cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אב קדמון משותף אדם–שימפנזה
על פי תערו של אוקאם יש להניח שהאב הקדמון המשותף חי באפריקה, שכן מאובני כל ההומינינים הקדומים ביותר הידועים למדע נמצאו באפריקה, וכן שני מיני השימפנזה חיים שם. עם זאת, לא ניתן להסיק זאת בוודאות גמורה.
אבולוציה
מן האב הקדמון המשותף התפצלו לפחות שני ענפים שנציגים שלהם קיימים עד ימינו – תת-שבט ההומינינים, שכיום מיוצג רק על ידי מין האדם הנבון, ותת-שבט הפאנינים, שכיום מיוצג על ידי מיני השימפנזה הננסי והשימפנזה המצוי. לא ניתן לפסול את האפשרות שענפים נוספים התקיימו בעבר, ושכמה מן המאובנים הידועים כיום משתייכים אליהם. מצירוף הידע מן הגנטיקה ומן המאובנים ניתן להסיק עץ פילוגנטי מקורב של האב הקדמון וצאצאיו:
תארוך
מתוך ההבדל שבין הגנומים של האדם והשימפנזה ניתן לחשב, באמצעות שיטת השעון המולקולרי, הערכה פשוטה ומקורבת לפני כמה זמן חי האב הקדמון המשותף המאוחר ביותר שלהם. ידוע כי ההבדל בין הגנומים הוא בקירוב 1%, שהם כ-30 מיליון הבדלים של נוקלאוטיד בודד מתוך כשלושה מיליארד זוגות נוקלאוטידים בגנום האדם. נעשה הנחה מפשטת כי כמעט כל ההבדלים האלו נגרמו על ידי מוטציות נייטרליות, כלומר הן לא גרמו להבדל בכשירות ולכן לא נבררו בברירה טבעית, אלא באמצעות סחף גנטי בלבד. כמו כן נניח שמוטציות נייטרליות אשר מופיעות במשך חייו של כל פרט בודד ועוברות בתורשה לילדיו גורמות לסדר גודל של 100 הבדלים של נוקלאוטיד בודד. על פי כלל אצבע חשוב בתאוריה הנייטרלית בגנטיקה של אוכלוסיות, אותו מספר מוטציות משתלטות על האוכלוסייה כולה בכל דור. נמצא איפוא שדרושים 30,000,000/100 = 300,000 דורות של אבולוציה כדי ליצור את ההבדל בין הגנומים של האדם והשימפנזה. אם נניח שמשך הדור הממוצע בשושלות האדם והשימפנזה במשך זמן זה היה 33 שנה, נקבל כעשרה מיליוני שנים. הבדל זה יש לחלק לשניים, שכן המוטציות הצטברו גם בשושלת השימפנזה וגם בשושלת האדם, ונקבל כי האב הקדמון המשותף חי לפני כחמישה מיליון שנה.
חישוב זה הוא פשטני מאוד, אך מדויק למדי. בחישובים מתוחכמים יותר הנערכים במסגרת מחקרי גנטיקה של אוכלוסיות ואבולוציה מולקולרית מתחשבים גם במוטציות מועילות אשר משתלטות על האוכלוסייה בברירה טבעית, אך ניתן להתעלם מהן בלי השפעה גדולה על החישוב מכיוון שמרבית המוטציות הן אכן נייטרליות ומתקבעות בסחף גנטי. ההנחות הפחות ידועות הן קצב המוטציות ומשך הדור. קצב המוטציות בדור יחיד באדם עדיין לא נמדד במדויק ויש עליו ויכוחים, אך הוא אכן בסדר גודל של 100 בדור. הוא כמובן עשוי היה להשתנות במשך מיליוני השנים שחלפו, וכך גם משך הדור. חישובים המסתייעים בין השאר בכיול באמצעות גיל מאובנים הנמדד בשיטות תארוך רדיומטריות כמעט תמיד נותנים תוצאות שבין 4 ל-8 מיליון שנה.
הסכם השלום בין ישראל לירדן
הסכם השלום בין ישראל לירדן נחתם ב-26 באוקטובר 1994 והסדיר את היחסים, הגבולות וחלוקת המשאבים בין ישראל לירדן. טקס החתימה נערך במסוף הערבה בגבול ישראל-ירדן. החותמים על החוזה היו ראש הממשלה יצחק רבין וחוסיין, מלך ירדן. נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון חתם כעד.
רקע: יחסי ישראל וירדן משנות השישים עד השמונים
ב-1960 ירדן היוותה מכשול בניסיון ליצור איחוד בין מצרים לסוריה תחת רע"ם. נעשו ניסיונות להתנקש בראשי ירדן על מנת לזרוע מבוכה שתכשיר את הקרקע של סיפוחה של ירדן לרע"ם. לאחר ההתנקשות בראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי תכנן חוסיין, מלך ירדן, פעולת תגמול נגד סוריה, ולצורך כך נדרש לו שקט בגבול עם ישראל. ב-14 בספטמבר הגיע שליח מיוחד לראש אמ"ן, אלוף חיים הרצוג, עם הבהרה שירדן עומדת לדלל את כוחותיה בגבולה עם ישראל והם רוצים לדעת אם ישראל לא תנצל מצב זה כדי לפגוע בירדן. ראש הממשלה דוד בן-גוריון החזיר הודעה, שקיומה של ירדן כמדינה עצמאית הוא אינטרס ישראלי. זה היה הצעד הראשון של שותפות לא רשמית בין ישראל וירדן. בנוסף, ישראל שימשה גורם מרתיע בפני כוחות שפעלו להפלת משטרו של חוסיין, כך למשל: צה"ל ריכז כוחות בגבול בעקבות ההפגנות האלימות בערי הגדה המערבית. על פי ספרו של משה ז"ק "חוסיין עושה שלום", יש להניח כי חוסיין הכיר בתרומתה של ישראל להרתעה וכן בתרומתה המיוחדת למניעת זניחתו בידי ארצות הברית. הכרה זו גרמה לו להיפגש עם שליחו של ראש הממשלה, ד"ר יעקב הרצוג ב-24 בספטמבר 1963. בפגישה זו נפתח ערוץ ישיר בדרג בכיר בין ישראל לירדן. בשנות ה-50 וה-60 הרתיעה ישראל כוחות ערביים זרים מלהתפרס בתוך שטחה של ירדן, דבר שמנע מצבא עיראק להיכנס אליה. לפני מלחמת ששת הימים הוגדרה ירדן כ"פקק ביטחון" במערכת הסבוכה שבין ישראל לשאר מדינות ערב ולכן לא רצתה ישראל לשנות את הסטטוס קוו עם ירדן באותן השנים.
ב-1967 הצטרף חוסיין למלחמה נגד ישראל. על פי הערכתו של משה דיין היה זה בעקבות איחוד הכוחות בעולם הערבי וחוסר רצונה של ירדן להיות מבודדת. בנוסף, מאז פשיטת צה"ל ב-13 בנובמבר 1966 על הכפר א-סמוע, חשד חוסיין שאם תתגרה סוריה בישראל תעדיף ישראל להכות בירדן מאשר בסוריה, מפני שסוריה הייתה בת חסותה של ברית המועצות. נוסף על כך, הזהרות מפני תסיסה פנימית הביאו את חוסיין להיכנס למלחמה בעקבותיה הפסיד נתח נכבד משטח ארצו. לאחר מלחמת ששת הימים הייתה הפסקה של שלשה שבועות בשיחות בין ישראל לירדן.
ב-1970 נעשה ניסיון הפיכה פלסטיני בירדן. במהלך ניסיון זה נכנסו טנקים סוריים לשטחה. ישראל יצאה לעזרת ירדן. היא ריכזה כוחות של צה"ל ליד גבולה עם סוריה ומטוסי חיל האוויר פטרלו מעל שמי ירדן. צעדים אלו סייעו להרתיע את הסורים ואילצו אותם לסגת מירדן. לאחר דיכויה של ההפיכה הודה חוסיין לישראל על עזרתה אבל נזהר שלא לעשות זאת בפומבי. כמו כן הוא נזהר שלא לחשוף את הקשר הישראלי-ירדני שהיה באותה שעה. גם ישראל נמנעה מפרסום זה.
ב-25 בספטמבר 1973 הזהיר חוסיין את גולדה מאיר על כך שקיפאון בתהליך המדיני האזורי עלול להאיץ מלחמה. שר הביטחון משה דיין הגיע למסקנה שירדן לא תשתתף במלחמה וזאת בעקבות הנתק ביחסים בינה לבין סוריה ומצרים, אם כי ביום פרוץ המלחמה עצמה לא היה כה בטוח בכך. באביב שלפני כן נעשו ניסיונות מצריים וסוריים לשלב את ירדן בהכנות למלחמה אבל חוסיין היה מסויג באשר להשתתפותו. בעקבות חששותיו מחיל האוויר הישראלי וזכירתו את המחיר ששילם ב-1967 סירב להשתתף במלחמה באופן פעיל. במהלך מלחמת יום הכיפורים עצמה נעשו ניסיונות זהירים הן של ישראל והן של ירדן לא להתסיס את האווירה ביניהם. כאשר ירדן רצתה לשלוח כוחות שריון לאזור רמת הגולן היא שלחה מברק דרך הנרי קיסינג'ר. ישראל החליטה שהיא תתקוף כל טנק שיעמוד בדרכה כולל טנקים ירדנים שישתתפו השתתפות פעילה נגד ישראל. וכך, כאשר 30 טנקים ירדניים נעו לעבר עמדות של צה"ל בגולן נערך קרב בו השמיד צה"ל 22 טנקים ירדנים. עם זאת, הורה דיין לא לפרסם ש"צה"ל פגע בטנקים ירדניים".
