cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמה בדיני הנזיקין
אוסטרליה
אולם, גם בית המשפט האוסטרלי מסייג את המונח "פעילות מלחמתית". כך לדוגמה אומרים השופטים שיש להבחין בין פעילות מבצעית אמיתית, לבין פעילות אחרת של כוחות הצבא בזמן מלחמה. לכן, ספינות צבאיות בזמן מלחמה שמתכוננות לעגון, כן יהיו חייבות בחובת זהירות. כך גם ספינת תדלוק, או ספינת ליווי. כשחובת הזהירות המבוקשת תבחן בראי התקופה המיוחדת.
בית המשפט מכיר בכך שבתקופת המלחמה המודרנית לעיתים ההכרעה בין המקרים לא תהיה קלה. אולם, במקרה שלפניהם קובעים השופטים שאין ספק כי מדובר בפעולה מבצעית בתקופת מלחמה ולכן המדינה לא תהיה חייבת בנזיקין.
נתונים אמפיריים
סכום הפיצויים הכולל בגין נזקי גוף ששולמו מאז שנת 2004 עד ל–15 במרץ 2008, עומד על סך של כ-50,300,000 ₪ עבור נזקי גוף (בממוצע כ-178,000 ₪ לכל תביעה). סכום הפיצויים בגין נזקי רכוש ששולמו בתקופה זו עומד על סך של כ–2,440,000 ₪ (בממוצע כ–29,000 ₪ לכל תביעה).
ביקורת
לאורך השנים בתי המשפט והכנסת הרחיבו משמעותית את תחולת חריג הפעולה המלחמתית, כך שכיום הוא חל על פעולות שיטוריות שאינן לוחמתיות, ובמקרים בהם לא נשקפה סכנה אובייקטיבית או מיידית לכוח. מספר חוקרים טענו כי אין מניעה תאורטית לתחולת דיני הנזיקין לפעולות לוחמתיות עוולתיות, ואף כי ישנם יתרונות לתחולה זו וכפועל יוצא לצמצום או ביטול החריג. ביקורות הושמעו גם כלפי החסמים הפרוצדורלים שהחוק והפרקטיקה מעגנים המונעים מתובעים פוטנציאליים מלעמוד על זכויותיהם. עם זאת, בתי המשפט והמדינה ממשיכים בהרחבה ההדרגתית של החריג.
חקיקה אמריקאית
28 U.S.C 2671-2680
פסיקה אוסטרלית
Shaw Savill and Albion Co. Ltd v. The Commonwealth (1940) 66 CLR 344
Love Don't Cost a Thing
Love Don't Cost a Thing (בעברית: אהבה לא עולה דבר) הוא שיר של הזמרת והשחקנית ג'ניפר לופז מתוך אלבומה השני J.Lo. הוא יצא ב-2 בדצמבר 2000 על ידי חברת התקליטים אפיק רקורדס כסינגל הראשון מהאלבום.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דיימון שארפ, ג'ורג'ט פרנקלין, ג'רמי מונרו, אמיל ד. האריס וגרג לאוסון, והופק על ידי ריק וייק, ריצ'י ג'ונס וקורי רוני.
באותה תקופה יצאה לופז עם הראפר האמריקאי שון קומבס מה שגרם לרבים לחשוב שהשיר שמילותיו מתייחסות לבן זוג אשר מנסה לקנות את אהבתה של בת זוגו בכסף מדברות על קומבס עצמו. השיר זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים אשר החמיאו לו וכינו אותו כ"קליט".
הצלחה
השיר זכה להצלחה בעולם ונחשב עד היום לאחד מהקלאסיקות של הזמרת. הוא הגיעה לעשירייה הפותחת בין היתר בארצות הברית, אוסטרליה, צרפת, גרמניה ואירלנד ולמקום הראשון ביתר היתר בקנדה, ניו זילנד ובריטניה. השיר גם זכה להצלחה רבה ברדיו כאשר הצליח להגיע לראשונה למקום הראשון גם במצעד הרדיו של ארצות הברית.
וידאו קליפ
הקליפ לשיר בוים על ידי פול האנטר והכוריאוגרפיה שלו נעשתה על ידי דארין דוויט הנסון אשר זכה לשבחים על כך ואף קיבל מועמדות לפרס VMA בקטגוריית "הכוריאוגרפיה הטובה ביותר" ו-"הקליפ הנשי הטוב ביותר". הוא הפך לאחד מהקליפים הנצפים ביותר של השנה באינטרנט ושודר בערוצי טלוויזיה רבים.
בנוסף לכך, הקליפ ספג השמצות לאחר שלופז התחתנה עם אחד מהרקדנים שהופיעו בקליפ, קריס ג'וד. על מנת לקדם את השיר הופיעה איתו לופז בטקס פרסי ה-EMA של שנת 2000, ובטקס ה-VMA של שנת 2001.
ויליאם פיילי
ויליאם פיילי (William Paley; 1743–1805) היה תאולוג נוצרי ופילוסוף אנגלי. פרסם חיבורים ידועים בשאלות דת, מוסר ופוליטיקה. הוא מוכר בעיקר בזכות ספרו "תאולוגיה טבעית" (Natural Theology, 1802) שבו ביטא בהתפעלות את כוחו הבלתי מוגבל של האל, אשר יצר סדר, יופי ותכנון מדויק בטבע ובעולם הסובב ככלל. אנלוגיית ה"שען" בה השתמש פיילי כהנחת יסוד לטיעוניו, הפכה לאנלוגיה מוכרת ומרכזית בתאולוגיה הנוצרית, ושימושים רבים נעשו בה לאורך המאות התשע-עשרה והעשרים.
ילדותו ושנות חייו הראשונות
פיילי נולד בפיטרבורו, אנגליה, ביולי 1743. הוא היה בנם הבכור של ויליאם פיילי ואליזבת קלפמן; אביו היה איש כנסייה בפיטרבורו ומ-1745 מנהל בית הספר גיגלסויק ביורקשייר, שם למד פיילי הבן.
חייו הבוגרים
ב-1766 חזר לקיימברידג', שם מונה כחבר בסגל הקולג' והחל ללמד בו. במקביל הוסמך לכמורה. באותן השנים התחבר פיילי עם ג'ון לו (Law) אשר אביו, אדמונד, היה הבישוף של קרלייל מ-1768. בין השנים 1776-1768 לימד פיילי פילוסופיה מוסרית. בהרצאותיו עסק פיילי באישים כגון סמואל קלארק, ג'וזף באטלר וג'ון לוק. כמרצה, הדגיש את הצורך לגרום לתלמידים לראות את הבעיות ביתר דיוק, לבחון את התופעות והמקרים לעומק לפני שיתנו עליהם תשובות.
ב-1776 עזב פיילי את קיימברידג'. הוא נשא לאשה את ג'יין יואיט (Hewitt) ופרש לחיים כפריים בווסטמורלנד. ב-1780 הפך פיילי לכומר של צ'לסטון ושנתיים לאחר מכן, ב-1782 הוא התמנה לבישוף של קרלייל.
פיילי היה במערכת יחסים טובים עם משפחת לו לאורך כל חייו. הבישוף אדמונד, ובנו ג'ון, שהיה חברו הטוב של פיילי, סייעו לו במהלך העשור לאחר שעזב את קיימברידג' והם אלו שלחצו עליו לפרסם את ספרו הראשון "עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית" (The Principles of Moral and Political Philosophy,1785), המבוסס על הרצאותיו בקיימברידג'. הספר נחל הצלחה מהירה ונכנס לתוכנית הלימודים בקיימברידג'.
ב-1791 נפטרה אשתו ג'יין. פיילי נותר לבדו עם שמונת ילדיהם. במהלך השנים שלאחר מות אשתו, מילא פיילי מספר תפקידים כנסייתיים בקרלייל. בשנת 1795 זכה בתואר "דוקטור לתאולוגיה" בקיימברידג', זאת לאחר הוצאת שני ספריו העוסקים בנצרות. בשנה זו נשא אשה שנייה – קתרינה דובינסון (Dobinson) והתמנה לבישוף של וורמות'.
ספרו האחרון של פיילי, "תאולוגיה טבעית", נכתב במהלך שנות התשעים של המאה השמונה-עשרה ופורסם ב-1802. בשנות חייו האחרונות פיילי סבל מבעיות בריאותיות שונות, בין היתר, כפי הנראה, מאבנים בכליות. על אף מצבו הבריאותי הוא המשיך בכתיבה ומחקר. הוא נפטר ב-1805, בעת כהונתו כבישוף של וורמות'.
רוח התקופה - השפעות חיצוניות על פיילי
הפילוסופים המכאנסטיים לא היו אחידים בהשקפתם הדתית, אך רבים מהם סברו כי אין כל סתירה בין פילוסופית הטבע לדת. להפך, פילוסופית הטבע נתפסה כתומכת בדת. בויל הגדיר את תפקיד המדענים כ"כומרי הטבע" וסבר כי תפקיד המדענים הוא לייצר טיעונים מוצלחים שישכנעו את בני האדם בקיומו של האל.
כעשרים שנה לפני לידתו של פיילי נפטר ניוטון, גדול המתמטיקאים והפיזיקאים האנגלים. ניוטון הוביל את המדע למקום חדש; מחקריו בתנועה, במתמטיקה ובאופטיקה שינו את תפיסת המדע כפי שהייתה. עם זאת, ניוטון עצמו לא פיקפק לרגע בקיומו של האלוהים. בספרו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" כתב ניוטון כי אמנם הכבידה מסבירה את תנועת הכוכבים אך אינה יכולה להסביר מי הניח אותם שם מלכתחילה.
