cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ועידת סנקה פולס
התנועה לביטול העבדות
הקהילה הקוויקרית ברוצ'סטר אספה אליה פעילים מרכזים בתנועה לביטול העבדות כדוגמת תומאס ומרי אן מקלינטוק (M'Clintock), פרדריק דאגלס ואיימי ואייזיק פוסט ואחרים. אלה היו גם תומכים נלהבים גם של התנועה לזכויות לנשים.
זכויות נשים
בשנת 1839, בבוסטון, החלה מרגרט פולר לארח מפגשים, בדומה לסלונים הצרפתיים, לנשים המעוניינות לדון ב"שאלות הגדולות" איתן מתמודד המין שלהן ולאפשר להן לרכוש השכלה בצורה לא רשמית. בשנת 1845 הוציאה פולר לאור מניפסט בשם "התביעה הגדולה או הנשים במאה ה-19", שטען כי האנושות תעבור מהשלב הברברי רק כשנשים היו שוות לגברים. פלור טוענת שמצבן של נשים רק נראה יותר טוב ממשל עבדים. אך למעשה הן מוגבלות בכל כך הרבה דרכים והן כמו עבדים "רכוש" של גברים.
בשנת ה-40 של המאה ה-18 החלו נשים לקבל שליטה רבה יותר של חייהן. עד אז, בעלים ואבות שלטו את חייהן של נשים ולא הייתה להן גישה תחומים שלמים:
חוקי המדינה והמשפט המקובל אסרו על נשים לרשת נכסים, לתחום על חוזים, לשרת בחבר מושבעים ולהצביע בבחירות. אפשרויות התעסוקה לנשים היו מועטות מאוד והן יכלו לעבוד רק בתחום השירותים ואז הן הרוויחו כמחצית מהשכר של גברים אותה עבודה. במסצ'וסטס, ב-1841, חוות ברוק הוקמה על ידי סופיה וג'ורג' ריפלי, בניסיון לייצר סביבת עבודה שוויונית גם בין גברים ונשים עם תגמול שוויוני.
בסתיו של שנת 1841, נאמה אליזבת קיידי סטנטון לראשונה לפני קהל בנושא תנועת ה-Temperance - תנועה חברתית נגד צריכת משקאות אלכוהוליים, מול 100 נשים בסנקה פולס. לאחר האירוע היא כתבה לחברתה, אליזבת ג'יי ניל שהיא ריגשה את הקהל ואת עצמה עד דמעות: "...שילבתי בנאום שלי מינון נכון של אמירות בנושא זכויות נשים כפי שאני עושה בשיחות פרטיות."
לוקרישה מוט נפגשה עם אליזבת קיידי סטנטון בבוסטון בשנת 1842, והן דנו שוב באפשרות לארגן כנס בנושא זכויות האישה. הן שוחחו פעם נוספת ב-1847, לפני שסטנטון עברה מבוסטון לסנקה פולס.
לוקרישה מוט ופאולינה רייט דייוויס ארגנו פגישות של קבוצות נשים בפילדלפיה החל משנת 1846. מעגל רחב של פעילים בתנועה לביטול העבדות והתומכים בזכויות נשים החלו לדון ב-1847 באפשרות לארגן כנס שיעסוק רק בזכויות נשים. לוסטי סטון נאמה לראשונה בנושא זכויות נשים באוקטובר 1847, בכנסייה של אחייה, ויליאם באומן סטון, כומר בכנסייה קהילתית האוונגלית בגרדנר, מסצ'וסטס.
הישגים פוליטיים
ב-7 באפריל 1848, בתגובה לעתירה אזרחית, חוקקה האספה של מדינת ניו יורק (New York State Assembly), שהיא הבית התחתון של בית המחוקקים, חוק המאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש שהביאו איתן לנישואים, כמו גם לרכוש שצברו במהלך הנישואין. נושים לא יכולו עוד להשתלט על רכושה של האישה כדי לשלם חובות של הבעל. לאחר שעבר החוק, במרץ 1848, כתבה קבוצה של 44 נשים נשואות ממערב ניו יורק לחברי העצרת: "במגילת העצמאות נכתב כי ממשלות שואבות את סמכותן מתוך ההסכמה של הנשלטים. ואנחנו הנשים מעולם לא ביקשו את רשותינו להיות מיוצגות או שהוכרנו על ידי הממשל, ברור כי לא ניתן לדרוש מהן אמונים שלא נעשה צדק..."
"אנחנו עכשיו מבקשות מהגוף החשוב הזה, לבטל את כל החוקים אשר משווים את שיקול דעתן של נשים נשואות למעשיהם של תינוקות, מפגרים, משוגעים."
האספה של פנסילבניה העבירה חקיקה דומה לזו שעברה בניו יורק כמה שבועות לאחר לכן. חוקי המדינות, שהיו פורצי דרך, היו עבור נשים אמריקאיות, סימן לתקווה חדשה לשינוי מעמדן של נשים.
ב-2 ביוני 1848 ברוצ'סטר שבניו יורק, נבחר גריט סמית' כמועמד של מפלגת החרות לנשיאות ארצות הברית. סמית' היה בן דוד ראשון של אליזבת קיידי סטנטון והשניים נהנו לדון בסוגיות פוליטיות וחברתיות כשנפגשו. בכינוס בבאפלו שבניו יורק, מאוחר יותר באותו החודש, הבטיח סמית' בנאומו זכות הצבעה לכלל הנשים והגברים. נציגי אספת מפלגת החרות אישרו את מצע המפלגה שכלל זכות הצבעה לנשים. באותה הוועידה, חמישה בעלי זכות הצבעה עלו לסדר היום את ההצעה שלוקרישה מוט תשמש כסגנית נשיאה לסמית' - זו הפעם הראשונה שעלתה ההצעה שאישה תכהן בתפקיד כה בכיר בארצות הברית.
השפעה קווייקרית
לקהילה הקווייקרית במדינת ניו יורק הייתה השפעה רבה על התפתחות תנועת הנשים והתנועה לביטול עבדות. משפחת מקלינטוק ומשפחת האנט, התנגדו לעבדות ובתיהם היו חלק מרשת מקומות מסתור לעבדים. כמו כן, הם היו חברים בקבוצה קווייקרית שהאמינה שנשים וגברים צרכים לקחת יחד חלק בטקסים דתיים כחלק משוויון רוחני.
תכנון הכנס
החלטה על כינוס הוועידה התקבלה כאשר ג'יימס ולוקרישה מוט ביקרו במערב ניו יורק והגיעו לביקור בבית משפחת האנט בווטרלו. שם התכנסו לוקרישה מוט, מרי אן מקלינטוק, מרתה קופין רייט (אחותה של מוט), אליזבת קיידי סטנטון וג'יין האנט. במהלך המפגש שיתפה סטנטון, היחידה שאינה מהקהילה הקוויקרית, את חברותיה מאי־שביעות הרצון המתמשכת שלה ממצבן של נשים. חמש הנשים החליטו לערוך כינוס בנושא זכויות, בעתיד הקרוב, כל עוד מוט נמצאת באזור. הן נסחו מודעה לשבועון המקומי (Seneca County Courier) שהחל במילים: "ועידת זכויות הנשים - ועידה שמטרתה לדון במצב החברתי, האזרחי והדתי וזכויות נשים. בהודעה צוין כי נשים בלבד מוזמנות לפגישות ביום הראשון של הוועידה (19 ביולי), ונשים וגברים כאחד יכלו להשתתף ביום השני, להקשיב לנאום של לוקרשיה מוט ואחרים. ההודעה פורסמה, לראשונה, שמונה ימים לפני הוועידה ועיתונים נוספים פרסמו את המודעה אף קרוב יותר למועד הכנס. מיקום הכינוס שנבחר היה הכנסייה המתודיסטית וסליאן (Wesleyan Methodist Church) בסנקה פולס ניו יורק. הכנסייה הייתה למקום להרצאות בנושאים רפורמיסטיים והמבנה הגדול ביותר באזור שפתח את שעריו בפני כנס בנושא זכויות נשים
ניסוח הצהרת ההמלצות
טיוטת מסמך הצהרת ההמלצות נוסחה בבית משפחת מקלינטוק ב-16 ביולי. בכתיבה הראשונית נכחו אן מקלינטוק ושתי בנותיה הבוגרות וסטנטון. יחדיו החליטו שההצהרה תדרוש שוויון לנשים במשפחה, בתעסוקה, בדת ובמוסר. אחת מבנות מקלינטוק הציעה את הכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776 כמודל לכתיבת הצהרה. סטנטון שינתה את הנוסח בהצהרת העצמאות של ארצות הברית על מנת שיתאים להצהרה העוסקת בנשים. החלק שני של ההצהרה כולל רשימה של המלצות.
היום הראשון
אליזבת קיידי סטנטון פתחה את מושב הבוקר והאיצה בנשים שהגיעו לכנס לקחת אחריות על החיים שלהן. לוקרשיה מוט עודדה אותן להצטרף למארגנות בתביעה לזכויות נשים. לאחר הנאומים, סטנטון הקריאה את הצהרת ההמלצות בשלמותה וחזרה וקראה כל פרק בנפרד. נערך דיון על ניסוח, הוצעו שינויים, נערכה הקראה חוזרת של הנוסח וחוזר חלילה. כן עלתה לדיון השאלה אם לבקש מגברים לחתום על ההצהרה. המשתתפות היו בעד לאפשר לגברים לחתום על ההצהרה אך הוחלט לדחות את ההחלטה ליום השני של הכנס בו ישתתפו גברים.
