cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמיר מנור
קורות חייו
מנור הוא יליד ראשון לציון, בוגר תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב. במהלך לימודיו ביים את הסרטים "שמש זלעפות" (30 דקות) בכיכובם של ערן פסח וטלי שרון, "אדומים" (40 דקות), "חורבה" (47 דקות) ו"ארצות" (28 דקות). ב-2012 יצא לאקרנים חיותה וברל, סרטו העלילתי הארוך הראשון, בכיכובם של רבקה גור ויוסף כרמון.
סרטו "אדומים", המבוסס באופן חלקי על התנסויותיו בקומונה בחיפה, מספר את קורותיה של קומונה תל אביבית המתפרקת בליל האחד במאי בעקבות מתחים אידאולוגיים בין חבריה. הסרט זכה בפרס על שם ענת פרחי לדרמה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2007, וכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי במיאמי. הסרט בכיכובם של אפרת אביב, גל פרידמן, איתי שור ונגה פוגל, הוקרן בסינמטקים ובאולמות האוזן השלישית.
"חורבה" בכיכובם של אפרת אביב, דאנה איבגי ומיכאל אלוני, מתאר את מעללי שלושת רוצחיו של אסף שטיירמן בחורבה בה שהו לאחר הרצח. סרט זה שאף הוא זכה להקרנה מסחרית באולמות האוזן השלישית ובסינמטקים, קיבל ביקורות אוהדות ממבקרי הקולנוע ואף הושווה לסרט אלפנט. פסקול הסרט נכתב על ידי ברי סחרוף.
"ארצות" מבוסס על סיפורה האמיתי של משפחה פלסטינית ממזרח ירושלים המכניסה לביתה אם חד הורית יהודיה ובנה. מימונו של הסרט נעשה באמצעות פרסי הזכייה על סרטו הקודם ובתמיכת קרן שרת ועמותת עיר עמים.
"חיותה וברל", מספר על היום האחרון בחייהם של זוג זקנים, חיותה (רבקה גור) וברל (יוסף כרמון), ותיקי תנועת העבודה, שחיים בדרום תל אביב, ומתמודדים מול ניכור הסביבה, והשינויים האידאולוגים שעברו על החברה הישראלית. מנור כתב וביים את הסרט, שהחל כפרויקט גמר בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והוא הופק על ידי אסף אמיר. גור וכרמון זכו בפרסי המשחק בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה וזכה לשבחי המבקרים. בין השנים 2006-2004 מנור שימש ככתב ותחקירן במקומונים "כל העיר" בירושלים וב"העיר" בתל אביב. בין השנים 2007-2005 כתב מנור גם את מדור הגאווה "גייהנום" בעכבר העיר. תחילה תחת הפסבדונים "ארז מאירסון" ועם יציאתו הציבורית מהארון תחת שמו האמיתי. בשנת 2007 עבר לשמש כתחקירן כלכלי-פוליטי במערכת תוכנית התחקירים עובדה. בין היתר היה חתום על התחקיר על ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני. בתחילת 2008 עבר לעבוד ככתב מגזין במערכת עיתון מעריב.
בין השנים 2008 - 2010 מנור שמש כמדריך חברתי במכינת בינה, המכינה הקדם צבאית של הישיבה החילונית "בינה" וכמורה לקולנוע בבית הספר הדמוקרטי קהילה בתל אביב.
מנור כתב וביים את סרט הבית ברחוב פין אשר הופק ביולי 2019. הסרט צולם על ידי גיא רז ומשתתפים בו ניקה באק, ריימונד אמסלם, אימרי ביטון, רמי הויברגר, יניב זנבה, אוולין קפלון, מוריס כהן, נטע קומאי, אפרת אביב, רזיה ישראלי, נעם אימבר, אלכסנדר סנדרוביץ', תהל רן, תמר לוי אלדר, סוזאנה פפיאן, לוליטה מירסון, יצחק לוי ועוד. הסרט עתיד לצאת לבתי הקולנוע במהלך 2020.
מנור כתב וביים ב-2015 את הסרטון המרכזי לעצרת הזיכרון המרכזית "זוכרים את הרצח, נאבקים על הדמוקרטיה", 20 שנה לרצח רבין.
מוזיאון ההגנה
מוזיאון ההגנה הוא המוזיאון המרכזי לתולדות ארגון ההגנה הנמצא בשדרות רוטשילד בתל אביב-יפו. המוזיאון מציג את תולדות ההגנה ביישוב היהודי בארץ ישראל במהלך תקופת המנדט הבריטי. המוזיאון פרוס על פני שלוש קומות בהן גם מיצגים מודרניים אודות היישוב, אודיטוריום ואת ארכיון ההגנה. כמו כן, הוא מציג שני חדרים מהבית ששומרו המתארים את אורח החיים של התקופה בתל אביב הקטנה. הבית נחשב גם לפנינה אדריכלית בעלת מרצפות מצוירות, שטיחי אבן וקירות מעוטרים. הבית היה בעבר ביתו של אליהו גולומב, "המפקד הבלתי מוכתר" של ההגנה. המבנה הוכרז על יד המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות כמבנה לשימור, בין השאר בשל איכותו האדריכלית וחשיבותו ההיסטורית.
בית גולומב
המגרש עליו הוקם בית גולומב היה שייך ליעקב שרתוק, אשר בהיעדר אמצעים לא בנה עליו בית, עד מותו בשנת 1913. בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בנה אחיו של יעקב שרתוק, זאב (וולודיה) שרתוק, שהיה סוחר אמיד, בית על המגרש, על פי הסכם עם משפחת אחיו. הבית נבנה על פי תוכנית של האדריכל יוסף ברלין בסגנון האדריכלות האקלקטית. בקומה השנייה התגורר זאב שרתוק ובקומה הראשונה התגוררה משפחת שרתוק. בבית התגוררו רבקה ודב הוז ובסוף שנות ה-20 נכנסו אליהו גולומב ואשתו עדה להתגורר בקומה הראשונה של הבית.
בשנות ה-30 התרושש זאב שרתוק ומכר את הבית תוך שמשפחות שרתוק וגולומב ממשיכות לגור בו בשכירות.
הבית שימש בין השאר כמטה ההגנה והוא היה מארח עד השעות הקטנות של הלילה את ישיבות הנהגת הארגון בהן התקבלו כמה מן ההחלטות החשובות ביותר בתקופות היישוב בנושאי התיישבות וביטחון בהן מבצע חומה ומגדל, מבצעי העפלה, והקמת הפלמ"ח. ישיבות אלו נערכו במרפסת הקדמית במחשבה (ובצדק) כי הבריטים לא יחשבו לחפש את המפקדה הסודית במרפסת הפתוחה לרחוב שלא תסתיר כמעט דבר.
הקמת המוזיאון
הבית עבר ידיים שונות ולבסוף הגיע לידי הרצל חבס שביקש בשנת 1954 להרוס את הבית ולבנות במקומו בית בן שמונה קומות. על כן נתבקשו בני משפחת גולומב לפנות את הבית. בעקבות זאת התגייסה גולדה מאיר למנוע את הריסת הבית. ביוני 1954 נחתם הסכם עם חבס על פיו הוא יפוצה בשווי הבית והבית יהפוך למוזיאון ויאכסן את ארכיון צה"ל. בסוף 1954 הוקמה מועצה ציבורית שתהיה אחראית לרכוש את הבית ולהפכו למוזיאון. בינואר 1955 החליטה הממשלה לשכן בבית את ארכיון ההגנה. המועצה הציבורית פנתה לחברי ההגנה בבקשה לתרום "לבנים" לבניית הבית. משרד הביטחון התחייב לתחזק את הבית לאחר שהציבור יממן את הקמתו. ב-11 באוקטובר 1956 נחתם ההסכם לרכישת הבית. המבנה עבר שיפוץ נרחב על פי תוכנית של האדריכל יוחנן רטנר, בהתאם למתווה של שאול אביגור. ארבעת חדרי המגורים של בית משפחת גולומב שוחזרו כפי שהיו בימי המנדט הבריטי והסייד שסייד את הבית אז נתבקש לסיידו מחדש באותם צבעים. לצידו נבנה בניין נוסף בן ארבע קומות לצורך המוזיאון. המוזיאון נפתח בטקס רשמי בנוכחות נשיא המדינה וראש הממשלה ב-5 באפריל 1961 בתערוכת נשק "מההגנה ועד צה"ל". את קיר החזית של המוזיאון עיצב הפסל משה ציפר.
המוזיאון
המוזיאון מורכב משני חדרים מהבית המקורי המשחזרים את הבית כפי שהיה נראה בעת ששימש כמטה ההגנה ומבניין בן ארבע קומות הכולל תצוגה וחדרי פעילות והרצאות. לאחר ויכוחים, הוחלט להתחיל את תולדות ההגנה במוזיאון בפעילות של בר גיורא והשומר. התצוגה של המוזיאון מסתיימת בהקמת צה"ל.
לאחר פתיחת המוזיאון נמסרו לו מדיו של אורד וינגייט. בשנת 1965 נמסר למוזיאון דגל המהנדסים המלכותיים. בשנים 1961 ו-1967 נגנבו מהמוזיאון אקדחים.
אירועים במוזיאון
במוזיאון התקיימו מדי שנה אזכרות לאליהו גולומב.
בשנת 1969 חולקו במוזיאון פרס ביטחון ישראל על שם אליהו גולומב.
