cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרובינקיה גאליה אקוויטניה
שבטים באקוויטניה
השם "גאליה קומאטה" (Gallia Comata) שימש לעיתים קרובות כינוי לשלוש פרובינציות, המרוחקות אחת מהשנייה: גאליה לוגדוננסיס, גאליה בלגיקה ואקוויטניה, שפירושו הוא 'ארוכי שיער', על שם צורת הופעתם; לעומת זאת השם "גאליה ברקאטה" (Bracata; היא גאליה נארבוננסיס) נגזר מ-'bracae', שמשמעותו מכנסיים קצרים, על פי לבושם.
על פי סטראבון, האקיטניים היו עשירים מאוד. למשל, מביא סטראבון, לואריוס (Luerius), מלך הארוורנים (Arverni), רצה פעם להראות את עושרו בפומבי, וכשרכב במרכבתו פיזר כסף וזהב הנה והנה, כאשר הפוסעים אחריו אוספים אותם.
מלחמת גאליה
בשנת 121 לפנה"ס סופח חלק מגאליה טראנסאלפינה (הכינוי בפי הרומאים, שמשמעותו:"שמעבר לאלפים"), גאליה נארבוננסיס, לרפובליקה הרומית. בשנת 154 לפנה"ס, סייעו הרומאים לבעלת בריתם העיר מאסיליה (או מאסליה; כיום: מרסיי) כנגד שבטים גאליים שכנים, במטרה להגן על דרכי התחבורה היבשתיים בין רומא לספרד. במשך שלושים שנה לאחר מכן, לא ביקשו הרומאים דריסת רגל בגאליה, עד שמאסיליה ביקשתם שנית בשנת 125 לפנה"ס לבוא לעזרתה. בין השנים 121-125 התנהלה המלחמה, ובשנת 121 לפנה"ס סופחה גאליה טראנסאפינה כפרובינקיה רומית.
בשנת 58 לפנה"ס קיבל יוליוס קיסר את נציבות פרובינציה זו, והחל במסע כיבוש של שאר גאליה. במקביל לכיבוש השבטים הבלגיים בצפון גאליה, נע פובליוס קראסוס בשנת 57 בראש חטיבה לאורך החוף המערבי מנורמנדיה ועד הנהר גארון. מסע זה התנהל בקלות וכמעט ללא קרבות.
בסוף שנת 57 לפנה"ס הכריז קיסר כי גאליה כולה הודברה, אך לאחר התאוששות, בשנת 56 לפנה"ס המשיכו שבטים גאליים רבים במלחמה. לאחר תבוסתם, נקם בהם קיסר בהריגות המוניות ובמכירות סיטונאיות לעבדים. בשלב זה המשיך קראסוס את מסעו, חצה את הגארון לעבר הפירנאים ובסוף שנת 56 הכניע את השבטים האקוויטאניים ללא כל מלחמה רצינית.
המרד באקוויטניה
בשנים 54-55 לפנה"ס שרר בגאליה שקט למראית עין, אלא שהאוכלוסייה הגאלית תססה מבפנים בגלל מעשי ההחרמה והשוד של הרומאים, וכן בגלל מספר רב של חיילים שראשי השבטים חויבו לספק. בחורף 54 פרצו כמה מרידות בגאליה הצפונית, שדוכאו באכזריות רבה על ידי הרומאים. דבר זה גרם להפחת רוח המרד בשבטים שישבו בין הגארון והלואר, שעד כה עמדו מהצד ולא נלחמו בקיסר. מרידה אדירה זו הונהגה על ידי ורקינגטוריקס, ראש שבט הארוורנים.
ורקינגטוריקס העדיף לצמצם את כמות חייליו, ולבסס את איכותם וכושרם הקרבי. בנוסף לכך, כפה משמעת חמורה על חייליו.
לאחר קרבות בעיר אוואריקום, התקדם קיסר לעבר גירגוביה, אך בניסיונו לכבוש את המבצר נהדף על ידי ורקינגטוריקס תוך אבדות ניכרות. לאחר מפלה זאת הכריזו כל השבטים הגאליים מלבד שלושה על מלחמתם בקיסר; נטשו אפילו הפרשים של השבט הגאלי האדואי שנלחמו לצידו. מצבו של קיסר היה חמור, גם משום שארבעה לגיונות שלו, תחת פיקודו של טיטוס לאביינוס, היו בצפון גאליה. קיסר חבר אליהם, גייס פרשים משבטים גרמאניים שכנים, והכין את צבאותיו למערכה הבאה נגד ורקינגטוריקס.
בעוד קיסר מכין את צבאותיו, התקיף ורקינגטוריקס בנוטלו את יוזמת ההתקפה; אך בקרב ליד דיז'ון, בעוד ורקינגטוריקס אורב לכוחות קיסר הנסוגים, הותקף על ידי חיל הפרשים הגרמני שגייס קיסר ונאלץ לסגת. ורקינגטוריקס עשה משגה חמור והתבצר בעיר אלאסיה. קיסר הקיף את העיר בשתי חגורות של לגיונרים מתחפרים, במטרה להרעיב את הצבא הגאלי הנצור. ראשי השבטים הגאליים הכריזו על גיוס המוני ובראש צבא ענק הגיעו לעזור לוורקינגטוריקס. אך למרות שהתקיפו את הצבא הרומי המחופר לא הצליחו לחדור את חגורת החפירות, ובסופו של דבר הצבא הגאלי המורעב נכנע.
על פי המסופר, ורקינגטוריקס הגיע רכוב על סוסו ולבוש בשריון המפואר ביותר שלו. לאחר שחג סביב המחנה הרומאי התקרב אל קיסר, הניח את נשקו לרגליו ואמר לו: "הנה אני, אדם חזק אשר הובס על ידי אדם חזק יותר". ורקינגטוריקס הוצג לראווה בטריומף של קיסר בשנת 46 לפנה"ס. לאחר שש שנים בכלא הרומאי הוצא להורג, ככל הנראה בחניקה.
קרב אלאסיה חתם את תקופת עצמאותה של אקוויטניה.
בשנת כהונתו האחרונה כפרוקונסול עשה קיסר מאמצים לפייס את אויביו. הוא כמעט לא פגע בהנהגות השבטים ולא הכביד את עול המיסים. הגאלים עשו עמו שלום שהאריך ימים ונותר יציב (כמעט כל תושביה אף קיבלו את התרבות הרומאית, שלא כמו בחלקה הצפוני של גאליה), עד כדי כך שבשנת 49 החליט קיסר להוציא את מרבית צבאותיו מגאליה ואפילו לגייס חטיבות עזר (auxilia) גאליות ללחום את מלחמותיו הפרטיות במלחמת אזרחים. שלל המלחמה שנפל לידיו של קיסר הספיק לו לא רק לכיסוי חובותיו הפרטיים העצומים, אלא גם לקנות ברומא שירותים פוליטיים בהיקף המתקרב לזה של קראסוס.
רומא פעלה רבות למען פיתוחה הכלכלי והתרבותי של גאליה. הרומים הפסיקו את המלחמות בין השבטים השונים והשליטו שלום פנימי וביטחון. נוסדו מושבות, הוזזו ממקומם מרכזי יישוב, הוקמו ערים ע"פ הסגנון הרומי ונבנתה רשת כבישים מצוינת. האצולות המקומיות, כביטוי לליברליות של השלטון החדש, זכו באזרחות רומית. במקביל, נאבקו הרומאים בדרואידיות.
מותו של אוגוסטוס עורר מחדש את השאיפות לעצמאות תחת שלטון טיבריוס, אך קלאודיוס שהכיר היטב את ארץ הגאלים, פתח לפני האליטות שלה את הסנאט הרומי וקשר באורח הדוק ביותר את תושבי הפרובינקיה לגורלה של הקיסרות, דבר שהיה תקדים לעומת פרובינקיות אחרות.
גאליה העשירה הייתה מכאן ואילך חלק בלתי נפרד מהעולם הרומי. היא סיפקה לו חיילים, אנשי מינהל ומושלים, ונטמעה לחלוטין בתרבות, בשפה ובחוקים הרומיים. בכל שלוש שנים, במזבח "שלוש הגאליות" שבלוגדונום (כיום ליון), היא חידשה את שבועת האמונים לקיסרות.
בשלהי התקופה הרומית
פשיטות ופלישות של שבטים ברברים מעבר לריינוס חזרו ונשנו יסודות טווטוניים סוף המאה ה-3 לספירה. הן הכניסו להרכב האוכלוסייה יסודות טווטוניים, ערערו את הביטחון וגרמו נזק רב ליישובים ולכלכלה. מ-280 ואילך התחוללו בגאליה מרידות של כנופיות איכרים מרוששים ומדוכאים - הבאגאודים (Bagaudea) שחזרו ונשנו במשך עשרות שנים.
פוסטומוס שמונה למפקד הצבאות הרומיים בחזית הרינוס, עשה ניסיון פרישה מהקיסרות. בשנת 260, הקים את "ממלכת הגאליות" (Imperium Galliarum) ובה האזורים השונים של גאליה, וכן בריטניה וספרד, והכריז על עצמו קיסר בנצלו את התוהו שעוררו הפלישות מהבלקן והצורך להגן על איטליה גופה. יורשו היה טטריקוס.
