cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברכת עבודה
"ואשי ישראל"
תוספות מתרצים שני תירוצים. הראשון, על בסיס הגמרא שמיכאל מקריב קרבנות ברקיע גם בזמן הזה ועליהם ניתן לבקש שיתקבלו. הבית יוסף אומר שלפי תירוץ זה משמעות "אשי ישראל" היא כמו "אנשי ישראל", שהרי המדרש אומר שקרבנותיו של מיכאל הן נשמות של צדיקים (לדעה אחת). התירוץ השני הוא שהמילים "ואשי ישראל" הן בכלל חלק מן המשפט הקודם של הברכה – "והשב את העבודה לדביר ביתך ואשי ישראל", ואנו מתפללים להשבת העבודה והקרבנות, ו"ותפלתם באהבה תקבל ברצון" הוא משפט חדש. הטור מביא תירוץ שלישי ולפיו הכוונה בעצם אינה לקרבנות עצמן אלא לתפילות שהן כנגד הקרבנות. תירוץ זה מעלה קושי מסוים, שכן בהמשך המשפט נאמר בפירוש "ותפילתם". בית יוסף מסביר שמשמעות המשפט היא "ותפלת ישראל שהיא במקום האשים תקבל ברצון", ואילו הב"ח אומר שאשי ישראל הן התפילות הקבועות שנתקנו כנגד הקרבנות ו"תפלתם" היא שאר תפלות הרשות.
הט"ז כתב שהפירוש הראשון המפרש את המשפט על קרבנותיו של מיכאל הוא הפירוש המובחר שבכולם, ולכן יש להצמיד את "ואשי ישראל" להמשך הברכה. גם בסידור רש"ס הכריע רבי שבתי סופר שהמילים הללו מוסבות להלן. לעומת זאת, הגר"א הכריע כפירוש השני ולכן קבע שיש לפסק "והשב העבודה לדביר ביתך ואשי ישראל, ותפלתם באהבה תקבל ברצון". בעקבות הכרעת הגר"א רבים מסידורי נוסח אשכנז מפוסקים כך.
יעלה ויבוא
בראש חודש ובחול המועד מוסיפים בברכת רצה של תפילת שמונה עשרה, לפני "ותחזינה", את התוספת יעלה ויבוא. נוסח יעלה ויבוא הוא אחיד (עם שינויי נוסחאות קלים בנין הנוסחאות), ורק שם היום בו הוא נאמר משתנה. הנוסח:
אדם ששכח ולא אמר תוספת זו ונזכר לפני שסיים את תפילת העמידה חוזר לתחילת ברכת העבודה, ואם סיים את תפילת העמידה מתפלל שנית. לכלל זה יש חריג אחד והוא תפילת ערבית של ראש חודש, שבה אם שכח אדם לומר "יעלה ויבוא" אינו חוזר. הסיבה לכך היא שבזמן שהיו מקדשים את החודש על פי עדות ראייה, לא היו עושים זאת בלילה (זמן תפילת ערבית), ולכן קדשת ראש חדש לא נחשבת כשלמה בזמן זה.
ותערב
לפי רוב מנהגי אשכנז, ביום טוב וביום הכיפורים מוסיפים בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף את התוספת "ותערב", לפני השורה "ותחזינה עינינו". התוספת היא:
. חתימת הברכה בנוסח זה היא החתימה שנאמרה במקדש, ונוסח זה הוא למעשה חתימתה של ברכת העבודה בנוסח ארץ ישראל הקדום, והיא מופיעה גם בכמה מקומות בתלמודים.
שימושים נוספים
בזמן שבית המקדש היה קיים היה נוסח שונה לברכת עבודה והיא נאמרה בהזמנויות אחרות:
ברכת עבודה נאמרה כתפילת הכהנים בבית המקדש לאחר הקרבת קרבן תמיד, כברכה לאחר קריאת התורה של הכהן הגדול ביום הכיפורים לאחר סדר העבודה, וכאחת הברכות לאחר קריאת התורה של המלך במעמד הקהל.
במעמדים אלו חתימת הברכה על פי התלמוד הירושלמי הייתה "שאותך לבדך ביראה נעבוד". רש"י מציין אפשרות חתימה אחרת שייתכן שנהגה בזמן המקדש: "המקבל עבודת עמו ישראל ברצון".
סמנתה סמית'
סמנתה ריד סמית' (באנגלית: Samantha Reed Smith; 29 ביוני 1972 – 25 באוגוסט 1985) הייתה תלמידת בית ספר אמריקאית ממדינת מיין, שזכתה לפרסום בינלאומי בתקופת המלחמה הקרה לאחר שבשנת 1982 כתבה מכתב למזכיר הכללי החדש של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, יורי אנדרופוב, וקיבלה ממנו תשובה אישית, שכללה הזמנה לבקר בברית המועצות. סמית' נענתה להזמנה ובקיץ 1983 טסה ביחד עם הוריה לברית המועצות ושהתה שם שבועיים כאורחת של אנדרופוב.
סמית' הוגדרה כ"שגרירה של רצון טוב" וסוקרה בהרחבה על ידי כלי תקשורת בשתי המעצמות. היא נודעה כ"שגרירה האמריקאית הצעירה ביותר" והשתתפה באירועים של פעילי שלום ביפן. היא כתבה ספר על הביקור ביחד עם אביה ושיחקה בסדרת טלוויזיה. בגיל 13 נהרגה בהתרסקות מטוס נוסעים.
רקע היסטורי
ב-12 בנובמבר 1982, יומיים לאחר מותו של ליאוניד ברז'נייב, מונה יורי אנדרופוב (שעמד בראש הק.ג.ב.) למזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות. בכך, הפך אנדרופוב לשליטה בפועל של המעצמה. רוב כלי התקשורת המערביים סיקרו את המאורע באופן שלילי, כיוון שאנדרופוב נתפס כאיום ליציבותו של העולם המערבי. הוא החל את כהונתו כשליט ברית המועצות בחיזוק כוחו של הק.ג.ב. ודיכוי מתנגדיו, ואף הכריז:.
באותה עת שררה מתיחות בינלאומית סביב ניסיונותיהן של ארצות הברית וברית המועצות לפתח כלי נשק שניתנים לשיגור מלוויינים בחלל, מרוץ חימוש שזכה לשם "מלחמת הכוכבים". שתי המעצמות השקיעו משאבים רבים בניסיון לפתח טכנולוגיה זו והיו נתונות תחת לחץ לחדול מכך. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, היה נתון תחת לחץ מצד לובי של מדענים אמריקאים ומומחים לנשק, בעוד הממשל ברוסיה פרסם הודעה שבה נכתב: במקביל לכך התקיימו הפגנות רבות משתתפים בכל רחבי אירופה וצפון אמריקה נגד המשך מרוץ החימוש הגרעיני.
שתי מעצמות העל נטשו בשלב זה את תהליך הדטאנט, שבמסגרתו נעשה ניסיון להפסקת המתיחות בין מדינות, ובתגובה לפריסת טילי SS-20 על ידי ברית המועצות, הורה רייגן לפרוס טילים בליסטיים מדגם פרשינג 2 באירופה. עובדה נוספת שתרמה למתיחות הבינלאומית הייתה מעורבותה בת שלוש השנים של ברית המועצות במלחמת אפגניסטן.
באווירה זו פרסם השבועון "טיים" בגיליון 22 בנובמבר 1982 כתבת שער העוסקת באנדרופוב. סמית' קראה אותה ושאלה את אמהּ:. אמה השיבה בתגובה:.
שנותיה הראשונות וחליפת המכתבים
בנובמבר 1982, בהיותה בת עשר, כתבה סמית' מכתב לשליט ברית המועצות יורי אנדרופוב, בבקשה להבין מדוע היחסים בין ברית המועצות לארצות הברית כה מתוחים:
המכתב פורסם בעיתון הרוסי "פראבדה" וסמית' שמחה על כך, אך לא זכתה לתשובה. היא שלחה מכתב נוסף, הפעם לשגריר ברית המועצות בארצות הברית, ושאלה אותו האם אנדרופוב מתכוון להשיב למכתבה. ב-26 באפריל 1983 קיבלה סמית' מכתב תשובה מאנדרופוב:
הנסיעה לברית המועצות והפרסום הבינלאומי
מכתב התשובה של אנדרופוב חולל קרקס תקשורתי. כתבות בנושא התפרסמו ברשתות הטלוויזיה הגדולות בארצות הברית, ומיטב אישי התקשורת של התקופה, כדוגמת טד קופל וג'וני קארסון, ערכו ראיונות עם סמית'. ב-7 ביולי היא טסה למוסקבה עם הוריה, ושהתה שם שבועיים כאורחת של אנדרופוב. במהלך שהותה היא ביקרה בלנינגרד ובמחנה הילדים "ארטק" שבחצי האי קרים. סמית' אמרה כי בלנינגרד היא והוריה הופתעו מחביבותם של האנשים ומהמתנות הרבות שהכינו להם. במסיבת עיתונאים שהתקיימה במוסקבה הכריזה סמית' כי הרוסים:. במחנה "ארטק", היא בחרה להישאר עם הילדים הסובייטים ודחתה הצעה לעבור למגורים מיוחדים. כדי להקל על התקשורת עמה, שוכנו איתה בבניין מורים וילדים דוברי אנגלית רהוטה. סמית' התגוררה במעונות עם תשע בנות נוספות ובילתה את זמנה בשחייה ובלימוד שירים וריקודים רוסיים.
סמית' לא נפגשה עם אנדרופוב פנים אל פנים במהלך הביקור, אולם השניים ניהלו שיחת טלפון. למעשה אנדרופוב חלה קשות בתקופה זו ונעלם מעיני הציבור. הקוסמונאוטית הרוסית ולנטינה טרשקובה, האישה הראשונה בחלל, התקשרה אף היא אל סמית', אך לאחר זמן קצר ניתקה סמית' בטעות את השיחה, לאחר שלא הבינה עם מי היא מדברת.
