cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארץ ישראל השלמה
בעד ונגד
אחת מסיבות ההתנגדות לרעיון ארץ ישראל השלמה מקורה בחשש דמוגרפי, שכן ביהודה ושומרון וברצועת עזה חיים מעל לשלושה מיליון ערבים. סיבה שנייה היא האמונה שנסיגה והקמת מדינה פלסטינית תביא לשלום ולהכרת שכניה של ישראל במדינת ישראל כגוף לגיטימי במרחב המזרח תיכוני. סיבה שלישית היא הראיה העקרונית כי חלק משטחי ארץ ישראל השלמה הם רכושו של העם הפלסטיני החי בהם, כי העובדה ההיסטורית שיהודים חיו בהם בעבר הרחוק אינה מעניקה למדינת ישראל בהווה זכות לשלוט בהם או לישב בהם את אזרחיה.
קיימות גישות ביניים כמו נסיגה מאזורים מאוכלסים בצפיפות בערבים, אוטונומיה או נסיגה מחלקים גדולים חוץ מאזורים בהם יש התיישבות יהודית צפופה.
עם התומכים הבולטים ברעיון ארץ ישראל השלמה נמנה ישראל אלדד ועם המתנגדים הבולטים נמנה ישעיהו ליבוביץ. עם הפוליטיקאים חסידי רעיון ארץ ישראל השלמה נמנו גם יצחק שמיר ורחבעם זאבי.
הרב צבי יהודה הכהן קוק, שהכוונתו נתנה השראה להקמת גוש אמונים, תמך בפעילות של התנועה למען ארץ ישראל השלמה אולם סירב להצטרף אליה, משום שהיא לא כללה את כל גבולות ההבטחה, וככזאת הפקיעה את מושג ארץ ישראל השלמה ממשמעותו הדתית.
רבי מנחם מנדל שניאורסון שנודע בהתנגדותו למסירת שטחים, נימק זאת בחשש פיקוח נפש, ולא ראה מצווה בעצם הריבונות של מדינת ישראל.
כיום
התנחלויות שהוקמו בסיני וברצועת עזה פונו. פינוי היישובים בסיני נעשה ב-1982 כשלב אחרון בביצוע הסכם השלום עם מצרים, ופינוי גוש קטיף ויתר ההתנחלויות ברצועת עזה נעשה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות. בשני המקרים פונו היישובים ונהרסו ביוזמת ראשי ממשלה שהיו מזוהים עם רעיון ארץ ישראל השלמה - מנחם בגין ב-1982 ואריאל שרון ב-2005. בשני המקרים התחייבה המדינה לפצות את המפונים ולדאוג ליישובם מחדש בתוך תחומי הקו הירוק, אם כי במקרה של תוכנית ההתנתקות נמתחה ביקורת על שיבושים ועיכובים במתן הפיצויים ובמציאת פתרונות דיור חלופיים למפונים.
רעיון ארץ ישראל השלמה שהיה פעם קרוב לקונצנזוס, נחשב היום לנושא שנוי במחלוקת. נטיית דעת הקהל לטובת פשרה טריטוריאלית התגברה מאז האינתיפאדה הראשונה (דצמבר 1987), אולם היא ידעה עליות ומורדות בהתאם לאירועים פוליטיים, ולמידת האמון ששורר בין הצדדים הישראלי והפלסטיני. רעיון ארץ ישראל השלמה חזר ועמד במוקד המחלוקת במפלגת הליכוד במהלך גיבוש תוכנית ההתנתקות. ויכוח רעיוני זה היה אחת הסיבות לפיצול הליכוד. מצע מפלגת "קדימה", שכללה בעיקר פורשים מהליכוד והונהגה על ידי אריאל שרון, מביע תמיכה ברעיון שתי מדינות לשני עמים - רעיון שנחשב תריסר שנים קודם לכן כטאבו בקרב ארגוני הימין. עם זאת, "קדימה" לא החזיקה מעמד ונמחקה מהנוף הפוליטי.
Moment of Glory
Moment of Glory הוא אלבום הבי מטאל של הלהקה הגרמנית, סקורפיונז, שיצא בשנת 2000. האלבום יצא בשיתוף פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של ברלין.
DAG
DAG (ראשי תיבות של: Defense Acquisition Guidebook) הוא טקסט שפותח כדי לסייע בהבנה ויישום של פרקטיקות רכישה של מחלקת ההגנה של ארצות הברית בכפוף לסדרת ההוראות "DoD Directive 5000 series". טקסט זה, זמין גם בפורמט אלקטרוני ברשת האינטרנט בנוי על בסיס HTML מספק תובנה למבט מחזור חיים ותפקידים פונקציונליים בתוך מחזור החיים של רכישות.
בשנת 2002 הפך המסמך 5000.2-R ל DAG הרשמי.
גדליה גל
גדליה גל (נולד ב-14 בפברואר 1933) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך ומפלגת העבודה בכנסת ה-12 וה-13.
ביוגרפיה
גל נולד במגדיאל בשנת 1933, למשפחה שהייתה ממקימות המושבה. הוא למד בבית הספר המקצועי שבח בתל אביב והוסמך כמסגר.
בנעוריו היה מדריך בסניף הנוער העובד במושבה ובגיל 16 שימש כמרכז הסניף. לפני מלחמת העצמאות, כנער, עבר אימונים בהגנה ובמלחמת העצמאות שימש רץ של מפקד ההגנה במושבה.
שרות צבאי
ב-1951, לפני שמלאו לו 18, התגייס לצה"ל לחיל התותחנים בו שימש בתחילה כנהג. לאחר מכן נשלח לקורס קציני תותחנים. לאחר סיום הקורס נשאר כמדריך בבית הספר לקצינים. בתפקיד זה שרת במשך השרות הסדיר ותקופה מסוימת בשרות קבע. לאחר מכן עבר לשירות מילואים בחיל הצנחנים וב-1955 היה בין מקימי גדוד המילואים הראשון של הצנחנים – גדוד 771. אחרי מלחמת סיני שרת כמפקד פלוגה וסגן מפקד גדוד 28 של חטיבת הצנחנים 55 ובתפקיד זה לחם במלחמת ששת הימים שבתחילתה נפצע.
שליחויות בחו"ל מטעם המדינה
בשנת 1961 נשלח על ידי צה"ל לאתיופיה שם השתתף באימון פלוגה בדיוויזיה השלישית.
בשנת 1979 נשלח על ידי ההסתדרות והאיגוד המקצועי לאיי פיג'י לבדוק אפשרות לארגון חקלאות שיתופית.
תפקידים בתנועת המושבים
ב-1954 נענה לקריאתו של בן-גוריון, הצטרף לפרויקט התנדבותי של תנועת המושבים- תנועה ללא שם, והתגורר עם משפחתו שנה במושב מסלול, שם שימש מדריך לאחר מכן היה במשך שנה רכז המושבים בחבל הנגב.
בשנים 1967-1964  היה מרכז ועדת הנוער.
בשנים 1969-1967 היה מרכז ועדת המשק.
בשנים 1987 – 1988 היה מזכיר תנועת המושבים.
חבר כנסת
בשנת 1988 נבחר לכנסת מטעם המערך. הוא פעל לחקיקתו של חוק ההסדרים במגזר החקלאי המשפחתי, התשנ"ב-1992, שזכה לכינוי "חוק גל". החוק, שחוקק על רקע האינפלציה הקיצונית שהייתה בשנים  1980 - 1985 ופעולות הממשלה לבלימתה, שהביאו למשבר חמור במאות מושבים בכל קצות הארץ ממטולה ועד הערבה ובהם אלפי משפחות של מתיישבים וותיקים ומתיישבים מעולי שנות החמישים, נועד לחייב את הבנקים להגיע להסדרים של מחיקה ופריסה של חובות המושבים. לחוק זה היו מאוחר יותר השלכות רחבות הרבה יותר מאשר על מערכת היחסים בין הבנקים והמושבים. חוקתיותו נדונה בבית המשפט העליון במה שנודע כפרשת "בנק המזרחי", שמהווה את אחת מאבני הדרך המרכזיות במהפכה החוקתית.
בשנת 1992 נבחר גל לקדנציה שנייה בכנסת, שבה גם שימש כיו"ר ועדת הכספים. במהלך כהונתו הוביל את חקיקת חוק משק החשמל. חוק זה, שהחליף פקודה מנדטורית, נועד ליצור רגולציה במשק החשמל בישראל וליצור את התשתית לצמצום המונופול של חברת החשמל.
גל נמנה עם מקימיה של הדרך השלישית, אך משהחלה להתמסד כמפלגה בחר שלא להצטרף אליה, ונשאר במפלגת העבודה. בפריימריז שנערכו לקראת הבחירות לכנסת ה-14 הוא נדחק למקום לא ריאלי, ולא נבחר לכהונה נוספת בכנסת. גורמים פוליטיים מעריכים כי עובדים בחברת החשמל שהתפקדו למפלגת העבודה פעלו לסיכול בחירתו.
תפקידים ציבוריים נוספים
לאחר סיום כהונתו בכנסת מונה ליו"ר תנובה, ושימש בתפקיד זה עד שנת 2001. מאוחר יותר מילא שורה של תפקידים ציבוריים שונים, שאת חלקם מילא בהתנדבות. בין היתר, שימש כיו"ר הוועד המנהל של החברה להגנת הטבע, כיו"ר הנהלת גבעת התחמושת, יו"ר החברה הכלכלית "בית העמק", יו"ר מועצת הנדל"ן בקיבוץ שדות ים, כחבר בחוג עמיתי תיאטרון גשר, תיאטרון היידיש ועוד.