במהלך אפריל 1987, נוהלו בחשאי שיחות בין שר החוץ, שמעון פרס, לבין גורמים בממשלת ירדן, לרבות ראש הממשלה זיד א-ריפאעי. במסגרת השיחות שבוצעו בלונדון ניסה פרס לקדם את הרעיון שלפיו ממלכת ירדן תחזור לשלוט באוכלוסייה הפלסטינית בגדה המערבית במתכונת כלשהי, ובמקביל תחתום על חוזה שלום עם ישראל. לאחר חתימתו של פרס ושל חוסיין מלך ירדן על הסכם מסגרת הכפוף לדיונים ולהסכמת הממשלות, הסכם שנקרא באופן בלתי רשמי הסכם לונדון, שב פרס לארץ וניסה לקדם את ההסכם בתיווכה של ארצות הברית. אלא שראש הממשלה שמיר התנגד להסכם והביא לטרפודו, הן מחמת החשש שוועידה בינלאומית המתווכת בדיוני ההסכם, עלולה להטיל לחץ על ישראל להגעה לפתרון המנוגד לאינטרסים שלה, והן מחמת העובדה שפרס סירב להעביר לידיו עותק של הסכם המסגרת החתום "מחשש להדלפות". שמיר לא היה מסוגל לאשר מסגרת שלפרטיו המדויקים הוא לא נחשף.
במהלך האינתיפאדה שפרצה בדצמבר 1987, חשש חוסיין שההתפרעויות יתפשטו גם לתוך ארצו, שרוב מוחלט של תושביה היה פלסטיני. דבר זה, ואולי גם האכזבה מתוצאות הסכם לונדון, גרם לו להכריז ביולי 1988, על ניתוק מנהלי מהגדה המערבית. הכרזה זו, על פי דבריו של משה ז"ק בספרו "חוסיין עושה שלום", איפשרה את חתימת הסכם שלום הקבע בין ישראל לירדן: מכיוון שישראל בתקופה זו לא הייתה מוכנה לנהל משא ומתן עם אש"ף, גורם האינתיפאדה, לא הייתה לפלסטינים ברירה אלא להיעזר בחוסיין בניהול המשא ומתן באופן עקיף עם ישראל, ודבר זה נתן דחיפה למשא ומתן בין ירדן לישראל לא רק על הסכם השלום שבין ישראל לפלסטינים אלא גם על הסכם שלום שביניהן. לועידת מדריד ב-1991 הגיעה "משלחת ירדנית-פלסטינית משותפת". משלחת זו החזיקה מעמד עד אוגוסט 1993, אז גילה חוסיין שישראל ואש"ף מנהלות משא ומתן ללא ידיעתו. בעקבות כך נאלץ לתת לגיטימיות לפלסטינים, כמו זכות הטלת וטו בנושאים הקשורים למשא ומתן הישראלי-ירדני.
הדרך להסכם וסעיפי ההסכם
ההסכם התגבש באמצע 1994 לאחר שבמשך עשרות שנים נפגשו מנהיגי ישראל בחשאי עם חוסיין, מלך ירדן, שלא הסכים לקיים איתם שיחות גלויות. ראש הממשלה יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס קיימו מספר פגישות עם חוסיין, והבהירו לו כי לאחר שנחתם ההסכם עם אש"ף, עלולה ירדן להישאר "מחוץ למשחק". חוסיין נועץ בנשיא מצרים חוסני מובארכ, שעודד אותו להגיע להסכם, ונשיא סוריה חאפז אל-אסד שעודד את חוסיין לקיים שיחות עם ישראל, אך לא לחתום על הסכם.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, ששאף להישג מדיני במזרח התיכון, לחץ על חוסיין להצטרף לעגלת השלום. בין השאר הבטיח קלינטון למחוק את חובותיה של ירדן לארצות הברית. בחודשי הקיץ נערכו שיחות בין ישראל לירדן, שהפכו עד מהרה לגלויות, עם פגישת רבין, חוסיין וקלינטון בבית הלבן ופרסום "הצהרת וושינגטון" שסיימה את מצב הלוחמה בין שתי המדינות. ב-14 בספטמבר 1993 נחתם סדר יום מוסכם למשא ומתן בין ישראל וירדן וב-25 ביולי 1994 הייתה "הצהרת וושינגטון", שנערכה במדשאות הבית הלבן.
נקודות המחלוקת העיקריות בשיחות השלום היו שטח של כ־400 קמ"ר בערבה, שהירדנים טענו כי ישראל סיפחה במהלך השנים, וחלוקה במשאבי המים של נהר הירדן, שרוב מימיו נעצרו בסכר דגניה והוטו למפעל המוביל הארצי. ישראל הסכימה להחזיר את רוב השטח ולהקצות מים ממקורותיה לירדן, ובכך למעשה נפתרה הבעיה הטריטוריאלית.
הסעיפים העיקריים בחוזה השלום:
טקס החתימה והשלכות ההסכם
ביולי 1994 הכריז עבד א-סלאם אל-מג'אלי, ראש ממשלת ירדן, על "סוף עידן המלחמות". שר החוץ שמעון פרס הצהיר כי "בא רגע השלום" בין שתי המדינות. רבין וחוסיין ערכו ועידת פסגה אצל נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בבית הלבן שבוושינגטון.
טקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן נערך ב־26 באוקטובר 1994 במסוף הערבה, מעבר הגבול החדש מצפון לאילת. אורח הכבוד היה הנשיא קלינטון. רבין וראש הממשלה הירדני אל-מג'אלי חתמו על ההסכם. המלך חוסיין, נשיא מדינת ישראל עזר ויצמן, שמעון פרס וקלינטון לחצו ידיים.
תגובות של גורמים באזור
הממשל המצרי בירך על חתימת ההסכמים, אך לעומתו מהממשל הסורי לא נרשמה תגובה חיובית או שלילית. כעשרים דקות לפני החתימה על ההסכם בערבה, שיגר ארגון החזבאללה, פצצות מרגמה לעבר אצבע הגליל, מכיוון דרום לבנון.
כניסת ההסכם לתוקף
בעקבות הסכמי השלום נפתחו הגבולות בין המדינות, עשרות אלפי ישראלים ביקרו באתרים שונים בירדן, ואלפי ירדנים באו לבקר בישראל. הועברו מפעלים בבעלות ישראלית לירדן שבה כוח העבודה זול יותר. כמו כן, נחתם הסכם סחר ב-1996 בעקבותיו נחתמים מדי שנה הסכמי סחר בין יזמים משתי המדינות, וסחורות מועברות בין המדינות. סטודנטים רבים מישראל לומדים באוניברסיטאות של ירדן (בעיקר ערבים ישראלים), וישראלים רבים משתמשים בשדה התעופה הירדני כתחנת מעבר על מנת לחסוך בעלויות הטיסה למזרח הרחוק. כמו כן במסגרת הסיוע ההדדי סייעה ישראל בהקמת מרכז רפואי משוכלל בעמאן והכשרת צוותי הרפואה.
סיום חכירת השטחים
באוקטובר 2018 הודיעה ממלכת ירדן, עקב מחאה ציבורית חריפה כי לא תאריך את הסכם החכירה של שטחי מובלעת צופר ונהריים. עבדאללה השני, מלך ירדן הסביר כי במלאת 25 שנים, על פי החתום בנספח להסכם, על שני הצדדים להסכים להמשך החכירה על מנת להמשיכה, ועל כן הוא מודיע שלא יאריך את החכירה. לחץ ציבורי עצום התקיים בירדן על מנת לשכנע את המלך לבטל את החכירה, בשורה של הפגנות ברחוב וגם במכתב שהיו חתומים עליו שמונים מחברי הפרלמנט הירדני (מתוך 130 חברי פרלמנט בסך הכול). ביום שבת, 9 בנובמבר 2019 נסגר מחדש על ידי צה"ל, המעבר לאזור תחנת הכוח (מפעל החשמל) שנבנה בצידו הירדני ב"אי השלום". עם זאת לאחר העברת שטח זה לירדן ישנו תיאום ביטחוני באזור החיץ בין שתי המדינות, וכניסת אזרחי ישראל ותיירים לשטח זה, מעבר לגדר המערכת, ללא דרכון. ב-30 באפריל 2020 הועברה גם מובלעת צופר לשליטה של ירדן.
