cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שנאה
סוגיות משפטיות
בשפה האנגלית, פשע שנאה (Hate crime) בדרך כלל מתייחס למעשים פליליים שנראים כמונעים על ידי שנאה. אלו שמבצעים פשעי שנאה בוחרים את הקורבנות בגלל חברותם בקבוצה חברתית. קבוצה זו בדרך כלל מוגדרת על ידי גזע, מין, דת, נטייה מינית, נכות, מעמד, מוצא אתני, לאום, גיל, זהות מגדרית, או השתייכות פוליטית. אירועים אלו עשויים להיות כרוכים בתקיפה פיזית, הרס רכוש, בריונות, הטרדות, אלימות מילולית או עלבונות, או גרפיטי פוגעני או מכתבי נאצה. בחוק האמריקני מתייחסים בחומרה יתירה לפשעים מסוג אלו.
שנאה על רקע אינטלקטואלי
לעיתים יכולה להתקיים באותה חברה שנאה על רקע מעמדי של השכלה. פשוטי העם מרגישים את עצמם כדחויים, נחותים ומזולזלים לעומת הרובד האינטלקטואלי של החברה, והניכור והדחייה יוצרים עוינות. לעיתים רבות האינטליגנציה החברתית בזה להמוני העם, ולתפיסותיהם ומנהגיהם שאף מכונים בפיה בשמות גנאי רבים (המוני, רחובי), ושופכת שמן למדורה.
חז"ל עמדו על העוינות ההדדית שהייתה קיימת בתקופתם בין הבורים לאינטלקטואלים בחברה היהודית ואמרו: . אמרה נוספת בעניין מצוטטת שם בשמו של רבי עקיבא: . מצד שני, חז"ל לא חסכו את ביקורתם כנגד פשוטי העם שהתייחסו אליהם בדימויים מעליבים, ואסרו לתלמידיהם להתחבר עם עמי ארצות, להתחתן איתם ואף ללמוד תורה בפניהם (שם).
יש הטוענים כי מניע מרכזי של תנועת הקמר רוז' בקמבודיה במעשי רצח העם, היה רגשי נחיתות של פשוטי העם שעלו לשלטון בפני אינטלקטואלים.
ביהדות
במקרא יש איסור מפורש על שנאת הזולת, ביחד עם איסור על נקמה ונטירה:. במקרא מתואר שאלוהים שונא עבודה זרה וגזל. ב) מורחבות השנאות האלוהיות לשש: יהירות, רמייה, רצח, חרישת רע, הזדרזות להרע והפחת כזבים.
בעקבות תפיסה זו ישנה הכוונה לשנוא רק את הרע ולאהוב את הטוב:. משורר תהילים מציין כי הוא שונא שנאה עזה וגדולה את משנאי ה':. הרמב"ם מביא עניין זה לפסים מעשיים, וסובר כי בעניין זה נכללים אלו שפרשו מכלל ישראל, מינים, משומדים (שהמירו דתם) ו"מוֹסרים" שפגעו באחווה הישראלית והלשינו על יהודים לשלטון זר.
בתלמוד נאמר:. תלמידי החכמים למרות חכמתם הרבה, נחשבו לכאורה כשונאים אחד את השני, ומכאן ניתן להבין את עוצמת השנאה שיכולה להתרחש בליבו של כל אחד מבני אנוש.
שנאה עצמית
שנאה עצמית היא שנאה של אדם לעצמו או לקבוצה שהוא חבר בה. שנאה עצמית יכולה לנבוע מכך שהאדם רואה בעצמו או בקבוצתו תכונות שליליות שהוא לא יכול להזדהות איתן, או שהוא בז לעצמו או לקבוצתו כתוצאה מכישלון מתמשך. לעיתים השנאה יכולה לנבוע מהפנמת היחס של אחרים כלפיו. שנאה עצמית יכולה להוביל לתסביכי נחיתות. כמו כן, השנאה העצמית עלולה להביא לדיכאון, לבדידות, לייאוש, לפגיעה עצמית וכיוצא בזה.
בהיסטוריה של עם ישראל ידועה תופעה של אוטואנטישמיות, שהיא שנאה עצמית של יהודים כלפי קבוצת הייחוס שלהם, שנובעת מהפנמת יחס השנאה של אוכלוסייה זרה כלפיהם.
דוד ורדיגר
אלתר דוד יצחק ורדיגר (David Werdyger; 30 באוקטובר 1919, פולין - 2 באפריל 2014, ארצות הברית) היה חזן, מלחין וזמר חסידי. בנו הוא מרדכי בן-דוד ורדיגר, ששמו המסחרי נקבע על שם אביו בתחילת דרכו טרם התפרסם.
ורדיגר היה אחד מחלוצי תעשיית והפצת המוזיקה החסידית במאה ה-20 לצד בן ציון שנקר, טרם הופעת הזמרים החסידיים, ותקליטיו היו פופולרים ביותר במגזר החרדי בכל העולם.
ביוגרפיה
ורדיגר נולד בקרקוב לישראל אריה ורדיגר, חסיד גור שעסק במסחר בבגדים. ורדיגר היה הצעיר מבין שמונת ילדי המשפחה, ארבע בנות וארבעה בנים. בגיל 6 כבר שר סולו בבית הכנסת ר' אייזיק ר' יעקל'ס. בגיל 12 ביקר בקרקוב המלחין והמנצח הגוראי יעקב תלמוד, שצירפו למקהלת חסידי גור, ששרה בחגים ובימים נוראים בחצרו של הרבי מגור, ה"אמרי אמת".
בשנת ת"ש גורש עם משפחתו לגטו פודגוז'ה. לאחר מכן גורש עם משפחתו לפרושוביץ. בהמשך שהה חמישה חודשים בפלאשוב. הוא הועמד בפני כיתת יורים, וניצל לאחר שביצע מולם את תפילת אל מלא רחמים. לאחר מכן עבד במפעלו של אוסקר שינדלר. בהמשך הועבר למאוטהאוזן, ועבד בעבודות כפייה בלינץ, עד לשחרור המחנה באייר תש"ה. לאחר המלחמה מצא את אחיו יעקב מאיר ואחותו יעטא. לימים פרסם ספר ובו קורותיו בימי השואה.
לאחר השואה נישא למלכה גולדינגר (תרפ"ג - תש"מ) והתיישבו בפריז שם נולד להם בנם הבכור ישראל אריה. בשנת תש"י היגרו לארצות הברית והתיישב ב ניו יורק.
בבואו לניו יורק החל לכהן כחזן בבית הכנסת "ווארשעווער שול" (ביידיש: בית הכנסת הוורשאי), לאחר כשנה עבר לבית הכנסת על שם "חתם סופר" בלואר איסט סייד ובהמשך בבית הכנסת של תלמוד תורה "ניו לאטס", שהיה מפורסם בחזניו.
על אף שהתבלט בעיקר כחזן ולא כזמר, הוא הקליט אלבומים של מוזיקה חסידית מקורית, של החסידויות הבאות: גור (בעיקר ניגוני יעקב תלמוד), באבוב, בויאן, סאטמר, סקולען, סדיגורה, מעליץ וראדומסק. הפצת תקליטים אלו הייתה אחד הגורמים של תפוצת המוזיקה החסידית מחוץ לחצרות החסידיות, ואף בזכותה המוזיקה החרדית קיבלה את הכינוי "מוזיקה חסידית".
בנוסף הוא עסק בהלחנה, והלחין בין היתר ניגונים לחסידות גור.
ארבעת ילדיו הלכו בדרכו ועסקו בתחום המוזיקה ומקצתם זמרים מפורסמים; בניו: מרדכי בן-דוד, מנדי ורדיגר, חיים וישראל אריה. בין נכדיו שעוסקים בתחום המוזיקה: ישראל ורדיגר, יידל ורדיגר.
ורדיגר הקים את סוכנות הנסיעות "סוכנות ורדיגר" וממנה התפרנס.
קן (כדורגל)
סטאד מאלרב קן (צרפתית: Stade Malherbe Caen) הוא מועדון כדורגל צרפתי מקצועני, המשחק בעיר קן שבנורמנדי תחתית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-17 בנובמבר 1913 לאחר איחד בין שני המועדונים - "קלאב מאלרב קן" ו-"קלאב ספורטיף קן". הקבוצה נקראת על שמו של פרנסואה דה מאלרב (1555-1628), שהיה משורר, מבקר ומתרגם, יליד העיר קן.
במרבית שנותיו המועדון נחשב לאחד ממועדוני החובבנים הטובים ביותר בצרפת. ב-1985, הפך המועדון באופן רשמי למועדון מקצועני. בסוף שנות ה-80 ובראשית שנות ה-90, עברה קן לשחק בליגות הבכירות בצרפת, ושינתה את מעמדה למועדון צרפתי מקצועני בכיר במדינה. בשנת 1988, העפילה הקבוצה לליגה הצרפתית הבכירה. בשנת 1992, מספר חודשים לאחר שהמועדון ניצל מפשיטת רגל, הקבוצה סיימה במקום החמישי בליגת העל הצרפתית והעפילה לגביע אופ"א. בסיבוב הראשון בגביע אופ"א הקבוצה הפסידה לריאל סרגוסה והודחה מהטורניר. בשנת 1993, הקבוצה עבר לשחק במגרש המודרני סטאד מישל ד'אורננו. שנתיים לאחר מכן, ירדה הקבוצה לליגת המשנה הצרפתית. על אף שזכתה באליפות ליגת המשנה ב-1996, הקבוצה חזרה במהרה להיות קבוצה אלמונית בליגת המשנה הצרפתיות.
בסוף שנות ה-2000, השיגה הקבוצה הישגים שהקנו לה את הזכות לשחק מספר עונות בליגת העל הצרפתית. בשנת 2005, קן אף העפילה לגמר גביע הליגה הצרפתית.
