cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שבויה (סרט, 2014)
ביקורות
סטיבן זייצ'יק כתב ב"לוס אנג'לס טיימס" שבאמצעות קפיצות בזמן, אגויאן מספק לצופים מידע והשלכות שאינם ידועים לדמויות בסרט, וכך הוא יוצר אווירת מסתורין. אך בעוד הסרט מציג פה ושם רגשות ותעלומות באופן מעודן ומענג, כמה מהסכנות והקונספירציות המתממשות, מתאימות יותר ל פנטזיות ריגול.
אחרי שהסרט יצא בארצות הברית, ובניגוד לביקורות השליליות, סקאוט טאפויה נתן לסרט שלושה כוכבים וכתב שגם אם הסרט "נוגס יותר מכפי שהוא מסוגל ללעוס", זהו אחד מסרטי הבארוק המהנים ביותר לשנת 2014, והודות להופעתו השקולה של ריינולדס, הסרט אף שובר לבבות וכולל שפע הנאות, מהצילום היפה המזכיר כמה מיצירות המופת של אגויאן, עיצוב הצליל המשובח, ועד משחק מצוין של ריינולדס, ספידמן ואינוס, אותה מגדיר טאפויה "ג'סיקה צ'סטיין של הבי מובי".
גידול גבישים
גביש הוא חומר מוצק שהאטומים, המולקולות או היונים המרכיבים אותו מסודרים בתבנית חזרתית המשתרעת בכל שלושת ממדי המרחב. גידול גבישים הוא תחום העוסק בשלב המרכזי בתהליך ההתגבשות, ומורכב מהוספת אטומים, יונים או שרשראות פולימרים חדשים לסידור האופייני של הסריג הגבישי כדוגמת סריגי בראבה. תהליך הגידול עוקב, בדרך כלל, אחר השלב הראשוני של גרעין הומוגני או הטרוגני (מזרז פני השטח), אלא אם כן כבר קיים גביש "זרע", שנוסף במכוון כדי להתחיל את הגדילה.
פעולת צמיחת הגבישים מניבה מוצק גבישי שהאטומים או המולקולות שלו צמודים, עם מיקומים קבועים במרחב זה ביחס לזה. מצב הצבירה הגבישי מאופיין בקשיחות מבנית מובהקת ועמידות גבוהה מאוד בפני מעוות (כלומר, שינויי צורה ונפח). לרוב המוצקים הגבישיים יש ערכים גבוהים הן של מודול יאנג והן של מודול הגזירה בתחום האלסטי. עובדה זו מנוגדת לרוב הנוזלים והזורמים, שהם בעלי מודול גזירה נמוך, ובדרך כלל מציגים את היכולת לזרימה צמיגית מקרוסקופית.
סקירה כללית
תהליך ההתגבשות מחולק לשני שלבים: התגרענות וגדילה. בשלב ההתגרענות הראשונית נוצר גרעין קטן המכיל את הגביש החדש שנוצר. התגרענות מתרחשת באיטיות יחסית מכיוון שמרכיבי הגביש הראשוניים חייבים לפגוע זה בזה בכיוון הנכון ובמיקום הנכון על מנת להידבק זה לזה וליצור את הגביש. לאחר היווצרות מוצלחת של גרעין יציב, מתחיל שלב הגדילה בו חלקיקים חופשיים (אטומים או מולקולות) נספגים אל הגרעין ומפיצים את המבנה הגבישי שלו החוצה מאתר הגרעין. תהליך זה מהיר משמעותית מתהליך היווצרות הגרעין. הסיבה לגדילה מהירה זו היא שגבישים אמיתיים מכילים נקעים ופגמים אחרים, המהווים כזרז להוספת חלקיקים למבנה הגבישי הקיים. לעומת זאת, גבישים מושלמים (חסרי פגמים) יגדלו באיטיות רבה. מצד שני, זיהומים יכולים לפעול כמעכבי גדילת גבישים ויכולים גם לשנות את צורת הגבישים.
התגרענות
גרעין עשוי להיות הומוגני, ללא השפעת חלקיקים זרים, או הטרוגני, עם השפעה של חלקיקים זרים. בדרך כלל, התהליך בו נוצר גרעין הטרוגני מתרחש מהר יותר מכיוון שהחלקיקים הזרים פועלים כ"פיגום" לצמוח עליו, ובכך מתבטל הצורך ביצירת משטח חדש ודרישות האנרגיה של פני השטח הראשוניים.
גרעין הטרוגני יכול להיווצר במספר שיטות. כמה מהאופייניים ביותר הם תכלילים קטנים, או חתכים, בכלי הקיבול שעליו מגדלים את הגביש. זה כולל שריטות בצדדי ובתחתית כלי הזכוכית. נוהג נפוץ בגידול גבישים הוא הוספת חומר זר, כגון חוט או סלע, לתמיסה, ובכך לספק אתרי גרעין להקלה על צמיחת הגביש ולצמצם את זמן ההתגבשות המלאה.
באופן זה ניתן גם לשלוט על מספר אתרי הגרעין. אם נעשה שימוש בחתיכת כלי זכוכית או מיכל פלסטיק חדש לגמרי, ייתכן שלא ייווצרו גבישים מכיוון שמשטח המיכל חלק מכדי לאפשר היווצרות גרעין הטרוגני. מצד שני, מיכל שנשרט בצורה קשה יגרום לשורות רבות של גבישים קטנים. כדי להשיג מספר מתון של גבישים בגודל בינוני, מיכל בעל כמה שריטות יעבוד בצורה הטובה ביותר. כמו כן, הוספת גבישים קטנים שנוצרו בעבר, או גבישי "זרע", לפרויקט גידול גבישים תספק אתרי גרעין לפתרון. הוספה של גביש זרע אחד בלבד אמורה לגרום לגביש יחיד גדול יותר.
מנגנוני גדילה
הממשק בין גביש לאדים שלו יכול להיות חד מבחינה מולקולרית בטמפרטורות שנמוכות בהרבה מנקודת ההיתוך. משטח גבישי אידיאלי גדל בעזרת התפשטות של שכבות בודדות, או באופן שווה ערך, על ידי התקדמות לרוחב של שלבי הגדילה התוחמים את השכבות. עבור קצבי גדילה מורגשים, מנגנון זה דורש כוח מניע סופי (או דרגת קירור-על) על מנת להוריד את מחסום הגרעין במידה מספקת כדי שגרעין יתרחש באמצעות תנודות תרמיות. בתיאוריה של צמיחת גבישים מההמסה, הבחינו ברטון וקבררה בין שני מנגנונים עיקריים:
גדילה רוחבית לא אחידה
המשטח מתקדם על ידי תנועה רוחבית מדורגת בפסיעות והיא יוצרת מרווח בין מישורי אחד בגובה (או כפולה אינטגרלית כלשהי שלהן). רכיב של המשטח אינו עובר שינוי ואינו מתקדם נורמלי ביחס לעצמו אלא במהלך "מדרך" המדרגה, ואז מתקדם ב"רום" המדרגה. יש המתייחסים לשלב זה כמעבר בין שני אזורים סמוכים של המשטח, המקבילים זה לזה ובכך זהים בתצורתם - הזזים זה מזה במספר אינטגרלי של מישורי סריג. ישנה אפשרות מובהקת כי המדרגה תהיה במשטח מפוזר, למרות שגובה המדרגה יהיה קטן בהרבה מעובי המשטח המפוזר.
גדילה נורמלית אחידה
המשטח מתקדם נורמלי ביחס לעצמו ללא צורך במנגנון גדילה במדרגות. משמעות הדבר היא שבנוכחות כוח מניע תרמודינמי מספיק, כל רכיב של פני השטח מסוגל לשינוי מתמשך התורם לקידום הממשק. עבור משטח חד או בלתי רציף, שינוי מתמשך זה עשוי להיות פחות או יותר אחיד על פני שטחים גדולים בכל שכבה חדשה ברציפות. למשטח מפוזר יותר, מנגנון גדילה מתמשך עשוי לדרוש שינוי על פני מספר שכבות עוקבות בו-זמנית.
גדילה רוחבית לא אחידה היא תנועה גיאומטרית של פסיעות - בניגוד לתנועה של כל פני השטח נורמליים לעצמו. לחלופין, גדילה נורמלית אחידה מבוססת על רצף הזמן של רכיב על פני השטח. במצב זה, אין תנועה או שינוי, למעט כאשר עובר דרך שינוי מתמשך. החיזוי של איזה מנגנון יפעל בכל סט נתון של תנאים הוא בסיסי להבנת צמיחת הגבישים. שני קריטריונים משמשים לביצוע תחזית זו:
בין אם פני השטח מפוזרים ובין אם לאו: משטח מפוזר הוא כזה שבו השינוי משלב אחד לאחר הוא מתמשך, המתרחש על פני מספר מישורים אטומיים. זאת בניגוד למשטח חד שעבורו השינוי העיקרי בתכונה (למשל צפיפות או הרכב) הוא בלתי רציף, ובדרך כלל מוגבל לעומק של מרחק בין מישורי אחד.
בין אם המשטח הוא יחיד ובין אם לאו: משטח יחיד הוא כזה שבו מתיחת פני השטח כפונקציה של כיוון יש מינימום מדויק. גדילה של משטחים יחידים דורשת שלבים, בעוד שבדרך כלל מקובל כי משטחים שאינם יחידים יכולים להתקדם ברציפות באופן נורמלי לעצמם.
כוח מניע
בהתחשב בדרישות הנדרשות בשלב הבא להופעת גדילה לרוחב, ניכר כי מנגנון הגדילה הצידי יימצא כאשר כל אזור על פני השטח יכול להגיע לשיווי משקל לא יציב בנוכחות כוח מניע. לאחר מכן הוא נוטה להישאר בתצורת שיווי משקל כזו עד למעבר של צעד. לאחר מכן, התצורה תהיה זהה פרט לכך שכל חלק של המדרגה יתקדם בגובה המדרגה. אם פני השטח לא יכולים להגיע לשיווי משקל בנוכחות כוח מניע, אז הוא ימשיך להתקדם מבלי לחכות לתנועה הצידית בפסיעות.