אריה כנרתי
אריה כִּנַרתי (קליס) (19 באפריל 1917 – 17 במאי 2012) היה עיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
אריה כנרתי, בן גיטל וצמח קליס, נולד בשנת 1917 בליטא. למד בגימנסיה עברית, ובשנת 1933 עלה לארץ ישראל. את דרכו בעיתונות החל במלחמת העולם השנייה, כשהתנדב לשירות בצנזורה הבריטית. לאחר מכן היה חבר מערכת עיתון הערב של מפא"י, "חדשות הערב". עם קום המדינה שירת בצה"ל בשנים 1948–1949. לאחר מכן עבד כעורך חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית. בהמשך קיבל אותו העורך-המייסד של "מעריב", ד"ר עזריאל קרליבך, כעיתונאי בעיתון. בשנת 1954 נמנה עם מייסדי "למרחב", ביטאונה של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון. הוא כתב בו עד סגירתו ב-1971, אז הצטרף עם עיתונאים נוספים לעיתון "דבר" שבעריכת חנה זמר, ועבד בו עד פרישתו לגמלאות באמצע שנות ה-80. במקביל, כתב בעיתון "אומר", העיתון המנוקד לעולים שעל יד "דבר". היה מראשוני אגודת העיתונאים בתל אביב ופעל בה במשך שנים רבות. גם לאחר פרישתו לגמלאות המשיך לכתוב מאמרים, דיווחים עיתונאיים וראיונות בעיתונים שונים, עד כשלוש שנים לפני מותו. לאורך כ-70 שנות עבודתו העיתונאית סיקר תחומים רבים: פוליטיקה, תיירות, תרבות ואמנות (כתב גם ביקורת על מופעי תיאטרון, מוזיקה ותרבות).
היה נשוי לרות סיבּוֹש (איתן) (1925–2008) עד מותה, ואב לשלושה בנים.
התגורר כל השנים בתל אביב, לאחרונה ברחוב פרוג. כנרתי נפטר באביב 2012, בגיל 95. נקבר בבית העלמין ירקון.
CR929
CR929 הוא מיזם משותף של התעשייה האווירית של רוסיה והתעשייה האווירית של סין לבניית מטוס רחב גוף על קיבולת של 250–300 נוסעים. המטוס מפותח על ידי תאגיד המטוסים המאוחד הרוסי ו-COMAC הסינית.
דגם הבסיס ייקרא CR 929-600. הגרסה המשנית היא CR 929-500. הגרסה הישנה יותר היא CR 929-700. יצוין כי האותיות הלטיניות C ו-R מציינות את שמות המדינות שמשתתפות בפרויקט: C - סין (China), R - רוסיה (Russia).
היסטוריה
הסכם שיתוף הפעולה נחתם בשנת 2014 במהלך ביקורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בבייג'ינג.
ב-29 בספטמבר 2017 נקרא רשמית בשם CR 929. ב-6 ביוני 2018 תאגיד המטוסים המאוחד וחברת COMAC הסכימו כי הפרויקט מהווה פיתוח של מטוס רחב גוף לטווח ארוכים.
ב-6 בנובמבר 2018, ב-China Airshow הוצג דגם בקנה מידה מלא של המטוס. הדגם הוצג לראשונה ברוסיה בתערוכת MAKS-2019.
שיתוף פעולה
כדי ליישם את הפרויקט, נוצרה חברה משותפת לסין ורוסיה למטוסים מסחריים בינלאומיים בשם China-Russia Commercial Aircraft International Corp. Ltd. (בראשי תיבות RCAIC), שבסיסה בשנגחאי. כמו כן, ישנו משרד ראשי האחראי על האסטרטגיה והפיתוח של התוכנית ברמה הגבוהה ביותר. לנשיא המיזם המשותף מונה גו בוז'י, ראש חטיבת המטוסים הרחבים של תאגיד COMAC. יו"ר מועצת המנהלים של המיזם המשותף הוא אולג יבגנייביץ' בושרוב (סגן שר התעשייה והמסחר של הפדרציה הרוסית). סרגיי פומיניח (מנהל התוכנית למטוסים רחבי גוף של תאגיד המטוסים המאוחד) מונה לחבר הדירקטוריון מהצד הרוסי. מקסים ליטווינוב מונה למעצב הראשי מהצד הרוסי, וצ'ן אינגצ'ון מהצד הסיני.
COMAC מפתחת ומייצרת גוף מרוכב מתכת; תאגיד המטוסים המאוחד מפתח ומייצר אגף מורכב. ההרכבה הסופית נערכת בשנגחאי, במתקני COMAC. מרכז ההנדסה ממוקם במוסקבה.
מימון פיתוח
עלות הפיתוח הצפויה של המטוס היא 13–20 מיליארד דולר. רוסיה וסין משתתפות בפרויקט ומממנות אותו בשווה. פיתוח הקו והקמת מתקני ייצור יעלו 13 מיליארד דולר אמריקאי, 7 מיליארד דולר נוספים יעבור למערכת אספקת החלפים, שיווק ומכירת תמיכה - סבסוד וערבות הערך שנותר.
סיכויים
בשנת 2019 צפויים להסתיים החוזים הסולידיים הראשונים. הטיסה הראשונה צריכה להתקיים לא יאוחר משנת 2022. משלוחי מטוסי הייצור ללקוחות יחלו 10–12 שנים לאחר השקת הפרויקט, בערך בשנים 2026–2027. התוכנית כולה מתוכננת עד 2045.
צפע גדול (סוג)
צפע גדול (שם מדעי:Macrovipera) הוא סוג של נחשים ארסיים בתת-משפחת הצפעונים. הוא נפוץ באזורים חצי-מדבריים, בערבות של צפון אפריקה, במזרח התיכון, מזרח הרחוק ובאיי מלוס בים האגאי. נחשים בסוג הזה אחראים למס' הכשות לא קטן באפריקה ובמערב אסיה. יצא להם שם של נחשים חמי מזג, המסוגלים להזריק כמות גדולה של ארס, שזה אחת הסיבות שהם מאוד מסוכנים. קיימים 4 מינים שונים.
CR929
מאפיינים
הגרסה הבסיסית של כלי טיס ארוכי טווח הרחבים תוגדר כ-CR 929-600, הצעירה ביותר - CR 929-500, והגדולה יותר - CR 929-700.
צפע גדול (סוג)
תיאור
מלבד המין M. schweizeri, נחשים אלו מסוגלים להגיע לאורך הגדול מ-1.5 מ'.
הראש עבה, שטוח וניכר מן הצוואר.
מרחב גאוגרפי
המינים בסוג הזה מצויים ב: מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה בצפון אפריקה, פקיסטן, קשמיר והודו במזרח, איי מלוס ביוון, ארמניה ודאגסטן בצפון, בדרום ישנו תיעוד ישן על פרט מתימן, אך מאז לא נמצאו שום פרטים שם.
תמיר כהן (מנכ"ל)
תמיר כהן (נולד ב-1972) הוא מנכ"ל קבוצת שיכון ובינוי.
צפע גדול (סוג)
אזור מחיה ורבייה
כל המינים מטילי ביצים.
CR929
מאפיינים
בשלב הראשון יקבל המטוס מנועי ג'נרל אלקטריק או מנועי רולס רויס. בשלב השני (אחרי 2030) מתוכנן להתקין את מנוע ה-PD-35 הרוסי. משקל ההמראה המרבי הוא 245 טון.
תמיר כהן (מנכ"ל)
ביוגרפיה
כהן נולד בירושלים. שירת בצה"ל כקצין בחטיבת גולני.
לכהן תואר ראשון (LLB) במשפטים ממכללת רמת גן ועבר לימודי ניהול מתקדמים, בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה. החל את דרכו כעו"ד במגזר הפרטי. תחום התמחותו הוא מיזוגים ורכישות, מימון מחדש, מימון פרויקטים ואסטרטגיות שיווק, כמו גם עבודה מול גופים רגולטוריים ומשקיעים.
בשנים 2014–2018 היה מנהל העסקים של קבוצת נתי סיידוף בישראל ובמסגרת זאת הוביל הליכי משא ומתן להשקעות שונות בישראל. בשנת 2019 היה אחראי על רכישת החברה הקבלנית i+icon USA (FAY) מידי FdG Capital Partners, קרן השקעות אמריקנית שהחזיקה בשליטה (88%) בחברה ומידי בעלי המניות האחרים שלה. בנוסף הוביל השקעה עבור קבוצת סיידוף, רכישת מניות השליטה (47%) בקבוצת שיכון ובינוי מידי שרי אריסון, בתמורה ל-1.1 מיליארד ש"ח.
החל מאוגוסט 2018, מכהן כהן כיו"ר קבוצת שיכון ובינוי. בשנת 2020–2021 אושר מינוי כפול של תמיר כהן לכהונה גם בתפקיד יו"ר וגם כמנכ"ל שיכון ובינוי במקביל . בשנת 2022 החל לכהן כמנכ"ל שיכון ובינוי. בחודש יולי 2021, במהלך כהונתו של כהן כיו"ר וכמנכ"ל שיכון ובינוי, החברה הציגה גידול של 28% במחיר הממוצע לדירה בהשוואה למחצית השנה הראשונה. הזינוק הגיע לכ-70% בהשוואה למחיר הממוצע בשנת 2020.
תמיר כהן נשוי לגלית ואב לארבעה ילדים.
נעמה גולדברג
נעמה גולדברג (נולדה ב-1 בנובמבר 1972) היא פעילה חברתית ישראלית, מקימה ומנכ"לית של עמותת "לא עומדות מנגד - מסייעות לנשים במעגל הזנות". זוכת פרס אקטיביזם פמיניסטי על שם פרופסור דפנה יזרעאלי, מטעם אוניברסיטת בר-אילן. מרצה לחינוך ומגדר, ומנהלת החממה ליזמות חינוכית חברתית במכללת סמינר הקיבוצים.
