cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקוראן הכחול
תולדותיו
שאלת מוצאו ויוצריו של הקוראן הכחול אינה פתורה במלואה, בעיקר בשל העדר יצירות דומות לשם השוואה והעדר מקורות ראשוניים לביסוס ההשערות השונות. יש חוקרים הקובעים את מקום יצירתו בקירואן במגרב הפאטמי במחצית הראשונה של המאה ה-10 (Jonathan Bloom), ויש המייחסים אותו לתקופת בית עבאס בראשית דרכו ומקדימים את זמנו של המצחף בכמאה שנים (Alain George). לא נעדרו בהצעות מקומן של קורדובה באל-אנדלוס ושל סיציליה האע'לבית והכלבית.
הכול מסכימים שיצירת הקוראן הכחול תבעה משאבים שרק פטרון רם מעלה, אולי שליט, היה מסוגל להציעם. לא מן הנמנע שהמצחף נועד להתעלות על כתבי היד הביזנטיים המהודרים שנכתבו על גבי קלף צבוע ארגמן יקר המציאות, ובכך לרומם את מעמדה של הח'ליפות הפאטמית. משערים שמצחף הקוראן הכחול הוענק כהקדש למסגד הגדול של קירואן, שבספרייתו היה אצוּר לפחות מאז המאה ה-13. הספרייה נבזזה בשלהי התקופה העות'מאנית, בסביבות ייסוד הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה (1881), ורוב דפי הקוראן הכחול נפוצו. הדפים ששרדו במקומם הולאמו ב-1967 ונמסרו לספרייה הלאומית של תוניסיה, וב-1983 הועברו אל המוזיאון הלאומי לאמנות אסלאמית ברקאדה.
הקוראן הכחול זכה לתשומת לב במערב אחרי שהמזרחן והאספן השוודי פרדריק מרטין רכש צרור דפים באיסטנבול והעמידם למכירה ב-1912. חקר הקוראן הכחול הואץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות פרסום דפים רבים בתערוכות בינלאומיות, כגון זו שהוקדשה לאמנויות האסלאם בגלריית הייוורד בלונדון ב-1976.
מתוך 600 הדפים המקוריים של הקוראן הכחול מוּכּרים כ-100 דפים. חלקם הגדול, כולל חצאי דפים וקרעי דפים, נמצאים במוזיאון הלאומי של תוניסיה לאמנות אסלאמית ברקאדה; שלושה דפים אצורים במוזיאון בארדו בעיר תוניס. יתר הדפים מצאו את דרכם לאוספים שונים ברחבי העולם. נדירותם של דפי הקוראן הכחול מוצאת ביטוי במחיריהם. ב-2015 נמכר דף בודד של הקוראן הכחול בבית המכירות סותבי'ס ב-365,000 ליש"ט, ובאוקטובר 2018 נמכר דף אחד בבית המכירות כריסטי'ס ב-512,750 ליש"ט.
ארתור קוקס (שחקן)
ארתור קוקס (באנגלית: Arthur Cox; נולד ב-7 באפריל 1934) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע צפון אירי.
ביוגרפיה
קוקס נולד בבנברידג' שבמחוז דאון בצפון אירלנד.
הוא שיחק בתפקיד ג'ורג', הנהג של ג'ים האקר, בסדרה הקומית "כן, אדוני השר", ובתפקיד המפקח מריוט בסדרה "Partners in Crime" משנת 1983, עיבוד לסיפורים קצרים של אגאתה כריסטי אודות טומי וטאפנס. ב-1967 הופיע בפרק "From Venus with Love" בסדרת הטלוויזיה "הגומלים", וב-1968 שיחק בפרק "Whoever Shot Poor George Oblique Stroke XR40?". עוד שיחק קוקס בסדרה "טרי וג'ון", ובשלושה פרקים בסדרה "Harbour Lights". בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" הופיע קוקס בתפקיד קאלי בסיפור "The Dominators" משנת 1968, ובתפקיד מר הנדרסון בפרק "The Eleventh Hour" משנת 2010.
שכונת יוסף אבאד
שכונת יוסף אבאד (בפרסית: محله یوسف‌آباد) היא שכונה הממוקמת ברובע ה-6 בחלק הצפוני של טהראן, בירת איראן. השכונה קרויה על שם מירזא יוסף אשתיאני (میرزا یوسف آشتیانی), בכיר בחצר הקאג'ארית. בשכונה מתגוררים בעיקר תושבים מן המעמד הבינוני-גבוה ועשירים. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, יהודים רבים היגרו אל השכונה. מאז זו אחת מארבע השכונות בטהראן שקיימת בהן אוכלוסייה יהודית, יחד עם השכונות שייח חאדי, גורגאן וגישה. בשכונה נמצא בית הכנסת "סוכת שלום" הידוע בכינויו "בית הכנסת יוסף אבאד".
הרחובות המרכזיים בשכונה הם יוסף-אבאד, אבן סינא, שהיד ג'האן-ארא, מהרם (מודאבר) ומוסתופי. בשכונה נמצא "מרכז שפק" שבו מרכז תרבות וספריה, בית הספר לבנות "בו עלי" ובית חולים.
רשימת שיאי העונה הסדירה ב-NBA
שיאים הקשורים לגיל
''בשנת 2006 הציגה ה-NBA דרישות גיל. שחקני תיכון חייבים להמתין שנה לפני שהם נכנסים ל-NBA, מה שהופך שיאים הקשורים לגיל לקשים יותר לשבירה.''
שיאי משחק קבוצתיים
הערה: למעט המשחק הארוך ביותר והרחקות במשחק, כל השיאים בסעיף זה הם מאז אימוץ שעון הזריקות, כלומר מעונת 1954/55 ואילך.
ריו דה אורו
ריו דה אורו (בספרדית: Río de Oro; בערבית: وادي الذهب; מילולית: נהר הזהב) הוא (יחד עם סגייה אל-חמרה) אחד משני החלקים שהרכיבו את סהרה הספרדית. חלק זה הוא הדרומי ומשתרע מקו רוחב 26 ועד קו רוחב '20 21°, כשני-שלישים משטח הטריטוריה. המקום נקרא על שם ואדי רחב החוצה אותו, שנקרא בשם זה על ידי מגלה הארצות הפורטוגלי אלפונשו גונסלווס בלדיה (Afonso Gonçalves Baldaia ) ב-1436 כחלק ממשימת הקפת כף בוז'דור, מתוך אמונה כי בפנים היבשת גורף הנהר זהב. בירת החבל בתקופת השלטון הספרדי הייתה וייה סיסנרוס (כיום: דאח'לה).
חיה מושקא שניאורסון
הרבנית חיה מושקא שניאורסון (כונתה מוסיא; כ"ה באדר ה'תרס"א, 16 במרץ 1901 - כ"ב בשבט ה'תשמ"ח, 10 בפברואר 1988) הייתה בתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון, האדמו"ר הששי של חסידות חב"ד, ואשתו של רבי מנחם מנדל שניאורסון, שירש את אביה באדמו"רות.
קורות חייה
חיה מושקא שניאורסון נולדה בעיירה בבינוביצ'י שליד ליאובוויטש, לרבנית ולרבי יוסף יצחק שניאורסון. היא נקראה על שם סבתא של סבתא שלה, חיה מושקא שניאורסון, אשתו של הצמח צדק, בהוראת סבה, רבי שלום דובער שניאורסון.
בשנת ה'תרע"ו (1915) עברה משפחתה לגור ברוסטוב על הדון בעקבות מלחמת העולם הראשונה. בשנת ה'תרפ"ה קיבלה מאביה ייפוי כוח לקבל בשמו כסף או מסמכים וסמכות להעביר ייפוי כוח זה גם לאחרים. לאחר שאביה נאסר בשנת ה'תרפ"ז (1927) בעוון הפצת יהדות, נטלה שניאורסון חלק במאמצים לשחרורו, והצטרפה אליו לגלות בקוסטרומה.
כאשר התקשרה למשרד המזכירות לבקש את הרבי נהגה להציג את עצמה כ"גברת שניאורסון מפרזידנט סטריט". כשהוקם ארגון נשי ובנות חב"ד הוזמנה שניאורסון לעמוד בראשו, אך סירבה לתפקיד.
היה לה חלק בניצחון במשפט הספרים, כשהעידה בביתה לטובת אגודת חסידי חב"ד העולמית אמרה: "אבי (הרבי) והספרים שייכים לחסידים". בפסק הדין הורה בית המשפט לבערי גוראריה להחזיר את הספרים לספריית חב"ד. שניאורסון נפטרה במרכז הרפואי 'קורונל' במנהטן בכ"ב בשבט ה'תשמ"ח, 1988 בגיל 86 לאחר מחלה קצרה. נקברה בחלקת חב"ד בבית הקברות מונטיפיורי שבקווינס, בסמוך לקברי סבתה ואמה, מול אוהל חב"ד לובביץ', שבו קבורים בעלה ואביה.
הנצחה
בתוך ימי השבעה החלו לכתוב ספר תורה לעילוי נשמתה, במעמד רבנים ונציגות ארגון נשי ובנות חב"ד.
בעלה ייסד קרן צדקה על שמה, בשם "קרן חמ"ש" (חיה מושקא שניאורסון). באדר ה'תשמ"ח הונחה אבן הפינה לקמפוס חמ"ש של "בית רבקה" בניו יורק. זהו בית-הספר הגדול בעולם של בנות חב"ד. עשרות בתי ספר ומוסדות חינוכיים נוספים קרואים על שמה, ובקרב חסידי חב"ד מקובל מאוד לקרוא לבנות בשמה.
