cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות גרמניה בכדורגל 1910
כדורגלנים מצטיינים
וילי זינקה (הולשטיין קיל) כבש 5 שערים וזכה בתואר מלך השערים של התחרות.
רפואה אלטרנטיבית
רפואה אלטרנטיבית (או רפואה חלופית) היא קשת רחבה של טיפולים נפשיים גופניים ותזונתים פסאודו-מדעיים. טיפולים אלה אינם כלולים במסגרת הרפואה הקונבנציונלית המודרנית וניתנים לרוב מאנשים שאינם בעלי הכשרה רפואית מקובלת.
המונח רפואה משלימה, מתאר את השילוב של טיפול רפואי קונבנציונלי עם טיפול מן הרפואה האלטרנטיבית מתוך אמונה, שאינה מוכחת בשיטות מדעיות, כי הטיפול האלטרנטיבי "משלים" את הקונבנציונלי.
רקע
הטיפולים הכלולים ברפואה האלטרנטיבית מאופיינים בכך שהם אינם מגובים במחקר מדעי, או שאפילו קיים מחקר מדעי המפריך את תקפותם. זאת משום שאם יעילותו של טיפול מעולם הרפואה האלטרנטיבית מאוששת על ידי מחקרים מדעיים, טיפול זה מאומץ לזרם הרפואה הקונבנציונלית.
בעולם הרפואה האלטרנטיבית קיימות אסכולות שונות, שאינן קשורות בהכרח אחת בשנייה, והן בעלות טיפולים שונים. מקור חלק גדול מענפי הרפואה האלטרנטיבית הוא במזרח אסיה, למשל הרפואה ההודית והרפואה הסינית. אולם, ישנן גם שיטות שמקורן בילידים הקדומים של יבשת אמריקה, ושיטות שמקורן באירופה, כדוגמת הומאופתיה, רולפינג וארומתרפיה וכאלו שמקורן בדרום אמריקה כמו. יש גם שיטות הטוענות לשילוב היסודות של הרפואה המזרחית המסורתית עם מכשור אלקטרוני מודרני, כדוגמת טיפול בביו-רזוננס (Bicom).
בישראל
בשנת 1991 פורסם דו"ח ועדת אלון לבדיקת נושא הרפואה המשלימה בישראל. הוועדה, בראשות המשנה לנשיא בית המשפט העליון פרופ' מנחם אלון, המליצה על נורמליזציה של המצב הקיים ועל הוראות חוקים חדשים מסוימים.
ניקולאס פוזו
ניקולאס פוזו (באנגלית: Nicholas Pozo; נולד ב-19 בינואר 2005 בגיברלטר) הוא כדורגלן גיברלטרי המשחק בעמדת הקשר במחלקתת הנוער של קדיס ובנבחרת גיברלטר.
רפואה אלטרנטיבית
בישראל
קופות החולים מממנות ומציעות חלק מהטיפולים האלטרנטיביים, וישנם רופאים השולחים את מטופליהם לטיפולים כאלה. קיים פסק דין שחייב את המוסד לביטוח לאומי לבדוק זכאות של חולה לטיפולי רפואה משלימה בהתאם לנסיבות הפרטיות שלו.
בישראל אין פיקוח מוסדר בתחום. אין למרפאים האלטרנטיביים מעמד חוקי, ואין כל פיקוח על פעילותם ועל הכשרתם המקצועית.
ניקולאס פוזו
קריירת מועדונים
פוזו החל לשחק בכדורגל במחלקת הנוער של אתלטיקו סאבאל, ובשנת 2015 הצטרף למחלקת הנוער של קדיס.
קריירה בינלאומית
ב-5 ביוני 2022 ערך פוזו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גיברלטר, בהפסד 2-0 לנבחרת מקדוניה הצפונית במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
רפואה אלטרנטיבית
בישראל
בשנת 2002 במסגרת ההסתדרות הרפואית הישראלית הוקמה החברה הישראלית לרפואה משלימה. החברה מהווה קהילה של רופאים, חוקרים ומטפלים המתעניינים בשילוב רפואה משלימה ברפואה המקובלת בצורה מבוקרת. ההסתדרות הרפואית בישראל קבעה כי "ישנו מגוון טיפולים, אשר עשויים להתווסף לטיפול הרפואי אך אינם באים להחליפו", מפני ש"שימוש ברפואה משלימה כתחליף לרפואה עלול לסכן את ציבור המטופלים," וכן קראה "לפיקוח חוקי על כלל העוסקים ברפואה משלימה."
ביוני 2020 פסקה שופטת בית המשפט המחוזי מיכל אגמון-גונן שמטפלים אלטרנטיביים צריכים לגלות בפרסומיהם כי הם עוסקים ברפואה משלימה שאין לה בסיס מדעי, וזאת כדי לא להטעות מטופלים פוטנציאליים. בנוסף לכך אסור למטפלים להשתמש בתואר "דוקטור", אלא אם מצוין לצדו ובאותה הבלטה, כי מדובר במטפל אלטרנטיבי ולא בדוקטור לרפואה.
גשר הרכבת המחבר (הדרומי)
גשר הרכבת המחבר (הדרומי) (בהונגרית: Összekötő vasúti híd; באנגלית: Southern Connective Railway Bridge) הוא אחד מגשרי הרכבת של בודפשט על נהר הדנובה. זהו חיבור הרכבת החשוב והעמוס ביותר של הונגריה על נהר הדנובה, עליו זורם רוב תנועת הרכבות במדינה. הגשר ממוקם ישירות ליד גשר ראקוצי, בצד הדרומי שלו.
הגשר הראשון מסוג זה נפתח לתנועה בשנת 1877 בין תחנות פרנצווארוש לבין קלנפלד לאחר בניית סכר קופשי (דרומית לגשר). תנועת הרכבות הגוברת החלישה במהירות את הגשר הדו-מסילתי, שנבנה מחומר באיכות ירודה ולכן הוחלף הגשר בחדש ב-1913. גשר זה נהרס על ידי הגרמנים הנסוגים במלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, ב-1946, הוקם גשר חד-מסלולי, קבוע למחצה, מה שנקרא אז גשר "K" ולבסוף, בשנים 1948 ו-1953, הושלמו מבני הגשר הקבוע עם שתי המסילות. הגשר הוא באורך 393 מטר אורך מעל אפיק הנהר וכולו 477 מ' אורך. המהירות המרבית המותרת של רכבות על הגשר הייתה אז 40 קמ"ש בצד הצפוני ו-60 קמ"ש בצד הדרומי. בנייתו של מבנה הגשר הרביעי החלה בשנת 2020, ונמסר באפריל 2021, לאחר מכן החלה הריסת החלק האמצעי הקודם ולאחריו הריסת החלק הדרומי. הגשר החדש פעיל משנת 2022. מאז הבנייה מחדש המהירות המותרת בגשר: 80 קמ"ש.
היסטוריה
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 כבר היו שלוש תחנות רכבת מרכזיות בבודפשט: מסוף פשט של חברת מסילות הברזל האוסטרית הממלכתית (בקיצור OÁVT) (קודמתה של תחנת הרכבת ניוגאטי של היום), תחנת הרכבת לושונץ של קווי הרכבת המלכותית ההונגרית (בשמה היום: רכבות הונגריה (מ.א.ב)) שהיא תחנת הרכבת רובע 8 של היום, ותחנת הרכבת בודה של הרכבת הדרומית (בשמה אז Südbahn-Gesellschaft) (היום דלי פאייאודבר). תחנות הרכבת של חברות הרכבת העצמאיות השונות לא היו מחוברות ביניהן במסילות ולא הייתה לכך דרישה מהחברות.
קווי הרכבת המקשרים שנבנו על הגדה הימנית והשמאלית של הדנובה והפעלתה של מסילת רכבת מקשרת על גשר הדנובה נבדקה כבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19. מנהלת ארכיטקטורת הרכבות של הרכבות המלכותיות ההונגריות הופקדה על פיתוח התוכניות של מסילת הברזל המחברת והגשר. לארבע גרסאות העיצוב שנוצרו בין השנים 1868–1869 היו ארבעה פתחים, ולפיהם נדרש גשר מבנה ברזל של 94–116 מ' רוחב.
בניית הגשר הראשון
כתוצאה מההסדר משפטי הואצו המשימות הקשורות להקמת הגשר. באוגוסט 1872, הושלמו התוכניות המקדימות של גשר הרכבת והמכרז לבניית הגשר פורסם עם תאריך יעד של 25 בספטמבר. למכרז התקבלו חמש הצעות, ולאחר הערכה התקבלה הצעתה של חברת Filleul-Brohy הצרפתית בדצמבר 1872. לאחר מכן הצטרפה לחברה זו חברה הצרפתית נוספת. החוזה לבניית גשר הרכבת נחתם בשנת 1873.
לאחרה חתימה עם הקבלן שינתה חברת הקבלן הצרפתית את תוכניות הגשר מטעמי חיסכון בחומרים. התוכניות הסופיות היו אפוא 9.8 מ' גובה ראשי, מרכב תחתון, תומכי גשר ועמוד גשר מרכזי. בעת תכנון ממדי מבנה הגשר נלקחו בחשבון עומס קטר של 12.25 טון, עומס קרון עזר של 10.0 טון ועומס קרון משא של 8.5 טון.
עבודות הבנייה על הגשר החלו ב-29 בספטמבר 1873. למרות שיטפונות ובעיות בהובלת אבנים, הרציפים ותשתיות אחרות, הושלמו העבודות עד אוגוסט 1875.
