cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טינה גולדשטיין
בסרטים
אנשי "קונגרס הקסמים של ארצות הברית" חוששים שכעת לא יוכלו להשיב את הגלגל לאחור, היות שסוד עולמם נחשף לקהילת האל-קסים, אך ניוט מציע פתרון ומשחרר חיית פלא בשם טונדרבירד המפזרת טיפות גשם של שיקוי משכיח ברחבי העיר. קוסמי "הקונגרס" מתקנים את ההרס ברחבי העיר, ובאי-רצון, ג'ייקוב מסכים למחיקת זיכרונותיו. קוויני מנשקת את ג'ייקוב לשלום בעוד הגשם משכיח ממנו את זיכרונותיו. ניוט חוזר לאירופה, אך לא לפני שהוא מבטיח לטינה שיחזור לבקר אותה ברגע שיסיים את כתיבת הספר שלו ובנוסף משאיר לג'ייקוב קליפות של ביצי אוקמי (העשויות מכסף) על מנת שיוכל להגשים את חלומו ולפתוח ומאפייה, ומשאיר לו השראה ליצור מאפים בדמויות חיות הפלא שלו שלא ביודעין. בסצנה האחרונה של הסרט, קוויני מבקרת את ג'ייקוב במאפייה שלו.
בשנת 1927, מספר חודשים לאחר אירועי הסרט הקודם, טינה מתחקה אחרי עקבותיו של קרידנס בפריז. לאחר ריב הפורץ בין ג'ייקוב לקוויני, קוויני מחליטה לעקוב אחרי טינה, ואחריה ג'ייקוב וניוט. בפריז, בחיפושיה אחר קרידנס, טינה נכנסת למופע מוזרויות שנערך בקרקס קרידנס, שהצטרף לאחרונה לקרקס, חבר לנגיני: אישה תחת קללה שלא ניתן להסיר - היא הופכת לנחש ענק.
מאוחר יותר, טינה פוגשת את יוסוף, קוסם מסתורי שגם לו יש עניין לא ידוע במציאת קרידנס. ניוט וג'ייקוב עוקבים אחר יוסוף אל טינה, ויוסוף חושף שהוטל עליו נדר כובל להרוג את קרידנס, שהוא אחיו למחצה ובן למשפחת לסטריינג'. ניוט וטינה חודרים אל תוך משרד הקסמים הצרפתי כדי להשיג מסמכים שביכולתם לאשר את זהותו האמיתית של קרידנס, ושם נחשפים על ידי ליטה ותזאוס. החיפוש שלהם מוביל מהמשרד אל אחוזת הקבר המשפחתית של משפחת לסטריינג' בבית הקברות פר לשז, שם יוסוף וליטה מסבירים את הקשר המשפחתי שלהם אחד לשנייה וליטה חושפת שאחיה מת כתינוק ולכן לא ייתכן שקרידנס הוא אחיה למחצה.
דלת שנפתחת בקבר מובילה את הקבוצה לעצרת בה מכנס גרינדלוולד את תומכיו. ג'ייקוב מסתנן בנפרד לאותה עצרת בתקווה להשיב לחיקו את קוויני. גרינדלוולד מגיע ופורש בנאום את חזונו, וטוען שאם לא יעצרו את המוגלגים הם יתחילו מלחמת שמד חסרת תקדים. כדי לבסס את טענתו, הוא מנבא את מלחמת העולם השנייה ומראה לקהל חזיונות גשמיים של כל זוועותיה. הוא טוען בפני תומכיו ששליטת הקוסמים בעולם תמנע את כל זה. ההילאים של משרד הקסמים הבריטי בראשות תזאוס מגיעים לעצרת על מנת לעצור, בהוראת שר הקסמים הבריטי, את כל משתתפי העצרת. גרינדלוולד מכריז על בואם ומורה לחסידיו להתעתק משם. גרינדלוולד פונה להילאים ומעמיד בפניהם ברירה - להשבע אמונים לו ולחזונו, או מוות. חדורת אמונה בחזונו של גרינדלוולד קוויני מצטרפת אליו, וקרידנס בא גם הוא, תוך שנגיני וג'ייקוב מתחננים בפניהם, ללא הועיל, לעצור. ליטה גם היא נשבעת לגרינדלוולד אמונים, אך על מנת לתקוף אותו ולהקריב את חייה תמורת הסחת דעת שתאפשר לטינה, ניוט, ג'ייקוב, יוסוף, נגיני ותזאוס להימלט. גרינדלוולד מטיל כישוף אש רב עוצמה להחריב את פריז כולה, אך הכישוף נבלם בקושי רב על ידי ניקולס פלאמל ושאר הקבוצה.
בסרט השלישי בסדרה, חיות הפלא: הסודות של דמבלדור, מסופר כי היא קודמה לתפקיד ראש לשכת ההילאים של משרד הקסמים האמריקאי. היא מופיעה בסופו של הסרט, בחתונתם של אחותה קוויני וג'ייקוב קובלסקי.
אחרי הסרטים
בשלב כלשהו, טינה נישאה לניוט סלמנדרה, אותו פגשה במהלך המאבק נגד גרינדלוולד. לאחר פרישתו של סלמנדרה ממשרד הקסמים, פרשו השניים לדורסט. לגולדשטיין ולסלמנדרה נולד בן אחד, ממנו נולד נכדם, רולף סלמנדרה, שלימים נשא לאישה את לונה לאבגוד, חברה קרובה של הארי פוטר, וממנו נולדו להם ניניהם, התאומים לורקאן וליסנדר סלמנדרה.
גיגאנוטוזאורוס
גיגאנוטוזאורוס (שם מדעי: Giganotosaurus; משמעות שמו: "לטאה ענקית דרומית") הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף ממשפחת הקרכרודונטוזאוריים. בסוג זה מין יחיד - Giganotosaurus carolinii. מאובניו נתגלו בפטגוניה בשנות ה-90 של המאה ה-20, והוא הוגדר כמין טקסונומי בשנת 1995. במקור שימש שם זה לסוג זאורופוד מאנגליה, בידי החוקר הארי סיילי מ-1869, אך כיום סוג זה בטל מספק.
הגיגאנוטוזאורוס היה הדינוזאור הקרניבור היבשתי הגדול ביותר לאחר הספינוזאורוס, הגדול ביותר בבני משפחת הקרכרודונטוזאוריים (וקבוצת האוונתרפודה) ובטורפים של אמריקה הדרומית. הוא חי לפני 97 מיליון שנה, והיה מוגבל בתפוצתו לדרום אמריקה (הוא נתגלה רק בפטגוניה, שנמצאת כיום במרכז ארגנטינה). ככל הנראה לפני 100-80 מיליון שנה קצוות היבשות: צפון אפריקה, דרום אמריקה ודרום ארה״ב היו קרובות או מחוברות, מה שמסביר איך משפחת הקרכרודונטוזאוריים הצליחה להשתרע לשטח רב כל כך.
תיאור
הגיגאנוטוזאורוס היה יחסית גדול מן הטירנוזאורוס רקס, והוא היה אחד היצורים האימתניים ביותר שנעו אי פעם על פני האדמה. אורכו היה ומשקלו 8–9 טונות. אורך הגולגולת הגיע ל- ואורך עצם הירך שלו הגיע למטר וחצי. זנבו היה ארוך ושרירי במיוחד, וכנראה נשמר מורם כל הזמן משיקולי שווי משקל, בפרט בשעה שרץ. עם זאת, ממחקרים אחרונים נובע שהיה מסוגל להגיע למהירות רבה (יותר בהמשך), אך המומחים מעריכים כי לא נזקק כלל לריצה מהירה כי טרפו ככל הנראה היה מהאיטיים והמגושמים ביותר שבדינוזאורים היבשתיים.
היה לו ראש גדול במיוחד ביחס לגוף שנישא על צוואר שרירי, עבה וקצר. היו לו שיניים חדות ומשוננות שאורכן היה בערך, צורתן נועדה לעזור לטורף לחתוך בקלות בבשר הטרף ולגרום לדימומים עמוקים. ידיו היו קצרות וחזקות ושימושן היה לחתוך חתיכות קטנות מבשר הטרף אחרי שהיה מת על הקרקע, היו בהן שלוש אצבעות נושאות טפרים חדים וארוכים, שאורך כל אחד מהם כ-30 ס"מ. הגיגאנוטוזאורוס הלך על שתי רגליים.
לפי מחקרים הג׳יגנוטוזאורוס היה מהיר מאוד יחסית לגודלו העצום והגיע למהירויות של 50 קמ״ש, ככל הנראה ההסבר לכך הוא שעל פי מחקר השוואתי בין הטורף הזה לטי-רקס, משקלו ביחס לגודלו היה קטן הרבה יותר משל הטירנוזאורוס. המשקל המופחת נובע מרמת שריר נמוכה יותר שאפשרה לו להגיע לגודל רב יותר ועם זאת גם למהירות גבוהה.
במחקר אף הוסיפו הבדלים רבים בין שני הטורפים האדירים הללו וביניהם הוא שלגיגאנוטוזאורוס ככל הנראה לא הייתה ראייה בניקולרית (מצב שבו שתי העיניים פונות קדימה ובכך משתפרת משמעותית יכולת ניתוח המרחק והגודל של הטרף, מצוי ברוב הטורפים.) וזה מעלה השערות כגון:
הבדל נוסף מלבד היחס במשקלים שלהם (גיגאנוטוזאורוס היה גדול אך קל יותר ביחס לטי-רקס) הוא, צורת ותפקיד הגולגולת, הלסת והשיניים שלהם. מצאו שלגיגאנוטוזאורוס הייתה נשיכה חלשה משמעותית, אך שיניים המותאמות לחתוך חתיכות מהטרף בעודו בחיים ובכך לשבוע בלי קרב קשה מהטרף, בנוסף החתכים יגרמו לדימומים ובמקרים קשים אף לזיהומים שיבטיחו ארוחה גדולה בהמשך.