מרידות שונות נוספות החלו ברחבי האימפריה; תדמור הכריזה על עצמאותה, ובמצרים נעשתה מרידה. גליאנוס היה חלש מכדי להתמודד עם כל החזיתות של האימפריה המתפוררת, אך יורשו קלאודיוס השני החל בדיכוי המרידות, ולאחר מותו המשיך בכך אורליאנוס. אורליינוס כבש את תדמור והחריבה, דיכא המרידה במצרים, ולאחר מכן נפנה ל"אימפריה הגאלית" שבמערב, פרובינציה מורדת זו כבר קטנה בממדיה כתוצאה ממאמציו של קלאודיוס השני, והעומד בראשה, טטריקוס היה מוכן בשלב זה לפתרון שיבטיח את שלומו האישי וישמור על כבודו מאידך, אך לא היה יכול להרשות לעצמו כניעה ללא תנאי בפני אורליאנוס. ככל הנראה שני השליטים הגיעו להסכמה ועל פיה נפגשו שני הצבאות בשאלון אן שמפאן (Châlons-en-Champagne), בצפון מזרח צרפת ואז ערק טטריקוס לצד הרומאי אירוע שנתן אות להתקפת פתע על המחנה הגאלי, למרות הבגידה הברורה המשיכו החיילים הגאלים להילחם עד הסוף המר. טטריקוס לעומת זאת הובל לרומא וזכה להתמנות למושל דרום איטליה. בכך, בשנת 274, חידש את אחדות הקיסרות. אורליינוס הוכתר בצדק בתואר - Restitutor Orbis ("המחזיר תבל ליושנה").
פעולות אלה של אורליאנוס הביאו לכך שהאימפריה הרומית התקיימה מאתיים שנים נוספות בשקט יחסי.
במאה ה-4 חולקה הפרובינקיה לשלושה מחוזות נפרדים:
אקוויטניה תחת שלטון הוויזיגותים
ב-406 נתערער לחלוטין קו ההגנה שעל הרינוס, וכל צפון ומזרח גאליה הוצף עמים טווטוניים, ובאותה השעה פלשו הוויזיגותים דרך איטליה הצפונית לדרומה ולמערבה של גאליה.
השלטון הרומי נאלץ לקבלם כ"בעלי ברית" בתחומי הקיסרות, אך תחומי התיישבותם היו בפועל ממלכות עצמאיות לגמרי. הנציג האחרון של השלטון הרומי בגאליה היה פלויוס אאטיוס (Flavius Aëtius) שהצליח, בברית עם הוויזיגותים, להדוף את פלישתו של אטילה ההוני ב-451. אולם אחרי הרצחו, התמוטט השלטון הרומי בגאליה לחלוטין. בשנת 476 נמסר לוויזיגותים השטח הקיסרי האחרון בדרום אקוויטניה.
המלך הוויזיגותי תאודריך השני מרד ברומאים, איחד את כל עמו תחת מרותו, השתחרר מכל תרות ברומא וסיפח את ספרד לממלכתו. יורשו אלאריך השני, הובס בשנת 507 בידי הפרנקים ונפל בקרב, וכל גאליה נכבשה על ידי הפרנקים.
דיר אל-אסד
דֵיר אֶל-אַסַד (בערבית: دير الأسد - בתרגום לעברית: מנזר האריה) הוא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל. דיר אל-אסד יושבת בבקעת בית כרם (בקעת שגור) בלב הגליל, בצמוד ומעל בענה לכיוון צפון, ומטפסת במעלה המדרון התלול שמצפון לבקעה, אל תחילת הגליל העליון. שטח השיפוט של המועצה משתרע על פני 4,759 דונם. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1975.
כלל תושבי דיר אל-אסד הם ערבים-מוסלמים.
היסטוריה
בתקופת הצלבנים היה במקום יישוב נוצרי בשם לָה בֶּנָה, וסמוך אליו מנזר על שם סנט ג'ורג'. בתקופה העות'מאנית גורשו הנוצרים מהכפר על ידי הסולטאן סולימאן הראשון, וצאצאיהם הקימו מאוחר יותר את בענה הסמוכה. את שטח הכפר ואדמות המנזר מסר הסולטאן לידי שייח' אל-אסד א-צפה מצפת, שייסד את היישוב הנוכחי. במפקד האוכלוסין של 1922 היו בכפר 749 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנת 1961 הופקעו חלק מאדמות הכפר (בעיקר אלו שלא היו ראויות לעיבוד חקלאי) לצורך הקמת העיר כרמיאל.
בשנת 2003 אוחדו היישובים בענה, דיר אל-אסד ומג'ד אל-כרום תחת מועצה מקומית משותפת בשם שגור. בשנת 2005 הוכרז היישוב כעיר. בנובמבר 2008 אישרה הכנסת חוק המבטל את האיחוד, החל מ-1 בדצמבר 2008, ומשיב את המצב לקדמותו. לפי חוק זה, נערכו בחירות חדשות למועצות המקומיות הנפרדות ב-18 באוגוסט 2009. עד אז, נוהלה העירייה המאוחדת בידי ועדה קרואה.
בשנת 2023 התרחש אסון הבור בדיר אל-אסד.
כף התקווה הטובה
כף התקווה הטובה הוא צוק סלעי המזדקר לתוך מימי האוקיינוס האטלנטי בקצה הדרום-מערבי של יבשת אפריקה, בתחומי מדינת דרום אפריקה בסמוך לעיר קייפטאון. באופן מסורתי (אך שגוי) הוא נחשב כנקודה הדרומית ביותר ביבשת, ומקום מפגש האוקיינוס האטלנטי עם האוקיינוס ההודי. בפועל, הנקודה הדרומית ביבשת ומפגש האוקיינוסים נמצאים כ-150 ק"מ מזרחה ומעט דרומה משם, בכף אגולס. כף התקווה הטובה נחשב לאחד משלושת הכפים הגדולים, יחד עם כף הורן שבאמריקה הדרומית וכף לווין שבאוסטרליה.
עד פתיחתה של תעלת סואץ, הדרך הימית הקצרה ביותר מאירופה למזרח הרחוק הייתה מסביב לאפריקה, על ידי הקפת כף התקווה הטובה, ומכאן חשיבותו. אף שהכף עצמו אינו אלא צוק חשוף בעל שטח מוגבל, הוא העניק את שמו לאזור כולו - חצי האי ההררי באורך 75 ק"מ שבקצהו הדרומי הוא ממוקם, העיר קייפטאון בצפון חצי האי, והמושבה הקולוניאלית שהשתרעה על פני שטחים נרחבים בדרום יבשת אפריקה (כמחצית משטח דרום אפריקה של היום).
היסטוריה
מגלי הארצות הראשונים שהגיעו לדרום יבשת אפריקה היו הפורטוגזים, שנמשכו לדרום בתקווה למצוא נתיב ימי להודו ולאסיה, על מנת להחליף את נתיבי היבשה היקרים דרך אסיה המרכזית. הימאי הראשון שהקיף את כף התקווה הטובה היה הפורטוגזי בארתולומיאו דיאש בשנת 1488. הוא קרא למקום "כף הסערות" (בפורטוגזית Cabo das Tormentas), אך מלך פורטוגל ז'ואו השני שינה את שמו ל"כף התקווה הטובה" (Cabo da Boa Esperança), לציון כי ראה בו אות מבשר טובות לפתיחת נתיבי הסחר למזרח.
לאחר עשור, ב-1497, הגיע ואסקו דה גאמה לאותו מקום, ולאחר מכן המשיך רחוק יותר לכיוון צפון מזרח, במעלה האוקיינוס ההודי. בדרכו להודו, הוא נחת בחוף וחקר חלקים לא ידועים של מזרח אפריקה באזור שהוא היום מוזמביק.
אף שהפורטוגזים התגאו בהצלחתם ב"כיבוש" הכף, לא היה להם עניין בהתיישבות בו. האקלים הקשה וקו החוף הסלעי היו מסוכנים לספינותיהם, ורבים מהנסיונות שלהם לסחור עם בני החויחוי המקומיים הסתיימו בעימותים. חוף מוזמביק היה אטרקטיבי יותר, עם מפרצים נוחים שיוכלו לשמש כתחנות ולקשרים עם עפרות הזהב המצויות בפנים הארץ.
עד סוף המאה ה-16 לא היו לפורטוגזים מתחרים רבים באזור. אך אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח. תנועת הספינות סביב הכף גדלה, והוא נעשה למקום עצירה קבוע לצוותים חולים ועייפים. ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית במקום המכונה היום "מפרץ השולחן" בחוף קייפטאון של היום. ניצולי הצוות, האירופאים הראשונים שניסו להתיישב באזור, בנו מבצר וגרו בו במשך שנה עד שחולצו. זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה. לחברה, אחת מהחברות הגדולות באירופה שסחרו עם הודו והמזרח, לא הייתה כל כוונה ליישב את האזור, אלא רק לייסד בסיס בטוח, בו יוכלו הספינות החולפות למצוא מעגן ולקבל אספקה טרייה של בשר, פירות וירקות. למטרה זו נשלחה משלחת מהחברה תחת פיקודו של יאן ואן ריבק, שהגיעה ל"מפרץ השולחן" ב-6 באפריל 1652 והתיישבה במקום.
ב-31 בדצמבר 1687 נשלחה למקום קבוצה של הוגנוטים מהולנד. הם ברחו להולנד מצרפת בשל רדיפות דתיות. חברת הודו המזרחית ההולנדית נזקקה לאיכרים בעלי ניסיון בכף, וממשלת הולנד סברה שזוהי הזדמנות טובה עבור ההוגנוטים ושלחה אותם לשם. עם הגעת מתיישבים נוספים גדלה המושבה ההולנדית, וכללה את היישוב שהתפתח להיות העיר קייפטאון ושטחים חקלאיים רחבי ידיים מצפון וממזרח לו.
