cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מדרגות
חוקי המדרגות בישראל
בישראל, על פי "חוק התכנון והבנייה" מדרגות לולייניות או טרפזיות אינן מוגדרות כמדרגות המשמשות למוצא בטוח ממבנה בשעת חירום.
אום אל-קוטוף
אום אל קוטוף (וגם אֻם אֶל-קֻטֻף) (בערבית: أمّ القـُطـُف) הוא כפר ערבי ישראלי ליד ואדי עארה, הנמצא בתחום המועצה האזורית מנשה החל משנת 1974. הכפר נקרא על שם עץ אשר שייך למשפחת האלוניים, אשר היו איכרי הכפר משתמשים בעציו על מנת ליצור כלי חקלאות. התגלו בחפירות ארכיאלוגיות בתחומי הכפר מקדש מן התקופה הפרסית. כמו כן התגלו שלושה מבנים שהיו מיועדים כבתי ספר בתקופה הביזנטית. בנוסף לכך נתגלו שרידים ארכיאלוגים מן התקופה הצלבנית והממלוכית.
הכפר הוקם על ידי בני משפחת כבהא כיישוב בת של ברטעה.
מלאיאלאם
מלאיאלאם (മലയാളം) היא שפה דראווידית, אחת מהשפות הרשמיות בהודו. מלאיאלאם מדוברת על ידי יותר מ-35 מיליון דוברים, רובם בהודו (בעיקר במדינת קרלה), ורבים נוספים במדינות המפרץ הפרסי.
חרף הדמיון בין שם השפה (Malayalam) לשם השפה המלאית (Malay), אין כל קשר ביניהן והן לא שייכות לאותה משפחת שפות.
היצירה הספרותית המוקדמת ביותר במלאילאם היא Ramacharitam, שיר אפוס שנכתב בסוף המאה ה-12 או בתחילת המאה ה -13. במאות שלאחר מכן, פרט לספרות פאטו פופולרית ("שיר"), פרחה ספרות של שירה ארוטית בעיקר שהורכבה בסגנון manipravalam ("אלמוג אודם"), תערובת של מלאיאלאם וסנסקריט.
שארל-מוריס דה טלראן
היה גם פעמיים שגריר צרפת לממלכה המאוחדת, כמו כן ארבע פעמים שר החוץ של צרפת, סגן נשיא הקונגרס של האימפריה הצרפתית, נציג צרפת בקונגרס של וינה והיה גם ראש ממשלת צרפת.
ביוגרפיה
טליראן נולד למשפחת אצילים בפריז. שני הוריו מילאו תפקידים בבית המשפט. פציעת ילדות ברגל (המאובחנת על ידי רופאים מודרניים כסממן של תסמונת מרפן, מחלה תורשתית הפוגעת בתפקוד מערכות שונות בגוף) לא איפשרה לו קריירה של איש צבא, כפי שציפו ממנו הוריו. הוא החל בקריירה בשירות הכנסייה, ולמד בסמינרים שונים לכמרים עד גיל 21. הוא הוסמך ככומר בשנת 1779 בגיל 25. בשנת 1780 מונה לנציג הכנסייה בחצרו של המלך. ב-1789 מונה טליראן הצעיר לבישוף של העיר אוטן בחבל בורגונדי. במועצת המעמדות של 1789 ייצג טליראן את הכנסייה, המכונה "המעמד הראשון". במהלך המהפכה הצרפתית תמך במהפכנים. הוא סייע בכתיבת הצהרת זכויות האדם והציע את "החוקה האזרחית של הכנסייה", אשר הלאימה את רכוש הכנסייה. כאשר נודע על כך לאפיפיור פיוס השישי, הוא חדל מלשמש כבישוף. ב-1792 נשלח לבריטניה במאמץ למנוע מלחמה, מאמץ אשר נכשל בסופו של דבר. בשל מוצאו האריסטוקרטי הוצא צו למעצרו בימי שלטון הטרור. הוא נמלט לארצות הברית בשנת 1794 ושב לפריז רק בשנת 1796. ב-1797 מונה לשר החוץ של צרפת. דרישתו לדמי שוחד משליחי ארצות הברית שהגיעו לפריז כדי לנהל משא ומתן על היחסים בין המדינות הובילה להתפוצצות פרשת XYZ בארצות הברית והייתה בין הגורמים לפרוץ המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת בשנת 1798.
במרץ 1804 היה מעורב בשערוריית חטיפתו והוצאתו להורג של הדוכס מאנייה, אריסטוקרט צרפתי גולה שנחשד כי הוא חותר נגד נפוליאון, נחטף מגרמניה לצרפת, והוצא להורג, מעשה שעורר שערורייה דיפלומטית בינלאומית. השמועות סיפרו כי טליראן הפעיל בעניין זה את מאדאם ד'אוטלינגר.
במקביל לקונגרס וינה, ב-30 במאי 1814 חתם טליראן על "הסכם פריז", אשר סיים את המלחמה בין צרפת ובין הקואליציה השישית, המורכבת מבריטניה, רוסיה, אוסטריה, שוודיה ופרוסיה, ולפיו הוגלה נפוליאון לאי אלבה. גבולותיה של צרפת הוחזרו לגבולות שהיו קיימים בשנת 1792, וצרפת לא נענשה באופן חמור על נסיונותיה לשליטה באירופה בימי נפוליאון, פרט לשלילת הריבונות הצרפתית באיי סיישל, והעברתה לבריטניה. צעדים נוספים ננקטו בהסכמי קונגרס וינה, כגון תשלום פיצויי מלחמה, והחזקת חילות מצב זרים במבצרים בגבולותיה, תוך תשלום הוצאותיהם, אך בעיקרו של דבר צרפת לא ניזוקה באופן ממשי.
עם שובו של נפוליאון לצרפת בשנת 1815, באירוע המכונה "מאה הימים", ותבוסתו לאחר מכן, חל מפנה לרעה בהישגיו של טליראן. אומנם מיד לאחר תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו מונה טליראן, ב-9 ביולי 1815, לראש ממשלת צרפת, אך לואי ה-18, ששב ותפס את כס המלוכה, תיעב אותו באופן אישי ופעל להצר את צעדיו. הסכם השלום שהשיג עתה טליראן היה גרוע בהרבה. טליראן פרש בספטמבר אותה שנה, אם בעקבות ההסכם או תחת לחץ ממתנגדיו בתוך צרפת. לאחר מכן צפה מן הצד במתרחש בתור "מדינאי בכיר". בימי מלכותו של לואי פיליפ היה שגריר בבריטניה בין 1830 ל-1834. בשנת 1838 מת, ונקבר בטירתו בוואלנסיי.
מונורייל
הגדרת המונורייל
המונורייל נוסע על קורות בטון או פלדה בפישוק כשהאחיזה נעשית באמצעות צמיגים. הקורות מסוגלות לתת רמת גמישות מסוימת להתפתלויות והתעקלויות - הן מסוגלות ליצור עקומה ברדיוס של 45 עד 60 מטר. הקורות עליהן נוסעת המונורייל נתמכות על ידי עמודים בגובה של בין 6.5 ל-12 מטר מעל הקרקע. בסיאטל, הקורות מרובעות בעובי של 1.219 מטר והן מונחות במרחק של כ-24 מטר האחת מהשנייה, כאשר ישנם זוג קורות עבור רכבות המגיעות בכיוונים מנוגדים. יש אף המרחיבים את ההגדרה לכל מסילה עילית על עמודים וכוללים אף רכבות הנתלות בגבן (בדומה לרכבל) על גבי מסילה עילית המונפת על עמודים ולא רק לרכבות הרוכבות על מסילת המונורייל.
בישראל
בישראל אין מערכת רכבות מונורייל אף שהוצע לשלב מונורייל במסלול קצר בין פרויקט שער העיר ו"מתחם האלף" הנמצאים בראשון לציון.
בפברואר 2016 הצהירה עיריית ראשון לציון כי תקדם מערכת הסעה מתוצרת חברת Sky Cube מדרום קוריאה הכוללת קרוניות קטנות המונעות בחשמל (דגמי הקרוניות מאפשרים בין ארבעה נוסעים בישיבה לכ-20 נוסעים בישיבה ובעמידה) הנעות במהירות של עד 50 קמ"ש מעל מסילה עילית שגובהה כ-5 מטרים בדומה למסילות המונורייל במסלול שאורכו יהיה בין 3–5 ק"מ בין תחנת הרכבת ראשון לציון – משה דיין ומבני "שער העיר" המתוכננים לצידה אל "מתחם האלף" הסמוך. על פי המשוער יימשך זמן הקפת מסלול של כ-5 ק"מ בקרוניות כ-10 דקות ומערך הקרוניות המרבי יוכל לשנע עד כ-6,000 נוסעים בשעה. יש לציין כי גם קווי הרכבת הקלה המתוכננים לעבור בראשון לציון, נועדו גם הם לעבור בקרבת המתחמים הללו.
שלהבת חסדיאל
שַׁלְהֶבֶת חַסְדִּיאֵל (נולדה ב־15 בספטמבר 1970) היא אשת תקשורת חרדית ומנכ"לית התאגיד העירוני מרום של עיריית ירושלים.
קורות חייה
חסדיאל נולדה בבני ברק ליהודה מאיר שפירא, נכד לאדמו"ר מטלוסט, אחיו של רבי מאיר שפירא מלובלין, מחולל רעיון הדף היומי.
למדה בבית הספר חורב ברמת גן ולאחר מכן בתיכון לוסטיג ברמת גן, התנדבה שנה באגודת יד שרה, והשלימה לימודים לתואר ראשון במדע המדינה, כלכלה וסוציולוגיה, באוניברסיטת בר-אילן ולימודי תקשורת בבית ספר "כותרת" שעל יד אוניברסיטת תל אביב.
