cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזף סטפנו
קורות חיים
ב-1990 נשכר על ידי אולפני יוניברסל לכתוב תסריט לסרט "פסיכו 4: ההתחלה". סטפנו, שלא אהב את שני הסרטים הקודמים בסדרה, "פסיכו 2" ו"פסיכו 3" הפך את מערכת היחסים ההרסנית בין נורמן בייטס לאמו לנושא המרכזי של הסרט. ב-1998 שב לכתוב לקולנוע כשחיבר את תסריט הרימייק ל"פסיכו" שבוים על ידי גאס ואן סנט, אם כי חלק על דרך הבימוי של ואן סנט.
רכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב
רכס הכורכר הצפון-מערבי של תל אביב הוא שריד לבית גידול חולי על גבעות הכורכר והחמרה שאפיינו את מישור החוף, בעיקר בין העיר תל אביב-יפו של ימינו ובין מישור חוף הכרמל, ותופעת טבע עולמית ייחודית במזרח אגן הים התיכון.
הרכס כולל מערכות אקולוגיות המספקות שירותים אקולוגיים לסביבתו, משמר מגוון ביולוגי ייחודי, ומהווה נקודת תצפית אל המרחב הפתוח. בעבר ובהווה האזור הוא שמורה בלתי מוכרזת של טבע עירוני "פראי", בקרבת שכונות העיר ולרווחת תושביה, שיד אדם מיעטה להתערב בו.
תושבים מנהלים מאבק למען הכרזתו של רכס הכורכר כשמורת טבע עירוני. הפיתוח העירוני שיחל לאחר הפסקת פעולתו של שדה דב ב-2019, יסכן עוד יותר את עתידו של רכס זה.
היסטוריה
תל רֶקִּית הוא הנקודה הגבוהה ביותר ברכס הכורכר הצפון מערבי של תל אביב, 30 מטר מעל קו החוף.
בתל נמצאו שרידים של מחנות פרהיסטוריים משלהי התקופה הפלאוליתית העליונה וכן מהתרבות הכבארית של תחילת התקופה האפיפלאוליתית. עד 1948 ישבו בתל בדואים משבט ערב אל-קורעאן, בסמוך לקברו של השייח' סעיד אל-קורעאני. בימי מלחמת העולם הראשונה שימש התל יחידת תותחנים עות'מאנית. עד 2012 ארח התל מתקן צה"לי.
קרקע חי צומח אקלים ונוף ברכס
רכס הכורכר הוא נקודת מפגש בין אקלים ים-תיכוני וקרקע דמוי מדברית, החולות מהם נוצרו קרקעות הכורכר והחמרה המרכיבות את בית הגידול החולי שעל הרכס הוסעו ממדבר סהרה באמצעות הנילוס וזרימת מי הים התיכון ממערב למזרח אל חופי ישראל, וככזה הוא מהווה את נקודת התפוצה הצפונית ביותר למיני צומח וחי מדבריים.
אדמת המרזבה ממזרח לרכס ולכביש 2040, כבדה, ובעלת יכולת ניקוז נמוכה. נגר עילי המתקשה לפרוץ את הרכס בדרכו לים חובר לנגר עילי הזורם מן הרכס לכיוון המרזבה ממערב למזרח וכך מתהוות ביצות ושלוליות חורף בעורף הרכס, כדוגמת שלולית החורף ממזרח למגדלי נאמן.
תסקיר השפעה על הסביבה שערך ב-2012 האקולוג, ד"ר עודד כהן, באזור הרכס, קובע, "שבאזור נמצאים 180 מינים של צמחי בר. מדובר לדבריו בשמונה אחוזים מכלל מיני הצומח בישראל בשטח יחסית מצומצם.
נסקרו צמחים מוגנים בישראל, מינים אנדמיים ומינים ברשימת צמחי בר שבסכנת הכחדה בישראל.
כמו כן אותרו 17 מינים של זוחלים ודו-חיים ובהם חמישה בסכנת הכחדה.
השרקרק המצוי המקייץ בישראל מקנן במחילות הנחפרות במצוקי הרכס והוא אחד מתוך 72 מינים של ציפורים מקומיות וחולפות שנצפו באזור הרכס המשמש נקודת עצירה למנוחה או שהייה ארוכה יותר לקראת נדידה. גם השועל נמנה עם דרי הרכס. הרכס משמש בית גידול לחרקים מאביקים המספקים שירותי האבקה לגידולים חקלאיים בשדות הקרובים. קיפוד החולות, יונק שוכן חול, המצוי בסכנת הכחדה, אף הוא חי ברכס.
המאבק להצלת רכס הכורכר ושלולית החורף למרגלותיו
המאבק להצלת הרכס הוא חלק מהמאבק הכולל להצלת הסביבה החופית של ישראל.
עיקרי תוכנית המתאר המקומית תא/3700 של עיריית תל אביב-יפו לצפון מערב העיר בהקשר לאזור הרכס כוללים את העתקת כביש 2040 מערבה והעלתו על רכס הכורכר תוך בנייה למגורים על השטח המתפנה (60% מרכס הכורכר), והפיכת יתרת השטח ממערב לכביש החדש מטבע עירוני "פראי" לפארק עירוני, מפולש בשלוש שדרות מהאזור המבונה לחוף הים אשר מתחתיו יחפרו שלושה חניונים ועליו יבנו שלושה מיני מרכזי קניות וחניון עילי. התוכנית כוללת בנייה בתחום 300 המטרים מקו המים המחייבת אישור מיוחד של הוועדה לשמירת הסביבה החופית על פי חוק שמירת הסביבה החופית, 2004.
איומים נוספים לרכס מקורם באדישות העירייה ורשויות החוק לתופעות עברייניות המתאפשרות באזור הרכס, כגון, תנועת רכבי שטח, השלכת פסולת בניין, והפיכת הרכס לשטח אימונים של צמ"ה של לוחמי האש של העיר.
תנועת רכבי השטח חורצת את תוואי הרכס ומערערת את מצוקיו, משנה את פני השטח, קוברת מחילות על בעלי חיים שחוסים בהם, יוצרת מפגע רעש שמפחיד ומרחיק בעלי חיים מהרכס, לעיתים לצמיתות, ומזהמת את הקרקע בשמנים ודלק.
יהושע אברבאיה
יהושע אברבאיה (אברביה) (1878 – 11 ביוני 1934) היה מפקידי הברון רוטשילד בלבנון ובארץ ישראל ובהמשך היה בכיר בארגוני ההתיישבות יק"א ופיק"א.
רקע
בשנות השמונים של המאה ה-19 החל הברון רוטשילד לסייע למושבות העלייה הראשונה שסבלו ממצוקה כלכלית וחברתית. כדי להשגיח על הסיוע ולנתב את כספי התמיכה בצורה האופטימלית מינה רוטשילד פקידים מטעמו שניהלו, בפועל, את ההתנהלות של המושבות שתחת חסותם. פקידים אלו באו ממקומות שונים בארץ ובעולם ובמקרים רבים היו נתונים בין הפטיש והסדן כלומר בין לחץ בעל המאה (הברון) שניסה להכתיב לתושבי המושבות איך להתנהל כלכלית ובין הרצונות של האיכרים להתנהל לפי הבנתם. חלק מאותם פקידים לא הזדהה עם המפעל הציוני כך שהכוח הרב שניתן בידיהם נוצל לא פעם להתאנות לאיכרים דבר שגרם במקרים רבים לסכסוכים ומריבות ואף לנטישת איכרים את אדמתם.
ב-1900 העביר רוטשילד את האחריות לניהול המושבות ליק"א כשפקידיו המשיכו עבודתם בארגון זה. ב-1924, עם הקמת פיק"א, חזר רוטשילד למלא תפקיד מרכזי בבניין ארץ ישראל.
בין שאר הפקידים נמנה גם יהושע אברבאיה.
ביוגרפיה
אברבאיה נולד ה-1878 בעיירה דרדנלה שלחופי מיצר הדרדנלים שבטורקיה לחיים אברבאיה, אח לדניאל אברבאיה ולרוזה אברבאיה. בנעוריו למד בבית ספר של ארגון כי"ח ובבית ספר תיכון כללי. בבגרותו התקבל לעבודה כפקיד ממשלתי ובהמשך מונה למנהל בית ספר יהודי בעיר גליפולי שבטורקיה. במקביל החל להתעניין בציונות ובמיוחד נמשך לחזון של חזרת היהודים לעבודת האדמה. אברבאיה התרשם מהפעילות של החברה היהודית להתיישבות (יק"א) בתחום ועבר לביירות שם הצטרף לסניף של הארגון אותו ניהל צבי הנרי פרנק מטעמו של הברון רוטשילד.
מבין פקידי הברון נודע אברבאיה באהדתו את המפעל הציוני ואף רכש חלקת אדמה בראשון לציון שם נטע פרדס ומטע שקדים. כמו כן היה מעורב בפעילות ציבורית בקהילה היהודית ביפו.
מוצאו הטורקי והכרת השפה הטורקית הפכו אותו לאיש קשר לשלטונות המשטר העות'מאני בארץ. חשיבות תפקיד זה התגברה בתקופת מלחמת העולם הראשונה וכעוזרו של אברהם אלברט ענתבי שימש כאיש קשר מול השלטונות העות'מאנים ופעל לביטול גזרות שהוטלו על היישוב היהודי.
