cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לודוויג ואן בטהובן
סגנון המוזיקה וחידושים
בטהובן גם השפיע מאוד במהלך חייו על התפתחות הפסנתר. לפניו התקיימו שתי אסכולות כלליות לנגינה בפסנתר: הפסנתרים שנבנו בווינה היו קלים, הן במשקל והן לנגינה, מתאימים לשלל הגוונים וההרמוניות שהיו דרושים למוצרט, אך טווח הדינמיקה שלהם לא ענה על דרישותיו האקספרסיביות הכבירות של בטהובן. לפסנתרים שנבנו בלונדון היה צליל מלא יותר עם פעילות כבדה יותר במקלדת. אף על פי שחי בווינה, אימץ בטהובן סגנון נגינה כבד הרבה יותר משל רוב עמיתיו, ואף על פי שלא היה הפסנתרן היחיד שהעדיף כלי כבד יותר, הוא היה היחיד שגאוניותו המוזיקלית נהפכה לשם נרדף לתרבות האמנות של וינה. באופן ספציפי יותר, לבטהובן היו קשרים עם יצרן הפסנתרים הבולט אנדראס שטרייכר, וככל שעלתה ההערכה כלפיו, כך פותחו הפסנתרים בווינה כדי להתאים לטעמו המיוחד. בשנת 1809 יצר לבסוף שטרייכר פסנתר, שבו ויתר על "תכונותיהם הרכות, הלטפניות, קלות-ההכנעה של שאר כלי הנגינה הווינאיים ובנה, על פי עצת בטהובן, את הפסנתרים שלו גמישים יותר, ועל ידי כך העמיד לרשות הווירטואוז בעל כוח הנגינה ובעל הרצון להפכה רבת-משמעות, פסנתר בעל יתר עוז ויתר אפשרות להאריך את צלילו ולהפיק צלילים עדינים. על ידי כך שיפר את אופי כלי הנגינה שלו והעניק להם רב-צדדיות יתירה, ועליהם להניח דעתו של כל וירטואוז, שאינו רודף אחרי הברק הקל בלבד...".
במפגש בין בטהובן ליוהאן פרנץ קסאבר שטרקל בשנת 1791 הזמין שטרקל את בטהובן לנגן אחריו לפני הקהל. כשבטהובן סרב, התגרה בו שטרקל באומרו, שהווריאציות שבטהובן הלחין על נושא הארייטה "וייני אמורה" ("בואי, אהבה") של וינצ'נצו ריגיני (מלחין החצר הקודם באשאפנבורג) קשות כל כך לביצוע, שספק אם מחברן עצמו יוכל לנגנן כראוי. בתגובה לכך התיישב בטהובן אל הפסנתר וניגן בעל פה לא רק את כל 24 הווריאציות שלו, אלא גם יצירות נוספות. בין הנוכחים היו שהבחינו, שהפסנתרן והמלחין הצעיר ניגן בווירטואוזיות בסגנון שחיקה את נגינתו המעודנת של שטרקל. השפעתו של שטרקל ניכרה כנראה גם בכמה מיצירותיו המוקדמות של בטהובן לפסנתר.
דוגמאות למהפכנותו של בטהובן
הז'אנר המאפיין ביותר את התקופה הקלאסית הוא הסימפוניה. להלן חידושיו של בטהובן בסימפוניה:
מלחיני התקופה הרומנטית לא נשארו אדישים לחדשנותו של בטהובן. כמעט כל אחד ואחד ממלחינים אלו השתמש באחד מהחידושיו של בטהובן:
השפעת אישיותו ואמונותיו על כתיבתו
כל כתיבתו של בטהובן מאמצע חייו, כאשר החל להתחרש, הייתה מאבק מתמשך בגורל וניצחון. עניין זה הבא לביטוי מעל לכל ביצירותיו המאוחרות (הסימפוניה התשיעית, מיסה סולמניס, הרביעיות האחרונות ועוד). גם במישור הכללי יש ביטוי לתחושה זו של מאבק וניצחון. תיאור זה לעיתים קרובות מתייחס להפקת יצירותיו של בטהובן אל מול קשייו האישיים הרציניים. סקיצות המוזיקה האחרונות שלו הן של החמישייה כלי קשת בדו מז'ור.
בטהובן חי בימים הסוערים של המהפכה הצרפתית, שלטון נפוליאון והפצת רעיונות בדבר שחרור האדם מדיכוי ומעריצות. בטהובן שמצד אחד היה אדם רב השפעה בשל הכבוד הרב לכישרונו המוזיקלי, ומצד שני חש דיכוי בשל הצורך לשמור על לקותו בסוד, וכמו כן עקב ההערכה הנמוכה בחברה לגבי אופיו, מצא ברעיונות האלה קסם רב. רעיונות אלה מפעפעים בכל יצירותיו הגדולות.
גריגורי זינובייב
קורות חיים
זינובייב נולד בעיר יליזבתגרד שבאימפריה הרוסית (כיום קרופיבניצקי, באוקראינה), כהירש אפלבאום (ונודע גם כאובסיי-גרשון אהרונוביץ' רדומיסלסקי (Овсей-Гершон Аронович Радомысльский)) במשפחת בעלי חווה חקלאית.
לודוויג ואן בטהובן
השפעת אישיותו ואמונותיו על כתיבתו
בטהובן מאוד התרשם מהאידיאלים של עידן הנאורות ומהרומנטיקה באירופה. הוא בתחילה הקדיש את הסימפוניה השלישית שלו, "ארואיקה" (ההרואית), לנפוליאון, באמונה שזה יתמוך באידיאלים הדמוקרטיים והרפובליקניים של המהפכה הצרפתית; אולם ב-1804 קרע את העמוד עליו הייתה כתובה ההקדשה לנפוליאון, כששאיפותיו האימפריאליות של נפוליאון הפכו למציאות והוא הכתיר את עצמו לקיסר, שינה בטהובן את שם הסימפוניה ל"סימפוניה הרואית, הולחנה לחגיגת זכרו של אדם גדול".
גריגורי זינובייב
קורות חיים
זינובייב הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בשנת 1901. למד כימיה ומשפטים בברן. בשנת 1903 הוא פגש בברן את ולדימיר לנין ומאז היה למקורבו. בשנים 1904–1908 פעל ברוסיה בארגון המפלגה ובהפצת חומר תעמולתי. בשנת 1908 נאסר, לאחר ששוחרר יצא את רוסיה והשתתף בפעילות ההנהגה הגולה של הפלג הבולשוויקי.
לודוויג ואן בטהובן
השפעת אישיותו ואמונותיו על כתיבתו
ביצירותיו של בטהובן מתגלה חזון אופטימי ונמרץ של אמונה בכוחו של האדם להתגבר על כל הקושי והרוע שבחיים, כפי שהוא עצמו התמודד עם אסון הגורל שנטל ממנו את חוש שמיעתו, ויכול לו.
גריגורי זינובייב
קורות חיים
במרץ 1917, עם פרוץ המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, חזר לסנקט פטרבורג ביחד עם לנין ומספר חברי מפלגה נוספים. הוא הועמד בראש סניף המפלגה בעיר. בעקבות משבר יולי נמלט ביחד עם לנין לפינלנד. לאחר מהפכת אוקטובר נתמנה לנשיא הקומינטרן וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1926. בתקופה זו היו לו מספר מחלוקות עקרוניות עם לנין בנושאי מדיניות שונים. לאחר מות לנין (1924) נמנה זינובייב עם השלישייה המובילה של ההנהגה, יחד עם סטלין וקמנייב. ואולם, במהלך השתלטות סטלין על ההנהגה, הורחק זינובייב מעמדות עוצמה, סולק מהמפלגה, ובשנת 1934 נאסר באשמת "פעילות קונטר-רבולוציונית", נשפט וקיבל עונש מאסר של 10 שנים. בשנת 1936 במהלך משפט נוסף הואשם ברצח סרגיי קירוב ובפשעים נוספים. לאחר משפט ראווה הוצא להורג באוגוסט של אותה שנה. בשנת 1988 שמו טוהר מכל האשמות.
לודוויג ואן בטהובן
השפעת אישיותו ואמונותיו על כתיבתו
בפרק הרביעי בסימפוניה התשיעית של בטהובן ישנו קטע מקהלתי למלא ה"אודה לשמחה" של פרידריך שילר, מזמור אופטימי המגן על אחוות האנושות. העובדה, שבטהובן היה מסוגל להתגבר על מרירותו וחירשותו הקשה ולכתוב מוזיקה טובה כל כך כהמנון לחדווה, המאחדת את בני האדם כולם, מעידה רבות על אופיו המיוחד ועל גדלות רוחו.
גריגורי זינובייב
קורות חיים
אחותו, ד"ר דינה ורלינסקי, עלתה לארץ ישראל. גיסה של דינה ורלינסקי, שלמה ורלינסקי, שהתייתם מהוריו בגיל שש, גדל אצל זינובייב, ועלה לארץ ישראל זמן לא-רב קודם להוצאתו של זה להורג.
לודוויג ואן בטהובן
שאלת הגדרתו של בטהובן כרומנטיקן
ויכוח ממושך מתקיים באשר לבטהובן - האם היה מלחין רומנטי או קלאסי. כפי שמתועד ממקור כלשהו, מאחר שמשמעות המילה "רומנטי" והגדרת תקופת ה"רומנטיקה" משתנות עם הדיסציפלינה, הכללת בטהובן כחלק מתנועה או תקופה זו חייבת להשתקף בהקשר המסוים.