הייתה הכתבת הפוליטית האישה הראשונה במגזר החרדי. החלה את דרכה המקצועית בעיתון "יום ליום", וכן שימשה עורכת פוליטית של השבועון החרדי "בקהילה" והייתה לאחת הנשים הראשונות בעולם העיתונות החרדי. בשל כך נאלצה לחתום על כתבותיה בשם ש. חסדיאל וח. שלהבת, עד שמעסיקיה אישרו שתחתום בשמה המלא.
שידרה ברדיו קול חי מיום הקמתו תוכנית ראיונות פוליטית ואקטואליה. כמו כן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "המטבחון" של דן שילון, והגישה פינה שבועית בתוכנית הדת של נחום לנגנטל, בערוץ 1.
בשנת 2007 ייסדה חסדיאל מגזין לייף סטייל ראשון מסוגו בחברה החרדית בשם "Fine", העוסק בעיצוב פנים, עסקים, תיירות, אופנה, משלב כתבות קונספט, ומתאים להווי החיים הדתי-חרדי.
חסדיאל עסקה דרך חברת אריאל בייעוץ בענייני תרבות המגזר החרדי לעיריית ירושלים. כמו כן היא חברה בדירקטוריון של חברת וילי פוד השקעות ושימשה כיועצת של האו"ם לענייני מגזר החרדי.
ב-2019 מונתה חסדיאל לכהן כחברה במועצה לביקורת סרטים ומחזות של משרד התרבות.
החל מ-2020 מכהנת כמנכ"ל התאגיד העירוני "מרום" – תאגיד העירוני לקידום חוסן קהילתי בירושלים.
חייה האישיים
הייתה נשואה לסופר והתסריטאי יאיר חסדיאל, ולאחר עזיבתו את העולם החרדי השניים התגרשו. היא אם לשלושה ילדים, ומתגוררת בבני ברק.
פורשה קאררה GT
פיתוח והיסטוריה
הקאררה GT הוצגה לראשונה בשנת 2000 כמכונית קונספט בתערוכת הרכב של פריז, כאשר לאחר זמן קצר הודיעה פורשה כי המכונית תיכנס לייצור סדרתי, בשנת 2003, בתערוכת המכוניות ז'נבה, הוצגה לראשונה מכונית הייצור.
מנוע הקאררה GT הוא מנוע V10 אשר במקור פותח ותוכנן לשמש את פורשה במרוץ 24 השעות של לה מאן לשנת 2000. בשנת 1992 החלה פורשה לפתח בסתר את מנוע ה-V10 כמנוע מכונית פורמולה 1 אך בסופו של דבר רעיון זה נזנח. אולם תהליך פיתוחו של המנוע קם לתחייה מחדש כאשר פורשה החליטה לפתח מנוע אבטיפוס למכונית החברה אשר תתחרה במרוץ 24 השעות של לה מאן בעונת 2000, כאשר היא מגדילה את נפחו ל-5.7 ל'. בשנת 1999 לאחר בדיקות של יומיים על מכונית האבטיפוס הראשונה, החליטה פורשה על ביטולו של פרויקט הלה מאן שלה, בעיקר בעקבות רצונה לבנות את רכב הפורשה קאיין - רכב הפנאי שלה, במעורבות של פולקסווגן ואאודי, דבר אשר דרש את גיוסם של מומחי ההנדסה מן החטיבה הספורטיבית של החברה. בנוסף היו גם הערכות כי יו"ר קבוצת פולקסווגן פרדיננד פייך לא רצה תחרות במירוץ לה מאן מצד פורשה לאאודי R8 (מרוצים) החדשה שלהם.
אולם פורשה החזיקה עדיין את מנוע ה-V10 בחיים, כאשר הציגה אותו במכונית הקונספט של הקאררה GT אשר הוצגה בשנת 2000 בתערוכת המכוניות פריז בנפח של 5.5 ליטרים, בעיקר בניסיון למשוך תשומת לב למכונית התצוגה שלהם. התעניינות מפתיעה ברכב, וזרם של מזומנים לחברה מהכנסות מכירות הקאיין, עזרו לפורשה להחליט לייצר את המכונית. הפיתוח לגרסת כביש חוקית למכונית אשר תיוצר בכמות מוגבלת החל, כאשר ההרכבה התבצעה במפעל ההרכבה החדש של פורשה בלייפציג. תהליך ייצור הקאררה GT החל בשנת 2004, כאשר מחירה בארצות הברית היה 440,000 דולר.
במקור תכננה פורשה לייצר 1,500 יחידות, אך באוגוסט 2005 הודיעה החברה כי בשנת 2006 היא תפסיק את ייצור הקאררה GT, בעקבות שינויים בתקנות כריות האוויר בארצות הברית שהחלו בשנת 2006. בסך הכל ייצרה פורשה 1,270 יחידות מהקאררה GT, כאשר 604 מהן נמכרו בארצות הברית. הקאררה GT הוכרזה על-פי מגזין הרכב האמריקני 'ספורטס קאר אינטרנשיונל' כמכונית העשור של שנות האלפיים והגיעה אל המקום השמיני ברשימת המכוניות הטובות ביותר בכל הזמנים. בדומה לפורשה קאררה שמה של הקאררה GT נקרא על שמו של מרוץ ה'קאררה פאנאמריקנה', מרוץ סיבולת בעל חשיבות רבה אשר התקיים במקסיקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ופורשה ידעה בו הצלחות רבות.
מנוע
לקאררה GT מנוע עשרה צילינדרים בנפח 5.7 ליטר אשר מספק 612 כוח סוס, כאשר למכונית הקונספט היה מנוע בנפח 5.5 ליטר אשר סיפק 558 כוח סוס. מהירותה המרבית היא 330 קמ"ש, על פי נתוני היצרן המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש ב-3.8 שניות, אולם בדיקות שנעשו הוכיחו כי המכונית עושה זאת ב-3.5 שניות. מנוע הרכב הוא בעל תצורת סיפון סגור ( Closed-Deck), עיקרון אשר נשאב מן הספורט המוטורי. תצורה זו מאפשרת לצילינדרים להתקרר ישירות על ידי תאי מים פניימים המקיפים אותם. בנוסף שלושה רדיאטורים קדמיים וקוו זרימת נוזלי קירור מוצלב מסייעים לקירור אופטימלי של הרכב גם תחת עומסי מנוע גבוהים. משקל מנוע הרכב הוא 214 ק"ג כאשר בלוק המנוע, גל הארכובה וגל הזיזים עשויים כולם סגסוגת.
תיבת הילוכים
תיבת ההילוכים היחידה הזמינה ברכב היא תיבת שישה הילוכים ידנית ומניעה את הגלגלים האחוריים. כמו כן הפורשה קאררה GT היא המכונית הראשונה בעולם אשר השתמשה במצמד קרמי מצמד ה-PCCC) Porsche Ceramic Composite Clutch). בנוסף, ראש ידית ההילוכים נעשה מעץ מלא כמחווה לכבוד מכונית המרוץ הפורשה 917, זוכת מרוץ לה מאן בשנים 1970–1971 לה ידית הילוכים זהה.
מערכת בלימה
מערכת הבלימה העמידה של הרכב נבנתה משילוב של בלמים קרמיים הגורמים לפיזור חום מהיר ולכן אינם מאבדים מכושר הבלימה ומסיבי פחמן מחוזקים על ידי סיליקון קרביד (C/SiC). כמו כן דיסקי הבלימה של המכונית נעשו מסיליקון-קרביד וגודלם 15 אינץ' (380 מ"מ), כאשר גודלם של חישוקי הגלגלים הוא 19 אינץ' בקדמיים ו-20 אינץ' באחוריים. הודות למערכת הבלימה החזקה מכונית הקאררה GT מסוגלת להאיץ מ-0 ל-160 קמ"ש ולעצור עצירה מוחלטת במהלך 300 מטרים בלבד.
פנים המכונית
בבניית פנים המכונית נעשה שימוש רב בחומרים כגון סיבי פחמן, מגנזיום ועור. מספרה הסידורי של ייצור המכונית הוטבע על פני הקונסולה המרכזית, וידית בורר ההילוכים מוקמה חצי גובה מעלה, בסמוך אל ההגה. כדי לחסוך במשקל לא רצוי של מנועים חשמליים הותקנו ברכב מושבים מתכווננים ידנית. בסיס המושבים נבנה מסיבי פחמן וצופה בעור. משקלו של כל כיסא הוא 10.7 קילוגרם, זאת בהשוואה למשקל 20 הקילוגרם של כיסאות הפורשה 911. כמו כן במכונית הותקנו מערכת שמע ומערכת ניווט של חברת בוס. באופן טיפוסי למכוניות פורשה מקומו של מפתח הצתת הרכב מוקם משמאל להגה, כמחווה לשנים הראשונות של מרוץ לה מאן, בהן היו נדרשים הנהגים המתחרים לרוץ אל רכביהם עם הזינוק, להתניעם, ולהתחיל מיד במרוץ. מפתח ההתנעה מוקם על ידי פורשה במכוניות המרוץ של החברה בצד שמאל של הרכב, ואפשר לנהג בו זמנית להתניע את המכונית בידו השמאלית ולשלב להילוך ראשון בידו הימנית, דבר אשר חסך זמן יקר במרוץ. כמו כן, גג המכונית חשמלי וניתן להסרה.
דוכסות לנקסטר
דוכסות לנקסטר (באנגלית: Duchy of Lancaster) היא אחת משתי דוכסויות מלכותיות (השנייה היא דוכסות קורנוול) באנגליה. דוכסויות אלה שייכות באופן פרטי למונרך הבריטי. כיום הדוכסות היא למעשה חברה פרטית, המחזיקה שטחי מקרקעין רבים באנגליה וויילס, כאשר מרבית השטחים הם במחוז לנקשייר. בראש הדוכסות עומד דוכס לנקסטר - תואר אותו נושא כיום המלך צ'ארלס השלישי.
