cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב הנילוס
ההכנות לקרב
הציים נפגשו ב-1 באוגוסט, קרוב לשעת שקיעת השמש. הצרפתים עגנו במפרץ אבו קיר במים רדודים, באזור שרטון, שעומקם פחות מ-14 מ'. השרטון שימש להגנה על החלק השמאלי של כלי השייט שהיה מופנה לכיוון דרום מערב של הנמל, בעוד צד ימין של כלי השייט היה מופנה לכיוון צפון מזרח ואל הים הפתוח. נלסון כבר השיג תהילה מרובה וברויאס, האדמירל הצרפתי, למד את טקטיקת המלחמה של נלסון בקרב כף סנט וינסנט בו שבר את קו הקרב. על כן, יצר ברויאס טור מחובר בין ספינותיו וניסה למנוע מהבריטים להפריד את הטור ולהביס חלק ממנו בפעולה לילית. ברויאס העריך שהקרב יתחיל בבוקר שלמחרת מכיוון שלא האמין שהבריטים יסתכנו בקרב לילי, במים רדודים שאינם מוכרים ולכן ההכנות לקרב החלו בנינוחות.
הקרב
נלסון היה להוט לתקוף. הרוח הייתה לטובתו והיה לו בדיוק את הזמן הנחוץ להשלים את הטקטיקה המושלמת שלו שהייתה מאוד פשוטה וכללה שימוש בתחמושת תוך סיוע של כיוון הרוח. כאשר מיקומם של הצרפתים היה ברור לצי הבריטי, תומאס פולי, מפקדה של הספינה המובילה "Goliath" הבחין ברווח שנוצר בין הספינה הראשונה ובין החוף והעריך שהעוגנים עמוקים מספיק על מנת שיוכל לעבור מעליהם ללא סיכון. ה-"Goliath" נפרדה מהטור הבריטי וחמקה מסביב. ספינות נוספות שטו בעקבותיה והצרפתים הותקפו משני הצדדים. ספינה בריטית אחת (Culloden) עלתה על השרטון מייד בתחילת הקרב, אך שאר הספינות הצליחו לעבור והחלו בהטבעת הספינות הצרפתיות בזו אחר זו. הרוח באה מצפון, ולפיכך הסתייעו בה הספינות הבריטיות בקלות, ואילו הספינות הצרפתיות שהיו בסוף הטור לא היו יכולות לסייע לחברותיהן המותקפות.
לאחר הקרב
החדשות על הניצחון איחרו להגיע לבריטניה. פניו של נלסון היו מועדות לאיטליה ואילו "Leander", הספינה בה היה שליחו של נלסון לבריטניה עם בשורת הניצחון, נלכדה לאחר קרב עז עם הספינה "Le Genereux" שהייתה אחת מן הספינות הצרפתיות שהצליחו לברוח.
נפוליאון, שכבר חזר עם צבאותיו, סיים את כיבושה של מצרים ופנה לכבוש את סוריה אבל המצב הפוליטי בפריז השתנה. הוא נטש את היחידה שלו ונסע לצרפת כדי לקחת אחריות על מהפכת השלטון ולהבטיח את מקומו כקונסול. ב-2 בדצמבר 1804 הכתיר נפוליאון את עצמו כקיסר.
גשר הקונפדרציה
גשר הקונפדרציה הוא גשר המחבר בין הפרובינציה אי הנסיך אדוארד לבין ניו ברנזוויק בקנדה והוא מגשר על פני מצר נורת'מברלנד לאורך 12.9 ק"מ. זהו הגשר הארוך ביותר שמתוח על פני מים שקופאים בכל חורף.
רובו של הגשר נמצא בגובה של 40 מ' מעל המים, אולם חלקו מוגבה לכדי 60 מטר במפתחים רחבים על מנת לאפשר מעבר ספינות. הגשר נשען על 62 עמודים, המרוחקים זה מזה עד 250 מטר. רוחבו של הגשר 11 מטר. אגרה נגבית בגשר, רק ביציאה מאי הנסיך אדוארד. להולכי רגל ואופניים אין מעבר על הגשר, לרשותם עומדת מעבורת.
פתיחתו הרשמית של הגשר לתנועה נערכה ב-31 במאי 1997.
פארק ברונקס
פארק ברונקס (באנגלית: Bronx Park) הוא פארק ציבורי ברובע הברונקס בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית.
בפארק נמצאים מסלולי רכיבה לאופניים, ומגרשי ספורט שונים (טניס, כדורגל וכדורסל).
פארק פרש קילז
פארק פרש קילז (באנגלית: Fresh Kills) הוא פארק ציבורי ברובע סטטן איילנד, בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית. קודם להקמתו היה הפארק אתר שפיכת זבל הגדול ביותר בעולם, והמזבלה העיקרית של העיר ניו יורק במאה ה-20.
היסטוריה
טרם הקמת הפארק שכנה במקום מזבלה שהוקמה ב-1948 והפכה במהלך השנים למזבלה הגדולה בהיסטוריה. ערמות האשפה הפכו למעשה לגבעה הגבוהה ביותר מעשי ידי אדם בחוף המזרחי של ארצות הברית. המזבלה, שהייתה בעצם מטמנה, כללה בשיאה ארבע גבעות בגובה של 30 עד 70 מטר כל אחת שהיו חלק ממתחם בשטח כולל של 9000 דונם, שהם 9 קמ"ר.
בעקבות לחץ של ארגוני איכות הסביבה נסגרה המזבלה, אולם נפתחה שנית באופן זמני לאחר פיגועי 11 בספטמבר על מנת שיושמו בה הריסות מגדלי התאומים. ההריסות הועברו מאוחר יותר מהמזבלה ומוחזרו. חלק מהזבל של העיר ניו יורק מתנייד למפעל לייצור אנרגיה בניו ג'רזי, והשאר מועבר להטמנה במדינות אחרות, וכמו פנסילבניה ואלבמה לניו יורק אין מזבלה משלה.
בשנת 2003 הוכרז על תוכנית שיקום מקיפה למזבלה שתהפוך אותה לפארק ציבורי שבגמר בנייתו שטחו צפוי להיות פי שלושה מהסנטרל פארק. בניית הפארק החלה בשנת 2008 והעבודות צפויות להיערך עד לשנת 2035-2037.
חיים ברודי
הרב חיים (היינריך) ברודי (בכתיב ארכאי: בראדי; בהונגרית: Bródy Henrik; בגרמנית: Heinrich Brody; ז' בסיוון ה'תרכ"ח, 21 במאי 1868, אונגוואר, הונגריה – י"ט באייר, ה'תש"ב, 6 במאי 1942, ירושלים) היה רב, ביביליוגרף, בלשן, ומהחוקרים החשובים ביותר של שירת ימי הביניים של יהדות ספרד. הרב חיים ברודי היה חתנו של הרב נתן אהרנפלד, רבה הראשי של פראג וירש אותו בתפקיד.
ביוגרפיה
חיים ברודי בא ממשפחת רבנים גדולים בתורה. אבי אמו הוא רבי שלמה גנצפריד בעל ה"קיצור שולחן ערוך" וממנהיגי היהדות החרדית בתחילת דרכה. אביו, הרב שלמה זלמן ברודי, כיהן כדיין באונגוואר ופרסם חידושי תורה במספר כתבי עת של התקופה. הן האב (שלמה זלמן) והן, מאוחר יותר, הבן, היו חברי תנועת המזרחי.
חיים הנער למד תחילה בבית אביו וסבו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת טולטשבה וישיבת פרשבורג. בפרשבורג, החל להשתתף בשיעורים בבית ספר תיכון יהודי שהיה קיים במקום, ונחשף שם לראשונה לספרות העברית החדשה. השיעורים נערכו ביוזמתו של ברודי וניתנו לו ולשבעה תלמידי ישיבה נוספים, שביקשו ללמוד לימודיים חילוניים בחשאי. באותו הזמן, הגיע לידיו ספרו של שד"ל: בתולת בת יהודה, לקוטי שירים מדיואן רבי יהודה הלוי זצ"ל, פראג: ת"ר, ומאז ביקש להתעמק יותר בשירת ספרד, כשעבודתו של שד"ל משמשת לו השראה ומודל לחיקוי.
בשנת תר"ן (1890) שב לבית הוריו. שנה אחר כך (בשנת 1891) משביקש לנסוע לברלין, כדי ללמוד בבית המדרש לרבנים של הזרם החרדי בברלין, קיבל סיוע כספי מקרובה עשירה למימון הנסיעה, ושם הפך לתלמידם של ר' אברהם ברלינר ופרופ' משה שטיינשניידר.
בעת לימודיו בברלין עבד לפרנסתו במתן שיעורים בבתי עשירים. בנוסף, החל להתקרב אל חוגי המלומדים של חכמת ישראל, ושימש כמזכיר החברה למחקר ספרות ישראל "מקיצי נרדמים". במקביל ללימודיו בבית המדרש לרבנים ולפעילותו בחברת מקיצי נרדמים, למד ברודי באוניברסיטת ברלין, ובשנת תרנ"ד (1894) סיים שם את לימודיו. עבודת הדוקטורט שלו הייתה על שירת ר' יהודה הלוי: "Studien zu den Dichtungen Jehuda ha-levis: Uber die Metra der Versgedichte", והיא יצאה לאור בברלין שנה אחר כך. לאחר לימודיו עמד לפתוח חנות ספרים, אלא שאז קיבל את הצעתו של ברלינר לנסוע לספריית הבודליאנה באוקספורד, במימונו של הברון שמעון זאב רוטשילד, ולהעתיק את שירי ר' יהודה הלוי. בהיותו שם העתיק בשכר, עבור כומר, פרק מספר "מגלת המגלה" לרבי אברהם ב"ר חייא הנשיא ובשביל עצמו העתיק את שירי רבי משה אבן עזרא. בנוסף, רכש שם מספר ספרי ביבליוגרפיה חשובים.
