cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת לינשפין
אוניברסיטת לינשפין (בשוודית: Linköpings universitet, בקיצור LiU) היא אוניברסיטה ממלכתית בלינשפין בשוודיה. המוסד זכה למעמד מלא של אוניברסיטה בשנת 1975 והוא אחד המוסדות האקדמיים הגדולים ביותר במדינה. הוא מונה ארבע פקולטות – אמנויות ומדעים, מדעי החינוך, רפואה והמכון לטכנולוגיה. משימותיהן המוגדרות הן: חינוך, מחקר והכנת עבודות דוקטורט. על מנת לעודד עבודה בינתחומית פועלות באוניברסיטה 14 מחלקות גדולות המחברות מידע שנאסף מתחומים שונים ולעיתים קרובות הן משתייכות ליותר מפקולטה אחת. אוניברסיטת לינשפין שמה דגש על שיח עם עולם העסקים שסביבה ועם הקהילה, בתחום המחקר והחינוך כאחד. בשנת 2015 אירחה האוניברסיטה 27,000 סטודנטים ו-4,000 עובדים.
היסטוריה
בשנת 1977 המכללות למורים בלינשפין ובנורשפין הועברו אל אוניברסיטת לינשפין ובשנת 1986 נוסדה הפקולטה למדעי הבריאות (בימינו – הפקולטה לרפואה), על בסיס הפקולטה לרפואה ומערכת החינוך האזורי למקצועות בריאות. בשנת 1997 נפתח קמפוס חדש בעיר הקרובה נורשפין. החל משנת 2000 סופח לאוניברסיטה גם בית הספר הידוע על שם קרל מלמסטן לעיצוב רהיטים. אחרי 60 שנות קיום במרכז העיר בית ספר זה הועתק בשנת 2009 לבניינים חדשים בלידינגה באיי סטוקהולם.
קמפוסים
לאוניברסיטה 4 קמפוסים בשלוש ערים:קמפוס ואלה וקמפוס US בלינשפין, קמפוס נורשפין וקמפוס לידינגה (באיי סטוקהולם) של בית הספר קרל מלמסטן לעיצוב רהיטים.
כל הקיץ ביום
כל הקיץ ביום (באנגלית: All Summer in a Day) הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת הסופר האמריקאי ריי ברדבורי, שפורסם לראשונה בגיליון מרץ 1954 של המגזין.
כאשר נכתב הסיפור, תנאי מזג האוויר על כוכב הלכת נוגה לא היו ידועים. אסטרונומים ידעו שנוגה מכוסה בעננים, ורבים חשבו שכוכב זה עשוי להיות גשום ורטוב. תיאורים רבים של ונוס בסיפורת של אותה התקופה אימצו הנחה זו, כולל ברדברי, בסיפוריו All Summer in a Day ו-The Long Rain. באופן מקרי, ברדבורי, אשר כותב כאן על נוגה ועל השמש, נפטר ביום מעבר נוגה על פני השמש (אירוע שמימי נדיר מאוד).
תקציר העלילה
גיבורי הסיפור הם קבוצת תלמידים שכיתתם נמצאת על כוכב נוגה, שעל פי סיפור זה הוא כוכב ובו סופות גשם מתמידות, ושם השמש זורחת אחת לשבע שנים, למשך שעה אחת בלבד.
קבוצת התלמידים כוללת את מרגוט, תלמידה שעברה לנוגה מכדור הארץ חמש שנים קודם לכן, והיא היחידה מבין כולם שיודעת וזוכרת מהי שמש, מכיוון שהשמש זרחה באופן קבוע על כדור הארץ. כאשר המורה מבקשת מהתלמידים לכתוב שיר על השמש, מרגוט כותבת: היא מתארת ​​כיצד השמש נראית כמו פני, ומרגישה כמו אש הבוערת בתנור. הילדים האחרים, בהיותם צעירים מדי כדי לראות אי פעם את השמש בעצמם, לא מאמינים לה. בהובלתו של נער בשם ויליאם, שאר התלמידים מציקים לה ומתעמרים בה, וזמן קצר לפני שהשמש יוצאת, ויליאם ושאר התלמידים נועלים אותה בתוך ארון.
כאשר השמש עומדת לצאת, המורה שלהם מגיעה לקחת את הכיתה החוצה כדי ליהנות משעתיים של שמש, ומרוב התרגשות כולם שוכחים ממרגוט שעדיין נעולה בארון. הם רצים החוצה, משחקים, מדלגים, קופצים ומשתוללים, מתענגים על כל שנייה. לפתע, נערה אחת חשה טיפה של גשם על ידה. נשמע קול רעם, ואחריו ברק, והילדים רצים חזרה פנימה בעוד השמש נעלמת והגשם השוטף חוזר שוב. בשלב זה, אחד מהתלמידים נזכר במרגוט, שעדיין נעולה בארון. התלמידים חשים בושה, משחררים אותה מהארון, ועומדים קפואים, נבוכים ממה שעשו ולא מצליחים להביט זה לזה בעיניים. השמש היקרה באה והלכה, ובגלל מעשהם הבזוי, מרגוט, שאהבה את השמש יותר מכל, פספסה אותה.
עיבוד טלוויזיוני
עיבוד של הסיפור הקצר לסרט טלוויזיה באורך 25 דקות שודר במקור בשנת 1982 במסגרת "WonderWorks" - סדרת אנתולוגיה של ערוץ PBS האמריקאי. שלא כמו בסיפור המקורי, סופו של הסרט הורחב כך שהוא מציג את הילדים מכפרים על המעשה הנורא שעשו בכך שהם נותנים למרגוט את כל הפרחים שהם קטפו בזמן שהשמש זרחה. את הסרט צילם רוברט אלסוויט, שלימים המשיך להיות שהמשיך להיות צלם קולנוע זוכה פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ("זה ייגמר בדם").
פורמולה אי
פורמולה אי (באנגלית: Formula E או FIA Formula E Championship) הוא סבב מרוצי מכוניות חד-מושביות בו נעשה שימוש במכוניות חשמליות. האליפות נוסדה בשנת 2012 ומרוץ הבכורה התקיים ב-13 בספטמבר 2014.
יום התחרות
מקצי הדירוג נערכים ביום המרוץ, בדרך כלל בשעות הצהריים. במקצי הדירוג רשאים הנהגים להשתמש רק באחת משתי המכוניות. הנהגים מחולקים לארבע קבוצות של חמישה נהגים כל אחת. לכל קבוצה יש 6 דקות לנסות ולקבוע את זמן ההקפה הטוב ביותר. במקצי הדירוג רשאים הנהגים להשתמש ביכולת המנוע במלואה. חמשת הנהגים המהירים ביותר במקצי הדירוג הראשונים יוצאים לסבב נוסף של הקפות, כאשר כל נהג יוצא בנפרד, במרוץ נגד השעון.
בארבע העונות הראשונות של האליפות אורך המרוץ עמד על כ-50 דקות, במהלכן חויבו הנהגים לבצע החלפת מכונית בצורה מנדטורית. בעת החלפת המכונית נאסרה החלפת צמיגים, למעט במצב של תקר או פגיעה. בשלב התחרות מוגבלת עוצמת המנועים ל-170 קילוואט. החל מעונה החמישית קוצר משך המרוץ ל-45 דקות ובטלה החלפת המכונית במהלך המרוץ.
בכל מרוץ יכולים הצופים להצביע בעבור הנהג האהוב עליהם באמצעות המדיה החברתית. שלושת הנהגים שמקבלים את מירב הקולות מקבלים את האפשרות להגביר את עוצמת המנוע ב-100 קילו ג'ול (מקום שלישי) ועד 300 קילו ג'ול (מקום ראשון).
שיטת הניקוד
הנהגים המסיימים את המרוץ באחד מעשרת המקומות הראשונים זוכים לניקוד בהתאם למפורט בטבלה:
דור ראשון
בעונה הראשונה השתמשו כל המתחרים ברכבים מתוצרת חברת "ספארק רייסינג טכנולוגיות". שלדת הרכב יוצרה על ידי חברת דלרה, המנוע החשמלי יוצר על ידי מקלארן והצמיגים סופקו על ידי מישלן. 42 מכוניות נבנו בעונה הראשונה, 4 מכוניות לכל קבוצה ושתי מכוניות נוספות שנשמרו לצורך ביצוע מבחנים.
מכוניות המרוץ החשמליות מסוגלות להפיק עד 250 כוח סוס, מאיצות מ-0 ל-100 קמ"ש בפחות מ-3 שניות ומגיעות למהירות מקסימלית של 225 קמ"ש.
החל מהעונה השנייה כל יצרן רשאי לבנות בעצמו את המנוע, תיבת הילוכים ומערכת הקירור. השלדה והסוללה נותרו ללא שינוי. בעונת 2015/2016 בחרו 8 קבוצות לבנות בעצמן את חלקי הרכב השונים.
עונות
עונת 2014/2015, עונת הבכורה של האליפות, כללה 11 מרוצים. מרוץ הבכורה התקיים ב-13 בספטמבר 2014 בניצחונו של לוקאס דה גראסי הברזילאי. שבעה נהגים שונים השיגו ניצחונות במהלך העונה. סבסטיאן בואמי ניצח שלושה מרוצים, אך לא השיג את תואר האליפות. בתואר זכה נלסון פיקה ג'וניור, שהבטיח את הזכייה רק במרוץ האחרון, בפער של נקודה אחת בלבד מבואמי.
עונת 2015/2016 נפתחה בחודש אוקטובר 2015 והסתיימה ביולי 2016, במהלכה התקיימו 10 מרוצים. סבסטיאן בואמי זכה בתואר, בפער של 2 נקודות מדה גראסי. המאבק בין בואמי לדה גראסי נמשך גם לאורך עונת 2016/17. בואמי הוביל לאורך מרבית העונה את האליפות, אך שני מרוצים לסיום העונה הצליח דה גרסאי לקחת את ההובלה ולזכות בתואר.
