cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנדי זלצמן
מענדל (מנדי) זלצמן (נולד ב-15 בנובמבר 1952) הוא מנכ"ל חברת נמל חיפה משנת 2009. התמודד לראשות עיריית חיפה בבחירות המוניציפליות של שנת 2018. בעבר כיהן כשנתיים כסגן ראש עיריית אילת (1983 - 1985) ועבד כמנכ"ל נמל אילת (1987 - 1992).
ביוגרפיה
זלצמן נולד וגר בחיפה, כבן בכור ליהודה, יליד אוקראינה, ולדבורה, ילידת רומניה, אח לדובי וליעקב-איתן. הוא מתגורר בחיפה בשכונת רמת התשבי.
את לימודיו התיכוניים סיים זלצמן בהצטיינות בבית הספר המקצועי בסמ"ת בחיפה כטכנאי מוסמך למכשור ובקרה. בשנת 1971 התגייס זלצמן לצה"ל ושירת במעבדות דרג ד' של חיל האוויר כאחראי על תיקון מכשירי הניווט של מטוסי החיל. זלצמן שוחרר בדרגת רב-סמל.
לאחר שירותו הצבאי סיים בהצלחה את לימודיו בטכניון כמהנדס תעשייה וניהול (B.Sc.). במקביל ללימודיו בטכניון, בשעות הערב, עבד כמדריך ספורט ב"אחוזת ילדים" – פנימייה לילדים בסיכון. במסגרת שירות המילואים, קודם זלצמן לדרגת קמ"א (קצין מקצועי אקדמאי) ועבר לעסוק בתחום מומחיותו.
באוקטובר 1983 נבחר זלצמן לחבר במועצת העיר אילת מטעם סיעת הליכוד וכיהן כסגן וכממלא-מקום ראש העיר אילת. במסגרת תפקידו ניהל באופן ישיר את אגפי מהנדס העיר, התחזוקה, השירות הווטרינרי, מחלקת תברואה ורישוי עסקים, מחלקת הפיקוח העירוני, מחלקת הגינון ורשות החנייה. כמו כן, כיהן זלצמן כיו"ר הוועדות העירוניות לתכנון ובניין העיר, הרישיונות והתברואה, ועמד בראש איגוד ערים אילת-אילות ושירותי הכבאות. באוקטובר 1985 הודח על ידי ראש העיר רפי הוכמן בטענה של אי תפקוד, ניצול תפקיד לכיוון אישי, התעלמות מחוקי עזר עירוניים וחריגה ממנהל תקין. בתגובה אמר זלצמן: "אין בדברים האלה אף לא פירור אחד של אמת. ההדחה היא על רקע פוליטי."
מקיץ 1987 כיהן זלצמן כמנכ"ל נמל אילת. בשנה הראשונה לכהונתו יזם את פסטיבל הג'אז בים האדום, שמתקיים מדי שנה עד היום. בזמן כהונתו, הציג לראשונה נמל אילת רווחיות פיננסית.
בשנת 1992 מונה זלצמן לתפקיד מנכ"ל נמל חיפה. בחצי השנה הראשונה לכהונתו המשיך לנהל במקביל גם את נמל אילת.
בשנת 2008 נבחר זלצמן בפעם השלישית למנכ"ל חברת נמל חיפה. בתקופת כהונתו נרכש ציוד בהיקף של כמיליארד ש"ח לרציף הכרמל, מנופים, גוררות ונבנה שער כניסה חדשני לכניסת משאיות ורכבים פרטיים.
ביולי 2018 הודיע שיתמודד לתפקיד ראש העיר חיפה בבחירות המוניציפליות של שנת 2018, ויצא לחופשה מתפקיד מנכ"ל חברת נמל חיפה. בבחירות לראשות העיר זכה בכ-1,500 קולות בלבד וסיעתו "חיפה מתעוררת" לא עברה את אחוז החסימה בבחירות למועצת העיר.
אליה ברודני
הרב אליהו ברודני הוא רב חרדי אמריקאי המשמש כראש ישיבת מיר ברוקלין. בעבר שימש כמגיד שיעור בישיבה. חבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית.
ביוגרפיה
נולד לרחל לאה ולשמואל ברודני. למד בישיבת תורה ודעת.
בעבר שימש ר"מ בישיבת מיר בברוקלין וכיום הוא ראש הישיבה. הוא נחשב מגדולי ראשי הישיבות. בנוסף, הוא חבר במועצת גדולי התורה בארצות הברית.
חיים אישיים
אחיו, הרב אבא ברודני, היה מנהל בית הספר הרב יעקב יוסף באדיסון שבניו ג'רזי. מאוחר יותר כיהן כראש כולל של כולל קהילת אדיסון, לפני שקיבל את תפקידו הנוכחי כמשגיח רוחני בישיבת לייקווד.
טריגון קצר-זנב
זהו אחד המינים הגדולים ביותר במשפחת הטריגוניים. רוחבו מגיע ל-2.1 מטרים, אורכו עולה על 4.3 מטרים ומשקלו מגיע ל-350 קילוגרם. הוא בעל גוף משוטח ואפור עם פה המצוי מתחת הגוף, עיניים גדולות וחוטם מחודד. הזנב קצר כשמו ומכיל קוץ בולט בעל ארס. הטריגונים יכולים להסתוות בחולות ולהפתיע יצורים קטנים יותר אותם הם טורפים.
הוא מצוי בימים ובמפרצים שונים בחופי דרום אפריקה ואוסטרליה. הוא מצוי בחולות, אזורי סלעים, בשוניות, בקרבה לחופים ואף במים מליחים.
הטריגון טורף שניזון בעיקר מדגי גרם וכן מצדפות, דיונונים שונים, סרטנים, ויצורי סלפה. הוא מפתיע את טרפו וקוטל אותו עם שיניו הגדולות.
הוא עצמו נטרף על ידי מעט מאוד טורפים הכוללים את כריש קופר, פטישן תמים-חרטום, עמלץ לבן וקטלן. הוא מתגונן מטורפיו באמצעות זנבו בעל העוקץ שמצליף למעלה כמו עקרב.
ב-4 בספטמבר 2006, מין של יצור זה שהיה סמוך לחוף במזרח אוסטרליה גרם למות שדרן הטבע סטיב אירווין, שהיה בן כמעט 45 בלבד.
עורקי הקיבה הקצרים
עוֹרְקֵי הַקֵּבָה הַקְּצָרִים (TA: arteriae gastricae breves) הם קבוצת עורקים קטנים בבטן המסתעפים מעורק הטחול לקראת סופו ומספקים דם לקיבה.
העורקים, 4–5 במספר, נעים משמאל לימין, בין שכבות רצועת הקיבה והטחול, ומספקים דם לעקומה הגדולה של הקיבה. בסופם הם יוצרים השקות עם ענפים מעורק הקיבה השמאלי ומעורק הקיבה והפדר השמאלי.
בניגוד לעורקי הקיבה והפדר ולעורקי הקיבה הימני והשמאלי, השקותיהם של עורקי הקיבה הקצרים אינן מסייעות לאספקת דם מקבילנית טובה במקרה של חסימת עורק הטחול.
מבצע מנורה
מבצע מנורה היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בליל 18 - 19 בינואר 1979, ובו פשטו לוחמים מחטיבת הצנחנים ומחטיבת גולני, על בסיסים של ארגון פת"ח בלבנון. מטרת המבצע הייתה לפגוע במחבלים ולהרוס תשתיות טרור.
רקע
לאחר פחות משנה מתום מבצע ליטני חזרו הפלסטינים בלבנון לעמדות הישנות שלהם במה שכונה פתחלנד, ועד מהרה שבו והטרידו את יישובי הצפון ואף הצליחו להפעיל טרור בתוך ישראל. מטען חבלה באוטובוס בירושלים, מטחי קטיושות על קריית שמונה והטרדות חוזרות ונשנות ובכלל זה חדירת מחבלים למעלות בינואר 1979. בצה"ל התגבשה התפיסה כי הכרחי לשוב ולבצע פעולות יזומות בשטח לבנון על מנת להביא שקט ליישובי הצפון בפרט ולתושבי ישראל בכלל. הרמטכ"ל, רפאל איתן, הורה לאלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, להיערך לביצוע פשיטה מעבר לנהר הליטני. הפעולה הוטלה עוצבת הגליל ומפקדה אפרים חירם, והוקצו לה כוחות מחטיבת הצנחנים, עליה פיקד אל"ם אמנון ליפקין-שחק, ומחטיבת גולני, עליה פיקד אל"ם דוד כץ, אשר ערכה באותה עת אימון חטיבתי בסיני.
על גדוד 202, עליו פיקד שאול מופז, הוטל לפשוט על בתי מחבלים בגזרת כפר ארנון ולכן לבצע חסימה כדי לבודד את גזרת הפעולה. על גדוד 890 בפיקוד המג"ד זאב צל, הוטל לפשוט על בתים. על אבנר טלמון, סמג"ד 890, הוטל לפשוט על סוללת תותחים מחופרת של המחבלים בקרבת הבופור ורמת ארנון. על הסיירת החטיבתית, עליה פיקד משה יעלון, הוטל לנוע בעקבות גדוד 890, להשתלט על אזור האנטנות ולבצע חסימה באש שתבודד את גזרת הפעולה ממבצר הבופור, אשר שימש כמוצב של טרור פלסטיני. כוח חילוץ בפיקודו של קצין האג"ם החטיבתי, סרן יום טוב סמיה, הועמד בכוננות. על כוחות מחטיבת גולני הוטל לפעול בגזרה הצפונית, כנגד יעדי מחבלים בכפרים עישייה ואל-נבטיה.