פיילי נולד לעולם בו היותה של פילוסופיית הטבע "כר תמיכה" לדת הייתה תופעה מוכרת ומקובלת. בספרו הראשון, עקרונות הפילוסופיה הפוליטית והמוסרית, האדיר פיילי את אדמונד לו על שגרס כי פילוסופיית הטבע היא שמבהירה את הדת כיותר רציונלית והגיונית. עוד טען לו כי פילוסופיית הטבע הופכת את האמונה יותר מהימנה ומוקיעה אותה מתחום הבורות והאמונות התפלות.
ב-1789 פרצה המהפכה הצרפתית. שנה לאחר מכן פורסם באנגליה ספרו החשוב של אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת". ברק ביקר בספרו את המהפכה הצרפתית; הוא כינה אותה מהפכה של משכילים המנותקים מהעם וסבר כי היא עתידה להיכשל. ספר זה היה חשוב ומשפיע ביותר, ויש המייחסים לו את מניעת התפשטות הרעיונות המהפכניים לתוך אנגליה. שנה לאחר מכן ב-1791, הוציא ארסמוס דרווין, סבו של צ'ארלס דרווין, את ספרו "הגן הבוטני" (The Botanic Garden). דרווין הציע בספר זה, שהיה למעשה מורכב מפואמות, הצצה ראשונה אל תורת האבולוציה. הדבר היה בעקיפין, בשאלה שנשאלה בסוף הערת שוליים ארוכה. דרווין הסב העלה סברה כי ייתכן וכל בעלי החיים נוצרו מסיב חי אחד. בספרים נוספים כתב על האפשרות שמינים אינם קבועים, אלא ברי שינוי. רעיונות אלה של השתנות מורפולוגית של אורגניזמים ושל בריאה ספונטנית, לא היו חדשים. עוד מימי יוון הקלאסית הועלו רעיונות כגון אלה. הסופרים והתאוריות שמזכיר פיילי בספרו "תאולוגיה טבעית" מעידים כי הוא היה מודע לרעיונות הללו.
ב-1793 הכריזה בריטניה מלחמה על צרפת. מרגע זה החלה סדרת מלחמות שעתידות היו להמשך עד 1815. מלחמות אלו, שכללו מדינות אירופאיות נוספות, נבעו בין היתר מהמהפכה הצרפתית ומהחשש של מדינות אירופאיות מערעור הסדר החברתי הקיים. באותן שנים הוסיפו התוצרת חקלאית נמוכה ועליית המחירים שנלוו לה למצוקה כלכלית בבריטניה. בתוך מציאות זו, של קשיים כלכליים ושל פחד מפני תנועות אתאיסטיות פנימיות, התערערה יציבות המדינה. באווירה זו הוציא פיילי את שני ספריו האחרונים שעסקו בחיזוק האמונה הנוצרית ובחיזוק האמונה באלוהים.
עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית
ב-1785 פרסם פיילי את ספרו הראשון "עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית". (להלן: עקרונות) ספר זה מבוסס על הרצאותיו בקיימברידג' בין השנים 1776-1768. פיילי לא הגה מחשבות אלו לראשונה; החשיבה הפילוסופית כפי שהופיעה בספר לא הייתה חדשה, אך חידושו ויתרונותיו של הספר היו היותו קריא, בהיר ונגיש לציבור.
המשל המפורסם והשנוי במחלוקת בספר זה הוא "משל היונים" (Fable of The Pigeons), אשר בו מופיעה ביקורת חריפה על מערכת בעלות הרכוש ועל האמצעים הדרקוניים אשר מנוצלים כדי להגן עליה. ג'ון לו ניסה להניע את פיילי מלפרסם את קטע זה, מחשש כי זה ימנע ממנו להפוך לבישוף. פיילי סירב.
שנתיים בלבד לאחר צאת הספר הוא הפך לספר חובה בסילבוס ובחומר הבחינות בקיימברידג'.
Horae Paulinae
ספר זה של פיילי אשר פורסם ב-1790 הוקדש לג'ון לו שהיה אז הבישוף של קילאלה. הספר ביקש לאמת את איגרות פאולוס על ידי השוואה בין האיגרות לבין ספר מעשי השליחים. כל פרק בספר בוחן איגרת שונה מאיגרות פאולוס, כאשר ניסיונו של פיילי היה להראות כי בלתי סביר שאיגרות אלו נגזרות מספר מעשי השליחים. כמו כן הספר בא להתעמת עם טענה שאיגרות פאולוס מזויפות. יש הטוענים כי ספר זה הוא המקורי ביותר מעבודותיו של פיילי.
היבטים על העובדות של הנצרות
"היבטים על העובדות של הנצרות" (A View of the Evidences of Christianity, 1794) הפך אף הוא במהרה לספר מצליח ביותר ונכנס גם הוא לתוכנית הלימודים בקיימברידג'. הספר נשאר כחלק מתוכנית הלימודים עד-1920. לאחר הוצאת הספר הוענקו לפיילי משרות בכירות ותוארי כבוד מהבישופים של לינקולן, דרהאם ולונדון בשל מה שכונה "הגנת האמונה". ההכנסה שהוא שאב מעמדות אלה בלבד הפכוהו לאחד הכמרים העשירים בבריטניה.
בספר זה התמודד פיילי עם התגשמות הנבואה; עם הניסים ובמיוחד תחייתו של ישו, עם מוסריות הבשורות ודמותו של ישו. פיילי ביקר את האסלאם והצלחתו המהירה. כמו רבים מבני תקופתו פיילי חשב כי זוהי דת שקרית שאין להשוותה לנצרות. לטענתו הצלחתו המהירה והתפשטותו הנרחבת של האסלאם, היו קשורים לכיבושים בלבד ולא לאמת דתית כלשהי.
תאולוגיה טבעית
"תאולוגיה טבעית", האחרון בספריו של פיילי, נכתב במהלך שנות התשעים של המאה השמונה-עשרה ויצא לאור ב-1802. ספר זה מחולק לפרקים תמטיים, הכוללים בתוכם דוגמאות רבות אשר נועדו לשכנע את הקורא כי העולם עוצב על ידי האל. על מנת שדוגמאות אלו יתפשו כאמיתות וכהוכחות השתמש פיילי במטפורות ואנלוגיות רבות. יש להניח כי שימושו של פיילי במטאפורות ואנלוגיות כאמצעים רטוריים נבע מאהבתו ליצירותיו של קיקרו, כפי שמספר בנו- אדמונד פיילי בספר שכתב על אביו.
"תאולוגיה טבעית" נפתח באנלוגיה המפורסמת בין העולם ושעון הכיס. פיילי טען כי אם אדם הולך לתומו בשדה ונתקל באבן, יהיה סביר לחשוב כי אבן זו הייתה שם מאז ומעולם. לעומת זאת, אם אדם ילך בשדה ויתקל לפתע בשעון המונח על האדמה, מסקנתו הטבעית והמתבקשת של אותו אדם תהיה כי השעון עוצב על ידי מעצב אינטליגנטי. אנלוגיה זו מלווה את הספר, אשר מתאר את העולם כ"שעון ענק" אשר נוצר על ידי האלוהים. טענתו המרכזית של פיילי היא כי הטבע על כל מורכבותו וסדירותו מעיד על קיומו של בורא. טיעון זה מכונה גם הטיעון הטלאולוגי ובבסיסה מונחת ההנחה כי כשם שהשעון נוצר בכוונת מכוון כך גם העולם:
תפיסת הטבע שבה דגל הספר היא תפיסה של הרמוניה, שבה לכל אחד ישנו מקומו הטבעי, והיא עולה בקנה אחד עם אידאולוגיה חברתית שמרנית שבה לכל אדם מקומו הטבעי - תפיסה הנפוצה בקרב האליטה האנגלית המשכילה באותם הימים. לפי פיילי, האורגניזמים נוצרו על ידי האל כך שאבריהם מותאמים בצורה מושלמת לתפקודם. שרשרת המזון בטבע בנויה גם היא בהרמוניה. כך למשל, הנמר הורג את טרפו במהירות רבה, המונעת ממנו סבל מיותר. תפיסה זו מנוגדת לזו שיציע דרווין מאוחר יותר, שרואה את הטבע כמקום אכזרי שבו מתקיימת מלחמת קיום בין מינים ובין פרטים מאותו מין.
ביקורת על כתביו של פיילי
רבים מאנשי המדע בתחילת המאה התשע-עשרה היו באופן כללי תומכים של פיילי, אשר אימצו השקפות עולם פנתיאיסטיות או דאיסטות. אך לא כולם העריצו את פיילי או האמינו לו והיו לו מבקרים רבים מתוך העולם הדתי ומחוצה לו. עמדות המוסר התועלתני שלו לא התקבלו על ידי אנשי כנסייה רבים. פיילי מעולם לא היה פופולרי באוקספורד, שם תאולוגיה כנסייתית גבוהה ומדעים העוסקים ברוח ובאנושיות היו במרכז. מנגד, בקיימברידג' אשר נתפס כמקום מתמטי ומדעי יותר, היה לפיילי מקום של כבוד.
הפרויקט של תמיכה בדת ובקיום האל דרך הוכחות מהטבע קוממו אנשים כמו סמואל טיילור קולרידג'. קולרידג', משורר ופילוסוף אנגלי, טען כי כהנחת בסיס יש להניח את קיומו של האל ומכאן, לדידו ניתן לדבר על ההרמוניה ועל היופי שבטבע. אך כל ניסיון להסיק את קיום האל דרך חקר מדעי או דרך התבוננות בטבע, נדמתה בעיניו כאשליה וכשקר.
