cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בובת טרול
תולדות המותג
ב-2005 קיבלה חברת DIC Entertainment רישיון למותג הטרול, והחלה למכור בובות אופנה ומוצרי אופנה תחת המותג "טרולז" (Trollz), שעובד גם לסדרת הטלוויזיה "טרוליות". ניסיון זה לא צלח שיווקית. בשנת 2007 הגישה חברת דאם הדנית תביעה נגדת חברת DIC, בטענה כי החברה לא העריכה נכון את יכולתה ליצור ולשווק בובת טרול מודרנית, ופגעה קשות בתדמית המותג.
בטלוויזיה, בקולנוע ובמשחקי וידאו
בשנת 1991 יצא סרט מצויר בשם "טרולי הקסם והטרולים הלוחמים" (The Magic Trolls And The Troll Warriors) כדי לקדם את בובות הטרול, המציג טרולים הנלחמים במלך נולאף ובטרולים הלוחמים שלו. בשנת 1992 אף הוציאה חברת DIC סרט מצויר, בהמשך לסרט הקודם, בשם "סופר טרולים קסומים" (Magical Super Trolls) שהציג את דמותו של הטרול הרשע קרייבן.
בשנת 1993 יצא משחק וידאו בשם "טרולים" (Trolls) למחשבי קומודור אמיגה, מערכת ההפעלה DOS ומחשב קומודור 64. משחקים אחרים יצאו לקונסולות NES ו-SNES, למשל "איי הסופר טרולים" (Super Troll Islands) ל-SNES. בשנת 1994 הוציאה חברת American Video Entertainment הוצאה מחודשת של המשחק Dudes with Attitude עם קונספט סביב דמויות הטרולים, שנקרא "טרולים באי המטמון" (Trolls on Treasure Island).
בשנות ה-90 יצאה קלטת וידאו בשם "תוכנית הרדיו של הטרולים" (The Trollies Radio Show), קלטת מוזיקלית, שבה דמויות טרולים שרות שירים מוכרים כמו "Kokomo", "Woolly Bully" ו-"Do Wah Diddy", לצד מספר שירים מקוריים.
בשנת 2014 בסרטם של אולפני מארוול "שומרי הגלקסיה" הופיעה גם בובת טרול כמזכרת של פיטר קוויל מילדותו; בהמשך הסרט הוא החליף את בובת הטרול כנגד אבן האינסוף.
בסיטקום המצויר "המלך היל" בן המשפחה בובי היל מחזיק באוסף בובות טרול המוצג במספר פרקים.
הסדרה המצוירת משנת 2005 בהפקת DIC Entertainment "טרוליות" מציגה וריאציה מודרנית על בובות הטרול, ומתארת את עלילותיהן של חמש טרוליות החיות בעולם קסום של מפלצות, גמדים ודרקונים, אך מתמודדות עם בעיות יומיומיות של בנות נוער.
ב-11 באפריל 2013 הודיעו אולפני ההנפשה של דרימוורקס כי רכשו מחברת דאם את הזכויות ליצירת מותג על בסיס בובות הטרולים, ובכך הפכו לגורם העולמי הרשאי להעניק זכויות שיווק למוצרי טרולים, מלבד בתחומי סקנדינביה, שבה נותרה חברת דאם בעלת הזכויות. בנובמבר 2016 יצא סרט האנימציה המוזיקלי "טרולים", שנעשה בטכנולוגיית תלת-ממד ממוחשבת, והתבסס על בובות הטרול. במאי הסרט היו מייק מיצ'ל ווולט דורן, ועם צוות המדבבים נמנו אנה קנדריק וג'סטין טימברלייק. הסרט זכה להצלחה, והופקו בהשראתו שתי סדרות טלוויזיה, "טרולים: ממשיכים לרקוד!" ו"טרולים: טרולסטופיה", וסרט המשך בשם "טרולים מסביב לעולם".
גביע לייבר 2019
גביע לייבר 2019 (באנגלית: ) הוא המהדורה השלישית של טורניר גביע לייבר בטניס, המפגיש את "נבחרת אירופה" (Team Europe) מול "נבחרת העולם" (Team World) המייצגת את יתר יבשות העולם.
הטורניר נערך במרכז הכנסים פלקספו בז'נבה, שווייץ, בין ה-20 ל-22 בספטמבר 2019.
נבחרת אירופה גברה על נבחרת העולם 11–13 וזכתה בגביע בפעם השלישית ברציפות.
משחקים
ניצחון במשחק ביום הראשון העניק לקבוצה המנצחת נקודה אחת, ביום השני - שתי נקודות, וביום השלישי - שלוש נקודות.
רפי מלניק
רפי מלניק (נולד ב-24 במרץ 1947 בסנטיאגו דה צ'ילה בצ'ילה) הוא כלכלן ישראלי. נשיאה של אוניברסיטת רייכמן ולשעבר משנה לנשיא לעניינים אקדמיים וממלא מקום נשיא, מרצה בבית בספר לכלכלה ובבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן.
מלניק מפורסם כמי שפיתח את "מדד מלניק", להערכת מצב המשק הישראלי, המאבחן בזמן אמת את רמת הפעילות ואת התפניות בפעילות המשקית בישראל. בעבר שימש דיקן בית הספר לאודר לממשל ומשנה לנשיא לעניינים אקדמיים באוניברסיטת רייכמן, וכן היה חבר בוועדה המייעצת למועצה הכלכלית-חברתית במשרד ראש הממשלה וחבר בוועדה מייעצת לשר האוצר.
באוגוסט 2011 מונה לחבר בוועדת טרכטנברג שקמה בעקבות מחאת האוהלים, במטרה לבחון ולהציע פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל. מאוקטובר 2011 עד לאוקטובר 2014 כהן כחבר נציג ציבור בוועדה המוניטרית של בנק ישראל, אשר קובעת מדי חודש את הריבית במשק.
ביוגרפיה
מלניק הוא בעל תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, תואר שני בכלכלה באוניברסיטה העברית ותואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנים 1991–1998 שימש כמשנה למנהל מחלקת המחקר בבנק ישראל. בזמן עבודתו במחלקת המחקר פיתח מדד למצב המשק, מדד הנותן תמונה עדכנית של מצב המשק על פי מספר רכיבים. במקביל היה מרצה באוניברסיטה העברית ומרצה אורח באוניברסיטאות בוסטון וקליפורניה בדייוויס. ב-1998 הצטרף מלניק לסגל האקדמי הקבוע של המרכז הבינתחומי הרצליה. בתפקידיו הקודמים במרכז הבינתחומי שימש כדיקן בית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה וכפרופסור לכלכלה בבית הספר אריסון למנהל עסקים.
עבודות המחקר ופרסומיו עוסקים בתחומי כלכלה מוניטרית, כלכלת ישראל, אקונומטריקה יישומית וכלכלת טרור. בעבר כיהן כיו"ר ועדת ההשקעות של חברת הביטוח "מגדל". כמו כן שימש בעבר כיועץ לבנק לאומי, וכחבר דירקטוריון של חברת "פסגות אופק" וחבר בוועדת ההשקעות שלה, והיה חבר ועדת השקעות של "המגן חברת ביטוח" ועמית מחקר במרכז ללימודי מחקר למדיניות חברתית בישראל.
רפי מלניק פיתח את מדד מלניק - מדד למצב המשק הישראלי. המדד מאבחן בזמן אמת את רמת הפעילות ואת התפניות בפעילות המשקית בישראל. מדד מלניק מורכב מנתונים בסיסיים, שמתפרסמים על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. המדד פורסם לראשונה ברבעון לכלכלה, ביוני 2002, במסגרת מחקרו של מלניק "מחזורי עסקים בישראל".
טקס פרסי אוסקר ה-68
טקס פרסי אוסקר ה-68 (באנגלית: 68th Academy Awards) להענקת פרסי האוסקר של האקדמיה האמריקאית לקולנוע למיטב סרטי הקולנוע והטלוויזיה של שנת 1995 נערך בדורותי צ'נדלר פביליון שבלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-25 במרץ 1996. השחקנית וופי גולדברג הנחתה את הטקס בפעם השנייה שלה.
סרטו של מל גיבסון, "לב אמיץ", היה מועמד לעשרה פרסי אוסקר וזכה בחמישה, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר.
לקראת טקס זה הוחלט לפצל את הפרס לפסקול המקורי הטוב יותר לשני פרסים נפרדים: "פרס לפסקול מקורי בסרט דרמה", ו"פרס לפסקול מקורי בסרט קומי או מוזיקלי". שינוי זה נבע מהדומיננטיות של הסרטים המונפשים של וולט דיסני בקטגוריה זו (4 זכיות ב-6 השנים האחרונות), והרצון להעניק הזדמנות שווה לסרטים שאינם מוזיקליים. בטקס לשנת 1999 אוחדו מחדש שני הפרסים, ומאז מוענק פרס אחד לפסקול המקורי.
במהלך הטקס הוענקו פרסי אוסקר לשם כבוד לשחקן קירק דאגלס ולאנימטור צ'אק ג'ונס. כמו כן הוענק פרס אוסקר להישגים מיוחדים לאנימטור ג'ון לאסיטר על עבודתו ב"צעצוע של סיפור" – סרט ההנפשה הממוחשבת הראשון באורך מלא.
כריסטינה נובל
כריסטינה נובל (באנגלית: Christina Noble; ידועה גם כ"אמא טינה"; נולדה ב-23 בדצמבר 1944) היא מייסדת "קרן כריסטינה נובל לעזרה לילדים מעוטי יכולת", הפועלת בווייטנאם ובמונגוליה.