לפי מחקרים אחרונים מצאו כי הגיגאנוטוזאורוס היה ״בעל דם-חם״ והמטבוליזם שלו היה במהירות בין זוחל ליונק. הדם החם עזר לו לעלות במשקל בזמן יותר קצר ובכך להגדיל את סיכויי הישרדותו, והגדלת הסיכוי להגיע לגודל עצום ככל האפשר.
בתרבות
למרות שהוא התגלה רק בשנים האחרונות הגיגאנוטוזאורוס כיכב במספר סרטים:
בדרך אל החתולים (סרט)
בדרך אל החתולים הוא סרט קולנוע ישראלי (83 דקות) משנת 2009 בבימויו של חורחה גורביץ', על פי רומן באותו שם מאת יהושע קנז.
עלילה
יולנדה מוסקוביץ' (ריטה זוהר) היא אישה ערירית בת 75, מורה לצרפתית בעברה, שחייה ריקניים מבפנים. שיגרת חייה בדירתה הקטנה מופרעת בגלל חתולי השכונה המזדווגים מתחת לחלונה. לילה אחד כשהיא מנסה להשתיק את החתולים שמפריעים לה לישון היא נופלת במדרגות ושוברת את עצם הירך.
היא מתעוררת במחלקת שיקום גריאטרית בבית חולים, ומעוניינת לשוב לביתה. אלא שבשל מסמר טיטניום שתקוע ברגלה היא מרותקת לכיסא גלגלים ועוברת תהליך שיקום ממושך. היא מתיידדת עם אלגרה (שולמית אדר) שכנתה לחדר ופוגשת את שאול (מוני מושונוב), כדורגלן עבר מזדקן ואלכוהוליסט בהווה, שמאושפז אף הוא במחלקה ומפלרטט איתה. שאול מחזיר ליולנדה את חדוות החיים.
כשהיא שבה לביתה היא מתקשה לתפקד, יום אחד מבקר שאול בביתה. היא מתעוררת לחיים דרך האהבה ונשארת עם אהבת החיים, אף על פי שהאיש אותו היא אוהבת מת.
אודות ההפקה
הוא חשב לעשות את הסרט כבר בראשית שנות התשעים, אבל כשהעלה את הרעיון בפני משקיעים וקרנות נתקל בתגובה שלא רוצים לעשות סרט על-פי ספר פסימי וקודר.
הוא שב לרעיון בשלהי העשור הראשון של המאה העשרים ואחת. במשך שנה חיכו גורביץ' והמפיק הראל למימון מקרנות באירופה, השחקן האוסטרי-שווייצרי מקסימיליאן של, זוכה האוסקר על משחקו ב"משפטי נירנברג" ב-1961, היה אמור לשחק בסרט בתפקיד הראשי. כשהמימון מהקרנות לא הגיע, פנה גורביץ' למוני מושונוב לשחק בתפקיד הראשי. מושונוב סירב שוב ושוב עד שלבסוף נעתר, גורביץ' מספר על כך בריאיון לאלי שגב באתר אידיבי:
הסרט אופטימי הרבה יותר מהספר. גורביץ' מספר על הסיבות לכך בריאיון לאלי שגב באתר אידיבי:
גורביץ' שינה את דמות הגיבור הראשי של הסרט בהשפעת מוני מושונוב. בספר מסופר על לזר כגן, צייר צבעוני ואילו בתסריט הם מחליפים אותו בשאול כהן, כדורגלן. הוא מספר על כך בריאיון לאמיר בוגן מ־ynet:
גורביץ' התרשם מריטה זוהר, אחרי שצפה בה בסרטו של אברהם הפנר "אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990). היא הייתה גם בגיל קרוב לדמות מהספר והוא החליט שהיא תגלם את הגיבורה הראשית. זוהר חיה שנים רבות בלוס אנג'לס, שם שיחקה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה אמריקאיות וגורביץ' הביא אותה לישראל בשביל לשחק בסרט.
גורביץ' עשה את הכוריאוגרפיה לריקוד בין שאול ליולנדה בעצמו.
קישורים חיצוניים
ביקורות
אביב פנקס
אביב פנקס (נולדה ב-12 במרץ 1992) היא שחקנית ותסריטאית טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע ישראלית.
ביוגרפיה
פנקס למדה בתיכון "חוף הכרמל" שבמעגן מיכאל.
בוגרת בית הספר למשחק יורם לוינשטיין.
בוגרת ״מנשר לאומניות״ במסלול כתיבה וקולנוע.
קריירה
בשנת 2013 השתתפה בסרט "מקובלות" בתפקיד נטע זוזובסקי, לצד שיר מורנו וג'וי ריגר.
בשנת 2016 הצטרפה לסט השחקנים הראשיים של הסדרה "פלאשבק", שם גילמה את ניר. בנוסף, מאותה שנה החלה לשחק בסדרה "נעלמים" את דמותה של תמר, ואת דנה בסדרה "תאג"ד".
בשנת 2019 שיחקה בסרט הקולנוע "מראות שבורות", ובאותה שנה השתתפה במחזמר "מאמא מיה".
החל משנת 2020 החלה לשחק בסדרה "פלמ"ח" מבית yes, בתפקיד יעל, מדריכת ההכשרה של פלוגת הנוער של הפלמ"ח. בנוסף כתבה את העונה השנייה והשלישית של הסדרה.
באפריל 2022 נבחרה לככב בהצגה "גלבי" בהבימה.
בספטמבר 2022 החלה להצטלם לפרויקט בשם ״אלבום שקוף״.
בינואר 2023 לוהקה לסרט ולסדרה "המזח"
ביוני 2023 החלה להצטלם לסרט בינלאומי בכיכובה באתונה.
חיים אישיים
ב-9 בספטמבר 2020, התארסה למוזיקאי גיל לנדאו, חבר להקת לולה מארש. ב-10 ביוני 2021 השניים נישאו. מתגוררת בתל אביב-יפו.
מדרג BBGKY
בפיזיקה סטטיסטית, מדרג BBGKY (מדרג בוגוליובוב-בורן-גרין-קירקוווד-איבון, לעיתים נקראת מדרג בוגוליובוב) הוא סט משוואות, המתארות את הדינמיקה של מערכת בעלת מספר רב של חלקיקים הנמצאים באינטראקציה זה עם זה.
במסגרת מערכת משוואות זו, פונקציית ההתפלגות הפיזיקלית (פונקציית צפיפות הסתברות) של s חלקיקים כוללת בתוכה את פונקציית ההתפלגות של s+1 חלקיקים, כך שנוצרת שרשרת משוואות מצומדות.
מדרג BBGKY נקראת על שמם של ניקוליי בוגוליובוב, מקס בורן, הרברט ס. גרין, ג'ון גמבל קירקווד, וז'אק איבון.
הפיתוח המתמטי
ההתפתחות של מערכת בעלת N חלקיקים בהיעדר פלקטואציות קוונטיות נתונות על ידי משוואת ליוביל עבור פונקציית צפיפות ההסתברות במרחב פאזה 6N-ממדי (3 קואורדינטות מרחביות ו-3 קואורדינטות תנע עבור כל חלקיק):
כאשר הן הקואורדינטות ו- הם המומנטים של החלקיק ה-i בעל מסה m. סך הכוח הפועל על החלקיק ה-i הוא:
,
כאשר היא האנרגיה הפוטנציאלית בין זוג חלקיקים, ו- הוא פוטנציאל חיצוני.
על ידי אינטגרציה על חלק מהמשתנים, ניתן להפוך את משוואת ליוביל לשרשרת משוואות שהראשונה שבהן קושרת את ההתפתחות של פונקציית צפיפות ההסתברות של חלקיק בודד לפונקציית צפיפות ההסתברות של שני חלקיקים, המשוואה השנייה קושרת בין פונקציית צפיפות ההסתברות של שני חלקיקים, עם זו של שלושה חלקיקים וכן הלאה.
באופן כללי, המשוואה ה-s קושרת בין פונקציית צפיפות ההסתברות של s חלקיקים -
הקשר בין פונקציית צפיפות ההסתברות של s חלקיקים לזו של (s+1) חלקיקים נתון ע"י:
קשר זה עבור פונקציית צפיפות הסתברות של s חלקיקים מתקבל על ידי ביצוע אינטגרציה על משוואת ליוביל על-פי המשתנים.
עם זאת, אם ישנה אפשרות למדל את f_{s+1}, יהיה ניתן לפתור את f_s. דוגמה למקרה כזה היא משוואת בולצמן עבור הפונקציה, שבמסגרתה נעשה מידול ל- בהתבסס על הנחת הכאוס המולקולרי. למעשה, במשוואת בולצמן התהליך המוגבל של קבלת משוואת בולצמן מתוך משוואות ליוביל מוכר כגבול בולצמן-גראד.
שימושים ופירושים פיזיקליים
סכמטית, משוואת ליוביל נותנת לנו את ההתפתחות בזמן של מערכת שלמה בעלת N חלקיקים החל מ-Df_n=0 - ביטוי לזרם הבלתי-דחיס של צפיפות ההסתברות במרחב הפאזה. לאחר מכן, ניתן להגדיר באופן הדרגתי את פונקציות ההתפלגות המופחתות על ידי ביצוע אינטגרציה על דרגת חופש נוספת של החלקיק.
משוואה במדרג BBGKY מספרת לנו שההתפתחות בזמן של f_s ניתנת כתוצאה ממשוואת ליוביל, אבל עם תיקון המייצג את השפעת הכוח של N-s החלקיקים העצורים:
.
