cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קלרנס תומאס
תומאס כשופט
לפי תחקיר ארגון פרופבליקה מאפריל 2023, במשך שני עשורים יצא תומאס לחופשות משותפות עם איל הנדל"ן הארלן קרואו, מיליארדר שתרם לרפובליקאים. תומאס לא דיווח על הטיולים ששוויים של כמה מהם נאמד במאות אלפי דולרים. בהודעה לעיתונות, טען קרואו שהוא ואשתו אירחו את בני הזוג תומאס כחברים והכחיש כי שוחח עמו אי פעם על תיקים שעומדים בפני בית המשפט. בהודעה שפרסם תומאס בעקבות הפרסום, הוא הגדיר את החופשות עם קרואו כ"אירוח אישי של חברים אישיים קרובים". הוא טען כי בתחילת כהונתו בבית המשפט העליון הוא התייעץ עם עמיתיו ועם אישים אחרים במערכת המשפט, שייעצו לו כי אירוח אישי על ידי חברים שאינם מעורבים בענייני בית המשפט אינו מצריך דיווח.
בתרבות הפופולרית
פרשת השימוע שהתקיים בסנאט האמריקאי לאור האשמותיה של אניטה היל כלפי תומאס, עובדה לסרט הטלוויזיה "באישור" שהפיקה חברת HBO בשנת 2016. את דמותו של קלרנס תומאס גילם ונדל פירס, קרי וושינגטון גילמה את אניטה היל, וגרג קיניר שיחק בתפקיד הסנאטור ג'ו ביידן שניהל את השימוע. בסרט שולבו קטעי טלוויזיה אותנטיים מתקופת סיקור הפרשה.
יהודה ניני
יהודה ניני (ט"ו באלול תר"צ, 8 בספטמבר 1930 – 24 במאי 2020, א' בסיוון תש"פ) היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב. חתן פרס בן-גוריון לשנת תשס"ח.
ביוגרפיה
נולד וגדל בטירת שלום, מושב סמוך לנס ציונה למשפחה דתית שמוצאה מהכפר כ'או בתימן, ניני התייתם מאביו שהיה רב בגיל 3. בעודו ילד הופיע בטקס הנחת אבן פינה לבית ספר במושב ואמר: "למען התורה והחינוך היינו מסכנים את חיינו והולכים בין שבילי הפרדסים כדי להגיע לבית הספר בנס ציונה".
בשנות נעוריו ובגרותו המוקדמת שירת בהגנה, והוכשר כסייר וחבלן בפלוגה המיוחדת (המגויסת) של ההגנה והפלמ"ח. שירת ביחידה המבצעית של שירות הידיעות של ההגנה (הפלוגה המיוחדת שנקראה אף המגויסת) ולאחר מכן של ה-ש.ב (המחלקה הערבית). במהלך מלחמת העצמאות שימש כמפקד כיתה ולחם בדרך לירושלים, בעמק הירדן ובנגב. עם תום המלחמה הצטרף ליחידה המבצעית של שירות הביטחון הכללי, והתמנה כרכז ה-ש"ב בקרב הבדווים בנגב. השתתף בפגישות של ועדת שביתת הנשק ישראל-ירדן, סייע בהעלאת יהודי תימן בעליית "על כנפי נשרים" ועליית הנשארים בתימן בין השנים 1986–1995.
בשנת 1954 החל את לימודיו בסמינר הקיבוצים. בהמשך השלים לימודי תואר ראשון ותואר שני בתרבות האסלאם וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. כתב עבודה לתואר שלישי במסלול ישיר בהנחיית הפרופ' שלמה סימונסון וחיים שקד. החל מראשית שנות ה-70 ועד פרישתו לגמלאות ב-1998 בדרגת פרופסור מן המניין, היה חבר סגל בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב. במהלך שנים אלה ערך ופרסם את מרבית מחקריו בנושאי תרבותם וערכיהם הרוחניים של יהודי תימן ומצריים.
בשנים 1958–1960 יצאו רעייתו נורית והוא לשרת בשגרירות ישראל בארצות הברית, ובשנים 1962–1964 שימש כמזכירו וראש לשכתו של שר החינוך זלמן ארן. במהלך שנות עבודתו האקדמית הרבה לפרסם מאמרים מעוררי מחלוקת בנושאי חברה ומדינה. כן כתב בנושאי יהדות וסוציאליזם. ידוע כחסיד גדול של יוסף חיים ברנר אך גם כבעל השקפת עולם רדיקאלית (מרכסיסטית). היה S.A.M בסנט אנטוני קולג' באוקספורד, ועמית אורח ב-LSE וב-SOAS בלונדון.
היה נשוי לנורית לבית יואל, בתם של ד"ר ארנסט יואל ואדית אופנהיימר, ואב לבן ובת. נפטר במאי 2020.
הקולג' הערבי
הקולג' הערבי היה בית מדרש למורים ובית ספר תיכון שפעל בירושלים בזמן המנדט הבריטי, בין השנים 1918 ל-1948.
היסטוריה
הקולג' הוקם על ידי ממשלת המנדט הבריטי, ובתחילת דרכו פעל כסמינר למורים בשם דאר אל-מועלמין ליד שער הפרחים. ב-1919 מונה כמנהלו הראשון האינטלקטואל הנוצרי-פלסטיני ח'ליל אל-סכאכיני, אך הוא התפטר ב-1922 במחאה על מדיניות הממשל הבריטי שהייתה פרו-ציונית לטעמו. אחריו מונה כמנהל ח'ליל טוטח, שהתפטר מתפקידו ב-1925 על רקע השביתה שפרצה במוסדות החינוך הערביים תוך ביקורו של ארתור ג'יימס בלפור, אבי הצהרת בלפור, בארץ ישראל. אחריו מונה כמנהל בפועל אחמד סמיח ח'אלדי (אביו של ההיסטוריון וליד ח'אלדי), והחל מ-1926 מונה למנהל קבוע. ח'אלדי ביצע שינויים בתוכנית הלימודים, שילב בו לימודי תיכון לבנים ושינה את שם המוסד החל מ-1926 ל"הקולג' הערבי בירושלים".
הקולג' היה מוסד הלימודים הגבוה היחיד לגברים ערבים בירושלים, ונחשב למוסד החינוך החשוב ביותר בקרב ערביי ארץ ישראל, ולפי תוכניות ממשלת המנדט, התעתד לשמש כגרעין להקמת אוניברסיטה ערבית בירושלים. בבית הספר היו לימודים לבגרות וכן לימודים לקראת תעודת הוראה. תלמידים מצטיינים זכו למלגת לימודים בבריטניה. רשמית הוכרז הקולג' כפתוח להרשמת תלמידים מוסלמים, נוצרים ויהודים, אך בפועל מיעטו מאוד יהודים להירשם ללימודים בו.
בשנת 1935 עבר הקולג' למשכנו החדש במערב רכס ג'בל מוכאבר (הר אצל), בסמוך לחוות הלימוד ולארמון הנציב, במבנה מודרני בסגנון הבינלאומי שתוכנן בידי האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית - אוסטן סיינט בארב הריסון. בשנת 1936 הפך בית הספר התיכון בקולג' לתיכון עצמאי בשם בית ספר ראשדיה. בכיתות המתקדמות למדו כמה עשרות תלמידים שנחשבו לאליטה החברתית והאינטלקטואלית של החברה הפלסטינית בסביבת ירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות היה הקולג' באזור מפורז ושימש את כוחות האו"ם. במקום שבו היה ממוקם הקולג' נמצאת כיום קריית מוריה, מרכז חינוכי של הסוכנות היהודית והבניין בו שכן הקולג' הוא חלק מהקרייה.
סאז
סאז הוא כלי מיתר הנפוץ בטורקיה, כורדיסטן, איראן, ארמניה, אזרבייג'ן ומדינות הבלקן.
היסטוריה
פירוש השם "סאז" בפרסית הוא "כלי-מוזיקלי". קודמו של הסאז הוא כלי נגינה שהומצא במאה ה-10 ושמו קוֹפוּז. גוף הכלי היה עשוי מעור. צוואר הכלי היה ארוך וחסר סריגים כשעליו מתוחים 2 - 3 מיתרים העשויים שיער סוס או כבשה. כלי נגינה דומים לקוֹפוּז נפוצים בקווקז, מרכז אסיה.
בחלוף השנים נכנסו שינויים בקופוז: המיתרים הוחלפו במיתרי מתכת (המאה ה-15) וגוף העור הוחלף בגוף מגולף בעץ (המאה ה-17). במאה ה-18 מוזכר לראשונה השם "בָגלַמה" שהוא הסאז של ימינו.
בשנות ה-60 החל ייצור של כלי סאז חשמליים בעלי פיקאפ בתוך תיבת התהודה של הכלי (בדומה לגיטרות אקוסטיות מוגברות). במרוצת השנים, הסאז התפשט לארצות שונות במזרח התיכון ובארצות הבלקן וממנו התפתחו הבוזוקי היווני והבוזוק הסורי, הצ'פטלי האלבני, ומשפחה שלמה של כלי נגינה דומים וכמעט זהים לסאז מארצות הבלקן.
מבנה הכלי
השיטה המקובלת כיום לבניית גוף הסאז היא חיבור חתיכות עץ מכופפות (בדומה לשיטה לייצור עוד). שיטה נוספת היא גילוף הגוף מיחידת עץ אחת (בדרך כלל עץ תות). הצוואר ארוך ודק בעל סריגים מניילון הניתנים להזזה לשינוי הצליל. המפתחות, שבעה במספר, עשויים עץ או פלסטיק.
סוגי סאז נפוצים הם:
נגינה
כיוון המיתרים משתנה מארץ לארץ ואף בין חלקים שונים של טורקיה אך הכיוון המקובל הוא: G,D,A. הנגינה מתבצעת באמצעות פריטה בעזרת האצבעות או מפרטים העשויים פלסטיק או עץ.
