cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולם הספורט של אוניברסיטת בייג'ינג לטכנולוגיה
הקמת המבנה הושלמה בספטמבר 2007, ומשחקי הבדמינטון הראשונים נערכו במבנה בין ה-10 וה-14 באוקטובר באותה שנה במסגרת משחקי "מזל טוב בייג'ינג".
במבנה כיפה תלויה שקוטרה 93 מטרים. כיפה זו היא הכיפה התלויה הגדולה בעולם, ואולם היא בנויה מפלדה קלה במיוחד, ומשקלה הכולל של הכיפה פחות מ-1,200 טונות (בממוצע 60 ק"ג למ"ר).
בשל הדרישות הנוקשות הנדרשות על מנת לקיים משחק בדמינטון על פי נוהלי המשחק, נדרשת שמירה על טמפרטורה קבועה באולם של 25 מעלות צלזיוס, מחד, ומניעת רוחות בתוך האולם מאידך. מערכת מיזוג אוויר ייחודית, הכוללת פתחי מיזוג אוויר מתחת לכל אחד ואחד מכיסאות (הקבועים) של הצופים, נבנתה על מנת לקיים תנאים אלה.
רוביניה בת-השיטה
רוביניה בת-שיטה (רוֹבִּינְיָה בַּת-שִׁטָּה, שם מדעי: Robinia pseudoacacia) היא עץ נוי הגדל בישראל לאורך שדרות ובגינות.
תכונות
כל חלקי הצמח מכילים רעלנים מהסוג טוקסאלבומין הרוביניה (toxalbumin robin) המסוכן לאדם ולחיות משק. בנוסף, מכילים חלקי הצמח רעלן מקבוצת הגליקוזידים (Glucoside). הרעלים הללו נהרסים בנוכחות חום, ולכן יש ארצות בהן נאכלים חלקים מסוימים מהצמח-בעיקר הפרחים, לאחר בישול או טיגון.
תפוצה
מקור העץ בצפון-מזרח אמריקה ומשם הוא הובא לצפון אמריקה, אסיה ואירופה. עקב יכולת ההתפשטות שלה, במקומות מסוימים נחשבת רוביניה בת-השיטה כצמח פולשני.
רוביניה בת השיטה הגיעה לארץ ישראל בימי המנדט הבריטי ונקלטה היטב בקרקע גירנית בהרים ושגשגה אפילו במדרונות תלולים.
קול השלום
קול השלום ("The Voice of Peace") הייתה תחנת רדיו שהוקמה על ידי פעיל השלום אייבי נתן בשנת 1973, במטרה לקדם את השלום ואת שיתוף הפעולה בין ישראל והמדינות השוכנות לצידה באזור המזרח התיכון. התחנה, שהייתה תחנת הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל, שידרה מספינה ששטה בים התיכון מול חופי ישראל, בעיקר תוכניות מוזיקה ומסרים לשלום ואחווה. היא חדלה לשדר ב-1 באוקטובר 1993, וחודש מאוחר יותר, הוטבעה הספינה על ידי נתן עצמו מול חופי אשדוד. התחנה שידרה ב-AM בתדר KHz 1,540, ומאוחר יותר, במהלך שנות ה-80, הוסיפה משדר FM סטריאו בתדר MHz 100. שידורי התחנה נקלטו היטב ברוב חלקי הארץ ואף בקפריסין. הכנסות התחנה הגיעו משידור פרסומות. השיר ששימש כזמריר התחנה, ואף הושמע בה לעיתים תכופות, היה שירו של ג'ון לנון ולהקת "Plastic Ono Band" "תנו צ'אנס לשלום", משנת 1969.
היסטוריה
בשנת 1969 רכש נתן בהולנד, בכספי תרומות שאסף ובמכירה של חלק מרכושו הפרטי, ספינת חופים הולנדית ישנה בשם "CITO", וקרא לה "M/V Peace". באוגוסט, כחודשיים לאחר שרכש את הספינה הפליג נתן עם צוות ימאים הולנדי מאמסטרדם לניו יורק. במשך כשלוש שנים התגורר אייבי בספינה בניו יורק, ואסף כספים בעזרת ועד בין-לאומי שהקים למימוש מטרת הפיכת הספינה לתחנת רדיו. בזכרונותיו כתב שתקופה זו הייתה מהקשות בחייו. אייבי מכר את מרבית רכושו בישראל, ובכסף רכש אנטנה, משדרים ושאר ציוד. בתאריך 16 במרץ 1973, יצאה הספינה בדרכה מארצות הברית למזרח התיכון. ב-8 במאי הטילה הספינה עוגן מול חופי תל אביב ומחוץ למים הטריטוריאליים הישראלים, וב־18 במאי החל נתן לשדר מן הספינה והתחנה החלה למעשה את שידוריה. התחנה שידרה תוכניות מוזיקה ומסרים לשלום ואחווה בין העמים ,וצוותה, לפחות בהתחלה, הורכב מ-14 מתנדבים דוברי שפות שונות מ-8 ארצות. תחנת רדיו זו הייתה תחנת הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל (אייבי אף כינה את צוותה "הפיראטים של השלום"). לא ננקטה כל פעולה נגדה, בטענה שעגנה מחוץ למימיה הטריטוריאליים של מדינת ישראל. עם הזמן נודע שהאונייה עגנה כ-5 קילומטרים בלבד (3 מיילים ימיים) מחופיה של מדינת ישראל, במימיה הטריטוריאליים. יתרה מזאת, פעמים רבות שימשה התחנה רק כתחנת ממסר בעוד שהאולפן עצמו היה במדינת ישראל. למרות מעמדה החוקי המעורפל של "קול השלום", פוליטיקאים ישראליים רבים התראיינו בה.
מעת לעת היה נתן נושא בתחנה את דברו ומקדם את רעיונותיו. מדי ערב היה מכריז כי - "עם שקיעת החמה תפסיק תחנת קול השלום את שידוריה למשך 30 שניות, לזכר קורבנות האלימות באזורינו ובעולם כולו".
כאשר יצרני המשקאות הקלים סירבו לפרסם בתחנה שלו, שידר נתן בתדירות גבוהה את הג'ינגל "שתו מים, שתו רק מים" (Drink cool, refreshing water, there's nothing better for you we say. Drink water today). נתן ניצל את הטענה שהתחנה משדרת מחוץ לגבולות ישראל ושידר פרסומות לסיגריות, גם כשהדבר היה אסור על פי חוק.
נתן רתם את התחנה למבצעים הומניטריים כגון השמדת אמצעי מלחמה, וכן תרומות לנזקקים באזורים מוכי רעב, מלחמה ואסון כגון; ביאפרה, קמבודיה, גואטמלה, קולומביה, אתיופיה ובנגלדש.
בשנת 1987, בעת השביתה הגדולה של רשות השידור, היו גלי צה"ל וקול השלום האלטרנטיבות העיקריות להאזנה לרדיו. באותה תקופה עלו שיעורי ההאזנה לתחנה ואיתם הכנסותיה מפרסומות. בזמן השביתה שמה התחנה דגש רב יותר על תוכניות בשפה העברית, כגון שידורי ספורט שהחליפו את שירים ושערים. עם תום השביתה חזרה התחנה למתכונת השידורים הקודמת.
השידור האחרון של התחנה והטבעתה
בשנת 1993, לאחר שהתחנה צברה חובות וסבלה מלא מעט תקלות טכניות, ובנוסף לא קיבלה היתר לשדר מן החוף (בשנת 1982, אף, עלתה בכנסת הצעת חוק, שכונתה "חוק אייבי נתן", ושמטרתה הייתה להסדיר את שידורי התחנה מן החוף), החליט נתן להפסיק את שידורי התחנה באופן סופי ולהטביע את הספינה. בתאריך 1 באוקטובר 1993, לאחר יותר מ-20 שנות שידור, התקיים השידור האחרון מהספינה עצמה על ידי אייבי נתן. השידור החל בשעה 9:00 בבוקר, תוך שנתן מספר למאזינים על ההיסטוריה של התחנה ומתאר את המצב באזור המזרח התיכון. במהלך השידור הגיעו גם לא מעט פניות ממאזינים ישראליים ומחו"ל שהציעו לנתן עזרה כספית לתמיכה בהמשך השידורים של התחנה. שלמה להט, ראש עיריית תל אביב ויוסי שריד, השר לאיכות הסביבה, שהגיעו לקראת סיום השידור להתארח באולפן, הפצירו בנתן לא להטביע את הספינה והעלו בפניו הצעה להפוך את הספינה למוזיאון שלום. מספר דקות לפני השעה 14:00 סיים נתן את השידור בשיר "We Shall Overcome" של הזמר פיט סיגר, תוך שהוא פונה למאזיני התחנה ומבקש מהם לשיר איתו בקול את המילים. הוא נפרד לשלום במילים: '''"Thank you all. Shalom. Love peace to everyone"''', ושלוש דקות אחרי השעה 14:00 השידור הסתיים בפעם האחרונה. חודש מאוחר יותר, בתאריך 28 בנובמבר, לאחר שגם רעיון הפיכת הספינה למוזיאון לא התממש, הוטבעה הספינה מול חופי אשדוד וציודה נתרם לתחנת קול פלסטין ביריחו. ביוני 2016 איתרו צוללנים את הספינה בעומק של 100 מטר.
