cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל
עמותת כ"ן - כוח נשים לקידום מנהיגות נשים בישראל היא עמותה שמטרתה קידום נשים למוקדי קבלת ההחלטות בישראל. העמותה פועלת להגדלת מספר הנשים המתמודדות והנבחרות לכנסת ולרשויות המקומיות וכן לקידום נשים לתפקידי ניהול בכירים, לדירקטוריונים ועוד. העמותה הוקמה בשנת 2000 בידי מיכל יודין. היא פועלת בשיתוף משרדי הממשלה, מרכז השלטון המקומי, מוסדות אקדמיים, רשויות מקומיות ושותפים מהמגזר השלישי והעסקי. "כוח נשים היא עמותה א-מפלגתית, והיחידה שפעילותה מתמקדת בקידום נשים לצמרת קבלת ההחלטות בישראל, בדגש על הזירה הציבורית והפוליטית."
מטרות
מטרות העמותה הן העלאת מודעות ציבורית, של נשים בפרט, לחשיבות השתתפותן של נשים רבות בתהליך הדמוקרטי כתומכות ומתמודדות, הענקת סיוע לנשים המתמודדות במערכות המקומיות והארציות, ללא הבחנה מפלגתית, איתור מועמדות פוטנציאליות ועידודן להתמודד בבחירות, קריאה לנשים להתפקד למפלגה בה הן מאמינות, להתמודד בבחירות במפלגתן, ולקחת חלק פעיל בתהליך הפוליטי, והפעלת לחץ על מנהיגי כל המפלגות להנהיג ייצוג שוויוני לנשים ברשימות המועמדים.
העמותה הציבה לעצמה יעד של 30 ראשות רשויות מקומיות ו-1,000 חברות מועצה בבחירות המוניציפליות של 2013. בפועל נבחרו רק שש נשים לעמוד בראש רשויות מקומיות.
תוצאות והשפעה
הישגים מרכזיים: 37% מבוגרות תוכניות ההכשרה למנהיגות השתתפו באופן פעיל בתהליך הבחירות המקומיות 2013. לראשונה 40 נשים התמודדו לראשות עיר וברשויות בהן התקיימו תוכנית ההכשרה של העמותה עלה שיעור חברות המועצה ב 65% ומעלה לעומת הממוצע הארצי העומד על 30%. רבות מחברות כנסת, ראשות הערים, חברות מועצה ובכירות במגזר הציבורי בישראל הן בוגרות קורסי הכשרה של העמותה ולוקחות חלק בפעילויותיה. פעולות הסנגור של העמותה הניבה לאורך השנים השגים רבים כגון: קידום חוק הדירקטוריות, קידום חקיקה לטובת שיפור מספר חברות מועצה בישראל ושיפור תנאיהן וקידום החלטות בממשלה ובמשרדי הממשלה בנושא שוויון מגדרי.
הגברת מודעות
העמותה פועלת להגברת התודעה הציבורית לנושא הפער המגדרי. העמותה מופיעה ועורכת בעצמה ימי עיון וכנסים מקצועיים, קמפיינים ציבוריים, יצירת מדדים מגדריים להגברת המודעות לקידום ושוויון הזדמנויות במגוון תחומים במרחב הציבורי והפוליטי. העמותה הציגה בשנת 2016 את מדד המגדר בשלטון המקומי וציינה בו גם את הערים אשר קברניטיהן ונבחריהן מחויבים לתהליך מתמשך של הטמעה וקידום שוויון מגדרי בעירם, ואשר הגיעו לשוויון מגדרי באחד משלושת התחומים: נשים בתפקידים סטטוטוריים בכירים, נשים בדירקטוריונים של תאגידים עירוניים, חברות מועצה נבחרות.
בשנת 2016 פיתחה עמותת כ"ן תוכנית "ניהול מודע מגדר" להטמעת שוויון מגדרי ברשויות מקומיות וארגונים ומעבירה הרצאות, ימי עיון וסדנאות בנושא.
כלים מקצועיים לנשים
העמותה מעודדת נשים לקחת חלק פעיל, לבחור ולהתמודד על תפקידים בכירים במגזר הציבורי והפוליטי. מחקרים מוכיחים כי נשים, יותר מגברים, חשות שהן נדרשות לכלים ולידע לפני כניסתן אל הזירה הציבורית-פוליטית. העמותה מעמידה לנשים תוכניות הכשרה, הצגת מודלים נשיים מצליחים ומעגלי תמיכה ושותפות ובכך מעודדת את כניסתן של נשים למוקדי קבלת ההחלטות. במהלך השנים האחרונות הפעילה העמותה עשרות קורסים ותוכניות והכשירה אלפי נשים מהגליל העליון ועד אילת. לצד זאת, העמותה מעודדת יצירה של רשת נשית (נטוורקינג) של נבחרות ציבור ונשים משפיעות בכל רחבי הארץ.
רבות מהעמיתות התמודדו למשרות ציבוריות כנבחרות ציבור, והתקדמו במרחב הציבורי, הפוליטי והעסקי.
תהליכי חקיקה וסנגור
העמותה מקדמת תהליכי חקיקה לקידום נשים סביב שולחנות קבלת ההחלטותה ומבצעת מעקב אחרי החלטות הממשלה וועדות ציבוריות לצמצום הפער המגדרי סביב שולחנות קבלת ההחלטות.
מדד המגדר
הנתונים שנבדקו: את הנתונים הציגה העמותה בכנס השלטון המקומי, תוצאות המחקר התפרסמו בינואר 2017.
ביום האישה 2017 העמותה העניקה תעודות הוקרה לרשויות המובילות בשוויון מגדרי לפי תוצאות המחקר.
Elegeion
אלג'יון (באנגלית: Elegeion) היא להקת דום מטאל גותי מאוסטרליה. היא בעיקר פרויקט של קוואן, ושאר המוזיקאים בה צורפו רק להקלטות. הלהקה הוציאה שני אלבומי אולפן מלאים ועוד מספר דמואים ומיני-אלבומים (EP).
הלהקה מנגנת דום מטאל גותי איטי, מלודי ואווירתי המושפע מבלאק מטאל ובו היא משלבת אלמנטים של מטאל גותי ומוזיקה קלאסית הכוללים שירה נשית, פסנתר, כינור וצ'לו. ריפי הגיטרות מושפעים מבלאק מטאל. הסגנון הכללי של הלהקה מושפע מלהקות דום מטאל ומטאל גותי בהן My Dying Bride, ו-Disembowelment ו-The Third and the Mortal, בתוספות אלמנטים סימפוניים יותר.
למידת עמיתים
למידת עמיתים (באנגלית: Peer instruction) הידועה גם כהוראת עמיתים היא שיטת הוראה אינטראקטיבית שפותחה באוניברסיטת הרווארד על ידי פרופסור אריק מזור באמצע שנות ה-90. השיטה ממוקדת בתלמיד ומתבססת על שילוב התלמידים בהעברת התוכן הלימודי כחלק מפעילות הלמידה. השיטה מיושמת רבות בתפיסות למידה מקוונת ושיעור הפוך.
הוראת עמיתים מול הוראה מסורתית
בהוראה מסורתית הקניית החומר הלימודי מתבצעת בכיתה באמצעות הרצאה, והתלמידים מתרגלים בבית דרך מטלות. בהוראה עמיתים פעילות ההקניה הראשונית של התלמידים מתבצעת על ידי קריאה מקדימה של החומר הלימודי, כאשר בכיתה הלמידה מתבססת על שאלות מובנות שעליהן מתקיים דיון בין התלמידים. להבדיל מהוראה מסורתית בהוראת העמיתים כל התלמידים שותפים לפעילות בכיתה.
בהוראת עמיתים נושא הנלמד מחולק להצגת נושאים קצרים, שכל אחד מתמקד בנושא מרכזי וסביבו מוצגות השאלות המובנות שנקראות ConcepTests. מטרת שאלות אלו לדגום את הבנת התלמידים של הנושא שהוצג. תהליך ההוראה כפי שהוגדר על ידי מזור מורכב מ:
אסטרטגיית הלמידה בסיוע עמיתים נועדה לחזק את יכולות המורים על מנת לענות על הצרכים הלימודיים המגוונים של התלמידים באמצעות פעילויות מובנות שונות. כמו כן, התלמידים יכולים להסביר וללמד מושגים אחד לשני. הם נותנים ומקבלים עזרה, משתפים ידע, מזהים ופותרים סתירות בין נקודות המבט שלהם לבין אלה של תלמידים אחרים אשר מופיעים במהלך למידה עמיתים.
הוראת עמיתים מתאימה לכיתות קטנות אך גם לכיתות מרובות תלמידים. כיום היא בדרך כלל מיושמת בשילוב שיטות פדגוגיות נוספות כגון שיעור הפוך. השיטה מיושמת בהרבה דיסציפלינות למידה כולל פילוסופיה, פסיכולוגיה, גאולוגיה, מתמטיקה, ביולוגיה, מדעי המחשב והנדסה.
למידת עמיתים בסביבה מתוקשבת
למידה בסיוע עמיתים היא אחת השיטות היעילות ביותר בחינוך. ושילוב אסטרטגיה כזו ב-CSCL יכול לשפר באופן משמעותי את התוצאות הלימודיות של התלמידים במיוחד בקריאה. הדמיה של השתתפות במהלך שיעורי עמיתים ברשת הוא אחד התרומות הגדולות ל-CSCL מוצלח.
