cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אביגדור ליברמן
שר הביטחון
במהלך חודש מאי 2016 לאחר משא ומתן קואליציוני הצטרף ליברמן עם מפלגתו לקואליציה. ליברמן מונה לשר הביטחון וחברת הכנסת סופה לנדבר לשרת העלייה והקליטה. עוד התקבלה במסגרת ההסכם הקואליציוני דרישת המפלגה בעניין תוספת לקצבת הפנסיה ושארים. ליברמן הושבע לתפקיד ב-30 במאי 2016. במקביל הגיש ליושב ראש הכנסת כתב הפסקת חברות לפי סעיף 42ג לחוק יסוד הכנסת ("החוק הנורווגי").
בתור שר הביטחון ליברמן הורה לכבד את החלטת בג"ץ בעניין פינוי עמונה והציג מתווה שכונה "המקל והגזר" המכוון לערביי ישראל ובמהלכו בעת טרור העונשים יוקשחו ובעתות רגיעה תהיה הסכמה לבנייה ערבית ולתוכנית חילופי השטחים. המתווה ספג ביקורת הן משמאל והן מימין. לפני היותו שר הביטחון ליברמן קרא לשחרר את אלאור אזריה מהמשפט שלו ולאחר שנכנס אמר שיצטרכו לשחרר את אלאור גם אם יורשע. למרות זו לאחר הרשעתו במשפט קרא לכבד את פסק הדין.
הכנסת העשרים ואחת עד העשרים וארבע
בבחירות לכנסת העשרים ואחת, שנערכו ב-9 באפריל 2019, זכתה ישראל ביתנו ב-5 מנדטים והמליצה בפני נשיא המדינה ראובן ריבלין להטיל על בנימין נתניהו את מלאכת הרכבת הממשלה. נתניהו הצליח להגיע להבנות עם המפלגות שהמליצו עליו, מלבד ישראל ביתנו. סלע המחלוקת היה דרישתו של ליברמן להכניס להסכמים הקואליציוניים את העברתו בקריאה שלישית של החוק להסדרת גיוס בני ישיבות במתכונת המדויקת שבו כבר עבר בקריאה טרומית. המפלגות החרדיות התנגדו לכך. ליברמן דחה הצעות פשרה, כולל אישור החוק כלשונו למעט מכסות המתגייסים, שיעוגנו בהחלטת ממשלה שתגובה בהסכמים הקואליציוניים. כתוצאה מכך נכשלה הקמת הקואליציה, והכנסת העשרים ואחת החליטה על פיזורה, בתמיכת ליברמן. נתניהו האשים את ליברמן ב"הפלה סדרתית" של ממשלות ימין. ליברמן הגיב בטענה שנתניהו נכנע לחרדים ומוביל למדינת הלכה. על פי ידיעות בתקשורת ליברמן אמר למקורביו כי הוא מסרב להצטרף לממשלה בראשות נתניהו משום שלדבריו נתניהו יזם פרסומים כי ליברמן ושני בניו מעורבים בתיקים פליליים, וכן דרישה מפרקליטות המדינה לחקור את ליברמן בפרשת ישראל ביתנו.
שר האוצר
כחלק מההתמודדות עם השפעת מגפת הקורונה על הכלכלה, הציג מודל ליציאה הדרגתית ממודל החל"ת שסיפק מענקים למי שיצא לחופשה ללא תשלום החל מ-1 ביולי 2021. באוגוסט 2021 חתם ליברמן, בשיתוף פעולה עם השרה להגנת הסביבה, תמר זנדברג, על מס קנייה על כלי פלסטיק חד-פעמיים. הצעד זכה לביקורת רבה, בעיקר בציבור החרדי, ובוטל על ידי שר האוצר הבא, בצלאל סמוטריץ' בינואר 2023.
עם אישור תקציב המדינה לשנים 2021–2022 אושר גם "חוק ההסדרים" לשנים אלה. חוק הסדרים זה היה רחב יחסית לחוקי הסדרים קודמים, וכלל רפורמות רבות, בהן רפורמה לייבוא מקביל של מוצרים ובהם מוצרי מזון, הורדת מכסים על מוצרים חקלאיים, העלאת גיל הפרישה לנשים ל-65, חקיקת חוק עקרונות האסדרה והקמת רשות האסדרה, רפורמה ברישוי עסקים, רפורמה באסדרה של מערך הכבאות והתאמתו למקובל באירופה, הטלת אגרת גודש בגוש דן, רפורמה בתעריפי החניה בכחול לבן בערים, חוק שירות מידע פיננסי המהווה רפורמה בבעלות על מידע פיננסי ופתיחתו לחברות פינטק (בנקאות פתוחה), הקמת רשות המטרו אשר תהיה אחראית לקידום פרויקט המטרו בגוש דן, רפורמה בשיטת ההתחשבנות שבין קופות החולים לבתי החולים, ביטול איגרות החוב המיועדות והפיכתן לרשת ביטחון לחוסכים לפנסיה, ועוד.
ביוני 2022 סיכם עם שרת החינוך יפעת שאשא-ביטון על תוכנית שבמסגרתה מוסדות חינוך חרדיים יסודיים לא יצטרפו לרשתות החינוך החרדיות אך ילמדו את מקצועות הליבה העיקריים (מתמטיקה, אנגלית ומדעים) אז תקציבם יוגדל ל-100% מהתקציב הבסיסי לבית ספר ממלכתי רגיל.
בתקופתו של ליברמן ולראשונה מאז 2008 הגירעון השנתי התכווץ לקרוב לאפס (כ-0.04%) בחודש מאי 2022, השיעור הנמוך ביותר מאז ינואר 2008.
הסכסוך הישראלי–פלסטיני
בשונה מחלק גדול מאנשי הימין, ליברמן הצהיר כי יהיה מוכן להכיר במדינה פלסטינית בתנאים מגבילים. תחילה תמך בטרנספר כפתרון לסכסוך הישראלי-ערבי, אך לקראת הבחירות לכנסת בשנת 2006 הציע מתווה של הסדר שהדגש המרכזי בו הוא חילופי שטחים מאוכלסים, זאת כדי להבטיח רוב יהודי במדינת ישראל.
בכמה מקרים התבטא בחריפות נגד השמאל הישראלי (כך למשל בראיון בגלי צה"ל באוקטובר 2007 בו האשים חלק מאנשי השמאל "בכל הקורבנות והצרות" של מדינת ישראל, והשוואת אנשי "יש גבול" לקאפו במחנות הריכוז הנאצים בראיון ב"מבט לחדשות".) ביום השבעת הממשלה ה-31, דרש ליברמן לשפוט את חברי הכנסת הערבים הנפגשים עם ראשי חמאס בתור משתפי פעולה, כמו במשפטי נירנברג ותבע שגורלם יהיה זהה. נגד הקריאה יצאו אישים שונים, בין היתר בטענה שהתבטאויות ליברמן גורמות לזילות השואה.
בשנת 2011, בהיותו שר החוץ, האשים את "בצלם" וארגוני שמאל אחרים בהפצת שקרים והכפשת ישראל, ואף טען שהתנהגות זו הופכת אותם ל"סייעני טרור נטו, שכל מטרתם להחליש את צה"ל."
בשנת 2015 הביע ליברמן תמיכה בחוק עונש מוות למחבלים, ובתחילת 2018 ניסה להוביל מחדש את חקיקתו.
תוכנית חילופי השטחים
תוכנית חילופי השטחים היא אחד המרכיבים במסגרת תוכניתו הכוללת לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני. בין היתר, מתבסס ליברמן על הטענות:
עיקרה של תוכנית חילופי השטחים, אותה מציע ליברמן כפתרון לבעיות אלה, הוא סיפוח גושי התנחלויות לישראל, ובמקביל העברת שטחים ישראליים המאוכלסים בערבים, כגון אום אל-פחם וסביבתה, לידי המדינה הפלסטינית לכשתוקם. באופן זה יחדלו התושבים, שיבחרו להישאר בשטחים שיועברו, ואשר לא יביעו נאמנות למדינת ישראל, להיות אזרחי ישראל.
נאמנות למדינת ישראל
ליברמן סבור כי יש להכניס תיקונים בחוק האזרחות של ישראל, לפיהם יחויב כל אזרח במדינה לחתום על הצהרת נאמנות למדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, לעקרונותיה ולחוקיה. מי שיסרב לעשות כן, יאבד את זכותו לבחור ולהיבחר ואף עשוי לא לקבל תעודת זהות. ליברמן סבור שיש לחייב בהצהרה זו כל אזרח ישראלי שמגיע לגיל 16.
עוד סבור ליברמן שיש להגדיר קשר הדוק יותר בין השירות בצה"ל או השירות הלאומי לבין הזכויות הניתנות מביטוח לאומי, כך שמי שנאמן יקבל יותר. בספטמבר 2017 אמר שכל צעיר בן 18 צריך להתגייס לצה"ל או לשירות לאומי, כולל חרדים וערבים.
דת ומדינה
ליברמן הכניס במצע מפלגתו את העקרונות הבאים:
ב-19 בינואר 2018 בעקבות אישור חוק המרכולים בכנסת ערך קניות בפומבי בחנות הפתוחה בשבת בניגוד לחוק בעיר אשדוד והתראיין בעניין לעיתונאים שליוו אותו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 וכן לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש והבחירות לכנסת העשרים וארבע שהוקדמו ב-4 שנים ממועדן המקורי, עמדה ביקורתו נגד המפלגות החרדיות והדתיות לאומיות במרכז קמפיין הבחירות שלו.
