cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביצת יען
שימושים
בשנת 2020, מחקרים על ביצי יען מעוטרים במוזיאון הבריטי הראו כי השיטות שבהן הן נוצרו, יוצרו וסחרו היו מסובכות יותר ממה שחשבו קודם לכן. ניתוח איזוטופים הראה שמקורן של ביצים מאותו אתר ארכאולוגי הם במקור ממקומות שונים. המחקרים העלו כי במקום שהביצים הוטלו על ידי ציפורים בשבי, קרוב לוודאי שכמעט כולן נאספו בטבע; מעשה שעלול להיות מסוכן.
קליפת ביצת היען שימשה גם לייצור מחרוזות.
ביצי יען נאכלות לעיתים, יש מקומות בהן הן נחשבות מזון יוקרה.
מחיר הביצה נכון ל-2011 הוא בסביבת 250 דולר.
שימושים מיסטיים
ביהדות, הרב מרדכי הכהן בספרו שפתי כהן מביא את האגדה על הדגירה באמצעות העין והוסיף שאם חיה תפסיק בין עיני היען לביצים, הביצים יהרסו. וכך הביצה מסמלת שאין משהו שמבדיל בין האדם לה', היעב"ץ כתב אף הוא על סמך האגדה, שזוהי תזכורת לאדם לכוון בתפילתו, משה קוניץ כתב שהביצה נועדה לעורר את הלבבות להשגחת ה', הרב שלמה בדיחי כתב שזה כדי לרמז לקהל לשתוק כמו ביצה, הרב יצחק רצאבי הדפיס ספר שבו כשישים טעמים למנהג, רובם בדרך דרש.
בחדרי לידה בתימן נהגו להציב ביצת יען נגד עין הרע.
עדויות על קיום המנהג ביהדות מבואות על קהילת יהודי חלב, יהודי תימן, יהודי צפת, יהדות עיראק, יהדות ספרד בכללותה, יהדות איזמיר, יהדות מרוקו, יהדות גבוז'דז'יץ באוקראינה, בית הכנסת עדס - יהדות חלב, ועוד, כך גם ביהדות הקראית מאותם נימוקים.
בנצרות, תליית הביצה עשויה לסמל את לידת הבתולה, זאת בהסתמך על אגדת הדגירה, משמעות זו עשויה להיות מאחורי הביצה התלויה מעל מריה הבתולה בציור של פיירו דלה פרנצ'סקה המדונה של בררה.
אגדות
אגדה נפוצה היא שהיען לא דוגר על הביצים אלא מביט בהם ובכוח ראייתו הוא גורם לבקיעת הביצים, שמואל אשכנזי שיער שאגדה זו מופיעה לראשונה בכתבי רבי גרשום בן שלמה לקראת סוף ימי הביניים, ופורסם בעיקר בתחילת העת החדשה בכתבי מקובלי צפת.
הרב מרדכי הכהן הוסיף שאם בהמה עוברת בין היען לביצה, היען הורגת אותה מכיוון שאם הקשר עין מנותק הביצה נהרסת.
מקור אפשרי למיתוס לפיו יענים טומנים את ראשם בחול כדי למנוע סכנה נעוץ בעובדה שהיענים שומרים את ביציהן בחורים בחול במקום בקנים, וחייבים לסובב אותן באמצעות מקורן במהלך הדגירה; חפירת הבור, הנחת הביצים וסיבובן עלולים להיחשב בטעות כניסיון לטמון את ראשו בחול.
שמפאן-ארדן
שמפאן-ארדן (בצרפתית: Champagne-Ardenne) הוא חבל ארץ בצפון צרפת, בירת המחוז היא שאלון-אן-שמפאן. החבל מורכב מארבעה מחוזות: ארדן, אוב, מארן ואוט-מארן.
בתחילת 2016 החבל אוחד עם החבלים לורן ואלזס במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית החבל המאוחד נקרא זמנית גראנד אסט.
על שם חבל ארץ זה נקרא המשקה שמפניה.
היסטוריה
שמפאן ההיסטורית התקיימה עד 4 במרץ 1790 כאשר האספה המכוננת הלאומית חילקה אותה למחוזות.
ב- 20 בספטמבר 1792 נערך בשמפאן קרב ואלמי (בשלב הראשון של מלחמות צרפת המהפכנית), שבו הגנרלים הצרפתים דומורייה וקלרמן עצרו את התקדמותו של צבא פרוסיה בפיקודו של הדוכס מבראונשווייג ובכך הצילו את המהפכה הצרפתית.
בין 5 ל-12 בספטמבר 1914 התחולל בשמפאן הקרב הראשון על המארן במלחמת העולם הראשונה שבו הובהלו במוניות אזרחים צרפתים מפריז אל החזית, והגנרל ז'וזף ז'ופר עצר את המתקפה הגרמנית לפני שתוכל להגיע לשעריה של פריז.
הקרב השני על המארן התחולל בשמפאן בין 15 ביולי ל- 6 באוגוסט 1918. בקרב זה עצרו כוחות צרפת, ארצות הברית ובריטניה את המתקפה האחרונה של הגרמנים בחזית המערבית של מלחמת העולם הראשונה, והסבו להם אבדות כבדות.
אלה אזכרה
אֵלֶּה אֶזְכְּרָה היא קינה שנכתבה על עשרת הרוגי מלכות, חכמים שעמדו בראש הנהגת האומה ונהרגו במסגרת גזירות שמד שונות בתקופת המרידות ברומאים.
הקינה מבוססת על סיפור הוצאתם להורג של החכמים כפי שמופיע במדרש בשם זה –, המתאר בפירוט את הוצאתם להורג של החכמים.
מחבר הקינה אינו ידוע, אך באקרוסטיכון חתום השם "יהודה".
תוכן הקינה וזמן אמירתה
הקינה פותחת בפרפרזה על. בתי הקינה מתחילים באותיות על פי סדר האלף-בית, ובבתים שאחר כך חתום באקרוסטיכון שם המחבר - יהודה חזק. הקינה מבוססת על מדרש אלה אזכרה, אשר מרחיב ומפרט בהוצאתם להורג של עשרת הרוגי מלכות. המדרש ציין בשפתו את הסיבה הנסתרת לגזירה זו משמים.
בחלק מהקהילות שאינן אומרות קינה זו כחלק מהקינות בתשעה באב, ישנה קינה אחרת העוסקת בהריגתם של עשרת הרוגי מלכות:
טיהר רבי ישמעאל
בחזנות האשכנזית-אירופית מפורסם הקטע (באות ט' ואות י') "טיהר רבי ישמעאל", שהולחן ובוצע לראשונה על ידי החזן זבולון קוורטין. עד היום מבוצעות לקטע גרסאות כיסוי רבות.
אריק רוהמר
אריק רוהמר (בצרפתית: Éric Rohmer; 4 באפריל 1920 – 11 בינואר 2010, פריז) היה במאי קולנוע, מבקר קולנוע, עיתונאי, סופר, תסריטאי ומורה צרפתי. היה דמות בולטת בתנועת הגל החדש בקולנוע הצרפתי ועורכו של כתב העת "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma).
רוהמר ביים עשרים וחמישה סרטים וזכה למועמדויות ולפרסים בינלאומיים רבים, בהם פעמיים בפרס דוב הכסף בברלין ב-1967 וב-1983, מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ב-1967, זוכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן ב-1970, פרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-1976 וכן בפרס אריה הזהב למפעל חיים בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-2001.
ב-1989 ביים רוהמר את הסרט התיעודי "המשחקים של החברה" (Les jeux de société), שעוסק בהיסטוריה של המשחקים בהתבסס על עבודת ההיסטוריונים ז'ורז' דובי ופיליפ אריאס.
איוב מוסאלם
איוב מוסאלם יעקוב מוסאלם (בערבית: أيوب مسلم; 1905–2001) היה ראש עיריית בית לחם בתקופת השלטון הירדני משנת 1958 ועד 1962.
ביוגרפיה
מוסאלם נולד בבית לחם למשפחה נוצרית קתולית. בימי המנדט הבריטי הוא היה עורך של מספר עיתונים בערבית. בבעלותו היו מתפרות. בשנת 1935 היה בין מייסדי מפלגת "חזב אל ג'יהאד" שהוקמה על ידי תושבים מבית לחם ובין מטרותיה היו "לשרת את המולדת, ולעבוד לשם התקדמותה הרוחנית וחכלכלית ולשם חופשתה הפוליטית ... להשכין אחדות בין חלקי האומה בארץ ותלחם בנטיות העדתיות, ותשליט את השכל על הרגש ותטפל בדברים ממשיים המביאים תועלת למולדת ולאומה. ... תעמוד בפני כל מי שיפנע בזכיות בני הארץ הנמצאים בה ובארצות הנכר ותעזור לכל מהגר הרוצה לשוב למולדתו.". ב-11 בפברואר 1936 נאם בכנס היסוד של פלוגות הנוער הערבי (אל-פותווה) שנוסדו על ידי המפלגה הערבית הפלסטינית והציג כדגם לפעולה את נוער היטלר ואת הנוער של מוסטפא כמאל אטאטורק. באפריל 1936 הוזכר שמו כאחד ממובילי השביתה שתחה את המרד הערבי הגדול.
בשנים 1958-1962 הוא היה ראש עיריית בית לחם.