הנצחה והוקרה
בחודש יולי 2005 נערכה בירושלים הקרנת בכורה לסרט התיעודי "אייבי נתן - עם שקיעת החמה", בבימויו של איתן חריס. הסרט זכה בקטגוריית בימוי תעודה בפסטיבל הקולנוע בירושלים, ולאחר מכן נערכו הקרנות נוספות בתל אביב והסרט שודר גם בערוץ 8.
בשנת 2006 התקיים, במלון "אפולו" שבאמסטרדם, כנס בהשתתפות 200 אורחים מכל העולם, ביניהם שדרנים, טכנאים ואנשי הצוות של ספינת "קול השלום". בסיום הכנס חתמו המשתתפים על פוסטר ענק, שנתלה במלון ועליו צילום של ספינת השידור, להנצחת פועלו של אייבי נתן.
בחודש מאי 2007, במלאת 80 שנה לאייבי נתן ולציון 34 שנים לתחילת שידורי התחנה, החליטה עיריית תל אביב-יפו להנציח את פועלו של נתן ואת תרומתו לקידום השלום באמצעות לוחית זיכרון שהוצבה בטיילת בחוף גורדון.
על הלוחית נכתב: "5 ק"מ מן החוף הזה עגנה ספינת 'קול השלום' של אייבי נתן ושידרה קולות של שלום, דו קיום ואהבה". בצמוד ללוחית הותקן רמקול שבלחיצת כפתור מספר, בקולו של אייבי נתן, את סיפור "קול השלום". בנוסף, קיימה תחנת רדיוס 100FM יום שידורים מיוחד כמחווה לתחנה ולציון יום הולדתו של נתן. ביום שידורים זה השתתפו שדרני עבר של התחנה, ביניהם טים שפארד, ג'ימי ג'ונסון, גד ביטון, ראובן לוי, גיל קציר, סטיב וויליאמס, יקיר אביב ועופר נחשון.
בחודש אוגוסט 2009 החלה לשדר תחנת רדיו אינטרנטי בעלת אותו השם. אנשי התחנה, שחלקם אף היו בצוות התחנה המקורית ושידרו בה בעבר, שמו להם כמטרה לשמור על צביונה ואופיה של תחנת "קול השלום" המקורית. בחודש יולי 2020, בשל קשיים כלכליים ומשבר הקורונה העולמי, חדלה התחנה את שידוריה.
בחודש מאי 2013, במלאת 40 שנה ליום השידורים הראשון של תחנת "קול השלום", קיימה תחנת רדיוס 100FM יום שידורים מיוחד, בו הגישו שדרני תחנת "קול השלום" המקוריים חלק מהתוכניות שהיו מזוהות כל כך עם התחנה: "The Breakfast Show", "All Time Greatest Hits", "Afternoon Delight", "Drive Time".
בשנת 1998, יצא בחברת התקליטים אן אם סי ובעריכת אלי לפיד, אוסף מחווה לתחנת קול השלום, "Twilight Time - אלבום מחווה לקול השלום", שהיה מבוסס על שירים ששודרו בתוכנית הערב של התחנה, "Twilight Time". האוסף כולל שירים שכיכבו בתוכנית, לצד ג'ינגלים מהתחנה, ביניהם יש ג'ינגל שמסמפל את סאדאת ובגין אחרי חתימת הסכם השלום ואת הג'ינגל ששודר מדי יום עם השקיעה, ג'ינגל שבו אייבי נתן מכריז על 30 שניות של שקט לזכר קורבנות האלימות בעולם כולו. אחרי הג'ינגל, גם בדיסק יש 30 שניות של שקט. כעשור מאוחר יותר, החל משנת 2007, יצאו לחנויות עוד מספר אוספי מחווה לתחנה, בתחילה בשיתוף פעולה של רדיוס 100FM עם חברת התקליטים פונוקול, ובהמשך עם חברת התקליטים הליקון.
קול השלום בתרבות
ב-1973 הוציאה להקת האחים והאחיות שיר מחווה בשם "ספינת השלום" על תקליטון.
אייבי נתן והתחנה הונצחו במילים שכתב אריק איינשטיין בשירו "עוד יהיה" (1976):
גם אריק לביא בשירו "אני אשיר לך שיר" התייחס לתחנת קול השלום:
שיר נוסף שנכתב על אייבי נתן הוא "אי שם", חובר על ידי דודו טופז (בביצוע גלי עטרי, לחן קובי אשרת):
קול השלום ותחנות פיראטיות אחרות
רבים מאנשי הימין נטלו את "קול השלום" כדוגמה לכך ששידור בתחנת רדיו פיראטית, המשדרת מן הים, מקובל ומותר. בעקבות זאת נוסד "ערוץ 7", ששידר גם הוא מאונייה מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל (וגם במקרה זה טענה זו הייתה שנויה במחלוקת). בהמשך נטען כי השלטונות נוקטים מדיניות של איפה ואיפה, בכך שהתירו את פעילות קול השלום, אך פעלו כנגד שידורי ערוץ 7. טענה זו לא עמדה למפעילי "ערוץ 7", שהורשעו בפלילים על הפעלת הערוץ.
גם תחנות רדיו פיראטיות אחרות מביאות לעיתים את "קול השלום" בטענה למדיניות בלתי שוויונית הננקטת כלפיהם. מתנגדי השידורים הפיראטיים טוענים שאין להשוות בין "קול השלום" לתחנות פיראטיות היום, הואיל ובתקופת "קול השלום", לפחות עד 1992, לא איפשר החוק במדינת ישראל קיום שידורי רדיו, אלא באמצעות רשות השידור או גלי צה"ל ואילו מאז קיימת אפשרות חוקית לקבלת רישיון או זיכיון לשידור רדיו חוקי, במסגרת מכרזים של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
Recall election
Recall election (בתרגום חופשי: בחירות החזרה) או Recall הוא הליך פוליטי באמצעותו ציבור הבוחרים יכול להדיח נציג נבחר מתפקידו בטרם הסתיימה תקופת כהונתו הרשמית, על ידי בחירות מיוחדות שמוכרזות אחרי שמוגשות חתימות של בעלי זכות בחירה בכמות שעוברת סף מסוים. הליך זה קיים בחלק ממדינות ארצות הברית (אך לא לנבחרי ציבור פדרליים), בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה ובוונצואלה.
המקרים המפורסמים ביותר בהם הופעל ההליך היו הדחתו של מושל קליפורניה גריי דייוויס ובחירתו של ארנולד שוורצנגר במקומו ב-2003, וניסיון ההדחה של נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס ב-2004, שנכשל.
שלבים
על מנת להביא את ההליך לכדי הצבעה יש קודם כל לאסוף חתימות של בעלי זכות בחירה שדורשים את קיום ההצבעה. מספר החתימות הדרושות נקבע ברוב המדינות על פי מספר המצביעים שהצביעו בבחירות האחרונות בהן נבחר הנציג אותו רוצים להדיח, ומספר זה נע בין 10% ל-40%, לעיתים בתוספת דרישות נוספות, כמו אחוז מינימלי של חתימות גם בכל מחוז, או איסוף החתימות תוך פרק זמן קבוע מרגע הגשת הבקשה הראשונית .
אם היוזמים מצליחים לאסוף את מכסת החתימות בזמן המוקצב, נערכת הצבעה בה יכולים להשתתף כלל בעלי זכות הבחירה במדינה (או במחוז הבחירה), ובה הם מתבקשים להצביע בעד ההדחה או נגדה.
ברוב המדינות בהן ההליך קיים, קבלת ההצבעה רק מסיימת את כהונתו של נושא התפקיד, והחלפתו מתבצעת באותו אופן בה הייתה מתבצעת אילו היה מתפטר – בין אם על ידי העברת התפקיד לסגן, מינוי לתפקיד על ידי סמכות עליונה, או קיום בחירות מיוחדות חדשות. בשש ממדינות ארצות הברית, ביניהן קליפורניה, על מנת לקצר את התהליך, יחד עם ההצבעה בשאלת ההדחה המצביעים בוחרים גם מועמד להחליף את נושא המשרה אם הצעת ההדחה תתקבל.
Recall לעומת Impeachment
הליך Recall Election הוא מכשיר פוליטי שנועד לסיים כהונה של נבחר ציבור שאיבד את אמון הנבחרים מכל סיבה שהיא, ולא בשל פשע. ברוב המדינות בהן קיים ההליך, אין כלל צורך בהעלאת סיבה ספציפית להדחה.
קיים הליך משפטי בשם אימפיצ'מנט (Impeachment) שהוא הליך היזום על ידי הפרלמנט ובו נדרש יוזם ההליך לספק האשמות ספציפיות של פעולה בניגוד לחוק. לרוב הבית התחתון משמש כתובע ומחליט האם להגיש כתב אישום לבית העליון שמכהן כחבר מושבעים. לדוגמה, רולנדס פקסס, נשיא ליטא לשעבר, היה הראשון באירופה שהודח בשיטת האימפיצ'מנט.
ארצות הברית
בארצות הברית 18 מדינות מאפשרות הדחת נציגים ברמה המדינתית (מושלים ואנשי רשות מבצעת נבחרים אחרים, מחוקקים, ובחלק מהמדינות גם שופטים) באמצעות recall, ובמדינות נוספות מתאפשרת הדחת בעלי תפקידים מקומיים בלבד. ההליך לא קיים ברמה הפדרלית, כולל לא לנציגי המדינות בקונגרס של ארצות הברית.
קנדה
הפרובינציה הקנדית קולומביה הבריטית הוסיפה לספר החוקים שלה ב-1995 הליך של recall election, לגבי כל נבחרי הציבור, כולל ראש ממשלת הפרובינציה. נכון ל-2009, אף ניסיון הדחה לא הגיע לידי מימוש.