בסוף עונה ירדה קן לליגה הצרפתית השנייה לאחר שסיימה במקום ה-18, נקודה אחת מתחת ללוריאן שנשארה בליגה. בסיום עונת שבה הקבוצה לליגת העל הצרפתית לאחר שסיימה במקום ה-3 בליגה השנייה. אך ירדה שוב בתום עונת.
גנזך ויצמן
גנזך ויצמן (באנגלית: Weizmann Archives) הוא ארכיון לשימור מסמכים ותעודות הקשורים לחייו ופועלו של הנשיא הראשון של מדינת ישראל ד"ר חיים ויצמן. גנזך ויצמן הוא חלק ממתחם ההנצחה יד חיים ויצמן המנוהל על ידי חברה לתועלת הציבור (חל"צ) הנושאת שם זהה.
תולדות הגנזך
חיים ויצמן רצה שלהתחלותיו יהיה המשך. הוא פנה לידידו ועמיתו בתנועה הציונית מאיר וייסגל בבקשה לדאוג להמשך פיתוחו של מכון ויצמן למדע ברחובות. ממנו הוא גם ביקש ב-1949 לאסוף את מכתביו ומסמכיו ולהכינם לפרסום.
גנזך חיים ויצמן נוסד בשנת 1950. תחילה הוא היה ממוקם במרתף ביתה הפרטי של משפחת ויצמן, בית שעד מותו של חיים ויצמן ב-1952 שימש משכנו הרשמי של נשיא המדינה ולאחר מותה של אשתו ורה ויצמן בשנת 1966 הפך למוזיאון בית ויצמן. בתחילת דרכו של הגנזך תפקיד פעיל בעבודתו מילאה ורה ויצמן וקבוצה קטנה של עובדים עסקה בו באיסוף ומיון חומרים.
ב-15 ביוני 1954 ממשלת ישראל והוועד הפועל של ההסתדרות הציונית הקימו את "יד חיים ויצמן" – מוסד שמטרתו הנצחת זכרו ומורשתו של ד"ר חיים ויצמן. גנזך ויצמן הפך לחלק מהמוסד הזה. בשנת 1955 המוסד "יד חיים ויצמן" נרשם כחברה הפועלת לתועלת הציבור. כיום המוסד "יד חיים ויצמן" בנוסף לגנזך ויצמן כולל מוזיאון בית ויצמן, אחוזה נרחבת עם גנים המקיפים את הבית, קברו של הנשיא הראשון ורעייתו וכיכר הזיכרון בה מוצב פסל לזכר קורבנות השואה. בשנת 1957 ורה ויצמן העבירה את מסמכי בעלה לבעלות "יד חיים ויצמן". את כל ההחלטות לגבי אחסון ופרסום חומר ארכיוני קיבל חבר נאמנים של הגנזך שבראשו עמד מאיר וייסגל. בהתחשב בכך ששימור מורשת ויצמן אינו נתמך על ידי מפלגה פוליטית זו או אחרת, וזאת בניגוד לכמה ממנהיגי הציונות האחרים, קשה להפריז בחשיבותה של "יד חיים ויצמן".
לקראת שנת 1958 הסתיימה תקופת ההכנה בתולדות של הארכיון והוחלט לגשת לעבודת המחקר והעריכה. בתקופה זו הוקמו המערכת (Editorial Board) וועדת היישום מצומצמת (Implementation Committee) שעל חבריה נמנו ישעיה ברלין, לואיס נאמייר, יעקב טלמון, ליאונרד שטיין ואחרים. את המערכת ניהל מאיר וייסגל והוא גם היה העורך הראשי שלה, לאחר מותו בשנת 1977 תפקיד העורך הראשי הוטל על בארנט ליטבינוב.
עבודת הארכיונים בדרך כלל אינה מושכת את תשומת לב הציבור הרחב והתקשורת. לפרסום גדול ראשון בתקשורת זכה גנזך ויצמן במהלך משפטו של אייכמן בשנת 1961. הארכיון הציג בפני בית המשפט מסמכים בנוגע להתכתבות סודית של ויצמן עם משרד החוץ הבריטי בעניין הצלת יהודי הונגריה. מהמסמכים נודע בין היתר כי ממשלת בריטניה דחתה את פנייתו של ויצמן ב-1944 שביקש להפציץ את אושוויץ ואת דרכי הגישה אליו.
באמצע שנות ה-60 נקלטו בארכיון אלפי מסמכים חדשים, אבל הארכיון המשיך את פעילות האיסוף וביקש מהציבור להעמיד לרשותו מכתבים מקוריים או העתקים של מכתבי ויצמן. באותה התקופה הושגה הסכמה עם בית הוצאה לאור "אוקספורד יוניברסיטי פרס" על פרסום מכתבים ומסמכים של ויצמן באנגלית. בינתיים המערכת קיימה דיונים בשאלות הקשורות לעריכת ופרסום המסמכים, בפרט היא עמדה בפני דילמה: לפרסם את המכתבים במלואם או להעדיף פרסום חלקי בלבד. אף על פי שחברים אחדים במערכת הציעו להסתפק בפרסום סלקטיבי של החומרים, הוחלט לפרסם את המכתבים כמעט במלואם.
בשנת 1968 ראה אור הכרך הראשון של "המכתבים והמסמכים של חיים ויצמן" באנגלית. הספר הזה סימל את תחילתה של סדרה A – ספרים שכללו בעיקר מכתבי ויצמן. פרסום הסדרה נמשך עד 1980 והופיעו בה 23 כרכים שמקיפים את כל שנות חייו של חיים ויצמן בסדר כרונולוגי. לכל כרך נכתבה הקדמה עם סקירה היסטורית של התקופה הרלוונטית. כל מכתב מופיע כשהוא מלווה הסברים והערות. את המהדורה האנגלית עד מותו בשנת 1973 ערך ליאונרד שטיין, מחבר הספר על הצהרת בלפור. בשנים 1984-1983 המו"ל "אוקספורד יוניברסיטי פרס" פרסם עוד שני כרכים, הידועים כסדרה B, ובהם מסמכים נוספים הקשורים לפעילותו של ויצמן.
הכרך הראשון של מכתבי ויצמן בעברית יצא לאור בשנת 1970 בהוצאת ספרים "מוסד ביאליק". עד שנת 1979 פורסמו 11 כרכים ובהם מכתבים שנכתבו על ידי ויצמן עד חודש יולי 1923, לאחר מכן הפרסום נפסק. עריכת המהדורה העברית נעשתה על ידי גדליה יוגב, שהוביל את צוות המחקר. בשנת 1988 הוצאת "עם עובד" הוציאה את הספר "מבחר אגרות וויצמן". ספר זה בעריכת בארנט ליטבינוב מציג מבחר מכתבים מכל תקופות חייו של ויצמן.
בשנת 1992 במתחם "יד חיים ויצמן" נפתח בניין חדש של הגנזך שנבנה בתמיכתה של אילה זקס-אברמוב לזכרה של בעלה, מנהיג ציוני קנדי שמואל יעקב זקס.
בשנות ה-2000 התחיל פרויקט מיחשוב הארכיון ודיגיטציה של הפריטים. יישום הפרויקט יבטיח לחוקרים גישה מהירה ונוחה למידע המבוקש. בשנת 2005 נרכשה מערכת ממוחשבת חדשה לאחסון תמונות בארכיון מכון ויצמן ובגנזך ויצמן.
מתחילת שנות ה-90' המדינה משתתפת במימון של "יד חיים ויצמן" ובין היתר היא תמכה בהוצאות האחסון של הפריטים הארכיוניים ובפרויקט המיחשוב של גנזך ויצמן.
האוספים
גנזך ויצמן מכיל יותר מ-200 אלף מכתבים, מסמכים היסטוריים, תצלומים, חומרים אודיו-ויזואליים שהיו בארכיונים הפרטיים של חיים וורה ויצמן או נאספו לאחר מותם.
מכתבים ומסמכים של חיים ויצמן
בארכיון נשמרים אלפים רבים של מכתבים שנכתבו על ידי ויצמן במשך יותר מחצי מאה. רוב המכתבים כתובים בכתב ידו של חיים ויצמן בעברית, יידיש, רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית. את המכתב הראשון שנמצא באוסף כתב חיים בעברית בהיותו ילד בן אחת עשרה ב-1885 למורה בבית הספר שלו. מכתבים רבים של האוסף שנכתבו במסגרת הפעילות הציבורית של ויצמן הם תעודה רבת ערך לתולדות הציונות ומדינת ישראל. האוסף כולל איגרות אל הרצל, רוטשילד, בלפור, זאב ז'בוטינסקי, בן-גוריון, צ'רצ'יל, אלברט איינשטיין ואישים אחרים. יש כאן גם המכתב שנשלח לנשיא ארצות הברית הארי טרומן ביום שלפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל ובו בקשה להכיר במדינה החדשה. חלק מפריטי הגנזך קשור לעבודתו המדעית של ד"ר ויצמן, חלק מהמכתבים נושא אופי פרטי, כגון ההתכתבות שלו עם אשתו ורה ויצמן.
אוספים אחרים
לפי המידע שפורסם באתר הארכיון בנוסף למכתבים ומסמכים של ויצמן מאוחסנים בו גם:
אנרכו-קומוניזם
אנרכו-קומוניזם היא אידאולוגיה פוליטית הקוראת לביטול מוסד המדינה והקפיטליזם, לטובת רשת אופקית של התארגנויות התנדבותיות, מועצות עובדים או מועצות ציבור, באמצעותן כל אחד יהיה חופשי לספק את צרכיו.
