cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבשן קטלני
רבייה וגידול צאצאים
נקבות העבשן הקטלני מגיעות לבגרות מינית בגיל 10 שנים, ואילו הזכרים מגיעים לבגרות מינית רק בגיל 18 שנה. הביוץ מתרחש פעם יחידה בשנה, ללא תלות בעונה. תקופת ההיריון אורכת 15 חודשים ומסתיימת בהמלטת ולד יחיד. גמילת הצאצא מהנקה נמשכת כשנתיים, ממצא שניתן להסיק ממנו כי תהליכי הלמידה ורכישת המיומנויות של העבשן הצעיר אורכים זמן רב.
משערים כי בכל רגע נתון, כ-14% מכלל הנקבות באוכלוסייה מקומית של המין נמצאות בהיריון. בממוצע, תקופת ההמתנה בין היריון אחד למשנהו היא שבע שנים. נתון זה גדל בהתאם לגיל הנקבה. נקבות מעל גיל 45 שנים לרוב אינן מסוגלות להתרבות. תוחלת החיים של הזכר היא 58 שנים, ושל הנקבה 62.
מזון וטורפים
העבשן ניזון בטבע בעיקר מדגים ודיונונים בגדלים שונים, אותם הוא מוצא באמצעות איבר התהודה הגדול שלו המייצר אקולוקציה. המזון המועדף עליו הוא דגים גדולים כמו טונה או דגי רעמתן כחלחל והוא מסוגל לאכול עד 4.3% ממשקל גופו.
עבשנים ידועים גם בציד של יונקים ימיים אחרים כמו דולפינים קטנים יותר, כשנצפו מספר מקרים במזרח האוקיינוס השקט סמוך לספינות דיג טונה ובמקרים מסוימים אף צעירי ראשתנים ולווייתן גדול-סנפיר. למעשה זו התנהגות נדירה והחוקרים לא בטוחים אם מדובר בציד לאכילה או תוקפנות מסוג אחר, לאחר שלא ראו אותם ניזונים מטרפם. .
הוא עצמו לרוב חסר טורפים, אך במקרים מסוימים עבשנים נטרפים בידי קטלנים או בידי כרישים גדולים. כמו כן הם סובלים מטפילים שונים.
יחסי גומלין עם בני אדם
העבשן הקטלני ניצוד, אם כי לא באופן נרחב, באזור האיים הקריביים ואינדונזיה. גם יפן אחראית להרג של מספר קטן של פרטים מדי שנה.
פעמים רבות גורם העבשן הקטלני לזעם בקרב דייגים העוסקים בדיג טונה ודגים אחרים. הוא חותך את רשתות הדיג, ואוכל את הדגים שניצודו בהן. דבר זה גרם למאמצים מתואמים של דייגים וציידים יפניים להפחתת האוכלוסייה, וכך הומתו כ-900 פרטים בין השנים 1965 ו-1990.
כ-100 עבשנים קטלניים עלו לחוף במפרץ באוסטרליה ב-2 ביוני 2005. הם הוחזרו לים לאחר התערבות של כ-1,500 מתנדבים, ורק אחד מהדולפינים מת.
היסטוריה נוגדת-עובדות
היסטוריה נוגדת-עובדות (Counterfactual history) או היסטוריה וירטואלית היא סגנון בהיסטוריוגרפיה שמנסה לענות על שאלות "מה היה קורה אילו", הקרויות גם "נוגדי-עובדות". בלאק ומק'ריילד סיפקו את הגדרה לסגנון זה: "זהו, בבסיס, רעיון השערת מה שלא קרה, או מה שיכול היה לקרות, על מנת להבין את מה שכן קרה". מתודה מחקרית זו מבקשת לחקור את ההיסטוריה ואת אירועיה באמצעות הסטת ציר הזמן. בהיסטוריה החלופית שנוצרת, אירוע מפתח בהיסטוריה לא התרחש או שתוצאתו הייתה שונה מהתוצאה במציאות. באמצעות השיטה מופקת סוגה ספרותית הקרויה היסטוריה חלופית, היסטוריה ספקולטיבית או היסטוריה היפותטית.
אחת ממטרות ההיסטוריה נוגדת-העובדות להעריך את החשיבות היחסית של אירוע, תקרית או אדם מסוים על ההיסטוריה. לדוגמה, בתשובה לשאלה "מה היה קורה אילו היטלר היה שותה קפה במקום תה באחרי-הצהריים לפני שהתאבד?", ציר הזמן יוותר ללא שינוי – היטלר היה ככל הנראה עדיין מתאבד ב-30 באפריל 1945, בלי קשר למה שתה באחרי-הצהריים. לעומת זאת, בתשובה לשאלה "מה היה קורה אילו היטלר היה מת בניסיון ההתנקשות ביולי 1944?" מתברר שאפשרויות רבות נעשות מסתברות – החל מקריסת המערכת הנאצית ועד למערכת יציבה בראשות הימלר, גבלס, שפר, בורמן, גרינג וכו'. אם כך, העלאת "נוגד-העובדות" מעמידה את חשיבותו כיחיד של היטלר במבחן וגורמת למחשבה עד כמה גורלו האישי הוא שעיצב את פני המלחמה ובשל כך את ההיסטוריה העולמית.
ההבדל בין היסטוריה נוגדת-עובדות להיסטוריה חלופית
היסטוריה נוגדת-עובדות אינה רוויזיוניזם היסטורי או היסטוריה חלופית.
ההיסטוריה נוגדת-העובדות מבדילה עצמה משתי הסוגות האחרות בהתעניינותה באירוע מדומיין, ובאמצעות העיסוק בו מנסה להעריך את השפעתו של האירוע שהתרחש במציאות. היסטוריונים אלו מתווים את השפעת השינוי באופן כללי, ואינם מתעכבים על תוצרי לוואי של התרגיל המחשבתי על ההיסטוריה. כותב היסטוריה חלופית, לעומת זאת, מתעניין דווקא בתרחישים היפותטיים ספציפיים הנובעים מהאירוע הבדיוני או מהתקרית. סופר הכותב ספרות בדיונית רשאי, אם כן, להמציא דמויות ואירועים בתוך ההיסטוריה המדומיינת.
הקו העובר בין שתי הסוגות מטושטש לעיתים, מפני שהיסטוריונים יכולים ליצור לוחות זמנים מפורטים כאילוסטרציה לרעיונותיהם לגבי השינויים העשויים להתרחש, אבל בדרך כלל ברור מהם השינויים המרכזיים שצופה הכותב ואלו פרטים ספציפיים מובאים רק לצורך המחשה.
ביקורת
רוב ההיסטוריונים מתייחסים להיסטוריה נוגדת-העבודות כמבדרת אך לא יותר, מפני שלדעתם היא אינה עומדת בסטנדרטים של המחקר ההיסטורי בשל אופייה הספקולטיבי. סנגוריה של ההיסטוריה נוגדת-העובדות מגיבים פעמים רבות כי כל דיון בסיבתיות בהיסטוריה עושה שימוש ב"נוגדי-עובדות" – למשל, הטענה כי החלטה צבאית מסוימת סייעה למדינה לנצח במלחמה מניחה שאם ההחלטה לא הייתה מתקבלת היה למדינה סיכוי נמוך יותר לנצח, או שהמלחמה הייתה אורכת זמן רב יותר.
מאחר שההיסטוריה נוגדת-העובדות היא פיתוח חדש יחסית, טרם נעשתה ביקורת רצינית ושיטתית על שימושיה ועל השיטות שבהן נעזרים חוקריה, שכן תנועת החוקרים בזרם זה טרם פיתחו מסגרת רצינית וכלי מחקר שיטתיים לשימוש בסוגה.
רג'ינלד גודול
סר רג'ינלד גודול (באנגלית: Sir Reginald Goodall; 13 ביולי 1901 - 5 במאי 1990), מנצח אנגלי, שנודע בעיקר בביצועי האופרות של בנג'מין בריטן וריכרד וגנר.
חייו
גודול, יליד לינקולן, למד בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון ובאירופה. בשנת 1929 התמנה לנגן עוגב ולמנצח מקהלה בכנסיית סט. אלבן בהולבורן, לונדון. בשנות ה-30' של המאה ה-20 היה חבר באיגוד הפשיסטים הבריטים קצר-הקיום של אוסוואלד מוסלי, חילק עלונים והשתתף באסיפות. הוא הפיץ בגלוי את השקפותיו הפרו-נאציות במשך מלחמת העולם השנייה ונעצר לזמן קצר.
גודול הצטרף ללהקת סדלר'ס ולס, מבשרת האופרה האנגלית הלאומית, בשנת 1944. לניצחון מוקדם זכה כשניצח על הצגת הבכורה של "פיטר גריימס" מאת בריטן בשנת 1947. הוא היה עוזר מנצח למנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, קרל רנקל בסוף שנות ה-40'. גודול ניצח גם בפסטיבל גליינדבורן, בין השאר על עוד הצגת בכורה של בריטן, הפעם "אונס לוקרציה", שהייתה גם ההקלטה הראשונה שלו, עם חברת EMI.
