cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיקרוטכנולוגיה
מאוחר יותר, החלו למזער גם התקנים מכניים בטכנולוגית MEMS, תוך שמירת היתרונות הבולטים שטכנולוגיה זו הביאה לעולם. כאשר הרכיבים האלקטרוניים מהווים את ה"מוח" והחישובים שצריכים להיות במערכת, הרכיבים המכניים מהווים את "העיניים", "הידיים" ושאר האיברים היכולים לתקשר (פיזית) עם העולם החיצון. כיום רכיבי מיקרו-טכנולוגיה מכניים מהווים בסיס למגוון רחב של מוצרים כמו כריות אוויר לרכבים, מדפסות הזרקת דיו, מכשירי מד לחץ דם ומקרנים.
טכנולוגיות זו מקיפה את האדם בכל תחומי החיים והסברה היא כי בעתיד אף יותר בזכות המחקר בענף הננוטכנולוגיה.
קרב תל סאקי
קרב תל סאקי נערך בדרום רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים בין כוחות חי"ר ושריון של צה"ל לבין צבא סוריה. הקרב קיבל את שמו מהאזור ההררי תל סאקי שבו הוא התרחש.
רקע
מוצב תל סאקי הוא מוצב תצפית שערב המלחמה לא היה מאויש באופן רציף אלא שימש בדרך כלל לתצפיות לילה. ב-2 באוקטובר 1973, ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה תפסו את הקו באזור תל סאקי שתי פלוגות מגדוד הנח"ל המוצנח של חטיבת הצנחנים (באותה עת הגדוד היה שייך לחטיבת הצנחנים, חטיבה 35).
בבוקר יום כיפור, 6 באוקטובר 1973, הוכרזה כוננות ספיגה באזור רמת הגולן. חמישה לוחמי צנחנים בסדיר ונהג מילואים מגדוד הנח"ל המוצנח, בפיקוד מפקד מחלקה 2 מפלוגה א' של הגדוד סגן מנחם אנסבכר, נשלחו על גבי נגמ"ש לאייש את עמדת התצפית על תל סאקי במטרה לדווח למפקדת הגדוד על תנועות הסורים. כוח התצפית התמקם במוצב בשעה 12:00 לערך.
מעט לפני השעה 14:00 פרצה מלחמת יום הכיפורים בהתקפה סורית ארטילרית כבדה על כל מוצבי רמת הגולן ובהפצצה של מטוסי תקיפה סוריים. שלוש דיוויזיות חי"ר סוריות בכוח של 900 טנקים ואלפי חיילי חי"ר פרצו את גדר הגבול וחדרו לרמת הגולן. בשעה 16:00 דווחו חיילי התצפית על ריכוז כוח שריון סורי גדול של כ-60 טנקים באזור רפיד ועל מסוקי סער שמנחיתים כוחות חי"ר. בשעה 22:00-24:00 דיווחה התצפית על כוחות סוריים שנעים לכיוון התל וממוקמים מצפון לתל סאקי.
רב-סרן יורם יאיר, שהיה עם פרוץ המלחמה חניך במכללה לפיקוד ומטה, התנדב לעלות לרמת הגולן ולקחת פיקוד על גדוד הנח"ל המוצנח, שמפקדו אושפז בבית חולים מספר ימים קודם לכן.
בסוף יום המלחמה הראשון, עם הצטברות ידיעות על חדירות כוחות סוריים לדרום רמת הגולן ומבלי שהיה ברור גודלם הוחלט לתת פקודת נסיגה למוצבים ולישובים שבאזור דרום רמת הגולן.
מהלך הקרב
בתגובה לידיעות על כוח סורי שממוקם מצפון לתל סאקי נשלח כוח מגדוד הנח"ל המוצנח על גבי נגמ"ש להציב מארב במבואותיה הצפוניים של רמת מגשימים. נגמ"ש נוסף נשלח לתגבור בשעה 5:00 לפנות בוקר.
לאחר שמפקד התצפית ביקש סיוע ודיווח על פצוע קשה, נשלח על ידי מפקד הגדוד כוח ששהה במארב שמנה 14 לוחמים, בפיקוד חנני, לחלץ את חיילי התצפית. במהלך תנועתו אל התל ובמרחק כ-400 מ' ממנו נפתחה עליו אש רימונים נגד טנקים ממארב סורי שהתמקם לצד הדרך. בשלב זה הלוחמים פרקו מנגמ"שים במטרה להסתער אך נפגעו מאש כבדה של המארב הסורי. בתום קרב זה נותרו בחיים שני חיילים ישראלים בלבד. בתצפית תל סאקי לא הבחינו בקרב שהיה בשטח שאינו מתוצפת ובמפקדה לא נודע גורלו של כוח חנני. לצורך חילוץ החיילים שבמוצב התצפית, שהיו בו בשלב זה הרוג ומספר פצועים, נשלח כוח נוסף בפיקוד סגן כנען. כשהתקרב כוח החילוץ השני אל התל הוא הותקף באש סורית כבדה. בתגובה פתח הכוח הישראלי באש מהמקלע שעל סיפון הנגמ"ש לחיפוי תוך כדי המשך נסיעתו כאשר הלוחמים משיבים באש ונעים לצידו. תנועת הנגמ"ש הישראלי נצפתה מהתל והלוחמים שבו פתחו במקביל באש על הכוחות הסוריים. כשהגיע הנגמ"ש כמעט לראש התל פסק המקלע מלפעול והנגמ"ש הידרדר ונתקע על סלע. כאשר נתרבו הנפגעים ומשנצפו טנקים סוריים מתקדמים החליט מפקד הכוח המחלץ על נסיגה מחילוץ התצפית, אך בשלב זה נפגע הנגמ"ש פגיעה ישירה משני פגזי טנקים סוריים שהשמידו אותו. רק חמישה חיילים נותרו מכוח זה, חלקם פצועים והם חילצו את עצמם מערבה.
במקביל, הגיעו למוצב 28 לוחמי שריון מחטיבה 188 ומחטיבה 7, שרידי הקרבות באזור. החיילים נותרו בבונקר ללא אספקה וללא תחמושת משמעותית, אך עדיין היה להם קשר עם מפקדת הגדוד, והם הצליחו להעביר דיווחים מודיעיניים משמעותיים.
לאחר הלחימה העזה וניסיונות החילוץ הכושלים ביום הראשון של המלחמה, החליט מפקד התל אנסבכר לסגת מהתל. כשיצא מהמוצב נוכח לדעת שהוא מוקף בחיילי קומנדו סוריים, שנצפו כשהם מתארגנים לעליה רגלית לכיבוש התל, ושלא ניתן להיחלץ ממנו. אנסבכר החליט להתבצר בבונקר ופקד על חייליו ועל חיילי השריון להשמיד את המפות ואת המסמכים הסודיים, ולהשאיר בידיהם רק את פנקסי השבי האישיים. במקביל אנסבכר ביקש ממפקדת הגזרה באל-על סיוע ארטילרי, ודרש שההפגזה תטווח את המוצב עצמו, כאשר כל החיילים שעל התל כבר מרוכזים בתוך הבונקר, זאת מתוך תקווה שההפגזה תמנע את עליית הכוח הסורי אל התל. הארטילריה ירתה מספר פגזים לטיווח, שפגעו היטב; אולם משביקש להמשיך בהפגזה, נאמר לו שמכסת הפגזים נגמרה.
בתוך כך המשיכו הסורים במאמציהם לכבוש את המוצב. אנסבכר פקד על החיילים להכין רימוני-יד ואף להוציא את הנצרות, כדי להכינם להטלה מיידית ברגע שייכנסו הסורים לבונקר. החיילים חילקו ביניהם מנת מים קטנה שנותרה, כשהם שותים מתוך פקק הג'ריקן. חייל בשם שייקה שנפצע קשה ואיבד את שמיעתו דרש עוד מים ולא הגיב לבקשות חבריו שישתוק. בשל החשש כי החיילים יתגלו, פקד אנסבכר לחנוק את הפצוע. החייל אביטל שלא רצה לבצע את הפקודה כלשונה, כתב הודעה על נייר סיגריות והצית גפרור בחשכה והראה לפצוע את תוכנה: "אין מים, הסורים בחוץ, שתוק". שייקה הפצוע הפסיק את זעקותיו.
הסורים התקרבו אל הבונקר, הטילו פנימה רימוני-יד, ירו פצצות RPG וגם ירו מנשק קל. אנסבכר שהיה פצוע קשה, ביקש "מי שלא פצוע ויכול לצאת החוצה, שייצא ויגיד לסורים שאנחנו נכנעים". רב"ט יצחק נגרקר, טען-קשר מגדוד שריון של חטיבה 188, שהיה בין הבודדים שלא נפגעו, יצא החוצה. הוא ראה שני חיילים סוריים שרמזו לו בתנועות ידיים לעבר הבונקר. נגרקר סימן להם באצבעותיו שבבונקר היו רק ארבעה חיילים, שלושה מהם מתים והוא היחיד ששרד. הסורים טעו לחשוב שנגרקר הוא טייס, משום שהסרבל חסין האש שלבש דמה לסרבל טייסים. מעשה זה הציל את חייהם של החיילים בבונקר, משום שהסורים האמינו לדבריו של נגרקר שאין עוד חיילים חיים בבונקר; הם שבו אותו, ולא טרחו לבדוק את הבונקר. מכיוון שנראה היה שהסכנה חלפה, פקד אנסבכר להחזיר את הנצרות לרימונים. אולם לא כולם מצאו את הנצרות בתוך הבונקר החשוך. אנסבכר סיפר שהשתמש בסיכת הכיפה שעל ראשו כנצרה מאולתרת.
ביום השלישי של המלחמה, במקביל לירידת הסורים מהתל, נשלח, תחת אש, כוח חילוץ שלישי, אותו הוביל המג"ד, יורם יאיר. כוח זה הצליח להגיע למוצב, והופתע לגלות בו 28 לוחמים שהצליחו לשרוד לאחר ששהו במשך כ-30 שעות בבונקר
בתחקירים שנערכו לאחר המלחמה התברר כי הסורים חשבו כי בתל מוצב כוח גדול בהרבה, ולכן לא התקדמו דרומה לעבר היישובים הישראלים בדרום רמת הגולן, דבר שהשהה את הסתערות הסורים דרומה למשך של יותר מ-24 שעות.
בתל סאקי הוקם אתר הנצחה ורעות לזכר הלוחמים. את האתר הקים מכון הראל בניהולו של מאיר שוורץ. באוקטובר 2012 הקימה עמותת הרעות והמורשת אנדרטה לזכר הנופלים.
בתרבות
הסיפור של גבעה 87 בסדרת הטלוויזיה שעת נעילה מבוסס בחלקו הגדול על קרב תל סאקי.
רק אלוהים יודע, מר אליסון
רק אלוהים יודע, מר אליסון (באנגלית: Heaven Knows, Mr. Allison) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1957 בבימויו של ג'ון יוסטון, עם רוברט מיצ'ם ודברה קר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת צ'ארלס שו משנת 1952 המתאר לוחם מארינס ונזירה שנקלעים לאי בדרום האוקיינוס השקט הכבוש על ידי היפנים.
תקציר העלילה
הם מתחילים לשתף פעולה כדי לשרוד למרות ההבדלים הגדולים בין שניהם. היא קוראת לו "מר אליסון" והוא קורא לה "גבירתי" (ma'am). הם מתחילים לבנות רפסודה כדי לשוט לפיג'י אך יפנים משתלטים על האי והכנסייה וכל הצריפים עולים באש. אליסון מוצא מערה בה הם מתחבאים. הוא מצליח להתגנב למחנה היפנים ולגנוב אוכל. עם הזמן הוא מתאהב בה ומפני שעדיין לא אשרה את נדריה לנזירות הוא מבקש להתחתן אתה אך היא מסרבת כי היא קשורה לישו ואלוהים.
היפנים עוזבים את האי ואליסון מוצא שם שוב מזון ובקבוקי סאקה. הוא משתכר ואומר לאנג'לה כי הם כמו אדם וחווה בגן עדן. זה מכעיס אותה והוא בורחת ממנו בגשם שוטף ומצטננת. בינתיים חוזרים היפנים ואליסון מתגנב למחנה שלהם כדי לגנוב שמיכות, מתגלה על ידי חייל והורג אותו. אנג'לה קודחת מחום ואליסון מטפל בה.
היפנים מחפשים אחריהם בכל האי ובשלב מסוים מוכנה אנג'לה להתמסר להם אך אליסון מונע ממנה. לבסוף מתחילה הפגזה של האמריקאים על האי לפני נחיתה. אליסון מתגנב לתותחי החוף היפנים, מחבל בהם ונפצע. האמריקאים כובשים את האי ואליסון הפצוע מפונה משם כשאנג'לה לידו.
לייב אוליצקי
קורות חיים
לייב אוליצקי נולד בעיירה טוריסק שבפולין. בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי, אך גם חינוך כללי, והפולנית הייתה לשון שגורה על פיו מילדות. עם סיום לימודיו התמסר להוראה במסגרות בתי הספר היהודיים ביידיש. הוא לימד וניהל מוסדות חינוך בעיירתו בפולין, ובשנת 1938 עבר לוורשה הבירה ומשם בשלהי שנת 1939 לעיר קובל שהייתה אז תחת הכיבוש הסובייטי, שם לימד יידיש בגימנסיה. סיפוריו הראשונים, סיפורים קצרים, נדפסו החל מראשית שנות העשרים, ובהם תיאר את גלגולי העיירה היהודית בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנות הוראתו הארוכות במוסדות החינוך היהודיים כתב אוליצקי והוציא לאור ספרי משלים, מקראות וסיפורים לילדים ביידיש. כמתרגם עשה רבות לתרגום הספרות הפולנית ליידיש; ובין היוצרים שתרגם: יוליאן טובים ואדם מיצקביץ'. גם מרוסית תרגם ליידיש, מיצירות פושקין וקרילוב.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה הוגלה אוליצקי על ידי הסובייטים לבשקיריה, ועבד שם בעבודות כפייה. בשנים 1942–1945 עבד בבית חולים צבאי סובייטי, ואיתו נדד עד ניצחון ברית המועצות על גרמניה הנאצית. בתום המלחמה שב לפולין. ערך את הירחון הספרותי "יידישע שריפטן".
בסוף שנת 1959 עלה לישראל עם אשתו ובנו. בארץ השתקע אוליצקי בעיר גבעתיים, והמשיך בפעילותו הספרותית הענפה.
הוא פרסם למעלה מארבעים כרכים של סיפורת, תרגומים, משלים ושירי ילדים ביידיש. לעברית תורגמו שלושה מספריו.
אוליצקי נפטר ב-1975 בגבעתיים, בגיל 78. הותיר אישה, בן ונכדה.
שני אחיו של אוליצקי, ברוך אוליצקי ומתתיהו אוליצקי, היו אף הם משוררי יידיש (אחדים משיריו של ברוך אוליצקי, שנהרג בידי הנאצים, תורגמו לעברית בידי אברהם שלונסקי).
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
יהושע אריאלי
יהושע אריאלי (26 ביולי 1916 - 3 באוגוסט 2002) היה היסטוריון ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ג 1993.
חייו
אריאלי (במקור: קרל לבל, Karl Löbel) נולד בשנת 1916 בקרלסבאד שבבוהמיה, כיום בתחומי צ'כיה (העיר קרלובי וארי). הוא גדל בבית סוציאליסטי וציוני. היה בן זקונים ולו שלוש אחיות הגדולות ממנו. אימו הייתה אחראית בויצו שבבוהמיה ואביו היה חבר בוועד הפועל של ההסתדרות הציונית.
יהושע אריאלי עלה לארץ ישראל בשנת 1931, נקלט בחברת הנוער בכפר הנוער בן שמן, שם למד חקלאות. בשנת 1933 עבר להתגורר בקיבוץ חפציבה. החל מ-1937 למד מוזיקה, פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטה העברית, אך התנדבותו לצבא הבריטי קטעה את חוק לימודיו. הוא התנדב לארגון ההגנה וב-1940 הצטרף, ביחד עם יוסף אלמוגי ויצחק בן-אהרן, לחיל החפרים ליחידת הסמלים והקצינים הראשונה שהסוכנות היהודית גייסה עבור הצבא הבריטי. לאחר שהייה בת שנה בצפון אפריקה, נשלחו בשנת 1941 במסגרת מבצע לאסטר על מנת להקים כוח פלישה ליוון, כדי לקיים שם חזית שנייה. אריאלי נפל בשבי הנאצים בקלמטה והוחזק שם במחנה שבויים בקורינתוס, הועבר כשבוי לסלוניקי ועבר מספר מחנות שבויים באוסטריה ובגרמניה הגדול ביניהם מחנה השבויים לאמסדורף 8B. את עיתותיו העביר בהלחנת יצירות מוזיקליות ובקריאה בתנ"ך. בסך הכול היה ארבע שנים שבוי מלחמה בריטי אצל הנאצים (את זהותו היהודית הסתיר).
בתום מלחמת העולם השנייה ולאחר שחרורו מהשבי, אריאלי נתמנה למפקד פלוגה בהגנה. משלהי 1946 עד ראשית 1947 היה אריאלי שומרו האישי של דוד בן-גוריון. במלחמת העצמאות שימש מפקדו הראשון של הגדנ"ע בירושלים והקים מחנות אימונים ובסיסי גדנ"ע ברחבי הארץ. הוא לחם במסגרת הגדנ"ע במלחמת העצמאות והיה מייסדה של "פלוגת יהונתן" שלחמה בחזית ירושלים במלחמת העצמאות.
ב-1951 סיים את לימודי המוסמך באוניברסיטה העברית וטס לאוניברסיטת הרווארד שבבוסטון בארצות הברית שם למד עד שנת 1953. הוא קיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה ב-1955 מהאוניברסיטה העברית. אריאלי שב ארצה ומאז ואילך נמנה עם סגל ההוראה של החוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטה העברית ועד מהרה נהיה לאחד מבכירי מוריו. בשנת 1963 נתמנה לפרופסור חבר ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין. ב-1967 ייסד באוניברסיטה העברית את החוג הראשון בישראל ללימודים אמריקניים.
בתחילת שנות השישים הקים ביחד עם נתן רוטנשטרייך ופנחס לבון את תנועת "מן היסוד" ולאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה לשלום וביטחון. אריאלי נמנה עם המייסדים של אוניברסיטת חיפה וכיהן כרקטור הראשון שלה. בשנות השבעים עמד בצוותא עם פרופסור שמואל אטינגר בראש ועדה אשר קבעה את אופי הוראת ההיסטוריה בבתי הספר. כן שימש כיושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית.
כהיסטוריון, עסק אריאלי במגוון רחב של נושאים. עיקר מחקריו היו על העת החדשה, ובמיוחד בלטו מחקריו על ההיסטוריה של הדמוקרטיה האמריקנית. הוא נחשב לאחד ההיסטוריונים החשובים בתחום זה מחוץ לארצות הברית. כמו כן עסק גם בפילוסופיה של ההיסטוריה, בתולדותיו של מקצוע ההיסטוריה ובשאלות היסטוריות כלליות, החורגות מתקופה או אזור מסוימים, כגון שאלת חשיבותה של האישיות ההיסטורית.
קיבל את פרס ישראל לחקר ההיסטוריה לשנת תשנ"ג (1993).
בנו, ד"ר עמוס אריאלי, הוא מרצה במחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן.
אינדיבידואליזם ולאומיות באידאולוגיה האמריקנית
זהו ספרו הראשון של אריאלי, שהתפרסם בשנת 1964, בו הוא מבצע מחקר החושף את ייחודה של המסורת המדינית בארצות הברית בתקופת המהפכה האמריקנית וראשית ימי הרפובליקה האמריקנית ומנתח אותם. זהו אחד המחקרים הבודדים אשר נכתבו על ידי היסטוריון לא אמריקאי אשר נודעה לו השפעה על ההיסטוריוגרפיה של המחשבה המדינית בארצות הברית. הספר הניח את אבן היסוד להיסטוריוגרפיה מדינית חדשה. אריאלי גילה לאמריקנים את חשיבות עולמם האידיאי של אבותיהם המייסדים. הוא ביקש לעמוד על אופייה האוניברסלי של הלאומיות האמריקנית ועל מקומו המיוחד של האינדיבידואליזם בה, תוך חיפוש השורשים האינטלקטואלים והדתיים במחשבה הפוליטית האנגלית, ובתודעה הפוריטנית והפרוטסטנטית. נשיא איגוד ההיסטוריונים האמריקנים ציין בנאומו משנת 1974 כי מחקרו של אריאלי הוא המעמיק והמקורי ביותר במחקרים על האידיאלוגיה האמריקנית.
הקנוניה
אריאלי כתב את הספר בשנת 1965 על מנת לבחון את ההאשמה המחודשת של דוד בן-גוריון וחגי אשד לגבי פרשת לבון, ספר שחלקים ממנו צונזרו מטעמי ביטחון.
המחשבה המדינית בארצות הברית (1969-1967)
שני כרכי אנתולוגיה שערך יהושע אריאלי הם אסופת מאמרים המהווים מסד וטפחות ללימודים אמריקניים.
היסטוריה ופוליטיקה
ספרו של אריאלי, אשר יצא לאור בשנת 1992 הוא אסופת מאמרים פרי עטו, הבודקים את יחסי הגומלין בין ההיסטוריה הפונה אל העיון והעבר לבין הפוליטיקה אשר פניה מועדות אל העשיה, כשחץ הזמן פונה לעבר ההווה והעתיד. אריאלי בוחן את הנושאים הללו באירופה, ארצות הברית וישראל. בדיאלקטיקה זו נחשפות הפוליטיקה וההיסטוריה כשתי פנים של אותה מציאות פעלתנית, בספר מכונסים יחדיו מסות, מאמרים, ראיונות והרצאות.
בשער הראשון בספר: "היסטוריה בין הוויה לתודעה", עוסק אריאלי בחשיבותה של ההיסטוריה ובמידת חשיבותה של המחשבה ההיסטורית, החידוש שבהיסטוריה של המאות ה-18 וה-19, מעמדה של ההיסטוריה בין מדעי הרוח, מקומה של האישיות בהיסטוריה ואחריותו של ההיסטוריון כלפי החברה בה הוא פועל.
בשער השני דן אריאלי באושיותיה הדתיים והרוחניים של ההיסטוריה בת זמננו ומתמקד בהשלכותיה של המסורת הפרוטסנטית על עיצובו של העולם המודרני במערב.
שערו השלישי של הספר מוקדש לייחודה של אמריקה בתוקף היותה "עולם חדש" וכולל דיונים במשמעות ה"ספר" (frontier) בהיסטוריוגרפיה האמריקנית, כן הוא דן במשמעותה של ארצות הברית במאה העשרים. בשערו הרביעי של הספר עוסק אריאלי בפוליטיקה במדינת ישראל. הוא מנתח בעיות יסוד המהותיות לקיומה של המדינה, שיקבעו את תדמיתה בעתיד ומתרה מפני ניסיון של הפוליטיקה הישראלית וראשיה להתעלם מן התוצאות העלולות לנבוע כתוצאה מהכרעותיה.
יחסי איסלנד–לטביה
יחסי איסלנד–לטביה הם היחסים הדו-צדדיים שבין הרפובליקה של איסלנד לבין הרפובליקה של לטביה. איסלנד הייתה המדינה הראשונה שהכירה בעצמאות לטביה באוגוסט 1991. וב-22 באוגוסט 1991 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן. בשל העובדה שלאף מדינה אין שגריר תושב במדינה השנייה, שגרירות איסלנד בפינלנד אמונה גם על היחסים עם לטביה ושגרירות לטביה בנורווגיה היא האחראית על היחסים עם איסלנד כמו כן ללטביה יש קונסוליה לשם כבוד ברייקיאוויק.
שתי המדינות הן חברות מלאות במועצת מדינות הים הבלטי, נאט"ו ובמועצת אירופה.
היסטוריה
ב-9 באוקטובר 2000 חתמו שתי המדינות על הסכם לשיתוף פעולה בין שתי הממשלות בתחום התיירות. שר החוץ של לטביה ציין כי "זהו סימן חדש לשיתוף הפעולה בין לטביה לאיסלנד" והביע את תמיכתו בהשתתפות לטביה בנאט"ו ובשילובה באיחוד האירופי. הוא גם העריך באופן חיובי את שיתוף הפעולה בין איסלנד ללטביה במסגרת האו"ם.
בשנת 2006 רכשה אייסלנדאייר את סמארטלינקס איירליינס.
ביקורים רשמיים
ב-8 בספטמבר 2008 שר החוץ של איסלנד ביקר בלטביה. הוא נפגש עם כמה ראשי חברות בריגה ועם שר החוץ של לטביה מאריס רייקסטינס.
ב-11-13 באוגוסט 2002 ביקרה באיסלנד נשיאת לטביה ואירה ויקה-פרייברגה.
ב-24 באוקטובר 2005 ביקר באיסלנד ראש ממשלת לטביה איגרס קלביטיס. כראש ממשלה הוא ביקר באיסלנד פעם נוספת ב-7-8 ביוני 2006.
שחיית מרתון במים פתוחים
שחיית מרתון במים פתוחים, היא ענף של שחייה במים פתוחים המוגדרת כשחייה למרחק ארוך ביותר של מעל 10 ק"מ. ענף זה קיים באופן תחרותי ובאופן אתגרי. כמו בכל אירוע שחייה במים פתוחים, לזרמים, גלים, רוחות, גאות ושפל, להקות מדוזות ועוד יש השפעה מהותית על תוצאת המשחה. במסלול נתון, המרכיבים הללו יכולים להשתנות בצורה משמעותית מיום ליום ומשעה לשעה. לכן אין יכולת לבצע השוואה ישירה בין תוצאות ויכולות של שחיינים באירועי שחייה שנערכו בימים ובזמנים שונים ומכאן גם שלא נקבעים שיאי זמנים כגון שיאי עולם או שיאים לאומיים במקצועות המים הפתוחים.
שחיית מרתון במים פתוחים באופן תחרותי, נכללת במסגרת המשחקים האולימפיים, מאולימפיאדת בייג'ינג (2008), בשחיית סולו לנשים ולגברים, למרחק של 10 ק"מ, באליפות העולם בשחייה מפרת' 1991, בשחיית סולו לנשים ולגברים, למרחק של 25 ק"מ וכיום, נערכים 2 משחים אישיים לנשים ולגברים באליפות העולם למרחקים של 10 ק"מ ו-25 ק"מ. התחרות כפופה לחוקי פינ"א.
בשחיית מרתון במים פתוחים באופן אתגרי, חלים על שחייה זו מספר חוקים הקובעים בין היתר כי הציוד המותר לשימוש כולל בגד ים מטקסטיל, משקפת שחייה וכובע ים אחד בלבד. אסור לשחות בחליפות שחייה, גם לא בטמפרטורות קרות, או בעזרים טכניים אחרים. נוסף לכך, יש איסור על קבלת עזרה או תמיכה פיזית כלשהי כגון נגיעה באדם, סירה או קרקע בכל מהלך המשחה. בניגוד לשחיית מרתון תחרותית שבה מותר השימוש בחליפת שחייה במקרה שטמפרטורת המים נמוכה מ-21 מעלות צלזיוס, בשחיית מרתון אתגרית, אסור השימוש בחליפת שחייה באופן גורף, על פי חוקי צליחת תעלת למאנש. המשחה מתחיל בחוף ומסתיים בחוף בנקודת היציאה מחוץ למים. להבדיל מתחרויות כמו ריצת מרתון או ריצת אולטרה-מרתון, בהם קיים מרחק קבוע וידוע מראש, משחי המרתון משתנים במרחק שלהם.
את שחיית המרתון האתגרי ניתן לחלק לשתי קטגוריות עיקריות: משחה סולו ומשחה שליחים.
משחה המרתון הראשון בוצע ב-25 באוגוסט 1875 על ידי קפטן מת'יו ווב מאנגליה, כאשר היה לאדם הראשון שחצה את תעלת למאנש מדובר לקאלה בשחיית סולו. ב-6 באוגוסט 1926 חצתה את תעלת למאנש גרטרוד אדרלה מארצות הברית, אשר בגיל 19 הפכה לאישה הראשונה שחצתה את התעלה בשחייה. בעשותה כן היא גם קבעה את התוצאה הטובה ביותר באותה העת, על ידי כך שהשתמשה לראשונה בסגנון החתירה.
אתגר שלושת הכתרים
ב-9 באוגוסט 1987 הייתה אליסון סטריטר מבריטניה לאדם הראשון שהשלים את אתגר שלושת הכתרים. נכון ליוני 2019 השלימו אתגר זה 211 שחייניות ושחיינים.
אתגר שבעת האוקיינוסים
ב-15 במאי 2012, היה סטיב רדמונד מאירלנד לאדם הראשון שהשלים את אתגר שבעת האוקיינוסים.
אמנת שחייני המרתון
אמנת שחייני המרתון כפי שנוסחה על ידי פדרציית שחייני המרתון, גוף עצמאי שמאגד בתוכו שחייני מרתון מכל העולם מתוך כוונה ורצון לשמור על חוקים אחידים ואמות מידה משותפות לכל הספורטאים בענף (שאינם כלולים באירועים תחרותיים רשמיים).
שחיית 10 ק"מ במים פתוחים במשחקים האולימפיים
מתן רודיטי היה לשחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחקים האולימפיים (טוקיו 2020) במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים וסיים במקום רביעי בתוצאה של 1:49:24.9 שעות, ההישג הטוב ביותר של השחייה הישראלית במשחקים האולימפיים.
קלאו וקוקין
קלאו וקוקין (באנגלית: Cleo & Cuquin) היא סדרת טלוויזיה מקסיקנית-ספרדית לילדים. הסדרה נוצרה על ידי ויקטור מ. לופז והופקה על ידי Ánima Kitchent בשיתוף עם Televisa עבור RTVE.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית תורגם על ידי עמרי כהן ובוצע על ידי לורה שופוב.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר קלאו וקוקין ושאר אחיהם, המתמודדים בכל פרק עם בעיות יומיומיות, ופותרים אותן דרך משחקים ודמיון. בסוף כל פרק, קלאו וקוקין ושאר אחיהם משתמשים בלקחים שנלמדו מהם כדי לעזור להם לקבוע מה הם ירצו להיות כשיגדלו.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי דן שצברג, והופק על ידי יעל אללוף וליאור ידידיה.
אגם מרקאיבו
אגם מרקאיבו הוא האגם הגדול ביותר בדרום אמריקה. שטחו 13,210 קמ"ר, הוא שוכן בוונצואלה ומחובר למפרץ ונצואלה על ידי תעלת שיוט מלאכותית.
בתחילת המאה העשרים התגלו באגם כמויות גדולות של נפט, ונבנו על ידי ממשלות ונצואלה בתי זיקוק באגם. עתודות הנפט באגם נחשבות כעוגן הכלכלי של ונצואלה אך העתיד טמון במרבצי הנפט האקסטרה-כבד הרבים שנתגלו ברצועת אורינוקו.
האזור מאופיין ברמת ברקים גבוהה - הברקים של קאטאטומבו.
יחסי אינדונזיה–הוותיקן
יחסי אינדונזיה–הוותיקן מתנהלים כחלק מהדיאלוג הבין-דתי העולמי, זאת על רקע העובדה כי אינדונזיה היא המדינה המוסלמית הגדולה ביותר בעולם. הנצרות הקתולית נחשבת לאחת משש הדתות שאושרו באינדונזיה.
היסטוריה
יחסים בין שתי המדינות התקיימו מאז תקופת מג'פהיט. בין השנים 1318–1330 ביקר הנזיר הפרנציסקני מתיוס במספר מקומות באינדונזיה של ימינו: סומטרה, ג'אווה ובורנאו. הוא נשלח מטעם האפיפיור, וביומנו תיאר את הארמון המרשים של מלך ג'אווה ואת המלחמה נגד האימפריה של חאן בסין. מתיוס ביקר גם בבית המשפט של מג'פהיט בטרואולן.
בתקופה השלטון הקולוניאליסטי של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, היה בחלקים מסוימים באינדונזיה, לדוגמה פלורס, רוב קתולי. לעומתם, רוב המתיישבים האירופאים היו פרוטסטנטים; אך הדבר לא מנע התפשטות של הנצרות הקתולית באינדונזיה במהלך המאה ה-19.
מאז עצמאות אינדונזיה נערכו שני ביקורים של האפיפיורים באינדונזיה; הראשון התקיים בדצמבר 1970 על ידי פאולוס השישי והשני על ידי יוחנן פאולוס השני באוקטובר 1989.
דברי איתי יותר (שיר)
דברי איתי יותר הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן. השיר יצא לאור ב-13 במאי 2015, כסינגל השני מתוך אלבומו השלישי של גושן, דברי איתי יותר, על ידי חברות התקליטים יוניסל וטדי הפקות.
משחק פתור
משחק פתור הוא משחק חשיבה שניתן לנבא את תוצאותיו בהינתן משחק מושלם של אחד, או שני הצדדים.
דברי איתי יותר (שיר)
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי נתן גושן והופק על ידי גלעד שמואלי. השיר הוא בסגנון הפופ, המאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
משחק פתור
הגדרות
למשחק פתור שלוש הגדרות שונות שמעידות על אופי ועומק הפתרון:
דברי איתי יותר (שיר)
רקע וכתיבה
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, שציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
משחק פתור
משחק פתור אולטרה-חלש
משחק פתור אולטרא-חלש הוא משחק שקיימת עבורו הוכחה שהשחקן הראשון ינצח, יפסיד או יסיים בתיקו, כבר מהמהלך הראשון, בהינתן ששני הצדדים משחקים משחק מושלם. הוכחה זו יכולה להיות הוכחה לא קונסטרוקטיבית, במובן שאינה מציגה את האלגוריתם עבור אותו משחק מושלם. כלומר הוכחה מסוג זה לא מספקת את היכולת להגיע לתוצאה שהיא מבטיחה.
דברי איתי יותר (שיר)
וידאו קליפ
ב-13 במאי 2015, העלה נתן גושן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפת הסינגל. נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של האודיו הרשמי עומד על כ-10 מיליון צפיות. ב-21 ביוני 2015, העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו את הווידאו קליפ הרשמי לשיר, שבוים על ידי שחר רמו.
משחק פתור
משחק פתור חלש
משחק פתור חלש אם קיים אלגוריתם שמבטיח ניצחון לשחקן אחד, או תיקו, מול כל מהלך אפשרי של היריב, כבר מתחילת המשחק. למשחקים מסוג זה ניתן לבנות תוכנת מחשב שתממש את האלגוריתם ובכך תבטיח שהתוכנה לעולם לא תנוצח.
משחק פתור חזק
במובן החזק ביותר שלו, משחק פתור הוא משחק שקיים לו אלגוריתם שיכול לצור משחק מושלם מכל שלב במשחק. כלומר גם אם כבר נעשו טעויות בצד אחד או שניהם.
בהינתן חוקים של משחק לשני מתמודדים עם מספר סופי של מצבים, ניתן לבנות אלגוריתם מינימקס שיבצע חיפוש בעץ המשחק (גרף עץ מסתעף שמציג את כל המצבים האפשריים של המשחק, כאשר החיבור בין כל שני מצבים הוא על ידי מהלך חוקי של אחד הצדדים). עם זאת, כיוון שיש משחקים רבים בהם בניית עץ חיפוש אינה אפשרית (בגלל כמות אדירה של מצבים אפשריים, כמו בשחמט למשל), משחק לא נחשב לפתור אלא אם כן האלגוריתם יכול לרוץ על חומרה קיימת בפרק זמן סביר. אלגוריתמים למשחקים רבים מתבססים על מסדי נתונים גדולים שקיימים מראש. מכאן שכל פעולתם של אלגוריתמים מסוג זה היא חיפוש במסד הנתונים. גישה זו היא בת יישום רק למשחקים בהם כמות המהלכים האפשרית ניתנת לשמירה במסד נתונים, וניתן לשלוף ממסד הנתונים מידע ספציפי בפרק זמן סביר.
לדוגמה, המשחק איקס עיגול הוא משחק פתור כיוון שתתקבל בו תוצאת תיקו אם שני השחקנים משחקים משחק מושלם (עובדה זו ברורה כבר לילדים שמשחקים במשחק).
השאלה אם משחק פתור או לא, לא קשורה בהכרח לעניין שיש לבני אדם לשחק בו. משחק שפתור בצורה חזקה יכול להישאר מעניין במקרה שאלגוריתם הפתרון מסובך מכדי לזכור אותו בעל פה. מנגד, משחק שפתור בצורה חלשה יכול לאבד את העניין שבו אם אסטרטגיית הניצחון פשוטה מספיק כדי לשנן. פתרון אולטרה-חלש (כמו הקס) לא פוגע כלל במשחקיות, שכן ידיעה על קיום משחק מושלם מבלי הצגתו לא יכולה להועיל למתמודדים.
משחק מושלם
בתורת המשחקים, משחק מושלם הוא התנהגות או אסטרטגיה של שחקן שמובילה לתוצאה הטובה ביותר האפשרית לשחקן זה, בלי קשר למהלכי התגובה של היריב. בהתבסס על חוקי המשחק, כל מצב סופי אפשרי ניתן לאמוד לפי ניצחון, הפסד או תיקו. על ידי חישוב לאחור של אותם מצבים סופיים, ניתן בצורה רקורסיבית לאמוד כל מצב לא סופי במשחק כמצב המוביל למצב סופי כלשהו - רצוי או לא. בצורה כזאת ממפים כל מצב במשחק וכך בכל שלב במהלך המשחק ניתן לבחור במהלך שיוביל למצב הבא, הטוב ביותר האפשרי. בהגדרה פשוטה, משחק מושלם הוא משחק שמשוחק ללא טעויות, תוך צפייה מראש של המהלכים על מהלך המשחק כולו והתכווננות לעבר מצב סופי רצוי ומוגדר מראש.
אם קיימות מספר אפשרויות שמובילות לאותה תוצאה, משחק מושלם לעיתים נחשב כזה שיבחר במסלול הקצר ביותר לתוצאה אם היא חיובית, או במסלול הארוך ביותר לתוצאה אם היא שלילית.
למרות שהאסטרטגיה האופטימלית למשחק מסוים עדין אינה ידועה, מחשב יכול לנצל פתרונות קיימים למשחק מנקודות מסוימות במהלכו (בניגוד למשחק מושלם שמציג פתרון החל מהצעד הראשון), שיאפשרו לו לשחק משחק מושלם החל מנקודות אלו אם יגיע אליהן בשלב כלשהו במהלך המשחק. תוכנות שחמט ידועות בשימוש בתכונה זו: מכניסים אליהן עשרות סיומים שהפתרון שלהם ידוע.
דוגמה למשחק פתור אולטרא-חלש
נתבונן במשחק הבא: ישנה טבלה m על n. כל אחד מהמשתתפים בוחר בתורו ריבוע מהטבלה, ומסיר אותו ואת כל הריבועים שנמצאים מעליו, מימינו, או מעליו-מימינו (במילים אחרות, אם הוא בחר את הריבוע בשורה r ובעמודה c" הוא מסיר את כל הריבועים שהשורה שלהם היא לכל היותר r והעמודה היא לכל היותר c). מי שלוקח את הריבוע האחרון (פינה שמאלית למטה) מפסיד.
טענה: לשחקן הראשון יש אסטרטגיה מנצחת.
קאראמאן (עיר)
קאראמאן (בטורקית: Karaman) היא עיר בדרום-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מרכז אנטוליה. העיר שוכנת מצפון להרי הטאורוס במרחק 306 ק"מ דרומית לבירה אנקרה בגובה 1,039 מטרים מעל פני הים. לפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 206,240 בני אדם.
היסטוריה
העיר נקראת על שם קאראמאן ביי, אשר היה שליט נסיכות קאראמאן (בטורקית :Karamanoğulları Beyliği), ומנהיגם של בני השבט הטורקמני, הקרמנאואולו, מקבוצת האוע'וז. הנסיכות, שהוקמה לאחר דעיכת סולטנות רום, הייתה מן החשובות שבנסיכויות הבייליקיות באנטוליה. שמה הקודם של העיר היה לרנדה (Laranda או Larende), ומקורו בניב מקומי שמשמעותו "מקום המלא בחול".
העיר תועדה לראשונה בשנת 322 לפנה"ס, כאשר צבאו של אלכסנדר מוקדון החריב אותה, ומאוחר יותר הפכה למקום מושבם של שודדי ים מקומיים. קאראמאן הייתה בשליטת האימפריה הרומית ולאחר מכן האימפריה הביזנטית, עד שבתחילת המאה ה-12, נכבשה על ידי הסלג'וקים. קאראמאן נכבשה בשנת 1190, על ידי פרידריך ברברוסה, ובשנת 1256 על ידי קאראמאן מהמט ביי, מנהיג שבט טורקמני, שנקרא מאוחר יותר קרמנאואולו. שם העיר שונה לקאראמאן לכבודו. החל משנת 1275 ועד לשנת 1468, קאראמאן הייתה בירת הנסיכות. בשנה זו נכבשה על ידי הסולטאן מהמט השני, שליט האימפריה העות'מאנית.
ארמנים ויוונים, אשר מוצאם מעיר זו, נושאים שם משפחה המכיל את השם קאראמאן או הטיות שלו. ביוונית שם המשפחה קראמנליס או קראמאניס ובארמנית קראמניאן או קראמאנוקיאן.
פלמה דה מיורקה
פלמה דה מיורקה (בספרדית: Palma de Mallorca; בקטלאנית: Palma או Ciutat de Mallorca; רשמית נקראת פלמה - Palma) היא עיר הבירה של הקהילה האוטונומית האיים הבלאריים, השייכת לספרד ונמצאת בצפון מערב הים התיכון, לא הרחק מחופי ספרד. כמו כן היא גם עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר באי מיורקה, האי הגדול ביותר בקהילה זו.
העיר נקראה בשמות סיוטאט דה מיורקה (העיר של מיורקה) וסיוטאט (עיר) לפני מלחמת הירושה הספרדית ועדיין קרויה כך על ידי תושבי מיורקה. העיר ממוקמת על חופו הדרומי של האי במפרץ פלמה. בעיר עצמה גרים 401,270 תושבים בעוד באזור האורבני גרים 517,285 תושבים, מה שהופך את האזור האורבני של העיר ל-12 בגודלו בספרד. כמחצית מאוכלוסיית האי מיורקה גרים בבירתו, פלמה. הארמון המריבנטי הוצע על ידי עיריית פלמה לחואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, ומאז אנשי המלוכה מבלים את חופשת הקיץ שלהם בפלמה.
היסטוריה
פלמה הוקמה כמחנה רומי על חורבותיה של התיישבות טלאיוטית. העיר ראתה מספר התקפות של הוונדלים בתקופת שקיעת האימפריה הרומית, ולאחר מכן נכבשה על ידי הביזנטים, אוכלסה על ידי המורים ולבסוף ניתנה לחיימה הראשון, מלך אראגון.
התקופה הרומית
לאחר כיבוש האיים הבלאריים, השתלב האי מיורקה באופן רופף בפרובינקיה הרומית היספניה טארקוננסיס; הרומאים ייסדו שתי ערים באי: פלמה בצדו הדרומי ופולנטיה (כיום פולנצ'ה) בצד הצפון-מזרחי. בעוד שפולנטיה שימשה כנמל רומי שממנו יוצאות ספינות אל ערי הים התיכון, נמלה של פלמה שימש את הרומאים ליעדים שונים באפריקה, כגון קרתגו. אף על פי שאין שרידים גלויים של תקופה זו בפלמה הנוכחית, תגליות ארכאולוגיות עדיין נמצאות כאשר חופרים מתחת למרכז העיר.
התקופה הביזנטית
אף על פי שלא ידוע בבירור מה קרה בעיר בתקופה שבין נפילת האימפריה הרומית המערבית לבין הכיבוש המוסלמי של ספרד, ישנן ראיות ברורות לנוכחות ביזנטית בעיר, כפי שעולה מפסיפסים שנמצאו בחלקים העתיקים ביותר של הקתדרלה, שהייתה בימי הביניים המוקדמים מקדש נוצרי.
התקופה המוסלמית
בין השנים 902 ל-1229 הייתה פלמה נתונה תחת שליטה מוסלמית.
תחת שלטון הח'ליפות
הגעתם של המורים לעיר התרחשה בתחילת המאה ה-8. במהלך תקופה זו, האוכלוסייה פיתחה כלכלה המתבססת על אספקה עצמית ופיראטיות, ואף הראתה עדויות של היררכיה יחסית. הקבוצות הבולטות ניצלו את נסיגתם של הביזנטים ואת התפתחותם של האיסלאמים, כדי לחזק את שליטתם על שאר האוכלוסייה ולהבטיח את כוחם.
בשנת 707 הגיע לאי צי מוסלמי תחת פיקודו של עבד עלאת' איבן מוסה. עבד עלאת' פעל להשגת הסכם שלום. הסכם זה הושג, והבטיח את כבודם של המוסלמים כלפי אמונתם הדתית של המקומיים וכלפי המבנים הדתיים, החברתיים והפוליטיים של העיר, בתמורה לתשלומי מס.
רואוד טאון
רואוד טאון (באנגלית: Road Town) היא בירת איי הבתולה הבריטיים.
פלמה דה מיורקה
תחת שלטון הח'ליפות
בעוד שהח'ליפות של קורדובה חיזקה את מעמדה בים התיכון, אל-אנדלוס גילתה יותר עניין בפלמה. התוצאה ההגיונית של התפתחות זו הייתה ביטול הסכם השלום של 707 ושילובו של האי במדינה האיסלאמית. שילוב זה התרחש במהלך שנותיה האחרונות של האמירות. חוליה בפיקודו עיסאם אל-ג'וולני ניצלה את חוסר היציבות שנגרם בעקבות פשיטות ויקינגיות על מיורקה והשתלטה על מיורקה, ולאחר שחיסל כל התנגדות לכך, שולבה מיורקה, יחד עם פלמה כבירתה, בשטחים של קורדובה.
רואוד טאון
העיר ממוקמת על חופו הדרומי של האי טורטולה. אוכלוסיית רואוד טאון מונה כ-21,000 נפשות (נכון ל-2021).
רואוד טאון מהווה את עיר הנמל העיקרית של איי הבתולה והיא המרכז הגדול ביותר באיים הקריביים לתיירות היאכטות.
פלמה דה מיורקה
דניה-הטאיפה הבלארית (1015-1087)
פלמה הייתה חלק מהטאיפה של דניה. מייסדה של מדינה זו היה לקוח של משפחת אל-מנסור, מויאהיד איבן יוסוף איבן עלי, שיכל לקחת את הרווח מההתפוררות ההדרגתית של המבנה של הח'ליפות ולהשתלט על הפרובינציה של דניה. בהמשך, מויאהיד ארגן מסע באיים הבלאריים כדי לגבש את המחוז ולאחד אותו ל״טאיפה״ בתחילת שנת 1015.
במהלך השנים הבאות הפכה פלמה לנמל צבאי ראשי של מיורקה. בין השנים 1016 ו-1017 הייתה פלמה הבסיס ממנו יצאו ספינות להילחם באי סרדיניה, והמלחמות גרמו להתערבות של פיזה והרפובליקה של ג'נובה. התערבות זו גרמה לפלישתה של איטליה בתחום המסחרי של פלמה.
הטאיפה הבלארית נותרה עד שנת 1087, תקופה שבה העיר, כמו שאר האיים, הייתה שקטה יחסית.
הטאיפה הבלארית (1087-1115) ומערב הים התיכון
ב-1087 סופחה דניה על ידי שושלת לחלקה המזרחי של. בתקופה זו הכלכלה הייתה תלויה הן בחקלאות והן בפיראטיות. בסוף המאה ה-11 כוחות מסחריים נוצריים לקחו את היוזמה בים נגד המוסלמים. לאחר מאה שנים של התגוננות כנגד הלחץ האיסלמי, האיטלקים, הקטלאנים והאוקיטנים לקחו פעילות התקפית. כתוצאה מכך, היתרונות של הפיראטיות הפחיתו את חומרת הלחץ הכלכלי בעיר.
ההוכחה הברורה ביותר ליחס השליטה של הכוחות הוא מסע הצלב שאורגן על ידי ערי המסחר המרכזיות במדינות הנוצריות כנגד האיים. מאמץ זה נועד לבסוף כדי למגר את הפיראטיות שבוססה בפלמה ובמקלטים סמוכים. בשנת 1115 פלמה הותקפה ולבסוף ננטשה על ידי משלחת של רמון ברנגואר השלישי, רוזן ברצלונה ופרובאנס, שכללה קטלאנים, פיזנים, איטלקים, וחיילים מפרובאנס, מקורסיקה ומסרדיניה, במטרה לסיים את שליטתה של שושלת אל-מוראביטון. לאחר מכן, העיר עברה לשטחי הח'ליפות של המוראביטון. הפיכתה של כל טאיפה למדינה גדולה עזרה להקים מחדש את האיזון לאורך הגבול שהפריד בין המדינות הנוצריות המערביות לעולם המוסלמי.
התקופה של בנו ע'אניה (1157-1203)
המצב השתנה באמצע המאה ה-12, כאשר שושלת אל-מוואחידון לקחה משושלת המוראביטון את מזרח המגרב ואת אל-אנדלוס. שטחיהם של המוראביטון הצטמצמו לאיים הבלאריים בלבד, כאשר פלמה היא הבירה, ומושל העיר היה מוחמד אבן ע'אניה. הגעה מסיבית של פליטי אל-אנדלוס לעיר חיזקה את העמדות של המוראביטון. הבנו ע'אניה החל להתקרב למעצמות הימיות של איטליה. גנואה ופיזה הצליחו להשיג את הוויתורים המסחריים הראשונים של העיר ושל שאר האיים.
בנו ע'אניה ניצל את ההפסד הגדול של אבו יעקב יוסוף בקרב סנטראם ב-1184, ותקף באותה שנה את איפריקייה, היכן ששלטונם של אל-מוואחידון עדיין לא אוחד. ההתקפה נכשלה ושלטונות אל-מוואחידון עוררו הפגנות גדולות נגד המוראביטון. העיר נכבשה בידי אל-מוואחידון בשנת 1203.
הכיבוש הנוצרי וימי הביניים המאוחרים
ב-31 בדצמבר 1229, לאחר שלושה חודשים של מצור, העיר נכבשה בידי חיימה הראשון, מלך אראגון ונקראה מחדש פלמה דה מיורקה. בתוספת להיות העיר בירת ממלכת מיורקה, רשות העיר עצמה כללה את כל האי. מוסד השלטון היה האוניברסיטה של העיר והממלכה מיורקה. לאחר מותו של ג'יימס הראשון, העיר הייתה אחת משתי הבירות של ממלכת מיורקה, יחד עם העיר פרפיניאן שבדרום צרפת. בנו, ג'יימס השני ממיורקה, החל בבנייתם של פסלים ומונומנטים בעיר: טירת באלבר, הכנסיות סנט פרנצ'סקו וסנט דומינגו, ארמון לה אלמודיינה וקתדרלת לה סאו.
המיקום הגאוגרפי של פלמה מאפשר לה לשמור על מסחר נרחב עם קטלוניה, ולנסיה, פרובאנס, המגרב, הרפובליקות הימיות של איטליה ושלטונות האימפריה העות'מאנית, שבזכותם התאפשר תור הזהב של פלמה.
בתחילת המאה ה-16, בעקבות התקוממויות של עבדים כנגד שלטונו של הקיסר קרל החמישי והתקפות תכופות כנגד פיראטים עות'מאנים וברברים, הופחתה פעילות המסחר בעיר ונגרמו שינויים נרחבים בחומות ובביצורי העיר. כתוצאה מכך, העיר נכנסה לתקופה של ניוון ונשארה כך עד סוף המאה ה-17.
המאה ה-17 עד ה-19
המאה ה-17 אופיינה בחלוקתה של העיר לעיר עילית ועיר תחתית, שלוותה בהשלכות כלכליות וחברתיות חמורות. באותה תקופה הפך נמל העיר למקלט שודדים. במהלך הרבע האחרון של המאה, האינקוויזיציה החריפה את רדיפות היהודים.
נפילתה של ברצלונה ב-1714 סימלה את סוף מלחמת הירושה הספרדית ואת החורבן של כתר אראגון. גזרות הכיבוש שינו את הרכב הממשלה של האי, שהופרדה מהממשלה של פלמה. במאה ה-18 קרלוס השלישי, מלך ספרד הסיר את האיסור על המסחר עם שטחי האימפריה הספרדית, ונמל העיר והפעילות המסחרית בעיר גדלו בבת אחת. לקראת סוף המאה ה-19 אומץ רשמית השם פלמה דה מיורקה כשם העיר בספרדית, אך העיר עדיין נקראה סיוטאט בקטלאנית.
פלמה הפכה למפלטם של רבים אשר הגלו את עצמם מכיבושו של נפוליאון בקטלוניה ובוולנסיה, ובתקופה זו החירות בעיר שגשגה, עד לשיקומה האבסולוטי. עם הקמתו של הארגון המנהלי המדיני של ספרד, פלמה נהייתה לבירת מחוז האיים הבלאריים. כיבושה הצרפתי של אלג'יריה במאה ה-19 סיים את הפחד של ההתקפות מצד המגרב על מיורקה.
פלמה כיום
בשנות ה-50 של המאה ה-20 המוני תיירים פקדו את פלמה, מה שגרם לשינוי בתדמית העיר והאי כולו, שהפך למרכז מבקרים מכל העולם ולמוקד משיכה של עובדים מספרד היבשתית. תהליך זה גרם לשינוי עצום במסורות, במפה הסוציולינגוויסטית, בתהליך העיור ובכוח הרכושני של העיר.
הגאות של הענף התיירותי בפלמה גרמו לה לצמוח באופן משמעותי. בשנת 1960 הגיעו לאי מיורקה 500,000 מבקרים, ובשנת 1997 הגיעו לאי יותר מ-6,739,700 מבקרים. בשנת 2001 יותר מ-19,200,000 אנשים הגיעו לנמל התעופה סן חואן שבעיר, בנוסף ל-1.5 מיליון אנשים שהגיעו דרך הים.
במאה ה-21, תוכנית הפיתוח וההתחדשות של העיר הקרויה ״תוכנית המראה״ (בספרדית: Pla Mirall) משכה לעיר קבוצות חשובות של עובדים מהגרים מחוץ לאיחוד האירופי, בעיקר מאפריקה ומדרום אמריקה.
היהודים בפלמה
הקהילה היהודית במיורקה מנתה מעל 4,000 יהודים לפני האינקוויזיציה, והתפללה בארבעה בתי כנסת. היהודים הוכרחו להתנצר בשנת 1435 ובתי הכנסת הומרו לכנסיות. הבתים היהודיים אבדו צביון יהודי חיצוני, הם עוטרו בצלבים, וכל "קונברסוס" (המומרים) שנתפסו מקיימים את מצוות הדת היהודית, הוצאו להורג. למרות הכפייה, קיימו היהודים מצוות ומנהגים והצליחו להעבירם מדור לדור. בין היהודים המפורסמים באותה עת היה שמעון בן צמח דוראן, הרשב"ץ (1444-1361) – רב, פילוסוף ופייטן שנולד באי, והפך לאחד מגדולי רבני אלג'יר.
בשנת 1691 לאחר שהוטל ספק בנאמנותם לנצרות, הכינה הכנסייה רשימה של 15 משפחות ה"צ'וויטה", שלא אפשרו להם להתחתן עם נוצרים. גם בין היהודים הם לא התקבלו בגלל התנצרותם, והם יכלו להתחתן אלא בתוך קהילתם בלבד, והמשפחות הן: אגילו, בונינו, קורטז, פוסטר, פורטזה, מרטי, מירו, פיקו, פומר, פיניה, סגורה, וולס, ולנטה, טרונגה וולריולה. מתוך כך הובן, שכיום יש באי בין חמש עשרה אלף לעשרים אלף אנשים הנחשבים יהודים על פי ההלכה. לפיכך, פועל ארגון "שבי ישראל" בשנים האחרונות באי כדי לסייע לצאצאי האנוסים האלה לשוב לעם ישראל, והקים לשם כך גם מרכז רוחני שבו מתקיימים שעורים ביהדות. אלה החוזרים ליהדותם נקראים "השבים", ומתוכם הרב בן אברהם התמנה לרב במיורקה.
כיום הקהילה מונה יהודים מועטים, שרובם היגרו אליה מצפון אפריקה ומדרום אמריקה, באי פועל בית כנסת בשם "בנג'מין קליין" – על שמו של אחד ממתפלליו הבריטים ונוסח התפילה הוא ספרדי.
פלאסה ד'אספניה
פלאסה ד'אספניה משמשת כמרכז התחבורתי של פלמה. תחנת הרכבת הראשית משרתת את האוטובוסים ואת הרכבות של העיר הנשלטות על ידי רשת בתחבורה TIB. במורד הרחוב נמצאת תחנת אוטובוס חדשה תחת בנייה.
אזור הקתדרלה
פלמה מפורסמת בשל קתדרלת לה סאו, הקתדרלה העצומה של העיר שנבנתה על חורבות מסגד. הבנייה החלה בשנת 1229 ולא הושלמה עד שנת 1601. בשנת 1901 גויס האדריכל אנטוני גאודי לשיפוץ הקתדרלה. פארק דה לה מאר (הפארק שעל הים) מוסתר מדרום לקתדרלה הניצבת מעל יסודות האבן של העיר. בין הקתדרלה והפארק עוברות חומות העיר.
העיר העתיקה
העיר העתיקה של פלמה הסמוכה לקתדרלה היא דוגמה ידועה לתכנון רחובות שנשתמר מהתקופה המוסלמית של העיר. מלבד מספר רחובות וכיכרות המאפשרים תנועה ומאוכלסים בתיירים רוב הזמן, ישנם רחובות צרים ושקטים המוקפים במבנים מעניינים, שאת הארכיטקטורה שלהם אפשר להשוות בקלות לארכיטקטורה של רחובות בערים כמו פירנצה, לדוגמה. רוב המבנים בעיר העתיקה הם בתים פרטיים, שחלקם פתוחים לציבור הרחב כמוזיאונים או גלריות. המבנים הגבוהים, האדניות האופייניות, גילופי המתכת המפורטים והמרזבים התלויים של הבניינים משמשים ניגוד מוחלט לנוף של המפרץ של העיר. בעיר העתיקה נמצאים בית העירייה, המנזר הסמוך לקתדרלה והמרחצאות הערביות.
ספורט
כדורגל הוא הספורט החשוב ביותר באי, וקבוצת הכדורגל ריאל קלוב דפורטיבו מיורקה מייצגת את העיר. בזכות העובדה שפלמה שוכנת על אי, לכל ענפי הספורט הימי ישנה חשיבות גדולה בעיר זו. אחד האירועים הספורטיביים החשובים ביותר בעיר הוא "טרופו סיוטאט די פלמה".
רכיבת כביש הוא ספורט מאוד פופולרי במיורקה, בהשתתפות חובבים ממדינות צפון אירופה שבאים ליהנות ממזג האוויר הנעים יחסית בחורף ובאביב, ובנוסף לטפס על מספר הרים בצפון האי. בחודש פברואר נערך בעיר מרוץ בינלאומי לרוכבי אופניים מקצועיים.
ב-2 במאי 2007 העיר נבחרה כיעד לתחרות טניס בין שניים מהשחקנים הטובים בעולם: רפאל נדאל ורוג'ר פדרר.
טוקומריוס
לפי תעודה משנת 1332 של המלך ההונגרי קארוי רוברט לבית אנז'ו טוקומריוס היה אביו של בסאראב הראשון, מייסדה של נסיכות ולאכיה או "ארץ הרומנים".
מקור שמו ומוצאו
יש שפירשו את השם טוקומריוס כגרסה לטינית של השם הבולגרי-סלאבי טיכומיר או טוגומיר. היסטוריונים אחדים מייחסים לו מוצא קומאני (ניאגו ג'ובארה) בגלל אסוציאציה הצלילית עם השמות טוכטמיש, טמיר, "טוק-טמיר" (במקרה האחרון התייחסות של הטורקולוג לאסלו ראשוני), יש מחברים (למשל, בהונגריה ואנגליה) שקישרו אותו לשושלת המונגולית-טטרית של ג'ינגיס חאן, אך השערה זו נראית לא סבירה.
קשרו להקמת ואלכיה כנסיכות עצמאית
ייתכן כי טוקומריוס משל באולטניה בתקופה שבין 1290–1310, אולי בראש הוויבודויות המאוחדות של ליטובוי ושל סנסלב. לפי השערות שונות, היה אולי צאצא של ברבאט או חתנו (על ידי נישואים עם "אנה, בתו של ברבאט", לפי אחרים, בנו של סנסלב. ההיסטוריונים ניאגו ג'ובארה וקונסטנטין קוגלניצ'אנו סברו שהוא זהה עם "נגרו וודה" או "ראדו נגרו", דמות חצי אגדתית הנחשבת במסורת העממית מייסד של ואלאכיה, אחרי שחצה את הקרפטים דרומה מאזור פגראש שבטרנסילבניה.
הכרוניקה של אוטאקר אאוס דר גאל משטיריה מציינת שליט ולאכי שהיה בן ברית של וויבוד טרנסילבניה, לאסלו קאן או אפור, במאבק נגד אוטו לבית ויטלסבך מבוואריה, שנבחר למלך הונגריה. אוטו נעצר על ידי לאסלו ונשלח אל "שליט ולאכיה שמעבר להרים", שם הוחזק בכלא. הכרוניקה מוסרת שאותו שליט חלה בערך בשנת 1307 ובעם הלכו שמועות כי זה היה עונש מאלהים על כליאתו של אוטו מבוואריה. יש סבורים שטוקומריוס היה השליט הוולאכי המוזכר בכרוניקה של אוטוקר.
קישורים חיצוניים
Dinu Giurescu Ţara Românească Editura Ştiinţifică, Bucureşti, 1973 Ottakars Oesterreichische Reimchronik, zweiter Halbband, "Deutsche Chroniken", Hannover,Hahnsche Buchhandlung 1893, David Hughes The British Chronicles Book.2,Westminster, Maryland, Heritage Books, 2007
Marius Achim Un mormânt ne poate schimba istoria, Curierul Zilei, Argeş, 28.07.2012
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד או בקצרה הרעב הגדול (בגאלית אירית: An Gorta Mór; באנגלית: Great Irish Famine) הוא השם שניתן לרעב ההמוני ששרר באירלנד בין השנים 1846 ו-1849.
התנאים לקיומו של רעב במדינה מערב אירופית באמצע המאה ה-19 נוצרו בחמישים השנה שקדמו לרעב, ומחולליהם היו המדיניות הכלכלית של הממלכה המאוחדת (אשר אירלנד הייתה חלק ממנה באותה תקופה), שיטות חקלאיות כושלות, הסתמכות על משק מונוקולטורי, והופעת הכימשון (Phytophthora infestans), פרוטיסט שהרס את יבול תפוחי האדמה שהיה מקור מחייתם של רוב תושבי האי. תוצאותיו המיידיות של הרעב נמשכו עד 1851, ובשנים שבין 1846–1851 מיוחסים לרעב בין 750 אלף למיליון מקרי מוות (קיימים אומדנים שונים). מספר כפול של אנשים היגרו מן האי לאנגליה, לארצות הברית, לקנדה ולאוסטרליה ויצרו שם פזורה אירית.
ההשפעה המיידית של הרעב על אירלנד הייתה הרסנית, והתוצאות לטווח הרחוק היו בעלות משמעות כבדה. הן גרמו לשינוי של קבע בתרבות האירית ובמסורת האירית עד היום. רעב תפוחי האדמה הגדול נבע מהצטברות של גורמים סוציאליים, ביולוגיים, פוליטיים וכלכליים, הן ממקור אירי והן ממקור אנגלי.
הרקע ההיסטורי לרעב
אזורים נרחבים של אדמה פורייה באירלנד נשארו בבעלות אצילים אנגלים, אשר החכירו את האדמות לחקלאים האירים שעיבדו אותן. האירים שילמו סכומי עתק לבעלי האדמות, שלרוב חיו באנגליה ומעולם לא ביקרו באדמותיהם. החוכרים חיו חיי עוני והסתפקו בקיום בסיסי בלבד. שיטות חלופיות למציאת מזון, כציד וכדיג, היו אסורות על פי החוק, שכן בעלי החיים שעל אדמת האחוזות היו רכושו הבלעדי של בעל האחוזה. אי-תשלום דמי החכירה השנתיים הוביל בדרך כלל לנישול החקלאי מאדמתו.
נוסף על כך, עקב המנהג האירי לחלק את האחוזה של הנפטר בין כל בניו הזכרים, מנהג שקיבל תוקף חוקי בשנת 1703, וכן בגלל חוקי קרקעות מפלים אשר הקשו על הקתולים רכישת קרקעות ואיחוד חלקות, היו רוב החוות באירלנד קטנות מאוד. ב-1845, לדוגמה, היו כ-24% מכל החוות האיריות בגודל של בין 4 ל-20 דונם, ו-40% מהן היו בגודל שבין 20 ל-60 דונם.
דין וחשבון בריטי שניתן לממשלה זמן קצר לפני הרעב הראה כי העוני הגיע לממדים כאלה, עד ששליש מכל בתי האב באירלנד לא יכלו לספק מזון למשפחתם, לאחר תשלום דמי החכירה לאדון האנגלי, אלא באמצעות יציאה לעבודה כפועלים עונתיים נוודים באנגליה ובסקוטלנד.
משטר הקרקעות באירלנד בשנות הארבעים של המאה התשע עשרה היווה כשלעצמו בעיה חמורה. רבות מן האחוזות היו ממושכנות, כתוצאה מכישלונות חקלאיים קודמים. חוות רבות הוחכרו בדמי חכירה מופקעים, רבות מהן היו כה קטנות עקב החלוקה ליורשים עד שגם בשנים טובות נאבקו בעליהן כדי להתפרנס מהן. הן היו תלויות לחלוטין בתפוח האדמה, הירק היחיד בעל ערך תזונתי שניתן לגדל על אדמה זו. יתרה מכך, ניסיונות החקלאים להגדיל את פוריות אדמתם נתקלו באיום שהדבר יגדיל את ערך הקרקע ויגרום להעלאה של דמי החכירה ובסופו של דבר לנישולם מן הקרקע.
תפוח האדמה באירלנד
תפוח האדמה הגיע לאירופה מהרי האנדים שבאמריקה הדרומית במאה ה-16 והפך עד מהרה לגידול חקלאי מרכזי. אל אירלנד הוא הגיע ב-1650 והפך ליבול העיקרי (משק מונוקולטרי) שגידלו החוואים והאיכרים האירים (על אף שלא השיג את מעמדו העיקרי בתזונת האירים עד לשנת 1780). זהו גידול המכיל פחמימות רבות, והוא קל מאוד לתִרבות ולגידול. אפילו חלקות אדמה קטנות יכלו לספק כמות קלוריות המספיקה לקיומה של משפחה וכן להאכלת חזירים, ובכך ליצור מקור לבשר ולהכנסה נוספת. הדבר הביא לגידולה של האוכלוסייה החקלאית באירלנד. בתקופה שלפני הרעב הגדול היה מקובל באירלנד לערוך חריש ולאחריו לזרוע את השדה בזרעי תפוח האדמה. את יבולי השנים הבאות הבטיחו על ידי השארת אחוז מסוים מתפוחי האדמה טמונים באדמה. שיטה זו לא דרשה עישוב או השקיה. מסיבות אלו הפך תפוח האדמה לגידול דומיננטי באירלנד ולמקור מזון עיקרי באי האירי.
הרעב
ב-1845 הכה הכימשון ברחבי אירופה, והפך את תפוחי האדמה לעיסה ספוגית ובלתי אכילה. העיתון האירי "פרימנ'ס ג'ורנל" (Freeman's Journal) כתב בכותרתו הראשית מ-27 ביוני 1846 כי המחלה הגיעה לאירלנד והשמידה יבולים במחוז מאיו (Mayo). בשנת 1847, הזכורה בהיסטוריה האירית כ"47' השחורה", הושמדו במחלה רוב היבולים באי כולו. חנויות מזון ומחסני חירום הצליחו לשמור על התזונה של חלק מן האוכלוסייה, אך הכימשון שב והכה ב-1849, ובפעם הזו כבר לא היו מחסנים שניתן היה להסתמך עליהם. התוצאה הייתה רעב שהכה בחלקים שונים של האי ובחלקים שונים של האוכלוסייה ברמות שונות.
ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בזמן שהחל הרעב היה רוברט פיל מהמפלגה הטורית, ממנה יצאה המפלגה השמרנית הבריטית. פיל הגיב לרעב בייבוא דגן זול מהודו ומהלך הדרגתי לביטול חוקי הדגן שהטילו מכסים גבוהים על ייבוא דגן. אולם צעדים אלו היו איטיים מדי, שכן נכנסו לתוקף מלא רק בשנת 1849, ואף נתקלו בהתנגדות עזה, שהייתה בין הגורמים להתפטרותו של פיל. לאחר התפטרותו, מונה ג'ון ראסל לראשות הממשלה, והנהיג עבודות יזומות בהיקף נרחב. עבודות אלו לא עזרו הרבה, שכן הם כללו עבודה גופנית קשה שהגבירה את הצורך של העובדים בקלוריות, תמורת שכר נמוך. בנוסף, העבודות היזומות הרחיקו את בעלי כושר העבודה מאדמתם, ובכך מנעו עיבוד של אדמות נוספות. בהמשך, יזמה הממשלה רשת של בתי תמחוי שהאכילו כשלושה מיליון בני אדם.
בסתיו 1847 נסגרו בתי התמחוי והאחריות על הסיוע לרעבים הועברה לידי אגודות סעד מקומיות אשר מומנו לפי "חוק העניים" באמצעות ארנונות ששולמו על ידי בעלי המקרקעין על בסיס מספר האנשים החיים על אדמת האחוזה. חוק זה הביא לכך שבעלי האחוזות, אשר יעילות העובדים שלהם לנוכח הרעב הייתה נמוכה, פינו מאדמתם דיירים רעבים, על מנת להוריד את התשלומים שנדרשו לשלם. המפונים לא יכלו להתקיים אלא מן הסעד שקיבלו מאגודות הצדקה, ובכך הגבירו את הקשיים הכספיים של האגודות. אולם גם אם היו העניים נשארים על אדמת בעלי האחוזות, ברוב המקרים לא היה בעל האחוזות עומד ממילא בתשלומי "חוק העניים", וגם אז היו האגודות בבעיה. היו מבעלי האחוזות שמימנו את הגירת דייריהם אל מחוץ לאירלנד בספינות, כדי למנוע את הסתמכותם על אגודות הצדקה. ספינות אלו, שיצאו למדינות שמעבר לים, נודעו בכינוי "ארון מתים צף", שכן המהגרים הרבים היו חלשים מחוֹדשים ומשנים של רעב, וחלקם אף לקה בכולרה, כך שרבים מתו במהלך הנסיעה הארוכה.
אירלנד חוותה מספר רב של פינויים. לא היה חוק שהגן על הדייר מפינוי. כמה מבעלי האחוזות פינו דיירים מסיבות כלכליות, אחרים על מנת "לנקות" את אדמתם כך שתשמש אדמת מרעה לכבשים, אחרים נאלצו לפנות בשל ארנונות הצדקה שהאמירו. 90,000 משפחות פונו מבתיהן בשנת 1849 לבדה. עד שליש מהן הורשו לשוב כ"שומרים" על האחוזות. 109,000 פונו ב-1850. אחוזות רבות סיפקו סיוע לדייריהם, הקטינו את שכר הדירה, וסיפקו בתי תמחוי לרעבים, במקרים אחדים הביאה התנהגות זו לפשיטת רגל. בשנת 1850 פשטו את הרגל 10% מבעלי האחוזות. כישלונה של בריטניה לשלוט בבעלי האחוזות היה לרוב נושא לביקורת. עם זאת, באמצע המאה התשע עשרה מעטות היו המדינות אשר הגבילו את בעלי האחוזות שלהן במכוון. הגבלות כאלו החלו באירלנד רק בשנת 1870, כתוצאה מדרישות האירים הלאומנים לאפשר לדיירים לרכוש את חוותיהם.
סכומים גדולים של כסף נתרמו על ידי ארגוני צדקה לאירים. האפיפיור פיוס התשיעי, שלח כספים. המלכה ויקטוריה נתנה מהונה האישי סכום ששוויו כיום כ-70,000 אירו, כמו כן פעלה המלכה לעודד את האצולה הבריטית ועשירי בריטניה לקנות תחרה אירית שעד אז נחשבה פחות יפה מהתחרה הרקומה, צעד שפרנס משפחות רבות. מספר אינדיאנים שלחו כסף ודגנים, תרומה הזכורה באירלנד עד היום (בשנות ה-90 הזכירה נשיאת אירלנד מרי רובינסון את התרומה). למרות התרומות הרבות, היקף הרעב הכבד היה גדול כל-כך שצדקה לבדה לא הצליחה לפתור אותו.
גם בעת הרעב נמשך ייצוא בשר ודגנים באיכות משובחת מאירלנד לאנגליה. זאת משום שלאיכרים האיריים לא היה כסף לקנות מזון זה.היש הטוענים כי ייצוא זה שמר על כמה מן האחוזות במצב כלכלי טוב, וכך נמנע פינוי דייריהן, אשר היה עלול להביא למותם ברעב ואף להתמוטטות אגודות הצדקה, שחשבונותיהן שולמו על ידי בעלי האחוזות הללו. הפתרון של פיל היה פשוט - המשיכו לייצא על מנת להרוויח כסף, ובכסף ניתן לייבא דגן הודי זול על מנת להאכיל את הרעבים. ראסל, לעומתו, המשיך בייצוא, אך הפסיק את ייבוא הדגן מהודו.
תוצאות הרעב
כימשון תפוחי האדמה שב כמה פעמים לאירלנד, במיוחד בשנים 1872 ו-1879, וגרם לרעב שוב ושוב, אך לא בהיקף של שנות הארבעים של המאה ה-19. ייתכן שניתן לייחס זאת לידע חקלאי שהביא להגבלת תפוצת המחלה, אך גם לסיבות נוספות: הרכבת איפשרה שינוע מהיר יותר של מזון. ב-1834 היו באירלנד כעשרה קילומטרים של פסי רכבת. ב-1912 נסללו למעלה מארבעת אלפים קילומטר של פסי רכבת. איסור על חלוקת משנה וכן הגירה העלו את גודלה הממוצע של החווה החקלאית, מה שאיפשר לגדל סוגים שונים של יבולים. עלייה בעושר באזורים העירוניים גרמה ליצירת אלטרנטיבות תזונתיות. ב-1870 היה משטר הקרקעות החקלאי יעיל יותר ותלוי פחות בתפוחי האדמה, כמו גם מתקדם יותר ובעל גישה למכונות חקלאיות שלא היו קיימות שלושים שנה קודם לכן.