cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זיגומטורוס
יונק זה הגיע למשקל 500 ק"ג, לאורך 2.5 מטר ולגובה 1.5 מטר בכתפיו. הוא כנראה חי בדומה להיפופוטם גמדי והיה בעל נחיריים בקצה הראש כמותו. הוא רעה בביצות ובערבות העשב של אוסטרליה בעדרים ורעה עשבים או קנים וייתכן שנע גם לאורך מישורי החופים. שיניו החותכות הגדולות עזרו לו לכרסם את הצמחייה, בדומה לשיניו של הוומבט. בניגוד להיפופוטמים הוא היה בעל כיס בקצה בטנו, שם הוא גידל את גוריו עד שהם גדלו.
לא ברור ממה יצור זה נכחד אך ייתכן שזה קשור להגעת האדם לאוסטרליה במשך הפליסטוקן, בדומה לקרובו הדיפרוטודון.
דוד ספדה
ביוגרפיה
ספדה נולד בנוגלס כאחד מארבעה בנים. בשנת 2000 הוא השתתף כנציג מקסיקו בתחרות יופי בשם "מנהאנט אינטרנשיונל" Manhunt) International) שם נבחר לסגן הראשון.
ב-2002 שיחק בפרק של הסדרה "משפחה אמריקאית" ששודרה ב-PBS העוסקת במשפחה לטינית המתגוררת בלוס אנג'לס, ב-2003 שיחק בסרט ההמשך לסרט האימה ג'יפרס קריפרס ובנוסף הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות האמריקאיות "ER", "מונק" ו"באפי ציידת הערפדים", ב-2004 הופיע בעירום בסצנת מין בסרט "Desnudos".
בשנת 2007 גילם את הדמות הראשית בטלנובלה "Acorralada" של תאגיד השידור האמריקאי Univision; ספדה גילם את דמותו של מקסימיליאנו "מקס" אירזאבל, לצד השחקנים פרנסס אונדיוויילה וויליאם לוי.
בשנת 2009 שיחק את דמות אחיו למחצה של ויליאם לוי והנבל הראשי בטלנובלה "כישוף". בשנת 2010 שיחק את אחד התפקידים הראשיים בטלנובלה "אשת הברזל".
בשנת 2011 כיכב בתפקיד הראשי בטלנובלה "כוחו של גורל" לצדם של גבריאל סוטו ומייקל רונדה, ובשנת 2012 שיחק בטלנובלה "תהום של תשוקה" בתפקיד דמיאן.
בשנת 2017, ספדה שיחק בטלנובלה ״החיים הכפולים של אסטלה קריו״ בתפקיד הראשי של ריאן קבררה.
בשנת 2020 שיחק בתפקיד הראשי של אלברו פאלקון בטלנובלה "לנצח את הלב" של רשת הטלוויזיה לס אסטרלס אשר נמצאת בבעלות של טלוויסה. באותה שנה הצטרף לצוות השחקנים בעונה השנייה של הטלנובלה "אישה רעה" מבית הערוץ של טלמונדו.
בשנת 2021 החל לגלם את הדמות הראשית 'ויסנטה רמירז פרז' בטלנובלה "Mi fortuna es amarte".
הוא גם דגמן הלבשה תחתונה לקלווין קליין.
ויויאן מלון ג'ונס
ויויאן חואניטה מלון ג'ונס (באנגלית: Vivian Juanita Malone Jones; 15 ביולי 1942 - 13 באוקטובר 2005) הייתה אחת משני הסטודנטים האפרו-אמריקאים הראשונים שנרשמו לאוניברסיטת אלבמה בשנת 1963, וב-1965 הייתה לבוגרת האוניברסיטה השחורה הראשונה. היא התפרסמה כשג'ורג' ואלאס, מושל אלבמה ניסה לחסום את דרכם שלה ושל ג'יימס הוד להרשמה לאוניברסיטה ללבנים בלבד.
ילדות ונעורים
מלון נולדה במחוז מונרו, אלבמה ב-1942, הרביעית בשמונה ילדים. הוריה עבדו שניהם בבסיס חיל האוויר ברוקלי; אביה היה איש תחזוקה ואמה עבדה כעוזרת-בית. הוריה של מלון שמו דגש על חשיבות ההשכלה ווידאו, שילדיהם ילמדו בקולג'. כל אחד מאחיה הגדולים של מלון למד באוניברסיטת טוסקג'י. הוריה גם היו פעילים בתנועה לזכויות האזרח והרבו לחהשתתף בכינוסים מקומיים, התרמות ופעילויות בקהילה לקידום שוויון וביטול ההפרדה הגזעית. כנערה, הייתה ויויאן מעורבת לעיתים קרובות בארגונים קהילתיים לחיסול האפליה הגזעית ועבדה שכם אל שכם עם מנהיגים מקומיים של התנועות למען ביטול ההפרדה הגזעית בבתי ספר.
לימודים
מלון למדה בתיכון המרכזי, שם הייתה חברה ב"אגודת הכבוד הלאומית". בפברואר 1961 נרשמה מלון לאוניברסיטת אלבמה לחקלאות ומכניקה, A&M, אחד הקולג'ים המעטים לסטודנטים שחורים באלבמה. היא למדה בקולג' זה במשך שנתיים וקיבלה תואר ראשון בהכשרה עסקית. מלון רצתה להמשיך ללמוד לקראת תואר בראיית חשבון, תחום לימודים שלא היה בנמצא בקולג' A&M בשנים ההן. יתרה מזו, התואר הראשון שמלון קיבלה ניתן לה לפני שהאוניברסיטה הוכרה באופן מלא על ידי איגוד הקולג'ים ובתי הספר של אלבמה. כדי לקבל תואר מוכר בראיית חשבון, היה על מלון לעבור לאוניברסיטה אחרת.
אוניברסיטת אלבמה
ב-1961 נודע למלון מידידת משפחה, שהליגה הלא-מפלגתית לבוחר ארגנה תוכנית לביטול ההפרדה בסניף מוביל של אוניברסיטת אלבמה. הודות להצטיינותה יוצאת הדופן בתיכון, הייתה מלון אחת ממספר סטודנטים שחורים מקומיים שהארגון הציע להם לפנות לקמפוס מובייל. לפחות 200 סטודנטים שחורים הגישו טופסי הרשמה לאוניברסיטה, ואלה נדחו על ידי ועדת הקבלה. האוניברסיטה דחתה את הבקשות בתואנה של רישום-יתר וסגירת ההרשמה, מכסות קבלה מלאות או אי-עמידה בדרישות האקדמיות מצד הפונים, אלא שהקהילה לא איחרה להבין, שהאוניברסיטה מסרבת לקבל את הסטודנטים השחורים בגלל התנגדותה לביטול ההפרדה הגזעית.
סטודנטים שחורים שפנו לקמפוס מוֹבִּיל של האוניברסיטה, כולל מלון, עמדו לבחינת המחלקה לביטחון הציבור של האוניברסיטה. אחרי שהגישה את בקשת ההרשמה לסניף מוביל של אוניברסיטת אלבמה, זכו מלון ומשפחתה לביקור של שני גברים לבנים, שהציגו עצמם כנציגי המדינה. הם הזהירו, שנסיונותיה להירשם לקמפוס מוביל ולהתמזג בבית הספר מעוררים פעולת גומלין אלימה מצד הקהילה הלבנה המקומית, ואל למשפחה לצפות להגנה של ממש מפניה. החשש לביטחונה לא הרתיע את מלון מהמשך פעולותיה לתמיכה באינטגרציה באוניברסיטה והיא התמידה במאמציה להתקבל לאוניברסיטת אלבמה כדי לקבל תואר בראיית חשבון.
הקרן להגנה משפטית ולהשכלה NAACP של אלבמה ארגנה אירוע עם מלון להרשמתה לבית הספר למסחר ומנהל עסקים של אוניברסיטת אלבמה, להשגת תואר בראיית חשבון. הקרן להגנה משפטית עבדה עם הסטודנט ג'יימס הוד לביטול ההפרדה הגזעית באוניברסיטת אלבמה. לאחר שנתיים של דיונים והליכים משפטיים, קיבלו היא וג'יימס הוד ב-1963 היתר להירשם באוניברסיטה בהוראת השופט המחוזי הרלאן גרומס. בית המשפט המחוזי פסק, שהנוהג של אוניברסיטת אלבמה למנוע כניסת סטודנטים שחורים לאוניברסיטה מהווה הפרה של פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק בראון נגד מועצת החינוך, שקבעה כי הפעולה של חינוך ילדים שחורים בבתי ספר בהפרדה מכוונת מתלמידים לבנים נחשבת לנוגדת את החוקה. השופט גרומס גם אסר על המושל ואלאס להתערב ברישום הסטודנטים.
ב-11 ביוני 1963 הגיעו מלון והוד, בלוויית סגן התובע הכללי של ארצות הברית ניקולאס קצנבאך ושיירה של שלוש מכונית עמוסות מרשלים פדרליים, אל קמפוס אוניברסיטת אלבמה כדי להירשם ללימודים. בשטח הקמפוס, חוסם את הכניסה אל אודיטוריום פוסטר, המתין להם המושל ואלאס, מכותר בקבוצה של שוטרי מדינה. ואלאס התכוון לעמוד בהבטחתו לקיים הפרדה גזעית במדינה ו"לבלום אינטגרציה בדלת בית הספר". מלון והוד המתינו במכונית, בשעה שסגן התובע הכללי קצנבאך וקבוצה קטנה של מרשלים פדרליים התעמתו עם ואלאס בדרישה לסור הצידה ולאפשר למלון ולהוד להיכנס בצו בית המשפט של המדינה.
