cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דור ה-Y
מאפיינים
להבדיל מהדורות התעסוקתיים הקודמים, בני הדור אינם מוכנים לוותר על חיי משפחה לטובת קידום בעבודה, ביטחון תעסוקתי לא מדורג אצלם במקום גבוה, ואינם רוצים לקחת אחריות בעבודה אם הדבר ידרוש מהם להשקיע בכך מאמץ רב.
מאפיינים תעסוקתיים של דור ה־Y הם יכולת ונכונות לעבודת צוות ועבודה בקבוצות, יכולת לפזר קשב ולטפל במקביל בשני נושאים לפחות. רובם בעלי מיומנות טכנולוגית ויכולת לימוד מהירה של מכשירים חדשים. שליטה מלאה במחשב ויישומיו המקובלים, כמו גם ברשת האינטרנט ושימוש רב ברשתות חברתיות מקוונות. דור זה מאופיין כחסר יוזמה יחסית לדורות הקודמים, אך עם מוכנות גבוהה ללמוד נושאים חדשים.
דור ה־Y הישראלי
החוקרים עוז ותמר אלמוג אפיינו את דור ה־Y: הביקורת של עוז ותמר אלמוג אודות דור זה עוררה ביקורת רבה בקרב חוקרים.
כיוון שחלק מהחוויות המעצבות שלהם דומות לאלה של בני גילם ברחבי העולם, הם דומים במרבית מאפייניהם לבני גילם במדינות המערב. חוויות מעצבות ייחודיות לדור ה־Y הישראלי כוללות את רצח יצחק רבין והאינתיפאדה השנייה. תרומה לחקר דור ה-Y הישראלי הוא מחקרם של עוז אלמוג ותמר אלמוג וספרם שפורסם בעקבות מחקר זה, "דור ה־Y – כאילו אין מחר". מנגד, כנגד מחקרם טענה העיתונאית צליל אברהם כי הוא מציג את הדור בצורה שלילית מדי, כ"מפונקים" ו"אגואיסטים", למרות שהעובדות, כגון המחאה החברתית ב־2011, שהובלה על ידי בני דור ה־Y, מראות אחרת. לצד היוצר הדוקומנטרי יאיר אגמון, אברהם הייתה גם יועצת תוכן לסדרה הדוקומנטרית "וואי וואי וואי", המתחקה אחרי בני דור ה־Y בישראל, ושודרה ב־2019 בערוץ כאן 11.
מתחילים סיפור
מתחילים סיפור הוא ספר מסות מאת הסופר עמוס עוז, בנושאי כתיבה ספרותית. בספר זה עוז בוחן את פתיחותיהן של יצירות מאת סופרים שונים.
דור ה-Y
תמיכה מחקרית
בספרות הפופולרית, מקובל לאפיין את דור ה־Y כבעל תכונות ייחודיות. למרות זאת, אין תמיכה מדעית משמעותית לכך שלדורות שונים ישנם מאפיינים ייחודיים. מחקר מטא-אנליזה שבחן 20 מחקרים לא מצא הבדלים שיטתיים ומשמעותיים בין הדורות בשביעות רצון בעבודה, מחויבות ארגונית וכוונות תחלופה. דוח קונצנזוס של האקדמיות הלאומיות למדעים, הנדסה ורפואה בארצות הברית טען :
מתחילים סיפור
בספר נכללים ניתוחים לפתיחות עשרה סיפורים מאת: תיאודור פונטאנה, ש"י עגנון, ניקולאי גוגול, קפקא, צ'כוב, ס. יזהר, אלזה מורנטה, גבריאל גארסיה מארקס, ריימונד קארבר, ויעקב שבתאי; ועוד שתי שתי מסות קצרות. לטענת עוז, כפי שהוא מציג זאת בהקדמת הספר, פתיחת הסיפור היא מעין "חוזה" שנחתם כביכול בין המספר ובין הקורא.
דור ה-Y
תמיכה מחקרית
מחברי הדוח מסכמים זאת כך:
מתחילים סיפור
ביקורת
גבריאלה אביגור-רותם כתבה בביקורת בעיתון הארץ: "ספרו של הסופר והמורה לספרות עמוס עוז מדבר אל קוראיו בקול אישי חם ואכפתי, וחולק עמהם התבוננויות רגישות בשבע התחלות של סיפורים ובשלוש התחלות של רומנים... ספרו של עוז אינו מכוון אל האקדמיה — אלא אל "הקהל הטבעי" של קוראי הספרים ואפילו אל מי שכמעט אינם קוראים ספרים — אולי בשל מה שעוללו להם, בנעוריהם, חלק מן המורים לספרות... זהו ספר־התענגות לכל אוהב־ספר, ספר פיתוי לכל הרחוק־מספר, וספר־לימוד לכל מי שמנסה — אף על פי כן ולמרות הכל — לחבר ספר".
מתי שמואלוף
מתי שמואלוף (נולד ב-11 ביולי 1972) הוא משורר, סופר, עורך ופובליציסט ישראלי תושב גרמניה.
ביוגרפיה
שמואלוף נולד וגדל בחיפה, נצר למשפחה עיראקית, כורדית, פרסית וסורית. סיים לימודי תואר ראשון בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב ולימודי תואר שני בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה. החל לימודים לתואר דוקטור במחלקה לספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים אך פרש לפני סיום התואר. השתתף בפורום חוקרים צעירים בנושא זהות ומעמד במכון ון ליר וכעמית ב"ממזרח שמש" - מרכז למנהיגות יהודית חברתית.
לימד במכללת "מנשר לאמנות" בתל אביב ובשנת 2006 לימד כתיבה יוצרת במרכז רון ורדי לטיפוח ילדים מחוננים בראשון לציון. חבר בקשת הדמוקרטית המזרחית; נמנה עם מייסדי הסניף החיפאי של סלון מזל בשנת 2004. ייסד את תנועת גרילה תרבות; התנועה ערכה ופרסמה את שתי האסופות של "ערס פואטיקה" ואת ספרה הראשון של המשוררת עדי קיסר. נמנה גם עם מייסדי איגוד המשוררים.
בשנת 2013 היגר לברלין; על שהותו שם אמר "אני ישראלי, עם דרכון ישראלי ואני חי על הקו שבין ישראל לגרמניה. מבקש לא לבחור בין מקום אחד למשנהו. [...] אני מעדיף לחיות על הציר הזה, מאשר לבחור את אחד מקצותיו." שמואלוף מלמד כתיבה יוצרת בברלין, הוא ייסד את "חאפלה פואטית", קבוצת שירה בינלאומית, ואת "אנו", קבוצה ספרותית שמפגישה בין יהודים לערבים.
שמואלוף נשוי ואב לילדה.
כמשורר
בשנת 2006 שיריו של שמואלוף התפרסמו לראשונה בכתבי העת "הליקון", "עיתון 77", "הכיוון מזרח", "דקה", "מעין", "משיב הרוח" ואחרים. בשנת 2009 תורגמו מספר שירים של שמואלוף לערבית על ידי נאאל אלטוח'י ופורסמו בכתב העת המקוון Elaph.
בספרו "שירה בין חזז לבין שמואלוף", מגבש שמואלוף את זהותו המזרחית. הקובץ זכה במקום שלישי בתחרות של קרן תרבות חיפה. ספרו "למה אני לא כותב שירי אהבה ישראליים", מאגד שירים שנכתבו בין השנים 2007–2010. שיר בנושא הגירה נכנס לתוכנית הלימודים. ספרו "האסון מתחיל בארוחת העסקים", מכיל שירי מחאה חברתיים והוא זכה למענק יצירה מאקו"ם וקרן רבינוביץ. שיר מתוכו נכלל באסופת מחאה של אילן ברקוביץ' שפורסמה באתר "הארץ". ספרו "פרידה בברלין" נכתב בברלין ויצא במהדורה דיגיטלית. בספרו "עברית מחוץ לאיבריה המתוקים" שמואלוף כותב כמהגר בעצמו ולא כדור שלישי להגירה. על ספרו "בגדד | חיפה | ברלין", כתב מבקר השירה של "הארץ" יותם ראובני, "השירים מצטברים לספרו העמוק והרציני ביותר של המשורר". בשנת 2023 השתתף בספוקן וורד כחלק מהפרויקט האמנותי של האמן גיא ברילר, "הוי שררה" כנגד ההפיכה השלטונית.
כסופר
שמואלוף פרסם בשנת 2007 את "קרחוני הזיכרון", סיפור אוטוביוגרפי קצר העוסק בצעיר הפוגש את אביו המת, במהלך נסיעת רכבת מתל אביב לחיפה. הסיפור פורסם בקובץ "תהודות זהות - הדור השלישי כותב מזרחית" שהגדיר לראשונה את החיים של דור מזרחי שנולד בשנות ה-70 וה-80. ספרו "מקלחת של חושך, וסיפורים נוספים" פורסם בשנת 2014 ומכיל 31 סיפורים קצרים. הספר נבחר לאחד מחמשת הספרים המעניינים של הקיץ במדור הספרים של לי פלר בTime Out ונבחר לספר השנה באתר "יקום תרבות" על ידי המבקר ניסים כ"ץ. בשנת 2021 יצא לאור הרומן הראשון שלו "הפרס" בעריכת ורד זינגר בהוצאת פרדס.
