cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סאבלימינל
2010–היום
בינואר 2012 הפך לאב כאשר נולד בנו הבכור, לו הוא מקדיש את אלבום אוסף הלהיטים הכפול "היצירה שלי". האוסף כולל 35 להיטים מכול הזמנים ו- 5 שירים חדשים אשר נוצרו במיוחד עבור האוסף, ביניהם: "מאוהב" עם לירן אביב, "באה לי טוב" עם קובי פרץ ו"יש לנו אהבה" עם להקת אתניקס אשר הפכו ללהיטים ששהו שבועות רבים בצמרת מצעדי ההשמעות ברדיו הישראלי.
בראיונות שערך בחו"ל כונה "ג'יי זי הישראלי" וסיפר על רצונו להתפרש ולהגיע לארצות שונות בדגש על ארצות הברית.
בפברואר 2014 נולד בנו השני, ובפברואר 2015 הוציא שמעוני את הסינגל והקליפ "חלום של כל גבר", בו הוא מארח את חבר להקת "שוטי הנבואה", גלעד ויטל. שמעוני העיד כי כתב את השיר בהשראת אשתו והשיר מתאר אותה. בהמשך, הוציא עם מאור אדרי ואתי ביטון את הלהיט "נס".
באוקטובר 2017 הצטרף לצוות השופטים בעונה השלישית של תוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל" לצד משה פרץ, שירי מימון ועברי לידר, ומשודרת ברשת של ערוץ 2. באותה שנה התארח בתוכניות "הכל הולך" ובתוכנית "משחקי השף: אוטו אוכל", שניהם באותה זכיינית.
בינואר 2018 הוציא לאור את השיר "תן למוזיקה לדבר", השיר זכה להצלחה רבה, כאשר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט. ב-2020, לכבוד יום העצמאות ה-72, הוציא חידוש לשירו של אורי רווח, "ימים טובים", בהשתתפותם של גל מלכה, האולטראס, כיתריה, רן שפיר, גד אלבז וים רפאלי. באותה שנה השתתף בסדרת הטלוויזיה מנאייכ, שעלתה לשידור בכאן, בתפקיד ראשי של תמיר שמעיה, ראש ארגון פשע.
באוגוסט 2021, הוציא לאור את הסינגל "שבת לשבת". השיר מבוצע בשיתוף פעולה עם הזמר עמיר בניון, ובהשתתפותם של הבסיסט אבי יפרח, המתופף גל ג'ו כהן ונגן הקלרינט אמיתי מן. המילים והלחן נכתבו במשותף עם היוצר אליעד נחום. על פי פרסומים, ההכנסות מהשיר יתרמו לצדקה ("קשישים ומשפחות נזקקות").
במרץ 2022 הוציא לאור את הסינגל "שומר עליך", בשיתוף פעולה עם הזמר אושר כהן. השיר נכתב כהקדשה לאביו של שמעוני שנפטר חודשיים קודם לכן.
השפעה על המוזיקה והתרבות הישראלית
ניתן להבחין בהשפעה של סאבלימינל על המדיה, דוגמת תוכנית הלימוד "התקווה – מהרצל עד סאבלימינל". בנוסף, הופק הסרט "ערוצים של זעם", אשר תיאר את הסכסוך הישראלי-פלסטיני דרך עיניהם של סאבלימינל והראפר הערבי תאמר נפאר.
כמו כן, ניתן לראות גם נקודות השקה לפוליטיקה הישראלית, דוגמת בנימין נתניהו, אשר ביקשו את תמיכתו בעיצוב דעת הקהל. מרצ השתמשו בדמותו בג'ינגל פארודי לקראת הבחירות והוא היה אף בין המועמדים לכהן במליאת רשות השידור.
ביקורת
ב-2009 נפרד סאבלימינל מיואב אליאסי, הידוע כ"הצל" לאחר עשור וחצי של עבודה משותפת. הצמד הסתכסך והצל תקף את סאבלימינל בשיר "שדרג ת'מחר": "קלוט את הסאב, איך הוא דופק, בתים מפרק, משפחות מחסל". בתגובה ענה סאבלימינל ש"מצער אותי שהתקשורת מנצלת אותו על הגב שלי [...] אני מאחל לו הצלחה בדרכו החדשה". שיא הסערה התבטא בשיר שהוציא אחיו של הצל בשם "סאבלימיז"ל", בו תקף את שותפו לשעבר של אחיו. סאבלימינל בתגובה סיפר כי "אמרו שמכרתי את המשפחה שלי בשביל כסף – זה פצע לי את הנשמה. זה אדם שהייתי אח שלו, עזרתי למשפחה שלו מהלב, זו לא הייתה יריקה בפרצוף, אלא הרבה יותר גרוע". בשנת 2012 השלימו השניים, ונראו יחד לראשונה בברית המילה של בנו הבכור של סאבלימינל וב-2013 עלו להופיע יחד באילת.
דן בניה סרי
דן בניה סרי (נולד ב-3 באוגוסט 1935) הוא סופר ישראלי.
תולדות חייו
נולד בירושלים למשפחה יהודית־תימנית. התייתם בגיל 13 מאביו, יוסף סרי, שנפל במלחמת העצמאות מירי צלף ערבי. החל את דרכו כסופר בגיל 45 לאחר שעבד כפקיד במשרד החקלאות.
סיפורו "אלף נשותיו של סימן-טוב", מהספר "ציפורי צל", עובד לסרט קולנוע בבימויה של מיכל בת-אדם.
בשנת 1993 נמנה עם מדליקי המשואות בפתיחת חגיגות יום העצמאות.
זכה בפרס ניומן, בפרס ברנר לשנת תש"ע על מפעל חיים ובפרס ביאליק למפעל חיים בספרות יפה "על כתיבתו רבת ההשראה, הבוראת עולם רווי הומור וכאב, תוך שימוש וירטואוזי ברבדיה של הלשון העברית והתרבות היהודית".
בשנת 2016 זכה לתואר ד"ר לפילוסופיה לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב "לאות הערכה לסופר פורה ומוערך, המבטא ביצירותיו הנפלאות אנושיות עמוקה ומיטיב לבטא את ההוויה הישראלית על פניה המגוונות... ולאות תודה לכותב מוכשר הנותן בספריו ביטוי חי ורגיש לאהבה, לפחד ולחמלה ומראה עד כמה הם משותפים לכל בני האדם באשר הם".
בשנת 2023 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה
בניה סרי נשוי ללבנה ולהם שני ילדים ושישה נכדים.
פיודור אפרקסין
פיודור אפרקסין (ברוסית: Фёдор Матвеевич Апраксин; 27 באוקטובר 1661 – 10 בנובמבר 1728) היה אציל רוסי, בין המפקדים הבולטים בצי הרוסי בתקופת פיוטר הגדול.
תחילת הקריירה
מוצאה של משפחת אפרקסין הוא טטרי. בשנת 1371 עזבה המשפחה את אורדת הזהב והתיישבה באזור ריאזן. האחים אפרקסין החלו להתקדם בחצר הצאר פיודור השלישי לאחר שאחותם נישאה לו בשנת 1681. פיודור אפרקסין שירת בסביבת פיוטר הגדול עוד כשהיה פיוטר ילד, מה שהוביל לידידות אשר נמשכה לאורך כל חייהם.
בשנת 1692 נשלח פיודור אפרקסין לשמש כמושל העיר ארכנגלסק, שהייתה באותה תקופה עיר הנמל הראשית של רוסיה הצארית. אפרקסין יזם את בניית אחת מספינות המסחר הראשונות של רוסיה ואת הפעלתה לצורך סחר בינלאומי. בשנת 1696 הועבר אפרקסין לסביבת וורונז' לפיקוח על בניית האוניות הראשונות של הצי הרוסי. בשנת 1696 השתתף הצי בפיקודו במצור על אזוב, ובסיום המערכה התמנה אפרקסין למושל האזור. גם לאחר תחילת המלחמה הצפונית הגדולה המשיך אפרקסין בבניית מבצרים בדרום רוסיה, ובמיוחד בפיתוח העיר טגנרוג.
המלחמה הצפונית הגדולה
לאחר דיכוי המרד באסטרחן הועבר אפרקסין למוסקבה. בשנת 1707 התמנה לראש הימיה הרוסית. בשנת 1708 התמנה למושל אינגריה והיה אחראי על הגנת מרחב סנקט פטרבורג מפלישות שוודיות. בשנת 1710 קיבל תואר רוזן.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1710–1711) שימש אפרקסין מפקד הצי בים השחור, חזר לחזית הצפונית והשתתף בכיבוש ויבורג והלסינקי, והתמנה למושל החבלים הכבושים של אסטוניה, אינגריה וקרליה. היה מפקד הצי בקרב גנגוט. בשנים 1710-1720 פיקד על פעולות הצי בים הבלטי ובנחיתות של החיילים על החוף השוודי. פעילות זו הייתה מוצלחת ובסופו של דבר הביאה לחתימת הסכם נישטאד שסיים את המלחמה. על פעילות זו הוא קודם לדרגת גנרל-אדמירל (מקבילה לפילדמרשל) והוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר של האימפריה הרוסית.
שנות הקריירה המאוחרות
בשנת 1715 התגלו אי-סדרים ואף מעשי שחיתות בניהול משרד הצי. לאחר חקירה, נדרש פיודור אפרקסין לשלם קנס כספי.
עקב האשמת אחיו הבכור בתמיכה בנסיך אלכסיי, נדרש פיודור להפגין בנושא זה נאמנות לפיוטר הגדול תוך השתתפות בחקירת הנסיך.
