cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צדוק מלכה
קריירת אימון
בשנת 1992, לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל את קריירת האימון והתמנה למאמן הקבוצה הצעירה של מכבי חיפה (טרום א'), הוא נשאר בתפקידו עשר שנים ותחתיו זכתה הקבוצה בשבע אליפויות וגביע. לאחר מכן, בשנת 2002 אימן את קבוצת הנערים מכבי "יואל" חיפה (נערים א') אשר זכתה בגביע ובאליפות ולא הפסידה אף משחק. בין השחקנים שאימן באותה שנה נמנו ליאור רפאלוב, מור ממן ועדן בן בסט. בשנת 2003 מונה למאמן קבוצת הנוער מכבי "שמואל" חיפה והחליף בתפקיד את רוני לוי.
תחת הדרכתו ניצחה קבוצת הנוער של מכבי חיפה את היריבה מכבי תל אביב בתוצאה 8:0.
בשנת 2007 מונה לעוזרו של ראובן עטר שאימן את מכבי נתניה באותה שנה. הוא המשיך ללוות את עטר כעוזרו בשנים לאחר מכן. בשנת 2012 כאשר מונה ראובן עטר לאמן את מכבי חיפה הגיע גם מלכה כעוזר מאמן הקבוצה אך עזב לאחר מספר חודשים עם פיטוריו של עטר מהקבוצה.
בשנת 2013 מונה לראשונה כמאמן קבוצת בוגרים כאשר החל לאמן את עירוני קריית אתא ששיחקה בליגה א' באותה שנה. בשנת 2014 סיים את תפקידו בקבוצה.
בשנת 2017 חזר להיות עוזרו של ראובן עטר כשזה מונה כמאמנה של הקבוצה הפועל עפולה, עוד באותה שנה עבר יחד עם עטר כעוזר מאמן מ.ס. אשדוד ובהמשך השנה עזב את הקבוצה יחד עם עטר שפוטר לאחר שרשרת הפסדים.
נישואי בוסר בישראל
נישואי בוסר בישראל הם נישואים בישראל, כאשר אחד הצדדים מתחת הגיל המותר לנישואים על פי חוק גיל הנישואין. מאז 2013 גיל הנישואים והאירוסים המותר בחוק הוא 18 על פי חוק גיל הנישואין, התש"י - 1950. העונש הקבוע בחוק לאדם שהתחתן עם קטינה או עזר להשיאה הוא שנתיים מאסר או קנס. ניתן לבקש היתר לאישור נישואין מבית המשפט לענייני משפחה החל מגיל 16, אך עם זאת, מתחת לגיל 17 נדרשת קבלת תסקיר על מצב הקטינה מעובד סוציאלי. לפי הנחיות היועץ המשפטי לממשלה, על בית המשפט להמעיט במידת האפשר בנתינת היתרים לנישואי בוסר, והשיקול המרכזי שצריך לעמוד לנגד עיניו הוא טובת הקטינה. למרות החוק, רשות האוכלוסין וההגירה קיבלה 618 בקשות לרישום נישואין ללא היתר מבית המשפט בשנת 2017. לפי ההערכות, בכל שנה מתחתנות כ-4,000 קטינות בישראל, רובן ללא ידיעת המדינה. נישואי בוסר נחשבים כגורם סיכון בתחום הכלכלי והרגשי, בנוסף ללידה בגיל צעיר הכרוכה בסיכון לאם ולתינוק.
במגזר הערבי
לפי הערכות, כאלפיים קטינות ערביות מתחתנות מדי שנה, ונישואים אלו מהווים כתשעים אחוזים מכלל נישואי הבוסר בישראל. לרוב, הן מגיעות לבית המשפט השרעי ומתחתנות בהתאם לחוקי האסלאם. הנישואים נרשמים כחוק כשהכלה מגיעה לגיל 18 או כשהיא נכנסת להיריון. כך, אושרו בדיעבד בין ינואר 2016 לאוגוסט של אותה שנה 83 מקרים של נישואי קטינות. מדי שנה, יולדות כאלפיים נערות ערביות מתחת לגיל 19. רק מעטות עוברות דרך המדינה. בהתחשב בכך שקיום יחסי מין מחוץ לנישואים נחשב לטאבו, יש להניח שרובן היו נשואות לפחות תשעה חודשים לפני הלידה. עשרה אחוזים מהגירושים במגזר מתרחשים לפני שהרעיה מגיעה לגיל 19. לפי סקר שנערך ב-2011, 1.1% מהאוכלוסייה הערבית סבורים כי ראוי שבנות יתחתנו בגילאי 15–17, ו-0.5% טענו שזהו גיל החתונה הראוי גם עבור בנים.
ישנם שלושה הסברים לתופעה. הראשון הוא שמדובר בעניין כלכלי: משפחות עניות ומרובות ילדים "מוכרות" את הילדה לחתן אמיד. לפי הסבר שני, מדובר בחברה שמרנית, שמפחדת ממיניות האישה. כשהנערה מגיעה לגיל ההתבגרות ומיניותה מתפרצת ועלולה לפגוע בכבוד המשפחה, בוחרים ההורים להשיא אותה כדי להעביר את האחריות. לפי ההסבר השלישי, הנישואים נועדו לספק את צורכם של בני הנוער באהבה ומיניות בחברה שמרנית שלא מקבלת צרכים אלה מחוץ למסגרת הנישואים.
במגזר החרדי
בקבוצות מסוימות בקהילה החרדית, למשל בקהילת יבנאל, נשמעים קולות הטוענים שנישואים בגיל צעיר יגנו על הצעירים ממגוון סכנות כגון סמים, אלכוהול ופריצות. הסבר נוסף מנמק את התופעה ברצון הקטינים במיניות בחברה שמרנית האוסרת אף על מגע בין גברים לנשים מחוץ לנישואין. יואליש קרויס טוען כי גיל החתונה הראוי הוא 16. הוא מאשים את המדינה כי באוכפה את החוק, היא מרתיעה את הרבנים שמסרבים לחתן קטינים וטוען כי מטרת החוק מלכתחילה הוא למנוע מהמגזר החרדי להתרבות.
נתונים מספריים
מספר הבקשות לרישום נישואי קטינות ברשות האוכלוסין וההגירה, עם היתר וללא היתר, לפי דת, בשנת 2017
הגורמים לנישואי קטינים
עד המאה ה-20, תופעת נישואי הקטינים הייתה תופעה נפוצה, והיא נעשתה כדי לחזק קשרים בין משפחות, כדי להגביר את הסיכוי להמשך השושלת המשפחתית וליצירת ילדים ככוח עבודה.
כיום ישנם מספר גורמים המובילים לנישואי קטינים -
פגיעה בזכויות אדם ובזכויות נשים ואפליה מגדרית עקב נישואי בוסר
ארגוני זכויות אדם רבים נוטים להשתמש בביטוי "השאת קטינות", משום שמרבית המקרים, של נישואי הקטינות לא נערכים מתוך רצון חופשי ובהסכמה מלאה.
נישואי בוסר כרוכים לרוב בפגיעה בריאותית, פיזית ונפשית, בקטינים ובעיקר בקטינות, ופעמים אף בניצולן. נישואי קטינות מהווים פגיעה בזכויות הבסיסיות של הנערות. מקטינות נשואות נשללת פעמים רבות הזכות לחינוך, מרביתן של הנערות הנישאות בטרם מלאו להן שמונה-עשרה שנה, נושרות מבתי הספר ואינן רוכשות השכלה ברמות גבוהות יותר.
הריון ולידה בגילאים צעירים מסכנת את חיי האם ואת חיי התינוק. אימהות צעירות סובלות יותר ממחלות מין, ועלולות להיות חשופות למחלות הקשורות לצוואר הרחם. נישואי קטינות אף שוללים מקטינות את זכות היסוד השמורה לכל אדם כאשר הוא להיכנס לברית הנישואין בהסכמה חופשית ומלאה. החובות והאחריות הנובעים מקשר הנישואין פוגעים לעיתים בבריאותן הנפשית של הנערות.
תופעת נישואי הקטינות קשורה קשר הדוק לתפיסות סטריאוטיפיות, שעל-פיהן מקומה הטבעי של האישה הוא בבית, והתפקיד העיקרי שלה הוא לידת ילדים וגידולם.
Genesis 1970–1975
Genesis 1970–1975 הוא מארז תקליטורים הכולל חמישה אלבומים של להקת ג'נסיס מתקופת פיטר גבריאל. המארז יצא לאור ב-10 בנובמבר 2008 (באירופה על ידי EMI ובצפון אמריקה על ידי Atlantic Records ו-Rhino Records).
המארז כולל 7 דיסקים ו-6 DVD שכוללים גרסאות משופרות לאלבומים Trespass, Nursery Cryme, Foxtrot, ו-The Lamb Lies Down on Broadway Selling England by the Pound. המארז לא כולל את אלבום הבכורה של הלהקה, From Genesis to Revelation היות שללהקה אין זכויות על האלבום. לצד חמשת האלבומים, במארז כלול גם אלבום אוסף כפול הכולל בי-סיידס לסינגלים של הלהקה, 3 הקלטות נדירות מה-BBC מ-1970 ושני שירים מפסקול שלא יצא מעולם בשם Genesis Plays Jackson. לכל אלבום יש DVD בונוס הכולל גרסאות אודיו של האלבומים במיקס סראונד (5.1), לצד השירים גם נכללים ראיונות עם חברי הלהקה, קטעים מהופעות וגלריות תמונות. הגרסה האירופאית כוללת את הדיסקים בגרסת SACD. בנוסף לכך, EMI הוציאה את המארז בגרסת תקליט ויניל ב-28 בנובמבר 2008.