האמנה הלאומית הפלסטינית
האמנה הלאומית הפלסטינית (בערבית: الميثاق الوطني الفلسطيني ; תעתיק מדויק: אלמית'אק אלוטני אלפלסטיני) היא המסמך המכונן של הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) שהוקם ב-1964. הנוסח הראשון של האמנה נקבע בכינוסו הראשון, אשר התקיים בירושלים במאי 1964. לאחר מלחמת ששת הימים נתכנסה המועצה הפלסטינית בקהיר בימים 10–17 ביולי 1968 ועדכנה את נוסח האמנה.
בנוסחה המקורי קובעת האמנה את זכותם הבלעדית של הפלסטינים על פלסטין (ארץ ישראל), ומגדירה את הציונות כתנועה כובשת ולא חוקית. בנוסח זה מתארת האמנה את השאיפה הפלסטינית לבטל את קיומה של מדינת ישראל, בטענה שהיהדות היא דת ולא לאום, ולפיכך היהודים אינם נכללים בין הקבוצות הזכאיות להגדרה עצמית. הכרתו של יושב ראש אש"ף, יאסר ערפאת, במדינת ישראל בספטמבר 1993 והסכמי אוסלו, סותרים את נוסח האמנה. בפרסומיה הרשמיים מציינת הרשות הפלסטינית, בצד נוסח האמנה המקורי, כי הסעיפים הסותרים את הסכמי אוסלו אינם עוד בתוקף, אולם אין כל נוסח חלופי לאמנה, וגם לא ברור האם ביטול הסעיפים תקף על פי תקנון אש"ף.
סעיפי האמנה ומשמעותם
לדברי הפרופסור ליחסים בינלאומיים, ד"ר יהושפט הרכבי, "האמנה הלאומית הפלסטינית היא מסמך היסוד של אש"ף כמצעו הרעיוני, אולם אין היא כחוקה שיש למדינות". הרכבי ערך תרגום, ההדרה ופרשנות לאמנה, אשר נתפרסם בכותר: האמנה הפלסטינית ומשמעותה וראה אור לראשונה ב-1971. בהקדמה מביא הרכבי את הנוסח המעודכן של האמנה מ-1968.
שינויים בסעיפי האמנה מנוסח 1964
יהושפט הרכבי מראה, בין השאר, הקצנה בעמדות הפלסטינים בנוסח 1968 לעומת הנוסח הראשון מ-1964.
הדרישות לביטול האמנה
ההצהרות באמנה השוללות את הלגיטימיות של מדינת ישראל הביאו לדרישה מצד ישראל לבטל את האמנה כאשר נחתמו הסכמי אוסלו. במכתב ששלח יאסר ערפאת ליצחק רבין, שבו הוא מכיר בשם אש"ף במדינת ישראל, הוא מגדיר את סעיפי האמנה הפלסטינית הסותרים את תוכן מכתבו: "בלתי-תקפים ובלתי-ישימים". ב-24 באפריל 1996 (לפני הבחירות בישראל) כונסה המועצה הלאומית הפלסטינית בעזה, והחליטה לתקן את סעיפי האמנה הסותרים את הסכמי אוסלו בתמיכת 504 חברי מועצה, 54 מתנגדים ו-14 נמנעים. החלטה זו הסמיכה את הוועדה המשפטית של אש"ף לנסח את האמנה מחדש ולהגיש את הגרסה החדשה לוועד המרכזי של אש"ף. מאוחר יותר טענו גורמי ימין שלהחלטה אין משמעות של ממש, מאחר שנקבע רק שתוקם ועדה שתשנה סעיפים הסותרים להסכמי אוסלו, מבלי לשנותם בפועל, ואף לא נעשה פרסום כלשהו של האמנה המתוקנת. לפיכך משעלה לשלטון בנימין נתניהו, הוא תבע את ביצוע התיקונים שנדרשו באמנה. בעקבות זאת, בינואר 1998 שיגר ערפאת מכתבים בנושא לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון ולראש ממשלת בריטניה טוני בלייר. במכתב ששלח אל קלינטון ב-13 בינואר, כתב כי המועצה הלאומית החליטה באפריל 1996 שהאמנה "מתוקנת בזאת על ידי ביטול הסעיפים המנוגדים" למכתבים שהחליף עם רבין בספטמבר 1993. עוד כתב: "כל סעיפי האמנה הסותרים את מחויבות אש"ף להכיר בישראל ולחיות לצידה בשלום - אינם בתוקף. כתוצאה מכך, סעיפים 6–10, 15, 19-23 ו-30 בוטלו, והחלקים בסעיפים 1–5, 11-14, 16-18, 25-27 ו-29 שלא עלו בקנה אחד עם המחויבויות נ"ל בוטלו גם כן." בהתייחסו לסעיף האמנה, הדורש רוב של שני שלישים על מנת לתקנה, הוסיף כי "החלטת המועצה הלאומית הפלסטינית, בהתאם לסעיף 33 באמנה, היא תיקון מעמיק של האמנה". אולם צעד זה לא סיפק את נתניהו ואת ארצות הברית, ולכן ב-14 בדצמבר 1998, בעת ביקור קלינטון בעזה, כונסו חברי המועצה הלאומית והמועצה המרכזית של אש"ף, וכן ערפאת עצמו ושרי הרשות הפלסטינית, והצביעו באמצעות הרמת ידיהם, ברוב מכריע, בעד אישור החלטת המועצה הלאומית מ-1996. בעקבות זאת, הכריז קלינטון מיד: "אני מודה לכם על הביטול המלא, הסופי והתמידי של הסעיפים באמנה הפלסטינית הקוראים לחיסול ישראל".
בתאריך 2 בפברואר 2001 פורסם בעיתון "אל-חיאת אל-ג'דידה", שנחשב כמביע את העמדות הרשמיות של הרשות הפלסטינית, כי יושב ראש המועצה הלאומית הפלסטינית, סלים א-זענון הקים בקהיר פורום חדש של נציגים מן הרשות ומן הפזורה הפלסטינית - "רשות לעצמאות לאומית" - אשר תהיה כפופה למועצה הלאומית, ותגשים את עצמאות המדינה הפלסטינית. על פי הדיווח הפורום רואה את האמנה הפלסטינית כתקפה, ומתבסס על החלטה 181 (תוכנית החלוקה) והחלטה 194 (העוסקת בין היתר בנושא הפליטים הפלסטינים) של העצרת הכללית של האומות המאוחדות; אף שהחלטה 181 סותרת לכאורה את האמנה הלאומית הפלסטינית. בכירים פלסטינים שהוצגו כשותפים בפורום פרסמו הודעות שבהן הם מתנערים ממנו, וכך גם עשה משרד ההסברה של הרשות הפלסטינית.
מי שהיה היועץ המשפטי של משרד החוץ ושגריר ישראל לצרפת וארצות הברית, מאיר רוזן, טען כי האמנה הפלסטינית מעולם לא בוטלה מכיוון שהליך ההצבעה על הביטול לא כלל ספירה מדויקת של שני שלישים מן חברי המועצה כנדרש בחוקה הפלסטינית, כמו כן טען שאין בידי ישראל שום מסמך רשמי של הפלסטינים שקובע שהאמנה הזו מבוטלת.
מאז החלטות המועצה הלאומית הפלסטינית ב-1996 ואישורה ב-1998, לא נוסחה אמנה חדשה או מתוקנת.
האמנה במערכת החינוך הישראלית
האמנה הפלסטינית בניסוחה העדכני מ-1968, בתרגומו ופרשנותו של יהושפט הרכבי, פורסמה על ידי משרד החינוך של מדינת ישראל לראשונה בתשל"א - 1971. כמו כן היא הוזכרה ונדונה בספרי לימוד בישראל.
דיר אבו דעיף
דיר אבו דעיף (בערבית: دير ابو ضعيف) היא עיירה פלסטינית בצפון יהודה ושומרון, הממוקמת כ-6 קילומטרים ממזרח לעיר ג'נין ונמצאת בנפת ג'נין. על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיירה מנתה 6,926 תושבים באמצע שנת 2016.
היסטוריה
בדיר אבו דעיף נמצאה קרמיקה מהתקופה הביזנטית.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון ציין את דיר אבו דאיף כאחד ממגוון המקומות באזור הסמוך לכפרים בית קאד, פקועה, דיר ע'זאלה ואראנה. בשנת 1870 ויקטור גרן ציין את דיר אבו דעיף ככפר קטן, מדרום לבית קאד, אך פחות חשוב ממנו. במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה בשנת 1882 היישוב תואר כ"כפר קטן ליד שולי הגבעות. אספקת המים היא מבורות מים. ישנם גני זית בצפון הכפר. הבתים עשויים מבוץ ואבן."
לפי מפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, התגוררו במקום 441 תושבים. 434 מוסלמים ושבעה נוצרים אורתודוקסים. האוכלוסייה גדלה עד מפקד 1931, ומנתה כ-598 תושבים שהתגוררו ב-136 בתים – 593 מוסלמים וחמישה נוצרים. בסקר הכפרים של 1944/5 מנתה האוכלוסייה כ-850 מוסלמים. היישוב התפרס על שטח של כ-12,906 דונם. מתוך שטח זה כ-1,919 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 4,836 דונם לדגנים, ואילו 30 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני, בשנת 1961 התגוררו במקום כ-1,191 תושבים.
קידוד לגסי
קידוד לגסי הוא כינוי לכל קידוד תווים אשר אין בו ייצוג לכל התווים ביוניקוד. לרוב, קידודי לגסי מתרכזים בייצוג אותיות של שפה אחת או שתיים בלבד. קידודי לגסי היו בשימוש נרחב בעבר, וכיום משמשים בעיקר מטעמי תאימות.