הוא כיהן כחבר הפרלמנט של ירדן, בשנת 1963 מונה לשר הפיתוח והבינוי בממשלת ירדן ונשיא האגודה הערבית לשיקום, בית לחם ובית ג'אלה.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 היה בין אנשי הציבור המתונים בגדה המערבית, ותמך בקיום הבחירות לרשויות המקומיות בגדה המערבית (1976) תחת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים. במרץ 1968, הוזמן לנאום בוועידה של מפלגת מפ"ם. במאי 1968 הוא קרא לישראל לאפשר בחירת נציגות של תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה שתוכל לנהל שיחות שלום עם ישראל ללא מעורבות מדינות ערב. הוא התמודד בבחירות לראשות עיריית בית לחם ב-2 במאי 1972 בראשות רשימה שהקים בשם "החזית לפיתוח בית לחם", ונחשב למועמד המוביל. אולם יריבו, אליאס פריג' הנוצרי אורתודוקסי, זכה כמוהו בארבעה מתוך תשעה מושבים והצליח להרכיב קואליציה עם מועמד עצמאי וכך זכה בתפקיד.
מוסאלם המשיך להתגורר בבית לחם כל חייו ונפטר בעיר בשנת 2001. בנו, אדנן מוסאלם, הוא פרופסור למדע המדינה והיסטוריה באוניברסיטת בית לחם.
עונת 1971/1972 בליגה הלאומית
עונת 1971/1972 בליגה הלאומית הייתה העונה ה-16 של הליגה הלאומית כליגת הכדורגל הבכירה בישראל.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על תיקו. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1971/1972 היו מכבי יפו והפועל באר שבע. הליגה נפתחה ב-27 בנובמבר 1971 ונמשכה עד ל-24 ביוני 1972. העונה הסדירה הסתיימה בזכייתה של מכבי תל אביב באליפות. המבקיע המצטיין של העונה היה יהודה שהרבני מהכח מכבי רמת גן שכבש 21 שערים.
בסיום העונה נשרו בני יהודה תל אביב והפועל חדרה לליגת המשנה. הקבוצות שעלו לליגה הלאומית לעונת 1972/1973 היו מכבי פתח תקווה והפועל מרמורק.
שחר כתום
שחר כתום הוא ספר בעריכת יצחק רקנטי ורפי בן בשט, העוסק במאבק כנגד תוכנית ההתנתקות, ומשלב מאמרים, מסמכים מקוריים, סיפורים, שירים וקטעי יומנים. שם הספר נבחר כפרפרזה לשחר אדום (שמה הקודם של כיפת ברזל) - מערכת ההתרעה מפני רקטות קסאם שהופעלה לאחר ההתנתקות, וזאת כדי לסמל את הקשר, בעיני המחברים, בין קמפיין המאבק בהתנתקות שהשתמש בצבע הכתום, לבין התגברות ירי הקסאמים.
הספר סוקר את האירועים מנקודת מבט ימנית, ויש בו ביטוי לדעות שהיו בתוך סקטור זה; מתומכי מאבק אלים וחסר פשרות ועד ה"ממלכתים" שהתנגדו למאבק שיש ספק בחוקיותו.
בספר ארבעה חלקים:
אשת הבישוף
אשת הבישוף (באנגלית The Bishop's Wife) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1947 בבימויו של הנרי קוסטר, עם לורטה יאנג, דייוויד ניבן וקרי גרנט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "אשת הבישוף" מאת רוברט נתן משנת 1928.
ב-1996 הופק רימייק לסרט בשם "אשת המטיף" עם דנזל וושינגטון ווויטני יוסטון. הסרט לא הצליח בהקרנות ראשונות כי היה בעל תכנים דתיים למדי. המפיק גייס כותבים נוספים ששכתבו את התסריט וביניהם בילי ווילדר כן שינו את שם הסרט בכמה מקומות ל"קרי גרנט ואשת הבישוף" דבר שהעלה את מספר המבקרים ב-25%.
הסרט שייך ל"סרטי חג המולד".
תקציר העלילה
הנרי בורהם (דייוויד ניבן) הוא בישוף של קתדרלה בניו יורק ועסוק בהשגת תרומות כדי להקים שם קתדרלה גדולה. בזה הוא משקיע את כל מרצו על חשבון יחסיו עם אשתו ג'וליה (לורטה יאנג) ובתו דבי (קרולין גרימס).
בערב חג המולד מתהלך ברחובות מר דדלי (קרי גרנט) ועושה טובות לאנשים - עוזר לעיוור לחצות כביש, מונע דריסת עגלת תינוק ועוד. הוא נפגש עם ג'וליה שמספרת לו על בעלה ועם פרופסור וורטרידג' (מונטי וולי) שעורך מחקר היסטורי ודדלי עוזר לו.
הנרי נמצא במתח נפשי, התורמת העיקרית שלו, גב' המילטון (גלדיס קופר) מתנה את תרומתה בכך שבמקום מכובד בקתדרלה יהיה אתר הנצחה לבעלה. הנרי מסתייג מזה ופונה לאלוהים בבקשת עזרה. לפתע הוא רואה בחדרו את דדלי שמציג את עצמו בתור מלאך ורוצה לעזור לו. הנרי בתחילה מסתייג ממנו ולא מאמין לו אך עם הזמן יוצא דדלי לבלות עם ג'וליה, סועד אתה במסעדה, מחליק אתה על הקרח ביחד עם נהג המונית שמסיע אותם (ג'יימס גליסון), קונה לה כובע שחפצה בו. ג'וליה מקבלת כל מה שבעלה לא נתן לה בגלל התעסקותו בקתדרלה.
דדלי מתידד גם עם הבת דבי ועוזר לה להתקבל על ידי ילדי השכונה. הוא עושה נסים - מקשט בתנועת ידיים את עץ האשוח וזוכה להערצת המשרתת מתילדה (אלזה לנצ'סטר) ומזכירתו של הבישוף, גב' קסווי (שרה הדן). רק הבישוף שונא אותו וחושד ביחסיו עם ג'וליה.
דדלי "מכתיב" למכונת הכתיבה את הנאום של הנרי ויוצא לפגישה עם גב' המילטון. שם הוא מצא תווים של השיר "אפריל האבוד" שכתב לה אהוב שהעדיפה עליו דווקא את מר המילטון המליונר. דדלי פורט את המנגינה על נבל וגב' המילטון מתרככת ומסכימה להצעת דדלי לתרום את הכסף לחלוקה לעניים ונצרכים במקום לבניית קתדרלה גדולה. הנרי מבקש מדדלי הסבר מדוע התוכניותיו לבניית הקתדרלה בוטלו ודדלי משיב לו כי הוא כאן כדי להתוות לו דרך ולא כדי להתעסק בבנייה.
לבסוף דדלי מתאהב בג'וליה ורוצה להישאר על הארץ כבן תמותה אך היא מבקשת ממנו לעזוב והיחסים בינה להנרי חוזרים לקדמותם. הנרי מקריא בכנסייה את הנאום שכתב דדלי במחשבה שהוא כתב אותו. דדלי מאזין בחיוך מרחוק ומרומה כי מלאכתו הושלמה.
בוב לוגמן
ביוגרפיה
לוגמן נבחר לראשונה לפרלמנט כנציגה של טאנה בבחירות הכלליות שנערכו ב-6 ביולי 2004. הוא נבחר לפרלמנט פעמיים נוספות בבחירות שנערכו ב-2008 וב-2012. במרץ 2013, עם החלפת הממשלה, מונה לוגמן על ידי ראש הממשלה מואנה קרקאסס לשר החינוך.
בדומה לחברים נוספים במפלגת ונואקו פטי, ב-15 במאי 2014, חצה לוגמן את הקווים כאשר תמך בהפלת ממשלתו של קרקאסס. בממשלתו של ראש הממשלה החדש ג'ו נטומן, המשיך לכהן לוגמן כשר החינוך. ב-11 ביוני 2015, הודח לוגמן מתפקידו כאשר ממשלתו של נטומן הופלה בהצעת אי אמון.
בשנת 2018 נבחר לוגמן לראש מפלגת ונואקו פטי. החל מ-20 באפריל 2020, מכהן לוגמן כראש ממשלת ונואטו.
הית'
{{פירושונים|
איספרבניק
אימפריה הרוסית או רוסיה הצארית
באימפריה הרוסית ה"איספרבניק" היה: התפקיד נקרא בדרך כלל קפיטן איספרבניק (капитан-исправник) או "זמסקי קפיטאן" (земский капитан). הוא היה נבחר כל שלוש שנים מקרב האצולה המקומית. האיספרבניק עמד גם בראש בית המשפט המקומי "ניז'ני זמסקי סוּד" (מ-1837 - "זמסקי סוד") שכלל חוץ ממנו עוד 2–3 נציגי האצולה המקומית ושל איכרי המדינה. האיספרבניק ובית המשפט המקומי היה יכול לדון בסכסוכים בין הסוחרים ובין בויארים, איכרים וכו'. הוא לא הוסמך להעניש בויארים מכל דרגה שהיא. הוא היה מדווח על היקף היבול השנתי של הדגנים, היה אחראי על הגיוס וכו'. בתי משפט אלו בוטלו בשנת 1862. החל משנת 1862 האיספרבניק של האוייזד התמנה על ידי מושל המחוז והיה ראש המשטרה האוייזדית - כששם התפקיד היה "האיספרבניק של האוייזד" (אוייזדני איספרבניק). בית המשפט של האוייזד היה דן רק במשפטי הכפריים ולא פעל בערים. החל משנת 1862 האיספרבניק שלך האוייזד לא נבחר יותר אלא התמנה על ידי המושל ואחר כך מינויו אושר על ידי משרד הפנים. הוא היה אחראי על הביטחון הציבורי ועל המנהל המקומי באוייזד.האיספרבניק של האוייזד היה חייב לערוך פעמיים בשנה בקורות רשמיות ברחבי האוייזד.לאיספרבניק היו כפופים "פריסטאבים" (cтановой пристав - סטנובוי פריסטאב) - מפקדי משטרה זוטרים.מבחינת ההייררכיה הפקידותית של האימפריה הצארית האיספרבניק נמצא בדרגה 7 - של "יועץ חצר" ("נדבורני סובטניק").התפקיד "איספרבניק" בוטל במהפכת פברואר 1917 והוחלף בזה של מפקד (נאצ'אלניק") המשטרה (בפולין - ב-1915 עם הכיבוש הגרמני בימי מלחמת העולם הראשונה).