ונצואלה
סעיף 72 בחוקת ונצואלה משנת 1999 מאפשר להדיח כל נציג נבחר, כולל את הנשיא.
באוגוסט 2004 נעשה ניסיון להדיח את הנשיא המכהן של ונצואלה, הוגו צ'אווס. ניסיון ההדחה נכשל כאשר 58% מהמשתתפים הצביעו נגד ההדחה.
היסטוריה
הליך ה-Recall Election היה חלק מתוכנית הרפורמות האלקטורליות שקידמה התנועה הפרוגרסיבית בשנים האחרונות של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שכללו גם הנהגת משאלי עם ביוזמת האזרחים (initiative) ופריימריז. האימוץ הראשון של הליך ה- Recall היה בעיריית לוס אנג'לס, בשנת 1902. ב-1908 מדינות אורגון ומישיגן היו המדינות הראשונות שהנהיגו הליכי Recall Election לנבחרי המדינה. ב-1911 אימצה גם קליפורניה את ההליך כחלק מרפורמות שהנהיג המושל הפרוגרסיבי היירם ג'ונסון . ביקורת רבה נמתחה על כך שגם שופטים, ובמיוחד שופטי בית המשפט העליון של קליפורניה, היו בין הנבחרים אותם ניתנה לציבור האפשרות להדיח. המדינה האחרונה שהנהיגה את ה-recall היא מינסוטה בשנת 1966.
יתרונות וחסרונות
תומכי Recall Election רואים בהליך זה דרך עבור האזרחים להשיג שליטה על נציגים נבחרים, אשר אינם כשירים או מייצגים נאמנה את בוחריהם. לעומת זאת המתנגדים גורסים כי Recall Election מוביל לחריגה של הדמוקרטיה מגבולותיה. לטענתם, הסכנה בהליך זה היא בהחלשת עצמאות הנציגים הנבחרים אשר אף עלולה להוביל לניצול ההליך על ידי קבוצות אינטרס ממומנות היטב. הליך ה-Recall Election קשה ליישום בישראל, שבה שיטת הבחירה היא יחסית ולא אישית – עם זאת, בלטביה, שגם בה הבחירות יחסיות, ישנה הוראה בחוקה המאפשרת recall לכל חברי הסאימה, אך אוסרת על recall של חבר סאימה מסוים.
פעילות על-טבעית (סדרת סרטים)
הסרט הראשון הוצג בהקרנות בכורה בפסטיבלים בשנת 2007, ויצא לבתי הקולנוע בתאריך 16 באוקטובר 2009. הסרט השני יצא לבתי הקולנוע בתאריך 22 באוקטובר 2010, השלישי יצא בתאריך 21 באוקטובר 2011, והרביעי - בתאריך 18 באוקטובר 2012. הסרט החמישי בסדרה, פעילות על-טבעית: המסומנים, יצא לבתי הקולנוע בינואר 2014, אולם לרגל יום שישי ה-13 התקיימו הקרנות מיוחדות ב-13 בדצמבר 2013.
פעילות על-טבעית
הסרט מגולל את סיפורם של זוג צעיר, מיכה וקייטי, המתגורר בפרברים. הזוג גילה כי קייטי נרדפת על ידי כוח על-טבעי. הזוג החליט לתעד את רגעי הפחד והאימה שחווה בכל לילה על ידי מצלמה משוכללת, אך בעקבות כך, השד רק התעצבן יותר וגרם לדברים בלתי הגיוניים ומבעיתים יותר לקרות. ביניהם- סגירת דלתות, כניסה של השד מתחת לשמיכה של קייטי, משיכה של קייטי מהמיטה ומהחדר, ולבסוף כניסה לגופה של קייטי ורציחה של מיכה.
פעילות על-טבעית 2
הסרט השני מגולל את סיפורם של משפחתה של אחות של קייטי - כריסטי, בעלה דניאל, וילדיהם אלי והאנטר (אשר היה תינוק שנולד לא מזמן בתחילת הסרט). הסרט חל כחודשיים לפני עלילת הסרט הראשון. המשפחה חווה מה שהיא חושבת כסדרת פריצות בתחילת הסרט, אך מגלה אט אט שזה בכלל לא קרוב להיות פריצות, אלא ישות אשר רוצה לחסל את המשפחה על מנת להשתלט על נשמתו של האנטר - בנה של כריסטי.
פעילות על-טבעית 3
הסרט השלישי, מגולל את סיפורם של קייטי וכריסטי, ג'ולי אימן ודניס, צלם אירועים במקצועו - חבר שלה כ - 18 שנים מלפני אירועי הסרטים האחרים. עוד כשהיו ילדות (הוזכר במהלך הסרט הראשון והשני) רדף אותן אותו השד אשר רדף אותן גם בסרטים הראשונים, כשהן מבוגרות. בסרט זה, דניס חש שמשהו לא טוב קורה בבית ולבנות, והחליט להתקין כמה מצלמות בחדר השינה, בחדרן של הבנות, ובמטבח (ששם יש מצלמה אשר מסתובבת כל הזמן - על ידי ציר של מאוורר) בסרט רואים שכריסטי מתקשרת עם השד (מכנה אותו "טובי") אפילו שהוא בלתי נראה. בסוף הסרט הלא ברור, ניתן לראות שסבתם של הבנות - לואיס, היא חברה באיגוד של מכשפות, ושהיא עצמה בעזרת השד הרגה את דניס - כי לא אהבה אותו. עוד ניתן לראות, שאימן הייתה תלויה באוויר ומתה. שתי הבנות הולכות יחד עם סבתן וטובי השד למקום לא ידוע.
פעילות על-טבעית: המסומנים
הסיפור מתחיל בחודש יוני 2012, במסיבה באוקסנרד, קליפורניה. לאחר שאישה מתה בדירה מתחת לזו שהתקיימה בה המסיבה, כמה מהחוגגים לקחו מצלמה כדי לראות ולחקור את מה שקרה. הם מגלים פריטים הקשורים לטקסי כישוף, וגם את הקלטות שהיו חסרות בפעילות על-טבעית 3. כאשר ג'סי (אנדרו ג'ייקובס), מגלה סימן של נשיכה בלתי-אנושית על הזרוע שלו, כוחות מוזרים מתחילים לרדוף אחריו בזמן שמקרוביו של ג'סי מנסים להציל אותו.
F-11 טייגר
F-11 טייגר (אנגלית: Grumman F11F/F-11 Tiger) היה מטוס קרב סילוני חד-מושבי מהדור השני מתוצרת חברת המטוסים האמריקאית גראמן. המטוס היה בשירות בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20. במקור, נקבע מטוס הטייגר, בשנת 1955, בשם: F11F טייגר, אך בשנת 1962 הוחלף שמו ל-F-11 טייגר.
ה-F11F/F-11 שימש גם כמטוס פעלולים ואווירובטיקה של הצי האמריקאי בין השנים 1957-1969.
חברת גראמן ייצרה כ-200 יחידות של המטוס. היחידות האחרונות יוצרו ונשלחו ב-23 בינואר 1959.
עיצוב ופיתוח
במקור, הטייגר אמור היה להיות דגם מתקדם של מטוס ה-גראמן F-9 קוגאר. במסגרת פרויקט שנקרא G-98, אמור היה ה-F-9 הישן לעבור תהליך של מודרניזציה. זאת, על ידי החלפת רכיביו האלקטרונים במתקדמים יותר ושיפור עיצובו החיצוני לאווירודינמי יותר. לבסוף, בעקבות כל כך הרבה שינויים, חיצוניים ופנימיים, הפך המטוס לדגם בפני עצמו ולמתקדם בתקופתו.
הפוטנציאל שבעיצובו לשבור את מחסום הקול והפחתת הגרר, עורר התעניינות בצי האמריקאי. עד לשנת 1953, עיצובים ושינויים נוספים הובילו ליצירת מטוס קרב השונה בכל מרכיביו מהדגם שעליו נשען - ה-F-9 קוגאר.
שינויים עיקריים היו בעיצוב הכנפיים - קיבוען לגוף המטוס ("כנף דלתא" - זוג הכנפיים במטוס מחוברות - ויוצרות מין "כנף אחת" גדולה בצורת משולש המחוברת לגוף המטוס), הובילו לשיפור במהירותו, הגברת העילוי - דבר המקנה יתרון בזמן קרבות אוויר בגובה נמוך. המאזנות עברו שינוי ניכר ופרצו דרך חדשה בשיטה של ייצור כנפי מטוסים, לעומת הדרכים המסורתיות של שימוש בספוילרים. הגאי הגובה מוקמו נמוך בגוף המטוס על-מנת שיוכל לטוס במהירות על-קולית. כמו כן, כדי שיוכל לנחות על נושאת מטוסים בצורה טובה יותר, הוטו כנפיו בזווית שיפוע כלפי מטה. גם המדפים עברו שינוי ניכר, יחסית לתקופה.
למטוס הותאם מנוע מדגם "רייט" J65, שתוכנן במיוחד עבור ה-F-11 ונשען על דגם המנוע המקורי - ה"סאפייר".
