cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסתר גרינברג
קריירה
מקצת מן השירים ששרה במחזות בהן השתתפה נשתמרו ומושרים עד היום.
בשנות ה-60 פיתחה קריירה קולנועית כששיחקה בסרטה הראשון "סאלח שבתי" בתפקיד אם משפחת העולים, בהמשך ב"תעלת בלאומילך", ובסרטים "לופו", "כץ וקרסו" "ולופו בניו יורק", ועוד.
בשנות ה-80 הפסיקה להופיע בסרטים והתמקדה במשחק בתיאטרון.
חיים אישיים
ב-1960 נישאה גרינברג ליהודה שבק, המנהל הטכני של תיאטרון הקאמרי, שנפטר ב-2018, ונולדו להם שתי בנות.
בתה היא העיתונאית תמר שבק, שליחת עיתון ידיעות אחרונות בפריז.
גרינברג-שבק נפטרה ב-3 ביוני 2023, בגיל 92 בביתה שבתל אביב.
אנטונוב An-2
אנטונוב An-2 (שם דיווח נאט"ו קולט ) הוא מטוס סובייטי, כלי טיס דו-כנפי חקלאי שתוכנן ויוצר על ידי לשכת העיצוב אנטונוב החל משנת 1946. עמידותו המדהימה, כוח ההרמה הגבוה ויכולתו להמריא ולנחות ממסלולים גרועים הקנו לו חיי שירות ארוכים. האנטונוב An-2 יוצר עד שנת 2001 ונותר בשירות עם מפעילים צבאיים ואזרחיים ברחבי העולם. במשך שנים היו תוכניות להחליף אותו במטוס באיקל, אך בשנת 2019 הם נגנזו. בשנת 2020, רוסיה החלה ליישם תוכניות להחלפתו במטוסים מדגם L-410 ו-L-610 שייצורם החל במפעלים ביקטרינבורג.
ה-An-2 תוכנן כמטוס שירות לשימוש שירותי הייעור והחקלאות כמחליף לפוליקרפוב Po-2 שהיה רובו בנוי מעץ. עם זאת, מבנהו הבסיסי והחסון של המטוס מאפשר התאמתו לשימושים רבים ומשתנים. וריאציות רבות מסוגו פותחו; אלה כוללים גרסאות מאובזרות לריסוס יבולים חקלאיים, גרסאות מדעיות לדגימה אטמוספירית, מטילי מים ללחימה בשריפות יער, מטוסי פינוי רפואי של שירותי האמבולנסים, גרסאות של מטוס ימי בעלות מצופים וגרסאות לחימה קלות לצנחנים. הגרסה הנפוצה ביותר היא מטוס הנוסעים An-2T שכולל 12 מושבים. כל הגרסאות (למעט An-3 ו-An-2-100) מופעלות באמצעות מנוע תשעה צילינדרים מדגם שבצוב ASh-62 רדיאלי, שפותח מתוך המנוע האמריקאי רייט R-1820 "סייקלון". אנטונוב An-2 בדרך כלל צורך 2.5 ליטרים של דלק לדקה.
בתחילת שנות השמונים עבד משרד אנטונוב על גרסה מודרנית יותר, מצוידת במנוע טורבו-פרופ גלושנקוב בן 1,450 כוחות סוס בחרטום ארוך ואווירודינמי יותר, זו קיבלה לבסוף את הציון An-3. בשנת 2013 אנטונוב פיתחה גרסה מחודשת נוספת עם מדחף בן 3 להבים הניתן להיפוך כיוון ומנוע 1,500 כ"ס מתוצרת מוטור סיץ' המונע בקרוסין ולא בדלק תעופתי. אנטונוב דיווחה שהיא קיבלה מאות הזמנות לגרסה זו ממדינות כקובה, אזרבייג'ן ורוסיה.
אין עונשין מן הדין
אין עונשין מן הדין הוא עקרון במשפט העברי הקובע כי לא ניתן להעניש על עבירות כשהעונש נלמד בקל וחומר מעבירות אחרות. עיקרון זה שנוי במחלוקת תנאים, ולדעת רבי שמעון בן יוחאי מענישים מן הדין.
בנוסף לכלל זה, קיים כלל דומה, הקובע כי לא ניתן להעניש על עבירה שעצם האיסור שלה נלמד בקל וחומר, גם אם העונש מפורש. כלל זה קרוי "אין מזהירין מן הדין".
הלכה זו נאמרה דווקא בעונשים שנלמדים מקל וחומר, אך ניתן ללמוד עונשים באמצעות גזרה שווה או היקש. רש"י מסביר שזאת משום שאין אדם דורש גזרה שווה אלא אם כן קיבלה מרבותיו, בניגוד ללימוד קל וחומר, ולכן הגזרה השווה או ההיקש נחשבים כאילו נכתבו בפירוש בפסוק וניתן להעניש על פיהם.
מקור העיקרון
בתלמוד מובא שהעיקרון הזה נלמד מכך שהתורה כתבה איסור לאדם לשכב עם אחותו שהיא בת אביו וגם בת אמו ועונשו כרת, והרי כבר נאסר בתורה לשכב עם אחותו שהיא בת אביו או בת אמו חייב, ואם כן יש ללמוד בקל וחומר שהשוכב עם אחותו משני הצדדים חייב. מכך שהתורה אינה מסתפקת בקל וחומר, וכתבה את האיסור במפורש, למדו חז"ל שאין מענישים על עבירות שאיסורן נלמד בקל וחומר.
אין מזהירין מן הדין
באופן דומה מובא בתלמוד שאין מזהירים מן הדין מתוך כך שאף על פי שהתורה כתבה שאסור לאדם לשכב עם אישה שהיא בת אביו או בת אמו, היא עדיין טרחה לכתוב ייתור בפסוק שממנו דורשים שאסור לשכב עם מישהי שהיא בת אביו וגם בת אמו. כיוון שכך, ניתן להבין שגם לא מזהירים על עבירות מקל וחומר.
טעם העיקרון
פרשני התלמוד כתבו שני טעמים לכך שלא מענישים מן הדין:
דניאל ברונר
דניאל (דולפי) בּרוּנֶר (29 בדצמבר 1914 – 30 במאי 2009) היה רופא פנימאי ישראלי, ממובילי תחום הרפואה בישראל בימי ראשית המדינה, מאבות מקצוע הקרדיולוגיה בישראל וממקימי בית החולים דונולו והמכון למחקר קרדיווסקולרי בבית החולים וולפסון.
ביוגרפיה
אדולף (דוֹלפי) ברונר (Brunner) נולד בדצמבר 1914 ברובע ה-3 של העיר וינה בירת אוסטריה, למשפחה זעיר-בורגנית יהודית מתבוללת, בנם של סופי וברנהארד ברונר ואח צעיר להאנס. בצעירותו הצטרף לתנועת הנוער היהודית "צעירנו", ובשנת 1930 החליט על צירוף התנועה לתנועת "מכבי הצעיר" היהודית-ציונית, לאחר שהושפע עמוקות מספרו של יוזף קסטיין "תולדות העם היהודי". בהמשך התמנה לתפקיד יושב ראש הוועד המנהל של מכבי הצעיר בווינה ולאחד ממנהלי תנועת "החלוץ", ארגון הגג של תנועות הנוער הציוניות. במסגרת תפקידיו סייע להעלות יהודים רבים מאוסטריה לארץ ישראל. עד לשנת 1934 ארגן שלוש קבוצות של עליית הנוער שהגיעו לקריית ענבים, ועם החמרת הבריטים עם המעפילים עסק בהעלאה בלתי לגאלית של נוער יהודי. לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית הצליח עוד להבריח יהודים רבים מווינה, עד שנאלץ לברוח בעצמו והגיע לארץ ישראל ב-1940. הוריו עלו לארץ אף הם.
בהמשך הועבר בית החולים דונולו למקומו החדש ונקרא בית החולים וולפסון בחולון. במקביל לפעילותו כמנהל מחלקה ניהל את מכון המחקר להיגיינה פיזיולוגית בבית חולים וולפסון, אשר היה מעורב במחקרים בינ"ל רבים, בהיקפים חסרי תקדים בישראל. (כאות כבוד והוקרה, לאחר פרישתו, נקרא על שמו - מכון ברונר למחקר קרדיווסקולרי).
בשנת 1966 התמנה כפרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת תשנ"ח-1998 הוכתר בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
היה נשוי לתמרה ברונר, אב לשלושה: יובל בר-נר, שלומית מלר ואסנת מרים (מירי) נוי, וסב לנכדים.
ברונר נפטר ב-2009, בן 94 במותו.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של מאמריו: בתוך דולפי, תעשה משהו (תשס"ט 2008), עמ' 129–139.
לב של כלב
לב של כלב (ברוסית: Собачье сердце) הוא סרט סובייטי שחור-לבן משנת 1988 בבימויו של ולדימיר בורטקו, אשר מבוסס על הרומן של מיכאיל בולגקוב "לב כלב".
תקציר העלילה
מדע בדיוני סובייטי המתרחש על רקע מהפכת אוקטובר. המנתח הנודע פרוברז'נסקי זקוק לכלב לצורך ניתוח מהפכני שיהפוך אותו לאדם. הוא מוצא כלב משוטט ומשתיל בו מספר חלקים אנושיים מגופו של פושע. הכלב הופך בהדרגה לאנושי, עד שהמהלך מושלם אך הכלב-אדם מקבל על עצמו את אישיותו של הפושע, והופך את חייו של המנתח לבלתי נסבלים.