כתביו הופיעו בספרי מחקר אודות המשוררים ברכה סרי, מירי בן שמחון וארז ביטון ובקטלוגים של האמנים אבי גנור ואיתמר שמשוני. כמו כן, מאמריו פורסמו בכתב העת "פרוטוקולים, זיכרון והיסטוריה" של בצלאל. בשנת 2020 הוא קיבל את מלגת מפעל הפיס, קרן רבינוביץ ומענק אקו"ם, כדי לפרסם את ספר המאמרים המכנס את כל מסותיו "ממזרח יתפרץ הר געש" בהוצאת "עיתון 77". על הספר כתבו החוקרים יובל עברי אלמוג בהר אחרית דבר שפורסמה במדור תרבות וספרות של עיתון "הארץ": "שמואלוף מרבה לחשוף את יחסי הכוח העומדים בבסיס השדה הספרותי והתרבותי בישראל. כך למשל הוא חושף את שומרי הסף השולטים על מנגנוני הביקורת, הפרסום והפרסים (המבקרים, חוקרי הספרות, העורכים, המוציאים לאור)."
ד"ר לינה ברוך כתבה על הרומן שלו "הפרס" במדור "תרבות וספרות" בעיתון הארץ שהשפות השבורות של המהגר הן הגיבורות בספרותו כמו גם בשיריו: "שמואלוף בורא עלילה רועשת וגועשת המאירה את גיבוריה הראשיים והמשניים לעיתים באור מגחיך, לעיתים באור חומל, ויחד עם זאת עושה מאמץ רב לעמוד על הדקויות של הלשון והמקום, שהם לטעמי גיבורי הרומן: גם העברית וגם הגרמנית ברומן שבורות, והוא מעניק דרך חזי והלנה ודמויות המשנה הצצה לכוחות ההרס והתיקון הקיימים בשפה. הרומן חוגג את העושר הלשוני המדבר אלינו מבעד לסדקים של השפה, אך גם מקונן על עולם ספרותי שהיצירה בו נעלמת מאחורי יחסי הציבור, פרסים וקרנות."
כעיתונאי
ביקורות ספרים, ספרות ושירה של שמואלוף התפרסמו במספר כתבי עת: "עיתון 77", מאזנים, וואלה, ynet ו-nrg. בין השנים 2007–2010 כתב במדור הדעות בישראל היום; בין השנים 2011–2014 כתב במדור "תרבות וספרות". בשנת 2009, בתגובה לנאום ברק אובמה באוניברסיטת קהיר, היה שותף לפרסום מניפסט "רוח חדשה" ביחד עם אלמוג בהר, יחזקאל רחמים, קובי אוז, סיגלית בנאי ורבים אחרים. בין השנים 2011–2013 כתב את הבלוג "דיבור ישיר" באתר מאקו ובין השנים 2014–2018 את הבלוג "ישראלי בברלין" בעיתון הארץ.
בשנת 2018 החל לכתוב טורים בעיתון האוסטרלי-יהודי Plus61J. עם המעבר לברלין החל לפרסם בשפה האנגלית כתבות במגזינים שונים כמו +972, Mondoweiss, Berliner Zeitung ועוד.
כעורך
שמואלוף ערך כתבי עת ספרותיים ואסופות רבות: בין השנים 2006–2008 ערך ביחד עם בת שחר גורפינקל את הכיוון מזרח. בשנת 2007 ערך ביחד עם יערה שחורי, ואחרים את "אדומה: אנתולוגיה שירה מעמדית"; ערך את "תהודות זהות: הדור השלישי כותב מזרחית" ביחד עם נפתלי שם-טוב וניר ברעם. בשנת 2009 ערך את האסופה "לצאת: אסופה נגד המלחמה בעזה!" אשר יצאה לאור ביום השלישי למבצע עופרת יצוקה. האסופה תורגמה לערבית על ידי נאאל אלטוח'י ופורסמה במצרים ובלבנון. בשנת 2011 ערך את "לא נעזוב: צילום ושירים משייח ג'ארח". בשנת 2010 ערך במשותף, לצד העורך הראשי חנן חבר, את "אל תגידו בגת: הנכבה הפלסטינית בשירה העברית 1948-1958". בשנת 2012 ערך במשותף כתבי עת מקוונים של גרילה תרבות. בשנת 2022 שימש עורך אמנותי לאסופה "מגוונים את מגדל השן: דור ראשון להשכלה אקדמית" שראתה אור בהוצאת פרדס.
כמחזאי
ב-2003 כתב והפיק את המחזה "מה נולד מטקס יום הזיכרון" בו גם שיחק, במסגרת פסטיבל Smallבמה. בשנת 2011 היה שותף לעריכה והפקת המחזה "אנרגיות טובות", שהוצג בתיאטרון בירוביגן ובפסטיבל מתחת להר: עונת התרבות המתחדשת בירושלים. ב-2018 העלה תסכית רדיו בערוץ WDR הגרמני.
חצי האי ערב
חצי האי ערב (בערבית: شبه الجزيرة العربية) הוא חצי אי בדרום-מערב אסיה, בצומת שבין אפריקה לאסיה, מזרחית לאריתריאה וצפונית לסומליה, מדרום לישראל ולירדן, ודרום-מערבית לאיראן. חופי חצי האי ערב הם הים האדום מדרום-מערב ומפרץ אילת (הידוע גם בשם מפרץ עקבה בשפות שונות), הים הערבי מדרום-מזרח; ומפרץ עומאן והמפרץ הפרסי מצפון-מזרח.
חלוקה מדינית
בחצי האי ערב נמצאות המדינות:
כמו כן, כחלק מהאזור הגאוגרפי של חצי האי ערב נמצא חלק משטחי המדינות:
ערב הסעודית תופסת את רוב שטחו של חצי האי ערב. רוב אוכלוסיית חצי האי ערב גרה בערב הסעודית ובתימן.
גאוגרפיה
חצי האי ערב שוכן כולו ברצועת המדבריות העולמית. בשל כך אזור זה אינו משופע בגשמים, ובהיעדר קרבת ים עם מים חמים או גובהי הרים, שטחו צחיח מאוד. מתוך שטח המתקרב ל-3.2 מיליון קמ"ר, אחוזים בודדים - פחות ממאה אלף קמ"ר, נהנים מגשם הניתן לניצול ואגירה על ידי בני האדם. שאר השטח המישורי מדברי לחלוטין, ומדבר א-רובע אל-ח'אלי הוא מדבר החולות הגדול בעולם. פינה קטנה במזרח חצי האי - באזור הרי עומאן זוכה אף לכמויות סבירות של גשמים המאפשרות התיישבות חקלאית למרגלות ההרים. מעבר לאקלים המדברי השולט ביותר מ 90% משטח חצי האי ישנה חריגה באקלים באזור תימן - שם לחות חודרת מכיוון האוקיינוס ההודי מגיעה לאזור הרי תימן ויוצרת גשם מונסוני.
החקלאות המסורתית נמצאת בדרום מערב חצי האי לאורך הרי עסיר עד תימן ובהרי עומאן, ומבוססת על מרעה נוודים, חקלאות מדרגות ודייג. רק עם הפיתוח המואץ שחל בעשורים האחרונים מתפתחת בחצי האי ערב חקלאות המתבססת על התפלת מימי הים.
בעשורים האחרונים עם פריחת כלכלת הנפט והגז שהזרימה כסף רב לאזור, באזורי המפרץ הפרסי שהיו שוממים בעבר החלה להתרחב האוכלוסייה על ידי בניית ערים מודרניות. גם ריאד שהייתה בעבר נווה מדבר במרכז המדבר הערבי הפכה לעיר גדולה ומפותחת.
היסטוריה
באזורי תימן פרחו ממלכות רבות עד תחילת האסלאם. הן היו מושתתות על גידולים חקלאיים ייחודיים לאזור כמו לבונה, מור ותבלינים האופייניים לאזורים טרופים. קשרי מסחר בתבלינים ובשמים הפכו את אזור דרום חצי האי לפורח מבחינה כלכלית. לאורך הרי עסיר לכיוון צפון התפתח לו נתיב הבשמים שסיפק למדינות הים התיכון תבלינים ובשמים אקזוטיים. אזור תימן הושפע מהמתרחש באפריקה. האימפריות בחבש ובאתיופיה מצאו את אזור תימן כנגיש למסחר וגם כאזור עליו ניתן להשפיע. עם כניסת הנצרות לאתיופיה, התנהלו מספר מלחמות דת בתימן בה הייתה מעורבות של יהודים בניסיון להשפיע על הדת במקום. עם עליית האסלאם הפך כל חצי האי למוסלמי, ולמעט היהדות, לא הורשתה אף דת אחרת להתקיים בחצי האי. דווקא עליית האסלאם סימלה את דעיכתו של דרום חצי האי - תימן. מרכז הכובד עבר למכה ומדינה ומשם דרך שלטון הח'ליפים עברה האימפריה המוסלמית לכיוון דמשק ובגדאד. הפתיחות של הגבולות במזרח התיכון, וחיבור פרס והקווקז וטורקיה לצפון אפריקה וספרד גרם לשקיעה בדרום חצי האי כשמכה ומדינה נהנות במעט מפריחת האסלאם. המהפכה השנייה שהתחוללה באזור הגיעה מכיוון מציאת שדות הנפט בחצי האי. עם תחילת המאה ה-20 ומלחמת העולם הראשונה, החלה חלוקה מחודשת של המדינות באזור וגורם הנפט הפך לחלק עיקרי בהתפתחות המדינות והכלכלה באזור. תוך כמה עשורים, הלך והתגבר כוחן של מדינות חצי האי בהתבססותן על הנפט. למעט תימן (שהייתה בעבר הממלכה המבוססת של חצי האי), שאר מדינות חצי האי החלו לפרוח כלכלית לפי יחס כמות הנפט שבאדמתן.
