cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חתונה מאוחרת
עלילה
להוריו של זאזא מתברר שהוא אינו נענה לכלות המוצעות לו, עקב אהבתו, הסודית, ליהודית (רונית אלקבץ) - גרושה ואם לילדה בת 6, בת העדה המרוקאית, המבוגרת ממנו בשנים אחדות.
הוריו של זאזא וקרובים נוספים שלו אינם מסכימים לאהבתו זו, באים לביתה של יהודית, ומבהירים לה ולזאזא היטב, ואף באלימות, את עמדתם. נימוקו העיקרי של יאשה (מוני מושונוב), אביו של זאזא, הוא שיהודית מבוגרת מדי, ואילו זאזא זקוק לכלה צעירה. יהודית מחליטה שלא להתעמת עם משפחתו של זאזא, ומנתקת את קשריה איתו, חרף אהבתם זה לזה.
הסרט מסתיים בחתונתו של זאזא, לכלה גרוזינית צעירה, בהתאם לרצון משפחתו. לקראת סוף הסרט מעמיד זאזא את הנוכחים בחתונתו בפני שאלה גורלית ודרמטית.
שפתו העיקרית של הסרט היא גאורגית יהודית, המשמשת את כל הדמויות הגרוזיניות שבסרט (כולל יאשה, שאותו מגלם מוני מושונוב, שלמד לדבר גרוזינית במיוחד לצורך תפקיד זה). הדיאלוגים עם יהודית ובתה, שהן הדמויות היחידות בסרט שאינן גרוזיניות, הם בעברית (כולל שיחתו של יאשה אתה, הנעשית בעברית עילגת).
כתיבה וליהוק
ראשיתו של הסרט ב-1998. אז תוכננה סדרת טלוויזיה שיכתבו בוגרי בית בית הספר סם שפיגל ושתשודר בערוץ הראשון. רנן שור, מנהל בית הספר, פנה לקוסאשווילי בעקבות הצלחת סרטו הקצר 'עם חוקים' וביקש ממנו לכתוב פרק. קוסאשווילי כתב תסריט בן שישים עמודים שמצא חן בעיני שור, אבל התבקש לקצרו. כשניסה לעשות זאת דווקא האריך את התסריט, ובסופו של דבר כתב את 'חתונה מאוחרת'.
קוסאשווילי התקשה ללהק את השחקנים לסרט. שחקנים גאורגים לא היו בנמצא, ולשחקנים שנבחנו לא היה מבטא מתאים בגאורגית. לכן הוא פנה למי שאינם שחקנים – שאותם אימנה אורית שר – כמו אימו, שעשתה חזרות במשך חצי שנה. לתפקיד הראשי רצה קוסאשווילי את אלון אבוטבול, ששיחק ב'עם חוקים', אבל החליט שאם ינסה לגלם את זאזא במידה הנדרשת של אינפנטיליות תהיה הופעתו מעוררת רחמים. "'[...] ואילו אצל ליאור [אשכנזי]", חשב קוסאשווילי, "שהוא גבר מאוד אטרקטיבי, זה יעבור בחינניות וכך היה'". את אשכנזי ראה בסרט קצר שהציג לו גולן אזולאי כשנבחן לתפקיד, שבו שיחקו השניים יחד. רונית אלקבץ התקבלה אף שקוסאשווילי לא היה מעוניין בה, משום שהסוכנת שלה התעקשה שייפגשו. היא חשקה בתפקיד, באה מוכנה מאוד למבחן ועמדה על כך שתקבל אותו. מוני מושונוב דחה את ההצעה לשחק בגלל ההשקעה הרבה הכרוכה בלימוד השפה, אך התרצה ובילה חצי שנה בלמידתה לאחר שקוסאשווילי שכנע אותו.
הצלחת הסרט
הסרט הוא אחד מהסרטים הישראליים המצליחים והרווחיים ביותר בתקופתו. לאחר שנות בצורת ארוכות בקולנוע הישראלי, הסרט הפך לשובר קופות ביחס לתקופתו, כשנמכרו להקרנותיו 298,500 כרטיסים.
הסרט הוקרן במדינות שונות בעולם, ובהן ארצות הברית, צרפת והממלכה המאוחדת.
הסרט זכה בטקס פרסי אופיר בעשרה פרסים, בקטגוריות הבימוי, העריכה, המוזיקה, התסריטאות, הפסקול והמשחק (לארבעת השחקנים הראשיים: ליאור אשכנזי, רונית אלקבץ, מוני מושונוב ולילי קוסאשווילי), וייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בתחרות האוסקר, אך לא נבחר בין חמשת המועמדים הסופיים.
הסרט הוקרן בפסטיבלים רבים לקולנוע, כמו בפסטיבל ירושלים, שבו זכה בתחרות חג'ג' לקולנוע ישראלי עלילתי באורך מלא בפרס חג'ג' לסרט העלילתי הטוב ביותר, ולאחר מכן בפסטיבלים במדינות בעולם כמו סלובקיה, ארגנטינה ויוון (בפסטיבלים שבהם הוענקו פרסים מיוחדים לקוסאשווילי ולאלקבץ), אוקראינה ונורווגיה (בפסטיבלים שבהם זכה הסרט כולו), ספרד, פולין, הונג קונג, ניו אורלינס, ניו יורק, קנדה וכן פסטיבל קאן.
הוא נבחר על ידי שישה מבקרי קולנוע של העיתון "L.A Weekly" בין עשרת הסרטים הטובים של 2001, במקום השלישי, ובמקום ה-12 על ידי "ניוזוויק".
בספטמבר 2004 ששודר הסרט בשידורי קשת בערוץ 2 ורשם רייטינג של 21.7% עם 405 אלף צופים.
קישורים חיצוניים
ביקורות
בננדין
בננדין (באנגלית: Bananadine) הוא חומר פסיכואקטיבי בדיוני, אותו לכאורה ניתן למצות מקליפת בננה. ידיעה כוזבת על החומר ודרכי הפקתו פורסמו בעיתון מחתרתי בארצות הברית במרץ 1967.
מידע נוסף
חודשים ספורים לפני פרסום ידיעת המתיחה, הזמר דונובן פרסם את להיטו "Mellow Yellow" (בתרגום חופשי: צהוב רך). ברוח התקופה שבו התפרסם השיר, שנת 1966, הניחו שהשיר עסק בעישון של קליפות בננה. ב-6 באוגוסט 1967, זמן קצר לאחר הצלחת השיר, התפרסמה ידיעה במגזין של הניו יורק טיימס שעסקה בסמים "החמים" של התקופה.
ייעודה של הכתבה הכוזבת הייתה להעלות את השאלה על האתיות של הפקת סמים פסיכואקטיביים והעמדתם לדין של אלו שצורכים אותם ("אם בבננה פשוטה ישנם רכיבים פסיכואקטיביים, כיצד הממשל יגיב?"). ססיל אדמס, שם העט של כתב בעיתון "שיקגו רידר" הגיב לידיעה וטען כי השירותים הפדרליים בארצות הברית החלו לעקוב אחר אנשים שרכשו כמויות גדולות של בננות באותה תקופה.
האגדה על קיומו של הבננדין התפשטה לאחר שהתפרסם ספר בשם "ספר הבישול של האנרכיסט" (The Anarchist Cookbook) בשנת 1970 ובו צוין שמו המדעי הישן של הבננה (Musa sapientum Bananadine). הבננדין אפילו קיבל רפרנס תרבותי בקומיקס משנת 1971, בו נראה נער צעיר מגיש לגורילה בננות ואומר "אחי, תשאיר את הקליפות כשאתה מסיים".
ואראשאפאט
אצ'מיאדזין (בארמנית: Էջմիածին) או בשמה הרשמי ואראשאפאט (Վաղարշապատ) היא העיר הקדושה בארמניה ומקום מושבו של הקתוליקוס של הכנסייה הארמנית. העיר שוכנת כ-20 ק"מ מערבית לירוואן ומהווה את הפרבר הגדול ביותר של הבירה. במרכזה של העיר נמתחת שדרה בצורת מחומש ובמרכזה שוכנת כיכר קומיטאס. בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית העיר 51,280 תושבים. הקתדרלה ושלוש כנסיות נוספות בעיר הוכרזו בשנת 2000 כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
העיר נוסדה על ידי המלך וארארשק אשר שלט בארמניה במאה ה-2, במקום בו שכן קודם לכן יישוב קודם, ושמה הרשמי של העיר נגזר משמו. סמוך לשנת 163 הייתה העיר לבירת ארמניה ושמרה על מעמד זה עד למאה ה-4. הקתדרלה בעיר נבנתה בידי גרגוריוס המאיר (Գրիգոր Լուսաւորիչ - "גריגור לוסווריץ'"), מייסד הכנסייה הארמנית והקתוליקוס הראשון שלה. היא הוקמה לראשונה בין השנים 301–302 כשארמניה הייתה למדינה היחידה בעולם שהנצרות היא דתה הרשמית, ונחשבת למבנה הכנסייתי העתיק במדינה. לפי אגדה מהמאה ה-5 ראה גרגוריוס הקדוש את ישו בחזונו כשהוא יורד מהשמיים ומכה בפשיט זהב על הקרקע במקום בו על הקתדרלה להיבנות. לכן שונה שמה של העיר לאצ'מיאדזין, היינו "המקום בו ירד הבן היחיד (מהשמיים)".
בשנת 428 איבדה ארמניה את עצמאותה ובאה תחת שלטון האימפריה הסאסאנית, אולם בתקופה זו נבנו יתר הכנסיות בעיר וכן קתדרלת זוורטנוץ מספר קילומטרים ממזרח לה. מושבו של הקתוליקוס נע ברחבי ארמניה ואסיה הקטנה משך מאות שנים ושב לעיר רק ב-1441. במאה ה-17 ידעה העיר התפתחות ושגשוג ונשכרה ממיקומה על ציר הסחר בין טבריז באיראן וארזורום בטורקיה. העיר שבה באופן רשמי לשם "ואראשאפאט" ב-1995, אך השימוש בשם זה מוגבל לצרכים רשמיים בלבד.