אגון שילה
חייו
כשהיה שילה בן 15, מת אביו ממחלת הסיפיליס, ואחי אימו התמנה לאפוטרופסו. דודו הוטרד מחוסר העניין של שילה בלימודים אקדמיים, אבל זיהה את אהבתו לאמנות ואת כישרונו. בשנת 1906 התקבל לבית הספר לאמנות שימושית (Kunstgewerbeschule) בווינה, שבה למד לפנים גוסטב קלימט. במהלך שנתו הראשונה שם, נשלח בעצת כמה ממוריו לבית הספר המסורתי יותר לאמנות - האקדמיה לאמנות חזותית. שם למד שילה ציור ואיור, אבל נואש מהשמרנות של מקום לימודיו.
בשנת 1907 ביקש שילה להיפגש עם קלימט, המבוגר יותר, שנהג לתמוך באמנים צעירים יותר ולעודדם. קלימט התעניין בשילה המוכשר, קנה כמה מציוריו או שהחליפם בתמורה לציוריו שלו, הפגישו עם פטרונים אפשריים וארגן לו מודלים לציור בעירום. הוא גם הכיר את שילה לחברי הסדנאות הווינאיות, שבהן תורגמו העקרונות האמנותיים של "הזצסיון הווינאי" לאמנות שימושית. בשנת 1908 הציג שילה בקלוסטרנויבורג שמצפון לווינה את תערוכתו הראשונה. כעבור שנה פרש מן האקדמיה לאמנות חזותית לאחר שהשלים שלוש שנות לימוד בה, והקים את "קבוצת האמנות החדשה" (Neukunstgruppe) ביחד עם סטודנטים מתוסכלים אחרים.
קלימט הזמין את שילה להציג כמה מעבודותיו בתערוכת האמנות Kunstschau בווינה, בשנת 1909, שבה הוצגו בין השאר עבודותיהם של אדוורד מונק, יאן טורופ ווינסנט ואן גוך. עתה, משלא חלו עליו יותר מגבלותיה של האקדמיה, התחיל שילה בניסיונות אמנותיים, בהם חקר את צורת הגוף האנושי וגם את המיניות האישית. רבים מבני זמנו נחרדו מהבוטות והישירות של יצירתו.
בשנת 1911 פגש שילה את ואלרי (ואלי) נויציל, שהייתה אז בת שבע עשרה. היא התגוררה איתו בווינה, ושימשה כמודל עירום לכמה מציוריו הטובים ביותר. לא ידועים פרטים רבים על אודותיה, אך ידוע ששימשה כמודל גם בעבור קלימט עצמו, ואולי הייתה אף אחת מפילגשיו. שילה ונויציל ביקשו לברוח מהאווירה הווינאית, שנראתה בעיניהם כקלאוסטרופובית, ועברו לעיר צ'סקי קרומלוב (קרומאו בגרמנית) בדרום בוהמיה, מקום הולדת אימו של שילה, שבה קיים כיום מוזיאון המוקדש ליצירתו. תושבי העיר הביאו לסילוקם של בני הזוג בשל אורח חייהם המתירני, ובשל החשד ששילה העסיק את הנערות המקומיות כדוגמניות עירום לציוריו.
בני הזוג עברו עתה לעיירה נוילנגבך, ממערב לווינה, בחפשם סביבה מגרה ושטח זול לסטודיו. אלא שגם עתה הפך הסטודיו של שילה למקום התכנסות לנוער השוליים המקומי. אורח חייו של שילה שוב עורר את חמת התושבים, ובחודש אפריל 1912 אף נעצר בחשד שפיתה נערה קטינה מתחת לגיל ההסכמה.
השוטרים שהגיעו לדירתו של שילה החרימו כמאה ציורים שנחשבו בעיניהם לפורנוגרפיה. שילה נעצר והמתין למשפטו. כשהובא לפני שופט, הושמטו האישומים על פיתוי קטינות, אבל שילה נמצא אשם בהצגת ציורים אירוטיים במקום הנגיש לילדים. השופט אף שרף את אחד הציורים בלהבת נר באולם המשפט. בשל מעצרו המצטבר, בילה שילה רק עוד שלושה ימים במאסר, שבמהלכם הספיק לצייר סדרה של שנים עשר ציורים.
בשנת 1915 פגש שילה את האחיות אדית ואדל הרמס, שהתגוררו עם הוריהן בסמוך לסטודיו שלו. כבר בחודש אפריל התארסו שילה ואדית וכעבור חודשיים נישאו, ואילו בת זוגו הקודמת ואלי סולקה מחייו בקור רוח.
על אף פריצת מלחמת העולם הראשונה וגיוסו לצבא הקיסרי, שילה המשיך ביצירתו האמנותית. הספקו היה רב, וסגנונו היה בוגר ומהוקצע. הוא הוזמן להשתתף בתערוכה ה-49 של הזצסיון הווינאי בשנת 1918, שבה התקבלו חמישים מציוריו והוצגו באולם המרכזי. הוא אף צייר את הפוסטר לתערוכה, המזכיר את נושא הסעודה האחרונה, כשהוא עצמו בתפקידו של ישו במרכז. התערוכה הייתה הצלחה מהדהדת, וכתוצאה ממנה הרקיעו שחקים המחירים של ציוריו והוזמנו ממנו ציורים חדשים רבים. באותה שנה גם הציג בציריך, פראג ודרזדן.
במהלך שנות העשרה של המאה העשרים השתתף שילה גם בתערוכות קבוצתיות רבות בכל רחבי אירופה, כך למשל בבודפשט, בקלן, בכמה תערוכות של הזצסיון במינכן ובפריז.
מגפת השפעת הספרדית שגבתה חיי מיליונים באירופה כולה, הגיעה בסתיו 1918 לווינה. אדית אשתו מתה מן המגפה בחודש השישי להריונה ב-28 באוקטובר. כעבור שלושה ימים מת ממנה גם שילה עצמו, בגיל 28. בשלושת הימים שבין מותה למותו הספיק לצייר כמה סקיצות של אדית. ציורו הנודע "המשפחה", שבו מוצגת אדית וגם תינוקם העתיד להיוולד, נותר בלתי גמור בגלל מותם של בני הזוג.
מקהלת לי-רון
מקהלת לי-רון היא המקהלה הייצוגית של הרצליה, בניצוחה של רונית שפירא. המקהלה זכתה במדליות זהב במספר תחרויות בינלאומיות. כמו כן הוציאה המקהלה כעשרה אלבומים.
המקהלה החלה את דרכה בשנת 1980 כמקהלת בית הספר "גורדון" בשכונת נוה עמל בהרצליה. היום פועלת המקהלה כ"מרכז לפיתוח אומנות השירה" ומנוהלת על ידי עמותה ציבורית.
ייחודה של המקהלה בשיטת העבודה שפיתחה רונית שפירא שמכוונת להיבט רוחני בשירה, לחיפוש אחר הצליל הסמוי מן האוזן ולפיתוח הקשב הפנימי. מלחינים שכתבו למקהלה וליוו אותה בחדר החזרות כמו פרופ' אנדרה היידו, פרופ' אמריטוס יחזקאל בראון, מנחם ויזנברג, שרה שוהם, מעידים כי המקהלה יוצאת דופן בהבעה הדרמטית, הרגשית, במיומנות הטכנית וברמה האומנותית.
רקע
המקהלה נוסדה בשנת 1980 כמקהלת בית הספר גורדון שבהרצליה. בהמשך הייתה לעמותה ציבורית, ונעשתה למקהלה הייצוגית של הרצליה. המקהלה משלבת בין מוזיקה קלאסית למוזיקה יהודית וישראלית.
פרוטאין קינאז C
פרוטאין קינאז C (Protein kinase C, ובראשי תיבות: PKC) הוא שם כולל למשפחה של חלבוני פרוטאין קינאז, המזרחנים את חלבוני המטרה שלהם על הקבוצה ההידרוקסילית של חומצות האמינו סרין או תראונין, וכך מפעילה מעבר אותות. קבוצת חלבונים זו מבוקרת בדרכים רבות ובין היתר באמצעות שינויים בריכוז הסידן והדיאציל גליצרול (DAG) בתא.
קבוצת חלבונים זו מכילה חמישה עשר איזוזימים באדם, המחולקים לשלוש תת-משפחות בהתבסס על דרישות השליח השניוני: קונבנציונלי (קלאסי), מקורי (novel) ולא-טיפוסי (atypical). הקבוצה הראשונה דורשת סידן, דיאציל גליצרול ופוספוליפידים להפעלתם, הקבוצה השנייה לא דורשת סידן להפעלתה, אך כן את השניים האחרים, ולכן השניים הראשונים יכולים להיות מופעלים באמצעות פוספוליפאז C, והקבוצה השלישית לא דורשת סידן או דיאציל גליצרול להפעלתה.
המבנה של PKC מכיל יחידת בקרה ויחידת מזרז הנקשרות יחדיו לאזור ציר. אזור הציר נשמר לרוב באיזופורמים השונים. דרישות השליח השניוני באיזופורמים משתנות בהתאם לאזור הבקרה. ברוב חלבוני ה-PKC המבנה הקריסטלוגרפי של האזור המזרז לא נקבע, פרט ל-PKC תטא ויוטא, שהם בעלי דמיון רב לקינאזות אחרים אשר בהם המבנה הקריסטלוגרפי נקבע.
PKC קלאסי, הכולל את האיזופורמים α, βI, βII ו-γ, דורש להפעלתו יון סידן, דיאציל גליצרול (DAG) ופוספוליפיד מסוג פוספטידילכולין. PKC מקורי כולל את האיזופורמים δ, ε, η ו-θ ודורש דיאציל גליצרול, אך אינו זקוק ליוני סידן כדי להיות מופעל. ה-PKC הקלאסי והמקורי מופעלים על ידי אותו נתיב מעבר אותות כמו פוספוליפאז C. PKC לא-טיפוסי, לעומת זאת, הכולל פרוטאין קינאז Mζ ו-ι או λ, אינו זקוק לדיאציל גליצרול או ליוני סידן לשם הפעלתו.
