cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איילוניים
מאפיינים פיזיים
האיילוניים דומים לאיילים קטנים וחסרי קרניים: ראשם קטן ומחודד, גופם חסון ורגליהם דקות מאוד. יחד עם זאת, הם בעלי מספר מאפיינים ייחודיים, כמו קיומן של בהונות, עיניים גדולות, נחיריים צרים ואוזניים בינוניות בגודלן המכוסות בשכבה דקה של שערות. גבם מעוקל, וכך קטנותם מאפשרת להם לשמור על "פרופיל נמוך" ולרוץ דרך הצמחייה הסבוכה שבסביבת החיים שלהם. פרוותם העליונה חומה - אדמדמה, ופרוותם התחתונה לבנה. לעיתים קיימים נקודות או פסים לבנים או חומים על הגוף, על החזה ועל הצדדים. על חרטומם אין שערות. הם חסרים את הבלוטות שעל הפנים או על הרגליים שיש למכפילי פרסה רבים אחרים.
מידות: אורכם של האיילוניים נע בין 44 ל-85 סנטימטרים, ומשקלם בין 2 ל-12 קילוגרמים. הנקבות גדולות מהזכרים בשלושה מתוך עשרת המינים.
התנהגות ורבייה
האיילוניים ידועים בביישנותם. הם ברובם פעילי לילה, ובהעדיפם בתי גידול סבוכים, קשה מאוד לצפות בהם. האיילון מתרגש במהירות, ובתגובה להפרעות קלות הוא יקפוץ ממקומו בבהלה. כשהם מרגישים בסכנה, הם בורחים לתוך סבך צמחייה או לתוך מים. הם חיות סוליטריות, במיוחד בהשוואה לבעלי חיים אחרים הגדלים ביער. הזמן היחיד בו האיילון מקיים חיי חברה הוא בזמן החיזור וההזדווגות או בזמן גידול הצאצאים. יוצא מכלל זה הוא האיילון המלאי, אשר התגלה כי הוא מונוגמי. בנוסף, האיילוניים הם בעלי חיים טריטוריאליים: את הטריטוריה שלהם הם יסמנו בעזרת השתלת עקבות ריח או הטלת שתן, צואה או הפרשת הפרשות אחרות. האיילוניים מתקשרים באמצעות השמעת קולות ובאמצעות השארת עקבות ריח. כאשר הם יחושו במצוקה, הם יפלטו קול פעייה רך.
לנקבות יש שני זוגות שדיים, עובדה שהובילה מספר חוקרים לשער כי האיילונית מסוגלת להמליט צאצאים גדולים יותר מאלו שנצפו. בכל המלטה, היא ממליטה בין צאצא אחד לשניים. לפין הזכר מבנה לולייני. מנהגי הרבייה של האיילוניים ידועים בצורה מעטה בלבד. מרביתם מנהלים חיים פוליגמיים, למעט האיילון המלאי אשר מנהל חיים מונוגמיים. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 5 - 26 חודשים. בתקופת הייחום, הזכר מחזר אחרי הנקבה באמצעות השמעת קולות וכן באמצעות מגע פיזי, כמו למשל ליקוק איבר המין שלה. לאחר נוהגי החיזור, הזכר והנקבה מזדווגים. נמצא כי זמן קצר (85 - 155 דקות) לאחר ההריון, נקבת האיילון המלאי כבר יכולה לנהל יחסי מין. בשל כך, הנקבה עשויה להימצא בהריונות עוקבים במרבית זמן חייה כבוגרת.
משך ההריון נע בין שישה לתשעה חודשים, תלוי במין הספציפי. הנקבה ממליטה כצאצא אחד בשנה. לאחר ההריון, הנקבה מעכלת את השליה. הצאצאים זקוקים לטיפול מועט בלבד לאחר הלידה: הם מסוגלים לעמוד על רגליהם כשעה לאחר לידתם, ובמרבית הזמן שאחרי הלידה הם אינם נמצאים עם אמם, אלא למשך זמנים קצרים הכוללים הנקה או האכלה. הצאצאים נגמלים מיניקה בגיל שלושה עד שישה חודשים, וכאשר הם מגיעים לבגרות מינית הם עוזבים את אזור החיות של אמם. תוחלת החיים של איילון היא 11 - 13 שנים.
תפוצה, בתי גידול ושימור
במהלך תקופות האוליגוקן והמיוקן, האיילוניים היו נפוצים בכל העולם, אולם כיום תפוצתם מוגבלת לאפריקה ולאסיה. ששת המינים בסוג איילון (Tragulus) אנדמיים לדרום-מזרח אסיה, בעוד שאיילון המים (סוג: Hyemoschus) נפוץ לאורך מרכז אפריקה ומזרחה. המינים האסייאתים חיים בצמחייה סבוכה במהלך היום, ובלילות הם עשויים לצאת לאזורים פתוחים למשכי זמן קצרים. איילון המים חי ביערות גשם, בצמחייה נמוכה ועבותה, וכמעט תמיד יימצא ליד מקור מים, שם הוא יוכל להימלט מטורפיו על ידי צלילה לתוך המים.
בשל ביישנותם הרבה, גודלם הקטן ואופי פעילותם הלילי, קשה מאוד למצוא איילונים, ועל אחת כמה וכמה להעריך את מצב האוכלוסיות שלהם. עד כה, ה-IUCN הגדיר את מצבו של איילון המים כ"לא ידוע" (Date Deficient; DD), ויתר המינים סווגו במצב שימור "ללא חשש" (Least Concern; LC). הגורמים המסכנים את האיילוניים הם ציד פרוע לצורכי מזון וכן הרס של בתי גידול. בנוסף, קיים עניין באיילוניים על מנת לחקור את מכפילי הפרסה, אולם קשה להרבות את מרביתם בשבייה. המין היחיד שהייתה לגביו הצלחה חלקית בהתרבות בגן חיות הוא איילון המים.
מיון
סוגים נכחדים:
דרור משעני
דרור משעני (נולד ב-23 ביוני 1975) הוא סופר, חוקר ספרות, עורך ומתרגם ישראלי. כסופר וחוקר ספרות, הוא מתמחה בז'אנר הסיפור הבלשי.
ביוגרפיה
דרור משעני נולד בשנת 1975 בחולון, בן לעו"ד מרדכי משעני, לימים חבר הכנסת מטעם "ישראל אחת" ו"גשר".
תרגם את "ערבי פריז" ו"מות המחבר" מאת רולאן בארת, ואת "מהו מחבר?" מאת מישל פוקו.
בשנת 1998 זכה סיפורו "DRIVE" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ".
בשנת 2006 יצא לאור ספרו "בכל העניין המזרחי יש איזה אבסורד: הופעת המזרחיות בספרות העברית בשנות השמונים".
בשנת 2019 הוא היה שותף להפקת סדרה Preso No. 1.
משעני נשוי למרתה, חוקרת ספרות, ואב לשניים. מתגורר בתל אביב. הוא משמש כראש המסלול לכתיבה יוצרת בחוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ספרות בלשית
יצירתו העיקרית היא סדרת הרומנים הבלשיים שבמרכזם פקד אברהם אברהם. בסדרה יצאו הספרים: "אפשרות של אלימות" זיכה את משעני בפרס ברנשטיין לשנת 2014. בשנת 2013 הוענק לו פרס היצירה לסופרים ומשוררים. הרומנים בסדרה תורגמו לשפות רבות והיו מועמדים לפרסים ספרותיים בינלאומיים.
הספר "תיק נעדר" עובד ב-2017 לסרט קולנוע צרפתי בכיכובו של וינסנט קאסל.
הספרים "תיק נעדר" ו"אפשרות של אלימות" עובדו לסדרת טלוויזיה בת שמונה פרקים בשם תיק נעדר, הסדרה בוימה על ידי עודד דוידוף והופקה בהפקה משותפת של כאן 11 וקשת 12. הסדרה שודרה בערוץ כאן 11 במהלך שנת 2019 ובמאי 2020 עלתה לשידור גם בקשת 12.
תזה מרכזית של משעני היא שכל סיפור בלשי אפשר לקרוא פעמיים: "פעם מתוך קבלת סמכותו של הבלש כמתבונן וכפרשן, ופעם מתוך התבוננות בבלש עצמו כעיוור, התבוננות הדוחה את מעמדו כמתבונן וכפרשן, או לפחות מטילה בו ספק." כלומר, הפתרון שמציע הבלש אינו נכון בהכרח, ובקריאה שנייה של הסיפור אפשר לחשוף פיתרונות אחרים לתעלומה. גישה דומה הוא שם בפי גיבור ספר, הבלש אברהם אברהם: "אני קורא כל ספר מתח, ואז אני עורך חקירה משל עצמי ומוכיח שהבלש בספר טועה או מטעה את הקוראים במכוּון, ושהפתרון האמיתי שונה מהפתרון שאותו הוא מציג".