אנרכו-קומוניזם נקרא גם "אנרכיזם קומוניסטי", "קומוניזם אנרכיסטי", "אנרכיזם אדום" ולפעמים גם "קומוניזם ליברטריאני". אולם, בעוד כל האנרכו-קומוניסטים הם קומוניסטים ליברטריאנים, ישנם קומוניסטים ליברטריאנים, כגון "קומוניסטים של מועצות", שהם אינם אנרכיסטים. מה שמבדיל את האנרכו-קומוניזם מזרמים אחרים של קומוניזם ליברטריאני הוא ההתנגדות לכל סוג של כוח פוליטי, היררכיה ושליטה. למרות זאת, חלק מהכותבים משתמשים במונח "קומוניזם ליברטריאני" ו"סוציאליזם ליברטריאני" כביטוי נרדף לאנרכו-קומוניזם או אפילו לאנרכיזם באופן כללי.
התפתחות רעיונית
הלכי-מחשבה אנרכו-קומוניסטיים היו קיימים עוד בזמן מלחמת האזרחים האנגלית והמהפכה הצרפתית במאה ה-18. ג'רארד וינסטנלי, שהיה חלק מתנועת ה"דיגרס" באנגלית, כתב בשנת 1649 במנשר בשם "החוק החדש של הצדק", ש"לא תהיה עוד קניה, ולא מכירה, לא ירידים ולא שווקים, אלא כל הארץ תהיה האוצר המשותף של כל אדם," ו"לא יהיה שליט על אחרים, אלא כל אדם יהיה השליט של עצמו." במהלך המהפכה הצרפתית, סילביאן מרצ'ל, במנשר שלו "מניפסט השווים" משנת 1796, דרש את "ההנאה המשותפת מפירות הארץ" וציפה להיעלמותה של "ההפרדה המבחילה בין עשיר לעני, בין גדול לקטן, בין אדונים למשרתים, בין שליטים לנשלטים".
ז'וזף דה-ז'אק היה אנרכו-קומוניסט מוקדם, והאדם הראשון שתיאר את עצמו כ"ליברטריאן". בניגוד לפייר-ז'וזף פרודון, הוא טען ש"הזכות של העובד היא לא לתוצר העבודה שלו, אלא לסיפוק צרכיו, יהיו אשר יהיו".
האנרכיסטים הקולקטיביסטים תמכו בעבודת שכר, אבל לקחו בחשבון את האפשרות של מעבר פוסט-מהפכני למערכת קומוניסטית של חלוקה על פי צורך. כפי שהשותף של מיכאיל באקונין, ג'יימס גיום, ניסח זאת בחיבור שלו, "רעיונות על ארגון חברתי" (1876), "כאשר...הייצור עולה על הצריכה...כל אחד ייקח מה שהוא יצטרך מהמלאי החברתי השופע של סחורות, ללא פחד מהתרוקנות...והרגש המוסרי, שיהיה מפותח יותר בקרב עובדים חופשיים ושווים, ימנע, או יפחית באופן משמעותי, ניצול ובזבוז."
האינטרנציונל הראשון
האנרכו-קומוניזם נוסח לראשונה כפילוסופיה כלכלית-פוליטית עקבית ומודרנית, במחלקה האיטלקית של האינטרנציונל הראשון על ידי קרלו קאפיירו, אריקו מלטסטה, אנדריאה קוסטה ואחרים. מתוך מתן כבוד למיכאל באקונין, המחברים לא הבדילו מפורשות את האנרכו-קומוניזם מהאנרכיזם הקולקטיביסטי עד למותו של באקונין. האנרכיסטים הקולקטיביסטים ביקשו לבצע קולקטיביזציה של הבעלות על אמצעי הייצור, ולשמור על עבודת השכר, ואילו האנרכו-קומוניסטים ביקשו להחיל את הרעיון של בעלות קולקטיבית גם על תוצרי העבודה. בעוד שתי הקבוצות התנגדו לקפיטליזם, האנרכו-קומוניסטים נבדלו מפרודון ובאקונין (שגרסו שליחיד יש זכות על תוצרי עבודתו וזכות לתשלום עבור עבודתם) בטענה שליחיד צריכה להיות גישה חופשית לסחורות, על פי צרכיו, וללא קשר למאמץ שהשקיע בעבודה.
קאפיירו מסביר בספרו, "אנרכיה וקומוניזם", שבעלות פרטית על תוצר העבודה תוביל לצבירה לא שוויונית של הון, ובכך להבדלי מעמדות לא רצויים: "אם נגן על בעלות היחיד על תוצרי עבודתו, נאלץ להגן גם על השימוש בכסף, ובכך נשאיר צבירה של הון כזה או אחר, על פי מעלה כזו או אחרת, במקום על פי הצורך של היחיד."
ב-1876, בוועידה של הפדרציה האיטלקית של האינטרציונל בפירנצה (אשר נערכה למעשה ביער מחוץ לפירנצה, עקב פעילות משטרתית), הוכרזו עקרונות האנרכו-קומוניזם, אשר התחילו כך:
פיוטר קרופוטקין
הוא טען שבאנרכו-קומוניזם:
יחידים וקבוצות ישתמשו וישלטו בכל משאב שיהיה להם צורך בו, על פי מטרת האנרכו-קומוניזם ש"המוצר שנקצר או יוצר יהיה ברשות כולם, כך שלכל אחד יהיה את החופש לצרוך אותם כפי רצונו בביתו שלו." הוא תמך בהפקעת רכוש על מנת לוודא שלכולם תהיה גישה למה שהם צריכים, מבלי שיאלצו למכור את עבודתם על מנת להשיגו.
תאוריה כלכלית
ביטול עבודת השכר הוא עקרון מרכזי באנרכו-קומוניזם. הטענה היא שכאשר חלוקת ההון תהיה מבוססת על צרכים שהוחלט עליהם בשיתוף, אנשים יהיו חופשיים לעסוק בכל פעילות שתראה להם המספקת ביותר, ולא יאלצו לעבוד בעבודות שאין להם את הרצון או היכולת לעבוד בהן. אנרכו-קומוניסטים טוענים שאין דרך הגיונית למדידת הערך של התרומה הכלכלית של כל אחד, מכיוון שכל ההון הוא תוצר משותף של הדורות הנוכחיים והקודמים. לדוגמה, לא ניתן למדוד את ערך התוצר היומי של עובד מפעל מבלי לקחת בחשבון כיצד התחבורה, האוכל, המים, קורת הגג, אמצעי בידור, יעילות המכונות, מצב רוח רגשי וכו', תרמו לתהליך הייצור. על מנת לספר ערך כלכלי אמיתי לכל דבר, יהיה בצורך בכמות בלתי נתפסת של נתונים על עלויות חיצוניות וגורמים תורמים - במיוחד כאשר מדובר בתרומה של עבודה שנעשית כרגע או בעבר, לעבודות עתידיות.
אנרכו-קומוניסטים טוענים שמערכת כלכלית המבוססת על עבודת שכר ורכוש פרטי, דורשת מערכת מדינתית כופה שתאכוף את זכויות הקניין ותנציח יחסים כלכליים לא שוויוניים הנובעים, באופן בלתי נמנע, מפערים בשכר או מכמות הרכוש. בנוסף לכך, הם טוענים ששווקים כלכליים ומערכות כספיות מחלקות את העבודה למעמדות ומייחסות ערכים כמותיים מלאכותיים לעבודתו של היחיד, ומנסות להסדיר את הייצור, הצריכה והחלוקה. הם טוענים שהכסף מגביל את יכולתו של היחיד לצרוך את תוצר עבודתו, על ידי הגבלת הצריכה שלהם באמצעות מחירים ומשכורות. אנרכו-קומוניסטים תופסים את הכסף כמדד כמותי מיסודו, ולא איכותני. הם מאמינים שייצור צריך להיות עניין איכותני, ושצריכה וחלוקה צריכים להיקבע על ידי כל אחד, ללא ערך שרירותי שמוטבע על עבודות, סחורות ושירותים, על ידי אחרים.
מרבית האנרכו-קומוניסטים גורסים שאת מקומו של השוק, צריכה להחליף כלכלת מתנה ללא כסף, בה סחורות ושירותים ייצורו על ידי העובדים ויחולקו בחנויות קהילתיות בהן כל אחד (כולל העובדים שייצרו את המוצרים) רשאי לצרוך כל דבר שהוא רוצה או צריך, כ"תשלום" על עבודתם בייצור סחורות או שירותים. כל הגבלה על הייצור או החלוקה תקבע על ידי היחידים בתוך הקבוצות המעורבות, במקום על ידי בעלי עסקים, משקיעים, בנקים וכו'.
תפיסת הרכוש והעבודה באנרכו-קומוניזם
האנרכו-קומוניזם תומך בבעלות משותפת על אמצעי הייצור והחלוקה ובבעלות אישית על דברים שימושיים. היחסים המופשטים בין "בעל בית" ל"דייר" יחדלו מלהתקיים, מאחר שתארים אלו משמשים לתיאור של מצב חוקי כופה, ואינם הכרחיים לאכלוס של בתים או מרחבים (זכויות קניין רוחני גם כן יחדלו מלהתקיים). בנוסף לאמונה ששכירות היא נצלנית, אנרכו-קומוניסטים מרגישים גם שתשלומים כגון אלו הם לחצים שרירותיים שגורמים לאנשים לבצע פונקציות לא רלוונטיות. לדוגמה, הם מטילים ספק בכך שאדם צריך לעבוד מספר שעות מסוים בשבוע, רק במטרה שיוכל להרשות לעצמו מגורים במקום כלשהו. לכן, במקום לראות את העבודה כתנאי להרוויח משכורת, הם מאמינים שהעבודה צריכה להתבצע במטרה ישירה לבצע את אותה עבודה. עקב כך, הם מאמינים שבמקום שאדמה או מבנה פנוי יעמדו למכירה או להשכרה, הם יאוכלסו בצורה חופשית, ללא קשר למצב הכלכלי של אדם או למצב התעסוקתי שלו (כך, למשל, השלט "למכירה" יוחלף בשלט "פנוי").