הצי האמריקאי התרשם מאוד משני אבות הטיפוס, שנקראו: XF9F-8, של ה-F-9, למרות שכבר היה ברור שזהו מטוס קרב חדש בפני עצמו. העיצוב אף הרחיק לכת מן המקור כאשר אבות הטיפוס שונו שוב, ונקראו: XF9F-9, וכבר לא היו נגזרות ה-F-9. מאחר שדגם המנוע בעל המבער האחורי לא היה מוכן בזמן, הדגם הראשון של הטייגר טס ב-30 ביולי 1954, ללא מבער אחורי, אך עם זאת, הגיע למהירות של מאך 1, זמן מועט לאחר ההמראה. אב הטיפוס השני צויד במנוע בעל מבער אחורי והפך למטוס העל-קולי השני של הצי.
המטוס היה למטוס הקרב הסילוני הראשון שהפיל את עצמו. במהלך טיסת ניסוי שנערכה ב-21 בספטמבר 1956 מעל האוקיינוס האטלנטי הטיס תומאס אטרידג' את המטוס בצלילה מתונה מגובה של 20,000 רגל. בגובה של 13,000 רגל ירה צרור בן כ-70 פגזים מתותח 20 המ"מ שבחרטומו ומיד עבר לצלילה חדה יותר עד לגובה של 7,000 רגל על-מנת לירות צרור נוסף. מיד לאחר הצרור השני נפגעו מנוע הסילון וחופת המטוס מעצם לא מזוהה, והטייס נאלץ לשוב לבסיס הטיסה שלו. הפגיעה במנוע לא אפשרה לו לבצע נחיתת חירום והמטוס התרסק במרחק של פחות מקילומטר ממסלול הנחיתה (הטייס ניצל). לאחר ההתרסקות נבדק המטוס ונמצא כי כתוצאה מהצלילה החריפה, מיד לאחר הצרור הראשון, חצה המטוס את המסלול הבליסטי של אותו הצרור, ועקב זאת, שלושה פגזים פגעו בו כ-11 שניות לאחר שהוא עצמו ירה אותם.
F11F-1F סופר טייגר
בנוסף ל-F11A, חברת גראמן ייצרה גם דגם מתקדם שנקרא: F11F-1F סופר טייגר (F11F-1F Super Tiger). הדגם נוצר בעקבות התאמתו של ה-F11F-1 למנוע חדש מדגם ג'נרל אלקטריק J79.
הסופר טייגר טס לראשונה ב-25 במאי 1956, כשהוא מגיע למהירות 1.44 מאך באחת מטיסות הבכורה שלו. אחרי עוד שיפורי כנפיים, ושיפור המנוע, הגיע המטוס למהירות עצומה בת 2.04 מאך, בגובה 24,466 מטר. למרות זאת, הצי לא הזמין מטוסים מדגם זה, אחרי שלא עמד בדרישות החוזה בין חברת גראמן לצי האמריקאי.
חברת גראמן מכרה את הדגם לחילות אוויר זרים. חיל האוויר ההגנתי היפני, חיל האוויר הגרמני, וחיל האוויר הקנדי הביעו עניין במטוס, אך לבסוף נזנח לטובת רכישת מטוס ה-F-104 סטארפייטר של לוקהיד מרטין. בדיעבד התברר כי חברת לוקהיד מרטין שיחדה פוליטיקאים זרים כדי שיבטיחו את רכישתו של הסטארפייטר על פני הסופר טייגר.
היסטוריה מבצעית
את הקריירה המבצעית החל באפריל 1956, כשלראשונה מטוס טייגר F11F-1 נחת והמריא מנושאת המטוסים "פורסטל" (USS Forrestal).
שבע טייסות של שתי יחידות משנה עיקריות של הצי הפעילו את ה-F11F-1: טייסות VF-21 ו-VF-33 של הצי השני של ארצות הברית (הצי האטלנטי) וטייסות VA-156 (צורפה לטייסת VF-111, בינואר, 1959), VF-24 (צורפה לטייסת VF-211, במרץ, 1959), VF-51, VF-121 ו-VF-191 של הצי השביעי של ארצות הברית (צי האוקיינוס השקט).
הטייגר הופעל מנושאות המטוסים: USS ריינג'ר, USS בון הומה ריצ'רד, USS האנקוק, USS פורסטל, USS סאראטוגה ונושאת המטוסים אינטרפיד.
הקריירה המבצעית של ה-F11F נמשכה ארבע שנים בלבד מכיוון שהוזנח לטובת מטוס ה-F-8 קרוסיידר, ומנוע ה-J65 הוכח כלא אמין. ובכך, הצי האמריקאי ביטל את כל הזמנות ה-F11F-1P (דגם סיור בשטחי אויב). לכן, רק 200 מטוסים יוצרו. לבסוף, יצא משירות פעיל על נושאות המטוסים של הצי ב-1961, אך שימש כמטוס אימונים עד לסוף שנות ה-60.
בשנת 1962 עם החלת שיטת ציון כלי טיס חדשה, שונה סימון המטוס ל-F-11. צוות האווירובטיקה של הצי - "המלאכים הכחולים" (Blue Angels) הופיעו עם המטוס משנת 1957 עד 1969, עד שהוחלף על ידי ה-F-4 פנטום.
מפעילות
ארצות הברית
סוויאטופולק השני, נסיך קייב
סוויאטופולק (ברוסית: Святополк; 1050 - 16 באפריל 1113) בנו של איזיאסלאב הראשון היה נסיך קייב בשנים 1093–1113.
סוויאטופולק נולד בשנת 1050 בטורוב בזמן שאיזיאסלאב היה נסיך בעיר זו. בשנת 1069 קיבל מאביו את העיר פולוצק כנסיכות במקום אחיו מסטיסלאב שנפטר. בשנת 1071 גורש מפולוצק וככל הנראה היה בקייב עם אביו. בהמשך נמלט איתו לפולין. כאשר איזיאסלאב חזר לקייב בשנת 1078 הועבר להיות נסיך נובגורוד. באותה שנה, ביחד עם ולדימיר התחיל במערכה נגד נסיכות פולוצק אך לא כבש את העיר.
עם פטירת וסבולוד הראשון, בנו ולדימיר הזמין את סוויאטופולק להיות נסיך קייב. זאת בהיותו הנכד המבוגר של יארוסלאב הראשון. בהתאם לעדויות הכרוניקה הוא התקבל בקייב בשמחה.
מערכות נגד הקומנים
בשנת 1096 הקומנים תקפו את קייב פעם נוספת. הפעם כוחותיהם של סוויאטופולק ושל ולדימיר הצליחו להפתיע את הקומנים וניצחו אותם תוך הריגת ההנהגה כולל החאן הגדול שהיה חותנו של סוויאטופולק.
בשנת 1103 נערכה מערכה נוספת ובקרב שהתרחש ב-4 באפריל הרוסים ניצחו.
באביב שנת 1111 סוויאטופולק החל במערכה האחרונה שלו נגד הקומנים. גם הפעם המערכה הייתה מוצלחת והרוסים חזרו לאחר ניצחון גדול.
ילדים
מאשתו ממוצא קומני
רב חיננא בר שלמיא
רב חיננא בר שלמיא, (מוזכר לפעמים כחנינא, חנניא או חנניה). (בתלמוד ירושלמי מוזכר שם אביו בכתיב 'שלמיה') היה אמורא מהדור השני של אמוראי בבל במאה ה-3. מחשובי תלמידיו של רב. מאמריו מובאים גם בתלמוד הירושלמי.
כל מאמריו שבשני התלמודים הם בשם רב והיה שואלו שאלות. פעם רבי טבלא פסק כשיטתו בעניין מסוים, ורב נחמן אמר לו: ("לך חזור בך, ואם לא אני מוציא את רב חיננא בר שלמיא מאוזנך!").
אחרי פטירת רב שלח שאלות לשמואל.
Eldorado (אלבום של ELO)
Eldorado (קרוי בכותרת המשנה "A Symphony by the Electric Light Orchestra") הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הרוק Electric Light Orchestra. האלבום יצא בספטמבר 1974 בארצות הברית תחת כותר United Artist Records, ובאוקטובר של אותה השנה בממלכה המאוחדת תחת Warner Bros. Records.
קונספט
Eldorado הוא אלבום הקונספט השלם הראשון של ELO. מנהיג הלהקה ג'ף לין המציא את הסיפור לפני שהתחיל לעבוד על המוזיקה. העלילה עוקבת אחרי דמות של גיבור חולמני, שצולל למסעות והרפתקאות בעולמות פנטסטיים ובדיוניים דרך חלומות, כדי לברוח מחיי השגרה המשמימים שלו. לין החל לעבוד על האלבום בתגובה לביקורת מצד אביו, חובב מוזיקה קלאסית, שטען שלמוזיקה של ELO "אין מנגינה". השפעתם של הביטלס ניכרת, במיוחד בשיר "Mister Kingdom", שמזכיר את שירם של הביטלס, "Across the Universe".
יציאה וביקורות
השיר "Can't Get It Out of My Head" יצא כסינגל עם השיר "Illusions in G Major" כצד שני וזכה להצלחה. גם השיר "Boy Blue" יצא כסינגל אך נכשל כלכלית. האלבום זכה למעמד אלבום זהב בארצות הברית.
בשנת 1978, במאי הקולנוע קנת אנגר הוציא מחדש את סרטו "Inauguration of the Pleasure Dome", עם Eldorado כפסקול הסרט.
בשנת 2010, מגזין Classic Rock כלל את האלבום ברשימת "50 Albums That Built Prog Rock".
בשנת 2015, האלבום דורג במקום ה-43 ברשימת "50 אלבומי הרוק המתקדם הטובים בכל הזמנים" של מגזין הרולינג סטון.