בכ"ה באדר תשמ"ח (יום הולדתה) הכריז הרבי על "מבצע יום הולדת" לעילוי נשמתה, ובמסגרתו עודד אנשים, נשים וילדים לציין את יום הולדתם בקבלת החלטות טובות, עריכת התוועדות עם רעים, הוספה בתפילה, בלימוד תורה ובמעשים טובים ועוד.
בכל שנה בסמיכות ליום השנה שלה מתקיים בשכונת קראון הייטס כינוס השלוחות העולמי.
דו"ח ריפתין
דו"ח ריפתין היה דין וחשבון שחובר ב-1 במרץ 1948, במהלך מלחמת העצמאות, על ידי יעקב ריפתין, מחברי ועד הביטחון של היישוב. המסמך עסק בבירור שורה של חשדות למעשים פליליים של אנשי ארגון ההגנה תוך כדי המלחמה ובמתן המלצות לפעולה בעקבותיהם, לרבות מינוי פרקליט צבאי לארגון. המסמך נכתב לפי בקשתו של יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית דוד בן-גוריון.
המסמך היה חסוי ופורסם לבסוף בפברואר 2021 על ידי מכון עקבות.
הדו"ח
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות הגיעו אל דוד בן-גוריון תלונות על חשדות למעשים פליליים של אנשי ההגנה תוך כדי המלחמה. החשדות התייחסו להוצאה להורג ללא משפט של תשעה אנשים לפחות, וכן לעינויים בחקירות, מעשי שוד וגנבות. המידע על המעשים הגיע אל בן-גוריון באמצעות שירות הידיעות של ההגנה.
ריפתין ציין כי לצורך הכנת הדו"ח הוא שימש כוועדת חקירה של איש אחד וקיבל סמכויות בהתאם. כמזכיר הוועדה שימש לידו נחמיה ארגוב. הוא הגיש לבן-גוריון את הדו"ח ובו 18 עמודים ב-1 במרץ 1948.
לפי האמור בדו"ח הוציאו אנשי ההגנה להורג ללא משפט במקרים נפרדים שישה פולנים נוצרים שנעצרו על ידם. אחד מהם, שהיה עצור במחנה יונה בתל אביב, ניסה לפי אחד הגרסאות שבדו"ח להתנפל על שומר, נורה ונפצע קשה ואז החליטו אנשי ההגנה במחנה להמית אותו. פולני אחר שנעצר בתל אביב נחקר בעינויים, נמצא שעסק בפלילים ושהיה בקשר עם גרמנים בחו"ל, ואנשי ההגנה חשדו שאיננו שפוי. הם הוציאו אותו להורג. שני פולנים נוספים נעצרו ליד תחנת האוטובוסים המרכזית בירושלים כי לא היו יכולים להסביר מה מעשיהם שם. לפי גרסה אחת שבדו"ח הם נחקרו מבלי שנמצא בסיס לאישום נגדם. לפי גרסה אחרת עלה חשד שהם עוקבים אחרי הכנות ליציאת שיירה מירושלים לתל אביב, וכן הייתה טענה שאצל אחד מהם נתפס מכתב שהעיד עליו כי הוא גרמני נאצי. שניהם הוצאו להורג. פולני חמישי, שנעצר בירושלים, נחשד להיות איש כנופיות, גנב ופעיל עבור הבולשת הבריטית. הוא הועבר ממקום מעצרו בחיפזון ומבלי שעיניו כוסו, מחשש שהמשטרה הבריטית תחפש אחריו. מחשש שימסור מידע למשטרה אם ישוחרר ולאור החשדות האחרים כלפיו החליטו אנשי ההגנה להוציאו להורג. פולני שישי הוצא להורג, אך הדו"ח איננו מפרט באילו נסיבות.
על פי הדו"ח הוצאו להורג ללא משפט גם שני ערבים. אחד מהם היה נהג מונית שמסתערבים של הפלמ"ח תפסו את מוניתו בטבריה כדי להשתמש בה. לפי גרסה אחת שהובאה בדו"ח התרברב הנהג באוזני הנוסעים שהוא איש כנופיות והם רצו לקחתו לחקירה, וכשהתנגד וניסה לקפוץ מן המכונית הרגו אותו. לפי גרסה אחרת הוזרק לו סם שינה שלא פעל והוא התנגד, ואז נורה למוות. הערבי האחר נתפס ועונה על ידי אנשי הקיבוצים גברעם וסעד, ובהמשך הוצא להורג.
בנוסף, על פי הדו"ח, נעצר בתל אביב אדם סודאני ולאחר שנחקר הוצא להורג ללא משפט.
בדו"ח התייחס ריפתין גם לתלונות על ביזה על ידי אנשי ההגנה. אלו כללו מקרי שוד של כסף ורכוש אחר מידי ערבים, וכן שימוש במצרכי מזון שנועדו ליישובי הנגב על ידי מלווים של השיירות שהסיעו את המזון ליעדו.
לדו"ח הבדיקה צירף ריפתין רשימה של 15 אירועים נוספים שנודע לו עליהם, אך הוא לא בדק אותם.
הדו"ח נחשב כגורם משמעותי בקבלת ההחלטה על הקמת הפרקליטות הצבאית.
סוגיית פרסום הדו"ח
המסמך ועותקיו מצויים במספר ארכיונים בישראל. בשנת 1998, לאחר מלאת 50 שנים לכתיבתו, תמה תקופת הסגירה של המסמך הקבועה בחוק. למרות זאת הוא לא פורסם שכן שניים מגנזי המדינה פעלו להארכת איסור הפרסום שלו. ועדת השרים לעניין רשות העיון בחומר ארכיוני מסווג קיבלה את בקשותיהם.
ב-2014 פנה גנז המדינה ד"ר יעקב לזוביק לממשלה בהצעה מנומקת להתיר את פרסום המסמך. טעמו העיקרי היה שחברה דמוקרטית חייבת לאפשר דיון חופשי במלחמותיה והדיון הוא ערובה לחוסן דמוקרטי. לטענתו, תיעוד על מלחמה מוצדק להסתיר רק אם יש בו תוכן מיוחד, דבר שלדעת לזוביק איננו מתקיים במקרה הנדון. אילנה אלון, מנהלת ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, התנגדה להצעת לזוביק. נימוקיה, בשונה של אלו של לזוביק, לא פורסמו. ועדת השרים לא קיבלה את בקשתו של לזוביק והותירה את החיסיון על המסמך על כנו, מבלי לפרסם את נימוקיה. יחד עם זאת, אף שהמסמך לא פורסם, הוא זמין לעיון לכל דורש בין כותלי הארכיונים שבהם הוא נמצא, שכן למרות איסור הפרסום ועדת השרים לא אסרה על עיון זה.
בשנת 2017 פנו אנשי מכון עקבות אל הצנזורה הצבאית בבקשה להתיר את פרסום הדו"ח. הצנזורה הצבאית הורתה על עיכוב הפרסום עד לקבלת החלטה סופית על ידה. המסמך פורסם לבסוף בפברואר 2021.
מבצע טוקאן
מבצע טוקאן (בספרדית: Operación Tucán) היה מבצע משותף של הק.ג.ב. ומינהל הביון הקובני להשפעה על דעת הקהל, המופנית נגד ממשלת צ'ילה, בראשות אוגוסטו פינושה. לדברי קצין הק.ג.ב לשעבר וסילי מיטרוחין, רעיון המבצע היה שייך ליורי אנדרופוב.
למבצע היו שתי מטרות: לארגן ארגוני זכויות אדם כדי להפעיל לחץ על ארגון האומות המאוחדות ולספק סיקור שלילי על משטר פינושה בעיתונות. בשנת 1976, עם תחילת המבצע, הדפיס הניו יורק טיימס 66 מאמרים בנושא זכויות אדם בצ'ילה, ארבעה על משטר הקמר רוז' בקמבודיה ושלושה מאמרים על זכויות אדם בקובה.
במהלך המבצע זייף הק.ג.ב גם מכתב בו הואשם ה-CIA במסע הרדיפה הפוליטית נגד מינהל הביון הלאומי הצ'יליאני. עיתונאים רבים, כולל ג'ק אנדרסון מהניו יורק טיימס, השתמשו במכתב כהוכחה למעורבות ה-CIA ברגעים המלוכלכים של מבצע קונדור.
קמהאמהה השלישי
קמהאמהה השלישי (Kamehameha III, 11 באוגוסט 1813 - 15 בדצמבר 1854) היה המלך השלישי של ממלכת הוואי והיורש של אחיו קמהאמהה השני.
קמהאמהה מלך 30 שנה, התקופה הארוכה ביותר של שליטה על ידי מונרך באיי הוואי. הוא היה גם המלך הנוצרי הראשון של הוואי. קמהאמהה נפטר בהונולולו שבאי אוהאו בהוואי ונקבר במאונא אלא שנמצאת באותה עיר שבה נפטר, מחליפו קמהאמהה הרביעי היה בנו המאומץ.
הלמה של נקאימה
במתמטיקה, הלמה של נקאימה היא למה טכנית חשובה באלגברה ובגאומטריה אלגברית, המתייחסת למודולים נוצרים סופית מעל חוג R.
לפי הלמה, לכל מודול נוצר סופית ושונה מאפס, M, כאשר אם J=J(R) הוא רדיקל ג'ייקובסון של החוג, השווה, על-פי ההגדרה, לחיתוך כל האידיאלים השמאליים המקסימליים של R. הטענה חשובה במיוחד כאשר R חוג מקומי (אז J הוא האידיאל המקסימלי שלו), אבל יש לה שימושים רבים אחרים.
מן הלמה נובע, למשל, שכאשר M נוצר סופית, לכל תת-מודול N<M; כלומר, המכפלה J(R)\cdot M קטנה כל-כך, עד שלא ניתן להגיע ממנה ל-M על ידי הוספת תת-מודול, אלא אם הוא שווה ל-M כולו.
