cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלון ליבנה
ביוגרפיה
ליבנה עיצב את חליפות החלל שהיו בשימוש במהלך המשימה האנלוגית למאדים D-MARS שהתקיימה בפברואר 2018. חליפת החלל נועדה לדמות את החליפה הנדרשת ביציאה מחוץ למתחם על מאדים, כלומר היא נועדה להיות נוחה לפעילות ממושכת בשטח, להיות עם מרכיבים של מערכת תומכת חיים (מזוודת ה-PLSS), ועם קסדה, כפפות ומגפיים מיוחדות. ליבנה עיצב את החליפה, וצוות החליפה של הפרויקט, תכננו את הקסדה ומזוודת המערכת תומכת החיים
בשנת 2020 הקים ליבנה יחד עם שותפו נדב קין את ליין מסיבות האופנה "לאבבאזאר" בתל אביב.
באותה השנה נבחר ליבנה להלביש את ביונסה לסרטה Black is King והיה למעצב היחיד שעיצב עבור הסרט 4 לוקים וזכה לכתבה ייעודית באתר ווג.
בשנת 2021 נבחר ליבנה להציג 5 מערכות לבוש בתערוכת "הנשף" שבמוזיאון העיצוב חולון.
חייו האישיים
בשנת 2009 נישא ליבנה לבן זוגו האדריכל גיל איילון. הזוג מתגורר בתל אביב.
זאב מאור
הרב ד"ר מנחם זאב מאור הוא מחנך וכותב תורני ישראלי בתחום ההלכה, האמונה ומחשבת ישראל. מלמד בישיבות "תפארת שרגא" ו"אהל מועד", ב"מכללה ירושלים" בסמינרים של בית יעקב ועוד.
ביוגרפיה
נולד ברמת גן לבן ציון ולאה מאור. בוגר ישיבת נתיב מאיר וישיבת חברון בירושלים. לימד במדרשית נעם בפרדס חנה, בישיבת "יקירי ירושלים" וב"קריית נוער", ושנים רבות במכללה ירושלים, ומתגורר בבית וגן. לצד שיעורים ופסיקה בהלכה, פרסם מספר ספרים ומאמרים בנושא זה, וכן בהלכות שבת. ספריו נמצאים בתפוצה רבה בבתים חרדים, ובספריות תורניות.
לפי משנתו החינוכית, השמחה בחלקו של אדם היא המודד לאמונה, וגם הגורם לחיזוקה; לכן עיקר עבודת הפרט היא להתחזק בשמחה בכל המצבים והזמנים.
ג'בל שמס
ג'בל שַׁמס (בערבית: جَبَل شَمْس – הר השמש) הוא הגבוה בהרי עומאן. פסגתו מגיעה לרום של כ-3,000 מטרים. ההר ממוקם ברכס ג'בל אח'דר שבהרי חג'ר כ-100 קילומטרים ממפרץ עומאן, וכ-240 קילומטרים ממסקט, בירת עומאן.
ההר הוא הגבוה בהרי דרום מזרח חצי האי ערב.
בשל גובהו, על אף מיקומו בלב המדבר, הטמפרטורות בראש ההר בחודשי הקיץ מגיעות ל-20 מעלות צלזיוס, ובחודשי החורף עומדת הטמפרטורה בראש ההר על 0 מעלות צלזיוס. מסיבה זו, ובשל נופיו המרשימים, מהווה ההר אתר תיירות פופולרי בקרב תושבי עומאן.
באוגוסט 2011 הכריז הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד על ההר, כחלק מאזור ג'בל אח'דר, כעל שמורת טבע.
פישסאו
פישסאו (בפורטוגזית: Pichação) הוא שם שניתן לאמנות רחוב בברזיל הנעשית בעזרת פחיות ספריי צבע.
ציירי הפישסאו מבצעים את כתובות הגרפיטי שלהם בעיקר על קירות ומבנים ריקים ובמקומות גבוהים שאינם נגישים תוך שימוש בטכניקות כמו טיפוס וגלישת מצוקים.
בניגוד לגרפיטי, הפישסאו אינו חוקי בברזיל ומוגדר כפשע על ידי הממשלה המקומית.
היסטוריה
קליגרפיות הפישסאו הופיעו לראשונה בברזיל בשנות הארבעים כצהרות פוליטיות, רצון להביע עמדה, דעה, ביטוי עצמי או ייצוג של אמן או גוף מסוים.
בשנת 2019, החלו להופיע כתובות פישסאו בעיר דבלין, אירלנד וזאת בשל ריבוי הברזילאים שמתגוררים בעיר.
ג'בל אח'דר
ג'בל אח'דר (בערבית: الجبل الأخضر  - "ההר הירוק") הוא אזור הררי המהווה חלק מהרי חג'ר בעומאן.
אורכו של אזור הררי זה 300 קילומטרים מצפון מערב לדרום מזרח והוא מרוחק בין 50 ל-100 קילומטרים ממפרץ עומאן. הגבוה בהרי הרכס הוא ג'בל שמס (הר השמש) שגובהו כ-3,000 מטרים, והוא הנקודה הגבוהה ביותר בעומאן ובכל מזרח חצי האי ערב.
האקלים ברכס ההררי הוא מדברי. עם זאת, קיימים בו אזורים בהם כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-300 מילימטר, המאפשרת גדילת שיחים ועצים נמוכים ואף גידול חקלאי (לרוב באמצעות טרסות) - ומכאן שמו של ההר. בשל גובה הרכס ההררי בחודשי הקיץ הטמפרטורות בו נמוכות מהמדבר הסובב אותו, ולכן מהווה האזור אתר תיירות. תושבי האזור מתפרנסים מתיירות ומגידולים חקלאיים ובהם רימונים, אגסים, אפרסקים, גפנים, וורדים לייצור מי ורדים.
באזור הרכס מתגורר שבט באני ריאם המונה כ-14,000 תושבים.
היסטוריה
בין השנים 1957 ל-1959 התנהל מאבק מזוין בין כוחותיו של סולטאן עומאן (שלהם סייעו כוחות צבא בריטניה) לבין כוחות מורדים בחסותה של ערב הסעודית. מאבק מזוין זה מכונה כיום מלחמת ג'בל אח'דר.
באוגוסט 2011 הכריז הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד על האזור כעל שמורת טבע.
סלמון מעושן
סלמון מעושן הוא שיטה להכנת דג סלמון למאכל. בשיטה זו פרוסות הדג נכבשות ולאחר מכן עוברות עישון קר או עישון חם. המאכל נחשב למעדן ולרוב מחירו יקר למדי.
שימושים
הסלמון המעושן מוגש כמתאבן, לרוב לצד גבינת שמנת. בצפון אמריקה הדג מוגש לרוב על לחם, לצד פרוסות של בצל אדום, לימון וצלפים. באירופה מקובל לשלב את הסלמון המעושן בפשטידות, להגישו בצורת פאטה או לשלבו ברוטב לפסטה.
השימוש בסלמון מעושן כמרכיב בסושי מקובל בצפון אמריקה, אולם אינו מקובל ביפן.
ייצור
הסלמון מעושן בעישון קר, לרוב בטמפרטורה של 37 מעלות צלזיוס. עישון קר זה אינו מבשל את הדג, ושומר על מרקמו של הדג.
פרוסות הדג נתלות על מתלים ומדורות נסורת לחה מובערות מתחת הפרוסות. הלחות של הנסורת מבטיחה עשן רב, והמרחק בין המדורה לדגים מבטיח שהדג לא יתבשל. העישון נמשך לילה שלם.
היסטוריה
שיטת העישון הקר של סלמון התפתחה במזרח אירופה. מהגרים יהודים שהגיעו לאנגליה מפולין ורוסיה והתיישבו באזור האיסט אנד של לונדון בשלהי המאה ה-19 הביאו עימם את שיטת העישון. לימים הביאה הגירה יהודית לצפון אמריקה את שיטת הבישול גם ליבשת זו. שיטת עישון זו נועדה לשמר את הדג בתקופה בה לא היו אמצעי קירור. מהגרים יהודים אלה נהגו לייבא את הסלמון מהים הבלטי, ולא השתמשו בדג סלמון מקומי שנדוג באנגליה ובסקוטלנד. הדג שהגיע מהים הבלטי - שומר בזמן העברה בחביות מי מלח. כאשר החלו לייצר את הדג מדגים מקומיים, נהגו, על מנת להגיע לאותו טעם, לכבוש את הדגים קודם לעישונם במי מלח, וכך התפתחה שיטת הייצור המקובלת כיום.
האגרון
הָאֶגְרוֹן הוא מילון עברי ועברי-ערבי, ספרו הראשון של רב סעדיה גאון. הספר הוא גם חיבור בתורת השירה העברית, אשר פתח פתח להשכלה ולמדע יהודי בימי הביניים.
הספר הוא אוסף של מילים בלשון הקודש עם הקדמות, שנועד לצורך כותבי המליצות כדי להקל עליהם למצוא חרוזים. החיבור נכתב בשתי מהדורות, את הראשונה כתב רס"ג בשנת 902 כשהיה כבן עשרים במצרים, ובהיותו בבבל הרחיבה והוסיף לה את ההקדמה הארוכה בערבית יהודית. רובו של החיבור בעברית, ורק הקדמה אחת שלו בערבית.
בהקדמה ל"אגרון", הוסיף רס"ג בדבר החייאת לשון הקודש, ובמקום לדבר פרסית, יוונית, ערבית ושאר השפות אשר היו נהוגות באותם הימים, לדבר בלשון העברית. הוא קרא שם ללשון העברית בשם "לשון מלאכי הקודש". הוא המשיך לכתוב בהקדמה לגבי הלשון העברית כך: "למלאכות מלכינו, לשירות לווינו, לנגינת כהנינו, ביד נביאנו לחיזיון, בפי שרנו להיגיון".