התקשורת סיקרה כל צעד של סמית'. תצלומים וכתבות עליה התפרסמו בעיתונים ובירחונים המרכזיים בברית המועצות בזמן הטיול ואחריו. סמית' הפכה לידוענית והייתה מוכרת היטב לאזרחי ברית המועצות.
סמית' חזרה לארצות הברית ב-22 ביולי 1983. תושבי מדינת מיין קיבלו אותה עם ורדים, שטיח אדום ולימוזינה שהסיעה אותה עד ביתה. בחודש דצמבר 1983, במסגרת היותה ה"שגרירה האמריקאית הצעירה ביותר", הוזמנה סמית' לבקר ביפן, שם היא נפגשה עם ראש הממשלה יסוהירו נקסונה והשתתפה בסימפוזיון הילדים הבינלאומי שנערך בעיר קובה. בנאומה בסימפוזיון הציעה סמית' שמנהיגי ברית המועצות וארצות הברית יחליפו ביניהם את נכדותיהם למשך שבועיים בכל שנה בטענה שמנהיג.
סמית' כתבה ספר ביחד עם אביה בשם "מסע לברית המועצות" ("Journey to the Soviet Union") בו סיכמה את חוויותיה מהביקור. ב-1984 היא הנחתה תוכנית מיוחדת לילדים במסגרת ערוץ דיסני בשם "סמנתה סמית' נוסעת לוושינגטון... קמפיין 1984" ("Samantha Smith Goes To Washington...Campaign '84"). התוכנית עסקה בפוליטיקה ובמהלכה ראיינה סמית' חלק מהמועמדים לבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה שנה. בין המרואיינים היו ג'ורג' מקגוורן וג'סי ג'קסון.
מותה
ב-25 באוגוסט 1985, בסיום הצילומים לפרק בסדרה "ליים סטריט", חזרו סמית' ואביה לביתם בטיסת 1808 של בר הרבור איירליינס. בשעה 22:00 בלילה בערך, בעת שהמטוס בו טסו, מסוג ביצ'קראפט דגם 99, ניסה לנחות בנמל תעופה לוויסטון-אובורן שבמדינת מיין, הוא פגע בעצים בדרך אל מסלול הנחיתה והתרסק כקילומטר ממנו. שני אנשי הצוות וששת נוסעי המטוס נהרגו בהתרסקות. בימים שלאחר ההתרסקות הועלו השערות רבות בנוגע לסיבות התרחשותה. תאוריות קשר שונות על כך שלממשל האמריקני הייתה יד בדבר נפוצו בברית המועצות חקירה שנערכה בארצות הברית בידי המועצה הלאומית לבטיחות בתעבורה מצאה כי התאונה נגרמה משורה של גורמים, ובהם: לילה גשום, חוסר ניסיון של הטייסים, ותקלה טכנית נפוצה, אך לרוב לא קטלנית, במכ"ם שעל הקרקע.
כאלף איש השתתפו בהלווייתה של סמית' בעיר אוגוסטה שבמדינת מיין. עם המשתתפים נמנה גם נציג מטעם השגרירות הסובייטית בוושינגטון, שקרא מכתב תנחומים אישי ממנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
גם נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, שלח מכתב תנחומים לאמה של סמית', ובו כתב:
גופותיהם של סמית' ושל אביה נשרפו, ואפרם נקבר זה לצד זה בבית הקברות "איסטברוק" שבמחוז ארוסטוק במדינת מיין.
הנצחה
סמית' הונצחה הן בברית המועצות והן במדינת מיין בה התגוררה. בול זיכרון בדמותה הונפק בברית המועצות, סמטה על שמה נחנכה במחנה הילדים "ארטק" ואנדרטה לזכרה הוקמה במוסקבה. האסטרונומית הרוסייה לודמילה צ'רניח קראה לאחד האסטרואידים שגילתה "3147 סמנתה" על שמה של סמית'. יהלום שנמצא בסיביר, הר בברית המועצות לשעבר ואוניית נוסעים נקראו גם הם על שמה של סמית'. במדינת מיין נחקק חוק שמציין את יום שני הראשון בכל חודש יוני כ"יום סמנתה סמית'". בעיר אוגוסטה שבמדינת מיין מוצב פסל ארד ליד מוזיאון מדינת מיין, שבו מתוארת סמית' כשהיא משחררת יונה בעוד גור דובים נח לרגליה, כשהדוב מייצג את רוסיה כמו גם את מדינת מיין. באוקטובר 1985 הקימה אמה של סמית' את "קרן סמנתה סמית'" שקידמה חילופי תלמידים בין ארצות הברית לברית המועצות, במסגרת משחקים שנועדו לקדם רצון טוב. משלחת ראשונה יצאה למוסקבה בקיץ 1986, ומדינת מיין אירחה משלחת תלמידים בקיץ 1987. הקרן המשיכה לפעול גם לאחר קריסת ברית המועצות, עד אמצע שנות ה-90. אמה של סמית' המשיכה להופיע לעיתים בפני קהל ולנאום בנושא שלום בינלאומי, גם 20 שנה לאחר מות בתה.
הערכה
בשנת 1987 שימשה סמית' השראה לדמותו של גיבור הסרט "Amazing Grace and Chuck", ילד בן 12 הפותח במאבק נגד התחמשות גרעינית. בספרי לימוד בארצות הברית מוצגת לעיתים סמית' כדוגמה חיובית למעורבות אזרחית וכמי שהביאה לשינוי במעשיה. למשל, בספר לימוד שיצא בארצות הברית בשנת 1991 נאמר:
כך גם, בספר משנת 2006 המציג 101 פתרונות לאלימות, טרור ומלחמה, מוצג כאחד הפתרונות המעשה של סמית', יחד עם דבריו של מיכאיל גורבצ'וב, שחתם על הסכם לצמצום הנשק הגרעיני בעקבות כך שמאות אלפי מכתבים מילדים נגעו בו עמוקות.
מנגד, רבים בארצות הברית הציגו את ביקורה בברית המועצות כ"תעלול יחסי ציבור בסגנון אמריקאי". מחלקת המדינה אף טענה בפרסומים רשמיים כי סמית' משמשת ככלי בידי ברית המועצות במטרה לעורר מחאה עולמית נגד מדיניות הגרעין האמריקאית. פרופסור ריצ'רד פייפס, הסופר וההיסטוריון האמריקאי, ניסח גישה זאת במילים "אין זה אלא מהלך תעמולתי". בתקשורת האמריקאית אף נטען כי הפרטים שפורסמו על ביקורה של סמית' בכלי התקשורת בברית המועצות נבררו בקפידה כדי שישרתו את השלטונות במדינה. נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, התעלם כמעט לחלוטין מסמית'. האזכור היחיד שלה כמעט בידי הנשיא, עד מותה, היה בנאום בפני הקהילה היהודית ברוקוויל, מרילנד, בו הנשיא הבטיח כי יעמוד לצד יהודי ברית המועצות וקבע שאסור לשתוק אל מול שלילת חירותם. הוא אמר: "לא נשתוק כאשר אבי גולדשטיין, ילד בן 10 הסובל מהתנכלויות של הק.ג.ב., מבקש מסמנתה סמית' שביקרה בארצו להעביר את בקשת משפחתו להגירה".
לאחר מותה, סיכמה התקשורת הסובייטית את שלוש שנות חייה האחרונות כתקופה בה ניסתה להאיר את כוונותיה הכנות של ברית המועצות לשלום ואת טיבם האמיתי של תושביה. התקשורת האמריקאית, לעומת זאת, הציגה את סמית' כילדה שהייתה מודעת לאיומים הנעוצים באויב הקומוניסטי, והדיון באשר אליה כלל תכופות התייחסות לשאלה הראשונה שהציגה במכתבה לגבי כוונותיו של אנדרופוב ולחשש שהביעה כי ברית המועצות עלולה "לכבוש" את העולם. בנוסף לכך, התקשורת האמריקאית עסקה רבות, בניגוד לזו הסובייטית, בתאונה שגרמה למותה, בקריירת המשחק שלה שרק החלה, באבל של אמה, בתגובתו של רוברט וגנר ובעתיד הלא ידוע של הסדרה "ליים סטריט". חתירתה לשלום הוזכרה רק כאחד ממגוון מאפייניה, והיא לא נתפסה כשליחת השלום, כי אם ילדה אמריקאית רגילה, ומי שהייתה פעילה למען השלום אך זנחה פעילות זו לטובת קריירת משחק.
עונת 2006/2007 בליגה האדריאטית
עונת 2006/2007 בליגה האדריאטית הייתה העונה השישית של תחרות זו לקבוצות כדורסל. בתחרות השתתפו קבוצות מהמדינות הבאות: סלובניה - 4 קבוצות, קרואטיה - 3 קבוצות, בוסניה והרצגובינה - 2 קבוצות, סרביה - 4, מונטנגרו - קבוצה בודדת. בסך הכל השתתפו 14 קבוצות.
המשחק הראשון בעונה התקיים ב-30 בספטמבר 2006 והאחרון התקיים ב-18 באפריל 2007.
התחרות כללה את העונה הסדירה (26 סיבובים) ולאחר מכן ארבע המובילות התחרו ביניהם בשיטת גביע.
העונה הסתיימה בניצחון של פרטיזן בלגרד מסרביה, לראשונה בתולדותיו של המועדון.
ברוטוס מטרויה
ברוטוס (באנגלית ובולשית: Brutus) הוא דמות אגדית המוזכרת בפולקלור הבריטי והולשי כמייסד בריטניה.
