cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת מוסקבה
אוניברסיטת מוסקבה נוסדה בשנת 1755. היא כוללת 15 מכוני מחקר, 39 פקולטות, יותר מ-300 מחלקות אקדמאיות (קפדרות ברוסית), 7 שלוחות (כולל חמש שלוחות זרות, כולן בחבר המדינות). באוניברסיטה כ-35,000 סטודנטים הלומדים לתואר ראשון, כ-5,000 סטודנטים לתואר שני, דוקטורנטים וכ-10,000 תלמידי מחלקת המכינה האוניברסיטאית, סך הכל: כ-50,000 סטודנטים. בפקולטות ומרכזי המחקר יש כ-4,000 חברי סגל, מעל 5,000 חוקרים וצוות עזר בן כ-15,000 איש. מאז שנת 1992, רקטור אוניברסיטת מוסקבה הוא האקדמאי ויקטור סאדובניצ'יי, דוקטור למדעי המתמטיקה והפיזיקה, המשמש גם כסגן נשיא האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 2021 האוניברסיטה דורגה בדירוג QS של אוניברסיטאות בעולם במקום ה-74 והיא נחשבת לאוניברסיטה הרוסית החשובה ביותר בעולם. באותה שנה דורגה במקום 174 ברשימת דירוג אוניברסיטאות בעולם של Times Higher Education.
היסטוריה
האוניברסיטה התחילה בבניין שמשמש כיום כמוזיאון הכיכר האדומה, והועברה על ידי יקטרינה הגדולה לבניין חדש שנבנה על ידי מאטווי קזקוב בסגנון נאו קלאסיציזם. הבניין שודרג ושופץ אחרי פלישת נפוליאון לרוסיה (מלחמת רוסיה–צרפת (1812)) על ידי הארכיטקט השווייצרי דומיניקו גילארדי.
במאה ה-18 כללה האוניברסיטה שלוש פקולטות - רפואה, משפטים ופילוסופיה.
בשנת 1940 שונה שם האוניברסיטה לשם המדען מיכאיל לומונוסוב.
בשנת 1991, לאחר קריסת הקומוניזם, נפתחו תשע פקולטות חדשות, בשנת 1992 ניתן לאוניברסיטה מעמד מיוחד: היא מתוקצבת ישירות על ידי הממשלה ולא על ידי משרד החינוך.
בשנת 2016 שוגר לווין "מיכאילו לומונוסוב" שבבעלות המוסד ובעמצאותו מדעני האוניברסיטה ערכו מספר מחקרים.
קמפוס האוניברסיטה
משנת 1953 ממוקמות כל הפקולטות בגבעת הדרור. הבניין הראשי תוכנן על ידי האדריכל לב רומלב, בזמנו סטלין הורה לבנות את מגדלי שבע האחיות, ובניין האוניברסיטה היה הגבוה מביניהם (והגבוה ביותר בעולם באותה עת מחוץ לניו יורק) והמשיך להיות הגבוה ביותר באירופה עד 1988. גובה המגדל הראשי הוא 240 מטר ובו 36 קומות, כולל 5,000 חדרים, מוזיאון, אולם גדול, תחנת משטרה, משרדי ההנהלה, בריכת שחייה, סניף דואר, בנק, מעצבי שיער, חדרי כביסה, וכולל גם ארבע פקולטות גדולות: הפקולטה למתמטיקה ולמכניקה, הפקולטה לגאולוגיה, הפקולטה לגאוגרפיה והפקולטה לאמנות. הכוכב שמעל המגדל הראשי שוקל 12 טון.
הבניין הראשי של האוניברסיטה הוקם בתקופתו של סטלין בסגנון "עוגת חתונה" שאפיינה את האדריכלות הקומוניסטית שנקראה בשם: "קלסיציזם סטליניסטי" היווה השראה לסטלין להקמתם של גורדי שחקים בסגנון סובייטי בברית המועצות ובשאר המדינות הקומוניסטיות כתשובה קומוניסטית לסגנון גורדי השחקים האמריקאי.
בזמן הבנייה גבעת הדרור הייתה מחוץ לעיר אבל כיום היא באמצע בין הקרמלין לבין גבולות העיר, בניינים נוספים נבנו מאוחר יותר כגון הפקולטה לספורט ואולם כדורסל, והבנייה נמשכת. בניין רחב נבנה לצורכי הספרייה שהיא השנייה בגודלה ברוסיה מבחינת מספר הספרים. האוניברסיטה כוללת גם מעונות מדרום לקמפוס.
הבניין ההיסטורי הישן של האוניברסיטה ברחוב מוחוואיה מאכלס היום את הפקולטות לעיתונאות, לפסיכולוגיה וללימודי אפריקה ואסיה.
יהדות הלניסטית
היהדות ההלניסטית הייתה חלק מיהדות התקופה ההלניסטית והאימפריה הרומית, שאנשיה שאפו לקיים ערכים ומסורות יהודיים בתוך המסגרת של החברה והתרבות ההלניסטית. היהודים ההלניסטים היו יהודים שעברו תהליך הלניזציה במידה זו או אחרת, בודדים וקבוצות מרחבי העולם ההלניסטי שהתגיירו, וכן גויים שהתקרבו ליהדות אך לא רצו, או חששו, להתגייר.
יהודים הלניסטים חיו כמעט בכל ארצות האימפריות ההלניסטיות - ובעיקר לחופי המזרח התיכון. בחלק מאזורים אלו הם אף נחשפו לאנטישמיות ועוינות.
ספרות
מכיוון שמרבית הכתבים היהודים-הלניסטים שנמצאו הם מאלכסנדריה, המחקר בנושא נטה לייחס משקל רב לכתביו של פילון האלכסנדרוני. דוד פלוסר טוען כי מאחר שפילון כתב ביוונית קלאסית ונודע כפילוסוף אשר ידיעותיו ביהדות היו מועטות, אין לראות בכתבים אלו ייצוג משמעותי של היהדות ההלניסטית וכי רוב היהודים ההלניסטים לא הגיעו משכבות משכילות במיוחד באוכלוסייה והכרותם עם יצירות מופת ופילוסופיה יוונית היו מועטות. היהודים ההלניסטים, כמו רוב תושבי האימפריה הרומית, דיברו יוונית-עממית - קוינה - ובה גם נכתבו תרגום השבעים וחלק מהספרים החיצוניים. כתבים אלו היו כתבי היד הראשונים שנכתבו בשפה זו (איש לא כתב ספרות בקוינה לפני אותה עת והיא נחשבה רק לשפה עממית מדוברת ופשוטה - ולא לשפה ספרותית).
חקר הכתבים מגלה כי בחלק מחוגי היהדות ההלניסטית באו לכדי ביטוי תפיסות מתורות משיחיות ומיסטיות של האיסיים על גאולה.
דת ומנהגים
ידיעותיהם של היהודים ההלניסטים בעקרונות היהדות ומצוותיה היו לרוב פחותות וחלקיות מאלו של יהודי ארץ-ישראל, אך הם מילאו אחריהן לפי יכולתם במידה והכירו אותן. היו יהודים הלניסטים שעלו לרגל לבית המקדש, ובארץ ישראל היו להם קהילות ובהן בתי כנסת משלהם.
המרה לנצרות
בתקופת בית המקדש השני הלכה וגאתה בקרב חלק ניכר מהאוכלוסייה העממית באימפריה ההלניסטית תפיסה לפיה קיים קלקול מוסרי בתרבות. בכל רחבי האימפריה התקיים ריבוי רעיונות ופולמוסים דתיים. התפשטותן של תורות ותפיסות פוליתאיסטיות בקרב שכבות האליטה וההנהגה ההלניסטית ושפע רעיוני-תרבותי רב שהגיע ממזרח האימפריה הביא להתנהגויות אשר נתפסו בקרב המוני-העם כקלקול מידות דתי ומוסרי. עקב כך, אנשים רבים באימפריה גילו עניין והזדהות עם עקרונות היהדות והייתה תופעה של גיור קבוצות. תופעה נוספת שקשורה לכך, הייתה היווצרות קבוצות של פשוטי העם שנקראו 'יראי שמיים' - גויים מרחבי האימפריה הרומית אשר קיבלו עליהם רק חלק מהמצוות היהודיות.
בעת תחילת התפשטות הנצרות היוו היהודים ההלניסטים מטרה עיקרית להטפותיו של המטיף הנוצרי פאולוס. רבים מתוכם היו עוינים לדבריו, עקב כך שהטיף כנגד אמונתם. הפולמוס שעורר פאולוס בבקרו בקהילות היהודיות, אשר עשה שימוש ברטוריקה איסיית - גרם לתסיסה ומהומות של יהודים הלניסטים בכל אשר הלך - ובשנת 57 לספירה הוא גרם למהומות ונעצר בירושלים על ידי הרומאים בשל התססה דתית - והועבר למעצר ברומא. לעומת זאת, בחלק מקהילות היהדות ההלניסטית (כמו גם בשאר היהדות) התרחשו מאז ומתמיד תופעות של כפירה בעקרונות המקובלים ושל מינות - עוד טרם תחילת הפצתה של הנצרות. סיכום העניין הוא כי, פאולוס נחל הצלחה רבה בהמרתם של קבוצות גדולות של 'יראי שמים' - אלו היו הראשונים שהומרו לנצרות.
הטפותיו של פטרוס זכו גם הן להצלחה רבה בקרב היהודים ההלניסטים בתפוצות ההלניסטיות וככל שזכו לתפוצה ופופולריות היו היהודים ההלניסטים הראשונים להמיר דתם לזו החדשה ושימשו בעצמם כשופר להפצתה.
