בשם "Carnal Mayhem" ("חבלה מהקטל") בזמן בית הספר התיכון, בתקופה זו התחבר עם מת'יו בלאמי שניגן בגיטרה. לאחר זמן מה שונה שמה של הלהקה ל-"Rocket Baby Dolls". לאחר שנתיים של בסיסטים כושלים הצטרף ללהקה כריס וולסטנהולם.
לאחר כמה שמות החליטו חברי הלהקה על השם מיוז. הווארד הוא המבוגר ביותר מחברי הלהקה.
שירה
בזמן הקלטת האלבום Absolution הוא הראה את חוסר יכולתו לשיר בהתאמה וללא זיוף עם כל הלהקה, כשכל הלהקה הייתה צריכה להקליט את השיר Blackout. הטכנאי ציין שמישהו מזייף, לאחר כמה ניסיונות כשהתוצאות היו זהות, כדי לגלות מי מזייף, הוציאו כל פעם אדם אחר מהשיר עד שגילו שזה הווארד, כתוצאה מכך לא השתמשו בו יותר להקלטת הקולות בשירים.
בובספוג הסרט: מבצע הצלה
בובספוג הסרט: מבצע הצלה (באנגלית: The SpongeBob Movie: Sponge on the Run) הוא סרט לייב אקשן והנפשה המבוסס על סדרת הטלוויזיה "בובספוג מכנסמרובע". הסרט בוים על ידי כותב הסדרה לשעבר טים היל, ואת התסריט כתבו היל, ג'ונתן איבל וגלן ברגר ומיכאל קוואמה, על פי סיפור מאת ארון ספרינגר. צוות המדבבים מהסדרה ומהסרטים הקודמים חזרו לדבב בסרט זה. זהו הסרט הראשון בסדרה ללא מעורבותו של סטיבן הילנבורג, יוצר הסדרה, עקב פטירתו ב-2018.
במקור, הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-22 במאי 2020 בהפצת סרטי פרמאונט. תאריך הסרט נדחה מספר פעמים בעקבות מגפת הקורונה, עד שהוכרז ב-22 ביוני כי עלייתו לאקרנים בוטלה, והוא יעלה לסרטי פרמאונט+ ב-2021 בארצות הברית. ביולי 2020, נטפליקס רכשו את הזכויות על הסרט בהפצה לרחבי העולם (כולל ישראל) מלבד ארצות הברית, קנדה וסין, והוא יצא ב-5 בנובמבר של אותה שנה. ב-30 ביולי 2020, פרמאונט הכריזו שהסרט יופץ בבתי הקולנוע בקנדה ב-14 באוגוסט 2020.
תקציר העלילה
בובספוג ופטריק נוסעים לעיר האבודה של אטלנטיק סיטי כדי להציל את גארי שנחטף על ידי פוסידון. בסרט מתגלה סיפור המקור של בובספוג כשפגש את גארי ב"מחנה האלמוגים".
צוות המדבבים בעברית
הדיבוב העברי בוים על ידי נינה אמיר, והופק על ידי רעות גדות, תומר קאופמן ואמי בכר באולפני וידאופילם אינטרנשיונל. בנוסף, בדיבוב העברי דיבבו גדי לוי, אורי דרור, יולי סקר, אורי זלצמן, ערן מור, יובל בינדר, גילן שחף, דן שצברג, דניאל שופוב, דור לרון, לביא עזיזה ויהונתן בכר.
פיתוח
בראיון שהתרחש ב-2015 על הצלחתו של הסרט הקודם, מייגן קוליגן אמרה שאפשרות לסרט שלישי תהיה "הימור טוב". בראיון נוסף, סגן יו"ר פרמאונט רוב מור אמר "אני מקווה שלא ייקח עשר שנים כדי להכין סרט נוסף", בהתייחסו לזמן שעבר בין הסרט הראשון להמשכו. מאוחר יותר התגלה כי סרטי פרמאונט עובדת על סרטי המשך לזיכיונות שלה, כולל סרט נוסף של בובספוג.
וינסנט וולר, שעבד על סדרת הטלוויזיה אך לא היה מעורב בסרט, הכריז באוגוסט 2015 כי הסרט היה בתהליך קדם הפקה. וולר אמר כי הסרט יהיה בעיקר הנפשה דו-ממדית. הוא גם אישר כי הצוות של הסדרה לא יעבוד על הסרט, אם כי מאוחר יותר הוא אישר כי ארון ספרינגר, אחד מכותבי הסדרה לשעבר, יכתוב את הסיפור לסרט. הסרט היה מתוכנן לעלות לאקרנים ב-2019, אך נדחה בשלב מאוחר יותר ל-2020. עד חודש ינואר 2016, ג'ונתן איבל וגלן ברגר נבחרו לכתוב את התסריט.
בחודש מרץ 2017, נשיא פרמאונט מארק אוונס הודיע כי האולפן יעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם ויאקום על המותגים שלה בטלוויזיה, כולל הסרט של בובספוג. באותו חודש, Yahoo! ציינו כי הסרט יקרא "בובספוג: הסרט".
השפעתה התרבותית של מדונה
מאז תחילת הקריירה שלה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, לזמרת ולכותבת השירים האמריקאית מדונה הייתה השפעה חברתית-תרבותית על העולם באמצעות שיריה, מערכות היחסים שלה, סגנון לבושה ואורח חייה. במהלך הקריירה שלה, תוארה מדונה על ידי מחברים בינלאומיים מרובים כאישה "המצליחה ביותר בכל הזמנים" במוזיקה, או ככל הנראה כ"אמנית המשפיעה ביותר בכל הזמנים". היא גם השיגה מעמד של "אייקון תרבות" כפי שציין תאורטיקן התרבות סטיוארט סים.
בובספוג הסרט: מבצע הצלה
פיתוח
באפריל 2018 הכותרת הרשמית של הסרט נחשפה בתור "זה ספוג נפלא", וכי טים היל, אחד מכותבי הסדרה לשעבר, נבחר כבמאי וכותב עבור הסרט. מאוחר יותר באותה השנה דווח כי הסרט ייכתב על ידי אייבל, ברגר ומיכאל קוואמה. צוות השחקנים המקורי צפוי לחזור לדבב גם בסרט זה באותם התפקידים שניתנו להם בסדרה ובסרטים הקודמים. עלילת הסרט נחשפה באוקטובר 2018 במהלך כנס VIEW בטורינו, איטליה.