היסטוריה
אדמות רוזנות לנקסטר מקורן בשנת 1265 עת שהמלך הנרי השלישי העניק את האדמות לבנו הצעיר, אדמונד קורצ'בק, הרוזן הראשון מלנקסטר בעקבות החרמת אדמותיו של סימון דה מונפורט, הרוזן השישי של לסטר. בשנת 1266 צורפו לאחוזה גם אדמותיו של רובר דה פרר, הרוזן השישי מדרבי.
הפעם הראשונה בה נוצרה דוכסות לנקסטר הייתה ב-6 במרץ 1351, עת הוענק התואר דוכס לנקסטר להנרי מגרוסמונט שהיה הרוזן הרביעי של לנקסטר, ונכדו הגדול של המלך הנרי השלישי. לדוכס לא היו יורשים זכרים, ולכן עם מותו בשנת 1361 בוטל התואר, ואדמות הדוכסות שבו להיות רכוש הכתר.
הפעם השנייה בה נוצרה הדוכסות הייתה ב-13 בנובמבר 1362 עת הוענק התואר דוכס לנקסטר לג'ון מגונט, הרוזן הראשון של ריצ'מונד, שהיה בנו הרביעי של המלך אדוארד השלישי. ג'ון מגונט נשא לאישה את יורשת רוזנות לנקסטר, בתו של הנרי מגרוסמונט, וקיבל לחזקתו את אדמותיה, ולכן התאפשר מתן התואר.
עם מותו של ג'ון, ב-4 בפברואר 1399 עבר התואר לבנו, הנרי מבולינגברוק, דוכס הרפורד. לאחר שהנרי הדיח את ריצ'רד השני ועם עלייתו לשלטון כהנרי הרביעי, שבה הדוכסות להיות למעשה רכוש הכתר, והתואר בוטל, אולם החוק הראשון שחוקק הנרי הרביעי היה להכריז שדוכסות לנקסטר תישאר רכושו הפרטי, ולא תהא חלק מרכוש הכתר, וכי הדוכסות תעבור במותו לצאצאיו הזכרים.
הפעם השלישית בה נוצרה הדוכסות הייתה ב-10 בנובמבר 1399 עת הוענק התואר דוכס לנקסטר להנרי ממונמאות', נסיך ויילס - בנו הבכור של המלך הנרי הרביעי. עם הכתרתו של הנרי כהנרי החמישי בשנת 1413 שבה תואר הדוכס להיות תוארו של המונרך, אולם הדוכסות נותרה רכושו הפרטי של המונרך.
רכוש הכתר
מעצם העובדה שדוכסות לנקסטר היא רכושו הפרטי של המונרך, רווחי הדוכסות הם רווחיו האישיים של המונרך, ולא רווחים המהווים חלק מהכנסות הכתר (ההכנסות מאדמות הכתר, המועברות לאוצר המדינה, והמהוות, למעשה, חלק מתקציב בית המלוכה). בשנת 2005, הרווחים של המונרך מהנכסים של דוכסות לנקסטר הסתכמו ב-9,811,000 ליש"ט, ושוויה הכולל של הדוכסות הוערך ב-310,000,000 ליש"ט.
אל-עריאן
אל-עריאן הוא יישוב מוכר מאז ינואר 1995. ההכרה הושגה בעקבות פעילות של המועצה האזורית מנשה, יחד עם עמותת הכפר, שהחלה ב-1987, ובמהלכה אף הוגשה עתירה לבג"ץ.
דלילה (טיל)
דלילה הוא טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח בינוני מתוצרת התעשייה הצבאית. הטיל פותח תחת מעטה סודיות החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 והוצג באמצע שנות ה-80 תוך הטעיה מכוונת ככלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) ליצירת מטרת דמה למערכות נגד מטוסים (נ"מ). כיום (2009) מציגה אותו התעשייה הצבאית כטיל תגובה מהירה אלקטרו-אופטי לטווח רחוק להשמדת מטרות איכות ניידות, כגון טילי נ"מ ומערכות נ"מ אחרות.
היסטוריית פיתוח
במהלך מלחמת יום הכיפורים ומלחמת ההתשה שקדמה לה, נפגעו קשות מטוסי חיל האוויר הישראלי ממערכות נ"מ. אחד הפתרונות לבעיה שנבחן על ידי חיל האוויר היה שימוש במטרות דמה, שהן למעשה כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) שימשכו אליהם את אש מערכות הנ"מ והקשב שלהן ויאפשרו למטוסי תקיפה גישה בטוחה יחסית להשמדתן, בדומה ל-BQM-74 צ'אקר האמריקאי (כטב"ם המשמש כמטרה אווירית, בעיקר לצורכי אימון). בשנת 1978 החל החיל בפרויקט "רם לבב" לפיתוח טיל שיוט לשיגור מהקרקע, בעל מאפיינים המחקים מטוס קרב. אנשי הפרויקט שיגרו בהצלחה מספר אבות-טיפוס, אלא שעלות הפרויקט ובחירה בגישה של ירי-מנגד שישמיד את מערכות הנ"מ על פני תקיפה ישירה תחת מעטה של סביבה רוויה במטרות דמה, גרמו לחיל האוויר להעביר את הפרויקט לידי אחת התעשיות הביטחוניות.
התעשייה הצבאית קיבלה על עצמה את המשך פיתוח הטיל. הקונספט של פיתוח מטרת דמה המחקה מטוס קרב נזנח, ובמקומו הוחל בפיתוח טיל שיוט מונחה משוגר-מנגד מהאוויר, ארוך טווח, חמוש בראש נפץ, שיתקוף בעצמו את מערכות הנ"מ. לצורך הפיתוח קלטה התעשייה רבים מאנשי חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט "רם לבב".
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נערכו ניסויי שיגור מלאים של דלילה ממטוסי F-4 פנטום ("קורנס"). בשנת 1994, לאחר שהניסויים הוכתרו בהצלחה, נכנסו לשימוש חיל האוויר הישראלי טילים מבצעיים, המכונים בחיל האוויר "חנית", וב-2004 פורסם קיומו של דגם קרקע-קרקע מבצעי. הטיל הותאם גם לשיגור ממטוסי "קורנס 2000" (השבחה ישראלית של ה-F-4 פנטום) ו-F-16C/D ("ברק"). כמו כן, אחד השינויים שנערכו במטוסי ה-F-16I ("סופה") לפי דרישות חיל האוויר הישראלי, היה התאמה מראש לנשיאת ה"דלילה".
במלחמת לבנון השנייה (2006) נעשה ירי מבצעי ראשון של הטיל, כאשר מטוס F-16D של חיל האוויר השמיד באמצעותו משאית תחמושת שיועדה לחזבאללה, בעודה עושה את דרכה מסוריה לדרום לבנון.
מאפיינים
הטיל מורכב ממספר מקטעים. בחלקו הקדמי מצויים אנטנה וראש ביות עם יכולות יום ולילה, מאחוריו מערכות הנחיה ובקרת טיסה הכוללות טייס אוטומטי ומערכת ניווט משולבת (מערכת ניווט אינרציאלית — INS, וניווט מבוסס GPS). מאחורי מקטע האלקטרוניקה מצויים ראש נפץ במשקל 30 קילוגרם ומכל דלק. בחלקו האחורי של הטיל מצויים משטחי היגוי ומנוע טורבו-סילון עם דחף של 165 ליברות מתוצרת מנועי בית שמש, המאפשר לטיל להגיע למאך 0.9 (כ-1100 קמ"ש) ולרום-שיוט מקסימלי של כ-30,000 רגל.
הטיל מנווט את דרכו למטרה דרך נקודות ציון וגבהי טיסה שהוזנו בו מראש. הוא נע במהירות תת-קולית ובגובה מקסימלי של 30,000 רגל ויכול להגיע לטווח של 300 קילומטר. ראש הביות של הטיל כולל מערכות צפייה ליום וללילה, חיישנים אלקטרואופטיים לרכישת מטרות המאפשרים לטיל לפגוע במטרות נעות. ניתן לזהות מטרות בטווח של 16 קילומטר מהטיל.
לדלילה מספר מאפיינים המייחדים אותו בהשוואה לטילי שיוט אחרים. קו תקשורת אלחוטי בין הטיל למשגרו מאפשר לו לשוטט באזור המטרה לשם איסוף מודיעין חזותי, איתור מטרות או הערכת פגיעה במטרות. בנוסף, יכול מפעיל הנשק לבטל את היעף הסופי של הטיל למטרה בעודו בעיצומו ולחולל תהליך אוטומטי של "הליכה-סביב", כלומר נסיקה של הטיל בחזרה לגובה שיוט וביצוע תקיפה נוספת לפי הצורך.
דגמים
דלילה השתנה לאורך השנים, ופותחו דורות יותר ויותר מתקדמים שלו, אך מסיבות ביטחוניות כונו כל הדגמים בשם דלילה, ללא תוספת ספרור שתעיד על מעבר דגם.
בנוסף לדגמים לירי מהאוויר המכונים כולם "דלילה", יצרה התעשייה הצבאית טילים המצוידים ברקטת האצה שניתן לשגרם ממסוקים, מהקרקע או מכלי שיט. הדגם לירי מהקרקע מכונה Delilah-GL (GL הם ראשי תיבות של ground-launched) והדגם לירי מכלי שיט מכונה Delilah-SL (ship-launched).
שר הטבעות (סרט)
שר הטבעות (באנגלית: The Lord of the Rings) הוא סרט אנימציה משנת 1978 בבימויו של ראלף באקשי המבוסס על המחצית הראשונה של טרילוגיית ספריו של ג'ון רונלד רעואל טולקין שר הטבעות. הסרט מספר את סיפורם של חבורת הוביטים, אלפים, גמדים, קוסמים ובני אדם בארץ התיכונה שחברו יחדיו במשימה להשמיד את "הטבעת האחת", מעשה ידיו של סאורון, שר האופל, ובכך להביא עליו את כליונו. התסריט נכתב בידי פיטר ביגל, אשר התבסס על תסריט מוקדם יותר מאת כריס קונקלינג. הדמויות בסרט דובבו בקולותיהם של כריסטופר גארד (פרודו באגינס), ויליאם סקווייר (גנדלף), ג'ון הרט (אראגורן), מייקל שולס (סמוויז גמג'י), מייקל גראהם קוקס (בורומיר) ואנתוני דניאלס (לגולס).