קידודי לגסי רבים נוצרו לפני המצאת היוניקוד, אחרים הם חידושים של קידודים ישנים יותר שמטרתם הוספת תווים חדשים שחשיבותם רבה, כמו למשל סימן היורו (€), או סיפוק מדינות שחשו ששפתן מוזנחת בקידודים הקיימים. הקידוד המוכר ביותר מסוג זה הוא כנראה קידוד ה-ISO-8859-15.
קיימים מספר קידודי לגסי, העיקריים בהם מצויים בקבוצות הבאות:
Character encoding
שאול אביגור
שאול אֲביגוּר (מאירוֹב) (22 באוקטובר 1899 – 29 באוגוסט 1978) היה ממגיני תל חי, מראשי "ההגנה", מפקד המוסד לעלייה ב' ברוב שנות קיומו, סגן שר הביטחון במלחמת העצמאות וראש ארגון "נתיב" (העוסק בקשר עם קהילות יהודיות בברית המועצות) בשנות החמישים והשישים. בין היתר הקים את הש"י (שירות הידיעות של "ההגנה"), שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל, ועסק בארגון רכש נשק להגנה ולצה"ל בראשית דרכו.
קורות חיים
מאירוב נולד בשנת 1899 ליהודה מאירוב ופרידה (לבית מאירוביץ) בדווינסק שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום דאוגבפילס, בלטביה) – עיר שבאותה תקופה כמעט חצי מתושביה היו יהודים. אביו נמנה עם "חובבי ציון" ובילדותו זכה לחינוך עברי וציוני. מאירוב עלה לארץ ישראל בגיל 12 ולמד בגימנסיה "הרצליה". בשנת 1917 גורש עם שאר תושבי תל אביב על ידי השלטונות העות'מאניים ובתום מלחמת העולם הראשונה שב ארצה. בתחילת שנת 1918 הצטרף לקבוצת כנרת, בה היה חבר כל חייו.
אחותו של אביגור, צפורה, נישאה למשה שרת, ואחיותיו של שרת נישאו לדב הוז ולאליהו גולומב. בצעירותם התחנכו ארבעת הנערים יחד בגימנסיה הרצליה, ולימים הפכו לחלק מההנהגה הפוליטית והצבאית של היישוב וכונו "ארבעת הגיסים".
בתחילת 1920 עלה לגליל והצטרף למגיני תל חי. לאחר מכן הוא הצטרף לאחדות העבודה ומטעמה מונה בשנת 1922 למרכז "ההגנה". בשנת 1924 נשא לאשה את שרה לבית סילצנסקי, שאותה הכיר בכנרת. באותה שנה התבקש על ידי ברל כצנלסון לערוך את "ילקוט אחדות העבודה", ביטאונה של התנועה ועבר לשם כך לתל אביב. בשנים הללו טיפל בהקמת יישובים, ארגן רכישת נשק מחוץ לישראל, ואף עסק בארגון נוער חלוצי בפולין.
בשנת 1934 הקים את הש"י. בנוסף הקים את הר"ן ותע"ש. בעקבות פרסום הספר הלבן של מקדונלד בשנת 1939, ריכז את המאבק נגדו. לאחר מכן הצטרף למוסד לעלייה ב' (בלתי חוקית) ועמד בראשו. בהנהגתו פעל המוסד ביבשת אירופה, במזרח התיכון וצפון אפריקה ושלוחותיו הגיעו גם לארצות הברית.
במלחמת העצמאות, ריכז את הרכש באירופה ולאחר מכן שימש כסגנו של דוד בן-גוריון במשרד הביטחון. הקים את הגוף שנודע לימים בשם "נתיב" אשר ריכז את הטיפול ביהדות מזרח אירופה ובמיוחד ביהדות ברית המועצות. היה חבר בוועדות חשאיות חשובות. יזם את "ספר תולדות ההגנה" והיה מעורכיו.
היה אב לבן ובת. בנו נפל בקרבות סג'רה במלחמת העצמאות, והוא החליף את שם משפחתו לאביגור להנצחת זכר בנו.
בשנת תשל"ג קיבל אביגור מידי הנשיא זלמן שזר ושר החינוך וסגן ראש הממשלה יגאל אלון את פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה. אביגור זכה באותה שנה לתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת תשל"ז קיבל גם מאוניברסיטת תל אביב תואר זה.
אביגור שב להתגורר בקבוצת כנרת בתחילת שנות ה-70, ושם גם נפטר ונקבר בבית הקברות כנרת.
ימת ליסי
ימת ליסי (בגאורגית: ლისის ტბა, ליסיס טבּא) היא ימה קטנה צפון-מערבית לטביליסי גאורגיה. הימה משתייכת לטביליסי רבתי ונמצאת בעמק נהר הקורה. פני השטח סלעיים ויבשים, ומכוסים בשיחי ערבה. הימה מהווה מקום קינון של ציפורי מים וניתן להבחין באזור בזוחלים, ציפורים, שועלים וארנבות.
קלי
קָלִי (בנטייה: קְלִי־, קְלִיּוֹת או קְלָיוֹת; נקרא גם טוֹסְט) הוא פרוסת לחם שהושחמה משני צידיה באמצעות חשיפתה לחום יבש ותוכה נותר רך. הקלייה מחממת את הלחם וכך משפרת את טעמו עבור חלק מהאנשים. קלי הוא פריך, כך שממרחים נספגים בו בקלות. קליית לחם מאפשרת גם שימוש בלחם שאינו בשיא טריותו, ואחרת ייתכן שלא ניתן היה להגישו. קלי מוגש במדינות רבות בארוחת בוקר או שעת התה, בישראל יש המגישים אותו גם לארוחת ערב.
צְנים (או פַּכְסָם) אינו קלי, בניגוד למה שנהוג לחשוב. צנים הוא פרוסה הנאפית פעמיים והיא יבשה ופריכה מבפנים ומבחוץ.
המקלה (הטוסטר) הביתי, שהומצא ב-1913, הוא האמצעי הנפוץ לקליית לחם. פרוסות הלחם מוכנסות לחריצים בראש המקלה ומורדות כלפי מטה. בחלק מהדגמים ניתן לבחור את דרגת הקלייה הרצויה. כשהקלי מוכן הוא נדחף כלפי מעלה. ברוב הדגמים ישנם שני חריצים - לשתי פרוסות לחם שנקלות בו זמנית.
נהוג לאכול קלי עם ממרחים כגון חמאה, מרגרינה, ריבה, גבינה וכו'. בבריטניה נהוג לאכול גם שעועית אפויה על קלי. יש מדינות שבהן מורחים על קלי ממרחי שמרים כמו מרמייט. "קלי קינמון" הוא קלי שנמרח בחמאה ופוזרה עליו תערובת של סוכר וקינמון.
בישראל קלי עשוי לשמש כתחליף ללחם בארוחות הכוללות ביצים וירקות. המונח טוסט משמש בישראל לרוב לא ביחס לפרוסת לחם קלויה אלא לכריך קלוי של שתי פרוסות לחם שביניהן גבינה צהובה; הוראה זו אינה מקורית. אחת הגרסאות ל"טוסט" הישראלי הוא בייגל טוסט - כריך קלוי מבייגל, עם גבינות וירקות.
קלי משמש כבסיס למאכל ביצה בקן - ביצת עין המטוגנת בתוך חור בקלי.
קיימים סוגים שונים של צנימים תעשייתיים, חלקם עשויים מפרוסות לחם קלויות וחלקם מבצק שנאפה ישירות כצנים.
בניגוד למיתוס תזונתי - קליית לחם אינה מפחיתה את כמות הקלוריות שבו, שכן הקלייה גורמת רק לאיבוד מים שהם חסרי ערך קלורי. אם הקלי נשרף, החלקים המפוחמים הם בעלי ערך קלורי נמוך יותר, אך הם גם אינם אכילים. מזון מפוחם נחשד כמסרטן.
קלי נחשב מזון מומלץ לסובלים מבעיות במערכת העיכול, למשל לסובלים משלשול ולנשים הרות הסובלות מבחילה.
בלשון המקרא פירוש המילה קָלִי שונה במקצת: גרגירי דגן (שיבולים) קלויים המיועדים למאכל.
קארלו רוציני
קארלו רוציני (באיטלקית: Carlo Ruzzini; 11 בנובמבר 1653 - 5 בינואר 1735) היה הדוכס ה-113 של ונציה. רוציני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בשנת 1732 ועד פטירתו.
קורות חיים
רוציני נולד בוונציה למרקו רוצינו וקתרינה צנו. רוציני היה בכור הבנים במשפחתו - שהייתה משפחת אצולה ותיקה ועשירה.
רוציני היה מועמד לבחירה לתפקיד הדוג'ה בשנת 1722 אולם הובס על ידי סבאסטיאנו מוצ'ניגו. לאחר מותו של מוצ'ניגו, בשנת 1732 נבחר רוציני לתפקיד ברוב של 40 מתוך 41 קולות הבוחרים.
במהלך כהונתו שמרה ונציה על נייטרליות ונמנעה מלהצטרף לסכסוכים צבאיים באירופה.
מירי פליישר
מירי פליישר (נולדה ב-1947) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית.
ביוגרפיה
מירי פליישר נולדה בחיפה בשנת 1947. אביה, הנס אורי אברהם, עלה לארץ ישראל מגרמניה במסגרת "עליית הנוער" ושימש כפועל בבית החרושת לקרמיקה "קדר" בעיר. בבית היה ייצוג של פסלי בית החרושת שעוצבו בידי אמנים ישראליים. לאחר מכן עבד כשוטר. אמה נעמי, בת למשפחה הונגרית, עזרה בפרנסת הבית על ידי עבודת פוליטורה על רהיטים.