דלתדרומאוס
דלתדרומאוס (שם מדעי: Deltadromeus; מילולית: "אצן הדלתא") הוא סוג של דינוזאור תרופוד שחי בסופו של הקרטיקון לפני 95 מיליון שנה ברחבי צפון אפריקה.
יצור זה היה בעל רגליים ארוכות המותאמות לריצה, והיה כנראה קרובם של האלפרוזאורוס במשפחת הנואזאוריים. עם זאת, חוקרים אחרים רואים בו מין הדומה מאוד לסוג Gualicho מפטגוניה, קרובו של הנאוונאטור, כך שאולי הוא היה קרוב יותר לקרכרודונטוזאוריים, למגרפטוריים ואף לטירנוזאוריים המאוחרים בהנחה שכך. היצור נמצא ב-1996 בחפירות שבין מרוקו לאלג'יריה וקיבל את שמו בידי החוקר פול סרנו.
היצור הגיע לאורך 8 מטרים ומשקלו היה מעל 1,050 ק"ג. לא נמצאה גולגולת שלו, אך עצמות הרגליים שלו היו ארוכות מאוד. כמה חוקרים טענו שמצאו שיניים שלו, אך לא הצליחו להוכיח שייכות.
אמת מארץ תצמח
אמת מארץ תצמח הוא ספר הפרוזה הראשון של הרב חיים סבתו, מראשי ישיבת ההסדר במעלה אדומים.
הספר בנוי משלושה סיפורים קצרים המבוססים על סיפורים אמיתיים על הקהילה היהודית בעיר חלב ומכילים חוויות אישיות של הסופר כנער ופרטים אוטוביוגרפים רבים.
גלגל חוזר בעולם
הנובלה המרכזית בספר מספרת על הפילוסוף והוגה הדעות היהודי-צרפתי בני לוי ועל חזרתו בתשובה. הסיפור מתחיל באבי סביו, חכם פרוש מן הציבור בשם חכם רפאל שפורטה שאינו מסכים להצטרף לחרם כנגד חברת כל ישראל חברים, בשל פרישותו וחוסר רצונו להתערב בעסקי הציבור ועל אף הפצרת הרב הראשי של ארם צובא, שבשל כך מקפיד עליו.
הגלגל מתגלגל כך שנכד החכם מתמנה למנהל בית הספר של כל ישראל חברים, ובנו, גיבור הסיפור נוסע לצרפת הופך למנהיג מרד הסטודנטים בפריז ולתלמידו של 'הפילוסוף הנודע' (כינוי לז'אן פול סארטר). לאחר אכזבתו מכישלון המהומות מזדמנת לו נסיעה לארץ ישראל שבה הוא מבקר בכותל המערבי ופוגש יהודי חלבי המזכיר לו את סבו ומחזיר אותו אל שורשיו היהודיים ואל מסורת אבותיו.
שם הסיפור מרמז על הגלגל שחוזר פעמיים: בפעם הראשונה קפידתו של הרב מתקיימת וצאצאיו של חכם שפורטה עזבו את היהדות בגלל חברת כל ישראל חברים. בפעם השנייה חוזר הגלגל לאותו צאצא והוא מגלה מחדש את יהדותו על ידי חכם חלבי.
אמת מארץ תצמח
סיפור בלשי על כתב יד שנעלם למשך שבעה דורות. שזורים בו מתחים רבים, ביניהם היחס לשבתאות בחלב וביהדות המזרח בכלל, וכן אופיים של החלבים ובעיקר תקיפותם. אר"ץ היא ראשי תיבות ידועים לארם צובא, ושם הסיפור רומז לחיפוש אחר האמת של בני ארם צובא במתח בין סניגוריה לקפדנות.
בשני הסיפורים הראשונים המספר הוא בן דמותו של הסופר, בן הקהילה החלבית בעל חוויה דתית עמוקה, גאווה גדולה בבני עדתו וההשתפכויות הרבות על בני הקהילה, חכמיה ומנהגיה.
לוחות ושברי לוחות
תיאור המקונן על העולים מכל פזורות ישראל בשנות ה-50, איך השאירו אחריהם קהילות מפוארות ועל נחלתם במעברת בית מזמיל הלא היא קריית יובל של ימינו לא הגיעו. המספר הוא נער צעיר הגדל במעברה ומספר על סבו מחכמי חלב (רומז לסב המחבר מצד אמו, חכם אהרן שויקה), דמות שמתלווה לאורך כל הספר ומאיר דרכה על דור שהלך ואבד, דור עולים שנפגש בארץ, ומפגש בין דמויות ממרוקו מפולין ומגרמניה שלא מצאו מקום ליהדותם בארץ ישראל.
הוצאה לאור
יצא לאור בשנת 1997 על ידי הוצאת ידיעות ספרים בעריכת יהודה מלצר. הספר תורגם לאנגלית בשם Aleppo tales על ידי פיליפ סימפסון ויצא לאור בהוצאת טובי (Toby Press) בקונטיקט ב-2004.
ההיסטוריה הסודית של המונגולים
"ההיסטוריה הסודית" כתובה במונגולית תיכונה בתעתיק אויגורו-מונגולי, ונחשבה אבודה, עד שעותק שלה נתגלה מחדש בבייג'ינג במאה ה-19 על ידי נזיר מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית. מלבד היותה ביוגרפיה אותנטית של ג'ינגיס חאן, "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" היא מקור חשוב להבנת מציאות חיי הנוודים של מונגוליה במאה ה-13, כמו גם ללימוד אלמנטים מיתיים ופולקלוריים בתרבותם.
התוכן
מלבד היות החיבור ביוגרפיה של החאן הגדול, היא מתפקדת גם כמעין "יומן חצר" עבור שושלת המלוכה המונגולית, שמטרתו לחנך את יורשי העצר. הבלעדיות של נמעניה – בני משפחת המלוכה, משתקפת בין היתר בעובדה שמתוארים בה אירועים מסוימים שקשורים בחייו של ג'ינגיס חאן ונתפסים כלא ראויים או פוגעניים כלפי המוסר והערכים המונגוליים, כמו התנהגות לא נאותה של אביו של טמוג'ין, השפלתו של החאן לעתיד וסכסוכים קטנוניים בין יורשיו. יש להניח שאירועים מעין אלה היו נערכים אל מחוץ לטקסט אם היה מיועד לתפוצה רחבה.
תיארוך הטקסט
אין ודאות במחקר לגבי התאריך המדויק בו החלה והסתיימה כתיבת הטקסט, אולם הדעה הרווחת נוקבת בשנים 1227–1228 כשנות כתיבתו של רוב הטקסט, בעיקר החלקים בו שמתארים את חייהם של אבותיו של ג'ינגיס חאן וחייו שלו עצמו. החלק השני, שמתאר את מותו של טמוג'ין ואת שלטונו של בנו – אוגדיי חאן, נכתב כנראה בין השנים 1228 ועד 1258 או מאוחר יותר.
בסוף "ההיסטוריה הסודית של המונגולים" מופיעה הפסקה הבאה, עליה הסתמכו רוב המלומדים בבואם להעלות השערות לגבי תארוך "ההיסטוריה": "סיימנו לכתוב [את החיבור] בזמן הקורילטאי [אספה גדולה של ראשי השבטים], בשנת העכברוש ובחודש האייל כאשר הארמונות הוקמו בדוֹלוֹאַנבּוׂלְדָאק שבקוׂדֶאֶה-אראל על נהר קֶלוּרֵן בין שני [מקומות שנקראים] שילגינצֵ'ק ". הקורילטאי הראשון נערך ב-1206, ובו בחרו המונגולים את טמוג'ין כחאן הגדול. האספה הגדולה הבאה נערכה כמעט בוודאות ב-1228, בקוׂדֶאֶה-אראל שבמזרח מונגוליה, ובה בחרו ראשי השבטים את אוגדיי-חאן כחאן הגדול. עובדות אלו מאששות את הסברה שהחלק ב"היסטוריה הסודית" שעוסק בחייו של טמוג'ין אכן נכתב במהלך השנה. מלומדים אחרים טוענים שכתיבת ההיסטוריה הסתיימה ב-1240, שנת העכברוש הבאה, בתקופת שלטונו של אוגדיי חאן (שלט בין 1228 ל-1241), היות שמותו לא מוזכר בה ושאזכור הקורילטאי הוא אנאכרוניזם, שכן באותה שנה לא נערכה אספה גדולה.
היות שההיסטוריה הסודית של המונגולים דנה באירועים שהתרחשו במהלך תקופת שלטונו של אוגדיי-חאן, חזקה עליה שנכתבה לפחות בחלקה במועד מאוחר יותר משנת 1228 – שנת מותו של ג'ינגיס-חאן.