בשפה של אלומות קוהרנטיות ניתן לנסח את הלמה כך:
הוכחה
נניח כי M הוא R-מודול נוצר סופית השונה מ-0. מהלמה של צורן (שהיא ישימה רק מפני ש-M נוצר סופית) נובע כי קיים תת-מודול M'\subset M מקסימלי (כלומר, M' אינו מוכל באף תת-מודול אמיתי של M). מכך נובע כי M/M' הוא מודול פשוט, כלומר הוא אינו מכיל תת-מודולים לא-טריוויאליים, ולכן קיים אידיאל שמאלי מקסימלי m ב-R כך ש-. אבל, ולכן. מכאן ש-.
דודג' 330
דודג' 330 (באנגלית: Dodge 330) היא מכונית סלון אשר יוצרה על ידי חטיבת דודג' בקונצרן הרכב האמריקאי קרייזלר בין השנים 1962–1964.
הדגם התבסס על פלטפורמת "Chrysler B platform" של קונצרן קרייזלר.
ביטוח משנה
ביטוח משנה או מבטח משנה (באנגלית: Reinsurance) היא שיטה לניהול סיכונים פיננסיים המאפשרת פיזור של הסיכון בין מבטחים שונים. בשיטה זו חברות הביטוח ("המבוטחות במשנה") מעבירות למבטחי המשנה חלק מהסיכונים הכספיים בגין פוליסות שהן הנפיקו לציבור.
ביטוח משנה נועד לבטח סיכונים בהיקף גדול מהיכולת הכלכלית הטבעית של חברות הביטוח, בעיקר במקרי קיצון שעשויים להוביל להתמוטטות חברת הביטוח בשל חוסר היכולת לפרוע את התחייבויותיהן. הנטל אותו לוקחות על עצמן חברות הביטוח מכונה "שייר" (מאנגלית: Share). תמורת ביטוח המשנה משלמות חברות הביטוח חלק מהפרמיה שהן מקבלות מלקוחותיהן.
נהוג לחלק את סוגי ביטוח המשנה לביטוח משנה פקולטטיבי (רצוני), בו מבטח המשנה יכול לקבל או לדחות את העסקים המוצעים לביטוח, מול ביטוח משנה אובליגטורי (חוזי), שבו מבטח המשנה מתחייב בחוזה לקבל לביטוח את כל העסקים שיועברו לו על ידי המבטח הישיר בהתאם לתנאי החוזה. ביטוח משנה אובליגטורי קל יותר לתפעול, משום שאינו מצריך משא ומתן נפרד על כל חוזה ביטוח בין המבטח למבטח המשנה, אך הוא מצריך אמון גדול יותר של מבטח המשנה שבכך שהמבטח הישיר פועל נכון בסיכונים שהוא מבטח.
מבטחי המשנה הגדולים בעולם הם חברת "Munich Re", חברת "Swiss Re", שוק הביטוח לוידס של לונדון וחברת "Gen Re" של תאגיד ברקשייר האת'וויי.
בישראל נוהגות חברות הביטוח לקנות ביטוח משנה בחו"ל. מכיוון שקרנות הפנסיה בישראל מתבססות על ערבות הדדית, רשות שוק ההון ביטוח וחיסכון מחייבת קרנות פנסיה המונות פחות מ-1,500 עמיתים לרכוש ביטוח משנה. בפועל, למרות שבכל קרנות הפנסיה בישראל יש יותר מ-1,500 עמיתים, חלקן עדיין מעבירות את הסיכונים לידי מבטח משנה. מבטחי המשנה המבטחים את קרנות הפנסיה בישראל הם: "Swiss Re" ו- "Scor".
סרז'יניו
סרז'יניו החל את קריירת הספורט שלו בברזיל במספר מועדונים בברזיל, ביניהם אינטפרונה ופלמנגו, אך החליף מועדון כל שנה. לבסוף מצא את מקומו במועדון סאו פאולו, מהמועדונים הבכירים בברזיל. סרז'יניו שיחק בסאו פאולו שלוש עונות ובעקבות הופעותיו שם אף זומן לנבחרת הכדורגל הברזילאית ב-1998.
ב-1999 עבר סרז'יניו לקבוצתו הנוכחית מילאן. סרז'יניו לא הירבה לשחק במילאן, בה שיחק בעיקר כמחליף. סרז'יניו זכה עם מילאן ב-2003 בליגת האלופות והיה אף הראשון להבקיע פנדל בבעיטות ההכרעה, לאחר שהמשחק הסתיים ללא הכרעה. בגמר הטורניר ב-2005 היה שותף להפסדה של מילאן, כאשר המשחק הגיע פעם נוספת להכרעה בבעיטות עונשין. באותו משחק סרז'יניו החמיץ את הבעיטה.
הופעתו הידועה ביותר הייתה בדרבי של מילאנו ב-2001 בו ניצחה קבוצתו מילאן את יריבתה אינטר 6-0.
בקיץ 2008, לאחר 9 שנים במועדון האיטלקי, הודיע סרז'יניו על פרישתו מכדורגל.
הופמן 2CV
הופמן 2CV (בגרמנית: Hoffmann 2CV) היא מכונית קבריולה, קטנה, מתוצרת Wolfgang Hoffmann אשר יוצרה בין השנים 1988–2007 בגרמניה.
מפעל ייצור הרכב בניהולו של "Wolfgang Hoffmann " מוקם בעיר "Hohenfurch" במדינת בוואריה ששייכת לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
דגמי "הופמן 2CV" מוגדרים כ"Kit car". הווה אומר שמערכות מכניות גדולות כמו מנוע ותיבת הילוכים ועוד רכיבים בסיסים כגון: דיפרנציאל, מתלים, בלמים וכדומה מקורם ביצרני כלי רכב אחרים ובספקים אחרים.
ינאי טויסטר
ינאי טויסטר (נולד ב-1977) הוא אמן ישראלי, אוצר, חוקר ומרצה במכללת שנקר.
ביוגרפיה
ינאי טויסטר נולד בקיבוץ יזרעאל. בעל תואר ראשון באמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ותואר שני באמנות בהנחייתו של אלן סקולה ב-CalArts, לוס אנג'לס. כתב את עבודת הדוקטור שלו, "צילום מתכריכי טורינו למכונת טיורינג", באוניברסיטת סידני, אוסטרליה. טויסטר הוא מרצה בכיר בבית הספר לאמנות רב-תחומית שנקר ומאז שנת 2017 מכהן כראש היחידה להיסטוריה ופילוסופיה של האמנות, העיצוב והטכנולוגיה בפקולטה לעיצוב ע״ש עזריאלי בשנקר. טויסטר הוא בוגר תוכנית מובילים באקדמיה מטעם המל״ג בשיתוף קרן אדמונד דה רוטשילד.
עבודותיו של טויסטר הוצגו בתערוכות יחיד וקבוצתית בישראל ומחוצה לה, בין היתר בגלריה Sandroni Rey בלוס-אנג'לס, גלריה דביר בתל אביב, Kunsthalle לוצרן שווייץ, המשכן האירופי לצילום (MEP) פריז, התערוכה הבינלאומית ה-11 לארכיטקטורה בביאנלה של ונציה, מוזיאון מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון ה-Maxxi ברומא והמוזיאון לצילום בברלין.
ספרו צילום מתכריכי טורינו למכונת טיורינג יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת אינטלקט (אוניברסיטת שיקגו).
We Got the Power
"We Got the Power" (בעברית: "יש לנו את הכוח") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת השוודית לורן. הוא יצא לאור ב-15 במאי 2013, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ, כסינגל הראשון מתוך המהדורה החדשה של אלבום הבכורה שלה, Heal. הוא נכתב על ידי אסתר דין וגאוף אירליי. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-11.5 מיליון השמעות. לשיר הופק וידאו קליפ רשמי, שפורסם בערוץ היוטיוב של לורן ב-25 במאי.
מחדריוני
אחד מתוצאות הטרגדיה של 9 באפריל הייתה התמקצעות מהירה של קבוצות חצי-צבאיות שהחשובה מביניהן הייתה מחדריוני שהונהגה על ידי שודד בנקים לשעבר, ג'אבא יוסליאני. מחדריוני נוסדה לראשונה בשנת 1988. כתוצאה מאירועי 9 באפריל היא הצליחה לגייס מתנדבים רבים. תרמה לכך העובדה שרוב הנפגעים באירועים אלה היו נשים.
יוסליאני טען כי המודל שעל פיו הקים את הארגון על פי מודל ה"לשכארי" בעזרת מתנדבים, כפי שהיה לפני הסיפוח הרוסי של גאורגיה בשנת 1801.
לשכארי
לָשכּארי (בגאורגית: ლაშქარი) הוא ארגון צבאי שהיה נהוג להקימו אד הוק בגאורגיה בתקופת ימי הביניים מקרב האוכלוסייה האזרחית בתקופת מלחמה או פלישה, כאשר חיילים רגילים לא היו בנמצא. מאוחר יותר נקראו בשם זה ארגונים צבאיים בעלי אופי דומה. ארגוני לשכארי ידועים בימי הביניים היו ראינדתה (რაინდთა, מהמילה ראיון), אזנאורתה (აზნაურთა, מהמילה אזנאורי), סָכַּלכּוֹ לשכארי (საქალაქო ლაშქარი, לשכארי עירוני).
בתחילת דרכו, בתקופת גאורגיה הפאודלית, היה הלשכארי צבא פאודלי ונקרא "ג'ארי-חאלחי" ("ჯარი-ხალხი", "צבא-עם"), אולם עם התחזקות הפיאודלים בוטל הצבא והוא נקרא לדגל רק בעיתות חירום כמו פלישות של אויבים או איומים חיצוניים אחרים על הממלכה הגאורגית. בעת חירום כזו הוצא צו המורה לכל גבר בגיל במתאים ("כּוּדזֶה קאצי", "ქუდზე კაცი") להצטרף ללשכארי. לקראת סוף התקופה הפיאודלית התרבו גיוסי הלשכארי, שנבעו מפלישות השבטים הלזגינים מדאגסטן בתקופת הלקיאנובה והפלישות של הפרסים והעות'מאנית לגאורגיה.