אם כך, בתאוריה האנרכו-קומוניסטית, חלקת אדמה שיחידים או משפחות משתמשים בהם למטרותיהם האישיות, או רכוש יצרני שמשמש לייצור עבור האנשים שמפעילים אותו (כגון חווה חקלאית קטנה), ייחשב רכוש אישי, ולא רכוש ציבורי. ליחיד תהיה את האפשרות ליצור דבר מה ולהשאירו ברשותו הפרטית, כל עוד דבר זה אינו אמצעי ייצור הכרחי לקהילה או לציבור הכללי. כך, למשל, מברשת הציור של אמן לא תצטרך אישור חיצוני לשימוש בה, ואותו עקרון ייושם לכל חפץ אישי כגון מברשת שיניים, ביגוד, כלי נגינה, או אוסף ספרים. אולם, אם הרכוש כרוך בייצור עבור החברה (כגון מפעל שמייצר מברשות שיניים, ביגוד, כלי נגינה או ספרים), הוא ייהפך לרכוש ציבורי, שינוהל על ידי כל העובדים באותו מקום וכל הצרכנים של אותו מוצר. במובן זה, אפשר לראות באנרכו-קומוניזם כפשרה בין בעלות קולקטיבית לבעלות פרטית.
טיעונים פילוסופיים
אנרכו-קומוניזם מדגיש את החוויה הקולקטיבית כייחודית וחשובה במרדף אחר חירות האדם. כל סוגי האנרכיזם מכירים בחוויה של זהות קולקטיבית במידה מסוימת, אך האנרכו-קומוניסטים, מפיוטר קרופוטקין ועד אלכסנדר ברקמן, נסטור מאכנו ורבים אחרים, מכירים בכך שיש בחוויות שהם פחות אינדייווידואליסטיות יותר מהנראה לעין.
באופן מרומז, האנרכו-קומוניסטים אימצו סכמה קאנטית של סיווג: כמו קאנט הם חילקו את החיים לחלקים אינדיבידואליסטים, שמקבילים לתבונה הטהורה של קאנט, ולחלקים הפחות ברורים בחיינו המתאפיינים ביחסינו האחד עם השני, שמקבילים לתבונה המעשית של קאנט. באופן בוטה יותר: אין זה משנה כמה עצמאיים אנחנו עלולים להיות כשאנחנו לבדנו, ברגע שאנחנו מתחילים לתקשר עם העולם ועם אנשים אחרים, הנסיבות המשתנות דורשות נקודת מבט שונה.
אח"י בת ים (ת-83)
אח"י בת ים (ת-83) הייתה אוניית סוחר שנרכשה בהולנד ועסקה במשימות תובלה ואספקה בים האדום. לצורך אספקת כוחות צה"ל בדרום ומערב סיני נרכשו בהולנד שתי אוניות: MV EmmaPolder שקיבלה את השם 'אח"י בת גלים (ת-81)' ו-MV Johnny שקיבלה את השם 'אח"י בת ים (ת-83)'.
אנרכו-קומוניזם
טיעונים פילוסופיים
ניתן להסיק זאת מהביולוגיה שלנו. החלקים בחיים שקאנט הגדיר בעבודתו כתבונה מעשית אינם די ברורים. מהי באמת החוויה של עבודה? מה אנחנו באמת חושבים כשאנחנו עובדים? עקב מגבלה ביולוגית כלשהי, כאשר אנשים מדברים על חלקים אלו של החיים, הם נוטים להשתמש במטפורות מופשטות ומעורפלות ובאנלוגיות על מנת להסביר את עצמם.
אח"י בת ים (ת-83)
רכישה והפלגה לאילת
חיל הים פנה לסמי עופר שמצא את האוניות ושימש כסוכן לקניה. MV Johnny נבנתה בהולנד 1959 הייתה רשומה בדגל הולנדי נמל הבית Groningen בבעלות חברת G. Kurr. רכישת האוניות נעשתה על ידי אלוף מרדכי לימון שהיה ראש משלחת משרד הביטחון באירופה. באוגוסט 1967 יצאה מנמל רוטרדם ועליה רס"ן אורי פז כמתמחה למפקד ורס"ן אברהם פאר כמתמחה לקצין מכונות ראשי.
מסלול ההפלגה הקיף את יבשת אפריקה עם תדלוק ראשון בדקר ותדלוק שני בנמל דרבן (דרום אפריקה). באילת צוותו בצוות ישראלי אורי פז עבר למפקדת חיל הים כראש ענף מבצעים ואת הפיקוד קיבל רס"ן אלי לוי.
הנפת נס השירות הפעיל נעשתה ב-11 באוקטובר 1967, על ידי מפקד חיל הים שלמה אראל, בשתי האוניות יחדיו בנמל אילת.
אנרכו-קומוניזם
טיעונים פילוסופיים
העניין עם חלקים אלו של החיים הוא בכך שבעוד ששחרור מנטלי יכול להיות מדהים, יצירת המודעות לתת-מבנה הקולקטיבי של החיים ושל החברה, מובילה לשחרור עמוק יותר מאשר היה ניתן לתאר בתחילה. לכן במובן זה, האנרכו-קומוניסטים רואים עצמם כרודפים אחר הגדרה מלאה יותר של שחרור מאשר אנרכיסטים אחרים.
אח"י בת ים (ת-83)
שירות בים סוף
לוי הכניס את האנייה לשירות חיל הים, פיקח על התקנת החימוש והמכשור, ועל האימון הבסיסי והמתקדם של הצוות, שבחלקו ימאים מנוסים אנשי מילואים מחיל הים. חוויה מיוחדת היה קורס למפקדי ספינות דבור שהתבסס על באנייה.
אחרי הנפת נס השירות הפעיל עסקה האנייה בשרות לבסיסי צה"ל בחצי האי סיני. הכביש מאילת לשארם-א-שייח' טרם נסלל, ושתי האניות, אח"י בת ים ואח"י בת-גלים, שמשו למגוון משימות מבצעיות ולוגיסטיות. בוצעו סיורים בצפון מפרץ סואץ ועד לקרבת האי גרין ומשימות דומות. באחת ההזדמנויות בוצעה הובלת גדוד חיל רגלים מילואים שסיים את משמרתו, ממפרץ שלמה לאילת. בין המשימות הלוגיסטיות השגרתיות היו: אספקת מאות מטרים מעוקבים של מים מתוקים למכלול מטרות כולל בניית המסלול בבסיס חיל האוויר באופירה, הובלת דלק למטוסים לבסיס במערב סיני, הובלת נושאי גייסות משוריינים וכדומה.
אנרכו-קומוניזם
ביקורת
חלק מהאנרכיסטים האינדיבידואליסטים המוקדמים האמינו שאלמנטים מסוימים של האנרכו-קומוניזם אינם תואמים את העקרונות האנרכיסטים. בנג'מין טאקר מכנה את האנרכו-קומוניזם "פסאדו-אנרכיזם". למרות זאת, אנרכיסטים אינדיבידואליסטים רבים של אותה תקופה, חשו כי יש להם הרבה במשותף עם האנרכו-קומוניזם, או שניסו לשלב את רעיונותיו יחד עם אלו שלהם. בימינו, כמעט כל האנרכיסטים האינדיבידואליסטים מאמינים שאנרכו-קומוניזם הוא צורה לגיטימית של אנרכיזם, אף שרובם עדיין דוחים את רעיון הכלכלה הקולקטיבית.
אח"י בת ים (ת-83)
צוות ותרבות
צוות האניה כלל כ-30 איש, חלקם אנשי מילואים. סגל הקצינים כלל 5 איש חלק מהתקופה בשירות קבע ואחר כך במילואים.
בית חנה סנש
בית חנה סנש הוא מוזיאון שנבנה בקיבוץ שדות ים כדי להנציח את פועלה של חנה סנש וחבריה צנחני היישוב שפעלו באירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה. המבנה, שנבנה בסגנון הבאוהאוס לאחר מלחמת העולם השנייה, שוקם והוגדר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
רקע
חנה סנש, בת קיבוץ שדות ים, הייתה אחת מצנחני היישוב שהתנדבו לצנוח ב-1944 ברחבי אירופה כדי לסייע ליהודים שם. שבעה מבין הצונחים נתפסו והוצאו להורג, על ידי הנאצים, וביניהם גם חנה סנש.
ההיסטוריה של המקום
ב-1945, כשהתברר גורלם של הצנחנים ושל חנה סנש, החלו חברי קיבוץ שדות ים, בהובלתו של חבר הקיבוץ צביקה בהריה, לפעול להנצחתה. ב-1946, לאחר שהוחלט על בניית "בית חנה סנש", נמסרה עבודת התכנון לידי האדריכל שמואל מסטצ'קין ובהמשך נמסרה עבודת הבנייה לחברת סולל בונה.
ב-1991 נפתח המקום לציבור כמוזיאון.
ב-1999 החל תהליך שיפוץ ושימור המבנה בעקבות בלאי מואץ שנגרם מהקרבה לים. תהליך זה הובל על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בשיתוף משרד ירושלים ומורשת, משרד התרבות והספורט, החברה הממשלתית לתיירות, המועצה האזורית חוף הכרמל וקיבוץ שדות ים והוא כלל רוויזיה של חללי המוזיאון והתצוגות שבו. התהליך הסתיים עם חנוכתו מחדש של המוזיאון ב-6 בנובמבר 2020 ופתיחתו המחודשת לקהל בנוכחות נשיא המדינה יצחק הרצוג.
ב-2007 הוצב בחזית המוזיאון פסל שהונח במקור על קברה של סנש בהונגריה. הפסל נוצר ב-1945 על ידי הפסל ההונגרי אנדראש בק.
המבנה
בית חנה סנש נבנה במרחק קצר מהים וחלונותיו צופים אליו. הבית בן שתי הקומות נבנה בסגנון הבאוהאוס בעזרת אבני כורכר מקומיות. בתכנון המקורי כלל הבית את חדר ההנצחה וכן ספרייה, חדר עיון, חדר חוגים, מוזיאון לעתיקות קיסריה, חדר מוזיקה, במה פתוחה ואולם מופעים.