במושב אחר הצהרים נדונו שוב הסעיפים של הצהרת ההמלצות ונערכו עוד שינויים בטקסט. לאחר מכן, נדון מסמך ההמלצות שכלל גם את הסעיף בנוגע לזכות ההצבעה. בחלק השני של מושב הצהרים, מוט הקריאה קטע הומוריסטי שנכתב על ידי אחותה מרתה רייט. מושב הערב היה פתוח ואליו הגיעו קהל גדול. מוט דיברה לפניהם על תנועות רפורמה אחרות וכך יצרה אצל שומעיה את ההקשר החברתי-מוסרי לתנועת הנשים וזכות הבחירה לנשים. עורך העיתון "National Reformer", מאובורן שבניו יורק, כתב שהנאום של מוט היה אחת מההרצאות הרהוטות, הלוגיות, והפילוסופיות שהקשיב להם אי פעם.
היום השני
ליום השני הגיע קהל גדול של נשים וגברים. ג'יימס מוט היה יושב ראש מושב הבוקר. עדיין לא היה מקובל שנשים ישמשו כיושבת ראש בכינוסים בהם השתתפו גברים ונשים. לאחר שמוט פתח את המושב, סיכום היום הקודם והצהרת ההמלצות הוקראו על ידי סטנטון. אנסל בסקום (Ansel Bascom), עורך דין ופוליטיקאי מקומי שהשתתף בכנס עדכן, באריכות, בנוגע לחוק החדש שמאפשר לנשים נשואות להיות בעלים של רכוש במדינת ניו יורק. בסקום התנגד להצהרה ולא חתם עליה. הוא חשב שהיא יותר מדי נועזת וקיצונית. הוא ומתנגדים נוספים להצהרה לא הצליחו לגייס אופזציה ולמנוע את פרסומה.
שאלת החתימות של הגברים נפתרה בהחלטה שחתימות הנשים יופיעו ראשונות ואחריהן חתימות הגברים. 300 אנשים השתתפו בכנס, מתוכם חתמו 100. 68 נשים ו- 32 גברים.
מושב אחר הצהריים נפתח בהקראה של 11 הדרישות. כל דרישה הוקראה בנפרד ונערך עליה דיון. הדרישה היחידה שעוררה מחלוקת הייתה הדרישה בנושא זכות ההצבעה. אלו שהתנגדו לדרישה זו טענו כי נוכחותה תגרום לדרישות אחרות, להשמע קיצוניות כמו זכות ההצבעה. הנשים יפסידו יותר אם הדרישה הזו תהיה חלק מהמסמך. אחרים טענו כי המסמך צריך לעסוק רק בזכויות חברתיות, אזרחיות ודתיות של נשים ולא לדרוש גם זכויות פוליטיות. ג'יימס ולוקרשיה מוט התנגדו לדרישה. סטנטון הגנה על הדרישה לזכות בחירה לנשים, באומרה כי נשים יוכלו להשפיע באמצעות חקיקה עתידית ולהשיג זכויות נוספות.
בעקבות ועידת סנקה פולס
עיתונים מקומיים דיווחו על הוועידה חלקם בחיוב וחלקם בשלילה. ה- National Reformer הגדיר את הכנס כראשון מסוגו אשר השפעתו תימשך עד ליום בו כל אישה תהנה מאותן זכויות, שיש רק למחצית המין האנושי. העיתון Oneida Whig, לעומת זאת, לא תמך בכינוס ובתוכן מסמך הצהרת ההמלצות משום שהוא מערער על הסדר החברתי. העיתון טען שהכינוס הוא מעשה מזעזע ולא טבעי. מעבר לעניין המקומי, ידיעות על הכנס פורסמו גם מסצ'וסטס, סנט לואיס, מיזורי, ובניו יורק.
ועידות נוספות
החותמות על הצהרת ההמלצות קיוו שוועידות דומות יתקיימו בכל רחבי המדינה. כשבועיים לאחר ועידת סנקה פולס התקיימה ועידה ברוצ'סטר שבניו יורק בהשתתפות לוקרשיה מוט כדוברת המרכזית. ברוצ'סטר, המשתתפים בחרו באביגיל בוש להיות יושבת ראש הוועידה למרות השתתפותם של גברים ונשים. בוועידה בסנקה פולס יושבי הראש היו גברים כשהקהל היה מעורב. ועידות נוספות התקיימו באוהיו, באינדיאנה ובפנסילבניה.
מורשת
ב-1948 הודפס בול לכבוד מאה שנה לוועידת סנקה פולס. הפארק ההיסטורי הלאומי לזכויות נשים (Women's Rights National Historical Park) נוסד ב-1980 בנסקה פולס ווטרלו ניו יורק על שטח של 2,700 מטר מרובע. הפארק כולל מבנים היסטוריים הקשורים להכרזה הכוללים את הכנסייה המתודיסטית וסליאן בה נערכה הוועידה, בית משפחת מקלינטוק בה נוסח מסמך ההצהרות, ביתה של אליזבת קיידי סטנטון ומבנים נוספים.
מצודת דמשק
מצודת דמשק (בערבית: قلعة دمشق) היא מצודה גדולה מתקופת ימי הביניים בדמשק שבסוריה. המצודה היא חלק מהעיר העתיקה של דמשק, ונמצאת ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו מ-1979.
המקום בו נמצאת המצודה בוצר לראשונה ב-1076 בידי עבאק אל-חווראזמי הטורקמני. לאחר מותו של אל-חווראזמי השלים השליט הסלג'וקי תתש הראשון את הפרויקט. ביצורים ובנייה נוספת במצודה נוספו על ידי אמירים משושלות בוריד וזנגיד. צבאות מוסלמים וצלבנים צרו לא אחת על המצודה והעיר. בשנת 1174 נתפסה המצודה על ידי סלאח א-דין מהשושלת האיובית, אשר קבע בה את משכנו וערך שינויים במצודה.
אחיו של סלאח א-דין, אל-עאדל הראשון בנה את המצודה מחדש בין השנים 1203 ל-1216 כך שתתמודד היטב בפני הטרבושות. לאחר מותו התקיימו מאבקים בין נסיכי השושלת האיובית, ואף שדמשק החליפה ידיים מספר פעמים, המצודה נכבשה בכוח רק פעם אחת ב-1239. המצודה נשארה תחת שלטון איובי עד לבואם של המונגולים בראשות קיטבוקה שכבשו את דמשק ב-1260. לאחר מרד כושל בפרץ במקום, הרסו המונגולים את מרבית המצודה. בהמשך נפלה דמשק לידי האימפריה הממלוכית. מלבד תקופות קצרות ב-1300 וב-1401 בהן כבשו המונגולים מחדש את דמשק, שלטו הממלוכים במצודה עד 1516, אז עברה סוריה לידי האימפריה העות'מאנית. דמשק נכנעה ללא קרב, ומהמאה ה-17 שוכנו במצודה יניצ'רים. במאה ה-19 החלה להיזנח המצודה. בשנת 1925 פרץ המרד הסורי הגדול, ובעקבות כך כוחות צרפתיים הפגיזו את דמשק. המצודה המשיכה לשמש למגורי חיילים וככלא עד 1986, אז החלו להתבצע בה חפירה ארכאולוגית ושימור.
המצודה שוכנת בקצה הצפון מערבי של חומת העיר בין באב אל-פראדיס ובאב אל-ג'אביה. המצודה מורכבת מחומה, שמוגנת על ידי 14 מגדלים, אולם כיום נותרו רק 12 מהם. למצודה שערים מצפון, מערב וממזרח.
בשונה מרוב המצודות הערביות של ימי הביניים, שנבנו בנקודות משלט גבוהות, נבנתה מצודת דמשק באזור שטוח בגובה דומה לגובה העיר, בדומה למצודת בוסרה. מיקומה של המצודה חולש על נהר ברדה שזורם מצפון אליה. הנהר מספק הגנה גם מפני התקפה מצד המצודה, ותעלה המחוברת אליו מספקת הגנה נוספת על החומה הצפונית. חומותיה ומגדליה של המצודה נבנו מאבן קרבונט ובזלת. ארבעה מ-12 המגדלים של המצודה פזורים בפינות המצודה, שלושה לאורך החומות הדרומיות, שלושה לאורך החומות הצפוניות ושניים פונים למזרח. במקור היו שני מגדלים נוספים בחומה המערבית, שעליהם דיווחו מטיילים אירופים עד 1759. באותה שנה הכתה רעידת אדמה בדמשק וגרמה לקריסת ההגנות המערביות של המצודה, והמגדלים המערביים לא נבנו מחדש אחר כך.
Occhi di ragazza
Occhi di ragazza (בעברית: עיניים של נערה) הוא שיר איטלקי שייצג את איטליה בתחרות האירוויזיון של שנת 1970, בביצועו של הזמר ג'אני מורנדי.
עונת 1969 בגביע ליברטדורס
עונת 1969 בגביע ליברטדורס הייתה העונה העשירית של התחרות הדרום-אמריקאית לקבוצות כדורגל והיא אורגנה על ידי CONMEBOL. המשחק הראשון התקיים ב-31 בינואר 1969 ותחרות הסתיימה ב-22 במאי 1969. בתחרות השתתפו 17 קבוצות. נציגי ברזיל לא השתתפו כלל, מארגנטינה השתתפה רק מנצחת של העונה הקודמת.
התחרות הסתיימה בניצחון של אסטודיאנטס לה פלאטה בפעם השנייה ברציפות.