לא זאת בלבד שוואלאס התנגד להוראה, הוא אף הפריע לקצנבאך; לנוכח קהל צוותי התקשורת שהקיפוהו, נשא ואלאס נאום קצר וסמלי, שעסק בריבונות המדינה, בטענה כי "הפלישה הלא קרואה, לא רצויה, לא מוצדקת ומגובה בכוח אל קמפוס האוניברסיטה של אלבמה ... בתוקף כוחו של הממשל המרכזי, מציגה דוגמה מפחידה של דיכוי הזכויות, זכויות היתר והריבונות של מדינה זו מצד פקידי הממשל הפדרלי."
משנוכחו לדעת, שוואלאס איננו מוכן לפנות את הדרך, קרא קצנבאך לעזרת הנשיא ג'ון פ. קנדי, שיכפה על ואלאס לאפשר לסטודנטים השחורים להיכנס אל האוניברסיטה. קצנבאך ליוה את מלון אל המעונות שלה ואמר לה לראות את חדרה ולאכול לבדה בחדר האוכל אם תהיה רעבה. מלון ירדה אל חדר האוכל והופתעה, כאשר מספר סטודנטים לבנים הצטרפו אליה וסעדו עמה. היא נשארה בחדרה במעונות עד שהוחלט, שהמצב נרגע.
מוסטפא אקינצ'י
מוסטפא אקינצ'י (בטורקית: Mustafa Akıncı; נולד ב-28 בדצמבר 1947) הוא פוליטיקאי צפון-קפריסאי ששימש כנשיא המדינה בין אפריל 2015 לאוקטובר 2020, כסגן ראש הממשלה וכראש עיריית לפקושה הראשון.
קורות חיים
אקינצ'י נולד ב-28 בדצמבר 1947 בלימסול, ובצעירותו למד אדריכלות בטורקיה. הוא חזר לקפרסין בשנת 1973 והתחתן כשנה מאוחר יותר. במאי 1976 נבחר לראשונה לכהן כראש עיריית לפקושה עם כמעט 49% מהקולות. הוא נבחר שוב לתפקיד בבחירות שהתקיימו בשנים 1980 ו-1986. שנות שלטונו בעיר התאפיינו בשיתוף פעולה עם עיריית ניקוסיה. בשנים 1993–2001 כיהן אקינצ'י כחבר באספה הלאומית של צפון קפריסין. בשנת 1995 ניסה אקינצ'י להתמודד לנשיאות, ללא הצלחה, לאחר שקיבל כ-14% מהקולות והגיע למקום ה-4. בשנת 2000 התמודד שוב לנשיאות, וקיבל 11.7% מהקולות והגיע למקום השלישי.
ויויאן מלון ג'ונס
אוניברסיטת אלבמה
הנשיא קנדי הכפיף בהמשך אותו יום את המשמר הלאומי של אלבמה לממשל הפדרלי, ומכאן לפיקודו של הנשיא, במקום לזה של מושל אלבמה. מאה אנשי משמר ליוו את מלון והוד ממעונותיהם חזרה לאולם, שם סר ואלאס הצידה לבקשת גנרל הנרי ו. גראהם. מלון והוד נכנסו אז לבניין, אם כי בדלת אחרת. עם כניסתם לבניין, התקבלו מלון והוד בתשואות מפתיעות מתלמידי האוניברסיטה, ומלון התקבלה לאוניברסיטה כתלמידת שנה ב'.
תקופת לימודיה של מלון באוניברסיטת אלבמה הייתה נקייה יחסית מסכסוכים ומאיומים על שלומה, להוציא הילולת פיצוצים שהתרחשה בנובמבר 1963 בהפגנה של לבנים, שזעמו כנראה על מדיניות האינטגרציה. לאחר דיונים מרובים בין המרשל של ארצות הברית לקצנבאך, הוחלט שמלון לא תוצא מבית הספר והרשמתה לא תבוטל בשל הטלת הפצצות. שנתיים לאחר מכן, ב-1965, קיבלה מלון תואר ראשון במנהל עסקים והייתה לבוגרת השחורה הראשונה של אוניברסיטת אלבמה. היא סיימה את לימודיה בממוצע ציונים של טוב+.
מוסטפא אקינצ'י
קורות חיים
בשנת 2003 הקים אקינצ'י את מפלגת התנועה הסוציאליסטית לדמוקרטיה. המטרות העיקריות של המפלגה היו קידום איחוד קפריסין בהתבסס על תוכנית של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן והצטרפות לאיחוד האירופי.
ויויאן מלון ג'ונס
השנים הבאות
על אף הישגיה האקדמיים הגבוהים באוניברסיטה, מלון לא הצליחה לקבל עבודה באלבמה. בהמשך הצטרפה למחלקת זכויות האזרח של משרד המשפטים האמריקאי ועבדה שם כמנתחת מחקרים. בתקופת חייה בוושינגטון, למדה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון לתואר שני במינהל ציבורי. היא קיבלה עבודה כמומחית ליחסי עובדים במשרד המרכזי של מנהל ותיקי המלחמה של ארצות הברית.
מלון התמנתה למשרת מנהלת ביצועית של "מיזם חינוך הבוחר" ופעלה להשגת שוויון בבחירות למיעוטים, עבודה שסייעה למיליוני שחורים להירשם להצבעה. בהמשך הייתה למנהל זכויות אזרח ועניינים עירוניים ולמנהלת צדק סביבתי לסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, משרה בה התמידה עד לפרישתה ב-1996. באוקטובר 1996 בחרה בה קרן משפחת ג'ורג' ואלאס לראשונה שתקבל את פרס לורלין ב. ואלאס לאומץ לב. בטקס הענקת הפרסף אמר ואלאס, "ויויאן מלון ג'ונס עמדה במרכז המאבק על זכויות מדינות והתנהלה בחן, בכוח ומעל לכל, באומץ." בשנת 2000, העניקה לה אוניברסיטת אלבמה דוקטורט לספרות אנוש.
מותה
ויויאן מלון ג'ונס מתה לאחר אירוע מוחי בגיל 63, ב-13 באוקטובר 2005 בבית חולים באטלנטה. טקס האשכבה התקיים בקפלה הבינלאומית על שם מרטין לותר קינג בקולג' מורהאוז.
משפחתה
מלון נישאה לד"ר מאק ארתור ג'ונס, רופא, שמת לפניה, בשנת 2004. היא הותירה אחריה בן, בת, ארבע אחיות ושלושה אחים. גיסה, אריק הולדר, היה התובע הכללי של ארצות הברית. אחיינה ג'ף מלון היה שחקן כדורסל בתקופת לימודיו באוניברסיטת מיסיסיפי וב-NBA.
מאיר פייבל גץ
מאיר פַייבֶל גֶץ (בצורה הרוסית: מאיר בֶּנצילוביץ' גץ; בכתיב היידי, שנהג בזמנו: געטץ; בכתב לטיני: Goetz (נכתב גם Getz, Gettz, Gotz); בליטאית: Gec; 1853, ה'תרי"ג – 1 בינואר 1932, כ"ב בטבת ה'תרצ"ב) היה מחנך, פקיד ממשלתי, פובליציסט וסופר עברי ליטאי, עסקן ושתדלן יהודי באימפריה הרוסית ובסוף ימיו בריגה בירת לטביה. מלבד ספריו, פרסם גץ מאמרים בכתבי העת העבריים שנדפסו בתקופתו באירופה.
גץ נולד בשנת 1853 במשפחה יהודית בעיירה זאמוט שבאזור ליטא, האימפריה הרוסית.
גץ היה יהודי דתי ומשכיל. הוא שימש בתפקיד "היהודי המלומד" שעל יד המפקח על החינוך של מחוז וילנה. ניהל גימנסיה עברית במוסקבה ובריגה וניהל קורסים פדגוגיים של "צעירי ישראל" ולמען מורים של "יבנה" בקובנה. הוא הפעיל קרן עזרה לצעירים הרוצים להכשיר את עצמם להיות מורים במוסדות חינוך יהודיים.
אנקונדה כהה
אנקונדה כהה (שם מדעי: Eunectes murinus), הידועה גם בשמות: אנקונדה ירוקה, אנקונדה נפוצה ובואה מים, היא מין של נחש חנק ממשפחת החנקיים הנפוץ באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית. זהו מין הנחש הכבד ביותר והארוך ביותר (ביחד עם פיתון מרושת) בעולם כיום, ונחשב כטורף-על לאורך הביצות הגדולות או ביערות האמזונאס.
השם המדעי של האנקונדה הירוקה נלקח מהמילה היוונית εὐνήκτης – אֶוְניקטיס, שפירושה "שחיין טוב", ומהמילה הלטינית Murinus, שפירושה "של עכברים" כי נחש זה נחשב לטורף עכברים. השם הראשון (שהתייחס לפיתון מרושת) היה כנראה מן השפה הסינהלית של סרי לנקה, לשעבר ציילון: בשנת 1869, האנגלי ג'ון ריי כתב על "האנקנדיה של הציילון", שמחץ את איברי התאו ואת העול. יותר ממאה שנים חל השם אנקונדה על הפיתון, אבל במאה התשע־עשרה מומחים החלו להשתמש בשם זה על מנת לתאר את הנחש החי באגן האמזונאס.
מאפיינים
האנקונדה הכהה הוא הנחש הגדול ביותר. נטען שאורכו יכול להגיע אף ל־10 מטרים ומשקלו ל־500 ק"ג. הערכות שמרניות יותר הן אורך של . הנקבות גדולות יותר מהזכרים: הנקבה הגדולה ביותר שתועדה ונמדדה הייתה באורך . משקל הזכרים מגיע ל-200 ק"ג. אם הדיווחים על אנקונדות באורך 8–10 מטר נכונים, אזי האנקונדה הוא הזוחל הארוך ביותר כיום, ביחד עם פיתון מרושת. לצד כוח ענק הוא אחד מהגדולים שבקשקשאים החיים כיום.