נימיץ (CVN-68)
נימיץ (CVN-68) (באנגלית: ) היא נושאת המטוסים הראשונה מסדרת נימיץ המשרתת בצי ארצות הברית, שייכת לפיקוד כוחות צי ארצות הברית, ומונעת באנרגיה גרעינית על ידי שני כורים גרעיניים.
נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" קרויה על שמו של צ'סטר נימיץ (1885-1966) שהיה אדמירל צי של צי ארצות הברית. הוא מילא תפקיד מרכזי במערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, בהיותו מפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית (Commander in Chief, United States Pacific Fleet, בקיצור CinCPac) של הצי, ומפקד זירת האוקיינוס השקט של כוחות הצבא, הצי והיבשה של בעלות הברית בזירה זו (Commander in Chief, Pacific Ocean Areas, בקיצור CinCPOA).
נושאת המטוסים "נימיץ (CVN-68)" הושקה ב-13 במאי 1972 על ידי קתרין נימיץ ליי, בתו של האדמירל נימיץ, שש שנים לאחר מותו.
נושאות המטוסים מסדרת נימיץ
אלו הן אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, והן מן האוניות הגדולות ביותר שנבנו בכלל. כל אונייה נושאת עליה כוח אווירי גדול ומודרני, והן מהוות את אחד הסממנים לעוצמתה של ארצות הברית כמעצמת על. בצי ארצות הברית ניתן לאוניות אלה הסימול CVN, שמורכב מ-CV שהוא הקוד שמציין נושאת מטוסים ו-N שמציין גרעינית, ומספריהן הסידוריים הם 68 והלאה.
השעות
השעות (באנגלית: The Hours) הוא סרט דרמה עטור פרסים משנת 2002 בבימויו של סטיבן דלדרי. תסריטאי הסרט הוא דייוויד הר שהתבסס על ספרו זוכה פרס הפוליצר בעל אותו שם של מייקל קנינגהם. בסרט מככבות ניקול קידמן שזכתה על תפקידה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, מריל סטריפ, ג'וליאן מור ואד האריס. את המוזיקה המקורית, שהועמדה לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב, הלחין המלחין האמריקאי-יהודי, פיליפ גלאס.
העלילה מדלגת על פני שלוש תקופות ועוסקת בשלוש נשים שחייהן כרוכים זה בזה על ידי הרומן "מרת דאלוויי" מאת וירג'יניה וולף. ב-2001, קלריסה ווהן, לסבית מניו יורק (מריל סטריפ), מכינה מסיבה לכבוד חברהּ הסופר שזכה בפרס יוקרתי לספרות. בשנת 1951, לורה בראון (ג'וליאן מור), עקרת בית הרה מלוס אנג'לס, מכינה עם בנה עוגת יום הולדת לבעלה. ב-1923 באנגליה, וירג'יניה וולף (ניקול קידמן) נאבקת עם מחלת נפש בזמן כתיבת הרומן.
עלילה
למעט סצינות הפתיחה והסוף, אשר מתארות את התאבדותה בטביעה בנהר של וירג'יניה וולף, העלילה מתרחשת במהלך יום אחד בשלוש תקופות שונות. בשנת 1923 הסופרת הידועה וולף החלה לכתוב את הספר "מרת דאלוויי" בביתהּ בעיר ריצ'מונד שבפרברי לונדון. בשנת 1951 עקרת הבית, לורה בראון, מנסה למצוא מפלט מחייהּ העצובים על ידי קריאת אותו ספר. ובשנת 2001 קלריסה ווהן היא התגלמות הדמות הראשית של ספרהּ של וולף כשהיא מבלה יום שלם בהכנות למסיבה לכבוד בן זוגה לשעבר, ריצ'רד, משורר שזוכה לקבל פרס למפעל חיים בספרות בעודו חולה באיידס.
וירג'יניה שחוותה התמוטטות עצבים מרגישה לכודה ומאוימת בתוך ביתה. לאחר שאחותה ונסה ביקרה אותה היא מחליטה לברוח ללונדון ברכבת. כאשר בעלהּ ליאונרד מוצא אותה בתחנת הרכבת, הוא מביע את חששו שתתאבד. היא עונה שגם היא פוחדת ממחלת הנפש, אך היא מעדיפה למות ולא לחיות בפרבר.
בהריון עם ילדהּ השני לורה מבלה את ימיה בביתה עם בנהּ. היא התחתנה עם בעלה דן זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, אך היא מרגישה אומללה. היא ובנהּ ריצ'י מכינים עוגת יום הולדת לכבוד יום הולדתו של דן, אבל הניסיון הראשון נכשל. לאחר ביקור שכנתהּ קייטי, במהלכו הן מתנשקות, היא לוקחת את ריצ'י להישאר עם גברת בריץ בזמן שהיא כביכול הולכת לכמה סידורים לפני ארוחת הערב. אך במקום היא הולכת למלון יוקרתי שבו היא מתכוונת להתאבד. אך לבסוף היא מתחרטת והיא חוזרת לחגוג לבעלהּ יום הולדת.
קלריסה ווהן מארגנת מסיבה לכבוד ריצ'רד שזכה בפרס יוקרתי, אך לאחר ביקור בדירתו נראה שהוא בכלל לא מעוניין במסיבה. קלריסה נשברת אך מחליטה להמשיך בהכנות למסיבה. כאשר היא באה לקחת אותו לטקס הוא מתאבד לנגד עיניה. מתברר שריצ'רד הוא ריצ'י, בנה של לורה. קלריסה מזמינה את לורה הקשישה שמגיעה בטיסה מטורונטו, ומספרת כיצד יום בהיר אחד, 50 שנה קודם לכן, עזבה את בעלה ושני ילדיה הקטנים ועלתה על אוטובוס לקנדה.
צוות שחקנים
1923
1951
2001
מארינר סימן 2
מארינר סימן 2 (באנגלית: Mariner Mark II) הייתה תוכנית לסדרת חלליות בלתי מאוישות לחקר מערכת השמש החיצונית, אשר הייתה אמורה להיות מפותחת ומתופעלת על ידי המעבדה להנעה סילונית בין השנים 1990-2010.
רקע
לאחר משימות של מיליארדי דולרים בתוכנית פלאגשיפ בשנות ה-70, נאס"א חיפשה בשנות ה-80 כיוון זול יותר לשנות ה-90 והלאה. שני פרויקטים התגבשו בשנת 1983 בוועדה לחקר מערכת השמש של נאס"א, תוכנית פלנטרי אובסרבר ומארינר סימן 2.
תוכנית אובסרבר שהחלה עם מארס אובזרבר, תוכננה כסדרה של משימות בעלות נמוכה במערכת השמש הפנימית, בהתבסס על לוויינים מסחריים המקיפים את כדור הארץ, בעוד מארינר סימן 2 הייתה תוכנית לסדרת חלליות גדולות לחקר מערכת השמש החיצונית.
חלליות במארינר סימן 2 תוכננו להשתמש בתכנון סטנדרטי וכך גם בתוכנה וחומרה, רובם ממשימות קודמות כמו תוכנית וויאג'ר וגלילאו וכן מספר טכנולוגיות חדשות, כגון גירוסקופ מתקדם, כאשר המטרה היא חיסכון בעלויות. התקווה הייתה להפחתת עלויות משימה לסביבות 400 מיליון דולר, כחצי מעלות גלילאו.
שתי המשימות הראשונות של הפרויקט היו משימה לשבתאי והירח שלו טיטאן, הגשושית שבתאי/טיטאן (בהמשך נקראה קאסיני) ו-Comet Rendezvous Asteroid Flyby אושרו על ידי הקונגרס בשנת 1990.
משימות אחרות שתוכננו לחלליות מארינר סימן 2 היו בהובלת סוכנות החלל האירופית: רוזטה וניו הורייזונס.
עם זאת, הקונגרס כפה קיצוצים בתקציבי 1992-1993 אשר גרמו לביטול משימת Comet Rendezvous Asteroid Flyby ודחייה במשימת קאסיני מאפריל 1996 לאוקטובר 1997. במטרה להציל את המשימה נאס"א ביצעה שינויים משמעותיים בעיצוב במטרה להקטין את עלויות הפרויקט תוך שמירה על תאריך השיגור באוקטובר 1997.
פלואוריט
פלואוריט (מלטינית "זורם") הוא מינרל ססגוני המורכב מסידן ופלואור שנוסחתו היא CaF2. טווח הצבעים שלו כולל את הארגמן, הכחול, הירוק, הצהוב ועוד, לעיתים מוצאים בגביש אחד כמה צבעים. זו הסיבה שיש המכנים את הפלואוריט "המינרל הצבעוני ביותר בעולם".
מבנה
מבנה הפלואוריט הוא FCC בעל מוטיב משולש. כאשר ארבעת קטיוני הסידן ב־[000] ושמונת אניוני הפלואור ממלאים את כל אתרי החדירה הארבעוניים. לפיכך מספר הקואורדינציה של הסידן הוא שמונה ושל הפלואור הוא ארבע.
הפלואוריט הוא דוגמה מייצגת למבנה זה (שבספרים מסוימים אף מופיע בשם "מבנה פלואוריט"). חומרים אחרים בעלי מבנה זה הם למשל: UO2, ThO2, CeO2 ובאחד הפולימורפים ZrO2(Cubic Zirconia).
גבישים תאומים נפוצים בפלואוריט, דבר המשפיע על צורתו.
