cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רכסים
תולדות היישוב
החל משנות ה-90 החל תהליך התחרדות מואץ ביישוב. בשנת 1995 סער היישוב כשנסגר בית הספר החילוני האחרון "זבולוני" ותלמידיו עברו לבית הספר הסמוך בנשר. כתוצאה מהתהליך עזבו תושבי היישוב החילונים והיישוב הפך לחרדי לכל דבר. ביישוב התפתחו קהילת "חיי תורה" בהנהגת הרב יוסף ברנדייס ורב היישוב, הרב יעקב מאיר זוננפלד, וקהילה ספרדית בהנהגת הרב משה תנעמי, רבה של קהילת "אור חדש". בני הקהילה החרדית מורכבים מהזרם הליטאי, הספרדי והתימני. ברכסים יש גם קהילה גדולה של חוזרים בתשובה.
בתחילת אוגוסט 2019 אישרה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה של מחוז חיפה תוכנית מתאר שתגדיל את אוכלוסיית היישוב עד ל-35 אלף תושבים בעתיד.
המועצה המקומית
באפריל 1956, בעת שבשיכונים התגוררו כ-1500 נפשות, הוחלט שהמקום יוכרז כמועצה מקומית וביולי 1959 כוננה המועצה. בסוף 1960 התקיימו לראשונה בחירות למועצה המקומית. לקראתם, נרשמו בחורי הישיבה כתושבי המקום לאחר פנייה לבית המשפט שכפה על המועצה לרשום אותם כתושבים. תשעת הנציגים שנבחרו כללו ארבעה נציגים של ההסתדרות, ארבעה נציגים של החזית הדתית ונציג אחד של חרות. הנציג הרביעי של המועצה נכנס למועצה על חודו של קול, ותוצאות הבחירות בוטלו בעקבות ערעור לבית המשפט על כשרות של קול אחד בבחירות.
בבחירות בשנת 1965 זכה המערך בחמישה מנדטים והחזית הדתית קיבלה ארבעה מנדטים. בבחירות בסוף 1973 זכה המערך בחמישה מתוך תשעה מנדטים. המפד"ל קיבלה שני מנדטים ורשימת למען רכסים קיבלה שני מנדטים. בשנת 1978 התחלקו המנדטים באופן שווה בין המערך, הליכוד והחזית הדתית.
בשנת 1993 מונה לראשונה ראש מועצה מהמגזר החרדי, משה טוויל, עקב פסילתו (בעקבות תקלה טכנית בהגשת המועמדות) של המועמד הדתי מטעם הליכוד, יעקב ישראל.
מבנה היישוב
רכסים בנויה על ארבע גבעות (עם תכנון לגבעה החמישית-גבעת הפרסה) וזהו מקור שמה. בגבעה א' הוותיקה נמצאות השכונות: משכנות, שיכון רסק"ו, קריית אור חדש וישיבת כנסת חזקיהו. בגבעה ב' נמצאות השכונות: הוורדים, לב אליהו, גבעת החרובים ובני תורה. גבעה ג' נמצאת בתהליך בנייה ואכלוס חלקי ונמצא בה בית הספר תשב"ר הרב, בית ספר יסודי לבנות אוהל שרה, בית ספר יסודי לבנים יקרי רכסים, תיכון רכסים לבנות. בגבעה ד' נמצאות השכונות בנה ביתך ונוף הרכס. מצפון ליישוב במעלה ההר קיימת בריכת אור חדש ובסמיכות אליה בית ספר לילדים בעלי מוגבלויות "צוהר לטוהר".
ביישוב מספר נקודות ציון כגון כיכר המועצה כיכר מרן וגן האוניה. בכניסה ליישוב מרכז מסחרי קטן הכולל מספר חנויות ומוסכים. בכפר חסידים הסמוך ליישוב קיימת צרכניית מזון גדולה. בכניסה לרכסים בסמוך לגבעה ב' קיים אזור מסחרי זעיר. ב-2011 הוקם סופרמרקט ברחוב הכלניות וכן בכיכר המועצה, כמו כן קיים מרכז מסחרי ברכסים שם נמצאים קופות חולים ובתי מרקחת.
ראשי המועצה
רבני היישוב הם הרב האשכנזי יעקב מאיר זוננפלד המכהן גם כראש ישיבת כנסת חזקיהו לצעירים והרב משה תנעמי שכיהן בעבר כרב הספרדי ביישוב. רבנים נוספים בולטים המתגוררים ביישוב הם הרב יוסף ברנדייס - אב"ד ק"ק חיי תורה, הרב יצחק שכטר - רב השכונות הצפוניות, ורבני ישיבת כנסת חזקיהו: הרב יהושע מן, הרב עובדיה ברוידא והרב מרדכי חייקין.
מוסדות חינוך
תיכון בנות:״ממגד גבעות״.
ש"י פנואלי
שמואל ישעיהו פּנוּאֵלי (פִּינֶלֶס), שנודע בשמו המקוצר ש"י פנואלי (17 בפברואר 1904 – 21 במרץ 1965) היה מחנך, מסאי וחוקר ספרות ישראלי, ממייסדי החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
פנואלי נולד בשנת 1904 במיידאן (ליד ריישא) שבגליציה (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, לאחר המלחמה במדינת פולין), בן לסוחר מרדכי אהרן פינלס. מגיל צעיר עסק בהוראה ובכתיבה ספרותית. למד בבית המדרש העברי למורים בווילנה ולאחר סיום לימודיו הורה שם. זמן קצר ערך עיתון מקומי בשם "העברי", ושם פרסם את יצירתו: שירים ודברי פרוזה בעברית וביידיש. במהלך השנים עבר מכתיבת ספרות יפה לכתיבת ביקורות ומסות ספרותיות בשפה העברית. הוא השתתף בקביעות בכתיבת מאמרים בעיתונות העברית בפולין, כמו: "הצפירה", "גלים", "זרמים", "הדרך"
בשנת 1933 יצא למסע במזרח הרחוק ופרסם רשימות רבות מחוויותיו. ישב זמן קצר בחרבין שבסין, עד שעלה לארץ בשנת 1935 יחד עם הניה רעייתו. במשך 9 שנים ניהל את בית הספר בנהלל. ב-1945 עבר להתגורר בחולון והיה מורה ומנהל בסמינר ע"ש שיין בגבעת השלושה.
ב-1954 הצטרף לאוניברסיטת תל אביב המוקמת והולכת, ייסד בה את החוג לספרות עברית ועמד בראשו עד לפטירתו הפתאומית מהתקף לב בשנת 1965.
בנו אמיר פנואלי היה פרופסור למתמטיקה ומדעי המחשב, חתן פרס ישראל ופרס טיורינג. בן נוסף, דוד, היה פרופסור להנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
עבודתו
במשך כשלושים שנה פרסם פנואלי בעיתונות ובכתבי העת הספרותיים בארץ מאות מסות ורשימות בנושאי ספרות וחינוך, מהם: "גזית", "גליונות", "זמנים", "דבר" "ומאזניים".
טטררכיה (התקופה ההלניסטית)
טטררכיה (מיוונית: רבע מהשטח) הייתה סוג של חלוקה מנהלית שרווחה בתקופה ההלניסטית.
ש"י פנואלי
עבודתו
במאמר שהספיד את פנואלי עם פטירתו הפתאומית כתב אדיר כהן: "בעיוניו בספרות מבקש פנואלי להעלות בפני הקורא את פשוטה של יצירה ולהתרחק מדרך הביקורת המקובלת היום בספרותינו [...] ביקורת המוציאה את היצירה מידי פשוטה על ידי פלפולי דרוש, שבעטיים מתקפחת היצירה גופה. פנואלי מאמין כי 'האזנה לפשוטיהם של שיר וסיפור מכניסה את האדם בסודם וברמזיהם על דרך הקליטה האסתטית, שהיא דרך קליטת העולם של כל אמנות' "
טטררכיה (התקופה ההלניסטית)
מקור המושג הוא בתסליה שנהגה לחלק את שטחה בחלוקה מנהלית לארבעה מחוזות. לאחר כיבוש המזרח על ידי אלכסנדר מוקדון והקמת האימפריות ההלניסטיות אחרי מותו הטטרכיה הפכה לסוג חלוקה מנהלית מקובלת אולם בניגוד למושג המקורי הטטרכיה לא בהכרח היוותה רבע משטח המדינה.
עם כיבוש המזרח על ידי רומא הטטררכיה המשיכה להתקיים במדינות החסות של רומא שלא נשלטו ישירות על ידיה, לעיתים שליטי הטטררכיה היו כפופים לסמכות מקומית גבוהה משלהם ולעיתים הם נחשבו כשליטים עצמאיים שחייבים בדין וחשבון רק לאדוניהם הרומאים, היוקרה של התואר טטראך הייתה פחותה מזו של ווסאלים אחרים של רומא שקיבלו את התואר מלך.
ש"י פנואלי
עבודתו
גם הרצאותיו בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, היו ערוכות בצורה אסתטית יותר מאשר אינטלקטואלית יבשה. לעיתים קרובות היו המאזינים מתקשים למצוא בדבריו שהפליגו למחוזות אחרים, את ההקשר של הקורס הקונקרטי, עד שפנואלי חיבר את כל הקצוות והחזיר את הסטודנטים ליצירה הנדונה בקורס. הרצאותיו, שהיו בנויות בצורה ייחודית, היו פופולריות מאוד בקרב הסטודנטים.
מבחר ממאמריו כונס בספריו: "דמויות בספרותנו החדשה" (1946), "חוליות בספרות העברית החדשה" (1953), "ספרות כפשוטה", (1963).