מתכונת התחרות
בתחרות השתתפו 17 קבוצות. מנצחת של העונה הקודמת קיבלה זכות להשתתף בתחרות ישירות בשלב השני. בשלב הראשון הקבוצות חולקו ל-4 בתים, שתי קבוצות בכל בית עלו לשלב השני. בשלב השני, הקבוצות שיחקו ב-3 בתים. מנצחי הבתים ומנצחת של העונה הקודמת נפגשו בסדרת משחקי חצי הגמר והגמר.
במידה ומספר קבוצות בבית זכו באותו מספר נקודות ההכרעה הייתה על ידי משחק נוסף.
בכל השלבים נערכו משחק בית ומשחק חוץ. על הניצחון הוענקו שתי נקודות.
אלה ויינמניפוליה
אלה ויינמניפוליה (שם מדעי: Pistacia weinmanniifolia, בכתב סיני: 清香木, בפין-יין: Qīng Xiāng Mù), היא מין צמח השייך לסוג אלה. זהו שיח עד עץ קטן ירוק-עד שגובהו 2–8 מטרים, הגדל ברפובליקה העממית של סין.
תיאור
אלה ויינמניפוליה היא שיח עד עץ קטן ירוק-עד שגובהו 2–8 מטרים.
פטוטרת העלים מכוסה פלומה זעירה. הטרף הוא עלה המורכב מ-8–18 עלעלים נוגדים. ציר העלה מחורץ, אפור ומכוסה בפלומה זעירה. פטוטרת העלעלים קצרה, והטרף שלהם מלבני מוארך. אורכו 1.3–3.5 סנטימטרים, ורוחבו 0.8–1.5 סנטימטרים, לעיתים רחוקות גדול יותר. בעל מרקם דמוי עור, מכוסה פלומה זעירה בשני הצדדים לאורך העורק האמצעי. בסיס העלעל דמוי יתד עד מעט מעוגל, וקצה העלעל מעוגל. שולי העלעלים ישרים.
הפרחים ישיבים, גונם אדום-סגול. בפרחים הזכריים יש 5–7 אבקנים, הזיר קצר. בפרחים הנקביים השחלות כדוריות, קוטרן 0.7 מילימטרים, והן נטולות פלומה. הפרי הוא בית גלעין, קוטרו 5–6 מילימטרים.
עונת הפריחה היא בחודשים מרץ-מאי והפירות מבשילים ביוני-אוגוסט.
תפוצה
הצמח גדל ביערות הררים על אבן גיר בגובה בין 500 ל-2,700 מטרים מעל גובה פני הים במחוזות סין העממית דרום-מערב גואנגשי, דרום-מערב גוויג'ואו, דרום-מערב סצ'ואן דרום-מערב טיבט ויונאן, ויש מעט אוכלוסיות קטנות בווייטנאם ובמיאנמר. ארגון ה-IUCN לא קבע את מידת הסיכון למין, אבל מעריך כי האוכלוסייה הולכת ומצטמצמת.
שימושים
תרכובות ארומטיות המופקות מהעלים משמשות לייצור קטורת ונרות. הן השרף והן העלים משמשי למטרות רפואיות מסורתיות לטיפול בדיזנטריה, דלקת המעיים, שפעת, דימומים ממושכים, כאבי ראש וסרטן ריאות. העץ קרוב גנטית לפיסטוק ולכן יש לו פוטנציאל לשמש כתורם גנים לשיפור יבולים. מחקר שהתפרסם ב-2019 מצא שתמצית המופקת משורשי העץ יכולה להקל על דלקות בריאות שמקורן בעישון.
אנטוניו קושטה
אנטוניו לואיס סנטוס דה קושטה (נולד ב-17 ביולי 1961) הוא עורך דין ופוליטיקאי פורטוגזי, המכהן כראש ממשלת פורטוגל מ-26 בנובמבר 2015. בעבר היה שר לעניינים פרלמנטריים (1997 - 1999), שר המשפטים (1999 - 2002), שר הפנים (2005 - 2007), וראש עיריית ליסבון (2007 - 2015). כן היה אחד מסגני נשיא הפרלמנט האירופי (2004 - 2005). הוא נבחר לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית בפורטוגל בספטמבר 2014.
ביוגרפיה
קושטה נולד ב-1961 בליסבון. הוא בנו של הסופר אורלנדו דה קושטה, שמוצאו פורטוגזי, הודי (אזור גואה), וצרפתי. אמו הייתה מריה אנטוניה פאלה, עיתונאית פורטוגזית ופעילה פמיניסטית.
קושטה למד משפטים בשנות ה-80 בליסבון. בתקופה זו החל בקריירה הפוליטית שלו, כאשר נבחר למועצת העירייה. מ-1988 עבד כעורך-דין תקופה קצרה, ולאחר מכן החל לעסוק בפוליטיקה באופן מלא.
תפקידו הראשון של קושטה בממשלה היה שר לעניינים פרלמנטריים, בממשלתו של אנטוניו גוטרש, בשנים 1997 - 1999. לאחר מכן כיהן כשר המשפטים מ-1999 ועד 2002.
קושטה היה חבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הסוציאליסטית האירופאית (PES), ועמד בראש הרשימה המפלגתית בבחירות 2004 לפרלמנט האירופי (לאחר מותו של ראש הרשימה, אנטוניו דה סוזה פרנקו). ב-20 ביולי 2004 הוא נבחר בתור אחד מ-14 סגני נשיא הפרלמנט האירופי. הוא שימש גם כאחראי על ועדת זכויות האזרח, המשפט וענייני הפנים בפרלמנט האירופי. הוא התפטר מתפקידו כחבר הפרלמנט האירופי ב-11 במרץ 2005, כאשר מונה לשר הפנים בממשלתו החדשה של חוזה סוקרטס בפורטוגל.
במאי 2007 התפטר קושטה מתפקידיו בממשלה, כדי להתמודד על ראשות עיריית ליסבון, בירת פורטוגל, מטעם מפלגתו. הוא נבחר לתפקיד ב-15 ביולי 2007, ולאחר מכן נבחר שוב ב-2009 וב-2013. מ-2014 שימש במקביל גם כמזכ"ל המפלגה הסוציאליסטית הארצית, לאחר שהביס את מנהיג המפלגה אנטוניו ז'וסה סגורו בבחירות הפנימיות, וקיבל 70% מהקולות. באפריל 2014 התפטר מתפקידו כראש עיריית ליסבון, כדי להתמקד במערכת הבחירות הכלליות שהתקיימה באוקטובר 2015, בה התמודד על ראשות הממשלה.
במהלך מסע הבחירות, קושטה התחייב להקל על מדיניות הצנע ולאפשר הכנסה פנויה גבוהה יותר במשקי הבית. הוא הציע להגביר את ההכנסות והצמיחה, ולקצץ מיסים, בטענה כי ניתן לאפשר גירעונות בתקציב ועדיין ליישר קו עם הקריטריונים של האירו. כמו כן, הוא התחייב להעלות מחדש מס ערך מוסף על מסעדות, צעד שלא נחשב פופולרי, ולהוסיף מספר הטבות לעובדי מדינה.
בבחירות שהתקיימו ב-4 באוקטובר 2015 זכתה הקואליציה השמרנית (שהייתה בשלטון מ-2011), ב-38.6% מקולות הבוחרים, בעוד המפלגה הסוציאליסטית זכתה רק ב-32.3% מהקולות. פדרו פאסוש קואליו נבחר שוב לראשות הממשלה. אך בתוך מספר ימים יצר קושטה ברית עם מפלגות שמאל אחרות (גוש השמאל, המפלגה הקומוניסטית הפורטוגזית ומפלגת "הירוקים"), דבר שיצר לקושטה רוב בפרלמנט, והביא להפלת הממשלה קצרת הימים ב-10 בנובמבר 2015. בעקבות זאת נבחר קושטה לראש ממשלת פורטוגל על ידי הנשיא אניבל קבאקו סילבה, ונכנס לתפקידו ב-26 בנובמבר.
חיים אישיים
קושטה נשוי למריה פרננדה גונסלבס טדו, מורה, מ-1987. לבני הזוג בן ובת.
משה אנגל
משה אנגל (נולד בשנת 1942) הוא ספורטאי ישראלי בעבר. 5 פעמים ברציפות אלוף ישראל (1963-1959) ושיאן ישראל בקפיצה לגובה במשך כ-7 שנים. כדורסלן מצטיין בקבוצות הפועל תל אביב, הפועל חיפה והפועל קריית חיים ושחקן נבחרת ישראל בכדורסל.
ביוגרפיה
אנגל מרמת הכובש. הוא התאמן הן באתלטיקה בקבוצת הפועל כפר סבא והן בכדורסל.
אתלט מצטיין
בתחרות בינלאומית בין נבחרת ישראל באתלטיקה לנבחרת יוון באתלטיקה שנערכה באצטדיון פאנאתינאיקו (אצטדיון השיש) שבאתונה, יוון במאי 1959 זכה אנגל במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.80 מטר. חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה לנוער שנערכה באצטדיון הפועל בראשון לציון ביוני 1959 זכה אנגל במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.82 מטר.
שיאן ישראל
בתחרות מבחן לסגל האולימפי שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בפברואר 1960 קבע אנגל בקפיצה לגובה שיא הפועל חדש של 1.86 מטר. חודשיים לאחר מכן, בתחרות בינלאומית, בין נבחרת ישראל באתלטיקה לנבחרת קפריסין באתלטיקה שנערכה בניקוסיה שבקפריסין באפריל הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא ישראלי חדש של 1.90 מטר, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של אריה נווה ממכבי צפון תל אביב (1.88 מטר). שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי יאיר לובין מהפועל חדרה (1.91 מטר).