על כוחות חטיבת גולני, שהייתה באימון חורף באזור ביר תמדה שבסיני והוקפצה למבצע במטוסי הרקולס שנחתו בשדה התעופה מחניים ונכנסה למבצע בנוהל קרב חפוז, הוטל לפעול בגזרה הצפונית כנגד יעדים בכפרים עישייה, מחמודיה ומזרעת אוזעיה. על כוח מגדוד 13, עליו פיקד המג"ד יעקב סלע, הוטל לפשוט על מזרעת אוזעיה לטהר ולמקש אותה. על כוח מגדוד 12, עליו פיקד המג"ד דב גזית, הוטל לפשוט על הכפר מחמודיה ולפוצץ שם בתי מחבלים. הגדוד תוגבר בצוות מהסיירת. על סיירת גולני, בפיקוד גיורא ענבר, הוטל לכבוש את המוצב שבפאתי עישייה ולהציב חסימה על כביש הגישה לכפר כדי למנוע הגעת תגבורת אויב לגזרת הפעולה של החטיבה.
מהלך המבצע
כוח חטיבת הצנחנים שפעל בגזרה הדרומית של המבצע התפצל ונע בשני ראשים בצירים נפרדים. בשעה חמש וחצי בערב יצא כוח גדוד 202 בפיקוד שאול מופז מקליעה, חצה את נהר הליטני והעפיל לרמת ארנון תוך שהוא משמיט כוח אבטחה. לאחר מכן, המתין הכוח שלוש שעות בשל עיכוב שאר כוחות החטיבה. גדוד 890, בפיקוד זאב צל, ובעקבותיו הסיירת וחוליית הפיקוד של המח"ט, ליפקין-שחק, יצאו מדיר מימאס. את הכוח הובילו אריה נייגר ומספר לוחמים, שהיו עם משימה עצמאית, ואבי עמירם ומספר לוחמים, שהיו חלק מכח טלמון. הכוח התעכב בדרכו מספר פעמים בשל תנאי השטח ובשל הצורך להימנע מגילוי על ידי זיהוי חוליית מחבלים שנעה ברמת ארנון.
בהתקרבות ליעדים שינה מופז את ציר התנועה. כוח רתק נפרס והחל לירות לעבר בית אשר שימש את המחבלים. סגן מפקד הגדוד נע עם חוליה לעבר הבית, זרק רימון והניח מטען חבלה. לאחר שנסוג שלושים מטרים התפוצץ מטען החבלה. מן הבית יצאו נשים וילדים. מופז הורה מיד להפסיק את הירי. באותו רגע נפתחה אש מבית סמוך לכיוון כוח גדוד 890. הכוח בפיקוד מופז פתח באש נ"ט ומקלעים ושיתק את מקורות הירי. שני מחבלים ליד הבית נהרגו. מאוחר יותר, לאחר שפונו הנשים והילדים פוצץ הבית. גם בית "חמא ארנון" הושמד כמתוכנן. בדרך חזרה נע הגדוד רגלית. כמה מהלוחמים סבלו מתשישות ואחד נקע את רגלו. לאחר שחצה הכוח את הליטני פונה הפצוע במסוק.
המג"ד זאב צל הפעיל במקביל את כל משימותיו. רוב המחבלים מכל היעדים ברחו אל הבונקר בסוללת התותחים בגזרת 890. כוח טלמון (סמג"ד 890) פשט על הסוללה והשמיד את כל התותחים עם מטענים. הכח פוצץ בית אחד בהמשך הסוללה בעזרת מפתח קיר. בתוך הסוללה וסביב הבונקר התקיים קרב שבסופו ספר הכוח 14 מחבלים הרוגים. בתחקיר לאחר הביצוע דיווח השב"כ על 30 מחבלים. בכח היו 17 איש, ביניהם מפקדי הפלוגות אהרל'ה זיו, אבי עמירם ואריה נייגר, סמ"פ אלעזר שטרן, מפקד מחלקה יחיאל גוזל, עוד קצינים ושני לוחמים עדיין במסלול, ינקה שמשון וצביקה קנוניץ, ששימשו כמאגיסטים של הכח. בהוראת אלוף הפיקוד בן גל, לכד הכוח מחבל אחד והביאו חזרה לישראל לחיקור. כוח חסימה מן הגדוד זיהה מחבל שברח ופגע בו והרגו. שבעה מחבלים נוספים נהרגו במהלך הלחימה ומחבל אחד נלכד פצוע.
כוח הסיירת, בפיקוד יעלון, הטמין מטעני חבלה באזור האנטנות ומיקם כוח חסימה שניתק את גזרת הפעולה מתגבורות מחבלים ממבצר הבופור. בתום הביצוע חברו כל הכוחות ונעו לנקודה 122 שם פגשו את הסיירת והחפ"ק ופונו על ידי שלושה מסוקי יסעור בהובלת סא"ל ארד, מאוחר יותר מפקד טייסת 118, לשטח ישראל.
חטיבת גולני יצאה למבצע ממרג' עיון ברגל. כוחותיה חצו את נהר הליטני והעפילו בטיפוס מתיש לרמת ארנון. כאן פיצל המח"ט את הכוח לארבעה כוחות משנה. גדוד 12 בפיקוד המג"ד דב גזית נע לעבר הכפר מחמודיה (ממזרח לג'רמק ). גדוד 13 בפיקוד יעקב סלע נע לעבר מזרעת אוזעיה (Mazraat Ouzaaiyeh, ממזרח למחמודיה). הסיירת בפיקוד גיורא ענבר נעה לעבר מוצב עישייה. כח נוסף בפיקוד סגן מפקד הסיירת ירון וינוגרד נע לחסימה. התוכנית של המח"ט הייתה לתקוף במקביל את כל היעדים. בשעת ה-ש שנקבעה ל-0100, נתן המח"ט אל"ם דוד (דוביד) כץ פקודת הסתערות וכל הכוחות תקפו במקביל את כל היעדים. הושגה הפתעה מלאה. הכוח מגדוד 13 השתלט על מזרעת אוזעיה ללא התנגדות, ומיקש את המזרעה במוקשי נ"א והניח מטעני חבלה. הכוח מגדוד 12 פשט על הכפר מחמודיה, פגע במחבלים ששהו בו, פוצץ ארבעה בתים ולקח שלל רב. כוח סיירת גולני, בפיקוד ענבר, הסתער על המוצב בעישייה וכבש אותו. לאחר הכיבוש המוצב פוצץ. בהסתערות נפצע לוחם מתחמושת שלל שהתפוצצה. כמצופה, המחבלים הזעיקו כוחות תגבורת, ושני ג'יפים עם מקלעים כבדים נתקלו בכוח החסימה של הסיירת והושמדו. שמונה מחבלים נהרגו. בגמר הפעולה חברו הכוחות והתחילו לסגת. הפצוע פונה במסוק. החטיבה חצתה שוב את הליטני והגיעה למרג' עיון.
תוצאות המבצע
לפי דובר צה"ל כוחות צה"ל הרגו כשלושים מחבלים, שבו אחד, ופצעו תשעה. עשרה בתים פוצצו והושמדו חמישה קני ארטילריה, שני ג`יפים שעליהם מקלעים כבדים ומצבורי תחמושת. לכוחות צה"ל היו שני פצועים. בסיכום המבצע הדגיש הרמטכ"ל, רפאל איתן, כי למחבלים הובררה יכולתו של צה"ל לפעול ולפגוע בכל מקום שיחפוץ וכי הפעולה מהווה פתח למבצעים דומים בעתיד. לטענת ארגון פת"ח, נהרגו 16 לוחמים (6 פלסטינים ועשרה לבנונים) ו-5 אזרחים בפעולה, ו-13 נפצעו. כמו כן, נהרסו 8 בתים.
בסיום הפעולה ציין הרמטכ"ל לשבח את הכוחות על הרמה הגבוה של הביצוע ובמיוחד את הכניסה החפוזה של חטיבת גולני למבצע מסיני דבר שחייב רמת פיקוד וכושר ארגון גבוה.
טקסיבוט
הטקסיבוט (TaxiBot) הוא כלי רכב חצי רובוטי המשמש לגרירת מטוסים מגשר העלייה למטוס אל מסלול ההמראה ולהפך הנשלט על ידי הטייסים. הכלי פותח על ידי חטיבת להב של התעשייה האווירית, בשיתוף עסקי עם חטיבת הקרקע של חברת התעופה הגרמנית לופטהנזה ויצרנית הגוררים הצרפתית TLD.
פיתוח
פיתוח הטקסיבוט החל בשנת 2008 כפרויקט משותף של התעשייה האווירית, לופטהנזה, וקבוצת TLD. בשנת 2011 נוסה הכלי בגרירת מטוס איירבוס A340-600 בטולוז, ומטוס בואינג 747-400 בנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט.
הכלי מיועד לחסוך לחברות התעופה אחוזים ניכרים של דלק סילוני. לדוגמה; מטוס בואינג 747, צורך בממוצע 1.25 טונות דלק, ב-17 הדקות הקודמות להמראה. לעומת זאת, הטקסיבוט צורך בין 25 ל-30 ליטר דלק בלבד.
בין יתרונות הכלי; הפחתה בצריכת דלק, הפחתה בזיהום אוויר ורעש, נדרשת השקעה מועטה בהסבת המטוסים לשימוש בכלי, וכן שיפור בבטיחות כיוון שמנועי הסילון מופעלים רק בסמוך למסלול ההמראה.
שימוש בעולם
ביולי 2018 פורסם כי הודו תרכוש TaxiBots לנמלי התעופה במומבאי וניו דלהי. עוד פורסם כי לצורך כך נחתם שיתוף פעולה בין KSU ההודית לתעשייה האווירית כאשר בשלב הראשון יופעלו כלים באופן נסיוני בנמלי התעופה בהודו ובשלב השני יירכשו 38 כלים מבצעיים
ב-15/10/19 הודיעה אייר אינדיה שהחלה בשימוש במערכת, להובלת מטוסי A320 מרחבת החנייה אל מסלול ההמראה. זאת כאשר מנועי המטוס דוממים.