חיבור הטקסט ועריכתו
ידוע שכל חאן מונגולי החל מתקופתו של ג'ינגיס חאן נהג להזמין חיבור שמתעד את האירועים ההיסטוריים החשובים בתקופתו, אולם "ההיסטוריה הסודית" היא החיבור היחיד מעין זה ששרד. הדעה המקובלת היא שגם בתקופת שלטון שושלת יואן המונגולית בסין, שהעתיקה את מרכז הכוח של האימפריה המונגולית מחרחורין לבייג'ינג, המונגולים השאירו את החיבור במקום סודי במולדתם, היכן שנמצאו אלמנטים קיסריים חשובים נוספים כמו קברות החאנים, סמלי האימפריה ומסמכים שלטוניים אחרים. זמן מועט אחרי נסיגת המונגולים מסין ב-1368, הגיע עותק של החיבור ממונגוליה לממלכה הסינית בה שלטה שושלת מינג אשר ירשה את שושלת יואן המונגולית. המלומדים הסיניים חילקו את "ההיסטוריה הסודית" לשנים-עשר או חמישה-עשר פרקים והעניקו לו את השם "ההיסטוריה הסודית של שושלת יואן" (yuan chao mi shi) – שמו הסיני של הטקסט נשתמר כמו גם חלוקתו לשנים-עשר חלקים, אף על פי שמלומדים רבים סבורים שהחיבור נכתב במקור ללא כותרת למעט "Tobcha'an" שפירושו "היסטוריה", וללא חלוקה רשמית לפרקים אלא כפרוזה רציפה.
ברכת הנסים
ברכת הנסים הן מספר ברכות מקבוצת ברכות הראייה, הנאמרות בעת ראיית מקום שנעשה בו נס למברך או לציבור.
מקור הברכה
המקור לחיוב בברכת הנסים הוא במשנה במסכת ברכות:
ההיסטוריה הסודית של המונגולים
במאה ה-20
במהלך המאות שאחרי המאה ה-13 אבד הטקסט, עד אשר נתגלה עותק מקורי של החיבור במאה ה-19. בשנת 1866 התגלה בבייג'ינג, על ידי נזיר מהמיסיון הרוסי אורתודוקסי, עותק של הטקסט שנכתב בסימניות סיניות. אותן סימניות ייצגו הגאים של השפה המונגולית מן המאה ה-13, עובדה שהפכה את משימת הפענוח של הטקסט למורכבת. משך רוב המאה העשרים, הסתירו השלטונות הקומוניסטיים במונגוליה את הטקסט מעיני הציבור בכלל, ומאקדמאים בפרט, מחשש שהם יושפעו בצורה בלתי ראויה מנקודת המבט המיושנת, הלאומית והבלתי סוציאליסטית שלו. בעקבות מותו של סטלין ב-1953 וקבלתה של מונגוליה לאו"ם בשנת 1961, התרחשה ליברליזציה פוליטית קצרה במונגוליה שאיפשרה לזמן מה מחקר גלוי של "ההיסטוריה הסודית של המונגולים". עם זאת, בעקבות החשש שמדינת הלווין שלהם תבקש להגדיל את עצמאותה או לחזק את קשריה עם סין, פעלו לבסוף השלטונות הקומוניסטיים במונגוליה להשתקת הטקסט והחוקרים אותו כ"גורמים אנטי-מפלגתיים" במהלך שנות ה-60.
ברכת הנסים
מקור הברכה
הגמרא מביאה ראיה לברכה זו ממעשה יתרו המתואר בפרשת יתרו שכאשר שמע מפי משה על הנסים הגדולים שנעשו לעם ישראל במצרים ובים סוף, בירך ואמר: "בָּרוּךְ ה' אֲשֶׁר הִצִּיל אֶתְכֶם מִיַּד מִצְרַיִם וּמִיַּד פַּרְעֹה, אֲשֶׁר הִצִּיל אֶת הָעָם מִתַּחַת יַד מִצְרָיִם". מכאן מביאה הגמרא ראיה לכך שעל כל אדם לברך על נסים שהוא רואה, בדומה ליתרו.
דעת רוב הראשונים היא שברכה זו נאמרת בשם ובמלכות (כלומר עם הזכרת שם ה' והביטוי 'מלך העולם'), והנוסח המובא במשנה הוא נוסח מקוצר. אולם מיעוט מבין הראשונים סובר כי ברכה זו נאמרת בלא שם ומלכות (מחלוקת זו כוללת לכל סוגי ברכות הראיה ולא רק לגבי ברכה זו). בעל השולחן ערוך הכריע כשיטת רוב הראשונים, ופסק שיש לברך ברכה זו בשם ובמלכות. בדומה לשאר ברכות הראיה, ברכה זו אינה נאמרת יותר מפעם אחת ב־30 יום.
מלשון המשנה אפשר להבין שמברכים רק על נסים שנעשו לרבים. אמנם, הגמרא מקשה ומביאה כמה סיפורים, מהם משתמע שמברכים גם על נסים שנעשו ליחידים. בעקבות זאת, הגמרא קובעת חלוקה עקרונית: "אניסא דרבים כולי עלמא מיחייבי לברוכי, אניסא דיחיד איהו חייב לברוכי", דהיינו, הגמרא קובעת שעל נס שנעשה לרבים כולם חייבים לברך, ואילו על נס שנעשה לאדם בודד, רק הוא עצמו מחויב בברכה על ראיית אותו המקום.
הגדרת רבים
הרבים, שבעבור נס שנעשה להם מברכים ברכת הנסים, מוגדרים ככולו או רובו של עם ישראל.
בבירור הלכה מוסיפים שניתן להגדיר את יושבי ארץ ישראל כעין כל ישראל, ולכן לכאורה אפשר להסתפק בנס שנעשה לכל היהודים היושבים בארץ ישראל כדי לחייב בנס של רבים (גם אם לא רובו של עם ישראל מתגורר בארץ ישראל).
נס שנעשה לשבט
לא מברכים ברכת הנסים על נס שנעשה לשבט שלם מעם ישראל. ניתן היה לחשוב, שאף על פי ששבט מישראל אינו רובו של עם ישראל, הוא ראוי לברכת הנסים בפני עצמו אם נעשה לכולו נס, בגלל שהוא מהווה חטיבה שלמה מתוך עם ישראל.
מי שמעלה אפשרות ברכת הנסים לשבט שלם הוא הירושלמי. הירושלמי תולה את ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לשבט, בשאלה אם כל שבט ושבט נחשב לקהל, ואז יצטרכו לברך, או שרק כל השבטים יחד נחשבים לקהל, ולכן רק בראיית מקום שנעשו בו נסים לכלל שבטי ישראל יוכל אדם לברך, ולעומת זאת בראיית מקום שנעשה בו נס לשבט אחד בלבד לא יברכו.
המחלוקת המובאת בירושלמי מופיעה במקור במשנה במסכת הוריות. המשנה דנה במקרה שבו הסנהדרין הורה דבר הלכה, ונהגו על פי בית הדין כולו או רובו של הקהל, והתברר למפרע שהדבר שהורו בית הדין היווה למעשה עבודה זרה. במצב זה התורה צוותה: "וְכִי תִשְׁגּוּ וְלֹא תַעֲשׂוּ אֵת כָּל הַמִּצְוֹת הָאֵלֶּה... וְהָיָה אִם מֵעֵינֵי הָעֵדָה נֶעֶשְׂתָה לִשְׁגָגָה וְעָשׂוּ כָל הָעֵדָה פַּר בֶּן בָּקָר אֶחָד לְעֹלָה... וּשְׂעִיר עִזִּים אֶחָד לְחַטָּת". במקרה הזה חלקו התנאים שבמשנה. רבי מאיר פוסק שבית הדין הגדול מקריב פר אחד, כיוון שהוא סובר שכשהתורה כותבת ביטויים כגון "עדה" ו-"קהל" היא מתכוונת לכלל ישראל. לעומת זאת, רבי יהודה פוסק שצריך להקריב שנים עשר פרים, כנגד כל שבט ושבט מבני ישראל שהוטעה, כיוון שהוא סובר שהביטויים "עדה" ו-"קהל" משמעם ציבור, ולכן כל שבט ושבט השייך לציבור החוטאים צריך להקריב פר. אם כן, לשיטת ר' מאיר "קהל" פירושו כלל שבטי ישראל, ולכן לא יברכו על נס שנעשה לשבט אחד, ולעומת זאת לשיטת ר' יהודה גם שבט אחד עונה לקריטריון של "קהל", ולכן יברכו על נס שנעשה לשבט אחד.
הירושלמי משליך מהדיון במסכת הוריות לגבי הסוגיא של ברכת הנסים. לשיטת רבי מאיר, יברכו רק על נס שנעשה לכלל ישראל, ואילו לשיטת רבי יהודה, ניתן יהיה לברך אף על נס שנעשה רק לשבט אחד מישראל. השולחן ערוך פסק כשיטת רבי מאיר, שלא מברכין על נעשה שנעשה לשבט אחד: "על נס שנעשה לקצת ישראל, כל זמן שלא נעשה לכל ישראל או רובן, ואפילו נעשה לקצת שבטים, אין מברכין עליו". טעמו של השולחן ערוך לפסיקתו הוא משום הכלל של "ספק ברכות להקל", ולפיכך עדיף שלא לברך על מקום שנעשה בו נס לשבט אחד.
רבים מהפרשנים תמהו על פסיקתו של השולחן ערוך, שצידד בשיטתו של רבי מאיר, ופסק כנגד רבי יהודה, כיוון שלפי כללי הפסיקה שבגמרא הלכה כרבי יהודה. מכל מקום, נפסק להלכה כשיטת רבי מאיר, שנס שנעשה לשבט אינו מוגדר כנס לרבים.
ברכת גר על נס שנעשה לרבים
גר יכול לברך ברכת הנסים בנוסח הרגיל, ויכול גם לברך בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לישראל במקום הזה".