בשנת תרנ"ח (1898) קיבל סמיכה לרבנות ונתמנה לרב העיר נאחוד בבוהמיה, צ'כוסלובקיה. שנה אחר כך, בשנת 1899, התרחשו פרעות ביהודי נאחוד. הפורעים פסחו על ביתו של ברודי, רק משום שחשבו כי הוא שייך לשכנו הנוצרי. באותה שנה (תרנ"ט), התחתן עם אסתר בת הרב נתן אהרנפלד, רב הכולל בפראג. בשנת תרס"ה (1905) התמנה למנהל בית הספר "תלמוד תורה" בפראג. משנפטר חותנו, בשנת 1912, התמנה ברודי במקומו לרב הראשי של פראג, ובנוסף שימש נשיא תנועת "המזרחי" בצ'כיה. בשנת תרפ"ב חתם חוזה עם ח"נ ביאליק, לפיו ישמש עורך ומסדר של שירת יהדות ספרד, בספרים שיצאו לאור בהוצאת "מוריה", אך בסופו של דבר, לא יצא החוזה לפועל.
בשנת 1930, נקרא על ידי שלמה זלמן שוקן לנהל את "המכון לחקר השירה העברית", שייסד שוקן בברלין. בשנת 1934, עם גְבור רדיפות הנאצים, עבר המכון לירושלים, וברודי עבר יחד עמו, וניהלוֹ עד פטירתו, בשנת 1942. בנוסף, היה ברודי חבר בוועד הלשון העברית ונשיא כבוד של האגודה למדעי היהדות.
עבודתו ומחקריו
בזמן לימודיו בברלין, פרסם מספר ספרים, כגון: מתק שפתים, מאת המשורר ר’ עמנואל פראנשיס,, (תרנ"ב) וספר ההשלמה על מסכת ברכות, לרבי משולם בר’ משה מבדרש (תרנ"ג), וכן מספר מאמרים חשובים ב"קובץ על יד". בשנת 1894, הגיש כאמור את עבודת הדוקטורט שלו.
לאחר ששב מאוקספורד הציע לו ברלינר, בהמלצתם של ד"ר דוד רוזין, הד"ר מ' בראן והד"ר דוד קאופמן, להוציא לאור את הדיואן של ר' יהודה הלוי, בהוצאת מקיצי נרדמים. ברודי הסכים ובתנאי שוועדת חוקרים תבדוק את גליונות העבודה שלו ושהדיואן יצא בהדפסה מהודרת. משנתקבלו תנאיו, החל ברודי לעבוד על המהדורה: בין השנים 1894–1909 הוא הוציא לאור את שירי החול בתוספת הערות; בין השנים 1910–1911 הוציא לאור את החלק הראשון (הכולל שתי חוברות) של שירי הקודש; ורק בשנת 1930 הוציא לאור את החלק השני של שירת הקודש (לשירי הקודש הוא לא פרסם הערות). דרך עבודתו על הדיואן כללה: העתקת הטקסט: במהלך העתקתו, הוא ניסה לברר את הנוסח הנכון על פי שני כתבי יד מאוקספורד (כ"י 1971 וכ"י 1970), ובכל מקום שלדעתו נדרש תיקון של הנוסח, הביא את הנוסח המתוקן בגוף השיר ואילו את הנוסח המקורי הביא בהערות; הן הכתיב והן הניקוד של הטקסט הם לרוב תנ"כיים (למעט מקרים יוצאי דופן); בהערות לטקסט: הוסיף באור משלו; רשם שנויי נוסח (לרבות הנוסח השגוי שתיקן, כפי שצוין לעיל); וציין מקור המליצות בהן השתמש המשורר ומקבילות למשוררים אחרים בספרד. מהדורתו של ברודי נחשבת למהדורה הטובה ביותר של שירי ר' יהודה הלוי, ורוב המהדורות לשירי ר' יהודה הלוי שיצאו לאחריה נסמכו עליה, בתוספת תיקונים ועדכונים.
במקביל לעבודתו על הדיואן של ר' יהודה הלוי, יצאו לאור בשנים אלה ספרים נוספים משל ברודי, בעיקר משירת ספרד, אך גם משירת ישראל ממקומות אחרים. כמו כן בשנת תרנ"ו (1896) יסד וערך יחד עם אהרן פריימאן, את כתב העת לביבליוגרפיה עברית: "Zeitschrift für Hebräische Bibliographie". בנוסף, היה אחד העורכים של אנציקלופדיה יודאיקה ואשכול - אנציקלופדיה ישראלית; וכן תרם להשלמת הקונקורדנציה לתנ"ך של שלמה מנדלקרן.
לפני מותו ציווה כי לא יפורסמו חיבורים מפרי עטו שהוא לא פרסמם לפני כן או הודיע כי הוא מתכוון לפרסמם.
זכרו מונצח ברחוב בשכונת קריית שמואל בירושלים.
ספרים שההדיר, חקר והוציא מחדש
חיים ברודי ההדיר עשרות ספרים עתיקים, פרסם מאות מאמרים וספרים על שירת ספרד; גילה, פרסם ופירש טקסטים אבודים ונשכחים, בהם גם שירים בודדים של משוררים גדולים מתור הזהב של יהדות ספרד ובנוסף חיבר עשרות ערכים אנציקלופדיים, באנציקלופדיה יודאיקה, ובאנציקלופידה ישראלית של אשכול. לפי החוקר א"מ הברמן, אשר עבד עמו שנים רבות במכון לחקר השירה העברית: "כשבע מאות ספרים ומאמרים הם פרי רוחו של ברודי", והם יצאו לאור בכתבי עת רבים. מבין ספריו ניתן למנות את הבאים:
פארק הנרי הדסון
פארק הנרי הדסון (באנגלית: Henry Hudson Park) הוא פארק קטן באזור ספוייטן דוייויל שברובע הברונקס בעיר ניו יורק.
היסטוריה
הפארק קרוי על שמו של המגלה האנגלי הנרי הדסון (על שמו קרוי נהר הדסון הסמוך). בשנת 1906 הוחלט להקדיש לזכרו של הדסון פארק לרגל יום השנה ה-300 לגילוי מפרץ ניו יורק התחתון. הרעיון לא מומש בשל קשיים תקציביים ובירוקרטיים, ורק בשנת 1912 הוצב במקום עמוד דורי לזכרו. רק לאחר הצבת האנדרטה והפרסום הבא בעקבותיה נמצא מימון להקמת הפארק. בשנת 1938 תוכנן הפארק והוצב פסלו של הדסון בראש העמוד. הפארק שופץ בשנת 1989.
מצודת ברד
מצודת ברד (באיטלקית: Forte di Bard, בצרפתית: Fort de Bard) הוא מכלול מבוצר שנבנה במאה ה-19 על ידי בית סבויה, באזור ואל ד'אוסטה שבאיטליה. אחרי תקופה ארוכה של שיפוצים הוא נפתח לקהל בינואר 2006. המצודה והכפר לידו, שוכנת על שפת הנהר דורה בלטאה, אשר לידו עברה גם דרך רומית קדומה. במצודה תצוגות של פיסול וציור מעץ. כמו כן הוא משמש בתור "המוזיאון האלפיני". בחצר הפנימית של המצודה נערכים אירועי תיאטרון ומוזיקה עונתיים. המצודה שימשה כאתר צילומים בסרט הנוקמים: עידן אולטרון.
מבנה המוזיאונים
מכלול המוזיאונים מחולק למדורים הבאים: ומרחבים עבור קבוצות של תלמידים.
תולדות המקום
המיקום הנוכחי, על צוק, השולט על המעבר לצרפת הוא עתיק. אבל המבנה הנוכחי הוא רק משנת 1830–1838 ונבנה על ידי קרלו אלברטו מבית סבויה. המצודה היא על בסיס מבנה מהמאה ה-10. במקום התגלו שרידים של דרך רומית, בין איטליה של היום לבין צרפת, "גאליה" בעידן הרומי.
פנטומימה
פנטומימה היא הצגה ללא מילים. עיקר הדגש בה על התנועה כדרך בלעדית להעברת המסר האמנותי.
מקור המילה פַּנְטוֹמִימָה הוא ביוונית: πάντως) Pantos) = צורת יחסות של "παν", הכול ו-μῖμος) Mimos) = חקיין, כלומר – אדם שמחקה הכול.
בישראל ידועים הפנטומימאים שייקה אופיר, יורם בוקר, חנוך רוזן, עפר בלום, עזרא דגן וג'וליאן שגרן.
תכונות אמנות הפנטומימה
ככל אמנות במה אחרת, הפנטומימה היא אמצעי להבעה עצמית, להמחשת מחשבות, רגשות ורעיונות על מנת להעבירם לקהל. לכן זהו כלי להצגת תפיסת החיים (או היבט מסוים מתוך תפיסת החיים) של האמן.
פנטומימה היא גם צורת תקשורת.
הפנטומימה באה לידי ביטוי באופן הטהור שלה, רק דרך התנועה והבעות הגוף. ישנה משמעות ברורה המתלווה לכל תנועה ומחווה. הקהל מבין את משמעות התנועה והמחווה ללא כל תרגום או הסבר מילולי. מהסיבה הזו אָמָּנוּת הפנטומימה היא כלל עולמית, ומתקבלת בהבנה ברחבי העולם, ללא תלות בשפת דיבורו של הקהל.
תקשורת באמצעות פנטומימה, קיימת למרות השפה הכתובה והמדוברת.
