cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טכנאי מחשבים
שחזור קובצי תוכנה
כאשר ניתן לאבחן את הבעיה, הטכנאי יכול להסיר פריט תוכנה מסוים (יישום, שירות, דרייבר, עדכון תוכנה), שגרם לה, או לכווננו ולהתאימו למחשב.
מקומות עבודה
טכנאי מחשבים עשוי לעבוד כשכירים במחלקת טכנולוגיית המידע בארגונים וחברות, מרכזי שירות או חנויות מחשבים. חלק מהטכנאים עצמאיים או בעלי חברה המספקת שירותי תמיכה. חלקם קבלני משנה המשמשים כפרילנסרים או יועצים. מבין הטכנאים העצמאיים, חלק מהטכנאים מספקים שירות בבית הלקוח, בעוד שאחרים מספקים שירות בבית העסק שלהם, אליהם מביאים הלקוחות את מחשביהם.
אפשרויות הקידום הן בעיקר למקצועות מחשוב מתקדמים יותר, כגון מנהל רשת ומנהל תשתיות מחשוב, או לתפקידי ניהול ושיווק בחנויות ורשתות מחשבים.
שמרטף
שמרטף, שומר טף או בייביסיטר (מאנגלית Babysitter) הוא אדם השומר על תינוק או ילד, על פי רוב תמורת תשלום כספי, בזמן שהוריו לא נמצאים כדי לטפל בו. בדרך כלל מדובר בשמירה קצרה, שהתשלום בגינה הוא לפי שעות שמירת הטף, למשל בעת שהורי הפעוט יוצאים לבלות. לשמירה קבועה של הפעוט מדי יום, כאשר הוריו יוצאים לעבודתם, משמש מטפל.
בקרב דוברי העברית המילה המקובלת ביותר היא "בייביסיטר", אך גם המילה "שמרטף" מקובלת. האקדמיה ללשון העברית לא מקבלת את המילה "שמרטף" והטיותיה בגלל בעיות בדקדוק ובהגייה, וגורסת שיש לומר "שומר טף".
תפקידו של השמרטף הוא לדאוג לשלומו, ולעיתים גם לתעסוקתו, של הפעוט, שהוריו לא רוצים להשאירו ללא השגחה. כדי להיות שמרטף לא נדרשת הכשרה מקצועית פורמלית, אך נדרש ידע בסיסי בטיפול בפעוט, בהתאם לגילו: האכלה, חיתול וכדומה. השכר לרוב נמוך יחסית למקצועות אחרים העוסקים בעבודה עם ילדים, כמו מורים פרטיים והנחיית חוגים. עיסוק זה מושך בעיקר נוער, ולא רבים מתפרנסים ממנו לאורך זמן.
אף שהעסקה כשמרטף נעשית פעמים רבות על בסיס שעות, מתקיימים בדרך כלל יחסי עובד-מעביד בין שומר הטף למעסיקיו, על כל המשתמע מכך מבחינת הזכויות שמקנים דיני העבודה לעובד (ובפרט הזכות לשכר מינימום). ישנם בתי מלון המציעים שירותי שמירת טף לילדי משפחות השוהות במלון.
התפתחות חברתית
הקשרים הבין-אישיים הראשונים מתחילים בגיל הינקות במסגרת המשפחה. דמויות מטפלות כמו שמרטף או או-פר יכולות להיות מקור שני לקשרים משמעותיים עם אנשים בוגרים עבור הילד ובכך לוקחות חלק בתהליך ההתפתחות החברתית והחיברות שלו.
אמון
השגחה על ילדים הוא עיסוק הדורש אמון רב בין שני הצדדים: אמון של ההורים בשמרטף כי יבצע את תפקידו כהלכה ולא יפגע בילד בעת שהם לבדם, ואמון של השמרטף במעסיק שלא ינצל את השהות האינטימית עם השמרטף, בבית או בעת הסעת השמרטף לביתו, לשם הטרדה מינית. עמד על כך שופט בית המשפט העליון, מישאל חשין, בפסק דין שבו כתב:
מקרים לא מעטים של הפרת האמון הנדרש, מצד השמרטפים ומצד מעסיקיהם, נדונו בבתי המשפט בישראל.