בדומה להשקפתו של קולרידג' הייתה גם השקפתו של תומאס גיזבורן (Gisborne). גיזבורן, כומר אנגליקני, משורר וסופר היה חבר בקבוצה כיתתית אשר קראה לביטול סחר העבדים באנגליה. ארבע שנים לאחר יציאת ספרו הראשון של פיילי, "עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית", הוציא גיזבורן את ספרו "עקרונות בפילוסופיה של המוסר" (Principles of Moral Philosophy, 1789) בו תקף ישירות את ספרו של פיילי. גיזבורן שלמד בקיימברידג' ובאוקספורד יצא כנגד טענות התועלתנות של פיילי וגרס כי מוסר הוא צו קטגורי. ב-1818 הוציא גיזבורן ספר המתכתב עם "תאולוגיה טבעית" של פיילי - "עדויות של תאולוגיה טבעית לנצרות" (Testimony of Natural Theology to Christianity). בספר זה מסרב גיזבורן לקבל את השקפתו האופטימית של פיילי. הוא מציג את העולם באור קודר כמקום של עונש על חטאי המין האנושי. אולי דווקא בשל היותו של "תאולוגיה טבעית" של פיילי ספר כה שנוי במחלוקת, הוא היה לאחד הספרים המפורסמים ביותר במאה התשע-עשרה.
המאמרים של ברידג'ווטר
עם תחילת המאה התשע-עשרה הייתה מהפכה מדעית שנייה בהתהוות - ההתמקצעות שהחלה להידרש מחוקרי המדע יצרה מצב בו האפשרות שסופר אחד יכסה את כל תחומי המדע נדמתה כאבסורדית. כדי לענות על השינויים אשר התרחשו בעולם המדע, הוריש הרוזן מברידג'ווטר סכום נכבד של כסף לחברה המלכותית. כסף זה נועד לתקצב מגוון חיבורים שיציגו את טובו וחוכמתו של האלוהים. בשנות השלושים של המאה התשע-עשרה פורסמו שמונה חיבורים כאלו על ידי מגוון של חוקרים בתחומי המדע השונים.
המאמרים של ברידג'ווטר (The Bridgewater Treatises) נחלו הצלחה מיידית. אתוס התאולוגיה הטבעית היה לאתוס מתפשט ונתפס כדרך טובה להעביר רעיונות מדעיים ופילוסופיים. הצלחתם של המאמרים עוררה עניין מחודש בספרו של פיילי. יתרונו של "תאולוגיה טבעית" היה היותו ספר בהיר ובעל סגנון קריא ומושך, בעוד המאמרים היו כתובים לעיתים בסרבול.
השפעתו של פיילי על דרווין
הקורא המפורסם של תאולוגיה טבעית היה צ'ארלס דרווין, לכתביו של פיילי נחשף דרווין עוד כשהיה סטודנט צעיר בקיימברידג', תחילה כחלק מחומר הלימוד ובהמשך מתוך קריאה עצמית. הוא היה צריך לשנן את ספריו: "היבטים על העובדות של הנצרות", ו-"עקרונות הפילוסופיה המוסרית והפוליטית" לבחינות הגמר. לאחר קבלת התואר קרא את החלק האחרון בטרילוגיה, "תאולוגיה טבעית". עמדה זו של תאולוגיה טבעית שלטה בקיימברידג' בכל התחומים והייתה הבסיס ללימוד מדעי הטבע. אלוהים לא נתפס כדמות של מלך אבסולוטי שמבצע ניסים וכשפים, אלא כדמות של אפוטרופוס הדואג לפעילותו התקינה של העולם. הממסד התרבותי בבריטניה ראה בתפיסה זו מחסום יעיל ביותר כנגד תסיסה חברתית; אם כל דבר תוכנן בידי יוצר למטרה מסוימת הרי שאפשר לשמור על היררכיה יציבה. עבודותיו של פיילי השפיעו עמוקות על דרווין שכתב באוטוביוגרפיה שלו שההיגיון של פיילי הסב לו עונג רב בדומה לעונג שהסב לו אוקלידוס. כמו כן, הוסיף:
באותה תקופה דרווין לא הוטרד מהנחות היסוד של פיילי והוקסם מתיאוריו המשכנעים והיפים להפליא של מנגנון החיים מפורק למרכיביו. דוגמה מפורסמת של פיילי הייתה מורכבת העין של האדם והשוואתה למכשיר מעוצב כמו הטלסקופ, דוגמה מקובלת שדרווין השתמש בה מאוחר יותר. בכתביו של דרווין ניכר כי הוא שימר את תחושת הפליאה מהטבע אותה אימץ מפיילי, אך שינה את הנחת היסוד וזנח את תפיסת האל המתכנן. הברירה הטבעית פועלת באופן עיוור, טען דרווין בהמשך, ללא התכוונות למטרה מסוימת. האבולוציה היא תערובת של מקרה וכורח – מקרה ברמה של הואריאציה וכורח בפעולתה של הברירה. לפי המטריאליזם הפילוסופי של דרווין, הקיום קודם למהות ולא ההפך כפי שהניח פיילי.
השפעתו של פיילי בימינו
עבודותיו מצוטטות על ידי חוקרים המבקשים לשרטט את התמורות והמהפכות במדע ובמחשבה התאולוגית האנושית. ריצ'רד דוקינס, בספרו המפורסם, "השען העיוור" (1986), מתכתב עם אנלוגיית השען של פיילי ומציג טיעון סותר של טבע עיוור ונטול תכנון מקדים.
קונקס
"קונקס" (באנגלית: K'Nex, "קנקס") הוא שם המותג של משחק הרכבה שהומצא על ידי ג'ואל גליקמן ומיוצר על ידי "תעשיות קונקס", בהאטפילד שבפנסילבניה בארצות הברית. מקורו של שם המוצר הוא ככל הנראה מהמילה Connects, המבוטאת באנגלית באופן דומה למילה "קונקס".
קונקס הוא משחק הרכבה הכולל בעיקר מוטות ומחברים העשויים מפלסטיק. הוא דומה למשחקי הרכבה נוספים כמו לגו, מגה בלוקס, לייזי ועוד. חלקי הקונקס מחולקים לפי צבעים. לכל אחד מסוגי החלקים – צבע משלו (זאת לעומת חלקי לגו המגיעים בכל צבע).
השנים הראשונות
את הרעיון הגה במקור ג'ואל גליקמן בזמן שהתארח בחתונה. בזמן שהוא ישב עם חבריו סביב שולחן האוכל ושיחק עם קשי השתייה, הוא דמיין מה ניתן לבנות לו יכול היה לחבר את הקשים זה לזה וליצור מבנים שונים. יואל שיתוף ברעיונו את אחיו בוב גליקמן (Bob Glickman) וכך הם ייסדו את חברת "קונקס".
עם הזמן נכללו עוד ועוד חלקים מכניים כמו גלגלים וגלגלות שאפשרו גמישות רבה יותר בבניית מנגנונים. ערכת הקונקס הראשונה נמכרה בארצות הברית ב-1993 וכללה מנואלה שבעזרתה ניתן היה להניע את הערכה. עד מהרה נוספו לערכות גלגלי שיניים ומנועים שאפשרו לדגמים לנוע בכוחות עצמם.
כאשר פנתה קונקס לחברות צעצועים גדולות כמו Hasbro הן דחו את הרעיון שלה, והפנו אותה לחברת הענק לגו, אך גם היא סירבה לשמוע על הרעיון שלה.
כיום קונקס מופץ באירופה על ידי חברת טומי (TOMY).
היום
עד שנת 2001 קונקס לא שיווקה ערכות שכללו מותגים (לעומת לגו ששיווקה סדרת ערכות של הארי פוטר, מלחמת הכוכבים וכדומה) אלא נצמדה לקטגוריות פופולריות כמו מכונות מלחמה רובוטיות ומכוניות על שלט.
בשנת 2001 הפסיקה החברה לנקוט בגישה זו והחלה לשווק ערכות שהתבססו על מותגים כמו רחוב סומסום, מריו ו OCC.
שימושים
מגוון החלקים בערכות מאפשר להרכיב מבנים רבים, החל מדמויות קטנות וכלי תחבורה, ועד לדגמים של מבנים, מתקני שעשועים ורכבות הרים. החברה הציגה גם סדרת ערכות המיועדות למוסדות חינוכיים, בעזרתן ניתן ללמוד אודות עקרונות המכניקה וחוקי הפיזיקה.
חברת מהנדסים צעירים משתמשת במוצרים של קונקס לצרכים חינוכיים בתחום הנדסה ומדע.
באוקאו (מחוז)
מחוז באוקאו (בטטום: Baukau) הוא מחוז בחוף הצפוני בחלק המזרחי של המדינה מזרח טימור. האוכלוסייה במחוז מונה 100,326 אנשים שחיים בשטח של 1,494 קמ"ר. המחוז גובל במחוזות לאוטם מכיוון מזרח, ויקקה מדרום ומנטוטו ממערב. מלבד השפות הלאומיות הרשמיות המדוברות ברחבי המדינה (טטום ופורטוגזית), מרבית התושבים מדברים בשפה בשם מקסה (ממשפחת השפות האוסטרונזיות). בעוד שרוב תושבי המחוז הם קתולים, גם מוסלמים בודדים חיים שם.
גזרות
המחוז מחולק ל-6 גזרות מרכזיות והן:
דין רדין
ד"ר דין רדין (באנגלית: Dean Radin; נולד ב-29 בפברואר 1952) הוא מדען אמריקאי שנודע בניסויים חדשניים שערך בחקר התודעה ותופעות פאראפסיכולוגיות. הוא מדען ראשי במכון למדעים נואטיים (IONS), פרופסור לפסיכולוגיה אינטגרלית וטרנספרסונלית במכון קליפורניה למחקרים אינטגרליים (CIIS; אנ'), ויושב ראש חבר המנהלים של "קוגניג'ניקס", חברה כלכלית בתחום המחקר הביוטכנולוגי, שמפתחת תרופות על בסיס RNA (RNA therapeutics; אנ') לטיפול בבעיות נפשיות.