דמות האיספרבניק במדיה האמנותית
האיספרבניק היא דמות המוזכרת תכופות גם בספרות של עמים אחרים באימפריה הצארית, לרבות הספרות היהודית במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
הנסיכויות הרומניות (נסיכויות הדנובה)
בנסיכויות הרומניות האיספרבניק היה: האיספרבניקים היו ידועים תכופות במעשי עושק אכזריים על חשבון האיכרים. במולדובה של המאות ה-17–18 הם היו זכאים לנכס לעצמם 4% מהקנסות והמסים שגבו. היו מפקיעים מהאיכרים כלים, בעלי חיים, כסף, היו משכפלים להם את החובות והמסים פי שניים או פי ארבעה כרצונם החופשי, ובמקרה של התנגדות, היו עוצרים ומענים אותם ואת בני משפחותיהם. בנוסף סחרו האיספרבניקים בפטורים והנחות לכל איכר או כפר שהרבה במחיר. על מנת להגביל את השחיתות בשלב מסוים קבע השלטון לאיספרבניק שכר קבוע של 5000 פיאסטר לשנה, אך הוא היה מעדיף להשאיר את הסכום הזה כשוחד ל"ויסטייר" האחראי על האוצר או לחברים אחרים במועצת החצר - ה"דיוואן". באותו מובן - של "פרפקט" - התמנו "איספרבניק"ים (ispravnic de ținut) בכל מחוז ולאכיה בהתאם לרפורמות משנת 1741 של השליט הפנריוטי קונסטנטין מברוקורדט. להם היו כפופים פקידים שנקראו "פרקלאב" או "וטאמאן" או "וורניצ'ל" במולדובה. האיספרבניק של בוקרשט היה ממלא את מקום השליט בהיעדרו. הנסיכות מולדובה הייתה מחולקת בימי שטפן הגדול ל-23 מחוזות - "צינוט" (ținut), בריבוי - ținuturi, - ובראשו של כל אחד מהם עמד איספרבניק. כך היו איספרבניקים של סורוקה, של רומאנאץ. קדם לתפקיד זה התאר או התפקיד של פרקלאב.
דמויות חשובות בהיסטוריה של הרומנים - כמו מיכאי האמיץ, קונסטנטין ברנקוביאנו, בארבו שטירביי, אנשי רוח כמו ינקיצה וקרסקו או קוסטאקבה קונאקי מילאו בתחילת הקריירה שלהם תפקידי איספרבניק.
לקריאה נוספת
Academia R.S.România, București 1968 1982, Editura Univers București
קישורים חיצוניים
לפי Alexei Agachi - Ţara Moldovei şi Ţara Românească sub ocupaţie militară rusă (1806-1812), Editura Pontos, Chișinău 2008 באתר Muzeul din inima mea לפי Vasile Breban Dicţionar general al limbii române. Vol. I. – Bucureşti, 1992, p. 489 Vasile Breban ''Instituţii feudale din Ţările Române. Dicţionar'' p. 237-239; "Cristina Ioniță Terms from public finance field in "Sămile Vistieriei Moldovei The Seals of the Moldovan Vistiery (1763-1826). Second part: Names of public positions Ed. Universității din Suceava 2015 site Diacronia ציטוטים מ: לאזר שייניאנו - המילון המבואר של השפה הרומנית, המהדורה השמינית, בוקרשט 1938
אוליבר טוויסט (סדרה, 1985)
אוליבר טוויסט (באנגלית: Oliver Twist) היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1985, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס. במאי הסדרה הוא גארת' דייוויס ואת התסריט כתב אלכסנדר בארון. סדרה זו נאמנה למקור הספרותי יותר משאר העיבודים שנעשו לרומן.
כדורגל בצפון אירלנד
הגוף המנהל
התאחדות הכדורגל הצפון אירית, הידועה גם בשם IFA, היא הגוף המארגן את כל ענף הכדורגל בצפון אירלנד, ובעבר גם ניהלה את הענף בכל האי אירלנד. ההתאחדות נוסדה בשנת 1880, ומשום כך היא אחת מהתאחדויות הכדורגל הוותיקות בעולם. ה-IFA תופסת מקום אחד בוועדת הכדורגל הבינלאומית (IFAB), האחראית על קביעת חוקי המשחק. אין להתבלבל בינה לבין התאחדות הכדורגל של אירלנד, שאחראית על הכדורגל ברפובליקה של אירלנד.
בנוסף, פועלת "התאחדות כדורגל הנשים בצפון אירלנד" (NIWFA), שמסונפת ל-IFA ומנהלת את כדורגל הנשים בצפון אירלנד. היא מפעילה את ליגת הנשים המקומית, טורניר הגביע לנשים ואת נבחרת צפון אירלנד בכדורגל נשים.
תחרויות
הליגה העליונה בצפון אירלנד היא ה-IFA פרמיירשיפ, והליגה שמתחתיה היא אליפות ה-IFA. מספר ממועדוני הכדורגל החשובים ביותר בצפון אירלנד הם דרי סיטי (שמשחקת בליגת הכדורגל ברפובליקה של אירלנד), לינפילד וגלנטורן. מועדון מפורסם מבחינה היסטורית הוא בלפסט סלטיק, שזכה ב-19 אליפויות הליגה בטרם עזב את הליגה ונסגר. בעבר, המועדונים בצפון אירים התמודדו בצורה מכובדת עם מועדונים מאנגליה ומסקוטלנד, אך הם איבדו מכוחם במהלך השנים. כיום רמת הכדורגל בליגה הצפון אירית נחותה בהרבה מזו של הנבחרת הלאומית, בעיקר בשל העובדה שהשחקנים הצפון אירים הבכירים משחקים בליגות אחרות.
טורניר גביע החלב הוא טורניר בינלאומי מוצלח לקבוצות נוער, המתקיים מדי שנה על אדמת צפון אירלנד. בטורניר זה, שכולל קטגוריות לגילאי 19, 16 ו-14, יכולים להתחרות מועדונים ונבחרות לאומיות מכל רחבי העולם. צפון אירלנד אף ארחה את אליפות אירופה עד גיל 19 של אופ"א ב-2005.
טורניר גביע סטנטה ספורטס נערך על ידי נותן החסות שלו, ערוץ הטלוויזיה סטנטה אירלנד. טורניר זה מפגיש בין שמונה קבוצות מכל רחבי האי אירלנד, מחלק את המשתתפות לשני בתים בני ארבע קבוצות, וממשיך לשלבי חצי גמר וגמר. ארבעה מהמועדונים המשתתפים מגיעים מהליגה של צפון אירלנד, וארבעה האחרים מגיעים מהליגה של אירלנד. מאז התחלת קיומו של הטורניר זכתה בו קבוצה אחת מצפון אירלנד, לינפילד בשנת 2005.
נבחרת לאומית
הנבחרת הלאומית של צפון אירלנד היא אחת מנבחרות הכדורגל הוותיקות בעולם. הנבחרת שיחקה בתחילה כנבחרת אירלנד המאוחדת עד 1950, והתחרתה לאורך השנים באליפות הבית הבריטית בה זכתה שמונה פעמים. עד לשנות ה-50 הנבחרת המשיכה לכלול שחקנים שנולדו ברפובליקה של אירלנד, למרות פיצול אירלנד ב-1922.
נבחרת צפון אירלנד זכתה להצלחותיה הגדולות ביותר במהלך שנות ה-80, שבהן היא העפילה פעמיים לגביע העולם. בסוף שנות ה-90 ובשנים הראשונות של המאה ה-21 חלה ירידה ברמתה של הנבחרת ובמקביל היא הדרדרה משמעותית בדירוג העולמי של פיפ"א, אך בשנים האחרונות חלה התחדשות בנבחרת, שהשיגה ניצחונות מול נבחרות חזקות כספרד ואנגליה. היא אף הייתה קרובה להעפלה לאליפות אירופה בשנת 2008. החל משנת 2010 עתידה הנבחרת להשתתף בטורניר ארבע ההתאחדויות, יחד עם נבחרות ויילס, סקוטלנד ואירלנד.
מלבד הנבחרת הלאומית, מייצגות את צפון אירלנד גם נבחרות צעירות לגילאים שונים, כדוגמת הנבחרת הצעירה (עד גיל 21), ונבחרות הנוער.
מוזל (נהר)
נהר מוֹזֵל (בצרפתית: Moselle, בלוקסמבורגית: Musel, בגרמנית: Mosel) אחד היובלים הידועים של נהר הריין. המוֹזֵל עובר בדרכו בשלוש מדינות: הוא יוצא מצרפת, עובר דרך לוקסמבורג (למעשה מהווה גבול טבעי באורך של כ-40 ק"מ בין לוקסמבורג לגרמניה) וחובר לנהר הריין סמוך לעיר קובלנץ שבגרמניה במקום הקרוי "הפינה הגרמנית" (Deutsches Eck). בצרפת קרויים על שמו של הנהר שני מחוזות, מחוז Moselle ומחוז Meurthe-et-Moselle.
מקור המוזל הוא בשפכי פלגים למרגלות הר באלו דאלזס שגובהו 1,247 מטר וברכס הרי הווז'.
בצרפת מהווה המוזל עוגן כלכלי. עמק המוזל, השוכן בין הערים נאנסי, מץ וטיונביל, עשיר במכרות פחם ובמפעלים לייצור פלדה. חלקים מסוימים מהנהר רחבים דיים על מנת לאפשר מעבר ספינות מטען. עמק המוזל מהווה גם יעד תיירות אטרקטיבי. במסלולו חולף הנהר על פני עיירות כמו קוכם וברנקסטל-קויז, כפרים קטנים, טירות, כרמים ונוף מרהיב.
