cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברבור הכסף
המכשיר פועל באמצעות שלושה מנגנוני שעון נפרדים הכוללים תיבת נגינה. הברבור יושב בתוך "נחל" העשוי ממוטות זכוכית המדמים זרימת מים. ה"נחל" מוקף בעלי כסף, ודגי כסף קטנים "שוחים" בו. הברבור מתכופף אליהם ו"טורף" אחד מהם. יש אומרים שבמקור היה מפל מים מאחורי הברבור, שנגנב בזמן שהיצירה הייתה בסיור מחוץ למוזיאון, מה שגרם בעבר ליצירה להיות גבוהה יותר.
לאחר מתיחת הקפיץ של מנגנון השעון, תיבת הנגינה מנגנת ומוטות הזכוכית מסתובבים ויוצרים אשליה של מים זורמים. הברבור מסובב את ראשו מצד לצד וגם מסובב אותו אחורנית ומתכופף כדי "לנקות" את "נוצותיו". לאחר מכן הוא מתכופף קדימה כדי לתפוס ולאכול את אחד מדגי הכסף, ואז ראש הברבור חוזר למצב זקוף, בעוד הדג שתפס "מפרפר" במקורו. בכך מסתיימת פעולת הברבור, שנמשכת כ-32 שניות.
הסופר האמריקני מארק טוויין ראה את ברבור הכסף כאשר הוצג ב-1867 בתערוכה בפריז ותיאר אותו בספרו "התמימים בחוץ לארץ": "התבוננתי בברבור הכסף, שהיו לו תנועות מלאות חיים ואינטליגנציה חיה בעיניו, צפיתי בו שוחה בנינוחות ובחוסר דאגה כאילו נולד בבִּיצה ולא בבית מלאכה של תכשיטים, צפיתי בו תופס דג כסף מתחת למים, מרים את ראשו ועושה את התנועות הרגילות והמדוקדקות של בליעתו..."
פרידריך פון גנץ
גנץ נולד בברסלאו ב-2 במאי 1764, לאב פרוסי ואם צרפתייה. למד פילוסופיה והיה אחד מתלמידיו המרכזיים של עמנואל קנט.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 התלהב ממנה גנץ ונחשב לאחד מתומכיה. עד מהרה שינה גנץ את דעתו מן הקצה על הקצה והפך לגדול מתנגדי המהפכה בגרמניה. גנץ אימץ את דעותיו של אדמונד ברק וב-1793 תרגם את חיבורו האנטי מהפכני- מחשבות על המהפכה בצרפת לגרמנית. מעט לאחר מכן כתב את הספר השוואת המהפכה האמריקנית למהפכה הצרפתית, הספר תורגם מאוחר יותר לאנגלית ושימש ככלי תעמולה כנגד הליברלים, תומכי המהפכה הצרפתית בבחירות ב-1800.
גנץ האמין בחירויות הפרט מחד והתנגד בכל כוחו לשוויון ולדמוקרטיה. את הדמוקרטיה כינה "דיקטטורה של ההמונים".
גנץ כמו ברק הזדהה ותמך במהפכה האמריקנית והתנגד למהפכה צרפתית. במהפכה האמריקנית הוא ראה מלחמה לגיטימית שהגנה על זכויות היסטוריות שהוא ראה אותן כקדושות והשלטון הבריטי פגע בהם. המהפכה הצרפתית לעומת זאת נתפסה אצלו כפגיעה בזכויות ההיסטוריות של האצולה. גנץ כמו ברק שאף לא מעט מהתזה שלו מהמהלך ההיסטורי וטען כמוהו שההיסטוריה מראה שמצב של דמוקרטיה או שוויון זכויות איננו אפשרי.
גנץ שימש יועץ לא רשמי לממשלות האירופאיות השונות בניסיון לכרות ברית אנטי- מהפכנית (ריאקציונית) כנגד צרפת המהפכנית.
הידידות שנרקמה בין גנץ למטרניך גם היא הגבירה את השפעתו של גנץ, במיוחד עם מיניו של מטרניך לקנצלר של אוסטריה.
ב-1814 שימש גנץ כמזכיר הכללי של קונגרס וינה שהחליט על הריאקציה שבעיקרה חזרה למצב הכלכלי, הפוליטי ובעיקר החברתי שהיה לפני המהפכה הצרפתית.
באבה ונגה
ונגה הייתה אנאלפביתית, ולכן לא כתבה מעולם את נבואותיה באופן מסודר. נבואות שונות מיוחסות לה, ועל חלקן נטען שהן מומצאות בדיעבד. מאחר שלא הותירה רשומות, אין דרך לאמת אילו מהמשפטים שמיוחסים לה אכן נאמרו בפועל. למרות זאת, יש שהשתכנעו שמרבית נבואותיה התגשמו.
חייה
ונגה נולדה בשנת 31 בינואר 1911 בסטרומיצה במה שהיה אז שטחי האימפריה העות'מאנית, ובהמשך עברה להתגורר בסופיה. היא התעוורה בצעירותה, כשבסערה עזה העיף אותה משב רוח באוויר והיא הוטחה בעוצמה רבה על הקרקע. זמן קצר לאחר מכן התרברבה כי יש בכוחה לחזות את העתיד ולנבא אירועים שונים, ובמהרה החלו להקיף אותה מעריצים רבים שליוו אותה עד מותה ב-1996. ונגה הייתה פופולרית מאוד גם בקרב שועי העולם, לרבות פוליטיקאים ומנהיגי מדינות רבים, ביניהם ברז'נייב, שנהגו להתייעץ איתה ולבקש את דעתה בסוגיות רבות.
נבואות מרכזיות
ונגה מסרה נבואות רבות במהלך חייה, אולם מאחר שהייתה אנאלפביתית, לא כתבה מעולם את נבואותיה באופן מסודר, ואין דרך לאמת אילו מהמשפטים שיוחסו לה אכן נאמרו בפועל. לפיכך, ספקנים מטילים ספק בכך שאכן מסרה חלק מהנבואות המיוחסות לה, או מניחים שהניסוח שונה כך שיותאם יותר בדיעבד למה שהתרחש בפועל, אולם בין תומכיה יש המעריכים שנבואותיה זכו עד כה ל-85 אחוז הצלחה, ושונגה הצליחה לחזות מראש את מרבית האירועים המשמעותיים של המאה הקודמת.
בשנת 2010 הופצו באינטרנט שמועות רבות על נבואותיה. באותה השנה ראיין עיתון בולגרי מקורבים של ונגה, שמסרו בראיון שחלק מהשמועות מומצאות ואינן נמסרו על ידי ונגה.
בתרבות הפופולרית
ב-2013 עלתה בערוץ הראשון ברוסיה סדרת טלוויזיה ביוגרפית עם אלמנטים של מיסטיקה בשם "Vangelia", שכוללת 12 פרקים.
היא פופולרית בפרט במדינות הבלקן וברוסיה. ישנם פרסומים רוסיים רבים שקשורים לנביאה המסתורית. "האנציקלופדיה הגדולה של ונגה" (באנגלית: "The Great Encyclopedia of Vanga") היא פרויקט רוסי באינטרנט, המוקדש לה.
תמיסת הרטמן
תמיסת הרטמן או תמיסת לקטט רינגר היא תמיסה פיזיולוגית המשמשת להזרקה תוך ורידית לבני אדם ולבעלי חיים.
התמיסה מורכבת מן היונים נתרן 130 מילימולר, כלור 109 mM, אשלגן 4 mM, סידן 3 mM ולקטט 28 mM, התמיסה דומה לתמיסת רינגר פרט ללקטט המחליף את יון הביקרבונט. הלקטט שבתמיסה עוזר בטיפול נגד חמצת מטבולית (מצב המאופיין בעליית חומציות הדם, ונגרם כתוצאה מירידת נפח הנוזלים בדם או מאי ספיקת כליות) שלא נגרמה עקב עליה בחומצה לקטית. ההיגיון מאחורי מתן התמיסה לחולים עם חמצת הוא שתוצרי פירוק הלקטט בכבד נוגדים את החמצת המטבולית ובכך מסייעים לגוף להיחלץ ממנה. קצב הטיפול המקובל הוא 20-30 מיליליטר בשעה לכל קילוגרם משקל גוף.
התמיסה משמשת לעירוי נוזלים במקרים של התייבשות, טראומה גופנית, ניתוח או כווייה, כמו כן היא משמשת להגברת שתן בחולים הסובלים מאי ספיקת כליות.
התמיסה היא איזוטונית - הלחץ האוסמוזי בתמיסה זהה לזה שבדם.
התמיסה הוצגה לראשונה על ידי רופא הילדים אלקסיס הרטמן בשנות השלושים של המאה העשרים כטיפול בילדים חולי חמצת. פיתוח זה של הרטמן היה שדרוג של תמיסה שפיתח סידני ריינגר בשנות ה-80 של המאה ה-19.
קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי
קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי הייתה חברת קרקס אמריקאית ששווקה כ"המופע הגדול בעולם". החברה הוקמה ב-1919 על ידי מיזוג הקרקס של ג'יימס אנתוני ביילי ופי. טי. ברנום עם "קרקס האחים רינגלינג".
האחים רינגלינג קנו את קרקס ברנום וביילי ב-1907 והפעילו את שני הקרקסים בנפרד, עד שמיזגו אותם ב-1919.
ב-1944 עלה באש אוהל הקרקס בהרטפורד, קונטיקט. אסון שגבה את חייהם של 167 קרבנות, רובם נשים וילדים. ארבעה מעובדי הקרקס הורשעו בהריגה ומנהלי הקרקס שילמו עד 1954 סך של 5 מיליון דולר פיצויים לנפגעים.