כמו כן, פרסם פנואלי ספרי מחקר שונים: "חיים הזז" (1953), "יצירתו של ש"י עגנון: מסת מחקר" (1960), "ברנר וגנסין בסיפור העברי של ראשית המאה העשרים (1965), "מסה על היפה שבאמנות הספרות" (1964)
קישורים חיצוניים
מכּתביו
על כתביו:
פלאסיו דה דפורטס חוסה מריה מרטין קרפנה
פלאסיו דה דפורטס חוסה מריה מרטין קרפנה (בספרדית: Palacio de Deportes José María Martín Carpena) הוא מתקן ספורט רב תכליתי השוכן בעיר מאלגה אשר בדרום ספרד. ההיכל נפתח ב-1999 ומאז הוא משמש כאולמה הביתי של אחת מקבוצות העילית של הכדורסל הספרדי, אוניקאחה מאלגה. קיבולתו של האולם נעה בין 10,000–11,300, תלוי בסוג האירוע.
ב-2003, אירח האולם את משחקי גביע דייוויס בין נבחרת ספרד המארחת, לארגנטינה. בשנת 2022 נערכו משחקי הגמר של גביע דייוויס.
אריאל סורין
אריאל סורין (בספרדית: Ariel Sorín; ולד ב-26 באפריל 1967, בואנוס איירס) הוא שחמטאי יהודי-ארגנטינאי בדרגת רב-אמן.
נכון לינואר 2019, מדורג במקום ה-34 בארגנטינה לפי מד כושר.
סורין באולימפיאדת השחמט
בשנים 1994–2004 השתתף סורין ב-3 אולימפיאדות שחמט:
הסוד של פלוריאן
הסוד של פלוריאן הוא ספר ילדים שנכתב על ידי חוה ניסימוב, ומתאר סיפור מנקודת מבט של ילד פולני שמשפחתו מסתירה ילדה יהודייה בביתם. הספר יצא לאור בשנת 2017 על ידי הוצאת טל מאי ספרי ילדים, ואוייר על ידי מריאנה רסקין.
רקע
הסיפור מבוסס על חייה של הסופרת עצמה, חוה ניסימוב, שהתחבאה אצל איכרה פולנית בילדותה במהלך השואה. היא התחבאה בבית של מכרה של אחותה של אמא שלה ביחד עם עוד ילדה יהודייה במשך שלוש שנים עד שדודה ודודתה אספו אותה בתום המלחמה.
ביקורות
הביקורות שיבחו את סגנונה הייחודי, הישיר והפיוטי של חוה ניסימוב, ואת כשרונה להציג את עולמם הפנימי של ילדים: הספר מציג חוויות יומיומיות בעת המלחמה ומצייר הזדהות אותנטית עם גיבוריו. כמו כן, ציינו את נקודת המבט הייחודית של ילד פולני, ואת הצגתו של עולמם האנושי, המורכב והקשה, של חסידי אומות העולם.
קיווית מצוייצת
קיווית מצוייצת (שם מדעי: Vanellus vanellus) היא מין של עוף ממשפחת החופמיים.
תיאור
מידותיה של קיווית מצוייצת: אורך גוף ממוצע - 30 ס"מ; מוטת כנפים - 85 ס"מ; משקל - 145-220 גרם. זו ציפור צבעונית. החלקים העליונים בצבע ירוק מתכתי בוהק עם הבזקים של סגול, הבטן לבנה והחזה שחור. על ראשה ציצית שחורה ארוכה, שנתנה לה את שמה. בתעופה מתגלה דגם שחור-לבן בחלקים התחתונים ותת-שת בגוון כתום.
הקיווית הזו מאופיינת ברגליה הקצרות, שהן הקצרות ביותר בסוג "קיווית" (Vanellus), אליו היא שייכת.
תפוצה
הקיווית המצוייצת מקננת מחופי דרום סקנדינביה ועד מזרח אירופה. יציבה במערב אירופה, בריטניה וחצי-האי אנטוליה שבטורקיה. חורפת באזור הים התיכון. בארץ ישראל חורפת הקיווית המצוייצת בצפון הארץ ומרכזה.
מצב השימור של קיווית זו באירופה הוא קרוב לסיכון.
בסוד העניינים
בסוד העניינים היא תוכנית טלוויזיה לימודית ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בין השנים 1991–1992 ובשידורים חוזרים באמצע שנות התשעים. התוכנית יועדה לתלמידי כיתות ב'–ג', וביקשה להקנות להם מיומנויות של הבנת הנקרא. התוכנית הופקה בעקבות הפופולריות הגדולה לה זכתה התוכנית "בלי סודות". את התוכנית ליוו קלטות וידאו ושתי חוברות עבודה לתלמידים.
פורמט
התוכנית המחישה לצופה את תהליך הבנת הנקרא באמצעות שירים ומערכונים אותם הובילו מנחי התוכנית: חני נחמיאס, אושיק לוי, נתן נתנזון וחנן גולדבלט.
בעידן החד ערוצי בישראל, התוכנית זכתה לאחוזי חשיפה גבוהים מאוד בקרב הילדים.
את שיר הפתיחה של הסדרה כתבה אילנה לופט, הלחין שלמה יידוב ושר אריאל זילבר.
גאינאקס
גאינאקס (ביפנית: 株式会社ガイナックス) הוא אולפן אנימציה יפני, שנוסד בשנת 1984.
הפקות בולטות לאורך השנים כוללות בין היתר את נאון ג'נסיס אוונגליון, Royal Space Force, Gunbuster ,Nadia: The Secret of Blue Water , Kare Kano , FLCL , Magical Shopping Arcade Abenobashi , ו-Gurren Lagann אשר זכו לשבחי הביקורת ולהצלחה מסחרית רבה. הזיכיון של אוונגליון לבדו גרף לאורך השנים מעל ל-150 מיליארד ין (כ-1.2 מיליארד דולרים).
עד שהחברה הייתה פיתחה את נאון ג'נסיס אוונגליון הייתה החברה מעורבת בעיקר ביצירת סדרות מקוריות, אך בעקבות ההצלחה לה זכה נאון ג'נסיס אוונגליון החל האולפן להתמקד בפיתוח יותר ויותר עיבודי אנימה לסדרות מאנגה כמו Kare Kano ו-Mahoromatic. הסדרות שמופקות על ידי החברה בדרך כלל מאופיינות בטוויסט שנוי במחלוקת בסיום הסדרה.
מטה החברה ממוקם כיום בעיר קוגניי אשר נמצאת באזור המטרופולין של טוקיו.
רב-תרבותיות
רב-תרבותיות היא גישה אשר מדגישה את חשיבות הקבלה של זהויות תרבותיות שונות, במיוחד במסגרת של מדינות קולטות הגירה. התפיסה הרב-תרבותית מניחה כי האדם יכול להיות שותף בכמה הקשרים ומעגלים של זהויות, ולנוע בחופשיות ביניהם.
הוויכוח בנוגע לרב-תרבותיות
עקב תהליכי הגירה יותר ויותר חברות דמוקרטיות בעולם הופכות להיות מגוונות מבחינה אתנית ותרבותית. ויכוח מתנהל בשאלה האם יש לעודד רב-תרבותיות כמדיניות חברתית וממשלתית.
מצדדי הרב-תרבותיות מצביעים על מעלותיה: הקלת תהליך השתלבותם של קבוצות מהגרים ומיעוטים בחברה המרגישים שזהותם מכובדת על ידי אחרים, יצירת אידאולוגיה של סובלנות המאחדת בין חלקי החברה, העשרה הדדית של תרבויות זו את זו ויצירת חברה עשירה ומעניינת יותר מבחינה תרבותית.
מתנגדי הרב-תרבותיות, לעומתם, מצביעים על קשיים וחסרונות אפשריים באימוץ מדיניות מסוג זה: הדגשת הזהות הקבוצתית יכולה להקשות על יחידים להגדיר את עצמם כרצונם, התמקדות בנושא הזהות מסיטה את תשומת הלב מאי שוויון תעסוקתי וכלכלי בין חברי קבוצות שונות, רב-תרבותיות בביטוייה הקיצוניים יכולה לסתור ערכים של חופש ביטוי ושוויון בין המינים.
רב-תרבותיות מול ליברליזם
בניגוד לאידאולוגיית כור ההיתוך, הגישה הרב-תרבותית רואה סכנה גדולה יותר בדיכוי של תרבויות מיעוטים מאשר קיומם של קבוצות בעלות ערכים סותרים באותה מדינה. כך למשל, ויל קימליקה מאמין שהסיכוי שמיעוט לאומי ירצה להקים מדינה עצמאית משלו גדול יותר כאשר המדינה מתעלמת מהאינטרסים החיוניים ביותר שלו. כמו כן, הגישה הרב-תרבותית רואה בהבדלים בין יחידים ובין קבוצות מקור פוטנציאלי להעצמה ולא רק להתנגשויות. הרב-תרבותיות מרחיבה את ההיצע התרבותי (מסעדות, הופעות, פסטיבלים וכדומה) העומד בפני אזרחי המדינה הרב-תרבותית ובכך מעשירה את חייהם. יתרה מזאת, בעידן הכלכלה הגלובלית הרב-תרבותיות מקלה גם על קשרים עסקיים עם מדינות אחרות, ובכך מסייעת להתפתחותה הכלכלית של המדינה.