השפעתה התרבותית של מדונה
המורשת שמדונה יצרה עם השנים נחקרה על ידי סוציולוגים, היסטוריונים ומדעני חברה אשר ערכו מחקרים מקיפים על הזמרת. השפעתה המוזיקלית הושוותה לאייקוני מוזיקה כמו הביטלס ואלביס פרסלי. מבחינת מכירות, מדונה נחשבת למוזיקאית שיאנית מכירות ותקליטיה נמכרו במאות מיליוני עותקים, מה שהופך אותה לאמנים הנמכרת ביותר בכל הזמנים. מבקרים רבים טענו כי בדיעבד נוכחותה, הצלחתה ותרומתה בכך סללו את הדרך לאמנים רבים ושינו את סצנת המוזיקה לנשים במוזיקה, במיוחד במוזיקת הפופ והדאנס. ביקורות על עבודותיה שימשו גם כ"מפת דרכים לבדיקת נשים בכל שלב בקריירת המוזיקה שלהן" לדעתם מבקרים רבים. לפי היכל התהילה של הרוק אנד רול, מדונה היא סמל פופ המולטימדיה הראשון בהיסטוריה. המלומד הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט הרגיש שיש לה חשיבות תרבותית גדולה יותר ממה שחושבים וטען שהיא מיתוס פוסט-מודרני, שיש בו אוניברסליות ונצחיות. האקדמאית קמיל פאגליה כינתה אותה "דמות היסטורית מרכזית".
בובספוג הסרט: מבצע הצלה
צילומים
ב-22 בינואר 2019 אושר כי הפקת הסרט החלה באופן רשמי. לארי פונג הוא הצלם של הסרט.
הפצה
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים ב-22 במאי 2020 על ידי סרטי פרמאונט. הוא היה אמור לצאת ב-9 בפברואר 2019, אך במרץ 2017 הוא נדחה ל-2 באוגוסט 2019, אך לאחר מכן נדחה ל-31 ביולי 2020, ואז ל-17 ביולי 2020, ובדצמבר 2017, הוא נדחה שוב ל-22 במאי 2020. ב-2 באפריל 2020, בעקבות התפרצות נגיף קורונה-ווהאן, חזר הסרט ל-31 ביולי 2020, ולאחר מכן עבר ל-7 באוגוסט 2020.
השפעתה התרבותית של מדונה
הפניות למדונה בתרבות הפופולרית מצויות באמנויות, בספרות, במוזיקה ואפילו במדע. במובן הכללי, העיתונאי פיטר רובינסון ציין ש"מדונה המציאה את תהילת הפופ העכשווית כך שיש מעט ממנה בדנ"א של כל דבר בפופ המודרני". בנוסף לכך, נחשבת מדונה לדמות מקטבת; במהלך הקריירה שלה, מדונה משכה תשומת לב תרבותית סותרת מצד ארגונים משפחתיים, אנטי פורנו פמיניסטיים וקבוצות דתיות ברחבי העולם באמצעות חרם והפגנות. שיריה, אלבומיה והקליפים שהוציאה לאורך הקריירה שלה, הפכו לנכסי צאן ברזל במדינות שונות ברחבי העולם.
סקירה כללית
מספר אקדמאים וסופרים ציינו את השפעתה התרבותית של מדונה מאז שהחלה את פעילותה בשנות ה-80 של המאה ה-20 והעירו על המשך השפעתה ומורשתה בעשורים הבאים. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, המוזיקולוג אדוארדו ויניאלה מאוניברסיטת אוביידו, בשיחה עם רדיו פראנס אינטרנשיונל, הגיב ש"ניתוח מדונה" הוא להתעמק באבולוציה של רבים מההיבטים הרלוונטיים ביותר בחברה.
בובספוג הסרט: מבצע הצלה
הפצה
בעקבות מגפת הקורונה, פרמאונט הודיעו כי עלייתו לאקרנים בוטלה, ובמקום זאת יעלה לשירותי וידאו על פי דרישה בשנת 2021 בארצות הברית.
ביולי 2020, נטפליקס רכשו את הזכויות על הסרט בהפצה לרחבי העולם מלבד ארצות הברית, קנדה וסין, והוא שוחרר ב-5 בנובמבר של אותה שנה.
השפעתה התרבותית של מדונה
סקירה כללית
בשנת 1998 אן פאוורס מניו יורק טיימס הגדירה את מדונה כ"אלילה לאורך זמן רב שמוגדרת על ידי הקהל שלה ומשמשת כפרצוף האנושי של השינוי החברתי". בערך בתקופה הזו, כמה אקדמאים תיארו אותה כ"ברומטר תרבות המכוון את תשומת הלב לתמורות תרבותיות, מאבקים ושינויים". הסופר הבריטי, ג'ורג' פנדל, שכתב עבור ארגון "בידון" הסביר שהיא הגדירה דרך חיים בשנות ה-80 וה-90 והדבר הביא לתאר אותה באופן עקבי כ"סמל תרבותי". אליו הצטרף החוקר האקדמאי הבריטי בריאן מקנאייר שהוסיף שהיא "יותר מאייקון ומשפיעה תרבותית". הפרופסורית הקנדית, קרלנה פיית', טענה שהמוזרות של מדונה היא ש"היא שטה כל כך חופשייה דרך כל כך הרבה שטחים תרבותיים והיא הייתה דמות להערצה בין אנשים ממגוון שלם של תרבויות שהלכו אחריה יותר ויותר ככל שהפכה לדמות מרכזית יותר". המשוררת האמריקאית, ג'יין מילר, אמרה ש"מדונה מתפקדת כארכיטיפ ישיר בתוך התרבות העכשווית", והשוותה אותה למדונה השחורה. בתיאורו של הסופר האמריקאי תות סרויאן מדונה היא "מספרת סיפורים" ו"פורצת דרך תרבותית". בנוסף הוא אמר: "היכולת של מדונה להעביר את המסר שלה מעבר למוזיקה ולהשפיע על חייהן של נשים הייתה המורשת שלה". הפרופסור הרומני דורו פופ מאוניברסיטת באב-בוליאיי תיאר בספרו "עידן ההפקרות" (2018) שהיא "אייקון תרבותי מאוחד" וציין את העובדה שכמה סופרים כינו אותה כ"גיבורה". פרופסורים ומחברים של האנציקלופדיה "נשים בעולם של היום, כרך 1" (2011), כתבו: פרשנויות על השפעתה התרבותית של מדונה או על מורשתה ניתן למצוא גם בעיתונים מסורתיים ובכלי תקשורת אחרים. ג'ניס מין מבילבורד כתבה בשנת 2016 כי "מדונה היא אחת ממספר זעיר של אמני-על שהשפעתם וקריירתם חרגו ממוזיקה". רבקה הרינגטון, עורכת בניו יורק כתבה: "ההישגים האמיתיים של מדונה הם יותר מדי מכדי שהאדם המודרני יוכל לחשוב אפילו". ויליאם לנגלי מדיילי טלגרף הרגיש ש"מדונה שינתה את ההיסטוריה החברתית בעולם, ועשתה יותר דברים ממה שאנשים אחרים עשויים לעשות אי פעם". התורם של חברת ספין מדיה הגיע למסקנה כי "מדונה שינתה את החברה באמצעות שאיפתה הלוהטת וחוסר נכונותה להתפשר". מריסה ג. מולר מ-W כתבה ש"מדונה הותירה את חותמה בכל פן תרבות".