לעיתים קרובות הגבישים כוללים זיהומים של אטומי החלפה לקטיוני סידן על ידי יסודות שונים, כגון: ברזל, נתרן, בריום וגם של יסודות נדירים כאיטריום וצריום. יוני הפלואור עשוים להיות מוחלפי על ידי אניון כלור.
תפוצה
ניתן למצוא פלואוריט בצורת עורקים של מרבץ בייחוד עם מינרלים מתכתיים. הוא מינרל שכיח במרבצים שמקורם הידרותרמי וניתן למצאו בגרניט ובסלעי יסוד נוספים וכמרכיב משני נפוץ בדולומיט ובאבן גיר.
פלואוריט הוא מינרל נפוץ המצוי במרבצים גדולים באזורים רבים. המרבצים הידועים מצויים בגרמניה, אוסטריה, שווייץ, אנגליה, נורווגיה, מקסיקו, ואונטריו בקנדה. בארצות הברית מצויים מרבצי פלואוריט במספר מדינות ביניהן: מיזורי, אוקלהומה קנטקי וקולורדו.
קרינה פלואורסצנטית
התכונה קרינה הפלואורסצנטית קרויה על שם הפלואוריט כיוון שדוגמות רבות של פלואוריט זורחות בקרינה על סגולה. הקרינה נובעת מזיהומים כדוגמת איטריום או חומר אורגני בסריג של הגביש. את התופעה גילה ב-1824 הגאולוג הגרמני פרידריך מוס.
צבע הקרינה הפלואורסצנטית של הפלואוריט תלוי מאוד במיקום שממנו נלקח הדוגמית. הצבע הנפוץ ביותר הוא כחול אבל מופיעים גם הצבעים אדום, ארגמן, צהוב ירוק ולבן.
ג'ון הכחול (Blue John)
אחד מהמקומות המפורסמים בהם כרו פלואוריט היא קסלטאון בדרבישייר באנגליה שבה כרו פלואוריט המכונה "ג'ון הכחול של דרבישייר" (Derbyshire Blue John) פלואריט יפהפה בצבע כחול ארגמן ששמש לצורך קישוט, במיוחד במאה ה-19. מקור השם מצרפתית "bleu et jaune" (כחול וצהוב) המאפיינים את צבעו. מינרל זה נדיר כיום ורק כמה מאות קילוגרמים נכרים מדי שנה לצורכי קישוט ושיבוץ. ממרבצים שנתגלו לאחרונה בסין מפיקים פלואוריט שצבעיו דומים לאבן ג'ון הכחול הקלאסית.
שימושים
בנוסף לשימוש הנפוץ לצורכי קישוט נעשה שימוש בפלואוריט בייצור פלדה, ביצירת אמייל לכלי בישול, ובהפקת חומצה פלואורית. פלואוריט משמש כתחליף לזכוכית בטלסקופים רבי עצמה ובעדשות מצלמה. לפלואוריט יש פיזור נמוך מאוד ולכן השתברות האור בה נמוכה מבזכוכית רגילה ובטלסקופים היא מאפשרת תמונות חדות של עצמים אסטרונומיים בהגדלה גדולה, אם כי רוב החומרים האופטיים כיום הם סינתטיים. הפלואריט מתמוסס מעט במים ומתפרק במגע עם חומצה גופרתית ויוצר חומצה פלואורית.
יחיאל המאירי
יחיאל המאירי (נולד ב-20 באוגוסט 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי. היה שוער הפועל חיפה בשנים 1968–1974.
ביוגרפיה
יליד קיבוץ כפר בלום שבגליל העליון. ב-1965 היה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער בגביע אסיה. לזכותו הופעה אחת בנבחרת ישראל, במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה. המאירי זומן על ידי עמנואל שפר לסגל הנבחרת למונדיאל 1970, וכך היה לנציגה השני של הפועל חיפה יחד עם חברו להגנה, יוחנן וולך.
בשנת 1974 זכה עם הפועל חיפה בגביע המדינה תחת הדרכתו של יעקב גרונדמן. לאחר מכן שיחק במדי הפועל עכו ולפני פרישתו הספיק גם לשחק בהפועל טמרה.
דוד קמחי
דוד קמחי (14 בפברואר 1928 – 8 במרץ 2010) היה איש ממשל ישראלי בכיר, דוקטור ליחסים בין-לאומיים, שכיהן כמשנה לראש "המוסד" וכמנכ"ל משרד החוץ.
קורות חייו
דוד (דייב) קמחי (Kimche) נולד בלונדון בשנת 1928 כילד התשיעי למשפחה, בילדותו עבר עם משפחתו לציריך עד שובם לאנגליה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה חבר בתנועת הבונים. קמחי עלה לארץ ישראל בשנת 1946 באשרת סטודנט ולמד חקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, לאחר שפג תוקף אשרת שהייתו בארץ, נותר בה כשוהה בלתי לגאלי. במקביל ללימודיו עבד כעורך ב"פלסטיין פוסט".
בנובמבר 1947 התגייס לארגון "ההגנה", ושירת בו במסגרת החי"ש כלוחם בפלוגת הסטודנטים של גדוד מוריה. הוא לחם במלחמת העצמאות ונפצע בקרב על שכונת אבו תור בירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות עזב את לימודי החקלאות ולמד תואר ראשון ושני בלימודי המזרח התיכון ובסוציולוגיה אותם סיים ב-1953, שנים לאחר מכן השתלם במכון ללימודי אפריקה ואסיה באוניברסיטת הסורבון בפריז. ב-1970 סיים את לימודי הדוקטורט ביחסים בינלאומיים, נושא המחקר שלו היה התנועה האפרו-אסיאנית.
בשנת 1980 פרש מן המוסד ונתמנה למנכ"ל משרד החוץ. הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 1986. בשני תפקידיו אלה היה קמחי מעורב בכל האירועים המדיניים החשאיים של התקופה; נפגש עם בשיר ג'ומאייל בלבנון, ב-1976 בעת יצירת הקשר בין ישראל לבין הנוצרים בלבנון, היה מעורב במהלכי מלחמת לבנון הראשונה ובמהלכים הישראלים של פרשת איראנגייט.
לאחר פרישתו מתפקידו כמנכ"ל משרד החוץ שימש כשגריר מיוחד של ממשלת ישראל בעיקר ביחסים עם מזרח אירופה. כמו כן מילא משימות מיוחדות, והיה חבר במשלחת הישראלית לוועידת מדריד. קמחי נמנה עם מנסחי יוזמת ז'נבה באוקטובר 2003.
במהלך השנים כתב קמחי מאמרי מערכת על נושאים פוליטיים ל"ג'רוזלם פוסט" תחת פסאדונימים שונים. דוד קמחי כתב יחד עם אחיו, העיתונאי היהודי-בריטי ג'ון קמחי, שני ספרים על תולדות היישוב והמדינה, "דרכי סתר" – על תנועת ההעפלה, ו"משני עברי הגבעה" – על תולדות מלחמת העצמאות כפי שהשתקפה מן הצד הישראלי ומן הצד הבריטי-ערבי. ביחד עם העיתונאי דן בבלי הוא כתב את הספר "סופת האש" אודות מלחמת ששת הימים. כן כתב את הספר "האופציה האחרונה" על תהליך השלום. באנגלית ראה אור ספרו "התנועה האפרו-אסיאתית", פרי לימודיו בסורבון.
קמחי הקים ושימש כנשיא המועצה הישראלית ליחסי חוץ, נמנה עם חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית, מכון טרומן למחקר וקידום השלום, ובמועצת המנהלים של מרכז פרס לשלום.
במשך 13 שנה כיהן כסגן נשיא בכיר בתאגיד MIC (מיליקום אינטרנשיונל סלולר), תאגיד תקשורת בינלאומי. בשנים 2005 עד 2008 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של מעריב.
דוד קמחי נפטר ב-2010 בביתו ברמת השרון ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין בקיבוץ שפיים. הוא הותיר אחריו את רעייתו השנייה, רות, וארבעה ילדים משתי נשים.
בהלווייתו הספיד אותו ראש המוסד לשעבר, שבתי שביט, ואמר עליו:.
ברוך לינדא
ברוך לינדאו (בגרמנית: Baruch Lindau; 1759 – 5 בדצמבר 1849) היה סופר עברי בדור המאספים, מחבר "ראשית לימודים".
ביוגרפיה
ברוך בן יהודה ליב לינדא (או לינדה) נולד בהנובר, התגורר זמן מה בעיירה לינדא (לינדאו, Lindau) ונקרא על שמה. אחר כך עבר לברלין, שם עבד כמורה פרטי. היה מן הראשונים שהצטרפו ל"חברת דורשי לשון עבר", שהוציאה לאור את "המאסף", כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה, והיה מן הפעילים בקבוצה זו וב"חברת שוחרי הטוב והתושיה" שהמשיכה אותה. חיבר מספר שירים שהתפרסמו ב"המאסף", וכן השתתף במפעל תרגום ההפטרות לגרמנית כהמשך לסדרת ספרי הביאור והתרגום של משה מנדלסון לתורה.
בה' באלול תק"ן (1790) נשא לאשה את פעגלכה ארשל ולרגל האירוע התפרסם "שיר ידידות מאת אוהביו וחביריו אנשי חברת שוחרי הטוב והתושיה".
לינדא עסק במסחר ובבנקאות והיה מבאי ביתו של פייטל היינה אפרים, ממנהיגי קהילת ברלין. בדו"ח על הקהילה משנת 1818 נמנה שמו של לינדא כאחד מראשי הקהילה והמשכיל שניאור זק"ש העיד עליו שהיה אמיד ביותר.