פרנס פוסט
פרנס פוסט (בהולנדית: Frans Jansz. Post; 17 בנובמבר 1612 – 17 בפברואר 1680) היה צייר בתקופת תור הזהב של הולנד. הוא היה אחד האמנים האירופיים הראשונים שצייר את נופי אמריקה, בתקופת ברזיל ההולנדית ואחריה בשנת 1636 נסע לברזיל ההולנדית בצפון-מזרח דרום אמריקה בהזמנת המושל יוהאן מאוריץ ואן נאסאו-זיגן. עבודותיו נאספו באופן נרחב בהולנד, אירופה וברזיל, כאשר העבודות הראו חזון אידיאליסטי לשלטון הקולוניאלי ההולנדי. הוא צייר במקביל לבן תקופתו הצייר אלברט אקהאוט שגם צייר את ברזיל ההולנדית.
ביוגרפיה
פוסט נולד בהארלם והיה בנו של יאן יאנזון פוסט, צייר זכוכית מוערך מאוד שהוכשר בליידן, ופרנסיג'נה ורברקן מהארלם. אחיו הגדול היה פיטר פוסט, אחד האדריכלים החשובים של הקלאסיקה ההולנדית. מעט ידוע על חייו לפני נסיעתו לברזיל.
הוא נולד בהארלם בערך 1612 וסביר להניח שהוא קיבל את הכשרתו המוקדמת מאביו ואחיו הגדול. הוא היה בן זמנו של פרנס הלס, שצייר את דיוקנו, וציירי נוף הארלם הבולטים כמו האחים יעקב וסלומון ואן רויסדאל, אדריאן ואן אוסטדה, איזק ואן אוסטדה, ובמיוחד פיטר דה מולין. סביר להניח שגם מורה הולנדי לימד אותו לפני שעזב לברזיל, אם כי לא היה רשום בגילדה עד לאחר שובו. אף על פי שאין הסכמה על כך, חוקר האמנות אריק לארסן מאמין שדה מולין היה המאסטר שלימד את פוסט, מכיוון שמולין מוזכר כמורה של כמה ציירי נוף אחרים, כמו אלארט ואן אוורדינך.
פוסט זכה בתפקידו בחצר המושל בברזיל ככל הנראה באמצעות קשרי אחיו הגדול שעודד אותו לנסוע עם יוהאן מאוריץ, נסיך נסאו-זיחן. באותה עת חוותה "הארלם" את התפרצות המגפה, כך שייתכן שנסיעתו לברזיל נראתה אפשרות טובה יותר. פוסט התגורר בברזיל בין השנים 1637–1644. הוא קיבל 800 גילדות לציור נוף בהודו המערבית בהזמנת פרדריק הנרי, נסיך האורנג', מה שהוביל את לארסן להאמין שפוסט חזר להולנד דרך אפריקה זמן קצר לפני שמאוריץ עזב את ברזיל. לאחר שחזר להולנד, הצטרף לגילדת הארלם של לוקוס הקדוש בשנת 1646, ומונה למנהל בשנים 7–1656 ו- 1658. בשנת 1650 התחתן עם חנייטה בוגרט, בתו של פרופסור סלומון בוגרט מבית הספר הלטיני בהארלם. היו לו שני בנים שמתו עוד לפניו ובת אחת שאמנם שרדה אך נפטרה זמן קצר לאחר מותו.
פוסט המשיך לצייר סצינות ברזילאיות עד שנת 1669, והיעדר ציורים מתוארכים בשנות ה -70 של המאה ה -17 מרמז שהוא הפסיק לצייר עשר שנים לפני מותו. וייטהד ובוזמן טוענים כי פוסט פיתח בעיית אלכוהול, וזו אולי הסיבה שמעט ידוע על העשור האחרון לחייו. הוא נפטר בהארלם ונקבר בסנט בוואוצ'רץ' ב־17 בפברואר 1680.
יצירתו
פוסט ייצר כ -140 ציורים במהלך חייו. מתוכם, כמעט מחציתם מתוארכים, המאפשרים לעקוב אחר התפתחות עבודתו בין 1637, שנה בה הגיע לברזיל, ו- 1669, תאריך מכתבו האחרון. הציורים שפרסם פוסט בהיותו בברזיל שונים באופן דרסטי מאלה שצייר לאחר שעזב את ברזיל. בזמן שהותו בברזיל, הוא הפיק מספר רב של רישומים ותחריטים, אך רק השלים שישה ציורים. הם הציורים המתוארכים בשנים 1637–1640, ובהמשך הוצגו על ידי מאוריץ בפני לואי ה -14 בשנת 1679.
עבודותיו הברזילאיות דומות מאוד לנופים של בני דורו בהארלם מבחינת קומפוזיציה, סגנון וטכניקה. עבודות אלה מתארות מיקומים ספציפיים בברזיל ההולנדית, שניתן לזהותם בגלל ייצוג הטופוגרפיה והבניינים המוכרים; רובם כוללים גם מים. פוסט כולל מבחר של צמחייה ברזילאית, ומופיע מדי פעם בציורים גם ציפורים ובעלי חיים קטנים אחרים. ייתכן כי אלה נוצרו בהשראת בן לווייתו, חוקר הטבע ג׳יאורג׳ מרקגרף. השמיים הם אפורים, כביכול עננים כבדים עם גשם, היבט שמודגש על ידי העובדה שהם תופסים לפחות מחצית הבד. מערך הצבעים המאופק, במיוחד בהשוואה לעבודותיו הפוסט-ברזילאיות, מעניק להן איכות קודרת כמעט מהדהדת האופיינית לנופים הולנדיים בשנים 1620–1640.
נופי ברזיל מהארלם
פוסט המשיך לצייר תמונות של ברזיל עם שובו להולנד בשנת 1642. עם זאת, עבודתו עברה שינוי מהותי. בנוסף לדמיונו המופלא של פוסט, התפתחות עבודתו עשויה להיות כתוצאה משינוי בסגנון הפופולרי. ככל שהיה רחוק מברזיל, בזמן ובמרחב, כך ציוריו נעשו יותר דמיוניים ושילב צבעים בהירים ואלמנטים אקזוטיים. ציורים אלה שנוצרו בהולנד הם בעלי צבעים בהירים יותר עם עלווה כהה היוצרת קומפוזיציה בארוקית אידיאלית. עבודות אלה עומדות בניגוד בולט לתכונות המציאותיות והגמישות של עבודתו המוקדמת. הנופים פתוחים, הם מעוצבים כדי להציג נוף מרוכז יותר ועומק רצוי עם צומח ירוק ושמיים כחולים ואופק בהיר יותר. שובו של פוסט להולנד, הוא גם הגדיל את מספר הדמויות והגביר את הגיוון ביצירתו. כמעט כל ציור שהשלים בהולנד כולל קבוצה גדולה של אנשים בפעילות הדדית בדרך כלשהי, בין אם הם רוקדים או עובדים בטחנות הסוכר. בדרך כלל, דמויות אלה הן של עבדים. בניגוד ליצירתו הברזילאית, הדמויות אינן נושאי הציור ונמצאים בחזיתו. במקום זאת, נראה שהם הופכים להיות חלק מהנוף. בארבעה מתוך ששת הציורים שהושלמו בברזיל יש רק כמה דמויות, למעט פורטו קלבו (1639) המתאר יותר, את נהר סאו פרנסיסקו (1638), ואין בו דמויות. בזמן שפוסט היה אחראי על תיעוד המקום, אלברט אקהאוט, שהיה עוד אחד מהאמנים של מאוריץ, היה אחראי על תיעוד הילידים.
שי מגל
שי מגל (נולד ב-3 בפברואר 1980) הוא איש תקשורת וניהול.
ביוגרפיה
ב-2007 קיבל הצעה להצטרף ל-ynet והחל את דרכו באתר כסמנכ"ל פיתוח עסקים ומוצרים. מאוחר יותר קיבל אחריות גם לפעילות השיווקית של האתר, וב-2010 מונה כמשנה למנכ"ל. בתקופה הזו הוביל, יחד עם המנכ"ל אבי בן טל, את רכישת האתרים "המקצוענים", "BigDeal" ו"כיכר השבת", שבהם כיהן גם כדירקטור לאחר הרכישות, וניהל את כלל פעילות פיתוח עסקי הקבוצה, בהם הקמת "ynet ביטוח" ופלטפורמות המסחר האלקטרוני של האתר. באותה תקופה שימש גם כסגן יו"ר הוועדה הישראלית למדרוג האינטרנט, מטעם קבוצת ידיעות אחרונות.
בדצמבר 2015 מונה כמנכ"ל החברות הבנות בתחום המדיה ושוק ההון ב"קו מנחה" ובאוגוסט 2016 מונה כמנכ"ל משותף של הקבוצה לצידו של אבי בגס. בינואר 2017 נותר כמנכ"ל יחיד בחברה. במהלך כהונתו בקבוצה סגרה "קו מנחה" פעילויות שהסבו לה הפסדים, מכרה את כלל פעילויות חטיבת המדיה, בהן "תפוז", "אייס" ו"ביזפורטל", וכן רכשה את החברות "myBusiness", מערכת הנהלת החשבונות "פינבוט", "עושים סדר" ו"קרן מפרש". בתוך כך, השיקה "קו מנחה" לשכת דירוג אשראי צרכני ולראשונה בתולדותיה נכנסה לתחום הדירוג, מוצרי ליבה חדשים פותחו מחדש לסביבת הענן, החברה עברה טרנספורמציה מלאה מחברת שירותים לספקי שירות במתכונת SaaS.