וורד קנינגהם
ביוגרפיה
הווארד קנינגהם הוא בוגר אוניברסיטת פרדו בהנדסת חשמל ובמדעי המחשב ובכל תואר שני במדעי המחשב. ממקימי חברת הייעוץ Cunningham & Cunningham. היה מנהל המחקר ופיתוח בחברת Wyatt Software ומהנדס ראשי בחברת Tektronix (en). ממקימי קבוצת Hillside ויו"ר המיזם "שפות תבנית של תוכניות" שבו תומכת הקבוצה. היה חבר מוערך בקהילת המפתחים ב-Smalltalk. מדצמבר 2003 ועד אוקטובר 2005 עבד עבור מיקרוסופט בקבוצת "תבניות ונהלים". מאז אוקטובר 2005 הוא אחראי לטיפוח קהילת המפתחים של Eclipse Foundation.
ויקי
קנינגהם קנה את פרסומו העולמי לאחר שפיתח את "WikiWikiWeb" (או בקיצור Wiki), תוכנת הוויקי הראשונה בעולם. התוכנה פותחה בשפת Perl, הותקנה באתר חברת הייעוץ של קנינגהם (c2.com) והופעלה לראשונה ב-25 במרץ 1995. במקור פותחה התוכנה כתוסף עבור "מאגר תבניות פורטלנד", אתר לתיעוד תבניות עיצוב בהנדסת תוכנה. קנינגהם פיתח את תוכנת הוויקי כדי להקל על המתכנתים שביקרו באתר להחליף רעיונות ומידע.
את השם "ויקי" בחר קנינגהם על שם אוטובוס שפעל בנמל התעופה הבינלאומי בהונולולו, ונקרא בשפת ילידי המקום "Wiki Wiki", שפירושו "מהר מהר". בראיונות שנערכו עמו בשנים שלאחר מכן, סיפר קנינגהם שחשב בתחילה לקרוא לתוכנה בשם "QuickWeb", אך שינה את דעתו והחליט על "WikiWikiWeb". שם זה, שקוצר ברבות השנים ל-"Wiki", הביע היטב את כוונתו המקורית של קנינגהם: לאפשר למבקרים באתר לערוך את התוכן באופן שיתופי, מהיר וקל.
בראיון שנערך עמו בדצמבר 2006 סיפר קנינגהם שכאשר הגה לראשונה את רעיון הוויקי, שקל לרשום עליו פטנט, אך נמלך בדעתו. קנינגהם סיפר שבאותה העת נראה היה שאיש לא ישלם כסף על תוכנה כוויקי המאפשרת לכל המשתמשים לערוך את התוכן ללא הגבלה.
תבניות עיצוב ו-Extreme Programming
קנינגהם ידוע גם בזכות תרומותיו לתחום התכנות מונחה-העצמים, ובפרט לשימוש בשפת תבניות, תבניות עיצוב ובכרטיסי אחריות-שיתוף (CRC) שפיתח יחד עם קנט בק. קנינגהם הוא מתכנת פורה, ובין השאר פיתח את FIT, שיטה וכלי המסייעים לפיתוח מונחה-בדיקות. תרומותיו הרבות של קנינגהם למתודולוגיית פיתוח התוכנה Extreme Programming, סייעו באופן משמעותי לביסוס תחום הפיתוח הזריז בהנדסת התוכנה. קנינגהם היה אף בין החותמים על המנשר לפיתוח תוכנה זריז שפורסם בשנת 2001.
בתחום הנדסת התוכנה, קנינגהם מפורסם כמי שטבע את אחד מעקרונות היסוד בפיתוח תוכנה זריז: אמרה זו מייצגת את אופן הפיתוח המיטבי במתודולוגיה סתגלנית. בזמן ניסוח אמרה זאת, המתודולוגיות המקובלות בענף הנדסת התוכנה המליצו על גישה הפוכה לחלוטין.
קנינגהם מתגורר בביוורטון שבמדינת אורגון בארצות הברית.
אל-כוניסה
אל-כוניסה (בערבית: الكنيّسة) היה כפר ערבי זעיר באזור גבעות יהודה כ-9 קילומטרים דרומית מזרחית לרמלה בגובה 170 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד. במלחמת העצמאות במהלך מבצע דני ב-10 באוקטובר 1948 הכפר נכבש על ידי לוחמי חטיבת יפתח והתרוקן מתושביו.
היסטוריה
בשנת 1552 הוקדשו חלק מהכנסות המיסים של הכפר למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית. מבחינה מנהלית, אל-כוניסה השתייך לנפת רמלה.
בסוף המאה ה-19 הכפר היה יישוב עונתי לגידול חיטה ושעורה וכאזור מרעה, שהיה כפר בת של הכפר א-טירה הנמצא היום כקילומטר דרומית למבוא חורון וכ-16 קילומטרים ממזרח לאל-כוניסה.
במאה ה-20 הכפר התקבע והפך ליישוב קבע ובו כ-20 בתים. במפות מנדטוריות בקנה מידה 1:250,000 הכפר מופיע בשני כיתובים שונים במפה משנת 1934, Al-Kunnisa ואילו במפה משנת 1946, Kunaiyisa. במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דני השתלטו לוחמי חטיבת יפתח על הכפר, עקב מיקומו האסטרטגי בין הכפרים הערביים עינאבה לסלבית (קיבוץ שעלבים של היום) ופינו את תושביו.
היום אזור הכפר נקרא "חורבת נכס" המשתרע על שלוש גבעות, כשבאחת מהם ישנם ממצאים מתקופות קדומות והשנייה שימשה כבית קברות קדום ליישובי האזור. שרידי הכפר נמצאים כיום ליד אזור המלאכה של מודיעין-מכבים-רעות, ומכנים אותו גם "גבעת נכס". ניתן להבחין במקום בסמטה הראשית של הכפר, במסגד הקטן ובבורות מים. המקום משמש כאתר טבע למטיילים וכן כאתר היסטורי קדום המשובץ במסלולים לרוכבי אופניים.
בשנת 2007 נערכו במקום חפירות הצלה, לקראת סלילת כביש 431. בשנת 2008 נערך במקום מבצע לסגירת בורות מים פתוחים בשיתוף עם התושבים. המקום הוכרז על ידי עיריית מודיעין כאתר המיועד לשימור, כאתר עתיקות המשולב בפארק ציבורי. ההצעות לשימור המקום כוללות הקמת "כפר אמנים" בבתי-הכפר המשוקמים, שחזור תעשיות קדומות במקום, פתיחת מסעדות בבתים המשוקמים בכפר וסדנת אמני פיסול.
ד"ר סוס (סדרת טלוויזיה)
ד"ר סוס (באנגלית: The Wubbulous World of Dr. Seuss; העולם המופלא של ד"ר סוס) היא סדרת בובות אמריקאית, המבוססת על הדמויות של דוקטור סוס והופקה על ידי חברת ג'ים הנסון. הסדרה שודרה במשך 2 עונות בשנים 1997–1999 בארצות הברית בערוץ ניק ג'וניור, ובשנת 2000 בטלוויזיה החינוכית בישראל. תוכנית זו משלבת בין בובות לבין אנימציית רקע תלת־ממדית ובעונה הראשונה ישנם שילובים של מספר דמויות מסיפורים הרגילים של ד"ר סוס לתוך סיפורים חדשים.
פורמט
העונה הראשונה והעונה השנייה הופקו בפורמט שונה. הפתיח והסיום של שתי העונות, וכן השירים במהלך הפרקים, שנשמעים שונים זה מזה. במהלך שתי העונות, בגרסה הישראלית, לא השתנה שיר הפתיחה.
עונה ראשונה
בכל פרק ישנו סיפור אחד חדש המבוסס על דמות של ד"ר סוס כגון: ירטל הצב והורטון הפיל. האלמנט הוא שאת הסיפורים עצמם מספר חתול תעלול שמנחה את התוכנית (ולעיתים אף מככב בסיפורים).
עונה שנייה
בעונה השנייה החתול שוב מנחה ואליו מצטרפים החתולים הקטנים, וטרנס הציפור. בכל פרק ישנם שלושה סיפורים שונים המלמדים על נושא מסוים, והחתול משתמש בסיפורוסקופ שלו כדי למצוא את מקומות הסיפורים כמו: "סוסוויל", "הג'ונגל של נול", "הממלכה של דיד" ו"הר קרמפיט".
שנות ה-20 של המאה ה-20
שנות ה-20 של המאה ה-20 היו העשור השלישי של המאה ה-20, החלו ב-1 בינואר 1920 והסתיימו ב-31 בדצמבר 1929.
ההסכמים בין המעצמות בתום המלחמה גורמים בעשור זה לסדרה של שינויי גבולות ברחבי העולם. עת נפילתה של האימפריה העות'מאנית, וירידת כוחן של מעצמות מזרח אירופה, הופכת האימפריה הבריטית לאימפריה הגדולה בהיסטוריה מבחינת שטחי הטריטוריות שלה.
ברית המועצות הצעירה, שמוקמת בשנת 1922, הופכת למדינה הראשונה בהיסטוריה שמנסה ליישם כלכלה קומוניסטית.
כחלק ממסקנות מלחמת העולם הראשונה, נעשה בעשור זה ניסיון להקים גופים בינלאומיים שיוכלו להגביר את שיתוף הפעולה בין מדינות העולם ובשאיפה למנוע את המלחמות הבאות, לפחות בחלקן. בהתאם לכך, נוסד בשנת 1920 חבר הלאומים, ובשנת 1923 מוקם גם האינטרפול, בגלגולו הראשון.
