cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
הרקע המשפחתי וילדותו
אחיו היה פרדיננד, לימים פרדיננד הרביעי. אחותו מריאנה מאוסטריה (1696-1634) התחתנה עם מלך ספרד, פליפה הרביעי. אחותו למחצה אלאונורה מאוסטריה התחתנה עם מלך פולין, מיכל הראשון ומאוחר יותר עם קרל החמישי, דוכס לורן. אחות אחרת למחצה, מריה אנה יוזפה מאוסטריה, הייתה לאשתו של הדוכס יוליך-ברג ואחר כך של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ, שאחותו אלאונורה מגדלנה מפפאלץ-נויבורג הייתה אשתו השלישית של לאופולד.
ללאופלד הייתה גם קרבת ייחוס למלך צרפת, לואי הארבעה עשר, יריבו ארוך-השנים. הם היו בני דודים דרך אימהותיהם הספרדיות, ובה בעת גיסים דרך נשותיהם הספרדיות.
לאופולד אהב ללמוד מגיל רך. בנוסף לגרמנית למד לדבר בצורה שוטפת לטינית, איטלקית, צרפתית וספרדית. האיטלקית תפסה בסופו של דבר את המקום השני בחשיבותו בחצרו. כנסיך, קיבל חינוך נבחר שכלל לימודים קלאסיים, היסטוריה, ספרות, מדעי טבע ואסטרונומיה. הוא גילה משיכה מיוחדת למוזיקה, מאחר שירש את כישוריו המוזיקליים של אביו. עם זאת הוא יועד לקריירה כנסייתית - להיות בישוף של פאסאו, והתחנך בין היתר אצל יוהאן פרדיננד, רוזן פורציה ואצל הישועים כריסטיאן מילר ויוהאן אברהרד ניידהרדט. מוריו הרביצו בו חינוך דתי אדוק ברוח הקונטרה-רפורמציה. בהשפעתם צבר ידע רב בתאולוגיה, מטאפיזיקה ומשפטים והתעניין באסטרולוגיה ואלכימיה. כאדם מאמין, נאמן מאוד לכנסייה הקתולית, תואר לאופולד בחייו כגילום של "האדיקות האוסטרית" (pietas Austriaca). בעת שלטונו חשש מפשרות עם זרמים דתיים ודתות אחרים באימפריה.
אמרו עליו שהיו לו התכונות הפיזיות האופייניות של בני הבסבורג. היה נמוך קומה, רזה ורגיש למחלות, קריר ועצור בהופעותיו הפומביות, ומגושם ואף כושל מבחינה חברתית. מצד שני היה פתוח יותר בפני מקורביו. ההיסטוריון ויליאם קוקס תיאר אותו כך: "הליכתו הייתה גאה, איטית ומכוונת, נראה מהורהר, פניותיו היו מגושמות, התנהגותו לא מהוקצעת, מזגו קר ופלגמטי". לדעת סיפלמן, "התוכניות לגבי קריירת כמורה גרמו לו לאמץ מגיל צעיר מאוד אדיקות קתולית עמוקה וגינונים שהלמו תפקיד של מתן תמיכה. הוא גדל כגבר חסר שאיפות צבאיות, שלא כמו רוב עמיתיו המונרכים. מלכתחילה נראה שלטונו הגנתי ושמרני ביותר".
עלייתו לשלטון
ב-9 ביולי 1654 מת בפתאומיות אחיו הגדול פרדיננד הרביעי, מלך הרומאים שנפטר מאבעבועות שחורות. בעקבות זאת השתנו התוכניות לגבי לאופולד, והוא הפך בגיל 14 ליורש יחיד של בית הבסבורג, וקיבל עליו את תפקידיו המלכותיים של אחיו. כעבור שנה הוכתר למלך הונגריה, ב-1656 למלך בוהמיה וב-1657 למלך קרואטיה.
ירושת התואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה נתקלה תחילה בקשיים: השר הצרפתי ז'ול מאזארן העלה את מלכו, לואי הארבעה-עשר, כמועמד אפשרי לתפקיד הקיסר. דובר גם על מועמד בווארי או אפילו מועמד פרוטסטנטי כגון מלך שוודיה, ועל נסיכים מברנדנבורג, סקסוניה או פפאלץ. האימפריה ידעה באותם ימים תקופת חוסר משילות זמנית - Interregnum - שנמשכה שנה - הארוכה ביותר בתולדותיה.
הירושה הובטחה ללאופולד רק אחרי משא ומתן ממושך עם הנסיכים הבוחרים, עד שהושגה חזית מאוחדת נגד מלך צרפת, לואי הארבעה עשר ומועמדו, פיליפ וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג, וכנגד לאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה ופרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה. הבחירות התקיימו ב-18 ביולי והכתרת הקיסר התנהלה ב-1 באוגוסט 1658 בקתדרלה על שם ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט.
החצר
לאופולד טיפח את חיי החצר. בחורף בילה רוב הזמן בהופבורג בווינה. באביב שהה בטירות בלקסנבורג, בקיץ בארמון "פבוריטה" (לימים בניין "האקדמיה התרזיאנית") ובסתיו בטירת קייזראברסדורף. האגף הלאופולדי של הופבורג נבנה בשנים 1660–1670 בימי שלטונו. בדומה לחצר בוורסאי, נועדה החצר בווינה למשוך אליה את האצולה הגבוהה של אוסטריה ובוהמיה באמצעות הבטחת משרות אטרקטיביות בשלטון ובצבא. החצר התנהלה לפי פרוטוקול החצר הספרדית. בשנת 1672 חיו בחצר ובמתחמי הממשל הקיסרי המרכזי 1966 בני אדם. מאה שנה קודם לכן מנתה החצר הקיסרית 531 אנשים בלבד. עד לתקופה של לאופולד הראשון הוכפלו הוצאות החצר פי חמישה. ברוח ארמון ורסאי, הורה המלך לבנות את ארמון שנברון, שהיה אמור להיות הגדול ביותר באירופה. הבניה נמשכה זמן רב בשל בעיות תקציב, ולבסוף הושלמה רק ב-1700, וגם זאת במתכונת חלקית.
הפאר הבארוקי בא לידי ביטוי בחגיגות מרהיבות. לרגל טקס חתונתו של הקיסר ב-12 בדצמבר 1666 עם מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד, התחילו בחצר הקיסרית חגיגות שנמשכו כמעט שנה שלמה. בהזדמנות אחרת, לכבוד יום הולדת הקיסרית, הוצגה האופרה "תפוח הזהב" מאת אנטוניו צ'סטי, שנחשבה לאחד משיאי תרבות הבארוק. לצורך מופע תיאטרלי (festa teatrale) זה, נבנה ביתן מיוחד ששחזר דגם של ונציה, והמופע התקיים פעמיים, יום אחרי יום, ונמשך בכל פעם חמש שעות. חוץ מצ'סטי השתתפו בחגיגה גם מלחינים ידועים נוספים כמו יוהאן היינריך שמלצר, הליבריתן פרנצ'סקו זבארה ואף הקיסר עצמו שכתב מוזיקה לשתי סצנות. הצגה זו הייתה לבני התקופה לדוגמה של פאר ובזבזנות שההוצאות עליה הסתכמו במאה אלף גולדן.
החצר ניכרה גם ברוח הקתולית שהייתה טבועה בה. הקיסר נמנע מרומנים מחוץ לנישואים ולא היו לו פלגשים בסגנון החצר הצרפתית. לעומת זאת הוא הקיף את עצמו באנשי כמורה שונים שהשפיעו עליו. כך היו, למשל, הכומר הישועי אמריך זינלי, לימים בישוף, הנזיר הקפוצ'יני מרקו ד'אוויאנו, הפרנציסקני קריסטובל דה רוחאס אי ספינולה, והאוגוסטיני אברהם א סנקטה קלרה. בימי המלחמה בטורקים בשנת 1683 הטיף מרקו ד'אוויאנו בהצלחה לגיוס מסע צלב ברוח העבר. חצר הקיסר ידעה גם תככים פוליטיים לא מעטים, ופלגים שונים בתוכה ביקשו להשפיע על מדיניות הקיסר וניהלו סכסוכים, מזימות ובריתות שונות חדשות לבקרים.
סגנון שלטונו
בשל ניסיון מדיני מועט, עד תחילת שנות ה-1680 השאיר לאופולד את ניהול ענייני הממלכה בידי יועציו. כשר ראשי כיהן תחילה מורו לשעבר, פורציה. אחריו בא יוהאן וייקהרד, נסיך אאוארספרג (1677–1615) ויושב ראש מועצת החצר, ובסוף הנסיך ונצל אויזביוס פון לובקוביץ (1677–1609). שני האחרונים יצרו מגעים עם צרפת בלי ידיעת הקיסר, והוא הדיח אותם מתפקידם ב-1669 (וייקרד) וב-1674 (פון לובקוביץ).
בהמשך לקח הקיסר בידיו את ניהול המדיניות ולא מינה יותר שרים ראשיים. הקנצלר יוהאן פאול הוכר (1683–1616) ויורשיו בתפקיד התמנו מקרב הבורגנות. בסוגיות דיפלומטיות מול צרפת נעזר לאופולד בעיקר בשירותיו של פרנץ פון ליזולה.
המצב הכלכלי של הקיסרות עמד באופן תמידי במרכז הדאגות. הקיסר הדיח את יושב ראש לשכת החצר, גאורג לודוויג פון זינצנדורף, בעקבות מעילה. מי שהצליח לייצב את אוצר הממלכה היה הרוזן גונדקר תומאס שטארהמברג. במדיניות הקיסרית היו מעורבים במיוחד גם סגן קנצלר הרייך, לאופולד וילהלם פון קניגזג-רוטנפלס וקודמו, וילדריך פון ואלדרדורף.