בטהובן נמנה ללא ספק בחצי הראשון של המאה ה-19 עם רומנטיקנים ספרותיים כגון המשוררים הגרמנים גתה ושילר והמשורר האנגלי פרסי שלי. הוא נקרא רומנטיקן גם על ידי בני זמנו כמו שפור או הופמאן. לעיתים קרובות הוא נחשב מלחין מחזורי השירים הראשון והושפע על ידי ניבים עממיים רומנטיים, לדוגמה בשימושו ביצירה של המשורר רוברט ברנס. הוא עיבד לחנים עממיים לקול, פסנתר, כינור וצ'לו.
מצד שני מתייחסים להקשר המוזיקולוגי, בו המוזיקה הרומנטית נחשבת מאוחרת יותר מתקופתו. נושא זה קשור לוויכוח גדול יותר: לדעת כמה מומחים, בטהובן הוא לא רומנטיקן, והיותו כזה היא מיתוס; לדעת אחרים הוא דמות בתקופת מעבר, או מעין מבשר לרומנטיקה, "ממציא" התקופה הרומנטית; לדעת אחרים הוא מלחין רומנטי טיפוסי ואפילו אבטיפוס מושלם בהתאמה למיתוס של גאוניות ואינדיבידואליות הרואיות. מיקומו בתקופה הרומנטית נע ממקום למקום פעמים אחדות על ידי החוקרים, ונשאר נושא לוויכוח עז, בין השאר מכיוון שבטהובן נשקף כדמות מולידה. לאלה שעידן ההארה מסמל את יסוד המודרניות בעיניהם, הוא מוכרח עקב כך להיות קלאסי באופן חד-משמעי, בעוד לאלה שרואים את הרגישות הרומנטית כמפתח לאסתטיקה מאוחרת יותר (כולל אסתטיקה של ימינו), הוא חייב להיות רומנטי. בין שני הצדדים הקיצוניים האלה קיימות פרשנויות או מחלוקות והערכות ביניים רבות.
האזנה ליצירות בטהובן מוסיפה עוד ניתוח מחקרי אפשרי: ישנה ללא ספק התפתחות בסגנון יצירותיו בין המוקדמות למאוחרות. בטהובן הצעיר נראה לעיתים עמל על מנת להיות מותאם לתבניות חבריו: הוא רוצה לכתוב מוזיקה שתהיה מתקבלת על הדעת בחברה של ימיו. מאוחר יותר, ישנם בהישגיו הרבה יותר מאמונות האיקונוקלאזם, כמו הוספת מקהלה בסימפוניה, כשז'אנר הסימפוניה כפי שהיה לפניו היה אינסטרומנטלי בלבד. משמעות הדבר היא, שהשאלה משתנה מ"האם היה בטהובן קלאסי או רומנטי" ל: "היכן בדיוק על ציר הזמן נטה בטהובן מקלאסיות בולטת לרומנטיות בולטת?" רוב המלומדים מסכימים: ביצוע הסימפוניות החמישית והשישית בקונצרט אחד ב-1808 היה כנראה נקודת המפנה שלו. בסימפוניה החמישית, שיבץ בטהובן נושא הבנוי ממוטיב חוזר קצר בכל פרקי היצירה (שנשמעה בפעם הראשונה באותו קונצרט). הסימפוניה השישית שבאה אחריה הייתה הדוגמה הראשונה לסימפוניה, שהולחנה כיצירה תוכניתית (נוהג שהיה שגור בתקופת הרומנטיקה), וכן שברה את הארגון המסורתי של סימפוניה בארבעה פרקים. עם זאת, בהמשך כתב בטהובן את הסימפוניה השמינית העדינה שלו ומעט מוזיקה קאמרית שקטה לדרישות האנגלים. על כל פנים, בסוף העשור הראשון למאה ה-19, בטהובן היה ללא ספק רומנטיקן.
בניגוד לכך, קארל דאלהאוס טוען, שהתפתחות סגנונו של בטהובן מביאה אותו למעשה אף לתקופה קדומה מהרומנטיקה, שם הוא נפרד מהמוזיקה של עמיתיו. דאלהאוס מציין כי הבנתנו את בטהובן כמלחין רומנטי נשאבת בעיקרה מתקופתו האמצעית-מוקדמת של בטהובן, שמכילה את הסימפוניה השלישית והסימפוניה החמישית. בכל אופן השפעת בטהובן על מלחינים רומנטיים אחרים לקוחה בעיקר מיצירות בין Opp. 74 ו-97, של חציה השני של התקופה האמצעית. דאלהאוס טוען שמסורת המוזיקה הרומנטית היא במהותה מסורת המוזיקה של שוברט, ושהשפעת בטהובן על שוברט נלקחה במידה רבה מ-Opp. 74 ו-97. בטהובן המאוחר הוא אינדיבידואליסט במידה כזאת, עד שאין עוד לראותו כשייך לאותו ז'אנר של בני זמנו הרומנטיקנים.
נמל התעופה הבין-לאומי מיניסטרו פיסטריני
נמל התעופה הבין-לאומי מיניסטרו פיסטריני (בספרדית: Aeropuerto Internacional Ministro Pistarini), המוכר יותר כ"נמל התעופה של אסייסה" (בספרדית: Aeropuerto de Ezeiza), הוא הגדול מבין שני שדות התעופה הציבוריים המשרתים את אזור המטרופולין של בואנוס איירס והוא נמל התעופה הבין-לאומי הראשי של ארגנטינה. הוא ממוקם בעיר אסייסה (Ezeiza), בפרובינציית בואנוס איירס, כ-35 ק"מ דרומית-מערבית לבירה בואנוס איירס. שדה התעופה השני של בואנוס איירס נקרא אארופארקה חורחה ניוברי, והוא משמש לטיסות פנימיות בארגנטינה וכן ליעדים מקומיים בברזיל, צ'ילה, פרגוואי ואורוגוואי. החיבור ביניהם יכול להיעשות על ידי אוטובוס או מונית.
שדה התעופה מחולק לשלושה טרמינלים. טרמינל A משמש את רוב חברות התעופה הבין-לאומיות, טרמינל B משמש באופן בלעדי את אארולינאס ארחנטינס, וטרמינל C הוא לטיסות שכר וכן מסוף מטענים.
נמל התעופה הבין-לאומי מיניסטרו פיסטריני הוא היחיד באמריקה הלטינית שמפעיל טיסות לחמש היבשות (אפריקה, אמריקה, אסיה, אירופה ואוקיאניה).
היסטוריה
פרויקט שדה התעופה היה של הגנרל חואן פיסטריני, שהגיש את פרויקט הבנייה שלו בתקופת היותו שר העבודות הציבוריות. התוואי אושר על ידי חוק 12.285, ב-30 בספטמבר 1935, הוא היה אמור להיות שדה התעופה הגדול בעולם והתלבטו היכן לבנותו, האם במקום בו נמצא כיום רחוב חנרל פס או בריו דה לה פלטה עצמו. מדידות של תחנות מזג אוויר גילו כי כאשר יש מזג אוויר רע או ערפל, אין הבדל בין שני המקומות. לבסוף בחרו את השטח שהוא תופס כיום. הסיבה העיקרית לבחירה זו הייתה כי סוג האדמה של המקום גרם לחיסכון של מיליוני דולרים וחודשים רבים של עבודה. זאת למרות שהאזור סובל מהצפות וערפל במשך החורף, אף כי גורמים אקלימיים אלו לא מפריעים להפעלתו הרגילה של שדה התעופה.
הוא נפתח רשמית ב-30 באפריל 1949, בתקופת נשיאותו הראשונה של חואן דומינגו פרון, וכצפוי, נמל התעופה הבין-לאומי של אסייסה היה בזמנו הגדול ביותר בעולם.
בשנת 2009 עברו בנמל 7.92 מיליון נוסעים.
יהודים וחג המולד
לאורך ההיסטוריה של הנצרות, היו היהודים מיעוט דתי במדינות נוצריות. עם הזמן, התפתחה מערכת יחסים ייחודית בין היהודים לחג המולד, גם בישראל, וכולל חנוכריסמס.
רקע כללי
היהדות והנצרות קיימו אינטראקציה היסטורית והצטלבו תוך שהם נותרו מובחנים תאולוגית ורגשית. יהודים היו מיעוט דתי במדינות הנוצריות, וחוו אנטישמיות נוצרית. בניגוד לאנטישמיות הנוצרית, אנטי-נצרות הייתה בדרך כלל עדינה ונועדה למטרת שימור התרבות ואורח החיים היהודיים מול הלחץ להיטמע בדת הנוצרית.
דוגמה אחת לתופעה זו היא ספר תולדות ישו, שהיה פופולרי בקרב יהודים בימי הביניים והעת החדשה המוקדמת ותקף את המיתולוגיה הנוצרית באמצעות פרודיה. למרות שהוא לא היה מקובל ביהדות רבנית, הטקסט נחשב למקור היסטורי חשוב על ידי סופרים וחוקרים יהודים.
לפי מרק שפירו, המילה חג המולד אינה מופיעה בספרות חז"ל. בטקסטים יהודיים מימי הביניים, החג מכונה "ניטל", נגזרת מהלטינית של ימי הביניים "Natale Dominus".
ניטל נאכט
ניטל נאכט הוא מונח המשמש בספרות יהודית היסטורית לערב חג המולד. בלילה זה נמנעו באופן היסטורי חלקים מיהודי אשכנז ובמיוחד יהודים חסידיים מלימוד תורה. נוהג זה, שהחל בעת החדשה המוקדמת, לווה במנהגים שונים לאותו לילה, כולל התנזרות מינית, צריכת שום ומפגשים חברתיים. אולם, הנוהג לא התקבל על ידי ישיבות ליטא, שקבעו כי יש להמשיך בלימוד התורה בערב חג המולד.