כדורסלן מצטיין
בשנת 1961 שיחק אנגל בקבוצת הכדורסל של הפועל תל אביב אותה העת אלופת המדינה. יחד איתה נסע לשחק נגד א.ס.ק. ריגה אלופת ברית המועצות בשלב רבע הגמר של אליפות אירופה לקבוצות.
בשנת 1962 נסע אנגל עם נבחרת צה"ל בכדורסל לאיזמיר שבטורקיה למשחק נגד צבא טורקיה. הוא שיחק לצידם של רלף קליין, תנחום כהן מינץ, עופר אשד, חיים בוכבינדר, ישראל אמיר ברלינסקי ועוד.
באוקטובר 1963 הצטרף אנגל לקבוצת הפועל חיפה. במרץ 1965 צורף לסגל נבחרת ישראל בכדורסל. בשנת 1965 ייצג את נבחרת אס"א בכדורסל באוניברסיאדה שנערכה בבודפשט שבהונגריה וסיים במקום 13 וכן בשנת 1970 ייצג את נבחרת אס"א בכדורסל באוניברסיאדה שנערכה בטורינו שבאיטליה וסיים במקום 20.
סאול נאני
ביוגרפיה
סאול גדל בסן לזארו די סבנה, לשני הורים רופאים. לנאני אח ואחות. הוא למד בתיכון המדעי הבינלאומי תחילה ב-Liceo Galvani ולאחר מכן בתיכון Sant'Alberto. הוא נקרא על שמו של שאול התרסי.
קריירה
נאני הופיע לראשונה בשנת 2014 בסרט הקולנוע האיטלקי "A Boss in the Living Room". באותה שנה החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "Alex & Co" ששודרה בערוץ דיסני האיטלקי. הוא הופיע בשתי עונותיה של הסדרה.
בשנת 2016 הופיע בסרט הקולנוע האיטלקי "How to Grow Up Despite Your Parents". באותה שנה החל לשחק בקומדיית המצבים האיטלקית "Non dirlo al mio capo". הוא שיחק בסדרה בשתי עונותיה. שנה לאחר מכן שיחק בסדרת הטלוויזיה האיטלקית "Scomparsa".
בשנת 2018 הופיע בסרט הטלוויזיה "Il fulgore di Don". בשנת 2019 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "אחי רודף הדינוזאורים". באותה שנה החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "תוצרת איטליה" ובסרט הקומדיה "I ragazzi dello Zecchino d'Oro".
בשנת 2020 שיחק בקומדיה האיטלקית "Under the Riccione Sun".
בשנת 2022 שיחק לצד אנג'ליקה וושינגטון וסוזנה סקאגס בסרט "אהבה עם גלידה" בהפקת נטפליקס.
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס (ברוסית: Телестудия Роскосмоса) הוא חטיבת ההפקות של תאגיד החלל הרוסי, העוסק בהפקה וקידום של סרטי תעודה המדגישים אירועים עכשוויים והיסטוריים בתעשיית החלל ברוסיה ומחוצה לה. בסרטים, בתוכניות ובדיווחים של האולפן מוצגים סיפורים על טכנולוגיית חלל מודרנית ואנשים שלוקחים חלק בתוכניות חלל, מדענים, אסטרונאוטים ואנשי חלל והוא מפרסם סרטונים על ההיסטוריה של הקוסמונאוטיקה הסובייטית והרוסית ובענייני אסטרונומיה ופלנטולוגיה.
היסטוריה
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס הוקם ב-11 בינואר 2005. האולפן יצר למעלה מחמישים סרטים תיעודיים ששודרו בערוצי הטלוויזיה המרכזיים ברוסיה.
מיולי 2006 עד יולי 2016 שודרה בערוץ הטלוויזיה רוסיה 24 תוכנית שבועית בהפקת אולפן הטלוויזיה בשם "קוסמונאוטיקה", בחסות רוסקוסמוס; מאז ספטמבר 2016 התוכנית עברה לשידור בערוץ היוטיוב של רוסקוסמוס. התוכנית מספרת אודות ההישגים העדכניים של תעשיית החלל הרוסית. מספטמבר 2008 עד מרץ 2009 היה הקוסמונאוט פיודור ניקולאייביץ' יורצ'יחין מנחה התוכנית. מספטמבר 2011 עד אוקטובר 2013 הנחתה את התוכנית דוברת סוכנות החלל הפדרלית אנה וודישצ'בה. בדצמבר 2013 הנחה את התוכנית גאורגי קפטלין.
במרץ 2008 בפורטל האינטרנט "Vesti.Ru", במסגרת פרויקט משותף של ערוץ רוסיה-24 ואולפני רוסקוסמוס, נחנכה תוכנית חדשה בשם "קוסמונאוטיקה". ייחודו של הפרויקט במתן גישה חופשית לחומרי וידאו בלעדיים, כולל שידור חי של שיגור לוויינים וחלליות מנמל החלל בייקונור.
אליהו בן גיגי
רבי אליהו בן גיגי (ה'תר"ל, 1869 – שבט ה'תרצ"א, 1931) היה דיין ופוסק הלכה, רב העיר סעידא שבאלג'יריה.
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס
היסטוריה
אולפן הטלוויזיה יוצר סרטונים לקידום תעשיית החלל הרוסית במכוני תעופה וחלל עולמיים ומפיק סרטי וידאו בהזמנת המפעלים של רוסקוסמוס, והוא אחראי לכלל השידורים הטלוויזיוניים במתחמים, במפעלים ובמתקנים של תאגיד החלל הרוסי הפדרלי.
אליהו בן גיגי
קורות חייו
נולד בדבדו, מרוקו בשנת ה'תר"ל, 1869. למד בישיבת הרב אברהם בן-סוסאן . בהמשך למד אצל רבי דוד הכהן סקלי.
בשנת ה'תרנ"ח עזב את דבדו ועבר לתלמסאן, שם הוסמך לרבנות על ידי הרב חיים בלייח. לאחר מכן התמנה לרב העיר סעידא באלג'יריה.
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס
היסטוריה
בשנים 2007–2009 שידרה תחנת הרדיו Zvezda FM תוכנית משותפת בנושא קוסמונאוטיקה, "קדימה", ארבע פעמים בשבוע. מנובמבר 2009 ועד ספטמבר 2011 עלתה תוכנית הרדיו "סביבת חלל" מדי שבוע בתחנת הרדיו הממשלתית "קול רוסיה".
מאז אוקטובר 2013, הסרטים התיעודיים של האולפן הוצגו במוסקבה בפרויקט המדעי, החינוכי והחינוכי של סוכנות הידיעות RIA Novosti בפרויקט "שני המדעי", שאורגן במשותף עם המוזיאון הפוליטכני.
אליהו בן גיגי
קורות חייו
היה בקיא גדול בחכמת הדקדוק והלשון, וכתב פירושים על פירושו לתורה של רבי אברהם אבן עזרא.
נפטר בשבט ה'תרצ"א, 1931 ונקבר בסעידא.
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס
היסטוריה
ב-12 באפריל 2008, הושק אתר האינטרנט של אולפן הטלוויזיה דרכו ניתן לצפות בשידורי האולפנים.
אליהו בן גיגי
קול צעקת הרועים
בשנת ה'תרע"ה הוציא לאור בתוניס את ספרו "קול צעקת הרועים", ובו תשובתו שבה מתיר לטחון חיטים לפסח בריחיים מכניות, בניגוד לדעתו של הרב רפאל חיים משה בן נאים (הרב הרחמ"ן) שאסר זאת בתוקף. הספר זכה בין היתר להסכמות של הרב קוק והרידב"ז.
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס
היסטוריה
ב-24 במרץ 2009, אולפן הטלוויזיה חנך ערוץ יוטיוב. עד אוגוסט 2017 מספר מנויי הערוץ עלה על 100 אלף ולאולפן הוענק פרס "כפתור הכסף של יוטיוב". בשנת 2016 יצר האולפן את סדרת ההנפשה לילדים "יורה וניורה בחלל".
אליהו בן גיגי
קול צעקת הרועים
הספר מחולק לפרקים ועוסק בשבעה "יסודות" – שבעה נושאים עיקריים הנוגעים לשאלת מצות המכונה, אשר על פיהם ביסס הרב הרחמ"ן את האיסור. הרב בן גיגי מאריך לדחות בכל אחד מהנושאים את עמדת הרחמ"ן ומסיק להתיר בהתאם. היסודות הם: א. קמח לתות הנשאר בחריצי המכונה. ב. חמץ קודם זמנו – האם נחשב ל"איסורא" או ל"התירא". ג. ביטול איסור לכתחילה. ד. חוזר וניעור. ה. תערובת קמח בקמח – האם דינה כתערובת לח בלח או יבש ביבש. ו. דבר שיש לו מתירין. ז. זיעה – האם דינה כמים. בנוסף עוסק הספר בשאלת חכם שאסר אין חבירו רשאי להתיר, זאת בשל הערתו של הרחמ"ן שמאחר שהרב חיים בלייח אסר מתחילה מצות אלו, אינו יכול לשוב ולהתיר.
אולפן הטלוויזיה של רוסקוסמוס
היסטוריה
מאז נובמבר 2019, האולפן משדר שיגורי רקטות בערוץ "השידור הגדול" של חברת טריקולור.
אד דה חוי
אדוארד פרנציסקוס דה חוי (בהולנדית: Eduard Franciscus de Goeij; נולד ב-20 בדצמבר 1966), הידוע בשם אד דה חוי (Ed de Goey), הוא כדורגלן עבר הולנדי ששיחק בעמדת השוער.