אטלסיאן
אטלסיאן (באנגלית: Atlassian Corporation Plc) היא חברת תוכנה אוסטרלית המפתחת מוצרים עבור מפתחי תוכנה, מנהלי פרויקטים וצוותי פיתוח תוכנה אחרים. החברה ממוקמת בבריטניה, המטה העולמי של החברה נמצא בסידני, אוסטרליה, והמטה האמריקאי בסן פרנסיסקו.
נכון ל-18 בספטמבר 2022, שווי החברה עומד על כ-35.4 מיליארד דולר. ברבעון הפיסקאלי הרביעי של 2022, אטלסיאן דיווחה כי היא מספקת שירות ל-242,623 לקוחות בלמעלה מ-190 מדינות, עם 10 מיליון משתמשים פעילים חודשיים. נכון ליוני 2022, היו בחברה 8,813 עובדים. לאטלסיאן יש צוותים ב-13 מדינות שונות, עם משרדים הממוקמים בין היתר באמסטרדם, אוסטין, בוסטון, ניו יורק, סן פרנסיסקו, מאונטיין ויו, מנילה, יוקוהמה, בנגלור וסידני.
היסטוריה
מייק קאנון-ברוקס וסקוט פארקהאר הקימו את אטלסיאן בשנת 2002. השניים נפגשו בעת לימודיהם באוניברסיטת ניו סאות' ויילס בסידני.
השם הוא נגזרת אד-הוקית מהטיטאן אטלס במיתולוגיה היוונית, שנענש כדי להחזיק את השמים לאחר הפלת הטיטאנים ע״י האלים היוונים. הגזירה באה לידי ביטוי בלוגו של החברה, ועד למיתוג מחדש של 2017 באמצעות דמות כחולה בצורת איקס המחזיקה את מה שמוצג כתחתית השמיים.
אטלסיאן הוציאה את מוצר הדגל שלה, ג'ירה - תוכנת מעקב אחר פרויקטים, באגים ובעיות, בשנת 2002. בשנת 2004, היא הוציאה את Confluence, פלטפורמת שיתוף פעולה צוותית המאפשרת למשתמשים לעבוד יחד על פרויקטים, ליצור תוכן ביחד ולשתף מסמכים ומדיה.
בנובמבר 2015 הודיעה אטלסיאן על מכירות בסכום 320 מיליון דולר, ועל צירופה של שונה בראון לדירקטוריון החברה. ב-10 בדצמבר 2015 ביצעה אטלסיאן את ההנפקה הראשונית שלה (IPO) בבורסת נאסד"ק, תחת הסמל TEAM, והעמידה את שווי השוק של אטלסיאן על 4.37 מיליארד דולר. ההנפקה הפכה את מייסדיה למיליארדרי הסטארט אפ הטכנולוגיים הראשונים באוסטרליה.
לאטלסיאן אין צוות מכירות, והיא מסתמכת על שיווק באמצעות האתר שלה ובאמצעות השותפים שלה.
רכישות ומוצרים
מוצרים נוספים של החברה כוללים את Crucible, FishEye, Bamboo ו- Clover ומיועדים לשימוש על ידי אנשי תוכנה. FishEye, Crucible ו-Clover נכנסו לתיק ההשקעות של אטלסיאן באמצעות רכישת חברת תוכנה אוסטרלית אחרת, Cenqua, בשנת 2007. בשנת 2010, אטלסיאן רכשה את Bitbucket, מערכת שיתוף קוד, המתממשקת עם ג'ירה.
בשנת 2012, אטלסיאן רכשה את HipChat, תוכנת צ׳אט לסביבות עבודה. באותה שנה שחררה אטלסיאן גם את Stash, תיקיית גיט לארגונים, כאשר בהמשך שונה שמה ל- Bitbucket Server. כמו כן, דאג בורגום הפך ליו"ר הדירקטוריון של אטלסיאן ביולי 2012.