הספר "שלוש" תורגם לגרמנית באוגוסט 2019, זכה בפרס Deutsche Krimipreis והיה 12 שבועות ברשימת רבי המכר של "דר שפיגל". תרגומי הספר לאנגלית, צרפתית, איטלקית ספרדית וקטלאנית עומדים לצאת בקרוב.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
גוספיץ' (מחנה ריכוז)
מחנה הריכוז גוֹסְפִּיץ' (בסרבו-קרואטית: Logor Gospić, בסרבית קירילית: Логор Госпић ), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה כ-4 קילומטרים מהעיירה גוספיץ' במדינת קרואטיה העצמאית, בסמוך לחופי הים האדריאטי, ופעל מיוני ועד שלהי אוגוסט 1941. הוא נועד לשמש כמחנה מעבר למגורשים בני יהדות יוגוסלביה מאזור קרואטיה בדרכם למחנות ההשמדה וכן לתושבים ממוצא סרבי.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוקמה מדינת קרואטיה החופשית בשלטון האוסטאשה שהייתה למעשה מדינת בובות של הגרמנים. עם הקמתה הוחל במבצע ל"טיהור קרואטיה מיסודות זרים", בתחילה הסרבים ובהמשך יהודי המדינה. ביוני 1941 הוקם מחנה גוספיץ' ובראשית יולי הועברו אליו כ-2,000 מיהודי זאגרב. מגוספיץ' הועברו המגורשים לקרושצ'יצה, ליאסנובאץ, לאי פאג ולידובנו. פיזורם של המגורשים במהירות בוצע על ידי שלטון האוסטאשה, בגלל כניסתם המיועדת לאזור של כוחות צבא ממלכת איטליה שנודעו ביחסם הסובלני יחסית כלפי היהודים. למחנה גוספיץ' גורשו גם יהודים מביילובאר, ואראז'דין, ויסוקו וקופריבניצה. בשיא פעילותו היו בגוספיץ' לפחות 28,700 אסירים וקיימות עדויות על מעשי רצח של אסירים שבוצעו גם במחנה עצמו. מפקד המחנה היה סְטְיֶיפָּן רוּבִּינִיץ'.
Shady Lady
Lady Shady (בעברית: גברת מפוקפקת) הוא שיר שבוצע על ידי הזמרת האוקראינית אני לוראק. השיר התפרסם בעיקר לאחר שלוראק הופיעה עימו באירוויזיון 2008 וסיימה במקום השני עבור אוקראינה.
השיר הולחן על ידי פיליפ קירקורוב ונכתב על ידי קרן קוואלריאן.
השיר התחרה באירוויזיון בחצי הגמר השני שנערך ב-22 במאי 2008, השיר זכה בחצי הגמר לאחר שקיבל 152 נקודות. בגמר היא קיבלה 230 נקודות, אף על פי שקיבלה את 12 הנקודות המרביות רק פעם אחת, מפורטוגל, הגיע השיר למקום השני מתוך 25 שירים, כאשר רק "Believe" של דימה בילאן מרוסיה מקדים אותו. לשיר גרסה בשפה הרוסית בשם "С неба в небо" ("משמיים לשמיים"). הסינגל זכה להצלחה רבה באוקראינה.
סקר דרום השומרון החדש
סקר דרום השומרון החדש הוא סקר ארכאולוגי שנערך בשנים 2014–2017 בידי ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר-אילן, ד"ר אהרן טבגר מאוניברסיטת אריאל ובני הר אבן ויבגני אהרונוביץ' מיחידת קצין המטה לארכאולוגיה ביהודה ושומרון.
מחקר המערות הקרסטיות נעשה בשיתוף עם צוות המרכז לחקר מערות בישראל (המלח"ם), שבאוניברסיטה העברית.
לתחום הסקר שמות אחדים הקשורים להיסטוריה שלו: בתקופת ההתנחלות והשופטים נכלל האזור בתחומי הר אפרים וארץ בנימין. לאחר פילוג הממלכה המאוחדת עבר הגבול בין ממלכות יהודה וישראל במרכז הר בית אל, וכך נכלל אזור הסקר בתחומה של ממלכת ישראל.
בימי בית שני, ובעיקר מן התקופה החשמונאית ואילך, נכלל רוב האזור בתחום יהודה.
בתקופות הרומית המאוחרת והביזנטית עבר הגבול בין היישוב השומרוני מצפון והיישוב הנוצרי מדרום, בסביבת נחל שילה ועמק שילה, כמו הגבול שבין מחוזות נבלוס (שכם) ורמאללה במהלך תקופת השלטון המוסלמי בימי הביניים והתקופה העות'מאנית, בארץ ישראל בעת העתיקה.
ממצאי הסקר
תחום הסקר משתרע על פני שטח של כ-1,000 קמ"ר באזור שבין ירושלים ושכם, אזור המהווה מעבר בין הרי יהודה להרי השומרון. חלקו הדרומי, הגבוה, הוא חלק מהר בית אל, הנחשב לצפון הרי יהודה, ואילו חלקו הצפוני מתאפיין בעמקים ובהרים נישאים כבשאר השומרון. חלקו המזרחי של האזור נמצא בצל גשם ומשתנה בהדרגה למדבר, ואילו חלקו המערבי משתפל במתינות לעבר השפלה ומישור החוף.
מטרות הסקר, אותן הגדירו מבצעיו, הן יצירת בסיס נתונים רחב ומגוון (מלבד הנתונים העולים מאיסוף כלי החרס, שאותם סיפקו הסקרים הקודמים באזור זה), תיעוד אתרים לנוכח שוד והרס עתיקות אינטנסיביים שהמתחוללו באזור מספר שנים, וכן תיעוד ומיפוי לקראת הכרזת אתרי הסקר כאתרי עתיקות.
במסגרת הסקר נסקרו נכון ל-2022 כ-220 אתרים ארכאולוגיים (מתוך כ-250 המוכרים מסקרים קודמים) בשיטת סקר אתרים. שלא כמו בשיטת הסקר הרגלי, שבמסגרתו נסקר כל האזור שהוגדר, סקר זה התמקד באתרים ידועים בלבד. מרבית האתרים בדרום השומרון אמנם נסקרו כבר קודם לכן, במסגרת סקר החירום, סקר בנימין וסקר מנשה, אולם בסקר זה הושם דגש רב יותר בתיעוד שיטתי של שרידים ומתקנים (בנויים וחצובים) באתר ובסביבתו. לסקירת השרידים בכל אתר הוקדש בממוצע יום עבודה, דבר המאפשר לתעד באופן שיטתי חללים תת-קרקעיים, בדיקה שכדוגמתה לא נערכה עד אז. פעולות התיעוד כללו יצירת תוכניות לאתרים בעזרת GPS, מיפוי מתקנים וחללים תת-קרקעיים ושרטוט אחדים מהם, וכן איסוף ממצאים מפני השטח ובחללים.
מטרה נוספת של הסקר הנוכחי תיעוד שרידים בנויים וחללים תת-קרקעיים אשר נחשפו במהלך השנים בעקבות עבודות פיתוח ובנייה, או בחפירות שוד, ולא היו גלויים לעיני הסוקרים הקודמים. פעילויות אלו, שכללו לעיתים שימוש בכלים מכניים כבדים, אף הציפו אל פני השטח ממצאים רבים.
שרידי ח'רבת מרג'מה
בח'רבת מרג'מה תועד תל הממוקם בשוליו המזרחיים של אזור הסקר, לצד בקעה פורייה ומעיין שופע (עין סמיה). האתר נחפר בשנות השבעים בידי משלחת מטעם האוניברסיטה העברית ונחשפו בו שרידי עיר מבוצרת מתקופות הברונזה והברזל. בסקר התברר כי במהלך חפירת שוד שבוצעה במקום נחשפו שרידי שער בנוי היטב בצדה המזרחי של גבעת האתר. השער נבנה באמצעות אבני שדה גדולות ולצידיו שני קטעי קירות מסיביים שאפשר לפרשם כשרידי מגדלים רבועים. שברי כלי חרס מתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה שנמצאו באזור השער וכן ההקבלה לשערים דומים שנחשפו באתרים מתקופות אלו עשויים ללמד על תקופתו של השער באתר זה.
ח'רבת רפיד
בח'רבת רפיד הסמוכה לשילה מתועד יישוב שהתקיים באתר בתקופות הברונזה הקדומה והתיכונה. במהלך הסקר תועדו במקום קטעי חומה וסוללת עפר במדרונות הצפוני והמערבי של גבעת האתר. שרידים אלו מזכירים את חומות ערי הברונזה התיכונה באזור ההר (כדוגמת שילה הסמוכה) ובארץ-ישראל בכלל.
ח'רבת קרניעה
גם בח'רבת קרניעה שמצפון לבית חורון תועדו בסקר שרידי בנייה שנחשפו בחפירת שוד. תוצאות הסקרים שנערכו בח'רבת קרניעה מצביעות על יישוב יהודי מבוצר שהתקיים במקום במהלך ימי הבית השני ועד מרד בר כוכבא. האתר מוקף בחומה מסיבית ברוחב 2–3 מ' הבנויה אבני שדה ואבנים מהוקצעות גדולות. בצדו המזרחי זוהו בקדמת החומה קיר קדמי וריכוז של קירות בנויים היטב, העשויים להצביע על מיקומו של שער בחומה. במרכז האתר תועדו שרידי מבנה גזית, שנחשפו במהלך חפירת שוד. שרידים אלו כוללים שלושה קטעי קירות ניצבים זה לזה היוצרים מעין תוכנית אולם צר ומאורך. הקירות בנויים אבני גזית גדולות (באורך 1.2–1.9 מ') שלמקצתן סיתות שוליים עדין. שרידים אלו עשויים ללמד על מבנה ציבור שעמד במקום בתקופה הרומית הקדומה וייתכן שמדובר בבית כנסת.
ח'רבת אבו רווע
ח'רבת אבו רווע הסמוכה לאריאל היא אתר יישוב כפרי מסוף ימי הבית השני עד ראשית המאה השנייה לספירה בגבולה הצפוני של יהודה. במקום תועדו מבנים רבים. בחלקו המערבי של האתר נמצאו שני בסיסי עמודים, שנחשפו בחפירת שוד, המצביעים על מבנה מפואר שהיה במקום וייתכן שמדובר בשרידי וילה רומית או בית כנסת.
פעולות השוד הנרחבות איפשרו להעריך מחדש וביתר דיוק את שטחם של האתרים ואת תקופות שיא יישובם.
