cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פול ארנג
ביוגרפיה
ארנג נולד בקיטלה (גובה 2,100 מטר) שבמחוז טרנס-נזויה מזרחית להר אלגון. הוא למד בבית ספר לבנים בניירובי. עד שנת 1987 היה רץ מבטיח ל-400 מטר אך לאחר שהחל ללמוד באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1988 עשה הסבה לריצת 800 מטר וזכה במדליית זהב באליפות המכללות של ארצות הברית (NCAA) בריצה זו.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ארנג במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:43.45 דקות, לפני האלוף האולימפי היוצא בעל התוצאה השנייה בטיבה בעולם ז'ואקים קרוז מברזיל (1:43.90 דקות) וסעיד עוויטה ממרוקו (1:44.06 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:04.69 דקות, בשלב חצי הגמר הרביעייה מקניה קבעה תוצאה של 3:03.24 דקות.
שיאן ואלוף עולם
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 1989 זכה ארנג במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא עולם חדש של 1:44.84 דקות, לפני ג'וזה לואיז ברבוזה מברזיל (1:45.55 דקות) וטונינו ויאלי מאיטליה (1:46.95 דקות). אותה שנה הוא זכה בשנית באליפות המכללות של ארצות הברית בריצה זו. בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט אותה שנה הוא קבע בריצת 800 מטר את שיאו האישי בתוצאה של 1:43.16 דקות.
שנירר
שְׁנִירֶר (שנירער) הוא שם משפחה ממקור גרמני נגזר מעיסוק במכירת חבלים (בגרמנית שנור). או נגזר מהשם שניאור {{פירושונים|
פול ארנג
שיאן ואלוף עולם
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים ארנג במקום 23 המאכזב בריצת 800 מטר בתוצאה חלשה של 1:49.90 דקות ולא הצליח להגן על תוארו. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:46.65 דקות.
משנת 1993 הוא בעל תואר ראשון של אוניברסיטה וירג'יניה בלימודי דת וסוציולוגיה.
בנימין אריה וייס
רבי בנימין אריה הכהן וייס (ג' בשבט תר"ב, 14 בינואר 1842 - ח' בטבת תרע"ג, 18 בדצמבר 1912) היה רבה של קניהניטש בגליציה, ולאחר מכן אב בית הדין של צ'רנוביץ בירת בוקובינה ורבה של הקהילה האורתודוקסית בעיר במשך ארבעים שנה.
ביוגרפיה
בשנת 1864, בהיותו בן עשרים ואחת, התמנה לרבה של קניהניטש, וכיהן בתפקידו שמונה שנים.
בשנת 1872, בהיותו בן עשרים ותשע, התמנה לרב הקהילה האורתודוקסית בצ'רנוביץ, וכיהן בתפקידו במשך ארבעים שנה, עד מותו. עם בחירתו התפצלה הקהילה היהודית של צ'רנוביץ לשתיים: הקבוצה המשכילית ("אגודת הטמפל היהודי בצ'רנוביץ") (Czernowitzer Israelitische Tempelverein), בהנהגת הרב הראשי ד"ר אליעזר אליהו איגל, והקהילה האורתודוקסית ("הקהילה הדתית של הישראליטים האורתודוקסים") (Orthodoxe Israeliten Kultusgemeinde), בהנהגת הרב וייס. כעבור שלוש שנים, בשנת 1875, הקהילות אוחדו מחדש. בין שני הרבנים הושג הסדר לפיו הרב איגל יהיה הרב הראשי, והרב וייס, רב הקהילה האורתודוקסית, יהיה אב בית הדין של צ'רנוביץ והרב האחראי על ענייני הדת (שחיטה, עירובין) ומוסדות הדת (בית הכנסת הגדול, תלמוד תורה, מקוואות) בעיר.
הרב וייס היה מקובל על שלטונות העיר וקיבל אזרחות כבוד מטעמם. את קשריו הטובים עם השלטונות ניצל לשתדלנות לטובת היהודים. כשביקר הקיסר פרנץ יוזף בצ'רנוביץ חיבר הרב וייס לכבודו "שיר חיזיון" (מחזה) בשלוש מערכות. הקיסר העניק לו אותות זהב. כשנפטר משה מונטיפיורי הספידו בעירו, ובעקבות זאת קיבל מכתב הוקרה מהמלכה ויקטוריה.
הסמיך לרבנות רבנים נודעים, ובהם הרב אהרן לוין מריישא, הרב משה חיים לאו, הרב מנחם מנדל הגר, הרב יהושע בוימל והרב דוד פלדמן. כמו כן הסמיך את הרב אברהם יעקב מרק, לימים הרב הראשי של צ'רנוביץ ובוקובינה.
Heard 'Em Say
Heard 'Em Say הוא סינגל של זמר ההיפ הופ האמריקאי קניה וסט, מתוך אלבומו Late Registration. הוא יצא לאור כסינגל השלישי עבור אלבום הסטודיו השני שלו, ומתארח בו הזמר אדם לוין מלהקת מארון 5 ששר את הפזמון. הסינגל מכיל קטעים מהשיר Someone That I Used to Love של הזמרת נטלי קול. הפזמון של Heard 'Em Say שוחזר על ידי מארון 5 בשיר Nothing Lasts Forever מתוך אלבומם, It Won't Be Soon Before Long משנת 2007. השיר הגיע למעמד זהב, היה במקום ה-12 במצעד שירי הראפ הלוהטים ובמקום ה-17 במצעד שירי ה-R&B הלוהטים.
בנימין אריה וייס
ביוגרפיה
סבל הרבה שנים מכאבי עיניים שהפריעו לתפקודו התקין.
Heard 'Em Say
רקע
וסט ואדם לוין שיתפו פעולה בפעם הראשונה כשמארון 5 הזמינה את וסט להשתתף ברמיקס לשיר This Love. מאוחר יותר התפתחה בין השניים ידידות בעת שישבו השניים ביחד בטיסה לרומא בדרך לטקס פרסי המוזיקה של MTV. בזמן שהשמיע שירים שלו על ההתאמצות לסיים את השנה השנייה כסטודנט באייפוד עבור לוין, הגיע וסט לגרסת הדמו לשיר Heard 'Em Say, הרצועה הראשונה באלבום הקרב. וסט כתב את הפזמון לשיר ולבסוף החליטו השניים שלוין יבצע את הפזמון בשיר. בתחילה וסט היסס מעט, אך נהייה המום כששמע את הכישרון והאיכות בקולו של לוין, לאחר ששמע אותו שר בחזרות של מארון 5 מאחורי הקלעים בטקס פרסי הגראמי ה-47.
בנימין אריה וייס
ביוגרפיה
היה ממתירי החשמל ביום טוב.
בפולמוס על אכילת מצת מכונה בפסח הצטרף למתירים, אך סבר כי את הכזית של מצת מצווה בליל הסדר יש לקיים במצת יד.
בטבת תרס"ה נערך לכבוד הרב וייס טקס מיוחד לרגל ארבעים שנות רבנות. הטקס נערך ב"לשכת הקהל" בצ'רנוביץ, בהשתתפות נציגי כל הקהילות היהודית בבוקובינה. הרב הראשי ד"ר יוסף רוזנפלד נאם לכבודו ובסיום הנאום מסר לו מדליה שהוטבעה לכבודו. בין הנואמים היה הרב ברוך בסכס אב"ד בסאלקא, שכינה את הרב וייס "פאר הרבנים". במהלך הטקס הוסר הלוט מעל ציור שמן של הרב וייס שצויר לכבודו ונתלה על קיר "לשכת הקהל".
נפטר אור לח' בטבת תרע"ג. הוא זכה להלווייה רבת משתתפים, שכללה גם את נציגי השלטונות. במאמר בעיתון "המצפה" שסיקר את פטירתו נכתב: "הלוייתו הייתה כל כך גדולה אשר כמוה עוד לא נראתה בעירנו". הוא נקבר בבית הקברות היהודי בעיר. לאחר פטירתו הוציא מאיר שטוקמן ספר מספד על הרב וייס בשם "אלון בכות" והוסיף בו את תולדותיו. החליף אותו בתפקיד הרב בן-ציון כ"ץ.
בנו, עקיבא וייס, היה עורך דין שהתגורר בלבוב ועבד אצל חותנו, הבנקאי מנחם מנדל פייגנבאום מלבוב (אביהם של דוריאן ואריה פייגנבאום).
נכדו לאופולד, בן בנו עקיבא, התאסלם וקרא לעצמו מוחמד אסד. הוא היה ממייסדי פקיסטן.
כתביו
בתקופת רבנותו השיב הרב וייס מאות תשובות בהלכה לשואלים מקשת רחבה של מדינות: רומניה, הונגריה, רוסיה, פולין, אוסטריה, גרמניה ואפילו ארצות הברית. ניהל התכתבות תורנית והלכתית ענפה עם גדולי הרבנים והשיב להם תשובות לשאלותיהם ההלכתיות. בין הרבנים שהשיב להם: רבי חיים צ'רנוביץ, רבי נתנאל פריד, רבי שמעון סופר, רבי מרדכי בריסק. מתשובותיו עולה בקיאותו הרבה גם בתחומי המדע והחשמל. בכמה מתשובותיו הוא עוסק בנושאים רגישים הקשורים ליחס התורה ועם ישראל אל האומות ומפרש את הדברים בשפה שמניחה את דעתם.
את תשובותיו ריכז בשלושה כרכים של ספר השו"ת "אבן יקרה". בשולי הדפים הוסיף הערות בשם "מלואת אבן". שלושת הכרכים יצאו בשנים: 1894, 1902, ו-1912, כחודש לפני פטירתו.