לשם הפצת השכלה כללית בעם ישראל פרסם ב"המאסף" סדרה של מאמרים על מדע וטבע, ולימים גם ספר בן שני כרכים בשם ראשית לימודים (חלק א, ברלין תקמ"ט 1788; חלק ב, דסאו תק"ע 1810). בספר היו רשימות של בעלי חיים מסווגים למחלקות ולמינים עם תיאור קצר ושם בעברית. . הספר היה פופולרי מאוד, שימש כמקור ידע עיקרי של המשכילים להכרת מדעי הטבע ויצא לאור בכמה מהדורות לאורך המאה ה-19.
מעון (יישוב עתיק)
מעון או "מעון שביהודה" הוא יישוב קדום בדרום הר חברון. היישוב נזכר במקרא, תחילה בתיאור נחלת שבט יהודה, ולאחר מכן במעשה נבל הכרמלי. יש להבחין בין מעון זו ובין בית מעון הסמוכה לטבריה ובית בעל מעון שבמואב.
מעון שביהודה המשיכה להתקיים כיישוב יהודי לאורך תקופת בית שני, המשנה והתלמוד עד ראשית ימי הביניים. באתר המזוהה עם היישוב, ח'רבת מעין, אותרו שרידי בית כנסת קדום.
אזכורים במקורות
מדבר מעון הוא גם האזור שבו שאול המלך רדף אחרי דוד על פי המסופר בספר שמואל. דוד, שנמלט משאול המלך, הגיע לכרמל הסמוכה למעון, והוא והאנשים אשר עמו שהו עם רועי הצאן של נבל הכרמלי. מעון המקראית נזכרת גם באחד האוסטרקונים שנמצאו בערד.
היישוב במעון נפגע עם דיכוי המרד הגדול, כפי שמעיד מדרש חז"ל: . חרף כך, ולמרות החורבן הגדול עוד יותר שאירע כתוצאה מדיכוי מרד בר כוכבא, המשיך היישוב היהודי במעון להתקיים משך מאות שנים, עד שאב הכנסייה אוסביוס העיד בראשית המאה הרביעית לספירה כי מעון, כמו שכנותיה, כרמל, זיף, אשתמוע, חורבת עָנִים ויוטה, הייתה בתקופתו "כפר גדול מאוד של יהודים". עדות נוספת לכך היא שרידיו המרשימים של בית הכנסת הקדום באתר ח'רבת מעין.
בית כנסת עתיק
במעון נמצאו שרידי בית כנסת, שלפי המשוער נבנה במחצית השנייה של המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5. ציר הבנייה הוא דרום-צפון, דהיינו כמקובל לכיוון ירושלים. הבנייה חייבה חציבה בסלע. הקירות היו עבים כ-90–100 ס"מ, הגג היה גמלוני, כמו בסוסיא ורצפת פסיפס.
הממצא החשוב ביותר מבית הכנסת הוא תריסר חלקים של מנורת שבעת הקנים עשויה משיש לבן. החוקרים אמדו את גובְהָה בכ-1.6-1.8 מטר. החוקר צבי אילן שהיה שותף לגילויה מתאר אותה: "קניה (קני המנורה), שהיו עשויים מקשה אחת, עוצבו בצורת חוליות מעוגלות ("תפוחים") שהלכו וקטנו כלפי מעלה. בבסיס כל חוליה גולף עלה ("פרח"). קוטר התפוח התחתון הוא 16,5 ס"מ וקוטר התפוח העליון 6.5 ס"מ. בין קני המנורה היו עיטורים מגולפים ששימשו לחיזוקה. זו הייתה מנורה כבדה ביותר, כ-120 ק"ג משקלה (משקל החלקים שנמצאו הוא 25 ק"ג). בסיס המנורה היה מרובע או מדורג. בתחתית התפוח התחתון של הקנה המרכזי חצוב חור מרובע לקיבוע מוט ברזל ("מסמר") שבעזרתו חובר גוף המנורה לבסיס".
הקשר בין כרמל לבין מעון
הפסוק מספר שמואל מסביר את הקשר בין שני היישובים: "וְאִישׁ בְּמָעוֹן וּמַעֲשֵׂהוּ בַכַּרְמֶל", כלומר במעון בתי מגורים ובכרמל, מרכז כלכלי. עם הגילוי של בית כנסת קדום במעון, ומבני מגורים אחדים, במדרון הצפוני של תל מעון, דרומית לכרמל, העלה החוקר דוד עמית את ההשערה כי בתקופה הביזנטית בארץ ישראל יהודי כרמל למעשה גרו במעון. מעון הייתה כעין "שכונה" של כרמל. שהרי עקב היות כרמל בסיס מנהלי וצבאי יש להניח כי היהודים לא ירצו להתגורר בקרבתו. בכרמל נמצאו שרידים של שלוש כנסיות אבל לא שרידים יהודיים מעל פני הקרקע. נמצאו גם שרידי דרך רחבה, הסלולה בקו ישר, מכרמל למעון, כעין רחוב מקשר בין שני המקומות. מכאן מסקנתו של החוקר כי היישוב היהודי במעון היה חלק מו המערך היישובי של כרמל - חלק מכרמל רבתי והסבר להיעדרה של מעון מהאונומסטיקון, חיבורו של אוסביוס מקיסריה, שנכתב במאה ה-4.
מרכז מורשת מנחם בגין
מרכז מורשת מנחם בגין הוא מרכז הנצחה ממלכתי לראש ממשלת ישראל השישי, מנחם בגין, הפועל מכוח החוק להנצחת זכרו של מנחם בגין, התשנ"ח-1998. המרכז ממוקם בירושלים במבנה שהוקם למטרה זו.
היסטוריה
מרכז מורשת מנחם בגין הוא מפעל ההנצחה הממלכתי לאחד המנהיגים הבולטים של העם היהודי במאה ה-20, כמפקד האצ"ל, כמנהיג האופוזיציה בכנסת וכראש ממשלת ישראל. המרכז מנציח את מורשתו של מנחם בגין כלוחם אשר פעל למען חירותו, עתידו וביטחונו של העם היהודי בארצו. המרכז שוכן בכתף הינום, הצופה אל הר ציון וחומות העיר העתיקה של ירושלים, וכולל מוזיאון, ארכיון, ספריה ומכון מחקר. המרכז מקיים באופן סדיר פעילויות הנצחה, מחקר, חינוך והסברה הקשורות בפועלו ובמורשתו של מנחם בגין. וכן עורך סדרת הרצאות חודשיות מפי חוקרים וביוגרפים אודות ראשי ממשלות ישראל שהלכו לעולמם.
המרכז, שהוקם ב-1999, מופקד על הנצחת מורשתו וזכרו של מנחם בגין כלוחם חירות, מנהיג, מדינאי ואדם אשר פעל למען חירותו, עתידו וביטחונו של העם היהודי בארצו. ב-1998 נקבע החוק להנצחת שקבע מרכז להנצחת זכרו של מנחם בגין ולחקר המאבק הציוני לעצמאות ישראל. המרכז יכלול אתר ההנצחה לזכרו מכון למחקר על שמו ואת ארכיון המרכז. במרכז מופעלים ספריה וארכיון העוסקים בחייו ופועלו של בגין, ומתקיימים בו ימי עיון והרצאות בנושאים הקשורים לבגין ולמורשתו. במרכז נמצא מוזיאון בגין המציג את סיפור חייו ומורשתו, המסופרים בחלקם בקולו של בגין עצמו.
המרכז מעניק מדי שנה, החל מ-2002 את "פרס בגין", ליחיד או לקבוצה, כאות הכרה על מעשה מיוחד, תרומה או הישג למען עם ישראל או מדינת ישראל. הפרס הוענק עד כה בין היתר לארגוני סיוע ישראלים אזרחיים וצבאיים, לטייס החלל אילן רמון, לתושבי שדרות, לשייטת 13, לארגון רבני צהר, לארגון השומר החדש, ועוד.
בתחום החינוך, המרכז יוזם ומקדם תוכניות אשר נועדות להנחיל לבני הנוער את עקרונות מורשתו של בגין.
עבור חטיבות הביניים, מפעיל המרכז את התוכנית "כנסת צעירה", שמטרתה להקנות לתלמידים את ערכי המשטר הפרלמנטרי ולשנות את תדמית הכנסת בעיני התלמידים. כמו כן, מטרת התוכנית היא הנחלת אומנויות הדיון לבני נוער מכל שכבות החברה תוך התנסות עם העבודה הפרלמנטרית. בני נוער המבקרים במרכז מתכנסים באודיטוריום הדומה למליאת הכנסת, מתחלקים למפלגות בדויות, מנהלים דיון בנושא אקטואלי ולאחר מכן מתחלקים לוועדות שונות המתנהלות כוועדות הכנסת, ודנים בנושאי חקיקה.
במרכז מתקיימים כינוסי תרבות מסוגים שונים, וכן אירועי "תרבות יום א'" במסגרת צה"ל.
מנהלו הראשון היה צבי הארי הורוביץ. כיום מנהל המרכז הוא הרצל מקוב, לשעבר מנהל לשכת ראש הממשלה ויושב-ראש בית"ר העולמי.