לאחר המלחמה הפך לבכיר בפיק"א וסייע רבות למושבות להסדיר את רישום הבעלות על הקרקעות שלהם. כמו כן היה שותף להקמת שכות בית וגן (שהפכה לימים לבת ים). ב-1923 היה בין מייסדי "בנק א"י למסחר ותעשייה" יחד עם אנשי עסקים נוספים כמו יוסף רוקח, שלום מאיר, יוסף אליהו שלוש, שמואל כהן יוחננוף ואחרים
משפחתו
אברבאיה נישא לאסתר (1982-1894) בת חיים מנחם בכר ורחל ולזוג נולדו 3 ילדים (חיים (1909), פאולינה (1911) וגאולה (1919)). נפטר ב-1934 והובא למנוחות בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב
ג'ונסטון אומורווה
ג'ונסטון אומורווה (באנגלית: Johnstone Omurwa; נולד ב-8 באוגוסט 1998 בקניה) הוא כדורגלן קנייתי המשחק בעמדת הבלם באסטרלה אמדורה בנבחרת קניה.
קריירת מועדונים
אומורווה החל את הקריירה המקצוענית שלו בווזיטו מליגת העל הקנייתית בשנת 2017, ובשנת 2018 עבר למאתארה יונייטד, גם היא מליגת העל הקנייתית. בחודש אוגוסט 2019 חזר לווזיטו. ב-14 ביוני 2022 חתם בקבוצת סקציה נס ציונה, אך ב-15 ביולי שוחרר. כעבור זמן קצר חתם באסטרלה דה אמדורה מליגת העל הפורטוגזית.
קריירה בינלאומית
ב-8 בספטמבר 2019 ערך אומורווה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קניה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוגנדה במשחק ידידות.
המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית
המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (באנגלית: The Council on Tall Buildings and Urban Habitat, בראשי תיבות: CTBUH) היא ארגון בינלאומי בתחום של בניינים גבוהים ו"תכנון אורבני בר קיימא".
המועצה היא מוסד ללא כוונת רווח. היא הוקמה באוניברסיטת ליהיי בשנת 1969, שם היא שכנה עד אוקטובר 2003 כאשר עברה למכון הטכנולוגי של אילינוי בשיקגו. המועצה מכריזה בתקשורת על "הבניין הגבוה ביותר בעולם", והוא מהווה סמכות על הגובה הרשמי של בניינים גבוהים. המשימה המוצהרת שלה היא ללמוד ולדווח "על כל ההיבטים של תכנון, עיצוב, בנייה של בניינים גבוהים."
אירועים
המועצה מארחת כנסים שנתיים בקונגרס העולמי שהיא מקיימת מדי כמה שנים. הקונגרס הראשון נערך ב-1972 באוניברסיטת ליהיי, בית לחם, פנסילבניה. קונגרסים עולמיים נוספים התקיימו בפריז (1977), שיקגו (1986), הונג קונג (1990), אמסטרדם (1995), מלבורן (2001), ניו יורק (2005), דובאי (2008) ושאנגחאי (2012). ב-2019 שב הקונגרס לשיקגו, לציון חמישים שנה להקמת הארגון.
מיכאל גולדמן
מיכאל (מייק) גולדמן (10 בספטמבר 1952 – 7 באוקטובר 1973) היה קצין שריון בצה"ל ששימש מפקד מחלקת טנקים בגדוד 198 של חטיבה 460, ועוטר בעיטור העוז על נסיונותיו הנשנים לחלץ פצועים תחת אש ממעוז "מפרקת", על אף שהמעוז כותר.
ביוגרפיה
גולדמן נולד ב-10 בספטמבר 1952 בפורט אליזבת, דרום אפריקה, לנעמי ולחיים. משפחתו עלתה לארץ בשנת 1953, והתיישבה בעיר טבריה שם למד בבית הספר היסודי-ממלכתי ד'. בתיכון למד גולדמן במחזור ט"ז של פנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בנובמבר 1970 התגייס גולדמן. תחילה שירת בחיל המודיעין בשל האסתמה ממנה סבל, ולאחר מכן עבר הסבה ועבר לחיל השריון, שם עבר קורס מקצועות וקורס צניחה, ונשלח לקורס קצינים אותו סיים בהצטיינות. לאחר שסיים את קורס קציני שריון הוצב בחטיבה 460.
במלחמת יום הכיפורים לחם גולדמן בחזית המצרית. ב-7 באוקטובר לחמה מחלקתו באזור מעוז "מפרקת" על גדות תעלת סואץ. במהלך הלחימה ביצע גולדמן שתי גיחות אל תוך המעוז, שכבר היה מכותר, בהן פינה פצועים תחת אש. בעת שניסה להיכנס אל המעוז בשלישית נפגע גולדמן ונהרג.
לאחר שנפל הועלה בדרגה לדרגת סגן, והוענק לו עיטור העוז.
ירדן אדיקה
ירדן אדיקה היא שחקנית כדורשער וספורטאית פאראלימפית ישראלית לשעבר.
אדיקה נולדה בכרמיאל והיא בוגרת בית ספר אורט במגמת תקשורת.
הייתה חברת תנועת נוער יחד ללקויי ראייה ועיוורים ובעקבותיה הצטרפה לאימוני כדורשער ולנבחרת ישראל בכדורשער נשים. בשנים 2013–2016 הייתה חברת הנבחרת, ממנה פרשה בעקבות פציעה בשורש כף היד.
בשנת 2015 זכתה הנבחרת במדליית זהב במשחקים העולמיים לעיוורים ולקויי ראייה והבטיחה את מקומה ב.
במשך שנתיים התנדבה לשירות לאומי במסגרת רפא"ל. בשנת 2019 נבחרה לקבל את אות ההצטיינות למתנדבי שירות לאומי מנשיא מדינת ישראל.
אדיקה היא בוגרת המכללה האקדמית להנדסה בראודה בהנדסת תוכנה.
וולודימיר גרויסמן
קורות חיים
גרויסמן נולד ב-1978 בעיר ויניצה (ברית המועצות דאז) למשפחה יהודית. אביו היה איש עסקים ובהמשך הפך לחבר במועצת העיר. וולודימיר גרויסמן סיים את לימודי בית הספר ב-1994. עם סיום לימודיו, הצטרף לעסק של אביו בתפקיד ניהולי.
ב-2003 סיים לימודי תואר ראשון במשפטים. ב-2010 השלים תואר שני. במקביל ללימודיו ניהל עסקים ועסק בפוליטיקה של ויניצה.
גרויסמן נשוי לאלנה ואב לשלושה.
פעילותו הפוליטית
בשנת 2002 נבחר למועצת העיר ויניצה, והיה לחבר המועצה הצעיר ביותר עד אז (בגיל 24).
ב-2005 הדיחו חברי המועצה את ראש העיר המכהן ומינו את גרויסמן לראש העיר הזמני.
בשנת 2006 זכה גרויסמן בבחירות לראשות העירייה והפך לראש העיר באופן רשמי. כעבור ארבע שנים התמודד שוב על התפקיד, וזכה בכ-78% מקולות הבוחרים, שיעור התמיכה הגבוה ביותר בראש עיר באוקראינה.
בפברואר 2014, לאחר אירועי יברומאידאן, הודח הנשיא המכהן של אוקראינה ויקטור ינוקוביץ', וגורמי אופוזיציה עלו לשלטון. ארסני יאצניוק, אשר התמנה לראש הממשלה הזמנית באוקראינה, מינה את גרויסמן לשר לענייני פיתוח אזורי ובינוי.
באוקטובר 2014 נבחר גרויסמן לראדה העליונה (הפרלמנט של אוקראינה) מטעם מפלגתו של פטרו פורושנקו, הנשיא המכהן.
ב-27 בנובמבר 2014 מונה על ידי פורושנקו לתפקיד יושב ראש הפרלמנט.
ב-14 באפריל 2016, מספר ימים לאחר שיאצניוק התפטר, נבחר גרויסמן על ידי הפרלמנט האוקראיני לראש הממשלה, בתמיכתם של 250 חברי פרלמנט ו-57 מתנגדים.
ב־20 במאי 2019 התפטר גרויסמן מראשות ממשלת אוקראינה בעקבות השבעתו של נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי ופיזור הפרלמנט.
יחס ליהדות וישראל
ב-2016, כשהיה עדיין יושב ראש הפרלמנט האוקראיני, הוא הקים על רגליהם את חברי הפרלמנט לדקת דומייה כמחווה ליום השואה הבינלאומי, לראשונה בתולדות פרלמנט זה. ב-2017 ביקר גרויסמן בכותל המערבי עם משלחת מאוקראינה.
חלק מקרובי משפחתו אף עלו לישראל וגרים כיום באשדוד. אביו, בוריס גרויסמן, בן לניצול שואה.
בומברדיה CRJ
בומברדיה CRJ, ראשי התיבות של Canadair Regional Jet, היא סדרת מטוסים אזוריים מתוצרת בומברדייה איירוספייס:
מירוסלב סטוך
מירוסלב סטוך (בסלובקית: Miroslav Stoch; נולד ב-19 באוקטובר 1989 בניטרה, צ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת שחקן הכנף בקבוצת הכדורגל פאוק סלוניקי מליגת העל היוונית ובנבחרת סלובקיה.