לפיכך, קאן הגיע למסקנה כי המאפיין המבחין הוא יכולתו של פני השטח להגיע למצב שיווי משקל בנוכחות הכוח המניע. הוא גם הגיע למסקנה שלכל משטח או ממשק בתווך גבישי, קיים כוח מניע קריטי, שאם יחרוג ממנו, יתאפשר למשטח או לממשק להתקדם נורמלי לעצמו, ואם לא יחרוג ממנו, ידרוש מנגנון הגדילה הצידי.
לפיכך, עבור כוחות מניעים גדולים מספיק, הממשק יכול לנוע בצורה אחידה ללא היתרון של מנגנון גרעין הטרוגני או ספירלי. מה שמהווה כוח מניע גדול מספיק תלוי בדיפוזיות של הממשק, כך שבממשקים מפוזרים במיוחד, כוח מניע קריטי זה יהיה כל כך קטן שכל כוח מניע שניתן למדוד יחרוג ממנו. לחלופין, עבור ממשקים חדים, הכוח המניע הקריטי יהיה גדול מאוד, ורוב הגדילה תתרחש על ידי מנגנון הצעדים הצידיים.
מורפולוגיה
מקובל לחשוב שהתכונות המכניות ואחרות של הגביש רלוונטיות גם לנושא, ושמורפולוגיה של הגביש מספקת את הקשר החסר בין קינטיקה של גדילה לתכונות פיזיקליות. המנגנון התרמודינמי הדרוש סופק על ידי מחקרו של ג'וסיה וילארד גיבס על שיווי משקל הטרוגני. הוא סיפק הגדרה ברורה של אנרגיית פני השטח, שבאמצעותה מושג מתח פני השטח מיושם על מוצקים כמו גם על נוזלים. הוא גם העריך שאנרגיה חופשית משטח אנאיזוטרופית מרמזת על צורת שיווי משקל לא כדורית, שיש להגדיר תרמודינמית כצורה שממזערת את האנרגיה החופשית הכוללת של פני השטח.
זה עשוי ללמד כי צמיחת ויסקר (Whisker) מספקת את הקשר בין התופעה המכנית של חוזק גבוה בויסקר לבין מנגנוני הגדילה השונים שאחראים למורפולוגיות הסיביות שלהם. (לפני גילוי ננו-צינוריות פחמן, ויסקר חד-גביש היה בעל חוזק המתיחה הגבוה ביותר מכל החומרים הידועים). מנגנונים מסוימים מייצרים ויסקר נטולי פגמים, בעוד שלאחרים עשויים להיות נקע בודד לאורך ציר הגדילה הראשי - מייצרים ויסקרים בעלי חוזק גבוה.
המנגנון שמאחורי צמיחת ויסקר אינו מובן היטב, אך נראה שהוא מעודד על ידי מאמצי דחיסה מכניים, כולל מתחים מושרים מכנית, מתחים הנגרמים על ידי פעפוע של אלמנטים שונים ומתחים מושרים תרמית. ויסקר מתכת שונה מדנדריטים מתכתיים במספר היבטים. הדנדריטים הם בצורת שרך כמו ענפי עץ, וגדלים על פני המתכת. לעומת זאת, הויסקרים הם סיביים ויוצאים בזווית ישרה אל פני השטח של הגדילה, או המצע.
בקרת פעפוע
נפוץ מאוד כאשר רווית העל (או מידת הקירור) גבוהה, ולפעמים גם כאשר היא אינה גבוהה, קינטיקה של הגדילה עשויה להיות מבוקרת פעפוע. בתנאים כאלה, צורת הגביש הפוליהדרלית תהיה לא יציבה, היא תצמיח בליטות בפינותיה ובשוליה שבהן מידת רווית העל היא ברמה הגבוהה ביותר. קצות הבליטות הללו יהיו בבירור נקודות הרוויה הגבוהה ביותר. נהוג לחשוב שהבליטה תהיה ארוכה יותר (ודקה יותר בקצה) עד שהשפעת האנרגיה החופשית של הממשק בהעלאת הפוטנציאל הכימי מאטה את צמיחת הקצה ושומרת על ערך קבוע לעובי הקצה.
בתהליך העיבוי שלאחר מכן, מתקיימת אי יציבות מתאימה לצורה. גבשושיות או "בליטות" קטנות עשויות להיווצר בשיעור מופרז - ולהתפתח לענפים צדדיים הגדלים במהירות. במצב לא יציב (או מטה-יציב) כזה, דרגות מינוריות של אנאיזוטרופיה צריכות להספיק כדי לקבוע כיווני הסתעפות וגדילה משמעותיים. ההיבט המושך ביותר של טיעון זה, כמובן, הוא שהוא מניב את המאפיינים המורפולוגיים העיקריים של גדילה דנדרטית.
גידול גבישים בחלל
ב-16 בינואר 2003, החל האסטרונאוט הישראלי הראשון, אל"ם אילן רמון, לבצע ניסוי בשם הגן הכימי במעבורת החלל "קולומביה" במשימת STS-107.
אסף אמדורסקי
אסף אמדורסקי (נולד ב-30 בינואר 1971) הוא זמר, מוזיקאי, פזמונאי, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי. זוכה "פרס אופיר" בקטגוריית "המוזיקה המקורית הטובה ביותר לסרט" (2008).
תחילת דרכו
אמדורסקי נולד וגדל בתל אביב. הוא בנם של מרים (מיקי) והזמר בני אמדורסקי. בכיתה י"א נשר מבית הספר ולא השלים בגרות. לאחר מכן, החל להתמקד במוזיקה ולא התגייס לצה"ל.
אמדורסקי החל את הקריירה המוזיקלית שלו בסוף שנות ה-80 בלהקת "תערובת אסקוט" שבה היה הסולן והגיטריסט לצד הבסיסט עמיר "ג'נגו" רוסיאנו והמתופף ירמי קפלן. הלהקה הוציאה בשנת 1991 אלבום אחד שנשא את שמה וזכה לביקורות טובות ולהשמעות רבות ברדיו. אמדורסקי כתב והלחין את רוב שירי האלבום יחד עם ג'נגו. אמדורסקי נחשב לחבר המוביל בלהקה, בין היתר בזכות היותו הסולן בלהיטים ״ואולי תבוא איזו נחמה״ ו"החדר האינטימי שלי". לאחר הוצאת אלבומה היחיד התפרקה הלהקה וחבריה פנו לקריירות סולו מצליחות, אם כי שונות בסגנונן.
שנות ה-90
בשנת 1994 הוציא אמדורסקי את אלבום הסולו הראשון שלו, שנשא את שמו. לאלבום היה צליל רוקיסטי עם נגיעות של ג'אז ומוזיקה אלקטרונית. בשירה, בנגינה ובכתיבה באלבום השתתפו מוזיקאים ישראליים צעירים בולטים – קרני פוסטל, זוהר פרסקו, אמיר צורף, רע מוכיח, ורד קלפטר, עמיר רוסיאנו, חברי להקת רעש חיים לרוז, רע מוכיח, וג'וני שועלי וכן השחקן שולי רנד. אמדורסקי עצמו ניגן בשלל כלים: גיטרות, קלידים, כלי הקשה, מפוחית, תופים, חצוצרה וסימפולים. בין השירים הבולטים באלבום: "יקירתי", "אהבה חדשה" (שתמונה מתוך הקליפ שלו מופיעה על עטיפת האלבום),״חרש, ביבבה״, ״העיר הגדולה״ ו"רבים הימים".
בשנת 1995 התארח אמדורסקי באלבום הבכורה של הצמד ביקיני – חיים לרוז וקרני פוסטל – שם תרם קולות, קלידים וחצוצרה לשיר "דם זורם". באותה שנה הקליט אמדורסקי את אלבום הסולו השני, שאופיין בצליל אחיד ורגוע וזכה לביקורות ולמכירות טובות. שיריו הבולטים היו "השמים הכחולים", ״אל תדאגי״, ״מעיין״ ו"הוא האמין לה".
בשנת 1999 הוציא אמדורסקי את אלבום הסולו השלישי – "מנועים שקטים" אשר ראה אור בלייבל סאנשיין רקורדס בבעלותו של חיים שמש. האלבום היה אלקטרוני יותר מקודמיו וזכה לביקורות משבחות וכן להצלחה במכירות. הלהיטים הבולטים מתוכו - "15 דקות", "רוך וקושי", "במערבולת", "חלום כהה" הכולל הקלטת קולה של ענבל פרלמוטר, ועוד. באלבום התארחו בין השאר יהלי סובול, אביתר בנאי, אפרת בן צור והחצוצרן אבישי כהן. באותה שנה הקליטה להקת קרח תשע את שירה האחרון בשם "אסף אמדורסקי", אותו נהג לשלב בסיבוב ההופעות של האלבום.
רונן סימן טוב
רונן סימן טוב (נולד ב־18 באוקטובר 1959) הוא צייר ואדריכל ישראלי, מרצה במחלקה לארכיטקטורה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
אסף אמדורסקי
העשור הראשון של המאה ה-21
בשנת 2004 עיבד והפיק מוזיקלית את הלהיט "השיר הזה" בביצוען של הצמד שרונה ודניאלה פיק. בשיר זה ניגן אמדורסקי גם בגיטרות, בבס ובתופים לצד שרונה פיק שניגנה בקלידים ואף הלחינה את השיר למילותיה של אמה, הפזמונאית מירית שם אור. באותה שנה עמל אמדורסקי על אלבום האולפן הכפול שלו עצמו, שיצא שנה לאחר מכן. כטעימה לאלבום ההולך וקרב הפיק אמדורסקי מופע ענק עתיר באורחים שהתקיים באולם האנגר 11 בנמל תל אביב. המופע שנקרא "דאונטאון תל אביב" הציג את הכיוון שאליו משך אמדורסקי לקראת אלבומו החדש "קדימה אחורה": גרסאות כיסוי למוזיקה ישראלית של שנות ה-80. במופע זה ליוו את אמדורסקי שבעה נגנים ושתי זמרות ליווי ביותר משלושים שירים. בין אורחי המופע היו שלמה ארצי, אביב גפן, ברי סחרוף, קרני פוסטל, שרונה ודניאלה פיק, מיכל אמדורסקי, ג'וני שועלי, פושטק וירמי קפלן.