מרבית זמנו הוא שוהה בנהרות ובביצות ומיטיב לשחות ולצלול. הוא אינו ארסי. כל השרצה כוללת 30–40 ולדות שאורכם כ־70 ס"מ, המסוגלים לתפקד מיד עם צאתם לעולם. צבע עורו ירוק זית ועל גבו כתמים כהים וצהובים לכל אורכו. דפוס הכתמים ייחודי לכל פרט. ראשו משולש ולסתותיו ארוכות. הן מחוברות ביניהן על ידי גידים בעלי גמישות רבה, והודות לכך הוא מסוגל לבלוע טרף הגדול בהרבה מהיקף גופו. העיניים והנחיריים נמצאים בצד העליון של הראש כדי שיהא מסוגל להתבונן ולנשום כאשר גופו בתוך המים.
את מזונו מוצא האנקונדה סמוך למים או בתוכם. הוא צד ממארב, מתוך המים או מענפי עצים. בתנועה זריזה הוא לופת את טרפו בגופו הארוך וכורך אותו סביב גוף הטרף עד שנמחצות ריאותיו ועל ידי כך הוא נחנק. האנקונדה לא שובר את עצמות הקורבן במהלך החניקה, כיוון שעצמות שבורות עלולות להיות חדות מאוד ולחתוך את בטנו לאחר הבליעה. כאשר חש האנקונדה שהלמות הלב של הקורבן פסקה, הוא משחרר את החיה מליפופו ובולע אותה בהכניסו תחילה את הראש אל פיו.
בשל עוצמתו, כוחו ומאבקו התוקפני של אנקונדה בוגר, הוא טורף-על הניצב בראש מארג המזון בבית חיותו. עוצמתם של אנקונדות גדולות מספיקה גם כדי לצוד טורפים גדולים אחרים, כגון קיימנים (לרבות קיימנים שחורים מתבגרים), פומות, יגוארים קטנים ודגים גדולים וגם חיות גדולות אחרות, ביניהם הקפיברה, צבים, פקאריים, טפירים צעירים ועוד. האנקונדות גם לא בוחלות בקניבליזם עצמי או באכילת נחשים אחרים, כגון הבואה. לאנקונדה בוגרת כנראה אין טורפים, אף שלעיתים פרטים קטנים יחסית נטרפים בידי יגוארים, קיימנים שחורים וקיימן ז'קרה ובידי לוטרה ענקית. עם זאת מדובר במקרים נדירים, שכן אנקונדה בוגרת מסוגלת לגונן על עצמה באופן שיהרוג את טורפיה.
האנקונדה אינה רואה באדם טרף טבעי אך עשויה להתבלבל ולנסות לטרוף עובר אורח, בעיקר ילדים או נמוכי קומה. קרו מספר תקיפות של אנקונדות באמזונאס, לרוב של ילדים. כמעט ואין דיווחים על תקיפות אנקונדות שהסתיימו במוות, וחלקם שנויים במחלוקת. עם זאת, מקרים נוספים קורים בשביה, כאשר מגדלי נחשים לא זהירים מותקפים ולעיתים נהרגים בידי אנקונדה.
פרננדל
פרננדל (בצרפתית: Fernandel) שם הבמה של פרנאן ז'וזף דזירה קונטנדן (Fernand Joseph Désiré Contandin; 8 במאי 1903 - 26 בפברואר 1971), שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי שזכה להצלחה רבה.
קורות חייו
פרננדל נולד במרסיי, צרפת, להורים מעולם הבידור ששיחקו בוודווילים אופנתיים. כבר בגיל 12 הופיע לראשונה בתפקיד קטן בדרמה היסטורית. במלחמת העולם הראשונה, בשנת 1915, אביו גויס, לכן נאלץ לצאת לעבודה, כדי לפרנס את המשפחה, תחילה בבנק ולאחר מכן במפעל לייצור סבון ובו זמנית הופיע בכל הזדמנות על במות הקברטים והתיאטראות של מרסיי כשחקן וגם כזמר.
בשנת 1926 נשא לאשה את הנריאט מנסה (Henriette Manse), אחות חברו הצמוד, ז'אן מנסה (Jean Manse) ולזוג נולדו שלושה ילדים, ז'וסט, ז'אנין ופרנק. כבר בתקופת אירוסיו, נהגה חמותו לעתיד, בבואה לבקר את בתה, להגיד בראותה אותו: "Voilà le Fernand d'elle" - הנה הפרנאן שלה, אמירה שבחיבור שתי המילים האחרונות נשמע כ"הנה פרננדל" ומכך גזר את שם הבמה שלו, שליווה אותו עד סוף חייו. לאחר סיום השירות הצבאי, בשנת 1926, גילה אותו ז'אן פארו (Jean Faraud), המנהל הצרפתי של "סרטי פרמאונט", ששכר אותו להופעות בהפסקות של הסרטים. בשנת 1930 עבר לפריז שם זכה להופעתו הראשונה בסרטים, בסרט "הלבן והשחור" Le Blanc et le Noir בשנת 1931. בהזדמנות זו הכיר שני אנשים שהפכו לידידיו, סשה גיטרי וראימו. כבר באותה שנה הופיע בסרט של ז'אן רנואר וסרטים נוספים.
השחקן הקומי, בעל החיוך הסוסי, פרץ לתודעת הקהל בתפקיד "דון קאמילו" בסדרת הסרטים "דון קאמילו ופפונה" שם גילם את "דון קאמילו", כומר קתולי, לצדו של ג'ינו סרבי (Gino Cervi), שגילם את "פפינו", ראש עירייה קומוניסטי, על פי סיפוריו של הסופר ג'ובאנינו גוארסקי.
במהלך חייו זכה פרננדל למספר פרסים ועיטורים:
כפר עבודה
כפר עבודה היה סוג של יישובים שהוקמו בראשית ימיה של מדינת ישראל כאשר לתושבים לא היו אמצעי ייצור מספקים לאחזקה עצמית, ועל כן הם היו מבוססים על עבודה עבור גורמי חוץ, בעיקר הקרן הקיימת.
לאחר קום מדינת ישראל ראו המוסדות המיישבים חשיבות רבה בהתיישבות באזורים ההרריים בפרוזדור ירושלים ובגליל. באזורים ההרריים הוקמו 14 יישובים של נוער חלוצי וחיילים משוחררים ו-30 מושבים של עולים חדשים. במחנות העולים שהיו מלאים עד אפס מקום, ישבו עולים רבים שלא עבדו אך לא היה עבורם קרקע מספקת ראויה לחקלאות לצורך הקמת יישובים נוספים בהר. בעקבות זאת, הוחלט על ידי נציגי הממשלה, הסוכנות היהודית והמרכז החקלאי להקים כפרי עבודה בהם ייושבו כ-5,000 משפחות תוך הבטחה שהמתיישבים יועסקו בעבודות ציבוריות במשך 5 שנים.
בהקמת כפרי עבודה הוחל לקראת סוף שנת 1949, בפרוזדור ירושלים ובגליל, במקומות שבהם לא היה מספיק קרקע לצורך התיישבות חקלאית. בכפרי העבודה הוכנו לעולים בתים והובטח להם עבודה בהכשרת קרקע וייעור. על פי התוכנית, לאחר גמר הכשרת הקרקע יוקצו לכפרי העבודה משבצות קרקע, בהתאם לכך ייקבע מספר משפחות בכפר העבודה, וכפר העבודה יוסב למושב. כן נעשה מאמץ שלכל מתיישב יהיה משק עזר של 3–4 דונם.
ארבעה כפרי עבודה ראשונים הוקמו בנובמבר 1949: ליפתא, גדעונה, זנגריה ופוריה - כפר עבודה. בדצמבר 1949 הוקם כפר העבודה החמישי, אשתאול.
בשנת 1950 הוקמו 19 כפרי עבודה, 17 של עולי תימן, אחד של עולי הודו (עופר), ואחד של עולי מרוקו (שואבה). עד סוף 1951 הוקמו 29 כפרי עבודה, 9 בגליל (זנגריה, פרוד א', פרוד ב', צוריאל, גורן, ואדי קרן, עין יעקב), 2 בגלבוע (גדעונה ונורית), 2 ברמת מנשה ו-16 בפרוזדור ירושלים. ב-17 מהכפרים הוכנו בתי בלוקים, אבן או עץ וב-12 הוקמו צריפים. עד סוף 1951 תוכננו ב-15 מכפרי העבודה השטחים החקלאיים, לאחר שהוכשרו מעל 13,000 דונם.
ניקולאי בובריקוב
ניקולאי איוואנוביץ' בובריקוב (15 [27] ינואר 1839, סטרלנה, סנקט פטרבורג — 4 [17] ביוני 1904, הלסינגפורס) היה איש צבא ומדינאי רוסי. המושל הכללי של פינלנד ומפקד המחוז הצבאי הפיני (1898—1904). חבר מועצת המדינה; גנרל חיל הרגלים (1897). הוא היה מאוד לא פופולרי בקרב הלאומנים הפינים והציבור המהפכני-ליברלי ברוסיה בקשר למדיניות הרוסיפיקציה שלו בפינלנד ; נפצע אנושות בהלסינגפורס על ידי אייגן שאומן, תומך-עצמאות פיני הנחשב גיבור בארצו, שהתאבד מיד לאחר המעשה.
ביוגרפיה
ניקולאי בובריקוב נולד ב-15 בינואר 1839 בסטרלנה; הוריו: איוואן וסילייביץ' בובריקוב (1798—1883) ואלכסנדרה יגורובנה, לבית זילנד (1817—1896): חבר הוועדה הרפואית הצבאית ומרפא בכיר בבית החולים הצבאי בסנקט פטרבורג. אחים ואחיות: ליובוב (1834—אחרי 1888); עורכת דין, חבר מועצת המדינה איוואן (1835—1880); נדז'דה (1837—אחרי 1917); חבר הוועדה המדעית הצבאית, הסופר הצבאי גאורגי (1840—1924); היועץ החשאי אלכסנדר (1846—אחרי 1917). הוא התחנך בחיל הצוערים הראשון, ממנו שוחרר ב-30 ביוני 1858 כסגן בגדוד הרובאים הראשון של הגרנדיר. ב-1 בנובמבר 1860 נשלח לשירות בגדוד הלייב-גווארדיה אולאן של הוד מלכותו כדי ללמוד את כללי שירות הפרשים, ב-15 באפריל 1861 הוא התגייס לגדוד זה וב-21 באפריל אותה שנה קודם לדרגת סגן.