שלמה מן
שלמה מן (נולד ב-1960) הוא עיתונאי ספורט ישראלי, סופר, פרשן ומבקר תקשורת ספורט. בנוסף עוסק בהיסטוריה צבאית וחקר קרבות, ופרסם מספר ספרים העוסקים בקרבות צה"ל ברמת הגולן במלחמת ששת הימים.
ביוגרפיה
מן התגייס ב-1978 לחטיבת גולני. במהלך הטירונות התגלתה אצלו בעיה רפואית, שבעקבותיה נמנע ממנו לשרת בתפקיד קרבי. מן השלים את השרות הסדיר ככתב ולאחר מכן כעורך ראשי של ביטאון חיל הים, "בין גלים".
מן ערך בעבר את מדור הספורט של מקומון "העיר" ושימש כעורך בעיתון "ידיעות אחרונות". כמו כן, ערך את תוכנית הספורט ספורT.V בטלוויזיה החינוכית הישראלית. בשנת 2007, עת שימש כעורך במדור הספורט של "מעריב", ירש מהעיתונאים רביב שכטר ועודד קרמר את ניהול הבלוג "עומדים בשער" בתפוז אנשים המבקר את תקשורת הספורט בישראל. מן כתב בבלוג במשך מספר חודשים תחת שם העט "יגרמייסטר". במקביל לעבודתו ב"מעריב", המשיך מן את עבודת קודמיו וביקר בחריפות את תקשורת הספורט בישראל, שלדבריו "הסתאבה, התקלקלה והתמלאה אינטרסים". בעזרת קוראים שהפנו את תשומת לבו ובעזרת הדלפות ממערכות העיתונים ואתרי הספורט, כתב מן ביקורת על עיתונות הספורט במדיות השונות, כולל נגד "מעריב" שבו שימש עורך, ומיקד אותה במשלב הלשוני, בשגיאות כתיב וטעויות דפוס, מידע מוטעה, סיקור מוטה, סיקור או פרשנות הנגועים באינטרס ובשאיפתם של כלי התקשורת להשיג סקופים ובלעדיות על ראיונות המובילה לא אחת לפרסומים כוזבים או כאלה הכוללים חצאי אמיתות.
את עיקר הביקורת בבלוג הפנה מן כלפי אתר הספורט ONE אותו כינה "אתר הריכולים והמסיבות" בשל העיסוק ההולך וגובר ברכילות בתכני האתר ופתיחת מדור "גליצ'ים" שהוקדש כולו לרכילות ספורט, וכן כלפי עורכת התוכן בו, אופירה אסייג שאותה כינה בלעג "גברת התוכן". בפברואר 2008 דרש עורך דין המייצג את ONE מתפוז אנשים להסיר מהבלוג אמירות פוגעניות ולהעביר פיצוי כספי, ובהנחיית היועצת המשפטית של האתר הוסרו מהבלוג מספר פוסטים. עוד באותו חודש, לאחר שחש כי הפלטפורמה שבה הוא כותב מצרה את צעדיו, החליט לסגור את הבלוג. אולם, עורך הדין של ONE דרש ממנו בכל זאת להיחשף ומשלא השיב, תבע אותו האתר, שככל הנראה חשף את זהותו באמצעות כתובת ה-IP בה השתמש. משהבין שנחשף, חשף את דבר הכתיבה בבלוג בפני הממונים עליו במעריב ופוטר מיד.
כחודש לאחר פיטוריו ממעריב החל מן לכתוב טור קבוע באתר "העין השביעית" שתכניו דומים לתכני הבלוג "עומדים בשער". בסוף שנת 2015 יצא לחופשה בת חודשיים בשל קשיים כלכליים שאליהם נקלע האתר.
בפברואר 2015 זכתה אופירה אסייג בתביעת לשון הרע שהגישה נגדו ונגד העיתונאים עודד קרמר ורביב שכטר, ונפסק שקרמר ושכטר יחדיו ישלמו לה פיצוי של 30 אלף ש"ח בתוספת 10,000 ש"ח הוצאות משפט, ומן יישלם פיצוי של 75 אלף ש"ח בתוספת 15 אלף ש"ח הוצאות.
מאז יולי 2013 מן כותב בלוג על קרבות צה"ל ברמת הגולן במלחמת ששת הימים. הבלוג נקרא "נעמוש" על שמו של אחד המוצבים הסוריים שנכבש ב-1967. מאז פורסמו בו קרוב ל-700 פוסטים. ביוזמת הבלוג נערכים מפגשים שנתיים בתל פאחר, בהשתתפות לוחמים ומשפחות שכולות.
מן מתגורר ברעננה. הוא נשוי ואב לשניים.
קו W של הרכבת התחתית של ניו יורק
קו W, או בשמו המלא "קו מאסף ברודוויי" (באנגלית: Broadway Local), הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק. סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב ופועלות בו 23 תחנות. הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן ברוקלין וקווינס אותם הוא חוצה במסלולו.
מסלול הקו
הקו מתחיל את מסלולו מצפון מערב קווינס. בתחילה הוא יורד לכיוון דרום אך לאחר מכן הוא פונה מערבה ונכנס למנהטן דרך גשר ויליאמסבורג. במנהטן נוסע הקו שוב דרומה במסלול משותף עם קווים רבים נוספים. מסלול הקו מסתיים אומנם בקצה מנהטן תחתית אך בימי שבת וראשון ממשיך הקו את מסלולו, נכנס לברוקלין, ומגיע עד לקוני איילנד שבדרום מערב ברוקלין.
דונלד פיקרינג
דונלד אליס פיקרינג (באנגלית: Donald Ellis Pickering; 15 בנובמבר 1933 - 19 בדצמבר 2009) היה שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
פיקרינג נולד בניוקאסל אפון טיין שבנורת'מברלנד. בטלוויזיה שיחק בתפקידים שונים בסדרה "דוקטור הו" (ב-"The Keys of Marinus" ב-1964; ב-"The Faceless Ones" ב-1967 וב-"Time and the Rani" ב-1987). הוא גילם את דולי לונגסטאף בסדרת הדרמה בת 26 החלקים "משפחת פאליסר" של ה-BBC. עוד השתתף בסדרות "בית אליוט", בדמות דוקטור ווטסון בסדרה "שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון" (1979– 1980), "כן, אדוני השר", "האימפריה של בריטאס" ובסיטקום "Executive Stress".
ג'ורג' מקיי
ג'ורג' מקיי (באנגלית: George MacKay; נולד ב-13 במרץ 1992) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בסרטים "מתחיל מחדש" (2009), "ככה אני חיה עכשיו" (2013), "Sunshine on Leith" ו-"For Those in Peril" (שניהם מ-2013), "קפטן פנטסטיק" (2016), "אופליה" (2018), ו-"1917" (2019).
ביוגרפיה
ב-2002, בהיותו תלמיד בבית הספר The Harrodian School, פנה אליו סוכן שחקנים ששאל אותו אם ירצה להיבחן לתפקיד בסרט "פיטר פן" של פי. ג'יי. הוגאן. מקיי השתתף בסדנה ולוהק לתפקיד אחד "הילדים האבודים". בשנת 2005 בגיל 13, שיחק בתפקיד ריצ'ו בסרט "אדון הגנבים", עיבוד קולנועי של ספר הילדים רב המכר של קורנליה פונקה. עוד לוהק לתפקיד ראשי בדרמה "Johnny and the Bomb" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם מאת טרי פראצ'ט. אחר כך ניסה ללא הצלחה להתקבל ללימודים בבתי הספר למשחק RADA ו-LAMDA.
בטלוויזיה הופיע מקיי בסדרות "רוז ומאלוני", "Footprints in the Snow" ובדרמת הפשע "The Brief".
ב-2008 גילם מקיי את ארון הצעיר מבני משפחת בלסקי בסרט "התנגדות". ב-2009 שיחק בתפקיד הארי בסרט "מתחיל מחדש" בכיכובו של קלייב אוון. מקיי כיכב בסרט המוזיקלי "Hunky Dory" של מארק אוונס לצדם של מיני דרייבר, אניירין ברנרד וקימברלי ניקסון שמתרחש בסוונסי בשנות השבעים של המאה העשרים.
ב-2013 שיחק מקיי בתפקיד אדי בסרט "ככה אני חיה עכשיו" בבימויו של קווין מקדונלד לצדה של סירשה רונן. הוא כיכב בדמות דייווי בסרט המוזיקלי "Sunshine on Leith" שביים דקסטר פלטשר ובו שירי להקת The Proclaimers.
ב-2014 גילם מקיי את דמותו של ג'ו, בחור בן 20 שיוצא מהארון בבריטניה ההומופובית של שנת 1984 בסרט "גאווה" המבוסס על סיפור אמיתי. בסרט ג'ו מתיידד עם חברי קבוצה הנקראת LGSM (לסביות והומואים למען הכורים) ועם אנשי כפר כורים בוויילס.
מ-14 באפריל ל-23 במאי 2015 הופיע מקיי בתפקיד ראשי בדמות ריצ'רד מילר במחזה "Ah, Wilderness!"מאת יוג'ין או'ניל בבימויה של נטלי אברהמי בתיאטרון יאנג ויק.
ביולי 2015 שיחק מקיי בתפקיד ראשי בדמות לואיס אלדרידג' בדרמה בשני חלקים של ה-BBC, עיבוד לרומן הביכורים של סיידי ג'ונס "המנודה". בפברואר 2016 גילם את דמותו של ביל טורקוט בהפקה של Hulu לספרו של סטיבן קינג "נובמבר 1963".