דובר אייר אינדיה ציין שהטקסיבוט חוסך דלק ומפחית את זיהום האוויר ואת בלאי מנועי המטוס, ההתנעה מתבצעת על מסלול ההמראה.
מאמא מיה! (סרט)
מאמא מיה! (באנגלית: !Mamma Mia) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי-שוודי שיצא בשנת 2008 המבוסס על מחזמר בעל אותו השם מהווסט אנד, המבוסס על שירי להקת ABBA. שם הסרט, "Mamma Mia", נלקח משירם של הלהקה, שהגיע לראש המצעדים ברחבי העולם. הסרט הופק על ידי אולפני יוניברסל, בשיתוף עם פלייטון וליטלסטאר והוא צולם ברובו ביוון.
מריל סטריפ, זוכת פרס האוסקר, מובילה את צוות שחקני הסרט, ומשחקת את תפקידה של דונה שרידן, אם יחידנית. פירס ברוסנן משחק את סם, אחד משלושה אבות אפשריים של סופי, בתה של דונה. את סופי משחקת אמנדה סייפריד. פירס ברוסנן זכה על תפקידו בסרט בפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקן הגרוע ביותר, הסרט גם זכה לביקורות שליליות, אך היה שובר קופות.
בשנת 2008 יצא לאקרנים "אבבא: הסיפור מאחורי מאמה מיה", סרט תיעודי על הפקת המחזמר והסרט.
השירים המופיעים בסרט
רשימת השירים המופיעים בסרט בסדר כרונולוגי והמבצעים שלהם בסרט:
ארסינואי השלישית
ארסינואי (ארסינואה) השלישית (ביוונית עתיקה: Ἀρσινόη; 246 או 245 – 204 לפנה"ס), נודעה גם בשם "פילופטור" – אוהבת האב, הייתה מלכה מצרית מבית תלמי, בתו של תלמי השלישי ואשתו ואחותו של תלמי הרביעי, אשר שלטה במצרים בין השנים 220-204 לפנה"ס.
בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר של שנת 220 לפנה"ס נישאה למלך תלמי הרביעי, אחיה מאב ומאם, ולקחה תפקיד פעיל בשלטון. באותה עת היה האיש החזק בחצר המלכות באלכסנדריה השר סוסיביוס (Sosibius), יליד אלכסנדריה אשר פרש את חסותו על המלך הצעיר. סוסביוס לא התנגד למעורבותה של ארסינואי בשלטון, ובהשפעתו ערך תלמי חיסול נרחב בקרב משפחתם הקרובה והרג את אחיהם מאגאס ואת אחותם ברניקי.
ארסינואי לקחה חלק פעיל, כאמור, בהנהגה, ורכבה עם בעלה בראש כוחות הרגלים והפרשים בקרב רפיח שהתקיים ב-22 ביוני 217 לפנה"ס בין תלמי הרביעי לאנטיוכוס השלישי על השליטה בקוילה-סוריה. בקרב ניצח תלמי את אנטיוכוס וכבש מידיו את קוילה-סוריה.
בשנת 210 לפנה"ס ילדה ארסינואי לתלמי הרביעי את בנם תלמי, לימים המלך תלמי החמישי.
בשנת 206 לפנה"ס פרץ מרד נגד תלמי הרביעי בשל ההתדרדרות במצב הכלכלי במצרים, עקב הבזבזנות של החצר וההוצאות הגדולות של המלחמות. הוא נרצח בשנת 204 בידי השר סוסיביוס, וארסינואי נרצחה זמן קצר אחריו.
מבצע אפרודיטה
מבצע אפרודיטה (באנגלית: Operation Aphrodite) היה שם הקוד של תוכנית ניסיונית של חילות האוויר של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. במסגרתה הוכשרו מפציצים כבדים לשמש כמטוסים ללא טייס והוטסו במטרה להשמיד מטרות גרמניות אסטרטגיות בחזית מערב אירופה על ידי ריסוקם עליהן. התוכנית, שהופעלה בשנת 1944, הייתה בין הראשונות שניסו להשתמש בשיטה של הפעלת מטוסים ללא טייס. היא נכשלה משום שלא הייתה בשלה מבחינה טכנולוגית, וננטשה לאחר 13 משימות ניסיון.
התוכנית
התוכנית הוצעה לראשונה על ידי מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל, מפקד חיל האוויר השמיני האמריקני. רעיונו היה שמטוסי הפצצה מדגם B-17 (מבצרים מעופפים) יוטענו במטען מרבי של חומר נפץ. כל מטוס יונחה באמצעות בקרה מרחוק בגלי רדיו להתרסק אל תוך מטרות גרמניות מבוצרות – בעיקר מעגני צוללות או אתרי שיגור של טילי V-1. בדרך זו קיווה חיל האוויר האמריקני להשמיד מטרות גרמניות מוקשחות, כפי שהחל חיל האוויר המלכותי הבריטי לעשות באמצעות שימוש בפצצות כבדות מדגם טולבוי ובהמשך מדגם גרנד סלאם.
ביוני 1944 הטיל דוליטל על דיוויזיית ההפצצה האמריקנית ה-3 לפתח ולהכין לפעולה את המטוסים ללא טייס. האחריות הישירה לביצוע הוטלה על טייסת המפציצים 562 שהייתה מוצבת בשדה התעופה הונינגטון (Honington) שבסאפוק, במזרח אנגליה.
ההכנות
לרשות התוכנית הועמדו מטוסי B-17 משומשים שהוצאו משירות מבצעי. מן המטוסים הוסר כל הציוד האפשרי – לוחות שריון, מקלעים, מנשאי פצצות, מושבים ועוד. בדרך זו הוסר מעליהם משקל של כ-5.4 טון. הם הוטענו בחומרי נפץ במשקל של 8.2 טון - יותר מפי שניים ממשקל הפצצות שהוטענו באופן רגיל על גבי מפציצי B-17. חומר הנפץ שהוטען בהם היה מסוג טורפקס, שהיה בעל עוצמה גדולה ב-50 אחוז משל TNT.
במטוס הותקנה מערכת בקרה מרחוק באמצעות רדיו מטיפוס AZON. בתא הטייס הותקנו שתי מצלמות טלוויזיה, שכוונו לצלם את מראה הקרקע וכן את לוח המחוונים והמתגים הראשי. תמונות המצלמות שודרו אל מטוס הבקרה ששלט במטוס ללא טייס.
התברר שמערכת הבקרה מרחוק אינה אמינה דיה כדי להבטיח המראה בטוחה של המטוס ללא היגוי של טייס. על כן נקבע כי שני טייסים מתנדבים יבצעו את ההמראה ויביאו את המטוס עד לרום של 600 מטר, שם יעבירו את השליטה בו לידי המפעילים במטוס הבקרה המלווה. לאחר העברת השליטה במטוס וחימוש מטען חומר הנפץ שלו ינטשו שני הטייסים את המטוס בצניחה. אז יהיה על טייס במטוס הבקרה להוביל את המטוס בבקרה מרחוק אל מטרתו.
כאשר הושלמה תוכנית האימונים היו לטייסת 562 עשרה מטוסים ללא טייס וארבעה מטוסי בקרה. מטוסים נוספים ללא טייס הוכשרו לשימוש בהמשך.
משימות ותוצאות
המבצע השיג תוצאות עלובות. בחדשים אוגוסט עד דצמבר 1944 יצאו לדרך 13 משימות של התוכנית, אשר כוונו ליעדים הבאים:
במשימות אלו נעשה שימוש בסך הכל ב-26 מטוסים ללא טייס. ארבעה מטוסים התרסקו או התפוצצו עקב תקלות טכניות לפני שיצאו את שמי בריטניה. מרבית המטוסים התרסקו בדרכם למטרה עקב בעיות בשליטה מרחוק, הופלו בדרכם באש נ"מ, או פגעו הרחק ממטרותיהם עקב הכוונה גרועה. שני מטוסים בלבד פגעו קרוב למטרותיהם בצרפת ובצפון גרמניה, ורק אחד מהם גרם נזק למטרה.
במשימות השונות נספו שישה מן הטייסים המתנדבים שהטיסו את המטוסים המיועדים לריסוק. אחד מהם, ג'וזף קנדי ג'וניור (אחיו הבכור של נשיא ארצות הברית לעתיד ג'ון פ. קנדי) וטייס נוסף עמו, נספו מעל החוף הבריטי בדרכם למטרתם, כאשר חומר הנפץ במטוסם התלקח והתפוצץ עקב תקלה טכנית אף בטרם נטשו את המטוס.
לנוכח הכישלונות הרבים וחוסר התועלת של התוכנית אל מול המאמץ שהושקע בה היא בוטלה ונגנזה על ידי חיל האוויר האמריקני בחודש ינואר 1945.
לקריאה נוספת
*Jack Olsen, Aphrodite: Desperate Mission, New York: Putnam, 1970.
מרכז קליטה
מרכז קליטה הוא מוסד מגורים בו מתגוררים עולים חדשים מיד לאחר עלייתם לישראל. זו שיטת דיור ייחודית לישראל, שמטרתה לאפשר לעולים החדשים להתאקלם, בסביבה תומכת, בחברה הישראלית במסגרת תהליך הקליטה. מרכזי הקליטה ממוקמים לרוב במקומות מרכזיים בערים השונות. ברוב מרכזי הקליטה ניתן ללמוד את השפה העברית במסגרת אולפן. כיום פועלים שבעה מרכזי קליטה עיקריים (אשדוד, באר שבע, חיפה, ירושלים, כרמיאל, רעננה ומבשרת ציון) ובנוסף קיים מספר ניכר של מרכזי קליטה המיועדים לאוכלוסיות ספציפיות, קבוצות גיל, משפחות, רווקים ומשתתפי תוכניות מיוחדות של הסוכנות היהודית.