הופעות הקרקס הוצגו באוהלים עד 1957, אז העביר הבעלים באותה עת, ג'ון רינגלינג נורת', את הופעות הקרקס לאתרים בעלי מושבים קבועים, כגון אצטדיוני ספורט. ב-1967 קנה את הקרקס אירווין פלד וב-1971 הוא מכר אותו למטאל, אך ב-1982 קנה אותו בשנית.
בינואר 2017 הודיעו מנהלי הקרקס כי עקב הוצאות התפעול הגבוהות, המאבק המתמשך בארגונים למען בעלי חיים ועוד, הקרקס יפסיק את פעילותו בחודש מאי.
שארל פרו
שארל פרו (בצרפתית: Charles Perrault; 12 בינואר 1628 – 16 במאי 1703) היה סופר צרפתי שהניח את היסודות למעשיות בספרות הילדים.
ביוגרפיה
פרו נולד בפריז למשפחה בורגנית ידועה ומכובדת (אביו היה עורך דין וחבר בפרלמנט), והיה הצעיר מבין שבעת אחיו (לשארל היה אח תאום בשם פרנסיס שמת בגיל חצי שנה). מבין אחיו הנודע ביותר היה קלוד, שהיה אדריכל משפיע. שארל פרו למד משפטים, וב-1660 קיבל תשומת לב מלכותית בשל שירי תהילה שכתב ללואי הארבעה עשר. בשנת 1671 נתמנה לחבר האקדמיה הצרפתית. התפרנס כמזכירו של השר רב ההשפעה ז'אן-בטיסט קולבר בחצרו של לואי הארבעה עשר. במהלך שנים אלה עם קולבר למד פרו באקדמיה המלכותית לציור ופיסול (Académie royale de peinture et de sculpture) וכן מוזיקה וכן באקדמיה המלכותית לארכיטקטורה. אחרי מותו של קולבר נאלץ פרו לפרוש ופנה לכתיבה.
בשנת 1687 פרסם את הפואמה "דורו של לואי הגדול" (Le Siècle de Louis le Grand), שעוררה את הוויכוח הציבורי, בניצוחו של ניקולה בואלו, בין הסופרים המודרניים לבין אוהדי הקדמונים. את דעותיו בעניין פרסם פרו בספרו "הקבלות בין הקדמונים והמודרניים" (Parallèles des anciens et des modernes).
סיפורי אמא אווזה
בשנת 1697 פרסם פרו את ספרו הנודע "סיפורי אמא אווזה" (Les Contes de ma Mère l'Oye) תחת שם בנו, פייר. פרו לא המציא את כל המעשיות. רובן נשאבו ממקורות עממיים ועברו מפה לאוזן במשך דורי דורות, וחלקן התבססו על סופרים קודמים כמו בזילה, ואולם פרו הוא שקבע להן צורה ואת הנוסח הסופי, שהצטיין בכתיבה נוגה ופשוטה.
פסק דין פלסי נגד פרגוסון
פסק דין פלסי נגד פרגוסון (באנגלית: Plessy v. Ferguson; מראה מקום: (1896) ‎163 U.S. 537) היה פסק של בית המשפט העליון הפדרלי בארצות הברית, אשר קבע דה יורה כי הפרדה על רקע גזעי, גם במקומות ציבוריים כמו תחבורה ציבורית, היא חוקתית, תחת הדוקטרינה "נפרד אך שווה".
שארל פרו
סיפורי אמא אווזה
בתקופה שהחצר הצרפתית העריכה קישוט וליטוש התאים פרו עלילות פשוטות, ייפה את הלשון וקהל היעד שלו היה האצולה והאריסטוקרטיה. מבחינת נושאים תומכים הסיפורים באמונתו של פרו שהאצולה עליונה על מעמד האיכרים. רבים מהסיפורים מראים על דבקות באמונות קתוליות כמו זה שאישה חייבת לעבור טיהור מחטא ולהתחרט לפני שהיא חוזרת לחברה. המעשיות תורגמו לכל שפות התרבות ונעשו אהובות עד מאוד על ילדי העולם.
פסק דין פלסי נגד פרגוסון
ההחלטה התקבלה ברוב של 7 שופטים נגד שופט אחד שהתנגד. השופט הנרי בילינגס בראון כתב את החלק בפסק הדין שביטא את דעת הרוב, והשופט ג'ון מארשל הארלן כתב את החלק בפסק הדין שביטא את דעת המיעוט.
שארל פרו
סיפורי אמא אווזה
בקובץ המעשיות כלולים:
פסק דין פלסי נגד פרגוסון
דוקטרינת "נפרד אך שווה", נשארה דוקטרינה מקובלת בחוקי ארצות הברית, עד אשר בוטלה ב-1954 בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
רקע
לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, בית המשפט העליון הגן על מוסד העבדות, למשל בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. בשנים שאחרי תום מלחמת האזרחים, חוקת ארצות הברית תוקנה כדי למנוע את העבדות (התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית) ולהבטיח שוויון זכויות לשחורים במדינותיהם (התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית). מדינות הדרום אשר נאלצו להסכים לתיקונים אלו לחוקה תחת לחצים של מדינות הצפון, הקימו, בעיקר בשלושת העשורים האחרונים של המאה ה-19, מערכת מסועפת של אפליה גזעית חוקית שנועדה למנוע מהאזרחים השחורים, ששוחררו ממוסד העבדות בעקבות המלחמה, לקחת חלק משמעותי במדינות.
פסק הדין
משפט זה דן בהתנגדות לחוק שנחקק במדינת לואיזיאנה בשנת 1890. חוק זה דרש קרונות רכבת נפרדים ללבנים ולשחורים. בית המשפט העליון החליט שהתיקון ה-14 נועד להבטיח שוויון בפני החוק, ולא אינטגרציה בין גזעית. לפיכך, כל שירות ציבורי, דיו שיספק שירותים באיכות שווה ללבנים ולשחורים, ואין איסור על אספקתם בנפרד.
המתנגדים לפסיקה טענו שבית המשפט העליון היה צריך לזהות שמטרת ההפרדה בחוק הייתה מניעת שוויון זכויות ועל כן לבטל את החוק. גישה זאת נתקבלה בסופו של דבר לאחר כ-70 שנה, כאשר מדיניות "נפרד אך שווה" הוגדרה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של טופיקה, קנזס.
המשרד למעמד וזכויות האישה של האיטי
המשרד למעמד וזכויות האישה (בצרפתית: Ministère à la Condition féminine et aux Droits des femmes; בראשי תיבות: MCFDF) הוא משרד ממשלתי בהאיטי שנוסד ב-8 בנובמבר 1994 במטרה לפעול למען שוויון בין גברים ונשים. שרת המשרד הנוכחית היא אוולין סנוויל.
היסטוריה
המשרד נוסד כתוצאה מדרישות של נשים האיטי, ונוצר כחלק מעבודת ההכנה לוועידת הנשים העולמית של 1995. הוא הוקם על ידי צו ב-8 בנובמבר 1994 ואחראי על שני דברים: הגנת וקידום זכויות נשים וקידום ניתוחים מגדריים.
מועצת המדע הבין-לאומית
מועצת המדע הבין-לאומית (באנגלית: The International Science Council, בראשי תיבות: ISC) הוא ארגון לא־ממשלתי בין־לאומי המאגד 40 איגודים מדעיים בין־לאומיים, 142 אקדמיות, מועצות מחקר, ארגונים מדעיים לאומיים ואזוריים ו־30 חברים עמיתים ומוקדש למען שיתוף פעולה בין־לאומי לקידום המדע ברחבי העולם. הארגון הוקם ביולי 2018 כתוצאה ממיזוג בין המועצה הבין־לאומית למדע (נוסדה בשנת 1931) והמועצה הבין־לאומית למדעי החברה (נוסדה בשנת 1952) ומקום מושבו בפריז, צרפת. מטה מועצת המדע הבין־לאומית בפריז מבטיח את התכנון והפעילות השוטפים בהנחיית הוועד המנהל שנבחר.
פעילות המועצה
החזון של המועצה הוא לקדם את המדע כטובת ציבור עולמית על ידי שיתוף פעולה בין־לאומי כוללני ושוויוני בידע, נתונים, מומחיות מדעית והנגשה אוניברסלית. המשימה היא לפעול כקול העולמי למדע ומיוצג בנקודות הבאות:
ערכי הליבה שישמרו בניהול, בעבודת המועצה והשותפויות הם מיומנות ומקצועיות, כלול ומגוון, שקיפות ויושרה וכן חידוש וקיימות.
המועצה מכנסת ומגייסת את הקהילה המדעית הבין־לאומית בנושאים בעלי חשיבות מדעית וציבורית גדולה. פעילויות המועצה מתמקדות בשלושה תחומי עבודה עיקריים:
פעילויות המועצה כוללות מגוון רחב של תוכניות מחקר בין־לאומיות, הממומנות על ידי שיתוף פעולה בחסות שותפים, החל מקיימות עולמית, עוני, בריאות עירונית והפחתת סיכוני אסון, וכלה בנתונים, מערכות תצפית וייעוץ מדעי לממשלות. למועצת המדע הבין־לאומית יש תוכנית לקידום המדע כטובת עולם גלובלית הנקראת: תוכנית פעולה 2021-2019.
ניהול וארגון המועצה
הגוף הניהולי העיקרי של המועצה הוא האספה הכללית שלה, אשר נפגש כל שלוש שנים. האספה הכללית בוחרת את הוועד המנהל, אשר מספק מנהיגות מדעית ומאפשר יישום החזון, המשימה, העקרונות והערכים, כמו גם את חוסנה הפיננסי והניהולי של המועצה. הוועד המנהל מורכב משישה מנהלים ושמונה חברים רגילים. בנוסף, קיימות ארבע וועדות מיוחדות המסייעות לוועד המנהל: • הוועדה למימון וגיוס הכספים • הוועדה לחופש ואחריות במדע • הוועדה לתכנון מדע • הוועדה להנגשת המדע לציבור ולהעסקה.