נוסח הברכה "שעשה נסים לאבותינו" הוא בעייתי עבור גר, שלמעשה אבותיו לא היו שותפים בנס שעליו צריך לברך. הרמב"ם כותב בתשובה לרבי עובדיה גר צדק: "אבל שהוצאתנו ממצרים או שעשית נסים לאבותינו אם רצית לשנות ולומר שהוצאת את ישראל ממצרים ושעשית נסים עם ישראל אמור. ואם לא שנית אין בכך הפסד כלום מאחר שנכנסת תחת כנפי השכינה ונלוית אליו אין כאן הפרש בינינו ובינך. וכל הנסים שנעשו כאלו לנו ולך נעשו". לפי פסיקתו של הרמב"ם, גר יכול לברך גם בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לישראל במקום הזה", אמנם הוא יכול לצאת גם בנוסח המקורי המופיע במשנה.
ברכה על נס שנעשה לאנשים מסוימים מישראל
מברכים ברכת הנסים על ראיית מקום שנעשה בו נס לגדולי ישראל, בנוסח "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לפלוני במקום הזה" (פלוני הוא שם האדם שנעשה לו הנס). כמו כן, מברכים על ראיית מקום שנעשה בו נס שהיה בו קידוש ה', בנוסח: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נסים לצדיקים במקום הזה"
מי שמעלה את האפשרות שכל אחד יהיה מחויב בברכה לא רק על נסים שנעשו לכלל ישראל, אלא גם על נסים שנעשו לגדולי ישראל לאורך ההיסטוריה היהודית, הוא התלמוד הירושלמי:
.
רבים מהראשונים מצדדים בדעה המובאת בירושלמי בהסתמך על הגמרא בבבלי: "ראה גוב של אריות או כבשן האש אומר: ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה".
נחלקו האחרונים בהגדרת "אדם מסוים" שאם נעשה לו נס מחייב השולחן ערוך בברכת הנסים. האליה רבה כתב שזה צריך להיות אדם שיהיה "מסוים ביותר", דהיינו אדם בעל שם. אמנם, המגן אברהם החמיר יותר וקבע שאדם מיסים הוא "דוקא כיואב שיצא טבעו בכל העולם", כלומר מדובר ביחידי סגולה בלבד, שראויים למעמד של "אדם מיסים" כפי שמופיע בירושלמי. בעקבות זאת, המגן אברהם מכריז כי "ובעוונותינו הרבים אין אנו עתה כיוצא בו", דהיינו כיום אין אנשים שמגיעים לרמתו של יואב בן צרויה, ולפיכך אין כיום אנשים מסוימים שאם יארע להם נס, יצטרכו כולם לברך עליו.
הבית יוסף מביא בשם האבודרהם, שעל כל נס שיש בו קידוש השם, אפילו אם נעשה ליחיד, חייבים לברך עליו ברכת הנסים, ואם כך הרי שדברי השולחן ערוך על דניאל וחבריו הם רק דוגמה לנס שיש בו קידוש השם. הבאור הלכה מעיר שהאנשים שנעשו להם נס של קידוש השם, אינם במדרגה של "אדם מסוים", כמו יואב בן צרויה, ולכן לו הנסים שהיו נעשים להם לא היו נסים עם קידוש השם, לא היו כולם מחויבים בברכה על ראיית מקומות אלו.
הב"ח מדייק מלשון השולחן ערוך שהברכה על הנס במקרים המצוינים בירושלמי, היא רק במצב בו ראה אדם את הכבשן שבו הושלכו חנניה, מישאל ועזריה, או במצב בו ראה אדם את גוב האריות אליו הושלך דניאל, ואין מדובר בראיית כבשן אחר או גוב אריות אחר. הפרישה פסק כמו הב"ח בעניין כבשן האש, אמנם במקרה של ראיית גוב אריות הפרישה הוא חולק וטוען שמברכים על ראייה של כל גוב אריות, ולאו דווקא על ראייה של גוב האריות שבו נעשה הנס לדניאל. הטעם שהפרישה מביא לדבריו הוא שגוב אריות הוא מחזה נדיר, ולפיכך בראיית גוב אריות מיד נזכר האדם בנס שנעשה לדניאל בגוב האריות, ולכן צריך לברך. לעומת זאת, כבשן אש הוא מחזה נפוץ, ובראייתו אדם אינו נזכר באופן אוטומטי בכבשן האש ממנו ניצלו חנניה, מישאל ועזריה. לכן, רק בראיית אותו כבשן שבו נעשה להם הנס יצטרך אדם לברך.
מכל מקום, פסק השולחן ערוך שמברכים רק על ראיית כבשן האש של חנניה, מישאל ועזריה, ועל גוב האריות של דניאל, ולא על כל כבשן אש וגוב אריות, כלומר כמו הב"ח ולא כמו הפרישה.
נס של יחיד
הגמרא, כאמור, הרחיבה את ההוראה של המשנה כלפי נסים שאירעו לבודדים: "אניסא דיחיד איהו חייב לברוכי". אדם שרואה מקום שנעשה לו נס, מברך: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה".
בבבלי מפורש שעל נס שנעשה לאדם, הוא חייב לברך. לעומת זאת, בירושלמי נקבע להפך: "מתני' בנסי ישראל אבל בנסי יחידי שנעשו לו אינו צריך לברך". לכאורה, ישנה מחלוקת בין הבבלי לירושלמי, אמנם נושאי הכלים של הירושלמי קבעו שהכוונה שם היא שאחרים אינם חייבים לברך על נס שנעשה ליחיד, אבל ודאי שהוא עצמו חייב לברך על נס שנעשה לו, ולפי פירוש זה אין מחלוקת בין הבבלי לירושלמי.
הפוסקים קבעו כמו הבבלי (וכמו הירושלמי לפי פרשניו), שיחיד חייב לברך על נס שנעשה לו. כך כתב השולחן ערוך: "הרואה מקום שנעשה נס ליחיד אינו מברך, אבל הוא עצמו מברך 'שעשה לי נס במקום הזה'...". נוסח ברכת היחיד על ראיית מקום שנעשה לו נס הוא, כפי שכתב השולחן ערוך: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה".
יחיד שאירע לו נס במקום מסוים, לא מברך באופן מיידי ברכת הנסים, אלא הוא מחויב בברכת הגומל על הנס שאירע לו. אולם, בפעם הבאה שבא האדם מגיע לאותו המקום שנעשה לו הנס, הוא מחויב בברכת הנסים (אפילו אם לא עברו שלשים יום מאז הנס עצמו), ומכאן ואילך בכל פעם שרואה אותה בפער של שלשים יום, מחויב בברכת הנסים, בהתאם להלכות על הפער בראייה הנוגעות לכל ברכות הראייה.
גודל הנס
הפוסקים דנו בעניין גודל הנס שמחייב יחיד בברכה. השולחן ערוך פסק: "יש אומרים שאינו מברך על נס אלא בנס שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול, וכיוצא בזה, אינו חייב לברך, ויש חולק, וטוב לברך בלא הזכרת שם ומלכות".
בביאור הדעה השנייה שהובאה בשולחן ערוך, "ויש חולק", בעל המשנה ברורה מסביר שאין הכוונה לכל אדם שאירע לו אירוע בדרך הטבע שהוא מסוכן קצת, שכן אז כל יולדת הייתה צריכה לברך ברכות הנסים. אלא, כך הוא מסביר את ההבדל בין השיטות בשולחן ערוך: "ואנן לכלי עלמא נס בעינן, רק דלשיטה א' בעינן דווקא שהנס של הצלה יהיה דווקא למעלה מדרך הטבע, כנסי אבותינו, ולשיטה ב', כל דבר שמזמין השם ברגע זו בדרך התולדה גם-כן מקרי נס". דהיינו, לפי השיטה השנייה אין צורך שיהיה מדובר בנס עם תופעת טבע יוצאת מגדר הרגיל, אלא מספיק שהתזמון יהיה יוצא מגדר הרגיל בשביל שהדבר ייחשב לנס. לדוגמה, במקרה שבו אדם קרוב לסכנת מוות בידי מרצחים, ובמקרה מזדמנים לשם אנשים והמרצחים בורחים, אין כאן נס שיוצא מגדר הטבע (שהרי הזדמנותם של אנשים אינה תופעה יוצאת דופן), אבל עדיין צריך לברך על כך כיוון שעיתוי בואם של המזדמנים הוא נסי מבחינתו של הניצול.
הרדב"ז דן בשתי האפשרויות המובאות בשולחן ערוך, ופוסק שאדם שנפל מסולם צריך לברך ברכת הנסים אם הייתה שם סכנה, דהיינו כמו השיטה השנייה בשולחן ערוך. המהריט"ץ גם כן פוסק כפי הדעה השנייה, ופוסק שאדם צריך לברך ברכת הנסים במקרה שבו גנב חנק אותו, כך שאיבד הכרה, והאיש ניצל רק מפני שהגנב לא ידע שהוא לא מת.
יחיד שנעשו לו נסים רבים
מי שנעשו לו מספר נסים, כשהוא רואה אחד מן המקומות הללו, מזכיר בברכו גם את שאר המקומות שנעשו לו נסים. נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...", כאשר המקום הראשון שהאדם מזכיר בברכתו הוא המקום אותו הוא רואה באותה שעה.