הקתדרלה
בכנסייה שמורים חלקים מהצלב האמיתי, מתיבת נח, שרידיהם של השליחים פטרוס, אנדראס ותדאוס, וכן חלק מהחנית בה דקר החייל הרומאי את ישו בעת צליבתו. סמוך לכנסייה ניצבת אנדרטה לזכר רצח העם הארמני ואנדרטה אחרת לזכר ביקורו במקום של האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-2001.
כנסיית הריספימה הקדושה
כנסיית הריספימה הקדושה הניצבת במזרחה של העיר הושלמה בשנת 618 במקום בו ניצבה כנסייה אחרת קודם לכן. מתחת לכנסייה שוכן קברה של הריספימה הקדושה אשר נמלטה במאה ה-3 לארמניה מפני רדיפות דיוקלטיאנוס, ונסקלה לפי האגדה במקום זה לאחר שסירבה להינשא למלך טירידאטס השלישי. הכנסייה מתאפיינת בכיפה גדולה המכסה את מרכז המבנה ובשתי נישות גבוהות בחזיתה שהיו לאחד ממאפייני הבנייה הכנסייתית בארמניה בימי הביניים. בשנת 1653 היא שופצה באופן מסיווי וב-1790 נוסף לה מגדל פעמונים ובו שני מפלסים שונים, כשבראש העליון כיפה הדומה לזו של מגדל הפעמונים בקתדרלה.
כנסיית גיאנה הקדושה
כנסייה זו נבנתה בשנת 630 מדרום לקתדרלה, במקום בו שכנה קפלה לזכרה של גיאנה הקדושה. לכנסייה ארבעה גמלונים, אחד בכל אחד מצדדיה, ואלה מקיפים את כיפה גדולה בצורת מתומן הנושאת גג מחודד. בחזית הכנסייה נרתקס ובו שלוש קשתות.
כנסיית שורגאט
כנסיית שורגאט הקדוש מאוחרת מהכנסיות האחרות בעיר והיא נבנתה מזרחית למרכז אצ'מיאדזין ב-1694.
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (באנגלית: American Psychological Association, בר"ת: APA) היא אגודה מקצועית המייצגת את הפסיכולוגים בארצות הברית. באגודה חברים כ-150 אלף פסיכולוגים, ותקציבהּ עומד על מעל 70 מיליון דולר.
פעילות האגודה
לאגודה יש כיום 56 מחלקות מקצועיות. היא מקושרת ל-60 ארגוני מדינות או טריטוריות אמריקניות וקנדיות.
האגודה מוציאה לאור 57 כתבי עת מדעיים שנחשבים מוערכים בעולם, ומקיפים את רוב תחומי הפסיכולוגיה. כתב העת הרשמי של האגודה הוא "הפסיכולוג האמריקאי" ("The American Psychologist"). האגודה מחזיקה במאגר מידע מקיף בשם "PsycINFO", בו מרוכזים תקצירי מאמרים וספרים מקצועיים החל מהמאה ה-19, מתוך יותר מ-2000 כתבי עת.
האגודה מחלקת מדי שנה פרסים שנחשבים היוקרתיים בעולם בתחום, לפסיכולוגים שנמצאו ראויים לכך. הפרסים ניתנים לפסיכולוגים צעירים וותיקים, על תרומה מדעית משמעותית לפסיכולוגיה, יישומים מדעיים בפסיכולוגיה, תרומה יוצאת דופן לפסיכולוגיה הקלינית, ועוד.
האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה ידועה גם בשל סגנון APA הנפוץ במדעי החברה. זהו סגנון כתיבה סטנדרטי שעל פיו נכתבים מאמרים וציטוטים ביבליוגרפיים.
היסטוריה
האגודה הוקמה בשנת 1892 באוניברסיטת קלארק, ומנתה תחילה 26 חברים. נשיאהּ הראשון היה גרנויל סטנלי הול.
נשיאי האגודה מתחלפים מדי שנה. בין נשיאי האגודה לאורך השנים ניתן למנות פסיכולוגים וחוקרים נודעים רבים, כגון ג'ון דיואי (1899), ויליאם ג'יימס (1904), אדוארד לי תורנדייק (1912), ג'ון ווטסון (1915), לואיס טרמן (1923), גורדון אולפורט (1939), קרל רוג'רס (1947), ג'וי גילפורד (1950), הארי הארלו (1958), וולפגנג קוהלר (1959), אברהם מאסלו (1968), אלברט בנדורה (1974), מרטין זליגמן (1998), פיליפ זימברדו (2002) ועוד. הנשיאה הנוכחית (2012) היא סוזן בנט ג'ונסון.
הפסיכולוגיה הקלינית נחשבת דומיננטית יחסית באגודה. לפיכך פרשו ממנה עם השנים מספר קבוצות בעלות נטייה מחקרית יותר. ב-1959 פרשה קבוצה בעלת נטייה קוגניטיבית והקימה את "האגודה הפסיכונומית". ב-1988 פרשה קבוצה ממוקדת מחקר פסיכולוגי, הקימה את "החברה האמריקנית לפסיכולוגיה", ושינתה את שמה ב-2006 ל"אגודה למדעי הפסיכולוגיה". בתוך ה-APA, קיים "הדירקטוריון המדעי", שמבטא את קולם של הפסיכולוגים המחקריים ותומך בהם.
ביקורת
ביקורת נוספת נמתחה על האגודה כשנודע כי כחלק מ"צוות ההתייעצות המדעי-התנהגותי" של הממשל, מייעצים חבריה לחוקרי צבא ארצות הברית במתקן הכליאה במפרץ גואנטנמו ובמקומות נוספים, במטרה לשפר את יעילות שיטות החקירה של העצירים, השנויות במחלוקת (יש אומרים כי הן אינן אתיות וכרוכות בעינויים). המבקרים טוענים כי האגודה סירבה להורות לחבריה שלא להשתתף בהתייעצויות וחקירות מסוג זה. זאת בניגוד לאיסור הגורף על השתתפות וחקירות מסוג זה, שהטילו אגודות אחרות, כגון האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה ב-2006.
אנדראה זנזוטו
אנדראה זנזוטו (באיטלקית: Andrea Zanzotto 10 באוקטובר 1921 – 18 באוקטובר 2011) היה משורר, סופר, מסאי ותסריטאי איטלקי. אחד המשוררים האיטלקיים הפוריים ביותר במאה ה־20, חי רוב שנות חייו בכפר הולדתו, פייבה די סוליגו, וכתב לפעמים גם בניב מוונטו.
רקע משפחתי וילדותו
אנדראה זנזוטו נולד בכפר פּיְיֶבֶה די סוֹליגוֹ (Pieve di Soligo) שבמחוז טרֶוויזו באזור וֶנֶטו, הבכור מבין חמשת ילדיהם של ג'ובאני זנזוטו וכרמלה ברנרדי. האב (יליד 1888) היה צייר נופים ומיניאטורות ומורה לציור, היה בוגר בית הספר הגבוה לציור בבריסל ושל האקדמיה לאמנויות בבולוניה, השתתף במלחמת העולם הראשונה, כולל בקרב על נהר פיאבה. המשורר חי רוב שנות חייו בכפר הולדתו, בבית שרכש אביו ברובע הקרוי "קאל סנטה". כעדותו בספר "דיוק עצמי" (Autoritratto, 1977) זה הפך מלכתחילה ל"מרכז עולמו". בשנת 1923 נולדו האחיות התאומות מרינה ואנג'לה שזיכרון מותן ממחלות זו אחר זו בשנת 1927 ובהתאמה בשנת 1937 ליווה את אנדראה כל ימי חייו. בשנת 1924 הילד התחיל ללכת לגן ילדים שנוהל על ידי נזירות לפי שיטתה של מריה מונטסורי. ב-1925 נולדה אחותו מריה. האב, ג'ובאני, שהיה פעיל סוציאליסטי וקתולי, הפך לאישיות לא רצויה בעיני השלטון הפאשיסטי החדש, לאחר שהביע תמיכה במנהיג השמאל, ג'אקומו מאטיאוטי. בגלל עמדותיו הפוליטיות לא יכול היה למצוא עבודה ונאלץ בשנת 1925 להימלט לצרפת - בהתחלה בפריז, אחר כך באנלן על יד ליל, ואחר כך ברואיאן.
אנדראה התאהב מגיל 6 במוזיקה של מילים וכתב שיריו הראשונים בגיל 7. בשנת 1928 הצליח האב להשיג משרה של מורה בבית ספר באזור ההררי קדורה בגבול עם אוסטריה והמשפחה עברה לגור משום כך לכפר סנטו סטפאנו די קדורה. האב צייר ציורי קיר בכנסיית היישוב ועבד גם בשיקום כנסיית הכפר קוסטליסויו. אחרי שסיים את כיתה בסנטו סטפרנו די קדורה, האם שהתגעגעה מאוד לאמה חזרה בהסכמת האב, יחד עם הילדים, לפייבה. בשנת 1930 נולד האח הקטן, אטורה. באותה תקופה משפחת זנזוטו נקלעה למשבר כלכלי קשה אחרי מעילה של אחד מפקידי הקופה השיתופית לסיוע נפגעי מלחמה, שהייתה משענת חשובה לפרנסת המשפחה. הילד אנדראה נקשר במיוחד באותם הימים אל סבתו מצד האם, שלימדה אותו את הניב הוונטי המקומי, ולאחת מדודותיו שהייתה מקריאה לו קטעים ב"לטינית מקרונית" ושיתפה אותו בניהול ההצגות של תיאטרון חובבים של הנזירות המקומיות.
בשנת 1931 זנזוטו סיים את בית הספר היסודי כתלמיד חוץ של מכללת באלבי-ואלייר (Collegio Balbi-Valier) ועבר את המבחנים בוויטוריו-ונטו. בגלל המצוקה הכלכלית של המשפחה ביקש ללמוד לתעודת הוראה על מנת שיוכל לעזור בפרנסת הבית. אביו, בינתיים, עבד לסירוגין בצרפת, במכללת באלבי-ולייר ובעבודות מזדמנות שונות וניסה להימנע מעימותים עם השלטונות.