איגודים חברים
להלן רשימת 40 איגודים חברים נכון לשנת 2020:
ארגונים חברים
להלן רשימת 142 ארגונים חברים נכון לשנת 2020:
עמיתים חברים
להלן רשימת 30 עמיתים חברים נכון לשנת 2020:
רשת The GeoUnions (בקיצור: Gus)
GeoUnions היא קבוצת משנה של מועצת המדע הבין־לאומית העוסקת במדעי כדור הארץ והחלל. אנשי קהילת הרשת הקימו בשנת 2004 ועדת היגוי (בפריז, צרפת) לקידום המדעים ברחבי העולם, לתקשורת ולתיאום פעילויות מדעיות של איגודים בודדים, וכדי לדבר בשם חברי GUs בפני הוועד המנהל של מועצת המדע הבין־לאומית, חברי המועצה והגופים הבין־תחומיים שלה ובמיוחד בפני ארגוני האומות המאוחדות. ועדת ההיגוי של אנשי ה־GUs נפגשת בדרך כלל יום לפני האסיפות הכלליות והפגישות של האיגודים המדעיים של מועצת המדע הבין־לאומית. חברי ה־GUs חופפים באופן חלקי עם ועדת המומחים של האו"ם בנושא ניהול מידע גיאו־מרחבי גלובלי (The UN-GGIM Geospatial Societies או בקיצור: UN-GGIM). הרשת כוללת את הארגונים הבאים:
Girls in the Hood
רקע וכתיבה
ב-24 ביוני 2020 הכריזה מייגן די סטליון על צאת השיר ברשתות החברתיות. השיר נכתב על ידי די סטליון' בובי סשנס, אילה-דה-פרודוסר והופק על ידי אילה-דה-פרודוסר. השיר הוא בסגנון הראפ רוק, ומסמפל בתוכו את שירו של איזי-אי, "Boyz-n-the-Hood". בעקבות כך, ניתן קרדיט הכתיבה גם לאיזי אי, אייס קיוב, סקוט סטורץ' וד"ר דרה וקרדיט ההפקה לסטורץ'.
תוך כיממה, צבר השיר סך של כ-861 אלף השמעות ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא של השיר. ב-26 ביוני 2020, בסמוך לצאת הסינגל עצמו, העלתה די סטליון לערוץ היוטיוב שלה את האודיו קליפ הרשמי של השיר, אשר מציג בתוכו קטעי וידאו שונים המלווים את מילותיו של השיר.
ביקורת
מגזין ניו יורק סקר את השיר בחיוב באומרו, "לא רק שמייגן היא כלבה רעה גאה (ברור), אלא שהיא גם עושה את שלה כדי לתמוך בכלבות רעות אחרות בהפצת השיר".
חורשת עציון
חורשת עציון היא חורשת עצי אשל, השוכנת כיום בשכונת יפו ג' בדרום יפו. החורשה ניטעה בשנות ה-50 של המאה ה-20, באתר אשר שימש את ניצולי כפר עציון למגורים בשנים שלאחר נפילת הכפר ומות רוב מגיניו.
היסטוריה
עם התגברות הקרבות סביב גוש עציון במהלך מלחמת העצמאות, פונו ממנו הנשים והילדים למנזר רטיסבון בירושלים ובהמשך הועברו לפתח תקווה. ב-13 במאי 1948 נכנע כפר עציון ללגיון הירדני. חלק ממגיניו נהרגו תוך כדי קרב ורוב האחרים נורו למוות לאחר הכניעה, במהלך מה שנודע לימים כטבח כפר עציון.
בחודש ספטמבר 1948 הובאו נשות וילדי כפר עציון ומעט הגברים שנותרו בחיים משום ששהו בעת הקרבות מחוץ לכפר, אל שכונת גבעת עלייה (ג'בליה) שבדרום יפו (כיום יפו ג'). הם שוכנו בקבוצת בתים בני קומה אחת או שתיים ששימשו את הצבא הבריטי ואשר שכנו סביב רחבה גדולה, שזכתה בפי המתיישבים לשם "החצר הגדולה". המתיישבים המשיכו וניהלו במקום חיי שיתוף קיבוציים עם מטבח משותף וחינוך משותף לילדים הצעירים, והקימו בית כנסת הניצב על תילו גם כיום. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלו התושבים לעבור למקומות מגורים אחרים, בין היתר לניר עציון ולקבוצת יבנה. במקום ניטעה חורשת עצי אשל, ואחרוני התושבים עזבו את האתר אחרי מלחמת ששת הימים, ושבו לקיבוץ כפר עציון שהוקם מחדש.
בשנת 1998 התגלו תולדות המקום לסופר עופר רגב, מנהל מחוז תל אביב במועצה לשימור אתרים, ביוזמתו של רגב, נרתם אדריכל הגנים שמואל גילר לעיצוב החורשה שזכתה בשמה הנוכחי. בכניסה לחורשה ניטע עץ אלון, סימלו של גוש עציון, ולידו תכנן שמואל גילר, לפי עצתו של שילה גל, מילדי כפר עציון, סוכה המנציחה את סוכת הלימוד של הקיבוץ.
רעידת האדמה במקסיקו סיטי (1985)
רעידת האדמה במקסיקו סיטי התרחשה ב-19 בספטמבר 1985 בשעה 07:17, זמן מקומי, בגודל (מגניטודה) 8.1 בסולם ריכטר. כתוצאה מרעידת האדמה נהרגו מעל 9,000 איש, נפצעו כ-30,000 וכ-50,000 נותרו חסרי בית. רעידת אדמה זו מפורסמת מאוד במחקר הסייסמולוגי וההנדסי כדוגמה להרס רב שמתרחש במקום המרוחק מרחק רב (כ-400 ק"מ) מהמוקד, וכדוגמה להשפעת התשתית הגאולוגית על התפרושת המרחבית של ההרס. זו הייתה רעידת האדמה הראשונה בהיסטוריה, שצה"ל שלח משלחת סיוע והצלה לסייע בחילוץ הנפגעים.
התנאים קודם לרעידת האדמה
מקסיקו סיטי נבנתה על אי בלב אגם טשקוקו הרדוד, שהיה מאגר מים גדול בשטח שהיום בנויה עליו העיר. העיר החדשה הייתה מחוברת לחוף באמצעות גשרים מלאכותיים, ובמשך השנים נבנו חלקים נוספים בעיר על איים אחרים וקטנים יותר באגם טשקוקו, לרבות על חלקים נרחבים מהאגם שיובשו עוד בזמן הכיבוש הספרדי. במהלך המאה ה-20 גדלה העיר באוכלוסייה ובשטח. בשנת 1930 מנתה האוכלוסייה במקסיקו סיטי כמיליון תושבים, ובשנת 1980 מנתה האוכלוסייה כ-13 מיליון תושבים. גידול מואץ זה של האוכלוסייה חייב התפשטות העיר המודרנית לכיוון דרום בעיקר, היכן שהיו שטחי האגם שיובש, שהיו מורכבים ממשקעי אגם רכים, בלתי מלוכדים, ומאוד לא צפופים, בעוד שהעיר העתיקה ישבה על סלע וולקני צפוף מאוד ומצפון לאגם שיובש.
השפעת התנאים
התנאים הללו גרמו לתופעה של הגברה בתאוצת הקרקע בעיר המודרנית והחדשה שיושבת על משקעי אגם רכים, בעוד שבעיר העתיקה שיושבת על סלע וולקני צפוף וקשה תופעה זו לא התרחשה.
הגלים הסייסמיים המשוגרים ממוקד רעידת האדמה לכל הכיוונים, הולכים ונוחתים ברמות האנרגיה שלהם עם המרחק - תופעה הקרויה ניחות. הגלים משנים (גם) את מהירותם כשהם עוברים מתווך אחד לשני. ככל שצפיפות התווך גדולה יותר, גם המהירות גדלה. כאשר הגלים הללו עוברים מתווך צפוף מאוד וקשה, לתווך מאוד לא צפוף ורך, מתרחשת הגברה גדולה מאוד של תאוצות הקרקע. זה היה המצב ברבעים המודרניים של מקסיקו סיטי. הגלים הסייסמיים (גלי הגזירה המסוכנים) נעו במהירות של כ-2,500 מטר לשנייה בסלע הצפוף שהיה מתחת למשקעי האגם בעיר החדשה (אותו סלע וולקני צפוף שעליו יושבת העיר העתיקה). כשהגלים הללו עברו מהסלע הצפוף למשקעי האגם הרכים, עליהם בנויים כל המבנים המודרניים בעיר, המהירות השתנתה בבת אחת לכ-50 עד 100 מטר לשנייה. בלימה קיצונית זו של תנועת הגלים הסייסמיים במעבר בין שני הסלעים (בדיוק כמו שמכונית עוברת בבת אחת ממהירות של 150 קמ"ש ל-5 קמ"ש), שחררה כמות גדולה מאוד של אנרגיה, שגרמה להכפלת תאוצת הקרקע במקום עד פי 50. בעיר העתיקה לעומת זאת, לא התרחשה כל הגברה, מכיוון שלא היה מעבר של גלים סייסמיים מתווך קשה לרך. להכפלה פי 50 ויותר של תאוצות הקרקע, גרמה גם הזהות בין התדירות העצמית של משקעי האגם המיובש (0.5Hz - זמן מחזור של 2 שניות), לסדרת הגלים הסייסמיים שהגיעו לאזור באותה תדירות. כתוצאה מכך, נוצרה במקום תהודה (רזוננס בלעז), שגרמה לכך שדווקא הבניינים המודרניים שהיו ברבעים החדשים של העיר קרסו, ואילו מבנים עתיקים שהיו בעיר העתיקה, ובאיכות בנייה פחותה בהרבה מאיכות הבניינים המודרניים, לא ניזוקו כלל. סיבה נוספת להרס הנרחב היא העובדה שמשקעי האגם המיובש היו רוויים למדי במי תהום, עובדה שתרמה למקרים רבים של התנזלות (ליקוויפציה בלעז - ראו תמונת הקריסה למטה משמאל).