מכיוון שהמועצה החשאית, על חבריה המרובים, לא הייתה יעילה, הקים לאופולד "ועידה חשאית" כמוסד האחראי על מדיניות החוץ של האימפריה. מאוחר יותר הוקמו גם ועדות מקצועיות. סגנון השלטון של לאופולד הראשון הפך עם השנים דומה באופיו ובשיטותיו לזה של לואי הארבעה עשר.
הקמתם והרחבתם של השירותים הדיפלומטיים נשענו על חצרות הנחלות הקיסריות החשובות של האימפריה ועל ה"מעגלים הקיסריים". תפקיד חשוב מילאו הנציב הקיסרי והמשלחת האוסטרית ברייכסטג. הושג שיתוף פעולה בין הקנצלריה הקיסרית והקנצלריה האוסטרית תוך מניעת מחלוקות מזיקות על הסמכויות. בשנים הראשונות למלוכתו הוביל בעצמו את מדיניות האימפריה אולם בהמשך התיר ל"מחנה המלחמה" של הנסיך אויגן מסבויה והנסיך יוזף, לימים הקיסר יוזף השני, לעצב אותה. סיסמתו הייתה consilio et industria (דרך עצה ותושייה).
השלטון האבסולוטי וגבולותיו
במדיניות הפנים בלט האופי המונרכי האבסולטיסטי של שלטונו. הנהגתו התאפיינה יותר בהשפעת החצר הקיסרית והכנסייה הקתולית מאשר בבניית מנהל מרכזי. בתחום זה פיגרו נחלות הכתר ההבסבורגי בהשוואה לברנדנבורג-פרוסיה. החיבור בין המדינה לכנסייה מצא באותה תקופה ביטוי בהפיכתו של לאופולד השלישי הקדוש לקדוש המגן של אוסטריה. אחרי שנת 1663 עליותיו לרגל למנזר קלוסטרנויבורג זכו לאופי ממלכתי. עם זאת גם למגמה האבסולוטיסטית היו מגבלות. באזורים שונים של נחלת הכתר ההבסבורגי התנהלו אספות של המעמדות אשר נקראו "Landtäge". בתקופתו של הקיסר לאופולד, אחרי מות הנסיך זיגיסמונד פרנץ בשנת 1665 שטחי טירול והשטחים החיצוניים הקרויים אוסטריה הקדמית נפלו לידי הקיסר. הישג זה חיזק את מעמדו באימפריה. הקשר עם טירול, שהיה בעבר נחלתו של ענף צדדי של שושלת הבסבורג, עמד מאז ואילך על הענף המרכזי של המשפחה, במיוחד אחרי נישואי הקיסר עם קלאודיה פליציטס, נסיכת אוסטריה-טירול.
הכלכלה והמדיניות החברתית
במישור החברתי גדל לחץ האצילים בעלי האחוזות על האיכרים. ב-1679 ניסה הקיסר להתערב בסוגיה על ידי הסכם שנקרא " „Tractatus de iuribus incorporalibus“ . עד 1848 ביסס הסכם זה את היחסים בין בעלי האחוזות לאיכרים. הוא הבטיח מידה של ביטחון לאיכרים על פי חוק, אך מצד שני כפה עליהם עבודות כפייה (קורווה) ללא גבול לטובת הפאודלים. על מנת ללחום בהתרבות המקרים של עניים מרודים ברחובות וינה בשנת 1671 הקים לאופולד בית סוהר ובית מקלט לעבודה. פרט לכך בנה ב-1691 בית מחסה גדול נוסף לעניים. ב-1696 הגיע מספר דייריו לאלף. בימי לאופולד הוכתה וינה גם במגפת דבר משנת 1678–1679, שהפילה כ-50,000 קורבנות.
מצד שני קמו באימפריה בתי ייצור בסימן המרקנטיליזם, מנופקטורות ראשונות. הוקמה גם חברת מסחר "מזרחית" ראשונה, שנסגרה חיש מהר. בשנת 1666 הוקם בווינה קולגיום למסחר שפעל כארגון כלכלי מרכזי. הוא פיקח על המסחר, על העסקים ועל המכסים. נרשמו בו פקידים ונציגים של הסוחרים. ארגון זה שימש כדגם לארגונים דומים באזורים גרמניים אחרים.
הישגים צבאיים
לאופולד הראשון נודע בעיקר במלחמות שניהל עם האימפריה העות'מאנית והיריבות עם בן־דודו לואי הארבעה עשר, מלך צרפת. בשנת 1683 בעת שלטונו נכשל המצור העות'מאני על וינה. מקץ עשור של מלחמה, יצא לאופולד מנצח ב"מלחמה הטורקית הגדולה" בזכות כישרונו הצבאי של הנסיך אויגן מסבויה. בהסכם קרלוביץ השיג לאופולד לעצמו כמעט את כל חלקי ממלכת הונגריה שכבשו הטורקים בשנים שלאחר קרב מוהאץ' ב-1526. לאופולד ניהל גם שלוש מלחמות נגד צרפת: מלחמת הולנד, מלחמת תשע השנים ומלחמת הירושה הספרדית שבה תכנן להשיג את כתר ספרד עבור בנו, תוך התעלמות מצוואת המלך הספרדי האחרון. בכך פתח במלחמה שנגררו אליה חלקים גדולים של אירופה.
יחסו ליהודים
במרץ 1670 פרסם לאופולד, שרבים מיועציו היו ישועים, צו לגירוש היהודים מוינה. למרות ניסיונות שונים להציע למלך כופר, כולל מצד מי שהיה שר האוצר של הקיסר ויהודי החצר שלו, שמשון ורטהיימר, הצו נכנס לתוקף והיהודים עזבו את העיר. לגירוש קדמו גזירות שונות שהטיל הקיסר על היהודים, כמו גירוש מערים אחרות באוסטריה והגזירה שבה הותר רק לבן הבכור להינשא. מרבית היהודים עברו להתגורר בארצות אחרות דוברות גרמנית, שם ייסדו קהילות חדשות. למרות שהצו לא בוטל מעולם, לאחר מספר שנים החלו היהודים לחזור לבירת האימפריה.
משפחתו
בשנת 1666 התחתן לאופולד עם האינפנטה מרגריטה תרסה, נסיכת ספרד בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד ורעייתו מריאנה מאוסטריה, ממנה היו לו 4 ילדים, ששלושה מהם מתו בילדותם: בשנת 1673 התחתן לאופולד עם הארכידוכסית קלאודיה פליציטס מאוסטריה בתם של פרדיננד קרל, ארכידוכס אוסטריה ושל רעייתו אן דה מדיצ'י, שממנה היו לו 2 בנות, שמתו בילדותן: בשנת 1677 התחתן לאופולד עם הארכידוכסית אלאונורה מגדלנה מנויבורג בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, שממנה היו לו 10 ילדים:
קישורים חיצוניים
Band 14, Duncker & Humblot, Berlin 1985, ISBN 3-428-00195-8, S. 256–260
ASMR
ASMR (קיצור של Autonomous Sensory Meridian Response), בתרגום לעברית, תגובת מצהר חושית עצמאית הוא מונח המשמש לתיאור תחושה פיזית המאופיינת בעקצוץ שמתחיל בדרך כלל בראש ובקרקפת, ולעיתים רבות נע לאורך עמוד השדרה דרך הגפיים.
תחושת ה-ASMR נגרמת בדרך כלל כתוצאה מגירויים ספציפיים כמו לחישות, דיבור רך ואטי, רישרושים רכים, מישושים, נקישות איטיות, או גירויים קוגניטיביים אחרים.
המונח הפך נפוץ במיוחד באינטרנט במדיה דוברת אנגלית משנת 2010 ואילך, לאחר שאנשים רבים החלו להתייחס לתופעה באינטרנט ולאחר שהיא זכתה לסיקור במספר כלי תקשורת גדולים. בעקבות כך, במהלך העשור השני של המאה ה-21 נוצרה ביוטיוב קהילה שלמה של אנשים שמפיקים סרטוני וידאו שאמורים לגרום ל-ASMR בקרב אנשים שמסוגלים לחוות זאת. סרטוני ה-ASMR הפופולריים ביותר נצפו כמה מיליוני פעמים. באביב 2014 כבר היו ביוטיוב מעל לשני מיליון סרטוני וידאו שמוקדשים לתופעה. ישנם לא מעט סרטוני ASMR אשר נטען כי גורמים לשינה (גם אם הם לא בהכרח מיועדים להירדמות). עם זאת, עם עליית התופעה התפתחה גם קהילת יוטיוברים של מי שסולדים מהתופעה ומדווחים על תופעות שליליות בהקשרה כגון מניפולטיביות וכעס.
ג'ון ויין גייסי
ג'ון ויין גייסי (באנגלית: John Wayne Gacy; 17 במרץ 1942 – 10 במאי 1994), הידוע גם בכינוי Killer Clown, היה רוצח סדרתי ועבריין מין אמריקאי.
ילדותו
ג'ון ויין גייסי נולד בשיקגו שבאילינוי, והיה השני מבין שלושה ילדים. ממוצא דני ופולני. אביו, ג'ון סמואל גייסי, היה אלכוהוליסט, ונראה שנהג לכנותו בכינויי גנאי לעיתים תכופות. גייסי היה קרוב לאמו, מריון אליין רובינסון.
כשהיה בן 11 קיבל גייסי מכה בראש מנדנדה, המכה גרמה להיווצרות קריש דם במוחו. הדבר לא זוהה עד גיל 16, אז החל לסבול מאירועים של איבוד הכרה.
