cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע מוראל
ליטמן התדפק על דלתותיהם של הארגונים היהודיים בז'נבה וביקש שיטילו עליו משימה אולם לא היה להם מה להציע לו. הוא הגיע לבסוף לארגון OSE (ראשי תיבות בצרפתית של עבודה וביטחון ליתומים), שעסק בהצלת ילדים בתקופת השואה ואחריה. בשביל מנהל הארגון ליטמן היה מתנה משמים כי יומיים קודם לכן פנו אליו מהסוכנות היהודית בשווייץ בבקשה לסייע במציאת מתנדב לשליחות חשאית במרוקו. ליטמן בחזותו ובביוגרפיה שלו התאים כמו כפפה ליד לתפקיד וכך נולד מבצע מוראל. ליטמן סיכן במבצע לא רק את עצמו אלא גם את משפחתו. כדי לשמור על חשאיות, מפעיליו לא סיפרו לו שהוא עובד עבור "המוסד" והוא היה בטוח שהוא עובד למען הסוכנות היהודית. דויד ליטמן יצא מיד לקזבלנקה מצויד במכתב מארגון שווייצרי הומניטרי, שם פתח משרד והתחיל לעבוד.
אנשי המוסד גד שחר ופנחס קציר עברו מבית לבית בקזבלנקה ושכנעו את הורי הילדים לתת לילדיהם לעלות לישראל. כל זה נעשה תוך סיכון וללא ידיעת שלטונות מרוקו. אלה היו אחרוני העולים ממרוקו לפני ששערי הארץ הזו נסגרו ליציאת יהודים. הצעירים אולצו להיפרד ממשפחותיהם ולצאת "אל הבלתי נודע".
במלאת 25 שנה למבצע מוראל, בשנת 1986 התקיים באשקלון כנס של הילדים שעלו. הכנס הפגיש את בני הזוג ליטמן עם הילדים שבגרו וליטמן זכה לתעודת הוקרה על פועלו.
סיטי הייטס
סיטי הייטס (באנגלית: City Heights) היא שכונה גדולה בחלק המזרחי של סן דייגו, קליפורניה. השכונה ידועה במגוון האתני שיש בה. אפרו-אמריקאים, היספנים, סינים, ערבים ועוד.
למעשה סיטי הייטס היא שכונה גדולה ומפוזרת אשר בה שוכנות שכונות קטנות יותר והיא יותר אזור בסן דייגו. בין השכונות בתוך סיטי הייטס ניתן למנות את: קורידור, טראלדה, קולינה פארק, צ'רוקי פוינט, קאסטל, פאיירמוט ווילג', פוקס קניון, צ'ולס קריק, איילנר, סווין קניון, אזלאה פארק, רידג'ויו, הוליווד פארק, פאירמונט פארק, בייברידג', קנסינגטון, קולג' אריאה (אזור המכללה), וובסטר, גאטוואי, ודארנל.
רוב תושבי השכונות האלה הם במעמד סוציאלי נמוך והשכונות היו שכונות פשע עד שמשטרת סן דייגו החליטה להביא סדר בשכונה ונכון להיום בשכונה יש נוכחות משטרתית הגבוהה ביותר בסן דייגו.
אוכלוסייה
נכון לשנת 2006 בשכונה חיים 70 אלף תושבים. 57% מתושבי סיטי הייטס הם היספנים, 15% אסיאתיים, 12% לבנים, 12% אפריקן אמריקאים, ו 4% אחרים. הגיל הממוצע בשכונה הוא 23.
היסטוריה
הפשע גרם למשפחות רבות לעזוב ובתים רבים עמדו נטושים. זה רק תרם לסחר בסמים בתוך הבניינים הנושים והוצאות להורג של המאפיה. בעצם אזור שלם היה נטוש בשכונה ורק באמצע שנות ה-90 נהרס המתחם הנטוש ונבנה בו כביש מהיר. מאז החלה השכונה לפרוח מעט בזכות ההשקעה שהחלה בה ותשומת הלב.
ישראל גלובוס
ישראל גלובוס (1942–1992) היה ספורטאי ישראלי. מחלוצי ספורט הנכים בישראל. בעל 6 מדליות מהמשחקים הפאראלימפיים. כיהן כיו"ר איגוד הגג של ארגוני הנכים בישראל.
גלובוס ייצג את ישראל בחמש אולימפיאדות. כשחקן כדורסל כיסאות גלגלים זכה עם נבחרת ישראל בחמש מדליות. נוסף לכך, זכה במדליית ארד אישית, במשחה ל-50 גב ברומא 1960. שימש כרשם הפטנטים ורשם החברות של מדינת ישראל.
ביוגרפיה
גלובוס נולד לשרה גיטרמן ואלעזר לייב גלובוס. סבל מנכות פיזית קשה לאחר שלקה במחלת פוליו בעודו בן 14, בכיתה ח' (1956). עקב מחלתו ולאחר אשפוז ממושך, הוריו נסעו לארצות הברית במטרה לתמוך בשיקומו. המשפחה שהתה בארצות הברית שנתיים. בשובו היה גלובוס בן 17 והשלים את לימודי התיכון בישראל. לאחר שהצבא קבע שאינו כשיר לשרת, גלובוס פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. אביו, שכיהן כיועץ המשפטי הראשון של משרד הבריאות, נפטר במהלך לימודיו. לאחר שהוסמך כעו"ד החל לעבוד באגף רשם החברות במשרד המשפטים. כסגן הרשם היה ממובילי תהליך העברת מרשם החברות למערכת ממוחשבת, ב-1974. ב-1979 מונה לרשם החברות והוא כיהן בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת 1992, בגיל 49. שימש גם כרשם הפטנטים.
גלובוס בין חולי הפוליו הבודדים בישראל שסבלו מתופעת ה"פוסט-פוליו", אשר הובילה לאשפוזו במשך חודש בבית החולים הדסה עין כרם, במסגרתו עבר שיקום נוסף.
גלובוס היה פעיל חברתי למען ציבור הנכים וכיהן בין היתר כיו"ר איגוד הגג של ארגוני הנכים. גלובוס יזם את הקמת מועדון הספורט לנכים בירושלים והיה מאמנו הראשון. בין היתר היה ממייסדי קבוצת הכדורסל איל"ן ירושלים. על שמו התקיים כל שנה, כשני עשורים, טורניר ארצי לטניס בכיסאות גלגלים אחת לשנה, "טורניר גלובוס", שאורגן בידי משפחת גלובוס. הטורניר פעל במסגרת של איל"ן, כיוון שגלובוס היה חבר הנהלה בסניף ירושלים של הארגון במשך שנים רבות.
גלובוס התנגד נחרצות לתלות של ציבור הנכים (שאינם נכי צה"ל) ברווחה ממשלתית וסבר כי יש לטפח תרבות של אי-תלות, מתוך תפישת עולם הרואה בנכים אנשים ככל האנשים, שאמנם ראוי שיהיו זכאים להתאמות הנדרשות, דוגמת דיור מונגש או קצבאות למי שאינו יכול לעבוד, אך לא לסעד כללי. מטעמים דומים, התנגד גלובוס לסגרגציה בין נכים לשאינם נכים.
משפחה
את אשתו, שולה, הכיר כאשר היה בן 17 והיא בת 15. הוריה של שולה התנגדו לנישואים בשל נכותו של גלובוס.
גלובוס היה אבא ל-4 ילדים. בנו הבכור, עו"ד אייל גלובוס, כיהן משנת 2014 עד 2020 כראש רשות התאגידים ובמסגרת זאת גם רשם העמותות. בנו השני, ירון גלובוס, הוא כלכלן המתגורר בניו יורק, ארצות הברית. בתו השלישית, אורית סקר, היא אדריכלית שכיהנה בין השנים 2010 ועד 2014 כמהנדסת המועצה המקומית זכרון יעקב. בת הזקונים, שירלי גלובוס אופנר, היא אדריכלית המתגוררת בנוה אילן.
חיים אדלר (חוקר)
חיים אדלר (1928 – 4 באפריל 2021) היה פרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. אדלר קיבל את פרס ישראל לחינוך ב-2006.
ביוגרפיה
אדלר נולד בפראג ובשנת 1928 עלה עם הוריו, מריאנה, ורופא השיקום אמיל אדלר, לארץ ישראל. בנעוריו בירושלים הצטרף לשבט מודיעין בתנועת הצופים, הפך למדריך, שימש רכז צופי ירושלים ולאחר מכן מרכז התנועה הארצי. בשנת 1951 השלים לימודי תואר מוסמך בסוציולוגיה ובחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. בעבודת המחקר שהגיש בחן את מניעי הנוער לפעילות בתנועת הצופים. לאחר מכן יצא לארצות הברית לעבודה עם נוער יהודי ובשנים 1956–1957 השתלם בסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטת קולומביה. בשובו לארץ השלים בשנת 1966 לימודי דוקטורט בחינוך, במסגרתו חקר את הנשירה מבתי הספר התיכוניים.
אדלר הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בשנת 1966 ועבד בה עד פרישתו לגמלאות בשנת 1996, במסגרת החוג לסוציולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטה. בשנת 1977 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר, ובין השנים 1969–1992 הוא עמד בראש המגמה לסוציולוגיה של החינוך בבית הספר לחינוך. בשנת 1970 הוקם על ידו המכון לחקר הטיפוח בחינוך, בראשו עמד עד 1992, ובו נערכו מחקרים בנוגע לקידום בני קבוצות חלשות בחברה ובין היתר במסגרות חינוך בלתי פורמלי וקליטת עלייה, החל בגיל הרך ועד השכלת מבוגרים. תוכניות שפותחו במכון יושמו במסגרות חינוכיות בישראל ובעולם.