ב-19 בינואר 1806 כבשה בריטניה את הכף במסגרת מלחמות אנגליה-הולנד על השליטה בנתיבי הסחר הימיים, והאזור נשאר בשליטת האימפריה הבריטית כמושבת הכף עד קבלת עצמאותה של דרום אפריקה ב-1910.
כיום אזור הכף הוא ברובו שמורת טבע מוקפת מפרצים מדרום לעיר קייפטאון. המקום ידוע בנופיו המרהיבים, בצמחייתו הייחודית ובאוכלוסיית חיות הבר שבו, ומהווה אתר תיירות פופולרי.
1998 במוזיקה
בערך זה מצוינים אירועים שהתרחשו במהלך שנת 1998 ונוגעים לעולם המוזיקה.
עשרת האלבומים הטובים ביותר
(ע"פ BESTEVERALBUMS)
פרסים מוזיקליים
טקס גראמי ה-40 האירוויזיון ה-43 טקס פרסי ה-MTV (אירופה) המצעד העברי השנתי של רשת ג'
אופרה
פרמיירות מרכזיות:
ג'אז
אלבומים מרכזיים שיצאו:
מוזיקה קלאסית
יצירות \ אלבומים שיצאו:
רכס בייר טופ
רכס בייר טופ (באנגלית: Bare Top Range או Baretop Range - מילולית: רכס הפסגה החשופה) הוא רכס הרים נמוך, ששטחו 37 קמ"ר, המהווה חלק מרכסי קיטימט, בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרכס נמצא בצידה המזרחי של תעלת גרנוויל.
שמו של הרכס אומץ רשמית בשנת 1930.
נדידת העמים
נדידת העמים (מגרמנית: Völkerwanderung פֶלקֵרואנדֵרוּנג) הוא מונח המתאר את הגירתם של שבטים גרמאניים, סלאביים ואחרים, בין המאה הרביעית לבין המאה התשיעית לערך באירופה. המונח נטבע במאה התשע-עשרה על–ידי היסטוריונים גרמנים.
נדידת השבטים הגרמאניים
"נדידת העמים" החלה בערך בשנת 374, עם נהירתם של שבטי הונים מאסיה אל מזרח ומרכז אירופה, כשהם דוחקים את רגליהם של השבטים הגרמאניים הוויזיגותים (מילולית: הגותים המערביים). הקיסר ואלנס התיר לגותים להתיישב בתוך גבולות האימפריה הרומית, בתקווה שישמשו חציצה בין האימפריה להונים, אך תקוותיו נכזבו במהרה, כאשר הוויזיגותים כרתו ברית עם הגותים המזרחיים, האוסטרוגותים, וכוננו אוטונומיה גותית בתוך האימפריה באזורים בהם שוכנות היום בולגריה, סרביה ומונטנגרו.
האימפריה הרומית הנחלשת המשיכה להיות מטרה קלה. המנהיג הוויזיגותי אלאריק התאכזב מכך שלא קיבל משרה רשמית מידי יורשי תאודוסיוס הראשון, ובתגובה פתח ב-395 במסע ארוך של ביזה, שהחל בקונסטנטינופול (שם כשל), המשיך ליוון ולאיליריה, ונעצר בשנת 403 רק בשערי איטליה. זמן קצר אחר כך פלש אלאריק לאיטליה, הטיל מספר פעמים מצור על רומא ולבסוף כבש אותה בשנת 410.
האימפריה משכה חזרה את כוחותיה מבריטניה (410) ודיללה אותם במקומות אחרים, מה שהוביל בתורו לחדירה של הפיקטים והסקוטים מן הצפון דרומה לאנגליה, הפרנקים החלו זורמים דרומה לגאליה הרומית (צרפת של היום) ואילו הוונדלים, שאף רגליהם נדחקו בגלל ההונים, החלו זורמים לכיוון ספרד (409) וצפון אפריקה (429).
שורת הפלישות והפשיטות שערך אטילה ההוני בין השנים 448 ו-452 על קונסטנטינופול, גאליה, וצפון איטליה אמנם דעכה באותה מהירות שבה התעוררה, אחרי מותו הפתאומי של אטילה, אך שלטונה של רומא נחלש עוד יותר ונחשף חוסר האונים שלה לעצור בעד פולשים כלשהם, עד כדי כך שבשנת 455 הגיעו ונדלים מצפון אפריקה ובזזו את רומא נטולת ההגנה ללא כל הפרעה.
מעתה ואילך החלו השבטים הגרמאניים זורמים אל תוך נחלותיה של האימפריה בלא הפרעה: המנהיגים הסקסונים הנגסט והורסה שהגיעו לבריטניה כדי לסייע לרומים להדוף את הפיקטים והסקוטים הפולשים מצפון ניצלו את המצב והזמינו את השבטים העמיתים של הסקסונים, לצד היוטים והאנגלים, להתיישב באין מפריע בשטחי בריטניה. הפרנקים האלמאנים, הבורגונדים, הגפידים, הלומברדים, השוואבים החלו אף הם נעים במרץ אל תוך שטחי הבלקן, מרכז אירופה, גאליה וספרד.
בשנת 476 הודח הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס. בשנת 486, עשר שנים אחרי–כן, שלטו השבטים הגרמאניים השונים כמעט בכל רחבי אירופה המערבית, כשהם דוחקים את רגלי השבטים המקומיים או משתלבים עמם באזורים אליהם נהרו.
בניגוד לתפישה שהייתה מקובלת בעבר, סבורים היום רוב ההיסטוריונים כי נדידת העמים לא הייתה בהכרח פעולה של פלישה אלימה של השבטים הגרמאניים לשטחים בהם ישבו שבטים מקומיים עוינים. אף שהנדידה החלה לעיתים קרובות במסע צבאי, בעקבותיה באה בדרך כלל השתלבות שלווה למדי במקום אליו פלשו, תוך השתלבות והתמזגות באוכלוסייה המקומית.
יחיאל יהושע רבינוביץ
רבי יחיאל יהושע רבינוביץ (ה' בטבת תרס"א - כ"א בשבט תשמ"ב, 1900–1982, מכונה "החלקת יהושע" על שם ספרו) היה האדמו"ר מביאלא וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
תולדותיו
נולד לרבי ירחמיאל צבי, ששימש לימים כאדמו"ר מביאלא (במקביל לאחיו ששימשו כאדמו"רים במקומות אחרים) בעיר שדליץ שבפולין. בהיותו בן חמש נפטר אביו והוא גדל בבית אבי אמו, האדמו"ר אריה לייבוש (השני) מאוז'רוב. לאחר שנפטר הסב בשנת תרע"ד עבר להתחנך אצל דודו רבי אברהם יהושע השיל רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא בלובלין. כמו כן נסע לרבי אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר מגור.
נישא לרבנית חנה פעשא, בתו של אליעזר ברנהולץ, מחסידי ביאלא בעיר ולודבה. בשנת תרפ"ד בגיל עשרים ושלוש שב לעיר שדליץ על מנת למלא את מקום אביו בהנהגת חסידות ביאלא. עם התגברות העלייה לארץ ישראל בשנות העלייה החמישית עודד חסידים ששאלוהו אם לעלות לארץ ישראל לעשות זאת.
בליל שמחת תורה בשנת ה'ת"ש, בעקבות כניסת הנאצים לשדליץ במסגרת פלישתם לפולין ב-1939, נמלט עם בני משפחתו לשטחי פולין שכבשה ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב. הסובייטים שלחוהו לסיביר. בשנת תש"ב עלו שלושה מבניו ארצה במסגרת עליית ילדי טהראן. בל"ג בעומר ה'תש"ז הגיע לישראל והתאחד עם בני משפחתו. השתקע והקים את בית מדרשו בתל אביב-יפו.
בשנת תשט"ז העתיק את מקום מגוריו לירושלים שבה הקים את בית מדרשו.
בתחילת שנות ה-60 החל לכהן כחבר במועצת גדולי התורה, אך מיעט להשתתף בישיבותיה. כששאלוהו על כך אמר: "מקובלת עלי דעתו של הרבי מגור כי יש לו סייעתא דשמיא".
נפטר בביתו בכ"א בשבט תשמ"ב (1982) ונטמן בהר הזיתים.
כתביו יצאו לאור בסדרת הספרים "חלקת יהושע", על התורה בחמישה כרכים. ספרו "סדר היום" נדפס בחייו. כמו כן כונסו ההקדמות שכתב לספרי חסידות ביאלא ונדפסו בספר "חלקת יהושע".
סידורי התפילה של החסידות מעוטרים בדברי תורתו ונקראים על שמו: "סדור תפילה חלקת יהושע", "מחזור חלקת יהושע" ו"תהילים חלקת יהושע".
סיוואס
סיוואס (בטורקית: Sivas; ביוונית: Σεβάστεια - סבסטיה) היא עיר במזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרכז אנטוליה. העיר שוכנת בעמק הנהר קיזילאירמאק, לא הרחק ממקורותיו בגובה 1,285 מטרים מעל פני הים במרחק 356 ק"מ מזרחית לבירה אנקרה ומשמשת מרכז מסחרי, תעשייתי וחקלאי לאזורה. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה 390,318 בני אדם.
השם
לפי מספר דעות השם "סוּבַסַה" שנזכר לראשונה בכתבי החתים התייחס לעיר השוכנת סמוך למקורותיו של נהר קיזילאירמאק, והוא המקור לשמה של העיר. לדעת אחרים מקורו של השם הוא ב"סבסטי" (Σεβαστή) היוונית, אשר התפתח לאחר הכיבוש הרומי ל"סבסטה" (Sebaste). שלוש אגדות מציעות שלוש אפשרויות נוספות למקור השם - לפי הראשונה בא זה משמו של נהר סמוך בשם "נהר סיפאס" (Sipas suyu); לפי האחרת השם בא מעם עתיק בשם סיבסיפ (Sibasip); ולפי השלישית שמה של העיר בא לה מהצירוף "סה באסט" בפרסית שמשמעותו "שלוש טחנות". העיר נודעה בשמות נוספים במשך השנים, וביניהם טלאברה, מגלופוליס, קראנה ודייפוליס.