הלקח העיקרי שנלמד מרעידת האדמה הזו
מקרה זה של מקסיקו סיטי, נלמד בכל העולם כדוגמה קלאסית לתגובת אתר סייסמית (Site Effect) ברעידות אדמה המרוחקות מאוד מן המוקד. עד לרעידת האדמה הזו, המומחים לא היו מודעים לתופעה העוצמתית של תגובת אתר סייסמית (Seismological Site Effect). בעקבות רעידת האדמה הזו, הקים "האיגוד הבינלאומי לסייסמולוגיה ופיזיקה של פנים כדור הארץ" קבוצת עבודה בינלאומית לריכוז המחקרים אודות התופעה "החדשה" שהתגלתה. המחקרים שהתבצעו במסגרת זו הוצגו בשני כנסים ביפן: האחד ב-1992, והשני ב-1998. מחקרים אלה הניבו שיטות מדידה שונות, למדידת תגובת אתר סייסמית צפויה באתרים שונים. מדידות אלה מופעלות בעיקר לקראת בנייה של אתרים רגישים. בישראל בוצעו עד כה, רק על ידי המכונים הגיאופיסי והגאולוגי לישראל ומאז שנת 1993, לפחות 115 מדידות כאלה. הידועות שבהן הן אלה שבוצעו לקראת הקמת הרכבל החדש באתר "מצדה", אתר חברת החשמל "אורות רבין" בחדרה ועוד.
סיוע משלחת צה"ל הראשונה לאזור אסון
מיד לאחר היוודע על אסון רעידת האדמה והיקפו, שיגר צה"ל משלחת חילוץ והצלה שהתבסס על כוחות חילוץ סדירים ומילואים של בה"ד 16 שבצריפין.הבה"ד היה כפוף אז למפקדת קצין חיל ראשי לעורף - מקחל"ר. בראש המשלחת עמד אל"ם אבנר שמואלביץ שפיקד על הבה"ד משנת 1984. המשלחת זכתה להערכה רבה בקרב שלטונות מקסיקו והמנהיגות העירונית, לרבות הקהילה היהודית בעיר. עם סיום משימת המשלחת, נערכו לכבודה טקסים במועצת העיר ובקהילה היהודית שם.
שלושת המוסקטרים (סרטים, 1921, צרפת)
שלושת המוסקטרים (בצרפתית: Les Trois Mousquetaires) זו סדרת סרטי הרפתקאות אילמים צרפתית משנת 1921 בבימויו של אנרי דיאמנט-ברגר, המבוססת על הספר שלושת המוסקטרים מאת אלכסנדר דיומא האב.
סדר הפרשיות בתפילין
התפילין הן תשמיש קדושה יהודי העשוי מעור ומכיל קלף עליו רשומות ארבע פרשיות מהתורה, ומשמש לקיומה של מצוות הנחת תפילין. בעניין סדר הפרשיות בתפילין קיימות ארבע שיטות מרכזיות בהלכה; בטרמינולוגיה ההלכתית השיטות השונות זכו לכינויים: שיטת רש"י; שיטת רבנו תם; שיטת הראב"ד; ושיטת השימושא רבא (חיבור בהלכות תפילין המיוחס לתלמיד של אחד הגאונים). הסדר הנפוץ הוא כשיטת רש"י.
דעת רש"י
על פי שיטת רש"י יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך", "שמע", "והיה אם שמוע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין (שמאל המניח). כך גם סברו הרמב"ם, הרשב"א, והרא"ש, וגם "הרבה גאונים" סברו ככה וכך היה נהוג בארצות המזרח בימי הרמב"ם.
דעת רבנו תם
בשיטת רבנו תם יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך" "והיה אם שמוע" ו"שמע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין. בתוספות כתוב שכך סברו גם רבנו חננאל, האי גאון, וגאונים אחרים (אולם רמב"ם כתב שהאי גאון סבר כרש"י). לפי הרמב"ם כך היה דעת הרי"ף. גם בפסקי תוספות וסמ"ג טעון שלשיטה זו יש מקור קדום במזרח. הרמב"ם כתב ש"כל אנשי מערב" סברו כדעת רבינו תם, וגם הוא עצמו נהג ככה עד שהגיע לארצות המזרח והשתכנע שדעת רש"י היא הנכונה.
דעת הראב"ד
לדעת הראב"ד סדר הפרשיות בתפילין של ראש כדעת רבינו תם, אך מתחילים מצד ימין של מניח את התפילין.
שורש המחלוקת
המחלוקת בין השיטות נובעת מפירושים שונים בלשון הגמרא:. המילים "שמע והיה אם שמוע משמאל" יכולות להתפרש שהן מסודרות משמאל לימין (כדעת ר"ת והראב"ד) או שהן מונחות בצד שמאל של התפילין (ובזה מודים רש"י והשימושא רבה). כמו כן נחלקו האם "קדש לי והיה כי יביאך מימין" הוא מימינו של קורא (העומד מול המניח וכביכול קורא את הפרשיות שבתוך התפילין, זו דעת רש"י ור"ת) או מימינו של מניח (דעת הראב"ד).
בספר תיקוני הזוהר מובא שבירושלמי מפורש שסדר הפרשיות הוא "הויות באמצע", כלומר, כדעת רבינו תם או הראב"ד.
בחלק מספרי ההלכה מצוין שאפילו משה רבנו קיבל את מצוות התפילין בשני אופנים. כך למשל, הרב אביעד שר שלום באזילה כתב ב"אמונת חכמים" (סימן ל'):
תפילין של רש"י ושל רבנו תם
הסדר של רש"י הוא הסדר הנפוץ ביותר, ואחריו - של רבנו תם. סדרי הפרשיות של רש"י ורבנו תם שונים בכך:
בשולחן ערוך נפסק שיש להניח תפילין של רש"י כיון שכך הוא מנהג העולם, אולם ירא שמים צריך להניח גם תפילין של רבנו תם מחמת הספק. כיום, רוב החסידים מניחים תפילין דרבנו תם בנוסף לתפילין דרש"י לאחר החתונה, אם כי בחסידויות חב"ד, ברסלב וקומרנא מקובל להניח תפילין של רבנו תם מיד עם הבר מצווה.
אהבה בעיר הגדולה
אהבה בעיר הגדולה (ברוסית: Любовь в большом городе) היא קומדיה רומנטית משנת 2009 בבימויו של מריוס וייסברג ובכיכובם של אלכסיי צ'אדוב, וולודימיר זלנסקי והזמרת ורה ברז'נייבה.
לסרט הופקו שני סרטי המשך, "אהבה בעיר הגדולה 2" ו"אהבה בעיר הגדולה 3".
עלילה
הסרט מתרחש בניו יורק. הדמויות העיקריות של הסרט הם החברים איגור, ארטיום ו"הכמעט רוסי" פין אולג. הם עובדים באמריקה ובזמנם הפנוי הם נהנים מהחיים.
איגור הוא רופא שיניים. אולג, המכונה "סאונה", הוא מדריך בקבוצת מועדון כושר לנשים. ארטיום מתפרנס כמדריך טיולים על ידי הצגת ניו יורק לתיירים רוסים. הוא נשוי, אך עובדה זו אינה מונעת ממנו לנהל רומנים.
The Best (אלבום של ג'סטין ביבר)
The Best (בעברית: הטוב ביותר) הוא אלבום אוסף השלישי של הזמר-יוצר הקנדי ג'סטין ביבר. האלבום יצא לאור באופן בלעדי ביפן, ב-27 בפברואר 2019, על ידי חברות התקליטים דאף ג'אם וסקול בוי רקורדס, לציון עשר שנים של ביבר בתעשיית המוזיקה (2009-2019).
באלבום נכללים סינגלים מתוך אלבומי האולפן של ביבר: My World 2.0 (2010), Under The Mistletoe (2011), Believe (2012), ו-Purpose (2015), וכן מתוך המיני אלבום My World (2009), אלבום הרמיקס Never Say Never: The Remixes (2011) ומאלבום האוסף הקודם שלו, Journals (2013).
מילת שאלה
מילות שאלה בעברית
מילות שאלה בשימוש ספרות ושירה:
באנגלית
באנגלית פחות מילות שאלה מבעברית.
מילות השאלה באנגלית מוכרות כ־Wh Questions (שאלות Wh), זאת בשל שרובן מתחילות ב־wh. שש מילות השאלה הנפוצות באנגלית הן Who (מי) What (מה) When (מתי) Where (איפה) Why (למה) ו־how (איך). ממילות השאלה הנפוצות מורכבות מילות שאלה נוספת באנגלית (לדוגמה: how old, how long).
מילת השאלה "כמה" ניתנת לתרגום בשני אופנים בעלי משמעות מעט שונה: "how much" ו-"how many". "how much" לשם עצם בלתי ספיר ו-"how many" לשם עצם ספיר.
יונאס קולקה
יונאס איינרי קולקה (פינית: Joonas Einari Kolkka; נולד ב-28 בספטמבר 1974 בלאהטי) הוא כדורגלן עבר פיני, המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי. הוא נחשב לשחקן שעושה את עבודתו היעילה באגף, וממעט יחסית להבקיע שערים.