בשנת 1975 היה אדלר ממייסדי כפר הנוער מנוף לבני נוער מחוסרי עבודה שאינם במסגרות חינוכיות מוסדרות ("נוער מנותק"). מהקמת כפר הנוער ועד למותו עמד אדלר בראש הנהלת עמותת הכפר. בין תפקידיו הציבוריים השונים שימש לאורך השנים: יו"ר הוועדה הציבורית לבדיקת בעיות הנוער בשכונת מורשה בירושלים (1964), יו"ר הוועדה הציבורית של משרד החינוך והתרבות לבחינת חלופות לבית הספר בעבור נוער מנותק (1979–1981), יו"ר עמית של הוועדה הירושלמית לקליטת עולים מאתיופיה (1985–1987), יו"ר הוועדה הציבורית לפיתוח החינוך העל יסודי במעלה אדומים (משנת 1994), ויו"ר הוועדה המשותפת למשרד החינוך והתרבות ולמשרד האוצר לבחינת הארכתו של יום הלימודים בישראל (1995–1996). כן היה אדלר חבר בוועדת ראש הממשלה לילדים ולבני נוער במצוקה (1970–1972) ושימש בה יו"ר ועדת המשנה לחינוך בלתי פורמלי ולעבודה קהילתית, חבר הוועדה הממלכתית לבדיקת הרפורמה במערכת החינוך (1978), וחבר בוועדה הציבורית לבחינת דרכים לשיפור הישגיה של מערכת החינוך בעיירות הפיתוח (1991).
לאחר פרישתו לגמלאות עמד אדלר בראש מדור לימודי החינוך במכון מנדל למנהיגות (1996–2003).
אדלר נפטר ב-4 באפריל 2021. הותיר אחריו אישה ובת. בת נוספת נפטרה כשנתיים לפני מותו.
איקיקה
היסטוריה
איקיקה נוסדה במאה ה-16 ונקראה תחילה Nuestra Señora de la Concepción de Ique-que. בתקופה הקולוניאלית הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו, ולאחר מלחמות העצמאות של אמריקה הלטינית נותרה בשטח פרו. גילוי מרבצי המלחת במדבר אטקמה הביא לצמיחתה המהירה מאמצע המאה ה-19, עת שימשה נמל ראשי לייצוא המלחת ותוצריה לאירופה.
ההכרה בערכה הכלכלי הרב של המלחת גרמה לסכסוכי גבול בין צ'ילה, פרו ובוליביה, ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1883). במהלך המלחמה התחולל מול חופי איקיקה קרב ימי (ב-21 במאי 1879) בין חילות הים של צ'ילה ופרו. אף כי לא הושגה בו הכרעה, עורר הקרב אלפי צעירים צ'יליאניים להתגייס לצבא, והוא נחשב בהיסטוריה של צ'ילה לאחד הגורמים העיקריים שהביאו לניצחונה במלחמה.
בסיום המלחמה סיפחה צ'ילה את מחוזות טקנה (Tacna), אריקה (Arica) וטרפקה, ובהם מרבית אזורי הכרייה של המלחת. בעקבות זאת קיבלה איקיקה תנופה נוספת לגידולה והפכה לעיר קוסמופוליטית, מרכז לחברות הכרייה, שרובן היו בבעלות בריטית ואמריקנית.
תנאי ההעסקה הירודים של פועלי מכרות המלחת גרמו לתסיסה בקרב הפועלים, שהגיעה לשיאה בשביתה כללית, בדצמבר 1907. אלפי פועלים שובתים ובני משפחותיהם צעדו מהמכרות והתקבצו באיקיקה, שם התכנסו בחצר בית הספר "דומינגו סנטה מריה", ופנו לממשל לתווך ביניהם לבין המעסיקים במשא ומתן על דרישותיהם. ארגוני הפועלים של איקיקה תמכו במאבק פועלי המכרות והצטרפו לשביתתם עד שהעיר הושבתה לחלוטין. השביתה הסתיימה ב-21 בדצמבר לאחר שכוחות צבא פתחו באש לעבר השובתים והרגו כמה מאות מהם, בטבח סנטה מריה דה איקיקה, שהיה לאירוע מכונן בתולדות תנועת הפועלים בצ'ילה.
ירידת מחיר המלחת לאחר שפותחה שיטה להפקת אשלגן חנקתי באופן מלאכותי, ובמקביל השפל הגדול שהחל ב-1929, פגעו קשות בכלכלת איקיקה, שהתבססה כולה על יצוא המלחת. המוני פועלים עזבו את המכרות והיגרו אליה, אך נותרו ללא תעסוקה. בעשורים הבאים התפתח בה בהדרגה ענף הדיג ותעשיות הנלוות אליו, עד שאיקיקה הפכה מנמל מלחת לנמל של קמח דגים. ב-1975 היא הוכרזה כנמל חופשי (Zona Franca) על מנת למשוך אליה השקעות זרות.
גדעון ביגר
גדעון בִּיגֶר (נולד ב-30 באפריל 1945) הוא גאוגרף והיסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס לגאוגרפיה היסטורית ומדינית בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
גדעון ביגר נולד וגדל בירושלים, הוא דור שמיני בעיר מצד אביו. סבו עבר טרגדיה במלחמת העולם הראשונה: אשתו נהרגה ושנים מילדיו נפטרו ממחלות. לאחר המלחמה, ב-1922/3, היה סבו ממייסדי בת ים (שנקראה אז "בית וגן") וחי בה חמישים שנה. אביו שהתחנך בירושלים למד רפואה באיטליה ושירת כרופא בצה"ל מיום הקמתו ועד לפטירתו בשנת 1973.
ביגר שירת בחטיבה 16 במהלך מלחמת ששת הימים והשתתף בלחימה ביהודה ושומרון. שירת כשליש מילואים באחד מגדודי החטיבה במלחמת יום כיפור ושהה עם הגדוד כחצי שנה ממערב לתעלת סואץ. במלחמת לבנון הראשונה שימש קצין חינוך של החטיבה בשהותה בלבנון בקיץ 1982.
ביגר למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בה השלים תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה ב-1971, תואר שני בגאוגרפיה ב-1974, וב-1980 דוקטורט בנושא, "בחינה גאוגרפית של השפעות השלטון בארץ ישראל 1929-1917", שראה אור כספר שנקרא בעברית מושבת כתר או בית לאומי: השפעת השלטון הבריטי על ארץ-ישראל, 1930-1917 ובאנגלית An Empire in the Holy Land – Historical Geography of the British Administration in Palestine, 1929-1917. הספר סוקר ומנתח את הפעילות המרחבית של שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל, בניית כבישים ומסילות ברזל, ייעור, ייבוש ביצות, בניית מערכות חינוך ובריאות, קביעת גבולות הארץ ועוד. מנחהו לדוקטורט היה פרופסור יהושע בן אריה, מייסד אסכולת הגאוגרפיה ההיסטורית במחקר המדעי הישראלי.
בתום לימודיו בשנת 1980 עבר גדעון ביגר ללמד באוניברסיטת תל אביב. ביגר שימש בעבר יושב ראש העמותה הישראלית להיסטוריה צבאית, וכיהן פעמיים כראש החוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב. בנוסף, הוא לימד גאוגרפיה במכללת בית ברל ומרצה מזה שנים רבות במכון אבשלום. בשנת 2008, במסגרת שנת השבתון שלו, לימד גאוגרפיה בבית הספר התיכון על שם ליהמן בדימונה. הגיע לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 2013 צוין כמרצה מצטיין באוניברסיטת תל אביב, ובאוקטובר 2013 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
מומחיותו בנושא גבולות הביאה את ממשלת ישראל לשכור את שרותיו כיועץ לצוותי המשא והמתן על הסכמי השלום עם מצרים וירדן. כמו כן היה המומחה לגבולות במשלחת הישראלית לשיחות השלום עם סוריה בוועידת שפרדסטאון שבארצות הברית בינואר 2000. לאחר מכן היה מעורב במסגרת השיחות עם הפלסטינים בקמפ דייוויד ובטאבה. פרסם מאמרים פובליציסטיים רבים בעיתונות בנושא גבולות הארץ ובנושאים אחרים.
מחקריו
לאחר סיום הדוקטורט המשיך ביגר את מחקריו בגאוגרפיה היסטורית - חקר תהליכים של שינוי הנוף במאה השנים האחרונות, ובעיקר בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
שכונות גנים
גדעון ביגר הכניס את המושג שכונות גנים לספרות המדעית הישראלית תוך שהדגיש את ההבדל בין ערי גנים לשכונות גנים. מאמרו הראשון, עסק בחמש שכונות הגנים הראשונות בירושלים: בית הכרם, רחביה, בית וגן, קריית משה ותלפיות. בריכוז של זמן ומקום הייתה זו תופעה מיוחדת, היום שכונות 'בנה ביתך' בנויות בצורה זו.
גבולות בארץ ובעולם
ביגר מוכר בעולם כמומחה לגבולות בינלאומיים. בשנת 1995 היה העורך הראשי והפורה בין הכותבים של The Encyclopedia of International Boundaries, המביא מפות, תצלומים והסברים על ההיסטוריה, הגאוגרפיה, והבעיות של כל גבול יבשתי בין המדינות השונות ברחבי העולם, אנציקלופדיה יחידאית בעולם המדעי.