עם סיפוח גאורגיה בשלבים משנת 1801 על ידי האימפריה הרוסית הפכו הלשכארי למיליציה גאורגית ונלחמו במלחמות הרוסיות-פרסיות והמלחמות הרוסיות-עו'תמאניות. בתקופת פלישת נפולאון לאימפריה הרוסית בשנת 1812, השתתף הלשכארי בהגנה על האימפריה. בשלהי תקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה, משנת 1874 עד מהפכת פברואר של 1917, היה השירות בלשכארי, באופן רשמי, מילוי חובת השירות הצבאי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה (1941-1945), מילא הלשכארי האזרחי תפקיד פעיל במלחמה לצד הסובייטים. בשנת 1988 הקים ג'אבא יוסליאני את הארגון החצי-צבאי, מחדריוני, וטען כי הוא הוקם על פי מודל הלשכארי לפני מיסודה בתקופת האימפריה הרוסית, בתקופה בה היו הלשכארי מגויסים בעיתות חירום.
מבצר נמרוד
מבצר נמרוד (ידוע גם בשמות קַלְעַת נַמרוּד וקַלְעַת אֶ-צוּבֵּייבָּה - בערבית: قلعة الصبيبة) הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית וימי הביניים, ובו שרידי מבצר גדול אשר נבנה במרוצת השנים על ידי צבאות איובים וממלוכים. המבצר שוכן בשיאו של רכס צר בגובה של כ-800 מטר מעל פני הים, למרגלות הר החרמון, כ-3 קילומטר מדרום-מערב ליישוב נווה אטי"ב, וכ-1,300 מטרים צפונית-מזרחית ליובלו של נחל סער. המקום מוכרז כגן לאומי.
לפי מחקר של ד"ר אלון מרגלית, המבצר נבנה בתקופה ההלניסטית (עד שנת 30 לספירה) או הביזנטית (המאה ה-4 עד ה-7 לספירה).
כינוייו של המבצר
כיום קרוי המבצר על שם המצביא התנ"כי נמרוד, אולם אזכורו הקדום ביותר של המבצר בכינוי זה, נמצא בתעודות מהמאה ה-19 בזמן שלטון העות'מאנים בארץ ישראל. שמו הקדום של המבצר, קלעת א-צובייבה, מוזכר רבות החל מהמאה ה-13 עת הושתו היסודות למצודה על ידי שליט עיר המחוז הסמוכה בניאס. לגבי פירוש המונח א-צובייבה נחלקות הדעות בין המצדדים במשמעות המילולית של השם – "המזנקת אלי ציד", לבין אלו הגורסים כי מקור השם במילה הערבית צביב, שפירושה "מצוק", מילה התואמת היטב את מאפייניו הגאוגרפיים של המבצר.
היסטוריה
במשך שנים רבות סברו החוקרים כי מבצר נמרוד הוא מבצר צלבני שהוקם כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-12, כשהצלבנים שלטו בעיר בניאס הסמוכה. מחקרים מאוחרים הראו כי המבצר הוקם לראשונה על ידי האיובים, כמאה שנים מאוחר יותר, בסביבות 1227, כחלק מניסיונות ההתגוננות של השליטים האיוביים מפני מתקפה של קיסר גרמניה ורומא הקדושה, פרידריך השני פון הוהנשטאופן. בשנת 2018 מחקר חדש מצא עדויות כי נבנה שם כבר מבצר בתקופה ההלניסטית.
את המבצר העומד כיום במקום הקים שליט הבניאס אלעזיז עת'מאן, ככל הנראה במימונו של אל-מלכ אל-מעט'ם עיסא שליט דמשק. ההיסטוריון המוסלמי סבט אבן אלג'זי (1185/1186-1256), שהועסק על ידי שליטי דמשק ונחשב למקור המהימן ביותר לתולדותיה של האימפריה האיובית, כתב בביוגרפיה של אלמלכ אלעזיז עת'מאן במפורש כי "הוא היה שליט בניאס... והוא זה שבנה את א-צביבה". המחבר משתמש במילה הערבית "בנא" שמשמעותה לבנות דבר חדש. במקורות הלטיניים נזכר המבצר לראשונה בתיאור מסעו של ארכיבישוף מרסיי מדמשק לארץ ישראל בשנת 1238. הבישוף, כך נאמר שם, "בחן בקפידה את הארץ [מדמשק] בואכה צפת, ולא ראה שום ביצור מלבד סובבה, אשר בה שלט הנכד של הסולטאן האמור."
בתחילת המאה ה-13 נרקמה ברית בין יורשו המצרי של צלאח א-דין, הסולטאן אל כאמל, לבין פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. לפי ברית זו יעניק הסולטאן לצלבנים את ירושלים, וזאת תמורת עזרה מצד הצלבנים בכיבוש דמשק וסביבותיה מידי אחיו אל מעט'ם (יורשו הסורי של צלאח א-דין). בתגובה לברית זו החלו בשנת 1227 אל מעט'ם שליט דמשק ואחיו אלעזיז עת'מאן בביצור רחב היקף של המצודה, ביצור אשר הקנה לה את חזותה כיום. עבודות הביצור נמשכו כשלוש שנים, ובסופן הייתה המצודה למבנה עצום ומוגן היטב, אשר מנצל היטב את מדרונות המצוק התלולים כמגן טבעי למבצר וליושביו.
בשנת 1260 הביאו המונגולים לקיצה של השושלת האיובית. הם כבשו את האזור כולו ובכלל זה גם את בניאס ואת קלעת א-צביבה. אולם שליטתם של המונגולים במבצר הייתה קצרה ביותר, ומספר חודשים לאחר שכבשו אותה, הם איבדו אותה לכוחותיו של ביברס הממלוכי שהביסו את הכוחות המונגולים בקרב עין ג'אלות. ביברס פיאר את המצודה, ביצר אותה, והעניק אותה כארמון לסגנו – ביליק. את מפעל הבנייה הגדול שלו הנציח ביברס בכתובת משנת 1275 שנמצאה בין הריסות מגדל השער והנמצאת במבצר גם כיום. תרגום הכתובת:
לא רחוק מהכתובת נמצאה גם אבן ועליה תבליט סמלו של ביברס, אריה צעיר המשחק ברגלו בעכבר.
ביברס העניק למבצר ולעיר בניאס שתחתיו מעמד של נציבות הכפופה לממלכת דמשק, שהעומד בראשה מונה ישירות בידי הסולטאן בקהיר. עם גירושם הסופי של הצלבנים מארץ ישראל בסוף המאה ה-13 איבדה המצודה מחשיבותה האסטרטגית, אך מעמדה המדיני לא נפגע, ואף התחזק. המצודה, אשר הוכרזה כנציבות עצמאית, שימשה החל מהמאה ה-15 כמעין ארמון-כלא לאצילים אשר מרדו בשלטון המרכזי של האימפריה הממלוכית.
בתקופת השלטון העות'מאני באזור החל המבצר מאבד ממעמדו עד שננטש סופית. במשך מאות שנים עמד המקום בשיממונו, ושימש כמחסה לרועים ולעוברי אורח מזדמנים אשר ביקשו מקלט מפני פגעי מזג האוויר. בעת ביקורו בארץ ישראל בשנת 1867, תיאר הסופר מארק טוויין את המבצר במילים: "זהו ככל הנראה תל החורבות הנהדר מסוגו בעולם". עד מלחמת ששת הימים עמד המבצר בשממונו, מזדקר מעל הנוף וניתן לצפייה מעמק החולה.
לאחר כיבוש רמת הגולן והחרמון בידי ישראל הוחל בתכנון שבילי מטיילים שיגיעו אל המבצר. שביל גישה קל יחסית הגיע מ"גובתא א-זית" (היא נווה אטי"ב), ושביל תלול הוכשר על ידי רשות שמורות הטבע מהבניאס. עם זאת, המבצר נותר עזוב ועד סוף 1968 לא הוכרז כגן לאומי בהיעדר תקציב לשיקומו. בשנת 1969 הוצג רעיון לקשר את המבצר ברכבל עם הבניאס. פריצת כביש 989 בשנת 1972 הקלה על הגישה למבצר ובשנת 1973 נסלל למקום כביש גישה ובוצעו עבודות פינוי עפר כדי להכשירו לקבלת מטיילים. המשך עבודות להכשרת המקום בוצעו ב-1983.
בהמשך, המבצר הוכרז כגן לאומי. באתר נערכו עבודות שימור ופיתוח אשר כללו הכשרת כניסה למטיילים בצידו המערבי של המבצר. הסרט בופור צולם במבצר בשנת 2006.
מבנה המבצר
צורתו הכללית של המבצר מוארכת וצרה, בהתאם לשלוחה עליה הוא נבנה. אורכו מקצה לקצה הוא כ-420 מטרים, ורוחבו משתנה בין כ-60 מטרים בנקודה הצרה ביותר ל-150 מטרים בזו הרחבה ביותר. המבצר הוקף לכל אורכו בחומות אבן, אשר בקרבן שובצו מגדלי שמירה בהתאם לצורך. כך נוצר ההבדל בין החומה הצפונית, אשר נמצאת מעל למצוק תלול ביותר המשמש מחסום טבעי לפולשים, אשר בה מוקם מגדל אחד בלבד, לבין החומה הדרומית, שעשרת המגדלים שבולטים ממנה נועדו להקשות על הגישה הקלה יחסית מצד זה. בחלקו המערבי של המבצר שוכנים ארבעה מגדלים גדולים, אשר מטרתם הייתה הגנה על החומה המערבית, אשר נמצאת בסמוך לרחבה טבעית המאפשרת כינוס כוח פריצה לפני החומות. ברחבה זו ממוקם כיום חניון המכוניות שבכניסה לאתר.