השאיר אחריו חידושי תורה רבים בכתב יד, הם היו אצל בנו בווינה ואבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הערות שוליים
‏
הסמכה לכהונה
ההסמכה לכהונה (לטינית ordo) היא אחד משבעת הסקרמנטים הקאנוניים של הנצרות.
סקרמנט הכהונה מסמל את הכניסה לתפקיד בשירות הקהילה הנוצרית, הכנסייה. סקרמנט ההסמכה מכשיר רועים רוחניים לקהילה, אשר יסייעו למאמינים לקבל את החסד האלוהי. בסקרמנט זה עובר אל המוסמך כוח הכהונה, היינו היכולת לבצע את הסקרמנטים בעצמו, על ידי בישוף, המשמש כציר של ישו וכממלא מקום של השליחים. מרגע קבלת כוח הכהונה הסקרמנט מסייע להעביר את החסד למאמין גם אם כהן הדת עצמו נגוע בחטא.
הדיוויזיה ה-218 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-218 (בגרמנית: 218. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
בשנת 1944 נסוגה הדיוויזיה ל, ולאחר מכן לחמה בכיס קורלנד עד לתום המלחמה במאי 1945.
בראוני מרי
מרי ג'יין רת'בון (באנגלית: Brownie Mary; 22 בדצמבר 1922 – 10 באפריל 1999), אשר נודעה בציבור בכינוי בראוני מרי, הייתה פעילה אמריקאית למען זכויות השימוש במריחואנה רפואית. היא נודעה לראשונה בעקבות אפייה והפצה בלתי חוקית של עוגיות קנאביס (בראוניז) לחולי איידס, בזמן שפעלה כמתנדבת בבית החולים הכללי של סן פרנסיסקו. חזותה המבוגרת והאמהית עוררה סימפתיה ציבורית למטרתה, וערערה את ניסיונותיו של משרד התובע המחוזי להעמידה לדין בגין החזקה של הסם. בסופו של דבר, אישרה עיריית סן פרנסיסקו לרת'בון להפיץ את עוגיות הקנאביס לחולי איידס.
1974-1982, דניס פרון, שני מעצרים
ב-1974 רת'בון פגשה לראשונה את הפעיל דניס פרון, כשחלקו ג'וינט בבית קפה במחוז קסטרו. בזמן עבודתה כמלצרית במסעדת פנקייקים, היא מצאה הכנסה נוספת במכירת עוגיות בראוניז עם קנאביס. היא הפכה נודעת במחוז כמי שמוכרת "עוגיות קסם" מסלסלה עבור כמה דולרים ליחידה. גם פרון השתתף במכירת העוגיות שאפתה רת'בון, כשמכר אותן בסופרמרקט שלו, ונורה ברגלו במהלך פשיטה משטרתית על העסק שלו ב-1977. בשנות השמונים המוקדמות, רת'בון אפתה מעל ל-500 עוגיות קנאביס ביום. היא פרסמה את העוגיות בלוחות מודעות בסן פרנסיסקו, כשהיא מתארת אותן כ"טעימות להפליא". פעילות זו של רת'בון נחשפה על ידי שוטר סמוי, ובלילה של ה-14 בינואר, 1981, המשטרה ביצעה פשיטה על ביתה, ומצאה יותר משמונה קילוגרמים של קנאביס, כ-650 עוגיות קנאביס, ומבחר סמים אחרים. כשרת'בון פתחה לשוטרים את הדלת היא הצהירה: "הנחתי שאתם באים". היא הייתה בת 57 בעת המעצר, וזו העת בה התקשורת החלה לכנות אותה "בראוני מרי". היא הודתה באשמה לתשעה סעיפים של החזקה, וקיבלה שלוש שנות מאסר על תנאי, ובנוסף 500 שעות של עבודות שירות. רת'בון החלה לעבוד ב"פרויקט שאנטי" - קבוצת תמיכה לחולי איידס ונשאי HIV.
1984-1991, התנדבות, Proposition P
בשנת 1984, רת'בון החלה להתנדב על בסיס שבועי במחלקת האיידס (מחלקה 86) של בית החולים הכללי של סן פרנסיסקו. לפי דונלד אברהמס "היא נהגה לקחת מטופלים למחלקת הרדיולוגיה ולהעביר את הדגימות שלהם אל המעבדה", המחלקה העניקה לה את תואר "מתנדבת השנה" של שנת 1986. אפילו סופרת בשם קרול פוגאש אפיינה את דמותה של רת'בון בספרה, "Real As It Gets: The Life of a Hospital at the Center of the AIDS Epidemic" שפורסם בשנת 1992.
בתחילת שנות התשעים בעיר ניו יורק, פרון נאם באספה של "קואליציית האיידס" על שימוש אפשרי בקנאביס להקלה על תסמיני איידס. מחקרים רבים הוכיחו כי קנאביס יכול לעזור עם בחילות ואובדן תיאבון, סימפטומים שחווים מטופלים במחלות כמו סרטן ואיידס. עם זאת, קנאביס היה בלתי חוקי בארצות הברית מאז 1937. הוא סווג כחומר אסור במסגרת חוק חומרים מבוקרים בשנת 1970, כתרופה ש"לא מקובלת לשימוש רפואי בארצות הברית". המשתמשים בקנאביס לצרכים רפואיים היו נתונים למעצר. על אף קבלת הפנים הצוננת בפגישתו הראשונה עם "קואליציית האיידס", התעקש פרון וסיפר לרת'בון על האספה בשם "קואליציית האיידס". בשלב מאוחר יותר, רת'בון סיפרה לאספה על הניסיון הראשון שלה בהפצת בראוניז עם חשיש-קנאביס לחולי איידס. הכתב פיטר גורמן ציין כי הפעם "קבלת הפנים באספה הייתה חמה יותר, אך עדיין ספקנית".
רת'בון עזרה להעביר את Proposition P, שגרמה לעיר סן פרנסיסקו להמליץ למדינת קליפורניה ולאיגוד הרפואה בקליפורניה להפוך את הקנאביס לזמין למטרות רפואיות כדי להגן על רופאים מפני עונשים על מרשם קנאביס רפואי. Proposition P, עברה בתמיכת 79% ממצביעי סן פרנסיסקו ב -5 בנובמבר 1991.
1992-1997, מעצר שלישי, Proposition 215
רת'בון נעצרה בפעם השלישית בקזאדרו, קליפורניה, ב 19 ביולי 1992, בעודה שופכת חשיש לתוך הבלילה של הבראוני בביתה. היא הייתה מואשמת בהחזקה של 1.1 ק"ג קנאביס ולאחר מכן שוחררה בערבות. משרד התובע המחוזי במחוז סונומה ניסה להעמיד אותה לדין בטענה כי אינה יודעת להבדיל בין טוב ורע (People v), רת'בון סחפה אחריה סיקור תקשורתי בינלאומי. היא הודתה באשמה בשני סעיפים של החזקת מריחואנה. לאחר מכן רת'בון זוכתה מן ההאשמות. עו"ד נורמן אליוט קנט מציין כי ההגנה המשפטית של רת'בון הסתמכה על הצורך הרפואי, אותה הגנה המשמשת את רוברט רנדל ב"ארצות הברית נגד רנדל" (1976). לדברי קנט, רתבון "הייתה מסוגלת להעיד כי המשלוחים שלה נעשו כדי לסייע לאחרים, לא כדי לקדם את חמדנות הפרט, כי אצילות מעשייה עולה על העבירה שלה על פי החוק". באוגוסט 1992, רת'בון העידה בדיון שנערך על ידי מועצת המפקחים של סן פרנסיסקו בנושא קנאביס רפואי. מועצת המפקחים קיבלה החלטה כי מעצר או העמדה לדין של אנשים שבבעלותם קנאביס רפואי תעבור ל"עדיפות הנמוכה ביותר". הוועדה הכירה בעבודת ההתנדבות של רת'בון בבית החולים בכך שהכריזה על 25 באוגוסט כיום "בראוני מרי". בספטמבר 1992 הצטרפה רת'בון להפגנה בוושינגטון, נגד מדיניות הקנאביס הרפואי של ממשל ג'ורג' בוש. קבוצת המפגינים שלחו מכתב מחאה לג'יימס או. מייסון, ראש שירות הבריאות הציבורי של ארצות הברית, וביקשו כי אנשים עם איידס יקבלו גישה מיידית לקנאביס. ממשל קרטר הקים לראשונה את התוכנית המקלה ביחס לסמים (Compassionate IND) בשנת 1976, כאשר רוברט סי. רנדל הוכרז כזכאי בטענת הצורך הרפואי בקנאביס בתיק "ארצות הברית נגד רנדל". לאחר ארבע-עשרה שנים שבהן אפשר לקבוצה קטנה של אנשים להשתמש בקנאביס למטרות רפואיות, במרץ 1992 ביטל מייסון את החוק המקל לשימוש בקנאביס.
בנוסף על ביטול התוכנית (Compassionate IND), מייסון נתן הערות שנויות במחלוקת על התוכנית, וטען, בין היתר, שאנשים עם איידס שהשתמשו בקנאביס "עלולים להשתמש פחות באמצעי מניעה בזמן קיום יחסי מין". "קואליציית האיידס" ביקשו ממייסון להתפטר מתפקידו אם לא יעמוד בדרישותיהם כדי להחזיר את הגישה לקנאביס. לאחר מכן התרחשה הפגנה שבמהלכה חולקו בראוניז לכבודה של רת'בון, שנעצרה כחודש לפניכן, ועמדה בפני אישום פלילי בגין הפצת בראוניז המכילים חשיש לחולי איידס. רת'בון הזמינה את מייסון להצטרף אליה למחלקה שהיא שבה היא מתנדבת, "אתה מוזמן להצטרף ולראות, כשאני מבקרת את הילדים שלי במחלקות, ואז תחליט מה דעתך בנושא".