חומרי הברזל למבנה הגשר יוצרו בסדנאות עבודות ברזל צרפתיות ובלגיות, מבנה הברזל המרותך יוצר במפעל בפריז בגודל המתאים להובלה. ההרכבה במקום של מבני הברזל החלה כבר במאי 1875, וההתקנה החלה בגובה מלא על עמודי הגדה השמאלית. בפתחים בגדה הימנית עבדו בשיטה אחרת, רק החגורה התחתונה הורכבה ונקשרה על משטח העבודה, לאחר מכן הותאמו העמודים והורכבה החגורה העליונה. מבנה הגשר הושלם עד סוף ספטמבר 1875, וניתן היה להתחיל בצביעת המבנה, הנחת המסילות וסלילת שביל הולכי הרגל.
ניסוי עומס הגשר התרחש בינואר 1876, ללא קטרים וקרונות משא מאחר שבניית מסילת הרכבת התעכבה. הגשר נפתח לתנועה ב-23 באוקטובר, כגשר השלישי של בודפשט אחרי גשר השלשלאות וגשר מרגיט. העיכוב נגרם עקב תקנות שונות ותקנות בטיחות רכבות של חברות הרכבת, שעד אז פעלו רק בקווים משלהן, וכן ליקויים בהיבטים משפטיים.
בניית הגשר השני
עם התפתחות מסילות הברזל ורשת הרכבות נוצר צורך בהובלת סחורות רבות יותר, דבר שהצריך עליה מתמשכת בעומס הסרנים, ולכן חיזוק נוסף או בנייה מחדש של גשרי הרכבת הפך לבלתי נמנע. גם מבנה גשר הרכבת המחבר נזקק לחיזוק, אך במהלך העבודות בין השנים 1897 ל-1899 נמצא כי חומר הברזל לא חזק דיו. הדגימות שנלקחו ממבנה הברזל עברו בדיקת מתיחה, והתברר שהחלודה המתקדמת נגרמה לא רק בגלל חוסר זהירות של ציפוי הבסיס, אלא גם מהאיכות ההטרוגנית של הברזל. מהסיבות הנ"ל הוחלט להחליף את כל מבנה הגשר, אולם ניתן היה להשיג זאת רק תוך שמירה רציפה של תנועת הרכבות על כן מבנה הגשר החדש נבנה בצמוד לזה הישן.
הגשר הזמני
במהלך מלחמת העולם השנייה גשר הרכבת ניזוק קלות בשתי התקפות אוויריות, אך הוא תוקן בשתי הפעמים. אובדן הגשר לחלוטין נגרם על ידי הכוחות הגרמנים הנסוגים. הוא פוצץ על ידי הוורמכט הנסוג ב-31 בדצמבר 1944. מטעני הנפץ הונחו באמצע פתחי הגשר, כך שהמבנה כולו נפל לתוך הדנובה. כמו כן הונחו חומרי נפץ ליד ראשי הגשרים והעמודים, ראשי הגשרים התפוצצו לחלוטין מעוצמת הפיצוץ, העמודים נפגעו רק בחלקים שמעל המים.
בניית הגשר השלישי
לצורך הבנייה מחדש השלימה קבוצת העבודה, שהורכבה מחברות לבניית גשרים, את שיקום החלק הדרומי של הגשר והמזחים עד 1947. בינתיים, הוכן גם התכנון של מבנה הגשר החדש, שעדיין נמצא בשימוש היום.
בניית הגשר הרביעי
במשך עשרות שנים נראו חלקי התשתית המוגבהים של גשר K לשעבר (גשר זמני שהוקם על ידי הצבא האדום ב-1945) בצד הצפוני של העמודים, אשר – עבור המסילה השלישית המתוכננת – סיפקו מקום לגשר חדש. הקמת הגשר החדש הוכרזה בשנת 2019, לאחר מסירתו הוחלפו בזה אחר זה שני מבני הגשר הישנים. (בקשר לכך הופיע גם השם "המסילה המעגלית הדרומית"), מסילת החיבור של תחנות הרכבת של בודפשט מעולם לא נקראה בשם זה קודם לכן.
ב-3 באוגוסט 2022 הושלמו שלושת מבני הגשר החדשים שנשענו על מזחים מחוזקים, ועליהם מבני מסילת הרכבת. עד להרחבת המסילה המעגלית הדרומית (כלומר עד להקמת המסילה השלישית המתוכננת).
המנון לאומי
המנון לאומי הוא שיר או לחן מוזיקלי שמעלה על נס את ההיסטוריה, המסורת, השאיפות הלאומיות והמאבקים של בני עם מסוים, ומוכר כשיר הלאומי על ידי שלטונות המדינה. לעיתים אין להמנון הלאומי מעמד רשמי אך הוא מקובל כהמנון על ידי אזרחי המדינה.
מקור המילה "המנון" במילה היוונית Hymnos שפירושה "שיר שבח". בשנות היצירה של מדינות הלאום במאות ה-19 וה-20, אימצו רוב הלאומים המנון עם הכרזתם על ריבונות לאומית. בהמנון הלאומי נהוג לפתוח או לחתום אירועים ממלכתיים, אירועים צבאיים וכן אירועי ספורט.
מטבעו, ההמנון הלאומי צריך להיות קצר. האורך הממוצע של המנון לאומי הוא כדקה. סגנונם של רוב ההמנונים הלאומיים הוא שיר לכת או מזמור. קומץ מדינות בחרו בתרועת חצוצרה כהמנונן הלאומי. הקולוניאליזם האירופאי השפיע על המושבות שמעבר לים, ולכן גם מדינות באפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית אימצו המנונים בסגנון מוזיקלי אירופאי.
רון ציפר
רון ציפר (נולד ב-24 בינואר 2003) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הרכז והקלע בהפועל באר שבע דימונה מליגת העל בכדורסל ובנבחרת ישראל בכדורסל עד גיל 20.
ביוגרפיה
ציפר החל את דרכו בקבוצת הכדורסל של חוף אשקלון, בהמשך עבר לשחק במחלקת הנוער של א.ס אשקלון בה שיחק בליגה הלאומית לנוער. הוא החל את קריירת הבוגרים שלו בגיל 17 במדי הקבוצה בליגה הארצית. בסיום עונתו הראשונה בקבוצה זומן לסגל נבחרת הנוער בה שיחק במסגרת טורניר הצ’לנג’ר האירופאי שהחליף במהלך מגפת הקורונה את אליפות אירופה לנוער. במסגרת הטורניר בלט ציפר עם ממוצעים של 25.2 נקודות ו-3.6 ריבאונדים למשחק ואף נבחרת למצטיין הטורניר.
באוגוסט 2021 חתם ציפר על חוזה לשלוש שנים בהפועל באר שבע דימונה ובעונה הראשונה הושאל לקבוצת נעוריו א.ס אשקלון.
לקראת אליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20 2022 זומן ציפר לנבחרת עד גיל 20 והשתתף עמה באליפות שנערכה במונטנגרו, במהלך האליפות העמיד ממוצע של 2.1 נק'.
את הופעת הבכורה בליגת העל ערך במדי הפועל באר שבע במשחק בית נגד עירוני קריית אתא. את נקודות הבכורה קלע נגד אותה קריית אתא במסגרת משחק חוץ בסיבוב השני. במהלך העונה שותף ציפר ב-8 משחקים בהם העמיד ממוצע של 3.1 נקודות ב-5.6 דק' בעונה הסדירה ו-2 נק' ב-6 דק' בשלב הפלייאוף. בליגה הבלקנית היה ציפר שותף לזכייה באליפות הליגה, במהלך העונה שותף ב-7 משחקים בהם העמיד ממוצע של 11.6 נקודות ו-2.4 ריבאונדים.
ביולי 2023 נכלל בסגל נבחרת ישראל עד גיל 20 לאליפות אירופה ביוון.
יחסי דרום אפריקה–טרינידד וטובגו
יחסי דרום אפריקה–טרינידד וטובגו הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת דרום אפריקה לבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו.
היסטוריה
טרינידד וטובגו בחרה שלא לכונן יחסים דיפלומטיים רשמיים עם דרום אפריקה עד לסיום משטר האפרטהייד. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שתי המדינות כוננו ב-10 בינואר 1995. בשנת 1998 הציגה השגרירה הדרום אפריקאית הלא תושבת הראשונה לטרינידד וטובגו את כתב האמנתה לנשיא נלסון מנדלה. בשנת 1999 השתתפה טרינידד וטובגו בוועידה של חבר העמים הבריטי לצד דרום אפריקה.
נציג מטעמה של דרום אפריקה ביקר בטרינידד וטובגו בשנת 2001 על מנת לרקום שיתוף פעולה תרבותי בין שתי המדינות. בשנת 2002 שתי המדינות הסכימו להקים קרנבל בסגנון קריבי בדרום אפריקה עם הדרכתה של טרינידד וטובגו. ב-2004 פתחה טרינידד וטובגו את נציבותה הגבוהה בפרטוריה, בעוד שדרום אפריקה פתחה את נציבותה הגבוהה בפורט אוף ספיין במהלך העשור השני של המאה העשרים ואחת.
בן ערוס (מחוז)
בן ערוס (בערבית תוניסאית: ولاية بن عروس) הוא אחד ממחוזות תוניסיה, ה-22 בגודלו. הוא נמצא בצפון-מזרח המדינה וצמוד למחוז תוניס, המורכב בעיקר מהבירה תוניס. הוא משתרע על שטח של 761 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 712,172 נפש על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2019 . בירת המחוז היא העיר בן ערוס.