הרציחות
גייסי נהג לשוטט באזור כיכר בגהאוס בשיקגו ולהציע מריחואנה לנערים, וכך פיתה אותם להיכנס למכוניתו. אלה שנענו לפיתויו שוחררו מוכים ומדממים. אלה שסירבו הורדמו בכלורופורם, נאנסו ונרצחו. גייסי נהג להציע לנערים גם עבודה בחברת הבנייה שלו בתשלום גבוה. הוא כונה "הליצן הרוצח", משום שבשנים שבהן ביצע את מעשי הרצח, הוא נהג להופיע באירועי צדקה בבתי חולים, מחופש לליצן בשם "פוגו".
גייסי נעצר בדצמבר 1978, כאשר שוטרים דפקו על דלת ביתו ושאלו אותו מספר שאלות לגבי רוברט פיאסט בן ה-15, נער שפנה לגייסי בבקשת עבודה ימים ספורים לפני היעלמותו. תשובותיו של גייסי (שהיה באותו זמן בן 36) סיפקו את השוטרים, אך לאחר שגילו שבעבר הוא הורשע במעשה מגונה בקטין, שבו למחרת אל ביתו ועצרוהו.
מבלי שנתבקש הראה גייסי לשוטרים דלת ברצפה המובילה לחלל מדופן מתחת לבית. בתוך החלל התגלו גופות רבות של נערים, שנאנסו ונחנקו למוות. גייסי הודה כי מתחת לבית ובמוסך קבורות עשרים ושבע גופות, וכי חמש גופות נוספות (כולל גופתו של רוברט פיאסט) הושלכו לנהר הסמוך, מפאת חוסר מקום בחלל מתחת לבית. בפועל נמצאו מתחת לבית עשרים ושמונה גופות - גופה אחת נשמטה מזכרונו של גייסי.
הגופות היו קבורות ללא סדר ושיטה, וכל הקורבנות היו זכרים בני חמש עשרה עד עשרים וחמש. זיהוי כל הגופות ארך מספר שנים.
ב-13 במרץ 1980 הורשע גייסי בשלושים ושלושה אישומי רצח. הוא נידון למוות ובמשך ארבע עשרה שנים נאבק לביטול פסק הדין, אך לשווא. ב-10 במאי 1994 הוצא גייסי להורג בזריקת רעל.
בשנת 2011 חודשה החקירה לזיהוי קורבנותיו של גייסי. בעקבות הוצאת שרידי שמונה גופות מקברן, נקראו קרובי משפחה של נעדרים מהשנים שבהן פעל גייסי, לתת דגימות רוק. בתוך מספר שבועות זוהתה גופתו של ויליאם באנדי, פועל בניין בן 19. בשנת 2017 זוהתה גופתו של ג'ימי האקנסון, בן 16. באוקטובר 2021 זוהתה גופתו של פרנסיס ויין אלכסנדר, שנרצח בין השנים 1976–1977, כשהיה בן 21 או 22. הזיהוי הושג בשיתוף פעולה של משרד השריף של מחוז קוק באילינוי, עם "DNA Doe Project", ארגון ללא כוונת רווח המשתמש במידע גנטי לצורך איתור קרובי משפחה של מתים שלא זוהו. (באנגלית, המילה "Doe" משמשת כינוי התייחסות לפלונים שזהותם לא ידועה).
בתרבות
השיר ".John Wayne Gacy Jr" מאת סופיאן סטיבנס (מופיע באלבומו "אילינוי" מ-2005) מספר את סיפורו של גייסי.
פסיכופתולוגיה
בספטמבר 1968, ציווה בית המשפט על גייסי לעבור הסתכלות פסיכיאטרית בבית החולים של אוניברסיטת איווה. שני רופאים שבדקו אותו במשך תקופה של 17 ימים הגיעו למסקנה שגייסי סובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית. במהלך ההסתכלות גם נמצא כי לגייסי מנת משכל של 118. לפי דו"ח המפרט את ההערכה הפסיכטארית שלו מאותה שנה נכתב: "ההיבט הבולט ביותר של תוצאות ההסתכלות הוא ההתכחשות המוחלטת של הנבדק לאחריות. הוא יכול לייצר 'אליבי' לכל דבר. הוא מציג את עצמו כקורבן של הנסיבות ומאשים אנשים אחרים בכך שהם רוצים להרע לו... הנבדק מנסה לזכות בסימפתיה על ידי תיאורו כאדם שנתון לחסדיה של סביבה עוינת".
מומחים רבים מטעם ההגנה העידו במשפט של גייסי על כך שהוא סובל מסכיזופרניה פרנואידית, ואחרים מטעם ההגנה אבחנו אותו עם סכיזופרניה גבולית ו"ארגון אישיות גבולי עם תת-סוג פסיכופתי". מומחה מטעם התביעה בשם ד"ר ארתור הרטמן איבחן את גייסי "אישיות פסיכופתית או אנטיסוציאלית עם סטייה מינית" ו"מאפיינים קלים של תגובות היסטוריוניות ופרנואידיות". אחרי האבחון של ד"ר הרטמן, עלה לדוכן העדים ד"ר רייפמן, פסיכיאטר שמסר חוות דעת משלו ותקף את זאת של מומחי ההגנה. לדעתו של רייפמן, גייסי הפגין הפרעת אישיות נרקיסיסטית. שני המומחים האחרונים שהעידו מטעם התביעה אבחנו את גייסי עם הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית עם מאפיינים היפו-מאניים וסאדיזם מיני. בנוסף, ציינו המומחים מטעם התביעה כי גייסי התחלה מול מומחי ההגנה.
לפי הערכה שנעשתה על ידי רוברט הייר בספרו "ללא מצפון" בשנת 1999, גייסי סבל מפסיכופתיה ולא הביע חרטה על פשעיו. בזמן שדיבר על הרציחות אמר על עצמו גייסי שהוא הקורבן מספר 34: "הייתי הקורבן. רימו אותי מהילדות שלי". הוא תהה בינו לבין עצמו אם "יש מישהו איפה שהוא שיכול להבין עד כמה זה כואב להיות ג'ון ויין גייסי". לפני שהוצא להורג, הצהרתו הסופית לעורך הדין שלו הייתה שהריגתו לא תפצה על אובדן חייהם של אחרים, וכי המדינה רוצחת אותו. לפי ספר שנכתב על ידי עורך דינו של גייסי ועל פי דיווחים שונים, המילים האחרונות שלו היו: "שקו לי בתחת. אתם אף פעם לא תמצאו את השאר".
הכוח (מלחמת הכוכבים)
הכוח מתואר כמקור בלתי נדלה של אנרגיה וכוח השורה בכל היקום ומתקיים בסימביוזה עם כל היצורים החיים, וכמו כן, עם המידי-הכלוריאנים. הכוח הוא כלי מרכזי בידי אבירי הג'דיי ואדוני הסית' - מסדרים יריבים בעולם מלחמת הכוכבים.
שני צדדיו של הכוח הם "הצד המואר" ו"הצד האפל" (ישנן עוד מסורות, שאינן נמנות עם הצדדים ונוטות לנייטרליות, לדוגמה הג׳דיי האפורים). אבירי הג'דיי הם הצד הפסיבי של הכוח: הם נותנים ל"כוח" לזרום דרכם ולהדריך את תנועתם ומחשבתם. הסית' הם הצד האקטיבי של הכוח: הם משתמשים בו וקוצרים אותו בעזרת שנאה וזעם וכל רגש בעל עוצמה.
היסטוריה
"הכוח" התגלה בסביבות של שנת 36,500 BBY על ידי יצורים שנמשכו אליו באופן מסתורי. עקב כך יצורים אלו החליטו ליצור ארגון שינצל את הכוח המסתורי שזה עתה התגלה וקראו לעצמם "מסדר הג'דיי". המסדר הזה לא היה מואר או אפל במהותו אלא "איש כישר בעיניו יעשה". לאחר כעשרת אלפים שנים הוקם מסדר הג'די אשר תמך בטוב המוחלט ופסיביות עם הכוח. כאלף שנים מאוחר יותר נעשה לראשונה שימוש בצד האפל בידי הג'דיי שנדור. בסביבות שנת 7,000 BBY, אלפי שנים לאחר הקמת מסדר הג'דיי ואף הג'דיי, יצר אג'ונטה פול, מאסטר ג'דיי אפל, מסדר חדש שהתבסס על הצד האפל של הכוח וקרא את שמו על שם הגזע שאת כוכבו כבש ובו החל לשלוט, מסדר הסית'.
מידי-כלוריאנים
המידי-כלוריאנים הם יצורים מיקרוסקופיים, החיים בסימביוזה עם "הכוח", נמשכים אליו, וניזונים ממנו. הם מוסרים לאבירי הג'דיי את רצון "הכוח", ומנחים אותם בשמו. על פי רמת המידי-כלוריאנים בדם, אפשר לדעת עד כמה "הכוח" חזק אצל יצור כלשהו.
בדמו של אנאקין סקייווקר נמדדה הרמה הגדולה ביותר (יותר מ-20,000) מידי-כלוריאנים. הכמות הגדולה ביותר שנודעה אי-פעם (משתמע משיחתם של אובי ואן קנובי וקווי-גון ג'ין בנידון, שעד אז מאסטר יודה הוא שהחזיק בתואר זה). בסרט השלישי, הנשיא העליון פלפטין סיפר לאנאקין כי אדון סית' בעבר, דארת' פלייגוס, החזיק ביכולת להשתמש בצד האפל של "הכוח", על מנת להשפיע על המידי-כלוריאנים ביצירת חיים, וכמו כן, למנוע את תהליך המוות מאנשים שאהב. הוא גילה כי יצירת החיים ומניעת המוות נובעות מאותה היכולת.