מטרת המרכז
מרכזי הקליטה הם ביתם הראשון של העולים. המרכזים מהווים מקום מוגן ובית חם ובטוח לעולים, במטרה לעזור להם להסתגל בהדרגה למנטליות החדשה הלא מוכרת בארץ אליה הגיעו.
מרכזי הקליטה מתקשרים עם העולים עוד בטרם עלייתם ארצה. הם עושים זאת על ידי שליחים בכל רחבי העולם. השהות במרכזי הקליטה מתואמת מראש עם המרכזים, והיא כרוכה בתשלום נמוך יחסית.
שירותי המרכז
כחלק מתהליך התאקלמות העולים, ברוב מרכזי הקליטה קיימים אולפנים בהם יכולים העולים ללמוד עברית מדוברת, כך שיוכלו להיטמע בחברה, ולחיות חיים עצמאיים במדינה. נוסף על כך, המרכזים מספקים הרצאות בנושאים שונים הנוגעים להווי בארץ ולחיי היום-יום (כגון תעסוקה, דיור, אקטואליה וכדומה). במרכזי הקליטה מתקיימות פעילויות רבות ומגוונות, בשילוב החברה והקהילה. מטרת הפעילויות היא לחבר בין העולים למורשת ולזהות הלאומית (חגים ומועדים), ולחבר את העולים לקהילה הקיימת. כחלק מפעילויות אלו המרכזים מארגנים ויוזמים מגוון טיולים, סיורים, אטרקציות והרצאות להכרת המולדת והתרבות שבה.
היסטוריה
עוד טרם הקמת מדינת ישראל, הקימה הסוכנות היהודית "בתי עולים" לשיכון זמני של עולים המגיעים לארץ ישראל. בימי העלייה ההמונית נקלטו חלק מהעולים במחנות עולים שנוהלו על ידי הסוכנות היהודית. עם שוך העלייה הגדולה, ובניסיון למשוך עולים מארצות הרווחה, הוצע הרעיון של מרכז קליטה לקליטה זמנית של העולים.
עם בא העלייה הגדולה מארצות הרווחה לאחר מלחמת ששת הימים החלו בהקמה רחבת היקף של מרכזי קליטה. אלו קמו בערד (300 נפש), כרמיאל, ודימונה. ביולי 1968 היו לסוכנות שישה מרכזי קליטה פעילים, בירושלים, חיפה, נתניה, באר שבע, כרמיאל וערד. המרכז בדימונה נותר ריק עד סוף 1968 בגלל שהעולים סירבו להגיע אליו. באוגוסט 1968 נפתח מרכז קליטה נוסף בנצרת עילית. בנובמבר 1968 נפתח מרכז קליטה באשדוד.
התקווה שעולים חדשים המגיעים מרכז הקליטה יישארו במקום, הביאה לדרישה במקומות שונים להקים גם בהם מרכזי קליטה.
ביולי 1969 היו ברחבי ישראל 10 מרכזי קליטה וכולם היו מלאים. בהליכי הקמה היו מרכזי קליטה במבשרת ציון ובשדרות. כדי להענות לביקוש שכרה הסוכנות שלושה בתי מלון שישמשו כמרכזי קליטה. כן נפתח מרכז קליטה באופקים. בתחילת 1971 נפתח מרכז קליטה בכפר חב"ד.
בתחילה, מרכזי הקליטה כללו מטבח מרכזי וחדר אוכל. בסוף 1969 הוחל במעבר להכנה עצמאית של אוכל על ידי העולים.
גאולה בת-יהודה
גאולה בת-יהודה (שם העט של גאולה רפאל; כ"ו באייר תרע"ז, 18 במאי 1917 - כ"ו בכסלו תשע"ח 13 בדצמבר 2017) הייתה סופרת ישראלית והיסטוריוגרפית של הציונות הדתית.
ביוגרפיה
נולדה בניו יורק כבת יחידה לבתיה והרב יהודה לייב פישמן מימון, לאחר שהוריה גורשו שנה קודם לכן מארץ ישראל על ידי השלטון הטורקי, בגין פעילותו הציונית של אביה, ממייסדי "המזרחי". בשנת 1919 שבה המשפחה לארץ והתיישבה בתל אביב ומשנת 1920 בירושלים. כעבור תקופה היו הוריה בין המתיישבים הראשונים בשכונת רוממה, ובעת מאורעות תרפ"ט היו בין שלוש המשפחות הבודדות שלא נטשו את ביתם, למרות החשש מהתנכלות תושבי הכפר הסמוך ליפתא. בת-יהודה סיימה את לימודיה בבית ספר "רוממה" בשנת 1930 ולאחר מכן למדה בבית המדרש למורות "מזרחי", וסיימה לימודיה בהצטיינות. בשנת 1942 סיימה לימודי מוסמך בהיסטוריה כללית, תולדות ישראל וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1936 נישאה ליצחק רפאל (באותה עת יצחק ורפל), חברה לתנועת "בני עקיבא" וללימודיה באוניברסיטה, שלימים היה חבר הוועד הלאומי וממשלת ישראל. בנם היחיד היה הרב שילה רפאל.
נפטרה ביום כ"ו בכסלו ה'תשע"ח נטמנה בבית הקברות בשכונת סנהדריה בירושלים לצד בעלה והוריה..
כתביה
בהשראתו של אביה, החלה בת-יהודה בכתיבת מאמרים וביקורות ספרים בשבועון הספרותי של איגוד סופרים דתיים. בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התלוותה לאביה, שהיה אז חבר הנהלת הסוכנות היהודית, בשליחותו באנגליה ופרסמה סדרת מאמרים תחת הכותרת "ממסע בעולם סוער". לאורך השנים התפרסמו מאמריה בעיתונים היומיים "הצופה" ו"הארץ" ובבטאוני "ארשת" ו"עמודים". בשנות הארבעים החלה גם בפרסום חוברות בנושא "רבי יהודה אלחריזי ועמנואל הרומי", "רבי "יחיאל מיכל פינס" ו"רבי נחמן קרוכמל ותפיסתו הלאומית".
בשנות החמישים מונתה בת-יהודה לעורכת מדור הספרות ומדור האישה בשבועון "פנים אל פנים". באותה תקופה, החל ב-1956, החלה לעבוד כעורכת ומתרגמת במוסד הרב קוק, והייתה עורכת משנה של "האנציקלופדיה של הציונות הדתית" בה כתבה ערכים ביוגרפים שונים. בין תרגומיה: "אמונת היהדות" (תשכ"א) ו"תולדות היהודים באיטליה" (תשכ"ב). פרסמה את הספר הביוגרפי על אביה "הרב מימון בדורותיו". וכן ספר ביוגרפיים על הרב יצחק יעקב ריינס, מייסד המזרחי בשם "איש המאורות", ועל זאב יעבץ - "יודע העיתים".
ירון פינק
ירון פינק (נולד ב-21 ביוני 1960) הוא דוגמן ישראלי.
ביוגרפיה
פינק נולד וגדל בנווה מונסון. מעט לפני שירותו הצבאי החל לדגמן, לאחר שרנה שיינפלד המליצה עליו לתחום, והעבודה הראשונה שלו הייתה לחברת הבגדים "בגד-עור". הוא שירת ביחידה סודית ועבד תקופה במשרד הביטחון.
ב-1985 דיגמן לחברת "לאופרד".
ב-1987 החל לעסוק בעבודות דוגמנות באירופה, בין היתר עבור הוגו בוס, ארמאני וולנטינו, וכיכב על שערי עשרות מגזינים, הוא גם הוביל את הקמפיין של ז'אנפרנקו פרה, הוא התגורר שש שנים בפריז, שנה במילאנו ושלוש שנים ביפן.
הוא יזם את עמותת דוגמני ישראל, הפועלת למען זכויות הדוגמנים בישראל.
ב-2003 שיחק בסרט "פגישה עיוורת" לצד שירז טל.
בהמשך למד רפואה מזרחית ביפן. התמחה בשיאצו רפואי ודיקור יפני. ב-2010 סיים לימודי הסמכה באינטגרציה מבנית עם תומאס מאייר, מחבר רב המכר Anatomy Trains.
פינק היה נשוי לדוגמנית ביאטריס גייר ונולדה לו בת, לאחר מכן נישא בשנית לקלאודיה ונולדו להם שני ילדים.
לבדי
ביאליק מביע בשיר "לבדי" את תחושת הבדידות והדאגה שלו הן לעצמו כאדם יהודי, והן לשכינה היהודית האלוהית שנותרה אף היא לבדה.
על השיר
השיר מתאר את תחושותיו של המתמיד שנותר לבדו בבית המדרש, לאחר ששאר התלמידים נטשו את לימודי הגמרא, והעדיפו תחתיהם את הלימודים הכלליים, את "האור", את ההשכלה. המשורר הוא היחיד והבודד שנותר, והוא מסתופף תחת כנפי השכינה, אך גם כנף זו נשברה, עקב נטישת שאר התלמידים. ולא רק הוא חש בודד, אלא גם השכינה, שנותרה לבדה בכל מקום, ורק בית המדרש נותר לה למחסה, יחד עם המתמיד האחרון. ההתלבטות של הצעיר מתבטאת בכך, שמצד אחד גם לבו נוטה אל האור הנכסף, ומצד שני הוא כואב את כאבה של השכינה הנטושה והמתייפחת.