גאוגרפיה
המחוז נמצא 10 קילומטרים מתוניס ומוקף מצפון במחוז תוניס, בדרום במחוז זג'ואן, במערב במחוז מנוובה ובמזרח במחוז נבול. לבן ערוס רצועת חוף קצרה למפרץ תוניס, ובה נמצא נמל הסחר הראשי של המדינה, רדס. הטמפרטורה הממוצעת במחוז נעה בין 6.8° ל-17.9°, וכמות הגשם השנתית היא 275–515 מילימטרים. התנאים הנוחים לחקלאות הללו נובעים מהיותו של מחוז על מרגלות הרי האטלס, שמאופיינים באקלים נעים וכמויות גשם גדולות יחסית.
אוכלוסייה
האוכלוסייה במחוז מתחלקת בין מספר ערים, כשהגדולה בהן היא מוחמדיה-פושאנה ואחריה אל-מוג'ור ובן ערוס.
יחסי אוסטריה–דרום אפריקה
בין הרפובליקה הפדרלית של אוסטריה לבין דרום אפריקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
היסטוריה
כיום היחסים בין אוסטריה לדרום אפריקה הם מצוינים ופעילים. לאחר הבחירות החופשיות הראשונות ב-27 באפריל 1994, מספר הביקורים הדו-צדדיים עלה משמעותית. ב-24 במאי 2016, שר המשפטים האוסטרי פגש את מקבילו הדרום אפריקני בפגישת עבודה בווינה. מה-23 ל-26 באוקטובר 2016, שר החוץ האוסטרי סבסטיאן קורץ ביקר בדרום אפריקה, בליווי נשיא לשכת המסחר האוסטרית ד"ר כריסטוף ליטל ומשלחת עסקית בת 25 איש. הפרובינציות של הכף המערבי ואוסטריה עילית מקיימות שותפות פעילה. במסגרת שותפות זו ביקר ראש ממשלת הכף המערבית, הלן זיל, בבירת אוסטריה עילית, לינץ ביולי 2016, ואחריה ביקור של משלחת מאוסטריה עילית בראשות שר החקלאות האזורי, מקס הייגלסברגר, בגאוט ובכף המערבי. בנובמבר של אותה השנה. בשנת 2015, משרד המדע האוסטרי הפדרלי, מחקר וכלכלה והחוג למדע וטכנולוגיה בדרום אפריקה חתמו על מזכר הבנות בנושא שיתוף פעולה מדעי. על סמך ההסכם הזה הסכימו שני המשרדים על תוכנית עבודה משותפת, המיושמת על ידי קרן המחקר הלאומית בצד דרום אפריקה והסוכנות האוסטרית לשיתוף פעולה בינלאומי בחינוך ומחקר (OeAD) בצד האוסטרי. תחומי שיתוף הפעולה העיקריים הם פרויקטים בתחומי ביוטכנולוגיה, תקשוב, אנרגיה מתחדשת, מדעי הבריאות, מזון ותזונה, כרייה, ביטחון וחקלאות בת-קיימא. קריאת ההצעות הראשונה הושקה בשנת 2016, שלאחריה החלו 17 פרויקטים משותפים בשנת 2017 שיימשכו שנתיים כל אחד.
מאז הקמתה בשנת 2008 המכללה הקהילתית איתובה, שנמצאת באזור מצוקה ביוהנסבורג, ממומנת באופן מלא מתרומות פרטיות מאוסטריה. משרד החינוך הפדרלי האוסטרי (BMB) מסייע לבית הספר בתהליך הטרנספורמציה שלו לעבר בית ספר להכשרה מקצועית על ידי השבת מומחה אוסטרי. בנוסף, משרד החינוך הפדרלי האוסטרי השיק תוכנית שיתוף פעולה משותפת עם המחלקה להשכלה גבוהה והדרכה בדרום אפריקה (DHET) וכן עם מחלקת החינוך של חאוטנג בתחום ההכשרה המקצועית והחינוך הכפול. שיתוף פעולה זה יורחב למחוז הכף המזרחי בעתיד הקרוב.
כ-20,000 אזרחים אוסטרים ואנשים ממוצא אוסטרי מתגוררים בדרום אפריקה, מתוכם כמעט 9,000 רשומים בשגרירות. מועדונים אוסטריים קיימים ביוהנסבורג ובקייפטאון. נציבות הסחר האוסטרית ממוקמת ביוהנסבורג.
שיתוף פעולה בפיתוח
בהיותה חלק אינטגרלי מאזור העדיפות באפריקה הדרומית, דרום אפריקה הייתה מדינה שותפה של שיתוף הפעולה האוסטרי מאז 1999. במהלך השנים התוכניות התמקדו בעיקר בחינוך, בחברה אזרחית, במאבק בעוני, בכבוד לזכויות אדם וביחס טוב ממשל. עם זאת, קו התקציב הדו-צדדי הסתיים בשנת 2010. מספר ארגונים לא ממשלתיים אוסטריים מבצעים פרויקטים באזור דרום אפריקה.
המוקד העיקרי של אדאדי באזור דרום אפריקה טמון בתחומי ממשל טוב, זכויות אדם, הכשרה מקצועית ואנרגיה מתחדשת (כולל חיזוק יכולות ה-SADC בתחום האנרגיה המתחדשת, הקמת מרכז SADC לאנרגיה מתחדשת ויעילות אנרגטית, SolTrain - פרויקט שמטרתו לטפח את השימוש בציוד תרמי סולארי, הלוואות לחברות קטנות ובינוניות לפרויקטים של אנרגיה מתחדשת, האקדמיה הסולרית האוסטרית והאקדמיה לריתוך אוסטרית). בשנת 2015 קיבלה דרום אפריקה סיוע בפיתוח רשמי בסך 427.082,87 אירו.
בנוסף ארגונים לא ממשלתיים אוסטריים רבים, במיוחד מוסדות הקשורים לכנסיות, תומכים בארגון המסייע לנפגעי HIV / איידס במדינה. ממשלות מחוזיות כמו גם תורמים פרטיים מממנים פרויקטים של בתי ספר באזור יוהנסבורג ובפומולה.
נציגויות דיפלומטיות
דרום אפריקה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה, שגם מוסמכת לארגונים הבינלאומיים שם, וכן 5 קונסוליות כבוד בזלצבורג, לינץ, אינסברוק, סנקט פלטן וגראץ. אוסטריה מחזיקה בדרום אפריקה שגרירות בפרטוריה, ו-3 קונסוליות כבוד בקייפטאון, דרבן ופורט אליזבת.
עטלף הרפיה
עטלף הרפיה (שם מדעי: Harpyionycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1896 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והוא קרוי על שם ההרפיה מהמיתולוגיה היוונית. הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף, ובטקסונומיות מסוימות עדיין מופיע ככזה. עטלפי הרפיה ידועים בשיניהם הייחודיות מרובות התלוליות שאינן נמצאות אצל אף סוג אחר.
תיאור
עטלף הרפיה בעל ראש גדול, חרטום מחודד קצר, וגוף ארוך. עיניו גדולות, אוזניו קצרות ומעוגלות וחוטמו ריבועי עם נחיריים בולטים וצינוריים. השוקיים שלו קצרות במיוחד - יותר מכל עטלף אחר במשפחת עטלפי הפרי. כפות הרגליים רחבות, והטפרים ארוכים וחדים. אורך הראש והגוף של עטלפי הרפיה 117–159 מ״מ, אורך הזרוע 70–92 מ״מ ואורך האוזן 19–25 מ״מ; המשקל נע בין 83 ל-142 גרם. הסוג נטול זנב עם קרום תעופה אחורי קצר ודק.
הסוג ידוע במורפולוגיה הייחודית של השיניים: החותכות העליונות בצורת סהר והחותכות הקטנות מנוונות וקטנטנות. הניבים גדולים ועבים עם חריץ עמוק במרכז כאשר העליונים עם שתי תלוליות והתחתונים עם שלוש. כאשר הלסת סגורה, הניבים חוצים זה את זה בזווית כמעט ישרה. הטוחנות מרובות תלוליות וצורתן ככתר. החותכות, הניבים והמלתעות, פונים כולם כלפי החוצה ומזכירים בצורתם כף יד קמורה. המורפולוגיה הייחודית מאפשרת לעטלפים לחתוך ולנגוס בפירות קשים.
לעטלף הרפיה פרווה ארוכה וסבוכה שמשתרעת על השוקיים, הרגליים והאמות. צבעה הכללי חום כהה, חום ברונזה או חום קקאו, כשהיא נוטה להיות בהירה יותר באזור הגחון והחזה. הראש, הכתפיים וחלק מהגב כהים יותר עם צבע חום מארון, חום ערמוני או אפילו חום-שחרחר. הכנפיים שחורות, חומות או אפורות עם כתמים בהירים. הזרועות והרגליים בצבע ורוד או בורדו כהה והאצבעות שחורות.
תפוצה וביולוגיה
המינים בסוג פעילים בלילה ומבלים כנראה את שעות היום בשינה על ענפים. הם חיים בבדידות או בקבוצות קטנות. למרות שהמינים מעדיפים לשהות בחופת יער צפופה, הם משתמשים בקרחות יער כנתיבי טיסה לעבר אזורי האכלה.
התזונה של עטלפי הרפיה מורכבת מפירות כשהשיניים המיוחדות שלהם מאפשרות להם לנגוס בפירות קשים דוגמת הפנדן או לינוק מיץ מבלי לבלוע סיבי פירות. יש שתי עונות רבייה בכל שנה (ינואר-פברואר ויולי-אוגוסט) שמסונכרנות עם עונות הגשמים. ההיריון נמשך 4–5 חודשים ובכל פעם הנקבה ממליטה גור יחיד. הגור נגמל בגיל 3–4 חודשים. עטלפי הרפיה מאוימים בעיקר מצד בירוא יערות וציד לבשר. הם נוכחים במספר אזורים מוגנים בפיליפינים ואינדונזיה.