יישום אסטרטגיית הלמידה המקוונת של עמיתים בלימוד; יוצרת השפעה חיובית חזקה על מיומנויות הקריאה, והיא מועילה ביותר כאשר היא יוצרת הזדמנויות שוות לכל חברי הקבוצה. בנוסף, לתלמידים המשתתפים בתוכנית למידה מקוונת בסיוע עמיתים, יש להם רווח חיובי בתפיסה העצמית ובתפיסה הבין אישית.
יתרונות הלמידה בסיוע עמיתים
אסטרטגיית הלמידה בסיוע עמיתים נועדה לחזק את יכולות המורים על מנת לענות על הצרכים הלימודיים המגוונים של התלמידים באמצעות פעילויות מובנות שונות. השיעורים בלמידת עמיתים מאופיינים בתפקידים ספציפיים שמטרתם לשפר את הלמידה, המוטיבציה וההישגים.
כמו כן, בעזרת המודל הזה כל סטודנט תורם מידיעותיו ומהבנתו לשאר החברים, הם יכולים להסביר וללמד מושגים אחד לשני. למשל: נותנים ומקבלים עזרה, משתפים ידע, מתבססים על רעיונותיהם של אחרים ומזהים ופותרים סתירות בין נקודות המבט שלהם לבין אלה של תלמידים אחרים אשר מופיעים במהלך למידה של עמיתים.
היסטוריה
אריק מזור פיתח את שיטת למידת העמיתים בתחילת שנות ה-90. במקור הוא השתמש בה לשיפור קורסים של פיזיקה לתואר ראשון בהארוורד וראה ששיטת הוראה זאת מאוד אפקטיבית להעברת הנושאים.
בהמשך הוא שכלל את השיטה ושילב שימוש בלמידה מבוססת מחשב לבחינת הנושאים וה-ConcepTests, בעיקר בתחום הפיזיקה, קורסי הכנה אלגברה וחשבון אינפיניטסימלי.
בסוף שנות ה-90 אריק מזור שילב את למידת העמיתים עם למידה לשליטה.
מוזלמן
מוּזֶלְמָן ("מוסלמן", מילולית ביידיש: מוסלמי) היה כינוי נפוץ בקרב אסירי מחנות הריכוז היהודים בשואה לתיאור מצבו של אסיר הנמצא על־סף מוות מחמת רעב, תשישות גופנית ונפשית, והשלים עם גורלו.
למצב זה הגיעו במחנות הריכוז אסירים רבים זמן קצר לאחר הגיעם למחנה. היו אלו בעיקר אסירים שהיו רגילים קודם לכן לרמת חיים גבוהה והתקשו להסתגל לתנאי החיים הקשים במחנה. כך החלו אותם אסירים לדעוך, משקל גופם פחת וגופם התנוון עד כי הגיעו להיות מוזלמנים.
מוזלמנים רבים הגיעו למצב זה היות שלא עמדו בתנאים ששררו במחנה הריכוז והוכנעו על ידי העבודה הקשה, הרעב, העונשים הגופניים והמאמץ הפיזי. רבים אחרים הגיעו לכך עקב מחלה, היות שחששו לפנות לבית החולים, ממנו היו עלולים להישלח בסלקציה אל מותם.
תיאור המוזלמן על פי עדויות
דמותו של המוזלמן מתוארת מספר פעמים בספרו של ק. צטניק, "סלמנדרה":
תיאורים נוספים מופיעים בספרו השני של ק. צטניק, "בית הבובות":
תיאור מצמרר של המושג "מוזלמן" מופיע בעדותו של מרק מאיר דבורז'צקי, שניתנה במשפט אייכמן:
מוזלמן ואוריינטליזם
השימוש במושג "מוזלמן" - מילולית, מוסלמי, הוביל את עבד אל-והאב אל-מסרי לתאר את המונח כביטוי לאוריינטליזם ששלט, כביכול, בשוכני אושוויץ. במאמר שהתפרסם ב"אל אהראם" המצרי, הציג אל-מסרי את הטיעון לפיו האירופאי לעולם מזהה את ה"אחר" שלו בראש ובראשונה בדמות המוסלמי - גם ובעיקר כאשר מדובר בשואת היהודים. זהו יישום ישיר של המשוואה שפותחה על ידי אדוארד סעיד, לפיה בתרבות ה"אירופאית", ההפך מאירופאי הוא ערבי, או מוסלמי.
מוזלמן במחנות העבודה
בין מחנות העבודה, היה גם מחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו (שהיה גם בין מרכזי עבודות הכפייה הגדולים ביותר באירופה הכבושה בידי הנאצים) שמשם נשלחו אסירים רבים לעבודות כפייה כגון יצור תחמושת, מכרות פחם ועוד. הגרמנים השתמשו בעבודות הכפייה כניצול הפועלים מצד אחד, והמתה על ידי עבודה של אלה שכבר לא יכלו לעבוד. באמצעות עבודת כפייה חסרת רחמים. השיטה כונתה "השמדה באמצעות עבודה".
התנאים במחנות העבודה הייו קשים מנשוא, מנות המזון היו קטנות והאסירים חיו ברעב ואף מתו מרעב. הלבוש היה מועט, וכמעט ברוב המחנות טיפול רפואי לא היה קיים כלל. הרבה מהשומרים במחנות התעללו בעובדי הכפייה באכזריות יתרה.
בעקבות תנאים אלו, אנשים איבדו צלם אנוש, והפכו ל"מוזלמנים". המוזלמן הוא אדם על סף מוות, הסובל מרעב נורא, תשישות פיזית ונפשית ודועך לאט עד למותו. תנועותיו של המוזלמן היו איטיות, פניו נפולות, הוא לא שלט על הפרשותיו, ונראה כשלד. המוזלמן אף התקשה לעמוד, ובעת מסדרים חבריהם היו צריכים להשעינם על הקיר, ועדיין התקשו לעמוד מבלי להתנדנד מצד לצד.
המוזלמנים לא שרדו יותר מכמה ימים, או שבועות ולכן הגרמנים היו שולחים אותם להשמדה, מכיוון שלא היו מועילים יותר.
קציעה עלון
קציעה עלון (נולדה ב-1971) היא חוקרת ספרות, פמיניסטית מזרחית, מרצה, פעילה חברתית, אוצרת, מבקרת אמנות ובעלת הוצאת הספרים "גמא". ממייסדות תנועת "אחותי – למען נשים בישראל". כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים 2017. עלון היא חברת מערכת בכתב העת "תיאוריה וביקורת", וכיהנה כראש התוכנית ללימודי מגדר במכללה האקדמית בית ברל.
ביוגרפיה
בוגרת תואר ראשון בתולדות האמנות ותקשורת באוניברסיטה העברית. בתואר השני, עסקה ביחסי יהודים נוצרים, ואת הדוקטורט שלה כתבה בהנחיית פרופ' רות קרטון-בלום, בנושא הפרוזה של אהרן אפלפלד תוך עמידה על הקשרים שבין שיח השואה לבין השיח הפוסט קולוניאלי, החוקר את השפעות הכיבוש.
בשנת 2014 הקימה את הוצאת הספרים "גמא".
דודה הוא הסופר והמשורר צדוק עלון. עלון מתרגלת את "ספר הידע".
כתיבתה
כתיבתה של עלון מאופיינת בעיסוק במושג 'מזרחים'. תוך כדי כך, היא מציגה עולם שלם של שירה, מאמרים ואמנות, כולם נכתבו על ידי יהודים מזרחיים, בהם היא מתבוננת וכותבת את פרשנותה. כמו כן, היא עוסקת בהצטלבויות של פמיניזם ומזרחיות, אותו ניתן לראות בספרה "שוברות קירות" שנכתב בשיתוף עם שולה קשת.
בעבודתה, היא מוחה וחוקרת את ההפרדה בין מזרחים לאשכנזים בימינו ובעבר, תוך השוואה לשאר סוגי הדיכוטומיה בחברה. היא ביקורתית ביחס למושג 'מזרחיות' ומצביעה על אופנים בהם הוא מערער ויוצר אי נחת ביחס לקטגוריות של זהות כמו יהודים וערבים. היא אינה מוכנה לקבל את הקטבים שנוצרו בחברה, וטוענת שהמזרחיות מסרבת להיצמד לקוטב אחד; כמו ההפרדה בין נשים לגברים.
ספריה
עד כה פרסמה 14 ספרים:
איבר יחידה
איבר יחידה (גם: איבר נייטרלי או איבר אדיש) הוא איבר בקבוצה שכאשר מבוצעת עליו פעולה בינארית עם איבר אחר, היא איננה משנה את האיבר האחר.
כאשר נתונים קבוצה \ S ופעולה בינארית, שנסמנה \ \star, המוגדרת על איבריה, אזי: אם \ e הוא איבר יחידה שמאלי וגם איבר יחידה ימני, הוא ייקרא בפשטות איבר היחידה.
נניח כי איברי יחידה, אז  ומכאן שאם ישנו איבר יחידה, אז הוא בהכרח יחיד.