היסטוריה
לסיוואס היסטוריה עשירה והיא החליפה שליטים לעיתים מזומנות בשל מיקומה. בתל טופראקטפה (Topraktepe) הסמוך לעיר התגלו עדויות ליישוב חתי, אך מעט מאוד ידוע על העיר מהתקופה שלפני כיבושה בידי הרומאים במאה ה-1 לפנה"ס. העיר הייתה לבירת הפרובינקיה של ארמניה הקטנה (Armenia Minor) במאה ה-3. בעיר, שהייתה מרכז נוצרי במאה ה-4, שכן ביתם של בלזיוס הקדוש ופטרוס הקדוש מסבסטיה ששימשו בה כבישופים. העיר נודעה גם כמקום הוצאתם להורג של ארבעים הקדושים מסבסטיה, ארבעים חיילים רומים שמסרו נפשם בשל אמונתם הנוצרית בשנת 320.
סיוואס צברה חשיבות לאחר שב-1174 נכבשה בידי סולטאן רום קיליץ' ארסלן השני (II. Kılıç Arslan), ושימשה כבירה משנית של המדינה לצד קוניה. קרב קסדה (Kösedağ Savaşı) בין סולטנות רום לבין המונגולים התקיים ב-26 ביוני 1243 מזרחית לעיר, וסימן את קיצה של רום. הסולטנות נחלה מפלה מוחצת ובעקבותיה כבשו המונגולים את סיוואס והתקדמו לתוככי אסיה הקטנה.
לפי הסכם סייקס–פיקו שנחתם בין צרפת לבריטניה ב-1916 נועדה סיוואס לצרפתים עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה, אך הם לא הצליחו לממש את תביעתם לעיר ולא כבשוה. העיר נבחרה על ידי מוסטפא כמאל לקיומה של ועידת סיוואס אשר התכנסה בה ב-4 בספטמבר 1919 ונמשכה עד 11 בספטמבר 1919. בוועידה סיוואס התכנסו לראשונה תחת קורת גג אחת פעילי התנועה הלאומית הטורקית מכל רחבי אסיה הקטנה.
קאדילק סוג V-63
קאדילק סוג V-63 (באנגלית: Cadillac Type V-63) היא מכונית סלון בסגנון "טורפדו" אשר יוצרה במגוון רחב של דגמים, מתוצרת חטיבת הרכב היוקרתי קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס האמריקאי, אשר יוצרה בין השנים 1924–1925.
דרום-מערב אסיה
דרום-מערב אסיה הוא חלקה הדרומי-מערבי של יבשת אסיה. ישנן מספר חלוקות לאזור זה, אשר נחשב לחלק מהמזרח התיכון בחלקו.
גאוגרפיה
מערב אסיה (במידה רבה חופף עם המזרח התיכון) הוא אזור במערב יבשת אסיה. המונח אסיה המערבית לרוב משמש בכתבים ארכאולוגיים, באומות המאוחדות מתייחסים אליו כתת-אזור. המונח מובדל מהמזרח התיכון, בכך ש"מערב אסיה" מתייחס לאזור הגאוגרפי בלבד בעוד שהמזרח התיכון מתייחס לאזור הגאופוליטי, וכולל גם אזורים בצפון אפריקה כמו מצרים.
דמוגרפיה
נכון לשנת 2015, חיים באזור זה כ-300 מיליון בני אדם, והוא משתרע על שטח של כ-6,255,160 קמ"ר. המדינות המאוכלסות ביותר הן טורקיה ואיראן, ולאחריהן עיראק. השפות העיקריות המדוברות באזור הן ערבית, פרסית וטורקית.
מדינות המשתרעות על יותר מיבשת אחת כמו טורקיה ומדינות דרום קווקז (ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה) נכללות על ידי האומות המאוחדות באזור זה.
לתת-אזור זה יש שישה אזורי משנה: אסיה הקטנה, חצי האי ערב, דרום קווקז, לבנט, איראן ומסופוטמיה.
השימוש במושג "מערב אסיה" החל ככל הנראה בתחילת המאה ה-19. השימוש במושג בהקשר הגאופוליטי והכלכלי העכשווי החל בשנות ה-60 של המאה ה-20
מבחינה כלכלית, נפט הוא הענף המרכזי במשק האזורי. יותר ממחצית מעתודות הנפט בעולם וכ -40 אחוזים מעתודות הגז הטבעי בעולם ממוקמות באזור.
מדינות
המדינות באזור הגאוגרפי הן:
צוות חשיבה
צוות כזה נקרא לעיתים בשמות אחרים, כמו טרסט מוחות, מכון מחקר או מכון מדיניות.
בדרך כלל, אם כי לא תמיד, קיימת הבחנה בין מכון מחקר לצוות חשיבה. מכון מחקר מתמקד במחקר מדעי, בעוד שצוות חשיבה עוסק בדרך כלל בדיונים פוליטיים.
בארצות הברית קיימים מספר צוותי חשיבה המכוונים במידה רבה את מדיניות הפנים והחוץ. צוותי-חשיבה כאלו מוקמים במקרים שבהם נוצר צורך לקבל החלטות קריטיות בתחום המדיניות הפוליטית והצבאית. הצוות מקיים דיונים ומספק המלצות לדרג המדיני. בדרך כלל צוותים אלו כוללים אנשי ממשל ואנשי צבא לשעבר.
קיימים צוותי חשיבה המזוהים עם גישות שמרניות וקפיטליסטיות, כגון פורום קהלת, וכן צוותי חשיבה העוסקים בנושאי רווחה, חברה ואיכות הסביבה.
בסין קיימים מספר צוותי חשיבה הממומנים על ידי הממשלה, אך נשארים עצמאים כדי לאפשר דיונים פתוחים יותר. חלק גדול בהתנהלות הדיפלומטית בין סין לארצות הברית כוללת דיונים בין צוותי חשיבה של שני הצדדים.
קידום מדיניות ואינטרסים
צוותי חשיבה ממצבים את עצמם כ"אוניברסיטאות ללא סטודנטים" או "מכוני מחקר". לעיתים קרובות יש להם השפעה בדיונים על מדיניות ממשלתית מכיוון שהם נתפסים כגופים עצמאיים שאינם תלויים באינטרסים של תאגידים או ממשלות. עם זאת צוותי חשיבה צריכים להשיג מימון ולפעמים צוותי חשיבה דוחפים אג'נדות חשובות לתורמים שלהם כמו תאגידים גדולים, ומטשטשים את הגבול בין חוקרים ולוביסטים.
במקרים מסוימים, אינטרסים של תאגידים, אינטרסים צבאיים וקבוצות פוליטיות גרמו ליצרית מכוני מדיניות, ארגוני הסברה וצוותי חשיבה. לדוגמה, קואליציית Advancement of Sound Science הוקמה באמצע שנות ה-90 כדי לערער על מחקר שמצא קשר בין עישון כפוי לסרטן. קבלנים צבאיים עשויים להוציא חלק מהמכרז שלהם לשם מימון צוותי חשיבה התומכים במדיניות מלחמתית. לדוגמה בשנת 2018, קבלן הנשק Alion Science and Technology שזכתה במכרז של 769 מיליוני דולרים שילמה לצוותי החשיבה The Center for Strategic and International Studies, ו-Pacific Forum, וצוותי חשיבה נוספים שדוגלים בדרך כלל בהגדלת תקציבי הביטחון ושימוש רב יותר בכוחה הצבאי של ארצות הברית.
על פי מזכר פנימי של חברת הטבק פיליפ מוריס המתייחס לסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית (EPA), "ניתן להביס את האמינות של ה-EPA, אבל לא על בסיס ETS [עשן טבק סביבתי] בלבד,... זה חייב להיות חלק מפסיפס גדול יותר שמרכז את כל אויבי ה-EPA נגדו בבת אחת." דוגמה נוספת להשפעת חברות הטבק על מדיניות ציבורית על ידי הקמת ארגונים הנחזית להיות מכוני מחקר היא מכון הטבק. המכון פעל בין היתר על ידי גיוס מדענים כדי לנסות לטעת בציבור רושם מוטעה לגבי נזקים של עישון לבריאות. חברות הטבק חיפשו עד שהצליחו למצוא מדענים שהיו בדעה שהייתה מספיק קרובה לדעתם. אחד מהם היה קלרנס ליטל (Clarence Cook "C.C." Little), ביולוג ידוע שהיה משוכנע שסרטן נגרם אך ורק כתוצאה מגנטיקה. ליטל מונה להיות המנהל המדעי של הוועדה המדעית של "המועצה לחקר הטבק" שמימנה מחקרים של מאות חוקרים, במטרה להראות שעישון אינו מסוכן לבריאות
הארגון הפרוגסיבי לניטור התקשורת, Fairness & Accuracy in Reporting, קיים בסוף שנות ה-90 סקירת ציטוטים בתקשורת על פי מסד הנתונים של Nexis. לפי הארגון מכוני מדיניות שמאלנים וימניים מצוטטים לעיתים קרובות בעיתונות, ולעיתים רחוקות מזוהים ככאלה. בסקירה של ציטוטים בעיתונות משנת 1997 נמצא כי צוותי חשיבה ימנים היוו רוב מכריע של הציטוטים. צוותי חשיבה ימנים סיפקו 53 אחוז מהציטוטים, בעוד שצוותי חשיבה פרוגרסיביים או שמאליים היוו 16 אחוז מסך הציטוטים. מחצית מעשרת צוותי החשיבה המצוטטים ביותר הם שמרניים או נוטים לימין, כולל שלושה מתוך ארבעת הראשונים. מכון ברוקינגס הוא צוות החשיבה המצוטט ביותר, ושלושה מוסדות ימניים - מכון הריטג', American Enterprise Institute ו-מכון קאטו נמצאו במקום השני השלישי והרביהי. ארבעת צוותי החשיבה המובילים צוטטו כל אחד יותר מאלף פעמים, וסיפקו 46% מכלל הציטוטים של צוות החשיבה. התוצאה היא ש"מומחים" של צוות חשיבה מתוארים לעיתים כמקורות נייטרליים ללא כל נטייה אידאולוגית כאשר, למעשה, הם מייצגים פרספקטיבה מסוימת.