בסוגיא על ברכת הנסים, הגמרא מביאה סיפור על בנו של רבינא, שאירעו לו שני נסים שונים. הנס הראשון היה כאשר שהה בבקעה של מקום שמכונה "ערבות", ולא היה לו מים לשתות, והוא עמד למות בצמא, ולפתע נעשה לו נס ונברא מעיין והוא שתה ממנו. הנס השני אירע בשוק של העיר "מחוזא", כאשר לפתע גח לעברו גמל שהשתגע ואיים לדרוס אותו למוות, כאשר לפתע נפער פתח בתוך חומת הבית לידה עמד בנו של רבינא, והוא נכנס פנימה וניצל מן הגמל הזועם. כאשר שאל מה הוא צריך לברך, נאמר לו שכאשר יגיע ל-"ערבות", צריך לברך "ברוך שעשה לי נס בערבות ובגמל", ואילו כשיגיע לשוק של העיר "מחוזא", צריך לברך "ברוך שעשה לי נס בגמל ובערבות".
מתוך הסיפור הזה, הפרשנים מסיקים שלאדם שנעשו מספר נסים, כאשר יגיע למקום בו נעשה לו אחד מהנסים הללו, יברך לא רק על הנס שנעשה לו באותו מקום, אלא על כל הנסים שנעשו לו. כך פסק השולחן ערוך להלכה: "מי שנעשו לו נסים הרבה, בהגיעו לאחד מכל המקומות שנעשה לו נס צריך להזכיר כל שאר המקומות, ויכלול כולם בברכה אחת.".
הרב בצלאל שטרן, בספרו אהלך באמיתך, מדייק מהראב"ן שנוסף על הנוסח המופיע בשולחן ערוך: "שעשה לי נס במקום הזה ובמקום פלוני...", ניתן גם לברך בנוסח דומה: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה לי נסים במקום הזה ובמקום פלוני...". בנוסח כזה, מסביר הרב שטרן, עיקר הברכה הוא על כל הנסים שנעשו לאדם ורשימת הנסים היא פירוט, בעוד שלפי הנוסח המופיע בשולחן ערוך עיקר הברכה הוא על הנס שנעשה במקום שבו עומד האדם, ואילו כל שאר הנסים מוזכרים כדרך אגב.
המשנה ברורה פוסק שאם אדם ראה מקום אחד שנעשה לו נס, ובירך על מקום זה ועל שאר כל המקומות שנעשו לו נסים, ולאחר מכן (בפרק זמן שהוא פחות משלושים יום) ראה מקום אחר שנעשה לו בו נס, מברך עוד פעם בשם ומלכות אף על פי שכבר בירך על אותו מקום כשראה את מקום הנס הראשון. במקרה כזה, מסתפק בעל המשנה ברורה אם בברכה על מקום הנס השני, יכלול המברך את מקום הנס הראשון בסוף הברכה, אף על פי שכבר בירך עליו בשם ומלכות בראותו את מקום הנס הראשון, ופוסק שאפשר לכלול בברכה השנייה את מקום הנס הראשון, כיוון שעיקר הברכה הוא על הנס שנעשה במקום השני ולא על הנס הראשון.
הרב בצלאל שטרן, בספרו אהלך באמיתך, דן גם במקרה של אדם שנעשו לו מספר נסים באותו מקום. במקרה כזה מברך בנוסח "שעשה לי נסים במקום הזה". כמו כן, לא צריך להקפיד ולהזכיר בברכה את הנסים על פי הסדר הכרונולוגי שבו התרחשו, אמנם אם יש נסים שהם יותר משמעותיים מאשר נסים אחרים שאירעו באותו מקום, ראוי שיזכיר את הנסים הגדולים קודם לכן.
ברכות על נסי אביו וסבו
אדם צריך לברך לא רק על ראיית מקום שנעשה לו עצמו נס, אלא גם על ראיית מקום שנעשה בו לאבותיו נס, דהיינו לא רק אביו וסבו, אלא גם דורות מוקדמים יותר, בין אם היה בחיים בשעת הנס ובין אם לא.
הדיון בשאלה זו, נובע משוני בגרסאות. הנוסח בגמרא קובע:
מנוסח זה משתמע שרק האדם עצמו מברך על הנס שקרה לו. אמנם, ברי"ף מופיע נוסח אחר:
מגרסתו של הרי"ף למדים שלא רק האדם עצמו חייב לברך על נס שקרה לו, אלא גם בנו ונכדו (בן בנו) צריכים לברך על נס שקרה לו.
בגרסתו של הרי"ף ישנן שתי דרכים שונות להבין את הסוגיא. חלק מהפרשנים מבינים שמברכים על הנס דווקא בנו ונכדו של האדם שנעשה לו הנס, אולם בדורות שלאחר מכן, כלומר מהנין ואילך, כבר לא מברכים. הפרשנים מביאים מספר הסברים לדעה זו:
1. בנו ונכדו של האדם שנעשה לו הנס נחשבים כבני דורו. כיוון שכך, נפשו של הבן והנכד קשורה בנפשו של האדם שנעשה לו הנס, ולפיכך רק הם מחויבים בברכה. אמנם, מכאן והלאה, הנין אינו נחשב לבן דורו של האדם שנעשה לו הנס, ולפיכך אינו מברך.
2. "עד כאן רחמי האב על הבן". ציטוט זה לקוח מפירוש רש"י על התורה, לגבי בריתם של אברהם אבינו ואבימלך שמופיעה בפרשת וירא. בברית אבימלך דורש מאברהם להתחייב לו שלא יפגע בבניו ובנכדיו, ורש"י מסיק מכך שעד לדור זה ישנו קשר נפשי עמוק בין קרובי המשפחה. מכאן מדייקים הפרשנים, שמדור הנין והלאה, אין קשר נפשי גדול כלפי הסבא, ולפיכך לא יצטרכו מדור זה והלאה לברך על נס שנעשה לסבא.
3. מצוות כיבוד אב ואם מחייבת את האדם לברך על נס אביו. מצווה זו נוהגת גם בנכד, ולכן גם הנכד חייב לברך.
לעומת זאת, יש המבינים שהנוסח "בריה ובר בריה" מבטא בקיצור את העיקרון שמברכים על הנס כל הצאצאים של האדם שנעשה לו הנס, ומכאן שגם הנין ובן הנין מברכים על הנס וכן הלאה. הפרשנים מסבירים שהטעם לכך הוא משום שכל יוצאי יריכו של האדם שנעשה לו הנס שותפים בנס, שהרי בלעדי הנס לא היו נולדים כלל.
הירושלמי מותיר את הברכה על נס אביו בסימן שאלה: "מהו שיברך אדם על נסי אביו ועל נסי רבו...". אמנם, יש שפירשו את המשך הירושלמי "...מהו שיברך" כתשובה לשאלה שנשאלה לגבי נס אביו ורבו, שזוהי פשיטת הספק והמסקנה בירושלמי היא כמו בבבלי.
ספר המכתם מביא שיטה ייחודית: "ואותן ברכות שהן הודאה על הנס צריכין הזכרה ומלכות, אבל אותן שהן על נס אביו או רבו לא בעי מלכות...". ספר המכתם מבחין בין נסים שנעשו לאדם עצמו, עליהם צריך לברך בשם ומלכות, לבין נסים שנעשו לאבותיו ורבותיו של האדם, עליהם צריך לברך בלא שם ומלכות.
ולדימיר נאומוב
ולדימיר נאומוב (ברוסית: Владимир Наумович Наумов; 6 בדצמבר 1927 – 29 בנובמבר 2021) היה במאי, תסריטאי, מפיק ושחקן סובייטי ורוסי.
ברכת הנסים
ברכות על נסי אביו וסבו
לפי הטעם שהובא לעיל לכך שכל יוצאי יריכו של האדם מברכים, כיוון שהם שותפין באותו הנס ולמעשה הם בחיים בזכותו, היה מקום לחלק בין צאצאים שנולדו לפני הנס ובין צאצאים שנולדו לאחריו. לכאורה פשוט שצאצאים שנולדו אחרי הנס יברכו על שותפות באותו הנס, אמנם אם בנו של אדם נולד לפני נסו, הוא בפועל אינו שייך באותו הנס, כיוון שממילא היה חי גם לו אביו לא היה ניצל. אמנם, הפוסקים לא נטו לעשות חלוקה כזאת. הנימוק לכך נעוץ בסינתזה בין שני הטעמים לברכת הבן על אביו כפי שהובאו לעיל. מצד כיבוד אב ואם ישנו חיוב על הבנים והנכדים לברך על נס אביהם, אפילו אם נולדו כבר בשעת מעשה, ואין הם שייכים בהצלה. נוסף לכך, מצד השותפות בנס, חייבים כל צאצאיו של האדם שנעשה לו הנס שנולדו לאחר מעשה הנס, לברך כיוון שהם שותפים בנס וחיים בזכותו. מכפל סיבות זה, יוצא שאם יש לאדם צאצא שהוא מדור מרוחק יותר מהנכד שחי בזמן הנס (דהיינו נין והלאה), הוא לא יברך, כיוון שגם אינו חייב מצד כיבוד הורים, וגם אינו חייב מצד שותפות בנס.
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
ולדימיר נאומוב נולד בשנת 1927 בלנינגרד. אביו, נאום נאומוב-סטראז' (1898–1957), היה צלם קולנוע. ב-1952 הוא סיים את לימודיו בסדנת הבימוי של איגור סבצ'נקו ב-VGIK (המכון הכלל-סובייטי הממלכתי לקולנוע שבמוסקבה).
ברכת הנסים
ברכות על נסי אביו וסבו
אם לאביו של אדם נעשה נס במקום מסוים, הוא מחויב בברכת הנסים מיד כשיגיע לשם בפעם הבאה, אפילו אם לא עברו שלושים יום מאז הפעם האחרונה שראה את המקום. הסיבה היא משום שבפעם הקודמת שבה היה הבן במקום, לא היה לו שום סיבה להתפעל מראיית אותו מקום, ואילו כשרואה את המקום לאחר הנס, מתפעל הוא מהמקום בפעם הראשונה. מכאן ואילך בכל פער שלשים יום, הבן מברך על ראיית מקום הנס שנעשה לאביו.