הבמאי ראלף באקשי התוודע לכתביו של טולקין בשלב מוקדם בקריירה שלו ושלח ידו במספר ניסיונות להפיק סרט אנימציה המבוסס על הספר, דבר שצלח בידו רק כשחבר למפיק סול זנטז ואולפן הקולנוע יונייטד ארטיסטס. הסרט נודע בשימוש הרב שנעשה בו בשיטת הרוטוסקופינג, טכניקה בה מצולמות סצנות חיות, שלאחר מכן מועתקות על צלולואיד כאנימציה. על אף שזכה הסרט להצלחה בקופות, הביקורות עליו היו חלוקות והמפיצים סירבו לממן סרט המשך שיכסה את חלקה השני של עלילת הסיפור. אף על פי כן עורר הסרט עניין מחודש בספריו של טולקין ושימש מקור השראה למספר יצירות מאוחרות יותר המבוססות על הספר.
אף על פי שהסרט בהתחלה זכה לביקורות מעורבות, במשך השנים הוא הפך לסרט פולחן בעל מעריצים רבים. גם פיטר ג'קסון לקח כמה אלמנטים מסרטו של באקשי כשביים את סרטיו.
דייוויד פינצ'ר
דייוויד אנדרו לִיאו פינצ'ר (באנגלית: David Andrew Leo Fincher; נולד ב-28 באוגוסט 1962), הוא במאי קולנוע אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב. סרטיו, זכו ל-40 מועמדויות סך הכל בטקס פרסי האוסקר, כולל 3 עבורו לבמאי הטוב ביותר, עבור הסרטים "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן", "נעלמת" ו"מאנק". עוד מסרטיו הבולטים: "שבעה חטאים", "המשחק", "מועדון קרב", "זודיאק", "הרשת החברתית" ו"נערה עם קעקוע דרקון".
ביוגרפיה
פינצ'ר נולד בדנוור, קולורדו שבארצות הברית. הוא גדל במחוז מארין בקליפורניה ובנעוריו התגורר גם באשלנד שבאורגון וסיים בה את לימודיו. בגיל שמונה, החל לצלם סרטים בהשפעת הסרט "קיד וקסידי" במסרטת 8 מ"מ שהייתה לו. כילד הוא אהב לצייר, לפסל, לצלם ולהקליט.
קריירה
פינצ'ר לא למד בבית ספר לקולנוע ופנה מיד לעבוד בתעשיית הסרטים. הוא השיג עבודה בהעמסת מצלמות ובעזרה בסטים של סרטיו של ג'ון קורטי. הוא קיבל השראה מעבודתו של ג'ורג' לוקאס וב-1980 הצטרף ל-Industrial Light & Magic, חברת האפקטים המיוחדים של לוקאס. הוא עבד בהפקות של הסרטים "מלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי" ו"אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור". ב-1984 הוא עזב את Industrial Light & Magic כדי לביים סרטון פרסומת לחברה האמריקנית לסרטן. הפרסומת, שנודעה בשם "Smoking Fetus" ועוררה סערה זוטא בעקבות תוכנה (שהציג דגם ריאליסטי של עובר המחזיק סיגריה בידו וכוון נגד עישון בהריון) משכה את תשומת לבם של המפיקים בלוס אנג'לס אשר נתנו לו ב-1985 לצלם את הסרט התיעודי "The Beat of the Live Drum" בכיכובו של ריק ספרינגפילד.
פינצ'ר המשיך לביים פרסומות לחברות גדולות כגון נייקי, רבלון, פפסי, סוני ולוי'ס. עד מהרה גילה שהוא נהנה יותר לביים קליפים מוזיקליים לאמנים. משהחליט להתמקד בבימוי, הצטרף לחברת הפקת הקליפים "Propaganda Films" והחל לצלם קליפים ופרסומות.
פינצ'ר צילם קליפים עתירי תקציב לזמרים מפורסמים כמו מדונה ("Express Yourself", "Vogue", "Oh Father" ו"Bad Girl"), בילי איידול ("Cradle of Love"), ג'ורג' מייקל, מייקל ג'קסון, אירוסמית', הרולינג סטונז ואמנים ידועים נוספים. אולם, בדומה לבמאי קליפים אחרים, הוא עבר לביים סרטים.
כבמאי
ב-1992 יצא סרטו הראשון של פינצ'ר, "הנוסע השמיני 3". פינצ'ר לא הסתדר עם צוות העובדים בפוקס המאה ה-20 שבנו את התפאורה לפני שהתסריט היה גמור, מה שהעמיק קשיים בפני השלמת ההפקה. אף על פי שהסרט זכה למועמדות לפרס אוסקר על אפקטים מיוחדים, הוא ספג ביקורת שלילית ממבקרים ומהקהל.
מדוכא, פינצ'ר חזר לעולם הפרסומות והקליפים וב-1994 זכה בפרס אמי על הקליפ של הרולינג סטונז "Love is strong". כשיצאה ב-2003 ההוצאה המיוחדת של כל סרטי הנוסע השמיני פינצ'ר היה הבמאי היחיד שלא הסכים להשתתף באסופת הסרטים. הוא גם השמיט את הסרט מהפילמוגרפיה שלו ב-DVD של "מועדון קרב" ושל "החדר".
פינצ'ר זכה להצלחתו הראשונה בשנת 1995, בזכות הסרט "שבעה חטאים" מאת התסריטאי אנדרו קווין ווקר. זהו סרט בילוש אפל המספר את סיפורם של שני בלשים (שגולמו בידי בראד פיט ומורגן פרימן) שמחפשים רוצח סדרתי שרוצח את קורבנותיו על פי שבעת החטאים הנוצריים. הסרט גרף יותר מ-100 מיליון דולר בארצות הברית בלבד (יותר מ-300 מיליון דולר בכל העולם) והפך את פינצ'ר לבמאי מבוקש. במקור, ארנולד קופלסון, יושב ראש "ניו ליין סינמה", סירב להכניס את סצנת הסיום הקשה לסרט, אבל לאחר שפינצ'ר שכנע אותו בכך שאמר שזאת סצנה מרכזית בסרט ושבעוד 30 שנה אנשים יזפזפו בטלוויזיה בלילה ויראו את הסצנה הזאת ואחר כך הם יגידו לחברים שלהם שראו את הסרט עם הראש בקופסה, הוא הגיע למסקנה שזאת הסצנה שתיזכר ביותר אצל האנשים. ביחד עם בראד פיט שקבע שהוא לא יצטלם לסוף אחר, הסצנה צולמה ונהייתה אגדית.
בשנת 1997 יצא הסרט "המשחק", הרפתקה אפלה בסגנון אזור הדמדומים שהציג אף הוא סוף מחניק ובלתי גמור כמו ב"שבעה חטאים". הסרט מספר על איש עסקים מסוגר (מייקל דאגלס) שמקבל ליום הולדתו מתנה יוצאת דופן מאחיו (שון פן), אשר בעקבותיה הוא הופך לשחקן המרכזי במשחק שמשתלט על חייו. הסרט קיבל ביקורות טובות אך לא זכה הצלחה גדולה בקופות. בתקופה האחרונה הסרט נהיה סרט קאלט.
ב-1999 יצא הסרט "מועדון קרב" שהוא עיבוד לספרו של צ'אק פלאניוק באותו שם. הסרט מספר על פקיד שחולה באינסומניה שמקים עם חבר שהכיר מועדון שמגיעים אליו גברים כדי ללכת מכות. בסרט מככבים אדוארד נורטון, הלנה בונהם קרטר ובראד פיט ששיחק גם ב"שבעה חטאים". הסרט היה אחד הסרטים המצופים של אותה שנה, אך הוא היה לאכזבה קופתית והביקורות אודותיו היו מעורבות. לאחר זמן, מבקרים רבים שינו את דעתם לגבי הסרט, שזכה גם לאהדת הקהל. השבועון אנטרטיינמנט ויקלי העניק לסרט ציון "נכשל" אולם לאחר מכן דירג אותו כמספר אחד ברשימת ה-DVD הראויים לקנייה. מכירות הסרט ב-DVD אפשרו לא רק לכסות את עלות הפקת הסרט, אלא הביאו לרווח גדול. הסרט נכנס לרשימת ה-250 סרטים הטובים של כל הזמנים באתר IMDb במקום 10.
ב-2002 המשיך פינצ'ר עם המותחן "החדר", שהיה חדשני בכך שהשתמש בגרפיקת מחשב. אף על פי שהסרט הכניס יותר מ-92 מיליון דולר בקופות בארצות הברית, הוא לא הצליח להתחבב על המבקרים כמו קודמיו. הסרט מספר על אם חד הורית (ג'ודי פוסטר) שביחד עם בתה (קריסטן סטיוארט) מסתתרת מפושעים (פורסט ויטאקר, דווייט יוקאם וג'ארד לטו ששיחק גם ב"מועדון קרב") בחדר הביטחון בבית החדש שלה.
ב-2007 יצא הסרט "זודיאק", שהוא עיבוד לספריו של רוברט גרייסמית' על המצוד אחרי הרוצח הסדרתי שזכה לכינוי רוצח הזודיאק. בסרט כיכבו: ג'ייק ג'ילנהול, מארק רופאלו ורוברט דאוני ג'וניור. הסרט לא זכה להצלחה גדולה בקופות אבל קיבל ביקורות טובות.
בשנת 2008 יצא סרטו "הסיפור המופלא של בנג'מין באטן", בכיכובם של בראד פיט וקייט בלאנשט, העוסק באדם שנולד זקן והופך לצעיר עם חלוף השנים. פינצ'ר היה מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר על בימוי הסרט.