Spectre of the Gun
Spectre of the Gun הוא הפרק השישי בעונתה השלישית של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "מסע בין כוכבים". הפרק נכתב על ידי המפיק לשעבר ג'ין ל' קון (תחת הפסאודונים לי קרונין) ובוים על ידי וינסנט מקוויטי. הפרק שודר לראשונה ב-25 באוקטובר 1968.
בפרק מואשם צוות ה"אנטרפרייז" בהסגת גבול לחלל המלקוטיאני, וכעונש נשלחים קפטן קירק ואנשי צוותו למות בשחזור של קרב האקדחים במכלאת.
תקציר העלילה
את פניהם מקבל מלקוטיאן שמודיע להם שהם נידונו למוות בגין הסגת גבול. צוות הנחיתה מוצא את עצמו בסביבה המזכירה עיירה במערב הפרוע, אם כי בניינים רבים הם רק אשליות. בנוסף, הם מגלים שאקדחי הפייזר שלהם הוחלפו באקדחי תופי, והם אינם יכולים ליצור קשר עם ה"אנטרפרייז".
כשהם חוקרים את העיר, הם מוצאים עיתון מ-26 באוקטובר 1881, תאריך קרב האקדחים באו. קיי. קוראל. תושבי העיר מאמינים כי צוות המשימה הם הקאובויס: קירק בתפקיד אייק קלנטון, סקוטי בתפקיד בילי קלנטון, בונז בתפקיד טום מקלאורי, ספוק כפרנק מקלאורי, וצ'כוב בתפקיד בילי קלייבורן. יתר על כן, האחים ארפ, אנשי החוק וירג'יל, וויאט, מורגן ארפ, ודוק הולידיי נערכים להילחם בהם בזמן שנקבע.
בידיעה כי בהיסטוריה האמיתית רוב הקאובויז נהרגו בקרב היריות, צוות ה"אנטרפרייז" מנסה לשנות את גורלו במספר דרכים, אך הם נכשלים בכך, מה שגורם להם להאמין שלא ניתן לשנות את ההיסטוריה. עם זאת, כאשר אחת מתושבי העיר, סילביה, מתקרבת לצ'כוב, מורגן ארפ מפריע והורג את צ'כוב. ספוק מעיר כי בילי קלייבורן האמיתי שרד, מה שמרמז שאפשר לשנות את אירועי היום בדרכים אחרות. לשם כך, ספוק יוצר רימון יד מאולתר ובו גז מרדים כדי להכניע את האחים ארפ לפני הקרב, והוא מופתע כשהגז לא מצליח לעבוד.
זמן הקרב מגיע וצוות הנחיתה מוצא את עצמו לפתע במכלאת, כשהארפים מתקרבים. ספוק מבין מכישלונו של רימון הגז כי האירועים אינם אמיתיים, וכי כל עוד הם משוכנעים בכך, לא יהיה ניתן לפגוע בהם. ספוק מבצע מיזוג מוחות עם שאר הצוות כדי להחדיר להם את האמונה שבה הוא מחזיק לפיה לא ניתן לפגוע בהם, וכך מאפשר להם להתעלם מאשליית היריות של הארפים.
קירק בוחר שלא לירות במורגן ארפ כנקמה על מות צ'כוב, ומשליך את נשקו. לאחר מכן הם מוצאים את עצמם, יחד עם צ'כוב החי עדיין, על גשר ה"אנטרפרייז", במועד שלפני הופעת המצוף המלקוטיאני. המלקוטיאנים יוצרים קשר, ומבקשים להבין מדוע סירב קירק להרוג. לבסוף הם מברכים את "האנטרפרייז" ומזמינים אותם לכוכבם.
השפעתה התרבותית של מדונה
בארצות הברית
בארצות הברית מדונה כונתה כ"אייקון אמריקאי" בידיי אמריקאים וסופרים בינלאומיים רבים הן בזכות ההשפעה המוקדמת שלה והן בזכות המורשת שלה בתרבות האמריקאית. אקדמאים שונים השוו אותה לאייקונים אמריקאים אחרים כדוגמת מרילין מונרו, אלביס פרסלי וקוקה-קולה. הם חשו כי את הדימוי שלה "ניתן לזהות באופן מיידי ברחבי העולם והוא מתקשר באופן מיידי עם רבים מערכי התרבות האמריקאית". יועצת מגדרית ומוזיקולוגית בקורס שהוקדש למדונה באוניברסיטת אוביידו בשנת 2015, אמרה שההיסטוריה והאבולוציה שלה יהיו "ניתנים להשוואה" ויכולים להיות "שימושיים לניתוח ההתפתחות ההיסטורית של ארצות הברית". הסופר הארגנטינאי, רודריגו פרסן, ראה בה את אחד ה"סמלים הקלאסיים של תוצרת ארצות הברית". תפיסה חיצונית אחרת הגיעה מהאקדמאי הצרפתי ז'ורז' קלוד גילברט שהביע (בערך ב-2002) ש"אמריקה יודעת יותר על מדונה מאשר על כל קטע מהמקרא". העורכת האמריקאית אנאלי ניוויץ הצהירה שהזמרת נתנה לתרבות האמריקאית ולתרבות ברחבי העולם, "לא אוסף של שירים, אלא אוסף תמונות". היסטוריון התרבות והסופר ג'ים קולן כתב ש"מעטים מהדמויות בחיים האמריקאים שהצליחו להשליט את הגורל שלהם באותה מידה כמוה, והעובדה שהיא עשתה זאת כאישה היא מדהימה יותר".