עשור זה הוא גם נקודת שיא, המצויה בין שתי מלחמות העולם, בכל הנוגע לפריחה תרבותית בכמה ממרכזי התרבות העולמיים, כמו גרמניה, צרפת ואוסטריה. בחציו השני של העשור מתחיל את דרכו הסרט המדבר בקולנוע.
סיומו של העשור עם השפל הגדול, שפורץ בארצות הברית, ומטלטל אחריו גם את שאר כלכלות העולם, שמושפעות מאוד בעשור זה מכלכלתה של ארצות הברית.
הדור שנולד במחצית הראשונה של שנות ה-20 (יחד עם ילידי העשור הראשון של המאה ה-20 וילדי העשור השני של המאה ה-20) מכונה דור ה-GI. הדור שנולד במחצית השנייה של שנות ה-20 (יחד עם ילידי שנות ה-30 וילידי המחצית הראשונה של שנות ה-40) מכונה הדור השקט.
קולוניאליזם ואימפריאליזם
ראשית שנות ה-20 ביישום החלטות שמתקבלות בחוזה ורסאי ובהסכמים נוספים, בהם מחלקות ביניהן מדינות ההסכמה שטחים שהיו שייכים קודם לכן למעצמות המרכז. בתום חלוקת השטח, הופכת האימפריה הבריטית לאימפריה הגדולה ביותר בהיסטוריה, מבחינת טריטוריה, כאשר חיים תחת חסות האימפריה כ-458 מיליון נפש לערך, שמהווים כחמישית מאוכלוסיית העולם, ושטחה משתרע על כ-33 מיליון קילומטר רבוע - כרבע משטחו היבשתי של כדור הארץ.
לצד חלוקת השטחים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, מתבצעים מאבקים אימפריאליים נוספים לאורך העשור.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור (לא בהכרח רק רציחות פוליטיות):
התקדמות טכנולוגית בקולנוע ובטלוויזיה
עשור זה הוא עשור מפנה בהתפתחות הטכנולוגית סביב הטלוויזיה והקולנוע, ובו מומצאות כמה מהטכנולוגיות שעומדות בבסיס המהפכה התרבותית והתקשורתית שהטלוויזיה והקולנוע גורמות להן בעשרות השנים הבאות.
הישגים מדעיים בתחומי הפיזיקה
לאורך העשור ענף הפיזיקה חווה פריצות דרך משמעותיות, בעיקר בתחומי הקוסמולוגיה והפיזיקה הקוונטית, אשר משנה את הבנת האנושות לגבי היקום.
תרבות פופולרית
שנות העשרים קיבלו במערב מספר כינויים שניסו לאגוד תחת מטרייה אחת מספר שינויים ומאפיינים של תקופה זו, ובין המפורסמים שבהם שנות העשרים הסוערות או שנות העשרים העליזות.
בארצות הברית לראשונה זוכים אמנים כהי עור לחשיפה במיינסטרים, בעיקר בסצנה שהולכת ומתגבשת בהארלם.
רדיו
שנות ה-20 הם תחילתו של תור הזהב של הרדיו.
יחסי אוסטריה–קטר
יחסי אוסטריה–קטר הם היחסים הדיפלומטיים שבין רפובליקת אוסטריה לבין מדינת קטר.
סקירה כללית
היחסים העיקריים בין אוסטריה לבין קטר הם היחסים הכלכליים, בין שתי המדינות התרחש סחר אדיר של 250 מיליון דולר בשנת 2015, הסכום כמעט והכפיל את עצמו משנת 2014. בשתי המדינות קיימת קהילה קטנים של אזרחי המדינה השנייה, הקהילה האוסטרית בקטר מתחילה לגדול לעומת הקהילה הקטרית הדועכת באוסטריה.
מספר ההולך וגדל של חברות אוסטריות מעורבות בשוק הקטרי במגוון דרכים: פעילות, השקעה ועוד, שתי חברות משמעותיות הפועלות בקטר הן חברה לניקוי מים, זו האחראית לסינון המים שמגיעים לצנרות בקטר, וחברה האחראית על כל ציוד הביטחון בנמל התעופה הבין-לאומי חמד.
הגלריה לאמנות אום אל-פחם
הגלריה לאמנות אום אל פחם היא גלריה לאמנות עכשווית ערבית-פלסטינית בעיר אום אל פחם.
הגלריה הוקמה בשנת 1996 ביוזמתו של אחד מבני היישוב, האמן סעיד אבו שקרה שאף משמש בה כמנהל וכאוצר ראשי. מטרת הקמתה הייתה להביא אמנות עכשווית ואיכותית לאום אל פחם ולתושביה, להציג אמנות ערבית ופלסטינית מקורית ולשמר ולפתח את התרבות הפלסטינית.בהיעדר גלריות נוספות לכל המגזר הערבי במדינת ישראל הפכה הגלריה למקום מפגש חשוב בין אמנים ממגזרים שונים, אזרחים מהשורה וכן בין אמנים מקומיים לאמנים מחו"ל.
הקמת הגלריה
המניע עבור אבו שקרה להקים את הגלריה היה מותו של בן דודו האמן עאסם אבו שקרה ממחלת הסרטן, בגיל 29. ב-1994 נערכה תערוכת יחיד גדולה של היצירות שהותיר אחריו, בביתן הלנה רובינשטיין בתל אביב. אבו שקרה בראיון תיאר כיצד "בערב הפתיחה הגיעו לביתן ארבעה אוטובוסים מאום אל פחם, אבל זה לא שימח אותי. הרגשתי שהתערוכה הזאת הייתה צריכה להתקיים באום אל פחם, ולא בתל אביב. האוצרים היהודים באים ולוקחים איזה אמנים שנראים להם, ואנחנו לא מסוגלים אפילו לקחת אחריות על החיים שלנו. לא מסוגלים לטפל בתרבות שלנו. מין אימפוטנציה תרבותית. לא יכולתי לשאת את המצב הזה".
לדברי אבו שקרה, עד שהגלריה הוקמה, האמן הפלסטיני היה כמו כלי שמחכה ליהודי שיזמין אותו להציג. עם הקמת הגלריה הוקם בית לאמן הפלסטיני.
אבו שקרה הרגיש שלא המדינה ולא המנהיגות הפלסטינית תורמים לקידום התרבות הפלסטינית בישראל. לטענתו, המנהיגות הפלסטינית אמנם עבדה קשה, ארגנה הפגנות וחשבה שאפשר להשיג דרכן דברים, אבל זה היה בזבוז זמן ואנרגיה אנושית שכן הפגנות לא משנות מציאות, אנשים משחררים בהן קיטור ואז חוזרים לעבוד. אבו שקרה הקים את הגלריה כיוון שהרגיש שמצופה מכל פלסטיני שיפסיק להאשים אחרים ויתחיל לעבוד ולתרום בתחומו. הקמת הגלריה הייתה אקט של מחאה, ותפקידה "להחזיר עטרה ליושנה".
כאשר אבו שקרה הגה את הרעיון להקים גלריה לאמנות באום אל פחם, הוא פנה לראש העיר, השייח ראאד סלאח (קרוב משפחתו של אבו שקרה וכיום מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האיסלאמית). בשלב הראשון השייח הסכים להקצות מבנה לטובת העניין ובעקבות הסכמתו אבו שקרה השיג מימון לשיפוצים מהאגף לתרבות ערבית במשרד התרבות. זמן קצר לאחר מכן הזמין סלאח את אבו שקרה לפגישה, בטענה שיש התנגדויות בקהילה. בתגובה אבו שקרה הציע לאמנים מובילים, יהודים וערבים, להציג בתערוכה, הזמין את השרה שולמית אלוני לפתיחת התערוכה והדפיס מאות הזמנות. אל הפגישה עם השייח סלאח הגיע כשבידו ההזמנות לתערוכה, שאמורה הייתה להיפתח כעבור חודש.
אנשים ואמנים מקומיים נוספים לקחו חלק בהקמת הגלריה, ביניהם האמן פריד אבו שקרה, אחיו הצעיר של סעיד, שבהמשך פתח גלריה בנצרת אך המשיך לקחת חלק באוצרות תערוכות ובהפקת קטלוגים בגלריה באום אל פחם.
פעילות, פרויקטים וחיבור לקהילה
הגלריה לאמנות אום אל-פחם פועלת במסגרת עמותת "אל סבאר" וחברים בה אנשי רוח ותרבות מכל אזור ואדי עארה. היא פועלת ללא מטרות רווח ומתוקצבת באופן שוטף ממשרד החינוך, תרומות מתושבי המקום ועוד. הפעילות השוטפת בגלריה (תערוכות אמנות עכשווית, מפגשים ושיח גלריה, סימפוזיונים, סדנאות יצירה וימי עיון), מושכים קהל רב והופכים את הגלריה למקום מרכזי בחיי התרבות המקומית והבינלאומית. כמו כן, הגלריה מפעילה מערך חינוכי ויוזמות משלבות קהילה, ומקיימת כנסים שמטרתם קידום נושאים תרבותיים וניהול דיאלוג רחב על הנרטיב והאמנות הפלסטינית העכשווית. מאז הקמתה רשמה הגלריה לזכותה שורה ארוכה של הישגים, בהם עשרות תערוכות (כארבע בשנה בממוצע) של אמנים מהארץ ומחוצה לה, שמשכו למקום מבקרים מכל העולם. הישג חשוב במיוחד הוא מספרם הרב של התלמידים הנוטלים חלק ב"יום האמנות", הכולל ביקור בגלריה, בסדנאות היצירה ובחוגי האמנות. במהלך פעילויות הגלריה ביקרו בה אלפי תלמידים מכל בתי הספר באזור ואדי עארה ו"המשולש".