הבעיה העיקרית עם פתרון מדרג BBGKY עבור מקרים שונים, היא שהמדרג קשה לפתירה כמעט כמו פתרון משוואת ליוביל המקורית. עם זאת, ניתן בצע קירובים למדרג BBGKY בקלות, וקירובים אלו מאפשרים קיטוע של שרשרת המשוואות, כך שמתקבלת מערכת משוואות סופית. הערך של קירובים אלו הוא שמשוואות התפלגות מסדרים גבוהים יותר - ישפיעו על ההתפתחות בזמן של f_s באופן מרומז בלבד, על ידי f_{s+1}.
קירובים נוספים, כמו ההנחה שפונקציית צפיפות ההסתברות תלויה רק במרחק היחסי בין החלקיקים, או ההנחה של שליטת ההידרודינמיקה, יכולים גם כן להפוך את שרשרת BBGKY לנגישה לפתרון.
ביבליוגרפיה
פונקציות התפלגות של s חלקיקים הוצגו לראשונה במכניקה סטטיסטית קלאסית על ידי ז'אק איבון בשנת 1935. מדרג BBGKY של משוואות התפלגות נכתבה ויושמה עבור גזירת משוואות קינטיות על ידי בוגוליובוב, התקבלה בשנת 1945 ופורסמה בשנת 1946 ברוסית ובאנגלית. תיאורית הטרנספורטציה הקינטית הוצגה על ידי קירקווד במאמר שהתקבל באוקטובר 1946, ופורסם במרץ 1946. כמו כן, פורסמו מאמרים עוקבים בנושא זה. המאמר הראשון שפרסמו בורן וגרין עסק בתיאוריות קינטיות כלליות של נוזלים, פורסם בדצמבר 1946.
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה הוא פרס גלובוס הזהב במוענק מדי שנה על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. הפרס ניתן להופעת המשחק הטובה ביותר של שחקנית בסדרות דרמה.
הפרס הוענק לראשונה בטקס ה-19 של גלובוס הזהב שנערך ב-5 במרץ 1962 תחת השם "כוכבת הטלוויזיה הטובה ביותר" ושילב הופעות בסדרות קומדיה ודרמה, וניתן לפאולין פרדריקס. מאז שנת 1963 הוכרזו מועמדות מדי שנה. בשנת 1969 הפרס פוצל לקטגוריות: דרמה וקומדיה, וניתן תחת השם החדש "שחקנית הטלוויזיה הטובה ביותר – דרמה" ובשנת 1980 שונה לשמו הנוכחי.
מאז הקמתו, הפרס הוענק ל-50 שחקניות שונות. השחקנית האמריקאית אנג'לה לאנסברי היא שיאנית הזכיות בפרס - עם כארבעה פרסים שהוענקו לה על תפקידה בסדרה "רצח במשיכת קולמוס", והיא מחזיקה גם בתואר שיאנית המועמדויות בקטגוריה, כ-10 מועמדויות.
קיארה באנקיני
קיארה באנקיני (באיטלקית: Chiara Banchini נולדה ב-7 באוקטובר 1946) היא כנרת שווייצרית, שמעורבת בתנועה לבביצוע אותנטי נכון היסטורית ומומחית למוזיקה של תקופת הבארוק.
קורות חייה
באנקיני נולדה בלוגאנו שבחבל טיצ'ינו האיטלקי של שווייץ. היא סיימה את לימודיה בקונסרבטוריון של ז'נבה; לאחר זאת למדה אצל שאנדור וג והמשיכה בקונסרבטוריון המלכותי בהאג, הולנד אצל סיגיסוולד קאוקן להתמחות בכינור בארוק. באנקיני לימדה במרכז למוזיקה עתיקה בז'נבה והחלה להופיע כסולנית.
ב-1981 עברה מז'נבה לסקולה קנטורום בזיליאנסיס בבזל, שם הקימה את אנסמבל 415, הרכב לביצוע בארוקי, שהתפרק בינואר 2012. הקבוצה לקחה את שמה מגובה בארוקי מקובל. הקלטת האנסמבל לקונצ'רטי גרוסי של ארכאנג'לו קורלי לחברת "הרמוניה מונדי" נחלה הצלחה מסחרית ב-1992, וכך גם הקלטתם משנת 1996 ל"סטאבאט מאטר" של אנטוניו ויוואלדי. כמו כן הקליטה ביאנקיני בחברות "וירג'ין רקורדס", "אקסנט", "אסטרה" ו"זיג זג טריטוריס". קיארה באנקיני מנגנת בכינור שבנה ניקולו אמאטי בשנת 1674.
דמיטרי רומנוביץ', נסיך רוסיה
ביוגרפיה
דמיטרי רומנוביץ' נולד ב-17 במאי 1926 ליד עיירת הנופש אנטיב (Antibes) שבריביירה הצרפתית. הוא היה בנם של רומן פטרוביץ', נסיך רוסיה ושל הדוכסית פרסקוביה שרמטייבה (Прасковья Шереметева). אביו של דמיטרי היה בנם של פיוטר ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל מיליצה, נסיכת מונטנגרו, ונכדם של ניקולאי ניקולאייביץ' האב ושל אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג. ניקולאי ניקולאייביץ' (סבו של אביו של דמיטרי רומנוביץ') היה בנם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושל הקיסרית אלכסנדרה פיודורובנה.
דמיטרי בילה את עשר השנים הראשונות לחייו באנטיב שבצרפת, שם קיבל חינוך רוסי מסורתי. בשנת 1936 עבר עם משפחתו לאיטליה, שם הוא המשיך את לימודיו והוא התגורר בארמון המלכותי ברומא. בשנת 1946 עברה משפחתו למצרים, שם התגוררו מספר שנים לפני שחזרו לאיטליה. בשנת 1960 הוא עבר לדנמרק, שם עבד במשך מספר בנקים וביניהם בנק Danske, שם הוא היה מנהל עד לפרישתו בשנת 1993. הוא היה דובר רוסית, צרפתית, אנגלית, דנית, ואיטלקית.
ב-21 בינואר 1959 התחתן דמיטרי עם יוהנה פון קאופמן, ולאחר מותה בשנת 1989 התחתן בשנית ב-28 ביולי 1993 עם דוריט רבנטלו, אך משתיהן לא היו לו ילדים. ביוני 1992 הוא היה אחד משבעה נסיכי רומנוב שנפגשו בפריז, והחליטו להקים את קרן רומנוב לרוסיה. ביולי 1993 הוא ביקר ברוסיה, כדי להחליט על אילו תחומי צדקה צריכים להתמקד. הנסיך דימיטרי כיהן כיו"ר קרן רומנוב לרוסיה מאז היווסדה. כמו כן הוא היה גם יו"ר קרן הנסיך דימיטרי רומנוב לצדקה, אשר אותה ייסד בשנת 2006.
ב-31 בדצמבר 2016 מת דמיטרי בקופנהגן, לאחר הידרדרות חדה במצב בריאותו. מכיוון שהוא מת ללא בנים זכרים, נותרה מריה ולדימירובנה רומנובה הטוענת היחידה לכתר הצאר הרוסי.
אגודת משפחת רומנוב
דמיטרי היה חבר באגודת משפחת רומנוב מאז היווסדה בשנת 1979, וביולי 1998 הצטרף לשאר חברי המשפחה הקיסרית בסנקט פטרבורג, כדי להשתתף בהלווייתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ובני משפחתו. במרץ 2003 הזמין ראש ממשלת בולגריה, הצאר לשעבר, סימאון סקסקובורגותסקי, את דמיטרי להשתתף באירועים החוגגים את שחרור בולגריה מידי השלטון העות'מאני במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בספטמבר 2006, לאחר מסע שידול מוצלח של משפחת המלוכה הדנית ונשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, סידר דמיטרי את העברת שרידי הקיסרית מריה פיודורובנה מדנמרק, שם מתה בגולה, לרוסיה, כדי שתוכל להיקבר יחד עם בעלה אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
כצאצא של סופיה מהנובר, דמיטרי היה גם בסדר הירושה לכתר הבריטי.
טום טבאנה
טום טבאנה (באנגלית: Thomas Motsoahae Thabane; נולד ב-28 במאי 1939) הוא פוליטיקאי סוטו שהיה ראש ממשלת לסוטו מיוני 2017 ועד מאי 2020. כמו כן היה שר החוץ בשנים 2012–2015.
טבאנה כיהן בממשלתו של ראש הממשלה פקליתא מוסיסילי משנת 1998 עד שנת 2006, שבה פרש ממפלגתו והצטרף לאופוזיציה. לאחר יותר מחמש שנים באופוזיציה, הוא הקים קואליציה של 12 מפלגות בעקבות הבחירות לפרלמנט בלסוטו בשנת 2012, ומונה לראש הממשלה.
בשנת 2020 התמודד טבאנה עם לחץ להתפטר כראש ממשלה בשל החשד למעורבותו ברצח בת זוגו לשעבר. הוא התפטר לקראת סוף מאי באותה השנה.
פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד
פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד היא פרשה של איסוף תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, במהלך מערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה בשנת 1988. גזבר הליכוד, אהוד אולמרט, הועמד לדין בפרשה זו בשנת 1996, ויצא זכאי. במשפט נפרד הועמדו לדין שלושה מעורבים אחרים בפרשה, מנחם עצמון, יונה פלד ומרדכי יהל. השלושה הורשעו ונידונו לעונשים קלים, בין השאר עקב הזמן הרב שעבר מאז שנעברו העבירות ועד שהוכרע דינם. תאגידים שהיו מעורבים בפרשה נדרשו לשלם כופר.
במערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה גויסו תרומות מתאגידים למפלגת הליכוד, בניגוד להוראות חוק מימון מפלגות. התרומות הופקדו בחשבונות של חברה פרטית בשם "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ" וניתנו עבורן חשבוניות מס ששיקפו, באורח כוזב, תקבול עבור שירותי פרסום. לתרומות לא היה ביטוי בספרי החשבונות של הליכוד אף-על-פי שהן שימשו, בפועל, למימון הוצאות של הליכוד במערכת הבחירות. התרומות הללו ומערכת הנהלת החשבונות הכרוכה בהם לא נכללו בדו"ח שהוגש על ידי הליכוד למשרד מבקר המדינה, ובו הצהיר אולמרט כי חשבונות הליכוד מתקופת מערכת הבחירות, הנמסרים למבקרת, תוך ציון מקורות ההכנסה, משקפים, למיטב ידיעתו, את כל הכנסות הליכוד והוצאותיו.
בראש מטה בחירות של הליכוד עמד השר משה ארנס, ותחתיו פעלו אגפים אחדים, ובהם אגף הכספים, שבראשו עמדו אהוד אולמרט מטעם תנועת החרות ומנחם עצמון מטעם המפלגה הליברלית. אולמרט ועצמון נודעו בכינוי "הגזברים". לניהול הפעילות הכספית הוקמה, כשלושה חודשים לפני הבחירות, "העמותה לניצחון הליכוד בבחירות 1988". באוגוסט 1988 הקימו מרדכי יהל, איש מפלגת הליכוד שהיה כפוף לגזברים, ואשתו ברוריה את החברה פרטית "ב.מ.י. שחר תקשורת בע"מ" ונרשמו כמנהליה. יהל השתמש בכספים שהתקבלו בחברה זו (פחות ממיליון ש"ח) להוצאות של הליכוד במערכת הבחירות.
השופט, עודד מודריק, זיכה את אולמרט, אך העיר כי "מצאתי שהנאשם התנהג בעניין הזה באורח מאוד לא ראוי, אך אי-התקינות לא חרגה אל התחום הפלילי בהתאם להגדרות החוק".
על סיעת הליכוד כתב השופט מודריק:
בשנת 1996 ערערה המדינה על קולת העונש של נאשמי הליכוד בפרשה. כעבור שנים אחדות טען אולמרט שהוצאות הגנתו במשפט זה הגיעו ליותר ממיליון דולר.
ארתור פהר
ביוגרפיה
ארתור פהר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט פהר, סוחר כובעים, ולסאלי בוקסהורן. בשנת 1907 סיים את לימודיו בבית הספר למשחק של "איגוד השחקנים הלאומי".
לאחר מכן, עבד כפרפורמר עצמאי וכאמן דקלום. בתחילת הדרך היה שחקן אופי, אחר כך שחקן-זמר ולאחר מכן המשיך תפקידו להתרחב. כמבצע, השיג הצלחה עם פרשנויות הסגנון האישי שלו. הוא שיחק גם בווינה, בברלין, בפריז ובפראג, שם ארגן ערבי הופעה בהונגרית ובגרמנית.
בממלכת הונגריה הוא השמיע לראשונה את המשוררים העבריים והופיע תדיר באירועי תרבות יהודיים. ספריו בשם "הבמה" ו"נודד השירים" (Pódium és Versek Vándora) פורסמו ב-1941, והם עוטרו באיוריו של הוגו שייבר.
בתקופת השואה היה חלק ממבצע אומנים של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
אשתו הייתה השחקנית מרגיט לנר (להנר) (1887–1945), לה נישא ב-20 בנובמבר 1913 בבודפשט. עדי החתונה שלהם היו דז'ה מרקוש ואדולף מראי.
הוא קבור בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (33-1-7).
תגובת שרשרת גרעינית
תגובת שרשרת גרעינית מתרחשת כאשר בממוצע יותר מתגובה גרעינית אחת נגרמת על ידי תגובה גרעינית נוספת, ובכך מובילה לגדילה אקספוננציאלית במספר התגובות הגרעיניות.
תגובת שרשרת לא יציבה הכוללת כמות מספיקה של דלק ביקוע (מסה קריטית) יכולה לגרום לפיצוץ שמשחרר אנרגיה, והיא התפיסה העומדת בבסיס הרעיון של נשק גרעיני. בנוסף, ניתן לשלוט בתגובת השרשרת ולעשות בה שימוש כמקור אנרגיה (בכורים גרעיניים).
להלן כמה משוואות ביקוע, המראות ממוצעים בתגובת שרשרת גרעינית:
משוואות אלה אינן כוללות בתוכן 10MeV עבור חלקיקי נייטרינו שלא נעשה בהם שימוש וקשה לגלותם.
כשאטום כבד עובר ביקוע גרעיני הוא נשבר לשני שברי ביקוע או יותר. שברי הביקוע מורכבים מאטומים קלי משקל יחסית לאטום הכבד. סכום המסות שלהם לא תואם במדויק לזה של האטום הכבד, גם כאשר מתחשבים בנייטרון שגרם לביקוע. הפרש המסות מורכב מנייטרונים שנפלטו ושחרור של אנרגיית קשר. הנייטרונים עוזבים את אתר הביקוע במהירות גבוהה, ועשויים להתנגש עם אטומים כבדים אחרים בתופעה המכונה בשם "לכידת ביקוע". דבר זה יכול להסתיים בביקוע גרעיני, וכך ליצור את הבסיס לתגובת שרשרת.
גורם הכפלת הנייטרון האפקטיבי
גורם הכפלת הנייטרון האפקטיבי, או k, הוא מספר הנייטרונים הממוצע שמשתחרר וגורם לתגובת ביקוע נוספת. הנייטרונים הנותרים נכשלים ביצירת ביקוע, או שאינם נספגים בכלל ועוזבים את המערכת. הערך של k עבור שילוב של שתי מסות הוא תמיד גדול יותר מאשר המרכיבים. במקרים מסוימים הערך שלו שווה לסכום של ערכי k של המרכיבים. גודלו של ההפרש תלוי במהירות ובמרחק, כמו גם באוריינטציה הפיזיקאלית. מעבר של כדור קטן דרך חור קטן מפיק ערך גדול במיוחד של k: כמו לירות קליע "קווי" לתוך מטרה המעוצבת בצורת סדק. ניתן לעשות הבחנה בין המקרים הבאים:
הן מספר הנייטרונים הנוכחים בקבוצת האטומים (שהוא גם השיעור המיידי של תגובת הביקוע), ומספר הביקועים שהתרחשו מאז תחילת התגובה, הוא פרופורציונלי ל-, כאשר g הוא זמן ההיווצרות הממוצע ו-t הוא הזמן שעבר. דבר זה לא יכול להמשיך: K יורד כאשר כמות חומר הביקוע שנשארה יורדת; כמו כן, גם המבנה הגאומטרי והצפיפות עשויים להשתנות: המבנה הגאומטרי משתנה בקיצונית כאשר חומר הביקוע הנותר נקרע לגזרים, אולם בנסיבות אחרות הוא פשוט יימס ויתנדף, וכדומה.
כאשר K שואף ל-1, החישוב הזה נותן הערכת יתר במידה מסוימת ל"שיעור ההכפלה". כאשר גרעין אורניום סופג נייטרון הוא נכנס למצב מעורר למשך זמן קצר מאוד שיכול לדעוך במספר דרכים אפשריות. הצורה הנפוצה היא ביקוע לשני שברים, תוצרי ביקוע, שהם בדרך כלל איזוטופים של יוד וצזיום, עם פליטה של מספר נייטרונים. תוצרי הביקוע עצמם אינם יציבים, עם טווח רחב של זמן חיים, ובדרך כלל מדובר במספר שניות, ומתפרקים גם כן, ובכך משחררים נייטרונים נוספים.
באופן טיפוסי, "החלק של הנייטרונים המתעכבים" הוא פחות מ-1% מהכמות הכוללת. בכור גרעיני ערך K המשתנה הוא באזור 1 על מנת לקבל תהליך יציב. כאשר מושג מצב שבו K = 1 כאשר כל הנייטרונים המופקים נלקחים בחשבון, הריאקציה נחשבת "קריטית" וזה המצב שמושג בכור גרעיני. שינויי הכוח הם איטיים, וניתנים לשליטה עם מוטות ייצוב. כאשר מושג מצב של K = 1 וכאשר לוקחים בחשבון רק את הנייטרונים ה"מיידיים", התגובה נחשבת כ"קריטית מהירה" – שיעורי הכפלה קצרים בהרבה יכולים להתרחש, כאשר הדבר תלוי בקריטיות העודפת (K – 1). השינוי בתגובתיות שצריך להיות כדי לעבור מקריטיות ל"קריטיות מהירה" (כלומר, החלק של הנייטרונים המתעכבים) מוגדר כדולר.
הערך של K מוגדל על ידי מחזיר נייטרונים המקיף את החומר הבקיע, וגם על ידי הגדלת הצפיפות שלו: ההסתברות של נייטרון לכל ס"מ של מעבר לפגוע בגרעין היא פרופורציונלית לצפיפות, בעוד המרחק שהוא עובר לפני עזיבת המערכת מוקטן רק על ידי השורש הריבועי של הצפיפות. בשיטת הקריסה כלפי פנים עבור כלי נשק גרעיניים, הפיצוץ מתרחש על ידי הגדלת הצפיפות באמצעות פיצוץ קונבנציונלי.