חללים תת-קרקעיים
בסקר הושם דגש על בדיקת חללים תת-קרקעיים באתר ובסביבתו. התייחסות זו הביאה לגילויָם של עשרות מערכות מסתור, מקוואות טהרה, מערות קבורה ובורות אחסון. במקרים רבים הניבה בדיקת חללים תת-קרקעיים אף ממצאים המסייעים בתיארוך שלבי השימוש בהם.
ח'רבת אל-מרג'ם
דוגמה לכך היא המערכת התת-קרקעית שתועדה בח'רבת אל-מרג'ים שבשוליו המזרחיים של אזור הסקר, לצד כביש אלון ומדרום לכפר א-דומא תועדה מערכת תת-קרקעית הכוללת ארבעה בורות פעמון קטנים, סמוכים זה לזה, שחוברו ביניהם על ידי חציבת מעברים צרים והסרת דפנות משותפות. פתחי הבורות נסתמו באבנים ובדופנותיהם נחצבו מחילות מסתור קצרות. בקרקעית המערכת התגלו שברי כלי חרס מתקופת הברזל השנייה ומהתקופה הרומית הקדומה, וביניהם נר דיסקוס. תוכנית המערכת וממצאיה מצביעים כי שימשה למסתור בימי מרד בר כוכבא. גילוי כלי החרס מתקופת הברזל עשוי ללמד על כך שחלק ממרכיבי המערכת, כפי הנראה בורות הפעמון, נחצבו ושימשו עוד במהלך תקופה זו (כבורות אחסון).
תוצאות הסקרים בח'רבת אל-מרג'ים מלמדות כי תקופת היישוב העיקרית במקום הייתה הברזל השנייה, ואילו תקופות אחרות, ובכללן התקופה הרומית, כמעט שאינן מיוצגות בממצא. מערכת המסתור שבמקום, המשויכת לימי בר כוכבא, מצטרפת לעשרות מערכות נוספות שתועדו בכל רחבי אזור הסקר. חלקן, כדוגמת זו שבח'רבת אל-מרג'ים, התגלו באתרים שעל גבול המדבר. מערכות אלו עשויות ללמד על תופעה ייחודית לאזור ספר המדבר – חציבת מערכות מסתור באתרי יישוב קדומים שהיו עזובים בתקופה הרומית.
בחלק ניכר ממערכות המסתור נאספו ממצאים שעשויים ללמד על מועד התקנתן ועל תקופות השימוש בהן ובמרבית המקרים מדובר בימי מרד בר כוכבא. עיון במפת התפוצה העדכנית של מערכות המסתור שבתחום הסקר עשוי ללמד על השתתפותם הפעילה של תושבי צפון הר יהודה במרד השני נגד הרומאים.
ח'רבת א-שונה
האתר העשיר ביותר במערכות מסתור שתועד בסקר הוא ח'רבת א-שונה, הממוקמת מדרום לכפר דיר עמר, בחלקו הדרום-מערבי של אזור הסקר. באתר זה תועדו שרידי יישוב גדול שהתקיים מתקופת הברזל ועד התקופה הביזנטית. בין השרידים שתועדו - שמונה מערכות מסתור טיפוסיות מימי מרידות היהודים ברומאים, וביניהן מערכת שאורכה למעלה מ-100 מ'. מערכת זו היא הגדולה מבין מערכות המסתור הידועות בצפון הרי יהודה. היא כוללת מרכיבים אדריכליים שונים האופייניים למערכות מסתור: מחילות בחתך טיפוסי של מחילה צרה ובעלת תקרה קשותה, המאפשר מעבר רק בזחילה, מתקני נעילה, שינוי מפלס לאורך המחילה, חדרי מסתור, שקעים לנרות בדפנות, שילוב חללים קדומים וסתימה מכוונת של פתחים. נוסף לאלו שולבו במערכת ארבעה אולמות ענק חצובים בסלע, שיכלו לשמש לאחסון מזון וציוד צבאי וכן לשהייה במקום ולהתארגנות מאות אנשים לפרקי זמן ממושכים. ברחבי המערכת נאספו מאות שברי כלי חרס, מרביתם מתוארכים לימי מרידות היהודים ברומאים.
ממצאי הסקר מצביעים על כך שסדרי הפרדה רווחו גם במרחב הכפרי של צפון יהודה. אחת הדוגמאות הבולטות למקווה מטיפוס זה תועדה בתל תמנה (ח'רבת תבנה), השוכן ממערב לנווה צוף ומצפון-מערב לכפר דיר נזם ומזוהה עם תמנה, בירת פלך בתקופות הרומית והביזנטית. למרגלות התל ולצד הדרך העתיקה אנטיפטריס–גופנא תועד מקווה טהרה ציבורי בעל שני פתחים שצורתו רבועה ומידותיו 5.5X6.5 מ'. יש להניח שהוא שימש את עולי הרגל שפקדו את המקום בדרכם לירושלים בשלהי ימי הבית השני. מקוואות דומים התגלו בין השאר לאורך הדרך המובילה מחברון לירושלים. דוגמה נוספת לאתר שהתגלו בו מקוואות מטיפוס זה היא ח'רבת קרניעה. במהלך הסקר תועדו במקום חמישה מקוואות טהרה, בשניים מהם הותקנו סדרי הפרדה.
קברים וקבורה
במסגרת הסקר תועדו מאות מערות קבורה מתקופות שונות ונמדדה תוכניתן של עשרות מערות נבחרות. טיפוסי הקברים העיקריים שהובחנו הם קברי אצטבאות, קברי כוכים, קברי מקמרים וקברי ארגז. קברי האצטבאות הם הקברים המזוהים ביותר עם תקופת הברזל, אף שיש גם קברים מטיפוס זה המוכרים מהתקופות ההלניסטית והרומית הקדומה. קיים דמיון רב בין קברי האצטבאות של תקופת הברזל לאלו של ימי הבית השני, אולם ממצאים שפורסמו מקברים חתומים ודוגמאות מאתרים חד-תקופתיים מאפשרים להבחין כרונולוגית בין שתי הקבוצות. קברי האצטבאות מתקופת הברזל מוכרים בעיקר בהר יהודה ועד לסקר תועדו גם כמה בודדים בשומרון. במסגרת הסקר תועדו עשרות קברי אצטבאות משתי התקופות.
ח'רבת עררה
במהלך הסקר נמצא קבר אצטבאות מטיפוס יוצא דופן, אשר טרם זכה לדיון במחקר. טיפוס זה שונה מקבר האצטבאות השכיח בכך שהאצטבאות לא נחצבו לאורך דפנותיו של חדר רבוע אלא בתוך נישות מלבניות (מעין מקמרים רבועים) החצובות בדפנות החדר. במחקר ידוע על קברים כאלה באתרים שונים באזור יהודה, כדוגמת תל א-נצבה, קלנדיה, תל עיטון וחורבת זעק. מסתבר שקבר מטיפוס זה הוכנס לשימוש עוד בתקופת הברזל ושימושו נמשך גם בימי הבית השני. על-סמך ניתוח ראשוני של הקברים מטיפוס זה שנמצאו בסקר, יש לשער כי חלקם נחצבו בתקופת הברזל וחלקם במהלך ימי הבית השני, ככל הנראה בטרם נפוץ השימוש בקברי כוכים.
מרבית הקברים שנמצאו בסקר הם קברי כוכים. קברים אלו מתוארכים לתקופות ההלניסטית המאוחרת והרומית הקדומה ואופייניים, בין היתר, להתיישבות היהודית ביהודה. מבין מאות קברי הכוכים שתועדו, בולט הנקרופוליס של תל תמנה (ח'רבת תבנה). מאז המאה ה-19 נסקר האתר בידי חוקרים רבים, שהתמקדו על פי-רוב בתיאור שרידי הנקרופוליס שמדרום לתל. במסגרת הסקר דרום השומרון החדש נערך מיפוי מפורט של שרידי היישוב והנקרופוליס. בסביבת התל אותרו עשרים ושניים קברים מטיפוסים שונים, מרביתם בעלי כוכים. תשעה מבין הקברים הם יוצאי דופן בגודלם, ועליהם נוסף קבר בעל אומנות חצובות מצפון-מערב לתל. בחמישה מן הקברים נמצאו שברי גלוסקמאות ובארבעה מהם התגלו חרסים מן התקופה הרומית, כולל שברי נרות מקורצפים, נרות דיסקוס ונר דרום. אופיו של הנקרופוליס, הכולל כאמור קברי כוכים רבים וביניהם קברים מרשימים בגודלם, עשוי ללמד על חשיבותו של היישוב תמנה הסמוך בפרק זמן זה.
קברי מקמרים וקברי ארגז אותרו בדרך כלל באתרי יישוב מן התקופות הרומית המאוחרת והביזנטית. אחת הדוגמאות הבולטות נמצאה בח'רבת סמיה, שבשוליו המזרחיים של האזור, לצד בקעה פורייה ומעיין שופע. במסגרת הסקר תועדו כ-30 מערות קבורה במדרונות הסובבים את האתר מדרום וממערב, ביניהן 14 קברי מקמרים וקברי ארגז וכן 14 קברי כוכים.
מערכות מים
במהלך הסקר אותרו ותועדו שתי מערכות מים בנויות בעין א-סויה ובעין אל-פוקא (מערבית למושב מכורה שבבקעת הירדן). בשני האתרים נמצאה נקבת מעיין באורך כ-30 מטר, מדופנת באבני גזית ואבנים מהוקצעות, כולל התקרה, הבנויה לעיתים בצורת קמרון חביתי. נקבות מעיין אלו מצטרפות לסדרת מפעלי מים דומים, שתועדו בשכם ובסביבותיה ובירושלים ובסביבותיה. הדמיון בין מפעלי המים עשוי ללמד שהם הוקמו בידי רשות מקומית ועל-פי אותו ספר הדרכה. מפעל המים של עין א-סויה נמצא לצד דרך ירושלים–שכם ונראה כי סיפק מים לתחנת הדרכים הרומית שהייתה במקום. על תחנה מעין זו עשויים ללמד שרידי חאן קדום העומד במקום (חאן א-סויה) וכן שמו הקדום של האתר "ענות/חנות ברקאי", הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו כראשית גבול ארץ יהודה לבאים אליה מצפון (מלחמת היהודים ג, 51). מפעל המים של עין אל-פוקא הוקם סמוך לח'רבת טנא א-תחתא ונועד לספק מים לעיר הרומית-ביזנטית תאנה שהוקמה במקום, על גבול המדבר. תאנה נזכרת אצל פטולמאיס ואוסביוס כיישוב גדול מזרחית לשכם.