על פי המסופר באותן אגדות היה ברוטוס צאצאו של איניאס גיבור טרויה, אשר הגיע אל האי בריטניה וייסד את הממלכה הראשונה בה.
אגדה זו מופיעה לראשונה ב"היסטוריה בריטונום" (Historia Britonum) שנכתב על ידיו נניוס במאה התשיעית ומאוזכרת מאוחר יותר בכרוניקה שנכתבה על ידי ג'פרי ממונמות' במאה ה-12: "ההיסטוריה של מלכי בריטניה" (Historia Regum Britanniae).
ה"היסטוריה בריטונום"
ההיסטוריה בריטונום מציין כי מקור שמו של האי "בריטניה" בשמו של ברוטוס, קונסול רומאי אשר כבש את ספרד ואת בריטניה. על פי גרסה אחרת, הכיבוש התבצע לפני ייסוד רומא על ידי נכדו של איניאס.
גרסה זו מתבססת על מקורות רומיים כמו ליוויוס וורגיליוס המספרים על ייסוד רומא על ידי איניאס לאחר מלחמת טרויה. האגדה מספרת כי נכדו של איניאס, ברוטוס, הרג בטעות את אביו בחץ ועל כן גורש מאיטליה, ונדד דרך גאליה (בה ייסד את העיר טור), ולבסוף הגיע לבריטניה וקרא לה על שמו. ההיסטוריה בריטונום מתארך את הגעתו לבריטניה לתקופת כהונתו של הכהן הגדול עלי.
גרסה אחרת של ההיסטוריה בריטונום טוענת כי ברוטוס הוא בנו של סילוויוס בנו השני של איניאס (במקום אסכניוס), ועוקבת אחר הגניאולוגיה שלו עד חם (ולפי גרסה אחרת ליפת) בנו של נח.
ה"היסטוריה רגום בריטניה"
ג'פרי ממונמות' מספר בספרו סיפור דומה, אולם מוסיף פרטים רבים. בגרסת ה"היסטוריה רגום בריטניה" ברוטוס הוא נכדו של אסקאניוס ולא בנו. בדומה ל"היסטוריה בריטניום" גם בגרסה זו מגורש ברוטוס מאיטליה לאחר שהרג את אביו, אולם הוא מגיע ליוון, פוגש קבוצת עבדים ניצולי טרויה, משחרר אותם והופך למנהיגם, ויחד עם צבא זה מפליג מערבה. הם מגיעים לאי בודד ומגלים בו מקדש לאלה דיאנה. לאחר שהם מקריבים לה קורבנות רואה ברוטוס מול פסל האלה חיזיון המלמד אותו אודות קיומו של אי באוקיינוס בו מתגוררים רק ענקים.
ברוטוס וצבאו מפליגים מערבה, נלחמים בסירנות, ומגיעים לגאליה שם נלחם ברוטוס בגופאריוס פיקטוס, מלך אקיטן. במהלך הקרבות נהרג אחיינו של ברוטוס, טורונוס, ובמקום קבורתו מייסד ברוטוס את העיר טור הקרויה על שמו. מגאליה מפליג ברוטוס לאלביון (הוא האי בריטניה) שם מביס ברוטוס את הענקים, קורא לאי על שמו שלו, והופך למלך הראשון של האי. כמו כן ברוטוס מייסד עיר על נהר התמזה וקורא לה "טרויה נובה" (טרויה החדשה) - הממוקמת במקום בו מצוי כיום בניין הגילדהול בסיטי של לונדון, וקתדרלת סנט פול. על פי ההיסטוריה רגום, נקבר ברוטוס בגבעת מצודת לונדון, ולאחר מותו חולקה הממלכה בן שלושת בניו לוקרינוס (מלך אנגליה), אלבאנאקטוס (מלך סקוטלנד) וקאמבר (מלך ויילס).
אחאב
בימיו התהדקה הברית עם הצידונים בעקבות נישואיו לאיזבל, בתו של אתבעל מלך צידון, ובנוסף חיזק אחאב את הברית עם ממלכת יהודה על ידי נישואי עתליה בתו ליהורם, בנו של יהושפט מלך יהודה. בריתות אלו חיזקו את מעמדה הכלכלי-מסחרי של הממלכה הצפונית וסיפקו לאחאב אמצעים כספיים למפעלי בנייה ולהגברת יכולתו הצבאית, אך הקשר ההדוק עם הצידונים הגביר את ההשפעה הדתית הזרה על ממלכת ישראל, וזו עוררה את התנגדותם של הנביאים ולבסוף הובילה להפיכה שלטונית בימי יהורם בנו.
אחאב היה מצוי בעימות תמידי עם ארם דמשק, בה מלך אז בן-הדד השני, וסופו שנהרג בקרב נגדו ברמות גלעד.
מקור שמו
הוראת השם "אחאב" שנויה במחלוקת. יש מפרשים שמשמעות השם היא "אחי האב". כלומר, הדוד מצד האב (ובדומה לכך השם בסורית: אחא-דאבוהי. בתלמוד מופיע שם זה כ"אחדבוי"). כאשר השם בא להדגיש את דמיון הרך הנולד לדודו. לעומת זאת, טוען יוהאן יאקוב שטאם שהשם בא להדגיש שהילד הוא תמורה לאחיו המנוח של האב. לפי חוקרים אחרים, השם אחאב הוא שם תאופורי כאשר "אח" הוא כינוי לאל.
בתלמוד הבבלי נדרש שמו של אחאב באופן הבא: אח - אח לשמיים ואב - אב לעבודה זרה.
דמותו של אחאב במקרא
בשל חטאיו נגזרה על הממלכה בצורת קשה במשך שלוש שנים, ובסופה ערך אליהו הנביא מעמד לאומי בהר הכרמל להוכחת אפסותו של הבעל, אל הגשם והסערה הכנעני, ולהראות לעם את כוחו הבלעדי של אלוהי ישראל.
ספר מלכים מספר שאחאב חמד את כרם נבות שהיה ממוקם קרוב לארמון המלוכה שלו בעמק יזרעאל, אך נבות מאן למכור לו את נחלת אבותיו. כששמעה על כך איזבל אשתו היא רקחה מזימה להעמיד לדין את נבות באשמה שקילל אלוהים ומלך. נבות הובא לדין, נמצא אשם על פי עדי שקר, והוצא להורג. לאחר מותו ירש אחאב את כרמו כדין רכושם של מורדים. לאחר הרצח נשלח אליו אליהו הנביא והוכיחו בביטוי הידוע "הרצחת וגם ירשת". אליהו בישר לו על עונש מוות הצפוי לו ולאיזבל אשתו, נוסף להשמדה מוחלטת של בית המלוכה שלו בגלל חטאיו בעבודה זרה.
למשמע נבואתו של אליהו נכנע אחאב ועשה תשובה, וכתוצאה מכך דחה ה' את חורבן ביתו לימי בנו, אך עונשו הפרטי על רצח נבות נותר בעינו. ואכן, אחאב נהרג בקרב נגד ארם ברמות גלעד, באופן שהגשים את נבואתו של אליהו במלואה. מותה של איזבל והשמדת בית אחאב התגשמו בימי בנו יהורם.
עם זאת, אחאב מצטייר כדמות אמביוולנטית ומורכבת, ונקודות רבות גם עומדות לזכותו.
במהלך מלחמותיו בארם נועץ אחאב בזקני העם ושמע להוראות הנביאים. השמות שנתן לילדיו - אחזיה, יהורם, עתליה ויואש - משקפים אף הם את נאמנותו לדת ישראל (בניגוד למשל למנשה מלך יהודה, שחטא גם הוא בעבודה זרה ונתן לבנו את השם אמון, על שם אל השמש המצרי). למעשה, אחאב הוא המלך הראשון בישראל שקרא לבניו, כולם, בשם ה'. גם משרתו הבכיר המופקד על ביתו, עובדיהו, תואר במקרא כ"ירא ה' מאוד", ומיוחסת לו הצלה של מאות מנביאי ה'. לקראת מעמד הר הכרמל שמע אחאב להוראות אליהו וקיבץ את כל ישראל להר הכרמל, אף על פי שניסה במשך שנים לאתר את אליהו ולהרגו. גם במהלך המעמד עצמו אחאב לא מנע מאליהו להשפיל את נביאי הבעל שתחת חסותו, ואף לא התערב כשאליהו הרג אותם. אליהו עצמו הכיר בזכויותיו אלו, ולאחר המעמד גמל לו בכבוד חסר תקדים ביחסי נביאים ומלכים במקרא, ורץ לפני מרכבתו:
גם בחטאו הגדול שעליו נחרץ דינו למוות - רצח נבות - אחאב לא היה מעורב באופן ישיר אלא רק העלים עין ממעשי אשתו. ולא עוד, אלא שלאחר שאליהו הוכיחו על הרצח אחאב קיבל מיד את אשמתו ונכנע, דבר נדיר מאוד בין המלכים המקראיים שהוכחו על ידי הנביאים, ושותפים לו רק דמויות מופת כדוד, חזקיהו ויאשיהו. גם אויביו הארמים הכירו באופיו, ולאחר תבוסת בן הדד יעצו לו שריו שיסגיר עצמו: "הִנֵּה נָא שָׁמַעְנוּ כִּי מַלְכֵי בֵּית יִשְׂרָאֵל כִּי מַלְכֵי חֶסֶד הֵם. נָשִׂימָה נָּא שַׂקִּים בְּמָתְנֵינוּ וַחֲבָלִים בְּרֹאשֵׁנוּ וְנֵצֵא אֶל מֶלֶךְ יִשְׂרָאֵל אוּלַי יְחַיֶּה אֶת נַפְשֶׁךָ".