ההסתברות של תגובת שרשרת
נניח שביקוע הנגרם על ידי נייטרון הפוגע בגרעין מפיק 3 נייטרונים (כלומר, 2 נייטרונים נוספים). בנוסף, נניח כי K > 1. ההסתברות שנייטרון יגרום ביקוע היא K / 3. ההסתברות שנייטרון חופשי לא יגרום תגובת שרשרת היא (1 - k / 3) (אין ביקוע כלל) בנוסף להסתברות של לפחות ביקוע אחד, כאשר אף לא אחד משלושת הנייטרונים שהופקו גורם תגובת שרשרת. לאחרון יש הסתברות של K / 3 פעמים בחזקה השלישית של ההסתברות הראשונה שהוזכרה שנייטרון חופשי לא גורם לתגובת שרשרת. ניתן לפתור משוואה זו בקלות, וקבלת ההסתברות של תגובת שרשרת הנעה בטווח
הנע בין ערכים של 0 עבור K = 1 עד 1 עבור K = 3.
עבור ערכים של K שקטנים מ-1 מקבלים בקירוב K – 1.
קדם פיצוץ
פיצוץ של נשק גרעיני מערב הבאת חומר בקיע אל המצב הסופר-קריטי האופטימלי במהירות רבה. במהלך חלק מהתהליך הזה אסופת האטומים היא סופר-קריטית, אולם עדיין לא במצב אופטימלי לתגובת שרשרת. נייטרונים חופשיים, לרוב מביקוע ספונטני, יכולים לגרום קדם פיצוץ. כדי להקטין את ההסתברות לכך, משך השלב הזה מוקטן למינימום ונעשה שימוש בחומרים בקיעים וחומרים אחרים שבהם אין יותר מדי ביקועים ספונטניים. למעשה, השילוב צריך להיות כזה שאין זה סביר שיש ולו ביקוע ספונטני אחד במהלך תקופת ההתאספות (דחיסת החומר הבקיע).
היסטוריה
התפיסה הזאת פותחה לראשונה על ידי לאו סילארד בשנת 1933. הוא רשם את התפיסה כפטנט בשנה שלאחר מכן.
לאו סילארד ניסה לגרום לתגובת שרשרת באמצעות שימוש בבריליום ואינדיום בשנת 1936 אולם לא הצליח. בשנת 1939, לאו סילארד ואנריקו פרמי גילו שכפול נייטרונים באורניום, והוכיחו שתגובת השרשרת אפשרית מבחינה מעשית.
תגובת השרשרת המלאכותית הראשונה שהחזיקה מעמד בוצעה על ידי המעבדה המטלורגית, בהובלת אנריקו פרמי ולאו סילארד, במגרש ראקטס (משחק ספורט דמוי טניס) מתחת לספסלי הצופים של אצטדיון סטאג באוניברסיטת שיקגו בתאריך 2 בדצמבר 1942, במהלך פרויקט מנהטן.
מלחמות הקודש של דלפי
מלחמות הקודש של דלפי הן שמן של ארבע מלחמות שנערכו ביוון העתיקה, על אדמת פוקיס, חבל ארץ במרכז יוון, בין החברות השונות באגודה הדתית של דלפי. המלחמות פרצו כתוצאה של הפרות הסכמים דתיים בתוך האגודה, ומאבקי כוח ושליטה על המקומות הקדושים בדלפי: האורקל מדלפי, שהיה האורקל החשוב ביותר ביוון הקלאסית, והמקדשים הפאן הלנים של דמטר ואפולו.
רקע
כל החברות באגודה היו מחויבות בשבועה למספר חוקים: איסור לחלל את המקדש, איסור להחריב עיר שחברה באגודה, איסור לנתק את מקורות המים של העיר (אפילו בעת מלחמה), איסור גביית מכס מן העולים לרגל למקדש דלפי ואיסור להילחם בימי החג של אפולו בדלפי. כאשר אחת החברות הייתה מפירה אחת מהחוקים, שאר החברות בברית היו מחויבות להתאחד ולערוך מלחמת קודש נגד העיר הפושעת ולהחריבה.
למעשה רק כאשר החברה שהפרה את הברית הייתה חלשה, ננקטו נגדה צעדים, חברות חזקות באגודה התחמקו מהעונש ואף לפעמים סירבו בגלוי למלא אחר ההחלטות של האמפיקטיונה.
מלחמת הקודש הראשונה
מלחמת הקודש הראשונה (595 לפנה"ס - 585 לפנה"ס) נערכה כנגד הפוליס קריסה, ששכנה במישור שלרגלי דלפוי. את המלחמה יזמו התסלים, בטענה כי בני קריסה התעללו בעולי הרגל למקש וסחטו מהם כספים. הפוליס סיקיון תמכה בתסלים על רקע סכסוך קודם עם אנשי קריסה, וגם אתונה, ביוזמת סולון, הצטרפה ללחימה. בראש הכוח האתונאי עמד אלקמאיון.
קריסה, שהייתה מבוצרת למדי, שלטה על הכניסה למקדש בדלפי מכיוון מפרץ קורינתיה. אנשי קריסה ניצלו את המיקום האסטרטגי כדי לגבות מס מעולי הרגל, ולעיתים אף לשדוד אותם. בנוסף סיפחה לעצמה קריסה חלק מאדמות המקדש, שהיו מוקדשות לאל אפולו. התנהגות זו הביאה חלק מערי המדינה האחרות ביוון ליצור ברית צבאית במטרה להגן על הגישה למקדש. הברית הוקמה בסביבות 600 לפנה"ס. כששלחו החברות בברית שליחים למקדש בדלפי כדי לברר כיצד לנהוג בקריסה, הם נענו כי על הברית להכריז מלחמה כוללת על קריסה. תשובה זו של כוהני המקדש עשויה להעיד על האינטרס שהיה להם בהחלשת קריסה, ואולי אף בהריסתה.
בראש הכוח התוקף עמד הטיראן קלייסתנס מסיקיון, שהניצל את הכוח הצבאי הימי של הברית כדי לחסום את נמלי העיר, לפני שהטיל מצור כולל על חומותיה. בנוגע להמשך המערכה קיימות סברות שונות. המקור הקדום ביותר, ולפיכך האמין ביותר, הם כתביו של איש הרפואה תסאלוס. לפי עדות זו, שנכתבה במאה ה-5 לפנה"ס, התוקפים גילו דרך סודית לתעלות המים של קריסה, והרעילו את מי השתייה באמצעות פרח היחנון (באנגלית: Helleborus). המגנים נתקפו בשלשול עז, ולא יכלו להתמיד בהתנגדותם. לפי גרסה אחרת, שמופיעה אצל ההיסטוריון בן המאה ה-1 לספירה סקסטוס יוליוס פרונטינוס, לאחר שגילו את הכניסה לתעלות המים, התוקפים חסמו אותן וגרמו למחסור במי שתייה בעיר. לאחר כמה זמן הם איפשרו למים לזרום בחזרה לעיר, ואנשי קריסה, שהיו צמאים למדי, שתו בכמויות עצומות את המים שהורעלו ביחנון.
לפי המסורת, המצור על קריסה נמשך כ-10 שנים, והסתיים בהריסתה והשמדתה המוחלטת של העיר. אדמת העיר הוקדשה לאל, וחל איסור לעבד אותה.
מלחמת הקודש השנייה
בסביבות אמצע המאה החמישית לפנה"ס תפסו הפוקיים את המקדש בדלפי בכוח ובכך הפרו את המוסכמות הדתיות וחוקי האמפיקטיונה האנתהלית דלפתית. ספרטה התערבה ובשנת 449 לפנה"ס הדפה את הפולשים, והחזירה את המקדש לידי תושבי דלפי. שנה לאחר מכן החזיר פריקלס מאתונה את הפיקוח על המקדש לידי הפוקים.
מלחמת הקודש השלישית
מלחמת הקודש השלישית הייתה הארוכה והקשה במלחמות הקודש. השליטה על האגודה הדלפתית נחלשה וחשיבותה ירדה, המוקדונים ולאחריהם האיטולים שלטו באגודה ובמקדש בדלפי וחוקי האגודה נעשו חסרי משמעות.
מלחמת הקודש הרביעית
מלחמת הקודש הרביעית הייתה קצרה מ-339 לפנה"ס עד 338 לפנה"ס. במהלכה ניצבה ממלכת מוקדון, שעדיין הייתה תחת שלטונו של פיליפוס נגד קואליציה חזקה של פולייס יווניות בהנהגת אתונה ותבאי. הקרב המכריע היה בכירונאה שבו ניצח פיליפוס. התוצאה הייתה השתלטותו דה-פקטו של פיליפוס כמעט על כל יוון (פרט לספרטה) וכינון הליגה הקורינתית.
Miss Anthropocene
Miss Anthropocene הוא אלבום האולפן החמישי של המוזיקאית הקנדית גריימס. האלבום יצא לאור ב-21 בפברואר 2020 דרך חברת התקליטים 4AD.
האלבום, ששמו מורכב מהמילים מיזנתרופ ואנתרופוקן, סובב סביב "אלת שינוי האקלים האנתרופוקנית" ולוקח השראה מהמיתולוגיה הרומית. זהו אלבומה האחרון של גריימס תחת חוזה ההקלטות שחתמה עם חברת התקליטים 4AD בשנת 2012. סגנון האלבום אפל יותר מאלבומה הקודם משנת 2015, Art Angels.
ב-1 בינואר 2021 הוציאה גריימס אלבום רמיקס בשם Miss Anthropocene (Rave Edition) המכיל גרסאות רמיקס לשירי האלבום, למעט 4ÆM ו-Before the Fever המופיעים בגרסתם המקורית.