בשנת 2005 הוציא אמדורסקי את "קדימה אחורה" – אלבום כפול ובו העניק פרשנות עדכנית לשירים ישראלים שאהב משנות ה-80. האלבום, שהפיק ביחד עם הראפר פושטק, חולק לשניים: חלקו הראשון של האלבום כלל 10 שירים שהבולטים בהם: "איציק" (נכתב על ידי אייל לינור ובוצע במקור על ידי פופלקס), "יום אחד" (מסע ארוך במקור) (יעל גבירץ/קובי אשרת) ו"אל תעזבי את תל אביב" (מיקי שביב). חלקו השני של האלבום כלל גרסאות אינסטרומנטליות ברובן לשירים שבחלק הראשון. באלבום התארחו טובי הנגנים לתקופה: תום מוכיח, החצוצרן אבישי כהן, הטרומבוניסט יאיר סלוצקי וכן שרון רוטר ועוד.
בשנת 2007 הלחין אמדורסקי לאפרת גוש את השיר "לראות את האור" למילים של ברק פלדמן והוא נכלל באלבומה השני, "הסליחה ואני"; החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה " גריז" כאחד השופטים וכמו כן הקליט גרסת כיסוי לשירו של שלום חנוך "זה רק געגוע" עבור האלבום "הדרכים הידועות" הכולל גרסאות כיסוי לאלבומו של חנוך "חתונה לבנה".
רונן סימן טוב
ביוגרפיה
יצירותיו של סימן טוב נמצאות במוזיאונים רבים, ביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון רמת גן, בית התפוצות, המוזיאון הפתוח תפן, מוזיאון אשדוד לאמנות, מוזיאון מאנה כ"ץ, מוזיאון הרמן שטרוק, סיטה אינטרנשיונל דה ז'אר בפריז, בפייר ברז'ה פריז, ב'הגלריה' רובע 6 בפריז, בגלריה בינט בתל אביב, גלריה ברוורמן בתל אביב בגלריית "החדר" בתל אביב, בגלריה בקיבוץ נחשון, בבית האמנים בירושלים, בבית האמנים בתל אביב, בגלריה עירונית רחובות, ביאנלה לרישום בירושלים, ביאנלה לאמנים צעירים ברומא איטליה.
אסף אמדורסקי
העשור הראשון של המאה ה-21
ב-2 בספטמבר 2008 הוציא אמדורסקי את האלבום "הרי את". לאלבום קדמו הסינגלים "רכבת לצפון", "גולשים" ו"בראשית", ואחריו יצאו גם "יש לך מקום" ו"סיני". האלבום הופץ גם במהדורה כפולה עם חמישה שירים נוספים, ובהם השיר "ביחד", שיצא כסינגל כבר בשנת 2006. במרץ 2009 הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
עוד באותה שנה השתתף אמדורסקי בהקלטות אלבומו של שולי רנד "נקודה טובה", בנגינה על כלים שונים, כגיטרות, קלידים, סקסופון וכלי הקשה. בנוסף, הפיק מוזיקלית את המופע "נקודה טובה" המבוסס על אותו אלבום, בו שימש גם כקלידן וביצע בדואט עם שולי רנד את שיר הנושא "נקודה טובה".
בשנת 2009 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "טינופת" ב"הוט 3". כמו כן המשיך במקביל במסע הופעות לקידום אלבומו "הרי את" שהגיע למעמד אלבום זהב ואלבומו של שולי רנד "נקודה טובה" שזכה בראשית השנה באלבום פלטינה.
ב-22 באוקטובר 2009 השיק אסף אמדורסקי את המופע "שרים הדודאים", בו הוא וישראל גוריון מבצעים משירי צמד הדודאים, כאשר אסף מחליף את אביו המנוח, בני אמדורסקי.
קפדוקיה
קפדוקיה (בטורקית: Kapadokya, ביוונית: Καππαδοκία) היא חבל ארץ גאוגרפי והיסטורי במרכז רמת אנטוליה באסיה הקטנה שבטורקיה. המושג נזכר לראשונה בכתובות פרסיות מתקופת הממלכה האחמנית, בפרסית משמעותו "מקום הסוסים היפים", H-aspa-duja.
אסף אמדורסקי
העשור השני של המאה ה-21
בתחילת שנת 2010 החל בשיתוף פעולה עם עברי לידר. באפריל הוציאו השניים סינגל משותף, "לא יכול לישון", ובמקביל הופיעו ביחד.
בינואר 2011 הוציא אמדורסקי את האלבום "צד א'". הסינגל הראשון שקדם לו היה "איפה את היום". הסינגל השני מהאלבום היה "זוג משמיים". האלבום נפתח בשיר "הרחובות ממריאים לאט", למילים של דוד אבידן. השיר יצא גם כקליפ, שאותו יצר אמדורסקי באופן עצמאי. בסוף אותה שנה החל לעבוד על אלבום משותף עם ישראל גוריון. האלבום "שרים הדודאים" שיצא ב-2013 ולווה במסע הופעות, כלל 18 שירים שרובם הוקלטו בעבר על ידי צמד הדודאים וכן שירים שהוקלטו לראשונה על ידי אסף אמדורסקי וגוריון. בהקלטות השתתפו בין השאר מתי גוריון - בנו של ישראל גוריון, אהובה עוזרי, חבורות זמר ואנסמבל כלי פריטה שפיה. האלבום זכה להגיע למעמד של אלבום זהב. מהאלבום הצליחו החידושים "הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר" ו"העולם בשחור לבן". שנה מאוחר הקליט אסף גרסת כיסוי לשיר "פגישה לאין קץ" שגם היא זכתה להצלחה.
באותה שנה (2013) יצא EP בשם "15 דקות - הרמיקסים", שכלל 4 עיבודים אלקטרוניים לשיר "15 דקות" שהופיע במקור באלבום "מנועים שקטים".
במאי 2014 הוציא אלבום הופעה שני, הפעם במשותף עם המוזיקאית קרני פוסטל. בסוף אותה שנה הפיק ועיבד את שירו של המוזיקאי עדי מדנס "הייתי מעדיף שיתקעו בי סכינים". אמדורסקי גם ניגן בתופים, קלידים, גיטרה וסינתיסייזר וביצע קולות רקע. ב-2015 הקליט אמדורסקי את השיר "בלדה לאשה" (תרצה אתר/משה וילנסקי) שהיה לשיר הנושא של הסרט הדוקומנטרי "תרצה אתר – ציפור בחדר".
בתחילת 2016, במקביל לפרסום הקליפ "מגדלים" שמהווה סנונית ראשונה מאלבומו פה, פתח אמדורסקי בגיוס מימון המונים להוצאת האלבום.
באוקטובר 2016 הצטרף לפאנל השופטים של העונה הרביעית של הכוכב הבא לאירוויזיון, והחל את הצילומים בנובמבר באותה שנה וממשיך בתפקיד זה עד היום. בפברואר 2017 יצא אלבומו של יהלי סובול ריצות ארוכות אותו הפיק ועיבד אמדורסקי וכן ניגן על תופים ובס. בקיץ 2018 יצא אלבום נוסף משותף לאמדורסקי וישראל גוריון, המהווה המשך לאלבום שרים הדודאים. באלבום זה שמתאפיין בהפקה עשירה יותר, התארחו מוזיקאים כמו יהודה פוליקר, יהודית רביץ, שלומי שבן ומארינה מקסימיליאן.
בשנת 2019 הופיע במסגרת פסטיבל "יערות מנשה" לצד טל פרידמן, אלה רונן, פלורה, מירב הלינגר, נדב הולנדר, אביגיל קובארי, גיל בר הדס, יעל קראוס ואחרים.
במהלך מגפת הקורונה הוציא אמדורסקי שני שירים חדשים: "שום דבר", לחן של אמדורסקי לשירו של המשורר נתן זך שנפטר כשבועיים לפני הוצאת השיר ו"את ואני נוסעים לאט", אשר זכה לשתי גרסאות וידאו: הראשונה מבוססת על רישומים שצייר היוצר בעצמו והשנייה היא סרטון עלילתי בהשתתפות השחקנים אבי פניני וחלי גולדנברג. את הקליפ ביים אמדורסקי במשותף עם היוצרת יערה עגנון. זהו שיתוף פעולה שני של השניים, לאחר הקליפ ״שפה אחרת״, אותו ביימו במשותף ב-2017, כחלק מקמפיין האלבום פה.
ב-29 ביולי 2021 הוציא את השיר "רצינו פלא" שכתב והלחין.
ב-30 באוגוסט 2021 הוציא את האלבום "432", 8 שירים אותם כתב והלחין על חוף מבודד בסיני. גם עטיפת האלבום החדש צוירה על ידי אסף אמדורסקי. 5 הציורים שמופיעים בעטיפת התקליט (אקריליק על קנבס בגודל מטר על מטר) נמכרו ונתרמו לעמותת בית השנטי.
בשנת 2022 השתתף בסרט התיעודי "עצבני ומהיר: הסיפור של פאסט מיוזיק והפטיפון" של עמית איצקר.
בשנת 2023 השתתף בעונה השלישית של הזמר במסכה בתור השבלול, וזכה במקום השלישי.