קריירת מועדונים
מירוסלב סטוך החל את הקריירה שלו כשחקן צעיר במועדון המקומי של עיר הולדתו, ניטרה. כשהיה בן 15 בלבד, כבש שלושער במשחק נערים עד גיל 17 והוחלט להעלותו לקבוצה הבוגרת של המועדון. עקב חוקי ליגת העל הסלובקית, לא היה יכול סטוך להשתתף במשחקי הקבוצה הבוגרת עד אשר מלאו לו 16 שנים. במלאת לו 16, ערך סטוך את הופעת הבכורה שלו בניטרה, כשבאותו הזמן הוא כבר היה מחוזר על ידי מספר קבוצות גדולות באירופה. בשנת 2006
לאחר שכיכב בטורניר בינלאומי, הוחתם סטוך בקבוצת הצמרת האנגלית, צ'לסי. בעונתו הראשונה במועדון שיחק סטוך בקבוצת הנערים עד גיל 18, ובסוף השנה סיים כמלך השערים של הקבוצה אף על פי שברוב המשחקים הוא שיחק באגף. עונה לאחר מכן, הוקפץ סטוך לקבוצת המילואים של המועדון ואף היה קרוב להופעת בכורה בקבוצה הראשונה, אך זו הגיע רק בעונה שלאחר מכן. ב-30 בנובמבר 2008, ערך סטוך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה כשנכנס בדקה ה-80 במקומו של דקו, במשחק הליגה האנגלית נגד ארסנל.
אחרי עונה זו, שבה שיחק בחמישה משחקים בלבד, הושאל סטוך לטוונטה אנסחדה מליגת העל ההולנדית. במהלך עונה זו, היה סטוך בורג חשוב במערך הקבוצה, ופתח בהרכב הראשון כמעט בכל משחק רשמי. הוא כבש תריסר שערים בכל המסגרות, ועזר לקבוצה לזכות באליפות ראשונה בתולדותיה. עונה לאחר מכן חתם סטוך על חוזה לארבע שנים בפנרבחצ'ה הטורקית תמורת שכר של 5.5 מיליון אירו. ב-28 ביולי 2010, כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מוקדמות ליגת האלופות נגד יאנג בויז ברן השווייצרית. באותה עונה, זכתה פנרבחצ'ה באליפות ה-18 בתולדותיה, כשסטוך תורם שישה שערים ב-46 הופעות. בשנתיים שלאחר מכן, זכה סטוך עם הקבוצה בשני גביעי מדינה.
בעונת 2013\2014 הושאל סטוך לפאוק סלוניקי היוונית. כעבור שנה הושאל לאל-עין מאיחוד האמירויות הערביות. בעונת הושאל לבורסאספור הטורקית.
ב-11 באוגוסט 2017 חתם בסלביה פראג הצ'כית. ב-29 ביוני 2019 חזר סטוך לפאוק סלוניקי וחתם לשלוש שנים.
קריירת נבחרות
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה ערך סטוך ב-10 בפברואר 2009, כשנכנס כמחליף בדקה ה-70 במשחק נגד אוקראינה. את שערו הראשון הוא כבש ביוני של אותה שנה, במשחק נגד סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. סטוך היה אחד מ-23 השחקנים שזומנו לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 שנערך בדרום אפריקה, כשבסופו הודחה סלובקיה בשמינית הגמר על ידי הולנד.
אלברו מרטין
אלברו רפאל מרטין אוריול (בספרדית: Álvaro Rafael Martín Uriol; נולד ב-18 ביוני 1994) הוא אתלט ספרדי, אלוף העולם (בודפשט 2023) ופעמיים אלוף אירופה (ברלין 2018 ומינכן 2022 בהליכה ל-20 ק"מ.
ביוגרפיה
מרטין נולד וגדל בירנה שבספרד.
2012
מרטין השתתף בהליכה ל-20 ק"מ באולימפיאדת לונדון שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת, אך לא סיים את התחרות.
2013
באליפות העולם שנערכה באוגוסט במוסקבה שברוסיה סיים במקום 23 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:25:12 שעות.
2015
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיים במקום 16 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:22:04 שעות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט בריו דה ז'ניירו שבברזיל סיים במקום 22 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:22:11 שעות.
2017
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בלונדון שבממלכה המאוחדת סיים במקום השמיני בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:19:41 שעות.
אלוף אירופה בפעם הראשונה
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברלין שבגרמניה זכה מרטין במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:20:42 שעות, לפני בן ארצו דייגו גרסיה קררה (1:20:48 שעות) ווסילי מיזינוב שהשתתף כאתלט נייטרלי מורשה (1:20:50 שעות).
2019
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיים במקום 22 בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:33:20 שעות.
מקום רביעי באולימפיאדת טוקיו
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט בטוקיו שביפן סיים במקום הרביעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:21:46 שעות.
2022
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים במקום השביעי בהליכה ל-20 ק"מ בתוצאה של 1:20:19 שעות.
אלוף אירופה בפעם השנייה
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט במינכן שבגרמניה זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:19:11 שעות, לפני פרסס קרלסטרם משוודיה (1:19:23 שעות) ודייגו גרסיה קררה מספרד (1:19:45 שעות).
אלוף העולם
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ בשיא אישי חדש של 1:17:32 שעות, לפני פרסס קרלסטרם משוודיה (1:17:39 שעות) וקאיו בונפים מברזיל (1:17:47 שעות).
אגוסטין אלברס (קשר)
אגוסטין אלברס ואלאס (בספרדית: Agustín Álvarez Wallace; נולד ב-20 באפריל 2001) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר במונטווידאו סיטי טורק.
קריירה
אלברס גדל באקדמיית הנוער של פניארול. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ב-27 ביולי 2019, בניצחון 2–0 על דאנוביו. ב-23 בפברואר 2023 חתם על חוזה לחמש עונות במונטווידאו סיטי טורק.
קריירת נבחרות
אלברס משחק בנבחרות הצעירות של אורוגוואי.
סמל העיר יבנה
סמל העיר יבנה, סמלה הרשמי של העיר והעירייה, אומץ ב-1986 לכבוד הפיכתה ממועצה מקומית לעיר.
תיאור הסמל
הסמל סימטרי בצורתו ומורכב מפסים ישרים ועגולים בצבעי כחול וכתום. הצבעים מחולקים לפי 6 אזורים שיוצרים בפועל 3 חלקים בסמל, שכל אחד מהם מסמל תקופה אחרת בהיסטוריה של העיר:
צבעי הסמל נועדו לסמל את מיקומה הגאוגרפי של העיר בסמוך לחוף הים, הצבע הכחול מסמל את הים ואת שני הנחלים החוצים את העיר: נחל שורק ונחל יבנה, והכתום את צבע החול עליו יושבת העיר.
גרסאות קודמות
גרסתו הקודמת של הסמל, שהייתי בשימוש כשהעיר הייתה מועצה מקומית, היה מורכב ממגן מחומש בעל שדה כתום, חצוי לשניים באלכסון, בחלקו העליון ציור של קבר רבן גמליאל ובחלקו התחתון איור של כף בנאים, שיבולת חיטה וגלגל שיניים כסמל לתעשייה, מלאכה וחקלאות.
היסטוריה
עם הפיכתה של יבנה ממועצה מקומית לעיר ב-1986 עוצב סמלה החדש של העיר. הסמל עוצב על ידי האמן דן רייזינגר. בשנת 2008, לכבוד חגיגות ה-70 לעיר, הוטבעה הסיסמה "יבנה - קהילה מעולה בשפלה" בפרסומיה הרשמיים של העירייה, עוצב לוגו מיוחד שהיה בשימוש במהלך שנה זו.
ברוך קדרי
ברוך קדרי (טפר) (מרץ 1904 – 2 באפריל 2000) היה שחקן, בונה תפאורות וצייר ישראלי.
ביוגרפיה
קדרי נולד בשנת 1904 בעיר לבוב שבגליציה - פולין בשם ברוך טפר, בנו של דב עקיבא טפר. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והצטרף כשחקן לתיאטרון העברי בתל אביב. אחר-כך נדד עם על פני ארצות שונות עם השחקן מנחם בנימיני. ב- 1925 למד באקדמיה לאמנות התיאטרון בווינה והתמקד בלימודי בניית תפאורה וטיפול בצדדים הטכניים של הבמה. כשחזר לארץ שב לשחק, ונמנה עם ראשוני שחקניו של התיאטרון הסאטירי "המטאטא" שנוסד אז (1928 – 1933). כן היה ממייסדי תיאטרון "סדן".
בקיץ 1930 נישא לפשה בוטלר. במחצית השנייה של שנות ה-30, לאחר כ-15 שנה של עבודה בתיאטרון, פנה לעסוק מספר שנים בענייני ביטחון.
ב- 1945 שב לתיאטרון, הפעם לעבודה מאחורי הקלעים, בתיאטרון "הבימה": תחילה שימש כמנהל במה, אולם כעבור זמן קצר נמשך לאהבתו הישנה, התפאורה, והיה לתפאורן (בונה תפאורות), אביזרן ומפקח טכני. פעל בתפקיד זה עד סוף שנות ה-50. היה חבר אגודת הציירים והפסלים וממייסדי ארגון פועלי הבמה בתל אביב.
לאחר פרישתו מהתיאטרון, התמסר לציור. ערך תערוכות מעבודותיו בתל אביב, בירושלים ובצפת.