בקומיקס אודות נסיונותיו של אנאקין כדארת' ויידר להחזיר את אשתו לחיים (מאת צ'ארלס סול, 2017), נראה חיזיון שבו אמו ההרה של אנקין כשפלפטין מרחף מעליה כרוח רפאים ועל בטנה סמל "הנבחר" (שאמור להביא איזון לכוח), לכן ניתן להסיק כי פלפטין היה מעורב ישירות ביצירתו של אנקין, אם כי לא ידוע האם הייתה לפלייגוס יד בדבר.
גילוי יכולותיו של פילאג'יוס יוצר התפתחות מעניינת בהבנת הסרטים: הסית' מנסים לרכוש את עוצמת האלמוות בעזרת מניעתו, תוך כדי שימוש בצד האפל; בעוד שאבירי הג'דיי מקבלים את המוות הפיזי כחלק טבעי מחייהם, ולומדים כיצד לשחזר את חזותם הנראית לעין, ולחזור כחלק רוחני מהצד המואר של ה"כוח".
יכולות
השליטה בכוח מעניקה למשתמש בו יכולות שונות, בהן הוא שולט בעזרת כוח הרצון, יכולות אלה כוללות: טלפתיה, טלקינזיס, מודעוּת מלאה, תפישה פיזית ומטאפיזית מוגברת וכן היכולת לשנות את מחשבתם של בעלי נפש חלשה. בכוח ניתן להשתמש גם כך שידריך את המשתמש בו: כך, למשל, נתן לוק סקייווקר לכוח להדריך אותו ולכוון במדויק טורפדו פרוטונים אל מטרה קטנה בכוכב המוות הראשון בעת קרב יאבין. בנוסף מאפשר הכוח ראייה מוגבלת של העתיד, דבר שיכול להתבטא בראיית המכה הבאה בדו-קרב אך גם בראיית דברים מרוחקים יותר. כתוצאה ממיומנויות אלו, הכוח קשור לעיתים אל המושגים של טאואיזם ופאראפסיכולוגיה.
בנוסף ליכולות לעיל, משתמשי הכוח יכולים להתקיף באמצעות הכוח על ידי יצירת "ברקי כוח" מידיהם. ברקים אלה מסבים סבל רב לקורבנות ואף יכולים להיות קטלניים. בגלל הפילוסופיה של הג'דיי, אבירי ג'דיי משתמשים ביכולת זו רק לעיתים נדירות ובפועל היא למעשה יכולת של הסית'. מי שידוע במכות ברקיו היה דארת' סידיוס. בנוסף, אפשר לחנוק אנשים באמצעות הכוח ויכולת זו היא אחד מסימני ההיכר של דארת' ויידר. הכוחות של הג'דיי יותר הגנתיים בעוד הכוחות של הסית' יותר התקפיים.
אבירי הג'דיי ואדוני הסית', וכן משתמשי "כוח" אחרים, משתמשים ב"כוח" בעת שהם נלחמים בחרב אור, דבר המאפשר להם לחימה אפקטיבית וקטלנית ביותר וביצוע תמרוני קרב יוצאים מגדר הרגיל.
בסרטי הטרילוגיה החדשה (פרקים 7–9) נוספו ל"כוח" יכולות של ריפוי פצעים, טלפורטציה של חפצים (פרק 9), והקרנה עצמית (יצירת חיזיון ואשליה של דמות המשתמש ממרחק רב). לרוחות הרפאים של אבירי הג'דיי נוספו יכולות להשפיע פיזית על המציאות.
במשחקי המחשב Knights of the Old Republic, Jedi Outcast ו-Jedi Academy ניקוז-כוח, ברקים וחניקת-כוח הם כוחות של הסית' בעוד שספיגה, ריפוי והגנה הם כוחות של הג'דיי. יש גם כוחות אוניברסליים כגון דחיפה, משיכה, מהירות וקפיצה שאינם אפלים או נאורים במהותם. כמו כן, במשחק Knights of the Old Republic ספיגת-כוח היא יכולת אוניברסלית. כמובן, אלה הם רק היבטים מוגבלים של יכולות הכוח, שנובעים מהצורך לפשט את הדברים עבור משחק מחשב. עולה מכך שאביר ג'דיי יכול להשתמש ביכולות כוח המוגדרות כאפלות, ועדיין להיות מאוחד עם הצד הטוב של הכוח.
נפש
אלה הנוטים לצד המואר של הכוח יכולים במידה לגבור על המוות ולהתאחד עם הכוח, דבר המאפשר להם להתקיים כיישויות אנרגטיות שיכולות לבוא בדברים עם ישויות הרגישות לכוח (כגון אבירי ג'דיי). לפי אובי ואן קנובי, בספר Heir to the Empire של טימותי זאהן, מצב זה הוא רק זמני, לפני שהג'דיי חייב להמשיך הלאה אל ממלכת הנפשות. הג'דיי לא היו מודעים ליכולת זו, עד אחרי מלחמת המשובטים, כאשר קווי-גון ג'ין חשף בפני יודה מה עליו לעשות כדי להשיג זאת. בניגוד לכתוב בספר של זאהן, קווי-גון תיאר יכולת זאת כ"נצחית". יודה לימד יכולת זאת את אובי ואן קנובי, אך מסתבר שגם אנקין סקייווקר ידע להשתמש בה, מיד אחרי שחזר לצד המואר, למרות שלא למד אותה מאף אחד. בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית' הקיסר פלפטין טוען שדארת' פלייגוס מצא שיטה תוך שימוש בצד האפל כדי למנוע מוות מלכתחילה.
ביקום המורחב, מספר אבירי ג'דיי ואבירי סית' למדו את היכולת של העברת הנפש לגוף אחר. בקומיקס האימפריה האפלה של דארק הורס קומיקס פלפטין השתמש ביכולת זאת להעביר את נפשו לשיבוט צעיר שלו, וקליסטה מעבירה את נפשה לגופה של חברתה הגוססת, כדי שהיא תוכל לחיות. לרוע מזלה, בתהליך זה היא איבדה את היכולת לגעת בכוח אך עדיין יכלה לגעת בצד האפל.
הנפשות של אדוני הסית' מרקה רגנוס, אג'ונטה פאל, פרידון נאד ואקסר קון הופיעו גם. חושבים שזה אומר שהאמצעים שהסית' יהפך לרוח רפאים פעילה שונים, ופחות טבעיים, מאלה של הג'דיי.
אריכות חיים וחיזוק אתלטי
ישנן ראיות שתומכות בכך שהסימביוזה של הג'דיי והסית' עם הכוח מעניקה להם תוחלת חיים ארוכה יותר ומפחיתה את פגעי ההזדקנות. הפחתה זו בפגעי הזקנה מתבטאת לא במראה פיזי אלא ביכולות אתלטיות מוגברות וחושים מחודדים. דוגמאות מרכזיות לכך הן הרוזן דוקו, יודה ודארת' סידיוס, שהיו מסוגלים למעשי זריזות שאינם אופייניים לגילם הרב. דוקו, שהיה למעלה מבן 80 היה מסוגל ליצירת ברקים וביצועי סיוף מרשימים, סלטות, בעיטות סיבוביות ולרוץ במהירות מלאה. יודה, למרות היותו בן בערך 900 שנה (למרות שלא ידוע מה תוחלת החיים של הגזע החייזרי אליו הוא היה שייך), היה אקרובטי ביותר כאשר נלחם וגייס לצידו את הכוח. קווי-גון ג'ין היה בן 60 כשהוא נהרג בקרב במלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום, למרות שמבחינת מראה ואתלטיות הוא היה רק בשנות ה-40 שלו.
אמירה של גראנד מוף טארקין בפרק 4: תקווה חדשה, לפניה הוא בטוח שאובי וואן קנובי מת מזקנה ותגובתו של דארת' ויידר, שהזכיר לו לא להמעיט ביכולותיו של הכוח. אינדיקציה נוספת לאריכות ימים באמצעות הכוח ניתנה בסרט פרק 6: שובו של הג'די, והיא ניתנה על ידי יודה רגעים ספורים לפני מותו. כאשר לוק סקייווקר מחה שיודה לא יכול למות, יודה אמר שחזק הוא בכוח אך לא חזק דיו כדי להאריך עוד את חייו.
באגדות
באגדות, אריכות הימים של משתמשי הכוח בולטת במיוחד. לוק סקייוקר חי כ-150 שנים ויריבו, אדון הסית' דארת' קריית חי בבריאות מלאה גם בגיל 185, לפני ההתנקשות בו.
מסורות נוספות
הג'דיי והסית' אינם היחידים שמנצלים את הכוח למטרותיהם, אלא רק העיקריים. ביניהם נמנים גם הג'נסאאראי, שהם ג'דיי המשלבים את שני המסדרים, אחיות הלילה הנקראות גם "המכשפות מדאת'ומיר" והאבירים האימפריאליים. חלק מהמסורות משתמשות גם הן בחרבות אור, בצבעים האופייניים להן: למשל, הג'נאסאאראי משתמשים בחרב אור לבנה-סגלגלה.
אפיקומן
האֲפִיקוֹמָן הוא כינוי למצה הנאכלת לקראת סופו של ליל הסדר, בסימן "צָפוּן" (כתחליף לאכילת קורבן פסח).
נוהגים לצורך כך לקחת חצי מהמצה האמצעית משלוש המצות המונחות על שולחן הסדר, ולהצניעה עד סוף הסדר. בקרב חלק מיהודי אשכנז נפוץ מנהג הילדים לגנוב ולהחביא את האפיקומן, ולקבל תמורתו פרס.
רקע
במשנה (פסחים י, ח): נאמר "אין מפטירין אחר הפסח אפיקומן" כלומר יש לאכול את קורבן הפסח בסופו של הלילה ואין לסיים ב"אפיקומן".