אחאב גם מתאפיין שוב ושוב בדאגה לעמו. בימי הבצורת הוא משתתף בעצמו בחיפוש מזון יחד עם עבדיו, ולאחר שפגש באליהו הוא מטיח בו האשמה קשה על סבלות העם בבצורת ומכנה אותו "עוכר ישראל". גם בשעותיו האחרונות לחייו בקרב על רמות גלעד מתואר אחאב בעמידת גבורה במרכבתו על אף שנפצע אנושות, במטרה למנוע מנוסה כללית ותבוסה של צבא ישראל.
אחאב מתואר כנע בין השפעה חיובית מצד אליהו במעמד הר הכרמל, לבין השפעה שלילית מצד איזבל אשתו ברצח נבות ובעידוד עבודת הבעל, וכך נאמר עליו:
מלחמות אחאב נגד ארם דמשק
במקרא מסופר על שלוש מלחמות שנלחם אחאב נגד בן הדד השני מלך ארם דמשק, אך זמנן של שתי הראשונות אינו ברור דיו. במלחמתו הראשונה, חדר בן הדד יחד עם 32 מלכים גרורים אל ממלכת ישראל וצר על שומרון, וכך כתוב בספר מלכים א':
דרישתו המשפילה של בן-הדד מאחאב (פס' ג-ו), יחסו היהיר כלפי העם והמלך (פס' י-יא), ושיתופם של נציגי העם, "זקני הארץ", במערכה להצלת שומרון – כל אלו הביאו להתלכדות העם סביב אחאב, ולהתלהבות לאומית בה תמכו גם הנביאים (פס' יג-יד,כח). אחאב כנראה הובס, אולי משום שהופתע מהמתקפה, ובן הדד הטיל מצור על העיר שומרון. אליהו הנביא ציווה על אחאב, כדי להעצים את הנס שיעשה הקב"ה לישראל, שישלח אל חזית המערכה את "נערי שרי המדינות" (פס' יד), נערים שהובאו לעם ישראל, לאחאב, ממדינות שהיו כפופות לישראל באותם הימים כערבון לכך שאותן המדינות לא ימרדו בישראל, ואכן, כוח קטן זה הצליח להפתיע את הארמים ולהנחיל להם תבוסה. הצלחה זו הסירה מעל שומרון את הסכנה המידית, אך לא פתרה את הבעיה לטווח ארוך יותר. ואכן, שנה לאחר מכן כינס בן הדד שנית את צבאו ונערך בעיר אפק (כנראה תל עין גב, ואולי פיק). גם בקרב זה הצליח אחאב להכות את הארמים, וניצחון זה הביא לשינוי ביחסים בין הצדדים – בן הדד התחייב להחזיר לאחאב את הערים שנלקחו מידי עמרי אביו, ולהעניק לסוחרי ישראל זכויות סחר ("חוצות") בדמשק:
חיזוק האחיזה הישראלית במישור מואב
תבוסת הארמים אפשרה לאחאב לשוב ולחזק את האחיזה הישראלית במישור מואב, כפי שניתן ללמוד ממצבת מישע. אחאב ביצר מספר יישובים בצפון ממלכתו, ביניהם יהץ, והבטיח את הקשר בין מרכז הממלכה למישור מואב על ידי ביצור יריחו (מל"א טז, לד), החולשת על מעברות הירדן. אלא שעתה החל להסתמן איום חדש על ממלכת ישראל – התפשטותה של ממלכת אשור תחת שלטונו של שלמנאסר השלישי. איום זה ומלחמתו השלישית של אחאב נגד ארם, הם שמנעו, ככל הנראה, מאחאב לנסות ולהשתלט מחדש על ארץ מואב, שהחלה למרוד בשלטון הישראלי.
קרב קרקר (853 לפנה"ס)
האיום האשורי החל להסתמן עוד בימי אשורנצירפל השני, אביו של שלמנאסר השלישי, שהצליח לחדור עד לחוף הים התיכון באזור צפון הלבנון. אלא שפשיטה עמוקה זו הפתיעה את מדינות סוריה והם לא הציבו חזית נגד אשור. עתה המצב היה שונה - איומה של אשור על מדינות סוריה וארץ ישראל חייב להיערך לקראתו והניע את מלכי ארם, חמת וישראל להתאחד תחת ברית אחת, אליה צירפו שליטים זעירים אחרים. הברית, שנקראה בכתובות האשוריות 'ברית 12 מלכי חוף הים', ושידיעות עליה קיימות רק ממקורות אשוריים (המקרא התעלם מעצירת הפלישה האשורית על ידי אחאב) הורכבה, לפי התעודות (המונולית מכורח), מהגורמים הבאים:
סה"כ 3,940 מרכבות, 1,900 פרשים, 1000 גמלים וכ-53 אלף רגלים.
הסופר האשורי מזכיר בכתובת רק 11 בעלי ברית, אף על פי שהוא מכנה אותם בשם כולל "12 מלכי ח'ת וחוף הים". ייתכן שעיגל את מספרם למספר סמלי, או שמדובר ברשלנות. היקף צבאו של שלמנאסר השלישי לא נמסר, אך לגבי מסע מאוחר יותר שערך, השתמרה ידיעה כי הוא מנה 120 אלף איש. בשנת 853 לפנה"ס נפגשו הכוחות בקרב קרקר. למרות הצהרתו של שלמנאסר שניצח בקרב, מסתבר שזה הסתיים ללא הכרעה, כפי שניתן ללמוד מן העובדה ששלמנאסר נאלץ לחזור לאזור שוב ושוב, בשנים 849, 848, ו-845, בהן התייצבה נגדו ברית 12 המלכים. יתרה מזו, בשנת 842 יצא שלמנאסר לאזור האמנוס בצפון סוריה בלא להתמקד בכיבוש דרום סוריה. רק ב-841 הצליח שלמנאסר להתגבר על חלק מבעלי הברית.
לאחר קרב קרקר, משהוסר האיום האשורי, התחדש העימות בין ישראל וארם. אחאב, בתמיכת יהושפט מלך יהודה, יצא בשנת-852/1 אל רמות גלעד כדי להחזירה לשלטון ישראל, אך מצא את מותו בקרב זה מפגיעת חץ, וצבא ישראל נסוג אל שומרון ללא הכרעה.
במקביל לקרבות בין ארם ובין ישראל, השכילו היריבים המקומיים הללו לאחד כוחות נגד האיום האשורי על האזור כולו, ועלה בידם למנוע את התקדמות האשורים דרומה במשך שתים-עשרה שנה לפחות (853 - 842). אחאב וישראל אינם נזכרים אמנם בתיאורי הקרבות הבאים בין שלמנאסר ובין הברית הדרומית, אבל סביר להניח כי הרכב הברית נותר על כנו עד הופעתה האחרונה בשנת 845; בתיאורים אלה, כמו גם בתיאורים מאוחרים של הקרב הראשון, נזכרים בשמם רק שני הראשים של הברית הזאת (מלכי ארם דמשק וחמת), וכל השאר חברי הברית נזכרים בציון הכללי 'שנים-עשר מלכי ארץ חת וחוף הים'. מסתבר, אם כן, שישראל הוסיפה להשתתף בברית להגנת סוריה וארץ ישראל גם בימי בניו של אחאב, עד להתפרקות הברית עם עליית חזאל בדמשק ויהוא בישראל (לפני שנת 841).
מותו
מות אחאב מתואר בספר מלכים א פרק כ"ב. על פי המקרא שררה ברית שלום בין אחאב מלך ישראל ויהושפט מלך יהודה, וזו נחתמה בנישואין בין עתליה בת אחאב ליהורם בן יהושפט. במסגרת הברית ביקר יהושפט בארמונו של אחאב שבשומרון, ואחאב שכנעו לצאת איתו למלחמה על ארם, במטרה להחזיר לישראל את השטחים שכבש מלכה בן הדד. יהושפט נענה להצעתו של אחאב באומרו "כָּמוֹנִי כָמוֹךָ, כְּעַמִּי כְעַמֶּךָ, כְּסוּסַי כְּסוּסֶיךָ".
יהושפט התנה את הסכמתו בשמיעת דבר האלוהים, ולשם כך קיבץ אחאב את ארבע מאות נביאיו, שבישרו לו פה אחד בשם ה' על ניצחונו הצפוי. יהושפט הביע את אכזבתו מנבואתם האחידה של הנביאים, וביקש מאחאב לשאול לדעתם של נביאים נוספים. מסתבר שיהושפט חשד שמדובר בנביאי שקר המשמשים כנביאי חצר מטעם אחאב, ואף מצויות ראיות לאפשרות שמדובר בארבע מאות נביאי האשרה שהופיעו בפרקים הקודמים (מספר פרשנים אמנם זיהו אותם כנביאי הבעל והאשרה - רמב"ן, רד"ק ואברבנאל למשל). לשם כך הובא לארמון מיכיהו בן ימלה, הנביא השנוא ביותר על אחאב מחמת נבואות הפורענות שניבא עליו. לאחר שניבא את מותו של אחאב במלחמה, ואת נסיגת צבא ישראל מן המערכה, כעס עליו המלך ופקד להושיבו במאסר עד שובו בשלום מן המלחמה.
עם זאת, אחאב חשש מנבואת מיכיהו, ולכן יצא למלחמה בעודו מחופש לחייל פשוט. במהלך המלחמה פקד בן הדד על אנשיו להרוג את המלך אחאב לבדו, אך חייליו התקשו לזהותו. בתחילה אף טעו לחשוב שיהושפט הוא מלך ישראל, אך כשהתבררה להם טעותם ולאחר שזעק יהושפט אל ה' שיצילו, עזבו אותו. למרות מאמציו, לא הצליח אחאב להימלט מגזרת האלוהים: אחד מחיילי בן הדד (ע"פ חז"ל היה זה נעמן שמאוחר יותר סופר על ריפוי צרעתו על ידי אלישע הנביא או "הדדרימון בן טברימון") שירה לתומו בקשת, פגע במלך אחאב והחץ חדר לגופו בין תפרי שריונו. אחאב נפצע אנושות, אך באקט אחרון של גבורה סירב שיפנו אותו אל מחוץ לשדה הקרב, ונותר לעמוד במרכבתו למשך יום הלחימה כולו, וכך כנראה מנע מצבאו מנוסה כללית ותבוסה. אחאב מת לבסוף בערב, ודמו נשטף ממרכבתו אל בריכת שומרון, ולקקו ממנו הכלבים, כדבר ה'.