בארצות הברית, המרכז הלאומי למדיניות החינוך מפעיל את NEPC Reviews שבו נסקרים פרסומים נבחרים של צוותי חשיבה שנוגעים למדיניות חינוך, ומעניק להם ביקורת עמיתים כמקובל בפרסומים אקדמיים, ובשונה מפרסומים של צוותי חשיבה. בשנת 2007, הפרויקט סקר 18 דוחות של צוותי חשיבה. הסוקרים זיהו ניתוחים שהמליצו על הפרטת החינוך. אפילו דיווחים שהציעו ניתוח סביר של חוק "לא יישאר ילד מאחור" או בעיית הנשירה זיהו בפתאומיות וללא בסיס כי המשמעות היא צורך בשיטת השוברים בחינוך או צורות הפרטה אחרות.
דיווח של הניו יורק טיימס משנת 2014 טען שממשלות זרות קונות השפעה במכוני חשיבה רבים בארצות הברית. על פי המאמר: "יותר מתריסר קבוצות מחקר בולטות בוושינגטון קיבלו עשרות מיליוני דולרים מממשלות זרות בשנים האחרונות תוך שהם דחפו את פקידי ממשל ארצות הברית לאמץ מדיניות המשקפת לרוב את סדרי העדיפויות של התורמים." הכתבה מצביעה על מדינות באירופה, במזרח התיכון ובאסיה, בעיקר מדינות מפיקות נפט, ככאלו שמשלמות כדי להשיג השפעה על מדיניות ארצות הברית. צוותי החשיבה לא מדווחים על ההסכמים שלהם עם מדינות זרות, והדבר גורם לכך שפוליטיקאים שנסמכים על צוותי חשיבה לא מודעים לעיתים קרובות להשפעה של ממשלות אלה. Joseph Sandler, עורך דין ומומחה לתקנון המסדיר שדולה של אמריקאים למען ממשלות זרות, טוען כי הדבר מרגיז במיוחד כי לצוותי חשיבה יש חזות של נייטרליות אקדמית ואובייקטיביות"
קרל קולר
קרל קולר (בגרמנית: Karl Koller; 9 בפברואר 1929 – 24 בינואר 2009) היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת הקשר.
נבחרת אוסטריה
קולר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה בשנת ב-1952 במשחק ידידות נגד נבחרת בלגיה. במונדיאל 1954 שנערך בשווייץ שיתף פעולה בקישור עם אוקווירק, וסיים עימה במקום השלישי. קולר השתתף בכל המשחקים.
במונדיאל 1958 נכלל גם כן בהרכב, אך הפעם אוסטריה לא הרשימה כמו בטורניר הקודם. היא הוגרלה לשלב בתים קשה מול אנגליה, ברזיל וברית המועצות. בתיקו 2–2 נגד אנגליה קולר כבש את אחד משעריו המעטים שלו במדיה. הופעתו האחרונה הגיעה בספטמבר 1965 במוקדמות המונדיאל נגד הונגריה.
לאחר הפרישה
קולר אימן את וינר נוישטאדט ופירסט וינה. הוא התגורר בבלומאו-נוירסהוף, שם היה בעל פונדק עד שנת 2000. קולר נפטר ב-24 בינואר 2009 בגיל 79 ונקבר בבית הקברות המקומי.
המרה
{{פירושונים|* המרה (אלה) {{אנ|Hemera}} – אלה במיתולוגיה היוונית, בתם של ניקס וארבוס
ראו גם
}}
פנסית דו-נוצתית
פנסית דו-נוצתית (שם מדעי: Koelreuteria Bipinnata) הוא עץ נוי ממשפחת הסבונניים (Sapindacea) שמקורו במזרח אסיה. העץ מכונה גם Chinese Flame Tree.
העץ הראשון בישראל נשתל ב-1959 בארבורטום אילנות וכיום הוא עץ נפוץ בגנים ובשדרות.
מאפיינים
העץ מגיע לגובה 10-15 מטר ורוחב 6-10 מטר. הוא נשיר בחורף. שמו של העץ בעברית נובע מצורת עליו ופירותיו. העלים משוננים, מסורגים ומנוצים פעמיים.
לקראת סוף הקיץ מופיעים הפרחים בצבע צהוב. הפרחים ערוכים במכבדים ואינם מרשימים.
זמן קצר לאחר הפריחה מופיעים הפירות וניתן אז למצוא על העץ פרחים ופירות. הפרי הוא הלקט בעל שלוש קשוות ובתוכן מספר זרעים. דופן הפרי דק וצבעו ורדרד עד חום בהיר. צורת הפרי מזכירה פנס סיני ומכאן שמו בעברית. הפירות מכסים על העץ ואז הוא מגיע לשיא יופיו.
פרס נובל
פְּרַס נוֹבֶּל (במלרע; בשוודית: Nobelpriset, בנורווגית: Nobelprisen) הוא פרס המוענק בכל שנה לאנשים או לארגונים, עבור מחקר יוצא דופן, המצאה ראשונית של ציוד או טכנולוגיה, או תרומה יוצאת דופן לחברה. הפרסים מוענקים החל מ-1901 מריביות קרן נובל שהוקמה בהוראת צוואתו של אלפרד נובל, תעשיין שוודי וממציא הדינמיט. הפרס כולל מדליה מזהב, תעודה (דיפלומה) המהווה יצירת אמנות ייחודית ומענק כספי בגובה 10 מיליון קרונות שוודיות, שהן נכון לשנת 2022, כ-916 אלף דולר. הפרסים מחולקים ב-10 בדצמבר, יום פטירתו של אלפרד נובל.
צוואת אלפרד נובל
חמשת הפרסים המקוריים המוענקים מקרן נובל ניתנים על פי צוואתו של אלפרד נובל, כימאי ותעשיין שהמציא את הדינמיט והתעשר. אף שנובל כתב מספר צוואות במהלך חייו, על האחרונה שבהן חתם כשנה בטרם מותו במועדון השוודי בפריז, ביום 27 בנובמבר 1895. פיתוחיו של נובל נגעו ישירות בפיתוח וייצור חומרי נפץ והוא חש אי נוחות גוברת לנוכח השימוש הצבאי בהמצאותיו. מסופר כי אחד הגורמים לצוואתו האחרונה היה ידיעה שפורסמה על מותו בעיתון צרפתי, זאת בטרם עת ובטעות, כאשר הלך לעולמו אחיו לודוויג. אותה ידיעה שגויה על מות נובל הופיעה תחת הכותרת "סוחר המוות מת" (צרפתית: Le marchand de la mort est mort).
נובל ציווה לתת 94% מכל רכושו, סך הכל 31 מיליון קרונות שוודיות, לייסוד קרן להענקת חמישה פרסים שנתיים, וכך כתב בצוואתו:
טקס הענקת הפרס
הוועדות והמוסדות האחראים על הענקת הפרסים מכריזים על זוכי הפרס בדרך כלל בחודש אוקטובר מדי שנה. הפרסים מוענקים בטקסים רשמיים הנערכים מדי שנה ב-10 בדצמבר, הוא יום פטירתו של אלפרד נובל. כחלק בלתי נפרד מהענקת הפרסים נערך "נשף נובל" בבניין עיריית סטוקהולם.
טקס הענקת פרס נובל לשלום נערך בעבר במכון נובל הנורווגי (1905-1946), באוניברסיטת אוסלו (1947-1990) והחל משנת 1991 הוא נערך בבניין עיריית אוסלו. החל משנת 2005 נערכים טקסי הענקת שאר חמשת הפרסים באולם הקונצרטים של סטוקהולם.
בכל פרס יכולים לזכות שלושה אנשים לכל היותר. ניתן לקבל פרס על שני נושאים לכל היותר. על פי חזונו של נובל המענק נועד לממן המשך עשייה ומחקר של הזוכה, אולם בעת האחרונה מוענק הפרס לעיתים קרובות לאנשים אשר פרשו זה מכבר מעשייה בתחומם, דבר שהוליד ביקורת על בחירת זוכי הפרס.
כאשר ישנם מספר זוכים באותו פרס, המענק מתחלק בין הזוכים. כאשר הפרס מוענק לשלושה זוכים קיימת האפשרות לוועדת הפרס לחלק את המענק באופן שווה, או לתת את מחציתו לזוכה אחד ורבע מענק לכל אחד מן הזוכים הנותרים. זוכי פרס לא מעטים תרמו את המענק למטרות מדע, תרבות ופעילות הומניטרית אחרת.
החל משנת 1902 נוכח מלך שוודיה בטקס הענקת הפרסים בסטוקהולם, להוציא את טקס הענקת פרס נובל לשלום (המוענק באוסלו). בתחילה, הביע המלך אוסקר השני הסתייגות מהענקת הפרס לזרים, אולם לאחר שנוכח בתשומת הלב העולמית הניתנת לשוודיה בזכות הפרס, שינה דעתו.