כלכלה
עיקר הכלכלה באזור חצי האי מבוסס על נפט וגז כבר עשורים רבים. מדינות המפרץ הפרסי השוכנות בחצי האי ערב נחשבות לעשירות במיוחד. כיום מנסות מדינות המפרץ הפרסי לפתח משאבים אנושיים באוכלוסייה המקומית ולנסות לייצר כלכלה נוספת של היי-טק ותיירות.
יהדות חצי האי ערב
בערב חיו קהילות יהודיות גדולות. מגדולי התנאים חיו או ביקרו בערב כמו רבן יוחנן בן זכאי, רבי חנינא בן דוסא, רבי עקיבא ונראה שאף תלמידו שמעון התימני שחי בתימן. בערב הסעודית חיו מספר שבטים יהודיים שחיו חיי נדודים. עם עלייתו של מוחמד והאסלאם היו כמה עימותים איתם. סביר להניח כי שבטים אלה הביאו לראשונה את המונותאיזם לחצי האי. בתימן היו קהילות יהודיות גדולות. לאחרונה נתגלתה כתובת שבאית קדומה המתוארכת לשנת 600 לפני הספירה, המספרת על מסחר בין תימן לבין ערי ממלכת יהודה. עם עליית הנצרות באפריקה הייתה קיימת ממלכת חימר שבסופה שלטו בה היהודים. יוסף ד'ו נואס היה מלך יהודי שניסה להגן מפני הפלישה הנוצרית מחבש ונכשל, ההגמוניה היהודית דעכה עם נפילת הממלכה היהודית ובתקופת האסלאם, היהודים נחשבו כנתינים הנדרשים לחסות והגנה.
החי
החי ייחודי. בין היתר ניתן למצוא בחצי האי עקרב אנדמי, קופים קדומים ויונקים גדולים כמו ערוד, פרא ויען. בעבר האזור היה גשום ולח ובהתאם היה החי והצומח. בחצי האי ערב הייתה אוכלוסיית יונקים מגוונת, אך עם תחילת הציד מכלי רכב הלכה והתדלדלה. עדרי צבאים וראמים שמנו מאות פרטים הצטמצמו מאוד, אך הודות למאמצי שימור ממשלתיים במחצית השנייה של המאה ה-20, הצליחו להתאושש. מיני יונקים נוספים החיים בחצי האי הם: ירבועים, שועלים, תנים, גיריות, קיפודים ואף בבונים (באזור עסיר). אוכלוסיית הציפורים בחצי האי מגוונת ומורכבת מציפורים ילידיות ונודדות. בגלל מיקומו הגאוגרפי חצי האי משמש כנקודת עצירה ומעבר למאות מינים של ציפורים נודדות. לפי מחקר שנערך בשנת 2012, יש בחצי האי ערב כ-170 מינים של זוחלים, מתוכם יותר מחצי ייחודיים (אנדמיים) לאזור.
אשלון
מקובל להאמין כי תוכנית אשלון הוקמה במהלך המלחמה הקרה, ככלי לאיסוף מודיעין צבאי ודיפלומטי על ברית המועצות ובעלות בריתה, אך המערכת לא פורקה לאחר סיום המלחמה הקרה, ומשמשת גם היום לקידום אינטרסים מערביים אחרים - כדוגמת סיכול מזימות טרוריסטיות, פליליות וריגול פוליטי ודיפלומטי. מבקרי התוכנית טוענים שמפעיליה משתמשים בה גם לצורך קידום אינטרסים כלכליים, ושמתבצעת באמצעותה פגיעה בפרטיות אזרחים. ב־2004 גורמי ממשל צרפתיים טענו כי הרשת משמשת לריגול תעשייתי אחר חברות צרפתיות.
נטען כי קיימות מערכות מקבילות לרוסיה, צרפת ולמספר מעצמות נוספות.
יעקב עדיני
ביוגרפיה
יעקב אדל נולד בשנת 1898 בעיר רובנה שבווהלין, רוסיה (בעקבות מלחמת העולם הראשונה בפולין; כיום באוקראינה), בנם של אסתר פייגה לבית חלֶמֶר ושמואל אדל, סוחר למדן, ונינו של הרב יהודה ליב הלוי אדל, המגיד מסלונים, בעל "אפיקי יהודה". קיבל חינוך עברי וציוני. היה מפעילי תנועת "החלוץ" ברובנה. באביב 1919 הוקמו ביוזמתו בווֹליה (האזור הצפון-מערבי של העיר) בית מחסה ליתומי המלחמה והפרעות באוקראינה ובית ספר עממי קטן, אשר סונפו לרשת החינוך העברי "תרבות". עדיני היה מנהלו הראשון של בית הספר, עד עלייתו לארץ ישראל כעבור יותר משנה.
ב-5 באוקטובר 1920, בראשית ימי של העלייה השלישית, עלה לארץ ישראל בעקבות אחיו אברהם וקבוצה מעירו כחלוץ ועבד בכבישים ובניין. עד סוף העשור הצטרפו אליהם שאר בני המשפחה – הוריהם ואחותם ואחר כך אחיהם הבכור, המלחין והמורה יצחק אדל. בשנת 1923 נסע לברלין בירת גרמניה, שם עבד בהוצאת הספרים העברית "עת לבנות" שנוסדה שם אז על ידי ישעיהו פיסרבסקי (ספריאל). ב-1924 שב ארצה, עבד בעבודות ספרותיות שונות, ולמד בירושלים ובאנגליה. שימש בתפקיד המנהל האדמיניסטרטיבי של האופרה הארצישראלית.
נישא לסוניה לבית קריגר ולאחר מכן לאדלה (אדל) לבית צווימן והיה אב לבן, אריה עדיני. התגורר בתל אביב
יעקב עדיני נפטר בשנת 1968, בגיל 70. הותיר את אשתו ובנו. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הסנאט (מצרים)
במצרים, הסנאט (לשעבר מועצת השורא, בערבית مجلس الشورى בתעתיק לעברית מַגְלֵס א-שוּרא) הייתה המועצה המייעצת לנשיא מצרים ותפקדה כבית עליון כחלק מהפרלמנט המצרי. ב-5 ביולי 2013 פורקה המועצה, וכתוצאה ממשאל העם במצרים בשנת 2019 הוחזרה.
היסטוריה
מועצת השורא הוקמה בשנת 1980 באמצעות תיקון חוקתי. המועצה הורכבה מ-264 חברים מתוכם 176 חברים נבחרו ישירות על ידי הציבור כחלק מהבחירות ו-88 מונו באופן אישי על ידי נשיא הרפובליקה לתקופה של כ-6 שנים. אך כל 3 שנים חצי מחברי המועצה התחלפו.
במשך השנים עלה לדיון ציבורי דבר חוקיות המועצה והדבר גרם לדיון משפטי בנוגע לחוקתיות של מועצת השורא, הדיון המרכזי בנוגע למועצת השורא היה אמור להתקיים ב-2 בדצמבר 2012 על ידי בית המשפט החוקתי הגבוהה אשר היה אמור להכריז אם לבטל את המועצה או להכשיר את הקמתה, אך בית המשפט דחה את פסק הדין בתגובה למחאות ההמוניות כנגד צעדיו של הנשיא מורסי לאחר פיטורי התובע הכללי, זאת לאחר ההכרזה החוקתית של הנשיא מוחמד מורסי שפורסמה בנובמבר 2012 אשר מונעת את פירוקה של מועצת השורא על ידי הרשות השופטת, בכך מנע מורסי מבית המשפט לבטל את המעמד של מועצת השורא. בית המשפט החוקתי הגבוהה החליט להפנות את התביעה לבית הנציבות של המדינה, שהוא המועצה המייעצת והסמכות הבכירה של בית המשפט החוקתי הגבוה. ב-15 בינואר 2013 מועצת המנהלים של בית הנציבות החלה לבחון את התביעה, ב-10 בפברואר 2013 לאחר שעורכי דין הגישו את המסמכים הדרושים, מועצת המנהלים יצרה דו"ח על המעמד החוקי של חוק הבחירות והחוקית של מועצת השורא. הדו"ח התקבל ב-22 באפריל 2013. ההחלטה הסופית של בית הנציבות היא שהקמתה של מועצת השורא היא בניגוד לחוקה. ביולי 2013 במקביל להפיכה הצבאית התפטרו 30 חברים ממועצת השורא, ב-5 ביולי 2013 פורקה מועצת השורא ובוטל הבית העליון בפרלמנט.
מבנה המועצה וסמכות
מועצת השורא מנתה כ-264 חברים, שני שלישים (176) מהם נבחרו בהצבעה ישירה, והשליש הנותר מונה על ידי נשיא הרפובליקה. על מחצית מכל החברים נדרש להיות חקלאים או עובדים.
תנאים
החוקה סיפקה ערבויות רבות להגנה על המועצה, ובכלל זה:
קריטריונים ותנאי סף
בהתאם לחוק, כל מועמד שרצה להיבחר למועצת השורא היה צריך לעמוד בתנאים הבאים:
סמכות
אף על פי שסמכויותיה של מועצת השורא לא היו נרחבות או יעילות כמו של אספת העם, סמכות השיפוט שלה, כפי שנקבע בסעיפים (194) ו-(195) של חוקת 1971 ו-2012, מכסה את הסמכות של מה שנחוץ כדי לשמר את העקרונות של מהפכת 23 ביולי ו-15 במאי 1971 המהפכה המתקנת שביצע אנואר סאדאת. מועצת השורא פועלת על פי (סעיף 195):
על המועצה לאשרר : כל אמנות או הסכמים המשפיעים על שלמותה הטריטוריאלית של מצרים או על ריבונותה.