היה מפקד הצי הרוסי במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1722–1723).
בשנת 1725, לאחר מותו של פיוטר הגדול, התקרב עוד יותר לשלטון ובשנת 1726 התמנה לחבר במועצה הסודית העליונה.
פיודור אפרקסין מת בשנת 1728 ונטמן במנזר במוסקבה. קברו השתמר עד להריסתו על ידי השלטונות בשנות ה-30 של המאה ה-20.
יודפת (יישוב עתיק)
יוֹדְפַת (יוונית: Ἰωτάπατα, לטינית: Jotapata, תעתיק: יוֹטַפַּטַא) הייתה עיר יהודית חשובה בתקופת בית שני. שרידיה נמצאו באתר בלב רכס הרי יודפת שבמרכז הגליל התחתון, דרומית מזרחית למושב יודפת המודרני, 22 ק"מ דרום מזרחית לעכו ו-9 ק"מ צפונית לציפורי.
העיר נבנתה על תל בגובה 419 מטר מעל פני הים, מוקפת בשרשרת פסגות הגבוהות ממנה. ממזרח ומצפון מזרח מקיף אותה נחל יודפת ויובל שלו מקיף אותה ממערב, מדרום ומצפון מערב. אלו יוצרים מדרונות תלולים משלושת צדי הגבעה כך שזו נגישה רק מצד צפון, שם נמצא אוכף טופוגרפי המחבר אותה להר מימין. יודפת מתוארת בהרחבה בספר תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים של יוסף בן מתתיהו, ומוזכרת גם במשנה. האתר ששטחו 263.32 דונם הוכרז ב-11 בנובמבר 2014 כגן לאומי.
היסטוריה
יודפת נמנית ברשימת הערים שעל פי המשנה היו מוקפות חומה מימות יהושע בן נון. יש ששיערו כי יוטבה המוזכרת בספר מלכים ב' כמולדתה של משלמת בת חרוץ, אמו של המלך אמון היא יודפת. עם זאת, השרידים העתיקים ביותר שנמצאו במקום הם מן התקופה ההלניסטית המוקדמת, מן המאות ה-4 וה-3 לפנה"ס, ועל כן חוקרים אחדים דחו את הזיהוי יודפת-יוטבה. על פי ממצאים אלו, בתקופה זו הייתה יודפת יישוב קטן שתושביו נוכריים ורק עם כיבוש הגליל על ידי מלכי בית חשמונאי החלה להתיישב במקום אוכלוסייה יהודית.
יודפת בתקופת המרד הגדול
בעת המרד הגדול, בשנת 67 לספירה, עמדה העיר במצור בן ארבעים ושבעה יום כנגד כוחות הרומאים בראשות אספסיאנוס. יודפת הייתה אחד מהיישובים שביצר יוסף בן מתתיהו כאשר מונה למפקד הגליל. לאחר כניעתה של ציפורי ניסה בן מתתיהו להוביל את כוחותיו נגד התקדמות הצבא הרומי, אולם חייליו נמלטו לכל עבר. בן מתתיהו עצמו ברח לטבריה, אך בתחילת יוני 67 עבר ליודפת. משהגיעה לאוזניו של אספסיאנוס הידיעה כי מורדים יהודים רבים מתרכזים ביודפת, ו"כי המקום הוא משגב חזק לבני הגליל" הוא החליט להפנות את כוחותיו לכיבוש יעד זה.
הרומאים הרסו את העיר עד היסוד והרגו את רוב התושבים. בן מתתיהו ומקצת מאנשיו נמלטו והתחבאו במערה. הנצורים במערה כרתו ברית התאבדות, כאשר כל פעם מי שעולה בגורל יומת על ידי חברו הבא אחריו. כאשר נשארו רק בן מתתיהו ואדם אחר שכנע בן מתתיהו את האדם להיכנע לרומאים (על שמו של הסיפור הזה נקראת בעיית יוספוס). אספסיאנוס קיבל את מנהיגו הצבאי של הגליל בסבר פנים יפות, לאחר שבדברי חלקות הצליח בן מתתיהו לשכנעו כי הוא נביא, וכי הוא מנבא את עלייתו של אספסיאנוס לשלטון ברומא.
לאחר המרד
לאחר המרד נבנתה יודפת מחדש, והיישוב היהודי המשיך להתקיים בה. התלמוד מספר על רב מנחם יודפאה, שחי כמאתיים שנה לאחר המרד הגדול. במקום התיישבה משמרת כהנים בשם "מִיָמִין", שמושבה ביודפת מוזכר במספר פיוטים מהתקופה הביזנטית (בגרסאות מאוחרות של הפיוטים השתבש השם יודפת ל"יוֹרָפַת" או "יוּרְפָת", וגם הגאוגרף יהוסף שוורץ ציין כי יש מתושבי הגליל שמכנים את המקום יורפת ברי"ש במקום בדל"ת).
ארכאולוגיה ומורשת
זיהוי אתרה של יודפת נעשה לראשונה בשנת 1847 על ידי החוקר הגרמני בשם ארנסט גוסטב שולץ שכיהן כקונסול ראשון של פרוסיה בירושלים. סקרים שונים נערכו באתר וסביבתו במהלך המאה ה-20, וב-1990 התבצעה חפירה ראשונה במקום, שהייתה מוגבלת בהיקפה לבית בד באחת המערות. בין השנים 1992 ו-1999 נערכו באתר שמונה עונות חפירה מטעם רשות העתיקות ואוניברסיטת רוצ'סטר בניהולו של מרדכי אביעם.
בחפירות במקום נמצאו כ-1600 ראשי חצים רומאים, אבנים שנורו מבליסטראות, חלקי שריון של חייל רומאי. כמו כן נמצאו שרידי עצמות אדם שנטבחו ונשרפו, ככל הנראה של התושבים במקום, מה שמוכיח כי הרומאים הרגו את התושבים לאחר הפריצה לעיר.
זאב ז'בוטינסקי ראה ביודפת סמל להמשכיות המאבק הלאומי היהודי. בהמנון תנועת בית"ר מופיעות השורות הבאות - "ביתר הנלכדה, יוֹדֶפֶת, מסדה, תרומנה בהוד והדר... למות או לכבוש את ההר - יוֹדֶפֶת, מסדה, ביתר".
חשחוש
חִשְׁחוּשׁ (באנגלית: Stimming) הוא שם כולל שניתן למגוון פעולות חזרתיות יזומות, היוצרות גירוי חושי בעבור הפרט. שכיחות החשחוש גבוהה בקרב אוטיסטים ובקרב אנשים עם הפרעה בעיבוד התחושתי. חשחוש עשוי להתבטא בתנועות גופניות, בהשמעת צלילים, בשימוש במילים או בהזזת חפצים באופן חזרתי. שימוש בחשחוש נחשב לתגובה אופיינית בעקבות גירוי יתר של החושים, והוא משמש להרגעה עצמית ולחסימת גירויים סביבתיים שקיימת רגישות מוגברת אליהם. קיימת תאוריה שלפיה החשחוש משמש להקלה על חרדה ועל רגשות מציפים אחרים.
לחשחוש יש מגוון צורות גירוי - מישוש, ראייה (חשחוש ויזואלי), שמיעה, חוש הריח והמערכת הוסטיבולרית (האחראית לשיווי המשקל). בין הסוגים הנפוצים של חשחוש ניתן למצוא נפנופי ידיים; נדנוד של הרגליים ושל הגוף; מצמוץ אינטנסיבי; דפיקות ראש; חזרה על קולות, רעשים או מילים; משחק באצבעות הידיים; שימוש בחפצים מסתובבים; או עיסוק בחפצים שמספקים גירוי והסחת דעת מהסביבה. בהתאם לכך, ניתן לראות בחשחוש סוג של פיג'טינג.
דוגמאות
החשחוש כולל בדרך כלל תנועות גוף חזרתיות או השמעת קולות. סוגים נפוצים של חשחוש הם:
חשחוש בקרב אוטיסטים
אוטיסטים נוטים לחשחש באמצעות הידיים, העיניים ואיברי גוף נוספים. לאורך השנים, נוסחו תיאוריות רבות להסבר התופעה. הפופולרית מביניהן גורסת שהפעולות נעשות על מנת לשחרר אנרגיה ולהקל על עצבנות. החשחוש נוטה להרגיע את מערכת העצבים, עוזר בהתמודדות עם הפרעות קשב, ואף נחשב לפעולה טבעית ובריאה.
במדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות נפשיות (DSM), שפורסם על ידי האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, התנהגות החשחוש מתוארת כ"אוסף של גינונים מוטוריים סטראוטיפים חזרתיים" ומפורטת כאחד התסמינים של שייכות לספקטרום האוטיסטי. גישות שונות גורסות כי החשחוש מערב גירויים חושיים ומוטוריים כאחד, ותחושת אי נוחות שנגרמת עקב גירוי כזה עשויה לגרום לשימוש בחשחוש. אחרים טוענים כי החשחוש נותן לאדם תחושת שליטה על גופו, והרגשה שהוא מצליח לווסת את הגירויים הלא נעימים מהסביבה.
אף על פי שהרוב המכריע של האוטיסטים משתמשים בחשחוש, קיומו כתסמין התנהגותי אינו מעיד על שייכות לספקטרום האוטיסטי. ההבדל המרכזי בין חשחוש אוטיסטי לבין חשחוש אצל אנשים שאינם אוטיסטים ("נוירוטיפיקלים") מתבטא בעיקר בסוג הגירוי ובכמותו.