Spectre of the Gun
ביקורות
בשנת 2012 דירג ה-"Christian Science Monitor" את הפרק כתשיעי הטוב ביותר ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
קית' אר. איי. דקנדידו מבית ביקר את הפרק על אי הדיוקים ההיסטוריים שלו, אך שיבח אותו ברמה הפילוסופית, וציין כי קירק וחבורתו לעולם לא נלחמים כשמתגרים בהם, לא הורגים לשם נקמה ומתעלמים מההתרעה הראשונית לטובת ביצוע משימתם לחיפוש חיים חדשים.
השפעתה התרבותית של מדונה
מדונה כאייקון
מרסל דנסי, פרופסור לסמיוטיקה ואנתרופולוג לשוני באוניברסיטת טורונטו אמר שהמילה אייקון הוא מונח שהשתמשו בו בהקשר דתי אך עם פריצתה של מדונה החלו להשתמש בו גם בקרב ידוענים. בנוסף לכך, טען שנהגו להשתמש במילה לתאר גברים אך בזכות מדונה השתמשו במילה הזו גם עבור נשים. בעקבות כך מספר מילונים ידועים השתמשו במדונה כדי לתת דוגמה לשימוש במילה.
Spectre of the Gun
ביקורות
בשנת 2016 ה"הוליווד ריפורטר" דירג את הפרק במקום ה-20 הטוב ביותר בסדרה המקורית, וציין את קרב היריות בסגנון המערבון.
השפעתה התרבותית של מדונה
מדונה כאייקון
מדונה כונתה "אייקון" בתחומים רבים ביניהם פמיניזם, סקס, קוויריות ומגדר שנערכו בהם מחקרים. הפרופסור דיאן פקנולד אמר ב-2006 ש"העובדה שלא רק עבודתה אלא האישיות שלה הייתה פתוחה לפרשנויות מרובות תרמה לעליית במחקרים סביבה". ברולינג סטון נכתב כי: "היא סמל חי לא רק בגלל הדברים האלה אלא כרעיון, כדוגמה כארכיטיפ שיוצא במקביל לאישה האמיתית".
Spectre of the Gun
ביקורות
בשנת 2017, האתר "Den of Geek" דירג את הפרק במקום העשירי ברשימת "הפרקים הגרועים הטובים ביותר" ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
השפעתה התרבותית של מדונה
פמיניזם
מדונה כאייקון פמיניסטי יצרה מגוון דעות ברחבי העולם במשך עשרות שנים. הפרשן הקנדי מארק סטיין הסביר ש"יש לה חשיבות לפמיניזם על ידי קורסים במכללות" וכינה אותה "מטפורה לתעשייה". ריצ'רד אפניגנזי וכריס גאראט כתבו ב-Introducing Post Modernism: A Graphic Guide (2014) שעבור חלקם, "מדונה היא מודל הסייבר של האישה החדשה". בשנת 2012, האקטיביסטית והסופרת ג'ניפר באומגרדנר חשה שמדונה "ילדה זן חדש של פמיניסטיות". פרופסור סוט ג'האלי אמר שהזמרת "היא סמל פמיניסטי כמעט קדוש". בשנת 1990 כינה האקדמאי קמיל פגליה את מדונה "פמיניסטית אמיתית" וכ"עתיד הפמיניזם". בשנת 2017 אמר כי אכן מדונה הייתה עתיד הפמיניזם. בשנת 2011 כלל עיתון הגרדיאן את מדונה ברשימת "100 הנשים המובילות בעת הנוכחית" כאשר עורכת העיתון רשמה: "לא משנה העשור או טרנד האופנה, היא תמיד הייתה גלויה על קשיחותה ושאיפתה". עוד הוסיפה שמדונה "אינה מעוררת השראה משום שהיא נותנת לנשים אחרות יד, אלא משום שהיא פורצת את גבולות הנחשבים בדרך כלל כלא מקובלים". בשנת 2012, מבקר התרבות הספרדי ויקטור לנור כינס ועדת חוקרים שדנה בעובדה שמדונה היא אייקון פמיניסטי. אחת התגובות הייתה: "היא הביאה את הרעיון של נשים כגיבורות וכסוכנות של פעולותיהן", בעוד אנשים אחרים בוועדה הצהירו שהיא "תורמת להעצמתן של נשים בקבוצות מיעוט, נשים מערביות, אנשים מהמעמד הבינוני ואנשים מקהילת הלהט"ב אך העצמה זו אינה פמיניזם, משום שהיא אינדיבידואליסטית". עבור אחרים, כמו הפרשנית האוסטרלית, מלינדה טנקארד רייסט "מדונה הפנתה עורף למען הנשים" וכתבה על כך גם במאמר שלה ב-2016 שם תיארה את מדונה כ"איום על הסטטוס קוו".
סמל מין
במהלך הקריירה שלה כונתה מדונה כ"אייקון מין" וכ"סמל מין". עוד בשנים המוקדמות לקריירה שלה, כונתה כך ורבים סברו שתמשיך להיות כזו לאור התבגרותה. קונוטציה מינית הייתה חלק מהקריירה שלה, בעוד קורטני א. סמית' כתב בספר "אוסף שיאים של נשים" (2011) שרוב האנשים משייכים את מדונה למין. צ'אק קלוסטרמן בספר "סקס, סמים ופחזניות קקאו" (2003) ש"בכל פעם שאני שומע אינטלקטואלים מדברים על אייקונים מיניים של ימינו, השם המוזכר ביותר הוא מדונה". על תפישות נרחבות אלה התבדח פעם הפיזיקאי סטיבן הוקינג כאשר אמר: "מכרתי יותר ספרים על פיזיקה מאשר מדונה על יחסי מין".
השימוש של מדונה במיניות שלה מאז תחילת הקריירה שלה תועד והודגש לאור העובדה שרוב האנשים שהצליחו באותה התקופה בתחום המוזיקלי היו גברים ולכן מיניותה בלטה בנוכח העובדה שעבדה בתחום שהיה נחשב בעיקר של גברים. פרופסור סנטיאגו פוז-הרננדס ומחבר הספר "עולמות הטביעה של מדונה" (2004) כתב שמדונה: "שימשה כמודל לחיקוי עבור נשים בתרבויות רבות ושונות, המסמלת עצמאות מקצועית ואישית בחברה הנשלטת על ידי גברים, כמו גם שחרור מיני". בקרב ההשקפות העכשוויות, המיניות שלה נותחה על ידי הביוגרפים וונדי לי וסטיבן קרטן כאשר הם ציינו שהיא "שלטה במניפולציה בכל גבר בהישג ידה", בעוד החוקרים שרי בנסטוק וסוזן פריס העירו ש"בנים הם צעצועים בשבילה". תפיסה זו המשותפת לרבים, הועלה על ידי הפסיכיאטר והסופר ג'ול אייזנבוד אשר הצהיר שסירובה של מדונה לקבל את הכוח והנשיות הפך אותה ל"שוות ערך לגברים" ו"אפשר לה לשמור על מעמדה כסמל מין". אקדמאים וסופרים המשיכו לבחון מחדש את מיניותה בעשורים הבאים, וד"ר סוזן הופקינס בספרה, "בנות גיבורות: הכוח החדש בתרבות הפופולרית" (2002), אמרה ש"מדונה אמנם מזדקנת לפני כולם, אך ממשיכה להציג את עצמה כמהפכנית מינית". פרייה ג'רמן, מלומדת מוזיקה באוניברסיטת ליברפול אמרה בשנת 2018 שמדונה "מפגינה סוג חדש של רלוונטיות" והדגישה ש"היא אמנם כבר מבוגרת, אך היא עדיין נמצאת בעין הציבור מה שהופך אותה עדיין לרלוונטית".