במסגרת השיפוצים שנערכו בתחילת המאה ה-21 שונה המבנה הפנימי תוך הרחבת החלק המוקדש להנצחת סיפור חייהם של חנה סנש וצנחני היישוב. כמו כן הוקם במקום אודיטוריום, שומר חדר המוזיקה ונוספה תערוכה על קיבוץ שדות ים המוצגת בבמה הפתוחה. במבנה סמוך שוקם מוזיאון "אוצרות קיסריה" הכולל ממצאים ארכאולוגים ייחודיים מקיסריה וסביבתה.
הגליאון של מנילה
הגליאון של מנילה (בספרדית: Galeón de Manila) היה כינוין של ספינות סוחר ספרדיות, אשר חצו פעם או פעמיים בשנה את האוקיינוס השקט בנתיב המסחר ממנילה שבאיי הודו המזרחית הספרדיים (בפיליפינים של ימינו) לאקפולקו במלכות המשנה של ספרד החדשה (במקסיקו של ימינו), אם כי השם השתנה בהתאם לנמל המוצא ממנו הפליגה הספינה. הנתיב נחנך ב-1565, אז גילה הנווט הספרדי אנדרס דה אורדאנטה את הדרך לחצות את האוקיינוס השקט ממערב למזרח, ונמשך עד 1815, כאשר מלחמת העצמאות של מקסיקו שמה קץ לנתיב הסחר של ספינות הגליאון. הגליאון של מנילה היווה את הדוגמה הראשונה ליצירתו של נתיב סחר גלובלי אמיתי, כאשר היווה חוליה משלימה לנתיב הסחר של צי האוצר הספרדי, אליו הועברו סחורות שמקורן בסין דרך האוקיינוס השקט, מקסיקו, הים הקריבי ומשם אל אירופה.
רקע
מרגע שביססו את שליטתם על אמריקה, החלו הקונקיסטאדורים ומגלי ארצות מטעם ספרד לקיים פעילות ימית בחופי האוקיינוס השקט. וסקו נונייס דה בלבואה הכריז על בעלות ממלכת קסטיליה על האוקיינוס השקט כולו ב-1513. ב-1521 חצתה משלחתו של פרדיננד מגלן את האוקיינוס בעזרת רוחות הסחר, גילתה את איי מריאנה והפיליפינים והכריזה עליהם כשייכים לספרד. הרנאן קורטס ייסד מספנה בחופה המערבי של מקסיקו והוציא משלחת מחקר ראשונה ב-1523. ההתעניינות ביבשת אמריקה הייתה מוגבלת בתחילה והאפיל עליה הרצון להמשיך ולהגיע לארצות המזרח במהירות האפשרית.
הבעיה הגדולה ביותר בהקמת מושבה במזרח הרחוק הייתה היעדר נתיב אמין בחזרה ממערב למזרח, בעוד הנתיב מערבה דרך כף התקווה הטובה היה בשליטתה הבלעדית של האימפריה הפורטוגזית. הניסיון הראשון ב-1522 על ידי אחת מספינותיו של מגלן, הטרינידד, נכשל. ב-1529 נכשל ניסיון על ידי אלברו דה סאבדרה סרון להפליג מזרחה מאיי התבלינים ולמצוא רוחות שינתבו את ספינתו מזרחה. ב-1543 נכשל ניסיון דומה נוסף בהנהגתו של ברנארדו דה לה טורה.
ב-1564 קיבל מיגל לופס דה לגאספי את המשימה של הקמת מושבה ספרדית קבועה בארכיפלג הפיליפינים. דה לגאספי ייסד את המושבה הראשונה באי סבו ושלח את הנווט ממוצא בסקי, אנדרס דה אורדאנטה, למצוא את נתיב החזרה ליבשת אמריקה ב-1565. כאשר נוצר קושי להמשיך ולקיים את המושבה בסבו, כבש דה לגאספי ב-1571 את מרכז הסחר העשיר של מנילה והפך את העיר למרכז השלטון והמסחר הספרדי באזור. בתחילה שלח דה לגאספי מוצרים מתוצרת מקומית ליבשת אמריקה, כגון קינמון ושעווה, אך המסע חוצה-האוקיינוס החל להישען עד מהרה כמעט בלעדית על מוצרים תוצרת סין. סחורה זו נרכשה מהפורטוגזים, אשר הורשו להקים מושבה במקאו, ומהסינים עצמם, שנהגו לבקר ולסחור בארכיפלג במשך מאות שנים, וחיו במנילה ובסביבתה בקהילות גדולות.
גילוי הנתיב
כאמור, נתיב הגליאון של מנילה נפתח ב-1565: ב-1 ביוני הפליג אנדרס דה אורדאנטה מזרחה בשליחותו של מושלה החדש של איי הודו המזרחית הספרדיים, מיגל לופס דה לגאספי. דה אורדאנטה עלה צפונה עד לאזור קו הרוחב 38, לפני שפנה מזרחה ומצא רוחות מערביות שנשאו אותו לכיוון חופה המערבי של יבשת אמריקה. ספינתו של דה אורדאנטה, הסן פדרו, הגיעה לאקפולקו ב-8 באוקטובר 1565, לאחר שעברה מרחק של כ-20,000 ק"מ ב-130 ימים. בהגיעו לאקפולקו התברר לדה אורדאנטה כי הספינה סן לוקאס, שהקשר איתה אבד במהלך המסע לפיליפינים וצוותה נחשד בעריקה, הגיעה לנמל בארה דה נבידאד במקסיקו ב-9 באוגוסט, כחודשיים לפניו. הדיווח של מפקד הסן לוקאס, אלונסו דה ארייאנו, על הדרך בה חזר למקסיקו לקה בחסר, וההכרה על גילוי הנתיב ניתנה לדה אורדאנטה.
דה אורדאנטה שיער כי רוחות הסחר בדרום האוקיינוס השקט נעות בצורה מעגלית בדומה לרוחות האוקיינוס האטלנטי: בעוד שהיה על הספינות באוקיינוס האטלנטי להפליג מערבה כדי שהרוח תישא אותם למדיירה, הסיק דה אורדאנטה ששיט הרחק לכיוון צפון באוקיינוס השקט יביא בסופו של דבר את ספינתו לתוך רוחות הנושבות ממערב למזרח, לעבר חופה המערבי של צפון אמריקה. דה אורדאנטה צדק בניחושו, וכאשר נקלעה ספינתו לאזור קו רוחב 38 צפון הדפה אותה הרוח הנושבת מזרחה לעבר צפון אמריקה אל חופי קייפ מנדוסינו (Cape Mendocino), קליפורניה, ומשם המשיך דרומה לאורך החוף עד לאקפולקו. 16 מתוך 44 אנשי הצוות מתו במהלך מסע ראשוני זה, מכיוון שאורכו לא היה ידוע ומשום כך לא ניתן היה לקצוב בהתאם את מנות המזון.
במאה ה-18 התברר, כי ניתן לחצות את האוקיינוס גם בנתיב מעט דרומי יותר, אך נווטי הגליאונים העדיפו את הנתיב הבטוח ונמנעו מלסכן את ספינותיהם לאורך החופים אפופי הערפל והסלעיים של קליפורניה. אחד המניעים לחקר אזור קליפורניה היה הניסיון לייסד תחנות מנוחה והצטיידות מחדש לחלקו האחרון של המסע המפרך שעברו הגליאונים שחצו את האוקיינוס, בו בדרך כלל כבר סבלו צוותי הספינות והנוסעים מתשישות, מחלות וממחסור במים ובמזון. אחד הניסיונות לחקור את חופי קליפורניה ב-1595 הסתיים בטביעת הסן אוגוסטין, גליאון בן 200 טונות, במפרץ דרייקס. כתוצאה מכך, התעכב חקר האזור על ידי הספרדים, בעיקר מכיוון הים, בכמעט 200 שנה ורק ב-1769 הקימה משלחת פורטולה, אשר חקרה בפעם הראשונה את אזור מדינת קליפורניה של ימינו, את היישובים מונטריי וסן דייגו, שבעת הצורך יכלו לשמש כתחנות ביניים בטוחות לגליאונים המגיעים ממערב.
התפתחות הסחר בנתיב
נתיב הסחר ניזון בעיקר מסוחרים מפוג'יין, שהגיעו למנילה כדי למכור תבלינים, פורצלן, שנהב, משי ומוצרי מותרות אחרים. מוצרים אלה הובלו בגליאונים למכירה ביבשת אמריקה, בעיקר בספרד החדשה ובפרו, כמו גם בשווקים אירופאים. הסחר במזרח אסיה התבסס על תקן הכסף בשל השימוש במטילי כסף בסין כאמצעי של סחר חליפין. לכן, נרכשו המוצרים תוצרת סין בתמורה לכסף שנכרה במקסיקו או במכרות פוטוסי (כיום בבוליביה). המטען שהגיע לאקפולקו הועבר ביבשה לנמל וראקרוס אשר לחופי מפרץ מקסיקו, שם הועמס על ספינות צי האוצר הספרדי שיעדן ספרד. נתיב זה שימש אלטרנטיבה למסע מערבה ממנילה דרך האוקיינוס ההודי וסביב כף התקווה הטובה, שעל פי חוזה טורדסיאס היו בשליטת פורטוגל, ובנוסף מנע השימוש בנתיב את הצורך לעגון בדרך בנמלי מעצמות מתחרות כגון פורטוגל והולנד. כבר בשלב מוקדם של חקר העולם החדש ידעו הספרדים כי יבשת אמריקה צרה יותר באזור פנמה מאשר במקסיקו וניסו להקים מעבר יבשתי סדיר להעברת סחורות, אך הג'ונגל הסבוך והמלריה הפכו אפשרות זו ללא מעשית.