היסטוריית הפנטומימה
פנטומימה יוצרת אשליה פיזית. עד שנות העשרים של המאה ה-20, היו מעט אשליות פיזיות בלקסיקון הפנטומימה: "הליכה נגד הרוח", "משיכת חבל", ו"קיר". אילוזיות אלו הומצאו על ידי אטיין דקרו ושמשו כתרגילים לשחקנים שלמדו לשלוט בגופם. בעזרתו של ז'אן-לואי בארו, ד'קרו פיתח מאוחר יותר את התרגילים הללו לכדי אמנות במה שונה וחדשה לגמרי: אמנות הפנטומימה המודרנית. לצד דקרו התקיימה הפנטומימה הקלאסית שהגיעה לגדולה עם הפנטומימאי מרסל מרסו שהפך את הפנטומימה למוכרת ברחבי העולם. מרסו הקים את בית הספר היוקרתי ביותר בעולם לפנטומימה (International School of Mimodrama of Paris) והיה בנוסף אחד ממוריו של אליל הפופ מייקל ג'קסון. כמו כן היה חבר ומעריץ של צ'ארלי צ'פלין. האומן הנוסף היה ז'אק לקוק שהשתמש במסיכות על מנת להדגיש את תנועות הגוף השונות ולהקצין את מראה הפנים.
יצירת האשליה
אשליה פיזית בפנטומימה, מבוססת על שלושה עקרונות:
משקל נגד
טכניקה שרירית של הפעלת כוח דמיוני על עצם דמיוני. תוך יצירת האשליה של "משיכת החבל" למשל, האמן מראה את הכח המופעל על החבל, על ידי היחס כלפיו, על ידי ההתנגדות לכוח הדמיוני של המשיכה הנגדית. כשמוצג עצם דמיוני, האמן מגיב באופן פיזי לגודל, למשקל, ולצורה הדמיוניים של האובייקט במטרה להגדיר אותו בפני הקהל. ההמחשה נעשית באמצעות חיקוי הטלת המשקל של אדם העומד בפני חפץ ממשי או התנגדות ממשית לפעולתו (לדוגמה: חיקוי הטלת משקל אל מול יציבותו של הקיר, או חיקוי הטלת משקל על הכיסא בעת הישיבה עליו).
קיצור, תמצות
המחשה של פעולה אינה חייבת להיות על ידי הצגת הפעולה עצמה. האמן לא חייב ללכת, כדי להעביר את התחושה של ההליכה. הדרך בה הוא עושה זאת היא תמצות של פעולת ההליכה עצמה לכדי המרכיבים הצורניים הבולטים שבה. הקיצור יוצר עיבוי של פעולה. בפנטומימה, פעולה כמו הליכה, לרוב מוצגת כדי להבליט את האלמנטים הפיזיים המהותיים של התנועה- אשר גורמים להליכה שתיראה כמו הליכה. אלמנטים אלו משתלבים בזמן ובחלל ויוצרים את האשליה. המראה המתקבל נראה כהליכה, אבל הוא לא בדיוק נושא את אותן התנועות של הליכה אמיתית, והאמן אמנם אינו הולך לשום מקום.
יחס
האופן שבו התמונה (או כל פעולה אחרת בפנטומימה), מוצגת. המהירות, התדירות, והעוצמה (אינטנסיביות) של הפעולה, מעבירה לקהל את מצב הרוח או המצב הרגשי של התמונה. תנועות זורמות וחלקות, מביעות משהו שונה לגמרי מתנועות קצרות (סטקטו), ויוצרות משמעויות אחרות לפעולה של האמן. הליכה באופן איטי, עם ראש מושפל, ידיים מתנדנדות בצדדים, מציגה דמות שונה לגמרי מהליכה עליזה, ידיים מרקדות, וראש מורם, למרות שבשני המקרים נעשה חיקוי של הליכה, של הטלת המשקל בהליכה, תוך תמצות תנועת ההליכה. עיקרון זה נכון לכל תנועה בפנטומימה.
הכוח שבצמצום
לכאורה, נדמה שהפנטומימאי מגביל את עצמו מאוד בהעברת המסר, יחסית לאמנים אחרים. אם לרשות השחקן עומדות האפשרות להביע דברים במילים, התלבושות והתפאורה, ולקולנוען נוספות על כל אלה גם זוויות צילום, והיכולת ליצור אשליה קולנועית, הפנטומימאי מוותר על עזרים אלה.
ניתן להסתכל על הוויתור כעל מקור כוח. כוחו של הפנטומימאי הוא ביצירת החלל שסביבו יש מאין. הפנטומימאי יכול להציג התרחשות של כמה דקות או של חיים שלמים במחווה פשוטה. כדי לעשות את המעבר מהדגמה של איש צעיר לזקן, אין צורך בהחלפת איפור או תלבושת, והיכולת הזאת מעניקה לפנטומימאי יתרון גדול.
הפנטומימאי יכול גם להגדיר את החלל בו הוא נמצא, בקלות רבה יותר מאשר שחקן, למשל. פנטומימאי יכול לגרום לקהל 'לראות' מדרגות במקום שעד לפני רגע 'הייתה' בריכת שחיה, ללא צורך בשינוי תפאורה. בנוסף, הוא יכול ליצור חללים המעוצבים באופן שלא קיים במציאות, כמו למשל, חלל שבמרכזו ניצבת ספה שניתן לעבור דרכה.
לפנטומימאי יש פוטנציאל להמחיש שינוי מתמשך, ולא להיצמד אל אוסף, גדול ככל שיהיה, של אנשים וחפצים.
דוריט הקטנה
דוריט הקטנה (באנגלית: Little Dorrit) הוא רומן שכתב הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס, שפורסם לראשונה בהמשכים חודשיים בין השנים 1855–1857. זהו רומן סאטירי העוסק בממשל ובחברה האנגלית באותה עת.
תיאור העלילה
גבר כבן 40 בשם ארתור קלנם, חוזר לאנגליה לאחר שהייה ממושכת בסין, שם ניהל ביחד עם אביו את עסקי המשפחה. ארתור חוזר לאחר מותו של אביו, על מנת לגלות סוד עלום שעליו אביו רמז לו לפני מיתתו. אמו של ארתור דוחה אותו ומתייחסת אליו בקרירות, וקל וחומר שאיננה מוכנה לעזור לו בפיצוח התעלומה.
בביתו של אמו פוגש ארתור את איימי דוריט, המכונה דוריט הקטנה, המשמשת שם כתופרת. איימי היא הילדה הקטנה ביותר מתוך שלושת ילדיו של מר דוריט, הכלוא בבית הכלא לבעלי חוב מרשלסי מזה יותר מעשרים שנה. גילה הוא 21 בזמן ההתרחשות, והיא עצמה נולדה בחומות המרשלסי.
בניגוד לאחיה ולאחותה המנסים לצאת מחומות המרשלסי ולהתחכך בחברה הגבוהה, שומרת איימי אמונים לאביה ומטפלת בו במסירות מדהימה. ארתור קלנם משתדל לעזור למשפחת דוריט מבחינה כלכלית, ולוקח את איימי כבת חסותו. רק לאחר שאישה אחרת שאהב נישאה לאחר, מתחיל ארתור להבין כי הוא גם אוהב את איימי. אולם לוקח לו עוד זמן רב להבין כי היא גם מאוהבת בו וכי הם עתידים להתחתן.
עוד קודם לכן יוצאת משפחת דוריט מהמרשלסי בעקבות ירושת ענק שמגיעה אליהם במפתיע. בעוד בני משפחת דוריט מרוצים מאוד מהשינוי החד באורח חייהם, איימי לא מצליחה לסגל את אורח החיים של החברה הגבוהה המתואר בספר בגרוטסקיות ובאירוניה. בעקבות השיפור במעמדם הכלכלי והחברתי, עוברת המשפחה לגור באיטליה.
כל אותה העת ממשיך ארתור לנסות ולפתור את התעלומה. לבסוף מתגלה כי ארתור הוא בן בלתי חוקי של אביו, ואשת אביו היא כלל לא אמו. סופה של אמו היה בעוני משפיל בתוך חומות המרשלסי, לאחר שגורשה על ידי אשת אביו מביתם. דודו של אביו שהיה אדם עשיר ואמיד, רצה להוריש את כל הונו לטובת אמו של ארתור, אולם כיוון שהיא נפטרה בדיוק באותו הזמן, הוא הוריש אותו לתינוקת שנולדה באותו היום בדיוק בתוך המרשלסי, הלא היא איימי. אמו החורגת של ארתור התנגדה למהלך, והסתירה את הצוואה מאיימי. זו הייתה גם הסיבה להעסקתה התמוהה לכאורה, על ידי אמו החורגת של ארתור. בדרך זו רצתה האם החורגת לנקות את מצפונה.
ארתור קלנם הפך בינתיים להיות איש עסקים מצליח אולם הוא השקיע את כל הונו בבנק מזויף שהתגלה כהונאה ענקית. כתוצאה מכך מתרושש קלנם מכל כספו, והופך להיות לבעל חוב הכלוא במרשלסי, בדיוק בחדר בו חיה איימי את כל שנותיה, לפני קבלת הירושה. כתוצאה משיחה עם שומר המרשלסיי, שהיה גם הוא מאוהב באיימי, מבין ארתור עד כמה עזה הייתה האהבה בינו לבין איימי, משני הצדדים. במשך שהותו במרשלסי הוא נתקף דיכאון וכמעט מת ממחלה.
בינתיים חוזרת איימי משהותה באיטליה, בעקבות פטירת אביה. היא באה לטפל בארתור, וכתוצאה מכך הוא ניצל. איימי רוצה להתחתן עם ארתור, אבל הוא לא מוכן להיות לנטל עליה. רק לאחר שמתברר שגם אביה השקיע את כל הונו בבנק המזויף, מתאפשרים הנישואים.