מוזיקה לסרטים ולסדרות טלוויזיה
לאורך השנים הלחין והקליט אמדורסקי מוזיקה לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה. בין השאר הלחין והפיק פסקולים לסרטים ״אהבה קולומביאנית״, "אבא שחור לבן", ״איים אבודים״, ״תרצה אתר - ציפור בחדר״, ״דרייבר״ וכן את פסקול סרטו של שבי גביזון "האסונות של נינה". פסקול הסרט (בהשתתפות שלומי שבן, יעל קראוס, קרני פוסטל, ושרון רוטר) יצא כאלבום בשנת 2003. בשנת 2007 הלחין והפיק את פסקול הסדרה "הבורר". בשנת 2023 יצר את מוזיקת הסדרה אבירם כץ ששודרה בכאן 11.
חיים אישיים
בשנת 1999 אמדורסקי נישא למיכל אמדורסקי. לשניים נולדו שתי בנות. הם התגרשו בשנת 2008. ב-2014 נישא אמדורסקי בשנית להדר ג'וזפין ג׳בוטרו.
קפדוקיה
גאוגרפיה ותיחום
נופה הייחודי של קפדוקיה הוא תוצר של תהליכים טבעיים בני מיליוני שנים. לפני כ-60 מיליון שנה נוצרו הרי הטאורוס שמדרום לקפדוקיה, ובד בבד נחרצה אנטוליה בשקעים ובעמקים. אלה התמלאו בלבה, טוף ובתוצרים געשיים אחרים שמקורם בהרי הגעש הסמוכים, ובמיוחד הר ארג'ייס והר האסאן (Hasan Dağı). העמקים החלו להיעלם באופן הדרגתי והאזור הפך לרמה. עם זאת, התוצרים הגעשיים שמילאו את העמקים נשחקו כתוצאה מהשפעת משקעים, רוחות, נגר עילי ותחתי ומשרע הטמפרטורות, ופיסלו תצורות נוף ייחודיות, שחלקן הנדמות למגדלים גבוהים וצרים, מכונות "ארובות הפיות".
במשך ההיסטוריה התייחס המונח "קפדוקיה" לתא שטח שממדיו ותיחומו המדויקים השתנו בהתאם לתקופה, ובהתאם לישויות עצמאיות או בלתי עצמאיות שנשאו שם זה. בתקופת הרודוטוס כיסה המושג את כל מרכז רמת אנטוליה מהרי הטאורוס בדרום ועד הרי צפון אנטוליה בצפון, ומהפרת במזרח ועד ימת טוז (Tuz Gölü - "ימת המלח") במערב. סטראבון לעומת זאת מסר תיאור רחב עוד יותר. בתקופת האחמנים כללה קפדוקיה גם את הרי צפון טורקיה, אך לאחר מכן חולק השטח לשני מחוזות נפרדים, ומחוז קפדוקיה הוגבל לשטחי רמת אנטוליה ללא ההרים שמצפון לה. החל בשנת 250 לפנה"ס התקיימה בקפדוקיה ממלכה עצמאית למחצה, אשר הייתה לבת בריתה של הרפובליקה הרומית, עד שבשנת 17 הפכה טיבריוס לפרובינקיה רומית.
מאז התקופה הרומית אין למושג משמעות מדינית או מנהלית מוגדרת, אך הוא משמש כמותג תיירותי המתייחס בדרך כלל לאזור העיר נבשהיר בהקשר הצר, ולתא השטח שבין הערים אקסראי ממערב ועד לקייסרי במזרח במובנו הרחב. בשנת 1985 הוכרזו המוזיאון הפתוח בכפר גרמה וסביבותיו, וכן סדרה של תצורות סלע וקרקע טבעיות ברחבי קפדוקיה, כמו גם מבנים שנחצבו על ידי אדם לצורכי מגורים, פולחן וצרכים ציבוריים, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
אלכסנדר מוקדון ניסה לכבוש את קפדוקיה בשנת 333 לפנה"ס אך נתקל בהתנגדות עזה מצד תושביה. הוא איגף אותה מדרום והמשיך בדרכו מזרחה לאורך חופי הים התיכון של אסיה הקטנה. אצילי קפדוקיה בחרו באחד מהם לשליט, וזה היה למלך אריארתס הראשון אשר שלט בקפדוקיה בין 332 לפנה"ס ל-322 לפנה"ס, ואף הרחיב את גבולה הצפוני עד לים השחור. שלושה מלכים שלטו בקפדוקיה אחריו, והרביעי, אריארתס הרביעי שמלך בין השנים 220 לפנה"ס-163 לפנה"ס, כרת ברית עם הרומאים כנגד הסלאוקים.
קפדוקיה ניצבה לצידה של רומא גם בעת מלחמות מיתרידטס שהכריז מיתרידטס השישי, מלך פונטוס על הרומאים, אך בשנת 93 לפנה"ס פלש אליה טיגרנס השני מלך ארמניה. הוא הדיח את מלכה ומינה מלך וסאל מטעמו. השלטון באזור התחלק בין ארמניה לפונטוס, ומצב דברים זה נשמר משך 30 שנים, עד שגנאיוס פומפיוס מגנוס הביס את פונטוס ואת ארמניה גם יחד בשנת 63 לפנה"ס. לאחר מכן שוב שלטו אצילים מקומיים בקפדוקיה, ואלה שמרו על אוטונומיה מסוימת עד שנת 17, עת סיפח אותה טיבריוס לאימפריה הרומית והפך אותה לפרובינקיה.
קפדוקיה הייתה למרכז חשוב של הנוצרים המוקדמים, ואלה חצבו בסלע הטוף כנסיות, מנזרים ומבנים ששימשו להם כמקום מסתור מפני רדיפות.
במאה ה-6 הייתה קפדוקיה לחלק מהאימפריה הביזנטית, והתגוררה בה קהילה גדולה של ארמנים. הביזנטים שלטו בקפדוקיה עד פלישת הסלג'וקים לאסיה הקטנה במחצית השנייה של המאה ה-11, ולאחר מכן היה האזור לחלק מסולטנות רום. עם התפוררותה של זו, שלטה ממלכת קיליקיה הארמנית באזור בתחילת המאה ה-13, אך לאחר מכן הייתה לחלק מהנסיכות הבייליקית של קרמנאואולו (Karamanoğlu). במאה ה-14 סופחה קפדוקיה לאימפריה העות'מאנית, וכיום היא חלק מטורקיה המודרנית.
הפארק הלאומי ההיסטורי והמוזיאון הפתוח של גרמה
גרמה (טורקית Göreme; יוונית Κόραμα) היא עיירה קטנה במרכזה של קפדוקיה ומתגוררים בה כ-2,000 איש. העיירה העניקה את שמה לפארק הלאומי ההיסטורי של גרמה (Göreme Tarihî Millî Parkı) המקיף את ליבה של קפדוקיה, וסמוך לה שוכן המוזיאון הפתוח של גרמה (Göreme Açık Hava Müzesi). בגרמה עצמה ובמוזיאון הפתוח מקבץ של כנסיות, מנזרים וקפלות החצובים בסלע הטוף הרך.
העיר התת-קרקעית קאימאקלי
העיר התת-קרקעית של קאימאקלי (Kaymaklı yeraltı şehri) שוכנת כ-20 ק"מ דרומית לנבשהיר וכ-9 ק"מ צפונית לדרינקויו. רק ארבע מקומותיה של העיר פונו מפסולת ונפתחו לקהל בשנת 1964, ותושבי האזור עדיין עושים שימוש בחלק ממנהרותיה לשם אחסון. המנהרות בקאימאקלי צרות, משופעות ונמוכות יותר מאלה שבדרינקויו. בקומה הראשונה שוכנים כנסייה ואורווה. בקומה השנייה מספר קברים וכנסייה נוספת שלה שני אפסיסים ואגן טבילה. בקומה השלישית חדרי אחסון, גת לדריכת יין ושמן, מטבחים וסלע אנדזיט ששימש להתכת נחושת. הקומה הרביעית כוללת בעיקר מחסנים.
העיר התת-קרקעית אזקונק
העיר התת-קרעית של אזקונק (Özkonak Yeraltı şehri) שוכנת כ-20 ק"מ צפונית לאוונוס. היא התגלתה ב-1972 על ידי חקלאי מקומי, ויש בה עשרה מפלסים החצובים בסלע והמגיעים עד לעומק של 40 מטר. כמו בערים התת-קרקעיות האחרות יש באזקונק באר מים, מערכת אוורור, מרתפי יין ואבנים גדולות שחסמו את פתחי הכניסה אליה.
מנזר אסקיגומושלר
מנזר אסקיגומושלר (Eskigümüşler) סמוך לעיר נידה בדרום קפדוקיה ידוע בפרסקאות שבו שצוירו בין המאה ה-7 למאה ה-11. בכנסייה נמצא פרסקו מפורסם במיוחד של המדונה והילד, שבו נראית הבתולה כשחיוך על פניה. חדרי המגורים, המטבח, חדר האוכל, מאגרי היין והשמן, וכן הקריפטה, חצובים בסלע וערוכים סביב חצר פנימית. כניסתו הצנועה והמוסתרת של המנזר הובילה לכך שהשתמר היטב והתגלה מחדש רק בשנת 1963.
זלווה
זלווה (Zelve) שוכנת על מורדות גבעת אקטפה (Aktepe - "התל הלבן"), כ-5 ק"מ דרומית-מזרחית לאוונוס. באזור שלושה עמקים ששניים מהם מחוברים במנהרה, והוא נחשב לעשיר בקפדוקיה בריכוז תצורות הסלע המכונות ארובות הפיות. המקום שימש כמרכז נזירי בין המאה ה-9 למאה ה-11, והמשיך והיה נושב עד שנת 1952, עת נקבע כי הוא מסוכן מידי לקיום היישוב במקום. התושבים יושבו באקטפה הסמוכה, המכונה גם "זלווה החדשה" (Yeni Zelve), וב-1967 הוכרז המקום כמוזיאון פתוח. במקום מספר כנסיות והמנזר בזלווה שימש כמקום הכשרה לנזירים.