בנעוריה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, בעזרת כספי שילומים שקיבל אביה על הפסקת לימודיו. במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20 למדה קדרות ועיצוב קרמי בבצלאל והחלה לעסוק בפיסול. בשנת 2000, לאחר פטירת הוריה, החלה תקופה יצירתית ביצירתה. בעבודותיה מאותה עת בולטים מוטיבים של התפוררות ובנייה מחדש, המלווים בעירוב של היבטים פוליטיים, ביוגרפיים וארס-פואטיים. בעבודה "יפו" (2012), לדוגמה, יצרה פליישר שלושה מבנים המחברים שברי קרמיקה פלסטינית ופורצלן ישראלי-אירופי, שנקנו מחנויות ביפו ועוצבו לכדי דימוי אדריכלי. עבודה זו נרכשה ומוצגת באוסף אמנות הקרמיקה של הכנסת.
יצירותיה מן העשור השני של המאה ה-21 חוזרות לעיסוק מסורתי בקדרות. יצירות אינטימיות אלו, מאופיינות בשילוב בין עבודת אובניים מסורתית, לבין מהלכים פיסוליים אקספרסיביים והם מושפעים מעיצוב ספלי השתייה של טקס התה היפני. הכלים, הנשרפים בטמפרטורה גבוהה (1200° צלזיוס), עושים שימוש לא מסורתי בזיגוג (גלזורה) בוחנים את גבולות החומר, את השימושיות שלו ואת הדימוי שלו כאובייקט אמנותי.
חיה ופועלת ברמת השרון.
מדליין אולברייט
מדליין ג'אנה קורבל אולברייט (באנגלית: Madeleine Jana Korbel Albright; 15 במאי 1937 – 23 במרץ 2022) הייתה דיפלומטית אמריקאית ממוצא יהודי (בת ליהודים שהמירו דתם לנצרות) שכיהנה כמזכירת המדינה ה-64 של ארצות הברית.
אולברייט הוכרזה כמועמדת לתפקיד על ידי נשיא ארצות הברית ביל קלינטון ב-5 בדצמבר 1996. לאחר שאושרה בידי הסנאט של ארצות הברית, היא הושבעה לתפקיד ב-23 בינואר 1997. אולברייט הייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד, והאישה בעלת הדרג הבכיר ביותר בהיסטוריה של הממשל האמריקאי עד אותה עת.
היא שלטה בשפות אנגלית, צרפתית, רוסית וצ'כית. כמו כן דיברה פולנית וסרבו-קרואטית, והייתה מסוגלת לקרוא בשפות אלו.
נעוריה ותחילת דרכה
נולדה בשם מאריֶה יאנה קורבֶּלוֹבה (בצ'כית: Marie Jana Korbelová) בפראג שבצ'כוסלובקיה (כיום בצ'כיה) לאב הדיפלומט הצ'כי יוזף קורבל ולאמה אנה (שפיגלובה). היא גדלה כנוצרייה קתולית על ידי הוריה שהמירו את דתם מיהדות לנצרות, במטרה לברוח מרדיפות אנטישמיות. בחייה הייתה נוצרייה אפיסקופלית. "מדליין" היה גרסה צרפתית ל"מדלנקה", כינוי צ'כי שסבתה נתנה לה. אולברייט אימצה את השם החדש כשלמדה בבית ספר שווייצרי.
בשנים 1936–1939 היה אביה בשליחות דיפלומטית מטעם צ'כוסלובקיה בבלגרד, יוגוסלביה. בעקבות החלטת ועידת מינכן על חלוקת צ'כוסלובקיה במרץ 1938, ובשל קשריו של אביה עם הנשיא אדווארד בנש, מצאה משפחתה מקלט בלונדון. רבים מקרוביה היהודים בצ'כוסלובקיה נספו בשואה, ביניהם שלושה שנרצחו באושוויץ. למרות זאת היא אמרה שנודע לה על מוצאה היהודי רק בבגרותה.
לאחר המלחמה משפחתה חזרה לצ'כוסלובקיה, אולם הם עברו לארצות הברית ב-1948, לאחר שהקומוניסטים השתלטו על המדינה, והתיישבו בדנוור. אביה לימד באוניברסיטת דנוור ויסד את בית הספר ללימודים בינלאומיים שם. בין תלמידותיו הייתה קונדוליזה רייס, לימים מזכירת המדינה. אולברייט הפכה לאזרחית ארצות הברית ב-1957. היא למדה מדעי המדינה במכללת וולסלי ובסיום לימודיה במאי 1959 התחתנה עם העיתונאי ג'וזף מדיל פטרסון אולברייט. לזוג נולדו שלוש בנות. הם התגרשו ב-1982. אולברייט למדה וקבלה תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת קולומביה.
קריירה ציבורית
בשנים 1976 עד 1978 הייתה עוזרת של הסנאטור אדמונד מאסקי ומ-1978 עד 1981 הייתה חברת צוות בבית הלבן ובמועצה לביטחון לאומי בממשלו של ג'ימי קרטר, והייתה אחראית לחקיקה הקשורה למדיניות חוץ.
בשנים 1981 ו-1982 שירתה כחברה במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים במחלקה לפרשות סובייטיות ומזרח אירופיות וסיפקה מחקר בנושא התפתחות בברית המועצות ומזרח אירופה. ב-1982 מונתה כפרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת ג'ורג'טאון. היא נבחרה כמרצה מצטיינת ארבע פעמים.
במערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1984 שימשה כיועצת לענייני חוץ עבור ג'רלדין פררו וב-1988 עבור מייקל דוקאקיס. שני המועמדים הפסידו במירוץ, אך הדבר חיזק את מעמדה הציבורי כמומחית בנושאי חוץ.
שגרירה באו"ם
אולברייט מונתה לשגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות, על ידי ביל קלינטון, זמן קצר לאחר בחירתו כנשיא. היה זה תפקידה הדיפלומטי הראשון. היא הגישה את כתב האמנה שלה ב-9 בפברואר 1993. בזמן שרותה באו"ם הייתה לה מערכת יחסים רעועה עם מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי. אולבריט ספגה ביקורת על ריאיון שהעניקה לתוכנית "60 דקות" של רשת CBS. היא נשאלה על ידי המראיינת על השפעת סנקציות על עיראק: "שמענו שיותר מחצי מיליון ילדים מתו. אני מתכוונת, אלה יותר ילדים מאלה שמתו בהירושימה. ואת יודעת, האם המחיר היה שווה את זה?", אולברייט ענתה: "אני חושבת שזו בחירה קשה, אבל המחיר – אנחנו חושבים שהמחיר היה שווה את זה". כשנשאלה על הריאיון ב-2005 אמרה: "מעולם לא הייתי צריכה לומר זאת, זה היה טיפשי", אבל עדיין תמכה בסנקציות.
מזכירת המדינה
לאחר בחירתו לתקופת כהונה שנייה כנשיא של ביל קלינטון מונתה למזכירת המדינה, האישה הראשונה בתפקיד. אולברייט הייתה אחראית לשינוי עמדת ארצות הברית בסוגיות הקשורות ליוגוסלביה (לשעבר), אזור אותו הכירה היטב. בזמנה התחוללה מלחמת קוסובו, במסגרתה ניסו כוחות נאט"ו לאלץ את הממשלה הסרבית להביא לקץ מלחמת האזרחים בקוסובו בין הצבא של הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה וכוחות פרה-צבאיים סרביים לבין צבא שחרור קוסובו. המבצע היה כרוך בהפצצות רחבות היקף על יוגוסלביה. סרבים רבים ראו באולברייט כבעלת עמדות עוינות לסרביה.
בתקופת כהונתה כמזכירת מדינה עסקה אולברייט בקידום הסכמי השלום במזרח התיכון. בין השאר, השתתפה בשיחות השלום בין ישראל לאש"ף שהובילו להסכם וואי ובשיחות בין ישראל לסוריה בועידת שפרדסטאון.
בשנת 2000 אולברייט הייתה לאחד הפוליטיקאים המערביים הבכירים שפגשו את קים ג'ונג-איל, מנהיג קוריאה הצפונית.
לאחר כהונתה
אולברייט שימשה פרופסור לדיפלומטיה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-25 באוקטובר 2005 הופיעה ככוכבת אורחת בסדרת הטלוויזיה "בנות גילמור". היא הופיעה בחלום של רורי כאמה. כמו כן, בשנת 2015 הופיעה בתפקיד אורח, בתפקיד עצמה, בסדרה "מזכירת המדינה".
נפטרה ממחלת הסרטן ב-23 במרץ 2022.
CloneDVD
CloneDVD היא תוכנה אשר מסוגלת לשכפל דיסקים מסוג DVD ו-CD. התוכנה פותחה על ידי חברת "Elaborate Bytes". בעזרת התוכנה ניתן לבצע גיבויים של כמעט כל סרט DVD ללא הגנות/הצפנות מיוחדות. המשתמשים מסוגלים לבחור באמצעות התוכנה את רצועות השמע ורצועות הווידאו אותם הם מעוניינים לשכפל. אפשרות נוספת בתוכנה היא היכולת לשמור את תוכן הדיסק כקובץ ISO.
חוק שימור
בפיזיקה, חוק שימור מציין כי תכונה מדידה מסוימת של מערכת פיזיקלית מבודדת, אינה משתנה עם התפתחות המערכת. כלומר, קיים במערכת גודל פיזיקלי קבוע שאינו משתנה עם חלוף הזמן. על פי משפט נתר כל חוק שימור נובע מסימטריה מסוימת של מערכת פיזיקלית.