בחלקו המזרחי של המבצר נבנה "מגדל העוז". זהו למעשה מבצר בתוך מבצר, אשר נועד לשמש מחסה ומפלט אחרון אם נפרצו חומותיה החיצוניות של המצודה. מגדל העוז מוגבה ביחס לשאר חלקי המבצר וחולש על כל חלקיו ושעריו. במגדל זה נמצאו שרידי אולמות מפוארים, בריכות מים וחדרים רבים, ומכאן יש להניח כי היה זה החלק במבצר בו השתכן כדרך קבע המושל במקום. הכניסה אל מגדל העוז נחסמה במערכת של שלושה שערים מסיביים, הנמצאים בפינה הצפון-מערבית שלו, והמגדל כולו הוגן על ידי ארבעה מגדלים פנימיים, אחד בכל פינה.
בימי קיומו חולק המבצר לשני חלקים. החלק העליון כלל את מגדל העוז ואת מרגלותיו, והכניסה אליו הייתה דרך מגדל קטן אך מבוצר בחומה הדרומית, מגדל אשר כיום נותרו ממנו רק עיי חורבות. חלקו המערבי של המבצר, החלק התחתון, היה החלק בו רוכזו המבנים המנהלתיים דוגמת מאגרי המים והאורוות. לתחום זה היו שתי כניסות, האחת בחומה הדרומית והאחת בחומה המערבית. כל הכניסות למבצר היו חלק ממגדלי ההגנה, ומול כל שער נבנה מגדל המגן עליו.
מבצע קרב
מבצע קרב הוא שם הקוד למבצע שביצע שירות הביון הסובייטי בשנת 1947 באיטליה להשגת מידע טכני על קליעים חדשים בשליטה אלקטרונית.
המבצע
בתחילת 1947 קיבלו תחנות הביון הסובייטיות במדינות אירופה משימה להשיג חידושים של ציוד צבאי בריטי כמו פגז ארטילרי נגד מטוסים עם מידת הרס גבוהה של מטרות נעות.
בתיק המבצעי היה מעורב סוכן מנוסה בשם "ריי", שבאמצעות קשריו בחברות התיווך הבריטיות והאמריקאיות הצליח לגלות כי ניתן לאחסן את פגזי הנ"מ המקבילים בצפון איטליה במאגרי ארטילריה שיצרו בעלות הברית לאחר תום הלחימה נגד הגרמנים. מהם נודע ל"ריי" כי המחלקה הצבאית הבריטית מכרה למחלקת התותחנים האיטלקית כמה אלפי "פגזים מיוחדים", שבהם, בנוסף לחומרי נפץ, היה גם "מילוי" אלקטרוני. התחנה הסובייטית כבר ידעה שהמחסן הראשי של הארטילריה נגד מטוסים ממוקם באחת העיירות הקטנות בפרברי רומא.
הסוכן הצליח ליצור קשרים עסקיים בעיר זו. בעזרת הזמנות מסוגים שונים למהנדסים ולצוות הטכני של המחסן, הוא קבע את חוג האנשים שיכולים להועיל לו. בסופו של דבר הצליח הסוכן לקנות מצוות המחסן דגימות של פגזים, כמו גם רישומים ותיעוד טכני נלווה.
שיווי משקל הידרוסטטי
שיווי משקל הידרוסטטי הוא מצב בו כוח הכבידה מאוזן על ידי לחץ הזורם (גז או נוזל) שעליו פועל כוח הכבידה. תיאור התנהגות גז או נוזל בשדה כבידה מתאר מערכות שונות: תהליכים המתרחשים בפנים כוכבים, מבנה האטמוספירה של כדור הארץ וכוכבי לכת אחרים. שיווי המשקל ההידרוסטטי משמעותי גם בקביעת ההבדל בין כוכב לכת לכוכב לכת ננסי.
ניסוח מתמטי
עבור מצב של מנוחה או מהירות קבועה, חוקי ניוטון מאפשרים את ניתוח הכוחות הפועלים על תא נפח גלילי המלא בגז אידיאלי ולנסח משוואת מצב המתארת את התנאים המתקיימים בעת שיווי משקל הידרוסטטי. הכוחות הפועלים הם:
סיכום השפעות אלו מניב את שוויון הכוחות הפועל על תא זה: מן הדרישה שסכום הכוחות יהיה 0 ניתן לנסח את הקשר הבא הקושר בין הפרש הלחצים על קצוות הגליל לבין צפיפות הגז בו:.
שינוי של גובה הגליל יגרור שינוי בלחץ. עבור שינויים אינפיניטיסימאליים, נקבל את הצורה הדיפרנציאלית של המשוואה :. מציאת ההשתנות של צפיפות הגז כפונקציה של הגובה איננה בהכרח טריוויאלית ודורשת הנחות נוספות.
ביגל
הביגל הוא כלב ציד ממשפחת ההאונדים (Hounds).
ייעוד הגזע
כיום ביגלים משמשים כחיות מחמד, אך גם ככלבי גישוש למטרות שונות. בין התפקידים שממלאים כלבים אלה כיום ניתן למצוא גישוש אחר אדם, גישוש אחר סמים, גישוש אחר חומרים אורגניים אסורים במעברי גבול נמלי ים ונמלי אוויר ועוד. יתרונו של הביגל על כלבי גישוש אחרים הוא בגודלו הקטן והקומפקטי המאפשר גמישות רבה בהפעלתו, בהופעתו הלא מאיימת ובאופיו הנוח.
בשל אופיו הטוב וממדיו הנוחים, הביגל פופולרי מאוד כחיית מחמד.
מבנה כללי
הגרביים וקצה הזנב לבנים. הפרווה קצרה. ישנם כמה שילובי פרווה: טרי-קולור (חום, שחור ולבן), 2 גוונים (חום, לבן, זהוב, ג'ינג'י או שחור). שחור-לבן או לבן לגמרי הם נדירים ביותר.
אופי
הביגל הוא גזע חברותי ונוח. בנוסף לכך, הביגל הוא זן פעלתני וערני. גזע זה קולני מאוד, תכונה שפותחה על מנת שהצייד ידע באיזה שלב של המרדף נמצאת הלהקה. בשל הקולניות והעירנות יכול לשמש
בתרבות
כלבי ביגל מפורסמים הם הכלב המצויר סנופי והכלב המצויר מהסדרה אמיץ הכלב הפחדן.
פיליפ רות
פיליפ מילטון רוֹת (באנגלית: Philip Milton Roth; 19 במרץ 1933 – 22 במאי 2018) היה סופר יהודי-אמריקאי. נודע במיוחד בקובץ סיפוריו משנת 1959, "היה שלום, קולומבוס", ברומן הקומי עתיר המיניות שלו "מה מעיק על פורטנוי" (1969), ובטרילוגיה מסוף שנות ה-90, המורכבת מזוכה פרס פוליצר "פסטורלה אמריקנית" משנת 1997, "התחתנתי עם קומוניסט" משנת 1998, ו"הכתם האנושי" משנת 2000. רבים מספריו מציגים דמויות יהודיות המציגות את הגיוון המאפיין את החברה היהודית-אמריקאית. נחשב לאחד מבכירי הסופרים באמריקה.
תחילת דרכו ויצירה מוקדמת
רות גדל בניוארק, ניו ג'רזי כבן שני לבס והרמן רות, יהודים ממוצא גליציאני, בני דור ראשון באמריקה. אחרי סיום בית הספר התיכון בגיל 16 המשיך בלימודיו באוניברסיטת באקנל והשלים תואר ראשון באנגלית. משם עבר לאוניברסיטת שיקגו ללימודי תואר שני בספרות אנגלית, ועם סיום לימודיו עסק תקופה קצרה כמנחה בתוכנית הכתיבה היוצרת של האוניברסיטה. הוא לימד באוניברסיטאות איווה, פרינסטון ופנסילבניה, שבה לימד ספרות השוואתית עד שפרש ב-1991.
בתקופת שהותו בשיקגו פגש רות את הסופר סול בלו, שהדריך אותו במשך תקופה קצרה, ואת מרגרט מרטינסון, שלימים נשא לאשה. השניים נפרדו בשנת 1963, ומרטינסון נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1968, אך נישואיהם הכושלים הטביעו חותם חשוב על יצירתו הספרותית: מרטינסון הייתה השראה לדמויות הנשים בכמה מספריו של רות, בין היתר לדמותה של מורין טרנופול ב"חיי כגבר" ודמותה של מרי ג'יין ריד (הידועה גם בשם "הקופה") ב"מה מעיק על פורטנוי".
בין תקופת סיום לימודיו לפרסום ספרו הראשון ב-1959, שירת רות במשך שנתיים בצבא וכתב סיפורים קצרים ומאמרי ביקורת לכתבי עת שונים, כולל ביקורות סרטים למגזין "ניו ריפבליק". ספרו הראשון, "היֵה שלום, קולומבוס", נובלה וחמישה סיפורים קצרים, זכה ב"פרס הספר הלאומי" היוקרתי לשנת 1960 ואחריו פרסם שני רומנים ארוכים וקודרים, "Letting Go " ו"כשהייתה ילדה טובה". רק עם פרסום ספרו השלישי, "מה מעיק על פורטנוי", בשנת 1969, החל רות ליהנות מהצלחה מסחרית וביקורתית בקנה מידה גדול.