בשנת 1992, רת'בון עזרה לפרון לפתוח את "San Francisco Cannabis Buyers Club", חנות הקנאביס הראשונה בארצות הברית. ב -1996 היא ופרון ניהלו קמפיין בנושא הצעת חוק קליפורניה 215, הצעת החוק משכה בוחרים מכל הארץ, החוק אפשר למטופלים להחזיק ולטפח קנאביס לשימוש רפואי אישי בהמלצת רופא. הצעת החוק עברה עם יותר מ -55% מהקולות והפכה לחוק המדינה, מדינות אחרות עברו מאז חקיקה דומה. ב -1997 היא זכתה להכרה כגרנד מרשל של מצעד הגאווה של סן פרנסיסקו, יחד עם דניס פרון.
חיים אישיים
רת'בון נהגה להופיע בציבור בחליפת פוליאסטר, ונאמר עליה שיש לה "פה של מלח". כלומר משתמשת בשפה וולגרית. ג'יין מרדית' אדמס מהעיתון היומי The Dallas Morning News, הבחינה כי "מילים בנות 4 אותיות הן חלק בלתי נפרד מאוצר המילים של בראוני מרי". מבחינה פילוסופית, רת'בון הגדירה את עצמה כאנרכיסטית ואתאיסטית.
פטירתה
רת'בון סבלה ממחלה נשימתית חסימתית כרונית (COPD), ומדלקת מפרקים ניוונית. היא שרדה את סרטן המעי הגס והלכה עם ברכיים מלאכותיות. על מנת להקל על כאבי הברכיים, רת'בון נהגה לצרוך בעצמה חצי עוגיית קנאביס (בראוניז) בבוקר, וחצי נוסף אחר הצהריים. לטענתה, הבראוניז אפשרו לה להמשיך ללכת והקלו על דלקת המפרקים. באביב 1996, רת'בון כבר סבלה מכאבים עזים ולא יכלה לאפות עוד. היא איבדה משקל רב, ואף אמרה לפרון, ששקלה לנסוע למישיגן לטובת ביצוע התאבדות בסיוע רופא - אצל ד"ר ג'ק קבורקיאן. לאחר שנפלה באוגוסט 1998, רת'בון אושפזה בבית החולים הר ציון לניתוח בצווארה ובעמוד השדרה. היא החלימה מהניתוח במרכז רפואי דייוויס, אך זכתה למעט מאוד ביקורים. לאחר מכן, היא עברה לבית אבות לעניים, שם הייתה מרותקת למיטה עד יום מותה. רת'בון מתה מהתקף לב בגיל 77 ב-10 באפריל 1999. ב -17 באפריל השתתפו 300 איש, כולל חברתה, התובעת המחוזית טרנס הלינאן, במשמרת של נרות שנערכה לכבודה בקסטרו. הלינאן סיפרה למאות האנשים שהגיעו לכבוד רת'בון, שהיא הייתה גיבורה "שתיזכר יום אחד כפלורנס נייטינגייל של תנועת המריחואנה הרפואית".
מורשת
אסוסייטד פרס, יונייטד פרס אינטרנשיונל, רויטרס וסי.אן.אן הפיצו סיפורים על מעצרי רת'בון ברחבי העולם והובילו את מאבקה לנגישות לקנאביס רפואי לקהל הרחב. תדמית הסבתא הפכה לפנים הציבוריות של תנועת הקנאביס הרפואית האמריקאית בתחילת שנות התשעים, והביאה לתמיכה ולאהדה לתנועה. תמיכה בהצעה P ובקליפורניה 215 צברה מומנטום כאשר מעצריה פורסמו. והתיק המשפטי שלה הפכו בשנת 1992, על פי ג 'יין מרדית' אדמס מחדשות הבוקר של דאלאס: "סיבה למסיבה עבור אלה שנלחמו כדי להכשיר מריחואנה לשימוש רפואי ... גיבורה לאנשים עם איידס וסרטן" ואחרים. מגזין חדשות אנגלי "האקונומיסט" ייחס את מאמציה של רת'בון כגורמים באופן ישיר להעלאת התמיכה הפרלמנטרית לקנאביס הרפואי בארצות הברית: "בשנת 1996 קליפורניה הקלה על חוק השימוש במריחואנה, השינוי מאפשר לרופאים במדינה לרשום את התרופה אם הם מאמינים שזה יקטין את הכאב של המטופל, והרגיעה במצב הרוח הציבורי כלפי השימוש במריחואנה מיוחסת בעיקר למרי ג'יין רת'בון".
מעצרה של ראתבון ב -1992 תפס את תשומת ליבו של דונלד אברמס, פרופסור קליני באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, רופא בבית החולים הכללי של סן פרנסיסקו (SFGH) וחבר של רת'בורן. אברמס שהה באמסטרדם לרגל השתתפות בכנס בנושא מחלת האיידס כאשר נודע לו על מעצרו של ראתבון באמצעות רשת CNN. ריק דבלין מהאגודה הרב-תחומית ללימודים פסיכדליים קרא על מעצרה של ראתבון בעיתון. הוא שלח מכתב לתוכנית האיידס ב- SFGH, שהציע כי "מוסד בראוני מרי" ישקול לערוך ניסויים קליניים של חשיש על "תסמונת הבזבוז" (תסמונת המתאפיינת באיבוד משקל מסיבי) בחולי איידס. בהשראת מעצרה של ראתבון, אברמס ודובלין שיתפו פעולה ועבדו על פיתוח פרוטוקול לבדיקת השפעת הקנאביס על תיאבון ומשקל הגוף. חמש שנים מאוחר יותר, לאחר ששניים מהמחקרים שהציעו למכון הארצי לטיפול בסמים (NIDA) נדחו, פרוטוקול המחקר השלישי שלהם, "השפעות קצרות טווח של קנבינואידים בחולים עם זיהום HIV-1", אושר לבסוף בשנת 1997. המחקר מומן עם 978,000 $ מן המכונים הלאומיים לבריאות עם קנאביס שסופקו על ידי NIDA.
יחסי כווית–שווייץ
יחסי כווית–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין מדינת כווית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין מדינת כווית לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין שווייץ לכווית הם יחסים חמים וידידותיים המתמקדים בעיקר במגזר הכלכלי.
שווייץ הכירה לראשונה בעצמאותה של כווית מהממלכה המאוחדת בשנת 1961. ב-1966 הואמן לראשונה שגריר שווייצרי על כווית. באותה השנה פתחה כווית בז'נבה את הקונסוליה שלה, אשר שודרגה לרמת קונסוליה כללית שנה לאחר מכן, ב-1967. שווייץ פתחה את שגרירותה שבכווית סיטי ב-1975 והשגרירות הכוויתית בשווייץ נפתחה לראשונה בשנת 2006.
בשנת 2016 חגגו שתי המדינות 50 שנים של יחסים דיפלומטיים רשמיים.
יחסים כלכליים
מאז גילוי הנפט באזור בשנות השבעים של המאה העשרים, הפכה כווית לשוק חשוב לטובין ושירותים המוצעים על ידי חברות שווייצריות. חברות שווייצריות רבות תרמו ידע רב בתחומי התעשייה והטכנולוגיה לממשלת כווית, ידע שעזר לממשלה ליישם פרויקטים גדולים תשתיתיים במדינה.
ב-2000 נחתמו שני הסכמים בין שווייץ לכווית בנושאי ההגנה על השקעות ואמנה למניעת כפל מס. ב-2010 עודכן הסכם תחבורה אווירית בין שתי המדינות מ-1968. הסכם סחר חופשי בין איגוד הסחר החופשי האירופי לבין מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ נכנס לתוקפו בשנת 2014.
אבי נאור
אבי (אבינועם) נאור (נולד ב-1948) הוא איש עסקים ישראלי. יושב ראש הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ומנכ"ל אמדוקס לשעבר. חתן פרס ישראל למפעל חיים לשנת ה'תשע"ד.
ביוגרפיה
אבי נאור נולד בעיר חיפה וגדל בקריית טבעון.
בשנת 1982 היה שותף, יחד עם בועז דותן, להקמת חברת "עורק אינפורמיישן" מקבוצת עורק, לימים חברת "אמדוקס". בחברה זו שימש כסמנכ"ל ולימים מנכ"ל.
בשנת 1997 ייסד את עמותת "אור ירוק" לזהירות בדרכים, לאחר שבנו רן נהרג בתאונת דרכים ב-1995, בגיל 19.
הוריו שכלו גם הם בן בתאונת דרכים - ראובן, שנהרג עוד לפני שנולד אבי.
ב-2010 מונה ליו"ר חברת "ריטליקס".
20 אלף מיל מתחת למים (סרט)
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ ניקלודיאון ב-29 בדצמבר 2002. בישראל הסרט הופץ לראשונה בשנת 2014 בדיבוב לעברית. אורך הסרט הוא כ-74 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
אבי נאור
ביוגרפיה
אבי נאור הוא מייסד קרן נאור ויושב ראש קרן שח״ף, שותפות פילנתרופית התומכת בתנועה של 200 קהילות צעירים משימתיות המתיישבות בפריפריה הגאו-חברתית ופועלות לצמצום פערים חברתיים.