חיים אישיים
חי בכפר ויתקין. בעבר עסק גל בגידול בקר ותרנגולי הודו. כיום גל עוסק בנוסף בחקלאות, מגדל זיתים ואשכוליות ומתנדב בהסעת חולים פלסטינים מהמעברים אל בתי החולים במסגרת עמותת בדרך להחלמה. הוא אב לארבעה ילדים וסב לארבעה־עשר נכדים ושישה נינים.
עמוס טלשיר
עמוס טלשיר (נולד ב-5 בינואר 1950) הוא סופר, פרסומאי ושחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
עמוס טלשיר נולד בקיבוץ מעלה החמישה וגדל בבאר שבע. הוריו, קייזי ואריה טישלר, היו ניצולי השואה: אביו היה מזכיר מועצת פועלי באר שבע ואמו עקרת בית ותופרת. במשפחה עוד אח, ואחות, הסופרת רחל טלשיר. בשנת 1968 התגייס ללהקת הנח"ל והיה למפקד הלהקה. יחד איתו שירתו מירי אלוני, אופירה גלוסקא, טליה גולדברג, דסי הדרי, מוטי פליישר, אלי מגן, מיכל בר זיו, אמוץ ברונטמן, דני סנדרסון, מאיר פניגשטיין, נחום שגיא, רותי הולצמן, אסתי כץ וירדנה ארזי. השתתף בתקליט "כל הכבוד לנח"ל" (1968) אשר שיחזר את להיטי הלהקה. במסגרת שירותו הצבאי השתתף בתוכניות "קרנבל בנח"ל" (1969) ו"בהיאחזות הנח"ל בסיני" (1970). את קולו הבולט ניתן היה לשמוע בשיר "אחות לנו קטנה", "סלח המפקד" ובשיר לשלום. לאחר שחרורו מהלהקה למד בימוי קולנוע וכתיבה יוצרת באוניברסיטת ת"א.
בשנת 1971 שיחק בסרטו של יואל זילברג "חסמבה ונערי ההפקר" (ע"פ ספרו של יגאל מוסינזון) בתור אחד מנערי כנופיית המטפחת השחורה "דיליג'נס היפה". באותה שנה שיחק בהצגה "אירמה לה דוס מיפו" בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל) לצד רבקה זהר וגדי יגיל. בשנת 1972 כיכב במופע "שוקולד מנטה מסטיק - קונגרס הצחוק הציוני" יחד עם ההרכב המוזיקלי שוקולד מנטה מסטיק, ציפי שביט ועזרא דגן שסיפר את סיפורי תל אביב הקטנה בשנות השלושים. המופע הועלה בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל). בשנת 1973 שיחק בסרטו של מנחם גולן "קזבלן" לצידו של יהורם גאון, ובסרט "מתנה משמיים" (1973) של גד בן ארצי.
בשנת 1976 השתתף בהצגה "ילדי הירח" בתרגומו של אהוד מנור בתיאטרון הקאמרי, לצד חנה לסלאו, מתי סרי וראובן שפר.
בשנת 1977 יצא לאור את ספרו הראשון "כמו כלבים מחוברים", שעוסק בסיפורו של נער בן 16 בגיל ההתבגרות. בשנת 1978 הוציא את ספרו השני "מאמין קטן", שעוסק בגירושיו מירדנה ארזי ואת סיפורו של גבר בשנות העשרים לחייו אחרי שחרורו מהצבא והחיים בחו"ל. באותה שנה שיחק לצד גידי גוב ודליק ווליניץ בדרמת הטלוויזיה "חרבת חיזעה" בבימויו של רם לוי על פי ספרו של ס. יזהר בתפקיד "אריה".
בשנת 1978 החל עמוס טלשיר לעבוד כקופירייטר במשרד הפרסום "אריאלי" אחרי פרסום הרומן השני שלו. כעבור עשר שנים הפך למנכ"ל החברה, ושותף בה. הוא היה הפרסומאי הישראלי הראשון שהנפיק את החברה בבורסה האמריקאית, ולאחר מכן מכר את השליטה בחברה לחברת הפרסום הבינלאומית "פובליסיס". גם מהלך זה נעשה לראשונה בישראל על ידי טלשיר, כמו גם הקמת חברת הפרסום האינטרנטית "אידאולוגיק". ב-2007 פרש טלשיר מענף הפרסום והתמסר לכתיבה ספרותית.
בפברואר 2008 התפרסם ספרו השלישי, "אלוהים אוהבת אותי", העוסק ברומן אהבה, רעיונות ובועת היי-טק. בנובמבר 2008 יצא לאור ספרו הרביעי - "אריה פצוע״.
בינואר 2011 הוציא את ספרו החמישי, "טרזן יופיע פתאום".
באותה שנה הוציא את ספרו השישי, ״אחד מהפרובינציה״ ובצמוד לו הוציא את ספר שיריו הראשון ״שירים מהפרובינציה״ העוסק בדיאלוגים בין נשות הסיפור עם בן, שהגיע מהפרובינציה לעיר הגדולה. בד בבד עם יציאת ספר שיריו הראשון יצא במופע קברט ספרותי עם שרהל'ה שרון.
באפריל 2013 יצא לאור ספרו השביעי "האצטדיון" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
טלשיר למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 נישא לזמרת ירדנה ארזי, אותה הכיר בעת השרות בלהקת הנח"ל. השניים התגרשו לאחר כשש שנות נשואין. בשנת 1982 נישא בשנית לעיתונאית ענת ינוקא, ולזוג שלושה ילדים. הם מתגוררים ברמת השרון.
קול התור
קול התור הוא ספר בנושא תהליכי הגאולה על פי הקבלה.
לטענת צאצאי הרב הלל ריבלין משקלוב, סבם הוא זה שחיבר את הספר על-פי תורת רבו, הגאון מווילנה. הספר פורסם לראשונה על ידי שלמה זלמן ריבלין בשנת תש"ז, אף שרעיונות רבים בספר מופיעים כבר בפזמוניו של הרב יוסף ריבלין (נפטר ב-1896), נכדו של הרב הלל ומבוני השכונות החדשות בירושלים.
מסרים עיקריים של הספר
מסר מרכזי בספר הוא כי הגר"א ראה את עצמו ניצוץ משיח בן יוסף, שתפקידו לדאוג לבניין הארץ, ולצורך כך שלח את תלמידיו. מוטיב מרכזי נוסף הוא עניין שני משיחין ו"עוד יוסף חי", שעניינו הוא שישנם שני משיחים: משיח בן יוסף ומשיח בן דוד. משיח בן יוסף יפעל בימי עקבתא דמשיחא, ועניינו הוא קירוב הגאולה על ידי מעשי ישראל בדרך טבעית שמעוררת הנהגה אלוהית ניסית נסתרת. לעומת זאת, משיח בן דוד יפעל בימות המשיח, ועניינו הוא הגאולה עצמה, שתבוא על ידי מעשים עם ניסים גלויים. בתלמוד (ב ועוד) נאמר שנגזר על משיח בן יוסף שייהרג במלחמת גוג ומגוג, ובספרי הקבלה מפורש שייהרג ידי ארמילוס הרשע (שר הערב רב). הגר"א מוסר לתלמידיו בספר קול התור (חלק א' החל מאות ו') שבעה עקרונות בנוגע לאתחלתא דגאולה, בהם הכלל של "עוד יוסף חי", כלומר שגזירת מותו של משיח בן יוסף התבטלה (על ידי אורך הגלות, סבל ייסוריו, המעשים שנעשים על ארץ ישראל, חבלי משיח ותפילותינו בעד חייו). המשמעות של נצחיותו של 'משיח בן יוסף' היא קיום עקבות המשיח לפני הגאולה, והצלחת קיבוץ גלויות.
הדפסת הספר
למרות העדויות המוקדמות בכתבי ר' יושעה ריבלין על שיטה זאת, עצם קיומו של הספר הגיע לתודעה הציבורית רק בימי בנו, ר' שלמה זלמן ריבלין, שהחל בהדפסת קבצים מהספר, ופרסם ספרים נוספים על ההיסטוריה של עליית תלמידי הגר"א לפי שיטתו, דוגמת ספר "מוסד היסוד", פזמוניו של אביו, "חזון ציון"- שהוא ספר דרשות של בנו של ר' הלל, ר' משה ריבלין (שכיוניו היה "ר' משה מגיד" או "המגיד דורש ציון") שעוסקים בענייני הגאולה, ועוד.
ר' זלמן ריבלין לא הספיק לסיים את הדפסת הספר, ובחייו הוציא לאור רק מהדורה מקוצרת וחלקית, שלא זכתה לתפוצה רבה. לאחר מלחמת ששת הימים צירף הרב מנחם מנדל כשר את הספר כפי שהדפיסו ר' זלמן לספרו התקופה הגדולה. לפי עדותו של ר' זלמן עצמו, אין הספר העתקה מדויקת של ספר שחיבר ר' הלל, אלא סיכום של מסורות שעברו בעל-פה במשפחת ריבלין ובין צאצאי תלמידי הגר"א, כפי שניתן לראות בכתבי אביו ר' יושעה, ובדרשותיו של ר' משה מגיד. באותה שנה (תשכ"ט) הודפס הספר על ידי הרב חיים פרידלנדר והוועד להפצת "קול התור". בשנת תשנ"ד יצאה לאור מהדורה נוספת בתוספת כמה הרחבות על ידי פרופ' יוסף ריבלין, נכדו של ר' זלמן ריבלין.