מותו הביא למרדו של מישע מלך מואב בישראל, שגרר את מלחמת ישראל ויהודה במואב, שהסתיימה ללא הכרעה.
אחאב במדרשי חז"ל ובהגות
חז"ל הכירו באופיו האמביוולנטי של אחאב, וכשם שלא חסכו ממנו חטאים כך הדגישו את זכויותיו. את שמו למשל דרשו כסמל לאופיו: "אח" לשמים "ואב" לעבודה זרה. לדברי רב נחמן: "אחאב שקול היה", כלומר "שהיו לו מחצה עוונות ומחצה זכויות". התלמוד הירושלמי מספר על רבי לוי, שדרש שישה חודשים בגנותו של אחאב, עד שהלה הופיע בחלומו וטען שאיזבל אשתו היא שהחטיאה אותו, ואז דרש רבי לוי לזכותו במשך שישה חודשים נוספים.
על חטאיו של אחאב אמר ר' יוחנן "אין לך כל תלם ותלם בא"י שלא העמיד עליו אחאב עבודה זרה והשתחווה לו, וכתב על דלתות שמרון "אחאב כופר באלהי ישראל", ולפיכך אין לו חלק לעולם הבא". את הפסוק לפיו זונות רחצו בדמו של אחאב לאחר מותו, קשר האמורא רבא להשפעתה של איזבל על אחאב: "אחאב איש מצונן היה ועשתה לו איזבל שתי זונות במרכבתו כדי שיראה אותן ויתחמם".
מנגד, הכירו חז"ל בעצמתו המדינית ותלו זאת בזכויות שונות שעמדו לו. במדרש במדבר רבה נכתב שעל אף שהיה דורו של אחאב עובד עבודה זרה, לא היו ביניהם מלשינים, ובגלל לכידותם הלאומית נצחו במלחמותיהם. חז"ל אף אמרו עליו שהיה "אוהב את התורה ומכבדה, והיה שונה שמונים וחמשה פנים בתורת כוהנים". ר' יונתן זקף את מלכותו הארוכה לכך שכיבד את התורה. במקום אחר נאמר עליו שהיה "ותרן בממונו ותלמידי חכמים נהנו מנכסיו".
חז"ל רוממו מאוד את תשובתו של אחאב, ובמסכת סנהדרין בתלמוד הירושלמי מסופר:בפרקי דרבי אליעזר פרק מג כתב: "ותדע לך כח התשובה בא וראה מאחאב מלך ישראל שגזל וחמד ורצח שנ' הרצחת וגם ירשת ושלח וקרא ליהושפט מלך יהודה והיה נותן לו מלקות ארבעים בכל יום שלשה פעמים ובצום ובתפלה היה משכים ומעריב לפני הב"ה ועוסק בתורה כל ימיו ולא חזר על מעשיו הרעים עוד ונרצת בתשובתו, שנ' הראית כי נכנע אחאב מפני".
הרמב"ם כתב על אישיותו המורכבת של אחאב, בתיאורו את חומרת שפיכות הדמים: "צא ולמד מאחאב עובד עבודה זרה, שהרי נאמר בו "רַק לא הָיָה כְאַחְאָב אֲשֶׁר הִתְמַכֵּר לַעֲשׂות הָרַע בְּעֵינֵי ה'... וַיַּתְעֵב מְאד לָלֶכֶת אַחֲרֵי הַגִּלֻּלִים", וכשנסדרו עוונותיו וזכיותיו לפני אלוהי הרוחות, לא נמצא עוון שחייבו כליה ולא היה שם דבר אחר ששקול כנגדו אלא דמי נבות".
קבר אחאב ועמרי
לדעת הארכאולוגית נורמה פרנקלין מאוניברסיטת תל אביב, שני קברים שנמצאו מתחת לארמון מלכי ישראל, בשומרון המקראית, הם קברי אחאב ואביו, עמרי..
הנצחה
במספר ערים בישראל יש רחובות על שמו, ביניהם באר שבע, אשדוד וקרית אונו.
ג'ושוע בל
ג'ושוע דייוויד בל (באנגלית: Joshua David Bell; נולד ב-9 בדצמבר 1967) הוא כנר יהודי-אמריקאי זוכה פרס גראמי.
קריירה מוזיקלית
את שיעורי הכינור החל כבר בגיל ארבע, לאחר שאמו גילתה כי הוא אוסף חוטי גומי מרחבי הבית ומותח אותם בין ידיות שידתו, כדי להפיק צלילים שאותם נגנה אמו בפסנתר. כילד למד אצל ג'וזף גינגולד, כנר ומורה למוזיקה מפורסם שלימד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה. בגיל 12 הופיע כסולן בהופעת תזמורת פילדלפיה בניצוחו של ריקרדו מוטי. את לימודי התיכון סיים שנתיים לפני בני גילו.
ב-1985 ערך את הופעת הבכורה שלו בקרנגי הול יחד עם תזמורת סנט לואיס, ומאז הופיע יחד עם רבות מהתזמורות הנחשבות בעולם. ב-2000 זכה בפרס גראמי על ביצוע יצירת סולו לכינור, יצירה מקורית שנכתבה עבורו על ידי המלחין ניקולס מאו אותה ביצע בניצוחו של רוג'ר נורינגטון. בל היה מועמד פעמים נוספות לפרס גראמי על ביצוע יצירות של ג'ורג' גרשווין מפורגי ובס, של ליאונרד ברנשטיין ועל האלבום המשותף שהקליט עם נגני המנדולינה בסגנון הבלוגראס, סאם בוש ומייק מרשל.
בל ביצע את קטע הסולו בפסקול זוכה פרס אוסקר, של סרט הקולנוע "הכינור האדום", שיצא לאקרנים ב-1998. ב-2009 חבר למלחין הסרטים לביצוע קטעי הסולו עבור פסקול הסרט מלאכים ושדים. השיר "Before My Time" שביצע עם סקרלט ג'והנסון היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית השיר המקורי הטוב ביותר ב-2013.
מאז 2004 בל הוא שותף אמנותי של תזמורת סיינט פול ומכהן כפרופסור אורח באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון. ב-2007 זכה בפרס אברי פישר היוקרתי הניתן למוזיקאים קלאסיים אמריקאיים עבור הישגים יוצאי דופן. החל מסתיו 2008 מכהן כמרצה בכיר בסגל בית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה. במאי 2011 נקבע כמנהל מוזיקלי של האקדמיה של סנט מרטין בשדות.
כלי הנגינה של בל הוא כינור סטרדיוואריוס המכונה "Gibson ex Huberman". הכינור ששימש בעבר את הכנר ברוניסלב הוברמן, יוצר ב-1713, עיצומה של "תקופת הזהב" של אנטוניו סטרדיווארי. בל רכש אותו בסכום של קרוב ל-4 מיליון דולר אמריקאי, כשלצורך הרכישה מכר את כינורו הקודם, סטרדיוואריוס המכונה "Tom Taylor". אלבומו הראשון שהוקלט עם הכינור החדש, Romance of the Violin, נמכר במעל 5 מיליון עותקים.
בתחילת 2007 נרתם בל לניסוי שערך עיתונאי הוושינגטון פוסט ג'ין ויינגרטן. בל התנדב ללבוש בגדי רחוב וכובע מצחיה מסווה, להופיע כנגן רחוב בשעת עומס בתחנת הרכבת התחתית של וושינגטון, כשהוא מנגן יצירות מופת בכינורו. במהלך הניסוי בן 43 הדקות, שתועד במצלמה נסתרת, חלפו על פני בל 1,097 עוברי אורח. רק שבעה מהם עצרו להאזין לנגינתו ורק אישה אחת זיהתה אותו. בל הצליח לאסוף במהלך הניסוי 32.17 דולרים (לא כולל שטר של 20 דולר שניתן לו על ידי האישה שזיהתה אותו). על תיאור הניסוי זכה ויינגרטן בפרס פוליצר לכתבה עיתונאית.
הופיע בישראל עם הפילהרמונית מספר פעמים בשנים 2010, 2012, 2016, 2017 ו-2021.
טירת וולסבורג
טירת וֵוֵלסבורג (בגרמנית: Wewelsburg) ממוקמת בכפר הנושא את אותו השם, במחוז פדרבורן (Paderborn) בצפון מזרח מדינת נורדריין-וסטפאליה, גרמניה. הטירה בנויה בצורת משולש שווה-שוקיים בכיוונים צפון-דרום, כאשר בכל אחד מהקודקודים מוצב מגדל, ושני מגדלי הבסיס זהים.
היסטוריה
טירת וולסבורג נבנתה בשנים 1603–1609 כמעון מגורים משני עבור הנסיך-בישוף של אזור פדרבורן דיטריך פון פירסטנברג (Dietrich von Fürstenberg), באזור שנחשב אז כמקום התרחשותו של קרב יער טויטובורג.
הטירה נבנתה על יסודות מבנים קודמים. הראשון בהם שימש במאות ה-9 וה-10 להגנה בפני פלישת ההונגרים, והשני שנבנה בשנת 1123 על ידי הדוכס פרידריך פון ארנסברג נהרס לאחר מותו בידי האיכרים שדיכא בתקופת שלטונו. בשנת 1301 נמכר השטח לנסיך הבישוף של פדרבורן.