ביוגרפיה
גולדברג נולדה וגדלה באשדוד, סיימה לימודי תיכון במקיף א' באשדוד. גולדברג היא בוגרת תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני בהתנהגות ארגונית מאוניברסיטת תל אביב. את עבודת הדוקטורט כתבה בהדרכתה של פרופסור סופי וולש במחלקה לקרימינולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
לא עומדות מנגד
בשנת 2017 יזמה והקימה את עמותת לא עומדות מנגד. העמותה הוקמה כקבוצת פייסבוק והיא כיום מטפלת ב־1800 נשים וגברים בזנות ומפעילה עשרות אלפי מתנדבות למענה חירומי למתמודדות זנות. העמותה זכתה בפרסים רבים: בשנת 2020 זכתה העמותה בהובלת גולדברג בפרס מטעם אוניברסיטת בר-אילן לאקטיביזם פמיניסטי על שם פרופ' דפנה יזרעאלי. בשנת 2021 קיבלה העמותה את פרס יפה לונדון יערי על אקטיביזם בשדה הפמיניסטי. במרץ 2022 נבחרה העמותה כקהילת הנשים המשפיעות של פייסבוק של מגזין את. ביוני 2022 זכתה העמותה בפרס הנשיא, שהוענק על ידי הנשיא הרצוג, על תרומה למען שורדות ושורדי זנות.
חיים אישיים
גולדברג מתגוררת כיום ברמת גן, נשואה ואם לשלושה בנים.
צ'אק טוד
ביוגרפיה
טוד נולד במיאמי שבפלורידה, כבן לאם יהודיה (לבית ברנסטיין) ואב נוצרי. הוא גדל והתחנך כיהודי חילוני, למד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון אך לא סיים את התואר במדע המדינה.
בשנים 1992 עד 2007 עבד במערכת הניוזלטר "The Hotline" ושימש עורכו הראשי במשך שש שנים. ב-2007 גויס על ידי מגיש התוכנית "פגוש את העיתונות" טים ראסרט לרשת NBC, שם הוא שימש פרשן פוליטי ומונה לכתב הפוליטי הבכיר של רשת NBC News. בדצמבר 2008 מונה לכתב הבכיר של הרשת בבית הלבן.
בספטמבר 2014 מונה למגיש "פגוש את העיתונות", בהחליפו את המנחה הקודם דייוויד גרגורי. יחד עם חברי מערכת NBC News זכה פעמיים בפרס אמי על סיקור תקשורתי.
הוא מחברו של הספר: "The Stranger: Barack Obama in the White House" על תקופת כהונתו של ברק אובמה כנשיא ארצות הברית.
טוד נשוי ואב לשניים. הזוג מתגורר במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה, בסמוך לוושינגטון. הוא חבר קהילת בית הכנסת הרפורמי "רודף שלום" (Rodef Shalom) בפולס צ'ארץ' (Falls Church), וירג'יניה.
משרד ההגנה (הממלכה המאוחדת)
משרד ההגנה (באנגלית: Ministry of Defence או בראשי תיבות: MOD) הוא משרד בממשלה הבריטית האחראי על יישום המדיניות הביטחונית של הממלכה המאוחדת, בנוסף עומד המשרד בראש הכוחות המזוינים של בריטניה. ראש מטה ההגנה שהוא מפקד הכוחות המזוינים, משמש כיועץ במשרד ההגנה ובתור החוליה המקשרת בין פיקוד הצבא והמשרד העומד מעליו. מזכיר ההגנה המכהן מאז יולי 2019 הוא בן וולאס.
הקמה
ראשיתו של משרד ההגנה היה כאשר במהלך מלחמת העולם השנייה, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל הקים את המסגרת של משרד ההגנה במטרה לאגד את משרדי הממשלה העוסקים בכוחות המזוינים ובביטחון המדינה. משרדים אלו כללו את משרד המלחמה (אשר ניהל את הצבא הבריטי), האדמירליות (אשר ניהלה את הצי המלכותי) ומשרד האוויר (אשר ניהל את חיל האוויר המלכותי).
משרד ההגנה המודרני הוקם בשנת 1964 על ידי איחוד מספר רשויות ומשרדים ממשלתיים אשר עסקו במרכיבים השונים של הכוחות המזוינים הבריטים. משרדים אלו היו משרד הביטחון (בגרסתו הישנה יותר), משרד המלחמה, האדמירליות, משרד האוויר ומשרד התעופה (שניהל את התעופה האזרחית והצבאית). איחוד זה ביטל את כל המשרדים הקודמים והשאיר במקומם רק את משרד ההגנה בגרסתו המודרנית.
מדרג חברתי (בעלי חיים)
מדרג חברתי (ידוע גם במונח "סולם הניקור") הוא צורה נפוצה של ארגון היררכי אצל בעלי חיים חברותיים, הנוצר כאשר לכל פרט באוכלוסייה יש מעמד קבוע, שליט (דומיננטי) על פרטים מסוימים ונחות מפרטים אחרים. מעמד שליט של פרט ביחס לפרט אחר בדרך כלל מקנה לו זכות ראשונים בגישה למשאבים מוגבלים כלשהם, כגון מזון, מים, מחסה או בני-זוג להזדווגות וגידול צאצאים. יחסי המדרג בין פרטים עשויים להיקבע על ידי גורמים כמו גילם, ניסיונם או גודל גופם, אך תכופות מוכרעים על-פי המנצח בעימות אלים ביניהם. ואולם לטווח ארוך המדרג החברתי בדרך-כלל מקטין את רמת האלימות, שכן המעמד הקבוע מבטל את הצורך להילחם כל פעם מחדש.
סוגי דומיננטיות
בעולם החי מצויים כמה סוגים של דומיננטיות חברתית
לעיתים ישנם דפוסים המורכבים מכמה דפוסים ראשיים. בדבורי בומבוס למשל קיים מדרג מבוסס עריצות עם דרגת ביניים בתוך הפועלות הקרוב יותר למלכה.
מאפיינים
קיומו של מדרג חברתי מותנה בכך שכל אחד מן הפרטים החיים בחברה מכיר אישית את כל שאר הפרטים, וגם זוכר מי מהם גבוה ממנו ומי נמוך ממנו במדרג. לכן מדרג חברתי אינו קיים באוכלוסיות זמניות או כאלו המונות יותר מכמה מאות פרטים, כגון להקות גדולות של עופות בעת הנדידה או נחילים של דגים, והוא נדיר בבעלי-חיים בעלי אינטליגנציה נמוכה כמו חרקים. עם זאת, בכמה ממיני הצרעה הפלכית, מספר נקבות פוריות בונות קן יחד ומטילות בו את ביציהן לפי סדר המדרג החברתי ביניהן, ואצל הפלכית הצפונית (Polistes fuscatus) הנפוצה באמריקה הצפונית נמצא שהנקבות מזהות וזוכרות זו את זו על פי סימני הפנים שלהן. המדרג החברתי נפוץ ביותר במינים חברותיים של עופות ויונקים.
אצל מינים שונים של בעלי-חיים חברתיים ניתן למצוא צורות שונות ומגוונות של מדרג חברתי. לעיתים יש מדרגים חברתיים נפרדים לזכרים ולנקבות. לעיתים כל הזכרים הבוגרים גבוהים במעמדם מכל הנקבות הבוגרות, למשל אצל אריות ושימפנזים מצויים, ולעיתים כל או חלק מן הנקבות גבוהות במעמדן מן הזכרים, למשל אצל מיני צבועיים ואצל השימפנזה הננסי. הפרט הגבוה ביותר בדרוג עשוי להיות תמיד זכר, למשל אצל הגורילה, או תמיד נקבה, למשל אצל פיל אפריקני. אצל מיני בעלי-חיים מונוגמיים הנמוך יותר במעמדו מבין בני הזוג לעיתים עולה למעמדו של הגבוה יותר, למשל אצל קאקים. בלהקות שהן למעשה משפחות מונוגמיות, למשל מרבית להקות הזאבים, הזכר והנקבה הבכירים בדרוג עשויים להיות הזוג היחיד שמעמיד צאצאים.
בין אחים בשגר של יונקים או בתטולה של עופות, מדרג חברתי בדרך-כלל מופיע בגיל מוקדם מאוד, בגלל יכולתם של הפרטים גדולי הגוף והחזקים יותר לדחוק את אחיהם מעטיני האם או מן המזון המובא על ידי ההורים, ולכן לקבל יותר מזון ולגדול אף יותר. כתוצאה מכך נוצר תכופות מתאם חזק בין משקל הגוף של הצאצאים לבין מקומם במדרג.
מדרג חברתי בדרך-כלל נשמר באמצעות מחוות איום ומחוות הכנעה. לפרט השליט די לאיים על מנת שהפרט הנחות יותר ייסוג ללא עימות, לעיתים קרובות תוך הפגנת מחוות הכנעה המאשרות את מעמדו של השליט. בחברות שבהן המדרג החברתי הוא מאוד יציב ואין מערערים עליו, היחסים בין הפרטים עשויים להיות כה נינוחים שאפילו מחוות איום והכנעה הן מיותרות. לכן רוב הזמן מדרג חברתי מונע עימותים גלויים. ואולם כאשר פרט כלשהו קורא תיגר על מעמדו של פרט אחר, עימות אלים עשוי לפרוץ, ובעקבותיו עשויים להשתנות יחסי המדרג ביניהם.
בחיות בית
המדרג החברתי נפוץ אצל חיות משק שונות החיות בלהקות ובעדרים, למשל תרנגולות בית, אווזי בית, פרות, כבשים ועיזי בית. הוא הוגדר לראשונה באופן מדעי בתרנגולות, במונח "סולם הניקור" (אנגלית: pecking order), שכן הוא מתאר מי מבין התרנגולות בחצר מנקרת את מי. רועי צאן ורפתנים תכופות מכירים את המדרג החברתי בעדר שלהם ונעזרים בו בעבודתם. כבר התלמוד הבבלי מזכיר את העז ה"משכוכית" (מקור המילה קרוב לוודאי מארמית: משכוכיתא) - הנקבה העליונה במדרג שכל שאר העדר "נמשך" אחריה.