קריירה
ב-2003 עבר קולקה לבורוסיה מנשנגלדבך הגרמנית, ובשנים הבאות החליף קבוצה מדי עונה. ב-2004 הוא עבר לקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג, ולא הצליח למנוע את ירידת הקבוצה לליגת המשנה. ב-2005 עבר לדן האג, ובעונת עבר לפיינורד, במדיה כבש שלושה שערים והעפיל לפלייאוף על ההעפלה לגביע אופ"א. בקיץ 2007 עבר קולקה לנאק ברדה, בה הוא שיחק 4 שנים. בקיץ 2011 חזר לווילם II, ולאחר עונה חתם בהאריות ההולנדים מטקסס מהליגה השלישית בארצות הברית. בדצמבר 2012 בגיל 38 פרש מכדורגל.
קולקה הוא מהשחקנים החשובים של הנבחרת הלאומית של פינלנד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת אסטוניה באוקטובר 1994, ומאז ערך 92 הופעות וכבש 11 שערים. הוא השתתף עם הנבחרת במספר טורנירי מוקדמות של גביע העולם ואליפות אירופה, אך מעולם לא הצליח להעפיל לטורניר גמר. ההישג הקרוב ביותר היה במוקדמות יורו 2008, כאשר פינלנד סיימה במקום הרביעי והייתה זקוקה רק לניצחון על פורטוגל כדי להעפיל לטורניר.
גבעת עוז
גִּבְעַת עוֹז הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השומר הצעיר השוכן בדרום מערב עמק יזרעאל, סמוך לצומת מגידו.
הקיבוץ נוסד ב-1949 על ידי גרעין ניצולי השואה מהונגריה. בתחילת דרכו סבל הקיבוץ ממלריה בגלל ביצות ממוקשות בסביבתו ומעבר לגבול. כן סבל הקיבוץ ממחסור במים בהיעדר מפעל מים מסודר לניצול המעיינות בסביבה. אנשי הקיבוץ קשרו קשרים עם ערביי כפרי הסביבה והזמינו אותם לחגיגותיהם.
בהמשך התווספה קבוצת עולים מברזיל. שכבת הגיל הצעירה מורכבת מבני המייסדים וכן מעולים מארגנטינה. בקיבוץ מתגוררים כ-453 איש.
ענפי ייצור עיקריים: פלחה, לול, רפת היישוב אינו גדול ושטחו עומד על כ-4 קמ"ר.
איתי גלו
איתי גלו (נולד ב-26 באוגוסט 1985) הוא תקליטן ומוזיקאי ישראלי הידוע בכינוי "די ג'יי גלו", והבעלים של חברת ההפקות והאירועים "אטיסוטו".
קריירה
בשנת 2015 ניגן בחתונתם של דוגמנית העל בר רפאלי ועדי עזרא, וב-2018 בחתונה של כדורגלן ברצלונה סרג'יו רוברטו (באנגלית: Sergio Roberto) והדוגמנית הישראלית קורל סימנוביץ'. בשנת 2019 הוא ניגן בחתונתם של הדוגמנית הישראלית נטע אלחמיסטר והכדורגלן רמי גרשון.
גלו הפיק וניגן בפסטיבלים וקונצרטים שונים, בהם הופעה בשנת 2015, שבה חימם את הבקסטריט בויז, והופעה בשנת 2016 שבה חימם את סיה. ביולי 2019, ארגן סדרה של הופעות גדולות עם זמרים ישראלים מובילים בתל אביב לצידם הופיע, ובהם מוקי ועידו בי.
בשנת 2019 הופיע גלו באירוע של ארגון ידידי צה"ל בניו יורק, שם גויסו מעל 500 אלף דולר כדי לתמוך בתוכניות חינוכיות של חיילים צעירים נזקקים בצבא ההגנה לישראל. בספטמבר 2020, גלו התפרסם בעקבות הופעה במסיבה מול השלט של הוליווד המפורסם, שאורגנה על ידי השחקן המקצועי פייז בנקס (באנגלית: FaZe Banks) בשנת 2019 נבחר גלו מתוך מאה תקליטנים כתקליטן הרשמי של אירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב.
באפריל 2021 הוציא גלו בשיתוף פעולה עם עדן בן זקן את השיר "מועבט", שזכה למעל ל-24 מיליון השמעות. שיתוף הפעולה הגיע לאחר מספר שיתופי פעולה מצליחים של גלו עם אמנים מובילים כמו נועה קירל, רן דנקר ולירן דנינו.
במרץ 2022, גלו הפיק וכתב בשיתוף עם רון ביטון את השיר "פעמון" עבור הזמרת נועה קירל, השיר שזכה למעל מחצי מיליון צפיות בפחות בחמש שעות ול-5.5 מיליון צפיות תוך פרק זמן של 7 ימים בפלטפורמת יוטיוב, השיר "פעמון" הוצג לראשונה לפלטפורמת הטיקטוק בלבד לפני ששוחרר לרדיו ולפלטפורמות נוספות.
ביולי 2022 גלו ורון ביטון הפיקו יחד את השיר "עולה על שולחנות" עבור מארינה מקסימיליאן. באותו החודש גלו הופיע בפסטיבל טומרולנד שבבלגיה.
בשנת 2023 הוציא עם דנה אינטרנשיונל את "Big D*** Energy" שכתבה מאיה סימנטוב.
סטפאן באטורי
רקע משפחתי ושנות צעירותו
סטפאן באטורי או אישטוון באטורי התשיעי נולד ב-1534 כבנו של אישטוואן באטורי שומיואי האב (אישטוואן באטורי השמיני) (1534-1477), אציל הונגרי מהאזור פרטיום, ושל קטלין (קאטה) טלגדי, בתו של שר האוצר המנוח של הונגריה, אישטוואן טלגדי. אישטוואן באטורי האב שירת שנים רבות את שליט טרנסילבניה ובהמשך מלך הונגריה, יאנוש זאפויאי, עלה לדרגות הבכירות של אישפאן ושל סגן ווייווד של טרנסילבניה, ובשנים 1529–1530 מילא את התפקיד של שליט (ווייווד) טרנסילבניה. הוא נפטר כמה חדשים אחרי לידת בנו, ב-17 במרץ 1534. גם אמו מתה בעודו נער. הילד אישטוואן נמסר לחסותם של המגנט המלומד טאמאש נאדאשדי ושל הבישוף של אסטרגום פאל וארדאי שדאג לחינוכו במסגרת בית ספר שניהל בטרנבה (נאג'סומבט), בשטח ההונגרי שבשליטה אוסטרית. בשנות ה-40 של המאה ה-16 נשלח אישטוואן על ידי אחיו הבכור אנדראש באטורי להתחנך כנושא כלים בחצרו של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, בווינה. קיבל השכלה הומניסטית, אך קיימים ספקות גדולים לגבי לימודיו באוניברסיטת פדובה המצוינים בהרבה מהביוגרפיות שלו. בשנת 1549 היה, יחד עם אחיו מיקלוש, חבר בפמליית בתו של פרדיננד, קטרינה, שהתחתנה במנטובה עם הדוכס המקומי, פרנצ'סקו השלישי לבית גונזגה (1550-1540). לא ידוע מתי חזרו לווינה או לטרנסילבניה. ייתכן כי באותה תקופה למד איטלקית ואולי למד באוניברסיטה, אך המידע על כך אינו מבוסס דיו. בימי הרפורמה, אישטוואן באטורי דווקא התחזק באמונתו הקתולית ברוח האווירה ששלטה בחצר ההבסבורגים.
הקריירה בטרנסילבניה. המאבק באוסטרים
בשובו לטרנסילבניה נקלע באטורי אל תוך העימות שבין המחנה של פרדיננד שירש את כתר הממלכה ההונגרית אחרי מותו של יאנוש סאפויאי ובין המחנה של האלמנה, המלכה איזבלה יאגלונקה וילדה הקטן, יאנוש ז'יגמונד, שנתמכו על ידי הטורקים ושלטו בחלקים המזרחיים של הממלכה, רובם בטרנסילבניה. באטורי בחר לתמוך במלכה איזבלה ומשחזרה מפולין, ב-22 באוקטובר 1556 קיבל את פניה בשם האצילים ההונגרים וליווה אותה עד למושבה בעיר קולוז'וואר (קלוז'). בשנת 1559 התמנה על ידה מפקד של העיר נאג' ואראד (אוראדיה) והפך בדרך זו לאיש החזק של המחוז ביהאר, שהייתה לו חשיבות אסטרטגית גדולה. באותם הימים היה באטורי לגדול בעלי האחוזות בממלכה של משפחת סאפויה. אולם אחרי מות המלכה איזבלה בנובמבר 1559 ראש צבאה, מנהרט באלאשה (Balassa Ményhert; 1568-1511), ערק למחנה של פרדיננד. אישטוואן באטורי ניסה להתנגד לכוחות התומכים בהבסבורגים, אבל ב-4 במרץ 1562 הובס על ידי באלאשה במצור המפורסם על הודוד. באטורי עצמו נפצע בקרב. בהמשך, אחרי הסכם שביתת הנשק, שרת באטורי פעמיים כשגריר של שליט טרנסילבניה בווינה. ב-1563 ביקש לשווא את ידה של אחת הבנות של הקיסר פרדיננד בשביל אדונו, יאנוש ז'יגמנד. בשנת 1564 ניסה באטורי להפסיק את מה שכונתה "מלחמת הטירות" באזורי קאשה (קושיצה) וסטמאר והצליח לשחרר את אחוזות משפחתו שנכבשו על ידי באלאשה בסטמאר ובנאג'באניה (באיה מארה). הודות למאמציו ידו של בית סאפויה הייתה זמנית על העליונה. אחרי מותו של פרדיננד, עלה על כס האימפריה הרומית הקדושה וכס הונגריה (בחלק המערבי שלה) מקסימיליאן השני לבית הבסבורג. תוך ניסיון להשתלט על טרנסילבניה, בשנת 1565 גייס מקסימיליאן כוחות צבאיים בפיקודו של לאזאר פון שוונד. שוונד יחד עם באלאשה ניצחו את לוחמיו של הנסיך-מלך יאנוש ז'יגמונד ואילצו אותו להסכים לפתיחת משא ומתן. אישטוואן באטורי ניהל את המשלחת הטרנסילבנית וחתם בסאטמר על הסכם שלום זמני. כשהטורקים, בני ברית של יאנוש ז'יגמונד, יצאו למתקפה רבת עוצמה נגד ההבסבורגים ובני בריתם בטרנסילבניה, מקסימיליאן ראה בכך הפרת ההסכם בסטמאר והורה לעצור את באטורי ששהה שוב כשגריר בווינה. הוא נכלא למשך לא פחות משנתיים במעצר בית בתוך אכסניה וינאית.
