cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב קלודן
השלכות על התרבות הבריטית
בשנה שבה נערך הקרב, כתב גאורג פרידריך הנדל את האורטוריה "יהודה המכבי", לכבוד ניצחונו של הדוכס מקמברלנד, שהציל, לכאורה, את אנגליה הפרוטסטנטית משיעבוד לסקוטים הקתולים. תחילה הנדל אפילו חשב לשלב רמיזות מפורשות לאירועי שנת 1745 ביצירתו.
הקרב הונצח בסדרת הספרים נוכרייה ובעיבוד הטלוויזיוני שלה, זרה.
שארל החמישי, מלך צרפת
שארל החמישי, "החכם" (בצרפתית: Charles V le Sage; 21 בינואר 1338 בטירת ונסן – 16 בספטמבר 1380, בּוֹטֶה סוּר מַארְן), בן לשושלת ולואה, היה מלכה של צרפת מ־1364 עד מותו. שלטונו מציין את סוף החלק הראשון של מלחמת מאה השנים: הוא הצליח להחזיר לידי הכתר כמעט את כל הקרקעות שאיבדו קודמיו, ולשקם את סמכות המדינה ולהרים את הממלכה מחורבותיה.
שארל היה בנם הבכור של ז'אן השני מלך צרפת ושל בון מלוקסמבורג, בתו של יוהאן מלוקסמבורג, מלך בוהמיה. הוא היה יורש העצר הראשון שזכה בתואר "דופַן", על שם חבל דופִינֶה בדרום מזרח צרפת, שהפך לנחלת הכתר הצרפתי ב־1349. שארל היה קרוב בתקופה מסוימת לתנועה הרפורמיסטית. בשנת 1357, מוצא עצמו בראשה של מונרכיה, בזמן שאביו, ז'אן הטוב, נפל בשבי בידי האנגלים בקרב פואטייה. אף על פי שנאלץ להתמודד עם שאיפותיו של שארל מנווארה ועם תמרוניו של אֶטִיֶין מַרְסֶל, הצליח להציל את מלכות בית ולואה, בעוד המדינה נגררת למלחמת אזרחים.
מאפיינים פיזיים ומאפייני אישיות
בשנת 1349 חלה שארל במחלת ילדות שהקטינה את קומתו, ומנעה ממנו מלהשתתף במשחקי אבירים ובקרבות. הוא היה חיוור וחלוש, ידו הימנית הייתה כה נפוחה עד שלא יכול היה לאחוז בחפצים כבדים. היו לו עיניים קטנות וחדות, שפתיים כחושות, חוטם ארוך ודק ואברי גוף שאינם תואמים זה את זה. שארל היה רפה רוח למראית עין אך למעשה התברך ביכולת עמידה ובתבונה ומוחו היה חריף. מזגו היה שונה מזה של אביו, ז'אן הטוב, שנטה להתפרצויות זעם בלתי נשלטות. במהרה התגלעו מחלוקות בין האב לבנו בשל הבדלי האופי ביניהם.
שארל החמישי היה משכיל מאוד. הביוגרפית שלו, קריסטין דה פיזאן, תיארה אותו כאינטלקטואל השולט בשבע האמנויות החופשיות. כמו כן היה שארל מלך אדוק בדתו.
שארל היה מסור לאסטרולוגיה ולמדעים נוספים שעסקו בחוכמת הנסתר. הוא העסיק אסטרולוג בחצרו, שיעץ לו בנוגע לעיתוי המתאים לפעולותיו, הזמין תרגומים של ספרים על אסטרולוגיה ואף הקים קולז' לאסטרולוגיה באוניברסיטה של פריז, שתוקצבה במלגות מלכותיות. בשנת 1365 זימן לחצרו את תומאס מפיזנו, דוקטור לאסטרולוגיה מאוניברסיטת בולוניה, שערך עבורו טקסי גירוש של האנגלים מאדמת צרפת בעזרת בובות חלולות של גברים עירומים אותן מילא באדמה שנלקחה מארבע פינות צרפת וממרכזה, שעל מצחן רשם את שמותיהם של מלך אנגליה ושר צבאו, ולאחר מכן קבר אותן. ישנה סברה לפיה מחלותיו הבלתי פוסקות של שארל נגרמו, בין השאר בשל תרופות המכילות כספית שנתן לו תומאס.
ילדות
שארל חונך בחצר עם קבוצת ילדים בני גילו: דודו, פיליפ מאורליאן, שלושת אחיו, לואי (לימים דוכס אנז'ו ומלך נאפולי), ז'אן (דוכס בֶּרִי) ופיליפ השני, דוכס בורגונדיה ("האמיץ"), לואי דה בּוֹרבּוֹן, אדואר ורובר דה בָּר, גוֹדְפרוּאה דה ברבן, לואי דְ'אֵטָמְפּ, לואי ד'אֵבְרוּ (אחיו של שארל השני, מלך נווארה), ז'אן ושארל דְ'אַרְטוּאָה, שארל ד'אַלֶנְסוֹן ופיליפ דה רוֹבֵר. המורה שלהם היה ככל הנראה סילבסטר דה סרוול, שלימד אותם לטינית ודקדוק. אמו וסבתו מצד אביו מתו במוות השחור, בשנת 1349, בעת שעזב את החצר כדי לבקר בנחלתו בדופינה. סבו, המלך פיליפ השישי, נפטר זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1350.
הדופן הראשון מבית המלוכה
הדוכס הומברט השני, שבור מכך שלא הצליח להעלות את מיסיו וללא יורש, העמיד למכירה את חבל דופינה (Dauphiné) שבבעלותו. לאחר שניסיונו לסכם עסקה עם האפיפיור נכשלה, נמכר החבל לפיליפ השישי בשנת 1349. על פי הסכם המכירה, החבל היה צריך לעבור לבנו של המלך העתידי, ז'אן השני. שארל, בנו הבכור של ז'אן השני, הפך לפיכך לדופַן, והיה ראשון יורשי העצר שנקרא כך. שארל היה רק בן אחת עשרה שנים, אך כבר הועמד בעמדת כוח, וקיבל את שבועת האמונים מהוואסלים שלו.
השליטה בחבל דופינה הייתה חשובה מאוד לבית המלוכה הצרפתי משום שחלש על עמק הרון, ציר מסחר מרכזי בין הים התיכון וצפון אירופה מאז העת העתיקה, ואפשר גישה ישירה לאביניון, מקום מושבו של האפיפיור באותם ימים, ומרכז דיפלומטי חשוב ביותר באירופה של ימי הביניים. למרות גילו הצעיר, הדופן החל להיות מוכר בקרב נתיניו, והתערב בהפסקת מלחמה בין שתי משפחות ואסלים שלו. הוא רכש כך ניסיון שהיה שימושי עבורו בעתיד.
ב-8 באפריל 1350 נשא שארל הדופן לאישה את בת דודתו, ז'אן מבית בורבון (1338–1378). נישואי קרובים אלו, זכו להסכמה האפיפיורית הנדרשת, והיו קרוב לוודאי מקור בעיות הנפש של בנם, לימים שארל השישי, מלך צרפת, ולמצב הבריאותי הרעוע של שאר ילדיהם. ז'אן דה בורבון ילדה תשעה ילדים, רובם לא שרדו את שנות חייהם הראשונות. טקס הנישואין של שארל וז'אן נדחה עקב מותן של אימו של שארל, בון מלוקסמבורג, וסבתו, ז'אן דה בורגון, שמתו במגפת הדבר. הדופן עצמו חלה מאוד בין אוגוסט לדצמבר 1349. הטקס נערך לבסוף במסגרת מצומצמת, בשל התפשטות המוות השחור ברחבי אירופה.
משימה בנורמנדי
שארל נקרא לפריז עם מות סבו, פיליפ השישי, והשתתף ב-26 בספטמבר 1350 בריימס בטקס הכתרת אביו למלך ז'אן השני (נקרא גם "ז'אן הטוב"). לגיטימיות שלטונו של ז'אן הטוב, ושל בית ולואה באופן כללי, לא הייתה מקובלת על הכל. אביו, פיליפ השישי, שכונה על ידי חלק מהעם "המלך שנמצא" (roi trouvé), איבד הרבה מאמינותו לאחר אסון קרב קרסי, המפלה בקאלה, התפשטות המגפה השחורה וההשתנות הדחופה בערך המטבע הצרפתי, בה נקט פיליפ כדי לתחזק את אוצר המלוכה. הכתר ניצב, אם כן, מול התנגדות מכל חלקי הממלכה.
ההתנגדות הראשית הגיע מכיוונו של שארל השני, מלך נווארה, המכונה "שארל הרע", נכדו של לואי העשירי, שאימו ז'אן ויתרה ב-1328 על תביעתו לכתר צרפת לטובת פיליפ השישי, בתמורה למלכות נווארה. שארל הרע השאפתני אסף סביבו את כל מאוכזבי שלטון בית ולואה, וזכה לתמיכתם של משפחות בולון (הדוכס, הקרדינל ושני אחיהם), הבארונים של חבל שמפאן, ולנאמנותו של רובר מארטואה, שגורש מהממלכה בידי פיליפ השישי. הוא זכה גם לתמיכה של האוניברסיטה של פריז ושל הסוחרים באזור צפון-מערב המדינה, ששלטו בסחר בתעלת למאנש.