המועצה נחשבת לגוף מייעץ עבור: במקרה זה, המועצה הגישה את החלטתה לנשיא ולאספת העם.
סאנגמלימה
סאנגמלימה (בצרפתית: Sangmélima) היא עיירה שנמצאת בדרום קמרון ליד נהר הלובו. השפות המדוברות שם הן צרפתית ובולו.
בריאות
בסאנגמלימה יש בית חולים מרכזי בדרום קמרון, שנחנך ב-23 ביולי 2015 לאחר שמונה שנות בנייה. בית החולים, הממוקם ברובע ביטום, שנמצא בדרום-מזרח העיר, יש קיבולת של כ-115–150 מיטות. בית החולים אחראי על מתן טיפול רפואי ברמה גבוהה, הן עבור תושבי האזור והן לאלה של המדינות הגובלות (הרפובליקה של קונגו, גבון וגינאה המשוונית).
כלכלה
בסאנגמלימה יש 2 קניונים, בית קולנוע, מספרה, שוק וחדר כושר.
גלובליזציה כלכלית
גלובליזציה כלכלית הוא תהליך המעבר ממסחר, ייצור וצריכה מקומיים לעולמיים. תהליך זה מהווה לדעת רבים את החלק העיקרי והמוביל של תהליך הגלובליזציה. הגלובליזציה הכלכלית התבטאה במספר מישורים:
סחר בינלאומי
הליברליזציה של המטבעות והשינויים באקלים הגאופוליטי העולמי הביאו בעקבותיהם גידול מה נדיר ברוב מדינות העולם בשנים שקדמו לגלובליזציה, הפכו למחזה נפוץ. לריבוי מוצרי היבוא, ובמיוחד לגידול הרב ביבוא מוצרי התרבות, היו השפעות תרבותיות מרחיקות לכת.
סחר פיננסי
גידול משמעותי אף יותר חל בסחר הפיננסי. הליברליזציה של הסחר במטבעות והשינויים העמוקים בתהליכי תקשורת הנתונים הביאו להפיכתו של השוק הפיננסי, למעשה, לשוק עולמי יחיד ולגידול עצום בהיקף הסחר, עקב הקלות שבביצוע עסקאות ארביטראז'. אם בשנת 1986 היה היקף הסחר במטבעות בניו יורק, בלונדון ובטוקיו 190 מיליארד דולר מדי יום, בשנת 1995 היה היקף סחר זה כ־1,200 מיליארד דולר.
אחת מהשפעות גידול זה בהיקף הפעילות הפיננסית הגלובלית הוא ירידה ביכולתם של בנקים מרכזיים במדינות שונות להשפיע על המטבע המקומי. בעוד שבעבר היקף הסחר המצומצם איפשר לבנק מרכזי השפעה רבה על התנהגות המטבע, היקפי המסחר העצומים והליברליזציה של המטבעות הופכים את רוב הבנקים המרכזיים, במידה רבה, לשחקנים מן השורה שהכלים שבידיהם להשפעה על התנהגות המטבע אינם עולים בהכרח על כליהם של שחקנים אחרים. דוגמה בולטת ניתנה ב־16 בספטמבר 1992, כאשר בריטניה נאלצה להוציא את הלירה שטרלינג ממנגנון יצוב המטבעות האירופי בעקבות מתקפת ענק של ספקולנטים.
שינוי באופן היצור
שינוי נוסף הוא שינוי באופן הייצור התעשייתי. בעוד בתקופה שקדמה לגלובליזציה היה הייצור מרוכז במדינה יחידה, במפעלי ענק שבהם התבצעו כל שלבי היצור, או לכל היותר במספר מפעלים סמוכים, הרי שבשנים אלו התרחב מאוד היקפם של תאגידים בינלאומיים, בהם הן השליטה והן היצור אינם מרוכזים יותר בארץ אחת, וכל אחת מהפונקציות של התאגיד ממוקמת במדינה ובאזור המתאימים ביותר לצרכיה. התוצאה המרכזית של שינוי זה הוא יציאת הייצור עצמו ממדינות הצפון, המאופיינות בשכר עבודה גבוה יחסית, למדינות הדרום שבהן השכר הוא נמוך, ויותר מכך - בניידות של מפעלים, הנוטים לעבור בקלות ממדינה למדינה לפי השינויים בתנאי הסחר ובעלות העבודה.
לשינוי זה מספר השפעות כבדות משקל:
הגירת עבודה
תחום אחד שבו ניתן לראות דווקא את סגירת הגבולות הלאומיים ולא את פתיחתם הוא תחום הגירת העבודה. בעוד שבשנות ה-50 וה־60 חלה תנועה מסיבית של הגירת פועלים מארצות עניות יחסית לארצות הגוש המערבי דאז, בשנים האחרונות מוקשחים חוקי ההגירה במדינות רבות. אל מול העלייה בניידותם של השכבה העילית של העובדים המיומנים, הוגבלה מאוד בשנים האחרונות ניידותם של רוב העובדים.
עם זאת, תופעה זו אינה כלל עולמית או מוחלטת. בעוד שארצות מרכז ומערב אירופה, שהיו יעד ההגירה העיקרי של העשורים הקודמים, הקשיחו את חוקי ההגירה שלהן, אזורים אחרים בעולם חוו עלייה במספר מהגרי העבודה - דוגמה בולטת היא ארצות הברית, בה ניכרה עלייה במספר מהגרי העבודה, ובעיקר מהגרים מקסיקנים. כמו כן, גם אם ההגירה החיצונית לאירופה נעצרה כמעט לחלוטין, הרי שהקמת האיחוד האירופי והרחבתו לכיוון מזרח גורמים להיצע חדש של מהגרי עבודה, שמחליף למעשה את הגירת העבודה.
פערים
הדעות חלוקות לגבי השפעתה של הגלובליזציה על הפערים הכלכליים בין מדינות ובתוך מדינות. אנתוני גידנס ופרנסיס פוקויאמה, למשל, טוענים (כל אחד בנפרד) כי הגלובליזציה היא הדרך הטובה ביותר להשגת צמיחה עולמית ולכן גם לקידום מדינות הדרום והצפון כאחת. צופים אופטימיים פחות, כמו הסוציולוג מנואל קסטלס, רואים בגלובליזציה הן צדדים חיוביים - גידול בצמיחה ברבות ממדינות הדרום, למשל, ומולם גם צדדים שליליים כמו העמקת הפערים התוך מדינתיים.
לקריאה נוספת
הילי בטישי
Will You Be There
Will You Be There (האם תהיה שם) הוא הסינגל השמיני מתוך אלבום האולפן השמיני, "Dangerous", של הזמר והיוצר מייקל ג'קסון, אשר יצא ב-28 ביוני 1993. השיר הגיע למקום השביעי במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי ושימש גם כפסקול הסרט לשחרר את וילי. הגרסה המלאה של השיר כוללת את מקהלת קליבלנד המבצעת קטע מהסימפוניה התשיעית של בטהובן, "Ode to Joy".
סוגיות משפטיות
נגד השיר הוגשו שתי תביעות. הראשונה, בגין הפרת זכויות יוצרים של הקלטת תזמורת קליבלנד וחוסר בקרדיט לבטהובן. התביעה אשר הייתה על סך 7 מיליון דולר יושבה מחוץ לכותלי בית המשפט. הדפסות עוקבות של Dangerous כללו אזכורים מלאים בחוברת האלבום. עילת התביעה השנייה הייתה גנבה ספרותית (פלגיאט). התביעה הוגשה על ידי הזמר האיטלקי אל באנו אשר טען כי השיר הועתק משירו "I Cigni di Balaka". לאחר משפט שארך 7 שנים, פסק בית המשפט האיטלקי לטובת ג'קסון וטען כי שני השירים מאוד דומים, אך שניהם הושפעו משיר אינדיאני מסורתי. קאריזי חויב לשלם את כל הוצאות המשפט.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ מציג את ג'קסון מבצע את השיר במסגרת סיבוב ההופעות של Dangerous בשילוב קטעים מתוך הסרט לשחרר את וילי.
מצעדים ודרוגים
הסינגל מכר 1,600,000 עותקים ברחבי העולם, מתוכם 500 אלף עותקים בארצות הברית.
פרסים
השיר נכלל באלבום "פסקול הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים" אשר הופץ על ידי סוני ב-1999.
לסינג
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מהמט השישי
מהמט השישי (או מהמט וחידטין) (טורקית VI. Mehmet, Vahidettin; טורקית עות'מאנית محمد السادس או محمد وحيد الدين, 14 בינואר 1861 – 16 במאי 1926) היה הסולטאן ה-36 והאחרון של האימפריה העות'מאנית, החל מ-4 ביולי 1918 ועד ביטול הסולטנות על ידי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה ב-1 בנובמבר 1922.
ביוגרפיה
מהמט השישי נולד ב-14 בינואר 1861, והיה בנו של הסולטאן אבדילמג'יט הראשון, ואחיו של קודמו בתפקיד, מהמט החמישי. מהמט היה ליורש העצר עם ההתנקשות בחייו של הנסיך יוסוף איזטין, בנו של הסולטאן אבדילאזיז.