קריירת משחק
לקראת עונת, עבר דה חוי ליריבתה העירונית של ספרטה, פיינורד, ותפס באופן מיידי את עמדת השוער הראשון של הקבוצה. כבר בעונת הבכורה שלו בשער, זכה דה חוי עם קבוצתו בגביע ההולנדי, תואר עליו שמרה הקבוצה גם בעונה שאחר כך, כשבליגה דה חוי וקבוצתו ספגו 19 שערים בלבד, הכמות הנמוכה בליגה. בעונת, תחת המאמן וילם ואן הנחם, זכה דה חוי בפעם הראשונה והיחידה בקריירה שלו באליפות, ובאותה שנה אף זכה בתואר שוער העונה בהולנד. בשתי העונות הבאות זכתה פיינורד, עם דה חוי בשערה, בשני גביעים רצופים נוספים. במהלך שבע העונות שלו בפיינורד החמיץ דה חוי שמונה משחקים בלבד בכל המסגרות, רשם 235 הופעות ליגה וזכה בתואר נעל הזהב שהוענק לשחקן השנה בהולנד ב-1994.
לקראת עונת חתם דה חוי בצ'לסי מהפרמייר ליג, אותה אימן אז בן ארצו, רוד חוליט. דה חוי חווה פתיחה הססנית במדי הקבוצה וקשיי הסתגלות לכדורגל האנגלי, וזכה לתחרות על המקום בהרכב. אמנם, בעקבות פיטוריו של חוליט והגעתו של ג'אנלוקה ויאלי במהלך העונה, ובמקביל חל שיפור ביכולתו של דה חוי, מה שזיכה אותו במקום של קבע בהרכב תחת ויאלי. כבר בעונת הבכורה שלהם בקבוצה, זכו דה חוי, ויאלי וצ'לסי בשני תארים - גביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על שטוטגרט, וגביע הפוטבול ליג, לאחר ניצחון 2-0 בהארכה בגמר מול מידלסברו. דה חוי פתח בשני מפגשי הגמר של שני המפעלים, שיחק לכל אורכם ושמר בשניהם על רשת נקייה. עם פתיחת העונה הבאה זכתה צ'לסי גם בתואר הסופר קאפ האירופי לשנת, לאחר שגברה במשחק על אלופת אירופה, ריאל מדריד, בתוצאה 1-0. גם במשחק זה דה חוי פתח ושמר על רשת נקייה, ובהמשך העונה הוסיף להיות השוער הבכיר, באופן כמעט בלעדי.
בעונת, עדיין תחת ויאלי כמאמן, שבר דה חוי שני שיאי מועדון - שיא ההופעות לעונה (59 הופעות), ומספר המשחקים ללא ספיגה בעונה (27 פעמים), אם כי שני השיאים כבר נשברו מאז (על ידי פרנק למפארד ופטר צ'ך, בהתאמה). באותה עונה זכתה צ'לסי בגביע האנגלי, לאחר ניצחון בגמר, עם דה חוי בהרכב, 1-0 על אסטון וילה. עם תחילת עונת זכתה צ'לסי במגן הצדקה לאחר שניצחה את האלופה המכהנת מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 1-0. היה זה מפגש גמר חמישי של צ'לסי בכל המפעלים מאז הצטרף דה חוי, ובכל החמישה הוא פתח בהרכב ושמר על רשת נקייה. אמנם, מספר מחזורים לאחר פתיחת העונה הוחלף ויאלי בקלאודיו ראניירי, והמאמן האיטלקי הפחית משמעותית בדקות המשחק של דה חוי, והעדיף את השוער בן ארצו, קרלו קודיצ'יני. בשתי העונות הבאות תחת ראניירי רשם דה חוי שמונה הופעות ליגה במצטבר בלבד, ובסיום עונת הוא שוחרר מהקבוצה. בסך הכל בשש עונות במדי צ'לסי רשם דה חוי 123 הופעות ליגה.
לקראת עונת חתם דה חוי בקבוצת סטוק סיטי מליגת המשנה. בעונה הראשונה היה דה חוי לשוער הבכיר בקבוצה ורשם 37 הופעות ליגה, אך החל מהעונה שלאחריה (בה החליפה הליגה את שמה לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ), זכה לתחרות על מקום בהרכב וכמות המשחקים שלו הצטמצמה משמעותית. בסיום עונת, בה רשם שתי הופעות ליגה בלבד, פרש דה חוי ממשחק פעיל בגיל 40.
עם פרישתו ממשחק שימש דה חוי כמאמן שוערים בצ'לסי (2006 - 2007), בקווינס פארק ריינג'רס (2007) ובואלוויק (2010–2014).
נבחרת הולנד
דה חוי רשם את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד תחת המאמן דיק אדבוקאט, ב-16 בדצמבר 1992, במוקדמות מונדיאל 1994 מול. הולנד ניצחה במשחק בתוצאה 3-1. בסך הכל עמד דה חוי בשער הנבחרת בשמונה מתוך עשרה משחקים בטורניר המוקדמות.
דה חוי זומן על ידי אדבוקאט לטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית כשוער ראשון. דה חוי פתח ושיחק לאורך כל חמשת משחקיה של הולנד בטורניר, עד שהודחה ברבע הגמר על ידי (3-2). דה חוי שמר על רשת נקייה רק פעם אחת במהלך הטורניר, בניצחון 2-0 על בשמינית הגמר.
עם סיום הטורניר סיים המאמן אדבוקאט את דרכו, ובמקומו מונה חוס הידינק. תחת המאמן החדש, היה דה חוי לשוער המחליף של אדווין ואן דר סאר, שהיה לשוער הראשון של הולנד במשך שנים ארוכות, ואף שבר את שיא ההופעות בכל הזמנים במדי הנבחרת. עד לסיום דרכו בנבחרת רשם דה חוי עוד 12 הופעות בינלאומיות בלבד, כולן במשחקי מוקדמות יורו 1996 ובמשחקי ידידות. הוא זומן על ידי הידינק לסגל הנבחרת ליורו 1996 ולמונדיאל 1998, אך לא זכה להופעות בשני המקרים. משחקו האחרון במדי נבחרת הולנד היה ב-1 ביוני 1998, בניצחון 5-1 על במשחק ידידות.
לאחר טורניר המונדיאל הוחלף הידינק בפרנק רייקארד, ותחת המאמן החדש לא רשם דה חוי ולו הופעה אחת, למרות שזומן לסגל לקראת יורו 2000. הוא סיים את דרכו הבינלאומית עם 31 הופעות במדי נבחרת הולנד.
צ'ארלס ויידמן
צ'ארלס ויידמן (באנגלית: Charles Weidman; 22 ביולי 1901 – 15 ביולי 1975) היה כוריאוגרף, רקדן מודרני ומורה אמריקאי למחול. הוא ידוע כאחד מחלוצי המחול המודרני בארצות הברית. הוא שאף להשתחרר מהתנועות המסורתיות של צורות המחול הפופולריות בתקופתו כדי ליצור סגנון תנועה אמריקאי ייחודי. הוא פעל ככוריאוגרף משנות ה־20 ועד מותו ב־1975. הוא ידוע בעיקר הודות לעבודתו עם דוריס האמפרי, אך על אף זאת יצר לא מעט יצירות בעצמו. יצירתו העניקה השראה לממשיכים רבים, ועזרה ליצור סוגה שלמה של מחול שממשיכה להתפתח, עשורים אחרי מותו.
קריירה
צ'ארלס ויידמן החל ליצור כוריאוגרפיה בתקופה של שינוי גדול בתרבות האמריקאית. הוא החל את דרכו כרקדן בלהקת דנישון, אך עד מהרה החליט להשתחרר מסגנון התנועה האקזוטי שלה וליצור סגנון חדש שיהיה ייחודי לאמריקה. הוא הקים את להקת האמפרי־ויידמן עם דוריס האמפרי ב־1927, ממש בעיצומה של תקופת שנות העשרים הסוערות. במהלך אותו עשור פרחו ושגשגו החברה, האמנות, והתרבות. מוזיקת הג'אז החלה לפרוח, המחול הפך לפעילות פופולרית, הטכנולוגיה פרחה, וארצות הברית נהנתה מתחושה כללית של התפתחות כלכלית. לדברי ויידמן, "זו הייתה תקופה חיובית, כזו שאמרה כן לערכים אנושיים, תקופה מלאת חיוניות; היה צורך דחוף להתבטא אבל גם לבטא את התקופה שבה חיינו. הייתה אמונה בעתיד". על רקע זה, של שינויים מהירים ושל אהבת החדש, עסק ויידמר בחידוש עולם המחול. ובעוד שהתחיל בתקופה רבת תהפוכות, המשיך ליצור במשך ארבעה עשורים רצופים – כולל בזמן השפל הגדול, הניו דיל ומלחמת העולם השנייה. על אף שיצירתו אינה פוליטית במיוחד, הנושאים והרעיונות שלו נועדו לגלם את התרבות האמריקאית.
תפיסותיו לגבי מחול
צ'ארלס ויידמן ביקש לפתח סגנון תנועה אמריקאי ייחודי, שלא יתבסס על תנועתן של חיות או על סיפורי אגדות, כמו הנושאים הנפוצים בבלט קלאסי. בנוסף רצה להשתחרר מהרעיונות של תקופתו במחול המודרני, שהכיר מלהקת דנישון (שהיה חבר בה). הוא רצה "לרקוד גבר ואישה באמריקה היום". עם דוריס האמפרי, שאותה הכיר כשרקדו בלהקת דנישון (של טד שון ורות סנט דניס), החליט ליצור להקת מחול שבנתה "סגנון מחול שצמח מאדמה אמריקאית". יצירתו של ויידמן הייתה חדשה לחלוטין בעולם המחול, כי הוא ניסה להתנתק מאופיו של הבלט, המתריס נגד כוח המשיכה, ובמקום זאת יצר ויידמן סגנון מחול שמתמסר ל"משיכה הטבעית של כוח המשיכה".