מינים
בסוג זה 2 מינים:
ממש עכשיו - מנגנים יוני רכטר
ממש עכשיו - מנגנים יוני רכטר הוא אלבום של יוני רכטר שיצא לאור בשנת 1991.
האלבום הוא אלבום אינסטרומנטלי ברובו, למעט השיר "מה תנגנו" שאותו הלחין עלי מוהר, הוא למעשה אלבום המשך לאלבום "העיקר זה הרומנטיקה" שיצא כשנה לפני כן.
קית' בוגאנס
קית' רמון בוגאנס (באנגלית: Keith Ramon Bogans; נולד ב-12 במאי 1980) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2003–2014. ממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בליגה הם 6.3 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים למשחק.
מאז שנת 2019 משמש כעוזר מאמן בקבוצת ניו יורק ניקס.
קריירת תיכונים ומכללות
בוגאנס נולד בוושינגטון די. סי., ובנערותו למד ב"תיכון דמטה" אשר בהייטסוויל, מרילנד. בקבוצת הכדורסל של התיכון, בו למדו בעבר שחקני NBA רבים כגון אדריאן דאנטלי, סידני לואו ודני פרי, שיחק בוגאנס תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל מורגן ווטן. בסיום עונתו האחרונה בתיכון נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בין השנים 1999–2003 למד באוניברסיטת קנטקי, ולאורך התקופה שיחק בקבוצת הכדורסל שלה ("קנטקי ויילדקטס") לצד אריק דניאלס ושחקני ה-NBA לעתיד ג'מאל מגלור, טיישון פרינס, צ'אק הייז וקלנה אזובוויקה. בעונת 2002/2003 הוביל את קלעי הקבוצה עם 15.7 נקודות בממוצע למשחק, והוליך אותה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight). במשחק שמינית הגמר נקע את הקרסול, מה שלא מנע ממנו לשחק במשחק רבע הגמר, בו הפסידה קנטקי מול אוניברסיטת מרקט, בה שיחק דוויין וייד. בסיום אותה עונה זכה בתואר "השחקן המצטיין של המחוז הדרום-מזרחי (SEC)".
קריירת משחק מקצועית
בדראפט ה-NBA 2003 נבחר בוגאנס בבחירה ה-43 על ידי מילווקי באקס, ומיד הועבר בטרייד לאורלנדו מג'יק. בעונת הרוקי שלו פתח בכמחצית מהמשחקים, וקלע 6.8 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונתו השנייה ב-NBA הועבר בטרייד לשארלוט בובקאטס, בתמורה לברנדון האנטר. במשחקו הראשון עם הבובקאטס קלע שיא קריירה של 28 נקודות, בהפסד קבוצתו מול יוטה ג'אז. עד לסיום אותה עונה קלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק, אשר התבררו בדיעבד כשיא הקריירה שלו.
בפברואר 2006, לאחר כעונה וחצי בשארלוט, הועבר בטרייד ליוסטון רוקטס בתמורה ללוני באקסטר.
לקראת עונת חתם על חוזה באורלנדו מג'יק, בה החל את הקריירה. בעונת קלע 8.7 נקודות למשחק, כמחליפו מהספסל של מוריס אוואנס, וסייע למג'יק להעפיל לחצי גמר האזור המזרחי בפלייאוף, לראשונה מזה 12 שנים; בסדרה עצמה הפסידה אורלנדו מול דטרויט פיסטונס, בתוצאה 1–4.
באמצע עונת נשלח בוגאנס בטרייד למילווקי באקס, בתמורה לטיירון לו.
בספטמבר 2009 חתם על חוזה בסן אנטוניו ספרס, עמה העפיל לחצי גמר האזור המערבי.
לקראת עונת חתם על חוזה בשיקגו בולס. באותה עונה פתח בכל 82 משחקי הבולס, וסייע לקבוצה לסיים עם המאזן הטוב ביותר בליגה (62–20) ולהעפיל לגמר האזור המזרחי. לאורך הפלייאוף המשיך בוגאנס לשמש כשחקן חמישייה קבוע, לצדם של דריק רוז, לואול דנג, קרלוס בוזר וג'ואקים נואה, ותרם 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיחק ב-5 משחקים עם ניו ג'רזי נטס, ובעונה העוקבת חזר לקבוצה ושותף ב-74 משחקים.
ביולי 2013 הועבר יחד עם ג'רלד וולאס, כריס האמפריז, מרשון ברוקס, כריס ג'וזף ו-4 בחירות דראפט עתידיות לבוסטון סלטיקס, בתמורה לקווין גארנט, פול פירס, ג'ייסון טרי ודי. ג'יי. וייט. לאורך עונתו היחידה בקבוצה שותף ב-6 משחקים בלבד.
בינואר 2016 חתם על חוזה בקבוצת וסטצ'סטר ניקס מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובסיום אותה עונה פרש ממשחק, בגיל 36.
קריירת אימון
באוקטובר 2017 מונה בוגאנס לעוזר מאמן בקבוצת וסטצ'סטר ניקס, תחת המאמן הראשי מייק מילר.
בדצמבר 2019 עבר לשרת בצוות האימון של ניו יורק ניקס, אשר מינתה אז את מילר כמאמן הקבוצה במקומו של דייוויד פיזדייל.
אליפות מיאמי הפתוחה
אליפות מיאמי הפתוחה, הידועה גם בשם מיאמי מאסטרס, היא טורניר טניס שנתי לגברים ולנשים הנערך באצטדיון הארק רוק במיאמי גארדנס, פלורידה. הוא אחד מטורנירי סבב המאסטרס העולמי של ה-ATP לגברים ואחד מטורנירי החובה של ה-WTA לנשים. הטורניר, שמשוחק על משטח קשה, נערך כל שנה בשבועיים האחרונים של חודש מרץ לאחר שמסתיים טורניר אינדיאן וולס.
לטורניר היו מספר נותני חסות במשך שנות קיומו, ולפיכך היה מוכר בכמה שמות שונים. הטורניר הראשון שנערך ב-1985 היה ידוע בתור אליפות השחקנים הבינלאומית של ליפטון (Lipton International Players Championships). בשנת 2000, שונה שמו של הטורניר לאליפות אריקסון הפתוחה (Ericsson Open); בשנת 2002, שונה שוב לאליפות נאסד"ק-100 (NASDAQ-100 Open) הפתוחה; וב-2007, השם שונה לאליפות סוני-אריקסון הפתוחה (Sony Ericsson Open). החל משנת 2015, הבנק הברזילאי איטאו (Itaú) הפך להיות נותן החסות של הטורניר, ושמו הרשמי של הטורניר הוא "אליפות מיאמי הפתוחה בחסות איטאו" (Miami Open presented by Itaú).
היסטוריה
הטורניר נוסד על ידי טניסאי העבר בוץ' באקהולץ (Butch Buchholz). כוונתו המקורית הייתה להפוך את הטורניר לגרנד סלאם הראשון של השנה (בזמנו אליפות אוסטרליה הפתוחה נערכה בחודש דצמבר), והוא כינה אותו "וימבלדון של החורף" (Winter Wimbledon). באקהולץ ניגש לארגוני ה-ATP וה-WTA, הציע לספק את הפרסים הכספיים בטורניר ולתת לארגונים אחוזים ממכירות הכרטיסים ומזכויות הטלוויזיה בעולם, בתמורה לקבלת הזכות לערוך את הטורניר למשך 15 שנים. שתי ההתאחדויות הסכימו.
הטורניר הראשון נערך בחודש פברואר 1985 במרכז הטניס הבינלאומי של לייבר (Laver’s International Tennis Resort) בדלריי ביץ', פלורידה. הטורניר חילק פרסים כספיים בשווי של 1.8 מיליון דולר, סכום שבאותה העת היה השלישי בגובהו (רק לטורנירי וימבלדון ואליפות ארצות הברית הפתוחה היה פרס כספי גדול יותר).
ב-1986, הטורניר עזב את דלריי ביץ' ועבר לבוקה ווסט (Boca West), וב-1987 עבר שנית לקי ביסקיין, עיירת אי מול החוף של מיאמי. בשנת 1999 מכר באקהולץ את הטורניר לחברת IMG.
בשנת 2019 הטורניר עבר לאצטדיון הארק רוק במיאמי גארדנס, פרבר הנמצא מצפון-מערב לעיר מיאמי.
מאפייני הטורניר
פרט לארבעת טורנירי הגרנד סלאם, אליפות מיאמי הפתוחה היא אחת מהיחידות בסבבי הטניס המקצועניים (ה-ATP וה-WTA) שבה מתחרים בטורניר היחידים גם של הגברים וגם של הנשים יותר מ-64 שחקנים, וכן מהיחידות שאורכת יותר משבוע בודד. באליפויות היחידים מתחרים 96 שחקנים, ובאליפויות הזוגות מתחרים 32 צמדים. משך הטורניר כולו הוא 12 ימים.
נכון לשנת 2022, סך הפרסים הכולל שחולק בטורניר היה $17,168,110.
גאוספירה
גאוספירה היא אחת ממערכות כדור הארץ, המורכבת מכלל החומר הסלעי הבונה אותו על צורותיו השונות: מינרלים, סלעים, קרקעות, משקעים וסלע מותך. הגאוספירה היא מערכת דינמית סגורה, בתוכה מתקיים מחזור הסלעים המורכב מתהליכים שונים המפרקים את הסלעים ויוצרים אותם מחדש. עם זאת, מערכת זו אינה סגורה במונחים של אנרגיה, מאחר שזו מגיעה בהתמדה מקרינת השמש.