ב-2010 זכה פינצ'ר בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר על בימוי סרטו "הרשת החברתית", אשר עוסק בהקמה של אתר האינטרנט והרשת החברתית פייסבוק. בנוסף היה פינצ'ר מועמד לאוסקר על בימוי הסרט.
חיים אישיים
פינצ'ר היה נשוי לדוגמנית/צלמת דוניה פלורנטינו בין השנים 1990 ל-1995, ויש לו בת מנישואים אלה.
מאז 1996 הוא נשוי למפיקה סיאן צ'פין.
ג'ים קלי
'''ג'יימס מ. "ג'ים" "הדרקון" קלי (באנגלית: James M. "Jim" "the Dragon" Kelly'''; 5 במאי 1946 - 29 ביוני 2013) היה אתלט, שחקן ואמן לחימה אמריקני שהתבלט בשנות השבעים המוקדמות. הוא נודע במיוחד בשל הופעתו כוויליאמס בסרטו של ברוס לי "הדרקון".
שנותיו הראשונות
קלי נולד בפריז, קנטקי. הוא החל את הקריירה האתלטית בבית הספר התיכון, שם התחרה בהצלחה בכדורסל, פוטבול, ואתלטיקה קלה. הוא למד באוניברסיטת לואיוויל, שם שיחק רוגבי, אולם עזב במהלך שנתו הראשונה על מנת ללמוד קראטה שורין-ריו. בנוסף לכך, הוא התאמן בקראטה אוקינאווה-טה בהדרכתו של שיהאן גורדון דוברסולה וזכה בהנטיגטון ביץ' קלאסיק (Huntington Beach Classic) וזקף לזכותו של מר דוברסולה את הפיכתו ללוחם ברמה עולמית. אחרי שניצח בתואר במשקל בינוני באליפות הקראטה הבינלאומית במשקל בינוני ב-1971 בלונג ביץ', הוא פתח בית ספר משלו לאמנויות לחימה. הוא לימד קראטה את השחקן Calvin Lockhart לקראת תפקידו במותחן Melinda, ולבסוף גילם את דמותו של מדריך אמנויות לחימה בסרט.
קריירת המשחק שלו
כשחקן, תפקידו הידוע ביותר של קלי הוא במשחק לצידו של ברוס בסרט "הדרקון". הופעה זו הובילה לתפקידי כוכב בסדרת סרטי אמנויות הלחימה מז'אנר הבלאקספלויטיישן, ביניהם מלינדה ו-Black Belt Jones. ברוב תפקידיו קלי גילם אמן לחימה אפרו-אמריקני, מה שהיווה אז חידוש. לאחר הופעתו בסרט משנת 1982 "One Down, Two to Go", הופיע קלי בסרטים רק לעיתים נדירות. משחקו בסרט "הדרקון" אמור היה במקור להינתן לשחקן Rockne Tarkington, שבאופן בלתי צפוי נשר ימים לפני הצילומים בהונג קונג. המפיק פרד ויינטראוב שמע על בית הספר לקראטה של ג'ים קלי במחוז קרנשו (Crenshaw) בלוס אנג'לס, והלך לשם על מנת לצפות בו, התרשם ובחר בו לתפקיד ויליאמס. תפקידו של קלי כויליאמס, מדריך קראטה עירוני ששוטרים לבנים מציקים לו, הרשים במאים וגברים אפרו-אמריקנים בשל התנהגותו קרת הרוח והתסרוקת האפריקאית הגדולה שלו. הוא השיג חוזה לשלושה סרטים עם חברת האחים וורנר ושיחק בסרט Three the Hard Way עם ג'ים בראון ופרד ויליאמסון, וב- Hot Potato סרט שבו הוא מציל את בתו של דיפלומט מהג'ונגלים של תאילנד. אחרי שחוזהו עם האחים וורנר הסתיים, הוא כיכב בסרטים דלי התקציב Black Samurai, Death Dimension ו- Tattoo Connection.
דרגות הכוחות המזוינים הבריטיים
דרגות הכוחות המזוינים הבריטיים הן כל הדרגות בהיררכיה הצבאית אשר מתקימות כיום בקרב ארבע הזרועות של הכוחות המזוינים.
מבנה הדרגות משתנה בין הצבא הבריטי, חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי, בעוד שדרגות חיל הנחתים המלכותי מתבססות על דרגות הצבא עם מספר שינויים קלים. דרגות הכוחות הבריטים מתחלקות לשני סוגים; דרגות קצינים ודרגות אחרות (Other ranks), כלומר חוגרים, נגדים, עתודאים וכדומה.
שואה (מונח)
שׁוֹאָה היא מילה שמקורהּ בעברית המקראית, ובה משמעותה חורבן, כיליון. במחצית השנייה של המאה העשרים נוצקה משמעות מיוחדת למילה המיודעת "השואה" – השמדתם השיטתית של כשישה מיליון יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במקורות קדומים
בתנ"ך מופיעה המילה "שואה", בהטיות שונות, 13 פעמים. ב, למשל, נאמר: . בספר צפניה ובספר איוב מופיע הצירוף "שואה ומשואה", לתיאור כיליון מוחלט.
במקרא מופיעה המילה כמה פעמים, ולפי פרשנותו של עמוס חכם בדעת מקרא, למילה שלושה מובנים: ובדעת מקרא ל כתב יהודה קיל: "נראה שהוראתה הראשונית של שואה היא ענן כבד, העולה בסערה ומקדיר את אור היום, והושאל לצרה ורעה הבאה פתאום" (שם הערה 40).
כן המילה מציינת משמעות של חושך, כמו בפסוק: "תְּבוֹאֵהוּ שׁוֹאָה לֹא יֵדָע וְרִשְׁתּוֹ אֲשֶׁר טָמַן תִּלְכְּדוֹ בְּשׁוֹאָה יִפָּל בָּהּ:" (ספר תהלים, פרק ל"ה, פסוק ח')
בשירת ימי הביניים כתב משה אבן עזרא: "כי תבל שואות וגיליה תלאות".
השואה
התייחסות לגורל יהודי אירופה תחת שלטון הנאצים כאל שואה הופיעה בשלב מוקדם מאוד. עוד ב-17 במרץ 1933, כחודש וחצי לאחר מינויו של היטלר לקנצלר גרמניה, התפרסם בעיתון "דבר" מאמר שכותרתו "בשעת השואה ליהדות הגרמנית". ב-17 בספטמבר 1939, שבועיים וחצי לאחר פרוץ המלחמה, נכתב במאמר המערכת של "דבר": "שואת פולין עוד לא נתגלתה לעינינו בכל מוראותיה", ובהמשך: "שואה מחרידה ירדה על מיליונים של יהודי פולין, שואה העולה בהיקפה ובמוראותיה על כל הניסיונות אשר נתנסינו בהם בשנים האחרונות".
במהדורה הראשונה של "המילון החדש", משנת ה'תש"ל, אין אזכור לצורה המיודעת, "השואה", והאזכור של השואה מופיע רק בדוגמה "שואת יהדות הגולה", במסגרת המשמעות "קטסטרופה, אסון קשה". במהדורות מאוחרות יותר נוספה המשמעות "השואה".
נראה כי הרצון לבטא את עוצמתה והיקפה החריג של תוכנית הגרמנים לחיסול העם היהודי היא הסיבה לטביעת המונח המיוחד. באתר יד ושם נאמר כך:
מאז נטבע הפך המונח לכינוי הבלעדי לחורבן יהדות אירופה, אולם היו שראו בכך טעות, כמו המשורר אורי צבי גרינברג, שלחם כנגד השימוש במילה. בנאום שנשא גרינברג לרגל קבלת פרס ביאליק בשנת 1955 אמר:
לטענת גרינברג, מבטאת המילה אסון בלתי נמנע ובלתי צפוי, כמין אסון טבע לא נשלט, ובטביעת המונח מקופלת התייחסות לאירוע השואה ככזה. לטענתו, חילון האומה והרצון להתחמק מלראות בפעולות ההרג שהופנו כנגד יהודים לאורך ההיסטוריה מהלך אחד רציף, הן שהביאו לטביעת המונח המיוחד ולאי שימוש במילה המסורתית "חורבן". מלחמתו של גרינברג כנגד השימוש במונח לא צלחה והוא, כאמור, המונח הבלעדי לאירועי חורבן יהדות אירופה במלחמת העולם השנייה.
גם הרב פינחס מנחם אלתר, האדמו"ר מגור, סבר שהשם 'שואה' אינו הולם. לטענתו המילה 'שואה' מופיעה בתנ"ך תמיד כביטוי לפורענות הבאה על רשעים. הצעתו החלופית הייתה המילה "עקידה".
על השינוי במשמעות המילה עמד המשורר מאיר ויזלטיר בשירו "מילים":
Holocaust
המילה המקבילה במרבית השפות ההודו-אירופיות, Holocaust ("הולוקאוסט"; מיוונית: ὁλόκαυστος, שרוף כליל), עברה אף היא שינוי משמעות דומה. באחד מתרגומי התנ"ך ללטינית שימשה מילה זו לתיאור שריפת קורבן עולה, שבשונה מקורבנות אחרים, נשרף כליל. קודם למלחמת העולם השנייה שימשה מילה זו באנגלית לתיאור שרפה, אסון וכיליון, ובין השאר שימשה את וינסטון צ'רצ'יל, בשנת 1929, לתיאור שואת העם הארמני.
Shoah
המילה Shoah, שהיא תעתיק לאנגלית של המילה העברית "שואה", החלה להופיע בפרסומים יהודיים באנגלית בשנות ה-60 של המאה העשרים. השימוש בה התרחב מאוד משנת 1985 ואילך בעקבות סרטו של קלוד לנצמן "שואה" (Shoah). יתרונה של Shoah על-פני Holocaust בחד משמעיותה: באנגלית Shoah מתייחסת אך ורק לשואת היהודים, בעוד ש-holocaust משמשת במשמעויות נוספות. גם בשפות נוספות הפכה המילה לתיאור שואת היהודים.