מערות קרסטיות
השימוש במערות טבעיות (קרסטיות) כמקומות מגורים, קבורה ומפלט היה נפוץ בארץ-ישראל משחר ההיסטוריה. תופעה זו תועדה גם באזור ההררי שבין ירושלים ושכם, כפי שמלמדים ממצאים מעשרות מערות קרסטיות המוכרות באזור זה. בחינת תפרוסת המערות שבהן תועדה עד כה פעילות אנושית מלמדת כי מרביתן נמצאות בשוליו המזרחיים של האזור, בתחומי המדבר.
במסגרת הסקר נבדקו עשרות מערות קרסטיות באזור הנידון ובכלל זה קבוצת מערות הנמצאות בחלקו המערבי. הודות לתנאים במערות השתמרו בהן ממצאים רבים ומגוונים. תנאים אלו מאפשרים בדרך כלל לאסוף ממצא מקרקעית המערה ומסדקיה בלי שיהיה צורך בחפירה. ממצאי הסקר מצטרפים לממצאי מחקרים קודמים, המצביעים על תמונה מגוונת ומורכבת ביחס למערות האזור. העולה מן הממצאים הוא שבניגוד למערות המדבר המבודדות וקשות הגישה, אשר שימשו מפלט לפליטים ולמורדים בתקופות מסוימות (כדוגמת ימי מרד בר כוכבא), הגישה הנוחה יחסית למערות המערביות ומיקומן באזור מיושב משכו אליהן אנשים שחיפשו מקום מפלט, מגורים או קבורה, במשך תקופות רבות. הממצאים ממערות "הארץ הנושבת" מלמדים על טווח שימוש נרחב, החל בתקופה הנאוליתית ועד לתקופה הממלוכית. דוגמה לכך היא מערת הנמרים, הסמוכה לעין סמיה, שבה נמצאו חרסים מתקופות שונות ובין השאר ממצאים המתוארכים לשלהי התקופה הפרסית, אשר הובאו אליה כפי הנראה בידי שומרונים שנמלטו למקום בימי אלכסנדר מוקדון (בדומה לממצאים מוואדי דליה הסמוך).
התקופה העיקרית המיוצגת במרבית המערות המערביות היא התקופה הרומית. גילוין של מערות מפלט מתקופה זו בתחומי הארץ הנושבת מלמד על כך שלפחות חלק מתושבי יהודה ניצלו את הימצאותן של מערות טבעיות בסביבת יישוביהם ולא הרחיקו נדוד ללב המדבר. במקרים שמערות המפלט סמוכות ליישוב מן התקופה הרומית אפשר להציע את מוצאם של פליטי המערה. כך למשל למרגלות ח'רבת א-שונה, אתר המתעד יישוב גדול מימי הבית השני ומרד בר כוכבא בגדתו הדרומית של ערוץ ואדי א-שמי, תועדה מערת מפלט מימי מרד בר כוכבא שבה נתגלה בין השאר סיר בישול. תגלית חשובה נוספת היא מטבע ברונזה שנטבע בידי המינהל הבר כוכבאי ומתוארך לשנים ג'–ד' למרד, שהתגלה במערת קיביא שמצפון למודיעין. מטבע זה מתווסף למטבעות דומים שהתגלו במערות ובאתרי יישוב באזור צפון הר יהודה ובשפלת לוד, המצביעים על כך שהמורדים באזור צפון יהודה החזיקו מעמד ונותרו באזור מגוריהם לפחות עד השנה השלישית של המרד. גילוין של מערות מפלט באזור המיושב עשוי ללמד כי היה למערות אלו תפקיד מרכזי ביכולת העמידה של המורדים אל מול האויב הרומאי.
סיכום וניתוח הממצאים
תוצאות "סקר דרום השומרון החדש" מתווספות לנתוני הסקרים והחפירות שנערכו קודם לכן באזור. שילוב הנתונים הארכאולוגיים מאפשר לבחון מחדש תהליכים יישוביים ואירועים היסטוריים שפקדו את האזור במרוצת התקופות השונות. דוגמה בולטת לכך הם נתוני הסקר, המלמדים כי תקופת השיא של ההתיישבות באזור זה בימי קדם הייתה התקופה הרומית הקדומה, ולא התקופה הביזנטית כפי שהוסק על פי הממצאים שהתגלו בסקרים שקדמו לו. כדי למצות את המידע העולה מן הסקר החדש, נעשה מיון הממצא מתוך הבחנה לתקופות משנה.
העברת שלושת המחוזות משומרון ליהודה
לפי ניתוחו של ד"רי דביר רביב, ממובילי הסקר, התקבל בסקר מענה לשאלה בקשר למשמעות העברת שלושת המחוזות – עופרים, רמתים ולוד משומרון ליהודה בראשית התקופה החשמונאית.
המידע החדש שהצטבר מלמד על התיישבות בכל רחבי הר בית-אל ובחלקים משפלת לוד במהלך התקופה ההלניסטית הקדם-חשמונאית. עיון בתוצאות הסקרים שנערכו מדרום להר בית אל ומצפון לו מלמד על חיבור והמשכיות בתפרוסת היישוב לאזור ירושלים במהלך תקופה זו. נתונים אלו משלימים את המקורות ההיסטוריים ומאפשרים לראשונה לאשש את סברת החוקרים שהציעו לראות בתושבי שלושת המחוזות אוכלוסייה מעורבת שהיסוד היהודי היה הדומיננטי בה.
פריסת אירועי מרד בר כוכבא
לפי ניתוחו של ד"ר אהרן טבגר התגלו בשומרון למעלה מ-40 מערכות מסתור ומערות מפלט מתקופת מרד בר כוכבא, באחת מהן התגלו אף מטבעות. עד לביצוע הסקר סברו החוקרים, כי מרד בר כוכבא התרכז באזור שפלת יהודה והר חברון, ולא הגיע צפונית לירושלים, כך שבנימין והשומרון לא נכללו כלל במפת המרד. ממצאים חדשים, וביניהם למעלה מ-40 ממערכות מסתור ומפלט שנחשפו, מצביעים כי המרד התחולל גם צפונית לירושלים, ואף הייתה שם פעילות אינטנסיבית במהלכו.
יוקוהמה
יוקוהמה (ביפנית: 横浜市) היא העיר השנייה בגודלה ביפן ובירת מחוז קנאגאווה בחבל קאנטו שעל האי הונשו, נכון ל-1 ביולי 2021 מנתה אוכלוסייתה מעל 3.7 מיליון איש, עובדה ההופכת אותה לפרוור המאוכלס ביותר של טוקיו ולפרוור המאוכלס ביותר בעולם כולו. היא נהרסה ברובה ברעידת האדמה שהתרחשה בשנת 1923, ונפגעה קשה מאוד מהפצצות במלחמת העולם השנייה, למרות הכל, העיר נבנתה מחדש כל פעם. יוקוהמה היא עיר רב-תרבותית, עם בסיס כלכלי ותעשייתי מפותח. ביוקוהמה נמצא הבניין (ולא המבנה) השני בגובהו ביפן, יוקוהמה לנדמרק טאוור, המתנשא לגובה של 296 מטר.
היסטוריה
עד סוף תקופת אדו יוקוהמה הייתה כפר דייגים קטן. בשנת 1854, אחרי שהקומודור האמריקאי מת'יו פרי הגיע לחופי יפן ונחתם חוזה קנגאווה עם ארצות הברית, הוחלט כי ייפתחו ביפן מספר ערי נמל לסחר בינלאומי. הוחלט כי אחד מהנמלים יהיה ביוקוהמה, שהייתה מספיק קרובה לאדו (כיום טוקיו) ועם זאת מרוחקת דיו מטוֹקאָידוֹ, הכביש הראשי המחבר בין אדו לקיוטו ואוסקה. נמל יוקוהמה נפתח ב-2 ביוני 1859.
במהרה יוקוהמה הפכה למרכז הסחר הבינלאומי ביפן, ובשנת 1861 אף התחיל לצאת בעיר עיתון בשפה אנגלית. הזרים התגוררו בשכונה מיוחדת, מוקפת בחפיר. עם שאר הזרים המערביים התיישבו בה גם סוחרים יהודים מאירופה ומארצות הברית. בבית הקברות ביוקוהמה יש חלקה יהודית, שהמצבה הראשונה בה היא משנת 1865.
בשנת 1872 בנמל העיר התרחש תקרית מריה לוז שהסתיים בניצחון דיפלומטי יפני חשוב.
ביוקוהמה הופיעו לראשונה חידושים מערביים רבים ביפן, כגון העיתון היומי, ופנסי רחוב הפועלים על גז. מסילת הברזל הראשונה ביפן, אשר נבנתה בשנת 1872, חיברה בין יוקוהמה לטוקיו. בשנת 1887 נבנתה תחנת הכוח הראשונה בעיר, הפועלת על פחם.