חיות משק ובית רבות, כגון כלבי בית, למעשה מתייחסות לאדם המטפל בהן כאל הפרט הבכיר במדרג החברתי שלהן. אלימות כלפי האדם עלולה להופיע אם אחד הפרטים יקרא תיגר על מעמד זה. קרוב לוודאי שמיני חיות הבר אשר בויתו על ידי האדם בתקופת המהפכה הנאוליתית היו מלכתחילה מינים חברותיים בעלי מדרג חברתי מפותח. בתהליך הביות, ברירה מלאכותית מכוונת או בלתי-מכוונת העדיפה את הפרטים בעלי התנהגות תינוקית יותר, אשר נמנעו מלקרוא תיגר על מעמדו השליט של האדם. סירוס הוא שיטה עתיקה למנוע מבעלי-חיים זכרים התנהגות בוגרת תוקפנית וערעור על מעמד האדם.
בתרבות הפופולרית
יש אתולוגים הסבורים שהענקת שמות לבעלי החיים אותם הם חוקרים איננה בבחינת מתודולוגיה מדעית ראויה, שכן יש בה משום האנשה, ובמקום זאת הם נוהגים לעיתים להתייחס אל הפרטים באותיות האלפבית היווני על פי סדר מעמדם, החל מן האות אלפא בשביל הפרט העליון במדרג החברתי. ממנהג זה צמח הביטוי הנפוץ "זכר האלפא", ככינוי לגבר רם-הדרג ביותר בארגון או בחברה כלשהי, העשוי להפגין את מעמדו השליט באמצעות שפת הגוף שלו, סמלי מעמד שונים ואופן ההתנהגות כלפי הנמוכים ממנו במדרג. ביטויים דומים פחות נפוצים הם "נקבת האלפא" (הנקבה רמת הדרג ביותר), "זכר הבטא" ו"נקבת הבטא" (המשנים לאלפא במעמדם) ו"זכר האומגה" או "נקבת האומגה" (אלו שמעמדם הוא הנחות ביותר במדרג).
נזיאה בידואן
נזיאה בידואן (בערבית: نزهة بدوان בתעתיק מדויק: נֶזְהַה בִּדְוַאן; נולדה ב-18 בספטמבר 1969) היא אתלטית עבר ממרוקו. היא בעלת מדליית ארד אולימפית (סידני 2000) ופעמיים אלופת עולם (אתונה 1997 ואדמונטון 2001) בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
בידואן נולדה ברבאט.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1991 סיימה בידואן במקום 16 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 56.62 שניות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 56.35 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה בידואן במקום 11 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.08 שניות.
אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכתה בידואן במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 52.97 שניות, דון המינגס מג'מייקה (53.09 שניות) וקים באטן מארצות הברית (53.52 שניות).
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 זכתה בידואן במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא אפריקה חדש של 52.90 שניות, במאית השנייה בלבד אחרי דיימי פרניה מקובה (52.89 שניות) ולפני דון המינגס (53.16 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה בידואן במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.57 שניות, אחרי אירינה פריבלובה מרוסיה (53.02 שניות) ודיון המינגס (53.45 שניות).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה בידואן במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.69 שניות.
בידואן נשואה לעבד אל עזיז סאהיר, אתלט שהשתתף בשתי אולימפיאדות (סיאול 1988 ובאטלנטה 1996) וסיים במקום שישי באליפות העולם באתלטיקה (טוקיו 1991) בריצת 3000 מטר מכשולים.
נרווים
נרווים היו שבט בלגי חזק והתגוררו בצפונה של גאליה, בשטח התואם למרכזה של בלגיה המודרנית מבריסל ועד החלקים הצפוניים של צרפת. הנרווים גבלו במנפים לאורך נהר הסכלדה במערב ובאבורונים במזרח. ריחוקם ממרכזי התרבות הים תיכונית מנע קשרי מסחר פוריים עם רומא ויוון וכתוצאה מכך שמרו במידה רבה על ייחודם, בדומה לשבטים בלגים אחרים. שלטו על מספר שבטים קטנים נוספים.
כתוצאה ממיקומם הגאוגרפי, בסמוך לנהר הריין, הושפעו מאוד מהתרבות הגרמאנית. שפתם מזכירה מאפיינים גרמאנים רבים. יוליוס קיסר, בספרו מלחמת גאליה מתאר את הנרווים כעם לוחמני ואמיץ. בעת מלחמת גאליה היו אויביו המרים של יוליוס קיסר. השתתפו בקואליציה הבלגית שלקחה חלק בקרב סאביס בשנת 57 לפנה"ס. בקרב זה בלטו באומץ לבם. בהמשך, השתתפו במרד האבורונים תחת הנהגתו של אמביוריקס בשנת 53 והטילו מצור על מחנהו של קיקרו.
לאחר השלמת הכיבוש הרומאים בנו את העיר באגאקום (Bagacum; באווה Bavay המודרנית). נודעו כיצרני דגן חשובים. במחצית הראשונה של המאה ה-5 נכבשו על ידי הפרנקים.
הנרווים והמנפים מופיעים בספרי הקומיקס של אסטריקס.
הופעה חיה בקיסריה (יהודה פוליקר)
הופעה חיה בקיסריה הוא אלבום הופעה כפול של הזמר והיוצר יהודה פוליקר. האלבום יצא בשנת 1997 והוא מבוסס על שירים שהוקלטו במהלך 2 הופעות בחודשים יוני ויולי 1996, במסגרת סיבוב ההופעות שליווה את האלבום הילד שבך. האלבום נפתח בגרסה חדשה לשיר "לעיניך הכחולות" שהקליט ביחד עם יזהר אשדות. בנוסף, כולל האלבום 30 שירים מכל התקופות - החל מלהקת בנזין ועד אלבומו האחרון. השירים "פנים אל מול פנים" ו"דברים שרציתי לומר" יצאו כסינגלים לתחנות הרדיו, וזכו להצלחה במצעדי הפזמונים.
שותפים באלבום
ביצירת האלבום השתתפו מוזיקאים אחדים, ביניהם:
הלם לבבי
הלם לבבי (שוק קרדיוגני) הוא מצב חירום רפואי מסכן חיים ממדרגה ראשונה, בו ישנו כשל באספקת הדם לגוף בשל פגיעה בלב או בפעולתו.
הלם מוגדר כמצב בו ישנה פגיעה בפרפוזיה (אספקת הדם לאיברי הגוף). ישנם מספר גורמים ומספר מנגנונים גופניים שיכולים להוביל למצב של הלם, מתוכם - המצבים הנובעים מפגיעה לבבית מכונים בשם הלם לבבי.
אירוע לבבי איסכמי- אוטם שריר הלב
אוטם שריר הלב, או בשמו העממי "התקף לב", הוא הגורם העיקרי והנפוץ להלם לבבי. בשל הפרעה בתיספוקת הדם לשרירי הלב עצמו, השרירי סובל מאיסכמיה, ואיננו מתפקד כראוי. אם הפגיעה חמורה בהיקפה, וישנו חלק גדול משריר הלב שאיננו פועל באופן יעיל, הדבר ישפיע ישירות על יכולתו של הלב להזרים דם לגוף ובכך יוביל למצב של הלם. הלם לבבי בעקבות אירוע איסכמי מאופיין באחוזי תמותה גבוהים יחסית, ורק טיפול נכון, מהיר ואגרסיבי לעיתים יכול למנוע את המוות במקרים אלו.
הפרעות קצב
ישנו מגוון גדול של הפרעת קצב שיכולות להוביל להלם לבבי-
טראומה
גורמים נוספים שיכולים להוביל להלם קרדיוגני הם קרדיומיופטיות, בעיות במסתמי הלב וכולי.
סימנים
הסימנים הקליניים אותם נצפה לראות אצל החולה או הפצוע משתנים בהתאם למנגנון ולגורם שהובילו להלם, אך ניתן להגדיר כמה סימנים אופייניים (המתאימים לרוב סוגי ההלם), ייתכן ולא כולם יופיעו:
בהתאם לגורמים להלם ייתכנו ואף צפוי שיופיעו סימנים נוספים:
טיפול
גם הטיפול מושפע כמובן מהגורם הישיר להלם, כיוון שהטיפול בגורם ישירות הוא הצפוי להטיב את מצבו של החולה בצורה המהירה ביותר.
כמובן שמלבד הטיפול הישיר בגורם יינתן גם טיפול תומך בהתאם למצב- חמצן במסיכה, נוזלים, תרופות לשיפור לחץ הדם וכו'.
תאגיד המספנות המאוחד
תאגיד המספנות המאוחד (ברוסית: Объединённая судостроительная корпорация) היא חברת מניות משותפת פתוחה ממשלתית ברוסיה שהוקמה בשנת 2007, המאחדת מספנות וחברות בת של בנייה, תיקון ותחזוקה במערב ורוסיה בצפון, ובמזרח הרחוק במדינה, לייעול בניית ספינות אזרחיות באמצעות מתקנים צבאיים. התאגיד הוא הבעלים של 100% ממניות מספנת ארקטק הלסינקי, לאחר שקנתה את 50% המניות הנותרות מהשותף שלה בחברת STX Finland Cruise Oy.