ארץ רבת גבולות: מאה השנים הראשונות של תיחום גבולותיה של ארץ-ישראל 1840 - 1947
ביגר כתב ספר שעניינו תהליך קביעת גבולות הארץ בעת החדשה. בגרסתו העברית נקרא הספר 'ארץ רבת גבולות' וראה אור בשנת 2001 ובגרסתו האנגלית - The Boundaries of Modern Palestine 1840 - 1947 ראה אור בשנת 2004. הספר עוסק במאה השנים הראשונות מ-1840 - 1947 לקביעת גבולות ארץ ישראל עם שכנותיה עד להקמת המדינה. התאריך 1840 נקבע כהתחלה מכיוון שאז נקבעה המפה הראשונה בהסכם בין שליטה של מצרים, מוחמד עלי לבין השלטון העות'מאני. באותו זמן כבש מוחמד עלי את ארץ ישראל וסוריה. אחרי כן כפו עליו העות'מאנים, בעזרת מעצמות אירופה, לשוב למצרים. צאצאיו שלטו אחריו במצרים כמה דורות והאחרון שבהם היה פארוק, מלך מצרים,  שלחם במדינת ישראל במלחמת העצמאות.
המפה הראשונה מ-1841 הועלמה מסיבות פוליטיות, הבריטים מצאו עותק ממנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 באיסטנבול והעלימו אותה כי היא לא הייתה נוחה להם. ב-1933/4 מצאו הבריטים עותק נוסף של המפה, שהיה העותק המקורי, כשדנו עם האיטלקים על מיקום קו הגבול בין מצרים ללוב (שהייתה בשליטה איטלקית). אנשי משרד החוץ בלונדון נוכחו לדעת כי המפה אינה מתאימה להם וטמנו אותה בארכיון הציבורי הבריטי. המפה נשכחה למשך ארבעים שנה. ביגר גילה מחדש את העותק המקורי של המפה שניתנה למוחמד עלי ופרסם זאת בכתבי עת בארץ ובעולם. זוהי נקודת ההתחלה של הספר.
הספר עוסק בכל שלב של המעורבות של כוחות שאינם ארץ ישראלים ביצירת גבולות הארץ. ביגר קובע במחקרו כי אחד המאפיינים של אזורנו הוא שהגבולות שאנו חיים בהם כיום נוצרו בידי בריטים, עות'מאנים, צרפתים, האו"ם וכדומה. גם לאחר שהכוחות הללו איבדו מהשפעתם אנו עדיין חיים את התוצאות של הגבולות שעיצבו. כך למשל, קו הגבול עליו הוסכם בהסכם השלום עם מצרים ב-1979 הוא קו שקצין בריטי וקצין עות'מאני קבעו ביניהם ב-1906. קו הגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון סומן בהסכם שהוכן בין סגן-אלוף בריטי לסגן-אלוף צרפתי ב-1921 וסוכם בהסכם משנת 1923. כשישראל נסוגה מדרום לבנון בשנת 2000 היא לא חזרה לקו הבינלאומי אלא לקו עליו סיכמה עם האו"ם, שנסיגה אליו תחשב לנסיגה מכל שטחה של לבנון, ומכאן שמו ה"קו הכחול" - צבע האו"ם.
ההיסטוריה של תל אביב
סדרה בת ארבעה כרכים. יצאו לאור בהוצאת רמות של אוניברסיטת תל אביב ב-2001, 2004, 2007 ו-2013, אותם ערך גדעון ביגר יחד עם יעקב שביט. כל כרך הוקדש לתקופה אחרת בתולדות העיר. זוהי היסטוריה כוללנית של תל אביב, הסוקרת תחומים שונים: היסטוריה פוליטית, היסטוריה עירונית, המרחב הפיזי והבנייה, כלכלה, חברה, בריאות, חינוך, בתי קפה. זהו סוג כתיבה היסטורית שמיעטו לעשותו בישראל ומכונה "היסטוריה כוללנית". ביגר ושביט ריכזו כותבים מתחומים שונים. גאוגרפים, היסטוריונים, כלכלנים ואחרים שעסקו כל אחד בתחום התמחותו.
מי ומה בתל אביב-יפו – אנציקלופדיה של תל אביב
ביגר היה העורך המדעי של מפעל מדעי זה שהיה אמור לצאת בעשרה כרכים בהם יסקרו מכלול ההיבטים של תל אביב. לבסוף יצא רק כרך אחד בשנת 1981, על החינוך התרבות והספורט בתל אביב.
המנדט הבריטי בישראל
במחקריו של ביגר על הבריטים בארץ ישראל היה בין הראשונים שהציגו את הבריטים לא כעוינים לתנועה הציונית, אלא הדגיש את תרומתם מנקודת ראות גאוגרפית בבניית מוסדות, כבישים וכדומה. כך בספר מושבת כתר או בית לאומי וכך במאמר. ביגר חקר ומצא שמיתוס סיפורי חומה ומגדל כאילו היישובים הוקמו בן לילה בלי ידיעת הבריטים הוא מופרך, לפי ממצאיו הקמת היישובים תואמו חודשים מראש בשיתוף פעולה עם הבריטים להקמת היישובים, שהוקמו ביום ולא בלילה, זאת על מנת להיות ערוכים להגנה בפני התקפה ערבית בשעות החשכה.
השימוש בעץ לבנייה בארץ ישראל
ביגר שיתף פעולה עם הבוטנאית פרופסור נילי ליפשיץ מאוניברסיטת תל אביב בחקר השימוש בעץ לבנייה בארץ ישראל, בעת העתיקה ובעת החדשה ופרסמו בנושא למעלה משלושים מאמרים מדעיים. ביניהם - מחקר שערכו השניים, על תולדות הבנייה בארץ ישראל בעת החדשה. בשנת 1866 - 1867 הגיעה לכאן קבוצה של אמריקאים, הם התיישבו ביפו, הביאו אתם הנה בתי עץ מפורקים ובנו את הבתים. לאחר שנה בארץ הם עזבו אותה ואת מקומם תפשו הטמפלרים. הבתים עומדים על מכונם עד עצם היום הזה, באחד מהם שכנה "מסעדת קרן". ליפשיץ גילתה בבדיקת מעבדה שהעצים הללו מקורם מארצות הברית.
במחקר על מושבות הגליל: מטולה, יסוד המעלה, ראש פינה התברר שבתיהן הישנים נבנו מארזי הלבנון, ששימשו לבניית את בית המקדש.
עוד עסקו בתולדות הייעור בארץ ישראל. מחקרים אלה הביאו בין השאר לפרסום שני ספרים:
"כי האדם עץ השדה": עצי ארץ-ישראל: מאפייניהם, תולדותיהם ושימושם
הספר ראה אור ב-1998. הספר סוקר את העצים האנדמיים לארץ ישראל. על כל עץ ניתן מידע שעוסק הן בתכונותיו הבוטניות, הן בעברו ההיסטורי בשימוש האדם, הן במקומו בפולקלור ומכיל תמונות היסטוריות ועכשוויות.
נלבישך שלמת ירק: הייעור בארץ-ישראל: מאה שנים ראשונות, 1850 - 1950
הספר ראה אור בשנת 2000, בהוצאת הקרן הקיימת לישראל. הופיע בשנת 2003 גם באנגלית תחת השם Green Dress for a Country. שם הספר הוא פרפרזה על הביטוי "נלבישך שלמת בטון ומלט". הספר עוסק בתולדות הייעור בארץ ישראל עד להקמת מדינת ישראל. חידושו הגדול של הספר הוא בהארת תרומת השלטון הבריטי לנטיעות העצים בארץ. למרות האתוס הציוני שהעלה על נס את תרומתה של הקרן הקיימת לייעור, הרי שעל כל עץ שנטעה הקרן, נטעו הבריטים כמות עצים גדולה פי שישה ועל פני שטח גדול פי עשרה. הבריטים היו בין הנוטעים הראשיים בתולדות הארץ והראשונים שעסקו גם בשימור יערות ועצים. בספר ישנו תיאור מפורט של הנטיעות בארץ ומובאות בו מפות מקוריות של הקרן הקיימת. לממשלת המנדט היה משרד ממשלתי מיוחד לנושא הייעור, הוא צורף בתחילה למשרד החקלאות ובשנות השלושים נהפך למשרד ממשלתי נפרד. שמירת היערות החלה בתקופה המנדט, כולל השמורה הגדולה של הר מירון, הר הכרמל. הבריטים עשו עבודה מדעית רבה ונטעו עצים בכל סוגי השטחים: בחולות, בהרים, במדבר. ארץ ישראל של התקופה הייתה ככל הנראה המעבדה הכי גדולה בניסיונות נטיעת עצים: הביאו זנים מאוסטרליה, הודו, יוון, קפריסין, צרפת. התכתבו עם רוסיה לצורך הבאת עצים. הבריטים נטעו לצורכי ייפויה של הארץ וגם לשימוש בעצים לבנייה. הבריטים החילו בבואם לארץ חוק הקיים עד לימינו אלה, לפיו אסור לכרות עץ אם הרוצה לכרות לא קיבל אישור מגורם ממשלתי רשמי, גם אם הדבר נעשה בחצרו הפרטית. הארץ מולאה בתקופת המנדט באורנים על ידי הבריטים והקרן הקיימת (בכך החלו במידה מועטה הטמפלרים), אורן קפריסאי, רוב סוגי האורנים לא נקלטו, אולם אורן הצנובר כן נקלט. כן נטעו ג'קרנדות, שיטה הכחלחלה ועוד. הבריטים הביאו לארץ עשרות מתוך 604 סוגי האקליפטוס וניסו לנטעם. הם הביאו ברושים. הבריטים הביאו צמחים לייצוב החולות אותם נטעו. הבריטים הגיעו למסקנה שמרבית העצים שניטעו לא התאימו לארץ, אולם הם הורישו את הידע של מה מותר ומה אסור.