האינטרפרטציה המקובלת של השיר מנוסחת בדבריו של חוקר הספרות אבנר הולצמן. "לבדי' הוא אחד מביטוייו הצלולים, העמוקים והמאוזנים ביותר של הקרע שבלב בין השייכות השורשית לעולם המסורת היהודית לבין השאיפה לנתק את עבותותיו ולצאת למרחב" יש כאן מעין דרמה בין תלמיד ישיבה צעיר לבין השכינה, שמופיעה כמטפורה של אם נעזבת. זהו מוטיב ביאליקי אופייני של גיבור המתלבט בין שני העולמות ונזקק לקרבתה ורחמיה של דמות אימהית.
גם במבנה של השיר יש התפתחות הדרגתית מבחינה פסיכולוגית במערכת היחסים בין הבן לאמו. תחילה הוא גוזל רך שחוסה בצל כנפיה של האם, ואילו בסופו של השיר, דווקא האם היא זו שזקוקה לתמיכתו של הבן - "בנה יחידה" המתמיד האחרון שנותר לה. גם הרמזים האינטר-טקסטואלים, כמו למשל "תחת כנפי השכינה" שמתקשר עם תפילת "אל מלא רחמים", תורמים לתחושת העצב והאובדן
קלמנס השביעי
חייו
דה מדיצ'י נולד בפירנצה חודש אחרי הירצחו של אביו, ג'וליאנו דה מדיצ'י על ידי בני משפחת פאצי. הוריו לא היו נשואים, אבל פרצה בחוקי המשפחה אפשרה לו להיחשב כבן חוקי ולפיכך כאחיינו של לורנצו דה מדיצ'י, אשר חינך אותו בצעירותו. לאחר שבן-דודו, ג'ובאני דה-מדיצ'י, הפך לאפיפיור לאו העשירי, הוא הפך לבעל השפעה ברומא ומונה ב-1513 לחשמן. בתקופה זו היה ג'וליו דה מדיצ'י פטרונו של ניקולו מקיאוולי ואף ציווה על הלה לכתוב את "ההיסטוריה של פירנצה".
אחרי מותו של לאו העשירי בשנת 1521 התעורר פילוג בין פלגים שונים בוותיקן, בני משפחת מדיצ'י והחשמנים האיטלקים תמכו במועמדותו של ג'וליו ד'מדיצ'י, או של חברו אלסאנדרו פרנזה לאפיפיור (שהם היו המועמדים המועדפים על הקיסר קרל החמישי), בעוד שהחשמנים הצרפתים והספרדיים התנגדו למינויו. המחלוקת הסתיימה רק עם הצעת הפשרה - למנות את אדריאנוס השישי. אחרי מותו של אדריאנוס, דה מדיצ'י הצליח להבטיח את מינויו לאפיפיור בקונקלווה.
תקופתו כאפיפיור הייתה מאופיינת בתכססנות פוליטית מתוחכמת מחד גיסא, אך גם בחוסר יכולת להתמודד עם הרפורמציה מאידך גיסא. התקופה מאופיינת בחוסר יציבות באיטליה, שהשפיעה על הלכי רוח משיחיים, גם בקרב הקהילה היהודית (אשר שניים ממנהיגיה, דוד הראובני ושלמה מולכו אף נועדו עם האפיפיור).
הוא היה מעורב במלחמות בין צרפת, ספרד ואנגליה, כשהוא עובר - חליפות - מברית עם קרל החמישי לברית עם פרנסואה הראשון מלך צרפת (וחוזר לברית עם קרל החמישי). התכססנות הפוליטית עוררה מרד בתוך הותיקן: ב-1526 כבשו חייליו של החשמן פומפלו קורונה את רומא וצרו עליה. קלמנס המושפל נאלץ לטעון שהוא חוזר לברית עם קרל החמישי (אבל אחרי שקורונה נסוג מרומא, הוא פיטר אותו וחזר בו מהתחייבויותיו - תוך שהוא כורת ברית עם הצד הצרפתי).
כאשר צבאות הדוכס מפררה ובני בריתו מן האימפריה הרומית הקדושה נכנסו לאיטליה ללא התנגדות, מצא עצמו קלמנס מבודד שנית. החיילים בזזו את מדינת האפיפיור. ב-6 במאי 1527 כבשו חיילי קרל החמישי את רומא ובמשך שמונה ימים בזזו החיילים (שלא קיבלו שכר) את העיר. מאורע זה מכונה ביזת רומא (Sacco di Roma). האפיפיור נמלט מבזיליקת פטרוס הקדוש והתבצר בטירת סנטאנג'לו שעל גדות הטיבר שם שהה עד 6 בדצמבר. בתאריך זה נמלט קלמנס, לאחר ששיחד מספר מפקדים מקומיים, לאורבייטו שמצפון לרומא. הוא שב לרומא ב-6 אוקטובר 1528, לאחר ששילם כופר נפש והגיע להסכם במסגרתו הפך לבן חסותו של קרל החמישי.
בפירנצה, בינתיים, ניצלו אויבי משפחת מדיצ'י את חוסר היציבות הפוליטית לסילוק משפחת האפיפיור מעמדות כוח בעיר. אולם ביוני 1529 חתם האפיפיור על הסכם שלום עם הקיסרות הרומית הקדושה בברצלונה וקיבל בחזרה את השליטה על אדמותיו. החוזה אושרר בכינוס בולוניה ב-24 באפריל 1530 בטקס שבו קיבל קרל החמישי כתר קיסרי מקלמנס השביעי. גייסותיו של קרל החמישי הטילו מצור על פירנצה שבסיומו נפלה העיר ומשפחת מדיצ'י חזרה לשלוט בה. קרל מינה את אלסנדרו דה מדיצ'י לדוכס, וזה הפך לבן חסותו.
מעבר לסוגיות הפוליטיות, קלמנס ידוע בעיקר בשל היותו פטרון של האמנויות ובשל תרומתו הרבה, לפיכך, לאמנות הרנסאנס. בין השאר, שימש כפטרונם של רפאל, מיכלאנג'לו וסבסטיאנו דל פיומבו. הוא היה זה שהזמין, ימים אחדים לפני מותו, את מיכלאנג'לו, לצייר את פרסקו הענק יום הדין האחרון על קיר המזבח בקפלה הסיסטינית, נושא שללא ספק בחר בו תחת הרושם של הקטסטרופה הנוראה שהתרגשה על רומא בתקופת כהונתו.
קלמנס מת ברומא ב-1534 ממחלה, נטען כי סיבת מותו הייתה מאכילת פטרייה רעילה אך הסימפטומים של מחלתו לא תומכים בתאוריה זאת.
טי. ג'יי. פארקר
'''טרנס ג'ונתן "טי. ג'יי." פארקר (באנגלית: Terence Jonathan "T. J." Parker'''; נולד ב-16 במאי 1984) כדורסלן עבר ומאמן כדורסל צרפתי-אמריקאי המאמן את אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
ראשית חייו
פארקר נולד ב, צרפת, אך למד בבית הספר התיכון בלייל, אילינוי, ארצות הברית, שם שיחק כדורסל ופוטבול.
קריירת מכללות
פארקר שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת נורת'ווסטרן בין 2002 ל-2005.
קריירה מקצועית
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA 2005 חזר פארקר לצרפת וחתם בראסינג פריז. ב-19 בנובמבר 2006 הוא קלע שיא קריירה של 23 נקודות עם 7 שלשות מ-11 זריקות בניצחון 83–77 על פו אורטז. ב-2007 הצטרף למועדון הכדורסל נאנסי מליגת העל הצרפתית.
קריירה בנבחרת הלאומית
פארקר היה חבר בנבחרות צרפת עד גיל 18 ועד גיל 20. הוא שיחק באליפות אירופה לנוער 2002. הוא התאמן במדי הנבחרת הבוגרת ב-2006.
קריירת אימון
לאחר קריירת המשחק הקצרה שלו מונה פארקר ב-2013 לעוזר מאמן באסוול ליון-וילרבאן. בינואר 2018 הוא מונה למאמן זמני לאחר שג'יי. די. ג'קסון פוטר מתפקידו. לאחר מכן הוא חזר לעמדת העוזר לאחר מינויו של זבזדן מיטרוביץ' למאמן ראשי.
ב-17 ביוני 2020 מונה פארקר למאמן הראשי של הקבוצה. כמאמן הקבוצה הוא זכה באליפות צרפת בכדורסל ב-2021 ו-2022 ובגביע הצרפתי ב-2021.
חיים אישיים
אביו של פארקר, טוני פארקר האב, הוא כדורסלן עבר מקצועני. אמו, פמלה פירסטון, היא הולנדית. דודו של פארקר, יאן ויינזה, הוא מדליסט זהב אולימפי בחתירה. טי. ג'יי. הוא אחיו הצעיר של טוני פארקר, שחקן ה-NBA לשעבר ונשיא אסוול ליון-וילרבאן. אחיו הצעיר פייר גם היה בעבר כדורסלן מקצועני.
קו ירוק עם עיניים ירוקות
"קו ירוק עם עיניים ירוקות" (1987) הוא שמו של ציור מאת האמן הישראלי דוד ריב. הציור משקף את העניין הגובר של האמנות הישראלית בסוגיות הפוליטיות שעלו סביב האינתיפדה הראשונה. הציור נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות וניתן למוזיאון כתרומה על ידי האמן.
הקומפוזיציה של הציור מחולקת לשני חלקים. באחד מתוארת העיר תל אביב כדימוי של גורדי שחקים על חוף הים. מעל השמיים הכחולים משורטטים סימני X המשמשים לעיתים כסימן ויזואלי של פגיעות בזמן מלחמה. בחלקו השני של הציור מתוארים שלושה ילדים או נערים. אחד מהם מתואר כרעול פנים, כשאת פניו מכסה כאפייה. בחלק זה של היצירה מופיעים סימנים של עין בצבע ירוק, כמעין דגם (פטרן) חוזר ודקורטיבי.