על הספר
בספר מרכיבים אוטוביוגרפיים רבים: גם דיקנס בילה חלק מילדותו במרשלסי, ויצא משם בזכות ירושה מפתיע שנפלה לידי אביו. בנוסף, ישנם בספר פרטים רבים אופייניים לתקופה הוויקטוריאנית בכלל ולכתיבתו של דיקנס בפרט, כמו התיאורים המפורטים של העוני ושל הבדלי המעמדות באנגליה. תיאור האהבה בין הגבר המבוגר ממעמד גבוה לנערה הצעירה והענייה, ששמרה על תמימותה אף על פי שהחיים התאכזרו אליה, מתקשר עם רומנים גדולים אחרים של תקופה זו, שהמפורסם שבהם הוא ג'יין אייר.
עיבודים לקולנוע ולטלוויזיה
הרומן "דוריט הקטנה" עובד למסכי הקולנוע והטלוויזיה חמש פעמים. הפעמים הראשונות היו בשנים 1913, 1920 ו-1934. ב-1934 הופק סרט קולנוע גרמני בשם "Kleine Dorrit" בכיכובם של אנני אונדרה כדוריט הקטנה ומתיאס ויימן כארתור קלנהם.
ב-1987 הופק סרט הקולנוע הבריטי "דוריט הקטנה" בבימויה של כריסטין אדזרד ובכיכובם של אלק גינס כוויליאם דוריט ודרק ג'קובי בתפקיד ארתור קלנאם. צוות השחקנים מנה יותר מ-300 שחקנים בריטים.
מיני-סדרה לטלוויזיה בשם "דוריט הקטנה" הופקה על ידי ה-BBC ו-WGBH בוסטון בשנת 2008. את התסריט לסדרה כתב אנדרו דייוויס ובין השחקנים הראשיים היו קלייר פוי (דוריט הקטנה), טום קורטני (ויליאם דוריט), מת'יו מקפדיין (ארתור קלנאם), אנדי סירקיס (ריגו / בלנדואה) וג'ודי פארפיט (גברת קלנאם).
פוליטרוק
פּוֹלִיטְרוּק (רוסית: политру́к, קיצור של полити́ческий руководи́тель, מדריך פוליטי) היה קצין חינוך בצבא האדום, האחראי על הדרכה אידאולוגית של חיילים. באחריות הפוליטרוק היה לערוך שיעורים על הקומוניזם, לעורר את המורל של החיילים ולהטיף להם על צדקת דרכם, לעודד את החיילים לפעילות יצירתית-אידאולוגית (כגון העלאת הצגות בנושא מהפכת אוקטובר), ולציין בטקסים את "חגי המעמד" (כגון האחד במאי ויום הולדתו של לנין). תפקיד דומה היה נהוג גם בצבאות של חלק מהמדינות הקומוניסטיות האחרות.
הפוליטרוק היה קצין שלא היה כפוף לשדרת הפיקוד הצבאית, אלא להיררכיה מפלגתית מקבילה. הפוליטרוקים היו בעלי כוח רב - ללא חתימתם פקודות הקצונה המקצועית לא היו תקפות. חלק מהפוליטרוקים נודעו כבעלי יכולת לרומם באמת את המורל ביחידותיהם ולצקת לתוכו תוכן, בעוד רבים אחרים היו סוכני אנ קה וה דה שרק חיפשו חיילים ומפקדים סוררים במטרה להצדיק את תפקודם בפני הממונים עליהם.
מספר אישים ידועים היו פוליטרוקים בשירותם הצבאי, ביניהם המשורר הטטרי הקומוניסטי מוסא ג'ליל, מנהיגי ברית המועצות גאורגי מלנקוב (בשנות ה-20 של המאה ה-20), ניקיטה חרושצ'וב וליאוניד ברז'נייב (בזמן מלחמת העולם השנייה) וכן נשיא בלארוס מאז 1994, אלכסנדר לוקשנקו (בשנות ה-70 של המאה ה-20).
בישראל
בתולדות היישוב בארץ ישראל שימש המושג פוליטרוק בפלמ"ח, בו פעלו החל מייסודו קציני הסברה. למרות שראשי הפלמ"ח הסתייגו מהאינדוקטרינציה בחינוך הצבאי של הצבא האדום ושאפו להציב במרכז את המפקד המחנך ולהפוך את קצין ההסברה לעוזר שלו, כונו כמה מקציני ההסברה הראשונים "פוליטרוקים" וניתן לזהות קווים מקבילים בין הדומיננטיות שלהם ביחידה לדומיננטטיות של הפוליטרוקים. בין הדמויות הללו ניתן למנות את זרובבל גלעד שגם כתב את המנון הפלמ"ח ואת בני מהרשק קצין ההסברה של חטיבת הראל. אליהם הצטרף במהלך מלחמת העצמאות אבא קובנר קצין ההסברה של חטיבת גבעתי שנודע בדפים הקרביים אותם כתב. קצינים אלו השפיעו על התפתחותו העתידית של חיל החינוך והנוער ועל דימויים של קציני החינוך.
איגוד תעשיית ההקלטות הפיליפיני
איגוד תעשיית ההקלטות הפיליפיני (בפיליפינית: Kapisanan ng Industriya ng Plaka ng Pilipinas; באנגלית: Philippine Association of the Record Industry; בראשי תיבות: PARI) הוא ארגון מוזיקה ללא כוונת רווח, המייצג את תעשיית ההקלטות בפיליפינים. האיגוד חבר בפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית.
האיגוד הוקם ב-10 בפברואר 1972 והיום מורכב מ־14 חברי תאגיד ו- 13 חברים עמיתים. מאז, העמותה עבדה עם הקונגרס הפיליפיני על עריכת חוקי זכויות יוצרים למוזיקה וסייעה בפשיטות על מפרי זכויות יוצרים מול לשכת החקירות הלאומית, המשטרה הלאומית הפיליפינית, קבוצות חקירה וגילוי פליליים ומועצת המדיה האופטית.
האיגוד גם אחראי על הענקת דרגות הוקרה לאמנים על הישגים בצפיות בווידאו קליפים ובמכירות אלבומים וסינגלים בפיליפינים. מדי שנה, האיגוד מארגן מספר אירועי מוזיקה שונים, כאשר ביניהם נמצא פרסי אוויט.
ג'ורדן פיטרסון
ג'ורדן ברנט פיטרסון (באנגלית: Jordan Bernt Peterson; נולד ב-12 ביוני 1962) הוא פסיכולוג קליני קנדי, מבקר תרבות, אינטלקטואל, הוגה ופרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה באוניברסיטת טורונטו. תחום המחקר העיקרי שלו הוא הפסיכולוגיה של האישיות.
הוא מחברם של הספרים: "מפות של משמעות" שיצא ב-1999, "12 כללים לחיים", שיצא לאור ב־2018, והגיע לראש רשימת רבי המכר בקנדה וממשיכו "להיות אדם – 12 כללים נוספים לחיים" שיצא ב-2021.
לערוץ היוטיוב האישי שלו ישנם יותר מ-6 מיליון מנויים.
ביוגרפיה
פיטרסון גדל באלברטה, הבכור מבין שלושה ילדים. אביו היה מורה בבית ספר ואמו ספרנית. שמו האמצעי הוא ברנט (bɛərnt / BAIRNT) על שם הסבא-רבא הנורווגי שלו.
כשהיה בן 13, נחשף לכתביהם של ג'ורג' אורוול, אלדוס האקסלי, אלכסנדר סולז'ניצין ואיין ראנד. הוא עבד גם במפלגה הדמוקרטית החדשה (NDP) לאורך כל שנות העשרה שלו, אך נטש את המפלגה בגיל 18. לימים אמר שהוא ראה במפלגה כ"אינטלקטואלים סוציאליסטים מהמעמד הבינוני שלא אהבו את העניים, אלא פשוט שנאו את העשירים".
לאחר סיום התיכון בשנת 1979, החל פיטרסון ללמוד בקולג' האזורי מדע המדינה וספרות אנגלית. מאוחר יותר עבר לאוניברסיטת אלברטה, וסיים את התואר הראשון ב-1982. לאחר מכן ערך ביקור של שנה באירופה, שם פיתח עניין בפסיכולוגיה של המלחמה הקרה, בטוטליטריות האירופית של המאה ה-20, ובהסלמה של מרוץ החימוש הגרעיני. בעקבות השפעות אלה העמיק ביצירותיהם של ניטשה, יונג, אלכסנדר סולז'ניצין ודוסטויבסקי. לאחר מכן חזר לאוניברסיטת אלברטה וקיבל תואר בפסיכולוגיה בשנת 1984. ב-1985 עבר למונטריאול ולמד באוניברסיטת מקגיל, שם קיבל את הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה קלינית בשנת 1991, ונשאר כפוסט-דוקטורנט בבית החולים דאגלס שליד האוניברסיטה עד יוני 1993.
בשנים 1993–1998, שימש פיטרסון פרופסור חבר במחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת הרווארד. ב-1998 חזר לקנדה וקיבל משרה כפרופסור מן המניין באוניברסיטת טורונטו.
תחומי הלימוד והמחקר שלו הם הפסיכופרמקולוגיה, פסיכולוגיה א-נורמלית, נוירולוגית, קלינית, אישיותית, חברתית, תעשייתית וארגונית, דתית, אידאולוגית, פוליטית ופסיכולוגיה יצירתית. פיטרסון חיבר יותר ממאה מאמרים אקדמיים. עד 2017 שימש כפסיכולוג קליני ופגש כעשרים מטופלים בשבוע.