הפולמוס על הספר
לאחר הדפסת הספר בשנית התעורר פולמוס בגינו. חלקים מהציבור החרדי טענו שהמסורות של 'קול התור' אינן אמינות ושהספר לא נכתב בידי הרב הלל משקלוב. הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית, המתנגד נמרצות לשיטת 'קול התור', טוען כי גם אם הספר מקורי הרי שהוכנסו בו מסורות לא מדויקות בידי צאצאי הרב הלל. עוד הוא טוען שהמהדיר של הספר (ר' זלמן ריבלין), שהיה ציוני נלהב, הציג את הגר"א כ'לאומי'. במהדורת תשנ"ד הובאו מספר הקדמות מרבני ירושלים התומכות באותנטיות החיבור ומחזקות את טענת הרב חיים פרידלנדר וחבריו כי "סוף דבר, כל מי שהאמת נר לרגליו, לא ימצא בספר הזה דבר שיספק עליו אמיתתו והיותו כולו מתורתו של רבינו הגר"א". ראש ישיבת מרכז הרב הציונית דתית הרב צבי יהודה קוק החשיב מאוד את הספר כאותנטי.
גם לדעת הרב יצחק שלמה זילברמן הספר הוא אותנטי ועל פיו הקמת מדינת ישראל בשנת ה'תש"ח היא אתחלתא דגאולה בבחינת "קמעא קמעא". שיטתו התבארה בספר אחרית כראשית (ירושלים תשס"ג) של תלמידו הרב אריה שפירא וכן בספר מגדיל ישועות מלכו (ירושלים תשע"ח). הרב ישראל אליהו וינטרוב יצא חוצץ נגד שיטה זו בחיבורו התקופה בסערת אליהו, שבו כתב באריכות ש"קול התור" מזויף, ואף קיבל הסכמה מהרב אלעזר מנחם מן שך. בכתב העת קדושת ציון הופיעה סדרת מאמרים ארוכה מאת הרב חיים והב, שבה תמך באותנטיות של הספר. הרב יוסף אביב"י הוכיח כי הספר חובר על ידי ריבלין לאחר שנת תרצ"ט.
מחקרים על הספר
מחקרים אודות הספר שנעשו בידי ד"ר רפאל שוח"ט והרב אברהם קוסמן מובילים למסקנה, שספר קול התור מכיל יסודות אותנטיים המופיעים בספרי הקבלה של הגר"א ומרחיב אותם. כאמור, נראה כי כתב-היד המקורי של הספר לא הגיע לידי המהדיר רש"ז ריבלין, אלא רק עיבודים או תקצירים, והוא ערך אותם. מסגנון הספר ולשונו ניכר שמדובר בעורך מאוחר המשתמש במילים מודרניות, וכן נראה שלפני המהדיר (או עורך שקדם לו) עמד טקסט קדום, שלא תמיד הבין המהדיר את משמעותו הנכונה. הדבר ניכר בטקסטים המסומנים בסימני שאלה, בניסוחים לא מוצלחים וכדומה. לכן נכון להשוות את האמור בספר באופן ביקורתי לשאר ספרי הגר"א.
על פי תאוריה של החוקר אלי אשד, נכתב הספר בידי הרב המקובל יצחק צבי ריבלין, "דרשן הגאולה", שייתכן שנעזר בכתיבה בידי הרב אליהו לנדא נכד הגר"א. את הדמיון ברעיונות לפזמוניו של יושעה ריבלין מסביר אשד בכך ש"קול התור" התבסס על הפזמונים ולא להפך.
ד"ר יצחק הרשקוביץ הגיע למסקנה שהספר נכתב בשלהי המאה התשע עשרה או בתחילת המאה העשרים, והוא משקף עמדות סוציאליסטיות שרווחו באותה עת. לדעתו, הספר מנסה להציע השקפת עולם שמתאימה את הערכים הקבליים שבתורת הגאון מווילנא ותלמידיו למציאות של המשבר הכלכלי, החברתי והאידאולוגי בירושלים, בפרט אחרי שנת ת"ר, שבה התעוררה עלילת דמשק והישוב סבל ממחסור וקשיים. מציאות זו הובילה מנהיגים רוחניים של היישוב ליצור מערכת קבלית של גאולה רוויית ייסורים ומשברים, בניגוד למודל הליניארי, נטול הסיבוכים, של הגאולה, שיצא מבית מדרשו של הגאון מווילנה.
ד"ר אריה מורגנשטרן העלה מספר טענות נגד מסורת משפחת ריבלין המיוצגת ב'קול התור', שלפיה הנהיג הרב הלל עצמו את עליית תלמידי הגר"א בשנת 1809. לפי מסמכים מקוריים קבע מורגנשטרן שהרב הלל עצמו עלה ארצה בקיץ של שנת 1832, ולא מילא תפקיד בכיר בהנהגת העולים. בנוסף, לא ברורה העובדה האם הוא היה תלמיד הגר"א, או שרק אביו היה תלמיד הגר"א. עם זאת, לדבריו הספר לא זויף על ידי שלמה זלמן ריבלין, שלדבריו לא היה לו ידע קבלי שדרוש לחיבור ספר כזה, וכן היה אדם תמים ולא נוכל וזייפן.
פרופ' עמנואל אטקס סבור שהמחבר הוא שלמה זלמן ריבלין. לדעת אטקס האתוס שלפיו הספר נכתב על ידי תלמידי הגאון מווילנה התאים לרבנים ציונים דתיים כדי להוכיח את טענתם שהציונות הדתית קדמה לציונות.
מרסל רנו
מרסל רנו (בצרפתית: Marcel Renault; 14 במאי 1872 – 26 במאי 1903) היה תעשיין ונהג מרוצים צרפתי. אחד משלושת המייסדים של יצרנית הרכב "רנו", חברה שהקים עם אֶחָיו לואי ופרננד.
ביוגרפיה
רנו נולד בשנת 1872 בפריז למשפחה בורגנית שלה חמישה ילדים. אביו, אלפרד רנו, היה סוחר בדים וכפתורים אמיד, ואמו הייתה בת למשפחת סוחרים עשירה. בשנת 1899, בעוד מנהל את העסק המשפחתי, הקים יחד עם אחיו הגדול פרננד את חברת "רנו". כל אחד מהאחים השקיע בה הון עצמי של 60,000 פרנק צרפתי. בחברה הועסקו 60 עובדים, ביניהם האח הצעיר לואי, שהיה אחראי על תכנון המכוניות. בשנה הראשונה לייסוד החברה יוצרו 76 יחידות.
קריירת מרוצים
במקביל לייצור המכוניות מרסל ולואי השתתפו במרוצים שונים. באוגוסט 1899 התחרו השניים במרוץ פריז–טרוביל, שהתקיים בין הערים, וזכה בניצחון הראשון בקריירה. מרסל השתתף בכמה מרוצים שונים, ביניהם מרוץ פריז–טולוז–פריז, שמסלולו היה באורך של 1,448 קילומטרים, כחלק מאירועי אולימפיאדת פריז בשנת 1900. בהמשך לא הכיר הוועד האולימפי באירוע כחלק מאירועי האולימפיאדה. בשנת 1901 התחרה במרוץ פריז–בורדו (מקום 13) ומרוץ פריז–ברלין (לא סיים). שנה לאחר מכן לא הצליח לסיים את מרוץ פריז–אראס, אך רשם ניצחון במרוץ פריז–וינה
ב-24 במאי 1903, ימים ספורים לאחר יום הולדתו ה-31, נפצע קשות בתאונה שאירעה במהלך מרוץ פריז–מדריד. ליד העיר פואטייה יצא מרסל לעקיפה, ובשל ענן אבק סמיך הוא לא הבחין בעיקול הדרך בזמן. מכונית הרנו שנשאה את הספרה 63 ירדה מהכביש במהירות של 100 קמ"ש לתוך התעלה והתהפכה. כתוצאה מההתהפכות הועפו מהרכב רנו והמכונאי שהיה עמו למרחק של כמה מטרים. המכונאי סבל משברים בלבד. רנו נפגע בעמוד השדרה, שקע בתרדמת ומת מפצעיו יומיים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מותו הוקמה אנדרטה בצורת אובליסק לזכרו בסמוך למקום התאונה. בשנת 2019 הועברה האנדרטה למרכז הכפר, מרחק של 2.5 ק"מ צפונית-מזרחית למקום התאונה.
הלן סויר הוג
הלן באטלס סויר הוג (באנגלית: Helen Battles Sawyer Hogg; נולדה ב-1 אוגוסט 1905 - 28 ינואר 1993) הייתה אסטרונומית שהתפרסמה בשל מחקרה החלוצי בתחום צבירים כדוריים וכוכבים משתנים. היא הייתה הנשיאה (האישה) הראשונה של מספר ארגונים אסטרונומיים ואישה מכובדת בקרב הקהילה המדעית בתקופה שבה אוניברסיטאות רבות לא העניקו תארים מדעיים לנשים. הייתה בעלת טור בנושאי אסטרונומיה בטורונטו סטאר ("עם הכוכבים", 1951-1981) ובכתב העת של החברה המלכותית האסטרונומית של קנדה ("מתוך ספרים עתיקים", 1946-1965).
הו, הו יוליה
הו, הו יוליה הוא מחזה הומוריסטי שנכתב על ידי אפרים קישון בשנת 1974. קישון מציג במחזה את המשך קורותיהם של רומיאו ויוליה לולא התאבדו. הוא מציג אותם כזוג נשוי טיפוסי, במובן הרע של הביטוי הזה, ושם ללעג את ה"אהבה הגדולה" שלהם המתוארת במחזה המקורי של ויליאם שייקספיר. בהצגה המקורית, אריק לביא ואשתו שושיק שני גילמו את הדמויות הראשיות, ושחקנים שונים נשכרו כדי לגלם את ויליאם שייקספיר, בהם יהודה אפרוני, נסים זוהר, מנחם עיני ואבנר חזקיהו.
תקציר העלילה
המחזה מתחיל בהצגת חייהם של רומיאו ויוליה: הם הצליחו להתחמק מההתאבדויות ודבר זה לא קרה מעולם, הם חיים בעוני, נוטים לריב על דברים קטנים, יש להם בת מרדנית ששונאת אותם (לוקרציה), ורומיאו מחכה לכך שאמהּ של יוליה תמות כדי שהוא יוכל לרשת את כל כספה.