בראש מחלקת הייעור של הקרן הקיימת ואחר כך מדינת ישראל שקמה עמד יוסף וייץ, ששטם את האנגלים. כמעט שלא נוצר שיתוף פעולה בין שני הגורמים שעסקו בייעור בארץ, הקרן הקיימת עבדה לבד והבריטים עבדו לבד. סגן מנהל המחלקה שהיה מנהל המחלקה בפועל היה עמיהוד גור והייתה שנאה בינו לבין וייץ. לאחר הקמת המדינה דאג וייץ לכך שהקרן הקיימת תשלוט על כל מחלקת הייעור ופיטר את עמיהוד גור מעבודתו בתואנה שהוא שיתף פעולה עם הבריטים. וייץ כתב ספר בשם "היער והייעור בארץ". הוא תיאר את תהליך הייעור כצמיחת עץ ששורשיו גדלו בתקופה העות'מאנית, והענפים בתקופת המנדט.
הקרן הקיימת, יחד עם פיק"א והממשל הבריטי, ייערו את הארץ והפכו את ישראל לירוקה יותר משהייתה כשקמה המדינה ב-1947-8. הבריטים נטעו את יער שער הגיא, והתנועה הציונית את יער בלפור, יער עין החורש ועוד. חלק גדול ממה שנטעו הבריטים לא נותר כיום בתחומי מדינת ישראל, כי נטעו בהרים: באו קוף שעל יד חברון, יער אום צפא ליד רמאללה, באזור ג'נין, שכם, ומעלה אדומים.
מפעלו העכשווי
בעבר עסק ביגר בין השאר בפרויקט בהשתתפות חוקרים ישראלים ופלסטינים, שמטרתו הייתה להוציא אטלס של מלחמת העצמאות ושיכלול גם את הכפרים הערביים והיהודיים שנהרסו ב-1948. גדעון ביגר נתן את התשומה הגאוגרפית לפרויקט שבשלב זה הוקפא.
באחרונה עסק במחקר תופעות ייחודיות בגבולות מדינת ישראל ובהם האזורים המפורזים מול סוריה ושטח ההפקר בלטרון. עם תלמידו, ד"ר יורם פריד, כתב מאמרים על מעורבותו של צה"ל בעי צוב פני המדינה לאחר הקמתה. במסגרת פרויקט " כדאי לדעת" של אוניברסיטת תל אביב, הוציא לאור בצורה דיגיטאלית שלוש חוברות לימוד העוסקות בתהליך עיצוב גבולות הארץ והמדינה. החוברות פתוחות לעיון חופשי.
בשנת 2023 הוציא לאור, בהוצאת רסלינג, ספר בשם "גבולות ארץ ישראל ומדינת ישראל" ובו סקירה מפורטת של תהליך יצירת גבולות הארץ והמדינה ממחצית המאה ה 19 ועד להסכם על גבול המים הכלכליים עם לבנון שנחתם בשלהי שנת 2022.
ספרים שכתב
Green Dress for a country (with Nili Liphscitz), Jerusalem, 2001 גבולות ארץ ישראל ומדינת ישראל, רסלינג, 2023
ברג'ס מרדית'
אוליבר ברג'ס מרדית (באנגלית: Oliver Burgess Meredith; 16 בנובמבר 1907 - 9 בספטמבר 1997) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרסי האמי והטוני. מרדית' הועמד לשני פרסי אוסקר על תפקידו כמיקי, מאמנו הקשיש והנוקשה של רוקי בלבואה בסרט "רוקי" ועל הופעתו בסרט "יומו של הארבה".
ביוגרפיה
מרדית' נולד בקליבלנד לאדה בת', אם ממוצא אמריקאי ולדוקטור ממוצא קנדי בשם ויליאם ג'ורג' מרדית'. למד ב"מכללת אמהרסט" שבמסצ'וסטס.
מרדית' התחיל את הקריירה שלו כשחקן מקצועי בשנת 1936 בתפקיד הראשי בדרמת הפשע הרומנטית "חורף קבוע". הופעתו הראשונה המרשימה סידרה לו תפקידים ראשיים בעיבוד הקולנועי לספר "על עכברים ואנשים" בתור ג'ורג', עובד חווה מובטל בשנות השפל הגדול, ובקומדיה המוזיקלית "מקהלות שניות" בתור החצוצרן האנק טיילור.
מרדית' קיבל פרס טוני מיוחד בשנת 1960 על עבודתו במחזה "פסטיבל טורבר". התפרסם החל מאמצע שנות ה-60 בסדרת גיבורי העל "באטמן" ובסרט שבא בעקבותיו בתפקיד הפינגווין הרשע. הופיע בסרט המלחמה "על שביל הנזק" בתור המפקד איגן פאוול איש המודיעין של אדמירל רוק טורי (ג'ון ויין). ב-1962 שיחק בסרט "הסנאט ימליץ ויאשר" בבימויו של אוטו פרמינגר. כמו כן הופיע מ-1959 עד 1963 בארבעה מפרקי הסדרה אזור הדמדומים כששניים מהם ("Obsolete Man" ו"Time Enough At Last") נחשבים לזכורים במיוחד.
באמצע שנות ה-70 זכה מרדית' להכרת חברי האקדמיה שהעניקו לו שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר. בזה אחר זה הועמד לאוסקר על הופעותיו בדרמות "יומו של הארבה" בתור הארי, אביה של השחקנית המתחילה פיי גרינר (על התפקיד גם הועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א) ובקלאסיקת האגרוף של ג'ון ג. אבילדסן "רוקי" בו גילם את מיקי גולדמיל, מאמן אגרוף קשיש ומריר שנענה לבקשתו של המתאגרף החובבן רוקי בלבואה (סילבסטר סטאלון) לאמן אותו לקרב על אליפות העולם. בהמשך הקריירה שלו שיחק מרדית' בתפקיד מיקי גם בשני סרטי ההמשך, מתוך חמישה שנעשו לסרט.
ב-1974 היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית הבימוי על עבודתו במחזה "יוליוס בנייט טאון". ב-1977 זכה מרדית' בפרס אמי על הופעתו בסרט הטלוויזיה "זנב התותחן ג'ו".
בין לבין שיחק בסרט האסונות "ההינדנבורג" בתור הקלפן אמיליו פאג'טה, במותחן האימה הפסיכולוגי "קסם" ובקומדיית המתח "תרגיל לבלשית מתחילה" בתור מר הנסיי, בעל הספרייה בה עובדת גלוריה מאנדי (גולדי הון).
בשנת 1981 השתתף בפנטזיית הפעולה "התנגשות הטיטאנים" בתפקיד המחזאי המלומד אמון אותו פוגש גיבור הסרט פרסאוס (הארי המלין). שיחק בקומדיית חג המולד "סנטה קלאוס: הסרט" בתפקיד השדון הזקן והחכם. בשנותיו האחרונות שיתף פעולה עם כוכבי קולנוע מזדקנים אחרים ובהם וולטר מתאו וסופיה לורן בקומדיות " זקנים חסרי מנוח" ו" משתגעים על אהבה" בהן גילם את אביו של ג'ון גוסטפון (ג'ק למון).
חיים אישיים
מרדית' נישא לארבע נשים, בין היתר לשחקניות פולט גודארד ומרגרט פרי. אשתו הרביעית והאחרונה עד למותו הייתה קז'ה סאנדסטן, איתה הביא לעולם שני ילדים.
נכנס לרשימה השחורה של הוליווד למספר שנים בעקבות ביקורת שהטיח בסנטור ג'וזף מקארתי.
מרדית' פרסם בשנת 1994 את הביוגרפיה על חייו " So Far, So Good" בו חשף שהוא סובל ממצבי רוח קיצוניים כתוצאה מההפרעה הנפשית ציקלותימיה ממנה סבל.
מרדית' נפטר ב-9 בספטמבר 1997 בגיל 89, לאחר שסבל בשנותיו האחרונות ממחלת אלצהיימר וממלנומה, וגופתו נשרפה.
על תרומתו לקולנוע האמריקאי זכה לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ברנאר ארנו
ברנאר ארנו (בצרפתית: Bernard Arnault; נולד ב-5 במרץ 1949) הוא מיליארדר צרפתי, מנכ"ל תאגיד LVMH.
בשנת 2022 הוערך לראשונה כ"האיש העשיר בעולם", ומאז ארנו והמיליארדר אילון מאסק חולקים לסירוגין את התואר.
ביוגרפיה
לאחר בחירתו של הסוציאליסט פרנסואה מיטראן לנשיא צרפת בשנת 1981, ארנו היגר לארצות הברית והקים שם את חברת פרינל בע"מ (Ferinel Inc). באמצעות החברה החל לעסוק בתחום הבניין בארצות הברית והקים בניין דירות בווסט פאלם ביץ' בפלורידה. הוא לא זכה להצלחה עסקית מיוחדת בעת שהותו בארצות הברית. שלוש שנים לאחר שהיגר, מששונתה המדיניות הכלכלית של ממשלת צרפת למדיניות שמרנית יותר, ארנו שב לצרפת והפך למנכ"ל חברת פיננסייר אגאשה (Financière Agache), חברה המתמחה במוצרי מותרות. בעזרת סובסידיה ממשלתית שקיבל בתמורה להבטחה שלא לקצץ בכוח האדם, ארנו רכש את חברת הטקסטיל בוזה (Boussac) שעה שנקלעה למשבר. ארנו מכר כמעט את כל נכסי החברה שרכש, זולת מותג היוקרה כריסטיאן דיור, וחנות הכלבו הידועה ביותר בפריז Le Bon Marché.