מהמט השישי עלה על כס הסולטנות לקראת סופה של מלחמת העולם הראשונה וחתימת הפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918 אשר נישלה את האימפריה מכל שטחיה שמחוץ לאסיה הקטנה ותראקיה המזרחית, והעניקה למדינות ההסכמה את הרשות לתפוס ולהחזיק ב"כל נקודה אסטרטגית" בשטחיה. בנובמבר 1918 נכבשה הבירה איסטנבול בידי כוחות בריטים וצרפתים ולמהמט השישי לא הייתה שליטה על המדינה. עד מהרה הוא הפך לבובה בידי המינהל הצבאי בעיר, הוא החל משפט פנימי נגד שלושת הפאשות על אחריותם בדחיפת האימפריה לתוך מלחמת העולם וב-5 באפריל 1920 ובלחץ המינהל הצבאי, הוא הורה על פיזורו של הפרלמנט הע'ותמאני הרביעי והאחרון. ב-10 באוגוסט 1920 חתמו נציגיו של מהמט השישי על הסכם סוור שהסדיר את תנאי כניעתה של האימפריה העות'מאנית והעניק חלקים משטחיה הנותרים באסיה הקטנה ובתראקיה המזרחית ליוון, איטליה, צרפת, בריטניה ולרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.
יוסי אופיר
יוסי אופיר (נולד ב-18 בנובמבר 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קריירה
אופיר נולד וגדל באשדוד, החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד ובעונת 1996–1997 עלה לקבוצת הבוגרים שלה. בעונתו הראשונה בבוגרים, חגג עם הקבוצה עלייה לליגת העל. לאחר איחוד הקבוצה עם הפועל אשדוד, המשיך לשחק בקבוצה המאוחדת מועדון ספורט אשדוד, ובמשך 12 עונות בסך הכל הפך לשיאן ההופעות (272) של הקבוצה בליגה הראשונה.
בתחילת עונת עבר אופיר לקבוצת הפועל באר שבע, יחד עם דוד רביבו, חברו מאשדוד. אופיר שיחק עונה אחת בבאר שבע, ובתחילת עונת עבר למכבי פתח תקווה. שנה לאחר מכן עבר לעירוני רמת השרון, ובקיץ 2012 חזר למכבי פתח תקווה, לאחר שירדה לליגה הלאומית. בעונת כבש 6 שערים בכל המסגרות וסייע למכבי פתח תקווה להעפיל בחזרה לליגת העל. בינואר 2014 עבר למכבי יבנה. ב-26 באוגוסט 2016 הודיע על פרישה מכדורגל.
שני אחיו (ששיחקו איתו בעבר באשדוד) הם יניב אופיר וכדורגלן העבר אלון אופיר.
אופיר נשוי ליפית צ'סלה, ולהם בת אחת.
רבי זוטרא
רבי זוטרא היה תנא בבלי בדור החמישי לתנאים. הוא מובא פעם אחת בש"ס בברייתא ב וחולק שם על רבי יאשיה.
לפי גרסאות אחדות ב, הוא מוסר בשם רבי שמעון בן יוחי.
גלובליזציה פוליטית
במסגרת השינויים החלים בעולם מאז השליש האחרון של המאה ה-20, המכונים "גלובליזציה", חלו שינויים במבנה המדינה ובהיחסים בין המדינות.
השינוי המרכזי בגאופוליטיקה העולמית בתקופה זו הוא קריסתה של ברית המועצות ובעקבותיה של כל הגוש הסובייטי. שינוי זה גרר בעקבותיו מספר שינויים נוספים.
היחלשות מדינת הלאום
קיימת הסכמה בקרב החוקרים כי השינויים החלים בעשורים האחרונים מביאים לאובדן כוחה של מדינת הלאום, אך אין הסכמה על הגורם המקבל את הכוח הזה. בעוד חוקרים מסוימים טוענים כי כוח זה עובר לארגונים פוליטיים על-לאומיים, דוגמת האיחוד האירופי או האומות המאוחדות, אחרים טוענים כי כלל המערכת הפוליטית נחלשת והכוח עובר למערכות אחרות, ובעיקר למערכת הכלכלית.
מספר גורמים חוברים כדי להחליש את כוחה של המדינה. חוקרים שונים מונים את הגורמים שלהלן כמשפיעים על אובדן כוח זה:
דמוקרטיזציה
פרט לשינויים שלעיל, ובמידת מה בעקבותיהם, הביאה עמה הגלובליזציה גם גל של דמוקרטיזציה. ראשיתו של גל זה בשורת המהפיכות הדמוקרטיות בדרום אמריקה במהלך שנות ה-80 והמשכו בקריסת המשטרים הקומוניסטיים במזרח אירופה. פרט לגלים מסיביים אלה, ניתן לראות דמוקרטיזציה, חלקית לפחות, ברוב המדינות הדיקטטוריות בעולם.
לדמוקרטיזציה חלקית זו מספר סיבות: ראשית, הליברליזציה של הכלכלה גוררת אחריה, במקרים רבים, גם תהליכי דמוקרטיזציה. שנית, השינויים הטכנולוגיים מצמצמים את יכולתה של המדינה לשלוט במידע שבידי אזרחיה, ובכך גורמים לביזור של המידע ובכך גם של הכוח הפוליטי, לפחות במידה מסוימת. לבסוף, סופה של המלחמה הקרה מאפשר לארצות הברית לשים דגש על דמוקרטיזציה ולא רק על שמירת נאמנותן של מדינות בעולם השלישי.
שינוי באופי המלחמות
סופה של המלחמה הקרה והתפוגגותו של המתח הבין גושי איפשרו לאו"ם, בסיוע גורמים נוספים, למלא את תפקידו המקורי כשומר השלום העולמי. עקב כך, מלחמות בין מדינות הפכו לעניין מסוכן ולא כדאי, שכן המדינה היוזמת הסתכנה במגוון סנקציות, החל מכלכליות ועד להתערבות צבאית.
עם זאת, שינויים אלו לא השפיעו על היתכנותם של סכסוכים מקומיים בתוך גבולותיהן של מדינות, ולכן תקופה זו מאופיינת בריבוי של סכסוכים כאלה, שאף לובשים לעיתים אופי אלים במיוחד (דוגמת רצח העם ברואנדה והמלחמה ביוגוסלביה לשעבר). כוחות בינלאומיים ניסו להתערב גם במלחמות מסוג זה, אך לרוב עשו זאת בצורה חלקית ביותר ובחוסר הצלחה. (יוצא דופן בולט לטענה זו הוא הסכסוך ביוגוסלביה לשעבר, שם הראו כוחות נאט"ו נחישות רבה בדיכוי מלחמת האזרחים. ליוצא דופן זה הסברים רבים, אך רובם מתמקדים במוצא האתני האירופאי של הנלחמים ובקרבתם למרכז אירופה.)
לאחר פיגועי 11 בספטמבר הכריזה ארצות הברית מלחמה על הטרור, מלחמה זו גרמה לנסיגה משמעותית בתהליך זה. לקראת מלחמת עיראק אמנם עשתה ארצות הברית מאמצים לזכות בתמיכה בינלאומית אולם כשמאמצים אלו נכשלו, היא לא נסוגה ויצאה בכל זאת למלחמה.
סנטו דומינגו (מקסיקו)
הכנסייה והמנזר העתיק של סנטו דומינגו דה גוסמאן הוא המבנה הכנסייתי החשוב ביותר מבין המבנים של תקופת הבארוק שנמצא בוואחאקה שבמקסיקו. מתחם המבנים כולל בתוכו מקום קדוש יסודי וחצר מקיפה, אכסדרות ובהם חדרים, אשר בעבר היו חלק ממנזר, אך כעת הם משמשים כמרכז התרבותי של אואחאקה. גן המנזר הקדום הוא כעת גן אתנובטי המכיל אוסף נרחב של צמחים מקומיים.
הכניסה לכנסייה ולמוזיאון היא מעבר לכיכר רחבה אשר משמשת כמרכז של פסטיבלים ומופעי בידור מקומיים. האתר ממוקם כחצי קילומטר צפונית ממרכז העיר והרחוב המקשר ביניהם הפך למדרחוב, לכן זהו מקום בו מטיילים רבות תיירים רבים ותושבי המקום.
מקור שם האתר הוא בנזירים הדומיניקנים שייסדו אותו. הם החלו לבנות את האתר בשנת 1572 והבנייה ארכה כ-200 שנה, בין המאה ה-16 למאה ה-18. המנזר היה פעיל בין השנים 1608 ו-1857. במהלך התקופה הפוליטית הלא יציבה במקסיקו באמצע המאה ה-19, השימוש בבניינים הפך צבאי, ובין השנים 1886 ו-1902 הם שימשו כבסיסים צבאיים. בניגוד למנזר, הכנסייה חזרה לשימוש דתי בשנת 1938. בשנת 1972 האתר הפך למוזיאון אזורי, וב-1993 נפלה החלטה לשחזר את האתר, החלטה אשר מולאה עד שנת 1999.
בנוסף, שוחזרה הכנסייה במלואה. עיצוב הפנים של הכנסייה מורכב מריקוע זהב נרחב.
Theme Park
Theme Park הוא משחק סימולציה למחשב מבית Bullfrog וחברת EA Games אשר שווק לראשונה בשנת 1994 ובו השחקן בונה ומתפעל פארק שעשועים. בעקבות הצלחת המשחק, במרוצת השנים יצאו לאור מספר רב של משחקים דומים.
מהלך המשחק
מתחילים עם חלקת אדמה ריקה באזור בריטניה וכמה מאות אלפי דולרים, על השחקן לבנות פארק שעשועים רווחי, להרוויח כסף על ידי פתיחת מתקני שעשועים ולמכור סחורה ומזון. מתקנים חדשים נהיים זמינים לשחקן רק לאחר השקעת כסף במחקר. המטרה במשחק היא להגדיל את ערך הפארק והכסף הזמין לשחקן כך שיוכל למכור את הפארק ולהקים פארקים נוספים ברחבי העולם. שוויין של חלקות אדמה בעולם נמדד על פי מדדים שונים כגון אקלים או נדל"ן. השחקן יכול להציב יותר מ-30 מתקני שעשועים בפארק ואף יכול לצפות במתקן מנקודת מבטו של המבקר. ישנם מתקנים פשוטים כמו רכבת שדים וקרוסלה אך גם מורכבים שדורשים בנייה של מסלול כמו רכבות הרים או מרוץ מכוניות.