בין 29 במרץ ל-14 במאי 2016 שיחק מקיי בתפקיד מיק במחזה "מנהל הבית" מאת הרולד פינטר בבימויו של מתיו וורקוס בתיאטרון אולד ויק בלונדון לצדם של טימותי ספול ודניאל מייס.
ב-2016 הופיע מקיי בסרט "קפטן פנטסטיק" בדמות בודוון, בנו הבכור של בן קאש (ויגו מורטנסן).
ב-2017 שיחק בתפקיד ג'ק, הדמות הראשית בסרט "סוד בעליית הגג", סרט אימה פסיכולוגי שביים וכתב סרג'יו ג' סנצ'ז בכיכובם של אנה טיילור-ג'יי, צ'ארלי היטון ומיה גות'.
התקופה משנת 2016 עד 2018 הייתה בסימן פריצת דרך בקריירה של מקיי. פרויקטים בהם היה מעורב במהלך השנים הללו עזרו לו למשוך את תשומת ליבם של מנהלי ליהוק מחוץ לבריטניה. בשנת 2019 שיחק בסרט "ההיסטוריה האמיתית של כנופיית קלי" שביים ג'סטין קורזל. הוא שיחק גם חייל צעיר ממלחמת העולם הראשונה בשם ויליאם סקופילד בסרט 1917, בבימויו של סם מנדז.
מתקפת הקומנדו המצרי בסיני
מתקפות הקומנדו המצרי בסיני הן סדרת הנחתות של כ-1,700 חיילי קומנדו שמהווים כ-5 גדודים בעורף קו הלחימה במערב חצי האי סיני במהלך המחצית הראשונה של מלחמת יום הכיפורים. ההנחתות בעורף הקו בוצעו בעיקרי אמצעות מסוקי סער מדגם מיל מי-8 וגם בסירות ליעדים קרובים לחוף הים התיכון. מטרת ההנחתות הייתה מארבי חסימה לכוחות המילואים של צה"ל בתנועתם לחזית, תקיפת יעדים אסטרטגיים עורפיים והיאחזות בחופו המזרחי של מפרץ סואץ. ההנחתה הגדולה ביותר בוצעה בערב היום הראשון למלחמה שבה השתתפו 46 מסוקים ומספר סירות והלכו והתמעטו בחלוף ימי הלחימה. ההנחתה האחרונה התבצעה ב- 16 באוקטובר 1973. בסך הכל בוצעו 72 גיחות של מסוקים ובנוסף סירות שבהם הוטסו כ-1,700 חיילים מצוידים בנשק אישי ונשק אנטי טנקי רב. הכוח המצרי שהונחת הצליח להסב אבדות לצה"ל. רוב הכוח המצרי שהונחת הושמד או נשבה על ידי צה"ל לאחר שעות או ימים אחדים.
רקע
ב-6 באוקטובר, יום הכיפורים, סמוך לשעה 14:00, פתחו מצריים וסוריה במלחמה מתואמת בשתי חזיתות כנגד ישראל.
המלחמה בחזית המצרית נפתחה במתקפה נרחבת של מעל 200 מטוסי הפצצה מצריים על מטרות איכות צבאיות בסיני ובהרעשה ארטילרית כבדה מכ-2,000 קני תותחים לכל אורכה של תעלת סואץ ובפריסת גשרים רבים על פניה לשם צליחת כוח יבשתי גדול. כוח זה מנה שתי ארמיות, שבהן חמש דיוויזיות חי"ר ושריון (שמנו כ-1,700 טנקים). ההתקפה הפתיעה את צה"ל, שלא היה ערוך לבלימתה.
ההנחתות
סבב ההנחתה הראשון בוצע בשעה 17:30, כשלוש וחצי שעות מפתיחת המלחמה, לקראת החשיכה, חצו 46 מסוקי סער מסוג מיל מי-8 את תעלת סואץ בגובה נמוך אל יעדים נבחרים במערב סיני והובילו שלושה גדודי קומנדו. בשעה 21:00 הונחת גדוד נוסף. סבבי הנחתה קטנים יותר בוצעו בימים הלחימה הבאים כאשר האחרון שבהם בוצע ביום 16 באוקטובר 1973.
מפקדת חיל האוויר הישראלי קיבלה התראה על חדירת המסוקים. בתגובה הוזנקו מטוסי F-4 פנטום ליירט אותם. בשל טיסתם הנמוכה של המסוקים המצריים קשה היה ליחידת הבקרה האווירית הישראלית לאתר אותם ולעקוב אחריהם במכ"מי הגילוי האווירי. גם לטייסי הפנטום שהוזנקו לחפשם היה קשה לאתר את המסוקים בשל החשיכה שהחלה לרדת ובשל טיסתם הנמוכה. חלק ממבני המסוקים המצריים, בעיקר אלה שטסו בגזרה הצפונית, לא אותר, המשיך בדרכו מזרחה ליעדים והנחית את כוחות הקומנדו ללא התנגדות והמסוקים שבו למצרים. חלק אחר אותר על ידי המטוסים הישראלים. מטוסי הקרב הישראלים, שלא היו מתורגלים בתקיפת מסוקים בהיותם בטיסה, ניסו להפילם בתמרוני יירוט שונים ותוך ביצוע ניסיונות להטלת סוגי חימוש שונה.
ביעפים אלה הפילו מטוסי הפנטום והנשר כ-20 מסוקים. שישה מסוקים נוספים הופלו על ידי כוחות הקרקע (שניים מהם הופלו על ידי טנקים). 14 מתוך 26 המסוקים שהופלו נשאו בתוכם חיילי קומנדו.
חלק ממבני המסוקים נצפו טסים מעל סיני על ידי סוללות טילי הוק ישראליות, שביקשו אישור להפילם, אך בשל בעיות קשר שנבעו מהמתקפה האווירית המצרית המוקדמת, לא נענתה קריאתם והוחמצה ההזדמנות להפיל חלק מהם על ידי כוחות הנ"מ הישראליים.
הקרבות הקרקעיים לאחר ההנחתות
לאחר נחיתת כוחות הקומנדו המצריים, הותקפו חלקם על ידי כוחות קרקעיים ישראלים, שנשלחו לאזורי הנחיתה המשוערים. הם ניהלו עמם קרבות, שבהם הושמדו חלק מהכוחות המצריים המונחתים.
חלק מהכוחות המצריים הציבו מארבים שפגעו בכוחות צה"ל. התקיפה הקטלנית ביותר לכוחות צה"ל הייתה תקיפה של כוחות המילואים הישראלים שנעו על ציר אל עריש-קנטרה, שבה נהרגו 32 חיילי צה"ל ונפצעו כעשרים. רוב כוחות הקומנדו המצרים שהונחתו בסיני זנחו את משימתם וחיפשו דרכם חזרה מערבה אל ריכוזי הכוחות המצריים בקו החזית. בסך הכול נהרגו 750 חילי קומנדו מצריים ועוד 331 נשבו.
בימי המלחמה הבאים ניסה צבא מצרים להזרים לכוחות הקומנדו שהונחתו בסיני אספקה של מזון ותחמושת בסירות דרך מפרץ סואץ, אולם הכוחות והאספקה טובעו על ידי חיל הים. תוכנית מצרית להנחתת גדוד קומנדו שישי לתפיסת מעברי מרוחקים יותר בוטלה על ידי המצרים.
סיכום יעדי ההנחתות ותוצאותיהן
להלן רשימה חלקית של יעדי התקיפה:
תוצאות ההנחתה
בסך הכול חדרו לסיני בשני ימי הלחימה הראשונים 72 מסוקי סער מדגם מי-8 ובהם 1,700 חיילי קומנדו מצריים. מתוכם הופלו כ-26 מסוקים.
המצרים הצליחו לתקוף מספר כוחות מילואים שעשו דרכם לחזית הקרבות בראשית המלחמה ולגרום לצה"ל נפגעים טרם שהושמדו או נשבו.
הנחתת הקומנדו הפתיעה את צה"ל בהיקפה ובתעוזתה.
אורורין
אורורין (שם מדעי: Orrorin; "אורורין" בשפת שבט הטוגן מקניה: "אדם מקורי", "טוגננסיס" מאזור טוגן שבקניה) הוא סוג נכחד של הומינין או קוף-אדם, שמספר שברי עצמות מאובנות שלו התגלו בקניה בשנת 2000, והם מתוארכים לגיל של כ-6 מיליוני שנה לפני זמננו, סוף עידן המיוקן. הסוג מכיל מין אחד - אורורין טוגננסיס (Orrorin tugenensis).
המאובנים שנמצאו הם חלקיים ביותר, אך אחד מהם הוא חלק מעצם ירך במבנה האופייני להומינינים הולכי-על-שתיים כמו האוסטרלופיתקוס והאדם, ושונה מן המבנה האופייני לקופי-אדם. שיני טוגננסיס מצטיינים בצירוף של מידות קטנות וזגוגית עבה, שאף הוא אופייני לסוג האדם ולא לקופי-אדם. מסיבות אלו מגלי אורורין העלו את ההשערה שהוא האב הקדמון של ענף האדם, ואולם בשל מיעוט מאובנים מאותה תקופה עדיין לא ניתן לקבוע זאת בוודאות.
ג'ויס וינסנט
ג'ויס קארול וינסנט (באנגלית: Joyce Carol Vincent; 19 באוקטובר 1965 - דצמבר 2003) הייתה אישה בריטית שנמצאה ללא רוח חיים בדירתה בלונדון ואיש לא הבחין בכך וחסרונה הגיע עד לשנתיים לאחר מותה. בטרם מותה, וינסנט ניתקה קשר עם כמעט כל אדם שהכיר אותה. היא התפטרה מעבודתה בשנת 2001, ועברה לגור במעון לנשים מוכות. בערך באותה תקופה היא החלה להתרחק ממשפחתה ומחבריה. היא מתה בדצמבר 2003 במיטתה, כאשר אף אחד מבני משפחתה, חבריה לעבודה או שכניה הבחינו בכך. שרידיה נמצאו ב-25 בינואר 2006, כאשר גורם המוות הוא כפי הנראה התקף אסתמה חריף או מסיבוכים שנבעו מכיב פפטי שהיה לה.