נתן רובינזון
נתן רובינזון (Natan Robinson 17 ביוני 1900 – 6 בספטמבר 1964) היה מדען, פיזיקאי ישראלי חלוץ המחקר המדעי של אנרגיית השמש בישראל, מייסד וראש המעבדה לחקר השמש בטכניון, נשיא הוועדה לאנרגיה סולארית של החברה הבינלאומית לביו-קלימטולוגיה וביו-מטאורולוגיה, חבר הוועדה ליישומי אנרגיה סולארית של החברה הבינלאומית לקרינה ורושם הפטנט הראשון בישראל בתחום אנרגיית השמש.
קורות חיים
רובינזון נולד בעיירה סייריהיי שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום בנפת לזדיי, מחוז אליטא שבדרום ליטא), השביעי משמונת ילדיהם של דוד ובלומה רובינזון, נצר למשפחת למדנים וגדולים בתורה, צאצא של רבי יום-טוב ליפמן הלר מגדולי פרשני המשנה ובעל פירוש "תוספות יום טוב". אביו של נתן היה מורה ומשכיל, יוצא העיירה וישטיטיס, בעל בעמיו בקהילתו, הדובר שלה והמייצג אותה לפני רשויות האימפריה הרוסית והקיסרות הגרמנית כאחד. אחיו של נתן היה ד"ר יעקב רובינזון, משפטן, יועץ לתובע במשפטי נירנברג ובמשפט אייכמן, חבר משלחת ישראל לאו"ם, דיפלומט ופעיל ציוני. אחיו ד"ר נחמיה רובינזון היה משפטן, ממייסדיו ומנהלו של המכון לענייני יהודים בניו יורק, ממנהלי המשא ומתן להסכם השילומים עם גרמניה וחלוץ בחקר בעיות הרכוש היהודי שאבד בשואה. בניו הם דוד רובינזון ז"ל שהתמחה במיכון חקלאי ומינהל עסקים ועבד שנים רבות באלביט. בנו השני הוא ד"ר מיכאל רובינזון, אגרונום, מומחה ליערנות וחוקר זני פרחים. בין נכדיו ניתן למנות את נתיב רובינזון (בנו של דוד ז"ל), מנחה טלוויזיה, שדרן רדיו, עורך ומגיש תוכניות ומרצה לרדיו ותקשורת.
לימודים
את לימודיו התיכוניים סיים בליטא ועבר ללמוד באוניברסיטת ברלין, שם למד פיזיקה ומתמטיקה והיה תלמידו של פרופ' אלברט איינשטיין ופרופ' מקס פלאנק. בהמשך למד במכון לפיזיקה בינה שבתורינגיה ובאוניברסיטה הגרמנית בפראג. את עבודת המחקר לדוקטורט ביצע בהדרכתו של פרופ' ראוש פון טראוברברג ובשנת 1927 קבל את התואר דוקטור "בהצטיינות יתרה". נושא הדוקטורט שלו היה "הספקטרוסקופיה של אטום המימן".
עבודתו ומחקריו
לאחר סיום הדוקטורט "בהצטיינות יתרה", עבר רובינזון מפראג לברלין, שם החל בבניית מתקן לגלים קצרים להתכה של מתכות עדינות עבור הפירמה Lorenz".S". באמצעות מתקן זה ביצע עבודת מחקר על חימום אלקטרוליטים באמצעות גלים אלקטרומגנטיים קצרים. כאשר עזב פרופ' בוש את אוניברסיטת יינה בשנת 1928 והפך למנהל של המעבדה המדעית המרכזית של הפירמה Allgemeine Elektricitäts-Gesellschaft, החל רובינזון לעבוד עמו בנושאי פיזיקה של מגנטים. בנוסף גם עבד במחקר של כבלים תת-אוקייניים ורשם על כך שני פטנטים. בשנת 1930 עלה ארצה ועד 1934 עבד כאסיסטנט לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1934 עבר לטכניון העברי בחיפה כמרצה לפיזיקה. רובינזון יצא לארצות הברית כאשר נשלח על ידי הטכניון בשנת 1947 כדי ללמוד ולארגן בא"י תחנה לחקר השמש. הוא השתלם במכון האקלים בוושינגטון ובמצפה "בלו היל" בבוסטון של אוניברסיטת הרווארד, שם עבד עם ד"ר ס. פריץ, א. הנד ופרופ' ברוקס. בארצות הברית פגש שוב את מורו פרופ' אלברט איינשטיין ועקב מקרוב אחר ההחלטה המפורסמת וההצבעה באו"ם בכ"ט בנובמבר לצד אחיו ד"ר יעקב רובינזון שהיה היועץ המשפטי של המשלחת מארץ ישראל בניו יורק. ב־1948 חזר ארצה, והקים את המעבדה לחקר השמש על גג מבנה הטכניון הישן בהדר הכרמל בחיפה והיה לחלוץ המחקר המדעי של אנרגיית השמש בישראל. מעבדתו הייתה מורכבת משני חלקים: א) קרינה ופיזיקה של השמש, ב) יחסי שמש - כדור הארץ. במעבדה זו התבצעו מדידות רציפות ועבודה רציפה וסדורה אודות בעיות קרינה ואקלים כשבנוסף גם נתנה מענה לפניות ולבקשות של מוסדות שונים בנושאי אקלים בניינים, חקלאות, זיהום אוויר ובריאות. הוא עמד בראש המעבדה וניהל אותה כל ימי חייו עד מותו. בשנת 1950 נסע לדאבוס בשווייץ לשם ביצוע מחקר סולארי שימושי וביולוגי, כשמאז ועד למותו המשיך לצאת מדי שנה לדאבוס לצורכי מחקר בין-לאומי. בשנה זו גם הקים יחד עם פרופ' היינריך נוימן והמהנדס מרדכי פלג תחנה לקלימטולוגיה טכנית. המחקרים בתחנה התרכזו בבעיות אקלים תוך בניינים ורובינזון עסק בזאת מנקודות הראות של קרינת השמש.
הרצאותיו של פרופ' רובינזון ברחבי העולם
בחודש מאי 1953 נשא פרופ' רובינזון הרצאה בכנס אונסק"ו בפריז, אודות ההיסטוריה של מכונות המונעות בכוח השמש. בהרצאה זו ציין בין היתר, כי כבר היוונים הקדמונים ידעו איך להמיס מתכות בעזרת אנרגיית השמש. ב-1954 הוזמן נתן רובינזון לסדרת הרצאות באוניברסיטאות בדרום אמריקה. נושאי ההרצאות היו קרינת השמש ואנרגיה סולארית. ההרצאות נישאו באוניברסיטאות של ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו, בואנוס איירס, מונטווידאו, מנדוסה, טוקומאן ועוד. בשנת 1955 הוזמן לאוניברסיטת מונטווידאו להנחות סמינר שנושאו היה: "קרינת השמש וקלימטולוגיה של בניינים". לאחר מכן נשא סדרת הרצאות בלה פאס בנושאים אלו. באותה שנה נשא את הרצאת הפתיחה בסימפוזיון העולמי הראשון אודות יישומים באנרגיה סולארית. רובינזון הוזמן על ידי החברה ליישום אנרגיה סולארית של אריזונה ופתח את הכנס הבינ"ל והמשיך לסדרת הרצאות בסיאטל, פיטסבורג, ובניו יורק בסימפוזיון אודות טכנולוגיות במזרח התיכון.
ועדות בינ"ל ופרסומים
רובינזון נבחר כנשיא הוועדה לאנרגיה סולארית של החברה הבינלאומית לביו-קלימטולוגיה וביו-מטאורולוגיה. בנוסף לכך גם כיהן כחבר הוועדה ליישומי אנרגיה סולארית של החברה הבינלאומית לקרינה. בנושא משמעת המים בצה"ל ובתנועות הנוער, היה אמון על הצד הפיזיקלי של בחינת ובדיקת הנושא לצדו של פרופ' עזרא זהר, מה שהוביל בסופו של דבר לביטולה של משמעת המים שהייתה נהוגה עד אז ויושמה בפעילותם של חיילי וקציני צה"ל וחניכי תנועות הנוער. פרופ' רובינזון פרסם עשרות מאמרים בנושאי קרינת ואנרגיית השמש. הוא כתב ספרי לימוד בפיזיקה, הנדסה, רדיו וטלוויזיה והמציא כמה וכמה מכשירים הקשורים באנרגיית השמש. במסגרת סדרת הספרים "ספריית דני למדע פופולרי" לזכרו של רב-סרן דני מס מפקד מחלקת הל"ה, שאותה יסד לזכרו אביו ראובן מס, התבקש רובינזון ונענה לבקשתו של ידידו ראובן, ופרסם בסדרה ספרים בנושאי רדיו וחשמל. ספרו האחרון SOLAR RADIATION הושלם לאחר מותו הפתאומי על ידי עמיתיו ויצא לאור בהוצאת Elsevier באמסטרדם. עד היום ממשיכים חוקרים ומדענים להסתמך על ספריו ופרסומיו המדעיים של רובינזון, כך למשל במאמרם של פרופ' ש. צ'נדל ופרופ' ר. אגרוואל, שפורסם בשנת 2011 בכתב העת המדעי smart grid and renewable energy, בנושא Estimation of Hourly Solar Radiation on Horizontal and Inclined Surfaces in Western Himalayas, עושים החוקרים שימוש במסקנותיו של רובינזון ממחקריו עוד בשנות ה-60 של המאה- 20.