בהרצאה מצולמת שנשא בשנת 2017 הביע מחאה נגד התקינות הפוליטית ובעיקר נגד חוק שכונה "C-16" האוסר לטענתו על שימוש בכינויי גוף המנוגדים למגדר שבו מזדהה האדם, והופך זאת לעבירה פלילית. הוא תיאר את החוק, שעבר בפרלמנט הקנדי, כמסוכן לחופש הביטוי, כמנוסח בצורה מבולבלת ומעורפלת, וכחסר ביסוס מדעי. בשנת 2018 סרטון שבו התראיין לכתבת ערוץ 4, קת'י ניומן, הפך לוויראלי והביא לפרסומו. בראיון הסביר את הסתייגויותיו מהתנועה הפמיניסטית הרדיקלית ומרעיונות פוסט-מודרניים, ואת הנזקים שלדעתו הם מחוללים בעולם האקדמי ומעבר לו. פיטרסון הוא מהמבקרים הבולטים של המרקסיזם והנאו-מרקסיזם, שלדעתו עלול להוביל לדיקטטורה.
שושנה (אלבום של מיכל אופנהיים)
שושנה הוא אלבום האולפן השני של הזמרת ואמנית המיצג הישראלית מיכל אופנהיים. את האלבום הוציאה לאור ב-16 במרץ 2018 חברת התקליטים עלמה מיוזיק לשירותי הסטרימינג השונים, כמו ספוטיפיי ואפל מיוזיק.
ג'ורדן פיטרסון
ביוגרפיה
פיטרסון תומך בשוויון בין שני המינים, אך לא רואה צורך לעודד נשים כי ייטלו על עצמן לתפקידים "גבריים" רק למען השוויון. לדבריו, ככל שדוחפים לשוויון שכזה, כך ההבדלים בין נשים לגברים מתחדדים עוד יותר. הוא סבור שנשים וגברים שונים מטבעם, והנטייה הטבעית של כל אחד מהם בבחירת מקצוע שמתאים לו היא הכרחית.
קו ראייה
קו ראייה הוא קו שלאורכו מתאפשרת ראייה בין שני מקומות. כאשר קו הראייה נחסם, המקומות מוסתרים זה מזה.
ג'ורדן פיטרסון
ביוגרפיה
בשנת 2018, בעקבות הצלחת ספרו "12 כללים לחיים", הפסיק פיטרסון לקבל מטופלים בקליניקה שלו והפסיק את פעילותו באוניברסיטה.
שושנה (אלבום של מיכל אופנהיים)
האלבום מבוסס ברובו על טקסטים של המשוררת זלדה, הלחנים הם של אופנהיים ויונתן אבישי. שיריו מבוצעים על ידי קולות נשיים, הרמוניום, פלטת מתכת ותוף. הוקלט בטכניקת "בין-אורלית", טכניקה בה מיקרופונים הוצבו על מודל של ראש בתוך 'אוזניים' המדמה את אופן השמיעה של אדם היושב בחדר ההקלטות. מרבית האלבום מבוצע בסגנון פולק עולם, אך הוא שואב השראה מג'אז, מוזיקה הודית ומוזיקה ניסיונית. אופנהיים הקליטה אותו באולפני קיצ'ה עם היוצרות ואמניות הקול פיי שפירו ותומר דמסקי, אשר גם מנגנת באלבום על תוף בס ועל פלטת מתכת בעזרת קשת של צ'לו. את שפירו ודמסקי הכירה במסגרת "מעגל סירנות" ערב שאצרה ובו שרו שלושתן בסגנון א-קפלה.
קו ראייה
על מנת לבדוק אם נקודה שלישית, שנמצאת בין שתי הנקודות, מסתירה את קו הראייה יש להשתמש בנוסחה הבאה:
ג'ורדן פיטרסון
ביוגרפיה
בספטמבר 2019 אושפז פיטרסון במצב קשה ברוסיה בעקבות התמכרות לקלונאזפאם. הוא הורדם ומצבו השתפר. ביוני 2020 הופיע בפודקאסט של בתו, מיכאלה פיטרסון, ותיאר כיצד החלים כמעט לגמרי לאחר שמצבו היה אנוש.
קו ראייה
אם tan α בין הנקודה הראשונה לנקודה השנייה קטן מ-tan α בין הנקודה הראשונה לנקודה השלישית, המשמעות היא שיש קו ראייה בין הנקודה הראשונה לנקודה השלישית.
ג'ורדן פיטרסון
ביוגרפיה
ביוני 2022 חתם חוזה עם הדיילי וייר (the daily wire), אשר כולל את זכויות ההפצה של תוכן הווידאו ופודקאסטים שלו, כמו כן פיטרסון מפיק תכנים ייחודיים בעבור פלטפורמת הסטריימינג של הדיילי וייר, +Dailywire.
בינואר 2022 הודיע על פרישה ממשרתו כפרופסור באוניברסיטת טורונטו בין השאר כמחאה על תרבות הפרוגרס.
קו ראייה
בנקודות שהמרחק ביניהם גדול מ-10 קילומטרים יש להתחשב בהשפעת העקמומיות של כדור הארץ, ולכן אם המרחק גדול מ-10 קילומטרים חובה להשתמש בנוסחה של השפעת העקמומיות של כדור הארץ בין הנקודה הראשונה לנקודה השנייה (גם אם המרחק ביניהם הוא פחות מ-10 קילומטרים) וגם בין הנקודה הראשונה לנקודה השלישית. השפעת העקמומיות של כדור הארץ למעשה "מפחיתה" את הגבהים של הנקודות ולכן יש להחסיר את התוצאה מהגובה הראשוני שמצוין במפה ולהשתמש בנוסחה שכתובה לעיל.
ג'ורדן פיטרסון
12 כללים לחיים
הספר 12 כללים לחיים: נוגדן לכאוס יצא על ידי פיטרסון בשנת 2018. הספר מספק עצות מעשיות על בסיס עקרונות אתיים מופשטים המוצגים בתחומים כמו פסיכולוגיה, מיתולוגיות, דתות וספרות.
הספר הגיע לראש רשימות רבי המכר בקנדה, בארצות הברית ובבריטניה, ונמכרו ממנו כשני מיליון עותקים. פיטרסון יצא למסע הופעות בינלאומי כדי לקדם את הרעיונות שבספר, שכלל ריאיון בתוכנית בריטית שמשך תשומת לב רבה.
12 כללים נוספים לחיים
בשנים האחרונות עסק פיטרסון בכתיבת ספר ההמשך, מעבר לסדר: 12 כללים נוספים לחיים. הספר יצא לאור בתחילת מרץ 2021.
נאבי טאג'ימה
נאבי טאג'ימה (ביפנית: 田島 ナビ; 4 באוגוסט 1900 - 21 באפריל 2018) הייתה אישה יפנית שנחשבה לאדם החי המבוגר ביותר בעולם שגילו מתועד, החל מה-15 בספטמבר 2017, עם פטירתה של הג'מייקנית ויולט בראון.
טאג'ימה הייתה האדם המבוגר ביותר ביפן ובאסיה בכלל אי פעם, וכן האדם המבוגר השלישי בעולם אי פעם, ונחשבה לפני מותה לאדם החי האחרון שנולד בשנת 1900.
ביוגרפיה
טאג'ימה נולדה ביפן באראקי, אזור שהיה אז כפר קטן ועני, בחלק המערבי ביותר של האי קיקאיג'ימה. מאז פברואר 2002 היא התגוררה בבית אבות בשם "קיקאין" (喜界園) - בקיקאי שבמחוז קגושימה.
בעלה, טומינישי טאג'ימה (田島 富二子), מת בגיל 95 כאשר תאריך פטירתו המדויק לא ידוע. לפי כמה מקורות מותו היה בשנת 1991 ולפי מקורות אחרים זה היה בשנת 1992 או 1993. יש לה תשעה ילדים - שבעה בנים ושתי בנות. נכון לספטמבר 2011 היו לטאג'ימה 28 נכדים, 56 נינים ו-35 בני נינים. נכון לספטמבר 2015, היו לה למעלה מ-140 צאצאים, כולל הנינים של הילדים. נכון לסוף ספטמבר 2017, היו לה כבר 160 צאצאים.
טאג'ימה הפכה לאדם המבוגר ביותר ביפן ב-27 בספטמבר 2015, עם מותה של אישה אנונימית בת 115 שחיה בטוקיו. ב-15 בספטמבר 2017, עם מותה של הג'מייקנית ויולט בראון, בגיל 117, הפכה טאג'ימה לאדם החי המבוגר ביותר בעולם, והאדם האחרון בעולם ששרד את חייו מהמאה ה-19. ב-10 באפריל 2018 הוכרזה כאדם המבוגר השלישי בהיסטוריה אשר גילו מתועד.
נפטרה ב-21 באפריל 2018.
אוטוקרטיה
אוטוקרטיה (גם: אבסולוטיזם פוליטי, מֻחְלְטָנּות, או שִׁלְטוֹן יָחִיד) הוא צורת שלטון בה כל סמכויות המדינה נתונות תחת שלטונו של אדם אחד באופן מוחלט (מהמילה הלטינית Absolvere או Absolutus שמשמעותה למחול או לפטור, כלומר השליט פטור מלציית להוראות החוק או יש למחול לשליט אם הוא עובר על החוק), והוא אינו חולק את השלטון עם אף גורם אחר (כמו אצולה או כנסייה).
משטרים אוטוקרטיים שיש בהם שליט אחד הם דוגמה לאבסולוטיזם פוליטי. בשלטון זה אין הכרה בריבונות העם - השלטון מהגדרתו אינו דמוקרטי או שוויוני. דוגמה לאוטוקרטיה היא ספרד תחת שלטונו של הגנרל פרנסיסקו פרנקו בין שנות ה-30 לשנות ה-70 במאה ה-20. בימינו אוטוקרטיה משמשת מושג נרדף לדיקטטורה, אף-על-פי שהיא מציינת כל סוג של שלטון יחיד, כולל מונרכיה (מלוכה).