הלן סויר הוג
ביוגרפיה
נולדה בלואל, מסצ'וסטס, בתם השנייה של הבנקאי אדוארד אוורט סויר ואשתו קריאר ספראג סויר שהייתה מורה בבית ספר. סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לואל בגיל 15, אך בחרה להישאר שנה נוספת לפני שעזבה ללמוד במכללת מאונט הוליוק בשנת 1922.
הו, הו יוליה
תקציר העלילה
באמצע ריב של רומיאו ויוליה, מגיעה רוחו של ויליאם שייקספיר אשר התעוררה מהוויכוחים, בטענה שהם חרגו מהמחזה שכתב, והוא דורש לתקן זאת. כאשר הם מסרבים לחזור לסוף המקורי של המחזה (כלומר להתאבד), מחליט שייקספיר לתקן זאת בכך שיגרום לשניהם להרוג אחד את השני על ידי הרעלה. בסוף המחזה שייקספיר בורח עם בתם לוקרציה, ונותן להם להרעיל אחד את השני. לאחר שנראה ששניהם מתים, הם מתעוררים שוב, וחוזרים לריבים הישנים שלהם.
הלן סויר הוג
חינוך
לאחר שסיימה את לימודיה בתיכון, הצטרפה הוג למכללת מאונט הוליוק. על אף שכמעט השלימה תואר בכימיה, היא שינתה את התמחותה מכימיה לאסטרונומיה לאחר שנכנסה לשיעורי אסטרונומיה עם ד"ר אן סיבל בשנתה הראשונה (1925). בינואר 1925, לקחה סיבל את הכיתה שלה כדי לראות ליקוי חמה, ושנה לאחר מכן הגיעה לבקר במאונט הוליוק אנני ג'אמפ קאנון, אסטרונומית העובדת באוניברסיטת הרווארד. הוג ציינה את החוויות האלה כרגעים מכוננים שהובילו לקריירה שלה בלימודי אסטרונומיה. בשנת 1926 סיימה הוג תואר ראשון באסטרונומיה בהצטיינות.
לאחר שסיימה את לימודיה במאונט הוליוק, קיבלה הוג בסיועה של קאנון מלגה ללימודים לתארים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד בסתיו 1926. בהרווארד עבדה הוג עם ד"ר הארלו שאפלי, מנהל תוכנית הלימודים באסטרונומיה. בהתאמה לציפיות ולאתיקה בעבודה של שפלי, עבדה הוג קשה במשך שעות למדידת גדלים ובהירות של אשכולות כדוריים ופרסמה מספר מאמרים. הוג קיבלה תואר שני ב-1928 ודוקטורט ב-1931, שניהם ממכללת רדקליף, כשהרווארד סירבה להעניק תואר ראשון במדע לנשים באותה תקופה.
על ההתקדמות שלה באסטרונומיה, הוג קיבלה תואר דוקטור של כבוד משש אוניברסיטאות בקנדה ובארצות הברית, ביניהן מכללת מאונט הוליוק ואוניברסיטת טורונטו.
עבודה מדעית
בשנת 1935 עברה הוג לאוניברסיטת טורונטו, לאחר שבעלה קיבל הצעת עבודה לעבודה במצפה דוד דאלאפ. בשנה הראשונה שלה שם, המשיכה הוג בעבודת הצילום של צבירים כדוריים, וצברה אלף צילומים בהם היא השתמשה לזיהוי אלפים רבים של כוכבים משתנים. בשנת 1939 פרסמה את הקטלוג "Catalogue of 1116 Variable Stars in Globular Clusters" (1116 כוכבים משתנים באשכולות כדוריים), הראשון מבין שלושת הקטלוגים שהשלימה, כשרביעי היה בתהליך עבודה בעת מותה. בנוסף לעבודתה על כוכבים משתנים באשכולות כדוריים, השתמשה הוג ביחסי בהירות נראית של משתנים קפאידים כדי לחקור את גיל, גודל ומבנה שביל החלב.
בשנות השלושים המאוחרות, הייתה הוג לאחד האסטרונומים הראשונים שנסעו ועבדו ברחבי העולם כדי לקדם את המחקר שלה, שכן הצבירים הכדוריים בהם צפתה נראו בצורה הטובה ביותר מחצי הכדור הדרומי.
בשנים 1939-1941 חזרה הוג לאמריקה כדי לשמש כנשיאת האיגוד האמריקאי של חוקרי כוכבים משתנים (1939-1941) ויו"ר בפועל של מחלקת האסטרונומיה של מאונט הוליוק (1940-1941). עם שובה למצפה דוד דנלאפ, לקחה על עצמה חובות הוראה באוניברסיטת טורונטו, בעיקר כתוצאה מהיעדר צוות ההוראה הגברי בשל מלחמת העולם השנייה. בתום תפקידה לאחר שחזרו הגברים מהמלחמה, התקדמה הוג לדרגות פרופסור ב-1951, פרופסור חבר ב-1955, פרופסור מלא ב-1957 ופרופסור אמריטה ב-1976 עם פרישתה. במהלך קריירת המחקר שלה פרסמה הוג מעל 200 מאמרים, והייתה סמכות מובילה באסטרונומיה.
תמיכה מדעית, מודעות ושירות
הוג לא הגבילה את עצמה לפרסום ההתמחות האסטרונומית של הכוכבים המשתנים באשכולות הכדוריים, ופרסמה את ההיסטוריה של האסטרונומיה באמצעות הטור שלה "מחוץ לספרים ישנים", שפורסם בכתב העת "האגודה המלכותית האסטרונומית של קנדה". היא הייתה ידועה גם ב-30 השנים שבהן כתבה את הטור השבועי שלה "עם הכוכבים", שיצא לאור בטורונטו סטאר. נוסף על כך, הוג שיווקה את האסטרונומיה עם ספרה "הכוכבים שייכים לכולם" ב-1976, סדרה של שמונה סדרות בטלוויזיה הקנדית החינוכית ב-1970, ותפקידה כנשיאה המייסדת של החברה האסטרונומית הקנדית. היא גם תמכה באופן אקטיבי בנשים על מנת שתעסוקנה במדע.
בנוסף לעבודת הסנגוריה והמודעות שלה, הוג ניהלה מספר ארגונים אסטרונומיים ומדעיים קנדיים, ושירתה במועצת המנהלים של חברת בל טלפון מקנדה בשנים 1968 עד 1978. היא גם הייתה מנהלת תוכנית האסטרונומיה של הקרן הלאומית למדע, ובתפקיד זה היא סייעה בקביעת אתרים לתצפית הרדיו הלאומית של האסטרונומיה ולמצפה הלאומי של קיט פיק בשנת 1955. בשנת 1960, היא הפכה לנשיאה הראשונה של מדור מדעי הטבע של החברה המלכותית של קנדה, וכן הנשיאה הראשונה של המכון הקנדי המלכותי (1964-1965).
חיים אישיים
הלן סויר הוג נישאה לפרנק סקוט הוג, סטודנט באסטרונומיה בהארוורד, בשנת 1930, והשניים עברו לגור בויקטוריה, קולומביה הבריטית בשנת 1931. היא ילדה את בתם סאלי שם ביוני 1932. הוג המשיכה בעבודת התצפית שלה והביאה את בתה הישנה איתה אל המצפה בלילה בסל. מנהל מצפה הכוכבים, ד"ר ג'יי אס פלאסקט, העניק לה מענק מחקר על סך 200$, שאפשר לה להעסיק עוזרת בית במשרה מלאה במשך שנה שלמה ולהמשיך בעבודת המחקר שלה.
בשנת 1935, בני הזוג עברו לאונטריו לעבוד במצפה של דוד דאלאפ באוניברסיטת טורונטו, שם נולד הילד השני דוד בינואר 1936, ואחרי זמן קצר נולד ילדם השלישי ג'יימס בספטמבר 1937. פרנק נפטר בשנת 1951 מהתקף לב, והלן לקחה על עצמה את האחריות המקצועית שלו בנוסף לגידול שלושת ילדיהם. ב-1985 נישאה הלן לפ.ה. פריסטלי, עמית ופרופסור לשעבר לאנגלית באוניברסיטת טורונטו, שמת ב-1988.
הלן סויר הוג נפטרה מהתקף לב ב-28 בינואר 1993, בריצ'מונד היל, אונטריו.
ניספור נייפס
ז'וזף ניספור נייפס (בצרפתית: Joseph Nicéphore Niépce; 7 במרץ 1765 – 5 ביולי 1833) ממציא צרפתי, מחלוצי הצילום. נחשב לאדם הראשון שהצליח לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה. היה בן למשפחת אצולה מיוחסת, נולד בעיר שאלון-סור-סון שבחבל בורגונדי.
המצאת הצילום
ההיסטוריה של המצאת הצילום היא סבוכה ומסוכסכת, ולטכניקה זו אבות רבים. עם זאת, מקובל לראות את ניספור נייפס כממציא הראשון שהצליח ללכוד ולקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה בסביבות 1826 או 1827. היכולת לקלוט דימוי בקמרה אובסקורה על גבי משטח רגיש לאור הייתה מוכרת עוד לפניו, אולם רק כעת נמצאה דרך לקבע את הדימוי, כדי שלא ימשיך להשחיר בעת הוצאתו מן המצלמה אל האור.
HMMWV
באוגוסט 2015, צבא ארצות הברית הודיע שהוא מוציא את ההאמרים מהשימוש ומתחיל לרכוש רכבי שטח חדשים מתוצרת חברת אושקוש, אחרי שהיא זכתה בפרויקט להספקת כלי רכב של הצבא (JLTV - Joint Light Tactical Vehicle).