נניח כיe_R,e_L איבר יחידה ימיני ואיבר יחידה שמאלי בהתאמה, אז ומכאן שאם קיימים הן איבר יחידה שמאלי והן איבר יחידה ימני, אז הם אותו איבר.
במבנים אלגבריים רבים, כגון חבורה, חוג ושדה, קיומו של איבר יחידה הוא אחד המאפיינים של המבנה האלגברי.
קישורים חיצוניים
fa:عمل دوتایی
טרסטוזומב
טרסטוזומב הוא החומר הפעיל בתרופה הרצפטין (herceptin) לסרטן השד.
ייחודה של התרופה בהיותה תרופה ביולוגית ולא תרופה כימותרפית היא יכולתה לפגוע באופן ממוקד בתאים המבטאים את החלבון HER-2 (הקרוי גם ErbB2 או c-neu). מאחר שרק תאי סרטן מבטאים את החלבון בכמויות משמעותיות תופעות הלוואי שהתרופה גורמת להן פחותות מאלו הנגרמות על ידי תרופות כימותרפיות קלאסיות. התרופה ניתנת על ידי הזרקה תוך-ורידית באינפוזיה.
שימוש בתרופה
התרופה מיועדת לשימוש בנשים שלהן סרטן שד גרורתי, מצב בו הסרטן התפשט מן הגידול הראשון בשד לאיברים מרוחקים, המבטא HER-2 ובסרטן לא גרורתי. התרופה יכולה לשמש כתרופה לקו ראשון או כקו שני, כלומר לאחר כישלון תרופות אחרות בחולות אלו.
בישראל התרופה נמצאת בסל התרופות לחולות מקו שני, והחל משנת 2005 התרופה מאושרת לשימוש גם כתרופת קו ראשון לחולות גרורתיות (כלומר, החולות יוכלו לקבל טרסטוזומב כברירה ראשונה, מבלי לעבור קודם טיפול כימותרפי רגיל). נכון לשנת 2010, עלות השימוש בתרופה גבוהה מאוד ויעילותה בטיפול בסרטן גרורתי נמוכה. מחקר שנעשה באנגליה קובע כי עלות הטיפול השנתית לאישה עולה על ששים אלף לירות שטרלינג. כל עוד לא יהיו שיפור ביעילות התרופה או ירידה בעלותה ימשיך השימוש בתרופה להיות במחלוקת.
באוקטובר 2005 פורסם מחקר המצביע כי שימוש בטרסטוזומב על נשים שחולות בסרטן שד לא גרורתי (חולות שעברו כריתה של הגידול הסרטני אך לא נמצאו בגופן גרורות) מוריד באופן מובהק את הסיכוי להתפתחות מחלה גרורתית ב-46%. פרסום זה הוא ראשוני ומכיל תוצאות מוקדמות למחקר שאמור להמשך מספר שנים. אם תוצאותיו יאושרו לאורך זמן, ניתן יהיה להשתמש בטרסטוזומב כתרופה מונעת בחולות לפני היווצרות גרורות.
בעקבות התוצאות המבטיחות בניסויים, אושר השימוש בתרופה כטיפול מונע על ידי רשות התרופות האירופית והיא נמצאת בתהליך אישור מזורז במנהל המזון והתרופות האמריקאי, FDA. בישראל הוכלל הטרסטוזומב בסל הבריאות כטיפול מונע ב-1 ביולי 2006.
תופעות לוואי
ככלל טרסטוזומב מלווה בתופעות לוואי קלות בהרבה מרוב התרופות הכימותרפיות. תופעת הלוואי העיקרית הנגרמת כתוצאה מנטילת טרסטוזומב קשורה לבעיות לב (קרדיומיופתיה) הנגרמת ב-2%-7% מן המקרים.
המנגנון המולקולרי של התרופה
HER-2 הוא חלבון ממשפחת receptor for epidermal growth factor המבוטא ביותר בכ-30% מחולות סרטן שד ראשוני. כמו שלושת החלבונים האחרים במשפחה, HER-2 עובר זירחון (קישור יון זרחתי) על שיירי טירוזין וכך מאותת לתא להתחלק. בניגוד ליתר החלבונים במשפחה, HER-2 הוא קולטן יתום, כלומר הוא אינו נקשר לליגנד. במקום זאת HER-2 עובר זירחון כתוצאה מקישור (יצירת הטרודימר) לחלבונים אחרים מן המשפחה.
טרסטוזומב הוא נוגדן חד שבטי מואנש, נגד האזור החוץ תאי של החלבון האנושי HER-2. על ידי קישור טרסטוזומב ל-HER-2 נמנעת יצירת ההטרודימר שבין HER-2 לחלבונים אחרים, ולכן נמנע זירחונו של HER-2. ללא זירחונו של HER-2 מעוכבת חלוקת התא הסרטני, מעוכבת צמיחת הגידול, ובשל קישור הנוגדן לחלבון חוץ קרומי, מופעלת המערכת החיסונית של הגוף נגד התאים הסרטניים.
Live Killers
Live Killers הוא אלבום הופעה כפול של להקת הרוק הבריטית קווין. האלבום הוקלט בעת מסע ההופעות האירופאי של קווין, לקידום האלבום Jazz, בין ינואר למרץ 1979 ויצא ב-26 ביוני 1979. האלבום הופק ועבר עיבוד באולפן הפרטי של הלהקה: Mountain Studios, במונטרו שבשווייץ.
הגיטריסט בריאן מיי והמתופף רוג'ר טיילור חשפו בתוכנית רדיו בארצות הברית שהלהקה לא הייתה מרוצה מהעיבוד הסופי. למרות זאת האלבום הגיע למקום ה-3 במצעד האלבומים הבריטי, למקום ה-16 במצעד ה״בילבורד 200״ ולמעמד של אלבום פלטינה בארצות הברית. בשנת 1985 הוציאה חברת התקליטים "Elektra Records" גרסה ערוכה וקצרה יותר של האלבום בשם "Queen Live", מחוץ לארצות הברית, אירופה וקנדה.
3 ימים להרוג
3 ימים להרוג (באנגלית Days to Kill 3) הוא מותחן פעולה צרפתי-אמריקאי, שיצא ב-2014. הסרט מתאר סוכן CIA שחלה בסרטן ונותרו לו 3–5 חודשים לחיות. עם קבלת הידיעה הוא מנסה ליצור מחדש קשר עם בתו בת ה-16 ועם אשתו, אותן לא ראה 5 שנים. אשתו נאלצת לנסוע לפגישת עבודה והוא נשאר למשך 3 ימים עם בתו. במהלך ימים אלו הוא מנסה לתפקד כאב, ובמקביל, בתמורה לתרופה ניסיונית שאולי תעזור לו - לחסל כמה אנשים עבור ה-CIA.
הסרט יצא לאקרנים ב-20 בפברואר 2014 בבימויו של ג'וזף מק'גינטי ניקול (McG) והמפיק הוא לוק בסון, על פי תסריט של לוק בסון ועדי חזק. בתפקידים הראשיים: קווין קוסטנר, קוני נילסן, אמבר הרד והיילי סטיינפלד.
תקציר העלילה
איתן רנר (קוסטנר) הוא סוכן CIA ותיק, החבר בצוות שמטרתו ללכוד את אלבינו, סגנו של סוחר נשק בשם וולף. אלבינו מזהה את אחת הסוכנות והורג אותה וכך המבצע משתבש. רנר מצליח לירות כדור ברגלו של אלבינו אך זה נמלט. מתנקשת בכירה של ה-CIA, ויוי דלי (אמבר הרד) שהייתה אמורה להרוג את וולף במהלך המבצע, מזהה שרנר ראה את וולף, אף כי לא ידע שזהו וולף, ולכן יוכל לזהותו בעתיד.
במהלך כל תקופת עבודתו ב-CIA הוא הרחיק את משפחתו מהעבודה ולבתו סיפר שהוא איש מכירות. הרופאים מאבחנים אצל רנר סרטן שיגרום למותו בטווח של 3–5 חודשים, ה-CIA מוציא אותו לגמלאות והוא מחליט לבלות את שארית חייו בפריז, בקרבת אשתו, כריסטין (קוני נילסן) ובתו זואי (היילי סטיינפלד) ולנסות לשקם את יחסיו איתם. בפריז הוא מחזיק דירה נפרדת מזו של משפחתו וכאשר הוא מגיע אליה הוא מוצא בה משפחה אפריקאית פולשת שהשוטרים אומרים לו שאין באפשרותו לפנות עד האביב ולכן הוא חולק אתם את הדירה.
רנר יוצר קשר עם כריסטין ומספר לה על מצבו הבריאותי ועל כך שפרש מהשירות ב-CIA, היא מאפשרת לו להיפגש עם זואי וכאשר היא נאלצת לנסוע לנסיעת עסקים ל-3 ימים היא משאירה אותו כאחראי על הילדה.
סוכנת ה-CIA ויוי, מוצאת את רנר ומבטיחה לו סכום כסף ניכר ותרופה ניסיונית למחלתו אם יסכים לאתר ולחסל את וולף. בחוסר רצון רנר מקבל עליו את המשימה, כדי לזכות ביותר זמן עם משפחתו.