יחסי חוץ
ליברמן תופס את הסכסוך הישראלי-פלסטיני כחלק מעימות רחב יותר בין המערב לאסלאם. לדעתו, היעד המדיני והביטחוני של מדינת ישראל צריך להיות הצטרפות לברית נאט"ו ולאיחוד האירופי.
עם היכנסו לתפקיד שר החוץ, הצהיר ליברמן כי הוא אינו מחויב למתווה אנאפוליס, וכי חזון שתי המדינות הוא רעיון יפה אבל לא ישים. בכך שינה ליברמן את הקו המנחה של הממשלה הקודמת, בראשות אהוד אולמרט.
ליברמן תמך בחיזוק הקשר עם רוסיה מתוך אמונה שקשר כזה חיוני לאינטרסים של ישראל, ואף מונה ל"ממונה על הדיאלוג האסטרטגי מול הקרמלין" מטעם הממשלה, דיאלוג שעליו סוכם בעת ביקור שלו במוסקבה ביוני 2009.
את ביקורו של נשיא ברזיל, לואיז אינסיו דה סילבה, החרים ליברמן כאות מחאה על שזה סירב להניח פרחים על קברו של בנימין זאב הרצל, אולם הניח פרחים על קברו של יאסר ערפאת.
במסגרת מדיניותו כשר החוץ, הורה ליברמן לשגרירי ישראל "שלא יתרפסו בפני העולם" משום ש"למושגים כמו כבוד לאומי, יש חשיבות רבה בהשפעה על מעמד ישראל בעולם". במסגרת מדיניות זו, בעקבות דברי ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, נגד ישראל, השפיל סגנו של ליברמן, דני אילון, את שגריר טורקיה בישראל בכך שהורה לו לשבת על ספה נמוכה לעיני המצלמות. ליברמן לא גינה את אילון, והצדיק את הצורך להגיב בתקיפות, גם אם לא את צורת התגובה. לאחר הודעת הבהרה שלא נתקבלה, איומים מצד טורקיה, ובהתערבות פרס, הבהיר אילון לשגריר כי לא היה בכוונתו להשפילו אישית, וכי הוא מתנצל בפניו על הדרך בה האירוע נוהל והאופן בו התפרש.
בתקופת כהונתו של ליברמן כשר החוץ נמשכה החרפת הבעיות בשני תחומים בולטים ביחסי החוץ של ישראל:
שינוי שיטת הממשל בישראל
ליברמן תומך בשיטת הדמוקרטיה הנשיאותית, ושינוי שיטת הממשל הוא אף חלק ממצע מפלגתו. הוא תומך בשיטה של בחירות אזוריות, שבה המפלגה הזוכה מקבלת את כל המושבים.
עם כניסתו לממשלה ה-31, החלו מגעים עם אהוד אולמרט לשינוי שיטת הממשל. כאשר ניסה להעביר את ההצעה לשינוי שיטת הממשל לדמוקרטיה נשיאותית בקריאה טרומית, הוא נתקל בהתנגדות הכנסת וההצעה נפלה.
בממשלה ה-36 ביקש ליברמן לקדם הצעת חוק לפיה הפלת ממשלה בשנתיים הראשונות לכהונתה תתבצע רק ברוב של 90 חכי"ם
מערכת המשפט
ליברמן מתח פעמים רבות ביקורת על מערכת המשפט בישראל, וטען כי "ההתערבות של הרשות השופטת במחוקקת עוברת כל גבול". בשנת 2002 קרא להדיח את נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, בגין צו שהוציא להפסקת פינוי הגופות ממחנה הפליטים ג'נין. בשנת 2017 קרא לבחון מחדש את חוקי היסוד.
פלילים
ביוני 1996, בהיותו מנכ"ל משרד ראש הממשלה, נחקר ליברמן בחשד ששלשל לכיסו מכספי עמותה שעמד בראשה, אך החקירה לא הבשילה לכתב אישום.
באפריל 1997 המליצה המשטרה להעמיד לדין את ליברמן בפרשת בר-און חברון, אך הפרקליטות החליטה לא להגיש כתבי אישום כנגד איש מהמעורבים בפרשה.
בסוף 1999 הוגש כתב אישום נגד ליברמן באשמת תקיפה, תקיפת קטין ואיומים. התקיפה ארעה לאחר שנערים בני 13 ו-14, הכו את בנו בן ה-12 של ליברמן, וזה הזעיק את אביו לעזרה. לאחר התקיפה איים ליברמן על הנער שתקף כי יכהו בשנית אם יחזור ליישוב נוקדים. בספטמבר 2001 הורשע ליברמן, במסגרת עסקת טיעון, בתקיפת קטין ובאיומים, והוטל עליו לשלם 10,000 ש"ח פיצוי לנער ועוד 7,500 ש"ח קנס.
ליברמן נחקר בחשד כי קיבל מיליוני שקלים בזמן שכיהן כחבר הכנסת. לפי החשדות, הכספים עברו דרך חברה בבעלותו בשם "נתיב אל המזרח", שקיבלה מהשנים 1999 עד 2006 סכומי כסף גדולים שהיו אמורים להגיע לכאורה לכיסו של ליברמן, כשוחד מאת מיכאל צ'רנוי ואחרים. הוא נחשד גם בהחזקת חברות נוספות בקפריסין, ששימשו להעברת כספי שוחד באמצעות "איש קש". חשדות אחרים נוגעים לחברה ל"ייעוץ עסקי" בשם "מ. ל. 1", אותה הקימה ביולי 2004 בתו, מיכל ליברמן, כשהייתה בת 21. לחברה הוזרמו תוך שלוש שנים מאז הוקמה כ-7 מיליון ש"ח מחוץ לארץ. החברה שילמה משכורות גבוהות לליברמן האב ולבתו.
במרץ 2010 חקרה המשטרה את ליברמן בחשד כי קיבל משגריר ישראל בבלארוס, זאב בן אריה, פרטים על אודות בקשה חסויה לסיוע משפטי שהגישה משטרת ישראל לממשלת בלארוס בעניין החקירה נגדו. החקירה נסובה גם סביב מעורבותו של השר ליברמן במינויו של בן אריה ליועץ במטה המדיני של משרד החוץ ולשגריר בלטביה. בן אריה עצמו הורשע במסירת מידע לאדם שאינו מוסמך, בגילוי הפרת חובה ובשיבוש הליכי משפט, ובאוקטובר 2012 נגזרו עליו 4 חודשי עבודות שירות.
בדצמבר 2012 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, על ההחלטה לסגור את התיק העיקרי נגד ליברמן, בגלל היחלשות הראיות במהלך הזמן (בהמשך לכך נסגרו גם תיקי החקירה נגד יתר החשודים בפרשה) ולהגיש כתב אישום בפרשת השגריר. בעקבות זאת התפטר ליברמן מתפקיד שר החוץ והודיע על הסרת חסינותו.סגירת התיקים הייתה בניגוד לדעתם של בכירי הפרקליטות שהיו מעורבים בתיק.
ב-30 בדצמבר 2012 הגישה פרקליטות המדינה כתב אישום נגד ליברמן המייחס לו עבירות של מרמה והפרת אמונים בפרשת השגריר. ב-6 בנובמבר 2013 הוא זוּכה פה אחד.
ב-31 באוגוסט 2022, עוזרו לשעבר של ליברמן יוסי כמיסה, פרסם פוסט ארוך בפייסבוק ובו רשימה ארוכה של טענות למעשים פליליים חמורים מצדו של ליברמן. בין השאר טען כמיסה, כי ליברמן הציע לו 100 אלף דולר כדי לרצוח ניצב במשטרה. הוא גם האשים את היועצת המשפטית לממשלה גלי בהרב-מיארה שלמרות שהגיש תלונה למח"ש חודש קודם לכן לא עשתה דבר בנושא ב-1 בספטמבר פרסם ליברמן פוסט תגובה תחת הכותרת "נתניהו בפאניקה" ובו דחה את כל ההאשמות נגדו, הכחיש את טענת כמיסה שהיה עוזרו או יועצו, האשים אותו ברצון לזכות בפרסום וטען שהוא מגבש תביעת דיבה נגדו. מאוחר יותר האשים ליברמן את נתניהו בפרסום הפרשה בתקופת הבחירות ואמר עליו "האיש פשוט חלאת המין האנושי - אין לו קווים אדומים". ב-4 בספטמבר הורתה היועמשי"ת לפתוח בבדיקות ראשונות באשר לטענות. ב-25 באוקטובר פורסם כי כמיסה נמצא דובר אמת בבדיקת פוליגרף שעבר.
הניו ז'יטומירסקי
הֶנְיוֹ ז'יטוֹמירסקי (בפולנית: Henio Żytomirski; 25 במרץ 1933 - 9 בנובמבר 1942) היה ילד יהודי-פולני יליד לובלין, שנרצח בגיל 9 בתא גזים במחנה ההשמדה מיידנק. הוא הפך לאייקון של השואה לא רק בלובלין, אלא בפולין כולה. סיפור חייו הפך לחלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית בפולין. הפרויקט "מכתבים להניו" מתקיים בלובלין מאז 2005. הניו ז'יטומירסקי הוא אחד הגיבורים של תערוכת הקבע "אֵלֵמֶנְטָאז'" (Elementarz; בפולנית: "מקראה ראשונה") המוצגת בביתן 53 במיידנק ומוקדשת לילדים שהיו במחנה.