אוצ'היסר
אוצ'היסר (Uçhisar - "מצודת פסגה") היא עיירה קטנה כ-8 ק"מ מזרחית לנבשהיר ובה כ-3,000 תושבים. העיירה ידועה בעיקר בזכות התל הגעשי הנישא במרכזה, והמכונה מצודת אוצ'היסר (Uçhisar kalesi). התל מחורר במסדרונות, מעברים ובחלונות, ונשקף ממנו נוף על הסביבה כולה.
קפדוקיה במקורות
במספר מקומות בתרגום אונקלוס ובתרגום השבעים זוהתה כפתור המקראית (כף תור), אחד מעמי המקור של הפלשתים, עם קפדוקיה. היו מחכמי התלמוד שזיהו את ממלכת מדי עם קפדוקיה.
"מדינת קפודקיא", קפוטקיא או קפוטיא מוזכרת פעמים רבות בספרות התנאית, כנראה מכיוון שישבה בה קהילה יהודית גדולה, וכן מספר תנאים ואמוראים שמוצאם משם, או שגרו בה. המקום משמש כדוגמה לארץ רחוקה; לדוגמה, ישנה התייחסות לכסף הקפדוקי (מעות קפודקיא) לעומת כסף ארצישראלי ותשלום בו, כאשר אשה מקפדוקיה מתגרשת שם או בארץ ישראל, וכן סיפורים על מקרים מיוחדים של הודעות גירושין ומוות, שעדותן הגיעה מרחוק. כמו כן קיימות אגדות על מקרים יוצאי דופן שקרו במקומות מרוחקים ("בסוף העולם"), והמיוחסות לקפדוקיה. לדוגמה, רבי יוחנן בן נורי אמר שמוכרחים להתיר הדלקת נרות שבת בנפט, כיון שזהו השמן היחיד שמצוי אצל יהודי קפודקיא: "מה יעשו אנשי קפודקיא ואין להם אלא נפט?".
בין היתר ביקרו רבי עקיבא, רבי נתן ורבי מאיר בקפדוקיא, ומוצאם של רבי ינאי ורב יהודה, ואולי גם שמואל היה משם. בבית העלמין היהודי ביפו ישנם קברים של יהודי קפדוקיה.
בפרשת יתרו שבמדרשי הזהר מוזכר, שרבי יהודה הלך מקפוטקיא ללוד, לפגוש ולנחם את רבי שמעון בר יוחאי, בליווי רבי חזקיה.
היסטוריה של יהודי קפדוקיה
גלאפירה נסיכת קפדוקיה הייתה נשואה לאלכסנדר בנו של הורדוס. על-פי עדות נוצרית, בשלהי ימי בית שני ביקרה קבוצה מיהודי קפדוקיה בירושלים והתנצרה. הם הביאו את אמונתם לקפדוקיה אך נרדפו בשל כך. בסביבות שנת 200, בעת ש"העיר קפדוקיה" הומרה לנצרות בידי גרגורי תאומתורגוס, נמצאו שם 17 יהודים נצרנים. יהודי קפדוקיה מוזכרים בהרחבה בקדמוניות היהודים של יוסף בן-מתתיהו. 12,000 מיהודי קפדוקיה נטבחו בידי שאפור הראשון, מלך פרס, בכובשו את העיר במאה ה-3.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 העריכו השלטונות הטורקים ש-12% מהרכוש באזור זה הוא בידי יהודים. במסגרת פרעות איסטנבול ב-1955, ומלחמתו של השלטון במיעוטים היווני והכורדי, עזבו כ-3,000 מיהודי המקום והיגרו מטורקיה לארצות אחרות (עם כ-10,000 מיהודי טורקיה).
רונן סימן טוב
ביוגרפיה
סימן טוב חי בירושלים, נשוי ליוצרת הדוקומנטרית יסמין הדס ליפשיץ סימן טוב, והם מגדלים יחד משפחה.
עבודותיו
יצירתו של סימן טוב כוללת רישום עיפרון, רישום עט, צבעי מים, פחם, צבע שמן על נייר, על פרגמנט, על בד נייח ולעיתים על בד מתוח ועל עץ. סימן טוב חוקר את הגבולות שבין הרישום לציור ובין החומר הציורי למצע עליו נעשה הציור.
בשנת 2000 הציג רונן סימן טוב במוזיאון חיפה תערוכת יחיד בשם "הלוליין והשחיינית", העוסקת בזהות האמן-האדריכל. דרך שתי דמויות, לוליין ושחיינית, עוסק רונן בגוף ובתנועה בתוך חלל ארכיטקטוני משורטט בדיוק רב, וכן במחוזות המופשטים בהם הצבע והקו מנתקים את הגוף מהמקום. מתקבל דימוי גוף תלוש, נעלם לפרקים הן בגריד הבריכה והן במשטחי הצבע המגדירים מים כשמיים. הלוליין הפעלתן נותר תלוי בין שמים וארץ והשחיינית הקופצת למי הבריכה ספק נופלת.
העבודה כללה רישום על קיר הכניסה בגודל 3X2 מטרים, כטפט של תמונת הגריד ובו בריכה ושחיין השוחה בו במים נעדרים. באולם אחר ריצף אריחי לבנה בגודל 30X30 עליהם שרטט בריכה שלמה ברפידוגרף בצבע ספיה, ואל הגריד קופצת דמות השחיינית. על קיר בחלל תלה סימן טוב 10 מעטפות חומות, אותן רשם בעבודה פקידותית בה עסק בתקופת לימודיו. על המעטפות כתוב "מדינת ישראל דואר רשמי" ועליהן צייר בעט כדורי כחול דימויי גוף של הלוליין והשחיינית במכלול מנחים ונקודות מבט. בתערוכה מוצגות 7 עבודות נוספות וכן עבודות שמן הבולטות בצבען הכחול המקיף את מתאר גופה של דמות השחיינית ומאריך את דרכה מטה אל המים.
בקטלוג התערוכה כתבה יהודית מצקל: "רונן סימן טוב הוא אמן הניזון מהארכיטקטורה, משתמש בסימניה ובמינימליזם שלה ונוקט עמדה על דפוסיה. הדמויות הנשנות בעבודותיו הם שחקנים לא מזוהים על במה משתנה, מייצגי אידאה הפועלים בשדה האינסופי המצליח לבטל כל נרטיב. כל שעליהם לעשות זה להתמצא במרחב המסוים האחד עמו הם מתעמתים. יחסי הגומלין בין גוף למרחב, דמות ורקע, דיוק ומופשט חוזרים בעבודותיו. רונן מתאר את האדריכלות ככלי המעצב חללים בעלי איכות היררכית, הבא לעשות סדר במרחב ובזמן, את זאת היא משיגה באמצעות הגריד המגלה ומסתיר אינפורמציה. רונן מתאר את המעבר מדיסציפלינה של אדריכלות לדיסציפלינה של אמנות פלסטית, ושואל שאלות הנוגעות לגוף המתקיים מחוץ לגריד ולגריד הנותר ללא גוף.
בתערוכת "דרושים" משנת 2009, שהוצגה בגלריה נחשון ומאוחר יותר בגלריה עינגע בתל אביב תחת השם "דרוש מלך", מוצגים ציורים על נייר פרגמנט וציורי שמן על בד, הכוללים מוטיבים שונים מהיהדות, בעיקר מתנועת החסידות. פרה אדומה, מרכבה עם כנפיים, שליחים ונביאים הם רק חלק מהמכלול המצויר והכתוב. סימן טוב שואל כיצד לייצר מציאות של תיקון עולם, ומנסה ליצור מודעות שתחולל תיקון. הוא בוחן את מפגש צבע השמן עם נייר הפרגמנט העדין, ואת האופן בו הדף מייצר נוכחות בפני עצמה וצבע השמן מצדו אינו פוגם בו, ושניהם מצליחים להתקיים ביחסי גומלין. מושגי ההרס והבנייה, לדברי סימן טוב, עומדים לבחירת האדם החופשי, הוא בעל הכוח והוא שיכריע את המציאות על פיו.
"שפחה על הים" הוא שמה של התערוכה שהציג ב-2010 בגלריה בינט בתל אביב. בתערוכה מוצגות דמויות אנונימיות המוצבות במדבר או בים האינסופיים בצבעוניות חיוורת, מחפשות ללקט דבר מה לא ידוע. בין העבודות - דמויות המזנקות מצוק ומגדלור, ודמות השוכבת דוממה בסירה. גדעון עפרת כותב בקטלוג התערוכה שהציורים מחפשים אחר מצב הביניים הרוחני, בין יש לאין. סימן טוב מספר כי נופי המדבר והים הם עבורו מקום מנטלי המכיל חיים ומוות, והחיפוש בהם טומן בחובו סכנה וגילוי. רבים מהציורים נפרשים על כל הגיליון ומעניקים את תחושת המעבר לפורמט של המרחב בו מתמקם האמן. בטקסט "שולה הפנינים" מספר סימן טוב כי הבדידות והמלנכוליה הם מצב נוכחי אליו הגענו והניכור זה לזה ולעולם צריך להוביל להכרה חדשה אל עבר האחר ומכך לאנושות כולה.
בין השנים 2008–2011 עבד סימן-טוב על הסדרה "תחיית המתים" המורכבת מ-50 ציורי שמן על נייר שעבר למינציה על מנת שלא ייספג הצבע ושלא תתייבשנה השכבות. סימן טוב החל ביצירה לאחר שבת זוגו גילתה את אביה לאחר 40 שנים שבהן נעלם. האב מספר לבתו שאת גופת אמה שנפטרה שרפו ולא קברו. הדף הראשון בקטלוג מספר כי במסורת היהודית רווחת האמונה שמי שגופו נשרף לא יקום בתחיית המתים.