המסיבה הרשמית לכבוד קבלת פרס נובל לשלום נערכת מדי שנה במלון היוקרתי "גרנד הוטל". מקבל הפרס עומד על המרפסת הצופה למרכז העיר ומנופף לקהל לשלום. בשנת 2018, הוענקה למלון חנוכיית זהב, 24 קארט, בגובה של 65 ס"מ על ידי משפחת פיליפסון מארצות הברית שהם במקור מאוסלו.
עד לשנת 1904, אז נוסדה ועדת נובל הנורווגית, העניק נשיא הפרלמנט הנורווגי את פרס נובל לשלום. חמשת חברי ועדת הפרס הם שמופקדים היום על עריכת החיפוש והמחקר על המועמדים, בחירת הזוכים והענקת הפרס. אף שמינוי הוועדה נעשה על ידי הפרלמנט הנורווגי, הוועדה עצמאית בעבודתה ובשיקוליה ואינה חייבת בדיווח לגוף הממנה. חברי ממשלת נורווגיה אינם מורשים להימנות עם חברי הוועדה.
מועמדות ובחירה
ועדת הפרס יושבת בסטוקהולם שבשוודיה, ומעניקה פרסים בתחומים הבאים: פיזיקה, כימיה, פיזיולוגיה או רפואה וספרות. פרס נובל לשלום מוענק בנורווגיה מטעם ועדה הנבחרת בידי הפרלמנט הנורווגי. בשנת 1969 נוסף פרס בכלכלה מטעם הבנק של שוודיה. על פי מדיניות ועדת הפרס, רק אדם חי יכול לזכות בפרס. כמו כן הפרסים בתחומים המדעיים (כולם מלבד הפרסים לספרות ולשלום) ניתנים רק לאחר פרק זמן ממושך, לעיתים עשרות שנים לאחר התגלית, אשר במהלכו נבחנת חשיבותם בקהילה המדעית. גם הפרס בתחום הספרות לעיתים מוענק באיחור קל, זאת על מנת לתת לוועדת הפרס את האפשרות לבדוק את ההשפעות השונות שהולידה היצירה בגינה ניתן הפרס.
כל אחד מזוכי פרס נובל נבחר על ידי ועדה בתחומו. לבחירת הזוכים בכימיה, בפיזיקה ובכלכלה, הוועדה מורכבת מחמישה חברים ונבחרת על ידי האקדמיה המלכותית השוודית למדעים. את תהליך בחירת הזוכה בספרות מנהלת ועדה בת ארבעה או חמישה חברים מן האקדמיה השוודית, לבחירת הזוכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה נבחרת ועדה בת חמישה חברים על ידי אספת נובל המורכבת מ-50 חברים ממכון קרולינסקה. לבחירת הזוכה בפרס לשלום מתכנסת ועדה בת חמישה חברים של ועדת נובל הנורווגית הנבחרת על ידי בית הנבחרים הנורווגי.
בשלב ראשון, אלפים אחדים של אנשים מתבקשים להציע מועמדים לפרס. פרטי המועמדים נבדקים על ידי ועדות המומחים השונות בתחומיהן ומתבצע תהליך של ניפוי אשר בסופו נבחר זוכה הפרס. ההזמנות להציג מועמדות לפרס נובל לשלום נשלחות לממשלות של מדינות, חברי בתי דין בינלאומיים, פרופסורים ורקטורים של אוניברסיטאות, זוכי הפרס לשלום בעבר, חברי ועדת נובל הנורווגית, ועוד. המועד האחרון לקבלת מועמדויות לפרס נובל לשלום הוא 3 בפברואר של שנת הפרס. המועד האחרון לקבלת מועמדויות לפרסים בפיזיקה, כימיה, רפואה, ספרות וכלכלה הוא 31 בינואר של שנת הפרס. הצעת מועמדות עצמית וכן מועמדות של אישים שנפטרו, איננה מתקבלת. שמות המועמדים נשמרים בסוד ואם לא נבחרו, לעולם לא יקבלו הודעה רשמית מוועדת הפרס כי מועמדותם נשקלה. על פי כללי הפרס, מוטל חיסיון על רישומי ועדות הפרס למשך 50 שנה. למרות זאת, לעיתים מתפרסמות ידיעות על שמות מועמדים בעיתונות, בין אם הן מבוססות ובין אם לאו.
לאחר ניפוי ראשוני של רשימת המועמדים נוצרת רשימה של כמאתיים מועמדים לכל פרס. רשימה זו מועברת למומחים בתחומים השונים ולאחר תהליך ניפוי נוסף נותרת רשימה של כחמישים מועמדים. רשימה זו מוגשת בצירוף המלצות לגוף המחליט המתאים. כך למשל המליאה של פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, שבה חמישים חברים. חברי המליאה בוחרים את זוכי הפרס בהצבעה. תהליך זה מתבצע לצורך בחירת זוכי הפרסים השונים, בהבדלים מעטים.
תהליך בחירה איטי ומורכב זה, עליו עמד אלפרד נובל, הוא שמעניק לדעת רבים את היוקרה והמעמד של פרס זה. למרות זאת, לאורך למעלה ממאה שנות הפרס, היו זוכים אשר עוררו חילוקי דעות ומנגד היו אישים בולטים בתחומם אשר לא זכו להכרה בפרס נובל.
בעבר הזוכים בפרס נובל היו מקבלים פרס כספי של 10 מיליון קרונות שוודיות (שווי ערך לכמיליון אירו), אולם ב-11 ביוני 2012 דווח, כי החל משנה זו יועמד סכום הפרס על שמונה מיליון קרונות, בשל הצורך לקצץ בהוצאות, עקב תשואות נמוכות על כספי הקרן בשנים שקדמו להחלטה זו. כשבתחום מסוים ישנם מספר זוכים, סכום הפרס הכספי מתחלק ביניהם.
הכרה בהישגים לאחר זמן
הזמן החולף בין השלמת ההישג המוכר כבולט בתחומו ובין הענקת פרס נובל על הישג זה, משתנה מתחום לתחום. פרסי נובל בספרות מוענקים בדרך כלל על עבודת חיים של יצירה ספרותית נרחבת ולא על יצירה ספרותית בודדת ויוצאת דופן. לאור זאת, לא ניתן לטעון לשיהוי בתחום פרס זה.
הפרסים בתחומים המדעיים ניתנים להישגים אשר חשיבותם נבחנה לאורך זמן. במציאות, משמעות הדבר היא כי השיהוי שבין התגלית או ההישג המדעי לבין מועד הענקת הפרס הוא כ-20 שנה ואף הרבה יותר. לדוגמה, מחצית מפרס נובל בפיזיקה לשנת 1983 הוענקה לסוברהמניאן צ'נדראסקאר על מחקריו בתחום המבנה וההתפתחות של כוכבים, שאותם ביצע בשנות ה-30. החסרון הבולט בשיטת בחירה זו של זוכים היא שחלק מן המדענים הבולטים בהישגיהם, אינם מאריכים ימים כדי שמועמדותם תישקל בוועדת הפרס. לאלברט איינשטיין הוענק פרס נובל לפיזיקה בשנת 1921, שש עשרה שנה אחרי שנת הפלאות שבה הוא פרסם את מאמריו על תורת היחסות, התנועה הבראונית ואפקט הפוטואלקטרי, וזמן רב אחרי ההכרה הרחבה בגדולתו של איינשטיין. ההשהיה במתן הפרס נבעה ככל הנראה מכך שחברי הוועדה חששו להעניק פרס נובל על תורה (תורת היחסות) שהייתה עדיין שנויה במחלוקת. משום כך לבסוף הוענק לאיינשטיין הפרס לא על תורת היחסות אלא על האפקט הפוטואלקטרי. ארנסט רתרפורד היה מועמד מספר שנים רצופות לקבלת פרס נובל לפיזיקה (על פי סטיבן ויינברג לרתרפורד היו לפחות שלוש תגליות שכל אחת מהם לבדה הייתה ראויה לפרס נובל בפיזיקה) אך בגלל השיהוי בהחלטת הוועדה לחלוקת פרסי נובל לפיזיקה הוענק לו פרס נובל לכימיה.
מן העבר השני, פרס נובל לשלום מוענק לעיתים קרובות בתוך שנים ספורות מעת האירועים או ההישגים שעליהם ניתנת ההכרה בפרס. לדוגמה, יצחק רבין, שמעון פרס ויאסר ערפאת זכו בפרס נובל לשלום לשנת 1994, שנה אחת בלבד לאחר שחתמו על הסכמי אוסלו ובטרם נבחנה הצלחתם. דוגמה נוספת היא זכייתו של ברק אובמה בפרס נובל לשלום לשנת 2009 כמה חודשים לאחר שנבחר לנשיאות, עבור "מאמציו לחזק את הדיפלומטיה הבינלאומית ושיתוף הפעולה בין העמים", ובטרם רשמה כהונתו הישגים של ממש. משום כך, הוועדה הבוחרת ספגה ביקורת קשה על הבחירה עד כדי כך שהיא נאלצה לכנס מסיבת עיתונאים שבה היא הגנה בתוקף על הבחירה הזו.
הישגים שלא זכו בפרס
מהטמה גנדי היה מועמד לקבלת פרס נובל לשלום ארבע פעמים בין השנים 1937 ו-1948, אולם לא זכה לקבל את הפרס. על פי מחקר שנעשה, נראה היה כי בשנת 1948 היה זוכה בפרס, אולם הוא נרצח טרם סיום הליך הבחירה. ועדת הפרס שקלה להעניק לו את הפרס אף לאחר מותו, אולם בסופו של דבר החליטה שלא להעניק את פרס נובל לשלום באותה שנה.