ביוגרפיה
הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי נולד בעיר לובלין שבפולין כבנם הבכור של שמואל ז'יטומירסקי ושרה לבית אוקסמן, וגדל בבית ברחוב שְׁבֶסְקָה (Szewska) מס' 3 בעיר. סבו אפרים ז'יטומירסקי וסבתו חיה לבית מלמד התגוררו ברחוב לוברטובסקה 22. ב-1 בספטמבר 1937 החל ללכת לגן הילדים "טרכטר" (Trachter) שבעיר. ב-5 ביולי 1939 צולמה תמונתו האחרונה בכניסה לסניף בנק PKO הנמצא עד היום ברחוב קרקובסקיה 64 בלובלין. ב-1 בספטמבר 1939 אמור היה הֶנְיוֹ ללכת בפעם הראשונה לכיתה א', אך באותו יום פלשה גרמניה הנאצית לפולין.
עם ייסוד השלטון הנאצי בפולין הוקם בלובלין יודנראט, שכלל 24 חברים. שמואל, אביו של הֶנְיוֹ, שהיה מורה במקצועו ויושב ראש מפלגת פועלי ציון בלובלין, מונה על ידי היודנראט לתפקיד מנהל סניף הדואר ברחוב קובלסקה 2. תפקיד זה אִפשר לו, ככל הנראה, ליצור קשר עם המחתרת הפולנית (דרכה קיבל מידע אסור וחדשות); להתכתב עם אחיו הצעיר, יהודה ז'יטומירסקי, שעלה לארץ ישראל עוד ב-1937; להיות בקשר עם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן מהמחתרת היהודית בגטו ורשה ועם אנשי ריכוז השומר הצעיר בווילנה; ולהיות בקשר מכתבים וחבילות עם נתן שוואלב, מנהל משרדי הסוכנות היהודית ותנועת החלוץ בז'נבה, שעסק במתן סיוע למאות פעילי תנועות הנוער בשטחי הכיבוש הנאצי.
בהנחיית המושל הנאצי במחוז לובלין אולצו ב-24 במרץ 1941 כל 34,149 היהודים שחיו בעיר באותה עת לעבור לגטו שהוקם בלובלין. במרץ 1941 עברה משפחת ז'יטומירסקי לרחוב קובלסקה 11 שבגטו לובלין. ב- 10 בנובמבר 1941 נפטר סבו של הֶנְיוֹ, אפרים ז'יטומירסקי, ממחלת הטיפוס. לפני מותו הוא ביקש להיקבר קרוב לשער בית הקברות, כדי להיות הראשון שיצפה בשחרור העיר לובלין. המצבה שעל קברו נותצה ונהרסה ב-1943 כאשר הגרמנים חיסלו את בית הקברות היהודי החדש בלובלין.
ב-16 במרץ 1942 החלו במחוז לובלין המשלוחים למחנות ההשמדה במסגרת "מבצע ריינהרד". מדי יום נשלחו למחנות כ-1,400 אנשים. המשטרה הגרמנית ואנשי האס אס פיקחו על המשלוחים. הסלקציה של היהודים התבצעה בכיכר הסמוכה לבית המטבחיים העירוני, לשם הובלו המגורשים ברגל מבית הכנסת הגדול (על-שם המהרש"ל), ששימש כמקום ריכוז ואיסוף למגורשים. קשישים וחולים נורו במקום. השאר נשלחו למחנות ההשמדה, בעיקר לבלז'ץ. מאות מהיהודים נורו למוות ביערות שבפאתי העיר לובלין. בסך הכל כ-29,000 מיהודי לובלין הושמדו במהלך החודשים מרץ-אפריל 1942, ובהם ככל הנראה גם אמו, סבתו ושתיים מדודותיו של הֶנְיוֹ – אסתר ורחל.
ב-14 באפריל 1942 הסתיימו המשלוחים. הֶנְיוֹ ואביו שרדו את הסלקציות של אביב 1942, ככל הנראה בזכות אישור עבודה שהיה לאב, ויחד עם שאר היהודים שנשארו בלובלין הועברו לגטו אחר, קטן יותר, שהוקם במיידן טטרסקי (פרבר של לובלין). לגטו זה נכנסו כ-7,000 עד 8,000 אנשים, אף שלרבים מהם לא היו אישורי עבודה. ב-22 באפריל ביצעו אנשי האס אס סלקציה נוספת: כ-2,500 עד 3,000 אנשים ללא אישורי עבודה נלקחו תחילה למיידנק, ומשם ליער קְרֶנְפְּיֶיץ (Krępiec) המרוחק כ-15 ק"מ מלובלין, שבו נורו למוות.
אביו של הֶנְיוֹ, שמואל ז'יטומירסקי, הועבר לעבודות כפייה מחוץ למיידנק בבניית אצטדיון ספורט לאנשי האס אס. מתוך המחנה הוא הצליח לשלוח עוד מספר מכתבים אחרונים לאחיו יהודה שבישראל ולמשלחת הציונית בקושטא. ב-3 בנובמבר 1943 בוצע החיסול הגדול של כל האסירים היהודים שנותרו במיידנק ובשאר המחנות במחוז לובלין. חיסול זה ידוע בשם "מבצע ארנטפסט" (Erntefest, "חג הקציר). באותו יום הושמדו במיידנק 18,400 יהודים. בסיום מבצע החיסול הזה הוכרז מחוז לובלין כ-"יודנריין" ("נקי מיהודים"). באופן מפתיע שרד שמואל ז'יטומירסקי גם את החיסול ההמוני הזה; דבר זה ידוע על-פי מכתב ששלח באמצעות שליח מלובלין ב-6 בינואר 1944 למשלחת היהודית בקושטא. לא ברור מאין נשלח מכתב זה. העיר לובלין שוחררה ב-24 ביולי 1944 על ידי הצבא הסובייטי. שמואל, אביו של הֶנְיוֹ, לא שרד, אך לא ידוע כיצד נספה.
מכתבים להניו
בשנת 2005 החל בעיר לובלין פרויקט "מכתבים להֶנְיוֹ", כחלק מפעילות לשימור ולשחזור המורשת היהודית בעיר. את הפעילות הזו מבצֵע מרכז תרבות מקומי, מרכז "שער גרודצקה - תיאטרון NN". לפי מנהל המרכז, תומש פייטרשביץ' (Tomasz Pietrasiewicz), הרעיון המרכזי של הפרויקט הוא כזה: "בלתי מתקבל על הדעת לזכור את פניהם ושמותיהם של 40,000 איש. זכוֹר אחד. חיוך ביישני, חולצה לבנה עם צווארון, מכנסיים קצרים צבעוניים, תסרוקת שביל בצד, גרביים מפוספסים... הֶנְיוֹ."
הפרויקט מיושם מדי שנה ב-19 באפריל, שהוא יום הזיכרון לשואה בפולין. תלמידי בתי הספר בלובלין מתבקשים לשלוח מכתבים להֶנְיוֹ לרחוב קובלסקה 11, כתובתו הידועה האחרונה של הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי בלובלין. עד כה נשלחו אלפי מכתבים להֶנְיוֹ, כולל ציורים, מכתבים אישיים וסיפורים מרגשים של ילדים בני 12-13. בחזית בנק פ.ק.או., המקום שבו צולמה תמונתו האחרונה של הֶנְיוֹ, מוצבת מדי שנה תיבת דואר מיוחדת למשלוח המכתבים להֶנְיוֹ. רשויות הדואר בלובלין נאלצות להתמודד עם שקים מלאים של מכתבים שנשלחים בחזרה לשולחיהם ועליהם החותמת "הנמען לא ידוע". בהמשך היום נערך סיור רגלי בעקבות הכתובות שבהן התגורר הֶנְיוֹ - שבסקה 3, קובלסקה 11 (בגטו). הסיום הוא תפילה חרישית למרגלות פנס אשר מהווה את השריד האחרון שנותר מהעיר היהודית בלובלין שלפני המלחמה ומשמש כ"נר תמיד". ב-2007 התבקשו עוברים ושבים ליד סניף הבנק לכתוב מכתבים בַּמקום. ההיענות הייתה יוצאת דופן. העיתונות הארצית הפולנית מקדישה כתבות רבות לפרויקט זה. מאז 2005 הפך הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי לאייקון של השואה, לא רק בלובלין אלא בפולין כולה. כיום הוא חלק מתוכנית הלימודים במערכת החינוך הכללית. עיתונים של בתי-ספר מספרים על אודותיו ומנסים באמצעות סיפור חייו הקצרים להבין את משמעות השואה.
אלמנטאז'
התערוכה "אלמנטאז'" (Elementarz: מקראה ראשונה או "אלפוני") במיידנק מוצגת בביתן 53, ומוקדשת לילדים שהיו במחנה. תערוכה זו הוכנה על ידי תומש פייטרשביץ' ממרכז "בראמה גרודסקה ("שער העיר"), תיאטר NN". מטרת הפרויקט היא להציג את גורלם של הילדים שהיו כלואים במחנה ההשמדה. הרעיון לפרויקט נולד כאשר אחד הניצולים הבחין כי מוזיאון מיידנק אינו מציג למבקרים את חיי הילדים במחנה. לדידו, תלמידים המבקרים במוזיאון מיידנק התקשו להזדהות רגשית עם מה שהתרחש במיידנק. את התערוכה ייסד מוזיאון מיידנק כדי לאפשר לתלמידים להמחיש את הידע שלמדו בבית הספר על שהתרחש במחנה.
הילדה (Elżunia) כתבה בפתק שהיא בת 9, ושרה את השיר לעצמה למנגינת שיר ילדים פולני מפורסם (בפולנית: "Z popielnika na Wojtusia iskiereczka mruga"). השיר בשתי גרסאותיו מושמע בתערוכה.
התערוכה מחולקת לשני עולמות - "עולם האלפוני" ו"עולם המחנה".