להלן רשימת חוקים שמעולם לא נמצא מקרה בו הופרו:
אדמת הפסיעה של השטן
אדמת הפסיעה של השטן (באנגלית: Devil's Tramping Ground) הוא שמה העממי של חלקה עגולה ושוממת, בקוטר של כ־12 מטרים, המצויה באחד היערות בקרוליינה הצפונית שבארצות הברית. במאה השנים האחרונות, לפחות, לא צומח דבר בחלקה.
מיתוסים ואגדות אורבניות
אגדות אורבניות רבות מיוחסות למקום זה בקהילות המקומיות שקרובות אליו. הן כוללות היעלמות של חפצים המונחים בעיגול במהלך הלילה, וחוויות מוזרות אשר קורות לאלו הנשארים במקום בשעת לילה. האגדות מספרות כי זהו המקום בו השטן עצמו עולה מן הגיהנום, ובו הוא "פוסע במעגלים, זומם תוכניות רשעות חדשות וצרות למין האנושי". כך כתב בשנת 1949 ג'ון ויליאם הארדן (1985–1903), תושב גרינסבורו שבצפון קרוליינה, שהוא במקצועו כתב, תחקירן, עורך, סופר, יועץ לממשלת צפון קרוליינה, ומייסדה של חברת יחסי הציבור הראשונה במדינה. הארדן הוסיף ואמר: "ככל הידוע, נפש אדם לא נשארה במקום למשך הלילה על-מנת להפריך טענה זו". אך למעשה אנשים נשארו לישון במקום במשך הלילה, ללא כל הפרעה.
צבי בן-יעקב (צנחן)
צבי בן יעקב (22 בפברואר 1922 – דצמבר 1944 או ינואר 1945) היה מצנחני היישוב שנרצח בידי הנאצים במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
ביוגרפיה
צבי בן יעקב נולד בשם יינדריך גרינהוט (Jindrich Grunhut) ב-22 בפברואר 1922 בבְרטִיסְלאבה שבסלובקיה, לשרה ויעקב. אמו נפטרה כשהיה בן שש. עד גיל 14 למד בישיבה, אבל משהורע מצבה הכלכלי של משפחתו, נאלץ לעזוב את הישיבה ולעבוד במפעל טקסטיל. באותן שנים הצטרף לתנועת הנוער הציונית בית"ר, אך בהשפעתו של שליח מארץ ישראל, עבר לבלאו וייס ובה פעל כמדריך. כמקובל בתנועות הנוער הציוניות סיגל לעצמו שם עברי – צבי. בגיל 16 יצא להכשרה חלוצית לקראת העלייה ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לחברת הנוער באשדות יעקב.
בקיץ 1941, לפני גמר ההכשרה התגייס לפלמ"ח והצטרף לפלי"ם. במהלך שירותו בפלמ"ח השתתף בייסוד קיבוץ החותרים ועבד בדייג בקיבוץ. שם גם התחתן בשנת 1943 עם חברתו, מיכל לבית גרינבאום. אל הפלמ"ח הביא תרגום לשיר היידי "בשדה ביער".
במהלך מלחמת העולם השנייה הצניח הצבא הבריטי 37 שליחים מהיישוב היהודי בארצות מוצאם. קבוצה זו, שכונתה צנחני היישוב, נועדה לסייע למאמץ המלחמתי הבריטי. ב-1943 התנדב בן יעקב לקבוצה זו, ועבר קורס צניחה בריטי בשדה התעופה ברמת דוד, ואימונים נוספים במצרים. ב-15 בספטמבר 1944 הוא הוצנח על ידי הבריטים במסגרת "מבצע אמסטרדם" יחד עם חיים חרמש ורפאל רייס כדי שיוכלו להצטרף אל הפרטיזנים במהלך המרד הסלובקי. שלושת הצנחנים הוצנחו בטעות כ-50 ק"מ מן הנקודה הייעודה, בתוך שטח גרמני, אחרי כיומיים הם מצאו זה את זה וצעדו שישה ימים אל מעבר לקו החזית שעבר בנהר הואה אל השטח שבשליטת הפרטיזנים. הם הצטרפו אל חביבה רייק בבאנסקה ביסטריצה ושם פעלו בין יהודי העיר. בסוף אוקטובר 1944 נכבשה העיר מחדש על ידי הצבא הגרמני במהלך נסיגתו מן החזית המזרחית והצנחנים מארץ ישראל נמלטו עם קבוצה של כ-45 פרטיזנים יהודים, בהנהגת שאניו וולנר ואגון רוט, מנהיגי השומר הצעיר בסלובקיה, אל הרי טאטרה. בהרים לחמה הקבוצה תקופה קצרה עד שנתפסו בידי לוחמי וואפן אס אס אוקראינים בשירות הנאצים. בניגוד לרפי רייס וחביבה רייק, שנתפסו איתו, התחזה בן יעקב בשבי הגרמנים לקצין אנגלי, ולכן לא הוצא להורג מייד.
לא קיימת עדות מוסמכת על אופן ותאריך מותו, אך נראה שהובא בסוף דצמבר 1944 למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה, שם הוצא להורג יחד עם קצינים שבויים בריטיים. הוא היה בן 22 במותו.
זמן קצר אחרי נפילתו בשבי, נולדה בתו אדווה, הבת הראשונה של קיבוץ החותרים, אותה לא זכה להכיר. לאדווה נכתב על ידי רון גפן השיר "שיר ערש לאדווה", שבוצע בידי עופרה חזה.
מהכלא הנאצי בסלובקיה, הצליח צבי להבריח מכתב אחרון לאשתו מיכל ובו כתב, בין השאר:
המכתב נחשב לדוגמה ומופת ושימש גם חומר לימוד בבתי ספר בישראל.
הנצחה
מספר רחובות בערים שונות נקראים על שמו.
יחסי ארגנטינה–סן מרינו
יחסי ארגנטינה–סן מרינו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה המרוממת של סן מרינו לבין הרפובליקה הארגנטינאית.
סקירה כללית
היחסים הקונסולריים הרשמיים בין ארגנטינה לסן מרינו כוננו ב-20 בספטמבר 1967. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות כוננו ב-6 באוקטובר 1994. ב-20 בספטמבר 1967, המדינות חתמו על הסכם לביטול דרישות הוויזה. ב-7 בדצמבר 2009, המדינות חתמו על הסכם חילופי מידע על ענייני מס.
יחסים כלכליים
בין סן מרינו לארגנטינה קיים שיתוף פעולה כלכלי נרחב, בכל שנה לפחות, המדינות מייצאות מאות אלפי דולרים ומעבירות ביניהן סחורה הכוללת מוצרי מחשב, מכונות שטיפה, אגוזים ועוד.
NYPD Blue
NYPD Blue היא סדרת דרמה משטרתית אמריקאית מצליחה, זוכת פרס אמי, ששודרה ברשת ABC משנת 1993 עד 2005. בישראל שודרה הסדרה בערוץ 2, במסגרת שידורי הזכיינית קשת, ולאחר מכן גם בסטאר וורלד ו-AXN.
עלילה
העלילה עוסקת בבלש בשם אנדי סיפוויץ' (דניס פרנץ) שעובד במשטרת העיר ניו יורק (NYPD). הוא עובד עם שותפים רבים במחלקה כולל הבלשים ג'ון קלי (עונות 1-2), בובי סימון (עונה 2–12) ועוד.
גלידת סנדיי
גלידת סנדיי (באנגלית: Sundae) היא קינוח אמריקני המורכב מגביע גלידה גדול (לרוב בכוס זכוכית שקופה וגבוהה) עם תוספות שונות כמו פירות, אגוזים, סירופ בטעמים, ופלים, קצפת וכדומה.
המנה הסטנדרטית של הסנדיי כוללת גלידת וניל, שעליה סירופ ממותק, קצפת ודובדבן מסוכר. המנה הקלאסית קרויה בדרך כלל לפי הסירופ בה משתמשים להכין אותה: סנדיי שוקולד, סנדיי תות, סנדיי דובדבן וכו'. באנגלית מכונה הגלידה Sundae, וההשערה המקובלת כי השם הגיע מהמילה יום ראשון באנגלית, Sunday. קיימות מספר רב של גרסאות אודות המצאת המנה. יש הטוענים כי היא נקראת סנדיי, מכיוון שבעת המצאתה היו בארצות הברית חוקים כחולים, חוקים המונעים כל מיני פעילויות ביום ראשון הקדוש לנוצרים ובהם מכירת גלידה. על פי השערה זו, השם שונה כדי לא לפגוע ברגשות הדתיים.
הרפתקאותיו של גדי בן סוסי
הסרט מתאר את הרפתקאותיו של בחור ישראלי ממוצא תימני המשוטט ברחבי תל אביב ומחפש פרנסה ואהבה. הוא הוקרן בראינוע עדן במשך זמן קצר.
קלווין נאט
קלווין לאון נאט (באנגלית: Calvin Leon Natt; נולד ב-8 בינואר 1957) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1979–1990. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר כשחקן דנוור נאגטס, וממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו ב-NBA הם 17.2 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-2.2 אסיסטים למשחק. אחיו הצעיר קני נאט היה אף הוא כדורסלן מקצועי בין השנים 1980–1989, ומאז שנת 1994 משמש כמאמן כדורסל.