סכנות בחשחוש
על אף העובדה ששימוש בחשחוש עשוי להקל מאוד בזמן הצפה חושית, לעיתים הוא עלול להוביל לפגיעה עצמית. דוגמאות לחישחוש פוגעני כוללות הטחת ראש בחפצים או בקירות, נשיכות ידיים, שפשוף עצמי מוגזם, תלישת שיער ושריטות. על אף הקושי הקיים בהפסקה מלאה של חשחוש, ישנן דרכים לצמצם את השימוש בו ולהפכו לבטוח. חשחוש פוחת בסביבות בטוחות ושלוות מבחינה חושית, שבהן האדם מרגיש בנוח. בנוסף, הפחתת גירויים מעוררי דחק וחרדה עשויים גם הם לגרום לצמצום השימוש בחשחוש. אחת הדרכים לעשות זאת היא הקפדה על לוח זמנים קבוע וידוע מראש, שיעניק לאדם ודאות ביחס לעתיד הקרוב. חידות וצעצועים מפיגי מתח עשויים גם הם לתרום להרגלי חשחוש בטוחים.
השריר פושט שורש היד החישורי הקצר
השריר פושט שורש היד החישורי הקצר (TA: Musculus extensor carpi radialis brevis, בראשי תיבות: ECRB) הוא אחד השרירים השטחיים בחלק האחורי של האמה. כיווץ השריר מביא לתנועת פשיטה של שורש כף היד ולהטיה שלה לכיוון חישורי. בזמן כיפוף של אצבעות כף היד, פועל פושט היד החישורי הקצר יחד עם השריר פושט שורש היד החישורי הארוך לייצוב של שורש כף היד.
תיאור
תחילתו של השריר פושט שורש היד החישורי הקצר בעילית העלי הצידית של עצם הזרוע שבמרפק. הרקמה הסיבית המחוברת לעילית העלי משותפת למספר שרירים פושטים נוספים ומכונה הגיד המשותף של הפושטים (באנגלית: common extensor tendon). חלקו המרוחק של השריר נאחז בבסיס עצם המסרק השלישית שבכף היד.
עצבוב
השריר פושט שורש היד החישורי הקצר מעוצבב על ידי שורשי העצב הצוואריים השביעי והשמיני (C7,C8) דרך עצב החישור.
על המשמר
על המשמר היה ביטאונה של תנועת "השומר הצעיר", שהופיע בין השנים 1943–1995.
העשור הראשון
העיתון החל להופיע ב-30 ביולי 1943 בשם "משמר", כביטאונה של תנועת השומר הצעיר (קיים גם גיליון ראשון קודם נוסף מ-6 ביוני של אותה שנה). ב-25 בינואר 1948 שונה שמו ל"על המשמר". בראש העמוד הראשון של כל גיליון התנוססה סיסמת התנועה: "לציונות, לסוציאליזם, לאחוות עמים". העיתון התבסס בעיקר על מאגר מנויים מקרב חברי קיבוצי תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ועירוניים אוהדי מפ"ם, ודגל בצדק סוציאלי, אקטיביזם, שלום ושוויון. כך למשל, מדורו הכלכלי נקרא "הכלכלה והאדם".
הופעת גיליון הראשון היה סיומו של תהליך ארוך, שרובו התרחש בזירה הפוליטית של היישוב. "משמר" היה הביטוי הפוליטי של הקיבוץ הארצי מיסודו של "השומר הצעיר". אומנם במשך תקופה ארוכה מאז שלהי שנות העשרים היו לתנועת "השומר הצעיר" ומאוחר יותר, לקיבוץ הארצי, ביטאונים, אך היו אלה כתבי העת שראו אור כירחונים או כשבועונים. החל משנת 1925 מילא את תפקיד העיתון היומי העיתון "דבר" שהיה ביטאונה של ההסתדרות הכללית ובזירה הפוליטית, של "הליגה למען ארץ ישראל העובדת", ארגון גג של השמאל הציוני. בפועל העיתון ביטא את עמדותיה של המפלגה ההגמונית בארץ, מפא"י. עד לקיץ 1939 שררה בקיבוץ הארצי הנחה כי "השומר הצעיר" יוכל להצטרף למפא"י תוך שמירה על מעמדו האוטונומי. בקיץ 1939 התברר כי להנחה הזאת אין תוחלת. במועצת הקיבוץ הארצי במשמר העמק, שנערכה בשנת 1942 הוחלט כי תקום מפלגה עצמאית מיסודו של הקיבוץ הארצי, וכצעד להקמתה הקיבוץ הארצי ייסד עיתון יומי משלו. הופעתו המיועדת של "משמר" עוררה חרדה והתנגדות בקרב המחנה הדתי והחרדי. מחנה זה ראה את עצמו מופלה לרעה ומוחלש בעקבות פרשת "ילדי טהראן" והעיתון החדש, לדברי העורכים של העיתון של הציונות הדתית, "הצופה" יהיה "עיתון יומי של המומרים להכעיס, המתקיף את הדת מבחינה עקרונית וטכסיסית... עם הופעת העיתון החדש... תוקם במה שתעמוד על "משמר הכפירה ביסודות היהדות."
כעבור שנה הופיע העיתון המנציח בכותרתו את שם התנועה ונושא ככותרת משנה את התמצית הרעיונית של התנועה: "לציונות, לסוציאליזם ולאחוות העמים". במקום דבר המערכת הופיע מאמרו של מנהיג הקיבוץ הארצי, מאיר יערי: "בקרב היישוב רווחת ההרגשה כי נפל דבר. לקראת הופעת "משמר" הולמים אלפי לבבות." את המערכת הראשונה הרכיבו אישים פוליטיים חברי הקיבוץ הארצי, מרדכי בנטוב, יעקב עמית ואליעזר פרי. העיצוב הגרפי של העיתון החדש נמסר לידי רות שלוס ויוחנן סימון, האחראי על מדור הספרות היה המשורר אברהם שלונסקי.
העיתון בראשיתו היה בן ארבעה עמודים בלבד בגלל המגבלה על השימוש בנייר בעתות המלחמה, אך במשך הזמן הוא פיתח מדורים ייחודיים ועיצוב גרפי, שאיפשרו את זיהויו המיידי. המדור המיוחד לילדים שהופיע לרוב לקראת החגים, הפך משנת 1945 לעיתון הילדים "משמר לילדים" וגם הוא נערך על ידי צוות העיתון. ב-1943 בעקבות פרסום ההודעה המשותפת של כל עיתוני היישוב על אירועי רמת הכובש והתגובה של שלטונות המנדט, הפסיק "משמר" כאקט של הזדהות עם עיתונים שהופעתם נאסרה, את הופעתו למשך שבוע. עם סיום מלחמת העולם השנייה פעל תחת הצנזורה המנדטורית שאסרה על השימוש במילים המגדירות את עמדת היישוב מול הגבלות "הספר הלבן".
החל משנת 1946 היה "משמר" לביטאונה של "מפלגת השומר הצעיר". בינואר 1948 הוקמה "מפלגת הפועלים המאוחדת" (מפ"ם), שאיחדה את "מפלגת השומר הצעיר", את התנועה "לאחדות העבודה", שרוב מנהיגיה הגיעו מקיבוצי הקיבוץ המאוחד ותנועת פועלי ציון שמאל. בעקבות האיחוד שינה "משמר" את שמו ל"על המשמר" ולמערכת העיתון צורפו חברי הקיבוץ המאוחד. במקביל ל"על המשמר" הוציאה מפ"ם גם ביטאון לדור הצעיר של חבריה – "בשער". עם חיסולו של זה עברה ל"על המשמר" חבורה של סופרים צעירים שהוציאה לאור את המוסף הספרותי של "על המשמר", "משא". המוסף היה לאכסניית הבית של קבוצת הסופרים הידועה בשם "דור תש"ח". "משא" היה מוספו של "על המשמר" עד לפילוגה של מפ"ם בשנת 1954, ואז הוא הפך למוספו של העיתון "למרחב". אף על פי שמערכת העיתון הורכבה מנציגי כל מרכיבי המפלגה, היא נותרה נכס של הקיבוץ הארצי וגם אם לא ניתן היה ללמוד ממאמריו על המחלוקות שפילגו את המפלגה, הוא ביטא בעיקר את עמדות "השומר הצעיר".
במשך התקופה בה היה העיתון ביטאונה של המפלגה המאוחדת, התמקדה המערכת בתמרונים פוליטיים מסובכים. כלפי חוץ שמר העיתון על הופעה מלוכדת שהסתירה את המחלוקות הפנימיות בין מרכיבי המפלגה. בשם האוריינטציה הפרו-סובייטית של המפלגה סירבה המערכת לפרסם מאמר הדן בחיסול סופרי היידיש בברית המועצות. העיתון אף לא פרסם את הוויכוח הפנימי בדבר הכניסה לממשלה והמערכת נהגה לפרסם את המידע על חיי המפלגה, רק לאחר שזה אושר לפרסום על ידי מוסדות מפ"ם. המחלוקת במערכת בין חברי הקיבוץ המאוחד לבין חברי הקיבוץ הארצי הגיעה לשיא בשאלת המקום המוקדש לדברי מנהיגי שתי התנועות. מאיר יערי התלונן במכתב אישי למערכת על קיפוחו בהשוואה לראשי מפ"ם האחרים: "אני זכיתי לפחות מ-50 שורות... גלילי זכה ל-70 שורות". אנשי הקיבוץ המאוחד התלוננו באופן קבוע על התעלמות העיתון מהופעותיו הציבוריות של יצחק טבנקין. סירובה של המערכת לפרסם את מאמרו של טבנקין היה עילה להופעת העיתון "למרחב" ולפילוגה של מפ"ם.