ב-29 באוקטובר 2014 עת יצא מהכנס השנתי של פעילי הר הבית אשר נערך באותה שנה במרכז מורשת בגין בירושלים, נורה חבר הכנסת יהודה גליק על ידי פלסטיני תושב אבו תור והובהל לבית החולים במצב קשה מאוד. המתנקש, מועתז חיג'אזי, עבד כשנה במסעדת 'טרסה' הפועלת כזכיין חיצוני במתחם מרכז מורשת בגין והיה פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אסיר ביטחוני לשעבר שישב בכלא למעלה מעשר שנים על הצתות על רקע לאומני ותקיפת סוהרים בפניהם באמצעות סכיני גילוח. כעשר שעות לאחר תקיפת גליק הוא נורה למוות בידי כוח ימ"מ שפעל לעצרו בשכונת אבו טור, לאחר שירה לעבר הכוח. ב-24 בנובמבר 2014 שוחרר גליק מבית החולים. ב-29 באוקטובר 2015, הוא ערך סעודת הודיה במרכז לכבוד החלמתו המלאה.
צופי ים
צופי ים הם חלק מתנועת הצופים הבינלאומית המתמקדת בשיט ופעילויות במים. פעילויות אלו יכולות להיות בים, בנהרות או באגמים. צופי הים מספקים הזדמנות להפליג, לשוט בסירות, ללמוד ניווט, ללמוד איך לעבוד על המנועים ולהתחרות בתחרויות. לצופי הים לעיתים קרובות יש מדים ייחודיים. בחלק מהמדינות או ארגוני הצופים, צופיות ימית היא תוכנית לצופים מבוגרים בלבד.
היסטוריה
אחד האזכורים הראשונים של "צופי ים" הוא במגזין Chums המתייחס ל"צופי ים" בחודש יולי 1909. צופי הים האלה היו חלק מצופי Chums ומהצופים הבריטיים.
צי חטיבת הבנים הבריטיים, צוערי חיל הים הלאומי, נקראו "Scouts of the Sea" במהדורת המגזין מתאריך ה-14 ביולי 1909, ולאחר מכן נקראו "Sea Scouts of the Empire" במהדורת ה-28 ביולי 1909.
מאוחר יותר, צופי הים הצטרפו לארגון הצופים של באדן פאוול. במהדורה הראשונה של הספר "צופיות לבני הנעורים", הזכיר באדן פאוול ש"כל צופה צריך להיות מסוגל לנהל את הסירה, כדי להביא אותו כראוי לצד ספינה או מזח...". בחודש דצמבר 1908, הונפק תג הימאות הראשון כאחד מתגי הבקיאות הראשונים של תנועת הצופים. מחנה צופים התקיים ב Bucklers Hard, המפשייר באוגוסט 1909, כאשר פעילויות שיט הייתה במוקד המחנה.
במשך הזמן התרחבה פעילות צופי הים לשאר העולם.
ב-1934 נפתח שבט יפו ובשנות החמישים נפתחו שבטי הרצליה וחיפה.
ב-2001 קמו שבטי כנרת ונתניה.
ב-2010 נפתח שבט בת-ים.
ב-2023 נפתחו שבטי ראשון לציון ואשדוד.
סמינרי Eurosea
סמינר Eurosea הוא סמינר צופי ים רשמי של צופי אירופה אשר בעבר התקיים מידי שלוש שנים ובשנים האחרונות מתקיים מדי שנתיים. מטרות הסמינר הם לאפשר לארגוני צופים לאומיים לחלוק רעיונות וחוויות למען פיתוח הצופיות הימית או פיתוח של תוכניות חינוכיות מבוססות מים בכלל.
משתתפי הסמינרים הם צופים פעילים ברמה הארצית או האזורית בצופי הים או בתחומי ההדרכה הימית, כמו גם נציגי עמותות המעוניינות להכיר ולקחת חלק בפעילות של צופי ים ברחבי אירופה.
צופי ים בתנועת הצופים העבריים בישראל
מגזר צופי הים הוא מגזר בתוך תנועת הנוער הצופים העבריים. כמו בצופים כך גם בצופי ים, המטרה היא חינוך הנוער והכנתו לחיים. ההבדל העיקרי בין צופי ים לצופים הרגילים הוא אופן העברת הערכים לחניכים. בניגוד לצופים, אשר מאמינים כי בעזרת מחנאות, שהייה בטבע, משחקי חברה ועוד, ניתן ליצור קבוצות ילדים מגובשות הנשענות על ערכי הצופה, צופי ים משתמשים בסירות חתירה ומפרשים, לשם השגת אותן מטרות. זאת בשילוב עם שיטות ההדרכה של תנועת הצופים.
צופי ים היא תנועת נוער קטנה באופן יחסי לצופים, אך ייחודית יותר. גילאי החניכים הוא מכיתה ה' ועד כיתה י"ב, כאשר ברוב השבטים קיימת קבוצה של הורים, המשתתפים בפעילות. כיום פועלים בישראל שבעה שבטים: בהרצליה, ביפו, בחיפה, בתל אביב, במושבה כנרת, בבת ים ובנתניה. התנועה בתהליכים של פתיחת שני שבטים חדשים בראשון לציון ובאשדוד.
לצופי ים ארבעה סוגים של סירות, עליהן פועלים החניכים: קרוול, סייפן, סנונית ולווייתנית. לחלק מן השבטים יש סוגי סירות נוספים כגון קטמרן, סייפן, לייזר, 420, 470, אופטימיסט, טופז, סירות מנוע וקיאקים. עקב היותה תנועת נוער מחנכת, צופי ים דוגלת בתחזוקת הסירות על ידי החניכים, למען החניכים, בחניכת הסגל.
מבנה השבט
שבט צופי ים מורכב משכבות גיל. מכיתה ה' עד ט', השכבה מחולקת לגדודים וקבוצות. לכל קבוצה מדריך בכיתה י'-י"ב, ולכל שכבה רכז, בכיתה י"ב, ש"ש (מתנדב בשנת שירות), או רכז בוגר. בכיתה ח' עוברת השכבה תהליך של מעבר לשכבה מגובשת, ובו עוברים החניכים שני שלבים: הראשון הוא ערבוב הקבוצות, שבו לוקחים את הקבוצות הקיימות ומערבבים אותם לא לפי הקבוצות המקוריות (שבדרך כלל מחולקות על פי בתי ספר) ומשנים את המדריכים. השלב השני הוא הכרזת השכבה שמתקיים כמה חודשים אחרי הערבוב. השכבה מבטלת את קבוצתיה, ונשארת כשכבה אחת מאוחדת עד סוף כיתה י"ב. ברוב השבטים בארץ קיימת גם פעילות מסודרת וקבועה של קבוצת הורים של חניכים בשבט שכמו בניהם ובנותיהם לומדים להפליג, לחתור ולמצות את ההנאה מהפעילות הימית הזו. בנוסף לשכבות, קיימים צוותי הדרכה לכל שכבה, רכזים, רכזי הדרכה, מרכז השבט וראש השבט, הגורם ההתנדבותי בשבט. שבט צופי ים מתפקד כחלק מההנהגה האזורית של הצופים, ומזכירות צופי ים הארצית.
תוכני הדרכה על פי שכבות
שכב"צ (שכבה צעירה) - יסודות החתירה, קבוצתיות, יסודות ההפלגה בסירות גדולות וקטנות, וסיירות, ניווט ומחנאות מעשית.
כיתות ט-י - בניגוד לצופים, קורס ההדרכה בצופי ים מורכב יותר, מכיוון שהוא כולל תכנים ימיים בנוסף לתוכני ההדרכה הסטנדרטיים. בשנים אלו מתרחש קורס ההדרכה יחד עם נגיעה בתוכני הפלגה מורכבים, והחשוב בהם הוא הפיקוד על סירה. בתחילת כיתה י' מצטרפים החניכים לשכב"ג כמדריכים ופעילים בשבט
שכב"ג - עיקר התכנים הם להעשרה, כאשר המשקל המרכזי בשנים אלה נתון להדרכה וריכוז.
הפעילות מתבצעת בשני מוקדים:
כלי השיט
פעילות צופי ים מתנהלת על מספר כלי שיט מרכזיים:
דרך המשך
כיום, בנוסף למטרות החינוכיות שחורטת התנועה על דגלה, בצופי ים ישנו דגש על הוצאת בוגרי שבטים לשנות שרות. זאת מתוך ראייה כי התרומה המשמעותית לחברה היום היא דרך שנת התנדבות בקהילה. אחוז היוצאים לשנות שרות בצופי ים הוא הגדול ביותר בקרב תנועות הנוער בארץ.
עוגן לחיים
החל משנת 1995 פועלת תוכנית "עוגן לחיים" אשר נוצרה בשיתוף פעולה של צופי הים עם המחלקה לקידום נוער בעיריית תל אביב-יפו והתפתחה במשך השנים לכל שבטי צופי ים בישראל. התכנית פותחה כאמצעי לשיקום בני נוער המוגדרים כנתונים בסיכון גבוה לסמים, אלכוהול ואלימות. חלקם הגדול בעלי לקויות למידה. במסגרת התכנית משתתפים בני הנוער בסדרה של פעילויות הכוללת היכרות עם הזירה הימית, השטה של כלי שיט שונים, אימונים אתגריים, תרגול של הצלה ימית והתנהלות במצבי חירום. כל אלו צוברים בני הנוער סדרה של התנסויות התורמות לחיזוק חוסנם הנפשי והפיזי, פיתוח האינטליגנציה הרגשית והעצמתם כיחידים וכחלק מקבוצה.
גביע העולם בשחמט
גביע העולם בשחמט הוא השם שניתן למספר טורנירי שחמט. מאז שנת 2000 זהו טורניר בשיטת המפסיד מודח שבו מתמודדים 128 שחמטאים ומאורגן על ידי פיד"ה.