במהלך רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, אשר ארעה ב-1 בספטמבר 1923, מרבית העיר נהרסה, 30,771 תושבים מתוך אוכלוסייה של 434,170 נהרגו ו-47,908 נפצעו. הנזק הגדול נגרם לא רק מרעידת האדמה עצמה, אלא מהשרפות המרובות שפרצו ישר לאחריה. בנוסף, לאחר רעידת האדמה צונאמי הציף את חופי מחוז קאנאגאווה והרס כחצי מיליון בתים; אבדות נוספות נגרמו בגלל קריסת אדמה לתוך האוקיינוס. לאחר אסונות הטבע, החלו להתפשט שמועות שווא על כך שהקוריאנים הגרים ביוקוהמה וטוקיו מנצלים לרעה את המצב ומרעילים את הבארות. כתוצאה מכך פרץ גל אלימות נגד הקוריאנים, במהלכו נהרגו מאות קוריאנים, סינים ויפנים. בתגובה, הכריז משרד הפנים על ממשל צבאי באזור, אשר נמשך עד ה-19 בנובמבר.
העיר נבנתה מחדש, אך נהרסה שוב במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר האמריקאיים ביצעו יותר מ-30 הפצצות של העיר. במהלך ההפצצה הגדולה ביותר, אשר ארעה ב-29 במאי 1945, למעלה מ-7000 אנשים נהרגו ו-34% משטח העיר נהרס. במהלך הכיבוש האמריקאי, יוקוהמה שימשה כנקודת מעבר לכוחות אמריקאיים במזרח אסיה, במיוחד במלחמת קוריאה. עם סיום הכיבוש, הפעילות הצבאית של צבא ארצות הברית עברה לבסיס צבאי בעיר יוקוסוקה.
למרות הנזק שנגרם בזמן המלחמה, יוקוהמה המשיכה לגדול ולהתפתח. בשנת 1983 החלה הבנייה של פרויקט הפיתוח העירוני "מינאטו מיראי 21" ("נמל העתיד 21" ביפנית), פרויקט מתקדם אשר כלל הזזת המתקנים של נמל יוקוהמה ופתיחת קו החוף לציבור הרחב, ובניית אטרקציות תיירותיות מרובות כגון Cosmo Clock 21, בזמנו גלגל הענק הגדול בעולם.
יוקוהמה אירחה את משחקי הגמר של מונדיאל 2002.
דמוגרפיה
בשנת 1980 הפכה יוקוהמה לעיר השנייה באוכלוסייתה ביפן, כאשר היא עוקפת את אוסקה. נכון ליוני 2012, גרים בעיר 3,697,894 תושבים, מתוכם כ-77,000 תושבים זרים. האוכלוסייה הזרה הגדולה בעיר היא הסינים (כ-30,000), אשר רובם מתגוררים בצ'יינהטאון יוקוהמה, הצ'יינהטאון הגדול ביפן ובין הגדולים בעולם. בנוסף, ביוקוהמה אוכלוסייה קוריאנית גדולה (כ-16,000).
כלכלה ותעשייה
יוקוהמה היא עיר מודרנית ומפותחת, עם בסיס תעשייתי חזק. אזור התעשייה המשותף ליוקוהמה וטוקיו כולל 22,000 משרדים בהם מועסקים יותר מ-400,000 עובדים. בעיר פועלות חברות ייצור אלקטרוניקה ענקיות, כגון ניסאן, פנסוניק וניקון, וכמו כן יותר מ-2000 חברות IT ותעשיית מוליכים למחצה. בעיר קיימים גם מרכזי עסקים המיועדים לחברות זרות שירצו למקם את הסניפים שלהם ביוקוהמה. הנהלת העיר שמה דגש מיוחד על פיתוח תעשייה ביוטכנולוגית ביוקוהמה.
אתרי העיר
בהיותה אחת מן הערים הראשונות שנפתחו לזרים ביפן, יוקוהמה נשארה עיר רב-תרבותית ססגונית עם סגנונות בנייה רבים. התיירים מרבים לבקר בשכונת קָאנָאי, שכונת הזרים של המאה ה-19, ויָמָאטֵה, יישוב של אנשי מערב אשר פעם היה ממוקם ליד יוקוהמה והיום נבלע בתוך העיר העצומה. באזור הישן של יוקוהמה נמצא גם פארק יָאמָאשִיטה, אשר נבנה על חורבות אחרי רעידת האדמה בשנת 1923, ו-Yokohama Marine Tower, המגדלור הגבוה בעולם בגובה 106 מטר.
מינאטו מיראי 21, פרויקט בנייה פוטוריסטי הנמצא בלב מפרץ יוקוהמה, מכיל אטרקציות תיירותיות רבות, בתוכן יוקוהמה לנדמרק טאוור, המגדל הגבוה ביפן בגובה של 296 מטר, ו-Cosmo Clock 21, גלגל ענק בין הגדולים בעולם. באזור נמצאים גם מרכזי קניות ומלונות. זהו אחד המקומות המעטים באזור טוקיו בו קו החוף פתוח לציבור הרחב ולא תפוס על ידי מתקנים תעשייתיים ותשתיות הנמלים.
שמואל שולזינגר
הרב שמואל הלוי שולזינגר (ב' בטבת ה'תרצ"ה, 16 בדצמבר 1936 - כ"ג בטבת ה'תשס"ד, 3 בינואר 2004) היה רב חרדי ישראלי, רבה האשכנזי של קריית אתא.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לסימה לאה ולרב יצחק הלוי שולזינגר. בילדותו למד בבית הספר 'נצח ישראל' בירושלים, אביו התמנה כרב בכפר גנים והמשפחה עברה להתגורר בכפר, בהמשך עברו לחיפה, שם שימש האב כרב שכונה וכרב המכשיר של בתי המטבחיים.
בשנת ה'תש"ח (1948) החל ללמוד בישיבת תפארת ישראל בחיפה, ממנה עבר בקיץ ה'תשי"א (1951) לישיבת פוניבז', שבבני ברק, שם למד בין היתר מהרב אליהו אליעזר דסלר שבו ראה את רבו המובהק, ואצל הרב יחזקאל לוינשטיין. במאי 1956, בהיותו רווק, זכה בפרס לחידושי תורה מטעם משרד הדתות. בשנת ה'תשי"ז נפטר רבה של כפר אתא הרב יהודה ליב גפן. עסקני המקום הכריזו כי מי שיזכה להינשא לבתו של רבם המנוח, מלכה, ימלא את מקומו. בחודש ניסן של אותה שנה התארס שמואל עם מלכה, והחל לכהן כרב המקום, בהמלצת הרב מטשעבין, ששלח מכתב מיוחד לרגל הכתרתו. בעת מינויו היה בן 22 בלבד.
בשנת ה'תשכ"ז (1967) הקים כולל אברכים בעיר שמומן ברובו מכיסו הפרטי . בשנת ה'תשל"ג הקים את תלמוד התורה "תורה תמימה". שימש גם כנשיא הישיבה לצעירים, המקומית, שנוסדה ב-1990.
בשנת ה'תשנ"ה עבר ניתוח לב פתוח בקליבלנד, אוהיו. בשנת ה'תשס"ד לקה בלבו ונפטר. הלווייתו יצאה מבית הכנסת הגדול בעיר. הוא נקבר בבית הקברות הישן של קריית אתא לצד חמיו.
בנו הרב טוביה הוכתר לממלא מקומו כרב בית הכנסת הגדול, תפקיד אותו נטש לאחר תקופה, עקב חילוקי דעות עם בני הקהילה.
בשנת ה'תשס"ז הוציא לאור אחיו הרב משה מרדכי שולזינגר ספר לזכרו בשם "עטרות שמואל".
נערות מודרניות
נערות מודרניות (ביפנית: モダンガール, מבוטא: "modan gāru". מכונה גם בקיצור היפני: מוגה), היו קבוצה של נשים יפניות בשנות ה-20 של המאה ה-20 שהתחקו אחר סגנון החיים ואופנות תרבות המערב. נשות המוגה היוו את המקבילה היפנית לנשות הפלאפר האמריקאיות, ל"נשים החדשות" הגרמניות, לנשות הגרסונס הצרפתיות ולנשות המודנג קסיאו-ג'י הסיניות. על ידי צפייה בנערות המודרניות דרך עדשות יפניות-מסורתיות ולא דרך עדשות מערביות, העיתונות המקומית ביפן השתמשה בדמויות הנערות המודרניות כאב טיפוס של כישלון בחינוך, ופיתוח דור של בנות קלות דעת, מופקרות מינית ואנוכיות, כתוצר של השפעות זרות. תקופת פעילותן של הנערות המודרניות התאפיינה בהופעתן של נשים צעירות ממעמד הפועלים עם גישה עצמאית לכסף ולצריכה המקומית, ללא תלות בסמכות גברית שמעליהן. תוך שימוש בתרבות האריסטוקרטים היפנים כנורמה, מבקרי תופעת הנערות המודרניות הוקיעו את תכונות מעמד הנשים הפועלות, תוך התייחסות לכך כתופעה "לא טבעית" בחברה היפנית.
נערות מודרניות תוארו כנשים המתגוררות בערים, עצמאיות הן מבחינה כלכלית והן מבחינה רגשית, בוחרות את מחזריהן בעצמן ואדישות כלפי הפוליטיקה. מגזינים לאישה היוו חידוש בתקופה זו, והנערות המודרניות היו הצרכניות המרכזיות של התחומים שהפיצו המגזינים, והיוו דוגמה לדמויות שמרכז חייהן נמצא יותר בפרסומות לקוסמטיקה ולאופנה מאשר בחיים האמיתיים.
התיאטרון המוזיקלי "Takarazuka Revue" בעיר טאקאראזוקה שנוסד בשנת 1914, שבו כל תפקידי ההפקה והתפאורה אוישו בידי נשים, וכן הרומן "נעמי" משנת 1924 הן דוגמאות בולטות לתרבות הנערות המודרניות.