בלוקסמבורג מהווה המוזל את אחד ממקורות המים העיקריים של המדינה, לצד נהר זואר.
בית הדואר המרכזי של מנילה
סניף הדואר המרכזי של מנילה (באנגלית: Manila Central Post Office), המכונה לעיתים קרובות "בניין הדואר", הוא סניף הדואר הראשי של מנילה, בירת הפיליפינים. הבניין משמש גם את תאגיד הדואר הפיליפיני. בבניין נמצא גם השירות הבולאי הפיליפני בו אספנים יכולים לקנות בולים מקוריים לאוספיהם. מדי שנה מקיים השירות הבולאי תערוכות של בולים וציוד דאר ישנים. בבניין מבוצעות, פעולות מיון והפצת הדואר העיקריות של הפיליפינים. בניין הדואר ממוקם על גדות הנהר פסיג, ברובע ארמיטה שבמנילה בירת הפיליפינים. כמוכן, הוא נמצא בקצה הצפוני של כיכר ליוואסאנג בוניפאציו. מיקומו לאורך גדת הנהר פסיג היה חלק מהתוכנית של מתכנן הערים והאדריכל דניאל ברנהם, במנילה, להובלת הדאר בנתיבי המים. מיקומו המרכזי של הבניין עם הרחובות והשדרות המתכנסות אליו הפך את הבניין לנגיש מכל הכיוונים. הכניסה הראשית של הבניין פונה לכיכר Liwasang Bonifacio.
אליפות העולם בשחמט 2007
אליפות העולם בשחמט 2007 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה ונערכה במקסיקו סיטי, בירת במקסיקו, במהלך ספטמבר 2007. בתחרות זו, בהשתתפות שמונה שחמטאים, זכה במקום הראשון וישוואנתן אנאנד מהודו והוכתר כאלוף העולם. זו הייתה התחרות הראשונה לאחר סיום הפילוג בעולם השחמט. אלוף העולם המכהן, ולדימיר קראמניק, סיים במקום השני ואיבד את התואר.
בית הדואר המרכזי של מנילה
היסטוריה
ב-15 בספטמבר 1901 עוד בתקופה הספרדית, הוסדרה לראשונה בחוק מספר 462 של הוועדה הפיליפינית, פעילות הדואר הפיליפיני בו נקבע באופן רשמי אופן קבלה, מיון והפצה של דברי דואר, כסף וסחורות. שירות הדואר במדינה, היה איטי, והתבצע באמצעות שליחים/דוורים רכובים על סוסים, עד שהגיעו האמריקנים שיזמו שיפורים ניכרים בדואר הפיליפיני.
אליפות העולם בשחמט 2007
רקע
התחרות נערכה במתכונת זהה ל-2005 - השתתפות שמונה שחמטאים בשיטת ליגה בסיבוב כפול.
בית הדואר המרכזי של מנילה
היסטוריה
הבניין המקורי תוכנן על ידי חואן מ. ארלאנו ותומאס מאפואה  בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית יוונית. יסודות הבניין נבנו כבר בשנת 1920 בפיקוח חברת האדריכלות של פדרו סיוצ'י. במלחמת העולם השנייה הבניין ניזוק מאוד במהלך קרב מנילה ) ונבנה מחדש בשנת 1946 תוך שמירה על מרבית עיצובו המקורי.
אליפות העולם בשחמט 2007
רקע
אלוף העולם המכהן, ולדימיר קראמניק, הודיע שהוא מעדיף תחרות מועמדים ודו-קרב על התואר עם הזוכה בה, אך הסכים למתכונת שסוכמה על ידי פיד"ה. סוכם שאליפויות עולם עתידיות יערכו במתכונת של דו-קרב על התואר.
בית הדואר המרכזי של מנילה
היסטוריה
בפיקוח ישיר של נשיא הפיליפינים, מרכז הדואר הראשי של תאגיד הדואר הפיליפיני הפך למודרני ויעיל. הוא כולל מכונת מיון מכתבים אוטומטית, מערכת מיקוד חדשה, דואר אוויר, דוורים ממונעים וכל יתר האמצעים והמתקנים החדשים ביותר. למרות כל אמצעי התקשורת המודרניים ה- PHLPost עדיין ממשיך במסורת בת מאות שנים של מיון והפצת מכתבים. כיום, הבניין מוצף מדי יום בכמויות גדולות של דברי דואר מכל רחבי הפיליפינים והעולם.
הייקו וסטרמן
הייקו וסטרמן (בגרמנית: Heiko Westermann, נולד ב-14 באוגוסט 1983 באלצנאו שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם. לווסטרמן 27 הופעות במדי נבחרת גרמניה.
בית הדואר המרכזי של מנילה
ארכיטקטורה
סניף הדואר של מנילה מוקם באופן אסטרטגי על ידי דניאל ברנהאם ליד גשר ג'ונס מפני שתי סיבות. ראשית משום שנהר פסיג היה יכול לשמש בנוחות כדרך קלה לשינוע דואר, ושנית, בניין הדואר יכול להיות נגיש מכל עבר לרבות רובע קוויאפו, רובע בינונדו , רובע מאלאט וארמיטה.
הייקו וסטרמן
גרויטר פירט וארמיניה בילפלד
וסטרמן הצטרף לגרויטר פירט בשנת 2002, ובשנת 2003 ערך את ההופעה בקבוצה הבכירה, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, בניצחון 1-0 על דיסבורג. סך הכל צבר וסטרמן 83 הופעות ליגה בגרויטר פירט, בהן הבקיע שני שערים. בקיץ 2005 עבר לארמיניה בילפלד, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, שם שיחק שתי עונות, והחמיץ רק משחק אחד בכל תקופתו בקבוצה, בה הפך לעוגן הגנתי חשוב. הצלחתו בארמיניה בילפלד גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ובקיץ 2007 חתם וסטרמן בשאלקה 04.
בית הדואר המרכזי של מנילה
ארכיטקטורה
הבניין נחשב למגנום אופוס של האדריכל חואן ארלאנו, והוא תוכנן בסגנון הנאו-קלאסי יווני, שהביע סדר ואיזון. הוא נבנה בשנת 1926 והיה שווה כמיליון פזו. לעומת הנפח העצום והמלבני של המבנה ניצבים 16 עמודים יווניים העומדים בשורה מעל גרם המדרגות ממש לפני הכניסה ללובי של הבניין מכיכר Liwasang Bonifacio. מעל החלל המרכזי של הבניין ישנה קומת גג מלבנית. בתוך הלובי הראשי ישנם אולמות צדדיים חצי מעוגלים, בכל קצה, המקורים בכיפות. התוכניות להשלמת בניין הדואר התפרסמו ב־28 בנובמבר 1927, אך הענקת הפרויקט התרחשה שנה לאחר מכן בשנת 1928. מ-2 באוגוסט 1920 ועד 9 בינואר 1922 הונחו היסודות. בשלב הזה העבודות הוקפאו בגלל מחסור בכספים. באותו זמן דווח שלקראת סוף אותה שנה יושלמו כ -56% מעבודות הבנייה. השלמת הבניין נמשכה רק בפברואר 1928.
הייקו וסטרמן
שאלקה 04
וסטרמן חתם בקיץ 2007 בשאלקה 04 תמורת 2.8 מיליון אירו. את הופעת הבכורה ערך בחצי גמר גביע הליגה הגרמנית בשנת 2007, בו ניצחה שאלקה את נירנברג בתוצאה 4-2, כאשר וסטרמן כובש את השער הרביעי לשאלקה. במשחק הגמר של הטורניר הפסידה שאלקה לבאיירן מינכן בתוצאה 1-0, כאשר וסטרמן החליף את ראפיניה בדקה ה-75. את הופעת הבכורה בבונדסליגה במדי שאלקה ערך במחזור השלישי של עונת 2007/08, כאשר החליף את ראפיניה בדקה ה-79 במשחק מול וולפסבורג, ועד לסוף עונה זו שיחק בכל משחקיה של שאלקה, הן בבונדסליגה והן בליגת האלופות, שם נעצרה שאלקה ברבע הגמר על ידי ברצלונה. הצלחתו של וסטרמן בעונה זו הביאה לזימונו ליורו 2008 על ידי מאמן נבחרת גרמניה יואכים לאב, בו לא שותף. בעונת 2008/09, עם הגעתו של מאמן חדש לשאלקה, פרד רוטן, הועבר וסטרמן לעמדה התקפית יותר, והבקיע מספר שערים, לרבות צמד מול הנובר 96 בגביע הגרמני, ובבונדסליגה הבקיע בשלושה משחקים רצופים, ובסך הכל שישה שערים. בעונת 2009/10 וסטרמן מונה לקפטן הקבוצה, צבר 27 הופעות והבקיע שני שערים. סך הכל וסטרמן הבקיע 12 שערי ליגה במדי שאלקה 04 ב-92 הופעות, ובתום עונה זו עבר להמבורג.
ריאל בטיס
בקיץ 2015 חתם וסטרמן כשחקן חופשי על חוזה לשנתיים בריאל בטיס, העולה החדשה ללה ליגה הספרדית, בצוותא עם חברו להמבורג, רפאל ואן דר וארט. בנובמבר 2015 קיבל וסטרמן את הכרטיס האדום הראשון בקריירה שלו, במשחק הליגה מול לבאנטה. סך הכל ערך וסטרמן 20 הופעות ליגה במדי בטיס והבקיע שער אחד.
אייאקס
ב-14 ביולי 2016 חתם וסטרמן על חוזה לשנתיים באייאקס מליגת העל ההולנדית. וסטרמן ערך ארבע הופעות בלבד בליגה בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2016/17, ועוד מספר הופעות בקבוצת המילואים. וסטרמן ישב על הספסל בגמר הליגה האירופית בו הפסידה אייאקס 2-0 למנצ'סטר יונייטד, ולא שותף. בתום עונה אחת בה לא התאקלם באייאקס, הותר חוזהו של וסטרמן והוא שוחרר מהקבוצה.