בשנת 2014 הציג רונן סימן טוב את תערוכת היחיד "מודדים" בבית האמנים בירושלים. סדרת ציורים חשוכה בה מוצגות דמויות מונומנטליות במרחבים אפלים, תיאטרליים במידת מה, ריקים וחשוכים והם בסימן רקע לדמות הניצבת במרכזם. בין הדמויות: "מודד המערות" הניצב בפתח מערה ומניף את מוט המדידה, שתי נשים וגבר מתהלכים על כלונסאות ומודדים את ההר. בין הציורים מעלה סימן טוב סדרת תמונות של דיוקנאות שלו: "דיוקן עם סרגל", בה רואים את פלג גופו העליון כשהוא מודד את אפו, ו"דיוקן עם ספר וסיגריה", בה גופו נראה על רקע שחור והוא לובש מעיל בלשים וחובש כובע, ידו האחת מחזיקה סיגריה וחובקת ספר וידו השנייה נסתרת תחת מעילו. עפרת כותב על התערוכה: "כך או אחרת עולם מוכה שואה, אשר יותר משהוא נכון לקבלת תורה או 'הנס האחד אין שני', הוא נואש בהרבה משהיה בציוריו הקודמים. אפלה נפשית? אפלה קיומית? אפלה חברתית? אפלה תאולוגית?".
בשנת 2016 קיבל רונן סימן טוב מענק ממפעל הפיס להוצאת ספר אמן, והחליט בהמלצת גדעון עפרת ללקט 12 סדרות שיצר במשך 19 השנים האחרונות. הקטלוג, שיצא תחת השם "עוף אחד ושמו חול", הוא כמעין רטרוספקטיבה ליניארית המספרת אודות מהלך יצירתו. את הקטלוג הוא הקדיש למנחם גולן (גרינברג), שהיה ניצול שואה שחולץ מארובת התנור של מיידנק בדרך נס והיה לסימן טוב כדמות אב.
הקטלוג נקרא על שם הסדרה שיצר בין השנים 2012–2013 ושמה "עוף החול" ועוסקת במטאפורה על עם ישראל שנכחד ומחייה את עצמו מחדש. הוא כולל 14 רישומי גואש בשחור לבן ובהם דימוי חוזר של אדם לבוש בסרבל צהוב זוהר, המתגלה לנו באחת מהיצירות כדיוקן האמן עצמו. הוא מופיע על הרקע הקונטרסטי של המרחב המדומיין והמרוקן, למעט מספר סממנים כגולגולת, ציפור טרף, נחש, זאב, אש, תמצית הבימוי האפל למתרחש מנגד. עבודותיו של סימן-טוב מתייחסות גם להורות הלא ממומשת בחייו, על אף שהוא אב המגדל את הילדים של זוגתו. סימן טוב העוטה את הצבע הצהוב גורר משא כבד ושני ילדיו המדומיינים יישובים על מטען זה. הוא חותם מטה על העבודה: "שני ילדיי שמעולם לא נולדו".
בשנת 2020 הציג רונן את התערוכה "אחריות ציבורית" שאיגדה בבית האמנים בתל אביב מספר סדרות של עבודות על נייר שנוצרו בין השנים 2008–2020. אוצרת התערוכה ענת גטניו כתבה על סימן טוב: "האמן פועל כאן כמתריע בשער, בהציפו שאלות בעלות נופך ציבורי מתוך צלילה לטקסטים יהודיים" התערוכה מציגה את הסדרות: "דרושים", "קומי צאי מתוך ההפיכה”, עט כדורי על מעטפות דואר רשמי, "אחריות ציבורית", "עץ הדעת", "סירת הענפים", "הסולם", "תחיית המתים", "סירות", "הגיבורים", "אשם תלוי", "אליהו", "עוף החול".
סויוז T-8
סויוז T-8 (ברוסית: Союз Т-8) הייתה חללית מסדרת סויוז שהמריאה ב-22 באפריל 1983 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן כשעל סיפונה צוות קוסמונאוטים: ולדימיר טיטוב, גנאדי סטרקאלוב (טיסה שנייה) ואלכסנדר סרברוב. המטרה העיקרית של הטיסה היה ביצוע מחקרים שונים.
החללית הייתה צריכה לעגון בתחנת החלל סליוט 7. במהלך התקרבות נפגעה אנטנה של מערכת תומכת בעגינה. כתוצאה מכך היה צורך לבצע עגינה ידנית תוך הסתמכות על ראייה בלבד. לאחר מספר ניסיונות ולאור כמות הדלק הנותר, הוחלט להחזיר את החללית לכדור הארץ.
ב-22 באפריל 1983 החללית נחתה בחזרה בכדור הארץ.
השומרים המלכותיים
השומרים המלכותיים (בתאית: ทหารรักษาพระองค์) היא דיוויזיית המשמר של הכוחות המזוינים של תאילנד שתפקידה לשמור על משפחת המלוכה של תאילנד.
היסטוריה
המשמר המלכותי הוקם על ידי המלך צ'וֹלְאַלוֹנְגקוֹרֶן בשנת 1859, עוד בהיותו נסיך הכתר. בראשיתם היו השומרים המלכותיים משרתים שבין שאר תפקידיהם היה עליהם לגרש עורבים, מה שגרם להמוני העם לכנות אותם בשם "גיס מגרשי העורבים".
כאשר ירש צ'ולאלונגקורן את כתרו של אביו ב-1868 בחר מתוך המשמר 24 חיילים חזקים בתור שומרי ראש. המשמר המלכותי אימץ את השם "משמר המלך" שנתיים אחרי כן ותפקידים של השומרים כלל ליווי המלך בנסיעותיו ברחבי הממלכה.
פוליגמיה
פּוֹלִיגַמְיָה (בעברית נִשּׂוּאֵי כֶּפֶל או רב-זוגיות) היא ריבוי בני זוג. מקור המילה ביוונית ומשמעותה המילולית היא נישואים רבים. באנתרופולוגיה, פוליגמיה מתייחסת לנישואין עם בני זוג רבים והיא ההפך ממונוגמיה (בן זוג אחד בלבד). רוב סוגי הפוליגמיה הנפוצים הם של פוליגיניה - גבר אשר לו מספר בנות זוג. פוליאנדריה - אישה בעלת מספר בני זוג - היא תופעה נדירה בהרבה בתרבות ובהיסטוריה האנושית, אך גם היא קיימת. לעיתים המונח פוליגמיה מציין ריבוי בני זוג בפועל, ללא קשר לשאלה האם בני הזוג מוכרים כנשואים על ידי המדינה.
בביולוגיה, פוליגמיה מציינת כל סוג של ריבוי בני זוג. במובן צר יותר, פוליגמיה מציינת אצל זואולוגים קשר עם בן זוג מבני המין השני, ייתכן זמני.
פוליגמיה נחשבת לפשע במדינות רבות, וכאשר היא מתרחשת בהקשר זה, לעיתים קרובות בן הזוג הראשון איננו מודע לבן הזוג הנוסף. במדינות בהן יש חוקים נגד פוליגמיה, הסכמת בן הזוג לכך שהאדם לו הוא נשוי יתחתן עם אדם אחר בעודם נשואים איננה משנה את עובדת אי החוקיות של הנישואין השניים.
סוגי פוליגמיה
פוליגמיה מתחלקת לכמה סוגים:
פוליגמיה ברחבי העולם
לפי האטלס האתנוגרפי של ג'ורג' מרדוק, בבדיקה של 1,231 תרבויות בין השנים 1960–1980 נמצאו 186 תרבויות מונוגמיות, 453 תרבויות עם אחוז קטן של פוליגיניה, 588 תרבויות עם שכיחות גבוהה של פוליגיניה ו-4 תרבויות עם פוליאנדריה.
ברוב התרבויות המאפשרות פוליגיניה, מספר הגברים אשר להם יותר מאישה אחת הוא מצומצם, מכיוון שהדבר דורש מהם משאבים חומריים רבים אשר אינם בנמצא לרוב האוכלוסייה. כך המצב כנראה בחברות איסלמיות ובסין. עם זאת, ריבוי נשים הופך בחברות מסוימות לסמל סטטוס. גם בחברות מונוגמיות, אחזקת פילגש מעבר לאישה החוקית או החלפת בנות זוג בתדירות גבוהה, יכולה להעלות את קרנו של אדם בעיני החברה.
ישנם חוקרים המוצאים שכיחות יחסית גבוהה לפוליגמיה באזורים מוכי מחלות (במיוחד אזורים טרופיים). החוקרים משערים שגנים לנטייה פוליגמית שורדים יותר טוב באזורים אלו. לעומת זאת, באזורים אחרים בהם טיפול אינטנסיבי בתינוקות הוא יותר חשוב, יש העדפה גנטית לאנשים עם נטיות מונוגמיות.
ביהדות
התורה אוסרת את הפוליאנדריה באיסור אשת איש, אך מתירה את הפוליגיניה וקובעת במקומות שונים חוקים המסדירים אותה. כך למשל, בספר דברים נקבע כי גבר אשר לו שתי נשים, אהובה ושנואה, אינו רשאי לבכר, לעניין ירושה, את בן האהובה על פני בן השנואה הבכור. ב נכתב איסור מיוחד על נשיאת שתי אחיות: בעקבות לשון 'צרור' שבפסוק, נשותיו של אדם נקראות "צרות" זו לזו. דווקא על המלך נאסר להרבות נשים:. במשנה ובתלמוד יש דיונים רבים הנוגעים למקרי פוליגמיה, במיוחד במסכת יבמות. הצרות נחשבות בין חמש קרובות המשפחה אשר מוחזקות לשנוא זו את זו וחשודות בכך שהן רוצות להזיק האחת לשנייה.
חז"ל הטילו תנאי שלא להתחתן עם כמה נשים רק אם יש לו יכולת לפרנס את כולן וכן המליצו שלא להתחתן עם יותר מארבע נשים כדי שיוכל לקיים מצוות עונה לכל אחת פעם בחודש.