המארז הגיע בשיאו למקום השביעי ברשימת "100 ביקורות הדיסקים המומלצים של כל הזמנים" באתר All About Jazz. בשנת 2010 היה המארז מועמד פרס גראמי בקטגוריית "האלבום בעל צליל הסראונד הטוב ביותר".
האלבומים
"Trespass" ורצועות 2-10 באלבום "Extra Tracks 1970 to 1975" נכתבו על ידי טוני בנקס/פיטר גבריאל/אנתוני פיליפס/מייק ראת'רפורדכל השאר נכתבו על ידי בנקס/פיל קולינס/גבריאל/סטיב האקט/ראת'רפורד
ביצוע
בכל האלבומים:
באלבום Trespass ורצועות 3-10 ברצועות הבונוס
מוחמד אקבאל
מוחמד אקבאל (באורדו: محمد اقبال, תעתיק מדויק: מחמד אקבאל; 9 בנובמבר 1877 – 21 באפריל 1938) היה פילוסוף, משורר, מיסטיקאי ופוליטיקאי, אשר פעל בהודו הבריטית, ונחשב בעיני רבים לאבי התנועה הלאומית הפקיסטנית, ולאחת הדמויות המרכזיות בספרות בשפת אורדו, ובנוסף כתב בשפה הפרסית.
בנוסף להיותו סופר ומשורר, הוא תרם רבות למחשבה האסלאמית בתקופה המודרנית. ספר שיריו הראשון, "סודות העצמי", הופיע בשפה הפרסית בשנת 1915. אקבאל זוכה לפופולריות רבה באפגניסטן ובאיראן, שם הוא מכונה "אקבאל-י לאהורי" (אקבאל מלאהור), ועבודתו אף זוכה לאהדה בקרב מנהיגי המהפכה האיראנית.
אקבאל קיבל תואר אביר ממלך בריטניה ג'ורג' החמישי. בעת לימודיו באנגליה, הצטרף לליגה המוסלמית, התנועה הלאומית המוסלמית בהודו הבריטית. הוא נחשב למשורר הלאומי של פקיסטן, וקיבל את התואר רשמית על ידי הממשלה. יום הולדתו, המכונה בפקיסטן "יום אקבאל", הוא יום חג רשמי במדינה.
ביוגרפיה
אקבאל נולד ב-9 בנובמבר 1877 בעיר סיאלקוט, במחוז פונג'אב בהודו הבריטית (פקיסטן דהיום). סבא וסבתא שלו היו בראהמינים, כהני דת הינדואיסטים מאזור קשמיר, אשר התאסלמו, ועברו לפונג'אב. אביו היה חייט, ללא השכלה פורמלית.
לימודיו
אקבאל החל ללמוד את הקוראן בגיל 4. בשנת 1893 סיים את בחינות הכניסה לאוניברסיטה. בשנת 1895 קיבל תעודה על לימודיו במכללת מוריי בסיאלקוט. אחר כך המשיך ולמד פילוסופיה, ספרות אנגלית וערבית באוניברסיטת המכללה הממשלתית בלאהור. בשנת 1989 סיים תואר שני באוניברסיטת פנג'אב בלאהור. לאחר מכן החל לשמש במשרת הוראה ב-Oriental College בלאהור, ואחר כך בפרופסור זוטר לפילוסופיה במכללה הממשלתית בלאהור, שם לימד עד עזיבתו לאנגליה בשנת 1905.
עם חזרתו להודו הבריטית בשנת 1908, חזר ללמד במכללה הממשלתית בלאהור, שם שימש כפרופסור לספרות אנגלית ולפילוסופיה. הוא החל במקביל לשמש כעורך דין, אולם במהרה זנח את תחום המשפטים, כדי להקדיש את זמנו ללימודים וכתיבה. הוא הצטרף בתקופה זאת ל-Anjuman-e-Himayat-e-Islam, ארגון של אינטלקטואלים מוסלמים בלאהור, ובשנת 1919 נהיה למזכיר הארגון.
חיים פרטיים
אקבאל היה נשוי שלוש פעמים. בשנת 1895 נישא, בנישואים מאורגנים, לכארים ביבי, בתו של רופא גוג'ראטי. לשנים נולדו בן ובת. נישואיו השניים היו לסארדר באגום, ולזוג נולד בן אחד. נישואיו השלישיים היו למוח'תאר באגום, בשנת 1914.
השפעה פוליטית
בנוסף לעבודתו כעורך דין, אקדמאי ומשורר, היה אקבאל פעיל בארגון הפוליטי הליגה המוסלמית, אשר דגל בהקמה של מדינה נפרדת למוסלמים בתת-היבשת ההודית והיה מקורב למנהיגיו מוחמד עלי ג'והר ומוחמד עלי ג'ינה. אקבאל התנגד להתערבות של הודו במלחמת העולם הראשונה. הוא היה ביקורתי כלפי הקונגרס הלאומי ההודי, שלדידו היה בעל דומיננטיות הינדית.
בשנת 1926 התמודד לבחירה בתור נציג של מחוז המוסלמי של לאהור עבור המועצה המחוקקת של פונג'אב, אולם הפסיד ליריבו.
אקבאל לא היה מרוצה מההתקוטטויות הפוליטיות בתוך הליגה המוסלמית, ולבסוף החל לתמוך במוחמד עלי ג'ינה, שבו ראה את המנהיג הראוי ביותר להנהיג את התנועה הפוליטית המוסלמית ולהגשים את מטרותיה. אקבאל בנה עם ג'ינה קשר אישי חזק, אשר התבסס על התכתבויות, והוא היה בין הגורמים ששכנעו את ג'ינה לחזור מהגלות שלו בלונדון, כדי להנהיג את התנועה.
הגות וספרות
הפילוסופיה והשירים של אקבאל הושפעו רבות מהמשורר וההוגה המוסלמי בן המאה ה-13, ג'לאל א-דין רומי, ואקבאל אף כינה אותו "המדריך שלי". אקבאל הציג את רומי בתפקיד המדריך הרוחני שלו ברבים משיריו.
מרבית שיריו של אקבאל נכתבו בשפה הפרסית ולא בשפת האורדו, המקומית לפקיסטן. מתוך 12,000 פסקאות משיריו, כ-7,000 הן בשפה הפרסית. בשנת 1915 פרסם את אוסף שיריו הראשון בפרסית, אסראר-י ח'ודי, שפירושו "סודות העצמי". השירים בספר עוסקים בנפש האדם מבחינה רוחנית ודתית.
בשנת 1924 פרסם לראשונה קובץ שירים בשפת אורדו, בספר שנקרא בַּנג-י דַרא ("קריאתו של פעמון התהלוכה"). השירים בקובץ נכתבו בשלוש תקופות שונות של חייו. השירים שכתב עד שנת 1905 עסקו בנושאים פטריוטיים ובתיאורי טבע. השירים שכתב בין השנים 1905 ל-1908, בעת שלמד באירופה, עסקו בחברה האירופאית, שלפי הבחנתו איבדה את הערכים הדתיים והרוחניים שלה, ולכן שיריו קראו למוסלמים לחזור ולאמץ את המורשת ההיסטורית והתרבותית שלהם. השירים שנכתבו במהלך השנים 1908–1923 עוסקים בימי הזוהר של האסלאם ומטיפים לאחווה ולאחדות.
בשנת 1932 ראה אור החיבור ג'אוִיד נאמה, ספר שירה הנחשב לפסגת יצירתו של אקבאל. החיבור מזכיר את הקומדיה האלוהית מאת דנטה; המדריך המוביל את הדובר במהלך היצירה הוא המשורר הפרסי רומי. השניים עוברים באזורים שונים של מערכת השמש, וכן באזורים לא-מוחשיים כגון גן עדן. במהלך המסע, נפגשים השניים עם דמויות שונות מן התרבות הפרסית (זורואסטר, טאהרה), מן האסלאם (מוחמד, חלאג') ומתרבויות נוספות (ניטשה, בארתרי הארי).
דייוויד גריפין (שחקן)
דייוויד גריפין (באנגלית: David Griffin; נולד ב-19 ביולי 1943) הוא שחקן אנגלי.
ביוגרפיה
גריפין נולד בריצ'מונד שבמחוז סארי. הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד קלייב דמפסטר DFC בסדרה "היי-די היי" בשנים 1984 עד 1988, ובתפקיד אמט הוקסוורת' בסדרה "מה יגידו השכנים?" בשנים 1991 עד 1995.
עוד בטלוויזיה הופיע גריפין בתפקידי אורח בפרק "The Sea Devils" בסדרה "דוקטור הו", ובסדרות "אלו אלו", "Dixon of Dock Green", "אמרדייל פארם", ובשני פרקים של הסדרה "Ripping Yarns". ב-1995 אחרי סיום ההופעות בסדרה "מה יגידו השכנים?", יצא גריפין לסיבוב הופעות בינלאומי עם סו פולרד, בהצגה "The Good Sex Guide". גריפין כיכב במספר מופעי פנטומיים (pantomime) כגון "ג'ק ושיח האפונים".