20 אלף מיל מתחת למים (סרט)
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר הגאון הבודד קפטן נמו, שיוצא להרפתקה מסוכנת מתחת למים באמצעות הצוללת "נאוטילוס", יחד עם קבוצת הרפתקנים שביניהם נמצאת ברנדט, צעירה שמתחזה לגבר.
אבי נאור
ביוגרפיה
נאור הוא התורם המוביל בישראל ביחס להונו ותורם כ-4% מהונו העצמי מדי שנה.
20 אלף מיל מתחת למים (סרט)
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי עמי מנדלמן, והופק על ידי יעל אללוף ודן שצברג.
אבי נאור
ביוגרפיה
זכה בעיטור הנשיא לשנת 2013. בשנת 2014 הוענק לו פרס ישראל למפעל חיים.
נאור נשוי לאתי נאור, עובדת אמדוקס לשעבר.
לאונרדו (סדרת טלוויזיה)
לאונרדו (באיטלקית: Leonardo) היא דרמה היסטורית, שיצרו פרנק ספוטניץ וסטיב תומפסון. הסדרה הופקה על ידי Lux Vide האיטלקית בשיתוף עם Rai Fiction, Sony Pictures Entertainment, Big Light בשיתוף עם France Télévisions ורשת RTVE. הסדרה מגוללת את קורות חייו של לאונרדו דה וינצ'י. פרק הבכורה של הסדרה שודר במרץ 2021 ברשת Rai 1 האיטלקית.
Touch the Sky
Touch the Sky הוא סינגל של אמן ההיפ הופ האמריקאי קניה וסט, ששוחרר מאלבום הסטודיו הרביעי שלו, Late Registration. השיר שיצא בתחילת שנת 2006 והופק על ידי Just Blaze, הוא אחד השירים היחידים שקניה לא הפיק או היה מעורב בו בעצמו. בלייז השתמש בסימפול איטי של השיר "Move On Up" של קרטיס מייפילד. השיר היה השיר הראשון שבו לופה פיאסקו הושמע ברדיו.
הקליפ הופק בסגנון סרטי שנות השבעים, ומשתתפים בו פמלה אנדרסון, ניה לונג וטרייסי איליס רוס.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא של השיר נחשב לאחד מהווידאו קליפים היקרים ביותר בכל הזמנים.
אחוזת פלייבוי
אחוזת פלייבוי (ידועה גם כ"אחוזת פלייבוי של מערב ארצות הברית") היא אחוזתו של מייסד המגזין פלייבוי יו הפנר. האחוזה ממוקמת באזור הידוע כ"הרי הולמבי" שבלוס אנג'לס, קליפורניה, בקרבת מקום לשכונת בוורלי הילס. האחוזה נודעה כבר בשנות ה-70 בזמן שפורסמו ברחבי העיתונות האמריקאית שלל מסיבות הראווה של הפנר.
היסטוריית הבנייה והרכישה
האחוזה משתרעת על פני שטח של 21,987 מטרים רבועים. היא נבנתה בעבור לואיס ד. סתאת'ם, מהנדס, ממציא ומעריץ נלהב של משחק השח-מט. בשנת 1971 רכש יו הפנר את האחוזה בסכום של 1.1 מיליון דולר (שווה ערך ל-5.5 מיליוני דולרים כיום). נכון לשנת 2012 האחוזה מוערכת בשווי של 54 מיליוני דולרים. מעבר לרכישתה, הושקעו בה למעלה מ-15 מיליוני דולרים בעבור שיפוצים והרחבות.
תיאור האחוזה
באחוזה יש 22 חדרי שינה, מרתף יין, חדר משחקים, גן חיות, כלוב ציפורים ענקי (הכולל גם בית קברות לציפורים), מזרקת מים, מגרש טניס, ואזור רחצה הכולל בריכת שחייה, סאונה, פטיו, אגם מים מלאכותי ובית רחצה מחומם.
החדר היחידי שאינו בשימוש באחוזה הוא "סוויטת אלביס פרסלי". במשך שנים רבות ניסו אנשים רבים, וביניהם ספורטאים מפורסמים, מוזיקאים ושחקני קולנוע, ללון בסוויטה, אך כולם נענו בשלילה מפי הפנר. בראיון שהעניק בשנת 2007 לאחת מרשתות הטלוויזיה, התוודה הפנר כי השימוש האחרון בסוויטה נעשה על ידי אלביס פרסלי עצמו, עם לא פחות משמונה בנות שונות. הוא אף הוסיף "כן, אלביס אהב בנות. מכל הצבעים".
האחוזה הצמודה לאחוזת פלייבוי, היא אחוזת ראי שנבנתה בשנת 1975. הפנר רכש את השטח הצמוד לאחוזה ובנה בה אחוזת ראי, כלומר, זהה לאחוזת פלייבוי, שם מתגוררים אשתו, קימברלי קונרד, וילדיו. הפנר וקונרד נישאו בשנת 1989 ונפרדו בשנת 1998. לפי ה"וולסטריט ג'ורנל", העמידו הפנר וקונרד את בית הראי למכירה בעבור 28 מיליוני דולרים.
בשנת 2002, רכש הפנר את האחוזה ממול ביתו, ל"מפגשי שעשועים", לפי דבריו.
האחוזה המקורית
מאחר שהאחוזה בה מתגורר הפנר נקראת במלואה "אחוזת פלייבוי של מערב ארצות הברית", נשאל הפנר אם ישנה אחוזה במזרח ארצות הברית. האחוזה המקורית, הנה אחוזה בת 70 אשר נבנתה בשנת 1899 בעבור רופא ידוע. היא נקנתה בשנת 1959 על ידי הפנר. האחוזה המקורית ממוקמת בשיקגו וכתובתה היא 1340 ברחוב סטייט הידוע של שיקגו. במהלך שנות ה-70' חילק הפנר את זמנו בין שתי האחוזות עד שלבסוף השתקע באחוזה שבלוס אנג'לס. על דלת האחוזה המקורית נכתב בלטינית הביטוי- "אם אתה לא מתנענע, אל תצלצל".
אירועי צדקה באחוזה
לאורך השנים, מארחת האחוזה במערב ארצות הברית אירועים רבים וביניהם אירועי צדקה שונים, לרבות תחרות הפוקר השנתית לידוענים, אירועי ההתרמה לפרויקט לגליזציה למריחואנה, ואירוע צדקה בולט במיוחד הוא האירוע השנתי למען ילדים אוטיסטים.
תקריות בריאותיות באחוזה
בחודש פברואר 2011, 123 אנשים התלוננו בגין חום ותשישות לאחר שנועדו באחד מהכנסים באחוזת פלייבוי. אפידמיולוגים משירות הבריאותי הציבורי של לוס אנג'לס דיווחו על ממצאיהם לפיהם המחלה התפשטה באמצעות שהייה משותפת בג'קוזי של מים חמים, שם נמצאו חיידקים אשר גורמים למחלת הלגיונרים.
סטפנו דה גרגוריו
סטפנו דה גרגוריו (בספרדית: Stéfano de Gregorio, נולד ב-16 בספטמבר 1994; בואנוס איירס, ארגנטינה), הידוע בכינויו יאיו דה גרגוריו, הוא שחקן ודוגמן ארגנטינאי. דה גרגוריו ידוע בתפקידיו בטלנובלות הארגנטינאיות של כריס מורנה: "פינת אור", "פלוריסיינטה", "קטנטנות" ו"כמעט מלאכים".
ביוגרפיה
נקודת המפנה בחייו של דה גרגוריו התרחשה בגיל ארבע, אז נחשף לעולם הטלוויזיה. לאחר השתתפות בתוכנית בידור ניסה את מזלו באודישנים נוספים.
דה גרגוריו למד בבית ספר עד גיל 14, ואז התקבל לתפקיד של לאון בכמעט מלאכים" של המפיקה כריס מורנה.
קריירה
כשהיה בן 6, לקח חלק במחזמר בשם "Saltimanquis". חצי שנה מאוחר יותר, השתתף בתוכנית מתיחות מסוג "מצלמה נסתרת" בשם Videomatch, שם גילם ילד מציק ובלתי נסבל במהלך נסיעה באוטובוס במערכון בשם "El peor viaje de tu vida" ("המסע הגרוע ביותר בחייך"). בעקבות ההשתתפות בתוכנית, המשיך לקריירה בתחום המשחק.
קריירת המשחק שלו החלה בגיל 5, כאשר הופיע בתפקיד אורח בסדרה "קטנטנות" בעונה השישית בתור קופידון, ששודרה אף היא בערוץ טלפה והופקה על ידי המפיקה כריס מורנה.
דה גרגוריו פרץ לתודעה רק בשנת 2003, כאשר שיחק את מתאו סאלינאס בסדרה "פינת אור", שהופקה אף היא על ידי כריס מורנה ועל ידי חברת ההפקות הישראלית דורי מדיה דרסט.
כשנה לאחר מכן, לוהק סטפנו לטלנובלה המצליחה "פלוריסיינטה", ספין אוף לסיפור על סינדרלה, לה היו שתי עונות ששודרו בשנים 2004–2005, שוב בהפקתה של מורנה.
בשנת 2005, החל לדגמן לראשונה, כאשר שימש כפרזנטור של חברת הבגדים הארגנטינאית "פקוסוס" (Pecosos).
בשנת 2006, כמחווה ל-11 שנים לסדרה "קטנטנות", החליטה מורנה להפיק עונה שמינית לסדרה, וסטפנו שיחק בסדרה את דמותו של ילד יתום בשם חואן פטארדו.