טקס פרסי אוסקר ה-68
סרטים עם מספר זכיות ומועמדויות
width="20px"|
כריסטינה נובל
ביוגרפיה
נובל נולדה באירלנד בשנת 1944. אמה גידלה אותה ואת שלושת אחיה, בעוד אביה ביזבז בפאב את מעט הכסף שהיה למשפחה. כשהייתה בת 10 נפטרה אמהּ, והילדים הופרדו על ידי המדינה ונשלחו לבתי יתומים שונים, ולכל ילד נאמר ששאר האחים נפטרו.
אחרי מספר רב של ניסיונות, ברחה נובל מבית היתומים וחיה כחסרת בית בדבלין. במהלך תקופה זו היא נאנסה ונכנסה להריון, והתינוק נלקח ממנה בכוח. אחרי שגילתה שהמדינה שיקרה לה אודות אחיה, היא הצליחה לאתר את אחד מאחיה באנגליה, וכשהייתה בת 18 הם עברו לגור יחד. בתקופה זו היא נישאה, אך ובעלה התעלל בה במשך עשור, וכתוצאה מכך סבלה מדיכאון ומהתמוטטות עצבים.
הקמת הקרן
בתקופת מלחמת וייטנאם החלה נובל לחלום אודות המלחמה ועל השפעתה על הילדים בווייטנאם. בחלום אחד שחזר פעמים רבות ראתה ילדים וייטנאמיים בורחים בשביל עפר מפני הפצצות נפאלם, ולדבריה היא חשה שהילדים קוראים לה לעזרה. חלום זה שינה את חייה, ונתן לה השראה לעזור לילדים סובלים, כפי שהיא סבלה בילדותה.
עשרים שנים מאוחר יותר, בשנת 1989, יצאה נובל לווייטנאם במטרה לסייע לילדים סובלים בעיר הו צ'י מין סיטי. היא סיכנה את חייה מדי יום, כשהיא הולכת ברחבי העיר ומחפשת ילדים עזובים הזקוקים לעזרה רפואית או להגנה מפני ניצול מיני, ולעזרה כלכלית. במשך שמונה שנים היא הקימה את קרן כריסטינה נובל, שמטרתה לסייע לילדים, מתוך הבנה שעתידם תלוי בהכנתם לחיים. במהלך השנים הקימה הקרן מרפאות חירום, בתי ספר, מקלטים לילדים חסרי בית, ובתי ספר להכשרה מקצועית. כמו כן ניתנים לילדים חוגים בכדורגל, שירה, שחייה ועוד.
נכון ל-2016, ממשיכה נובל לסייר ברחובות וייטנאם בחיפוש ילדים הזקוקים לסיוע. היא מגיעה לקהילות עניות וחושפת אותם למידע אודות הקרן, ודרכים לקבלת סיוע. הקרן נתמכת כלכלית על ידי 14 מדינות, ותקציבהּ השנתי הוא כחצי מיליון דולר. בשנת 1997 הרחיבה הקרן את פעילותה למונגוליה, שם פועלת הקרן בתוכניות חינוך בבתי הכלא, בפרויקטים בתחום הבריאות, ובתוכניות לטיפול בילדים. עד היום סייעה הקרן ללמעלה מ-700 אלף ילדים.
אותות הערכה
החל משנת 1992 קיבלה קרן כריסטינה נובל עשרות פרסים ואותות הערכה. ביניהם:
סנדרין וולף
סנדרין וולף (בצרפתית: Cendrine Wolf; נולדה ב-16 במרץ 1969 בקולמר, צרפת) היא סופרת צרפתייה שכותבת במשותף עם אן פלישוטה.
סנדרין וולף נולדה בקולמר וקיבלה הסמכה למורה. לאחר מספר שנים היא עברה לשטרסבורג והחלה לעבוד בספרייה העירונית. במהלך עבודתה היא הכירה את אן פלישוטה והן החליטו לכתוב ספר ילדים. הספר הראשון הושלם בשנת 2013 אך מספר הוצאות ספרים סירבו לקחת אותו. בסופו של דבר הספר הראשון בסדרת אוקסה פולוק פורסם וזכה להצלחה. בעקבות ההצלחה, וולף ופלישוטה המשיכו בפיתוח הסדרה. חלק מהספרים בסדרה עברו הסבה לקומיקס. בסך הכל הסדרה כוללת שישה ספרים: אוקסה פולוק - התקווה האחרונה, אוקסה פולוק - יער התועים, אוקסה פולוק - הלב של שני העולמות, אוקסה פולוק - הקרב על מגדל הזכוכית, אוקסה פולוק - שלטון הבוגדים ואוקסה פולוק - האמת הסופית.
לאחר הצלחת הסדרה "אוקסה פולוק" הסופרות ככתוב סדרות נוספות - "סיוזן הופר" (ב-2013 ו-2016), "טוגדואל (2014, 2015, 2015) ו-"B 5/5" (2017).
אולדפילד תומאס
מייקל רוג'רס אולדפילד תומאס (באנגלית: Michael Rogers Oldfield Thomas; 21 בפברואר 1858 – 16 ביוני 1929), או בקיצור אולדפילד תומאס היה זואולוג וטקסונום אנגלי ועמית החברה המלכותית (FRS). תומאס עבד יותר מ-50 שנה במוזיאון הבריטי בלונדון ובמחלקה להיסטוריה של הטבע של המוזיאון, לימים המוזיאון להיסטוריה של הטבע, בתחום היונקים, מהם גילה כ-2,000 מינים ותת-מינים שתוארו לראשונה.
ביוגרפיה
אולדפילד תומאס נולד ביישוב הקטן מילברוק, בבדפורדשייר שבאנגליה, בשנת 1858 לכומר ג'. ה. תומאס, שלימים נקרא לשמש ככומר בקייפטאון, דרום אפריקה. אולדפילד תומאס בילה את נעוריו בדרום אפריקה והחל ללמוד שם ביולוגיה. הוא אסף חרקים באזור הר השולחן. עם שובו לאנגליה, אביו הפך לוויקאר בהילינגדון ליד במערב לונדון.
תומאס נשלח למכללת הייליברי (Haileybury College) ב, אך היה סטודנט גרוע יחסית. בגיל 18 החל חניכה במשרד המוזיאון הבריטי בבלומסברי, בו אוספי המדע היוו חלק גדול. תומאס קיווה לעבודה כעוזר במחלקה הזואולוגית, שבראשה עמד אז הזואולוג הגרמני. מתוך מטרה זו, הוא השתתף בהרצאות של תומאס הנרי האקסלי בדרום קנזינגטון במשך שנתיים. בשנת 1878 הוא הועבר למעשה למחלקה הזואולוגית כעוזר, ולאחר שהתחיל עם חסרי חוליות, ובעיקר קווצי עור, החל את דרכו במחלקת הממלוגיה בהוראת גינתר.
בשנת 1891 הוא התחתן עם מרי קיין (Mary Kane), בתו של סר אנדרו קלארק, שירשה מאביה הון קטן. האמצעים הכספיים שלהם אפשרו לתומאס לשלם לאספנים עבור המוזיאון ולרכוש מספר רב של פריטי אספנות של יונקים, אותם תיאר בהדרגה. הוא גם יצא למסעות מחקר בעצמו במערב אירופה ובאמריקה הדרומית. אשתו הייתה שותפה בהתעניינותו בהיסטוריה של הטבע, וליוותה אותו בטיולי איסוף הדגימות.
תומאס פרש לגמלאות בשנת 1923, אך עבד במוזיאון עד מותו. אף על פי שהיו שמועות נפוצות שהוא התאבד בירי אקדח בזמן שישב ליד שולחן המוזיאון שלו, הוא בפועל מת בביתו בשנת 1929, בן 71, כשנה לאחר מות אשתו, "מכה קשה. ממנה הוא מעולם לא התאושש".
בית ממשלת אוקראינה
בית ממשלת אוקראינה (לשעבר בית מועצת הקומיסרים העממיים של הרפובליקה האוקראינית, בית מועצת השרים של הרפובליקה האוקראינית) הוא הבניין האדמיניסטרטיבי ההיסטורי הגדול ביותר בקייב, הממוקם ברחוב מיכאילו הרושבסקי (רחוב קירוב לשעבר), 12. נבנה בשנים 1936–1938, הוא הפך לאובייקט הראשון של המתחם המנהלי החדש בליפקי. מרגע הבנייה, הבניין היה בידי הגוף הביצועי והמנהלי העליון של אוקראינה הסובייטית — מועצת הקומיסרים העממיים. מ־1946 עד 1991 — על ידי מועצת השרים. מאז 1991, הוא מאכלס את ממשלת אוקראינה.
לאחר פיצוץ גורד השחקים גינזבורג, מ־1941 עד 1954, הבניין היה הבניין הגבוה ביותר בקייב.
היסטוריה
בית מועצת הקומיסרים העממיים הפך לאובייקט הראשון של המרכז המנהלי הרפובליקאי החדש בליפקי, שהקמתו הייתה קשורה להעברת בירת אוקראינה מחרקוב לקייב ב-1934. פרויקט הבנייה פותח על ידי האדריכלים א. א. פומין ופ. ו. אברוסימוב בשנת 1935.
הבית נועד במקור לקומיסריון הפנים העממי פנים של הרפובליקה האוקראינית ומועצת הקומיסרים העממיים הייתה אמורה להתמקם בבניין שכיום מאוכלס על ידי משרד החוץ של אוקראינה בכיכר מיכאילובסקיה. ברם כאשר השתנו התוכניות לבניית המרכז הממשלתי, וסירבו להציבו בעיר העליונה, הועבר הבניין החדש של הקומיסריון לידי מועצת הקומיסרים העממיים. ממול, המטה של המחוז הצבאי של קייב הוסב לבניין הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של אוקראינה.