תולדות חיים וקריירה
דין רדין נולד ב-29 בפברואר 1952 לג'רום והילדה רדין. על אף שגדל בבית יהודי, רדין הוא אגנוסטי ואינו מחזיק באמונות דתיות.
רדין החל את הקריירה המקצועית שלו ככנר קונצרטים, וניגן במשך חמש שנים. הוא סיים תואר ראשון ושני בהצטיינות יתרה בהנדסת חשמל ופיזיקה באוניברסיטת מסצ'וסטס (אמהרסט) ובאוניברסיטת אילינוי, אורבנה-שמפיין (UIUC). בשנת 1979 סיים תואר דוקטור בפסיכולוגיה, גם הוא מ-UIUC.
לאחר לימודיו (בשנים 1979–1993) עבד במעבדות של חברות טלקומוניקציה, תחילה מעבדת בל (Bell) של AT&T ואחר כך ב-GTE (אנ'), ועסק במחקר ופיתוח מתקדם. כבר בתקופת עבודתו במעבדות בל, התחיל רדין לפרסם כמה מהניסויים שלו בפאראפסיכולוגיה, ובהמשך עבד באוניברסיטאות ומכונים שונים. בשנת 2001 הצטרף לצוות המכון למדעים נואטיים (IONS), ב-2016 החל את עבודתו במכון קליפורניה למחקרים אינטגרליים, ומ-2018 משמש רדין גם כיושב ראש חבר המנהלים של קוגניג'ניקס. הוא חבר באגודה הפאראפסיכולוגית (אנ') וכיהן כנשיאהּ בשנים 1988, 1993, 1998 ו-2005.
הוא מחברם, או מחבר שותף, של מאות מאמרים אקדמיים, מדעיים, טכניים ופופולריים, 47 פרקים בספרים שונים, ושישה ספרים, מתוכם ארבעה רבי מכר: "היקום המודע" (1997 ,The conscious universe), "מוחות שזורים" (2006 ,Entangled Minds), "מעבר לנורמלי" (2013 ,Supernormal), ו"קסם אמיתי" (2018 ,Real Magic). ספרים אלה תורגמו לחמש עשרה שפות.
רדין הוא מרצה אורח מבוקש באוניברסיטאות רבות, חברות מסחריות, וכן בגורמים ממשלתיים וצבאיים בארצות הברית ובמדינות אחרות. כמו כן, הוא מרואיין פופולרי במגוון תכניות טלוויזיה ותכניות דוקומנטריות.
עבודתו
בדומה לחוקרים אחרים בתחום הפאראפסיכולוגיה, רדין ספג תכופות התקפות של ספקנים, ביניהם הסטטיסטיקאי אי ג'יי גוד (אנ'), הפסיכולוג ריי היימן (אנ'), הפיזיקאי ויקטור ג'יי שטנגר (אנ') והסופר רוברט טוד קרול (אנ'), אשר טענו כי מחקר פאראפסיכולוגי הוא הונאה, אינו נתמך על ידי מדענים, חשוף להטיות ולשגיאות סטטיסטיות, ונעדר תיאוריה אודות מנגנוני הפעילות הפאראפסיכולוגיים.
בתגובה, רדין מכיר בכך שרוב האנשים הטוענים שיש להם יכולות פאראפסיכולוגיות הם כנראה "הזויים, חולי נפש או רמאים". עם זאת, הצטברות של ראיות אמפיריות, שנאספו על ידי רדין ומדענים אחרים, בתנאים מבוקרים היטב ופורסמו בכתבי עת מדעיים עם ביקורת עמיתים, השתכנע רדין כי כמה מטענות אלו הן מבוססות, ומעידות על פערים בתפיסת העולם המדעית הספקנית הרווחת. לטענת רדין, המחקרים הפאראפסיכולוגיים מתבצעים בתנאים מחמירים ביותר, והתוצאות, במקרים רבים, מובהקות במידה רבה יותר בהשוואה למחקרים בתחומים אחרים. חרף זאת, ממצאים אלו נתקלים בחומת הכחשה ואף האשמה בתרמית.
היקום המודע (1997)
בספר זה, עורך רדין מטה-אנליזה (טכניקה סטטיסטית לניתוח והשוואת תוצאות מחקרים) של כ-מאה שנות מחקר פאראפסיכולוגי. רדין שולל את האפשרות שאלפי חוקרים ביצעו ומבצעים הונאה וקשירת קשר מסיבית במשך עשרות שנים, וטוען שטלפתיה, ראיה מרחוק, ראיית הנולד (אנ'), טלקינזיס (המכונה גם אינטראקציה נפש-חומר), ואולי תופעות פאראפסיכולוגיות אחרות (למשל, אינטראקציות נפשיות עם אורגניזמים חיים) הן ללא עוררין תופעות ממשיות.
מוחות שזורים: חוויות חוץ-חושיות במציאות קוונטית (2006)
בספר זה, דן רדין בעדויות עדכניות של המחקר הפאראפסיכולוגי, וממקם אותן בהקשר של שזירה קוונטית (Quantum Entanglement), תופעה בה חלקיקים נפרדים ומרוחקים זה מזה מקיימים קשר אינטראקטיבי האחד עם השני - כך ששינוי באחד החלקיקים משפיע על שינוי בשני. עם גילוי תופעה זו לראשונה, היו שסברו כי השזירה חלה רק על חלקיקים, אך מאז שנות ה-70 הצטברו עדויות כי האפקט מופיע גם ברמות מקרו. מומחי קוואנטים כמו הנרי סטאפ (אנ') טוענים שתופעה זו יכולה להתקיים גם בתהליכים מוחיים באופן שיוביל להשלכות על התודעה. על פי רדין, טענה זו היא הבסיס להבנת תופעות פאראפסיכולוגיות: אם ניתן להסב את המודעות ולהתמקד בזיכרון במוח, אפשר גם להתמקד בנקודה מרחבית רחוקה, כמו בצפייה מרחוק; והיות שקשרים קוונטיים אינם כבולים למרחב או לזמן, המודעות יכולה להתמקד גם באירועים עתידיים, כמו תחושה מוקדמת וראיית הנולד.
קסם אמיתי: חוכמה עתיקה, מדע מודרני ומדריך לכוחו הסודי של היקום (2018)
בספר זה רדין משתמש במונח קסם כמטאפורה למגוון תופעות פאראפסיכולוגיות, וטוען כי ניתן להשיג ידע באופן ספונטני או להביא לתוצאות מסוימות של אירועים על ידי השפעה מנטלית. על אף שחקר תופעות אלו נחשב שנוי במחלוקת, ישנן עדויות מן העבר כי דבר-מה שנחשב מאגי, לא שגרתי, או אפילו לא הגיוני, התגלה בסופו של דבר כבעל-ערך עם התפתחות והעמקת המחקר אודותיו. בחלקו הארי של הספר דן רדין במחקרים מדעיים אשר תוצאותיהם מטילות ספק משמעותי על הרעיון שיכולות על-טבעיות אינן אמיתיות, זאת על סמך הסבירות הנמוכה בכך שמחקרים כה רבים יגיעו למסקנות דומות מתוך מקריות סטטיסטית בלבד.
לסיום, רדין מציע שראוי להעמיק בחקר הפאראפסיכולוגיה כדי למצוא את הדרכים האפשריות שבהן קסם (במובן הפאראפסיכולוגי) עשוי להשתלב במודל עתידי של המציאות הפיזית. לשם כך, הוא בוחן חלק מהגישות התאורטיות והפילוסופיות הפוסט-מטריאליסטיות (אנ'), העוסקות במפגש האפשרי בין התודעה לעולם הפיזי, אשר מתייחסות לתודעה כתכונה יסודית מטבעה של המציאות הפיזית, באותה רמה בסיסית ובלתי ניתנת לצמצום כמו חומר ואנרגיה. בעוד שגישות אלו הן עדיין גולמיות יחסית בניסוחן, רדין טוען כי כניסתן לתחום המדעי מעידה על שינוי בולט בחשיבה על התודעה, שעשוי להיות חשוב בשנים הבאות.
ג'חנון
גַּ'חְנוּן (בערבית: جَحْنُون) הוא מאכל יהודי-תימני מסורתי שמקורו ביהדות עדן.
הג'חנון עשוי מקמח לבן, מרגרינה או חמאה מזוקקת, קורט מלח וסוכר המעובדים ומקופלים שוב ושוב ליצירת בצק עלים. לאחר יצירת השכבות הרבות, הג'חנון מגולגל לקוטר של כשלושה סנטימטרים. את הג'חנון אופים בתוך סיר באפייה איטית - בטמפרטורה נמוכה של פחות מ-100 מעלות צלזיוס במשך 8 עד 12 שעות. לעיתים לשם העשרת הטעם שמים בסיר גם סילאן.
טעמו של הג'חנון עשיר ושמנוני, והוא אינו מוגדר על ידי רוב האנשים כמתוק או מלוח. בשל מרכיביו הוא ידוע כמשביע למדי. באופן מסורתי מכינים את הג'חנון בערב שבת, במקרה זה הוא נאכל כארוחת בוקר משביעה של שבת. אולם, מקובל לאכול את הג'חנון במהלך כל השבוע. במטבח הישראלי יש המכינים את הג'חנון בתוך סיר החמין.
את הג'חנון מקובל לאכול כיום בתוספת של עגבניות מרוסקות טריות, ממרח חריף כגון סחוג וביצה קשה חומה המבושלת בסיר יחד עם הג'חנון.
מקור הג'חנון
במקורו הג'חנון מהעיר עדן שבתימן. שמו המקורי הוא גחנון ולא ג'חנון (יהודי דרום תימן לא הגו את האות ג הדגושה כ- J).