ב-25 באוגוסט 1862 נכנס לאקדמיה של המטה הכללי על שם ניקולאי, ב-17 באפריל 1863 הועלה לדרגת קפטן מטה. ב-9 בנובמבר 1864, לאחר שסיים את הקורס בקטגוריה הראשונה, הוא שוחרר מהאקדמיה למנהל הראשי של המטה הכללי. בשנת 1865 הוא נשלח לפקח על הובלת חיילים צעירים לאורך הוולגה והים הכספי, שהוטל על ידי גדודי המילואים במחוזות הצבאיים של מוסקבה וקאזאן כדי לחזק את גדודי המחוז הצבאי הקווקזי. לשם מילוי המשימה, הועלה בובריקוב לדרגת קפטן ב-28 באוקטובר 1865 ומונה לסגן בכיר במחוז הצבאי בקאזאן. 26 ביוני 1868 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-22 ב-20 באפריל 1869. הועלה לדרגת קולונל.
ב-16 באוקטובר 1876 הוא מונה לשרת עם מפקד צבא הדנובה, הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הזקן, בשנת 1878 שימש כעוזר מפקד מטה חיל המשמר. השתתף במבצע הטורקי בשנים 1877–1878.
ב-1 בינואר 1878 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל. ב-26 בפברואר 1884 הוא מונה לראש מטה כוחות המשמר והמחוז הצבאי הפטרבורגי (הוא מילא תפקיד זה עד 1897). ב-30 באוגוסט 1884 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
מ-26 באפריל 1896 עד 1 ביוני אותה שנה שהה במוסקבה בחגיגות ההכתרה של ניקולאי השני, עמד בראש מטה מיוחד בפיקוד הדוכס הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ', שתחת פיקודו פעלה יחידת הכתרה מיוחדת.
ב-6 בדצמבר 1897 הועלה לדרגת גנרל מחי"ר. ב-28 במרץ 1898 מונה לחבר המועצה הצבאית.
המושל הכללי של פינלנד
ב-17 באוגוסט 1898 הוא מונה למושל הכללי של פינלנד, כמו גם כמפקד המחוז הצבאי הפיני.
כאשר מונה למושל הכללי, הגיש בובריקוב הערה ניקולאי השני, ובו תיאר תוכנית פעילויות שיש לבצע בדוכסות הגדולה, בהם
בובריקוב ביצע תוכנית זו תוך זלזול בחוקה ובחוק צורת הממשל השוודית שהונהגה בפינלנד מאז 1772.
ב-3 בפברואר 1899 קיסר רוסיה חתם על מניפסט עליון בדבר נוהל הוצאת חוקים ממלכתיים כלליים, שנתפס בעיני אוכלוסיית הדוכסות הגדולה כצעד הפוגע בזכויות האוטונומיה וגרם לאי שביעות רצון והפגנות מאסיביות. ב-6 במאי 1900 מונה בובריקוב לחבר מועצת המדינה. ב-29 ביוני 1901 אושר צו שירות צבאי לפיו בוטל הצבא הפיני העצמאי והחלו לגייס פינים לצבא הרוסי על בסיס כללי. השפה הרוסית הוכנסה לעבודה המשרדית של הסנאט, הוקם "העיתון הפיני, מוסדות חינוך הושמו תחת שליטה ממשלתית, מורים "לא נאמנים" חוסלו ועוד. בובריקוב רדף קשות עיתונים והביא לסגירת רבים מהם; בשנת 1902 הוא ביקש סמכויות מיוחדות ועל בסיסם הרשה לעצמו לפעול נגד אנשי ציבור רבים בחו"ל באופן מינהלי. עם כמה צעדים שנועדו לסייע לחסרי קרקע, כמו גם עזרה לרעב, בובריקוב ניסה למשוך את המעמדות הנמוכים יותר של העם.
ניסיון התנקשות
עם זאת, חוסר שביעות רצון הפינים הלאומיים הביא לכך שב-3 ביוני 1904, בבניין הסנאט הפיני, אייגן שאומן, בנו של סנאטור מקומי, ירה מרובה בראונינג ופצע אנושות את בובקירוב, שבליל 4 ביוני מת. שאומן עצמו התאבד. במהדורה הרוסית משנת 1905, ניסיון ההתנקשות של שאומן מיוחס להחלטת המפלגה השוודית, שלא התיישבה עם המדיניות הלאומית-רוסית של בובריקוב.
מיכאילו קוז'יק
מיכאילו קוזיק (באוקראינית: Михайло Козик; 20 בספטמבר 1879 – 2 בינואר 1947) היה צייר ומורה לאמנות אוקראיני.
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת איכרים גדולה. אביו זיהה את כישרונו ועודד את כישוריו האמנותיים ולכן, מ-1897 עד 1904, הוא הצליח ללמוד בבית הספר לציור אייקונים בקייב. המורה הראשי שם, איוואן יז'קביץ, בחר בו לעבוד על האיקונוסטאזיס בכנסיית הקדושים בוריס וגלב. בשנת 1904 הוא עבר את מבחן הכניסה לבית הספר לאמנות קייב.
במהלך המהפכה של 1905, הוא הפיץ עלונים מהפכניים. מאוחר יותר באותה שנה הודח מבית הספר, עקב השתתפותו בשביתת תלמידים. הוא חזר לעיר הולדתו, ובשנה שלאחר מכן נעצר בעצרת סוציאל-דמוקרטית. הוא הצליח להימלט מהכלא והסתתר. כשהיה בטוח יחסית, הוא הצטרף לקבוצת אמנים שעיטרו את קתדרלת הטרנספיגורציה בבילה צרקווה.
ב-1907 הורשה לחזור לבית הספר לאמנות, שם למד אצל איוואן סלזניוב. שנתיים לאחר מכן, הוענקה לו תעודה להוראת אמנות בבתי ספר תיכוניים. לאחר מכן נסע למוסקבה, שם נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות. המדריכים העיקריים שלו שם היו קונסטנטין קורובין ולאוניד פסטרנק. הוא סיים את לימודיו ב-1913 כ"אמן בתואר ראשון". באותה שנה החל להשתתף בתערוכות.
מ-1915 עד 1925, הוא היה מורה בבית הספר לאמנות קייב. לאחר שהפך לפרופסור, הוא עבד במכון לאמנות קייב עד 1932. לאחר מכן עבר למכון לאמנות חרקוב, שם לימד עד 1941. במהלך מבצע ברברוסה, המכון הועבר לסמרקנד, אך קוזיק נשאר בחרקוב, ולקח אחריות על מה שנותר במאמץ לשמר אותו. בשנת 1943 עזב את חרקוב כדי ללמד בבית הספר לאמנות ותעשייה בלבוב.
הוא בילה את שנותיו האחרונות בלבוב, כפרסונה נון גרטה על כך שנשאר בחרקוב בתקופת הכיבוש הגרמני באוקראינה.
המוניטין שלו לא שוקם במלואו עד 1973. מוזיאון לבוב לאמנות אוקראינית ערך תערוכה רטרוספקטיבה גדולה של עבודתו ב-1979, וכן נקרא רחוב בלבוב על שמו.
אימפליקטורה
אימפליקטורה (משמעות מרומזת, מאנגלית: To Implicate, לערב מישהו אחר, לסבך או לרַמֵּז) הוא מונח בסמנטיקה ופרגמטיקה, המתאר משמעות השונה מהדברים הנאמרים במפורש. לעיתים אימפליקטורה אף כוללת אמירת דבר במשמעות הפוכה לחלוטין מהנאמר. על פי הוגה הדעות הבריטי פּול גרַייס משמעות משנית אימפליקטורית נוצרת על ידי הפרת עקרון שיתוף הפעולה אותו הגדיר כעקרון של השיח הישיר. הפרה זו נעשית על מנת להשיג שיח לא ישיר, כמו בלעג, שחוק, מחאה והתחמקות.
על פי עקרון שיתוף הפעולה של גרייס, כדי שבני אדם יבינו זה את זה, מתקיימת בכל אקט תקשורתי הנחה של שיתוף פעולה, הנחה שהדובר והנמען מנסים להגיע לאותה מטרה – העברת מידע.
מכיוון שהאימפליקטורה רק נרמזת, היא אינה תנאי לבחינת ערך האמת של המבע - האימפליקטורה של מבע מסוים יכולה להיות שקרית, אולם המבע עצמו יוסיף להיות אמיתי.
מעקרון שיתוף הפעולה נובעים ארבעה כללי שיח בסיסיים:
לדברי גרייס, הפרה של אחד או יותר מהכללים הללו, ושמירה על עיקרון שיתוף הפעולה מייצרת אימפליקטורה, משמעות נרמזת, שלא נאמרה במפורש.
משמעות מרומזת והפרת שיתוף הפעולה
שימוש בשיח שלא על פי כללי שיתוף הפעולה, לפי גרַאייס נעשית בכמה מקרים מובחנים וידועים:
צורות ביטוי המפרים את כלל האיכות
גראייס הדגים ארבע צורות ביטוי (פיגורות רטוריות) המפרות את כלל האיכות ומוסרות מידע שאינו נכון:
בנג'מין אנדרסון
בנג'מין מקאליסטר אנדרסון הבן (באנגלית: Benjamin McAlester Anderson, Jr; 1 במאי 1886 - 19 בינואר 1949), כלכלן ואחד האמריקנים הראשונים שהיו מקורבים לאסכולה האוסטרית בכלכלה מצד דעותיו, אף כי לא חסך בביקורת על כמה מתפישות האסכולה.