ב-4 בספטמבר 2018 החברה רכשה את OpsGenie (כלי המייצר התראות בהתאם לטיקטים) תמורת 295 מיליון דולר. ב-18 במרץ 2019, החברה הודיעה כי רכשה את Agilecraft תמורת 166 מיליון דולר. ב-17 באוקטובר 2019, אטלסיאן רכשה את חברת Code Barrel, יצרניות "אוטומציות לג׳ירה".
ב-12 במאי 2020, רכשה אטלסיאן את, כלי שמייצר טיקטים מתוך שיחות סלאק, תמורת סכום לא ידוע. ב-30 ביולי 2020, אטלסיאן הודיעה על רכישת Mindville, ספקית תוכנת ניהול שירותי IT, תמורת סכום לא ידוע. ב-26 בפברואר 2021, אטלסיאן רכשה את חברת Chartio המספקת שירותי הדמיה ואנליטיקה מבוססות ענן.
ביאה הונדה קי
בֵּיאָה הונדה או בֵּהִיאָה הונדה (באנגלית: Bahia Honda) הוא אי באיי הקיז התחתונים שבמדינת פלורידה שבארצות הברית.
היסטוריה
מקור שמו של האי בספרדית ומשמעו "מפרץ עמוק". מפה ספרדית משנת 1595 מזכירה את האי ומכנה אותו "Vaya Honda". מפה מאוחרת יותר משנת 1743 שהוכנה על ידי ויליאם רוברטס משתמשת בשם הנוכחי "Bahia Honda", ואילו מפה שהוכנה על ידי חואן אליקסיו דה לה פונטה בשנת 1765 מכנה את האי "Cayo de Bayahonda".
קרב גרונוולד
קרב גרוּנוולד (בפולנית: Bitwa pod Grunwaldem; בליטאית: Žalgirio mūšis. ידוע גם בשם קרב טַנֶּנברג) היה קרב חשוב שנערך ב-15 ביולי 1410 כחלק מהמלחמה הפולנית-ליטאית-טווטונית. הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הצבא המאוחד של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא, בפיקוד המלך ולדיסלב השני יגיילו והדוכס הגדול ויטאוטאס, על צבא מדינת המסדר הטווטוני בפיקודו של המגיסטר אולריך פון יוגינגן, ובהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הטווטוני, שמרבית מפקדיו נהרגו או נלקחו בשבי. למרות התבוסה בקרב, הצליחו הטווטונים להחזיק בבירתם, מריאנבורג, ואיבדו רק שטחים מועטים במסגרת הסכם טורון (1411). המחלוקות הטריטוריאליות בין הטווטונים לברית הפולנית-ליטאית נמשכו עד חתימת הסכם מלנו ב-1422. המסדר הטווטוני לא הצליח מעולם להתאושש מהמכה הצבאית, שספג בקרב גרונוולד, והעול הכלכלי, כתוצאה מהפיצויים שנאלץ לשלם בעקבות תבוסתו במלחמה, החליש עוד יותר את כוחו. בעקבות המפלה נאלצו הטווטונים בסופו של דבר לוותר על מדינתם העצמאית ולהתמזג בנסיכות הבוחר מברנדנבורג. הקרב שינה את מאזן הכוחות במזרח אירופה וסימל את עלייתו של האיחוד הפולני-ליטאי ככוח הדומיננטי מבחינה פוליטית וצבאית באזור.
ביאה הונדה קי
היסטוריה
מסילת הברזל של הנרי פלאגלר שנקראה מסילת הברזל שמעל הים והוקמה בין 1905–1912 עברה דרך האי. בשנת 1908 נבנו באי שני מבני מעונות עבור בוני גשר באיה הונדה המהווה חלק מהמסילה.