קריירת מכללות
נאט נולד בעיר מונרו שבלואיזיאנה, וגדל בבאסטרופ הסמוכה. בין השנים 1975–1979 למד באוניברסיטת לואיזיאנה במונרו, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה רשם ממוצעים של 23.9 נקודות ו-11.9 ריבאונדים למשחק. בעונתו האחרונה, 1978/1979, זכה בתואר שחקן העונה של מחוז TAAC, ונבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
קריירה מקצועית
בדראפט ה-NBA 1979 נבחר נאט בבחירה השמינית, על ידי ניו ג'רזי נטס. במחצית הראשונה של עונת הרוקי שלו הצטיין בניו ג'רזי, והעמיד ממוצעים של 19.7 נקודות ו-9.7 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 1980, לאחר 53 משחקים בלבד עם הנטס, הועבר נאט בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה למוריס לוקאס ושתי בחירות דראפט עתידיות. ב-4 וחצי עונותיו בפורטלנד היה אחד השחקנים הבולטים בקבוצתו, לצד ג'ים פקסון ומייקל תומפסון, ורשם ממוצעים של 17.2 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק. ב-4 מתוך 5 העונות העפילו הטרייל בלייזרס לשלב הפלייאוף, אך לאורך התקופה ניצחו סדרת פלייאוף אחת בלבד.
בינואר 1989 נשלח לצד ג'יי וינסנט בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לדייב גרינווד ודרווין קוק. לאחר 10 משחקים בסן אנטוניו שוחרר נאט מהקבוצה. בעונת, אשר הייתה האחרונה בקריירה שלו, שיחק עבור אינדיאנה פייסרס.
טוני בנקס
בנקס הוא חבר הלהקה השומר על פרטיותו באופן מיוחד; רוב מה שידוע על חייו האישיים הוא מהספר על ג'נסיס שנכתב על ידי ארמנדו גאלו.
שנים ראשונות
בנקס נולד בכפר מזרח הות'לי שבמחוז סאסקס שבאנגליה. הוא קיבל שיעורי פסנתר קלאסיים, ולימד את עצמו לנגן בגיטרה. הוא למד בבית הספר 'צ'ארטרהאוס' באמצע שנות ה-60, שם פגש לראשונה את חברו לספסל הלימודים פיטר גבריאל ב-1965. בנקס תכנן במקור ללמוד מתמטיקה כהשכלה גבוהה, אבל אחרי שנות בית-הספר הוא לקח "חופשה" מהשכלה גבוהה כדי לחקור את ג'נסיס, ולא חזר ללמוד מתמטיקה.
קריירה
בנקס וגבריאל, יחד עם המתופף כריס סטיוארט שלמד איתם בבית הספר, הקימו להקה בשם "חומת הגינה" (The Garden Wall). להקה זו התמזגה עם הרכב אחר בשם "אנון" (Anon), שכללה את מייק ראת'רפורד ואת אנטוני פיליפס. הם הקליטו מספר קטעי דמו, מה שהוביל לבסוף ליצירת הלהקה שנהייתה ג'נסיס.
תפקידו בג'נסיס
הסולואים וקטעי הקלידים המסובכים של בנקס - כמו קטע הפתיח ל"Firth of Fifth" בפסנתר והקטע האינסטרומנטלי ב-"The Cinema Show" - הוסיפו לביסוס הסאונד של ג'נסיס. בנוסף לנגינה בפסנתר, בנקס תרם (יחד עם סטיב האקט וראת'רפורד) את נגינתו בגיטרה אקוסטית לקטעי המעבר (בשירים כמו "The Musical Box" ו-"The Cinema Show") ולקטע הפתיח ל-"Supper's Ready". בנוסף, ביצע בנקס שירות רקע ואף שירה ראשית חלקית.
הלחנותיו של בנקס נזקפות לזכות היותם הכוח המניע במוזיקה של ג'נסיס, בייחוד בחומר שהוקלט לפני 1979. מספר שירים ידועים שנכתבו על ידיו כוללים את "Mad Man Moon", את "One for the Vine", ואת הבלדה ההמנונית "Afterglow", שנשארה פופולרית ב"ערבוביה" (אוסף סולואים לקלידים משירי ג'נסיס) שהלהקה ניגנה במהלך הופעות חיות למשך שנים.
אחרי עזיבתם של גבריאל והגיטריסט סטיב האקט, בנקס היה הראשון מבין שלושת חברי הלהקה שנשארו שהוציא אלבום סולו. אבל בניגוד לחברי הלהקה האחרים ראת'רפורד וקולינס שזכו להצלחה גדולה בקריירת הסולו שלהם, תקליטיו של בנקס נמכרו רק לחסידים של ג'נסיס. ב-1998, מעריצים הקימו להקת מחווה שנקראה "Strictly Banks", שניגנה מספר שירי סולו של בנקס.
ב-7 בנובמבר 2006 אחרי הרהורים בקשר לאיחוד, במסיבת עיתונאים שנערכה על ידי בנקס, קולינס וראת'רפורד הכריזו חברי הלהקה על סיבוב הופעות של "Turn It On Again" ב-2007. הכרזה זו באה במלוא 40 שנה שהלהקה עוסקת בעסקי המוזיקה.
חידושי צלילים
בנקס יזם טכניקה של שימוש בממשק ה-MIDI למכונת התופים של Roland הפוך, כאשר הוא משתמש במכונת התופים כדי לכבות ולהדליק את הקלידים, ובכך ליצור את הצליל הרוטט ב-"Mama" (באלבום "Genesis" מ-1983) ובשיר "By You" באלבום The Fugitive.
בנקס משתמש בשיטת נגינה של יד-מעל-יד במספר שירים כדי לאפשר לעצמו לנגן מהר יותר. ניתן להבחין בשיטה זו ב-"The Carpet Crawlers", בשיר "The Lamb Lies Down on Broadway" (שניהם מאלבום The Lamb Lies Down on Broadway), ואחר-כך גם ב-"No Reply at All" (בקליפ של השיר הנ"ל ניתן לראות את השיטה בקצרה). שיטה זו אפשרה לבנקס לעבור מאקורד אחד להבא במהירות גבוהה מאוד. בנוסף, בנקס שילב בשיטה זו את הארפג'ו.
ויסקי מהאי איילה
המושג ויסקי מאיילה מתייחס לקבוצת סוגי ויסקי המיוצר באי איילה בסקוטלנד. זאת כחלק מהחלוקה המסורתית של הוויסקי הסקוטי לארבע קבוצות גאוגרפיות עיקריות. באי איילה, הקטן ודל האוכלוסייה פועלות תשע מזקקות ויסקי. ריכוז זה של מזקקות ויסקי הביא לפריחת "תיירות ויסקי" לאי. באיילה מתקיים פסטיבל ויסקי שנתי בחודש מאי הכולל טעימות ומופעים של מוזיקה סקוטית מסורתית. הוויסקי מאיילה ידוע בטעמו המעושן והכבולי.
היסטוריה
בשנת 1644 הוטל מס על ויסקי בסקוטלנד והדבר הביא לפריחה בייצור בלתי חוקי של המשקה שהתרכז בהיילנדס ובאיים דוגמת איילה.
עם איחוד הכתרים האנגלי והסקוטי, עברו רבות מהמזקקות בשפלה הסקוטית להרים ולאיים כדי להימנע מתשלום מס לבית המלוכה האנגלי. החל משנת 1823, כשייצור הוויסקי בסקוטלנד הפך לחוקי, מזקקות שהסכימו להיכנע למיסוי הכבד של הכובשים סבלו מהתנכלות השכנים הנזעמים, אבל מזקקות על האיים ההברידיים ובראשן מזקקות איילה הספיקו להתבסס לפני שחוק מיסוי הוויסקי נכנס לתוקף גם באיים עשרות שנים אחרי כן, ובשל טעמם המיוחד היו חשובים לתעשיית הבלנדים.
בעבר פעלו באי מזקקות רבות יותר, אך רבות נסגרו במשך השנים. לאחרונה רואה התעשייה התעוררות, שוקי ויסקי חדשים נפתחים בסין ובהודו ותיירות הוויסקי פורחת באיילה - למרבית המזקקות מרכז מבקרים מפואר. מזקקות ארדבג וברוכלאדי נפתחו מחדש, ומזקקת פורט אלן נמצאת בבנייה מחודשת. בשטחה של פורט אלן הוקם מפעל ההלתתה של תאגיד דיאג'יו המשרת את כל מזקקות האי.
מאפיינים
ויסקי מהאי איילה מפורסם בטעמו המעושן אך מאפיין זה אינו הכרחי בכל המזקקות. בעוד שמעט מאוד מזקקות בסקוטלנד מלתתות שעורה במקום, בלפרויג עדיין מלתתים כ-30% מהשעורה לבד, כדי להגיע לרמות עישון גבוהות יותר (57 חלקים למיליון - ppm) ולתת שעושן בכבול הייחודי ללפרויג, הנותן למשקה את הטעם הייחודי. מזקקות אחרות מסתפקות ב45ppm (ארדבג), 35ppm (לגבולין) או 2ppm בלבד (בונהאבן).
כיום
בשנת 2005 הוקמה מזקקת קילכומן החדשה באי, שהחלה לזקק ב-2006. המזקקה הצעירה היא הראשונה שמוקמת באיילה מזה 124 שנה, והוקמה בצורת מזקקת-חווה מסורתית, תוך ניסיון לייצר את כל הלתת מקומית ומהשעורה המקומית. למרות תקלה של שרפה שעיכבה את התהליך, ומעבר לשימוש חלקי בלתת ממפעל ההלתתה המרכזי של דיאג'ו, מייצרים במקום ויסקי מעושן (20ppm). קילכומן בחרה בכוונה במבנה דוד זיקוק שישמר כיאות את העישון שבלתת, ולמרות העלויות הכבדות בחרה בדוד זיקוק קטן מאוד (2070 ליטר בלבד), דוד שכנראה קטן יותר מזה של מזקקת אדרדור שמפרסמת את עצמה עדיין בתור המזקקה הקטנה בסקוטלנד.