אזור נורמנדי היווה בעיה לכתר הצרפתי. הדוכסות הייתה תלויה כלכלית במסחר הימי שבתעלת למאנש, כמו גם בתעבורה שבנהר הסן. נורמנדי לא הייתה תחת שליטה אנגלית מזה 150 שנה, אך לבעלי הקרקעות (אצילים ואנשי דת) היו קרקעות משני צידי התעלה (מן הכיבוש הנורמני של אנגליה, ולאחר מכן כתוצאה של משחקי בריתות הנישואין). אי לכך, הצטרפות רשמית של אחד הריבונים באזור הייתה עלולה להביא להחרמת האדמותיהם של האחרים. זו הסיבה שאצולת נורמנדי יצרה איחוד שבטים סולידרי שנתן להם כוח לפעול במשותף. כך זכתה הדוכסות לקבל בשנת 1315 כתב אמנה מידי מלך צרפת, שהבטיח לה אוטונומיה גדולה.
עם זאת, אצולת נורמנדי לא הייתה פטורה ממחלוקות, ורוזני ארקור וטנקרוויל היו מעורבים במלחמה חסרת רחמים מזה כמה דורות. כדי לזכות בתמיכה של חלק מבארוני נורמנדי, מלכי צרפת תמכו ברוזני טנקרוויל והפקידו בידיהם את ניהול בית המשפט של נורמנדי (Échiquier de Normandie). בית המשפט הזה, שזכה לעצמאות, החזיק בידיו עוצמה רבה, שהייתה למעשה שווה לזו של דוכס נורמנדי. עם זאת, בעקבות תחילת מלחמת מאה השנים והכרזתו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה על עצמו כטוען לכתר הצרפתי, וכדי להימנע מכל אפשרות של יצירת ברית של אדונים נורמאנים איתו, פיליפ השישי ניהל משא ומתן גם עם שבט ארקור.
דוכס נורמנדי
למחרת בבוקר הוסעו ז'אן מארקור, קולין דובל ועוד שני אדונים נורמנים אל עמוד התלייה. במהלך התהלוכה ציווה לפתע המלך על עצירת הכרכרות באחד השדות והורה לכרות את ראשי הנידונים בו במקום, מבלי שתינתן להם הזכות לווידוי בפני כומר. בחופזה אותר מוציא להורג מחליף, שנדרש לשש חבטות גרזן כדי לכרות את ראשו של ז'אן מארקור. ארבע הגופות נגררו לאורך שאר הדרך על לעמוד התלייה, וראשיהם הכרותים ננעצו על גבי חניתות וניצבו במקום למשך שנתיים ימים. שארל מנווארה נאסר במצודת הלובר בפריז, ומאוחר יותר במבצר השאטלה שבעיר, אך הועבר לבסוף למצודת ארלו, ליד דואה, וכל אחוזותיו בנורמנדי הוחרמו והועברו לידי המלך.
כאסיר כלוא גדלה הפופולריות של שארל הרע, ושירים עממיים רבים חוברו לכבודו. ז'אן הטוב, בפגיעתו בז'אן מארקור, עורר עליו את זעמם של רבים שהיו קשורים אל ארקור דרך מערכת משפחתית מורכבת, ובמקביל, לא עלה בידו לחסל את אויבו האמיתי, שארל הרע, שתומכיו דרשו מהכס המלכותי את שחרורו. בני נורמנדי זעמו על המלך וברונים נורמאנים רבים התכחשו לשבועת האמונים למלך צרפת, ופנו אל אדוארד השלישי, מלך אנגליה בבקשה שיסייע להם להחזיר לידיהם את אחוזותיהם. עבורם, ז'אן הטוב חרג מזכויותיו כשעצר נסיך עמו חתם על הסכם שלום. וגרוע מכך, מחווה זו נתפסה על ידי בני נווארה כמעשה של מלך המכיר בחוסר הלגיטימיות של שלטונו, והוא מבקש לחסל יריב שכל חטאו הוא בניסיונו להגן על זכותו לכתר הצרפתי. הברונים הנורמאנים עברו כמחנה אחד לטובת אדוארד השלישי, שהחל לשלוח, מאז חודש יוני 1356, את כוחותיו לאדמת צרפת, דרך נורמנדי ודרך אקוויטניה. צבא אנגלי בין 8,000 לוחמים, בפיקודו של בנו, הנסיך השחור, נע מכיוון דרום אל עבר נהר הלואר, תוך מסע של כיבוש וביזה. המלך ז'אן הטוב יצא לקראתו בראש צבא גדול ורב, לו הייתה עדיפות מספרית על פני צבא הפולשים. לצידו של המלך רכבו ארבעת בניו, בהם גם שארל. הכוחות הצרפתיים ניסו לאגף את צבאו של הנסיך השחור כשזה חנה באזור פואטייה. לאחר כמה ימי משא ומתן בין המחנות, בהם הספיק הנסיך השחור המכותר להתבצר בעמדותיו ולהכין את צבאו, תקפו האבירים הצרפתים את המחנה האנגלי. תכנון לקוי ותנאי קרקע בעייתיים פעלו לרעת הצרפתים ובקרב, שהתנהל ב-19 בספטמבר, הובס והושפל הצבא הצרפתי, אבירים רבים נהרגו, והמלך ז'אן הטוב עצמו נפל בשבי האנגלי.
הפקודה של 1357
בשנת 1356, מלחמת מאה השנים נטתה לטובת האנגלים. אביו של שארל ואחיו פיליפ נשבו ונכלאו בלונדון. כבנו הבכור של המלך, שארל היה חייב לקחת לידיו את הממלכה. האצולה הצרפתית, שהחזיקה בכוחה בחסד עליון, ולכן נדרשה להצדיקו בשדה הקרב, איבדה כמעט לחלוטין את האמון בה עם המפלות החוזרות בקרבות קרסי ופואטייה. מהלך זה התרחש במקביל לעליית כוחם של בעלי המלאכה והסוחרים העירוניים, שרק חיכו להזדמנות לתבוע חופש ולקבל לידיהם את הכוח והשליטה התואמים את חשיבותם הכלכלית בחברה (תושבי הערים באנגליה הצליחו לקבל כוח דומה עם פרסום המגנה כרטא).
חזרתו של הדופן שארל לפריז הייתה קשה: הוא היה רק בן 18, כמעט ללא יוקרה אישית (בעיקר משום שנטש את שדה הקרב בפואטייה, שלא כמו אביו ואחיו, "פיליפ האמיץ"), עם ניסיון מועט בממשל ועל כתפיו נטל חוסר האמון בשלטון בני ולואה. הוא הקיף את עצמו ביועצים המלכותיים של אביו, שזכו לביקורת רבה מצד בני המעמד השלישי בגין שחיתותם.
אספת המעמדות התכנסה ב-17 באוקטובר 1356. הדופן, חלש ומבוזה, ביקש להטיל מיסים כדי לאסוף כספים עבור המלך והגנת הממלכה, אך נתקל באופוזיציה חזקה מאוד: אֶטִיֶין מַרְסֶל, סוחר אריגים עשיר, מנהיג הבורגנים והסוחרים בני המעמד השלישי, שמעמדו הקביל לזה של ראש עיריית פריז, שכרת ברית עם שארל הרע ועם איש כמורה ממעמד הבורגנות וזקן רמי המעלה בתנועת הרפורמה, בישוף לָן, רוֹבֶּר לֶה קוֹק. אספת המעמדות הכריזה על הדופן כמפקד הראשי של המלך ומגן הממלכה בהיעדרו של אביו, ודרשה למנות מועצה מלכותית בת 28 חברים - תריסר אצילים, תריסר בורגנים וארבעה אנשי כנסייה.
האספה דרשה לפטר כמה מהיועצים המלכותיים שנודעו לשמצה בשל שחיתותם (בשל הפחתות ערך המטבע הדחופות והאכזריות שביצעו), את הזכות לשוב ולהתכנס לכשתרצה כדי ליעץ למלך, וכן את שחרורו של שארל מלך נווארה מן הכלא. והיה אם יתקבלו דרישותיה, תסכים האספה להנהיג מיסים מסוימים להגנת הממלכה מפני האנגלים ולתשלום כופר הנפש העצום הנדרש לשחרורו של מלך צרפת מן השבי. הדופן, שהיה קרוב בדעותיו לתנועת הרפורמה, לא התנגד להגדלת תפקידה של אספת המעמדות בניהול המונרכיה. עם זאת, לשחרורו של שארל מנווארה לא הסכים, משום שזה קרא תיגר על המשך שלטון בית ולואה. מעמדו החלש לא אפשר לו לדחות מיד את דרישות האספה, והדופן עיכב את תשובתו, פיזר את אספת המעמדות ועזב את פריז, מטעמי זהירות, בהותירו את אחיו, לואי (לימים דוכס אנז'ו) כאחראי על ניהול ענייניה השוטפים של המדינה. אספת המעמדות המשיכה להתקיים, וחזרה להתכנס ב-3 בפברואר 1357.
לפני שעזב את פריז, פרסם יורש העצר צו המורה על מטבע חדש, מה שאפשר לו למלא את קופתו מבלי לקבל את אישורה של אספת המעמדות. בפעם זו ניסה לחזק את המטבע ב-25%, דבר שהיה פועל לטובת בעלי הקרקעות. כלומר, האצולה, הכמורה, בני העיר העשירים (שהחזיקו בבעלותם את מרבית הנדל"ן בערים גדולות), ומכאן, הקבוצות החברתיות שזכו לייצוג באספת המעמדות. דבר זה גרם למהומה בקרב האוכלוסייה פריזאית, שנוכחה לראות את דמי השכירות שלה צומחים ב-25%. אטיין עצמו בחר בצד של הלווים והסוחרים נגד הבורגנים הגדולים. כך הפך למנהיג הרחוב. עימותים פרצו ואטיין מרסל פנה את לואי מאנז'ו, ומאוחר יותר אל הדופן עצמו, בבקשה שיבטלו את הצו ויכנסו מחדש את אספת המעמדות.