יחסי איראן–מקדוניה הצפונית
יחסי איראן–מקדוניה הצפונית הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן ומקדוניה הצפונית.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-10 במרץ 1995. באפריל 2018 אירחה מקדוניה הצפונית פורום אנשי עסקים איראנים ומקדונים, כאשר המשלחת האיראנית הייתה בהנהגת יו"ר לשכת המסחר, התעשייה, המכרות והחקלאות של איראן, גולמרזה שאפי.
טאצ'דאון מיקי
טאצ'דאון מיקי (באנגלית: Touchdown Mickey) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי בכיכובו של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1932. זהו הסרט ה-47 בסדרת "מיקי מאוס" שהופק וה-11 באותה השנה.
עלילה
מיקי וקבוצתו 'Mickey's Manglers' (המעגילים של מיקי) משחקים במשחק הגדול של פוטבול אמריקאי נגד הקבוצה 'Alley Cats' (חתולי הסמטה). ברבע האחרון למשחק, בעוד נשארו 3 דקות לסיומו, הציון לקבוצתו של מיקי עומד על 89, כשלקבוצה היריבה 96.
מיקי, שותפיו לקבוצה ואוהדיהם שמחים ומריעים ואילו יריביהם החתולים יושבים ממורמרים וקוראים בוז. להקת תזמורת מנגנת ומיד קבוצת ברווזים מאייתים את שמו של מיקי. שדרן הספורט גופי עוקב אחר מה שקורה (באופן גרוע) כשמיקי מנסה להוביל את קבוצתו לניצחון. הדברים מתחילים להיראות עגומים עם צורת המשחק האלימה והבריונית של 'חתולי הסמטה', אך לבסוף מיקי מצליח להבקיע טאצ'דאון והשוות את הניקוד לתיקו.
מיקי מתקדם עם כדור הפוטבול כשלפניו מתגלגל שותפו לקבוצה, חזיר גדול ממדים, אשר "מגהץ" את כל החתולים שמנסים לחטוף ממיקי את הכדור. כשמיקי מועד ואחד החתולים מצליח לתפוס את הכדור, חבר לקבוצה של מיקי, כלב תחש ארוך, כורך עצמו סביב החתול מה שגורם לאחרון ליפול.
לאחר אינסוף תעלולים תוך שהזמן דוחק, מיקי מצליח לאחוז בכדור ולהתקדם כשכל שחקני הקבוצה היריבה שועטים אחריו. לבסוף בשנייה האחרונה הוא מבקיע לקול תשואות הקהל ומיני, קלרבל והוראס ביניהם.
הקהל נושא את מיקי ומיני על קורות עץ והשניים מתנשקים.
בתי המחסה מגדלנה
בתי המחסה מגדלנה (באנגלית: Magdalene asylum; ידועים גם כ"מכבסות מגדלנה", Magdalene laundries) שימשו כבתים עבור נשים "אשר סטו מדרך הישר", ונוהלו ברובם על ידי מסדרים שונים מטעם הכנסייה הקתולית. משערים כי כ-30,000 נשים שולחו אליהם במהלך 150 שנות קיומם, לעיתים תכופות כנגד רצונן. באירלנד, בית המחסה מגדלנה האחרון נסגר ב-25 בספטמבר 1996.
היסטוריה
בתי המחסה מגדלנה נוסדו במאה ה-19 על ידי "תנועת ההצלה" בבריטניה ובאירלנד, אשר שמה לה למטרה לשקם נשים שעסקו בזנות. באירלנד המוסדות נקראו על-שם מרים המגדלית, דמות מרכזית בברית החדשה אשר לפי המסורת הקתולית הכתה על חטא והייתה לאחת ממקורביו של ישו.
הכנסייה באירלנד שמה את ידה במהרה על בתי המחסה ואט אט הפכו בתי המחסה שיועדו בתחילה לטווח קצר בלבד למוסדות ארוכי טווח. דיירות בית המחסה, אותן בנות החוזרות בתשובה, נדרשו לעבוד בעיקר במכבסות, ותפוקת עמלן ניתנה להן חלקית כתמריץ לעשייה וחלקית בעצם עזיבתן את בית המחסה.
עם התרחקותה של תנועת מגדלנה מרעיונותיה ההתחלתיים - "הצלת" נשים העוסקות בזנות מהרחוב ושילובן במוסד תעסוקתי הולם, לבשו בתי המחסה יותר ויותר צורה של כלא ופחות של בתי מחסה. הנזירות המשגיחות על החוסות הונחו להשתמש באמצעים קיצוניים על-מנת להרתיע נשים מלעזוב, תוך כדי עידודן לחזור בתשובה במקום. לדוגמה, קהילת האחיות של מיזריקורדיי מתוארת על ידי האנציקלופדיה הקתולית כך:
רישומים מראים כי בתחילתה של תנועת מגדלנה, רבות התקבלו למוסד ועזבו על דעת עצמן. לו אן דה קונזו כותבת בספרה "Reform, Respite, Ritual: An Archaeology of Institutions; The Magdalene Society of Philadelphia, 1800-1850", כי הנשים "חיפשו מקלט והקלה על מחלה, על כלא או על בית-מחסה, על משפחה אומללה, על גברים מתעללים או על נסיבות כלכליות ירודות."
עקב עברן של הנשים בזנות, הן נחשבו כמכות על חטא: "האישה אשר מעולם לא ידעה זוהמת מחשבה זדונית יחידה – האישה אשר חזה בתוליה מעולם לא נחצה על ידי צל מחשבת חטא! – האישה הנושמת טוהר, תמימות וחן, מקבלת את האישה אשר הבל פיה הוא מגפת הגיהנום!"
עד שנות השבעים של המאה ה-20, נדרשו הנשים לפנות למשגיחות - ללא התחשבות בגיל – כ"אמא", ונקראו "ילדות". כפי שנכתב על ידי כומר ב-1931: "ייתכן כי תהא זו בלבד טירונית עטופה לבן, ללא כל נדרים עד כה; וייתכן כי תהא זו חוזרת בתשובה לבנת-שיער, זקנה, המשיבה לאל אך משקעי חיי חטא. אין זה משנה. בבית 'הרועה הטוב', לעולם תהא האחת ה'אמא', בעוד האחרת היא תמיד ה'ילדה'."
בדרך כלל, הובאו הנשים לבתי המחסה לבקשת קרובי משפחה או כמרים. מהרגע שבו החל התהליך, ללא קרוב משפחה בעולם החיצון שיבוא לחלצן, נותרו חלק מהנשים בבתי המחסה למשך שארית חייהן, ומרביתן נאלצו לנדור נדרי דת.
בהתחשב בערכים השמרניים באירלנד בכל הנוגע למין, בתי המחסה מגדלנה היו מוסד חברתי מקובל למדי עד המחצית השנייה של המאה ה-20. היעלמותם התרחשה כתוצאה משינויי ערכים ומוסכמות חברתיות או כפי שיאמרו אחרים, עם חדילת רווחיותם. פרנסס פיניגן, שחקרה את הנושא, סבורה כי ייתכן שהמצאת מכונת הכביסה היא שהובילה, למעשה, לסגירת בתי המחסה.
שילוחן של נשים "בלתי צפויות" לבתי-המחסה מגדלנה היווה דוגמה לתופעה המוגדרת על ידי חוקרים פמיניסטים, בה החשד לבדו להתנהגות מינית בלתי הולמת מצד נשים, גורר עונש כבד מזה של התנהגות מינית בלתי הולמת וממשית מצד גברים.
חשיפה
אחרון בתי המחסה נסגר בשנת 1996. ב-1999, נחשפו תופעות דומות בבתי הספר התעשייתיים של אירלנד, בכתבה ששודרה בטלוויזיה האירית. ממשלת אירלנד הקימה ועדת חקירה לבדיקת ההתעללות בילדים, אך הקורבנות נתקלו במכשולים בירוקרטיים בניסיונם לקבל פיצויים. אף אחד מבתי המחסה מגדלנה לא הופיע ברשימת המוסדות שהשוהים בהם זכאים לפיצוי.
בית קמה
היסטוריה
קיבוץ בית קמה עלה על הקרקע בתאריך 19 באפריל 1949 במסגרת "הקיבוץ הארצי" ונקרא תחילה בשם "ספיח". המייסדים עלו מהונגריה במסגרת תנועת "השומר הצעיר" וישבו, לפני עלייתם על הקרקע, במושבה הדר (כיום חלק מהוד השרון).
בטקס העלייה על הקרקע, נכתב במגילת העלייה של הקיבוץ:
ביוני 1951 הוחלף שם הקיבוץ ל"בית קמה". השם בית קמה מציין את שדות הקמה, התבואה המשתרעים בסביבה זו.בנוסף, השם סמלי, על פי הפסוק "והיה כאסוף קציר קמה " (ישעיהו ז')
ביולי 1951, נחנך בקיבוץ מפעל "אשלים" המייצר ציוד משרדי ממתכת. באוגוסט 1951 צורף למועצה האזורית בני שמעון שזה עתה הוקמה.
בשנים שלאחר הקמתו קלט הקיבוץ קבוצות השלמה ("גרעינים") מפולין, ארגנטינה, צרפת וישראל. כמו כן, נקלטו בקיבוץ בוגריהן של שתי חברות נוער שהתחנכו בקיבוץ ובני קיבוץ, שהצטרפו אליו כחברים.