ספר הלימוד הראשוני, ה"אלפוני", מלמד ילדים כיצד לארגן את העולם ולתארו. זהו הבסיס לתיאור הקשר בין האדם לעולם שמקיף אותו. ה"אלפוני" מציג את העולם נטול אכזריות ורוע. מתוך עולם פשוט ונאיבי זה של ה"אלפוני", נלקחו ילדים בכוח ונזרקו לתוך "עולם המחנה". עולם זה חִייב שימוש באלפוני שונה לחלוטין - "אלפוני של מחנה מוות". "עולם המחנה", זה שנמצאו בו הילדים, היה ההפך הגמור מהעולם המוצג ב"אלפוני". החיים במחנה יצרו חוויה חדשה לחלוטין ומושגים חדשים עבור הילדים - רעב, סלקציה, תא גזים וכן הלאה - ואף מגע יומיומי עם רוע ומוות. השהות במחנה גרמה לעיוות ולהרס נפשם של הילדים. ב"עולם האלפוני", לאורך קירות בית הספר, מפוזרים ספרי לימוד לכיתה א', "אלפוני" (בפולנית ובבלארוסית). על לוח הכיתה כתובים בגיר לבן שמותיהם של ארבעת הילדים, אלה שגורלם מוצג בתערוכה. בחדר זה ניתן לשמוע זמזום ממסדרון בית הספר, הכולל צעקות ודחיפות של ילדים במהלך הפסקה.
ארבע בארות הבנויות מבטון מסמלות את גורלם של כל אחד מארבעת הילדים. כל באר עוברת דרך הרצפה ומעוגנת לתוך האדמה שמתחת לצריף. מן הבאר בוקע קולו של אדם מבוגר, מספר את סיפורו על אודות שהותו במחנה בעת שהיה ילד. אחת הבארות "שותקת" - הֶנְיוֹ ז'יטומירסקי לא שרד את המחנה.
כופרת
כופרת הוא אוטוביוגרפיה מאת אייאן חירסי עלי. הספר הוא תרגום מהולנדית של הספר "Mijn Vrijheid" (חירותי) שיצא לאור ב-29 בספטמבר 2006. הספר הוא רב-מכר של הניו יורק טיימס. מסיבות בטיחותיות סופרת הצללים של הספר נותרה אנונימית.
אייאן חירסי עלי והוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר החליטו לתרום חלק מהכנסות המכירה של הספר לאיגוד מרכזי הסיוע לנפגעות תקיפה מינית בישראל.
חלק א': חיי
בחלק הראשון מספרת חירסי עלי על ילדותה והתבגרותה בסומליה, ערב הסעודית, אתיופיה וקניה בשבט מוסלמים אדוקים עם סבתה ואמה, עשה, שמכה אותה ואת שני אחיה. חירסי עלי עוברת מילת נשים בפעולה חטופה של סבתה שמנצלת את היעדרות אימה. אביה, פעיל פוליטי נגד הרודן הסומאלי סיאד בָּרֶה נכלא על ידי השלטונות. עם המעבר לערב הסעודית, חירסי עלי נעשית אדוקה יותר באמונתה ומקפידה לעטות רעלה.
חלק ב': חירותי
בחלק זה מתארת חירסי עלי את בריחתה מנישואים כפויים לסומלי החי בקנדה. חירסי עלי מבקשת מקלט מדיני בהולנד תוך זיוף תולדות חייה ושינוי שם משפחתה מחירסי מאגאן לחירסי עלי מחשש שבני משפחתה יאתרו אותה. היא עובדת כמתורגמנית סומלית-הולנדית, לומדת מדע המדינה באוניברסיטת ליידן ומשתלבת בחברה ההולנדית. היא מצטרפת למפלגת הלייבור ההולנדית כעוזרת מחקר זוטרה ובסופו של דבר עוברת למפלגה הימנית מתחרה ונבחרת לפרלמנט ההולנדי. לבסוף היא משתפת פעולה עם תאו ואן גוך ליצירת הסרט "כניעה" על אודות אלימות נגד נשים באסלאם. הסרט מוביל לרציחתו של ואן גוך ולירידתה של חירסי עלי למחתרת מחשש לחייה. הספר מסתיים כאשר הפרלמנט מאיים לגזול ממנה את אזרחותה ההולנדית, פעולה שכשלה אך גררה משבר שהוביל לנפילת הממשלה.
השקפותיה של חירסי עלי
חלקו הראשון של הספר מתאר את התחבטויותיה הפנימיות שהובילו להתפתחות השקפותיה ולנחישותה להילחם בעוולות הנעשות בשם הדת. חירסי עלי מתארת בחלקו השני של הספר את עמדתה בנושאי הפרטה, אסלאם, תקינות פוליטית ורב-תרבותיות.
קשר העשרים ביולי
קשר העשרים ביולי היה ניסיון של חבורת קציני ורמאכט וגורמים נוספים להפיל את המשטר הנאצי בגרמניה, ולהתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944. הקשר נכשל, לאחר שתיק ובו פצצה שהונחה בסמוך להיטלר הוזז מעט. כתוצאה מכך נהרגו אחרים, אך היטלר נפצע קלות.
על רבים מהמעורבים בקשר, בהם מנהיגו - גראף קלאוס שנק פון שטאופנברג, נגזרה הוצאה להורג. הקשר היה האחרון מבין 15 ניסיונות ידועים להפלת המשטר הנאצי, שנעשו על ידי גרמנים שהתנגדו למשטר הנאצי.
רקע היסטורי
מאז עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה נהגו תוכניות להפלתו מהשלטון. חלק ניכר מתוכניות אלו יזמו קצינים בכירים, שהתנהגותו של היטלר לא הייתה לרוחם: השינויים שערך במטה הכללי, הדחתם של הגנרלים בלומברג ופריטש באמצעות סיבוכם בשערוריות מין מפוברקות - והצבת קצינים הנאמנים לו במקומם, ושבועת הנאמנות שחויבו כל חיילי הוורמאכט להישבע לו באופן אישי, גרמו לרבים מן הקצינים להרהר בניסיונות להדחתו.
כבר בימי ועידת מינכן ב-1938, כשריחפה סכנת מלחמה עם בריטניה וצרפת, בשל דרישת היטלר לצרף לרייך את חבל הסודטים - מלחמה שאז נראתה כחסרת סיכוי לצבא הגרמני - תכננו גנרלים גרמנים לעצור את היטלר ולהכריז עליו כלא שפוי, כשייתן לצבא הגרמני פקודה לתקוף. בגידת הבריטים והצרפתים בעם הצ'כי בוועידת מינכן, לצד הצלחתו המפתיעה של היטלר להשתלט על חבל הסודטים ללא קרב, הוציאו את הרוח ממפרשי הקושרים.
כיוון שהמוטיבציה שפיעמה בחלק ניכר מאותם קצינים אשר תמכו בקשר - לא נשענה דווקא על אי מוסריותו של המשטר הנאצי, אלא בשל חששם מהרפתקנותו של היטלר, התקופה שבין ועידת מינכן לפלישה לברית המועצות לא התאימה לביצוע הקשר המתוכנן. אולם עם הפלישה לברית המועצות, כשהסתבר עומק התסבוכת שזו יצרה, חודשה פעילות הקושרים ביתר מרץ. ניסיון ראשון של קבוצת קושרים לעצור את היטלר ו"להעמידו למשפט" נעשה כבר ב-1941 על ידי הגנרל הנינג פון טרסקו ושלישו פביאן פון שלברנדורף, בעת ביקור היטלר במפקדת "ארמיות המרכז" בחזית הרוסית. הביקור הזה נדחה כמה פעמים, ומשהגיע היטלר - הוא היה מוקף במשמר של אנשי אס אס, מה שמנע כל אפשרות להתקרב אליו על מנת לעוצרו.
רוב ראשי הקשר התנגדו להיטלר לא רק בשל ניהול המלחמה הפושע והחובבני, אלא מתוך זעזוע כן מפשעי המלחמה של המשטר הנאצי, מרצח היהודים, האזרחים הסובייטים והפולנים וכן ההתעללות בשבויי המלחמה. באוגוסט 1942, למשל, אמר קולונל פון שטאופנברג כי רצח היהודים מוכיח כי היטלר שיקר כאשר אמר כי בכוונתו ליצור סדר חדש באירופה, ולפיכך "המלחמה הזאת היא מפלצתית". ד"ר קארל גרדלר, המנהיג האזרחי של הקשר, כתב ב-1943 כי אין לחכות לתבוסת גרמניה, משום ש"הרגע הפסיכולוגי הנכון" להפיכה כבר הגיע עקב רצח של מאות אלפי גברים, נשים וילדים בשטחים הכבושים. יתר על כן, ב"פנייה לצבא הגרמני" שהקושרים הכינו לקראת 'קשר ה-20 ביולי' 1944, כתוב במפורש כי הם מתכוונים לפעול, מעל הכל, בשל "הפשעים המתחוללים מאחורי גבם של החיילים". בנוסף, ב"הוראות למפקדי האזורים הצבאיים" - מסמך שייעד שטאופנברג ליחידות הצבא בזמן הקשר, ישנה הוראה מפורשת להשתלט על מחנות הריכוז ולהפסיק את פעולתם.
ב-1943 הצליח טרסקו להחדיר פצצת זמן למטוסו של היטלר כשזה חזר מביקור בחזית, אך היא לא התפוצצה עקב כשל טכני.
ב-1944 נמצאה גרמניה בנסיגה בכל החזיתות. בחזית המערבית בעלות הברית נחתו בנורמנדי ב-6 ביוני. בחזית המזרח איבד היטלר את רוב שטחי הכיבוש ברוסיה, והצבא האדום התקדם עד הגבול הבינלאומי של 1941, טרם מבצע ברברוסה.