לאחר השלמת הבנייה, התמקם כאן הגוף הביצועי והמנהלי העליון של אוקראינה - מועצת הקומיסרים העממיים, מ־25 במרץ 1946 - מועצת השרים. בשנת 1991 הועבר המבנה לידי קבינט השרים של אוקראינה, והוא קיבל שם חדש: בית ממשלת אוקראינה.
אדריכלות
החזית הראשית החצי עגולה של הבניין מופנית לכיוון רחוב מיכאילו הרושבסקי והפארק העירוני. אחד משני האגפים משתרע לאורך רחוב סדוביה, השני - למעמקי הבלוק. המבנה המרכזי בן עשר קומות, האגפים הצדדיים בני שבע או שמונה קומות, מפנים אבן אפורה, עם עמודים.
הבניין הוא דוגמה מצוינת לשימוש בעקרונות האדריכלות הקלאסית. בעיצוב החזית הראשית, נעשה שימוש בקומפוזיציות סדר מודרניות של עמודים ועמודים יוניים, כמו גם עמודים למחצה גבוהים, מחולקים למספר רב של גושי אבן ומוכתרים בכותרות קורינתיות מודרניות. בסיסי העמודים והכותרות (בגובה 2.5 מ') יצוקים מברזל יצוק. הקומות התחתונות של הבניין מתמודדות עם בלוקים גדולים לא מטופלים של לברדוריט טולצ'ינסקי, המרתף, חגורות והשערים עם גרניט גולובינסקי מלוטש. בשנת 1997 נצבעו הקומות העליונות וחצאי העמודים באבן אפורה של החזית בצבע בהיר.
הארכיטקטורה של הבניין זכתה להערכה רבה על ידי אלברט שפיר, שביקר במהלך המלחמה בקייב הכבושה בידי הנאצים. הוא אהב את הבניין עד כדי כך שאפילו רצה להזמין את האדריכל שבנה את המבנה לעבוד בגרמניה.
מערכת תכנון פנימית — מסדרון, עם סידור דו צדדי של חדרי עבודה. פנים המבנה נטול כמעט לחלוטין עיצוב דקורטיבי ואמנותי.
עמודי דגל, יציקת מתכת ושערים פתוחים יוצרו ב-1947.
הסופרקאפ הרוסי בכדורעף
הסופר קאפ הרוסי בכדורעף הוא משחק שנתי בין שני מועדוני כדורעף רוסיים, האחד אלוף רוסיה, והשני הוא הזוכה בגביע (או מדליית כסף באליפות או גמר הגביע, אם האלופה גם זכתה בגביע). הטורניר מאורגן על ידי התאחדות הכדורעף הכל-רוסית.
נשים
טורנירי הסופר קאפ בכדורעף נשים נערכות מאז 2017 כחלק מאליפות רוסיה. בשלושת הטורנירים הראשונים השתתפה דינמו מוסקבה.
יצחק אלוני (שחקן)
יצחק (איציק) אלוני (נולד בשנת 1945) הוא במאי, מחזאי ושחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
איציק אלוני נולד בשנת 1945 בבגדד בירת עיראק. עלה לישראל בשנת 1950, אחרי שנה באוהל, משם תשע שנים במעברת קריית נחום, ומשם לשיכוני עמידר בקרית בנימין ולצבא. אחרי שירותו הצבאי בחיל התותחנים, למד בסטודיו למשחק של "ניסן נתיב" תל אביב בשנים 1968-1965 במלגה מלאה. עשרים וארבע שנות ניסיון כשחקן מקצועי בכל תאטרוני ישראל בתפקידים מרכזיים וראשיים. במהלך השנים הקים סדנאות משחק בכל רחבי הארץ. עבד כבמאי, כתב מחזות ועיבד. כתב מספר מחזות שעלו במסגרות שונות. במשך השנים צבר מספר רב של מחזות בגרסתם הראשונה, תקצירים ורעיונות למחזות עתידיים והניחם בצד. משנת 2016 ועד 2022 החל לעבוד על שכתובם הסופי של כל מחזותיו. מחזות באורך מלא ובחלקם מחזות קצרים. את דרכו המקצועית כמחזאי/במאי החל בשנת 2017
עבודתו המקצועית
אלוני החל לעסוק במשחק מיד לאחר סיום לימודיו ולקח חלק בהצגות שעלו בתיאטראות הקאמרי, הבימה, יובל, החאן הירושלמי, צוותא תל אביב, לילך, בית ליסין והעירוני חיפה.
בין היתר שיחק במחזות הבאים:
"מושל יריחו", "רולטה צרפתית", "הבכחאי", "חוות החיות" (הקאמרי), "המלט", "האוריסטיה" (הבימה), "המתאבד", "החמורים" (תיאטרון חיפה), "קדימה בית"ר", "משחקי תיאטרון" (תיאטרון החאן), "סולומון גריפ", "המטרו האדום", "חדר ליד הים" (תיאטרון בית לסין), "טעם הדבש", "הבט אחורה בזעם", "רוזנטה חוזר משדה הקרב", "חזרה בתשובה" (צוותא) ו"אופרה שגעון".
כמו כן שיחק בסרטים "עזית הכלבה הצנחנית", "מבצע יונתן", "רשות נחיתה", "חרבת חזעה", "המרגל הבלתי אפשרי" ו"מחץ הדלתא".
רשימת כל מחזותיו:
"אזור סכנה" "אחרי חצות" "איש קטן" "אקזיט" "ארונות" "בועה" "בייבי-בייבי בום-בום" "בעלי אני והכלבה" "גבר גבר" "דב שחור" "דּוֹר ויוֹל" "דרור" "האיש שבמראה" "הבית בקצה הרחוב" "הדייר" "הולכת אל האור" "הזקן והקָרטוּן או אני והזקן" "החיים בזבל" "הכלב מאוהב בי - קצר" " המהמר" "המכונית התקועה – קצר" "המעלית – קצר" "הפונדקאי" "הפחח - למגזר הדתי" "הצב" "השיכור ואשתו – קצרצר" "...ואני גם" "...והרכבת נוסעת" "ויהי היום" "זהות שאבדה" "זקנים - קצרצר" "חבלי לידה זאת לא בדיחה" "חברות טובות – קצר" "חצר אחורית" "חשד סביר" "טיול לילי - קצרצר" "טרילוגיה - פנים רבות לנישואים. זמן תרנגול. במקום אחר" "יאירה והמקוננות" "כובע כחול" "כשאורח לא בא לסעוד" "להרוג את הנמר" "לחישות מעבר לדלת" "ללא מוצא - מונודרמה" "מחוץ לחווה" "מחכה לבואו של השטן" "מישהו מסתובב בחוץ" "ממד אחר" "מעקב צמוד" "מקום ליד האגם" "מקצה העולם" "נוגע פוגע - פלאשבקים" "נסיך" "סוד הספסל בפינת הרחוב" "על הקצה" "פאפאפ" "פוֹבְּיָה אֲהוּבָתִּי" "קרול מורינגה" "רגע לפני החופה" "שירת הזמיר" "שתיקה" "חמור נשאר חמור – קצר" "סלים ולילה – קצר " "תיק טיפולים מספר 2" ארבע עשרה (15) מחזות ארוכים וקצרים מחזות לבני העדה האתיופית: "פרחים לפני הגשר" "סתם יום של חול" מחזות קצרים: "אצל הרופא" "בתחנת האוטובוס" "נסיעה לאתיופיה" "פרנג'" "שירת הקבצנים" מחזות קצרים בהשראת אגדות: "בחורה חכמה" "ההלוואה" "חכמים היזהרו במעשכם" "מעשה בסוחר" "נעירת החמור" "סיפור אהבה" "למי הנערה" "הבכייניות"
אלוני כתב שלושה מחזות שעלו על הבימות:
"הזקן והקרטוּן (cartoon)" "על הקצה" "מישהו מסתובב בחוץ" כתב וביים/בזום (בתקופת הקורונה) לחישות מעבר לדלת בתיאטרון קרוב.
כמו כן כתב את המדריך "מאגר תרגילי הדרכה בדרמה"
נימי
נאואב באנו (באנגלית: Nawab Bano; 18 בפברואר 1933 – 25 במרץ 2020), הידועה יותר בשם הבמה שלה נימי, הייתה שחקנית קולנוע הודית שזכתה לתהילה בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 בסרטים הינדיים. היא הייתה אחת השחקניות המובילות של "תור הזהב" של הקולנוע ההינדי.
היא זכתה לפופולריות רבה על ידי גילום דמויות כפריות, אך הופיעה בז'אנרים מגוונים כמו פנטזיה וסרטים חברתיים. ראג' קאפור היה זה שהמליץ לה לשנות את שמה מנאואב באנו ל"נימי".
תחילת חיים
נאואב באנו נולדה באגרה למשפחה מוסלמית. אמה הייתה זמרת ושחקנית, הידועה בשם ווהידאן. היא הייתה מחוברת היטב לתעשיית הקולנוע. אביה של נימי, עבדול חכים, עבד כקבלן צבאי. שם הלידה של נימי "נואב" ניתן על ידי סבה בעוד שסבתה הוסיפה "באנו". כילדה צעירה, היו לנימי זיכרונות מביקור בבומביי, ואמה הייתה ביחסים טובים עם מהבוב ח'אן ומשפחתו, שהיו בולטים ומשפיעים בעסקי עשיית הסרטים.