בשנת 2011 הוא הנחה קטע בונוס לסדרה "סופר טורפה" ובנוסף התארח בפרק אחד בסדרה "פיטר פאנק" בערוץ דיסני הארגנטינאי. בהמשך אותה השנה, נבחר להשתתף בפרק אחד במיני-סדרה ללא המשכים בשם "החלטות של החיים", סדרת ביוגרפיה שנוצרה על ידי הפקה ארגנטינאית ממשלתית בשם המכון הלאומי האודיו-ויזואלי לקולנוע ואומנות (INCAA), בה משחזרים בכל פרק סיפור אחר שקרה במציאות.
בשנת 2014 הוא חזר לטלוויזיה, כאשר שיחק את דמותו של מיגל בסדרה "אנחנו משפחה" בתפקיד משני. באותה השנה יצר בוק מחודש לסוכנות שלו, הפקות פיניירו (PIÑEIRO Producciones).
באפריל 2015 הפך לדוגמן הבית של חברת ההלבשה הארגנטינאית "CITRINOS". באותו החודש החלה להיות משודרת הסדרה "אספרנסה", שם השתתף בתפקיד משני.
שידורים בישראל
כל הסדרות בהפקתן של כריס מורנה, בהן השתתף סטפנו, שודרו בישראל וזכו להצלחה רבה בקרב הקהל הישראלי.
הופעות בישראל
לאור הצלחת הסדרה "פלוריסיינטה" בטלוויזיה הישראלית, הגיע דה גרגוריו לישראל באפריל 2005 עם שחקני הסדרה למספר הופעות בהיכל נוקיה בתל אביב. מלבד "קטנטנות בלי סוף", כל שחקני הסדרות בהפקתה של כריס מורנה בהן השתתף סטפנו הגיעו להופעות בישראל, אולם הוא עצמו נכח רק בהופעות של "פלוריסיינטה". עם זאת הוא לקח חלק פעיל בהופעות של הסדרות כשהועלו בארגנטינה.
המצעד
המצעד (באנגלית: Parade) הוא מחזמר בעיבוד על ידי אלפרד יורי, מילים ולחן מאת ג'ייסון רוברט בראון. המחזמר הועלה לראשונה בברודוויי שבניו יורק, בתיאטרון ויויאן בומונט ב-17 בדצמבר 1988, בבימויו של הרולד פרינס. המחזמר מבוסס על סיפור משפטו של ליאו פרנק והלינץ' שנערך לו אחר-כך. פרנק היה קורבן מעשה הלינץ' היחידי שבוצע ביהודים בארצות הברית.
המחזמר זכה בפרס טוני עבור העיבוד והמוזיקה, ובפרס דרמה דסק.
רקע היסטורי
המחזמר מספר על המשפט שנערך בשנת 1913 לליאו פרנק במסגרתו הואשם באינוס וברצח של מארי פייגן, ילדה בת 14 שעבדה במפעל אותו ניהל.
המשפט שהתנהל היה שנוי במחלוקת ורווי בשנאה בעלת מאפיינים אנטישמיים. פרנק הורשע, וזאת על אף שרוב העדויות במשפט הצביעו על שרת המפעל, ג'ים קונלי, כעל הרוצח. לטענת התביעה קונלי סייע לפרנק להיפטר מהגופה בלבד. פרנק נדון למוות, אולם מושל ג'ורג'יה, ג'ון סלייטון, המיר את העונש למאסר עולם בכלא. ב-17 באוגוסט 1915, שנתיים לאחר מתן גזר הדין, התפרץ לחצר הכלא שבו הוחזק פרנק המון זועם, שכינה את עצמו "אביריה של מארי פייגן". המתפרעים חטפו את פרנק מחצר המשק של הכלא וביצעו בו לינץ'.
היסטוריה של המחזמר
הרולד פרינס פנה לבראון על מנת שיכתוב את הלחנים עבור המחזמר.
בראון ויורי ביססו את המחזמר שכתבו על ההתפתחות ביחסיהם של פרנק ורעייתו לוסיל. בראשית המחזה יחסיהם קרים, ואין ביניהם אהבה. במהלך משפטו לומד פרנק, על פי המחזה, להעריך את לוסיל, והיא לבסוף משכנעת את מושל ג'ורג'יה לבחון את העדויות במשפט והביאה להמרת עונש המוות במאסר, ובהמשך ניסתה להביא לחנינה. המחזמר מדגיש את האהבה הגדלה ביניהם, המגיעה לשיאה לפני סופו המר של פרנק.
המחזמר מרמז, בין השורות, כי הרוצח האמיתי היה ג'ים קונלי השרת. הוא מדגיש את האינטרסים של התובע, יו דורסי, להביא להרשעתו של פרנק כחלק מתוכניתו הפוליטית להפוך למושל המדינה - שאיפה שאכן התממשה לבסוף.
מערכה ראשונה
המחזמר מתחיל בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית. חייל הקונפדרציה עוזב את ביתו, בעיר מרייטה שבמדינת ג'ורג'יה, נפרד מאהובתו ויוצא להילחם למען הדרום.
בזמן שפרנק נמצא במשרדו, עובר על ספרי החשבונות, לוסיל מבכה את נישואיה הכושלים ("ליאו בעבודה/למה אני מחכה?" ("Leo at Work/What Am I Waiting For?")). מרי מגיע למשרדו של ליאו, מקבלת את משכורתה ממנו, והבמה מוחשכת רגע לפני עזיבתה את המשרד, באמצע משפט שהיא אומרת לליאו.
בתמונה הבאה הבלש סטארנס (Starnes) והשוטר אייבי (Ivey) מגיעים לביתו של פרנק ודורשים ממנו כי יבוא לחקירה.
בריט קרייג (Britt Craig), כתב עיתון מקומי, שומע על הרצח ורואה בו הזדמנות לקדם את הקריירה שלו. במקביל, מושל המדינה סלייטון (Slaton) לוחץ על התובע המקומי יו דרסי למצוא במהירות את הרוצח ולהרשיע אותו.
דרסי חוקר את ניוט לי, אולם לי אינו מודה ברצח. דרסי משחרר את ניוט, ומנמק כי "לא די בתליית כושי, צריך לתלות מישהו יותר טוב" (hanging another Nigra ain't enough this time. We gotta do better) ומחליט להאשים את פרנק. דרסי שולח את סטארנס ואייבי למצוא עדים ("משהו אינו בסדר כאן" - "Something Ain’t Right") והכתב קרייג, שמח על כך שיש לו סיפור טוב לסקר ("החדשות הגדולות באמת" - "Real Big News") ומתחיל בכתבה המשחירה את פניו של פרנק.
דרסי מאיים על שרת המפעל השחור ג'ים קונלי, פושע נמלט שעבד במפעל והסתיר את זהותו, להעיד כנגד פרנק (תוך שהוא מאיים כי יכלא אותו לתקופה ארוכה אם לא יפליל את פרנק, ומאידך מציע לו חסינות בשל בריחתו מהכלא).
תושבי העיר רודפים אחרי לוסיל, רעייתו של פרנק, וכאשר העיתונאי קריג "מציל" אותה הוא גורם לה להתראיין (והיא שרה "אינך מכיר איש זה" - "You Don't Know This Man").
לוסיל באה לבקר את בעלה בכלאו ומספרת לו שהיא אינה יכולה להישאר בעיר בזמן המשפט. פרנק דורש שתישאר שכן העדרה יפגע בו, והוא מתעלם מחששותיה ורגשותיה.
במהלך המשפט, קהל עוין ממלא את אולם המשפט. יו דרסי מתחיל בנאום הפתיחה של התביעה ומספר על מרי שנולדה "20 מילין ממארייטה" ("Twenty Miles from Marietta") ולאחר מכן מעידים שורה של עדי שקר - פרנקי אפס מעיד כי כאשר דיבר עם מרי בחשמלית, היא חששה מהתנהגותו של ליאו פרנק; שורה של נשות המפעל מעידות אותה עדות בדיוק כי ליאו פרנק הטריד אותן ופיתה אותן "לעלות למשרדו" (Come Up to My Office); אימה של מרי פייגן מעידה ומבקשת סליחה מבתה ("My Child Will Forgive Me") על כך שלא הגנה עליה מפני היהודי, ומיני מקנייט, המשרתת של פרנק, מעידה כי בליל הרצח ליאו פרנק התנהג בצורה מוזרה. אחרון מעיד השרת, ג'ים קונלי, אשר מעיד שראה את פייגן עולה למשרדו של פרנק, ולאחר מכן סייע לו להוריד את גופתה אל המרתף של המפעל. לדברי קונלי, בשירו "כך הוא אמר" (“That's What He Said”), פרנק דרש שיסתיר את הרצח עבור 100 דולרים.
בתחילת עדות ההגנה, ובניגוד לעצת עורך דינו, ליאו מחליט לספר למושבעים על רגשותיו וטוען לחפותו (בשירו "קשה לאמר את אשר על ליבי" - "It's Hard To Speak My Heart"). בסיום המשפט ליאו מורשע ונדון לתלייה.
מערכה שנייה
בעקבות המשפט, ליאו עובד על ערעור על ההחלטה. מיני מקנייט ושחורים נוספים שרים על כך שבמדינות הצפון מוחים על תוצאת המשפט, אך לא היו עושים זאת אם היה מדובר בנאשם שחום עור.
לוסיל מנסה לסייע לליאו במשפטו, ובטעות מספרת לעיתונאי קרייג על הערעור, דבר הגורר ריב בין לוסיל ופרנק. לוסיל מחליטה כי תציל את בעלה לבדו.