ברוך קדרי נפטר בשנת 2000, בגיל 86. נקבר בבית העלמין ירקון.
אחיו הצעיר שרגא קדרי היה סופר.
ספגטי אליו אוליו
ספגטי אליו אוליו (באיטלקית: Spaghetti aglio e olio; תרגום לעברית: ספגטי (עם) רוטב שום ושמן זית) היא מנת פסטה איטלקית מסורתית מאזור נאפולי. המנה היא דוגמה טיפוסית של המטבח האיטלקי והיא פופולרית מאוד. ניתן לייחס את הפופולריות שלה להיותה פשוטה להכנה ולעובדה שהיא עושה שימוש במרכיבים זולים וזמינים בעלי חיי מדף ארוכים.
פאבלישר (פרסום)
מקור השם
בתעשיית השיווק המודרני המילה "Publish" מצביעה על גופים ה"מארחים" מבקרים רבים, ומאפשרים לעסקים ולמותגים להציג דרכם מסרים שיווקיים. גופים אלו הם אתרי התוכן המקוונים הגדולים, אך גם גופי תוכן ומדיה כדוגמת זכייניות טלוויזיה, ואף יישומים מקוונים. לעיתים נעשה שימוש במילה "מדיה" כאשר מתכוונים לפאבלישרים, המשמשים כבמה לחשיפת תוכן פרסומי עבור עסקים וארגונים.
היסטוריה
עם התרחבות השימוש באינטרנט בשנות התשעים, הופיעו אתרי התוכן הראשונים אשר ריכזו תכנים בתחומים שונים והפכו למעין עיתון מקוון. עם הזמן התפתחו אלו לאתרים המציעים גם הפניות לאתרים ויישומים שונים ברשת, תחת ההגדרה פורטלים, לצד יכולות חיפוש ואינדקסים. בין האתרים הבולטים הראשונים ניתן למנות את Yahoo!, AOL ו-AltaVista.
ב-2005 החלה פייסבוק לצבור משתמשים, ולבסוף הפכה לאתר התוכן הגדול בעולם, אף כי מדובר בתוכן המיוצר על-ידי המשתמשים ולא על ידי פייסבוק עצמה.
השליחים (סדרת טלוויזיה)
השליחים היא סדרה אמריקאית ששודרה ברשת The CW. פרק הבכורה שודר ב-17 באפריל 2015. הסדרה בוטלה על ידי CW ב-7 במאי 2015, עקב אחוזי רייטינג נמוכים.
עלילה
חפץ מסתורי נופל על פני כדור הארץ ושולח גל הלם אשר גורם לחמישה אנשים זרים למות למשך דקות ספורות. אותם אנשים, בצורה לא מוסברת, חוזרים לחיים לאחר כמה רגעים. חברי הקבוצה הם ורה (שאנטל ונסאנטן), רדיו-אסטרונומית שחיה בניו-מקסיקו, אשר מחפשת את בנה שנחטף כאשר היה תינוק; ארין (סופיה בלאק-דליה), אמא צעירה שחייה בטוסון, אריזונה מגנה על ביתה בת השבע מפני בעלה לשעבר, איש אלים ופוגעני; פיטר (ג'ואל קורטני) תלמיד תיכון, יתום שחי בליטל רוק, ארקנסו; ראול (ג'יי. די. פארדו), סוכן פדרלי במקסיקו שרוצה לברוח מהמשימה החשאית ומהסוכנות שלו; ג'ושועה (ג'ון פלטשר) אדם כריזמטי, דור שני למטיפים אוונגליסטיים שמופיע באופן קבוע בטלוויזיה ביוסטון, טקסס. הדמות המסתורית ביותר מבין כל הדמויות בסדרה היא הדמות הידועה בשם "האיש" (דיאגו מורגאדו), שמציע לספר לוורה  היכן נמצא בנה אם היא תשלים עבורו משימה. המשימה מובילה אותה לרוז (אנה דיופ), אחות בבית חולים שהייתה ללא הכרה במשך שבע שנים, לאחר שנורתה על ידי איש לא ידוע. כל האנשים הללו, השליחים, קשורים זה לזה על ידי גורל ונבואה מקראית. מאוחר יותר השליחים מגלים שיש להם כוחות על טבעיים, וכן שכוחות אלו הם התקווה היחידה שלהם על מנת לעצור את סוף העולם המתקרב.
שייח'ה יוסוף חסן אל-ג'ופאירי
שייח'ה יוסוף חסן אל-ג'ופאירי (בערבית: شيخة بنت يوسف الجفيري) היא פוליטיקאית קטרית אשר התפרסמה בשנת 2003 כאשר נבחרה כנציגה במועצה העירונית המרכזית של קטר. אל-ג'ופאירי היא האישה הראשונה אי פעם שנצחה בבחירות פוליטיות כלשהן באחת ממדינות המפרץ, והיא עשתה זאת כנציגה של מחוז הבוחרים של שדה-התעופה, מחוז הבחירה הגדול ביותר בקטר.
אל-ג'ופאירי ניצחה בשנית בבחירות ב-2007. ב-2011, אל-ג'ופאירי ניצחה בפעם השלישית, הפעם זכייתה הייתה בהפרש הקולות הגדול ביותר מכל שאר מחוזות הבחירה בקטר. בנוסף לכך גם בשנת 2015, בבחירות האחרונות, אל-ג'ופאירי שמרה על מקומה במועצה.
חברי המועצה העירונית בקטר עוסקים בעיקר בענייני תשתיות פנימיים, וכתוצאה מכך עיקר ההישגים של אל ג'ופאירי הוא בנושאים פנימיים כמו רישות של עמודי תאורה, וניהול פרויקטים עירוניים. בנוסף לכך אל-ג'ופאירי עוסקת גם בנושאים הקשורים לעבודה מול ארגוני עובדים של נשים. עבודתה של אל ג'ופאירי סוקרה בתקשורת המערבית לאחר ניצחונה בבחירות ב-2011. לאחר סיקור זה השתמשה קטר פעמים רבות בשמה של אל-ג'ופאירי בתור דוגמה ליחסה המודרני לנשים.
מה שקורה באילת
מה שקורה באילת הייתה תוכנית דוקו-ריאליטי קומית אשר משודרת בערוץ 24 ועוקבת אחר צוות בידור במלון קלאב הוטל באילת.
התוכנית עוקבת אחר ידוענים ומשתתפים אחרים הפועלים כצוות הבידור של המלון קלאב הוטל באילת. בתוכנית נראית הפעילות היומיומית של צוות הבידור, פעילויות האירובי, סדנאות לצוות, הדרכות ועוד. מנהל צוות הבידור הוא ניסים דיין, מנכ"ל המלון הוא אלי רביבו.
העונה הראשונה שודרה בקיץ 2012, העונה השנייה שודרה בקיץ 2013.
עונה שנייה - VIP
העונה השנייה היא עונת ה-VIP בה השתתפו תשעה מפורסמים שונים, העונה מנתה 14 פרקים, בסוף העונה העלה הצוות את המחזמר "שיער".
מלך בחריין
מלך בחריין (בערבית: ملك البحرين) הוא המונרך וראש מדינת בחריין. המלך המכהן הוא חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
היסטוריה
ב-1783 נכבשו האיים על ידי המשפחה הערבית בית ח'ליפה, ומאז היא המשפחה השולטת בבחריין. בין השנים 1783–1971 נשא שליט בחריין את התואר "חכים". בשנת 1971 קיבלה בחריין עצמאות מהממלכה המאוחדת, ותוארו של השליט שונה ל"אמיר". ב-14 בפברואר 2002 הכריז חמד בן עיסא אאל ח'ליפה על בחריין כממלכה ועל עצמו כמלכה הראשון.
המלך נהנה מסמכויות ומכוח רב, הכוללים את מינוי ראש ממשלה והקבינט, נחשב למפקד העליון של הצבא, יושב בראשות מועצת המשפט הגבוהה, ממנה את הבית העליון של הפרלמנט, ומוסמך לפזר את הבית התחתון של הפרלמנט הנבחר.
Remedy (שיר של אדל)
Remedy (בעברית: תרופה) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הבריטית אדל. הוא יצא לאור עם פרסום האלבום 25 כרצועה החמישית. השיר פורסם בפלטפורמת הספוטיפיי וצבר כ-182 מיליון השמעות.
רקע
בריאיון לאתר האינטרנט "NPR" סיפרה אדל כי השיר הראשון שנכתב לאלבום הוא "Remedy". היא כתבה אותו באישון לילה באולפן ההקלטות הביתי שלה, והקדישה אותו לבנה הצעיר.
ביקורות
העיתון הבריטי "הגרדיאן" ציין לטובה את השיר "Remedy", ושיבח על מילותיו. עוד הוסיף כי השילוב בין אדל לראיין טדר, מפיק השיר, הוא נהדר.
הצלחה מסחרית
"Remedy" זכה להצלחה מסחרית ברחבי העולם ובעיקר ב. הוא דורג במקום ה-25 במצעד הסינגלים הבריטי, ביחד עם שאר השירים מהאלבום שדורגו במצעד גם כן. כמו כן, הוא דורג במקום ה-60 באוסטריה, במקום ה-47 בצרפת ובמקום ה-30 בשווייץ.