חייה
ג'ויס וינסנט נולדה בהמרסמית' ב-19 באוקטובר 1965 וגדלה במחוז בלונדון. הוריה היגרו ללונדון ממדינת האי גרנדה, אביה לורנס היה נגר בעל שורשים אפריקאיים, ואימה ליריס הייתה ממוצא הודי. בעקבות ניתוח שכשל, אימה מתה כאשר הייתה בת 11 וארבע אחיותה הגדולות ממנה לקחו עליה אפוטרופוסות. הייתה לה מערכת יחסים מתוחה עם אביה המרוחק רגשית והיה טענה שהוא מת בשנת 2001 (למעשה הוא מת בשנת 2004). היא למדה בבתי ספר ממלכתיים בלונדון, אך בגיל 16 פרשה מן הלימודים.
סדרת פל
סדרת פֶּל וסדרת פֶּל-לוקאס הן סדרות של מספרים טבעיים, שהן מקרים פרטיים של סדרת לוקאס. מספר טבעי המשתייך לסדרת פל נקרא מספר פל. מספרי פל מוכרים כבר מן העת העתיקה, והם משמשים בעיקר לחישוב קירובים לשורש הריבועי של 2. סדרת פל, יחד עם משוואת פל, יוחסו בטעות על ידי לאונרד אוילר לג'ון פל.
הגדרת הסדרה
סדרת פל מוגדרת על-פי הנוסחה הרקורסיבית
כך מתקבלים המספרים 0, 1, 2, 5, 12, 29, 70, 169, 408, 985, ....
תכונות
באיבר התשיעי הקירוב הוא
ערכי ה-x המתקבלים שווים לסכום של איבר פל המקביל להם ולאיבר פל שלפניו
והם מקיימים את אותם תנאים של איברי הסדרה, קרי, היחס ביניהם הוא יחס הכסף, וכל איבר x שווה לפעמיים קודמו ועוד האיבר הקודם לקודמו. החל מהאיבר הרביעי או החמישי המנה  שווה בקירוב טוב לשורש הריבועי של שתיים.
כאשר האיבר השלישי בשלשה שווה לאיבר ה-(2n+1): שלשות פיתגוריות המושגות בדרך זו הן למשל:
סדרת פל-לוקאס
סדרת פל לוקאס מוגדרת על ידי אותה נוסחת רקורסיה כמו סדרת פל, אך יש לה תנאי פתיחה שונים:, והיא ממשיכה במספרים 2, 2, 6, 14, 34, 82, 198, 478, ...
סוניטה ויליאמס
שירות בצי ארצות הברית
ויליאמס הוסמכה לקצינה בצי ארצות הברית ב-1987. ב-1989 סיימה קורס טיס והחלה להטיס מסוקי בואינג ורטול CH-46 אביר הים. היא שירתה בין השאר במזרח התיכון, בים סוף, במפרץ הפרסי ובעיראק והשתתפה במלחמת המפרץ.
ב-1993 סיימה קורס לטייסי ניסוי של הצי ושירתה כטייסת ניסוי. ב-1995 מונתה למדריכה בקורס טיסי הניסוי של הצי. בהמשך הוצבה על סיפון אוניית הסער סאיפן כעוזרת קצין הטיסה של האונייה עד שהתקבלה ב-1998 לתוכנית האסטרונאוטים של נאס"א.
ויליאמס הגיעה לדרגת קפטן וצברה בסך הכל למעלה מ-3,000 שעות טיסה תוך הטסת למעלה מ-30 דגמי כלי טיס.
שירות בנאס"א
ויליאמס החלה את קורס ההכשרה הבסיסי בנאס"א באוגוסט 1998. במהלך הקורס התאמנה עם האסטרונאוט הישראלי אילן רמון.
ב-9 בדצמבר 2006 יצאה ויליאמס לתחנת החלל הבינלאומית על סיפון מעבורת החלל דיסקברי (משימה STS-116) במסגרת המשלחת ה-14 לתחנה. ויליאמס השתתפה גם במשלחת ה-15 ושהתה בחלל בסך הכל 192 ימים, עד לשובה לכדור הארץ במעבורת אטלנטיס (משימה STS-117) ב-22 ביוני 2007. במהלך שהותה בתחנת החלל הבינלאומית יצאה ארבע פעמים לפעילות חוץ רכבית. ב-16 באפריל 2007 השתתפה במרתון בוסטון בריצה על גבי מסילת כושר - הפעם הראשונה שבה ערך אדם ריצת מרתון בחלל. שנה אחר כך השתתפה ויליאמס באותו מרתון על כדור הארץ.
ב-15 ביולי 2012 יצאה ויליאמס שוב למשימה בתחנת החלל הבינלאומית (משלחות 32 ו-33) על גבי רכב החלל סויוז (Soyuz TMA-05M) ששוגר מקוסמודרום בייקונור שברוסיה, אשר עגן בתחנת החלל יומיים לאחר מכן. ב-17 בספטמבר 2012, בתחילת משימה 33, הייתה ויליאמס למפקדת צוות התחנה - האשה השנייה ששימשה בתפקיד זה. ב-19 בנובמבר שבה לכדור הארץ על גבי סיפון רכב חלל רוסי, לאחר 127 ימים בחלל. במהלך שהות זו ערכה עוד שלוש משימות של פעילות חוץ-רכבית. כמו כן הייתה לאסטרונאוט הראשון שהשתתף בתחרות טריאתלון בחלל. היא השתמשה במסילת הכושר ואופני הכושר של התחנה ובמקום שחייה עשתה מאמץ שקול לכך באמצעות הרמת משקולות ותרגילי כוח.
ביולי 2015, נאס"א הכריזה כי ויליאמס תהיה חלק מצוות האסטרונאוטים שיתאמנו לטיסות המסחריות לאספקת תחנת החלל הבינלאומית במסגרת תוכנית 2 CCDev. ויליאמס, דאג הארלי, אריק בו ורוברט בנקן, כולם אסטרונאוטים עתירי ניסיון, נבחרו לעבוד ולהתאמן בצמוד עם אנשי חברות בואינג ו־SpaceX המתכננים את החלליות.
ויליאמס עוטרה בעיטורים שונים, לרבות עיטורים מרוסיה, הודו וסלובניה.
ויליאמס נשואה למייקל ויליאמס, שוטר וטייס מסוקים בעברו.
פלך (בית ספר)
פלך הוא רשת של בתי ספר תיכוניים תורניים־ניסויים לנערות בישראל. בית הספר הראשון הוקם בירושלים.
היסטוריה
בית הספר נוסד בשנת תשכ"ו–1966 בירושלים על ידי בני הזוג פנינה והרב שלום רוזנבליט, שחיפשו מסגרת לימודית מתאימה לבתם. בבית הספר למדו לקראת תעודת בגרות והלימודים כללו גם לימודי גמרא ואנגלית.
בתחילה בית הספר פעל בדירת מגורים קטנה בשכונת בית וגן. לאחר מלחמת ששת הימים עבר להר ציון, ולאחר זמן מה השתקע בשכונת בקעה, ברחוב גדעון 14. בשנת 1995 עבר בית הספר למקום משכנו הנוכחי, ברחוב יהודה 31.
הזוג רוזנבליט ניהלו את בית הספר במשך שבע שנים. ב־1975 התנדבה פרופסור אליס שלוי, לנהל את בית הספר שהיה בסכנת סגירה והמשיכה בתפקיד 15 שנה. כניסתה של שלוי לתפקיד הביא לשינוי באוכלוסיית התלמידות. בתקופתה החלו לפנות לבית הספר תלמידות מהחינוך הממלכתי דתי. שלוי הביאה להכרה בפלך כבית ספר ניסויי. משנת 1990 ניהלה את בית הספר שירה ברויאר, ממייסדות "קולך". בתקופתה התמנתה אישה לתפקיד רב בית הספר. בשנת 2011 הפך בית הספר מתיכון ארבע־שנתי לבית ספר שש־שנתי, ורחל צור, בוגרת פלך בעצמה, התמנתה למנהלת חטיבת הביניים. בסוף 2015, מונתה סופי פפר, בוגרת אף היא, למנהלת בית הספר, לאחר שלימדה בפלך שנים רבות.
שלוחות נוספות
בשנת 2000 נוסד בית ספר בבניין המועצה בקריית עקרון על ידי מספר הורים מרחובות – פלך קריית עקרון. מורות ומנהלות רבות הן בוגרות פלך ירושלים בעצמן. בעבר ניהלו את בית הספר עדינה שוורץ, יונית יעקובוביץ וחגית ברנע. בשנת הלימודים תשע"ט ניהלה שרית תורג'מן יפה את בית הספר, ובשנת הלימודים תש"פ חזרה לתפקיד סנדרין אלבאום בוחניק.
בשנת תשס"ט נפתחה שלוחה נוספת בזכרון יעקב, בהנהלת ברכה דביר. בשנת 2016 נוסדה בירושלים שלוחה לבנים, בשיתוף עמותת פלך ורשת אורט, בניהולו של שלום וייל. מקצועות הלימוד מחולקים לשלושה אשכולות: לימודי קודש, טכנולוגיה והומניסטיקה. בשנת הלימודים תשע"ה (2014), הוקם פלך תל אביב, בשיתוף פעולה של המוסדות פלך ירושלים והישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן. בראש בית הספר עומדות הבוגרות ד"ר חנה פרידמן וד"ר רוני רצ'קובסקי.
מושיר אל מסרי
מושיר אל מסרי (בערבית: مشير المصري) הוא חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית ודובר חמאס בעזה.