לאחר מות סטלין ב-8 במרץ 1953, סיקר העיתון את המאורע בהדגשה רבה ותוך הפגנת אבל כבד, בהתאם לקו המפלגתי של מפ"ם:
מודעת אבל של מפ"ם שפורסמה בעיתון הכתירה את סטלין, בין השאר, כ"קברניט תנועת השלום בעולם" ומותו תואר כ"אסון גדול". לימים, לאחר הדה-סטליניזציה, הביעו מנהיגי המפלגה חרטה על היחס המעריץ לסטלין. בישראל מוזכר עד היום בלעג הסיקור כפי שבא לידי ביטוי ב"על המשמר".
מגמות הסיקור בעיתון בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20
על המשמר, מעריב ודבר סיקרו כולם את משפט הרופאים במסגרתו האשים השלטון הסובייטי בהאשמת שווא רופאים יהודיים בקשירת קשר לפגוע במנהיגות הסובייטית, אך העיתון סיקר זאת באופן שונה משני האחרים תוך שיקוף דעת הרוב במפלגת מפ"ם (מפלגת האם של עיתון על המשמר) שביקשה לתמוך במשטר הסובייטי. בניגוד לעיתונים אחרים, לא ביקר העיתון את ברית המועצות באופן חריף, והדגיש כי העולם הסובייטי אינו משנה את יחסו האוהד ליהודים בישראל.
לאחר פילוג מפ"ם
לאחר פילוגה של מפ"ם, חזר "על המשמר" לבטא את עמדות הנהגת הקיבוץ הארצי, אך תהליך ההתרחקות מהעמדות הפרו-סובייטיות של המפלגה אפשר גיוון עמדות והעיתון הפך לבית הספר לעיתונאות, בו רכשו עיתונאים צעירים רבים מיומנות שאפשרה להם לעבור אחר כך לעיתונים אחרים. למרות היותו עיתון מפלגתי היה "על המשמר" עיתון בו כתבו בעלי עמדות שונות לצד דבר המערכת שביטא את העמדות הרשמיות של המפלגה. שניות זו באה לביטוי מובהק בשלהי שנות השישים, כאשר לעל המשמר צורף מוסף חדש, המכוון לדור הצעיר במפלגה ומחוצה לה – "חותם". "חותם" הוקם במרץ 1964 כביטאון החטיבה הצעירה של המפלגה, ויצא בתחילה ככתב עת עצמאי, אך החל מינואר 1970 צורף ל"על המשמר" והיה למוספו השבועי.
לאחר הקמת ממשלת ליכוד-מערך בשנת 1984 פרשה מפ"ם מ"המערך" ועיתונה הפך לביטאון יומי של האופוזיציה. המתח בין מערכת "על המשמר" לבין הצנזורה, שהיה קיים תמיד, הגיע לשיאו. עקב פרסום ידיעות שלא אושרו על ידי הצנזורה נקנס העיתון בקנס חצי מיליון שקלים וקנס על תנאי בגובה של מיליון שקלים. כאקט של מחאה פרסם העיתון שורה של מאמרים עם כתמים לבנים. העיתון אף פנה ליו"ר מועצת העיתונות, יהושע רוטנשטרייך להגן עליו בפני הצנזורה, אך יחסיו הבעייתיים עמה נמשכו עד לסוף שנת 1985.
סופו של העיתון
ירידתה של העיתונות המפלגתית מחד גיסא ושל מפלגת מפ"ם מאידך גיסא, הביאה לירידה גדולה בתפוצת "על המשמר", בעיקר בקרב הדור הצעיר. החל ממחצית שנות השמונים נכנס הקיבוץ הארצי, בעליו של העיתון למשבר כלכלי חמור. כדי להיחלץ מחובותיו, סגר הקיבוץ הארצי מספר ארגונים ומסגרות שהקשו על תפקודו הכלכלי. למרות חובו הקטן יחסית של "על המשמר" לקופת הקיבוץ הארצי, הוחלט לסגור את העיתון. בנוסף, החל מ-1993 משקי הקיבוץ הארצי לא חויבו להיות מנויים על העיתון. למרות תהליכי התרעננות, הצטרפותם של כותבים צעירים והוספת מדור סטודנטים, העיתון בעריכתו של צבי טימור נסגר בסוף חודש מרץ 1995 בעת כהונתו של גיורא פורמן כמזכ"ל הקיבוץ הארצי. כך העיתון, ראשון העיתונים המפלגתיים בארץ, שהוקם מסיבות פוליטיות חוסל מסיבות כלכליות.
עפר זיתוני
עפר זיתוני (נולד ב-23 באוקטובר 1960 בחיפה) הוא מתמטיקאי ומהנדס חשמל ישראלי ופרופסור במכון ויצמן למדע ומחזיק הקתדרה על שם הרמן פ. טאובמן למתמטיקה. מחקרו עוסק בתאוריה של מטריצות אקראיות, תורת התנודות הגדולות ותהליכים סטוכסטים וסינון בתקשורת.
על המשמר
סופו של העיתון
ארכיון העיתון בשלמותו, כולל ארכיון הצילומים הגדול, נמצא בארכיון "השומר הצעיר" ביד יערי, גבעת חביבה.
עפר זיתוני
אודות
בשנת 1986 סיים דוקטורט בטכניון אצל פרופ' משה זכאי. בשנת 2009 התפרסם הספר "An Introduction to Random Matrices" בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' אותו חיבר יחד עם גרג אנדרסון ואליס גווינה.
על המשמר
סופו של העיתון
השם "על המשמר" נמצא עדיין בשימוש עבור חדשות התנועה העולמית של "השומר הצעיר".
עפר זיתוני
אודות
זיתוני שהה כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת בראון וב-MIT. הוא היה חבר סגל בטכניון בדרגת פרופסור עד שנת 2007. בשנים 2002-2012 כיהן גם כפרופסור למתתמטיקה באוניברסיטת מיניסוטה ומשנת 2013 הוא Global distinguished Professor of Mathematics במכון קוראנט, אוניברסיטת ניו-יורק.
על המשמר
מוספים
לעיתון היו מוספים שונים, בהם המוסף השבועי "חוֹתָם", שבין עורכיו בצלאל לב, נתן שחם, מרים עין-דור-ריפתין, בנקו אדר, רוביק רוזנטל ויוסי אמיתי; שבועון הקיבוצים "הדף הירוק" ושבועון המושבים וההתיישבות הכפרית "קו למושב" (שעם סגירת העיתון עברו ל"מעריב").
עפר זיתוני
פרסים והוקרה
זיתוני הוא חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, באקדמיה האמריקאית לאמנות ומדעים, ובאקדמיה הישראלית למדעים. הוא גם עמית האגודה האמריקאית למתמטיקה "על תרומתו לתורת ההסתברות", עמית המכון לסטטיסטיקה מתמטית, ועמית IEEE.
על המשמר
מוספים
בנפרד פרסם העיתון שבועון לילדים שנקרא "משמר לילדים", שעם עורכיו נמנו בין השאר מרדכי אמיתי, בנימין טנא, שלמה ניצן, עטרה אופק, ובין כותביו נמנו הסופרים יפרח חביב, יהואש ביבר, יעקב רבי ועיתונאי הספורט אברי בן שלום. "משמר לילדים" התאחד ב-1985 עם "הארץ שלנו" ו"דבר לילדים" לשבועון "כולנו", שנסגר בשנת 2000.
אלמרצאד ואלפג'ר
החל מ-1952 הוציא "על המשמר" עיתון מקביל בערבית בשם (المرصاد, "אלמרצאד"), בעריכת המזרחן אליעזר בארי ובהשתתפות עיתונאים ערבים פעילי מפ"ם, בהם איברהים שבאט, מוחמד ותד, רוסתם בסתוני ומחמוד ביאדסה. בין 1958 ל-1962 ערך רוסתם בסתוני את הירחון הספרותי הנלווה "אלפג'ר" (الفجر, "השחר") בו כתבו, בין היתר, ראשד חוסיין ופאוזי אל-אסמר.
ויקיפדיה הבסקית
ויקיפדיה הבסקית היא המהדורה של ויקיפדיה בשפה הבסקית. מהדורה זו החלה את דרכה ב-6 בדצמבר 2001 ונכון ל- ב ישנם בה  ערכים ו- משתמשים פעילים.
מדד העומק שלה בתקופה זו, המהווה מדד גס לאיכות ערכים, עומד על 23 בלבד. זאת בהשוואה למדד עומק של 251 עבור ויקיפדיה העברית ו-912 עבור ויקיפדיה האנגלית באותה תקופה.
היסטוריה
בראיון שנערך באוגוסט 2007 עם ג'ימי ויילס, מייסד מיזם ויקיפדיה, הוא הזכיר את ויקיפדיה הבסקית כדוגמה מדוע יש להחזיק ויקיפדיות בשפות עם מיעוט של דוברים:
ב-25 בינואר 2008, ויקיפדיה הבסקית זכתה באות ממגזין "ארגיה" הבסקי בקטגוריית האינטרנט.
ב-21 במאי 2011, ויקיפדיה הבסקית חצתה את הרף של 100,000 ערכים, עם יצירת ערך העוסק בדיכוי השימוש בשפה הבסקית לאורך ההיסטוריה. הערך נכתב בשותפות עם מספר רב של תורמים שונים.