קריירה בינלאומית
וסטרמן שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, וזומן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת בפברואר 2008 על ידי המאמן יואכים לאב, למשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה, בו שיחק 90 דקות וגרמניה ניצחה בתוצאה 3-0. וסטרמן זומן לסגל הגרמני ליורו 2008, בו הפסידה גרמניה 1-0 במשחק הגמר לנבחרת ספרד, אך לא שיחק דקה. ביוני 2009 הבקיע וסטרמן את שערו הראשון בנבחרת, בניצחון 7-2 על נבחרת איחוד האמירויות במשחק ידידות. וסטרמן היה אמור להיכלל בסגל הגרמני למונדיאל 2010, אך נופה ממנו עקב פציעה שספג במשחק הכנה למונדיאל מול נבחרת הונגריה. וסטרמן ערך בסך הכל 27 הופעות בנבחרת גרמניה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
חיים אישיים
וסטרמן נשוי לאירינה החל משנת 2007, ואב לשתי בנות, לאנה וניקיטה.
עמוס מנור
ביוגרפיה
מנור נולד בשם ארתור מנדלוביץ' למשפחה אמידה בעיירה סיגט שבטרנסילבניה, שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום חלק מרומניה). בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער הציונית "אביבה - באריסיה" וממיסדיה. הוא למד הנדסה במילוז, צרפת. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועברה טרנסילבניה להונגריה והוא גויס לצבא הונגריה. כשאר היהודים שגויסו, הוא שירת ללא מדים ועסק בעבודות כפייה. בשנת 1944 נשלח עם הוריו, שני אחיו ואחותו בטרנספורט הראשון שנשלח מבודפשט למחנה ההשמדה אושוויץ. הוא הצליח לשרוד שם ונשלח בהמשך למחנה מאוטהאוזן שבאוסטריה. חלק ממשפחתו נספה באושוויץ.
מונה לראש המחלקה לריגול נגדי, וביולי 1952 מונה לסגן ראש השב"כ. באוקטובר 1953 מונה לתפקיד ראש השב"כ ושירת בתפקיד זה עד סוף שנת 1963. מנור לקח חלק במבצע ברן, בשנת 1954, במהלכו נחטף בחו"ל סרן אלכסנדר ישראל, מהנדס בחיל הים לשעבר, על ידי יחידת המבצעים של המוסד והשב"כ, לאחר שנודע בישראל כי פנה לשגרירות של מצרים במערב אירופה בהצעה למסור למצרים מידע צבאי. ישראל הוכנס לארגז שהועלה על מטוס שנשלח מישראל להביאו ארצה, אך במהלך הטיסה מת. גורמי המוות היו מינון יתר של חומר הרדמה שהזריק לו כנראה רופא היחידה, יונה אליאן, בשילוב עם הטמפרטורה הנמוכה ששררה במטוס. בין הישגיו בעת שפיקד על השב"כ היו השגת הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב וחיזוק הקשרים המודיעיניים עם ארצות הברית. מנור קשר קשרים אישיים חמים עם הממונה על הנושא הישראלי בסוכנות הביון המרכזית ג'יימס אנגלטון.
בראשית שנות ה-60 קיבל ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדת מנור, והחליט לחדול מריגול פוליטי. "מטה 1" בשב"כ, שעסק בכך, פורק וחלק מהחומר הארכיוני שנאגר בו הועלה באש.
לאחר פרישתו מהשב"כ, פנה מנור לעסקים. בשנים 1964-1975 היה נציגו בישראל של הבנקאי השווייצרי טיבור רוזנבאום וכיהן כחבר בדירקטוריונים שונים. לאחר מכן ייצג במשך 8 שנים את בנק פירסט פנסילבניה ששלט בבנק הבינלאומי. ב-1981 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של הבנק ושל חברת האם שלו פ.י.ב.י. אחזקות. במשך 5 שנים עמד בראש החברה לישראל. בנוסף היה שותף בחברת "אטלס" שעסקה בניהול בתי מלון. מנור שימש גם כיושב ראש החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות. מנור היה מקורב לראש השב"כ כרמי גילון ואף ייעץ לו בעת תפקידו של האחרון כראש השירות.
על תרומתו של מנור לביצור ביטחון המדינה הוענק לו פרס הרצל לשנת תשמ"ב.
עמוס מנור נפטר ב-5 באוגוסט 2007 ונטמן בבית העלמין קריית שאול. הוא הותיר אחריו את רעייתו ציפורה ובנו.
סימונטה וספוצ'י
סימונטה קטאנו דה וספוצ'י (באיטלקית: Simonetta Cattaneo de Vespucci; 1453 - 26 באפריל 1476), "סימונטה היפה" (la bella Simonetta), אשתו של מרקו וספוצ'י, פילגשו של ג'וליאנו דה מדיצ'י (אחיו של לורנצו המפואר) והמוזה של צייר הרנסאנס, סנדרו בוטיצ'לי.
חייה
היא נולדה ב-1453 או 1454 לאציל מג'נובה בשם גספר קטאנו. ככל הנראה נולדה בג'נובה, אך המשורר בן זמנה, פוליציאנו כתב שהיא נולדה בפורטו ונרה שבליגוריה, מקום לידתה של האלה ונוס. עובדה המקשרת אותה עם אלת היופי והאהבה. בגיל 15 או 16 נישאה למרקו וספוצ'י, קרוב משפחה של מגלה הארצות אמריגו וספוצ'י, וכך הגיעה הנערה היפהפייה לחברה הגבוהה של פירנצה בשיא הרנסאנס. לפי עדויות וציורים שיערה היה ארוך ובהיר, אפה ישר, צווארה ארוך, עורה בהיר וגיזרתה נחשבה, בתקופת הרנסאנס, למושלמת. לורנצו המפואר תיאר אותה כבעלת לא רק יופי חיצוני רב אלא גם כבעלת טעם טוב ואיכות פנימית מאוזנת, כמי שהלכה ורקדה בחן ומעולם לא חשבה מחשבה רעה.
עד מהרה התחבבה על ציירי העיר ובראשם בוטיצ'לי ופיירו די קוזימו, שהרבו לציירה בפורטרטים, חלקם נועזים. בין האצילים עמם התרועעה היו בני משפחת מדיצ'י, שליטי העיר ובמיוחד אחיו של הנסיך, ג'וליאנו. היא השתלבה היטב בחברה הצעירה, שופעת החיים והאופטימיות שריכז סביבו לורנצו הצעיר.
יש מספר עדויות לכך שג'וליאנו ראה בסימונטה את היפה בנשים. ב-1474 הוא הופיע בתחרות אבירים כאשר הוא נושא שלט, שצויר על ידי בוטיצ'לי ובו דמותה של סימונטה לבושה כאתנה וכיתוב בצרפתית La Sans Pareille ("זו שאין אחת שתשווה לה"). באירוע זה זכה ג'וליאנו שהכתיר את סימונטה ל"מלכת היופי". המשורר פוליציאנו כתב על האהבה ליופייה של סימונטה שכישפה את ג'וליאנו.
בתרבות ובאומנות
הביטוי המוכר ביותר של דמותה הוא הדמויות הנשיות הראשיות של בוטיצ'לי. כוונוס ב"הולדת ונוס" (שהושלם רק תשע שנים לאחר מותה) והדמות המרכזית ב"פרימוורה" כמו כן צייר אותה כמריה הקדושה וכאלה אתנה. בנוסף צייר בוטיצ'לי מספר פורטרטים של סימונטה ללא הקשר מיתולוגי.
פיירו די קוזימו צייר פורטרטים שלה, בין היתר כקלאופטרה, מלכת מצרים.
אפונסו קוסטה
פרופסור אפונסו אוגוסטו דה קוסטה (בפורטוגזית: Afonso Augusto da Costa; 6 במרץ 1871 – 11 במאי 1937) היה עורך דין ופוליטיקאי פורטוגזי, ראש ממשלת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה במשך ארבע קדנציות נפרדות בין 1913 ל-1917. עם מהפכת אוקטובר בפורטוגל היה קוסטה מעורב בממשלה המהפכנית הזמנית שהקימה את הרפובליקה והדיחה את מנואל השני, מלך פורטוגל. בהמשך היה קוסטה ראש ממשלה עם הכרזת המלחמה הגרמנית על פורטוגל, שעירבה את המדינה במלחמת העולם הראשונה. ב-11 בדצמבר 1917 הודח קוסטה בהפיכה צבאית בהנהגתו של סידוניו פאיש. קוסטה ייצג את פורטוגל בועידת השלום בפריז ב-1919 ומאוחר יותר נחשב להיות קול מרכזי באופוזיציה הרפובליקנית למשטרו הסמכותני של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר.
ביוגרפיה
קוסטה נולד ב-1871 בסיאיה, ממלכת פורטוגל, והיה הילד הצעיר משלושה. בשנת 1883 נרשם ללימודים תיכוניים בגוארדה (Guarda) ובשנת 1886 נרשם ללימודים במכללה בפורטו. בשנת 1888 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת קוימברה. ב-1895 השלים את לימודיו ושנה מאורח יותר היה לפרופסור באוניברסיטה. עוד באותה העת פיתח קוסטה אידיאלים רפובליקנים שקראו לסיום המלוכה הפורטוגזית. קוסטה התפרסם בשנת 1897 בהתנגדותו להלאמה של מסילות ברזל בידי הממשלה. בשנת 1899, ההתמודדות של הממשלה עם התפרצות דבר הבלוטות בפורטו הובילה לעלייה בתמיכה האזרחית בתנועה הרפובליקנית ובבחירת קוסטה לחבר בפרלמנט מטעם העיר. חברותו בפרלמנט החזיקה פחות משנה עד לנפילת הממשלה ב-1900. קוסטה נבחר מספר פעמים נוספות אל הפרלמנט של המונרכיה החוקתית והיה לנואם רפובליקני מוכר נגד מוסדות המלוכה.