קורט
{{פירושונים|
סטפאן באטורי
בחירתו לשליט טרנסילבניה
האוסטרים, שחתמו בפברואר 1568 הסכם שלום באדירנה עם הסולטאן סלים השני, השתכנעו כי המעצמה העות'מאנית לא תאפשר להם לכבוש את טרנסילבניה. בנסיבות אלה בשנת 1570 גאשפאר בקש נשא ונתן עם ההבסבורגים והוביל לחתימת הסכם חשאי בשפייר בין הקיסר מקסימיליאן ובין יאנוש ז'יגמונד סאפויאי. הסכם זה קבע כי יאנוש ז'יגמונד ויתר על כתר הונגריה לטובת הקיסר, ובתמורה הכיר בו מקסימיליאן כנסיך של טרנסילבניה. הסכם שפייר נתן בפועל גושפנקה לחלוקת הממלכה ההונגרית לשעבר לשלושה חלקים: החלק המערבי בשליטת קיסר האימפריה הרומית הקדושה שקרא לעצמו גם מלך הונגריה, החלק המרכזי בשליטת האימפריה העות'מאנית (הפאשאליק של בודה ובאנאט) ובמזרח - הנסיכות העצמאית של טרנסילבניה, בהנהגה של אצילים הונגרים ובמידה רבה בחסות טורקית.
קורט
ראו גם
}}
סטפאן באטורי
בחירתו לשליט טרנסילבניה
במרץ 1571 מת הנסיך יאנוש ז'יגמונד ולפי ההסכם בשפייר טרנסילבניה הייתה אמורה לעבור לידי הקיסר מקסימיליאן, כשגשפאר בקש, שר האוצר, עמד להתמנות ל"וויווד" בחסות ההבסבורגים. מהלך זה לא היה ישים בגלל העות'מאנים. ב-25 במאי 1571 אספת האצילים ההונגרים הטרנסילבנים (הדיאטה) שהתכנסה בבירה אלבה יוליה בחרה בבכיר האצילים, אישטוואן באטורי, כשליט. גם הטורקים העדיפו את בחירתו כנגד זו של היריב הפרו-הבסבורגי, בקש. נוכח העובדות בשטח החליט הסולטאן סלים השני להכיר בבאטורי באמצעות צו -"אתנאמה"- שנמסר על ידי שליח (צ'בוש) בשם אמהט, שבו הכריז כי טרנסילבניה נמצאת כמו הונגריה המרכזית בתחום חסותו, אבל הוא הסמיך את באטורי לנהל אותה כווייווד מטעמו. מקסימיליאן לא יכול היה מיד אחרי ההסכם באדירנה להתערב צבאית בטרנסילבניה. בשנת 1572 אף הסכים הסולטאן לתת גושפנקה למעמדו של אישטוואן באטורי כיורש החוקי של כתר טרנסילבניה במקום המלכים ממשפחת סאפויאי. ברוח הכרה זו, באטורי היה רשאי אפילו להוריש את כסאו לבני משפחתו. בחשאי, בדומה לקודמו, יאנוש ז'יגמונד, באטורי נשבע אמונים גם לקיסר מקסימיליאן. כעבור זמן מסוים, מקסימיליאן נאלץ להשלים עם בחירתו של באטורי. להשלמה זו לכאורה יכלו לשרת גם נימוקים דתיים: בסופו של דבר, אם יאנוש ז'יגמונד המנוח הפך לחסיד של הכנסייה היוניטרית החדשה, השנואה על המונרכיה האוסטרית, אישטוואן באטורי נשאר לפחות קתולי טוב.
תאריו בטרנסילבניה
בלטינית
מרקם היחסים עם הסולטאן
שלטונו של באטורי התחזק ורבו סיכוייו לזכות בעצמו בכתר של פולין. במישור יחסיו עם השער העליון באטורי נאלץ לנהל מדיניות זהירה. הסולטאנים ביקשו לכפות בהדרגה על טרנסילבניה את משטר החסות שנהגו כלפי הנסיכויות הרומניות ולאכיה ומולדובה. על מנת ללחוץ על באטורי, אף לא נרתע הסולטאן סלים השני לאיים כי יתמוך ביריבו, גשפאר בקש. באטורי נאלץ להסכים להרבה מן התנאים המשפילים והעושקים של הטורקים. בין היתר באוגוסט 1575, אחרי שגבר על בקשי, עליו היה להסכים לתשלומי דמי חסות שהועלו על ידי הסולטאן מורד השלישי מ-10,000 ל-15,000 פלורינים לשנה. היה צריך גם לספק לסולטאן כוח צבאי במקרה מלחמה. כאמצעי סחיטה החזיק הסולטאן באיסטנבול אציל הונגרי, טוען לכתר בכוח בשם פאל מארקהאזי, לפי המנהג הסחטני שנהג כלפי שליטי הנסיכויות הרומניות בוולאכיה ומולדובה. בנסיבות אלה דאג גם באטורי לשחד פקידים בכירים בחצר העות'מאנית, ריסן את שומרי הגבול שלו מלבצע תקיפות נגד האזורים שנצאו בשליטה טורקית, ורדף אחרי בוגדן, שליט רומני שנמלט מפני הטורקים. בעת העימות בין הטורקים ובין שליט אחר של מולדובה, יון האיום או האמיץ, ריכז באטורי כוחות על יד הגבול עם מולדובה, עקב אחרי האירועים ונמנע מלבוא לעזרת הטורקים בתירוץ שהוא נזקק לחיילים במאבקו נגד גשפר בקש. ההיסטוריונים הטורקים חלוקים לגבי יחסיו של באטורי אל האימפריה העות'מאנית. חלק מהם נוטים להחשיבו כבלתי נאמן ו"כפוי טובה". בפועל, בזמן שלטונו לא פרצו מלחמות בין שני הצדדים. לא היו סיבות שבאטורי יכרות בריתות נגד הטורקים עם שני האויבים העיקריים של הסולטאן באותה תקופה - האימפריה ההבסבורגית, שהייתה עוינת לו, ורוסיה, שהייתה יריבתה של פולין. זאת אף-על-פי שהיו לו חלומות ארוכי טווח על התקוממות נגד העות'מאנים. בכמה מקרים באטורי הוציא להורג מפקדים קוזקים ואצילים פולנים שהעזו לפלוש לשטחי החסות בח'נות של קרים, בת בריתם של הטורקים מצפון לים השחור.
מדיניות הפנים בטרנסילבניה
במישור הפנימי לקח אמצעים לחזק את השלטון המרכזי של המדינה הצעירה. בחן מחדש את זכויות הבעלות על האחוזות הגדולות, פיתח את המסחר ואת תעשיית המכרות. השתדל שלא להפר את הסטטוס קוו של שלום בין-דתי בקרב האתניות המועדפות - הונגרים והגרמנים (בין קתולים ובין הרוב הפרוטסטנטי) שהתקיים באותו זמן בטרנסילבניה אך התכוון לחזק את מעמד הדת הרומית-קתולית. אסר על הקמת תנועות רפורמיות חדשות ולקח אמצעים נגד הכנסייה האוניטריאנית החדשה. את הבישוף שלה, פרנץ דוד, שלח לבית הסוהר בעיר דווה. באטורי, שבינתיים עבר להיות מלך בפולין, והיה מעוניין בהתפתחות החינוך, פתח ב-1579 את שערי הנסיכות למסדר הישועים והקים אוניברסיטה בניהולם בעיר קלוז' (קולוז'וואר). כמו כן קמו בתי ספר ישועיים גם באלבה יוליה ובמנשטור. עם זאת יחסו לכנסייה האורתודוקסית הרומנית היה חיובי. באטורי הורה בשנת 1571 על חופש פעולה של המטיף הירומונאך איפטימיה בקרב האוכלוסייה הרומנית. כעבור שנה, ב-1572 אישר את מינויו כבישוף. יש משערים כי יחס זה לאורתודוקסים ביקש מצד אחד להחליש את האחיזה וההתפשטות של הדת הפרוטסטנטית, ומצד שני להבטיח שביעות רצונם של הרובאים הרומנים שבצבא הטרנסילבני.
הקיף עצמו באצילים מלומדים, חלקם בוגרי אוניברסיטת פדובה. בזמנו עלו קרנן של משפחות כמו וסלני (Wesselényi) ובתלן (Bethlen) שתשחקנה תפקיד חשוב בעתיד האזור. אדם מלומד ושוחר אמנויות, הצטיין הנסיך גם בכישוריו ככותב מאמרים פוליטיים בסגנון משובח. בשעות הפנאי נהג לנגן בכלי המקלדת הידוע כ"וירג'ינל", אחד מאבות הפסנתר. שנות מלכותו נחשבות לאחת מתקופות הפריחה של נסיכות טרנסילבניה.