קרב גרונוולד
השמות השונים שניתנו לקרב
הקרב נערך בטריטוריה של מדינת המסדר הטווטוני, במישורים שבין ארבעה כפרים (כיום בפולין): גרונפלד (גרונוולד) במערב, טננברג (סטבארק) בצפון-מערב, לודוויגסדורף (לודוויגוו) בדרום-מערב, ופאולאן (אלונויו) בדרום-מזרח. כותבי כרוניקות פולנים פירשו את המילה "Grunenvelt" בתור גרונוולד, שפירושה יער ירוק בגרמנית. הליטאים תרגמו את המילה לז'לגיריס. הגרמנים קראו לקרב על שם הכפר טננברג ("גבעת אשוח" בגרמנית). לפיכך ישנם שלושה שמות נפוצים לקרב: בגרמנית – "Schlacht bei Tannenberg", בפולנית – "Bitwa pod Grunwaldem", ובליטאית – "Žalgirio mūšis".
ביאה הונדה קי
היסטוריה
מסילת הברזל נהרסה בהוריקן יום העבודה של 1935, ובעקבותיה נבנה דרך US1 שאף היא עוברת דרך האי.
קרב גרונוולד
מסע הצלב הליטאי והאיחוד הפולני ליטאי
בשנת 1230 עברו האבירים הטווטונים, מסדר צבאי נוצרי, לקולמרלנד ופתחו במסע הצלב הפרוסי כנגד השבטים הפגאניים הפרוסיים, תוך שהם זוכים לתמיכת ההאפיפיור והאימפריה הרומית הקדושה. עד 1280 כבשו הטווטונים והמירו את הפרוסים לנצרות, ולאחר מכן העבירו את תשומת לבם לדוכסות הגדולה של ליטא הפגאנית. במשך מאה שנים פשטו האבירים על האדמות הליטאיות, במיוחד על מחוז סמוגיטיה, מאחר שהוא הפריד בין האבירים מפרוסיה לבין האבירים מליבוניה. המחוזות שגבלו בטווטונים הפכו לאזורי פרא לא מיושבים, אולם האבירים השיגו מעט מאוד טריטוריה. תחילה ויתרו הליטאים על סמוגיטיה במהלך מלחמת האזרחים הליטאית (1381–1384) בחוזה דוביסה.
ביאה הונדה קי
גאוגרפיה
כיום האי בלתי מיושב, וכולו מהווה חלק מהפארק המדינתי באיה הונדה, שהוקם בשנת 1961 ושטחו כ-2.1 קמ"ר.
האי מוקף שוניות אלמוגים, והדגה עשירה (בעיקר דגי שוניות אלמוגים, ברקודות, ולעיתים גם כרישים. בשנת 1999 התגלתה באי מושבה של פרפרי מיאמי כחול, שהייתה סברה כי נכחד לאחר הוריקן אנדרו בשנת 1992.
קרב גרונוולד
מסע הצלב הליטאי והאיחוד הפולני ליטאי
ב-1385 הסכים יוגאילה, הדוכס הגדול של ליטא, להינשא לידוויגה, מלכת פולין באיחוד של קרבו. יוגאילה המיר את דתו לנצרות והוכתר כמלך פולין, ובכך יצר את האיחוד בין ממלכת פולין לדוכסות הגדולה של ליטא. ההמרה הרשמית של הליטאים לנצרות הסירה בעצם את העילה לפעילות המסדר הטווטוני באזור. המגיסטר של המסדר הטווטוני, קונרד זולנר פון רותנשטיין, בתמיכת זיגמונד מלך הונגריה, העלו ספקות בקשר לאמינות ההמרה של יוגאילה בבית הדין של האפיפיורות. הוויכוח הטריטוריאלי על סמוגיטיה שהייתה בידי האבירים מאז חוזה השלום ב-1404 נמשך. לפולין היו גם תביעות טריטוריאליות על דובז'ין ודנציג (כיום גדנסק) שהיו בשליטת האבירים, אך הצדדים היו במצב של שלום לאחר חוזה קליסז (1343). סיבה נוספת לסכסוך הייתה על הסחר: האבירים שלטו על שלושת הנהרות הגדולים (נימן, ויסלה ודווינה המערבית) בפולין וליטא.