בחודש מרץ 2021 הודיע על רצונו לסיים את תפקידו ב"קו מנחה". בחודש מאי חזר לקבוצת ידיעות אחרונות ומונה למנכ"ל אתר AllJobs. הוא הוביל את הפיכת AllJobs מאתר יחיד לקבוצת אחזקות בתחום הדרושים וההשמה, עם רכישת אתר הצעירים 'סחבק' ופלטפורמת הפרילנסרים XPlace.com, וכן השקת 'ג'וביק', אתר דרושים למגזר החרדי בשותפות עם קבוצת התקשורת נתיב ו'בחדרי חרדים', ואתר techit - אתר דרושים לתחום ההייטק הישראלי. במהלך כהונתו רכשה קבוצת הראל 20% מ-AllJobs.
בשנת 2022 החל להגיש, ביחד עם מאיה גזית, פודקאסט העוסק ברוצחים סדרתיים בשם "פודקאסט רצח".
חיים אישיים
מגל נמצא בזוגיות והוא אב לבן. מתגורר בראשון לציון.
נשר צר-מקור
נשר צר-מקורי (שם מדעי: Gyps tenuirostris) הוא מין בסוג נשר החי בדרום-מזרח אסיה וכן בתת-היבשת ההודית ומצוי בסכנת הכחדה חמורה. מין זה לא נחקר הרבה ושויך בעבר למין נשר הודי. ואולם אין חפיפה בתפוצת שני המינים והם שונים במספר פרטים. נשר זה חי באזור צוקים וסלעים גבוהים אך מקנן רק על עצים.
מאפיינים
אורכו של הנשר 80–95 ס"מ ומזכיר בגודלו את הנשר ההודי. צבע הנוצות בעיקר אפור כהה והצוואר חשוף מנוצות וכהה. הראש קטן, שחור וחשוף מנוצות והמקור מוארך וצר ובעל בליטה בקצהו. הרגליים לבנות וחזקות.
תפוצתו של הנשר כוללת את שטחי צפון הודו במדינות: הימאצ'ל פרדש, אודישה ואסאם. כמו כן הוא מצוי במרכז בנגלדש, דרום נפאל, בבורמה ובקמבודיה.
מספרם של נשרים אלה הידלדל בטבע ב-97% בהודו, בין 2000–2007, בעיקר עקב תרופות רעילות שנמצאו אצלם, לאחר אכילה של חיות בית מתות שקיבלו את התרופות. ייתכן שכיום נותרו רק 50–100 נשרים כאלה.
אינטלקטואליזציה
בפסיכולוגיה, אינטלקטואליזציה (בעברית: שִׂכְלוּן ) הוא מנגנון הגנה שבו נעשה שימוש באינטלקט כדי להימנע מעימות עם רגשות ומתחים נפשיים, על ידי חשיבה עליהם או הבעה שלהם באמצעים מופשטים.
באמצעות מנגנון זה יכול האדם להוציא את עצמיותו מתמונת המצב ובכך לבטל את פעולתם של מנגנונים נפשיים כמו חרדות ודחפים אחרים.
מנגנון זה תואר שלא בשמו בידי זיגמונד פרויד, ואנה פרויד הציבה אותו בין מנגנוני ההגנה הבוגרים, והקדישה לו פרק בספרה "האני ומנגנוני ההגנה" (בעברית בהוצאת זמורה-ביתן, 1987).
וייד-ג'יילס
ווייד–ג'יילס היא מערכת תעתוק ללטינית של מנדרינית תקנית. היא פותחה בראשיתה על ידי תומאס פרנסיס ווייד באמצע המאה ה-19, ופורסמה בצורתה הנוכחית במילון סיני-אנגלי אותו ערך הרברט ג'יילס בשנת 1892. השיטה משרתת תפקיד דומה לשיטת פין-יין לתעתוק של מנדרינית, שהיא גם השיטה המועדפת על ידי הרפובליקה העממית של סין, והחליפה את שיטת וייד ג'יילס כמעט לחלוטין.
מערכות הליטון שהיו בשימוש עד סוף המאה ה-19 התבססו על ניב נאנג'ינג של מנדרינית, אך שיטת ווייד ג'יילס התבססה על ניב בייג'ינג והייתה מערכת התעתיק המוכרת בעולם דובר האנגלית במשך רוב המאה ה-20. שתי צורות התעתיק שימשו למטרות דואר. שיטת וייד-ג'יילס הוחלפה רשמית ב-1958 עם אימוץ הפין-יין בסין היבשתית, למעט מספר צורות לטיניות שהשתרשו. בטאיוואן עדיין נהוג לתעתק שמות מקומות ואנשים בתעתיק ווייד-ג'יילס.
לברקיים
לברקיים (שם מדעי: Moronidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים ונחשבים לדגי מאכל משובחים. דגים אלה הם חלק ממיני דגי הבס והם נפוצים בעיקר לחופי האוקיינוס האטלנטי, וחלק מהמינים גם במים מליחים ואף מתוקים. הם נפוצים בעיקר במערב אירופה, צפון אפריקה והחוף המזרחי של ארצות הברית (בעיקר במפרץ מקסיקו).
אלו דגים היכולים להגיע לאורך 45 ס"מ, קשקשיהם גדולים ואפורים או בהירים עם פסים שחורים. דגים אלה הם ציידים זריזים של דגים איטיים יותר, אותם הם חוטפים במהירות.
מיון
כמה חוקרים משייכים למשפחה גם את הסוג בס אסייתי (Lateolabrax), בו ישנם 2 מינים, אשר כלול במשפחה עצמאית.
ז'אן איטאר
ז'אן מרק גספר איטאר (בצרפתית: Jean Marc Gaspard Itard; 24 באפריל 1774 - 5 ביולי 1838) היה רופא יהודי צרפתי.
ביוגרפיה
נולד באלפים של פרובאנס עילית, בהיותו מחוסר השכלה אקדמית נאלץ להתגייס לצבא הצרפתי במהלך המהפכה הצרפתית כשהוא מציג את עצמו כרופא, הוא הצליח בעבודתו כעוזר לרופא בבתי החולים הצבאיים וב-1796 מונה בשל ניסיונו כמנתח בבית חולים צבאי הממוקם דרומית לפריז. בשנת 1799 התמנה כרופא המוסד הקיסרי לחירשים-אילמים, שם נחל הצלחה וגם כיהן בו עד סוף ימיו.
הוא קנה את פרסומו כשהצליח להקנות יכולות חושיות ובהמשך גם קריאה וכתיבה ויכולת התבטאות והבעה בכתב לוויקטור מאוורון, שנחשב עד אז ל"ילד פרא" חסר תקנה. על אף שהטיפול המלא בוויקטור נכשל בשל ניוון של אברי השמיעה והדיבור שלו, גרם שיקומו החלקי להנחת היסוד לפדגוגיה של הילד החריג, שפותחה בעתיד על יסוד שיטותיו של איטאר בידי חוקרים נודעים אחרים כמו מריה מונטסורי (שיטת מונטסורי). כשלונו בטיפול בילד הפרא גרם לו לדיכאון עמוק, והוא הגדיר זאת עד סוף ימיו ככישלונו האישי.
הפיגוע בבית הספר בטרולהטן
הפיגוע בבית הספר בטרולהטן היה פיגוע דקירה שביצע פעיל גזעני נאו-נאצי באמצעות חרב ביום חמישי, 22 באוקטובר 2015, בבית הספר "קרונן" בטרולהטן שבדרום שוודיה. שלושה בני אדם, מורה, עוזר הוראה ונער בן 15 נרצחו בפיגוע ונער נוסף נפצע קשה. המחבל, אנטון לונדין פטרסון, נורה למוות בידי המשטרה.
הפיגוע
ביום חמישי, 22 באוקטובר 2015, נכנס מחבל, חמוש בחרב, לבית הספר "קרונן" בעיר טרולהטן שבדרום שוודיה. המחבל נכנס לבית הספר באימרת "אני הוא אביך", כשהוא לובש בגדים שחורים ומכוסה במסכה המזכירים את הדמות הבדיונית דארת' ויידר מפרק "האימפריה מכה שנית" בסדרת "מלחמת הכוכבים". בשל המסכה שעטה המחבל תלמידים שנכחו במקום לא הבינו שמדובר בפיגוע וחשבו שזאת מתיחה.
הוא רצח את לייבין אשקנדר, עוזר הוראה בן 20 שהתעמת איתו כאשר ניסה להגן על תלמידים בני 6 בקפיטריה של בית הספר. הוא קרא לו להוריד את המסכה וצעק לילדים לברוח בטרם נדקר. מותו של אשקנדר נקבע בזירה.
בשלב זה ביקשו שתי נערות להצטלם עם המחבל. למרות שכבר פגע באדם אחד, הוא עצר והסכים. הנערה שצילמה את התמונה מסרה כי לא תיארו לעצמן שהדם שכיסה את החרב היה אמיתי. היא סיפרה שיצאה מהכיתה להשיג עט, ואז מצאה את חברותיה משוחחות במסדרון עם איש לבוש שחורים המחזיק בחרב. הן ביקשו ממנה לצלם אותן איתו, והיא נאלצה להסכים.
שניות לאחר שהמחבל הצטלם הוא המשיך את מסע הדקירות. מורה למתמטיקה בן 41 שיצא מכיתה סמוכה אמר לו לעזוב. המחבל הנהן בראשו, ואז דקר את המורה בצידו הימני, ופצע אותו באורח קשה. המורה מת מפצעיו ב-2 בדצמבר.
לאחר מכן המשיך המחבל והסתובב בשטח בית הספר. אחמד חאסן, נער בן 15 ממוצא סומלי שהיגר לשוודיה שלוש שנים לפני כן, פתח למחבל את דלת כיתתו ונדקר בבטנו. חאסן נפצע קשה, ומת מאוחר יותר מפצעיו.
המחבל דקר גם נער נוסף, בן 15, שהיגר עם משפחתו מסוריה תשעה חודשים לפני כן. הוא היה הנפגע היחיד בפיגוע שלא נהרג. יומיים לאחר שנדקר הוא תואר כפצוע באורח קשה, אך כבר שאינו כזה ש"מרחף בין חיים למוות".
שוטרים שהגיעו לזירה ירו במחבל, שנפגע בחזה ונפצע קשה. באותו ערב הוא מת מפצעיו.
המחבל
אנטון לונדין פטרסון (22 ביוני 1994 – 22 באוקטובר 2015) זוהה כמחבל שביצע את הפיגוע. המחבל ביקר בקבוצות נאו-נאציות ברשתות החברתיות והצטרף לקבוצה בפייסבוק הדוגלת בהפסקת ההגירה לשוודיה. המחבל לא היה חבר בתנועה פוליטית ולא היה בעל עבר של עבירות פליליות. הוא השאיר בביתו מכתב התאבדות בכתב יד ש"דבר חייב להיעשות בנוגע להגירה".
תלמידי בית ספר שלמדו עם פטרסון תיארו אותו כאדם בודד, ש"חי בעולם משלו". הם סיפרו כי בצעירותו היה אדם טוב, בעל שיער ארוך שחבב מוזיקת רוק, ושלאחר מכן שינה את התנהגותו.
גוראמיים
גוראמיים (שם מדעי: Osphronemidae) היא משפחה של דקראים החיים במים מתוקים. דגים אלה מצויים באסיה, מהודו ופקיסטן עד לקוריאה, בנהרות ואגמים.
במשפחה 133 מינים שונים. דגים אלה בעלי סנפירים גדולים ומעוגלים ובעלי לסתות קטנות הפונות למעלה ושני זיזי סנפירים ארוכים יוצאים מתחת לחזה. דגים אלה מקושטים מאוד ומשמשים בשל כך דגי נוי באקווריומים רבים. הבולטים שבין דגים אלה הם דגי הקרב התוקפניים ובעלי הזנבות המהודרים.
הגוראמיים קרובים למשפחת האנאבסיים (Anabantidae) וכמותם יכולים לנשום אוויר באמצעות מבנה מיוחד דמוי-ריאה, המאפשר להם לחיות במים חמימים, רדודים ונטולי חמצן, אם כי אין הם מסוגלים לצאת מהמים.
קרוב נוסף שלהם הוא המין גוראמי נשקן (Helostoma temminckii) ששייך למשפחה עצמאית - גוראמים נשקנים (Helostomatidae).
צבעוניים (משפחת דגים)
צבעוניים (שם מדעי: Pseudochromidae) היא משפחה של מקריני סנפיר של מים מלוחים מסדרת הדקראים הגדולה. במשפחה כ-100 מינים שונים הנפוצים במים חמימים וטרופיים שונים. כפי ששמם מרמז הם מקושטים בצבעים שונים ולמינים רבים דו-צורתיות זוויגית והזכר מקושט יותר מהנקבה.
שפריריים
שַׁפְרִירִיִּים (שם מדעי: Callionymidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים.
צבעוניים (משפחת דגים)
מאפיינים
דגים קטנים אלה מאכלסים בעיקר שוניות אלמוגים וחופים. הם קטנים מאוד באורך של 2-10 ס"מ ובעלי מספר קטן של עוקצים על סנפיר הגב. הלסת קטנה ויש פס שחור על העיניים.
שפריריים
אלו דגים קטנים מאוד ובעלי סנפירים מזדקרים בצורת מניפה. הם חיים בעיקר בימים הטרופיים של האזור האינדו-פסיפי, בדרך כלל בשוניות אלמוגים או בין סלעים. במשפחה ישנם 139 מינים.
צבעוניים (משפחת דגים)
מאפיינים
ממשפחה זו בולט הסוג צבעון שכמה ממיניו חיים בחופי מפרץ אילת.
שפריריים
הם מזכירים מעט את הקברנוניים, אך בעלי סנפירים זקורים גדולים יותר וכן לנקבות לסתות רחבות יותר. הם דווקא קרובים לדרקונטיים, ולעיתים משייכים אותם למשפחה אחת.
הנסיכה מעמק הרוחות
הנסיכה מעמק הרוחות (ביפנית: 風の谷のナウシカ בתרגום מילולי: נאוסיקה מעמק הרוחות), הוא סרט אנימה יפני משנת 1984, אשר בוים על ידי הייאו מיאזאקי. הסרט מבוסס על מאנגה משנת 1982 שכתב מיאזאקי. הוא משתייך לסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה ועלילתו מתארת עולם פוסט אפוקליפטי שבו מנסה נסיכה צעירה להשכין שלום בעיצומו של מאבק בין מספר ממלכות אשר מביא להרס סביבתי.
זהו אחד הסרטים הראשונים של מיאזאקי כבמאי והצלחתו תרמה במידה רבה להקמת אולפני ג'יבלי. הסרט נחשב על ידי מבקרים לאחד מסרטי האנימה הטובים בכל הזמנים.
עלילת הסרט
מלחמה גרעינית הידועה בכינוי "שבעת ימי האש" הביאה לחורבן כמעט גמור של האנושות ולהרס סביבתי אדיר. אלף שנים לאחר מכן, מעט השורדים חיים במספר ממלכות קטנות שנאבקות על הישרדותן בעולם מזוהם. אחת מתוצאות המלחמה היא היווצרותו של יער רעיל, ממנו נפלטים גזים המסכנים את בני האדם. ביער התפתחו גם חרקי ענק בשם אוהמו (Ohmu), המאיימים על תושבי הממלכה. מעט האנשים שנכנסים ליער נדרשים לעטות מסיכות מיוחדות.
אחת מאותם בודדים היא הנסיכה נאוסיקה, בתו של שליט ממלכת הרוחות. היא יוצאת לגיחות אל היער ומביאה משם אספקה וחומרי גלם לשימוש תושבי הממלכה.
ספינת תובלה מממלכת טולמקיה היריבה מתרסקת בעמק הרוחות. נאוסיקה מגלה כי במטען הספינה שמור שריד ללוחמי הענק הקטלניים ששימשו לתחילת מלחמת ימי האש. כוחות צבא מממלכת טולמקיה פולשים אל העמק כדי להחזיר אליהם את המטען שאבד, מתוך שאיפה להשתמש בו כדי להשמיד את יער הרעל. קושאנה, מנהיגת הכוחות, מורה על חיסולו של שליט ממלכת הרוחות, אביה של נאוסיקה, ולאחר מכן לוקחת את נאוסיקה כשבויה.
במהלך מסעם, טייס בשם אסבל מפיל את כלי הטיס של הכוחות הטולמקים. המטוסים נוחתים נחיתת אונס ביער, מה שמעורר את חמתם של חרקי הענק. נאוסיקה נמלטת ויוצאת לחלץ את הטייס אסבל. השניים מוצאים את דרכם לאזור תת-קרקעי ביער, שבו האוויר נקי ואינו מסוכן. הם מגלים כי צמחי היער מטהרים את אדמת היער מן הזיהום שיצרו בני האדם לפני שנים רבות, וכך יכולים להיווצר שוב אוויר ומים נקיים. הם מבינים גם כי עצי היער אינם מהווים איום כפי שחשבו, אלא דווקא יכולים לסייע לאנושות להציל את העולם הגוסס ולטהר את הזיהום.
בשובם לממלכה עדים השניים לפלישה המונית של חרקי הענק. מורדים אנטי-טולמקים חבריו של אסבל מושכים את החרקים על ידי שביית אחד מצאצאיהם, מתוך תקווה כי הפלישה תבריח את החיילים הטולמקים מהעמק ותאפשר להם להשתלט על הטיטאן. נאוסיקה משחררת את צאצא האוהם ומנסה לעצור את הנחיל הזועם הפולש לעמק, אולם נפגעת במהלך הניסיון. חרקי הענק נרגעים למראה מאמציה ומסייעים להחיות את נאוסיקה הגוססת. לאחר מכן עוזבים כוחות הצבא את העמק ותושביו מתגייסים כולם לשקם את ההריסות. בסיום הסרט, נראים צמחים חדשים ובריאים צומחים במעמקי היער הרעיל.
הפקת הסרט
לאחר הצלחת סרטו הראשון של מיאזאקי כבמאי, לופן ה-III: טירתו של קליוסטרו, הציע טושיו סוזוקי עורך המגזין Animage למיאזאקי לביים סרט נוסף. לאחר שמספר רעיונות שהעלה מיאזאקי לסרטים נדחו, החל בכתיבת סדרת המאנגה "נאוסיקה מעמק הרוחות" בשנת 1979.
בעת כתיבת המאנגה, קיבל מיאזאקי השראה לדמותה של נאוסיקה ממספר מקורות, כגון דמותה של נאוסיקה בת מלך הפאיאקים מתוך האודיסיאה של הומרוס, וכן מדמות הנסיכה מהאגדה היפנית המסורתית מן המאה ה-12 "הנסיכה שאהבה חרקים". בשני המקרים, נמשך מיאזאקי לרעיון היותן של שתי הדמויות נשים חופשיות ויוצאות דופן, אשר מסרבות להיכנע לתכתיבי החברה.
פסקול הסרט הולחן על ידי ג'ו היסאישי, שהמשיך לצדו של מיאזאקי גם ברבים מסרטיו הבאים של הבמאי. בין אמני האנימציה הרבים שלקחו חלק בהפקה זו נכלל גם הידאקי אנו, שלימים התפרסם בעקבות יצירת סדרת האנימה נאון ג'נסיס אוונגליון.
תגובות ופרסים
הסרט יצא לאקרנים ביפן ב-11 במרץ 1984. הכנסותיו בקופות ביפן נאמדות בכ-1.48 מיליארד ין יפני. הסרט זכה להצלחה גם מעבר לים והוקרן באותה שנה במדינות רבות באירופה ובארצות הברית.
הסרט זכה במספר פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל סרטי הפנטזיה האיטלקי Fantafestival בשנת 1985, ובפרס אופוג'י נובורו (大藤信郎賞) לסרטי אנימציה ביפן באותה שנה.
להצלחתו של הסרט והביקורות החיוביות שלהן זכה היו תרומה משמעותית להקמת אולפני ג'יבלי, חברת ההפקות של מיאזאקי.
הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) הביעה תמיכה בסרט בעת צאתו לאקרנים, בעקבות תרומתו להפצת מסרים של שמירת הסביבה. בתחילת הקרנת הסרט בבתי הקולנוע הוצג לוגו הפנדה של הארגון הסביבתי כסמל של הזדהות עם המסרים שמופיעים בו.
הסרט נכלל ברשימות דירוג סרטי האנימה הטובים בכל הזמנים וזכה לשבחים ממבקרים רבים לאורך השנים.
קארסטן קולמן
קארסטן קולמן (בגרמנית: Carsten Cullmann, נולד ב-5 במרץ 1976 בקלן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בפ.צ. קלן, ומאמן קבוצת הנוער של פ.צ. קלן בהווה.
קארסטן קולמן הוא בנו של ברנהרד קולמן, גם הוא העביר את כל הקריירה בפ.צ. קלן וערך 40 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
קריירה כשחקן
קארסטן קולמן החל לשחק בבוגרים של פ.צ. קלן בשנת 1996. תחילה שיחק קולמן רק בקבוצת המילואים, ובשנת 1998 החל לשחק בקבוצה הבכירה, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. בעונת 1998/99 קולמן ערך 20 הופעות אך לא הצליח להעפיל עם הקבוצה לבונדסליגה. בעונת 1999/00 קולמן וקלן הצליחו במשימתם ועלו לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2000/01 רשם קולמן עונה טובה עם קלן, בה סיים המועדון במקום העשירי בבונדסליגה, כשקולמן מבקיע שלושה שערי ליגה. בעונת 2001/02 נשרו קלן וקולמן בחזרה לבונדסליגה השנייה. בעונת 2002/03 שבו קולמן וקלן לבונדסליגה לאחר עונה אחת בבונדסליגה השנייה, הפעם מהמקום השני. גם שהות זו בבונדסליגה נמשכה עונה אחת בלבד, בה ערך קולמן 15 הופעות, וקלן סיימה במקום האחרון, מרחק 13 נקודות מהישארות בליגה. בעונת 2004/05, לאחר עונה אחת בבונדסליגה השנייה, שבו קולמן וקלן לבונדסליגה מהמקום הראשון. בעונת 2005/06 נשר קולמן עם קלן בפעם השלישית בקריירה, בעונה בה ערך עשר הופעות ליגה בלבד, ושיחק יותר בקבוצת המילואים. בעונת 2006/07 קלן וקולמן סיימו רק במקום התשיעי בבונדסליגה השנייה ולא הצליחו לחזור לבונדסליגה. בעונת 2007/08 קולמן שיחק רק בקבוצת המילואים, כאשר בזמן זה הקבוצה הבכירה חזרה לבונדסליגה. בעונת 2009/10 ערך קולמן שלוש הופעות במדי הקבוצה בבונדסליגה, אך המשיך להיות שחקן הרכב בקבוצת המילואים, כמו גם בעונת 2010/11, שבסיומה פרש ממשחק פעיל.
לקולמן אין הופעות בינלאומיות.
קריירה כמאמן
לאחר פרישתו החל קולמן לעבוד בפ.צ. קלן כחלק מצוות האימון של הקבוצה, תחילה כמאמן קבוצת הנוער, ולאחר מכן כעוזר מאמן בקבוצת המילואים. החל משנת 2014 קולמן הוא מאמן קבוצת הנוער.
ויליאם סליצ'ה
ויליאם סליצ'ה (באיטלקית: William Salice ;18 ביולי 1933 – 29 בדצמבר 2016) היה איש עסקים איטלקי. הוא הועסק בחברת פררו, שם נודע בזכות היותו הממציא של ביצת קינדר.
חייו ועבודתו
ויליאם סליצ'ה נולד ב-18 ביולי 1933 בנפת פאביה. הוא החל לעבוד בפררו בשנת 1960. במשך הזמן הפך להיות משתף פעולה קרוב של הבעלים של פררו.
סליצ'ה נטל חלק גם בייצור של עוד מוצרי פררו כגון פררו רושה.
לאחר יציאתו לגמלאות סליצ'ה הקים ביחד עם היזם אנריקו גספריני את העמותה "צבע את חייך" שנותנת קורסים חינם ליזמים צעירים.
סליצ'ה הלך לעולמו ב-29 בדצמבר 2016 בעיר פאביה, לאחר שחטף שבץ מוחי, בגיל 83.
פרסים ומועמדויות של אוליביה רודריגו
הזמרת-יוצרת והשחקנית האמריקאית אוליביה רודריגו זכתה בפרסים רבים; כולל שלושה פרסי גראמי, שבעה פרסי המוזיקה של בילבורד, ארבעה פרסי ווידאו קליפים של MTV, ארבעה פרסי המוזיקה של iHeartRadio ושני פרסי בחירת הקהל, פרסי המוזיקה האמריקאית, פרסי המוזיקה הבריטית ופרס ג'ונו; וכן נכנסה למהדורת שנת 2021 של רשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים וסכתה בפרס "בדרן השנה" של טיים לשנת 2021. בילבורד הכתיר אותה כאשת השנה במוזיקה לשנת 2022. היא גם זכתה בפרס כ"פזמונאית השנה" על ידי וראייטי בשנת 2021 ובטקס פרסי האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור לשנת 2022.
בעקבות הצלחה בערוץ דיסני בסדרות ביזארדבארק והיי סקול מיוזיקל: המחזמר: הסדרה, רודריגו חתמה על חוזה הקלטות עם אינטרסקופ וגפן רקורדס בשנת 2020. היא הוציאה את הסינגל הראשון שלה "Drivers License" בינואר 2021 ששבר מספר שיאים וקיבל הכרה ושבחים בינלאומיים. "Drivers License" שבר את שיאי ספוטיפיי פעמיים עבור השיר היומי המושמע ביותר לשיר שאינו שיר חג, והזמן המהיר ביותר לשיר להגיע ל-100 מיליון השמעות בספוטיפיי בשבוע על ידי אישה. השיר בילה שמונה שבועות רצופים בראש מצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי, וגם הגיע לראש המצעדים בלמעלה מ-25 מדינות אחרות. היא הוציאה את הסינגל השני שלה "Deja Vu" שהגיע למקום השלישי בבילבורד הוט 100. לאחר מכן, רודריגו הוציאה את הסינגל השלישי שלה "Good 4 U" שהגיע למקום ראשון בהוט 100 ובכך הפך אותה לאחת מכמה זמרות נבחרות שיש לה יותר משיר אחד מאלבום בכורה בראש מצעד ההוט 100. בעקבות הצלחת הסינגלים שלה, היא הוציאה אותה אלבום הבכורה Sour שהגיע למקום הראשון בבילבורד 200 ובילה בראש המצעד במשך חמישה שבועות. האלבום היה לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר של שנת 2021, ארבעה מהסינגלים שלו זכו לתואר רב פלטינה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) ורודריגו זכתה בשלושה פרסי גראמי מתוך שבע מועמדויות בטקס פרסי הגראמי לשנת 2022.
לטסיים
לטסיים (שם מדעי: Latidae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים החיים באסיה, באפריקה ובימים האינדו-פסיפיים. במשפחה ישנם 13 מינים ב-3 סוגים. הם קרובי למשפחה צנטרופומוסיים החיה בים.
אלו דגים גדולים שיכולים להגיע למשקל של מעל 200 ק"ג. הם גם דגי מאכל שהובאו על ידי האדם למדינות שונות, מה שגרם להרס הסביבה האקולוגית. נסיכת הנילוס למשל הוכנסה ב-2003 לאגם ויקטוריה וכך חיסלה את אוכלוסיית האמנוניים המקומית. כל מיני הלטסיים הם טורפים.
המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים
המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים (בהונגרית: Országos Izraelita Tanítóképző Intézet) נועד להכשיר מורים יהודים בממלכת הונגריה ולאחר מכן באימפריה האוסטרו-הונגרית וביישות המדינית שבאה אחריה, עד מלחמת העולם השנייה עבור מוסדות הלימוד היהודים לרבות בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים.
הקמה
הקמת המכון התחילה בשנת 1856, כאשר מועצת המושל הקיסרי של בודה והמושל המלכותי קראה לקהילה היהודית של פשט לספק מקום (אולם, חדרים) מתוך קרן בתי הספר היהודים להקמת בית הספר לתרגול הוראה (בית הספר להכשרה) שייבנה מתוך הכספים שהקהילה התבקשה להפריש ושיחובר לבית הספר לבנות ולבית ספר להכשרת מורים שיקום. בית הספר המרכזי הזה נפתח ב-8 באוקטובר 1857, ממנו נולד בית הספר להכשרה של אותם הימים. ב-1859 היה כבר גם בית ספר זמני להכשרת מורים, ב"רחוב דלסינהאז 17" של היום (Dalszínház-utca). עד 1861, המכון לימד רק בגרמנית, מכאן ואילך, מ-1864 בהונגרית ובגרמנית, המכון הפך קבוע וגם המורים קיבלו את המינוי החדש והקבוע שלהם ב-1867. ב-1869 החליף המכון לצמיתות את שפת ההוראה להונגרית. בשנת 1872 חדל מלהתקיים בית הספר היסודי היהודי המלכותי לתרגול והוחלף בבית הספר להכשרה, שבו בוצעו הכשרות ותרגולים למורים מתלמדים הן כמורים והן כתלמידים. אז עבר המכון לרחוב רומבך 9 לבניין בית הכנסת רומבך. בשנת 1877 נפתח בית המדרש לרבנים בבודפשט והמכון עבר לקומת הקרקע ולקומה הראשונה של הבניין. ניתן היה להתקבל למכון עם תעודה של שמונה כיתות ומעלה (4 יסודי ו-4 חטיבת ביניים כפי שהיה נהוג אז) ועל ידי הוכחת ידע בסיסי בשפה העברית.
התפתחות לפנימיה
המכון היה בתחילה תלת שנתי (קבלת הסמכה בשלוש שנות לימוד), ומאז 1881 ארבע שנות הכשרה. בנוסף למקצועות זהים לתוכנית הלימודים הממלכתית, המכון שם דגש רב גם על מקצועות היהדות. המכון הכשיר 793 סטודנטים בארבעים שנותיו הראשונות (1897-1857). לאחר מכן הוקמה ליד המכון גם פנימייה. הסמכות העליונה של בית הספר להכשרת מורים הייתה הוועד המנהל והפיקוח על החינוך המלכותי הממלכתי.
דגי עלה
דגי עלה (שם מדעי: Polycentridae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים החיים בנהרות וביצות רדודות באמריקה הדרומית. משפחת הננדיים הקרובה אליהם מכונה בשם "דגי עלה אסייתים" ובצורתם הם מזכירים מאוד את המשפחה.
מינים אלה דומים בצורתם לעלים שנפלו למים והם גם נעים כמו עלים שנסחפים. הם מוסווים ביותר במים העכורים ומלאי הצמחייה של הנהרות החמימים בהם הם חיים. ההסוואה עוזרת להם לארוב לטרף קטן כמו דגים אחרים או סרטנים ולשאוב אותו לתוך פיהם במהירות של פחות מרבע שנייה תוך הרחבת הלסת. למעשה, גודל ראשם ומבנה הלסת שלהם, מאפשרים להם לבלוע דגים שגודלם כמעט כשלהם.
דגים אלה אהודים על חובבי אקווריומים שונים, עקב דמיונם לעלים הנושרים וצורת התנועה המיוחדת שלהם.
אנרי סווה
הנרי סווה (בצרפתית: Henry Saivet; נולד ב-26 באוקטובר 1990 בדקאר) הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר בניוקאסל יונייטד ובנבחרת סנגל. מחזיק בנוסף באזרחות צרפתית ושימש קפטן בנבחרות צרפת הצעירות.
קריירה
סווה החל את דרכו במחלקת הנוער של סרז'י קלו מהעיר דקאר שבסנגל. לאחר כשלוש שנים, בעודו בן 12, עבר למחלקת הנוער של מועדון ז'ירונדן דה בורדו. לאחר חמש שנים בנוער, עבר סווה לקבוצת הבוגרים. בארבע שנותיו הראשונות בקבוצה, הושאל לחצי עונה בשנת 2011 לאנז'ה מליגת העל הצרפתית ורשם בקבוצה 20 הופעות ליגה ו-4 שערים. לאחר מכן, חזר סווה לבורדו והפך לשחקן הרכב. הוא רשם בה 183 הופעות ליגה ו-27 שערים. ב-11 בינואר 2016 נמכר השחקן לניוקאסל יונייטד מהפריימר ליג תמורת 5 מיליון אירו. ב-23 באוגוסט 2016 הושאל סווה למועדון הצרפתי סנט אטיין לעונה אחת, לאחר שהקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
נבחרת לאומית
סווה זומן לראשונה בשנת 2005 בעודו שחקן נוער לנבחרת צרפת עד גיל 16 בה שיחק כ-15 משחקים וכבש 8 שערים. שנה לאחר מכן זומן לנבחרת צרפת עד גיל 17 בה שיחק כקפטן במשך שנה וכבש 9 שערים ב-21 הופעות. בשנת 2007 זומן סווה לנבחרת צרפת עד גיל 18, ורשם בה 4 הופעות ושער אחד. שנתיים לאחר מכן זומן לנבחרת צרפת עד גיל 21, בה שיחק כשנתיים כשחקן הרכב, ורשם 12 הופעות ו-4 שערים במדים הלאומיים. בשל אזרחותו הראשונית הסנגלית זומן סאייבט לנבחרת סנגל בשנת 2013 ומאז רשם 14 הופעות רשמיות.
ש"י איש הורוויץ
שאול ישראל (ש"י) איש הוּרוויץ (Hurwitz, 15 בספטמבר 1861, יום כיפור תרכ"ב – 8 באוגוסט 1922) היה פובליציסט, היסטוריון, מו"ל, הוגה דעות ופעיל עברי וציוני. עורך כתב העת העתיד.
קורות חיים
הורוויץ נולד בעיירה אוברוביצ'י שבמחוז הומל, פלך מוהילוב שברוסיה הלבנה. מצד אביו, בנימין פייביש, היה קרוב משפחה של השל"ה הקדוש, צאצא למשפחת הורוויץ, משפחה מפורסמת וחשובה בפראג ממנה יצאו רבנים רבים ואמו, דבורה לבית הייגלמן, הייתה דודתו של ההיסטוריון שמעון דובנוב. אחיו הצעיר היה הפעיל הציוני לב גורביץ'.
משפחתו של הורוויץ שמרה על אורח חיים מסורתי, אך האב היה סוחר שנפגש עם רעיונות תנועת ההשכלה היהודית והיה הראשון בעיירה שהתלבש בלבוש אירופי מודרני. בילדותו קיבל הורוויץ חינוך מסורתי ב'חדר' ואף נחשב לעילוי בעל זיכרון פנומנלי בלימוד המקרא, התלמוד והעברית. בשנות העשרה המוקדמות שלו החל לקרוא בספרי השכלה ובגיל 15 עבר הורוויץ להתגורר וללמוד במסטיסלב אצל קרוביו, משפחת דובנוב. בשנים הבאות למד בסנט פטרסבורג ובמוסקבה, שם פגש סטודנטים יהודים אחרים והיה בין מייסדי האגודה "בני ציון" ב-1881, מהארגונים הציוניים המוקדמים ביותר במזרח אירופה. בנוסף, לצד לימודים אוטודידקטים של שפות זרות ולימודים כלליים, החל הורוויץ בתקופה זו בכתיבה עיתונאית בעברית וברוסית וכן בכתיבה היסטורית-הגותית בנושאים יהודיים שונים.
בשנת 1883 נשא הורוויץ לאישה את שרה תומרקין שהייתה משכילה בפני עצמה וגרושה, ואת ירח הדבש בילו השניים בברסלאו שבגרמניה. תחילה התגורר הזוג אצל אביה של תומרקין בעיירה רוגכוב, ובשנת 1887 עברה משפחת הורוויץ לעיירה גלוכוב (Gluchov), שם נכנס הורוויץ לעסקי העץ ובבעלותו היו יערות, מפעלים לעיבוד עץ ועוד, וכן היה מנהל סניף בנק מחוזי. בשנת 1897 נבחר לנציג המחוז לקונגרס הציוני הראשון, התקרב לחוגי הציונות התרבותית מביתו של אחד העם, וחזר לעסוק בכתיבה לאחר הפוגה ארוכה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה הורוויץ בהומל בענייני עסקיו, ונשאר לכוד באוקראינה בשנות המלחמה והמהפכה הרוסית שבעקבותיה, בעוד משפחתו שהתה בקופנהגן. במשך זמן קצר לימד עברית ב'אוניברסיטה עממית יהודית' בקרקוב, ולאחר מכן, בהשתדלות שמעון דובנוב, לימד בעברית ב'אינסטיטוט הגבוה לחכמת ישראל' בפטרוגרד, עד שבפברואר 1921 חזר למשפחתו בברלין. הצבא הרוסי החרים את עסקיו ב-1917 כך שלאחר המלחמה נאלץ לעבוד למחייתו ב"כלל", המחלקה העברית של הוצאת הספרים יודישער פרלאג, עד למותו ממחלת כליות ב-8 באוגוסט 1922.
רעיונותיו ופעילותו הציבורית והספרותית
הורוויץ גדל בסביבה מסורתית, התחנך לאור רעיונות ההשכלה ונחשף כאיש צעיר לציונות בראשית ימיה, כשהוא מושפע מרעיונות הציונות התרבותית שדגלה בתחייה לאומית על בסיס תיקון רוחני של היהדות, החייאת השפה העברית והקמת 'מרכז רוחני' ליהודים בארץ ישראל. במשך השנים ביטאה כתיבתו את הרעיונות הללו, אף שעם חלוף הזמן הפכו רעיונותיו וכתיבתו לרדיקליים יותר ויותר. ככלל, ניתן לבחין בין שני שלבים בכתיבתו.
בשלב הראשון, עסקה כתיבתו בלאומיות היהודית ובקיום ההיסטורי שלה, כפי שהתבטא בחיבורים ובאישים יהודיים בולטים: ב-1877 פרסם את "ציון לנפש קרוכמל", חיבור ביוגרפי אודות המשכיל העברי נחמן קרוכמל, שפתיח תאוריה היסטוריוסופית של העם היהודי. בשנים 1888-1889 התפרסם בעיתון העברי "המגיד" תרגומו של הורוויץ לספרו של משה הס "רומא וירושלים", הנחשב לאחד החיבורים הלאומיים שהקדימו את התנועה הציונית. ב-1891 התפרסם ספרו "העבריה והיהודיה", בו השווה את דיני האישות במקרא לאלו של התלמוד וניסה להראות כי ההלכה היהודית שאפה להביא לשוויון בין הגברים לנשים ובכך מתבטא המוסר היהודי. בנוסף, בשנת 1882 הוציא לאור באופן חד פעמי את כתב העת בית עקד, שכלל ספרות ושירה עברית עם נטייה לאומית.
בשלב השני, עסקה כתיבתו של הורוויץ בנושאים אקטואליים מחד והיסטוריים מאידך, אף שבין השניים היה קשר הדוק ובשני המקרים עוררו דעותיו של הורוויץ, כמו גם כתיבתו (שהייתה לא פעם דרמטית ואף פרובוקטורית), ביקורת ציבורית נרחבת.
ב-1904 פרסם הורוויץ ב"השילוח" את מאמרו "לשאלת קיום היהדות", בו טען שהציונות נכשלה במשימתה להעניק ליהדות כיוון חדש ורלוונטי, שיספק ליהודים סיבה להמשיך ולדבוק ביהדותם במקום לבחור באפשרויות הרבות שמציעות התרבויות הזרות. לפי הורוויץ, אם הציונות רוצה להבטיח את עתידם של היהודים, עליה ליצור תרבות לאומית ששורשיה במסורת ובהיסטוריה היהודית וביטויה הוא בשפה העברית. המאמר עורר הד נרחב ושפע של תגובות בעיתונות העברית, רובן שליליות, והגדיר את הורוויץ ופעילותו בשנים הבאות בעיני הציבור ובעיני עצמו. הביקורת שמתח הורוויץ במאמר זה ובמאמרי המשך ("שתי דרכים", "ספירטיזמוס לאומי") על הציונות התרבותית במזרח אירופה בכלל ואחד העם בפרט, הביאו אותו להגר לברלין, על אף שבאותה תקופה לא היה בה מרכז עברי משמעותי.
בברלין ייסד הורוויץ את "סיני - מוסד לאומי קולטורי לעם ישראל", ששם לו למטרה לקדם ולפתח את התרבות העברית, ועל ידי זה לקדם את חיפוש והחייאת הערכים הלאומיים המחודשים עבור הציונות והעתיד היהודי. על פי הורוויץ,.
הפרויקט היומרני לא זכה להצלחה, אך ממנו נולדה (בשיתוף פעולה עם אגודת "עברייה") "ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית". ההסתדרות העברית ביקשה לקדם את העברית כשפה לאומית, כתגובה לשתי מגמות לאומיות בולטות: מחד, הציונות הממוסדת, שרק ב-1907 הכריזה על העברית כשפה הלאומית היהודית אך לא עשתה צעדים ממשיים לקידום ההצהרה הזו, ומאידך הפופולריות הגוברת של היידישיזם, שהכתיר את היידיש כשפה הלאומית היהודית ותמך בלאומיות יהודית לא-ציונית. ההסתדרות קיימה שלוש ועידות - בברלין ב-1909, בקייב ב-1910 ובווינה ב-1913, בין השאר כתגובה לכנס היידיש בצ'רנוביץ' ב-1908, אך לא הצליחה להציג הישגים משמעותיים. הורוויץ עצמו שימש כגזבר ההסתדרות בברלין עד להתפטרותו ב-1912.
"העתיד"
במקביל לפעילותו בהסתדרות העברית, ייסד הורוויץ את העתיד - מאסף ספרותי-מדעי לבירור ענייני היהדות והיהודים. כתב עת זה נועד לשמש במה למאמרים שיחקרו את ההיסטוריה היהודית בחיפוש אחר ערכים, רעיונות ודגמים לאומיים רלוונטיים שנזנחו בעבר ויוכלו לספק מענה לקיום הלאומי היהודי בעתיד:.
"העתיד" התפרסם חמש פעמים בין השנים 1908-1913, והגיליון השישי, שהתעכב עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התפרסם רק ב-1926, לאחר מותו של הורוויץ. בכתב העת השתתפו, בין השאר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, שמואל אבא הורודצקי, שמעון דובנוב, יעקב נפתלי שמחוני, יחזקאל קויפמן ובר-טוביה, ויוסף קלוזנר פרסם בו לראשונה פרקים מספרו "ישו הנוצרי". המאמרים בכתב העת עסקו בחקר המקרא, התלמוד, החסידות, הפרנקיזם, יחסי היהדות והנצרות ועוד. כמו כן נערך בו סימפוזיון "על היהדות ועל עתידותיה", בו התבקשו סופרים, הוגים דתיים ואנשי ציבור לחוות את דעתם על הגדרת היהדות בעבר ועל אופי קיומה בעתיד.
ההערכה שביטא הורוויץ לשבתאי צבי, לצד הביקורת החריפה על החסידות וכן כמה התייחסויות חיוביות לישו, עוררו פולמוסים ציבוריים סוערים בעיתונות העברית של התקופה. שיאם של פולמוסים אלו היה 'משפט הכבוד' ב-1908, בו תבע הורוויץ את שמעון מנחם לאזר, עורך העיתון "המצפה", כיוון שהאחרון טען שהורוויץ הוא מיסיונר המבקש למשוך את קוראיו ואת הסופרים, בהם תמך כלכלית, לנצרות. הרוויץ זכה במשפט והמשיך לעסוק בנושאים אלו בכתיבתו, אך זו המשיכה לעורר תגובות קשות. לאחר הביקורת הנרחבת למאמרו הפסימי "הצער היהודי" ב-1913 החליט הורוויץ לוותר על כתיבתו האקטואלית ולהתמקד בנושאים היסטוריים וספרותיים.
במהלך 1914 קובצו מאמריו של הורוויץ בשני ספרים; הראשון, שקיבץ את מאמריו המוקדמים של הורוויץ, לא יצא לאור מעולם עקב המלחמה ואילו הקובץ השני הספיק להתפרסם ונקרא מאין ולאין. באותה שנה, במסגרת הוצאת "אחיספר" ששיתפה פעולה עם הוצאת "תושיה" והוצאת "צנטרל" החל במפעל של פרסום קובצי מאמרים של מ"י ברדיצ'בסקי וש"א הורודצקי, וכן גיליון יחיד מנתיבות, שהיה אמור להיות כתב עת ספרותי מתמשך. במהלך שנות המלחמה התחיל בחיבורו של ספר שעסק בחיבור "חובת הלבבות" והתפרסם ב-1922, בסמוך למותו.
לקריאה נוספת
*Nash, Stanley Louis. In search of Hebraism: Shai Hurwitz and his polemics in the Hebrew press, Leiden: E.J. Brill, 1980
ויניל אלכוהול
ויניל אלכוהול (Vinyl alcohol) היא תרכובות שנוסחתה CH2CHOH והיא האנול הפשוט ביותר. המולקולה אינה יציבה והיא הופכת לאצטאלדהיד. ויניל אלכוהול הוא המונומר לייצור הפולימר פוליויניל אלכוהול (Poly(vinyl alcohol), PVA).
ויניל אלכוהול שהוא אנול נמצא בשיווי משקל עם צורת הקטו -אצטאלדהיד צורת הקטו (אצטאלדהיד) יציבה יותר והפרש האנתלפיה במעבר מויניל אלכוהול לאצטאלדהיד:
שיווי המשקל נוטה, לכן, לטובת האלדהיד. עם זאת אנרגיית השפעול למעבר גבוהה ושיווי המשקל מושג בנוכחות זרז (חומצה או בסיס כולל מים). לא ניתן לבודד את החומר ליותר מכמה דקות או שעות בתנאי יובש לפני שמתקבל אצטאלדהיד.
האסטר של ויניל אלכוהול וחומצה אצטית - ויניל אצטט (vinyl acetate) משמש כמונומר לייצור פוליויניל אלכוהול (PVA). לאחר תגובת פולימריזציה בסיפוח מתקבל פוליויניל אצטט
n CH2=CHOAc → (CH2−CHOAc)n
פולימר זה עובר הידרוליזה לקבלת PVA וחומצה אצטית
(CH2−CHOAc)n + n H2O → (CH2−CHOH)n + n HOAc
מכירת פיל לבן
אטימולוגיה
המונח "פיל לבן" מתייחס למתנה מיוחדת אך מכבידה, שלא ניתן להיפטר ממנה בקלות, המבוסס על האגדה על מלך תאילנד שהעניק פילים לבקנים נדירים לאנשי חצר שלא מצאו חן בעיניו, כדי שיוכרעו על ידי עלויות אחזקת החיות.
"מכירת פיל לבן" מוכרת פריטים ששומרים על ערך מסוים, אך אין להם שימוש מהותי; פריטים אלו מכונים לעיתים קרובות "פילים לבנים". פריטים כאלו עשויים עדיין למצוא קונים, אך קשה להעריך את שווי המכירה החוזרת שלהם.
רקע
מכירות פילים לבנים מאורגנות בדרך כלל על ידי ארגונים ללא מטרות רווח, כמו כנסיות ובתי ספר, כדי לגייס כסף למטרות צדקה או עבור אירועים מיוחדים כמו חג הפסחא או יום האם. הם פועלים בדומה לחנויות יד שנייה ללא מטרות רווח. חברים בארגון המקיים את מכירת הפיל הלבן יתבקשו לתרום פריטים ישנים שהם כבר לא משתמשים בהם.