מאז 2018 מכהן גאורגי פולטאבצ'נקו, מושל סנקט פטרבורג לשעבר, כיו"ר דירקוריון החברה. קודם לכן כיהן סרגיי נארישקין כיו"ר הדירקטוריון של התאגיד.
היסטוריה
ביוני 2012 מונה אנדריי דיצ'קוב לנשיא התאגיד. ב-21 במאי 2013 אמר נשיא רוסיה פוטין כי ולדימיר שמקוב ימונה לנשיא חדש של התאגיד בשבוע שלאחר מכן.
ב-29 ביולי 2014 החברה נוספה לרשימת הסנקציות הפיננסיות שהטילה מחלקת האוצר האמריקנית בהתאם לצו המנהלי 13661 הנוגע למעורבות רוסיה בסכסוך באוקראינה.
מבנה
החברה משלבת את החברות הבאות:
בואינג ורטול CH-46 אביר הים
CH-46 אביר הים הוא מסוק תובלה דו-רוטורי, המונע על ידי זוג מנועי טורבינה. הוא תוכנן על ידי חברת ורטול ומיוצר על ידי בואינג ורטול בעקבות הרכישה של ורטול על ידי בואינג.
פיתוח אביר הים, שכונה במקור על ידי חברת ורטול V-107, החל בשנת 1956. הוא תוכנן כדור שני של מסוקים כגון H-21 "הבננה המעופפת", שהוחלפו בו מנועי בוכנה במנועי טורבינה. ב-22 באפריל 1958, אב הטיפוס V-107 ביצע את טיסת בכורה שלו. ביוני 1958 חתם הצבא האמריקני חוזה לבניית עשרה מטוסים בכינוי - YHC-1A, המבוססים על ה-V-107. ההזמנה קוצצה מאוחר יותר לשלושה מסוקים בלבד. ב-1961, חיל הנחתים של ארצות הברית (USMC), שתכנן לרכוש מסוק תובלת סער ומטען דו-מנועי, בחר את דגם 107M של בואינג ורטול כבסיס למסוק הידוע בכינוי "צפרדע" ובשמו הרשמי "אביר הים", הוא השתתף בכל זירות הקרב של הנחתים ממלחמת וייטנאם ועד הוצאתו משימוש ב-2014.
אביר הים הופעל על ידי חיל הנחתים כמסוק סער להובלת לוחמים וציוד בכל מזג אוויר, ביום ובלילה. הוא הוחלף במסוק MV-22 Osprey ב-2010. הנחתים השתמשו במסוק לתמיכת לחימה, חיפוש והצלה (SAR), פינוי נפגעים וחילוץ טקטי של טייסים ולוחמים (TRAP). אביר הים גם בשימוש הצי האמריקאי עד החלפתו ב-MH-60S Knighthawk בתחילת שנות ה-2000. קנדה הפעילה את אביר הים, מדגם CH-113 אשר שימש בעיקר לחיפוש והצלה (SAR) עד 2004. המסוק נרכש גם על ידי יפן, שוודיה וערב הסעודית. הגרסה המסחרית BV 107-II, מכונה בדרך כלל בפשטות "ורטול".
מקור
בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20, יצרנית מסוקים אמריקאית "פיאסקי" (Piasecki) הייתה הראשונה לפתח מסוקים דו-רוטורים. המפורסם בהם ה- H-21 "הבננה המעופפת", היה גרסה מוקדמת של מסוק תובלה שהונע במנועי בוכנה. ב-1955, שינתה החברה את שמה לורטול (קיצור של המראה ונחיתה אנכית). באותה תקופה החל פיתוח הדור החדש של מסוקים בעלי שני רוטורים. ב-1956, הדגם החדש קיבל את הכינוי "Vertol 107", או "V-107". היה זה מסוק שונה מקודמיו בזוג מנועי טורבינה חדשים T51, שהחליפו את מנועי הבוכנה. כל אחד ממנועי ה-T51, היה בעל 877 כוחות סוס.
ב-22 באפריל 1958, ביצע ה-V-107 את טיסת בכורה שלו וביוני חתם צבא ארצות הברית על חוזה עם וורטול לבניית עשרה מסוקים המבוססים על ה-V-107, אשר כונו YHC-1A". בסופו של דבר נרכשו שלושה מסוקים, והתקציב הוסט לפיתוח המסוק "V-114" היריב, אשר היה גדול בהרבה מאשר V-107. כל שלושת ה-YHC-1A של הצבא הופעלו על ידי זוג מנועי GE-T-58. באוגוסט 1959, ה-YHC-1A ביצע את הטיסה הראשונה. זמן קצר מאוחר יותר תוכנן גם דגם שייועד לשווקים המסחריים ולייצוא, שכונה "107-II". ב-1960, חיל הנחתים של ארצות הברית החליט להחליף את צי מסוקי הבוכנה. באותה שנה, חברת התעופה האמריקאית בואינג רכשה את Vertol, ושמה של הקבוצה שונה ל"בואינג ורטול". . לאחר התמודדות בין מספר דגמי מסוקים, הוחלט בתחילת 1961 לרכוש את ה-107M וניתן לו הכינוי "HRB-1". ב-1962, חיל האוויר האמריקאי חתם על הזמנה משלו ל-12 מסוקי "אביר הים" אולם בשל עיכובים במסירתו, הוחלט לרכוש את היריב Sikorsky S-61R במקומו.
לאחר הטיסה הראשונה של אביר הים באוגוסט 1962, ניתן לו הכינוי הצבאי "CH-46A". בנובמבר 1964 החלה כניסתם לשירות של דגם הנחתים ה-CHA-46A ושל דגם חיל הים ה-UH-46A. הגרסה של חיל הים ה- UH-46A הותאמה להובלת מטענים במתלה. CH-46A היה מצויד בזוג מנועי טורבינה T58-GE8-8B בעלי 1250 כ"ס כל אחד ויכל לשאת עד 17 נוסעים או 1,815 ק"ג מטען.
התפתחויות נוספות
ב-1966, החל ייצור הדגם המשופר "CH-46D" שהציג שינויים בלהבי הרוטורים ומנועי T58-GE-10 חזקים יותר, בעלי ב-1,400 כ"ס. הוא היה יכול לשאת 25 חיילים או 3,200 ק"ג מטען. בסוף 1967, המודל המשופר הוכנס לזירת וייטנאם, והחליף אתה ה-CH-46A, אשר סבל מבעיות. יחד עם ה-CH-46D של הנחתים, הצי האמריקני רכש גם מספר קטן של UH-46Ds למטרות הספקת ספינות. בנוסף, כ-33 CH-46As שודרגו בהדרגה לרמת CH-46D. בין 1968 ל-1971, רכש חיל הנחתים מספר מסוקי CH-46F. דגם זה כלל מערכות משופרות ומספר שינויים אחרים, והיה דגם הייצור הסופי של מסוק זה. בשירותו, אביר הים עבר התאמות ושדרוגים שונים. ב-CH-46-E הוחלפו להבי הרוטורים בלהבי פיברגלס, חוזק גוף המסוק, והוכנסו מנועי T58-GE-16 משופרים, המסוגלים לייצר 1870 כ"ס. בנוסף במספר CH-46Es הוכפלה קיבולת הדלק המקסימלית.
הדגם המסחרי ה-"BV 107-II", הוזמן לראשונה על ידי חברת התעופה "ניו יורק איירווייז" ב-1960. ביולי 1962, התקבלו שלושת המסוקים הראשונים שהותאמו להטסת 25 נוסעים. ב-1965, "בואינג Vertol" מכרה את זכויות הייצור של ה-V-107 לתאגיד היפני קווסאקי. על פי הסדר זה, כל המטוסים האזרחיים והצבאיים שיבנו ביפן יכונו KV-107.
תכנון
"בואינג ורטול CH-46 אביר הים" הוא מסוק תובלה דו-רוטורי, המצויד במערך של שני רוטורים מרכזיים המסתובבים בכיוונים הפוכים. הם מופעלים בדרך כלל על ידי זוג מנועי טורבינה ג'נרל אלקטריק T58 המורכבים משני צידי הרוטור האחורי. הרוטור הקדמי מונע באמצעות גַל הֶינֵעַ הועבר מן המנוע האחורי. עבור יתירות, שני מנועים מוצמדים כך שאחד יהיה מסוגל להניע את שני הרוטורים במקרה של כשל מנוע אחד או מצב חירום דומה. כל אחד מהרוטורים בעל שלושה להבים, הניתנים לקיפול כדי להקל על אחסון בכלי שיט. כן הנחיתה קבוע, עם זוג גלגלים בכל אחד משלושת רגלי הנחיתה. תצורה זו מסייעת בטעינת המטען ופריקתו. מכלי הדלק פנימיים, בעלי קיבולת כוללת של 350 גלונים (1,438 ליטר) מותקנים בתוך בתי הנסע הבולטים של הגלגלים האחוריים.