שנות האוניברסיטה ומלחמת העולם השנייה
בשנת 1939 זנזוטו התקבל למכללה לספרות של אוניברסיטת פדובה, שבה היה לתלמידם של דייגו ואלרי ושל המומחה לספרות לטינית, קונצ'טו מרקזי. פרט ללטינית, למד יוונית ועברית ובעידודו של ואלרי, התעמק בקריאת שיריהם של בודלר, רמבו והודות ללויג'י סטפאניני התוודע ליצירותיו של הלדרלין בתרגומו של ויצ'נצו אראנטה. התחיל ללמוד גרמנית על מנת שיוכל לקרוא במקור את הלדרין, גתה והיינה. בשנת 1940 עבד כמורה ממלא מקום בבית ספר ביישוב ואלדוביאדנה (Valdobbiadene) באזור הולדתו, ונטו. באמצעות ידידו ומורו אטורה לוצ'יני, גילה שיש בסביבה התרבותית בפאדובה איזשהו מרווח של פעילות אוטונומית ביחס למשטר, במסגרת אגודות הסטודנטים. כתב לכתב העת הנונ-קונפורמיסטי "איל בו" (Il Bo), כמו כן בביטאון האוניברסיטאי "סיגנום" (Signum) מטרוויזו, המקורבים לאידאולוגיה הפאשיסטית בצורה שטחית בלבד. עם עמיתיו לכתיבה בעיתון האחרון נמנו גם מריו לוצי, מריו טובּינו וג'ורג'ו סטרלר.
פריצת מלחמת העולם השנייה גרמה להעמקת המשבר הכלכלי של המדינה ובפרט גם של משפחת זנזוטו שנאלצה מכורח הנסיבות למכור מחצית ביתה בקאל סנטה. בשנת 1941 לא חודשה משרתו כממלא מקום בוואלדוביאדנה ומצא עבודה אחרת בתיכון בטרוויזו. בחוג של ארגון הנוער האוניברסיטאי הפאשיסטי (Gioventù Universitaria Fascista G.U.F), זנזוטו הירצה פעם בשנת 1942 הרצאה מעמיקה על המשורר אאוג'ניו מונטאלה, תוך פירוש הפסימיזם שלו מבחינה פוליטית ואתית. באותה שנה, ב-30 באוקטובר סיים את התואר בספרות איטלקית עם עבודה על הסופרת גרציה דלדה, בהדרכתו של הפרופסור נטאלה בוזאטו.
בגלל המחלה האסתמטית האלרגית זנזוטו קיבל פטור מהשרות הצבאי וכך נחסכה לו החוויה הקשה של בני מחזורו שנשלחו להילחם נגד יוון ובערבות רוסיה. בהמשך נמנע מלהיענות לקריאה להתנדבות של המפלגה הפאשיסטית. באותה תקופה פרסם פואמה בפרוזה בשם "אדג'ו" בגיליון מס. 10 של כתב העת "סיגנום" וכמו כן כתב את הגרסאות הראשונות לקטעי פרוזה והשירה שהיוו את גרעין ספרו "על הרמה" (Sull'Altopiano) שיצא לאור בשנת 1964. סגירת כתב העת "ריבולוציונה" (המהפכה) מפירנצה שנוסד על ידי מריו טובינו, מנעה ממנו לפרסם כפי שתכנן קובץ ראשון של שירים בעיצומה של המלחמה.
בתחילת פברואר 1943 קיבל זנזוטו צו גיוס לקורס קצינים יחד עם המחזור 1922 ונשלח לאסקלוי פיצ'נו. לקח איתו ספר שירים של ויטוריו סרני שעשו עליו רושם רב. בסופו של דבר בגלל החמרה של האסתמה אושפז בבית החולים הצבאי בקייאטי וקיבל פטור מקורס קצינים. לעומת זאת גויס לסוג של שרות לאומי לא צבאי. המהפכים הצבאיים בחזית האיטלקית הביאו אותו להתגייס למחתרת האנטיפאשיסטית "ג'וסטיציה וליברטה" באזור ונטו, שבמסגרתה עסק בהפצת עיתונים ועלוני תעמולה.
אחרי המלחמה
בתום המלחמה זנזוטו לא התקבל לעבודה כמורה ומשום כך, בשנת 1946 היגר לתקופה קצרה ל ואדטלאנד בשווייץ ואחר כך לצרפת. עבד שם בהוראה, אך גם כמלצר וברמן. אחרי שאביו נבחר לראש המועצה של פייבה דה סוליגו, יכול היה לשוב ב-1947 ולחדש את פעילותו כמורה וכסופר. ב-1950 השתתף בתחרות לפרס "ליברה סטמפה" (עיתונות חופשית) בלוגאנו. הכיר בהזדמנות זו אנשי ספרות רבים, ביניהם, את קרלו בו ולוצ'אנו אנצ'סקי. אחרי שעבר מבחנים באיטלקית, לטינית, יוונית, היסטוריה וגאוגרפיה, קיבל דיפלומה נוספת להוראה והועסק בשנת 1949–1950 כמורה בתיכון "פלמיניו" בוויטוריו ונטו. לימד שם איטלקית, היסטוריה ושפות קלאסיות.
פריצתו לתודעת הציבור
בתחרות לפרס באבילה של שנת 1950 זכה לפרס הראשון לכישרונות צעירים כשבחברה שופטים ישבו אורים ותומים של השירה האיטלקית: ג'וזפה אונגרטי, אואג'ניו מונטלה, סלבטורה קוואזימודו, לאונרדו סיניסגאלי וויטוריו סרני. השירים שנחשבו ראויים לפרס חוברו בשנים 1940–1948 ופורסמו ב-1951 בקובץ " Dietro il paesaggio.(מאחור הנוף). כעבור 3 שנים יצאו לאור "אלגיה ושירים אחרים" (1954),ו"ווקטיבו" ("ציווי"). בינתיים, במקביל לעבודת ההוראה, בין השנים 1953 -1957 פרסם בקורת ספרותית בכתב-העת "לה פיירה לטראריה" (La Fiera Letteraria) ("היריד הספרותי") ובין השנים 1958–1965 ב"לה קומוניטה".(Comunità). בשנת 1958 הכיר את מריס מיקיאלי ונשא אותה לאשה כעבור שנה. באותה שנה ספורים פרות עטו זכו בפרס 'צ'ינו דל דוקה. אז הופיעו גם הרהוריו על שירתו תחת הכותרת "שירה המתעקשת לקוות" (Una poesia ostinata a sperare) אחרי שנפטר אביו ב-4 במאי 1960, קרא בשמו לבנו הראשון, שנולד ב-20 במאי. התארח בדפי כתב העת "איל קפה" שבו כתבו מטובי האמנים של המילה הכתובה כמו איטלו קאלווינו, גווידו צ'רונטי, ג'ורג'ו מנגנלי ופאולו ווֹלפוני. ב-1961 נולד בנו השני. סירב לקבל משרה של פרופסור באוניברסיטת פדובה, אבל הסכים לארגן בקול סאן מרטינו סניף של התיכון מפארה די סוליגו, שבו עבד. ב 1962 ההוצאה לאור מונדאדורי פרסמה את קובת שיריו - "IX Egloghe" ובמאמר בכתב העת "קומוניטה" הביע הסתייגותו מאמות המידה שהכתיבו את יצירת אנתולוגיה של המשוררים נאני בלסטריני, אליו פליאראני, אדוארדו סנגווינטי, אלפרדו ג'וליאני ואנטוניו פורטה - תחת הכותרת Novissimi ("החדשים ביותר"). למרות זאת, בקורתו לא העיבה על יחסיו הטובים עם לוצ'אנו אנצ'סקי, מנהל כתב העת "איל ורי" (Il Verri ) שהיה אחראי על פרסום האנתולוגיה.
המשך פעילותו הפובליציסטית כמסאי, התנסויות בפרוזה ובתיאטרון
החל משנת 1963 הגדיל זנזוטו את עבודתו כמבקר ספרות בעיתונות. כתב מאמרים ל"קואסטו א אלטרו", "אפרודו ליטראריו", "פאראגונה", "נואובי ארגומנטי", "איל ג'ורנו", "אוואנטי!", "קוריירה דלה סרה". כתב מסות רבות בעיקר על משוררים ומחברים בני זמנו כמו אונגרטי, מונטלה או ויטוריו סרני. בשנת 1964 התרשם מאוד מפגישתו באזולו עם הפילוסוף הגרמני ארנסט בלוך. בינתיים פרסם את ספרו הראשון בפרוזה "Sull'altopiano" (על הרמה) שזכה באותה שנה בפרס טראמו לסיפור יוצא דופן. בחבר השפוטים ישבו קרלו בו, קרלו בטוקי וג'קומו דבנדטי". גם כן ב 1964 כתב יצירה תיאטרלית בשם Il povero soldato ("החייל המסכן") המבוססת על קטעים מהמחזאי מהמאה ה-16, אנג'לו באולקו. ב-1966 זנזוטו תרגם מצרפתית בשביל הוצאת מונדדורי את "עידן האדם. לילות ללא לילה וימים ללא יום" מאת מישל לרי. כמו כן השתתף יחס עם אנשי אומנות ותרבות אחרים בהרצאתו של ז'אק לאקאן במכון לתרבות במילנו לרגל ההוצאה לאור של כתביו Ecrits, אירוע שהיווה ציון דרך לפריחת החסיבה הסטרוקטורליסטית באיטליה. באותה תרופה זנזוטו התחיל לכתוב בשביל העיתון "אוונטי" ולקח חלק באירועים סביב ספרו של אוטיירו אוטיירי L'irrealtà quotidiana (אי המציאות של היום-יום), הנחשבת אחד הספרים החשובים של המחצית השנייה של המאה ה-20 באיטליה. בשנת 1967 ביקר מעבר למסך הברזל, בפראג, יחד עם סרני, פרנקו פורטיני וג'ובאני ג'ודיצ'י לרגל הופעת אנטולוגיה של שירה מודרנית איטלקית מתורגמת לצ'כית. באותם הימים התקרב לעמדות הפוליטיות השמאליות של פורטיני ושל כתב העת "קואדרני פיאצ'נטיני" שבעריכתו של פיירג'ורג'ו בלאוקיו.