ישנה התמקדות על צוות הפארק כמו כן. על השחקן להעסיק טכנאים למתקנים, מנקים, חוקרים שימצאו אטרקציות חדשות, בדרנים בתחפושת ושומרים. מחסור בצוות גורר בעיות בתפעול הפארק- פארק מלוכלך, מתקנים שבורים, פשע ומבקרים עצובים. בנוסף על השחקן לדאוג למשכורת הניתנת לעובדים, שכר לא מתאים יגרור שביתת עובדים.
פלטפורמה
המשחק שווק בישראל בעיקר למשתמשי מחשב אישי והופעל על מערכת DOS. כמו כן שווק בעולם למשתמשי נינטנדו (הוצאה מחודשת לנינטנדו אף יצאה ביפן בשנת 2007).
בעקבות המשחק
Theme Park הוא חלוץ בתחום משחקי הסימולציה בהם בונים פארקי שעשועים. RollerCoaster Tycoon הוא דוגמה למשחק שיצא בעקבותיו ועקב הצלחתו זכה לשלוש גרסאות המשך ותוספות. משחק ההמשך הרשמי למשחק Theme Park שווק בישראל בשם לונה פארק עולמי (גם הוא מבית Bullfrog) בהוצאת הד ארצי. המשחק יצא בדיבוב לעברית בקולו של אברי גלעד ובממשק עברי מלא.
טבלת שכיחות
טבלת שכיחויות היא טבלה שמציגה את השכיחויות של התוצאות השונות במדגם.
כל רשומה בטבלה מכילה את השכיחות או המנייה של הופעתם של ערכים בתוך קבוצה או מרווח מסוימים. בדרך זו הטבלה מסכמת את ההתפלגות של הערכים במדגם.
טבלת שכיחויות של משתנה יחיד
דרך נוספת להציג את הנתונים בטבלה היא ארגון הערכים של המשתנה לתת קבוצות כך שכל אחת מהן תתייחס לטווח של ערכים. למשל, ניתן להציג את הגובה של תלמידים בכיתה בדרך זו
טבלת השכיחויות מציגה את הסיכום של מידע המקובץ למחלקות שונות יחד עם מספר המקרים בכל מחלקה. זוהי דרך להציג מידע לא מאורגן כמו תוצאות של בחירות, הכנסה של אנשים מאזור מסוים, מכירות של מוצר בחודש נתון ועוד.
בנייה של טבלת שכיחויות
שלבים לבנייה של טבלת שכיחויות
באופן כללי הגודל של המחלקות צריך להיות אחיד, כאשר מכלול המחלקות צריך לתת ביטוי לכל הטווח. בעוד שישנה העדפה למחלקות אחידות בגודלן, ישנם מקרים בהם יהיה צורך למחלקות בעלות גודל שונה. למשל כדי להימנע מתאים ריקים או כמעט ריקים.
תצוגה גרפית של טבלת שכיחויות
חלק מהגרפים שבהם ניתן לעשות שימוש באמצעות טבלת השכיחויות הם:
טבלת שכיחויות משותפת
טבלת שכיחות משותפת לשני משתנים מוצגת כטבלת אפשרויות (Contingency table) דו כיוונית
טור הסכום ושורת הסכום מייצגים את התדירויות השוליות (marginal frequencies or marginal distribution) בעוד שגוף הטבלה מציג את התדירויות המשולבות.
יישומים
ניהול ועיבוד של מידע בטבלת שכיחויות פשוט יותר מהעבודה עם מידע גולמי. ישנם אלגוריתמים פשוטים לחישוב של ממוצע, חציון וסטיית תקן מטבלאות אלו.
בדיקת השערות מתבססת על הבדלים ונקודות דמיון בין טבלאות שכיחויות. הערכה זו מתבססת על מדידה של נטייה מרכזית או ממוצע ומדידה של שונות כמו סטיית תקן.
טבלת השכיחויות נחשבת למצודדת כאשר קיים הפרש בין החציון ולבין הממוצע שלה.
הגבנוניות של הטבלה מתייחסת למידת הריכוז של הנתונים סביב הממוצע, או על פי השיא של התצוגה הגרפית שלה.
נוגדן קטליטי
נוגדנים קטליטיים הם נוגדנים בעלי פעילות קטליטית (נקראים גם Abzyme מהצירוף של Antibody –נוגדן וEnzyme-אנזים). נוגדנים אלו נוצרים משכפול. מולקולות המעוצבות בצורה מלאכותית ואשר מסוגלות לרכוש יכולות קטליטיות חדשות, נקראות Synzmes (אנזימים סינתטיים).
הנוגדנים הקטליטיים הם לרוב מבנים מלאכותיים, אבל יחד עם זאת הם גם מצויים בבני אדם בריאים (נוגדן עצמוני הפועל על פפטיד המונע שינוי קוטר כלי הדם במעי), ובחולים הסובלים ממחלה אוטואימונית (מחלת חיסון עצמוני) מסוג זאבת אדמנתית. נוגדנים קטליטיים יכולים לשמש ככלים פוטנציאלים בביוטכנולוגיה, לדוגמה: הם מסוגלים לבצע פעילויות ספציפיות ב-DNA.
דניאל סירקיס
דניאל סירקיס (1882– 1965 (ה'תשכ"ה)) היה ממייסדי התנועה הציונית-דתית בפולין, חבר הוועד הלאומי בתקופת אספת הנבחרים השלישית, יושב ראש ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב בשנים 1933–1938, מנהל סניף בנק המזרחי בחיפה, ממלא מקום במועצת המדינה הזמנית, וחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת לישראל.
קורות חיים
בארץ ישראל היה פעיל בתנועת המזרחי ובשנת 1931 נבחר לאספת הנבחרים השלישית והיה חבר בוועד הלאומי. בבחירות לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב, שהוחרמו על ידי מפלגות תנועת העבודה, זכה המזרחי בחמישה מושבים מתוך 21, וסירקיס מונה ליושב ראש ועד הקהילה. בסוף שנות ה-30, במקביל להיותו יושב ראש ועד הקהילה בתל אביב, נתמנה למנהל סניף בנק המזרחי בחיפה.
בעקבות פטירתו של הרב מאיר בר-אילן בשנת 1949 התמנה סירקיס במקומו לנשיאות הוועד הפועל הציוני.
בשנת 1962 נתמנה לבית דין הכבוד של תנועת המזרחי העולמית.
נפטר במרץ 1965, ח' באדר ב' ה'תשכ"ה.
על שמו רחוב בשכונת קריית משה בירושלים.
כמו כן, בניין הפנימייה של הישיבה לצעירים של מרכז הרב קרוי "בית דניאל" על שמו. הבניין ממוקם בסמיכות לרחוב סירקיס (בסוף רחוב קורות העתים).
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
בונה (בעל חיים)
בונה (שם מדעי: Castor) הוא מכרסם גדול, סוג יחיד במשפחת הבוניים (Castoridae). הבונה מבלה את רוב זמנו במים ונפוץ באמריקה הצפונית ובאירופה. הבונים ידועים בעיקר בשל כישרונם בבניית סכרים. הבונים חיים במושבות על איים דמויי כיפה.
מבנה הגוף
משקלו של הבונה הממוצע 15–20 קילוגרם ואורכו כ-75 סנטימטרים. גופו של הבונה כבד ורגליו קצרות ואינן מותאמות להליכה, והוא מבלה את רוב זמנו במים. פרוותו של הבונה עמידה בפני מים ואצבעותיו מחוברות בקרום. הבונה מסוגל לצלול במשך כ-15 דקות, מכיוון שבאותו זמן אוטם שסתום את אוזניו וחוטמו. זנבו של הבונה קשיח ודמוי משוט, ומשמש לו כ"הגה". כמו לכל המכרסמים, גם לבונה זוג שיניים קדמיות חזקות וגדולות, שעל הבונה להשתמש בהן ללא הפסק על מנת שלא יגדלו יתר על המידה. לבונה יש טופר מיוחד על האצבע השנייה של הרגל האחורית, המשמש אותו לניקוי פרוותו.
סכרים
בניית סכרים משמשת את הבונה בכך שהסכר שומר על מפלס מים גבוה דיו, על מנת שהכניסה לקן תהיה תת-מימית. על אף המוניטין שיצא לבונה בבניית סכרים, הבונה האירופי כמעט ואינו עוסק בכך, אלא חי על גדות הנהר. הבונה הקנדי בונה סכרים על ידי כריתת עצים בשיניו, ומסוגל לבנות סכרים גדולים מאוד – במונטנה נמצא סכר שאורכו למעלה מ-600 מטרים.
לאחר כריתת העץ, מסלק הבונה את הענפים וחותך את הגזע לאורך המתאים לו לבניית הסכר. לאחר מכן הוא גורר את הענפים אל המים, ומשיט אותם אל היעד. לעיתים צריך הבונה לדחוף את הקורות במורד גבעה, ולכן הוא מקדים ו"מנקה" את השטח ממכשולים היכולים להפריע לו. הבונים מסוגלים גם לחפור תעלות על מנת להעביר בהן את הענפים, ואורכן יכול להגיע ל-300 מטר.