בשל ההגבלה על מספר הספינות, רווחיותו הגבוהה של הנתיב אך גם זמן השייט הארוך, היה הכרחי להשתמש בגליאונים הגדולים ביותר שניתן לבנות, שהיו לכלי השייט הידועים הגדולים ביותר שנבנו מסוגם. במהלך המאה ה-16, עם משקל ממוצע של בין 1,700 ל-2,000 טונות, נבנו הגליאונים מעצי הפיליפינים והיה ביכולתם לשאת עד 1,000 נוסעים: הנואסטרה סניורה דה לה קונספסיון, שעלתה על שרטון ב-1638, הגיעה לאורך שנע בין 43 ל-49 מטרים ולמשקל של כ-2,000 טונות. הסנטיסימה טרינידד הגיעה לאורך של 51.5 מטרים. מרבית הספינות נבנו בפיליפינים ורק שמונה מהן נבנו במקסיקו.
הסחר עם סין שבשליטת שושלת מינג דרך מנילה שימש מקור חשוב לרווחים עבור האימפריה הספרדית ומקור הכנסה מרכזי למושבות הספרדיות בפיליפינים. עד 1593 הפליגו בכל עונה שלוש ספינות או יותר מכל נמל באיים. הנתיב הפך ריווחי במידה כזו, שסוחרי סביליה פנו למלך ספרד בדרישה להגן על מונופול חברת הסחר של הכתר הספרדי (Casa de Contratación) שבסיסה בסביליה (ושהועבר מאוחר יותר לקדיס). הסחורה שהועברה ממנילה נמכרה במושבות ספרד באמריקה במחירים נמוכים יותר לעומת סחורות דומות שהגיעו מספרד וכתוצאה מכך נפגעו רווחי סוחרי סביליה. דרישה זו הובילה להוצאת צו מלכותי ב-1593, שהגביל את הסחר לשתי ספינות בכל שנה שייצאו משני הנמלים, כאשר גליאון אחד נשמר באקפולקו ושני במנילה כעתודה. הצו המלכותי אפשר רק לספרדים תושבי מנילה לשלוח סחורה והגביל את כמות המטען שנשא כל גליאון ל-300 טונות. שוויה של הסחורה הוגבל גם הוא ל-250,000 פזוס, ושוויים של מטבעות הכסף בספינות השבות למנילה ממקסיקו כדי לשלם על הסחורה שנקנתה בשנה הקודמת הוגבל ל-500,000 פזוס. בנוסף קבע הצו, כי הסחורה תוכל להימכר בספרד החדשה רק לאחר תשלום מכס. כתוצאה מהחלטת השלטונות הספרדיים לרכז בידם את סחר הגליאונים, הפכו ההברחות ואי הצהרה על מטענים לנפוצים מאוד, כאשר תגובת סוחרי מנילה הייתה לשלוח כמות גדולה יותר של מטען ולהפחית בערכו הכולל המוצהר ובכך לשמור על רווחיות.
כל כלי שיט ספרדי מהמאה ה-16 ואילך, ובכלל זה הגליאונים בנתיב מנילה-אקפולקו, היה חייב לשאת תצהיר המפרט את מספר הנוסעים ואנשי הצוות ותיעוד של הציוד והמטען שנשאה הספינה. במסמך זה תועדו גם לידות ופטירות במהלך המסע. הסיבה לתיעוד המטען הייתה לאפשר לשירות המכס מטעם הכתר הספרדי באקפולקו (או בכל נמל ספרדי אחר) לפקח על הסחורה הנכנסת ולגבות תשלום בהתאם. תשלומי המכס הועברו לאוצר הכתר הספרדי וסחורות לא רשומות הוחרמו. רק המטען האישי השייך לקצינים, לאנשי הצוות ולנוסעים הוכנס ללא צורך בתשלום מכס. באקפולקו התפתח "הסכם ג'נטלמני", לפיו היה זה בלתי מכובד לפקפק ביושרתו של ג'נטלמן המצהיר על מטען לא רשום כעל חלק מחפציו האישיים. כתוצאה מכך, בדרך זו נכנסה סחורה מוברחת רבה אל אקפולקו שנמכרה מאוחר יותר ביריד הסחר של עיר הנמל.
בעיות בנוגע לכמות המטען המועברת על ידי הגליאונים ממנילה התעוררו שוב במאה ה-18, כאשר סוחרי סביליה וקדיס מחו על כך שהמוצרים המגיעים ממנילה לספרד החדשה פוגעים בעסקיהם. ב-27 בינואר 1714 פנו סוחרי לשכת הסחר של סביליה לפליפה החמישי בטענה שהמשי המיובא מסין פוגע בתעשיית ייצור המשי בספרד. בעקבות זאת פורסם צו מלכותי ב-1718 אשר אסר על הגליאונים של מנילה להוביל משי ומוצרי בד אחרים למכירה במושבות ספרד באמריקה. במקום, היה על המטען להיות מורכב ממוצרים מקומיים המיוצרים בפיליפינים, שכמותם המעטה יכלה למלא בקושי כלי שיט אחד.
צו מלכותי נוסף שפורסם ב-27 באוקטובר 1720 פרט את סוגי המוצרים אותם היו הגליאונים ממנילה מורשים לשאת ליישובי העולם החדש אשר כללו קינמון, ציפורן, שעווה, פשתן ובדי כותנה ומנע מכירת מוצרים אשר התחרו מול היבוא מספרד. לאחר מחאות מצד סוחרי מנילה שאיבדו למעשה חלק ניכר מפרנסתם, בוטל הצו ב-1724 כאשר התברר לשלטונות שהסחר במנילה מהווה הכנסה נכבדת למימון פעילות המיסיונים והמנזרים באזור.
בניגוד לצי האינדיאס, לא סיפקו השליטים הספרדים ליווי של אוניות מלחמה לגליאונים נושאי המטען שחצו את האוקיינוס. עם זאת, היו ספינות המטען חמושות והגנו על עצמן בעת הצורך. בצידו המזרחי של האוקיינוס השקט, בעיקר בתקופות של חשש מפעילות ספינות אויב, סופק ליווי חמוש מבאחה קליפורניה ועד לאקפולקו. בצד המערבי, פגשו לעיתים קרובות הספינות המגיעות ממקסיקו ספינה שנשלחה על ידי המושל הספרדי של מנילה, אשר הדריכה אותן דרך מצר סן ברנרדינו ועד ליעדן הסופי. לעיתים, היה צורך לשלוח ספינות מזרחה כדי להזהיר את הגליאונים המתקרבים מנוכחות ספינות אויב, אז היו הגליאונים עוגנים ופורקים את מטענם באי סמאר, בצידו המזרחי של הארכיפלג, והמטען היה מועבר ליעדו ביבשה. שיטה נוספת לאזהרת גליאונים קרבים מפני סכנה הייתה באמצעות איתות עשן ממדורות שהוקמו בשטחים גבוהים. קוד להעברת מסרים באיתות פותח בידי מיסיונר ישועי מקומי, פרנסיסקו קולין. העובדה שחלק מהמיסיונים אותם הפעילו הישועים שכנו לאורך החופים אשר סמוך אליהם חלפו גליאונים, הפכו את הראשונים לאחראים על הפעלת מערכת זו.
נתיב הגליאון של מנילה שימש כגורם מקשר עיקרי בין הפיליפינים למקום מושבו של המשנה למלך במקסיקו סיטי כמו גם לספרד עצמה. רבים מתושביה ממוצא ספרדי של הפיליפינים היו למעשה צאצאי ספרדים ממקסיקו והתרבות בפיליפינים קרובה במידה רבה לתרבות המקסיקנית. גם לאחר תום תקופת הגליאונים ובזמן שזכתה מקסיקו בעצמאותה, המשיך להתקיים מסחר עם הפיליפינים, פרט לתקופה קצרה בשל מלחמת ארצות הברית–ספרד. הסחר בנתיב מנילה-אקפולקו הופסק ב-1815, מעט לפני שמקסיקו השיגה את עצמאותה מספרד ב-1821. לאחר מכן נטל הכתר הספרדי את השליטה על הפיליפינים, ומשל על האיים ישירות ממדריד, דבר שהתאפשר הודות לפתיחת תעלת סואץ והמצאת מנוע הקיטור שהפחית את זמן ההפלגה ממדריד למנילה ל-40 יום. נתיב הגליאון של מנילה פעל באוקיינוס השקט במשך 250 שנה והביא לספרד מוצרי מותרות, עליונות כלכלית וחילופי תרבויות.
שברי ספינות הגליאון של מנילה מפורסמים פחות רק בהשוואה לשברי ספינות צי האוצר הספרדי של הקריביים. ביולי 1568 הייתה ספינתו של מיגל לופס דה לגאספי, הסן חואן בת 300 הטונות, לראשונה שאבדה בדרכה למקסיקו, עת עלתה על שרטון סמוך לגואם ועמה מטען קינמון. מתוך 30 גליאונים, אבדו בין השנים 1576 ל-1798 עשרים בארכיפלג הפיליפינים וארבעה נוספים נלכדו על ידי ימאים אנגלים: ב-1587 לכד הפריבטיר תומאס קוונדיש את הגליאון בן 600 הטונות, הסנטה אנה. הגליאון נואסטרה סניורה דה קובדונגה (Neustra Señora de Covadonga) בן 700 הטונות נלכד ב-1743 בידי ג'ורג' אנסון (לימים אדמירל הצי המלכותי הבריטי) ושני הנותרים ב-1709 וב-1762.