אם לאביו נעשו מספר נסים, כשהבן יגיע למקום שבו נעשה נס לאביו, הוא אינו צריך להזכיר את כל הנסים שנעשו לאביו, אלא רק יברך על הנס שנעשה באותו מקום.
נוסח הברכה
בעניין נוסח הברכה, קבע השולחן ערוך שמברכים: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאבי במקום הזה". לכאורה, משתמע מלשון השולחן ערוך שזהו הנוסח ששייך לא רק בבנו של הניצול, אלא גם בכל יוצאי ירכיו, שיברכו בנוסח זה.
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
נאומוב ואלוב המשיכו את עבודתם באולפני הקולנוע שבאוקראינה הסובייטית. ב-1954 הם ביימו שם את סרטם המשותף הראשון – "נעורים בהולים" (לפי טרילוגיית הרומנים "המבצר הישן" של הסופר האוקראיני-רוסי ולדימיר בליאייב). זמן קצר אחר כך, נאומוב התחתן עם אשתו הראשונה - השחקנית אלזה לז'דיי. הסרט הבא של נאומוב ואלוב, היה "פאבל קורצ'גין" (1956, לפי ספרו של ניקולאי אוסטרובסקי "כיצד התחשלה הפלדה").
ברכת הנסים
נוסח הברכה
אמנם, ישנן גרסאות שיוצאי ירכיו של אדם שנעשה לו נס מברכים "שעשה נס לאבותינו במקום הזה", ויש גם הגורסים "שעשה נס לאבותי במקום הזה". הדברי חמודות מחלק בין יחיד שמברך "שעשה נס לאבי" לבין צאצאים רבים שמברכים "שעשה נס לאבותינו", אמנם הוא מתקשה בלשון "אבותינו" ומעדיף לשון "אבינו". המשנה ברורה כתב שרק הבן מברך "ברוך שעשה נס לאבי", ואילו הדורות שלאחר מכן מברכים "שעשה נס לאבותי" או "שעשה נס לאבי אבא", ומובאת בשער הציון שם דעת הכלבו, שאמר שאפשר לברך "שעשה נס לזקני".
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
ב-1957 נאומוב ואלוב הוזמנו לעבוד באולפני "מוספילם" על ידי המנהל איוואן פירייב. סרטם הראשון במוסקבה היה "רוח" (1958). ב-1961 הם ביימו את הסרט "שלום למי שנכנס". הוא מספר על חייל סובייטי צעיר בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, שמוביל גרמנייה הרה מברלין לבית-חולים. בפסטיבל הסרטים של ונציה, הבמאים נאומוב ואלוב זכו בשני פרסים על סרט זה: מדליית הזהב (פרס מיוחד של חבר השופטים) וגביע פאזינטי (פרס מבקרי הקולנוע האיטלקים לסרט הזר הטוב ביותר).
ברכת הנסים
ברכות על נסי אמו וסבתו
הדין בנסים שאירעו לאמו ולסבתו של אדם זהה לדין של נסים של אביו וסבו. במקרה של נס של אמו של אדם, נוסח הברכה הוא "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאמי במקום הזה", ואילו במקרה של נס של סבתו, נוסח הברכה הוא "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאם אמי במקום הזה" או "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לזקנתי במקום הזה".
ברכת האב על נס בנו
ספר המכתם מעלה את האפשרות שלאב תהיה רשות לברך בראיית מקום שנעשה בו נס לבנו. אמנם, בעל המשנה ברורה, בהסתמכו על האבודרהם, דוחה אפשרות זו.
ברכת הבעל על נס אשתו
בעל המשנה ברורה פוסק שאין הבעל מברך על נס אשתו, וכן להפך – אין האשה מברכת על נס בעלה.
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
משנת 1976 נאומוב היה חבר מזכירות ההנהגה של איגוד הקולנוענים של ברית המועצות. באותה שנה, נאומוב ואלוב ביימו את הסרט "האגדה על ת'יל" (לפי הרומן "האגדה על אופנשפיגל" של הסופר הבלגי שארל דה קוסטר). הוא תיאר את עלילותיו של הרפתקן פלמי בזמן מלחמות הרפורמציה במאה ה-16. הסרט זכה בפרס הראשי של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבריסל (1976), בפרס מפיקי הקולנוע הנורווגים (1978) ובפרס מיוחד של חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה (1978).
ב-1980 נאומוב ואלוב ביימו את סרטם המפורסם ביותר - "טהראן-43". הוא סיפר על הצלחתו של השירות החשאי הסובייטי לסכל את המזימה הגרמנית להתנקש בחייהם של מנהיגי המעצמות שנלחמו בנאצים - בעת פגישת הפסגה שלהם בטהראן בשנת 1943. ב-1981 הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הכלל-סובייטי שנערך באותה שנה בירוואן ובפרס הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
משנת 1980 נאומוב ואלוב ניהלו יחד סדנה לבימוי ב-VGIK. ב-1983 הם ביימו את הסרט "החוף", שהופק במשותף על ידי "מוספילם" ואולפני סרטים ממערב גרמניה. הוא סיפר על סופר סובייטי, שמגיע להמבורג לרגל הוצאת ספרו לאור בגרמנית. הסופר נזכר בקרבות האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בהם השתתף. הוא נזכר גם בצעירה גרמנייה, בה התאהב בזמן חופשה קצרה מקרבות. הסופר זוכה לפגוש אותה במקום, שבו נפרד ממנה כחייל. ב-1984 הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים הכלל-סובייטי, שנערך באותה שנה בקייב.
גלייסון ברמר
גלייסון ברמר סילבה נסימנטו (בפורטוגזית: Gleison Bremer Silva Nascimento; נולד ב-18 במרץ 1997) המכונה ברמר, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם ביובנטוס.
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
ביוני 1983 נפטר שותפו ליצירה של נאומוב – הבמאי אלכסנדר אלוב. ב-1984 נאומוב ביים סרט תיעודי בשם "אלוב" על חברו. ב-1986 הוא זכה לדרגת פרופסור ב-VGIK. משנת 1987 ועד למותו נאומוב היה מנכ"ל אולפני "סויוז נבונה", שהוקמו על בסיס ההתאחדות היצירתית, אותה הוא ניהל מיום היווצרותה ב-1963 (אז, במסגרת אולפני "מוספילם").
גלייסון ברמר
קריירה
ב-2016 הושאל ברמר לסאו פאולו לשנה אחת מספורט ברזיל, בה החל לשחק בצעירותו, ובהתחלה שובץ לסגל עד גיל 20. הוא ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו עם המילואים ב-12 באוקטובר של אותה שנה.
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
אחרי מותו של אלוב, נאומוב ביים לבדו שבעה סרטים, ביניהם "הבחירה" (1987), "החוק" (1989), ו"עשר שנים בלי זכות התכתבות" (1990 – הפקה סובייטית ומערב-גרמנית). בסך הכל, הוא ביים 17 סרטים, 11 מהם בשותפות עם אלכסנדר אלוב. סרטו האחרון הוצג ב-2014. נאומוב כתב תסריטים לכל הסרטים שביים (תשעה מהם יחד עם אלוב) ולאחד הסרטים של בתו – נטליה נאומובה. הוא גם הפיק חמישה סרטים והופיע כשחקן בחמישה נוספים.
גלייסון ברמר
קריירה
במרץ 2017, עבר לאתלטיקו מיניירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה שלו ב-25 ביוני בניצחון 0–1 על שאפקואנסה.
טורינו
ב-10 ביולי 2018 חתם לחמש שנים בטורינו מהסרייה א'.
ולדימיר נאומוב
ביוגרפיה
משנת 2002 ועד למותו נאומוב כיהן כנשיאה הראשון של האקדמיה הלאומית הרוסית למדעי ולאומנויות הקולנוע. הוא גם היה חבר האקדמיה האירופית לקולנוע.
ברכת הנסים
ברכות על נס שנעשה לרבו
הירושלמי מסתפק בשאלה אם מברכים על ראיית מקום שנעשה בו נס לרבו של האדם: "מהו שיברך אדם על נסי אביו ועל נסי רבו...". יש מהראשונים שפשטו את הספק המופיע בירושלמי מסיפור שמובא בבלי: "רב יהודה חלש ואתפח. על לגביה רב חנא בגדתאה ורבנן. אמרי ליה: בריך רחמנא דיהבך ניהלן ולא יהבך לעפרא". בגמרא מסופר על רב יהודה שחלה ונתרפא, ועלו אליו תלמידיו ובירכו על כך שנתרפא. מכאן מסיקים הראשונים שיש חיוב לברך על מקום שנעשה בו נס לרבו. בעקבות זאת פסק השולחן ערוך להלכה: "על נס של רבו צריך לברך כשם שהוא מברך על נס של אביו".
ולדימיר נאומוב
משפחה
אשתו הראשונה של נאומוב הייתה השחקנית אלזה לז'דיי (1933–2001). הוא התחתן איתה באמצע שנות ה-50 והיה נשוי לה עד שנת 1964. לבני הזוג נולד הבן אלכסיי. בנו של האחרון, נכדו של נאומוב, נקרא כמו סבו ולדימיר. הוא סטודנט במכון של סנקט פטרבורג לקולנוע ולטלוויזיה.