בין השנים 1301 ועד 1589 נעשו שימושים שונים בשרידי המבנים והם שולבו בשלב מאוחר יותר כחלק מן המבנה החדש מתקופת הרנסאנס. בשנת 1646 במהלך מלחמת שלושים השנים נהרסה הטירה לאחר שנכבשה בידי כוחות הכיבוש השוודיים, אך נבנתה מחדש בשנת 1654 ונוספו לה מספר שינויים אדריכליים שעיקרם בניית כיפות בסגנון הבארוק על צריחי המגדלים.
במהלך השנים הבאות שימשה הטירה למטרות שונות. במאה ה-17 נערכו בה משפטים לנשים שהואשמו בכישוף וככל הנראה שימשה גם כבית מעצר לנשים שהורשעו בכישוף ואף הוצאו להורג בין כתליה. במהלך מלחמת שבע השנים שימשה הטירה ככל הנראה ככלא צבאי, ועד תחילת המאה ה-19 עדיין התנהלו בשטחה תאי כלא, אך מצבה הפיזי הלך והידרדר.
בשנת 1802 עברה הטירה לבעלותה של המדינה הפרוסית. בשנת 1815 נשרף המגדל הצפוני כתוצאה ממכת ברק ורק קירותיו החיצוניים שרדו. בין השנים 1832 ועד 1934 התנהל בחלק מן הטירה בית כומר ומוסד שירותי דת מקומי.
בשנת 1924 הועברה הטירה לבעלותה של הרשות המקומית והוקם בשטחה מרכז תרבות. בשנת 1925 שונה יעוד המבנה והוא הפך למוזיאון, אולם אירועים ואכסניית נוער אך מצבו הפיזי המשיך להדרדר עד שמבנה המגדל הצפוני נדרש לחיזוקים באמצעות כבלי פלדה.
בתקופת השלטון הנאצי
בשנת 1934 חתם היינריך הימלר ראש הס"ס עם מחוז פדרבורן, בעלי הטירה, על חוזה חכירה לתקופה של 100 שנה במטרה להפוך אותה ל"בית הספר למנהיגות של הס"ס" ("Reichsführerschule SS").
הימלר הושפע ככל הנראה מן הפילוסוף הארי קרל מריה ויליגוט, שתיאר באזניו את האגדה האפוקליפטית אודות "קרב עץ הלבנה" (Schlacht am Birkenbaum) אשר על פיו הובס צבא עצום שהגיע מן "המזרח" בידי כוחות "המערב" ליד ה"מבצר", אותו זיהה בוולסבורג. זיהוי המקום תאם את חיפושיו של הימלר לטירה באזור יער טויטובורג לשימוש כמרכז הכשרה עבור כוחותיו. המבנה הסימטרי של הטירה, ומיקומה בציר צפון-דרום השתלבו היטב ברעיונותיו המיסטיים-פגניים של הימלר אודות מקורותיו של הגזע הארי, ומייד לאחר רכישתה בשנת 1934 החל לנהל בה שיפוץ מאסיבי לצורך התאמה לשימוש העתידי שלה.
בית הספר למנהיגות של האס אס
אף על פי שהוראות מפורטות באשר לתכני הלימוד בבית הספר מעולם לא נקבעו, הרי שמפקדה הראשון של הטירה שאף ליצור לה דמות של אקדמיה נורדית. מדענים מטעם הס"ס ניהלו "מחקר גרמאני ישומי" אשר כוון לתמוך בתאוריות בדבר עליונות הגזע הארי. בסביבת הטירה נערכו מחקרים ארכאולוגיים ופולקלוריים אשר מטרתם לבסס קשר היסטורי בין התרבות העתיקה באזור לבין הגרמנים בעידן הנוכחי אשר מבוסס על המשכיות גזעית. תוכני מחקר ולימוד נוספים בטירה כללו מיסטיקה ותורת הנסתר, חקר התרבות הרונית ותאוריות גזעניות של מוצא אבות משותף.
עיצוב הפנים של הטירה נועד גם הוא לתמוך ביצירת תחושת לכידות שמקורה בהיסטוריה עתיקה משותפת אשר הועברה באמצעות קשר גזעי לאורך הדורות. קירות הפנים כוסו בסימנים רוניים, צלבי קרס, וסימנים נוספים מן התרבות הגרמאנית כגון השמש השחורה, כלי האוכל עוטרו בסימנים מיסטיים עתיקים ובעיקר כאלה המבשרים את עליונות וניצחון התרבות הגרמאנית. ברחבי הטירה הוצגו מוצגי אומנות שונים כגון פסלים ציורים וממצאים פרהיסטוריים המהללים את האסתטיקה הנאצית.
במשך השנים ואפילו לאורך תקופת המלחמה נמשכו השיפוצים באזורים שונים של הטירה, והימלר המשיך בתוכניותיו להפיכת האתר למרכז מבודד לצורכי פגישות של ראשי הס"ס. הוא עצמו הרבה לבקר בטירה ואף החזיק בה בכספת פרטית סודית. החל משנת 1939 נאסר לפרסם פרט כלשהו אודות הטירה.
תוכניות עתידיות
הימלר תכנן להפוך את טירת וולסבורג ל"מרכז העולם החדש" לאחר השגת "הניצחון הסופי". על פי התוכנית תוקף הטירה בחומה מעגלית בגובה 15 עד 18 מטרים, בקוטר 860 מטרים, שמרכזה הוא המגדל הצפוני, סגורה בשלושה רבעים מהיקפה, ובה יותקנו 18 מגדלים. בתוך השטח יוקמו מבנים נוספים לשימוש מפקדי הס"ס. סביב למתחם הטירה יוקם מחנה צבאי וכפר לאנשי הארגון בצורת מעגל בקוטר 1270 מטר, שמרכזו גם הוא יקבע במגדל הצפוני. הקומפלקס כולו יעוצב בצורת ראש חץ המצביע לכיוון צפון. באזור המקיף את הקומפלקס תוכננו שדה תעופה, תחנת כוח וכבישים מהירים. לצורך השלמת הפרויקט יפונו תושבי הכפרים הסמוכים והעמק הסמוך למתחם יוצף במים. על פי התוכנית סיום הפרויקט צפוי בתוך כ-20 שנה.
אחרית דבר
ב-30 במרץ 1945, לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, כאשר תבוסת גרמניה הפכה לעובדה מוגמרת וכוחות אמריקנים התקרבו לאזור פדרבורן, ברח מפקד וולסבורג מן הטירה והימלר הורה להרוס אותה. מוקשים נגד טנקים הונחו תחת המגדל הדרום מזרחי ומבנים נוספים, והם נהרסו.
היטלר עצמו, אשר מאז ומתמיד הביע זלזול כלפי ההיבט המיסטי והאנתרופולוגי-פגאני שהימלר ניסה לשוות לתורת הגזע הנאצית, מעולם לא ביקר בטירה ואף לא הביע התעניינות במתרחש בין כתליה.
מי סוכר
מי סוכר הם תערובת של מים וסוכר. כדי להמס את הסוכר ולהפוך אותו לנוזלי, יש להרתיח תחילה מים ולפזר את הסוכר לתוכם לאט, תוך כדי ערבוב. נהוג להשתמש במים וסוכר ביחס של 1:1 כך שעל כל 1 קילוגרם סוכר משתמשים ב-1 ליטר מים.
שימוש
מי סוכר ממתיקים נוזלים ומשמשים בעיקר לקוקטיילים וקפה:
איסטנה נורול אימאן
האיסטנה נורול אימאן (באנגלית: Istana Nurul Iman) הוא מעונו הרשמי של סולטאן ברוניי, חסן אל-בולקיה ומקום מושבה של ממשלת ברוניי.
עיצוב ובנייה
השם "איסטנה נורול אימאן" לקוח ממלאית "איסטנה" ומערבית "נור-אול אימאן" ופירושו "ארמון אור האמונה". הוא תוכנן על ידי האדריכל הפיליפיני ויסאיאני לוצ'ין, אשר ניצל את המוטיב האדריכלי של כיפות זהב וגגות מקומרים כדי להדהד את ההשפעות האסלאמיות והמלאיות של ברוניי. פנים הארמון עוצב על ידי חואן צ'ו, מנהל העיצוב של KCA International, ששאר עבודותיו כוללות את בורג' אל-ערב בדובאי. הבנייה טופלה על ידי איילה אבוט ובאטרס, חברת בנייה בבריטניה, והסתיימה ב-1984 בעלות כוללת של כ-1.4 מיליארד דולר.
== הארמון הגדול בעולם == קשה לקבוע את התואר "הארמון הגדול בעולם" ושנויה במחלוקת, שכן מדינות שונות משתמשות בסטנדרט הייחודי שלהן כדי לטעון שהארמון שלהן הוא הגדול ביותר. באמצעות הגדרות שונות, מספר ארמונות טוענים שהם הגדולים בעולם.
פונקציות
הסולטן לוקח את הקהל הרשמי שלו לארמון. הארמון משמש גם לכל תפקידי המדינה של ממשלת ברוניי. בנוסף, בארמון שוכן משרד ראש הממשלה, ומשמש כמקום מושבה של ממשלת ברוניי.
בנוסף לחדרי הקהל וחדרי המדינה, יש חדר כס המשמש לאירועים רשמיים שונים כגון הכרזת נסיך הכתר וחגיגת יום ההולדת השנתית.
עם זאת, בהתאם לשימוש העיקרי שלו כמעונו האישי של הסולטן, הארמון הוא ביתם של 17,000 המכוניות של סולטן ב-110 מוסכים נפרדים.