הכלל לפיו לא יוענק פרס בתחום בודד ליותר משלושה זוכים יצר בעיה במקרים שבהם הוענק הפרס לצוות מחקר שבו היו חברים יותר משלושה - באופן בלתי נמנע חלק מן החברים לא יוכרו כזוכים בפרס. לדוגמה, בשנת 2002 הוענק פרס נובל לכימיה לג'ון פן וקואיצ'י טנקה על פיתוח ספקטרומטר מסה לניתוח כימיית חלבונים, הכרה אשר התעלמה מהישגיהם של פרנץ הילנקאמפ ומיכאל קאראס מן המכון לכימיה תאורטית ופיזיקלית באוניברסיטת פרנקפורט.
האיסור על מתן הפרס לאישים שהלכו לעולמם, מונע הכרה בחברי צוות מחקר שנפטרו לפני הענקת הפרס. כך, הביופיזיקאית רוזלינד פרנקלין, שתגליותיה סיפקו את הבסיס להבנת מבנה ה-DNA בשנת 1953, הלכה לעולמה בשנת 1958, ארבע שנים בטרם פרנסיס קריק, ג'יימס ווטסון ומוריס וילקינס (שהיה שותפה של פרנקלין למחקר) זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה. את ההכרה שאינה ניתנת על ידי ועדת הפרס, נותנים לעיתים הזוכים עצמם. בטקס קבלת פרס נובל לכלכלה ציין דניאל כהנמן את חלקו של שותפו למחקר, עמוס טברסקי, שנפטר לפני ההחלטה על הענקת הפרס.
במקרים אחדים של הענקת הפרס לחוקרים על תגליות, התעלמה מתגליות דומות שנעשו על ידי אחרים עוד קודם לכן. לדוגמה, פרס נובל לכימיה לשנת 2000 על גילוי ופיתוח פולימרים מוליכים (בשנת 1977), התעלמה מתגלית מוקדמת בהרבה של פולימרים מורכבים מוליכים שנעשתה בשנת 1963.
פרס נובל לשלום
פרס נובל לשלום מוענק בכל שנה לאנשים בעלי חזון שפעלו למען השלום והתגברו על מעגלי אלימות, עימותים, או דיכוי באמצעות הנהגה מוסרית. כמו כן, הפרס מוענק גם למנהיגי מדינות שנטשו את דרך המלחמה והחליפו אותה במשא ומתן במטרה להגיע לשלום או אישים שפעלו למען מטרות הומניטריות כמו זכויות אדם ומודעות סביבתית.
בניגוד לשאר פרָסי נובל, המוענקים בסטוקהולם, בירת שוודיה, מוענק פרס נובל לשלום באוסלו, בירת נורווגיה, שם גם נמצא מרכז נובל לשלום. הדבר נעשה על פי קביעה מפורשת של נובל בצוואתו שוועדת הפרס תבחר על ידי הפרלמנט הנורווגי. לפי ועדת הפרס סיבה אפשרית להחלטתו של נובל לקבוע את נורווגיה כמרכז הפרס היא שבניגוד לשוודיה לא הייתה לנורווגיה מסורת מלחמתית.
היעדר פרס נובל במתמטיקה
למרות שמה של המתמטיקה כמלכת המדעים קיימות מספר סיבות אפשריות בגללן לא הועיד נובל פרס על הישגים במתמטיקה. צוואתו של נובל עוסקת בפרסים על המצאות או תגליות שלהן התועלת הרבה ביותר לאנושות, לכן כנראה חשב על עידוד הישגים מעשיים ולא תאורטיים. ייתכן שהסיבה שלא מוענק פרס במתמטיקה היא כיוון שמתמטיקה לא נחשבה כתחום מדעי מעשי כתחומים האחרים אשר בהם מוענק הפרס. סיבה אפשרית אחרת היא כי בעת שנובל כתב את צוואתו היה כבר בנמצא פרס יוקרתי לעוסקים בתחום זה - הפרס הסקנדינבי למתמטיקאים. אחת השמועות הידועות, אך חסרות הביסוס, היא שנובל לא רצה כי המתמטיקאי השוודי הנודע מיטַג-לפְלר יזכה בפרס, כיוון שניהל רומן עם הפילגש של נובל (נובל לא נישא מעולם) או בגרסה אחרת שנובל היה מאוהב במתמטיקאית הרוסייה סופיה קובלבסקי, והיא הייתה מאוהבת במיטַג-לפְלר, ולכן הוא החליט שפרס נובל לא יוענק למתמטיקאים.
גם בין הזוכים בפרס נובל כלכלה נמנים מתמטיקאים רבים, שוב עקב הצורך ביכולות מתמטיות גבוהות והצורך לפיתוח כלים חדשים. בין המתמטיקאים הבולטים שזכו בפרס זה ניתן למנות את קנת' ג'. ארו (1972), לאוניד קנטורוביץ' (1975), ג'ון פורבס נאש (1994), קלייב גריינג'ר (2003), ישראל אומן ותומאס שלינג (2005).
חוזה אצ'גראי, שהיה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מדריד, זכה בפרס נובל לספרות בשנת 1904. לזכייתו לא היה קשר ישיר לעבודתו כמתמטיקאי, אך חוקרי ספרות טוענים כי המבנים במחזות שחיבר מושפעים ממספר רעיונות מתמטיים.
הרברט א. האופטמן, ד”ר למתמטיקה שעבד במכון למחקר רפואי בעיר בפאלו, ניו-יורק, זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1985, במשותף עם עמיתו, הכימאי ג’רום קארל. השניים פיתחו יחדיו אלגוריתם ששילב שיטות גאומטריות והסתברותיות, שבעזרתו ניתן לקבוע את המבנה המולקולרי של חומרים תוך שימוש בקרני רנטגן. שיטה זו, כאשר יושמה בשנות השמונים באמצעות מחשב, קיצרה את משך הזמן שנצרך לקביעת המבנה המולקולרי של מולקולה ביולוגית פשוטה משנתיים ליומיים. כך ניתן היה לקבוע את המבנה המולקולרי התלת־ממדי של ויטמינים, הורמונים וחומרים אנטיביוטיים בקלות, ובעזרת הידע שהתגלה ניתן היה להמשיך לפיתוח תרופות חדשות.
בשנת 1998 זכה בפרס נובל לכימיה מתמטיקאי נוסף, ג’ון א. פופל. גם פופל זכה בפרס עבור פיתוח שיטות חישוביות חדשות, בתחום הכימיה הקוואנטית. פופל חיפש ומצא שיטות לפתרון משוואות שרדינגר, המשוואות היסודיות של תורת הקוואנטים. משוואות אלה נחשבו קודם לכן לבלתי פתירות, פרט למספר מקרים פרטיים פשוטים. התכנה שפיתח ליישום שיטותיו נושאת את השם המחייב “גאוסיאן”, ומשמשת כיום ככלי עבודה בסיסי של כימאים קוונטיים.
מספר פרסים בתחום המתמטיקה דומים במאפייניהם לפרס נובל. מדליית פילדס מתוארת לעיתים כ"פרס נובל במתמטיקה", אולם היא שונה מפרס נובל בכך שהיא מוענקת רק אחת לארבע שנים, לחוקרים שגילם צעיר מ-40. לעיתים מוזכר פרס קרפורד, המוענק על ידי האקדמיה המלכותית השוודית מאז שנת 1982. עוד מוזכרים פרס אבל, המוענק על ידי ממשלת נורווגיה מאז שנת 2001, פרס שאו במדעי המתמטיקה המוענק מאז שנת 2004, ופרס קרל פרידריך גאוס אשר הוצג לראשונה על ידי האיחוד המתמטי הבינלאומי והחברה הגרמנית למתמטיקה בקונגרס הבינלאומי למתמטיקאים בשנת 2006, על מחקר מעשי וישומי במתמטיקה.
מספר פרסי נובל הוענקו לתגליות יישומיות ולא לתגליות מדעיות בסיסיות. אולם, כמה מן התגליות המשמעותיות ביותר בתחום ההנדסה אינן מתאימות לאף לא אחת מן הקטגוריות של הפרס. אחד הפרסים הבולטים ביותר בתחום ההנדסה הוא פרס דרייפר.
התפלגות זוכי פרס נובל
עד וכולל שנת 2020, הפרס ניתן 603 פעמים. אולם, מכיוון שבחלק נכבד מהמקרים, פרס אחד חולק בין מספר שותפים, זכו בפרס 962 אישים או ארגונים (934 אישים סה"כ ו־28 ארגונים שזכו בפרס נובל לשלום), עם מספר מקרים שקיבלו את פרס נובל יותר מפעם אחת, לכן, 930 אישים סה"כ ו־25 ארגונים סה"כ.
זוכי שני פרָסי נובל
מאז שנוסד פרס נובל, חמישה מן הזוכים בו קיבלו את הפרס פעמיים:
זוכים בני אותה משפחה
בני משפחת קירי זכו במספר פרסי נובל הרבים ביותר, שישה סך הכל:
הזוכה הצעיר והמבוגר ביותר
מלאלה יוסופזאי הייתה בת 17 בלבד כאשר זכתה בפרס נובל לשלום לשנת 2014 והיא הזוכה הצעירה ביותר בפרס נובל מאז היווסדו. עד לאותה שנה החזיק בתואר ויליאם לורנס בראג אשר היה בן 25 בלבד כאשר זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1915, יחד עם אביו. העובדה שזכה בגיל כה צעיר איפשרה לקרן נובל לחגוג לראשונה יובל שנים לזכייה בפרס במעמד הזוכה. הטקס נערך בסטוקהולם ב-1965 ובראג היה אז בן 75.