במהלך שנות ה-70 ניסה רות סגנונות כתיבה שונים, החל מסאטירה פוליטית ב"הכנופיה" וכלה בפנטזיה קפקאית ב"השד". בסוף העשור יצר את בן-דמותו, נתן צוקרמן, המככב בשורת רומנים המאופיינים בנגיעה אישית מובהקת, שנכתבו בין השנים 1979 ו-1986. דמותו של צוקרמן מככבת ברומנים אלה כגיבור ראשי או כדמות המספר.
יצירה מאוחרת
מבקרים נוהגים לסמן את תחילת תור הזהב של רות בשנת 1993 עם פרסום ספרו "מבצע שיילוק". מאוחר יותר, ביצירת המופת הקומית משנת 1995, "התיאטרון של מיקי שבת", מציג רות את גיבורו התאוותני ביותר עד אז - מיקי שבת: קשיש, מפעיל בובות לשעבר, שבע קלון וחרפה. בניגוד מוחלט לכך, בחלק הראשון של טרילוגיית צוקרמן השנייה, "פסטורלה אמריקאית", משנת 1997, מתמקד רות בחייו של כוכב האתלטיקה הווירטואוזי מניוארק, סימור ("השוודי") לבוב, ובטרגדיה הפוקדת אותו כשבתו הופכת טרוריסטית בעקבות מלחמת וייטנאם. ספרו "התחתנתי עם קומוניסט" מתמקד בתקופת המקארתיזם ו"הכתם האנושי" בוחן תקינות פוליטית וזהות גזעית באמריקה של שנות ה-90. ברומן "החיה הגוועת" משנת 2001 עוסק רות בנושא יצר חיים ומוות, וחוזר אל דמותו של פרופסור דייוויד קאפש, גיבורן של כמה מיצירותיו משנות ה-70. הרומן הנמכר ביותר של רות, "הקנוניה נגד אמריקה", יצא לאור בסוף 2004 וזכה בפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית בשנת 2005. ספרו בן 162 העמודים, "Everyman", ראה אור במאי 2006.
בנובמבר 2012 הודיע על פרישתו מכתיבה. הוא מת ב-22 במאי 2018.
פרסים ועיטורים
רות הוא הסופר האמריקאי המעוטר ביותר של זמנו. שתיים מיצירות הסיפורת שלו זכו בפרס הספר הלאומי, שתיים אחרות הגיעו לשלב הגמר ושתיים זכו בפרסי חוג מבקרי הספרות הלאומי. כמו כן זכה בשני פרסי פן/פוקנר ובפרס פוליצר לסיפורת על הרומן "פסטורלה אמריקאית" משנת 1997. בשנת 2001 זכה בפרס פרנץ קפקא ובשנת 2002 זכה בפרס קרן הספרים הלאומית על תרומה חשובה לספרות האמריקאית ובפרס מדיסיס לסופר זר. מבקר הספרות הרולד בלום הגדיר את רות כאחד מארבעת סופרי אמריקה הגדולים שעדיין פעילים, יחד עם תומאס פינצ'ון, דון דלילו וקורמאק מקארתי. ב-2011 זכה בפרס מאן בוקר הבינלאומי.
בראשית 2004 הודיעה אגודת פיליפ רות על הוצאה לאור של כתב העת למחקרי פיליפ רות, המוקדש ליצירתו. הגיליון הראשון יצא לאור בסתיו 2004.
חיים אישיים
רות חי עד מותו באזור כפרי בקונטיקט. הוא נישא לראשונה למרגרט מרטינסון, אולם נישואים אלו התפרקו ב-1963. אחר כך התחתן בשנית עם השחקנית קלייר בלום, והתגרש גם ממנה. לאחר מכן חי עם אישה נוספת. במהלך חייו הארוכים ניהל רות פרשיות אהבים (בדרך כלל קצרות) עם נשים רבות, ונתן לכך ביטוי בספריו. הוא נודע כחבר מסור שסייע ותמך בחברים בעת צרה.
ספריו שתורגמו לעברית
סדר הספרים ברשימה להלן על פי סדר יציאתם לאור בעברית. שנת ההוצאה לאור המקורית - בסוגריים.
סרטים
שמונה מיצירותיו של רות עובדו לסרטים:
קישורים חיצוניים
על כתביו:
בעקבות מותו:
פולקו משארטר
פולקו או פולכר משארטר (לטינית: Fulcherii Carnotensis, Fulcherius, Foulcher de Chartres; בסביבות 1059 – לאחר 1127) היה הכומר של בלדווין הראשון, מלך ירושלים, וכרוניקן בתקופת מסע הצלב הראשון.
תולדותיו
הוא נולד בשארטר או בסמוך אליה. ככל הנראה, למד והוכשר לתפקידו בבית הספר שבשארטר. עם זאת, נראה שלא היה חלק מהקתדרלה כיוון שהוא איננו רשום ברשימות של קתדרלת שארטר.
המסמכים של ועידת קלרמון מצביעים על כך שפולקו עצמו השתתף בוועידה, או הכיר מישהו שנכח בה. ייתכן כי היה זה הבישוף איבו משארטר (Ivo of Chartres), שהשפיע על דעתו של פולקו לגבי הרפורמה בכנסייה הקתולית הרומית ולגבי מחלוקת ההסמכה עם האימפריה הרומית הקדושה. פולקו היה חלק מהפמליה של רוזן בלואה ורוברט קרטהוז (Robert Curthose) שעברו בשנת 1096, דרך דרום צרפת ובאיטליה, חוצים את האימפריה המזרחית הרומית, מבארי עד הגעתם לקונסטנטינופול בשנת 1097, שם הם הצטרפו אל גייסות מסע הצלב הראשון.
פולקו עבר באסיה הקטנה כדי להגיע לקהרמאנמרש, זמן קצר לפני הגעתו של הצבא לאנטיוכיה בשנת 1097, שם הוא מונה ככומר של בלדווין מבולון. הוא המשיך עם מעסיקו החדש, בלדווין, שנפרד מהכוח הצלבני העיקר הראשי, אל אדסה (Edessa, Mesopotamia), שם הקים בלדווין את רוזנות אדסה.
לאחר כיבוש ירושלים בשנת 1099, עלו בלדווין וצבאו לרגל לירושלים ובכך קיימו את הנדר שלהם. כאשר בלדווין הפך בשנת 1100 למלך ירושלים, הגיע איתו פולקו לירושלים וכל הנראה המשיך לשמש ככומר שלו עד 1115. משנת 1115 הפך להיות הכומר של כנסיית הקבר. כנראה שהיה אחראי על האוספים ופריטים בעלי ערך שנשמרו בכנסייה. פולקו היה תושב ירושלים עד שנת 1127. מתאריך זה, אין מידע לגבי חייו או מותו.
חיבוריו
פולקו החל את הכרוניקה שלו של מסע הצלב הראשון ("ההיסטוריה הירושלמית") לכל המוקדם בשלהי סתיו 1100, או לכל המאוחר באביב 1101. גרסתו לא שרדה אבל ההעתקה שלה הגיעה לאירופה במהלך שנות חייו. גרסת ההעתקה הושלמה ככל הנראה בשנת 1106 והיא שימשה כמקור עבור ההיסטוריון גיבר מנוז'ן, בן זמנו של פולקו שפעל באירופה, בחיבורו "מעשי האל בידי הפרנקים". הוא החל את עבודותיו בעצת חבריו, ביניהם ייתכן גם בלדווין, לרשותו עמדה לפחות ספרייה אחת בירושלים, דרכה הייתה לו נגישות אל מכתבים ומסמכים שונים ממסע הצלב הראשון. בספריה זו היו כפי הנראה מספר ספרים מעשרת ספרי ההיסטוריה על ריימון מאגילר ועל "עלילות הפרנקים" ששמשו כמקורו העיקרי לעבודותיו ככרוניקן באירועים שבהם לא נכח.
ככל הידוע כתב פולקו שלושה ספרים: הספר השני והשלישי נכתבו ככל הנראה בין השנים 1109–1115 ובין השנים 1118–1127, ולוקטו בידי פולקו למהדורה שנייה. עבודתו של פולקו שימשה היסטוריונים רבים אחריו, כגון ויליאם מצור וויליאם ממלמסברי אשר השתמשו בכרוניקה שלו כחלק ממקורותיהם. הכרוניקה שלו בדרך כלל מדויקת, היא פורסמה ב-"Patrologia Latina" וב-"Recueil des Historiens des Croisades"; וכן במהדורה ביקורתית של הנרייך הגנמיר (Heinrich Hagenmeyer) בשנת 1913.
קופאי
קופאי הוא אדם שעיסוקו קבלת תשלום תמורת מוצר או שירות הניתן ללקוח. המקצוע קרוי על שם הקופה, עמדת העבודה של הקופאי. קופאי עובד בחנות, לשם גביית תשלום על המוצרים הנמכרים בה, בבית קולנוע, לשם מכירת כרטיסי כניסה, בארגוני שירות שונים (כגון סוכנות לביטוח) לשם קבלת תשלום בעבור השירות.
המקצוע
בחנויות גדולות עובדים קופאים אחדים, העוסקים רק בכך. בחנויות קטנות הקופאי עוסק במשימות נוספות, ובפרט מתן שירות ללקוח לפני המכירה ואחריה. בנוסף לחנויות, שהן מעסיק עיקרי של קופאים, מועסקים קופאים במקומות נוספים העוסקים בגביית כספים, כגון בבית קולנוע, שם מוכר הקופאי את כרטיסי הכניסה, בסוכנות ביטוח, שם גובה הקופאי את התשלום תמורת פוליסות הביטוח, ובסניף בנק, שבו מקבל הקופאי הפקדות מהלקוחות ופורע המחאות המוגשות לו (לעיתים קרוי הקופאי בבנק בשם אחר, כגון טלר או כספר). בעסק המעסיק קופאים אחדים, קיים גם תפקיד של קופאי ראשי. המשובץ בתפקיד אינו עוסק, בדרך כלל, במתן שירות ישיר כקופאי לקהל הקונים, אלא עוסק בניהול הקופאים ובתמיכה בהם: אספקת מטבעות כאשר אלה אוזלות בקופה, איסוף אמצעי התשלום בסוף המשמרת, טיפול בביטול של רישום מוטעה או מיותר שנעשה בקופה וכדומה.