טכניקה
אוצר המילים התנועתי של ויידמן התבסס על כוח המשיכה. בהתרכז ביסוד זה, "הנפילה נתגלתה מחדש". הרעיון היה לחקור כיצד התמסרות לכוח הכבידה גורמת ליפול, בעוד שגם איזון הגוף כנגד כוח הכבידה יכול ליצור תנועה. בנוסף, הדגיש ויידמן את התנועות שהתרחשו לפני ואחרי הנפילה. מרעיונות אלה באה ההיתלוּת, או "ההתנגדות של הגוף לכוח המשיכה"; ורצף, או "התגלות שלב־אחר־שלב של הגוף כדחף שזורם ממפרק למפרק". זה יצר רפרטואר חדש לגמרי של תנועות, שכלל הרבה עבודה על הרצפה, קפיצות, ונפילות. בנוסף לאופי התנועה החדש והייחודי שלו, הביא ויידמן אלמנט אישי לעולם הריקוד: היכולות הדרמטיות שלו. "יש שיאמרו שלאף אחד אין מיומנות דרמטית טובה משל ויידמן". הכוריאוגרפיה שלו הייתה אקספרסיבית ובדרך כלל מאוד רגשית. הרגשות של עבודתו נעו בין קומדיה לרצינות – אך הביטוי תמיד חשוב ונוכח תמיד בכוריאוגרפיה שלו.
נושאים כוראוגרפיים
ויידמן היה ידוע גם בשל מגוון הסגנונות הכוריאוגרפיים שבהם עבד. הוא עבד בכמה תחומים שונים, כולל יצירה דתית, קומית, הומאז' ית, ורצינית. אולי יצירתו המפורסמת ביותר, Flickers, הייתה מעין מערכון קומי של סרטים אילמים, מלא ב"תנועות קופצניות ומצבים נדושים". היצירה מחולקת לארבעה סלילים סרט שונים, שהם ארבעה סיפורים או סצנות שונות. הקטעים מאוד תיאטרליים וקומיים, עם הרבה הבעות פנים מוגזמות. סטריאוטיפים גזעיים ומיניים מוגזמים עד כדי גיחוך.
בניגוד גמור לכך, יצר ויידמן גם סדרת כוריאוגרפיה בשם Atavisms, שהורכבה משלוש יצירות: Lynch Town, תיאור כוריאוגרפי של המון תאוותני וצמא דם שמתנהג כמו נשרים שעומדים לטרוף את טרפם, Bargain Counter, ו־Stock Exchange. גם יצירתו של ויידמן This Passion, סוויטת מחולות המתארת מקרי רצח פופולריים, זכתה למוניטין.
עוד אחת מיצירותיו המרכזיות של ויידמן הייתה Brahms Waltzes, שהוקדשה לדוריס האמפרי "מכיוון שזה היה סוג התנועה שהיא אהבה ויכלה לרקוד כל כך יפה". ובניגוד ליצירה זו הייתה סדרת יצירות מחול שנקראה On My Mother's Side, שנוצרה כמחווה לצד אמו במשפחה; היא הציגה רצף של מחולות המבוססים על בני משפחה שונים מצד אמו.
יצירתו המאוחרת כוללת את ה־Oratorios שלו, שבמרכזן נושאים דתיים, ועליהן כתב דניאל קליי: "זו יצירה מפוארת בהיקפה ובעוצמתה, והיא ללא ספק יצירת המופת של מר ויידמן".
מורשת
השפעתו ותרומתו לתחום המחול זכתה להכרה כאשר קיבל את פרס המורשת (Heritage Award) ב־1970. אחד מרקדניו לשעבר אמר "כל הרקדנים הגברים נטלו מושגים מצ'ארלס". בלהקתו הכשיר כוריאוגרפים מפורסמים כמו חוסה לימון, בוב פוסי, ולואיס פאלקו. צ'ארלס ויידמן יצר סגנון ריקוד חדש כאשר דחה את הבלט ואימץ את ההתמסרות לכוח המשיכה. הוא עזר להניח את היסודות למחול המודרני, ורבים מרעיונותיו הם עד היום הבסיס למחול המודרני.
לא נותר הרבה מיצירתו עצמה, משום שמעט מאוד ממנה הוקלט, ורק חלק ממנה שמור בצורת ניתוח תנועה בשיטת לאבאן. לכן, את רוב יצירותיו רק רקדניו לשעבר יכלו לשחזר מהזיכרון. עם זאת, לתשוקה, להוראה, ולרעיונות שלו הייתה השפעה חשובה על הדרך שבה לומדים ויוצרים תנועה מאז.
בשנת 1987 צורף ויידמן ל"היכל התהילה" של המוזיאון הלאומי למחול בארצות הברית.
אשמי-דגן השני
אשמי-דגן השני היה מלכה של אשור, מלך במחצית הראשונה של המאה- ה-16 לפנה"ס, הוא החליף בשלטון את אביו שמשי-אדד השני והוחלף על ידי אחיו שמשי-אדד השלישי. על פי רשימת מלכי אשור הוא מלך 16 שנים.
גראלט מריוויה
גראלט מריוויה (בפולנית: Geralt z Rivii) הוא דמות בדיונית מסדרת הספרים "המכשף" שכתב הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, ומופיע בהתאם בסדרת משחקי הווידאו של החברה CD Projekt המבוססת על אותם ספרים ונושאת את אותו השם.
בסדרת הספרים
גראלט, הפרוטגוניסט, הוא מכשף - Witcher, אדם אשר עבר מוטציות כדי להגן על בני אדם מפני המפלצות השורצות בעולם בו מתרחשת סדרת הספרים. זמן קצר לאחר שנולד, גראלט נמסר על ידי אמו, המכשפה ויסנה, לעבור אימונים ולהפוך לבסוף למכשף במבצר קאר מורהן - בית ספר "בשיטת הזאב" למכשפים. גראלט שרד מספר מוטציות גנטיות שנערכו כחלק ממבחן העשבים בתקופת שהותו שם, והודות להן זכה לכוחות על אנושיים הן פיזית ומנטלית, לצד תופעות לוואי מינימליות. הוא שרד את השינויים הללו שנעשו עליו במבחן העשבים בצורה יותר טובה משאר התלמידים, מה שעודד את ממוניו לבצע עליו הליכים ניסויים יותר ויותר מסוכנים. כתוצאה מכך איבד את כל הפיגמנטים בגופו. בגלל עורו ושיערו החיוורים, הוא נקרא בשפה הישנה "גווינבלייד", הזאב הלבן.
על אף שמו, גראלט לא מגיע מריוויה (למרות שלמד לדבר במבטא של ממלכה זו): המתלמדים הצעירים עודדו ליצור לעצמם כינויים שכאלה על ידי ווזמיר, המכשף הוותיק ביותר בקאר מורהן, על מנת להוסיף אמינות לשמותיהם.
לאחר שגראלט סיים את הכשרתו כמכשף, הוא קיבל את מדליון הזאב (הסמל של קאר מורהן) ויצא לדרכו רכוב על גבי סוסתו רואץ' (הוא מכנה כך כל סוס שנמצא בבעלותו) על מנת להיות מחסל מפלצות בתשלום.
אף על פי שגראלט לא האמין בגורל, הוא קיבל לאומנה (לכשזה ייוולד) את עוברם של הנסיכה פאווטה מממלכת סינטרה, ובעלה דוני, בתור פרס לשירותו מכורח הפעלת "חוק ההפתעה" (חוק שעל פיו אדם שלא יכול לשלם על שירותיו של Witcher, ה-Witcher חייב לדרוש מהם דבר שאינם יודעים שיש בבעלותם). זמן מה לאחר מכן פאווטה יולדת בת, ושמה סירי (כינוי, שם מלא: סירילה).
הוא בחר שלא לקחת אותה עמו מאחר שלא נהוג לאמן נשים לתפקיד כ-Witcher.
עם זאת, לאור הגורל דרכיהם של גראלט וסירי אכן הצטלבו, ולאחר נפילת ממלכת סינטרה לידי אימפריית נילפגארד ומותה של המלכה קלאנתה, סבתה, גראלט אימץ לבסוף את סירי ואהב אותה כאילו הייתה בתו הביולוגית.
בסדרת המשחקים של CD Projekt RED
הרפתקאותיו של גראלט ממשיכות בסדרת המשחקים מאת CD Projekt RED (המכשף, המכשף 2: קוטל המלכים והמכשף 3: ציידי הפרא) מהנקודה בה הסתיימה סדרת הספרים. בספר האחרון מתואר איך חייו של גראלט ניצלים כאשר הוא נהרג לכאורה במהלך פוגרום שהתבצע כנגד יצורים לא-אנושיים בריוויה.
במשחק הראשון, חבריו של גראלט מוצאים אותו סמוך למבצר קאר מורהן, שם מתברר כי הוא איבד את זכרונו. על גראלט לנסות ולהשיב את סודות בית הספר למכשפים, שנגנבו סמוך לתחילת המשחק על ידי שודדים שהתקיפו את בית הספר. מאוחר יותר, במשחק השני, מתואר על סוף המסע של גראלט להשבת זכרונותיו, תוך כדי טיהור שמו מאשמת רצח פולטסט מלך טמריה. במשחק השלישי על גראלט למצוא את בתו סירי, ולהגן עליה מפני האיום האולטימטיבי על העולם: ציידי הפרא, המנסים אף הם למצוא אותה כדי להשתמש בכוחותיה ובאמצעותם להמיט חורבן על העולם.