קורות חייו
אנדרסון הבן היה השני מארבעה ילדיו ובנו היחידי של בנג'מין מקלין אנדרסון, איש עסקים ופוליטיקאי, ומרי פרנסס (נ' בולינג) אנדרסון. הוא נישא למרגרט לואיז קרנשאו בשנת 1909. לזוג נולדו שני ילדים.
אנדרסון שימש מרצה בפקולטה באוניברסיטת קולומביה משך שנתיים ולאחר מכן שימש מרצה בהארוורד למשך חמש שנים. בשנת 1917 פרסם ביקורת קטלנית על תיאורית כמות הכסף של אירווינג פישר בשם "ערך הכסף". אנדרסון בנה תאוריה "פסיכולוגית" של כסף שהדגישה את האיכות והכמות של כסף ואשראי.
בשנת 1918 הצטרף לבנק הלאומי למסחר בניו יורק ולאחר מכן הצטרף בשנת 1920 לבנק צ'ייס מנהטן ככלכלן ועורך ה"בולטין הכלכלי של צ'ייס" שם כתב שורה של מאמרים שהביעו התנגדות למדיניות הפרוגרסיבית של התקופה ומאוחר יותר לניו דיל.
אנדרסון היה גם שחמטאי בולט, ואף כתב את ההקדמה לספרו של חוזה ראול קפבלנקה, אלוף העולם בשחמט בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1939 הפך לפרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. אנדרסון מת מהתקף לב בשנת 1949, זמן קצר אחרי פרסום עבודתו המרכזית "כלכלה ומדיניות רווחה ציבורית: היסטוריה כספית וכלכלית של ארצות הברית, 1914 עד 1946".
עבודה אחרונה זו של אנדרסון הייתה מעין אזהרה לדורות הבאים מפני סכנות התערבות ממשלתית "פרוגרסיבית" בכלכלה. אנדרסון המליץ, זמן קצר אחרי מלחמת העולם השנייה, על חזרה למדיניות של שוק חופשי, בסיס כסף איתן ותקציב מאוזן ודחה את הרעיון הקיינסיאני הפופולרי שסוף המלחמה יביא לחורבן בלי התערבות ממשלתית מקיפה.
הגותו
אנדרסון נחשב בקרב הכלכלנים למנודה, בעיקר בגלל אי נכונותו לרכך את דעותיו או את ביקורתו על התאוריות הפופולריות של התקופה. הוא תואר על ידי הפרוגרסיבים כמיושן ומהפכני, אך בהתבוננות לאחור ניתן לראות כי חלק ניכר מהשקפותיו היו נבואיות ממש.
אחרי הנפילה הראשונית בבנקים כתב אנדרסון מילים היפות גם למשברים אחרים בזמנים אחרים:
ליאור דיין
ביוגרפיה
בגיל 17 פרסם ספר שירה בשם "Take Away". בגיל 18 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר אך השתחרר לאחר 8 חודשים, ולדבריו הייתה זו השתמטות שעליה הוא מצטער. בגיל 20 עבר לתל אביב והחל לכתוב בעיתון העיר ואחרי כן כתב טורים אישיים העוסקים בחייו האישיים במקומונים "זמן השרון", "זמן תל אביב" ובאתר האינטרנט "וואלה!" והיה בעל טור במוסף "סופשבוע" של "מעריב". ב-2013 החל לכתוב טור קבוע בשבועון "סופהשבוע", בו הוא כותב על חוויות מחייו האישיים עד היום.
ב-2004 הנחה את תוכנית "הבלוג" בערוץ YTV וגרם למהומה כאשר פורר כדור ריטלין והסניף בשידור חי. ב-2006 השתתף יחד עם אביו אסי דיין בתוכנית המציאות פעם בחיים שבה למשך שבוע עברו, לטענתם, תהליך גמילה מהתמכרות דווקא לריטלין, בחוות בריאות בגליל, אף על פי שבשנת 2007 התברר כי השניים צרכו סמים ממכרים של ממש.
ב-2012 יצא ספרו השני, "אנשים מעדיפים לטבוע בים", בהוצאת ידיעות ספרים. את הספר שכולל תשעה סיפורים קצרים, כתב בזמן אשפוז במכון גמילה מסמים בלוס אנג'לס ובו הוא מספר בהומור על חוויות אישיות כמו אשפוז במחלקה פסיכיאטרית. בפברואר 2013 נסע תחת זהות בדויה ודרכון זר כדי לכתוב על ההתקדמות התרבותית ברמאללה. כמו כן נסע לעיראק ולצפון קוריאה באמצעות דרכון זר. את חוויותיו ממסעות אלו פרסם בתוכנית "חוצה גבולות" בערוץ 20.
טלוויזיה ורדיו
בשנים 2013–2014 השתתף בתוכנית התיעודית ב-HOT "מחוברים פלוס" שבה תיעד את חייו, בעזרת מצלמת וידאו אישית.
בשנת 2013 השתתף בפאנל התוכנית "הדיבור", לצד אלירז שדה, טהוניה רובל ואמירה בוזגלו, בערוץ 24. בשנת 2014 שימש כחבר בפאנל בתוכנית "שיחת היום" בערוץ 2 בהנחיית לוסי אהריש.
בשנת 2015 החל להנחות את התוכנית "20 בלילה" בערוץ 20, והחל לשמש כמבקר החומוסיות בתוכנית הפנאי "הבילויים" בערוץ 24.
החל מ-23 בפברואר 2016 מגיש את תוכנית הראיונות "הכל לציטוט" בערוץ 20. באותה שנה, השתתף בתוכנית גולסטאר בעונה הרביעית, בה זכה בתום העונה בתואר השחקן המצטיין.
בשנת 2022 גילם את אביו, אסי דיין, בסדרת הטלוויזיה "שנות הירח" ששודרה ב-HOT 3.
חיים אישיים
בשנת 2003 היה מאורס לעיתונאית ליסה פרץ, אך ברגע האחרון ביטלו השניים את החתונה.
ב-2012 התחתן עם רוני זילבר. בשנת 2014 נולד בנם הבכור. בדצמבר 2019 התגרשו.
ב-2020 נולדה לו ולבת זוגו, חופית לוסנה, בת. בפברואר 2021 פורסם כי השניים נפרדו.
שבוי
שבוי הוא חייל או לוחם, המוחזק על ידי האויב לאחר שנתפס במהלך מעשי איבה בין מדינות.
תולדות ההתייחסות לשבויים בחוק הבינלאומי
נורמות תרבותיות שונות קבעו את היחס לשבויי מלחמה לפני התקופה המודרנית. היו חברות וזמנים בהם נהגו להרוג את השבויים מיד עם תפיסתם או לאחר זמן, ובזמנים ומקומות אחרים נהוג להשתמש בשבויי ככוח עבודה או לכלוא אותם. היו גם תקופות, למשל בימי מלחמות נפוליאון, בהם היה נהוג להעניק לשבויים חופש לנוע במדינה השובה, תמורת הבטחתם שלא יברחו. נוהג זה כונה פרול (parole). היו גם מקרים בהם השבויים שוחררו באופן מלא, לעיתים תמורת כופר.
טיוטת הסכם ראשון להסדרת הטיפול בשבויים אושר בבריסל בשנת 1874, אולם ההסכם לא אושרר על ידי המדינות שהיו שותפות לגיבושו. רק בשנת 1899 אשררו מעצמות אירופה את אמנת האג הראשונה, שהותוותה על סמך עקרונות הסכם בריסל. בשנת 1907 אושררה אמנת האג השנייה שהייתה שדרוג של אמנת האג הראשונה. אמנת האג השנייה הייתה חלק מ"האמנה על אודות דיני ומנהגי המלחמה ביבשה (IV)" שאושררה על ידי כל המדינות שלחמו במלחמת העולם הראשונה, למעט סרביה ומונטנגרו.
על פי אמנת האג השנייה, התחייבו הצדדים לנהוג בשבויים בצורה אנושית, ולכלוא אותם רק בתור אמצעי למנוע את בריחתם. תנאי השבויים היו צריכים להיות כתנאים של חיילים של המדינה השובה, מבחינת מגורים, אוכל ולבוש. על פי האמנה, הותר להעביד שבויים חוגרים תמורת תגמול כספי. השכר המגיע להם ישמש להטבת תנאי כליאתם והעודף ישולם להם עם השחרור.
זכויותיהם ומעמדם של שבויים נקבעו באמנות ז'נבה השלישית (1929) והרביעית (1949). האמנות מגינה על השבוי מרגע נפילתו בשבי ועד לשחרורו, ומחייבת את הצבאות לנקוט באמצעים שיקלו על זיהוי השבויים. האמנה אוסרת על עינוי שבויים, וקובעת שהמידע שמותר לדרוש משבוי כולל רק את שמו, תאריך לידתו, דרגתו ומספרו האישי. עוד קובעות האמנות כי כל חייל חייב לשאת עמו "פנקס שבי" שבו כלולים פרטיו האישיים והערות לגבי מצבו הרפואי, וכן דסקית זיהוי שעליה מוטבעים שמו ומספרו האישי. הצלב האדום מפקח על יישום האמנות, אך כוחו מוגבל, כיוון שהוא זקוק לשיתוף הפעולה של המדינות הלוחמות. חלק ניכר מהמדינות, גם בין אלה החתומות על אמנות ז'נבה, אינן משתפות פעולה באופן מלא, ואינן מקפידות על קיום האמנות - כאמור, גם לאחר ניסוחן של אמנות ז'נבה השלישית והרביעית, עדיין מקרים שבהם שבויים עוברים עינויים קשים אינם נדירים.