מנהג חשוב נוסף שמחבר את הגלריה לקהילה הוא הוצאת עבודות אמנות אל מחוץ לגלריה והצגתן בחללים של בתים פרטיים ושל מבני ציבור, בחנויות ובמטעי הזיתים. הקהל הערבי והיהודי שמגיע לתערוכות מסוג זה מוזמן לשוטט ברחובות אום אל-פחם, לחפש את יצירות האמנות, להתחבר לתושבים ולדבר איתם. זהו פרויקט שמחבר את תושבי המקום לעשייה האמנותית. כמו כן, הגלריה הפכה לתחנה ראשונה לבאי היישוב, וממנה יוצאים סיורים מודרכים אל תוך היישוב ולסביבתו.
על מנת לקדם ולעזור לאמנים פלסטינים צעירים, הגלריה שוכרת להם אוצר, שמלווה ומנחה אותם לקראת תערוכה בגלריה. בנוסף, הגלריה מציעה לאמנים צעירים עזרה בהגשה לקרנות ופרסים ובהפקת קטלוגים. בשנת 2008 הקים סעיד אבו שקרה את ארכיון הגלריה, בו יכולים המבקרים ללמוד על החיים באזור לפני הנכבה. הארכיון כולל מאות ראיונות עם זקני ואדי עארה, תמונות ותיעוד של כל מה שעבר עליהם עם הקמת המדינה, הגירוש והרס הכפרים. בארכיון אפשר, למשל, למצוא תמונות של שוק החמורים במגידו מ–1945, של נציגי הקהילה הערבית חותמים על הסכם כניעה עם נציג הממשל הצבאי הישראלי ועוד.
קשיי הקיום של הגלריה
הקושי בקיום הגלריה הוא לא רק מול הממסד והציבור היהודי, אלא גם מול החברה הפלסטינית. אבו שקרה אומר כי "התנועה האסלאמית בישראל, שהייתה בשלטון, מתנגדת לאמנות, כמו שהיהדות מתנגדת. לא תעשה לך פסל וכל תמונה. ואני עוסק בפסלים ובתמונות אינסוף. כמו כן, באום אל פחם מרבית האוכלוסייה ענייה ומסורתית. אז איך אני מחבר את העוני עם גלריה אליטיסטית, שהתפקיד שלה להציג אמנות איכותית לכל העולם? איך אני פועל עם כל הניגודים האלה והופך את אום אל פחם למרכז רב־תרבותי? אני יוצר דיאלוג מסוג חדש".
בראיון אחר מרחיב אבו שקרה את דבריו בנוגע לקשיים בהם הגלריה נתקלה: "תחילה נתקלנו בתופעה יותר קשה מהתנגדות- אדישות. אנשים לא הבינו למה צריך את זה. חשבו שזו עוד יוזמה שתוחלת החיים שלה קצרה ולא נתנו לה סיכוי. רק אחרי שנוצר קשר עם גורמים מובילים באמנות בארץ ובעולם המחויבות שלנו המקימים וגם של הקהילה ומנהיגיה הכתה שורש. עברנו דרך ארוכה מאז להשגת מודעות ציבורית. פעם אמרו "הגלריה של סעיד", היום אומרים "הגלריה של אום אל-פחם", יש גאווה מקומית, התושבים רוצים את הגלריה ומרגישים שהיא שלהם".
כמו כן, הגלריה מושפעת מהמצב הביטחוני בארץ. דוגמה טובה לכך ניתן היה לראות בשנת 1999 בה הציגה בגלריה האמנית יוקו אונו את התערוכה "חלון פתוח" שהביאה לפריצה גדולה של הגלריה למודעות. שנה אחר כך היה נראה שכל המאמצים היו לשווא. השלט הענק שפרסם את תערוכתה של יוקו אונו נותר בכניסה לאום אל פחם, והיה אחד המוקדים הראשונים למתקפה הוונדליסטית שביצעו מפגינים באינתיפאדה שפרצה בשנת 2000, לצד הרס בסניפי הבנק והדואר בעיר. ההשפעה על הגלריה הייתה קטלנית ולקח למבקרים זמן רב עד שחזרו.
במהלך שנות הפעילות ביקרו מספר אנשי אמנות ישראליים את אופי פעילות הגלריה וטענו כי הגלריה מציגה פולקלור פלסטיני ולא אמנות מודרנית כפי שהיא מתיימרת לעשות. אבו שקרה טוען לעומת זאת כי "טוב שיש ביקורת, אנחנו הגלריה הראשונה שעוסקת בנושאים האלו. מותר לנו לעשות גם טעויות ולהתבלבל, אבל רק אנחנו נחליט מה טוב לנו ומה לא. המטרה והרעיון של הגלריה הוא שאנחנו, ערביי ישראל נכתוב את התרבות שלנו, נחקור אותה, נוביל אותה במובנים שלנו ונתעד אותה בדיוק כמו שאנחנו רוצים. אני חושב שהביקורת הזאת היא ביקורת מתנשאת שלא מכירה את הצרכים שלנו ומתעלמת מכך שבזמן שהמגזר היהודי שגשג במשך שישים שנה אנחנו היינו שקועים בהישרדות פיזית בלבד".
המעבר מגלריה למוזיאון
עם חלוף השנים והתפתחות הגלריה, התפתחו גם שאיפותיו של אבו שקרה, שרצה להעביר את הגלריה למבנה חדש בעיר ולהפכה למוזיאון הערבי הראשון בארץ שיוקדש לאמנות חזותית ויהיה מוכר על ידי הרשויות בתחומי הקו הירוק. נוסף על חללי התצוגה יכלול המוזיאון גם ארכיון היסטורי, לתולדות העיר אודיטוריום ודירות אמן.
בשנת 2002 פנתה הנהלת הגלריה אל זאהה חדיד, האדריכלית הבריטית ילידת עיראק, בבקשה לתכנן את המוזיאון בעיר. אולם המשא ומתן עם משרדה הופסק כעבור זמן מה. תוכנית חליפית של האדריכל הערבי-ישראלי סנאן עבד אל-קדר, הוצגה בשנת 2007 בטקס חגיגי במוזיאון תל אביב, ואולם גם היא נגנזה בגלל אי הבנות בין הצדדים.
בפברואר 2007 הכריז סעיד אבו שקרה, כנגיד עמותת "אלסאבר", על תחרות לתכנון המוזיאון באום אל פחם. העמותה הכריזה על תחרות מסודרת בשיתוף איגוד האדריכלים בישראל. בתחרות היו כמה שלבים. השלב הראשון היה אנונימי ופתוח לכל האדריכלים ומבין 49 ההצעות שהוגשו נבחרו חמש הצעות. בשלב השני התמודדו שלושה משרדי אדריכלים ומבניהם נבחרה ההצעה שזכתה.
יושב ראש חבר השופטים היה האדריכל יוסי פרחי, והשופטים היו ערבים ויהודים, וביניהם אדריכלים, מנכ"ל המוזיאון, מהנדס העיר וחוקרת תרבות. החלטות חבר השופטים ונימוקיהם הוצגו בתערוכה לקהילה המקומית ולציבור הרחב. במהלך התערוכה התבקש הציבור לבחור את העבודה המועדפת עליו בהצבעה לתוך תיבה נעולה. הצעה זו נקראה "מועדפת הציבור".
בתכנון המבנה החדש של המוזיאון זכו האדריכל אמנון בר אור, המתמחה בשימור מבנים, ושותפיו לתכנון ליאור ציונוב וליאור ויתקון. טקס זכייתם התקיים ב-3 בנובמבר 2008 במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב. בפרס השני זכו ד"ר יוסי קורי, האדריכל פרח פרח והמעצב פלאביו אדריאני. הפרס הראשון בסך 60,000 ₪ והפרס השני בסך 25,000 ₪ הוענקו על ידי מפעל הפיס. הפרס השלישי בסך 10,000 ₪ שתרמה משפחה מאום אל פחם שבנה נהרג בפיגוע בירדן, הוענק למשרד סטוי אדריכלים.
בנימוקים לבחירה כתבו השופטים בין היתר, כי התוכנית של בר אור מציעה פתרון פונקציונלי ומאפשר התמצאות טובה בבניין וכי העיצוב "מרשים בפשטותו".
עריית אום אל פחם הקצתה למוזיאון שטח של 13 דונם סמוך לשכונה חדשה וליד אצטדיון כדורגל. שטחו הכולל של שהוקצה למוזיאון היה 15 אלף מ"ר ועלותו נאמדה ב-25 מיליון דולר. את הכספים תוכנן לגייס ממשרד התרבות ומתרומות של גופים שונים, מקצתם מהעולם הערבי. התחזית הייתה שאבן הפינה למוזיאון תונח בשנת 2010 והמוזיאון ייחנך ב-2013.
הוצאת ביתן
ביתן הוצאה לאור היא הוצאת ספרים שנוסדה על ידי אשר ביתן. הוצאת "ביתן" הייתה בעבר חלק מהוצאת זמורה-ביתן. מאז היווסדה, הוציאה ההוצאה כ-3,000 ספרים, כאשר הבולטים שבהם הם מלכוד 22 של ג'וזף הלר וספרים רבים של דן בן אמוץ. מאז 2006, הבעלים של ההוצאה הוא אייל דוד ליאני.