אטימולוגיה ומקורות הקבוצה
המגזינים החודשיים "עקרת הבית" (שנוסד בשנת 1917), ו"אישה" (女性 Josei, שנוסד בשנת 1922 וכונה "התנ"ך של הנערה המודרנית"), הוציאו לאור מאמרי עצות אופנה ועצות על אורח החיים עבור הנערה המודרנית. ברומן "נעמי" משנת 1924 של הסופר ג'וניצ'ירו טניזאקי, נוצר לראשונה המונח "נערה מודרנית". הרומן היווה מכה עוצמתית לחברה היפנית, שגרמה לזעם רב בקרב זקני יפן. עם זאת, נשים צעירות רבות הושפעו מהסיפור ואימצו לחיקן את הערכים המוצגים בידי כמה מהדמויות הראשיות שבו.
התנהגות אופיינית של הנערות המודרניות
נערות מודרניות היו עצמאיות לחלוטין, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה רגשית. הן עבדו בחריצות ובשקידה בעבודות מסוגננות ופרנסו את עצמן, ללא תלות במשפחתן. הן נהגו לעשן, לשתות משקאות אלכוהוליים, לצפות בסרטים ולשבת בבתי הקפה. הן היו משוחררות מבחינה מינית, ובחרו בעצמן את מחזריהן. פעמים רבות בחרו להשיג לעצמן מין מזדמן.
בשנת 1928 יצא סיפור קצר בידי הסופר קטאוקה טפאי, המספר על קלדנית צעירה שיצאה לדייטים עם שלושה "נערים מודרניים" בו זמנית. בסיפור זה תוארה הקלדנית כמתנוונת, נהנתנית ושטחית.
הנערות המודרניות נהגו להתנער מהבעת דעות פוליטיות, ולא יצאו למחאות ציבוריות לצורך השגת זכויות. כל אישה ביקשה לבצע את השינוי דרך עצמה, ולא דרך הממשלה. הצרכנות הייתה עניין מרכזי בחייהן. הן היו מבלות את זמנן בשופינג בחנויות כלבו חדשות ומאזינות למוזיקת ג'אז.
הופעה חיצונית
הופעתן של הנערות המודרניות הייתה מערבית לחלוטין. הן נהגו לנעול נעלי סירה, לבשו שמלות קצרות ומרחו שפתונים בשפתיהן. הן השליכו את הקימונו המסורתי עבור סגנונות ומראות מערביים. רבות מן השמלות וההופעות שלהן דומות להופעות המסוגננות של כוכבות מערביות מפורסמות כגון אוליב תומאס, קלרה בואו, ואפילו של מרי פיקפורד. פיקפורד משמשת כסמל למודרניות ברומן "נעמי". בדומה לנשות הפלאפר האמריקאיות, הנערות המודרניות כיוונו למראה מערבי, וכמו כן גם אצלן רווחה תסרוקת קארה ("Bob cut").
סוף עידן הנערות המודרניות
הנערות המודרניות היו סמל להתמערבות. הן היו גם סמל של בזבזנות מופרזת ובחירות אנוכיות. לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בשנת 1931, הלאומנות היפנית הקיצונית והשפל הגדול דחפו את חזרתו של האידיאל של המאה ה-19: "אישה טובה, אמא חכמה".
רוקוקו
הרוקוקו הוא תנועה אמנותית וסגנונית מן המאה ה-18, שהשפיעה בתחומי אמנות רבים: ציור, פיסול, ארכיטקטורה, עיצוב פנים, ספרות, מוזיקה, אופנה ותיאטרון. הרוקוקו התפתח בתחילת המאה ה-18, כתגובת נגד להידור והחוקים הנוקשים של הבארוק. אמני הרוקוקו נקטו בגישה משחקית, עליזה, מצועצעת וחיננית, והרבו להשתמש בצבעי פסטל, עיצובים א-סימטריים, קימורים וזהב.
סגנון הרוקוקו מציג בפנינו את אורח חיי האצולה באירופה. ישנו שימוש ניכר בצבעים עדינים הבאים להאיר את הדמויות. בניגוד לדיוקנאות הבארוק, שהציגו דמויות נוקשות, קודרות ורשמיות, בציורי הרוקוקו הדמויות הן חינניות ועדינות, מביעות שמחה בדרך כלל וחיות חיי מותרות.
טכניקת הציור העיקרית בתקופת הרוקוקו היא טכניקת הפסטל.
הגדרה
המונח רוקוקו לקוח מהמילים הצרפתיות Rocaille ו-Coquille שפירושן "סלע וצדפה", על שם עיטורי הסלע המעובד והצדפה המאפיינים סגנון זה אשר ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריה כגון צורות S ו-C, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מהווים את המוטיבים העיקריים בסגנון.
הסברה היא שהשם רוקוקו ניתן על ידי תלמידיו של הצייר הנאו-קלאסי ז'אק-לואי דויד בתחילת המאה ה-19 כדי לתאר בנימה מסוימת של לעג את הסגנון של המשטר הישן. הכינוי לו זכה הסגנון בתקופתו היה "הטעם הציורי" (gout pittoresque) ושמו היה הסגנון המודרני (Style Moderne). בשם סטייל רוקאי (Style Rocaille) השתמשו באותה תקופה לתאר את עבודת הסלע המעובד במערות המלאכותיות (Groto) בוורסאי. שם נוסף לסגנון כיום הוא סגנון לואי ה-15.
רקע
הסגנון התפתח בצרפת בתחילת המאה ה-18 כתגובה לרשמיות והכבדות של סגנון הבארוק. תגובה זו באה כתוצאה ממספר שינויים שעברו על החברה והמלוכה באותם ימים. בסוף המאה ה-17 המלך לואי ה-14 - מלך השמש, היה חולה וזקן וקופתו הייתה דלילה כתוצאה מביזבוזיו הראוותנים להאדרת שמו וממלחמות. ארמון ורסאי אותו בנה סבל מדעיכה זמנית והאצולה שחויבה לגור בארמון וסביבתו התעייפה מאורח החיים הנוקשה והטקסי.
ב-1698 זימן לואי ה-14 את האדריכל שלו ז'ול הרדווי מנסאר (Jules Hardouin Mansart) ובפנים זועפות אמר לו שהעיצוב שהכין לגן החיות (Menagerie) בשאטו דה מרלי (נהרס) לא לרוחו "הנושאים רציניים מידי... צריכה להיות רוח נעורים בעיצובים האלה", אמר מלך השמש, אשר תחת ידו סגנון הבארוק הגיע לגדולה אך החל להתעייף ממנו בעצמו. הרצון לשינוי גרם לו למנות ב-1699 את החרט פייר לפוטרה (Pierre Lepautre) לתפקיד של מעצב המבנים המלכותי (Dessinateur des Batiments Du Roi).
באותה שנה ביקש לואי ה-14 מלפוטרה לעצב דקורציה לחדרים בגן החיות (Chateau de la Menagerie) בשאטו דה מרלי, לפוטרה תכנן את עיצוב הפנים של מספר חדרים כאשר הוא לוקח את השראתו מדוגמאות הערבסקות של אמן הבארוק ז'אן בריין (האב) (Jean Berain) אשר נהג לצייר דוגמאות מסולסלות ועשירות, אך כפי שהיה נהוג עד אז העושר הזה לא פרץ את גבולות המסגרת, לאפטור לקח את הדוגמאות הללו ופרץ עימם את גבולות המסגרת הישרה ונתן להן את החופש ליצור זרימה ותנועתיות א-סימטרית ובכך קרא תיגר על מגבלות הסימטריה. התוצאה היא סגנון מהפכני במראהו ותפיסתו. המלך כה התרשם עד שארגן אירוע במרלי כדי להציג את החדרים החדשים של לפוטרה ודרכו של הסגנון החדש משם לארמון ורסאי כדי 'לרכך' את האגפים הפרטיים בארמון הייתה קצרה – לפוטרה זרע את זרעי סגנון הרוקוקו.
הסגנון שהפך לצו האופנה החל להופיע באגפים רבים בארמון ורסאי ואמני התקופה כולל אדריכל המלך ז'ול הרדווי מנסאר החלו לעצב בסגנון זה, שני אמנים בולטים היו ז'אן בריין (הבן) ובשלב מאוחר יותר אדריכל הרג'נט ג'יל מרי אופנורד (Gilles-Marie Oppenordt) שלמד באיטליה מגיל צעיר ומיחסים לו את החדרת מוטיב הצדפה (הלקוח מהבארוק האיטלקי) לסגנון. כך התפתח לאיטו סגנון מעבר בשם רג'נסי (1710-1725) (Regence) שהיה לראשיתו של סגנון הרוקוקו.
סגנון המעבר רג'נסי
הרג'נסי (על שם הרג'נט-הדוכס פיליפ דה אורלאן) המשיך את המגמה של עידון וזרימה תוך כדי כך שהכבדות והעומס של הבארוק נשארים מאחור, מסכות גרוטסקיות חמורות סבר שאפיינו את הבארוק הפכו מחויכות, עיצוב הפנים החל להיות נקי ואינטימי יותר ואת התאטרליות והפיסוליות של הבארוק החליפו עיטורים מעוגלים ורכים מודגשים בזהב על רקע צבעים פסטלים ביחד עם מוטיבים מהטבע המשולבים בהרמוניה. את השיש והברונזה המוזהבת החליפו פנלים מעץ, לוחות לכה ובדים.
עם מותו של לואי ה-14 החלה האצולה לעזוב את ארמון ורסאי ולנוע בעקבות הרג'נט (העוצר) לפריז שם הם בנו את בתי האחוזה העירוניים שלהם שזכו לכינוי הוטל פרטיקוליה (Hôtel Particulier), בתים אלו יועדו לחיי נועם ואירוח שסגנון הבארוק היקר והרשמי לא התאים לזה כלל ועל כן בתים אלו שימשו קרקע פורייה להתפתחות סגנון הרוקוקו.