בין הערכות המחודשות הן בנוגע להשפעתה והן למורשתה, העורכת האמריקאית ג'ניס מין כתבה ש"מדונה הייתה בבעלותה על המיניות שלה", והסבירה עוד ש"היא גרמה לאנשים להתכווץ אבל גם לחשוב אחרת על שחקניות נשים" וראתה "בתפקידה כפרובוקטורית כמישהי ששינתה את הגבולות עבור הדורות הבאים". עם זאת, אנשים כדוגמת שמואל בוטח מתחו ביקורת על מדונה ואמרו: "לפני מדונה, ייתכן שנשים היו מפורסמות יותר בקולות שלהן מאשר במחשוף שלהן [,] וכך הן היו מתגלות ככוכבות על של המוזיקה" ולסיכום אמר: "ביקום שלאחר המדונה, אמנים רבים חשים כעת את הלחץ לחשוף את גופם בטלוויזיה הלאומית למכירת אלבומים". בתגובות נוספות, בעל טור התרבות רובין מלצר מניו סטייטסמן, הבטיח שהזמרת "שינתה באופן בלתי הפיך את דימוי התקשורת של המיניות הנשית". חיימה אנדרסון שלימד בבית הספר האירופי לניהול וטכנולוגיה אמר שהיא מהאמניות הראשונות בעולם ש"הצליחו לתמרן בנושאים דתיים ומיניים בו-זמנית".
אופנה
בנוסף לכך, טענו שהאופנה שלה מטפחת את הדימוי שלה והתייחסו לסגנון הלבוש שלה בקליפים, הופעות סרטים וכולי. סברינה בר מאינדפנדנט ציינה ביקורות של האקדמאי דאגלס קלנר על השימוש באופנה וזהותה של מדונה עם בגדיה והדגישה כי "הדרך בה הזמרת השתמשה בסגנונה לייצוג זהותה הייתה מושג חדש כאשר נכנסה לראשונה לזירת המוזיקה". מתחילת הקריירה שלה, מדונה הייתה ידועה בזכות שינויי הדימוי והסגנון שלה ללא הרף, בעוד המלומד האוסטרלי מקנזי וארק השווה אותה לדייוויד בואי. אקדמאית האופנה הניו זילנדית, ויקי קרמינאס והמרצה והאמן האוסטרלי, אדם גסי, אמרו שמדונה משנה את הסגנון שלה כל פעם מחדש באופן שגורם לה להשיג מעמד אייקוני. יתר על כן, הם טענו שמדונה היא האישה הראשונה לעשות זאת.
השפעתה בזירת האופנה זכתה להערכה על ידי הסופרת דיאן אסיטימביי שהצהירה ש"מדונה שינתה את האופנה לנצח כשאת חזייתה לבשה בפומבי". אסיסטימביי הוסיפה שהיא ומייקל ג'ורדן "עשו יותר למען תעשיית האופנה בארצות הברית מאשר רבים מקולקציות האופנה שלנו יחד". הסופר וההיסטוריון הבריטי מייקל פאי הרגיש שהזמרת "לא רק עושה אופנה, היא אופנה". אנה וינטור, העורכת הראשית של מגזין האופנה ווג אמרה: היא "גורמת לאופנה לקרות" ואמרה ש"מדונה הייתה אחת ממגבשי הסגנון החזקים ביותר של זמננו". בעקבות כך וינטור בחרה במדונה כאישה הראשונה שלא הייתה דוגמנית שהייתה על שער המגזין. בנוסף, מגזין טיים הכתיר אותה כאחת מ-100 האנשים המשפיעים בכל הזמנים בתחום האופנה, הסגנון והעיצוב בשנת 2012. בכתבה שנכתבה ב-ynet לכבוד ציון 30 שנה לסרט הדוקו "במיטה עם מדונה" נכתב: "ריקודי הווגינג שיצאו מתרבות השוליים אל הבמות, האובססיה לתיעוד עצמי בלתי פוסק ואפילו הצילומים של בילי אייליש במחוך – הדוקומנטרי שצפה מראש את הטרנדים של היום".
בובספוג הסרט: מבצע הצלה
הפצה
ב-30 ביולי 2020, סרטי פרמאונט הכריזו שהסרט יופץ בבתי הקולנוע בקנדה ב-14 באוגוסט 2020.
שיווק
כרזת הסרט הראשונה נחשפה בקומיק-קון, סן דייגו ביולי 2019. כרזה נוספת נחשפה בנובמבר 2019, ואיתה נחשף השם החדש של הסרט, "ספוג במנוסה".
טריילר ראשון עלה ב-14 בנובמבר 2019.
השפעתה התרבותית של מדונה
קהילה הלהט"ב וקווירים
הפרופסורית ג'ודית א. פראינו אמרה ש"אף אחד לא עבד יותר קשה ממדונה בשביל להיות גיי אייקון, היא עשתה זאת בכל הפלטפורמות האפשריות כמו קליפים, סרטים והופעות. החוקרים כרמין סראצ'ינו וקווין סקוט בסרט The Porning of America אמרו שהיא "זכתה לפופולריות מיוחדת בקרב הקהילה, ובכך יצרה קהל מעריצים לטווח ארוך שהוביל להכתרתה כאייקון ההומוסקסואלי הגדול ביותר של כל הזמנים". השפעתה הוזכרה גם בקרב קהילות להט"ביות ובקרב מאמרים רבים כאשר בין היתר הירחון הלהט"בי אדבוקט כינה אותה כ-"גיי אייקון הגדול ביותר בכל הזמנים". בכתב העת אאוט נכתב שהיא "ביססה את מעמדה כגיי אייקון עוד לפני שזה היה מגניב להיות כזה". הנשיאה והמנכ"לית של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ציינה ב-2019 ש"מדונה תמיד הייתה ותהיה הגיי אייקון הסטרייטי המשפיע ביותר".