גביע עולם GMA
בשנים 1988 ו-1989, אגודת רב-האמנים (Grandmaster Association או בראשי תיבות GMA) ארגנה שישה טורנירים ברמה גבוהה על פני שנתיים בשיטה הזהה לסבב הגרנד פרי בשחמט. התחרות הורכבה משישה טורנירים כאשר לכל שחמטאי מחשבים את הניקוד של שלושת הטורנירים הטובים ביותר שלו. בטורניר זכה גארי קספרוב.
היסטוריה
בשנים 2000 ו-2002, פיד"ה המאורגנת את שני גביעי העולם הראשונים. הטורניר נערך בשיטת המפסיד מודח ולא היה מקושר לאליפות העולם בשחמט. בשני הטורנירים ניצח וישוואנתן אנאנד.
מאז שנת 2005, אירוע באותו השם הוא חלק מהמוקדמות לאליפות העולם בשחמט. הטורניר מתקיים פעם בשנתיים. בטורניר היו 128 שחקנים. משנת 2021 עלה כמות המשתתפים ל־206 ונוסף סיבוב לכל השחמטאים מלבד ה־50 המדורגים הראשונים שעולים אוטומטית לסיבוב השני.
מגביע העולם בשחמט 2005 העפילו עשרה שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2007. בגביע העולם זכה לבון ארוניאן.
מגביע העולם בשחמט 2007 העפיל המנצח, גטה קמסקי לחצי-גמר אליפות העולם בשחמט 2010.
מגביע העולם בשחמט 2011 העפילו שלושה שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2013: פטר סבידלר, אלכסנדר גרישצ'וק, ווסילי איוונצ'וק.
מגביע העולם בשחמט 2013 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2014: ולדימיר קראמניק ודמיטרי אנדרייקין.
מגביע העולם בשחמט 2015 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2016: סרגיי קריאקין ופטר סבידלר.
מגביע העולם בשחמט 2017 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2018: לבון ארוניאן ודינג לירן.
מגביע העולם בשחמט 2019 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2021: טיימור רג'אבוב ודינג לירן.
מגביע העולם בשחמט 2021 העפילו שני שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2023: יאן-קשישטוף דודה וסרגיי קריאקין.
מגביע העולם בשחמט 2023 יעפילו שלושה שחמטאים לתחרות המועמדים של אליפות העולם בשחמט 2024:.
תהילים קמ"ח
הללו את ה' מן השמים הוא המזמור ה-148 בספר תהילים. אחד מחמשת מזמורי התהילה החותמים את ספר תהילים, ומשמשים כעיקרם של פסוקי דזמרא. במזמור מונה המשורר את כל הנבראים בשמים ובארץ, וקורא להם, תוך האנשתם, להלל את שם ה'.
הקריאה: "הַלְלוּ" (לרבות בסיומת "הַלְלוּהוּ" או "הללויה") מופיעה בפרק עשר פעמים. המזמור הוא אחד מעשרה מזמורים הפותחים בקריאה להלל את ה', 'הַלְלוּ-יָהּ'.
תוכן המזמור
במזמור שני בתים. הבית הראשון (פסוקים א'–ו') מונה את ברואי השמיים, ובאנאפורה – חזרה על הביטוי "הַלְלוּהוּ" בראש כל ביטוי – קורא להם להלל את ה' על שברא אותם נצחיים ולא ישתנו. הבית השני (פסוקים ז'–י"ד) קורא לברואים שבארץ – מהים אל הדומם הצומח והחי והאדם, על ריבויים ועל הניגודים שביניהם – להלל את ה' על נשגבותו הבלעדית.
קישורו של הסיום – – אל המזמור – קשה, והמפרשים ביארו אותו בדרכים שונות: המזמור חותם כעין הפתיחה -.
מקורות השראה
ישנו קשר בין המזמור לבין תיאור בריאת העולם בספר בראשית. החל בביטוי, וכן בתיאור בריות כמו , ,. חוקרים רבים השוו את רשימת כל הברואים ביקום ליצירות אחרות של המזרח הקדום, למשל האונומסטיקון של אמנופה.
ביהדות
פסוקים י"ג–י"ד נאמרים בעת החזרת ספר התורה לארון. זאת כדי לומר שאנחנו משבחים את הקב"ה לבדו, ולא משתחווים לתורה מצד עצמה. ומשבחים את הקב"ה על שהוא הרים קרן לעמו כשנתן להם תורה.
לואי בשלייה
בשלייה נחשב היום כאחד המייסדים של התאוריה המודרנית של ההסתברות וכמייסד המתמטיקה הפיננסית. בתזה שלו "תאוריית ההשערה" (Théorie de la spéculation) שפורסמה ב-29 במרץ 1900, הוא היה הראשון שהשתמש בתנועה בראונית כדי לנתח את שוק המניות הצרפתי. היום השימוש בתנועה בראונית כמתארת את השוק הפיננסי נמצא בבסיס רוב אמצעי התמחור הפיננסי, בין השאר במודל בלק ושולס.
לואי בשלייה נולד בלה הבר בשנת 1870. אביו היה מוכר יינות ומדען חובב ואמו הייתה ביתו של בנקאי. בשלייה התייתם מהוריו מעט לאחר שסיים את מבחן הבגרות ואז הוא טיפל בשלושת אחיו ובעסק המשפחתי שם הוא קיבל לראשונה ידע על השוק הכלכלי. לאחר סיום שירותו הצבאי, הגיע בשלייה בגיל 22 לסורבון שם למד מתמטיקה ולאחר שמונה שנים הגן על התזה שלו "Théorie de la Spéculation" בפני ג'וזף בוסינה, פול אפל ואנרי פואנקרה.
בעקבות הדחייה מאוניברסיטת דיז'ון עבר בשלייה לאוניברסיטת פראנש-קונטה שבבזאנסון שם מונה לראשונה לפרופסור מן המניין. הוא עבד שם 10 שנים עד שפרש בגיל 67 בשנת 1937. הוא עוד פרסם מאמרים עד שנת 1941 ומת בשנת 1946.
עבודתו על התנועה הבראונית הייתה חשובה והוא הקדים את עבודתו של אלברט איינשטיין על הפן הפיזיקלי של התנועה הבראונית. עבודתו של בשלייה הובילה לעבודותיהם של נורברט וינר (1923) ואנדריי קולמוגורוב (1931) על התנועה הבראונית, של קיושי איטו (1950) על אינטגרל איטו ושל בלק ושולס ושל מורטון (1973) על תמחור אופציות.
אדריכלות רומנסקית
אדריכלות רומנסקית (באנגלית: Romanesque; בצרפתית: Romane; מילולית: "באופן הרומי") הוא מושג מודרני המתייחס לסגנון שאפיין תקופה באדריכלות שהתקיים החל מסוף המאה העשירית ובמיוחד במאה האחת עשרה והמאה השתים עשרה באירופה של ימי הביניים, עד שפינה את מקומו לטובת האדריכלות הגותית. הרומנסק ניסה להחיות את סגנון הבנייה הרומי אשר נשתכח במאות השנים שעברו בין נפילת האימפריה הרומית עד אותה תקופה.
האדריכלות הרומנסקית הגיעה לשיאה בצפון צרפת, אך נפוצה בכל רחבי אירופה והייתה לסגנון הפאן-אירופי הראשון מאז האדריכלות הרומית. התפשטותו ברחבי היבשת מעידה על כך שבתקופה זו כבר נישא מידע בידי סוחרים, אצילים, אבירים ובעלי מלאכה ממדינה למדינה. האדריכלות הרומנסקית מייצגת את התקופה בה אירופה החלה להתאושש מחשכת ימי הביניים אשר התאפיינה בהידרדרות שלטונית, תרבותית וטכנולוגית. חשיבות מיוחדת כאן ניתן לייחס לעלייה לרגל למקומות קדושים שהייתה נהוגה באירופה, ומסלולי עלייה לרגל למקומות כמו סנטיאגו דה קומפוסטלה בגליסיה שבצפון ספרד תרמו ככל הנראה באופן מיוחדת להתפשטות הסגנון.
האדריכלות הרומנסקית ידועה בזכות סגנון הבנייה המסיבי, הכבד והמוצק שלה. סגנון זה מתבטא בקירות עבים, קשתות עגולות, עמודים עבים ומוצקים, הקמרונות המפושקים, המגדלים הגדולים, והקישותיות בארקדות. לכל מבנה הייתה צורה מוגדרת היטב ולעיתים קרובות הם היו בעלי תוכנית סדירה וסימטרית, שהקנתה להם מראה כללי של פשטות, זאת לעומת המורכבות של המבנים הגותיים שבאו לאחר מכן. בזכות מאפיינים אלה ניתן לזהות את הסגנון בכל רחבי אירופה, למרות הבדלים אזוריים וחומרי בנייה שונים.
אף על פי שטירות ומבצרים רבים נבנו בתקופה זו, הם עדיין פחותים במספרם לעומת הכנסיות שנבנו, החשובות שבהן היו כנסיות המנזרים הגדולים, שרבות מהן עדיין עומדות על תילן ושמורות היטב, ולעיתים קרובות, אף עדיין בשימוש.
הגדרה
המונח "רומנסק" נטבע לראשונה על ידי הארכאולוג שארל דה גרוויל (Charles-Alexis-Adrien Duhérissier de Gerville), בתחילת המאה ה-19, לתאר את האדריכלות של מערב אירופה מהמאה ה-5 ועד המאה ה-13, בתקופה שבה לא ניתן היה לאמת את תאריכי הבנייה של מבנים רבים. המונח כיום משמש לתקופה קצרה יותר, מהמאה ה-10 ועד המאה ה-12. המילה שימשה לתיאור הסגנון שהיה בוודאות ניתן לזיהוי כסגנון של ימי הביניים שקדם לגותיקה ולאמנות הגותית, אך שמר על הקשת העגולה הרומית ונראה כהמשכה של מסורת הבנייה הרומאית, אף על פי שהיה יותר פשוט ופחות מפותח טכנית.