חלק גדול מן הקריירה עבר עליו בניצוח תזמורות בבית האופרה המלכותית ובאופרה של סדלר'ס ולס. הוא עזב את קובנט גארדן כשגאורג שולטי התמנה למנהל מוזיקלי באופרה המלכותית, בחלקו משום ששולטי היה צעיר ממנו ב-11 שנים ובחלקו מתוך עוינות גזענית. בסדלר'ס ולס עבד גודול בשיתוף פעולה עם ליאונרד האנקוק, ראש הסגל המוזיקלי של סדלר'ס ולס. גודול, אדם צנוע מטבעו, התבלט באחריות ימיו משעלה בידו להיחלץ מצלם של מגדולי המנצחים (גרמנים ואוסטרים) של תקופתו. במשך שנים עמד הכן להחליפם בשעת הצורך, ניצח על חזרות ואימן זמרים. אבל לא היו אלה קלמפרר, קאראיין או פורטוונגלר שאליהם השוו אותו. ההשוואה הייתה בינו לבין שולטי, כששניהם ניצחו והקליטו את מחזור הטבעת של וגנר. לתשומת לב מיוחדת זכו ההבדלים בטמפו ובטמפרמנט, אבל גודול זכה להערכה בעיקר על תשומת הלב לפרטים (ולהערות של וגנר) ועל החזרות הרבות והממושכות שלו. להקלטות של שולטי, שנעשו בווינה היה היתרון שבמשיכת סולנים בולטים יותר (ששרו בשפת המקור) והן נהנות כיום מהערכה רבה יותר, מן הסתם, במידה בלתי מבוטלת הודות לטמפי הנמרצים יותר שלהן, אף כי הקלטות שנעשו בתקופה האחרונה על ידי בארנבוים ולוין חזרו לגישה שקולה יותר.
בסוף שנות ה-60' וראשית ה-70', ניצח גודול על כמה הפקות וגנר מהוללות באופרה של סדלר'ס ולס (בהמשך האופרה האנגלית הלאומית), שהביאו למהפך ביוקרתו הדועכת וביססו אותו כאחד ממנצחי וגנר הראשונים במעלה בזמנו. הוא ניצח על "המייסטרזינגר" בשנת 1968 ועל "מחזור הטבעת" השלם משנת 1970 עד 1973, שתי ההפקות באנגלית, וביים בסגנון האיטי והשקול, שהיה לסימן ההיכר המובהק שלו..
גודול היה אהוב על נגנים וזמרים שעמם עבד במשך תקופות ארוכות ובנה יחסי קרבה והבנה הדדיים, שקיבלו ביטוי באיכות הקלטותיו, בייחוד עם זמרים בריטים שאת הקריירות שלהם טיפח. עצם העדר האנוכיות והכריזמה ציין אותו ביותר. מבקרים בריטים רבים מעריכים את מחזור הטבעת שלו כאחד היפים ביותר מבחינה ווקאלית, גם אם דמדומי האלים שלו נמשכת שעה יותר מאלה של קרל בהם ופייר בולז.
ד. קרן הולמן, "מבצעים וכלים: "הטבעת" של וגנר באנגלית של אנדרו פורטר". הופעתו הפומבית האחרונה הייתה ב-1987 ברויאל אלברט הול בלונדון, שם ניצח על להקת האופרה האנגלית הלאומית בביצוע המערכה השלישית של פרסיפל מאת וגנר. בצוות הזמרים היו גווין האוול ("גורנמאנץ"), וארן אלסוורת' ("פרסיפל") ניל האוולט ("אמפורטאס") ושלאג סקוויירס ("קונדרי").
ג'ון לוקאס פרסם ביוגרפיה מאושרת של גודול, רג'י, בשנת 1993.
ג'סטין מיראם
ג'סטין חכמת עזיז מיראם (בערבית: جستن حكمت عزيز ميرام; נולד ב-4 בדצמבר 1988) הוא כדורגלן אמריקאי-עיראקי המשחק בשארלוט בעמדת החלוץ.
קריירת מועדונים
מיראם שיחק בקבוצת הכדורגל של תיכון אייזנהאואר, מישיגן ושיחק בליגת המכללות ביבפאיי רוות'ריידרס איתה זכה באליפות המכללות וזכה בתואר ה-MVP בעונת ובמישיגן וולבירנס.
ב-14 בינואר 2011 נבחר במקום ה-15 בדראפט ה-MLS על ידי קולומבוס קרו. ב-22 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד ריאל סולט לייק במסגרת רבע גמר ליגת האלופות של ה-CONCACAF. ב-28 במאי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו ב-MLS בתיקו 3-3 נגד צ'יבאס ארצות הברית.
ב-29 בינואר 2018 מיראם חתם באורלנדו סיטי תמורת 1.05 מיליון דולר.
ב-3 באוגוסט 2018 מיראם חזר לקולומבוס קרו.
ב-11 בפברואר 2020, מיראם חתם בריאל סולט לייק.
קריירה בינלאומית
בשנת מיראם קיבל אזרחות עיראקית ובספטמבר  זומן לראשונה לסגל נבחרת עיראק. ב-14 בנובמבר 2014 מיראם ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1-0 נגד במסגרת גביע האומות 2014. מיראם נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אסיה בכדורגל 2015 בו הגיע עיראק למקום הרביעי.
ב-3 בספטמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-5 נגד.
דנזל קארי
דנזל ריי דון קארי (באנגלית: Denzel Rae Don Curry; נולד ב-16 בפברואר 1995) הוא ראפר, זמר ומלחין אמריקאי.
קריירה
ב-2013 הוציא קארי את אלבום הבכורה שלו, Nostalgic 64. האלבום זכה לשבחים רבים מהמבקרים.
ב-2015 הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, 32 Zel/Planet Shrooms. האלבום כלל בתוכו את הלהיט "Ultimate" שהפך לתופעת אינטרנט רחבת ממדים.
ב-2016 הוציא את אלבום האולפן השני שלו, Imperial. האלבום זכה להצלחה, אך לא הצליח לשחזר את הצלחתו של האלבום הקודם.
ב-2018 הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Ta13oo. האלבום זכה לשבחים רבים והגיע למקום ה-15 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-2019 הוציא את אלבום האולפן הרביעי שלו, Zuu. האלבום הגיע בשיאו למקום ה-19 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
בשנת 2022 יצא אלבומו, Melt My Eyes, See Your Future. הוא זכה לשבחים מהמבקרים והגיע למקום ה-17 במצעד הבילבורד 200.
אנטולי אונופריינקו
אנטולי יוריוביץ' אונופריינקו (25 ביולי 1959 – 27 באוגוסט 2013) היה רוצח סדרתי אוקראיני. אונופריינקו נודע לשמצה בכינויים "החיה מאוקראינה", "המחסל" ו"האזרח או", זאת בשל אופיין הברוטאלי של הרציחות שביצע. בעברו היה סטודנט ליערנות. ב-16 באפריל 1996, בעודו בן 37, נעצר אונופריינקו על ידי המשטרה והודה ברציחתם של 52 בני אדם. לבסוף מצא את מותו בזמן מאסרו בכלא ב-2013.
ילדותו
אונופריינקו נולד בעיר לאסקי במחוז ז'יטומיר. אחיו הגדול, ולנטין, היה בן 13 בעת לידתו של אנטולי. אביו, יורי אונופריינקו, קיבל עיטורים על אומץ לבו בקרבות מלחמת העולם השנייה. אמו של אונופריינקו נפטרה כשהיה בן ארבע ממחלה קשה, ובשל כך נאלץ יורי, יחד עם סבו, סבתו ודודתו, לטפל באנטולי במשך תקופה מסוימת עד שנשלח לבית יתומים. לדברי אונופריינקו, הוא לא ראה זאת בעין יפה והתרעם על כך שללא סיבה מוצדקת אביו שלח אותו לבית יתומים, בעוד שאחיו הגדול נותר אצלו וחי חיים נורמליים במשפחה. בראיון שנערך עמו, אונופריינקו הוסיף וטען כי שליחתו לבית היתומים היא זו שחרצה את גורלו, וציין שלפחות 70% מאלו שגדלו בבתי יתומים הגיעו לבתי כלא בבגרותם.
הרציחות והקורבנות
לאחר שנעצר על ידי כוחות המשטרה, נמצאו בדירתו של אונופריינקו 122 פריטים שונים, ביניהם רובה TOZ-34 קצוץ-קנה, מספר נוסף של כלי נשק שתאמו לכלי הרצח של חלק מהקורבנות, ומספר חפצים אישיים של קורבנותיו שלקח לאחר שביצע בהם את זממו. בעודו במעצר, אונופריינקו נשבר והודה ב-8 רציחות שביצע בשנים 1989 עד 1996. בתחילה הוא כפר באישומים אחרים וטען כי אין לו קשר לרציחות הנוספות, אך בסופו של דבר הודה ברצח 52 קורבנות תמימים לאורך 6 שנים. בעודו במעצר, טען אונופריינקו שביצע את הרציחות עקב "פקודות" מצפוניות שהוא קיבל מקול פנימי שדיבר אליו.