הקופאי עושה את מלאכתו בישיבה או בעמידה, בהתאם למקובל בבית העסק. את התשלום מקבל הקופאי במגוון אמצעי תשלום: במזומנים, בכרטיס אשראי, בהמחאה, בתווי קנייה ועוד. עם קבלת התשלום בודק הקופאי את אמינותו, בהתאם לשיקול דעתו: בדיקה ששטרות אינם מזויפים, בדיקת זהותו של משלם בהמחאה והתאמתה לפרטי ההמחאה.
כאשר הלקוח מגיע אל הקופאי עם מוצרים אחדים, נדרש הקופאי גם לסכם את מחיר כל המוצרים, כדי לומר ללקוח את הסכום שעליו לשלם תמורת מוצרים אלה. לשם רישום פרטי המוצרים שנרכשו וסיכום מחיריהם, משמשת את הקופאי לעיתים קרובות קופה רושמת, לעיתים משמש לכך מחשב אישי שבו מותקנת תוכנה לשירות הקופאי, ולעיתים משמש אותו פנקס שבו הוא כותב בכתב ידו את פרטי המכירה. בחנויות מזון כוללת לעיתים פעולת הקופאי גם שקילה של מזון לשם קביעת מחירו, ולשם כך כוללת עמדת העבודה של הקופאי גם מאזניים.
עם קבלת התשלום מקבל הלקוח את הסחורה שרכש, וכן קבלה שמפיק הקופאי ומתארת את הסחורה שנרכשה ואת הסכום ששולם תמורתה. לעיתים מצורפת לקבלה גם חשבונית מס, ולעיתים משמש מסמך אחד לשתי המטרות. בקופה מצטברים לעיתים סכומי כסף גדולים, ולכן ניתנת לעיתים לקופאי הגנה מפני גנבה ושוד, באמצעות מניעת גישה אל אזור הקופה, למעט דרך חלון ובו פתח המאפשר העברת אמצעי תשלום וקבלת אישור על ביצוע התשלום.
קופאים נמצאים בסיכון לפציעות במפרקי הידיים ובכתף בשל התנועות החוזרות והנשנות שעבודתם מצריכה, כגון הזנת מידע בהקשה על מקלדת או קריאת קוד המוצר באמצעות סורק מתאים.
בישראל
לאחר שברשתות שיווק נדרשו קופאים לעשות את מלאכתם בעמידה במשך שעות רבות ברציפות, חוקקה הכנסת את חוק הזכות לעבודה בישיבה, התשס"ז-2007. בנוסף לעבודה השגרתית של קופאי, כאמור לעיל, ברשתות השיווק בישראל הוטלו על הקופאי, בשלהי המאה העשרים, שתי משימות נוספות: למכור כרטיס מועדון לקוחות ולהציע ללקוח מבצעים בהנחה מיוחדת מקו הקופה. סיים את עריכת החשבון ללקוח בהצעת מוצרים הנמכרים בהנחה מיוחדת ("במבצע").
הוראות מס הכנסה (ניהול פנקסי חשבונות), התשל"ג-1973 מחייבות כל עסק לנהל מערכת חשבונות, שבה נרשמים כל תקבולי העסק. במסגרת זו חלה חובה לרשום כל תקבול שקיבל, סמוך לקבלתו, ולתת קבלה המתארת את העסקה. הימנעות מרישום התקבול עלולה לגרום לסנקציות כנגד העסק מטעם רשות המיסים ואף לענישה פלילית. חובה זו מטילה אחריות כבדה על הקופאי, ומצריכה פיקוח על עבודתו.
שון קולווין
שון קולווין (באנגלית: Shawn Colvin; נולדה ב-10 בינואר 1956) היא זמרת-יוצרת ומוזיקאית אמריקאית. שירה המוכר ביותר הוא זוכה גראמי משנת 1997, "Sunny Came Home".
תחילת דרכה
קולווין נולדה בוורמיליון, שבדרום דקוטה, וגדלה בקרבונדייל, אילינוי ובלונדון, אונטריו, קנדה. היא השנייה מתוך ארבעה ילדים. היא למדה לנגן בגיטרה בגיל 10 ובילדותה האזינה לאוסף המוזיקה של אביה, אשר כלל אמנים כמו פיט סיגר ושלישיית קינגסטון.
קריירה
קולווין עברה לניו יורק, שם הצטרפה ללהקת באדי מילר ב-1980, ומאוחר יותר נהייתה מעורבת בקואופרטיב Fast Folk של גריניץ' וילג'.
קולווין השתתפה בהפקות אוף ברודוויי כגון Pump Boys and Dinettes, ונכתב עליה מאמר מרכזי במגזין Fast Folk. ב-1987, המפיק סטיב אדבו שכר אותה לשיר קולות רקע בשיר "Luka" של סוזן וגה.
לאחר סיבוב הופעות עם וגה, קולווין חתמה על חוזה הקלטות עם קולומביה רקורדס והוציאה את אלבום הבכורה שלה, Steady On בשנת 1989. האלבום זכה בפרס גראמי לאלבום הפולק העכשווי הטוב ביותר. אלבומה השני, Fat City יצא בשנת 1992, והיה מועמד לגראמי. השיר שלה "I Don't Know Why" גם היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית שיר הפופ המצטיין בביצוע זמרת. ב-1993 היא חזרה לאוסטין וב-1994 הוציאה את האלבום, Cover Girl. בשנת 1995 קולווין הוציאה את האלבום Live 88, אוסף של הקלטות חיות מ-1988.
ב-1996, קולווין הוציאה אלבום נוסף A Few Small Repairs  ובשנת 1997 ההצלחה של הסינגל שלה "Sunny Came Home" הזניק אותה אל הזרם המרכזי אחרי ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים למוזיקה עכשווית. השיר זכה בפרסי גראמי לשנת 1998 הן לשיר הטוב ביותר והן לאלבום הטוב ביותר. אלבום חג המולד Holiday Songs and Lullabies יצא ב-1998 וב-2001 יצא אלבום נוסף בשם Whole New You. בשנת 2004, היא הוציאה אוסף להיטים, Polaroids: A Greatest Hits Collection.
אלבום האולפן השמיני של קולווין, All Fall Down, יצא בשנת 2012, והוא הופק על ידי באדי מילר באולפן בביתו בנאשוויל, טנסי. האלבום כולל הופעות אורח על ידי אמילו האריס, אליסון קראוס וג'ייקוב דילן. קולווין גם פרסמה את ספר זיכרונותיה, Diamond in the Rough, ב-2012. ב-2016 היא הקליטה אלבום עם סטיב ארל בשם Colvin and Earle. לכבוד יום השנה ה-20 של האלבום A Few Small Repairs, יצאה קולווין לסבב הופעות מיוחד.
קולווין תרמה בשירתה לאלבומים של ג'יימס טיילור, בלה פלק, אדווין מקיין, שון מולינס ואליוט מרפי, בנוסף לחברתה מרי צ'ייפין קרפנטר, אשר תרמה גם לאלבומיה של קולווין. קולווין אף שיתפה פעולה עם סטינג בשיר "One Day She'll Love Me". קולווין דיבבה את קולה של הדמות רייצ'ל ג'ורדן בתוכנית הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
חיים אישיים
קולווין היה נשואה פעמיים, בפעם הראשונה לסיימון טסאנו בין השנים1993-1995, ולצלם מריו ארווין, בין 1997 ל-2002. היא ילדה את בתה קלדוניה ביולי 1998.
פדווא טוקאן
פַדוָוא טוּקָאן (בערבית: فدوى طوقان, 1 במרץ 1917 – 12 בדצמבר 2003) הייתה משוררת פלסטינית ילידת שכם.
קורות חיים
טוקאן נולדה ב-1917 בשכם למשפחת טוקאן. משפחה עשירה ומכובדת, הילדה השביעית בין ארבע אחיות וחמישה אחים. אחיה אחמד טוקאן היה שר החוץ וראש ממשלת ירדן. היא רכשה השכלה בבית ספר יסודי, וכשהגיעה לגיל 12, נאלצה לפרוש מהלימודים. על אירוע טראומתי זה מספרת הסופרת ליאנה בַּדר, מנכ"לית משרד התרבות וההסברה הפלסטיני, שביימה סרט על אודות המשוררת:
.
אחיה הגדול אבראהים טוקאן (1905–1941), בעצמו משורר ידוע, קיבל על עצמו את האחריות לחינוכה. בשנים 1962–1964 למדה אנגלית וספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
במהלך חייה פרסמה שמונה ספרי שירה (חלקם תורגמו לאנגלית), וכן ספר אוטוביוגרפי בשם דרך הררית (1985), שבו היא מתארת את חייה ומערכת היחסים המורכבת שלה עם האם המובילה אותה בדרכה האישית, בדרך להכרה נשית פמיניסטית ולתפיסתה הלאומית. ספר זה ותפיסתה הלא-שגרתית את מעמד האישה, קירבו את טוקאן לקבוצות פמיניסטיות ישראליות, אשר ראו במאבקה האישי דוגמה ייחודית וקרובה למאבק מגדרי החוצה גבולות ומגבלות לאום.
טוקאן האמינה כי הצלחת המאבק הפלסטיני תלויה בראש ובראשונה בפתיחות החברה ובשחרור הנשים. לטענתה רק בחברה משוחררת וליברלית ניתן יהיה לקדם את שאיפותיו של העם הפלסטיני.