פוסטמודרניזם
הסופרת והעיתונאית הבריטית, לוסי או'בריאן, כינתה את מדונה כ"אייקון פוסט-מודרני". עוזרת הפרופסורים, אוליבייה סקרדין, אמרה שמדונה היא תמצית של הפוסט-מודרניזם. הסופר הנוצרי, גרהאם קריי, נתן גם הוא את נקודת מבטו באומרו ש"מדונה היא אולי הדוגמה הגלויה ביותר למה שמכונה פוסט-מודרניזם" ואילו עבור הסופר מרטין איימיס העיר שהיא "אולי האישיות הפוסט-מודרנית ביותר על פני כדור הארץ". עם זאת, אנשי האקדמיה סודהיר ונקאטש ופואט פיראט ראו בה "נציגה של המרד הפוסט-מודרני".
המרצים סטפני גנץ ובנג'מין ברבון כתבו בספר "פוסט-פמיניזם: טקסטים ותיאוריות תרבותיים" (2009) כי "בין אם זה כאישה, כאייקון פופ, או כאישה בת 50, הזמרת האמריקאית מערערת על תפישותינו המוקדמות לגבי מי זו 'מדונה' ובאופן רחב יותר, מה המשמעות של קטגוריות זהות אלה בהקשר פוסט-מודרני".
מוזיקה
מבקרים רבים ראו את מדונה כאייקון מוזיקלי לאור תרומתה לתעשיית המוזיקה אם כי גם ראו במוזיקה שלה כמעוררת מחלוקת.
הסופרים והמבקרים רוג'ר בלקוול וסטיבן תומאס ארלוויין אמרו שהיא "האישה הראשונה שיש לה שליטה מלאה בתדמית שלה ובמוזיקה שלה". אנה לגלר, עורכת באטנגה מדיה הסבירה שלפני מדונה, חברת תקליטים קבעה כל צעד של אמנים אך היא הביאה לידיי ביטוי את הרעיונות שלה והסגנון שלה בכל חלק בקריירה שלה. הפרופסור קרול בנסון אמר ש"מדונה נכנסה לעסקי המוזיקה עם רעיונות מוגדרים לגבי תדמיתה, אך ההישגים שלה היו אלו שאפשרו לה להגביר את רמת השליטה היצירתית שלה במוזיקה שלה". בשלב מאוחר יותר בקריירה שלה מדונה הקימה את חברת מאבריק רקורדס, חברת תקליטים שהייתה חברת הבת של וורנר רקורדס. החברה זכתה להצלחה רבה כאשר גרפה מיליארד דולר ובכך הפכה לחברת התקליטים המצליחה ביותר שמנוהלת על ידי זמר.
אנשים רבים העריכו שהצלחתה של מדונה בסצנת המוזיקה חוללה שינוי רב ופתחה את הדלת לנשים נוספות להיכנס לתחום המוזיקה, בעיקר סצנת הפופ והדאנס. בדויטשה ולה טענו שתחום מוזיקת הפופ בתקופת הפריצה של מדונה הייתה נחשב לתחום גברי ובכך תיארו אותה כ"האישה הראשונה ששלטה בפופ". גם במגזין הטיימס טענו ש"מדונה חוללה מהפכה בקרב נשים בעולם המוזיקה". באופן דומה ג'ו לוי, העורך הראשי של "בלנדר", אמר שהיא "פתחה את הדלת למה שנשים יכולות להשיג ומותר להן לעשות". בתפיסת השחקנית והאקטיביסטית, סוזן סרנדון: "ניתן לחלק את ההיסטוריה של נשים במוזיקה הפופולרית לפני ואחרי מדונה". גם במגזין בילבורד כתבו את אותו הדבר. יתר על כן, מריסה מולר מ-W הרגישה שהיא "מנרמלת את הרעיון שכוכבי פופ יכולים וצריכים לכתוב שירים משלהם".
כמו כן, אנשים רבים כינו אותה כ"אמנית הגדולה ביותר בתולדות המוזיקה" וכ"אמנית המשפיעה ביותר" בתולדות המוזיקה.
מדונה באומנות העכשווית
במהלך הקריירה שלה מדונה השפיעה גם על עולם האומנות כאשר "עשתה זאת מאחורי הקלעים" סטפני אקארדט, כתבת במגזין W. בין היתר, במהלך הקריירה שלה תרמה כספים או נתנה חסות לתערוכות אומנות שונות שזכו לביקורות חיוביות כולל הרטרוספקטיבה הגדולה הראשונה של טינה מודוטי, שהאוצרת והיסטוריונית האמנות, אן הרנונקורט אמרה שהיא [מדונה] "מציגה את אותה [מודוטי] לציבור רחב יותר". תחושות דומות הגיעו מרוזי מילארד, כתבת האמנות של BBC, כשהעניקה את פרס טרנר בטייט בריטניה בשנת 2001. היא נתנה חסות לתערוכה של הצלמת והאמנית סינדי שרמן במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בשנת 1997. מדונה ידועה כאספנית יצירות אומנות; יש לה יצירות אמנות בשווי 100 מיליון דולרים, הכוללות כ-300 יצירות של ציירים כמו פרידה קאלו וסלבדור דאלי. בשנת 1996 היא נכללה ברשימת "100 אספני האומנות הגדולים ביותר" של Art & Antiques וברשימת "25 אספני האומנות המובילים" של הוליווד ריפורטר בשנת 2013.
מבקרי אמנות והיסטוריוני אמנות כמו ג'ון א. ווקר בדקו גם את הקריירה שלה בפרספקטיבה של האמנויות. מלבד פעילויותיה הקשורות בזירת האמנות, במהלך הקריירה שלה עבדה מדונה עם יוצר וידאו, צלמי אופנה ומעצבים רבים ואף עם אמני פלסטיק כמו אנדי וורהול, קית' הרינג ובן זוגה לשעבר, ז'אן-מישל בסקיה. עבודתה של מדונה עם אותם אנשים זכתה לביקורות חיוביות. בעקבות כך, נכתב במגזין טיימס האירי כי מדונה "הייתה כוכבת הפופ הנשית הראשונה שעסקה באופן מלא באלמנטים הוויזואליים של האמנות שלה בזמן שהדגישה את שיתופי הפעולה שלה". כתב מYGO מגזין W אמר שמדונה הייתה "הראשונה ששיתפה פעולה בין אמני פופ למעצבים באופן שגרתי". האוצר ומבקר הצילום וינס אלטי אמר כי מדונה הגיעה ל"מעמד אייקוני" בתחום.