עם מהפכת אוקטובר בפורטוגל ב-1910 שהפילה את המלוכה, הוזמן קוסטה לקחת חלק בממשלתו הזמנית של תיופיו בראגה. קוסטה העביר מספר חקיקות בממשלה הרפובליקנית הזמנית להפרדת הדת מהמדינה, התרת גירושים וחוקי משפחה לפי קוד אזרחי חילוני. בתקופת הרפובליקה הפורטוגזית הראשונה היה קוסטה פוליטיקאי רב השפעה. ב-29 באוגוסט 1911 הכריז על הקמתה של 'המפלגה הפורטוגזית הרפובליקנית'. ב-9 בינואר 1913 נקרא בידי הנשיא מנואל דה אריאגה להקים ממשלה חדשה שתונהג בידי המפלגה הרפובליקנית. הממשלה התקיימה במשך שנה וחודש והתקשתה להסדיר יציבות כלכלית. בשנת 1915 התמנה קוסטה לשר האוצר של פורטוגל ובסוף נובמבר אותה השנה התמנה פעם נוספת לראש ממשלה עד לנפילת ממשלתו במרץ 1916. קוסטה כיהן בתור ראש ממשלה למשך תקופה בת חודש אחד בלבד בשנת 1916 ועקב המשבר הפוליטי המתמשך הוא נקרא פעם נוספת להנהיג ממשלה באפריל 1917.
ממשלה זאת הייתה היציבה ביותר מכל ממשלותיו של קוסטה, בעיקר עקב העובדה שהייתה ממשלת אחדות אשר הוקמה עבור טיפול בהתנהלות פורטוגל לנוכח מלחמת העולם הראשונה. עקב יחסיה החמים של פורטוגל עם האימפריה הבריטית, היא נענתה לדרישה הבריטית לעצור אוניות של הצי הקיסרי הגרמני אשר חנו בחופיה. בתגובה, הקיסרות הגרמנית הכריזה מלחמה על פורטוגל, מה שהוביל להתערבותה של האחרונה במלחמת העולם. ב-7 באוגוסט אישר הפרלמנט הפורטוגזי את הקמתו של חיל משלוח אשר נשלח אל החזית המערבית בצרפת, בכדי להילחם לצד מדינות ההסכמה נגד הקיסרות הגרמנית. במקביל נשלחה משלחת צבאית נוספת להסדיר את הסמכות השלטונית הפורטוגזית במושבת מוזמביק, אשר נפלשה בידי הגנרל הגרמני פאול פון לטו-פורבק. המלחמה גררה אחריה שפל כלכלי כבד עבור פורטוגל והתמרמרות על ההתנהלות הממשלתית מתוך שורות הצבא הפורטוגזי. בדצמבר התקיימה הפיכה צבאית שהדיחה את קוסטה והקימה במקום ממשלתו חונטה בהנהגת סידוניו פאיש.
בסיומה של המלחמה, לאחר נפילת החונטה הצבאית, קוסטה נקרא לייצג את פורטוגל בועידת השלום בפריז שהתקיימה ב-1919. ב-28 ביוני חתם קוסטה על חוזה ורסאי מטעמה של ארצו. על פועלו הוענק לו המסדר הצבאי של המגדל והחרב מידי הנשיא ז'ואאו דו קאנטו אה קאסטרו. לאחר ההפיכה הצבאית של 28 במאי 1926, קוסטה התנגד נחרצות אל הדיקטטורה הלאומית ששלטה עד 1932, עת החל שלטונו הסמכותני של אנטוניו דה אוליביירה סלזאר. קוסטה היה מתנגד נחרץ גם למשטר המדינה החדשה של סלזאר ובהמשך יצא לגלות בצרפת, ממנה המשיך לייצג את התנועה הרפובליקנית כקול מרכזי באופוזיציה למשטר הקיים בליסבון. קוסטה נפטר בפריז, ב-11 במאי 1937.
אברהם הירש
אברהם הירש (1892 – 1 באוקטובר 1955) היה ראש ועד המושבה הרצליה, ראש המועצה המקומית הרצליה ויושב ראש מועצת ההדרים הראשון.
ראשית חייו
אברהם הירש נולד ברוסיה, תחת שלטון הצאר. בצעירותו נמשך אחר פעולות מהפכניות נגד משטר הצאר הרוסי, ובעקבותן הוא נאסר והוגלה. הוא ברח ממקום גלותו ובשנת 1913 הגיע לארצות הברית. רעייתו, מרים, הצטרפה אליו כעבור שנה.
בארצות הברית הירש נמשך אחר קסם התנועה הציונית. הוא עסק בהוראת עברית, היה פעיל בארגונים ציוניים, וקנה חלקת קרקע בארץ ישראל מ"קהיליית ציון אמריקאית". מרחוק הוא שלח כספים לנטיעת פרדס על אדמתו, ובשנת 1930 עלה ארצה עם רעייתו לאדמתו שבהרצליה. בהרצליה הוא עיבד את פרדסו והתעניין בעסקנות ציבורית.
תחילת דרכו הפוליטית
בראשית יולי 1934, נבחר ועד מושבה חדש שהירש היה חבר בו, עם משה כהני בראשו. כחודשיים לאחר מכן, התפטר משה כהני מראשות ועד המושבה, ובמקומו נבחר אברהם הירש. מיד עם היבחרו, הבהיר הירש לחברי הוועד את תוכנית פעולתו. הוא סבר, שהאוכלוסייה הגדלה של הרצליה לא תוכל להתפרנס כולה מענף הפרדסנות, וכדי לשפר את הכלכלה של הרצליה, יש לפתח את תחומי המסחר, התעשייה ולפעול לפיתוח חוף הים. כדי לשלם על הפיתוחים הללו, יש להטיל מיסים על תושבים.
כראש ועד החליט להתמסר לשני דברים: לכינון מועצה מקומית, שלה יהיו סמכויות חוקיות על התושבים, והרחבת מסגרת משלמי המיסים. באותה תקופה חיו במושבה הרבה משפחות שראו עצמן פטורות מתשלום מיסים, אף על פי שנהנו משירותים שהמושבה הציעה כמו בית הספר והמרפאה.
השאיפה למועצה מקומית
המצב הכספי של ועד המושבה לא היה טוב. תושבים רבים לא נענו לדרישות לתשלום המיסים, כאשר באותה תקופה הם קיבלו שירותים ציבוריים במרפאות, בבתי ספר ובגני ילדים תמורת תשלום מאוד נמוך. נוצר מצב שלא היה אפשר לשאתו, ורק מסגרת חוקית תוכל לפתור את הבעיה ולתרום בעוד תחומים. למועצה המקומית תהיה סמכות לקבל הלוואות לפיתוח המושבה, מה שלועד המושבה אין. הייתה התנגדות לקבלת מעמד רשמי של מועצה מקומית מצד גורמים שונים. היו שחששו שהממשלה תתערב בעניינים פנימיים של המועצה, ובנוסף, הייתה גם בעיה פנימית של בני בנימין אשר לא הכירו בוועד המושבה, ולכן הם שללו ממנו את הרשות לנהל משא ומתן עם הרשויות, בשם כל המושבה.
לשם פתירת הבעיות, נבחרה ועדה שהורכבה מכל החוגים, כולל בני בנימין. כל חברי הוועדה הסכימו שישנם יתרונות להקמת מועצה מקומית, אך היו הסתייגויות. החקלאים דרשו שהאדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה, כי הם פחדו שהיא תטיל מיסים גבוהים על החקלאות. רוב חברי הוועדה הסכימו שכל אדמות הרצליה יהיו בתחום שיפוטה של המועצה. הוסכם כי אברהם הירש יהיה אחד משני הנציגים של "חקלאים מתקדמים" במועצה וכי הוא יהיה ראש המועצה. סגן מושל המחוז עבר על בקשותיהם, והכריז כי האדמות החקלאיות לא יהיו בתחום השיפוט של המועצה ושהוא מאשר את החלטתם על אברהם הירש כראש המועצה. בראשית 1937 החלה המועצה המקומית בפעולתה הרשמית.
ההלוואה
המועצה המקומית הוקמה בתקופת מאורעות הדמים בארץ. היישובים העברים הותקפו על ידי ערבים והמצב הביטחוני הרע הוביל למצב כלכלי רע. הירש רצה לפרוץ את הקיפאון על ידי מעשה מיוחד לפיתוח המושבה. הוא הציע לקחת הלוואה בסך 15 אלף לירות לפיתוח המושבה, דבר שיספק עבודות לפועלים וישפר את המסחר. ב-1937 הייתה זו הצעה נועזת, במיוחד עקב המצב הכלכלי שכבר היה קשה. אנשים רבים התנגדו להצעתו של הירש כיוון שהם כבר היו שרויים בחובות על רכוש פרטי, ולא יכלו להרשות לעצמם לשלם על הלוואה גדולה שכזו. ההלוואה ערערה את אמונו של הציבור בהירש, ועוררה התנגדות אליו.
פרישה זמנית מהחיים הפוליטיים
נסתיים זמן כהונתה של המועצה הראשונה, וב-30 באוקטובר התרחשו בחירות למועצה הבאה. ראש המועצה הנבחר היה שמעון זאב לוין, ואברהם הירש ישב באופוזיציה, כנציג היחיד של ה"חקלאים המתקדמים". אי בחירתו של הירש לראשות המועצה הרגיזה אותו, ובחשאי, הוא ירד לארצות הברית וחזר לעסוק במקצוע ההוראה. לאחר מספר שנים עלה חזרה ארצה, כאילו נולד מחדש.