שואה שאינה שואת היהודים
המילה "שואה" ממשיכה לשמש דוברי עברית לתיאור אסונות כבדים של עמים אחרים. נפוץ השימוש במושג שואת הארמנים (למשל: ). הביטוי בערבית "אל-נַכְּבָּה" לתיאור גורל ערביי ארץ ישראל במלחמת העצמאות (שכיום נהוג להציגו בעברית כ"הנכבה") תורגם בשנת 1965 על ידי יהושפט הרכבי כ"השואה".
במאה ה-21 החלו בקרב ארגונים הדוגלים בזכויות בעלי חיים ברחבי העולם להשתמש במונח "שואת בעלי החיים" לתיאור של ההרג ההמוני של בעלי חיים בתעשיות לצורך מוצרים המופקים מהחי, כמו בשר, ביצים, חלב, עור ופרוות.
המונח "שואה שקטה" משמש כיום במספר משמעויות. בעיקר הוא משמש בקרב חלק מהיהודים לתיאור תפיסתם את האסון הדמוגרפי שבהתבוללות יהודי התפוצות; וכן בקרב אקטיביסטים למניעת הפלות בהקשר של תפיסתם את החורבן שמביאות ההפלות המלאכותיות על הדמוגרפיה של אוכלוסיית העולם (מכונה גם "שואת התינוקות").
יעקב אילני
יעקב אילני (פיגנבאום) (21 ביוני 1907 – 2 באפריל 2010) היה מחלוצי חקר התזונה בישראל, מומחה לביוכימיה ולביוטכנולוגיה של המזונות, חוקר, יועץ ומורה, שמילא תפקידים רבים ושונים במוסדות מחקר והוראה ובארגוני מזון ישראליים ובין-לאומיים.
ביוגרפיה
נולד בעיר יאשי שברומניה, למשפחה מסורתית. קיבל חינוך מסורתי וכללי ובהמשך למד באוניברסיטת יאשי.
היה פעיל בהנהלת המכבי הצעיר ובאגודת הסטודנטים "חשמונאי".
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל והמשיך בלימודיו במחלקה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית בהר הצופים. התפרנס משטיפת כלים במעבדות האוניברסיטה. היה באחד המחזורים הראשונים של מקבלי הדוקטורט באוניברסיטה העברית בהר הצופים. והראשון בארץ שקיבל דוקטורט בביוכימיה. היה יועץ מדעי וטכני לתעשיות המזון בממשלת המנדט בארץ ישראל. לאחר קום מדינת ישראל ניהל את מחלקת התעשייה באגף הפיקוח על המזון שבמשרד המסחר והתעשייה.
בשנות החמישים התמנה למומחה ויועץ של ארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
פרסם עבודות מחקר רבות בתחום החלבונים, האנזימים, התזונה והרפואה בעיתונות המקצועית בארצות הברית, צרפת וישראל. כן הוענק לו תואר איש השנה מטעם מועדון רוטרי על מפעל חייו לחקר המזון.
נפטר ב-2 באפריל 2010. היה נשוי לאורה לבית ברזילי (אייזנשטט) ואב לבת (ניצה אילני-לוי).
ריבר פלייט
קלוב אתלטיקו ריבר פלייט (בספרדית: Club Atlético River Plate) הוא מועדון ספורט מהעיר בואנוס איירס הנחשב לאחד מהמובילים בארגנטינה. המועדון נוסד ב-25 במאי 1901, ועיקר פרסומו בשל קבוצת הכדורגל שלו המשחקת בפרימרה דיביסיון של ארגנטינה, ליגה שבה מחזיקה הקבוצה בשיא ההשתתפויות בעונותיה ובשיא הזכיות בה - 38.
לזכיות באליפות ארגנטינה מתווספים שלושה עשר גביעים לאומיים ושבעה עשר גביעים בינלאומיים, כשהחשובים ביניהם הם גביע ליברטדורס - 4 פעמים - והגביע הביניבשתי. ריבר פלייט הוא אחד משלושת המועדונים היחידים שזכו בארבעת הטורנירים הנוכחיים של CONMEBOL - הליברטדורס, הסודאמריקנה, הרקופה והסורוגה; אלו מצטרפים לגביעי העבר בהם זכה המועדון - הביניבשתי, האינטראמריקנה והסופרקופה, וגביעי ריו דה לה פלאטה העתיקים - הקאפ טיי קומפטישן וגביע אלדאו; כל אלו בינלאומיים ורשמיים. המועדון מחזיק גם בשיא התארים הכללי בארגנטינה מאז תחילת העידן המקצועני, 67 במספר (ובתוספת העידן החובבני - 70). הקבוצה עומדת במקום הראשון בטבלת הנקודות ההיסטורית של ליגת העל הארגנטינאית, עם כמות הניצחונות הגדולה ביותר, כמות השערים הגדולה ביותר, ספיגת השערים הנמוכה ביותר והפרש השערים הטוב ביותר. שחקנים מפורסמים רבים שיחקו לאורך השנים במועדון, שגם תרם את מספר השחקנים הרב ביותר במדינה לנבחרות ארגנטינה במונדיאל. המועדון מדורג במקום התשיעי בעולם ובמקום הראשון בדרום אמריקה בדירוג הקבוצות בכל הזמנים של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS).
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי, הידוע בכינוי "המונומנטל" (El Monumental) והוא הגדול ביותר באמריקה הדרומית. תכולת האצטדיון כיום היא 83,214 מקומות ישיבה. גמר מונדיאל 1978 שבו זכתה נבחרת ארגנטינה נערך באצטדיון זה. האצטדיון משמש בנוסף גם כאצטדיון הלאומי של ארגנטינה. במתחם האצטדיון מפעיל המועדון, בנוסף לקבוצת הכדורגל, קבוצות בענפי ספורט רבים נוספים, ביניהם כדורסל, כדוריד, הוקי שדה, אתלטיקה, שחייה, טניס, התעמלות מכשירים, התעמלות אמנותית, כדורעף, איגרוף, כדורגל אולמות, שחמט, גלגיליות, כדורמים, קראטה, טאקוונדו, טניס שולחן, הוקי גלגיליות, קרוספיט, MMA, ברידג', ספורט נכים וענפי ספורט מקומיים כמו בוצא'ס, ססטובול ופלוטה פאלטה.
משחק הדרבי בין ריבר פלייט לבוקה ג'וניורס הוא אחד המשחקים המרתקים והטעונים בעולם הכדורגל וזכה לכינוי "הסופר קלאסיקו".
בשנת 2012 אוהדי הקבוצה שברו את שיא גינס ויצרו את הדגל הארוך בהיסטוריה באורך של 7,829 מטרים.
היסטוריה
הקבוצה נוסדה ב-25 במאי 1901 בסמיכות לשכונת לה בוקה כמיזוג של שתי קבוצות, "סנטה רוסה" ו"לה רוסאלס". הקבוצה קיבלה את שמה לאחר שאחד ממייסדיה ראה מלחים בנמל בואנוס איירס מניחים ארגזים עם הכיתוב "The River Plate" (נהר הריו דה לה פלאטה שנשפך למפרץ בואנוס איירס נקרא לעיתים באנגלית "River Plate"). בהמשך נדדה הקבוצה לשכונת פאלרמו ומאוחר יותר לשכונת נונייס בצפון העיר. היא נרשמה למשחק בליגת המשנה וב-1908 עלתה לליגת העל, החובבנית באותה העת, לאחר משחק גמר בו ניצחה את ראסינג קלוב בתוצאה 7-0. הסופר קלאסיקו הרשמי הראשון התקיים באוגוסט 1913, לאחר שבוקה הועלתה לליגת העל במסגרת היערכות מחדש של הליגה, ותוצאת הסיום בו הייתה 2-1 לריבר. בעידן החובבני זכתה הקבוצה בגביע הלאומי "קופה דה קומפטנסיה ג'וקיי קלוב" ובגביע הבינלאומי "טיי קאפ קומפטישן" (מול בריסטול מאורוגוואי), שני אלו ב-1914, וכן באליפות הליגה ב-1920.
עם תחילת העידן המקצועני, בראשית שנות ה-30, רכשה הקבוצה את ברנאבה פריירה מטיגרה תמורת 35,000 פסו (שיא עולם באותה העת) ואת קרלוס פאוצ'לה מספורטיבו בואנוס איירס תמורת 10,000 פסו, ובשל כך זכתה הקבוצה לכינוי "המיליונרים" ( Los Millonarios). בעשור זה החלה הקבוצה להתעלות בהישגיה על פני יריבותיה, כשהיא זוכה בארבע אליפויות (בשנים 1932, 1936 - שתי אליפויות ו-1937), בשני גביעים לאומיים (קופה דה קומפטנסייה 1932, קופה איברגורן 1937) ובשני גביעים יבשתיים (גביע אלדאו 1936 ו-1937) בהם הביסה בגמר את פניארול אלופת אורוגוואי בתוצאות 5:1 (באורוגוואי) ו-5:2 (במגרש נייטרלי בארגנטינה).
סגנון משחקה ההתקפי והשוטף של הקבוצה בשנות ה-40 הקנו לה את הכינוי "המכונה" (La Máquina), ויש הרואים בה את המודל עליו התבססה שיטת הטוטאל פוטבול של הולנד בשנות ה-70. הרכב זה של ריבר נחשב על ידי רבים לאחת הקבוצות הטובות בהיסטוריה. חמשת שחקני ההתקפה, חואן קרלוס מוניוס, חוסה מנואל מורנו, אדולפו פדרנרה, אנחל לברונה ופליקס לוסטו, האפילו על אלפרדו די סטפנו הצעיר, והוא שותף מעט יחסית בשנותיו הראשונות בבוגרים. בשנים הללו זכתה ריבר בארבע אליפויות (בשנים 1941, 1942, 1945, 1947, יחד עם ארבע סגנויות ופעמיים מקום שלישי), כשבאחרונה די סטפנו מוכתר כמלך השערים של הטורניר עם 27 שערים; בשלושה גביעים לאומיים (קופה איברגורן 1941 ו-1942, וקופה אסקובר 1941) ובשלושה יבשתיים מול אלופות אורוגוואי (קופה אלדאו 1941, 1945, 1947).