בחירתו למלך פולין. מעבר השלטון
עם מותו של זיגמונט השני אוגוסט ללא ילדים וסופה של שושלת יוגאילה בפולין (1572), מדינה זו עברה לשיטת הבחירה החופשית של המלך. באפריל 1573, אנה יגיילונקה (1596-1523), אחות המלך המנוח, שכנעה את הסיים לבחור בנסיך אנרי לבית ולואה, אחיו הצעיר של המלך הצרפתי שארל התשיעי, למלך פולין. נישואים בינה ובין אנרי היו עשויים לחזק את חוקיות המהלך.
האצולה הפולנית חתמה עם המלך הזר החדש את ההסכם הידוע כ"ארטיקולי אנריקאני" ("Articuli Henricani), שנתן תוקף להחלשת סמכויות המלך לטובת האריסטוקרטיה. אולם אנרי לא מיהר להתחתן עם אנה יאגיילונקה וכעבור שנה בלבד מאז בחירתו ולאחר ארבעה חודשי מלוכה בפועל - ב-12 ביוני 1574 - ברח מפולין, אחרי מות אחיו הבכור, על מנת לתפוס את כס המלכות בצרפת.
בנסיבות אלה המצב בפולין חזר להיות בלתי יציב והתחרות על כתר המלוכה התעוררה מחדש למשך חצי שנה. מועמד בעל סיכויים טובים ביותר נחשב בהתחלה הקיסר הגרמני ומלך הונגריה, מקסימיליאן השני, שהתכוון להפקיד את כתר פולין לידי בנו, הארכידוכס ארנסט. טוען אחר לכתר פולין היה הצאר של רוסיה, איוואן הרביעי, הידוע גם כאיוואן האיום. שליח של הסולטאן מוראט השלישי נאם בפני האצילים הפולנים והמליץ לבחור בין שלושה מועמדים: יאן קוסטקה, פלטין של סנדומיר, יוהאן השלישי, מלך שוודיה, ואישטוואן באטורי, שליט טרנסילבניה.
לבסוף הצאר יצא מן המשחק תמורת כמה הטבות טריטוראליות מצידו של מקסימיליאן. למרות התמיכה של האפיפיור ושל ראשי הכנסייה הקתולית בפולין בקיסר, המצב הגאופוליטי החדש גרם לחששות רבים בקרב פולנים רבים (שהתאחדו לא מזמן עם ליטא במדינה אחת בעקבות איחוד לובלין ב-1569) שהרוסים והגרמנים יחלקו ביניהם את הממלכה המאוחדת, בעוד הטורקים ימשיכו מצידם להוות איום מדרום.
באותה תקופה סוכן של באטורי באיסטנבול, בשם ראץ, הפיץ שם שמועות על סיכוייו כביכול של איוואן האיום להיבחר כמלך פולין, מה שגרם לווזיר הגדול מהמט סוקולו להזכיר לפולנים כי האימפריה העות'מאנית מעוניינת לומר דבר או שניים לגבי בחירת מלך פולין. הווזיר הורה לטטרים בפיקודו של הביי מפילק לבצע כמה פשיטות לשטח הממלכה הפולנית-ליטאית במטרה זו. הסוכן ראץ שכנע את הווזיר הגדול כי לבאטורי יש סיכויים טובים בקרב האצולה הפולנית. בנסיבות אלה הוסיף השליח של סוקולו בפולין את שמו של באטורי לרשימת המועמדים הנהנים מתמיכת השער הנשגב.
בהשפעת הנציג של האפיפיור, הנונטיוס ויצ'נצו לאורו והקרדינל יאקוב יוחנסקי, הסנאט של פולין, שהתכנס ב-12 בדצמבר 1575, בחר במקסימיליאן למלך. לעומת זאת באטורי, שהיה ידוע בסובלנותו הדתית היחסית בטרנסילבניה, זכה לתמיכת האצולה הבינונית הפולנית, ובמיוחד של האצילים האוהדים את הרפורמה הפרוטסטנטית ואחדים מהם אפילו את הסוציניאניזם, שפחדו מאוד ממדיניות הרפורמה הנגדית של בית הבסבורג ורצו למנוע דריסת רגל של השושלת הזאת בפולין.
אחרי יומיים של סערת רוחות ציבורית, שבה חלק מהאצולה ובראשה יאן זאמויסקי איימה במלחמת אזרחים אם לא ייבחר מלך פולני שורשי מבית פיאסט, אומצה החלטה אחרת, מיוזמתו של הקסטלן מבייץ', סטניסלב שפרנייץ: לבחור באנה יאגיילונקה למלכת פולין ולחתנה עם המועמד הסביר יותר מבחינת האינטרסים של פולין, סטפאן באטורי. באטורי הסכים מיד. לפיכך, על אף שהאצולה העליונה יחד עם הכמורה הצביעו בעד מקסימיליאן וההבסבורגים, באספה שהתקיימה ביידזייוב, על יד ורשה, 15 בדצמבר 1575, קולות האצולה הבינונית הכריעו את הכף לטובת בחירתם של אנה ושל באטורי. נציגי ליטא עזבו במחאה את הפרלמנט ולא השתתפו בהצבעה.
ב-18 בינואר 1576 הגיע מידזייוב לקרקוב כוח צבאי של כ-20,000 לוחמים והטילו אימה על נאמני ההבסבורגים בעיר ובאקדמיה היאגיילונית. בחירתו של באטורי קיבלה אישור סופי. ב-16 בפברואר 1576 חתם סטפאן באטורי, בעיר מדיאש, את ההסכם pacta conventa שבו התחייב בפני האצולה הפולנית, בין השאר, להחזיר לפולין את השטחים שסופחו על ידי רוסיה במלחמת ליבוניה. כעבור חודש, ב-16 במרץ חצה את גבול פולין על מנת להגיע אל מחנה תומכיו בקראקוב. ב-1 במאי 1576 באטורי התחתן עם אנה יאגיילונקה והוכתר בקתדרלת ואוול למלך פולין בשם סטפאן הראשון. הטקס נוהל אל ידי הבישוף של קויאוויה, סטניסלב קארנקובסקי, שהשתכנע מאמונתו הקתולית של באטורי, בעוד הקרדינל הפרימאט של פולין, יאקוב אוכנסקי סירב לעשות זאת. ב-24 במאי הצליח כוח צבאי בשרות המלך החדש להתגבר על מגיני הטירה בלאנצקורונה של אלברט לאסקי, הפלטין משייראדז, שנמנה עם התומכים הכי גדולים של ההבסבורגים. לרגע איחוד לובלין נראה כעומד להתבטל, בגלל התנגדותם של נציגי ליטא ששקלו ברצינות לבחור בקיסר מקסימיליאן כדוכס גדול של ליטא. אחרי משא ומתן קדחתני והבטחות כי ליטא תמשיך לשמור על זכויותיה במסגרת ה"רפובליקה" הוכר גם סטפאן באטורי כדוכס גדול של ליטא, דוכס של רוטניה וסמוגיטיה. כגמול להכרתו, הקים סטפאן, בעזרת הישועים, את אוניברסיטת וילנה - Alma Academia et Universitas Vilnensis Societatis Iesu.
נסיך טרנסלבניה
על אף שהפך למלך פולין, לא ויתר באטורי, בהסכמת הסולטאן (שבאה ליד ביטוי בפירמן ב-23 בינואר 1576),על השליטה בטרנסילבניה. בני חבל ארץ זה שבו נולד, תפסו מקום נכבד בחצרו ובצבאו. בין פולין ובין טרנסילבניה נוצר מצב של "אוניה פרסונלית". סטפאן באטורי אימץ לעצמו את התואר של נסיך טרנסילבניה (בדומה ליאנוש ז'יגמונד סאפויאי בעבר) ומינה ל"וייבוד" של טרנסילבניה וכממלא מקום שלו שם, את אחיו הבכור, קרישטוף באטורי.
אחרי מותו של זה ב-1581 מינה במקומו את בנו של המנוח, ז'יגמונד באטורי. מפני שז'יגמונד היה קטין, מינה לצידו את יאנוש גיצי כמושל ועוד יועצים נוספים כדי שינהלו בפועל את הנסיכות.
כנסיך של טרנסילבניה, החליש באטורי את כוחה של הדיאטה וחיזק את השלטון המרכזי נקט במדיניות לא פופולרית, לטובת האצילים. בשנת 1577 הורה על החזרתם בכוח של הצמיתים העריקים לאחוזות אדוניהם. כמו כן דיכא ללא רחמים את מרידות הסקלרים. התושבים העניים שילמו מחיר כבד על השתתפות טרנסילבניה במאמציה הצבאיים של פולין נגד רוסיה. הוטלו מיסים כבדים ואלפי לוחמים טרנסילבנים, רובם סקלרים, השתתפו במלחמה בתקווה להיחלץ מהחיים הקשים בבית.
אצילים הונגרים מטרנסילבניה בחצר הפולנית
באטורי הקים לעצמו בקרקוב "קנצלריה" בראשותו של מרטון ברזביצי, שאחרי מותו של קרישטוף באטורי ניהל בפועל את עיניני טרנסלבניה, כשההקנצלריה המקומית בטרנסילבניה בראשותו של פרקש קובאצ'וצי, הייתה כפופה לה. עם אנשי המלך שליוו אותו לפולין, נמנו אנדראש באטורי, בולדיז'אר באטורי, ז'יגמונד פורגאץ',מיקלוש אורבאי ויאנוש צ'פי, מוזש סקיי, איש צבא, כמו כן פרנץ וסלני, שמבלאן, שהיה היחיד שנשאר בפולין עד מותו של המלך, ולא עורר עוינות בקרב הפולנים ופרקש קובאצ'וצי, ראש הקנצלריה של טרנסילבניה, שהשנתיים בהן שהה בקרב האריסטוקרטים הפולנים היו לדבריו שנות סבל. בין אצילים הארנסילבנים ששהו בפולין ניתן לציין גם שמות כמו בולדיז'אר קארוי, בולדיז'אר קמן, בני משפחת באנפי (אישטוואן, קרישטוף וגיירג'), פרנץ בזרדי, גאבור מאילאט, גיירג' איריני, שצאצאיהם עוד ישחקו תפקידים חשובים בהיסטוריה של טרנסילבניה והונגריה.