ניספור נייפס
התצלום הראשון
לאחר זמן נטש נייפס את שיטת ההדפס וניסה להגיע לדימוי מוגמר ישירות על גבי לוח נחושת. ככל הנראה הצליח להשיג דימוי קבוע ראשוני בשנת 1826, שהפך לצילום הראשון בהיסטוריה: "נוף מחלון בלה-גרא". לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (נתך של בדיל) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת). את הלוח הניח בגב קמרה אובסקורה, וחשף אותו לאור במשך למעלה משמונה שעות; הביטומן התקשה באזורים שנחשפו לאור. לאחר החשיפה נשטף הלוח באמצעות שמן לבנדר ונפט, שהמיסו את הביטומן באזורים שלא נחשפו לאור ולכן לא התקשו. התוצאה שהתקבלה הייתה תמונה פוזיטיבית קבועה ויחידאית (בלתי ניתנת לשכפול). רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה-אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו נגטיביים על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור. נייפס היה הראשון שהצליח לקבע את הדימוי. התצלום קשה לקריאה ואינו ברור. רואים בו מצד שמאל את עליית הגג של בית-יונים, ומצד ימין אגף של ביתו של נייפס. במרכז נראה גגו המשופע של אסם, ומאחוריו עץ.
HMMWV
היסטוריה
בשנת 1979 פרסם הצבא האמריקאי דרישה לפיתוח רכב שטח רב-תכליתי. ביולי 1979 החלה חברת AM General מאינדיאנה, בבעלותו של המליונר היהודי איירה רנרט, לפתח את הרכב, ובשנת 1980 נבנה אב הטיפוס הראשון. בשנת 1981 חתם הצבא האמריקאי על חוזה ראשוני לרכישת 55 אלף כלי רכב, שנמסרו בשנת 1985. טבילת האש הראשונה של רכב השטח נערכה בפלישתה של ארצות הברית לפנמה. ה-HMMWV התפרסם במלחמת המפרץ הראשונה.
ניספור נייפס
התצלום הראשון
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה להראותו לאחיו, קלוד, שגר בלונדון באותה תקופה. נייפס גילה לתדהמתו שאחיו על ערש דווי, שהוא לא הצליח לקדם את מכירת פטנט מכונת הפיראולופור שלהם, ולכן מיהר לנסות לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים, והציג בפניה את המסמך "מזכר על ההליוגרפיה" (Notice sur l'héliographie) בדצמבר 1827:
ניסיונותיו של נייפס למצוא תמיכה וסיוע אנגלי לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את אחיו הגוסס מאחור (שנפטר ימים ספורים לאחר חזרתו של ניספור לצרפת) וכן את הדימוי הייחודי "נוף מחלון בלה-גרא" אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר (Bauer, 1758-1840). על גב התצלום רשם באואר: "הליוגרפיה. תוצאות מוצלחות ראשונות שהושגו על ידי הפעולה הספונטנית של האור על ידי האדון נייפס משלון-סור-סון. 1827". התמונה עברה ידיים רבות, הוצגה בתערוכה פומבית ב-1898 בטרם נשתכחה על ידי בעליה האחרונים ונעלמה. התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב-15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם. הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל-4 ביוני - 18 ביולי 1827.
HMMWV
שימושים
ההאמר משמש לעשרות משימות, ביניהן: תובלת חיילים ומטען, פינוי פצועים (אמבולנס, נקרא בצה"ל האמר-בולנס), קשר, נשיאת מקלעים כבדים, גרירת תותחים ושיגור טילים (נגד טנקים ונגד מטוסים). ההאמר תוכנן במקור כרכב סיור ולא נועד להיכנס לקרב אש ישיר עם כוחות אויב.
חולשות
לצבא האמריקני היה ניסיון לא מוצלח עם רכב ה-HMMWV במתארים של לחימה בעצימות נמוכה ולוחמה בשטח בנוי. במבצע איירין במוגדישו (1992) ההאמרים היו פגיעים מאוד לאש מקלעים ורקטות RPG שירו עליהם המיליציות. בנוסף, ההאמרים לא היו חזקים מספיק על מנת לפרוץ את המתרסים והמחסומים שהקימו המיליציות ברחבי העיר.
ניספור נייפס
סיום התהליך שהמציא
בשנת 1826 ניסה נייפס למצוא שם שיבהיר את אובייקט המחקר שלו, ובחר במילה שתתאים לתיאור התהליך כולו - "הליוגרפיה" (Héliographie); הליוס פירושו "שמש", וליתר דיוק "אל השמש" במיתולוגיה היוונית, וגרפי פירושו רישום, כתיבה או ציור. מכאן, רישום-שמש. השם הליוגרפיה מצביע על הנחתו של נייפס שהטכניקה שהמציא שייכת למשפחת הליתוגרפיה, הליך שעתוק שהומצא בשנת 1796, אשר הווה את מקור ההשראה עבור האחים נייפס בניסוייהם בחומרים רגישים לאור. השם הדגיש את תפקיד האור ביצירת הדימוי ויצר גם הקשר מיתולוגי ותאולוגי לפעולתו (היות שהליוס הוא אל השמש במיתולוגיה). נייפס השתמש בשם זה בהתכתבויות שלו וכן בטקסט בו הציג את התהליך שלו בפני האגודה המלכותית באנגליה (״מזכר על ההליוגרפיה״). תחת כותרת זו כתב כאמור ״אני חושב שרשאי אני לתת שם זה לאובייקט המחקרים שלי, עד שימצא מונח מדויק יותר״. הוא השתמש בשם זה גם ב-1829 בטקסט נוסף בשם ״על ההליוגרפיה, או שיטה לקיבוע אוטומטי של התמונה שנוצרת בקמרה אובסקורה בעזרת פעולת האור״. שם זה הופיע גם בשנת 1839 במסגרת מכירת ההמצאה לממשלת צרפת.
HMMWV
חולשות
במלחמת עיראק ב-2003 נפגעו מספר רב של האמרים ורבים מאנשי צוותיהם נפצעו או נהרגו. ביקורת רבה נמתחה על המחסור במיגון מתאים להאמר ועל העיכובים בהספקת האמרים בעלי שריון-מתוגבר לכוחות המוצבים בעיראק.
ניספור נייפס
סיום התהליך שהמציא
ואולם, נייפס לא היה מרוצה לחלוטין משם זה, ולא חשב שהוא מדויק דיו. בשנת 1832 עוד שיחק עם מילים יווניות במחברתו במטרה לאתר שם מדויק יותר. את השם הליוס הוא השמיט מרשימה מאוחרת זו, וכן שמות אחרים מציינים ״אור״, אך שמר את הסיומת ״גרפי״. הרשימה, שמצביעה על המסגרת הרעיונית של מחשבתו, כללה את המילים: ״טבע, בעצמו, כתיבה, ציור, תמונה, סימן, הטבעה, עקבה, דימוי, תבליט, מודל, דמות, ייצוג, תיאור, דיוקן, הצגה, הופעה, להראות, אמת, אמיתי״. לבסוף התמקד במילה phusis, או "טבע", כמרכיב המרכזי בכל אחת מארבעה ההרכבים האחרונים שרשם: Physaute, Phusaute (הטבע עצמו), Autophuse, Autophyse (העתק של הטבע). כפי שטוען חוקר הצילום ג'פרי בטשן, נייפס תפס כנראה את הטבע כמרכזי לפעולת הצילום, אך לא ידע כיצד לנסח את היחסים בין השניים, ולא הגיע לבחירה מדויקת של שם: "במקום זאת, הוא הותיר מערך של זוגות סותרים (טבע והעתק שלו, ייצוג או מציאות?). כאילו במוחו, טבעו של הצילום עצמו יוכל להיות מיוצג כהלכה רק כפרדוקס מושהה".
שותפות עם דאגר
ב-12 בינואר 1826 נכנס לחנותו של האופטיקאי הפריזאי שבלייה קולונל לוראן נייפס דה סנסי-לה-גראן במטרה לרכוש קמרה אובסקורה ועדשה איכותית עבור בן דודו, ניספור נייפס, שזקוק לה במסגרת ניסוייו לקבע את הדימוי שנוצר בקמרה אובסקורה. שבלייה הופתע מהמידע, שכן ידידו, הצייר ומעצב התפאורות לואי ז'אק מנדה דאגר, ניסה מזה זמן בעצמו ללכוד את דימויי הקמרה אובסקורה בעזרת חומרים רגישים לאור. שבלייה ניסה לאסוף פרטים על ניסוייו של נייפס ועדכן את דאגר במידע: ״משהו מנסה להקדים אותך. הנה אבן החכמים. ... אולי אתם צועדים באותו הנתיב, אז מדוע שלא תיצור קשר עם אותו מר נייפס?״
HMMWV
ה-HMMWV בשימוש צה"ל
ההאמר הוא רכב השטח הנפוץ בצה"ל ומשמש במגוון רב של תצורות:
ניספור נייפס
שותפות עם דאגר
דאגר יצר קשר עם נייפס במטרה לנסות להבין מה הצליח להשיג עד כה בניסוייו. בהיעדר ידע מדעי, דאגר לא הצליח להתקדם במחקרו. נייפס לא אהב את התערבותו של דאגר בענייניו, ולא הבין מנין נודע לו על ניסוייו. הוא ניסה להרחיק את דאגר בנימוס מעליו, אך לאחר זמן מה נעתר לבקשתו ושלח לו ביוני 1827 לוח פיוטר עם רפרודוקציה של ציור שהוטבעה בו בעזרת תהליך ההליוגרפיה, אך ללא הסבר על אופי התהליך. במכתבו לדאגר כתב נייפס שהוא מתכנן להתפנות כעת לניסוייו ״להעתקת מראות מהטבע״ - כלומר תמונות מהקמרה אובסקורה, ולא רפרודוקציות של ציורים.