בין השנים 1952 ל-1957 זכתה ריבר בחמש אליפויות מתוך שש אפשריות, בשני גביעים לאומיים (קופה איברגורן 1952 וקופה אווה פרון - פרס שנקבע מראש עבור רצף אליפויות) ובאחד יבשתי (קופה אלדאו 1955). לאחר "מבול" תארים זה הגיעו 18 שנים שחונות ללא תארים שהסתיימו באליפות בשנת 1975. משנה זו ועד לסוף המאה זכתה הקבוצה ב-17 אליפויות נוספות, כאשר בשני העשורים האחרונים של המאה נוספו הצלחות בינלאומיות בדמותם של חמישה גביעים יבשתיים: גביע ליברטדורס בעונת 1986 ובעונת 1996, בשתיהן לאחר ניצחון במשחקי הגמר על אמריקה דה קאלי הקולומביאנית; הגביע הביניבשתי ב-1986 לאחר ניצחון על סטיאווה בוקרשט אלופת אירופה; גביע האינטראמריקנה ב-1987 והסופרקופה סודאמריקנה ב-1997 לאחר ניצחון בגמר על סאו פאולו הברזילאית.
שנות האלפיים נפתחו גם הן בזכיות מקומיות - ארבע במספר (בשנים 2000, 2002, 2003, 2004), אך מאז האליפות בשנת 2004 ובמשך עשור חלה ירידה בהישגי הקבוצה. תחילה, לא זכתה הקבוצה באף תואר במשך ארבע שנים. עקב קשיים כלכליים נאלצה הקבוצה למכור מדי שנה את כוכביה. גם מינויו של דניאל פסארלה כמאמן הקבוצה לא עזר לקבוצה להתאושש מהמשבר בו הייתה מצויה ולקראת סוף 2007 התפטר פסארלה מתפקידו. במקומו מונה דייגו סימאונה, משחקניה הגדולים של ארגנטינה בכל הזמנים ואחד המאמנים הצעירים העולים בכדורגל הארגנטינאי. מינויו של סימאונה השתלם והקבוצה הצליחה לזכות באליפות הקלאוסורה לשנת 2008. סימאונה שילב במהלך טורניר האליפות שחקנים צעירים כדוגמת דייגו בונאנוטה לצידם של שחקנים ותיקים שהבולט ביניהם היה אריאל אורטגה. אך היה זה הישג בודד בשנים אלו. בשנת 2011, לאחר שלוש שנים של תוצאות רעות בליגה הבכירה, הידרדרה הקבוצה למשחקי המבחן על הישארות בליגה הבכירה מול קבוצת בלגראנו מקורדובה. במשחק הראשון בקורדובה ניצחה הקבוצה המקומית 2:0 והשאירה לריבר פלייט סיכוי קלוש להישרדות. במשחק הגומלין באצטדיון המונומנטל, סיימו הקבוצות בתיקו 1:1 שקבע כי ריבר פלייט תרד לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה בארגנטינה לאחר 110 שנות קיומה. ביוני 2012, ניצחה ריבר פלייט את אלמירנטה בראון בתוצאה 2:0 במחזור האחרון של הליגה השנייה, ובכך העפילה למקום הראשון בליגה והבטיחה את עלייתה בחזרה לליגה הראשונה, שנה אחת בלבד לאחר שירדה לליגה השנייה.
בשנת 2014 חזרו גם ההישגים, כשהקבוצה זוכה ברצף חדש של טורנירים משמעותיים: אליפות ארגנטינה (פינאל 2014), גביע לאומי (קופה קמפאונטו) וגביע בינלאומי - גביע הסודאמריקנה, תוך שהיא מנצחת בחצי הגמר של טורניר יבשתי זה את "היריבה הנצחית", בוקה ג'וניורס (מולה התמודדה ריבר בשנה זו 8 פעמים ללא הפסד), ובגמר - את אתלטיקו נסיונל הקולומביאנית. להישגים אלו הצטרפה זכייה ברקופה סודאמריקנה בתחילת 2015, כאשר היא מנצחת את אלופת הליברטדורס, סן לורנסו. גביע נוסף בו זכתה ב-2015 הוא הסופרקופה האירואמריקנה, גביע לא רשמי שהפגיש אותה - אלופת הסודאמריקנה המכהנת - עם זוכת הליגה האירופית, סביליה.
בעונת 2015 זכתה ריבר בגביע הליברטדורס השלישי בתולדותיה לאחר ניצחון ביתי בגמר מול טיגרס המקסיקנית בתוצאה 3-0 (0-0 במשחק הראשון). שישה ימים לאחר מכן ניצחה הקבוצה (בתור מחזיקת הסודאמריקנה) את גמבה אוסקה (מחזיקת גביע הליגה היפנית) ביפן וזכתה בגביע סורוגה בנק, ובכך רשמה תואר רשמי שישי בתוך 15 חודשים.
בשנת 2016 זכתה הקבוצה בגביע רקופה סודאמריקנה, בשנה השנייה ברציפות, לאחר שגברה על מחזיקת גביע סודאמריקנה סנטה פה הקולומביאנית (2-1 בסיכום המפגש הכפול). בסוף אותה שנה גברה הקבוצה על רוסאריו סנטראל בגמר גביע ארגנטינה וזכתה בו לראשונה בתולדותיה. בסוף 2017 זכתה שוב בגביע ארגנטינה, לאחר שניצחה בגמר את אתלטיקו טוקומאן, ובמרץ 2018 זכתה במהדורת 2017 של הסופר קאפ הארגנטינאי לאחר שגברה על בוקה ג'וניורס בתוצאה 2-0.
בדצמבר 2018, שוב גברה ריבר פלייט על בוקה ג'וניורס במשחק גמר, הפעם במפגש חסר תקדים ביניהן בגמר מפעל יבשתי, גביע ליברטדורס 2018. המשחק הראשון במגרשה של בוקה הסתיים בתיקו 2-2. הגומלין נערך באצטדיון סנטיאגו ברנבאו שבמדריד, לאחר שהמשחק במונומנטל נדחה עקב תקיפת האוטובוס של שחקני בוקה. ריבר זכתה בגביע בפעם הרביעית לאחר ניצחון 3-1 בהארכה.
כינויי הקבוצה
הקבוצה זכתה במהלך השנים למספר כינויים, הכינוי הנפוץ בתקשורת ובקרב אוהדיה הוא "המיליונרים" (Los Millonarios). הכינוי הודבק לקבוצה בשנות ה-30 בעקבות רכישתו של בראנבה פריירה וכן בשל היותה של הקבוצה העשירה מבין קבוצות הליגה. בנוסף, מרבית אוהדי הקבוצה נחשבים לבני המעמד העליון, בניגוד לאוהדי בוקה ג'וניורס הנחשבים לבני מעמד הפועלים.
אוהדי קבוצות יריבות מכנים את הקבוצה בלעג "התרנגולות" (Gallinas). הכינוי דבק בקבוצה בשנת 1966 אחרי משחק גמר גביע ליברטדורס מול קבוצת פניארול מאורוגוואי בו הפסידה הקבוצה 4:2 אחרי שכבר הוליכה 0:2. בנוסף, הקבוצה סיימה במקום השני בליגה 11 פעמים במהלך 18 שנות היובש מהן סבלה הקבוצה משנת 1957 עד 1975. כיום אוהדי ריבר עצמם אימצו לעצמם גם את הכינוי הזה ברבים משיריהם, תוך שהם מייחסים לו משמעות חיובית.
הקבוצה זכתה גם לכינוי "הקבוצה עם הסרט האדום" (El Equipo de la Banda Roja) בשל תלבושתה הלבנה עם פס האדום האלכסוני ולכינוי "המכונה" (La Máquina) בשנות ה-40. באמצע שנות ה-90 הקבוצה כונתה "המכונה הקטנה" (La Maquinita) אחרי שהציגה סגל מרשים שזכה בשלוש אליפויות, גביע ליברטדורס ובסופרקופה סודאמריקנה.
אצטדיון
ב-1938, לאחר שנים של נדודים בין אצטדיונים שונים, רובם בדרום העיר בסמיכות לשכונת לה בוקה, קבעה הקבוצה את משכנה באצטדיון המונומנטל. הוא נחנך רשמית ב-25 במאי 1938 במשחק בין ריבר פלייט לפניארול מאורוגוואי בו ניצחה ריבר פלייט 1:3, בנוכחות כ-68,000 צופים. במשך שנים הייתה לאצטדיון צורת פרסה, שכן עקב העלויות הגבוהות לא נבנה היציע הצפוני הפונה לשפך הנהר ריו דה לה פלטה. לאחר 20 שנה, בשנת 1958, נכנסו לקופת המועדון 30 מיליון פסו תמורת מכירתו של אומר סיבורי ליובנטוס (קבוצה בה הוא עתיד להפוך לזכות בכדור הזהב; סכום ההעברה היה שיא עולמי באותה העת), ובעזרתם ניתן היה לבנות את היציע הצפוני החסר, שנקרא מאוחר יותר על שם השחקן האמור. חלקו העליון של יציע זה נבנה 20 שנה לאחר מכן, במסגרת שיפוצים והרחבות לקראת מונדיאל 1978, טורניר בו נערכו באצטדיון תשעה משחקים, כולל הגמר שבו ניצחה נבחרת ארגנטינה. האצטדיון משמש גם כאצטדיון הלאומי של נבחרת ארגנטינה. בשיאו כלל האצטדיון כ-100,000 מקומות, ועל פי ההערכה כמות כזו של צופים נכחה במשחק האליפות ב-1975, לאחר 18 שנים בהן לא זכה המועדון באליפות הליגה. אירועי שיא נוספים מבחינת כמות הצופים היו הגמרים של גביע הליברטדורס שבהם ניצחה ריבר, בשנים 1986 ו-1996, אז נכחו במקום כ-86,000 צופים. במשך שנים היה מספר המושבים כ-61,000, עד שבשנת 2019 נעשו שינויים שהגדילו את הכמות ל-70,074. בשנת 2020 הוחל בשיפוץ רב שלבי של האצטדיון. קרקע המשטח הונמכה, נשתל דשא חדש, מסלול האתלטיקה שהקיף את הדשא בוטל והיציעים התחתונים הוארכו עד לגובה הקרקע. במהלך העבודות גדל מספר המקומות אל מעבר ל-86 אלף, אך עם סיום התקנת המושבים החדשים כמות המקומות צפויה להגיע ל-84,567. זהו האצטדיון הגדול ביותר באמריקה הדרומית. בקומפלקס האצטדיון קיימים מגרשים עבור ענפי ספורט רבים נוספים, וכן בתי ספר ואוניברסיטה הנושאים את שם המועדון.