בדצמבר 2011, קרוב ל-11,000 ערכים חדשים הוספו למיזם על ידי משרד התרבות של הממשלה הבסקית.
סטטיסטיקה וציוני דרך
נכון לפברואר 2012, ויקיפדיה הבסקית הייתה הוויקיפדיה השנייה בעולם, היא הכילה מעל 100,000 ערכים ויחס הערכים בה יחסית לדוברי השפה היה הגבוה ביותר. הערכה זו מתבססת על כך שהיו 665,800 דוברי בסקית בזמנו.
גביע העולם בשחמט 2007
גביע העולם בשחמט 2007 הוא הטורניר הרביעי של גביע העולם בשחמט שארגן פיד"ה. זהו טורניר יחידים הנערך לפי שיטת המפסיד יוצא, כולל 128 משתתפים והתקיים בין 24 בנובמבר ל-16 בדצמבר 2007 בעיר חנטי-מנסיסק, רוסיה.
גטה קמסקי ניצח בגמר את אלכסיי שירוב. כתוצאה מכך, הוא העפיל לדו-קרב עם וסלין טופאלוב על הזכות להתמודד נגד וישוואנתן אנאנד על התואר. כמו כן, הוא העפיל ישירות לתחרות מועמדים בסבב אליפות העולם בשחמט 2012.
משתתפי חצי הגמר העפילו ישירות לגרנד פרי פידה 2008–2010 שהיה חלק מהעפלה לאליפות העולם בשחמט 2012.
משתתפים
128 המשתתפים נבחרו במספר אופנים:
פטר לקו, אלכסנדר מורוזביץ' ובוריס גלפנד, משתתפי גמר אליפות העולם בשחמט 2007 בחרו לא להשתתף בתחרות.
מבנה התחרות
בכל סיבוב שני השחקנים משחקים ביניהם שני משחקים רגילים כאשר כל אחד משחק משחק אחד בשחור ואחד בלבן. קיימת הגבלת הזמן של 90 דקות לכל אחד ולאחר המסע ה-40 תוספת של 15 דקות. כל מסע, מתחילת המשחק, מזכה בתוספת של 30 שניות. שני המשחקים האלו משוחקים באותו יום. אם בתום שני המשחקים התוצאה היא תיקו, למחרת מתקיימים משחקים מהירים עד להכרעה. המשחקים המהירים משוחקים לפי הסדר הבא:
המנצח בהתמודדות בכל סיבוב עולה לשלב הבא בתחרות והמפסיד מודח ממנה. בגמר ובמשחק על המקום השלישי, אם יתקיים, שני השחקנים ישחקו בתחילה 4 משחקים עם הגבלת זמן ורק לאחר מכן במקרה של שוויון הם ישחקו משחקים מהירים לפי המפורט לעיל.
בזלת תולאיטית
בזלת תולאיטית היא סלע יסוד, סוג של בזלת. כמו כל סוגי הבזלת, הסלע מכיל בעיקר קלינופירוקסן (בדרך כלל אוגיט) בתוספת פלגיוקלז (בעיקר לברדוריט) בתוספת מעט תחמוצות ברזל-טיטניום. בנוסף יכולים להופיע בבזלת תולאיטית אורתופירוקסן או פיג'וניט, ואוליבין, מינרל נדיר בבזלת תולאיטית, יופיע תמיד כשהוא מוקף באחד משני סוגי פירוקסן עניים בסידן אלו. תיתכן גם הופעת קוורץ או טרידימיט בבזלת תולאיטית שבה מסת האם היא דקת גרגיר, אבל לא פלדשפטואידים. בסלעים תולואיטיים תיתכן מסת אם זגוגית עדינה, כמו בסוגים אחרים של בזלת.
האיגוד הבינלאומי למדעי הגאולוגיה (IUGS) ממליץ להעדיף להשתמש במונח "בזלת תולאיטית" במקום במונח "תולאיט".
מאגמה המשמשת מקור לבזלת היא תוצר התכה חלקית של פרידוטיט ונוצרת על ידי התכה עקב תת-לחץ במעטפת כדור הארץ, תהליך שבו נוצרים סלעי יסוד. בזלת תולאיטית היא הסלע הגעשי הנפוץ ביותר על פני כדור הארץ, כיוון שהיא נוצרת בהרי געש תת-ימיים ברכסים מרכז אוקייניים ומהווה את עיקר התכולה של הקרום הימי המכונה גם "שכבת הבזלת" או "Sima" (ע"ש המרכיבים הנפוצים בה: Si - צורן, Ma - מגנזיום). "MORB" - (ראשי תיבות באנגלית של Mid Ocean Ridge Basalt – בזלת של הרכס המרכז אוקייני) היא סוג של בזלת תולאיטית דלה יחסית ביסודות שאינם תואמים. לעומת זאת, בזלת אלקלית אינה אופיינית לרכסים האוקייניים, ומתפרצת בחלק מהאיים באוקיינוס ועל היבשות, אם כי גם הבזלת התוליאטית יכולה להיווצר בתנאים אלו.
הכינוי שניתן לסוג בזלת זה מקורו במקום בו היא זוהתה לראשונה, העיירה תולי (Tholey) במחוז זנקט ונדל (Sankt Wendel), כ-30 קילומטרים צפונית לזארבריקן בירת חבל הסאר שבגרמניה. אם כי, על פי ההגדרות הפטרולוגיות המודרניות, הבזלת שליד העיירה דווקא אינה בזלת תולאיטית.
השימוש העיקרי בבזלת תולאיטית הוא כאבני ריצוף בכבישים וכתשתית חצץ למסילות ברזל.
טריקסטר (קומיקס)
ג'ובאני ג'וזפה היה אקרובט קרקס בדחן ונוכל שעיסוקו החביב היה לפגוע ביריביו עם דובי צעצוע מתפוצצים. שם הבמה שלו הוא ג'יימס ג'סי, היפוך מילים למקור השראתו, השודד המפורסם ג'סי ג'יימס. בהמשך, הוא השתמש בכישורי הנוכלות שלו לצד הטובים. כאשר ג'וזפה עבר עבור ה-FBI, אקסל ווקר הצעיר גנב את זהותו ואת הגאדג'טים שלו. בהמשך, ג'וזפה נהרג בידי דדשוט במהלך האירועים שהובילו למשבר האחרון.
דמותו של הטריקסטר (כג'יימס ג'סי) הופיעה בפרק בסדרת הטלוויזיה "הברק". גילם אותו השחקן מארק המיל. המיל שב לגלם את דמותו של ג'סי בסדרה "הפלאש", בעוד דבון גריי גילם את דמותו של אקסל ווקר.
גינתר שוונטס
גנרל גינתר שוונטס (בגרמנית: Günther Schwantes; 15 באוקטובר 1881 – 11 באוגוסט 1942), היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
שוונטס נולד ב-15 באוקטובר 1881 בקולברג, ובשנת 1899 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-5 (שלזיה התחתית ה-1 - אויגן אנטון תיאופיל פון פודביאלסקי), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה לקצין במטה הקורפוס ה-6. ב-14 במאי 1916 הוא הועבר למפקדת דיוויזיית התחלופה ה-4, וב-29 באוגוסט 1916 הוא הועבר למטה הארמייה החמישית. ב-26 בנובמבר 1916 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-39, שם נשאר עד סוף המלחמה. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שוונטס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-5 במרץ 1922 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-12 בפברואר 1924 הוא התחתן עם אדית פון אייקה ופולוויץ. ב-1 בפברואר 1928 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 בפברואר 1930 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-11 (שלזיה העילית). ב-1 בינואר 1931 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במרץ 1938 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-19, וב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה פיקד שוונטס על הדיוויזיה ה-19, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-11, במסגרת הארמייה העשירית. בסוף 1939 הוא עבר עם הדיוויזיה שלו לזירה המערבית, ובינואר 1940 הוא עבר אירוע מוחי, ובעקבות מסר את הפיקוד על הדיוויזיה לאוטו פון קנובלסדורף. ב-1 בספטמבר 1941 הוא פרש מהוורמאכט, וב-11 באוגוסט 1942 הוא מת בביתו בגלזן.
ג'ודל דוסו
קריירת מועדונים
דוסו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של CIFAS דה ג'אה ובגיל 19 הצטרף לטונרה ד'אבומיי בה שיחק שנה וחצי.
בינואר חתם בקלאב אפריקן מליגת העל התוניסאית. ב-15 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה תיקו 1-1 נגד א-ספאקסי.
בינואר חתם ברד בול זלצבורג מליגת העל האוסטרית תמורת 300 אלף אירו וכעבור זמן קצר הושאל לליפרינג מהליגה האוסטרית הראשונה.
ב-15 באוגוסט 2020, דוסו חתם בקלרמון פוט.
קריירה בינלאומית
ב-9 ביוני 2013 דוסו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין בהפסד 1–3 ל. ב-27 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד.
עע"א חנניה גולן נגד שירות בתי הסוהר
עע"א 4463/94 - חנניה גולן נ' שירות בתי הסוהר הוא פסק דין משנת 1994, שדן בעניין חופש ביטוי בכלל וזכויות אסיר לחופש ביטוי.
רקע
בשנת 1992 נחקק בישראל חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו. חוק זה נועד להגן על הזכויות הבסיסיות של האדם והוא קובע את כבוד האדם ואת חירותו כערכי היסוד מהן נגזרות זכויות האדם המוגנות בחוק היסוד, עם זאת, בולט היעדרן של מספר זכויות אדם מהותיות כגון: חופש הביטוי. חופש הביטוי נתפס כזכות יסוד עוד בטרם חקיקתו של חוק יסוד.מדובר בזכות עילאית במשפט החוקתי בישראל ולכן לכל אדם יש זכות להביע את דעתו מבלי שיוטלו על כך הגבלות שרירותיות, זהו החופש של אדם להשמיע את דעתו ולשמוע את דעת זולתו, בלא שתהיה מוטלת עליו החובה לעשות כך.