חוג קרייזאו
הקושרים, כאמור, באו מרקעים שונים. היו ביניהם קצינים בכירים בוורמאכט, שהיה הגורם היחיד שבידו להוציא לפועל תוכנית של הפלת המשטר. היו ביניהם אנשי האבווהר, בראשות האדמירל וילהלם קנריס, אשר זה שנים שימש כגורם אנטי-נאצי פעיל, וקידם כל תוכנית שהייתה עשויה להפיל את המשטר. היו פוליטיקאים כקרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג, ששימש כסמכות מוסרית ואזרחית, ואמור היה לקבל (לצד הגנרל לודוויג בק) את הנהגת המדינה לאחר מותו של היטלר.
התוכניות לצורתו וטבעו של המשטר לאחר הפלת הנאציזם נקבעו באחוזתו של הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, אחוזת קרייזאו, בידי חוג שנקרא "חוג קרייזאו". בראש החוג עמד הרוזן מולטקה, צאצא לבית מולטקה, שהוציא מתוכו שניים מן המפורסמים שבחיילי גרמניה - מפקד הצבא הגרמני ב-1870, כאשר צבא זה הביס את הצבא הצרפתי, ומפקד הצבא הגרמני בפרוץ מלחמת העולם הראשונה. ידידו של מולטקה, ושותפו להקמת החוג, היה אף הוא בן למשפחת חיילים, הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו מסביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן הנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גסטנמאייר, איש כמורה ופילוסוף.
כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים.
קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, דרך הגנרל בק, ועם גורמים נוספים, דרך קרל גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט טרוט צו זולץ.
עם זאת לא הייתה הקבוצה מעולם קבוצת קושרים פעילה, כי אם מועדון ויכוחים בעל אופי אידאולוגי, אשר עסק יותר בשאלות הנוגעות לטיבו של המשטר הרצוי, מאשר בשאלות הנוגעות להפלת המשטר הקיים. למרות כל אלו, שילמו חברי החוג בחייהם על פעילות זו.
אנשי חוג קרייזאו וקושרי העשרים ביולי היו קבוצות מאורגנות ומקושרות, בעלות אופי אריסטוקרטי. כישלונו של הקשר נבע, בסופו של דבר, מהיעדר התמיכה העממית הדרושה. לקשר היו יותר מדי גנרלים, דיפלומטים ופילוסופים, ופחות מדי חיילים פשוטים האוחזים בנשק. ככלל, מרי עממי נגד שלטונו של היטלר היה תופעה נדירה ברייך השלישי. ידועים מקרים בודדים של יחידים שניסו להתנקש בחיי היטלר (כגון נגר בשם גאורג אלזר, אשר הטמין פצצה ב"בית הבירה" בו נאם היטלר בשנת 1939), וקבוצת הסטודנטים "הוורד הלבן" אשר הפיצה עלונים אנטי-נאציים בשנת 1943, אך ככלל, השלטון הטוטליטרי, שהסתמך על טרור המדינה בדמות אנשי הגסטאפו העוקבים אחר כל פעילות חשודה וממהרים לעצור ולהעניש, גרם לכך שביטויים אלו של התנגדות ספונטנית היו נדירים ביותר.
ניסיון ההתנקשות בחיי היטלר
סמוך לסוף חודש יוני 1944 קיבל שטאופנברג את תפקיד ראש המטה של הגנרל פרידריך פרום אשר שימש כמפקד "צבא המילואים" (Ersatzheer). בתקופה זו של נסיגה בכל החזיתות, היה חשש חמור כי עובדי כפייה, שהובאו במיליונים אל אדמת "הרייך", יתקוממו ויצטרפו לכוחות הנלחמים בחזית. חשש זה נוצל על ידי הקושרים שפעלו במטהו של פרום להכנת תוכניות מגירה להעברה מסיבית של כוחות אל הבירה ברלין, לכאורה לשם הגנה מפני התקוממות, ולמעשה לכיבוש נקודות מפתח כחלק מן הקשר. תוכניות אלו נקראו בשם הקוד "ולקיריה" (Walküre). תפקיד זה אף דרש משטאופנברג להיפגש בתדירות גבוהה עם היטלר, שדרש הקצאת כוחות נוספים לחזית הסובייטית.
מפקדתו של היטלר, המכונה "וולפשאנצה" ("מאורת הזאב"), שכנה בראסטנבורג, מרחק כמה מאות קילומטרים מברלין. שטאופנברג הגיע למקום אחת לכמה ימים לפגישות המטה. ביום 20 ביולי יצא שטאופנברג עם שלישו, הסגן ורנר פון האפטן, אל מאורת הזאב לשם תדרוך שגרתי. שטאופנברג, שאיבד במלחמה את עינו ואת ידו, היה מעל לכל חשד. הוא הצליח להחדיר פצצת זמן מתוצרת בריטית, שכפי הנראה סופקה לו על ידי הגנרל ארווין לאהוסן, ראש מנגנון החבלה של האבווהר, אל תוך חדר הישיבות, להציבה סמוך למקום בו עמד היטלר, להפעיל את המרעום ולצאת מן החדר. כאשר עבר את המחסומים ביציאה ממאורת הזאב הצליח לראות את הפיצוץ שגרמה הפצצה.
עם זאת, בשל נסיבות בלתי צפויות, שרד היטלר את הפיצוץ. גנרל היינץ בראנדט הזיז את התיק בו הייתה הפצצה, מכיוון שזו הפריעה לו לגחון לעבר המפה שעמדה על השולחן. הזזת התיק בסנטימטרים ספורים גרמה לכך שבין התיק ובין היטלר חצצה רגל עץ עבה. היטלר אמנם נפגע בפיצוץ באזנו ובידו, אך לא באופן שפגע בתפקודו.
שטאופנברג הניח כי היטלר מת, וטס במטוס לברלין, על מנת לקדם את תוכנית ההשתלטות על הרייך. הטיסה במטוס ארכה שלוש שעות, ומשהגיע למפקדת הקושרים בבנדלרבלוק בברלין ראה כי דבר לא בוצע. כולם המתינו לבואו, ולא נתנו את הפקודה לכוחות להתחיל בתנועה. כך אבדו שלוש שעות גורליות, בהן היה היטלר מנותק מן העולם במפקדה בראסטנבורג, כשאיננו יודע אם מדובר בהתנקשות של אדם בודד או בקשר נרחב, ומיהם הקושרים.
שטאופנברג הוציא בינתיים את פקודת "ולקיריה", והכוחות החלו בתזוזה על פי הפקודה. הוא הודיע לפרום כי היטלר מת, וכי עליו לקחת את הפיקוד על מבצע "ולקיריה" לשם ביטחון המדינה. בשלב זה טלפן פרום לגנרל וילהלם קייטל, וזה הודיע לו כי היטלר עדיין חי. פרום סירב לשתף פעולה עם הקושרים, ושטאופנברג הודיע לו כי הוא במעצר. בינתיים הגיעו לברלין כוחות על פי פקודת "ולקיריה" שהוציא שטאופנברג. הכוחות היו בפיקודו של מיור (רב-סרן) בשם אוטו רמר. רמר נצטווה, במסגרת הקשר, לעצור את שר התעמולה יוזף גבלס, אך משהגיע לעוצרו, הודיע לו גבלס כי היטלר חי, וקישר אותו להיטלר טלפונית. רמר, שהיה נאמן לשבועת האמונים להיטלר, החליט לעצור את הקשר, והורה לכוחותיו לפעול לדיכוי הקשר. בינתיים לא הצליחו הקושרים להניע כוחות נוספים, ולא השתלטו על מוקדי כוח נוספים, כגון תחנות רדיו. תחנות הרדיו שעדיין היו בשליטת היטלר מיהרו לשדר את החדשות כי היטלר עודנו בחיים.
פרום השתחרר ממעצרו, לאחר שהבטיח לשומרו באופן "ג'נטלמני" כי לא ינקוט כל פעולה. מיד מצא חיילים הנתונים למרותו, עצר את שטאופנברג, ועמו הגנרל לודוויג בק שאמור היה לקחת את הפיקוד על הצבא אילו הקשר היה מצליח, ורנר פון האפטן, קולונל אלברכט ריטר פון מרץ פון קירנהיים וגנרל פרידריך אולבריכט. פרום, שביחידה שתחת פיקודו השתמשו הקושרים למטרות הקשר, היה נחוש להיראות כמי שפעל לדיכויו, ולהעלים את כל הראיות המפלילות. לבק (שהיה ראש המטה הכללי בשנות השלושים, ומן המכובדים בקצינים הגרמנים) ניתנה האפשרות להתאבד. שטאופנברג, מרץ, האפטן ואולבריכט, נלקחו אל קיר במקום הקרוי "בנדלרשטראסה" (כיום "שטאופנברגשטראסה") ונורו שם. פעולה זו לא הצילה את פרום, שהוצא אף הוא להורג על "חלקו" בקשר, כמה חודשים לאחר מכן.
כך נכשל הקשר. בשעה אחת בלילה (של ה-21 בחודש) נאם היטלר לאומה, ובישר כי "כנופיה של קצינים שאפתנים" ניסתה להורגו אך נכשלה. הוא הבטיח לנקום בהם "בצורה שאנחנו, הנציונל-סוציאליסטים, רגילים לה".