כאשר הסכר נפגע כתוצאה מהצפה, מתקן אותו מייד הבונה על ידי הוספת ענפים, אבנים ובוץ. כשזרמי המים משקיעים סחף בקרקעית הנהר, מגביהים הבונים את הסכר ולעיתים גם מאריכים אותו.
התגלה כי סכר שבנו בונים סינן עשרות אחוזים מהחנקות שהיו במי הנהר.
ואל ד'אורצ'ה
ואל ד'אורצ'ה (איטלקית Val d'Orcia - "עמק (הנהר) אורצ'ה") הוא חבל ארץ גאוגרפי ותרבותי המשתרע בדרומה של נפת סיינה במחוז טוסקנה באיטליה. החבל משתפל מהר אמיאטה (Monte Amiata) בדרום ועד לגבעות שמדרום לעיר סיינה, והוא נקרא על שם נהר אורצ'ה שזורם דרכו.
היסטוריה
נוכחות אנושית בואל ד'אורצ'ה התקיימה כבר בתקופת האבן הקדומה, לפני כ-350,000 שנים. האטרוסקים הקדומים התיישבו אזור במאה ה-10 לפנה"ס, אך במהלך המאה ה-3 לפנה"ס נפלו עריהם תחת מרותם של הרומאים. המחצית הראשונה של ימי הביניים התאפיינה בירידה בעיבוד הקרקעות ובשקיעה בואל ד'אורצ'ה. בשנת 762 נוסד מנזר סן סלווטורה (monastero di San Salvatore) בהר אמיאטה וחלש על האזור כולו. ויה פרנצ'יג'נה (Via Francigena) שעברה דרכו שימשה כנתיב חשוב לעולי רגל שהיו בדרכם מצרפת לרומא. במאות שלאחר מכן עברה ההגמוניה באזור לידיו של מנזר סנט'אנטימו (Abbazia di Sant'Antimo) שנוסד בסוף המאה ה-8. תקופה זו, החל במאה ה-10, הייתה תקופת צמיחה ויציבות כלכלית, ובאזור נוסדו מנזרים נוספים וכפרים שאורגנו לפי דגם פאודלי.
בראשית המאה ה-13 החלה סיינה משתלטת על ואל ד'אורצ'ה, ונופו השתנה באופן מהותי במאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, עת העיר הייתה בשיא תפארתה. סיינה השקיעה את עושרה בפיתוח החקלאות והכלכלה בואל ד'אורצ'ה והוא היה לאזור חקלאי משגשג. באמצע המאה ה-15 נבנתה העיר פיינצה (Pienza) בחלקו הצפוני של האזור. העיר שנקראה על שמו של האפיפיור פיוס השני, תוכננה כ"עיר אידיאלית" והיא הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996. ערים מרכזיות אחרות באזור הן מונטפולצ'יאנו (Montepulciano), מונטאלצ'ינו (Montalcino) ורדיקופאני (Radicofani). לאחר שהמאבק בין סיינה לפירנצה הסתיים בניצחונה של האחרונה, החל האזור שוקע, שכן פירנצה לא גילתה בו עניין רב. מאידך סייע דבר זה לשימור אופיו במאות הבאות.
ערכו התרבותי של האזור
בשנת 1999 הוקם "הפארק האמנותי, הטבעי והתרבותי של ואל ד'אורצ'ה" (Parco artistico, naturale e culturale della Val d'Orcia) כאשר חמש מערי האזור איחדו את שטחיהן לשם כך. חמש שנים לאח מכן, בשנת 2004, החליט ארגון אונסק"ו לכלול 612 קמ"ר משטחו של ואל ד'אורצ'ה ברשימת אתרי המורשת העולמית, ו-566 קמ"ר נוספים סומנו כאזור ספר. נימוקיו של הארגון להחלטתו:
השריר מנגד האגודל
תיאור
תחילתו של השריר מנגד האגודל ברצועת שורש היד הרוחבית (Retinaculum musculorum flexorum manus) ובגבששת של העצם רבת הזוויות הגדולה, אחת מעצמות שורש כף היד. השריר נאחז בחלק הצידי של עצם המסרק הראשונה (של האגודל).
השריר מנגד האגודל הוא אחד משרירי בליטת כף היד, יחד עם השריר מצדיד האגודל הקצר והשריר כופף האגודל הקצר.
עצבוב
השריר מנגד האגודל מעוצבב על ידי שורש העצב הצווארי השמיני (C8) ועל ידי שורש העצב החזי הראשון (T1) דרך הענף החוזר של עצב התווך.
רוזה פונסל
רוזה פונסל (באנגלית: Rosa Ponselle, 22 בינואר 1897 - 25 במאי 1981) הייתה זמרת סופרן אמריקאית.
פונסל נולדה בשם רוז מלבה פונזילו במרידן, קונטיקט, הצעירה מבין שלושה ילדים. הוריה היו מהגרים איטלקים. רוזה ניחנה בקול בוגר להפליא בילדותה ושרה, לפחות בגיל צעיר כמעט ללא הדרכה קולית. היא שרה בבתי קולנוע ובבתי קפה במרידן ובכנסייה ותוך זמן קצר יצא לה שם בעיר מגוריה הודות לקולה הייחודי ביופיו.
וודביל
אחותה הבכורה של רוזה, כרמלה, ניחנה גם היא בקול מצו-סופרן בולט, ועשתה קריירה בוודביל. בשנת 1915 הביאה כרמלה את רוזה למבחן קול אצל הסוכן שלה. על אף כובד משקלה הניכר, הרשימה רוזה את הסוכן בקולה ונשכרה להופיע עם אחותה ב"מופע אחיות". במשך שלוש השנים הבאות התנוסס שמן של האחיות פונזילו (שנודעו גם כ"הבנות האיטלקיות המחוייטות ההן") על שלטי במות הוודביל בסיור ההופעות של קיית'. השתיים הופיעו בכל התיאטראות החשובים במסלול הסיור והשתכרו סכום נכבד. הופעתן סווגה כ"מופע ברמה גבוהה" והן שרו בלדות ואריות אופראיות.
ב-1918 תבעו כרמלה ורוזה העלאת שכר גבוהה ממארגן סיור ההופעות וכתוצאה מכך הורד המופע שלהן מתוכנית הסיור. אותו זמן למדה כרמלה בניו יורק אצל ויליאם תורנר, מורה לפיתוח קול וסוכן בעל קשרים. תורנר שמע את שירתה של רוזה והסכים ללמד גם אותה. (רוזה הכחישה בשנים הבאות שתורנר נתן לה אי-פעם שיעורי פיתוח קול, אבל הצהרותיה מוטלות בספק). תורנר הזמין את הטנור הגדול, אנריקו קארוזו, כוכב המטרופוליטן אופרה, אל אולפנו לשמוע את שירתן של כרמלה ורוזה. קארוזו התרשם מאוד מקולה של רוזה והסדיר לה מבחן קול במטרופוליטן, ועל סמך מבחן זה הציעה לה המטרופוליטן חוזה לעונת 19–1918.
הופעה ראשונה במטרופוליטן אופרה וראשיתה של קריירה אופראית
רוזה פונסל הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה ב-15 בנובמבר 1918, בתפקיד לאונורה ב"כוחו של גורל" של ורדי, מול קארוזו. הייתה זו הופעתה הראשונה מכל וכל על בימת אופרה. על אף אימת במה משתקת כמעט (שממנה המשיכה לסבול לכל אורך הקריירה האופראית שלה), קצרה הצלחה עצומה, הן בקרב הקהל והן מצד המבקרים. מבקר המוזיקה של הניו יורק טיימס כתב:
"איזו בכורה מבטיחה! נוסף לקסם האישי שלה, היא מחוננת גם בקול בעל יופי טבעי, העשוי להתגלות כמכרה זהב. בכל מקרה, במתיקות השופעת של צליליו הנמוכים והבינוניים, אפלים, עשירים וגמישים, ובברק הזוהר של צלילי המשלב העליון שלו, קולה הוא זהב טהור כבר עכשיו."
נוסף ללאונורה, כללו תפקידיה של פונסל בעונת 19–1918 את סנטוצה באבירות כפרית של מסקאני, רזיה ב"אוברון" של ובר וכרמליטה בהצגת הבכורה העולמית (הכושלת) של "האגדה" מאת יוזף קרל ברייל (תפקיד ואופרה שפונסל תיעבה כל כך, שבהמשך שרפה את הפרטיטורה ופסקה, שהאופרה "הייתה מעלה צחנה בארגז חול של חתול").
בעונות המטרופוליטן הבאות כללו תפקידיה של פונסל את תפקידי הסופרן הראשיים ב"היהודיה" של הלוי (מול אלעזר של קארוזו, תפקידו החדש האחרון לפני מותו), "וילהלם טל" של רוסיני, "ארנאני", "איל טרובאטורה" ו"דון קרלוס" של ורדי, "לה ג'וקונדה" של פונקיילי, "האפריקאית" של מאיירבר, "אהבת שלושת המלכים" של מונטמצי, "אנדראה שנייה" של ג'ורדאנו "הווסטלית" של ספונטיני וכן, בשנת 1927, התפקיד שרבים רואים בו את הישגה האופראי הגדול מכולם, התפקיד הראשי ב"נורמה" של בליני. לצד פעילויותיה האופראיות, שהתרכזו במטרופוליטן, ניהלה פונסל גם קריירת קונצרטים פעילה.