ליהיא בן-דוד
בן-דוד סובלת מניוון מקולרי ונעזרת מגיל צעיר בכלב נחייה. בגיל 11 החלה לשחק כדורשער ובאותה שנה הצטרפה לנבחרת ישראל מיד עם הקמתה. אחיה התאום אור בן-דוד משחק גם הוא בנבחרת ישראל כדור שער לגברים. היא התנדבה לשירות לאומי בבית שמש.
בשנת 2015 הבקיעה את השער המכריע במשחקים העולמיים לעיוורים ולקויי ראייה, והנבחרת זכתה במדליית זהב, והבטיחה את מקומה במשלחת ישראל ל.
בשנת 2019 זכתה הנבחרת במדליית כסף באליפות אירופה והבטיחה את מקומה במשלחת ישראל ל. במהלך אליפות אירופה בן-דוד כבשה בסך הכל 32 שערים ובטורניר הקריטריון ל שנערך בארצות הברית הוענק לה תואר "מלכת השערים".
תואר מלכת השערים הוענק לה בתחרויות נוספות והיא נחשבת לאחת שחקניות הכדורשער הטובות בעולם. בגמר ליגת הכדורשער בישראל בשנת 2023 זכתה יחד עם אחיה בתואר מלך ומלכת השערים.
בן-דוד למדה חינוך גופני במכון וינגייט והיא מאמנת כדורשער במרכז הפנינה בבאר שבע ובית חינוך עיוורים בירושלים.
סמל העיר יהוד-מונוסון
סמל העיר יהוד-מונוסון, סמלה הרשמי של העיר יהוד-מונוסון, מבוסס על סמלה של יהוד ואומץ ב-1951. הסמל משמש כסמלה של העיר המאוחדת מאז האיחוד ב-2003.
תיאור הסמל
מורכב ממגן בעל מסגרת לבנה ושדה כחול. הסמל חצוי לאורך בציור של עץ דקל, המוזכר בתנ"ך, הוא עץ הנותן פרי מתוק ושייך לארבעת המינים. המוטיבים הנוספים בסמל הם:
בתחתית הסמל מופיע פסוק מברכת יעקב ליהודה, בה מכיר בו כמנהיג של שאר האחים:
סמלים נוספים
במאה ה-21 החלה העירייה להשתמש בסמליל ממותג, המציג איור פשוט של משפחה הכולל אב ואם ושלושה ילדים, הילדים אוחזים ציור ובלון. בסמוך להם מופיע גרסה של סמלה הרשמי של העיר בצבעי ירוק ולבן. מסגרת הסמל היא בשלושה קווים מעוגלים בצבעי כתום, צהוב וירוק היוצרים מעגל.
למנהלה המקומית בנווה מונסון, רובע עירוני סטטוטורי בעיר, יש סמל ייחודי לה ובו איור של בית ועץ ומעליהם קשת בענן.
היסטוריה
סמל העיר מבוסס על סמלה של המועצה המקומית יהוד שאומץ בישיבת המועצה ב-1951.
אנטול קרקובסקי
אנטול קרקובסקי (שם מלא: אנטולי נפתלי (טולקה) קרקובסקי) (1924 – 1 בדצמבר 2002) היה רופא עור, פרופסור לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת עור ומחלות מין, בית החולים איכילוב (1967-1988).
ביוגרפיה
קרקובסקי נולד לאסתר ואהרן. בוילנה, בליטא. בשנת 1924. לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה למד קרקובסקי בגימנסיה "תושיה"
לאחר הכיבוש הגרמני נכלא עם משפחתו בגיטו. משפחתו של קרקובסקי הושמדה ביער פונאר. בגיטו הצטרף למחתרת של הפ.פ.או (ארגון הפרטיזנים המאוחד) ובהמשך יצא ליערות רודניקי והצטרף לפרטיזנים. קרקובסקי השתייך ל-"יחידה גדוד לניצחון" (זא פוביידו),
בין השנים 1946–1951 קרקובסקי למד רפואה. קרקובסקי התחיל את לימודי הרפואה בוילנה וסיים את לימודיו ב-ז'נבה. בין השנים 1951–1955 התמחה קרקובסקי במחלות עור ומין במחלקתו של הפרופ' רודולף בר.
במדינת ישראל
בין השנים 1963–1967 כיהן קרקובסקי כסגנו של הפרופ' ליאו אריה ציפרקובסקי בבית החולים תל השומר.
בין השנים 1967–1988 כיהן קרקובסקי כמנהל מחלקת עור ומין בבית החולים הדסה (תל אביב) (המחלקה סיפקה שירותי ייעוץ בתחום הדרמטולוגיה לכל המרכז עירוני ממשלתי בתל אביב) ובסוף שנות ה-70 המחלקה הועברה ל-בית החולים איכילוב
במקביל החל קרקובסקי להרצות בחוג לדרמטולוגיה, בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר, ב-אוניברסיטת תל אביב והגיע לדרגת פרופסור-חבר.
קרקובסקי כיהן כחבר הפקולטה ללימודי המשך ברפואה של אוניברסיטת תל אביב.
קרקובסקי נפטר ב-1 בדצמבר 2002.
מתלמידיו ותלמידותיו: פרופ' שרה ברנר, פרופ' רוני וולף, ד"ר י. קובו, ד"ר ז. רוזנסקי.
משפחה
נחמה, רעייתו של קרקובסקי הייתה רופאה פסיכיאטרית, לזוג נולדה בת. הזוג התגורר ברחוב דובנוב 24 ב-תל אביב.
בתו אורלי קרקובסקי (2020-1970), הייתה עורכת דין בשירות המדינה.
סבו של קרקובסקי היה הרב מנחם קרקובסקי רב בכמה ערים בליטא ומחבר הספרים: "ארזי הלבנון" על התורה, ו"עבודת המלך" (על הרמב"ם)
בן דודו של אביו של קרקובסקי היה הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מ-בוסטון
את חייו הבוגרים של קרקובסקי ליווה משחק הברידג' שבו הצטיין ואף ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
המצור על לאקנאו
לאורך תקופה זו ניסו הבריטים מספר פעמים לשלוח כוח שחרור שנכשל פעמיים בשחרור הנצורים, עד אשר בפעם השלישית הם שוחררו וצעדו לביטחה. לאחר שחרור הנצורים, כאשר החזירו הבריטים את השליטה שלהם במספר מוקדים נוספים בצפון הודו, הגיעו כוחות בריטים וכבשו מחדש את העיר מידי המורדים.
רקע
בחודשים הראשונים של שנת 1857, ברחבי צפון הודו הבריטית, התחילו מרידות בעיקר בקרב חיילים הודים אשר שירתו בצבא הודו הבריטית. המרד התחיל באופן זה כתוצאה ממספר שנים של שלטון מרוחק ומזלזל, בין היתר הכנסה של תרמילים משומנים לנשקים החדשים בצבא, תרמילים אלו הכילו לפי השמועות שומן חזיר ושומן פרה (החזיר אסור באסלאם והפרה קדושה להינדים). אירוע השיא שנחשב לתחילת המרד התרחש בעיר מיראט ב-10 במאי 1857, כאשר שלושה רגימנטים הודים בשירות הבריטי התמרדו ויצאו במסע טבח והרס בעיר כתוצאה מכליאה של חבריהם על ידי הבריטים. אולם במהרה המרד התפשט במספר מוקדים בהודו, בעיקרם כאמור צפון הודו.
מחוז אווד היה מוקד חשוב במרד כמו גם שסיפוחו שנה קודם לכן היה מהגורמים העיקריים למרד. בנוסף לכך חשוב לציין שיחידות ילידים שהוקמו באווד מהאוכלוסייה המקומית שזה עתה הצטרפה לשליטת חברת הודו המזרחית, שירתו לפי כן ביחידות ממלכת אווד, כך שנאמנותם מראש הייתה בעייתית. העיר לאקנאו (Lucknow) הייתה עיר הבירה ההיסטורית של ממלכת אווד ועיר מחוז השלטון הבריטי באווד, כך שחשיבותה, בעיקר הפוליטית, בעייני שני הצדדים הייתה רבה.
מפקד העיר שהיה גם נציב המחוז היה בריגדיר-גנרל הנרי לורנס (Sir Henry Lawrence), לורנס שירת וגר בהודו רוב חיו והכיר את החיילים הילידם, הוא אף שירת בעצמו בצבא בנגל. לורנס ראה את הנולד בהקשר למרד במיוחד לאור מעבר השלטון הטרי במחוז, לכן נקט בפעולות רבות על מנת להתכונן להגנה על החיילים והאזרחים הבריטים בעיר. בניין הממשל (Residency) בוצר, אוכל ותחמושת נאגרו לשעת חירום ומצודה קטנה מחוץ לעיר אוישה אף היא למקרה של התמרדות.
לראשותו של לורנס עמד כוח של 1,873 לוחמים, ביניהם כ-700 חיילים הודים נאמנים ו-153 אזרחים מתנדבים, בנוסף לכוח הלוחם היו כ-1,280 אזרחים. משום שרק רגימנט בריטי אחד היה מוצב בעיר, תוכניתו של לורנס הייתה לפנות את כל האירופאים מחלקי העיר השונים למבנה השלטון המבוצר ובכך להגן אליהם באופן מרוכז. מהצד השני, כוח המורדים בעיר ובסביבתה מנה בין 50,000 ל-100,000 מורדים ואזרחים לוחמים.