המושל מחליט לבחון את העדויות במשפט (וליאו ולוסיל שמחים על כך בשירים "זה עוד לא נגמר" ("This Is Not Over Yet")). המושל נפגש עם עובדות המפעל, מוצא שקרים בעדויותיהן ומוכיח כי מדובר בעדויות שמיעה. כמו כן הוא נפגש עם המשרתת מיני, המודה כי לחצו עליה לחתום על עדות שקר. המושל נפגש עם קונלי (המצוי בכלא בשל סיוע לרצח, ושר את שיר הבלוז "הרגש את הגשם" (Feel the Rain Fall). קונלי מסרב לשנות את עדותו על אף סתירות שהתגלו בה (חוקר מקרי המוות קבע כי מארי נפטרה בהיותה במרתף, בשל נסורת שנמצאה בריאותיה, ואילו קונלי סיפר כי נרצחה בקומה השנייה).
המושל מחליט לשנות את עונשו של פרנק מעונש מוות למאסר עולם, ומעביר אותו לכלא אחר. בהמשך מקווה המושל להביא לחנינתו של פרנק. החלטה זו מביאה לסוף הקריירה הפוליטית שלו ולתמיכת התושבים בדורסי לתפקיד המושל.
דורסי ווטסון, בשירם "היכן תעמוד שיבוא המבול" ("Where Will You Stand When the Flood Comes?") מעודדים את תושבי העיר לבצע לינץ'.
לוסיל מבקרת את פרנק בכלאו, ופרנק מודה באהבתו הגדולה לאשתו, ובהערכתו לה ובשירם "כל הזמן שבוזבז" ("All The Wasted Time") הם מצטערים על השנתיים שחלפו שהם אינם יחד. לאחר שלוסיל עוזבת את הכלא, פרנקי אפס, הבלש סטארנס, השוטר אייבי וחייל הקונפדרציה הזקן חוטפים את ליאו פרנק, כשהוא בתחתוניו ואינם מאפשרים לו להתלבש, לוקחים אותו למרייטה, ותולים את ליאו פרנק כשהוא שר "שמע ישראל".
לוסיל בביתה מבכה את מות בעלה, אולם בטוחה שהוא בגן עדן. העיתונאי מחזיר לה את טבעת הנישואין של בעלה. המחזמר מסתיים בבני העיר השרים שוב לרגל יום הזיכרון של הקונפדרציה.
הצלחה
המחזמר זכה לתשבחות רבות, אולם לא זכה להצלחה בעת הופעתו הראשונה. הפקה נוספת עלתה על הבמה באטלנטה ביוני 2000 בניצוחו של ג'ייסון רוברט בראון. ביולי 2008 הועלתה בלוס אנג'לס הפקה נוספת של המחזמר ובשנת 2023, אף בברודווי.
בנובמבר 2007 המחזמר הוצג בלונדון. ההפקה הלונדונית הוצגה בלוס אנג'לס בספטמבר 2009.
בתרגום לעברית, המחזמר הוצג בתיאטרון הקאמרי בשיתוף הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין ובתיאטרון ירושלים בבימויו של משה קפטן, במסגרת פסטיבל ישראל בשנת 2012.
פרסים
המחזמר זכה בשנת 1999 בפרס דרמה דסק עבור המוזיקה, העיבוד, השחקן הראשי, השחקנית הראשית, והתזמור והיה מועמד לקטגוריות נוספות בפרס זה (ובהם ניצוח, כוריאוגרפיה, מילות השירים, התפאורה והתאורה).
המחזמר זכה בשנת 1999 בפרס טוני עבור העיבוד הטוב ביותר, והמוזיקה הטובה ביותר והיה מועמד בקטגוריות המחזמר הטוב ביותר, השחקן הראשי הטוב ביותר במחזמר, השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזמר, הבימוי, הכוריאוגרפיה, התזמור והתפאורות.
ההפקה הלונדונית של המחזמר הייתה מועמדת במספר קטגוריות לפרס לורנס אוליביה בשנת 2008: המחזמר הטוב ביותר, השחקן והשחקנית הטובים ביותר במחזמר, שחקן המשנה הטוב ביותר, הבימוי, הכוריאוגרפיה ועיצוב הצליל.
גרוויל וין
גרוויל מיינארד וין (באנגלית: Greville Maynard Wynne; 19 במרץ 1919 – 28 בפברואר 1990) היה מהנדס ואיש עסקים בריטי, שגויס על ידי ה-MI6 בשל נסיעותיו התכופות למזרח אירופה. הוא נודע כמי ששימש כשליח להעברת מידע סודי ביותר ללונדון מהסוכן הסובייטי אולג פנקובסקי.
בסופו של דבר, שניהם נעצרו על ידי הק.ג.ב. באוקטובר 1962, והורשעו בריגול. פנקובסקי הוצא להורג בשנה שלאחר מכן, וין נידון לשמונה שנים בכלא לוביאנקה. הוא נאבק בבריאות מתדרדרת, ושוחרר בשנת 1964 לאחר שהבריטים ארגנו עסקת חילופי שבויים עם המרגל הסובייטי קונון מולודי.
ביוגרפיה
וין היה מהנדס חשמל, שהוכשר באוניברסיטת נוטינגהאם. מאוחר יותר הוא עבר לעסקים ונסע לעיתים קרובות דרך מזרח אירופה.
בנובמבר 1960 גויס על ידי ה-MI6, שביקש ממנו לערוך מסע מכירות למוסקבה, שם יצר קשר עם אולג פנקובסקי, קצין בכיר במודיעין הצבאי הסובייטי. פנקובסקי הציע קודם לכן לרגל עבור המערב.
מאוחר יותר הפך וין למתווך ושליח של פנקובסקי, והבריח מודיעין סובייטי חשאי ביותר ללונדון במסגרת נסיעותיו התכופות לברית המועצות.
פעילויות הריגול של וין ופנקובסקי התגלו בסופו של דבר על ידי הק.ג.ב. שני הגברים נעצרו באוקטובר 1962, בערך בזמן משבר הטילים בקובה. פנקובסקי נידון למוות והוצא להורג בשנה שלאחר מכן. וין נעצר בבודפשט, הונגריה על ידי השירותים החשאיים שלה ב-2 בנובמבר 1962 והוסגר לידי ברית המועצות.
וין הורשע בריגול ב-11 במאי 1963 ונידון לשמונה שנות מאסר. הוא הוחזק בתנאים קשים בלוביאנקה. באפריל 1964, על רקע הדאגה הבריטית לבריאותו המידרדרת, שוחרר וין תמורת המרגל הסובייטי קונון מולודי (הידוע גם בשם גורדון לונסדייל).
לאחר שחרורו חזר וין לקריירה העסקית שלו. וין נאבק בדיכאון ובאלכוהוליזם בעקבות המאסר ומת מסרטן הגרון בבית החולים קרומוול בלונדון ב-28 בפברואר 1990, כשהוא בן 70.
בהמשך חייו כתב וין שני ספרים על עבודתו עבור המודיעין הבריטי: האיש ממוסקבה (1967) והאיש מאודסה (1981). בספרים אלה טען כי גויס על ידי ה-MI5 כבר במלחמת העולם השנייה, הרבה לפני עבודתו עם פנקובסקי.
עם זאת, היסטוריונים מטילים ספק בתיאור זה. מחברי הספר "המרגל שהציל את העולם" כתבו: "הוא [וין] לא היה בעל ניסיון או הכשרה קודמת." אחרים ערכו הערכות דומות, וקבעו כי וין היה אזרח בעת גיוסו ל-MI6 בשנת 1960.
מורשת ארן
מורשת ארן (בשוודית: Arvet efter Arn) הוא ספר המשך של טרילוגיית מסעי הצלב מאת יאן גילו על בירגר יארל, מייסד סטוקהולם - דמות בדיונית שמתוארת כנכדו של ארן מגנוסון.
הסיפור משתרע על פני תקופת מעבר בסקנדינביה שבה השרידים האחרונים של המסורות הוויקינגיות מוחלפות במנהגים יבשתיים מימי הביניים והשוודים והגטים מתאחדים תחת שלטונו הקשה של בירגר "יארל" מגנוסון. הרומן, המבוסס על ההיסטוריה והאגדות השוודיות, מתחיל עם בירגר כצעיר שזה עתה איבד את אביו מגנוס וסבו ארן מגנוסון. בעיני אמו האימתנית, אינגריד ילווה, הוא מטופח להיות גנרל ומדינאי מן המניין. ערמומי במלחמה, כספים, פוליטיקה ותאולוגיה, הוא תופס לאט את השלטון על המדינה, הופך את פינלנד לחלק משוודיה ומחסל את כל הטוענים לכס המלוכה לטובת בנו ובכך מסיים את העבודה של הפיכת שוודיה לאומה אחת מאוחדת.
עונת 2022/2023 בליגת העל ההולנדית
עונת 2022/2023 הייתה העונה ה-67 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. העונה החלה ב-5 באוגוסט 2022 והסתיימה ב-28 במאי 2023.
בסיום העונה זכתה פיינורד באליפות ה-16 שלה. חרוניגן, קמבור ואמן ירדו לליגה ההולנדית השנייה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 3 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות שישחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זוכה באליפות והקבוצות במקומות 17 ו-18 יורדות לליגת המשנה. הקבוצה במקום ה-16 תתמודד בפלייאוף ירידה בשיטת פיינל פור כנגד הקבוצות שהעפילו מפלייאוף ליגת המשנה.