תאוריית גילוי הוואי
במהלך 250 שנה הפליגו מאות גליאונים ממקסיקו לפיליפינים בנתיב שחלף דרומית לאיי הוואי, אך לא קיים כל תיעוד היסטורי על מפגש בין שתי התרבויות. ההיסטוריון הבריטי הנרי קאמן (Henry Kamen) מציין כי לספרדים לא הייתה היכולת לחקור כראוי את האוקיינוס השקט, ולכן לא היו מסוגלים לגלות את האיים השוכנים על קו הרוחב 20 צפונית לנתיב ולזרמי האוקיינוס עליהם הפליגו הגליאונים. אף על פי כן, קיימו הספרדים פעילות רבה באזור עד למאה ה-18: אנדרס דה אורדאנטה היה הראשון לחצות את האוקיינוס ממערב למזרח, ופתח בכך את נתיב המסחר הימי שחיבר בין אסיה לאמריקה והתקיים ברציפות מ-1565 ועד 1815. משלחות מחקר ספרדיות גילו את גואם, איי מריאנה, איי קרוליין, והפיליפינים בחלקו הצפוני של האוקיינוס השקט, ואת טובאלו, איי מרקיז, איי שלמה וגינאה החדשה בחלקו הדרומי. במהלך המאה ה-17 גילו חוקרים ספרדים גם את קבוצות האיים של פיטקרן וונואטו במהלך חיפושם אחר היבשת הדרומית האגדית, ששיערו שקיימת בדרום האוקיינוס השקט, טרה אוסטרליס.
פעילות חקר ענפה זו העלתה שאלות לגבי האפשרות כי חוקרים ספרדים הגיעו אל איי הוואי 200 שנה לפני ביקורו הראשון של האנגלי ג'יימס קוק ב-1778. ב-1542 הפליג מאקפולקו צי בן שש ספינות בפיקודו של רוי לופס דה וייאלובוס, ועימו ימאי ספרדי בשם חואן גאטאנו (Juan Gaetano) ששימש כנווט, על מנת לחקור וליישב את האיים במערב האוקיינוס השקט. על פי פרשנויות שונות, דיווח של האחרון מתאר את גילוי איי הוואי או איי מרשל ב-1555. בהנחה ומדובר בהוואי היה גאטאנו אחד האירופאים הראשונים שגילו את האיים.
לאחר 1565 שימש הנתיב שגילה דה אורדאנטה לתעבורה סדירה של ספינות הגליאון במשך 250 שנה. הנתיב בו הפליגו הגליאונים מערבה ממקסיקו לעבר מנילה חלף דרומית להוואי, ולאחר עצירה קצרה בגואם המשיכו הספינות למנילה. הנתיב המדויק נשמר בסוד כדי להגן על מונופול הסחר הספרדי כנגד מעצמות ימיות מתחרות וכדי להתחמק מפירטים אנגלים והולנדים. אם אכן גילו הספרדים את הוואי במהלך מסעותיהם, הם לא פרסמו ממצאים כאלה בשל מדיניות דיסקרטית זו ועובדת הגילוי נותרה לא ידועה. על פי דיווחו של גאטאנו, לא היו באיים שנתגלו כל משאבים שימושיים ומשום כך לא עשו הספרדים שום ניסיון ליישב אותם, בדומה לאיי קרוליין ומריאנה, שלא יושבו בידי הספרדים אלא רק לקראת סוף המאה ה-17. בארכיון ספרדי נמצאה מפה ימית המתארת איים בקו רוחב דומה אך על קו אורך של 10 מעלות מזרחית יותר בהשוואה למיקומם של איי הוואי. על פי כתב-יד זה, מכונה האי מאווי "לה דסגראסיאדה" (La Desgraciada; כלומר, "האומלל" או "חסר המזל"), והאי הוואי מכונה "לה מסה" (La Mesa; "השולחן"). איים המייצגים את קאהולאווה, לאנאי ומולוקאי מכונים "לוס מונחס" (Los Monjes; "הנזירים").
התומכים בתאוריה הגורסת כי הוואי נתגלתה על ידי ספרדים מקבלים חיזוק באמצעות ממצאיו של המסיונר והסופר ויליאם אליס, שחי באיים בסוף המאה ה-19 ותיעד מספר אגדות עם, בהן מסופר על ביקורי זרים בהוואי בתקופה שקדמה להגעתו של קוק, אך לדעתו, גם אם הבחינו הספרדים באחד האיים אין זה סביר שנחתו בהם, מכיוון שאירוע כה מסעיר לא היה נעלם מהמסורות המקומיות הנוטות להכיל אירועים הרבה פחות חשובים. גם במקרה ואכן גילו הספרדים את האיים אך ביקשו לשמור זאת בסוד, קיים קושי להניח שלא היו מנצלים את המשאבים המקומיים לצורכיהם.
מספר מלומדים, בעיקר אמריקאים, דוחים את הטענות על גילוי מוקדם בשל העדר אמינות, והמחלוקת האם איי הוואי אכן נתגלו על ידי הספרדים נמשכת, כאשר חוקרים, כגון ריצ'רד וו. רוג'רס (Richard W. Rogers), מחפשים אחר ראיות מוצקות בדמות שרידי ספינות ספרדיות שנטרפו באזור.
יגאל יאסינוב
יגאל יאסינוב (נולד ב-27 באפריל 1966 בחרקוב שבאוקראינה) הוא חבר הכנסת לשעבר, מטעם סיעת שינוי.
ביוגרפיה
עם התרופפות המשטר הקומוניסטי בתחילת שנות התשעים, הפך יאסינוב לחסיד חב"ד והיה דובר "עמותת מבוגרים בעד ברית מילה". יאסינוב עזב את הדת כשנתיים לאחר שחזר בתשובה ועלה לישראל, בשנת 1993.
יאסינוב הצטרף למפלגת שינוי לקראת הבחירות לכנסת ה-15, היה פעיל בסניף ירושלים, היה עוזר פרלמנטרי של ויקטור בריילובסקי ונבחר מטעם המפלגה לכנסת ה-16. הוא מוקם ברשימתה במקום ה-15.
במהלך כהונתו כחבר הכנסת הוא הותקף באלימות פעמיים. הוא נדקר על ידי אלמוני בפתח ביתו ונפגע בעקבות קטטה בכיכר רבין.
יאסינוב פעל בכנסת לפתרון בעיית פסולי החיתון. לאחר התפצלות שינוי סמוך לבחירות לכנסת ה-17 לא עבר עם פורז אל מפלגת חץ בניגוד לרוב חברי הכנסת המכהנים מטעם שינוי. אולם, לבסוף עזב את שינוי, הקים את סיעת העולים שהתחברה לישראל ביתנו והתמודד לכנסת מטעם מפלגת ישראל ביתנו. המקום ה-14 ברשימה, בו מוקם, הותיר אותו מחוץ לכנסת.
לאחר כהונתו בכנסת, כיהן יאסינוב כסגן יושב-ראש דירקטוריון קק"ל, ולאחר מכן כמנכ"ל קק"ל אירו-אסיה.
חיים אישיים
יאסינוב נשוי ואב לשתי בנות, תושב ירושלים. אביו של יאסינוב היה מסורב עלייה.
יחסי יפן–מקסיקו
יחסי יפן–מקסיקו הם היחסים הדיפלומטיים בין יפן למקסיקו. שתי המדינות חברות ב-APEC, CPTPP, G-20, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי והאו"ם.
היסטוריה מוקדמת
תחת השלטון הקולוניאלי הספרדי שלטה מקסיקו, שכונתה אז ספרד החדשה, על דרכי הסחר בין מנילה, בירת הפיליפינים לנמל אקפולקו המקסיקני. דרך מסלול סחר זה הפליגו גליאונים ספרדים מאקפולקו לפיליפינים וסחרו עם מדינות / שטחים שכנים בסביבתה. חלק מהשטחים הללו היו איי יפן. למנילה היו מגיעות סירות סחר יפניות ומביאות סחורות ומזון לסחר עם הממשלה הספרדית במקסיקו. ממנילה, ספינות ספרדיות היו מעבירות את הסחורה חזרה לאקפולקו, עוברות את השטח המקסיקני עד שהגיעו לנמל וראקרוס ומשם העבירו את הסחורה לספינה ספרדית אחרת בדרכה לספרד.
בשנת 1609 התהפך גליאון ספרדי בשם סן פרנסיסקו ליד אטאקי, צ'יבה, בזמן שעשה את דרכו ממנילה לאקפולקו. 370 ניצולים חולצו על ידי ספינות דיג יפניות. בין הניצולים היה המושל הספרדי החדש בפיליפינים; רודריגו דה ויברו. ביפן, דה ויברו הצליח לנסוע לטוקיו ונפגש עם מכובדים רמי דרג וליצור קשרים מסחריים ישירים בין יפן לאימפריה הספרדית דרך הפיליפינים. לאחר שבילה זמן רב בנסיעה ברחבי האיים היפניים, חזר דה ויברו לאקפולקו עם ספינה חדשה שנבנתה ביפן בשם San Buenaventura ועם כמה גברים יפנים על סיפונה. כשהגיע לאקפולקו, דה ויוארו הביא את משלחתו למקסיקו סיטי ונפגש עם המשנה למלך הספרדי, לואיס דה ולזאקו, והעביר לו את הדיווח. במרץ 1611 שלח המשנה למלך המשנה הספרדי ולזאקו משלחת ישירות מאקפולקו ליפן והודה לממשלת יפן על שסייעה למושל דה ויברו והחזיר להם את הספינה סן בואנוונטורה, והעניק להם מתנות בהוקרה, כאשר אחד מהם היה שעון מדריד, אשר היה אמור להיות השעון הראשון שאנשים מיפן ראו אי פעם.