אוכל סיני
מסורת חג המולד רווחת בקרב אמריקאים יהודים מורכבת מאכילת המטבח הסיני. הנוהג החל עוד במאה ה-19. הנוהג החל עקב קרבה של קהילות יהודיות וסיניות בלואר איסט סייד. התיעוד הקדום ביותר למסורת מתוארך לשנת 1899, כאשר ה-"American Jewish Journal" מתח ביקורת על אכילה במסעדות סיניות תוך הפרת כללי הכשרות.
המסורת הייתה נושא לקומיות רבות, כולל קומיקאים ב"חגורת בורשט" כמו ג'קי מייסון ובאדי האקט. במהלך דיוני מינוי לבית המשפט העליון, הסנאטור של דרום קרוליינה, לינדזי גרהאם, שאל את השופטת היכן היא הייתה ביום חג המולד. קגן ענה: "אתה יודע, כמו כל היהודים, כנראה הייתי במסעדה סינית", מה שגרם לפרצי צחוק.
מונופול
מונופול (מיוונית: μόνος, "מוֹנוֹס" – אחד ו־πωλεῖν "פּוֹלָיֶן" – למכור) הוא מונח המגדיר בעלות או שליטה בלעדית של גורם מסוים בתחום חיים כלשהו או בחלק הארי שלו. בתחום הכלכלה מגדיר המונח מצב בו בשוק של מוצר (או שירות) מסוים קיים מוכר יחיד אשר חולש על רוב השוק או אדם המחזיק כוח שוק משמעותי ביחס לאספקת נכסים. דבר זה מקנה לאותו גורם, הקרוי "בעל המונופול" או מונופוליסט, שליטה בתחום פעילות בשוק, לרוב תוך הגבלה של התחרות בו. דוגמאות למונופולים יכולים להוות הכנסייה הקתולית בימי הביניים באירופה, ובישראל: חברת החשמל, רשות הנמלים (בטרם הפרטת הנמלים) וחברת "אגד" בתחום תעבורת הנוסעים בישראל, בטרם כניסתם של גורמים נוספים לפעילות.
יש המבדילים בין מונופול טבעי הנוצר על ידי היותו היעיל או זול ביותר בשוק לבין מונופול ממשלתי או פרטי בחסות הממשלה הקיים בזכות חסם כניסה לשוק, במיוחד בכלכלות פרוטקציוניסטיות או מרקנטליסטיות, כאשר מונופול טבעי אינו יכול למנוע כניסה של שחקנים חדשים לשוק במידה, על אף שיכול לנסות על ידי אסטרטגיות כמו מכירה במחירי היצף.
יהודים וחג המולד
כדור מצות
נשף מצות הוא מסיבה שנתית המתקיימת בערב חג המולד בערים גדולות רבות ברחבי ארצות הברית וקנדה לרווקים יהודים בשנות ה-20 וה-30 לחייהם. האירוע נועד להפיג את בדידותם בליל החגיגות.
מונופול
על פי תפיסות כלכליות רווחות תופעת המונופול היא שלילית ויש להקים ארגונים ממשלתיים שיתערבו בו (בישראל - הממונה על התחרות) כדי להחזיר את השוק למצבו ה"טבעי". תאוריות ביקורתיות יטענו ששיח המונופול מאפשר להסוות את העובדה שלמעשה שוק חופשי הוא שוק המנוהל באמצעות סוכנויות ממשלתיות המגדירות רגולציות משמעותיות.
ראוי להבחין מונח זה ממונחים מקורבים כמו מונופסון, המייצג מצב שבו יש רק קונה אחד למוצר או שירות או אוליגופסון, שבו יש מספר בודד של קונים למוצר או שירות; קרטל, שהיא תופעה דומה ומקושרת של שליטת מספר חברות שביניהן יש הסכמה חלקית; ואוליגופול, שבו יש מספר קטן של מוכרים בשוק, עם או בלי התארגנות קרטלית.
יהודים וחג המולד
חנוכריסמס
המונח חנוכריסמס, הלחם של "חג המולד" ו"חנוכה, הומצא בדצמבר 2003 ב-The O.C.. המונח הפך לפופולרי, והאחים וורנר ערכו מרצ'נדייזינג בעניין, אך הליגה הקתולית וחבר הרבנים דניו יורק פרסמו הצהרה משותפת המגנה את הרעיון שלדבריהם מעליב נוצרים ויהודים כאחד.
מסורות ופריטים
מיזוג בין מסורות חג המולד הביא לכך שעצי חג המולד מעוטרים בסמלים המייצגים יהדות או חנוכה.
מונופול
מאפייני המונופול
למונופול מספר מאפיינים מובהקים, אותם ניתן למצוא בכל מונופול אמיתי, כזה הנהנה מיציבות בשוק (בניגוד למונופול זמני או חולף):
יהודים וחג המולד
שירי חג המולד שנכתבו על ידי יהודים
שירי חג מולד פופולריים רבים, במיוחד בארצות הברית, נכתבו על ידי מלחינים יהודים, כולל "White Christmas", " שיר חג המולד ", "Let It Snow! Let It Snow! Let It Snow!", " זה הזמן המופלא ביותר של השנה ", ו"רודולף אייל אדום אף ". שירים אלו מתמקדים בהיבטים החילוניים של חג המולד ולא בהיבטים הדתיים, ומציגים את חג המולד כחג אמריקאי.
מונופול
סוגי המונופולים
ניתן להבחין בין סוגי מונופולים על–פי נסיבות היווצרותם ועל–פי אופן התנהגותם בשוק. על–פי גישה זו, ניתן להבחין בין מונופול באישור ממשלתי ומונופול על פי חוק, המבוססים על מדיניות ממשלתית או חקיקה ונהנים ממעמד מונופוליסטי בזכות קביעה בחוק; מונופול טבעי, שהוא תוצר של מבנה העלויות בשוק (היינו, שרק גורם אחד מסוגל להתחרות בשוק); ומונופול תחרותי, שהוא מונופול שנוצר בעקבות תחרות חופשית. על–פי גישה אחרת, המקובלת בעיקר על בעלי גישה התומכת בקפיטליזם ובליברליזם, מונופול טבעי אינו נוצר בפועל במצב של תחרות חופשית ואילו מונופול תחרותי אינו ראוי להיקרא מונופול, כיוון שמעמד השליטה שלו בשוק אינו יציב, כנדרש ממונופול ולכן עשוי להשתנות באופן טבעי בכל זמן נתון.
הבחנה אחרת בין סוגי מונופולים נוגעת לאופן בו מוצע השירות או המוצר. בתחום זה, ישנם מונופולים אנכיים, השולטים באספקת שירות או מוצר לכל אורך הדרך, מחומר גלם ועד למוצר הצריכה המוצע לצרכן. דוגמה טיפוסית לכך יכולות להוות חברות לאספקת חשמל, השולטות לרוב גם בייצור החשמל, גם בהולכתו וגם בהפצתו ובטיפול בצרכן. מונופול מסוג שני הוא אופקי: שליטה בגזרה רחבה של שירותים או מוצרים מסוג מסוים. לדוגמה, חברה המוציאה לאור את רוב המגזינים הנמכרים במדינה מסוימת עשויה להיחשב בעלת מונופול אופקי.
יהודים וחג המולד
קשר היסטורי
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, קישוטי חג המולד והחלפת מתנות הפכו לפופולריים יותר ויותר בארצות הברית, ורבנים היו מתוסכלים מהשילוב של יהודים אמריקאים רבים את אותם מנהגים בחגיגת החנוכה שלהם. מסורות חג המולד הגרמניות אומצו על ידי יהודים גרמנים רבים במאה ה-19. חלקם היגרו לסינסינטי, שם העיתונות היהודית המתפתחת הביעו דאגה לגבי האימוץ היהודי הזה של מנהגים נוצריים. הרבנים יצחק מאיר וייז ומקס ליליינטל הגיבו ביצירת חגיגות חנוכה שנועדו לפנות לילדים יהודים, בשילוב שירה, נאומים ופעילויות חגיגיות נוספות. שלמה זונשיין, רב נוסף, הציע להעביר את חגיגת החנוכה ל-25 בדצמבר כדי לחפוף לחג המולד.
מונופול
סוגי המונופולים
הבחנה נוספת בין סוגי מונופולים נוגעת לאופן בו נקבע המחיר כלפי פלחי אוכלוסייה שונים. בתחום זה ישנו המונופול הפשוט, בו למעשה נקבע מחיר אחד עבור כל השוק, ומונופול מפלה - מונופול אשר קובע רמה שונה של מחירים לפלחי שוק שונים לפי רצונו. דוגמה למונופול הפשוט הוא דוכן הפופקורן בקולנוע בו המחירים גבוהים (ללא אלטרנטיבה) אך אחידים. דוגמה למונופול מפלה מושלם היא רופא מומחה או עו"ד הגובים שכר דיפרנציאלי (שונה) מכל לקוח ולקוח לפי בחירתם וכך מביאים את הפדיון למקסימום.
מונופול על פי חוק
מונופול על–פי חוק הוא מונופול שבו ישנו איסור מפורש בחוק, בתקנה או בנוהל, על תחרות באספקת מוצר או שירות, כשהשליטה באספקת מוצר או שירות זה מוענקת לגורם יחיד. מונופול על–פי חוק עשוי להיות על מוצר או שירות מקומי או כלל-ארצי ויכול לגעת בכל סוג של שירות או מוצר. מונופול על–פי חוק, באישור ממשלתי או בגיבוי ממשלתי, מכונה לעיתים גם מונופול כופה.