אופי היישוב
בשנות ה-2000 גדל מספר התושבים בבית קמה. התושבים החדשים השתלבו היטב בחברה הקיבוצית ורבים מהם פעילים בחיי התרבות והחברה בבית קמה. גם ילדיהם השתלבו היטב במערכת החינוך ובפעילות התרבותית בקיבוץ והם כבני קיבוץ לכל דבר.
בית קמה הוא קיבוץ שיתופי. חדר האוכל בקיבוץ פעיל ומתפקד וכך גם המועדון, המשמש לפעילות תרבותית ופעולות חברתיות שונות. כיום נמצא הקיבוץ בעיצומו של מהלך הרחבה קהילתית.
חינוך
מערכת החינוך בקיבוץ ענפה, איכותית, יציבה ומבוקשת. במסגרת מערכות החינוך הרך והחינוך החברתי ביישוב מתחנכים כ-380 ילדים. בית הספר היסודי האזורי "ניצני הנגב", השייך למועצה האזורית "בני שמעון", נמצא בשטח הקיבוץ וכולל את הכיתות א'-ו'. ילדי הקיבוץ בגילאי ז'-י"ב מתחנכים בבית הספר התיכון "מבואות הנגב" בקיבוץ שובל. ילדי הקיבוץ בשכבות ד'-י"ב פעילים בקן המקומי של תנועת השומר הצעיר, בו פעילים כ-150 חניכים ומדריכים.
חקלאות, שירותים ותעסוקה
בקיבוץ פועלים כסדרם כל ענפי השירותים המסורתיים: נגריה, חשמליה, מסגריה, נוי, מכבסה, מרפאה, מרפאת שיניים וחנות כל-בו.
מספר רב מחברי הקיבוץ מועסקים בעבודות חוץ שונות.
ברברה לגואה
ברברה לגואה (באנגלית: Barbara Lagoa; נולדה ב-2 בנובמבר 1967) היא עורכת דין ומשפטנית אמריקאית. היא מכהנת כשופטת בבית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית. לפני שמונתה לשופטת פדרלית, הייתה האישה ההיספנית הראשונה שמונתה לבית המשפט העליון של פלורידה.
חיים אישיים
ברברה נשואה לעורך הדין פול סי האק ג'וניור, אשר אביו הוא השופט המחוזי פול האק. ללגואה ובעלה שלוש בנות, כולל תאומות. לגואה היא קתולית מאמינה.
ניו אורדר
ניו אורדר (בעברית סדר חדש ובאנגלית: New Order) היא להקת רוק בריטית. הלהקה הוקמה בשנת 1980 על ידי ברנרד סאמנר, סטיבן מוריס, ופיטר הוק - שלושת החברים הנותרים של להקת ג'וי דיוויז'ן, לאחר שסולנה איאן קרטיס התאבד בחודש מאי של אותה השנה והוביל לנפילת הלהקה.
על ידי שילוב סגנונות כגל חדש, מוזיקה אלקטרונית, ורוק אלטרנטיבי, יצרה הלהקה סגנון ייחודי אשר גרם לה להפוך לאחת הלהקות הבולטות והמשפיעות ביותר בשנות השמונים. על אף שמורשתה וסגנונה של להקת האם, ג'וי דיוויז'ן, האפיל על הלהקה בשנותיה הראשונות, התוודעו חברי הלהקה אל סצנת מועדוני הריקודים של ניו יורק באותן השנים, ובכך העשירו את ידיעתם במוזיקת הדאנס.
אותו סגנון חדר אל אופן נגינתה של הלהקה והפך לחלק בלתי נפרד ממנה לאורך השנים. בשנת 1983 הוציאה הלהקה את אחד השירים המזוהים ביותר עמה, Blue Monday, אשר היה להצלחה גדולה ונהיה לסינגל 12-אינץ' הנמכר ביותר אי פעם אל מול השיר המפורסם ביותר שלה; True Faith.
ניו אורדר הייתה להקת הדגל של חברת התקליטים פקטורי רקורדס. עטיפות האלבום המינימליסטיות של הלהקה אשר בהן אף לא הופיע כיתוב עם שם הלהקה והאלבום, שיקפו את מנטליות הלהקה (מיעטו לתת ראיונות, וערכו הופעות קצרות ללא הדרן), ואת יציאתה מהמסגרת של פקטורי אל מול חברות תקליטים אחרות (סלדו מלשים סינגלים כחלק מרצועות השמעה של אלבומי אולפן).
מקורות הלהקה והקמתה - 1977-1980
בין השנים 1977 ל-1980, פעלו סאמנר, מוריס, והוק בשם ג'וי דיוויז'ן, בהנהגת סולנם איאן קרטיס ובהפקת מרטין האנט. קרטיס התאבד ב-18 במאי 1980, יום לפני מועד טיסתם למסע הופעות בארצות הברית, ולפני הוצאת אלבומם השני של הלהקה, Closer. זמן קצר לאחר מותו של קרטיס, חברי הלהקה הנותרים החליטו להמשיך לפעול כמוזיקאים. לפני מותו החליטו חברי הלהקה שלא להמשיך לשאת את אותו השם במידה ואחד מהחברים יחליט לעזוב. ב-29 ביולי 1980, הופיעו לראשונה השלישייה הנותרת, ללא שם רשמי, במועדון הביץ' קלאב שבמנצ'סטר. האמרגן רוב גרטון, שעבד עם הלהקה במשך יותר מ-20 שנה, היה זה שחשב על השם "ניו אורדר" בעקבות כתבה בעיתון הגארדיאן הבריטי עם הכותרת "הסדר החדש של אנשי קמבודיה". הלהקה אימצה את השם, למרות שבעבר שימש כשם להקתו של רון אשטון, לשעבר מלהקת הסטוג'ס.
לאחר שכל אחד מחבר הלהקה ניסה בתורו להיות הסולן, הוחלט לבחור את הסולן לפי הקלות בה אפשר לנגן ולשיר בו זמנית. מכיוון והגיטריסט לא צריך היה לנגן ולשיר בו זמנית, נבחר סאמנר לתפקיד, למרות שהוק שר שני שירים באלבומה הראשון של הלהקה. באוקטובר 1980, בעקבות הצעתו של גרטון, הוזמנה ג'יליאן גילברט, חברתו (וכיום אשתו) של מוריס, להצטרף אל הלהקה כקלידנית וגיטריסטית. הרעיון עלה יפה, והופעתם הראשונה עם גילברט נערכה במועדון ה"סקוואט" במנצ'סטר באותו החודש.
ובכל זאת, הלהקה לא קיבעה את עצמה בסצנת הדאנס. במקום זאת, היא ניהלה חיים מקבילים, ולעיתים חופפים, פעם כלהקת גיטרות ופעם כלהקה אלקטרונית. בשנת 1984 הם הוציאו את הסינגל רווי הסינטיסייזרים Thieves Like Us וישר לאחריו את Murder בעל הגיטרות הרועשות. אלבומם מ-1985, Low Life, שילב בין שני הסגנונות, בעוד Brotherhood מ־1986 הפריד את שני הסגנונות לשני צדי תקליט שונים. אלבום האוסף Substance שיצא ב-1987 (ובעקבותיו Substance של ג'וי דיוויז'ן ב-1988) הציג את התפתחות הסינגלים של הלהקה מנגינה מבוססת-גיטרות בעיקרה ועד לטכנו-פופ חלקלק. האלבום Technique מ-1989 הציג השפעת אסיד האוס כבדה על חלק מהשירים, וצליל אינדי רוק עדין על אחרים.
האיכות והחדשניות שבעבודותיה של הלהקה זיכתה אותה במעמד של סמל בחוגים האלטרנטיביים, מעמד ששרד זמן רב. הם היו מההשפעות הגדולות על מוזיקת הטכנו, והושפעו מעצמם מלהקות כמו קרפטוורק, קברט וולטייר ודונה סאמר.
באופן לא טיפוסי ללהקה בסדר גודל כשלה, ניו אורדר מעולם לא החזיקו בחוזה אמיתי עם חברת התקליטים שלה. למעשה, עיקרון זה היה מרכזי במשנתו של מנהל החברה, טוני וילסון, שלא הסכים להחתים באופן רשמי אף אחת מהלהקות שבחברתו עד אמצע שנות ה-80. כתוצאה מכך, הלהקה, ולא פקטורי רקורדס, החזיקה באופן כללי בכל החומר המוקלט שלה.
כל אחד מחברי הלהקה היה מעורב בשלב כלשהו עם להקה אחרת: סאמנר שיתף פעולה עם נגן הסמית'ס לשעבר, ג'וני מאר, בלהקה אלקטרוניק ועם הכמיקל בראדרס בשיר מאלבומם Surrender. הוק הקים את הלהקות Revenge ו-Monaco. מוריס וגילברט מצידם הקימו להקה בשם ההולם The Other Two (השניים האחרים).
בשנים האחרונות נראה כי ניו אורדר נהיו נינוחים יותר עם עברם כג'וי דיוויז'ן, ואף החלו לנגן בהופעות שירים של הלהקה כגון Transmission ו-Isolation. שתי הלהקות מוצגות בסרט הקולנוע אנשי המסיבות המספר את סיפור עלייתה ונפילתה של חברת התקליטים פקטורי, עם בעליה ולהקותיה.
אלבומה האחרון של הלהקה יצא ב-27 במרץ 2005, בשם Waiting For The Sirens' Call לביקורות טובות מהתקשורת. לפי פיטר הוק, בזמן הקלטת האלבום האחרון הספיקה הלהקה לכתוב ולהקליט מספיק חומרים לאלבום נוסף.