באוקטובר 1613 נשלחה המשלחת הדיפלומטית היפנית הראשונה לספרד החדשה על ידי מסאמונה דייט, איש תקיף באזורו. השגריר, הסקורה צונאנגה נסע מיפן לאקפולקו ונפגש עם המשנה למלך המשנה הספרדי דייגו פרננדז דה קורדובה. במקסיקו סיטי נפגש הסקורה עם כמה מנהיגים קולוניאליים והציע לממשלת ספרד החדשה מסחר חופשי בין השטחים הספרדים החדשים ליפן וביקש מקבוצה של מיסיונרים נוצרים לחזור ליפן. המשלחת הדיפלומטית גם הציעה לגרש אזרחים אנגלים והולנדים מהמדינה מכיוון ששתי המדינות נחשבו באותה עת לאויבי המלך הספרדי. ביוני 1614 עזב הסקורה את ספרד החדשה דרך וראקרוס והמשיך בנסיעתו לספרד להיפגש עם מלך ספרד והשאיר אחריו משלחת קטנה. בספרד הוטבל חסקורה לקתוליות ושינה את שמו לפרנסיסקו פליפה פקסיקורה. שנתיים לאחר מכן בפברואר 1617 חזר הסקורה / פקסיקורה מספרד לוורקרוז ונסע למקסיקו סיטי. עם הגעתו למקסיקו סיטי, הסקורה הופתע לראות שרוב חברי המשלחת שהשאיר מאחור, התחתנו והשתלבו בקהילה המקומית. בשנת 1618 הפלגו הסקאורה ומשלחתו הדיפלומטית וחזרו ליפן. עם הגעתם הם נקלעו לעובדה שהמדינה השתנתה באופן דרמטי מאז עזיבתם בשנת 1613 וכל דבר שקשור לנצרות נאסר. הסקורה ומשלחתו נאלצו לוותר על דתם החדשה. מאז המשלחת הדיפלומטית של הסקורה לספרד החדשה, יפן נכנסה לתקופת בידוד וסירבה לסחור עם מדינות זרות.
לאחר רסטורציית מייג'י, בו כוננה רשמית האימפריה היפנית יחסים דיפלומטיים עם ממשלות שונות בעולם, במקסיקו התעורר עניין לפתוח ביחסים רשמיים עם האימפריה של יפן. המלחת ממקסיקו ליפן בשנת 1874, בראשות המדען המקסיקני פרנסיסקו דיאז קובארוביאס, הייתה הסיבה לכך שנעשו ניסיונות רשמיים בין נציגי ממשלות שתי המדינות לקיים יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1874 (53 שנים אחרי שמקסיקו הכריזה על עצמאות מספרד בשנת 1821), הגיעה ליפן משלחת מדעית מקסיקנית בראשות פרנסיסקו דיאז קובארוביאס, כדי לחזות במעבר נוגה על פני השמש. אף על פי שהמשלחת המדעית לא זכתה להצלחה רבה, משלחת זו אפשרה לכונן יחסים דיפלומטיים פורמליים בין שתי המדינות. בשנת 1888 חתמו שרי החוץ מתאס רומרו ומונמיצו מוצסו על חוזה ידידות, מסחר וניווט; שהיה אמור להיות האמנה "השוויונית" הראשונה של יפן עם מדינה זרה ובכך כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
מלחמת העולם השנייה והיחסים לאחר המלחמה
מאז כינון יחסים דיפלומטיים, הקשר בין שתי המדינות גבר באמצעות סחר. במאי 1942 הכריזה מקסיקו מלחמה על מדינות הציר, שכללה את יפן, והצטרפה למלחמת העולם השנייה. טייסת 201 הייתה טייסת מטוסי קרב שנלחמה נגד טייסים יפנים בקרב לוזון, בפיליפינים. לאחר המלחמה שוקמו היחסים הדיפלומטיים ונמשכו ללא הפוגה מאז ועד היום.
ביקורים רשמיים
ביקורים רשמיים מיפן למקסיקו
ביקורים רשמיים ממקסיקו ליפן
חינוך
בית הספר Liceo Mexicano Japonés, בית ספר יפני-מקסיקני, מספק חינוך יסודי ותיכון, עבור אזרחים מקסיקנים ויפנים, השוהים במקסיקו סיטי.
תחבורה
קיימות טיסות ישירות בין יפן למקסיקו באמצעות חברות התעופה הבאות: אארומקסיקו ואול ניפון איירווייז.
יחסי סחר
באפריל 2005 חתמו יפן ומקסיקו על הסכם סחר חופשי (הסכם a.k.a בין יפן ומקסיקו לחיזוק השותפות הכלכלית). מאז, הסחר בין שתי המדינות גבר באופן דרמטי. בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-20.3 מיליארד דולר. עיקר המסחר הוא במוצרים חקלאיים, אלכוהול וחלקי רכב. בין 2005 ל-2012 השקיעו חברות יפניות מעל 12 מיליארד דולר במקסיקו, בעיקר בענפי הרכב. שתי המדינות חתומות גם על השותפות הטראנס-פסיפית.
נציגויות דיפלומטיות
יפן מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי ו-2 קונסוליות במונטריי וטיחואנה. מאידך, מקסיקו מחזיקה ביפן שגרירות בטוקיו ו-5 קונסוליות בהירושימה, קיוטו, נאגויה, אוסקה וסאפורו.
Ol' Blue Eyes Is Back
Ol’ Blue Eyes Is Back הוא אלבום מאת הזמר האמריקני פרנק סינטרה. זהו אלבום האולפן ה-58 של סינטרה וה-31 היוצא בחברת ההקלטות רפרייז רקורדס. האלבום יצא בשנת 1973. את האלבום הפיקו (וגם ניצחו על התזמורת) דון קוסטה וגורדון ג'קינס.
הפקה
לאחר פרישה קצרה חזר סינטרה להקליט אלבום, שנשא את השם המתאים לקאמבאק. האלבום יצא לאור ובעזרתו של מסע פרסום נרחב, זכה להצלחה מרשימה במצעדי המכירות הבריטי והאמריקאי.
בניגוד לסדרת האלבומים האחרונה של סינטרה, Sinatra & Company, Watertown, A Man Alone, My Way. באלבום זה לא הייתה כל השפעה לסגנון הרוק. המפיקים דון קוסטה וגורדון ג'קינס יצרו אלבום פופ קלאסי כאלבומיו המוקדמים יותר מתחילת שנות ה-60.
יום הזקנה הבין-לאומי
יום הזקנה הבין-לאומי (באנגלית: The International Day of Older Person; מילולית: היום הבינלאומי של המבוגרים) הוא מועד שנקבע על ידי ארגון האומות המאוחדות, וארגון הבריאות העולמי, המצוין מדי שנה ב-1 באוקטובר.
ב-14 בדצמבר 1990 הצביעה העצרת הכללית של האומות המאוחדות, לציין את ה-1 באוקטובר כ"יום הזקנה הבינלאומי" בהחלטה 45/106. היום צוין לראשונה ב-1 באוקטובר 1991.
מטרת המועד הוא להעלאת המודעות הציבורית בנושאים המשפיעים על קשישים, כגון הזדקנות לבין התעללות בקשישים. וכן מטרם המועד היא להביע הערכה לתרומתם של אנשים מבוגרים לחברה.
מועד זה דומה במהותו ל"יום הסבים והסבתות הלאומי" בארצות הברית ובקנדה, כמו גם פסטיבל התשע הכפול בסין יום הכבוד לזקנים ביפן.
בני ענבר (בעל עיטור הגבורה)
בני (בדרי) ענבר (12 בדצמבר 1944 – 6 ביוני 1967) היה לוחם בחיל השריון שנהרג במלחמת ששת הימים. על לחימתו בקרב על מוצבי רפיח במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
ביוגרפיה
ענבר גויס לצה"ל בפברואר 1964 ושירת בגדוד 79 אז בחטיבה 7 בחיל השריון. לאחר שחרורו משירות סדיר המשיך לשרת במילואים ועם פרוץ מלחמת ששת הימים נקרא לחזור לשירות. ב-6 ביוני לקח חלק בקרב באל גוז' שבמבואות אל עריש ובו נהרג.
בתיאור המעשה נכתב:
על פעולותיו בקרב עוטר ענבר לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על גילוי אומץ לב ודבקות במטרה.
ענבר נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בבארי, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים. ב"ספר הגבורה" שהוציאו אגודת העיתונאים בתל אביב וניצולי ברגן-בלזן, הוקדש עמוד לתיאור פעולת גבורתו האחרונה.
אנטונלה מולרוני
אנטונלה מולרוני (, נולדה ב-27 בספטמבר 1961) היא פוליטיקאית סן מרינזית.
ביוגרפיה
אנטונלה מולרוני נולדה ב-27 בספטמבר 1961 בסן מרינו, עיר הבירה של סן מרינו.
ב-1986 סיימה מולרוני את לימודי המשפטים שלה באוניברסיטת בולוניה וקיבלה תואר בוגר, מיד לאחר שסיימה את הלימודים הצטרפה למרכז המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הסן מרינזית, היא עסקה בעיקר בתחום החקיקה בנושא השוויון. כבר באותה השנה אישרה המועצה הכללית הסן מרינזית חוק בנושא התא המשפחתי שמולרוני הציעה.
בשנת 1987 כיהנה מולרוני בתפקיד במחלקת המדינה לאוצר ותקציב מטעם מפלגתה. בין השנים 1987 ל-1990 כיהנה מולרוני כשרת התפוצות הסן מרינזית. בין השנים 1989 ל-1990 היא ייצגה את סן מרינו במועצת אירופה.
דעותיה של מולרוני הוטו שמאלה עם השנים והיא עברה לבסוף למפלגת הברית העממית-דמוקרטית הסן מרינזית. לאחר שעברה מפלגה נבחרה מולרוני לפרלמנט הסן מרינזי בשנת 1993 וסיימה את תפקידה בו בשנת 2001. לאחר סיום התפקיד בפרלמנט היא כיהנה כשופטת מטעם סן מרינו במועצת זכויות האדם האירופית, שבסיסה בשטרסבורג בשנים 2001–2007. בשנים 1993–2008 כיהנה מולורני כנשיאת מפלגתה.