שמותיהם וזהותם של הקורבנות וכן של עוברי האורח שרצח לא נחשפו בפומבי או שנחשפו רק בשמם הפרטי. להלן רשימת קורבנות הרצח של אונופריינקו, בסדר כרונולוגי:
שיטות הרצח
אונופריינקו רצח את קורבנותיו בדפוס קבוע:
לכידתו והרשעתו
במרץ 1996, שירות הביטחון האוקראיני ומשרד התובע המחוזי עצרו בטעות את יורי מוזולה בן ה-26 כחשוד במספר רציחות אכזריות (לא ברור האם ב"רציחות אכזריות" הכוונה הייתה באופן ספציפי לאותם 52 הקורבנות של אונופריינקו או לחלקם). במשך שלושה ימים, מוזולה עונה, חושמל והולקה על ידי אנשי שירות הביטחון ואנשי משרד התובע המחוזי. בפועל מוזולה לא היה מעורב ברציחות הללו ולכן הוא סירב להודות ברציחות אותן ביצע לכאורה. מוזולה מת מפצעיו במהלך היום השלישי ורק אז הובן כי היה חף מפשע ועונה לשווא. שבעה מהאחראים למותו נשלחו למאסר לתקופות שונות. 17 ימים לאחר מכן, התגלה שאונופריינקו הוא הרוצח האמיתי, וזה נלכד לאחר מצוד מסיבי, שבע שנים לאחר הרצח הראשון שלו. לכידתו התרחשה לאחר שעבר דירה עם חברו ומצבור הנשק שלו נמצא בארגזי ההובלה. אונופריינקו הוצא במהירות מהדירה.
למרות שביצע את זממו באכזריות רבה, אונופריינקו ניצל מעונש מוות ונדון למאסר עולם, שכן במהלך 1995 אוקראינה הצטרפה למועצת אירופה ונאלצה לבטל את עונש המוות בשטחה.
מותו
אונופריינקו נכלא בבית הכלא בז'יטומיר ושם בילה את שארית חייו. ב-27 באוגוסט 2013, בגיל 54, עבר אונופריינקו התקף לב ומת זמן קצר לאחר מכן.
אהרן דותן
אהרן דותן (12 בינואר 1928, י"ט בטבת התרפ"ח – 27 במאי 2022, כ"ו באייר התשפ"ב) היה פרופסור לבלשנות עברית וחקר המסורה באוניברסיטת תל אביב, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1998) ופרס ישראל לבלשנות (ה'תשס"ה).
ביוגרפיה
דותן נולד בי"ט בטבת ה'תרפ"ח בעיר שטוטגרט שבגרמניה לניסן אריה ולחיה טויבה דויטשר. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה עם הוריו לארץ ישראל, והתיישב בחיפה. בנעוריו היה חבר "בני עקיבא", ובין השנים 1945–1946 היה מרכז סניף קריית שמואל. בתום לימודיו בבית הספר "יבנה" בחיפה התגייס לשנת שירות כעובד חקלאי בכפר נוער דתי ושירת כנוטר, לאחר שהיה קודם לכן חבר ארגון "ההגנה". בשנת 1947 החל בלימודי לשון עברית, מקרא וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ולמד גם ערבית, בלשנות שמית ופדגוגיה. במלחמת העצמאות פסק מלימודיו והתגייס לחילות השדה. במסגרת גדוד "מוריה" השתתף בהגנת ירושלים, ומאוחר יותר הוכשר ומונה למפקד סוללת תותחי נ"ט שליד מפקדת חטיבת ירושלים. ב-1949 חזר ללימודיו, שאותם סיים בהצטיינות בשנת 1951. בשנת 1963 סיים בהצטיינות יתרה דוקטורט בנושא "ספר דקדוקי הטעמים לר' אהרן בן משה בן אשר", בהנחיית נפתלי הרץ טור-סיני וזאב בן-חיים.
באוניברסיטת תל אביב נבחר גם לסגן דקאן הפקולטה למדעי הרוח (1966–1967), ראש החוג ללשון עברית (1966–1974), ראש בית הספר למדעי היהדות (1975–1977), נציג הסגל בחבר הנאמנים של האוניברסיטה וחבר ועדות מקצועיות שונות (בין השנים 1977–1980 יו"ר הוועדה לתלמידי מחקר). בשנת 1996, עם פרישתו מסגל ההוראה והמחקר, הקים את מוסד נציב הקבילות באוניברסיטה, ועמד בראשו כחמש שנים. בין השנים 1973–1998 היה מנהלו המייסד של החוג ללשון עברית בסמינר הקיבוצים. במכללת בית ברל ייסד את מגמת מדעי היהדות. בשנת 1997 הקים באוניברסיטת תל אביב את המרכז למורשת היהדות ועמד בראשו עד שנת תשע"ב.
בשנות עבודתו הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטאות רבות בעולם, בהן אוניברסיטת פריז, אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת ליון. בשנת 1995 צורף כיועץ מומחה למפעל ההוצאה הבינלאומית החדשה של התנ"ך, מטעם החברה הגרמנית למקרא. בין תפקידיו הציבוריים היה יו"ר ועדת הלשון במועצת רשות השידור (1980–1988) וחבר מועצת האיגוד העולמי למדעי היהדות.
בשנת 1998 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל, ובשנת ה'תשס"ה זכה בפרס ישראל לבלשנות. מנימוקי חבר השופטים: דותן התגורר בשכונת רמת אביב, בתל אביב. הוא נפטר בכ"ו באייר ה'תשפ"ב ונטמן בבית העלמין ירקון.
ז'אן-פרנסואה ליוטר
ז'אן-פרנסואה ליוטר (בצרפתית: Jean-François Lyotard; 10 באוגוסט 1924 – 21 באפריל 1998) היה פילוסוף, סוציולוג ותאורטיקן של הספרות צרפתי, הנמנה עם זרם הפוסטמודרניזם. נודע בשל הספר "המצב הפוסטמודרני", שאותו פרסם בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, ובשל ניתוחיו לגבי השלכות הפוסטמודרניזם על האדם בעולם שלאחר מלחמת העולם השנייה. השיח הבין-תחומי שלו משתרע על פני תחומים כגון ידע ותקשורת, גוף האדם, אמנות מודרנית ואמנות פוסט-מודרנית, ספרות ותאוריה ביקורתית, מוזיקה, קולנוע, זמן וזיכרון, העיר והנוף, והיחס בין אסתטיקה ופוליטיקה. נמנה עם מייסדי המכללה הבינלאומית לפילוסופיה.
חייו
ליוטר נולד בוורסאי בשנת 1924 לז'אן פייר, נציג מכירות, ומדלן קוואלי. בסוף שנות ה-40 למד פילוסופיה בסורבון שבפריז. עבודתו לתואר שני, שנקראה "אדישות כעיקרון אתי", ניתחה צורות של אדישות וניתוק בזן בודהיזם, סטואיות, טאואיזם, ואפיקורסיות. לאחר סיום לימודיו שימש חוקר במרכז הלאומי הצרפתי למחקר מדעי.
קריירה אקדמית
בשנים 1950–1952 לימד פילוסופיה בקונסטנטין שבאלג'יריה. קיבל תואר דוקטור בספרות על עבודת הדוקטורט שלו, "שיח, דמות" (בצרפתית: Discours, figure) שיצאה לאור כספר בשנת 1971. בשנת 1966 החל ללמד באוניברסיטת פריז VIII, והחזיק במשרה זו עד לשנת 1987, שבה הפך לפרופסור אמריטוס. הוא המשיך בפעילות אקדמית מחוץ לצרפת, כפרופסור לתאוריה ביקורתית באוניברסיטת קליפורניה באירוויין וכפרופסור אורח באוניברסיטאות ברחבי תבל, בהן אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, אוניברסיטת מונטריאול ואוניברסיטת סאו פאולו. נמנה עם מייסדי המכללה הבינלאומית לפילוסופיה, יחד עם ז'אק דרידה, פרנסואה שטלה וז'יל דלז. לפני מותו פיצל את זמנו בין פריז לאטלנטה, שם לימד באוניברסיטת אמורי.
פעילות פוליטית
בשנת 1954 הצטרף ל-Socialisme ou Barbarie, ארגון פוליטי צרפתי שנוצר בשנת 1948 סביב חוסר ההתאמה של הניתוח הטרוצקיסטי להסברת הצורות החדשות של שליטה בברית המועצות. מטרת הארגון הייתה לקיים ביקורת על המרקסיזם מתוך מלחמת העצמאות של אלג'יריה. כתביו בתקופה זו התמקדו בפוליטיקה שמאלית רדיקלית, בדגש על המצב הפוליטי באלג'יריה, שלו היה עד ראייה בעת שלימד פילוסופיה בקונסטנטין. הוא כתב מאמרים אופטימיים של תקווה ועידוד לאלג'יראים (המאמרים נכללים בספרו "כתבים פוליטיים"). ליוטאר קיווה לעודד מאבק אלג'ירי לעצמאות מצרפת, ולמהפכה חברתית. בעקבות מחלוקות עם קורנליוס קאסטוריאדיס בשנת 1964, עזב ליוטאר את Socialisme ou Barbarie לפלג חדש, Pouvoir Ouvrier, שממנו פרש בשנת 1966. אף שליוטאר נטל חלק פעיל במהומות מאי 1968, הוא הרחיק עצמו מהמרקסיזם המהפכני בספרו שפורסם בשנת 1974, Economie Libidinale. הוא הרחיק עצמו ממרקסיזם, משום שחש שלמרקסיזם יש גישה סטרוקטורליסטית נוקשה ודגש חזק על ייצור תעשייתי כתרבות יסוד. בנוסף לפעילותו המהפכנית, בשנת 1977 חתם ליוטאר, לצד אינטלקטואלים ואקדמאים נוספים, על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים (מתחת לגיל 15, גיל ההסכמה בצרפת).
הזמן הוורוד (סרט)
הזמן הוורוד (Gay Days) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2009 בבימויו של יאיר קדר. הוא מתעד את המהפכה הגאה של קהילת הלהט"ב בישראל בשנות השמונים והתשעים וסוקר אירועים מרכזיים דרך סיפורו האישי של הבמאי, שייסד בעברו את העיתון "הזמן הוורוד".
בסרט משתתפים דמויות מרכזיות בקהילה הישראלית הגאה: גל אוחובסקי, איתן פוקס, שמעון שירזי, אליוט (שגם כתבה מוזיקה מקורית עבור הסרט), עמליה זיו, רמי הסמן, אילנה שירזי, אדיר שטיינר, עוזי אבן, עמית קמה, יוסי אבן קמה ואחרים.
הסרט הופק בחברת נורמה הפקות בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וערוץ yes דוקו. הוא היה סרט הנעילה של פסטיבל דוקאביב במאי 2009, פתח את אירועי הגאווה של תל אביב ביוני 2009, והוקרן בסינמטק תל אביב. כמו כן, הסרט הוקרן בזכיינית קשת, בערוץ השני, באוגוסט 2009 וזכה לרייטינג של 8.7 אחוז.
רנדי בראון
רנדי בראון (באנגלית: Randy Brown; נולד ב-22 במאי 1968) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1991–2003. לאורך 12 עונותיו בליגה זכה ב-3 אליפויות כשחקן שיקגו בולס (1996–1998), והעמיד ממוצעים כוללים של 4.8 נקודות, 2.2 אסיסטים, 1.8 ריבאונדים ו-1.1 חטיפות למשחק.
הזמן הוורוד (סרט)
בפברואר 2010, הסרט הוקרן בבכורה בינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין במסגרת הפנורמה. כמו כן, הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם - ביניהם הפסטיבל הגאה של לונדון, הפסטיבל הגאה של טורינו, הפסטיבל היהודי של טורונטו, הפסטיבל היהודי של סן פרנסיסקו, פסטיבלים לזכויות האדם באירופה, הקרנות שונות באוניברסיטאות בארצות הברית ובאירועים מיוחדים בספרד, שוודיה ועוד.
רנדי בראון
קריירת משחק
בראון נולד וגדל בשיקגו שבאילינוי, ובשנת 1986 החל ללמוד באוניברסיטת יוסטון. בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה מיעט לשחק ותרם 5.4 נקודות בממוצע למשחק בלבד. בשנת 1988 עבר לאוניברסיטת המדינה של מקסיקו, ובשתי עונותיו עמה (1989–1991) הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 12.7 נקודות, 4.9 אסיסטים ו-2.7 חטיפות למשחק.
בדראפט ה-NBA 1991 נבחר בראון בבחירה ה-31, על ידי סקרמנטו קינגס. בארבע עונותיו בסקרמנטו קלע 5.2 נקודות בממוצע למשחק, כמחליפו מהספסל של ספאד וב. באף אחת מהעונות לא העפילו הקינגס לפלייאוף ה-NBA.
לקראת עונת חתם על חוזה בשיקגו בולס. בכל שלוש עונותיו הראשונות בשיקגו זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA, בהובלתו של מייקל ג'ורדן. לאורך התקופה שותף בראון ב-47 מתוך 58 משחקי הבולס בפלייאוף, ותרם 3.9 נקודות למשחק בעונה הסדירה, ו-1.6 נקודות למשחק בפלייאוף. בעונת, עם עזיבתם של ג'ורדן וסקוטי פיפן, הפך בראון לשחקן חמישייה קבוע, והשיג שיאי קריירה של 8.8 נקודות, 3.8 אסיסטים, 3.4 ריבאונדים ו-1.7 חטיפות בממוצע למשחק.
באוגוסט 2000 חתם על חוזה בבוסטון סלטיקס, ולאחר כעונה וחצי הועבר עם ג'ו ג'ונסון ומילט פלאסיו בטרייד לפיניקס סאנס, בתמורה לרודני רוג'רס וטוני דלק. בסיום עונת פרש בראון ממשחק, בגיל 34.
קריירת אימון וניהול
בין השנים 2007–2009 שימש כעוזר מאמן בסקרמנטו קינגס, תחת המאמן הראשי רג'י ת'יאוס.
ביולי 2009 הצטרף לצוות המקצועי של שיקגו בולס, ושנה לאחר מכן מונה לעוזרו של ג'נרל מנג'ר הקבוצה, גאר פורמן. בין השנים 2015–2018 היה חלק מצוות האימון של הבולס, כעוזרו של המאמן פרד הויברג.
גארט רייזמן
גארט ארין רייזמן (נולד ב־10 בפברואר 1968) הוא מהנדס יהודי־אמריקאי לשעבר בנאס"א. הוא היה חבר צוות במשלחת ה־15 והצטרף למשלחת ה־16 זמן קצר לפני שהיה חבר במשלחת ה־17 לתחנת החלל הבינלאומית והיה היהודי הראשון ששהה בתחנה. רייזמן שב לכדור הארץ ב־14 ביוני 2008 על הסיפון של המעבורת החלל דיסקברי במשימת STS-124. הוא היה גם חבר משימת STS-132 שטסה לתחנת החלל הבינלאומית במעבורת החלל אטלנטיס. כיום הוא הדירקטור של מבצעי החלל בחברת SpaceX ופרופסור בנושא הכנת אסטרונאוטים והכשרתם באוניברסיטת דרום קליפורניה בבית הספר להנדסה ויטרבי.
החיים המוקדמים
גארט רייזמן נולד במוריסטאון שבניו ג'רזי וסיים ב־1986 את לימודיו בתיכון פרסיפני וב־1991 סיים את לימודיו בתוכנית של ג'רום פישר בנושא ניהול וטכנולוגיה באוניברסיטת פנסילבניה וקיבל את המאסטר ואת הדוקטורט שלו בהנדסת מכונות מן המכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנים 1992 ו־1997 בהתאמה.
קריירה בנאס"א
רייזמן הוקצה כחבר צוות ארוך זמן בתחנת החלל הבינלאומית. הוא היה מומחה המשימה 5 על סיפון המשימה STS-123 (במעבורת החלל אנדוור) ב־11 במרץ 2008. לאחר העגינה הוא השתתף בהליכת החלל הראשונה של במשימה. רייזמן נשאר על הסיפון כמהנדס טיסה שני בחלק מהמשלחת ה־16 לתחנת החלל הבינלאומית והיה חלק מהמשלחת ה־17. לאחר השלמת המשימה הוא חזר לכדור הארץ בתור מומחה המשימה החמישי במשימת STS-124 ב־14 ביוני 2008. בזמן שהיה בתחנת החלל הבינלאומית הוא ראה שתי מעבורות חלל ואת התקנת החלק קיבו והזרוע הרובוטית Dextre.
רייזמן היה החבר היהודי הראשון בתחנת החלל הבינלאומית. הוא שלח ברכה מהחלל לעם ישראל בחגיגות יום העצמאות ה־60 למדינת ישראל, הוא גם צילם וידאו משעשע באיכות גבוהה של "יום בחייו של חבר צוות תחנת החלל". רייזמן היה חבר צוות במשימה STS-132 בה נסע אל תחנת החלל הבינלאומית על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס מה־14 עד ה־26 במאי 2010. הוא השתתף בשתי הליכות חלל במהלך המשימה.
הקריירה שלו אחרי נאס"א
ב־4 במרץ 2011 הודיעה SpaceX שרייזמן יצטרף אל החברה כמהנדס בכיר שאחראי על בטיחות האסטרונאוט וביטחון המשימה. לאחר מכן הוא קודם להיות הדירקטור של פעולות הצוות של החברה.
ב-31 במאי 2018 רייזמן הודיע כי יעזוב את תפקידו בחברה אבל יישאר על תקן "יועץ" של החברה, וציין כי לא יוכל לוותר על משרת מרצה לטיסות חלל מאוישות באוניברסיטת דרום קליפורניה הסמוכה.
פעילותו באינטרנט
גארט רייזמן הקליט תוכנית יום בחיי, סרטונים על פעולות שנעשות בחלל ורואיין מן החלל.
קשרו עם קרן רמון ואילן רמון
במהלך הכשרתו פגש גארט רייזמן את האסטרונאוט הישראלי הראשון, אילן רמון והשניים שמרו על קשר. לאחר מותו של אילן והקמתה של קרן רמון על ידי רונה רמון, רייזמן הגיע להרצות ולדבר על שירותו בחלל ועל חייו לתלמידים מכל רחבי הארץ שלומדים בתוכנית רמון ספייסלאב של קרן רמון.
אלבארכס
אלבּארכֵס (ביוונית: Ἀλαβάρχης; לטיניזציה: Alabarch, אלבּארך) היה באופן מסורתי יהודי בעל משרה רשמית באלכסנדריה בתקופות ההלניסטית והרומית, ונראה שהיה אחראי למיסוי ובמיוחד לגביית המכס בנמל.
תפקיד ואטימולוגיה
פרופסור שמואל קרויס, באנציקלופדיה היהודית (1906), מציע כי האלבארכס היה מנהיג יהודי אלכסנדריה, והיה מכונה "אתנארכס" על ידי גויים כמו הסופר היווני סטראבון (שביקר במצרים סביב שנת 24 לפנה"ס), כפי שנראה מתוך ציטוט דבריו אצל יוסף בן מתתיהו:
עם זאת, פרנץ (Franz) סבור כי האלבארכס היה פקיד הכפוף לאתנארכס. צבי גרץ מחשיב את האלבארכסים כצאצאיו של הכהן הגדול חוניו הרביעי, שירד למצרים, והוא כולל את בניו, המצביאים חלקיה וחנניה, בין האלבארכסים, אולם מבלי לספק את הבסיס לכך.
המושג "אלבארכס" נראה גם כגרסה טקסטואלית שונה ומאוחרת של המילה "ארבּארכֵס" (Ἀραβάρχης) הנזכרת אצל קיקרו (המאה ה-1 לפנה"ס). המקום היחיד בו יש תיאור של תפקיד האלבארכס הוא קודקס תאודוסיאנוס (IV. 12. 9) שנאסף בשנת 438 (=קודקס יוסטיניאנוס IV. 61. 9), שם האלבארכס הוא מעין פקיד בענייני כספים המופקד על גביית מיסים במחוזות האימפריה התחתונה, בפרט על משק החי במצרים התחתונה. אמיל שירר טוען ב"מילון התנ"ך" (1912), כי הטענה שהאלבארכס היה מנהיג הקהילה היהודית היא שגויה, וכי ישנה סבירות גבוהה שתואר זה זהה או שיבוש של התואר "ארבּארכֵס" (המורכב משתי מילים: "ערבי" ו"למשול", שמשמעותן יחד: "מושל ערב"), שהיה המפקח הראשי של המכס בגבול הערבי, כלומר בגדה המזרחית של הנילוס. הוא מציין כי מושג זה נזכר בקודקס יוסטיניאנוס בתחילת המאה ה-6, ובכתובת שנמצאה בקופטוס. לדבריו, ייתכן שמשרת האלבארכס, היא גם זו שיוספוס מתייחס אליה באומרו כי הרומאים שמרו ליהודי אלכסנדריה את משרת האמון שהוענקה להם על ידי מלכי בית-תלמי, את "משמר הנילוס". לדברי שירר, כינוי זה מתייחס לפיקוח על הנהר בכל הנוגע לגביית מכס. לפיכך, האלבארכס לא היה בעל תפקיד מהקהילה היהודית, אלא אדם שהחזיק במעמד חשוב בחיים האזרחיים.
אלא שגם המלה "ארבּארכֵס" מופיעה אצל יוסף בן מתתיהו, לגבי המלך הערבי מלכוס, ולכן אין זה סביר שהמלה "אלבארכס" היא גרסת איות שונה של "ארבארכס", משום שיוספוס הכיר והשתמש בשני התארים הללו בנסיבות שונות.
אישים שהחזיקו במשרה
האלבארכסים הבאים ידועים בשמם:
ה. ר. גיגר
יצירתו
ה. ר. גיגר נולד בעיר כור שבקנטון קגראובינדן בשווייץ. הוא זכה לפרסום בזכות זכייתו באוסקר על עיצוב החייזר בסרט "הנוסע השמיני" וכן בעקבות ספר הציורים הרביעי שהוציא, Necronomicon (שאותו המשיך בספר Necronomicon II), ופרסום יצירותיו במגזין אומני. גיגר עיצב מספר עטיפות לאלבומים פופולריים: Brain Salad Surgery של אמרסון, לייק ופאלמר, Frankenchrist של הדד קנדיז ו-Koo Koo של דבי הארי.
סגנון
גיגר סבל מנדודי שינה, וציוריו מושפעים מחוויותיו במחלה. הוא הוכשר במקור כארכיטקט וצייר את יצירותיו הראשונות במסגרת טיפול באמנות.
לאורך רוב הקריירה שלו גיגר השתמש בעיקר במברשת אוויר כדי ליצור נופים חדגוניים, סוריאליסטים ומפחידים. הסגנון המובהק והייחודי לו בא לידי ביטוי ביצירותיו בהכלאת הגוף האנושי ומכונות בטכניקה המתוארת כ"ביומכניקה". ציוריו לרוב מציגים דימויים מיניים מלאכותיים ולעיתים נחשבים כמטרידים. חלק מציוריו גם הכילו דימויים שטניים.
לואיס בוניואל הפגיש את גיגר עם הצייר הספרדי סלבדור דאלי. דאלי נתן לגיגר לראות את עבודותיו מזווית שונה ובכך להבין את הצד הסוריאליסטי של אומנותו, דבר שהושפע ממנו רבות. טימותי לירי היה גם אחד מחבריו מהם הושפע.
יצירות אחרות
גיגר היה אחראי על עיצובם של בית הרקונן בסרטו של אלכנדרו יודרובסקי "חולית", שהיה אמור להיות אינטרפרטציה קולנועית לספר "חולית". סרט זה לא הוסרט, אך עיצוביו של גיגר שימשו בסרטים רבים נוספים.
גיגר עיצב את סטנד המיקרופון המפורסם של סולן להקת הנו מטאל קורן ג'ונתן דייוויס הנושא אותו לכל הופעה.
גיגר גם יישם את סגנונו הביומכני בעיצוב פנים. בעיצובו הוקמו מספר "ברי גיגר" בטוקיו, ניו יורק ושווייץ, אך רובם נסגרו במהלך השנים. אומנותו השפיעה רבות על ציירי קעקועים ופטישיסטים ברחבי העולם. חברת הגיטרות איבנז הוציאה סדרת גיטרות המעוצבות בהשראת ציוריו. חברת המשקפיים אוקלי גם הושפעה מאומנותו של גיגר והוציאה סדרת משקפיים מעוצבים.
גיגר נפטר ב-12 במאי 2014 בבית חולים בציריך, שווייץ, לאחר שסבל מפגיעות וחבלות בגופו לאחר שמעד במדרגות ביתו.
הגירת יהודים לרומניה בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים
הסיבות להגירה
מ-1917 התחוללה בשטחי רוסיה ואוקראינה מלחמת אזרחים בה היו מעורבים צדדים רבים. בשנים 1920 ו-1921 רוסיה ואוקראינה נפגעו מבצורת, שתוצאותיה הוחמרו על ידי הצדדים הלוחמים, שבזזו את המזון ובעלי החיים מידי האיכרים. הרעב ברוסיה הסובייטית (1921–1922) החמיר ודווחו תופעות של קניבליזם.
בנוסף לסיבות, שהשפיעו על כלל האוכלוסייה, ליהודי רוסיה ואוקראינה היו סיבות נוספות, הפרעות שנערכו בהם על ידי חלק מהצדדים הלוחמים. לדוגמה: בעיר האוקראינית פרוסקירב, במסגרת מה שמכונה פרעות פטליורה, ב-15 בפברואר 1919, הקוזאקים ששלטו בעיר רצחו כ-1,500 יהודים כולל ילדים, זקנים ונשים. נשים ונערות רבות נאנסו לפני שנרצחו. בנוסף להרוגים הרבים אלפי יהודים נוספים, הוכו, נאנסו ונשדדו.
על פי האמנציפציה של 3 במרץ 1861 חולקה קרקע לאיכרים האוקראינים ובעלי הקרקע לא היו מוכנים להיפרד ממנה ולהגר. לעומת האיכרים האוקראינים על היהודים הוטלו מגבלות תחום המושב ואיסורים למגורים מחוץ לערים, לכן למרביתם לא הייתה קרקע לשמור עליה.
צמצום העלייה לארץ ישראל
אחרי מלחמת העולם הראשונה וההשתלטות הבריטית על ארץ ישראל הוקם בה משטר צבאי שאפשר למעשה עליה חופשית לארץ ישראל. ביטול הממשל הצבאי והתקנות, שחיבר הנציב העליון ונכנסו בתוקף ב-1 בספטמבר 1920, קבעו מכסה של כ-80,000 עולים יהודים בשנה. חיים ויצמן ונחום סוקולוב הובילו קו, שהעדיף עלייה סלקטיבית, ובעצה אחת עם השלטון הבריטי הורידו את המכסה לאלף עולים בשנה ומנעו בכך כניסה של עשרות אלפי פליטים יהודים מאוקראינה.
יחסי רומניה ורוסיה הסובייטית
המהפכות ברוסיה בשנת 1917 יצרו שעת כושר ללאומים השונים, שנכלאו באימפריה הרוסית, ובסרביה ניצלה זאת וב-2 בדצמבר 1917 הכריזה על עצמאותה וביום 6 בינואר 1918 הודיעה האספה הקרויה מועצת העם על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית של בסרביה.
כוחות סובייטים מצד אחד וצבא רומני מצד שני, נכנסו לתוך הטריטוריה של הרפובליקה החדשה, ברית המועצות, שרק קמה, הכריזה מלחמה על רומניה ועצרה את המשלחת הדיפלומטית הרומנית. ברית המועצות, שנכנסה לעידן של מלחמת האזרחים ברוסיה, לא הצליחה למנוע ממועצת העם להצביע ב-27 במרץ 1918 על איחוד עם רומניה, אך לא השלימה עם המעשה. רוסיה הכריזה מלחמה על רומניה ומנעה את החזרתם לרומניה של אוצרותיה, שנשלחו למשמר ברוסיה הצארית בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הגבול החדש בין רומניה ובין רוסיה הסובייטית, שרוסיה לא הכירה בו, עבר לאורך נהר הדניסטר.
הגבול ומעברו
פליטים רבים מרוסיה ומאוקראינה חצו את הגבול לרומניה באזור המכונה ואדול-ראשקוב (Vadul-Rașcov), שם הדניסטר נוח יותר למעבר. הגבול הארוך בין רומניה, שכללה את בסרביה, ובין רוסיה הסובייטית זימן לרוצים בכך מעברים אפשריים רבים, בהתאם לעונות השנה ותנאי מזג האוויר. הפליטים עברו את הנהר בשחייה, בסירות, בעזרת רפסודות מאולתרות וגם בהליכה, ברכיבה ובעגלות, בחורף כשהנהר קפא.
המעבר היה מסוכן, היו מי שטבעו בנהר והיו מי שקפאו למוות, אך הסכנה הגדולה מכל היו שומרי הגבול, שירו במי שמנסה לעבור וגבו חיים רבים וחלק מהעוברים נשאו פציעות מהירי. מהצד השני של הגבול, שומרי הגבול הרומנים היו עוינים וחשדניים, משום שסוכנים קומוניסטים הסתננו בין הפליטים לצורך מעבר הגבול.
על פי ידיעות, שהופיעו בג'ואיש כרוניקל ב-20 בינואר 1922 שומרי הגבול הרומנים נהגו בצורה ברברית בפליטים היהודים, שני קצינים הואשמו באינוס יהודיות ורציחתן, משפחות יהודיות נעלמו בגבול ועוד.
מצב הפליטים
לפי הערכות חלקיות שונות מספר הפליטים, שיצאו מהאימפריה הרוסית לשעבר מגיע למיליון וחצי. הפליטים שעברו את הגבול לרומניה היו בני עמים ודתות שונים, אך הקבוצות האתניות העיקריות היו יהודים, רוסים, אוקראינים ורומנים. הקבוצה הגדולה ביותר, היהודים, היו במצב הפחות טוב להתמודד עם הרעב ועם הרדיפות. למי שעסק בחקלאות היו רזרבות של מזון, שגידל בעצמו וגם ניזונו טוב יותר לפני הרעב - לא כך היהודים. הפליטים היהודים היו מזי רעב, במצב גופני ירוד, חלקם חולים או פצועים ובמצב תברואתי גרוע. הם שאפו להמשיך את תנועתם מערבם, כשהמטרה המוצהרת של מרביתם הייתה "אמריקה".
ב-10 בספטמבר 1921 פרסמה הלשכה האוקראינית הסובייטית לענייני יהודים בעיתונות הפולנית הודעה על כך שמ-1 ביולי 1921 עברו מאוקראינה לפולין 200,000 יהודים ומאוקראינה לרומניה לפחות 50,000 יהודים.
הסיוע לפליטים
יהודי רומניה במחוזות הקרובות לגבול עם אוקראינה התארגנו בוועדים, שאספו והושיטו סיוע לפליטים היהודים, שהגיעו משם. הוועד באזור גאלאץ, בהנהגת אחד מעשירי גאלאץ, השען והתכשיטן מוריץ הלדר (Moritz Helder), שדיבר רומנית טובה וגרמנית כשפת אם, בהיותו יליד וינה, הגיש סיוע בעזרת כ-400,000 לאי, שקיבלו מיהודי שיקגו וסכומים נוספים, שנאספו בגאלאץ. הכסף שימש לרכישת תרופות, כלי עבודה ומבנה שנועד להיות בית יתומים.
בבראילה הוועד בהנהגת נכט (Nacht) חילק סיוע לעניים מתוך קרן של 48,000 לאי. ביאשי הוועד בראשותו של י. שטיינברג (I. Steinberg) חילק לאלמנות 200,000 לאי מתוך קרן של 273,000 לאי. בבוקובינה, ב-1920, חילק ועד הסיוע האמריקאי 11 קרונות עם בגדים ומזונות, 100,000 כתרים בסניף רדאוץ, 40,000 בויניצה, כמה מאות אלפי לאי לאלמנות וחצי מיליון לאי לעניים. ב-1921 חילקו 300,000 לאי בקמפולונג מולדובנסק
יחס השלטון הרומני לפליטים
השלטון הרומני חשש מפני השימוש שעשו שלטונות רוסיה הסובייטית בתנועת הפליטים, כדי להעביר לרומניה סוכני חרש וטרוריסטים. לדוגמה, הטרוריסט היהודי רומני מקס גולדשטיין, ברח מהכלא הרומני, עבר את הגבול לרוסיה וחזר מאודסה עם הוראות והדרכה.
ב-30 בנובמבר 1920 הוצא ברומניה צו מספר 17388 של משרד ההגנה, שקבע לגבי קבלת פליטים מברית המועצות, כי יתקבלו רק אזרחים ונזקקים ולא יתקבלו אנשי צבא או נושאי משרות רמות.
הרומנים חששו מכך, שהפליטים יתיישבו בקרבת הגבול ותבעו מהם לנוע מערבה, מעבר לפרוט ואף מערבה יותר. הרב הראשי של בסרביה פנה אל השלטונות הרומניים בבקשה לתת לפליטים היהודים להישאר במקומם, כדי שתהיה להם כתובת קבועה לזמן מה, כתובת אליה ניתן יהיה להפנות מכתבים, תעודות וסיוע חומרי. מרבית הפליטים היהודים שאפו להגר לאמריקה או לארץ ישראל, אך לא היו בידיהם התעודות הדרושות והכסף הדרוש להוצאות הדרך, כתובת קבועה הייתה עשויה לאפשר התכתבות עם קרובי משפחה וידידים במדינות אחרות, פנייה וקבלת עזרה מארגוני סיוע לפליטים, בקשה וקבלת ויזה למדינות היעד או מדינות המעבר אל מדינות היעד.
על פי הוראות משרד המלחמה הרומני נפסקו מעצרי הפליטים היהודים (מרבית הפליטים נכנסו לרומניה בצורה לא חוקית) ושוחררו העצורים, שלא נמצאו נגדם חשדות נוספים לחציית הגבול הלא חוקית.
רסלמניה 34
רסלמניה 34 היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע כלל את שלושת המותגים (Raw, סמאקדאון ו-205 לייב) ונערך ב-8 באפריל 2018, באצטדיון מרצדס-בנץ סופרדום שבניו אורלינס, לואיזיאנה. האירוע היה האירוע ה-34 בסדרת אירועי רסלמניה.
רקע
רסלמניה נחשב לאירוע הדגל של ה-WWE, כשלא פעם תואר כ"סופרבול של הספורט הבידורי". רסלמניה 34 היה האירוע השני שנערך במרצדס-בנץ סופרדום שבניו אורלינס, לואיזיאנה, אצטדיון שבעבר אירח את רסלמניה 30 ב-6 באפריל 2014. ב-30 באוקטובר 2017, חבילות טיולים לאירוע החלו להימכר; כרטיסים הוצעו למכירה ב-17 בנובמבר 2017, כשמחירו של כרטיס בודד נע בין 35 דולר ל-2500 דולר.
שלושת השירים הרשמיים של האירוע היו "Celebrate", "New Orleans" (שניהם בוצעו על ידי קיד רוק) ו-"Let the Good Times Roll" (שבוצע על ידי פרדי קינג).
מאז שנת 2014, ה-WWE ניסו לבסס את מעמדו של רומן ריינס כמתאבק הבכיר בארגון ו"הפנים של החברה", אך חלק משמעותי מהקהל סירב לקבל זאת. זה גרם לכך שקריאות בוז נקראו לעברו בכל אחד משלושת הקרבות שבהם לקח חלק, ברסלמניה 31, 32 ו-33; בכולם, הקרבות שלו היו הקרבות המרכזיים של רסלמניה. התפיסה, שלפיה רומן ריינס הוא ה"נבחר של החברה", הביאה למצב שבו הדעה הרווחת הייתה שריינס יצא כמנצח בקרב שלו ברסלמניה 34 ויהפוך לאלוף האוניברסלי; באותה נשימה, זה היה מצופה שגם אם הוא יעשה זאת, הוא יזכה לקריאות בוז מהקהל.
אנטי-נטליזם
אנטי-נטליזם (באנגלית: Antinatalism) היא עמדה פילוסופית והשקפה אתית המייחסת להולדה ערך שלילי, זאת בניגוד לעמדה הפילוסופית "פרו-נטליזם", המייחסת להולדה ולריבוי טבעי ערך חיובי. אנטי-נטליסטים שונים טוענים בצורות ובעזרת טיעונים שונים שבני אדם צריכים להימנע מהולדה כי זה פסול מבחינה מוסרית. על העמדה האנטי-נטליסטית השפיעו מספר הוגי דעות, בהם: ארתור שופנהאואר, אמיל צ'וראן, ודייוויד בנאטר. אחת התנועות המצדדות באנטי-נטליזם היא תלמ"ה (התנועה להיכחדות מרצון של האנושות).
צפיפות אוכלוסין
אחת העמדות גורסת כי מדיניות אנטי-נטליסטית חלקית (הגבלת ילודה), עשויה לפתור בעיות של צפיפות אוכלוסין, רעב ודלדול משאבים מתכלים. יש מדינות, החשובה בהן סין, המנהיגות מדיניות של הגבלת ילודה על מנת לבלום התפוצצות אוכלוסין ודלדול משאבים לאומיים, אך מדיניות זו אינה מתנגדת להולדה באופן כללי.
בטווח הארוך, פיצוץ אוכלוסין עלול להוביל לקונפליקט על משאבים מתכלים מדלדלים. הביולוג, פול ארליך, טוען בספרו 'The Population Bomb' כי גידול מהיר במספר האוכלוסין יוביל בקרוב למשבר, ולכן יש לכפות ברמה הגלובלית, מדיניות אנטי-נטליסטית כדי להימנע מקטסטרופה מלתוסיאנית. אף על פי שתחזיותיו למשבר שיתפרץ בסוף שנות השמונים לא התממשו, הוא עודנו טוען כי ללא צמצום אוכלוסייה, הבעיה רק תחמיר.
אחריות מוסרית
הפילוסוף ארתור שופנהאואר טען כי ערכם של החיים הוא בסופו של דבר שלילי. לפיו, כל חוויה חיובית בחיים תמיד תהיה בעלת חשיבות פחותה מחוויה של סבל, משום שהסבל הוא תחושה בעלת עוצמה רבה יותר. הוא מבקש ממי שרוצה להעמיד למבחן את הטענה שהעונג בעולם עולה בעוצמתו על הסבל, או שאלו חוויות שוות בעוצמתן, להשוות בין התחושות של בעל חיים שטורף בעל חיים מסוים, לבין התחושות של אותו בעל חיים שנטרף. שופנהאואר סבר כי העמדה ההגיונית ביותר, היא העמדה שמתנגדת להבאת ילדים לעולם, ותהה האם המין האנושי היה ממשיך להתקיים אם הולדה הייתה פעולה של התבונה. עוד תהה, האם האדם לא מעדיף לחוס על הדורות הבאים מנטל הקיום, אותו הוא מטיל על כתפיהם בדם קר.
הפילוסוף דייוויד בנאטר מבסס בספרו 'Better Never to Have Been: The Harm of Coming into Existence' את עמדתו האנטי-נטליסטית על ההנחה שגרימת נזק היא עוול מוסרי ולכן יש להימנע ממנה. לטענתו, הולדה של תינוק היא תמיד בבחינת גרימת נזק רציני לאותו נולד, ולכן ישנו צו מוסרי המורה לא להתרבות.
הטיעון שלו מבוסס על ההנחות הבאות:
לדוגמה: כאשר אישה מתבשרת כי היא נושאת גן מסוים אשר יסכן את ילדיה הפוטנציאלים במחלה מאוד קשה ומכאיבה שתייסר אותם, תהיה לה סיבה מוסרית חזקה להחליט שלא להביא ילדים לעולם, וזאת מתוך ההנחה כי העדרו של כאב זה דבר טוב, גם אם אין אף אחד שנהנה מהטוב הזה. אולם, בשונה מהעדרו של הכאב, אין סיבה מוסרית חזקה להביא ילדים לעולם כדי שלא יפסידו את העונג הפוטנציאלי. אם היינו חושבים שהעדר עונג הוא רע גם עבור מי שאינו קיים, היינו עשויים לשלול שימוש באמצעי מניעה מתוך ההנחה כי אמצעים אלו שוללים עונג מתינוקות פוטנציאלים. אולם, העדר עונג הוא לא דבר רע, אלא אם יש מישהו חי שהעונג הזה נשלל ממנו.
אם מישהו קיים, הוא חווה בחייו כאב ועונג. אם מישהו לא קיים, שום דבר רע לא קורה וכאב נמנע. הוא מפסיד עונג, אבל אי קיומו הוא בבחינת 'בורות זו ברכה'. לפי בנאטר, כל סבל שהוא, מספיק כדי שהולדה תגרום לנזק. הנזק שגורמת ההולדה ניתן למניעה, ולדעתו, תמיד טוב להימנע מגרימת נזק כאשר הדבר אפשרי, ולכן תמיד טוב לא לבוא לכדי קיום.
בנוסף, על מנת להוכיח ולהדגיש את השלכות ההולדה, בנאטר מצטט סטטיסטיקה המראה לאן מובילה יצירת אנשים (הולדה). בין היתר, הוא מצא כי כ-20,000 אנשים מתים מדי יום מרעב, כמעט 11 מיליון אנשים מתים מדי שנה ממחלות זיהומיות ומישהו מתאבד כל 40 שניות, יותר מ-800,000 אנשים מתאבדים בשנה.
לפי ג'ימי אלפונסו ליקון, הולדה מוצדקת מוסרית רק כאשר מתקבלת הסכמה מדעת של אותו אדם שטרם נולד, אך משום שקבלת הסכמה שכזו אינה אפשרית – הולדה היא לא מוסרית.
הטיעון המיזנתרופי
טיעון נוסף לאנטי-נטליזם הוא הטיעון המיזנתרופי. הוא רואה בפגמים העמוקים של בני האדם ובנטייתם לגרום נזק הן לבני אדם אחרים והן לבעלי חיים כסיבה להימנעות מליצור עוד בני אדם. הנזקים הללו כוללים מלחמות, רצח עם, חקלאות מפעלים ונזקים שנגרמו לסביבה.
אושר
הבאת ילדים לעולם והורות אינן מבטיחות אושר. לפי ליסה בלקין, מספר רב של חוקרים מאמריקה ומאירופה מצאו עדויות לכך שסטטיסטית, על פי דיווחים של הורים ואל-הורים, רמות של אושר, סיפוק בחיים, סיפוק מחיי הנישואין ורווחה נפשית הן נמוכות באופן משמעותי אצל הורים בהשוואה לאל-הורים.
ביהדות
אף על פי שהולדת ילדים היא מצווה על פי היהדות - דת פרו-נטליסטית מובהקת, בכתבי חז"ל יש שיטות הרואות בהריון והלידה ירידה של הנשמה ממצבה הקודם. בתלמוד מובאת המחלוקת הבאה: . בתפילת מוסף של יום הכיפורים נאמרת ההכרזה:.
השקפה דומה מובעת בדברי קהלת:
הריגת אריק קרפ
הריגת אריק קַרְפְּ אירעה ב-14 באוגוסט 2009 בעת שטייל עם אשתו ובתו בטיילת של חוף תל ברוך בתל אביב. שלושת תוקפיו של קרפ הואשמו ברצח, אך לבסוף הורשעו בהריגתו.
המקרה
על פי המתואר בכתב האישום, ב-14 באוגוסט 2009 בשעה 23:00 יצא לאונרד אריה (אריק) קרפ, בן 59, עם אשתו שרה ובתו אוטיליה לטייל על שביל הטיילת שסמוך לחוף ליד תחנת הכוח רדינג. בשלב מסוים ישבו השלושה על אחד הספסלים מול הים. בקרבת מקום שהתה חבורה של צעירים ערבים מג'לג'וליה. קצת לפני 00:30 טייל קטין בן 17 מבני החבורה לבדו לאורך הטיילת, פגש את משפחת קרפ ואמר לאריק קרפ כי "יסדר לו" את אחת הנשים אשר עמו. עקב דבריו אלו, וכדי להימנע ממגע עמו, החלו בני משפחת קרפ לעזוב את המקום. בשלב זה התקשר הקטין אל חבריו, ג'מיל עדס ועבדל עדס וביקש מהם להגיע אליו. ג'מיל ועבדל הגיעו בריצה ואחד מהם אחז בשרה והטיח אותה אל הרצפה. עקב התקיפה הנ"ל נגרמה לשרה פריקה של מרפק ימין והיא נזקקה לטיפול רפואי. השני דחף את אוטילה שנפלה על הקרקע. שרה צעקה אל אוטילה כי ידה נשברה, כי תימלט מהר מהמקום ותזעיק עזרה. אוטילה הצליחה להימלט ורצה בצעקות לעזרה אל כיוון החוף. שרה שהצליחה אף היא להימלט מהמקום, הצטרפה לאוטילה והשתיים רצו אל עבר החוף זועקות לכל עבר לעזרה. שרה מיד טלפנה והזעיקה את המשטרה, ומאוחר יותר פורסמה הקלטת דבריה.
ג'מיל ועבדל תקפו ביחד את אריק קרפ במכות קשות בכל גופו כולל בעיטות בעוצמה בראשו ובצלעותיו. בשלב מסוים הצליח אריק קרפ לברוח מהמקום בריצה, שתועדה במצלמת אבטחה. אולם תוקפיו רדפו אחריו, תפסוהו והמשיכו לחבוט בו, גם לאחר שהיה מוטל חסר אונים על הקרקע. מספר צעירים נוספים שהיו עם התוקפים הביטו בנעשה בלא להתערב, למעט צעירה אחת שבקשה מהם לחדול ממעשיהם ובתגובה ספגה אגרוף לפניה. בעקבות הקריאות לעזרה החלו להתקרב אנשים לזירה, ואז נמלטו בני החבורה, ונסעו ליער חורשים, שם שמעו מוזיקה, שתו ורקדו.
העמדה לדין
ארבעת המואשמים באי מניעת פשע הורשעו ונידונו ל-3–6 חודשי עבודות שירות.
בחוק הישראלי
בעקבות גזר הדין התעוררה ביקורת ציבורית רבה על כך שהתוקפים הורשעו בהריגה ולא ברצח. היו שטענו שהשופטים צדקו, מכיוון שברצח סתמי שלא תוכנן מראש לא ניתן להרשיע את התוקפים ברצח. לשיטתם, הביקורת צריכה להיות מופנית אל המחוקק שצריך לשנות את החוק ולקבוע שגם במקרים כאלו יש להרשיע ברצח. לעומת זאת, היו שביקרו את ההרשעה בהריגה ולא ברצח, בטענה שעל פי הזרם המרכזי של הדעות בבית המשפט העליון, ניתן היה להרשיע את התוקפים ברצח.
פסק הדין והביקורת שנמתחה עליו היו זרזים לרפורמה בעבירות המתה בישראל שהתקבלה ב-2019, במסגרתה בוטלה עבירת ההריגה, ומנגד בוטל הצורך ב"כוונה תחילה". במקום זאת נקבעו שתי עבירות:
בתרבות
בעקבות המקרה של הריגת אריק קרפ יצר שולי רנד את שירו "אדי".
מיכאל גלוזמן
מיכאל גלוזמן (נולד ב-2 באפריל 1962) הוא חוקר ספרות, היסטוריון של הספרות העברית ומורה מוסמך לאיינגאר יוגה. מכהן כפרופסור מן המניין בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
חייו ופועלו
מיכאל גלוזמן למד לתואר ראשון ושני בחוג לתורת הספרות הכללית שבאוניברסיטת תל אביב. את התואר השני סיים ב-1988 בהצטיינות יתרה. עבודת הגמר שלו, שנכתבה בהנחיית מנחם פרי, עסקה ב"מבנה הסיום בטקסטים נראטיביים". הוא למד לתואר שלישי בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וכתב את עבודת הדוקטור בהנחייתה של חנה קרונפלד. נושא העבודה: "Suppressed Modernisms: Marginality, Politics, Canon Formation". הוא קיבל את תואר הדוקטור ב-1993.
בשנים 1998–2001 שימש מרצה במחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון. הוא הקים באוניברסיטת בן-גוריון את כתב העת מכאן לחקר הספרות העברית. מאוחר יותר גם ערך גיליון מיוחד של כתב העת זמנים בנושא "פסיכואנליזה, יהדות וציונות". ב-2001 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך לפרופסור חבר. הוא כיהן פעמיים כראש החוג לספרות, והקדנציה האחרונה שלו בתפקיד הסתיימה ב-2015.
ספריו
גלוזמן ערך בצוותא עם האמן גיל נאדר ספר בשם "מילון אחר", שליווה את תערוכתו של נאדר "הכובש את יצרו". נאדר הפך חדר בגלריה שלו לארון, וכך כל מבקר בתערוכה חווה את הקלאוסטרופוביה של החיים בארון. הספר התמודד באופן ביקורתי עם ההגדרות המילוניות להומוסקסואליות והביא הגדרות אלטרנטיביות, לעיתים הומוריסטיות ואנקדוטאליות לשורה של מושגים כגון אהבה, זוגיות, מיניות, משפחה וכדומה.
ספר זה (הפוליטיקה של הקנון: קווי-התנגדות בשירה העברית המודרנית) מבוסס על עבודת הדוקטור של גלוזמן. הספר שואל כיצד מתהווה הקאנון הספרותי בעידן של בניית אומה ובוחן את המבנה של הקאנון הספרותי באמצעות התבוננות במה שנדחק לשוליו. הספר בוחן את היחסים בין ספרות ללאומיות באמצעות התבוננות ביוצרים ויוצרות שנתפסו כ"מינוריים" מחצית הראשונה של המאה העשרים. הספר מציע קריאות חדשות בשירת הנשים העברית של שנות העשרים, ובשירתם של דוד פוגל ואבות ישורון. מעבר לעיסוק בהדרה ובשוליות, הספר מציע מבט היסטוריוגרפי חדש על המודרניזם העברי. ספר שותף של מיכאל גלוזמן, חנן חבר ודן מירון, בו כל אחד כתב פרק ארוך על הפואמה של ביאליק "בעיר ההריגה", אחד השירים הגדולים ביותר של השירה העברית. גלוזמן מתמודד במאמרו עם גינוי הקורבנות, גינויים של הגברים שלא הגנו על נשותיהם בעת הפוגרום. עד למפנה המאה העשרים, מוות בפוגרום נחשב כמוות הרואי על קידוש השם אך שירו של ביאליק מסמן רגע של מפנה תרבותי, שבו מוות כזה נתפש כאירוע מביש. מאמרו מנתח את תגובתו של ביאליק לפוגרום במונחים היסטוריים, ביוגרפיים ומגדריים. בניגוד לספרו הראשון של מיכאל גלוזמן, שעסק בשולי הקאנון, הרי שהספר "הגוף הציוני" דן בטקסטים הקאנוניים ביותר של הספרות העברית. זהו ניסיון לקרוא את המסורת המרכזית בספרות העברית כהתמודדות עם הציווי הציוני לכונן גבריות חדשה. גלוזמן מתאר בספרו כיצד הציונות ניסתה להמיר את דמותו של התלמיד החכם ששוקד על תלמודו בדמות חדשה של לוחם ללא חת, עובד אדמה, המסמל בגופו את רעיון שלילת הגולה. הספר בוחן כיצד הגיבה הספרות העברית לאידיאל הגבריות החדש והקריאות המובאות בו מראות שתגובה זו הייתה מורכבת ואמביוולנטית. לאחר קריאה ב"אלטנוילנד" להרצל, מציע הספר קריאה ביצירותיהם של מנדלי מוכר הספרים, חיים נחמן ביאליק, יוסף חיים ברנר, משה שמיר, יהושע קנז, דויד גרוסמן ואתגר קרת. בשנת 2015 זכה כתב היד של שירת טבועים בפרס בהט של הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
מונוגרפיה מקיפה על יצירתו של המשורר אהרון שבתאי, מהמשוררים המרכזיים בשירה העברית. הספר כולל מכתבים מארכיונו של שבתאי המתפרסמים לראשונה, שיחות איתו ועם חבריו ומחקר המתייחס למכלול ההקשרים של שירתו. לספר מצורפות חמש מסות שכתב שבתאי, המכונסות יחדיו לראשונה.
קישורים חיצוניים
מכתביו
פובאר (סדרת טלוויזיה)
פובאר (באנגלית: FUBAR – ראשי תיבות של הסלנג הצבאי Fucked Up Beyond All Recognition, בתרגום מילולי לעברית "נדפק לגמרי מעבר לכל זכר") היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוג קומדיית פעולה שנוצרה על ידי ניק סאנטורה עבור רשת הזרמת המדיה נטפליקס. בסדרה מככב ארנולד שוורצנגר בתפקידו הראשי הראשון בסדרת טלוויזיה עם תסריט לייב אקשן. הסדרה עלתה לראשונה ב-25 במאי 2023 בנטפליקס. ביוני 2023 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
בזיליקת הלנה הקדושה
בזיליקת הלנה הקדושה (במלטזית: Il-Bażilika ta' Sant' Elena, באנגלית: St Helen's Basilica) היא כנסייה קתולית המשמשת ככנסיית הרובע של העיר בירקירקארה שבמרכזו של האי מלטה במלטה. הכנסייה מוקדשת להלנה הקדושה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אשר לפי המסורת מצאה את הצלב האמיתי בכנסיית הקבר הקדוש בירושלים.
פובאר (סדרת טלוויזיה)
רקע
לוק ברונר הוא סוכן CIA ותיק המתכנן לפרוש, אך נקרא למשימה אחת אחרונה – לחלץ סוכן שסיפור הכיסוי שלו עלול להיחשף. מהר מאוד הוא מגלה שהסוכן זו סוכנת, והיא למעשה הבת שלו, אמה. אף אחד מהם לא ידע שהשני עובד עבור ה-CIA. אמה חשבה כל השנים שאבא שלה הוא מוכר ציוד ספורט, בעוד שלוק חשב שהיא עובדת בשביל ארגוני צדקה. ה-CIA הקצה משאבים רבים כדי שהם לא יגלו אחד על השנייה. לוק מחלץ את אמה, והיא מצטרפת לצוות שלו בניסיון להציל את העולם. בדרך הם רבים ומשלימים.
בזיליקת הלנה הקדושה
היסטוריה
בניית המבנה החלה בשנת 1727 במטרה להחליף את כנסיית הרובע הקודמת אשר הוקדשה לחג עליית מרים, והכיפה הונחה ב-1760. הכנסייה הוקדשה ב-20 באוקטובר 1782, אך השלמתה המוחלטת של הבנייה נתמשכה עד 1866. בתחילה הועברו לכנסייה החדשה רהיטים ויצירות אמנות מקודמתה, אך בהמשך היא עוטרה ביצירות שהוזמנו במיוחד בשבילה. במהלך מלחמת העולם השנייה אוחסנו במקום יצירות אמנות מרחבי מלטה, כדי להגן עליהן מפני ההפצצות האוויריות של מטוסי מדינות הציר. לאחר המלחמה, בשנת 1950, הוענק לכנסיית הלנה הקדושה מעמד של בזיליקה.
המבנה
הכנסייה בנויה בסגנון הבארוק. חזיתה מחולקת לשלושה חלקים שבכל אחד מהם פתח בקומה הראשונה, ובקומה השנייה קבועים בה שני שעונים בצדדים וחלון מעוטר מעל לדלת הכניסה המרכזית. בין שלושת החלקים מפרידים עמודים בסגנון מעורב בקומה הראשונה ובסגנון הסדר הקורינתי בשנייה, ועליהם ניצבים פסלי קדושים. מעל שני החלקים הצדדיים קבועים שני מגדלי פעמונים, ובתווך גמלון מעוטר.
פובאר (סדרת טלוויזיה)
עונה ראשונה
בעבר, לוק, סוכן CIA ותיק התחזה לגבר בשם פין ונאלץ להסתנן לארגון של סוחר הנשק עומאר פולוניה ומתחבר אליו ואל בנו, בורו. לאחר שלוק הורג את עומאר כחלק מעבודתו, הוא מחליט להוציא מהמתחם את בורו (שלא יודע שלוק הרג את אביו) ובעזרת כספיו הוא מעביר אותו לפנימיה במטרה שיגדל ויתחנך הרחק ממורשת אביו.