לדוגמה, רשות השידור בישראל נהנתה ממונופול על–פי חוק בתחום שידורי הטלוויזיה הארציים למן תחילת שידורים אלו ועד שנת 1992. מונופולים דומים היו לחברת "בזק" על שיחות טלפון מקומיות, לחברת "פלאפון" על שירותי טלפון סלולרי, לחברת החשמל על אספקת חשמל או לחברות הכבלים על שידורי הכבלים באזורי הארץ השונים. מנקודת מבט זו, ניתן לראות גם בבלעדיות המוענקת לגופים כמו "ביטוח לאומי" או משרד החינוך על שירותים מסוימים מונופול.
יהודים וחג המולד
קשר היסטורי
חנוכה אומץ על ידי התנועה הציונות בגלל תיאור הכוח היהודי, הגבריות והניצחון הפוליטי. בשנת 1896, כאשר הרב משה גודמן ביקר את בנימין זאב הרצל ומשפחתו באוסטריה וראה שהם חוגגים את חג המולד, שכנע גודמן את הרצל להסיר את עץ חג המולד ולחגוג במקום את חנוכה. הרצל המשיך וכתב את "המנורה", חיבור שטען שדחיית חג המולד וחגיגת החנוכה היהודית היא מרכיב מרכזי בכבוד העצמי היהודי.
מונופול
מונופול על פי חוק
לרוב, נהוג להבחין בין מונופולים ממשלתיים או בבעלות ממשלתית, כמו משרדי ממשלה או חברות ממשלתיות; ומונופולים בבעלות פרטית, הנהנים מבלעדיות על מתן השירות או המוצר שבמונופול. מונופולים מן הסוג השני מכונים גם מונופולים באישור ממשלתי. ההבדל העיקרי בין שני סוגי הגופים הוא שעל גופים פרטיים בעלי מונופול מוטל לרוב פיקוח באמצעות רשויות פיקוח, בעוד שעל חלק ניכר מהמונופולים הממשלתיים אין פיקוח כלל או שהפיקוח הוא מנהלי ולא רגולטיבי. לדוגמה, חברות פרטיות מפוקחות על–ידי רשות התחרות ואילו גופים ממשלתיים מפוקחים על–ידי מבקר המדינה.
מונופול טבעי
מונופול טבעי, לטענת אלו הסבורים כי מונופול כזה קיים, הוא מונופול הצומח בתעשיות שבהן התשתית הנדרשת לאספקת השירות או המוצר היא כה רחבה עד כי רק חברה אחת מסוגלת לספק שירות או מוצר אלו. בדרך כלל, נחשבים תחומי אספקת החשמל והמים, בהם נדרשת תשתית פיזית רחבה להולכת המוצרים, לתחומים שבהם קיים או נוצר מונופול טבעי. תחומים נוספים עתירי תשתית, שבהם טוענים או נטען כי קיים מונופול טבעי, הם תחומי אספקת הגז, הבנזין, שיחות טלפון, טלפון סלולרי, הובלת מטענים ונוסעים, שירותי תעופה ועוד.
יהודים וחג המולד
כיום
חנוכה נחשב כחג בארצות הברית המודרנית מכיוון שהוא מתרחש במהלך תקופת חג המולד והחגים הסמוכים. יהודים אמריקאים רבים רואים בו מקביל יהודי לחג המולד. נתונים מצביעים על כך שהקרבה הזמנית הקרובה של חנוכה לחג המולד היא מה שמניע את הפופולריות המודרנית שלו בארצות הברית, וכי יהודים אמריקאים עשויים להשתמש בחג החנוכה כדי לספק חלופה לחג המולד עבור ילדיהם.
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
רקע משפחתי ותחילת דרכו הצבאית
שורשיה של משפחת קרס פון קרסנשטיין מצויים בנירנברג של המאה ה-14. מאז המאה ה-18 מילאו רבים מבני המשפחה תפקידים פיקודיים בצבא האוסטרו-הונגרי. מאז הענקת התואר ברון (פרייהר Freiherr) לאבי המשפחה בתחילת המאה ה-19, נמנתה המשפחה על האצולה הבווארית. עם הקמת הקיסרות הגרמנית בשנת 1871, פעל הצבא הבווארי במסגרתה. כך הוענקה דרגת גנרל - קולונל (Generaloberst), לאחיו הגדול של פרידריך, אוטו קרס פון קרסנשטיין, ששימש כשר המלחמה של בוואריה בשנים 1912–1916. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירתו לא פחות מ-11 מבני המשפחה בתור קצינים בצבא הקיסרות. השלטון הנאצי, שלחם לטהר את הוורמכט מאריסטוקרטים ושמרנים, שחרר בשנת 1938 את הגנרל האחרון של המשפחה, בן אחיו של פרידריך, פרנץ קרס פון קרסנשטיין, משורות צבאו.
מונופול
מונופול טבעי
מונופול טבעי מתפתח, נטען, כתוצאה מכך שהעלויות הגדולות הכרוכות בהקמת תשתית גורמות לעזיבת כל החברות הפרטיות את השוק והשתלטות עליו של החברה היחידה — פעמים רבות, הראשונה — המסוגלת לעמוד בעלויות אלו. כניסתם של גורמים חדשים לשוק במועד מאוחר יותר נמנעת בגלל חסם כניסה לשוק גבוה בדמות עלויות הקמת התשתית הגבוהות, גם כאשר יעילותם עשויה להיות רבה יותר משל המונופוליסט.
על-פי טענות ליברטריאניות ואחרות, היווצרות מונופול טבעי אינה אפשרית כלל בתנאים של שוק חופשי. לטענתם, התופעה המכונה "מונופול טבעי" היא בכל המקרים מונופול באישור ממשלתי. כלומר, מונופול שנוצר כתוצאה מטיפוח של חברה ראשונית או מובילה בתחום מסוים, תוך מתן עדיפות או בלעדיות לאותה חברה בהענקת השירות או המוצר שבמונופול. כעדות, הם מצביעים על–כך שבשווקים בהם לא הייתה מעורבות ממשלתית מסוג זה, לא נוצר מעולם מונופול טבעי כזה.
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
רקע משפחתי ותחילת דרכו הצבאית
המשפחה הייתה אף בעלת חשיבות בתחומים אזרחים שונים. אביו של פרידריך, גאורג קרס פון קרסנשטיין, סניגור בתפקידו, יצג את המפלגה הלאומית הליברלית בפרלמנט הבווארי. אחיו הצעיר, הנס קרס פון קרסנשטיין, פרופסור לרפואה, מונה לאחר מלחמת העולם השנייה לתפקיד דיקן האוניברסיטה החופשית בברלין (Die Freie Universität).
מונופול
מונופול טבעי
עם זאת, יש לזכור כי בתחומים אלו חלו בשנים האחרונות התפתחויות טכנולוגיות משמעותיות, אשר הוזילו במידה ניכרת את עלות הקמת התשתית לאספקתם, ואפשרו לגופים עסקיים חדשים להיכנס לשווקים אלו. בנוסף, בחלוף זמן מפתיחת השוק לתחרות, ניכרת מגמה של קונסולידציה בין החברות החדשות, דוגמת שוק התקשורת, במטרה לחסוך בעלויות התפעול הגבוהות. באופן זה עשויים להיווצר דואופולים או אוליגופולים מסחריים, המחליפים את המונופול הטבעי.
פתרון בעיית המונופול
חברה הפועלת במשק תחרותי משוכלל, כלומר משק שבו מספר רב של חברות, מקבלת מחיר כנתון, שכן היא קטנה ביחס לשוק, ולכן אין לה יכולת להשפיע על המחיר. לעומת זאת, מונופול, מפני שהוא החברה היחידה שפועלת בשוק, יכול לקבוע בצורה מוחלטת את המחיר בשוק (בהנחה שאין חסמים שונים כגון רגולציה ממשלתית או איום של יבוא).
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
שירותו בארץ ישראל
ב־25 בינואר 1914 הקצה הצבא הבווארי את קרס פון קרסנשטיין לצבא הטורקי. לקרס פון קרסנשטיין בן ה-44 הוענקה דרגה המקבילה לסגן-אלוף בהצבא העות'מאני ותואר הכבוד הטורקי "בק". הוא היה אחד מ-70 החברים של המשלחת הצבאית תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס, שהייתה אמורה לחלץ את צבא הסולטאן משורת התבוסות שנחל. קצינים אלו הדריכו את כוחות טורקים ופיקדו עליהם. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה מונה לעמוד בראש המטה של הארמייה השמינית של הצבא העות'מאני. ב-27 בספטמבר 1914 הגיע קרס למפקדת הארמייה בסוריה. מפקד הארמייה ושליט אזור סוריה היה ג'מאל פאשה, אחד משלושת עמודי התווך של הטורקים הצעירים.
מונופול
פתרון בעיית המונופול
תחת מספר תנאים סטנדרטיים, פתרון בעיית המונופול מתקבל מהשוואת העלות השולית (Marginal Cost - MC) לפדיון השולי (Marginal Revenue - MR). כלומר, המונופול בוחר מחיר או כמות כך שהפדיון שהוא מקבל מהיחידה האחרונה שהוא מייצר יהיה זהה לעלות הייצור של אותה יחידה. מכיוון שהפדיון השולי תמיד יורד בצורה תלולה יותר מהביקוש, נקבל שהכמות שהמונופול קובע קטנה מכמות של תחרות משוכללת, והמחיר גבוה יותר.