בפירוש המשנה נחלקו האמוראים בתלמוד, לפי רב הכוונה היא שאין ללכת מחבורה אחת שאוכלת את קורבן הפסח לחבורה אחרת (הוא מפרש את המילה אפיקומן=אפיקו מאני, כלומר שאין להוציא כלים מהבית בו הוא נמצא כדי ללכת לבית אחר).
לפי שמואל הכוונה שאין לאכול כלום לאחר אכילת הפסח, כדרך שהרגילות הייתה לאכול קינוח לאחר הסעודה, (הוא מפרש את המילה אפיקומן=אפיקו מין, כלומר שאין להוציא מיני קינוח לאחר הפסח). כפי דעת שמואל נפסק להלכה. וכך גם בזמן שאין קרבן פסח, אוכלים בסוף הסעודה כזית מצה, זכר לאותה אכילה קרבן הפסח, ולאחר אכילה זו אין אוכלים דבר.
אטימולוגיה
מקור המילה אפיקומן אינו עברי. לפי המסורת, מקור המילה הוא מארמית, ומורכב משתי מילים: "אפיקו" (הוציאו) "מן" (מזון, קינוח), או "אפיקו מאני" (הוציאו כלים).
כמות אכילת האפיקומן
על פי הראשונים, יש לאכול כזית מהאפיקומן (שיעור זה נתון במחלוקת בין הפוסקים - מ-7 סמ"ק ועד כדי 50 סמ"ק), כמו כל מצוות אכילה. עם זאת, מהרי"ל כתב שיש לאכול לכתחילה כשיעור שני זיתים, כדי שתהיה אכילת שביעה.
יש לאכול שיעור זה בתוך זמן הנקרא 'כדי אכילת פרס'. בזמן שיעור זה רבו הדעות, יש אומרים שהוא 9 דקות, ויש אומרים 8, יש אומרים 4, ואחרים אומרים 3 דקות בלבד.
דין אכילת המצה
במסכת פסחים מובאים דברי רבא לפיהם האוכל מצה בזמן הזה, שאין קרבן הפסח נוהג, לאחר חצות אינו יוצא ידי חובה לפי שיטת רבי אלעזר בן עזריה. מבארת הגמרא שם שיש בכך חידוש שהיינו יכולים לטעות ולחשוב שבזמן הזה שאכילת המצה היא חיוב נפרד מאכילת קרבן הפסח תהיה האכילה כשרה כל הלילה.
פסיקת ההלכה
לדעת תוספות הלכה כרבי אלעזר בן עזריה ולכן גם אכילת המצה בזמן הזה צריכה להיות קודם חצות. לעומת זאת הרמב"ם פוסק שאכילת האפיקומן מצוותה כל הלילה, וגם בהלכות קרבן פסח פסק הרמב"ם כרבי עקיבא, אלא ששם הוסיף שכדי להרחיק את האדם מהעבירה יש להקדים ולאכול קודם חצות. ישנה מחלוקת בדעת הרמב"ם: לדעת הפרי חדש יש להקדים את אכילת האפיקומן לפני חצות כשם שמקדימים את אכילת קרבן הפסח. לעומת זאת לדעת רבנו מנוח יש לחלק בין אכילת קרבן פסח, שבה כתב הרמב"ם שחייב לאכלו קודם חצות, כי אם יאכלנו בטעות אחר עלות השחר יתחייב כרת, ולעומת זאת אם יאכל מצה לאחר עלות השחר אין בכך איסור, ולכן לא כתב את הסייג שיש לאכלה קודם חצות. דעה אמצעית היא דעת הרא"ש, שכתב שיש להחמיר ולאכול קודם חצות, מחמת הספק שמא הלכה כרבי אלעזר בן עזריה, וכן מחמת האפשרות שגם לדעת רבי עקיבא יש לאכלו קודם חצות.
עצה למי שאינו מסיים את סעודת ליל הסדר בחצות
לגבי מי שלא אכל מצה כלל בליל הסדר קודם חצות כתב המשנה ברורה שיאכל לאחר חצות, אך מבלי לברך את ברכת על אכילת מצה, וזאת מחמת החשש לאותן השיטות שלאחר חצות אין מצווה באכילת מצה.
ריינילדו מנדאבה
ריינילדו איסנרד מנדאבה (באנגלית: Reinildo Isnard Mandava; נולד ב־21 בינואר 1994) הוא כדורגלן מוזמביקי המשחק בעמדת המגן באתלטיקו מדריד ובנבחרת מוזמביק.
אפיקומן
עצה למי שאינו מסיים את סעודת ליל הסדר בחצות
האבני נזר ייעץ למי שמתמשכת אצלו סעודת ליל הסדר, שקרוב לחצות יפסיק את הסעודה, יאכל מצה לשם אפיקומן, על תנאי שאם ההלכה היא כרבי אלעזר בן עזריה נמצא שזהו אפיקומן, ולאחר שעבר חצות לילה שהוא זמן המצווה של אכילת אפיקומן כבר אין מניעה להמשיך לאכול את שאר הסעודה, ואם ההלכה היא כרבי עקיבא יכול הוא לאכול את האפיקומן מאוחר יותר. ולאחר שיסיים סעודתו יאכל שוב מצה לשם אפיקומן ויצא בכך ידי חובה לפי שיטת רבי עקיבא.
ריינילדו מנדאבה
קריירה
מנדאבה, שנולד בביירה, החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון המקומי בשנת 2012. בדצמבר 2015, הוא חתם במועדון הפורטוגזי בנפיקה ושיחק בקבוצת המילואים של המועדון. ביוני 2017 הושאל מנדאבה לעונה אחת לספורטינג דה קובילה מהליגה השנייה בפורטוגל.
אפיקומן
גנבת האפיקומן
בתלמוד מובאת ברייתא:
ריינילדו מנדאבה
קריירה
בקיץ 2018 עבר לבלננסש, במדיה ערך 16 הופעות.
אפיקומן
גנבת האפיקומן
רש"י שם פירש שמדובר בהגבהת הקערה עם המצות (דהיינו, סילוק האוכל), או אכילה מהירה. עם זאת, הרמב"ם (הלכות חמץ ומצה ז, ג) הבין שמדובר בחטיפת המצה אחד מהשני. רק בשלב מאוחר יותר התפתח המנהג שהילדים עצמם הם החוטפים. בכל מקרה, המנהג נועד לעורר את הילדים, כדי שישתתפו בליל הסדר, שהרי עיקר המצווה הוא "והגדת לבנך".
ריינילדו מנדאבה
קריירה
בינואר 2019 עבר בהשאלה לליל מליגת העל הצרפתית. וב-31 במאי 2019, רכשה אותו. ב-19 בינואר 2022 כבש שער בכורה בניצחון 1–3 על לוריאן.
אפיקומן
גנבת האפיקומן
בליל הסדר, עורך הסדר בוצע את אחת המצות, כדי שיהיה באכילה משום "לחם עוני", הנאכל כפרוסה ולא כלחם שלם. את החצי הנותר נוהגים להותיר לאפיקומן. סביב המצה הזו התפתח המנהג שהילדים מנסים "לגנוב" אותה, ולקבל הבטחות למתנה בתמורה להחזרת המצה. אמנם, לרוב אין צורך אמיתי בהחזרת המצה, כיוון שניתן לאכול את האפיקומן גם ממצות אחרות. כיום נהוג שעורך הסדר מטמין את האפיקומן והילדים תרים אחריו. בתמורה למציאתו ניתנת מתנה.
ריינילדו מנדאבה
קריירה
ב-31 בינואר 2022 חתם באתלטיקו מדריד בחוזה לשלוש וחצי שנים. ב-6 בפברואר ערך הופעת בכורה בהפסד 2–4 לברצלונה.
תארים
ליל
פל-בל
פל-בל היא חברה ישראלית לייצור פריטי מתכת שימושיים ואמנותיים שנוסדה על ידי מוריס אשקלון וגיסו, אברהם קום ב־1939. החברה יצרה מאות פריטים שונים מנחושת ומפליז - קו אחד של מוצרי נוי (אמנות עיצובית) והקו העיקרי של מוצרי יודאיקה, כאשר רוב המוצרים נועדו לייצוא ולמכירה לתיירים יהודיים בישראל. עיצוב המוצרים הושפע מסגנונות שונים שרווחו באותה תקופה באירופה, ביניהם האר דקו ותעשיית הברונזה הווינאית ששגשגה באותה תקופה. עיצוביו המוכרים של אשקלון, הציגו את השימוש הכימי המכוון בהשריה בפטינה לעבודות ישראליות בברזל. במהלך מלחמת העצמאות ייצר אשקלון תחמושת עבור צה"ל, ולבקשת הממשלה הסבה פל-בל את מפעלה לייצור תחמושת במסגרת המאמץ המלחמתי.
כל המוצרים שיוצרו על ידי פל-בל נחשבים כישראליאנה ומבוקשים כפרטי אספנות.
יחי הקיסר!
יחי הקיסר! (באנגלית: !Hail, Caesar), קומדיה אמריקאית משנת 2016 שכתבו, הפיקו, ערכו וביימו האחים ג'ואל ואיתן כהן. בסרט מככבים ג'וש ברולין, ג'ורג' קלוני, אלדן ארנרייך, רייף פיינס, ג'ונה היל, סקרלט ג'והנסון, פרנסס מקדורמנד, טילדה סווינטון וצ'נינג טייטום. זהו סיפור בדיוני העוקב אחר דמות שהייתה קיימת במציאות - אדי מניקס, בכיר בתעשיית הקולנוע האמריקאי בהוליווד של שנות ה-50 - המנסה לגלות מה עלה בגורלו של שחקן ראשי אשר נעלם במהלך צילומי סרט האפוס "יחי הקיסר!".