באותו הזמן נסע הדופן למץ כדי להישבע שבועת אמונים לדודו, הקיסר שארל הרביעי, שחבל דופינה היה שייך לתחום קיסרותו. עם חזרתו לצרפת, במרץ 1357, קיבל את פרסומה של "הפקודה הגדולה", ששרטטה בקווים כלליים סוג של מונרכיה נשלטת ותוכנית מקיפה לארגון מחדש של האדמיניסטרציה, אך הותירה את שארל הרע מנווארה במעצר. ועדת טיהור הוקיעה וגינתה את הפקידים שסרחו (ובעיקר גובי המס) והחרימה את רכושם. תשעה מהיועצים המלכותיים סולקו, שישה נציגים של אספת המעמדות הוכנסו למועצת המלך, שהפכה למועצה אפוטרופסית. הממשל המלכותי הושם תחת פיקוח הדוק: הכספים, ובעיקר שינויי ערך המטבע והמענקים המיוחדים, נשלטו עתה בידי אספת המעמדות.
שחרורו של שארל מנווארה
ממשל מלכותי תחת פיקוח של אספת המעמדות החל, אם כן, לשלוט. שתי מועצות דרו זו לצד זו: זו של הדופן וזו של האספה. אך עבור הרפורמטורים, ובמיוחד עבור בני נווארה, זה לא הספיק. חזרתו של מלכם השבוי הייתה יכולה לשים סוף למהלך החוקתי הזה. אטיין מרסל ורובר לה קוק החלו לארגן את שחרורו של שארל מנווארה, שיוכל לתבוע לעצמו את הכתר. עם זאת, כדי לנקות את עצמם מן המהלך, תכננו לשוות לו מראה של הפיכה ספונטנית של נאמני נווארה.
חזרתו של שארל הרע מנווארה תוכננה לפרטי פרטים: הוא שוחרר ב-9 בנובמבר, והתקבל על פי ככלי הטקס השמורים למלך בערים אותן חצה, כשהאצולה וההמון, שכונסו בידי אספת המעמדות, מקבלים את פניו. כך אירע בכל עיר מאמיין ועד פריז. הכמורה והבורגנות ליוו תהלוכתו, ובפני הקהל הסביר כי נשדד בידי ז'אן הטוב משום שהוא בן לשושלת המלכותית.
בעומדו מול עובדה מוגמרת, לא יכול הדופן להתנגד לדרישתם של אטיין מרסל ורובר לה קוק והוא חתם על כתב מחילה לשארל מנווארה.
ב־1358 התחולל מרד נגד שארל והוא ברח מפריז. הוא חזר לעיר אחרי מותו של אטיין מרסל ב-31 ביולי של אותה שנה. ב־1358 התחולל בצרפת גם מרד האיכרים (ז'אקרי). מכוח סמכותו כעוצר, ציווה שארל על האצילים, בעלי האחוזות, לבצר את טירותיהם ולהצטייד במזון לקראת התקפה אפשרית מצדם של האנגלים. לשם כך החרימו האצילים את תוצרתם החקלאית של האיכרים. כתוצאה, פרץ מרד ששארל הצליח לדכא בעזרתם של האצילים.
ראשית מלכותו
ב־1364, עם מותו של אביו, המלך ז'אן השני בשבי באנגליה, ירש שארל את כתר צרפת בשם שארל החמישי. הוא דאג לבצר את פריז, בנה מחדש את החומה בגדה השמאלית של העיר, הקים חומה חדשה בגדה הימנית, ובנה את הבסטיליה. בין 1369 ל־1375 הצליח שארל החמישי, בעזרת שר צבאו, ברטרן די גקלאן, לגרש את האנגלים מצרפת, להוציא מספר ערים שנשארו בשליטתם, ובהן קאלה ובורדו.
אמנות, ארכיטקטורה וספרות
שארל החמישי היה פעיל גם בשטח התרבותי. הוא היה פטרונם של אמנים, בנה את ארמון הלובר בפריז (1367), וייסד את הספרייה המלכותית הראשונה בצרפת.
סוף מלכותו
שארל החמישי נפטר ב־1380, ונקבר לצד אשתו, ז'אן מבורבון, בבזיליקת סן-דני שליד פריז. בנו שארל ירש את הכתר בשם שארל השישי.
משפחתו
ב-8 באפריל 1350 התחתן שארל עם ז'אן מבורבון, בתם של פייר הראשון, דוכס בורבון ואיזבל מוולואה, דוכסית בורבון, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
ויקיפדיה באנגלית פשוטה
ויקיפדיה באנגלית פשוטה (באנגלית: Simple English Wikipedia) היא גרסה מיוחדת בשפה האנגלית של אנציקלופדיית האינטרנט החופשית ויקיפדיה, המנוהלת ומתופעלת בידי קרן ויקימדיה. ייחודה של ויקיפדיה ב"אנגלית פשוטה", הוא הימנעות משימוש במילים אנגליות מורכבות, והתבססות על אוצר מילים בסיסי. היא מיועדת לאנשים שאינם שולטים היטב בשפה האנגלית ושאוצר המילים שלהם בשפה זו קטן.
בדומה ליתר הוויקיפדיות, ויקיפדיה באנגלית פשוטה היא אנציקלופדיה מקוונת, לשימוש חופשי (תחת רישיון CC-BY-SA), שכל גולש יכול לערוך. אנגלית פשוטה מוגדרת, לצורכי כתיבת האנציקלופדיה, כשפה שעושה שימוש רק במילים השכיחות ביותר באנגלית (מומלץ להשתמש רק ב-1000 המילים השכיחות ביותר) ובתחביר פשוט - למשל, משפטים קצרים. כאשר יש צורך להשתמש במילים שאינן שכיחות, יש להסבירן. שלא כבאנגלית בסיסית, אין הגדרה מחייבת של כללי התחביר המותרים ואין רשימה מוגדרת של מילים, נטיות וסיומות שרק בהן ניתן להשתמש. כל טקסט באנגלית בסיסית הוא בהכרח גם טקסט באנגלית פשוטה, כפי שהיא מתוארת בוויקיפדיה באנגלית פשוטה, אך לא להפך.
ויקיפדיה זו התחילה את דרכה ב-18 בדצמבר 2003, וכעבור פחות מחודש הגיעה ל-50 ערכים. ב-7 באפריל 2004 הגיעה הוויקיפדיה ל–1,000 ערכים, ב-27 בספטמבר 2005 היו בה 5,000 ערכים, וב-30 ביולי 2006 היו בה 10,000 ערכים. בסוף מאי 2013 נכתב בוויקיפדיה באנגלית פשוטה הערך ה-100 אלף. בתחילת 2022 נכתב הערך ה-200 אלף. רשומים בה למעלה ממיליון משתמשים, שמתוכם 17 הם מפעילי מערכת, 4 ביורוקרטים ו-6 בודקים.
ניתן לראות את התקדמותה ההדרגתית של ויקיפדיה באנגלית פשוטה בדף ההכרזות.
לם (להקה)
לם (באנגלית: Lamb) הם צמד מוזיקלי בריטי היוצר מוזיקה אלקטרונית. הצמד כולל את המפיק אנדי בארלו והזמרת-יוצרת לואיז רודז, או בשם הבמה שלה לו רודז.
הצמד היה פעיל בין השנים 1996–2004 וחזר לפעילות בשנת 2009.
היסטוריה
חברי הלהקה המרכזיים היו תמיד לו רודז ואנדי בארלו, אך במהלך שנות פעילותם הם חברו למגוון רחב של נגנים, ביניהם נגן הקונטרבס ג'ון ת'ורן, שעדיין נחשב לחבר מרכזי בלהקה.
הלהקה הוציאה לאור את אלבומה הראשון "Lamb" בשנת 1996. במהלך שמונה השנים הבאות, לם הוציאו שלושה אלבומים נוספים, ומאוחר יותר גם אלבום אוסף להיטים בשם "Best Kept Secrets" בשנת 2004.
הלהקה זכתה להצלחה מסחרית גדולה עם הסינגל "Gorecki" מתוך אלבומם הראשון Lamb וכן עם הסינגל "Gabriel" מתוך אלבומם השלישי What Sound.
הלהקה ידועה בשל סגנונה הייחודי המשלב את סגנונות הטריפ הופ והדראם נ' בייס יחד עם סגנון הג'אז.
הפירוק
להקת לם התפרקה בשנת 2004.
לאחר הפירוק, פנתה לו רודז לקריירת סולו, במסגרתה היא הוציאה לאור שלושה אלבומי סטודיו - "Beloved One", "Bloom, "One Good Thing" -בסגנון מוזיקת הפולק.
קריירת הסולו של רודז, הייתה תפנית חדה בקריירה המוזיקלית שלה, שכן היא החלה לעשות דברים שלא היו נהוגים בעבודתה עם לם, בהם ביצוע גרסאות כיסוי לשירים שונים - ביניהם Down by the Water (פי ג'יי הארווי) ו-Satellite (אליוט סמית') - שינוי חד בסגנון המוזיקלי, וביצוע גרסה אקוסטית ללהיט של לם, "Gabriel".
אנדי בארלו המשיך בעבודתו כמפיק מוזיקלי. במסגרת עבודתו עבד עם מגוון אמנים ולהקות, ביניהם הלהקה הבריטית פלסיבו והזמר-יוצר האירי דמיאן רייס.
בנוסף לכך, הוציא בארלו לאור בשנת 2013, בפרויקט בשם "LOWB" אלבום סולו בשם "Leap and the Net Will Appear".
האיחוד
בעקבות ביקוש רב, התאחדו לם בשנת 2009 למספר הופעות בפסטיבלים ברחבי אירופה. מאוחר יותר באותה שנה, הודיעו לם כי הם עובדים על אלבום סטודיו חמישי, שלבסוף ראה אור בשנת 2011, תחת השם "5".
באוקטובר 2014 הוציאו לם אלבום סטודיו שישי בשם "Backspace Unwind".