לתרופה יש תופעות לוואי ואותן ניתן לסלק רק על ידי שתיית אלכוהול. רנר צריך לתמרן בין פעילותו לטובת ה-CIA לבין השגחה על זואי. תוך כדי כך זואי מתעמתת עם רנר וטוענת שאילו הוא היה אבא רגיל הוא היה מלמד אותה לרכוב על אופניים ולרקוד. רנר מנסה לעשות זאת ומצליח בנוסף להציל את זואי מניסיון אונס ושילוב כל אלו מקרב בין זואי לרנר.
במהלך הניסיונות להשיג את אלבינו - רנר חוטף את נהג הלימוזינה, מתייעץ איתו בנושא גידול בנות ומקבל מבנותיו של הנהג פיענוח של סמל שמצא, שעוזר לו למצוא את זואי. הוא חוטף את ראה החשבון ומקבל ממנו מתכון לרוטב לספגטי, לטובת ארוחה שזואי רוצה להכין לחבר שלה.
רנר ומשפחתו מוזמנים למסיבה שמארגן אביו של החבר של זואי, שבמהלכה מסתבר כי האב הוא שותף עסקי של וולף. רנר מצליח להגן על כריסטין וזואי, להרוג שכירים של וולף שיורים לעברו, ללכוד את וולף במעלית, לירות בכבל המעלית ולנתק אותו ובכך לגרום לתא המעלית לקרוס על רצפת המרתף. וולף זוחל החוצה פצוע, רנר מושבת שוב עקב מחלתו, ויוי מגיעה אליהם והורגת את וולף.
סצנת הסיום מעידה על כך שרנר נותר בחיים מעבר לתוחלת החיים שהקציב לו הרופא.
מהלך הצילומים
צילומי הסרט החלו ב-7 בינואר 2013 והסתיימו באפריל. הסרט צולם בפריז ובלגרד, ההחלקים שצולמו בפריז הצטלמו באולפני ״Cite du Cinema״. הסצנות שצולמו בבלגרד צולמו מול מלון יוגוסלביה.
בנדייראנטס
הבנדייראנטס (בפורטוגזית: Bandeirantes; bandeira – "דגל", bandeirantes – "נושאי הדגל") הוא שמם של חברי משלחות (בנדיירס) שחקרו את מרחבי ברזיל במאה השבע עשרה בחפשם עבדים, זהב, ויהלומים. הם התקדמו לאורך הנהרות עד לריו דה לה פלטה ונהר האמאזונס. במסגרת פעילותם הקימו כמה מושבות הקיימות עד ימינו.
בשל כוונתם לשעבד את ילידי היבשת לעבדות, היו הבנדייראנטס במאבק מתמיד עם הישועים, אשר ארגנו את הילידים בקומונות, העניקו להם השכלה אירופית ופרשו עליהם את חסותם.
השתתפות במשלחות הבנדייראנטס הייתה מסוכנת מאוד, רבים מחבריהן לא שבו מן המשימה, חלקם נפלו קורבן לילידים, את האחרים הכריעו מחלות והכשות נחש. הם נהגו להצטייד במאניוק, תירס, שעועית, ובשר מיובש. המשלחות נתמכו בידי עבדים, ונמשכו תקופות זמן ממושכות.
הבנדיירס חדרו למעמקי הג'ונגלים, על פי רוב בכך שהתקדמו לאורך נחלים ונהרות או שעקבו אחר שבילי הילידים. כך למשל שימש אותם הריו טיאטה כדי להגיע אל פנים היבשת ואל סאו פאולו. המשלחות חצו את כל רחבי ברזיל: הבנדייראנטה אנטוניו רפוסו טווארס הגיע מסאו פאולו לאמאזונס, פרנאו דיאס פאיס וחתנו בורבה גאטו הגיעו למינאס ז'ראיס של היום והקימו שם מושבות רבות, ברטולומאו בואנו דה סילבה ("אניאנגוארה") גילה זהב בגויאס של היום.
טרילוגיית הרואים למרחק
הרואים למרחק (אנגלית: The Farseer Trilogy) היא סדרת ספרי פנטסיה אפית מאת רובין הוב. הסדרה כוללת את הספרים: שוליית הרוצח, רוצח מלכותי, ושליחותו של רוצח.
סדרת הספרים מתארת את חייו של פיץ אביר הרואה למרחק (FitzChivalry Farseer), בנו הממזר של הנסיך יורש העצר אביר (Chivalry), ההופך לרוצח (מתנקש) פוליטי העובד בשביל מלכו וסבו, המלך ערמומי (Shrewd).
הסדרה מתרחשת בעולם דמיוני ומתמקדת בממלכה בשם שש הדוכסויות.
עלילה
העלילה נסובה סביב פלישת "הספינות האדומות" לממלכת שש הדוכסויות, וכן סביב תככים פנימיים בחצר המלוכה. הספינות האדומות פולשות לשש הדוכסויות ללא כל מטרה מיוחדת, ככל שרואים זאת שליטי הממלכה; הפולשים מתקיפים כפרים, "מרוקנים" את מרבית התושבים, בוזזים את הכפר ושורפים את כל מה שלא יכלו לקחת. פעולת ה"ריקון" היא הוצאת מודעותו של אדם ממנו, אותו אדם מאבד את נשמתו ורגשותיו לאחר הריקון. לא ידוע כיצד בדיוק מתבצע הריקון, אך נראה שיש לזה קשר ל"אומנות"-סוג של קסם שפועל דרך המחשבות. בתוך חצר המלוכה עצמה ישנם שני צדדים: הנסיך אמת, יורש העצר, ואחיו הצעיר הנסיך הדר. במסגרת המלחמה בפשיטות הוחלט על מיסים חדשים. דוכסויות הפנים (שאין להן חוף) טוענות שאין להן קשר לפשיטות ולכן המיסוי רק מכביד עליהן. הנסיך הדר מצדד בדוכסויות הפנים ושואף להפוך אותן לממלכה נפרדת, עליה ישלוט בעצמו. אין לו שום עניין בדוכסויות החוף ובגורלן, והוא מוכן להקריבן ל"ספינות האדומות" כדי להשיג את מטרתו. מנגד, מנסה הנסיך אמת לשמור על אחדות הממלכה ולהפסיק את הפשיטות.בין כל סבכי המלחמה והפוליטיקה עומד פיץ, ממזר שנולד לנסיך אביר, אחיהם הבכור של אמת והדר אשר ויתר על זכותו לרשת את הכתר לאחר שנודע לו על קיומו של הממזר. פיץ הובא לטירה בגיל 6 ומאז הוא מגודל על ידי בוריך, עוזרו של אביו ואדון האורוות. בהמשך הופך פיץ לחניכו של צ'ייד כוכב נופל, הרוצח המלכותי של המלך ערמומי, והופך בעצמו להיות רוצח מלכותי. במהלך הסיפור מתאהב פיץ במולי, נערה שהכיר בילדותו ומתבגר איתה עד שהקשר נהרס והוא הולך לנקום בנסיך הדר.לפיץ שני כוחות מיוחדים: "האומנות", קסם הפועל בעיקר דרך המחשבות ומאפשר בין השאר תקשורת טלפתית בין אנשים שנחנו בו; וכוח ה"בינה" המאפשר לחלוק מחשבות עם חיות שאליהן הוא מתחבר. בוריך רואה את ה"בינה" כמחלה ואוסר על פיץ להשתמש בה. ליצן החצר של המלך טוען כי פיץ עתיד לשנות את העולם ומתיידד עם פיץ על מנת להדריך אותו. לפי טענתו ליצן החצר הנביא הלבן ואילו פיץ מהווה הזרז שלו.
סדרות המשך
לסדרה ארבע סדרות המשך:
שש הדוכסויות
שש הדוכסויות היא ממלכה דמיונית שבה מתרחשת עלילת הסדרה ובה 6 דוכסויות.
האינתיפאדה הראשונה
האינתיפאדה הראשונה (בערבית: الانتفاضة الفلسطينية الأولى, תעתיק מדויק: אלאנתפאצ'ה אלפלסטיניה אלאולא) הייתה התקוממות אלימה ברובה, שהחלה ב-9 בדצמבר 1987, נחלשה באופן משמעותי לאחר מלחמת המפרץ ב-1991 והסתיימה רשמית עם חתימתם של הסכמי אוסלו ב־1993. במהלכה התקוממו התושבים הפלסטינים ביהודה ושומרון וברצועת עזה נגד מדינת ישראל. האינתיפאדה נקראה לעיתים "מלחמת האבנים", משום שבתחילתה השתמשו הפלסטינים באבנים ובכלי-נשק מאולתרים אחרים. עם פרוץ "האינתיפאדה השנייה" ניתן לזו שלפניה השם "האינתיפאדה הראשונה" כדי ליצור הבחנה ברורה ביניהן.
הרקע לאינתיפאדה
בחודשים שלפני פרוץ האינתיפאדה הייתה עלייה במספר האירועים בעימות בין הפלסטינים לישראלים.
ב-2 באוגוסט 1987 נהרג סרן רון טל, מפקד בסיס המשטרה הצבאית ברצועת עזה, ברחובה הראשי של עזה, בידי שלושה מחבלי הג'יהד האיסלאמי.
ב-8 באוגוסט 1987 נהרג קצין מילואים ישראלי וכעבור שבועיים סוכל ניסיון פיגוע התאבדות בירושלים.