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
שירותו בארץ ישראל
למרות התנאים הפרימיטיביים הצליחו קרס פון קרסנשטיין וג'מאל פאשה להוציא לפועל, תוך פרק זמן קצר, משימה שלא בוצעה בממדים דומים לה בעבר. המשימה הייתה להעביר כח עצום דרך מדבר סיני כדי לכבוש, או לפחות לחבל, בתעלת סואץ שהייתה בשליטה בריטית. לצורך המשימה עמד פון קרסנשטיין בראש כוח טורקי שחצה את חצי האי סיני והעביר עמו גשר דוברות, שאמור היה לשמש את הכוחות בחציית התעלה. המשימה יצאה לדרך בינואר 1915. בשל שליטת הבריטים בים התיכון לא יכול היה הכוח לצעוד לאורך קו החוף הצפוני של חצי האי סיני. הכוח, שמנה 18,000 חיילים ו-6,000 גמלים, יצא מעוג'ה אל-חפיר (סמוך לניצנה של היום) לחצות את מדבר סיני.
מונופול
מונופול תחרותי
מונופול תחרותי קיים כאשר חברה בודדת שולטת ברוב השוק לאספקת שירות או מוצר מסוים. המונופול בפועל של החברה אינו מעוגן בחוק או תקנה, ונוצר בעקבות תחרות חופשית מול חברות אחרות במתן השירות או המוצר. לעיתים קרובות, מונופול תחרותי אינו יציב, במובן זה שתקופת שלטונו קצרת טווח ורוויית איומים מצד מתחרים חדשים בשוק.
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
שירותו בארץ ישראל
לאחר מסע של עשרה ימים הגיע הכוח בליל 3 בפברואר לאזור שבין האגם המר הגדול ואגם תמסח. אך עם הנחתת הדוברה הראשונה על הגדה האפריקאית התגלה הכוח. החיילים ההודים של כוחות הממלכה המאוחדת הצליחו להרוג ולקחת בשבי את כל צוות כלי השיט. בפאניקה, נסוג פון קרסנשטיין עם חייליו מזרחה ובכך תם למעשה קרב תעלת סואץ. הצבא הבריטי שלא היה מוכן למשימה מן הסוג הזה, לא רדף אחרי הטורקים שהצליחו לחזור לגבול הבינלאומי בקו עקבה רפיח ללא אבדות כבדות. פון קרסנשטיין הגיע ב-20 ביוני 1915 לירושלים מותש וחולה טיפוס. הוא אושפז במתחם אוגוסטה ויקטוריה, מפקדת הכוחות הטורקים-גרמנים שעל הר הזיתים.
מונופול
מונופול תחרותי
דוגמה טיפוסית למונופול תחרותי עשויה להוות חברת מיקרוסופט, שלה שליטה כמעט מוחלטת בשוק מערכות ההפעלה הביתיות. מונופול תחרותי דומה יש לשרת האינטרנט "אפאצ'י" ששלט בתקופות מסוימות בעד 70 אחוז משוק שרתי האינטרנט.
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
שירותו בארץ ישראל
לאחר התבוסה החל פון קרסנשטיין במסעות לאיסטנבול ולברלין במטרה לשכנע את מפקדיו העות'מאנים והגרמנים להעביר אליו כוחות נוספים. המטכ"ל הגרמני הזרים כוחות מצומצמים לארץ ישראל וחצי האי סיני, אשר קיבלו את שם הקוד "פאשה". הכוחות הגרמנים מנו טייסת קרב ועוד כמה יחידות ספורות של תותחנים, מודיעין שדה, נ"מ, אספקה ושני בתי חולים שדה.
מונופול
מונופול תחרותי
מונופול תחרותי מושג בכל המקרים כאשר חברה אחת מייצרת באופן יעיל או מספק מוצר או שירות מבוקשים במחיר מבוקש, כאשר מתחריה של החברה מתקשים לספק מוצר דומה במחירים דומים. לעיתים, נטען, נוקטות חברות המשיגות מונופול צעדים להגבלת יכולתם של המתחרים להתחרות בה כמו הסכם כובל עם חברות אחרות או מכירה במחירי היצף.
קישורים חיצוניים
מחשבון רווח מקסימלי של מונופול
פרידריך קרס פון קרסנשטיין
שירותו בארץ ישראל
עם חזרתו מגרמניה היה קרסנשטיין עד לשואת הארמנים בחלב. קרסנשטיין לא נשאר אדיש ועמל לארגן סיוע הומניטרי לפליטים. דוגמה לנפש אותה הציל הקצין הגרמני היה הבישוף הקתולי של העיר קייסרי של מחוז קפדוקיה. קרסנשטיין סידר אישית להגמון דרכון, כך שהוא ועוזרו יוכלו לחפש מקלט במנזרי ירושלים. לבסוף עלה בידו לנסוע עם ג'מאל פאשה לאיסטנבול על מנת לדון בשערורייה. אך שיחות אלה לא העלו פרי. השגריר הגרמני, הברון מטרניך, שהסכים עם קרסנשטיין הוחזר לברלין זמן קצר לאחר מכן. חוויותיו אלה השאירו את חותמן עליו וגרמו לו להתנגד חריפות לפינוי נוצריי ויהודי ירושלים.
הטורקים ניהלו מערכת נסיגה בסיני וביצעו מתקפות רבות על הכוחות הבריטים שהתקדמו לאיטם ממצרים מזרחה, במרחבי חצי האי סיני. מטוסי הקרב הגרמנים נשלחו אף להטיל פצצות מעל לקהיר. פון קרסנשטיין שוב מונה לפקד על הכוח שהיה אמור לתקוף את תעלת סואץ. הפעם לא הצליח פון קרסנשטיין אף להגיע אליה; כוחו נתקל בבריטים כבר 25 קילומטר מזרחית לתעלה, באזור הכפר המצרי רומני (בערבית: رمانة). בקרב רומני, שנערך ב-3 באוגוסט 1916, הביסו הבריטים את הטורקים, שנסוגו חזרה לגבול הבינלאומי של ארץ ישראל בקו עקבה רפיח.
בשנת 1917 הבריטים יזמו מתקפה משלהם; הם כבשו מוצבים טורקיים בחצי האי סיני, בנו מסילות והעבירו צינורות מים לכיוון עזה, אותה התכוונו לכבוש. המתקפה הראשונה על עזה, ב-26 במרץ של אותה שנה, נבלמה בשל מחדלים רבים בצבא הבריטי. בקרב עזה השני, באפריל 1917, הצליחו העות'מאנים להביס את הצבא הבריטי בשנית בזכות פעילותו של פון קרסנשטיין, עליה אף קיבל את אות פור לה מריט.
עם העברת הפיקוד על המפקדה בארץ ישראל לאריך פון פאלקנהיין, שהיה ראש המטה הכללי הגרמני ונודע במעורבותו בקרב ורדן, מונה פון קרסנשטיין למפקד הארמייה השמינית. מנגד, התמנה גנרל אלנבי למפקד העליון של הכוחות הבריטים בארץ ישראל והביא עמו את השינוי לו יחלו מפקדיו. תחת אלנבי הצליחו הבריטים לבסוף לכבוש את באר שבע ב-30 באוקטובר 1917. את עזה כבשו הכוחות האוסטרלים ללא ירייה אחת וכך גרמו להדיפת העות'מאנים צפונה. הפיקוד הטורקי-גרמני ובראשו פון פאלקנהיין, הפכו את פון קרסנשטיין לשעיר לעזאזל והטיחו בו את אשמת התבוסה בעזה. פון קרסנשטיין הוחזר להילחם בחזית המערבית באירופה לתקופה קצרה ומשם הועבר למפקד על כח צבאי גאורגי מטעם האימפריה הגרמנית.
שירותו בגאורגיה
ביוני 1918 נשלח פון קרסנשטיין מטעם משרד החוץ הגרמני לקווקז. עם קריסת שלטון הצאר הרוסי תכננה טורקיה לכבוש את דרום הקווקז, גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן כפיצוי על המדינות הערביות שהבריטים והצרפתים כבשו ממנה. קרס פיקד על צבא גאורגי שלחם בעות'מאנים (בני בריתה של גרמניה) ואף נלחם בצבא האדום כחלק ממלחמת העצמאות של העמים הקווקזים. בשל מחאה בריטית, שכוחותיה אף הם היו מעורבים באזור, עזב פון קרסנשטיין את החזית וחזר לגרמניה ביוני 1919.
רפובליקת ויימר
בזמן שלטון רפובליקת ויימר שירת קרס פון קרסנשטיין במשרד הביטחון (Reichswehrministerium). ב-1923 חזר כגנרל-מיור (אלוף) למינכן ופיקד על הדיוויזיה הרגלית השביעית. באוקטובר של אותה שנה, לא מולאו הוראותיו של הקנצלר פרידריך אברט על ידי הקומיסר הבווארי גוסטב פון קאר והמושל הצבאי אוטו פון לוסוב. אברט הדיח את לוסוב ומינה את קרס פון קרסנשטיין במקומו. בניסיון ההפיכה של היטלר במינכן ב-9 בנובמבר 1923, היה תפקידו של קרס פון קרסנשטיין למנוע מגע בין לוסוב והיטלר. עם הדיפת ניסיון ההפיכה מונה קרס פון קרסנשטיין לדרגת גנרל-לויטננט (רב-אלוף) והועבר למפקדה בקאסל (Kassel) שפיקדה על שטח 2 של מערב גרמניה.
לאחר פרישתו מהצבא
עם פרישתו משרות צבאי בשנת 1929, כתב פון קרסנשטיין מאמרים וספרים אוטוביוגרפיים על חוויותיו בארץ ישראל ובקווקז. בשנת 1938 יצא לאור ספרו "עם הטורקים עד לתעלת סואץ". על משימתו בגאורגיה הוא חיבר יומן שלא היה אמור להתפרסם. בשנת 2001 הוציא ההיסטוריון הגאורגי ד"ר דוד פאיטשזדה את היומן לאור.