גורלם של הקושרים
קושרי העשרים ביולי נמנו על האליטה של החברה הגרמנית. חלקם, כבק וטרסקו, התאבדו בטרם ייפלו בידי האס אס, אך רובם נעצרו ונכלאו בכלא פלצנזה. הם נשפטו ב"בית הדין העממי" שבראשו עמד המשפטן רולנד פרייזלר. בבית דין זה הם הועמדו מושפלים, לא מגולחים, כאשר הם לבושים מכנסיים גדולים מכפי מידתם וללא חגורה. ה"משפט" התנהל תוך כדי שכל מילה שנאמרת על ידי מי מהנאשמים נקטעת בצעקות על ידי אב בית הדין פרייזלר, ששימש אף כקטגור. גזר הדין היה אחד - מוות בתלייה.
בנוסף, נעצרו אלפי גרמנים שנחשדו באהדה לקושרים או באי-אהדה למשטר. ההצדעה הצבאית הרגילה בוטלה והוחלפה בהצדעה במועל יד כדי לחזק את המחויבות האידאולוגית של הצבא למפלגה.
הקושרים נתלו באמצעות מיתרי פסנתר, שנקשרו אל ווי בשר המחוברים אל התקרה. התליות צולמו, והוקרנו להיטלר בהקרנות שאליהן הזמין גם את אנשי חצרו. בדרך זו נרצחו כחמשת אלפים איש, בהם אף קרובי משפחה של הקושרים, שלא היה להם חלק בקשר. מעטים שרדו את גל המעצרים, בהם ד"ר הנס ברנד גיזביוס, דיפלומט שנתן עדות מפורטת במשפטי נירנברג על טיבו של המשטר הנאצי, ועל קושרי העשרים ביולי.
קרל פרידריך גרדלר, ראש עיריית לייפציג, שאמור היה לקבל את תפקיד הקאנצלר אם יצלח הקשר, הצליח להימלט במשך שלושה שבועות. הוא נדד בכפרים בפרוסיה המזרחית, תוך שהוא מסתתר בבתי איכרים. לאחר כשלושה שבועות החליט לאכול ארוחת בוקר בפונדק דרכים, שם זיהתה אותו אחת מהאורחות והסגירה אותו לידי האס אס. אלה מסרו אותו לידי בית הדין העממי, שדן אותו למיתה. הוא הוצא להורג ב-2 בפברואר 1945. גרדלר ושטאופנברג זכורים עד היום בגרמניה כאנשים שפעלו באומץ לב ובהקרבה אישית, והראו אנושיות ומוסריות, בתקופה שבה הייתה גרמניה שקועה בביצוע פשעי מלחמה ורציחות המוניות.
הפלדמרשל ארווין רומל היה מודע לקשר ללא ספק, אם כי אין ודאות לגבי השאלה האם תמך בו באופן אקטיבי ועד כמה, או שישב בין המשפתיים בציפייה לראות מה ילד יום. כמה מהנחקרים הזכירו את שמו והעלו די ראיות שעירבו אותו במזימה. רומל שהה אז בביתו בחופשת מחלה לאחר שמכוניתו נפגעה בהפצצה מן האוויר, ורסיסים חדרו לראשו. לביתו נשלח גנרל וילהלם בורגדורף, אשר בישר לו כי יש די הוכחות להביאו בפני בית-הדין העממי, מה שכנראה יסתיים בגזר דין מוות ובפגיעה במשפחתו. בורגדורף הציע לו להתאבד תחת זאת ולהציל את כבודו, וגם את למנוע פגיעה במורל הלאומי עקב משפט של גנרל פופולרי. רומל הסכים, בלע כמוסת ציאניד, ולציבור נמסר כי מת מפצעיו. הוא זכה להלוויה ממלכתית מפוארת, בה הוספד על ידי היטלר. רק לאחר המלחמה נחשפו העובדות.
משפטי אוגוסט 1944
ב-7 באוגוסט 1944 החלה סדרת המשפטים של קושרי ה-20 ביולי בפני בית הדין העממי. שמונת הנאשמים הראשונים היו ארווין פון ויצלבן, אריך הפנר, פאול פון האזה, פטר יורק פון וארטנבורג, הלמוט שטיף, רוברט ברנרדיס, פרידריך קלאוזינג ואלברכט פון האגן. המשפטים נערכו באולם הגדול של בית המשפט באלסהולצשטראסה בברלין, שעוטר בצלבי קרס לכבוד האירוע. הקהל הורכב מ-300 צופים, בכללם ארנסט קלטנברונר ומיני פקידי ממשל, עסקנים של המפלגה הנאצית, קציני צבא ועיתונאים. המצלמה שתיעדה את המשפט הוצבה מאחורי כס השיפוט של רולנד פרייזלר, והסרטים הועברו הן להיטלר, שיכול היה לצפות בהליכים המשפטיים, ביומני החדשות ולהפקה של סרט תיעודי בשם "בוגדים בפני בית-הדין העממי".
הנאשמים לא ישבו לצד עורכי-דינם ולכן לא יכלו להיוועץ בהם. הם לא הורשו לפנות אל בית המשפט באריכות, ופרייזלר קטע אותם אם ניסו לעשות זאת. עם זאת, הלמוט שטיף ניסה להסביר את המניעים בטרם הושתק, וארווין פון ויצלבן הצליח לקרוא לעבר פרייזלר "אתה יכול למסור אותנו לידי התליין. תוך שלושה חודשים העם הזועם והמיוסר יגרור אותך בעודך חי דרך הטינופת של הרחובות". כל הנאשמים במשפט זה הורשעו ונידונו למוות בתלייה, הנאשמים הוצאו להורג זמן קצר אחר-כך בכלא פלצנזה.
משפט נוסף נערך ב-10 באוגוסט. הנאשמים היו אריך פלגיבל, אלפרד קרנצפלדר, פריץ-דיטלוף פון דר שולנבורג, גיאורג הנסן, ברטהולד שנק גראף פון שטאופנברג.
ב-15 באוגוסט נידונו למוות וולף-היינריך גראף פון הלדורף, אגברט הייאסן, הנס ברנד פון הפטן, ואדם פון טרוט צו זולץ.
ב-21 באוגוסט החל משפטם של פריץ טיל, פרידריך גוסטב ייגר, ואולריך וילהלם גראף שוורין פון שווננפלד שהזכיר "...רציחות רבות שבוצעו בארץ ומחוצה לה" כמניע למעשיו.
ב-30 באוגוסט החל משפטם של קרל-היינריך פון שטילפנאגל, שהתעוור במהלך ניסיון התאבדות, ושל צזר פון הופאקר, הנס אוטפריד פון לינסטוב, ואברהרד פינק. כל הארבעה נידונו למוות.
בתרבות הפופולרית
הרומן "ליל הגנרלים" (Die Nacht der Generäle), מאת ה.ה. קירסט, מספר על תעלומת רצח בתקופת המלחמה, כאשר העלילה שזורה באירועי 20 ביולי. הספר תורגם לעברית על ידי עדנה קורנפלד, הוצאת שוקן, 1966. הספר גם הוסרט, באותו שם, בשנת 1967, בכיכובו של פיטר או'טול. בשנת 2009 התפרסם בעברית על הנושא ספרו של דני אורבך, "ואלקירי - ההתנגדות הגרמנית להיטלר", בהוצאת ידיעות אחרונות.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מבצע ואלקירי", העוסק בקשר העשרים ביולי, בכיכובו של טום קרוז.
אידה קמינסקה
אידה קמינסקה (ביידיש: אידא קאמינסקא; בפולנית: Ida Kamińska; 18 בספטמבר 1899, אודסה - 21 במאי 1980, ניו יורק) הייתה אמנית במה וקולנוע יהודייה, שפעלה בעיקר ביידיש, בפולין ומאוחר יותר בארצות הברית.
ביוגרפיה
קמינסקה היא בתם של מייסדי התיאטרון היהודי הנודד, אסתר רחל קמינסקה ואברהם יצחק קמינסקי. הופעתה הראשונה על הבמה הייתה כבר בגיל חמש ואילו בסרט הופיעה לראשונה בגיל שתים עשרה (בסרט "מירל'ה אפרת").
בימי השואה נמלטה מזרחה לבישקק, וב-1947 חזרה לפולין, שם ייסדה את התיאטרון היהודי בוורשה, הנושא את שמה ואת שם אמה עד עצם היום הזה. ב-1968 נסעה לארצות הברית למסע הופעות, ועם פלישת הכוחות הסובייטים לפראג באותה שנה, נסעה לישראל ובצעד הפגנתי ויתרה על אזרחותה הפולנית וקיבלה אזרחות ישראלית. כעבור זמן קצר עברה לארצות הברית, והתאזרחה בה.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1966 על משחקה בסרט הצ'כוסלובקי "החנות ברחוב הראשי".
משפחתה
אידה הייתה אחותו של המלחין וקונצרטמייסטר (כנר ראשון) של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, יוסף קמינסקי, אמה של שחקנית התיאטרון רות קמינסקה ובת דודתו של השחקן היהודי אמריקאי דני קיי.
ניקולאוס הרביעי
ניקולאוס הרביעי (בלטינית: Nicolaus IV; 30 בספטמבר 1227 – 4 באפריל 1292) היה האפיפיור מ-22 בפברואר 1288 עד מותו.
ראשית חייו
ג'ירולמו מאשי ד'אסקולי (Girolamo Masci d’Ascoli) נולד ב-30 בספטמבר 1227 בעיר לישיאנו באיטליה, והוא הצטרף למסדר הפרנציסקנים בשלב מוקדם. בשנת 1272 הוא מונה לשופט מחוזי בדלמטיה, ובשנת 1274 מונה למנהל הכללי של המסדר. ב-12 במרץ 1278 הוא מונה לקרדינל של סנטה פודנציאנה, וב-12 באפריל 1281 מונה לבישוף-קרדינל של פלסטרינה.