כשנימי הייתה רק בת אחת-עשרה, אמה מתה לפתע. אביה התגורר במיראט שם עבד והייתה לו משפחה נוספת; בשלב זה, הקשר שלו עם אמה של נימי היה מינימלי. לכן נשלחה נימי לגור באבוטאבאד ליד רוולפינדי עם סבתה מצד אמה. חלוקת הודו התרחשה ב-1947, והעבירה את אבוטאבאד לפקיסטן. סבתה של נימי עברה למומבאי (שנודעה אז כבומבי) והתיישבה במשק ביתה של בתה האחרת, הידועה בשם ג'יוטי, בעצמה שחקנית לשעבר. ג'יוטי הייתה נשואה לג"מ דוראני, זמר פלייבק הודי פופולרי, שחקן ומנהל מוזיקלי.
קריירה
ב-1948, באמצעות הקשרים של אמה ווהידאן שעבדה איתו בשנות ה-30, הזמין הקולנוען המפורסם מהבוב ח'אן את נימי הצעירה לצפות בהפקה הנוכחית שלו אנדאז באולפני סנטרל. היא גילתה עניין בסרטים וזו הייתה הזדמנות עבורה להבין את תהליך יצירת הסרט. על הסט של אנדאז, נימי פגשה את ראג' קאפור, שכיכב בסרט.
באותו זמן, ראג' קאפור צילם את ההפקה שלו לברסאת (1949). לאחר שכבר ליהק את השחקנית המפורסמת נרגיס לתפקיד הראשי הנשי, הוא חיפש בחורה צעירה שתגלם את התפקיד הראשי המשני. לאחר שצפה בהתנהגות הביישנית של נימי כשזו התארחה על סט הצילומים של אנדאז, הוא ליהק את נימי המתבגרת בברסאת במקביל לשחקן פרם נאת. נימי גילמה את התפקיד של רועת הרים תמימה המאוהבת באיש עירוני חסר לב. ברסאת, שיצא לאקרנים ב-1949, עשה היסטוריה בקולנוע. זו הייתה הצלחה פנומנלית ומסחרית. למרות נוכחותם של הכוכבים המבוססים והפופולריים נרגיס, ראג' קאפור ופרם נאת', לנימי היה תפקיד מאוד בולט והיא זכתה להצלחה ופופולריות בקרב הקהל.
עלייתה לכוכבת
אחרי ברסאת, נימי הוצפה בהצעות סרטים. היא ליטשה את יכולות המשחק שלה ופיתחה סגנון משחק מנומס אך למעשה ייחודי. השחקנית הקטנה, עם עיניה הגדולות מלאות ההבעה, זכתה במהירות לקהל מעריצים נאמן עם הופעותיה האינטנסיביות והאקספרסיביות.
שנות ה-50
היא עבדה עם שחקנים מובילים כמו ראג' קאפור ודב אנאנד. היא יצרה זוגיות פופולרית מאד על המסך עם דיליפ קומאר. היא כיכבה לצידה של נרגיס והופיעה גם לצד נשים מובילות רבות וביניהן מדהובלה, גיטה באלי, סוראיה, ומינה קומארי. נימי הייתה גם זמרת ושרה את השירים שלה בסרט "בדארדי" (1951) בו גם שיחקה. עם זאת, היא מעולם לא המשיכה לשיר, והקליטה שירים רק לסרט זה.
מהבוב ח'אן היה הבא ללהק אותה בסרט אאן (1952). הסרט נעשה עם תקציב גדול במיוחד. נימי שיחקה את אחד התפקידים הראשיים. הפופולריות של נימי הייתה כזו בשלב זה שכאשר הוצגה עריכה ראשונה של הסרט לאנשי הכספים והמפיצים של הסרט, הם התנגדו לכך שדמותה של נימי תמות מוקדם מדי. אאן היה אחד הסרטים ההודיים הראשונים שיצאו לאקרנים ברחבי העולם. לסרט הייתה בכורה מפוארת ביותר בלונדון שבה נכחה נימי. הגרסה האנגלית נקראה Savage Princess. בטיול בלונדון, נימי פגשה אנשי קולנוע מערביים רבים, כולל ארול פלין. כאשר פלין ניסה לנשק את ידה, היא משכה אותה משם, וקראה "אני ילדה הודית, אתה לא יכול לעשות את זה!" התקרית עלתה לכותרות והעיתונות כינו את נימי "הנערה הלא מנושקת של הודו".
בשנת 1957, בגיל 24, קיבלה נימי את פרס המבקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בבאי באי. סרטים אלו בלטו גם בשיריה שדובבו על ידי לאטה מנגשקר. בשלב זה, עם הצלחה עקבית ברובה בקופות, נימי ביססה את עצמה היטב כאחת הנשים המובילות הפופולריות ביותר בקולנוע ההינדי.
חיים אישיים
בראיון שלה ב-2013 נימי סיפרה שהיא ראתה לראשונה תמונה של בעלה עלי ראזה, בעצמו תסריטאי באולפני מהבוב, במהלך צילומים. הספרית שלה הראתה לה את התמונה של רזה במגזין הסרטים "פילמינדיה" ושאלה אותה מדוע היא לא רוצה להתחתן איתו. היא אהבה את הרעיון מכיוון ששמעה על עלי ראזה. עד מהרה, גם השחקן השותף שלה מוקרי הציע את אותו הדבר. הם פעלו כקופידונים, לאחר מכן, הוריהם נפגשו, ואז הם נישאו. כך, השידוך אורגן על ידי שתי המשפחות בדרך ההודית הרגילה. בני הזוג לא התברכו בילדים, ושניהם התאכזבו מאוד מכך. לאחר מכן הם אימצו את בנה של אחותה של נימי, המתגורר כעת במנצ'סטר. בעלה עלי ראזה נפטר בשנת 2007.
מחלה ומוות
ב-25 במרץ 2020, נימי נפטרה בגיל 87. לאחר מחלה ממושכת, השחקנית נלקחה לבית החולים ג'והו לאחר שהתלוננה על קוצר נשימה. באותו ערב אישרו הרופאים שהיא נפטרה. היא נכנסה ויצאה מבית החולים במהלך השנה האחרונה עקב מחלתה.
באלי דליק ושלוק
באלי, דליק ושלוק היא סדרת טלוויזיה חינוכית לילדים המשודרת בערוץ הופ! ובשידורים חוזרים בערוץ 2 במסגרת הזכיינית "קשת".
הפקה
הסדרה הייתה אחת הפקות המקור הראשונות של ערוץ הופ!, שהחל לשדר בשנת 2000. בסדרה, בה כיכב דליק ווליניץ, הופקו רק כ-20 פרקים, אך היא שודרה בשידורים חוזרים מספר פעמים. בספטמבר 2002 רכש הערוץ הישראלי בצפון אמריקה את התוכנית.
עלילה
בכל פרק באלי ושלוק נעזרים בדליק בכל בעיה, שרים ורוקדים איתו.
צווארון
בביגוד, צווארון הוא חלק מחולצה, שמלה או מעיל, המהודק סביב צוואר הלובש. הצווארון שונה בהגדרתו המקצועית מהדש, בכך שהוא עשוי מחתיכת בד נפרדת, ולא רק מקפל בגוף הבגד.
הצווארון יכול להיות מחובר באופן קבוע לבגד או ניתן לניתוק.
מקור המילה בעברית
המילה מופיעה (בכתיב חסר) בשיר השירים (פרק ד, פסוק ט), אולם הפרשנות המקובלת היא שהכוונה לתכשיט הנענד סביב הצוואר.
המילה במשמעותה זו הופיעה במילון המצויר למונחי הלבשה והנעלה שיצא לאור ב-1936, על ידי ועד הלשון העברית.
היסטוריית הצווארון
הצווארון הפך לנפוץ במאה ה-13, בתחילה כאמצעי להגברת הנוחות, כאשר בד הבגד נעשה מבד קשיח ולא נעים. אך במהרה הפך לסמל סטטוס, עם השפעת אופנתיות, תרבותיות ואף פוליטיות.
אולם צווארונים אחרים בעלי נפח וצורה גדולים יותר היו נפוצים, הן בקרב גברים והן בקרב נשים.
קיימים סוגי צווארונים רבים: כגון צווארון פולו, צווארון זקוף, צווארון מלח, צווארון אקורדיון ועוד.
A Star Is Born (פסקול, 1976)
A Star Is Born (בעברית: כוכב נולד) הוא פסקול של הזמרים ברברה סטרייסנד וקריס קריסטופרסון לסרט בעל אותו השם. הפסקול יצא לאור בנובמבר 1976 ומכר 15 מיליון עותקים מה שהופך אותו לאלבום הנמכר ביותר של סטרייסנד.
סינגלים
"Evergreen (Love Theme from A Star Is Born)" הפך ללהיט והגיע במרץ 1977 למקום הראשון בארצות הברית למשך 3 שבועות ואף הגיע למעמד פלטינה במדינה. בנוסף הוא הגיע למקום הראשון בקנדה, למקום ה-5 באוסטרליה ולמקום ה-3 בניו זילנד ואף דורג במצעדי סוף השנה של מדינות אלו כאשר בארצות הברית דורג במקום הרביעי ובמצעד המוזיקה למבוגרים (Adult Contemporary), דורג במקום השני. בנוסף, דורג במצעד כל הזמנים של בילבורד.
תרבות גבוהה
תרבות גבוהה כוללת את האובייקטים התרבותיים בעלי ערך אסתטי, שהחברה מעריכה אותם באופן קולקטיבי כאמנות מופתית. זה עשוי לכלול גם יצירות אינטלקטואליות הנחשבות לבעלות ערך פילוסופי, היסטורי או ספרותי עליון, כמו גם חינוך המטפח עיסוקים אסתטיים ואינטלקטואליים כאלה.