יחס לשבויים בעת השבי
אמנות בינלאומיות קובעות כי אין לפגוע בחייל בצבא אויב שנכנע וחדל להוות איום, וכן אין להעמידו למשפט בגין מעשים שעשה טרם נשבה. חייל כזה נחשב שבוי, ועל-פי החוק הבינלאומי יש להחזיקו בתנאים סבירים עד תום המלחמה או עד להסדר כלשהו בין המדינות. הגוף הבינלאומי המפקח על תנאי החזקתם של שבויים ועל יצירת קשר בינם לבין קרוביהם הוא הצלב האדום הבינלאומי.
אמנות ז'נבה נועדו, כאמור, להסדיר יחס הוגן אל שבויי מלחמה, בהסתמך על מוסכמות שהיו מקובלות עוד בטרם כתיבתן (כך לדוגמה יוסף טרומפלדור, שהיה חייל בצבא רוסיה במהלך מלחמת רוסיה יפן, ונפל בשבי, סיפר שיחס יפן אל השבויים היה טוב, ולשבויים היהודים אף ניתן לקיים עיתון ושירותי דת).
עם זאת, גם לאחר עיגונם הרשמי, לא תמיד מקוימים עקרונות האמנה, ולעיתים לוחמים שנופלים בשבי עוברים עינויים קשים. לעיתים קרובות השובים מענים את שבוייהם כדי לקבל מהם מידע צבאי סודי, כמו גם לשם נקמה בצבא האויב, או אף סתם מתוך סדיזם. מעבר להתעללות פיזית, נפוצה גם התעללות נפשית בשבויים, המתבטאת בהסתרת מידע לגבי עתידם ומניעת יצירת קשר עם העולם שבחוץ. במקרים בהם מוחזקת קבוצה גדולה של שבויים במקום אחד, למניעת המידע מהשבויים יש משמעות טקטית מבחינת השובים - דיכוי מורלי של השבויים, אשר ימנע מהם לנסות למרוד או לברוח. במקומות שונים בעולם ישנן יחידות או בעלי תפקיד (לרוב בהקשר מודיעיני) שתפקידם הוא חקירת שבויים.
מקרים רבים של יחס מחפיר לשבויים היו במלחמת העולם השנייה: כך למשל, היפנים (שיחסם לשבויים השתנה לבלי היכר מאז מלחמת רוסיה-יפן) הקימו בסינגפור (שהייתה תחת כיבוש יפני) מחנה שבויים עצום בשם צ'אנגי, בו הוחזקו רבבות שבויים מקרב צבאות בעלות הברית בתנאים של רעב, זיהום ואי-מתן טיפול רפואי. בכל מחנות השבויים שלהם, השתמשו בשבויים לעבודות פרך, ואפילו כמטרות חיות לאימוני זריקת כידון. בנוסף, קצינים יפנים ערכו הוצאות להורג (-עריפת ראשים על ידי חרב) לראווה מול חייליהם ומול אוכלוסייה נכבשת. אחד השבויים בצ'אנגי היה הסופר ג'יימס קלאוול (שהיה אז לוחם בצבא האמריקני), אשר חוויותיו במחנה השבויים היוו את הבסיס לספרו מלך עכברוש.
מקרים נוספים של התעללות בשבויים היו למול חיילי צה"ל במהלך מלחמות ישראל. לוחמים שנפלו בשבי המצרי או הסורי מעידים כי הוחזקו בחדרים חשוכים ומזוהמים והוכו קשות בידי שוביהם, לעיתים עד לאובדן הכרה. בעקבות מקרים כגון אלו, בארגוני ביטחון שונים בעולם ובפרט בצה"ל, בעלי תפקיד בסיכון של נפילה בשבי ובמיוחד בעלי תפקיד שנחשפו למידע רגיש (לרוב טייסים) עוברים כחלק מתהליך ההכשרה שלהם סדנאות כדי להתכונן למקרה של נפילה בשבי ועינויים. הטקטיקה שננקטת מצד השבויים היא לרוב ניסיון להציג זהות בדויה של בעל תפקיד אחר או למסור מידע כוזב או פחות רגיש. כמו כן, מצמצמים למינימום את החשיפה למידע סודי על ידי מידור.
יחס המדינה והחברה לחייליה השבויים
לרוב לא נחשבת הנפילה בשבי לאות קלון, והמדינה אשר בשליחותה לחם השבוי נוקטת צעדים למען ההבטחת שלומו וחזרתו לביתו.
לעומת זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה התייחס שליט ברית המועצות סטלין לנפילה בשבי או לכניעה כאל בגידה, כיוון שהחיילים לא נלחמו עד המוות, לכן רובם של שני מיליון השבויים הסובייטיים שנשלחו בחזרה לברית המועצות אחרי סוף המלחמה נשלחו לגולאג לאחר הגיעם. כך גם היחס לשבי ביפן - לוחמים נמנעו מכניעה ואף התאבדו. הצד השני של אותו מטבע הוא שהיפנים התייחסו באכזריות ידועה לשמצה לשבויים שנפלו בידם, משום שהיו מוכנים ליפול בשבי.
לצורך הערכת המידע שנחשף על ידי השבוי, במדינות שונות ובפרט בישראל, עובר השבוי חקירה לאחר חזרתו מהשבי. לאחר מלחמת יום כיפור שבויים רבים עברו חקירות כגון אלו (לדוגמה במתקן החקירות בזכרון יעקב), שלעיתים נמתחה עליהן ביקורת בשל התחושות הקשות שעוררו לאחר השהות בשבי האויב. בעשורים האחרונים, בעקבות העלייה במודעות לתסמונת פוסט טראומה, נלקח הדבר בחשבון, במקביל להיערכות לטיפול פסיכולוגי בשבוי.
חילופי שבויים
בתום מלחמות ולעיתים גם במהלכן, נערכות "עסקאות" של חילופי שבויים, שבמסגרתן משחררת כל מדינה את השבויים שנתפסו על ידה בתמורה לשחרור חייליה שנשבו במדינות אחרות.
מדינת ישראל ידועה במיוחד בהסכמתה לשלם מחירים גבוהים בעבור חייליה השבויים, כמו גם בעבור גופותיהם של חיילים שנפלו בקרב. דוגמאות בולטות לכך הן עסקת ג'יבריל הראשונה בה שוחררו 4,765 מחבלים בתמורה לשישה חיילי נח"ל, עסקת ג'יבריל השנייה במהלכה שוחררו 1,150 מחבלים בתמורה להחזרת שלושה חיילים שנפלו בשבי, עסקת שליט תמורת כ-1,030 מחבלים, כמו גם שחרור מאות מחבלים בתמורה לגופות שלושה חיילי צה"ל ואזרח אחד חי (אלחנן טננבאום) במסגרת עסקת חילופי שבויים עם החזבאללה.
טרוריסטים: שבויים או אסירים?
בעיה קשה שהפכה נפוצה בסוף המאה ה-20 היא שבי בידי ארגונים חמושים שאינם כפופים למדינה כלשהי. הצלב האדום וארגוני סיוע אחרים, מתקשים לפקח על מצבם של חיילים שנשבו בידי ארגונים כאלה, ומתקשים לתווך במשא ומתן בין הארגונים החמושים לבין המדינות שחייליהן נשבו. בעיה אחרת היא מעמדם של אנשי הארגונים החמושים כשהם נתפסים בידי מדינה הלוחמת בהם. לא ברור אם על המדינה להעמידם למשפט או להחזיקם כשבויים, ולא ברור מול מי היא צריכה לשאת ולתת על שחרורם.
דוגמה: מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגוני טרור הפועלים נגדה (חמאס, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל. לפעמים מועמדים אנשים אלה למשפט ונכלאים בגין עברה על חוקי מדינת ישראל, ולעיתים הם מוחזקים לפי צו מעצר מנהלי. בעיתונות הישראלית מקובל לכנות אנשים אלה "אסירים" או "עצורים", בעוד התקשורת הערבית מכנה אותם "שבויים" (أسرى). בשנת 2002 חוקקה הכנסת את שנועד להסדיר את העניין בחוק.
שני מזרחי
שני מזרחי (נולדה ב-25 באפריל 1977) היא עיתונאית לשעבר בידיעות אחרונות, ynet, מעריב ודה מרקר, עורכת דין ואשת תקשורת.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים, בת זקונים במשפחה של שני אחים. למדה בבית הספר היסודי "מנשה אלישר" וסיימה לימודי תיכון בגימנסיה העברית בשכונת רחביה בעיר. שירתה בצה"ל כמ"כית בנים ללימודי רובאי 03 ו-04 לעולים חדשים, ולאחר מכן כמש"קית קליעה וצלפים.
קריירה
שני מזרחי החלה את דרכה העיתונאית בשנת 2001 ב"עיתון ירושלים", המקומון של ירושלים מבית ידיעות אחרונות, ככתבת לענייני משפט ומשטרה. כמה שנים לאחר מכן החלה לסקר גם תחומים נוספים בעיר ירושלים, באתר האינטרנט ynet.
בשנת 2006 עברה לסקר את תחום המשטרה בידיעות אחרונות, סניף ירושלים. במסגרת זו סיקרה את פרשת ההטרדות ועבירות המין של נשיא המדינה לשעבר, משה קצב, ואת מלחמת לבנון השנייה בגבול הצפון. מיד עם תום מלחמת לבנון השנייה מונתה מזרחי לכתבת משפט כללי בעיתון מעריב, שם סיקרה את פרשת רשות המיסים, פרשת הולילנד ועוד.
בשנת 2008 החלה את התמחותה במשפטים במשרד עורכי הדין יהודה רסלר ושות'. בתום התמחותה בשנת 2009, ובו זמנית ללימודי ההסמכה, מונתה שני כדוברת וחוקרת ועדת החקירה הממלכתית לבדיקת טיפול הרשויות המוסמכות במפוני גוש קטיף וצפון השומרון, בראשותו של המשנה לנשיא בית המשפט העליון בדימוס, השופט אליהו מצא. בפרק "שלמי תודות" בדוח הוועדה (עמוד 5) נאמר: "... תודתנו נתונה גם לעורכת הדין שני מזרחי, שלצד מילוי תפקידה כדוברת הוועדה, שבגדרו קיימה קשר רצוף ויעיל עם נציגי התקשורת וגורמים חיצוניים, עסקה גם בעריכת חומר כתוב ובכך סייעה לנו בעבודתנו."
לאחר שוועדת החקירה הגישה את מסקנותיה לממשלה חזרה שני לעבודה העיתונאית ככתבת משפט בעיתון The Marker, שם חשפה את חקירות המשטרה בפרשת השחיתות של ראש עיריית רמת גן לשעבר, צבי בר, חשפה את חקירות המשטרה בפרשת תיאום המחירים של שופרסל וחשיפות רבות נוספות.
בעבודתה כעיתונאית חשפה מזרחי אי סדרים בימ"ר ירושלים, על רקע פרשת הרצח הכפול בנטף, שבמסגרתה הורשע משה קסטל, נהג מונית תושב העיר, ונידון לשני מאסרי עולם. בעקבות מעורבות של אחד החוקרים הבכירים בפרשה עם גורמים בפרשת הבנק למסחר ועם גרושתו של הנאשם, פרש החוקר ממשטרת ישראל. בהמשך השתתפה מזרחי בסדרה דוקומנטרית על פרשת הרצח הכפול (האזרח ק').
בינואר 2012 סיימה מזרחי את תפקידיה כעיתונאית ועברה לעבוד בחברת עורכי הדין גורניצקי ושות', שם מילאה את תפקיד מנהלת יחסי הציבור. לאחר כמה שנים עברה לעבוד כעצמאית, תוך שהיא ממשיכה ללוות את גורניצקי ושות' ולקוחות אחרים, חברות ופרטיים, בליווי יחסי ציבור ובניהול משברים.
שני מזרחי היא אם לילדה. מתגוררת עמה ועם עם בן זוגה, רמי מנור, ברמת גן.
שערי חסד
שכונת שערי חסד היא שכונה ותיקה במערבה של ירושלים, בין השכונות נחלאות, רחביה וקריית וולפסון. גבולותיה הם: בצפון – רחוב הגר"א; במזרח – רחוב אוסישקין; בדרום – רחובות אבן שפרוט והר"ן; ובמערב – רחוב דיסקין. השכונה הוקמה בשנת תרס"ט (1909) על שטח של כ-40 דונם, ושומרת זה כמאה שנה על אופייה הדתי-השמרני. השכונה נודעה באנשי החסד והצדקה, וכן ברבנים ובתלמידי החכמים שפעלו בה.
הקמת השכונה
יוזמי השכונה ומקימיה היו ראשי ארגון 'גמ"ח הכללי', ששימש כארגון צדקה החל משנת תר"ל (1870), בראשותו של הרב שלמה זלמן פרוש. ראשי הארגון, בראשות נפתלי צבי פרוש-גליקמן (בנו של הרב שלמה זלמן פרוש) ושמואל זנוויל שפיצר, יסדו בשנת תרס"ח את 'חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים', אשר נועדה לסייע ליהודים חרדים לרכוש דירה צנועה בירושלים בתשלומים מפליגים ללא ריבית. השכונה יועדה למשפחות אשכנזיות בלבד, ורובם הגדול של תושביה היו תלמידי ישיבות ואברכים. בל"ג בעומר תרס"ט נערכה חגיגת הנחת אבן הפינה לשלושים הבתים הראשונים, במעמד הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים.
114 הדירות בשכונה נבנו בטורים אורכיים, בניגוד ל"שכונות החצר" שאפיינו את הבנייה בירושלים באותה עת. המרווח בין טורי הבתים היה גדול יחסית, ובכמה מקומות ניטעו עצים וירק, דבר שהקנה לשכונה אופי רענן ונקי. את אופי השכונה ואנשיה תיאר יצחק שפירא, בספרו 'ירושלים מחוץ לחומה':
הבתים בשערי חסד נבנו, כאמור, טורים-טורים, כאשר פני רובם אל הרחוב הראשי, ואילו גבם פונה אל סמטת ירק צרה, שהיוותה מעין "חצר אחורית" בכל בלוק. בוני השכונה הקפידו שהחלונות האחוריים לא ייפתחו אלה כנגד אלה בבית ממול, כדי להבטיח פרטיות מרבית, וכדי להדמות לבני ישראל במדבר, אותם שיבח בלעם במילים: 'מַה טֹּבוּ אֹהָלֶיךָ יַעֲקֹב מִשְׁכְּנֹתֶיךָ יִשְׂרָאֵל', ופירש רש"י: "שאין פתחיהם מכוונין זה כנגד זה, שלא יציץ לתוך אוהל חברו."
אופי השכונה
מראשיתה ועד ימינו התאפיינה שערי חסד באופי הדתי-שמרני של תושביה. מאחר שיועדה מלכתחילה לדיירים חרדים ואשכנזים בלבד, רבים בה הסיפורים על יושביה, המתוארים כדמויות מתוך סיפורי חסידיים. נ' בן-אברהם, סופר חרדי מוותיקי ירושלים, פרסם סדרת ספרים בשם 'סיפורים ירושלמיים', בהם תיאר את יושבי שערי חסד:
אופי דתי-שמרני זה הוא שהביא את הסופרת סביון ליברכט לבחור את שערי חסד כמקום הולדתה של ויקטוריה, גיבורת הספר 'תפוחים מן המדבר', כדי להגדיר מהו העולם ממנו הגיעה. עם זאת, לא ניתן להשוות את שערי חסד לשכונות החרדיות ה"קלאסיות" בירושלים, דוגמת מאה שערים, גאולה ואחרות, שכן היא נחשבת מתונה יותר, ותושביה נמנעים בדרך כלל מעימותים עם שכניהם החילונים ברחביה הסמוכה. דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפור על אחד מרבני השכונה, שנהג להגיע מדי שבת להפגנה נגד חילול שבת בכיכר השבת והיה עומד בצד ושותק. כאשר נשאל מדוע הוא מגיע להפגנות ענה: "איך אפשר להתעלם מחילול שבת"? וכאשר נשאל: "מדוע, אם כך, אינך מוחה וצועק כמו כולם?" ענה: "לצעוק על יהודי אינני יכול."
שמות הרחובות
הרחובות בשערי חסד נקראים כמעט כולם בשם דמויות דתיות מההיסטוריה היהודית העתיקה והחדשה, כמו רחוב הגאונים, הקליר, השל"ה, רחוב כהנוב (על שם הרב משה נחמיה כהניו, ראש ישיבת עץ חיים), רחוב פרוש (על שם הרב שלמה זלמן פרוש, ממקימי השכונה), ועוד. השמות מבטאים את אופייה הדתי של השכונה.
שערי חסד כיום
במלאת ח"י שנים (18 שנה) לשכונה, פרסם 'גמ"ח הכללי' סקירה תמציתית של קורות השכונה, ובין היתר תואר כי:
תיאור זה שונה מאוד ממצבה של שערי חסד כיום: היא שוכנת בלב ירושלים המודרנית, באזור שוקק חיים. אופייה השקט והפסטורלי הוחלף ברעש העירוני, ואת מקום בתי האבן צמודי הקרקע תפסו בשלהי המאה ה-20 בתי דירות מפוארים, שהקנו לשכונה אופי יוקרתי. גבולה המערבי של שערי חסד, שעד שנות ה-70 ניבט אל עמק המצלבה, נחסם באופן גס בקריית המגורים היוקרתית, מגדלי וולפסון, שנבנתה על המדרון הגולש אל העמק. גם אופי התושבים בשכונה השתנה בשנים האחרונות, וכיום חלק גדול מתושביה הם חרדים אמידים ממוצא אנגלו-סקסי.
בית כנסת הגר"א
בית הכנסת, שנקרא על שם הגר"א מווילנה, שוכן ברחוב בר זכאי שבמרכז השכונה. הוקם בעשור השני של המאה ה-20, סמוך למועד הקמת השכונה, על ידי הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן שהתרים את תושבי השכונה הפרושים ההולכים בשיטת הגר"א. הוא משמש כ'שטיבלך', ובין מתפלליו לאורך השנים אישים ידועים מתושבי השכונה, ובהם רבני השכונה הרב יעקב משה חרל"פ והרב אברהם דוד רוזנטל, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל אוירבך הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון והרב יוסף בוקסבוים.
בית כנסת וישיבת בית זבול
ברחוב קק"ל פינת רחוב הקליר שוכן בית כנסת בית זבול, הפונה אל הרחוב הראשי. את בית הכנסת הקים הרב יעקב משה חרל"פ, ששימש במשך שנים כרב שכונת שערי חסד, ולאחר מכן גם כרבה של שכונת רחביה הסמוכה. במקום זה עמד ביתו של הרב חרל"פ, ולאחר מות אביו הרב זבולון חרל"פ הפך את ביתו לבית כנסת, וקראו על שם אביו. במקום פועל כיום כולל אברכים.
התנור השכונתי
בצמוד לבית הכנסת הגר"א, ברחוב השל"ה, עמד במשך עשרות שנים התנור השכונתי. התנור עצמו כבר איננו, אך ליד הפתח האחורי של בית הכנסת, המשמש את עזרת הנשים, ניתן להבחין עד היום בארובת הברזל הגבוהה, ששימשה את התנור. תנור שכונתי היה מתקן הכרחי בירושלים באותם ימים, שכן תנורים ביתיים לא היו בנמצא. כל דבר מאפה נלקח לתנור השכונתי ונאפה בו, תמורת סכום סמלי לבעל התנור. בעיקר שימש התנור בימי שישי, כאשר סירי הקוגל והצ'ולנט היו מוכנסים אליו, ונלקחים בזה אחר זה בשבת בבוקר לאחר התפילה בבית הכנסת. שבת אחת נקרע חוט ה'עירוב' שהקיף את שערי חסד, ויושבי השכונה עמדו אובדי עצות כיצד יטלטלו את הסירים הביתה לסעודת שבת. בהחלטת הרבנים, לא לקח איש את סירו הביתה, אלא אנשי השכונה יצאו על נשיהם וטפם ובאו לסעוד בצוותא ליד התנור השכונתי.