חסידי הרב-תרבותיות טוענים שהענקת זכויות אדם בסיסיות כגון חופש הביטוי, חופש ההתארגנות, וחופש דת והמצפון לא מספיקה כדי לענות על הצרכים של מיעוטים לאומיים ודתיים. לטענתם, המדיניות הנייטרלית כביכול של הליברליזם הקלאסי ביחס לתרבות מפלה לרעה את קבוצות המיעוט התרבותיות. כך למשל, ההחלטה על שפת הלימוד הרשמית בבתי הספר תפגע במיעוטים אתניים ששפתם שונה מהשפה הרשמית. כמו כן, הפרדת הדת מהמדינה תפגע במיעוטים דתיים (ראו לדוגמה חוק הרעלה). כדי לפצות את המיעוטים התרבותיים חסידי הרב-תרבותיות מציעים להעניק למיעוטים אלה זכויות קבוצתיות במטרה לשמר תרבותם. זכויות אלה כוללות בין השאר זכות לשלטון עצמי, זכות לקביעת כללים פנימיים לחברי הקהילה וניסיון להימנע מחקיקה הפוגעת בתרבותם. כמו כן, התומכים ברב-תרבותיות מדגישים כי על המדינה להעניק הקצבות שיתמכו במגוון של פעילויות תרבותיות של הקהילות השונות החיות במדינה.
בעיני חסידי-הרב תרבותיות הענקת זכויות קבוצתיות נובעת בהכרח מהנחות היסוד של הגישה הליברלית. לטענתם, אין משמעות לאוטונמיה אישית ללא אוטונומיה קבוצתית שכן לאוטונומיה אישית יש משמעות רק בהקשר תרבותי. למשל, הזכות לחיות אורח חיים חקלאי אינה רלוונטית עבור אדם שחי בסביבה עירונית. מנגד, חסידי הליברליזם טוענים כי הגישה הרב-תרבותית חותרת תחת הנחות היסוד של המדינה הליברלית. החשש העיקרי של הליברלים הוא מפני תרבויות לא-ליברליות שיכפו את תרבותן על הרוב או שיפגעו בזכויות האדם של חברים בקהילתן (לדוגמה ילדים ונשים) מכוח הזכויות הקבוצתיות שקיבלו. בריאן בארי, אחד מהמבקרים החריפים של הרב-תרבותיות, טוען כי: "מהות החוק היא הגנה על אינטרסים מסוימים במחיר של אחרים כאשר הם מתנגשים". כאשר מנהגים תרבותיים מסוימים מתנגשים עם ערכים ליברלים של זכויות אדם, יש להעדיף את האחרונים.
ישנן מדינות כמו קנדה ואוסטרליה שמנסות לגשר בין ערכי הליברליזם לבין ערכי הרב-תרבותיות תוך עידוד ביטויים תרבותיים מגוונים, כל עוד אינם עומדים בסתירה לזכויות האדם הבסיסיות.
חינוך רב-תרבותי מול חינוך לרב-תרבותיות
שאלת היחס לרב-תרבותיות רלוונטית למערכות חינוך בעולם כולו. באיזו מידה צריכה המדינה לעודד פלורליזם תרבותי? האם המדינה צריכה להעמיד במרכז כללי משחק דמוקרטיים שיאפשרו את הקיום בצוותא של בני הקבוצות השונות? מדינות שונות נוהגות בדרכים מגוונות בשאלות אלה.
חינוך רב-תרבותי הוא גישה שדוגלת באוטונומיה חינוכית לכל קבוצה תרבותית, מתוך תפיסה רלטיביסטית שלכל התרבויות יש ערך שווה ואין תרבות חשובה יותר. הגישה הזו רלוונטית במיוחד למציאות הישראלית הרב-תרבותית, כפי שקובע פלד: "כל קבוצה אידאולוגית או תרבותית רשאית להתארגן ולהקים בית ספר או רשת של בתי ספר שיתנהלו על פי רוחה.[...]משרד חינוך במדינה בה השסע התרבותי הגיע לגבול עליון שאין למעלה הימנו, צריך להיות צנוע ביומרותיו. עליו להסתפק בעיסוק במנהל ובבקרה מינהלית של בתי הספר ולהיות מנוטרל לגמרי מכל זיקה אידאולוגית והשקפת עולם." אולם, תנאי הכרחי לחינוך רב-תרבותי הוא שהמוסד החינוכי יתן לחניכיו כלים לצאת מהקהילה ולהשתלב בקהילות אחרות, כמו שנקבע בפסק הדין מנחם מענדל אלקסלסי נגד עיריית ביתר עילית.
המבקרים של החינוך הרב-תרבותי טוענים כי בניסיונות שלו להילחם באתנוצנטריות של התרבות השלטת הוא מוביל לאתנוצנטריות של השוליים. האלטרנטיבה שהם מציעים לחינוך הרב-תרבותי היא חינוך לרב-תרבותיות, או חינוך פלורליסטי. חסידי גישה זו מבקשים לבטל הן את האינדוקטרינציה של התרבות השלטת והן את האינדוקטרינציה תרבויות השוליים. בגישה זו המורה "מתווך ערכים" ולא מחנך לערכים.
רב-תרבותיות במערכת החינוך בישראל
אף על פי שמשרד החינוך אימץ את אידאולוגיית כור ההיתוך בעשור הראשון לקיומו (מדיניות ממשלתית שבה נוצר ניסיון להתאים את העולים החדשים לתרבות " הצבר" הישראלי), בפועל התפצל החינוך בישראל בין מספר מערכות אוטונומיות או אוטונומיות-למחצה: החינוך הממלכתי, החינוך הממלכתי דתי, החינוך הערבי עצמאי והחינוך העצמאי. מגמה זו הלכה והתחזקה בשנות התשעים עם העלייה מארצות חבר המדינות ועם עליית מספר הפועלים הזרים.
על פי ריטה סבר מערכות החינוך הפורמליות והלא פורמליות חייבות להכיר בכך שהן פועלות בעידן חדש שבו יש שונות תרבותית גבוהה. לכן הן נדרשות לפתח דיאלוג יצירתי שיתחשב בכל השותפים בלמידה והנושאים הקשורים לתרבותם.
קיימות מספר נקודות מבט ביחס לרב-תרבותיות; נקודת המבט הדמוגרפית מתייחסת אל העובדה שהחברה היא הטרוגנית ומורכבת ממגוון קבוצות; נקודת המבט המבנית מתייחסת להוגנות בחלוקת הכוח בין הקבוצות בחברה; ונקודת המבט האידאולוגית נוגעת ליחס של החברה לריבוי התרבויות שבתוכה. אפשר לומר שבישראל מתקיימת רב-תרבותיות דמוגרפית, אך היא אינה רב-תרבותית במובן המבני משום שקיימים בה קיפוח ואפליה של קבוצות שונות ואין בה חלוקה הוגנת ושוויונית של הכוח. היא גם לא רב-תרבותית במובן האידאולוגי משום שקיימת בה קבוצה תרבותית הגמונית, שכל שאר הקבוצות נחשבות לפחותות ממנה. החברה הישראלית רואה בהטרוגניות הקיימת בתוכה מכשול שיש להתמודד איתו ולא דבר חיובי שניתן ללמוד ממנו.
ניתן להתייחס לשונות התרבותית בחברה באמצעות שישה דפוסים:
שני הדפוסים הבאים מדברים על יחס שווה ערך כלפי כל הקבוצות התרבותיות בחברה:
לעיתים, מודל הפסיפס נראה כמו המודל הריאלי והאפשרי היחידי. במיוחד אם הפער בין הקבוצות גדול עד כדי כך שהן לא מסוגלות להתקרב זו לזו.
פדגוגיה ביקורתית וחינוך לרב-תרבותיות
סוניה נייטו חקרה את הקשר בין פדגוגיה ביקורתית וחינוך לרב-תרבותיות. לשיטתה, כדי שחינוך לרב-תרבותיות יצליח ויוביל לשינוי משמעותי עליו לאמץ פרספקטיבה ביקורתית יותר. פדגוגיה ביקורתית היא גישה שבה סטודנטים ומורים לומדים במשותף ובאופן הדדי על העולם. זוהי דרך מחשבה פתוחה וביקורתית יותר על הלימודים. פדגוגיה ביקורתית מתחילה במקום שבו הסטודנטים נמצאים, כלומר במציאות שלהם, כנקודת התחלה ללימוד. כלומר, הפדגוגיה הביקורתית מכירה בתרבות, בלשון, במצב הכלכלי של התלמידים. היא מעודדת את הניסיון והידע של התלמידים, אף על פי שהניסיון הזה אינו הדרך היחידה להתמודד עם הידע. התלמידים לומדים להיות סקרנים, לחקור, לשאול ולהפוך לפותרי בעיות. התפיסה היא שלבעיה אין פתרון אחד נכון, שכן ניתן לראות את אותה בעיה מכמה נקודות מבט. המטרה של הפדגוגיה הביקורתית היא לאפשר לתלמידים לראות ולהכיר את המציאות בדרך יותר מלאה, כאשר לתלמידים יש הזדמנות לבחון סיטואציות ואירועים מכמה נקודות מבט. כאשר התלמידים מנתחים באופן ביקורתי ושואלים שאלות על חומר, הלימודים, הרעיונות והפעולה עולים בהדרגה.
העצמה בחינוך מציעה הגדרה מחדש של היחסים בין מורים ותלמידים, הורים ומנהלים. היא מובילה להצלחה בלימודים והתקדמות אישית אך זו אינה מטרתה העיקרית. המטרה המרכזית היא להפוך את התלמידים לביקורתיים ולהמריץ אותם לפעול לשינוי חברתי. העצמה היא גם המטרה וגם התוצאה של פדגוגיה ביקורתית, והיא גם הצד השני של מטבע השליטה. כשכוח בא לידי ביטוי בשליטה משתמשים בו כדי לשלוט. כשהוא בא לידי ביטוי בהעצמה, משתמשים בו כדי לשחרר ולפעול פעולה חברתית.