מקורות
האדריכלות הרומנסקית הייתה הסגנון הראשון הניתן להבחנה שהתפשט ברחבי אירופה מאז תקופת האימפריה הרומית. למרות הרושם של היסטוריונים מהמאה ה-19 שהאדריכלות הרומנסקית הייתה המשכה של הסגנון הרומי, שיטות הבנייה הרומיות נשכחו ואבדו ברוב חלקי אירופה (בארצות הצפון הן מעולם לא אומצו למעט בניינים רשמיים של השלטון הרומי ובסקנדינביה הן לא היו ידועות). הייתה, אם כן, רק מעט המשכיות, אפילו ברומא היו מספר בזיליקות מימי הקיסר קונסטנטינוס ששרדו ושימשו השראה לבנאים מאוחרים יותר. המבנים שסיפקו השראה לאדריכלות ימי החשיכה באירופה לא היו המבנים של רומא העתיקה אלא המבנים הביזנטים, ובפרט בזיליקת סן ויטאלה המתומנת מהמאה ה-6 ברוונה. מבנה זה שימש השראה גם למבנה הקפלה הפלטינית באאכן שנבנתה על ידי קרל הגדול בסביבות שנת 800 לספירה.
כתב יד מהמאה ה-9, שנכתב מעט אחרי בניית קתדרלת אאכן, מציג את תוכנית מנזר סנט גאלן (Abbey of St. Gall). זוהי תוכנית מפורטת המציגה את כל מבני המנזר ואת תפקידיהם (עם תוויות על התוכנית). המבנה הגדול ביותר הוא הכנסייה, שתוכניתה היא גרמאנית, בעלת אפסיס בשני הקצוות, דבר שלא נראה בדרך כלל במקומות אחרים. מאפיין נוסף של הכנסייה הוא הפרופרציות הרגולריות שלה, התוכנית ריבועית של מגדל המצלב משמש כמודל לשאר התוכנית. ניתן לראות מאפיינים אלה גם בכנסיית הפרוטו-רומנסק כנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים שנבנתה בשנים 1001–1030.
אדריכלות הרומנסק התפתחה בו-זמנית גם בצפון איטליה, חלקים מצרפת ובחצי האי האיברי במאה ה-10 ולפני ההשפעה המאוחרת יותר של מנזר קלוני. סגנון זה נקרא לעיתים "First Romanesque" או "רומנסק לומברדי", והוא מאופיין בקירות עבים, אי שימוש בפיסול ונוכחות של קשתות מקושטות הידועות כ"פס לומברדי".
רקע פוליטי
קרל הגדול (שרלמן) הוכתר בידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש בחג המולד בשנת 800 לספירה, במטרה להקים מחדש את האימפריה הרומית המערבית. יורשיו של קרל הגדול המשיכו לשלוט בחלקים גדולים מאירופה, תוך כדי יצירה הדרגתית של ישויות פוליטיות נפרדות, שבסופו של דבר, עקב בריתות או מלחמות, הפכו לאומות שונות. הממלכה הגרמאנית התגלגלה לקיסרות הרומית הקדושה ואילו ויליאם הכובש מנורמנדי כבש את בריטניה ב-1066, דבר שהוביל לאיחוד הארץ ולבניית טירות וכנסיות.
בתקופה בה המבנים ששרדו מהאימפריה הרומית הוזנחו והתבלו, ורובה של טכנולוגיית הבנייה הרומית אבדה, הבנייה של כיפות וגילוף קישוטים על אלמנטים אדריכליים המשיכה ללא צמצום באימפריה הביזנטית, תוך התפחות בסגנון מאז נפילתה של רומא. הכנסיות בעלות הכיפה של קונסטנטינופול ומזרח אירופה השפיעו רבות על האדריכלות של עיירות מסוימות, במיוחד באמצעות מסחר ודרך מסעי הצלב. המבנה הידוע ביותר שמדגים זאת הוא בזיליקת מרקוס הקדוש בוונציה, אך ישנן דוגמאות רבות לכך, רובן בעלות חשיבות קטנה יותר, במיוחד בצרפת, כגון קתדרלת סנט פרונט בפריגו (Perigueux) והקתדרלה של אנגולם.
באותה תקופה, אירופה הושפעה מהפאודליזם, בו איכרים ווסאלים קיבלו חזקה על האדמה שאותה עיבדו תמורת מיסים או שירות צבאי. אי לכך ניתן היה לגייסם לא רק לסכסוכים מקומיים ואזוריים, אלא גם למלחמות גדולות יותר ביעדים רחוקים כמו מסעי הצלב. מסעות אלה, שנערכו ברובם בשנים 1095–1270, הביאו לתזוזה אדירה של אנשים, ועמם רעיונות ומיומנויות, ובפרט מיומנויות הקשורות לבניית ביצורים ועיבוד מתכות לשם הכנת שריון וכלי נשק. בנוסף, הוחלפו גם מיומנויות בנייה וקישוט מבנים. התזוזה המתמשכת של האנשים, שליטים, אצילים, אבירים בישופים, נזירים, בעלי מלאכה ואיכרים הייתה גורם חשוב ביצירת הומוגניות בשיטות הבנייה ועיצוב מאפייני הסגנון הרומנסקי, למרות הבדלים אזוריים.
רקע דתי
במהלך סוף המאה ה-11 והמאה ה-12 חל גידול חסר תקדים במספר הכנסיות באירופה. מספר רב של מבנים אלה, הן גדולים הן קטנים, שרד. הם כוללים כנסיות ידועות כגון סנטה מריה בקוסמדין ברומא (מפורסמת בזכות "פה האמת" "Mouth of Truth" על קיר הנרתקס) והבפטיסטריום של פירנצה (המפורסם דווקא בזכות דלתותיו של לורנצו גיברטי מהמאה ה-15) וסן זנו מז'ורה בוורונה (שם התחתנו לפי המסורת רומיאו ויוליה). בצרפת, המנזרים המפורסים של או דיים ומון סן מישל מתוארכים לתקופה זו, וכך גם המנזרים והכנסיות בדרך סנטיאגו. באנגליה, כ-27 מהקתדרלות העתיקות, בכולן נבנה כנסיות מתקופה זו (חלקו הוחלפו מאוחר יותר בכנסיות גותיות) חוץ מסולסברי שם הנזירים עברו מסרום הישנה, וחלק מהן (כגון קתדרלת קנטרברי) נבנו על אתר בו שכנה כנסייה סקסונית. בספרד, הכנסייה הרומנסקית המפורסמת ביותר היא קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה. בגרמניה, סביב נהר הריין ופלגיו קמו מנזרים רבים שנבנו בסגנון רומנסקי, בפרט יש לציין את הקתדרלות שבמיינץ, וורמס, שפייר ובמברג. בקלן, העיר הגדולה ביותר מצפון להרי האלפים, שרדה קבוצה של כנסיות עירוניות מתקופה זו. כאשר תנועת הנזירות התפשטה ברחבי אירופה, צצו כנסיות רומנסקיות גם בסקוטלנד, סקנדינביה, פולין, הונגריה, סיציליה וסרביה. מספר כנסיות רומנסקיות נבנו בממלכות הצלבנים במזרח התיכון.
מסדרי הנזירות
שיטת מסדרי הנזירות היא השיטה בה הפכו מאמינים נוצריים לחברי ארגון נזירי, מנזר וקהילה נזירית, החיים עם קשרים משותפים לפי חוק אחיד בקהילה משותפת במקום להיות אוסף נזירים מתבודדים. שיטה זו נוסדה על ידי הנזיר בנדיקטוס הקדוש במאה ה-6 לספירה. המנזרים הבנדיקטינים התפשטו מאיטליה אל כל רחבי אירופה ואף היו הרבים ביותר באנגליה. אחריהם באו המסדר הקלוניאני, הציסטרציאנים, הקרתוזיאנים והקנונים האוגוסטיאניאנים. בהקשר למסעי הצלב הוקמו גם מסדרי אבירים-נזירים צבאיים בהם מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים) וההוספיטלרים.
בצרפת, בורגונדי הייתה מרכז של מסדרים נזיריים. המנזר העצום והחזק בקלוני השפיע רבות וממושכות על תוכנית הקרקע והאדריכלות של מנזרים וכנסיות-מנזר. לרוע המזל, רק שרידים מעטים נותרו מכנסיית המנזר בקלוני. הבנייה השנייה מ-963 ואילך נעלמה לחלוטין, אך לחוקרים יש מושג טוב של הבנייה השלישית, מהשנים 1088–1130, שעד לרנסאנס הייתה הבנייה הגדולה באירופה. לעומת זאת, בזיליקת סנט סרנין בטולוז (1080–1120) שרדה ללא פגע ומציגה את הרגולריות של התכנון הרומנסקי עם הצורה המודולרית שלו, ההופעה המסיבית שלו והחזרה על המוטיב של חלונות מקושתים פשוטים.
צליינות ומסעי הצלב
אחת מההשפעות של מסעי הצלב, שמטרתם הייתה לכבוש את המקומות הקדושים בארץ ישראל מידי השלטון המוסלמי, הייתה הצתת להט דתי, שבתורו גרם למיזמי בנייה גדולים. האצילים של אירופה, אלה שחזרו בשלום ממסעי הצלב, הודו לאלוהים על ידי בניית כנסיות או שדרוג כנסיות קיימות. במקביל, אלה שלא חזרו הונצחו בידי משפחתם ביצירות של אבן וטיח.