מונרכיות בהן המונרך עדיין מחזיק בכוח אבסולוטי בימינו כוללות את ברוניי (סולטאן), אסוואטיני (מלך), עומאן (סולטאן), ערב הסעודית (מלך), קטר (אמיר) וקריית הוותיקן (אפיפיור).
פילוסופיה
תומאס הובס, אחד מהפילוסופים הדוגלים בשיטה זו האמין כחלק מהפילוסופיה שלו על אודות "חוק הטבע", כי שליטים אבסולוטיים מופיעים בכפוף לדחפים היסודיים ביותר של האדם. לפי טענתו, לא ייתכן סדר חברתי ללא ויתור על הכוח לידיו של אדם יחיד שיפעל לריסון אלימות ומגמות אנטי-חברתיות של אנשים. הובס לא טען כי הכוח השולט יהיה האל, אלא אדם בעל סמכויות שיוצא מן המדינה והוא אחראי לביטחון האישי של כל פרט. אותה התאגדות של מדינה שבה מוותר היחיד על חלק מזכויותיו על מנת שכל היחידים יוכלו לחיות בשלום, נקראת, על פי הובס, "לווייתן".
בעיני אלה המאמינים כי השליט האבסולוטי נבחר בידי אלוהים, בגידה במונרך כמוה כבגידה באל. לפיכך, השלטון נחשב אבסולוטי, בכך שהשליט לא יכול להתחלף.
צרפת
משטר אבסולוטי היה נפוץ בצרפת במאה ה-17 ו-ה-18. השלטון האבסולוטי הונהג בצרפת למעשה עד למהפכה הצרפתית ב-1789. במאה ה-17 הלך והתגבש בצרפת משטר חדש שנקרא "המשטר האבסולוטי". משטר זה ביקש לפתור בעיות מדיניות, כלכליות וחברתיות קשות בצרפת. בצורת משטר זו ניתנות כל סמכויות השלטון למלך, הנחשב לשליחו של אלוהים. לכן באותו זמן ציות למלך היה נחשב ציות לאל. השלטון האבסולוטי הצרפתי התפרסם בשל פער המעמדות החריף בין המעמד השלישי למעמד האצולה. רשמית הוא אמנם ביטל את סמכויותיהם השלטוניות של האצילים, אך למעשה הותיר בידם זכויות-יתר רבות (התחמקות מתשלום מיסים, תפקידים שלטוניים שהיו פתוחים רק בפניהם וכו'), כך שמבחינות מסוימות הפיאודליזם היה עדיין קיים. השלטון האבסולוטי בצרפת הוא זה שהוביל למהפכה הצרפתית.
אבסולוטיזם כביטוי לא מופיע עד למאה ה-19, עת חלף העידן המסורתי של האבסולוטיזם.
דילן מקדרמוט
דילן מקדרמוט (באנגלית: Dylan McDermott; נולד בשם מארק אנת'וני מקדרמוט, באנגלית: Mark Anthony McDermott; נולד ב-26 באוקטובר 1961) הוא שחקן אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1998 על תפקידו בסדרה "הפרקליטים".
ביוגרפיה
המחזאית איב אנסלר, אמו החורגת, שאימצה אותו כאשר הייתה בת 23 והוא היה בן 15, דרבנה אותו להפוך לשחקן ונתנה לו תפקידים במחזותיה. לאחר שאנסלר הפילה, הוא קיבל לעצמו את השם דילן, השם שיועד לבן שלא נולד. זוכי האוסקר מרלון ברנדו והמפרי בוגרט היוו עבורו דוגמה. הוא למד משחק ב"אוניברסיטת פורדהאם" שבניו יורק סיטי ובבית ספר למשחק "בית הבובות השכונתי".
קריירת משחק
מקדרמוט עשה את הופעת הפריצה שלו ב-1987 בדרמת המלחמה "גבעת האמיצים", שם שיחק בתפקיד סמל אדם פרנץ' באחד הקרבות הקשים ביותר של מלחמת וייטנאם. ב-1989 השתתף בדרמה הקומית "מגנוליות מפלדה" בתור ג'קסון בעלה של שלבי לטצ'ייר (ג'וליה רוברטס). ב-1993 שיחק במותחן שובר הקופות "בקו האש" בתפקיד אל ד'אנדריאה, שותפו של סוכן השירות החשאי פרנק הוריגן (קלינט איסטווד).
ב-1994 שיחק בפנטזיית חג המולד "נס ברחוב 34".
ב-1999 הופיע בקומדיה הרומנטית "צריך שלושה לטנגו" בתור טייקון העסקים צ'ארלס ניומן.
ב-2003 שיחק בדרמת הפשע "וונדרלנד" בתפקיד חבר הכנופיה הארית דייוויד לינד. התפרסם לאחרונה בסרט האימה "השליחים" בתפקיד רוי, אב משפחת סולומון העוברת להתגורר בבית רדוף.
ב-2009 כיכב בתפקיד הראשי של קארטר שואו, המנהל של יחידת שוטרים סמויה בסדרת הפעולה בהפקת ג'רי ברוקהיימר "כחול עמוק".
ב-2010 גילם את דניס מארקס בדרמה הקומית "דקלים בוערים" של הבמאי כריסטופר ב. לאנדון.
ב-2011 כיכב בסדרת הדרמת אימה "אימה אמריקאית".
בשנת 2013 שיחק לצדה של טוני קולט בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה של CBS - "בני ערובה", הגרסה האמריקאית לסדרת הישראלית באותו שם ששודרה בערוץ עשר.
ב-2014 שיחק בקומדיה "משתוללת" בכיכובה של סלינה גומז.
ב-2015 שיחק בסרט הריגול הבריטי-אמריקאי "הישרדות" לצד פירס ברוסנן ומילה יובוביץ'.
ב-2021 הופיע בשתי עונות של סדרת הספין אוף של חוק וסדר חוק וסדר:פשע מאורגן בתפקיד ריצ'רד וויטלי.
ב-2021 החל להופיע בתפקיד הראשי בסדרה FBI: המבוקשים ביותר בתפקיד רמי סקוט.
הפרקליטים
שיא הקריירה המקצועית של מקדרמוט היה התפקיד הראשי שקיבל מדייוויד אי קלי ב-1997 בסדרת הדרמה המשפטית של "הפרקליטים". הוא שיחק במשך שבע עונות בתפקיד עורך הדין המיוסר והרגיש בובי דונל. גרף לזכותו ב-1998 את פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה. מקדרמוט פוטר על ידי חברת ABC בעונה השביעית של הסדרה, בטענה שצוות שחקני הסדרה זקוק לרענון.
חיים אישיים
למקדרמוט שתי בנות עם גרושתו השחקנית האמריקאית ממוצא איראני שיבה רוז. כיום הוא מאורס למגי קיו אשר שיחקה את התפקיד הראשי בסדרה ניקיטה.
אם תרצי (שיר של חנן בן ארי)
אם תרצי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי. השיר יצא לאור ב-26 בפברואר 2020, כסינגל מתוך אלבום עתידי, על ידי חברת התקליטים יוניסל.
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של כאן גימל לשנת ה'תש"ף.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי חנן בן ארי והופק על ידי תומר בירן. השיר הוא בסגנון הפופ. השיר נכתב לאשתו הדס, ועוסק בפחד שמא תעזוב אותו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי יעקב אסרף והועלה לערוץ היוטיוב של חנן בן ארי ב-26 בפברואר 2020, בסמוך לצאת הסינגל. הקליפ צולם ברובו במעלית בבית החולים איכילוב בהשתתפות עובדים ואורחים בבית החולים.
נכון לאפריל 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-32 מיליון צפיות.
גרסאות כיסוי
לשיר יצאו גרסאות כיסוי רבות, בהן של הזמר החסידי-אמריקאי יעקב שוואקי יחד עם נפתלי שניצלר. השיר הוקלט ברוסית בידי מקסים לאונידוב.
קונגו גומי
חברת קונגו גומי בע"מ (ביפנית: 株式会社金剛組 – קבושיקי גיישה קונגו גומי) היא חברה מסחרית שפועלת ביפן מעל ל-1,400 שנים ברציפות, זמן רב יותר מכל חברה אחרת בעולם. מטה חברת הבנייה שוכן בעיר אוסקה. עד שנת 2006 פעלה החברה כעסק משפחתי, וכיום היא חברה-בת של תאגיד טאקמטסו.
מגילה באורך שלושה וחצי מטרים מגוללת את תולדותיהם של 40 דורות מיום הקמת החברה. כמקובל במשפחות יפניות מכובדות רבות, נהגו חתנים לעיתים קרובות לקבל על עצמם את שם המשפחה קונגו כשהצטרפו לעסק. וכך, במהלך השנים, נשמר שם המשפחה גם בדורות שבהם לא היו בנים זכרים.
החברה נקלעה לקשיים ופשטה את הרגל בינואר 2006. נכסי החברה נרכשו על ידי חברת טאקמטסו. לפני פירוקה העסיקה החברה מעל ל-100 עובדים, הכנסתה השנתית הגיעה ב-2005 ל-7.5 מיליארד ין יפני (כ-70 מיליון דולרים), והיא עדיין התמחתה בבניית מקדשים בודהיסטים. הנשיא האחרון של החברה היה מאסאזקו קונגו, שהיה המנהל ה-40 מטעם משפחת קונגו. מאז דצמבר 2006, ממשיכה קונגו גומי לפעול כחברה בת בבעלות מלאה של תאגיד טאקמטסו.