קרס פון קרסנשטיין היה חבר באגודת משוררים בעלת יוקרה בנירנברג.
בשנת 1930, שנה לאחר פרישתו, חזר פון קרסנשטיין לארץ ישראל. שם קיבלו אותו האנגלים בסבר פנים יפות. הוא הוזמן לביקור אצל הטמפלרים הגרמנים, אך גם אצל היהודים והערבים הוא התקבל בברכה. מראות הזוועה שחווה בשואת הארמנים גרמו לו ולקצינים ודיפלומטים גרמנים אחרים להתנגד "לפתרון הארמני" של הטורקים, לפיו הם חתרו לסלק את יהודי ונוצריי ערי ארץ ישראל כדי "להגן" עליהם. בכך הצטרף קרס פון קרסנשטיין לדמויות נוספות בגרמניה שראו בתנועה הציונית שותפה לפוליטיקה הבינלאומית שלהם במזרח התיכון. את שארית זמנו בארץ הקודש בילה קרס במחיצת הנזירים של טבחה שעל גדות הכנרת בתפילה.
גריג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ערוץ כוכבי הילדים
ערוץ כוכבי הילדים היה אפיק שידור לילדים בגילאי 3 עד 6, שמשדר את תוכני ילדים עם כוכבי ילדים ישראליים.
הערוץ החל את שידוריו ב-10 ביולי 2019 באפיק 72 של HOT. בעבר הערוץ שודר באפיק 88 של yes בקיץ 2015. ביולי 2020 הערוץ סיים את שידוריו, והוחלף בערוץ הכוכבים, שגם הוא בבעלות טלית תקשורת.
בין התכנים שמשודרים בערוץ, תכנים ישראלים בכיכובם של כוכבי הילדים: ורדינון, דרורמי, יניב המגניב, דידי דמיוני, נתי הגעתי הופעתי, סבא טוביה, מיכל הקטנה, הדוד חיים, קוגומלו, יובל המבולבל, רינת גבאי, רוי בוי, מני ממטרה, גילי בא לבקר, קופיקו, הגברת שין שין, מיקי ועוד. בין תוכני הערוץ תוכניות, שירים, הצגות ואגדות וכן תכנים ייעודיים לחגי ישראל ולעונות השנה.
התכנים בערוץ עוסקים בנושאים שונים ובהם חברויות, התמודדות עם בעיות, התגברות על פחדים, חגי ישראל, שמירה על כדור הארץ והסביבה, ניהול אורח חיים בריא ועוד.
ערוץ כוכבי הילדים הוא בבעלות טלית תקשורת (מקבוצת nmc united), הבעלים של ערוץ ג'וניור, ערוץ בית פלוס וערוץ התינוקות בייבי.
מלון וולדורף אסטוריה
מלון וולדורף אסטוריה (באנגלית: Waldorf Astoria Hotel) הוא מלון יוקרה מפורסם בעיר ניו יורק. בעבר הוא שכן בשני בניינים היסטוריים בעיר ניו יורק (ששיכנו את מלון וולדורף ומלון אסטוריה), אשר תוכננו בידי קבוצת האדריכלים הנרי ג'יינוויי הארדנברג. המבנים ניצבו בשדרה החמישית, במקום שבו נמצא כיום בניין אמפייר סטייט.
הבניין הנוכחי נמצא בשדרת פארק 301 (301 Park Avenue) במנהטן והוא בן 47 קומות, מתנשא לגובה של 191 מטרים, מעוצב בסגנון אר דקו ועוצב בידי משרד האדריכלות Schultze and Weaver ועומד על תילו מאז שנת 1931. וולדורף אסטוריה ניו יורק נמנה עם קבוצת הילטון (Hilton's Luxury and Lifestyle Brands) לצד קבוצת וולדורף אסטוריה (The Waldorf=Astoria Collection) ומלונות קונראד (Conrad Hotels & Resorts). קבוצת וולדורף אסטוריה מורכבת מוולדורף אסטוריה בניו יורק ווולדורף אסטוריה באורלנדו.
המלון נקרא כיום Waldorf=Astoria, עם קו מפריד כפול (double hyphen) בין שתי המילים, אבל במקור היה עם קו מפריד אחד בין המילה "Waldorf" למילה "Astoria," כפי שנזכר בביטוי בשיר "Meet Me at the Hyphen".
למלון המודרני יש שלוש מסעדות אמריקניות ואירופאיות קלאסיות ומכון יופי ששוכן בסמוך לאולם המבוא. מספר בוטיקים מקיפים את הלובי. ה"מלון בתוך המלון" בחלק העליון שלו נודע כמגדלי וולדורף והם מתופעלים בידי קבוצת מלונות קונראד.
יוני דואר בשירות ההגנה וצה"ל
יחידות של יוני דואר שירתו בארגון "ההגנה" ובצה"ל עד שנת 1957. היונים הופעלו בידי יונאים ששירתו כחברי ההגנה, ובהמשך בידי חיילי צה"ל.
הקמת היחידה
כבר מחתרת ניל"י עשתה שימוש ביוני דואר כאמצעי קשר.
בשנת 1938 הציע אברהם עץ-הדר להשתמש ביוני-דואר עבור "ההגנה". למרות שנתקל בספקנות הורשה לו לרכוש יונים להקים יחידה. עץ-הדר רכש יונים בבלגיה והקים שובך בשכונת רחביה בירושלים (בחצר ביתה של רחל ינאית בן-צבי). בשנת 1939 הקים את מק"י (מחלקת קשר יונים). עץ-הדר השיג את הסכמת השלטון הבריטי לגידול יונים בכך שסיפק להם יוני דואר עבור בסיסיהם בארץ ישראל ובמצרים.
ההכשרה ליחידה
עם גמר הקורס גויסו חברות "ההגנה" לעבודה בשובך המרכזי, שהוסתר בגן החיות של תל אביב. תפקידן היה לטפל ביונים, להכירן, לדאוג לאוכל, לשתייה, לבריאות היונים ולניקיון השובך. העבודה נעשתה בתורנות בשעות הבוקר ולפנות ערב.
אימון היונים ואילופן
היונים אולפו ואומנו באופן הבא: ראשית, הן הוצאו מהשובך לקול מחיאות כפיים, דרך הלוכד – פתח מיוחד שהיונים תוכלנה לצאת דרכו אך לא להיכנס. לאחר מכן יצאו לטיסה כלהקה, ובהמשך אומנו לטוס בנפרד. כאשר הונף דגל כחול, הן אומנו לחזור אל השובך, וכאשר הונף דגל לבן, היה עליהן לעוף.
1812 במדע
נפטרו
.
יוני דואר בשירות ההגנה וצה"ל
אימון היונים ואילופן
האילוף נמשך בהדרגה: היונים נלקחו בסלים בקבוצות או כיונים בודדות ושוחררו לחזור אל השובך, שם המתינו להם מזון ומים. בתחילה, נלקחו היונים למרחקים קצרים בסביבת השובך ולאחר מכן היונאים התרחקו באופן הדרגתי. בהמשך, שוחררו יונים גם ממרחקים ארוכים, כאשר היונאים לקחו את היונים אל מקום השיגור באמצעות תחבורה ציבורית.
בראשית דרכה, היחידה פעלה בתקופת המנדט הבריטי, ונאסר לגדל יוני דואר. על מנת להסוות את העיסוק הסודי, חברות ההגנה ביחידה צוידו בכרטיס חבר של "אגודת חובבי היונים", אותו הציגו במקרה של בדיקת פתע על ידי שוטרים בריטים.
פעילות היחידה
היונאיות הוותיקות הפעילו את היונים לפעולות שונות במסגרת "ההגנה". כך למשל, בליל הגשרים צוידו החוליות ביונים, והשתמשו בהן להעברת ידיעות מיישובים במצור, וכן לפעולות שונות ולפעולות יחידים בתפקידים מיוחדים, לדוגמה: יצירת קשר עם אוניות המעפילים שהתקרבו לחוף בזמן שנדרשה דממת אלחוט.
המעבר מן ההגנה לצה"ל
עם הכרזת המדינה, חלק מקבוצת הנשים של יחידת יוני הדואר של "ההגנה" גויסה לצה"ל. הן היו הגיוס הראשון של בנות ח"ן (חיל נשים) ושוכנו בתל ליטוינסקי, הידוע כיום כתל השומר. במסגרת תפקידה של היחידה, נוספה לה פעילות הגנתית: תצפית אווירית על שמי תל אביב, בהיעדר מכ"מים. היחידה שוכנה בבית הירוק בשיח' מוניס. תפקידן היה לצפות מעל הגג אל השמיים, לגלות מטוסי אויב, ולהזהיר במכשיר הקשר, שהיה קשור למפקדת ההגנה האווירית של תל אביב.
עם הקמת צה"ל הוקמה יחידת היונאים של חיל הקשר. היחידה כללה מאות יונים, חלקן גויסו משובכים קיימים ברחבי הארץ, בעיקר בקיבוצים ובמושבים. חלק נוסף הובאו על ידי שליחות "ההגנה" שחזרו לישראל עם יונים שנתרמו בארצות הברית. בתחילה שוכנה היחידה במטה חיל הקשר בשרונה (כיום בסיס הקריה).
בצה"ל פעלו מספר שובכים: תחילה פעל השובך בגבעת ברנר שנבנה עוד בימי "ההגנה" על ידי שמעון הנדלר, מי שמונה למפקד יחידת היונאים בצה"ל. היונים משובך זה שימשו ככלי להעברת הודעות, במיוחד בחזית הדרום והנגב, ובשימושו של חיל האוויר. בהמשך נבנו שובכים גדולים למטרות גידול ופעילות מבצעית גם במרחביה ובבה"ד 7, בסיס ההדרכה של חיל הקשר בצריפין.