זכויות אסירים בכלא
האסיר נהנה מכל זכויות האדם, למעט אלה שנשללו ממנו במפורש או ששלילתן משתמעת כתוצאה טבעית המסתברת מהמאסר עצמו. כאשר עוסקים באוכלוסיית אסירים צריך לזכור כי חומות הכלא מפרידות בין האסיר לחופש אך אינן מפרידות בין האסיר לכבודו כאדם. בנוסף זכאי האסיר לשוויון, לפרטיות, לשלמות גופנית ונפשית, לחופש ביטוי, לחופש דת ומצפון, לאסירים קיימות זכויות בסיסיות המעוגנות בחוק, קורת גג, אוכל ושתייה, לבוש, מיטה, טיפול רפואי, טיפול וייצוג לרבות הגשת עתירות לבתי משפט.
ישנן זכויות המוגדרות כטובות הנאה אשר מוענקות לפי פקודות ונוהלי שירות בתי הסוהר, כגון: חינוך, חופשה, החזקת חפצים אישיים, ביקורים וכיוצא באלה, על הנהלת בתי הסוהר לכבד זכויות אלה מפני שהפעולות וההחלטות שלהם נתונות לפיקוח בתי המשפט כמו כל רשות מינהלית אחרת במדינה.
בטקס פתיחת בית סוהר צלמון (1996), אמר השופט אהרון ברק: "אופייה של חברה נאורה נבחן באופן שבו היא מתייחסת לאסיריה. שכן זאת יש לדעת: האסיר פשע ועל כך נענש כדין. חירותו נשללה ממנו, אך צלם האדם לא נלקח ממנו. חומות הכלא מפרידות בין האסיר לחופש, חומות הכלא אסור להן להפריד בין האסיר לכבודו כאדם".
עם זאת זכויות האסירים אינן מוחלטות, הן יחסיות ועל כן ניתן להגביל אותן לשם הגנה על זכויות אסירים אחרים ולשם הגנה על אינטרס הציבור. עם זאת להגבלות יש גבולות, ההגבלה צריכה להיות לתכלית ראויה, ובמידה הדרושה.”
עובדות פסק הדין
המערער הוא אסיר שנאסר על עבירה פלילית, הוא סווג כאסיר טעון הגנה ברמה הגבוהה ביותר בשל פעילות עבריינית בה היה מעורב בעבר. לפיכך הוא היה כלוא במשך כל תקופת מאסרו בחברת אסירים בודדים מסוגו ובתנאי הפרדה מכלל האסירים הרגילים.
בשנת 1989 הוא פרסם כתבות בעיתון באשדוד בהם תיאר את חיי הכלא. בינואר 1994 הוא ביקש משירות בתי הסוהר להתיר לו לפרסם במקומון "אמצע נתניה" טור אישי, או סדרת כתבות, על חיי כלא אשמורת אך נענה בשלילה. בקשתו סורבה מכוח פקודת שירות בתי הסוהר. בית המשפט המחוזי לא ראה מקום להתערב ומכאן הערעור ברשות, הטעם לסירוב של הנהלת הכלא היה שפרסום הכתבות עלול לגרום לאי סדר בכלא ולפגיעה בשלומם של שאר האסירים.
הכרעת בית המשפט
בית המשפט קבע ברוב דעות כי זכויות יסוד של אדם "שורדות" גם בין חומות בית סוהר, ונתונות לאסיר (וכן לעציר) אף בתוך תא כלאו. הזכויות שיש לאסיר עומדות לו גם אם הוא בכלא ואין הוא זכאי לחופש התנועה, סמכות הנהלת בתי הסוהר אינה מוחלטת ועליה להתבסס על שיקולים עניינים. בנוסף קבעו כי מדינה הפוגעת בכבוד אסיריה מפרה את חובתה כלפי כלל אזרחיה ותושביה לכבד את זכויות יסוד של אדם וזוהי פגיעה בדמוקרטיה.
השלכות פסק הדין
עוד לפני פרשת חנניה גולן, דן בית המשפט בעתירות של אסירים וזכויות אדם, לדוגמה בג"ץ לבנה נ' נציבות שירות בתי הסוהרעסק בחשיבות קריאת ספרים על ידי אסירים ועל הפסול שבניסיון שב"ס להגביל גישתם של אסירים לספרים מסוימים בלבד. דוגמה נוספת הוא בג"ץ קטלן שבו נפסל השימוש בחוקן במסגרת חיפוש על גופם של אסירים החשודים בהברחת סמים, בהתבסס על ״הזכות לשלמות גופנית וכבוד האדם״.
בעקבות פסק דין זה נוצרה הכרה בזכויות האסירים ובכך שהחלטות שירות בתי הסוהר נתונות לפיקוח של בתי המשפט. לאחר פסיקה זו הוגשו מס' עתירות בנושא זכויות אסירים, אחד המוכרים שבהם הוא פסק דין רופאים לזכויות אדם נגד השר לביטחון פנים (מיטה לכל אסיר) שבו השתמשו בהלכת חנניה ובקביעה כי פגיעה בכבוד האדם של אסיר פוגעת לא רק באסיר, אלא גם בדמותה של החברה".
כמו כן קיימת הצעת חוק לתיקון פקודת בתי הסוהר משנת 2012הנוגעת לזכויות אסירים.
דנידין הרואה ואינו נראה
עלילה
דנידין (בהתחלה: דני תפוחי) היה ילד רגיל שגר ברחוב שמשון מס' 6 בשכונת הברושים, תל אביב. בפתיחת הספר הראשון בסדרה, ב-1961, שותה דנידין הצמא נוזל סגול שהניח פרופ' קתרוס לרגע על אדן החלון, והופך מאותו רגע לרואה ואינו נראה.
עלילותיו של דנידין מתארות את זווית המבט המיוחדת של מי שרואה ואינו נראה. בספרים הראשונים, דנידין מסייע לילדי השכונה, ונכנס לצרות, בעקבות היותו בלתי נראה. בהמשך הסדרה, המוקד החשוב הוא הגשמת משימות לאומיות שאין הממסד יכול לבצע עקב מגבלותיו, ולכן הממסד פונה אל הילד בעל כוחות ההיעלמות המיוחדים.
בצה"ל
במהלך הספרים דנידין משתף פעולה עם הצבא בהגנה על המולדת, כשבהתחלה ב-1964 ("דנידין בשירות הריגול") הוא בחיל המודיעין, ואחרי שנתיים ("דנידין במלחמת ששת הימים") הוא בחיל השריון. בספר "דנידין בשבי" הוא מועלה לדרגת אלוף-משנה, כדי שניתן יהיה להחליפו בעסקת שבויים עם קולונל מצרי.
ספרי הסדרה
בהוצאת מ. מזרחי (תחת השם "און שריג"), אם לא מצוין אחרת על הספר, אויר על ידי מ' אריה. ב-1993 עברו הספרים הראשונים עריכה מחדש ועדכון לשוני בידי המחבר.
כן הופיעו בסדרה שני סיפורים קצרים שלא ראו אור בספר:
בנוסף, אמורים היו להיות ספרים נוספים בסדרה שלא יצאו: מאוקטובר 2020 יצאו עוד שלושה ספרים דיגיטליים בסדרת דנידין הרואה ואינו נראה:
בתרבות
במדור ההומור "ZOO הארץ" אותו פרסמו ב. מיכאל, חנוך מרמרי, קובי ניב, אפרים סידון, דודו גבע ודיק קודור בשבועון "העולם הזה" הופיעה ב-11 בספטמבר 1974 פרודיה בה הופיעה הדמות "זלמנזל - הילד השומע ואינו נשמע".
ב-1975 הוצגה בתוכנית הטלוויזיה ניקוי ראש פרודיה בשם "ירמיהו מיאו (דובי גל), הילד הנוזל ואינו מנוזל בשירות המטאורולוגי" מאת "שאון חריג".
בתוכנית הטלוויזיה "קומדי סטור" הופיעה דמותו של דני דין, שבכל מספר שנים הופך לפרחח ועושה שמות בכל מקום. את דמותו של דני דין גילם גיל ססובר, ואת דמותו של פרופסור קתרוס גילם צביקה הדר. בהמשך לאותו מערכון סופר גם על אנשים אחרים שיש להם תופעות דומות כגון: יש לי יש לי (אסף אשתר) שהוצג כ"צוחק שאינו מצחיק", וברנש (אסף אשתר גם כן) שהכינוי שלו הוא השישי ושאינו שושש (כלומר, שהחוש השישי שלו מתריע על דברים שאינם קורים).
קישורים חיצוניים
אלי אשד ,שישים שנים עם דני דין https://www.no-666.com/2021/06/02/%D7%A9%D7%99%D7%A9%D7%99%D7%9D-%D7%A9%D7%A0%D7%99%D7%9D-%D7%A2%D7%9D-%D7%93%D7%A0%D7%99-%D7%93%D7%99%D7%9F-%D7%94%D7%A8%D7%95%D7%90%D7%94-%D7%95%D7%90%D7%99%D7%A0%D7%95-%D7%A0%D7%A8%D7%90%D7%94/
אלכסנדר השני (שליט חשמונאי)
אלכסנדר השני (המאה ה-1 לפנה"ס) היה נסיך מבית חשמונאי.