בשבוע אחד בספטמבר נהרג חייל ואירעו שלושה פיגועי דקירה בישראלים.
ב-1 באוקטובר 1987 חיילי צה"ל הרגו שבעה מחבלים מעזה שהיו חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי.
נוסף על אירועים אלימים אלו חלה הידרדרות כללית ומשמעותית במצב הביטחון ביהודה, שומרון ועזה, דבר שכלל הכפלה לפחות של כמעט כל סוגי האירועים הביטחוניים. כוח ישראלי שנכנס לבלאטה זמן קצר לפני תחילת האינתיפאדה נתקל בהתנגדות לא-אלימה (ברובה) אולם בעוצמה כזאת שחייבה אותו לסגת ללא מרבית המבוקשים שחיפש.
על פי הערכות ישראליות, האינתיפאדה הייתה תופעה ספונטנית בחלקה. לאחר שהחלה, ניסה אש"ף לטעון כי הוא ארגן אותה, אולם היסטוריונים רואים בטענה זו ניסיון שלאחר-המעשה להציג יותר שליטה והשפעה בשטח ממה שהיו לאש"ף בפועל.
גורמים לאינתיפאדה
הועלו השערות רבות לגבי הגורמים לאינתיפאדה. השערות אלו כוללות:
מדיניות ישראל
מדיניות ישראל בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה לפני האינתיפאדה כללה בין היתר:
פעולות פלסטיניות בתחילת האינתיפאדה
האירוע שנחשב כניצוץ שהצית את האינתיפאדה הוא ההלוויה של ארבעה פועלים פלסטינים ממחנה הפליטים ג'באליה שברצועת עזה שנהרגו בתאונת דרכים לאחר שנהג משאית ישראלי פגע בשתי מוניות שבהן נסעו, מדרום למחסום ארז, בארבע אחר הצהריים ב-8 בדצמבר 1987. השמועות שנפוצו כאילו זו לא הייתה תאונה, אלא פגיעה מכוונת כנקמה על רצח שלמה סקל, שנדקר למוות יומיים לפני-כן ב-6 בדצמבר 1987 בשוק המרכזי בעזה, עוררו מהומות במחנה.
בימים הראשונים היו המהומות חסרות ארגון כלשהו וכוונו במידה לא מעטה גם כלפי החלקים העשירים של האוכלוסייה הפלסטינית. בסקרים שנערכו בקרב העצורים הפלסטיניים, התברר כי מרבית העצורים בשלב זה לא היו מחוברים כלל למאבק הלאומי שלהם ורבים מהם עבדו בישראל. כמו כן השתתפו בשלב הראשון של המהומות נשים וילדים רבים.
חוסר הארגון הסתיים כאשר הוקמו ועדות עממיות ברחבי יהודה, שומרון ועזה וכן "המפקדה הלאומית המאוחדת להסלמת ההתקוממות בשטחים הכבושים" (שהוקמה פורמלית בסוף דצמבר 1987 והכרוז הראשון שלה יצא ב-10 בינואר 1988) שעמדה למעשה בראשן.
מכיוון שאש"ף לא ארגן את המהומות בראשיתן הייתה סכנה מבחינתו לאבד את השטח לטובת הכוחות המקומיים. ניסיונות של אש"ף להציג את ההתקוממות כיוזמה שלו נתקלו בהתעלמות או בבוז. עם זאת, אש"ף הצליח להטיל את מרותו על המפגינים משום שמרבית אנשי הוועדות העממיות וכל אנשי המפקדה המאוחדת היו חברים בו וראו את עצמם (לפחות עקרונית) כפופים למרותו. כתוצאה מחוסר רצונה של המנהיגות המקומית להתעמת עם אש"ף, בשל החשש מחשיפה על ידי השב"כ וכן בשל היותם של מרבית המנהיגים משולי החברה הפלסטינית לפני האירועים (מצב זה השתנה במהירות עם תחילת האינתיפאדה), נותרו מנהיגי האינתיפאדה המקומיים אנונימיים, דבר שהקל על אש"ף לטעון לשליטה באירועים. עם זאת, אש"ף ושלוחיו לא פעלו לבדם בשטח, ולראשונה הארגון מצא את עצמו מתחרה בארגונים אסלאמיים קיצוניים - חמאס (שהוקם בתחילת האינתיפאדה) והג'יהאד האסלאמי, שגם להם היה חלק בליבוי האלימות.
בתחילת האינתיפאדה מרבית הפעילות נעשתה באמצעים מאולתרים: עשרות צעירים פלסטינים בני-עשרה ארבו לסיורים קטנים של חיילי צה"ל, והמטירו עליהם אבנים גדולות תוך ניסיון לפגוע בכוח הזרוע וביתרון מספרי אדיר, וכמו כן נערכו הפגנות רבות. בתקופה זו נעשה ניסיון להימנע מהפעלת נשק חם כלפי צה"ל והמתנחלים וזאת למרות הוראות סותרות שהגיעו מהנהגת אש"ף. בעוד שבתחילה הצליח ניסיון זה הרי ככל שעבר הזמן התמוססה הצלחתו.
הממשל האזרחי הישראלי בשטחים קרס למעשה בחודש הראשון לאינתיפאדה. אזורים נרחבים ביהודה, שומרון ועזה הכריזו על עצמם כ"משוחררים" וסירבו לשתף פעולה עם הממשל האזרחי. הרוב המוחלט של השוטרים הפלסטינים וכן רבים מפקידי הממשל התפטרו. במקביל נערכו שביתות כלליות רבות (1–3 בשבוע) וכן הוכרזה שביתת מסחר מלאה (שהחזיקה 40 יום) ולאחר מכן שביתת מסחר חלקית שקבעה שעות מסוימות בלבד לפתיחת החנויות.
החל מפברואר 1988 נעשו ניסיונות רבים למרי אזרחי, עם או בלי תמיכה באלימות מקבילה, מרבית ניסיונות אלו נעשו על סמך הרעיונות של מוברק עווד שגורש על ידי ישראל ב-6 במאי. ניסיונות אלו צלחו יחסית בתחילה אולם עם התמוטטות הארגון המקומי והעברת מרכז הכובד להנהגת החוץ הם התמוססו ו"כוחות ההלם" הצבאיים הפכו לגורם המשמעותי.
ב-15 בפברואר 1988 פוצצה שייטת 13 את ספינת השיבה של אש"ף שעגנה בלימסול, קפריסין. ספינה זו נועדה למשוך תשומת לב בינלאומית לאינתיפאדה על ידי הגעתה (בליווי עיתונאים רבים) לנמל חיפה וקליטתה על ידי נציגים מערביי ישראל.
ב-1988 סוחרים נוצרים ממעמד הביניים יזמו (או, כפי שמומחים אחדים טוענים, אולצו בידי אש"ף ליזום) מחאה לא-אלימה של אי-תשלום מסים, שנאספו בידי ישראל ושימשו למימון ניהול יהודה, שומרון ועזה. כשמעצרים לא הובילו לסיום מרד המיסים, ישראל חיסלה אותו על ידי הטלת קנסות כבדים והחרמת רכוש, ציוד, סחורה ורהיטים מחנויות, מפעלים ואף בתים פרטיים.
ככל שהתמשכה האינתיפאדה הלכו וגברו ההוצאות להורג של משתפי פעולה (אמיתיים ומדומים) עם ישראל והתגבר הכאוס ביהודה, שומרון ועזה. תופעות אלו וכן צורת הארגון (ועדות עממיות מקומיות, שהוצאו אל מחוץ לחוק על ידי ישראל ב-1 ביולי 1988) היו דומות למרד הערבי הגדול (כך למשל נרצחו 90 פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עד ספטמבר 1989), דבר שאף הביא את המפקדה הלאומית להודיע ב-15 באוגוסט 1989 על דרישה להימנע מהרג של משתפי פעולה ללא אישור מההנהגה העליונה.
בסוף 1988 החל אש"ף לארגן את כוחות ההלם לכדי ארגונים צבאיים ממשיים כתוצאה מכך השתנתה הטקטיקה מאמצע 1988 לאלפי תקריות של שימוש בבקבוקי תבערה, מעל 100 השלכות רימוני יד, ומעל 500 התקפות עם רובים וחומרי-נפץ. למרות זאת, הפלסטינים המשיכו להציג את האירועים כהתקוממות לא אלימה. השינוי לא נעשה אמנם באופן מיידי אולם היה רציף למעט ההפגנות שמיד לאחר מהומות הר הבית ב-1990.
תגובה ישראלית
תחילה לא ידעה ישראל כיצד לטפל במשבר ואף זלזלה בו במכוון (דבר שהתבטא בין השאר ביציאה של יצחק רבין למשך שבועיים לארצות הברית מיד לאחר פרוץ המהומות). במשך החודש הראשון לאינתיפאדה ציפתה ישראל כי המהומות ידעכו מעצמן (כפי שהיה בגלי אלימות קודמים).