הסרט זכה בעיקר בביקורות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע, ורבים מהם העניקו שבחים לליהוק.
תקציר העלילה
אדי מניקס (ג'וש ברולין) הוא מנהל הפקה נמרץ, עסוק ורב-עוצמה ב"אולפני קפיטול" בהוליווד. הוא מטפל בפתרון שלל בעיות המתעוררות בעת הפקתם של סרטים, ובפרט הוא מסייע להפקת הסרט "יחי הקיסר!", המתרחש ברומא העתיקה, ומציג את עלייתו של ישו מבעד לעיניו של מפקד רומאי, שאותו מגלם השחקן המפורסם ביירד ויטלוק (ג'ורג' קלוני). לקראת סיום צילומי הסרט נעלם ויטלוק, וכעבור זמן קצר מגיעה אל מניקס דרישה לשלם כופר נפש בסך 100 אלף דולר כדי לשחררו.
הובי דויל (אלדן ארנרייך) הוא כוכב מערבונים, שאותו משבץ מניקס בתפקיד דרמטי גדול מכפי מידתו, לפי דרישתו של בעל האולפנים, סקנק, היושב בניו יורק. בעת שיחה עם דויל מגלה לו מניקס שבמזוודתו יש כופר נפש בסך 100 אלף דולר. בערב דויל יוצא לסרט וארוחה עם קרלוטה ולדז (ורוניקה אוסוריו), הכוכבת הלטינית של הסרטים המוזיקליים של "אולפני קפיטול". הם עושים זאת בהוראת מניקס, כחלק משינוי תדמיתו של דויל. במהלך הארוחה רואה דויל את מזוודת הכסף, ומבין שהמחזיק בה הוא שלקח את כספי הכופר. דויל עוקב אחריו ומגיע לדירת פאר מבודדת בחוף מאליבו, שם הוא פוגש את ויטלוק השוהה בדירה לבדו. חוטפיו של ויטלוק הם חבורת תסריטאים קומוניסטים, שיצאו ללוות את חברם ברט גרני (צ'נינג טייטום), כוכב הסרטים המוזיקליים של "אולפני קפיטול", בדרכו לצוללת סובייטית שתיקח אותו לברית המועצות. הם רוצים להעניק לו את מזוודת הכופר, כתרומתם למהפכה, אך כאשר הם משליכים אותה בשלומיאליות היא נופלת מידיו לים ושוקעת. בינתיים לקח דויל את ויטלוק והחזירו להוליווד.
במהלך הסרט עובר מניקס בין אולפנים שונים, שבכל אחד מהם מצולם סרט אחר, וכך משולבים בסרט צילומים של שלל סצנות מתוך סרטים בסגנון הסרטים ההוליוודיים של תחילת שנות ה-50: מערבון, סרט מוזיקלי, דרמה רומנטית, סרט שבמרכזו שחייה צורנית וכמובן אפוס היסטורי (הסרט "יחי הקיסר!" עצמו).
מוזיקה
קרטר בורוול כתב שירים מקוריים לסרט, ביחד עם הנרי קריגר ווילי ריאלה.
הפקה
הסרט נחשף לראשונה בשנת 2004, ואז העלילה אמורה הייתה להתרחש בשנות ה-20, עם צוות שחקנים המעלים הצגת תיאטרון המתרחשת ברומא העתיקה. האחים כהן גנזו את הרעיון עד לשלהי שנת 2013, אז הצהירו שהם עוסקים בפיתוח הסרט. שלב הצילומים החל בנובמבר 2014 בלוס אנג'לס, קליפורניה. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בלוס אנג'לס, ב-1 בפברואר 2016. הקרנת הסרט ברחבי ארצות הברית החלה ב-5 בפברואר 2016, והוא פתח את פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ה-66, ב-11 בפברואר 2016.
הפצה
הקדימון לסרט פורסם ב-9 באוקטובר 2015. הסרט הופץ ב-9 בפברואר 2016 בארצות הברית, וב-18 בפברואר 2016 בישראל. ב-5 בפברואר 2016 הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
קבלה
הסרט זכה לביקורות חיוביות, ובאתר Rotten Tomatoes שאוסף ביקורות מצוין כי 85% מהביקורות לסרט הן ביקורות חיוביות, והציון הממוצע שלו הוא 7.14/10
הפיצול היוגוסלבי-סובייטי
פיצול טיטו-סטלין או הפיצול היוגוסלבי-סובייטי היה עימות בין המנהיגים של יוגוסלביה וברית המועצות. עימות זה נגמר בסילוקה של יוגוסלביה מהקומינפורם ב-1948. זהו היה תחילתו של תקופת ה"אינפורמבירו", תקופה המאופיינת ביחסים גרועים בין יוגוסלביה וברית המועצות. תקופה זו נגמרה ב-1955.
הגורם לפיצול
סיבת הפיצול לפי הסובייטים היא חוסר נאמנותה של יוגוסלביה לברית המועצות, בזמן שביוגוסלביה ובמערב ניתן היה לראות שהסיבה האמיתית היא סירובו של טיטו להפיכת יוגוסלביה למדינת לוויין של ברית המועצות. הסופר "פרוביץ'" טען שהסיבה הייתה התנגדותו של סטלין לתוכניותיו של טיטו להקמת גוש סוציאליסטי מזרח אירופאי חזק מחוץ לשליטתה של מוסקבה, בעזרת המדינות אלבניה, יוון, ובולגריה. תוכנית זו ידועה בשם "הפדרציה הבלקנית".
השורשים לבעיה
במהלך מלחמת העולם השנייה, יוגוסלביה נכבשה על ידי מדינות הציר. הכוחות הכובשים נתקלו בהתנגדות מצד מספר מחתרות. המחתרת הקומוניסטית שהונהגה על ידי מרשל יוסיפ ברוז טיטו, הייתה הגדולה ביותר והצליחה להשתלט על המדינה כבר ב-1945, עם התערבות סובייטית מועטת. בנקודה זו, טיטו היה נאמן למוסקבה.
תפקידו המשמעותי של טיטו בשחרור יוגוסלביה לא רק שחיזק את מעמדו במפלגה ובין העם, אלא גם גרם לו להתעקש יותר שיוגוסלביה תשרת את האינטרסים שלו ולא של מנהיגי מדינות הגוש המזרחי, שהייתה להם סיבה להכיר בניסיונות הסובייטים לעזור בשחרור יוגוסלביה מהכיבוש של מדינות הציר. הדבר יצר מתח בן שתי המדינות לפני שמלחמת העולם השנייה הסתיימה. אף על פי שרשמית טיטו היה בן ברית של סטלין לאחר המלחמה, הסובייטים ארגנו שרשרת סוכנים במפלגה היוגוסלבית כבר ב-1945.
הנסיעה למוסקבה
לחיכוך שהוביל לפיצול היו הרבה סיבות, הרבה מהן היו התרכזותו של טיטו על האזור הבלקני, וסירובו לקבל את מוסקבה כרשות הקומוניסטית העליונה. היוגוסלבים חשבו שקרנות הון משותפות, שהיו מאוד פופולריות בברית המועצות, לא אפקטיביות ביוגוסלביה. בנוסף, טיטו שלח חיילים יוגוסלבים לאלבניה כדי למנוע את התפשטות הסכסוך האזרחי מיוון למדינות השכנות (יוגוסלביה ביניהן), את מהלך זה עשה בלי התייעצות עם הסובייטים, מהלך שעצבן מאוד את סטלין.
סטלין התרגז מאוד גם מתוכניותיו של טיטו בהתמזגות יוגוסלביה עם בולגריה (ובכך לייסד את "מדינת הדרום סלאבים"), רעיון שהיה טוב בתיאוריה, אך לא עירב את הסובייטים בשום מצב. סטלין זימן שניים מפקידיו של טיטו, מילובאן דילאס ואדוארד קרדלי למוסקבה כדי לשוחח על הנושאים. כתוצאה מהשיחות הללו, דילאס וקרדלי שוכנעו שהיחסים היוגוסלב-סובייטים הגיעו למבוי סתום.
חילופי מכתבים
המפלגה היוגוסלבית השיבה ב-13 באפריל עם התנגדות חריפה להאשמות הסובייטיות, בהגנת הטבע המהפכני של המפלגה ושינוי דעתה של המפלגה על ברית המועצות. למרות זאת, המפלגה היוגוסלבית ציינה גם ש-"לא משנה כמה כול אחד מאיתנו אוהב את ארץ הסוציאליזם, בברית המועצות אוהבים את עצמם יותר". התשובה הסובייטית הגיעה בארבעה במאי ונזפה במפלגה על כישלונה בהתוודות ושהיא צריכה לתקן את הטעויות שלה, וגם האשימה את היוגוסלבים בכך שהם יותר מדי גאים בהצלחתם נגד הגרמנים במלחמת העולם השנייה, הסובייטים טענו שהם הצילו את יוגוסלביה מ-חורבן. התשובה של המפלגה היוגוסלבית ב-17 במאי הגיבה שהסובייטים מנסים לגרוע מהצלחתה של תנועת ההתנגדות היוגוסלבית, והציעה לפתור את הקונפליקט בפגישת הקומינפורם השנייה ביוני אותה שנה.
הקומינפורם השני
טיטו אפילו לא נכח בהתאספות השנייה של הקומינפורם, מפחד שהסובייטים יתקפו את יוגוסלביה באופן ישיר. ב-28 ביוני, המדינות החברות האחרות סילקו את יוגוסלביה מהארגון בטענה שאלמנטים לאומיים הצליחו להגיע במהלך השישה חודשים האחרונים להגיע לרשות המפלגה. הם הזהירו את יוגוסלביה בכל שהיא נמצאת בדרכה לחזור להיות מדינה קפיטליסטית בורגנית בגלל מבטיה הלאומיים ומחשבותיה העצמאיות.