למסוק תא המטען עם כבש טעינה אחורית שניתן לסגור או להשאיר פתוח בטיסה להובלת מטענים גדולים או להצנחות. הוא מצויד בכננת פנימית להעמסת מטענים על משטחים לתוך המטוס דרך הרמפה. כמו כן הוא מצויד במערכת מתלה מטען בעלת כושר נשיאה של. ה-CH-46 מוטס בדרך כלל על ידי שלושה אנשי צוות שיכול לגדול בעת הצורך, בהתאם לפרטי המשימה. לדוגמה, תצורת חיפוש והצלה (SAR) כוללת בדרך כלל חמישה אנשי צוות (טייס, טייס משנה, מפקד משימה, מחלץ וחובש). המסוק מצויד במקלע בראונינג 0.5 הניתן להתקנה על כל צד של המסוק. ניסיון השירות בדרום-מזרח אסיה הביא לתוספת של שריון ומקלעים.
ארצות הברית
ידוע בכינוי "צפרדע", אביר הים שימש בכל זירות הפעולה של הצי מהשקתו בתקופת מלחמת וייטנאם ועד הוצאתו מהשרות בשנת 2014. אריכות ימים זו הקנת לו מוניטין של אמינות והולידה את הביטויים שרווחו בקרב הלוחמים "צפרדעים לנצח" ו-"אף פעם לא לסמוך על מסוק מתחת לגיל 30". מטוסי ה -CH-46 הטיסו לוחמים, פינו פצועים, חילצו ניצולים, תספקו חימוש ותדלוק למוצבים קדמיים (FARP), הטיסו מטענים, ומשימות אחרות.
במלחמת וייטנאם, ה- CH-46 היה אחד ממסוקי התובלה העיקריים של ארצות הברית בזירה, ביחד עם ה-UH-1 Iroquois הקטן יותר וה-סיקורסקי CH-53 Sea Sea הגדול. במתקפת חג הפסחא ב-1972, אביר הים ליווה את כוחות הקרקע האמריקאים והדרום וייטנאמים אל קווי החזית וסביבם. מסוקי ה- CH-46 סבלו מחדירת גופים זרים (FOD) למנועים בעת ריחוף קרוב לקרקע מה שקיצר אורך חיי המנועים ב-85 שעות טיסה. ב 21 ביולי 1966, כל CH-46 קורקעו עד להצטיידותם במסננים יעילים למנועים. במלחמת ווייטנאם למעלה מ-100 "אבירי ים" הופלו באש האויב.
מטוסי ה-CH-46 שימשו לפריסת הגדוד הימי ה-8 בגרנדה. במבצע "זעם דחוף", חילצו "אביר הים" צוות של מסוק קוברה AH-1 שהופל, ולאחר מכן הטיסו כוחות חי"ר מחטיבת הסיירים ה-75 כדי לאבטח תלמידים אמריקנים ולפנותם. CH-46E אבירי הים שימשו את חיל הנחתים בפלישה לעיראק ב-2003 ועמדו בכוננות לחילוץ נפגעים 24/7. ב-1 באפריל 2003 השתתפו בחילוצה של החיילת ג'סיקה לינץ' השבויה מבית חולים עיראקי. המסוק הציג בעיות אמינות ותחזוקה רציניות ויכולת נישאת מטען מוגבלת. בעקבות אובדן מסוקים רבים בזירה העיראקית, צוידו ה-CH-46 באמצעים מתקדמים נגד טילים.
אביר הים יצא משרות חיל הים האמריקני ב-2004. החליף אותו ה-MH-60S Seahawk ; חיל הנחתים הטיס אותו עד שנת 2015. הוא הוחלף במסוק-מטוס MV-22 Osprey. הטיסה האחרונה התקיימה ב-25 בספטמבר 2015 וסיכמה 57 שנות שרות.
קנדה
חיל האוויר המלכותי של קנדה רכש שישה מסוקי אביר הים מדגם לברדור CH-113 למשימות חיפוש והצלה. הם נכנסו לשירות 1963. הצבא הקנדי רכש 12 מסוקים מדגם CH-113A למשימות תובלה בינונית. כאשר נכנס הצ'ינוק CH-147 הגדול לשירות הכוחות הקנדי באמצע שנות ה-70, הוסב הצבא את אבירי הים לתצורת חיפוש והצלה - לברדור CH-113. דגם הלברדור CH-113 היה בעל גוף אטום מים לנחיתות ימיות, כושר נשיאה של 5,000 ק"ג, ומנוף הצלה חיצוני מעל הדלת הקדמית. הוא הציג טווח טיסה של 1,110 ק"מ, אובזר בציוד רפואי ו-18 מושבי נוסעים. בשנים 1981–1984, הצי שודרג על ידי בואינג קנדה לדגם S, כולל מערך מכשירים חדש, מכ"ם מזג אוויר, מנוף חילוץ חדש ומהיר מעל הדלת הצדדית וזרקורים רבי עוצמה.
ב-1992 הוכרז כי הלברדור יוחלפו ב-15 מסוקים חדשים, אך הביצוע התעכב מסיבות פוליטיות. בשנת 1998, מסוק שחזר מפעילות חיפוש והצלה התרסק וכל אנשי הצוות נהרגו. רק בעקבות לחץ ציבורי הוחלט להחליף את ה'''לברדור. הוא הוצא משרות ב-2004 והוחלף במסוק' קורמורן CH-149''.
שוודיה
ב-1963 רכשה שוודיה 10 מסוקי אביר הים מארצות הברית למשימות תובלה ונגד צוללות. המסוק כונה Hkp 4A. הם שימשו לעיתים קרובות גם לחיפוש והצלה. משנת 1980, Hpp 4A הוחלף בהדרגה על ידי Eurocopter AS332 סופר פומה. האחרונים המשיכו בשירות המבצעי עד 2011, הם הוחלפו על ידי UH-60 בלק הוק.
תעופה אזרחית
הגרסה האזרחית, 107- Vertol, פותחה לפני ה-CH-46 הצבאי. היא הופעלה מסחרית על ידי ניו יורק איירווייז, פאן אמריקן וורלד איירווייז ומאוחר יותר על ידי מסוקי קולומביה. בין מגוון המשימות היה משיכת דוברה, ובניית מגדלי תמסורת עבור קווי חשמל עילי.
בדצמבר 2006 רכשה קולומביה מסוקים את הרישיון מבואינג, במטרה לייצר מטוסים חדשים בעצמם.
טוני באטי
דמיטריוס אנטוניו "טוני" באטי (באנגלית: Demetrius Antonio "Tony" Battie; נולד ב-11 בפברואר 1976) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1997–2012. ממוצעיו הכוללים לאורך 14 עונותיו ב-NBA הם 6.1 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק.
קריירה מקצועית
באטי נבחר בבחירה החמישית של דראפט ה-NBA 1997, על ידי דנוור נאגטס. לאורך עונת הרוקי שלו קלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק – נתון אשר בדיעבד נותר כשיא הקריירה שלו. הנאגטס סיימו את אותה עונה עם מאזן הניצחונות הגרוע בתולדות המועדון, 11–71.
בפגרת המשחקים שלקראת עונת המקוצרת הועבר יחד עם טיירון לו ללוס אנג'לס לייקרס בתמורה לניק ואן אקסל, ולאחר מכן הועבר בטרייד נוסף לבוסטון סלטיקס בתמורה לטראוויס נייט. בעונת שימש כסנטר הפותח של הסלטיקס, וסייע לקבוצה להעפיל לגמר האזור המזרחי לראשונה מזה 14 שנים. בסדרת גמר המזרח הפסידה בוסטון מול ניו ג'רזי נטס בתוצאה 2–4. ב-5 וחצי עונותיו עם הסלטיקס פתח בכמחצית מהמשחקים, ורשם ממוצעים של 6.8 נקודות ו-5.9 ריבאונדים למשחק.
בדצמבר 2003 הועבר יחד עם אריק ויליאמס וקנדריק בראון בטרייד לקליבלנד קאבלירס, בתמורה לריקי דייוויס, כריס מיהם ומייקל סטיוארט.
לקראת עונת נשלח בטרייד לאורלנדו מג'יק, לצד שתי בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לדרו גודן, אנדרסון ורז'או וסטיבן האנטר. בשלוש עונותיו הראשונות באורלנדו שימש כשחקן חמישייה קבוע לצד דווייט הווארד הצעיר, והעמיד ממוצעים של 6.3 נקודות ו-5.5 ריבאונדים למשחק. בקיץ 2007 נפצע בכתפו השמאלית ונאלץ להחמיץ את כל עונת. בעונה העוקבת חזר באטי לכשירות מלאה, וסייע למג'יק להעפיל לגמר ה-NBA בפעם השנייה בלבד בתולדות המועדון, ולראשונה מאז עונת. בסדרת הגמר עצמה הפסידה אורלנדו מול הלייקרס בתוצאה 1–4.
ביוני 2009, לאחר 5 עונות באורלנדו, הועבר יחד עם קורטני לי ורייפר אלסטון בטרייד לניו ג'רזי נטס, בתמורה לוינס קרטר וראיין אנדרסון. בעונתו היחידה בניו ג'רזי שותף ב-15 משחקים בלבד. בקיץ 2010 חתם על חוזה בפילדלפיה 76', ובסיום חוזהו כשנתיים לאחר מכן פרש ממשחק.
עין עריכ
עין עריכ (בערבית: عين عريك) הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם כשבעה קילומטרים מערבית לרמאללה.