כתבת מטעם מגזין W תיארה אותה כחלוצת תחום שילוב הפופ והאומנות. היא תוארה בעיני רבים כראשונה לנצל את הפוטנציאל המלא של וידאו קליפים, כפי שגם תיארה לוסי או'בריאן באנציקלופדיה בריטניקה. מבקר הקולנוע ארמונד וייט אמר שהיא גרמה לכמה אמנים להיות בעלי "תודעה אמנותית" והרגישו ש"הם לעולם לא יחזרו על הרגע שבו הקשר של מדונה לצייטגייסט הפך להיסטורי".
בתפיסתו של אמן הגרפיטי ופרשן התרבות, פאב פייב פרדי "היא הדוגמה המושלמת של האמן החזותי". לאחר מותו של מייקל ג'קסון, הרכב מבקרי אמנות ארגנטינאים ראו בה "האמנית האוניברסלית היחידה שנותרה בעינה". מבקרים רבים, כולל דניאל מולינה, גרסיאלה ספרנצה ואלישיה דה ארטיגה הסבירו שהיא עצמה "ביטוי מולטימדי שמרכז את האופנה, המחול, הצילום, הפיסול, המוזיקה, הווידאו והציור". תפיסה דומה צוינה בידי ג'ון פארלס כשהזמין את הקהל לראות בה "פרויקט אמנות רב-מדיה מתמשך". אמן האשליות דייוויד בליין תיאר אותה "כמי שבעצמה היא יצירת האמנות הגדולה ביותר שלה – דבר כה משפיע עד כדי בלתי נתפס". פרופסור ג'ון ר. מאי ללימודי אנגלית ודת הסיק שהיא "גזאמטקונסטוורקית" וכותב המוזיקה הסקוטי אלן מקגי אמר שהיא "אמנות פוסט-מודרנית שכמותה לעולם לא נראה עוד".
השפעה מסחרית
הסמיוטיות וההשפעה של מדונה התרחבו גם בתחום בתי הספר העסקיים וקהילת השיווק. כלכלנים, משווקים, יזמים, או מומחים עסקיים אחרים ניתחו או ערכו קורסים אשר חוקרים את "אסטרטגיות" ההצלחה והמסחריות שלה; כך למשל האקדמאי דאגלס קלנר אמר כי "אי אפשר לתפוס את תופעת מדונה במלואה בלי לנתח את אסטרטגיות השיווק שלה".
כמו כן, זכתה מדונה להערכה ממגוון מומחים בתעשייה כאשת עסקים וכמה מהם כינו אותה "אשת העסקים החכמה ביותר באמריקה". בית הספר לעסקים של קלי אמר שהיא יותר מ"סמל פולחן הפופ" "והייתה אימפריה מהיום הראשון". פרופסור רוברט מיקליץ' תיאר אותה כתאגיד בפני עצמה, כאשר דיבר על כך בספרו מ"הגל למדונה". קולין בארו, חוקר אורח בבית הספר למינהל קרנפילד, ראה בה "ארגון בפני עצמה". מרטין קופ מומחה ביזמות והתאורטיקן, ג'יימי אנדרסון, כינו אותה כמישהי ש"נולדה להיות יזמית". בשנת 2018, פטרישיה ליפה דייוויס מ-Campaign, עסקה במדונה בגיל 60, והציעה את המקרה שלה כדוגמה טובה למשווקים המתמקדים בקבוצות דמוגרפיות ישנות יותר של נשים. תרומתה בסיוע לעיצוב עסקי המוזיקה זכתה להערכה על ידי לוסי או'בריאן, שאמרה כי מדונה הפכה לראשונה "שניצלה את הרעיון" של אמנית הפופ כמותג בשנות השמונים. העורך ג'רלד מרזורטי אמר כי מטרתה של מדונה הייתה להכניס את תופעת ה"כוכבות" לתוך המולטימדיה.
כבר בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 גופים ואנשים רבים כינו אותה כזמרת המצליחה ביותר שיש תוך כדי שבשנת 1998 גינס שיאי עולם הכתירו אותה באופן רשמי כזמרת שמכרה הכי הרבה אלבומים ושירים בכל הזמנים. חוקרים מכתב העת Journal of Business Research כינו אותה לא רק כזמרת המצליחה ביותר שיש בהיסטוריה מבחינה מסחרית, אלא גם כזמרת המצליחה ביותר בכל הזמנים בתחום סיבובי ההופעות; על כך, הצהירו שישנה "הכרה במותג ובאורח החיים שלה". בשנת 2015 לימדה יועצת המגדר והמוזיקולוגית לורה ויניאלה בקורס שהוקדש למדונה באוניברסיטת אוביידו כי "היא האישה היחידה שיש לה קריירה כה ארוכה ומצליחה בעולם המוזיקה".
מדונה הפכה לאישה הראשונה שהופיע על שער מגזין פורבס. בנוסף, היא נכללה בכמה מרשימות ההכנסות וההון שלהם מאז הקריירה המוקדמת שלה בשנות השמונים ואף הוכתרה כזמרת העשירה ביותר. מגזין העסקים האמריקני, Fast Company כינה אותה כ"מותג הפופ הגדול ביותר על פני כדור הארץ". בשנת 2021, פורסם בפורבס כי לאורך הקריירה הרוויחה מדונה למעלה מ-1.2 מיליארד דולרים.
טרנדים תרבותיים
ברוב חלקה של הקריירה שלה, הקשר עם מדונה והמגמות משך פרשנויות של מספר משקיפים, כולל פרשנויות תקשורת ואנשי אקדמיה כאחד. עוזר הפרופסור הקנדי קן מקלוד מאוניברסיטת טורונטו, אישר בספרו We Are the Champions" (2011)" כי "היא מילאה חלק בכמה טרנדים תרבותיות". היסטוריון האמנות ג'ון א. ווקר ראה בה "מייצרת טרדנים חריפה" (בתחומים כמו אמנות או קולנוע) והפרופסורית מרי קרוס הבחינה גם ב"התאמה שלה לטרנדים תרבותיים". עם זאת, המרצה סוזן הופקינס מאוניברסיטת דרום קווינסלנד, שכתבה לאתר "The Conversation" בשנת 2016, אמרה כי מדונה "חלוצה בהרבה טרנדים תרבותיים שלא עשו חסד לנשים עובדות ממוצעות".