דוד השמש
במעבדה לחקר השמש שבראשה עמד, בנה פרופ' רובינזון את הדגם הניסיוני של דוד השמש לצורכי מחקר פיזיקלי תוך מטרה להעביר את הרעיון של ניצול אנרגיית השמש לשלב החימום לייצור מעשי. ניצול אנרגיית השמש הוא רעיון עתיק יומין וכבר במהלך המאה ה-1 לספירה, הפיזיקאי הרון מאלכסנדריה השתמש באנרגיית השמש להפעלת משאבת מים. בשנת 1777 הבוטנאי השווייצרי הוראס דה-ססר הרכיב מתקן לחימום מרק בעזרת אנרגיית השמש ובשנת 1878 הציג בפריז המדען פרופ' א. מושוט תנור הפועל בעזרת אנרגיית השמש. רובינזון פעל להביא לחיבורם ולשיכלולם של השלבים השונים בהתפתחות ניצול אנרגיית השמש בנקודות הזמן לאורך ההיסטוריה והתמקד בפיתוחו של המרכיב העיקרי להעברת אנרגיה זו לידי ניצול תעשייתי מקסימלי - הקולטים, הלוחות השחורים המתפקדים כתנורי השמש. ב־7.1.1957 רשם רובינזון את פטנט מס' 10096 יחד עם תלמידו ארתור שטוטר וב־8.3.1957 חתמו על ההסכם עם חברת "מירומית" לייצור דוודי השמש על פי המצאתם. פיתוחיו של פרופ' רובינזון שופרו על ידי תלמידו ד"ר צבי תבור ולימים הפך דוד השמש למחזה נפוץ על כמעט כל גג בישראל.
מותו
מותו הפתאומי בשנת 1964, כשהוא בן 64 בלבד, קטע את מפעל חייו. הוא יצא להשתתף בכנס מדעי בלנינגרד בסתיו של אותה שנה. בתום הכנס יצא בדרכו חזרה ארצה דרך איטליה, שם לקה בדלקת ריאות. רובינזון העדיף להגיע לבית חולים בישראל ולא להתאשפז בבית חולים באיטליה. הוא עלה על הפלגה שיצאה מנמל נאפולי ובדרכו ארצה לקה בדום לב ונפטר ב־6.9.1964, ערב ראש השנה תשכ"ה, והובא למנוחות בבית העלמין בחיפה. טרם מותו עוד הספיק לראות גגות רבים בישראל שעליהם מתנוססים דודי השמש. הוא הצר על כך שהדודים "מכערים" את הגגות והחל לעבוד על פתרון אסתטי לבעיה זו, אך לא הספיק להגשימו.
ג'ורג' רייד
סר ג'ורג' יוסטון רייד (באנגלית: George Houstoun Reid; 25 בפברואר 1845 – 12 בספטמבר 1918) היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש הממשלה של ניו סאות' ויילס וכראש ממשלת אוסטרליה הרביעי.
רייד היה האחרון מבין המנהיגים בעלי הנטייה הליברלית בניו סאות' ויילס בהנהגתם של צ'ארלס קאופר והנרי פארקס ושאותם ארגן רייד ב-1889 כאגודת הסחר החופשי הליברלית (Free Trade and Liberal Association). הוא היה משפיע יותר כראש ממשלת ניו סאות' ויילס בין השנים 1894 – 1899 מאשר כראש ממשלת אוסטרליה בין השנים 1904 – 1905. עובדה זו משתקפת בין השאר בחוסר הרציונל של מפלגת הסחר החופשי בנוגע לפיקוח על המחירים על ידי הממשל הפדרלי והעדר מרכז הכובד הפוליטי עם עלייתה של המפלגה הליברלית. אף על פי שהיה תומך באיחוד אוסטרליה, נקט רייד עמדה דו-משמעית במהלך המערכה לקראת משאל העם הראשון ביוני 1898 וכך רכש לעצמו את הכינוי "רייד כן-לא" (Yes-No Reid).
ראשית חייו
ג'ורג' רייד נולד בג'ונסטון שבסקוטלנד, כבנו של כומר בכנסייה של סקוטלנד וכשהיה בן 7 היגר עם משפחתו לוויקטוריה. משפחתו הייתה אחת המשפחות הפרסביטריאניות שהובאו לאוסטרליה מסקוטלנד על ידי הכומר ג'ון דונמור לנג, שאתו עבד אביו של רייד בכנסייה הסקוטית בסידני. ג'ורג' רייד התחנך בקולג' הסקוטי במלבורן, שם לדבריו הוא למד "לקרוא, לכתוב ולספור כיאות", אך הוא סבל מ"סיוטים מלימודי היוונית" וממגוון רחב של לימודים בתחומים המופשטים.
בהיותו בן 13 עברו רייד ומשפחתו לסידני והוא החל לעבוד כפקיד. בגיל 15 הוא הצטרף למועדון הוויכוחים של בית הספר לאומנויות ועל פי האוטוביוגרפיה שלו, שם הוא החל לרכוש את מיומנותו בנאום לפני קהל. הוא מונה להיות עוזר מנהל החשבונות של שר האוצר של המושבה ב-1864, התקדם מהר ומונה להיות ראש המשרד של התובע הכללי ב-1878. ב-1875 הוא פרסם אסופה של חמישה מאמרים על סחר חופשי, שהקנו לו חברות כבוד במועדון Cobden Club בלונדון וב-1878 הממשלה פרסמה את ספרו "ניו סאות' ויילס, מושבת האם של האוסטרלים" (New South Wales, the Mother Colony of the Australians), שהופץ ברחבי אירופה. ב-1876 הוא החל ללמוד משפטים באופן רציני, מקצוע שהיה אמור לספק הכנסה חיונית למי שהחל בקריירה פרלמנטרית (באותה תקופה חברי פרלמנט לא קיבלו שכר על מילוי תפקידם). ב-1879 הוסמך רייד כעורך דין.
קריירה פוליטית
הקריירה הפוליטית של רייד זכתה להצלחה בזכות שנינותו המהירה ונאומיו המשעשעים. הוא תואר כ"נואם הטוב ביותר באימפריה", כשהוא משעשע ומחכים את שומעיו, ש"נהרו לאספות הבחירות שלו כאל מופע בידור". באחד המקרים הומחשו שנינותו וחוש ההומור שלו כאשר אחד הנוכחים הצביע כלפי כרסו השופעת של רייד ושאל אותו: "איך תקרא לזה, ג'ורג'"? ורייד השיב: אם זה יהיה בן, אקרא לו על שמי, אם זו תהיה בת, אקרא לה ויקטוריה, אך אם זה, כמו שאני חושב, רק שתן וגזים, אקרא לו על שמך". עם זאת, חוש ההומור שלו לא זכה להערכה מפי כל. אלפרד דיקין סלד מרייד ותיאר אותו כ"אנוכי נחוש ומופרז", ויחסיהם הקרירים השפיעו על הקריירות שלהם בהמשך.
רייד נבחר לאספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס כאחד מארבעה הנציגים של מחוז הבחירה של מזרח סידני ב-1880. בתחילה הוא לא היה פעיל במיוחד, שכן באותה תקופה הוא בנה את הקריירה המשפטית שלו, אף על פי שהוא היה מעורב במערכה לחקיקתם של חוקים הנוגעים לשליטה על קרקעות. מאבק זה הפיל את ממשלתו של הנרי פארקס. ראש ממשלת ניו סאות' ויילס החדש, אלכסנדר סטיוארט, הציע לרייד את משרת שר האוצר של המושבה בינואר 1883, אך רייד סבר שיהיה זה נבון יותר לקבל את התפקיד הזוטר יותר של שר החינוך. הוא שירת בתפקיד 14 חודשים והצליח להעביר נוסח מוצלח של חוק החינוך, שכלל את הקמתם של בתי ספר תיכוניים ממשלתיים בערים מובילות, בתי ספר מקצועיים (שהיו לדוגמה למושבות אחרות) והנהגתם של שעורי ערב באוניברסיטה.
בפברואר 1884 איבד רייד את מושבו באספת הנבחרים עקב סיבה טכנית. הממשלה לא פרסמה את ההודעה החיונית שעל פיה לא יכול שר החינוך לשמש גם כחבר האספה. בבחירות הביניים הובס רייד ברוב קטן כתוצאה מקשיים כלכליים של הממשלה שנבעו מאובדן הכנסות מהשעיית מכירת קרקעות. ב-1885 הוא נבחר מחדש מטעם מחוז הבחירה של מזרח סידני. הוא תמך בפארקס בעמדתו בנוגע לסחר החופשי, אך כאשר פארקס שב לתפקיד ראש ממשלת המושבה ב-1887, סירב רייד לקבל תפקיד שר. שנתיים לאחר מכן חזר פארקס על הצעתו ורייד שוב דחה אותה. באופן אישי הוא לא חיבב את פארקס וחש שלא יהיה מסוגל לעבוד יחד איתו. כאשר הוחלט על תשלום שכר לחברי הפרלמנט, רייד, שתמיד התנגד לכך, השיב את משכורתו לקופת האוצר. רייד הפך לעורך הדין המוביל בסידני. הוא היה מרשים את חבר המושבעים בחקירות הנגד שלו וב-1898 הוא מונה להיות פרקליט הכתר (Queen's Counsel).
ראש ממשלת ניו סאות' ויילס
בספטמבר 1891 הופלה ממשלתו של פארקס, במקומה הוקמה ממשלה בראשותו של ג'ורג' דיבס ופארקס פרש ממנהיגות מפלגת הסחר החופשי. רייד נהיה למנהיג האופוזיציה במקומו. באותה שנה הוא נישא לפלורנס (פלורה) אן ברומבי, שהייתה בת 23. רייד היה אז בן 46. הוא הצליח להפוך את מפלגתו לקבוצה קוהרנטית אף על פי שהיא הייתה מורכבת מ"מכלול שלם של סוחרים שמרניים מסידני, דרך אינטלקטואלים מהמעמד הבינוני ועד רפורמיסטים ששאפו להחליף את המיסוי הבלתי ישיר במיסוי ישיר מסיבות חברתיות".