בנוסף להקדמות כולל הספר שתי רשימות של מילים, מסודרות בסדר אלפביתי. הרשימה הראשונה מסודרת לפי תחילת המילים, ומסייעת ליצירת אקרוסטיכון. הרשימה השנייה מסודרת לפי ההברה המסיימת כל מילה, ובכך מסייעת לחריזה.
מן הספר שרדו רק שרידים בגניזה הקהירית ובתפוצות ישראל השונות. קטעים ממנו הלכו והתפרסמו עם השנים, ומהדורה מדעית כוללת שלו פורסמה על ידי נחמיה אלוני בירושלים בשנת תשכ"ט. על הכנתה עמל אלוני עשרים וחמש שנים.
ג'וזפה פינלי
ג'וזפה "פינו" פינלי (באיטלקית: Giuseppe "Pino" Pinelli ; 21 באוקטובר 1928, מילאנו - 16 בדצמבר 1969, מילאנו) היה פועל רכבת ואנרכיסט איטלקי, שנהרג במהלך חקירה על ידי משטרת איטליה ב-1969. פינלי היה חבר בחוג האנרכיסטי המילאנזי "Ponte della Ghisolfa" (בעברית: "גשר גיסולפה"), בנוסף היה מזכיר הסניף האיטלקי של הצלב השחור האנרכיסטי. בעיני רבים, מותו נגרם על ידי חוקרי המשטרה.
סיפור מותו היווה השראה למחזהו של חתן פרס נובל דאריו פו, "מותו המקרי של אנרכיסט" (שתורגם לעברית תחת השם: חקירה חוזרת בעניין מותו של אנרכיסט מפוקפק). יוצר הסרטים האיטלקי מרקו טוליו ג'ורדנה בחן את האירועים שהביאו למותו של פינלי ולמותו של קלברזי, מפקח משטרה שהיה מעורב בפרשה, בסרטו שיצא בשנת 2012 "פיאצה פונטנה: הקשר האיטלקי" (Romanzo di una strage).
שנותיו הראשונות
ג'וזפה פינלי נולד ב-1928 במילאנו לאלפרדו פינלי ורוזה מלאקרנה. הוא גדל ברובע הדרומי העתיק של העיר, "טיצ'ינזה" (באיטלקית: Ticinese), בסמוך לשער טיצ'ינזה הנודע. לאחר סיום בית הספר היסודי, נאלץ לעזוב את הלימודים ולהתחיל לעבוד, תחילה כנער שליחויות ולאחר מכן כמחסנאי. סקרנותו המולדת לידע, גרמה לו להמשיך וללמוד בצורה אוטודידקטית.
בשנים 1945-1944, תקופת ההתנגדות הפרטיזנית האיטלקית לכוחות הנאצים והפשיסטים של "הרפובליקה של סאלו" בצפון איטליה, שימש פינלי הצעיר כנער שליחויות של הבריגדות הפרטיזניות האנרכיסטיות, "גדודי ברוצי ומלטסטה" (באיטלקית: Brigate Bruzzi e Malatesta). עם סיום המלחמה, המשיך בפעילות בתנועה האנרכיסטית במילאנו.
ב-1954 החל לעבוד כמכונאי בתחנת הרכבת. שנה לאחר מכן נשא את לליצ'יה רונייני, אותה הכיר בלימודי ערב של אספרנטו, לזוג נולדו שתי בנות - סילביה וקלאודיה.
ב-1963 הצטרף לתנועת אנרכיסטים צעירים בשם "צעירים ליברטריאנים" (באיטלקית: "Gioventù Libertaria"), התנועה מנתה כ-20 חברים וזכתה לפרסום ב-1962 כשארבעה מחבריה חטפו את סגן הקונסול הספרדי במילאנו, איסו אליאס, במטרה ללחוץ על הרשויות בספרד תחת שלטונו של פרנקו, להמיר גזר דין מוות שנגזר על פעיל אנרכיסטי קטלוני בשם חורחה קוניל ווליס (בספרדית: Jorge Conill Valls) בעונש מאסר, מטרה אותה הצליחו להגשים בזכות ההד התקשורתי שנלווה לפרשה. בגיל 35, היה פינלי המבוגר שבחבורה, אך דבר זה לא היווה בעיה בעיקר בשל אישיותו העליזה והנמרצת.
שנתיים לאחר מכן, ב-1965, ולאחר עשור בו לא היה לאנרכיסטים מקום מפגש משלהם, היה בין המייסדים של מקום מפגש כזה ברחוב מורילו במילאנו (באיטלקית: Viale Murillo) שנקרא "חוג סאקו וונצטי". שם נפגשו אנרכיסטים צעירים מכל רחבי אירופה. האנרכיסטים אולצו לעזוב את המקום באמצעות פינוי בכוח, ועברו למקום חדש בפיאצלה לוגאנו 31 (באיטלקית: Piazzale Lugano), בפאתי רובע מעמד הפועלים "בוביזה" בצפון העיר, מטרים ספורים מגשר גיסולפה (Ponte Della Ghisolfa), שם הקימו ב-1 במאי 1968 מועדון אנרכיסטי בשם "החוג האנרכיסטי של גשר גיסולפה".
באותה עת, נשבו רוחות מהפכניות מצרפת והגיעו למילאנו. פינלי עזר לתפעל את המועדון והיה מהמארגנים של סדרת הרצאות ערב ומעגלי שיח בין הפעילים. בנוסף, פעל למען החייאת איגוד העובדים האנרכו-סינדיקליסטי האיטלקי "Unione Sindacale Italiana" (בעברית: "איחוד הסינדיקליסטים האיטלקי") ודאג לפתיחתו של סניף איגוד זה בשטח המועדון.
חוגים אנרכיסטים חדשים נפתחו בכמה תיכונים ומפעלים במילאנו. ספרים ופמפלטים הופצו. האנרכיסטים של מילאנו החלו לחוש כי ישנו צורך במועדון אנרכיסטי נוסף בעיר. וזה הוקם, הפעם בחלקה הדרומי של העיר ברחוב סקלדאסולה, ברובע הדרומי בו גדל - רובע טיצ'ינזה.
1969 הייתה שנת שיא של המאבק המעמדי באיטליה מאז לידתה של הרפובליקה. שביתות, השתלטות על מפעלים והפגנות אפיינו יותר מכל את המחצית השנייה של השנה. בפרט עלתה מידת השתתפותן של קבוצות שמאל חוץ פרלמנטריות בעלות אידאולוגיות מהפכניות באירועים השונים.
ב-25 באפריל, אירעו שני פיצוצים במרכז הירידים ובתחנת הרכבת המרכזית של מילאנו. החשד נפל באופן מיידי על החוגים האנרכיסטים וכמה מהפעילים הובאו למעצר. באוגוסט של אותה שנה אירע פיצוץ נוסף ברכבת שיוחס גם הוא לאנרכיסטים. לאחר מסע מעצרים נוסף, פינלי וכמה חברים החליטו להקים סניף מקומי של "הצלב השחור האנרכיסטי" והוא היה למזכירו. אנשי הארגון היו מחויבים ככל שיכלו להפגין סולידריות עם אסירים פוליטיים אנרכיסטים, לעזור להם ולהפיץ עלוני מידע על סיבות מאסרם. פינלי עצמו זומן באופן קבוע לתחנת המשטרה בתואנות שונות ומשונות, במטרה להפר את שלוות חייו. האדם שעסק בעניינו פעמים רבות, היה מפקח משטרה צעיר, כבן 32, בשם לואיג'י קלברזי.
מותו
ב-12 בדצמבר 1969 בשעה 4:37 בצהריים, אירע פיצוץ במתחם סניף "הבנק האגררי הלאומי" של איטליה בכיכר פונטנה במילאנו. האירוע, שנודע מאוחר יותר בשם "טבח כיכר פונטנה", גרם למותם של 17 בני אדם ולפציעתם של 88 אחרים. שלוש שעות לאחר האירוע, הגיע לואיג'י קלברזי למועדון ברחוב סקלדאסולה וביקש מפינלי ומכמה אנרכיסטים נוספים להגיע עמו לתחנת המשטרה. פינלי הסכים מיד, עלה על האופנוע שלו ונסע אחריו אל התחנה. שם פגש ברבים מהאנרכיסטים של מילאנו, סך הכל המשטרה עצרה 84 חשודים אנרכיסטים עד אותו לילה.
תוך 48 שעות, פרק הזמן המקסימלי שאפשר החוק האיטלקי באותם ימים להחזיק באדם מבלי להביאו בפני שופט, השתחררו מרבית החשודים ומעטים הובאו בפני שופט, נעצרו והועברו לבית הסוהר של סן ויטורה. פינלי היה עצור בתחנת המשטרה מעל 48 שעות, וחקירתו נמשכה באופן רצוף על ידי דוקטור אנטונינו אלגרה, ראש הלשכה המדינית של משטרת מילאנו, המפקח לואיג'י קלברזי ועוד שלושה שוטרים זוטרים בלשכה המדינית של המשטרה. ואז, בסביבות חצות הליל, במה שהיה ל-16 בדצמבר 1969, גופו של פינלי נראה נופל מחדר חקירות בקומה הרביעית של תחנת המשטרה ופוגע בקרקע. הוא נלקח לבית החולים, אך הגיע לשם ללא רוח חיים והועבר לקבורה בקרארה.
במסיבת עיתונאים שכונסה בבוקר שלמחרת על ידי מפקד משטרת מילאנו מרצ'לו גווידה, פשיסט מוצהר שהיה מפקד בית הסוהר לאסירים פוליטיים באי ונטוטנה בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני, ובה לקחו חלק גם אלגרה וקלברזי, נאמר כי מותו של פינלי היה מקרה של התאבדות. אלגרה טען כי "פתאום פינלי עשה את דרכו אל החלון, אשר היה פתוח כדי לקרר את החדר, ונפל אל החלל". הסיבה להתאבדותו, כפי שהוצגה במסיבת העיתונאים, יוחסה לעובדה שהאליבי של פינלי למועד הפיצוץ התברר ככוזב. בהמשך חזרה בה המשטרה מטענה זו כשנודע שהאליבי של פינלי היה מוצק לחלוטין.