ברכת הנסים
ברכות על נס שנעשה לרבו
בספר המכתם מובאת שיטה ייחודית, לפיה על נסים שנעשו לרבו, יברך אדם בלא שם ומלכות, בניגוד לברכות על נסים שנעשו לו, שם יברך עם שם ומלכות.
גלייסון ברמר
טורינו
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עם ב-12 באוגוסט בגביע איטליה נגד קוסנזה. ב-19 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' בהפסד 0–1 לרומא. ב-30 בנובמבר 2019 כבש עשר בכורה בניצחון 0–1 על גנואה.
ולדימיר נאומוב
משפחה
ב-1974 נאומוב התחתן עם אשתו השנייה – השחקנית נטליה בלוכבוסטיקובה. לבני הזוג נולדה בת יחידה – נטליה נאומובה (כיום שחקנית ובמאית קולנוע). בשנת 2007 הם אימצו מבית-יתומים ילד בן שלוש. אשתו של נאומוב העניקה לילד את שם משפחתה, ושמו המלא הוא קיריל בלוכבוסטיקוב.
ברכת הנסים
ברכות על נס שנעשה לרבו
ההגיון שמובא מאחורי ברכה על נס שנעשה לרבו, מובא במאירי: "אין חובה אלא לאביו ורבו שנפשו קשורה בהם". דהיינו, נפשו של אדם קשורה בנפשו של רבו, ולפיכך הוא מתפעל ומתפעם לנוכח ראיית מקום שנעשה בו נס לרבו, וממילא צריך לברך.
ולדימיר נאומוב
משפחה
נאומוב נפטר ב-29 בנובמבר 2021.
גלייסון ברמר
יובנטוס
ב-20 ביולי 2022 חתם ביובנטוס תמורת 41 מיליון יורו. ב-15 באוגוסט ערך הופעת בכורה, בניצחון 0-3 על ססואולו. ב-11 בספטמבר כבש שער בכורה בקבוצה, בתיקו 2-2 עם סלרניטנה.
ברכת הנסים
ברכות על נס שנעשה לרבו
על פי התפיסה של המאירי, הרב עליו מברכים הוא רב שנוצרת התפעלות מראיית מקום שנעשה לו נס, כלומר מדובר בקשר איתן בין הרב לתלמיד. באותו קו מחשבה, פוסק המשנה ברורה שהרב עליו מברכים חייב להיות הרב המובהק של התלמיד, בנימוק שהסמיכות בירושלמי בין אביו של אדם לבין רבו מעידה על קרבה גדולה לרב כקרבה לאב, דהיינו מדובר ברב מובהק שקרוב לאדם. לעומת זאת, יש פוסקים אחרים הסוברים שכל אדם שלימד אותך תורה מוגדר כרבך לעניין ברכת הנסים.
גלייסון ברמר
קריירה בינלאומית
ב-23 בספטמבר 2022 ערך ברמר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בניצחון 3-0 על נבחרת גאנה במשחק ידידות.
ברכת הנסים
ברכות על נס שנעשה לרבו
שלא כמו ראיית מקום נס שנעשה לאב, המחייבת לדורות, ברכה על נס שנעשה לרבו של אדם שייכת רק בו עצמו, ולא בצאצאיו.
גלייסון ברמר
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת ברזיל לטורניר מונדיאל 2022.
ברכת הנסים
הנהגות בעקבות נס שנעשה ליחיד
המגן אברהם כותב שאדם שנעשה לו נס, יתקן בעקבותיו תיקונים לצורכי ציבור בעיר. בספר אהלך באמיתך מדויק שהכוונה בתיקון צורכי ציבור בעיר, היא לעיר שבה נעשה לאדם הנס, ולא לעיר שבה הוא גר. המשנה ברורה גם פסק כן, והוסיף שאדם שנעשה לו נס יש לו להרבות בצדקה, בייחוד לתלמידי חכמים, דבר המסמל את קרבן התודה שהיה חייב לו בית המקדש היה קיים. כמו כן, המשנה ברורה כותב שבתאריך שבו אירע לאדם הנס, ראוי להודות לקב"ה על הנס שעשה לו ולספר בשבחו.
ניכר מקום הנס
כאמור, עיקר ברכת הנסים מקורה בהתפעלות של האדם בראותו את מקום הנס. בעקבות כך מעלים הפרשנים את השאלה, האם ההתפעלות נובעת מראיית מקום הנס בלבד, ללא כל עדויות שמעידות על שקרה במקום, או ששרידים חיוניים לצורך ביטוי ההתפעלות, וממילא העדויות הללו נצרכות בשביל לברך ברכת הנסים.
התוספות כותב בהתייחסות לעניין זה:
התוספות, אם כן, מחלק בעניין זה בין נסים שנעשו לרבים לבין נסים שנעשו ליחיד. בנסי רבים, יש צורך שתהיה עדות בשטח לקיומו של הנס, ורק כך יוכלו לברך. לדוגמה, על נס הרבים של תבוסת מחנה סנחריב שצר על ירושלים, אין מברכין על תקן נס רבים כיוון שאין דבר הניכר מתוך המקום שמעיד על תבוסה זו. זאת בניגוד לדוגמאות שהובאו בברייתא, שלהן יש עדות מוחשית לקיומו של הנס. כך פסק המשנה ברורה להלכה.
לעומת זאת, בנסי יחיד, היחיד יכול לברך על נסו גם אין לכך עדויות בשטח, כיוון שההתפעלות שלו נובעת מעצם העובדה שהוא זוכר את המאורע, ולא מתוך השרידים לכך שנותרו במקום.
ראיית הניצולים
מברכים ברכת הנסים לא רק על המקומות שבהם נעשה הנס, אלא גם על ראיית האנשים שנעשה להם הנס, לפי אותם כללים של שאר ברכות הראייה.
הסיבה שמברכים גם על ראיית האדם שנעשה לו הנס נעוצה בגמרא ממנה לומדים את החיוב בכל ברכת הנסים, מסיפורו של יתרו:
בעקבות זאת, הסיקו הפרשנים, שניתן לברך ברכת הנסים לא רק על ראיית המקום שבו נעשה הנס, אלא גם על ראיית הניצולים (או הניצול) בנס. בעקבות זאת, פסק כך האבודרהם ובעקבותיו גם הרמ"א: "יש אומרים דהוא הדין אם רואה האדם שנעשה לו הנס, מברך עליו כמו שמברך על המקום שעשה בו הנס". ההגיון שבברכה זו היא שאדם מתפעל, לא רק על ראיית מקום הנס, אלא גם על ראיית האנשים שניצלו בנס.
נחלקו הפוסקים באשר לחשיבות הברכה על הניצולים. יש שכתבו שברכה זו עדיפה וחביבה יותר מברכה על ראיית מקום הנס, ולכן מברכים אותה על כל אדם שנעשה לו נס, ולאו דווקא על אדם עם קרבה מסוימת למברך. אמנם, רוב הפוסקים אומרים שברכת הנסים על ראיית האדם הניצול מתבטאת באותם מקרים שבהם מראש יש חיוב על ברכת הנסים. כלומר, אדם צריך לברך על אדם שנעשה לו נס, רק אם מדובר ברבו, אביו, או אדם אחר שלו היה רואה את המקום שבו נעשה לו הנס היה צריך לברך.
כבכל ברכות הראייה, הדינים של פער של שלושים יום מראייה לראייה שייכים גם בעניין ראיית הניצולים. כלומר, צריך לברך רק בראיית הניצול פעם בשלשים יום, ואם רואים אותו בתוך השלשים יום, לא מברכים אך טווח שלושים היום מתחיל מנקודת הראייה האחרונה. בעל המשנה ברורה מעיר שראיית המקום והאדם מצויים על אותו ציר מבחינת פער הראייה. דהיינו, אם אדם ראה ניצול ובירך עליו, ובתוך שלושים יום ראה את המקום שבו אותו אדם ניצול, הוא לא מברך, אבל הפער עד לברכה הבאה הוא שלושים יום.
נוסח הברכה, במצב של ראיית הניצול ולא המקום, אינו כולל את המילים "במקום הזה", כיוון שאין זה שייך, אלא נוסח הברכה הוא: "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לאבי" או "ברוך אתה ה' א-לקינו מלך העולם שעשה נס לרבי" וכן הלאה.
מעמד ברכת הנסים כיום
כיום ירד קרנן של רוב ברכות הראייה, ובתוכן ברכת הנסים, משום החשש של ברכה לבטלה ונשיאת שם ה' לשווא. בגלל הכלל של ספק ברכות להקל, רוב הפוסקים נוטים שעדיף לא לברך בשם ומלכות על ראיית מקומות שנעשו בהם נסים, ומסתפקים באמירת ברכה בלא שם ומלכות, כלומר בנוסח "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה" וכן הלאה.