פו הדב: האביב של רו
פו הדב: האביב של רו (באנגלית: Winnie the Pooh: Springtime with Roo) הוא סרט המבוסס על חלק מסיפוריו של אלן אלכסנדר מילן בספרים "פו הדב" ו"הבית בקרן פו". הסרט יצא ישירות לווידאו ול-DVD בחודש מרץ 2004, והיה אחד מסרטי ההנפשה הראשונים בסדרת פו הדב שיצאו ישירות ל-DVD. אורך הסרט הוא 65 דקות.
הסרט מתאר את עלילותיהם של בני חבורתו של פו בעת האביב. רו נהנה בימי העונה, שאותם הוא מחבב, ולעומתו ארנב מיואש מכיוון שלא הספיק לנקות את ביתו לקראת האביב.
חשיבותה של רצינות (סרט, 1952)
חשיבותה של רצינות (באנגלית: The Importance of Being Earnest) הוא סרט בריטי משנת 1952, עיבוד למחזה באותו שם מאת אוסקר ויילד. את הסרט ביים אנתוני אסקווית', שגם כתב את התסריט. מפיקי הסרט היו אנתוני אסקווית', טדי ביירד וארל סנט ג'ון.
תקציר עלילה
הסיפור מתרחש ב-14 בפברואר 1895. העלילה היא אודות שני ג'נטלמנים המעמידים פנים שהם אינם מי שהם. בעלילה משתלבות שתי בחורות רומנטיות, שלכל אחת מהן אמונה שלמה בייחודו של השם ארנסט. ג'ק וורת'ינג, גבר לונדוני, המסתתר מאחורי השם ארנסט, הוא בעל אחוזה בכפר שאינו יודע מה מוצאו ומיהם הוריו. ידידו אלג'רנון מונקריף אינו בעל אמצעים, וגם הוא המציא דמות של חבר בשם בנבורי. דודניתו של אלג'רנון, גוונדלין פרפקס, כבשה את לבו של ג'ק. בת חסותו של ג'ק בכפר, ססילי קרדיו, משכה את עינו אל אלג'רנון. ליידי ברקנל מושלת על הלול במנהגיה החברתיים החמורים.
תחילת העלילה היא בלונדון. ג'ק ואלג'י דנים בענייני חיים ואהבה. כל אחד מהם מגלה לחברו אודות הדמויות הבדיוניות שהמציאו, ארנסט ובנבורי. ג'ק מגלה שהו מאוהב בגוונדלין, דודניתו של אלג'י. ואלג'י מודה שהוא מאוהב בבת חסותו של ג'ק, ססילי. אחרי הצהרים בזמן תה של מנחה, ג'ק וגוונדלין מתוודים על אהבתם. גוונדלין מצהירה ש"האידיאל שלה תמיד היה לאהוב אדם בשם ארנסט". ג'ק חושש שהיא תגלה את זהותו האמיתית. ליידי ברקנל, בשמלת משי ויקטוריינית סגולה, חוקרת את ג'ק אודות אילן היוחסין שלו. ג'ק מודה שהוא אינו יודע מיהם הוריו, מכיוון שהוא התגלה בתוך תיק במלתחה בתחנת הרכבת ויקטוריה. ליידי ברקנל אינה מוכנה בשום אופן לאפשר לבתה להתחתן למשפחה של מלתחה, וליצור ברית עם חבילה.
בבית האחוזה שבכפר ססילי חולמת בהקיץ בשעה שהאומנת שלה, מיס פריזם מנסה ללמד אותה גרמנית. אלג'י מגיע מלונדון ללא הזמנה ומציג את עצמו בדמות ארנסט, האח הצעיר של ג'ק. בעוד אלג'י וססילי מתוודעים זה לזו בחדר האורחים, מגיע ג'ק לבוש בבגדי אבל, ומודיע למיס פריזם שאחיו, ארנס, נפטר. כשאלג'י וססילי יוצאים החוצה, כולם חושבים שאלג'י הוא ארנסט והוא בחיים. גם גוונדלין יוצאת מלונדון בעקבות ג'ק והיא פוגשת את ססילי. שתיהן מגלות שהן מאורסות לארנסט, ואינן מבינות שלמעשה הן מאורסות לג'ק ולאלג'י. כשהגברים מגיעים המצב מתבהר. הנשים מתאכזבות מכך שאינן מאורסות לאדם בשם ארנסט.
ליידי ברקנל מגיעה ברכבת וכולם מתכנסים בחדר האורחים. ליידי ברקנל מזהה את מיס פריזם כמי שהייתה לפני 28 שנים האומנת של בן אחותה התינוק. היא שואגת לעברה "פריזם! היכן התינוק?". מיס פריזם מתוודה שהיא השאירה את התינוק בתיק יד בתחנת ויקטוריה. ג'ק מבין שהוא התינוק המדובר. הוא מוציא את התיק מחדרו ומראה אותו שלמיס פריזם. היא מזהה את התיק כשלה. ליידי ברקנל מספרת לג'ק שהוא בנה של אחותה המנוחה ואחיו הגדול של אלג'י. כשאינו מסוגל לברר מה היה שמו הפרטי של אביו, הוא בודק ברשימות הצבא, מכיוון שאביו היה גנרל, ומגלה ששמו היה ארנסט. לכן שמו הפרטי הוא גם ארנסט, כפי שמציינת ליידי ברקנל, בהיותו הבן הבכור בוודאי שהוא נקרא על שם אביו.
בסיום הסרט אומר ג'ק "עכשיו אני מבין בפעם הראשונה בחיי מהי חשיבותה של רצינות".
עיבוד
הסרט נאמן ברובו למחזה של ויילד, אם כי חלק מהסצנות מתרחשות במיקומים אחרים. קריאתה הזועמת של אדית אוונס הפכה לאגדה. איאן מקלן כתב על הופעתה "שהיא ראויה לשבחים ובלתי נשכחת".
פרסים ומועמדויות
דורותי טוטין הייתה מועמדת לפרס באפט"א לקולנוע על הופעתה בסרט בקטגוריית השחקנית החדשה המבטיחה ביותר. אנתוני אסקווית' היה מועמד לפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
נורמן מנאה
נורמן מנאה (ברומנית: Norman Manea, ברומנית מבטאים "נורמן מאניה" במלעיל; נולד ב-19 ביולי 1936), סופר רומני, יהודי, תושב ארצות הברית משנת 1986.
ביוגרפיה
מנאה נולד ב"בורדוז'ן" Burdujeni שבמחוז סוצ'אבה, בחבל בוקובינה ברומניה. שמו העברי הוא  נח. כילד הצליח לשרוד שהות במחנה ריכוז בטרנסניסטריה, אליו נשלח עם הוריו. הוא למד הנדסה אזרחית בבוקרשט ועבד כמהנדס. הוא הופיע לראשונה כסופר בשנת 1960, בתקופת המשטר הקומוניסטי. משנת 1974 ויתר על עבודתו כמהנדס, כדי להקדיש עצמו לכתיבה ספרותית. בשנת 1986 עזב את רומניה ולאחר ששהה קרוב לשנה במערב ברלין עבר לארצות הברית. כיום משמש מנאה כפרופסור אורח לספרות בבארד קולג' Bard College שבניו יורק.
בנעוריו התלהב מנאה מהחזון הקומוניסטי, דחה את שיח בני משפחתו על הגטו וחיפש להשתלב במהפכה הקומוניסטית. כיום הוא אומר: "הנאצים היו כנים יותר מהקומוניסטים - הם עשו בהתלהבות ובהתמדה את מה שהודיעו שיעשו. לעומתם הקומוניסטים דיברו על עולם ללא מעמדות, ללא ניצול - חלום ילדות - ומהר מאוד נפערה התהום בין ההבטחות ובין האמת".
מנאה זכה ב"פרס הלאומי של היהודים האמריקאים" באפריל 1993. הוא זכה בשנת 2006 בפרס "לוקס מונדי" Lux Mundi המוענק על ידי Radio Romania Cultural עבור "כישרונו האומנותי והתמדתו המוסרית שבאמצעותה הציג לעולם המראה הכולל של החברה הרומנית ועבור הצורה בה הצליח להעביר את הדרמה של חייו על רקע היסטורי סוער". מנאה תורגם ליותר מ-15 שפות ונחשב לכותב הרומנים הרומני הנקרא ביותר בעולם.
בגרמניה, מנאה הוא הסופר הרומני הנקרא ביותר ובמיוחד זוכה להדים ספרו "שובו של החוליגאן". כאן המקום לציין את שורשי שמו - ברומניה יצאו לאור בעבר הספרים "החוליגאנים" של הוגה הדעות והסופר הרומני שהתקרנף בתקופת מלחמת העולם השנייה, מירצ'ה אליאדה וספרו של הסופר היהודי רומני מיכאיל סבסטיאן, "איך הייתי לחוליגאן".
הנושאים המועדפים בספריו הם טראומת השואה, חיי היום-יום במדינה טוטליטרית והגלות מהמולדת. ספריו מושווים עם יצירותיהם של ברונו שולץ ורוברט מוסיל ויש הטוענים שהם המשך טבעי לסגנון הגרוטסקי של פרנץ קפקא.