פריקת כתף
פריקת כתף (glenohumeral dislocation) היא פציעה בה עצם הזרוע מתנתקת מעצם השכם. כ-95% מפריקות הכתף הן קדמיות, כשעצם הזרוע נמצאת קדמית מדי לשקע המתאים לה בעצם השכם. בדרך כלל הפריקות יגרמו לנפגע להחזיק יד מסובבת כלפי חוץ. מטופל עם פריקות כתף חוזרות לרוב ילווה בממצא קליני : 50% ידגימו קרע בגיד ופגיעה שרירית במייצבי כתף עד גיל 40, וכ-80% ידגימו קרע בגיד ופגיעה שרירית במייצבי הכתף מעל גיל 60. תיתכן פגיעה בעצב השחי (axillary nerve), ולאחר 10 שנים מתפתחת אטרופיה שרירית אצל 20% מהנפגעים.
פגיעות נילוות
בזמן פריקה ייתכנו פגיעות במבנים שונים במפרק:
טיפול ופרוגנוזה
7-10 ימים ללא תנועת כתף על מנת לאפשר החלמה לקופסית המפרק. תנועתיות מוקדמת ככל הניתן כדי להימנע ממצב של כתף קפואה (Frozen Shoulder).
ככל שהפגיעה בגיל מבוגר יותר גובר הסיכון לכתף קפואה. טיפול אגרסיבי ומהיר נוסה עם ספורטאים ונמצאה שכיחות של 90% במקרי פריקת כתף חוזרת. כיום, לטיפול ניתוחי של תיקון הלברום (חומר סחוסי) הפגוע בכתף יש סיכוי הצלחה של 95%.
קליאוביס וביטון
"קליאוביס וביטון" הם דמויות מן המיתולוגיה היוונית. זהו גם השם המקובל לשני פסלי אבן המתארים דמויות אלה. הפסלים, אשר נוצרו בארגוס, פוסלו בשנת 580 לפנה"ס בקירוב וגובהם כ-2 מטרים. הם נמצאו בעת חפירה ארכאולוגית בעיר דלפי והם מוצגים כיום במוזיאון הארכאולוגי בה. כתובת בבסיס הפסלים מזהה אותם כבני דמותם של ביטון וקליאוביס ואת פולימידס מארגוס כפסל. קיומה של כתובת כזו היא ייחודית לתקופת עשייתם המוקדמת של הפסלים. מלבד כתובת זו, אין הוכחות נוספות לקשר בין פסלים אלו לדמויות.
במיתולוגיה, קליאוביס וביטון היו בניה של קידיפה, כוהנת של האלה הרה. על פי המיתולוגיה היוונית הסיעו השניים את אמם לראות את פסל האלה מאת פוליקליטוס, אשר הוצב במקדש בארגוס. לאחר מות השוורים אשר נשאו את העגלה, נשאו הבנים את העגלה ועליה אימם. בסופו של המסע המפרך התפללה האם לאלה וביקשה מהרה להשיב לבניה כגמולם ולהעניק להם את המתנה הטובה ביותר שיכול אל להעניק לבני אדם. הרה גרמה לבנים למות בשנתם ואכן בנייה של קידיפה נפלו על הארץ מתים ועל פניהם חיוך. הרודוטוס אשר תיאר את הסיפור בכרך הראשון של "היסטוריה", מציין כי תושבי ארגוס תרמו צמד פסלים בדמותם למקדש אפולו בדלפי.
צמד פסלים אלו, מטיפוס פסלי "הקורוס", מציג עדיין את השפעתו של הפיסול המיצרי על האמנות היוונית. הדמויות מפוסלות בעירום - הן ניצבות כדמויות חזיתיות, רגלם השמאלית מושטת קדימה, בדומה לפסלים המצריים. גופם מוצק ומרובע, ופרטים אנטומיים שונים מופיעים כחריטה על הפסל ולא כפיסול ניפחי. דוגמאות לכך ניתן לראות למשל בעיצוב הברכיים או צלעות הגוף או בתיאור העיניים. פניהן מציגות מבט אטום וניתן להבחין בניצוצי "החיוך הארכאי". שיערם הוא גושי ומעוצב כדגם, באופן המזכיר את תיאור מצנפת הראש של פסלים מצריים.
הערות שוליים
Biton
סאן רייז
סאן רייז (ביפנית: 株式会社サンライズ) הוא אולפן אנימציה יפני, שנוסד בשנת 1972. מטה החברה ממוקם כיום ברובע סוגינאמי שבטוקיו.
הפקות בולטות לאורך השנים כוללות בין היתר את גנדאם, קאובוי ביבופ, קוד גיאס ואינויאשה.
לאורך השנים החברה הייתה מעורבת בעיקר ביצירת סדרות וסרטים מקוריים. לאולפני סאן רייז גם חברת בת (סאן רייז אינטראקטיב) אשר ממוקדת בפיתוח משחקי הווידאו של זיכיונות האולפן.
בשנת 2007 חלק מעובדי החברה פרשו ממנה והקימו "ברידג'".
אליצור רמלה (כדורסל נשים)
בליגת העל
הקבוצה הצטרפה לליגת העל בעונת 1992/1993, וכבר באותה עונה דורגה בצמרת והפסידה בגמר הגביע לאליצור חולון. הזכייה הראשונה באליפות הייתה בסוף עונת 1995/1996, כאשר שחקניותיה הבולטות היו אורלי גרוסמן ולימור מזרחי שכיכבו גם בנבחרת ישראל. רמלה זכתה בתואר על חשבונה של אליצור חולון שזכתה ב-19 האליפויות שלפני כן.
החל מאותה עונה היא הפכה לאחת הקבוצות הדומיננטיות בליגה. עד 1998 הייתה לה יריבות ספורטיבית עם אליצור חולון, אך החל מ-1999 היריבות מול א.ס. רמת השרון הייתה היריבות הבולטת יותר בגלל ירידת קרנה של אליצור חולון. בשנת 2007 גברה רמלה על רמת השרון בגמר גביע המדינה, וכך גם ב-2008.
הקבוצה זכתה בדאבל בעונת 2002/2003.
ב-2005 פורקה הקבוצה, אך שבה לליגת העל לאחר עונה אחת, עם עלייתה מהליגה הלאומית של הקבוצה שהוקמה מחדש לאחר איחוד עם קבוצת הבת ונקראה אליצור 'אחווה' רמלה.
בעונת 2009/2010 התמנתה נועה רקנאטי לתפקיד המאמנת, והובילה את הקבוצה למקום השלישי. הקבוצה העפילה לגמר גביע המדינה, אך נוצחה על ידי אלקטרה רמת השרון. בשלב הפלייאוף, הודחה רמלה בשלב חצי הגמר לאחר הפסד 1–3 למכבי אשדוד.
בעונת 2011/2010 זכתה הקבוצה בשלושה תארים: באליפות המדינה, אחרי שניצחה בגמר הפלייאוף את מכבי אשדוד, בגביע המדינה אחרי שניצחה את מכבי רמת חן וגם בגביע היורוקאפ לאחר שניצחה בגמר את קבוצת אראס הצרפתית בדרך לגמר היא הדיחה את גראן קנריה הספרדית ברבע הגמר ואתנייקוס היוונית בחצי הגמר. בכך הייתה לקבוצת כדורסל הנשים הראשונה בישראל שזכתה בתואר אירופאי ובטרבל. כמו כן שחקנית הקבוצה ליקו וילינגהאם נבחרה ל-MVP של ליגת היורוקאפ, והשחקנית טנישה רייט, נבחרה לחמישייה הראשונה. באוקטובר 2011 הפסידה אליצור רמלה למחזיקת היורוליג, סלמנקה, במשחק הסופרקאפ האירופי היוקרתי. בסיום העונה, הגיעה הקבוצה עד לסדרת הגמר של אליפות הליגה, אך הפסידה לקבוצת מכבי בנות אשדוד 3-2. בעונת 2012/2013 זכתה באליפות התשיעית בתולדותיה, לאחר שניצחה 2–3 בסדרת הגמר את מכבי בנות אשדוד. בעונת 2013/2014 זכתה בגביע המדינה החמישי בתולדותיה. בחודש אפריל 2014 הגיעה הקבוצה למעמד גמר הפלייאוף והפסידה 1–3 למכבי בנות אשדוד. המאמן עדן ענבר אימן את הקבוצה משך 5 עונות וזכה לאהדה גדולה מהקהל של הקבוצה.
אוהדי אליצור 'אחווה' רמלה עברו מקבוצת האם שפורקה ב-2015 לאליצור 'נווה דוד' רמלה מהליגה הלאומית בכדורסל נשים והציבו לעצמם מטרה להשיב את אליצור רמלה לליגת העל בכדורסל נשים. הקבוצה הצליחה במטרתה ובאפריל 2017 העפילה לליגת העל. הקבוצה חזרה לשחק בליגת העל החל מעונת 2017/18 ומכונה אצל רבים "אליצור רמלה". בעונת 2018/2019 זכתה הקבוצה באליפות המדינה בפעם העשירית עם ניצחון 0:3 בסדרת הגמר על מכבי בנות אשדוד וגם בגביע המדינה בפעם השישית בהיסטוריה בניצחונה במשחק הגמר 58:72 על מכבי רמת חן, ובכך השלימה דאבל וחזרה למרכז הבמה בכדורסל הנשים הישראלי. בעונת 2019/20 לקבוצה הצטרפה השחקנית ירדן דנן שחזרה מארצות הברית. בעונת 2021/2022 זכתה הקבוצה באליפות המדינה בפעם ה-11 עם ניצחון 3–2 על מכבי בנות אשדוד, אליסה בארון זכתה ב- MVP של סדרת הגמר.