מנגד, ג'ון גודאינף היה בן 97 בעת ההכרזה על זכייתו בפרס נובל לכימיה בשנת 2019 והפך לחתן פרס נובל המבוגר ביותר בתולדות הפרס, תואר שהחזיק בו עד אז ארתור אשקין, שהיה בן 96 בעת קבלת הפרס בפיזיקה. גודאינף זכה בפרס בעקבות פיתוח סוללת ליתיום-יון.
נשים שזכו בפרס נובל
מתוך 934 פרסי נובל שהוענקו לאנשים (ולא לארגונים) עד כה (2020) רק 57 פרסים חולקו לנשים - אישה אחת, מארי קירי, קיבלה שני פרסים - בפיזיקה ובכימיה. שתי נשים זכו בפרס לכלכלה, ארבע זכו בפרס נובל לפיזיקה, שבע זכו בפרס לכימיה, שתים עשרה בפרס לפיזיולוגיה ולרפואה, שש עשרה בפרס לספרות (עד 2020) ושש עשרה נשים זכו בפרס נובל לשלום.
יהודים שזכו בפרס נובל
יהודים ומי שאביהם או אמם היו יהודים, זכו ב-208 פרסי נובל מתוך 934 אישים זוכי פרס נובל עד וכולל שנת 2020 (ולמעט 28 מוסדות שזכו בפרס נובל לשלוםׂ), שהם 22% מכלל פרסי נובל שחולקו.
בעשורים האחרונים גדל שיעור חתני הפרס ממוצא יהודי: בשנים הכלולות במאה ה-21 לבדן (2001–2017) עומד יחס הזכיות על 50 זוכים יהודים מתוך 196 זכיות בסך הכול (ועוד 8 מוסדות), שהם 25.5%. אם מנכים מן המכלול את פרס נובל לשלום, אזי במאה ה-21 לבדה זכו היהודים ב-50 מתוך 180 פרסי נובל, שהם 27.8%.
השנה שבה זכו הכי הרבה יהודים בפרס נובל הייתה שנת 2004, אשר בה זכו שבעה יהודים. היהודי הראשון שזכה בפרס נובל היה אדולף פון באייר (1905). התחום בו יחס הזוכים היהודים לזוכים לא יהודים הוא הגבוה ביותר הוא כלכלה, בו כמעט 40% מהזוכים הם יהודים. התחום שבו זכו הכי הרבה יהודים הוא פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה, בו יהודים זכו ב-56 פרסים מתוך 214 פרסים שחולקו בסך הכל.
התפלגות הזוכים לפי מדינות
נכון לשנת 2013, 876 אישים וארגונים זכו בפרס, בין אם באופן עצמאי ובין אם בשותפות של אחדים מהם בפרס אחד. חלוקת כל הזוכים למדינות, אינה פשוטה מכמה סיבות. ראשית, לחלק נכבד מהאישים הזוכים יש אזרחות כפולה (לאלברט איינשטיין, לדוגמה, הייתה אזרחות גרמנית וגם שווייצרית בעת קבלת הפרס). שנית, לא כל ארגון משתייך בבירור למדינה או למדינות מסוימות. שלישית, במהלך 117 השנים, שבהן חולק הפרס, המסגרות המדיניות השתנו ולכן יש זוכים, שלא קל לשייך אותם למדינה עכשווית. לדוגמה, הזוכה איוו אנדריץ', נולד בשטח בוסניה של היום, כשהיא הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ונפטר בשטח סרביה של היום, כשזו הייתה תחת שלטון יוגוסלביה.
ישנן ארבע מדינות שמקובל לשייך להן יותר מחמישים זוכים: 350 אזרחים וארגונים לארצות הברית, 120 לבריטניה, 104 לגרמניה ו-66 לצרפת. מדינות נוספות, שמקובל לשייך לאזרחיהן וארגוניהן זכיות רבות, נופלות בהרבה ממספר הזכיות של מדינות אלו: 30 לשוודיה, 27 לרוסיה (קשה להפריד בין זוכים של רוסיה לזוכים של שאר ברית המועצות לשעבר), 26 לשווייץ, 23 לקנדה, 22 לאוסטריה, 20 לאיטליה, 19 ליפן, 19 להולנד, 16 לפולין, 14 לדנמרק, 13 לאוסטרליה, 13 לישראל, 12 להונגריה, 11 לנורווגיה, 11 לדרום אפריקה, ו-11 לבלגיה (סך כל הזוכים בעשרים מדינות מובילות אלה גדול ממספר כל הזוכים, משום שיש זוכים בעלי אזרחות כפולה, המזכים שתי מדינות).
אף שקשה לכמת את הזכיות בפרס לפי מדינות, עדיין ניתן לקבל רושם כמותי מרשימת עשרים המדינות, שמקובל לשייך להן לפחות עשר זכיות. התפלגות הזוכים לפי מדינות רחוקה מלהיות תואמת את התפלגות האוכלוסייה בעולם. בכל רשימת עשרים הזוכות הגדולות, אין ולו מדינת עולם שלישי אחת. מדינות צפון אמריקה ואירופה בולטות במספר הזוכים הגדול בהן. מחוץ ליבשות אלה יש רק ארבע מדינות ברשימה: דרום אפריקה, אוסטרליה, ישראל ויפן. מעבר לזאת, כאשר מסווגים את עשרים המדינות האלו לפי שפותיהן הרשמיות (לאחדות מהן יש יותר משפה רשמית אחת), מגלים, כי לרבות מהן יש שפה רשמית משותפת. מגלים גם, כי מתוך שש השפות הרשמיות של האומות המאוחדות, שתיים, ספרדית וסינית, אינן שפתה הרשמית של אף אחת ממדינות אלו (שפה נוספת, ערבית, היא, בהסתייגויות מסוימות, שפה רשמית בישראל). המדינה עם מספר חתני פרס נובל הגבוה ביותר יחסית לגודל האוכלוסייה היא סנט לוסיה, ממנה יצאו שני חתנים: דרק וולקוט בספרות וארתור לואיס בכלכלה.
עשרה אנשים שמוצאם מתת-היבשת ההודית זכו בפרס נובל: שלושה בפיזיקה, אחד בכימיה, אחד ברפואה, אחד בכלכלה, שניים בספרות ושניים לשלום.
אחד עשר אנשים ממוצא סיני, העם הגדול בעולם, זכו בפרס נובל; שישה מהם בפיזיקה, שניים בכימיה, שניים בספרות ואחד לשלום.
שישה אישים ממדינות ערב זכו בפרס נובל: אחמד זוויל זכה בפרס נובל לכימיה ונגיב מחפוז זכה בפרס נובל לספרות; אנואר סאדאת, יאסר ערפאת, מוחמד אל-בראדעי ותוואכול כרמאן זכו בפרס נובל לשלום.
יש שוני בין ההתפלגות הכללית של הפרסים, לבין זו של פרס נובל ספציפי. לדוגמה, אף שבשנת 2009 צרפת הייתה במקום הרביעי במספר הכללי של פרסי נובל, היא הייתה במקום הראשון במספר הפרסים לספרות.
ישראלים שזכו בפרס נובל
שלושה-עשר מאזרחי ישראל (לא כולם תושבי ישראל) זכו בפרסי נובל בתחומים: ספרות, שלום, כלכלה וכימיה. שישה מהזוכים בפרס נובל הם גם זוכי פרס ישראל.
ריינהולד מק
ריינהולד מק (באנגלית: Reinhold Mack; ידוע גם בשם Mack) הוא מפיק מוזיקלי וטכנאי קול הידוע בעיקר בהפקה המוזיקלית של תקליטי להקת קווין, Electric Light Orchestra, בלאק סבאת' ואחרים. בחלק מהאלבומים הוא אף השתתף כאשר ניגן בסינטיסייזר או בקולות רקע.
סלאבים מזרחיים
מקורות
באופן יחסי, ידוע אך מעט על קורות הסלאבים המזרחיים שלפני שנת 859 – שממנה מתחילה "הכרוניקה הרוסית הראשונה". עם הסיבות לכך נמנים היעדר שפה כתובה (הכתב הקירילי נוצר רק בסביבות שנת 863), וכן ריחוקן של ארצות הסלאבים המזרחיים. המעט שידוע, מקורו בחפירות ארכאולוגיות, דיווחיהם של נוסעים זרים בארץ רוס, וניתוח בלשני השוואתי של השפות הסלאביות.
נתגלו רק מסמכים רוסיים מקומיים מעטים המתוארכים לזמן שלפני המאה ה-11 (ואף לא אחד המתוארך לזמן שלפני המאה ה-10). כתב היד הקדום ביותר הכולל מידע על ההיסטוריה של רוס הוא "הכרוניקה הרוסית הראשונה", שנכתבה במהלך המאות ה-11 וה-12. כרוניקה זו מונה את שנים עשר האיחודים השבטיים אשר התיישבו עד למאה ה-9 באזור שבין הים הבלטי והים השחור. שבטים סלאבים אלה היו הפולאנים, הדְרֶבלְיַאנִים, הדרגוביצ'ים, הרַדימיצ'ים, הוויאטיצ'ים, הקריביצ'ים, הסלאבים האִילְמֶנִים, הדוּלֶבִּים (שבהמשך נודעו כווֹהליניאנים ובּוּזַ'אנִים), הקרואטים הלבנים, הסֶבֶריאנים, האוליצ'ים והטיברצים.