בעדן נהגו להכינו מתקתק יותר, תוך שימוש בסאמנה (חמאה מזוקקת) או שמן שומשום ולאכלו עם תוספת של חלווה או סוכר ולא עם עגבניות מרוסקות וביצה.
במקור הג'חנון נעשה מקמח מלא ולא מקמח לבן.
יחסי סן מרינו–צ'ילה
יחסים כלכליים
בשנת 2015, סן מרינו ייצאה לצ'ילה סחורה בשווי 292 אלף דולר אמריקאי. הסחורה כללה בעיקר מכונות שטיפה. באותה השנה ייבאה סן מרינו מצ'ילה סחורה בשווי 82,400 דולר. הסחורה הייתה לוחות עץ בלבד.
כלל השלושה
כלל השלושה (באנגלית: Rule of three) הוא מודל בעסקים וכלכלה אשר גובש על ידי ג'גדיש שֵת' (Jagdish Sheth) ורג'נדרה סיסודיה (Rajendra Sisodia). כלל השלושה הוא למעשה מודל לתיאור שוק בוגר. המודל טוען כי עם התבגרות השוק והתייצבותו על ידי כוחות השוק הטבעיים – כאשר לא מתרחשים אירועים חריגים – יובילו את השוק למבנה של "איזון כוחות", שבו ישנם שלושה מתחרים מובילים, אשר מחזיקים ביחד ביותר מ-70% נתח שוק, ומציעים מגוון רחב של מוצרים ושירותים לכל פלחי השוק (Full-line Generalists). שלושת המובילים מכונים בסדר יורד: מוביל, עוקב, נגרר.
ליד המובילים יש "שחקני גומחה", שכל אחד מחזיק בנתח שוק של 1% עד 5%, ואשר מתמחים בקבוצת מוצרים מצומצמת או בפלח שוק מוגדר (Specialists niche players). מתחרים, אשר נמצאים בין המובילים לבין שחקני הגומחה, שכל אחד מהם מחזיק בנתח שוק של 5% עד 10%, הם "שחקני ביניים", אשר נמצאים בסכנה של נפילה ל"שלולית" (ditch). המודל אף מציג את היחס בין נתח השוק של השחקנים לבין התשואה לנכסים (רווחיות לאורך זמן).
ביקורת
כלל השלושה מהווה כלל אצבע אשר מתאים לשוק במאפיינים אוליגופוליים (תחרות בין מעטים - לדוגמה שוק החלב בישראל), אולם בשווקים קלאסיים של תחרות משוכללת מרובת מתחרים ובעיקר בשוק של עסקים קטנים וזעירים (כגון אינסטלטורים, שיפוצניקים, קוסמטיקאית, וכדומה) - תחולת יישומו של המודל פחותה.
כלל השלושה בישראל
בישראל, בשל זערוריותו היחסית של השוק, הנטייה לקיומו של מונופול טבעי או קרטל טבעי במקום כלל השלושה עולה.
היינריך שיידמן
היינריך שיידמן (בגרמנית: Heinrich Scheidemann; סביבות 1596–1663) היה נגן עוגב ומלחין גרמני. שיידמן היה מלחין העוגב הנודע ביותר בצפון גרמניה מראשית המאה ה-17 עד מחציתה, שסגנון כתיבתו ומאפייניה היו אות מבשר ליצירתם של דיטריך בוקסטהודה ויוהאן סבסטיאן באך.
ביוגרפיה
שיידמן נולד בווהרדן שבהולשטיין. אביו היה נגן עוגב הן בווהרדן והן בהמבורג וסביר להניח, שהיה מורו הראשון של היינריך. שיידמן למד אצל סוולינק באמסטרדם בשנים 1611 עד 1614, ונראה שהיה בין התלמידים שזכו להערכתו המיוחדת, כפי שאפשר להסיק מן הקאנון שסוולינק הקדיש לו לפני שובו לגרמניה. בשנת 1629, ואולי קודם לכן, עבד שיידמן בהמבורג כנגן עוגב בכנסיית קתרינה (קתריננקירשה), משרה שבה התמיד למשך יותר משלושים שנים, עד מותו בהמבורג בראשית 1663, במגפת הדבר שפרצה בעיר.
מוזיקה והשפעה
שיידמן עשה לו שם כנגן עוגב ומלחין, כפי שמלמדת התפוצה הנרחבת של יצירותיו; כמות המוזיקה לעוגב ששרדה מיצירותיו של שיידמן עולה על זו של כל מלחין אחר בן זמנו. שלא כמלחינים גרמנים אחרים בראשית הבארוק, כמו פרטוריוס, שיץ, שיידט ושיין, שכולם כתבו ברוב הסוגות והסגנונות שרווחו אותם ימים, שיידמן כתב כמעט אך ורק מוזיקה לעוגב. שירים בודדים שרדו, כמו גם כמה יצירות לצ'מבלו, אבל אלה מגומדים לנוכח עשרות היצירות לעוגב, רבות מהן מרובות פרקים.
תרומתו הקיימת ועומדת של שיידמן לספרות העוגב, ולמוזיקת הבארוק בכלל, היא המוזיקה שכתב לכוראלים לותרניים, בשלושה סוגים כלליים: כתיבה כוראלית לקנטוס פירמוס, סוג מוקדם של כוראל פרלוד; כוראלים "מונודיים", חיקוי לסגנון המונודיה של אותם ימים - סולו ווקאלי מעל בסו קונטינואו - אבל לעוגב סולו; ופנטסיות כוראליות משוכללות, המצאה חדשה, מבוססת על סגנון המקלדת של סוולינק אבל עושה שימוש במלוא המשאבים של פיתוחי עוגב הבארוק הגרמני. נוסף לעיבודי הכוראלים שלו, כתב גם מגניפיקטים, הכתובים לא רק בחלקים אחדים אלא גם בצורה מחזורית, המייעדת אותם לשימוש ליטורגי לסירוגין עם המקהלה בתפילות הערבית, טכניקה של מבנה מוזיקלי רב-פרקים, שתחזור ותופיע שוב במלוא עוצמתה רק במאה ה-19. בין תלמידיו היו יוהאן אדם ריינקן, ממשיכו בכנסיית סנטה קתרינה בהמבורג ודיטריך בוקסטהודה.
קאחתי תלאווי
מועדון הכדורגל קאחתי תלאווי (בגאורגית: კახეთი თელავი) הוא מועדון כדורגל מהעיר תלאווי שבגאורגיה, ששיחקה בליגת העל הגאורגית בין השנים 2005–2007. את משחקיהם הם משחקים באצטדיון העירוני של העיר' אצטדיון גיווי צ'וֹחֶלִי (გივი ჩოხელის სტადიონი).
הקבוצה שיחקה באומגלסי ליגה, ליגת העל הגאורגית, בעונה 2006/07, אולם ירדה לליגה השנייה של גאורגיה, לאחר שהגיעו בעונה זו למקום האחרון בליגה, כאשר מאזן התוצאות הראה על 24 הפסדים, 2 תוצאות תיקו ואפס ניצחונות. בשני משחקי חוץ, מול אולימפי רוסתווי ומול זסטפוני, הפסידו 7:0 לחובתם.
המטבח האינדונזי
מאפיינים
במהלך השנים הייתה אינדונזיה מעורבת במסחר בשל מיקומה ואוצרות הטבע שלה. שיטות הבישול המקומיות באינדונזיה, לפחות של המלאיים מושפעות מהודו, מהמזרח התיכון, מסין ומאירופה. סוחרים ספרדים ופורטוגזים הביאו למדינה תוצרת חקלאית מהעולם החדש אפילו לפני תקופת הקולוניאליזם ההולנדי. איי מאלוקו, מפורסמים בשם "איי התבלינים", תרם גם הוא להכנסת תבלינים מקומיים למטבח הכללי כמו ציפורן ואגוז מוסקט. החברה האינדונזית מורכבת מלמעלה מ-300 קבוצות אתניות שונות המאכלסות בסביבות 6000 איים, מה שמעניק למטבחה הייחודי מגוון רב. המאכלים האינדונזים הפופולריים נפוצים כמעט בכל אסיה. מאכלים כמו סטאי, בקר רנדנג וסמבל נאכלים גם במלזיה וסינגפור. מאכלי סויה כמו טופו וטמפה (סוג של עוגה מטופו) פופולרים מאוד גם הם. בדרך כלל אוכלים את האוכל האינדונזי עם כף ומזלג, הנאחזים ביד ימין ושמאל בהתאמה. בחלקים רבים של המדינה (כמו ג'אווה המערבית) מקובל גם לאכול בידיים. המרכיבים הבולטים במטבח האינדונזי הם אורז, נודלס, ומרקים הנמכרים בדוכני רחוב קטנים בשם "ווארוּנג". למעשה, באינדונזיה קיימים מטבחים מקומיים רבים אשר מושפעים משילוב בין תרבויות ילידיות מקומיות ומהשפעות חיצוניות, בעיקר מסין, הודו והולנד.
המטבח האינדונזי מדגים לרוב שילוב מורכב של טעמים, הנרכש ממרכיבים מסוימים ומתערובת התבלינים האינדונזיים המכונה "בומבו". המנות האינדונזיות מאופיינות בטעמים עשירים, הן מתוארות לרוב כריחניות, חריפות ומתובלות היטב. שבע שיטות בישול אינדונזיות עיקריות הן טיגון, קלייה, צלייה, הקפצה, גריל, הרתחה ואידוי.