ברכת הנסים לניצולי שואה
הרב בצלאל שטרן דן בהרחבה בנושא של ברכת הנסים עבור ניצולי שואה שחוזרים למחנות בפולין, למקומות אותם שרדו במהלך המלחמה. בפניו עמדו מספר בעיות הלכתיות:
ראשית, ההגדרה שההלכה מציבה לנס, כאמור לעיל, היא "שהוא יוצא ממנהג העולם, אבל נס שהוא מנהג העולם ותולדתו, כגון שבאו גנבים בלילה ובא לידי סכנה וניצול, וכיוצא בזה, אינו חייב לברך". לכאורה, במקרה של השואה לא היה נס שיצא מטבעו של עולם, אלא היה מדובר בהישרדות גרידא. אמנם, הרב שטרן מדקדק מהמילה "גנבים" שרק כאשר מראש לא הייתה כוונה לפגוע באדם, אז מדובר בדבר שהוא אינו יוצא מטבע העולם. לעומת זאת, בלסטים שמטרתם להזיק לאדם עצמו, ודאי שהצלה מהם נחשבת לנס. הרב שטרן משייך את הנאצים ועוזריהם לקטגוריה השנייה ולפיכך הוא פוסק שמדובר בנס שעליו ראוי לברך. כמו כן, הרב שטרן טוען שעצם השהות הממושכת במחנות הריכוז וההשמדה מוגדרת כנס שיוצא מגדר העולם.
בעיה נוספת שמעורר הרב שטרן היא שברכת הנסים נסובה סביב ראיית מקום ספציפי, ואילו במקרה של סבל ממושך אי אפשר להצביע על מקום מסוים שבו אירע הנס (מלבד אנשים מסוימים שאירע להם נס במקום מסוים במהלך השהות במחנות, כגון שהוכו וניצלו, או שהיו אמורים להיות מוצאים להורג, וכדומה). לפיכך בראיית המחנה ככלל אי אפשר לברך בשם ומלכות וניתן להסתפק בברכה בלא שם ומלכות. אמנם, ישנו גם נס ההצלה, הוא הרגע שבו המחנה שוחרר בידי בעלות הברית, ובאותו מקום שבו האדם עמד בשעת ההצלה, אפשר לברך בשם ומלכות.
אדם ששהה בשני מחנות למשך זמן ממושך, דינו כאדם שנעשו לו נסים רבים, ולכן אם הוא מברך על מקום אחד, יזכיר בברכה את המקום השני, וכן להפך (אפילו בפער שבתוך שלשים יום).
יהודה אולמן
יהודה אולמן (נולד ב-25 ביוני 1954) הוא רופא מומחה בכירורגיה פלסטית, מנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית בקרייה הרפואית לבריאות האדם-רמב"ם. בשנת 2020 מונה למנהל בפועל של האגף הכירורגי..
בעל מינוי של פרופסור מן המניין קליני בכירורגיה פלסטית, בפקולטה לרפואה של הטכניון. תחומי המחקר העיקריים בהם עוסק הם: השתלות שומן, רפוי פצעים (בעיקר פצעי כוויות), וטיפולים בהבזקי אור ולייזר.
ביוגרפיה
יהודה אולמן נולד ב-25 ביוני 1954 בקריית טבעון. את רוב שנות ילדותו עשה בעיר לוד, שם סיים את לימודיו התיכוניים, בבית הספר רמלה-לוד.
שירת בצה"ל כמדריך חובשים.
נשוי לעורכת הדין תמי אולמן לבית גרינשפון, ולהם שלושה ילדים וארבעה ילדים במסגרת אומנה. המשפחה מתגוררת בחיפה.
השכלה ופעילות אקדמית
אולמן הוא בוגר הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון בחיפה משנת 1981. את הסטאז' ואת פרק ההתמחות הכירורגית עשה במרכז רפואי בני ציון.
בין השנים 1997 ל-2000 שימש כמרצה קליני בפקולטה לרפואה של הטכניון, ובין 2000 ל-2007, כיהן מרצה קליני בכיר. החל משנת 2008 כיהן בפקולטה כפרופסור חבר קליני והחל מ-2019 מכהן כפרופסור מן המניין קליני.
החל משנת 1983 משמש אולמן כמנתח פלסטי מייעץ, וכמנהל המרפאה לכירורגיה פלסטית במרכז הרפואי "זבולון" של שירותי בריאות כללית בקריית ביאליק.
במסגרת רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם
בשנים 1984–1989 שימש אולמן כרופא מתמחה במחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית ברמב"ם הקריה הרפואית לבריאות האדם. בשנת 1989 ביצע השתלמות עמיתים במחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית בבית הספר לרפואה של מזרח וירג'יניה בנורפלוק. לאחר מכן חזר ארצה וכיהן בין השנים 1990 ל-1995 כמנתח פלסטי בכיר במחלקת ניתוחים פלסטיים בבית החולים רמב"ם. בשנת 1999 מונה לסגן מנהל המחלקה.
החל משנת 1999, ולמשך כ-8 שנים, כיהן כמנהל יחידת הכוויות ברמב"ם.
משמש מאז 2007 כמנהל של המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית שכוללת בתוכה גם את יחידת הכוויות, בקריה הרפואית לבריאות האדם-רמב"ם, בחיפה. החל מ-2020, מכהן כמנהל בפועל של האגף הכירורגי, בקריה הרפואית לבריאות האדם-רמב"ם, בחיפה.
בשנת 2000 הקים את השירות לרפואה אסתטית ליד המחלקה לכירורגיה פלסטית ברמב"ם, ועיקר הפעילות בתחום נעשית על ידו במסגרת בית החולים.
במסגרת הפקולטה לרפואה של הטכניון
אולמן הוא בעל מינוי של פרופסור מן המניין קליני בכירורגיה פלסטית, ב של הטכניון.
פעילותו המחקרית אולמן עוסקת פיתוח שיטות וחומרים חדשים להאצת רפוי פצעים בכלל, וכוויות בפרט, מחלות אוטואימוניות של העור, מציאת שיטות שונות להעלאת כמות השומן השורדת אחר הזרקתו, שיטות חדשות לביצוע ניתוחים אסתטיים שונים וטיפולי אור באמצעות מכשור חדש, כולל לייזרים והבזקי אור, וכן עבודות מדעיות קליניות בשטח הרפואה האסתטית. מתוכם, שיטה ייחודית להרמה והגדלת חזה, וכן ניתוחי אוזניים בגישה זעיר פולשנית.
אולמן פרסם עם שניים מעמיתיו ספר שערך על טיפולים בהבזקי אור כמו כן, היה שותף בכתיבה של מספר פרקים העוסקים בטיפולים בחולים אחר פציעות מורכבות בגפיים.
פעילות וחברות בוועדות וארגונים בישראל
משמש כיו"ר וועד רופאי רמב"ם וסגן יו"ר ארגון רופאי המדינה.
בנוסף, פרופ' אולמן פועל בין היתר, בארגונים הבאים:
חברות בארגונים מדעיים
ארגונים בינלאומיים
בישראל
פרסומים נבחרים
פרופ' אולמן חתום על מעל 120 מחקרים מקוריים, הן במדעי היסוד והן בנושאים הקליניים, וכתב 9 פרקים בספרים.
להלן מבחר מפרסומיו העיקריים: Basic Research
Clinical Research
רמי אבודרהם
רמי אבודרהם (נולד ב-4 ביוני 1975) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המשמש כראש החטיבה הטכנולוגית ליבשה. קודם לכן שימש ראש מטה פיקוד המרכז, כראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה וכמפקד עוצבת שלהבת האש (אגד ארטילרי 425) ובית הספר לתותחנות שדה.
ביוגרפיה
אבודרהם נולד וגדל בטבריה, בוגר ישיבה תיכונית. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1993 שובץ אבודרהם בחיל התותחנים ושירת בגדוד נמר. הוא יצא לקורס קציני חת"ם ועם סיומו שב לגדוד. בשנת 1996, בעת מבצע ענבי זעם פיקד על סוללה בתוך רצועת הביטחון. אבודרהם שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל ובוגר המכללה לפיקוד ומטה. לאחר מלחמת לבנון השנייה שימש כמפקד גדוד 405 "נמר". בשנים 2009–2011 פיקד אבודרהם על ההכש"ל (בא"ח תותחנים) ובתפקידו הבא פיקד על יחידת מורן. בשנת 2013 הועלה אבודרהם לדרגת אל"ם ומונה למפקד מרכז האש באוגדת הבשן 210 כשבמקביל, שירת כמפקד אגד ארטילרי 209. בשנת 2015 מונה למפקד עוצבת שלהבת האש, אגד 425, בית הספר לתותחנות וסיוע האש ביבשה (מחנה שבטה). עם הגיעו לאגד 425 הוביל אבודרהם את תהליך הפיכת בית הספר לאגד ארטילרי בעל מחויבות אופרטיבית. ביוני 2019 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
הוא נשוי ללירון ואב ל-3 ילדים. בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בהצטיינות ותואר ראשון נוסף בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת אריאל, בעל תואר שני בביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה. בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר.
סטרי סונץ'
סטרי סונץ' (בפולנית: Stary Sącz; ביידיש: אלט-צאנז; בספרות הרבנית: צאנז-ישן) היא עיירה במחוז נובי סונץ', בפרובינציית פולין קטן שבפולין. העיר נמצאת במרחק של כ-85 קילומטרים דרומית לקרקוב, בירת הפרובינציה.
גאוגרפיה
סטרי סונץ' ממוקמת בתחתית העמק הנקרא קוטלינה סונדצקה (Kotlina Sądecka) בין שני נהרות - דונאייץ ופופרד, בגובה של 320 מטר מעל פני הים. עדכנית ל-2010, יש בה 9,200 תושבים.
מקור השם
עם הקמת העיר סונץ' (שכונתה אחר כך נובי סונץ', סונץ' החדשה) במרחק של כ-10 ק"מ מן המקום, כונתה סונץ' המקורית – סטרי סונץ', סונץ' הישנה.