בשנת 2007 הוא רכש 10.69% ממניות רשת המרכולים הצרפתית המובילה קרפור, שהייתה ספק המזון השני בגודלו בעולם. בספטמבר 2012, פורסם שארנו ביקש אזרחות בלגית. היו שקשרו את הבקשה עם ניסיונות של עשירי צרפת להתחמק מהעלאת מדרגת מס ההכנסה העליונה בצרפת ל-75%, אולם ארנו טען שהוא ימשיך להיות אזרח צרפתי ולשלם מיסים לצרפת.
בנובמבר 2021 העריך מגזין פורבס את הונו במעל 181.8 מיליארד דולר. בסוף דצמבר 2022, ארנו הפך לאיש העשיר בעולם עם הון של מעל 187 מיליארד דולר, בעוקפו את אילון מאסק וג'ף בזוס.
האקים ווריק
האקים האניף ווריק (באנגלית: Hakim Hanif Warrick; נולד ב-8 ביולי 1982) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר. בין השנים 2005–2013 שיחק עבור 6 קבוצות שונות בליגת ה-NBA, ולאורך התקופה רשם ממוצעים כוללים של 9.4 נקודות ו-4.0 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
ווריק נולד וגדל בפילדלפיה שבפנסילבניה, ובין השנים 2001–2005 למד באוניברסיטת סירקיוז אשר במדינת ניו יורק. בעונתו השנייה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 2002/2003, הוביל אותה לצד כרמלו אנתוני לזכייתה הראשונה אי פעם בטורניר אליפות המכללות, תחת המאמן ג'ים בייהיים. בשניות הסיום של משחק הגמר מול אוניברסיטת קנזס, כאשר קבוצתו ביתרון של 3 נקודות, החטיא ווריק שתי זריקות עונשין רצופות, אך במהלך האחרון של המשחק "כיפר" על החטאותיו כאשר חסם את זריקתו של שחקן קנזס מייקל לי, אשר הייתה עשויה להשוות את תוצאת המשחק. לאורך העונה העמיד ווריק ממוצעים של 14.8 נקודות ו-8.5 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השלישית של העונה במחוז Big East.
בעונה העוקבת, לאחר מעברו של אנתוני ל-NBA, הפך ווריק לשחקן המוביל של סירקיוז, כשקלע 19.8 נקודות והוריד 8.6 ריבאונדים בממוצע למשחק. על אף הצטיינותו, נעצרה הקבוצה בשלב שמינית גמר טורניר המכללות (NCAA Sweet Sixteen), כאשר הפסידה מול אוניברסיטת אלבמה. בעונתו האחרונה, 2004/2005, זכה בתואר שחקן העונה של מחוז Big East ונבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American), אולם קבוצתו הפסידה במפתיע כבר במשחק הראשון של טורניר המכללות, מול אוניברסיטת ורמונט. בעת סיום לימודיו ניצב ווריק במקום הרביעי בתולדות קבוצת סירקיוז בסך נקודות (2,073) וריבאונדים (1,025) בקריירה.
בליגת ה-NBA
בדראפט ה-NBA 2005 נבחר ווריק בבחירה ה-19, על ידי ממפיס גריזליס. בעונתו השנייה בממפיס שותף בכל 82 משחקי הקבוצה, ואף פתח ב-43 מתוכם בשל פציעה של כוכב הקבוצה פאו גאסול. ווריק סיים את העונה עם ממוצעים של 12.7 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק, אשר בדיעבד היו שיאי הקריירה שלו. בשתי העונות הבאות עם הגריזליס תרם 11.5 נקודות ו-4.9 ריבאונדים למשחק, לרוב כשחקן ספסל.
באוגוסט 2009, לאחר 4 עונות בממפיס, חתם ווריק על חוזה לעונה אחת במילווקי באקס. ב-48 משחקיו בקבוצה קלע 10.2 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 2010 הועבר יחד עם ג'ו אלכסנדר בטרייד לשיקגו בולס, בתמורה לג'ון סלמונס. בסיום אותה עונה השתתף עם הבולס בפלייאוף בפעם השנייה והאחרונה בקריירה שלו. שיקגו הודחה בסיבוב הראשון, לאחר שהפסידה מול קליבלנד קאבלירס בתוצאה 1–4.
לקראת עונת חתם בפיניקס סאנס על חוזה ל-4 עונות. ב-8 במרץ 2011 קלע שיא קריירה של 32 נקודות במשחק מול יוסטון רוקטס. בשתי עונותיו בפיניקס קלע 7.8 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 2012 הועבר יחד עם רובין לופז לניו אורלינס הורנטס, במסגרת טרייד בו הייתה מעורבת גם מינסוטה טימברוולבס. לאחר משחק אחד בלבד עם ההורנטס הועבר בטרייד לשארלוט בובקאטס, בתמורה למאט קארול. בפברואר 2013, לאחר 27 משחקים בשארלוט, נשלח בטרייד לאורלנדו מג'יק בתמורה לג'וש מקרוברטס, ומיד שוחרר מהקבוצה.
שלהי הקריירה
לקראת עונת 2013/2014 עזב את ה-NBA, וחתם על חוזה בקבוצת ליאונינג פליינג לאופרדס מליגת העל הסינית. ב-18 משחקיו בליאונינג קלע ווריק 21.6 נקודות בממוצע למשחק, וקבוצתו סיימה במקום השביעי בליגה הסינית.
בינואר 2015 עבר לשחק בקבוצת טורקו קוניאספור הטורקית, אשר סיימה את העונה במקום ה-11 בליגת העל הטורקית.
בעונת 2015/2016 שיחק עבור מלבורן יונייטד מליגת העל האוסטרלית. ווריק סייע למלבורן לסיים את העונה הסדירה במקום הראשון בליגה, אולם בסדרת חצי גמר הפלייאוף הפסידה הקבוצה מול ניו זילנד ברייקרס בתוצאה 0–2. לאורך העונה רשם ווריק ממוצעים של 13.6 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2016 חתם על חוזה באולימפיאקוס היוונית עד לסיום עונת. אולימפיאקוס הודחה מהיורוליג בשלב ה"טופ-16", אך זכתה באליפות ליגת העל היוונית לאחר שגברה על פנאתינאיקוס בסדרת הגמר, בתוצאה 3–1. בששת משחקיו ביורוליג קלע 4.3 נקודות למשחק, וב-13 משחקיו בליגה היוונית קלע 5.8 נקודות למשחק.
בתחילת עונת 2017/2018 שיחק עבור קבוצות "לאונס דה פונסה" מפוארטו ריקו ו"אל מוטאחד טריפולי" מלבנון.
באפריל 2018 חתם על חוזה בעירוני נהריה עד לסיום עונת. בארבעת משחקיו בקבוצה קלע 7.8 נקודות בממוצע למשחק, ונהריה סיימה את העונה במקום התשיעי בליגת העל.
בעונת 2018/2019 שיחק עבור קבוצת איווה וולבס מליגת הפיתוח של ה-NBA, וב-44 משחקים במדיה קלע 12.0 נקודות בממוצע למשחק.
מייקל מלון
מייקל "מייק" מלון (באנגלית: Michael "Mike" Malone; נולד ב-15 בספטמבר 1971) הוא מאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כמאמנה הראשי של קבוצת דנוור נאגטס מליגת ה-NBA. בנו של מאמן העבר ברנדן מלון, אשר אימן בליגת ה-NBA (לרוב כעוזר מאמן) בין העונות –.זכה עם קבוצה דנוור נאגט באליפות NBA 2023
נעורים ותחילת הקריירה
מלון נולד ברובע קווינס שבניו יורק, ולמד בבתי ספר תיכוניים בניו ג'רזי ובמסצ'וסטס. בין השנים 1989–1993 למד באוניברסיטת לויולה במרילנד, ושיחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה מעמדת הרכז. בשנת 1994 החל לשמש כעוזר מאמן בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת אוקלנד, ושנה לאחר מכן עבר למלא תפקיד דומה בפרובידנס קולג'. בעונתו השנייה בקבוצה, 1996/1997, העפילה פרובידנס לשלב רבע הגמר ("Elite Eight") של טורניר אליפות המכללות בפעם הרביעית בתולדותיה, ולראשונה מאז עונת 1986/1987. בין השנים 1999–2001 היה עוזר מאמן במנהטן קולג'.
כעוזר מאמן
לקראת עונת הצטרף לצוות האימון הרחב של קבוצת ניו יורק ניקס, כעוזר לפיתוח שחקנים וחבר במחלקת הסקאוטינג. בשנת 2003 קודם לתפקיד עוזר מאמן הקבוצה, ובשתי עונותיו בתפקיד עבד תחת המאמנים הראשיים דון צ'ייני, הרב ויליאמס ולני וילקינס, ולצד אביו ברנדן מלון אשר היה אף הוא חבר בצוות האימון.
בעונת עבר לקליבלנד קאבלירס, בה היה עוזרו של המאמן מייק בראון ב-5 העונות הבאות. לאורך תקופה זו רשמו הקאבלירס מאזן ניצחונות מצטבר 272–138 (66.3%) ואף העפילו לגמר ה-NBA בעונת. בסיום עונת פוטר בראון מאימון הקבוצה, ואיתו עזב גם מלון.
בעונה העוקבת שימש מלון כעוזרו של מונטי ויליאמס בשארלוט הורנטס, עמה הודח בסיבוב הפלייאוף הראשון. בעונות ו- עבד תחת מארק ג'קסון בגולדן סטייט ווריורס, אשר הובלה על ידי שחקניה הצעירים סטפן קרי וקליי תומפסון לשיפור של 24 ניצחונות בין שתי העונות, ולהעפלה לשלב השני בפלייאוף.