לאחר חודש, כאשר המהומות לא דעכו מעצמן, הזרימה ישראל כוחות צבא גדולים לאזורי יהודה ושומרון ורצועת עזה, אך בלי שהייתה תוכנית פעולה רצינית לפעילות הכוחות. ב-21 בדצמבר 1987 החליט הרמטכ"ל דן שומרון, לשנות את היערכות הכוחות ביהודה ושומרון. על גזרת שומרון הופקד מפקד אוגדה 162, תא"ל זאב ליבנה, ועל גזרת יהודה הופקד מפקד אוגדה 720, תא"ל בני טרן. מפקד חטיבת איו"ש נשאר לפקד על גזרת בנימין. גזרת מרחב שומרון חולקה לשלושה מרחבים חטיבתיים, כלהלן: על גזרת ג'נין הופקד אל"ם גבי אשכנזי, מפקד חטיבת גולני; על גזרת טול כרם-קלקיליה הופקד אל"ם משה גבעתי מפקד מחוז דן; ועל גזרת שכם הופקד מפקד המרחב הקבוע, סא"ל יהודה מאיר. מפקד אוגדה 162 קבע את מפקדתו בבניין הממשל בשכם. גזרת מרחב יהודה חולקה לשני מרחבי משנה. מפקד המרחב, סא"ל גבי אביב, הופקד על גזרת חברון, והוקם מַשלָ"ט (מֶרכז שליטה) סדיר בגזרת בית לחם. שניהם הוכפפו למפקד אוגדה 720, שקבע את מפקדתו בבניין הממשל בחברון. מאוחר יותר הוקמה אוגדת יהודה ושומרון, בפיקודו של תא"ל גבי אופיר, והוקמו שש חטיבות מרחביות חדשות: חטיבה 'יהודה', חטיבת 'שומרון', חטיבת 'מנשה', חטיבת בנימין' וחטיבת 'עציון'.
עם הזמן, התאוששה ישראל מההלם והגיבה במדיניות של יד קשה שנועדה לדכא את ההתקוממות בכוח. ההוראות הבלתי רשמיות שניתנו לחיילים היו, כפי שניסח זאת שר הביטחון, יצחק רבין, "לשבור ידיים ורגליים". ישראל נקטה במדיניות של הטלת עוצר המוני (60% מהאוכלוסייה הייתה נתונה בשלב כלשהו במהלך השנתיים הראשונות לעוצר ממושך), מאסרים המוניים, הכבדה של הממשל הצבאי המוטל על השטח, הרס ואטימת בתים (150 ב-1988 לבדה), אכיפה נוקשה של חוקי המס על התושבים (עד כדי עלייה בגביית המיסים ביחס לשנת 1986 בחלק מהמקומות) וכן סגירת בתי ספר (היו פתוחים רק 40 יום בשנת הלימודים 1988/89). בתחילת האירועים לא שונו אמנם הוראות פתיחה באש אולם הסמכות לתת היתרים לביצוע פעולות ענישה שונות (כמו הריסת בתים, גירוש, הטלת עוצר וכדומה) הועברו לדרגים נמוכים יותר מאשר קודם לכן.
המדיניות הישראלית תואמה על ידי "פורום השטחים" בראשות שר הביטחון ודווחה לקבינט. למרות ההשתתפות של כל הגורמים בפורום היו שינויים מקומיים (במיוחד בירושלים) בדרך הטיפול באירועים. למרות צעדיה, ישראל לא הצליחה למנוע את התמוטטות הממשל האזרחי שלה ביהודה, שומרון ועזה.
בירושלים נקטה ישראל תחילה מדיניות של "סיוע" לחסימת השכונות הערביות שבודדו על ידי תושביהן, כענישה לתושבים. מדיניות זו החלה להשתנות באמצע ינואר 1988 כאשר משטרת ישראל החלה לשלוח כוחות גדולים לתוך השכונות הערביות. ב-5 בפברואר פתחה ישראל במבצע "במחשבה תחילה" במסגרתו בוצעה השתלטות מחדש על השכונות הערביות, הטלת עוצר על מרביתן וסגירה למעשה של הר הבית בפני מתפללים לא ישראלים.
המדיניות הבלתי רשמית של הכאת מתפרעים, מדיניות שבוצעה בהפרות פקודה רבות (רובן המכריע לחומרה), זכתה בביקורת נוקבת.
ערביי ישראל
ב-17 בדצמבר 1987 התכנסה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל (לראשונה השתתפה בכינוס גם הנהגת התנועה האסלאמית) והחליטה על שביתה כללית בקרב ערביי ישראל ב-21 בדצמבר שכונתה "יום השלום". השביתה שהתקיימה הייתה כמעט מלאה ולוותה בפרצי אלימות (זריקות אבנים ובקבוקי תבערה, חסימות כבישים וכדומה) במקומות מעטים.
דינמיקה פנים-ערבית
בין 3 בפברואר ל-15 בו 1988 הצליחה ישראל לעצור את ההנהגה הראשונה של המפקדה הלאומית ולעצור את מערכת ההפצה שלה. אף על פי שהדבר לא מנע את התאוששות המפקדה, הרי מתקפה זו ואלו שבאו בעקבותיה הצליחו לדחוק את המפקדה הלאומית למגננה, להביא אותה להקטנת פעילותה, ולהגביר את תלותה הארגונית והכספית באש"ף, בעיקר מאמצע 1988.
אף על פי כן, המשיכה המפקדה הלאומית להוות גורם מרכזי ביהודה והשומרון, הוראותיה בוצעו לרוב, בין השאר בשל הנכונות שלה לסגת מהוראות שהתגלו כבלתי ניתנות לביצוע וכן לימוד הלקחים של אנשיה מההתארגנות בבתי הסוהר הישראלים. לעומת זאת ברצועת עזה, נתקלה ההתארגנות במאבקי כוח עם התנועות האסלאמיות ולאחר מכן ישראל הצליחה למוטט את ההתארגנות בפברואר 1988.
ב-16 באפריל 1988 התנקשה ישראל באבו ג'יהאד, שהיה האחראי מטעם אש"ף על ארגון האינתיפאדה. התנקשות זו אמנם הועילה בטווח המיידי (בשל ניתוק קשרים מסוימים בין הנהגת החוץ של אש"ף לבין הנהגת הפנים) אולם התגלתה לאחר מכן כחסרת השפעה ממשית.
במאי 1988 הצליחה ישראל לשתק למעשה את תנועת הג'יהאד האסלאמי על ידי מעצר מרבית ראשיה.
ב-12 ביוני 1988 התדרדר המאבק בין חמאס לבין אש"ף לעימות גלוי כאשר בהפגנה במחנה ג'בליה נרמסו תמונותיו של יאסר ערפאת. מאבק זה התחדד בשל שמועות על סיוע ישראלי לחמאס, כישלון ניסיונות התיאום בין הארגונים ומאבקים פנימיים בתוך אש"ף. כישלון ניסיונות ההידברות הביא לחתימת אמנת חמאס ב-18 באוגוסט.
ביוני-יולי 1988 נעשו ניסיונות להשליט את שלטון הוועדות העממיות על השטח. בשלב זה היו מאות ועדות עממיות, חלק נפוצות (ועדות חינוך למשל) וחלקן ייחודיות (ועדת אדמות לדוגמה) ורובן קשורות ברשת של שיתוף פעולה, תוך כפיפות לוועדות אזוריות ולמפקדה הלאומית שעמדה בראשן.
התפתחויות אלו הרעו את המצב הכלכלי של משתתפי האינתיפאדה (כמו גם הפלסטינים בכלל), מצב שהביא את סרי נוסייבה ב-1 באוגוסט 1988 אף לפרסם מאמר הדורש מאש"ף להזרים כסף או לחדול ממתן הוראות.
החל מתחילת האינתיפאדה, הלכה וירדה התמיכה בירדן בשל הגאות הלאומית הפלסטינית, כתוצאה מכך הכריז חוסיין מלך ירדן ב-31 ביולי 1988 על "התנתקות מהגדה המערבית", קרי, ניתוק כל הקשרים בין ירדן והגדה המערבית. החלטה זו החמירה את התדרדרות השירותים ביהודה והשומרון משום שעד אותה עת סיפקה ירדן במידה רבה את השירותים האזרחיים באזור זה.
הניתוק של ירדן מיהודה והשומרון חייב את אש"ף לתפוס את מקומה כמקור הכספי לתשלום חלק מעובדי המדינה (ירדן שילמה כחמישית ממשכורתם) ולארגן את השירותים שאורגנו עד אז על ידה. התפתחות זאת הייתה אחת הסיבות להכרזה של אש"ף ב-15 בנובמבר 1988 בתוניס על הקמת מדינת פלסטין. ההכרזה התקבלה בסיום של המושב ה-19 של המועצה הלאומית הפלסטינית שנערך ללא השתתפות מעשית של נציגי האינתיפאדה. באותו לילה נותק החשמל בכל רחבי יהודה, שומרון ועזה והוטל עוצר כללי.
אירועים בולטים בהמשך האינתיפאדה
בדצמבר 1988 נגזרו על טוראי אלי ידיד 21 חודשי מאסר, לאחר שהרג בכפר בידו את יוסף אבו עווד, בירי בראשו מטווח קצר בלי שנשקפה לו סכנה.
ב-12 בינואר 1989 הורשה יאסר ערפאת לנאום במועצת הביטחון כנציג פלסטין. באותו יום הוטל בצעד חריג עוצר על מזרח ירושלים ונערכו חיפושים נרחבים בסילואן. ב-19 בינואר, הציע יצחק רבין לערוך בחירות לאוטונומיה פלסטינית אבל ההצעה נדחתה הן על ידי אש"ף והן על ידי המפקדה הלאומית כעבור שלושה ימים.