תחילת המרד בלאקנאו
ב-14 במאי קיבל לורנס את הידיעה על הצתת במרד במיראט ומיד, כצעד מנע מקדים, פיזר את אחד הרגימנטים ההודים הלא-סדירים שלו. בנוסף שמע שמועות על כוונתם של שלושה רגימנטים רגליים, רגימנט פרשים וסוללת תותחים למרוד ב-30 לחודש, לכן הורה גם על פיזורם לפני שהעניינים יצאו משליטה. במקביל רוכזה האוכלוסייה האירופאית של העיר בבניין הממשל, הרגימנט הבריטי ניהל את פיזורם והרחקתם של הרגימנטים ההודים וחצי ממנו נשאר בצפון העיר כדי לצפות בתנועות המורדים, החצי השני הוצב בבניין הממשל.
לקראת אמצע יוני הבין לורנס שכל המוקדים הבריטים באווד נכבשו בידי המורדים וכתוצאה מכך שהוא ניצב לבד במרכז המרד, בסוף אותו החודש הגיעה גם הידיעה על גורלה של קאנפור. ב-29 ביוני לראשונה מאז אמצע מאי הגיע כוח מורדים לקרבת העיר, תחילה הכוח הוערך בכ-500 חיילי רגלים וכ-50 פרשים, אך המציאות הכוח היה ככל הנראה פי 10 יותר גדול. מבלי לשלוח סיור לברר את גודל הכוח ומיקומו, שלח לורנס 300 חיילי רגלים, 170 חיילים הודים וכ-100 פרשים להילחם בכוח המורדים. התוצאה הייתה כישלון, כוח המורדים גבר על הכוח הבריטי עם כ-200 הרוגים בצד הבריטי. כעת כשהבין את גודל הכוח ועוצמתו, החזיר את כוחותיו מהמצודה מחוץ לעיר בחסות החשיכה והורה לפוצץ אותה. במכתב להוולוק עדכן אותו במצב הכוח בעיר ואמר; שללא תגבורת העיר תיפול תוך 15 – 20 ימים. בשלב זה, הוולוק והכוח ששחרר את קאנפור היה בדרכו לעזור גם בלאקנאו.
ב-2 ביולי נפצע לורנס באופן אנוש מפגיעת פגז בקיר חדרו והוא נפטר מפצעיו יומיים לאחר מכן, כאשר מחליפו בתפקיד היה ג'ון אירדלי אינגליס (John Eardley Inglis) שהיה מפקד הרגימנט ה-32 וקודם לדרגת בריגדיר-גנרל. תחת פיקודו של אינגליס עבר הכוח הבריטי להגנה אקטיבית יותר עם יציאה להתקפות כנגד עמדות המורדים בעיר ובכך העלאת המורל הבריטי במקצת. במהלך הלחימה הממושכת של המצור על בניין הממשל, עברו המורדים לחפירת מנהרות מתחת לחומות הבניין במטרה לפוצצם. כנגד חפרו גם הבריטים כדי להרוס את ניסיונות המורדים, אך למרות זאת הצליחו המורדים לפוצץ מנהרה ב-10 באוגוסט ובכך לפעור פתח בחומה ובחלק מהמבנה עצמו.
במהלך אוגוסט וספטמבר המבצר המתפורר והמאולתר שהיה בניין הממשל סבל הפגזות, ירי צלפים, מנהרות והתקפות. בתוך המבצר התנאים היו קשים לפחות באותה המידה, מחסור באוכל ותנאים סניטרים יחד עם הצפיפות גרמו למחלות כמו כולרה להתפשט בין המגנים ולהרוג לפחות אותה כמות אנשים כמו מהתקפות המורדים.
ניסיון השחרור הראשון
סיפור הכוח הבריטי הנצור בבית הממשל בלאקנאו תחת התקפות אין סופיות הפכו בדומה לטבח בקאנפור לאחד הסיפורים העיקריים של המרד כפי שסופרו ברחבי האימפריה הבריטית, לונדון ובין הכוחות הבריטים בהודו. כמו שהטבח הפך לסמל לאכזריות ההודים המורדים וחוסר הכבוד שרחשו לבריטים, כך סיפור המצור בלאקנאו; שאינו נשבר כנגד כל הסיכויים, היה לסמל הנחישות והגבורה הבריטית. דעת הציבור הייתה מרכיב חשוב ברצון הבריטי לשחרור לאקנאו, למרות שלא היוותה העיר מוקד צבאי חשוב ולכן הפך שחרור העיר למשימה הבאה בחשיבותה אחרי ששוחרה דלהי.
הנרי הוולוק, לאחר ששחרר את קאנפור יצא לכיוון לאקנאו ב-25 ביולי, חצה את נהר הגנגס, נכנס למחוז אווד והביס מספר ניסיונות לעצור אותו. באמצע אוגוסט, הקרבות ומחלת הכולרה צמצמו את כוחו לכדי 1,500 חיילים בלבד והוא גילה כוח מורדים גדול באזור ביטור שאיים לאגף אותו, לכן לא נותרה ברירה אלא לחזור אחורה לכיוון קאנפור לחכות לתגבורות נוספות. ב-16 באוגוסט נפגש כוחו של הוולוק עם כוח של כ-4,000 מורדים בפיקודו של ננה סאהיב מחוץ לעיר ביטור. הכוח הבריטי ניצח ולאחר מנוסת כוח המורדים לפאתי העיר, הצית כוחו של הוולוק את ארמונו של ננה סאהיב בעיר.
ב-15 בספטמבר הגיעה לקאנפור תגבורת משמעותית בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'יימס אוטרם (Sir James Outram) שהגדילה את הכוח הבריטי לכדי למעלה מ-3,000 חיילים (בהם כ-2,000 בריטים). אוטרם קיבל את התפקיד של מושל אווד העתידי (במקום הנרי לורנס שנהרג חודשיים וחצי לפני כן), כאשר אווד ולאקנאו ישוחררו כמובן. דרגתו עלתה על זו של הוולוק, אך הוא ויתר ונתן את הכבוד של שחרור לאקנאו להוולוק, במקום זאת הוא התלווה אל הכוח הבריטי בתור יועץ ומושל עתידי.
הכוח המתוגבר יצא מקאנפור וחצה את הגנגס לתוך אווד ב-19 בספטמבר, הוא לחם במספר קרבות קטנים לאורך הדרך והגיע לבאני (Bani), כ-26 ק"מ מלאקנאו ב-22 לחודש, משם כבר נשמעו קולות הירי מבניין הממשל הנצור. ביום למחרת נתקל הוולוק בכוח של כ-11,500 מורדים מספר קילומטרים דרומית ללאקנאו, הכוח נשבר לאחר הפגזה ארטילרית מצד הבריטים והתנהל קרב מול המעטים שנשארו. באותו היום התקבלה הידיעה על נפילת מעוז המורדים בדלהי, מה שהעלה את מורל הכוח.
כוח ההצלה התקדם באיגוף סביב מרכז העיר כדי להגיע לבניין הממשל בצידו השני. המטרה הייתה להימנע כמה שיותר מסמטאות העיר ולהילחם בשטח פתוח ובטוח יותר, כך הוחלט להתקדם דרך אזור מלא גנים מצידו השמאלי של הנהר. הכוח התחיל התקדמות זו ב-25 בספטמבר ונתקל כבר מההתחלה בהתנגדות עזה מצד המורדים, אך בהתקדמות איטית תוך לחימה כנגד כיסי התנגדות נקודתיים לאורך הדרך, התקדם הכוח לעבר בניין הממשל.
לאחר לחימה מאומצת בדרך לבניין הממשל, חלקו האחרון של התנועה לעבר הבניין היה קשה במיוחד מאחר שהמורדים ביצרו אף הם את הרחובות בקרבת הבניין. עד אשר הגיע 'כוח החילוץ' לבניין הממשל נהרגו ונפצעו 535 חיילים, כתוצאה מצמצום הכוח בצורה כל כך משמעותית, הפך 'הכוח המחלץ' לכוח מתגבר בלבד וחייליו הצטרפו להגנת הבניין ושטח נוסף שנכבש מדרום לו. אוטרם לקח כעת את הפיקוד על הגנת מתחמי העיר ומצא מצבור מזון שהוחבא מתחת לבניין על ידי לורנס אך כנראה לא סיפר על כך לאיש לפני שנהרג, מזלם הטוב של הנצורים הבטיח כעת לפחות חודשיים נוספים של הספקה.
ניסיון השחרור השני
כפי שצוין כבר, שחרור המצור על בניין הממשל הפך למשימה העיקרית של הכוחות הבריטים בצפון הודו, כל זאת הודות בעיקר לדעת הציבור על מצבם של הנצורים. לכן, בסוף אוקטובר הגיע כוח נוסף בפיקודו של הופ גרנט (Hope Grant) כדי להצטרף למגנים ולחכות לתגבורת נוספת.