כמאמן ראשי
לקראת עונת מונה מלון למאמנה הראשי של קבוצת סקרמנטו קינגס, כמחליפו של קית' סמארט. השחקנים הצעירים דמרקוס קאזינס ואייזיאה תומאס הציגו יכולת מצוינת בסקרמנטו, אשר צירפה במהלך העונה גם את רודי גיי, אולם הקינגס לא הציגו שיפור כקבוצה וסיימו את העונה במקום ה-13 במערב. בעונת עזב תומאס את הקבוצה, ולאחר שפתחה את העונה עם מאזן 11–13 פיטרה סקרמנטו את מלון מתפקידו.
ב-15 ביוני 2015 מונה למאמנה הראשי של דנוור נאגטס, כמחליפו של המאמן הזמני מלווין האנט. בכל אחת משלוש עונותיו הראשונות בדנוור שיפרה הקבוצה את מאזנה, אך באף אחת מהן לא הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף.
מגלשה
מַגְלֵשָׁה היא מתקן משחקים הנפוץ בגני משחקים בכל רחבי העולם, וכן במגרשי גני ילדים ובתי ספר.
המגלשות עשויות ממגוון חומרים, בעיקר חומרים פלסטיים אך גם מעץ, מתכת או פיברגלאס. משטח המגלשה חלק כדי לאפשר החלקה. צורתן כצורת מסילה מוארכת המונחת על גבי משטח מוגבה וממנו יורדת המסילה למשטח נמוך יותר, דבר המאפשר גלישה בישיבה או בשכיבה במורד המסילה. סולם, מדרגות או חבל טיפוס מאפשרים גישה למשטח העליון של המגלשה.
מגלשות יכולות להיות מעוקלות ובעלות צורות שונות. מגלשות בטיחותיות יותר בנויות כצינור סגור או סגור למחצה כדי למנוע סכנת נפילה מגובה.
מות
מוֹת הוא אל המוות והשאול במיתולוגיה הכנענית. הוא בנו של אל ראש האלים, אחיהם של בעל, ים וענת. הוא האחראי על מוות, בצורת, עקרות ורעב. מקבילו היווני הוא האדס והרומי פלוטו.
שמותיו
משמעות שמו היא משורש המילה מוות, הקיים בכל השפות השמיות. כינויים נוספים שלו בשירה האוגריתית הם ידד ומדד ('מדד אִלמ מות' - מיודד האלים מות) מלשון ידידות ודודים בלשון סגי נהור, כדי לא לבטא את הדברים הרעים בשמם, כך למעשה הוא אינו אהוב האלים אלא דווקא שנואם, ומות ושר, כלומר "מות שהוא שׂר", בדומה לשמות כפולים אוגריתיים אחרים כגון כושר וחסיס. כינוי נוסף של מות, הבא יחד עם הכינוי "ידד אִל" או "ידד בנ אִל" הוא "עֿזר", כולמר עזוז, גיבור מלחמה. גם פילון מגבל מתייחס אל מות (Μουθ) כאלוהי המוות והמקביל הפיניקי לפלוטון - מלך השאול.
אפיונו
הוא מתואר כמי שגרונו משתוקק לנפשות של בני אדם, והוא לא יכול לבוא על סיפוקו ולהשביע את רעבונו זה. יש לו תאווה אינסופית לבלוע. כאשר בעל שולח את שליחו למות, בעל מזהיר אותו שלא יתקרב יתר על המידה משום שמות עלול לבלוע אותו. כאשר מות מאיים על בעל שיבלע אותו, בעל מפחד ונכנע ללא קרב. כאשר מות פוגש את ענת הוא מתרברב בפניה שבלע את בעל אחיה כמו גדי. אך ענת אלת המלחמה, היא בין האלים היחידים המסוגלים לעמוד כנגד מות, והיא מצליחה להביסו וזורעת את בשרו בשדות למאכל לציפורים, ומחיה את בעל.
מקומו של מות
לפי המיתולוגיה הכנענית שוהה האל מות בממלכת המתים, ששכנה מתחת לאדמה, ונקראה המרי (מאותו שורש של המילה מהמורה, שמשעותו כנראה היא "שטף, בלע" ) שניתן להקבילה למושג השאול בתנ"ך. מושבו של מות מתואר "מכ כסאֻ תֿבתה חֿחֿ ארצ נחלתה", כלומר "מך כיסא שבתו, חוח ארץ נחלתו". כמו ביהדות הקדומה, גם במיתולוגיה הכנענית לא היה קיים המושג "גיהנום" או מקבילה אחרת שלו. ממלכת המתים הכנענית, שנחשבה כ"עולם שמעבר לחיים" נחוותה כמקום של חירות ושחרור ("בית החופשית", באוגרית "בת חפתֿת").
הראייה הכנענית של המוות הייתה סופית ומוחלטת, בלא מושג המקביל לתחיית המתים, והנשמות הנכנסות לממלכת המתים אינן יוצאות. לפי המיתולוגיה הכנענית, בניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים אליה ויוצאים ממנה באופן סדיר. שפשו, אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה בערב. "קבר שפש" הוא אחד מן הכינויים שמופיעים בלוחות אוגרית עבור עולם המתים.
מות ביהדות
בספר ירמיה ט' כ' (מצוין בסעיף הבא), מתואר אחד הרמזים הברורים ביותר להכרת מיתוסי כנען הצפוניים בממלכת יהודה. בלוחות אוגריתיים (CA 3 II, שורות 124–127), נמצאו הקבלות דומות להפליא בסיפור עלילת בעל הבונה את ארמונו, כאשר כושר וחסיס, אל המלאכה והאומנות מקבל הנחיה ברורה: אל לו לכושר וחסיס להקים צוהר או חלון בארמון הבעל. חששו של בעל הוא מפני אחיו, מות, אשר על פי תיאורו, נהג לחדור דרך חלונות הבתים בלילות כדי לטרוף את החיים אל ממלכתו, שאול.
הרמזים בפסוק מספר ירמיה מקבילים: "מות", "חלונינו", "ארמנותינו". וכן, האנשת המות לישות בפני עצמה המכריתה עוללים ובחורים.
קאסוטו סובר שבתנ"ך יש בכמה מקומות התייחסות אל מות כאל ישות פרסונלית בדומה למות הכנעני, רק שלפי ההשקפה הישראלית מות ירד ממדרגה של אל למדרגה של שד ומאוחר יותר למלאך המוות, אף שאופיו נשאר כשהיה. הוא מתואר כמי כבעל נפש עזה, שאינו יודע שבע, ושפיו פעור לבלוע תמיד. נוכל למצוא בתנ"ך התייחסויות רבות המכוונות כלפיו, כתיאור של ישות פרסונלית המתגנבת לתוך העיר: ; כמקום נסתר בעל שערים: ; כיישות בולענית בעל רצון אינסופי לכלות ולבלוע כל דבר:, ובדומה לכך:. באיוב (י"ח י"ג) הוא מתואר כמי שיש לו בן: – בן שבו יש את התגשמות המחלות. בפסוק העוקב הוא מתואר כ-.
פירמידת קסטיוס
פירמידת קסטיוס (באיטלקית: Piramide di Caio Cestio – "פירמדה די קאיו צ'סטיו" או Piramide Cestia – "פירמידה צ'סטיה") היא פירמידה שהוקמה ברומא שבאיטליה במאה הראשונה לפנה"ס, בין השנים 18 לפנה"ס ו-12 לפנה"ס. הפירמידה נמצאת בסמוך לפורטה סן פאולו ולבית העלמין הפרוטסטנטי של רומא, בין הוויה אוסטיאנסיס והוויה דלה מורמוראטה. הפירמידה שולבה בתוך חומת אורליאנוס ולכן נותרה בשלמותה עד ימינו.
תיאור
הקבר, עשוי הבטון נבנה בצורת פירמידה שצופתה בשיש לבן. הפירמידה בנויה על בסיס של יסודות אבן טרוורטין. אורכה ורוחבה של הפירמידה 22 מטרים, וגובה 36.4 מטרים.
במרכז הפירמידה חדר קבורה שאורכו 5.95 מטרים, רוחבו 4.1 מטרים וגובהו 4.8 מטרים. החדר עוטר בפרסקאות, אולם אלה דהו במהלך השנים (התיאור האחרון המצוי של פרסקאות אלה מקורו בשנת 1660).
כתובות
בחזיתות המזרחית והמערבית של הפירמידה כתובה הכתובת: שמשמעותה:
בצד המזרחי של הפירמידה, מתחת הכתובת לעיל, מופיעה הכתובת: כתובת זו מתארת את עבודת הבנייה:
כתובת נוספת המופיעה על החזית המזרחית מקורה בשנת 1663 והיא הוטבעה על פאה זו של הפירמידה במצוות האפיפיור אלכסנדר השביעי: כתובת זו מנציחה את עבודות השיקום שנערכו סביב הפירמידה בין השנים 1660–1662 במצוות האפיפיור.
בחפירות שנערכו בשנות ה-60 של המאה ה-17 התגלו על לוחות שיש לרגלי הפירמידה הכתובות:
כתובת זו מציינת כי יורשיו של קסטיוס הם מרקלוס ואלריוס מסאלה קורבינוס (מפקד צבא ידוע), פובליוס רוטיליוס לופוס (נואם ידוע), ולוקיוס יוניוס סילאנוס. הכתובת מציינת כי היורשים אספו מימון לבניית הפירמידה על ידי מכירת בגדים יקרי ערך.