באמצע פברואר 1989 נערכו מספר דיונים בין־אישים ממפלגת העבודה לבין נציגים פלסטיניים מיהודה, שומרון ועזה המקורבים לאש"ף בראשות פייסל חוסייני. ב-13 במרץ הוחלט על חלוקת תעודות חדשות לכאלו האסורים בכניסה לישראל. ב-24 באפריל 1989 החליטה המפקדה הלאומית על אי־הזזת שעונים לשעון קיץ.
במאי 1989 ביצעה ישראל גל מעצרים גדול מאוד בקרב פעילי חמאס, כולל מעצרו של אחמד יאסין מנהיג התנועה שעד אז נמנעה מלעוצרו.
ב־3 במאי 1989 חייל צה"ל, רב-טוראי אילן סעדון נחטף ונרצח על ידי אנשי חמאס.
ב-14 במאי 1989 החליטה ממשלת ישראל על עריכת בחירות אזורית ביהודה והשומרון אולם החלטה זו לא מומשה.
ב־6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, שבו מחבל דירדר את אוטובוס אגד קו 405 לתהום ליד קריית יערים ורצח 16 איש.
ב-20-21 בספטמבר 1989 פעולה לגביית מיסים בבית סחור הסתבכה ונפתחה אש על התושבים.
ב-15-17 בדצמבר 1989 החליט הוועד הפועל של אש"ף על מוכנות לדיאלוג עם ישראל, אבל רק בתנאי שייעשה על ידי אש"ף.
במהלך 1990 נרגעו במקצת האירועים האלימים, בין השאר בשל מעצרים רבים אותם ביצעה ישראל.
ב-8 באפריל 1990 הוקמה ועדת ירושלים של הליגה הערבית, דבר שירדן התנגדה לו בעבר.
ב-20 במאי 1990 נרצחו 7 פלסטינים בראשון לציון בידי עמי פופר במהלך הטבח בצומת גן הוורדים. במהומות שפרצו בעקבות כך, נהרגו 7 פלסטינים נוספים.
ב-30 במאי 1990 באותה השנה נתפסו שתי סירות של החזית העממית שניסו לבצע פיגוע בתל אביב, דבר שהביא לסיום הדיאלוג בין אש"ף וארצות הברית ב-20 ביולי.
ב-8 באוקטובר 1990 הביאו פרסומים של תנועת נאמני הר הבית על טקס הנחת אבן פינה לבית המקדש השלישי להתפרצות מהומות הר הבית. במהומות נזרקו אבנים על הכותל המערבי ובפריצת המשטרה להר הבית נהרגו 17 ערבים ונפצעו 20 שוטרים וכ-200 ערבים. מהומות אלו התפשטו הן לתוך יהודה, שומרון ועזה (שם גרמו להפגנות עממיות בפעם הראשונה לאחר זמן רב) והן לערביי ישראל.
ב-1991 הביאה מלחמת המפרץ שבה הפלסטינים תמכו בסדאם חוסיין למצב חדש. בשל תמיכתם זו במנהיג ערבי שכבש מדינה שכנה, נחלשה עמדת הפלסטינים בזירה הבינלאומית בכלל ובזירה הערבית בפרט, והתחזק מאוד מעמדה של ארצות הברית (גם בעקבות המלחמה וגם בשל סיום המלחמה הקרה) דבר שאיפשר את כינוס ועידת מדריד.
עם זאת, לא התקבלה החלטה על סיום האינתיפאדה ולמעשה ב-3 במרץ 1991 אף קראה המפקדה הלאומית להגברת ההתנגשויות עם כוחות הביטחון.
ב-17 בדצמבר 1992 החליט ראש הממשלה, יצחק רבין, לגרש ללבנון 415 פעילי חמאס במטרה להרגיע את יהודה, שומרון ועזה. הגירוש נכשל מכיוון שהמגורשים התרכזו בסמוך לגבול רצועת הביטחון וקיבלו סיוע מחזבאללה.
אף על פי שוועידת מדריד לא גרמה לסיום האינתיפאדה, הרי שהוועידה מציינת את המעבר המוחלט מאירועים המוניים לאירועי טרור על ידי יחידים, תוך שימוש בסכינאות ותחילת שימוש בפיגועי התאבדות.
ארגונים פלסטיניים
ועדות עממיות ברחבי יהודה, שומרון ועזה - בכל יישוב הוקמה ועדה מרכזית אחת לפחות (לעיתים היה פיצול לפי ארגונים) שהייתה אחראית לתיאום הפעילות הפלסטינית וכן ועדות משנה שהיו אחראיות על התחומים השונים. מנהיגות ההתקוממות הלאומית למעשה כללה ארבעה גורמים עיקריים: פת"ח, החזית העממית לשחרור פלסטין, החזית הדמוקרטית ומפלגת העם הפלסטינית.
החמאס - הוקם בתחילת האינתיפאדה והיה לגורם מרכזי בה, אך לא היה שותף למנהיגות ההתקוממות הלאומית.
הג'יהאד האסלאמי - היה אחראי על ההתפרצות הראשונית של האירועים אולם במהירות נדחק והיה לגורם שולי בהם, בין השאר בשל היותו מורכב למעשה משלוש קבוצות ללא קשר ביניהן.
תפקיד אש"ף
אש"ף לא יזם את האינתיפאדה, אבל התערב במהירות תוך מאבק פנימי בין הארגונים השונים וחיצוני (עם התנועות האסלאמיות):
מטרות האינתיפאדה
המטרות של האינתיפאדה התחלקו לשניים:
מטרות ארוכות טווח
המטרות המדיניות של האינתיפאדה היו תלויות בגורמים השונים:
אבדות
על פי נתוני ארגון בצלם(לא ברור על מה הסתמכו בארגון הנ״ל) נהרגו באינתיפאדה, מפריצתה ועד סיומה בשנת 1993 164 ישראלים ו- 1,593 פלסטינים. בנוסף נהרגו למעלה מאלף פלסטינים על ידי פלסטינים אחרים במהלך האינתפאדה, בעקבות סכסוכים פוליטיים פנימים או האשמות בשיתוף פעולה עם ישראל.
הרוגים ישראלים באינתיפאדה הראשונה ואחריה, עד לשנת 1999 (שנה לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה). מתחת לקו האדום אזרחים. מעל לקו האדום חיילים (על פי נתוני "בצלם").
השלכות
ההשפעות המדיניות של האינתיפאדה היו מרחיקות לכת, בפעם הראשונה הצליחו הפלסטינים להביא להכרה מדינית רחבה בשאיפתם למדינה. הפלסטינים הצליחו להציג במהירות את מאבקם כמאבק בכיבוש אכזרי ומדכא וכבר ב-11 בדצמבר 1987 התקבלה החלטת גינוי לישראל במועצת הביטחון. בנוסף על כך, הדיון על מעמד יהודה, שומרון ועזה שהוקפא מאז התמוטטות שיחות האוטונומיה התחדש ולבסוף הביא לנסיגה ישראלית מעמדותיה הקודמות.
במאי 1989 הציע ג'יימס בייקר, מזכיר המדינה של ארצות הברית תוכנית של 4 נקודות להפסקת האלימות. הצדדים אמנם לא דחו רשמית את התוכנית אולם היא לא התממשה ולכן הציעה בספטמבר תוכנית דומה של 5 נקודות. גם תוכנית זו לא מומשה אולם גרמה לקשיים קואליציוניים בישראל (שגרמו מאוחר יותר לנפילת ממשלת האחדות) וכן היווה בסיס לועידת מדריד.
בשורה התחתונה הצליחה ישראל לדכא את ההתקוממות, שכן הכוחות הפלסטינים היו נחותים בהרבה מכוחות צה"ל. אולם האינתיפאדה הצביעה על בעיות רבות בהתנהלותו של צה"ל במישור האופרטיבי והטקטי. האינתיפאדה חייבה את ישראל להסיט כוחות רבים מאוד של צה"ל ליהודה, שומרון ועזה, שיבשה את מערך האימונים שלו וגרמה להרס תוכנית העבודה שלו.
בישראל הובילה האינתיפאדה לדיון מחודש בסוגיית יהודה ושומרון: בעוד בימין הטילו את האחריות לכישלון בדיכוי האינתיפאדה על צה"ל, בשמאל נטען כי שורש הבעיה הוא המעמד של יהודה, שומרון ורצועה עזה. ויכוח זה גרם לפירוקה של ממשלת האחדות הלאומית וגרם להאשמות חריפות כלפי הפיקוד העליון צה"ל, בטענה שאינם מעוניינים בפתרון המצב ולא נוקטים בפעולות המתבקשות, וכלפי שר הביטחון יצחק רבין, שנטען כי מנע מצה"ל לפעול נכון. בקרב המתנחלים הביאה האינתיפאדה להתערערות תחושת הביטחון בשל ההתקפות המרובות עליהם, לתביעות חוזרות ונשנות כלפי צה"ל לספק להם ביטחון ואף גרמה להתקפות של קבוצות קטנות מהימין הקיצוני על כוחות צה"ל. במקביל נערכו ניסיונות של קבוצות ימניות קיצוניות ליצור פרובקציות כלפי הערבים מתוך מגמה להצית מלחמה שתגרום לגירושם של ערביי יהודה, שומרון ועזה. יש הטוענים כי האינתיפאדה הובילה לעלייה בתמיכה הציבורית בתנועות השמאל (כגון שלום עכשיו) בישראל, ולבחירתו המחודשת של יצחק רבין לראשות הממשלה ב-1992.