מפקדת יחידת יוני הדואר עברה במרץ 1949 מהקרייה לבה"ד 7. היחידה התפתחה מאוד, ונוספו לה יונאים חדשים ממגויסי צה"ל. בהמשך הגיעה קבוצת יונאים מירושלים, בהדרכתו של אברהם עץ-הדר שלימד והקים בזמנו את יחידת יוני הדואר בירושלים.
השובך הגדול והחדש שהוקם בגבעת ברנר נמצא על הגבעה הצפונית, לידו הוקם צריף ובו שוכנו חיילי היחידה. היחידה צוידה בטנדר, נהג ואפסנאי. מפקד היחידה ונהגו יצרו קשר וגיבוש פנים-יחידתי בין השובכים והיונאים שפוזרו בכל חלקי הארץ. הם סיפקו ידע, מזון ואביזרים שונים הדרושים ליונים, לשובכים וליונאים שטיפלו בהם, הבסיס היה בבה"ד 7.
יוני דואר סופקו גם לחטיבת פלמ"ח הנגב, אך לא אותר דו"ח על השימוש בהן.
בשנת 1953 היו ביחידה כ-1,000 יונים ששכנו בשובכים רבים בכל חלקי הארץ במסגרות צה"ל, והשתמשו בהן בכל מיני מטלות ופעולות. בין השאר גם טייסים וצנחנים צוידו ביונה לפני הפעולה.
בשנותיו הראשונות של צה"ל השימוש ביונים הפך מקובל וחיוני, ונבנו שובכים ניידים שהיו קשורים ליחידות צה"ל. עם זאת, ככל שהתקדמה ההתפתחות הטכנולוגית, חיל הקשר התקדם בידע ובמכשור חדיש, ויחידת יוני הדואר נדחקה הצידה החל משנת 1954. היחידה הלכה וקטנה עד שנסגרה סופית בשנת 1957.
לימים הוקמה אנדרטה ליונה האלמונית בבה"ד 7, אך שנים מאוחר יותר, כאשר הורחב הבסיס, נהרסה האנדרטה על ידי דחפור, ולא נשאר זכר ליחידת יוני הדואר.
אזכורים בספרות
אחד האזכורים הרחבים בספרות הוא הספר "יונה ונער" מאת הסופר מאיר שלו. בספר זה מובאת בהרחבה פעילותה של יחידת יוני הדואר טרם הקמת המדינה. בספר זה, התבסס מאיר שלו על ידע שאסף בין השאר בראיונות מהיונאיות מיחידת יוני הדואר שעבדו בשובך בתל אביב ובאשדות יעקב.
תל מונד
תֵּל מוֹנְד היא מועצה מקומית באזור השרון (מחוז המרכז) בישראל. מרכיבי המועצה המקומית תל מונד היו חלק ממועצה אזורית הדר השרון עד הקמת המועצה המקומית תל מונד ב-1 באפריל 1954 והתפצלות להלכה מהמועצה האזורית הדר השרון.
תל מונד היא מרכזו של גוש תל מונד. היא גובלת במזרח במושב כפר הס, בדרום במושב חרות, במערב בכביש 4 ובצפון בעין ורד, בכביש 553 ומעברו בקדימה-צורן. תל מונד מהווה מרכז אזורי ליישובים חקלאיים סמוכים, ובהתאם נבנו בה מבני מסחר ושירותים. רחובה הראשי הוא רחוב הדקל, הרחוב הראשון בתל מונד.
היסטוריה
תל מונד הוקמה על ידי סר אלפרד מונד, הברון מלצ'ט הראשון (המוכר גם בשם לורד מלצ'ט) בשנת 1929, במטרה לספק מקום יישוב לעובדים בפרדסים. הלורד מונד היה תעשיין ופוליטיקאי יהודי-אנגלי. עם כיבוש הארץ בידי הבריטים החל לגלות עניין בציונות. הוא ביקר לראשונה בארץ ישראל יחד עם ידידו חיים ויצמן בשנת 1922. ב-1928, בעקבות ביקור נוסף בארץ, הצליח מונד לשכנע קבוצת בעלי הון בריטים לא-יהודים להשקיע ברכישת קרקעות בארץ ישראל, כמיזם עסקי, ולצורך כך הוקמה "חברת מטעי ארץ ישראל". החברה רכשה קרקעות, נטעה פרדסים והציעה לרכישה חלקות מעובדות ליהודי העולם. בשנת 1930 הוקם על גבעה במרכז האזור בית המחנה ולצידו מגדל מים, מספר מבני תפעול ומספר צריפים. במחנה גרו עובדי הפרדסים של "חברת מטעי ארץ ישראל" וחברי ארגוני ההתיישבות. שרידי מחנה זה נמצאים במזרח היישוב נכון לשנת 2020, לאחר שבשנת 2012 נקבע בית המחנה כאתר מורשת לאומית, מכיוון שבנייתו הייתה תחילתו של היישוב הציוני הראשון בין כפר סבא לחדרה, שטח שהיה עד אז שומם ברובו מיישובים יהודיים. בשנת 1931 נבנו שבעת בתי הקבע הראשונים שיועדו ללורד מונד ומשפחתו ולמנהלי החברה. החברה מכרה במקביל חלקות קרקע לפועלים להקמת בתים ומשקי עזר צמודים. מאוחר יותר רכשה הקק"ל שטחי קרקע נוספים להקמת שכונת זיו למגורי הפועלים. בשנת 1944 הגיעו למושבה עולים מתימן שהשתכנו בתחילה באוהלים והקימו אחר כך את שכונת יעקב.
לאחר קום המדינה בתקופת העלייה ההמונית הוקמה מעברה ביישוב לקליטת העולים. לקליטת עולי המעברה הוקמו השכונות וולפסון, שפרינצק ואלי כהן. עם השנים גדלה האוכלוסייה ונוספו שכונות חדשות. תהליך זה נעשה באופן איטי ומבוקר על מנת לשמר את אופייה הכפרי של המושבה.
בתל מונד נמצאת 'וילה זיו', וילה שהייתה שייכת ללורד זיו, לורד ציוני שבימיה הראשונים הייתה קרויה על שמו. במרכז תל מונד עומד פסל של אלפרד מונד מעשה ידיה של בתיה לישנסקי. על ימיה הראשונים של תל מונד אפשר ללמוד במרכז התיעוד בית הלורד שהוא אחד משבעת בתי הקבע הראשונים של היישוב.
בתל מונד ארבעה בתי ספר יסודיים, שלושה ממלכתיים (ניצנים, שלנו, ונוף ילדות) ובית ספר יסודי ממלכתי-דתי אחד (אור תורה). כמו כן ביישוב בית החינוך על שם יצחק רבין, בית ספר שש שנתי לתלמידי כיתות ז'-י"ב. בית ספר זה משרת את תלמידי תל מונד ועד 2018 שירת גם את תלמידי היישוב הסמוך צורן.
התפתחות היישוב במאה ה-21
על רקע משבר הדיור בישראל, נבנו בפאתי היישוב שכונות מגורים חדשות בבנייה נמוכה. שכונות אלו תרמו לצמיחה באוכלוסייה תוך פיתוח מוסדות חינוך, קהילה, תרבות ושטחים ציבוריים ביישוב. יחד עם זאת, שכונות אלו אשר מאופיינות בתכנון מוטה רכב פרטי, תרמו להחרפת עומסי התנועה באזור.
על פי תכנית המתאר המקומית של היישוב, מתוכננות להיבנות ביישוב שכונות נוספות, בעיקר במערב, לצד התחדשות עירונית. עד סוף שנות העשרים של המאה ה-21, היישוב צפוי לקלוט 20,000 תושבים.
קהילה ביישוב
שבט "פולג" מתנועת הצופים, אשר הוקם בשנת 1982 על ידי "גרעין רעים". חברי "גרעין רעים" נשלחו לתל מונד במסגרת התנדבותם לשנת שירות (ש"ש) מטעם תנועת הצופים לפני גיוסם לצבא. הם חיו בקומונה- בית משותף בנים ובנות. הקומונרים ניהלו ביחד את מסגרת התקציב שלהם בבית המשותף בו חיו בתל מונד. הם היו חלק בלתי נפרד מהקהילה ופעלו במקומות שונים ביישוב מלבד תנועת הנוער, הם היו פעילים בגנים, בבתי הספר ובמסגרת המתנ"ס הקהילתי. כ-92 אחוזים מהנוער בתל מונד (בכתות ד'-י"ב) לוקח חלק בפעילויות. שבט פולג מונה כ-1500 חניכים מכיתות ד' - י"ב. שבט פולג הוא שבט הצופים הגדול ביותר במחוז השרון והשלישי בגודלו בארץ. בשנת 2021 נפתחה שלוחה לשבט שמהווה כרגע שבט נוסף ביישוב, בתהליך בנייה.
תנועת הנוער הדתית-לאומית בני עקיבא מנהלת סניף במקום משנת 1989, המונה כ-200 חניכים ומדריכים, ומשרת את הציבור הדתי בתל מונד. סניף התנועה הוקם בסמוך לבית הספר הממלכתי-דתי "אור תורה". הסניף משמש את החניכים בפעילותם החברתית וההדרכתית לאורך כל השנה. את התנועה מלווים מדריכים, ומנהיגים אותה קומונרים מטעם תנועת "בני עקיבא" הארצית.
בשנת 1992 נבנה בניין חדש עבור הספרייה הציבורית של תל מונד שמשרתת את בתי הספר ותושבי המקום.