בעונת 2022/2023 רמלה התחילה במוקדמות היורוליג אך לא העפילה, בהמשך העונה העפילה לשלב שמונה הגדולות במפעל היורוקפ, וסימה במקום השני בליגה הסדירה. רמלה ניצחה 2–3 בסדרת הגמר של העונה על מכבי בנות אשדוד והקנה לה אליפות שנייה ברציפות ו-12 בתולדותיה. שאקירה אוסטין נבחרה ל- MVP של העונה.
סגל הקבוצה
מעודכן ל-1 בינואר 2023
שפלת יהודה
שְׁפֵלָת יהודה (או בקיצור: הַשְּׁפֵלָה) היא אזור גאוגרפי בישראל במעבר בין הרי יהודה למישור החוף. גבולותיה: במזרח - הרי יהודה - הרים תלולים וגבוהים (ומכאן שמה - שפלה - נמוכה יחסית), במערב - המעבר ההדרגתי למישור החוף, בצפון מזרח - שולי הר שומרון ואזור מעבר אפק-ראש העין (עמק איילון ותוואי נחל איילון), בצפון מערב - ראשון לציון, בדרום - צפון הנגב (אזור נחל שקמה).
אורכה כ-55 ק"מ, רוחבה הממוצע כ-10–15 ק"מ וגובהה 20–460 מטר מעל גובה פני הים.
האקלים של צפון השפלה לח וקריר יותר מהאקלים שבדרומה. כמות הגשמים הממוצעת בשפלה היא מ-250 מילימטרים בדרומה ועד 500–600 מילימטרים בצפונה. הטמפרטורה הממוצעת השנתית בשפלה גבוהה מזו שבמישור החוף ובקיץ שורר בשפלה חום כבד, בדרך כלל, מכיוון שרוח הים כמעט אינה מגיעה אליה.
גאולוגיה
המאפיין הבולט של אזור השפלה הוא הסלעים הרכים בה. השפלה בנויה בדרך כלל מסלעי קירטון רכים, המכוסים בקרום גירני קשה המוכר בשם נארי. זאת לעומת הרי יהודה, הבנויים מאבני גיר ודולומיט קשים. ההבדלים בין השפלה לבין הרי יהודה נובעים מהעובדה כי שני אזורים אלו נוצרו בשני עידנים גאולוגיים שונים, כאשר היווצרות הרי יהודה קדמה להיווצרות השפלה.
בין הנחלים העוברים בשפלה נמצאים - נחל שקמה, נחל לכיש ונחל שורק.
נהוג לחלק את השפלה לשתי רצועות אורך:
חי וצומח
רובו הגדול של שטח השפלה מתאפיין בחורש ים תיכוני, לרוב מחברת חרוב מצוי ואלת המסטיק. באזורים מסוימים מתקיימת גם חברת אלון מצוי. אולם כריתת החורש הטבעי, הרעייה וההתיישבות באזור השפיעו באופן ניכר על הצומח והותירו שרידים לחורש המפותח שהיה כאן נחלת העבר. השפלה פורחת בעיקר בחורף והאביב, בין הפרחים הבולטים נמנים כלנית מצויה בצבע אדום, רקפת מצויה ותורמוס ההרים בצבע כחול-סגול.
התיישבות
במהלך תקופת הברונזה הלכו והתגבשו בשפלה ערים גדולות, שהתלים שלהן עומדים ברובם עד ימינו. העיר הגדולה בדרום השפלה הייתה לכיש, במרכזה ירמות ובצפונה גזר. שמות הערים באזור נזכרים לראשונה בכתבי המארות המצריים, ולאחר מכן במכתבי אל-עמארנה, בתקופה שקדמה בכמה מאות שנים לציונם במקרא. השפלה הצטיירה בעיני האנשים בעת המקרא כאזור העשיר בשטחים המתאימים לעיבוד חקלאי, לעומת שטחי ההר הקשים לעיבוד, וזו הסיבה המרכזית להתפתחותן של ערים גדולות באזור זה.
בתחילת תקופת ההתנחלות השפלה הייתה מצויה תחת השפעתם של הפלשתים והכנענים. אזור צפון השפלה חולק בתחילה לשבט דן ודרומה לשבט יהודה. לאחר הקמת ממלכת ישראל המאוחדת התקיים מאבק בין אנשיה לפלשתים, במהלכו נעה השליטה בשטחי השפלה בין ממלכות אלו. לאחר התבססות ממלכת יהודה כממלכה עצמאית התפרסו תושביה מערבה לכיוון השפלה, לאחר שגילו את הפוטנציאל החקלאי וההתיישבותי הטמון בה:. בין ערי השפלה המרכזיות הנזכרות בתנ"ך בימי השופטים ובתקופת בית ראשון נמנות לבנה, מקדה, עדולם, שוכה, עזקה, קעילה, בית שמש, זנוח, צרעה, אשתאול, אילון, שעלבים, חדיד, נבלט וגמזו. כמו כן, היווה האזור מוקד לאירועים מכוננים, כגון עלילות שמשון הגיבור וקרב דוד וגלית בעמק האלה.
לאחר אובדן עצמאות ממלכת יהודה התיישבה בדרום אזור השפלה אוכלוסייה אדומית, ושמו של חלק זה נקרא באותה עת "אדומיאה". בנוסף להם התקבצו בשפלה פיניקים מאזור צידון, כחלק מהתפשטותם לצורכי מסחר, ומאזור זה היו גם יוצאים סוחרים למצרים. בזמן שלטון החשמונאים, שמקורם ביישוב מודיעין שבשפלה, נכבש האזור על ידי יוחנן החשמונאי, והאדומים שבו הוכרחו להתגייר. גיור זה היה שנוי במחלוקת, אך בסופו של דבר ידוע על צאצאי הגרים האדומיים שלקחו חלק פעיל במרד הגדול. המלך הורדוס, יליד העיר מרשה שבשפלה, היה גם הוא בנם של גרים אדומיים, וייתכן כי זו האחת הסיבות ליחס האמביוולנטי של החכמים כלפיו. במהלך המרד הגדול נכבש אזור השפלה בידי אספסיאנוס טרם הטלת המצור על ירושלים.
בתקופת מרד בר כוכבא נודעה חשיבות רבה לאזור השפלה. אזור זה התבסס כאחד ממעוזי המרד, ובהמשך אף זכו המורדים לשליטה מלאה ביהודה ובשפלה. המסלע הרך של השפלה סייע להכנות למרד. הלוחמים ניצלו חללים תת-קרקעיים קיימים כגון בורות מים, קולומבריומים ועוד, וחיברו בין חללים סמוכים על ידי חציבת מחילות מסתור צרות ונמוכות המקשות על הרומאים לעבור בהן. מערכות המסתור בחלקן מורכבות מאוד, בעלות הסתעפויות רבות וכמה מפלסים של מחילות ומערות. בחללים עצמם הכינו מאגרי מזון, מים ותחמושת, ובפרוץ המרד הסתתרו בהם בין תקיפה לתקיפה. המרד אכן הצליח מאוד בתחילה, ומצביא רומאי הובא במיוחד מסקוטלנד על מנת להתמודד עם המורדים. אחת מהדרכים שבה נקט הייתה איתור פתחי המערות ושריפת ענפים ירוקים בפתח, באופן שגרם למסתתרים לצאת או למות בחנק בפנים. המרד דוכא לבסוף ביד קשה, והאזור כמעט שהתרוקן מיהודיו. בתלמוד ובמדרש נזכרות שלוש עיירות יהודיות גדולות מאוד בשפלה שחרבו במהלך המרד - כפר ביש, כפר דיכרין וכפר שחליים.
במהלך התקופה הרומית והביזנטית שימשה אמאוס כעיר המחוז של צפון השפלה, ובית גוברין שימשה כעיר המחוז של דרום השפלה, ובה נבנה גם אמפיתיאטרון גדול. בתקופה זו המשיך להתקיים בחלק מיישובי השפלה יישוב יהודי, לצד אוכלוסייה נכרית גדלה והולכת, כאשר הריכוז הסמוך של יישובים יהודיים גדולים היה בדרום הר חברון. לצורך קביעת הלכות במצוות התלויות בארץ, נדרשו חז"ל לא אחת להגדרת תחומי השפלה, וקבעו אותם כך: (ירושלמי, שביעית, כה, ב).
מרבית היישובים בשפלה נבנו לאורך ההיסטוריה על גבעת הכורכר שבמזרחה. העדפת הגבעות נובעת מן האפשרות הנוחה להגן על יישוב מוגבה, העובדה שמגיעה אליהן רוח ים המצננת את האוויר, והעובדה שבימי גשמים אין נוצרות שם ביצות. היישוב היהודי כיום בשפלה ותיק למדי בחלקה הצפוני, וראשיתו במושבות העלייה הראשונה בסוף המאה ה-19, וחדש יותר בחלקה הדרומי.
דבורנית נאה
דבורנית נאה (שם מדעי: Ophrys fuciflora subsp. bornmuelleri) היא גאופיט ממשפחת הסחלביים.
מאפיינים
לצמח פקעות שורש. עליו מוארכים ודמויי אזמל. אורך עמוד התפרחת הוא 15–50 ס"מ ויותר. בתפרחת 3–15 פרחים חסרי דורבן. על השפית, ככל שאר בני הסוג, מצוירת דמות דבורה, ובמרכז השפית ישנו כתם דמוי האות האנגלית H. אורך השפית הוא בערך סנטימטר אחד. לדבורנית הנאה אין בית גידול מועדף. מאביקיה הם זכרי דבורים שהצמח מרמה.
הדבורנית הנאה נפוצה במזרח התיכון ובעיראק. תפוצתה של הדבורנית הנאה בישראל כוללת את הרי יהודה, השומרון, הכרמל, הגליל וסביבתו והחרמון; אך ניתן למצוא את המין הזה בעיקר ב"גבעת ההגנה" בכרמל, הר אדיר בגליל העליון, הר הטייסים בהרי יהודה, וריכוז קטן ב"שביל הפסגה" בהר מירון.
מפרץ גינאה
המפרץ נחשב למרכז הגאוגרפי של פני כדור הארץ, מאחר שבו נפגשים קו הרוחב 0 (קו המשווה) וקו האורך 0 (קו גריניץ') בנקודה המכונה נאל איילנד.
מקור שמו של המפרץ הוא בשם הקולוניאלי של חופי אפריקה באזור זה – שנקרא בעבר "גינאה העליונה". שם זה עדיין מופיע בשמות שלוש מדינות באפריקה: גינאה, גינאה ביסאו וגינאה המשוונית. האחרונה שבהן היא היחידה ששוכנת לחופי המפרץ.
בין הנהרות הנשפכים למפרץ זה נמצאים נהר ניז'ר, נהר הוולטה ונהר הקונגו.
עונת 2005/2006 בגביע יול"ב
עונת 2005/2006 בגביע יול"ב הייתה העונה הרביעית של תחרות אירופית לקבוצות כדורסל והיא אורגנה על ידי יורוליג בסקטבול.
המשחק הראשון התקיים ב-8 בנובמבר 2005 ומשחק הגמר הסתיים ב-11 באפריל 2006. בתחרות השתתפו 24 קבוצות.
בסדרת הגמר של התחרות ניצחה דינמו מוסקבה וזכתה בגביע בפעם הראשונה בתולדות המועדון. בעקבות כך היא קיבלה את הזכות להשתתף בעונת 2006/2007 ביורוליג.
מתכונת התחרות
בתחילת התחרות התקיימו משחקים ב-4 בתים בשיטת מפגש כפול בין קבוצות הבית. 16 קבוצות (4 מכל בית) העפילו לפלייאוף שהתקיים בשיטת משחק בית/משחק. משחק הגמר התקיים במגרש שנקבע בתחילת התחרות.
לתחרות הוזמנו קבוצות ממדינות הבאות:
ישראל בתחרות
הפועל ירושלים החלה את התחרות בבית ג', סיימה אותו במקום השני והעפילה להמשך התחרות. היא הגיע למשחקי חצי הגמר בהם הפסידה לדינמו מוסקבה.
NGC 4365
NGC 4365 היא גלקסיה אליפטית בקבוצת הכוכבים בתולה, הנמצאת במרחק של כ-70 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לצביר הבתולה.
היסטוריה
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 10.5, והיא התגלתה ב-13 באפריל 1784 על ידי האסטרונום ויליאם הרשל, שכלל אותה ברשימת הערפיליות שפרסם בשנת 1786 תחת הציון I.30. הוא תיאר אותה כבהירה מאוד, גדולה למדי, מעט מאורכת ובעלת צורה לא סדורה. בנו, ג'ון הרשל, צפה בה גם כן מספר פעמים, והכניס אותה לקטלוג הערפיליות שפרסם בשנת 1833 תחת הציון 1232, כשהיא מתוארת כבהירה מאוד, עגולה ומתבהרת, בהתחלה בהדרגה ואז בחדות, בכיוון המרכז. הוא הכניס את הגלקסיה גם לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים שפרסם בשנת 1864 תחת הציון GC 2921 ובשנת 1888 ג'ון דרייר הכניס אותה לקטלוג הכללי החדש, תחת הציון NGC 4365, כאשר היא מתוארת כבהירה למדי, די גדולה, טיפה מאורכת ובעלת מרכז שמתבהר בחדות.
תצפית
הגלקסיה נמצאת כ-8.6 מעלות ממערב-צפון-מערב לכוכב δ בבתולה וכ-9.7 מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב פורימה. כמעלה וחצי מצפון-מזרח לה נמצאת M49, כ-2.5 מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאות NGC 4526 ו-NGC 4535 וכ-2.9 מעלות מדרום-דרום-מערב לה נמצאת M61, כולן גלקסיות השייכות גם כן לצביר הבתולה.
תכונות
אורכה הזוויתי של NGC 4365 הוא כ-6.9 דקות קשת, שממרחקה שקול לקוטר של יותר מ-140,000 שנות אור, כ-40% יותר מהקוטר של שביל החלב. מסתה לעומת זה מוערכת בכ- מסות שמש בלבד, מעט יותר מרבע מסת שביל החלב, כאשר למעלה מ-70% ממסתה או כ- מסות שמש, היא מסת הכוכבים שבגלקסיה. בדומה לגלקסיות אחרות מסוגה, בגלקסיה אין הרבה גז ואבק, ולכן יצירה של כוכבים חדשים מתרחשת בקצב נמוך שמוערך בכ-5 מאיות של מסת שמש בשנה, או מסת שמש בכ-20 שנים. בהתאמה לכך, אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה יחסית עם גיל ממוצע של כ-12 מיליארד שנים. לגלקסיה צורה אליפסואידית כאשר שלושת צירי הסימטריה שונים זה מזה באורכם, בעוד שלגלקסיות אליפטיות רבות צורה ספרואידית. במרכז הגלקסיה נמצא חור שחור על-מסיבי עם מסה שמוערכת בכ-400 מיליון מסות שמש. לגלקסיה יש מערכת עצומה של צבירים כדוריים שמספרם מוערך בכ-2,500. חלק מהצבירים יוצרים מעין רצועה הנמתחת מ-NGC 4365 לכיוונה של הגלקסיה הסמוכה NGC 4342, שנמצאת כשליש מעלה מדרום-מערב לה. ככל הנראה שתי הגלקסיות חלפו במרחק קטן זו מזו ו-NGC 4365, הגדולה מבין השתיים, קרעה מ-NGC 4342 חלק מהצבירים הכדוריים שלה וכן כוכבים ותווך בין-כוכבי מחלקיה החיצוניים.
מרחקה של NGC 4365 משביל החלב גדול בכ-15 מיליון שנות אור מהמרחק הממוצע של הגלקסיות שבצביר הבתולה, כך שהגלקסיה נמצאת למעשה מעבר לצביר. לגלקסיה מהירות רדיאלית של 1,243 קילומטר בשנייה, דומה למהירות הרדיאלית הממוצעת של צביר הבתולה, כ-1,100 קילומטר בשנייה, כך שהיא נעה במהירות נמוכה ביחס לצביר עצמו.
אברהמי
אברהמי הוא שם משפחה עברי שפירושו "בן אברהם".
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן
בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן בגבעת השלושה הוא בית הספר המחוזי הראשון של זרם העובדים. נוסד ביוזמת רוזה כהן, אמם של יצחק רבין ורחל רבין-יעקב, כבית ספר המשך לבתי החינוך לילדי העובדים.
היסטוריה
בית הספר נפתח בסתיו 1934 בקיבוץ גבעת השלושה הישן (כיום בפתח תקווה). בתחילה הוקם בית הספר באופן זמני בתוך הקיבוץ כמוסד דו-שנתי שממנו המשיכו תלמידים רבים לבית הספר החקלאי כדורי. לאחר שנמצאה עבורו קרקע מתאימה ליד הקיבוץ, הפך בית הספר למוסד ארבע שנתי ולמקום לימוד של מספר ענפי משק חקלאיים: גידולי שדה, גפן, הדרים, לול, רפת, עיזים ומכוורת. בית הספר איפשר מגורים בתנאי פנימייה והתאפיין ברוח החלוציות והיצירה, בחינוך לעבודה, בחיי חברה עשירים ובעיצוב דמות המפעל החינוכי מתוך התלהבות, מסירות ואמונה. לימודי הטבע נלמדו מתוך מגמה ליצור קשר נפשי לטבע ולמולדת. על בית הספר ותלמידיו נרקמו סיפורים וצ'יזבאטים כמיטב מסורת הפלמ"ח.
מנהל בית הספר היה יהודה ארליך ועל סגל המורים נמנו: מרדכי פרידמן, יצחק דמיאל, שמואל יוסף פנואלי, זאב זמירי, יהושע קוגלר, שמואל שלמון, יהודה מלין, ברוך אייזנשטדט, יוסף בורשטיין, יוסף קריספין ומאיר כהן.
בית הספר נסגר עם פרוץ מלחמת העצמאות. המשיך אותו בית המדרש למורים וגננות בגבעת השלושה - לימים סמינר ע"ש אליעזר שיין. כיום פועלים במקום חווה לחינוך חקלאי ולימודי הסביבה לילדי פתח תקווה, בית ספר ארצי לעובדי חינוך ונוער של משרד החינוך וכן מוסדות אזוריים נוספים.
רבים מתלמידי בית הספר המחוזי והסמינר נפלו במלחמות ישראל.