במסעי הצלב הועברו שרידי קודש רבים של קדושים ואף של שנים עשר השליחים מהמזרח התיכון וביזנטיון לאירופה המערבית. לכנסיות רבות, כגון כנסיית סנט פרונט בפריגו, היו קדושים מקומיים בעוד שכנסיות אחרות, כגון קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה, טענו לשרידים ופטרונות של קדושים בכירים (במקרה של סנטיאגו דה קומפוסטלה, יעקב בן זבדי, אחד משנים עשר השליחים). סנטיאגו דה קומפוסטלה, הממוקמת במערב גליסיה (כיום ספרד) נהפכה לאתר הצליינות החשוב באירופה וצליינים רבים עברו ברגל בדרך סנטיאגו, חלקם הולכים יחפים כדי לכפר על חטאיהם. הצליינים טיילו ב-4 מסלולים עיקריים שעברו דרך צרפת, והתכנסו ב-Jumieges, פריז, וזלה, קלוני, ארל וסנט גאלן בשווייץ. הם חצו שני מעברים בפירנאים והתכנסו למסלול אחד הנמתח לרוחב צפון-מערב ספרד. לאורך המסלול הם זכו לעידוד מצליינים שחזרו מהמסע. לאורך כל אחד מהמסלולים, מנזרים כגון אלה במואסק, טולוז, Roncesvalles, Conques, לימוז' ובורגוס סיפקו מזון ולינה לצליינים והתעשרו מהמסחר בנתיבים אלה. כנסיית סן בנואה די סאול (Saint-Benoît-du-Sault) בברי, היא כנסייה אופיינית שניבנתה על נתיב צליינות.
מאפייני הסגנון
האדריכלות הרומנסקית הייתה בתקופה בה אירופה עדיין חיה בפחד מתמיד מפני שודדים וברברים. האדריכלות לפיכך הייתה מאסיבית ואף מבצרית במובנים רבים. לפחות קומת המסד של כנסיות מתקופת הרומנסק היו כבדות ועם מעט פתחים - כמו במבצר. האדריכלות הגותית אשר התפתחה מתוך הרומנסק הייתה מבחינה זו הרבה יותר קלה ואוורירית.הבנייה אופיינה בקשתות עגולות, כמו הרומיות, קמרונות חבית וקמרונות צולבים. הקמרונות בחלל הפנימי של הכנסיות היו מדגישים את תאי נפח אשר יצרו. הקולונדות בתוך הכנסייה היו לרוב בנויות מסדרה של עמודים עבים וביניהם עמודים דקים יותר אשר אינם נושאים את משקל המבנה עצמו. כמו כן היו עושים שימוש בארקדות עיוורות (עמודים בתוך קיר וללא מעבר או חלון). מאפיין נוסף הוא צריחים גבוהים ומעוגלים וגגות מחודדים.
הרושם הכללי הניתן על ידי האדריכלות הרומנסקית, הן בבנייה דתית והן בבנייה חילונית, היא של מוצקות מסיבית וכוח. בניגוד לאדריכלות הרומית שקדמה לה ולאדריכלות הגותית שבאה אחריה, שבהן קשתות ועמודים נשאו את עומס המבנה, באדריכלות רומנסקית, כמו הביזנטית, העומס נישא על ידי הקירות או על עמודי תמיכה שהיוו חלק מהקיר.
האדריכלות הרומנסקית מחולקת בדרך כלל לשתי תקופות: "רומנסק ראשון" (First Romanesque) ו"רומנסק". ההבדל העיקרי הוא רמת המומחיות שבה נבנו המבנים. ברומנסק הראשון נעשה שימוש בקירות חצץ, חלונות קטנים וגגות חסרי קמרונות. עידון יותר גדול אפיין את התקופה השנייה, דבר שהגדיל את השימוש בקמרונות ובאבן מסותת.
קירות
הקירות של המבנים הרומנסקים הם לרוב עבים מאוד, עם פתחים קטנים ומעטים, וכמו כן בעלי שכבה חיצונית כפולה וממולאים בחצץ.
עמודי תמיכה
באדריכלות רומנסקית, עמוד התמיכה שימש לתמיכת קשתות. הם נבנו בשיטת בנייה masonry וחתכם בדרך כלל ריבועי או מלבני. בדרך כלל הם היו בעלי כרכוב אופקי שייצג כותרת בחלק ממנו יוצאת הקשת מן העמוד. לעיתים העמודים כללו עמודונים שהיו מצורפים אליהם, וחלקם היו בעלי כרכוב בגובה הבסיס.
אף על פי שדרך כלל הם היו מלבניים, עמודי התמיכה יכולים להיות בעלי צורה מורכבת, עם חצאי-מקטעים של ליבה חלולה במשטח הפנימי התומך בקשת, או צרור של עמודונים המובילים אל הכרכוב שלפני הקשת.
עמודי תמיכה שנמצאים בחיתוך של שתי קשתות גדולות, כגון אלה שמתחת מקום המצלב (המקום בו נפגשים הספינה הראשית ובית הרוחב) הם בעלי צורת צלב, כאשר לכל קשת יש עמוד תמיכה מלבני הניצב לעמודי התמיכה האחרים.
עמודים מחולצים
באיטליה, בזמן תקופת הרומנסק, מספר רב של עמודים רומיים חולצו מעתיקות וחורבות ושמשו מחדש כעמודים בכנסיות. העמודים העמידים ביותר היו משיש בהם האבן שוקעה אופקית. ברוב העמודים האבן שוקעה אנכית ולעיתים הם באים במספר צבעים. חלק מהם שמרו על הכותרות הרומיות, בדרך כלל קורינתיות או בסגנון רומי מרוכב. במספר מבנים, כמו באטריום (atrium) בבזיליקת סנט קלמנס ברומא, יש מגוון מוזר של עמודים בו כותרות גדולות מונחות על עמודים נמוכים וכותרות קטנות מונחות על עמודים גבוהים יותר כדי לאזן את הגובה. פשרות אדריכליות מסוג זה לא באו בחשבון עבור האדריכלים הרומיים או הגותיים. עמודים מחולצים שימשו גם בצרפת בהיקף קטן יותר. בגרמניה ואזורים אחרים, עמודים קטנים שנחצבו מחתיכת אבן יחידה שימשו לסירוגין בין עמודי תמיכה מסיביים יותר.
עמודי תוף
ברוב חלקי אירופה, עמודים רומנסקיים היו מסיביים, שכן הם תמכו בקירות עבים בעלי חלונות קטנים, ולעיתים גם בקמרונות כבדים. השיטה הנפוצה ביותר של בניית העמודים הייתה להרכיבם מגלילי אבן שנקראו "תופים", כמו בקריפטה של קתדרלת שפייר.
עמודי ליבה חלולה
כאשר היה צורך בעמודים מסיבים, כגון באלה של קתדרלת דרהאם, הם נבנו מאבן גזית והליבה החלולה מולאה בחצץ. עמודים ענקים ולא מחודדים אלה מקושטים לעיתים בחריטות.
כותרות
כותרות העמודים הקורניתיים מרובי העלים שימשו השראה להרבה כותרות רומנסקיות, והדיוק שבהם גולפו תלויה במידה רבה בזמינותן של כותרות מקוריות להשוואה, הכותרות באיטליה כגון בקתדרלת פיזה ובדרום צרפת הרבה יותר קרובות לקלאסיות מאשר אלה שבאנגליה.
הכותרת הקורניתית היא ביסודה עגולה בתחתית, שם היא יושבת על עמוד עגול ומרובעת בקצה העליון שלה, שם היא תומכת בקיר או בקשת. צורת כותרת זו נשמרה בפרופורציות הכלליות ובמתאר הכללי של הכותרת הרומנסקית. תכונה זו הושגה על ידי סיתות קובייה מלבנית וחציבת ארבע הפינות התחתונות בזווית כזו שהאבן הייתה מרובעת בחלקה העליון אך מתומנת בחלקה התחתון, כפי שניתן לראות בכנסיית סנט מיכאל בהילדסהיים (Hildesheim).
צורה זו שימשה בסיס למגוון רחב של טיפולים שטחיים, לעיתים העלים היו חיקוי של המקור אך לרוב פיגורטיביים. בצפון אירופה הכותרות עם העלים דמו הרבה יותר לעיטורי כתבי יד מאשר למקור הקלאסי, בעקבות אי הכרותם של היוצרים את המקור שלא היה נפוץ באזורים אלו. בחלקים מצרפת ואיטליה ישנם קישורים חזקים לכותרות המחוררות של האדריכלות הביזנטית. דווקא בכותרות הפיגורטיביות נראות המקוריות היצירתיות הרבה ביותר. בעוד שחלק מהם תלויים על איורים של כתבי יד כגון איורים של סצינות תנכיות ותיאורים של חיות ומפלצות, אחרים מציגים סצינות חיות של אגדות וקדושים מקומיים.
הכותרות, אף על פי ששמרו על תחתית עגולה וחלק עליון ריבועי, לעיתים קרובים נדחסו לצורת תפיחה דמוית כרית. זה בעיקר קרה בעמודי masonry גדולים, או בעמודים גדולים שמחליפים עמודי תמיכה, כגון בדרהאם.
עמודים לסירוגין
מאפיין נפוץ של מבנים רומנסקיים, שנמצא גם בכנסיות וגם בארקדות שמפרידים חללי פנים של טירות, הוא הצבה לסירוגין של עמודי תמיכה ועמודים.