קובצי השירים החשובים
ב-1968 פורסם קובץ השירים La beltà (היופי) הנחשב, לפי ס. אגוסטי גולת הכותרת של יצירתו. כעבור שנה בהשראת נחיתתו של ניל ארמסטרונג על הירח ב-21 ביולי 1969 כתב Gli sguardi, i fatti e Senhal (המבטים, העובדות וסניאל) (Il specchio) (הראי) בשנת 1970 יחד עם טד יוז ופאול צלאן הגיע לשלב הגמר של תחרות פרס פירנצה. פרסם עוד קובץ של 14 שירים תחת הכותרת (A che valse?(Versi 1938-1942 אחד הספרים שהלהיב אותו בשנות ה-1960 היה "המחוות והמילים" של האתנולוג והפלאונטולוג הצרפתי אנדרה לרואה-גוראן (Leroi-Gourhan).
באביב 1973 נסע עם אוגוסטו מורר ברומניה, שבה תורגמו אחדים משיריו, בין השאר על ידי המשוררת מריה באנוש. אולם הידרדרות במצב בריאותה של אמו אילצה אותו לחזור בטרם עת לאיטליה. חזר ברכבת - דרך הונגריה ויוגוסלביה, מפני שסבל מפוביה מתמדת מטיסות. אחרי הכאב שנגרם לו על ידי מות אמו האהובה, חזר לעבודת הכתיבה. תרגם את "הספרות והרוע" מאת באטאי והוציא לאור קובץ שירה חדש "Pasque" (פסחא) ואנטולוגיה "Poesie"(שירים) (1938-1972) בעריכתו של סטפנו אגוסטי. בשנת 1974 הגיליון 8–9 של כתב העת "Studi novecenteschi" (מחקרים על תרבות המאה ה-20) הוקדש לזנזוטו וקיבץ בתוכו דעות ופרשנויות של משוררים ומבקרי תרבות רבים על יצירתו. ב-1975–1976 זנזוטו הוזמן להרצות בקורסי הקיץ של אוניברסיטת אורבינו ע"ש קרלו בו, בשנואים של ספרות בת זמננו. התחיל באותו זמן לחבר את הסונטות שהרכיבו את הפרק "Ipersonetto" (היפרסונטה) בקובץ שיריו,Il Galateo in Bosco. בדצמבר 1978 הופיע בסדרת Lo Specchio (הראי) הקובץ Il Galateo in Bosco, עם מבוא מאת ג'אנפרנקו קונטיני.
העבודה עם פליני
את פדריקו פליני פגש זנזוטו לראשונה בשנת 1970 בבכורת הסרט "I clowns". בשנת 1976 התחיל שיתוף הפעולה בין הבמאי ובין המשורר ביצירת הסרט "קזנובה של פליני". באותה שנה פרסם זנזוטו את הספר "Filò" שכלל את הפואמה בעלת אותו השם. המכתב שבו כתב לפליני על צפיותיו, השירים קנטילנות בהשראתו של קרלו גולדוני ושל המחבר בניב ונציאני טיציאנו ריצו. בשנת 1980 כתב את התסריט לסרט "La città delle donne" (עיר הנשים) פגש אז את פליני בוונטו יחד עם אשתו, השחקנית ג'ולייטה מזיני שהעניקה את חסותה לטקס הפרס "קומיסו" בטרוויזו. בשנת 1983 כתב זנזוטו גם את התסריט וה"מקהלות" לסרט "E la nave va" (והספינה שטה) בינתיים כתב גם את הספר "Fosfeni" (פוספנות) שהיה לחלק השני מתוך טרילוגיה.
הדיכאון וההתאוששות
בשנים 1983 - 1984 לקה זנזוטו במצב דיכאוני עם נדודי שינה מטרידים. כתב בתקופה זו יומן ששימש לו מעין טיפול עצמי וכמו כן, באפריל-מאי 1984 סדרת שירי האיקו In un finto petèl (בשפה תינוקית מזויפת)
עם תת-כותרת באנגלית "For a season". בשלהי האביב 1984 חלה הטבה בהרגשתו ונסע לפאריס לאירוע שאורגן שם לכבודו בתיאטרון הלאומי שאיו. בשנת 1987 המשורר התאושש לחלוטין. הכרתו בעולם הספרותי באיטליה ומחוצה לה התבטאה בזכיית פרסים נוספים כמו הפרס פלטרינלי, הפרס של העיר מינסטר למשוררים אירופים.
הוקדשה לו הגיליון מס. 37-38 משנת 1987 של כתב העת L'immaginazione תוף השתתפותם של פורטיני, פרטה, מריו ריגוני שטרן. גם רוב הגיליון הראשון של כתב העת Vocativo דן ביצירתו. בשנת 1989 יזם יחד עם פרופ לורנצו רנזי מאוניברסיטת פאדובה עצומה של אקדמאים איטלקים נגד הקשיים שהערים השלטון הקומוניסטי ברומניה בפני פרסומו והפצתו של ספר של המשוררת אנה בלנדיאנה.
בשנים האחרונות
בשנת 1995 אוניברסיטת טרנטו העניקה לו את התואר דוקטור לשם כבוד. ב-1996 זנזוטו פרסם קובץ קטן בשם Meteo ("מטאו"), עם עשרים איורים של ג'וזטה פיורוני ו Nota שכלל מה שהוא קרא "קטעים לא ודאיים" מהתקופה של כתיבת ה"אידיומה" (1986) ואחריה בשנת 2001 זנזוטו כתב את הספר 'Sovrimpressioni'' הנסוב על נושא הרס הנוף. כתב גם כמה מעשיות לילדים הניב בשפה המקומית מוונטו - La storia dello Zio Tonto, libera elaborazione dal folclore trevigiano (הסיפור של הדוד טונטו, עיבוד חופשי של פולקלור מטרוויזו), וLa storia del Barba Zhucon (בספור של ברבה ז'וקון) עם איורים מאת מרקו נראו. ב-2005 זנזוטו פרסם את הספר Colloqui con Nino ("שיחות עם נינו"), שבו, בעזרת אשתו מריזה, ליקט טקסטים בעלי זיקה אנטרולופוגית, של חיפוש סנטימנטלי ומסע אל העבר. בשנת 2009 פורסמה שיחה עם העיתונאי מרציו ברדה מקונליאנו שבו משתקפות חרדותיו והרהוריו על התקופה. האמן לא זנח לרגע את השירה ופרסם באותה שנה גם קובץ חדש של שירים שכתב בין השנים 2000–2009, תחת הכותרת "Conglomerati (קונגלומרטים) כתב העת הספרותי הדו-חודשי ה "l'immaginazione" בניהולה של אנה גרציה ד'אוריה הקדיש את כל הגיליון מס. 230 שלו ליצירתו של אנדראה זנזוטו.
ב-18 באוקטובר 2011 נפטר המשורר עקב סיבוכים קרדיווסקולריים ונשימתיים בבית החולים בקונליאנו ונטו, שבוע לאחר שמלאו לו 90.
אמנות השירה של זנזוטו
המשורר קיבל השראה מכמה זרמים ויוצרים מהמאה ה-20 ומקריאתו הנמרצת והרחבה של יוצרים כמו הלדרלין, או רמבו, לורקה או הסוריאליסטים הצרפתים, ג'וזפה אונגרטי או היוצרים ההרמטיסטיים. יש לו זיקה עמוקה לקלסיקונים הרומיים כמו ורגיליוס או הוראטיוס או לנציגי התרבות הקלאסית האיטלקית והאירופית כמו דנטה, פטרארקה, מולייר, לאופרדי, ג'וזואה קרדוצ'י, גבריאלה ד'אנונציו, ובנסוף נמשך ל פילוסופים כמו הוסרל, לתחומים כמו הלוגיקה המתמטית, הסמיוטיקה, הפסיכואנליזה בגרסה של ז'אק לאקאן, המדע הבדיוני, הסוציולוגיה ולאמצעי התקשורת ההמונית.
נאו-אוונגרדיזם
הקובץ "Egloghe IX" שפורסם בשנת 1962 נגע יותר בהיבטים פסיכולוגיים - אוטוביוגרפיים וחידושים מבחינת השימוש בשפת הלא מודע והחלום. בתקופה זו השירה של זנזוטו מתחברת עם הגישה הנאו-אוונגרדיסטית בת זמנו.
השירה הנסיונית של שנות השישים
הספר "La beltà (1968) נחשב לתפנית נוספת בשירתו. חולל זנזוטו שינויים בהתייחסות לעצמים המאכלסים את שיריו, - העצים, הנהרות, עדרי הצאן, הירח, העננים - המופיעים מושטחים וחסרי תנועה. גם לשונו נהיה רופפת יותר, כמו אוסף של פונמות, גמגומים, מילים משפת התינוקות, משפטי קריאה, חזרות
שירתו המאוחרת
אחרי שלבי ביניים כמו המונולוג - צוואה בניב הוונטי ב"פילו" (1976) השלב המתקדם בשירת זנזוטו מוצא ביטוי בטרילוגיה (Il galateo in bosco  (1978 (Fosfeni (1983)ו Idioma (1986 , שירה המאופיינת, לפי המבקרים, בפיצול מוחלט בין הטבע ובין ההיסטוריה, ובאלגיות ואידילות - בין הנוף ובין מה שעומד מאחוריו.
תפקיד השפה
המבנה של השירה של זנזוטו מתאפיין בשינויים לשוניים - בין השאר, בתחום אוצר המילים - הלקוחות מדי פעם משפת התינוקות, או משפות זרות, וכו', כמו כן בנגעיות אוטוביוגרפיות ופילוסופיות - קיומיות.