ריהוט בתקופת הרוקוקו
הריהוט בתקופה זו נעשה מעוגל וקליל יותר עם דגש על נוחות ופונקציונליות. בשיאו של הבארוק הצרפתי הרהיטים היו עשויים מכסף יצוק וכתוצאה ממשבר כלכלי הם הותכו ולכן לא נותר להם כיום זכר, את רהיטי הכסף החליפו רהיטי עץ מצופים בפליז, שריון צב, שנהב ואם-הפנינה ועם התקדמות הסגנון והטכנולוגיה החלו להשתמש בפורנירים מעצים משובחים משובצים בעיטורי פרקטרי ומעוטרים בעושר בברונזה מוזהבת (Ormolu). ב-1708 הציג לראשונה האבניסט אנדרה שארל בול (Andre Charles Bulle) בטרניון בוורסאי בפני המלך לואי ה-14 את הקומודה בעלת שתי המגירות שתהפוך לאחד מפרטי הריהוט הפופולריים בסגנון הרוקוקו.
בסגנון הרוקוקו כמו בעיצוב הפנים גם הריהוט נעשה מעוגל (bombe) ובעל מידות "נורמליות", רהיטי התקופה היו שילוב של עיצוב מעודן ומוקפד ופונקצינליות. בייצור הרהיטים לקחו חלק מספר רב של אמנים שתחת ידיהם הריהוט הגיע לשיא של כל הזמנים הן באיכות והן בעיצוב, פרזולי הברונזה לא נותרו כעיטורים בלבד אלה השתלבו בצורת הרהיט ובמוטיבים שמופיעים בפורניר וביחד יצרו הרמוניה ויזואלית. לריהוט התקופה היה חלק מכריע במראה והתפתחות הסגנון.
הרוקוקו במלוא תפארתו
כתוצאה מהתפתחות מואצת של הסגנון הדקורטיבי והאמנויות - מה שהחל כתגובה לבארוק הפך בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-18 לסגנון מאופיין ומגובש – סגנון הרוקוקו. המאפיינים של הסגנון היו צורות קונכייה וצדפה ביחד עם צורות בעלות זרימה וא-סימטריות כגון צורות S ו-C, עבודת שבכה, מוטיבים אסייתים, עלים, פרחים ועלווה מפותלת מעוטרים בזהב ברקע של צבעי פסטל ועץ אדמדם.
חידושים בתקופת הרוקוקו
תקופה זו אופיינה בחידושים מדעיים שתרמו גם לאמנות, לראשונה פותח במפעל הפורצלן מייסן בגרמניה (1710) פורצלן אירופאי וכמו כן בשנות הארבעים של המאה ה-18 החלו להופיע דוגמאות פירחוניות בשיבוצי הפורנירים שזכו לשם מרקטרי (Marquetry) פיתוח זה שנחשב למהפכני תרם רבות להתפתחות הסגנון שהיה מבוסס על מוטיבים מהטבע. בנוסף מראות, ברונזה מוזהבת, שעונים וטכניקות שונות בתחום הריהוט והאמנות הדקורטיבית פותחו ושופרו והביאו אותה לשיא שלא ידעה קודם. כל האלמנטים שיצרו את הדקורציה של החדר שולבו בהרמוניה כדי ליצור יופי עילאי הנעים לעין.
כבר במאה ה-16 החלו לייבא מהמזרח הרחוק לאירופה פורצלן, לוחות לכה (Laquer) ומשי, הדוגמאות שכונו שינוזרי (Chinoiserie) עם עיטורים ונושאים אסייתים נהפכו לאחד ממאפיני סגנון הרוקוקו ובאו לידי ביטוי בעיקר בריהוט וכלי פורצלן. מוטיבים אלו הוסיפו לסגנון נופך אקזוטי והייצור שלהם באופן מקומי התפתח מאוד.
אמני רוקוקו חשובים
אמנים חשובים בתקופת הרוקוקו שתרמו להתפתחות הסגנון הם ג'וסט-אורל מיסונייה (Juste-Aurele Meissonier), ניקולה פינו, (Nicolas Pineu) ג'יל מרי אופנורד (Gilles-Marie Oppenordt) וגבריאל ג'רמיין בופראן (Gabriel Germain Boffrand) אשר הוטל דה סוביס (Hotel de Soubis) אותו עיצב נחשב לאחד משיאי הסגנון בצרפת.
סגנון הרוקוקו בציור
הסגנון שבר את כללי הסדר הקלאסי והוא שיקף את חיי האצולה באותה תקופה אשר פרקה עול וחיפשה את חיי הנועם והמותרות חסרי הדאגות, ציירי התקופה ביטאו היטב את הלך רוח זה, הראשון לבטא זאת בציוריו היה אנטואן ואטו הצרפתי, מראשוני ציירי הרוקוקו אשר פיתח סגנון בשם Fête galante. הצבעים הכהים של הבארוק התחלפו בצבעים בהירים ופסטלים והנושאים הדתיים והמלוכניים התחלפו בנושאים חילוניים של חיי האצולה ונושאים הלקוחים מהמיתולוגיה; נערות צעירות מחוזרות על ידי עלמי חן בגנים פסטורליים, מפגשים חברתיים אינטימיים בסלונים פריזאים וונוס מוקפת בקופידונים קטנים בטואלט שלה, אלה ונושאים "רכים" אחרים אפיינו את הציור והפיסול בתקופת הרוקוקו. גדול ציירי התקופה היה פרנסואה בושה (Francois Boucher) שביחד עם תלמידו ז'אן הונורה פרגונרד (Jean-Honore Fragonard) ואמנים נוספים כמו צ'ארלס ג'וזף נטוואר (Charles Joseph Natoire), ז'אן בפטיסט גראוז (Jean-Baptiste Greuze), ז'אק שרליאר (Jacques Charlier), קרל אנדרה ואן לו (Carle Andrea Van Loo) ולואי מישל ואן לו (Louis-michel Van Loo) היו מחשובי אמני התקופה.
אדריכלות הרוקוקו
הסגנון התבטא בעיקר בעיצוב פנים הבית; דקורציה, פנלים, ציורים, רהיטים, מראות, כלי פורצלן, כלי כסף, נברשות, כלי ברונזה, פסלים ועוד, אך בתחום האדריכלות הרוקוקו השפיע פחות ולרוב הבתים אשר תכולתם הייתה בסגנון הרוקוקו הארכיטקטורה שלהם נותרה כשהייתה בתקופות קודמות. למרות זאת ישנם מספר דוגמאות מרשימות של אדריכלות רוקוקו כגון ארמון סוליטוד בשטוטגרט (Solitude Palace), הבזיליקה במנזר אוטובוירן, בוואריה (Ottobeuren Basilica), ארמון סאנס סווסי (Sanssouci) בפוטסדאם, גרמניה, ובית הקיץ של לואי ה-15 – טירת מורזון בנורמנדי.
השפעות נשיות
הסגנון הוא בעל אופי נשי ומעודן ולא במקרה, מי שנתן את הטון באמנויות באותה תקופה היו נשים, בצרפת הייתה זאת פילגשו של המלך מאדאם פומפדור ונשות האצולה שאירחו בסלוניהם באופן קבוע וזכו לכינוי סלונייר (Saloniere), באוסטריה הייתה זו הקיסרית מריה תרזה (Maria Theresa of Austria), באנגליה המלכה אן (Queen Ann of Great Britan) וברוסיה היו אלה הצאריות אליזבת פטרובנה (Elizabeth Petrovna) וקתרין השנייה (Catherine the Great).
פטרוני הסגנון
בתקופת הרוקוקו כמו בתקופות שקדמו לה לא היה מעמד ביניים ומי שנתן את חסותו לאמנות היו אנשי המלוכה והאצולה מאחר שהם היו בעלי הממון, שניים מפטרוניו העיקריים של סגנון זה היו המלך לואי ה-15 שפרס באופן אישי את חסותו על מפעל הפורצלן וינצ'נז (Vincennes) שלימים הפך למפעל סוורה (Sevres) ופילגשו מאדאם דה פומפדור (Madame De Pompadour) אשר במשך 19 שנותיה כפילגשו של המלך היא בנתה, שכרה, ריהטה ועיצבה ארמונות רבים כמו הוטל דוורו (Hotel d'Evreux) הידוע כיום כארמון הנשיאות הצרפתי - ארמון האליזה (Le palais de l'Elysée), בנוסף היא הזמינה יצירות וחפצי אמנות רבים מאמני התקופה כמו הצייר פרנסואה בושה והאבניסט ז'אן פרנסואה אובה ולא חדלה לעשות כן עד מותה ב-1764, תקופה אשר גם סימלה את דעיכת הסגנון.
התפשטות הרוקוקו מחוץ לצרפת
הרוקוקו היה פופולרי לא רק בצרפת אלא גם בשאר ארצות אירופה מפורטוגל בדרום מערב ועד ארמונות סיינט פטרסבורג בצפון מזרח, הסגנון היה פופולרי במיוחד בארצות דוברות גרמנית (אומן בולט אשר ייצר שם היה פרנסואה דה קווילי François de Cuvilliés הפלמי) ובערים שונות ברחבי איטליה שבהן הסגנון קיבל גוון שונה עם אינטרפרטציה מקומית, חשוב לציין שהסגנון בארצות אלו היה קישוטי גרידא, שלא כמו בצרפת ששם הוא היה תוצאה של סיבות חברתיות ופוליטיות והיה נתון לביקורת, על כן סגנון הרוקוקו בארצות אלו היה אקסטרווגנדי ולא השאיר זכר כמעט למגבלות הסימטריה שהרוקוקו הצרפתי עוד שמר עליהן.