אלכסנדר היה בנו של מלך יהודה, אריסטובולוס השני, אחיו של מתתיהו אנטיגונוס השני, אחיה של הנסיכה המורדת בהורדוס לאחר מות אביה ואחיה ובעלה של אלכסנדרה החשמונאית בת דודו הורקנוס השני. ילדיו היו מרים החשמונאית (אשתו של הורדוס) ואריסטובולוס השלישי (הכהן הגדול החשמונאי האחרון).
הגלייתו של אלכסנדר השני
בשנת 63 לפנה"ס מצבה של יהודה, שעד תאריך זה הייתה עצמאית, השתנה בעקבות כיבושה של סוריה על ידי המצביא הרומאי פומפיוס. אביו של אלכסנדר, אריסטובולוס השני, ודודו הורקנוס השני, שהיו מצויים בסכסוך על המלוכה משנת 67 לפנה"ס, התייצבו בפני פומפיוס וביקשו ממנו להכריע מי מהם זכאי לשלטון. לאחר שאריסטובולוס הבין שפומפיוס נוטה לכיוונו של הורקנוס הוא ניסה למרוד ברומאים, ניסיון שנכשל והסתיים בכיבוש ירושלים על ידי פומפיוס והגלייתו יחד עם בני ביתו, כולל בניו: מתתיהו אנטיגונוס השני ואלכסנדר השני.
המרידה הראשונה
אלכסנדר השני, נכדו של אלכסנדר ינאי, שלא השלים עם שינוי השלטון ביהודה, הצליח להימלט משבי פומפיוס, שהגלה את משפחתו לרומא ועשה את דרכו חזרה ליהודה. על פי יוספוס כמעט שם קץ לשלטונו של דודו הורקנוס השני. אלכסנדר השתלט על ירושלים ודודו הורקנוס השני ברח מהעיר. אלכסנדר לקח לעצמו את משמרת בית המקדש. אלכסנדר החל להקים מחדש את חומות ירושלים שהרס פומפיוס, אולם רומאים שגרו בעיר הפריעו לו במלאכתו. במקביל הקים כוח צבאי גדול שעל פי המקור של יוספוס פלביוס מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים.
מרידתו של אלכסנדר הובילה את נציב סוריה אולוס גביניוס לצאת נגדו למלחמה, בקרב הראשון שנערך ביניהם, בסביבות ירושלים הובס אלכסנדר ונאלץ לסגת. אחרי מפלתו אלכסנדר וכוחותיו התבצרו באלכסנדריון, מכוור והורקניה שם גביניוס הטיל עליהם מצור, לבסוף אלכסנדר נכנע לגבינוס ומסר את מבצריו לידי הרומאים ובשנת 57 לפנה"ס נשלח חזרה כשבוי לרומא. גביניוס השיב את הורקנוס השני לירושלים ונתן עליו את משמרת בית המקדש (הכהונה הגדולה).
המרידה השנייה
אלכסנדר הצליח להימלט מרומא בפעם השנייה וניצל את העובדה כי גביניוס שהה במצרים כדי לעורר מרד חדש כנגד רומא ביהודה. כמנהיג המרד הוא גייס כוח צבאי גדול שמנה על פי המקור של יוספוס כ-30,000 לוחמים. אלכסנדר קצר מספר הצלחות כנגד הכוחות הרומאים ביהודה אולם מהלך העניינים התהפך בעת חזרתו של גביניוס ליהודה בראש צבאו. גביניוס ניסה תחילה להגיע להסכם שלום עם המורדים ושלח את אנטיפטרוס לנסות לשכנע אותם להיכנע, כשסירבו הוא תקף אותם ובקרב שהתחולל ליד הר תבור שוב הובסו באופן מוחלט כוחותיו של אלכסנדר והוא עצמו נפל בשבי. אלכסנדר נתבע לדין על ידי פומפיוס "בדבר הנזק אשר עולל לרומאים" והוצא להורג בהוראתו. ראשו הותז בגרזן בעיר אנטיוכיה על ידי קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה, נציב בסוריה (וחותן פומפיוס).
יוחנן סופר
הרב יוחנן סופר (י"ג בטבת תרפ"ד; 21 בדצמבר 1923 - י"ג באדר א' תשע"ו, 22 בפברואר 2016) היה האדמו"ר מערלוי, דור חמישי לחת"ם סופר. אחרי השואה הקים מחדש את קהילת ערלוי. חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל. התגורר בירושלים. כמסורת משפחת סופר מכונה על שם ספרו אמרי סופר.
ביוגרפיה
נולד לרב משה ולטושענע סופר. אביו היה בנו של הרב שמעון סופר, רבה של ערלוי, אשר היה בנו של הכתב סופר אב"ד פרשבורג, ממלא מקום אביו החת"ם סופר.
נולד בעיר אגר (ערלוי) שבהונגריה ב-1923. למד אצל אביו וסבו, וכן בישיבת ורפלט שבהונגריה, בראשות הרב יוסף אשר הלוי פולאק, ובישיבת יארמאט תחת הרב אהרן דוד דויטש.
הרב סופר שרד את מחנות העבודה והגיע לבודפשט, שם נפגש עם אחיו הגדול הרב אברהם שמואל בנימין ששהה בפיאטרה ניאמץ שברומניה בזמן מלחמת העולם השנייה. אמם טושענע וארבע אחיותיהם נהרגו בכ"א בסיוון ה'תש"ד עם אביהם וסבם.
לאחר המלחמה נשא את מרים בת יעקב פאלל, נכד של אחות החת"ם סופר.
יחד עם הרב משה שטרן, אב"ד דברצן, הקימו האחים מחדש את ישיבת חת"ם סופר. הרב אברהם שמואל בנימין התבקש לשמש בראשות הישיבה, אך סירב.
בשנת ה'תש"ז הקים הרב סופר את ישיבת ערלוי עם בחורים שנותרו מקהילת ערלוי. הרב סופר מונה לאב"ד ערלוי ולראש הישיבה.
באלול תש"י עלה הרב סופר לארץ ישראל יחד עם קבוצת בחורים שלמדו אתו. לתקופה קצרה התמזגו עם ישיבת פרשבורג בירושלים, שהייתה בראשות הרב עקיבא סופר (מחבר ספר "דעת סופר"), שם שימש כמגיד שיעור.
בתקופה זו, התקרב הרב סופר לרבי אהרן רוקח, האדמו"ר מבעלז. בעקבות כך נהוגים חלק ממנהגי בעלז בקהילות ערלוי כיום.
בשנת תשי"ג בעזרת חברו דוד שמואל קלופפר הקים הרב סופר מחדש את ישיבת ערלוי בשכונת קטמון, ירושלים, בבניין של הקונסוליה הסורית ברחוב יותם. באותה עת הקים מכון להוצאת ספרי החת"ם סופר ותלמידיו. הישיבה נקראת על שם סבו, ישיבת אהל שמעון מערלוי. בתשכ"א הקים בניין חדש במגרש הסמוך.
הרב סופר ייסד בתי כנסת וכוללים בריכוזים חרדיים בארץ ישראל ובחו"ל הקרויים על שם אביו, ה"יד סופר", ותלמודי תורה על שם ה"כתב סופר". בנייני המוסדות של ערלוי בגבעת משה שבירושלים וכן המכון להוצאת כתבי יד שהקים קרויים על שם ה"חת"ם סופר". בניו ונכדיו משמשים כרבני הקהילות של החסידות בישראל.
בימי חול נהג למסור לבחורים שיעור במשנה והלכה מיד אחרי תפילת שחרית. מסר בבוקר שיעור יומי בגמרא בעיון לבחורים המבוגרים, ובערב שיעור במחזור הדף היומי לבעלי בתים. ביום שישי מסר שיעור כללי.
בחודש אב תש"ע בעת שהותו באירופה עבר אירוע מוחי ומאז החל להיחלש.
נפטר בי"ג באדר א' תשע"ו. בגיל 93, לאחר 70 שנות הנהגה. נקבר בהר המנוחות על יד קברה של אשתו.
במהלך הלווייתו מונה בנו הגדול רבי משה כממשיך דרכו וממלא מקום אבותיו בהנהגה, והוא מכהן כיום כאדמו"ר מערלוי.
חיבוריו
הרב סופר חיבר ספרים על הש"ס שיצאו לאור בשם "אמרי סופר" על ידי המכון להוצאת ספרי חת"ם סופר. לאדמו"ר עוד ספרים ביניהם "יומין דחנוכה" ו"אפריון חתנים".
כמו כן חיבר קינה מיוחדת לזכר קדושי השואה. קינה זו נאמרת בתשעה באב יחד עם הקינות על חורבן בית המקדש. בשנת ה'תשמ"ג יצא קול קורא מאת מועצת גדולי התורה של ארץ ישראל ושל ארצות הברית לומר את הקינה וקינות של רבנים אחרים בט' באב". בתשרי תשפ"א החלו לצאת דברי התורה של על פרשות השבוע אף הם נקראים אמרי סופר. עד כה יצא החלק על חומש בראשית.
מנהגים
הרב סופר הוכר בציבור כאדמו"ר חסידי, משום שדפוס התנהגות שלו ושל תלמידיו היה דומה לזה של החסידים. על פי רוב, הנהיג את קהילתו לפי מורשת החת"ם סופר. התפילות בבית מדרשו המרכזי הן בנוסח אשכנז, ולא לבש גרטל, הניח תפילין בחול המועד בחדר נפרד עם מנין מניחי תפילין אך לא בפרהסיא עם כל הציבור. עם זאת, נהג בעצמו מספר מנהגים חסידיים כמו טבילה במקווה טהרה בכל בוקר לפני התפילה, אמירת כגוונא בליל שבת, עריכת טישים וריקוד מצווה טאנץ בחתונות. כמו כן הוא נהג במנהגים של חסידויות אחרות כמו אמירת כל ספר התהילים בשבת בבוקר לפני התפילה כמנהג סקווירא, וחלוקת לחם שחור בטיש של יוסף (בחול המועד סוכות, באושפיזין דיוסף) כמנהג בעלז.
לבש טלית קטן עם פתיל תכלת מסוג ארגמון קהה קוצים.
הרב סופר נהג לערוך תיקון חצות מדי ליל ששי (חמישי בערב) עם תלמידי הישיבה. בליל שישי קודם לתשעה באב הוא נהג לערוך עם חסידיו תיקון חצות ליד הכותל המערבי. לאירוע זה היו מגיעים מתפללים רבים גם מחוץ לקהילה.
עמדותיו ופעילותו הציבורית
מונה כחבר במועצת גדולי התורה בראשית שנות השבעים של המאה העשרים. הוא מונה כחבר הנהלה של מפעל הש"ס על ידי הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם - האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, מייסד הארגון.
מבחינה פוליטית משתייכת קהילת ערלוי לסיעת שלומי אמונים באגודת ישראל, שמיוצגת בכנסת על ידי חבר הכנסת מאיר פרוש שהרבה להתייעץ עמו. האדמו"ר גיבה את השקת העיתון של סיעת שלומי אמונים, המבשר, ותלמידיו לקחו חלק פעיל ברישום ובגיוס הלקוחות הראשונים.
יחסו של הרב סופר למדינת ישראל היה דומה לזו של רבו, הרב אהרון רוקח. אידאולוגיה זו מאפשרת דיאלוג עם מנהיגים ציוניים, וייצוג מוניציפלי ובכנסת, אף על פי שלא הקנה לגיטימציה לחוקי מדינת ישראל כיוון שהיא אינה תואמת לחוקי התורה והשולחן ערוך.
לדעת הרב סופר ויתור טריטוריאלי למדינות ערב כרוך בפיקוח נפש ומסכן את חייהם של היהודים בארץ ישראל, ולכן הוא אסור. הוא הכריז כי עצם דיון על ויתורים מראה חולשה ומעודד פיגועים, ובכך מסכן חיי אדם. הוא צוטט כאומר לשר החוץ הישראלי סילבן שלום: "אני לא מוכן לוותר אפילו על גרגר אחד של אדמת ארץ ישראל לערבים" ופורסם בשמו כי "מי שמוביל את ההעברה (של יהודים של ישראל) הוא הורס את המדינה".
בניו
הרב סופר חיתן את ילדיו ונכדיו בין היתר עם צאצאים של האדמו"רים מוויז'ניץ, באבוב, אלכסנדר, דושינסקי ועוד.
גלויות מלונדון
גלויות מלונדון (באנגלית: Postcards from London) הוא סרט דרמה להט"בי בריטי, בבימויו של סטיב מקלין.
סרט זה הוא סרט המשך של סרטו של מקלין משנת 1994, גלויות מאמריקה (באנגלית: Postcards from America), המבוסס על עבודתו של הצייר דייוויד ווינארוויץ'.
תקציר העלילה
ג'ים (האריס דיקינסון), הוא נער צעיר מאסקס הכפרית הבורח אל לונדון האורבנית, שם הוא מוצא את עצמו בחברת צוות של נערי ליווי הומוסקסואליים הפעילים בקרב החברה הגבוהה של סוהו.
פסטיבלי סרטים (רשימה חלקית)
עוד הוקרן הסרט בפסטיבלי סרטים בלונדון, מלבורן, מיאמי, טורינו, ציריך, סן פרנסיסקו ומינכן.
נאיף אל-חדרמי
נאיף עבד א-רחמן אל-חדרמי (בערבית: نايف عبد الرحمن الحضرمي בתעתיק: נאיף עבד אלרחמן אלחצ'רמי; נולד ב-18 ביולי 2001 בקטר) הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
קריירת מועדונים
אל-חדרמי גדל במחלקת הנוער של א-ריאן מליגת העל הקטרית. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
קריירה בינלאומית
ב-29 במרץ 2022 ערך אל-חדרמי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 0-0 נגד נבחרת סלובניה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת קטר לטורניר מונדיאל 2022.
פאטמה אבו רומי
פאטמה אבו רומי (בערבית: فاطمة ابو رومي; נולדה ב-1977) היא אמנית וציירת ערבייה-ישראלית.
ביוגרפיה
פאטמה אבו רומי נולדה בטמרה, שבגליל התחתון. את דרכה האומנותית התחילה בשיעורי ציור ורישום ומצאה עבודה כעוזרת בסטודיו לפיסול. בשנת 1998 סיימה לימודי הנדסאות במכללת "מאר-אליאס", שבאעבלין, והמשיכה את לימודיה במכללת "אורנים האקדמית לחינוך" (2005-2001), שם זיכה אותה פרויקט הגמר שלה במלגת הצטיינות ביצירה.
עבודותיה
באמצעות עבודותיה מבקשת אבו רומי לבטא את מצבה הנפשי ולתרגם את אישיותה ורגשותיה. מצבן של הנשים הערביות הוא סוגיה מרכזית בעבודותיה החזותיות. עבודותיה מוקפדות ועם הרבה פרטים. כדי לשמח את עיני המתבונן, היא "מנגנת" לפניו ולוכדת את עיניו ביופיין של יצירותיה, לפני שהן יורדות לעומקו של הנושא שהיא מציגה. היא מבקשת לשמר ולהדגיש את זהותה באמצעות פירוש חדש של המורשת בעוד חלק ממנה מותח ביקורת על החברה הכורעת תחת עול הגלובליזציה הזונחת את מורשתה.
ב-2009 במסגרת התערוכה הקבוצתית, ״משהו בתוך הלבן״ היא הציגה מקבץ ציורים בניהם ציור הנקרא ״כותונת יוסף״. כותונת לבנה על רקע בהיר נוטה ללבן. הכותונת מלאה בקישוטים ובחרוזים שיש להם תפקיד מעבר לערכם הוויזואלי המרהיב, הם מסתירים את העבר, את הטקסטים הדתיים שהוא נושא, מעידים על האירוע ומשמעותיו. הקישוטים והחרוזים מלאים את תפקידו של הדם והחורים שנעשו בכותונת של יוסף. הסיפור שהיא מספרת הוא סיפור הריב בין האחים, ולהתנערותם מגורל אחיהם.
מקום מיוחד בעבודתה של אבו רומי מוקדש למורשת האמנות האסלאמית, ובעיקר למיניאטורות - ִמזערות. הרכב היצירה, הרקמה והבד הדקורטיבי המשמש את האמנית עושים את עבודותיה למעין מיניאטורות מוגדלות שאפשר היה לצייר במידותיו של ספר. קיים דמיון בין נושאי המיניאטורות העות'מאניות והפרסיות לבין עבודותיה של אבו רומי, כך שאפשר לראות ולחוש את כובד השליטה והכניעה אשר מפעיל השולט על הנשלט. בעבודותיה היא מבטאת את האני שלה כאישה, את חייה ואת המתח הנפשי המלווה אותם באמצעות מבנה אמנותי יפה וטכניקה ייחודית המשכילה למסור את מסריה באופן מוסווה וצנוע. דרך קידוד והסוואה, הומור ואירוניה, היא מבטאת את תחושותיה, את שאיפותיה ואת תקוותיה ומציבה את עצמה. היא כמבקשת להתקומם נגד קיפוח הנשים ונגד הבעלות עליהן. עבודותיה מבקשות לגלות את המסר החבוי בהן ולעורר ביקורת חברתית כדי לבנות חברה מתוקנת יותר.
בסדרת הדיוקנאות שיצרה, בהם דיוקן איש מבוגר, דיוקן ילדה קטנה, דיוקן של אביה ודיוקנאות עצמיים, מעבירה אבו רומי מסר בו היא מתנגדת לדיכוי הנשים הערביות ולקיבוע מעמדן היא מוחה נגד הדעות והמוסכמות המונעות מן האישה לפצות פה ללא קבלת רשות מהאפוטרופוס, מהאדון, מהבעל או מהמבוגר במשפחתה. אף-על-פי שרבים מן הדיוקנאות הם דיוקנאות עצמיים, היא אינה מדברת על עצמה אלא מבקשת להסב את תשומת הלב למצבן הטרגי של הנשים הערביות בכלל. אמנותה מוזנת מסיפורים ששמעה מנשים אחרות, מצפייה בדמויות של נשים בסרטים ערביים, מקריאה בעיתונות העמוסה בטרגדיות או מאירועים אותם חוותה בסביבתה הקרובה או הרחוקה. בכך היא מגלמת בדמותה את תפקיד הקורבן ומעצימה את הדיון, כשהיא מתארת את דיוקן עצמה ואת דיוקן אביה. אותו אב העוקב אחר התפתחות הקריירה האמנותית שלה תוך הכוונה, עידוד והערצה, משמש אותה כדי להקצין את דמות הפטריארך, כשהיא למשל מתארת אותו כקדוש הלבוש כעולה רגל והילה עשויה חרוזי קריסטל מעל ראשו; כמלך שהודח מכיסאו או כגבר שאיבד את כוחו, מבטו מושפל מטה וצעיף נשי מכסה את פניו.