גאולוגיה היא המדע העוסק בחקר הגאוספירה, תכונותיה, מרכיביה והתהליכים השונים המתרחשים בה.
מערכות כדור הארץ
לבד מהגאוספירה קיימות בכדור הארץ מערכות חומר נוספות:
בתחילת המאה ה-20 התגבשה הבנה כי כל מערכות כדור הארץ שותפות לכמה מחזורים, בהם מחזור המים, מחזור הפחמן ומחזור הסלעים. במסגרת מחזורים אלה מתקיימת השפעה הדדית של המערכות זו על זו.
מבנה הגאוספירה
הגאוספירה מורכבת משלושה חלקים עיקריים: הקרום וחלקה העליון של המעטפת העליונה מרכיבים את הליתוספירה, ושאר המעטפת העליונה מרכיבה את האסתנוספירה.
המעבר בין שכבה לשכבה מוגדר כתחום אי רציפות – גבול המתאפיין בשינוי מהירותם, זוויתם או עוצמתם של גלים סייסמיים.
לו קארייה
חוסה לו קָארֶייַה (באנגלית: Jose Luis Correa; נולד ב-24 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-46 של מדינת קליפורניה, מאז 2017. המחוז שוכן במחוז אורנג', וכולל בתוכו את הערים סנטה ברברה ואנהיים, כמו גם חלקים מהעיר אורנג'. בנוסף, מדובר במחוז הליברלי והלטיני ביותר במחוז אורנג'. טרם היבחרו של קארייה, חבר המפלגה הדמוקרטית, היה חבר בסנאט המדינתי של קליפורניה בשנים 2006–2014. במקצועו הוא בנקאי השקעות.
ביוגרפיה
סבו של קארייה הגיע במקור לארצות הברית ממקסיקו כדי לעבוד בסאות'רן פסיפיק במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. סבו התיישב בארצות הברית והקים שם משפחה, אך השפל הגדול אילץ אותו לשוב למקסיקו עם ילדיו שנולדו באמריקה. שנים לאחר מכן, האיש שיהפוך לאביו של קארייה, התחתן ועבר ממקסיקו לקליפורניה. קארייה נולד במזרח לוס אנג'לס, וכשהיה בן שנתיים נהרגה אמו בתאונת דרכים. בעקבות זאת עברה המשפחה לסקטקס. כעבור חמש שנים עברו הוא ואביו לשכונה פינגווין סיטי באנהיים, ומשפחתו הייתה קשת-יום. את כיתה ב' התחיל קארייה כשהוא דובר ספרדית בלבד. תחילה התקשה ללמוד אנגלית, אך כעבור זמן מה החל לדעת אותה באופן רהוט.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים באנהיים, השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפולרטון, ולאחר מכן קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. הקריירה הפוליטית של קארייה החלה בשנת 1996 כשהתמודד לאספה המדינתית של קליפורניה כמועמד המפלגה הדמוקרטית במחוז הבחירה ה-69. במירוץ צמוד הפסיד לג'ים מוריסי המכהן, בפער של 93 קולות בלבד. ב-1998 התומדד מולו קארייה בשנית, ונבחר ברוב של 54% מקולות הבוחרים. כהונתו החלה ב-7 בדצמבר 1998. ב-2004 נבחר למועצת המפקחים של מחוז אורנג', והיה לדמוקרטי הראשון שישב במועצה מאז 1987.
ב-2006 נבחר לסנאט של קליפורניה, כנציג מחוז הבחירה ה-34. קארייה הושבע לסנאט של מדינת קליפורניה ב-4 בדצמבר 2006. בשנת 2010 נבחר קארייה מחדש אחרי שניצח את חברת מועצת העיר אנהיים לוסיל קרינג. בבחירות מיוחדות שהתקיימו ב-27 בינואר 2015 התמודד קארייה בשנית למועצת המפקחים של מחוז אורנג', אך הובס בפער זעום על ידי אנדרו דו, לשעבר חבר מועצת העיר גרדן גרוב, בפער צמוד של 43 קולות בלבד (0.1%).
בבחירות 2016 התמודד קארייה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-46 של קליפורניה, לאחר פרישתה של לורטה סנצ'ז אשר התמקדה במסע הבחירות שלה לסנאט של ארצות הברית. בבחירות המקדימות הגיע למקום הראשון עם 43.7% מהקולות, ובבחירות הכלליות גבר על עמיתו הדמוקרטי עם כ-70 אחוזים מקולות הבוחרים. כהונתו החלה כאשר הושבע לתפקידו עם התכנסות הקונגרס ה-115 של ארצות הברית, בראשית ינואר 2017.
בראשית 2021, השתתף קארייה בספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, ובשעה שתומכי הנשיא דונלד טראמפ הסתערו על הקפיטול נכח במליאת בית הנבחרים כאשר הפורעים ניסו לפרוץ את דלתות המליאה. הוא נמנה בין חברי הקונגרס שהתחבאו בהיכל הפסלים הלאומי וצוידו במסכות גז מחשש שייעשה שימוש בגז מדמיע. לאחר ההסתערות, קארייה הוטרד בידי תומכי טראמפ בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס לאחר שעזב את וושינגטון הבירה כדי לשוב אל ביתו שבמחוז אורנג'. הוא הוטרד בידי תומכי טראמפ אלה, ולאחר חילופי דברים בין תומכי הנשיא לקארייה, משטרת נמל התעופה פיזרה את המהומה. בעקבות אירועים אלה תמך קארייה בהדחתו השנייה של טראמפ וקרא לסגן הנשיא מייק פנס להפעיל את התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית.
דנקל
דנקל (הלחם של המילים דן וקל, מוכרת בציבור כרכבת הקלה בגוש דן) היא מערכת רכבת קלה, המשמשת אמצעי תחבורה ציבורית בתל אביב-יפו, ומקשרת בין העיר לפרווריה (רחבי גוש דן).
המערכת נדונה כבר מקום המדינה, וכללה בגלגוליה השונים תוכניות לשיטות שונות של תחבורה ציבורית, כגון: רכבת מהירה, רכבת קלה, רכבת תחתית, מערך קווי אוטובוסים וכדומה. נכון ל-2021 המערכת כוללת שלושה קווי רכבת קלה (LRT – Light Rail Transit). בנוסף נבחנת היתכנות להקמתם של עוד שלושה קווי מטרו. על תכנון ויישום המערכת מופקדת נת"ע - נתיבי תחבורה עירוניים, שהוקמה בשנת 1996.
ב-2 באוגוסט 2015 החלו העבודות להקמת תחנות הקו האדום, אם כי עבודות על חלקים עיליים ותחתיים של קו זה התבצעו אף לפני 2012. העבודות על התחנות היו צפויות להימשך שש שנים, עד לחנוכתו המתוכננת של הקו האדום כקו הרכבת הקלה הראשון באוקטובר 2021 אך החנוכה נדחתה לנובמבר 2022. אף שהיו אמורות להתחיל עד סוף שנת 2016, העבודות על הקו הסגול החלו בסוף 2018, והעבודות על הקו הירוק החלו בסוף 2019.
באוקטובר 2020, נחשף שם הרכבת הקלה, "דנקל" (שילוב בין דן וקל), זאת לאחר שלפי בקשת שרת התחבורה מירי רגב התבקשה חברת נת"ע להחליף את השם המתוכנן MetroTLV לשם עברי, ולהפריד את המותג מטרו המוטעה מכיוון שזו רכבת קלה. השם שהוצע על ידי נת"ע היה "דנקל" ואושר על ידי מירי רגב.
במאי 2021 בוצעו נסיעות מבחן של הקו האדום ברחובות אורלוב וז'בוטינסקי בפתח תקווה, ובאוקטובר 2021 בוצעה נסיעת מבחן על כל תוואי הקו מפתח תקווה ועד בת ים.
ב-24 בינואר 2022 הושלם פינוי כפר שלם, שבו יעבור הקו הסגול. ב-30 בינואר 2022 הוכרזו הזוכים במכרז להקמת הקו הירוק והקו הסגול. את הקו הירוק יקימו קבוצת אלסטום, דן ואלקטרה, ואת הקו הסגול יקימו קבוצת שפיר ו-CAF הספרדית.
ב-17 באוגוסט 2023 נחנך הקו הראשון של המערכת - הקו האדום - והוא החל לפעול למחרת.
מתקופת העות'מאנים עד לסוף שנות ה-50 של המאה ה-20
מסילות הרכבת הראשונות בארץ ישראל הונחו על ידי הטורקים. לאחר מלחמת העולם הראשונה והחלת המנדט הבריטי על ארץ ישראל, המשיכו הבריטים בפיתוח רשת מסילות הברזל. העות'מאנים, והבריטים בעקבותיהם, פיתחו את רשת הרכבות מתוך שיקולים אסטרטגיים צבאיים, ואילו הדרכים שימשו רק באותם המקומות שבהם לא ניתן היה להשתמש ברכבות. עם קום המדינה השתנתה המדיניות. מערכת ההיסעים גויסה לשרת את יעד פיזור האוכלוסין לאורך הגבולות, ומכיוון שלא ניתן למתוח מסילת ברזל לכל יישוב נידח, תועדפה חלופת פיתוח רשת כבישים על פני רשת הרכבות.