היסטוריה
בשונה מהפירמידות במצרים פירמידה זו תלולה יותר וגבוהה יותר, וככל הנראה מדובר בהשפעה נובית. ככל הנראה לא הייתה זו הפירמידה היחידה שנבנתה ברומא. פירמידה נוספת נבנתה בסמוך לקריית הוותיקן ומאוזוליאום אדריאנוס, אולם זו נהרסה במאה ה-16.
בעת בניית הפירמידהי העריצו הרומאים את הבנייה המצרית - פירמידות נבנו בכל רחבי האימפריה הרומית, ואובליסקים הוצבו במקומות שונים ברומא (בהם במרכז הקירקוס מקסימוס).
בעת בניית חומות אורליאנוס בין השנים 271–275, שולבה הפירמידה בחומה (על מנת לחסוך בעלויות בניית החומה, שולבו בה מבנים רבים).
בימי הביניים נשכחו בוני הפירמידה, ותושבי רומא האמינו כי הפירמידה היא קברו של רמוס (sepulcrum Remi), ואילו הפירמידה בסמוך לוותיקן היא קברו של רומולוס. רק בעקבות שיפוץ הפירמידה בשנות ה-60 של המאה ה-17, בהוראת האפיפיור אלכסנדר השביעי, התגלו כתובות שהבהירו את מטרת הפירמידה וזהות בנויה.
סמל וושינגטון
חותם מדינת וושינגטון הוא הסמל הרשמי של מדינת וושינגטון, ובו מונצח דיוקן דמותו של "אבי האומה" האמריקאית, ג'ורג' וושינגטון. הדיוקן צויר על ידי גילברט סטוארט. בטבעת החיצונית של הסמל כתוב: "The Seal of the State of Washington" (עברית: "סמל מדינת וושינגטון") ושנת הקמתה של המדינה, 1889. בשנה הזאת הופכת מדינה להיות המדינה מספר 42 בקונפדרציית המדינות של אמריקה. הסמל מופיע גם בדגל מדינת וושינגטון, במרכז, כאשר מתחתיו רקע ירוק.
הסמל עוצב על ידי צ'ארלס טלאקוט, בהתבסס על דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון, שצויר על ידי גילברט סטיוארט. בסמל היה אמור להופיע איור של הר ריינייר שנמצא במחוז פירס של מדינת וושינגטון, אבל טאלקוט התנגד לכך, והציע תחתיו את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון.
סמל סגן המושל
בנוסף לסמל הנוכחי, לסגן מושל המדינה יש סמל משלו, שנוצר בשנת 1959.
משה שטרנבוך
הרב משה שטרנבוך (נולד בכ"ד בשבט ה'תרפ"ו, 8 בפברואר 1926) הוא ראב"ד העדה החרדית בירושלים, פוסק וראש ישיבה. בעבר כיהן כרב ביוהנסבורג.
ביוגרפיה
נולד בלונדון לאשר שטרנבוך ולדבורה בת הרב שלמה זלמן פינס, מחבר ספר 'פנס שלמה'. מצאצאי הגר"א. הרב אלחנן וסרמן התארח בבית הוריו בלונדון כשבא לשם למטרת גיוס כספים לישיבת אהל תורה בברנוביץ', ודמותו השפיעה עליו. בגיל תשע התייתם מאביו. למד בישיבת תורת אמת בלונדון אצל הרב משה שניידר ובישיבת חברון בירושלים. בתקופת לימודיו בירושלים התקרב אל הרב יצחק זאב סולובייצ'יק מבריסק ולרב דב בריש וידנפלד מטשעבין (שלימים העניק הסכמה לספרו "מועדים וזמנים"). האדמו"ר מגור הרב ישראל אלתר למד עמו מדי יום שישי בחברותא והרב שטרנבוך אף סעד לעיתים על שולחנו בשבתות.
בגיל 27 התארס עם יפה, בתו של התעשיין יעקב שכטר, ממקורבי החזון איש, שאף היה השדכן. לאחר נישואיו התגורר בירושלים וכיהן כראש ישיבת המתמידים. בשנת ה'תשי"ד (1954) היה בין העסקנים שפעלו לייסוד בית היתומות בית לפליטות בירושלים, ואף נמנה בו כחבר ועד. לאחר מכן התגורר כעשרים שנה בסמוך לישיבת פוניבז' בבני ברק. בתקופה זו חיבר את סדרת הספרים "מועדים וזמנים" וספרים נוספים ועמד בראש כולל וקהילה בראש העין. אחר כך היגר לדרום אפריקה ושימש כרבה של קהילה חרדית ביוהנסבורג. כיום מתגורר בשכונת הר נוף בירושלים, שם הקים מרכז תורני על שם הגר"א הכולל בית מדרש ובית כנסת.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), עם פטירת רבה של העדה החרדית הרב יצחק יעקב וייס, מונה הרב שטרנבוך לכהן כסגן נשיא וחבר בית הדין של העדה החרדית. מאז שנת ה'תשס"ג (2003) הוא מכהן כראש בית הדין.
בשנת ה'תשנ"ב (1992), החל לפרסם את תשובותיו ההלכתיות בשו"ת "תשובות והנהגות", נכון לשנת תשע"ח ראו אור בסדרה זו שבעה כרכים.
מקיץ התשע"ג (2013), עומד בראשות ישיבה שהקים בשכונת רמות בירושלים, ובחורף ה'תשע"ח (2017) עברה לרמת בית שמש ג'.
שיחתו השבועית, הנמסרת בדרך כלל בישיבה, מודפסת ומופצת בעלון שבועי בריכוזים חרדיים. בשנת ה'תשפ"א יצאו השיחות לאור בסדרת ספרי ביאורים והנהגות על התורה.
בחודש אייר ה'תשפ"ב, ייסד הרב שטרנבוך את כולל "תשובות והנהגות" ללימוד הוראה להנחלת דרכו, והוא מוסר שם שיעורים מפעם לפעם.
במקביל לתפקידיו אלה, הרב שטרנבוך מקובל כפוסק בקרב חוגים רבים בציבור החרדי, ולעיתים הוא משתתף גם בכינוסים לציבור החרדי הכללי. כמו כן, מגיע הרב לעיתים לשיחות חיזוק או עצרות מספד בישיבות הדגל של הציבור הליטאי ובהן ישיבת חברון, ישיבת מיר וישיבת עטרת שלמה.
הפולמוס סביב מינויו לגאב"ד
לאחר פטירת גאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס בב' באב ה'תשפ"ב, נערך דיון על מינויו של הרב שטרנבוך לגאב"ד במקומו, אך חלקם של בעלי ההצבעה בעדה החרדית התנגדו למינוי בטענה שהרב שטרנבוך ליברלי מדי, ובשל כך הסתיימה הפגישה ללא תוצאות.
ב-20 ביולי 2023, ג' באב תשפ"ג, במהלך הספד יום השנה של הרב וייס, הכתיר הרב אליקים שלזינגר את הרב שטרנבוך לגאב”ד העדה החרדית ולרבה של ירושלים מטעמה. המינוי הינו חד צדדי ומקובל רק על הפלג התומך ברב שטרנבוך. בשבוע שלאחר המינוי, כונה בעיתון דער בלאט המזוהה עם "חסידות סאטמר - מהר"א" בתואר "מרא דארעא קדישא כ"ק גאב"ד ירושלים". גם בעיתון קהלא קדישא (המתחרה עם הביטאון הוותיק של העדה החרדית - העדה) כונה בתואר "מרא דארעא קדישא", תוך פרסום 'הבהרה' של המערכת כי "חלילה לנו להכניס ראשנו בין ההרים הרמים להביע דעות בדברי רבותינו לימין ולשמאל".
משפחתו
אחיו, הרב אליהו שטרנבוך, היה חתנו של האדמו"ר מסרט ויז'ניץ הרב ברוך הגר, וכיהן כראש בית דין קהילת 'מחזיקי הדת' באנטוורפן. אחיו ר' דב, כיהן כמנהל סמינר גייטסהד לבנות. אחותו הייתה נשואה לרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק. אחותו רחל הייתה נשואה לרב חנוך ארנטרוי. אחות נוספת הייתה נשואה לחיים יעקב אריאלי אביו של הרב אשר אריאלי.
לרב שטרנבוך חמישה ילדים, בנו הרב אפרים זלמן, ר"מ בישיבה שבראשותו ומחבר ספר "יששכר וזבולון". בנו הרב חיים עוזר, משמש כראש כולל "תשובות והנהגות" שייסד אביו. חתנו הרב שלמה זלמן איראם הוא "משיב" בישיבת פוניבז' של הרב שמואל מרקוביץ. חתן נוסף, הרב יששכר שרייבר, הוא ראש כולל.
דודתו הייתה רעכא שטרנבוך, שעסקה בהצלת יהודים במהלך השואה בשווייץ.
השקפתו
כשאר אנשי העדה החרדית, הרב שטרנבוך מתנגד בחריפות לציונות. לאחר שהוציא הרב מנחם מנדל כשר את הספר קול התור מרבי הלל משקלוב בצירוף פרשנות שלפיה הגר"א תמך בכיבוש הארץ וראה בהקמת מדינה אתחלתא דגאולה, יצא הרב שטרנבוך במאמר ארוך לדחות זאת בתוקף.
בדרשה בישיבתו אמר על דוד בן-גוריון:.
הוא מדגיש שמי שעולה לארץ ישראל צריך להקפיד בה שבעתיים על שמירת מצוות התורה, וממליץ לברר קודם לכן שיש אפשרות להסתדר בה מבחינה כלכלית ורוחנית. הוא מוסיף בשם אביו, שעדיף להתגורר בחו"ל ולחלום על ארץ ישראל, מאשר להתגורר בארץ ישראל ולחלום על חו"ל.