הגלריה לאמנות אום אל-פחם
המעבר מגלריה למוזיאון
בשנת 2016 עשרות מיליוני דולרים עדיין הפרידו בין אבו שקרה לבין חלומו להפוך את הגלריה למוזיאון רשמי ומוכר על פי חוק המוזיאונים והדגם של בר אור ושותפיו עמד כשמונה שנים בתוך ויטרינת זכוכית במסדרון הקומה השנייה של הגלריה באום אל פחם. בשנה זו נפגש אבו שקרה כמה פעמים עם הממונה על התקציבים במשרד האוצר ועם אנשיו, והחל תהליך של ניסיון לגבש תוכנית תקציבית לבניית מוזיאון בגרסה מצומצמת הרבה יותר, של כ-4,000 מ"ר, אבל על אותו שטח, מה שיאפשר התרחבות בעתיד, כך שבהמשך תהיה אפשרות לגייס לבניה גם כסף מתורמים ערבים. לדברי אבו שקרה, אחד התנאים ההכרחיים להקמת המוזיאון היה ש-40% מהמימון יגיעו מתורמים ערבים, אולם אז גילה שבעולם הערבי מסרבים לתרום למוסד בתחומי ישראל, גם אם זה מוסד תרבות ערבי. לאחר שתוכנית הבניין החדש נגנזה, החליט אבו שקרה לנסות לקבל הכרה כמוזיאון במבנה הקיים.
הוצאת ביתן
היסטוריה
אשר ביתן הקים את הוצאת "ביתן" כהוצאה משפחתית בשנות החמישים. בשנת 1973 התאחדה ההוצאה עם הוצאת "זמורה" והוצאת "מודן" ליצירת "זמורה-ביתן-מודן" שהפכה לימים להוצאת הספרים הגדולה בישראל (כיום הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר). במהלך הקריירה שלו, היה אחראי אשר ביתן לשינויים רבים בעולם ההוצאות לאור. כך, בין היתר, הביא לשינוי הספרות המוצאת לאור בישראל מספרות מונוליתית, המוצאת בידי כמה הוצאות לאור בעלות אידאולוגיה כבדה ורצון לכוון את הקהל וללמדו כמו "עם עובד, "הקיבוץ המאוחד" ו"ספרית הפועלים", לספרות קלה יותר אך לא פחות איכותית ששואפת גם לבדר את הקורא ולא רק ללמדו. מגמה זו אומצה בהמשך הדרך גם על ידי הוצאות אחרות. במסגרת ההוצאה, הוציא ביתן לאור את ספרי דן בן אמוץ (שהיה חברו האישי) לצד הפילוסוף האקסצנטרי משה קרוי, את ספרי קורט וונגוט וג'וזף הלר לצד מותחנים רבי מכר רבים. כמו כן, הוציאה הוצאת "ביתן" ספרי עיון רבים. בשנת 1996 רכש אוהד זמורה את חלקו של אשר ביתן ב"זמורה-ביתן" ו"ביתן" המשיכה בדרכה העצמאית כמוציאה לאור של ספרי עיון ואיכות.
הגלריה לאמנות אום אל-פחם
"האמיני יום יבוא", 2002
אחת התערוכות המדוברות ביותר של הגלריה הייתה התערוכה "האמיני יום יבוא" שהוצגה ב-2002 בגלריה באום אל פחם ובגלריה פלונית תל אביב במקביל והשתתפו בה כ־300 אמנים. לתערוכה הגיעו מאות ישראלים, והיא הייתה להצלחה גם בהיבט של שותפות יהודית ערבית, מכיוון שמימי האינתיפאדה ועד אז הדירו ישראלים את רגליהם מאום אל פחם.
הוצאת ביתן
הוצאת ביתן כיום
בשנת 2006 רכש אייל דוד ליאני את ההוצאה מאשר ביתן והוא משמש המו"ל שלה עד היום. ליאני הוא עורך דין, מוזיקאי ואמן.
הגלריה לאמנות אום אל-פחם
"האמיני יום יבוא", 2002
התערוכה הייתה מעין פעולת המשך לתערוכת המחאה שארגנו שנה וחצי לפני כן חיים דעואל לוסקי, רועי רוזן ותמר גטר במחאה נגד הכיבוש ("השנה ה 33 - אמנים נגד מדיניות היד החזקה" פברואר 2001). הפעם, מלבד המחאה נגד ההרג וההרס המתמשכים בשטחים הכבושים, הדגש היה על דו קיום בתוך תחומי מדינת ישראל. משתתפי התערוכה בקשו להביע הזדהות עם הערבים אזרחי מדינת ישראל ולמחות על האפליה המתמשכת ועל הרעיון לעשות טרנספר בערביי המשולש.
בתערוכה שיתף אבו שקרה פעולה עם אוצרים ישראלים דוגמת רועי רוזן וחיים דעואל לוסקי והציגו בה אמנים ערבים ויהודים, בעיקר עבודות שנוצרו במיוחד לתערוכה. ההכנסות ממכירות התערוכה נתרמו לעמותת רופאים לזכויות אדם.
האמנים הידועים שהשתתפו בתערוכה אפשר למצוא את משה גרשוני, רפי לביא, מיכל נאמן, רועי רוזן, דגנית ברסט, מיכה אולמן, עיסא דיבי ויובל שאול, פיליפ רנצר, משה ניניו, גדעון גכטמן, תמר גטר, האחים אבו שאקרה, יוסף סלמה, סיגלית לנדאו, יהודית סספורטס, אחלאם שיבלי, זויה צ'רקסקי, ניהאד דביט, אורי צייג, אליעזר זוננשיין, אוהד מרומי, אבנר בן-גל ואחרים, לצד סטודנטים ואמנים ידועים פחות. את התערוכה אצרו חיים דעואל לוסקי, רועי רוזן, סעיד אבו שאקרה, משה מוגרבי, בן הרצוג, אסנת וידר, יובל כספי ויהושע סיימון.
בשתי הגלריות התקיימה פעילות תרבותית נרחבת שכללה ערבי שירה של יהודים וערבים, מיצגים, הקרנת סרטים תיעודיים ודיונים.
ב-20 ביולי 2002 עברו התערוכות לגלריה "רוזנפלד" בתל אביב, שם נמשכה מכירת העבודות.
עבד עאבדי / "50 שנות יצירה- תערוכה רטרוספקטיבית", 2010
אוצרת: טל בן צבי.
התערוכה השלישית מסוגה שמתקיימת בגלריה לאמנות באום אל פחם, מאז הקמתה, בנוסף לתערוכתם של האמן המנוח עאסם אבו שקרה והאמן שריף וואקד. פעילות אוצרותית זו מבטאת את המחויבות, האחריות והזכות שרואה הגלריה בעבודה מחקרית באשר לפעילותה והתפתחותה של האמנות הפלסטינית.
התערוכה מבטאת חתך רחב ומעמיק לתחומי פעילותו ושופכת אור על צורת עבודתו של האמן עאבדי מאז שנת 1962. אמן ששמו חקוק בזיכרון הקולקטיבי הפלסטיני ובתרבות הפלסטינית המתהווה בתוך מדינת ישראל ומחוצה לה.
חשיבותו של עאבדי היא בהיותו החלוץ הראשון לנדוד מעבר לים כדי ללמוד, מתוך ידיעה ברורה שעיר מולדתו (חיפה) זקוקה לחזרתו, כדי לפעול ולהוביל בתחום עשייה לא מוכר. אין ספק שדרכו של עאבדי הצטלבה בדרכם של כל האמנים הפלסטינים אשר קדמו לו במעט זמן או צמחו איתו (כגון אסמאעיל שמוט, תמאם אלאכחל, וליד אבו שקרה ועוד)- קבוצה אשר הקימה את התשתית לדור ההמשך. צמיחתה של הגלריה באום אל פחם היא ללא ספק, קשורה לאותה תשתית שיצרה אותה קבוצה נבחרת שעאבדי השתייך אליה.
אסד עזי, "פרש נודד", 2015
אוצר: גלעד מלצר.
לאחר למעלה מעשרים תערוכות יחיד והשתתפות בעשרות תערוכות קבוצתיות בעלות אופי מגוון, הערוכה "פרש נודד" הייתה תערוכת הרטרוספקטיבה הראשונה של עזי, מהחשובים שבאמנים הערבים-ישראלים ומהציירים המובילים בארץ בדור האחרון.
התערוכה נחלקה לשניים והוצגה גם בגלריה לאמנות אום אל פחם וגם במשכן לאמנות עין חרוד ופרשה כמה אפיקים מרכזיים ביצירתו של האמן אסד עזי במהלך ארבעה עשורים. בנוסף, התערוכה התחקתה אחר הכרונולוגיה של התפתחותו של עזי כאמן, וגם אחרי הצירים המרכזיים של יצירתו: הציר האוטוביוגרפיה- דמות האב- חיל שנהרג כשאסד היה ילד צעיר, הגדילה בחברה כפרית-מסורתית, המעבר לחברה עירונית (חיפה, תל אביב) והשילוב של תחנות אלו בציור.
הקטלוג התלת-לשוני (עברית, ערבית, אנגלית) הציג מבחר רחב מעבודות של עזי (קרוב ל-100 עמ' צבע), לצד טקסטים שבחנו אספקטים שונים ביצירתו. בין כותבי הטקסטים ניתן למצוא את סעיד אבו שקרה, גליה בר אור וגלעד מלצר.