מספר מנות אינדונזיות פופולריות כגון נאסי גורנג (nasi goreng, שם כללי למנות על בסיס אורז מטוגן), גאדו-גאדו (gado-gado, סלט המכיל ירקות מאודים, ביצה קשה, עלי בננה וטופו), סטאיי (satay, בשר בגריל מוגש עם רוטב) וסוטו (soto, מנת מרק על בסיס ציר בשר) נפוצות מאוד ברחבי המדינה ונחשבת למנות לאומיות. המאכל הלאומי הרשמי של אינדונזיה הוא "טומפנג" (tumpeng) לאחר שבשנת 2014 נבחר על ידי משרד התיירות האינדונזי, מנה זו נבחרה משום שהיא קושרת מגוון רב של מסורות קולינריות אינדונזיות שונות.
מנהגים, צורת הגשה ואופן האכילה
האורז המאודה על כל אחת מהצלחות האישיות של הסועדים יוקף בשתיים, שלוש או יותר מנות נוספות; ירקות ודגים או בשר. לפי המנהגים האינדונזים, בניגוד למנהגים היפניים, מקובל למדי לערבב את המנות השונות בצלחת אישית אחת במהלך הסעודה. מנהג זה נפוץ למדי כאשר מגישים את המנות הפופולריות "נאסי-צ'אמפוּר", "נאסי-פאדאנג" ובצורת הגשה של מזנון. מנת "סאוופי" לעומת זאת, תוגש לרוב בקערה אישית קטנה נפרדת. היום, במסעדות אינדונזיות עכשוויות, תפריט קבוע מרכזי מוצע לעיתים קרובות. דבר זה הוביל למנהג ההגשה האישית, באופן דומה למטבח היפני.
מנות אינדונזיות נאכלות בדרך כלל בשילוב של כף המוחזקת ב יד ימין ומזלג ביד שמאל. סכין עם זאת נעדר משולחן האוכל ורוב המצרכים כמו הירקות והבשר כבר מוגשים חתוכים בגודל המתאים לנגיסה. יחד עם זאת, בחלקים רבים של המדינה, כגון מערב ג'אווה ומערב סומטרה, מקובל גם לאכול בידיים חשופות.
זמני הארוחות
באינדונזיה המרכזית והמערבית אוכלים את הארוחה העיקרית בסביבות אמצע היום. במשפחות רבות אין שעה קבועה בה כל בני המשפחה אוכלים ביחד. לכן, רוב המאכלים מתבשלים כך שיהיו אכילים גם אם נשארו עומדים בטמפרטורת החדר שעות רבות. אותם מאכלים מחוממים מחדש לקראת ארוחת הערב. רוב הארוחות מוגשות סביב ערמת אורז בצורת חרוט. ארוחה טיפוסית כוללת מרק, סלט (או ירקות מוקפצים עם שום) ומנה עיקרית נוספת. לצד המנות מוגשים מאכלים מוחמצים בשם סמבל.
באינדונזיה המזרחית, בה התושבים מושפעים יותר מתרבות האיים באוקיינוס השקט, כמו פפואה וטימור, הארוחות מוגשות סביב מקור פחמימות אחר כמו סגו או דגן.
אורז
האורז הוא ללא ספק המרכיב המרכזי במטבח האינדונזי באופן חוצה מעמדות ויש לו ביטוי משמעותי בתרבות האינדונזית בכלל. הוא מעצב את הנוף, נמכר בשווקים ומוגש ברוב הארוחות כמנה פיקנטית או מתוקה. בדרך כלל אוכלים את האורז בצורתו הפשוטה (nasi putih) עם מעט חלבון וירקות כתוספת. בנוסף הוא מוגש מאודה בתוך עלי קוקוס (ketupatt), מאודה בעלי בננה (lontong), פריכיות אורז (intip), כקינוח, אטריות אורז, יין אורז (brem), ואורז מטוגן (nasi goreng).
חיטה
צמח החיטה אינו בעל שורשים ארוכים בארכיפלג של אינדונזיה ולמעשה חדר אליו בעיקר באמצעות סוחרים מסין ומהולנד. תושבי אינדונזיה פיתחו חיבה למאכלים על בסיס חיטה כגון אטריות (נודלס) מסין, לחם רוטי מהודו ולחמים אירופיים מהולנד. בקרב אינדונזים ממוצא סיני, מאכלים על בסיס חיטה כמו נודלס וכיסונים הם מרכיבים עיקריים בתזונה. לעומת זאת, בקרב רוב התושבים של אינדונזיה, ובעיקר באיים ג'אווה וסומטרה, השימוש באורז כל כך מרכזי עד כי מאכלים על בסיס חיטה תופסים מקום משני בלבד במנות. בשנים האחרונות, ובעיקר מאז שנות ה-70, הפך הנודלס בהכנה מיידית למוצר נפוץ מאוד במדינה.
מרכיבים נוספים
המטבח האינדונזי כולל בתוכו גם מקורות פחממתיים נוספים מלבד האורז והחיטה, כגון בטטות, תפוחי אדמה, יאם, קסאווה וטארו. בנוסף קיים שימוש בפרי עץ הלחם ובפרי הג'ק.
ירקות
מטבח האינדונזי ישנו שימוש רב בעלים כמו תרד, עלי פפאיה, תרד סיני, ג'ינג'ר וגנטום (מוכר גם כמלינג'ו) במרקים צלולים. ירקות כמו חצילים, קלבאש (מוכר גם בשם "מלון ארוך"), קיוט (פרי ממרכז אמריקה המוכר גם בשם כריסטופין), אספרגוס, תרמילי מורניגה (המוכרים גם בשם "קלור") וכו' משמשים בעיקר לטיגון או לבישול במרקים. גם עגבניות ומלפפונים ניתן למצוא במטבח האינדונזי ואלו מוגשים בדרך כלל ללא בישול. מנות שאינן מכילות בשר נפוצות במטבח האינדונזי.
פירות
השווקים באינדונזיה גדושים בסוגים רבים של פירות טרופיים, המהווים חלק חשוב מהרגלי האכילה במדינה. הפירות נאכלים בצורתם הגולמית, בקינוחים מתוקים ואף במאכלים פיקנטיים (כמו רוג'אק, במאלאית: "לפתן"). רבים מהפירות הללו ייחודיים לאינדונזיה (כמו מנגוסטין,דוריאן, וגם סאלאק, באנגלית: Snake Fruit) או לארכיפלג האינדונזי (כמו הרמבוטן). פירות אחרים יובאו מארצות טרופיות אחרות. הבננה והקוקוס חשובים במיוחד, לא רק במטבח, אלא גם לשימושים נוספים כגון בנייה בעץ, התקנת מיטות, בניית גגות, הפקת שמן, כלי שולחן, אריזות וכו'.
דגים ומאכלי ים
כיאה לארכיפלג עם גישה משמעותית לים, מאכלי ים נפוצים מאוד ומהווים מרכיב משמעותי במטבח האינדונזי. הדבר נכון בעיקר באזורי החוף ובמזרח המדינה שם רוב התושבים עוסקים בדייג. באזורים השונים קיים מגוון רחב מאוד של דגים וסרטנים המבושלים בעיקר במרקים, בטיגון ובאמצעות גריל.
תיבול
המילה האינדונזית לתיבול היא "רמפה" ואילו המילה "בומבו" מתארת תערובת תבלינים נפוצה. באינדונזיה ניתן למצוא את "איי התבלינים" הנקראים גם מלוקו אשר תרמו לעולם מגוון רחב של תבלינים וטעמים כגון אגוז מוסקט, ציפורן, עלי פנדן, קלוואק וגלנגל. תבלינים נפוצים במטבח האינדונזי שהגיעו מהודו הם פלפל שחור, כורכום, למון גראס, קינמון, כוסברה, אגוז השמן ותמרהינדי. לעומת זאת, ג'ינג'ר, שום ובצל ירוק הגיעו לאינדונזיה מהמטבח הסיני. ההשפעה של תבלינים אלו על המטבח האינדונזי השתרשה ככל הנראה כבר בימי קדם. אינדונזיה היוותה מקור מרכזי ליצוא תבלינים לכל רחבי העולם על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית. החיך האינדונזי הידוע בחיבתו לטעמים חריפים קיבל בחום את תבלין הצ'ילי החריף אשר הוצג במאה ה-16 על ידי הספרדים כחלק מהעושר הרב שהתגלה "בעולם החדש". מאז, רוטבי הסמבל השונים, תערובת אדומה כתומה על בסיס צ'ילי חריף ומרכיבים נוספים, הם מרכיבים נפוצים ומורגשים במנות אינדונזיות רבות. עוד תבלין נפוץ הוא רוטב הסויה שהגיע למטבח האינדונזי מסין. באינדונזיה הרוטב עבר טרנספורמציה על ידי הוספת סוכר הדרים והוא מוכר בשם "קֶצָ'אפּ מָניס". ברוטב זה משתמשים בעיקר במרינדות לבשר ודגים.
טעם דומיננטי מאוד במנות רבות הוא של בוטנים. גם הבוטנים הגיעו למטבח האינדונזי בשלב מאוחר יחסית (במאה ה-16) וכמו הצ'ילי גם מוצאם מיבשת אמריקה. הבוטנים באים לידי ביטוי פעמים רבות במה שמכונה "בּוּמבּו קָצָ'אנְג" או רוטב בוטנים. רוטב זה נוכח במנות דגל רבו כגון "סטאי", "גָאדוֹ-גָאדוֹ", "קָרֶדוֹק" ועוד. מעבר לרוטב, בוטנים משמשים לקישוט מנות, מתבלים והם לעיתים חלק אינטגרלי מהמנות. אחד השמנים הנפוצים לבישול באינדונזיה הוא שמן בוטנים.