למרות שדאגר לא הציג לו תוצאות מקבילות של ניסוייו עם הקמרה (כשנראה משום שלא היה לו מה להציג), הסכים נייפס לפגוש אותו בעת ששהה בפריז, בדרכו לאנגליה לבקר את אחיו החולה. דאגר לקח אותו לסיור בדיורמה, שהרשימה עמוקות את נייפס, כמו גם ניסויו של דאגר עם חומרים זרחניים. דאגר הניח בגב הקמרה אובסקורה אבקה מחומרים זרחניים, שקלטו את האור המוקרן מהעדשה ויצרו דימוי זוהר, אשר נותר נראה למשך כמה שעות בטרם דהה. לאחר מפגש זה נסע נייפס לאנגליה, אך חוסר הצלחתו למצוא בה תומכים ומממנים להליוגרפיה או לקדם את המנוע שהמציא, ריכך את התנגדותו לשותפות עם דאגר. השניים נפגשו שוב בפברואר, עם חזרתו של נייפס לפריז (דאגר מאוכזב עמוקות לגלות שנייפס הותיר את תמונתו מלה-גרא אצל מארחו באנגליה, בטרם הספיק לחזות בה). הם החלו לדון באפשרות כניסה לשותפות. דאגר רצה לראות קודם כל תמונות שהושגו דרך קמרה אובסקורה, כי לא מצא עניין בתהליך העתקת התחריטים של נייפס. הוא דחק בנייפס להתמקד ברישום ״תמונות מהטבע״, כלומר דימויי קמרה אובסקורה. נייפס הזמין עדשות טובות יותר שיסייעו לו, כך קיווה, לקצר את משך החשיפה לאור. באוגוסט כתב לדאגר שלאחר עיכובים שונים בשל מותו של אחיו, חזר כעת לניסוייו: ״ויתרתי לגמרי על העתקת תחריטים והגבלתי עצמי למראות שנלקחו עם קמרה אובסקורה משופרת״, כתב. נייפס נטש את לוח הפיוטר, שהיה רך מדי כמצע לדפוס (הוא עדיין הניח שהתמונה הסופית תודפס בדיו מלוח ההליוגרפיה), ועבר להשתמש בלוח מתכת מצופה בכסף. בשנת 1829 גילה שניתן להגביר את ניגודיות התמונה על ידי השחרת האזורים החשופים בלוח בעזרת אידוי של יוד, בעוד החלקים מצופי הביטומן אינם מגיבים ליוד. כך, לאחר הסרת הביטומן עם אלכוהול, נותרת תמונה ניגודית עם אזורים מתכתיים בהירים ואזורי כסף-יודי כהים. נייפס שלח תמונת נוף לדאגר (תמונה אחרת של נוף חלונו, שאבדה, וכנראה נהרסה בשריפת הסטודיו של דאגר ב-1839). בהתכתבות ביניהם עלה שוב נושא השותפות.
כדי לחדד את הדימוי שיוצרת עדשת הקמרה, נייפס פיתח צמצם עשוי אבץ שניתן לשלוט בגודלו, ושהיה הראשון מסוגו. בחשיפת הליך ההליוגרפיה בפני דאגר, נייפס התייחס גם למראות קמרה על גבי זכוכית, וטען שלמרות שהן רחוקות כרגע משלמות, ייתכן ובעתיד טכניקה זו תהיה המוצלחת ביותר. אחת מתמונות הזכוכית האלו הראתה שולחן ערוך לסעודה. התמונה המקורית נשמרה בארכיון האגודה הצרפתית לצילום עד שנת 1909, אז רוסקה לרסיסים בהתקף זעם לא מוסבר בידי פרופסור ששאל אותה לטובת מחקר. תצלום אבוד זה מתוארך לשנת 1829.
מותו והכרזת המצאת הדאגרוטיפ
למרות שהיה הראשון שהצליח לייצר תצלום, נדחק שמו של נייפס מתולדות ההמצאה, והושם בצלו של שותפו דאגר. דאגר המשיך לשכלל את הטכניקה, קיצר את משך זמן החשיפה לאור, והמציא לבסוף תהליך צילום אחר שקרוי על שמו - דאגרוטיפ. הדאגרוטיפ סיפק דימוי יחידאי (ללא נגטיב וללא יכולת שכפול), חד ועשיר בפרטים, ובזמן חשיפה סביר שאיפשר צילום פורטרטים. הוא הפך לצורת הצילום המסחרי הראשונה וזכה להצלחה עצומה.
החוזה שנחתם בין הממציאים ב-1829 הבטיח את זכויותיהם של יורשי נייפס (או דאגר) במקרה שאחד מהם ימות, ואכן דאגר המשיך לעבור עם איזידור נייפס, בנו של ניספור, על פיתוח ההליוגרפיה ופיזוטוטיפ, אך בה בעת הסתיר ממנו את מחקריו העצמאיים לפיתוח הדאגרוטיפ, ולכן קרויה ההמצאה על-שמו. ב-9 בינואר 1839 הציג דאגר את שלוש ההמצאות בפני האקדמיה הצרפתית למדעים, וב-19 באוגוסט הכריזה עליהן האקדמיה רשמית. בתמורה להסכמה לפרסם את התהליך בפומבי, הסכימה ממשלת צרפת להעניק פנסיה שנתית על-סך 6,000 פרנק לדאגר ו-4,000 פרנק לאיזידור נייפס. דאגר זכה לפרסום עולמי, ושמו של נייפס נשכח כמעט. ב-1841 פרסם איזידור ספרון בשם: "היסטוריה של ההמצאה המכונה שלא כהלכה דאגרוטיפ" (Historique de la découverte improprement nomée Daguerréotype) והחל במאבק להשבת מקומו של אביו למקומו הראוי בתולדות הצילום. אחרי רבע מאה, בשנת 1867, הוציא ויקטור פוקה ספר בשם "האמת בנוגע להמצאת הצילום: ניספור נייפס, חייו, כתביו, ועבודתו" (La vérité sur l'invention de la Photographie. Nicéphore Niépce sa vie, ses essais, ses travaux) וכתב: "פתחו את הביוגרפיות, המילונים, פתחו את רוב הכתבים העוסקים בצילום, ותקראו שם שאמנות נפלאה זו הומצאה על ידי דאגר!...למרות כל הדברים שהועלו בניגוד לכך, שהועלו נגד הגזלה, למרות כל מה שנכתב מזה למעלה מרבע מאה על הצילום ועל ממציאו האמיתי, ז'וז'ף-ניספור נייפס, הטעות נמשכת גם כיום".
מאז 2004 תצלומו של נייפס, "נוף מחלון בלה-גרא", מוצג במרכז הארי רנסום (Harry Ransom Humanities Research Center) באוניברסיטת טקסס שבאוסטין.
קרב פלובצה
קרב פלובצה (בפולנית: Bitwa pod Płowcami) נערך ב-27 בספטמבר 1331 בין ממלכת פולין למדינת המסדר הטווטוני.
הקרב
במסגרת המלחמה הפולנית-טווטונית אשר נמשכה בין השנים 1326 ל-1332 סביב השליטה בפומרליה (אזור העיר גדנסק של ימינו), ניסו הטווטונים לכבוש את אזור בז'שץ' קויאבסקי. מול כוחות המסדר הטווטוני, אשר מנו כ-7,000 לוחמים, ניצב הצבא הפולני, אשר מנה כ-5,000 לוחמים. לרשותו של ולדיסלב הראשון עמדו כמה אלפי נושאי נשק בלתי סדירים נוספים, אך מכיוון שהיו נחותים בחימושם לעומת האבירים הטווטונים, סירב המלך לפתוח בקרב, אך המשיך לעקוב אחר תנועתם. רק לאחר שב-27 בספטמבר 1331 פיצל המפקד הטווטוני דיטריך פון אלטנברג את כוחו לשלוש יחידות, תקף ולדיסלב הראשון את החלק החלש ביותר סמוך לעיירה פלובצה. הפולנים, בפיקודם הישיר של המלך ובנו קז'ימייז', תקפו חזיתית, ואליהם הצטרפו יחידות פולניות נוספות שהסתתרו ביער הסמוך לעיירה. על פי אחד הדיווחים על הקרב, התבקש קז'ימייז' לנתק מגע ולסגת, על מנת שממלכת פולין לא תיוותר ללא יורש במקרה של תבוסה. אף על פי כן, הובסו האבירים הטווטונים לאחר קרב שנמשך כשלוש שעות, ומנהיגם נשבה. הפולנים ניצחו בשלב זה של הקרב, ובמהלכו לקחו בשבי 56 אבירים ושחררו אסירים פולנים רבים.
קולות הקרב בפלובצה הגיעו לאוזני היחידות הטווטוניות האחרות, אשר חשו לעזרת חבריהם האבירים ותוך זמן קצר הגיע לשדה הקרב שליש נוסף של הכוח הטווטוני. הקרב הארוך והעקוב מדם נמשך שעות, עד רדת החשיכה, ושני הצדדים ספגו אבדות כבדות. הפולנים ניצחו בקרב באופן ברור, לאחר שמפקד הצבא הטווטוני, רויס פון פלאואן (Reuss von Plauen), נפל בשבי ואיתו 40 אבירים נוספים. לאחר שנמלטו מפלובצה, נסוגו הטווטונים לטורון.
אף על פי שהפולנים ניצחו בשדה הקרב, מקובל כי לא היה זה ניצחון מכריע מכיוון שהצבא הטווטוני לא הושמד. עם זאת, נחשב הקרב לאבן דרך חשובה בתולדות ממלכת פולין, אשר החלה באותו הזמן לרכוש לעצמה מעמד בזירה הבינלאומית ועמדה בהצלחה כנגד אויב רב עוצמה.