פלייאוף העלייה/ירידה
בסיבוב הראשון יתחרו 6 הקבוצות שסיימו במקומות 3-8 בליגת המשנה, 3 המנצחות יעפילו לחצי הגמר יחד עם הקבוצה שסיימה במקום ה-16 בליגת העל לטורניר בשיטת פיינל פור כאשר המנצחת תשחק בעונת 2023/2024 בליגת העל.
Funeral (אלבום)
Funeral (תרגום לעברית: הלוויה) הוא אלבומם הראשון באורך מלא של ארקייד פייר, ששוחרר ב-14 בספטמבר 2004 בצפון אמריקה דרך Merge וב-28 בפברואר 2005 באירופה דרך Rough Trade. שם האלבום ניתן לו בשל כך שמספר חברים בלהקה איבדו מבני ובנות משפחתם בסמוך לתקופת יצירת האלבום: סבתה של רז'ין נפטרה ביוני 2003, סבם של וין וויליאם באטלר נפטר בפברואר 2004 ודודתו של ריצ'רד ריד פרי נפטרה בפברואר 2004.
האלבום היה מועמד לפרס גראמי בשנת 2005 עבור האלבום האלטרנטיבי הטוב של השנה. הוא זכה לביקורות נלהבות וחמות בכל העולם והופיע בפסגת רשימות סיכום שנה של מבקרים רבים כמו גם במקום הראשון ברשימות סיכום העשור של מבקרים רבים. לפי אתר הביקורות Metacritic, לאלבום יש את מס' ההופעות השני בגודלו בעשרת הראשונים של רשימות סיכום עשור. כשהאלבום היחיד שמקדים אותו בקריטריון זה הוא Kid A של רדיוהד.
הפקת האלבום
הקלטות ראשוניות לאלבום בוצעו במהלך שבוע באוגוסט 2003 באולפני Hotel2Tango במונטריאול, קוויבק, ההקלטה הושלמה מאוחר יותר באותה שנה תוך שימוש באמצעים אנלוגיים בלבד.
האלבום עוסק בהתמודדות עם זמניות החיים והיותנו בני תמותה, בין השאר בהתמודדות עם אובדן אדם קרוב אך עושה זאת תוך ניחום וחיזוק ונטיעת תקווה.
יומן מלחמה עם מכתבי ג'ק האמש אל אינגבורג בכמן
קורות המפגש בין השניים
אינגבורג בכמן הייתה בין המשוררות והסופרות החשובות והבולטות ביותר בשפה הגרמנית במחצית השנייה של המאה ה-20. בכמן התגוררה בצעירותה בדרום אוסטריה, ליד משולש הגבולות אוסטריה-איטליה-סלובניה. עם תם המלחמה, היה אזור זה נתון תחת שליטה בריטית, ובכמן הצעירה נזקקה לאישור מעבר משלטונות הצבא. החייל הבריטי שטיפל בבקשתה וראיין אותה, היה חייל יהודי מארץ ישראל בשם יעקב חמיש שנקרא אז ג'ק האמש. הוא עלה בשנת 1938 כפליט מאוסטריה לארץ ישראל, התגורר במספר קיבוצים, התנדב בשנת 1942 לצבא הבריטי, ושימש כנהג ביחידת תובלה. עקב שליטתו בשפה הגרמנית כשפת אם, הוצב עם סיום המלחמה לשרת ביחידת ביטחון שדה (.F.S.S) שטיפלה באזרחי המקום. הפגישה המקרית הזו בין השניים, הובילה לרומן שנמשך כשנה, ולאחר שחזר לארץ ישראל, לחליפת מכתבים שנמשכה כשנה נוספת ונפסקה מסיבה בלתי ידועה.
Funeral (אלבום)
הפקת האלבום
הפתיח מתוך חוברת האלבום:
יומן מלחמה עם מכתבי ג'ק האמש אל אינגבורג בכמן
הביטוי הספרותי של היחסים בין השניים
הרומן וחליפת המכתבים בין השניים, קיבלו ביטוי ביומנה של בכמן, ובחלק מכתיבתה במשך הזמן. לאחר מותם של השניים, מכתבים אלה של חמיש לבכמן, נמצאו במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בבית משפחת בכמן, ודמותו של החייל ג'ק האמש היוותה תעלומה למבקרי וחוקרי הספרות שעסקו בכתביה, ובשוליהם גם בדמותו, אגב תהייה מי היה. בשנת 1997 המשפחה ניסתה לאתר את האמש או בני משפחתו בישראל, באמצעות מודעת חיפוש קרובים בעיתון "חדשות ישראל", אך לשווא. בשנת 2005, פרסם כתב העת Modern Poetry in Translation – כתב עת שהוקדש לתרגום שירה מגרמנית לאנגלית – דפים מיומנה של בכמן בצירוף מכתב מג'ק האמש. בשנת 2008, פרסם כתב העת הזה עוד 2 מכתבים של ג'ק האמש לבכמן. בהמשך לפרסומים אלה, כתב החוקר הנס הולר בשנת 2009 מונוגרפיה אודות בכמן, בה התייחס גם למכתביו של החייל הבריטי האלמוני לעת ההיא. באפריל 2010 יצא לאור הספר "יומן מלחמה עם מכתביו של ג'ק האמש לאינגבורג בכמן". בעקבות הפרסום הזה, אחיה של בכמן, היינץ, התראיין לדר שפיגל ומסר, שאם לא יימצאו יורשיו של ג'ק האמש, הם יעבירו את התמלוגים ממכירת הספרים לקהילה היהודית בווינה. מאוחר יותר באותה שנה, בעזרת שגרירות ישראל בווינה, הצליחו לאתר את משפחתו של האמש בישראל. או אז, התפרסמה בשנת 2011 מהדורה מעודכנת של הספר בגרמנית, שתורגמה באותה שנה לאנגלית.
Funeral (אלבום)
הפקת האלבום
הפתיח בחוברת האלבום מתאר בקצרה את ההקלטה של האלבום והנסיבות שהובילו לשם האלבום שנבחר.
יומן מלחמה עם מכתבי ג'ק האמש אל אינגבורג בכמן
הביטוי הספרותי של היחסים בין השניים
בעקבות תרגום הספר לאנגלית, תורגם הספר במהלך השנים גם לשפות הבאות: צרפתית, ספרדית, הולנדית, פולנית, איטלקית, ודנית. בשנת 2015 התגלו עוד שלושה מכתבים של האמש, ועוד מכתב אחד של בכמן אליו, שחזר לשולחת עקב כתובת לא ידועה. ייתכן שזו הייתה הסיבה להפסקת חליפת המכתבים ביניהם. בשנת 2022, יצא לאור הספר בעברית. המהדורה העברית כללה כבר את המכתבים שהתגלו ב-2015, וגם פואמה שכתבה בכמן להאמש ואשר צורפה למכתב ששלחה אליו וחזר בחזרה. מכתבים אלה לרבות הפואמה, פורסמו בלעדית במהדורה בעברית.
Funeral (אלבום)
עטיפת האלבום
העטיפה עוצבה בידי Tracy Maurice.
יומן מלחמה עם מכתבי ג'ק האמש אל אינגבורג בכמן
הביטוי הספרותי של היחסים בין השניים
אינגבורג בכמן נולדה בשנת 1926 והלכה לעולמה בשנת 1973 בשריפה שפרצה בדירתה ברומא. יעקב חמיש (ג'ק האמש) נולד בשנת 1920, והלך לעולמו בישראל בשנת 1987
Funeral (אלבום)
עטיפת האלבום
חוברת האלבום מעוצבת כתוכנייה של הלוויה.
יומן מלחמה עם מכתבי ג'ק האמש אל אינגבורג בכמן
תוכן המהדורה העברית של הספר
לספר במהדורתו העברית חמישה פרקים ודברי הקדמה :
Funeral (אלבום)
מן הביקורת
Funeral זכה לקבל מהמבקרים פה אחד של שבחים והפך מיד קלאסיקה מודרנית.
באתר הביקורות Metacritic, שמחלק ציון משוקלל מבוסס על ציונים שניתנים ממבקרים שונים, האלבום קיבל את הציון הממוצע 90, מבוסס על 33 ביקורות.
מבקר המוזיקה של Allmusic, ג'יימס כריסטופר מונגר, העניק לאלבום דירוג של חמישה כוכבים (מתוך חמישה). הוא תיאר את האלבום כאמיץ ומעצים.
Pitchfork נתנו לאלבום ציון 9.7 מתוך 10, דבר שהעמידו במקום השני ברשימת 200 האלבומים הטובים של העשור הראשון של שנות ה-2000, מיד אחרי, Kid A של רדיוהד.
Drowned in Sound שיבחו כשמבקרם כינה את האלבום מחזק, וממלא בתקווה ובאופוריה גם יחד, מספר את כל מה שיש לספר על מוות ועושה זאת בעשרה שירים.
Tiny Mix Tapes נתנו חמישה כוכבים ומבקרם כתב על האלבום שהוא כמו משהו שלא שמעתם מעודכם ועדין מאוד מוכר.
אורלי נקלר מקול הקמפוס ציינה את האלבום ברשימת סיכום העשור שלה וכתבה עליו: "'הלוויה' של ארקייד פייר מצליחה למצות בחבילה אחת כמעט את כל הרגשות שהמוות אוצר בחובו: עצב, אובדן, אבל, טקסיות, השלמה והתפכחות. השמחה כבר מגיעה אחר כך."