שלטונו
לאחר מותו של קודמו הונוריוס הרביעי, נמשכו הבחירות כמעט שנה תמימה. זה קרה לא רק בגלל חילוקי דעות במועצת הקרדינלים, אלא גם בגלל מחלת המלריה, שבאותו זמן השתוללה ברומא, ואף עלתה לכמה מן הקרדינלים בחייהם, אולם בסוף ד'אסקולי נבחר לאפיפיור ב-22 בפברואר 1288 ושמו כאפיפיור היה ניקולאוס הרביעי. הוא היה הפרנציסקני הראשון שנבחר לאפיפיור; עם זאת, ניקולאוס השלישי היה גם הוא תומך נלהב של המסדר.
האפיפיור החדש המשיך במדיניות הסיציליאנית של קודמיו, והכריז על ויתורו של שארל השני, מלך נאפולי על כתר סיציליה, אולם מאוחר יותר שחרר אותו מכל התחייבויותיו, הכריז עליו כמלך סיציליה ונידה את אלפונסו השלישי, מלך אראגון. ב-18 במאי 1291 נפל הבסיס האחרון של הצלבנים בארץ הקודש, עכו, ובכך תמה תנועת מסעי הצלב של ימי הביניים. במהלך ארבע שנות כהונתו, ניסה ניקולאוס הרביעי לארגן מסע צלב חדש, אולם כל מאמציו נכשלו. ביום ראשון של הדקלים 1288 הוא קיבל את רבן בר צומה, נזיר נסטוריאני, שכשגריר של ארגון חאן מהשושלת האילח'אנית, עתיד היה ליצור ברית בין המונגולים בפרס לבין הנוצרים נגד הממלוכים.
חיטוי קרקע
חיטוי קרקע היא פעולה חקלאית שעושים לפני זריעה או שתילה של יבול חדש בקרקע במטרה להפחית באשה או מזיקים, פתוגנים ואורגניזמים גורמי מחלות אחרים השוכנים בקרקע.
רקע
אורגניזמים פתוגניים עלולים להשמיד יבולים שלמים, לפגוע בכל אחד מחלקי הצמח (השורש, הגבעול, העלים, הפרחים והזרעים) הפגיעה בצמח יכולה להיות בדרגות חומרה שונות, החל בהפחתת יכולתו לייצר פרי או זרע וכלה במוות של הצמח. פגיעה מעין זו יכולה לגרום לרעב המוני כמו שקרה באירלנד בשנים 1846 עד 1849 כאשר כימשון השמיד את יבולי תפוחי האדמה. אירוע שמכונה רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
להדברת אורגניזמים אלו יש שלוש שיטות:
חיטוי הקרקע
חיטוי קרקע מלא יכול להתבצע ב:
החיטוי הנפוץ הוא החיטוי הכימי אולם אמנת וינה 1985 (שעליה חתומה גם ישראל) ופרוטוקול מונטריאול שבעקבותיה קובעים הפסקת שימוש בחומר המקובל, מתיל ברומיד, עד שנת 2005 במדינות המפותחות ועד שנת 2015 במדינות המתפתחות.
החלופה לחיטוי הכימי היא שיטת החיטוי הסולרי, או "השיטה הישראלית". שיטה זו לחיטוי הקרקע פותחה בישראל ופורסמה ב-1976 על ידי פרופ' יעקב קטן מהפקולטה לחקלאות ברחובות ושלושה מתלמידיו, אביחיל גרינברגר, אבשלום גרינשטיין וחביב אלון.
חסרונות
חיטוי כימי הוא יקר, בייחוד לחקלאים מהעולם השלישי שהתמורה עבור התוצרת שהם מקבלים נמוכה יחסית. נדרשת מיומנות שימוש ברעלים, ושימוש לא זהיר יכול לגרום לתאונות, מחלות ואף למוות הן למדבירים עצמם והן לסביבתם (בני אדם ובעלי חיים). החיסרון הגדול של החיטוי הכימי כפי שנתגלה במחקרים ארוכי טווח הוא שהחומרים הכימיים הורגים הן את גורמי המחלות והן את אויביהם הטבעיים ובכך מפר את האיזון הביולוגי. כאשר מתפתחות אצל האורגניזמים הפתוגניים מוטציות השורדות חומרי חיטוי כימי אין להן אויבים טבעיים והם מתרבים ללא הפרעה, הדברתם דורשת חומרים חריפים יותר (ויקרים יותר).
פרט להשמדת הפתוגנים, חיטוי הקרקע פוגע גם במיקרואורגניזמים המעודדים התפתחות צמחים. שיטות חיטוי שונות פוגעות בצורה שונה במיקרואורגניזמים התורמים. מחקר מאת ??? הראה שחיטוי סולארי פוגע פחות בעידוד הצמיחה.
אדריכלות נאצית
האדריכלות הנאצית הייתה אחד הכלים ליישום התוכנית ליצירת התחדשות רוחנית ותרבותית בגרמניה בימי הרייך השלישי, לפי תפיסתם של מנהיגיו.
בסיס תאורטי
לאדריכלות הנאצית היו שלושה תפקידים עיקריים: תיאטרלי, סמלי וחינוכי. האדריכלים הנאצים סברו כי מלבד תפקידם הפונקציונלי, על המבנים לשרת גם מטרות נוספות של העברת מסרים אידאולוגיים חינוכיים ותת-הכרתיים. ככלל, התנועה הנאצית ייחסה חשיבות גדולה לאומנות ולעיצוב ככלי תעמולה. אחד הביטויים לכך היה מינויו של יוזף גבלס, האדם השני בחשיבותו במפלגה הנאצית, לשר האומנות. מעבר לזאת לרבים מבכירי המפלגה הנאצית היה ניסיון או רקע השכלתי בתחום האמנות. אדולף היטלר, למשל, התפרנס במשך תקופה מסוימת כצייר גלויות.
רוב הבנייה הציבורית שימשה גם כמרכז לפעילות משותפת–עממית. האידאולוגיה הנאצית שאפה לחדש את התרבות העממית המתבססת לכאורה על מקורות העבר הגרמאני. אחד הביטויים התרבותיים לכך היה כינוסים עממים חברתיים, והמבנים הציבוריים ובעיקר עיצובם הארכיטקטוני, שימשו תשתית הולמת.
השימוש באדריכלות ציבורית לצורך יצירת לכידות חברתית לא היה חידוש רעיוני של הנאצים. אך בניגוד לתקופות אחרות בהן היה הכינוס העממי מקובל כמכשיר ליצירת הלכידות החברתית, אצל הנאצים הוא קיבל ביטוי קיצוני בכך שדחה את שיתופם של זרים לא-גרמניים כחלק מן החברה, והעדיף סגירות על בסיס גזעי, בניגוד למטרה המקורית של פתיחות, קירוב והטמעה של הזרים בחברה.
המבנים הנאציים היו בעצם ביטוי והעצמה למהותה של התנועה הנאצית ויעדיה, בהם: הפיכת האזרח לפריט צייתני במערכת אידאולוגית, מבוססת על עבר מיסטי מפואר, המתאחדת תחת רעיונותיו ודרכו של מנהיג עליון אחד.
ניתן לאבחן מספר מאפיינים עיקריים של האדריכלות הנאצית: את הדוגמה המובהקת ביותר לעירוב הסגנונות הזה ניתן לראות במבנה של טירת וולסבורג (Wewelsburg). הטירה, שנבנתה בימי הביניים, עברה עיצוב מחדש בדרכה להפוך למרכז התרבותי של האס אס, תוך שימוש במוטיבים עיצוביים גותיים ורומנסקיים.
השימוש בסגנון הנאו-קלאסי נעשה לראשונה במבני ציבור כמו שדה הצפלין שנבנה בנירנברג, או בתכנון היכל העם (Volkshalle) בברלין. בסגנון העממי–גרמני נעשה שימוש בעיקר בעיירות ובאזורים הכפריים, אשר ייצגו את העבר המיתולוגי של העם הגרמני בתקופה שבה לא היה נתון להשפעות חיצוניות.
היבט סמלי
היסודות של האדריכלות הנאצית לא היו חדשניים או פורצי דרך. שדרות עירוניות ארוכות ורחבות, אשר לאורכן בנויים מבני ציבור נמצאות בכל הערים הגדולות בעולם, ומבנים ציבוריים מכוסי כיפות קיימים עוד מהעולם העתיק. ייחודיותם במסגרת האדריכלות הנאצית נובעת בעיקר מן האובדן המוחלט של קנה מידה אנושי של הממדים שלהם, ומן ההשפעה המהממת שהם יוצרים על האדם העומד לצידם. ההשפעה לא הייתה אמורה להיות נעימה ומסבירת פנים, אלא ליצור חוויה של האדרה ועוצמה מדינית, ובכך למלא תפקיד חברתי–פוליטי.
העדפת השימוש בחומרים טבעיים כמו אבן ושיש על פני חומרים מודרניים כבטון וברזל, אמורה לעמוד בפני פגעי אקלים במשך אלפי שנים, ולשמר את המבנים בדיוק כמו אלה מתקופת מצרים יוון ורומא העתיקות.
הסמליות באדריכלות הנאצית ממשיכה גם מעבר לצורת וגודל המבנים עצמם. החזיתות, העיטורים, הפסלים, הציורים, הסמלים והתוספות שעל המבנים, כולם בעלי משמעות המשרתת את האדרתם של העם, המשטר והמנהיג.
דוגמה מוחשית למבנה המאחד בתוכו את כל המרכיבים שנמנו, ובין אלה שאף הגיע לשלבי סיום הוא בניין הקנצלריה (Kanzlei) בברלין.