מקום מרפא
מקום מרפא הוא אתר שבו אנשים באים לשהות בשל סגולות ריפוי מיוחדות המיוחסות לו. מקומות מרפא כוללים מרחצאות מרפא, מעיינות תרמיים, אגמים שבהם מצבור מינרלים ייחודי וכדומה. במקומות כאלה מתפתחת תיירות מרפא, המושכת קהל מחלימים גדול.
יבגני יהודין
יבגני יהודין הוא קלרניתן ישראלי, יליד בלרוס.
יהודין זכה פעמיים בפרס הראשון בתחרות הארצית ברוסיה ובפרס פרנסואה שפירא בשנת 1994. הוא חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית. היה נגן ראשי בתזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום הוא קלרניתן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית. יהודין היה מורה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים משנת 1992.
יהודין הוא בוגר האקדמיה למוזיקה במינסק והאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב. הוא הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה ובהרכבי מוזיקה קאמרית בישראל ובעולם.
הוא נחשב לאחד הנגני הקלרינט הטובים בעולם.
היום, הוא מתגורר ברמת גן עם אשתו, פולינה, נגנית כינור ראשון בפילהרמונית. לזוג שני ילדים. כמו כן, ליהודין יש ילדים נוספים מנישואיו הקודמים
פטרודקטיליים
פטרודקטיליים (שם מדעי: Pterodactyloidea) היא תת-סדרה גדולה של פטרוזאורים שרובם היו גדולי גוף. הם חיו בין סוף היורה לסוף הקרטיקון ונכחדו לפני כ-66 מיליון שנה, יחד עם אחרוני הדינוזאורים.
בין בני קבוצה זו היו המעופפים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, ובראשם הקוואצלקואטלוס, שהיה בעל מוטת כנפיים של מעל 11 מטר ושקל 70–250 קילוגרם. מינים רבים כמו הקוואצלקואטלוס היו חסרי שיניים במקורם הארוך והם יכלו לדאות שעות רבות. חלק גדול מהם ניזון מדגים בעוד אחרים חיו על הקרקע וניזונו כנראה מבשר או מנבלות.
בנוסף לשיניהם הם היו גם בעלי זנבות קצרים והם נעו על הקרקע בעזרת על גפיהם הקדמיות ביעילות. עם זאת עקב הימצאם של דינוזאורים טורפים על הקרקע סביר להניח שהם נחתו לעיתים רחוקות או רק באזורים מוגנים.
בתיה לנצט
בתיה לנצט (12 בפברואר 1922, י"ד בשבט ה'תרפ"ב – 10 באוגוסט 2019, ט' באב ה'תשע"ט) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע ישראלית, ממייסדי התיאטרון הקאמרי ומבכירי שחקניו.
קורות חיים
בתיה לנצט נולדה כבת בכורה לצבי הרמן לנצט ואירנה לבית דימנשטיין בטרנסילבניה שברומניה בשנת 1922, במשפחה אמידה בת שלושה ילדים. אביה היה מנהל בנק מצליח. לאביה היו שמונה אחים ואחיות, שחלקם עלו לארץ ישראל עם משפחותיהם. באוגוסט 1924, כשהייתה בת שנתיים, עלתה עם הוריה ואחיה הקטן משה לארץ ישראל, והם השתקעו בהרצליה, שם גדלה. אחיה הצעיר, כרמל, נולד בהרצליה. הוריה נמנו על מייסדי הרצליה. שם גם החלה את קריירת המשחק שלה כמשתתפת בהצגות בית הספר.
למדה בסטודיו למשחק של צבי פרידלנד בתיאטרון הבימה. במסגרת זו השתתפה בהצגות התיאטרון: "האם" (1939), "גלוריוס בעל הנס" (1940), "הקונצרט" (1942). ב-1942 הצטרפה ללהקה צבאית שהקים צבי פרידלנד עבור החיילים העבריים בצבא הבריטי, ונקראה "הלהקה הצבאית".
בשנת 1944 הייתה לנצט בין חמישה מייסדי התיאטרון הקאמרי, יחד עם יוסף וימימה מילוא, רוזה ליכטנשטיין ואברהם בן-יוסף. התיאטרון נוסד במקורו בשם "להקת המערכונים". לנצט הייתה חברת הוועדה האמנותית של הלהקה והשתתפה במופע הראשון שלה "מאז ועד היום" (בכורה ב-24 באוקטובר 1944). כעבור מספר חודשים, בתחילת 1945, הפכה הלהקה לתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1962 עברה לשחק בתיאטרון חיפה.
בשנת 1968 קיבלה מלגה מהממשל הצרפתי להכרת התרבות הצרפתית, ויצאה לשהות של שנה בפריז. במהלך שהותה שם ביקרה בהרצאות בנושא יהדות, שערך הרב יהודה ליאון אשכנזי. לאחר שובה לארץ החליטה לנצט ללמוד יהדות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1974–1970 שיחקה בתיאטרון הבימה.
באמצע שנות ה-70 החלה בתהליך חזרה בתשובה, פרשה מהמשחק, מכרה את ביתה ביפו לאמנית אילנה גור, ועברה להתגורר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, שם המשיכה בשמיעת שיעורים בבית מדרשו של הרב אשכנזי, שעלה לישראל, ופתח בירושלים מכון בשם "מעיינות".
בהמשך עברה לנצט להתגורר בצפת, שם הפיצה את שיעוריו המוקלטים של הרב אשכנזי. ממחצית שנות ה-80 התגוררה בטבריה, ובשנותיה האחרונות נמנתה על המשתתפים הקבועים בשיעוריו של הרב מרדכי אלון במושבה מגדל הסמוכה.
נפטרה ב-10 באוגוסט 2019 (יום שבת, ט' באב תשע"ט), בגיל 97 ונקברה בבית העלמין בהר הזיתים.
תיאטרון
הצגות בהן השתתפה בתיאטרון הקאמרי: משרתם של שני אדונים (1945); חתונת הדמים (1946); המפקח בא (1948); קול התור (1948); הוא הלך בשדות (1948); כזאת הייתה אמא (1948); ארבע כנפות הארץ (1951); על עכברים ואנשים (1951); לאור הגז (1953); מוריד הגשם (1955); ירמה בירמה (1957); מלאך האבן (1958); בגלל החגורה (1958); בית הבובות (1959); מרי סטיוארט במרי סטיוארט (1961); הערב אימפרוביזציה. על משחקה ב"מלאך האבן" זכתה בפרס קלוזנר לשחקן הבולט ב-1958
הצגות בהן השתתפה בתיאטרון חיפה: רות המואביה ב"הלילה לאיש" (1962); ליוויה ב"נשים הזהרו מנשים" (1970).
הצגות בהן השתתפה ב"הבימה": מניה ב"יהודי הדממה" (1970); ברתה ב"תאודור" (1971); דולצ'ה ב"בקץ הימים" (1972); קטלין ב"הבית" (1972); טינה ב"מכתבים מוונציה" (1973); סבתא ב"דלתות דופקות" (1974); גברת אורבן ב"משחק חתולים" (1974).
קולנוע
ב-1955 ליהקה את הסרט "גבעה 24 אינה עונה" שכתבו צבי קוליץ ופיטר פריי וביים תורולד דיקנסון. ב-1960 גילמה את יפה אריאלי בסרט "איי לייק מייק" שכתבו פיטר פריי, עדנה שביט ויעקב שטיינר על פי מחזה באותו שם שכתב אהרן מגד ובבימויו של פיטר פריי. ב-1963 הייתה שותפה בכתיבת התסריט של הסרט "אשת הגיבור" ושיחקה בו בתפקיד ראשי את רחל. ב-2007 גילמה את פסיה גולדפרב בסרט הקצר "השרשרת של פסיה" שכתב דניאל הורוביץ וביים חורחה גורביץ'.
פרסים
זכתה בפרס שחקנית השנה על תפקיד ירמה ב"ירמה" (1956/57), ובפרס המועדון הלאומי על שם קלוזנר על תפקידה במלאך האבן (1958) .
משפחתה
במחצית שנות ה-40 נישאה לנצט לנחום גרשונוביץ (גרשום), קצין בבריגדה היהודית ומאוחר יותר נמנה עם מפקדי "ההגנה" בירושלים. לשניים נולדה בת משותפת, ליאנה. בתחילת שנות ה-50 נישאה בשנית לבמאי פיטר פריי. לשניים נולדה בת בשם מיכל, שחזרה גם היא בתשובה וחיה בשכונת מאה שערים בירושלים.
לייט נייט (סרט)
לייט נייט (באנגלית: Late Night) הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2019 בבימויה של נישה גנטרה על פי תסריט מאת מינדי קלינג. בסרט מככבים אמה תומפסון, קלינג, מקס קסלה, יו דנסי, ג'ון לית'גו, דניס או'הר, רייד סקוט, ואיימי ראיין. העלילה עוקבת אחר מנחה של תוכנית אירוח לילית אשר מנסה יחד עם כותבת חדשה בצוות שלה להציל את הקריירה שלה.
ב-2016 הוכרז הפרויקט בהפקת Fox 2000 Pictures לפי תסריט של קלינג, ובבימויו של פול פייג. באוגוסט 2017 החליפה גנאטרה את פייק וההפקה הועברה לFilmNation Entertainment. באפריל 2018 לוהקו רוב השחקנים והצילומים החלו חודש אחר כך בעיר ניו יורק. הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-25 בינואר 2019.
"לייט נייט" יצא לאקרנים בארצות הברית ב-7 ביוני 2019. הסרט זכה לביקורות חיוביות, וקיבל שבחים על הסאטירה החברתית שבו, וכן שיבחו את הופעתה של תומפסון.
תקציר עלילה
קתרין ניוברי היא מנחה מהוללת של תוכנית אירוח ובעלת קריירה ארוכה כקומיקאית, אבל הרייטינג של תוכניתה צונח בעקביות. מנהלת הרשת, קרוליין מורטון, אומרת לקתרין שהיא צריכה לשפר את התוכנית, אחרת מישהו אחר יחליף אותה. בניסיון לשפץ את התוכנית היא מתחילה להעסיק כותבת חדשה בשם מולי פאטל, בעיקר בשל היותה אישה הודית, ואילו רוב הכותבים בצוות הם גברים לבנים. על אף שמולי מתקשה בהתחלה להתאקלם, היא מוכיחה את עצמה, ומספקת לקתרין חומר טוב להעלות בתוכנית, כמו גם רעיונות כיצד להגיע לקהל רחב יותר. התוצאות מוכיחות שהעסקתה של מולי השתלמה.
קתרין מגלה שקרוליין רוצה להחליף אותה בדניאל טננט, קומיקאי פופולרי, אבל קתרין חושבת שהקומדיה שלו היא וולגרית וגובלת בשנאת נשים. בעזרת הגיבוי של צוות כותבי התוכנית, קתרין ממרה את דרישות הרשת, ומחליטה להמשיך ולהנחות את התוכנית בעצמה.
יום אחד מודלף אימייל של אחד הכותבים, צ'ארלי, ומתברר שלקתרין היה איתו רומן, בתקופה שבעלה וולטר אובחן כחולה פרקינסון. בעיצומה של הדרמה, מפטרת קתרין את מולי, ואומרת לה שהיא מתנהגת גרוע בעקבות החדשות. לבסוף קתרין מתפייסת עם וולטר, וכן עם שאר הכותבים, אחר כך היא מתוודה על הרומן בפני הצופים. אבל הכנות שלה והתשוקה לתוכנית גורמים לקרוליין לשנות את דעתה, והיא מאפשרת לקתרין להמשיך להנחות את התוכנית. בהמשך קתרין מתנצלת בפני מולי ומעסיקה אותה מחדש.
שנה אחר כך הצוות הופך להיות למגוון יותר, מולי מקודמת לתפקיד כותבת מונולוגים, ותוכניתה של קתרין מצליחה יותר מתמיד.
הפקה
בספטמבר 2016 פורסם שחברת Fox 2000 קנתה את הזכויות לפרויקט שנכתב על ידי מינדי קלינג, ושהיא תככב לצדה של אמה תומפסון. בנובמבר 2016 חתם פול פייג על חוזה לבימוי הסרט. אבל באוגוסט 2017 פורסם שנישה גנטרה תביים את הסרט.
בפברואר 2018 דווח ש-30West ו-FilmNation Entertainment מממנים את הסרט ומוכרים את זכויות ההפצה. באפריל 2018 לוהקו לסרט השחקנים ג'ון לית'גו, יו דנסי, ריד סקוט, פול וולטר האוזר, דניס או'הר, ג'ון ארלי, מקס קאסלה ומגלין אצ'יקונווק. שלב הצילומים החל ב-23 באפריל 2018 בניו יורק. איימי ראיין הצטרפה לקאסט בחודש מאי.
יציאה לאקרנים
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-25 בינואר 2019 בפסטיבל הסרטים סאנדנס. אחרי כן רכשו אמזון סטודיוס את זכויות ההפצה בארצות הברית תמורת 13 מיליון דולר.
בבתי הקולנוע בארצות הברית הוקרן הסרט החל מ-7 ביוני 2019 בלוס אנג'לס ובניו יורק. בשבוע שלאחר מכן הופץ לכל רחבי המדינה.
קישורים חיצוניים
ביקורות
צפון ודרום (מיני-סדרה בריטית)
צפון ודרום (באנגלית: North and South) היא מיני-סדרה בריטית משנת 2004 שהופקה על ידי ה-BBC ושודרה בארבעה חלקים בערוץ BBC1 בין נובמבר לדצמבר 2004. הסדרה מבוססת על הרומן של אליזבת גאסקל, "צפון ודרום".
הסיפור עוקב אחר מרגרט הייל (דניאלה דנבי-אש), אישה צעירה מדרום אנגליה, אשר צריכה לעבור לצפון לאחר שאביה מחליט לעזוב את הכנסייה. המשפחה מנסה להתרגל לעיר המתועשת, בעיקר לאחר שהם פוגשים במשפחת ת'ורנטון, משפחה גאה בעלת בית חרושת. הסיפור בוחן את הסוגיות של מעמד ומגדר בעקבות הקונפליקט שנוצר כאשר מרגרט מתיידדת עם העובדים בבית החרושת ובמקביל מוצאת את עצמה נמשכת למר ת'ורנטון (ריצ'רד ארמיטאג').
עלילה
מרגרט הייל והוריה, מריה וריצ'רד, עוברים למילטון, דרקשייר שבצפון אנגליה לאחר שאביה ששימש שם ככומר, מחליט לעזוב את הכנסייה האנגלית ולהפוך לנון-קונפורמיסט. בזכות חברו, מר בל, הוא מצליח למצוא בית ועבודה כמורה פרטי. אחד מתלמידיו הוא בעל בית חרושת מקומי, ג'ון ת'ורנטון. יחסיו של ג'ון עם מרגרט מתחילים ברגל שמאל כאשר היא תופסת אותו מכה עובד שעישן בבית החרושת בשל הסכנה הרבה שבעישון במפעל. בהדרגה מרגרט מתרגלת לת'ורנטון אולם אימו ואחותו אינן מחבבות מחבבת אותה, הן מאמינות שגינוניה הדרומיים אינם מתאימים להרגלים בצפון. בינתיים מרגרט מנסה לעזור לעובדים ותוך כדי מתיידדת עם ניקולס היגינס ובתו, בסי, אשר בריאותה רופפת בעקבות העבודה בבתי החרושת. מרגרט לומדת שכאשר בסי חלתה בבית החרושת של האמפר, אביה העביר אותה לבית החרושת של ת'ורנטון כיוון שהסביבה שם נקייה יותר לעובדים. בפגישה נפרדת עם העובדים, ת'ורנטון אומר שיש לו גלגל אוורור בכל חדרי המפעל בשביל העובדים למרות העובדה שהדבר עולה כסף רב. התעשיינים האחרים סירבו לשים גלגל אוורור בשל ההוצאות הכספיות הרבות.
מרגרט מבחינה בכך שאימה חולה והרופא אף בא לבקרה מספר פעמים. היא מודעת לכך שאחיה פרדריק היה מעורב במרד באונייה ולכן אינו יכול לשוב לאנגליה בלי לסכן את חייו. אך אימה, מרת הייל מעוניינת לראות אותו לפני פטירתה. למרות הסכנה, ומבלי לספר לאביה, מרגרט כותבת לפרדריק בספרד ומספרת לו שאימם גוססת. מרגרט מבקרת את הת'ורטונים כדי לבקש מהם מיטת מים לאימה ומוצאת את עצמה באמצע מהומה שמקימים העובדים ששובתים. בזמן שההמון הכועס מאיים על ת'ורנטון כאשר הוא מנסה להרגיע אותם, מרגרט מנסה להציל אותו ותוך כדי נפגעת בעצמה. מרגרט חוזרת לביתה בלי לספר לאף אחד מה קרה. כאשר ת'ורנטון מציע לה נישואין יום למחרת בהאמינו כי אירועי היום הקודם מהווים גילוי אהבה מצידה של מרגרט, היא מאשימה אותו שהוא חושב שהוא מעליה בשל ההבדלים במצבם הכלכלי. הוא מכחיש זאת ואומר לה שהוא מאוהב בה אך היא לא מאמינה לו והוא עוזב כועס ונעלב.
לאחר שאביה של מרגרט נפטר, היא עוזבת את הצפון כדי לגור עם קרוביה בלונדון. מר בל, ידידו של מר הייל, גוסס ועוזב לארגנטינה. לפיכך הוא מוריש למרגרט את כל רכושו ובכך מרגרט הופכת להיות בעלת המפעל של ת'ורנטון ובעלת הבית שלו. ת'ורנטון מגלה את האמת על פרדריק ומרגרט מפי היגינס, הוא הולך לדרום על מנת לראות את בית ילדותה של מרגרט ובתחנת הרכבת בדרך חזרה פוגש את מרגרט שחזרה ממילטון. היא מציעה לו עסקה שתאפשר למפעל להיפתח שוב, והם מתוודים על אהבתם ועוזבים ביחד למילטון.
תגובות לסדרה
ל-BBC היו ציפיות נמוכות מן הסדרה, היא לא זכתה לפרסום רב והמבקרים כמעט שלא שמו לב אליה. עם זאת, הצופים קידמו את הסדרה בברכה. שעות לאחר שהפרק הראשון שודר בנובמבר 2004 פורום אתר הסדרה קרס בעקבות מספר המבקרים הרב וב-BBC נאלצו לסגור אותו. את ההתעניינות הרבה בסדרה מייחסים לריצ'רד ארמיטאג', שחקן לא מוכר דאז, שהופעתו בתור ג'ון ת'ורנטון המאופק רגשית הזכירה לצופים את הופעתו של קולין פירת' בתור מר דארסי, בסדרה גאווה ודעה קדומה מ-1995. ארמיטאג' טען שההתעניינות בסדרה הייתה כיוון שהיא נותנת במה לעובדים ומצוקותיהם בזמן המהפכה התעשייתית. ההצלחה של הסדרה הפתיעה את ה-BBC והם שיחררו את ה-DVD ב-11 באפריל 2004.
ג'נגו (דמות קולנועית)
ג'נגו (Django) הוא דמות קולנועית שגילם פרנקו נרו ב-1966 במערבוני הספגטי "ג'נגו" בבימויו של סרג'יו קורבוצ'י ו"ג'נגו מכה שנית" (ג'נגו 2) בבימויו של טד ארצ'ר.
בארצות הברית הסרט הראשון נחשב כסרט פולחן.
בשנות ה-60 וה-70, במטרה לנצל את הפופולריות של הדמות, נוסף השם ג'נגו לשמם של מערבוני ספגטי רבים, ללא קשר לשם הסרט המקורי - לדוגמה !Django Kill... If You Live, Shoot  או Halleluja for Django.
שמה של הדמות הוא מחווה לגיטריסט הג'אז ג'אנגו ריינהארדט, שכן, גם הדמות הקולנועית נפגעת בידה אך מצליחה להתגבר על מגבלה זו.
עלילה
ג'נגו הוא דמות של אקדוחן מסתורי הנע במערב הפרוע בעודו נושא ארון מתים ובתוכו מכונת ירייה. במהלך מסעו הוא משאיר אחריו שובל גוויות.
ג'נגו נקלע למלחמה בין חבורת גזענים אמריקאים לבין חבורת שודדים מקסיקנים, המתנהלת בעיירת גבול שלווה.
כמקובל בסרטים כאלו, הוא מציל נערה יפה (מריה) מידי חבורת השודדים המקסיקנים. ג'נגו מבצע עסקה עם מנהיג המהפכנים, הגנרל רודריגז, אולם אחר כך גונב את כספו כאשר הוא מנסה להימלט יחד עם הנערה שהציל.
הכסף אובד, מריה נורית וידו של ג'נגו נמחצת, אולם הוא מצליח להתגבר על שוביו ולפגוע בגזענים שרדפו אחריו.
בשנת 2012 שיר הנושא של הסרט פתח את "ג'אנגו ללא מעצורים", סרטו של הבמאי קוונטין טרנטינו.
פסקול
בהשוואה לניצוח של אניו מוריקונה (Ennio Morricone) בסגנון הקלאסי העכשווי, הפסקול של בקלוב מסורתי יותר ומסתמך בעיקר על פליז וכלי תזמורת, על אף שכמה מביצועיו משתמשים באלמנטים ייחודיים של מוזיקה לטינית ומוזיקת רוק. שיר הנושא, הולחן על ידי ברונו ניקולאי (Bruno Nicolai) ונכתב על ידי פרנקו מיליאצ'י (Franco Migliacci) ורוברט מלין (Robert Mellin), בוצע באנגלית לסרט של רוקי רוברטס (Rocky Roberts). גרסה איטלקית לשיר, יצאה רק באלבום הפסקול וכסינגל, בוצעה על ידי רוברטו פיה (Roberto Fia). אלבום הפסקול, יצא רשמית ב-1985, ויצא מחדש ב-2013 עם שיר חדש ורצועות נוספות. שחרור התקליט הרשמי, 1985.
קוליבריים
קוליבריים או יונקי הדבש (שם מדעי: Trochilidae) היא משפחת עופות קטני גוף מסדרת הקוליבראים (Trochiliformes). משפחה זו כוללת את מיני העופות הקטנים בעולם.
אטימולוגיה
לעיתים קרובות מבלבלים בין קוליבריים לבין הצופיות, אולם מדובר בשתי משפחות שונות מבחינה טקסונומית: בעוד הצופיות הן משפחה בסדרת ציפורי השיר והן נפוצות ביבשת אפריקה וגם בישראל, הקוליבריים הם משפחה בסדרת הקוליבראים, והם נפוצים ביבשת אמריקה בלבד. בלבול זה נובע ממאפיינים פיזיים ואקולוגיים דומים של שתי הציפורים - גודלן הזעיר, צבעיהן המרהיבים ומקורן הארוך והמעוקל, וכן תזונתן, המבוססת בעיקרה על צוף פרחים. תופעת קיום שני טקסונים נבדלים אך בעלי מאפיינים מורפולוגיים דומים, הממלאים תפקידים מקבילים במערכת האקולוגית, מכונה "אבולוציה מתכנסת".
בשנות ה-30 בארץ ישראל הייתה הצופית הבוהקת ציפור נדירה ביותר שנחקרה אך מעט, וחיה בעיקר בנאות מדבר. היא נקראה באותה תקופה "יונק דבש", שם שניתן לה ככל הנראה על ידי החוקר ישראל אהרוני, אך שמה שונה רשמית ל"צופית" ב-1958 על ידי ועדת שמות מיוחדת שהוקמה על מנת לפתח את השפה העברית ולתת שמות מתאימים לצמחים ובעלי חיים שונים שלא היה להם שם מוסכם עד אז. העילה לשינוי השם הייתה שהציפור איננה יונקת את הצוף אלא מלקקת אותו מתוך הפרחים, וכן משום שחלק ניכר ממזונה הוא בכלל חרקים. הקוליברי אמנם משתמש בלשון לצורך שאיבת צוף מהפרחים אך עושה זאת באמצעות גלגול הלשון על מנת ליצור מעין כלי יניקה, ולכן אולי "יונק דבש" מתאים לו יותר.
קיימות שתי משפחות נוספות של ציפורים, דבשניים ונקרות פרחים, אשר דומות לקוליבריים ולצופיות במראה ובהתנהגות, ואף הן התפתחו כל אחת באופן עצמאי. אזור תפוצתן הוא אסיה, אוסטרליה ואוקיאניה.
תפוצה
הקוליברי נפוץ ביבשת אמריקה בלבד, החל בדרום קנדה ואלסקה שבאמריקה הצפונית ועד ארץ האש, בקצה הדרומי ביותר של אמריקה הדרומית. למרות זאת, רוב המינים חיים באזורים הטרופיים של דרום אמריקה. מינים רבים של קוליברי נודדים מרחקים גדולים יחסית בין אמריקה הדרומית והצפונית. רוב מיני הקוליברי שבארצות הברית וקנדה, שבהם האקלים קר יחסית, מהגרים אל אזוריה החמים של אמריקה הדרומית עם בוא החורף, אף על פי שכמה מינים נשארים בצפון גם בחורף.
מראה וממדים
הקוליברי נודע בעיקר בזכות ממדיו הזעירים ובשל יכולתו לרחף באוויר באותו מקום על ידי רפרוף מהיר מאוד של כנפיו, בין 12 ל-90 פעמים בשנייה.
המין קוליברי זעיר מצוי (Mellisuga helenae) הנפוץ בקובה, הוא הקטן ביותר במשפחת הקוליבריים והוא למעשה העוף הקטן בעולם. משקל ממוצע של פרט בוגר של מין זה הוא בין 1.5 ל-2.5 גרם ואורכו אינו עולה על 5 סנטימטרים. במשפחת הקוליבריים כ-330 מינים שונים. מינים נפוצים וגדולים מעט יותר של קוליברי, כמו למשל קוליברי אדום-הגרון (Archilochus colubris), שוקלים בממוצע בין 4 ל-6 גרמים, ואורכם, כולל המקור והזנב, בין 8 ל-12 סנטימטרים. הגדול ביותר הוא קוליברי ענק (Patagona gigas) ששוקל עד 24 גרם ואורכו עד 23 ס"מ.
נוצות הקוליברי מרהיבות מראה. ברוב הסוגים, נוצות הזכרים צבועות בצבעים כהים, בעיקר גוונים מתכתיים של ירוק, כחול וצהוב, ואילו נוצות הנקבה בדרך כלל בגוונים חדגוניים יותר, כדומת שחור, אפור, חום וירקרק. המקור ארוך ומעוקל כדי למצוץ צוף ביתר קלות. הלשון והזנב ארוכים מאוד, במינים אחדים אף יותר מאורך הגוף.
תעופה
הקוליברי הוא העוף היחיד המסוגל, בזכות חבטות כנפיו המהירות ומבנה הכנפיים הייחודי, לעוף למעלה ולמטה, אחורה וקדימה, ימינה ושמאלה, ואף לרחף באותו המקום. רפרוף הכנפיים כה מהיר, עד כי לעיתים קרובות בני אדם אינם יכולים לעקוב אחר הכנפיים ורואים את הקוליברי המעופף ככתם מטושטש. ניתן לעקוב אחרי תנועת כנפיו של הקוליברי כהלכה רק על ידי מצלמה המצלמת את תנועות כנפיו כל כמה אלפיות שנייה. מחקרים שונים בדקו את אופן הריחוף של הקוליברי; וכיום ידוע כי יכולתו לעוף למגוון צדדים ולהישאר באוויר קיימת כתוצאה ממבנה הכנפיים הייחודי והסתמכות על זרמי אוויר, כמו גם על נפנוף כנפיים מהיר מאוד ועל ממדי גופו הזעירים. בשל גודלו ואופן התעופה שלו, היו כאלה שהחשיבו במשך השנים את הקוליברי לחרק ולא לעוף, אולם זו שגיאה.
תזונה
הקוליברי ניזון בעיקר מצוף פרחים שונים. בנוסף, הקוליברים אוכלים גם חרקים קטנים (בעיקר הגוזלים והצעירים שבהם, אולם לעיתים גם הבוגרים, וזאת בשל מנת החלבון שהחרקים מספקים) אותם הם מוצאים על הקרקע, באוויר, ולעיתים על שפת הפרח שממנו הם יונקים. כדי לינוק את הצוף, הקוליברי לא מתיישב על הפרח או פורץ אליו; הוא מתעופף במקומו, מקורו המעוקל נכנס אל תוך הפרח ותוך כדי הוא שולח את לשונו הארוכה והגמישה כדי להביא את הצוף או החרקים אל פיו.
בעת יניקת הצוף נדבקים אבקנים שונים אל גופו, לשונו ומקורו של הקוליברי, וכשהוא עובר מפרח לפרח הוא מעביר למעשה את האבקנים ובכך מסייע בתהליך הרבייה של הפרחים. פרחים רבים בדרום אמריקה מואבקים על ידי הקוליברי בצורה זו.
חילוף חומרים
קצב חילוף החומרים של הקוליברי בזמן מעופו הוא הגבוה ביותר בקרב כל בעלי החיים מלבד החרקים, דבר הכרחי בשל קצב צריכת האנרגיה העצום, יחסית לגודל גופו, של גוף הקוליברי בעת מעופו. בשל כך, הוא נצרך לכמות מזון רבה מאוד. גם לבו של הקוליברי חזק מאוד, אצל אחד מסוגי הקוליבריים, למרות גודלו הזעיר קצב פעימת הלב יכול להגיע ל-1,260 פעימות לדקה אצל שאר הסוגים קצב הלב יגיע ל-50 עד 160 פעימות, וזאת בשל המאמץ האדיר הכרוך במעופו. רוב מיני הקוליברים צורכים במשך יום אחד צוף וחרקים העולים על משקל גופם, וכדי לעשות זאת הם צריכים לבקר במאות פרחים במשך היום.
למרות זאת, במשך הלילה והשינה מאט הקוליברי את קצב חילוף החומרים ודרישת גופו למזון. בזמן השינה, הם נכנסים למצב הדומה לתרדמת חורף קצרה, שבה גופם מתפקד בצורה איטית במידה משמעותית. במשך השהות במצב זה, פעימות הלב וקצב הנשימה צונחים באופן דרמטי, כדי לתת לגופם לנוח ולהקטין עד כמה שניתן את צרכיו.
רבייה
עם בוא האביב הקוליברים מזדווגים ועונת הטלת הביצים מתחילה. הנקבה בונה קן העשוי ומרופד בנוצות, טחב, ענפים ועלים יבשים וחזזיות, שלעיתים קרובות דבוקים יחדיו בקורי עכביש. בדרך כלל מטילה הנקבה שתי ביצים לבנות. מטבע הדברים, הביצים קטנות מאוד, אולם גדולות יחסית לקוליברי בוגר. משך הדגירה על הביצים נע בין 14 ל-19 ימים. הזכר אינו מסייע כלל לנקבה בדגירה על הביצים או בשמירה על הגוזלים. הגוזלים שבקעו ניזונים מחרקים עשירים בחלבון שאמם תפסה למענם ומקיאה אותם אל הגוזלים כשהם מעוכלים חלקית.
הקוליברי והאדם
הקוליברי הוא בעל חיים סקרן מאוד, הבוחן כל פרט חדש בסביבתו, ולכן ניתן להרגיל אותו להתקרב אל בני אדם, וזאת בעזרת בניית מתקני האכלה שבהם מונח, בדרך כלל, סוכר לבן פשוט יחד עם מים (כלומר, מי סוכר). תערובת זו היא הטובה ביותר לקוליברי, מפני שהיא הקרובה ביותר לצוף שממנו הוא ניזון בטבע. אנשים רגילים כמו גם צפרים רבים, בונים תחנות האכלה כדי לצפות מקרוב באופן האכילה והתעופה המיוחד של הקוליברי. הקוליברי נחשב לקדוש במספר תרבויות שנעלמו בדרום אמריקה, בהן ניתן למנות את האצטקים, שלהם היה אל בדמותו. בפרו נמצא אתר ארכאולוגי, "קווי נסקה" שמו, שבו צורת קוליברי חקוקה על אזור ענק של עשרות מטרים, וישנן השערות שונות לגבי מטרתו.
במשך תקופות שונות נהגו בני אדם לצוד את ציפורי הקוליברי למען פחלוצם או נוצותיהם היפות. במשך המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים נהוג היה באירופה לשבץ פוחלצי קוליברי בכובעיהן או חליפותיהן של נשים בנות המעמד הגבוה. הציד המתמשך הביא את הקוליברי לכדי סכנת הכחדה, אולם אופנה זו חלפה מן העולם והמין ניצל.
סיסטמטיקה וטקסונומיה
בשל המבנה המורפולוגי והאנטומי שלהם, הקוליבריים מוינו בעבר הקרוב כמשפחה בסדרת הסיסאים, יחד עם משפחות הסיסיים והסיסיים המצוייצים. בעבר הרחוק יותר הם שויכו לסדרות התחמסאים, הקוליוסאים וציפורי השיר. בתחילת המאה ה־21 הוצע להפרידם לסדרה נפרדת בשם קוליבראים, אולם החוקרים טרם הגיעו להסכמה בנושא.
המשפחה כוללת כ־100 סוגים בקירוב בשני תתי־משפחות.
בדיקת משטח צוואר הרחם
בדיקת משטח צוואר הרחם (או גם בדיקת פאפ, Pap smear) היא בדיקה שמיועדת לזיהוי שינויים תאיים טרום-ממאירים בתאי צוואר הרחם, וניתן לאבחן בה גם דלקות נרתיקיות.
בבדיקה זו נוטלים תאים מצוואר הרחם על ידי שפשוף של משטח בתעלת צוואר הרחם, ומניחים אותם על זכוכית מנשא. התאים שעל גבי זכוכית המנשא נבדקים במעבדה תחת מיקרוסקופ לאבחון מצבם.
היסטוריה
בשנת 1920, גילה הרופא גאורגיוס פאפאניקולאו נוכחות של תאים ממאירים בצוואר הרחם, כשעסק בחקר תאים וגינאליים בגוף האישה. מספר שנים לאחר מכן הוא פרסם כי מצא שיטה מהירה ופשוטה לזיהוי נוכחות תאים בלתי תקינים בצוואר הרחם, מדגימה המושגת מגרוד ללא כאבים של משטח צוואר הרחם. בדיקת משטח צוואר הרחם – בדיקת פאפ - נקראת על-שמו.
חשיבות האיתור המוקדם
נכון לשנת 2020, מדי שנה חצי מיליון נשים ברחבי העולם מאובחנות עם סרטן צוואר הרחם, ומתוכן שליש כמעט נפטרות מהמחלה, רובן הגדול ממדינות עולם שלישי. בישראל, מדי שנה 200 חולות בסרטן צוואר הרחם, מכל הגילאים ומכל המגזרים. בדיקת הפאפ לאבחון הסרטן, מצויה בסל התרופות לנשים בגילאי 25 עד 54.
תדירות הבדיקה
הבדיקה היא בדיקת סקר, וככזו, היא מבוצעת בנשים אסימפטומטיות, כלומר, בנשים שאינן מציגות סימני מחלה. זאת מכיוון שסרטן צוואר הרחם מתפתח באופן הדרגתי, ועוברות מספר שנים עד שהוא הופך לפולשני. בשנים אלו הטיפול בגידול יעיל מאוד, ולכן כדאי לגלות את המחלה בשלביה המוקדמים. שכיחות גידולים מסוג זה עולה החל מגיל 18, בייחוד בנשים שפעילות מבחינה מינית, ולכן רופאים ממליצים כי כל אישה מעל גיל 18 שקיימה יחסי מין, תבצע בדיקה זו כל שנתיים. במקרה ומופיעים סימפטומים, כמו דימום לא שגרתי, הפרשות לא רגילות או כאב, כדאי להיבדק, גם אם טרם עברו שנתיים מאז הבדיקה האחרונה.
יעקב צבי יאליש
הרב יעקב צבי יאליש (כתיב ארכאי, קרי: יוֹלֶס; תקל"ח, 1777, פשמישל - ט' בניסן ה'תקפ"ה, 1825, ריישא) היה מגדולי גאוני וחכמי פולין, חריף ובקי גדול בתורת הנגלה והנסתר, אב בית דין בערים שונות, בהן: דינוב, הוסאקוב, גלוגוב ורישא.
בדיקת משטח צוואר הרחם
תוצאות הבדיקה
בממוצע, בבדיקה אחת מתוך עשר בדיקות מתגלים שינויים תאיים, אך ברוב המקרים שבהם תוצאות הבדיקה חיוביות אין מדובר בסרטן. רוב התאים החריגים שנמצאים הם שינויים מזעריים או מצבים הניתנים לטיפול פשוט, ולעיתים אף עשויים להיעלם מעצמם באופן טבעי. במספר קטן של מקרים השינויים עשויים להיות יותר משמעותיים ועשויים לדרוש חקירה מעמיקה יותר. סרטן צוואר הרחם עלול להתפתח כתוצאה מהזנחה של מצבים כאלה.
תוצאות אפשריות לבדיקה הן:
יעקב צבי יאליש
נפטר בגיל 47 בלבד בעיר רישא ובה נקבר. על מצבתו נרשם "פה נקבר הרב הגאון הגדול בוצינא קדישא חסידא ופרישא מוה"ר צבי יעקב בן הרב נפתלי ז"ל נפטר ט' ניסן תקפ"ה".
ספר מלא הרועים
חיבר את הגהות "מלוא הרועים" חידושים בסוגיות הש"ס שהודפסו בסוף הש"ס, ואת הספר "מלוא הרועים" זאלקווא תקצ"ט המחולק לשני חלקים, בהם מסודרים כללי הש"ס בסדר א"ב, בחלק א' מסודרות דעות התנאים והאמוראים בכל מחלוקת שהיא, ובחלק ב' מבוארים כללי המידות והדרשות שהתורה נדרשת בהם. בהקדמתו לספר זה כתב "רבים המה חקרי הלב אשר הלך לבי בהם בחכמה אלוקית ובחכמה טבעית ובדרושי תורה על דרך הפשט ועל דרך הדרש ובמדרשים והלכה ואגדה ופלפול עמוק בכל אלה חנני ה' לחדש בהם וכל אלה חוברו יחדיו והמה בכתובים אתי". בזכות ספרו זה התפרסם שמו בכל העולם, הספר זכה למהדורות רבות והתחבב על הלומדים.