הרעיון להקים רכבת קלה ("Electric Tramway") עלה לראשונה ב-1925 והתייחס לרכבת משותפת ליפו ותל אביב. מספר קבוצות יזמים, מאירופה, מצריים וארץ ישראל, פנו לעיריית תל אביב בבקשה לקבלת זיכיון להקים רכבת קלה שתגיע עד פתח תקווה. חלק מהתוכניות הגיעו לשלב מתקדם למדי, כולל מחקרי שטח שבהם נמדדה בשיטתיות התנועה בין מקומות שונים ביפו ותל אביב. הרעיון נפל בסופו של דבר, כנראה עקב התנאים הטכניים והכספיים שהעמידה חברת החשמל, שנהנתה ממונופול על ייצור חשמל בכל רחבי ארץ ישראל המנדטורית.
באמצע שנות ה-30, כאשר אוכלוסייתה של תל אביב הגיעה ל-120,000 נפש, עלה שוב הרעיון של הקמת רכבת תחתית בעיר, אך נגנז.
הצעה מחודשת, הפעם מפורטת, הוגשה באוקטובר 1959 לראש עיריית תל אביב על ידי האדריכל תיאודור מנקס. מנקס הציע להתקין רכבת חשמלית תת-קרקעית בעומק של 2.5 מטרים מתחת לפני הקרקע. הצעתו כללה חפירת תעלות מתחת למדרכות הכבישים הקיימים, וכיסויין בלוחות פריקסט צבעוני.
עם קום המדינה, פנה דוד בן-גוריון לפרופסור מרכוס ריינר, וביקש ממנו להכין תוכנית תחבורה לרצועת החוף. המרכיב העיקרי בתוכנית, אשר תוכננה לרצועת חוף של 1.3 מיליון תושבים, היה רכבת מהירה, שתשמש כעמוד השדרה התחבורתי של רצועת החוף. תוכניתו של ריינר לא התקבלה על ידי אגף התכנון, בנימוק שתוכנית זו לא תשרת את יעד פיזור האוכלוסין.
חברה אמריקאית, שתכננה על פי הזמנת שר התחבורה את מסילת החוף מצומת רמז (ממערב לפרדס חנה-כרכור) לתל אביב, המליצה ביוני 1948 על הרחקת המסילה הקיימת (כיום המסילה המזרחית) מהגבול הירדני, וכי יש להעביר את קו הרכבת ממערב לנחל איילון. ההמלצה השנייה הוכשלה על ידי עיריית תל אביב, שהתנגדה לחציית העיר. בעקבות הֵלֶך מחשבה זה, פורקו מספר קווי רכבת קיימים.
בעשור הראשון לקום המדינה היו עיקר מטרות הפיתוח התחבורתי ביטחוניות ופוליטיות. חלק ממאפייני הפיתוח היה אי-הכללת התחום העירוני בסדר העדיפויות. עד תחילת שנות ה-60 מומן רוב הפיתוח של הרכבות מכספי השילומים. במסגרת תוכניות פיתוח הרכבת, שהוגשו ל"וועדת השרים לענייני השילומים", הוצגו קווי רכבת לפרברי תל אביב, כגון: נתניה, לוד, רמלה ופתח תקווה, וקווים נוספים באזור גוש דן דהיום. לאחר הגשת הדו"ח, התפרק צוות התכנון הארצי אשר הגיש אותו, ומאז ואילך, תכנון מערכת התחבורה בישראל התאפיין בחוסר תיאום בין אזורים שונים, בין רמות שונות ובין גופי התחבורה הנפרדים.
שנות השישים עד לסוף שנות השמונים
בשנות ה-60 הייתה תנופה בסלילת הכבישים, עקב תוכנית פיתוח כבישים של מע"צ. הטיפול בתחבורה באותן שנים נבע מהרצון להגביר את יעילותה ולהוריד את סכום ההשתתפות של הקופה הציבורית. חלופות תחבורתיות שונות שהוצעו נבחנו משך זמן רב, הנמדד בשנים, בגלל חוסר בכלי תכנון ובמחשבים יעילים.
בשנות ה-70 החלה תוכנית תכנונית ענפה למדי, שקודמה בעיקר על ידי משרד התחבורה. הוקם גם "המכון הישראלי לתכנון ולמחקר בתחבורה". בהתאם, כבר כשנבנה מגדל שלום מאיר בתל אביב בתחילת שנות ה-60, הוא תוכנן כדי לאפשר חיבור לתחנת רכבת תת-קרקעית. בשנת 1970 הקים שמעון פרס את צוות "הסעה המונית", שמטרתו הייתה לפתח את מערכת המסילות בארץ, תוך שימת דגש על מטרופולין תל אביב. הצוות הפיק בשנת 1971 את תוכנית "מערכת הסעה המונית דן, יהודה, שרון". ב-1 באפריל 1973 הכריזה הממשלה בראשות גולדה מאיר על השקעת חמישה מיליון לירות בבדיקת הקמת רכבת תחתית בתל אביב, אך התוכנית לא יצאה לפועל, בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1983 פרסם "צוות תוכנית אב לתחבורה במטרופולין תל אביב" את המלצותיו לטווח הארוך (עד שנת 2010), שכללו פיתוח רכבת פרברית, קלה ותחתית, ומשרד התחבורה קיבל את ההמלצות. בהמשך שנות ה-80 הוזמנו מספר מחקרים מיועצים ישראליים ובינלאומיים, בנוגע לחלופות שונות לרשתות המסילתיות הניתנות ליישום במטרופולין תל אביב. בשנת 1987 הוחלט כי קו תל אביב–פתח תקווה יהיה הראשון להקמה, והאחריות לתכנונו הועברה לחברת נתיבי איילון. לנוכח חומרת מצב התחבורה, החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה במאי 1988 לתת עדיפות ראשונה לתכנון ולהקמה של מערכת הסעה המונית.
שנות התשעים
למרות כל זאת, מיזם הרכבת התחתית בתל אביב לא התקדם עד לשנות ה-90. במסע הבחירות לראשות עיריית תל אביב-יפו בשנת 1993, הבטיח רוני מילוא להתחיל בתוכניות. בעקבות היבחרו לראשות העיר, באפריל 1994 הוקמה מנהלת בתוך אגף ההנדסה בעירייה, בשם "מינהלת מטרופולין ת"א-יפו למערכת הסעת המונים". מנהלת זו הכינה תוכנית מפורטת, אבל לא הוציאה אותה אל הפועל, משתי סיבות עיקריות: התנגדות משרד האוצר, בטענה כי הפרויקט יקר מדי ולא כלכלי בהשוואה לרכבת קלה עילית, וחוסר המעורבות הפורמלי של העיריות מסביב. במקביל, החל תהליך יישום תכנוני הֶעָבָר, לא מעט בזכות מיזוג רכבת ישראל עם רשות הנמלים והרכבות בראשית העשור. תהליך היישום כלל בניית מסילה כפולה בערוץ האיילון, הכפלת המסילה בקו תל אביב–נתניה, הקמת תחנה חדשה בתל אביב ורכישת ציוד חדיש. בשנת 1991 השלימה חברת "דן-דותן" תכנון מערכת עורקית לתחבורה במטרופולין תל אביב, שבחנה חלופות שונות לשינויים יסודיים במערך התחבורה הציבורית במטרופולין. עבודת החברה הוזמנה על ידי עיריית תל אביב וקואופרטיב "דן". מסקנותיה הציעו חלופות של רכבת קלה (קרי חשמלית) ורשת בלעדית של נתיבי תחבורה ציבורית לאוטובוסים מפרקיים. בעקבות מגמות אלו, שררו אופטימיות וציפיות גבוהות, בעיקר בנוגע למשך הזמן הצפוי עד ליישום התוכנית – סוף שנות ה-80 וראשית שנות ה-90, אולם עם אי-התקדמות משמעותית, גוועו התקוות.
בשנת 1995 הושלמה הכנת תוכנית פיתוח רב-שנתית של רשות הנמלים והרכבות. אחד מנדבכי התוכנית היה תוכנית "רכבת 2000", שפירטה תוכנית אופרטיבית עד שנת 2000, והתמקדה בפיתוח קווי מטרופולין תל אביב. התוכנית התבססה על התוואי הקיים: שילוב בין קווים בין-עירוניים לקווים פרבריים, מעבר להפעלה חשמלית ויישום בשלבים. כמו כן, עודכנה תוכנית המתאר הארצית למסילות ברזל, תמ"א 23, אשר תוכננה לראשונה בשנת 1986.
בשנת 1996 הקים משרד האוצר את חברת נת"ע – נתיבי תחבורה עירוניים, תפקידה הראשוני של החברה היה לבצע סקר היתכנות ולבחון תוואים פוטנציאלים שונים להקמת מערכת הסעת המונים במטרופולין תל אביב. לאחר עבודה של שנתיים, באוקטובר 1998, אושרה תוכנית מערכתית כוללת (תוכנית תמ"א/23/א) על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה, שאושרה בממשלה, אבל לא תוקצבה. עלות התוכנית כולה הוערכה אז בשבעה מיליארד דולר, אך משרד האוצר התנגד להקצות את התקציב הדרוש, ונת"ע נאלצה להגיש תוכנית ביצוע ראשונית בעלות של שני מיליארד דולר בלבד. שני הקווים הראשונים שהוצעו בתוכנית היו: "הקו האדום" - מפתח-תקווה לתל אביב ומשם לבת-ים, שכולו בנוי במנהרות כרכבת תחתית, ו"הקו הירוק" - מתל אביב לחולון וראשון-לציון, כרכבת עילית קלה. אך משרד האוצר מנע את אישור התוכנית בגלל עלות המנהור לאורך תוואי של כ-18 ק"מ והתחנות התת-קרקעיות של קו רכבת התחתית. לפיכך העלתה נת"ע הצעה נוספת: רק ב-11 ק"מ מתוואי "הקו האדום" תפעל רכבת תחתית, בקטע מרחוב ז'בוטינסקי עד לתחנת אלנבי, ואילו ביתר הקו, תהיה רכבת עילית קלה.