אוניברסיטת בריסטול
אוניברסיטת בריסטול (באנגלית: University of Bristol) היא אוניברסיטה ציבורית בבריסטול שבאנגליה. היא אחת משתי אוניברסיטאות בעיר בריסטול (השנייה היא אוניברסיטת מערב אנגליה, שהוקמה ב-1970 כבית ספר גבוה). היא החלה לפעול תחת צ'רטר מלכותי ב-1909 (אך היה קיים מוסד אקדמי שקדם לה מאז 1876). היא אחת משש אוניברסיטאות ציבוריות אשר הוקמו בבריטניה בתקופה הוויקטוריאנית ואשר לעיתים מכונות "אוניברסיטאות הלבנים האדומות" (בשל סגנון הבנייה של התקופה). אוניברסיטת בריסטול נחשבת לאחת מהאוניברסיטאות הטובות בבריטניה, הן לפי דירוגים עצמאיים שעורכים עיתונים כגון "הגארדיאן" והן על פי דירוגים של מוסדות מחקר שעורך משרד החינוך הבריטי. כמו כן היא נמנית בעקביות עם 50 האוניברסיטאות הטובות בעולם. האוניבריסטה חברה ברשת אוניברסיטאות עולמית, חברה בקבוצת ראסל, חברה בברית GW4, חברה בקבוצת קוימברה וחברה במכון אלן טיורינג בלונדון.
ארגון אקדמי
האוניברסיטה מורכבת ממספר בתי ספר ומחלקות המאורגנים בשש פקולטות:
Cigar Aficionado
Cigar Aficionado הוא כתב עת אמריקאי שמוקדש לעולם הסיגרים. הוא רואה אור מאז ספטמבר 1992, המגזין ידוע בשל מאמריו העוסקים במותגים שונים של סיגרים ברחבי תבל ובשל הידוענים המופיעים על עטיפתו. הוא ידוע גם בשל התנגדותו לאמברגו האמריקאי על קובה. כתב העת נוסד בידי מרווין שנקן, הבעלים של חברת "מ. שנקן תקשורת", המוציאה לאור מאז שנת 1976 את כתב העת ויין ספקטייטור. העורך הנוכחי הוא גורדון מוט.
ההתחלה
הוצאת הבכורה של כתב העת Cigar Aficionado הייתה בסתיו 1992, הוא ראה אור בעיר ניו יורק בידי מרווין שנקן, המוציא לאור הוותיק של כתב העת ויין ספקטייטור. קודם להשקתו, שנקן ערך סקר שוק מקיף, הוא אסף למעלה מ-1300 סקרים בני ארבעה עמודים כל אחד של מעשני סיגרים שתיארו את עיסוקם, הכנסתם, הונם העצמי, הרגלי הנופש שלהם, כמו גם הרגלי השתייה והעישון שלהם. תוצאות הסקרים גילו אוכלוסייה של גברים אמידים, עם הכנסה ממוצעת של $194,000 בשנה והון עצמי נטו של $1.4 מיליון, שמעשנים בממוצע עשרה סיגרים בשבוע. שנקן עיצב מגזין בפורמט גדול בעטיפה משובחת, המיועד לקוראים הללו ולמפרסמים של מוצרים שיהיו מיועדים לקהל זה.
Cigar Aficionado החל ככתב עת של סגנון חיים, הכולל סיקור של יין, אלכוהול, נופש, הימורים ועתיקות, בנוסף לראיונות עם דמויות מובילות בתעשיית הסיגרים והוא מגיש מאמרים הנוגעים לתעשיית הסיגריות. מתחילתו המגזין שם דגש על ראיונות עם ידוענים כדוגמת ראש לימבו, ביל קוסבי, ג'ורג' ברנס, ג'ק ניקולסון וארנולד שוורצנגר. המגזין החדש הצליח במידה רבה בזכות הנסיקה במכירת הסיגריות בארצות הברית בשנות התשעים.
הסקופ הגדול ביותר בכתב העת היה ב-4 בפברואר 1994, כשהעורך והמוציא לאור מרווין שנקן פגש את פידל קסטרו בהוואנה וראיין אותו במשך שעתיים. במהלך הראיון נזכר קסטרו בסיפור שמאחורי יסודו של המותג קוהיבה, סיפר סיפורים על חשיבותם של הסיגרים בחייו כמהפכן בהרים של קובה, והסביר מדוע החליט להפסיק לעשן באוגוסט 1986 כחלק ממסע פרסום לאומי נגד השימוש בטבק. בנוסף לנושאים אלה שהם בעלי עניין רב למעשני סיגרים, הראיון נגע במערכת היחסים בין ארצות הברית וקובה, קסטרו האשים את ארצות הברית בהרעת היחסים ודרש לשים קץ לאמברגו הכלכלי על קובה וטען ש"אין עוד ארץ שבה מכבדים את זכויות האדם כמו קובה."
הדירוג
החל מראשיתו, Cigar Aficionado ערך מבחני טעימה עיוורים של סיגרים, השווה את מעלותיו של מותג אחד למשנהו, ודירג את הסיגרים בסולם של 100 נקודות, בו השתמש בהצלחה כתב העת האח ויין ספקטייטור.
שדרות פנסילבניה
שדרות פנסילבניה (באנגלית: Pennsylvania Avenue) הוא שמה של השדרה המרכזית של וושינגטון, בירת ארצות הברית. השדרה מקשרת בין הבית הלבן והקפיטול. השדרה משמשת להפגנות רבות וכן מהווה אתר תיירות, בנוסף להיותה כביש ראשי.
מהלך השדרה
אורכה של השדרה כ-10 ק"מ והיא עוברת במרכז העיר, ומקשרת בין הבית הלבן, הקפיטול ומבנים רבים בעלי חשיבות בעיר. השדרה ממשיכה מזרחה ועוברת דרך שכונת קפיטול היל, חוצה את נהר אנקוסטיה מעל גשר ג'ון פיליפ סוסה לתוך מחוז פרינס ג'ורג' שבמדינת מרילנד. כמו כן, השדרה ממשיכה מערבה מעבר לבית הלבן ומגיעה עד שכונת ג'ורג'טאון.
היסטוריה
על פי תוכניתו של פייר שארל ל'אנפן לעיר וושינגטון, תוכננה השדרה כשדרה הראשית של העיר. שדרת פנסילבניה הייתה השדרה הראשונה שנבנתה. ג'ורג' וושינגטון בהתייחסו לשדרה קרא לה "השדרה הגדולה" (Grand Avenue). תומאס ג'פרסון הורה על נטיעת עצי צפצפה הגדלים תוך זמן קצר על מנת להעניק לשדרה מראה מרשים זמן קצר לאחר שנבנתה. השדרה נקראה "פנסילבניה" לאור מעבר הבירה מהעיר פילדלפיה שבמדינת פנסילבניה לוושינגטון. בעת הקמת השדרה ניתן היה לראות מהבית הלבן את בניין הקפיטול (וכך תכנן זאת ל'אנפנט) אולם בתקופת כהונתו של אנדרו ג'קסון כנשיא ארצות הברית, ולאור סכסוך בינו לבין הקונגרס הורה על הרחבת בניין משרד האוצר כיוון שלא רצה לראות את בניין הקפיטול מחלון משרדו (אף שיש היסטוריונים הסבורים שהמיקום נבחר מאחר שהקרקע הייתה זולה, ולא בשל הסכסוך). בין השנים 1862–1962 פעל לאורכה של השדרה קו חשמלית.
מאז כהונתו השנייה של הנשיא תומאס ג'פרסון נוהגים הנשיאים לעבור בתהלוכה במורד השדרה לאחר בחירתם (היחיד שלא עשה כן היה רונלד רייגן בראשית כהונתו השנייה, בשנת 1985 בשל תנאי מזג אוויר קשים שמנעו את קיום התהלוכה).
בשנת 1965 הוכרז מכרז השדרה כאתר היסטורי לאומי המנוהל על ידי רשות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אמצעי אבטחה
בעקבות הפיגוע באוקלהומה סיטי בשנת 1995 הורה השירות החשאי של ארצות הברית על סגירת מקטע השדרה שמול הבית הלבן לתנועת כלי רכב. הצעד, שנועד להיות זמני, הפך לצעד של קבע בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ותנועת כלי הרכב מופנית לרחוב H או שדרת החוקה, שתיהן מתחברות בהמשך לשדרת פנסילבניה.
אתרים בעלי חשיבות
בשדרה מבנים ואנדרטאות רבות ובהן (ממזרח למערב):
אף שהתיאטרון הלאומי מציין את השדרה בכתובתו, בפועל התיאטרון נמצא בסמוך לשדרה ולא ממוקם בה.
פרנץ ולזר-מסט
פראנץ ולזר-מסט (בגרמנית: Franz Welser-Möst; נולד ב-16 באוגוסט 1960) הוא מנצח אוסטרי.
ולזר-מסט הוא המנהל המוזיקלי הנוכחי, השביעי במספר, של תזמורת קליבלנד. ולזר-מסט כיהן גם כמנהל המוזיקלי של הרכבים נוספים, ביניהם התזמורת הפילהרמונית של לונדון, האופרה של ציריך והאופרה של וינה.
ראשית הקריירה
ולזר-מסט נולד בלינץ שבאוסטריה, ולמד אצל המלחין בלדווין זולצר.
הופעותיו הראשונות החשובות כמנצח היו בפסטיבל זלצבורג בשנת 1985 ולאחר מכן עם הפילהרמונית של לונדון בשנת 1986. בחמש השנים הבאות בקריירה שלו, הוא הופיע כמנצח אורח עם תזמורות שונות (מהבולטות שבהן הפילהרמונית של וינה עליה ממשיך לכהן כמנצח אורח עד היום.) הופעתו הראשונה באמריקה הייתה עם תזמורת סנט לואיס בשנת 1989. בהמשך קיים גם הופעות אורח באטלנטה, בוסטון, ניו יורק ושיקגו, תוך גיחות תכופות חזרה לפילהרמונית של לונדון.