במהלך המשחקים, גראלט יכול לקיים אינטראקציות עם דמויות שהופיעו קודם לכן בסדרת הספרים, כולל יחסים רומנטיים עם טריס ועם ינפר, וכן לפגוש בדמויות חדשות שלא הופיעו עד כה.
הגליל (פירושונים)
{{פירושונים|* הגליל – חבל ארץ בצפון ארץ ישראל
ראו גם
}}
שמשי-אדד השלישי
שמשי-אדד השלישי היה מלך אשור, מלך בשנים 1529-1545 לפנה"ס. הוא היה בנו של אשמי-דגן השני והחליף אותו לאחר מותו כמלך אשור, את שמשי-אדד השלישי החליף אחיו, אשור-ניררי הראשון.
ברנד רוזמאייר
ברנד רוזמאייר הוא נהג מרוצים גרמני, אשר נולד ב-14 באוקטובר 1909 בליג'ן (האימפריה הגרמנית) ומת ב-29 בינואר 1938 על הכביש פרנקפורט-דרמסטדט (הרייך השלישי). הוא נחשב לאחד מגדולי נהגי המרוצים לפני המלחמה. במהלך הקריירה הקצרה שלו, שהופסקה עקב תאונה, הספיק ברנד להשאיר חותם בתחום.
ברנד רוזמאייר זכה באליפות אירופה לנהגי מרוצים, תחרות שהייתה שוות עקב לאליפות העולם בפורמולה אחת. בשנת 1936 בתקופה מרוצי חצי הכסף (סוג מכונית), שבר ברנד מספר שיאי מהירות. הוא זכה לכינוי Nebelmeister (ב עברית ״ריבונו של הערפל״), וזאת לאחר שניצחונו בתחרות ״Eifelrennen״ הגרמנית בשנת 1936 במהלכה היה ערפל כבד על מסלול המרוצים.
כמו הרבה נהגים גרמנים אחרים שפעלו בשנות ה-30 של המאה העשרים, ברנד מעולם לא היה המפלגה הנאצית. למרות שלא היה שייך למשטר, הוא היה כלי תעמולה בידי הנאצים.
מכונית הקונספט בתצורת מכונית על, אשר הוצגה על ידי אאודי בשנת 2000, אאודי רוזמאייר קרויה על שמו.
נעוריו ותחילת דרכו
ברנד רוזמאייר נולד ב-14 באוקטובר 1909 בליגן, עיירה קטנה השוכנת בסמוך לגבול גרמניה הולנד. אביו היה הבעלים של מוסך מכוניות, כך שברנד גדל ובסביבה מלאת מנועים ומכוניות. דוד של ברנד התחרה בתחרויות ספורט לרכבים דו גלגליים, אך ללא הצלחה. כבר בגיל 9, החל ברנד הצעיר להוציא את המכוניות ממוסך אביו, ובגיל 11 הוא נתפס עם מספר מחבריו נוהג ונעצר על ידי המשטרה.. כשנה לאחר מכן, עם אחיו הבכור, הוא מארגן מרוץ מכוניות בו הוא זכה. בגיל 16 הוא מקבל את רישיון הנהיגה שלו, אך מאבד אותו עקב פסילה זמן קצר לאחר מכן.
טניס באולימפיאדת פריז (1900)
אולימפיאדת 1900 נערכה בפריז, צרפת. תחרויות הטניס נערכו בין ה-6 ביולי ל-11 ביולי. נערכו תחרויות גברים וזוגות גברים, נשים וזוגות מעורבים. בתחרויות הזוגות היה ניתן להרכיב את הזוג מטניסאים ממדינות שונות.
משתתפי התחרות
בתחרות השתתפו 26 טניסאים מ-4 מדינות:
תחרות הגברים
בתחרות השתתפו 13 טניסאים מ-3 מדינות. הטניסאים שהפסידו במשחק חצי הגמר זכו במדליית ארד.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 6 טניסאיות מ-4 מדינות. הטניסאיות שהפסידו במשחק חצי הגמר זכו במדליית ארד.
תחרות זוגות גברים
בתחרות השתתפו 8 זוגות מ-3 מדינות. במשחק הגמר לורנס דוהרטי ורג'ינלד דוהרטי ( בריטניה) נפגשו עם בסיל ספלדינג דה גרמנדיה ( ארצות הברית) ומקס דקוז'י (צרפת) וניצחו אותם ב-3 מערכות.
תחרות זוגות מעורבים
בתחרות השתתפו 6 זוגות מ-4 מדינות. במשחק הגמר שרלוט קופר ורג'ינלד דוהרטי ( בריטניה) נפגשו עם אלן פרבו ( צרפת) והרולד מהוני ( בריטניה) וניצחו אותם בשתי מערכות.
ג'או שיג'ין
גָ'אוֹ שִׂיגִ'ין (赵喜进; 1935 בערך – 21 ביולי 2012) היה פלאונטולוג סיני שהעניק שמות לדינוזאורים רבים. הוא היה פרופסור במכון לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות ופלאואנתרופולוגיה בבייג'ינג.
רשומות ראשית הלימוד
הרקע ליצירה
במקור שימש "רשומות ראשית הלימוד" כספר יעץ לכלל הנסיכים בעת שכתבו מאמרים, ונועד לאפשר בחינה של הידע ולשמש ללימוד ראשון של ספרות ושירה. הספר הוצג לראשונה בחודש הראשון בשנת 728.
מבנה היצירה
ביצירה 30 מגילות, 23 פרקים ו-313 ערכים, והתכנים עשירים ומגוונים.
ג'או שיג'ין
חייו
ב-1960 חזר לסין, והחל לעבוד במכון לפלאונטולוגיה של בעלי חוליות ופלאואנתרופולוגיה, שם שימש לאחר מכן כפרופסור עד לפרישתו בשנת 1995.
ג'או הוביל משלחות פלאונטולוגיות רבות ברחבי אסיה, בין היתר ל, לסצ'ואן, ליונאן, למונגוליה הפנימית, לנינגשיה ולשינג'יאנג. הוא חשף מאובנים רבים, וכן מרבצי נחושת, פחם, נפט ומינרלים נוספים.
רשומות ראשית הלימוד
חשיבות
ב"סיכום קטלוג כלל הספרים של ארבעת האוצרות" נאמר על "רשומות ראשית הלימוד": "מבין האנציקלופדיות של אנשי טאנג, רוחב יריעתה אינה מגיעה לרמתו של "אוסף הספרות", אך בחיוניותה היא גוברת עליו, כמו "העתקי הספרים של האולם הצפוני" ו"ששת המסמכים של אדון בָּאי" וכך מתרחקת מתחתיו של ספר זה".
ג'או שיג'ין
חייו
בשנת 2008 היה מעורב ואחראי על חפירה במחוז שאנדונג שכללה חפירת בור באורך כ-300 מטרים. באתר נחשפו יותר מ-7,600 מאובנים, והוא מהאתרים הגדולים ביותר בעולם. רוב המאובנים שנמצאו הם מתקופת הקרטיקון העליון.
ג'או נפטר בשנת 2012, בגיל 77.
תימרוני לואיזיאנה
תימרוני לואיזיאנה (באנגלית: Louisiana Maneuvers) היו סדרה של תימרונים שביצע צבא ארצות הברית בצפון לואיזיאנה ובחלק המערבי של מרכזה, בין השאר בפורט פולק, בקמפ קלייבורן ובקמפ ליווינגסטון, בשנים 1940 ו-1941. התימרונים, בהם השתתפו כ-400,000 חיילים, נועדו לבחון את מוכנותו של צבא ארצות הברית לקראת כניסה אפשרית למלחמת העולם השנייה מבחינת היכולת המבצעית, הלוגיסטיקה, הדוקטרינה הצבאית והפיקוד.
קצינים רבים שהשתתפו בתימרונים מילאו בהמשך תפקידים ראשיים במלחמת העולם השנייה, בהם עומר בראדלי, מארק קלארק, דווייט אייזנהאואר, לזלי מקנייר וג'ורג' פטון.
רקע
כשגרמניה הנאצית פלשה לפולין בשנת 1939 ומלחמת העולם השנייה החלה, היה צבא ארצות הברית מורכב ברובו מרגלים שנעזרו בכוחות ארטילריה, הנדסה ופרשים ומכוחות מנהלה (לוגיסטיקה וכדומה). צבא ארצות הברית היה קטן יותר מאשר רוב צבאות אירופה, ומספר קטן של יחידות היו ממונעות או ממוכנות.
בעקבות פריצת המלחמה, התעורר הצורך בהנעת תהליכי מודרניזציה של הצבא וכן נדרשו אימונים בקנה מידה גדול, שיבחנו את כל ההיבטים של גיוס כוחות אזרחיים גדולים ובלתי מאומנים. הגנרלים לזלי, מקנייר ומארק קלארק בחרו שטחים גדולים לא מיושבים בלואיזיאנה בשביל לבצע בהם את תמרוני הענק.
התימרונים
קרוב ל-400,000 חיילים חולקו לשני צבאות שווים בגודלם, של שתי מדינות דמיוניות: קוטמק (Kotmk), שצבאה נקרא "הצבא האדום"; ואלמאט (Almat), שצבאה נקרא "הצבא הכחול". הכוחות אורגנו לסך כולל של 19 דיוויזיות. כיוון שהצבא טרם היה מאורגן מבחינה לוגיסטית ולא היו במלאי מספיק כלי נשק לכל החיילים שגויסו, השתמשו החיילים בחפצים שונים על מנת לדמות כלי נשק. למשל, קרשי עץ דימו רובי צלפים, ארובות תנורים דימו מרגמות ומשאיות דימו טנקים.