בחודש הראשון שלאחר מותו, האנרכיסטים וארגוני השמאל החוץ-פרלמנטרי האשימו את המשטרה, ובפרט את המפקח לואיג'י קלברזי ברציחתו. המדינה והמשטרה, לעומת זאת, המשיכו להתעקש כי פינלי הוא זה שביצע את הטבח בכיכר פונטנה והתאבד מכיוון שהבין כי החבל מתהדק סביב צווארו. סימני שאלה רבים החלו לעלות בנוגע לסיפור ההתאבדות שסיפקה המשטרה. חדר החקירות בו נחקר פינלי לפני נפילתו היה חדר בינוני מרוהט במספר שולחנות כתיבה וארונות, בזמן החקירה היו בו שישה אנשים, בחינה של מיקום הריהוט והאנשים מטילה ספק רב באפשרות של פינלי להתפרץ אל עבר החלון ולקפוץ ממנו.
בנוסף עלו תהיות בנוגע לסיבה שהחלון בחדר החקירות היה פתוח, שכן היה זה לילה של חודש דצמבר, חורף במילאנו. יתר על כן, בנפילתו גלש לאורך המרזבים של הבניין ונחבט בהם לפני שהגיע לקרקע, דבר שהעיד על כך שלא קיבל שום תנופה בעת יציאתו מהחלון, כפי שהיה צפוי כתוצאה קפיצה. נוסף, הוא לא הזיז את ידיו כדי להגן על ראשו הנחבט, דבר שהעלה את החשד כי היה מחוסר הכרה בעת נפילתו. מה שהיה ברור באותה העת מעל לכל ספק הוא, שפינלי הוחזק במעצר שלא כחוק, שכן המשיך להיחקר באופן רצוף מבלי להביאו בפני שופט מעבר לזמן שהיה כתוב בחוק.
חקירה ראשונית אודות נסיבות מותו הסתיימה בלא כלום. ב-24 ביוני 1971 הגישה אלמנתו של פינלי ערעור, דבר שהוביל לפתיחתה של חקירה נוספת, בראשה הועמד השופט ג'ררדו ד'אמברוזיו. פסק הדין של חקירת נסיבות מותו פורסם באוקטובר 1975, וקבע כי מותו לא היה בשל התאבדות או רצח, אלא כתוצאה מאיבוד שווי המשקל של ג'וזפה, כשכל החוקרים שלו זוכו מכל אשמה. בנוסף, קיבל ד'אמברוזיו את עדותם של החוקרים שטענו כי המפקח לואיג'י קלברזי לא היה נוכח בחדר בעת הנפילה. העד היחיד שלא מטעם המשטרה, האנרכיסט פסקוואלה ווליטוטי, שנכח גם הוא בתחנת המשטרה באותו הזמן, והוחזק בחדר הסמוך, הצהיר בשבועה כי ההפך הוא הנכון, וכי קלברזי היה דווקא נוכח בחדר בעת נפילתו של פינלי. ראש הלשכה המדינית של מטה המשטרה במילאנו, אנטונינו אלגרה, טען בדו"ח הראשוני ב-16 בדצמבר, כי קלברזי היה נוכח בחדר כאשר פינלי נפל. אך לאחר מכן שינה את גרסתו וטען כי קלברזי היה במשרדו בעת הנפילה.
שמו של פינלי טוהר מאז מההאשמות באחריות לטבח בכיכר פונטנה, ובמקומו הואשמו שלושה פעילים מקרב התנועה הנאו-פשיסטית "סדר חדש" (Ordine Nuovo) שנעצרו ב-1972, אך משפטם נגמר בזיכוים המוחלט.
ב-2001, הורשעו שלושה פעילים אחרים מקבוצה זו במעשה הטבח, אך שלוש שנים לאחר מכן, גם הם זוכו. כך מעולם לא נמצאו ולא הורשעו אשמים במעשה. עם זאת, פעיל נאו-פשיסטי בשם קרלו דיג'יליו הודה בפני המשטרה על מעורבותו בהכנת הפיגוע, אך בשל תרומת המידע לא הועמד לדין.
באמצע שנות ה-90 טען דיג'יליו כי קיבל מסר סודי מפעיל נאו-פשיסטי אחר בשם דלפו זורצי, ובו הודה בפניו כי הוא זה שהניח באופן אישי את אותה פצצה בבנק בכיכר פונטנה. זורצי, שעבר ליפן ב-1974, קיבל אזרחות יפנית שמעניקה לו חסינות ומונעת את הסגרתו לידי הרשויות באיטליה.
ההתנקשות בקלברזי
הטענה כי קלברזי לא נכח בעת נפילתו של פינלי לא התקבלה כלל על ידי חוגי השמאל והחוגים האנרכיסטיים, בעיניהם הוטלה עליו האחריות הישירה והאשמה המרכזית במותו של פינלי. בשנים שלאחר הרצח קלברזי היה יעד לקמפיין נרחב נגדו. מאות פעילים ואינטלקטואלים איטלקים (ביניהם המשורר ובמאי הקולנוע נלו ריזי (Nelo Risi), התסריטאי ובמאי הקולנוע אליו פטרי (Elio Petri) וחתן פרס נובל דריו פו, שכתב מחזה בהשראת סיפורו של פינלי) חתמו על מכתב פומבי שדרש להעמיד את קלברזי לדין.
ב- 17 במאי 1972 בשעה 9:15 בבוקר, כאשר קלברזי התקרב אל מכוניתו בדרכו לעבודה נורו לעברו שתי יריות אקדח והוא נהרג. ב-1988, לאונרדו מרינו, מי שהיה איש תנועת שמאל רדיקלי חוץ פרלמנטרית בשם "מאבק מתמיד" (Lotta Continua), טען כי מצפונו לא הניח לו להותיר את רצח השוטר קלברזי כתעלומה בלתי פתורה, וטען כי היה הנהג של מכונית המילוט של רוצחי קלברזי, עוד הוסיף כי מי שלקח איתו חלק בביצוע הרצח היה אובידיו בומפרסי, גם הוא איש "לוטה קונטינואה" ומי שהיו אחראים על תכנונו היו אדריאנו סופרי וג'ורג'ו פייטרוסטפני, מנהיגי התנועה.
סופרי הואשם על ידו כמי שנתן את הפקודה לביצוע הרצח בשם הארגון. ארבעתם הועמדו לדין והורשעו. מרינו נידון ל-11 שנות מאסר בעוון היותו נהג רכב המילוט, בומפרסי, פייטרוסטפני וסופרי נידונו ל-22 שנות מאסר כל אחד. כדי להימנע ממאסר, ברח פייטרוסטפני מאיטליה והפך לפליט בצרפת. סופרי טען כי כל עדותו של מרינו באשר למעורבותו ברצח היא שקר וכי מעולם לא נתן את ההוראה לרצוח את קלברזי, על אף שביקר אותו קשות מעל דפי ביטאון התנועה.
סופרי הגיש שלושה ערעורים על העונש, אך כולם נדחו על ידי בית המשפט
דרוויניזם כלכלי
דרוויניזם כלכלי מהווה חלק מדרוויניזם חברתי והוא שם כולל לתורות ותאוריות סוציולוגיות-כלכליות שהופיעו בסוף המאה ה-19, המבוססות על הנחות ביולוגיות אותן הגה חוקר הטבע והגאולוג האנגלי צ'ארלס דרווין. ההנחה המרכזית היא התרחשותה של מלחמת קיום בה זה שמתאים ביותר לתנאי סביבה יש לו סיכויים רבים יותר לשרוד, ולמי שמתאים פחות לתנאי הסביבה יש פחות סיכויים לשרוד, ולאחר זמן מה הוא עלול להיכחד.
רקע
בבסיס התאוריה, שחקנים חלשים בתחום הכלכלה, בלתי רציונליים ובלתי יעילים ייעלמו מבלי להותיר חותמם. בניגוד לכך, שחקנים חזקים, רציונליים ויעילים יותירו חותם אבולוציוני וישפיעו על מחירי השוק בטווח העתידי. לפי גישה זו, הנחות התנהגותיות בכלכלה ניתנות לצפייה וחיזוי אם בוחנים אבולוציונית תהליכים כלכליים והתנהגויות שחקנים. לדוגמה, הפקת תועלת ממקסום רווח של שחקן יחיד והתנהגות על פי שיווי המשקל של נאש הן הנחות התנהגותיות כלכליות אשר ניתנות לחיזוי. סוכנים כלכליים לעיתים מודרכים על ידי כללים פשוטים לבחירת שווקים, אך בשל פשטותם הם לעיתים מטעים. כללים אלו מובילים לרווחים נמוכים יחסית ולא כפי שמצופה מהם להגדלת רווחים באופן מקסימלי. מתייחסים להתנהלות כזו כהתנהגות בלתי הולמת. כלכלן אשר צופה בהתנהגות כזו יכול לנתח האם ובאיזה מידה השחקן ניסה למקסם את רווחיו או להגיע לשיווי משקל נאש. בשנת 1992, לורנס בלום (Lawrence Blume) ודייוויד איזלי (David Easley) הדגימו טווחים של שיווי משקל מגוונים, כשבטווח מצויים משקיעים מסוימים העתידים להצליח ואלו שמצויים מחוץ לטווח שיווי המשקל, הם היזמים שיכשלו. לדידם, הנסיבות הקשות ביותר של הדרוויניזם הכלכלי מתרחשות כאשר שוק כלכלי מאוכלס על ידי שחקנים שאינם רציונליים והמידע שברשותם הוא מגוון. כך הטווחים שמחוץ לשיווי המשקל גדלים, ורבים מהשחקנים יכשלו ולא ירוויחו במשחק הכלכלי.
בשנת 1993 בא על פתרונו ויכוח רב שנים שקיים בקרב החוקרים בנוגע להשקפותיו של דרווין. במכתב שכתב בשנת 1872 לתומאס מלתוס עולה בבירור כי דרווין לא ייחס לתורתו פירוש חברתי או כלכלי ואף סלד מפירושים אלו.
ביקורת על הדרוויניזם הכלכלי
דרוויניזם כלכלי משקף לעיתים ביקורת ושם נרדף לקפיטליזם במובנו השלילי, המכונה "קפיטליזם חזירי". המאבק שמתרחש בין אינדיבידואלים אנוכיים על משאבים המצויים במחסור או הבסת השחקנים החזקים את החלשים, מתואר כאכזרי, חסר רחמים ופגום מוסרית. מנגד, לדעת חוקרים מסוימים, הדיסציפלינה המדעית האבולוציונית השפיעה וקידמה את המחשבה הכלכלית המודרנית. לדידם, תאוריות כלכליות בדרך כלל מספקות ניבויים חלשים. במקרים אלו, מודל אבולוציוני כלכלי יכול לסייע ביצירת ניבוי חזק יותר, שכן הוא מתייחס לתהליכי למידה, אינטראקציה בין השחקנים ולא רק לרציונליות.
תאוריות דרוויניסטיות נוספות בתחום הכלכלה
גישות שונות התפתחו בתחום, אשר כולן בוחנות כיצד הקונספט הדרוויניסטי יכול לעזור בפיתוח תאוריות כלכליות:
דרוויניזם כלכלי בתורת המשחקים
השילוב עם תורת המשחקים הוא פופולרי בימינו. על פי שילוב זה, מול סוכן כלכלי ניצבות שתי התנהגויות חלופיות. האפשרות הראשונה מכונה "אופטימיזציה". האפשרות השנייה מכונה "בחירה תחרותית". במודל זה מתבססים על ההנחה שהסוכנים הכלכליים, שהם השחקנים, הם רציונליים ובעלי מידע מלא. משמע, כל הידע הרלוונטי לקבלת ההחלטה פרוש בפניהם וידוע להם. בשלב הראשוני, לפני שהשחקנים התחילו לנקוט בפעולות כלשהם ובהתאם לידע שברשותם, הם תופסים את אפשרות האופטימיזציה כעדיפה ובוחרים לפעול לפיה. הסיבה לכך מצויה במעורבות של השחקנים בהחלטה, דרך שני תהליכי החשיבה אשר ישפיעו על הבחירה של השחקנים באפשרות זו:
בניגוד לבחירה באפשרות האופטימאלית, שהיא ישירה ומתבצעת על ידי שיקולו של הסוכן הכלכלי, בחירה באפשרות הבחירה התחרותית נובעת מגורמים חיצוניים שסובבים את הסוכן הכלכלי. החל מהדרך בה המערכת הכלכלית פועלת, דרך השינויים שנעשו בה על ידי מקבלי החלטות, אשר תעדפו לאורך השנים תחומים רבים ונתנו לתחום הכלכלי משקל יחסי בלבד. בעצם מדובר בבחירה חברתית עקיפה. הבחירה החברתית בין הבחירה האופטימאלית לבין הבחירה התחרותית נובעת מההצלחה הכללית היחסית של האנשים שבחרו בה בעבר ולא בשחקן אשר בוחר בה כעת. מכאן החיבור לדרוויניזם החברתי, פרי הגותו של דרווין. לפי התאוריה שלו וממצאיו, המערכת הביולוגית עובדת בצורה דומה; הבחירה והמעבר התורשתי של הגנים תלויה בחוזקם היחסי של האורגניזמים שבגופם הם מצויים. חשוב לציין כי צורות המחשבה אשר מטרתן להגיע לאפשרות האופטימאלית אינן בהכרח מבטיחות הצלחה. למרות ההסתמכות על עקרון הרציונליות, השחקנים עשויים לטעות בניתוחם וכמו כן מתקשים לבנות תחזית על בסיס ראיית הנולד באופן מושלם.
דרוויניזם אוניברסלי
המונח נטבע על ידי ריצ'רד דוקינס בשנת 1983. התאוריה טוענת שעקרונות דרוויניסטים כווריאציה, ירושה, סלקציה וברירה טבעית משפיעים על תחומים ביולוגיים, אבולוציוניים ותרבותיים. מערכת הליבה מכילה את העקרונות של דרווין ומסבירה טווח רחב של תופעות ומערכות מורכבות, כולל מערכות כלכליות. דרך העקרונות הדרוויניסטים ניתן להסביר צורות אחרות של אבולוציה, המתייחסות להתפתחות לאורך ציר הזמן של אותן תופעות ומערכות. תפיסה זו גורסת כי שימוש מטאפורי בלבד במושגיו של דרווין היא שגויה ולמעשה מדובר בכלי שמסייע להבין את התהליך האבולוציוני ומסייע ללמידה והשתפרות.
היפותזה מתמשכת
גישה נוספת פותחה על ידי אולריך ויט (Ulrich Witt) בשנים 2004–2005 ומכונה "היפותזה מתמשכת" או "השערת רצף". גישה זו טוענת כי בשלב מסוים בזמן, תורת האבולוציה איבדה מכוחה להסביר את ההתנהגות האנושית. לאחר תקופה של התנהלות מקבילה בין האבולוציה הביולוגית לאבולוציה התרבותית, האבולוציה התרבותית לבסוף יצרה צורות התנהגות אנושית שהובילו להפחתה בהשפעת הבחירה הטבעית ולהגדלת המגוון ההתנהגותי. צורות נוספות של שינויים אבולוציוניים התרחשו בתחום החופשי אשר הותירו בהיעדרן את המגבלות של תורת דרווין. בתהליך הזה יש המשכיות של האבולוציה מבלי לחפש הסבר דרוויניסטי לתופעות החדשות.
מריאן לנגביץ'
מריאן לנגביץ' (בפולנית: Marian Langiewicz; 5 באוגוסט 1827, קרוטושין – 11 במאי 1887, איסטנבול) היה קצין פולני, מראשי מרד ינואר.
ביוגרפיה
מריאן לנגביץ' נולד בעיירה קרוטושין שאז הייתה חלק של פרוסיה. הוא למד בפוזנן, ברסלאו ופראג. לאחר סיום הלימודים הוא שירת מספר שנים בצבא הפרוסי ולאחר סיום השרות עבר לפריז.
בהיותו בצרפת הוא היה מורה בבית הספר לקצינים שאורגנה על ידי לודוויג מרוסלבסקי לגולים ממוצא פולני. בעקבות מחלוקת בינם, לנגביץ' עזב את בית הספר.
בשנים 1860–1861 הוא השתתף בלחימה בכוחות של ג'וזפה גריבלדי. לאחר סיום הלחימה הוא נותר באיטליה והיה מלמד בבית הספר לקצינים בצעירים פולנים.
לאחר תחילת מרד ינואר לנגביץ' חזר לשטחי פולין, קודם לדרגת גנרל והיה מפקד של היחידות בדרום פולין. הוא הקים יחידה שמנתה כ-3,000 חיילים ולחם באזור וונחוצק. במרץ 1863 מונה באופן רשמי למפקד העליון של כוחות המרד. לאחר מספר הפסדים בשדה הקרב, לנגביץ' נמלט לשטח בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הוא נשפט לשנתיים מעצר.
בשנת 1867 הוא עבר לאימפריה העות'מאנית ושירת בצבא האימפריה. הוא ניסה להקים יחידה פולנית אך ללא הצלחה.
לנ'גביץ' נפטר באיסטנבול ונטמן בבית הקברות היידארפשה בעיר ליד אשתו.
החורף האחרון
החורף האחרון (באנגלית: The Last Winter) הוא סרט קולנוע בהפקה ישראלית-אמריקאית משנת 1984, עם קת'לין קווינלן ויונה אליאן בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת מיד לאחר מלחמת יום הכיפורים, שתי נשים, ישראלית ואמריקאית, מנסות לאתר את בעליהן הנעדרים ותוך זה מתפתחת ידידות ביניהן.
לאורך הסרט מתוארות המשפחות המיואשות המנסות לקבל מידע על יקיריהן הנעדרים ביחידה לאיתור נעדרים בכאוס הגדול לאחר המלחמה.
תקציר העלילה
מאיה עמיאל (יונה אליאן) היא עיתונאית בידיעות אחרונות. בעלה דוד (יוסי וירז'נסקי) ששירת כלוחם במלחמת יום הכיפורים, נעדר. לפני המלחמה הם רבו והיא החליטה לעבור הפלה. למרות המשקעים היא רוצה שיחזור אליה.
בתחילת הסרט היא נכנסת לביתה בתל אביב ובעקבותיה משלחת של שלושה אנשים מצה"ל. היא מפחדת שהם מיועדים אליה, נכנסת מהבר לדירה ודרך העינית היא מבחינה שהם מוסרים ידיעה מרה לשכנה ממולה.
ג'ויס קלר (קת'לין קווינלן) היא אמריקאית שנשואה לישראלי אדי קלר (סטיבן מאכט) ולהם ילד בן עשר בשם מייקל (בריאן ארון). הם גרים בארצות הברית ועם פרוץ המלחמה טס אדי לישראל להילחם ומאז נעלמו עקבותיו. ג'ויס ומייקל מגיעים לשדה התעופה ופוגשים את אימו של אדי, שרה (ציפורה פלד) ואת אחיו אהרון (אבי אוריה). פקיד בשגרירות ארצות הברית (לני רביץ) שולח את ג'ויס ליחידה לאיתור נעדרים שם היא נפגשת במשפחות הנעדרים שדורשים תשובות מהמפקד (יצחק שילה) אבל אין לו. אחד מהם הוא מר לוי (יהודה פוקס) שמגיע למקום יום יום למרות שנמסר לו בוודאות כי בנו נהרג.
למקום מגיעה גם מאיה וכאשר חייל (צפריר קוחנובסקי) מקרין את סרטון השבויים שתיהן מזהות את בעליהן באותו שבוי ומתחיל ריב ביניהן. ג'ויס מגיעה לבית חולים בו מאושפז אחד מצוות הטנק של אדי אבל הוא אינו מדבר ואשתו (שרי צוריאל) אומרת לה כי אינו מזהה גם אותה.
מאיה נפגשת עם יהודית (נעמי שרון), אלמנה ממלחמת ששת הימים שמדריכה אותה איך לחזור לחיים נורמליים. היא מנסה להיפגש עם ג'ויס הכועסת עליה ולבסוף הן נעשות חברות לצרה ונוסעות לנופש שבו הן מתרחצות בעירום בחמאם ערבי ומתקרבות זו לזו עד כדי נגיעות.
השבויים יורדים מהמטוס ומתקבלים על ידי משפחותיהם. אדי נראה מנוכר וחסר רגש כאילו אדם אחר וג'ויס סובלת מכך. היא מפגישה את אדי עם מאיה ונותנת להם לבלות ביחד לילה אחד.
אדוארד ספרטסיאן
אדוארד מקרטיצ'ביץ' ספרטסיאן (בארמנית: Едуард Мкртичи Сперцян; ברוסית: Едуард Мкртычевич Сперцян; נולד ב-7 ביוני 2000) הוא כדורגלן ארמני, המשחק בעמדת הקשר בקרסנודאר ובנבחרת ארמניה.
קרסנודאר
ספרטסיאן גדל במחלקות הנוער של קרסונדאר. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית השלישית במדי קרסנודאר ב' ב-17 במרץ 2018 נגד ביולוג נובוקובאנסק. ובליגה השנייה ב-1 באוקטובר 2018 נגד חימקי.
לאחר שהבקיע 7 שערים ב-9 המשחקים הראשונים של עונת 2020/2021 בליגת המשנה הרוסית במדי קרסנודאר ב', הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בקרסנודאר ב-18 בספטמבר 2020 מול חימקי, משחק אותו ניצחה קבוצתו 2–7. ב-28 באוקטובר 2020 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 0–4 לצ'לסי. ב-13 בספטמבר 2021 הוא כבש שער בכורה בקבוצה בתיקו 1-1 עם רוסטוב.
נבחרת ארמניה
ספרטסיאן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה ב-31 במרץ 2021 נגד נבחרת רומניה. הוא נכנס כמחליף במחצית וכבש בדקה ה-56, במשחק אותו ניצחה הנבחרת הארמנית 2–3.
סטודיו (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ראובן אדיב
ראובן אדיב (אֶרליך) (5 ביוני 1930 – 23 בדצמבר 2004) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומורה לאמנות הבמה.
ביוגרפיה
אדיב נולד בירושלים ב-1930. בשנות ה-40 השתתף כילד בחוג דרמטי של הבמאי רפאל צבי. בתחילת שנות ה-50 הוא שיחק ב-האהל ובתיאטרון הקאמרי. ב-1954 נסע לארצות הברית, למד באולפן השחקנים של לי סטרסברג ביחד עם אל פצ'ינו, ברברה סטרייסנד, דניס הופר ומרילין מונרו. הוא הצטרף לחוג הבמאים של בית הספר והמשיך ללמד שם. כן הופיע בהצגות בברודוויי ובאוף ברודוויי.
אדיב הופיע במספר סרטים:
לקהל הישראלי מוכר אדיב בעיקר בגלל הופעתו בסרט "גבעת חלפון אינה עונה" כמח"ט "בונדי", שם הוא מתחקר את ויקטור חסון (שייקה לוי) בשאלות על טקטיקה צבאית, פוקד על סרג'ו קונסטנצה (ישראל פוליאקוב) לזרוק רימון ומרגיע את המ"פ שמגר (טוביה צפיר) שמתנהג כאדם שיצא מדעתו.
ב-1980 הזמין משרד החינוך והתרבות את כריסטופר פיטס, המנהל לשעבר של בית הספר "דרמה סנטר" בלונדון כדי לבחון את רמתם של בתי הספר למשחק בישראל. פיטס נפגש עם אדיב בסביבות 1982 והציע לו ללמד ב"דרמה סנטר". בין תלמידיו היו: קולין פירת', פול בטאני, פולי ווקר ועוד. אדיב לימד גם בבית הספר הלאומי למשחק בגטבורג שבשוודיה בשנים 1986-1996. התגורר בלונדון יותר מעשרים שנה, עד מותו. נישא לגליה נתיב, (שימשה כקריינית ומגישה בקול ישראל) אותה הכיר כשלימד אותה משחק בבית צבי.
ראובן אדיב נפטר מהתקף לב בביתו בדצמבר 2004, בגיל 74, ונקבר בלונדון. הותיר אחריו את רעייתו ושני ילדים.
צ'וני
הצ'וּנִי (שם מדעי: Mazama chunyi), הוא מין של אייל קטנטן וננסי בסוג מזאמה החי במרכז הרי האנדים שבאמריקה הדרומית. הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1959, על ידי הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ, ואין לו תת-מינים. באנגלית, הוא מוכר יותר כמזאמה גמדית (Dwarf brocket) אף ששם זה שגוי למעשה שכן המין מעולם לא חווה גמדות איים, והשם "ננסי" הולם אותו יותר. מכונה לעיתים גם מזאמה ננסית פרואנית כדי להבדילו מקרובותיו המזאמה הננסית האקוודורית, והמזאמה הננסית הברזילאית. הצ'וני הוא המין הקטן ביותר בסוגו, ולמעשה, הוא האייל הקטן ביותר בעולם לאחר מיני הפודו אשר קטנים ממנו במעט. בין הפודו הצפוני לצ'וני שורר דמיון יוצא דופן מבחינה מורפולוגית ואנטומית, וניתן ללמוד זאת מכך, שבטרם ההכרה בצ'וני כמין בפני עצמו, הוא נחשב לפודו צפוני.
גילוי וטקסונומיה
עד תחילת המאה ה-20, נראה היה שחוקרי הטבע גילו כבר את כל מיני המזאמה. מבין איילי העולם החדש שהיו אנדמיים לדרום אמריקה, בלטו מלבד המזאמה, אייל הפמפס, המאכלס את הסוואנות הארגנטינאיות, אייל הביצות המאכלס את האזורים הביצתיים של ברזיל, והסוגים אייל האנדים, ופודו אשר מצויים על מורדות הרי האנדים. בסוג פודו התגלו עד אז שני המינים בעלי טווח נפרד לחלוטין: הפודו הדרומי המאכלס את דרום הרי האנדים בין צ'ילה וארגנטינה, והפודו הצפוני המאכלס את צפון הרי האנדים בקולומביה, אקוודור וצפון פרו.
הפרט הראשון של הצ'וני נאסף בשנת 1926 על ידי זואולוג אמריקני, על מורדות הרי האנדים בגובה 3,200 מטר מעל פני הים באזור מאפירי הסמוך ללה פאס בירתה של בוליביה. אותו זואולוג היה משוכנע שמדובר בתת-מין של מזאמה מרידאנית, ועל כן הוא שלח אותו עבור המוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו תחת השם המדעי Mazama bricenii chunyi. עקב הדמיון היוצא דופן שלו לפודו הצפוני, כאשר הזואולוגים במוזיאון ראו את הצ'וני לראשונה הם היו משוכנעים שמדובר באוכלוסייה נוספת של הפודו הצפוני שכן הגודל והצבע של שניהם די זהה. החוקר הראשון שגילה שהצ'וני מהווה מין בפני עצמו, היה הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ; הרשקוביץ היה אוצר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו, וכאשר הגיעו אליו ב-1959 4 דגימות של "פודו צפוני" מדרום פרו, הוא ביצע עליהם מחקר יחד עם הדגימה המקורית שנאספה בבוליביה. אף על פי שהדגימות דמו מאוד לפודו צפוני, הרשקוביץ שם לב שתכונות מורפולוגיות מסוימות כמו מבנה הלסת והשיניים, דמו יותר למינים בסוג מזאמה. הוא הגיע למסקנה שמדובר במין חדש אשר מהווה את המין הקטן ביותר בסוג, ובדיקות של חוקרים מאוחרים תמכו במחקרים שלו.
כיום הצ'וני נחשב רשמית כמין בסוג מזאמה, לצד 10 מינים נוספים. הוא משויך לתת-משפחת איילי העולם החדש שבמשפחת האייליים, ויש לו דמיון רב לשני מינים בסוגו: מזאמה מרידאנית ומזאמה ביצתית הנמצאות בצפון הרי האנדים, ומזאמה ננסית החיה בשפלה של ברזיל. מבחינה גנטית הוא קרוב ל-3 המזאמות הנזכרות, אך הן קרובות יותר אחת לשנייה מאשר אליו.
תיאור ואנטומיה
הצ'וני הוא מעלה גירה קטנטן וננסי - מבין האיילים הקטנים בעולם. מבנה הגוף שלו שונה לחלוטין מקרובותיו המזאמות: הוא בעל מבנה גוף גוץ, מוצק וקומפקטי בקיצוניות, כשהאיברים קטנים, דקים ומכווצים יותר. במבט כללי, הוא נראה שמנמן ועגלגל, והרגליים קצרות יחסית למזאמות האחרות. האוזניים עגלגלות וקטנות, והזנב קצר ורחב. הראש המשלוש רחב במצח וצר בחרטום, והקרקפת עגלגלה. העיניים קטנות, האף גדול והלוע קצר ורחב. פרופיל הגוף הנמוך של הצ'וני דומה יותר למכרסמים גדולים כמו האגוטי מאשר לאייל אמיתי, והדמיון שלו למיני הפודו יוצא מן הכלל. פלג הגוף שלו גבוה באופן ניכר מפלג הגוף הקדמי: גובה הכתף הוא 38 ס"מ בלבד, לעומת גובה העכוז אשר נמצא סביבות 42 ס"מ; הגורם העיקרי לכך הוא הרגליים האחוריות שארוכות באופן ניכר מהקדמיות. אורך הראש והגוף הוא 60–70 ס"מ, והמשקל הכולל של גופו נע בין 8 ל-12 ק"ג בלבד. אורך הגולגולת של פרט בוגר הוא 15 ס"מ. הפרסות שלו חדות וארוכות. לזכרי הצ'וני זוג קרניים קטנות, חדות ודמויות פגיון קצרצר, אשר אורכן אינו עולה בדרך כלל על 3.5 ס"מ והן בקושי בולטות מעל קו השיער של המצח.
הפרווה של הצ'וני קצרה, צפופה ורכה. צבע הפרווה דומה במידה רבה לפודו הצפוני ולמזאמה הביצתית. המראה הכללי שלה בדרך כלל שילוב של חום קינמון ואדום עמוק (במיוחד בצלעות ובגב), אך היא עשויה לעיתים להיות עם גוון חום כהה, כתמתם, וסגלגל עד שחרחר מבריק. הגרון, החזה, והבטן בצבע כתמתם אפרסק בהיר עד צהבהב, והחזית של הרגליים בצבע כהה. פנים הרגליים והמפשעה לבנים. זנב הצ'וני אינו מוסתר בתוך העכוז, וצבעו התחתון לבן בוהק. הראש בצבע שחרחר מבריק והלחיים סגלגלות יותר, ועקב כך, הסנטר שצבעו כתמתם בהיר בולט במיוחד אצל הצ'וני. יש לעיתים טבעות בהירות סביב העיניים, ופס שחרחר על הסנטר. האוזניים שחורות, ובקצוות יש להן כתמים לבנים. על המצח של הצ'וני יש משטח שיער קצר וסבוך עם צבע שחור מבריק.
תפוצה וביולוגיה
הצ'וני הוא יונק תת-אנדמי למרכז האנדים, וטווח התפוצה שלו נופל בדרום פרו וצפון בוליביה. בפרו, הוא מצוי במחוזות: קוסקו, פונו, אוקיאלי, ומדרה דה דיוס, ובוליביה הוא מצוי במחוזות: לה פאס וקוצ'הבמבה. הטווח הגאוגרפי נמצא בין יער האמזונס למורדות של הרי האנדים.
מצב
הצ'וני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב ירידה מתמשכת של האוכלוסייה אשר משוערת בהיקף של למעלה מ-30% על פני תקופה של 14 שנים, הרס בית הגידול שמתרחש במשך עשרות שנים בטווח התפוצה הידוע שלו, הצטמצמות טווח התפוצה הידוע של המין בפרו ובוליביה, וכן בשל העובדה שלפחות 40% מטווח התפוצה הנוכחי שלו צפוי לסבול ממגוון איומים אנושיים שאינם פוסקים.
האיום העיקרי על המין הוא הרס בית הגידול המתבצע על ידי הדברים הבאים: רעיית של צאן ובקר בקנה מידה קטן, כריתה או שרפה של היער עבור שטחי מרעה וחקלאות, וגידול של מטעי קוקה לצורך הפקת סם הקוקאין בעיקר סביבות לה פאס וקוצ'במבה בבוליביה, ופונו וקוסקו שבפרו אשר נחשב לגורם העיקרי להרס בית הגידול. בניית מגורי אדם וכריית מינרלים מרחיבים אף הם את אובדן בית הגידול. הציד, מתרחש בהיקף לא ידוע עבור בשר ואיברים מסוימים הנמצאים בשימוש ברפואה המקומית. ניתוח מצב בית הגידול בתחומי טווח התפוצה של הצ'וני בבוליביה, מצביע על כך שבסביבות 58% מבתי הגידול נמצאים במצב טוב מאוד, ו-41% סובלים מאיומים אנושיים (מתוכם 25.5% ברמת הפרעה בינונית, ו-15.9% ברמת הפרעה חמורה). הנתונים בפרו מצביעים על מצב דומה לזה של בוליביה.
IUCN ממליץ לרשום את אוכלוסיות המין הידועות כמאוימות בפרו ובוליביה ולספק להם הגנה, ולצורך כך, נדרשין תחילה מחקרים אקולוגיים וקמפיינים סביבתיים בקרב התושבים המקומיים על מנת לעורר מודעות להשפעה של הרס בית הגידול והציד. בקרה על הציד בקרב המקומיים נדרשת, ורצוי להתייחס אליו כמין דגל של פרוזדור השימור אמבורו-וילקבמבה. בין האזורים המוגנים שבהם המין מצוי בפרו ניתן למנות את הפארק הלאומי מנו, הפארק הלאומי אוטישי, וכן בשמורת הטבע הגדולה שסביב אתר השרידים של ממלכת האינקה - המאצ'ו פיצ'ו. בבוליביה, הוא מצוי בתוך שישה אזורים מוגנים: הפארק הלאומי מאדידי, הפארק הלאומי אפולובמבה, הפארק הלאומי קוטאפאטה, הפארק הלאומי לאיאס קרסקו, הפארק הלאומי איסיבורו פילון, וכנראה גם בפרוזדור השימור אמבורו-וילקבמבה.
זדונסקה וולה
זדונסקה וולה (בפולנית: Zduńska Wola) היא עיר במרכז פולין, בפרובינציית לודז', על אחד מיובליו של הנהר ורטה. בעיר מספר פארקים ציבוריים ואגמים, ובעיר נעשים ניסיונות בניצול אנרגיה גיאותרמית. בעיר מספר מוזיאונים למדע ולהיסטוריה, מספר מנזרים וכנסיות וכן אתרי הנצחה דתיים והיסטוריים, בין היתר לזכר יוזף פילסודסקי, האפיפיור יוחנן פאולוס השני, תדאוש קושצ'ושקו, ניקולאוס קופרניקוס ועוד. בעיר כעשרים בתי ספר ציבוריים, בהם בתי ספר לאלקטרוניקה, למוזיקה ולאמנות, וכן מוסדות אקדמיים בתחומי האלקטרוניקה, הניהול, המסחר ועוד.
תולדות היישוב
זדונסקה וולה מוזכרת במקורות היסטוריים מהמאה ה-14. עד 1816 השתייכה לממלכת פרוסיה ומאז – לממלכת פולין תחת שלטון האימפריה הרוסית. בשנת 1825 קיבלה זדונסקה וולה זכויות עיר עקב התפתחות המסחר, התעשייה והמלאכה בה. מהמאה ה-19 הייתה העיר מרכז של תעשיית טקסטיל ולפני מלחמת העולם השנייה – צומת רכבות מרכזי.
עם פלישת גרמניה לפולין, ב-1939, צורפה זדונסקה וולה לוורתגאו ברייך הגרמני ושמה שונה ל"Freihaus". מאז שנות ה-50 של המאה ה-20 הורחבה העיר וכפרים סמוכים סופחו אליה.
ראשית הקהילה
היהודים הגיעו לזדונסקה וולה ב-1788. כשזכתה זדונסקה וולה במעמד עיר, הותר ליהודים לגור רק בשני רחובות ובפינת השוק, ליד בית-הכנסת. היהודים היו פעילים בהתפתחות תעשייתה של העיר.
הקהילה היהודית בזדונסקה וולה נוסדה רשמית ב-1828, והורשתה להקים בית קברות. עד אז קברו יהודי העיר את מתיהם בלאסק הסמוכה. עד סוף המאה ה-19 נבנו בעיר בית כנסת, בית מדרש ועשרה שטיבלך. בעיר פעל רבי אלימלך מנחם מנדל לנדא, הרבי הראשון מסטריקוב.
היהודים בעיר הורשו לבחור נציג משלהם למועצת העירייה. רובם התפרנסו ממסחר ומתעשיית טקסטיל. הם החזיקו בעיר כ-70 מפעלי טקסטיל. בעיר פעלו סניפים של אגודת ישראל ושל מפלגות ציוניות.
בתקופת השואה
עם כיבוש העיר בספטמבר 1939 הרסו הגרמנים את בית הכנסת הגדול והקימו בו אורווה, סגרו את מוסדות לימוד התורה ובתי התפילה, החלו ברצח יהודים וחברי האינטליגנציה הפולנית ודרשו כופר בתמורה לאי גירוש יהודי העיר. חלק מיהודי העיר פונו מדירותיהם ורכושם הוחרם.
הרצח הראשון בעיר
ב-8.9.1939 בשעה 11:00 נכנסו קצין ושני חיילים גרמנים לעליית הגג בדירתו של אברהם עוזורוביץ ברחוב שירדזקה 4, בה ישב עם שני יהודים אחרים, אברהם הירשברג והרב מרדכי מנדל סטריקובסקי - שלושתם עטורי זקן ופאות (ככל הנראה חסידי סטריקוב) - שהתעמקו בסוגיות בגמרא תוך התעלמות מהמהומה השוררת בעיר. הקצין הגרמני הופתע משליטתו המוחלטת של רב מנדל סטריקובסקי בשפה הגרמנית ושאל למעשיהם. רב מנדל ענה כי הם לומדים תלמוד. הקצין המשיך ושאל לחומר לימודם. רב מנדל ענה: "אנו לומדים סוגיה שאומרת כי לחסידי אומות העולם יש חלק בעולם הבא." הקצין הזעיף פניו וענה: "זהו שקר! בספר הזה [תלמוד] לא כתוב דבר כזה!" רב מנדל ענה: "אני נותן לך את מילת הכבוד שלי בתור חייל לשעבר בצבא הקיסר ונשבע כי לא שיקרתי לך". "Ihr Juden seid Schweinehunde (יהודים ממזרים)" צעק לפתע הקצין וציווה כי רב מנדל ושני היהודים האחרים יילקחו למאסר באשמת קשירת קשר נגד הרייך. למחרת אספו הגרמנים כמה יהודים בכיכר העיר, לשם הובלו רב מנדל, אברהם עוזורוביץ ואברהם הירשברג. שלושתם הוצאו להורג בירייה באשמת היותם אויבי הרייך. רב מנדל, אברהם עוזורוביץ ואברהם הירשברג נקברו בבית הקברות היהודי בעיר.
הגטו
במאי 1940 הוקם גטו בעיר, וכ-9,000 יהודים אולצו להיכנס אליו. בספטמבר 1940 נסגר הגטו בגדר תיל. בגטו הוקמה הנהגה יהודית בהנהגתו של דר. יעקב למברג וכן בית משפט יהודי. המינהל היהודי בגטו השתדל למצוא עבודה לתושבי הגטו ולהשיג למענם מזון. המינהל הצליח להשיג הפעלת בתי חרושת וסדנאות שייצרו למען הצבא הגרמני פרוות, מוצרי טקסטיל ונעליים מסוגים שונים. תושבי הגטו השתדלו לעבוד במפעלים אלה בגלל השכר והמזון ומשום שסברו שבתור עובדים יהיו מוגנים מגירוש למחנות עבודה.
הגרמנים הרשו ליהודים לקיים חווה חקלאית ציונית בגטו, בה הוכשרו עשרות בחורים ובחורות. התוצרת החקלאית שימשה את יושבי הגטו.
ב-24 באוגוסט 1942 החלה אקציה בה נשלחו יהודי זדונסקה וולה למחנה ההשמדה חלמנו. מיעוט מקרב יהודי הגטו נשלחו למחנות עבודה באזור פוזנן. עם חיסול גטו לודז' נשלחו רובם לאושוויץ ולמחנות אחרים.
התלייה הפומבית הראשונה - פורים 1942
יומיים לפני חג הפורים 1942, ביום ראשון בבוקר, נקראו באופן פתאומי כל הנגרים היהודיים למחלקת הבנייה הגרמנית. בשעה 16:00 נודע כי הם נקראו להקים גרדום תלייה בשוק העיר שעליו ייתלו מספר אנשים. בשעה 19:00 הגיעו אנשי גסטאפו לד"ר למברג, מנהיג היודנרט בעיר, והורו לו לבחור עשרה יהודים לתלייה מבין פושעי הגטו שנאסרו. לשאלתו של למברג מה פשעם, נענה שזה כנקמה על תלייתו של המן. ד"ר למברג סירב לציית להוראה ועל כן הוכה במקום. נאמר לו גם שהמוציאים להורג יהיו כל בני משפחתו. את המצב הציל ראש המשטרה הפלילית של העיר שהכיר את ד"ר למברג ומסר לידי ריכטר (ראש הגסטאפו) רשימה של 10 פושעים יהודים (מבריחים וכדומה). בכיות ויללות נשמעו מכל בית בגטו בלילה הזה. היודנראט התבקש לבחור בעצמו עשרה שוטרים מהמשטרה היהודית שיבצעו את התלייה. בתחילה סירבה המשטרה היהודית להשתתף בתלייה מפחד הנקמה בהם ובבני משפחתם ("איננו רוצים להכתים את שם ילדינו, שיצביעו שאבותיהם הרגו ותלו יהודים"), אך לאחר שנאמר להם כי אם לא יבצעו זאת ייתלו הם בעצמם, הוחלט כי יפילו גורל בין השוטרים היהודים הרווקים. ואכן כך היה. אך ד"ר למברג לא ויתר. הוא הלך לגרמנים והציע למסור קילו של זהב כפדיון נפש בעד כל אחד מעשרת היהודים בצירוף 20,000 מארק, וכן לעבוד 3 חודשים חינם לגמרי, רק שלא ייתלו היהודים הללו. הגרמנים סירבו להצעה, והמפקד, שכעס על התעקשותו של ד"ר למברג, אמר כי אם הוא ושאר חברי היודנראט ימשיכו לעשות צרות, כל יהודי העיר יישלחו למוות. זה היה או שיהרגו את עשרת היהודים שנבחרו או את הקהילה כולה. ד"ר למברג הצטווה לבקר את עשרת היהודים בכלא ולהודיע להם על הוצאתם להורג המתוכננת. הוא אמר להם כי זה או הם או הקהילה כולה. העשרה ראו את מותם כמוות על קידוש השם וקיבלו על עצמם את רוע הגזירה.
בבוקר חג הפורים, יום שלישי, 3.3.1942, בשעה 09:00, נכנסו הגרמנים לגטו ואספו את כולם, כולל ילדים, לרחבת השוק בה הותקן גרדום. כ-5000 יהודים התקבצו שם; כולם עומדים ללא נשימה מאובנים, עיניהם בוהות בגרדום מבלי יכולת אפילו לבכות. נוכחות היהודים במחזה הייתה חשובה לגרמנים למען יראו וייראו ובעיקר על מנת לענות את נפשותיהם. פולנים וגרמנים רבים הצטופפו בכיכר לשמוח לאיד ומסביב התהלכו אנשי גסטאפו שצהלו משמחה. בשעה 11:00 הובלו הגיעו עשרת היהודים במכונית שלוותה בכמה מכוניות משוריינות של אנשי גסטאפו וקצינים. ריכטר, ראש הגסטאפו, עלה על ספסל התלייה, ניסה את החבלים והכריז ש"הכל בסדר" ושאפשר להעלותם על הגרדום. השוטרים קשרו להם את הידיים מאחור ושמו את חבלי התלייה על צוואריהם. ד"ר למברג נקרא אל קציני הגסטאפו שלחשו לו משהו באוזן. לאחר מכן, הוא עלה על ספסל התלייה כשהוא רועד כולו, הרים את ידו כסימן שהוא רוצה לומר משהו, ובקול מטורף הכריז ביידיש: "יהודים. נצטוויתי להגיד לכם שעשרת האנשים מובלים לגרדום וייתלו מפני שעסקו בחבלה ולא צייתו לפקודות הנאצים...". ד"ר למברג התעלף פעמיים בעודו נושא דברים אלו. הוא הוקם פעמיים והורה להמשיך בדבריו. הוא ביקש מהקהל היהודי להיות חזק ולא לבכות. הנידונים למוות ביקשו מהשוטרים שיהדקו היטב את הלולאה על צווארם כדי שמותם יהיה מהיר. כאשר עמדו כולם בשורה אחת, מוכנים למשיכת המשטח מתחת לרגליהם, הם הכריזו: "יהודים, אל תבכו אחים יקרים! החזיקו מעמד. עוד תזכו לראות במפלתם! אחים, קחו נקמה, נקמה!". לאחר מכן נשמעה במקהלה הקריאה: "שמע ישראל ה' אלוהינו ה' אחד". בשעה 12:00, כשכל הקהל ענה להם "שמע ישראל", יצאו נשמותיהם. רק עם רדת הלילה הורדו הגופות מהגרדום ונקברו בקבר אחים. היודנראט ביקש לקבור אותם בקבר ישראל, אך הגרמנים סרבו.
רשימת הנתלים:
התלייה הפומבית השנייה - שבועות 1942
באביב 1942, ממש לקראת חג השבועות, נאסרו עשרה יהודים דתיים מידועי הקהילה, ביניהם שלמה ז'ליכובסקי מחסידי גור. כמו במקרה של חג הפורים, הורו על ד"ר למברג ללכת לבית הכלא ולבשר ליהודים על תלייתם המתוכננת לחג השבועות. "מה עלי לומר להם היא הסיבה לתלייתם?" שאל ד"ר למברג את המפקד. "אמור להם שהם נתלים עקב הברחה ופשעים נוספים כנגד האומה הגרמנית". "אבל יהודים אלה הם מהדתיים ביותר בקהילה שלנו!", מחה ד"ר למברג והמשיך: "הם אנשים ישרים ואף אחד מהם לא עבר על שום חוק." המפקד פנה לעצת אחד הכמרים שהיה עמו במשרד, ולאחר מכן השיב: "אז אמור להם שהם נידונים לתלייה באשמת פזיזות בקבלת עשרת הדיברות ובאשמת יהירות באמונתם כי הם העם הנבחר. ובכן, היום אני בחרתי בהם בשם הפיהרר. הכומר יידע אותי שבשבועות חוגגים את עשרת הדיברות, ולכן זה יום ההולדת של העם היהודי. ביום הזה, ימות מניין זה של אנשים מרומים [שהלכו שולל] ויהירים. אתה משוחרר".
באותו ערב, ד"ר למברג ביקר את עשרת היהודים בבית הכלא וסיפר להם את החדשות ואת הנימוק אותו נתן המפקד. ד"ר למברג הצטער על כך שהוא לא היה יכול לעשות יותר עבורם, וכן על כך שבתור יו"ר היודנראט הוא לא הצליח להגן עליהם ולא הצליח למלא כראוי את האחריות שהוטלה עליו. "אל תדאג, ידידי", ענה לו שלמה ז'ליכובסקי. "עשית כל מה שאפשר לעשות." שלמה ביקש מד"ר למברג לנסות להבריח לתא המאסר כל מה שצריך בשביל תפילת חג השבועות ויום הכיפורים. ד"ר למברג הבטיח שינסה, ושאל בפליאה: "יום כיפור? יש עוד הרבה זמן עד יום כיפור." הוא נענה: "אנו נקיים את תפילת נעילה של יום כיפור. זה אולי לא יום כיפור על פי לוח השנה, אך זהו יום הדין שלנו. אנו נשאר ערים כל הלילה של ערב שבועות ונתפלל. מחר בלילה אנו נכריז בפני אלוהים שאנו מוכנים לכפר על כל החטאים של העם היהודי." למחרת בערב חזר ד"ר למברג עם כל הדברים המבוקשים, כולל שופר. ואכן, לאחר ששלמה ז'ליכובסקי ערך את תפילת חג השבועות הוא החל בתפילת הנעילה של יום כיפור. מילה אחר מילה, תפילה אחר תפילה, ערכו עשרת היהודים את תפילת יום הכיפורים. לפני שהגיעו לאחת מהמנגינות היפות ביותר של תפילת נעילה, אֵל נורָא עֲלִילָה. הַמְצִיא לָנוּ מְחִילָה. בִּשְׁעַת הַנְּעִילָה, עצר שלמה ז'ליכובסקי את התפילה. הוא פנה לתשעת היהודים האחרים ואמר: "בואו נפסיק לשיר ונשמור את המנגינה הזו למחר כאשר נצעד אל הגרדום." הם הסכימו. בדיוק בחצות הלילה תקע שלמה ז'ליכובסקי בשופר.
כמו שנעשה בבוקר חג הפורים, הגרמנים אספו בכיכר את כל יהודי העיר. פולנים ופולקסדויטשים רבים הגיעו, ואף יש אומרים כי חלקם הגיעו עם נשיהם. שוב היו הגרמנים שמחים לאיד. בשעה המתוכננת הובאו עשרת האנשים על ידי המשטרה היהודית. שקט נפל על הקהל כשהעשרה הובאו לכיכר כשידיהם קשורות מאחורי גבם. ואז החלו להישמע מלמולים, שכן העשרה נראו שלווים ובראשם שלמה ז'ליכובסקי שחייך ופניו קורנות. בתלייתם אֵל נורָא עֲלִילָה. הַמְצִיא לָנוּ מְחִילָה. בִּשְׁעַת הַנְּעִילָה. בחזרה השנייה של הפזמון הצטרפו אליו יהודים מהקהל. בחזרה השלישית כל אלפי היהודים החלו לשיר. עשרה כיסאות הונחו מתחת לעשרה חבלים, שכן הגרמנים רצו לתלות כל אדם בנפרד על מנת להאריך כמה שיותר את הטקס הזוועתי. שלמה ז'ליכובסקי ניגש לכיסא הראשון ועלה עליו כשהוא מחייך לעבר החיילים הגרמנים ומשטרת הגטו, ושאל: "נו?". הוא הראה עם ראשו את החבל שמעליו ומתח את צווארו לעברו. "נו?", הוא שאל שוב. לפתע, מתוך השקט, הרים שלמה ז'ליכובסקי את קולו לעבר השמיים והחל לשיר "שמע ישראל". כל הקהל שר אתו. כולם היו במצב רוח מרומם. כולם בכו ללא דמעות.
לאחר תליית עשרת היהודים, קהל היהודים לא התפזר. הם עמדו בשקט ובהערכה לזכר אותם קרבנות - קדושים מעונים – וכאי ציות לגרמנים. לבסוף, לאחר איומי רובים מצד הגרמנים ובעזרת משטרת הגטו, עזבו כולם את הכיכר. בניגוד לעשרה שנתלו בחג הפורים, עשרת היהודים הללו לא הושארו תלויים כל היום. הגרמנים אישרו להורידם ולקבור אותם בקבורת ישראל. כולם היללו את העשרה, ובייחוד את שלמה ז'ליכובסקי שהפך לגיבור רוחני.
בסוף המלחמה, באחד מהארכיונים הסודיים של גטו ורשה, נמצא שיר שנכתב על ידי יצחק קצנלסון בשם "השיר על שלמה ז'ליכובסקי".
רשימת הנתלים:
זיכרון עולם
ב-1954 הקים וועד ארגון יוצאי זדונסקה וולה בישראל גל-עד לזכרם של חללי העיירה בבית הקברות טרומפלדור בת"א, בו הוטמן אפר הרוגי מחנה ההשמדה חלמנו (אליו גורשו יהודי העיירה באוגוסט 1942), שהובא ארצה, על ידי זליג פרנקל יליד זדונסקה וולה.
כיום עומד בראש ארגון יוצאי זדונסקה וולה מר צבי שטרן. הארגון מקיים 2 טקסי זיכרון מדי שנה למרגלות האנדרטה בבית העלמין טרומפלדור, וביד ושם בירושלים.
מבנה מוזיאון התנ"ך בצפת
מבנה "מוזיאון התנ"ך" בצפת, הידוע גם בשם "המוזיאון על שם גליצנשטיין", נחשב לאחד הבניינים ההיסטוריים המרשימים בצפת. הבית ממוקם על המורד הצפוני של מצודת צפת העתיקה באזור גבוה, ושולט על אגן נופי רחב שכולל את הר כנען, הר מירון ומורדותיו, הרובע היהודי ומורדות ואדי עמוד, והוא גם אחד המבנים הבולטים בעיר ההיסטורית שהתפתחה לרגלי המצודה בחלק הצפוני של העיר בסוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים.
המקום נבנה כבית מגורים למשפחה ערבית נוצרית מצפת, ובמהלך השנים שימש כמלון ובית קפה Citadel, מעונו של המושל הבריטי, מועדון קצינים בריטים ומוזיאון. בשנים האחרונות המבנה נטוש ומצבו ההנדסי גרוע. המבנה נמצא ברשימת אתרי מורשת של המועצה לשימור אתרים, על פי פרסומי המועצה לשימור אתרי מורשת נעשה במבנה סקר הנדסי נעשה בסוף שנת 2019 על מנת לקדם את שימורו ,
המבנה בראשית המאה ה-20
הבית נבנה בין השנים 1904 לשנת 1912. בגלויה היסטורית משנת 1904 של צפון צפת, המבנה עדין לא נראה, ובצילום מאוסף לואי קאן משנת 1912, הבניין והחומה נראים בתמונה בבירור.
הבניין תוכנן כנראה על ידי גוטליב שומאכר, אדריכל בן עדת הטמפלרים בחיפה. הנחה זו מבוססת על דמיון למאפייני בנייה במבנה בית החולים של המיסיון האנגלי בצפת, המוכר בשם בית בוסל, שתוכנן על ידו ונחנך בשנת 1904, והדמיון למבנים שבנה במושבה הגרמנית בחיפה.
הבעלים הראשונים של המבנה היו בני משפחת חדאד, אחת מהמשפחות הנוצריות הקתוליות המכובדות של צפת הבית נבנה כבית מגורים והיה מרוחק מרובע המגורים הנוצרי שהיה בדרום העיר, אך קרוב למוסדות המיסיון האנגליקני והסקוטי שנבנו באזור זה באותה תקופה. משפחת חדאד עזבה את צפת כבר בשנות ה-20 של המאה העשרים והשכירה את המבנה. אחד מבני המשפחה, לוטפי בולוס חדאד, שחי במקסיקו הגיש בשנת 1956 תביעה לבית המשפט בחיפה ודרש מעיריית צפת להשיב לו את הבית ששיך למשפחתו ולפנות באופן מיידי את המוזיאון שפעל שם בשנים אלה. העובדה כי המבנה שייך היום לעיריית צפת, מעידה כי התביעה נדחתה. בפולקלור הצפתי נקרא המבנה "בית המושל" בשל מיקומו ופארו, אך אין לכך סימוכין בכתב,. ייתכן כי הכינוי "בית המושל" דבק בו כי בתקופת המנדט, ולזמן קצר, שימש כביתו של המושל הבריטי בצפת המנדטורית.
חזית המבנה והגן שלפניו פונים לצפון ומהם נשקפים העיר העתיקה והר מירון. מהגן הובילו מדרגות היישר לרחובה הראשי של העיר שנסלל על גבי החפיר הצלבני העתיק והקיף את חלקה העליון של העיר כטבעת. מדרגות האבן המקוריות מכוסות היום בבטון ומסתיימות בצמוד לסופרמרקט ברחוב ירושלים, מול בית ברש"ד, אחד הבתים הפרטיים הראשונים שנבנו על ידי יהודים מחוץ לרובע היהודי בראשית המאה ה-20.
מנחם כהן בספרו סיפורי צפת מתאר את מדרגות הבטון:
המבנה בתקופת המנדט
את המבנה שכר בתקופת המנדט ערבי לבנוני מרוני בשם ריזק שהקים שם מלון ובית קפה בשם "סיטדל" ("Citadel"). בעונת הקיץ נערכו הופעות ומסיבות בחצר הנמצאת בחזית המבנה ובסוף תקופת המנדט הבריטי שימש כמועדון הקצינים הבריטים בצפת וסביבתה.
במלחמת השחרור, בקרב על צפת נחשב המקום לנקודה אסטרטגית שהשקיפה על הכניסה לעיר ועל בית החולים היהודי והיה נקודת המוצא ללוחמים לקראת יציאתם לכיבוש "המצודה". הקרב גבה נפגעים רבים בין הלוחמים שהונצחו ב"גן המצודה "בשתי אנדרטאות לזכרם.
"המוזיאון ע"ש גליצנשטיין" – משנות החמישים עד שנות השבעים של המאה ה-20
עם קום המדינה נבחר לראש העיר משה פדהצור (פודהורצר) שכבר בשנת 1950 ייעד את המקום למוזיאון עירוני. את המקום העמיד האפוטרופוס הכללי לעמנואל רומנו גליצנשטיין, שיסד אגודה והקים בו מוזיאון ע"ש אביו האמן חנוך הנריק גליצנשטיין, אמן ואספן שחי בארצות הברית ורבות מיצירותיו עסקו בנושאי התנ"ך. האגודה שבראשה עמד עמנואל גליצנשטיין העבירה את אוסף המשפחה מארצות הברית לצפת, והתחייבה לתחזק את המבנה. ב-22 במאי 1953 נחנך מוזיאון גליצנשטיין בקול תרועה ואשת נשיא המדינה הגב' ורה ויצמן גזרה את הסרט. המאורע צולם והונצח ביומני כרמל.