בשנת 1990 נענה ולזר-מסט להזמנת הפילהרמונית של לונדון והיה למנהלה המוזיקלי. משנת 1995 עד 2000 היה מנהל מוזיקלי באופרה של ציריך. בשנותיו שם ניצח על 27 הפקות חדשות, לצד הצגות חוזרות רבות מספור. מבין הבולטות שבהן ניתן למצוא את הצגות "מחזור הטבעת" בשלמותו. הוא התמנה למנהל מוזיקלי כללי של האופרה של ציריך בספטמבר 2005, והתחייבותו לאופרה נמשכה עד שנת 2011. בעונת 2005-6 ניצח על "ארץ השפלה" של ד'אלבר, "פיטר גריימס" של בריטן, דון ג'ובאני של מוצרט ו"פיראבראס" של שוברט. בעונת 2006-7 ניצח על "נישואי פיגארו" של מוצרט, "אראבלה" ו"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס, ו"דון קרלוס" ו"לה טרוויאטה" של ורדי. עוד צפויה הפקה בימתית של "סצינות מתוך פאוסט" של שומאן, על פי גיתה.
קליבלנד
ולזר-מסט ניצח לראשונה בהופעת אורח על תזמורת קליבלנד בשנת 1993. התזמורת הודיעה, שוולזר-מסט יחליף את כריסטוף פון דוהנאני כמנהל מוזיקלי בשנת 1999, והוא נכנס לתפקידו בספטמבר 2002 ונשאר בתפקיד זה עד עונת 2011-12.
בעונת 2006-7 כללה תוכנית התזמורת יצירות חשובות מן הרפרטואר המרכזי, ביניהן הסימפוניה ה-9 של בטהובן והסימפוניה ה-2 של ברהמס. וכן יצירות, שאינן מבוצעות לעיתים קרובות בתזמורת קליבלנד, כמו "הווריאציות הסימפוניות" של אלברטו חינסטרה, סימפוניה 103 של היידן ("הולם התופים"), "אטמוספירות" של ג'רג' ליגטי, "טאפיולה" של ז'אן סיבליוס וביצוע קונצרטנטי של "אביר הוורד" של ריכרד שטראוס.
עופר יוספוביץ
עופר יוספוביץ (נולד ב-1970) הוא אורולוג, פרופסור לאורולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה אורולוגית בבית החולים איכילוב, מחלוצי המנתחים בישראל באמצעות רובוטיקה רפואית, על ידי מערכת כירורגית דה וינצ'י.
תחום התעניינות עיקרי: כירורגיה אורולוגית אונקולוגית.
ביוגרפיה
יוספוביץ יליד חיפה, בוגר בית הספר הריאלי בחיפה. עתודאי, סיים את בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ומרכז רפואי הדסה בהצטיינות, ולאחר שנת סטאז' בבית החולים הדסה עין כרם ובית החולים הדסה הר הצופים, בירושלים, התגייס יוספוביץ לצה"ל כרופא צבאי.
בין השנים 1995–1999 שרת יוספוביץ בצה"ל כרופא בחטיבת חי"ר וביחידה מובחרת.
בין השנים 1999–2005 התמחה יוספוביץ בכירורגיה אורולוגית, במחלקתו של הפרופ' ג'ק בניאל בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
בין השנים 2001–2002 יצא יוספוביץ להשתלמות מחקר ב-"Sloan Kettering Institute", בניו יורק שבארצות הברית.
בין השנים 2005–2008 השתלם יוספוביץ בהשתלמות עמיתים (Fellowship) בתחום האורולוגיה האונקולוגית בבית החולים "Memorial Sloan Kettering Cancer Center", בניו יורק.
במסגרת זו התמחה יוספוביץ בניתוחים מורכבים לסרטן הערמונית, סרטן כליות, סרטן שלפוחית השתן וסרטן האשכים, ובאופן ספציפי בתחום הכירורגיה הלפרוסקופית והרובוטית כולל מערכת כירורגית דה וינצ'י,
בין השנים 2008–2016 כיהן יוספוביץ כמנהל היחידה לאורולוגיה אונקולוגית במרכז רפואי רבין.
משנת 2017 מכהן יוספוביץ כמנהל המחלקה האורולוגית במרכז הרפואי איכילוב בתל אביב.
עבודה קלינית
יוספוביץ עוסק בניתוחי כריתה של שלפוחית השתן ושיחזור על ידי מעי.
יוספוביץ מטפל בכריתה של גידולים מורכבים בכליה, בטיפול כירורגי בסרטן האשכים, כולל כריתה של בלוטות הלימפה בבטן ובאגן בכריתה רדיקלית של הערמונית.
אקדמיה
יוספוביץ פרופסור חבר בחוג לכירורגיה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
יוספוביץ שותף לכתיבת 110 פרסומים מדעיים.
יוספוביץ משמש כסוקר במספר עיתונים רפואיים בתחום האורולוגיה (חבר מערכת בחלקם).
משפחה
יוספוביץ נשוי ואב לשלושה, מתגורר עם משפחתו ברמת השרון.
שיח' עג'לין
שיח' עג'לין (בערבית: الشيخ عجلين) היא שכונה בדרום־מערב העיר עזה, השוכנת על גבעה שמתנשאת מעל לכביש החוף העזתי.
בשכונה מצוי מכון טיהור שפכים.
במבצע עופרת יצוקה נהרגו בשכונה עשרות מחבלים בסדרת היתקלויות עם חיילי צה"ל.
שוש ארד
שושנה (מליס) ארד היא פרופסור אמריטה לביולוגיה והנדסת ביוטכנולוגיה, חוקרת בתחום הביוטכנולוגיה של אצות, חומרים בעלי ערך מהים, בפרט רבי-סוכר (פוליסכרידים) טבעיים. חברת סגל המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2016 - 2020 כיהנה כנשיאת המכללה האקדמית אחווה. בשנים 2004 - 2016 כיהנה כנשיאת המרכז האקדמי רופין. בשנים 2008–2010 שימשה יו"ר ועד ראשי המכללות הציבוריות.
ביוגרפיה
ארד סיימה את לימודיה לתואר ראשון בשנת 1970 בביולוגיה וביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1973 סיימה את לימודיה לתואר שני (M.Sc) בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון (בשיתוף האוניברסיטה העברית) במחלקה לביולוגיה בהנחייתו של פרופ' עמוס ריצ'מונד (M.Sc. Thesis: Cellular water content as a modulator of Ribonuclease activity). בשנת 1978 השלימה לימודי מאסטר (M.Sc) ודוקטורט (Ph.D) במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY) בנושא pH-induced aggregation in Chlorella בהנחיית פרופ' רוי מקגואן.
לאחר שובה ארצה חזרה לאוניברסיטת בן-גוריון למכונים למחקר שימושי, אל המכון לחקר החקלאות. בהמשך הקימה קבוצה המתמקדת בביוטכנולוגיה של אצות, ובפרט חקר פוליסכרידים של מיקרו-אצות אדומיות.
במהלך שנות התשעים הקימה באוניברסיטת בן-גוריון את המכון למחקר יישומי במדעי החיים (כיום, המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב) ועמדה בראשו עד שנת 2004. בשנת 2004 נבחרה להיות נשיאת המרכז האקדמי רופין, אשר בעמק חפר. לאחר סיום שלוש קדנציות ובסה"כ שתים-עשרה שנות כהונה בראש רופין (משך הזמן המקסימלי המותר לפי הנחיות המל"ג) עברה ארד למכללת אחווה אשר בנגב.
המכון למחקר יישומי במדעי החיים (לימים NIBN)
ארד ניהלה את המכון בראשיתו ובהקמתו ועד שנת 2004. המכון היווה קרקע פורייה להתפתחות המחקר הביוטכנולוגי בנגב והיווצרות מארג רב תחומי של מחקר שימושי ממוקד בתחום זה. קשת הנושאים הכלולים בתחום הביוטכנולוגיה איפשרה שיתוף פעולה יוצא דופן בין מיטב החוקרים של מחלקות הפקולטה להנדסה, הפקולטה למדעי הטבע והמכונים למחקר שימושי בתחום זה. בשנות ניהולה נבנה בניין המכון בתרומת משפחת דה-פיצ'יוטו (הבניין נחנך בשנת 2000) והוכרז כמכון לאומי למחקר בתחום הביוטכנולוגיה בנגב. המכון פעל במקביל ובשיתוף פעולה עם המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה.
נשיאת המרכז האקדמי רופין
בשנת 2004 נבחרה ארד לנשיאת המרכז האקדמי רופין וכיהנה בתפקיד עד נובמבר 2016. ארד דוגלת בשימת דגש על פעילות חברתית ותרומה לקהילה במקביל ללימודים האקדמיים וכחלק מאבני היסוד של המוסד. במסגרת זו מעודדת המכללה תרומה לקהילה של סגל המרצים והסטודנטים.
כהונתה של ארד אופיינה בהקמת שני מכוני מחקר ייחודיים - המכון לחקר ההגירה והשילוב החברתי, והמכון ללימודי הים התיכון והסביבה הימית בשיתוף אוניברסיטת ת"א. במסגרת המכון ללימודי הגירה הקימה ארד גן פסלים של אמנים עולים המקשט את קמפוס המכללה, תוך מתן במה לעולים חדשים. עוד, יזמה ארד תוכנית המיועדת לבני העדה האתיופית בה במקביל לתואר האקדמי נלמד גישור רב-תרבותי.
ארד גורסת כי על המכללות ללמד גם לתואר שני תוך הרחבת המחקר, לפיכך הובילה להקמת שבע תוכניות לתואר שני.