קישורים חיצוניים
Observator Cultural, mai 2012, Nr.625
יעקב לוינגר
יעקב לוינגר (3 בינואר 1928 – 5 במאי 1995) היה הוגה דעות ישראלי, ראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים
נולד במינכן לד"ר אליעזר ותרצה (פאולה) לוינגר. בשנת 1933 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, לשכונת שערי חסד. האב, שהיה מקורב לרב השכונה, הרב יעקב משה חרל"פ, עסק במקצועו כרופא ואמו ניהלה פנסיון בביתם.
בשנת 1947 החל ללמוד פילוסופיה יהודית, תנ"ך ותלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1951 זכה בפרס על שם חיים נחמן ביאליק לסטודנטים מצטיינים. בשנת 1951 הרצה במסגרת המכון להשתלמות ולשיפור הלשון של משרד החינוך בירושלים. לאחר סיום לימודיו נמנה עם סגל האנציקלופדיה העברית, וכתב ערכים בפילוסופיה יהודית, תנ"ך וספרות עברית. בשנת 1960 קיבל תואר דוקטור על עבודתו "דרכו המחשבתית ההלכתית של הרמב"ם", שנעשתה בהנחיית פרופ' אפרים אלימלך אורבך.
במשך עשרות שנים שימש מרצה לתלמוד, לספרות חז"ל ולהיסטוריה של הפילוסופיה היהודית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן במשרה חלקית. עמד בראש החוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב. שימש מרצה אורח במחלקה לשפות באוניברסיטת טקסס ומרצה אורח במחלקה התאולוגית באוניברסיטת לוצרן. באמצע שנות ה-80 היה חוקר באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1995, במהלך ביקור באוניברסיטת טיבינגן בגרמניה, נפטר.
בשנות ה-60 פרסם בעיתונות בישראל מאמרים ומכתבים נגד כפייה דתית, בעד נישואין אזרחיים ונגד המפלגות הדתיות.
בין אחיו: הרב ד"ר ישראל מאיר לוינגר, הרב משה לוינגר ועוה"ד חנניה לוינגר. בנו הוא השחקן עידו לוינגר.
קרי הילסון
קרי ליין הילסון (באנגלית: Keri Lynn Hilson; נולדה ב-5 בדצמבר 1982) היא שחקנית וזמרת-יוצרת אמריקאית בסוגות רית'ם אנד בלוז, פופ, ודאנס, זכתה בשני פרס גראמי. הילסון הוציאה לאור שני אלבומי סולו שזכו להצלחה גדולה, וזכתה לתהילה גם בזכות קריירת הכתיבה שלה, במסגרתה כתבה מספר להיטי פופ, כדוגמת "Gimme More" של בריטני ספירס ו-"Like a Boy" של סיארה.
2001–2008: ככותבת וזמרת רקע
במהלך השנים האלה, הילסון כתבה מספר להיטים שהובילו אותה לקדמת הבמה. המפיק והזמר טימבלנד זיהה את הכישרון, ואף אירח אותה במספר שירים שלו, דוגמת "The Way I Are", שאף הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. בתקופה הזאת כתבה עשרות שירים, לאומנים דוגמת אומוריאן, קלי רולנד, סיארה, הפוסיקט דולז, בריטני ספירס, אשר, מרי ג'יי בלייג', לודאקריס, ונוספים. בנוסף, היא התארחה כזמרת רקע באלבום Blackout של בריטני ספירס. ב-2006, 2007 כיכבה במספר רב של קליפים, ביניהם של אשר, ושל ני-יו.
2009–הווה:
אלבום הבכורה של הילסון, , יצא ב-24 במרץ 2009. הסינגל הראשון שיצא לאור מהאלבום היה "Energy", ואחריו עוד 6 סינגלים שונים, כשהבולטים בהם הם "Return the Favor" (הסינגל השני), "Knock You Down" (הסינגל הרביעי) ו-"I Like" (הסינגל ה-7 והאחרון). האלבום זכה להצלחה מסחרית גדולה מאוד, ולחשיפה תקשורתית גבוהה, במיוחד ברשתות החברתיות וביוטיוב. בארצות הברית האלבום הגיע במהרה למעמד אלבום זהב.
בעקבות נוכחותה התמידית בסצנת ה-R&B בראשית שנות ה-2000, הכירה הילסון אמנים בולטים ורבים בתעשיית המוזיקה. היא פנתה לרבים מהם, שיתארחו באלבומה. בין השאר, ככקולות רקע, מתארחים ליל ויין, טימבלנד, קניה וסט, אייקון, ניקול שרזינגר ונוספים. בנוסף, ג'סטין טימברלייק כתב עם הילסון את הסינגל החמישי מהאלבום, "Slow Dance". בשנת 2010, זכתה הילסון למועמדות בפרס גראמי לתגלית השנה.
בשנת 2010, הוציאה את האלבום No Boys Allowed. מתוך האלבום יצא הלהיט "". שלושה סינגלים נוספים יצאו מתוכו והם "Breaking Point", "Pretty Girl Rock" ו-"One Night Stand". שלושתם זכו להצלחה רבה ברחבי העולם והפכו ללהיטים.
בשנת 2017, לאחר שלא הוציאה סינגל במשך שבע שנים, השתתפה בשיר "Beautiful". שלוש שנים לאחר מכן, השתתפה בשיר נוסף, "Nominate".
שכנים (סרט, 2014)
שכנים (באנגלית: Neighbors) הוא סרט קומדיה אמריקאי שיצא לאקרנים ב-8 במאי 2014. את הסרט ביים ניקולס סטולר ומככבים בו סת' רוגן, זאק אפרון, רוז ביירן, דייב פרנקו וכריס מינץ-פלאס. לאחר יציאתו לאקרנים, התקבל הסרט בביקורות חיוביות וגרף מעל ל-254 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם אל מול תקציב של 18 מיליון דולר.
סרט ההמשך שכנים 2 יצא לאקרנים במאי 2016.
עלילה
מק (סת' רוגן) וקלי רדנר (רוז ביירן) הם זוג צעיר עם בתם הקטנה שזה עתה נולדה. הגבלות ההורות מקשה עליהם לשמור על סגנון החיים הישן שלהם, מה שמרחיק אותם מחבריהם ג'ימי פולדט ואשתו לשעבר, פאולה. יום אחד, מגלה הזוג שאחוות דלתא סיי בטא, אחווה הידועה במסיבותיה הפרועות עברה לבית סמוך אליהם. מנהיגי האחווה, טדי סאנדרס (זאק אפרון) ופיט רגזולי (דייב פרנקו), שואפים להיכנס להיכל התהילה של דלתא סיי בעזרת מסיבת סוף שנה מטורפת.
לילה אחד, הזוג מבקש מטדי לשמור על השקט, ולבסוף מסכימים על כך שבמקום להתקשר למשטרה בכל פעם שיש רעש, יתקשרו אליו. כדי לזכות באמונם של מק וקלי, טדי מזמין אותם להצטרף למסיבה. במסיבה, קלי פוגשת את חברתו של טדי, באותו הזמן טדי מראה למק את חדר השינה שלו, שם טדי מחביא את חבילת הזיקוקים שלו בתוך קופסה.
בלילה שלמחרת, מק מנסה להתקשר לטדי כדי להגיד לו שישמור על שקט, אך לא מצליח להשיג אותו. קלי משכנעת את מק להתקשר למשטרה, אך הקצין ווטקינס מוטעה וחושב שמק וקלי הם אלה שעשו רעש. למחרת, דלתא סיי מסיתים במכוון את העשן של המנגל לכיוונם של מק וקלי. הזוג מחליט ללכת לדיקנית המכללה. ראקול גלאדסטון (ליסה קודרו), ומגלה שלמכללה יש מדיניות של שלוש פסילות, לדלתא סיי הייתה פסילה אחת כאשר שרפו בעבר את ביתם הישן.
הזוג מנסה לפגוע בבית האחווה, אך כושל. קלי מתמרנת את פיט וברוק לקיים יחסי מין בזמן שמק מנסה לגרום לטדי לתפוס אותם בפעולה. טדי ופיט רבים, הריב מסתיים בגריל שנזרק לעברו של פרופסור, דלתא סיי מקבלים את פסילתם השנייה. כדי להשיג הוכחה לפעילותם של דלתא סיי, הזוג משכנע את אסג'וס להקליט את טדי מאיים בנקמה. במקום זאת, טדי מראה נדיבות וחמלה, אסג'וס חושף שמק וקלי שכרו אותו לרגל על האחווה ופגעו בביתו. טדי מתחיל לבצע מתיחות אלימות על הזוג.
מק וקלי שולחים לטדי מכתב מזויף מהדיקנית המאשר להם לערוך מסיבות שוב, וטדי מתחיל לתכנן את מסיבת סוף השנה. כאשר המסיבה בעיצומה, הזוג מתקשר לקצין המשטרה ווטקינס, ומתלונן על הרעש. טדי מוצא פליירים שמפרסמים את המסיבה, טדי מסיק שמק וקלי הכינו אותם. הוא עוצר את המסיבה בדיוק כאשר ווטקינס מגיע. ג'ימי זורק את עצמו מהמרפסת כדי להסיח את טדי, מק וקלי מצליחים להיכנס לחדר השינה של טדי וממשיכים את המסיבה בעזרת מוזיקה. טדי תופס אותם ונלחם במק כאשר קלי מדליקה את אחד מהזיקוקים וזורקת אותו על ניידת המשטרה של ווטקינס כדי למשוך אותו לפעולה, בינתיים המסיבה ממשיכה.
טדי לוקח את האשמה על המסיבה ומשכנע את פיט לקחת איתו את האחרים ולברוח. הדיקנית משביתה את הבית ומק וקלי חוזרים לביתם, ומסתגלים לחייהם החדשים.