הרב שטרנבוך פועל נגד המבקשים לגייר מועמדים שאינם מתכוונים לשמור תורה ומצוות ברצינות.
מתחם גולובנציץ
בפרשת הקברים במתחם גולובנציץ בבית שמש בלט בין המתירים את החפירה במקום, בניגוד לדעת אתרא קדישא וגאב"ד העדה החרדית הרב יצחק טוביה וייס.
חילוקי הדעות הגיעו לכדי כך שחבורת קיצוניים תקפה את נכדי הרב ביוצאם מהתלמוד תורה בחורף ה'תשפ"ב (2021), מה שהביא למעורבותה של משטרת ישראל.
זהבית ופזית
ב-11 בפברואר 2016, הסדרה חודשה לעונה שנייה וכללה דמויות חדשות ומעבר ל-CGI. העונה עלתה ב-11 ביוני 2016 בקנדה, ב-15 ביוני 2016 בארצות הברית וב-14 באוגוסט 2016 בישראל. העונה הסתיימה ב-31 במרץ 2017 בארצות הברית וב-11 באפריל 2017 בישראל.
ב-21 ביוני 2016 חודשה הסדרה לעונה שלישית בת 20 פרקים. העונה עלתה ב-5 במאי 2017 וב-10 בדצמבר 2017 בישראל. העונה הסתיימה ב-10 במאי 2018 בארצות הברית וב-26 ביוני 2018 בישראל.
ב-24 במאי 2017 חודשה הסדרה לעונה רביעית בת 20 פרקים. העונה עלתה ב-22 באוקטובר 2018 ובסביבות 2019-2020 בישראל. העונה הסתיימה ב-9 בפברואר 2020 בארצות הברית וב-17 באוקטובר 2022 בישראל.
עונה 1
זהבית ופזית מגיעות ליום שהן הופכות לג'יניות אמיתיות. לאחר שליה נבחרת להיות מבקשת המשאלות היא זוכה בבקבוק הג'יני המיוחד ומאז הג'ניות מגשימות לה שלוש משאלות וביום, אך הן נתקלות בטעויות שאותן הן מתקנות ביחד עם ליאה.
עונה 2
זהבית ופזית מקבלות מהנסיכה סמירה אבני חן בצבעים שונים בעלות כוחות קסם. זטה המכשפה הרעה רוצה לגנוב להן אותה ולהיות בעלת הכוחות העוצמתיים ביותר. ליה וזאק מצטרפים למסע ועוזרים כנגדה, ומקבלים גישה להסתובב במפלי זהרמיי. זאק מכיר ג'יני ששמו קאז ובהמשך העונה הוא הופך להיות הג'יני שלו.
עונה 3
לאחר היעלמותו המסתורית של הצבע הסגול מנהר הקשת במפלי זהרמיי, הנסיכה סמירה שולחת את ליה, זהבית ופזית לעולם "קשת זהרמיי" כדי לגלות את מקור הבעיה. הן פוגשות את אמה, ג'ינית קשת ועוזרות לה להחזיר את כל הצבעים לנהר. לבסוף סמירה מחליטה כי הן מוכנות לחקור את עולם קשת זהרמיי וזאק וקאז מצטרפים אליהן להרפתקאות חדשות. כמו כן, זטה המכשפה רוצה להיות בעלת הכוחות החזקים ביותר, ולכן מחפשת אותם בקשת זהרמיי בעזרת נזבו.
אינשושינאק
אינשושינאק (Inshushinak) היה אחד מהאלים המרכזיים של עילם והיישות האלוהית המגינה על שושן. הזיגוראת בצ'וגהא זנביל מוקדש לאינשושינאק.
סטפן ראזין
סְטֵנְקָה (סְטֵפַּן) ראזין (ברוסית: Степан Тимофеевич Разин; 1630 – 16 ביוני 1671) היה קוזאק, מנהיג המרד הגדול ברוסיה הצארית במאה ה-17.
ראזין נולד בכפר זימובייסקיה במחוז וולגוגרד של ימינו (שם נולד מאוחר יותר ימליאן פוגצ'וב – מנהיג המרד הגדול הבא). בשנת 1661 הוא ניהל משא ומתן עם הקלמיקים, ומכאן ניתן להסיק שהוא היה כבר בעל מעמד ומוניטין בין הקוזאקים של הדון. גם לאחיו, איוואן ופרול, היה מוניטין צבאי. בשנים 1662–1663 פיקד ראזין על יחידה קוזאקית בפשיטות לשטחים של חאנות קרים והאימפריה העות'מאנית. באותה תקופה, הוויוודה האציל יורי דולגורוקוב החליט להוציא להורג את אחיו הבכור של ראזין, איוואן ראזין. ככל הנראה, תרם אירוע זה במידה רבה להתנהגותו בהמשך של סטפן ראזין.
בשנת 1667 הוביל ראזין פשיטה מוצלחת של קוזאקים על הערים בוולגה התחתונה, בנהר אורל ובפרס.
המרד
באביב 1670 החל ראזין במרד גלוי נגד השלטון. הוא שלח כרזות בהן הציע לכל האיכרים והצמיתים להצטרף לכוחותיו תוך הבטחת חופש והנהגת השיטה הנהוגה ביישובים קוזאקים בשטחים שיכבוש. לא הייתה לו כוונה לסלק את הצאר אלכסיי הראשון מהשלטון, אך בהתאם לכרזות כל הסובבים את הצאר מושחתים ויש להחליפם. הוא גם פיזר שמועות שבמחנה שלו נמצא הבן של הצאר (שכבר לא היה בחיים) וראש הכנסייה לשעבר ניקון (שהיה בגלות ונשללו ממנו כל תאריו). בכל הערים שהצליח לכבוש הנהיג ראזין ממשל קוזאקי, תוך הריגת נציגי השלטונות וביזה של מעמד הביניים. בכל השטחים סביב הוולגה החלו מרידות של איכרים ושל עמי הוולגה: מארי, צ'ובשים ומורדבה. לאחר כיבוש אסטרחן, צאריצין, סראטוב וסמרה התקדם ראזין עד לסימבירסק אך לא הצליח לכבוש אותה. ב-4 באוקטובר 1670, במהלך קרב סמוך לעיר, נפצע ונמלט לאזור נהר הדון. במקביל, החלו כוחות גדולים מטעם השלטון להתקדם לכיוון נהר הדון.
ראשי הקוזאקים המקורבים לשלטון הבינו היטב שהצאר עלול לנקום בכל האוכלוסייה הקוזאקית, ולכן, באפריל 1671, כבשה האצולה הקוזאקית בקרב עקוב מדם את מעוזו של ראזין והסגירה אותו לידי השלטונות הרוסיים ושליחי הצאר.
הוצאתו להורג
ב-6 ביוני 1671 הוצא ראזין להורג בכיכר בּוֹלוֹטְנַיָה שבמוסקבה, בחברת אחיו הצעיר פְרוֹל.
השיר
אודות סטפן ראזין נכתב שיר רוסי עממי המתאר את מעלליו. כותרת השיר היא "סטנקה ראזין". השיר, שנכתב בסביבות שנת 1883, זכה להצלחה מסחרית במערב דווקא במאה ה-20 תחת הכותרת "The Carnival is Over", לאחר שהוקלט על ידי להקת הפולק האוסטרלית "המשחרים". השיר צעד בראש מצעדי המכירות בבריטניה ובאוסטרליה בשנת 1965. בשנות השמונים הוקלטה לשיר גרסה נוספת על ידי להקת הדיסקו הגרמנית "בוני אם".
יעקב טורי
יעקב טוּרי (5 בינואר 1915 – 8 בדצמבר 2004) היה פרופסור מן המניין לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב, היסטוריון, מרצה, ואיש חינוך ישראלי.
חייו ופועלו
נולד כפרנץ קניגסברגר בבויטן שבשלזיה עילית, אז חלק מן הקיסרות הגרמנית (כיום בפולין). כחבר בתנועת-נוער ציונית עלה לארץ ישראל ב-1935, והחל מיד בלימודים באוניברסיטה העברית בירושלים. מאז 1938 הורה היסטוריה, גאוגרפיה, לשון ועוד במספר בתי ספר תיכוניים בחיפה, בעיקר בבית הספר המקצועי התיכוני שעל יד הטכניון (בסמ"ת) ובבית-הספר הימי בחיפה, ושנים אחדות אף היה מנהלו בפועל של בסמ"ת. ב-1958 השלים דוקטורט בנושא "האוריינטאציות הפוליטיות של היהודים בגרמניה במאה ה-19", והתחיל ללמד באוניברסיטה, תחילה בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית ואחר-כך בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. בשנת 1973 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין. בשנת 1983 יצא לגמלאות. לאחר פטירתו נתרמה ספרייתו העשירה למכון לתולדות היהודים ותרבותם ע"ש שמעון דובנוב שליד אוניברסיטת לייפציג (גרמניה).
בשנים ששימש מורה בתיכון חיבר שורה של ספרי לימוד בהיסטוריה ואוספי מקורות היסטוריים בשביל בתי הספר התיכוניים בישראל. לתפוצה רבה במיוחד זכו הסדרות שהוציא יחד עם בן דודו דן ה' שמידט (בכותרת "תולדות העמים בזמן החדש", 3 כרכים, 1951–1957) ועם המפקח על הוראת ההיסטוריה במשרד החינוך, מיכאל זיו (בכותרת "דברי הימים – הזמן החדש", 2 כרכים, 1957–1958).