הוקמה משנת 2000 קהילה דתית לאומית, מבשר ציון על ידי כ-25 משפחות צעירות שעברו לתל מונד, שחלקם עולים מדרום אפריקה, אנגליה וארצות הברית. בשנת 2011 נבנה בניין בית הכנסת ברחוב הצופית. רב הקהילה הוא הרב ברוך וינטרוב. הוא גר בתל-מונד עם רעייתו פנינה וילדיהם. בשנת 2021 יש כ-170 משפחות חברי עמותת מבשר ציון.
בתל מונד פועלים גם חוגי סיירות של קק"ל, שמפעילים ביישוב מספר קבוצות ובה נמצא גם המשרד האזורי.
בתל מונד פועל מועדון רוגבי לילדים ונוער, מועדון רוגבי הדרים, השני בגודלו בארץ.
ליישוב יש מתנ"ס שבו מוצעים חוגי מחול, יצירה, והתעמלות לכל הגילאים.
מרכז הפיס לקשיש הנמצא בגבול היישוב משמש כמקום מפגש לקשישים ומנהל הרבה פעילויות בשמחות וחגים.
אל-ג'זירה (מדינה בסודאן)
אלְ-גַ'זִירַה (בערבית: ولاية الجزيرة) היא אחת מ-15 המדינות בסודאן. המדינה נמצאת בין הנילוס הכחול והנילוס הלבן במזרח האזור המרכזי של סודאן. שטחה כ-28,000 קמ"ר, ואוכלוסייתה המשוערת כ-5,000,000 נפש בשנת 2017. שמה של המדינה בא מהמילה הערבית לחצי אי. וואד מדאני היא בירת המדינה.
המדינה משתרעת על אזור מאוכלס הניתן לעיבוד חקלאי. מעט מאוד ידוע על האזור עד לימי הביניים. האזור שהוא שטחה הדרומי של נוביה היה חלק מהממלכה הנוצרית של אלודיה בימי הביניים, ולאחר מכן הפך לחלק מממלכת סנאר של בני הפונג' המוסלמים.
חלבון מגיב C
חלבון מגיב C (C-reactive protein או בקיצור CRP) הוא חלבון ממשפחת הפנטרקסינים, המיוצר בכבד ונמצא בפלזמת הדם. סבורים שהחלבון מסייע למערכת המשלים בהיצמדות לתאים זרים ופגועים ובתגובת מערכת החיסון למחלה.
בשלב חריף של דלקת, תאי דלקת שונים משחררים ציטוקינים (כגון IL-1, IL-6 ו TNF-α), שבהגיעם לכבד הם מגרים את תאיו לייצר חלבונים מגיבים שונים, ביניהם חלבון מגיב C.
ערכי חלבון מגיב C בבדיקת דם עולים בצורה משמעותית שעות ספורות לאחר התחלת דלקת ולכן משמשים כאינדיקטור לקיומם של מצבי דלקת שונים. מעקב אחרי ערכי החלבון מאפשר זיהוי של התקדמות מחלה או של יעילות הטיפול בה.
בדיקת CRP נעשית למעשה כבדיקת דם כימית. הערכים הנורמליים של CRP בדם הם ערכים אשר נמוכים מ3mg/L. ערכים גבוהים בבדיקת CRP לא מאפשרים זיהוי מחלה ספציפית אלא משמשים כמדד כללי לנוכחות דלקת. במקרים מסוימים מסייעת הבדיקה להבחנה בין מחלה הנגרמת על ידי נגיף למחלה הנגרמת על ידי חיידק, וכך מסייעת בהחלטה על נחיצות טיפול אנטיביוטי.
פובליציסטיקה
פּוּבְּליציסטיקה (הצעת האקדמיה ללשון העברית: כתיבת דעות) היא סוגה עיתונאית. פּוּבְּליציסט מביע את דעותיו האישיות על הנושא ולא מתיימר לסקר אותו מנקודת מבט נייטרלית.
רקע ומהות
ז'אנר זה חופשי מאוד ומאפשר נימה אישית, צינית או הומוריסטית, בהתאם לרצונו של הכותב. מאמרים פובליציסטיים הם לרוב ארוכים יחסית ומנומקים. בדרך כלל הם עוסקים בפוליטיקה או בנושא אחר שעל סדר היום הציבורי. כיוון שהפובליציסטיקה עוסקת בענייני דיומא, היא מתפרסמת בעיקר בעיתונים היומיים ובשבועונים.
מאמרים פובליציסטיים נכתבים בעיקר על ידי עיתונאים שמקצועם בכך, חברי מערכת העיתון, אך גם על ידי אישים שונים, הכותבים בעיקר בנושאים הקשורים לתחומי התמחותם. בין הפובליציסטים יש העוסקים רק בכך, ויש העושים זאת בנוסף לכתיבת דיווחי חדשות. בין הפובליציסטים, רבים הם בעלי טור קבוע, ויש המפרסמים את מאמריהם באופן פחות סדיר, בעמודי הדעות של העיתון.
מאמר מערכת
מאמר פובליציסטי מיוחד הוא זה הקרוי "מאמר המערכת", ועוסק בנושא העיקרי שעל סדר היום (כפי שהמערכת או העורך רואים זאת). פעמים רבות כותב העורך הראשי את מאמר המערכת. בעיתון "ידיעות אחרונות", למשל, עסק בכך במשך שנים רבות ד"ר הרצל רוזנבלום, שהיה העורך הראשי. בעיתונים מסוימים, כמו "הארץ", מאמר המערכת אינו חתום.
מיסיון אלמו בסן אנטוניו
מיסיון אלמו (באנגלית: The Alamo Mission, בספרדית: Misión de Álamo), המכונה בדרך כלל רק אלמו (Alamo), ואשר במקור נקרא מיסיון סן אנטוניו דה ואלרו (Misión San Antonio de Valero), הוא מתחם מיסיון ומאחז ספרדי היסטורי שהוקם במקור במהלך המאה ה-18 על ידי מיסיונרים קתולים במקום בו נמצאת כיום העיר סן אנטוניו שבארצות הברית. מיסיון אלמו היה המקום בו נערך בשנת 1836 קרב אלמו. כיום המבנה משמש כמוזיאון וממוקם ברובע ההיסטורי אלמו פלאזה. המבנה הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2015.
מיסיון אלמו היה אחד מהמיסיונים הספרדיים הראשונים שהוקמו באזור בטקסס. המיסיון הוקם במטרה לספק מסגרת חינוכית לאינדיאנים המקומיים לאחר התנצרותם. המיסיון ננטש בשנת 1793. עשר שנים לאחר מכן הפך המיסיון למבצר בו שכנה פלוגה צבאית ספרדית של נושאי רומח רכובים אשר לפי ההערכה היו מי שנתונו למקום את השם "אלמו". במהלך המהפכה הטקסנית הגנרל המקסיקני מרטין פרפקטו דה קוס העביר את המיסיון לרשות הצבא הטקסני במהלך דצמבר 1835, בעקבות המצור על בכסאר. בעקבות כך מספר קטן יחסית של מורדים טקסנים כבשו אז את המתחם ושהו בו במשך מספר חודשים. המורדים הטקסנים ששהו במתחם נקלעו בהמשך לקרב עקוב מדם שנערך במתחם בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1836 בין רפובליקת מקסיקו לבין כוחות המורדים הטקסנים במסגרת המהפכה הטקסנית כאשר בסופו נרצחו כל המורדים הטקסנים. כאשר צבא מקסיקו נסוג מאזור טקסס מספר חודשים לאחר מכן כוחות הצבא המקסיקנים החריבו חלק גדול מהחומות של המתחם ושרפו חלק מהמבנים במתחם.
במהלך חמש השנים הבאות המתחם שימש מעת לעת חיילי חיל מצב, טקסיים ומקסיקנים, אך בסופו של דבר ננטש. בשנת 1849, מספר שנים לאחר שטקסס סופחה לארצות הברית, החל צבא ארצות הברית לשכור את המתקן לשימוש כמחסן אפסנאות, אך הוא ננטש בהמשך במהלך 1876 לאחר שהוקם בקרבת מקום מוצב סם יוסטון. הקפלה של המיסיון נמכרה לבסוף למדינת טקסס, אשר בחרה שלא לשפץ מחדש את המבנה. המתחם נמכר בהמשך לחברת סחורות שהשתמשה במבנים כמחסנים.
בשנת 1891 הוקמה עמותת בנות הרפובליקה של טקסס (Daughters of the Republic of Texas) אשר הייתה מוקדשת להנצחת זכרם של המשפחות המייסדות וחיילי הרפובליקה של טקסס. העמותה החליטה לשפץ מחדש את מבני המתחם במטרה לשמר את המתחם בשל החשיבות ההיסטורית שלו. במהלך שנת 1905 עדינה אמיליה דה זוואלה וקלרה דריסקול  הצליחו לשכנע את הממשל הטקסני לרכוש את הבניינים שנותרו ולמנות את עמותת בנות הרפובליקה של טקסס כאפוטרופוס הקבוע על האתר. במהלך המאה הבאה נעשו מספר ניסיונות להסיר את סטטוס האפוטרופוס של העמותה על המתחם. בתחילת 2015 הממשל האמריקני העביר באופן רשמי את האחריות על השליטה באלמו לידי משרד הקרקעות הכללי של טקסס.
מיסיון אלמו וארבעת המיסיונים הנוספים בפארק ההיסטורי הלאומי של אתרי המיסיון בסן אנטוניו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-5 ביולי 2015.
קומינטרן
קוֹמִינְטֶרְן (מרוסית: Коминтерн) שנקרא גם האינטרנציונל הקומוניסטי והאינטרנציונל השלישי (1943-1919) היה האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות.