cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד (2020)
דצמבר 2019
ב־27 בדצמבר 2019 הותקף בסיס האוויר K-1 במחוז כירכוכ שבעיראק - אחד מבסיסים צבאיים עיראקיים רבים המארחים כוחות אמריקאיים במסגרת מבצע נחישות טבועה - על ידי יותר מ-30 רקטות ארטילריות, מה שהוביל להרג קבלן אזרחי של ארצות הברית ולפציעתם של ארבעה אנשי כוחות אמריקאיים ושני אנשי כוחות הביטחון העיראקיים. ארצות הברית האשימה את מיליציית גדודי חזבאללה (כתאא'ב חזבאללה), הנתמכת על ידי איראן, בהתקפה.
גורם בכיר בארצות הברית אמר כי היה "קמפיין" של 11 פיגועים על בסיסים עיראקיים שאירחו את אנשי קואליציית מבצע נחישות טבועה בחודשיים שלפני האירוע, ב-27 בדצמבר, שרבים מהם יוחסו לגדודי חזבאללה.
ב־29 בדצמבר 2019 נהרגו 25 אנשי מיליציה בהתקפות אוויריות של ארצות הברית על מטה של כתאא'ב חזבאללה.
ב-31 בדצמבר 2019, לאחר הלוויית אנשי המיליציות של כתאא'ב חזבאללה, שנהרגו בהתקפות האוויריות הקודמות של ארצות הברית, המון זועם של עשרות אנשי מיליציה שיעים עיראקים ותומכיהם צעדו דרך שולי האזור הירוק המבוצר בכבדות של בגדאד והקיפו את מתחם השגרירות של ארצות הברית. על פי סוכנות הידיעות AP, כוחות הביטחון העיראקיים לא ניסו לעצור את ההמון ואיפשרו להם לעבור מחסום ביטחוני. עשרות המפגינים התפרצו אז דרך הדלת הראשית של המחסום, הציתו את אזור קבלת הפנים, הניפו את דגלי המיליציה אל-חשד א-שעבי, השאירו כרזות אנטי-אמריקאיות והתיזו גרפיטי אנטי-אמריקני.
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ האשים את איראן ב"תכנון" ההתקפה על השגרירות והוסיף כי הם יישאו "באחריות מלאה". משרד החוץ של איראן הכחיש כי הם עומדים מאחורי ההפגנות בשגרירות ארצות הברית והזהירו מפני כל פעולת תגמול. המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי צייץ "אם איראן תרצה להילחם במדינה, היא תכה ישירות." אריק טראמפ העלה ציוץ המרמז על התקיפות ב-2 בינואר, ואז מחק אותו אחר כך.
ינואר 2020
ב־2 בינואר 2020, שר ההגנה של ארצות הברית, מארק אספר, אמר כי "המשחק השתנה" והצהיר כי ארצות הברית תתקוף בקרוב קבוצות צבאיות למחצה ומיליציות שמגובות על ידי איראן בעיראק אם יהיו אינדיקציות שהן מתכוננות לתקוף כוחות אמריקנים, תוך שהיא דוחקת את ממשלת עיראק להתנגד להשפעה איראנית. ראש המטות המשולבים מארק מילי הדגיש כי כל קבוצה שתנסה לפגוע בשגרירות בבגדאד "תיתקל במסור שרשרת".
התקיפה בנמל התעופה של בגדאד
הגנרל האיראני ומפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית קאסם סולימאני נהרג בתקיפה אווירית של ארצות הברית ב-3 בינואר 2020 קצת אחרי חצות, בעת שנסע בשיירה ליד נמל התעופה הבינלאומי של בגדאד יחד עם אבו מהדי אל-מוהנדס וקצינים נוספים. על פי הדיווחים, מספר טילים פגעו בשיירה, ולפי הערכה לפחות שבעה אנשים נהרגו. את הטילים שיגר כלי טיס בלתי מאויש מדגם MQ-9 ריפר.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית פרסמה הודעה לפיה התקיפה האמריקאית בוצעה "בהוראת הנשיא" וטענה כי סולימאני תכנן התקפות נוספות על דיפלומטים אמריקאים ואנשי צבא. על פי ההודעה, סולימאני עמד מאחורי ביצוע הפיגועים בשגרירות האמריקאית בבגדאד, והריגתו נועדה להרתיע מתקיפות עתידיות.
גופתו של סולימאני זוהתה באמצעות טבעת שענד על אצבעו.
השפעה
מחירי הנפט העולמיים עלו מעט (ארבעה אחוזים) בעקבות התקיפה. בנוסף, חוזים עתידיים על מניות אמריקאיות ומניות שהיו בעיצומו של המסחר באותה עת באסיה שינו כיוון, מעלייה קלה לירידה קלה ביום זה ונכסי "מקלט בטוח" כמו זהב, ואיגרות חוב עלו. בעקבות התקיפה הפכה מלחמת העולם השלישית לנושא טרנדי בטוויטר.
באיראן איימו בנקמה כואבת על התקיפה. דובר ממשלת איראן אמר כי הגוף הביטחוני העליון במדינה יקיים בקרוב ישיבה יוצאת דופן לדיון ב"מעשה הפשע הפלילי". במשמרות המהפכה האסלאמית איימו בתקיפות טילים נגד מטרות אמריקאיות באזור, אך איימו גם לפגוע בישראל (המודיעין הישראלי נטל חלק בהריגת סולימאני).
בתגובה לאיומים האיראניים תגברה ארצות הברית את כוחותיה במזרח התיכון (בין השאר על ידי הצבת 3,000–4,000 חיילי מרינס נוספים בעיראק וסביב השגרירות) וטראמפ איים על האיראנים שכל פגיעה באמריקאים תענה בתגובה קשה. בציוץ בטוויטר כתב טראמפ שארצות הברית גיבשה רשימה של 52 אתרי מפתח באיראן - כנגד 52 אמריקאים שנלקחו כבני ערובה בתקיפת שגרירות ארצות הברית בטהראן במהלך המהפכה האסלאמית באיראן ב-1979 - ואלה יותקפו אם איראן תעז לפגוע באמריקאים באזור.
ב-5 בינואר 2020 הודיעה איראן על ביטול התחייבויותיה בהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ועל כך שתתחיל להעשיר אורניום ללא הגבלה.
ב-8 בינואר 2020 התרסקה טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירליינס זמן קצר לאחר שהמריאה מנמל התעופה הבינלאומי האימאם חומייני בטהראן. בהתרסקות נהרגו 176 בני אדם. הועלה חשד שההתרסקות נגרמה עקב פגיעת טיל איראני במטוס. איראן סירבה תחילה לשתף פעולה בחקירת התקרית, אך בהמשך קיבלה אחריות על הפלת המטוס באמצעות טיל קרקע-אוויר.
תקיפות נוספות
ב-4 בינואר 2020 דווח על תקיפות אוויריות נוספות נגד מיליציות פרו-איראניות בעיראק, בהן נמנו הרוגים נוספים. באותו יום שיגרו מיליציות פרו-איראניות רקטות ארטילריות ופצצות מרגמה אל מתחם שגרירות ארצות הברית בבגדאד ואל מספר בסיסים אמריקאיים, ופצעו מספר אמריקאים.
ב-5 בינואר 2020 דווח על מספר פצועים (ככל הנראה אזרחים עיראקים) ממתקפת רקטות ארטילריות על "האזור הירוק" בבגדאד שבו נמצאת שגרירות ארצות הברית.
ב-8 בינואר 2020 שיגרה איראן 12–15 טילי קרקע-קרקע לעבר שני בסיסים של חיל האוויר האמריקאי בעיראק (בסיס עין אל-אסד ובסיס בארביל), לא היו נפגעים ונגרם נזק מינורי.
איראן
המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, הכריז על שלושה ימי אבל, ונדר לנקום "נקמה קשה".
הנשיא חסן רוחאני הצהיר כי איראן "תנקום". שר החוץ מוחמד ג'וואד זריף פרסם בטוויטר כי התקיפה הייתה "הסלמה מסוכנת ואווילתית ביותר" ושחרר הצהרה לפיה "הברוטליות והטיפשות של כוחות הטרור האמריקניים בהתנקשות במפקד סולימאני ... ללא ספק יהפכו את עץ ההתנגדות באזור ובעולם למשגשגים יותר."
מפקד משמרות המהפכה האסלאמית לשעבר, מוחסן רזאי, פרסם כי "סולימאני הצטרף לאחיו הקדושים, אך ינקום נמרצות באמריקה." באיראן נערכו הלוויות המונים לסולימאני, בבירה טהראן ובעיר הולדתו כרמאן. בהלוויות השתתפו מאות אלפי איראנים ובהלוויה שהתקיימה בכרמאן נרמסו למוות לפחות 56 בני אדם.
התגובה העיקרית להריגתו היה תקיפת איראן כנגד ארצות הברית בעיראק, שהתרחשה בלילה שבין ה-7 בינואר ל-8 בינואר 2020, כאשר כוחות משמרות המהפכה האיראנים שיגרו טילים מאיראן לעבר בסיס חיל האוויר האמריקאי עין אל-אסד שבעיראק, במתקפה שלא דווח שהביאה לנפגעים אמריקאים. בהמשך נודע שנפגעו חיילים.
עיראק
ראש ממשלת עיראק עאדל עבד אל-מהדי גינה את התקיפות וקבע כי מדובר במעשה תוקפנות והפרת ריבונות עיראקית שתביא למלחמה בעיראק. כמו כן אמר אל- מהדי כי סולימאני היה אמור להיפגש איתו באותו יום, וכי הוא פעל במשימת תיווך בין איראן לסעודיה במטרה להקל על המתיחות בין שתי המדינות. בנוסף, הפרלמנט העיראקי הצביע בעד הוצאת כל הכוחות הזרים מעיראק.
מוקתדא א-סאדר, מנהיג התנועה הסאדריסטית ומיליציית גדודי השלום, התאבל ביום שישי על הריגתו של מפקד כוח קודס איראן קאסם סולימאני ומנהיגי המיליציה העיראקית בתקיפה אווירית של ארצות הברית בבגדאד והורה לחסידיו "להתכונן להגנת עיראק".
ארצות הברית
הנשיא דונלד טראמפ צייץ תמונות של הדגל האמריקני זמן קצר לפני שארצות הברית אישרה כי היא ביצעה את התקיפה.
שר החוץ מייק פומפאו צייץ סרטון בו לדבריו נראים העיראקים חוגגים את מותו של סולימאני ברחובות בגדאד. סגן הנשיא לשעבר, ג'ו ביידן הזהיר מפני הסלמה נוספת וקבע כי טראמפ "פשוט השליך מקל דינמיט למדורה".
הסנאטור ברני סנדרס הצהיר ואמר כי "ההסלמה המסוכנת של טראמפ מקרבת אותנו למלחמה הרת אסון נוספת במזרח התיכון שעלולה לעלות אינספור חיים וטריליון דולרים נוספים". מלקולם הונליין, סגן יו"ר המועצה בוועידת נשיאי הארגונים היהודיים הגדולים בארצות הברית, הצהיר באומרו "אני חושב שזה משתווה למיגורו של אוסאמה בן לאדן. סולימאני ... היה אחראי למותם של אמריקאים רבים ורבים אחרים." שעות לאחר מותו של סולימאני, שגרירות ארצות הברית בבגדאד דחקה באמריקאים לעזוב את עיראק באופן מיידי "באמצעות חברת תעופה כל עוד אפשר, ואם לא מתאפשר, אז לעזוב למדינות אחרות דרך היבשה."
ישראל
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שיבח את התקיפה האווירית ואמר שטראמפ "פעל בנחישות, בעוצמה ובמהירות". הוא אשרר את הברית בין ישראל לארצות הברית ואמר ש"ישראל עומדת לצד ארצות הברית במאבקה הצודק לשלום, ביטחון והגנה עצמית".
שר החוץ ישראל כ"ץ שיבח גם כן את התקיפות ואמר "התקיפות האמריקניות הן נקודת מפנה במפה האזורית". עוד הוסיף ואמר כי "אם האיראנים יטעו בהבנת מהותה ועוצמתה של ארצות הברית, הם יספגו מהלומות שלא ספגו מעולם".
בעקבות כך ומחשש לתגובת נקמה, הורה צה"ל לסגור כניסת מבקרים את אתר החרמון. הקבינט המדיני-ביטחוני התכנס בראשותו של שר הביטחון נפתלי בנט, בעקבות היעדרותו של ראש הממשלה בנימין נתניהו עקב פסגה שהתקיימה ביוון. לאחר מכן קיצר ראש הממשלה את ביקורו וחזר לאחר כמספר שעות לישראל.
אנשי ציבור ופוליטיקאים רבים בישראל ברכו על הריגת סולימאני והביעו תמיכה בה. לעומתם, כמה מחברי חברי הכנסת מהרשימה המשותפת - בהם עופר כסיף ועאידה תומא סלימאן - הביעו התנגדות לחיסול, ש"מסכן את חיי כל תושבי המזרח התיכון - איראנים, ישראלים וכל מי שנמצא ביניהם". כמאל ח'טיב פרסם בדף הפייסבוק שלו "קאסם אתה היית עריץ ורשע ואללה נתן אותך בידי אדם עריץ ורשע ממך."
מדינות אחרות
שגרירות צרפת בטהראן שלחה הודעה בטוויטר המפצירה באזרחיה להתרחק מכינוסים ציבוריים ולהתנהג בזהירות ובשיקול דעת ולהימנע מלהצטלם במרחבים ציבוריים.
משרד החוץ של רוסיה אמר כי הריגתו של סולימאני תגדיל את המתיחות במזרח התיכון. הסנאטור הרוסי קונסטנטין קוסצ'וב כינה את הריגתו של סולימאני "התרחיש הגרוע ביותר", וחזה תגמול איראני.
שר החוץ הבריטי דומיניק ראב תמך בתקיפה האמריקאית ואמר כי בריטניה תמיד הכירה באיום התוקפני שהציב כוח קודס האיראני בראשות קאסם סולימאני. היא גם קוראת לכל הצדדים למנוע הסלמה במצב הקיים.
משרד החוץ הסורי פרסם הודעה המגנה בתוקף את ה"פיגועים".
תנועות וארגונים
ארגון חמאס, השולט בפועל ברצועת עזה, גינה את הריגת סולימאני ושלח תנחומים למשפחתו. ארגון פת"ח גינה את הריגת סולימאני והגדיר אותה "פשע".
אלברט דה יונג
אלברט, אנדריס דה יונג (בהולנדית: Albert Andries de Jong (29 באפריל 1891, אמסטרדם – 27 ביולי 1970) היה מסאי, מורה, פציפיסט, אנרכיסט, תועמלן אנטי מלחמתי וקצרן הולנדי.
ביוגרפיה
אלברט דה יונג נולד כבן הצעיר ביותר למשפחה בת עשרה ילדים שמהם הגיעו לגיל בגרות רק ארבעה. אלברט גדל במשפחה ממעמד הפועלים. אביו חרארדוס דה יונג (Gerhardus) יליד פריזלנד שבצפון הולנד, היה פועל אשפה, אופה ושומר לילה. אמו, אקה ואן דר איימס (Akke van der Eems), הייתה חסידה של האנרכיסט ההולנדי  (Ferdinand Domela Nieuwenhuis). היות שהיה צעיר הילדים ונולד לאחרי מות כמה מאחיו, פונק אלברט על ידי הוריו והיה היחידי מבין אחיו שאפשרו לו להמשיך בלימודים לאחר בית הספר היסודי, הוא למד הוראה.
בין השנים 1905–1909 למד דה יונג בבית ספר ממלכתי לחינוך בהארלם, לאחר סיום לימודיו היה מורה ולימד בין היתר בבית הספר ההומניטרי (Humanitaire School) של יעקב ואן רייס (Jacob van Rees) בבלאריקום שבדרום הולנד.
ב־1916 פוטר ממשרת ההוראה באמסטרדם, מכיוון שחי עם בת זוג ללא נישואים חוקיים, דבר שבעיני הרשויות היווה דוגמה שלילית לתלמידים. לאחר פיטוריו למד קצרנות והתחיל להתפרנס מכך. אלברט דה יונג חי פעמיים עם ידועות בציבור. עם בת זוגו הראשונה אלידה ואן דר פלדה (Alida van der Velde) הוליד בת יוהנה, אך הזוגיות ביניהם ניתקה מהר. עם בת זוגו השנייה אליזבט בֶּפּ כהן (Elizabeth 'Bep' Cohen), יהודיה שהייתה בעצמה אנרכיסטית ואחות במקצועה. הוליד שני בנים, ארתור, שנקרא על שם האנרכיסט ארתור לנינג, ורודולף, שנקרא על שם האנרכיסט רודולף רוקר. בֶּפּ הייתה פעילה בארגוני סעד שונים ולאחר מלחמת העולם השנייה הייתה מבין מייסדי בית האבות הראשון בהולנד שלא היה מכוון למאמיני דת מסוימת.
פעילות פוליטית וקשרים בין-לאומיים
דה יונג היה מטבעו איש ארגוני, הוא העריץ את פרודון (Proudhon) שסיסמתו "L'anarchie, c'est l'ordre" תאמה חלק מאופיו של אלברט. אף על פי שראה בבאקונין (Bakoenin) את ממלא מקום הסינדקליסטים הראשונים, דעותיו של פרודון על "החוזה שבין אנשים חופשיים ושווים" התאימו יותר לאישיותו.
הוא כתב מאמרים, ספרים, כ־40 חוברות בענייני כלכלה ופוליטיקה מנקודת המבט האנרכיסטית, ואת הספרון החשוב "De Praktijk van Antimilitarism".
עד היום, גם במאה ה־21 מצטטים את מאמריו ודעותיו על כלכלה בדיונים ובוועידות שונות.
בין 1905 ועד 1940 היה פעיל בתנועה הליברלית ההולנדית, בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 השתתף בוועידות בין לאומיות רבות, באותה תקופה התיידד עם רודולף רוקר שהשפיע עליו מאוד. שמו של אלברט מופיע בארכיונים של רודולף רוקר ברשימת המכותבים החשובים שלו.
בשנת 1921 היה דה יונג המארגן בפועל של הקונגרס האנטי מיליטריסטי הבינלאומי השלישי [Internationalen Antimilitaristischen Kongress (IAK)] בהאג, ונסע בחשאי לפריז ולברלין כדי להכין את הקונגרס. עד שנת 1937 הוא היה פעיל ב־"משרד האנטי-מיליטריסטי הבינלאומי" שהיה בהאג.
דה יונג הכיר את הרוסים האנרכו-סינדקליסטים החשובים שאותם הוקיר מאוד: אלכסנדר שפירו (Alexander Shapiro), אלכסנדר ברקמן (Alexander Berknan), וולין (Voline), מולי שטיינר (Molly Steiner) וסימון פלשיין (Simon Flechine). בפריז הכיר את שלום שוורצבארד, שירה למוות בהאטמן האוקראיני רוצח היהודים סימון פטליורה, מה שהפליא אותו, כיוון שהכיר את שוורצבארד כאדם עדין. כמו כן הכיר והתיידד עם ג. מאקסימוב (G. Maximof) ואמה גולדמן (Emma Goldman). אמה אף שהתה בביתו בהאמסטדה בעת שערכה מסע הרצאות לאיסוף תרומות, ברחבי אירופה. בהספד לאלברט בביטאון "האגודה ההולנדית לחקר ההיסטוריה החברתית" כתב בנו רודולף, בעצמו היסטוריון: "את האחרונה (אמה גולדמן) אני זוכר במעומעם מבקרת בבית ההורים: 'דודה' מוצקה שבנחישות השתלטה על בקבוק היין וכמישהי שאבי כיבד באופן ניכר". ההתכתבויות בין אמה לאלברט, מופיעות בארכיון של אמה ומצוטטות ומוזכרות בספרים שלה ושל אחרים.
מ־1 בינואר 1933 ועד 20 באפריל 1940 שימש דה יונג כעורך השבועון "De Syndicalist", השבועון היה מודפס בהקפדה, ואת הלוגו של שמו עיצב הצייר סזאר דומלה. בשבועון הופיעו, בין השאר, מאמרים מאת קרופוטקין (Kropotkin), קלרה מאייר ויכמן (Clara Meyer Wichman) והודעות על אירועים שונים.
לדה יונג היה עניין מועט באמנות לשמה, אך דרך התנועה האנרכיסטית הכיר מספר ניכר של אמנים שאותם כיבד והוקיר. הוא התיידד עם כריס לבו (Chris Lebeau) שב־1934 צייר דיוקנים שלו ושל בת זוגו. דיוקנה הוצג בתערוכה אנטי נאצית בהולנד באופן הפגנתי עם הכותרת "אשה יהודיה". דה יונג פגש את הצייר הבלגי אלברט דאינס, הוא הכיר את סזאר דומלה (Cesar Domela), בנו של דומלה ניויינהאוס וסזאר הפגיש אותו עם מונדריאן, אותו אלברט אהב והעריך מאוד.
דה יונג נפגש והתכתב עם א. בורגי (A. Borghi) האיטלקי, א. סונצי (A. Sonchy) הגרמני, האנרכיסט ביורקלונד (Bjorklund) והסינדקליסט אלברט יאנסן (Albert Jansen) משוודיה.
ב־1933 עזר לגרהרד וארטנברג לברוח מהנאצים. עבור היהודים ארגן יחד עם הרמן חרוננדל (Herman Groenendaal), סרבן גיוס ושובת רעב, מצעד מחאה נגד תנאי המאסר. חרוננדל נתפס ודה יונג ברח והסתתר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
לאחר מלחמת העולם הראשונה, פעל יחד עם בארט דה ליחט (Bart de Ligt) וקייס בוקה (Kees Boeke), שבסוף שנות ה-1920 הקים ב את בית הספר "מקום העבודה" (De Werkplaats), של האנרכו-סינדיקליסטים. בבית ספר זה למדה לימים גם ביאטריקס, מלכת הולנד.
ב-1931 נסע דה יונג לכנס העולמי של ה-CNT במדריד, שם נפגש עם רודולף רוקר. השניים נראים יחדיו בסרטון שנמסר לסינמטק הצרפתי (Cinematheque Francais) בספטמבר 2001.
האנרכיסט פיט לארוס (Piet Laros), שהיה ידוע בין לוחמי מלחמת האזרחים בספרד, טען שהושפע להתגייס למלחמה זו, שאליה התגייסו רק הולנדים מעטים, על ידי אנטון קונסטנדה (Anton Constande) ואלברט דה יונג.
ב-1933 היה דה יונג מעורב בהדפסת חומרי תעמולה אנטי מלחמתיים ואנטי נאציים בגרמנית לגרמניה, הפרסומים נשלחו לפנלו ומשם הוברחו על ידי חברים לדעה לתוך גרמניה.
ב-1937 היה דה יונג בספרד, בין המתנדבים שהשתתפו במלחמת האזרחים במדינה.
במלחמת העולם השנייה
במאי 1940, ערב הפלישה הנאצית להולנד, נאסר דה יונג יחד עם סוציאליסטים ופאשיסטים שהמשטרה הולנדית חשבה כמסוכנים למדינה. הוא שוחרר בתחילת הכיבוש הגרמני. לאחר שנאסר על ילדים יהודים ללמוד בבתי ספר "אריים", ארגן דה יונג ולימד קבוצה של ילדים יהודים בהיימסטיידה.
ב־1942 ניסה הגסטפו בהולנד לאסור את אלברט דה יונג באשמת הכנות לבגידה (Vorbereitung Zum Hochverrat) וב־7 בפברואר עצרו בטעות מורה יהודי בעל שם דומה, דה יונגה (de Jonge), שהוחזר להולנד למחנה ווסטרבורק ומשם הועבר ב-18 במאי לסוביבור, שם נרצח כעבור כמה ימים.
פעם שנייה אלברט ניצל ממעצר כאשר הלך לבקר את כריס לבו בלי לדעת שכריס ואשתו נאסרו ידי הגרמנים, השכנים של הזוג לבו הזהירו אותו ממלכודת של הגרמנים.
בעזרת שכנים בהיימסטיידה וחברים לדעותיו הפוליטיות, עזר דה יונג למצוא מקומות מחבוא ודרכי בריחה למשפחות יהודיות, כולל מספר מבני משפחתה של בת זוגו אשר להם עזר לברוח דרך בלגיה. במסלול הבריחה לבלגיה נתפס אחד האנשים, ואלברט דה יונג נאלץ להסתתר עקב "עזרה לא חוקית ליהודים". בת זוגו באפ' כהן נאלצה להתחבא אצל חברים והבנים הועברו למחבוא בבית הספר "מקום העבודה", של קייס בוקה.
בשנת 1944 רוקן ביתם של הזוג, אך חבר של התנועה פרץ לבית כמה פעמים לפני כן והצליח להוציא את כספי התנועה שהועברו לארצות הברית, לידי חברי התנועה, ביניהם רודולף רוקר שברחו לשם והמשיכו את המאבק בהיטלר.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב־1946 היה דה יונג עורך העיתון "Socialisme van Onderloop" ובשנים 1960–1964 היה עורך כתב העת "Buiten de Perken", בו גם פרסם קטעים מחייו שמאוחר יותר יצאו לאור בספר. לאחר המלחמה הוציא דה יונג לאור פרסום מודפס על סטנסיל (de Anarchosyndicalistische Persdienst או ASP).
ב-22 בפברואר 1948 מונה דה יונג לגזבר של קרן "דומלה ניוונהאוס", ויחד עם ארתור לנינג מצא את רוב כספי הקרן שנעלמו בתוך בנק הביטוח לפועלים. הכספים הושבו אליהם והועברו לבניית "מוזיאון פרדיננד דומלה ניוונהאויס" דה יונג ארגן שם תערוכות ב־1959 וב־1969 ועד מותו שימש כמנהל ויושב ראש המוזיאון.
לדברי בנו רודולף, עסק גם בשחזור ספרייתו בפעם השנייה בחייו. התלהב מאוד מתנועת הפרובו (Provobeweging), אחר פעולותיהם עקב, וראה בהם תחייה של הרעיונות האנרכיסטיים. עד ליום מותו נותר צלול דעה.
מכתביו
חלק ניכר מכתביו נמצא בארכיון ה-International Insitute of Social History באמסטרדם.
בין-לאומי
המושג "בין־לאומי" (בר"ת: בינ"ל; לעיתים גם: "בינלאומי") בדרך כלל מעיד על דבר מה (חברה, שפה, ארגון וכדומה) שמקיף למעלה ממדינה אחת. המשמעות המילולית של המונח "בין-לאומי" היא אינטראקציה בין שתי אומות לפחות, או חצייתם של גבולות לאומיים. לדוגמה: המשפט הבין-לאומי, המיושם על ידי יותר ממדינה אחת, ובדרך כלל בכל מקום על פני כדור הארץ; והמושג "שפה בין-לאומית", שמשמעותו שפה המדוברת על ידי התושבים של יותר ממדינה אחת.
באנגלית אמריקנית המינוח "international" ("בין-לאומי") משמש גם לשון נקייה פוליטית עבור זר או זרים.
מקור המונח
המונח "בין-לאומי" נטבע על ידי הפילוסוף התועלתני ג'רמי בנת'ם בספרו "Introduction to Principles of Morals and Legislation", שנדפס בשנת 1780 ופורסם בשנת 1789. בנת'ם כתב: "המילה בין-לאומי, יש להודות, היא מילה חדשה... היא מחושבת להביע, באופן המשמעותי ביותר, את הענף של החוק המכונה משפט העמים". המילה אומצה בשפה הצרפתית בשנת 1801. תומאס הולנד ציין במאמרו על בנת'ם, במהדורה ה־11 של אנציקלופדיה בריטניקה, כי "רבים מהביטויים של בנת'ם, כגון 'בין-לאומי' ... הן תוספות חשובות לשפה שלנו; אבל רובם, במיוחד אלו שמקורם ביוונית, לא נטמעו בה".
משמעות בתחומים מסוימים
לעיתים, המונח "בין-לאומי" משמש גם כמילה נרדפת ל"גלובלי".
ניקלאס זולה
ניקלאס זולה (בגרמנית: Niklas Süle, נולד ב-3 בספטמבר 1995 בפרנקפורט שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה בעמדת הבלם.
הופנהיים
זולה שיחק כנער במועדונים רוט-וייס ולדורף, איינטרכט פרנקפורט ודרמשטאדט 98, ובשנת 2010, כאשר היה בן 15, החל לשחק בהופנהיים. זולה שיחק בקבוצת הנוער של הופנהיים במשך שנתיים, ובשנת 2012 החל לשחק בקבוצת המילואים. במאי 2013 ערך זולה את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה בבונדסליגה, כאשר נכנס כמחליף בהפסדה של הופנהיים 1–4 להמבורג. בעונת 2013/14 הפך זולה לשחקן הרכב בהגנת הופנהיים, והבקיע ארבעה שערי ליגה. בעונת 2014/15 זולה המשיך להיות שחקן הרכב, אך נפצע במחזור ה-15 כאשר קרע את הרצועה הצולבת, והחמיץ את שארית העונה. בעונת 2015/16 חזר זולה להרכב הופנהיים, החמיץ במהלך העונה משחק אחד בלבד, והיה לאחד הבלמים הצעירים המבטיחים בליגה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם פביאן שר, פאבל קדראבק וטוביאס שטרובל. בעונת 2016/17 זולה היה חלק מרכזי בעונה המוצלחת של הופנהיים שסיימה במקום הרביעי בבונדסליגה והבטיחה מקום במוקדמות ליגת האלופות.
באיירן מינכן
ב-15 בינואר 2017 הודיעה באיירן מינכן על החתמתו של זולה לחמש שנים תמורת 20 מיליון יורו, ביחד עם חברו להופנהיים סבסטיאן רודי, שחתם לשלוש שנים. שני השחקנים החלו לשחק בקבוצה החל מעונת 2017/18. ב-4 באוגוסט 2017 זולה ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בבאיירן מינכן, במשחק הסופר קאפ הגרמני מול בורוסיה דורטמונד, כאשר החליף את חאבי מרטינס. המשחק הסתיים בתיקו 2-2, והוכרע לטובתה של באיירן מינכן בבעיטות מ-11 מטרים. זולה הבקיע את הפנדל שלו, ורשם תואר ראשון עם הקבוצה במשחק זה. ב-18 באוגוסט 2017, במחזור הפתיחה של העונה, זולה הבקיע את השער הראשון בעונת 2017/2018 בבונדסליגה, שהיה גם שער הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–3 על באייר לברקוזן, כאשר נגח לרשתו של ברנד לנו כדור חופשי שהגביה לו סבסטיאן רודי שהגיע עמו מהופנהיים. זולה זכה בסיום אותה עונה באליפות עם באיירן מינכן, בעונה בה הבקיע שני שערים ועוד שלושה שערים עצמיים, והגיע עם הקבוצה לחצי גמר ליגת האלופות מול ריאל מדריד. במשחק הראשון בחצי הגמר, בו הפסידה באיירן 1–2, נכנס זולה כמחליף במקום ג'רום בואטנג שנפצע, ושיחק 90 דקות בגומלין שהסתיים בתוצאה 2-2, ובסיומו הודחה באיירן מהמפעל. זולה הציג יכולת גבוהה בשני המשחקים. זולה פתח בהרכב בגמר הגביע הגרמני בו הפסידה באיירן מינכן 1–3 לאיינטרכט פרנקפורט. בעונת 2018/19 זולה הפך לבלם הבכיר בבאיירן מינכן, לצידו של מאטס הומלס, וזכה עם הקבוצה בדאבל בגרמניה. עם זאת, בליגת האלופות נחלו זולה ובאיירן מינכן אכזבה, כשהודחו כבר בשמינית הגמר על ידי ליברפול. את עונת 2019/20 פתח זולה היטב, אך נפצע במחזור השמיני של הבונדסליגה וקרע את הרצועה הצולבת, דבר שגרם לו להחמיץ את יתר העונה, בה זכתה באיירן מינכן בדאבל נוסף. זולה ישב על הספסל בגמר הגביע הגרמני בו ניצחה באיירן 2–4 את באייר לברקוזן, אך לא שותף.
בורוסיה דורטמונד
ב-7 בפברואר 2022 חתם זולה בברוסיה דורטמונד בה החל לשחק החל מתחילת עונת 2022/2023.
קריירה בינלאומית
זולה שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, ובאוגוסט 2016 השתתף עם נבחרת גרמניה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, וזכה עמה במדליית כסף, לאחר הפסד בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בבעיטות הכרעה. באותו חודש, ערך זולה את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה הבכירה, בניצחון 0–2 על נבחרת פינלנד, במשחק הפרידה של בסטיאן שוויינשטייגר מהנבחרת. זולה זומן לסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 2017, וזכה עם הנבחרת בתואר, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על נבחרת צ'ילה. זולה נכנס כמחליף במשחק אחד ופתח בשני משחקים בשלב הבתים. בניצחון 1–4 בחצי הגמר מול נבחרת מקסיקו זולה לא שיחק. בגמר מול צ'ילה זולה החליף בדקה ה-90 את לאון גורצקה.
זולה זומן במאי 2018 לסגל המורחב של נבחרת גרמניה למונדיאל 2018 וביוני 2018 נכלל בסגל הסופי. זולה לא שיחק בשני המשחקים הראשונים של גרמניה, בהם הפסידה הנבחרת 0–1 לנבחרת מקסיקו וניצחה 1–2 את נבחרת שוודיה. זולה פתח בהרכב במשחק השלישי, בו הפסידה גרמניה 0–2 לנבחרת דרום קוריאה, והודחה במפתיע מהמונדיאל כבר בתום שלב הבתים.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר מונדיאל 2022.
תארים
באיירן מינכן:
נבחרת גרמניה:
לריסה לזוטינה
לריסה לזוטינה (ברוסית: Лариса Лазутина; נולדה ב-13 באפריל 1965) היא ספורטאית סובייטית ורוסייה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי). היא אלופה אולימפית ואלופת העולם. לריסה לזוטינה בעלת 7 מדליות אולימפיות, מהן 5 זהב וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם. היא השתתפה ב-4 אולימפיאדות.
לריסה לזוטינה (פטיצינה) נולדה בעיירה קונדופוגה (קרליה). כבר בגיל 12 היא התחילה להתאמן בסקי. לאחר סיום בית הספר היא למדה במכון למאמנים.
כבר בשנת 1984 לזוטינה נכללה בנבחרת ברית המועצות החזקה. בשנת 1989 היא עברה להתגורר בעיירה אודינצובו במחוז מוסקבה. בשנת 1992 התחתנה ולקחה את שם המשפחה של בעלה "לזוטינה". לאחר לידת ביתה היא שקלה אף לעזוב את הספורט התחרותי אך בסופו של דבר המשיכה להתאמן.
אחד משיאי הקריירה שלה הייתה אליפות העולם בשנת 1995 בה היא זכתה ב-4 מדליות זהב. היא גם הצטיינה באולימפיאדת נאגנו 1998. למשחקים אולימפיים בסולט לייק סיטי לזוטינה הגיעה כאחד המועמדות למדליות ואכן הצליחה לזכות בתוצאות שזיכו אותה במדליה. אומנם בעקבות בדיקת הדם שלה היא הואשמה בשימוש בסמים אסורים. בעקבות ישיבת הוועד האולימפי הוחלט לבטל את כול תוצאותיה החל מדצמבר 2001.
לאחר פסילתה, עזבה את הספורט התחרותי. היא מתגוררת עם בעלה וילדיה במחוז מוסקבה. בשנת 2011 היא נבחרה למועצה האזורית של המחוז. על הישגיה בספורט ובמיוחד באולימפיאדת נאגנו ללזוטינה הוענק לה תואר גיבור רוסיה.
השתתפות האולימפיאדות
לזוטינה השתתפה לראשונה באולימפיאדות במשחקים אלברוויל 1992. היא השתתפה ב-3 ריצות אישיות אך לא הצליחה לעלות מעל המקום ה-5. במשחקי שליחות היא זכתה במדליית זהב ביחד עם קבוצתה.
השתתפה גם באולימפיאדות במשחקים לילהאמר 1994. היא השתתפה ב-3 ריצות אישיות אך לא הצליחה לעלות מעל המקום ה-4. במשחקי שליחות היא זכתה במדליית זהב ביחד עם קבוצתה.
אולימפיאדת נאגנו 1998 הייתה השיא בקריירה של הספורטאית. באולימפיאדה זו היא זכתה במדליה בכל מרוץ בו השתתפה. בסך הכול היא זכתה ב-3 מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד.
במהלך משחקי סולט לייק סיטי בשנת 2002, הואשמה בשימוש בסמים אסורים. כל תוצאותיה החל מדצמבר 2001 בוטלו.
המכון ההיסטורי היהודי
המכון ההיסטורי היהודי (בפולנית: Żydowski Instytut Historyczny; בראשי תיבות: ŻIH) ידוע גם כ"המכון היהודי ההיסטורי על שם עמנואל רינגלבלום" הוא מכון מחקר בוורשה, פולין, העוסק בעיקר בחקר ההיסטוריה של היהודים בפולין.
היסטוריה
המכון ההיסטורי היהודי הוקם בשנת 1947 כממשיך דרכה של הוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית, שנוסדה ב-1944. המכון מצוי בתחום השיפוט של משרד התרבות והמורשת הלאומית בפולין. ב-2009 נקרא המכון על שמו של עמנואל רינגלבלום. במכון מאגר חומרים תיעודיים הנוגעים בהיסטורית הקיום היהודי בפולין. זהו גם מרכז מחקר אקדמי, למחקר ולהפצת ידע על ההיסטוריה והתרבות של יהדות פולין.
המכון יושב בבניין שלפני המלחמה שימש את הספרייה המרכזית למדעי היהדות והמכון ללימודי יהדות בוורשה, שעמדה בסמוך לבית הכנסת הגדול של וורשה ברחוב טלומצקיה.
בזמן המלחמה שימש הבניין ארגונים יהודיים שפעלו בגטו ורשה, ביניהם הג׳וינט, מרכז קליטה לפליטים שהגיעו לוורשה ועוד.
בין חלקי האוסף היקרים מצוי ארכיון גטו ורשה המכונה ארכיון רינגלבלום (שנאסף על ידי "ארכיון עונג שבת"). הוא מכיל כ-6000 מסמכים (על 30000 פיסות נייר). אוספים חשובים אחרים הנוגעים למלחמת העולם השנייה כוללים עדויות (בעיקר של יהודים ניצולי שואה), זכרונות ויומנים, תיעוד של הג'וינט, עזרה עצמית יהודית (ארגוני רווחה פעילים בפולין תחת הכיבוש), ומסמכים ממועצות היהודים (Judenräte). תיעוד אתרים יהודיים היסטוריים במכון כולל כ-40 אלף תמונות הנוגעות לחיים היהודיים והתרבות בפולין.
בנובמבר 2017 נפתחה במכון תערוכה גדולה ומקיפה על אוספי ארכיון עונג שבת ועל השותפים בכתיבת ואיסוף המסמכים. בתערוכה מוצגים גם כדי החלב וקופסאות הפח בהם נמצא האוסף אחרי המלחמה.
המכון פרסם לאורך השנים קטלוג של מסמכים מתוך ארכיון רינגלבלום, כמו גם מספר רב של זכרונות מלחמה ויומנים. למעלה מ-60 שנה מפרסם המכון כתב עת אקדמי - "רבעון להיסטוריה יהודית".
במכון פועל ארכיון הפתוח לקהל, ספריה וחדר קריאה בספרי העיון, חנות ספרים ומחלקה גנאלוגית, המסייעת בחיפוש מידע על משפחות מיהדות פולין בארכיון המכון וממקורות רבים אחרים.
מ-1995 עד 2006 היה פרופסור פליקס טיך מנהל המכון ההיסטורי היהודי.
ב-2011, פאבל שפיבאק (Paweł Śpiewak), פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ורשה ופוליטיקאי לשעבר, היה מועמד לתפקיד מנהל המכון היהודי ההיסטורי על ידי בוגדן זדרוייבסקי , שר התרבות והמורשת הלאומית. שפיבאק זכה בתפקיד והוא מנהל את המכון עד היום (2018).
עמדות בייסבול
ישנן 9 עמדות מגרש בבייסבול. בדרך כלל את אותן העמדות מאיישים שחקני ההתקפה של הקבוצה, אשר עוברים להגנה במצב מגרש (כאשר תור הקבוצה השנייה לחבוט). לכל עמדה ישנו מספר, אשר עוזר לאחר מכן לרשום את פסילות החובטים: 1 (המגיש, P), 2 (התופס, C), 3 (בסיס ראשון, 1B), 4 (בסיס שני, 2B), 5 (בסיס שלישי, 3B), 6 (עוצר ביניים, SS), 7 (שדה שמאלי, LF), 8 (שדה מרכזי, CF), 9 (שדה ימני, RF). לדוגמה:
באמריקן ליג ישנו תפקיד בשם החובט הייעודי, אשר מסומן במספר 0. החובט לא משחק במצב מגרש וממלא את מקומו של המגיש. לעיתים ברצונו של המאמן או המנג'ר של הקבוצה להחליף שחקן התקפה. לשחקן לא ניתן מספר באותה העת (שכן יכול להחליף שחקן המשחק בעמדה לא מוכרת לו) והוא נקרא "פינץ' היטר", ובדרך כלל מוחלף במצב מגרש על ידי שחקן אחר (בבייסבול, כאשר הוצא שחקן מהמשחק אין ביכולתו לחזור אליו). אותו מקרה יכול להיות כאשר שחקן אכן מגיע לבסיס, אך מוחלף בשחקן מהיר יותר כדי לפתוח את האפשרות לגנבת בסיסים.
לכל שחקן ישנו מספר חולצה, כמו גם לכל מאמן, תופס אימונים ומנהל, אך לאלו אין מספר מגרש. למנהל הכללי, "Bat boy" (האחראי על המחבטים) ול-"Ball boy" (האחראי על הכדורים) אין מספר.
ג'ון אלדרטון
ג'ון אלדרטון (באנגלית: John Alderton; נולד ב-27 בנובמבר 1940) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים", "תומאס ושרה", " Little Miss", "" ובדיבוב האנגלי של "סמי הכבאי" המקורי (העונות הראשונה - הרביעית). לעיתים שיחק אלדרטון לצד אשתו השחקנית פולין קולינס.
ביוגרפיה
אלדרטון נולד בגיינסבורו שבמחוז לינקולנשייר. הוא בנם של איווי וגורדון ג'ון אלדרטון. הוא גדל בעיר האל ולמד בבית הספר התיכון קינגסטון.
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בתפקיד ד"ר מון באופרת הסבון "Emergency – Ward 10" של ITV. הוא התחתן עם השחקנית ג'יל בראון שהייתה שותפה שלו לסדרה, אך מאוחר יותר הם התגרשו. אחרי שהופיע בסרטי קולנוע אחדים כמו "The System" (1964), "Assignment K" (1968), "דאפי" (1968) ו"חניבעל ברוקס" (1969), החל לשחק בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים, בתפקיד המורה האומלל מר הדג'ס. ב-1971 גילם את אותו תפקיד בסרט קולנוע באותו שם. ב-1972 הופיע בסדרה הקומית "My Wife Next Door" של ה-BBC לצידה של האנה גורדון. על תפקידו בסדרה זכה אלדרטון בפרס ג'ייקוב.
לאחר מכן קיבל אלדרטון את תפקיד הנהג, תומאס ווטקינס, בסדרת הדרמה המצליחה של ITV "על אדונים ומשרתים" בה הופיע לצידה של אשתו פולין קולינס. לבני הזוג נולדה בת, השחקנית קייט אלדרטון ושני בנים. קולינס ואלדרטון כיכבו יחד גם בסדרת הספין אוף "תומאס ושרה", ובסיטקום נוסף בשם "No, Honestly". כמו כן הם הופיעו יחד בסדרה של עיבודים לסיפורים קצרים בשם "וודהאוס פלייהאוס" (1975–1978). בין לבין אלדרטון השתתף בסרט המדע בדיוני "זרדוז" (1974). ב-1976 גילם את דמותו של הווטרינר ג'יימס הריוט ביורקשייר של שנות השלושים, בסרט "It Shouldn't Happen to a Vet".
בשנות השמונים והתשעים היו לאלדרטון מעט הופעות בטלוויזיה. עם זאת הוא דיבב בסדרת הטלוויזיה "'Little Miss" יחד עם אשתו פולין קולינס. בין השנים 1987 ו-1994 שימש כקריין בדיבוב האנגלי של הסדרה "סמי הכבאי", בה דיבב את כל הדמויות. בין השנים 1989 ו-1992 כיכב בסדרה "Forever Green" בתפקיד ג'ק בולט, וב-1995 הופיע בסרט הקולנוע "Clockwork Mice".
אלדרטון כיכב לצידה של אשתו, פולין, בסרט "Mrs Caldicot's Cabbage War" משנת 2002, ובסרט "נערות לוח השנה" מ-2003. בטלוויזיה שיחק ב-2004 בסדרת הדרמה של ה-BBC "הוא ידע שהוא צודק" על פי רומן של אנתוני טרולופ. עוד ב-2004 השתתף בעונה הראשונה של הסדרה "דוק מרטין" בפרק "Of All the Harbours in All the Towns" בתפקיד המלח ג'ין סלייטר, ידיד ואהובה של הדודה ג'ואן. בסדרה "דוריט הקטנה", עיבוד משנת 2008 לספרו של צ'ארלס דיקנס שיחק אלדרטון בתפקיד כריסטופר קסבי.
חיים אישיים
ב-1969 נשא אלדרטון לאישה את השחקנית פולין קולינס והם חיים בהמפסטד שבלונדון. לבני הזוג שלושה ילדים ניקולס (יליד 1972), קייט (ילידת 1973) וריצ'רד (יליד 1978). לאלדרטון יש בת חורגת בשם לואיז.
הילה אלרואי
הילה אלרואי (נולדה ב-1972) היא עיתונאית ישראלית. החל משנת 2008, עובדת כראש דסק הבריאות בחדשות 13.
ביוגרפיה
החל משנת 2008, משמשת ככתבת לענייני בריאות בחדשות 10. בשנת 2011 זכתה בפרס על שם רחל פרימור של הרשות השנייה על סדרת הכתבות "קריסת מערכות" ששודרה בחדשות 10.
ביולי 2013, לאחר שנקלעה לזירת תאונת דרכים, בה נדרס אדם וסבל מפגיעת ראש, העניקה אלרואי טיפול רפואי לפצוע, והצליחה לייצב את מצבו עד להגעת כוחות מד"א.
במרץ 2017 הודיעה כי חלתה בסרטן השד. מיה איידן ליוותה אותה במצלמתה, תיעדה את ההתמודדות של אלרואי עם מחלתה, ויצרה את הסרט "הקרנת בכורה" ששודר לראשונה בערוץ 10 באוקטובר 2018.
חיים אישיים
אלרואי מתגוררת ביהוד. היא הייתה נשואה לשילה דה-בר ולזוג נולדו שני ילדים. השניים התגרשו ב-2006, לאחר עשר שנות נישואין.
אלכס אייל
אלכס אייל (נולד ב-26 בספטמבר 1949) הוא קצין בדרגת תת-אלוף במילואים בחיל הים. החל את דרכו כקצין מבצעי ומדרגת אל"ם עסק בתחום פיתוח אמל"ח וניהול תקציבי חיל הים. לאחר השרות הצבאי עסק בתפקידי ניהול בכירים. כיום עוסק עצמאי ביצוא טכנולוגיות וייעוץ עסקי.
שורשים וילדות
אייל נולד באורדיה בחבל טרנסילבניה שברומניה, בן בכור להורים ניצולי שואה. אביו ארנסט הירש היה פקיד ומנהל רכש בחברה ממשלתית בתקופת השלטון הקומוניסטי ברומניה. לאחר שלוש שנים נולד למשפחה בן נוסף מנחם אח לאלכסנדר. עם עליתם ארצה ב 1961 התגוררו במשך 4 שנים במעברת משמר הים מדרום לעכו. האב התחיל לעבוד כנהג משאית עצמאי והתמיד בכך עד גיל 85. האם אסתר לבית קליין, בת למשפחת תעשיינים, עבדה עם עליתם ארצה מספר שנים כמטפלת בילדים. אלכסנדר למד עברית והשתלב בבי"ס היסודי במעברה. בשנת 1963עבר ללמוד בבית הספר הימי "מבואות ים," במגמת מכונאות, וסיים את לימודיו בשנת 1966 בהצטיינות. האח הצעיר מנחם למד גם הוא במגמת מכונאות במבואות ים.
שרות בחיל הים
אייל התגייס לצה"ל לאחר מלחמת ששת הימים והתנדב לקורס חובלים מגמת שייט. לקראת הגיוס שינו האחים את שם משפחתם מהירש לאייל. באוגוסט 1970 סיים אייל את קורס חובלים מחזור י"ח והוסמך כקצין ים. הצבתו הראשונה הייתה לשייטת ספינות הטילים בתפקיד סגן קצין בספינת סער 1 אח"י משגב ואחרי מספר חודשים מונה לקצין נשק באח"י מזנק.
ב-1971 יצא אייל לקורס קציני בבסיס ההדרכה של חיל הים. לאחר סיום הקורס בהצטיינות, בשנת 1972, הוצב כקצין בספינת באח"י מזנק (סער 2) בשייטת ספינות הטילים. בפברואר 1973 עבר אייל, לפלגת סער 4, שספינותיה נבנו באותו זמן במספנות ישראל. כקצין אג"מ בצוות ההקמה של הפלגה תחת פיקודו של סא"ל אלי רהב וקצין גנ"ק באח"י קשת.
במלחמת יום הכיפורים נלחם אייל כקצין על אח"י קשת השתתף בקרבות הטילים ותקיפות מטרות בחוף בגזרות מצרים וסוריה. כן השתתף באבטחת השייט ולווי אניות סוחר בדרכם לארץ עם אספקה חיונית. בעקבות המלחמה קודם לדרגת סרן.
בשנת 1974 מונה אייל לקצין של שייטת ספינות הטילים. במאי 1976 התחיל את התמחותו לתפקיד מפקד ספינת טילים ובחודש יוני אותה שנה מונה כקצין ניווט ואיש הכספים בהפלגת מבצע פעמון החירות, שביצעו זוג ספינות סער 4 אח"י תרשיש (סער 4) ואח"י יפו (סער 4) בפיקוד אל"ם אלי רהב לארצות הברית. בעת ההפלגה ניווט אייל את הספינות ושמר אותן על נתיב ההפלגה באוקיינוס. הספינות הצטרפו למשט הצדעה לכבוד יום העצמאות ה 200 של ארצות הברית שהתקיים על נהר ההדסון בניו יורק ב 4 ביולי 1976
מפקד ספינת טילים
עם החזרה ארצה מהמשט השלים אייל את מבחני ההסמכה ובאוקטובר 1976 קיבל פיקוד על אח"י חרב (סער 3). כמפקד ביצע עשרות מבצעים בעיקר בדרום לבנון. ב 1977 עם הכנסת אח"י חרב (סער 3) לשיפוץ, קיבל אייל את הפיקוד על אח"י געש (סער 3) איתה נלחם במבצע ליטני. הפעילות כללה סיוע באש לכוחות הקרקע ומבצעים משולבים עם לוחמי שייטת 13 שביצעו פשיטות ומארבים בחוף. ב 1978 קיבל אייל את הפיקוד על אח"י ניצחון במהלך בנייתה במספנות ישראל, השיקה למים והכניסה לכושר מבצעי.
לימודים אקדמאיים - חיל הים דורש מקציניו השכלה אקדמית כתנאי לקידום לדרגה בכירה. בקיץ 1979 יצא אייל ללימודי תואר ראשון במגמת כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן אותם סיים בהצטיינות ביולי 1981.
תכנון מבצעי
באוגוסט 1981 לאחר סיום לימודים מונה אייל לתפקיד ראש ענף תכנון מבצעים בח"י וקודם לדרגת סא"ל. בתפקיד זה היה אחראי לתכנון מאות מבצעים שביצע ח"י. הבולטים שבהם היו:
העלאת יהודי אתיופיה - תכנון וניהול משותף עם המוסד של סדרת מבצעי חילוץ יהדות אתיופיה והעלאתם לישראל דרך הים מחוף סודאן. החלק הימי של מבצע משה. על פעילות זו זכה אייל למכתב הערכה ממפקד היחידה המבצעת של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים אפרים הלוי 12 ביולי 1983.
הנחיתה בדרום לבנון - תכנון מבצע הנחיתה והאיגוף דרך הים הגדול ביותר שבוצע אי פעם בצה"ל, כחלק ממאמצי הלחימה במלחמת שלום הגליל. במלחמה זו הנחית חיל הים בחופי לבנון מאות כלי רכב קרביים: טנקים, תותחים מתנייעים ונגמ"שים, ומאות צנחנים, וכלי רכבם. יחידות החיל הגיש סיוע לוגיסטי מבצעי ואש לכוחות בחוף. הנחיתות בוצעו באזור נהר האוולי צפונית לצידון ובנמלי בירות וג'וניה. כמו כן ביצעו ספינות חיל הים יותר מ 130 תקיפות מטרות בחוף כסיוע באש לכוחות הקרקע המתקדמים לאורך ציר החוף הלבנוני וגם כתקיפות יזומות על מטרות ארגוני מחבלים בדרום לבנון עד בירות.
יורי לוגביננקו
יורי לוגביננקו (ברוסית: Юрий Логвиненко, נולד ב-22 ביולי 1988) הוא כדורגלן קזחי המשחק באקטובה בעמדת הבלם.
אלכס אייל
פיקוד בים
ביולי 1983 קיבל אייל את הפיקוד על פלגת ספינות טילים מס 45 בבסיס חיפה בתקופה זו הגיעה הפלגה להישגים בכל המדדים המקצועיים והמבצעיים שנבחנים בהם והן בכמות המבצעים שביצעה. פלגה 45 צוינה מספר פעמים לשבח על ידי פיקוד ח"י. כמפקד כח בים פיקד אייל על יותר מ 30 מבצעים, רובם באזור לבנון ומיעוטם בזירות אחרות. בין המבצעים שהתפרסמו בתקשורת ניתן למנות : מצור ימי על נמל טריפולי (לבנון) לשם חזרו המחבלים הפלסטינים אחרי הגרוש מבירות. ביצע הפגזות על יעדי מחבלים באזור חופי לבנון.
יורי לוגביננקו
קריירה
לוגביננקו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אקטובה. בגיל 18 הצטרף לקבוצה הבוגרת ובמהירות השתלב בה והפך לשחקן הרכב. בעונתו השנייה במועדון זכה באליפות הראשונה שלו בקריירה. ב-17 באוגוסט 2013 ערך את הופעתו ה-172 בליגה במדי המועדון ובכך הפך לשיאן ההופעות של המועדון בליגה.
אלכס אייל
פיקוד בים
ב-25 באוגוסט 1985 פיקד אייל על מבצע לכידת ספינת מחבלים היאכטה 'קסלרדי', 14 מיל ממערב לצידון. היאכטה נרשמה כאוסטרלית והושטה על ידי משיט אוסטרלי ואזרח אמריקאי ונשאה שמונה מחבלים בדרכם לפיגוע בישראל. הכח כלל את אח"י גאולה - בפיקוד רס"ן - ודבור 881 (בפיקוד סגן גדי דייסי ומפקד סיירת 'נשר' סגן אייל יונס). שמונת המחבלים שהיו בספינה נלכדו וכך נמנע הפיגוע שתוכנן באזור קריית שמונה.
יורי לוגביננקו
קריירה
ב-31 בינואר 2021, לוגביננקו חתם ברוטור וולגוגרד מליגת העל הרוסית, אך שוחרר ממנה כעבור חודשיים.
אלכס אייל
פיקוד בים
מפקדי כלי השיט שהשתתפו בלכידת היאכטה קיבלו מכתב הערכה ממפקד חיל הים אלוף אברהם בן שושן.
יורי לוגביננקו
קריירה
ב-5 במאי 2021, לוגביננקו חזר לקדנציה שנייה באקטובה.
אלכס אייל
פיקוד בים
הספינה צורפה לחיל הים בשם אח"י תמנון ושימשה לאיתור וגילוי תת-מימי.
יורי לוגביננקו
קריירה
ב-23 במאי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קזחסטן בהפסד 5-0 ל. ב-1 ביוני 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-5 נגד.
אלכס אייל
תפקידים בכירים
מפקד מתקן אימון טקטי - בשנים 1985–1987 שימש סא"ל אייל כמפקד ה בבסיס ההדרכה של ח"י. התקופה זו קיבל המת"ט תנופה גדולה ובפעם הראשונה התחילו לתרגל באמצעותה גם את גורמי הפיקוד במפקדת ח"י בתרגילים חיילים. במקביל פותח חדש שכלל מערכות מחשוב חדישות והרחבת המתקן ב 50% מעבר לתפוסה הקודמת. על ידי תוספת קומה לבניין המקורי גדלה כמות התאים המייצגים יחידות בקרב משולב.
סגן מפקד בסיס חיפה - באוגוסט 1987 מונה אייל לתפקיד סגן מפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת אל"ם.
תקציבים וכלכלה
ביולי 1988 מונה אייל לתפקיד רמ"ח תקציבים וכלכלה במפקדת ח"י. בתקופה זו בוצעו שינויים תקציביים משמעותיים בתקציבי החיל. בעקבות ביטול פרויקט הלביא שאפשרו בפעם הראשונה לתקצב פיתוח בו זמנית: מערכות טילים חדשים כולל טיל נגד טילים ברק (טיל) מערכות לוחמה אלקטרונית מדור חדש. כמו כן אושרה תוכנית ההתעצמות של חיל הים הכוללת פיתוח והצטיידות בקורבטות טילים דגם סער 5 בארצות הברית וצוללות מסדרת דולפין בגרמניה.
גודל התקציבים והתהליכים הקשורים לחוזי פיתוח והצטיידות אלה דרשו הערכות חדשה ופיתוח שיטות ניהול תקציבים מתקדמות בהתנהלות מול משרד הביטחון, התעשיות הביטחוניות בישראל ומחוצה לה וגם פנימה מול גורמי החייל. התארגנות זו ושיטות הניהול זכו לתשבחות רבות הן מאגף התקציבים והן מגורמי משרד הביטחון. היועץ הכלכלי של משרד הביטחון אמרי טוב הנחה את כל הגופים הכלכליים בצבא וגם חלק מגורמי משרד הביטחון לבקר במחלקת תקציבים וכלכלה של חיל הים, ללמוד את המודלים ושיטות הבקרה שפותחו וליישמם בגופים האחרים במערכת הביטחון.
פיתוח אמצעי לחימה
ביולי 1991 מונה אייל לראש מחלקת במפקדת חיל הים. בתקופה זו כבר החלו פיתוחי אמל"ח רבים שדרשו מעקב פיתוח, ניסויים והערכות לקליטת המערכות בחייל. כמו כן עדכון דרישות כפועל יוצא של שינויים מבצעיים וטכנולוגיים. בנוסף לנושאים השוטפים שלושה נושאים מרכזיים חדשים היו במרכז העשייה :
על פיתוח תפיסות וטכנולוגיות חדשות ל קיבל אל"ם אייל והצוות שעבד עמו את פרס ראש מפא"ת לחשיבה יוצרת לשנת 1992. [כמה שנים מאוחר יותר לאחר הכנסת ה החדש לשירות מבצעי, היו תא"ל (מיל) אייל וצוותו מועמדים לפרס ביטחון ישראל לשנת 1998 על היוזמה והחידושים בפיתוח התפיסה המבצעית לפרויקט החדש ומימושו המוצלח.]
מנהלת פרויקטים עיקריים
בדצמבר 1992 מונה לראש 'מנהלת פרויקטים להב דולפין' שמשימותיה כללו: פיתוח ובניית ספינות סער 5 - פרויקט " להב" - וצוללות מסדרת דולפין ואת רכישת מערכות הלחימה שלהן וקודם לדרגת תת-אלוף. כ ניהל אייל פרויקטים בהיקף כספי של 1.5 מיליארד דולר $ שהתבצעו בו זמנית בחמש מדינות על ידי שבעה עשר חברות תעשייה שונות. כולן בפיקוח ותיאום על ידי צוותי פרויקטים בישראל ומחוצה לה.
המסוקים הימיים – חיל הים הפעיל ספינות נושאות מסוק מסדרת חוחית. נרכשו מסוקים מותאמים במיוחד לעבודה בים. על פעילות זו זכה אייל מכתב הערכה ממפקד חיל הים אלוף עמי אילון, 7 בדצמבר 1993.
צוללות מסדרת דולפין - בפרויקט דולפין נבנו 3 הצוללות הראשונות במספנות HDW בהמבורג ובמספנות THYSEN באמדן שבגרמניה כאשר מערכות ההנעה החשמל והבקרה נבנות על ידי מספר חברות גרמניות במקביל ומערכות הלחימה מפותחות בחברת ATLAS KRUPP. לאייל היה תפקיד מכריע בהשגת הסכם לבניית הצוללת השלישית ועל כך קיבל מכתב הערכה אישית ממפקד החיל האלוף עמי אילון, 5 באפריל 1994.
קורבטות סער 5 - בתקופה זו הושלמה בנייתן של 3 ספינות סער 5 במספנות אינגלס בארצות הברית. הספינות הפליגו לישראל להמשך התקנות ושילוב מערכות הלחימה החדשות. את הספינה הראשונה, אח"י אילת בפיקוד סא"ל רן בן יהודה הביא אייל ארצה כמפקד הבכיר בים.
על פעילותו לסיכום החוזה מול מספנות אינגלס זכה אייל למכתב הערכה ממפקד חיל הים אלוף עמי אילון ינואר 1995. עם הגעת שלוש קורבטות טילים מסדרת סער 5 וכניסתן לשירות בחיל הים, ביקש אייל לסיים את שירותו הצבאי ובחודש מאי 1995 יצא לחיים האזרחיים.
הכפשה שהתבדתה
בסוף שנת 1996, כאשר אייל כבר היה משוחרר מצה"ל, הועלו חשדות נגד אייל ואחרים, על ניפוח מחירים וקבלת שוחד כביכול בהקשר לרכישת המסוקים הימיים. החל מנובמבר 1996 נחקר אייל מספר פעמים במשטרה. החקירות לא העלו דבר ואייל נשאר עם עננה של חשד. אייל לא קיבל הודעה מהמשטרה על מצב החקירה נגדו. כחצי שנה לאחר מכן, בריאיון לעיתון "גלובס", הודיע אלוף אילן בירן מנכ"ל משרד הביטחון.
לימודים
את לימודיו בבית הספר הימי "מבואות ים" במכמורת במגמת מכונאות ימית סיים אייל בהצטיינות בשנת 1967. במהלך שירותו הצבאי שקד אייל על התקדמות בלימודים ועשה:
פעילות אזרחית
באזרחות עסק אייל בניהול בכיר וייעוץ כלכלי וארגוני לחברות תפקידיו היו:
משפחה
סרן אייל נישא ב-2 בינואר 1975 לאביבה מבית תמרי, שהייתה לפנים דיילת אוויר, לזוג נולדו ארבע בנות שהמשיכו את דרכו ושרתו בח"י. מהן זכה לשלוש נכדות ונכד.
פרסומים
אייל פרסם מאמרים אקדמיים בנושא השפעת הפרסום על המחירים לצרכן:
פרנקנוויני (סרט, 2012)
פרנקנוויני (באנגלית: Frankenweenie) הוא סרט קולנוע אמריקאי בהנפשת סטופ מושן שנכתב ובוים על ידי טים ברטון והופק על ידי חברת וולט דיסני. הסרט מספר על ילד שכלבו האהוב מאוד מת באופן אכזרי. הילד שאהב מאוד את הכלב שהיה החבר הכי טוב שלו וקיבל אותו כמו שהוא מחליט להחזירו לחיים ושומר עליו בסתר, הסרט הוא הומאז' לסרט "פרנקנשטיין". הסרט יצא בבתי הקולנוע בתחילת אוקטובר 2012. הסרט הוא רימייק לסרט קצר של טים ברטון משנת 1984. הסרט זכה לביקורות חיוביות ברובן. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט ציון חיובי של 87% בהתבסס על 218 ביקורות (190 "טריות" ורק 28 "רקובות").
בשנת 2023 הסרט עלה בדיבוב עברי לדיסני+, לאחר שהופץ בארץ עם תרגום בלבד.
עלילה
לאחר שספרקי, כלבו של ויקטור נהרג, הוא מגייס לטובתו את המדע כדי להחזיר אותו לחיים. ויקטור מנסה לשמור על ספרקי שהוחזר מהמתים בסוד אבל ספרקי יוצא מהבית וגורם תוהו ובוהו לכל העיירה.
ג'רמי טוליאן
קריירת מועדונים
טוליאן נולד בשטוטגרט, ושיחק כנער בקבוצות המקומיות, שטוטגרטר קיקרס ושטוטגרט. בשנת 2011 החל לשחק בנוער של הופנהיים, ובאוקטובר 2013 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה בבונדסליגה, כאשר שיחק 90 דקות בתיקו 2-2 מול מיינץ 05, וערך עוד תשע הופעות עד לתום עונת 2013/14. בעונת 2014/15 מיעט יחסית לשחק בקבוצה הבכירה, אך בעונת 2015/16 קיבל הזדמנויות רבות יותר, ושיתף פעולה בהגנת הקבוצה עם ניקלאס זולה, פביאן שר ופאבל קדראבק, כשהוא מציג יכולת טובה מאוד. ב-30 באוגוסט 2017 חתם טוליאן לחמש שנים בבורוסיה דורטמונד.
בינואר 2019 הושאל טוליאן עד לסוף עונת 2018/19 לסלטיק מליגת העל הסקוטית. טוליאן ערך עשר הופעות עד לסיום העונה, וזכה עם סלטיק בדאבל מקומי. בסיום העונה, חזר טוליאן לדורטמונד. ב-10 ביולי 2019 הושאל לססואולו לעונה אחת.
קריירה בינלאומית
עבור טוליאן קיימת אפשרות לשחק בנבחרת ארצות הברית ועבור נבחרת קרואטיה, בזכות שורשיו. טוליאן דחה בקשה מארצות הברית להצטרף אל הנבחרת, מאחר שהוא מעוניין לשמור על האפשרות לייצג את גרמניה בנבחרת הבוגרת.
טוליאן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, ובאוגוסט 2016 השתתף עם נבחרת גרמניה האולימפית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, וזכה עמה במדליית כסף, לאחר הפסד בגמר לנבחרת ברזיל האולימפית בבעיטות הכרעה.
הנפקת זכויות
הנפקת זכויות היא מתן אפשרות לבעלי ניירות הערך הנוכחיים בחברה לרכוש ניירות ערך נוספים, שיוקצו להם בידי החברה, תמורת מחיר מימוש הנקוב בכתב הזכויות. בחוק ניירות ערך, "הצעה בדרך של זכויות" מוגדרת כ"הצעה של המנפיק לבעלי ניירות ערך שלו או לבעלי סוג ניירות ערך שלו לרכוש ניירות ערך נוספים שלו". ברוב הנפקות הזכויות, הזכות מוענקת לבעלי המניות והיא זכות לרכוש מניות נוספות.
בדרך כלל, יש לכתב הזכויות אורך חיים קצר למדי (ימי מסחר ספורים). במהלך תקופה זו, בעלי הזכויות רשאים להודיע האם ברצונם לממש את זכותם ולרכוש את ניירות הערך הנוספים. בחברה ציבורית, ההודעה כאמור ניתנת לחבר הבורסה באמצעותו מוחזקים ניירות הערך המקוריים והזכויות, אשר מעביר אותה לרכז ההנפקה.
כמו כן, במקרים רבים מתקיים מסחר בזכויות (לרוב, במשך יום מסחר בודד), כך שבעלי ניירות הערך שקיבלו לידיהם את הזכויות יכולים למכור אותן לרוכשים חיצוניים (שלא בהכרח היו בעלי ני"ע בחברה במועד הנפקת הזכויות).
בדומה לחלוקת דיווידנד או מניות הטבה, חלוקת הזכויות היא שוויונית בין כל בעלי המניות. אולם, הקצאת המניות לאחר הנפקת הזכויות היא לרוב בלתי-שוויונית, מכיוון שרק חלק מבעלי הזכויות בוחרים לממש את זכותם ולהגדיל את אחזקתם בחברה. תאורטית, אם הקצאת הזכויות מבוצעת באופן שוויוני לחלוטין בין כל בעלי המניות ואם כל בעלי הזכויות מממשים אותן, שיעורי האחזקה היחסיים בין בעלי המניות לא ישתנו.
כתב הזכויות הוא סוג של נייר ערך המיר. בהנפקת זכויות נהוג לקבוע מחיר מימוש נמוך ביחס למחירה הנוכחי של המניה. מסיבה זו, יש לכתב הזכויות ערך כלכלי משל עצמו; לאחר הנפקת זכויות, כמו לאחר חלוקת דיווידנד, הבורסה מפחיתה את ערכו של כתב הזכויות ממחיר המניה (אז נאמר שהמניה נסחרת "אקס-זכויות").
למעשה, הנפקת זכויות היא שלב מקדים להצעת ניירות ערך בידי החברה, שהניצעים בה נבחרו להיות בעלי ניירות הערך הנוכחיים. כאשר מדובר בהקצאת מניות, החברה מבקשת להכניס כסף חדש אל תוך ההון העצמי שלה. במקרה של חברה ציבורית, הקצאת ניירות הערך שלאחר הנפקת זכויות מהווה סוג של הנפקה (הצעה לציבור), מאחר שניירות ערך חדשים נמכרים לבעלי ני"ע רבים מהציבור. לכן, הנפקת זכויות מצריכה תשקיף. אם לחברה יש כבר תשקיף מדף המכסה את ניירות הערך שיונפקו לבעלי הזכויות, עליה לפרסם רק דו"ח הצעת מדף.
הנפקות זכויות בהן הזכות אינה למניות אלא לניירות ערך אחרים (כגון אופציות) שהחברה מקצה, או למניות יחד עם ניירות ערך אחרים, מתרחשות פחות מאשר הנפקות זכויות למניות. תיתכן גם הנפקת זכויות לבעלי ניירות ערך של החברה שאינם מניות (כגון הנפקת זכויות לבעלי אופציות).
לעיתים, ישנם מניעים נוספים להנפקת זכויות, דוגמת רצונו של בעל השליטה להגדיל את שיעור אחזקתו בהון החברה.
גילברט מק'קרת
סר גילברט מק'קרת (באנגלית: Gilbert Mackereth; 11 באוקטובר 1892 - 19 בינואר 1962) היה איש צבא ודיפלומט בריטי. בעל עיטור גבורה על תפקודו במלחמת העולם הראשונה, בה התקדם תוך ארבע שנים מטירון לסגן-אלוף בפועל. בין השנים 1933 ל-1939 היה קונסול בריטניה בסוריה תחת המנדט הצרפתי ובין 1947 ל-1953 כיהן כשגריר ארצו בקולומביה.
מלחמת העולם הראשונה
מק'קרת נולד בסלפורד (במנצ'סטר רבתי). זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נענה לקריאת הגיוס של הוריישו קיצ'נר והתנדב לבטליון הרובאים המלכותי ה-21 (21st Battalion, Royal Fusiliers), אחד הגדודים שהרכיבו את "צבא קיצ'נר" שגויס ואומן בחופזה בטרם נשלח לחזית המערבית. כשנה לאחר מכן השתתף מק'קרת לראשונה בקרב. ב-6 ביולי 1916 הועלה לדרגת לוטננט-משנה (סג"ם) ובפברואר 1917 הועלה לדרגת לוטננט (סגן). ב-18 ביוני 1917 הציל תחת אש סיור שנע בשטח ההפקר. על מעשה גבורה זה זכה בצלב המלחמה ובאישור לשאת עלה אלון על עיטור מדליית הניצחון. באוגוסט 1917 הועלה לדרגת קפטן (סרן) ולתפקיד שליש. ב-21 באוגוסט נפצע ליד קמברה ונשלח לבית חולים למשך חמישה חודשים. ב-15 ביוני 1918 שב לחזית וקיבל דרגת מייג'ור בפועל ותפקיד סמג"ד בטליון רובאי לנקשייר ה-17 (17th Battalion, Lancashire Fusiliers). פחות מחודשיים לאחר מכן הועלה לדרגת לוטננט קולונל בפועל (סגן-אלוף) ולמג"ד בפועל.
בשירות החוץ במזרח התיכון
מק'קרת שוחרר משירות ב-24 באפריל 1919 והצטרף לשירות הדיפלומטי. ב-1921 הוצב בירושלים שם נשא לאשה את אשתו מיוריאל, לאחר מכן שימש כסגן קונסול בצפון אפריקה (בטנג'יר ובפאס) ובאדיס אבבה.