בינואר 1999, פרסמה נת"ע את מכרז לתכנון שני תוואי הרכבת הקלה, ובמאי 1999 הקימו משרדי האוצר והתחבורה צוות בדיקה כלכלית לתוכנית נת"ע להסעת המונים, בראשות הפרופסור ראובן גרונאו. הצוות בחן את כל ההצעות של נת"ע, ומסקנותיו היו שיש כדאיות כלכלית לתוכנית בתקציב המוצע.
לאחר אישור הפרויקט, קיבלה נת"ע את תפקיד ייצוג ממשלת ישראל מול החברות המתמודדות במכרזים להקמת הרכבת הקלה, להוציא לפועל מכרזים ולהבטיח את קיומו של ההסכם מצידה של הממשלה, דהיינו, להכשיר את תוואי הרכבת הקלה לזכיין, שכן על פי ההסכם, מדינת ישראל תמסור לזכיין את תוואי הרכבת הקלה להתחלת העבודות כאשר הוא פנוי מתשתיות אחרות (כמו כבישים, כבלי מתח, תשתיות מים וכו').
משנת 2000
בשנת 2001 אושרו שתי תוכניות מתאר מחוזיות לקו הרכבת הראשון (הקו האדום) במערכת הסעת ההמונים – תמ"מ 5/1 של מחוז תל אביב ותמ"מ 3/12 של מחוז המרכז (ראו קישורים בפרק לקריאה נוספת). בשנת 2005 עודכנו תוכניות מתאר אלו.
בינואר 2001, פרסמה נת"ע את המכרז למיון מוקדם להקמת הקו הראשון של הרכבת קלה - הקו האדום. מועד הגשת ההצעות למכרז שנקבע תחילה למאי 2002, נדחה לבקשת המתמודדות ליולי 2002 ולאחר מכן לאוקטובר 2002. בנובמבר 2003, לאחר פרישת אחת המתמודדת, פורסם המכרז עצמו. ארבע הקבוצות המתמודדות אמורות היו להגיש את הצעותיהן עד אוגוסט 2004, והקבוצה הזוכה אמורה הייתה להיבחר בפברואר 2005 ולהשלים את הקמת הקו עד שנת 2010. הקבוצה הזוכה MTS הוכרזה לבסוף ב-31 בדצמבר 2006, ההסכם עם החברה נחתם במאי 2007.
ב-2010 בוטל ההסכם עם הזכיינית MTS והמיזם הועבר לניהול המדינה בראשות החברה הממשלתית נת"ע. ב-21 בספטמבר 2011 החלו עבודות ההכנה לחפירה של מנהרות הקו האדום בשלושה מוקדים - הרצל 14 (בית רומנו), רכבת ארלוזורוב ופתח-תקווה.
בינואר 2012 החלו עבודות העתקת תשתיות במסלול "הקו הוורוד". וב-12 בינואר 2012 פורסם המכרז הבינלאומי לחפירת המנהרות התת-קרקעיות בקו האדום ובקו הירוק. ב-1 באוגוסט 2014 החל לפעול קו אוטובוס שמספרו 1 שנוסע מבת ים לפתח תקווה, במסלול של הקו האדום.
ב-2 באוגוסט 2015 החלו עבודות החפירה של הרכבת הקלה עבור הקו האדום, והוכרז כי הן צפויות להמשך עד 2021, תאריך היעד לחנוכתו כקו הרכבת הקלה הראשון במטרופולין תל אביב. ב-21 באוגוסט 2015 פוצץ גשר מעריב לשם ביצוע העבודות בתחנת הרכבת התת-קרקעית קרליבך, המשותפת לקו האדום והירוק.
באוקטובר 2015 פורסם כי משרד האוצר העמיד את פרויקט הרכבת הקלה לבחינה מחודשת והגיע למסקנה שנדרשת מערכת רכבות בעלת קיבולת גדולה יותר, המתבססת על חמישה קווי רכבת תחתית, כולל קו טבעתי. מתוך חמש חלופות שהוצגו לפורום שדן בנושא, נבחרה החלופה היקרה ביותר שעלותה 250 מיליארד שקלים. לפי תוכנית זו, תעוכב כל התקדמות בקווים נוספים מעבר לקו האדום עד לאישור תוכנית חדשה בסוף שנת 2016.
בשנת 2020 שונה שם הרכבת הקלה מ-“MetroTLV” לשם העברי ״דנקל״ (הלחם של דן וקל).
ביוני 2021 בוצעה נסיעת מבחן ראשונית בקו האדום בין רחובות אורלוב וז'בוטינסקי שבפתח תקווה, ובאוקטובר 2021 בוצעה נסיעת מבחן על כל תוואי הקו מפתח תקווה ועד בת ים. לבסוף, נחנך הקו האדום ב-17 לאוגוסט 2023, ונפתח לתנועת המונים יום למחרת.
ב-24 בינואר 2022 הושלם פינוי החלק של כפר שלם שבו יעבור תוואי הקו הסגול.
ב-30 בינואר 2022 הוכרזו הזוכים במכרז להקמת הקו הירוק והקו הסגול. את הקו הירוק יקימו קבוצת אלסטום, דן ואלקטרה, ואת הקו הסגול יקימו קבוצת שפיר ו-CAF הספרדית.
ב-5 בדצמבר 2022 משרד התחבורה הקציב כ-100 מיליון שקל לטובת הארכת הקו האדום. זאת לצורך תכנון מפורט של תוואי מבת ים עד לתחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין. במקביל, במשרד ובחברת נת"ע עבדו גם על הארכת הקו הסגול של הרכבת הקלה לתוך גבעת שמואל.
קווים
נכון לאוגוסט 2023, למערכת מתוכננים שלושה קווים. הקו הראשון (האדום) נפתח ב־18 באוגוסט 2023, ושני הקווים האחרים (הסגול והירוק) נמצאים בבנייה.
הקו האדום
זה הוא הקו הראשון ברשת ואמור לשמש כחוט השידרה של הרשת העתידית. בתחילת דרכו, חברת נת"ע הציגה תכנון של קו בודד המכונה "הקו האדום" שמחבר את בת ים דרך יפו למרכז תל אביב (על ציר רחוב מנחם בגין) ומשם דרך רמת גן (רחוב ז'בוטינסקי) ובני ברק עד פתח תקווה. בעקבות לחץ בעיקר של עיריית תל אביב הוחלט כי הקו יהיה תת-קרקעי מאזור שכונות מנשייה ונווה צדק עד למחלף גהה.
אורכו של הקו האדום כ-24 קילומטר, 10 קילומטר מתוכם יעברו במנהרה תת-קרקעית. לאורך הקו צפויות לקום 10 תחנות תת-קרקעיות ו-24 עיליות. תדירות הנסיעה בשעות השיא בחלק התת-קרקעי של הקו תהיה כל דקה וחצי ואילו בחלק העילי כשלוש דקות. לפי התחזיות, יסעו בקו 70 מיליון נוסעים בשנה.
כל התוכניות של הקו האדום אושרו בוועדות התכנון השונות, ונכון לינואר 2012 היו העבודות בפתח תקווה, בת ים ויפו לקראת סיום והחלו עבודות חפירת המנהרות בשלושה מוקדים שונים. כמו כן ב-12 בינואר 2012 פורסם המכרז הבינ"ל לכרית המנהרות בקו האדום, והזוכים נבחרו בתחילת 2015.
בקיץ 2014, כמהלך מקדים, הופעל קו חדש שמספרו 1 על ידי חברת דן, במסלול כמעט זהה למסלול הקו האדום. הקו מופעל באמצעות אוטובוסים רבי קיבולת והתשלום מתבצע באמצעות מכונות תיקוף ותשלום באוטובוסים ולא אצל הנהג.
במאי 2014 החלו העבודות בתחנת אם המושבות בפתח תקווה.
בקיץ 2015, החלו העבודות על התחנות התת-קרקעיות בקו. בתל אביב החלו העבודות על תחנת אלנבי ב-2 באוגוסט, תחנת קרליבך ויהודית ב-14 באוגוסט, תחנת אבא הלל ברמת גן ב-28 באוגוסט, תחנת ארלוזורוב ב-4 בספטמבר ותחנת ביאליק ב-20 בנובמבר.
ב-20 בפברואר 2016 החלו העבודות בתחנות בן-גוריון ואהרונוביץ' בבני ברק ותחנת שאול המלך בתל אביב.
ב־2 באוגוסט 2022 רכב פרטי חצה את צומת בלפור-רוטשילד בבת ים באור אדום והתנגש ברכבת הקלה שהייתה במהלך נסיעת מבחן של הקו האדום.
למרות סיום מתקרב של העבודות, הפתיחה נדחתה מספר פעמים עקב תקלות שהתגלו במערכות האיתות של הרכבת. ב-16 בינואר 2023 החל שלב בדיקות סופי (שלב 6) על ידי נת"ע לפני העברת הפרויקט למפעילה "תבל מטרו", חברת בת של אגד.
ב-2 באפריל החל שלב הבדיקה האחרון (שלב 7) בסדרת הבדיקות טרם ההפעלה המסחרית של הקו האדום ברכבת הקלה. במסגרת שלב זה העבירה נת"ע את מתקני הרכבת לידי חברת "תבל" שתפעיל את הרכבת.