לצידם של הדמויות, על הגבול של חלקה השני של היצירה מתוארת מפה סכמטית של ישראל כ"קו ירוק", הוא קו שביתת-הנשק של מדינת ישראל עם מצרים, עם ירדן, עם סוריה ועם לבנון ושימש כגבולה של המדינה עד לפריצת מלחמת ששת הימים בשנת 1967.
חלוקת הבד לשני החלקים מעצימה את העימות בין שני הדימויים. החלוקה אף מודגשת מבחינה צבעונית. בעוד הצד ה"ישראלי" מתואר בצבעים כחולים-לבנים, הרי בצד ה"פלסטיני" מודגשים צבעי השחור, האדום, הלבן והירוק של דגל פלסטין, שהיה ידוע אז כדגלו של ארגון אש"ף.
פורייה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
BET 3-wheeler
BET 3-wheeler (באנגלית: BET 3-wheeler) היא מכונית מיקרו בתצורת תלת אופן אשר יוצרה על יד יצרנית הרכב היוונית Biotechnia Ellinikon Trikyklon (Βιοτεχνία Ελληνικών Τρίκυκλων, "Greek Three-Wheeler Manufacturer"), or BET בשנת 1965.
יוצרה יחידה אחת בלבד.
BET 3-wheeler
מנוע דגם "BET 3-wheeler" נלקח ברישיון מחברת הרכב הגרמנית BMW, מנוע אופנועים 125 סמ"ק.
שרה הדסון
שרה תרזה הדסון (באנגלית: Sarah Theresa Hudson; נולדה ב-24 במרץ 1984) היא זמרת-יוצרת ופזמונאית אמריקאית, אשר כתבה שירים עבור אמנים רבים כדוגמת דואה ליפה, ניקי מינאז', קייטי פרי, הלסי, קמילה קביו וכולי. הדסון היא המייסדת של הפרויקט אולטרה-ויולט סאונד.
הדסון זכתה להוקרה ולהצלחה בינלאומית כאשר בשנת 2013, יצא הלהיט הבינלאומי "Dark Horse", של קייטי פרי, אותו כתבה. השיר הפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים, תוך שמכירותיו בארצות הברית בלבד מסתכמות בלמעלה מ-11,000,000 מיליון עותקים. במצעד 40 שירי המיינסטרים הוכתר השיר לשיר השנה, והוא דורג במקום ה-26 במצעד שירי העשור של הבילבורד הוט 100. כמו כן, דורג השיר במקום ה-106 במצעד שירי כל הזמנים של הבילבורד הוט 100.
ביוגרפיה
שרה הדסון נולדה ב-24 במרץ 1984, בלוס אנג'לס, קליפורניה. הדסון היא בת דודתה של השחקנית קולנוע אמריקאית-יהודייה קייט הדסון. הדסון החלה לכתוב שירים עוד מראשית חיה, ואת השיר הרשמי שיצא לאור על ידי חברת תקליטים "Unlove You", הוציאה בשנת 2007, עבור אשלי טיסדייל.
כמו כן, ניסתה כוחה בטלוויזיה, כאשר השתתפה בתוכנית "פרויקט מסלול", ובכמה תפקידי אורח אחרים.
קריירה
בשנת 2004, הוציאה את אלבום הבכורה שלה Naked Truth. בהמשך, הוציאה את Fast, Cheap and Out of Control, כחלק מאולטרה-ויולט סאונד. בשנת 2007, כתבה את השיר הרשמי הראשון שלה "Unlove You", עבור אשלי טיסדייל. בשנה שלאחר מכן, כתבה עבור ג'פרי סטאר את "Miss Boombox" ו-"Beauty Killer". בשנת 2013, הגיעה הקריירה שלה לשיאה, כאשר הייתה הדסון לאחת מכותבות הלהיט הבינלאומי "Dark Horse", של קייטי פרי. השיר הפך לאחד מהשירים המצליחים ביותר בכל הזמנים, תוך שמכירותיו בארצות הברית בלבד מסתכמות בלמעלה מ-11,000,000 מיליון עותקים. במצעד 40 שירי המיינסטרים הוכתר השיר לשיר השנה, והוא דורג במקום ה-26 במצעד שירי העשור של הבילבורד הוט 100. כמו כן, דורג השיר במקום ה-106 במצעד שירי כל הזמנים של הבילבורד הוט 100. בנוסף לכך, נכלל השיר באלבומה המצליח של פרי, Prism.
לאחר ההצלחה הרבה לה זכתה הדסון בשנת 2013, הגיעה הצלחה נוספת כבר בתחילת שנת 2014, כאשר הייתה לכותבת ומלחינת הלהיט "Black Widow", של איגי אזליה וריטה אורה. השיר הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100, למקום הרביעי במצעד הסינגלים הבריטי, תוך שאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי העניק לו את תואר הפלטינה המרובעת, על מכירות של למעלה מ-4,000,000 עותקים במדינה. השיר נכלל בשלל רשימות סוף שנה של מדינות שונות, כמו אוסטרליה, בלגיה, קנדה, רוסיה, וארצות הברית. בשנת 2017, חברה בפעם השלישית לקייטי פרי, כאשר כתבה לה את מרבית שירי אלבום האולפן החמישי שלה, Witness. אחד משירי האלבום שכתבה, היה הלהיט "Swish Swish", בו מתארחת הראפרית ניקי מינאז'. השיר הפך ללהיט וכבש את מצעד שירי הדאנס קלאב. כמו כן, כתבה את השיר המצליח "Hey Hey Hey", שזכה להצלחה בניו זילנד.
בשנת 2018, חברה לזמרת-יוצרת קים פטרס והשתיים כתבו ביחד את כל שירי המיני-אלבום המצליח, Turn Off the Light, Vol. 1. בין השירים ניתן למנות את "Tell Me It's a Nightmare", ו-"In the Next Life". בסוף אותה השנה, כתבה ללהקת הבנות המצליחה ליטל מיקס, את השיר "The National Manthem", עבור אלבום האולפן החמישי שלה, LM5. בשנת 2020, זכתה הדסון להוקרה ולהצלחה בינלאומית נוספת, בעקבות כך שהייתה לאחת מכותבות הלהיט הבינלאומי "Physical", של דואה ליפה. גם את גרסת הרמיקס שלו כתבה. בנוסף, כתבה עבור ליפה את השיר "Levitating". כל השלושה נכללו באלבום האולפן השני של ליפה, Future Nostalgia.
אליהו ששון
השכלה
אליאס-אליהו ששון נולד ב-1902 בעיר דמשק שבסוריה (אז באימפריה העות'מאנית). למד בבית ספר אליאנס בדמשק, בתיכון היוקרתי הנוצרי "אלעזריה" בדמשק לצד נוצרים ומוסלמים בני המעמד הגבוה וסיים את לימודיו באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות.
פעילותו המודיעינית והמדינית עד תום מלחמת השחרור
בשנת 1927 עלה ששון לארץ ישראל. בארץ עבד כפועל, ובמקביל עסק בפעילות ציבורית כמרצה לענייני המזרח התיכון. לאחר שנים של פעילות עצמאית תוך ביקורת על הממסד היישובי בנושא היחס לערבים וקיפוח יהודי ארצות ערב חבר לממסד הציוני. בין השנים 1934–1948 עמד בראש המחלקה הערבית של הסוכנות, ניפק דוח יומי על העיתונות הערבית הפלסטינית וניירות רקע על סמך ניתוח עיתונות המזרח התיכון ומפגשים עם מנהיגים ערביים. כמו כן עסק באיסוף מודיעין, ובין השאר גייס במצרים את יולנדה הארמר, עיתונאית יהודייה ילידת אלכסנדריה, שביצעה משימות ריגול עבור הסוכנות והפעיל עבור המודיעין הצרפתי והאינטרסים של היישוב ומדינת ישראל ערב מלחמת העצמאות ובמהלכה את ראש ממשלת סוריה, ג'מיל מרדם. עם קום המדינה מונה למנהל מחלקת המזרח התיכון במשרד החוץ. קודם לכן היה חבר במשלחת שליד האומות המאוחדות (1947–1948). ב-1948 וב-1949 היה חבר במשלחות ישראל לשיחות שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות עם מצרים ועם לבנון. לאחר מכן היה חבר במשלחת לוועידת לוזאן, ובהמשך עמד בראש המשלחת (1949).
במשרד החוץ וממשלות ישראל
במשרד החוץ שימש ראש המשרד המיוחד בפריז לקשר עם הערבים, ציר ישראל בטורקיה (1950–1952), שגריר ישראל באיטליה (1953–1960) ושגריר ישראל בשווייץ (1960–1961).
בשנת 1961 שב לישראל על מנת להצטרף לממשלתו של דוד בן-גוריון כשר הדואר. בתפקיד זה החזיק גם תחת ממשלת לוי אשכול עד תחילת ינואר 1967, עת מונה לשר המשטרה במקומו של בכור-שלום שטרית שפרש מטעמי בריאות. כשר הדואר התנגד להמלצות ועדה בראשות צבי דינשטיין שהמליצה להעביר את שירותי הטלפוניה בישראל לידי חברה אשר בשלב ראשון יהיו מניותיה בידי הממשלה, בגלל דאגה לעובדים ועל כן ההמלצות לא יושמו.
כשר המשטרה כיהן עד סוף שנת 1969, תחת לוי אשכול וגולדה מאיר. בכניסתו של ששון למשרד המשטרה הוא קיבל תפקיד נעדר סמכויות והוא ניהל מאבק להעברת סמכויות מהמשטרה על משרד המשטרה. ששון דחף להעברת המטה הארצי לירושלים.