ביאה הונדה קי
גאוגרפיה
באי גדלים דקלי כסף (Coccothrinax argentata), ודקלי הקיז (Thrinax morrisii), וכן זן נדיר של חבצלות ("Catesbaea parviflora").
קרב גרונוולד
מלחמה, הפסקת אש והכנות
במאי 1409 החלה התקוממות בסמגוטיה שבשליטת הטווטונים. ליטא תמכה בהתקוממות, ובתגובה איים המסדר הטווטוני לפלוש לשטחה. פולין מצידה הכריזה על תמיכתה בליטאים ואיימה לפלוש לפרוסיה כתגובה להתערבות טווטונית. בזמן שחיילים טווטוניים פינו את סמגוטיה, הכריז אולריך פון יוגינגן, המגיסטר של המסדר הטווטוני, מלחמה על ממלכת פולין ועל דוכסות ליטא ב-6 באוגוסט 1409. הטווטונים, שקיוו להביס את פולין וליטא בנפרד, פתחו בפלישה למערב פולין ולקויאוויה, והפתיעו את הפולנים, שלא היו מוכנים לכך. הם שרפו את הטירה בדוברין (כיום דובז'ין על נהר ויסלה), כבשו את בוברווינקי לאחר ארבעה עשר ימי מצור, כבשו את בידגושץ', ובזזו מספר ערים נוספות. הפולנים ארגנו התקפת נגד וכבשו את בידגושץ' בחזרה. הסמגוטים תקפו את קלייפדה, אולם אף אחד מהצדדים לא היה ערוך למלחמה כללית.
ביאה הונדה קי
גאוגרפיה
הפארק המדינתי כולל את חופי האי המשמשים לרחצה ומצויים בו שבילי הליכה ורכיבה על אופניים, ואתרי דיג ופיקניקים.
קרב גרונוולד
מלחמה, הפסקת אש והכנות
ונצל, מלך גרמניה, הסכים לתווך בסכסוך. ב-8 באוקטובר 1409 נחתמה הפסקת אש עד ל-24 ביוני 1410. הצדדים ניצלו את ההפוגה להכנות לקראת מלחמה, כשהם מגייסים חיילים ומתחילים בתמרונים דיפלומטיים. בנוסף לכך, שלחו הצדדים מכתבים ומשלחות שהאשימו זה את זה בשלל עוולות וסכנות לנצרות. ונצל, שקיבל במתנה 60,000 פלורין איטלקי מהטווטונים, הכריז כי סמגוטיה כשייכת להם וכי רק על אדמות דובז'ן לחזור לפולין. הטווטונים שיחדו גם את זיגמונד, מלך הונגריה, ששאף לספח את נסיכות מולדובה לממלכתו, בעזרת 300,000 דוקאטים ששילמו לו. האחרון ניסה לפגוע בברית הפולנית-ליטאית בהציעו לוויטאוטאס להכריז על עצמו כמלך. הסכמה של ויטאוטאס להצעה זו הייתה מפרה את הסכם אסטרבה, ויוצרת סכסוך בין הפולנים לליטאים. במקביל הצליח הדוכס הגדול ויטאוטאס להשיג הפסקת אש עם המסדר הליבוני.
ביאה הונדה קי
גאוגרפיה
כביש US1 חוצה את האי בין סמני מייל 36 ו-38. האי נמצא מערבית לעיר מרתון בסמוך לקצהו המערבי של גשר שבעת המילים.