נגישות
הארמון אינו פתוח לציבור אלא בחגיגה האסלאמית השנתית של עיד-אל-פיטר (הפסטיבל בסוף חודש הצום המוסלמי) כאשר הארמון מקבל כ-110,000 מבקרים במהלך תקופה של שלושה ימים בה האורחים מקבלים מתנות של מזון וכן חבילות ירוקות המכילות כסף לילדים צעירים. הארמון פתוח גם למוסלמים במהלך 10 ימים מתקופת הרמדאן לכינוס תפילות תדארוס וטאראווי.
אלפרד היצ'קוק מגיש
אלפרד היצ'קוק מגיש היא סדרת טלוויזיה שהונחתה על ידי אלפרד היצ'קוק. הסדרה הציגה תעלומות וגם מלודרמות וכל פרק בה ארך חצי שעה. בפרמיירה של התוכנית ב-2 באוקטובר 1955 היצ'קוק כבר הספיק לביים סרטים למעלה משלושה עשורים.
היצ'קוק הופיע תמיד בתחילת התוכנית והציג באופן כללי את הסיפור מאולפן ריק או מהתפאורה של הפרק הנוכחי. הפרקים היו גדושים במתח ואופיינו באלמנט ההפתעה בסופם.
וילן (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
העולם על פי גארפ (סרט)
על תפקידיהם בסרט זה, ג'ון לית'גו וגלן קלוז היו מועמדים בהתאמה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולשחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-55.
תקציר העלילה
ט"ס גארפ (רובין ויליאמס) הוא בנה מחוץ למסגרת הנישואין של ג'ני פילדס (גלן קלוז), אישה פמיניסטית שרצתה ילד אבל לא בעל. בהיותה אחות במהלך מלחמת העולם השנייה, היא פוגשת בתותחן גוסס מחיל האוויר האמריקני, הידוע רק כסמל טכני גארפ ("גארפ" הוא הדבר היחיד שהוא מסוגל לומר), אשר נפגע קשות במוח במהלך קרב ועם זאת - הוא סובל מזקפה ממושכת. ג'ני אונסת אותו, ונכנסת להיריון. היא קוראת לבנה על שם אביו.
גארפ גדל, ומתעניין בהיאבקות ובכתיבה בדיונית. הכתיבה של גארפ מושכת את תשומת ליבה של הלן הולם (מרי בת' הרט), בתו של מאמן נבחרת ההיאבקות בבית הספר של גארפ. התעניינותו של גארפ במין מעוררת באמו סקרנות אינטלקטואלית, בעודה חסרת עניין בניסיון מעשי שלה עצמה בתחום זה. היא מראיינת פרוצה, ומציעה לשכור את שירותה עבור גארפ. בהמשך, ג'ני מחליטה לכתוב ספר על תצפיותיה של התאווה ומיניות האדם.
סיפרה הוא אוטוביוגרפיה חלקית, המכונה "Sexual Suspect" ("חשודה מינית"), שהופך בן לילה לסנסציה. ג'ני הופכת לאייקון פמיניסטי. היא משתמשת בהכנסות מהספר שלה להפיכת בית הוריה למקלט לנשים מוכות. בינתיים, הרומן הראשון של גארפ מתפרסם, מה שמרשים את הלן. גארפ והלן נישאים, ונולדים להם שני בנים: דאנקן ווולט. גארפ הופך להיות הורה מסור וסופר בדיוני מצליח, בעוד הלן הופכת למרצה בקולג'.
גארפ מבקר תכופות את אמו במקלט לנשים שהקימה, ופוגש שם ברוברטה מאלדון (ג'ון לית'גו), אישה טרנסג'נדרית, לשעבר שחקן הפוטבול האמריקאי רוברט מאלדון. כמו כן, גארפ נחשף לסיפור חייה של אלן ג'יימס (אמנדה פלומר), אישה שבגיל 11 נאנסה, ושני התוקפים שלה כרתו את לשונה, על מנת שלא תעיד נגדם. חלק מהנשים במקלט משתייכות לקבוצת נשים המכונות "אלן ג'יימסיות", אשר מרצונן חתכו את לשונן, לאות סולידריות עם אלן ג'יימס. גארפ מזועזע ממעשיהן של הנשים, ומגלה כי הן אף קיבלו מכתב מאלן ג'יימס, שביקשה שיפסיקו, אך הן ערכו הצבעה והחליטו להמשיך.
גארפ מגלה כי הלן בוגדת בו עם מייקל מילטון (מארק סופר), אחד מתלמידיה, וכאשר הוא ממהר הביתה, כששני ילדיו במושב האחורי, הוא עושה תאונת דרכים - רכבו מתנגש במכוניתו של מייקל, העומדת בחניית ביתם, בעוד הלן נמצאת עם מייקל ברכבו, מבצעת בו מין אוראלי. כתוצאה מכך, וולט נהרג ודאנקן מאבד עין אחת. גארפ, בעזרת אמו, לומד לסלוח לעצמו ולאשתו. בני הזוג מתפייסים ומביאים לעולם בת, וקוראים לה ג'ני על שם סבתה.
ג'ני מקבלת איומים על חייה בגלל הספר שלה והמקלט שפתחה. גארפ כותב ספר על חייה של אלן ג'יימס, שבו הוא מותח ביקורת חריפה על הג'יימסיות. הספר הופך למוצלח ונחשב, וגארפ מתחיל לקבל גם הוא איומים על חייו.
גארפ מוצא עבודה בבית הספר הישן שלו בתור מאמן היאבקות. יום אחד במהלך אימון, פו נכנסת לאולם ההתעמלות ויורה בו מטווח קצר באקדח. גארפ מפונה במסוק יחד עם הלן. הוא נזכר בתקופת ינקותו, כשאמו הייתה משליכה אותו מעלה ותופסת אותו מהאוויר. שיר הסיום שנשמע ברקע מרמז שגארפ לא שרד את הירי.
תגובות וביקורות
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes לסרט ציון של 80% המבוסס על ביקורת של 15 מבקרים, נכון לאוקטובר 2011.
רוג'ר איברט, מבקר קולנוע של השיקגו סאן-טיימס, העניק לסרט שלושה כוכבים מתוך ארבעה, שכן מצא את הסרט "מבדר, אבל לא מרגש" ו- "פירוש מחושב לרומן", תוך התחשבות בכך שהסרט "נכתב היטב" אם כי הוא "אכזרי, מעצבן וזחוח". עוד כתב:
ג'נט מסלין מהניו יורק טיימס כתבה כי "הסרט הוא עיבוד הוגן מאוד של הרומן של מר אירווינג, עם עוצמות וחולשות דומות, אם הרומן היה הרפתקני ובעל ערך, כך גם הסרט - אם כי היעדר ההתייחסות העצמית של הספר לעצמו, עוזר לסרט להיות הרבה יותר קליל". "
מבקרת הקולנוע פאולין קאל כתבה: "אין שום תחושה של אמת בספר או בסרט", וכי "נדמה שעיבוד זה, הנאמן למקור, אינו יותר (וגם לא פחות) מפנטזיית סירוס".
החלטה 1860 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 1860 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-8 בינואר 2009, במהלך מבצע עופרת יצוקה, לאחר שנזכרה בהחלטות 242 (1967), 338 (1973), 1397 (2002), 1515 (2003) ו-1850 (2008) על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, המועצה קראה להפסקת אש מיידית לאחר 13 ימי לחימה בין ישראל לחמאס.
בסופו של דבר, ההחלטה לא התמשמשה, והן ישראל והן החמאס התעלמו ממנה.
הצבעה
ההחלטה התקבלה בתמיכת 14 מדינות, בלא מתנגדים ובהימנעות מארצות הברית. מזכירת המדינה האמריקנית, קונדוליזה רייס, הסבירה את ההימנעות ואמרה כי ארצות הברית רוצה לראות תחילה את התוצאות של מאמצי השלום המצריים, אך אפשרה להחלטה להתקדם כי זה היה צעד בכיוון הנכון. מאוחר יותר התברר כי ההימנעות נעשתה על פי הוראתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו. בוש ראש הממשלה אהוד אולמרט אמר כי בוש פעל לפי עצתו.
השפעה ואכיפה
ההחלטה לא לוותה בהצעות אכיפה ולא מנעה את המשך הלחימה.
ייצור
יִיצור הוא תהליך של הפקת מוצר. תהליך זה הוא חלק חשוב בכלכלה. איכות הייצור תלויה במספר גורמים כמו איכות האנשים העוסקים בייצור, איכות חומרי הגלם, איכות אמצעי הייצור (מכונות, מחשוב וכדומה). הכמות של הייצור תלויה בשיווי המשקל של השוק. כלומר, היצע לעומת ביקוש וכן בתועלת השולית לעומת העלות השולית.
ייצור המוני הוא ייצור של מוצרים תעשייתיים בשיטות מתקדמות, כגון פסי ייצור, המאפשרות ייצור בכמויות גדולות, בדרך כלל במחירים נמוכים משמעותית מייצור ידני. הייצור ההמוני של מכוניות הפך לנפוץ על ידי הנרי פורד בתחילת המאה ה-20, ובמיוחד בפס הייצור של מכונית הפורד מודל T.
את המילה ייצור ואת השם והפועל הנגזרים ממנו – מייצר ולייצר – חידש הלשונאי והבלשן יצחק אבינרי ב"הארץ" בכ"ב בשבט תרפ"ז – 25 בינואר 1927.
MG42
ה-MG42 (קיצור מגרמנית של Maschinengewehr 42, Maschinengewehr - "מקלע" בגרמנית) הוא מקלע מתוצרת גרמניה. מכונה גם "שפנדאו" על שם רובע שפנדאו בו יוצר.
פיתוח וייצור
ה-MG42 הוא מקלע 7.92 מ"מ נפוץ שפותח על ידי גרמניה הנאצית ונכנס לשירות הוורמאכט בשנת 1942 והחליף את המקלע ה-MG34. הוא הוכיח עצמו רבות במלחמה כאמין, עמיד וקל לשימוש.