המפקד העליון החדש שקיבל את הפיקוד על הודו בימים סוערים אלו היה הגנרל קולין קמבל (Sir Colin Campbell), עליו הייתה מוטלת כעת המשימה של ארגון כוח מספיק כדי לשבור את המורדים בעיר לאקנאו ולשחרר את כוחותיו הנצורים שם. קמבל יצא מקאנפור בתחילת נובמבר עם כוח של כ-4,500 חיילים כולל כ-250 מלחים ותותחים מאסיביים כנגד מעוזי המורדים ברחבי העיר. ב-12 לחודש הגיע קמבל למעוז בשליטה בריטית מדרום לעיר והוסיף את חיל המשמר שם לכוחו, בכך הגיעה לכ-5,000 חיילים ו-49 תותחים. במהלך הימים הבאים תוך איגוף העיר ממזרח, נלחם כוחו של קמבל בין המעוזים הביצורים והרחובות בשליטת המורדים. הכוח הבריטי נלחם בסיוע התותחים הכבדים והסתערויות חיל הרגלים וכך אחד אחרי השני נפלו מעוזי המורדים.
קמבל הגיע לבסוף לבניין הממשל והחל לפנות אותו מהחיילים והאזרחים ב-19 בנובמבר, תהליך הפינוי התקיים ללא התנגדות רבה מצד המורדים והסתיים ב-23 לחודש. יום למחרת נפטר הוולוק מתשישות ומחלה, אוטרם נשאר במעוז מדרום לעיר עם כוח של כ-4,000 חיילים ששימש מאחז בריטי בעיר. לאחר שהושאר הכוח מאחור בלאקנאו, חזר קמבל עם שארית הכוח וניצולי המצור לכיוון קאנפור.
בזמן ההתרחשויות בלאקנאו, נכבשה העיר קאנפור בשנית על ידי כוח של כ-14,000 מורדים בפיקודו של טאטיה טופא (Tantia Topi) כנגד חיל המצב של כ-1,000 בריטים. קמבל יצא מלאקנאו ב-27 בנובמבר והצליח לשחרר את קאנפור מידי כוחותיו של טופא ב-6 בדצמבר.
השחרור הסופי של לאקנאו
לאחר שטופלו הנושאים הבהולים יותר כמו שחרור דלהי ושחרור הנצורים בלאקנאו, יכלו הבריטים להתחיל במערכה של התקפת נגד כנגד מוקדי המורדים שנותרו ברחבי צפון ומרכז הודו. בשלב זה של תחילת 1858, היו יחידות בריטיות בדרכם מרחבי האימפריה (לדוגמה יחידות בדרכם מהמפרץ הפרסי לאחר המלחמה האנגלו-פרסית) בנוסף ליחידות מנפאל שהוסיפו כ-9,000 חיילי גורקה לכוח האנגלו-הודי שהלך ונבנה.
המאמץ לשחרר סופית את העיר לאקנאו מידי הכוחות המורדים אשר התבצרו בה החל ב-3 במרץ 1858. כוחותיו של גנרל קולין קמבל מנו בשלב זה כ-20,000 חיילים בנוסף לכוח של כ-4,000 חיילים בפיקודו של מייג'ור-גנרל ג'יימס אוטרם שנותר במאחז בריטי בדרום העיר. מול כוח זה, המספר המדויק של כוח המורדים אינו ידוע, אך מוערך בכ-120,000 חיילים (לא כולל אזרחים).
בדומה ללחימה ארבעה חודשים לפני כן בעיר לאקנאו, המהלך לשחרור העיר מידי המורדים התנהל בין מעוזים ומבנים מבוצרים שנכבשו אחד אחרי השני. ב-9 במרץ נכבש מעוז בשם הבגאם קוטי (Begum Kothi), ב-16 לחודש נכבש מחדש בניין הממשל ולבסוף ב-21 במרץ שוחררה העיר כולה במחיר כ-1,200 נפגעים בצד הבריטי ומספר לא ידוע, אך כנראה גבוה יותר בצד המורדים.
לאחר שחרור העיר לאקנאו, כאשר קמבל מפקד כעת על כוח משמעותי, הוא המשיך לטהר מוקדים שונים באווד, אך הכוח הבריטי לא עמד בקצב התנועה של המורדים. רבים מהמורדים ששרדו את הקרבות בלאקנאו וסביבתה ברחו לאזורים השכנים לאווד, בהם רוהילקאנד (Rohilkhand) מדרום וביהר (Bihar) מצפון מערב.
קית' הוליאוק
סר קית' ג'אקה הוליאוק (באנגלית: Keith Jacka Holyoake; 11 בפברואר 1904 – 8 בדצמבר 1983) היה מדינאי ניו זילנדי, שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד ה-26 בשתי תקופות כהונה, הראשונה קצרה בשנת 1957 והשנייה בין השנים 1960 – 1972 וכמושל הכללי של ניו זילנד ה-13 בין השנים 1977 – 1980. הוא האדם היחיד שכיהן בשני התפקידים.
הוליאוק היה חבר במפלגה הלאומית של ניו זילנד. עד היום תקופת כהונתו, שארכה כמעט 12 שנים, היא השלישית באורכה מבין תקופות כהונותיהם של כל ראשי ממשלת ניו זילנד לדורותיהם, כשלפניו ניצבים רק ריצ'רד סדון שכיהן 13 שנים וויליאם מאסי שכיהן כמעט 13 שנים. הוליאוק גם היה הראשון מבין ראשי ממשלת ניו זילנד שנולד במאה ה-20. הוא היה ידוע בשל סגנונו הדיפלומטי וחיתוך הדיבור שלו שהיה אופייני לבני המעמדות הגבוהים האנגלים. הוא גם כונה בחיבה (או בלעג) "קיווי קית'" (Kiwi Keith), כינוי שניתן לו בילדותו כדי להבדיל אותו מילד אוסטרלי שנקרא באותו שם.
ראשית חייו
קית' הוליאוק נולד ביישוב מנגמוטו שליד העיירה פהיאטואה, שבאזור וואירארפה, שבדרום-מזרח האי הצפוני, כבנם של הנרי ויקטור הוליאוק ושל אשתו אסתר איבס. אבות המשפחה התיישבו באזור ב-1843 והם היו קרובים של הוגה הדעות הרדיקאלי בן המאה ה-19, ג'ורג' הוליאוק. המשפחה ניהלה חנות כל בו קטנה וכתוצאה מכך נדדה לעיתים קרובות ברחבי ניו זילנד. בסופו של דבר הם התיישבו ב-1913 ליד העיירה מוטואקה שבצפון האי הדרומי.
בהיותו בן 12, לאחר מות אביו, פרש הוליאוק מלימודיו בבית הספר ועבד בחווה לגידול הכשותנית והטבק של משפחתו. אמו עבדה כמורה בבית ספר והמשיכה את חינוכו של בנה בבית. לאחר שקיבל על עצמו את ניהול החווה, הוא נעשה מעורב במגוון של אגודות חקלאיות מקומיות וכך הוא החל לגלות עניין בפוליטיקה.
ראשית הקריירה הפוליטית
בבחירות הכלליות של 1931 הוצגה מועמדותו של הוליאוק מטעם המפלגה הרפורמיסטית, מפלגה שהיה לה בסיס תמיכה חזק במגזר החקלאי, במחוז הבחירה של מוטואקה. חבר הפרלמנט שכיהן אז מטעם מחוז בחירה זה, ג'ורג' בלאק, הצליח לשמור על מושבו, אך בשנה שלאחר מכן הוא מת ובבחירות הביניים שהתקיימו עקב כך, הצליח הוליאוק להיבחר ולהיכנס כחבר בפרלמנט של ניו זילנד. באותה עת הוא היה חבר הפרלמנט הצעיר ביותר, בן 28.
בבחירות הכלליות של 1935 שמר הוליאוק על מושבו בפרלמנט כשסיסמת מערכת הבחירות שלו הייתה "לכו אחר אנגליה והצביעו הוליאוק" (Follow England and Vote Holyoake), למרות תבוסה שנחלה הקואליציה של המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה הלאומית. לאחר מערכת בחירות זו, הוא מילא תפקיד חשוב בהפיכתה של הקואליציה למפלגה הלאומית של ניו זילנד כפי שהיא קיימת כיום. עד מהרה זכה הוליאוק בכבוד מצד עמיתיו והוא נחשב ככוכב עולה במפלגה החדשה. שינוי גבולות מחוזות הבחירה שבוצע ב-1937 השפיע לרעה על מעמדו הפוליטי וכאשר נערכו הבחירות ב-1938, הוא איבד את מושבו לטובת נציג מפלגת הלייבור, ג'רי סקינר. בשעתו דובר על הוליאוק כיורש אפשרי למנהיג המפלגה הלאומית המסור אך חסר הזוהר, אדם המילטון, אך מבלי שהוא היה חבר בפרלמנט, ירדה אפשרות זו מעל הפרק. ב-1943 נבחר הוליאוק מחדש לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של פהיאטואה. ב-1946 הוא נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה.
שר בממשלה
בבחירות הכלליות של 1949 ניצחה המפלגה הלאומית והרכיבה ממשלה חדשה. ראש הממשלה, סידני הולנד, מינה את הוליאוק לתפקיד שר החקלאות. הוליאוק היה במשך שנה גם האחראי על משרד המחקר המדעי והתעשייתי ושר השיווק, עד לביטולו של המשרד ב-1953. כשר החקלאות במשך 8 שנים, הוא קנה לעצמו שם של מנהלן טוב. הוא עודד את מיכון החקלאות והושגה הדברה מוחלטת של מכת הארנבים. הפיקוח על שיווק התוצרת בוטל כמעט לחלוטין.