חטיפים ומאכלי רחוב
ברוב הערים ניתן למצוא מאכלים סינים כמו לחמניות מאודות ואיטריות הנמכרים על ידי רוכלי רחוב. גם מסעדות לעיתים מוכרות מאכלים מהמטבח הסיני והאינדונזי גם יחד. הבדל נפוץ הוא שמאכלי בשר חזיר אינם בנמצא, כיוון שרוב תושבי המדינה מוסלמים. לצד רוכלי הרחוב, ניתן למצוא רוכלים המוכרים את מרכולתם על אופניים או עגלות בעלות 3 גלגלים. עגלונים אלו נוהגים לשיר או לנקוש על עצמי מתכת או עץ כדי לשווק את סחורתם. עגלת הרוכלים נקראת "קָאקי לימה" שמשמעו במאלאית/אינדונזית: "רגל חמש" למרות שאינה נשענת על 5 רגלים אלא על 3 רגלים ושני גלגלים.
צורות בישול
המנות המרכזיות במטבח האינדונזי קרויות לרוב על שם הרכיבים העיקריים בהן וצורת הבישול שלהן. שיטות הבישול העיקריות הן טיגון ("גוֹרֶנְג"), הקפצה בווק ("טוּמיס"), הקפצה במחבת שטוח ("סַנגרַיי"), צלייה ("בקר", במאלאית: "שרוף"), אפייה ("פנגנג"), בישול לבן ("רֶֶבּוּס"), ואידוי ("קוּקוּס").
מטבחים מקומיים
נהוג לחלק את המטבח האינדונזי למספר רב של מטבחים מקומיים השונים אחד מהשני במרכיביהם, צורות הבישול הנפוצות בהם, ההשפעות עליהם וכו. המטבח של ג'קרטה ספג השפעות רבות מהמטבח ההודי, הערבי, הסיני והאירופאי והוא מגוון מאוד. את האי ג'אווה ניתן לחלק למטבח המערבי (או הסונדני) המאופיין בעיקר בשימוש רב בירקות טריים לא מבושלים, למטבח של מרכז ג'אווה המאופיין בטעמים מתוקים ולמטבח של מזרח ג'אווה המאופיין גם הוא בטעמים מתוקים עם מעט יותר חריפות ושימוש רב יותר במאכלי ים. המטבח של האי באלי שונה ביחס לשאר החלקים של אינדונזיה ומושפע מאוד מהמטבח ההודי. לדוגמה, לא ניתן למצוא בו כמעט בקר. במטבח המאפיין את אזור אצ'ה בצפון האי סומטרה קיימות השפעות ערביות, הודיות ופרסיות. במטבח הבטאקי בצפון האי סומטרה קיים שימוש מוגבר בבשר חזיר ולפעמים אף בבשר כלב. במטבח המיננגקבאו שבמערב סומטרה יש שימוש רב בבשר בפאלו. למטבח המלאי של מזרח סומטרה קרבה רבה למטבח המלזי. ישנם גם מטבחים נפרדים בדרום סומטרה, מטבח מנָדואי (בצפון סולאווסי), מטבח דרום סולאווסי, מטבח המאפיין את אזור נוסה טנגרה, את מלוקו ואת פפואה.
השפעות מן החוץ
אינדונזיה, כמוקד שהיווה במשך השנים מרכז סחר אזורי והיה נתון להשפעתו של שלטון קולונלי הולנדי החל מ-1850, ספגה השפעות קולינריות חיצוניות רבות למטבחיה המקומיים. ניתן לומר באופן גס כי ההשפעות המרכזיות באו מהודו, סין והולנד. ההשפעות ההודיות על המטבח האינדונזי החלו כבר החל מהמאה ה-4 והן התגברו עם חדירת האסלאם למדינה, בין היתר על ידי הגירה של מוסלמים הודיים. אחד המאפיינים הבולטים של המטבח ההודי באינדונזיה הוא שימוש בתבלין הקארי שנפוץ בעיקר במטבחים של צפון האי סומטרה. השפעותיו של המטבח הסיני באינדונזיה מורגשת זה מאות שנים, בעיקר בעקבות גלי ההגירה מסין שהחלו עוד מהמאה השביעית והתגברו בתקופת השלטון ההולנדי במדינה. ההשפעות הסיניות עמוקות ונרחבות כל כך עד כי ניתן לומר שחלק מהמטבחים האינדונזיים הם התכה בין מטבח אינדונזי מסורתי למטבח סיני. השימוש ברוטב סויה באינדונזיה למשל כל כך עתיק עד כי הווריאציות המקומיות המתוקות שלו בארכיפלג נחשבות לתבלין מקומי ולא חיצוני. השפעות דומות של המטבח הסיני ניתן למצוא גם במדינות שכנות לאינדונזיה כמו סינגפור ומלזיה. משנת 1512 ועד 1851 היו חלקים מסוימים בארכיפלג היה תחת שליטה פורטוגלית, מה שחשף את המטבח האינדונזי לפירות ולתבלינים השונים שהגיעו מהעולם החדש. הבוטנים הגיעו לאיים בדרך זו והחלו לקבל מקום מרכזי ומכובד ברבות מן המנות המקומיות. ההשפעות האירופאיות על המטבחים המקומיים התרחבו במהלך המאה ה-16 עם סוחרי התבלינים ההולנדים שהגיעו לאיים. האירופאים הציגו לעולם הקולינרי המקומי את הלחם, הגבינה, החביתית, הריבה, החמאה, המרגרינה, הכריך והברביקיו ועוד מאכלים רבים. השפעות אלה היו בולטות יותר בצלחותיהם של אנשי המעמדות הגבוהים שהיו חשופים לתרבות הזרה שהביאו האירופאים.
מנות בולטות
סטאי – מנה בשרית הנפוצה בכל המדינה ובעיקר בסומטרה ובג'אווה. מדובר בבשר, לעיתים משומר, צלוי ומוגש ברוטב סמיך. הרוטב הוא לרוב על בסיס בוטנים או סויה. במדינה קיימות וריאציות רבות של המנה.
גאדו-גאדו – מנה שמקורה בג'אווה, לעיתים צמחונית ולעיתים מכילה פירות ים. המנה מכילה תערובת של ירקות, שרימפס או קרקרים ודגים עם רוטב בוטנים. לעיתים המנה מכונה גם "הסלט האינדונזי".
נאסי צ'אמפור – מנה על בסיס אורז מטוגן הנפוצה בכל רחבי המדינה. המנה מכילה אורז מטוגן, ירקות מוקפצים ולעיתים בשר.
נאסי גורנג – מנה נוספת על בסיס אורז מטוגן הנפוצה אף היא בכל רחבי המדינה. במנה זו האורז מקבל גוון כהה יותר בערבות רוטב הסויה המתוק. לעיתים רבות במנה משולבת ביצה טרופה ובשרים מסוגים שונים.
סוֹטוֹ – מרק בשר הנפוץ בכל רחבי המדינה. למרק וריאציות רבות הכוללות עוף או בשר אך מאפיין המשותף לרוב הסוגים הוא גוונו הצהבהב של המרק בעקבות השימוש בכורכום כאחד התבלינים המוספים אליו.
אָיָאם בקר - מנת עוף בגריל אשר נפוצה בכל רחבי אינדונזיה.
אָיָאם גוֹרֶנג – עוף מטוגן בשמן קוקוס עמוק. המנה נפוצה בכל רחבי המדינה.
בֶּבֶּק גוֹרֶנג – מנת ברווז מטוגן אשר נפוצה בכל רחבי המדינה. מוגשת לרוב עם סמבל, משחת צ'ילי חריפה. סמבל מסוג זה זהה בצורתו ובטעמו לסחוג האדום הנפוץ בישראל.
אוֹפּוֹר אָיָאם – מנת מרק עוף המבושל בחלב קוקוס. מנה זו אף היא נפוצה בכל רחבי המדינה.
סֶמוּר - נזיד בשר עם רוטב סויה מתוק (קצ'אפ מניס). גם מנה זו נפוצה ברחבי הארכיפלג.
קְרוּפּוּק קוּליט – קינוח הדומה לקרקרים ומיוצר מעור של פרה.
טוּמפֶּנג – צורת הגשה של מנת אורז ותוספות של ירקות ובשר כך האורז מוגש כקונוס גבוה ובצדדיו מוגשות התוספות.
סאיוּר לוֹדֶה - ירקות במיץ קוקוס.
מלחמת-עולם הענק הירוק
מלחמת-עולם הענק הירוק (באנגלית: World War Hulk) הוא אירוע קרוסאובר שפורסם בין יולי 2007 לינואר 2008 בחוברות הענק הירוק בהוצאת מארוול קומיקס. את הסיפור הראשי כתב גרג פאק ואייר ג'ון רומיטה הבן. לסיפור זה יצאה הקדמה בשם "מלחמת-עולם הענק הירוק: שובר העולמות" וכן שלוש מיני סדרות - "מלחמת-עולם הענק הירוק: קו החזית", "מלחמת-עולם הענק הירוק: חיל גמא" ו"מלחמת-עולם הענק הירוק: אקס-מן". עלילת הסיפור היא המשך סיפור הקומיקס "כוכב הענק הירוק", שבו הענק הירוק הוגלה לחלל בידי קבוצת אילומינטי וכפיל של ניק פיורי, וכן חזרתו לכדור הארץ כדי לנקום את נקמתו.
סיפור זה מהווה חלק מקשת סיפור שהחלה עם "כוכב הענק הירוק" משנים 2006–2007, נמשכה עם "נפילת הענקים" משנים 2009–2010 והסתיימה עם "מלחמת-עולם הענקים" משנת 2010.
עלילה
לאחר שקבוצת האילומינטי מגרשת את הענק הירוק מכדור הארץ, המעבורת בה השתמשו מתפוצצת והורגת את אשתו ההריונית של הענק, קאירה. הענק מאשים את הקבוצה במותה, והוא חוזר לכדור הארץ בלווייתם של חברי קבוצת וורבאונד - הרואים, קורג, אלוי קאיפי, מיק וברוד.
הענק חוזר למנהטן ונאבק בקבוצת גיבורי-העל המבצעית חיל גמא ובגוסט ריידר. הענק מביס את איירון מן ומשמיד את מגדלי סטארק. בהמשך, הענק וקבוצת וורבאונד שלו מביסים את האוונג'רס החדשים, האוונג'רס העוצמתיים, את דוק סמסון ואת ארבעת המופלאים. הענק מחבר לכל גיבורי-העל המובסים דיסקי ציות - בהם השתמשו בכוכב סאקאר כדי לשעבד אזרחים - מה שמונע מהם להשתמש בכוחותיהם.
אחרי קרב קצר עם הרקולס, אמדאוס צ'ו, נאמורה ואנג'ל, הענק מביס את גנרל ת'נדרבולט רוס ואת צבא ארצות הברית. הוא פוגש בדוקטור סטריינג', שמתמזג באופן מיסטי עם אויבו הוותיק זום. הענק מביס את דוקטור סטריינג' אחוז הדיבוק, מה שגורם לשד להימלט.
טוני סטארק הכלוא יוצר קשר עם סוכנות הביון S.H.I.E.L.D וחושף תוכנית חירום שנועדה לאגף את מנהטן באזור השלילי ולהשמיד את הענק וכל חומר חיובי באזור, במידה והגיבורים יכשלו.
הענק וקבוצתו הופכים את מדיסון סקוור גארדן לזירה גלדיאטורית.. בינתיים, הוא הודף ניסיון התנקשות של העקרב, וכן עימות עם חברי היוזמה.
בעקבות נאומים שערכו תומכיו האנושיים של הענק, הענק מארגן קרב עד מוות בין דוקטור סטריינג', איירון מן, חזיז שחור ומיסטר פנטסטיק, לעיני הקהל המריע. הענק מכריז שכוונתו הייתה להנחיל צדק ולא רצח, ושאף אחד לא אמור להיהרג. הוא מתכנן להשמיד את העיר ניו יורק ולהשאיר את האוונג'רס בבושתם.
הסנטרי מגיע ומתקיף את הענק. הדבר מוביל לקרב ממושך שבו הענק שורד כמה מהתקפותיו החזקות ביותר של הסנטרי, בו בעת שהוא מכה בו בהתמדה בלתי ניתנת לעצירה. הסנטרי מודה בפני הענק שהא יצא מכלל שליטה ונפרד ממנו לשלום לפני שהוא מרוקן את כל האנרגיה שלו לכדי כדור אנרגיה רב-עצמה - ככל הנראה ניסיון אחרון להרוג את הענק ואת עצמו. הענק רואה את האנרגיה האפלה של עצמו בתוך הסנטרי, ואומר לו ש"כל מה שחשוב כעת הוא מה שאתה בוחר". הוא משנה את צורתו חזרה לברוס באנר ומונע מרוברט מוות בטוח. רוברט ריינולדס מודה לברוס על מעשה החסד שלו לפני שהוא מאבד את הכרתו. חבר וורבאונד בשם מיק זועם על חסדו של הענק ושינוי צורתו, וזועק לעברו שלא סיים את נקמתו. הוא מסתער לעבר באנר, אך ריק ג'ונס דוחף את באנר הצידה ומשופד במקומו. הדבר גורם לבאנר לשנות את צורתו שוב לענק ולהתקיף את קבוצת וורבאונד. מיק חושף בפניו שהפיצוץ שהתחיל את כל המלחמה לא נגרם בידי האילומינטי אלא בידי נאמניו של המלך האדום, שליטו הקודם והמושחת של כוכב סאקאר. מיק בחר שלא למנוע את זה, מתוך תקווה שהענק ימשיך במסע ההשמדה שלו. הענק שומע זאת ונמלא זעם, אשר ללא רצונו משחרר אנרגיה שמאיימת על כדור הארץ. לבקשתו של הענק, סטארק מפעיל סדרת לוויינים מחומשים שפותחים באש על הענק ומותירים אותו בצורתו כבאנר, כשהוא חסר הכרה.
סוכנות S.H.I.E.L.D כולאת את באנר בעומק של ארבעה קילומטרים, ולוקחת את שאר חברי וורבאונד למעצר.
השלכות
כהמשך ישיר לאירועי "כוכב הענק הירוק" ו"מלחמת-עולם הענק הירוק", חוברת Skaar: Son of Hulk #11 החלה עלילה שנועדה להציג את דמותו של סקאאר לתוך יקום מארוול. בעקבות שובו של הפרא הכסוף, רצף האירועים שהתרחשו בעקבות כך גרמו לסקאאר לנטוש את עולם ביתו ולעשות את דרכו לכדור הארץ. מיסטר פנטסטיק אינו משועשע מהעובדה שיצור נוסף בדמותו של הענק מגיע, והפגישה הבלתי נמנעת בין אב לבן לא מסתיימת כצפוי.
בעלילת "מלחמת-עולם הענקים" מתגלה שהלוויינים שהחזירו את הענק לצורתו של באנר שיחררו קרינת גמא מתוך גופו מתוך כוונה לאסוף אותה לקרן מטעינה אשר תיצור בסופו של דבר את הענק האדום.
משתתפים
מבין הדמויות שהשתתפו בסיפור נמנים הענקית הירוקה, דוק סמסון, ריק ג'ונס, גנרל רוס, איירון מן, דרדוויל, הסנטרי, גוסט ריידר, המעניש, איש הנמלה השלישי, נאמור, אנג'ל, פרודיג'י וקוקיות סטפורד.
מבין הקבוצות המשתתפות נמנות:
פול צווייג
פול צוויג (באנגלית: Paul Zweig; 14 ביולי 1935 - אוגוסט 1984) היה סופר, משורר ומבקר יהודי-אמריקאי.
צוויג נולד בברוקלין בשנת 1935. הוא למד לתואר ראשון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. לאחר מכן, נסע לפריז שם למד בסורבון ונשאר בעיר עד לשנות השישים.
נפטר בשנת 1984 ממחלת הסרטן.
לינה צ'פלין
לינה צ'פלין (נולדה ב-4 במרץ 1934) היא במאית ותסריטאית קולנוע ישראלית. זוכת פרס אופיר למפעל חיים.
ביוגרפיה
צ'פלין נולדה וגדלה בוולדיווסטוק שברוסיה הסובייטית. את לימודיה הגבוהים החלה ללמוד בתחום הכימיה. לאחר שהכירה את סטניסלב (סלבה) צ'פלין, מי שלימים הפך לבעלה, החליטה ללכת בעקבותיו והחלה ללמוד קולנוע בבית-הספר הגבוה לקולנוע במוסקבה. ב-1957 נישאו לינה וסלבה, וב-1976 עלו לישראל.
במשך שנים לימדה לינה לצד בעלה סלבה בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" ובנוסף, במכללה האקדמית "ספיר" ובמעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
קריירה
צ'פלין היא במאית, מפיקה ותסריטאית, שביימה למעלה מחמישים סרטים. לאחר עלייתה לישראל יחד עם בעלה, השתלבו השניים בעבודת בימוי ברשות השידור, סלבה כעובד מן המניין ולינה כיוצרת תיעודית מן החוץ. את הסרטים העלילתיים, דוגמת "חצוצרה בוואדי" ו"היה או לא היה", יצרו יחדיו.
בשנות האלפיים, יצרה צ'פלין שורה של סרטים תיעודיים, ביניהם: "נוף עם מאיר פיצ'חזדה" (2000), "(נ)תיבה" (2001), "יואל, ישראל והפשקווילים" (2006), "מוקי בוערה" (2008), "סוזנה הבוכיה" (2009), "בדמי ימיה" (2010), "קולות מהבודקה" (2013), "שמוניסטים" (2016) ו"במסתרים" (2020).
רוברט נוזיק
רוברט נוזיק (באנגלית: Robert Nozick; 16 בנובמבר 1938 – 23 בינואר 2002) היה פילוסוף יהודי-אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת הרווארד, ונשיא האגודה הפילוסופית האמריקאית. בין ספריו הידועים: "חקירות פילוסופיות" (1981), ששימש כטיעון-נגד לתאוריה של הידע, ו"אנרכיה, מדינה ואוטופיה" (1974), שסיפק תשובה ליברטריאנית לחיבורו של ג'ון רולס "תאוריה של צדק" ובו הוא הציג את הגרסה שלו לאוטופיה, שהיא לטעמו מקום בו אנשים יכולים בקלות ובחופשיות לבחור את החוקים של החברה שאליה הם בוחרים להיכנס.
בנוסף עסק גם באתיקה, במטאפיזיקה, בתורת ההחלטות ובפילוסופיה של הנפש.
ביוגרפיה
נולד בברוקלין כבן יחיד. אביו היה יהודי שהגיע מהשטעטל הרוסי וניהל עסק קטן, אימו הגיעה ממשפחת כוהנים. בשנותיו הראשונות בתיכון היה סוציאליסט נלהב והשתלב כחלק מהשמאל החדש. למד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר ראשון בפילוסופיה בשנת 1959, ובאותה תקופה הקים את הסניף המקומי של "ליגת הסטודנטים לדמוקרטיה תעשייתית". השלים דוקטורט בפרינסטון בהנחייתו של הפילוסוף קרל המפל בשנת 1963 בנושא תורת ההחלטות. ב-1969, כשהיה בן 30, החל ללמד פילוסופיה בהרווארד, והיה לאחד הפרופסורים הצעירים בתולדות האוניברסיטה.
היה נשוי פעמיים, אב לשני ילדים מנישואיו הראשונים. נוזיק נפטר בשנת 2002 מסרטן הקיבה.