המאבק לשימור המקום
בתחילת המאה ה-21 הגישה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של פתח תקווה המלצה לשנות את ייעוד הקרקע כדי לאפשר בנייה רוויה למגורים במקום. מספר גופים (וביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, החברה להגנת הטבע, השדולה החברתית-סביבתית בכנסת, עמותת "פתח תקווה זה אני", עמותת אדם טבע ודין ואחרים) הגישו התנגדויות לתוכניות בתמיכת עצומה שנחתמה על ידי רבים מתושבי העיר. ב-2007 החליטה הוועדה לשימור אתרים בפתח תקווה לפעול לשימור המקום
אתרים היסטוריים
בשיתוף עיריית פתח תקווה והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל הוכרז שטח החווה החקלאית כאתר מורשת והוצבו בו מספר שלטים כחולים של המועצה שמוסרים מידע על המבנים ההיסטוריים במקום:
פי ג'יי הארווי
פולי ג'ין הארווי (באנגלית: Polly Jean Harvey; נולדה ב-9 באוקטובר 1969) היא מוזיקאית וכותבת שירים אנגלייה. גדלה בדורסט, ובהיותה נערה הקימה להקה אשר נשאה את שמה יחד עם המתופף רוב אליס והבסיסט איאן אוליבר, אשר הוחלף במהרה על ידי סטיב וואהן. השלישייה הוציאה את אלבומה הראשון, Dry, בשנת 1992. וואהן ואליס עזבו את הלהקה לאחר הוצאתו של האלבום Rid of Me בשנת 1993, והארווי המשיכה כאמנית סולו.
בנוסף צברה גם שבע מועמדויות בטקס פרסי המוזיקה הבריטית, חמש מועמדויות לגראמי ועוד שתי מועמדויות לפרס המרקיורי. המגזין רולינג סטון הכריז עליה כזמרת וכותבת השירים החדשה הטובה ביותר לשנת 1992 וכאמנית השנה בשנת 1995, ומיקם שניים מאלבומיה ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים שהתפרסמה בו. סקר שנערך בשנת 2002 במגזין Q הציב אותה בראש רשימת אמניות הרוק הטובות ביותר. בשנת 2013 התקבלה הארווי כחברה במסדר האימפריה הבריטית.
ראשית חייה
הארווי נולדה בדורסט, אנגליה. היא בתם של פסלת ובנאי וגדלה בחוות כבשים קטנה. בגיל מוקדם הוריה הציגו בפניה את סגנונות הבלוז, הג'אז והארט רוק, מה שהשפיע עליה לאחר מכן. מאוחר יותר היא נהגה להקשיב ל-Soft Cell ולדוראן דוראן. בנעוריה היא נהייתה מעריצה של להקות האינדי והפאנק מארצות הברית, הפיקסיז וטלוויז'ן, אך לא, כפי ששיערו מבקרים רבים, של פטי סמית'; הארווי כינתה את ההשוואות הרבות בינה לבין סמית' "עיתונאות עצלה". מאוחר יותר טענה שקיבלה השראה ממוזיקה עממית רוסית, ומהמלחין האיטלקי אניו מוריקונה, שהתפרסם כאמן פסקולים.
היא למדה לנגן בסקסופון במשך שמונה שנים, וניגנה בסקסופון ובגיטרה, בנוסף לקולות ליווי, ללהקות הראשונות שלה בסומרסט, בהן גם Automatic Dlamini, להקתו של ג'ון פאריש, שאיתו היא שיתפה פעולה שנים לאחר מכן. בגיל 17 היא סיימה את לימודיה בבית הספר והחלה לכתוב שירים. על תקופתה ב-Automatic Dlamini אמרה הארווי: "לא יצא לי לשיר יותר מדי אבל פשוט הייתי שמחה ללמוד איך לנגן בגיטרה. כתבתי הרבה במהלך הזמן שהייתי איתם אבל השירים הראשונים שלי היו גרועים. הקשבתי להרבה מוזיקת פולק אירית באותו הזמן, אז השירים היו בסגנון הזה. זה היה עידנים לפני שהרגשתי מוכנה להופיע עם השירים שלי לפני אנשים אחרים".
עד אותו זמן הארווי השלימה קורס באמנות במכללה ליד ביתה, ונרשמה ללמוד פיסול בלונדון, כאשר טרם החליטה מה תהיה הקריירה העתידית שלה.
ראשית הקריירה
הארווי הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Dress", בלייבל העצמאי Too Pure באוקטובר 1991. המבקר האורח במגזין Melody Maker ג'ון פיל בחר בו לסינגל השבוע ואמר כי הוא העריץ "את הדרך שבה פולי ג'ין נראית שבורה על ידי המשקל של שיריה וסידוריה, כאילו האוויר באמת נשאב מהם... מעורר הערצה אם לא תמיד מהנה". באביב שלאחר מכן היא הוציאה סינגל שני, "Sheela Na Gig", שזכה לאותה מידה של הערכה, ואת האלבום הראשון שלה עם השלישייה, "Dry". הרוק הגולמי והכבד של השלישייה - ששילב אלמנטים של פאנק, בלוז וגראנג' - זכה במהרה לביקורות משבחות ולהערצה אדוקה בשני הצדדים של האוקיינוס האטלנטי.
היא משכה אש באפריל 1992 כשהופיעה ללא חולצה על השער של המגזין הבריטי NME. הארווי התחמקה במהרה מלהיות מאומצת בתור דוברת של פמיניזם, כשאמרה למגזין Vox: "לא הייתי קוראת לעצמי פמיניסטית משום שאני לא מבינה את המושג או את המטען שהוא נושא עמו. אני מרגישה שממש אצטרך ללכת אחורה וללמוד את ההיסטוריה שלו כדי לשייך את עצמי לתנועה, ואני לא מרגישה את הצורך לעשות כך. אני אעדיף בהרבה פשוט להמשיך ולעשות דברים בדרך בה אני עושה אותם". לאחרונה יותר היא אמרה: "אני אף פעם לא חושבת על פמיניזם. זאת אומרת, זה לא עובר במוחי. אני בהחלט לא חושבת במונחים של מגדר כאשר אני כותבת שירים, ולעולם לא היו לי בעיות מהתוצאה של היותי אישה שלא יכולתי להתמודד איתן. אולי אני לא מכירה תודה מספיק לדברים שהיו לפניי. אבל אני לא חושבת שיש איזה שהוא צורך להיות מודעת להיותך אישה בעסק הזה. זה פשוט נראה בזבוז זמן".
לאחר מכן הארווי חתמה בחברת התקליטים Island, לאחר מלחמת הצעות מלייבלים גדולים. בשנת 1993, היא הוציאה שני אלבומים במהירות רבה: Rid of Me (שהופק על ידי סטיב אלביני) עם השלישייה המקורית; ומאוחר יותר באותה השנה, ההוצאה העצמית של Four-Track Demos, שכלל גרסאות דמו לשמונה מהשירים שהופיעו ב-Rid of Me, בנוסף לשש רצועות שלא שוחררו לפני כן.
1993–1999
אחרי עזיבתם של אליס וואהן באוגוסט 1993, הארווי יצאה לקריירת סולו וחיפשה אחר שיתופי פעולה עם מוזיקאים אחרים. "To Bring You My Love" (שיצא ב-1995) הופק על ידי Flood וג'ון פאריש, והיה הצלחה ברחבי העולם, כשמכר מעל למיליון עותקים. האלבום היה בסגנון יותר בלוזי מקודמיו. הוא כלל מיתרים, אורגן חשמלי וסינתיסייזרים. הסינגל "Down by the Water" היה ללהיט מפתיע במצעדי רוק מודרני. האלבום זכה לביקורות חיוביות מאוד ונבחר לאלבום השנה על ידי המגזינים The Village Voice, רולינג סטון, USA Today, People, הניו יורק טיימס והלוס אנג'לס טיימס. הארווי נבחרה גם לאמנית השנה על ידי רולינג סטון. האלבום דורג במקום השלישי ברשימת 90 האלבומים הגדולים של שנות ה-90 שפורסמה במגזין Spin.
באותה התקופה הארווי החלה להתנסות עם תדמיתה ולפתח סגנון תיאטרלי, כמעט כמו קברט, להופעותיה החיות. סגנון זה כלל הופעות בחליפת חתול ורודה, פאות, איפור ערפדי (הכולל ריסים מלאכותיים בין השאר), ושימוש באביזרי במה כמו מטאטא. היא דיברה על כך בשנת 1996 בריאיון למגזין Spin: "זהו השילוב הזה של להיות אלגנטית למדי ומצחיקה ומעוררת בחילה, הכול באותו הזמן, שמושך אותי. אני למעשה מוצאת שלבישת איפור כזה, מרוח לגמרי, זה דבר יפה מאוד. אולי זה פשוט חוש היופי המעוות שלי". לעומת זאת, היא אמרה לאחר מכן למגזין Dazed & Confused, "זה היה סוג של מסכה. זו הייתה מסכה באופן חזק יותר ממה שאי פעם היה לי. הייתי מאוד אבודה כאדם, בנקודה ההיא. לא הייתה לי שום תודעה של עצמי בכלל", והיא לעולם לא חזרה יותר על תיאטרליות היתר של סיבוב ההופעות של To Bring You My Love.
הארווי כתבה הרבה מאלבומה הרביעי ב-1996 במשך מה שהתייחסה אליו כ"תקופה נמוכה מאוד". בשנת 1998 היא הוציאה את "Is This Desire?", שזכה לביקורת מהללות פחות, אך עדיין חיוביות ברובן מצד המבקרים. הארווי עצמה ציינה את האלבום כאהוב ביותר עליה; באלבום היא עזבה זמנית את הגיטרות מאחור והתמקדה בבניית אווירה קודרת שעוצבה באולפן על ידי אלקטרוניקה, קלידים, פסנתר ובס.
2000–2006
הארווי התאחדה מחדש עם חבר הלהקה הוותיק שלה, רוב אליס, והמולטי אינסטרומנטליסט מיק הארווי (אין קשר משפחתי) בשביל אלבומה משנת 2000, "Stories from the City, Stories from the Sea". האלבום, שנכתב בדורסט, פריז וניו יורק, היה הצלחה הן מבחינת המבקרים והן מבחינה מסחרית, כשמכר מעל מיליון עותקים ברחבי העולם וזכה בפרס המרקיורי. האלבום שילב צלילים מלודיים בסגנון פופ רוק שאינם אופייניים להארווי עם הרוק הגולמי של אלבומיה הקודמים. הזמר ת'ום יורק, סולן להקת רדיוהד השתתף בשלושה שירים מתוך האלבום, אחד מהם, This Mess We're In הוא דואט עם הארווי, בעוד לשניים האחרים תרם קולות רקע.
בשנת 2001 היא הגיעה לראש רשימת 100 הנשים הטובות ביותר ברוק בסקר שנערך במגזין Q. אלבומה השביעי, Uh Huh Her, יצא ב-31 במאי 2004. בפעם הראשונה מאז Four-Track Demos הארווי הפיקה את האלבום לבדה וניגנה בכל כלי חוץ מהתופים. האלבום, שהיה אינטימי ומינימליסטי יותר מאשר קודמו, פגש ביקורת חיובית ממבקרים ומעריצים ברוב המקרים. היא אמרה למגזין רולינג סטון: "כשאני עובדת על אלבום חדש, הדבר החשוב ביותר הוא לא למחזר את עצמי... זאת תמיד המטרה שלי: לנסות ולכסות קרקע חדשה ובאמת לאתגר את עצמי. מפני שאני בתוך זה כדי ללמוד".
2007–2014
אלבום האולפן השמיני של הארווי "Let England Shake" יצא לאור בפברואר 2011 וזכה לשבחים יוצאי דופן. האלבום עוסק במלחמה המתמשכת באפגניסטן ואירועים אחרים מההיסטוריה של אנגליה. המגזין NME העניק לו ציון 10 מתוך 10 וסיכם אותו כ"אלבום שמעז ללכת עמוק ללב האפלה של המלחמה עצמה, ותהודותיה בעבר, בהווה ובעתיד של אנגליה". מיק הארווי, ג'ון פאריש וז'אן-מארק בוטי ליוו את הארווי בסיבוב הופעות רחב לקידום האלבום. ב-6 בספטמבר 2011 הארווי זכתה בפרס מרקיורי בפעם השנייה. הזכייה סימנה אותה כאמן הראשון שזוכה בפרס פעמיים והיא מופיעה בספר השיאים של גינס כאמן היחידי שזכה להישג זה. בעקבות הזכייה זינקו מכירות האלבום ביותר מ-1000%. ב-23 בספטמבר האלבום הוכרז כאלבום זהב, ונבחר כאלבום השנה על ידי מגזין המוזיקה MOJO.
שיתופי פעולה
חוץ מעבודתה באלבומים של עצמה, היא השתתפה בשמונה רצועות בחלקים 9 ו-10 של "The Desert Sessions", והופיעה באלבום "Murder Ballads" של ניק קייב (בשיר "Henry Lee" ובגרסת כיסוי ל-"Death Is Not the End" של בוב דילן). בנוסף הופיעה גם באלבומו של טריקי, "Angels with Dirty Faces". בשנת 1996 היא הקליטה אלבום בשיתוף פעולה עם ג'ון פאריש, שנקרא "Dance Hall at Louse Point", בשם פולי ג'ין הארווי. פאריש כתב את כל המוזיקה, והארווי את המילים. ב-2001 ביצעה ליווי גיטרה, באס וקולות לאלבום "It's a Wonderful Life" של הספרקלהורס. כמה שנים לאחר מכן, הארווי כתבה חמישה שירים לאלבומה של מריאן פיית'פול, "Before the Poison"; היא גם הפיקה את האלבום וניגנה בו. ב-30 במרץ 2009 יצא אלבומה החדש של הארווי, שיתוף פעולה נוסף עם פאריש - "A Woman a Man Walked By". גם באלבום זה חלוקת העבודה הייתה זהה; הארווי כתבה את המילים ופאריש את המוזיקה.
עבודות נוספות
מחוץ לקריירה המוכרת שלה כמוזיקאית, הארווי הופיעה כמגדלנה, דמות מודרנית המבוססת על מריה מגדלנה בסרטו של האל הארטלי משנת 1998, "The Book of Life". היא גם פסלת מוכשרת ויצירות שלה הוצגו בגלריות שונות ברחבי בריטניה.
אישיות מחוץ לבמה
מחוץ לבמה, הארווי טיפחה מוניטין של אקסצנטריות כדי להתאים למוזיקה שלה; לדוגמה, סטיב אלביני טען שהיא לא אכלה דבר חוץ מתפוחי אדמה בזמן העבודה על Rid of Me. הארווי מתארת את עצמה כ"אדם שקט מאוד, שלא יוצא החוצה הרבה, לא מדבר עם אנשים", ודוחה את הטענה שהשירים שלה אוטוביוגרפיים. היא אמרה בשנת 1998: "אנשים מציירים אותי כמין שד מגיהנום שעוסק בכישוף, שאני חייבת להיות מעוותת ואפלה כדי לעשות את מה שאני עושה. זה גיבוב של שטויות". לאחר מכן היא אמרה ל-Spin: "כמה מבקרים לקחו את הכתיבה שלי בצורה כל כך מפורשת לנקודה שהם יקשיבו ל-"Down by the Water" ויאמינו שאני באמת ילדתי ילדה והטבעתי אותה". בשנת 2006, המגזין Blender כלל אותה ברשימה של "הנשים הלוהטות של הרוק", כשקרא לה "מכשפת בלוז-רוק הסוחרת בפוליטיקה חברתית ובכתיבת שירים אפלה ומיוסרת". בראיון שנערך לאחרונה, הארווי ציינה שהייתה רוצה להתאחד מחדש עם האמניות טורי איימוס וביורק. שלושתן הופיעו על השער של המגזין Q ב-1994.
יחסי בהוטן–טורקיה
יחסי בהוטן–טורקיה הם יחסי החוץ בין בהוטן לטורקיה.
יחסים דיפלומטיים
בריטניה הגדולה ניהלה את ענייני החוץ של בהוטן בין השנים 1865–1947. מכאן ואילך שמרה בהוטן על ניתוק ובידוד מדיני, והודו, איתה ניהלה בהוטן יחסים דיפלומטיים רשמיים מאז 1949, ניהלה עבורה את יחסי החוץ. בהוטן לא קיימה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם טורקיה עד 2012 בגלל המחסור בכוח דיפלומטי.
בהוטן וטורקיה שמרו, עם זאת, על קשר בלתי פורמלי דרך שגרירויות בהוטן וטורקיה בניו דלהי.
באמצעות הקלה טורקית, ESCAP - בתיאום עם UNCTAD ו-UNDP - העניקה את המעמד המיוחד של "המדינות הפחות מפותחות ביבשה" לבהוטן יחד עם אפגניסטן, לאוס, מונגוליה ונפאל. למרות התחייבות הסיוע ההתפתחותי של טורקיה, בהוטן סירבה להשתתף בתוכנית פיתוח זו.
בעקבות סיוע טורקי של 10 מיליון דולר לבהוטן בתגובה להרס שגרם הציקלון עילה במאי 2009, ביססו סוף סוף בהוטן וטורקיה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 2012.
מסביב לעולם בשמונים יום (סרט, 1956)
עלילת הסרט
עלילת הסרט חופפת כמעט את העלילה כפי שהיא מתוארת בספר מסביב לעולם בשמונים יום. עורכי התסריט זכו בפרסים אחדים על פעלם בכתיבתו, לא מעט בשל ההיצמדות לרצף האירועים כמו בספר. עם זאת נוספו לסרט סצנות אחדות, אשר מעשירות את העלילה ומוסיפות לה נופך של מתח והומור.
חלק ראשון: המסע להודו
תחילתו של הסרט הוא במצעד משמר המלכה מול ארמון המלוכה במרכז לונדון. מופיע מוכר עיתונים, המכריז בפומבי על כותרת היום: שוד גדול בבנק אנגליה. המבט עובר למועדון "ריפורם קלאב" שגיבור הסיפור, פיליאס פוג, חבר בו, ועוקב אחרי ההווי המיוחד של המועדון היוקרתי. אנו שבים לרחובות לונדון ומתגלה פספארטו הצרפתי, הרוכב באופנים עם שני גלגלים: גלגל גדול וגלגל קטן. הוא מגיע למשרד העוסק באיוש משרות. שם הוא פוגש בממתינים בתור, כאשר אחדים מהם מתנים את מר גורלם על יחסו של אדון בשם פיליאס פוג למשרתיו האישיים. פספארטו מאזין ומבקש לקבל את התפקיד. הוא מתייצב לעבודה בביתו של פוג ומציג עצמו בתור מורה התעמלות ומוקיון בקרקס לשעבר. הוא מספר לפוג כי ברח מצרפת בגלל נשים. פוג מרגיע אותו: בבית זה אין נשים. פיליאס פוג יוצא, כמידי יום, למועדון החברים שלו, ה"ריפורם-קלב" וכמו בספר, מתערב על 20,000 ליש"ט ויוצא לדרך מסביב לעולם.