היבט חינוכי
העובדה כי האדריכלות הנאצית התבססה על סגנונות קודמים, התקבלה באופן חיובי במיוחד, שכן היא שימשה לצורך חיזוק המסר בדבר קיום קשר בין התרבות הנוכחית לתרבות העם הגרמני בעבר. לתפיסתם, התרבות העממית-גרמנית והניאו קלסיציזם האדריכלי היו בעלי קשר ישיר לתרבות הארית הקדומה אשר ביסודו של העם הגרמני.
ממדי הבניה היוצרים את הרושם של אפסות האדם מול גדלות העם, המתבטאת באמצעות המשטר ושליחיו, היו בעלי תפקיד משמעותי בתהליך העברת המסר של ה"לידה מחדש" של העם הגרמני. המסר של קהילה עממית מאוחדת בעלת עוצמה פיזית היה בעל משמעות חינוכית עצומה ביצירת הלכידות החברתית.
הבנייה מחדש של ברלין
עוד בספטמבר 1933 טען היטלר בפני ראש העיר ברלין, כי העיר אינה מסודרת באופן שיטתי. ב-30 בינואר 1937 מינה את אלברט שפר כאחראי לתכנון ועיצוב מחדש של העיר.
התוכנית שהוציא שפר תחת ידו הייתה מבוססת על עקרונות התכנון מימי רומא. התוכנית כללה יצירת ציר אורך עירוני בכיוונים צפון–דרום אשר יצטלב בזווית ישרה, בציר רוחב בכיוונים מזרח-מערב. בצידה הצפוני של הצטלבות הצירים תוכננה כיכר ענקית בשטח של 350,000 מ"ר. הכיכר תוכננה כך שתוכל להכיל כמיליון בני אדם. מסביבה תוכננו מבני ציבור עצומי ממדים. בראשם, בחלק הצפוני של הציר, ובממדים בלתי נתפסים, תוכנן "היכל העם", המקוּרֶה בכיפה. גובהו המתוכנן כ-200 מטר, וקוטרו כ-250 מטר, ואשר היה אמור להכיל בתוכו כ-180,000 בני אדם בעת ובעונה אחת. ארמונו של היטלר תוכנן בצד המערבי, ומפקדת הצבא בצד המזרחי.
קנה המידה של המבנים המתוכננים גימד את ממדי הרייכסטאג ושער ברנדנבורג הסמוכים. בצידו הדרומי של הציר תוכנן שער ניצחון בגובה 100 מטר המגמד גם הוא את שער הניצחון של פריז. ציר האורך צפון-דרום, "שדרת הניצחון", תוכנן באורך של 5 ק"מ כמסלול מצעדים סגור לתנועת כלי רכב. התנועה תוכננה במנהרה מתחת לשדרה, ואף הוחל בבנייתה. שרידיה קיימים עד היום.
תכנון עירוני בסגנון דומה נקבע לגבי ערים גרמניות אחרות באמצעות צו מיום 4 באוקטובר 1937. בצו נקבע, בין היתר, גם מיקומם של מבני הציבור בתוך העיר בהתאם לחשיבותם. נקבע כי הצו ייושם גם בערים אשר נמצאות תחת שליטה או כיבוש גרמני. למעשה הפכה האדריכלות להמשכו של הכיבוש באמצעים אחרים.
אדריכלות כדת
ההבדל העיקרי בין האדריכלות הניאו קלאסית בגרסה הנאצית שלה לבין גרסאות שלה במדינות אחרות הוא בכך שהאדריכלות הפכה אצל הנאצים לפניו של המשטר הטוטליטרי השולט במדינה. הסגנון האדריכלי הפך למכשיר המשמש ביצירת סדר אזרחי.
תכנון המבנה העירוני, קביעת מיקומם של מבנים לפי חשיבותם למשטר, הצבת פסלי ראשי המשטר ומקורביו, הפכה בעצם את השלטון הנאצי לדת. האיסור שהוטל על פולחן דתי מסורתי, הוחלף בפולחן חילוני, כאשר המשטר הנאצי באמצעות בנייניו וראשיו משמשים בתפקידי הקדושה.
פיסול
הפיסול בגרמניה הנאצית היה חלק אינטגרלי מן הסגנון האדריכלי והשלים אותו. הפיסול השלים את תפיסת "הרוח הגרמנית" והנצחיות שלה. הדגש הושם על קווים מדויקים ומושלמים של גוף האדם ובעלי החיים. פגמים לא נראו וחריגים לא הוצגו.
נושאי הפסלים התבססו בעיקר על היחסים בין האדם והטבע והמחישו נאמנות, כוח, בריאות, משפחתיות, עבודה, מאמץ ומלחמה.
הפסלים הבולטים המקובלים על המשטר, ארנו ברקר ויוזף תוראק, זכו להציג את עבודותיהם במקומות העיקריים של מרכזי השלטון.
כוח העבודה
מפעלי הבנייה העצומים של הנאצים דרשו משאבים גדולים של כוח אדם, הן מקצועי והן לא מקצועי. עם עלייתו לשלטון ב-1933 תכנן היטלר עבודות ציבוריות יוזמות ולעשות שימוש בעיקר במובטלים הרבים שהיו בגרמניה. בכך קיווה להשיג מטרה כפולה: הן לעורר את הכלכלה הגרמנית החלשה, והן ליצור לעצמו שם של יוצר התעסוקה. אולם למעשה נשאבו רוב הגרמנים לתעשיית הנשק והחימוש ולא למפעלי הבנייה. אלה שהועסקו בכל זאת בבנייה, זכו לתנאים קשים ואף יצאו לשביתות והפגנות, ובשנת 1934 אף דוכאו באכזריות על ידי הגסטאפו וראשיהם נשלחו למחנות ריכוז באשמת קומוניזם.
עיקר כוח העבודה הושג במחנות העבודה ומחנות הריכוז אשר יושביהם סבלו מתנאי עבדות ורעב במכרות האבן. כמו כן, תכננו הנאצים להעביר לגרמניה 3 מיליון עובדים ממוצא סלאבי לצורך מפעלי הבנייה השונים, ובמאי 1941 כבר הועבדו ברחבי הרייך השלישי יותר מ-3 מיליון זרים משטחים שנכבשו.
אריה מוהליבר
אריה לייב מוהליבר (ב' בסיון תרס"ד, 1904 – ט"ז באדר תשנ"ו, 1996) היה מאבות השחמט הארץ-ישראלי. בשנות ה-20 של המאה ה-20 ניהל את מועדון השחמט "לסקר" בירושלים וערך את ביטאונו "השחמט", ולאחר מכן שימש נשיא המועדון. במשך ארבעים שנה היה יועץ כלכלי של הקרן הקיימת לישראל.
ביוגרפיה
נולד בביאליסטוק שבפולין. אבי סבו היה הרב שמואל מוהילבר, מראשי הציונות. אביו הוא ד"ר יוסף מוהילבר, שהיה עסקן ורב בביאליסטוק ולימים מנהל הגימנסיה העברית בירושלים.
אריה מוהליבר דיבר עברית מהעריסה. בשנת 1920 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל והם התיישבו בירושלים.
בשנת 1922 היה מוהליבר ממייסדי מועדון "לסקר" בירושלים, שהיה מועדון השחמט היהודי הראשון בארץ ישראל. מוהליבר היה "אלוף לסקר" בשחמט הראשון, והחזיק בתואר במשך שלוש שנים.
מוהליבר ניהל את מועדון "לסקר". בין השנים 1923–1924 ערך את הירחון "השחמט" שהוציא מועדון "לסקר", שהיה ירחון השחמט הראשון בארץ ישראל. באותה תקופה ערך את מדור השחמט בעיתון "דואר היום", שהיה מדור השחמט הראשון בעיתון יומי בארץ ישראל. כמו כן היה בעל מדור שחמט בעיתון "Egyptian Post" שיצא בקהיר.
בשנת 1924 ארגן את משחק "השחמט החי" הראשון בארץ ישראל.
מתחילת שנות ה-30 החל לעבוד כיועץ כלכלי בקרן קיימת לישראל, וכיהן בתפקידו במשך ארבעים שנה.
התגורר בשכונת רחביה בירושלים. אחיו הם שמואל מוהליבר והארכיטקט שלמה מוהליבר. בתו של שמואל היא מיה מוהליבר, שהייתה סמנכ"לית משרד הבריאות.
דניאל כהן (מנצח)
דניאל כהן (נולד ב-18 בפברואר 1984) הוא מנצח ישראלי המשמש כמנצח הבית של דויטשה אופר ברלין וכמנהל מוזיקלי של בית האופרה בדרמשטאדט שבגרמניה.
ביוגרפיה
דניאל כהן נולד וגדל בנתניה. אביו נולד בבגדאד. סבו מצד אמו, היה כנר בטרנסילבניה. כהן למד לנגן בפסנתר ואחר כך בכינור. בגיל 14 התקבל ללימודים בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה על ידי נעם שריף. למד כינור באקדמיה, בהדרכת חיים טאוב. בגיל 19 סיים את לימודיו באקדמיה, בהצטיינות, במקביל למד ניצוח באופן פרטי אצל יבגני צירלין. אחר כך למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון כתלמידם של קולין דייוויס, קולין מטרס וג'ורג הרסט.
הוא ניצח על דון קישוט של מאסנה בבית האופרה בקליארי ועל קלמנצה די טיטו של מוצרט בבית האופרה הקנדי בטורונטו. בשנים 2013/14 הוא התמחה בתוכנית על שם גוסטאבו דודאמל בתזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס להתמחות בניצוח וחינוך מוזיקלי.