מגזין NME, דירג את האלבום במקום ה-88 ברשימת "500 האלבומים הטובים ביותר בכל הזמנים של NME".
מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-500 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר. מגזין Spin כלל את האלבום במקום ה-85 ברשימת "300 האלבומים הטובים ביותר ב-30 שנים האחרונות (1985-2014), שנערך בשנת 2019.
Pyrosequencing
פירוסיקוונסינג (Pyrosequencing) היא שיטה לריצוף DNA המבוססת על זיהוי פירופוספטים שמשתחררים בעת פולימרציית DNA, ומכאן שמה. הפירופוספטים שמשתחררים מזוהים באמצעות תגובת שרשרת שהם מחוללים, שגורמת לפליטת אור. זוהי שיטה בה הריצוף מתבצע על ידי סינתזה, שבמהלכה נבנה גדיל משלים על גבי רצף גדיל המקור.
השיטה פותחה על ידי מוסטפא רונגי ופל ניירן במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם בשנת 1996.
באמצעות השיטה ניתן לקבוע מהו רצף ה־DNA של גדיל המקור באמצעות אור שמשתחרר כאשר הנוקלאוטיד המשלים הבא מתווסף לגדיל המשלים ההולך ונבנה על גבי גדיל המקור. הקביעה מתאפשרת תודות לעובדה שבכל פעם מוסיפים לתמיסה רק אחד מארבעת הנוקלאוטידים – A, C, G ו-T, ולכן בכל פעם רק אחת מארבע ה"אותיות" הללו יכולה להתווסף לגדיל המשלים ההולך ונבנה. עוצמת האור מלמדת אם האות התווספה לגדיל פעם אחת או מספר פעמים (מופעים רצופים של אותו נוקלאוטיד). לפני שמוסיפים לתמיסה את הנוקלאוטיד הבא, מפרקים את המולקולות של הנוקלאוטיד הקודם שלא התווספו לגדיל, כדי שבכל פעם יתווספו לגדיל רק מולקולות של נוקלאוטיד מסוג אחד. תהליך זה מתבצע שוב ושוב עם כל אחת מארבע האותיות עד שנקבע רצף ה־DNA של גדיל המקור.
פרוצדורה
גדיל ה־DNA הבודד המשמש כתבנית מוכלא לתוך פריימר ריצוף ומודגר עם האנזימים DNA פולימראז, ATP סולפורילאז, לוציפראז ואפיראז ועם הסובסטרטים אדנוזין 5' פוספוסולפט (APS) ולוציפרין.
את התבניות עבור pyrosequencing ניתן לייצר הן באמצעות יצירת תבנית שלב מוצק (סטרפטווידין – חרוזים מגנטיים מצופים) והן באמצעות יצירת תבנית אנזימטית (אפיראז + אקסונוקליאז). דהיינו, ניתן לחלק את ה-Pyrosequencing לשני סוגים: Pyrosequencing של השלב המוצק ו-Pyrosequencing של השלב הנוזלי.
מגבלות
לשיטת ה-pyrosequencing יש כרגע מגבלה שאורך הקריאות האינדיבידואליות של רצף ה-DNA הוא בסביבות 300–500 נוקלאוטידים, קצר יותר מהקריאות באורך 800–1,000 נוקלאוטידים שניתן להשיג בשיטות מסוג סיום שרשרת (chain termination) (לדוגמה, שיטת סנגר). הקריאות הקצרות עלולות להקשות על הרכבת הגנום, במיוחד עבור רצפים שכוללים כמות גדולה של DNA חוזרני. בנוסף, העובדה שאין בשיטה פרוצדורה לגילוי שגיאות, מגבילה את מידת הדיוק שלה. נכון לשנת 2007, השיטה משמשת בעיקר לריצוף חוזר או לריצוף גנומים שעבורם כבר קיים רצף של קרוב משפחה קרוב.
מיסחור
חברת Pyrosequencing AB שבאופסלה, שוודיה, נוסדה באמצעות מימון שסיפקה קרן ההון סיכון HealthCap, במטרה לפתח ייצור מסחרי של מכונות וריאגנטים עבור ריצוף רצפי DNA קצרים תוך שימוש בטכניקת ה-pyrosequencing. Pyrosequencing AB הייתה רשומה בבורסת סטוקהולם ב-1999. שם החברה הוחלף ל-Biotage ב-2003. קו עסקי ה-pyrosequencing נרכש על ידי קיאגן ב-2008. טכנולוגיית ה-pyrosequencing ניתנה ברישיון לחברה 454 life sciences. 454 פיתחה טכנולוגיית pyrosequencing מבוססת מערך (array) שיצאה כפלטפורמה לריצוף DNA בקנה מידה רחב. הראויים ביותר לציון הם היישומים לריצוף גנום ולמטגנומיקה. GS-FLX, פלטפורמת ה-pyrosequencing האחרונה שייצרה 454 יכולה לייצר 400 מגה-בייט בריצה של 10 שעות באמצעות מכונה אחת. עלות כל ריצה כזאת היא בין 5,000–7,000 דולרים אמריקאים. פלטפורמה זו היא כעת בבעלות החברה Roche Diagnostics.
בשנת 2013 הכריזה חברת הופמן לה-רוש שהיא מפסיקה לייצר את פלטפורמת הריצוף 454.
דיוויזיית הפרשים הרביעית (צבא הודו הבריטית)
דיוויזיית הפרשים הרביעית הייתה דיוויזיה של צבא הודו הבריטית שנלחמה במלחמת העולם הראשונה. הדיוויזיה הוקמה בתחילת המלחמה והורכבה מיחידות אנגליות והודיות. היא פעלה בחזית המערבית באירופה ובשלהי המלחמה הועברו היחידות ההודיות של הדיוויזיה לחזית ארץ ישראל, שם הייתה שותפה, בשלהי 1918, למספר קרבות שהביאו לכניעת הטורקים (וביניהם לקרב מגידו). לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל ככוח שיטור עד פירוקה ב-1921.
בניית הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בספטמבר 1914, בבומביי שבהודו, בשם "דיווזיית הפרשים ההודית הראשונה" (1st Indian Cavalry Division) והפליגה ב-16 באוקטובר 1914 לצרפת.
המערכה בחזית המערבית באירופה
בצרפת השתתפה הדיוויזיה בקרבות החזית המערבית בצרפת ועל אף הגדרתה כיחידת פרשים שירתו אנשיה כחיילים רגליים בחפירות.
ב-1916 שונה שמה של הדיוויזיה ל"דיוויזיית הפרשים הרביעית" (4th Cavalry Division) והיא השתתפה בנוב'-דצמ' 1917 במתקפת הנגד הגרמנית בקרב קמברה. בקרב זה נפגעו רבים מהקצינים הזוטרים של הדיוויזיה ומאחר וקצינים אלו הכירו את שפתם ומנהגיהם של החיילים ההודים הביאה פגיעה זו לבעיות בתקשורת עם החיילים ולירידה במורל.
במרץ 1918 פוצלה הדיוויזיה והיחידות ההודיות שלה נשלחו למצרים.
המערכה בארץ ישראל
באפריל 1918 אוחדו היחידות ההודיות של "דיוויזיית הפרשים הרביעית" שנשלחו מאירופה, עם היחידות של דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי. דיוויזיית היומנרי הוקמה ביוני 1917 בחאן יונס שברצועת עזה ולקראת אפריל 1918 פוצלה וחלק מהרגימנטים האנגלים נשלחו לחזית המערבית באירופה. היחידה המאוחדת נקראה "דיוויזיית הרגלים הרכובה הראשונה" (1st Mounted Division) והיא הוכפפה ל"קורפוס המדבר הרכוב" בפיקודו של גנרל הנרי שובל. בהרכבה זה השתתפה הדיוויזיה, במאי 1918, בקרב עבר הירדן השני.
ביולי 1918 שונה שמה של הדיוויזיה בחזרה ל"דיוויזיית הפרשים הרביעית" (4th Cavalry Division) ובהתאם שונה גם שמן של הבריגדות של הדיוויזיה. בהרכב זה השתתפה הדיוויזיה, החל מ-19 בספטמבר 1918 בקרב מגידו כשהיא מובילה, יחד עם דיוויזיית הפרשים החמישית, את ההסתערות הרכובה לאורך מישור החוף, ואדי עארה, עפולה ובית שאן.
כריסטופר לויד (תסריטאי)
כריסטופר לויד (באנגלית: Christopher Lloyd; נולד ב-18 ביוני 1960) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה אמריקאי. זכה בתשעה פרסי אמי.
דיוויזיית הפרשים הרביעית (צבא הודו הבריטית)
המערכה בארץ ישראל
בספטמבר 1918 החלה המערכה לכיבוש דמשק והדיוויזיה נשלחה דרך אירביד לדרעא כדי לחסום נסיגה של חיילי הארמייה הרביעית העות'מאנית מרבת עמון לדמשק. מדרעא המשיכה הדיוויזיה צפונה והשתתפה ב-30 בספטמבר בכיבוש דמשק.
בשלהי אוקטובר 1918 השתתפו יחידות מהדיוויזיה בכיבוש חלב וב-30 באוקטובר נחתם הסכם הכניעה של הטורקים. במשך המערכה על ארץ ישראל ועד הפסקת האש פעלה הדיוויזיה בפיקודו של הגנרל ג'ורג' דה סימונס בארו.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה נשארה הדיוויזיה בארץ ישראל וחייליה עסקו במשימות שיטור. במאי 1919 החל תהליך שחרור הדרגתי של היחידות כשב-1921 פורקה הדיוויזיה סופית.