מאוגוסט ועד לספטמבר 1941 נלחמו הצבאות ביניהם בשטח של 8,800 קמ"ר בלואיזיאנה. השטח השתרע מנהר סבין במערב לנהר קלקאסיו במזרח וצפונה עד לנהר האדום.
עומר בראדלי אמר לאחר מכן שלואיזיאנה קיבלה את החיילים בזרועות פתוחות; חלק מהחיילים אף ישנו בבתי התושבים. בראדלי הוסיף ואמר כי בתי התושבים הללו היו לעיתים כה עמוסים בחיילים עד כי בקושי היה ניתן ללכת בבית. מנגד, דיווח בראדלי על חיילים שנהגו בגסות רוח כלפי התושבים, הרסו שדות והשחיתו יבול בעבור מנות מזון נוספות. אך ככלל ניתן לומר שבין החיילים ותושבי לואיזיאנה שררו יחסים טובים במהלך התימרונים.
בתימרונים מתו 26 חיילים, רובם מטביעה בנהר הסבין או מתאונות דרכים. דווח כי חייל אחד מת מפגיעת ברק, וכי חייל נוסף מת כתוצאה מהתקף לב בגיל 24.
לקחים
דוקטרינת הלחימה של צבא ארצות הברית הייתה מבוססת על שני רעיונות: מסה של הכוחות וניידות הכוחות. בתקופה שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית היה הצבא בנוי במתכונת משטרתית והיה מבוסס על יכולת גבוהה של ניידות. לעומתו, צבא האיחוד, שניצח במלחמת האזרחים, התבסס במתקפותיו על ריכוז מסת כוחות. שתי שיטות אלו עיצבו את דוקטרינת הלחימה של צבא ארצות הברית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של צבא ארצות הברית, שנבנתה מרגימנט הפרשים השביעי, בחנה בתימרונים את היכולות של יחידה ממוכנת לנוע למרחקים ארוכים, לתחזק את הכלים ואת החיילים בתנאי מלחמה ולהתמודד עם בעיות מבצעיות וטקטיות. בעקבות ניסיון ראשוני זה בתימרוני לואיזיאנה, הוקמו עוד 16 דיוויזיות משוריינות בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
דוקטרינת ההגנה של צבא ארצות הברית התגבשה מתוך האתגר המיידי שניצב בפניו באותה נקודת זמן: להביס את טקטיקת הבליצקריג הגרמנית שנחלה ניצחונות גדולים בזירוץ הקרב של אירופה; הצבא נדרש לדעת להתמודד עם מספרים גדולים של טנקים גרמניים התוקפים אותו בחזיתות צרות יחסית. לאור זאת, בחרו האמריקאים להתבסס על דוקטרינה של שימוש במשחיתי טנקים קלים וזריזים, שיוכלו לאגף את הטנקים הגרמנים באמצעות כושר תמרון עדיף, ולהשמידם באמצעות כוח אש כבד. בהתאם לדוקטרינה שפותחה, נדרשו משחיתי הטנקים האמריקאים להיות מהירים, בעלי כושר תמרון גבוה ולשאת חימוש כבד נגד טנקים. בתימרוני לואיזיאנה נבחנה פעולתם של משחיתי הטנקים, וניתן היה לראות כי תותחים נגד טנקים שהיו בשימוש של הרגלים, הצליחו להשמיד כמות גדולה בהרבה של טנקים של ה"אויב" מאשר הצליחו אלו של משחיתי הטנקים. אך למרות זאת, המסקנה שהוסקה מהתימרונים הייתה שיש לאגד את משחיתי הטנקים ביחידות ייעודיות - גדודי משחיתי טנקים.
בפועל, למעט קרב הארדנים, לא התרחשו כמעט מתקפות שהתבססו על דוקטרינה זו, ולאורך המלחמה רק גדוד משחיתי טנקים אחד באמת נלחם בהתאם לדוקטרינה. פיקוד משחיתי הטנקים מנה בסוף המלחמה למעלה מ-100,000 איש ו-80 גדודים, כל אחד מהם מורכב מ-36 משחיתי טנקים. גדודי משחיתי הטנקים פורקו מייד עם תום המלחמה, והשימוש בנשק נגד טנקים הועבר רשמית ליחידות הרגלים, ההנדסה והשריון.
אהרנפריד בגה
גנרל אהרנפריד בגה (בגרמנית: Ehrenfried Boege; 11 בנובמבר 1889 – 31 בדצמבר 1965) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
בגה נולד ב-11 בנובמבר 1889 באוסטרובו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-62 (שלזיה העילית ה-3), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף בגה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 באוגוסט 1934 הועלה בגה לדרגת מיור, וב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-84. ב-1 במרץ 1937 הועלה בגה לדרגת אוברסט לוטננט, ובנובמבר 1938 מונה למדריך באקדמיה הצבאית בפוטסדאם.
מלחמת העולם השנייה
בנובמבר 1943 נשלח בגה לקורס פיקוד ומטה, וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-41, שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז. ב-25 במרץ 1944 מונה בגה למפקד הקורפוס ה-43, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 ביוני 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-2 בספטמבר 1944 מונה בגה למפקד הארמייה ה-18, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות קורלנד. ב-21 בספטמבר 1944 הוענק לבגה תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובסוף המלחמה נכנע בראש כוחותיו והלך לשבי הרוסי.
לאחר המלחמה
בגה שוחרר מהשבי באוקטובר 1955. לאחר שחרורו התגורר בגה בהילדסהיים, וב-31 בדצמבר 1965 מת, והוא בן 76 שנים.
Impossible Princess
בהמשך יצא האלבום גם במדינות אחרות בעולם עד שבסופו של דבר יצא בכל העולם ב-18 בנובמבר 2008 להורדה דיגיטלית. בעוד ביפן יצא על ידי BMG, בשאר העולם הוא יצא על ידי מאשרום רקורדס ודיקונסטרקשן רקורדס.
רקע וסוגה
באלבום זה קיילי מינוג החליטה לקחת שליטה יותר מבכל אלבום אחר שלה. היא הייתה שותפה בכתיבת כל השירים בו (וכתבה שניים מתוכם לבדה) והייתה שותפה להפקה המוזיקלית ולהלחנה של חלק מהשירים בו. בנוסף למינוג עצמה, את האלבום הפיקו גם דייב בול, ג'יימס דין ברדפילד, ג'יי בורנט, רוב דוגן, דייב ארינגה, אינגו ואוק, האחים רית'ם, ג'יי בורנט, רוב דוגן, דייב ארינגה, אינגו ואוק. מבחינה מוזיקלית, האלבום הוא סטייה מהסגנונות מוזיקה הקודמים של מינוג, בתקופה זו מינוג הושפעה ממהפכת הטכנו והבריט-פופ שהתרחשה באמצע שנות ה-90.
האלבום נחשב כאלבום ניסיוני והוא מכיל סאונד קודר יותר מאלבומיה הקודמים ומאופיין במוזיקת טכנו, מוזיקה ניסיונית, טריפ הופ, מוזיקת תופים ומוזיקת בס אלקטרו והיפ-הופ. בנוסף לכך, האלבום מושפע גם מאלמנטים תרבותיים כאשר מכיל אלמנטים של מוזיקה ים תיכונית וקלטית.
מבחינה לירית, האלבום מתמקד בגילוי העצמי של מינוג לאחר סדרת טיולים שעשתה באסיה, אמריקה ואוסטרליה כאשר העמיקה את חופש הביטוי, מערכות היחסים והרגשות שלה.
ביקורות והצלחה
באירופה, האלבום לא זכה להצלחה כלל כאשר לא נכנס לאף מדינה של מצעד אירופאי מלבד בריטניה וסקוטלנד.
סינגלים
מהאלבום יצאו חמישה סינגלים: "Some Kind of Bliss", "", "" ו-"Cowboy Style" אשר יצאו כסינגלים רגילים מהאלבום וזכו להצלחה בינונית והשיר "Too Far" שיצא כסיגנל שיווקי. על מנת לקדם את האלבום יצאה מינוג לסיבוב ההופעות "Intimate and Live" באירופה ואוסטרליה אשר זכה להצלחה מסחרית ולביקורות חיוביות.
עם השנים האלבום הפך לאלבום האהוב על המבקרים של מינוג וזכה לדירוגים גבוהים ברשימות של מגזינים אך למרות זאת מינוג הצהירה כי לא תוציא יותר אלבומים בסגנון.
הדיוויזיה ה-38 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-38 (בגרמנית: 38. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-8 ביולי 1942, והועמדה תחת פיקוד פרידריך-גאורג אברהרדט. בתחילה הוצבה הדיוויזיה באזור האג, אולם לאחר מכן הועברה לצפון צרפת. באפריל 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרבות באוקראינה כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה. במהלך קרב דנייפר הצטמצם כוח הדיוויזיה לרמה של גדוד, והיא הוכפפה לדיוויזיה ה-62, וב-14 בנובמבר 1943 פורקה הדיוויזיה ושרידיה צורפו לדיוויזיה ה-276.
ולדימיר פרוניצ'ב
גנרל הצבא ולדימיר יגורוביץ' פרוניצ'ב (ברוסית: Влади́мир Его́рович Про́ничев; נולד ב-1 במרץ 1953, במליטופול) הוא קצין השירותים החשאיים הרוסיים, שימש כראש שירות משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי (2003–2013). גיבור הפדרציה הרוסית (2002).