אף על פי שהפוליגמיה מותרת ביהדות, לא ברור מה היה היקפה של התופעה. התנ"ך מעיד על מקרים של פוליגמיה בעיקר אצל מלכים כדוד שנשא נשים אחדות ושלמה שהיו לו שבע מאות נשים ושלוש מאות פילגשים, ושופטים כגדעון שנאמר עליו שהיו לו נשים רבות. מקרים אחרים של פוליגמיה בתנ"ך נובעים מעקרות של אשתו העיקרית של הגבר, כמו אצל שרה אשתו של אברהם שנשא גם את הגר. ככל הנראה, זהו הרקע גם לשתי נשותיו של אלקנה, חנה - אמו של שמואל - ופנינה, שהרי חנה הייתה עקרה. יעקב אבינו מתואר כנושא שתי נשים כיוון שלבן רימה אותו. על למך מסופר שנשא שתי נשים ובעקבות כך ביקרו חז"ל את בני דורו שנהגו לשאת שתי נשים, אחת ליופי ואחת לבנים.
רוונה
רוונה (באיטלקית: Ravenna) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה בצפון מרכזה של איטליה. העיר שוכנת בדרום-מזרחו של עמק הפו במרחק של 8.5 ק"מ מהים האדריאטי, אליו היא מחוברת בתעלה. העיר היא בירתה של נפת רוונה, ומשתרעת על שטח של כ-653 קמ"ר, דבר המציב אותה מבחינה זו במקום השני באיטליה לאחר רומא. בשנת 2018 התגוררו בעיר 159,115 איש.
פוליגמיה
ביהדות
לא ידוע על תנאים או על אמוראים שהיו נשואים לשתי נשים יחד. על פי זה, הסיק הרב ראובן מרגליות שריבוי נשים, גם אם הוא מותר - איננו מומלץ, ואף מגונה.
פוליגמיה נאסרה בקרב יהדות אשכנז בחרם דרבנו גרשום - מאור הגולה, בסביבות שנת 1000 לספירה. בהמשך התפשט חרם זה בקרב בני עדות המזרח וכיום והיא אסורה גם בדין הרבני והאזרחי בישראל. גם ביהדות אתיופיה לא הייתה נהוגה פוליגמיה, עוד בטרם נודע בה על חרם דרבנו גרשום. יחד עם זאת תופעת הפוליגמיה קיימת עדיין בקרב היהודים בישראל, בעיקר אצל יוצאי תימן מבוגרים שנישאו לשתי נשים לפני שעלו לארץ. ישנם גם יהודים מעטים הנשואים פורמלית לשתי נשים, אף על פי שהם מקיימים שגרת חיים רק עם השנייה, במקרים בהם בית דין רבני מתיר לגבר עגון לשאת אישה נוספת בהיתר מאה רבנים.
בנצרות
למרות שלילת הפוליגמיה על ידי הנצרות, יש מדי פעם תנועות של חזרה לתנ"ך, ובכללן חזרה לפוליגיניה המתוארת בתנ"ך.
ב־14 בפברואר 1650, הפרלמנט בנירנברג קבע שבגלל מותם של גברים רבים במלחמת שלושים השנים, הכנסיות לא תקבלנה לשורותיהם גברים מתחת לגיל 60 למשך 10 שנים. כמו כן, כמרים שלא היו שייכים למנזר הורשו להתחתן. בנוסף לכך, נקבע שכל גבר רשאי להתחתן עם עד 10 נשים. הגברים הוזהרו להתנהג בצורה מכובדת, לדאוג לנשותיהם ולמנוע עוינות ביניהן.
האופנה המודרנית של ריבוי נישואין וגירושין מכונה לעיתים על ידי נוצרים שמרנים - פוליגמיה סדרתית.
בכנסייה המורמונית
בראשית דרכה, עודדה הכנסייה המורמונית "נישואים מרובים" (וכן נהגו מנהיגיה הראשונים), אך בשלב מאוחר יותר, נאסרה הפוליגמיה, מתוקף החוק האמריקאי. ב-1904, יצא מניפסט האוסר פוליגמיה לגמרי, ללא קשר לחוק האזרחי. על רקע איסורים אלה חל פילוג בתוך הכנסייה המורמונית, והקבוצה שדבקה בפוליגמיה פרשה ממנה.
באסלאם
באסלאם הפוליגמיה מותרת עד ארבע נשים לאותו גבר בתנאי שהגבר יעניק שוויון מלא ומוחלט לכל נשותיו. היות שכגבר לא ניתן להעניק שוויון מוחלט בין שתי נשים ומעלה, ניתן לומר כי באופן אידיאלי לשאת יותר מאישה אחת הוא בגדר של מותר תאורטי אך אסור למעשה. בפועל גברים מוסלמים רבים נושאים יותר מאישה אחת.
בדת הדרוזית
הדת הדרוזית מצווה על מאמיניה לחיות במונוגמיה.
רוונה
העת העתיקה
מקורותיה של רוונה אינם ידועים בוודאות וההתיישבות הראשונה במקום מיוחסת לטירנים, ליוונים מתסליה או לאומברים. התיישבות זו ישבה על תילים שניצבו על איים קטנים בליבה של לגונה שהייתה דומה ללגונה של ונציה כיום. הרומאים השתלטו על העיר רק בשנת 89 לפנה"ס ולאחר שכבר כבשו את דלתת הפו. סמוך לרוונה ארגון יוליוס קיסר את כוחותיו בשנת 49 לפנה"ס בטרם חצה את הרוביקון, ומאוחר יותר נוסד בה נמל צבאי רומאי חשוב. בתחילת המאה ה-2 בנה הקיסר טראיאנוס אמת מים באורך של 70 ק"מ אשר הובילה מים אל העיר ורוונה שגשגה ופרחה עד כי בשנת 402 העביר אליה פלביוס אוגוסטוס הונוריוס את בירת האימפריה הרומית המערבית ממילאנו.
במאה ה-5 ובמאה ה-6 נהנתה העיר מתקופת שגשוג חסרת תקדים והנצרות פרחה בה. בתקופה זו החלה בנייתם של מבני העיר המונומנטליים הדתיים שהשתמרו בה ואשר הביאו להכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 1996, וכן מבנים חילוניים רבים אחרים שרובם לא שרדו. לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית בשנת 476, הייתה העיר לחלק ממלכתו של אודואקר, אולם בשנת 489, ובעידודו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, פלש המלך האוסטרוגותי תאודוריק הגדול לאיטליה, וצר על העיר משך שלוש שנים. העיר נכנעה לבסוף והאוסטרוגוטים עשו אותה לבירת ממלכתם. תאודוריק הגדול המשיך בבניית העיר והקים בה מבנים בסגנון רומאי, ובהם "ארמון תאודוריק" (Palazzo di Teodorico) שלא שרד.
תאודוריק ותומכיו היו אריאנים אך חיו בשלום לצידם של הנוצרים האחרים. לעומת זאת, הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון התנגד נחרצות לאריאנים, ופלש בשנת 535 לאיטליה תוך שהוא כובש את רוונה בשנת 540.
ימי הביניים
בשנת 584 הייתה רוונה למוקד הכוח הביזנטי באיטליה ולמקום מושבו של הנציב הביזנטי, האקסרך (Eξαρχος), אשר הופקד על "האקסרכיה של רוונה" (שנודעה גם בשם אנונריה - Annonaria) עד שנת 751, עת נרצח האקסרך האחרון בידי הלומברדים.
האקסרך היה נציגו של הקיסר בקונסטנטינופול ונהנה מאוטונומיה רבה. הנציבות של רוונה השתרעה לאורך חופי הים האדריאטי, מוונציה בצפון ועד רימיני בדרום, והשתרעה לתוככי עמק הפו ועד פרוג'ה בלב הרי האפנינים במערב. הנציבות חצצה במידה רבה בין שני אזורי השליטה הלומברדים העיקריים בצפון איטליה ובדרומה. לצידה של נציבות רוונה, השתרעו לאורך חופי איטליה מספר נציבויות ביזנטיות נוספות, ביניהן בקלבריה, בסיציליה, בקורסיקה ובסרדיניה.
פוליגמיה
פוליגמיה בחוק הישראלי
פוליגמיה אסורה על פי חוק העונשין בישראל:. איסור הפוליגמיה מכוון דווקא כלפי בני זוג נשואים, אך לא חל כלפי ריבוי בני זוג כידועים בציבור, ללא נישואים רשמיים.
רוונה
ימי הביניים
מעמדה של הנציבות הושם בסכנה במהלך המאה ה-7 והמאה ה-8. האיום מצד הלומברדים והפרנקים הלך וגבר, והקרע בין הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית הלך והחמיר על רקע סכסוך האיקונוקלאזמה, ועימו התגברה היריבות בין האקסרך לבין האפיפיור. הלומברדים כבשו את רוונה לראשונה בשנת 712 אך השיבוה לידי הביזנטים. בשנת 751 כבשו הלומברדים את העיר בשנית, הוציאו את האקסרך האחרון להורג וסיימו את השלטון הביזנטי באיטליה.
פוליגמיה
פוליגמיה בחוק הישראלי
באפריל 1957 כתבו הרב הראשי של צה"ל, אלוף-משנה שלמה גורן, ואליעזר ליבנה, שפג תוקפו של חרם דרבנו גרשום, ומבחינה הלכתית, מותר עתה גם לאשכנזי לשאת אישה נוספת. לדבריהם, רק חוקי המדינה האוסרים ביגמיה, הם המונעים עתה ריבוי נשים. מספר חודשים אחר כך הגיש שר המשפטים רוזן לקריאה ראשונה בכנסת את החוק נגד ריבוי נשים. "סעיפי החוק הפלילי, וכן חוק שיווי זכויות האישה שנתקבל בשנת 1951, השאירו פתח לאפשרויות ספורות של ריבוי נשים. החוק המוצע [...] בא לסתום פרצות אלה". החוק לתיקון דיני עונשין (ריבוי נישואין) התקבל פה אחד בכנסת ב-20 ביולי 1959.