סוף חייו
מיד עם הקמת מדינת ישראל, הירש התמנה לסמנכ"ל משרד החקלאות ולראש מועצת ההדרים של הממשלה הראשונה. הוא היה מסופק מכך שראה את עצמאותה של מדינת ישראל, אך מהר מאוד לקה במחלה ממארת ששמה קץ לחייו, כשהוא רק בן 63. אשתו, מרים, נפטרה 11 שנים אחריו, ושניהם נקברו זה לצד זה בבית העלמין הישן ברחוב פינסקר בהרצליה.
גשר טראיאנוס
גשר טראיאנוס היה הגשר שנבנה מעל הדנובה, מזרחית לשערי הברזל, על ידי אפולודור מדמשק עבור צבאו של טראיאנוס שעבר מעליו במלחמה הדאקיו-רומאית השנייה.
בניית הגשר
הגשר נבנה בתקופה של שנתיים, בין אביב 103 ואביב 105. בניית הגשר תוארה בספרו של אפולודור מדמשק, ספר שלא שרד, אך תיאורים מיד שנייה מופיעים בספרים של דיו קסיוס, פרוקופיוס מקיסריה ומחברים קדומים נוספים. על עמוד טראיאנוס, ברומא, יש תבליט המתאר אותו.
אורך הגשר היה 1135 מטרים ונוצר ממבנה עילי עשוי עץ המונח על עשרים עמודי אבן. גובה הגשר היה 50 מטר ורוחבו 12 מטרים. הגשר חיבר בין המצודה פונטס (Pontes), שבחוף הדרומי של הדנובה ובין היישוב דרובטה (Drobeta) בחוף השמאלי. על פי המסופר על ידי פרוקופיוס מקיסריה בספרו De aedificis (IV, 6), הבונים הסיטו חלק ממי הדנובה לאפיק דרומי יותר וכך הצליחו לבנות 10 עד 12 עמודים על קרקע יבשה. לבניית העמודים האחרים היה שימוש בתבניות עשויות מקורות עץ אלון ומלט ומערכת משאבות.
הצבא הרומי עבר מעל הגשר לתוך דאקיה וכבש אותה בנקל. מעל הגשר הועברה גם התספוקת הדרושה לצבא.
טבולה טראיאנוס
על הגדה הדרומית של הדנובה הציבו הרומאים לוח זיכרון הקרוי Tabula Traiana, המציין בפקודת מי נבנה הגשר. רוחב הלוח 6 מטרים וגובהו 1.75 מטרים וחרות עליו הטקסט הבא:
משמעות הטקסט היא:
לפני בניית הסכר של שערי הברזל I, פורק הלוח והוצב מחדש במיקום גבוה בכ-30 מטר, כדי למנוע את הצפתו לאחר עליית מי הנהר לאחר הקמת הסכר.
הריסת הגשר
מרבית ההיסטוריונים מקבלים את דברי דיו קסיוס, הטוען שאדריאנוס היה זה שהורה על פירוק המבנה העילי של הגשר, כדי לא לסכן את מואסיה במקרה של פלישה מכיוון צפון, אך יש גם מקורות הטוענים שנותן ההוראה היה אורליאנוס.
שליו נודד
שליו נודד (שם מדעי: Coturnix Coturnix) הוא מין עוף בינוני-קטן ממשפחת הפסיוניים בסוג שליו.
מאפיינים
על אף משקלו הגבוה ביחס לגודלו, השליו הוא עוף נודד. להקות השלווים מתקבצות ומתחילות את נדידת הסתיו בהליכה ולאחר מכן הן עוברות לשלב התעופה, בדרכן לאזורים הדרומיים של מחוזות תפוצתן מאירופה ובמעוף לילי אחד בן 700 ק"מ הן חוצות את אזור הים התיכון לכיוון אפריקה. הן נוחתות בחופי צפון סיני ובמזרח מצרים תשושות, שם הן מחפשות מסתור תחת צמחים מדבריים, אז ניתן לצוד אותן בקלות. שיטת הציד המקובלת בסיני היא פריסת רשתות בגובה של 3 מטר. במקרא מסופר שבני ישראל אספו את השליו לשם מאכל בעת נדודיהם במדבר.
בעונת הרבייה קורא הזכר קריאות המיועדות למשוך את הנקבה. הוא תוחם את נחלתו ונלחם עליה בנקירות מקור ובשריטות טפרים. בעונת הקינון, הנקבה חופרת גומה קטנה בסבך הצומח ומרפדת אותה בעשב ובקש. בגומה היא מטילה ביצה חלקה ומבריקה מדי יום. לאחר שנשלמה מכסת הביצים מתחילה הנקבה לדגור במשך 17-19 ימים. הזכר נשאר קרוב לקן כדי להגן עליו. האפרוחים בוקעים יחד, הנקבה שומרת עליהם ומחממת אותם בלילות בימיהם הראשונים. בהיותם בני 12-14 יום, מתחילים האפרוחים לעוף. הם מגיעים לכושר מעוף מלא כמה ימים אחר כך, אבל נשארים עם האם עד שהם בני 30-50 יום. בגרותם המינית של השלווים הצעירים מוקדמת אף היא, כנראה, עוד בשנת חייהם הראשונה.
השליו פעיל בעיקר במשך היום, בלילה הוא ישן על הקרקע.
הריסוס המסיבי בשדות חקלאיים גרם לפגיעה קשה באוכלוסיית השלווים בארץ ומאז נחקקו חוקים להגן עליהם מפני ציד. כיום מגדלים בשבי את השלו לנוי ולמאכל.
אזכורים היסטוריים
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס (המאה ה-1 לפנה"ס) כתב על התושבים הקדומים של העיר אל עריש, כי הם ניזונים מציד שלוים. הם היו קולעים רשתות מצמחים, מותחים אותן ולוכדים בהן את השלווים שהיו מגיעים אל החוף בלהקות גדולות.
חוקר הטבע הרומי פליניוס הזקן מהמאה ה-1 התרשם מגודל הלהקות של השלווים וכתב: "פעמים כה מרובים השלווים, עד שהם מטביעים תחתם את האוניה (עליה הם יורדים בדרכם על מנת להחליף כוח)".
חכמי התלמוד ידעו על בואו לחוף ועל בשרו עתיר-השומן.
הגאוגרף הערבי "אל מוהלבי" בספרו של יאקות כתב כי התושבים בחופי חצי האי סיני אכלו את השליו כשהוא טרי, או כשהוא מיובש במלח.
חוקר ארץ ישראל יוסף ברסלבי מראשית המאה ה-20 כתב: "באופקיהם של חופי ארצנו ייראו מחנות השלווים העצומים, הקרבים ובאים כעין ענן-כהה המרחף על-פני המים".
אל עריש 1968
צבי אילן סיפר על ציד השלווים באל-עריש בעת ביקורו בסביבות העיר אחרי מלחמת ששת הימים. רשתות המתוחות בין עמודי עץ המיועדות לציד שלוים נראות בדרך מנחל בשור, דרומית מעזה עד סבחת אל-ברדוויל
הרשתות בחוף הן רשתות דיג ישנות. הן בנויות לגובה של 3-4 מטר. הרשתות הוצבו זוגות: ברשת האחת חורים המאפשרים לציפור להיכנס, להיתפס בראשה ולהמשיך מעבר לרשת השנייה, אשר בה החורים גדולים יותר, שם ממתין הצייד. היות שהשליו תפוס ברגליו, אין הוא יכול להשתחרר.
על מנת לא לעורר חשש מצד העופות על הצפוי להן, הציידים מפזרים שיחים יבשים וענפי דקלים לפני הרשתות, כדי שהשלוים יחשבו כי ניתן למצוא מסתור מתחת למחסות.
הגבלות על הציד
ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל וממשלת מצרים בחצי האי סיני הגבילו בחוק את הציד.
כך נקבעו כמה רשתות יוצבו ומתי. ביוזמת רשות שמורות הטבע, הממשל הצבאי של מדינת ישראל, אחרי מלחמת ששת הימים, הוציא צווים המגבילים את הציד.
צבי אילן סבר כי הפיקוח על יישום החוק היה דל ולכן מספרם של השלווים היום הוא מועט.
ב-2020 החליט המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד השליו הנודד, בעקבות קמפיין נגד ציד של החברה להגנת הטבע, תנו לחיות לחיות ואנימלס והתמעטות במספר השלווים.
השליו במקורות היהדות
כיום כשרותו של השליו נקבעת להלכה בזכות מסורת כשרות מהימנה שיש אודותיו ברבות מקהילות ישראל. באירופה: אנגליה ואיטליה, באמריקה, בצפון אפריקה ואף בארץ ישראל. בראשית שנות השבעים של המאה העשרים נושא הכשרות עלה לדיון בשל התפשטות השליו המבוית שהגיע לארץ מיפן, ומבחינה הלכתית נחשב לאותו מין כשליו הבר ולפיכך מותר באכילה.
גם בארצות הברית ה-OU התירו את אכילת שליו נודד (Coturnix Coturnix) על פי המסורה של הרב שלמה זאב צווייגענהאפט.
במקרא
במקרא נזכר השליו כחלק מהתפריט אותו אכלו בני ישראל במהלך נדודיהם במדבר.
מיד עם יציאת מצרים, התלוננו בני ישראל בפני משה ואהרון הכהן על כך שחסר להם "סיר הבשר" ואין להם "לחם לשובע". בתגובה המטיר להם אלוהים את המן בתור לחם והביא אליהם את עופות השליו לבשר. משה ציפה כי בעקבות :"...תֵת ה' לָכֶם בָּעֶרֶב בָּשָׂר לֶאֱכֹל וְלֶחֶם בַּבֹּקֶר לִשְׂבֹּעַ" - יהיה העם שבע רצון.
בספר במדבר בפרשת בהעלותך מוזכר שוב השליו. בני ישראל מתלוננים: "מִי יַאֲכִלֵנוּ בָּשָׂר... זָכַרְנוּ, אֶת-הַדָּגָה...". משה התלבט: "מֵאַיִן לִי בָּשָׂר, לָתֵת לְכָל-הָעָם הַזֶּה?". אך אלוהים אומר כי הם יקבלו בשר "עַד אֲשֶׁר-יֵצֵא מֵאַפְּכֶם". ואכן, השליו הגיע בלהקות גדולות והצליח להזין את העם ובכך עלה על בשיעורו על כמויות הבשר המקובלות שנאמר: "הֲצֹאן וּבָקָר יִשָּׁחֵט לָהֶם, וּמָצָא לָהֶם; אִם אֶת-כָּל-דְּגֵי הַיָּם יֵאָסֵף לָהֶם, וּמָצָא לָהֶם" - הצאן, הבקר והדגים לא הספיקו אבל השלו - כן.
בוא השליו מתואר במקרא: "וְרוּחַ נָסַע מֵאֵת ה', וַיָּגָז שַׂלְוִים מִן-הַיָּם, וַיִּטֹּשׁ עַל-הַמַּחֲנֶה כְּדֶרֶךְ יוֹם כֹּה וּכְדֶרֶךְ יוֹם כֹּה, סְבִיבוֹת הַמַּחֲנֶה וּכְאַמָּתַיִם, עַל-פְּנֵי הָאָרֶץ. וַיָּקָם הָעָם כָּל-הַיּוֹם הַהוּא וְכָל-הַלַּיְלָה וְכֹל יוֹם הַמָּחֳרָת, וַיַּאַסְפוּ אֶת-הַשְּׂלָו הַמַּמְעִיט, אָסַף עֲשָׂרָה חֳמָרִים; וַיִּשְׁטְחוּ לָהֶם שָׁטוֹחַ, סְבִיבוֹת הַמַּחֲנֶה. השליו הגיע מהים, קרוב למחנה, התפרס מסביב לנוחיות העם והכמויות הספיקו לכל.
הרעלת שליו
במקרא מסופר על אירוע נוסף הקשור בשליו: "הַבָּשָׂר, עוֹדֶנּוּ בֵּין שִׁנֵּיהֶם טֶרֶם יִכָּרֵת; וְאַף ה' חָרָה בָעָם, וַיַּךְ ה' בָּעָם מַכָּה רַבָּה מְאֹד. וַיִּקְרָא אֶת-שֵׁם-הַמָּקוֹם הַהוּא, קִבְרוֹת הַתַּאֲוָה".
הרעלה מאכילת שליו מיד לאחר נדידתו ידועה בספרות הרפואית כיום ובספרות ההיסטורית. בין היתר דיווחו על הרעלות כאלו דידימוס העיוור מאלכסנדריה, לוקרטיוס (איש התפנית), פליניוס הזקן, גאלן הרופא (קלאודיוס גלנוס), ואף אבן סינא. במאות השנים האחרונות היו דיווחים מאזורים שונים ביוון וסביבתה, ובעיקר הרעלות לא קטלניות באי לסבוס.
סיכום הדברים הובא בעברית במאמרו של זאב חנוך (ז'אבו) ארליך, עם תיאור המקרה בסיציליה. תושבי המקום נהגו לצוד ברשתות את השליו ולשלוח אותם לרומא. פעם, בעקבות ריבוי העופות הניצודים, המשלוח התעכב, והם החליטו לאכול מהעוף בעצמם. רבים מאוכלי השליו מתו.
יוסף ברסלבסקי הביא הסברים נוספים למגפה:
דיגוקסין
דיגוקסין (באנגלית: Digoxin או Digitalis) היא תרופה קרדיאלית ותיקה, המשמשת לטיפול בהפרעות קצב, טכיקרדיה (פעימות לב מהירות באופן לא מותאם), ואי ספיקת לב.
הדיגוקסין הוא חלק מקבוצת חומרים כימיים הנקראת דיגיטליס, שקשורה לצמח האצבעונית ארגמנית (Purpurea). במשך מאות בשנים הוא היה מוכר בפולקלור האירופאי כתרופה "עממית" למחלות לב, אך במאה ה-19 זכה גם להכרה מדעית והחל להיות מופק באופן תעשייתי. השימוש הרווח בו הגיע לשיאו באמצע המאה ה-20, ואילו היום ניתן לזהות מגמה של ירידה בקרנו.
שימוש
לטיפול בדיגוקסין ישנן שתי אינדיקציות טיפוליות עיקריות:
התוויות נגד
קיימים מספר תנאים המהווים התוויית נגד מוחלטת למתן דיגוקסין:
היריון והנקה אינם מהווים התווית נגד לנטילת דיגוקסין. להפך, קבוצת הנשים הצעירות, אשר במרבית המקרים מקבלות דיגוקסין בשל הפרעת קצב עצמאית ממחלת לב אורגנית, נחשבת לאוכלוסייה אידיאלית לטיפול בתרופה זו, בשל הסיכון הנמוך לסיבוכים, ותינוקות בריאים רבים נולדו לאחר הריונות מלווי-דיגוקסין.
הבעיות
עד לפני כעשרים שנה, הדיגוקסין היה ברירת המחדל לטיפול בחולי לב רבים, בין אם בשל תפקוד ירוד, בשל פרפור פרוזדורים או שתי האינדיקציות גם יחד. היום השימוש בדיגוקסין אינו כה נפוץ, וחלק ניכר מהרופאים משתדלים שלא להרבות בו, וזאת מן הטעמים הבאים:
עשבייה
בבוטניקה, עִשְׂבּיָה (בלטינית: Herbarium) היא אוסף של פריטי צמחים משומרים, המכונים גיליונות עשבייה. פריטים אלה יכולים להיות צמחים שלמים או חלקי צמחים; אלה יוחזקו בדרך-כלל במצב מיובש על נייר, אך לעיתים עשויים להיות מוחזקים בתוך אלכוהול או חומר משמר אחר. המונח "עשבייה" משמש גם לתיאור הבניין בן מוחזק אוסף הצמחים, או המוסד המדעי שלא רק מאחסן את החומר אלא אף חוקר אותו.
הבוטנאי הצרפתי ז'וזף פיטון דה טורנפור טבע את המונח 'עשבייה' (Herbarium). לפניו, היו כינויים שונים לאוספים אלו.
מוסדות רבים, כגון אוניברסיטאות, מוזיאונים וגנים בוטניים, מחזיקים עשביות. העשביות חיוניות למחקר אודות טקסונומיה ותפוצה גאוגרפית (פיטוגאוגרפיה) של צמחים. פריטי הצמחים שבעשבייה יכולים לשמש לתיאור של טקסונים חדשים ו/או קיימים, הן על ידי תיאור מורפולוגי של הצמחים שנאספו, והן על ידי מחקר פילוגנטי, תוך שימוש ב-DNA שנלקח מהצמחים שבעשבייה.
לכל אחת מהעשביות החשובות בעולם ישנו שם מקוצר בן כמה אותיות לטיניות. כך למשל, שמה של עשביית הגנים הבוטניים על-שם קיו שבאנגליה, הוא K; שמה של עשביית המוזיאון הלאומי לטבע בפריז הוא P. רשימת העשביות הרשמיות בעולם נקראת אינדקס הרבריורום (Index Herbariorum).
העשביות הגדולות ביותר בעולם, מסודרות לפי גודל יורד, הן:
עשביית האוניברסיטה העברית
בישראל קיימות עשביות אחדות, והגדולה ביניהן היא עשביית האוניברסיטה העברית בירושלים (שם מקוצר HUJ). העשבייה שייכת לאוספי הטבע הלאומיים של הפקולטה למדעי הטבע, והיא ממוקמת בבנין ברמן שבקמפוס גבעת רם בירושלים. העשבייה הוקמה בשנת 1920 בידי הבוטנאי פרופ' אלכסנדר איג, ועם השנים גדלה והתפתחה. כיום העשבייה מהווה את האוסף הגדול ביותר בעולם של צמחי ארץ-ישראל והלבנט (כ-700,000 גליונות), והיא מהווה כלי-עזר חשוב בידי החוקרים את הצמחייה הזו.
אדריכלות פלדיאנית
אדריכלות פלדיאנית היא סגנון בנייה אשר מקורו בתכנוניו של האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו (1508 -1580). מקור ההשראה הישיר היה הווילות הפלדיאניות בוונטו - קבוצה של מבנים שנבנו על ידי פלדיו ותלמידיו באזור ונטו והעיר ויצ'נצה. המונח מציין בדרך כלל מבנים שנבנו בסגנונו של פלדיו ובהשראתו - בעיקר בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18. אדריכלות פלדיאנית הייתה פופולרית מאוד באנגליה ובצפון אמריקה בראשית המאה ה-18.
סגנונו של פלדיו
פלדיו תכנן בניינים רבים בוונציה ובאזור ונטו הכוללים את וילה קפרה ווילה בדואר וכן את כנסיית איל רנדטורה שבוונציה. פלדיו תכנן את הבניינים בהתאם לעקרונות שהתווה האדריכל הרומאי ויטרוביוס וכן על פי ספריו של האדריכל בן המאה ה-15 לאונה בטיסטה אלברטי שהושפע מוויטרוביוס.
פלדיו התאים את הווילות שתכנן לסביבתם - כאשר בנה את הווילה על גבעה (לדוגמה: וילה קפרה) - הקפיד שכל חזיתות המבנה תהינה שוות באורכן, על מנת שהדיירים יוכלו לצפות בנוף מכל צדדי הגבעה. אכסדראות עמודים נבנו מכל צדי המבנה על מנת להגן על החדרים מפני חדירת אור שמש חזק.