אישה אחת
את הסדרה יצרה והפיקה נילי צרויה, שחקנית תיאטרון וקולנוע, בעקבות ראיונות שקיימה עם עשרות נשים, מתוכן בחרה את הסיפורים המובילים. כל פרק בסדרה מבוסס על עדות אמיתית של אישה שביקשה להישאר אנונימית ועל כן מסופרת באמצעות צרויה, אשר מחליפה זהויות מפרק לפרק.
הרקע לסדרה
אישה אחת מפנה זרקור אל מגוון גישות, תשוקות והעדפות מיניות של נשים בדרך ישירה ואינטימית.
בין הפרקים ניתן למצוא כאלו העוסקים בתדירות קיום יחסי מין, וכאלו העוסקים בדרכים המגוונות שבהן הנאה באה לידי ביטוי אצל נשים שונות.
בטור שכתבה לאתר onlife אמרה צרויה: "תהליך היצירה של הסדרה אפשר לי לתת קול לעונג הנשי, לייצר אמירה של אחדות ושותפות בין נשים, למצוא את הדומה והשווה ובכך לעודד חופש מיני ללא קשר לנטייה או העדפה מינית".
יצירת הסדרה
לצורך יצירת הסדרה ראיינה צרויה עשרות נשים, שלא הכירה קודם, שהסכימו לדבר בפניה בגילוי לב על המיניות שלהן ובתנאי שתשארנה אנונימיות. מתוך עשרות הראיונות בחרה שישה סיפורים יוצאי דופן, אותם בחרה להציג בדיוק כפי שסופרו לה. כל הטקסטים זהים למילותיהן של הנשים שאותן ראיינה, תוך שימור הניואנסים המילוליים וסגנון הדיבור הספציפי המאפיין ומבדיל בין כל הדמויות.
בכל פרק מוצג סיפור המתמקד באישה אחת, וכדי לשמור על אנונימיות הנשים עליהן מבוססים הפרקים, נעשה שימוש בשם בדוי ובמקצוע שונה ממקצועה האמיתי של אותה אישה.
יוצרות הסדרה
כל הנשים שעסקו במלאכת יצירת הסדרה הן נשים, החל מהצילום, ההפקה, והבימוי ועד הסאונד, התאורה והעיצוב הגרפי. כל פרק נוצר על ידי הרכב צוות קולנועניות שונה, למעט השחקנית ויוצרת הסדרה, נילי צרויה - שמשתתפת בכל הפרקים.
הרעיון שהנחה את הבחירה ביצירת הסדרה על ידי נשים בלבד הוא שעיסוק בנושא מיניות של נשים בהכרח צריך להיות מסופר על ידי נשים. בנוסף, הסדרה נותנת הזדמנות לנשים לאייש תפקידים מובילים בעולם יצירת הקולנוע.
הצלחת הסדרה
הסדרה אישה אחת יצאה לרשת לרגל יום האישה הבינלאומי בחודש מרץ 2020, גרפה למעלה משלושה מיליון צפיות, וסוקרה בהרחבה בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה. הסדרה זמינה לצפייה ברחבי הרשת לרבות בפייסבוק, באינסטגרם וביוטיוב.
פרסים ופסטיבלים
אישה אחת זכתה בפרסים:
הסדרה התמודדה בקטגוריית "תיעודי קצר" בתחרות פרסי קולנוע דוקומנטרי לשנת 2019 של פורום הקולנוע הדוקומנטרי בישראל, עם הפרק 'אישה אחת שלא עושה סקס'. כמו כן נבחרה להשתתף בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם:
חצרים
חֲצֵרִים הוא קיבוץ הנמצא מערבית לבאר שבע, ומשתייך למועצה האזורית בני שמעון.
השם חצרים מופיע כבר בתנ"ך במשמעות של משכנות רועים.
היסטוריה
הקיבוץ הוקם במוצאי יום כיפור בשנת 1946 על אדמות קלטה כחלק מ־11 הנקודות, על ידי הכשרת הצופים ג'.
לאחר ההקמה התגוררו ביישוב כחמישים איש.
במלחמת העצמאות היה הקבוץ נצור והקשר איתו נשמר באמצעות אלחוט ומטוס אוסטר אוטוקרט שהיה מביא אספקה. עמדה אחת מאותה תקופה עדיין נמצאת בו.
בתחילת שנות החמישים נקלע הקיבוץ למשבר, בשל האדמות עליו ישב אשר נתגלו כמלוחות ולא מתאימות לחקלאות. לאחר דיונים רבים שכללו ניסיונות שכנוע של לוי אשכול שהגיע לקיבוץ, הוחלט להישאר במקום ולשטוף את האדמות. הפרשה ידועה בכינויה "משבר המלח".
במרכז הקיבוץ נמצא בית הביטחון, שהיה מבנה הקבע הראשון בקיבוץ שבנייתו הושלמה במרץ 1947. עשוי קירות בטון בעובי 20 ס"מ. היו בו חרכי ירי והוא נועד לשמש מעוז התגוננות אחרון במקרה של התקפה.
על קיר בית הביטחון נמצא תבליט של משה שלוח (מוסה) שהיה ממקימי חצרים. היה שומר שדות ואיש מודיעין של חטיבת הנגב. באחת מפגישותיו עם מודיע ערבי נורה ממארב ב-24 בספטמבר 1948 ונהרג. קברו היה הראשון בחצרים.
בשנת 2000 הוקמה מחוץ לקיבוץ דרך הפסלים בחצרים על ידי האמנית מרגה פישטיין ובעלה ישראל ומהווה אטרקציה תיירותית למטיילים בסביבה.
כלכלה וחברה
הנהגת הקיבוץ מחולקת להנהלת הקהילה העוסקת בחיי היומיום. לצדה ובאופן נפרד פועלת ההנהלה הכלכלית של הקיבוץ. קיבוץ חצרים נחשב אחד הקיבוצים העשירים בארץ הודות למיזימיו הכלכליים המוצלחים.
בשנת 1965 ייסד הקיבוץ את חברת נטפים יחד עם שמחה בלאס ובנו ישעיהו, ממציאי הטפטפות ויוזמי ההשקיה בטפטוף, שהעבירו לחברה המשותפת את הידע והניסיון שרכשו בייצור ושיווק מערכות השקיה בטפטוף בארץ ובעולם. כיום מהווה הקיבוץ אחד הבעלים של מפעל התעשייה נטפים הנחשב לאחד המפעלים המובילים בארץ ובעולם בתחום מערכות ההשקיה בטפטוף.
ענף עיקרי נוסף בקיבוץ הוא גידול חוחובה, המושקה בטפטוף ממי קולחין של הקיבוץ והבסיס הסמוך, ומשמש לייצור שמן במכון להפקת שמן בקיבוץ. בשנת 1990 החלו בקיבוץ בגידול חוחובה, והקיבוץ מחזיק בבעלות מלאה בחברת חוחובה ישראל. תוצריו של המפעל משווקים ברובם מחוץ לישראל.
נכון לשנת 2017 מחזיק הקיבוץ ב-33% מחברת נגב אקולוגיה, העוסקת בטיפול בפסולת.
הקיבוץ מחזיק בשותפות עם קיבוצים נוספים בעלות על א.ב מתכננים, אחת מחברות התכנון הגדולות בישראל. בבעלות הקיבוץ ובשטחו נמצא בית הספר נווה במדבר. בבית הספר מתקיים ניסוי בשם מצפון ומצפן. מטרת הניסוי היא לפתח בוגרים שמסוגלים לעשות שינוי בעצמם ובסביבה.
מלייט
גאוגרפיה
מלייט הוא אי עשוי אבן גיר ודולומיט (מינרל), שטחו 98.01 קמ"ר, ואורך חופיו 135 ק"מ. האי ארוך וצר - אורכו 37 ק"מ ורוחבו כ-3 ק"מ בממוצע. האי שוכן מדרום לחצי האי פליישץ ומצר מלייט מפריד ביניהם. בחלקו הצפון-מערבי של האי, שוכן "האגם הגדול" (Veliko jezero) שהוא למעשה שלוחה של הים האדריאטי המחובר אליו בתעלת סולינה (Soline). התעלה נחפרה על ידי הנזירים הבנדיקטינים שהתגוררו באי. במרכזו של האגם הגדול אי קטן ועליו ניצב מנזר בנדיקטיני ובו כנסייה על שם מריה הקדושה. מערבית לאגם הגדול שוכן "האגם הקטן" (Malo jezero) המחובר אליו בתעלה שאורכה כ-30 מטר. בעקבות חיבורו של האגם הגדול אל הים, מושפעים שני האגמים ממשטר גאות ומימיהם מלוחים. מעשה נוסף של הנזירים אשר השפיע על המערכת האקולוגית של האי היה הבאת נמיות כדי לחסל את הנחשים ששרצו בו. הנמיות אכן חיסלו את הנחשים, ואחר כך השמידו מיני ציפורים רבים.
היסטוריה
תושביו הראשונים הידועים של האי היו האילירים, והוא "התגלה" על ידי היוונים אשר כינוהו מליטה (ביוונית Μέλι - "דבש") בשל הדבורים הרבות באי. בשנת 35 לפנה"ס נכבש האי על ידי הרומאים ועם חלוקתה של האימפריה הרומית, נותר בשליטת האימפריה הביזנטית. במאה ה-7 הושפע האי, כמו כל דלמטיה, מהגעת השבטים הסלאבים. האי ניתן לנזירים בנדיקטינים מפוליה בשנת 1151, והנסיך הסרבי דסה (Desa) הקים עבורם את כנסיית מריה הקדושה על האי שבאגם הגדול בסוף המאה ה-12. האפיפיור אינוצנטוס ה-3 קידש את הכנסייה עם סיום הקמתה ב-1198. האי סופח באופן רשמי לרפובליקה של רגוזה (דוברובניק) ב-1410, ולמנזר באי נודעה חשיבות אזורית רבה, אך זו ירדה במאה ה-18 כאשר מרכז הקהילה הבנדיקטינית עבר לדוברובניק השכנה. ב-1809 נזנח המנזר והמבנה שימש כמשרד היערנות המקומי וכמלון החל מ-1960. בשנת 1998 הוא הוחזר לרשות הכנסייה. בשנת 1960 הוכרז חלקו המערבי של האי כפארק לאומי. הכרזה זו הביאה להגברת זרם המטיילים לאי, אך התשתית התיירותית לא התפתחה באופן מיוחד (באי רק מלון אחד), ותיירים רבים פוקדים את האי במסגרת טיולי יום מדוברובניק או מקורצ'ולה הסמוכות.
אגדה
בשמו של האי נקשרו שני יורדי ים מפורסמים - אודיסאוס והשליח פאולוס הקדוש. לפי האגדה מצא הראשון מפלט במערה באי הקרויה על שמו, לאחר שספינתו נטרפה. במערה פגש אודיסאוס את הנימפה קליפסו, בתו של אל הים פוסידון ונשאר בחברתה שבע שנים. המלון היחיד באי קרוי על שמו של אודיסאוס.
לפי פרק כ"ח במעשי השליחים פקד פאולוס הקדוש את "מליטה" בשנת 60 לאחר שספינתו נטרפה עת היה בדרכו לרומא. עם זאת, גם האי מלטה טוען כי הוא "מליטה" הנזכרת בברית החדשה. בשני האיים גם יחד קיים מפרץ על שמו של פאולוס.
טרנספורמציית גליליי
טרנספורמציית גליליי היא טרנספורמציה ליניארית בין מערכות ייחוס המראה כיצד משתנים הזמן והמרחב כאשר עוברים ממערכת ייחוס אחת למערכת ייחוס אחרת הנעה יחסית אליה במהירות קבועה בקו ישר. טרנספורמציית גליליי נכונה בקירוב טוב מאוד כל עוד המהירויות קטנות באופן משמעותי ממהירות האור. כאשר אין זה המצב, תהיה השפעה לא זניחה של תורת היחסות ונאלץ להשתמש בטרנספורמציית לורנץ כדי לקבל שוב תשובה נכונה בקירוב טוב.
גלילאו גליליי ניסח את הטרנספורמציה כאשר תיאר תנועה במהירות קבועה בעת ניסויו בכדור הנופל במורד מסילות. ניסויים אלו איפשרו לגלילאו להשיג ערך מספרי ל-g - תאוצת הכובד ליד פני כדור הארץ (וייתכן שאף היוו מקור למיתוס השלכת הכדורים ממגדל פיזה).
דוגמה
נניח שנוסע עומד על הרציף ומביט ברכבת שעוברת ליד הרציף במהירות קבועה של 10 קמ"ש, ובתוך אחד הקרונות עומד לו ילד ומשחק בכדור.
הילד זורק את הכדור קדימה בכל הכוח, כך שביחס לילד הכדור טס ישר קדימה במהירות של 1 קמ"ש. נאמר כי במערכת הייחוס של הילד, או במילים אחרות - ביחס לרכבת הנוסעת, לכדור יש מהירות של 1 קמ"ש.
כעת נעבור בעזרת טרנספורמציית גליליי למערכת הייחוס של הנוסע שעומד על הרציף. הנוסע מביט בכדור. הכדור מתקדם ביחס לרכבת במהירות של 1 קמ"ש והרכבת מתקדמת ביחס לרציף במהירות של 10 קמ"ש. כך שסה"כ הנוסע יראה את הכדור מתקדם קדימה במהירות של 1+10=11 קמ"ש. נאמר שבמערכת הייחוס של הנוסע, או במילים אחרות - ביחס לרציף, לכדור יש מהירות של 11 קמ"ש.
לו הילד היה זורק את הכדור אחורה בכל הכוח, כך שביחס לילד היה הכדור טס במהירות של מינוס (קרי, לכיוון אחורה) 1 קמ"ש. ביחס לנוסע שעומד על הרציף היינו מקבלים שהכדור מתקדם ביחס לרכבת במהירות של מינוס 1 קמ"ש והרכבת מתקדמת ביחס לרציף במהירות של 10 קמ"ש כך שסה"כ הנוסע יראה את הכדור מתקדם קדימה במהירות של 10-1=9 קמ"ש.
תיאור מתמטי של הטרנספורמציה
הטרנספורמציה מתארת שתי מערכות שאחת מהן נעה במהירות v ביחס לשנייה, כאשר השינוי במהירות מוגבל לציר x. החישוב מתבצע בצורה הבאה:
הנחות פיזיקליות
המכניקה הקלאסית, הניוטונית, נוסחה בהתאם לטרנספורמציית גליליי, ההנחות הפיזיקליות שמאחורי הטרנספורמציה הן:
הטענה של תורת היחסות וטרנספורמציות לורנץ הייתה כי הנחות אלו שגויות.
השלכות לחוקי הפיזיקה
כאשר נגזור לפי הזמן נקבל את ערכי המהירות והתאוצה:
מכיוון שהתאוצות שוות בין המערכות, גם הכוח השקול שווה בין המערכות, דבר המבטיח ששלושת חוקי ניוטון מתקיימים. כמו כן בגלל שהתווסף למהירות רק וקטור קבוע, חוקי השימור של התנע והאנרגיה, התלויים במהירות, מתקיימים בכל המערכות.
כל זה לא מתקיים במערכת לא אינרציאלית המאיצה בקו ישר שעבורה: , וכן למערכת לא אינרציאלית מסתובבת, שבה לכל וקטור \ \vec B מתקיים השוויון:
ובפרט התאוצה המתקבלת מהנגזרת השנייה של המיקום נהפכת לביטוי מורכב.
עבד אל-מוטליב
עבד אל-מוטליב חי באיסטנבול בין השנים 1856–1880. התיידד שם דווקא עם מידהט פאשה הרפורמטור ובשנת 1876 נכח בטקס ההכתרה של הסולטן מוראט החמישי אולם היה זה עבדול חמיד השני שמינה אותו שוב ביוני 1880 לאמיר ושריף גדול של מכה, כנראה מתוך מחשבה שהוא מסוכן יותר באיסטנבול מאשר במכה הרחוקה.
סימפוניית מנפרד
"סימפוניית מנפרד" בסי מינור, אופוס 58, היא סימפוניה מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, שנכתבה בין אפריל לספטמבר 1885, ונוגנה בביצוע בכורה במוסקבה ב-23 במרץ 1886. הסימפוניה נכתבה על פי דרמה מאת לורד ביירון. זו הסימפוניה היחידה מאת צ'ייקובסקי שאינה ממוספרת, והיא נכתבה בין כתיבת הסימפוניה הרביעית והחמישית שלו.
רקע
מקורה של הסימפוניה במסע הקונצרטים האחרון של המלחין הצרפתי הקטור ברליוז לרוסיה בשנים 1867–1868, שהוביל את ניקולאי רימסקי-קורסקוב לכתוב את סימפונית "אנטר" המבוססת על מוטיב החוזר על עצמו. באותו הזמן, המבקר המוזיקלי סטאטוב הציע למלחין מילי באלאקירב תוכנית מוזיקלית המבוססת על הדרמה "מנפרד" מאת לורד ביירון. הוא התווה ארבעה פרקים המתארים את מנפרד בסיטואציות שונות, וגם הוסיף מתווה מוזיקלית כגון: פרק ראשון - מנפרד משוטט בהרי האלפים וכו' כשבסיום היצירה יהיה חלק אטי שיציין את מותו של מנפרד. ההצעה לכתיבת סימפוניה לא קסמה לבאלאקירב, ולכן שלח את ההצעה לברליוז, שהיה חולה אנוש וייחל למוות שיגאל אותו מייסוריו, כשאינו מציין, ולו ברמז, שהרעיון לכתיבת "סימפונית מנפרד" איננו שלו. באלאקירב התחנן בפני ברליוז שהנה אל מול פניו מונחת תוכנית לכתיבת סימפוניה פרוגרמטית כמו "הסימפוניה הפנטסטית" ו"הרולד באיטליה". ברליוז לא הגיב.
לאחר 14 שנה הפגישה יד המקרה את צ'ייקובסקי עם באלאקירב לרגל ההוצאה של הפנטזיה "רומיאו ויוליה" של צ'ייקובסקי בגרסתה השלישית והמוכרת כיום. את היצירה הזו הקדיש צ'ייקובסקי לבאלאקירב, שהציע את הנושא לצ'ייקובסקי בתחילת דרכו האמנותית. הייתה ביניהם חליפת מכתבים שבה אמר באלאקירב שישמח לראות את צ'ייקובסקי ואף החמיא לצ'ייקובסקי על ההתפתחות שלו ובעיקר בשל שתי יצירות: "הסערה" המבוססת על מחזה מאת שייקספיר ו"פרנצ'סקה דה רימיני" המבוססת על פואמה מאת דאנטה. הוא הציע לצ'ייקובסקי לכתוב מוזיקה על פי "מנפרד" מאת לורד ביירון. במכתב שכתב באלאקירב הוא הציע לצ'ייקובסקי תוכנית לסימפוניה. כשם שבסימפוניות של ברליוז יש לייטמוטיב, כך גם בסימפוניה זו אמור היה להיות לייטמוטיב חוזר ונשנה לאורך כל הסימפוניה המציג את מנפרד. הוא גם המליץ לצ'ייקובסקי איך לכתוב את הכלים בדף הפרטיטורה והוסיף הוראות בנוגע לסולמות שבהם ייכתבו הפרקים.
צ'ייקובסקי הגיב במכתב שאין בידיו תרגום של "מנפרד" ולכן איננו יכול לתת לבאלאקירב תשובה הוגנת, ויתרה מזו, ההוראות של באלאקירב באילו סולמות יש לכתוב את הסימפוניה, ואילו תיאורים יש לתאר באמצעות צלילים מתוך הדרמה, השאירו אותו מנותק וקר. בהיצמדות להוראות אלו ניתן יהיה ליצור סימפוניה כדוגמת "הסימפוניה הפנטסטית" של ברליוז, אלא שהוא אינו יכול לעשות זאת. מכיוון שהוא מעריך ביותר את המוזיקה למחזה "מנפרד" שאותה כתב שומאן, ואינו מוצא שהוא יוכל להוסיף לכך דבר. ועל אף זאת, הוא יקרא את "מנפרד", ויודיעו מה תשובתו הסופית.
באוקטובר שנת 1884, כאשר צ'ייקובסקי הגיע לסנקט פטרבורג להופעה הראשונה על הבמה המלכותית של האופרה "יבגני אונייגן", הוא נפגש עם באלאקירב והם שוחחו לא רק על ענייני דת ומוזיקה דתית, אלא אף על "מנפרד". הפעם באלאקירב הציג לצ'ייקובסקי את תוכניתו המקורית של סטאטוב מלפני 16 שנה. צ'ייקובסקי קנה תרגום של "מנפרד" וכתב לבאלאקירב שהוא קרא את הדרמה ועדיין לא עלו לו רעיונות כל שהם. יחד עם זאת אם הוא יחיה בזמן הקרוב, הסימפוניה תיכתב על ידו.
כתיבת הסימפוניה
צ'ייקובסקי התחיל בכתיבת הסימפוניה באפריל 1885, וסיים את הכתיבה, כולל תזמור היצירה, ב-24 בספטמבר 1885. ביום המחרת כתב צ'ייקובסקי בהתרגשות לבאלאקירב כי סיים את הסימפוניה. אמנם נשארו אי אלו תיבות שאותן יש לתזמר מחדש, אך המשימה הושלמה. בזמן כתיבת היצירה ותיזמורה, כתב צ'ייקובסקי לטנייב כי לאחר היסוסים רבים, הוא החליט לעמוד בהבטחתו לבאלאקירב ולכתוב את סימפונית "מנפרד". מה ייצא ממנה? הוא לא יודע. יחד עם זאת הוא לא שבע רצון מעצמו על שבחר לכתוב מוזיקה על פי פרוגרמה מסוימת. על פי דעתו לכתוב מוזיקה על פי תכתיבים, זו שרלטנות והונאת ציבור השומעים. לאחר השלמת היצירה כתב צ'ייקובסקי בתחילת שנת 1886 למוציא לאור שלו שהוא חושב שזו היצירה הטובה ביותר שכתב. גם לאחר ביצוע הבכורה שנערך במוסקבה ב-23 במרץ 1886, כתב צ'ייקובסקי לנדייז'דה פון מק, שממנה קיבל הקצבה שנתית למחייתו, שזו היצירה הסימפונית הטובה ביותר שכתב. לאחר זמן, כפי שצ'ייקובסקי עצמו היה מורגל, נשמעו מפיו זמירות אחרות כגון: "רק הפרק הראשון שווה דבר מה. רק את הפרק הראשון אני כתבתי מתוך הנאה צרופה. שאר הפרקים נכתבו מתוך הכרח וכורח ולכן אני מתכוון להשמיד את שלושת הפרקים האחרונים ביצירה, ובעיקר את הפרק האחרון, ומתוך הפרק הראשון ושאר החומר אני אצור פואמה סימפונית". כוונה זו מעולם לא באה אל מימושה.
אינסטרומנטציה
הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת:
מבנה ופרשנות
היצירה כוללת ארבעה פרקים:
סימפונית מנפרד, איננה סימפוניה אשר בנויה על המבנים הקלאסיים ואף לא על המבנים הרומנטיים. כל פרק נכתב בתיאום עם הסיפור ו/או התוכנית עליהם הוא מבוסס.
הפרק הראשון איננו פרק במבנה סונטה או כל מבנה סימפוני אחר. זהו פרק עצמאי אשר מתאר את הסצנות בצלילים אחת אחרי השנייה. אמנם נוצר רצף, ברם אין זה רצף הנובע מהתפתחות המוטיבים והנושאים.
הפרק השני נבנה על פי מבנה קלאסי: א-ב-א-קודה. פרק זה על אף היותו מתאר סצנה סיפורית, שומר על אחדות המבנה ועל אחדות הנושאים ודרך הצגתם. הפרק השלישי אף הוא איננו פרק על פי מבנה מקובל. צ'ייקובסקי, מכיוון שכתב סימפוניה תוכניתית על פי המודל של ברליוז (כמו למשל "הסימפוניה הפנטסטית") בחר אף הוא לכתוב סצנה כפרית. המוזיקה מתארת סצנות מחיי האלפינרים. על אף כי צ'ייקובסקי חוזר לקראת סוף הפרק על המלודיה הראשונה ואף על השנייה, אין זה פרק לו מבנה מקובל אלא פרק הכתוב על פי הצרכים שהסצנות מכתיבות.
הפרק הרביעי אינו כתוב בצורה מסוימת, והפרק כולו נבנה על פי הלך הרוח הסיפורי והתיאורי. ישנם מספר מוקדים לפרק זה. השאול אליו מגיע מנפרד למצוא את אהובתו, ריקוד יצורי השאול, מנפרד ואסטראת, מנפרד בייסורים, מותו של מנפרד. סצנות כה רבות אינן יכולות להיכתב על פי מבנה מקובל. צ'ייקובסקי איפשר לסצנות להוביל את כתיבתו הסימפונית.
אכן בסימפוניה זו ארבעה פרקים כמקובל, כאשר פרק שני יכול להיחשב הסקרצו והפרק האיטי הוא השלישי במספר, אך זו היא כל השייכות למבנים קלאסיים מוכרים.
הפרק הראשון
"מנפרד משוטט בין פסגות הרי האלפים. חיו נראים חסרי משמעות וללא כל תוחלת. כל אשר נשאר לו הם רק זכרונות מכאיבים מן העבר. מנפרד נמשך אל עבר אומנות הכישוף ואל מיני מכשפים ואף אל כוחו של השטן אך אף אחד מהם ובעצם שום גורם כל שהוא יכול לנחם אותו על עצבונו וכאבו הפרטי ובעיקר מבקש הוא את הסליחה. זכרונה של אסטארת אשר בעבר נאהבה עמוקות ובתשוקה רבה, מדיר שינה מעיניו ומכאיב ללבו".
הפרק איננו נפתח על הטוניקה המובילה יצירה זו אלא על הרמונית ביניים הדרגה שנייה של הסוב דומיננטה. הפרק נפתח עם המוטיב של מנפרד אשר יופיע בהמשך היצירה כ"אידיאה פיקס". את נושא זה משמיעים בפורטיסימו הבסונים וקלרינט הבס באוניסונו בליווי כלי הקשת המנגנים אקורדים נוקשים. המוטיב ממשיך להתפתח בליווי כלי הנשיפה מעץ ביחד עם הקרנות. עם סיום הנושא הראשון מוצג הנושא השני. נושא זה מנוגן בכלי הקשת בליווי כלי הנשיפה ממתכת כאשר הליווי מאסיבי וקודר. נושא זה מסתיים באקורד בתיבה ה-22 על ידי כל התזמורת בהדגש. הצ'לים מנגנים ליווי בטריאולות עליו נבנה פיתוח של הנושא של מנפרד, כאשר הטריאולות הופכות הן חלק מהפיתוח אשר מסתיים בתיבה 37 על האקורד סי מז'ור ולאחריו הטימפני בפורטה על הצליל סי בפורטה. הנושא של מנפרד שב להופיע, הפעם על הדרגה השנייה של מה שיתברר כטוניקה והסולם של הפרק והיצירה כולה: "סי מינור". שוב פעם הנושא השני שב ומופיע בכלי הקשת עם ליווי מאסיבי של כלי הנשיפה ממתכת. תצוגה שנייה זו מסתיימת בתיבה 59 עם אקורד בכול התזמורת. הפעם הויולות הן המלוות בטריאולות עד תיבה 68 בה הליווי משתנה לחלקי 16 וצ'ייקובסקי בונה מעבר אשר יוביל אל תצוגת המוטיב של מנפרד בגראנדיוזיות.
הקצב הולך ומשתנה ונעשה מהיר יותר ויותר, ואף העוצמה הולכת ומשתנה עד לתיבה 80 (Piu mosso - Andante) בה מופיע המוטיב של מנפרד בפורטיסיסימו על ידי החצוצרות והקורנטים והמענה על ידי הקרנות המנגנות את תחילתו של הנושא השני אשר נשמע המשך ישיר לנושא הראשון, עם שינוי הקצב. על אף כי נושא זה מוצג על הטוניקה של הפרק: "סי מינור" עדיין צ'ייקובסקי איננו מבסס את הטוניקה. התזמורת מגיעה אל שיא כאשר הנושא השני מנוגן על ידי החצוצרות והטרומבונים וכלי הקשת מנגנים ליווי בתרוצות עולות ויורדות כאשר כל זאת נשמע כטירוף מעשה השטן. בתיבה 100 החצוצרות והטרומבונים מנגנים את מוטיב מנפרד בליווי אקורדים בכלי הקשת וכלי הנשיפה מעץ ביחד עם הקרנות עד אשר העוצמה משתנה אט אט אל עבר פיאנו. בתיבה 111 (Mderato con moto) הנושא השני מנוגן על ידי הבסונים באוניסונו עם הצ'לים בליווי של כלי הקשת עד אשר קרן היער אוספת נושא זה בתרועה המתבססת על הנושא. צ'ייקובסקי מפתח נושא זה ברחבות משהנושא עובר טרנספורמציה בין כלי התזמורת השונים עד אשר הוא מסתיים לאחר אקורדים אפלים בכלי התזמורת הנמוכים: בס קלרינט, בסונים וקונטרה באסים, עם צלילי האבובים, קרן אנגלית והקלרניטות כאשר העוצמה דועכת עד פיאניסימו. עם תיבה 171 (Andante) צ'ייקובסקי משנה את המפעם ל-3/4 ומבסס לבסוף את הטוניקה של הפרק על סי מינור. כלי הקשת מנגנים עם עמעם את הנושא של אסטראת, האהובה המתה של מנפרד. המלודיה איננה מנגינת אהבה, אלא נשמעת היא כמו קינה. אף את נושא זה צ'ייקובסקי מפתח ברחבות. המוזיקה מספרת את סיפור הגעגוע של מנפרד לאהובה המתה, את הכאב בלב ועם זאת כאשר הנבל נוסף כדי ללוות את נושא זה נשמעת המוזיקה כזיכרון אשר מעיר/מאיר משהוא בלבו של מנפרד. אך זאת לרגע קסום אשר כמו אובד ואיננו עוד.
בתיבה 272 (Allegro non troppo) המוזיקה נשמעת ככוראל ואט אט דועכת היא ונשמעת כבכי מקונן עד אשר רק הויולות מנגנות בפיאנו. כלי הקשת מסירים את העמעם בתיבה 289 (Andante con duolo) והקלרניטות, בס קלרינט, בסונים קרנות יער והקונטרה באסים מנגנים ליווי מורכב מטריאולות שבורות. על ליווי זה בונה המלחין את המוטיב של מנפרד בפורטה פורטיסיסימו בכלי הקשת ביחד עם החלילים. המעניין הוא כי בפתיחת הפרק הנושא נוגן על מפעם של 4/4 ואילו עתה הוא מנוגן על מפעם של 3/4. המלחין מפתח את המוטיב בדרך שונה מאשר הציג הוא אותו הן בהתחלה והן בתיבה 80. הקצב הולך ומתגבר. בתיבה 306 כלי הקשת מנגנים סולם עולה שתי תיבות ובתיבה 308 (Un poco piu mosso) הנושא נשמע בקרנות כאשר כל שאר כלי התזמורת מנגנים את הליווי. עם תיבה 314 (Piu animato) מתחילה בכחנליה של טירוף משכלי הקשת ביחד עם החלילים, פיקולו וקלרניות מנגנים תרוצות עולות ויורדות והנושא מושמע בכלי הנשיפה ממתכת אף הוא עולה ויורד בליווי הקשות אשר נשמעות כמו היסטריה של הטאם טאם (גונג) התוף הגדול והמצילתיים. הקרנות בתיבה 328 משמיעות את מוטיב "מנפרד" פעם נוספת ולאחריהן הטרומבונים כהד. עם דירדור הטימפני והתוף הגדול בתיבה 332 התזמורת משמיעה אקורדים מקוטעים עד הסיום באקורד חטוף על ידי כל התזמורת בפורטיסיסימו.
פרק שני
"פיות הרי האלפים מופיעות אל מול פניו של מנפרד ומשתקפות ברסיסי המים המתעופפים ממפלי המים באלפים".
בפרק זה החצוצרות, קורנטים, טרומבונים וטובה מהפרטיטורה כלל לא מנגנים. הפרק בנוי במבנה של צורת אריה. הפרק נפתח במוטיב על הטוניקה: סי מינור, אשר נשמע בחלילים והקלרניטות בליווי כלי הקשת. המעניין הוא שצ'ייקובסקי יצר מוטיב אשר איננו מנוגן בשלמותו עלי ידי החליל הראשון או הקלרינט הראשון. המוטיב מנוגן על ידי החליל הראשון והשני בהתאמת, כך שלכל כלי יש את התפקיד שלו ורק יחדיו הם יוצרים את המוטיב. תצוגת המוטיב ולאחריו מענה קצר בכלי הקשת. מוטיב קצר זה מאפשר לדמיון ורוח היצירה של צ'ייקובסקי לפתחו ולהוסיף נושאי משנה אשר מקבלים תוקף עם התפתחות הפרק. התיזמור של צ'ייקובסקי עדין ואף ניתן להגדירו שקוף. המוטיב עצמו איננו מייצג את פיות האלפים, אלא מתאר הוא את הנופים באלפים. הכול ירוק, הכול פורח, הציפורים מצייצות, השמיים כחולים. אווירת הטבע בשיא יפעתו. לאחר שהמוטיב מגיע אל שיא מתיבה 116 ועד תיבה 124 בפורטיסימו, העוצמה הולכת ודועכת עד לתיבה 140. ליווי חרישי בכינורות ראשונים ושניים בחלקי 16 עליהם צלילים יחידים הנעים חליפות בין כלי הנשיפה מעץ והנבל הראשון. עד אשר רק הנבל בליווי כלי הקשת מנגן צלילים יחידים אלו.
מתיבה 156 ועד תיבה 171 רק הכינור הראשון מנגן צליל יחיד כהקדמה למלודיה של פיות האלפים. המלודיה המתארת את פיות האלפים נפתחת עם הכינור הראשון בליווי שני נבלים בארפג'ים על הסולם רה מז'ור. זהו חלקה הראשון של המלודיה אשר מתאר את הופעת פיות האלפים אל מול פניו של מנפרד. לאחר שחלקה הראשון של המלודיה מנוגן מתחילתה ועד סופה הקלרינט אוסף מלודיה זו ומנגן אותה שוב מתחילתה ועד סופה בליווי הנבלים וכלי הקשת. עם סיום התצוגה של המלודיה כלי הקשת ממשיכים לחלק שני של המלודיה. מתיבה 220 חלקה הראשון של המלודיה מנוגן פעם נוספת על ידי החליל בליווי, כדו-שיח מרתק בין סקציית כלי הקשת ושני הנבלים. בתיבה 136 הצ'לים אוספים את המלודיה כאשר כלי הקשת בונים מלודית משנה כהמשך שונה ואחר ממה שצ'ייקובסקי הציג לפני כן. זהו הפיתוח המציג וריאנטים שונים על המלודיה בליווי המוטיב מהחלק הראשון. עד אשר בתיבה 281 צ'ייקובסקי מציג פעם נוספת את המלודיה, הפעם בפורטיסימו. פיות האלפים כמו יוצאות במחול אל מול פניו של מנפרד, ברם אין זה מחול מעודן, יש מידת אירוניה במלודיה כפי שהיא מופיעה עתה. את המלודיה מנגנים הכינורות הראשונים והשניים ביחד עם החלילים. את הליווי מספקים שאר כלי התזמורת כאשר הנבל הראשון מנגן גליסנדים עולים ויורדים והנבל השני מנגן ארפג'ים. מתיבה 299 הויולות והצ'לים מנגנים את המלודיה והכינורות מנגנים מלודית משנה אשר הופכת לעצמאית ודומיננטית, אותה אוספים כלי הנשיפה מעץ וממשיכים בבנית מתח אשר הולך ונבנה עד תיבה 333. או אז מופיע המוטיב של מנפרד בכינורות, קלרניות וחלילים וליווי משנה בויולות קרנות יער, בסונים, אבובים וקרן אנגלית משהטימפני מנגן פורטיסימו טרמולו.
לאחר שהמוטיב של מנפרד מופיע בעוצמה, חלק מהמוטיב מנהל דו-שיח עם המוטיב הפותח את הפרק השני עד אשר מוטיב זה מבסס את עצמו בתזמור שונה במקצת מאשר הופיע הוא בראשונה. בעיקר משצ'ייקובסקי מוסיף את שני הנבלים כליווי ואף צלילי המשולש. הרקפיטולציה מציגה את הנושאים בדיוק כשם שהופיעו הם בתצוגה. לאחר שהמוטיב מגיע לשיא, תיבה 500 עד תיבה 512 שב הליווי בחלקי 16 להיות מנוגן חליפות בין כינורות ראשונים לשניים. על ליווי זה נשמע המוטיב של מנפרד בשנית על ידי הקרן האנגלית, ופעם נוספת על ידי הקלרינט הראשון. צ'ייקובסקי מעלה את הצלילים אל רגיסטרים עליונים משמחלק הוא את הכינורות הראשונים והשניים ונותן הוא תפקיד לכינור סולו ביחד עם ליווי של הנבלים. לבסוף הכינור סולו מנגן טרילים על ליווי של הכינורות הראשונים בלבד עם הנבל הראשון. הפרק מסתיים באקורד פיאניסימו בכלים אלו ברגיסטרים העליונים שלהם. השדות נעלמו. הפרחים נעלמו. פיות האלפים נעלמו. הכול נמוג. כמו נשמע סיום זה כהתרחקות מפלאי הטבע אשר נעלמים אט, אט ממראה עיניים.
פרק שלישי
"סצנה פסטורלית המתארת את חייהם של המתגוררים בהרי האלפים. מנפרד פוגש בני אדם הנהנים מחייהם כקונטראסט לסבל הפנימי שלו".
בפרק זה משתתפים כל כלי הנשיפה מעץ, קרנות היער, חצוצרות, טימפני, פעמונים, שני נבלים וכלי הקשת. הפרק נפתח במלודיה ענוגה המבססת את הסולם עליו בנוי הפרק, סול מז'ור, המנוגנת על ידי האבוב בליווי הויולות המנגנות מלודיה משנית. לאחר תצוגה כפולה של המלודיה על ידי האבוב כלי הקשת אוספים את המלודיה וממשיכים לפתחה. הסצנה מתארת את חייהם הכפריים והפשוטים של החיים בצל הרי האלפים. מתיבה 37 אף הקרן משמיעה כעין תרועת ציד במצו פורטה, כמו נשמעת היא ממרחק אי שם בהרים. מתיבה 48 החלילים, קרן אנגלית והקלרניות מנגנים פעם נוספת את המלודיה בליווי הכינורות הראשונים המעטרים את המלודיה בטריאולות מהירות עולות ויורדות. הצ'לים מנגנים את המלודיה כקנון ההולך ונבנה לקראת שיא. אלא שהמלודיה מגיעה אל קדנצה קצרה ולאחריה מופיע נושא שני. נושא זה נשמע כמו ריקוד איכרים פשוט בקלרניות בליווי האבובים על באסו אוסטינאטו בבסונים.