בשנת 1965 נבחר ששון לכנסת השישית מטעם המערך וב-1969 נבחר בשנית לכנסת השביעית. בשנות כהונתו היה חבר בועדת החוץ והביטחון, ועדת הפנים, וועדת העבודה.
לשאלת ארץ ישראל אחרי מלחמת ששת הימים
ימים ספורים לאחר תום מלחמת ששת הימים, כשר בממשלת האחדות הראשונה בראשותו של לוי אשכול לקח על עצמו את תפקיד 'המוכיח בשער' ובשורה של תזכירי רקע מקיפים לישיבות הממשלה (יוני 1967-יולי 1968), לצד הופעותיו הציבוריות במליאת הכנסת, בפורומים מפלגתיים ובהרצאות, הטיף לצאת ביוזמה ישראלית שעיקרה לנצל את תוצאות המלחמה - שטחי הכיבוש, יהודה ושומרון ורצועת עזה, לפתרון בעיית הפליטים מקרב ערביי ארץ ישראל. משא ומתן ישיר עם נציגי האוכלוסייה הערבית הארץ ישראלית יביא לכל הפחות לשלום עמם אם במסגרת שתי גדות נהר הירדן תוך הסכם ושיתוף עם ממלכת ירדן ואם במסגרת הגדה המערבית בלבד - מדינה פלשתינאית עצמאית או יחידה אוטונומית פלשתינאית שתהיה קשורה בהסכמים עם ישראל, וסביר שינטרל את שורש הסכסוך הישראלי-ערבי וכלי הניגוח העיקרי שבידי העולם הערבי מול מדינת ישראל.
ב-1970 התריע כי סיפוח הגדה המערבית במצב הדמוגרפי דאז, יהפוך את ישראל למדינה דו-לאומית.
ששון נפטר באוקטובר 1978 בתום מחלה קשה שריתקה אותו למיטתו במשך מספר שנים ואילצה אותו לפרוש מתפקידו כשר המשטרה. נקבר בהר המנוחות בהלוויה שבה לקחו חלק אלפים.
משפחתו
מ-1921 ועד מותו היה נשוי לג'וליה (יעל) לבית זגול-לוי. השניים הורים לשלוש בנות ובן. בתו רינה נישאה לרפאל לוי, שכיהן כממונה על מחוז ירושלים במשרד הפנים. בנו משה ששון היה דיפלומט, שכיהן בין היתר כשגריר באיטליה ובוותיקן וכשגריר במצרים. בתו מרגלית נישאה ליחזקאל (חיקי) כספי והייתה חברה בקיבוץ הסוללים. בתו אורה נישאה לאביעד יפה, דיפלומט וחבר הכנסת.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
דרב אל חורנה
דרב אל חורנה הייתה דרך עות'מאנית, שחברה את החורן עם עכו.
תוואי הדרך
הדרך החלה במערב בעכו, שהייתה עיר נמל. מעכו היא עברה לתל כיסון, אעבלין ותל חנתון ואז עברה בדרום בקעת בית נטופה לתל אדמי וירדה דרך נחל יבנאל אל דרום הכנרת. הדרך חצתה את הירדן בג'סר אל מג'אמי (ליד מיקום חצר גשר הישנה) או במעברת אום ג'וני. בעבר המזרחי של הירדן התפצלה הדרך לשני סעיפים. בסעיף דרומי היא המשיכה מזרחה לאום קיס, דרעא, בוסרה וקנטה, ובסעיף צפוני עלתה דרך פיק לדמשק.
היסטוריה
פרופ' בוסתנאי עודד טוען שהדרך שימשה כבר בסוף תקופת הברונזה ובתקופה הישראלית, לאור הימצאותן של מצודות מתקופות אלו לאורך הדרך.
הדרך שמשה בעיקר לסוחרים ופחות לצבאות, אף על פי ששימש את הצבא של אשור בפלישתו לתוך ארץ ישראל. בתקופה הרומית הוחלפה דרב אל חורנה על ידי דרך רומית שחברה את עכו עם בוסרה דרך טבריה.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1929
הבחירות הכלליות בבריטניה 1929 התרחשו ב-30 במאי 1929. בבחירות אלו ניצח רמזי מקדונלד מן מפלגת הלייבור את ראש הממשלה המכהן סטנלי בולדווין מן המפלגה השמרנית. לראשונה מפלגת הלייבור הייתה הגדולה בפרלמנט ושבה להרכיב את הממשלה.
בחירות אלו היו הבחירות הרביעיות (מתוך שש בסך הכל) שבהן המועמד שקיבל את מרבית קולות המצביעים הוא זה שקיבל את מיעוט המושבים בפרלמנט. בנוסף על כך, אלו היו הבחירות הראשונות שבהן נשים צעירות בגילאי 21–29 הורשו להצביע. בחירות אלו גם פתחו עידן של כ-50 שנות משטר דו מפלגתי. רק בבחירות 1983 מפלגה שלישית שבה לקבל למעלה מ-20% קולות המצביעים.
ריבוי קרניים
ריבוי קרניים או פוליסריטציה (Polycerate) היא תופעה המשמשת לתיאור יונקים פרסתנים מקבוצת מעלי הגירה שלהם למעלה מזוג אחד של קרניים.
התופעה קיימת בקרב בקר, כבשים, עיזים ואף בקרב חיות בר כאנטילופות. בקרב בקר מבוית התופעה נדירה יחסית היות שחקלאים מעדיפים לטפח בקר ללא קרניים, מחשש לפציעות. בקרב כבשים ישנם מספר זנים מרובי קרניים - אחד מהם הוא זן כבשת יעקב המזוהה עם הכבשה המקראית. בשל הברירה המלאכותית התופעה נדירה בקרב זנים אחרים של כבשים.
Really Don't Care
Really Don't Care (בעברית: באמת לא אכפת לי) הוא שיר של הזמרת האמריקאית דמי לובאטו בשיתוף עם הזמרת האנגלית שר לויד. השיר יצא ב-20 במאי 2014, מתוך האלבום הרביעי של לובאטו, Demi. השיר נכתב על ידי לובאטו ולויד עם קרל פאלק, סוון קוטצ'ה ורמי יעקוב, והופק על ידי קוטצ'ה ויעקוב. "Really Don't Care" הגיע למקום ה-26 במצעד בילבורד הוט 100 האמריקאי ולמעמד פלטינה כפולה במדינה.
כתיבה
"Really Don't Care" הוא שיר פופ שנמשך 3 דקות ו-21 שניות. השיר נכתב במפתח של G מינור. לובאטו במקור כתבה את השיר הזה כשיר פרידה. היא רצתה להפוך את השיר ליותר מעצים. היא אמרה "אני רציתי להפוך את השיר ליותר מעצים. כאשר חשבתי על המילים 'really don't care', זה גרם לי לחשוב על בריונות, ועל בני קהילת הלהט"ב המתמודדים איתה לעיתים קרובות, אבל הם מקבלים את עצמם".
ביקורות
המבקר של בילבורד ג'ייסון ליפשוץ שיבח את ביטחונה של לובאטו בשיר. הוא בנוסף הגיב בחיוב על המיקום של השיר ברשימת השירים באלבום (Demi), וציין כי "Really Don't Care" הוגש כ "הקלה קלילה" לאחר שירים כבדים ועצובים. סאם לנסקי מאתר Idolator תיאר את השיר כ"שיר נועז שלא ניתן לעמוד בפניו". לעומת זאת, מלינדה ניומן מאתר HitFix טענה שהשיר כללי מידי, בהשוואה לשיר "I Love It" של איקונה פופ (2012).
רקע ותקציר
הקליפ הרשמי יצא ב-26 במאי 2014, ובנוסף היא העלתה הצצות ("טיזרים") קטנות לחשבון היוטיוב שלה. בקליפ אורחו מספר מפורסמים כגון ג'ון טיילור, טרוויס בייקר ווילמר ולדראמה (שהוא גם בן זוגה של לובאטו).
סרטון מילים
קליפ של מילות השיר יצא ב-14 במאי 2014 בחשבון היוטיוב (Vevo) של לובאטו. הסרטון כולל את המילים של השיר מעל מספר מעריצים ברזילאים של לובאטו העושים ליפ-סינק למילות השיר. במהלך צילומי הסרטון, מפתיעה לובאטו את מעריציה ומגיעה אליהם.
הופעות חיות
לובאטו הופיעה עם שיר זה במספר הופעות לפני שהוא יצא באופן רשמי. השיר גם נכלל בשני סיבובי ההופעות של לובאטו, "The Neon Lights Tour" ו "Demi World Tour".
רון קיינד
רונלד ג'יימס קיינד (באנגלית: Ronald James Kind; נולד ב-16 במרץ 1963) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ויסקונסין. קיינד, חבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג מחוז קונגרס זה – המשתרע על כל דרום-מערב ויסקונסין – ברציפות מ-1997 עד 2023. עת פרישתו היה הוותיק מבין נציגי ויסקונסין בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית. באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים לקראת בחירות 2022, ובכך כהונתו תמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ביוגרפיה
קיינד נולד וגדל בלה קרוס, השלישי מבין חמשת ילדיהם של גרטה ואלרוי קיינד. הוא הדור החמישי למשפחתו שגרה באזור. אמו של קיינד עבדה בעבר כעוזרת מנהלית לענייני כוח אדם במחוז בתי הספר של לה קרוס. לאביו הייתה קריירה בת 35 שנה כטכנאי טלפונים ומנהיג איגוד עובדים בחברת הטלפונים לה קרוס. קיינד רכש את השכלתו בבתי הספר העירוניים בלה קרוס ובעת לימודיו בבית הספר התיכון היה לספורטאי בפוטבול ובכדורסל. הוא קיבל מלגה במכללת הרווארד, שלוחה של אוניברסיטת הרווארד, שם סיים ב-1985 את לימודיו בהצטיינות.
בהרווארד, קיינד שיחק בנבחרת הפוטבול בעמדת הקוורטרבק ועבד במהלך הקיץ בוושינגטון הבירה עבור ויליאם פרוקסמייר, נציגה של ויסקונסין בסנאט של ארצות הברית. בעת שעבד אצל פרוקסמייר השתתף בחקירות שסייעו לקבוע את זהות ה"זוכים" ב"פרס גִּזַּת הַזָּהָב", אותו העניק פרוקסמייר בציניות לפקידי ממשל האחראים על הוצאות ממשלתיות. לקיינד תואר שני מבית הספר לכלכלה של לונדון ותואר שני נוסף במשפטים מאוניברסיטת מינסוטה. במשך שנתיים עסק בעריכת דין במשרד עורכי דין מקומי במילווקי, עד ששב ללה קרוס כדי לשמש כעוזר לתובע המחוזי. מאוחר יותר שימש כתובע מיוחד בוויסקונסין ובכמה ממחוזות מערב המדינה.
בעת שהתמודד לבחירה מחדש בשנת 1994, הכריז חבר הקונגרס המכהן סטיב גנדרסון, נציג מחוז הקונגרס השלישי של ויסקונסין, כי תהיה זו הקדנציה האחרונה שלו בבית הנבחרים של ארצות הברית. קיינד, אז עוזר התובע המחוזי בלה קרוס, החיש לייסד מטה בחירות לקראת התמודדות ב-1996. באפריל 1995 נטל חופשה מהפרקליטות ועד יוני התרברב בקיום מסע בחירות אינטנסיבי ברחבי המחוז. בספטמבר 1995 הכריז קיינד באורח רשמי על התמודדותו העד מהרה התגבשה מערכת בחירות מקדימות בת חמישה מתמודדים במפלגה הדמוקרטית, וקיינד ניצח בפריימריז עם 46% מקולות הבוחרים. בבחירות הכלליות התמודד מול ג'יימס הרסדורף הרפובליקני, לשעבר חבר הסנאט המדינתי במדיסון. עת הבחירות ב-1996 רק שני דמוקרטים ייצגו את מחוז הקונגרס השלישי של ויסקונסין במהלך המאה העשרים, ורק אחד ב-88 השנים שקדמו לבחירות; התחרות בבחירות החריפה כאשר דמויות פוליטיות לאומיות לקחו בה חלק כדי להביע תמיכה במי מהמועמדים. מטה הבחירות של קיינד תקף את הרסדורף על תמיכתו המוצהרת במנהיגים רפובליקניים כניוט גינגריץ' ודיק ארמי, והשתמש בכך במטרה לקשור אותו למדיניות רפובליקנית לא פופולרית, כגון קיצוץ במדיקר. קיינד ניצח הרסדורף עם 52% מקולות הבוחרים והושבע לתפקידו ב-3 בינואר 1997.
קיינד היה סגן המצליף הראשי של הסיעה הדמוקרטית תחת הנהגתו של סטני הוייר. בימי הקונגרס ה-112 הצביע עם מפלגתו ב-87% מהזמן, וקודם לכן — בקונגרס ה-111 — ב-94% מהמקרים. במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית הוגדר בידי מרכז לוגאר ובידי בית הספר מקורט למדיניות ציבורית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון כחבר ה-19 הכי דו-מפלגתי בבית הנבחרים וכהכי דו-מפגלתי במשלחת ויסקונסין אל הקונגרס
קיינד נודע בשל התנדותו להתמודדויותיה של מנהיגת מפלגתו, ננסי פלוסי, לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית הן בשנת 2006 והן בשנת 2018. לאחר שנטלה המפלגה הדמוקרטית את מרב המושבים בבית הנבחרים לאחר בחירות האמצע ה-2006, ביקשה פלוסי מקיינד להתפטר מתפקידו כסגן המצליף הראשי. לאחר בחירות 2018, כשהדמוקרטים זכו פעם נוספת בשליטה בבית הנבחרים, התנגד לפלוסי בשנית ועם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית הצביע בעד ג'ון לואיס.
ב-18 בדצמבר 2019 הצביע קיינד בעד הדחתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. באוגוסט 2021 הכריז קיינד על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
פטישן תמים-חרטום
פטישן תמים-חרטום (שם מדעי: Sphyrna zygaena) הוא מין כריש ממשפחת הפטישניים המצוי בכל האוקיינוסים. כריש זה מצוי בסכנת הכחדה.
זהו המין השני בגודלו במשפחה לאחר המין פטישן גדול. אורכו של הפטישן עד 5 מטרים ומשקלו עד 400 קילוגרם. הוא טורף עצום בעל גוף אפור כהה עם ראש דמוי-פטיש העוזר לו לחוש טרף באמצעות חשמל שהוא מפיק. הוא גם עוזר לראות טרף ביעילות באוקיינוס הרחב. הסנפירים הגדולים עוזרים לכריש לנוע במהירות.
כריש זה מצוי באוקיינוסים הטרופיים ובכמה ימים. הוא יכול לשחות כמה קילומטרים ביום בתנועה מתמדת.
הכריש הוא טורף-על באוקיינוס וניזון בעיקר מדגי גרם ומסרטנים ודיונונים, אך גם מדגי סחוס אחרים ואף מפטישנים אחרים. כרישים אלה משריצים את ולדותיהם בבטן ומשריצים 20–40 פרטים.
הכריש פוגע באדם לעיתים רחוקות ביותר, כנראה עקב טעות בזיהוי. ואולם הכרישים נפגעים מדייגים הצדים אותם וסוחרים בבשרם ובאיבריהם.
איוו ג'ימה הדרומי
איוו ג'ימה הדרומי (יפנית 南硫黄島 מילולית, אי הגופרית הדרומי. שמו הרשמי הוא "מינאמי איוטו"), הוא אי געשי לא מיושב בשלטון יפן. האי הוא האי הדרומי ביותר באיי בונין.
היסטוריה
למרות גיל הארכיפלג בו האי נמצא (כ-48 מיליון שנה), על פי ניתוחי סלעים מהאי, גילו לא יותר מכמה מאות אלפי שנים. האי נתגלה באוקטובר 1543 על ידי הספן הספרדי ברנרדו דה לה טורה על סיפון ספינת הקאראק סן חוואן דה לטראנו. ב-18 ביוני 2007 שונה שם האי לשם "מינאמי איוטו" על ידי הממשל היפני. למרות זאת, שם זה נותר רשמי בלבד ולרוב לא שגור.
דוד פיזנטי
דוד פיזנטי (נולד ב-27 במאי 1962), הידוע בכינוי פיזה, הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
ביוגרפיה
פיזנטי, בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חדרה, שם הועלה לבוגרים כבר בגיל 15 ו-4 חודשים, שם שיחק בתפקיד המגן והקיצוני שמאלי. בגיל 17 וחצי (ב-1979) עבר למכבי נתניה, עמה זכה בשתי אליפויות בתור שחקן מפתח בקבוצה. יכולתו הגבוהה הביאה אותו לגרמניה, שם שיחק בשנים 1985 עד 1987 בקבוצת פ.צ. קלן, והיה לשחקן הישראלי הראשון שהשתתף בגמר אירופאי, במשחקים נגד ריאל מדריד בגמר גביע אופ"א (1986). לאחר מכן שיחק חצי שנה בהפועל תל אביב, ועבר לשחק באנגליה, בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס, במדיה שיחק שנתיים וכבש שני שערים. לאחר שחזר לארץ שיחק שנתיים נוספות במכבי נתניה, ולאחר מכן שיחק גם בהפועל צפרירים חולון, הפועל חיפה, הפועל פתח תקווה ועירוני ראשון לציון, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1996. בסך הכל רשם 345 הופעות בליגה הבכירה בישראל, וכבש 15 שערים.
לזכותו של פיזנטי גם 30 הופעות בנבחרת ישראל, במדיה כיכב לצידם של משה סיני, שלום תקווה, אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ורוני רוזנטל. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-15 בפברואר 1983, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה. פיזנטי שיחק במדי הנבחרת גם בטורניר הקדם אולימפי (1984), ולאחר מכן במשחקי מוקדמות מונדיאל 1986 ומוקדמות מונדיאל 1990, במסגרת זו ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת ב-30 באוקטובר 1989, במשחק המכריע מול נבחרת קולומביה באצטדיון רמת גן, שהסתיים בתיקו 0–0 ובעלייתה של קולומביה למונדיאל.
את קריירת האימון החל כמאמן בנערים של מכבי נתניה, וב-2007 שימש כעוזרו של בני לם במחלקת הנוער. במאי 2008 הודיעה נתניה על מינויו של פיזנטי כעוזרו של לותר מתאוס שהתמנה למאמן הקבוצה. כעבור שנה סיים את תפקידו. לאחר מכן שימש פיזנטי כמאמן במחלקת הנוער של מ.ס. קדימה/צורן. כיום מתעסק פיזנטי באימון אישי לשחקנים צעירים.
צ'אבוסי (מחוז משנה)
מחוז משנה צ'אבוסי (בבלארוסית: Чавускі раён; ברוסית: Чаусский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר צ'אבוסי.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה צ'אבוסי 21,242 בני אדם. האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2019 נמנו במחוז המשנה 17,907 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה ב-2009: 94.32% בלארוסים, 4.1% רוסים, ו-1.58% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (60.79%) ורוסית (38.57%).
שלומי לאופר
שלומי לאופר (נולד ב-12 בנובמבר 1982), עיתונאי, איש יחסי ציבור ויועץ תקשורת.