באופן כללי מדונה נחשבת למי שעזרה, העלתה את המוטיבציה, הכניסה, או יצרה אוכלוסייה של כמה דברים כגון מונחים, מקומות, פרקטיקות תרבותיות, מגמות אופנה או מוצרים ש-"MuchMusic" ראתה בהם כ"טרנדים הגדולים בעולם".
מנואל הרדיה, שר התיירות בבליז אמר כי השיר "La Isla Bonita" משך תיירים לסן פדרו. דוגמה דומה התרחשה כשעברה לליסבון בסביבות שנת 2017, ובכך משכה אל המדינה תיירים וגרמה להתעניינות של תיירים בנדל"ן של המדינה. מקורות רבים כמו עיתון אינדפנדנט זיכו את מדונה בפופולריות של המיסטיקה היהודית בעולם המערבי. הסופרת האמריקאית והמחנכת לשעבר אליסון סטרובל אמרה כי: מדונה הפכה עד כדי כך לפופולרית שזה היה פשוט למצוא מקום ללמוד עליה". בניו יורק טיימס טענו כי מדונה הביאה את היוגה לתודעה. הפרופסוריות איזבל דייק ופמלה מוס זיכו אותה במיוחד בפופולריות של אשטנגה יוגה. סטיבן אורספרונג ממכללת סמית' דיבר על השפעתה של מדונה בתחום האופנה וטען כי היא יצרה "שוק חדש של אופנה" ובנוסף טען כי האומנות שלה "הותירה חותם בעולם". המרצה הדני הנריק וולגארד טען כי מדונה הפכה את תחום מוזיקת הדאנס לפופולרי בעולם בזכות השירים שלה והקליפים שלה.
פרופסורים אמריקאים טענו שהיא תרמה גם לפופולריות של מילים וביטויים בלקסיקון האנגלי. הם כללו את המונח "wannabe" בו השתמש המגזין טיים בשנת 1985 לתיאור תופעת "Madonna Wannabe", תופעה בה אנשים רבים רצו להיות כמו מדונה וחיקו אותה באופן גורף. מונח נוסף שהיה פופולרי בזכותה היה בשם הסרט הראשון בו שיחקה סוזאן סוזאן אשר באנגלית שמו היה: "Desperately Seeking Susan" (מחפש נואשות את סוזן). שם הסרט הופץ רבות בכותרות העיתונים והפך לביטוי פופולרי. קריסטין ליב מחברת "BuzzFeed News" טענה כי מדונה העלתה את הפופולריות של המושג "Celesbian" (הכלאה בין המילים סלבית ולסבית) בזכות הנשיקה שלה עם בריטני ספירס וכריסטינה אגילרה בטקס פרסי ה-VMA של 2003. בזכות טקס זה הומצא גם המושג "מדונה-בריטני" אשר היה בשימוש רב בשנת 2004.
האקדמאית ג'וליאנה צובטקובה ציינה כי דולצ'ה וגבאנה "קיבלו את הכרתם הבינלאומית הראשונה בזכות מדונה", ואילו עיתונאים כמו לין הירשברג כתבו כי תשומת הלב סביב מעצבת האופנה אוליביה ויסקנס הועצמה בזכות הזמרת. "בדיילי טלגרף" טענו כי בזכות מדונה ציוריה של פרידה קאלו הפכו לפופולארים בקרב אספני אומנות. החוקרים רונדה האמר ודאגלס קלנר התייחסו לקליפ של השיר "Frozen" בו מדונה לבשה תלבושת הודית וטענו באותה תקופה כי נשים אשר לבושות בהשפעת נשות דרום אסיה צפויה להיות תופעה פופולרית במהלך הזמן הקרוב, הם טענו כי "אף על פי שמדונה לא יזמה את היופי של אביזרי האופנה ההודיים [...] היא כן העלתה אותם לעין הציבור בכך שהיא משכה את תשומת לב התקשורת העולמית". לדברי המבקרים הלטיניים, היא העבירה את הבורלסק לתרבות ההמונית.
הכתב מארק בגו טען כי מדונה ביחד עם מייקל ג'קסון עזרו לבסס את הצלחתו של ערוץ MTV. מבקר המוזיקה סטיבן תומאס ארלוויין אמר כי היה לה "תפקיד עצום בפופולריות של מוזיקת הדאנס". מבקרים אחרים טענו כי דווקא למדונה הייתה השפעה בהעלאת הפופולריות של המוזיקה האלקטרונית. סופרים כמו לוסי אובראיין טענו כי למדונה הייתה גם השפעה בתנועת הרייב, בעיקר בשנות ה-90. על פי חברת "The Vinyl Factory", הסינגל שלה "Vogue" העלה את הפופולריות בשימוש של הכלי "Korg M1". בנוסף השיר העלה את התודעה סביב ריקודי הווג.
מדונה בתרבות הפופולרית
מדונה כאייקון פופ ודמות על תרבות פופולרית גרמה לאנשים רבים לנתח את אישיותה ועבודותיה המוזיקליות והוויזואליות לאורך השנים. בשנות התשעים, האקדמאי דגלאס קלנר ראה בה "סמל תרבות פופ בעל השפעה רבה" ו"הזמרת המדוברת ביותר במוזיקה הפופולרית". התפיסה המתמשכת של מדונה כנושא בתרבות הפופולרית באה לידי ביטוי על ידי יועצי תקשורת וחוקרי לימודי מדיה כאשר אמרו כי: "מדונה ממשיכה להיות נוכחות מאתגרת בתוך התרבות הפופולרית".
בשנת 2012, מבקרים לטיניים כמו ויקטור לנור תפסו את מדונה כהאדם המשפיע ביותר על התרבות הפופולרית באותה תקופה. בשנת 2015, חוקר מהתכנית "מחקר בתחומים" של אוניברסיטת ראטגרס אמר כי "מדונה הפכה לאייקון הפופ הגדול והחשוב ביותר מבחינה חברתית, כמו גם השנוי במחלוקת ביותר". כשהגיעה לגיל 60 בשנת 2018, הציג הגרדיאן סדרת מאמרים הדנה בדמותה בנקודת מבטם של מספר מחברים, כולל כותבי טור או מוזיקאים. במסגרת הערות אלה, כותבת הטור "המשקיף" ברברה אלן כתבה כי "היא רצתה להגדיר את הצייטגייסט ולא רק לשקף אותו" ואמרה כי "התרבות הפופולרית עדיין מריחה מההשפעה שלה". במאמר שלה היא ציינה גם שמדונה היא "הניצולה הגדולה ביותר של הפופ"