תוצאות הקרב
על פי הערכות, איבדו הצדדים היריבים ביחד כ-4,000 לוחמים, כולל 73 מהאבירים האחים של המסדר הטווטוני (דרגת האבירים הגבוהה ביותר של המסדר). יותר ממחצית מההרוגים השתייכו לטווטונים, כאשר שליש מכלל אבירי המסדר אבד בקרבות עד לאותו הזמן. הצבא הפולני, אשר סבל גם הוא מאבדות כבדות, לא רדף אחר הטווטונים הנסוגים.
הנצחה
ב-1927 החלו הפולנים בהכנות להקמתה של מצבת זיכרון בגובה 20 מטרים בשדה בו נערך הקרב, לציון יום השנה ה-600 לקיומו. בניית המצבה הושלמה ב-1933, אך הושמדה על ידי הנאצים עם כיבוש פולין ב-1939, יחד עם פסל קטן יותר שהוקם לציון הקרב במאה ה-19. ב-1961 נבנתה במקום מצבת זיכרון חדשה.
בימינו מצוין קרב פלובצקה במצבה במתחם קבר החייל האלמוני בוורשה ועליה הכיתוב "פלובצה 27 IX 1331" (PLOWCE 27 IX 1331).
ווקר
ווקר (באנגלית: Walker, Texas Ranger) הייתה סדרת פעולה אמריקאית בכיכובו של צ'אק נוריס, אשר הופקה במקור על ידי ערוץ CBS בין השנים 1993 עד 2001. הסדרה שודרה בישראל בערוץ 2 באמצע שנות התשעים שרכשה הזכיינית טלעד, ולאחר מכן בערוצי AXN וסטאר וורלד.
בשנת 2005 הופק סרט טלוויזיה של CBS המבוסס על הסדרה, ונקרא בשם ווקר: טבילת אש. חלק מהשחקנים בסדרה המקורית לא השתתפו בסרט.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר השוטר הטקסני קורדל ווקר, איש יחידת טקסס ריינג'רס. לאורך הסדרה משתמש ווקר בכישורי אמנויות הלחימה שלו כנגד הפושעים והעבריינים אותם הוא מנסה לעצור וללכוד. רוב הפושעים בסדרה הם: סוחרי סמים, רוצחים שכירים, כנופיות, גנבים וטרוריסטים.
Speak & Spell
Speak & Spell הוא אלבום הבכורה של להקת הגל החדש הבריטית דפש מוד, שיצא באוקטובר 1981.
זהו האלבום היחיד שבו וינס קלארק הוא חבר בלהקה. מעט אחרי יציאת האלבום, עזב קלארק את הלהקה לטובת הלהקות יאזו (Yazoo) ואירייז'ר (Erasure).
זאת הסיבה שהאלבום נשמע שונה במעט משאר האלבומים של הלהקה. עם עזיבת קלארק, מרטין גור הפך להיות כותב השירים הראשי של הלהקה (גור כתב רק 2 שירים באלבום זה, בעוד שבשאר האלבומים הוא כותב את כל או רוב השירים).
האלבום הגיע למקומות 10 ו-192 למצעדי האלבומים בבריטניה ובארצות הברית (בהתאמה).
קפיצות סקי
קפיצות סקי הוא ענף ספורט חורף, שבו הקופץ צובר מהירות בגלישה במורד מקפצה ומקצה המקפצה הוא מנתר במורד גבעה מושלגת. תוצאות הקפיצה הן שקלול של המרחק אליו הגיע הקופץ וציוני שופטים שמדרגים את סגנון הקפיצה שלו בטווח שבין 1 ל-20. מגלשי הסקי בשימוש בקפיצות הם רחבים וארוכים, בעלי צדדים מקבילים.
ענף הספורט הזה פופולרי במיוחד בסקנדינביה (בייחוד בפינלנד ובנורווגיה), בגרמניה, באוסטריה, בפולין, בסלובניה, בצ'כיה ועוד. בשנים האחרונות יש עליה בפופולריות של הספורט גם במדינות ברית המועצות לשעבר כגון רוסיה, אוקראינה ובלארוס. מחוץ לאירופה הספורט פופולרי ביפן ובשנים האחרונות ניתן לראות גם קופצים מארצות הברית ומקנדה.
אירועי הגביע העולמי בקפיצות סקי מאורגנים על ידי פדרציית הסקי הבינלאומית. בנוסף לגביע העולמי הפדרציה מארגנת גם את אירועי הגביע הקונטיננטלי לגברים, ובשנים האחרונות החלו לארגן גם תחרויות גביע קונטיננטלי לנשים. ישנם שלושה סוגים של גבעות מהן קופצים: "גבעה נורמלית", "גבעה גדולה" ו"תעופת סקי". שני האחרונים משמשים בגביע העולם בעוד שבגביע הקונטיננטלי משתמשים ב"גבעה נורמלית" וב"גבעה גדולה".
היסטוריה של קפיצות הסקי
סונדרה נורהיים מנורווגיה נחשב כמייסד הענף. ב-1860 הוא קפץ עם המגלשיים שלו למרחק 30 מטרים. שנתיים מאוחר יותר כבר נערכה תחרות קפיצות הסקי הראשונה בנורווגיה. לאחר מלחמת העולם הראשונה החל הענף להתפתח כאשר קופצים נורווגים הציגו סגנון קפיצה בו הגוף מוטה קדימה כדי לשפר את האווירודינמיות. בזכות הסגנון החדש היה הקופץ האוסטרי סיפ בראדל לראשון שחצה את קו 100 המטרים בשנת 1936. הספורט הוסיף להתפתח ולצבור תאוצה אבל רק בשנת 1985 הוצגה לראשונה הקפיצה בסגנון ה-V (על ידי השוודי יאן בוקלב) בו הקופץ יוצר את האות V בעזרת המגלשיים שלו. הסגנון החדש הוכר כאווירודינמי יותר מהסגנון בו המגלשיים היו צמודים ומאז זהו הסגנון המקובל בקרב הקופצים.
עד לשנים האחרונות הורשו רק גברים להתחרות בענף. תחרויות לנשים החלו מסוף שנות התשעים, ובשנת 2009 הוכנס לראשונה ענף קפיצות-הסקי לנשים לתוכנית אליפות העולם. עם זאת, החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לא לכלל מקצים לנשים בענף זה באולימפיאדת ונקובר ב-2010, החלטה שספגה ביקורת רבה ועתירה נגדה אף הוגשה לבית המשפט העליון של קנדה. לבסוף מקצי קפיצה לנשים נכנסו לתוכנית האולימפית ב-2014 באולימפיאדת סוצ'י.
ציוד ותקנות
הקפיצות מתבצעות עם מגלשיים ייחודיים, ארוכים מאוד ורחבים. הקופצים לובשים חליפות מיוחדות שעוזרות להקטין את הגרר ועל ידי כך להאריך את משך השהיה באוויר. בנוסף מחויבים הקופצים לחבוש קסדה ומשקפי רוח.
על מנת להקטין את התלות בציוד, קבעה פדרציית הסקי תקנות שמגבילות את רוחב החליפה המותר, וכן הגבילה את אורך מגלשי הסקי לעד -146% מגובהו של הקופץ. קופץ שציודו חורג מהתקנות נפסל מיידית לאותה תחרות.
אחת הבעיות העיקריות בספורט זה היא הנטייה לאנורקסיה בקרב חלק מהקופצים. בשל קיומו של יחס ישיר בין משקל הגוף לבין מרחק הקפיצה הגיעו ספורטאים רבים למצב של תת-משקל על מנת לשפר את ביצועיהם. לקראת עונת 2005 פרסמה פדרציית הסקי תקנות חדשות על פיהן קופצים בתת-משקל לא יוכלו להשתמש במגלשי סקי באורך המתאים להם ויאלצו להשתמש במגלשיים קצרים יותר, מה שיפגע בביצועיהם ויעודד אותם לעלות למשקל תקין. הקופץ הנורווגי סיגורד פטרסן הוא דוגמה טובה. פטרסן סיים במקום הרביעי בגביע העולם ב-2004 ואף זכה בטורניר "ארבע הגבעות", אולם בעונת 2005 נאלץ לקצר את מגלשי הסקי שלו בעקבות התקנות החדשות וסיים את העונה במקום ה-20 בלבד בגביע העולם.
שיטת הניקוד
לכל גבעה ישנו "קו החישוב" או נקודת ה-K שייחודיים לה; קו החישוב של גבעות נורמליות נע באזור ה-90 או 95 מטרים, בגבעות גדולות מדובר באזור 120 או 125 המטרים ובתעופת סקי קו החישוב יהיה בדרך כלל באזור 185 המטרים. קופץ שנחת בדיוק על קו החישוב זכאי ל-60 נקודות (בגבעות-ענק נחיתה על קו החישוב מזכה ב-120 נקודות). נחיתה מעבר לקו החישוב מזכה בנקודות בונוס בהתאם לגודל הגבעה. בגבעה הבינונית הבונוס הוא 2 נקודות למטר, ובגבעה גדולה הבונוס הוא 1.8 נקודות למטר (בקפיצות מגבעה גדולה במסגרת סקי נורדי משולב הבונוס הוא 1.2 נקודות למטר). בגבעות-ענק הבונוס הוא 1.2 נקודות למטר. אם הקופץ נחת לפני קו החישוב מחסירים מניקוד הבסיס (60 או 120 נקודות) את מספר הנקודות בהתאם למרחק ובכפוף לשיטת החישוב שהוצגה. לדוגמה, בגבעה שנקודת ה-K שלה היא 120 מטר, קופץ שהשיג 125 מטרים יזכה ל-60 הנקודות ובנוסף ל-1.8*5 נקודות בונוס - סך הכול 69 נקודות. קופץ שהגיע רק ל-110 מטרים יזכה ל-60 הנקודות פחות 10*1.8 - 42 נקודות.