הופעות בעולם וקריירה אופראית מאוחרת
מחוץ לארצות הברית שרה פונסל רק בבית האופרה המלכותי, קובנט גארדן בלונדון (במשך שלוש עונות) ובאיטליה (זאת כדי לעמוד בהבטחה, יש אומרים, שנתנה לאמה, כי ביום מן הימים תשיר באיטליה). ב-1929 הופיעה פונסל לראשונה מחוץ לאמריקה, שם התרכזה הקריירה שלה עד אז. הופעתה הראשונה הייתה בקובנט גארדן ב"נורמה" ו"ג'וקונדה". היא נחלה הצלחה רבה וקהל המאזינים הלונדוני, הידוע כקר רוח ושקול, הריע לה בהתלהבות קולנית. היא חיזרה ללונדון ב-1930 ב"נורמה", "אהבת שלושת המלכים" ו"לה טרוויאטה" (הופעתה הראשונה כויולטה). בעונתה האחרונה בלונדון, 1931, שרה ב"כוחו של גורל", "פדרה" (אופרה שכתב מאמנה וידידה הוותיק, רומנו רומני, ובהפקה חוזרת של "לה טרוויאטה".
בשנת 1933 שרה פונסל בהופעותיה היחידות באיטליה, בתפקיד ג'וליה באופרה "הווסטלית", עם ה"מאג'ו מוזיקלה" בפירנצה. כמו בלונדון, הגיב הקהל בהתלהבות עולה על גדותיה. בהצגה השנייה נדרשה פונסל לחזור כהדרן על האריה שלה, O nume tutelar. כה גדולה הייתה הצלחתה, עד ששקלה הצטרפות ללה סקאלה במילאנו, אבל אחרי שהייתה עדה ליחסו האכזרי של הקהל בפירנצה לטנור מפורסם, ג'אקומו לאורי-וולפי, שקולו נסדק בצליל גבוה, החליטה לא לנסות יותר מדי את מזלה עם קהל האופרה האיטלקי, הידוע לשמצה בתובענותו הקשה לריצוי. מלבד הופעותיה בלונדון ובפירנצה, לא שרה מעולם מחוץ לארצות הברית.
במשך שנות ה-30' המשיכה פונסל להוסיף תפקידים לרפרטואר שלה במטרופוליטן אופרה. ב-1930 שרה את דונה אנה בדון ג'ובאני של מוצרט וקצרה שבחים רבים, אבל הופעותיה הראשונות בניו יורק בשנת 1931 כוויולטה, תפקיד ששרה בהצלחה כה גדולה בלונדון, התקבלו בתגובות מעורבות מצד מבקרי ניו יורק, שחלקם גרסו, כי פרשנותה תקיפה ודרמטית מדי. (ו. ג'. הנדרסון קבל על "הסתערויותיה" על הקו הווקאלי.) בשנת 1931 שרה בעוד הצגת בכורה עולמית כושלת, La notte di Zoraima של מונטמצי, ששקעה בנבכי השכחה ללא עקבות. כמו זמרי אופרה רבים בזמנה, ערכה גם פונסל ביקור קצר בהוליווד למבחן בד, אבל לא היה לו המשך. בשנת 1935 שרה פונסל את "כרמן" הראשונה שלה במטרופוליטן. על אף קבלת פנים נלהבת מצד הקהל לתפקיד, שפונסל התכוננה לו בקפדנות רבה, רוב מבקרי המוזיקה הניו-יורקיים הצליפו בה קשות, בייחוד אולין דאונס בניו יורק טיימס, בביקורת פראית בארסיותה, שפגעה עמוקות בפונסל. התפקידים היחידים שפונסל שרה בשתי העונות האחרונות שלה במטרופוליטן היו סנטוצה וכרמן, שניהם תפקידים שלא אימצו יותר מדי את הרגיסטר העליון שלה. חילוקי דעות עם הנהלת המטרופוליטן בנוגע לרפרטואר הניאו אותה מחידוש החוזה שלה עם הלהקה לעונת 38–1937. הופעתה האופראית האחרונה הייתה בתפקיד כרמן ב-22 באפריל 1937, בהצגה בסיור של המטרופוליטן בקליבלנד. היא הייתה אז בת 40, בשיא הפופולריות שלה, ופרט לנסיגה ברגיסטר העליון, עדיין שולטת בקול.
פרישה
פונסל לא פרשה במודע או בכוונה אחרי שירת "כרמן" בקליבלנד בשנת 1937; היא פשוט הניחה לקריירה שלה להישמט מידיה. גורמים שונים תרמו לכך: הנסיגה ברגיסטר העליון שלה, שבעטיה הייתה שירת אותם תפקידים שהוציאו לה מוניטין למורטת עצבים יותר ויותר; המרירות שחשה כלפי סירובה של הנהלת המטרופוליטן להיעתר לבקשות הרפרטואר שהציגה (היא רצתה לשיר את אדריאנה לקוברר של פרנצ'סקו צ'ילאה, תפקיד שהיקף צליליו הנמוך התאים לביצועה, והמנהל הכללי אדוארד ג'ונסון דחה את בקשתה); תשישות נפשית וגופנית, אחרי 21 שנים של קריירה רצופה ואינטנסיבית, רצופה התקפים של אימת במה; נישואיה בשנת 1936 לאיש החברה הגבוהה מבולטימור, קרל ג'קסון; והנאתה מחיי הרוגע שידעה עכשיו, משוחררת מתובענות השירה. בשנים הבאות אמרה פונסל, שמעולם לא התגעגעה לשירה על במה אחרי פרישתה. יחד עם ג'קסון בנתה בית מפואר ליד בולטימור, "וילה פאצ'ה" שמו, שם חיה את שארית חייה.
נישואיה לג'קסון היו רצופי מהמורות והם התגרשו ב-1949. הניתוק היה טראומטי לפונסל והמיט עליה התמוטטות עצבים. אף כי לא חזרה להופיע על בימת קונצרטים או אופרה, המשיכה לשיר בבית לפני ידידים, שסיפרו כי קולה "נפלא" כשהיה. עובדה זו אומתה ב-1954, כש-RCA ויקטור באה ל"וילה פאצ'ה" והקליטה את פונסל במבחר גדול של שירים. בסוף שנות ה-40' הייתה פונסל לרוח החיה בלהקת האופרה העירונית של בולטימור בשנותיה הראשונות. היא אימנה והדריכה בפיתוח קול את הזמרים הצעירים, שהופיעו עם הלהקה. בין אלה שנהנו מהדרכתה והיו בהמשך לזמרים ידועי שם בוורלי סילס, שריל מילנס, פלאסידו דומינגו וג'יימס מוריס.
פונסל מתה בווילה פאצ'ה סמוך לבולטימור ב-25 במאי 1981. היא קבורה בבית הקברות דרואיד רידג' בבולטימור.
קולה
קולה של רוזה פונסל הצטיין ביופי יוצא דופן. עושרו ועומק גוניו הניעו פרשנים להשוותו לא פעם ליין פורט, קטיפה ערמונית ושוקולד מריר. הקול היה אחיד לחלוטין בכל היקפו, מן הצליל העליון עד הנמוך ביותר, כל הרגיסטרים משולבים זה בזה ללא תפר וללא מעבר ניכר לאוזן מאחד לאחר. שירת הלגאטו שלה הייתה מופתית. היא יכלה לשיר בכל רמות הדינמיקה, למן הפורטה האיתן ועד לפיאניסימו חרישי, דקיק ומרחף כקורי עכביש ובכל זאת נישא אל כל פינות בית האופרה, והיא יכלה להפיק מיסה די ווצ'ה (אסכולת שירה איטלקית של הגברת הקול מפיאניסימו לפורטיסימו בצליל יחיד וחזרה הדרגתית לפיאניסימו) בכל חלקי המנעד הקולי שלה. בצעירותה הקיף המנעד הקולי שלה שלוש אוקטבות, מדו נמוך עד דו גבוה. צלילי הרגיסטר הנמוך והבינוני שלה הצטיינו ברוך ובעומק יוצאים מן הכלל.
במשקל ובהיקף היה קולה של פונסל סופרן קולורטורה אמיתי, שהיה מסוגל לענות על כל הדרישות של תפקידים כמו "לה ג'וקונדה" ו"נורמה". אף כי לא הייתה סופרן קולורטורה במתכונתן של לואיזה טטראציני או אמליטה גאלי-קורצ'י, הייתה לה גמישות יוצאת דופן לגבי קול גדול וחזק כל כך והיא יכלה להתמודד עם תרוצת סולם מהירה בקלות ובדייקנות, להפיק מה שכונה "מחרוזת פנינים" ללא דופי. היה לה טריל מעולה, שיכלה להחזיק, לכאורה, ללא הגבלה: מספרים, שכאשר שרה את הטריל בקאבאלטה Tutto sprezzo במערכה הראשונה של "ארנאני" מאת ורדי, היה המנצח משלב את זרועותיו, ממתין בסבלנות וחוזר להרים את שרביטו רק כאשר סימנה לו שהיא מוכנה לסיים את סלסוליה הקוליים.
נוסף לאמור לעיל, פונסל הייתה מוזיקאית רגישה ופרשנית עתירת דמיון. היא למדה במהירות ויכלה לקרוא מהדף בדייקנות. חוש הקצב שלה היה מצוין והיא הייתה שחקנית משכנעת ועזת ביטוי, שהרחיקה לכת לפעמים (לדעת חלק מן המבקרים) בדרמטיות ובעוצמה מעבר לגבולות הטעם הטוב. משהו מזה אפשר לשמוע בסצנת ההוקעה בהפקה של לה טרוויאטה מ-1935, כשויולטה מתייפחת וזועקת בהיסטריה גוברת והולכת (ונשמעת בבירור) ככל שאלפרדו מטיל את האשמותיו (וכספו) בפניה.