שאר ספריו
חיבר ספרים נוספים שעודם בכתובים:
רבותיו
רבותיו המובהקים היו המגיד מקוז'ניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב והחוזה מלובלין. לאחר פטירתם היה לפעמים מסתופף בצילו של רבי נפתלי מרופשיץ.
בניו
רבי אברהם אליעזר יהודא לייבוש מסטריא, וביתו רבקה לאה אשת רבי אברהם ליבר הכהן טריגאט מטארני.
ציוני דרך בימי חייו
תקס"ו – נזכר כהרב מדינוב בעיר בראד בפירוש טור על התורה שנדפס בעיר זאלקווא. תקס"ז – נזכר כהרב מדינוב בעיר רעדים בספר נועם מגדים על התורה. תקע"ח – נזכר כהרב מדינוב במפתחות שו"ת בית אפרים לש"ב הגראז"מ (סימן כג-כד). תקפ"ג – כז תמוז חותם כאב"ד גלאגוב בספר תולדות אברהם אייזנברג. תקפ"ה – ט' ניסן נפטר ומנו"כ בריישא.
מאוריצי גוטליב
מאוריצי (משה) גוֹטליבּ (Maurycy Gottlieb; 21 או 28 בפברואר 1856 – 17 ביולי 1879) היה צייר יהודי-פולני.
קורות חיים
גוטליב נולד בשנת 1856 למשפחה יהודית מסורתית בעיירה דרוהוביץ' שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה). הוא החל ללמוד אמנות בגיל 15 בווינה, בירת האימפריה.
מאוחר יותר למד אצל יאן מָטֶיְיקוֹ בקרקוב. אצל מטייקו סבל מאנטישמיות מחבריו ללימודים, עזב תוך פחות משנה וחזר לווינה כדי לחזור לשורשיו היהודיים, מאחר שגדל כחילוני. במשך לימודיו נדד מעיר לעיר, בין וינה, קרקוב, מינכן ורומא.
הספרייה הציבורית של קריית טבעון
הספרייה הציבורית של קריית טבעון היא הספרייה המרכזית של המועצה המקומית קריית טבעון שוכנת ברחוב רח' המגדל 2 קריית טבעון.
מאוריצי גוטליב
קורות חיים
כשנתיים מאוחר יותר נתקל בספר היסטוריה יהודית, וזהותו היהודית התעוררה בו. ציור המדגים זאת היטב הוא "דיוקן עצמי כאחשוור" 1876. הוא צייר נושאים יהודים שונים – סיפורי תנ"ך, דמויות יהודיות, ובין השאר בולטים ציוריו על ישו – בעל חזות יהודית במיוחד ("ישו בפני שופטיו").
הספרייה הציבורית של קריית טבעון
בספרייה ישנם בסביבות 70,000 ספרים ופריטים שונים המגוון שפות והנהלת הספרייה שמה דגש על ספרות השואה, הספרייה נגישה ללקויי שמיעה וקיים בה לרשות הציבור "לולאת שמע" ללקויים בשמיעה.
מאוריצי גוטליב
קורות חיים
לקראת סוף ימיו השפיע עליו מורו יאן מטייקו לצייר שני ציורים על קז'ימייז', מלך פולין במאה ה-14 – "המלך קז'ימייז' נותן זכויות ליהודים" ו"המלך קז'ימייז' ואהובתו אסתרק'ה", ובכך לתרום לקידום ההבנה בין יהודים לפולנים.
בגיל 20 זכה גוטליב במדליית זהב בתחרות אמנות במינכן על הציור "ג'סיקה ושיילוק", המראה סצנה מתוך "הסוחר מוונציה" של שייקספיר. הוא צייר את פניה של ג'סיקה על פי לורה רוזנפלד, אישה שהציע לה נישואים. רוזנפלד דחתה את הצעתו, ולבסוף התחתנה עם בנקאי מברלין.
הספרייה הציבורית של קריית טבעון
בספרייה שלושה אגפים, אגף ספרות יפה המשמש כספריית השאלה וקיים בו אגף של ספרים קוליים, אגף העיון בו מתרכזים בעיקר ספרי לימוד ומחקר, ואגף הילדים והנוער עם מגוון ספרים לילדים.
מאוריצי גוטליב
קורות חיים
ציורו האחרון, "יום הכיפורים", שצויר בשנה האחרונה לחייו (1878), מתאר בית כנסת על פי זיכרונותיו מעיירת הולדתו. זהו ציורו המפורסם ביותר של גוטליב, והוא צייר בו את עצמו שלוש פעמים בין המתפללים: פעם כאיש הצעיר שמימין לאדם היושב עם ספר התורה, פעם כילד הנמצא משמאלו, ופעם שלישית כנער בגיל בר מצווה מימין. בתמונה נראים גם אביו ואמו, וכן ארוסתו לשעבר. אפשר לגרוס שהוא "מופיע" בתמונה גם פעם רביעית – על גבי ספר התורה במרכז הציור כתוב: "לזיכרון נשמת המנוח כמהר"ר משה גוטליב זצ"ל". הציור הוא חלק מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
הספרייה הציבורית של קריית טבעון
בספרייה ישנם אוספי מאגרי מידע מתחומים שונים, קטלוג הספרייה נמצא זמין באינטרנט.
מאוריצי גוטליב
קורות חיים
גוטליב חלה בשפעת קשה ונפטר בגיל 23. לאור מותו החטוף התעוררו חשדות להתאבדות בכך שחשף עצמו בכוונה למזג אוויר קשה. בין המאמינים בהשערה זו הייתה לורה רוזנפלד, שביטלה את אירוסיה עם גוטליב. למרות גילו הצעיר, יותר מ-300 מציוריו שרדו, אם כי לא כולם הושלמו. לאחר נפילת מסך הברזל התגלו ציורים רבים שלו לעולם המערבי, והמוניטין שלו גדל. אחיו, הצייר לאופולד גוטליב, נולד כחודש לפני מותו. נכדו של אחיו הוא יואל גוטליב, אשר נהרג במלחמת יום כיפור, ולזכרו הסרט "הגוטליב האחרון".
על שמו של מאוריצי גוטליב נקראו רחובות בתל אביב ובירושלים.
יורוליג (נשים)
יורוליג נשים (EuroLeague Women) הוא הטורניר הגבוה ביותר לכדורסל מקצועני למועדוני כדורסל נשים באירופה. בניגוד ליורוליג לגברים, התחרות כולה מאורגנת על ידי פיב"א אירופה.
ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים
ד'ארטניאן ושלושת המוסקטרים (ברוסית: Д’Артаньян и три мушкетёра) הוא מיני-סדרה מוזיקלית בת שלושה חלקים, שהופקו בברית המועצות ושודרו לראשונה בשנת 1978. הסדרה מבוססת על הרומן שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא.
בסרט מככבים מיכאיל בויארסקי כד'ארטניאן, וניאמין סמחוב כאתוס, איגור סטאריגין כאראמיס, ולנטין סמירניצקי כפורתוס, מרגריטה טרחובה כמיליידי דה וינטר, אולג טבקוב בתפקיד המלך לואי השלושה עשר, אליסה פריינדליך כאן מאוסטריה, אלכסנדר טרופימוב בתפקיד הקרדינל רישליה, ולב דורוב בתפקיד קפטן דה טרוויל. הסרט ושיריו הרבים הפכו לפופולריים ביותר בברית המועצות במהלך סוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים, ונחשב כיום לקלאסיקה.
הופקו שלושה סרטי המשך: המוסקטרים אחרי עשרים שנה (1992), סודות המלכה אן, או המוסקטרים אחרי שלושים שנה (1993) ולבסוף שיבת המוסקטרים, או אוצר הקרדינל מאזארן (2009).
עלילה
הסרט מורכב משלושה חלקים:
ד'ארטניאן הצעיר רוכב לפריס בתקווה להפוך למוסקטר. בעיירה מאונג הוא נעלב על ידי רושפור, סוכן הקרדינל. מתרחשת קטטה, וד'ארטניאן נשדד ונותר מדמם. בהמשך הוא פוגש את אדון דה טרוויל, קפטן המוסקטרים של המלך. לפתע הוא רואה את רושפור וקופץ מהחלון. הוא מתנגש באתוס, מוסקטר פצוע שקורא לו אידיוט ומאתגר אותו לדו-קרב בצהריים. ד'ארטניאן ממשיך במרדף שלו, מתנגש בשני מוסקטרים אחרים, פורתוס וארמיס ומזמין את שני האחרים לדו-קרב. כשהוא מגיע לדו-קרב הראשון, ד'ארטניאן פוגש לא רק את אתוס אלא גם את פורטוס וארמיס והם נדהמים שכולם יילחמו באותו נער. שומרי הקרדינל מגיעים ומתפתחת קטטה. המוסקטרים הורגים את רוב השומרים וכמה בני מזל נמלטים. המוסקטרים מתיידדים. לימים מציל ד'ארטניאן את קונסטנס, תופרת נשואה למלכה והם מתאהבים ומכאן מתפתחת הרפתקה בין המוסקטרים, במסעם להציל את כבודה של המלכה ואת המלוכה הצרפתית מפני מזימותיו של החשמן הערמומי רישלייה.
ספריית כפר שמריהו
ספריית כפר שמריהו היא הספרייה הציבורית של כפר שמריהו.
הספרייה נוסדה בשנת 1954, בתחילה הייתה ממוקמת בבית שפיצר במקום, לאחר מכן הועברה לבית לוין (בית העם) וב-1999 הועברה למיקומה הנוכחי במרכז וייל, באוספיה קיימים 24,656 פריטים ובנוסף 15 סוגים של כתבי עת.
קיים גם שירות של ספרייה דיגיטלית בו קוראי הספרייה יכולים לקרוא ספר בצורה דיגיטלית במספר דרכים, במחשבי הספרייה או במכשירם האיש.