הגדרה
בשימוש פופולרי, המונח "תרבות גבוהה" זוהה עם תרבות המעמד העליון (אריסטוקרטיה) או עם קבוצת הסטטוס של המשכילים (האינטליגנציה); וכן עם המאגר המשותף של הידע והמסורות רחבות הטווח של החברה (למשל תרבות עממית) החוצות את המערכת המעמדית של החברה. מבחינה סוציולוגית, המונח "תרבות גבוהה" מנוגד למונח "תרבות נמוכה", צורות התרבות הפופולרית המאפיינות את המעמדות החברתיים הפחות משכילים, כמו הברברים, הפיליסטיניזם "והוי פולוי" (ההמונים).
תפיסה
בהיסטוריה האירופית, תרבות גבוהה נתפסה כמושג תרבותי משותף למדעי הרוח, עד אמצע המאה ה -19, אז הציג מת'יו ארנולד את המונח "תרבות גבוהה" בספר "תרבות ואנרכיה" (1869). ההקדמה מגדירה תרבות כ"עשייה חסרת פניות אחר שלמות האדם" הנוהה, מקובלת ומושגת על ידי מאמץ "להכיר את הטוב ביותר שנאמר ונהגה בעולם". הגדרה ספרותית כזו של תרבות גבוהה כוללת גם פילוסופיה. יתרה מזאת, הפילוסופיה של האסתטיקה המוצעת בתרבות הגבוהה היא עוצמה לתועלת מוסרית ופוליטית. באופן קריטי, המונח "תרבות גבוהה" מנוגד למונחים "תרבות פופולרית" ו"תרבות המונים ".
"בהערות לקראת הגדרת התרבות" (1948) אמר ת"ס אליוט כי תרבות גבוהה ותרבות פופולרית הם חלקים הכרחיים ומשלימים בתרבות של חברה. ב"שימושי האוריינות" (1957) מציג ריצ'רד הוגרט את החוויה הסוציולוגית של הגבר והאישה ממעמד הפועלים ברכישת האוריינות התרבותית, באוניברסיטה, המאפשרת ניידות חברתית כלפי מעלה. בארצות הברית המשיכו הרולד בלום ופרנק ריימונד ליוויס את ההגדרה תרבות גבוהה, דרך הקאנון המערבי של הספרות. תאורטיקן התקשורת סטיבן ג'ונסון כותב כי בניגוד לתרבות הפופולרית, "הקלאסיקות – וקלאסיקות לעתיד – הן" בזכות עצמן התיאורים וההסברים של מערכות התרבות שהניבו אותם." לדבריו, "האופן המכריע שיוצר שוני בין תרבות ההמונים ואמנות גבוהה" הוא שיצירות אינדיבידואליות של תרבות המונים פחות מעניינות את המגמות התרבותיות הרחבות יותר שהולידו אותן.
תולדות התרבות הגבוהה במערב
התרבות הגבוהה של המערב מקורה במסורות העולמיות הקלאסיות של החיים האינטלקטואליים והאסתטיים ביוון העתיקה (מאז המאה השמינית לפני הספירה – 147 לספירה) ורומא העתיקה (753 לפני הספירה – 476 לספירה). כמיטב המסורת הגרקו-רומאית הקלאסית, המודליות האידיאלית של השפה פורסמה ונשמרה ביצירות בעלות סגנון גבוה (דקדוק נכון, תחביר ומשלב מילולי). צורות מסוימות של שפה שימשו סופרים בתקופות מוערכות ונחשבו בעת העתיקה וברנסאנס כמודלים תקפים ונצחיים וכסטנדרטים נורמטיביים של מצוינות; למשל ניב היוונית האטית של היוונית הקדומה המדוברת ונכתבת על ידי המחזאים והפילוסופים של אתונה הפריקלאית (המאה החמישית לפני הספירה); וצורת הלטינית הקלאסית המשמשת ב"תור הזהב" של התרבות הרומית (בערך 70 לפני הספירה – 18 לספירה) המיוצגת על ידי דמויות כמו קיקרו וורגיליוס. צורת חינוך זו הייתה מוכרת ליוונים כפאידיאה (παιδεία), שתורגמה על ידי הרומאים ללטינית "כהומניטאס" מכיוון שהיא שיקפה צורת חינוך שמטרתה לשכלל את הטבע האנושי, ולא לרכוש כישורים טכניים או מקצועיים. אכן, העולם היווני-רומי נטה לראות בעבודות מלאכה, טכניות ומסחריות ככאלו הכפופות לפעילויות אינטלקטואליות גרידא.
מתוך רעיון האדם "החופשי" עם עיתות פנאי המאפשרות רדיפה אינטלקטואלית ואסתטית, נוצרה ההבחנה הקלאסית בין האמנויות "הליברליות" – אלו האינטלקטואליות שנעשות למען עצמן, לעומת האמנויות "המכניות" שהיו קשורות לעבודת כפיים ונעשו לצורך פרנסה. זה מרמז על קשר בין תרבות גבוהה למעמדות הגבוהים שעושרם איפשר להם פנאי רב לטיפוח אינטלקטואלי. הג'נטלמן הנינוח היה חופשי להתמסר לפעילויות הראויות ל"אדם חופשי" – כאלה שנחשבות ככרוכות במצוינות ובאצילות אמיתית לעומת תועלת גרידא.
בתקופת הרנסאנס, הערכים האינטלקטואליים הקלאסיים של התרבות הגרקו-רומאית שהתגלתה מחדש היו ההון התרבותי של המעמדות העליונים (והשאפתניים), וכוונו להתפתחות מלאה של היכולות האנושיות האינטלקטואליות, אסתטיות ומוסריות. אידיאל זה הקשור להומניזם (מונח מאוחר יותר שמקורו במדעי הרוח או "הסטודיא הומניטטיס – studia humanitatis"), תוקשר ברנסאנס האיטלקי דרך מוסדות כמו בתי הספר של הרנסאנס. ההומניזם של הרנסאנס התפשט עד מהרה דרך אירופה והפך לחלק גדול מהבסיס של חינוך המעמד הגבוה במשך מאות שנים. לגבר ואישה בעלי שאיפות חברתיות שהתכוונו לעלות במדרגות החברה, "ספר החצר" (1528) מאת בלדסארה קסטיליאונה מורה לרכוש ולהחזיק בידע בקלאסיקות הגרקו-רומאיות, בהיותן חינוך בלתי נפרד מהפרסונה החברתית של האצולה. תרומה מרכזית של הרנסאנס הייתה העלאת הציור והפיסול למעמד השווה לאומנויות הליברליות (ומכאן שהאמנות החזותית אבדה עבור האליטות כל קשר שלילי מתמשך עם אומנות ידנית) ההתייחסויות המוקדמות לרנסאנס של לאון בטיסטה אלברטי סייעו בעניין זה.
התפתחות המושג "תרבות גבוהה" הוגדרה מלכתחילה במונחים חינוכיים בעיקר בתור מחקר ביקורתי וידע של האומנויות ומדעי הרוח הגרקו-רומאים אשר מספקים חלק גדול מבסיס התרבות והחברה האירופאית. עם זאת, חסות אריסטוקרטית לאורך רוב התקופה המודרנית הייתה חשובה גם לתמיכה וליצירה של יצירות חדשות של תרבות גבוהה במגוון האומנויות, המוזיקה והספרות. ההתפתחות העצומה שבאה לאחר מכן של השפות והתרבויות האירופיות המודרניות פירושה שההגדרה המודרנית של המונח "תרבות גבוהה" חובקת לא רק טקסטים יוונים ולטיניים, אלא קאנון רחב בהרבה של ספרות, פילוסופיה ומדעים נבחרים הן בשפות קדומות והן במודרניות. לחשיבות דומה זכו יצירות אמנות ומוזיקה הנחשבות לאיכותיות ביותר ובעלות השפעה רחבה ביותר (למשל הפרתנון, הציור והפיסול של מיכאלאנג'לו, המוזיקה של באך וכו'). טקסטים ויצירות אמנות אלה יחדיו, מהווים את הממצאים המופתיים המייצגים את התרבות הגבוהה של העולם המערבי.
מסורות תרבותיות
במסורות המערביות ובחלק ממזרח אסיה, אמנות הממחישה את דמיונו של האמן זוכה למעמד של אמנות גבוהה. במערב החלה מסורת זו ביוון העתיקה, קיבלה חיזוק ברנסאנס, וברומנטיקה, אשר ביטלה את הררכיית הז'אנרים בתוך האמנויות היפות, שהתבססה בעידן הרנסאנס. בסין הייתה הבחנה בין ציור הדיו של הפקידים המלומדים לבין היצירה שהופקה על ידי אמנים עממיים, שעבדו בסגנונות שונים ברובם, או לאומנויות הדקורטיביות כמו חרסינה סינית, שהופקו על ידי בעלי מלאכה לא מוכרים העובדים במפעלים גדולים. הן בסין והן במערב ההבחנה הייתה ברורה במיוחד בציור נוף, אשר במשך מאות שנים נתפסו כיצירי דמיונו של האמן, ונחשבו כיצירות נעלות.
בירה תרבותית
באירופה המרובדת מבחינה חברתית וביבשת אמריקה, היווה הטיול הגדול את ההתנסות ממקור ראשון לתרבות הגבוהה של המערב, שבאה לידי ביטוי באמצעות טקס מעבר שהשלים את חינוך הפורמלי של הג'נטלמן, האצולה, האריסטוקרטיה, והבורגנות, עם נקודת מבט עולמית על החברה והציוויליזציה. הסיור שאחרי האוניברסיטה במרכזי התרבות באירופה סיפק תועלת מעמדית חברתית של הון תרבותי המועבר דרך מוסדות בעלי מעמד גבוה (בתי ספר, אקדמיות, אוניברסיטאות) שנועדו לייצר את הג'נטלמן האידיאלי של אותה חברה.
התפיסה האירופית של תרבות גבוהה כללה טיפוח של נימוסים מעודנים; חינוך לטעם באומנויות יפות כמו פיסול וציור; הערכה למוזיקה קלאסית ולאופרה בהיסטוריה המגוונת ובצורותיה הרבות; הכרת ה"כתבים ההומניים" (literae humaniores) המיוצגים על ידי מיטב הסופרים היוונים והלטיניים, ובאופן נרחב יותר חשיפה למסורות האמנות הליברליות (למשל פילוסופיה, היסטוריה, דרמה, רטוריקה ושירה) של התרבות המערבית, וכן היכרות כללית עם מושגים חשובים בתאולוגיה, מדע ומחשבה פוליטית.
אמנות גבוהה
המוצרים התרבותיים הנחשבים לרוב כחלק מתרבות גבוהה הם ככל הנראה אלו המיוצרים בתקופות של ציוויליזציה גבוהה, שלגביה חברה עירונית גדולה, מתוחכמת ועשירה מעניקה מסגרת הכשרה אסתטית קוהרנטית, מודעת ורחבת היקף, ולאומנויות החזותיות, חומרי המקור ועבודות ממומנות. סביבה כזו מאפשרת לאמנים, באופן הכי נגיש וזמין, לממש את הפוטנציאל היצירתי שלהם עם כמה שפחות אילוצים מעשיים וטכניים. אף על פי שהמושג המערבי של תרבות גבוהה מתרכז באופן טבעי במסורת הגרקו-רומאית, והתחדש מעת הרנסאנס ואילך, תנאים כאלה היו קיימים גם במקומות אחרים בתקופות אחרות.
מוזיקה אומנותית
מוזיקה אמנותית (או מוזיקה רצינית או מוזיקה משכילה) היא מונח גג שהתייחס למסורות מוזיקליות שקשורות בשיקולים מבניים ותאורטיים מתקדמים ומסורות מוזיקליות כתובות. הרעיון של מוזיקה אמנותית הוא הבחנה מוזיקולוגית תכופה ומוגדרת היטב. המוזיקולוג פיליפ תג, למשל, מתייחס למוזיקה אמנותית כאל "משולש אקסיומטי המורכב ממוזיקה" 'עממית', 'אמנות' ומוזיקה 'פופולרית' ". הוא מסביר כי כל אחד משלושת מרכיבים אלו מובחן מהשניים האחרים על פי קריטריונים מסוימים, כאשר מוזיקה תרבותית גבוהה מופיעה לרוב בפני קהל בעוד שמוזיקה עממית היא באופן מסורתי שיתופית יותר. בהקשר זה, "מוזיקת אמנות" מתרחשת לעיתים קרובות כמונח מנוגד ל"מוזיקה פופולרית "ול"מוזיקה מסורתית" או "מוזיקה עממית".
סרט אמנותי
סרט אמנותי הוא תוצאה של יצירת סרטים שהם בדרך כלל סרטים רציניים, עצמאיים, המכוונים לקהל נישה ולא לקהל המוני. מבקרי קולנוע ומחקרי קולנוע מגדירים בדרך כלל "סרט אמנותי" באמצעות "... קאנון של סרטים ותכונות פורמליות המסמנות אותם כשונים מסרטי הוליווד של הזרם המרכזי", הכולל, בין השאר, אלמנטים כמו: סגנון של ריאליזם חברתי. ; דגש על האקספרסיביות הסמכותית של הבמאי או הסופר; והתמקדות במחשבות ובחלומות של דמויות, במקום להציג סיפור ברור ומונע מטרה. לדברי חוקר הקולנוע דייוויד בורדוול, "קולנוע אמנותי עצמו הוא ז'אנר קולנוע, עם מוסכמות מובחנות משלו."
קידום תרבות גבוהה
המונח היה תמיד יעד פגיע להתקפה וגינוי כאליטיזם, ובתגובה לכך, רבים מחסידי התפיסה הקדישו מאמצים רבים לקידום התרבות הגבוהה בקרב ציבור רחב יותר מאשר הבורגנות המשכילה מאוד, שהייתה הטריטוריה הטבעית לכך. הייתה מגמה, החל מהמאה ה -19, לפתוח מוזיאונים ואולמות קונצרטים לקהל הרחב כדי לאפשר לו גישה לתרבות גבוהה. דמויות כמו ג'ון ראסקין ולורד רית' מה- BBC בבריטניה, לאון טרוצקי ואחרים ברוסיה הקומוניסטית, ורבים אחרים באמריקה וברחבי העולם המערבי, פעלו להרחבת העניין הציבורי באלמנטים של תרבות גבוהה כמו מוזיקה קלאסית, אמנות מאת מאסטרים ותיקים והקלאסיקות הספרותיות.
עם הרחבת הגישה לחינוך באוניברסיטה, המאמץ התפשט שם, וכל תחומי התרבות הגבוהה הפכו למושאי הלימוד האקדמי, אשר למעט הקלאסיקות לא היו כאלו עד סוף המאה ה -19. קורסים לאמנויות ליברליות באוניברסיטה ממלאים עדיין תפקיד חשוב בקידום מושג התרבות הגבוהה, אם כי לעיתים קרובות נמנעים מהמונח עצמו.
במיוחד באירופה, ממשלות היו מוכנות לסבסד תרבות גבוהה באמצעות מימון של מוזיאונים, מקהלות אופרה ולהקות בלט, תזמורות, קולנוע, תחנות שידור ציבוריות כמו רדיו בי.בי.סי.3, ערוץ הטלוויזיה ארטה, ובדרכים אחרות. ארגונים כמו מועצת האמנויות של בריטניה, וברוב מדינות אירופה משרדים שלמים מנהלים תוכניות כאלה. זה כולל סבסוד של יצירות חדשות של מלחינים, סופרים ואמנים. ישנם גם מקורות מימון פילנתרופיים פרטיים רבים, החשובים במיוחד בארצות הברית, שם התאגיד הפדרלי לשידור ציבורי מממן גם שידור. ניתן לראות זאת כחלק מהמושג הרחב יותר של התרבות הרשמית, אם כי לעיתים קרובות קהל ההמונים אינו השוק המיועד.
תיאוריות של תרבות גבוהה
עבור האוריינטליסט ארנסט רנן ועבור הפילוסוף הרציונליסטי ארנסט גלנר, תרבות גבוהה הייתה רעיון אינטגרלי לפוליטיקה ולאידאולוגיה של הלאומיות, כחלק נדרש בזהות לאומית בריאה. גלנר הרחיב את ההיקף הרעיוני של הביטוי "לאום ולאומיות" – ("Nations and Nationalism" 1983) וקבע כי אמנות גבוהה היא "תרבות נאורה ומקודדת, המאפשרת תקשורת נטולת הקשר" בין תרבויות.
ב"הבחנה: ביקורת חברתית על פסק הדין", הציע הסוציולוג פייר בורדייה כי הטעם האסתטי (שיפוט תרבותי) נובע בחלקו הגדול מהמעמד החברתי. המעמד החברתי קובע את הגדרות האמנות הגבוהה, למשל במוסדות חברתיים, בגסטרונומיה, בייננות, בשירות צבאי. בפעילויות כאלו של שיפוט אסתטי, משתמש המעמד השליט בקודים חברתיים שאינם מוכרים לאנשים בני המעמד הבינוני והמעמד הנמוך, במרדף ויישום של פעילויות טעם.
אימרה בנושופסקי
אימרה בנושופסקי (בהונגרית: Benoschofsky Imre; בודפשט, 6 בפברואר 1903 – בודפשט, 5 ביולי 1970) היה הרב הראשי של הונגריה.
לפני השואה
אימרה בנושופסקי נולד בבודפשט ובנוסף לחינוכו הדתי הייתה לו גם השכלה חילונית רחבת היקף. כתוצאה מכך, כמו קודמיו הגדולים בתפקיד, הוא גילם את האידיאל של רב ניאולוגי שמכיר את המסורות הדתיות היהודיות ואת החינוך החילוני כאחד. אחותו, אילונה בנושופסקי (1913-1997), הייתה המנהלת לשעבר של המוזיאון היהודי ההונגרי.
אימרה בנושופסקי קיבל את הדוקטורט שלו במדעי הרוח באוניברסיטת פאזמאני פטר בשנת 1926 (שמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), וקיבל סמיכה לרבנות בשנת 1928. הוא החל את פעילותו בשנת 1926 והיה תחילה הרב, מה שהיום רובע 11 של בודפשט (Lágymányos) ואחר כך משנת 1928 נבחר לרב בית הכנסת ברחוב ז'יגמונד (בית הכנסת בדרך פרנקל לאו כיום) במשך יותר משלושים שנה. בשנת 1936 מונה לרב הראשי של בודה. בשנת 1960 מונה לרב הראשי של הונגריה וכיהן בתפקיד זה עד סוף ימיו.
הוא נלקח לשרות העבודה במהלך השואה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). ב-2 ביולי 1944, יחד עם הרב ד"ר אלכסנדר שייבר, הספיד בהלווייתו את הרב עמנואל לעף.
אחרי השואה
משנת 1945 ועד מותו, לימד אימרה בנושופסקי בבית המדרש לרבנים בבודפשט (כיום שמו עם תוספת "האוניברסיטה היהודית") כפרופסור לפילוסופיה של דת, הומילטיקה וכתבי קודש. ד"ר אימרה שמלצר, הרב הראשי בדימוס של סנט גאלן, נזכר ברבו ומלמדו כדלקמן:
"היה לו ניסיון רטורי ופדגוגי עשיר וסיפק אותם לתלמידיו בשפע. הוא היה דרשן מודרני ודרשותיו היו בעלות צליל אנושי, איכותי וספרותי, תוך התעלמות מאמצעים פאתטיים. בהרצאות הבלתי פורמליות שלנו, בהן הפנה את תשומת ליבנו למחברים תאולוגיים ופילוסופיים יהודים-גרמנים מהמאה ה-19 ליצירותיו של ליאו בק, הרמן כהן, מרטין בובר ואלה היו משמעותיות עבורנו. הוא עסק בעל פה ובכתב בנושאים דתיים ובתפיסות עולם מנקודת המבט של היהדות. בנושופסקי ראה את תפקידו בקידום עולם הרעיונות היהודיים והסבר לגישה דתית שונה”.
גם עבודתו המדעית הייתה מגוונת. הוא פרסם מספר מחקרים, כולל בספרי השנה של האגודה הספרותית היהודית-ההונגרית (IMIT) ובזכרונות של הרבנים דב ברנט הלר ועמנואל לעף. בשנת 1946 ערך את הספר "שארית ישראל", שעוסק בסוגיות שייסרו של את הקהילה היהודית בשל אבדות השואה ובאפשרויות בניית הקהילות מחדש.
עבודת הדוקטורט של בנושופסקי בנושא האריסטוטליזם של הרמב"ם, שפורסמה מאוחר יותר בצורת ספרים, בולטת עבודתו בנושא לימודי דת. בנוסף לעבודתו המלומדת, הוא שם דגש רב על הפצת ידע, ופרסם לראשונה בשנת 1941 ספר בשם "ללמוד יהדותנו", שפורסם לאחר מכן מחדש בשנת 1997 וסיפק תמונה מקיפה של הדת והתרבות היהודית בצורה מובנת, גם עבור יהודים, חוקרים והדיוטות. מאמריו פורסמו בנוסף לספרי השנה של IMIT גם בעלון קהילת בודה, ב"חיים חדשים" (Új Élet), ובספרים לזכרם של
חג מולד לבן (סרט)
חג מולד לבן (באנגלית: White Christmas) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי עם מוזיקה ושירים של אירווינג ברלין, בבימויו של מייקל קורטיז עם בינג קרוסבי, דני קיי, רוזמרי קלוני וורה-אלן בתפקידים הראשיים.
שיר הנושא חג מולד לבן מנוגן ומושר בתחילת הסרט ובסופו. שיר זה בוצע על ידי בינג קרוסבי בסרט Holiday Inn (1942) והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
שירתה של ורה-אלן שהיא שחקנית ורקדנית, מדובבת על ידי רוזמרי קלוני. באחד מקטעי הריקוד המרכזיים היא רוקדת עם ג'ורג' צ'קיריס.
נושא חג המולד מופיע לכל אורך הסרט ולכן הוא שייך ל"סרטי חג המולד" המשודרים בעיקר בחג זה בעולם הנוצרי.
הסרט צולם בצבעי טכניקולור והיה הראשון שצולם בשיטת מסך רחב שנקראה VistaVision.
תקציר העלילה
ערב חג המולד, 1944, לוחמי דיוויזיה 151 מתכנסים כאשר תותחים רועמים ברקע. על הבמה מופיעים קפטן בוב ואלאס (בינג קרוסבי) וטוראי פיל דייוויס (דני קיי). בוב שר את חג מולד לבן ובסוף ההופעה מגיע המפקד האהוב שלהם מייג'ור גנרל בוורלי (דין ג'אגר) שעומד לעזוב אותם. כולם מצדיעים לו ושרים "The Old Man". כשהם מתפזרים מתחילה הפגזה עזה. קיר קורס ליד בוב ופיל גורר אותו משם ומציל אותו ברגע האחרון, תוך כדי כך הוא נפגע בזרוע ומאושפז. בוב מבקר אותו ופיל מראה לו שיר שכתב ומציע להופיע ביחד בניו יורק. בוב מהסס אבל אינו יכול לסרב למי שהציל אותו.
לאחר המלחמה הם מופיעים כזוג בניו יורק, מצליחים מאוד ומתפרסמים. בוב שקוע כולו בעבודה ופיל מודאג מחברו שאינו מתעניין בבחורות. כאשר מגיע מכתב מלוחם לשעבר ביחידה כי שתי אחיותיו מופיעות במועדון הלילה "נובלו", משכנע פיל את בוב להגיע למועדון.
האחיות היינס, בטי (רוזמרי קלוני) וג'ודי (ורה-אלן), מופיעות בשיר "Sisters" ומוצאות חן בעייני בוב ופיל. בוב נמשך לבטי ופיל לג'ודי. בטי מספרת להם כי הן מרוששות וכי בעל הדירה מחפש אותן בגלל חוב. הן צריכות לנסוע לורמונט כדי להופיע שם בערב חג המולד. פיל עוזר להן לברוח ומצייד אותן בכרטיסי נסיעה ברכבת ולאחר שהן עוזבות במהירות הם מצטרפים אליהן ברכבת.
הם מגיעים למלון Pine Tree אבל מנהלת המלון אמה (מרי ויקס), מודיעה להם שהיות ולא ירד שלג אין אורחים ואין להם אפשרות לממן את ההופעה. הם מתכוונים לעזוב עד שמגיע בעל המלון ומסתבר שזה גנרל בוורלי שהשקיע את כל חסכונותיו במקום ועומד לאבד אותן.
בו במקום מחליטים בוב ופיל מתוך הערכתם לגנרל, להביא את כל ההפקה שלהם מניו יורק אף על פי שזה קשור בהפסד כספי. הוא מתקשר למפיק טלוויזיה כדי לשדר את המופע. המפיק אומר לו שזה יהיה גם פרסומת חינם לטובתו אבל בוב אומר שהוא אינו מעוניין בפרסומת. אמה שומעת רק חצי שיחה ומודיעה לבטי שכל מטרת ההופעה היא לפרסם את בוב ופיל. היא כועסת, עוזבת את המקום ונוסעת להופיע בניו יורק. בוב מגיע להופעתה אך לא מצליח לשכנע אותה לחזור. רק לאחר שהיא צופה בטלוויזיה בבוב שמכריז כי מטרת ההופעה היא לאסוף את לוחמי הדיוויזיה להופעה למען הגנרל, היא משתכנעת לחזור. בינתיים פיל עושה עצמו כנפגע ברגל ונזקק לעזרת הגנרל כל זה כדי שהגנרל לא יצפה בבוב בטלוויזיה.
לקראת ההופעה מתכנסים מרחבי ארצות הברית לוחמי הדיוויזיה עם בנות זוגם. הם לבושים במדי צבא ואמה מסלקת את כל בגדי הגנרל ומשאירה לו רק את בגדיו הצבאיים. הגנרל יורד להופעה ופתאום רואה את כל חיילו לשעבר מצדיעים לו כפי שהיה בטקס הפרידה שלו ב-1944. פתאום מתחיל לרדת שלג ובוב, פיל, בטי, וג'ודי בלוויות רקדנים, שרים את "חג מולד שמח" לכבוד הגנרל.
מועצת הרבנים במרוקו
מועצת הרבנים במרוקו (בצרפתית: Concile des Rabbins du Maroc. ה'תש"ז-ה'תשט"ו - 1947-1955) היה גוף רבני אורתודוקסי אשר פעל לתיקון חיי החברה והדת במרוקו, תוך ליכוד הסמכויות התורניות במרוקו תחת גוף מרכזי אחד, ואיחוד המנהגים והתקנות הקהילות השונות במרוקו. למועצת הרבנים הייתה השפעה רבה על מנהגי מרוקו.
רקע היסטורי
קהילות יהודי מרוקו התבססו על תפוצות רבות אשר הגיעו לאורך השנים ממקורות שונים והתיישבו ברחבי מרוקו. כל אחת מהקהילות החזיקה במנהגים ותקנות משלה, מה שיצר לא פעם מחלוקות ואתגרים הלכתיים. בפרט בנושאי הכתובה והנישואין, בהם התקיימו הבדלים משמעותיים בין הקהילות שנהגו לפי מנהג המגורשים ותקנותיהם לבין הקהילות שנהגו לפי מנהג התושבים, שלא התחשב כל כך בתקנות המגורשים.
אתגרים אלו התגברו לאחר שמרוקו הפכה למדינת חסות צרפתית, מאז החלה להתפתח מבחינת פיתוח מוקדי תעסוקה וכלכלה ומבחינת תשתיות וכלי תחבורה, וכך המעבר ממקום למקום נעשה תכוף, מה שהביא להגירת אוכלוסיות ממקום למקום במרוקו ולריבוי בקשרי חיתון בין הקהילות. על רקע זה התגלעו חילוקי דעות רבים באשר להנהגה ההלכתית והפרקטית הראויה בין הרבנים.
בנוסף, בהשפעת פעילות כי"ח והתרבות הצרפתית בכלל, החילוניות וערכיה החלו להתפשט בקרב הנוער בערים הגדולות של מרוקו, בייחוד בעיר הנמל קזבלנקה. מצב זה הביא להתרופפות בשמירת המצוות ולתביעות שונות שטרם נמצא להן מענה הלכתי ברור. על רקע זה ניצבו בעיני הרבנים ניצבו אתגרים רבים לחיזוק שמירת הדת.
בשל כך הוחלט להקים גוף רבני מרכזי המוכר גם על ידי ממשלת מרוקו, אשר בו יהיה ייצוג לכל ערי וקהילות יהודי מרוקו, ודרכו יאוחדו וילוכדו כלל המנהגים והתקנות בעיר. להקמת מועצת הרבנים היו שתי מטרות רשמיות עיקריות:
היסטוריה
לאורך קיומה, התכנסה המועצת שש פעמים, בדרך כלל באולם בית הדין הגדול ברבאט, בנשיאות הרב יהושע ברדוגו. לאספות מועצת הרבנים התכנסו רוב ככל אבות בתי הדין של הערים הגדולות במרוקו; רבאט, פאס, מרקש, מקנס, קזבלנקה, טנג'יר, מוגאדור וצפרו, וכן דיינים ורבני ערים מערים משניות קטנות יותר, כגון אוג'דה, סלא, אל-קנטירה, אספי, וזאן, בני מלאל ועוד.
הקמת מועצת הרבנים אורגנה ונוהלה על ידי מוריס אבוטבול, המפקח הרשמי על קהילות היהודים במרוקו מטעם הממשל המרוקאי, ואשר העניק משנה תוקף חוקי למועצת הרבנים.
במסגרת אספות מועצת הרבנים, דנו הרבנים בשורה ארוכה של נושאים עקרוניים וחשובים, איחדו מנהגים ותקנו תקנות בנושאי נישואין, גירושין, כתובות, שבת, כשרות, ירושות, סופרי הסת"ם, מוהלים ועוד. מכוח החלטות משותפות אלו, בטלו מנהגים רבים ברחבי מרוקו, ואוחדו למנהג אחיד המקובל על כלל קהילות יהדות מרוקו.
תקנון המועצת
באספה הראשונה הוכרז תקנון מועצת הרבנים, ואופן ההכרעה ההלכתית שעל פיו יפלו הדברים. הדברים שנאמרו באספה יצאו לאור בקונטרס מיוחד בשם "מועצת הרבנים במארוקו", והוסכם על כינונה של מועצת הרבנים. בין השאר הוחלט שהרבנים יהיו חברים בבית הדין הראשי למרוקו ויכהנו אבות בתי דין בעירם, ויתאספו בבירה רבאט על מנת לדון בבעיות העומדות על הפרק, בדרך להתקנת תקנות שתתקבלנה על כלל הרבנים במרוקו.
יצוין שבניגוד להסכמה, בפועל התקיימה האספה בתדירות דו-שנתית.
כינוסי המועצת
מועצת רבני מרוקו התכנסה שש פעמים במהלך קיומה. (התארים המובאים להלן נכונים למועד קיום האספות);
החלטות שהתקבלו ממועצת
החלטות ותקנות עיקריות שהתקבלו באספה הראשונה:
בריונות בבתי ספר
בריונות בבתי ספר היא תופעה של בריונות אשר מתרחשת במסגרת בית ספר. בריונות בבתי ספר מתבטאת בהתנהגות אגרסיבית בלתי-רצויה בקרב התלמידים, שכוללת הפגנה של כוח כלפי קורבן אשר נחשב חלש יותר וכרוכה בחוסר איזון של כוח אמיתי או מדומה. בריונות בבית הספר מתבטאת באלימות פיזית, חברתית או מילולית כלפי האחר. לתלמידים להט"בים, תלמידים בעלי הורים ברמת השכלה נמוכות יותר, תלמידים אשר נחשבים כפרובוקטיביים או תלמידים אשר נתפסים כפגיעים, יש יותר סיכוי לחוות בריונות.
חוסר איזון כוחות
בריונות נחשבת על ידי חלק מהאנשים כקשורה לחוסר איזון כוחות בין הבריון לקורבן. לבריון יש סמכות וכוחניות יתר על פני האחר בשל גורמים כמו גודל, מין או גיל. בנים נוטים להציק לבני גילם עקב חולשה פיזית אשר נתפסת אצלם, מזג קצר, הצורך להתאים את עצמם לקבוצת עמיתים או עקב הלבוש של הקורבן. בריונות בקרב בנות שונה, היא מתמקדת יותר במראה פיזי, בגורמים רגשיים או בגורמים לימודיים.
בריונים נוטים להציק לאנשים בעלי ליקויים פיזיים, כגון ליקויים בדיבור (למשל גמגום). רוב המגמגמים חווים מידה מסוימת של בריונות, הטרדה או לעג במהלך שנות הלימודים שלהם הן מצד עמיתים והן מצד מורים שאינם מסוגלים להכיל את מצבם.
סטטיסטיקות
על פי סטטיסטיקות של הרשות הממשלתית NCES, אחד מתוך חמישה ילדים בבתי ספר חווים בריונות (20.2%). בנוסף נטען שיש מעט יותר תלמידות מאשר תלמידים אשר מדווחת על הצקות ובריונות בבית הספר (24% נשים נגד 17% גברים).
ב-2005, אחוזי הבריונות היו כ-28% שעל פי הסטטיסטיקות כיום הן 20.2%, מה שמעיד על הפחתה בכמות הבריונות בבתי הספר.
49.8% מצעירים בגילאי 9 עד 12 אמרו כי חוו בריונות בבית הספר, ו-14.5% מהם שיתפו כי חוו בריונות באינטרנט.
הממלכה המאוחדת
על פי סטטיסטיקות שונות אשר נערכו בתחילת שנות ה-2000, נראה כי בממלכה המאוחדת 10 עד 12 ילדים מתאבדים בשנה עקב חרם קבוצתי בבית ספרם, והסיבה העיקרית להתאבדות היא עקב חוסר במענה מצד המורים וחברי הצוות של מסגרות חינוכם.
משנת 2000 עד שנת 2008, היו 176 מקרים של התאבדויות של ילדים בגילאי 10 עד 14 עקב חרם בוודאות, עם זאת, ככל הנראה שיש יותר, אך לא ידוע בוודאות אם יש קשר בין התאבדותם לחרם אשר עברו.
ארצות הברית
על פי נתונים, התאבדויות עקב חרם בארצות הברית היא אחד מחמשת המניעים העיקריים מהם ילדים ונערים מתאבדים. צוין בנוסף כי לאינדיאנים אמריקאים יש סיכוי של פי שתיים להתאבד עקב חרמות. מ-1999 עד 2005, כמות ההתאבדויות של ילידי אלסקה הייתה פי 3 וחצי משל כל שאר אוכלוסיות ארצות הברית.
גם בארצות הברית בדומה לשאר מדינות העולם, ילדי ונערי קהילת הלהט"ב חווים יותר בריונות מאשר שהטרוסקסואלים חווים. קהילת הלהט"ב במדינה נמדדת בכ-4.5% מהאוכלוסייה הכללית, אך הם חווים בריונות יתר. ה-FBI מצא כי 1,445 היו קורבנות לשנאה ולחרם עקב נטייתם המינית בשנת 2018. 215 נוספים היו קורבנות לחרם עקב הגדרת מגדרם. ולמעלה מ-70% מתקיימים במסגרת חרמות במסגרות חינוך. ב-2017 ארגון YRBS מצא כי יש פי 2 יותר סטודנטים מקהילת הלהט"ב אשר מאוימים או נפגעים מנשק חם או מסכינים מאשר סטונדטים סטרייטים (9.4% לעומת 5.4%). בנוסף, יותר ילדים ונערים להט"בים פרשו ממסגרת חינוכם במהלכה עקב הרגשת אי בטיחות במסגרת בה למדו (10% לעומת 6.7%).
ישראל
המגזר המוחרם ביותר בישראל הוא המגזר הבדואי, בו כ-15.3% מהתלמידים דיווחו כי חוו חרם. הפערים האלו ככל הנראה נובעים מפערים כלכליים, ומחוסר השכלה.
השפעות
לבריונות בכלל ולבריונות בבתי ספר בפרט, יש השפעות מזיקות וארוכות טווח. ילדים שחוו בריונות נוטים לחוות דיכאון, חרדה חברתית, חוסר ביטחון עצמי, רמות ריכוז נמוכות, סירוב להשתתף בפעילויות חברתיות, לחץ, נטייה למחלות, הפרעות נפשיות ואף יכולה להוביל לקורבן לשים קץ לחייו. בטווח הארוך, הקורבן עלול להרגיש חוסר ביטחון מובהק, חוסר אמון, להפגין רגישות קיצונית או ערנות יתר, לפתח מחלות נפש כמו הפרעת אישיות נמנעת או הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), או לפתח מחלות אחרות. הם עשויים גם לרצות נקמה, מה שיכול להוביל אותם להציק לאחרים.
חרדה, דיכאון ותסמינים פסיכוסומטיים, שכיחים הן בקרב בריונים והן בקרב קורבנותיהם; ושימוש לרעה באלכוהול וסמים על ידם נראה בדרך כלל בשלב מאוחר יותר בחיים. ידוע שאנשים הסובלים מדיכאון מרגישים הרבה יותר טוב כשהם מדברים על כך עם אחרים, אך קורבנות של בריונות עשויים לחוש חוסר רצון לדבר עם אחרים על רגשותיהם, מחשש שיציקו להם על כך, מה שעלול להחמיר את הדיכאון שלהם.
בטווח הקצר, עוברי אורח אשר עדים לבריונות עלולים לחוות כעס, פחד, אשמה ועצב. אם הם עדים לפרקים קבועים של בריונות, הם עשויים להתחיל להפגין את אותם תסמינים כמו הקורבנות עצמם.
בתרבות וקולנוע
אלימות והשפלה בביתי ספר תיכון היא מוטיב נפוץ מאוד בסרטים, סדרות וקומיקסים המתרחשים בביתי ספר תיכונים בארצות הברית. לעיתים קרובות הקורבן יהיה גם הגיבור. כך לדגומה ספיידרמן לפני קבלת כוחות מיוחדים מתואר כקורבן להשפלות מצד חבריו לבית ספר. דמויות מהסדרה דברים מוזרים חווים אלימות מצד בריונים של השכבה. הספר קארי של הספר סטיבן קינג מתאר ילדה המותקפת קבוע בידי בני כיתתה. זה של אותו הסופר מציג קבוצה של ילדים לא מקובלים חברתית, שלחלקם הופכים לקורבנות של לעג ואלימות פיזית מצד ילדים אחרים.