היסטוריה
מאז שנות ה-30 של המאה ה-20, הציג הוורמאכט את ה-MG34 שנחשב אחד מהמקלעים המודרניים הראשונים שמצויד בשינוי קנה מהיר, ולו עמידות גבוהה. מאוחר יותר פותח דגם חדיש למקלע - ה-MG42.
המקלע יכול היה לשאת דורגליים וחצובות כבדות בשביל נשק משוריין. הנשק שימש אפילו את הלופטוואפה. אך עם זאת, היו לו חסרונות, כמו רגישות לאבק, ויוקר הייצור שלו.
איזומריות ציס-טראנס
המושג "איזומריות גאומטרית" נחשב לשם נרדף מיושן של "איזומריות ציס-טראנס", לפי ארגון IUPAC. לעיתים הוא משמש לתיאור סטריאו-איזומריות כללית (כלומר, משמש גם לציון איזומרים אופטיים); המונח הנכון לציון סטריאו-איזומריות לא-אופטיות הוא דיאסטריאואיזומריות.
לחומר בעלת איזומריות ציס-טרנס שתי צורות - צורת ציס, וצורת טראנס. במקרה בו המתמירים מצביעים בכיוונים דומים, הדיאסטראומר מכונה "ציס", וכאשר הם מצביעים בכיוונים מנוגדים הדיאסטריאומר מכונה "טראנס". 2-בוטן מהווה דוגמה לפחמימה קטנה המציגה איזומריות ציס-טראנס (ראו משמאל).
תכונות פיזיקליות של איזומרי ציס וטראנס
לעיתים קרובות לאיזומרי ציס וטראנס תכונות פיזיקליות שונות. ההבדלים בין האיזומרים נובעים בדרך כלל מצורת המולקולה, או ממומנט הדיפול הכולל שלה. הבדלים אלה יכולים להיות קטנים מאוד, כמו במקרה של נקודת הרתיחה של אלקנים לא מסועפים - לציס-2-פנטן טמפרטורת רתיחה של 36°C, ולטרנס-2-פנטן - 37°C. לעומתם, במקרה כמו ציקלואוקטן, לאיזומר הציס טמפ' רתיחה של 145°C, ולטראנס - 75°C בלבד. ההבדל הגדול בין האיזומרים נובע מהמתח הטבעתי הגדול בטראנס-ציקלואוקטן, שגם מפחית מאוד את יציבותו לעומת איזומר הציס. במקרה אחר, 2-butenedioic acid, ההבדלים הגדולים בתכונות הפיזיקליות ובריאקטיביות הביאו למתן שני שמות שונים לגמרי - אזור הציס קרוי חומצה מלאית, והטראנס - חומצה פומרית.
ניתן לזהות מגמות כלליות במקרה של איזומרים גאומטריים הנובעים מנוכחות קשרים כפולים, ובמיוחד כאשר שני המתמירים זהים. מגמות אלה נובעות מהעובדה שהדיפולים של המתמירים באיזומר הטראנס מתקזזים (עקב הפנייה לכיוונים מנוגדים), בעוד שבאיזומר הציס נוצר דיפול שקול חזק בכיוון המשותף. כתוצאה מכך, לאיזומרי טראנס יש בדרך כלל צפיפות נמוכה יותר מאשר לאיזומרי ציס.
לפי March, באופן כללי לטראנס-אלקנים סימטריה גבוהה מאיזומרי הציס, ויש להם נקודת רתיחה גבוהה יותר, ומסיסות נמוכה יותר בממסים אינרטיים. קבועי הפיצול האופייניים בספקטרוסקופיית NMR גבוהים יותר עבור איזומר הטראנס (בין 12 ל-18 הרץ, ערך טיפוסי: 15Hz), לעומת איזומר הציס (בין 0 ל-12 הרץ, ערך טיפוסי: 8Hz).
סימוני E/Z
שיטת ציס/טרנס למתן שמות אינה מתאימה למקרים בהם יש יותר משני מתמירים שונים על אטומי הקשר הכפול. למקרים אלה פותחה שיטת סימון E/Z - האות Z מגיעה מהמילה הגרמנית zusammen ("ביחד"), המחליפה את הסימון ציס, והאות E - מהמילה entgegen ("נגד"), המחליפה את הסימון טראנס.
ההבחנה בין איזומר E ל-Z נעשית בעזרת כללי הדירוג של קהאן-אינגולד-פרלוג. באופן כללי - לאטומים בעלי מספר אטומי גבוה יותר - דירוג גבוה יותר ועבור אטומים זהים, קבוצות גדולות יותר (אתיל לעומת מתיל, לדוגמה) מקבלות דירוג גבוה יותר. אם שני המתמירים בעלי הדירוג הגבוה ביותר (אחד מכל צד של הקשר הכפול) פונים לאותו כיוון - האיזומר יכונה Z, ואם הם פונים לכיוונים מנוגדים - יכונה E.
טארטן
טארטן הוא דוגמה מסוימת של פסים אנכיים ואופקיים במספר צבעים, המזוהה עם האומות הקלטיות ובמיוחד עם סקוטלנד. לקילטים הסקוטים כמעט תמיד יש דוגמת טארטן.
הטארטן מוכן בעזרת חוטים צבעוניים מתחלפים הנארגים בשתי וערב בזוויות ישרות אחד לשני. חוטי הערב נארגים באריגה אלכסונית פשוטה - שניים מעל ושניים מתחת לחוטי השתי. כך נוצרים פסים אלכסוניים בהם צבעים שונים מצטלבים היוצרים אשליה של צבעים חדשים המעורבבים מהצבעים המקוריים. קטעי הצבע המתקבלים חוזרים על עצמם אנכית ואופקית בדוגמה ייחודית של ריבועים וקווים הנקראת סט.
בעידן המודרני טארטנים ספציפיים מזוהים עם שבטים סקוטים או עם מוסדות הקשורים למורשת הסקוטית.
מקור
ניתוח בדים מקברים תוכארים במערב סין הראה דמיון לתרבויות האירופאיות של תקופת הברזל מהמאה ה-8 לפני הספירה, כולל דוגמאות טארטן הדומות באופן מפתיע לטארטנים קלטים מצפון-מערב אירופה. דוגמאות טארטן היו בשימוש באריגה הבריטית והאירית במשך מאות שנים. אחד הטארטנים העתיקים ביותר שנמצאו באיים הבריטים, הנקרא "סט פלקירק", מתוארך למאה השלישית לספירה והוא בעל תבנית משובצת בשני צבעים טבעיים, לבן וחום.
בדים הצבועים במספר צבעים היו בשימוש על ידי הקלטים מתקופה עתיקה, אך גיוון הצבעים היה תלוי במעמדו של הלובש. המלכים הקדומים לבשו בדים בעלי שבעה צבעים, הדרואידים שישה צבעים, והאצולה ארבעה. בסביבות תחילת המאה ה-18 הטארטנים החלו לשמש כזיהוי תושבים של מחוזות שונים. אולם הקישור בין טארטן לשבט מסוים התחיל בתקופה הרומנטית שפיארה את תרבות הרמה.
טארטנים שבטיים
מתן השמות והרישום של טארטנים שבטיים רשמיים החל ב-8 באפריל 1815, כש"אגודת הרמה של לונדון" ביקשה שכל ראשי השבטים יביאו דוגמאות של הטארטנים בהם משתמשים בשבט שלהם לצד שלטי האצולה שלהם (Coat of arms). רבים מהצ'יפים לא ידעו מה הטארטן שלהם אך כל כך רצו להשתתף באוסף שביקשו שיכינו להם טארטנים מקוריים, אותם הם רשמו בטארטנים שבטיים.
הטארטן של שבט סקוטי מסוים הוא רצף ייחודי של צבעים וגוונים המאושר על ידי אגודת השבט לשימוש על ידי חברי אותו השבט בקילטים, עניבות ופרטי לבוש וקישוטים אחרים. לכל שבט יש לפחות טארטן ייחודי אחד.
ארגייל היא דוגמת סריגה פופולרית של תבנית מעוינים, השואבת את השראתה מהטארטן של שבט קמפבל מארגייל שבמערב סקוטלנד.
טארטנים אחרים
בנוסף לטארטנים השבטיים ישנם טארטנים רבים הרשומים למשפחות, מחוזות, מוסדות ואפילו מפעלי הנצחה. בנוסף דוגמאות מסוימות שמורות לשימוש על ידי יחידות מסוימות בצבא הבריטי ובצבאות של חלק ממדינות חבר העמים הבריטי. יחידות המזוהות עם משפחת המלוכה הבריטית משתמשות ב"טארטן המלכותי של סטיוארט", ללא צורך בקשר דם עם שבט סטיוארט. זהו הטארטן הרשמי של בית סטיוארט וכן הטארטן הרשמי של המלכה אליזבת השנייה כצאצאית של המלך ג'יימס הראשון. ישנם טארטנים מסוימים לכוחות צבא כמו חיל האוויר המלכותי, לחברות מסחריות, לקבוצות אינטרס כמו אמנסטי אינטרנשיונל, לתנועות דתיות כמו הרא קרישנה, לערים, לקבוצות כדורגל ולאזורים ברחבי העולם בהם מתגוררים אנשים ממוצא סקוטי. ישנם גם טארטנים המשמשים באופנה שלא רשומים בסקוטלנד.
הכמורה הם בעלי המקצוע היחידים המיוצגים על ידי טארטן מיוחד. האגדה מספרת כי הם היו צריכים טארטן נפרד ללבוש במקום הטארטן המשפחתי שלהם כדי שלא יותקפו על ידי חברי שבטים יריבים.