בטקס פרסי ה-NME של 2005, זכתה ניו אורדר בפרס "גאונים אלוהיים", השווה ערך לפרס על מפעל חיים. בין האמנים האחרים שזכו בפרס בעבר נמצאים הקלאש, אוזי אוסבורן וההאפי מאנדייס. עשור אחרי האלבום האחרון הודיעו חברי הלהקה על הוצאה של אלבום חדש, הראשון ללא פיטר הוק, Music Complete שיצא לחנויות ב-25 בספטמבר 2015.
ב-8 בספטמבר 2020 ,הוציאה הלהקה שיר חדש בשם Be a Rebel שזכה למיליוני צפיות.
רוכב אופניים
רוכב אופניים הוא ספורטאי העוסק ברכיבה על אופניים. בדומה לשחקני כדורסל או כדורגל, גם רוכבי אופניים מקצוענים קשורים בחוזים עם קבוצתם. מרבית הרוכבים המקצוענים הם בגילאי 20 -35 בעוד רוכבים חובבים ניתן למצוא בכל גיל.
ניו אורדר
הפסדי הסינגל Blue Monday
בשנת 1983 הוציאה ניו אורדר את הסינגל Blue Monday. הלהקה החליטה להוציא את הסינגל אך ורק בגרסת 12" בעטיפה מיוחדת בצורת דיסקט מחשב ענקי. הסינגל היה להצלחה גדולה, והפך לאחר זמן קצר לסינגל ה-12" הנמכר ביותר בכל הזמנים. אך בשל ניהולה הכושל של חברת התקליטים פקטורי, עלות ייצור העטיפה הייתה גבוהה מהמחיר בו נמכר הסינגל, דבר שיצר הפסד של כ-£0.20 על כל תקליט שנמכר. כתוצאה מכך, נוצר מצב אירוני בו ככל שהסינגל הצליח ונמכר ביותר עותקים, כך הפסידה הלהקה והחברה יותר כסף והגיעה לסף פשיטת רגל.
רוכב אופניים
הפופולריות של מרוצי האופניים באירופה הביאה לכך שבחלק ממדינות אירופה, כגון צרפת, בלגיה, ספרד ואיטליה, רוכבי אופניים הבולטים הם גיבורים ששמם נישא בפי כול. רוכבי עבר רבים נשארים בתחום האופניים: חלקם יצרני אופניים (כגרג למונד ואדי מרקס), מנהלים ספורטיביים של קבוצות רכיבה (יוהאן ברוינל) או פרשנים בשידורי טלוויזיה של מרוצים (שון קלי, רישאר ויראנק). רכיבת אופני כביש מקצוענית היא ענף אישי, אך קיימת חשיבות רבה לקבוצה אליה משתייך הרוכב. ישנם תפקידים שונים לרוכבים שונים:
ניו אורדר
דיסקוגרפיה
{{טורים
רוכב אופניים
רוכבי אופניים מקצוענים, בעיקר רוכבי הכביש, מנהלים אורח חיים קפדני ביותר: הם מקפידים על כמויות וסוגי המזון שהם צורכים לפי דיאטה קפדנית במיוחד. רוכבים רבים מתנזרים מקיום יחסי מין בתקופות של חודש ויותר לפני מרוץ חשוב. בשיא כושרם, הם נמנעים מהליכה ממושכת, עלייה במדרגות ואף עמידה ממושכת ומנצלים כל פרק זמן שאינו מוקדש לאימונים - למנוחה. אימוניהם מנוטרים באופן שוטף מבחינת המרחק והשיפועים בהם הם מתאמנים, נתונים אישיים כמו דופק מנוחה ודופק בעת אימון, ריכוז כדוריות הדם האדומות ועוד.
ניו אורדר
אוספים
}}
רוכב אופניים
בקרב רוכבים חובבים תדירות הרכיבה משתנה: יש הרוכבים לעיתים נדירות, ויש המקפידים לרכוב כל יום.
רוכבים רבים, בכל התחומים, מגלחים את רגליהם משתי סיבות עיקריות: ברגליים מגולחות קל יותר לטפל בפציעות וחתכים הנגרמים מנפילות, והן יותר אירודינמיות (שיפור קטן אך משמעותי).
הפרס השנתי החשוב ביותר לרוכבי אופניים, המוענק לרוכב הטוב ביותר בכל שנה, הוא "אופני הזהב".
מרקטה אירגלובה
מרקטה אירגלובה (נולדה ב-28 בפברואר 1988) היא זמרת-יוצרת ושחקנית צ'כית-איסלנדית. התפרסמה בזכות השתתפותה בסרט Once, שזיכה אותה במספר פרסים, כולל פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר עבור "Falling Slowly".
קריירה
יחד עם גלן הנסרד הייתה אירגלובה חלק מהצמד דה סוול סיזן. הוא הוציא את אלבום הבכורה שלו באפריל 2006 תחת חברת התקליטים אוברקאוט רקורדינגס. בשנת 2007 שיחקה אירגלובה בסרט Once. היא הייתה שותפה לכתיבת רוב פסקול הסרט, כולל "Falling Slowly", שזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר. Once זכה בפרס עבור סרט הדרמה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים סאנדנס. אירגלובה הופיעה בפסקול של "אני לא שם" משנת 2007 עם גרסת דה סוול סיזן ל-"You Ain't Goin' Nowhere" של בוב דילן. העיבוד הבימתי בתיאטראות ברודוויי לסרט זכה בשמונה פרסי טוני ובפרס גראמי עבור אלבום המחזמר הטוב ביותר.
בשנת 2022 נחשף כי אירגלובה תשתתף בקדם האיסלנדי לאירוויזיון 2022, Söngvakeppnin, עם השיר "Possible". היא התחרתה בחצי הגמר השני, ונכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות. בשנת 2023 התחרתה בקדם הצ'כי לאירוויזיון 2023 עם "Happy". היא הגיעה למקום הרביעי עם 1,009 נקודות.
יצחק אלפסי (חוקר חסידות)
תולדות חייו
נולד בתל אביב לישראל אלפסי, חסיד גור ומראשוני התעשיינים בתל אביב. יצחק אלפסי עצמו היה קשור לאדמו"רים מגור "הבית ישראל" ו"הפני מנחם".
אלפסי כיהן כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללת "השחר" (מכללה לגמלאים בתל אביב). שימש כיו"ר ועדת התרבות של המטכ"ל, וכן שימש כמזכירו של מי שכיהן כשר התחבורה וסגן שר הסעד. אלפסי היה עורכו של העלון "שבת בשבתו", אחד מראשוני עלוני פרשת השבוע, בין השנים תשמ"ד - תשנ"ד (1984–1994).
אלפסי הוא תושב תל אביב והיה רב בית הכנסת "קוממיות אברהם", מיסודו של הרב שלמה גורן, לאחר פטירת הרב גורן עד שמפאת גילו נבצר ממנו לכהן בתפקיד זה. בשנת ה'תשמ"ג (1982) נסמך לרבנות בידי הרב גורן.
עבודתו המחקרית
אלפסי כתב למעלה מ-90 ספרים. על דרך עבודתו כתב: "מבני הדור הקודם אנו. הכול נכתב בכתב יד, ללא מחשבים וללא עוזרים". הוא הראשון שעסק בתחום ריכוז הביוגרפיות החסידיות בצורה אקדמאית, והתייחד בימיו בעבודתו הגנאלוגית המקצועית. בספריו, ייחד ערכים נכבדים למאות ואלפי דמויות של חסידים אלמונים שאילולי עבודתו היו נשכחים. מחקריו זוכים להכרה הן בחוגי החסידים והן בקרב אנשי המדע, והם מהמקורות היסודיים המלווים את כל מי שעוסק בתחום. הוא זכה במהלך השנים בפרסים רבים על מחקריו, ובהם: פרס ראש הממשלה ופרס הרב קוק לספרות תורנית (2004). כמו כן הוא יקיר העיר תל אביב.
ביקורת
מחקריו ספגו ביקורת מכיוונים שונים. בקרב החרדים הוא "מואשם" בציונות ובנטייתו לייחס לאדמו"רים רבים תמיכה בציונות (לא מעט בשל עבודת הדוקטורט שלו "החסידות וההתעוררות הלאומית" שעסקה בקשר בין חסידות לציונות). מנגד, אנשי המחקר טוענים כי בשל נטייתו לחסידות, נטייה שהוא מציג בגלוי, הוא נמנע מקריאה ביקורתית ומאמץ את ההיסטוריוגרפיה החסידית בקלות יתר.
משפחתו
באמצע שנות החמישים נישא לעדינה ברטלר, בתו של מנחם אשר ברטלר, חסיד ויז'ניץ וממקימי קריית ויז'ניץ בבני ברק. אחיה הוא הרב יצחק ברטלר, ראש ישיבת איתרי, ואחותה נשואה לרב כתריאל קולודצקי, ראש ישיבת היישוב החדש.
אחותו של אלפסי, רחל פרדני, היא אמה של גילה קצב, שאלפסי היה מעורב בהכרותה עם משה קצב, לימים נשיא מדינת ישראל, לו נישאה.
קישורים חיצוניים
כתבות:
ממאמריו:
מיתוס הכוח הזכרי
מיתוס הכוח הזכרי: למה גברים הם המין הניתן להקרבה (באנגלית: The Myth of Male Power) הוא ספר שיצא לאור ב-1993, ונכתב על ידי וורן פארל. פארל טוען, כי התפיסה הנפוצה לפיה לגברים יש כוח חברתי וכלכלי מופרז, היא שגויה. לדעתו, גברים מופלים באופן שיטתי ובדרכים רבות.
ספרו של פארל, "מיתוס הכוח הזכרי", נחשב כספר יסוד של תנועת הגברים, כמו ספרו של הרב גולדברג, "הסיכונים בלהיות זכר".
הספר תורגם לשפות שונות, כולל גרמנית ואיטלקית.
הגדרת הכוח הזכרי והיעדר כוח
ב"מיתוס הכוח הזכרי", וורן פארל הציע לראשונה באופן מעמיק את קווי המתאר של התזה, שבסופו של דבר ירחיב בספרי ההמשך שלו על תקשורת ("נשים לא יכולות לשמוע מה שגברים לא אומרים"), הורות ("האיחוד בין אב לבנו"), ועבודה ("למה גברים מרוויחים יותר").
כפי שכותרת הספר מרמזת, ב"מיתוס הכוח הזכרי" מערער פארל את האמונה כי בידי גברים מרוכז כל הכוח, על ידי קריאת תיגר על ההגדרה של כוח. הוא מגדיר כוח כ-"שליטה של אדם על חייו". וכן כותב כי: "בעבר, לאף מין לא היה כוח; לשני המינים היו תפקידים: תפקיד הנשים היה לגדל ילדים; ותפקיד הגברים היה להרוויח כסף."
אחת הדוגמאות בהן פארל משתמש כדי להמחיש את היעדר הכוח הזכרי, היא החובה שהוטלה על גברים בלבד להתגייס למערכת השירות הסלקטיבי (מערכת גיוס החובה האמריקאית לשעת חירום). הוא כותב, שאם כל קבוצה אחרת, כמו: יהודים, אפרו-אמריקאים, ונשים הייתה נבחרת בהתבסס רק על מאפייני הלידה שלה כדי להיות הקבוצה היחידה הנדרשת על פי החוק להירשם למוות פוטנציאלי, היינו קוראים לזה אנטישמיות, גזענות או סקסיזם. גברים, הוא אומר, הותנו על ידי החברה לקרוא לזה "תהילה" ו"כוח", וכתוצאה מכך, לא רואים זאת כדבר שלילי.
פארל טוען כי תפיסה זו יוצרת בעיות פסיכולוגיות לשני המינים: "החולשה של גברים היא החזות החיצונית של כוח; והכוח של נשים היא החזות החיצונית של חולשה." הוא מוסיף כי חברות חיברתו לרוב נערים וגברים להגדיר כוח, בתמצית, כ"תחושת מחויבות להרוויח כסף שמישהו אחר משתמש בו, בזמן שאנו מתים מוקדם יותר." להרגיש מחויבות, הוא טוען, זה לא כוח.
"למה גברים הם המין הניתן להקרבה"
כותרת המשנה של הספר היא "למה גברים הם המין הניתן להקרבה." פארל טוען, כי מבחינה היסטורית היו שני המינים ניתנים להקרבה למען הישרדות: נשים הסתכנו במוות בלידה; גברים הסתכנו במוות במלחמה. עם זאת, הוא מציין, שיש הבדל עיקרי: הסיכון של נשים נבע יותר מן הביולוגיה; והסיכון עבור גברים הצריך תהליך של סוציאליזציה.
פארל מציין מאפיינים שונים בחברה המודרנית, כגון הנטייה לשייך עבודות בסיכון גבוה - כמו חייל, כבאי, כורה פחם, וכן הלאה - לגברים: כמעט כל המקצועות המסוכנים ביותר מאוישים על ידי גברים בלבד. ככל שרמת הסיכון עולה בתוך נגזרות של מקצועות מסוימים, כך יש בהן אחוזים גבוהים יותר של גברים. ישנם גם נתונים נוספים, בשילוב עם היעדר מחאה ציבורית או ניוד חברתי סביבם, המורים על אותו כיוון של הקרבה זכרית. גברים הם קורבנות של מרבית הפשעים האלימים בפער ניכר מנשים. הם מהווים את מרבית חסרי הבית, מרבית ההרוגים והפצועים מתאונות עבודה, מרבית המכורים לסמים ולאלכוהול ומרבית האסירים. שיעורי ההתאבדות גבוהים הרבה יותר אצל גברים מאשר נשים. פערי תוחלת החיים מושפעים מכל אלו, ובנוסף, טוען פארל, הנתונים מראים כי בזמן ששיעורי המוות מסרטן השד, דומים לאלו של סרטן הערמונית, ארצות הברית משקיעה תקציבים הגדולים פי שישה במחקר ובטיפול בסרטן השד.
נתונים אלה, מציע פארל, יכולים להיות מוסברים רק בכך, שהחברה האמריקאית מעניקה ערך גדול יותר לחייהן של נשים, מאשר אלו של גברים.
"לאן הולכים מכאן?"
פארל טוען, כי גברים ונשים צריכים לעשות קפיצה אבולוציונית מדגש על הישרדות - לדגש על איזון ראוי בין הישרדות והגשמה.
הוא טוען שתנועת הנשים הובילה חיברות מחדש של נערות להיות נשים שמאזנות בין הישרדות להגשמה עצמית, אך מעולם לא הייתה תנועה דומה של חיברות מחדש של נערים להיות גברים המנסים להשיג את האיזון הזה מרגע שהם לוקחים אחריות הורית וכלכלית על הילדים. לפיכך, פארל מאמין, שבנים וגברים נמצאים עשורים מאחורי נערות ונשים מבחינה פסיכולוגית ומבחינה חברתית, ובאופן מתגבר והולך גם מבחינה אקדמית ומבחינה כלכלית. במצגות האחרונות של פארל בנושא זה הוא העריך, כי הגברים ב-2011 נמצאים במקום שהיו הנשים ב-1961.
הפתרון הפוליטי של פארל הוא "לא תנועת נשים המאשימה גברים, ולא תנועת גברים המאשימה נשים, אלא תנועת מעבר מיגדרית". הוא מגדיר "תנועת מעבר מיגדרית" ככזו, שמטפחת את המעבר מן התפקידים הנוקשים של העבר שלנו לתפקידים גמישים יותר של העתיד.
"פרדוקס השכר"
גברים, טוען פארל, לומדים להרוויח כסף כדי לקבל אישור מההורים וכבוד מצד גברים אחרים; גברים הטרוסקסואלים גם לומדים להרוויח כסף כדי להרוויח את דרכם לאהבה מצד נשים ("נשים לא מתחתנות עם גברים שקוראים את הספר "מדוע גברים הם כפי שהם" בתור בלשכת האבטלה").
ישראל זמיר
ישראל זָמיר (15 ביוני 1929 – 22 בנובמבר 2014) היה סופר, עיתונאי ומתרגם ישראלי, איש קיבוץ בית אלפא, בנו היחיד של הסופר היידי יצחק בשביס-זינגר.
ביוגרפיה
זמיר נולד בוורשה בירת פולין להוריו רחל (רוניה) שפירא ויצחק, שניהם היו ילדי רבנים. הוריו, שמעולם לא נישאו, נפרדו כשהיה בן חמש. לאחר הפרדה היגר אביו לארצות הברית. הוא נשאר עם אמו, שהאמינה באידאולוגיה הקומוניסטית, ועבר איתה למוסקבה, ומשם עלו לארץ ישראל בשנת 1938.
במהלך מלחמת העצמאות שירת זמיר בגדוד 13 של חטיבת גולני כלוחם בפלוגה המסייעת. בספרו "לכבות את השמש", הוא מתאר את הלילה בו נערך הקרב על מוצב 86 המצרי ליד ח'אן יונס במסגרת מבצע חורב.
בישראל הצטרף לקיבוץ בית אלפא ומשנת 1972 ערך את המוסף השבועי "חותם" בעיתון "על המשמר". בין היתר הקים את המוספים "הדף הירוק" ו"קו למושב", שעברו מאוחר יותר לעיתון "מעריב". עד לסגירתו של העיתון שימש בו ככתב ועורך משנה.
זמיר לימד עיתונאות באוניברסיטת תל אביב ועסק בכתיבה ותרגום לעברית של יצירותיו של אביו יצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1978. בתום מאבק רב שנים שניהל זמיר במטרה להנצחת שם אביו בישראל, בינואר 2008, נחנך רחוב על שם זינגר בתל אביב.