תוצאות
הרחקתה של יוגוסלביה הגלתה באופן משמעותי אותה מארגונים של מדינות סוציאליסטיות. לאחר ההרחקה, טיטו דיכא את אלה שתמכו בפעולה, וקרא להם "קומינפורמיסטים". הרבה מהם נשלחו למחנה דמוי גולאג בגולי אוטוק. בין 1948 ו-1952, ברית המועצות תמכה בבעלות בריתה לבנות צבא חזק ובמיוחד הונגריה, שהייתה הכוח המוביל במקרה של מלחמה עם יוגוסלביה.
הטיטואיזם גונה על ידי מוסקבה ככפירה שטוענת שמדינות קומוניסטיות צריכות לקחת את הדרך הלאומית לסוציאליזם, לא כמו בברית המועצות. במזרח אירופה, מנהיגים קומוניסטיים שנחשדו בעבירות "פרו-טיטואיות" טוהרו על ידי גורמים סובייטים.
לאחר מותו של סטלין, ותהליך הדה-סטליניזציה שהונהג על ידי ניקיטה חרושצ'וב, נעשה שלום עם טיטו ויוגוסלביה נהייתה חברה שוב ב"אחוות המדינות הסוציאליסטיות". למרות זאת, היחסים בין שתי המדינות אף פעם לא היו מושלמים, יוגוסלביה המשיכה לקחת דעה עצמאית בפוליטיקה העולמית, ובכך הייתה בעצם שילוב של מזרח ומערב. הצבא היוגוסלבי היה תמיד מוכן עם 2 תוכניות הגנה לאומיות: אחת נגד פלישה של נאט"ו ואחת נגד פלישה של מדינות ברית ורשה.
נבחרת חוף השנהב בכדורגל נשים
ב-2012, העפילה הנבחרת בפעם הראשונה בתולדותיה לאליפות אפריקה. שנתיים לאחר מכן, היא השתתפה בפעם השנייה ברציפות באליפות, והצליחה להפתיע רבים לאחר שניצחה את דרום אפריקה, וסיימה במקום השלישי באליפות. הדירוג שלה בסוף הטורניר הבטיח לה השתתפות בגביע העולם שנערך ב-2015 בקנדה.
בשלב הבתים של גביע העולם, שובצה חוף השנהב עם גרמניה, נורווגיה ותאילנד. כבר במשחקה הראשון בטורניר, היא הובסה 10-0 על ידי גרמניה ולאחר מכן הפסידה גם לתאילנד ונורווגיה. היא סיימה את הקמפיין עם 3 שערי זכות ו-16 שערי חובה.
תאודור סטיל
תאודור קלמנט סטיל (באנגלית: Theodore Clement Steele; 11 בספטמבר 1847 - 24 ביולי 1926) היה צייר אימפרסיוניסטי אמריקאי, הידוע בציור בנופי אינדיאנה. סטיל היה חדשן ומוביל בציור אמריקני במערב התיכון. בנוסף לציור, תרם סטיל מאמרים, הרצאות פומביות ושעות שירות קהילתיות בנושאי אמנות. הוא גם היה מעורב בארגון כמו אגודת האמנים המערביים.
ראשית חייו
תאודור סטיל נולד בסמוך לגוספורט במחוז אוון, אינדיאנה, ב-11 בספטמבר 1847, ילדם הבכור של סמואל המילטון והארייט ניואל אוונס סטיל. אביו של סטיל היה מייצר אוכפים וחקלאי. בשנת 1852 עברה המשפחה לוואוולנד במחוז מונטגומרי, אינדיאנה, שם פיתח תיאודור סטיל עניין באמנות ולמד לצייר.
סטיל החל להתאמן באמנות פורמלית כילד במכון קולגיאט. בגיל שש עשרה המשיך את הכשרתו לאמנות במכללת אסברי (אוניברסיטת DePauw) בגרינלקל, אינדיאנה. סטיל למד זמן קצר בשיקגו, אילינוי וסינסינטי, אוהיו, לפני שחזר לאינדיאנה לצייר דיוקנאות בהזמנה.
נישואין ומשפחה
בשנת 1870 התחתן סטיל עם מרי אליזבת (ליבי) לקין. הזוג עבר למישיגן, שם נולד בנם רמברנדט, או ברנדט, בשנת 1870. הבת מרגרט (דייזי) נולדה בשנת 1872. זמן קצר לאחר לידתה של דייזי המשפחה עברה לאינדיאנפוליס, אינדיאנה. אף על פי שהיה קשה, סטיל הצליח לפרנס את משפחתו על ידי ציור דיוקנאות ושלטים מסחריים. בן נוסף, נולד באינדיאנפוליס בשנת 1879. אשתו אליזבת שסבלה מדלקת מפרקים שגרונית ושחפת, נפטרה בשנת 1899. סטיל התחתן שנית עם סלמה לורה נובאכר, מחנכת לאומנות באינדיאנפוליס ב-9 באוגוסט 1907 באינדיאנפוליס. הזוג הטרי עברו מיד לבית שנבנה חדש, בן ארבעה חדרים, על יותר מ 700 דונם של אדמות גבעות במחוז בראון, אינדיאנה. בשנת 1910 רכש סטיל את שטח השטח הסמוך בגודל 150 דונם כתוספת. לתאודור וסלמה, שהייתה צעירה ממנו בעשרים וחמש שנים, לא היו ילדים יחד. היא נפטרה ב-28 באוגוסט 1945.
מינכן, גרמניה
כדי לסייע לסטיל להשיג הכשרה נוספת באמנות באירופה, חברו ופטרונו לאמנות, הרמן ליבר, דאג לספק תמיכה כספית למשפחה כדי שתאודור סטיל יוכל ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן. בתמורה לציורים עתידיים של סטיל, 13 פטרונים התחייבו כל אחד 100 דולר לתמיכה בלימודיו של סטיל. בשנת 1880 הפליגה משפחת סטיל לאירופה עם חבריהם, ג' אוטיס אדמס, קארי וולף, אוגוסט מצנר וסמואל ריצ'רדס.
בנוסף להכשרה באקדמיה המלכותית בילה סטיל שעות בלימוד הציורים של המאסטרים הישנים בגלריות במינכן. הוא צייר גם בחיק הטבע עם משפחתו ואמנים אחרים, כולל צייר הנוף של בוסטון ג'יי פרנק קורייר. סטיל נהנה לצייר בחוץ, אהבה שבאה לידי ביטוי ברבים מנופיו. לבקשתו של סטיל, נותני החסות שלו הרחיבו את תמיכתם הכספית כך שיוכל להמשיך בלימודים במינכן למשך שנתיים נוספות. סטיל השתמש גם בכספים שהרוויח מציורי עותקים של אמנים ידועים, כדי לשלם במשך מספר חודשים נוספים לפני שהמשפחה חזרה לאינדיאנה בשנת 1885.
מרכז אינדיאנה
עם שובם לאינדיאנפוליס שכרה משפחת סטיל את אחוזת טינקר. סטיל החזיק סטודיו במרכז העיר, שם יכול היה לצייר ולהציג את עבודותיו בזמן שהתפרנס בעיקר כצייר דיוקנאות ומורה לאמנות. בסביבות 1886 היה לסטיל סטודיו שנבנה באחוזת טינקר, והבית, שהיה כבר נקודת ציון באינדיאנפוליס, הפך למוקד עבור קהילת האמנות המקומית.
בנוסף לתערוכות מקומיות, האמנות של סטיל הוצגה מחוץ לאינדיאנה, כולל התערוכה השנתית השמינית של החברה היוקרתית של אמנים אמריקאים במוזיאון המטרופוליטן באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1886.
שנות ה-90 של המאה ה-19 היוו נקודת מפנה בקריירה של סטיל. בשנת 1890 פרסם סטיל את "תיק סטיל", שהכיל עשרים וחמישה הדפסים של ציורים שלו, כולל "הסירה", עבודתו עטורת הפרסים ממינכן. בשנת 1891 הצטרף פורסיית לסטיל כמדריך בבית הספר לאמנות באינדיאנה, שהקים סטיל בשנת 1889. סטיל המשיך ללמד שם עד שנת 1895, לפני שחזר לציור במשרה מלאה. לאורך שנות ה -90 של המאה ה-19 צייר סטיל נופים בחודשים החמים וחזר לסטודיו בחורף לצייר דיוקנאות, שהיו עדיין מקור הכנסתו העיקרי. בנוסף, סטיל הציג באופן פעיל את עבודתו, העביר הרצאות ועזר לארגן את אגודת האמנים המערביים, שתערוכתם השנתית משכה תשומת לב לאומית. לימים התמנה סטיל לנשיא הארגון. סטיל צייר בחוץ ליד ורנון, ואז עבר לבלומינגטון במחוז מונרו, אינדיאנה, שם עשה כמה מהעבודות הטובות ביותר שלו.
בשנת 1898 קנו סטיל ואוטיס אדמס בית בברוקוויל, אינדיאנה, שמונה קילומטרים מזרחית למטמורה, כך שיוכלו להיות קרובים יותר לנופי האזור. הבית נקרא "ההרמיטאז '", הבית היה שקט, מבודד וסיפק מקום בו האמנים היו יכולים לעבוד ללא הפרעה. בשנת 1899 סטיל הצטרף לחבר השופטים שבחר בציורים אמריקאים שישלחו לתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900, שצפויה למשוך אליה מיליוני מבקרים.