לעומת זאת הביאה האינתיפאדה להקצנה בקרב הפלסטינים, תוך שהארגונים הקיצוניים מנצלים את "הצלחתם" על מנת לבנות את הדימוי שלהם בקרב הציבור.
מבחינה כלכלית גרמה האינתיפאדה נזק משמעותי, בעיקר לפלסטינים שנותקו מהעבודה בישראל וכן הושמו בעוצר. גם ישראל נפגעה מהבחינה הכלכלית אולם עם תחילת העלייה מברית המועצות לשעבר הצליחה להתאושש.
I'll Remember
I'll Remember (בעברית: אני אזכור) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך פסקול הסרט, With Honors. השיר יצא לאור ב-8 במרץ 1994, כסינגל המוביל והיחיד מתוך הפסקול, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר, מאבריק רקורדס וסייר רקורדס.
השיר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100 ושהה בו ארבעה שבועות רצופים, והשביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה, פטריק לאונרד וריצ'רד פייג' והופק על ידי מדונה ולאונרד. השיר הוא שיר פופ. בנוסף לכך, קיבל השיר על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) את תואר הזהב, על מכירות של למעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
בארצות הברית הצליח השיר להתברג במקום ה-11 ברשימת שירי השנה של מצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-18 באפריל 2018. הקליפ בוים על ידי אלק קשישיאן. לאורכו של הקליפ ניתן לראות קטעים אשר נלקחו מן הסרט "With Honors", ואת מדונה שרה את השיר.
נכון למאי 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-1.5 מיליון צפיות.
נענע הכדורים
נַעְנַע הַכַּדּוּרִים (שם מדעי: Mentha pulegium, באנגלית: Pennyroyal) היא צמח עשבוני רב-שנתי בסוג נענע ממשפחת השפתניים הגדל בר באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון. הוא אחד משלשה מיני הנענע הגדלים בר בארץ ישראל. התפוצה: גולן, עמק ירדן עליון, עמקים, הרי יהודה, שרון, שפלה, בקעת הירדן.
הצמח משמש כעשב תבלין מאז העת העתיקה, לרוב לצד עשבי תיבול כמו אזוב מצוי וגד השדה, אך בתקופה המודרנית פחת השימוש בו באירופה.
שמן אתרי המופק ממנו ידוע כרעיל ביותר בשל תכולת המנתופורן (Menthofuran) בו.
מאפיינים
נענע הכדורים היא עשב רב-שנתי בגובה 20 עד 50 ס"מ, בעל קנה שורש, ארומטי מאוד, מלבין ושעיר. הגבעולים רבועים, שרועים עד זקופים, מסועפים וצבעם יכול להיות סגול או ירוק. הוא מכה שורש לא רק מקנה השורש אלא גם ממפרקי הגבעול. העלים, שאורכם 8 עד 20 מ"מ, נגדיים, פשוטים, רכים, בעלי פטוטרת קצרה מאוד ומכוסים בשערות פשוטות ובלוטיות המדיפות שמנים אתריים ריחניים. הטרף דמוי ביצה או מוארך, בסיסו מעוגל ומורחב, קודקודו חד עד קהה, שפתו משוננת מעט ושני צדדיו שעירים-מלבינים.
הפרחים מסודרים בתפרחת חיקית כדורית קטנה ורחבה, שגווניה ורוד או לילך או סגול וקוטרה 1 עד 1.5 ס"מ. על כל גבעול ערוכים מספר כדורי תפרחת מרוחקים זה מזה. אין חפיות.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, מאוחה עלים, והם זעירים אורכם כ-7 מ"מ וצבעם סגול. עוקץ הפרח הגביע דמוי פעמון, אורכו 2.5 עד 4 מ"מ, בעל 5 שיניים שוות כמעט זו לזו בגודלן והוא מכוסה שערות בלוטיות. לוע הגביע חסום בטבעת של שערות (בשונה מנענע המים). הכותרת דמוית משפך סגול וכמעט אינה דו-שפתנית אלא בעלת 4 אונות כמעט שוות. צינור הכותרת אינו בולט מהגביע. בפרח 4 אבקנים שווים פחות או יותר, זריהם קירחים והם בולטים מן הפרח. הפרי מורכב מ-4 פרודות חומות, חלקות ומעוגלות.
נענע הכדורים שתפרחותיה הכדוריות והקטנות ערוכות לאורך הגבעול ומרוחקות זו מזו נבדלת מנענע המים שתפרחותיה הכדוריות אמיריות (בקצות הגבעול) ומנענע משובלת שתפרחות מוארכות.
הפריחה בחודשי הקיץ מסוף מאי עד תחילת אוקטובר.
הריבוי באמצעות זרעים ובאמצעות ייחורים.
אגם פויאנג
אגם פּוֹיָאנְג (בסינית: 鄱阳湖, בפין-יין: Póyáng Hú) הוא אגם המים המתוקים הגדול ביותר ברפובליקה העממית של סין וממוקם בצפון מחוז ג'יאנגשי שבדרום-מזרח המדינה.
גודל השטח עליו משתרע האגם משתנה מאוד בין עונת הגשמים לעונת היבשה. בממוצע שטח פני האגם הוא 3,585 קילומטרים רבועים, עומקו 8 מטרים ונפחו כ-25 קילומטרים מעוקבים. צורתו של האגם דומה לדלעת, צר בצפון ורחב יותר בדרום, כשסמוך למרכז עובר נהר היאנגצה. האגם מהווה בית גידול לכחצי מיליון עופות נודדים כמו גם לאלקרן הגדות (אייל בעל ניבים), והוא יעד מועדף על צפרים. האגם ניזון מהנהרות גאן ושְׂיוֹ ומחובר ליאנגצה בתעלה שאורכה קילומטר אחד. האגם מווסת את גובה פני המים ביאנגצה כשהוא קולט עודפים ממי הנהר או מתרוקן אליו.
נושאי איכות הסביבה
מ-2002 נאסר הדיג באגם.
מאז 2007 גוברים החששות כי הדולפינים מהמין פוקנה הודית (Neophocaena phocaeniodes), הידוע מקומית כ"גְ'יָאנְגג'וּ" ("חזיר נהר"), השוכנים באגם פויאנג עלולים ללכת בדרכו של הבָּאיגִ'י, ולהיכחד.
נשמעו קריאות לנקיטת פעולה על מנת להציל את הדולפין, שממנו נותרו כ-1,400 פרטים, בין 700 ל-900 ביאנגצה, ועוד כ-500 באגמים פויאנג ודונגטינג.
רמת האוכלוסייה ב-2007 הייתה פחות מחצי ממספר הדולפינים ב-1997 והאוכלוסייה פוחתת בקצב של 7.3% לשנה.
דליית חול מקרקעית האגם הפכה למקור הכנסה משמעותי באזורים הגובלים באגם פויאנג. אך עם זאת, פרויקטים נרחבים של דליית חול היו הסיבה העיקרית לגוויעתה של אוכלוסיית חיות הבר המקומיות. דליית חול מעכירה את מימי האגם והדולפינים אינם יכולים לראות למרחק אותו יכלו לראות קודם, והם חייבים להסתמך על מערכת הסונאר המפותחת שלהם כדי להימנע מלהתנגש במכשולים או כדי למצוא מזון. אוניות גדולות נכנסות או עוזבות את האגם בקצב של שתיים בדקה וצפיפות שיט כזו משמעה שהדולפינים מתקשים לשמוע את מזונם, והם גם אינם יכולים לשחות בחופשיות מגדה לגדה.
בהיסטוריה
בין 30 באוגוסט ל-4 באוקטובר 1363, בשלהי שלטונה של שושלת יואן על סין, נערכו סדרה של קרבות ימיים על אגם פויאנג. הקרבות התנהלו בין הצי בראשותו של ג’וּ יוּאֶן ג’אנג, מפקד צבא המורדים המכונה "מינג", לבין צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג, מפקד צבא המורדים המכונה "האן". קרבות אלו נחשבים כקרב הימי הגדול ביותר בהיסטוריה בהתחשב בכמות האנשים משני הצדדים שהשתתפו בהם (כ-800,000). הצי של צבא מינג הצליח להטביע רבות מספינות צבא האן והקרב הסתיים ב-4 באוקטובר כאשר צֶ'ן יוּאוּלְיָאנְג, מפקד צבא האן נהרג מפגיעת חץ וצבא האן התפזר. חמש שנים אחר כך כבש צבאו של ג’ו יואן-ג’אנג את עיר הבירה של שושלת יואן, "חאנבליק" (כיום בייג'ינג) והוא הכתיר עצמו לקיסר תחת השם "חוֹנג ווּ" (洪武 - "לחימה נרחבת") בשושלת חדשה, היא שושלת מינג.