זמיר נישא לאביבה, ולזוג בת ושלושה בנים. הוא נפטר ב-22 בנובמבר 2014, בגיל 85.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
גשר ראקוצי
היסטוריה
הגשר היה אמור להיבנות בקשר עם התערוכה העולמית שתתקיים תחת השם Expo '96. הוא היה נחוץ כדי להקל על העומס על גשר מעבר כלי הרכב הדרומי ביותר של בודפשט, גשר פטפי והיה עליו לחבר את הגזרה הדרומית של שדרת הטבעת הונגריה שנבנה אז, את קטע שדרת קניבש קלמן Könyves Kálmán) körút), עם האזורים המתפתחים של הצד הדרומי של בודה. הבנייה החלה ב-1992 והגשר נפתח לתנועה באוקטובר 1995. הגשר נבנה באמצעות לוחות מחוספסים שיוצרו על ידי החברה Dunaferr Lőrinci Hengermű Kft. הייצור וההתקנה בוצעו על ידי חברת מבנה הפלדה גנץ (Ganz). זה היה הראשון מבין גשרי הדנובה של בודפשט שנקרא לא אז על שם אדם, אלא על שם מיקומו הגאוגרפי. במסירה ב-1995 בחרה המועצת הראשית של העיר בשם גשר לאג'מאנוש במקום גשר סנט לאסלו. מאוחר יותר, היו הצעות לקרוא לו על שם זולטאן לטינוביץ', לאיוש קושוט, אישטוואן הראשון, מלך הונגריה, מתיאש הראשון, מלך הונגריה, וכן בשם "גשר השלום". בישיבתה ב-27 באפריל 2011 הציעה אספת של המטרופולין (מועצת העיר בודפשט) לוועדת השמות הגאוגרפיים שהשם החדש של הגשר יהיה "גשר ראקוצי" על שם המשפחה ההיסטורית ההונגרית המפורסמת. זה התקבל פה אחד בוועדה באוגוסט 2011.
הבניין החדש של התיאטרון הלאומי נבנה מצפון לראש הגשר בצד פשט ב-2002 וארמון האמנויות ב-2005.
הקמפוס המשותף החדש של Infopark ואוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE) ואוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה (BME) הוקם ליד ראש הגשר הצד השני, המערבי בבודה. שאר המבנים המודרניים באוניברסיטה וברובע ה-IT נבנו בעיקר בשנים שלאחר מסירת הגשר.
הצבע ששימש לצביעת הגשר היה באיכות ירודה, התקלף מההתחלה. העמודים והמעקות של הגשר נצבעו מחדש בסתיו 2011, אך הצביעה המקורית והלא טובה והכתמים נותרה בתחתית הגשר. ביוני 2013, הוכרז שתאורת מערכת הראי-רפלקטור של הגשר התבלה. מאז המסירה, החומר מהמראות התבלה לגמרי וירד, וזו הייתה הסיבה שתאורת הגשר הפכה ל-10% מהתקן.
שיפוץ תאורת הגשר הסתיים בנובמבר 2014. חמשת העמודים בגובה 35 מ' כל אחד צוידו ב-6-6 לכל צד, סה"כ ב-60 מנורות LED מסוג Indal Luma, כלומר (Philips BGP 625 Luma 2) עם צריכת חשמל נומינלית של 211 W ליחידה. לפי חישובים, צריכת התאורה החדשה והמודרנית היא מחצית מהמערכה הקודמת. אורך החיים הצפוי של גופי התאורה הוא 24 שנים.
קו החשמלית
המהירות המותרת במסלול החשמלית של הגשר: 50 קמ"ש.
אל-חשד א-שעבי
אל-חשד א-שעבי (בערבית: الحشد الشعبي; בתרגום לעברית: "הגיוס העממי" או "ההתגייסות העממית'"), הידוע גם בשם "כוחות המוביליזציה העממית", "ועד המוביליזציה העממית" או "יחידות המוביליזציה העממית", הוא ארגון-גג הנתמך על ידי ממשלת עיראק ומאגד בתוכו כ-40 מיליציות שיעיות אך כולל גם ארגונים סוניים, נוצריים ויזידיים. כוחות הארגון נלחמו כמעט בכל קרב משמעותי נגד דאעש. בעיני חלק מהמומחים, הארגון מהווה מעין יורש של משמר הרפובליקה, לאחר שאורגן מחדש ב-2018 על ידי ראש ממשלת עיראק לשעבר חיידר אל-עבאדי, שהוציא תקנות לארגון מחדש של הכוח תוך מתן דרגות ומשכורות כמו לזרועות אחרות של הכוחות המזוינים של עיראק.
בפועל הארגון מאגד גם מיליציות שיעיות פרו-איראניות הפועלות בכפוף למשמרות המהפכה האסלאמית של איראן, והיו מעורבות בפעילות צבאית נגד ארצות הברית וישראל. בשל כך הופצצו מספר בסיסים ומחסני טילים של מיליציות אלו, בתקיפות המיוחסות לישראל ולארצות הברית.
היסטוריה
ב-3 בינואר 2020 נהרג סגן מפקד כוחות אל-חשד א-שעבי, אבו מהדי אל-מוהנדס, בתקיפה אווירית אמריקנית שבה נהרג גם מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני.
קאסטאווי קי
קאסטאווי קי (באנגלית: Castaway Cay – "הקי של אלה שהושארו על ידי ספינתם") הוא אי פרטי באיי הבהאמה המשמש אתר עצירה לספינות קו הספנות של דיסני: דיסני מג'יק ודיסני וונדר. האי נקרא בעבר "קי גורדה" (Gorda Cay) ושמו שונה עת נרכש בשלמותו על ידי חברת וולט דיסני (הדבר ייחודי - שכן חברות הספנות האחרות הנוסעות באזור הים הקאריבי חוכרות את האיים ולא רוכשות אותם). בשל רכישת האי יכולה חברת וולט דיסני לשלוט באופן מוחלט במתרחש בו, ואף הנפיקה בולים המאפשרים שליחת מכתבים מהאי, וכן דולר דיסני הוא הילך חוקי באי.
עלות רכישת האי המשוערת הייתה 25 מיליון דולרים.
כמו יתר פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני, לאי יש תמה, וכל מבני האי בנויים בהתאם - האי מתאר כפר שנבנה על ידי קבוצת אנשים שספינתם נטרפה בים - ה"כפר" בנוי מ"שרידי הספינה הטרופה", אולם הכפר הוא למעשה מלון מפואר.
בחופי האי מוצגת ספינת "ההולנדי המעופף", המופיע בסרטי שודדי הקאריביים: "תיבה של איש מת" ו"סוף העולם".
באי נבנה רציף מיוחד המתאים לספינות קו הספנות, והמבקרים באי אינם נדרשים להגיע אליו בסירות.
היות שהאי פרטי, נשלט מספר המבקרים בו בכל רגע נתון, על מנת למנוע צפיפות וכדי שהאי ייראה ריק.
כל תושבי האי הם אנשי צוות שכירים של חברת וולט דיסני, כמו כן באי יש חוף מיוחד נפרד המיועד לאנשי הצוות של הספינות והאי המאפשר להם לנוח בנפרד מהמבקרים.
מוצרי המזון ומוצרי הצריכה של האי מובאים על ידי ספינות קו הספנות. מי השתייה באי הם מי ים מותפלים.
ילדים זה שמחה
"ילדים זה שמחה" הוא משיריה הבולטים והמצליחים של להקת הברירה הטבעית, שחיבר יהושע סובול והלחין שלמה בר, סולן הלהקה, להצגה "קריזה" (מאת איציק ויינגרטן) שהועלתה בתיאטרון חיפה בשנת 1976.
השיר נכלל באלבום אלי שורשים של הברירה הטבעית.
תוכן השיר ומשמעותו
יהושוע סובול סיפר שכששאל את ההורים בעיירות הפיתוח מדוע הם עושים כל כך הרבה ילדים, הם ענו במילים אלו ממש: "ילדים זה שמחה" ולפעמים גם "ילדים זה ברכה", והוא הביא את הדברים בשיר בדיוק כפי שנאמרו, השגיאה הדקדוקית בכללם (יש לומר "ילדים זו שמחה" או "ילדים הם שמחה").
האירוניה בשיר נראית בעוצמה גדולה יותר ככל שהוא מתקדם. בעוד שבבית הראשון מדובר בהולדת שלושה או ארבעה ילדים, ובבית השני בחמישה או בשישה ילדים, בבית השלישי כבר ניכרת ההגזמה, לכאורה, במשפט "[...] תביאו עשרים ילדים". האירוניה בשיר מגיעה לשיא בבית האחרון, העוסק באופן נוקב בפער החברתי בישראל של שנות ה-70:
"אֱלוֹהִים הוּא גָּדוֹל/ קָשֶׁה לוֹ לִסְבֹּל/ שֶׁאֶחָד יְקַבֵּל אֶת הַכֹּל./ לָאֶחָד הוּא דּוֹחֵף כֶּסֶף, כֹּחַ וְכֵיף/ וְלָכֶם הוּא נוֹתֵן יְלָדִים".
פירושו מקובל של השיר
בהקשר של ההצגה "קריזה", שעסקה בהפליית עדות המזרח, בעיירות הפיתוח ובשכונות המצוקה, השיר מבקר את יחס הממסד שמזניח אותם, וספק מעודד אותם להוליד הרבה ילדים בשביל המדינה ("הארץ צריכה הרבה צעירים נחמדים"), ספק מנחם אותם שלא נורא אם המדינה אינה נותנת להם, מכיוון שיש להם ילדים המביאים להם שמחה. "תביאו שישה ילדים, תקבלו הנאה וכבוד מקרובים, אתם אוהבים ילדים".
הביקורת מתקשרת למדיניות עידוד הילודה של בן-גוריון, שהעניק פרסים למשפחות "מצטיינות" בתחום זה. בשנים הראשונות שלאחר הקמתה של מדינת ישראל, העניקה המדינה את "פרס הילודה" – מענק של 100 לא"י לאימהות שילדו עשרה ילדים או יותר, שביטא את הוקרת המדינה לאימהות אלו. הפרס, המזוהה עם דוד בן-גוריון, קָשר קֶשר בל יינתק בין רוב יהודי בארץ ישראל ובין ריבונות יהודית בארץ ישראל. בפועל, מדיניות עידוד הילודה, יושמה במידה ניכרת במשפחות עניות יוצאות עדות המזרח, דבר שזכה בדיעבד לביקורת חברתית, המשתמעת גם בשיר זה.
גרסתה של דנה אינטרנשיונל
בשנת 2014 יצאה גרסת הכיסוי של דנה אינטרנשיונל כשיר הנושא למצעד הגאווה בתל אביב באותה שנה, שהיה בסימן חיי משפחה ושוויון בקהילה. לביצוע זה הוכן וידאו קליפ שצולם בבית כנסת בהשתתפות ילדים דתיים, מבלי שהם ובני משפחותיהם היו מודעים להקשר של הביצוע (במסגרת מצעד הגאווה), דבר שגרר מחאה. בכמה ראיונות שהתקיימו עם דנה אינטרנשיונל ובהם נשאלה על ביצועה לשיר, סיפרה הזמרת כי הגם שהיא תומכת במסר שלשמו הוא הוקלט, היא עצמה אינה מעוניינת להביא ילדים לעולם.
במרוצת השנים, זכתה הגרסה להצלחה רבה בישראל ומחוצה לה ובשנת 2022 דורגה במקום השנים-עשר ברשימת "20 שירי הגאווה הטובים ביותר – בכל הזמנים".
גרסאות כיסוי נוספות
בשנת 1994 יצאה לאור גרסת הכיסוי של ריטה לשיר מתוך האלבום "אהבה גדולה".
IACS
IACS (נהגה - אייאקס; ראשי תיבות של International Annealed Copper Standard) הוא תקן השוואתי למדידת מוליכות חשמלית כאשר נקודת ההתייחסות היא המוליכות החשמלית של תיל נחושת אנלידית מסורתי להולכת חשמל.
המוליכות מבוטאת כאחוזים מרמת הסטנדרט.
100% IACS מייצגים מוליכות של 58 מגה-סימנס למטר (MS/m), המקביל להתנגדות של 1/58 אוהם, בתיל בעל חתך רוחב של מילימטר מרובע אחד.
בעוד נחושת אנלידית מבוטאת כ-100%, ונחושת רגילה מעט מעל זה, כסף יבוטא כ-120%, ומייצג את המוליכות הגבוהה ביותר.
לרוב, על מנת לבדוק מוליכות בצורה זאת, משתמשים במכשיר זרמי ערבולת, המאפשר מדידת שינויי מוליכות בחומרים לא מגנטיים.
WWE Worlds Collide (סדרה)
WWE Worlds Collide או פשוט Worlds Collide הוא תוכנית טלוויזיונית אינטרנטית של ארגון ההיאבקות, ה-WWE, הכוללת תחרות בין חמשת המותגים של הארגון. תוכנית הבכורה הוקרנה בערוץ הטלוויזיה של ה-WWE Network ב-14 באפריל 2019.
היסטוריה
ב-28 במרץ 2019, ה-WWE הודיעו שאירוע התנגשות העולמות יבצע את חזרתו במהלך שבוע רסלמניה. בנוסף לשלושת המותגים שלקחו חלק בספיישל הקודם, מתאבקים מהמותגים Raw וסמאקדאון ייקחו חלק גם הם באירוע. ב-9 באפריל, הארגון הודיע שאירועי התנגשות העולמות ישודרו כסדרה של ארבעה פרקים בערוץ הטלוויזיה של ה-WWE Network החל מ-14 באפריל.
פרקים
14 באפריל 2019 17 באפריל 2019 24 באפריל 2019 1 במאי 2019
אנג'לה לאנסברי
אנג'לה בריג'יד לאנסברי (באנגלית: Angela Brigid Lansbury; 16 באוקטובר 1925 – 11 באוקטובר 2022) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון וזמרת בריטית-אמריקאית עם קריירה שנמשכה כשבעה עשורים; חברת מסדר האימפריה הבריטית.
ביוגרפיה
לאנסברי נולדה בלונדון לאם שחקנית תיאטרון ולאב סוחר עץ. סיימה בהצטיינות שנת לימודים במשחק באקדמיה המלכותית בלונדון. בתחילת מלחמת העולם השנייה עברה עם משפחתה לארצות הברית ולמדה בבית ספר למשחק בניו יורק. החלה את קריירת המשחק שלה עם חברת MGM.
קריירה
הסרט הראשון שבו השתתפה היה "אורות הגז" שיצא ב-1944 ובזכותו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר. סרטים מפורסמים שבהם השתתפה: "תמונתו של דוריאן גריי" (1945) עליו קיבלה מועמדות נוספת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, "שמשון ודלילה" (1949), "השליח ממנצ'וריה" (1962) עליו קיבלה מועמדות שלישית לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזכתה בשנית בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר, "מול פלנדרס" (1965) ו"המיטה המעופפת" (1971).
בשנת 1978 שיחקה בסרט "מוות על הנילוס". כמו כן דיבבה את גברת תֵּיוֹן ושרה את שיר הנושא בסרט "היפה והחיה" של חברת וולט דיסני.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היא הרחיבה את תחומי עיסוקה לתיאטרון ולטלוויזיה. היא הצליחה מאוד במחזות כגון "Gypsy", "Mame", "Blithe Spirit" ו"הספר השטן מרחוב פליט".
בשנים 1984 עד 1996 היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "רצח במשיכת קולמוס" שבה גילמה את ג'סיקה פלטשר, ועל תפקידה זה זכתה ארבע פעמים מתוך עשר מועמדויות בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה, והייתה מועמדת שתים עשרה פעמים לפרס אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרת דרמה, אך מעולם לא זכתה.
בשנת 2005 גילמה את הדודה אדלייד בסרט הפנטזיה "נני מקפי" על פי תסריט של השחקנית אמה תומפסון.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקומי "מר פופר והפינגווינים" בכיכובו של ג'ים קארי.
בשנת 2017 שיחקה במיני-סדרה הבריטית "נשים קטנות". בנוסף
בשנת 2018 שיחקה ושרה בסרט הדרמה-קומי-מוזיקלי "מרי פופינס חוזרת" בתפקיד מוכרת הבלונים.
תפקידה האחרון בקולנוע, בו היא מגלמת את עצמה בסרט "רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית" אשר עלה בדצמבר 2022 בנטפליקס.
דיבוב
לאנסברי דיבבה את גברת פוטס בגרסת האנימציה המקורית לסרט "היפה והחיה", וב-2017 הייתה המספרת.
חיים אישיים
לאנסברי נפטרה בשנתה ב-11 באוקטובר 2022 בביתה שבלוס אנג'לס, קליפורניה, חמישה ימים לפני יום הולדתה ה-97.
פרסים ומועמדויות
במשך הקריירה הארוכה שלה זכתה לאנסברי בפרסים רבים; חמישה פרסי טוני מתוך שבע מועמדויות, שישה פרסי גלובוס הזהב מתוך חמש עשרה מועמדויות, פרס אוסקר לשם כבוד, פרס באפט"א על מפעל חיים, פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים, ופרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר. בנוסף, הייתה מועמדת לפרס גראמי, מועמדת שלוש פעמים לפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ושמונה עשרה פעמים מועמדת לפרס אמי.
ב-2013 הוענק לה אוסקר של כבוד עבור "היותה אייקון תרבותי האחראי ליצירת כמה מהדמויות הזכורות ביותר בעולם הקולנוע. כמו גם על היותה השראה לדורות של שחקנים".
נס (שיר)
נס הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר הישראלי סאבלימינל, הזמר-יוצר הישראלי מאור אדרי והזמרת-יוצרת הישראלית אתי ביטון, מתוך אלבום האולפן הרביעי של סאבלימינל, צבע לחיים. השיר יצא לאור ב-21 במאי 2015, על ידי חברת התקליטים תאקט רקורדס, כסינגל השני מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט והיה להיט בישראל.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והופק על ידי סאבלימינל. בשנת 2020 פרסמו בפרוגי את רשימת "השירים שמדברים על ניסים", בה נכלל השיר "נס". נכתב עליו כי: "השיר מדבר על בחורה שרוצה שהקדוש ברוך הוא יעשה לה נס משמיים ויביא לה את בן הזוג שהיא חולמת עליו, ואז הוא מגיע... השיר קצבי ומגניב והיה להיט גדול מאוד אי שם ב-2015".
כאשר הווידאו קליפ של "נס" יצא פורסמה כתבה במאקו אודותיו.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-21 במאי 2015, ביום צאתו כסינגל. בדומה לווידאו קליפ של "חלום של כל גבר", גם ל"נס" יצא וידאו קליפ רשמי שבוים על ידי הבמאי איתן אשכנזי. התסריט נוצר על ידי תסריט סאבלימינל, וצולם במדבר יהודה ובתיאטרון הערבי-עברי ביפו, עם השתתפות של שחקנים ורקדנים רבים.
נכון ליולי 2021, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-3.9 מיליון צפיות.
מנחם רון וכסלר
מנחם רון וכסלר (נולד ב-22 בפברואר 1934) הוא רופא ישראלי, מומחה לכירורגיה פלסטית. מייסד בנק העור בישראל. לשעבר יושב ראש החברה הישראלית לכירורגיה פלסטית, ומנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית בבית החולים הדסה עין כרם בירושלים. כמו כן הוא עוסק בציור, פיסול ושירה.