טוקאן התגוררה ופעלה כל ימי חייה בעיר הולדתה שכם, ויצאה ממנה בעיקר לאירופה על מנת לקבל פרסים על שירתה (איטליה ויוון), וכן למצרים וירדן, שם זכתה לפרסום יחסי, בעיקר בזכות מעמדה כמשוררת של המאבק הפלסטיני. היא שימשה חברה בהנהלת אוניברסיטת א-נג'אח בשכם.
טוקאן מעולם לא נישאה ולא הולידה ילדים. לשאלה מדוע לא באה בברית הנישואים היא סיפרה בריאיון לפעיל השמאל יוסף אלגזי שפורסם בעיתון "הארץ":
טוקאן נפטרה בעיר הולדתה שכם בשנת 2003, בשיאה של האינתיפאדה השנייה.
מוטיבים עיקריים ביצירתה
טוקאן השמיעה ביקורת חריפה כנגד מדיניותה של מדינת ישראל, שאותה ראתה ותיארה כמדיניות של דיכוי. בנוסף, השמיעה ביקורת לעבר החברה הפלסטינית הערבית המסורתית והתמקדה בעיקר ביחס החברה שבה גדלה לנשים.
בספרה האוטוביוגרפי סיפרה על אמהּ:
ובריאיון עם יוסף אלגזי הרחיבה:
על מקור השראתה ותהליך כתיבת השירים סיפרה טוקאן:
ובאופן מסוגנן יותר בשירה "איך שיר נולד":
יחסיה של טוקאן עם העולם הגברי שסביבה ועם אביה היו בעייתיים, שלא לומר עוינים, כמשתקף בשיר "שיר ללא שם" (כאן בתרגום אורנה עקאד), המתאר לוויה של גבר - אולי של קרוב משפחה - אולי של האב:
תפיסה פוליטית
בריאיון עם יוסף אלגזי התייחסה טוקאן למספר שאלות מפתח בתפיסתה הפוליטית. ככלל, היא מביעה דעות לא-קונפורמיסטיות ועצמאיות, שנראה כי מקורן בניסיון חיים. מאידך, היא מסייגת לעיתים את הצהרותיה בציטוטים המזכירים טענות של חוגים פונדמנטליסטיים השכיחים בשיח הציבורי הערבי.
, אך בד בבד טענה כי את להבות הקנאות מפיחה ארצות הברית וארגון הביון שלה, שאותם היא מכנה השטן:
בנוגע לדמוקרטיה כשיטת משטר בעולם הערבי ציינה טוקאן:
.
טוקאן הביעה תמיכה בטרור כדרך לגיטימית של העם הפלסטיני להשגת מטרותיו הלאומיות:
קשרים עם אמנים ישראלים
למרות, ואולי בשל גישתה הלאומנית הבלתי מתפשרת, יצרה טוקאן קשרים עם אמנים ואנשי ציבור ישראלים. המפורסם שבהם היה משה דיין, שר הביטחון אשר ביקש לפגוש בה לאחר שקרא את שיריה ובעיקר שיר מסוים אשר תכניו קיצוניים ומרחיקי לכת, שבו היא מתארת מוות של חייל ישראלי וממשיכה ומתארת כיצד היא אוכלת את קרביו. פרופ' ששון סומך כתב על שירתה בכלל ועל פגישתה עם דיין: פגישות פוריות יותר נערכו עם משוררות ישראליות. העיתונאי והפובליציסט הישראלי יגאל סרנה סיפר:
סרנה מוסיף ומספר בספרו "עד מדינה":
על שיר זה ענתה רחל פרחי בספרה "כבשה ברחובות ירושלים" בשיר "תשובה לפדואה טוקאן": .
ספר לימוד באוניברסיטה העברית
בשנת 1969, פרופסור שמואל מורה חתן פרס ישראל במזרחנות, שלימד בחוג לשפה וספרות ערבית, פנה אליה בבקשה לכלול את יצירתה בספר הלימוד של החוג.
הנה פדווא טוקאן שותקת שירים
המשורר אלמוג בהר הביע בשירו "שכם 1967" ביקורת על היעדרה המורגש של פדווא טוקאן מהמאבק הפלסטיני. השיר מתעד כביכול רגע בכיבוש העיר שכם בשנת 1967, אך מהדהד את תחושת הבגידה של האליטה הפלסטינית במטרה הלאומית – אותה השקפה שהותירה את טוקאן, למרות מעמדה, כאייקון מבודד בביתה בשכם.
נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים
אסופת המאמרים בעריכתן של רות רודד ונוגה אפרתי, "נשים ומגדר במזרח התיכון במאה העשרים" (מאגנס, 2008) מנסה לתת תמונה עדכנית של מעמד האישה במזרח התיכון תוך שימוש בערכים פמיניסטיים ככלי למחקר וניתוח. במאמר מאת מירה צורף נבחנת החברה הפלסטינית ומקום האישה בה תוך שימוש ביצירתה האוטוביוגרפית של פדווא טוקאן. החוקרת מציינת כי "הסיפור האישי והסיפור הקולקטיבי אינם מנוגדים זה לזה, אדרבה חוויותיו האישיות ביותר של היחיד יונקות מן הנסיבות הכלליות החיצונית וכך גם הזיכרון האישי המתעצב אל מול הקבוצה", כלומר טוקאן, ממקום של התרסה ומרד פמיניסטי, משקפת את מעמד האישה הפלסטינית כפרט ומאמצים של תנועות פמיניסטיות בכלל.
המחזה "עננים בדרך הררית"
מסבירה המחזאית:
על יצירת טוקאן אמרה המחזאית:
ביקורת
במאמר "לב אשה מהמזרח" בירחון "קשת" לספרות ניתח ששון סומך את דרכה של פדווא טוקאן. לדבריו, עד לכיבוש הגדה המערבית בידי ישראל ב-1967 הייתה טוקאן משוררת מופנמת: שירתה הייתה אישית-רגשית והיא הקדישה מיצירתה לאבל על אחיה האהובים, איבראהים ונימר, שמתו בטרם עת. השירים הפוליטיים המעטים שכתבה עד אז היו בבחינת מס לחברה בה היא חיה. אשר התייחסה אליה כמשוררת לאומית. עם בוא השינוי וכיבוש עירה - שכם - על ידי מדינת ישראל הפכה למשוררת של מאבק. סומך מסכם כי הבידוד, בחלקו מבחירה, בחלקו נטוע במישור האישי – אף כי איננו רומנטי בעיקרו – מילא בסופו של דבר את כל עולמה של המשוררת. בשנת 1994 הוא נפגש עמה ביחד עם קבוצה של אנשי רוח ואמנים מישראל, ובהם מכריה של המשוררת נתן זך ודליה רביקוביץ. הפגישה נערכה ברוח טובה וסוכמה בידי טוקאן באמירה כי היא מקווה ומאמינה כי שלום יבוא עם תום הכיבוש.
הנצחה
במהלך מאי 2010 הוחלט במועצת הכפר הערבי-ישראלי כאבול לקרוא 18 רחובות בכפר על שמם של אישים ערבים ופלסטינים, חלקם מנהיגים פוליטיים וחלקם אנשי תרבות ורוח, בהם פדווא טוקאן. ראש המועצה הסביר את ההחלטה "בשמירה על כך שהמורשת הערבית והפלסטינית תהיה מושרשת ומונצחת על-שמם של אלו אשר הקריבו ונאבקו נגד הקולוניאליזם והכיבוש למען העצמאות של עמנו וחירותו".
הירוגליף דינמי של בל טברין
הירוגליף דינמי של בל טברין (באיטלקית: Geroglifico dinamico del bal tabarin) הוא ציור מאת האמן הפוטוריסטי ג'ינו סווריני.
סווריני יצר מספר ציורים בעלי סגנון דומה שנושאם הן רקדניות. כאן, מתאר סווריני נשף או מסיבת ריקודים ובו מספר דמויות שהעיקריות בהן הן רקדנית לבושה בשמלה סגולה וגבר החובש מגבעת גבוהה ומרכיב משקפיים. בציור מופיעים דגלונים רבים אשר מעטרים את אולם הריקודים. בנוסף מכיל הציור שמות של מחולות כגון "Valze" ("ואלס") או "Polka" ("פולקה"). הדמויות השונות מתוארות בעזרת צורות גאומטריות, בהשפעת הקוביזם, והחוזרות בכמה מקומות על גבי הבד ומנסות להמחיש את התנועה ואת הדינאמיות שבסיטואציה.
שליטי אקסום
רשימת שליטי קיסרות אקסום:
מלכים מאוחרים
הרשימה הבאה היא של המלכים ששלטו בין 600–900 (תאריכים משוערים) הרשימה הבאה לקוחהמספרו של אי. וואליס פבאדג, היסטוריה של אתיופיה: נוביה וחבש, עמוד 269 משנת 1928.
אלביט (חברה)
אלביט בע"מ הייתה חברה ישראלית לייצור מערכות אלקטרוניות ביטחוניות ואזרחיות. בשנת 1996 היא פוצלה לאלביט מערכות, אלביט הדמיה רפואית, ואלביט, שהמשיכה לפעול כחברת החזקות עד שנת 2002 כאשר מוזגה לחברת האם אלרון. אלביט הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
תולדות החברה
אלביט נוסדה בשנת 1966 (כחברת "אלביט מחשבים בע"מ") כשותפות של אלרון ומשרד הביטחון. שמה הוא הלחם של "אלרון" ו"ביטחון". החברה הוקמה ביוזמת עוזיה גליל, מייסד חברת אלרון, ביחד עם דן טולקובסקי ובעידוד שמעון פרס.