באנגליה הסגנון זכה לפופולריות מעטה והופיע בעיקר בכלי כסף, פורצלן וריהוט. תומאס צ'יפנדייל היה אמן בולט בארצו אשר עיצב ריהוט בסגנון המלכה אן שהיה הסגנון המקביל לרוקוקו בבריטניה.
עלייתו ונפילתו של הרוקוקו
הסיבות שהעלו את סגנון הרוקוקו לגדולתו כמו נועזותו, קלילותו ופריצת גבולותיה של הסימטריה הקלאסית הם גם שהביאו לנפילתו. לסגנון קמו מבקרים רבים שטענו שהסגנון דקדנטי, גחמני וריקני וקורא תיגר על התרבות הקלאסית והסדר והמוסר אותו ייצגה, מהמבקרים החריפים של הסגנון היה האמן שארל ניקולה קושאן (Cahrles-Nicholas Cochin) שאת ביקורתו הטיח באמנים כמו ניקולה פינו אשר טען שעיצוביו הם ריקניים וחסרי תועלת.
אך מי שהביא את בשורת השינוי היו תלמידים של האקדמיה הצרפתית לאמנויות ברומא שבתחילת שנות ה-60 של המאה ה-18 החלו לחזור חזרה לצרפת עם חינוך קלאסי שהושפע מתגליות חדשות בחפירות רומי העתיקה והם החלו לעצב את סלוני האוונגרד בפריס בסגנון שזכה לכינוי "הטעם היווני" (Gout Grec) למרבה האירוניה בין החוזרים מרומא היה מי שמונה להיות ראש מבני המלוכה הצרפתים אבאל פרנסואה פוואסון (Abel-François Poisson) שהיה לא אחר מאחיה של מאדאם דה פומפדור ואשר קיבל תפקיד זה בזכותה, מותה ב-1764 הותיר את הסגנון ללא פטרונו החשוב ביותר.
בין השנים 1760–1770 שלט סגנון בשם "סגנון המעבר" (Transitional Style), בסגנון זה היה ניתן להבחין במעבר בין הא-סימטרי לסימטרי; צורות מעוגלות החלו להתיישר והעיטורים הנטורליסטים התחלפו במוטיבים קלאסיים, הראשונים לאמץ את הסגנון הקלאסי היו אמני הברונזה על כן ניתן לראות בתקופה זו רהיטים רבים עם צורות ועיטורים בפורנירים מתקופת הרוקוקו אך עם עיטורי ברונזה בצורות קלאסיות. עד מותו של לואי ה-15 הסגנון הקלאסי התפתח לאיטו ורק אחרי מותו כאשר לואי ה-16 והמלכה האופנתית מרי אנטוונט עלו לשלטון ב-1774 הסגנון הפך להיות מאופיין ומגובש. בפרובינציות של צרפת סגנון הרוקוקו המשיך להתקיים עד 1780 ובארצות כמו איטליה וגרמניה הוא אף המשיך להתקיים עד הגל השני של הסגנון הנאו-קלאסי - האמפיר של נפולאון.
החייאת הרוקוקו במאה ה-19
סגנון הרוקוקו לא נעלם מאחר שהוא עתיד למצוא חן בעיניי הדורות הבאים וזכה להחיאות מרובות במהלך המאה ה-19 אותן החלו הבריטים ב-1830 בדמות הסגנון הוויקטוריאני ובמהרה התפשטו חזרה לצרפת תחת סגנון האימפריה השנייה ולמדינות אירופאיות שונות ואף לארצות הברית. במהלך תקופת ההחיאות הסגנון קיבל פירושים והשפעות שונות ובעזרת טכניקות של העידן התעשייתי והסרת חוקי הגילדות המגבילים של המאה ה-18 יוצרו מפרטי הריהוט הטובים של סגנון זה. לקראת סוף המאה ה-19 הנאו-רוקוקו זרע את זרעי תנועת הארט-נובו, ומאפיניו כמו שימוש במוטיבים מהטבע, נשיותו וזרימתו שימשו השראה ובסיס רעיוני לסגנון זה.
בית הקברות הצבאי סן קרלוס
בית הקברות הצבאי סן קרלוס הוא בית קברות צבאי בריטי באיי פוקלנד שבדרום האוקיינוס האטלנטי. נקברו בו 14 חיילים בריטים, שנפלו במלחמת פוקלנד בשנת 1982.
רקע
ב-2 באפריל 1982 כבשו כוחות ארגנטינה שבשליטת החונטה הצבאית את איי פוקלנד שבריבונות בריטית, על רקע טענה רבת שנים של ארגנטינה לריבונות באיים אלו. בריטניה הגיבה במשלוח כוח משימה לדרום האוקיינוס האטלנטי, אשר כלל מאה כלי שיט צבאיים וכ-9,000 חיילי רגלים. לאחר קרבות אוויר עם הארגנטינים פלשו הבריטים ב-21 במאי לאי המזרחי באיי פוקלנד ובתום קרבות כבדים השלימו עד ה-14 ביוני את הכנעת הכוחות הארגנטינים באיים כולם.
המלחמה עלתה בחייהם של 257 אנשי הכוחות המזוינים של בריטניה ו-649 חיילים ארגנטינים. 174 מן ההרוגים הבריטים הם חללים שמקום קבורתם לא נודע, או שנקברו בים. 67 מן החללים הוחזרו לקבורה במולדתם. קברי יתר 16 החללים נותרו באיי פוקלנד, לבקשת בני משפחותיהם. כולם למעט שניים נקברו בבית הקברות הצבאי סן קרלוס.
בית הקברות
בית הקברות שוכן ליד היישוב סן קרלוס שלחופו הצפון-מערבי של האי המזרחי. הוא שוכן בקרבת החוף הכחול – אחד משבעת חופי הנחיתה שבהם נחתו הכוחות הבריטים ב-21 במאי 1982.
הכניסה לבית הקברות פונה אל הים. מולה נקבעה בחומת האתר אנדרטה הנושאת שבעה לוחות לווחה. על גבי הלוח המרכזי נחרתו סמלי החילות שנטלו חלק בלחימה וכתובת זו:
1982
אפריל-יוני
לכבודו של כוח המשימה הדרום-אטלנטי
ולזכרם המתמיד של המלחים, החיילים והאוויראים
שנתנו את חייהם ושלהם אין קבר זולת הים
כאן בצד קברי חבריהם לנשק נושא גלעד זה את שמותיהם
יָשִׂימוּ לַיהוָה כָּבוֹד וּתְהִלָּתוֹ בָּאִיִּים יַגִּידוּ
על גבי הלוחות שמשני צידי הלוח המרכזי נחרתו שמות החללים הנעדרים הבריטים במלחמה.
בית הקברות תוכנן על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה על פי בקשת משרד ההגנה הבריטי. הקמתו הייתה כרוכה בקשיים בהובלת חומרי הבנייה אליו, והושלמה בסיוע חיילי חיל ההנדסה הבריטי. בית הקברות והאנדרטה נחנכו ב-10 באפריל 1983.
ב-21 במאי 2002, במלאת 20 שנה לנחיתה הבריטית באיים נערך בבית הקברות טקס זיכרון לנופלים במעמד מושל האיים וכ-300 מתושבי האיים ואנשי חיל המצב המוצבים בהם.
בבית הקברות האזרחי של העיר סטנלי, בירת האיים, קבורים 33 חיילים בריטים שנפלו בשתי מלחמות העולם. מקצתם נפלו בקרב איי פוקלנד בשנת 1914.
נחל בריח
נחל בריח הוא נחל אכזב בין דרום הר חברון למדבר הנגב.
תוואי הנחל
מוצא הנחל ממוקם ברום של כ־500 מטרים מעל פני הים בין כפרי הפזורה הבדואית, כ־3 קילומטרים מצפון־מערב לבסיס חיל האוויר נבטים. הוא זורם מערבה דרך היישוב הבדואי סעווה ונשפך לנחל ענים.
מעבר קרני
היסטוריה
המקום נקרא על שם בית אריזה לפרי הדר שהוקם במקום ב-1967 על ידי היזם והפרדסן יוסף קרני מכפר יונה (בסיוע ממשלתי). בית האריזה הוקם בשטח רצועת עזה, בין הגבול עם ישראל ובין מבואותיה המזרחיים של עזה. ב-1969 עבדו בבית האריזה כ-300 פועלים מעזה. בית האריזה פעל עד פרוץ האינתיפדה הראשונה בשנת 1987, עת נסגר לאחר רצח מנהל המקום וסגנו על ידי פועלים פלסטינים שעבדו במקום.
בעקבות חתימת הסכם קהיר (הידוע גם כ"הסכם עזה ויריחו תחילה") ב-4 במאי 1994, הוקם מעבר קרני בצידו הפלסטיני של הגבול עם רצועת עזה, ליד גדר הגבול, במקום שבו נותר מסלול נחיתה מתקופת המנדט הבריטי, ששימש בשנים 1957–1967 מטוסים של כוח האו"ם ברצועת עזה. במלחמת ששת הימים נכנסו נגמ"שים של צה"ל לשדה התעופה בדרכם לכיבוש עלי מונטר ונקלעו למלכודת אש קשה.
המעבר נוהל על ידי צה"ל בצד הישראלי, ועל ידי ארגון הביטחון המסכל מטעם הרשות הפלסטינית, ופעל במתכונת זו עד חודש מרץ 1996. בנוסף שימש המעבר את תושבי ההתנחלות נצרים, שכן הכביש המוביל אליו נחשב לציר הבטוח היחיד למעבר כלי רכב ישראליים ליישוב החל מאמצע שנות ה-90. מצפון למעבר פעל בעבר מעבר נחל עוז ששימש כמעבר העיקרי לפועלים פלסטינים אל ישראל, ומאז שמעבר ארז תפס את מקומו, שוב אינו פעיל.