לאחר איסוף הפריטים, תתקיים מכירה שלרוב תימשך יותר מיום אחד ותיערך בסגנון פסטיבל. חלק מהפריטים ימכרו במחירים נמוכים, כיוון שרבים מהם עתיקים, או שימושיים רק לאנשים מסוימים, ולא היו נמכרים אחרת.
מכירות פילים לבנים מועילות לרוב לקונים ולאספנים, מכיוון שהן מספקות דרך לרכוש פריטים עתיקים וקשים להשגה. בימי קדם המרשתת, מכירות פילים לבנים, יחד עם חנויות יד שנייה, מכירות בחצר וחנויות משכון, היו דרכים פופולריות לרכישת פריטי אספנות ופריטים מוזרים שאינם זמינים בחנויות קמעונאיות.
חסרונות
יכולות להתעורר בעיות בשל מכירת פיל לבן מפני שנדרש הרבה מקום כדי להחזיק פריטים למכירה. בעיה נוספת היא שרבים מהפריטים לא יימכרו במכירה זו, ובשל כך נדרשת כמות גדולה של מקום שיוקדש לאחסון הפריטים.
בעיות אחרות כוללות את חוסר היכולת להעביר סחורה, או את מעט הכסף שמפיקה המכירה, למרות ההשקעה הראשונית הנמוכה (או לא קיימת). בנוסף, פריטים רבים שנתרמו לרוב אינם יכולים להימכר, מכיוון שהם שבורים או חסרי ערך בעליל, ונתרמו רק כדי שהבעלים הקודם יוכל להיפטר מהם.
מכירות פילים לבנים נושאות לעיתים קרובות גם מוניטין של מכירת פריטים קיטשיים.
מיכאל ארליצקי
מיכאל ארליצקי (24 בנובמבר 1924-ספטמבר 2011) היה פרופסור בפקולטה להנדסת חשמל בטכניון שמחקריו עסקו בזרם חזק.
ביוגרפיה
מיכאל ארליצקי נולד בלודז', פולין, בשם סווק ארליך. לימודיו התיכוניים הופסקו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והוא הועבר לגטו לודז', שם עסק בתיקון מנועים חשמליים. עם חיסול הגטו באוגוסט 1944 הועבר ארליצקי לאושוויץ, שם הועסק בתיקון טנקים גרמניים. הוא השתתף בצעדת המוות ושוחרר על ידי הצבא האדום במאי 1945. אז שינה את שמו מארליך לארליצקי.
ארליצקי למד הנדסת חשמל בפוליטכניקה של לודז', והשלים תואר שני בשנת 1949. את הדוקטורט בנושא: The Influence of magnetic saturation upon the parasitic torque of induction motors קיבל בשנת 1954 מאותו מוסד.
ארליצקי עלה ארצה בשנת 1957 והצטרף לפקולטה להנדסת חשמל בטכניון כמרצה בכיר. בשנת 1965 קודם לפרופסור חבר, ובשנת 1971 הפך לפרופסור מן המניין.
מחקריו של ארליצקי התמקדו בתחום הזרם חזק: תכנון ואופטימיזציה של מערכות הספק גבוה, ובמעגלים אלקטרומגנטים.
בהמשך השנים הנחה ארליצקי 14 סטודנטים לתואר שלישי ו-60 סטודנטים לתואר שני. הוא פרסם מעל 70 מאמרים ורשם על שמו 6 פטנטים. בין המצאותיו: כבל ירוק שמקטין את השדה המגנטי סביבו ומכשיר מגן למנועים חשמליים. בין תלמידי הדוקטורט שלו: הפרופסורים אברהם אלכסנדרוביץ, יוסף אפלבוים ודוד שיבר ובכירים בחברת החשמל.
ארליצקי כיהן גם כיושב ראש ועדות החקירה לבדיקת הסיבות להפסקות החשמל הגדולות שאירעו באוקטובר 1979 וביוני 1980.
בשנת 2005 קיבל תואר עמית כבוד של התאגדות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בישראל.
היה נשוי להלנה ואב לשניים.
לוטיניים
אלו דגים החיים באוקיינוס המסוגלים לצלול עד עומק 500 מ' או לחיות בימים רדודים, ליד שוניות אלמוגים. הגדול במיני המשפחה הוא לוטיין קוברה שאורכו עד 160 ס"מ ומשקלו עד 57 ק"ג. אלו דגים טורפים הניזונים מדגים קטנים יותר או דיונונים וכמה מינים הם אוכלי פלנקטון. הם מהירים ובעלי זנבות גדולים וכן לסתות גדולות הנפערות לרווחה.
מספר מיני לוטיניים מגיעים למפרץ אילת.
נימיים
נימיים (שם מדעי: Nemipteridae) היא משפחה של דגי ים מסדרת הדקראים. לדגים אלה עוקצים קטנים וזנב ארוך. דגים אלה חיים בימים טרופיים באזור האינדו-פסיפי, בעיקר בשוניות אלמוגים.
הם ניזונים מיצורי ים קטנים כמו דגים אחרים, סרטנים, תולעים רב זיפיות ודיונונים וכמה מינים גם מפלנקטון. לחלק מהמינים ישנם טפילי דגים שונים כמו נמטודות ושטרגליים.
המין נימי דו-ימי נמצא לראשונה בים התיכון לאחר שהיגר לשם מים סוף.
פסגת הפיל הלבן
פסגת הפיל הלבן (באנגלית: White Elephant Butte) היא פסגה הממוקמת במחוז אלקו במדינת נבדה שבארצות הברית. היא נמצאת בפינה הצפון־מזרחית של המדינה, סמוך לגבול עם איידהו.
הפסגה מתנשאת לגובה 2,574 מטרים, כשהיא גבוהה בכ־120 מטרים מהגובה הרגיל של השטח סביבה. רוחבהּ הוא כ־2.1 קילומטרים.
שמה של הפסגה ניתן לה בשל הצבע והמתאר של הפסגה. היא הררית ברובה, ומכוסה בדשא ובמעיינות.
האקלים קר ויבש. הטמפרטורה הממוצעת היא 8 מעלות צלזיוס. החודש החם ביותר הוא יולי, כשבשיאו נמדדות 26 מעלות צלזיוס בממוצע, והקר ביותר הוא דצמבר, שבשיאו נמדדות 10- מעלות צלזיוס בממוצע. כמות המשקעים הממוצעת היא 328 מילימטרים בשנה. החודש הגשום ביותר הוא ינואר, עם 39 מילימטרים של גשם, והיבש ביותר הוא אוקטובר, עם 9 מילימטרים.
T-1000
T-1000 הוא מחסל בדיוני מסדרת סרטי "שליחות קטלנית", הופיע לראשונה בסרט "שליחות קטלנית 2: יום הדין".
תיאור ויכולות
"T-1000" הוא דגם מחסל מתקדם וייחודי, לעומת המחסל הראשוני מדגם "T-800" אותו גילם ארנולד שוורצנגר בכל סרטי הסדרה. אנדרואיד זה, עשוי מחומר מתכתי מיוחד ומסוגל לשנות צורה, להתנזל ולהתמצק כרצונו. הוא מסוגל לחקות כל עצם שהוא דוגם בעל ממדים דומים לשלו. כלומר, מחסל זה יכול לשנות את גובהו, צורת פניו, שערו, צבע ומרקם עורו ומבנה גופו כך שיתאים לכל אדם עמו הוא בא במגע.
בסרט השני בסדרה, "שליחות קטלנית 2", הופיע מחסל זה לראשונה כאשר את דמותו גילם רוברט פטריק. מראה ברירת המחדל שלו הוא אדם לבן ורזה הלובש בגדי שוטר ומכונה "אוסטין". הוא מאתר אנשים שברצונו להידמות להם (למשל הוריו המאמצים של ג'ון קונור) ורוצח אותם. הוא עובר למצב נוזלי, מקבל גוון מתכתי ותוך שניות ספורות משנה את מראהו כך שיתאים בדיוק למראהו של האדם שרצח. יחד עם יכולתו לחקות את גוון קולו של הנרצח הוא יכול להוות כפיל מושלם של כל אדם בעולם.
על אף יכולותיו הרבות, הוא לא יכול לדמות מכשירים מכניים מורכבים המכילים מעגלים חשמליים או מנגנונים שונים, כגון מחשב או פצצה. הוא משתמש בכל "איבר" בגופו בתור כלי נשק, בכך שהוא משנה את צורתם לסכינים או לכלי דקירה אחרים חדים ביותר. הוא מנקב את קורבנותיו באצבעו אותה הוא מאריך לצורה של דקר ארוך ביותר, כמעט באופן תמידי ישירות לתוך הראש. ירי לא יכול למעשה לפגוע בו, שכן מיד לאחר שהוא נורה פתחי הירי נסתמים ומתמלאים מחדש לתדהמתם של האנשים הנתקלים בו.
אם חלק מתנתק מגופו, ביכולתו לחברו מחדש. בסרט הראשון בו הוצג למשל, ידיו אותם הפך לתפסנים חדים נורו ונותקו מגופו. הוא התקדם לעבר חתיכות המתכת והן פשוט נדבקו אליו והחזירו אותו למצב של שלמות. עוד באותו סרט, ג'ון קונור הצעיר והמחסל מהסרט הראשון (שוורצנגר) ניסו לחסלו לאחר שנפגע ממיכל של חנקן נוזלי. הקור העז של הגז הקפיא את גופו ובעקבות ירייה שספג, גופו התפורר לאלפי רסיסים. אלא, שלאחר שהגז התפזר והטמפרטורה חזרה לעלות, רסיסי המתכת שבו למצב נוזלי, שטו זה לעבר זה ושוב יצקו את דמותו מחדש.