בית הכנסת אגודה-מגן אברהם
בסמיכות לבית הכנסת הגר"א, ברחוב השל"ה, נמצא בית הכנסת אגודה-מגן אברהם. כיום בית הכנסת משמש את ישיבת מעלות התורה וכן את ישיבת מדרש שמואל לבחורים אמריקאים.
בתי כנסת נוספים בשכונה
בנוסף לבית הכנסת הגר"א ולבית הכנסת בית זבול, קיימים בשכונה בתי כנסת רבים נוספים. בין הבולטים שבהם, בית הכנסת "קהל חסידים", שהוקם בשנת 1930, ובית הכנסת "ברסלב-אהל אסתר". בתי כנסת אלו הממוקמים בקרבת בית הכנסת הגר"א משרתים את תושביה החסידים של השכונה.
בנוסף, שוכן בשכונה בית כנסת של חב"ד הפועל על פי מורשת חב"ד ומקיים פעילויות בשכונה.
הרב יעקב משה חרל"פ
הרב יעקב משה חרל"פ, אשר במשך חייו דבק ברב קוק, גדל בסמוך לשכונת מאה שערים. בשנת 1909, כאשר הוקמה שכונת שערי חסד, הוא התבקש לכהן כרב השכונה, ולשם כך הוא עקר עם משפחתו לשכונה החדשה והתיישב בקצה רחוב הקליר (ר' לעיל – בית כנסת בית זבול). מספרים כי כאשר מונה לתפקיד, שכבה אמו על ערש דווי, וכדי לשמח את לבה, סיפרו לה על המינוי הנכבד. "הרב של שערי חסד?" תמהה האם, "ואני הלא קיוויתי שיענק'לה שלי יהיה צדיק נסתר". לאחר פטירת הרב קוק שימש הרב חרל"פ כראש ישיבת מרכז הרב, ואף היה מועמד לכהונת הרב הראשי לארץ ישראל, אך בסופו של דבר נבחר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
משה שפירא השען
את שעון השמש הקבוע בחזית בית הכנסת הגר"א בנה השען משה שפירא, יהודי חרדי, שרכש את ידיעותיו בתחום זה תוך עיון במקורות חז"ל, בספרי הגר"א ובתצפיות וניסויים. הוא התקין כמה שעוני שמש בירושלים, מהם שרדו שניים: הראשון בשערי חסד והשני בבית הכנסת זהרי חמה מול שוק מחנה יהודה. כמו כן עיצב שלושה שעוני שמש מיוחדים ב"שיטת הנקודה" והם קבועים על חזיתו של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה. מוט מתכת קטן ובראשו חור מותקן מעל כל שעון שדרכו עוברת קרן שמש ומאירה את הסימן החרוט על לוח השעון. אחד מהשעונים מראה את שעת השקיעה והזריחה וכן את שעת הצהריים בפתח תקווה בארבע עונות השנה. השעון השני מראה את השעה בירושלים והשעון השלישי מראה את שעת גריניץ'. בשנות ה-30 פנו אליו מוסלמים בירושלים בבקשה להתקין עבורם שעון שמש בהר הבית, כדי ליישב סכסוך ארוך בדבר זמני התפילה הנכונים. למרות סכום הכסף העצום שהוצע לו, סירב שפירא לעלות למקום המקודש, וכך גם כשהחל לקבל איומים על חייו. לאחר שהתייעץ עם הרב יוסף חיים זוננפלד, ארז הרב משה את מיטלטליו ונס עם משפחתו לפתח תקווה. כל ימיו לא העז לשוב לירושלים, ולבסוף נפטר ונקבר בפתח תקווה.
הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן החזן
הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן היה בין הפעילים הבולטים ביותר להקמת בית כנסת הגר"א, ומאוחר יותר – לבניית הקומה השנייה בו. הוא שימש כשליח הציבור הקבוע וכקורא בתורה ב'שטיבל שלו', שהוא החדר הצפוני במבנה בית הכנסת, בו התפללו בין היתר גם הרב חרל"פ הרב הראשון של השכונה, הרב שלמה זלמן אוירבך, וכן הדרשן המפורסם של שערי חסד, הרב שלום שבדרון. בשנות ה-60, כאשר החל להיבנות בית החולים הדסה בעין כרם, פנו מנהליו לבתי כנסת ותיקים בירושלים והציעו למתפללים ריצוף חדש ונקי לבתי תפילתם, תמורת אריחי האבן העתיקים. רבים נעתרו לבקשה, שכן האבנים יועדו לריצוף רחבת הכניסה לבית החולים. גם גבאי בית כנסת 'הגר"א' בשערי חסד ניאותו למסור את האבנים העתיקות והשבורות, במיוחד לאחר שהוצע תמורתם חינם ריצוף חדש. אך הרב לרנר-פפרמן סירב שייגעו ב'שטיבל שלו', בטענה כי "אסור לעקור את המרצפות הספוגות בדמעות השנים, ולשים במקומן בלאטות מלאכותיות." עד היום ניתן להבחין בין הריצוף המודרני שבכל חדרי השטיבלך, ובין הריצוף הירושלמי הישן ב'שטיבל' הצפוני, אליו ניתן להציץ מרחבת בור המים שבחצר.
חיים האופה
בעל התנור השכונתי בשערי חסד היה חיים בֶּקֶר. שמו האמיתי היה חיים לוי, והוא היה תימני מבטן ומלידה, אך זכה לכינוי ביידיש 'דער בעקער – 'האופה' – בשל תפקידו החשוב בשכונה האשכנזית. הוא דיבר יידיש על בוריה, ואף לימד אותה לילדיו, אף על פי שלא התגורר בשערי חסד. מספרים שידע להבחין הסירים, ודרש את שכרו בהתאם: אם הסיר היה שייך למבשלת טובה, היה לוי מבקש את שכרו בדמות "מעשר" מן התקרובת; אך אם הוא היה של מבשלת גרועה, הסתפק הרב חיים בכמה פרוטות כדמי שימוש בתנור.
מרדכי לייב הכהן קמינצקי
מרדכי לייב הכהן קמינצקי נולד בדרוהיצ'ין והגיע לשערי חסד בשנת 1914. הוא נודע בכינוי "דער רוסישער מלמד" – המלמד הרוסי – כי לימד ילדים בישיבת עץ חיים (עד 1930). מעולם לא הייתה לו תפקיד רשמי, אך אנשים רבים הגיעו לקבל ברכות. אנשים כיבדו אותו בעיר הולדתו, ובשערי חסד, בגלל ההתמדה, האדיקות והחוכמה. הוא נפטר בשערי חסד ב-ב' אב, שנת תשט"ו. הוא ספד על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך, והרב שלום שבדרון. הוא נקבר בהר המנוחות.
שלום כּסָאר
המתיישב היחיד בשכונת שערי חסד, שלא היה אשכנזי, היה שלום כסאר (קרובם של הרב חיים כסאר והשר לשעבר, ישראל קיסר). למרות היותו תימני, הוא ביקש להתגורר בשערי חסד, ואף פנה כמה פעמים לוועד השכונה, אך נדחה. לבסוף פנה לרב חיים ברלין, ששימש אז כרבה של ירושלים, והפציר בו חיים להתרשם ממנו, ולהמליץ עליו. לאחר שיחה ארוכה, בה התרשם ממנו מאוד, ציידו הרב ברלין במכתב המלצה לוועד השכונה, בו כתב כי "הרב שלום הוא יהודי בעל מידות טובות, ירא שמים, והוא כאשכנזי לכל דבר."... מכתב ההמלצה פעל את פעולתו, וכסאר בנה את ביתו בשערי חסד. אשתו נעמה (נעיימה) לבית עראקי הייתה מיילדת. בין השאר התפרנס הרב שלום כסאר כסופר סת"ם.
בצלאל גולדשטיין החלבן
אחת מדמויות המופת של שערי חסד היא דמותו של בצלאל גולדשטיין החלבן, שפעל בה במשך שנים. בדומה לרבים משערי חסד, חלק גולדשטיין את חייו בין לימוד תורה ובין פרנסת ביתו. נ' בן-אברהם, בספרו "סיפורים ירושלמיים", הקדיש לגולדשטיין פסקה נכבדה:
שלמה זלמן אוירבך
הרב אוירבך היה מדמויות ההוד בשכונה. הוא נולד בשכונה והמשיך להתגורר בה לאחר נישואיו. שימש גם כן כראש ישיבת קול תורה ומסר בה שיעורים לתלמידי הישיבה.
יצחק קיסטר
יצחק קיסטר היה שופט בית המשפט העליון. בנוסף, לתפקידיו במערכת המשפט הוא היה גם כן תלמיד חכם בהיקף נרחב. ידיעותיו בתורה היו רבות ומגוונות.
סמל טריסטן דה קונה
סמל טריסטן דה קונה הוענק לאיים בשנת 2002. קודם לכן, בהיות האיים שטח חסות של סנט הלנה השתמשו האיים בסמל סנט הלנה.
הסמל הוא שלט אצולה שעליו ארבעה אלבטרוסים כחולים ולבנים (בחלקו העליון של הסמל - אלבטרוסים כחולים על רקע לבן, ובחלקו התחתון צבעים הפוכים). תומכי המגן הם שני סרטנים האופייניים לאיים. בראש המגן כתר ימי המסמל את בית המלוכה הבריטי וסירה ארוכה האופיינית לאיים.