תלבושת הקבוצה
תלבושת הקבוצה נחשבת לאחת המפורסמות בעולם. בשנותיה הראשונות שיחקה הקבוצה בתלבושת לבנה שהייתה נפוצה באותן שנים, כדי להבדיל את עצמה משאר הקבוצות עטו שחקני הקבוצה סרט אדום אלכסוני, דבר אשר גם הבליט את הרקע העשיר של הקבוצה לעומת שאר הקבוצות.
שחקנים מפורסמים
ריבר פלייט ידועה במחלקת הנוער שלה, אשר ייצרה רבים משחקניה הבולטים של ארגנטינה בכל הזמנים. בקבוצה שיחקו גם שחקנים רבים אשר עברו ממנה למועדונים באירופה.
מאובן מעבר
מאובני מעבר הם שרידיהן המאובנים של צורות חיים המדגימות מעבר אבולוציוני. ניתן לזהותם באמצעות השמירה על תכונות פרימיטיביות (פלזיומורפיות) מסוימות בהשוואה לקרוביהם, כפי שהם מוגדרים באמצעות הקלדיסטיקה. "החוליה החסרה" הוא המונח הפופולרי לצורות מעבר. דוגמאות רבות מספור למאובנים כאלה קיימות, כולל אלה של פרימטים ושל הומינואידים קדומים המהווים שלבי מעבר באבולוציה של האדם.
מאובני מעבר בתורת האבולוציה
בשנת 1859 פרסם צ'ארלס דרווין את הספר מוצא המינים, בו הוצגה התאוריה לפיה כל המינים החיים על כדור הארץ התפתחו ממוצא משותף באמצעות מנגנון של שונות וברירה טבעית. ניבוי שעלה מן התאוריה הוא קיום מאובנים של "צורות מעבר" בין מינים קיימים. דרווין כתב כי העדר מאובנים כאלו הוא לכאורה ההתנגדות החזקה ביותר לתאוריה, אך תירץ את מחסורם בנדירותם של מאובנים, וחזה כי מיני ביניים כאלו יתגלו בעתיד. תחזית זו החלה להתאמת שנתיים בלבד לאחר כתיבת הספר, כאשר התגלה המאובן הראשון של הארכאופטריקס, צורת ביניים בין זוחלים (למעשה דינוזאורים) לעופות. מאז התגלו מאובני מעבר רבים נוספים, למשל בין דגים ודו-חיים, בין זוחלים ליונקים, בין קופי-אדם לבני-אדם, בין יונקים יבשתיים ללווייתנאים, בין סוסיים קדמונים לסוסים מודרניים, ועוד.
מאובני מעבר בין דגים לדו-חיים
מוצא כל החולייתנים בעלי ארבע רגליים הוא מן הדגים, והעלייה ליבשה התרחשה בתקופת הדבון המאוחר כ-365 מיליון שנה לפני זמננו. עד לתקופה זו אין מוצאים כלל מאובנים של חולייתנים יבשתיים. קבוצת הדגים שמתוכה התפתחו בעלי ארבע הרגליים היא בעלי סנפירים בשרניים, אשר כפי שמרמז שמה מצטיינת בסנפירים שריריים שמהם התפתחו הרגליים. נציגים של קבוצה זו ידועים כמאובנים מתקופת הדבון וכן כמינים החיים היום, בהם דגי-הראות המסוגלים לנשום מחוץ למים באמצעות ראות פשוטות. המחלקה הקדומה ביותר של בעלי ארבע הרגליים היא הדו-חיים, אשר גם כיום עוברים במהלך ימי חייהם גלגול מראשן דמוי דג ובעל זימים לבוגר בעל רגליים וריאות. מכאן ניתן היה להסיק כבר בתקופתו של דרווין שיש לחפש מעבר בין הדגים בעלי הסנפירים הבשרניים לבין דו-חיים במאובנים מתקופת הדבון. שרשרת מיני מעבר כזו אכן התגלתה במשך השנים, וכיום פערי הזמן בין חבריה השונים הם לכל היותר כעשרה מיליון שנה.
מאובני מעבר בין זוחלים ועופות
מעבר זה התרחש במשך תקופות היורה והקרטיקון, לפני כ- 160 עד 90 מיליון שנה. כבר בזמנו של דרווין הציע תומאס הקסלי שמוצא העופות הוא מן הדינוזאורים, אך השערה זו לא התקבלה על דעת מרבית החוקרים דאז, בעיקר עקב חסרונם של מאובני דינוזאורים בעלי עצמות בריח (עצם המזלג שבסיס הצוואר של העופות נוצרת מאיחוי עצמות הבריח משני הצדדים) ועל-כן מוצא העופות יוחס לרוב לקבוצת הזוחלים שממנה השתלשלו הדינוזאורים, הארכוזאורים. ואולם בשנים האחרונות נמצאו גם דינוזאורים בעלי עצמות בריח, וכיום השערתו של הקסלי מקובלת על כמעט כל החוקרים בתחום. במחוז ליאונינג שבסין ובמקומות אחרים בעולם נמצאו מאובני דינוזאורים רבים עם רישומי נוצות ברורים, וכיום מקובל שמרבית הדינוזאורים התרופודים - טורפים הולכי-על-שתיים כמו דיינוניכוס, יוטרפטור וכנראה אף הטירנוזאור - היו מנוצים. עוד לפני שהתפתחו נוצות תעופה, נוצות ככל הנראה שימשו את הדינוזאורים בעיקר כבידוד לצורך שמירת חום גוף, בדומה לנוצות פלומה של עופות מודרניים, ואולי גם לתצוגות חיזור וראווה. מרבית הדינוזאורים המנוצים שהתגלו ככל הנראה אינם שלבי מעבר במובן הצר של המילה, מכיוון שהם מאוחרים מארכיאופטריקס אך פחות דמויי-עוף ממנו. למרות זאת מאובנים אלו מדגישים את התפיסה המודרנית של אבולוציה בצורת "שיח" מסועף, שלפיה עצם הרעיון של מאובן מעבר כחוליה ב"שרשרת" קווית מאבד מחשיבותו. רבים מן המינים האלו חיו בו זמנית, ונראה שחלק מהם פיתחו תעופה באופן בלתי-תלוי. למשל המיקרורפטור היה בעל "ארבע כנפיים": היו לו נוצות תעופה ארוכות ואסימטריות גם על הרגליים הקדמיות, בדומה לארכאופטריקס, וגם על הרגליים האחוריות. באבולוציה מסועפת כזו ההתחקות אחר השלשלת המפותלת שבסופו של דבר הגיעה אל העופות בני-זמננו היא כמעט בלתי-אפשרית וגם חסרת-טעם למדי.
מאובני מעבר בין זוחלים ליונקים
מתוך ייחודה וגודלה של מחלקת היונקים ניתן לצפות שהייתה לה אבולוציה ארוכה ונפרדת. ואכן הודות לממצאי המאובנים מוכרת כיום האבולוציה של היונקים במשך יותר מ-300 מיליון שנה, כמעט ללא פערים גדולים מרמת המשפחה. ראשית היונקים בזוחלים סינאפסידיים מסוף עידן הפלאוזואיקון, בתור הקרבון ובתור הפרם. המונח סינאפסידיים מתייחס למספרם ולמיקומם של "פתחי צדע", פתחים בגולגולת מאחורי ארובת העין המאפשרים את הגדלת שרירי הלעיסה. גולגולות סינאפסידיות הן בעלות פתח צדע יחיד מכל צד, בניגוד לגולגולות דיאפסידיות שהן בעלות שני פתחי צדע מכל צד, שגם מיקומם יחסית לעצמות הגולגולת שונה. התצורה הסינאפסידית אפיינה את כל הזוחלים הנכחדים בשושלת המובילה ליונקים, וכיום שרדה ביונקים בלבד.
זוחלים פליקוזאורים
מן הפליקוזאורים נמצאו מספר גדול של מינים שונים, מהם הטורפים הגדולים ביותר בתקופתם, באורך של שלושה מטרים ויותר.
זוחלים צינודונטים
הצינודונטים קבוצה גדולה של זוחלים מתור הטריאס הוגדרו לראשונה על ידי הפלאונטולוג המפורסם מן המאה ה-19 ריצ'רד אוון ופירושו המילולי של השם הוא "שיני כלב", המעיד על התצורה ה"יונקית" של שיניהם. הקבוצה כוללת מינים רבים מכל היבשות, הקדומים שבהם כבר בסוף הפלאוזואיקון לפני ההכחדה הגדולה. הגדולים שבהם הגיעו לגודל של דוב. הענף המתקדם ביותר של הצינודונטים היה ה- Eucynodontia ("צינודונטים אמיתיים") וממנו השתלשלו ככל הנראה היונקים.