יתרה מכך, סגנון הקפיצה מדורג על ידי חמישה שופטים כשהציון הגבוה ביותר והציון הנמוך ביותר אינם נחשבים. השופטים בוחנים את היציבות של הקופץ באוויר, את צורת המגלשיים שלו בעת התעופה כשהדגש הוא על תצורת ה-V, ועל הנחיתה שחייבת להתבצע בסגנון ה"טלמרק", כאשר רגל אחת מכופפת מעט בעוד שהשנייה ישרה. כמו כן קופץ שמעד לאחר הנחיתה או נפל יאבד מספר נקודות רב. סך כל הנקודות מהשופטים מתווסף לניקוד שהושג בזכות המרחק והשקלול מהווה את תוצאת הקופץ. כך לדוגמה קופץ שהשיג 125 מטר וציוני השופטים הם 17.5, 18.0, 18.5, 18.5, 19.0 יקבל בנוסף ל-69 נקודות על מרחק (לפי מה שהוסבר קודם) גם 55 נקודות על השיפוט (18 + 18.5 + 18.5) וסה"כ 55+69=124 נקודות.
מרכיב הרוח הוא בעל משמעות גדולה בקביעת מרחק הקפיצה. כך, רוח נגדית מסייעת לקופץ להשיג מרחק גדול יותר בזכות ההתנגדות בזמן האחיזה באוויר, בעוד שרוח גבית מקצרת את מרחק הקפיצה ורוח צידית מסיטה את הקופץ הצידה, לעיתים בצורה מסוכנת. על מנת להגדיל את מרכיב ההוגנות בתחרויות הוכנסו כיוון הרוח ועוצמתה כמשתנה נוסף בחישוב הציון, כשרוח גבית מוסיפה נקודות לציון בהתאם לעוצמת הרוח (ככל שהרוח מפריעה יותר כך יהיה הציון גבוה יותר) בעוד שרוח נגדית מורידה ניקוד באופן דומה.
מרכיב משמעותי נוסף הוא שער הזינוק - כלומר מרחק ההרצה לפני הזינוק מהגבעה. מרחק זה הוא בעל משמעות קריטית בקביעת התוצאה הסופית. לעיתים במהלך התחרות נראה כי מרחק הזינוק קצר מדי (מה שפוגע ברמת התוצאות) או ארוך מדי (מה שיכול לסכן את הנחיתה של הקופצים). בשיטה החדשה ניתן להזיז את השערים באמצע התחרות ועל מנת לשמור על איזון בתוצאות נהוג להוריד ניקוד מסוים אם מרחק ההרצה מתארך ולעומת זאת לפצות בתוספת ניקוד אם מרחק ההרצה מתקצר. פתרון זה מונע את הצורך לקפוץ מחדש עבור הקופצים שכבר ביצעו את הקפיצה, מה שהיה נפוץ לפי השיטה הישנה. בעונת 2009/2010 השיטה פעלה כניסוי. על אף המחלוקת והביקורת על השיטה מצד גורמים שונים, הוחלט להחיל את השיטה על כל התחרויות במסגרת הגביע העולמי בקפיצות סקי וסקי נורדי משולב החל מעונת 2010–2011.
מהלך התחרות
כל מדינה רשאית לשתף בתחרות קפיצות סקי מספר מוגבל של ספורטאים על פי קריטריונים של פדרציית הסקי (באליפויות העולם ואולימפיאדות - 4 קופצים למדינה). מספר הספורטאים המגיעים לכל תחרות גביע עולם נע בין 60 ל-80 ספורטאים. הספורטאים זוכים למספר קפיצות אימון ולאחריהם ניגשים למוקדמות, בהן נקבע אילו ספורטאים יזכו להשתתף בתחרות עצמה. את התחרות מתחילים 50 ספורטאים, מתוכם 10 המדורגים הראשונים בעולם פטורים ממוקדמות בעוד ששאר הקופצים מתחרים במוקדמות על 40 המקומות הנותרים. לאחר שנקבעו 50 הקופצים (בתחרויות תעופת סקי מתחרים 40 קופצים בסיבוב הראשון) שיתחילו את התחרות ניגשים לסיבוב התחרות הראשון. בסיבוב זה סדר הקפיצה נקבע באופן הפוך לדירוג בגביע העולמי (מוביל הגביע העולמי קופץ אחרון). בתום סיבוב זה עולים לסיבוב השני רק 30 קופצים עם התוצאות הטובות ביותר. בסיבוב זה סדר הקפיצות נקבע בסדר הפוך לפי מיקום אחרי הקפיצה הראשונה (המוביל אחרי הסיבוב הראשון קופץ אחרון). בתום הסיבוב השני והאחרון הקופצים מדורגים על פי שקלול תוצאותיהם משני הסיבובים.
בתחרות הקבוצתית לכל קבוצה יש 4 קופצים. בסיבוב הראשון יש ארבעה סבבים כשבכל סבב יש קופץ אחד מכל קבוצה. סדר הקפיצה הוא על פי דירוג הנבחרות בסדר הפוך כשהנבחרת שמדורגת במקום הראשון בעולם תקפוץ אחרונה. בקפיצה השנייה יש גם ארבעה סבבים אך רק 8 הנבחרות הטובות ביותר על פי תוצאות הקפיצה הראשונה ישתתפו בקפיצות. סדר הקפיצות זהה לקפיצה הראשונה למעט בסבב האחרון ששם סדר הקפיצות הוא על פי המיקום אחרי 7 סיבובים. הקבוצה שמנצחת היא הקבוצה שצוברת הכי הרבה נקודות בתום 8 קפיצות.
טורניר "ארבע הגבעות"
טורניר ארבע הגבעות הוא טורניר יוקרתי המתקיים מדי שנה מאז שנת 1953 בימים שסביב ראש השנה האזרחית. במהלך הטורניר נערכות ארבע תחרויות בהפרש של יומיים או שלושה בין תחרות אחת לשנייה, על ארבע גבעות שונות: שתי גבעות בגרמניה, אוברסטדורף וגארמיש-פארטנקירכן, ושתי גבעות באוסטריה, אינסברוק ובישופסהופן. התחרויות הללו מקנות גם ניקוד לגביע העולמי וגם ניקוד פנימי לטורניר והטורניר הזה נחשב כשיאה של עונת קפיצות הסקי. כללי התחרויות בטורניר שונים מעט: האימונים והמוקדמות מתקיימים כסידרם אולם סיבוב הקפיצות הראשון של כל תחרות נקרא "שלב הנוק אאוט" ובו מתחרים 50 הקופצים שעלו מהמוקדמות בזוגות, כאשר הקופץ שניצח במוקדמות מתמודד מול הקופץ שהגיע במקום ה-50, הקופץ שסיים שני מתמודד מול זה שסיים-49 וכן הלאה. המנצח מכול זוג עולה אוטומטית לסיבוב הקפיצות השני, ול-25 המנצחים מתווספים חמשת המפסידים בעלי התוצאות הטובות ביותר. סיבוב הקפיצות השני נערך במתכונת הרגילה של תחרויות גביע העולם והמנצח הוא זה ששקלול הניקוד שלו משני הסיבובים הוא הגבוה ביותר.
ספיר (אבן חן מקראית)
סַפִּיר היא האבן השנייה בטור השני בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט יששכר.
קפיצות סקי
טורניר "ארבע הגבעות"
אנדרס יאקובסן הנורווגי זכה בטורניר של 2007 בשנתו הראשונה בסבב הגביע העולמי. בשנים האחרונות הפכו האוסטרים לדומיננטיים בתחרות. בשנת 2009 זכה וולפגנג לויצל הוותיק בטורניר, בשנת 2010 זכה בתואר אנדריאס קופלר, בשנת 2011 זכה בתואר תומאס מורגנשטרן ובשנים 2012 ו- 2013 זכה בתואר אוסטרי נוסף, גרגור שלירנצאואר. שיאן הזכיות בטורניר היוקרתי הוא הפיני יאנה אהונן שזכה חמש פעמים בין השנים 1999 ל-2008.
ספיר (אבן חן מקראית)
זיהוי
מאחר שאין במקורות פרטים מזהים לאבני החושן, הרי שאין לדעת לאיזו אבן חן התכוונו ואפילו מה היה צבעה.
קפיצות סקי
טורניר "ארבע הגבעות"
רשימת זוכי טורניר ארבע הגבעות מאז שנת 2000
ספיר (אבן חן מקראית)
זיהוי
במדרש רבה שצבעי דגלי השבטים במדבר היו כצבעי אבניהם בחושן, וצבעו של יששכר שאבנו היא אבן הספיר מתואר במדרש כשחור דומה לכחול (מ"ר במדבר פרשה ב אות ז). גם ממה שכתוב בתו' שמשה אהרון נדב אביהו והזקנים עלו אחרי מעמד הר סיני "וַיִּרְאוּ אֵת אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל וְתַחַת רַגְלָיו כְּמַעֲשֵׂה לִבְנַת הַסַּפִּיר וּכְעֶצֶם הַשָּׁמַיִם לָטֹהַר" (שמות כד, י) אפשר להבין שצבע הספיר דומה לצבע השמים. רבנו בחיי בפירושו לתורה מקשר בין אבן הספיר שבחושן למה שכתוב על לבנת הספיר, ומתאר את הספיר כצבע תכלת - אמנם צבע התכלת שהוא מדבר עליו כנראה אינו תכלת של ימינו אלא התכלת של התורה שהוא צבע כהה יותר וכמו שאמרו במשנה שהוא דומה לכרתי (ברכות פ"א מ"ב).