ב-27 ביולי התקבל אישור הבטיחות האחרון. ב־16 באוגוסט התקיימה נסיעת מבחן של הרכבת עם שרת התחבורה ועיתונאים, ב־17 באוגוסט התקיים טקס הפתיחה של הקו, בנוכחות ראש הממשלה בנימין נתניהו ורעייתו שרה, שרת התחבורה מירי רגב, שר האוצר בצלאל סמוטריץ', שר האנגריה והתשתיות ישראל כ"ץ (שכיהן בעבר כשר התחבורה וקידם מאוד את הקמת הרכבת הקלה), ומכובדים נוספים. למחרת, ב־18 באוגוסט בשעה 5:40 לפנות בוקר, נפתח הקו לפעילות מסחרית.
הקו הסגול
קו עילי לכל אורכו, 27 ק"מ, 43 תחנות, 6 רשויות.
הקו מתוכנן להתחיל בשתי זרועות במזרח:
שתי הזרועות של הקו מתלכדות במחלף אלוף שדה, משם הקו ממשיך דרך רמת גן - גבעתיים - תל אביב אל התחנה הסופית במסוף ארלוזורוב (מסוף 2000) תל אביב. בדרכו הקו עובר ברחובות אלוף שדה, דרך השלום, ההגנה, אלנבי, בן-יהודה וארלוזורוב.
הקו הירוק
לפי התכנון הראשוני הקו הירוק יהיה עילי מראשון לציון ועד הכניסה לתל אביב, משם הוא ימשיך כקו תת-קרקעי לאורך העיר ויעלה על הקרקע שוב מעט לפני הרצליה. לאורך תקופה ארוכה משרד האוצר התנגד לסלילת הרכבת כתת-קרקעית לאורך רחוב אבן גבירול וטען כי זהו בזבוז כספים עצום. בגלל המחלוקת הוחלט לבנות את הקו הירוק רק עד המפגש עם הקו האדום ברחוב קרליבך ולהשאיר את ההחלטה על המשכו לעתיד. ב-2006 הוקמה וועדת מכרזים אשר בחנה את החלופות השונות לבנייתו של הקו הירוק. ב-2007 הודיע משרד התחבורה לעיריית תל אביב כי אם ברצונה לבנות את החלק באבן גבירול כתת-קרקעי היא תצטרך לממן זאת בעצמה בעלות של 1.1 מיליארד שקל.
כאמור, חלק מן הקו הירוק אמור לעבור דרך רחוב אבן גבירול, אך בעוד מבחינה הנדסית התוואי הנבחר מהווה בחירה טובה: מדובר בציר תנועה ישר, ללא פניות ורחב יחסית, שנים רבות הייתה מחלוקת לגבי כדאיותו הכלכלית של קו תת-קרקעי בתוואי זה. מדובר בציר תנועה המורכב מבניינים נמוכים יחסית אשר משמשים למגורים ושלא בהכרח יצדיקו את הקמתה של רכבת תחתית. המצדדים בהקמת הרכבת כתת-קרקעית בתוואי זה טוענים שיהיה ניתן להוסיף קומות למבנים קיימים ולשנות את ייעודם ממגורים למסחר ומשרדים, דבר אשר לדבריהם יהפוך את הקו להגיוני יותר מבחינה כלכלית, וכמו כן הם טוענים כי הקו אמור להיות "הצפוף" ביותר מבחינת הנוסעים כך שכדאי להקימו כתת-קרקעי. בדצמבר 2011 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו כי על קווי הפרויקט בעיר תל אביב להיות תת-קרקעיים, בין היתר גם הקו הירוק.
כאמור, לפי התכנון המקורי הקו האדום והקו הירוק היו אמורים להבנות יחד, אולם בגלל המחלוקת הכספית הארוכה הדבר לא יצא לפועל. בעוד שהקו האדום מתוכנן לפרטים, עבר את כל האישורים ועבודת פינוי התשתיות בו נמצאת בשלבי סיום, הקו הירוק נמצא רק בשלבי התכנון הסופי. ב-12 בינואר 2012 פורסם מכרז בינ"ל של נת"ע לחפירת המנהרות של הקו האדום והקו הירוק. ב-9 בינואר 2017 אושרו התוכניות בוועדת השרים לתכנון ובניה.
קווי מערכת אוטובוסים מהירה
נכון לשנת 2022, שני הקווים נמצאים בשלבי תכנון ומקודמים על ידי חברת נתיבי איילון.
עטלף השחר
עטלף השחר (שם מדעי: Eonycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות, שכולל 3 מינים שחיים בדרום-מזרח אסיה. הסוג הוקם בשנת 1873 על ידי הזואולוג האירי ג׳ורג׳ אדוארד דובסון. הסיווג שלו בתוך עטלפי הפרי אינו ברור: הדעות חלוקות האם הוא משתייך לתת-משפחת עטלפים רוסטיים או לתת-משפחת עטלפי צוף.
תיאור ואנטומיה
עטלף השחר מתאפיין בגוף גוצי ובגולגולת עדינה, שטוחה וחרוטית. חרטומו ארוך וצר ועיניו גדולות במיוחד. הלשון ארוכה, דקה וגמישה, והיא מכוסה בקצה בגבשושיות. האוזניים בצורת אליפסה. על אף שיש לעטלף השחר נוסחת שיניים מלאה (32 שיניים), הן קטנות מאוד ולהוציא את הניבים כל השאר בקושי בולטות מהחניכיים. הזנב ארוך יחסית לעטלפים ונטול שיער.
עטלף השחר הוא סוג קטן למדי: אורך הראש והגוף של המינים בו 79–125 מ״מ, אורך הזרוע 60–85 מ״מ ואורך הזנב 11–33 מ״מ; המשקל נע בין 40 ל-98 גרם. קרום התעופה האחורי מצומצם למדי והאצבע המורה חסרת טופר. בצידי פי הטבעת יש זוג בלוטות גדולות.
הפרווה של עטלף השחר קצרה וחלקה. צבעה הכללי נע בין חום אפרורי לבז׳, צהבהב, אפרפר או כתמתם חיוור, כשהיא נוטה להיות סמוקה עד אדמונית באזור הפנים והכתפיים. אצל הנקבות צדדי הצוואר והגרון ורודים ונטולי שיער, בעוד שאצל הזכרים יש באזור זה צעיף שיער סבוך שצבוע לעיתים קרובות בכתום או צהוב עז. הכנפיים מפוחמות, הזרועות, הרגליים והזנב בצבע בורדו כהה או ורוד.
תפוצה
עטלפי השחר מצויים בדרום-מזרח אסיה; התפוצה הכללית של הסוג משתרעת על כל איי הפיליפינים, רבים מאיי אינדונזיה (סומטרה, ג'אווה, בורנאו, סולאווסי, הלמהרה, טימור, באלי ואיים קטנים נוספים), מלזיה, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, לאוס, בורמה, דרום סין העממית נפאל ומזרח הודו (יש גם אוכלוסיות מבודדות בחופי הודו ובאיי אנדמן וניקובר). בית הגידול של עטלפי השחר מורכב בעיקר מיער גשם טרופי, יער עננים, יער סובטרופי יבש וסוואנה טרופית ולעיתים גם שדות, שטחים חקלאיים ואזורים עירוניים.
אקולוגיה
עטלפי השחר ניזונים בעיקר מצוף ואבקנים ומסתייעים בלשון הארוכה והחרטום המיוחד כדי לתחוב את ראשם בתפרחות. השהות הממושכת על תפרחות גורמת לכך שהפרווה מכוסה לעיתים קרובות באבקה באזור הגחון, וכך העטלפים מתפקדים כמאביקים חשובים עבור פרחים רבים.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה. ההיריון נמשך 200 יום ולאחריהם נולד גור יחיד ולעיתים נדירות תאומים. הגור נתלה על אימו במשך חודש עד חודש וחצי, ולאחר מכן מתחיל בניסיונות ראשונים להתעופף. הוא יונק מאימו עד גיל 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר שנה.
מינים
בסוג זה 3 מינים:
פנלה וולגר
ביוגרפיה
וולגר נולדה בלונדון. היא הבת הצעירה של מורין (שם נעורים מק'קאן) ומייקל וולגר. אחיה דרמוט הוא בריסטר ואחותה קלודיה עוסקת באמנויות בהולנד. בילדותה גרה בניו כנען שבקונטיקט, ובשנת 1976 חזרה המשפחה לבריטניה. אביה היה עבד ככלכלן במשך שנים רבות והמשפחה נסעה איתו לכווית ולשרג'ה. אמה היא ממוצא אירי. וולגר התחנכה במנזר מייפילד, באוניברסיטת דרהאם ואחר כך באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). בהיותה באוניברסיטה ביימה את המחזה "רצח בקתדרלה" בקתדרלת דרהאם. היא שיחקה והייתה חברה ב"דרהאם רביו".
וולגר הופיעה גם בתיאטרון המלכותי הלאומי ובתיאטרון אולד ויק. ב-2013 זכתה בפרס קלרנס דרוונט לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וב-2014 זכתה בפרס סנדיי טיימס לשחקנית השנה.
היא מרבה להופיע ברדיו, וב-2013 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר ברדיו על תפקידה כרוזמרי קנדי ב-"An American Rose". עוד ברדיו שיחקה בתפקיד ראשי ב"גברת דאלוויי" ובתפקיד אדית וורטון ב-"The Jinx Element" וב"איתן פרום". היא כיכבה בקומדיה "דוט" של BBC Radio 4. עוד הקליטה ספרי שמע והייתה מועמדת לפרס "ספר השנה" לשנת 2013.