בשנת 1900 קיבל תואר שני מאוניברסיטת וואבש בקראפורדסוויל, אינדיאנה. באותה שנה קיבל איגוד האמנות של אינדיאנפוליס תרומה גדולה מג'ון הרון להקמת מוזיאון ובית ספר לאמנות בעיר. האגודה בחרה באחוזת טינקר, ביתו של סטיל באינדיאנפוליס, ורכשה את הנכס מבעל הבית שלו. סטודיו לאמנות של סטיל הפך לבית הספר הראשון לאומנות של הרון. סטיל חכר בית אחר באינדיאנפוליס.
מחוז בראון, אינדיאנה
כשסטיל בחן מקומות חדשים לצייר, הוא גילה אזור מבודד במחוז בראון, אינדיאנה, שם בנה בית סטודיו בגבעה על 240 דונם של אדמה, קילומטר וחצי דרומית לבלמונט, בין בלומינגטון לנשוויל, אינדיאנה. סטיל עבר לגור במעון הקיץ החדש עם אשתו השנייה, סלמה, באוגוסט 1907. המקום, אף שהוא לא התאים למטרות חקלאיות, סיפק לסטיל "יערות יפהפיים וגבעות ועמקים."
לאט לאט, עם הזמן, סטיל ומשפחתו פיתחו את רכושם במחוז בראון, ורכשו שטח נוסף וביצעו שיפורים נוספים בבית והקיפו אותו בגנים יפים, אסם גלריה, ועוד כמה מבני-חוץ. בני הזוג הפכו את מגוריהם לכל ימות השנה בשנת 1912
זמן קצר לפני מותה של סלמה בשנת 1945, היא תרמה את הנכס בשטח של 850 דונם, למחלקת השימור באינדיאנה כדי להקים אתר היסטורי ממלכתי לזכר בעלה. הנכס היה רשום בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים משנת 1973 כבית הסטודיו תאודור קלמנט סטיל.
סטיל החזיק סטודיו באינדיאנפוליס, אך ביתו במחוז בראון הכפרי משך יותר ויותר מבקרים ואמנים אחרים לאזור. למרות מיקומו המרוחק, המבקרים באו מסקרנות לראות את היופי הנופי סביב ביתו של הצייר. נוכחותו של סטיל במחוז בראון, יחד עם אמנים אחרים כמו ויל ווטר, גוסטב באומן, דייל בסייר ואחרים, סייעה למשוך אמנים חדשים למושבה האמנות של מחוז בראון הצומחת. המוניטין של סטיל בעולם האמנות המשיך להתפתח. בשנת 1913 הוא נבחר כאמן מקורב לאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, מה שאישר את מעמדו של סטיל כאמן האזורי המפורסם ביותר בתקופתו. שלושה מציוריו התקבלו בתערוכה הבינלאומית היוקרתית של פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בשנת 1915.
שנים מאוחרות יותר
בשנת 1922 קיבל סטיל מינוי לאוניברסיטת אינדיאנה. סטיל ואשתו, סלמה, שכרו בית בבלומינגטון, אינדיאנה, בחודשי החורף, אך הם חזרו לביתם במחוז בראון בכל קיץ. בקמפוס, סטיל החזיק סטודיו בקומה העליונה של ספריית האוניברסיטה, שם הוא ואשתו אירחו את המבקרים והתלמידים יכלו לצפות בו מצייר.
סטיל המשיך להציג את אומנותו, כולל תערוכה גדולה שהתקיימה בשיקגו ואורגנה על ידי בנות אינדיאנה.
מוות ומורשת
בדצמבר 1925 לקה סטיל בהתקף לב. אף על פי שהתאושש והמשיך לצייר, הוא חלה ביוני שלאחר מכן ונפטר בבית במחוז בראון ב-24 ביולי 1926.
אפרו פוזר על צלע הר שהיה שמור לבית קברות משפחתי ליד בלמונט שבמחוז בראון, אינדיאנה.
החזיר ביהדות
החזיר ביהדות מקבל התייחסות רחבה, הן בהקשר ההלכתי, האגדתי ובמנהגי קהילות ישראל. היחס לחזיר, כהמשך להיותו אסור באכילה, הוא כחיה מאוסה, נגועת מחלות ומקושרת לרוב עם תכונות שליליות. החזיר מסמל במסורת היהודית את אדום, ובהמשך לכך את האימפריה הרומית.
איסור אכילת בשר חזיר
על אכילת החזיר נאסר בפירוש בתורה:
איסור זה, ככל מצוות לא תעשה, עונשו מלקות. אף על פי כן, הפך החזיר במשך השנים בעיני ההמון לאיסור חמור יותר משאר איסורי האכילה.
גידול חזירים בארץ ישראל
בנוסף לאיסור האכילה, אסרו חז"ל גידול חזירים בארץ ישראל, על-פי הגמרא בעקבות מעשה:
הרמב"ם, בפירושו למשנה הבין שאין הבדל בין חזירים לכל חיה אסורה באכילה אחרת, אך המשנה מנתה את החזיר, מכיוון שהדרך לגדלה בעדרים, מה שאין כן שאר החיות האסורות באכילה. ב, הרמב"ם נוקט טעם אחר להלכה: על אף שטעם זה (בנוגע לחזירים) לא נאמר בפירוש בגמרא.
בשולחן ערוך נפסק כי
את השתלשלותה של ההלכה, יש לראות בחוק המודרני הנהוג במדינת ישראל, חוק איסור גידול חזיר.
היזקי החזיר
מצינו במשנה מחלוקת בין חכמים וסומכוס האם חזיר שנבר והזיק בחוטמו, נחשב כנזק רגיל שהחזיר מועד עליו ומשלם עליו כדין שן או רגל, או שאין החזיר מועד עליו ולכן משלם רק על מחצית הנזק, כדין קרן. הגמרא הסבירה כי מחלוקת חכמים וסומכוס היא אודות דין צרורות. הלכה כחכמים.
באגדה
האגדה והמדרש היהודי עוסקים רבות בחזיר, בהקשרים שונים. חז"ל מנו את איסור אכילת החזיר (יחד עם שעטנז, חליצת יבמה, טהרת נגע הצרעת ושעיר המשתלח) כאחת המצוות חסרות הנימוק שבתורה, וכמצווה עליה מלגלגים אומות העולם. לאורך הדורות, הפך החזיר לסמל למאכל אסור. כך בחז"ל לעיתים משמש החזיר כארכיטיפ של בשר או מאכל שאינו כשר.
החזיר כחיה מגונה
כבר בתנ"ך משמש החזיר כסמל לחיה מגונה ומכוערת:
הרמב"ם במורה הנבוכים משתמש בעובדה שמזונו של החזיר באשפתות כנימוק לאיסור התורה לאוכלו:
החזיר כדימוי לאישים ואומות
החזיר בשל היותו מפריס פרסה, אחד מסימני הכשרות בבעלי החיים אך לא מעלה גרה, נתפס כצבוע. בשל כך, שימש החזיר כמשל לאנשים צבועים בתנ"ך ובמדרש:
המדרש אומר על עשו: ומעשו - לאימפריה הרומית, המשויכת לעשו ולאדום בתודעה היהודית.
החזיר כחיה נגועת מחלות
התלמוד אומר:
ובשל כך אמרו חכמים במסכת שבת: (תרגום: רב ושמואל אמרו שניהם: מי שהקיז דם שיטעם משהו ואחר כך יצא, שאם לא יטעם משהו . . אם יפגוש בחזיר הוא עלול לחלות בצרעת).
טעם בשר החזיר
הגמרא אומרת:. על פי אגדה זו, טעמו של מוח דג השיבוטה (או מין אחר) זהה בטעמו לטעם בשר החזיר.
עובדות אודות החזיר בחז"ל
החזירה יולדת לשישים יום, ככל שבניה גדלים החזירה קטנה, ככל שמזקין כוחו גובר, לחזיר יש 600,000 "קלפים" בבית המסס שלו, אחת לשבע שנים עכבר השדה ("עכברא דטורא") הופך לחזיר, בני המעיים של החזירים דומים לשל בני האדם, תודרוס הרופא העיד בפני חכמים שאין פרה או חזירה יוצאת מאלכסנדריה בלי שיחתכו קודם לכן את רחמה.
הפסיקתא זוטרתא (פרשת שמיני) מסבירה את הטעם לקריאת החזיר בשם זה, כיוון.
החזיר לעתיד לבוא
האגדה היא שבעתיד, בימות המשיח, יותר החזיר באכילה. האור החיים מבאר שאין הכוונה שהאיסור לאכול בעל חיים ללא סימני טהרה, יבוטל, שכן מעיקרי האמונה היהודית היא שהתורה לא תשונה, אלא שבעתיד החזיר יחל לעלות גרה, ולכן יהיה חיה טהורה, המותרת באכילה. לעומתו, ישנם רבים שפירשו אגדה זו באופן אלגורי, כסמל לשפע הגשמי הרב העתיד להיות בימות המשיח או לביטול המקטרגים על ישראל
ארכאולוגיה
צריכת החזיר בעת העתיקה בארץ ישראל נלמדת גם לפי ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר עצמות בעלי החיים שמתגלים בחפירות ארכאולוגיות. בתקופת הברזל א' (מאות 12 - 11 לפנה"ס בקירוב), בה הופיע לראשונה ישראל כקבוצה מובחנת מהכנענים ומגויי הים (ובהם הפלשתים) בארץ ישראל, הועלתה ההצעה כי העדרן של עצמות חזיר מאתרים בני-התקופה יכולה לציין אותם כאתרים ישראליים, בניגוד לקבוצות אחרות בהן הייתה אכילת בשר חזיר מקובלת, למשל בקרב הפלשתים. המחקר הארכאוזואולוגי מסייע בזיהוי שרידי חזירים באתרים, בקביעת היותם חיות משק או חיות ציד, ובמקורם כבעלי-חיים מקומיים או מיובאים.