את מסע הבחירות שלו ב-1894 הוביל רייד כשבמרכזו ההבטחה למסד סחר חופשי אמיתי בשילוב של הנהגת מיסוי ישיר והוא נחל ניצחון גדול בבחירות. אדמונד ברטון ופרוטקשוניסטים ידועים אחרים איבדו את מושביהם, מפלגת הלייבור ירדה מ-30 מושבים ל-18 ורייד הקים את ממשלה הראשונה שלו. אחד הצעדים הראשונים שלו היה חקיקתו של חוק קרקעות.
בשלב מוקדם של תקופת כהונתו העלה רייד שוב את שאלת איחוד אוסטרליה, והזמין את ראשי הממשלה של המושבות האחרות לכינוס שהתקיים ב-29 בינואר 1895. כתוצאה מכינוס זה הוגשה הצעת חוק משופרת שהבטיחה את מעורבותם הן של הפרלמנטים והן של תושבי המושבות. בינתיים, התמודד רייד עם בעיות קשות בהעברת חוקי הקרקעות והמיסים. כאשר אספת הנבחרים אישרה אותם, הם נדחו על ידי הבית העליון. רייד הצליח להשיג את פיזורו של הפרלמנט, זכה להצלחה בקלפיות והביס את פארקס במחוז הבחירה שלו. בסופו של דבר הוא הצליח להעביר את החוקים, שהיו מתונים, אך הבית העליון התנגד להם בתוקף. רק החשש שהבית העליון יוצף במינויים חדשים הפיג את ההתנגדות לחוקים. חוקים נוספים שהועברו נגעו לשליטה במקווי המים הפנימיים, לבריאות הציבור, לבית החרושת ולמכרות. בחמש שנות כהונתו השיג רייד יותר מכל אחד מקודמיו.
איחוד אוסטרליה
רייד תמך באיחוד המושבות האוסטרליות, אך מאחר שהמערכה לאיחוד הונהגה על ידי יריבו הפרוטקשוניסט אדמונד ברטון, הוא לא היה ממובילי התהליך. הוא לא היה שבע רצון מהטיוטה לחוקה, במיוחד מהחלק הנוגע לסמכויותיו של הסנאט, שהיה אמור להיבחר על ידי המדינות ולא על ידי הציבור ושהיה בסמכותו לדחות חוקים בעלי משמעות כספית. במסגרת המערכה למשאל העם שהתקיימה לאחר סיומו של הכינוס הפדרלי האוסטרלי, נשא רייד ב-28 במרץ 1898 את נאום ה"כן-לא" המפורסם שלו באולם עיריית סידני. הוא אמר למאזיניו שהוא מתכוון להתמודד עם הצעת החוק "עם האובייקטיביות של שופט הפונה לחבר המושבעים". לאחר שנאם במשך שלוש שעות ושלושת רבעי השעה, עדיין לא היה הקהל בטוח בנוגע לעמדתו. הוא סיכם את דבריו באומרו שבעוד שהוא לא חש שהוא יכול להיחשב כמי שנוטש את המערכה, הוא לא יכול להמליץ לבוחרים על שום כיוון. עד לקיום משאל העם ב-3 ביוני 1898 הוא התמיד באי הצגת עמדתו. גישה זו זיכתה אותו בכינוי "רייד כן-לא" (Yes-No Reid). תוצאות משאל העם בניו סאות' ויילס הסתיימו ביתרון קל לטובת התומכים, אך לאלה חסרו 8000 קולות להשגת הרוב של 80,000 הדרוש.
בבחירות הכלליות שנערכו זמן קצר לאחר מכן נענה ברטון לאתגר של רייד להתמודד על המושב מטעם מחוז הבחירה של מזרח סידני. רייד הביס אותו, אך המפלגה סיימה עם רוב קטן יותר. רייד נאבק למען אישור האיחוד במשאל העם השני, שהסתיים עם 107,420 תומכים, יתרון של כמעט 25,000 קולות.
במקביל, נחל רייד מפלה באספת הנבחרים של המושבה. "צירוף מוזר של מפלגת הלייבור, פרוטקשוניסטים, תומכי האיחוד ומתנגדיו" הוקיע את רייד על רקע התשלום שהעביר לג'ון ניילד כדי שזה יחבר דוח חיובי על סוגיית תשלום קצבאות הזקנה, לפני אישור האספה. מושל המושבה סירב לבקשתו של רייד לפזר את האספה ורייד הגיש את התפטרותו. בתקופה הזו העלה רייד באופן משמעותי את משקלו, גידל שפם מטופח והרכיב מונוקל, אך מראהו המגוחך הסתיר מוח עם חשיבה פוליטית ממולחת.
פוליטיקה פדרלית
בבחירות הראשונות לפרלמנט האוסטרלי נבחר רייד מטעם מחוז מזרח סידני. מפלגת הסחר החופשי זכתה ב-28 מושבים מתוך 75 המושבים בבית הנבחרים וב-17 מתוך 36 המושבים בסנאט. מפלגת הלייבור לא בטחה יותר ברייד והעניקה את תמיכתה לממשלת המפלגה הפרוטקשוניסטית בראשותו של אדמונד ברטון. כך נהיה רייד למנהיג האופוזיציה הראשון של הפרלמנט האוסטרלי, תפקיד שהתאים היטב לסגנון הוויכוח וחוש ההומור שלו. במהלך הוויכוח הארוך על סוגיית המחירים סבל רייד מעמדת נחיתות בשל העובדה שהפרלמנט ישב במלבורן ורייד לא היה יכול להזניח לחלוטין את מחויבויותיו כעורך דין בסידני, שכן גובה שכרו כחבר פרלמנט היה כעשירית מהכנסתו בעריכת דין. עם עליית כוחה של מפלגת הלייבור, מפלגת הסחר החופשי איבדה את בסיס התמיכה שלה לטובתם של ברטון ותומכיו והיא נעשתה יותר ויותר תלויה בשמרנים, כולל בפרוטסטנטים מיליטנטים.
ב-18 באוגוסט 1903 התפטר רייד מהפרלמנט (חבר הפרלמנט הראשון שעשה זאת) והעמיד בפני הממשלה את האתגר להתנגד לבחירתו מחדש על רקע סירובה לאשר את קיומם של מחוזות בחירה שווים ומאוזנים. ב-4 בספטמבר הוא התמודד בבחירות הביניים במזרח סידני וזכה מחדש במושבו. הוא היחידי מבין חברי הפרלמנט האוסטרלי לדורותיו שזכה בבחירות ביניים שהתקיימו עקב התפטרותו.
את ברטון ירש אלפרד דיקין בתפקידיו כראש ממשלת אוסטרליה וכמנהיג המפלגה הפרוטקשוניסטית. בבחירות הכלליות של 1903 עלה כוחה של מפלגת הלייבור על חשבונה של המפלגה הפרוטקשוניסטית ומפלגת הסחר החופשי זכתה רק ב-24 מושבים. באוגוסט 1904,כאשר נפלה ממשלתו של כריס ווטסון, נבחר ג'ורג' רייד לתפקיד ראש ממשלת אוסטרליה. הוא היה הראשון מבין נושאי תפקיד זה שכיהן בעבר כראש ממשלה של אחת המושבות (היחיד מלבדו שעשה זאת עד היום היה ג'וזף ליונס בשנות השלושים). לרייד לא היה רוב בפרלמנט והוא ידע שזה רק עניין של זמן עד אשר הפרוטקשוניסטים יישבו את חילוקי הדעות שלהם עם הלייבור, כך שהוא נהנה ממילוי תפקידו כל עוד הוא היה יכול. ביולי 1905 הצביעו שתי המפלגות היריבות נגדו והוא התפטר. בבחירות של 1906 ירד כוחה של המפלגה הפרוטקשוניסטית שוב. באותה עת שינה רייד את שמה של מפלגת הסחר החופשי למפלגה האנטי-סוציאליסטית ובבחירות המפלגה זכתה בשני מושבים נוספים והלייבור בשלושה מושבים נוספים. ממשלתו של דיקין המשיכה בינתיים להתקיים עם תמיכת הלייבור, אף על פי שמפלגתו איבדה 10 מושבים ונותרו לה רק 16, אך עדיין הייתה לה את תמיכתם של חמישה חברי פרלמנט עצמאיים.
ב-24 בדצמבר 1909 התפטר ג'ורג' רייד מחברותו בפרלמנט (היחיד שעשה זאת פעמיים), אך מושבו נותר פנוי עד לבחירות הכלליות של 1910, אז זכה בו נציג הלייבור ג'ון ווסט. בבחירות אלה זכתה מפלגת הלייבור ב-42 מושבים מתוך 75 מושבי הפרלמנט מול 31 מושבים של המפלגה הליברלית החדשה. הלייבור גם זכה ברוב מושבי הסנאט.
הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון וחבר הפרלמנט הבריטי
ב-1910 מונה רייד להיות הנציב העליון של אוסטרליה בלונדון.
בבריטניה זכה רייד לאהדה ציבורית חזקה וב-1916, כאשר תקופת כהונתו כנציב העליון הסתיימה, הוא נבחר ללא מתחרים לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית, שם הוא היה דוברם של הדומניונים בתמיכתם במאמץ המלחמתי.
מותו ומורשתו
ג'ורג' רייד מת באופן פתאומי ב-12 בספטמבר 1918, בגיל 73, מפקקת ורידים והותיר אחריו אשה, שני בנים ובת אחת. פלורה רייד קיבלה ב-1917 את עיטור דיים מסדר האימפריה הבריטית. ג'ורג' רייד נטמן בבית הקברות של פאטני וייל שברובע וונדסוורת' של העיר לונדון.