רוונה
ימי הביניים
לאחר הפלישה הפרנקית לאיטליה, הייתה רוונה בשנת 784 לחלק ממדינת האפיפיור. האפיפיור התיר לקרל הגדול לבזוז את העיר וזה עשה כן בשלוש הזדמנויות, והעביר אוצרות אומנות ואדריכלות רבים לקתדרלת אאכן בגרמניה. השליט בעיר באותה תקופה היה הארכיבישוף המקומי, אשר נהנה מתמיכה כלכלית של השושלת האוטוניאנית. עושרו הרב של הארכיבישוף היה שני רק לזה של האפיפיור, והוא נהנה מכוח ומעצמאות רבה. העיר עברה משליטת האפיפיור לזו של אצילים מקומיים וחוזר חלילה מספר פעמים, ולבסוף הייתה למעוזה של משפחת דה פולנטה (Da Polenta). עצמאותה של רוונה באה לסופה ב-1441, עת סופחה לוונציה.
רוונה מאז המאה ה-16
השלטון הוונציאני בעיר נמשך עד 1509 והיא שבה לשליטת מדינת האפיפיור, למעט תקופת כיבוש ונציאני קצרה בין 1527 ל-1529. בשנת 1636 נפגעה העיר באופן קשה כתוצאה משיטפון, ובמשך 300 השנים שלאחר מכן נבנתה מערכת תעלות שייבשה את הלגונה והביצות, והעיר הוקפה בשטחים חקלאיים. בשנת 1797 נכבשה רוונה בידי הצרפתים אשר הפכו אותה לחלק מהרפובליקה הצ'יסאלפינית, מדינת הבובות שהקימו בצפון איטליה. מדינה זו חדלה להתקיים ב-1802 והעיר הייתה לחלק מממלכת איטליה עד שהושבה לרשות האפיפיור ב-1814. לבסוף, בשנת 1861 צורפה רוונה לאיטליה המאוחדת.
פוליגמיה
פוליגמיה בחוק הישראלי
לאיסור על ריבוי נשים יש מספר סייגים בחוק: אם הנישואים השניים הם נישואים לפי דין תורה לא יעבור אדם עבירה אם בית דין רבני התיר לו לשאת אישה שנייה והפסק אושר על ידי נשיא בית הדין הרבני הגדול, ואם אינם לפי דין תורה יכול בית דין להתיר לו להינשא אם בן הזוג לקה במחלת נפש ובגללה אינו יכול להסכים לביטול הנישואים, או אם בן הזוג נעדר למעלה משבע שנים בנסיבות המעוררות חשש לחייו.
רוונה
שמונת אתרי המורשת העולמית בעיר
בשנת 1996 הכריז ארגון אונסק"ו על שמונה מאתרי העיר רוונה כאתר מורשת עולמית. ההחלטה נומקה בכך ש:
בית הטבילה הנאוני
בית הטבילה הנאוני (Battistero Neoniano) הוא העתיק במונומנטים שבעיר ומתוארך לתחילת המאה ה-5. המבנה ידוע בעיקר בשל פסיפס המתאר את סצנת הטבילה של ישו בידי יוחנן המטביל וסביבם תהלוכה של 12 השליחים.
פוליגמיה
פוליגמיה בחוק הישראלי
אף שחוק העונשין אוסר פוליגמיה, הוא אינו מבטל את תוקפם של נישואים כאלו, והמוסד לביטוח לאומי אף משלם קצבת הבטחת הכנסה למשפחות פוליגמיות תוך התחשבות ותוספת תשלום לפי מספר הנשים. במסגרת המאבק בפוליגמיה, משרד הפנים מסרב לאשר מעמד בישראל לבני זוג שנישאו בנישואין פולגימיים ומדיניות זאת אושרה על ידי בית המשפט העליון.
רוונה
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה
המאוזוליאום של גאלא פלקידיה (Mausoleo di Galla Placidia), בתו של הקיסר הרומי תאודוסיוס הראשון נבנה בין השנים 425–430 ונחשב בזכות פסיפסים שבו לאחד המבנים החשובים מראשית התקופה הביזנטית. המאוזוליאום נבנה בשוליה של כנסיית סנטה קרוצ'ה (santa Croce) והוקדש לכבוד הקדוש לורנצוס מרומא. לצד גאלא פלקידיה נקברו במאוזלאום הקיסר הונוריוס, אחיה של גאלא, הקיסר קונסטנטיוס השלישי, בעלה של גאלא והקיסר ולנטיניאנוס השלישי, בנה. יש הסוברים כי זה אינו מקום הקבורה של גאלא פלקידיה כיוון שידוע שהיא מתה ברומא.
פוליגמיה
פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל
למרות שאיסור הפוליגמיה בישראל אינו תלוי בעדה ולאום, נפוצה התופעה של פוליגמיה בקרב הבדואים בישראל, בשיעור מצומצם בנישואים רשמיים, ובשיעור רחב בנישואים לא רשמיים (כלומר נישואים שאינם מדווחים לרשויות). לפי הערכת רשויות הרווחה, כ-30% מהמשפחות הבדואיות בדרום הארץ מקיימות אורח חיים פוליגמי. הרשויות אינן נוהגות למנוע את התופעה.
רוונה
בית הטבילה האריאני
בית הטבילה האריאני (Battistero degli Ariani) הוקם על ידי תאודוריק הגדול בין סוף המאה ה-5 לתחילת המאה ה-6. בשנת 565, לאחר הוקעתה של המינות האריאנית, הפך בית הטבילה למבנה כנסייתי קתולי על שמה של מריה הקדושה (Santa Maria). הפסיפס בתקרת המבנה דומה מאוד לפסיפס בבית הטבילה הנאוני שנבנה כחמישים שנים קודם לכן, וגם הוא מתאר את סצנת הטבלתו של ישו, וסביבו נראים 12 השליחים.
פוליגמיה
פוליגמיה מודרנית
בקרב תנועת ילדי הפרחים, ותנועות פוסט-מודרניות אחרות, מופיעה לעיתים פוליגמיה בצורת משק בית הכולל מספר גברים ומספר נשים המקיימים גם "שיתוף מיני". תמיכה אידאולוגית במשקי בית מעין אלו הופיעה בקרב הוגים אקזיסטנצליסטיים שונים דוגמת ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר, בקרב הוגי רעיון "הקבוצה האינטימית" כצבי שץ, ובמחזה "ליל העשרים" של יהושוע סובול. לטענת הוגים אלו, ערכים מסורתיים כמשפחה ונישואין אינם רלוונטיים בעידן הפוסט-מודרני, וכל מבנה של משק בית הוא לגיטימי.
רוונה
הקפלה הארכיאפיסקופלית
הקפלה האפיסקופלית (Cappella Arcivescovile) ממוקמת בקומתו הראשונה של ארמון הבישוף בעיר ונבנתה לשימוש פרטי בסוף המאה ה-5 או מיד בתחילת מאה ה-6. הקפלה בנויה בצורת צלב, קירותיה מכוסים בפיסות שיש בחלקם התחתי, וחלקם האחר כמו גם התקרה היו מכוסים בעבר בפסיפסים. רק חלק מפסיפסים אלה השתמר ויתר הקפלה כוסה בציורי טמפרה במאה ה-16, שהבולט שבהם הוא של ישו בדמותו של לוחם.
פוליגמיה
פוליגמיה מודרנית
אחד הכינויים המשמשים לתאור מערכת היחסים הלא-מונוגמית בקרב קבוצות אלו כיום הוא "פוליאמוריה", כלומר ריבוי אהבות. בארצות הברית פעלה קבוצה יהודית של פוליאמורים אשר אתר האינטרנט שלה נקרא "אהבה רבה" (ציטוט מן הסידור, מוזח מהקשרו הרגיל).
רוונה
הקפלה הארכיאפיסקופלית
עוד ידוע הארמון בזכות "כיסא מקסימיאנוס" אשר שימש ככס הבישוף בעיר. הכיסא עשוי עץ ועליו תבליטי שנהב מגולפים.
פוליגמיה
מעמד משפטי
רוב מדינות המערב אינן מכירות בנישואים פוליגמיים, ורואים בביגמיה פשע. במספר מדינות אף אוסרים על אנשים לחיות חיים פוליגמיים.
בתרבות
הביגמיה נמצאת במרכז ספרו של אברהם ב. יהושע, "מסע אל תום האלף". גיבור הספר, הסוחר בן־עטר המתגורר בטנג'יר יוצא עם שתי נשותיו למסע לפריז, על מנת לשכנע את אשתו האשכנזית של שותפו אבולעפיה שאין כל רע בהיותו נשוי לשתי נשים, ושתחדל מהתנגדותה לכך.
רוונה
המאוזוליאום של תאודוריקוס
המאוזוליאום של תאודוריקוס (Mausoleo di Teodorico) הוקם בשנת 520 כקברו לעתיד של תאודוריק הגדול, והוא נראה כשני מבנים דמויי גליל המונחים האחד בתוך השני. המלך אכן נקבר במבנה אך שרידיו הוצאו ממנו במהלך התקופה הביזנטית, לאחר הפיכתה של העיר מאריאנית לקתולית.
בזיליקת סן ויטאלה
בזיליקת סן ויטאלה (Basilica di San Vitale) נבנתה במאה ה-6 וחשיבותה במבנה הכנסייה המתומן הייחודי, אשר נותר ללא שינוי רב מאז בנייתה, וכן בעיטוריה ובפסיפסים שבה. בניית הכנסייה החלה בשנת 527 והושלמה בשנת 548, ו"כיסא מקסימיאנוס" ניצב בה בעבר עד שהועבר אל הקפלה הארכיאפיסקופלית.
סנט אפולינרה אין קלאסה
בזיליקת סנט אפולינרה אין קלאסה (Basilica di Sant'Apollinare in Classe) נחנכה ב-8 במאי 549, והוקדשה לאפולינרה הקדוש, הבישוף הראשון של העיר רוונה והקדוש הפטרון שלה. שרידיו נקברו בה אך הועבר בשנת 856 אל בזיליקת סנט אפולינרה נואובו.