שאיפותיו של באטורי והאינטרסים הפולניים
באטורי שאף לקבל את כתר הונגריה. בחירתו של באטורי בפולין הייתה כרוכה בחפיפה חלקית בין שאיפותיו הפוליטיות והאינטרסים של הממלכה פולנית. באטורי שאף לטווח ארוך לנהל מלחמת שחרור נגד הטורקים העות'מאנים ובו זמנית לחבל בתביעות ההבסבורגים לכתר הונגריה. סיכוייו למלוך בפולין חוזקו על ידי מות יריבו, מקסימיליאן השני בנובמבר 1575. האצולה הפולנית חששה שלא ישים את יעדיו בהונגריה מעל האינטרסים של פולין.
המצור על גדנסק
בהתחלה נקלע באטורי במצב פוליטי וכלכלי קשה. המדינה נפגעה מאוד מתקופת האינטרגנום. הקיסר מקסימיליאן השני התעקש לממש את בחירתו על ידי הסנאט הפולני, תמך בהתנגדות פנימית ובברית עם רוסיה, התכונן לפעולה צבאית. אולם מותו הפתאומי עקב מחלה גרם להתהפכות המצב. העיר שהפגינה ההתנגדות הכי עזה לשלטונו של סטפאן הייתה גדנסק, בגרמנית דנציג. עתירת נכסים, כחברה בברית ההאנזה ובתור נהנית מהתמיכה החשאית של דנמרק ושל הקיסר הגרמני, דנציג תמכה בבחירתו של מקסימיליאן והייתה נחושה שלא להכיר בבאטורי. אחרי מצור של שישה חדשים, הצבא של דנציג, שכללה 5,000 שכירי-חרב נוצחה בקרב בשדה פתוח ב-16 בדצמבר 1577. אך מפני שצבאו לא היה מסוגל לכבוש את העיר בכוח, ומכיוון שלא הצליח להשיג מספיק כסף מהאצולה הפולנית, נאלץ באטורי להגיע לפשרה: הסכים להכיר במעמד המיוחד של העיר ובפריבילגיות שלה, כפי שהוכרו על ידי מלכי פולין הקודמים. יתרה מזו, ביטל את הצ'רטר שהעניק לכתר הפולני מונופול על המדיניות הימית ושהבטיח את שלטון פולין בנמל. בתמורה הכירה בו העיר כשליט של פולין ושילמה לו סכום עתק של 200,000 גולדנים בתור פיצויים. בהמשך גדנסק נשארה נאמנה לפולין בימי המלחמות עם שוודיה ועם רוסיה וסיפקה לרפובליקה את הסיוע הנדרש. עם זאת לטווח ארוך הוויתורים לגדנסק נחשבו להחלטה מזיקה. הם החלישו את הקשרים החוקיים בין פולין לדנציג ופגעו בזכויות הכתר הפולני לבנות צי צבאי בים הבלטי מבלי לקבל את אישור שלטונות הנמל.
חיזוק השלטון המרכזי
סטפאן באטורי ארגן מחדש את הצבא הפולני. בין החידושים שהנהיג היה הקמת כוח רגלי חצי-מקצועי, המורכב מאיכרים מאומנים בלחימה רגלית ובהנדסה קרבית. הוא הצליח לגייס גם את הקוזקים מאוקראינה ומגדות הדנייפר בתוך כוח צבאי סדיר שהיווה מחסום נגד הטטרים, הטורקים והצבא הרוסי. בזמנו הונהג התפקיד של יסאול, סגן האוטמאן, בצבא הקוזאקים. בעמדות מפתח בצבא, וגם במנהל, מינה באטורי אנשים מחוץ לממסד והפחית בדרך זו את תלותו באצולה ואת יכולתה לכפות עליו ויתורים. לעומת זאת הוא עודד את צמיחת כוחן של כמה משפחות אצילים שחבו למלך את עושרם ואת מעמדם, כגון משפחת זמויסיקי. הוא ביצע גם רפורמה של המוסדות המשפטיים על ידי הקמת בתי משפט לערעורים - בפולין ב 1578 ובליטא ב-1580. באטורי תמך בהקמת בתי דין של האצולה, מה שהפחית את כוח המלך מול האצולה אך הרגיע את חששותיה ועזר להשגת תמיכתה ביעדי המלך. כדוגמה להפעלת החוק והסדר הורה באטורי להוציא להורג את האציל סמואל זבורובסקי שהוגלה בעבר בגלל אשמת רצח ושהעז תוך הפרת צו ההגליה, לחזור למדינה. באטורי נקט בענישה זאת על אף שמשפחתו של זבורובסקי סייעה לבחירתו למלך פולין. שוחר תרבות ומדעים, סטפאן באטורי הפך בשנת 1579 את המכללה של הישועים בווילנה לאוניברסיטה, מוסד שלישי מסוג זה במדינה.
מלחמה נגד רוסיה
במישור יחסי החוץ השתדל באטורי לחפש שלום באמצעות בריתות חזקות. על אף שנשאר חשדן כלפי בית הבסבורג, כרת ברית הגנה עם יורשו של מקסימיליאן, הקיסר רודולף השני, בתיווך שליח הותיקן. יישר את ההדורים גם ביחסים עם האימפריה העות'מאנית על ידי הסכם הפסקת האש ב-5 בנובמבר 1577. לעומת זאת לבקשתו, אישר הסיים שהתכנס בוורשה את מימון המלחמה הבלתי נמנעת עם רוסיה של איוואן האיום.
התערבויות במולדובה
על אף שגייס קוזאקים לצבאו, במדיניותו כלפי מולודובה נזהר המלך באטורי שלא להכעיס את הסולטאן העות'מאני והתנגד לניסיונות של קוזאקים להתערב במולדובה. על מנת להראות נאמנות כלפי הסולטאן הוא עצר את השליט לשעבר של מולדובה איוואן ניקוארה פוטקובה, האנטי-טורקי, שחיפש באופן טבעי מקלט בפולין, והוציא אותו להורג בלבוב ב-16 ביוני 1578. כמו כן שיגר חיל משלוח למולדובה בפיקודו של גאשפאר בקשי על מנת לדכא ניסיון בהשתתפות של הקוזאקים להדיח את השליט פטרה הפיסח.
מחלתו ומותו - במרכז מחלוקת רפואית
בשנותיו האחרונות סבל המלך ממרה שחורה וכתב צוואה. ב-3 בדצמבר 1586, בשובו מציד הרגיש כאב עז בחזה ועייפות רבה. תסמינים אלו חזרו כעבור יומיים, בליווי קשיי נשימה, רעד, חיוורון והתעלפויות. שני רופאיו האיטלקים היו חלוקים בדעותיהם. הם אבחנו אבחנות שונות והמליצו על טיפולים סותרים. סימון סימוניוס, איש לוקאנה ובוגר האוניברסיטאות של ז'נבה והיידלברג, שיער כי מדובר ב"דיסקראסיה פריגאטה" (dyscrasia frigata) - הפרת איזון הליחות עקב קור והמליץ על חימום הגוף, בעוד עמיתו בוגר האוניברסיטה של פדובה, ניקולאוס בוּצ'לה, חשד כי מדובר במורסה בקרום המוח והמליץ על אמצעי קירור הגוף; המלך נפטר תוך זמן קצר, ב-12 בדצמבר 1586, ב"טירה הישנה" בגרודנו (הורדנה). היה בן 54 במותו. הנתיחה שלאחר המוות של גופתו שבוצעה על ידי הכירורג יאן זיגוליץ ולצידו, ניקולאוס בוצ'לה, הייתה הראשונה מסוג זה במזרח אירופה. המנתחים שמו לב להגדלה ניכרת של הכליות ("כמו של פר") ומהמורות מוזרות על פניהן, אך לא ייחסו את מוות לכך. את הגולגולת לא פתחו. גופת המלך הועברה מגרודנו לקרקוב, שם נקברה בקתדרלה המלכותית על הגבעה ואוול.
היו שהאשימו את הרופאים בגרימת מותו (turba medicorum perdidit cesarem), והריב ביניהם נמשך גם לאחר מכן במשך שנים, תוך הטחת עלבונות זה בזה. בשנת 1933 לרגל מלאת 400 שנה להולדתו של סטפאן באטורי התקיימה התייעצות רופאים בראשותו של פרופ' פרנצישק וולטר מבית הספר לרפואה בקרקוב, והועלתה ההשערה שהמלך נפטר עקב כליות פוליציסטיות עם אורמיה.
סטפאן באטורי לא השאיר יורשים ולא הצליח להוריש את כס המלכות מפולין לאחד מבני משפחתו. חיי נישואיו עם אנה יגיילונקה, שהייתה עשר שנים מבוגרת ממנו, (בשנת הנישואים בת 52) לא היו מוצלחים. לא יכלו להביא ילדים לעולם ולמלך שחי תקופות ארוכות רחוק מהבית, היו מספר מאהבות. המלכה אנה אף שקלה משום כך להתגרש ממנו.
תאריו אחרי 1576
תאריו בלטינית, אחרי הכתרתו כמלך פולין, היו כדלקמן: בתרגום לעברית: