cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זירת הדרום במלחמת יום הכיפורים
ישראל
תוכנית ההגנה בשם פקודת שובך יונים התייחסה לשלב הבלימה וכללה אוגדה אחת בלבד ונועדה לתת מענה לשלב הצליחה המצרי ובלימת המאמץ המצרי עד גיוס סד"כ מלא לפי פקודת סלע.
בצה"ל היה ויכוח על דרך ההתנהלות בחזית התעלה. האם לשבת על גדת התעלה ולבנות ולעבות את קו בר-לב או לסגת לקו החת"ם ולנהל משם הגנה ניידת. שרון ודיין גרסו שיש לסגת מקו התעלה אך דעתם לא נתקבלה. הרמטכ"ל קיבל חלקית את התוכנית וסגר 16 מעוזים מתוך ה-32 אך לא פיתח תוכנית הגנה חלופית.
על קו תעלת סואץ הגנו שלושת גדודי הטנקים של חטיבה 14, שהיו מוצבים בחניונים פלוגתיים בתעוזים, במרחק של 8–10 קילומטרים מהתעלה. במעוזים על גדת התעלה ישבו פחות מ-450 חיילי חי"ר: חיילי גדוד 68 מחטיבת ירושלים במעוזים הצפוניים עד "ליטוף", וחיילי נח"ל מגדוד 904 במעוזים מ"מפצח" ודרומה.
כמו כן עמדו לרשות פיקוד הדרום חטיבת השריון 401 שהייתה במרכז סיני וסיירת שקד. בעקבות העלאת הכוננות בצה"ל ב-5 באוקטובר קודמה לסיני חטיבה 460 (חטיבת טנקים מבית הספר לשריון) והוצבה גם היא בעתודה.
למרות הידיעה ב-6 באוקטובר כי המצרים יפתחו במלחמה בשעה 18:00, הורה גונן שלא לקדם את הטנקים לעמדות ירי סמוך לתעלה לפני שעה 17:00, מפני שחשש מהסלמה של המצב. במטכ"ל סברו שלמרות ההרתעה הקצרה "הסדיר יבלום" (הכוונה לשריון ולחיל האוויר). בישיבת הממשלה בשעה 12:00, שעתיים לפני פרוץ המלחמה אמר משה דיין כי: "ניסיון צליחה מצרי, יהיה אבנטורה מצידם שכן אפילו יצליחו להקים כמה גשרים וחלק מכוחותיהם יתקדמו מספר קילומטרים, הרי כוח השריון שלנו בסוף ישמידם ויש לנו גם את חיל האוויר".
מצרים
מצרים, בהנהגתו של נשיאה, אנואר סאדאת, ביקשה לנהל "מלחמה כוללת מוגבלת בממדיה". כלומר, השאיפה המצרית הייתה לא הכרעה צבאית מוחלטת של מדינת ישראל, דבר שלהערכתו של סאדאת לא היה לאל ידה לעשות. מצרים ביקשה לזכות בהישג טריטוריאלי מצומצם יחסית בחלקה המזרחי של תעלת סואץ. מתוך שאיפה זו נגזרה האסטרטגיה המצרית: פלישה בכוחות גדולים לתוך רצועת החוף הישראלית, כיבושה והתבצרות בה.
על מנת ליישם את תוכניתם רכשה מצרים אמצעי לחימה רבים מברית המועצות. אמצעי הלחימה כללו טנקים, מטוסים, נשק קל, תותחים וכיוצא באלה. מצרים אף קיבלה סיוע סובייטי להקמת מפעלים לייצור תחמושת בשטחה. הרכש המשמעותי ביותר היה טילי קרקע-אוויר מתקדמים שיצרו אזור מוגן שבו התקשה חיל האוורי הישראלי לפעול בחופשיות. הרכש הגדול בוצע באוקטובר 1971, אם כי אמצעי לחימה סופקו למצרים אף לפני כן.
ברמה הטקטית פיצלו המצרים את הדיוויזיות המשורינות שלהם והוציאו חטיבה משוריינת מכל דיוויזיה וצירפו אותה לדיוויזיית חיל רגלים. כמו כן, על מנת לשפר את עמידות חיל הרגלים המצרי נגד התקפות השריון הישראלי, ציידו המצרים את כוחותיהם הרגליים בכמות גדולה מאוד של טילי נ"ט מונחים (סאגר) ומטולי רקטות נגד טנקים. נשק זה הוכיח את עצמו בצורה טובה בקרבות נגד השריון הישראלי.
צבא מצרים נערך בכוח של שתי ארמיות מול תעלת סואץ: הארמייה השנייה, בכוח של חמש דיוויזיות, בגזרה הצפונית מצפון לאגמים המרים, והארמייה השלישית מדרום לאגמים המרים, בכוח של ארבע דיוויזיות.
לפתיחת המתקפה קדמה תקופה של בניית כוח ואמצעים בגדה המערבית של תעלת סואץ. תוכנית הטעיה מורכבת הצליחה לשכנע את המודיעין הישראלי שמדובר בתרגיל גדול שעורך צבא מצרים.
פתיחת המלחמה
ההתקפה המצרית נפתחה בהרעשה ארטילרית מאסיבית לכל אורך התעלה. כ-20 דקות מאוחר יותר החלו חטיבות החי"ר המצריות בצליחת התעלה (סך הכל תקפו 12 חטיבות חי"ר - שתי חטיבות מכל אחת מחמש דיוויזיות החי"ר של מצרים ובנוסף שתי חטיבות חי"ר עצמאיות) בחיפוי הארטילריה ותוך כדי ירי טילי נ"ט מעמדות בגדה המערבית של התעלה. המצרים צלחו בין המעוזים ועקפו אותם. חוליות קומנדו וציידי טנקים נשלחו לארוב לטנקים הישראלים בטרם יגיעו לעמדות הירי הסמוכות לתעלה.
מול המצרים העמידה ישראל פחות מ-450 חיילי חי"ר ששהו במעוזים, 89 טנקים (מחטיבה 14) ו-7 סוללות ארטילריה. טנקי חטיבה 14 הגנו בכוחות פלוגתיים ומחלקתיים בגזרות השונות. בגזרת כל גדוד טנקים של חטיבה 14 תקפו 3-5 חטיבות מצריות. עד הערב נותרו מהחטיבה כוחות מדולדלים לאחר שטנקים רבים נפגעו. חיל האוויר היה עסוק באותו זמן בתקיפת מערך הטילים המצרים ובניסיונות להריסת הגשרים ולא היה יכול לסייע לכוחות היבשה המותקפים.
המצרים תכננו את ההתקפה זמן רב. מטרתם העיקרית בשלב הראשון של המלחמה הייתה חצייה מהירה של תעלת סואץ, כיתור מוצבי קו בר-לב והכנה להתקפת הנגד הצפויה של צה"ל. נבחנו חלופות רבות לכיבוש קו בר-לב ובמיוחד פריצת סוללת החול הגבוהה שבנתה ישראל על הגדה המזרחית של תעלת סואץ. בסוף הוחלט לפרוץ מעברים בסוללת עפר על ידי שימוש במשאבות מים בלחץ גבוה שהוזמנו במיוחד לצורך עניין זה מגרמניה. השלמת הפרצות הרבות הושלמה בתוך כ-4-5 שעות מפתיחת המלחמה.
החל משעה 20:00 החלו המצרים בהצבת גשרי רק"ם על התעלה. לשם הבטחת חציה מהירה של התעלה בחרו המצרים בגשרים צפים המורכבים מיחידות משנה רבות. דבר זה הבטיח תיקון קל של הגשרים שנפגעו תדיר בהפצצות חיל האוויר הישראלי. השקת הגשרים הסתיימה במהלך הלילה ובמהלכו החלה הארמייה השנייה להעביר טנקים לגדה המערבית. הארמייה השלישית התעכבה בהצבת הגשרים והשלימה את המשימה בבוקר 7 באוקטובר. יחסי הכוחות בפתיחת המלחמה בתעלת סואץ היו לטובת המצרים באופן ברור. ביום הראשון צלחו את התעלה ללא קושי כ-40,000 לוחמים מצרים מצוידים בטילי סאגר ו-RPG-7. צה"ל הציב בתעלה עשרה חיילים לק"מ לעומת 300 מצרים. בארטילריה היה היחס 1:40. בגדה המערבית היו 1,700 טנקים מצריים לעומת 280 טנקים ישראליים בגדה המזרחית (מתוכם רק 88 בקו הקדמי) אבל רק מעטים מהם הופעלו על ידי המצרים ביום הראשון. לעומת זאת התמקדו המצרים בהעברת חי"ר משופע בנ"ט וארטילריה, אשר פגעו בטנקים של אוגדה 252 והסבו להם אבדות כבדות. ביממה הראשונה ספגה אוגדה 252 אבדות קשות - 345 חללים ונעדרים.
הצליחה עברה בהצלחה רבה והמצרים הצליחו בכל משימותיהם. תוך 24 שעות הועברו עשרות אלפי חיילים וכמויות עצומות של ציוד צבאי לגדה הישראלית של תעלת סואץ. התקפות הנגד המקומיות של אוגדה 252 נהדפו על ידי כוחות חי"ר מצריים שהיו חמושים בטילי נ"ט רבים. מוצבים רבים כותרו וכולם הורעשו במטחי ארטילריה כבדים ששיתקו אותם. החבירה למוצבים מכותרים הייתה בעיה שהציקה מאוד לפיקוד הישראלי ופיקוד הדרום יזם התקפות רבות לחילוץ החיילים המכותרים. בסיוע ההתקפות האלה, חלק מהחיילים הצליחו לסגת לעבר הקווים הישראלים ואחרים נפלו בשבי. רק מוצב אחד - מעוז בודפסט - נותר בידיים ישראליות.
התקפת הנגד של צה"ל
פיקוד הדרום ביקש לצאת להתקפת נגד גדולה תיכף ומיד בלי להמתין לצבירת כל כוחות המילואים וזיווד מלא של הטנקים. בעת התקפת הנגד עמדו לרשות פיקוד הדרום שתי אוגדות (143 ו-162) ואילו האוגדה השלישית (252) נשחקה מאוד ביומיים הראשונים של הלחימה והיה צורך לתקן טנקים רבים שנפגעו בשני ימי הלחימה הראשונים.
גם האוגדות שכן היו עם מצבת טנקים מלאה או קרובה למלאה לא היו בתקן מלא. יחידות חי"ר היו חסרות וגם יחידות ארטילריה רבות לא היו בנמצא. גרוע מכך, הלחץ בחזית הצפונית גרם לביטול מבצע תגר ב-7 באוקטובר וכך חיל האוויר הישראלי נאלץ לפעול באזור מוגן טילים, מה שהקשה על סיוע יעיל לכוחות הקרקע.
פיקוד הדרום הורה לאוגדה 162 לתקוף מצפון לדרום בחלקה הצפוני של החזית. כמו כן, הורה הפיקוד לחבור למעוזים המכותרים ולסייע לחיילים הלכודים שם. הפיקוד אף הורה לאלוף ברן, מפקד האוגדה, לנסות לתפוס את אחד הגשרים הצפים של המצרים כדי לנסות לחצות לצדה השני של התעלה. האוגדה שנלחמה ללא סיוע חי"ר וארטילריה לא הצליחה לעמוד במשימותיה הרבות והתקפתה כשלה כישלון חרוץ תוך אבדות כבדות בנפש ובציוד.
אוגדה 143 לא עשתה דבר כל אותו יום בגלל פקודה שגויה של הפיקוד. הפיקוד התעודד מדיווחים ראשונים של אוגדה 162, שהיו אופטימיים והורה לאוגדה 143 לנוע דרומה במקום לתמוך במאמץ אוגדה 162. עד שהתברר שהמצב של אוגדה 162 לא מזהיר כפי שחשבו תחילה והורו לאוגדה 143 לחזור כל הדרך חזרה, הסתיים הקרב. כך קרה שמתוך שתי אוגדות מלאות השתמש הפיקוד באוגדה אחת בלבד, והטיל עליה משימות רבות מדי שהאוגדה לא הצליחה למלא.
9 באוקטובר
למרות פקודות אלו, תקפו בבוקר 9 באוקטובר כוחות אוגדה 143, בפיקוד אריאל שרון, את מתחמי "חמוטל" ו"מכשיר" בסיני. התקפתם נהדפה על ידי דיוויזיה 16 המצרית, אולם בהמשך היום זכה כוח שרון להצלחה כשהדף מתקפת שריון מצרית על "חמדיה" (מדרום ל"מכשיר") ופגע בטנקים מצרים רבים. שרון ביקש לנצל את ההצלחה ולתקוף מערבה לכיוון "טלוויזיה", אך יוזמה זו נתקלה בהתנגדות של גונן שניסה למנוע יוזמות התקפיות על פי פקודות הרמטכ"ל. שרון לא נענה להוראות גונן וביקש לשפר את עמדותיו לקראת צליחת התעלה, אותה ראה כמהלך בעל חשיבות מכרעת. תקיפותיו הסתיימו ללא הישגים משמעותיים.בנוסף, בגזרה המרכזית, יחידה מגדוד הסיור המשוריין 87 של אוגדת שרון (בפיקודו של יואב ברום), התקדמה עד לאגם המר הגדול ולחיבורו עם תעלת סואץ, ללא שנתקלה בכוחות מצרים. שרון ביקש מגונן להשאיר את יחידת הסיור במקומה ולהתחיל בהכנות לצליחה שתתבצע למחרת. אך גונן, לאחר שהתייעץ עם הרמטכ"ל, פקד על שרון להסיג את יחידת הסיור חזרה לקו עמדות הבלימה. תפר זה שנתגלה בין שתי הארמיות המצריות שימש אחרי כשבוע כנתיב הצליחה במבצע אבירי לב.
במקביל, פתחו המצרים בצהרי 9 באוקטובר במתקפה באגף הצפוני מול אוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן. הדיוויזיה השנייה (חי"ר) של הצבא המצרי, בפיקוד עמיד חסן אבו סעדה מתוגברת בחטיבת שריון וחלק מהדיוויזיה ה-18 (חי"ר) של הצבא המצרי בפיקוד פואד עזיז ע'אלי, תקפו באזור "זרקור" ו"הברגה". ההתקפה המצרית שנפרשה על פני שטחים גדולים נבלמה בקושי רב על ידי חטיבה 460 בפיקוד גבי עמיר לאחר שכוחות מחטיבה 217 הגיעו לסייע לה. בהמשך אותו יום קידמו המצרים בחזית זו, בחסות הפגזה ארטילרית כבדה, כוחות חיל רגלים לעמדות קדמיות. הכוחות הרגליים המצרים תקפו אחר הצהריים במרחב שבין "זרקור" ו"הברגה" ונהדפו גם בסיוע של חיל האוויר הישראלי.
באגף הדרומי תקפו ב-9 באוקטובר המצרים עם הדיוויזיה המצרית השביעית (חי"ר), בפיקוד אחמד בדאווי, לכיוון מעברי הגידי והמיתלה מול אוגדה 252 בפיקודו של אברהם מנדלר. בגזרת הגידי נבלמה ההתקפה המצרית, אך בגזרת המיתלה הצליחו המצרים להתקדם עד ציר החת"ם למרות ניסיונות הבלימה של חטיבה 401 בפיקוד דן שומרון. במקביל, נע בצהריים המאוחרים טור שריון מצרי מהחטיבה הממוכנת ה-1 לכיוון ראס סודר. הכוח המצרי הצליח להגיע עד עיון מוסה ונבלם שם על ידי כוח של חטיבת הצנחנים ששולב עם כוח טנקים קטן מתוגבר במרגמות 120 מ"מ ותול"רים.לפי הערכת אברהם אדן, נפגעו ביום הלחימה ב-9 באוקטובר כ-80 טנקים הן לצה"ל והן לצבא המצרי. לעומתו, טוען ברטוב כי באוגדת שרון נפגעו באותו יום רק 23 טנקים, ולא 50 כפי שסברו תחילה, וכי המצרים איבדו 100 טנקים. לטענת שאזלי נפגעו לצה"ל ב-8 וב-9 באוקטובר 260 טנקים.
בעקבות הכישלון החרוץ של מתקפת הנגד ב-8 באוקטובר, ובעקבות אי ציות שרון לפקודות גונן בקרבות 9 באוקטובר, החליט הרמטכ"ל הישראלי, על פי דרישת שר הביטחון, להחליף את המפקד העליון של צה"ל בזירת הדרום. הדחתו של גונן נתפסה בפיקוד הישראלי כבעייתית, והיה חשש כי תתפרש, הן בצד המצרי והן בציבור הישראלי, כהודאה בתבוסה, לכן הוחלט להשאיר את גונן בתפקידו, אך למנות את רב-אלוף במילואים חיים בר-לב ל"מפקד חזית הדרום".
11–13 באוקטובר
ימים 11, 12 ו-13 באוקטובר נתפסים כימים בהם הייתה פעילות הלחימה נמוכה באופן יחסי. ונשאה בעיקר אופי של הפגזות ארטילריות לאורך כל קו החזית. עם זאת, נמשכו ההתקפות על "זרקור"-"הברגה"; ב-11 באוקטובר התקפה אחת של טנקי T-62 מחטיבה 15 של דיוויזיה 18 המצרית, וב-12 באוקטובר התקפה אחת. הוויכוח המרכזי בין קובעי המדיניות בישראל ומפקדי צה"ל בתאריכים אלו היה על היתכנות צליחה ישראלית, מיקומה ומועדה. עם קבלת ידיעות מודיעיניות, בצהרי 12 באוקטובר, על הכנות מצריות להתקפה בסיני, כולל מעבר של הדיוויזיות המשורינות המצריות 4 ו-21 מהגדה המערבית של תעלת סואץ אל סיני (התבצע ב-13 באוקטובר), הסתיים הוויכוח וצה"ל נערך לבלימת המתקפה המצרית.
בבוקר 13 באוקטובר ביצעו המצרים התקפות מצומצמות בגזרת הארמייה השנייה ובמקביל, התקיף כוח שריון מצרי בציר המוביל למעבר הגידי. בחילופי האש הארטילריים לאחר מתקפה זו נפגע ונהרג מפקד אוגדה 252, אברהם מנדלר והוחלף על ידי קלמן מגן.
תקופה זו התאפיינה בהתעצמותו של צה"ל בחזית. כך למשל עלה מספר הטנקים השמישים של אוגדה 252 מ-35 ב-8 באוקטובר ל-145 ב-9 באוקטובר, כמו כן, הושלמה מצבת הארטילריה וחיל הרגלים.
חידוש ההתקפה המצרית
ב-14 באוקטובר התחולל קרב שריון גדול בין צבא מצרים ובין צה"ל לכל אורך החזית היבשתית במערב חצי האי סיני. הקרב החל במתקפה מצרית מתוכננת של כוחות שריון, חיל רגלים, ארטילריה, הפצצות אוויריות ופשיטות מוסקות של קומנדו בשישה מוקדים עיקריים. כוחות צה"ל, שנערכו להתקפה בעוד מועד, הדפו אותה בכל גזרות הלחימה תוך הסבת אבדות כבדות לכוחות המצריים. הניצחון הישראלי היווה נקודת מפנה במערכה בחזית המצרית ומשלב זה במלחמה עבר צה"ל לאופן פעולה התקפי בעוד שהצבא המצרי עבר למגננה.
ההתקפה, שהייתה חריגה מהאסטרטגיה הראשית שגזרו על עצמם המצרים, יצאה לפועל לאחר לחץ מצד הסורים, שכרעו תחת לחץ ההתקפה הישראלית לתוך שטח סוריה. בעקבות הכישלון בקרב ב-14 באוקטובר, לא יצאה מצרים להתקפה גדולה נוספת עד סוף המלחמה והסתפקה בהתקפות נגד מקומיות. כישלון ההתקפה המצרית סלל את הפריצה הישראלית לעבר הגדה המצרית של תעלת סואץ וכיתור הארמייה השלישית.
צליחת התעלה על ידי צה"ל
מבצע אבירי לב היה מבצע נרחב של צה"ל במסגרת המלחמה. מטרת המבצע הייתה לצלוח את תעלת סואץ, לכבוש שטחים ממערב לה ובכך להכריע את המלחמה בחזית הדרום. המבצע בוצע על ידי אוגדה 143 בפיקודו של האלוף אריאל שרון, שכללה 3 חטיבות שריון (חטיבה 14 הסדירה וחטיבות המילואים 421 ו-600), חטיבת צנחני מילואים 247, שני אגדים ארטילריים ומספר גדודי הנדסה/צליחה. במהלך המבצע צלחו חטיבות 421 ו-247 את התעלה, חטיבה 14 לחמה בקרב החווה הסינית לפתוח את הצירים לתעלה, וחטיבה 600 ביצעה פעולות הסחה באזור טלוויזיה.
צליחת התעלה מערבה מהווה נקודת מפנה במלחמה שבה יזם צה"ל סדרה של קרבות שמטרתן כיבוש שטח ממערב לתעלה ובמקביל הצבא המצרי ריכז מאמץ בבלימתו. במהלך המבצע הגיע צה"ל לקילומטר ה-101 בכביש סואץ-קהיר וכותרה הארמייה השלישית המצרית, דבר שאילץ את המצרים להסכים להפסקת האש שסיימה את הקרבות בחזית הדרום.
הלחימה בצדה המערבי של תעלת סואץ
חיילי צה"ל הראשונים נחתו בגדה המערבית של התעלה ב-16 באוקטובר 1973. לאחר התקדמות מבצע הצליחה פעלה אוגדה 143 (בפיקודו של אריאל שרון) בגזרה הצפונית של "אפריקה", מדרום לאיסמעיליה. אוגדה 162 (בפיקודו של אברהם אדן) ואוגדה 252 (בפיקודו של קלמן מגן) פעלו בגזרות המרכזיות והדרומיות של שטח זה. שטחה של "אפריקה" נכבש עד 24 באוקטובר. בפעילות צבאית זו היו לצה"ל מאות רבות של נפגעים.
שיחות הפרדת הכוחות בין ישראל לבין מצרים, שהתנהלו בחודשים אוקטובר 1973 עד ינואר 1974, נערכו בדרום-מערב שטח "אפריקה" - במקום בו חצה קו החזית את הכביש מן העיר סואץ לקהיר, בקילומטר ה-101 של כביש זה. במהלך חודשי השיחות ניצבו חיילי צה"ל באפריקה בעמדותיהם, ביצרו את מערכיהם ועמדו מדי פעם בקרבות נוספים עם המצרים.
צה"ל פינה את "אפריקה" בעקבות הסכם הפרדת הכוחות, שנחתם ב-18 בינואר 1974. פינוי השטח הושלם ב-25 בפברואר באותה שנה.
הקרבות בים
זירת מפרץ סואץ וים סוף הייתה זירה משנית מבחינת סדרי הכוחות הימיים של הצדדים. חיל הים הישראלי החזיק בזירה זו נחתות, אוניית אספקה וספינות "דבור" שמספרן גדל מ-4 ספינות בתחילת המלחמה ל-10 החל מהיום השמיני למלחמה. לפני המלחמה היה בכוונת חיל הים להעביר לזירה שתי ספינות טילים מדגם "סער 4", שיציאתן למעבר באמצעות הקפת יבשת אפריקה נקבעה ל-15 באוקטובר, ולכן לא מומשה. הפעילות של חיל הים הישראלי בזירה כללה התגוננות מתקיפות אוויר וטילים ימיים, הכנות למבצע נחיתה, פגיעה בכלי שיט אויב ומניעת פשיטות קומנדו.
מרחב שלמה
זירת מרחב שלמה הייתה משנית בחשיבותה וגם בסדר כוחותיה במלחמה. המצרים יזמו פשיטות קומנדו והפצצות במרחב שלמה. פשיטות קומנדו אלה לא הצליחו לגרום לאבדות משמעותיות לצה"ל וכוחות המרחב הצליחו להתמודד איתן ביעילות.
בתחילת המלחמה היה מרחב שלמה חלק מפיקוד הדרום. ב-9 באוקטובר 1973 הופרד מרחב שלמה מפיקוד הדרום והפך לפיקוד עצמאי, פיקוד מרש"ל, בפיקודו של האלוף (מיל') ישעיהו גביש. הפיקוד עסק בבלימת ניסיונו של הצבא המצרי להתקדם לכיוון ראס סודר, ובמרדף אחר שלושה גדודי קומנדו מצריים שהונחתו בתחומו. ב-22 בנובמבר 1973 הועבר האלוף שמואל גונן מתפקיד מפקד פיקוד הדרום לתפקיד מפקד פיקוד מרש"ל.
הנצחה ומורשת
המצרים רואים בהצלחתם בשלבים הראשונים של הלחימה את גולת הכותרת של המלחמה כולה. בקהיר הוקם מוזיאון שמנציח את מבצע באדר ואת כיבוש מוצבי קו בר-לב. כמו כן, רחובות ואתרים רבים נקראים על שם 10 ברמאדן (תאריך בלוח השנה המוסלמי שבו החלה המלחמה) ו-6 באוקטובר הוא יום הכוחות המזוינים במצרים.
NGC 5253
NGC 5253 היא גלקסיה לא-סדורה ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים קנטאור, קרוב לגבול עם קבוצת נחש מים, במרחק של כ-11.6 מיליון שנות אור ממערכת השמש, ושייכת לקבוצת קנטאור A.
תצפית
הגלקסיה נמצאת כ-6.5 מעלות מצפון-מזרח לכוכב ι בקנטאור וכ-7.3 מעלות מצפון-מערב לכוכב מנקנט. כ-1.8 מעלות מצפון-צפון-מערב לה נמצאת גלקסיית גלגל הרוח הדרומית ששייכת גם כן לאותה קבוצת גלקסיות. למרות הקרבה הנראית של שתי הגלקסיות, מרחקן משביל החלב שונה וגלקסיית גלגל הרוח הדרומית נמצאת למעשה כ-4 מיליון שנות אור רחוק יותר מ-NGC 5253. מרחקה של NGC 5253 משביל החלב דומה למרחקה של קנטאור A ולכן ייתכן שהיא למעשה שייכת לתת-קבוצת קנטאור A ולא לתת-קבוצת M83.
תקשורת טורית א-סינכרונית
תקשורת טורית אסינכרונית היא צורה של תקשורת טורית שבה מתקשרות נקודות קצה, היחידות המקושרות אינן מחוברות בקו עם אות שעון משותף, לכל אחת מהן שעון משלה. במקום זה כל מקטע נתונים מכיל מידע סינכרון בתחילתו ובסופו, אות הפתיחה שבראשית המקטע מכין את המקלט להגעה של הנתונים ואות הסיום מאפס את מצב המקלט כדי לאפשר הפעלה של רצף חדש.
הדוגמה הקלאסית לסוג של תקשורת מסוג זה היא העברת קוד ASCII על גבי RS-232.
ביצוע
לפני שהתקשורת תעבור השולח והמקבל צריכים להסכים ביניהם על כמה פרמטרים:
פרישה לגמלאות
פרישה לגִמְלָאוֹת היא סיום העבודה בעיקר עקב גיל (בין אם הגעה לגיל פרישה, או גיל אחר) או מסיבות אחרות (כגון בריאות). בעקבות הפרישה לגמלאות מקבל האדם, במקרים רבים, פנסיה (גִּמְלָה תקופתית) מקרן פנסיה או מן המעביד (ואז הפרישה נקראת גם פרישה לפנסיה), או כספים שצבר בתקופת עבודתו (כגון כספי קופת גמל, פיצויים) המשמשים לפרנסתו לאחר הפרישה. כן נהנים הפורשים לגמלאות, בדרך כלל, מקצבות הביטוח הלאומי (קצבת זקנה, קצבת נכות).
פרישה לגמלאות היא צעד פורמלי לעובד השכיר, המסיים את יחסי עובד-מעביד ומזכה את העובד בפיצויי פיטורים. פרישה לגמלאות מתקיימת גם אצל עובד עצמאי, על פי החלטתו.
בישראל
בישראל נקבע גיל הפרישה בחוק גיל פרישה. גיל פרישת חובה הוא 67 שנה, ובגיל זה רשאי המעביד להורות לעובד לפרוש לגמלאות. נשים רשאיות לפרוש כבר בגיל 62, תוך זכאות לכל הזכויות הניתנות בגיל פרישה. נשים וגברים זכאים לפרוש החל מגיל 60 בפרישה מוקדמת, שבה ניתנות רק חלק מהזכויות הניתנות בגיל פרישה. בחלק ממקומות העבודה קיימים הסכמים הקובעים גיל פרישה אחר, מאוחר מזה הקבוע בחוק או מוקדם ממנו.
כאשר עובד היה מבוטח בקרן פנסיה, עם פרישתו לגמלאות הוא מתחיל לקבל פנסיה מקרן הפנסיה לכל ימי חייו. החל משנת 2008 מסלול קצבה שהוא מסלול המבטיח פנסיה עם ההגעה לגיל פרישה, הוא המסלול היחיד לביטוח פנסיוני המזכה בהקלות מס. קודם לכן התאפשר גם ביטוח פנסיוני במסלול הוני, שבו ניתן לפורש בבת אחת כל הסכום שצבר במהלך עבודתו.
תשלומי פנסיה המשולמים למי שהגיע לגיל פרישה פטורים מדמי ביטוח לאומי, ונהנים מפטור ממס הכנסה עד תקרה של 4,399 ש"ח לחודש (בשנת 2021). תקרת הפטור נמוכה יותר כאשר העובד קיבל פטור ממס על פיצויי פיטורים.
לינדסי האנטר
לינדסי בנסון האנטר הבן (באנגלית: .Lindsey Benson Hunter, Jr; נולד ב-3 בדצמבר 1970 ביוטיקה שבמיסיסיפי) הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז בליגת ה-NBA.
קריירה
רוב קריירת הכדורסל של האנטר עברה בדטרויט פיסטונס: משנת 1993 עד שנת 2000 ושוב משנת 2003 עד 2008. בפברואר 2004 נשלח האנטר בטרייד משולש לבוסטון סלטיקס יחד עם צ'אקי אטקינס בתמורה למייק ג'יימס (דטרויט קיבלו בנוסף את ראשיד וולאס מאטלנטה הוקס) אך למעשה לא שיחק בסלטיקס אף לא משחק אחד, הוא מיד שוחרר מהקבוצה וחתם על חוזה לאחר 10 ימים בדטרויט ממנה נשלח בטרייד. בנוסף שיחק האנטר גם במילווקי באקס, בלוס אנג'לס לייקרס ובטורונטו ראפטורס והשתתף באליפות של הלייקרס בשנת ובאליפות של דטרויט ב- בה לקח חלק חשוב בשמירה מהספסל על קובי בראיינט, איתו לקח אליפות שנתיים קודם לכן.
במהלך הקריירה שלו, נודע האנטר בהתקפה בעיקר בשל אחוזי השלשות הטובים שלו כשהוביל את ה-NBA מספר פעמים במהלך הקריירה שלו במספר השלשות בעונה. מלבד קליעות השלוש נודע האנטר בהגנה האינטנסיבית שלו באחד-על-אחד, בעיקר בשל יכולת החטיפה שלו.
ב-5 במרץ 2010, יומיים לאחר שנחתך מסגל שיקגו בולס, הוא מונה על ידי הקבוצה לעוזר מאמן אישי של שחקני הקבוצה, ובכך למעשה פרש ממשחק פעיל.
בית החולים מאיר רוטשילד
בית החולים מאיר רוטשילד הוא בית חולים יהודי מהראשונים שנוסד בירושלים, במחצית השנייה של המאה ה-19, ביוזמת הברון ג'יימס (יעקב) מאיר רוטשילד. בתחילה שכן בית החולים בעיר העתיקה, ובשנת 1888 עבר לרחוב הנביאים, למבנה מיוחד שנבנה עבורו. בשנת 1918 החל לפעול במבנה בית החולים הדסה, עד 1939, אז עבר בית החולים להדסה הר הצופים. החל משנות ה-40 של המאה ה-20 החלו לפעול במקום מוסדות חינוך לבנים ולבנות, ובשנת 1970 נוסדה במקום מכללת הדסה, בתהליך גדילה מתמשך המכללה משמשת במבנה ההיסטורי כחלק ממכללת הדסה, לצד מבנה מודרני שנבנה עבור המכללה.
רקע היסטורי
בירושלים העות'מאנית של המחצית הראשונה של המאה ה-19 לא היו בתי חולים, ולחולים לא היה מוסד רפואי מסודר אליו ניתן לפנות בעת הצורך. משה מונטיפיורי שביקר מספר פעמים בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, הזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ותנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, והחל ליזום הקמת בית חולים בירושלים. מנגד עמד ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם, שניהל את איסוף וחלוקת כספי החלוקה, והתנגד לכל מודרניזציה, מאחר שראה בה איום חילוני על דרכי החיים המסורתיות. בכוחו ומעמדו הכלכלי כפה הארגון את עמדותיו על יהודי ארץ ישראל. במכתב אל הראשון לציון, הביע מנהל הארגון את דעתו נגד הקמת בית חולים יהודי, ונגד העסקת רופא יהודי "העלול להחדיר מינות וכפירה לירושלים ".
המאה ה-19 לא היטיבה עם ארץ ישראל, ומצבם של היהודים בה החמיר בעקבות מלחמת מוחמד עלי (שליט מצרים) עם האימפריה העות'מאנית. יחד עם המלחמה בא רעב ועימו מגיפות חולירע, טיפוס ומלריה. בסופו של העימות, בשנת 1840, החזירו הטורקים לידם את השלטון על ארץ ישראל. באותה תקופה התגברה השפעתן של המעצמות הזרות בארץ, וקונסולים מטעמן פעלו באופן נמרץ בירושלים.
בשנת 1838 פתח הקונסול הבריטי מרפאה בירושלים, ובשנת 1844 הפכה מרפאה זו לבית החולים של המיסיון האנגלי, שמשך יהודים נזקקים על ידי אספקת מזון כשר, קביעת מזוזות בדלתות, ובעיקר בהצעת שירות רפואי, תרופות, מזון וביגוד חינם.
זכריה
{{פירושונים|
בית החולים מאיר רוטשילד
רקע היסטורי
על רקע התחרות מצד המסיון האנגלי, גברה לבסוף עמדתו של משה מונטיפיורי, וד"ר שמעון פרנקל הגיע מגרמניה ארצה ב-1843, ופתח את בית החולים היהודי הראשון בירושלים ובארץ ישראל.
זכריה
אישים ששם משפחתם זכריה:
ראו גם
}}
בית החולים מאיר רוטשילד
הקמת בית החולים בעיר העתיקה
המחצית השנייה של המאה ה-19 הביאה עימה משבר נוסף ליישוב היהודי בארץ ישראל. מלחמת קרים גרמה לגל חדש של רעב וחולי, והצורך בבית חולים מודרני בירושלים לא היה ניתן יותר לדחייה. הברון יעקב דה רוטשילד אביו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הוא שסיפק את המימון, ודחף לקבלת חסות של ממשלת אוסטריה לפתיחת בית החולים.
בשנת 1854 נפתח בית חולים יהודי בשם בית החולים מאיר רוטשילד בעיר העתיקה בירושלים. כהרגלו, מינה הברון אדם מטעמו לנהל את המוסד. הוא הפקיד את אלברט כהן, מנאמני משפחת רוטשילד על מלאכת הקמת בית החולים, ולאחר מכן על ניהולו.
מספר אברהם משה לונץ בספרו "מורה דרך בארץ ישראל וסוריה":
פעולת בית החולים בעיר העתיקה
לונץ מוסיף ומתאר בפירוט את בית החולים כמבנה מרובע בעל חצר פנימית אליה פונות הכניסות לחדרים. חדר אחד גדול מידות ובו תשע מיטות המיועד לגברים, שני חדרים קטנים יותר - באחד ארבע ובשני חמש מיטות שמשמש את הנשים החולות, בית כנסת, חדר תרופות (בית מרקחת), מטבח (לו הוא קורא "בית תבשיל") וחדרים נוספים לעובדי בית החולים. על כל דלת נקבע שלט עם שם החדר המיטות, השולחנות ושאר הרהיטים נצבעו בירוק. מעל כל מטה נקבע שלט ובו שמות התורמים. ומעל שער הבית מבחוץ נקבע שלט גדול "בית החולים מאיר רוטשילד" בעברית ובצרפתית.
לונץ מוסיף ומספר על חנוכת בית החולים:
וכן מפרט לונץ על פעולתו של בית החולים כמוסד רפואי מחד ומוסד צדקה מאידך:
.
בשמונה השנים הראשונות לפעולת בית החולים היה הרופא והמנהל האדמיניסטרטיבי ד"ר ברנהרד נוימן. הוא היה אחראי לסידורים הכלליים של המוסד. בין השאר הוא סידר ספרייה בשביל החולים עם ספרים חדשים בעברית ושנתונים של עיתונות יהודית בשפות עברית, גרמנית, אנגלית ואיטלקית.
בשנת 1877 פרסם ד"ר נוימן ספר בגרמניה בשם "עיר הקודש" ובו הוא מסכם את שנות פעולתו בבית החולים. כבר במשך שנת 1858 אושפזו 578 חולים, בעוד אשר בית המרקחת של בית החולים חילק כ 30,000 תרופות שונות לפי מרשמים לחולים בעיר. בשנות כהונתו של ד"ר נוימן היה מספר האשפוזים הממוצע 603 לשנה.
לאחר זמן מה, צצו חילוקי דעות בנוגע לאופי הפעולה של בית החולים. חלק מההנהגה האשכנזית פרושית בירושלים הסתייג מעצמאותו הניהולית של בית החולים ומהיותו נתון למרותו של רוטשילד בלבד. לטענת הפרושים, נקט בית החולים אפליה מכוונת כלפי קבוצות שונות מקרב היישוב היהודי בירושלים, והעדיף חולים בעלי נתינות אוסטרית על פני יוצאי רוסיה ופולין. מתוך חילוקי דעות אלו, נולד בית החולים ביקור חולים.
יציאה מהעיר העתיקה
בשנת 1875 התמנה ד"ר שוורץ למנהל בית החולים, במקביל גדלה אוכלוסיית העיר, וצרכיה גדלו. שכונות הוקמו מחוץ לחומות והעיר החדשה קרמה עור וגידים. בעצת הרופא ויוזמת הברון רוטשילד הוחלט להעביר את בית החולים אל מחוץ לחומות. לצורך זה נרכשה קרקע ברחוב הנביאים בסמוך למגרש הרוסים והבנייה החלה בשנת 1887. במקומו של בית החולים הישן ברובע היהודי, החל לפעול בית החולים משגב לדך.
מספר לונץ על בית החולים החדש:
בית החולים בעיר החדשה
הבניין החדש של בית החולים רוטשילד נבנה על פי תכנון האדריכל הירושלמי אלכסיי פרנגייה (Alexei Franghia) בסגנון האדריכלות נאו-קלאסית בדומה לבניינים של מוסדות נוצריים שנבנו בירושלים במקביל. הבניין, סימטרי בצורתו, נבנה עם שני אגפים צדדיים נסוגים וכניסה מרכזית המודגשת באמצעות גרם מדרגות חיצוני, מעל החלונות של הקומה השנייה נבנו גמלונים משולשים מעל החלונות.
על גבי הכניסה, בחזית הבניין, נכתב בעברית שמו המלא של בית החולים, להדגיש את ההבדל בין בית החולים היהודי לבתי החולים הנוצריים האחרים ששכנו ברחוב. מסביב לבית החולים הוקמה חומה ועל משקוף השער הראשי נכתב : בית החולים מאיר רוטשילד בעברית, בצרפתית ובטורקית.
מספר לונץ על בנין בית החולים:
פעולת בית החולים בעיר החדשה
בשנת 1899 נסגר בית החולים לילדים מריאנשטיפט הסמוך (לאחר שמנהלו הגרמני ד"ר מאקס סנדרצקי שם קץ לחייו). וכל המטופלים הועברו לבית החולים מאיר רוטשילד.
בניהול חברת "כל ישראל חברים"
בשנת 1904 עבר בית החולים ארגון מחודש. משפחת רוטשילד העבירה את ניהול בית החולים לידי חברת "כל ישראל חברים" כמאמר לונץ :
בניהול "הדסה"
בתקופת במלחמת העולם הראשונה נסגר בית החולים. לקראת סיום המלחמה, ועם כיבוש ירושלים על ידי הצבא הבריטי בשנת 1918, הגיעה קעמצ"א ובראשה נציגות הדסה וחבריה פנו לברון רוטשילד בבקשה להעביר את בית החולים לרשות האגודה.
בנובמבר 1918 נפתח בית החולים מחדש תחת הניהול של ארגון נשות הדסה, בשמו החדש "בית החולים רוטשילד- הדסה". לאחר המלחמה שופץ בית החולים בעזרת משפחת רוטשילד, ונוספו שני בניינים חדשים ותוקנה מערכת הביוב. בית החולים הכיל 90 מיטות, ב-1935 הגיע מספרן ל-190.
ב־1924 נחנך מכון הרנטגן המחודש, בעזרת מכונות רנטגן מודרניות שרכש הד"ר יוסף פרויד באירופה. הד"ר יוסף פרויד נתמנה למנהל המכון.
עם כניסת שנות ה-30 של המאה ה-20 התברר כי הבניין מיושן וקטן לצורכי העיר ההולכת וגדלה וכי הפיזור של המבנים המשמש את הדסה מקשה על פעילות תקינה של המוסד. בשיתוף עם האוניברסיטה העברית הוקם המרכז הרפואי בהר-הצופים. הבנייה החלה בשנת 1936 ונמשכה שלוש שנים. בשנת 1939 עבר בית החולים למשכנו החדש - בית החולים הדסה הר הצופים.
מכללת הדסה
עם השלמת המעבר של המרכז הרפואי הנהלת הדסה ניצלה את מבנה בית החולים שברחוב הנביאים כבסיס ומרכז להכשרה המקצועית בחודש אוקטובר 1942 הפך בנין בית החולים לבית- הספר לבנות "סליגסברג", על שם נשיאת הדסה, ולאחר מכן הורחבה הפעילות החינוכית ובבנין החל לפעול מרכז של הכשרה מקצועית לבנים על שם לואי ברנדייס.
בשנת 1970 הפך המקום למעונה של מכללת הדסה המכשירה סטודנטים בתחום הטכנולוגיה, התעשייה, המדע והכלכלה. המכללה התפשטה בחלוף השנים אל שלושה מבנים נוספים באזור לכדי קמפוס אחד המשתרע מרחוב הורקנוס עד רחוב הנביאים, ומרחוב החבצלת עד רחוב הרב קוק.
אליפות צרפת בכדורסל
אליפות צרפת בכדורסל (צרפתית: Championnat de France de basket-ball) היא ליגת הכדורסל הבכירה בצרפת. הליגה נוסדה ב-1921 מאחר שהכדורסל לא היה ספורט פופולרי ולא נתמך על ידי הממשלה הצרפתית באותו זמן, עד לתחילת שנות ה-70, היו מספר ליגות אזוריות חצי-מקצועניות. בשנת 1987 הופכת הליגה למקצוענית ומנוהלת על ידי ליגת הכדורסל הלאומית של צרפת (Ligue Nationale de Basket) יחד עם ליגת המשנה (pro-B).
הליגה משחקת תחת חוקי הכדורסל של פיב"א ונחשבת כאחת הליגות הטובות באירופה ובעולם. במהלך העונה הסדירה כל קבוצה משחקת פעמיים נגד כל קבוצה אחרת בשיטה של בית וחוץ, הווה אומר שבעונה הסדירה יש בסך הכול 30 משחקים. 8 הקבוצות המסיימות ראשונות עולות לסדרות פלייאוף של הטוב מחמישה משחקים כאשר בסופן מוכתרת האלופה.
עד לעונת 2015/2016 העפילה האלופה באופן אוטומטי לשלב הבתים של היורוליג, הקבוצות שסיימו במקומות 2-4 בהתאמה, התמודדו במוקדמות היורוליג ובהמשך ביורוקאפ. הקבוצה שסיימה במקום החמישי וזוכת הגביע הצרפתי התמודדו במוקדמות היורוקאפ, ובהמשך במסגרת היורוצ'לנג'. הקבוצות שסיימו במקומות 7-6 נכנסו אוטומטית לשלב הבתים של היורוצ'לנג'. זוכת הסופרקאפ השתתפה באופן אוטומטי בשלב הבתים של היורוצ'לנג'. בינואר 2016 הודיעה התאחדות הכדורסל הצרפתית שהחל מעונת 2016/2017 ישחקו קבוצות צרפתיות במפעלי פיב"א בלבד, כך שקבוצות צרפתיות לא ישחקו עוד במפעלי יול"ב השונים כגון היורוליג והירוקאפ. עם זאת, ב-2017 החליטו מספר קבוצות צרפתיות לחזור בעונה הבאה ליורוליג, גם אם המהלך לא התקבל בברכה על ידי ההתאחדות.
זרם התודעה
זרם התודעה הוא סגנון כתיבה שבו מצוטטות מחשבותיו של הדובר, והעולם מתואר על פי תפיסתו הסובייקטיבית של המתבונן בו. סגנון הכתיבה החל להתעצב בספרות המודרנית, עם שימת הדגש של ספרות זו על נפש הדמויות. את המונח טבע ויליאם ג'יימס ב"עקרונות הפסיכולוגיה".
העיקרון המארגן של צורת הכתיבה הזו אינו בהכרח נרטיבי או לוגי, כי אם על פי סדר התודעה - האופן בו המחשבות עולות בדובר. כתוצאה, מעבר ממשפט למשפט יכול להיעשות בצורה אסוציאטיבית, שאינה ליניארית, וכדומה.
אף על פי שהדבר אינו הכרחי, ברוב המכריע של המקרים הדובר ברומאנים מסוג זה (להלן אינפורמנט) אינו מודע לנמען. כתוצאה מכך, הגיבור אינו מחויב להסביר דברים מסוימים או לתאר אותם בסדר מסוים. מסיבה זו ניתן פעמים רבות למצוא דאיקטים רבים (כינויי גוף, זמן וכדומה) שאינם מפורשים. בעוד הדמות חושבת על "הוא", ויודעת למי כוונתה, על הקורא להסיק זאת בעצמו. כמו כן, האינפורמנט מרשה לעצמו לחשוב מחשבות אישיות, שכן הוא אינו יודע שאותן מחשבות "נשמעות" על ידי הקורא.
כאמור, הטקסט מגיע מתוך תודעת האינפורמנט, והיא זו שקובעת את חוקיו. לפעמים נמסר הסיפור גם מתוך תודעות משנה, של גיבורי משנה, או מתוך תודעות משנה של דמויות שהתפצלו מתודעת המספר.
דוגמה קלאסית לזרם תודעה היא המונולוג של מולי בלום בפרק החותם את "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס (כפי שתורגם על ידי יעל רנן). להלן קטע קצר:
סופרים שכתבו בזרם תודעה
לקראת אמצע המאה העשרים ניתן היה כבר לדבר על אסכולה חדשה בכתיבה הרומניסטית האירופית והאמריקאית, אסכולת זרם התודעה. בין ראשי האסכולה הזו נמנו הרומנים של וירג'יניה וולף, ויליאם פוקנר, ג'יימס ג'ויס, סמואל בקט והרמן ברוך. יש הכוללים גם את שיריו של משורר הרוק בוב דילן.
בספרות העברית נחשב אורי ניסן גנסין לראש וראשון בין מחדשי זרם התודעה בסיפורת, בארבעת סיפוריו הגדולים: "הצידה", "בינתיים", "בטרם" ו"אצל". כמו כן יש למנות גם את שמעון הלקין, בספרו "עד משבר", יעקב שבתאי בספריו "סוף דבר" ו"זיכרון דברים", ס. יזהר בספרו המונומנטלי "ימי צקלג", יורם קניוק בספרו "סוס עץ", דויד גרוסמן בספרו "עיין ערך: אהבה" (חלקו השני של הספר) וא.ב. יהושע ב"גירושים מאוחרים", כמי שכתבו יצירות שאפשר לשייכן לאסכולת זרם התודעה.
חדירה לנפש
כז'אנר שהומצא במודרניזם (אם כי ניתן למצוא לו אבות קודמים גם לפני המאה העשרים), מתאפיין זרם התודעה בהתמקדות בנפש הגיבור, שמחשבותיו מצוטטות. בבסיסו, זרם התודעה הוא מונולוג פנימי, שיח של אדם עם עצמו, על אף שיש הבדלים ניכרים בין ספרות זרם התודעה לבין המונולוגים השייקספיריים. ההבדל העיקרי, אם כי לא היחיד, הוא העובדה שזרם התודעה מנסה לחקות לא רק את תוכן המחשבות, אלא גם כיצד הן "נראות". כלומר, במקום להסתפק במסר הכללי של המחשבה, כתיבה בזרם תודעה היא ניסיון לייצג גם את אופייה הצורני של המחשבה, כפי שהם תפסו אותו, ממעברים אסוציאטיבים ממחשבה למחשבה ועד לאי בהירות בדאיקטים. מכיוון שכך, חוקרים רבים הניחו כי זרם התודעה הוא שיאה של החדירה לנפש הדמות.
בספרה Transparent Minds, המנסה לאפיין סוגי חדירה לנפש הדמויות בספרות, קראה דורית קון תיגר על טענות אלה. קון טענה כי ציטוט מחשבות הדמות היא רק דרך אחת לאפיין את הדמות ולחדור לנפשה. זרם התודעה בעיקרו הוא מילולי, ומכאן שהוא יכול לתאר רק את הרובד המילולי של מחשבות הדמות. רבדים שאינם מילוליים, תת-הכרתיים, אינם יכולים לקבל ייצוג בטקסט שכולו זרם תודעה.
יתרה מכך, אין שום סיבה להניח שהדמות יודעת הכול על עצמה או על נפשה. דמויות רבות, כבני אדם רבים, משקרות לעצמן ומטעות את עצמן. סופר הכותב בזרם התודעה יתקל בקשיים כאשר ירצה להדגיש זאת.
זרם תודעה, טוענת קון, הוא ציטוט ישיר של מחשבות הדמות, ולכן הוא מגביל את אפשרויות המחבר. בספרים שאינם כתובים בז'אנר זה, יכול הדובר לאפיין את הדמות באמצעים נוספים, שאינם זמינים בזרם התודעה. כך, למשל, הדובר יכול לסכם את מחשבות הדמות, להאריך אותן, לייצר בינן לבין דבר מה אחר אנלוגיה, שתאיר אותן באור מסוים, וכדומה. הדובר יכול גם להביע ביקורת על מחשבות הדמות ולנתח אותן, והוא יכול להעמיד אותן בקלות יתרה באור אירוני בהתאם למטרותיו ביצירה.
התודעה כציטוט
אחת הסיבות העיקריות להבדל זה נעוצה בעובדה שבשני המקרים המונולוגים מצוטטים (ע"ע: אינטרטקסטואליות). על פי תאוריית הציטוט של מאיר שטרנברג, ציטוט הוא אירוע בו פעולת תקשורת אחת מייצגת פעולת תקשורת אחרת, גם אם זו פעולת תקשורת בדיונית. בספרות קיימת מערכת היררכית של ציטוטים, שבראשה עומד המחבר, לאחריו הדובר, ולאחר מכן, אם בכלל, הדמויות.
בנוסף לכך, יחסי ציטוט הם תמיד יחסים של משעבד ומשועבד. פעולת תקשורת אחת מנותקת מההקשר המקורי שלה, וממטרתה המקורית, ומועברת לפעולת תקשורת אחרת, שמטרותיה שונות. ביחסים אלה נוצר מונטאז' פרספקטיבי – שילוב בין הפרספקטיבה של המצטט לפרספקטיבה של המצוטט. לעיתים, השילוב הזה גלוי יותר לעין, ולעיתים פחות, אולם הוא תמיד שם.
במונולוג השייקספירי ניתן לחוש ביתר שאת בידו המכוונת של המצטט. המונולוגים כתובים במשקל מסוים, שפתם גבוהה, בדרך כלל, והמחשבות המצוטטות מסודרות באופן נרטיבי או כטיעון. התחושה המתקבלת היא שאלו אינן מחשבות הדמות, כפי שהיא ביטאה אותן בפרטיות מוחה, אלא עיבוד של מחשבותיה, והתאמתן לקהל. מדובר, אם כן, במעין מבע משולב, מאפיינים של פעולת תקשורת אחת, המשתלבים במאפיינים של פעולת תקשורת אחרת.
עם זאת, גם בספרות זרם התודעה ניתן לראות כי מדובר בציטוט. ראשית, זרם הסיפור נפתח ומסתיים. מישהו בוחר היכן לפתוח את הסיפור, והיכן לסיים אותו. הבחירה הזו נעשית על פי מטרות המחבר, מטרותיו התקשורתיות והרטוריות (ע"ע: הנמקה). מטרות אלה מכתיבות גם בחירות אחרות במהלך הכתיבה. למשל, אלו ממחשבות הדמות יובנו על ידי הקורא (כלומר, הטקסט יספק מספיק מידע, שממנו ניתן יהיה להסיק מסקנות פרשניות), ומתי הן יובנו.
אם כן, ההבדל העיקרי בין מונולוג שייקספירי למונולוג של זרם התודעה אינו צורני בהכרח (חלק מהמונולוגים בספר "יוליסס" לג'ויס כתובים במשקל, משום שהדמות, סטיבן דדאלוס, מנסה את כוחה בכתיבה), אלא נעוץ במטרותיו של המחבר והדובר. סיבה נוספת להבדלים בין מונולוגים, מלבד ההבדל בין הדמויות, הוא ההבדל באופן בו התודעה נתפסה בזמנים שונים ועל ידי אנשים שונים.
מודל התודעה
קשה לטעון שזרם התודעה הוא ייצוג מהימן של תודעת האדם, גם אם מדובר בייצוג של הרובד המילולי בלבד בתודעתו. מאחר שתודעה אינה דבר נראה וניתן למדידה, ייצוגה מסתמך על מודל תרבותי, שמשתנה בהתאם לתקופה ולהנחות היסוד שלה. כך, למשל, מודל הנפש של זיגמונד פרויד שונה באופן מהותי ממודל הנפש שהיה מקובל בימי הביניים. לפיכך, ייצוגה של תודעה בספרות מדיאוולית (גם אם זו אינה כתובה בסגנון זרם התודעה) יהיה שונה מייצוג תודעה בספרות המודרנית.
ההבדל אינו חייב להיות צורני בלבד, להתבטא באופן בו כתובים הדברים, הוא יכול להיות גם רחב יותר. מהלך מחשבתי שנראה הגיוני בתקופה מסוימת, תחת הנחות יסוד מסוימות, יראה בלתי הגיוני בתקופה אחרת. דוגמה מובהקת לכך ניתן למצוא דווקא באירוע שאינו ספרותי. ג'רלד מוויילס ניסה במאה ה-12 להוכיח שהאי מן שייך לבריטניה ולא לאירלנד. כדי להוכיח טענה זו, הוא הצביע על העובדה שיש נחשים באי. ומאחר שעל פי כל המסורות הקיימות פטריק הקדוש גירש את הנחשים מאירלנד, ולכן באירלנד אין נחשים, הרי שהאי אינו חלק מאירלנד. כדאי לשים לב כי אירלנד נתפסת כאן לא כמקום שגבולותיו משתנים על פי שרירות ליבו של האדם, אלא כמהות ברורה ומובחנת, כמעט מנותקת מההיסטוריה האנושית.
במובן מסוים, אם כן, זרם התודעה אינו מייצג מהימן של תודעת האדם, אלא של האופן בו תודעת האדם נתפסה בזמנים שונים.
לכתוב תודעה – התנגשות מוטיווציות
כתיבה בזרם תודעה באופן גלובלי (כלומר, כל הטקסט הוא זרם תודעה, ולא רק חלקים ממנו, כמו פרקים מסוימים ב"יוליסס") מציגה בפני הכותב אילוצים מסוימים, שעמם עליו להתמודד. חוסר המודעות של האינפורמנט לנמענים לא רק מאפשר לכותב להציג את מחשבותיו הפרטיות והאישיות ביותר של הגיבור, הוא גם מציג בפניו קשיים.
ראשית, לאינפורמנט אין צורך להסביר לעצמו דברים שהוא כבר יודע. כך, למשל, אין לו סיבה מיוחדת להציג את עצמו. הוא יודע מי הוא, יודע את שמו, ויודע כיצד הוא נראה. כמו כן, הגיבור לא צריך לפרט לעצמו במחשבותיו מי זה אותו "הוא" עליו הוא חושב, בעוד שהקורא זקוק לאינפורמציה זו כדי להבין דברים בסיסיים בעולם המיוצג.
במילים אחרות, בעוד המחבר מעוניין לספק לקורא מידע אקספוזיציוני, מידע בסיסי להבנת המתרחש, לגיבור אין שום אינטרס לעשות זאת. לדברי דורית קון, זו הסיבה שבשלה מתחילים סיפורים רבים, הכתובים בסגנון זה, בהתעוררות. כך המחבר מספק גם סיבה להתחלת זרם התודעה (ובכך לא גורם לתחושה שהחדירה לנפש הדמות נעשית באמצע הדברים, ומכאן גם לא מבליט את קיומו), וגם מסוגל לספק מעט מידע בסיסי, בתואנה שלוקח לגיבור המתעורר זמן לזהות את סביבתו.
בעיה נוספת, חשובה לא פחות, היא תיאור הסביבה בה הגיבור נמצא. מאחר שהקורא מקבל רק את מחשבות הגיבור, על הסופר למצוא דרך לתאר את המתרחש בעולם דרך מחשבות אלה. דרך אחת להתמודד עם הבעיה היא למקם את הגיבור במקום אחד, ובכך לצמצם למינימום את הצורך בתיאור זה. דרך אחרת היא לגרום לגיבור לחשוב על הדברים המתרחשים סביבו ועל סביבתו, וכך להציג את האירועים לקורא בעקיפין. חלק מהסופרים אף תמללו את הדברים שהגיבור רואה, ובכך ניסו ליצור את הרושם שהגיבור אינו "חושב", אלא פשוט חווה את האירועים או מתבונן בעולם מבלי לנסות לפרש אותו.
ניב גורדון
ניב גורדון (נולד ב-15 ביוני 1965) כיהן כפרופסור לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חוקר נושאים הקשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני ולזכויות אדם.
ביוגרפיה
גורדון, דור שלישי בישראל, התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, ושובץ בגדוד 890. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה. לאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר ושימש כסמל מחלקה בפלוגה המסייעת. גורדון נפצע באופן קשה בהתקלות ליד ראש הנקרה, שכתוצאה ממנה הוא סובל מ-42 אחוזי נכות.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הוא שירת כמנהל של רופאים לזכויות אדם בישראל. הוא פעיל בתעאיוש, תנועה יהודית-ערבית. הוא מזהה את עצמו כאיש שמאל, וחבר באקדמיה לשוויון. בתקופת האינתיפאדה השנייה היה חלק מתנועת הסרבנות בצה"ל. תיאר את ישראל כ"מדינת אפרטהייד" ותומך בחרם בינלאומי על מדינת ישראל.
גורדון סיים בהצטיינות ב-1991 לימודי תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ב-1997 סיים תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת נוטרדאם שבארצות הברית ובשנת 1999 סיים את לימודי הדוקטורט במדעי המדינה בנוטרה דאם. כותרת עבודת התזה שלו: Social Control in Democracies: A Theoretical Analysis. שימש מרצה באוניברסיטת בן-גוריון, ב-2005 קודם לדרגת מרצה בכיר ובשנת 2010 הועלה לדרגת פרופסור חבר. שימש חוקר ופרופסור אורח באוניברסיטת ברקלי, אוניברסיטת מישיגן ואוניברסיטת בראון.
ב-2006 פסק בית המשפט המחוזי בנצרת 10,000 ש"ח פיצויים לגורדון בתביעת דיבה שהגיש לאחר שסטיבן פלאוט כתב שגורדון "שואף להיות יודנראט".
בשנים 2010-2008 כיהן כראש המחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנים 2016 - 2018 שהה בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) באוניברסיטת לונדון, לצורך מחקר של ההיסטוריה והפוליטיקה של מגנים אנושים. המחקר בחן את התופעה החל ממלחמת האזרחים בארצות הברית ועד מלחמות עכשוויות בסוריה ועיראק. החל משנת 2018 משמש כפרופסור למשפט בינלאומי וזכויות אדם בקווין מרי, אוניברסיטת לונדון.
פרסומים
בין היתר, כתבותיו של גורדון פורסמו בלוס אנג'לס טיימס, וושינגטון פוסט, גארדיאן, הארץ, ג'רוזלם פוסט ושיקגו טריביון. בשיתוף עם רוחמה מרטון כתב את Torture: Human Rights, Medical Ethics and the Case of Israel ספרו, Israel's Occupation התפרסם על ידי הוצאת אוניברסיטת קליפורניה בשנת 2008.
אוטונומיה
אוֹטוֹנוֹמְיָה (מיוונית: αυτονομία "עצמיות בחוק"; מקור המושג בצירוף המילים αὐτο - עצמי, ו-νόμος - חוק, שמשמעו: 'הקובע חוק לעצמו'), מושג רחב שהוראתו הכללית מציינת מידת ריבונות או יכולת תפקוד בלתי תלויה, בתחום פעילות כלשהו או ביחס לפרמטרים כלשהם. המושג עשוי לשמש להתייחסות לאופן הפעולה של פרט או גוף חברתי, כמו גם של מערכות ביולוגיות ושל מכונות ועצמים מופשטים (כגון, פונקציות מתמטיות), ומהווה מושג בסיסי במגוון תחומים החל מפילוסופיה של המוסר ותאוריה פוליטית וביואתית, דרך סוציולוגיה ופסיכולוגיה ועד לביולוגיה, רפואה, הנדסה ומתמטיקה.
השימוש הראשון המוכר במונח הוא מאמצע המאה השבע עשרה (1623-4) אך את שורשיו הרעיוניים ניתן למצוא כבר בפילוסופיה היוונית העתיקה.
בשימוש העממי מבטא המונח בדרך כלל שאיפה לחירות בתחום מסוים של החיים. שימוש זה מטשטש את ההבחנה שתבעו פילוסופים בין 'אוטונומיה אישית', ל'אוטונומיה מוסרית' ו'אוטונומיה פוליטית'. "אוטונומיה מוסרית, ששורשי הדיון בה מיוחסים בדרך כלל לעמנואל קאנט, היא היכולת של הפרט להתלבט ולבחור לעצמו את חוקי המוסר המנחים אותו, במקום להיענות ללא שיקול דעת לתכתיבים חיצוניים; אוטונומיה אישית היא יכולתו של פרט לקבל החלטות לגבי עצמו ולנתב את פעילותו (הגדרה זו אינה מתייחסת בדרך כלל להיבטים או תכנים מוסריים); ואוטונומיה פוליטית היא מצב בו החלטותיו של הפרט מכובדות, מוערכות ונענות במסגרת הקשר פוליטי." בהקשרים מדיניים משמש המושג אוטונומיה להגדרת מצב בו לאוכלוסייה מוגדרת (אם מבחינה טריטוריאלית או זהותית) מוענקת ריבונות עצמית מוגבלת. לרוב מדובר בממשל עצמי האחראי לניהול ענייני הפנים (כולל חקיקת חוקים), כאשר בכל הנוגע לענייני חוץ, ביטחון, מסחר וקשרי חוץ, הישות האוטונומית כפופה לחלוטין לשלטון המרכזי; לעיתים מדובר בריבונות רחבה או צרה יותר (למשל, אוטונומיה תרבותית).
בהקשרים שאינם חברתיים, כבהתייחסות למערכות ביולוגיות ומכניות או לעצמים מופשטים, משמש המושג לציון מידת החופש של המושא לפעול ללא תלות במערכות חיצוניות או פרמטרים מסוימים.
טריטוריה או ישות אוטונומית
המושג אוטונומיה משמש בין היתר לתיאור מצב בו אזור מסוים במדינה, או לקבוצה מסוימת בתוך מדינה ישנה זכות לשלטון עצמי מוגבל, הכולל חקיקת חוקים הנוגעים לענייני פנים, כאשר בנושאי חוץ, ביטחון וסחר היא כפופה לשלטון המרכזי.
קיומה של טריטוריה אוטונומית בתוך שלטון מרכזי מעיד לעיתים על חולשת השלטון המרכזי כיוון שעצם הענקת זכויות והכרה בעצמאותה החלקית של אוכלוסייה מסוימת מהווה ויתור של הגורם השולט על שליטתו באותה אוכלוסייה.
אוטונומיה מלאה היא בדרך-כלל דרישת קדם לעצמאות מדינית, אולם אוטונומיה לא תמיד מובילה לעצמאות. באוטונומיה קשרי הפנים מנוהלים על ידי התושבים של המתחם האוטונומי אך אין להם רשות לנהל קשרי חוץ.
דוגמאות לאוטונומיות הן כורדיסטן, גרינלנד והונג קונג. בישראל הרשות הפלסטינית מתקיימת באוטונומיה חלקית בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה (שבפועל נמצאת תחת שליטת חמאס).
בדרך כלל באזורים המוגדרים כאוטונומיה מועלית דרישה לקבלת עצמאות מלאה, כמו במקרים של קטלוניה וחבל הבסקים בספרד, צ'צ'ניה הנמצאת תחת שלטון רוסיה.
בפילוסופיה
בפילוסופיה נהוג להבחין בין שני מובנים של אוטונומיה. מובן אחד נוגע ליכולתו של אדם לנהל את חייו. באופן כללי, ניתן לאפיין מובן זה כיכולת לבחור את העניינים המשמעותיים בחייך מתוך מגוון ראוי. המטאפורה המקובלת היא שאדם אוטונומי, לפי מובן זה, הוא "הסופר של סיפור חייו" או "הנהג במכונית".
ודוק: על אף שלכאורה ככל שהעניין משמעותי יותר לחייו של אדם, היינו חושבים שיכולת הבחירה יותר קשורה באוטונומיה, אין זה תמיד כך. אף שבחירה בקרן פנסיה עשויה להיות חשובה מאוד לרווחת האדם הבוחר בה, מקובל לחשוב שמה שחשוב בקרן הוא התשואות ממנה בלבד. לכן, אדם שמפקיד את גורל החסכונות שלו בידי יועצת פנסיה אינו פחות אוטונומי. לעומת זאת, אדם שייתן לחברה שמתמחה בבחירת מקצוע לבחור עבורו את הקריירה עלול להיות פחות אוטונומי וכך לאבד משהו משמעותי בחייו. דוגמת הקריירה אינה אינטואיטיבית, משום שהאדם בחר להפקיד את גורל הקריירה שלו בידי החברה, אך ניתן לחשוב על מצב בו הדבר הזה היה קורה בכפייה באמצעות חוקי המדינה והיה מביא אנשים לבחור במקצועות שבאופן כללי יותר טובים להם.
אוטונומיה במובן זה נוטה להיות מבולבלת עם מספר קונספטים נפרדים:
מובן נוסף של אוטונומיה נוגע למרחב אינטרסים שכל אדם נהנה משליטה בלעדית בו. במובן הזה, אוטונומיה היא היכולת ליהנות מאי התערבות של אחרים בתחום מסוים של אינטרסים והניהול שלהם. האינטרסים המוגנים במובן זה הם בדרך כלל הפרטיות, הכבוד ושלמות הגוף.
דוגמה למובן זה של אוטונומיה ניתן למצוא בדיון להצדקות של הגנה עצמית. על פי התפיסה במשפט הגרמני, האמנה החברתית מביאה לכך שאדם מוותר על מרבית החירות שלו כחלק מהחוזה החברתי, אך האינטרסים החוסים תחת אינטרס האוטונומיה נשארו כבמצב הטבעי. לכן, כאשר פרט תוקף פרט אחר, בין אם התוקף אשם ובין אם לאו, הוא חודר למרחב האוטונומי של המותקף (לעיתים מנוסח כ"פגיעה באוטונומיה"), שם למדינה אין סמכות לגיטימית להתערב בחירותו להגיב.
חטא המרגלים
חטא המרגלים הוא סיפור מקראי המתואר בפרשת שלח לך שבספר במדבר, ובנאומו של משה בפרשת דברים שבספר דברים. הסיפור התרחש כשנתיים לאחר יציאת בני ישראל ממצרים, בעת שישבו בני ישראל במדבר פארן. משה, במצוות ה', שלח נשיא מכל שבט לתור את ארץ כנען לקראת הכניסה אליה.
לאחר ארבעים יום, שבו המרגלים ודיווחו שהארץ "זבת חלב ודבש", אך תיארו את יושביה כענקים עוצמתיים בלתי מנוצחים. בעקבות זאת, בני ישראל נתקפו בהלה ופחד ורצו לשוב למצרים ולא לכבוש את ארץ כנען. עונשם של בני ישראל על הוצאת דיבת הארץ והטלת ספק בה' ובמשה היה ארבעים שנות נדודים במדבר.
משימת הריגול
משה בחר נציג אחד מכל אחד משנים עשר השבטים, כולם ממנהיגי העם, והורה להם לבחון את טיב הארץ ואת אופיה הצבאי:
לאחר ארבעים יום בהם המרגלים תרו את הארץ, ממדבר צין בדרום ועד לבוא חמת בצפון, המרגלים שבו למדבר פארן, ובידם אשכול ענבים שכרתו בנחל אשכול (שנקרא על שם אותו אשכול). האשכול היה גדול מאוד, ושניים מהם נשאו אותו על מוט.
החטא
כשחזרו המרגלים אל בני ישראל, הם תיארו בפניהם את טוּבה של הארץ: עם זאת, עשרה מהם צפו כישלון בכיבושה:.
כלב בן יפונה חלק על דעתם וטען כי בכוחו של העם לרשת את הארץ,, אך המרגלים חלקו עליו, והוסיפו להוציא את דיבת הארץ בקביעתם כי היא. לבסוף, העם השתכנע מדברי המרגלים:.
בעקבות הדברים החריפים של בני ישראל, משה ואהרון נפלו על פניהם, וכלב ויהושע בן נון קרעו את בגדיהם וקראו:. העם לא השתכנע מדבריהם, ואף התכוון "לִרְגּוֹם אֹתָם בָּאֲבָנִים".
העונש
בעקבות הפגנת חוסר האמון ביקש אלוהים להשמיד את העם במגפת דבר ולהקים עם חדש שיצא ממשה, אך לאחר שמשה התחנן בפניו, וטען שהריגת עם ישראל במדבר תגרום לחילול שמו בעיני הגויים, הוא המתיק את העונש, וקבע שבני ישראל ינדדו במדבר סיני ארבעים שנה, כנגד ארבעים ימים שהיו המרגלים בארץ, עד שימותו כל בני הדור, מבן עשרים ומעלה. עשרת המרגלים שהוציאו את דיבת הארץ מתו במגפה. קבוצה (המעפילים) מבני ישראל ניסתה להתקדם ולהיכנס לארץ ישראל באופן עצמאי, אולם ניגפה במלחמה מול העמלקי. כלב ויהושע, שבניגוד לשאר המרגלים דברו טוב על הארץ, זכו לשרוד את המסע ולהיכנס לארץ.
הסתירות בין ספר במדבר לספר דברים
סיפור המרגלים מופיע גם בספר במדבר וגם בספר דברים וישנן סתירות רבות בין הסיפורים.
הסתירה הכי בולטת היא בשאלה, מי יזם את שליחת המרגלים: בספר במדבר מוצגת שליחת המרגלים כציווי של ה' למשה: ; לעומת זאת, בספר דברים סיפר משה כי היוזמה הייתה של בני ישראל:.
ישנה עוד סתירה מרכזית, בשאלה מהי מטרת השליחות. לפי ספר דברים נראה שהמשימה היא לבחון את הדרכים לכיבוש הארץ; לעומת זאת, בספר במדבר, לא כל כך ברור האם המשימה המרכזית היא לבחון את טיב הארץ, או שהמשימה המרכזית היא לבחון את דרכי הכיבוש.
הרב סמט במאמרו מציע פתרון לסתירות הללו. לדעתו ה' ציווה את משה לשלוח מרגלים כדי לתור את הארץ ולבדוק האם היא טובה, (כפי שמסופר בספר במדבר). לאחר מכן העם הגיע אל משה וביקש לבדוק דרכים לכיבוש הארץ (כפי שמודגש בספר דברים). משה החליט שהוא שולח אותם למשימה כפולה, כדי לא לשלוח את המרגלים פעמיים: מטרת המשימה הצבאית שאותה רצה העם, הייתה לחפור את הארץ (כפי שמודגש בספר דברים) ולבדוק האם היא מוכנה לכיבוש. המשימה הכללית שמטרתה הייתה לתור את ארץ כנען כלומר לבדוק אם היא טובה (כפי שמודגש בספר במדבר).
מאיר שפיגלמן מסביר את האחריות של משה בכך שמשה הוא זה שבחר את המרגלים, הדריך אותם ולא הגיב  באופן אקטיבי לדבריהם כשהוציאו דיבת הארץ רעה. משה לא היה יכול לשכנע את העם שהארץ אכן טובה, משום שלא ביקר בה בעצמו.
חטא המרגלים בספרות חז"ל
על פי המדרש, כלב נפרד משאר המרגלים שנשלחו לתור את הארץ והלך לבדו לחברון, להשתטח על קברי האבות בחברון, להתפלל ולפרוש משאר המרגלים שרצו להגיד דברים רעים על הארץ כשישובו. מדרש זה בונה את דמותו של כלב כאדם עצמאי.
מדרש אחר מספר כי כלב הערים על העם כשהתפרץ לדברי המרגלים. כלב פתח בדברים שנשמעים כמו תלונות נוספות על משה: "ולא רק זאת עשה לנו משה..." כדי למשוך את הקהל לשמוע לו, והמשיך בשבחו של משה: הוא גם הוציא אותנו ממצרים וקרע את הים וכו'.
בהמשך הסוגיה נאמר, שלאחר חטא המרגלים כל שנה היו עם ישראל חופרים לעצמם קבר וישנים בתוכו בתשעה באב (שבו חל חטא המרגלים), ובבוקר, כשהכרוז קורא - החיים יצאו מקברם והמתים נשארו בקברם. בשנה האחרונה כולם קמו, וכיוון שכך, חששו שטעו בתאריך, וקיימו את המעמד בלילה שלאחריו, אך שוב בקריאת, כל האנשים יצאו מקברם ללא מת אחד. וכך עשו כל לילה עד ט"ו באב, שראו את הירח מלא, וידעו שלא טעו בתאריך, ויותר לא ימותו, לכן עשו בט"ו באב יום טוב.