שמורת עין תאו
שְׁמוּרַת עֵין תְּאוֹ (עין ג'חולה) היא שמורת טבע מוכרזת בעמק החולה, המורכבת ממעיין העתק הנובע למרגלות הרי נפתלי מתוך מערה, בריכת מים, וחורשת עצי אלה אטלנטית עתיקים. גודל השטח המוכרז הוא 30.65 דונם.
תולדות השמורה
השמורה נכללה ברשימה של 93 שמורות טבע שהוצגה בתחילת 1963 על ידי ועדה של הקרן הקיימת ומשרד החקלאות. השמורה הוכרזה ב-9 בנובמבר 1967. שטח נוסף המיועד להרחבת השמורה נמצא בתכנון מתקדם.
תיאור השמורה
הבריכה שאליה מתנקזים מי המעיין אינה בריכה טבעית. בריכה זאת נחפרה על ידי אנשי קיבוץ כפר גלעדי בשנות ה-50 של המאה ה-20 כדי שתשמש מקור מים זמין לשדות שחברי הקיבוץ עיבדו בסביבת המעיין. טמפרטורת מי הבריכה היא קבועה ונעה בין 21–23 מעלות. חום זה מאפשר לקיים במי הבריכה מינים של בעלי חיים וצומח נדירים. במי הבריכה נמצאים חסרי חוליות נדירים וצמחים כמו נופר צהוב וקַרְנָן טָבוּל שהם צמחים מוגנים הקרנן טבול נמצא בסכנת הכחדה בישראל. בנוסף צומחים במי הבריכה מיני דגנים נוספים. הבריכה מוקפת בצמחי מים כמו פטל קדוש, שנית גדולה, גומא פפירוס וצמחים נוספים. בנוסף צומחים סביב הבריכה עצי תאנה. בתוך הבריכה חיים גם דגי נאווית כחולה. הכניסה לבריכה אסורה, כדי לשמר את הצמחייה ובעלי החיים הנדירים.
מדרום לעין תאו התגלה בשנות ה-80 של המאה ה-20 אתר ארכאולוגי תל תאו. האתר התגלה בעת הרחבת כביש 90. באתר שנחפר נמצאו שכבות ארכאולוגיות מתקופות שונות.
עצי האלה האטלנטית העתיקים שנשמרו, נמצאים בשטח בית הקברות של הכפר ג'חולה שמנע את הפגיעה בהם. במרחק לא רב מהשמורה נמצא מתקן שאיבת מים של קיבוץ כפר גלעדי. ליד המתקן נמצאת בריכת מים קטנה שבה מותר להתרחץ.
השמורה נמצאת ממערב לכביש 90. הגישה לשמורה היא מדרך עפר היוצאת מכביש 899, כ-50 מטר מצומת כ"ח.
לודיטים
היסטוריה
נד לוד היה לכאורה, בסוף המאה ה-18, פועל במפעל טקסטיל בליקסטר ששבר מכונת אריגה אוטומטית, כמחאה נגד הטכנולוגיה שלטענתו תגזול את פרנסתו, אם כי ככל הנראה אין המדובר באדם שאכן חי. כהמשך לאותו סיפור, רבים מחבריו הצטרפו אליו והשחיתו גם הם מכונות אוטומטיות, עד להיווצרות תנועת לודיטים גדולה באזורים הכפריים של הממלכה המאוחדת. התנועה התפשטה במהירות בשנים 1811 ו-1812 ברחבי אנגליה ומפעלי צמר וכותנה רבים נהרסו, עד לדיכויה של התנועה בידי ממשלת בריטניה. הלודיטים נפגשו בלילות בשדות שסביב הערים התעשייתיות והתאמנו בתמרונים שונים. אזורי ההתפרעות העיקריים היו בנוטינגהאמשייר בנובמבר 1811, ואחר כך בנפה המערבית של יורקשייר בתחילת 1812, ובלנקשייר במרץ 1812. קרבות שקולים בין הלודיטים לצבא הבריטי ניטשו בטחנת ברטון במידלטון, ובטחנת ווסטְהוֹטֶן, שתיהן בלנקשייר. שמועות מאותו הזמן טענו כי סוכנים של הממשל היו מעורבים בגרימת ההתפרעויות והקרבות. שופטים וסוחרי מזון היו מטרות לאיומי רצח ולהתקפות בידי לוד ותומכיו.
בעקבות ההתפרעויות, הוגדרה "הריסת מכונות" (חבלה תעשייתית) כפשע שעונשו מוות, ושבעה עשר אנשים הוצאו להורג ב-1813. רבים אחרים הוגלו לאוסטרליה. במהלך העימותים היו יותר חיילים בריטים שנלחמו בלודיטים מאשר חיילים שנלחמו בנפוליאון בספרד.
ית"ד - ילדי תסמונת דאון
מטרת העמותה היא לתרום להבנת התסמונת, להביא לקבלה גבוהה יותר שלה בקרב בני המשפחה ובחברה, ולהגביר את התמיכה והעזרה כלפי הילדים ומשפחותיהם.
לודיטים
במחקר ההיסטורי
בספרו על ההיסטוריה האנגלית, "יצירתו של מעמד הפועלים האנגלי", הביע אדוארד פאלמר תומפסון את דעתו על ההיסטוריה הלודיטית.
ית"ד - ילדי תסמונת דאון
פעילות
פעילות העמותה מתמקדת בשלושה תחומים:
לודיטים
במחקר ההיסטורי
שמם של הלודיטים נעשה שם נרדף לאנשים המתנגדים לכל שינוי, בעיקר לשינוי טכנולוגי כדוגמת זה שהתרחש באותו הזמן בתעשיית האריגה באנגליה. הם מוצגים בדרך כלל כאלימים, בריונים ולא מאורגנים.
ית"ד - ילדי תסמונת דאון
פעילות
מרבית פעילות העמותה אינה ממומנת על ידי הממשלה (מלבד מימון נופשון קיץ למשפחות), אלא נשענת על תרומות. מרבית פעילי העמותה עובדים בהתנדבות, ומיעוטם אנשי מקצוע המועסקים בשכר, לרוב לריכוז פרויקטים והדרכת הורים.
לודיטים
במחקר ההיסטורי
תומפסון מציג טענות רבות כנגד תפישה זו של הלודיטים: הוא מנסה להראות כי הלודיטים לא התנגדו לטכנולוגיה החדשה אלא לשינוי המחירים שנקבעו באופן מסורתי, כלומר הם התנגדו להנהגתו של "השוק החופשי", כפי שהוא נקרא כיום.
תומפסון טוען כי השימוש ברטוריקה של שוק חופשי נעשה כה רגיל ומשכנע היום, שקל לשכוח כי הבסיס הרעיוני לשוק חופשי פותח רק לאחרונה, בערך בתקופתם של הלודיטים. לפני תקופה זו היה בעל מלאכה מבצע את עבודתו עבור מחיר נתון. הרעיון של חישוב המחיר על פי העבודה, החומרים והרווח היה זר להם, וכן לרוב האנשים בתקופה ההיא.
תומפסון מציג כמה דוגמאות המראות כי הדבר שהלודיטים התנגדו לו היה השיטה הכלכלית החדשה. לדוגמה, השיר הלודיטי, "ניצחונו של הגנרל לוד":
ראשית, תומפסון מצטט תיאורים היסטוריים של ההתקפות הלודיות על בתי מלאכה שבהם הרסו חלק ממסגרות האריגה, לעומת אחרים (שבעליהם כיבדו את המנהגים הכלכליים הישנים, ולא ניסו להוריד מחירים) שלא נהרסו.
שנית, תומפסון מתנגד לדעה כי הלודיטים היו בריונים. היו מעט מאוד מעצרים והוצאות להורג של הלודיטים, ובכל זאת הם פעלו באופן יעיל ביותר כנגד כוחות המדינה. תומפסון תולה את ההסבר בכך שהם פעלו בהסכמתן של הקהילות המקומיות.
כמו כן, תומפסון טוען כי הלודיטים היו מאורגנים. הוא מציין כי בחלק מהפעילויות שלהם היו מעורבים יותר ממאה איש.
לסיכום, דעתו של תומפסון היא כי בהצגת הלודיטים כבריונים וונדליסטים אנו ממשיכים את התעמולה של אז, בשעה שבמציאות הלודיטים היו אנשים רגילים שמחו כנגד שינויים מסוימים.
הדעה ההפוכה היא כי הלודיטים היו כוח צבאי למחצה שניסה לכפות מונופול ייצור למען רווחת חבריו, על ידי חבלה.
מקפת לסקר הירח
המקפת לסקר הירח (באנגלית: Lunar Reconnaissance Orbiter או בקיצור: LRO) היא גשושית רובוטית מסוג מקפת של נאס"א ששוגרה אל הירח ב-2009 וכיום ממפה אותו בתלת-מימד ממסלול בגובה 50 ק"מ. אחת המטרות המקוריות של LRO הייתה הכנה לנחיתות מאוישות במסגרת תוכנית קונסטליישן, אך התוכנית בוטלה ב-2010.
הגשושית שוגרה ב-18 ביוני 2009 יחד עם LCROSS, והייתה למשימה הראשונה של נאס"א אל הירח אחרי 10 שנים. LRO ו-LCROSS הם המשימות הראשונות ששוגרו כחלק מהחזון לחקר החלל של ארצות הברית. העלות הכוללת של המשימה היא 583 מיליון דולר, מתוכן 504 מיליון דולר עבור LRO ו-79 מיליון עבור LCROSS.
LRO שלחה תמונות ראשונות המראות את הציוד ממשימות אפולו שהושאר על הירח.
המשימה
הגשושית פותחה במרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א. זו גשושית כבדה (1,900 ק"ג) ומתוחכמת שנבנתה על מנת להקיף את הירח ממסלול קוטבי למשך שנת ארץ אחת. במסגרת הרחבת המשימה (עד 5 שנים נוספות) ניתן להשתמש ב-LRO כתחנת תקשורת בין כדור הארץ למשימות נוספות שישלחו אל הירח, כמו למשל נחתות או רכבי סיור.
ב-11 בפברואר 2009, אחרי שבנייתה הסתיימה, הועברה הגשושית ממרכז גודרד אל נמל החלל קייפ קנוורל. התכנון המקורי היה לשגר את ה-LRO באוקטובר 2008 אבל לאחר מספר דחיות הגשושית שוגרה ב-18 ביוני 2009 מ-SLC-41 בנמל החלל קייפ קנוורל.
ציוד
LRO נושאת עימה מספר כלים לביצוע משימתה: בנוסף לציוד זה נושאת המקפת צ'יפ עליו רשומים שמות של 1.6 מיליון אנשים שהכניסו את שמותיהם דרך האינטרנט.
מהלך המשימה
ב-23 ביוני 2009 נכנסה המקפת למסלול סביב הירח, לאחר מסע בן 4 וחצי ימים מכדור הארץ. במהלך המסע נעשה תיקון מסלול אחד. כשהגיעה המקפת אל צידו הרחוק של הירח הופעלו מנועיה והכניסו אותה למסלול אליפטי סביב הירח. ב-15 בספטמבר, אחרי בדיקת מערכות, החלה המקפת את משימתה המרכזית - להקיף את הירח בגובה 50 ק"מ למשך שנה ולבצע את מטלותיה. אחרי סיום המשימה העיקרית בספטמבר 2010, הועברה LRO לידי Science Mission Directorate של נאס"א.
איתור אתר התרסקותה של בראשית
ב-15 במאי 2019, כחודש לאחר התרסקותה של הגשושית בראשית, פרסם מרק רובינסון, חוקר ראשי בצוות משימת הצילום של המקפת (LROC), תמונות של אתר ההתרסקות, מתוך שלושת זוגות תמונות שצולמו על ידי צמד מצלמות הזווית הצרה (NAC) שלה ב-22 באפריל, 11 ימים לאחר ההתרסקות. בתמונות נראה בבירור כתם כהה בקוטר של כעשרה מטרים, המוסבר כשטח מחוספס בנקודת התנגשות הגשושית באדמת הירח, שאינו נראה בתמונות שצולמו בהקפה קודמת של המקפת. עיבוד תמונה המשווה בין התמונות הללו חושף כתם בהיר סביבות הכתם הכהה, בקוטר של כ-30-50 מטרים, וממנו חורגת דרומה קרן בהירה באורך של כמאה מטרים, המוסברים כדפוסים של התפרצות חלקיקים עדינים או גזים שהתרחקו במהירות מנקודת ההתנגשות, חשפו את השכבה העליונה של רגולית הירח ופיזרו חלקיקי קרקע עדינים.
הגשושית נעה בנחיתתה מצפון הירח לדרומו, והנמיכה תוך כדי מעוף בקשת רחבה כלפי קרקע הירח. עקב תקלת הבלימה ואי התייצבות הגשושית בזווית אנכית לקרקע אותר מיקום ההתנגשות דרומית לאתר הנחיתה המיועד. נקודת הציון, קואורדינטות סלנוגרפיות ‎32.5956° צפון, 19.3496° מזרח, הוערכה באמצעות השוואת התמונות שצולמו ב-22 באפריל לשבע תמונות שצולמו מוקדם יותר, במרווח טעות של 95%, כעשרים מטרים בקו הרוחב ושמונה בקו האורך.
קנה המידה של התמונות גדול מכדי לקבוע האם הכתם הקטן הוא מכתש שנוצר במקום הפגיעה, או שמא פגיעת הגשושית השבירה בתאוצה גבוהה ובזווית נמוכה לאדמת הירח (פחות מעשר מעלות) מנעו יצירת צורת מכתש.
מגפה
מגפה או אפידמיה (מיוונית: אפי (ἐπί) - על, דמוֹס (δῆμος) - עַם; כלומר מגפה הפוגעת בעם) היא התפשטות מהירה של מחלה בקרב אוכלוסייה. על פי רוב, זו התפרצות פתאומית של מחלה זיהומית. המגפות השכיחות ביותר בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 הן מגפות שפעת. מגפה בולטת אחרת בתקופתנו, שמתפשטת לאט בהרבה מן השפעת, היא מגפת האיידס.
מגפה עשויה להיות מקומית או בעלת תפוצה רחבה. מגפה עשויה להיות מוגדרת כפנדמיה (מגפה רבתי, מגפה כללית) כשהיא בתפוצה רחבה וללא שליטה.
הגדרה ושלבים
ארגון הבריאות העולמי הגדיר דירוג בעל שישה שלבים שמתארים את תהליך התפשטותו של נגיף האינפלואנזה מכמה מקרי הדבקות אצל בני אדם ועד למגפה. בנוסף לכך הוא הוסיף שתי תקופות נוספות. הנגיף מתחיל לתקוף מספר קטן של חיות שמעבירות את המחלה לבני אדם, ואז מגיעים לשלב שבו הנגיף מתחיל להתפשט מאדם לאדם באופן ישיר ומסתיים כמגפה כאשר הנגיף החדש כבר התפשט בכל רחבי העולם. מחלה אינה מגפה, כיוון שהמגפה נפוצה, גורמת לחולי של אנשים רבים ומתפשטת במהירות. למשל, סרטן גורם למספר גדול של חולים אך לא נחשב למגפה מפני שהמחלה אינה מתפשטת או מדבקת. להלן השלבים:
גורמים
מגפה של מחלה מידבקת באוכלוסייה אנושית יכולה להיווצר במספר דרכים:
רובוטבוי
רובוטבוי (באנגלית: Robotboy) היא סדרת אנימציה צרפתית לילדים ששודרה בערוץ "Cartoon Network" בין השנים 2005-2008.
מגפה
מלחמות ביולוגיות
ב-1346, הגופות של הלוחמים המונגוליים שמתו ממגפה נזרקו מעל החומות של פאודוסיה. אחרי מצור ממושך, שבמהלכו הצבא המונגולי תחת ג'אני ביג סבל ממחלה, בעזרת בליסטראות הם יידו את הגופות של האנשים שנדבקו מעל החומות של העיר כדי להדביק את התושבים הנצורים. היו השערות שהמעשה הזה היה הסיבה להבאת המוות השחור לאירופה והתפשטותו בה.
רמת יוחנן
רָמַת יוֹחָנָן הוא קיבוץ בעמק זבולון סמוך לקריית אתא השייך למועצה אזורית זבולון.
רובוטבוי
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בין השנים 2007-2008.
רמת יוחנן
היישוב קרוי על שמו של יאן (יוחנן) סמאטס ראש ממשלת דרום אפריקה ואוהד הציונות.
קבוצת הצפון
בשנת 1921, בהשפעת ביקור בקבוצת דגניה א, התאגדו צעירים מעולי העלייה השלישית מגליציה שלמדו בבית הספר החקלאי במקוה ישראל, לקבוצה שרוב חבריה היו מתחת לגיל 18. לאחר סיום לימודיהם שאפו להתיישב ביישוב חקלאי. ב-1924, בסיוע פיק"א עלו להכשרה במטולה, אולם מאחר שלא שאפו לחיי איכרים התאגדו בשם "קבוצת הצפון" (על שם מקום התגבשות הקבוצה בצפון הארץ) ופנו למרכז החקלאי בבקשת סיוע בהתיישבות, קיבלו הצעות להצטרף לכפר גלעדי ולגדוד העבודה אבל העדיפו להישאר כקבוצה עצמאית. המרכז החקלאי שלח אותם לחוות גולדברג לעבודה בעיבוד עלי טבק. בתום העונה החקלאית עברו למאהל בעין גנים ועבדו כפועלים חקלאיים במושב ובפתח תקווה. ב-1925, בהמלצת המרכז החקלאי קיבלו חמישה מחברי הקבוצה עבודה כמדריכים חקלאיים ב"נחלת יעקב", מקום מושבה של קבוצה אחת מתוך ארבע קבוצות מקימי כפר חסידים והקבוצה כולה עברה לצריף שבנתה ליד שייח' אבריק. מקצת חברי הקבוצה שלא עבדו כמדריכים חקלאיים מצאו עבודה בסביבה ויתרתם היו מחוסרי עבודה. זו הייתה התקופה שאל הקבוצה נוספו בנות.
ב-1926 הוחלט על איחוד ארבע קבוצות התיישבות נפרדות לכדי נקודה אחת, בכפר חסידים וכעבור זמן קצר הופסקה עבודתם של המדריכים החקלאיים. לכן העבירה הקבוצה את הצריף לעין בידה שליד נהלל. שם הקימו אנשי הקבוצה משק עזר ולול. אל הקבוצה נוספו מספר בוגרות בית הספר החקלאי לנערות בנהלל. על מנת להקים לול ואורווה לפרד, פירקו חברי הקבוצה חלקים מצריף המגורים. במקביל ניסו לגייס חברים חדשים לקבוצתם. ב-1928 עברה הקבוצה לגניגר לעבודה בנטיעת יער בלפור, מקום בו שהתה 4 שנים והתגבשה.
קבוצות הכרמל, גלעד ואז"י
קבוצה נוספת של בוגרי מקוה ישראל, צעירים במספר שנים מחברי קבוצת הצפון, התאגדו בשם "קבוצת הכרמל" להתיישבות חקלאית ואחרי מספר תחנות, בהן חוות הניסיונות בבית שאן, שם רכשו ניסיון חקלאי מעשי בהנחיית האגרונום קאם, הגיעו למזרע, פגשו בחברי קבוצת הצפון והחליטו להתאחד על מנת ליצור גוף גדול יותר שיזכה להתייחסות רצינית יותר מצד המוסדות המיישבים.
באותה תקופה הצטרפו לקבוצת הצפון גם קבוצת 'גלעד' וקבוצת 'אז"י'
התיישבות במיקום הנוכחי
ב-1931 נוספה קבוצת חלוצים מארצות הברית. בשמחת תורה ה'תרצ"ב (1931) עלו ראשוני קבוצת הצפון המאוחדת להתיישבות על אדמות אל-מג'דל שרכש יהושע חנקין מהלבנוני סורסוק עוד ב-1925. עד פסח הגיעו כל אנשי הקבוצה, 48 חברים, מהם 12 משפחות ו-6 ילדים.
המקום נקרא "רמת הצפון" ובמשך שנתיים נתנה הקרן הקיימת למקום גם את השם "אושא" (על פי הצעת בנימין מזר) במטרה להחיות את שם אושא העתיקה. מבחינה ארגונית השתייכה הקבוצה לחבר הקבוצות. חברי הקבוצה התפרנסו מעבודות חוץ, בהן עבודת ייעור מטעם הקק"ל.
מי השתייה הובאו בעגלות מכפר אתא, שהיה מרוחק כ-3 ק"מ מקבוצת הצפון. במשך הזמן ניקו חברי הקבוצה באר עזובה שהייתה במקום והיה אפשר לשאוב ממנה מים.
מספר חודשים אחרי ההתיישבות על הקרקע הצטרפה קבוצה מתנועת גורדוניה. לאחר זמן מה עזבו חברי גורדוניה לחדרה. כן עזבו מספר חברים נוספים וחברי קבוצת הצפון חוו תחושת בידוד. על מנת לפתור תחושה זו הגיעה למקום קבוצת חברי קיבוץ "פלנטי" של השומר הצעיר.
ב-1935 נקבע שם היישוב כ"רמת יוחנן". על מנת לא לבטל את השם אושא שניתן למקום, הלכו מנחם אוסישקין ומספר חברים כמה עשרות מטרים מערבה, נטעו עץ וקבעו כי מקום זה הוא אושא. שם קם מאוחר יותר קיבוץ בשם זה.
הפילוג ב-1940 וחילופי אוכלוסין
בשנת 1940 חל פילוג אידאולוגי בשני קיבוצים, בבית אלפא וברמת יוחנן. עיקרי הפילוג היו סביב הבעיה של התקיימותו של קיבוץ ובו בני תנועת מפא"י יחד עם בני תנועת השומר הצעיר. שתי התנועות היו שונות זו מזו, וסביב אורחות חייו של הקיבוץ נוצרו חיכוכים רבים שהפכו את החיים המשותפים לבלתי אפשריים.
לאחר כארבע שנים (1936–1940) של דיונים בין שני הקיבוצים ובין הנהגת היישוב בארץ, דיונים מורכבים וארוכים שגישור רב נדרש במהלכם, התקבלה ההחלטה. ההחלטה הייתה להעביר את חברי השומר הצעיר כולם מרמת יוחנן ("קבוצת פלנטי") לבית אלפא, ואת חברי בית אלפא תומכי מפא"י לרמת יוחנן. החילופים כללו מעבר של כמה עשרות חברים וילדים מקיבוץ לקיבוץ. האירוע של הפילוג והטרנספר נחווה כמשבר וטראומה של ממש אצל אנשי התקופה, ששנים רבות עדיין נשאו את הנטל שלו.
ב-1952, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד, הצטרפו לרמת יוחנן כ-15 משפחות מקיבוץ שפיים.
קרב רמת יוחנן
במלחמת העצמאות, ב-16 באפריל 1948, נערך בסביבות הקיבוץ קרב קשה בין חטיבת כרמלי לבין הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י. בקרב נהרג זוהר (זוריק) דיין, אחיו של משה דיין. בעקבות הקרב, נחתם הסכם אי-התקפה בין ההגנה לדרוזים.
כלכלה
כלכלת הקיבוץ מבוססת בעיקרה על חברת פלרם שהוקמה ב-1963. הכנסות החברה המייצרת ומשווקת לוחות פלסטיק שטוחים וגליים, הסתכמו בכ-1.7 מיליארד שקל ב-2020.
בשנת 2005 הוקמה חברת הבת "פלרם אפליקציות" שאורזת ומשווקת חממות ביתיות וגגונים ברחבי העולם. מאז הקמתה גדלה חברת הבת וב-2020 החזיקה בכ-40 אחוזים מההכנסות של קבוצת פלרם. ב-2021 שינתה את שמה לCanopia.
הקיבוץ מחזיק ענפים אחרים, התורמים גם הם לחוסנו הכלכלי של הקיבוץ ביניהם:
תרבות
במהלך השנים נולדו ברמת יוחנן מנהגים ייחודיים אשר באו לידי ביטוי בטקסים חגיגיים אשר נערכו בחגים החקלאיים. את הטקסים הללו, אשר מלווים בשירה וריקודים, יצרו הכותב והמלחין מתתיהו שלם והכוריאוגרפית לאה ברגשטיין. המשתתפים בחגים הללו הם חברי וחברות הקיבוץ כמו גם בני ובנות הקיבוץ, לעיתים משתתפים גם בני קיבוץ שעזבו את הקיבוץ אך לא עזבו את ריקודי ושירת חג. אירועי החג ברמת יוחנן הגם שאינם הראשונים או היחידים בהתיישבות העובדת, הם מהגדולים והמורכבים שקיימים כיום.
הסליק המרכזי
בדומה ליישובים אחרים, גם ברמת יוחנן היו מספר סליקים ששימשו את כוח המגן טרם הקמת המדינה. אחד הסליקים נבנה באמצע שנות הארבעים והיה מוסווה מתחת לאחד המבנים. הסליק עצמו נשמר סגור עד אחרי מלחמת ששת הימים. נשקו שהיה שמור במצב טוב נמסר לצה"ל במקביל ליישובים נוספים שהחזירו את נשקם עם השיפור במצב הביטחוני בישראל.
ב-2001, בשנת ה-70 לקיבוץ, שופץ וחודש הסליק ונבנו לו מדרגות חיצוניות בהן ניתן לרדת ולראות אותו.
המקום פתוח לביקורי קבוצות בהם מקבלים סקירה על תולדות הקיבוץ, מוקרן סרט על הסליק ומודגם תהליך הסרת אבן הבטון ברצפת המבנה משם הייתה הירידה המקורית לסליק בעזרת סולם. כיום אין כלי נשק בסליק כלל, אלא תמונות המייצגות אותם.
הבאר
כאשר הגיעה קבוצת הצפון אל אדמות מג'דל (גבעת שמיר), חבריה גילו באר בדווית עתיקה שהיו בה מים. לאחר ניקיונות של האזור, הורד אחד החברים אל מעמקי הבאר ולקח ממנה מים, שהתבררו עדיין כמזוהמים. עד היום הבאר משמשת לשאיבת מים לחקלאות, כאשר בשנים האחרונות הורחבה הפעילות בה והיא משמשת גם את מטעי הפרי.
מגדל המים
נבנה ב-1935. מ-1938 עד 1948 שימש לעמדת תצפית ביום ולהפעלת זרקור בלילה. בעת אימוני הפלמ"ח באזור הזהיר הצופה על המגדל מפני בריטים מתקדמים על ידי תליית שמיכה על המעקה.
עמדות השמירה
ברמת יוחנן עדיין ניתן לראות שרידים של ההגנה העברית של לפני הקמת המדינה. בקיבוץ פזורות כ-3 עמדות שמירה מבטון מזוין אשר שימשו להגנת היישוב מפני פורעים. במסגרת שנת ה-70 לקיבוץ שופצה אחת העמדות (עמדה 5) וניתן לעלות לתצפית ממנה.
רובוטבוי
עלילה
רובוטבוי הוא רובוט מלחמה הנבנה על ידי פרופסור מושימו. עקב ניסיונותיו של ד"ר קמיקזי לגנוב את רובוטבוי, מושימו שלח את רובוטבוי למעריץ הגדול שלו, טומי. טומי בן ה-10 ושני חבריו הטובים מתמודדים מול מזימותיהם של ד"ר קמיקזי ועוזרו קונסטנטין, המנסים לגנוב את רובוטבוי כדי להשתלט על העולם בעזרתו.
מגפה
מלחמות ביולוגיות
במהלך המלחמה הסינית-יפנית (1937–1945), יחידה 731 בצבא הקיסרי היפני ביצעה ניסויים בבני אדם על אלפי אנשים, רובם סינים. במבצע הצבאי שלהם הצבא היפני השתמש בסוגים שונים של נשק ביולוגי על חיילים ואזרחים סיניים. פרעושי מגפה, בגדים מזוהמים, אספקה מזוהמת ששמו אותם בתוך טילים. כולרה, אנתרקס ודבר שנגרמו בעקבות מעשים אלו גבו את חייהם של כ-400,000 אזרחים סיניים.
במקרא
בספר במדבר (י״ז ו-טו) מסופר שפרצה מגפה בעם בעקבות תלונות לא מוצדקות של העם, שבה נהרגו כ-14 אלף איש. הפתרון היה לפזר קטורת בעם על ידי הכהן.
חטא בעל פעור: בהמשך ספר במדבר (פרק כה) מסופר שבעקבות פיתויין של בנות מואב את בני ישראל לחטוא עמהן בפולחן לבעל פעור, פרצה מגפה בעם שהמיתה 24,000 איש.
המגפה בימי דוד: ב מסופר שפרצה מגפת דבר בעקבות המפקד שערך דוד בעם. במגפה זו נהרגו 70 אלף איש. המגפה נעצרה בגורן ארונה היבוסי. וכדי לעצור את המגפה דוד הקים באותו מקום מזבח והקריב קורבנות.
ב, הרץ מבשר לעלי על תוצאות המלחמה "ויען המבשר ויאמר נס ישראל לפני פלשתים וגם מגפה גדולה פרצה בעם וגם שני בניך מתו חפני ופנחס וארון האלוהים נלקחה". במקרה זה הכוונה היא להרג המוני, מכת מוות.