הוליאוק נסע פעמיים ללונדון כדי לדון מחדש על רמות מחירי הבשר והצמר וב-1955 הוא השתתף בוועידת ארגון המזון והחקלאות ברומא. בדרכו חזרה לניו זילנד, הוא ביקר בהודו ובברית המועצות כדי לתור אחר שווקים חלופיים לתוצרת הניו זילנדית, למרות שמסעו זה נחל הצלחה מועטה. ב-1957 הוא הוביל משלחת שחיפשה להגן על נגישותה של ניו זילנד לשוק הבריטי, אך גם ללא הצלחה משמעותית.
כסגן מנהיג המפלגה הלאומית, כיהן הוליאוק כראש הממשלה בפועל, בכל עת שהולנד עשה בביקורים מעבר לים. ב-1954 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית ובאותה שנה הוא היה לאדם הראשון שמונה באופן רשמי לתפקיד סגן ראש ממשלת ניו זילנד.
ראש ממשלת ניו זילנד
קית' הוליאוק נבחר להיות ראש ממשלת ניו זילנד חודשיים לפני הבחירות הכלליות של 1957, כאשר ראש הממשלה היוצא, סידני הולנד, פרש עקב מצבו הבריאותי ובמקביל לקח על עצמו את תפקיד השר לענייני המאורים. בבחירות נצחה מפלגת הלייבור בהנהגתו של וולטר נאש על חודו של מושב אחד בפרלמנט. בשלוש השנים הבאות שימש הוליאוק כמנהיג האופוזיציה.
ב-1960 חזרה המפלגה הלאומית לשלטון והוליאוק הרכיב שוב ממשלה. הניצחון יוחס למסע הבחירות המוצלח של הוליאוק, במיוחד התקפותיו על התקציב שהגיש שר האוצר, ארנולד נורדמאייר, שכלל מיסוי על דלק, סיגריות ומשקאות חריפים. כהונתו השנייה של הוליאוק עמדה בסימן של תקופה ארוכה של שגשוג כלכלי. יחד עם זאת, הרחבת ממדי הליברליזם החברתי והצעדים שנקטה בריטניה להתקרבות לשוק האירופי המשותף, יצרו אתגר לממשלת הוליאוק.
הממשלה ניסחה מחדש את חוקי העונשין. אחד מהמאפיינים העיקריים של חקיקה זו הייתה ביטולו של עונש המוות, למרות שרק עשרה חברי פרלמנט מטעם המפלגה הלאומית הצביעו בעד הביטול. ממשלת הוליאוק הנהיגה גם צורה של התאגדות מקצועית מרצון, אך רוב מקומות העבודה נותרו בלתי מאוגדים. ב-1963 נבחרה ממשלת הוליאוק מחדש, לאחר שאיבדה שני מושבים בפרלמנט.
ב-1966 שלחה ממשלת הוליאוק סיוע צבאי מוגבל לפעילות במלחמת וייטנאם. החלטה זו גרמה לוויכוחים קשים במערכת הבחירות של אותה שנה, למרות שהמפלגה הלאומית איבדה רק מושב אחד בפרלמנט. הוליאוק קידם מהספסלים האחוריים את רוברט מולדון לתפקיד שר האוצר, למרות שמעמדו בקבינט היה נמוך. בעקבות ירידה במחיר הצמר ועקב בעיות במאזן התשלומים, הגיש מולדון, באישורו של הוליאוק, תקציבי ביניים.
בבחירות הכלליות של 1969 נבחרה הממשלה שוב ברוב דחוק. ב-2 בפברואר 1972 הודיע הוליאוק על התפטרותו ופינה את מקומו לסגנו וידידו ג'ק מרשל.
פרישה
בבחירות שהתקיימו באותה שנה הובסה ממשלת מרשל והוליאוק המשיך להיות חבר בולט בשורות האופוזיציה. הוא לקח חלק פעיל בבחירות של 1975, שבהם ניצחה שוב המפלגה הלאומית בהנהגתו של רוב מולדון. מולדון מינה את הוליאוק לתפקיד שר מדינה ללא תיק בממשלתו.
המושל הכללי של ניו זילנד
ב-1977 מונה הוליאוק באופן בלתי צפוי ושנוי במחלוקת על ידי המלכה אליזבת השנייה בהמלצת מולדון לתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד. ההכרזה על המינוי נמסרה בסיום ביקורה של המלכה במרץ אותה שנה.
הבחירה בהוליאוק נתפשה כשנויה במחלוקת על ידי גורמים מסוימים בשל היותו של הוליאוק שר מכהן וראש ממשלה לשעבר. מנהיג האופוזיציה, ביל רולינג, הודיע שבמידה והלייבור תנצח בבחירות של 1978, הוא יעביר את הוליאוק מתפקידו כמושל הכללי, והציע את מינויו לתפקיד של סר אדמונד הילרי. הצעה זו בתורה זכתה לביקורת מצדה של הממשלה, על רקע תמיכתו של הילרי בלייבור ב-1975 במסגרת המערכה שנקראה "אזרחים למען רולינג". כדי להתמנות לתפקיד המושל הכללי פרש הוליאוק מחברותו בפרלמנט.
בכל אופן, תפקודו של הוליאוק כמושל הכללי היה הוגן ומאוזן. במיוחד, סירב הוליאוק להגיב על תוצאות הבחירות של 1978 שבהם ניצחה מפלגת הלייבור את המפלגה הלאומית ניצחון דחוק. מנהיג מפלגת האשראי החברתי, ברוס בית'ם, אמר שלהוליאוק כמושל הכללי הייתה "אובייקטיביות קפדנית שהממה את אלה שביקרו את מינויו". תקופת כהונתו כמושל הכללי ארכה שלוש שנים בלבד עקב גילו המבוגר. בדרך כלל מקובל שהמושלים הכללים מכהנים חמש שנים, אך הוליאוק היה אז המושל הכללי המבוגר ביותר והוא סיים את תפקידו ב-1980. הוליאוק היה חבר מסדר הבונים החופשיים והיה הנשיא הגדול של הבונים החופשיים בניו זילנד.
קית' הוליאוק מת בולינגטון ב-8 בדצמבר 1983.
בית כחלאני
בית כֻּחְלַאנִי היה בית כנסת ברובע היהודי בצנעא שבתימן.
היסטוריה
נוסח התפילה בבית הכנסת היה הנוסח השאמי.
בט"ז בניסן ה'תרצ"ג (12 באפריל 1933) נסגר בית הכנסת, עקב חילוקי דעות בנוסח התפילה בין הפלג הדרדעי לפלג העיקשי. לאחר כשנתיים נפתח בית הכנסת מחדש וחולק לשני חלקים, כשליש לדרדעים ושני שלישים לעיקשים.
בית הכנסת המשיך לתפקד עד עליית יהודי תימן לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949) במבצע על כנפי נשרים.
פיצול בית הכנסת
למרות המחלוקת שהייתה בקהילת צנעא על אמיתות הקבלה וספר הזוהר, פסיקה על פי הרמב"ם, ונוסח התפילה, בתי הכנסת נשארו מאוחדים כל זמן שהרבנים יחיא קאפח, ויחיא יצחק הלוי היו בחיים. לאחר פטירתם החל הפילוג בבתי הכנסת.
בית הכנסת הראשון שאירע בו פיצול היה בית כחלאני. ראש בית הכנסת בתקופת הפיצול (שנות ה-30 של המאה ה-20) היה יוסף צאלח (אלג'יילי), נכדו של הראב"ד מארי סלימאן צאלח. יוסף עמד בראש קבוצת המתפללים שתמכו בשינוי נוסח התפילה לבלדי, ושאר המתפללים תמכו בהשארת מנהג בית הכנסת ולהמשיך להתפלל בנוסח שאמי.
בית הכנסת נפתח מחדש לאחר שנתיים, כאשר הוא מחולק בקיר באמצעו, שליש מבית הכנסת לדרדעים בראשות יוסף צאלח ושני שלישים לעיקשים.
נילס ארסטרופ
נילס ארסטרופ (באנגלית:  Niels Arestrup; נולד ב-8 בפברואר 1949) הוא שחקן קולנוע צרפתי זוכה שלושה פרסי סזאר על הופעותיו בסרטים "נביא", "לבי החסיר פעימה" ו-Quai d'Orsay.
ביוגרפיה
ארסטרופ נולד בפריז לאם צרפתייה ולאב ממוצא הולנדי. בתחילת דרכו כשחקן זכה לשתף פעולה עם במאי קולנוע מפורסמים לדוגמת אישטוואן סאבו בסרטו הראשון באנגלית "לפגוש את ונוס", אלן רנה, קלוד ללוש, מרקו פררי ושאנטל אקרמן. בשנת 2002 הופיע בתפקיד הראשי בסרטה השני של כוכבת הקולנוע סופי מרסו "דבר אליי על אהבה". ארסטרופ זכה להכרת הקולנוע הצרפתי בגיל מבוגר בשנת 2006 כאשר זכה בפרס סזאר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בדרמה "לבי החסיר פעימה" בתור רוברט אביו של איש הנדל"ן תומאס סייר.
בשנת 2009 נתן ארסטרופ את הופעת הקריירה שלו בדרמת כותלי הכלא "נביא", בה הופיע בתפקיד המאפיונר הזקן סזאר לוצ'יאני. הופעתו זיכתה אותו בביקורות מהללות ברחבי העולם ובפרס סזאר שני בקריירה.