היסטוריה
שם הכפר משמר את גבול הארכי, המוזכר בגבול הדרומי של נחלת אפרים: "וְיָצָא מִבֵּית אֵל לוּזָה וְעָבַר אֶל גְּבוּל הָאַרְכִּי עֲטָרוֹת" (יהושע טז, ב), וחושי הארכי מהגיבורים אשר לדוד הגיע גם הוא כנראה מאזור זה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בעין עריכ בשנת 1870, וכתב כי בכפר יש כארבעים בתים קטנים. הוא ציין כי כמחצית מתושבי הכפר מוסלמים, ומחצית נוצרים מהזרם היווני האורתודוקסי, שיש להם כנסייה. הוא תיאר גם כן את הבקעה הסמוכה, "ואדי אל-עריכ", המוזנת משני מעיינות, עוטה עצי תאנה, זית ורימון, וכוללת מספר קירות תמך ראויים לציון.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעין עריכ 117 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 494 תושבים, 274 מוסלמים ו-220 נוצרים.
הכפר יושב על כביש 450 המקשר בין אזור מחנה עופר (כביש 443) וביתוניא לאזור גוש טלמונים, נווה צוף ונבי סאלח. עד תחילת האינתיפאדה השנייה שימש כביש זה כציר הגישה בין יישובי גוש טלמונים לירושלים, והתנועה עברה במרכז הכפר. לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נחסם הכביש בעקבות פיגועי ירי, ומאוחר יותר נחסם בעקבות בניית גדר ההפרדה, ונכון ל־2015 הכביש העובר במרכז הכפר משמש את התנועה הפלסטינית בלבד, ומקשר בין אזור רמאללה ליישובים פלסטיניים במערב בנימין.
לפי פרסומי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית הכפר בשנת 2007 1,567 תושבים, מוסלמים ונוצרים.
היער הלאומי (אנגליה)
היער הלאומי הוא פרויקט סביבתי להקמת יער, הנערך במרכז אנגליה. במסגרת הפרויקט ניטעים עצים בתוך שטח של 520 קילומטרים מרובעים במחוזות לסטרשייר, דרבישייר וסטפורדשייר, במטרה ליצור יער לאומי חדש על ידי עירוב של שטחי חורש עתיקים עם נטיעות חדשות. שטח היער משתרע מפאתי לסטר במזרח ועד ברטון שעל נהר טרנט (Burton-upon-Trent) במערב, ומיועד לחבר בין היערות העתיקים נידווד (Needwood) וצ'ארנווד (Charnwood).
מטרת הפרויקט היא להסב כשליש משטח הפרויקט (135 קילומטרים מרובעים) ליער, בין השאר על ידי שכנוע בעלי הקרקעות בו לשנות את ייעודן. מטרה נוספת של הפרויקט היא להגביר את התיירות באזור ולהגדיל את מספר מקומות התעסוקה הקשורים אליו.
הפרויקט החל ב-1990, ועד אוקטובר 2012 ניטעו במסגרתו 8 מיליון עצים, שמקצתם הם כבר עצים בוגרים בני למעלה מעשרים שנה. העצים שניטעו שילשו את שטחי החורש מכלל מתחם הפרויקט מ-6% ל-18%. 85% מן העצים הניטעים הם ממינים רחבי עלים שהם מינים ילידים באנגליה. הם כוללים בין השאר אלון אנגלי, מילה, צפצפה, אורן שחור ואורן סקוטי.
בתחומי היער הלאומי נמצאים שני מרכזי מבקרים וכן מספר רב של אתרי תיירות אחרים, לרבות תעלת אשבי (Ashby), טירת אשבי דה לה זוש (Ashby de la Zouch Castle), פארק ביקון היל (Beacon Hill), אגמי קרוקסאל (Croxall), בית מלבורן (Melbourne Hall) ומשתלת הזיכרון הלאומית.
בליגרוד
בליגרוד (בפולנית: Baligród) הוא כפר במחוז לסקו שבפרובינציית פּוֹדְקַרְפָּאטִי בפולין, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
התיעוד הראשון ליישוב הוא מראשית המאה ה-17, אך נראה שהמקום היה מיושב עוד מאות בשנים קודם לכן. בשנת 1634 הוענקו ליישוב זכויות מגדבורג. היישוב נודע בשל הירידים שהתקיימו בו, בהיותו על נתיב מסחר מרכזי בין הונגריה ופולין.
מספר מתושבי היישוב נודעו בפעילותם במרד ינואר בשנת 1863, ובהמשך, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
באוגוסט 1944 נרצחו ביישוב 42 תושבים פולנים בידי מיליציה אוקראינית.
תולדות הקהילה
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בבליגרוד הוא מראשית המאה ה-17. בשנת 1765 חיו ביישוב 144 יהודים, ובשנת 1870 הפכה הקהילה ביישוב לעצמאית, כאשר עד אז הייתה כפופה לקהילת לסקו. יהודי המקום, שהיו חסידים, התפרנסו ממלאכה ומרוכלות.
בסוף המאה ה-19 כיהן במקום הרב יהושע רובין, בנו של הרב מנחם-מנדל רובין מלינסק. באותה עת התקיימו בכפר שלושה בתי תפילה, וכן חצרות של חסידות סאדיגורה ושל חסידות דינוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעה הקהילה בכפר בשל הרס היישוב, ובשל פרעות כפריי הסביבה בשלהי 1918, ורבים מיהודי היישוב עזבוהו. בשנת 1921 נמנו בבליגרוד 515 יהודים. בשנות העשרים השתקמה הקהילה במקום בסיוע הג'וינט, וקמו ביישוב סניפים של חלק מהמפלגות הציוניות, וקן של תנועת הנוער עקיבא.
בשנת 1939 נמנו בכפר 990 יהודים, קרוב למחצית מכלל תושביו.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החלו יהודים מהכפר להימלט מזרחה. עם הכיבוש הגרמני של האזור, הוטלו על יהודי הכפר גזירות שונות, וחובת עבודות כפייה בבניית ביצורים בגבול הסובייטי. מעת לעת הגיעו למקום אנשי הגסטאפו והמשטרה הגרמנית, והיו מתעללים ביהודים, ובוזזים את רכושם.
בשנת 1941 הוחרם רכוש ועד הקהילה בכפר, והוטלו על יהודי הכפר תשלומי כופר, ובהמשך, שולחו יהודים מהכפר למחנה העבודה זאסלאב שבנפת סאנוק. בחורף 1942-1941 נפטרו יהודים רבים בכפר כתוצאה מרעב וממגיפות.
בקיץ 1942 גורשו כל יהודי הכפר למחנה זאסלאב, אשר שימש באותה עת כמחנה ריכוז ליהודי הסביבה. במחנה זה שוכנו בצריפים, והועסקו בעבודה במנסרות, תוך הוצאה להורג של יהודים שנמצאו בלתי כשירים לעבודה.
בשלהי 1942 ובראשית 1943 שולחו יהודי בליגרוד, יחד עם יתר יושבי מחנה הריכוז, למחנה ההשמדה בלז'ץ.
פרשת דיר יאסין
מייד לאחר כיבוש הכפר, טענו גורמים בהנהגת היישוב העברי ובהנהגה הערבית הפלסטינית, שבדיר יאסין התבצע טבח המוני באזרחים שלא היו מעורבים בלחימה. השמועות שנפוצו בעקבות האירוע, הטילו אימה על האוכלוסייה הפלסטינית, והאיצו את בריחתם של תושבים ערביים רבים מבתיהם ומישוביהם.
הדיון בנסיבות ומהלך האירועים בכפר הוא בין הנושאים הטעונים ביותר בהיסטוריוגרפיה הציונית והערבית-פלסטינית עד היום.
המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות
ב-29 בנובמבר 1947 התקבלה תוכנית החלוקה שקבעה את סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל והקמת שתי מדינות עצמאיות בשטחה – מדינה יהודית ומדינה ערבית. עוד נקבע כי ירושלים, מקום מגוריהם של 16% מכלל יהודי הארץ, לא תהיה שייכת לאף מדינה ותוכרז כשטח תחת פיקוח בינלאומי. הערבים דחו את ההצעה, דבר שהביא לתסיסה ברחבי הארץ ולפרוץ מלחמת העצמאות. כוחות ערבים בלתי סדירים החלו לתקוף את היישוב היהודי. אליהם הצטרף צבא ההצלה הערבי שהורכב ממתנדבים ממדינות ערביות שהגיעו להילחם לצד ערביי הארץ. כוחות ערביים התמקמו בנקודות אסטרטגיות לאורך כביש ירושלים–תל אביב והחלו לירות לעבר שיירות שנסעו לירושלים. בהיות הכביש עורק אספקה יחיד לעיר, הפכה ירושלים לנתונה במצור. בתגובה פתח ארגון "ההגנה" במבצע נחשון, במטרה לפרוץ את הדרך לירושלים ולשבור את המצור. כדי לאבטח את הציר הוחלט להשתלט על הכפרים הערביים הסמוכים לכביש ירושלים–תל אביב ולגרש את תושביהם. בין הכפרים שהיו יעדי המבצע היה דיר יאסין.
דיר יאסין
דיר יאסין היה כפר ערבי ששכן כשלושה קילומטרים מהקסטל וכקילומטר משכונת גבעת שאול, באזור שבו שוכן כיום בית החולים כפר שאול (בשכונת הר נוף של היום). הכפר ניצב בגובה 800 מטר מעל פני הים על גבעה שחלשה על כביש ירושלים–תל אביב. לפי סקר הכפרים הבריטי משנת 1945 מנה הכפר 610 תושבים, ולפי מקורות ערביים עד אפריל 1948 היו במקום 708 תושבים. לדברי אליעזר טאובר, על בסיס מספר הניצולים והמספר המקובל של ההרוגים, היה מספר תושבי הכפר כאלף.