קרב גרונוולד
מלחמה, הפסקת אש והכנות
בדצמבר 1409 הגיעו יוגאילה וויטאוטאס להסכמה בדבר אסטרטגיה משותפת: צבאותיהם היו אמורים להתאחד, וליצור צבא גדול שיצעד לעבר מריאנבורג, בירת המסדר הטווטוני, ויכבוש אותה. הטווטונים לא ציפו להתקפה משולבת כזו. הם היו ערוכים להדיפת פלישה כפולה לשטחם - מצד הצבא הפולני לאורך נהר הוויסלה לעבר דנציג, ושל הליטאים לאורך נהר הנימן. אולריך פון יוגינגן ריכז את כוחותיו באזור העיירה שווטץ, שנמצאה בעמדה מרכזית ממנה ניתן היה להגיב במהירות לפלישה משני הכיוונים. חילות מצב גדולים נשארו בטירות בגבול המזרחי. כדי להשאיר בסוד את תוכניתם ולהטעות את הטווטונים, ארגנו יוגאילה וויטאוטאס מספר פשיטות על מחוזות בגבולות, ובכך ריתקו חלק מהכוחות הטווטונים למקומם.
הצדדים הלוחמים
קיים קושי לספק אומדן מדויק של מספר החיילים שהשתתפו בקרב. לפי הכרוניקה שכתב ההיסטוריון הפולני יאן דלוגוש (1415–1480), השתתפו בקרב 51 יחידות פרשים של הצבא הטווטוני, 50 יחידות פרשים פולניות, ו-40 יחידות ליטאיות. כל יחידה כזאת נקראה "דגל" (Banner). ה"דגל" שימש כיחידה הצבאית האורגנית בחילות הפרשים של התקופה, הוא גויס בדרך כלל על בסיס טריטוריאלי (ממחוז/אזור מסוים) וכלל כמה מאות פרשים, אולם לא ברור כמה פרשים נכללו בכל "דגל", והאם יחידות הפרשים בצבאות השונים שהשתתפו בקרב, היו בגודל אחיד. המבנה והמספר של יחידות הרגלים (רמחים וקשתים) והארטילריה, שהשתתפו בקרב, איננו ידוע. אומדנים של גודל הצבאות היריבים, שסופקו על ידי היסטוריונים שונים, היו מוטים במקרים רבים מסיבות פוליטיות ולאומיות. היסטוריונים גרמניים נטו לנקוב באומדן נמוך של מספר החיילים בצבא הטווטוני, ולעומתם ההיסטוריונים הפולנים נטו לספק אומדנים גבוהים בהרבה ביחס לגודלו של הצבא הטווטוני. האומדן שנתן ההיסטוריון הפולני סטפן קוז'ינסקי ביחס לגודל הצבאות היריבים - 39,000 לוחמים פולנים-ליטאים ו-27,000 לוחמים טווטונים - מצוטט על ידי רוב הספרים והמחקרים העוסקים בקרב.
אף על פי שנמצא בנחיתות מספרית, נהנה הצבא הטווטוני ממספר יתרונות משמעותיים, כולל רמה גבוהה יחסית של משמעת ואימונים צבאיים, וציוד צבאי עדיף. האבירים הטווטונים היו לוחמים מקצועיים בעלי ניסיון קרבי עשיר, שנרכש בשנים רבות של לחימה באזורי הגבול, והארטילריה הטווטונית צוידה בתותחים מתקדמים לזמנה, שיכלו לירות קליעים מעופרת או מאבן. שני הצבאות היו מורכבים מחיילים שהגיעו מאזורים רבים באירופה, וכללו גם שכירי חרב רבים, שחלקם, כמו שכירי החרב מבוהמיה לדוגמה, לחמו בשורות שני הצדדים. הצבא הטווטוני כלל גם מספר רב של מתנדבים ושכירי חרב צלבנים, שהתגייסו לשורותיו בתואנה שהליטאים הם עובדי אלילים, ולכן המלחמה נגדם (ונגד בני בריתם הפולנים) היא מלחמת קודש (מסע צלב). לוחמים מ-22 מחוזות שונים, רובם ממוצא גרמני, הצטרפו לצבא הטווטוני, כולל חיילים שהגיעו מווסטפאליה, פריזיה, שוואביה, אוסטריה ושצ'צ'ין. שני אצילים הונגריים - מיקלוש השני גאראי ו - הביאו עמם כ-200 חיילים להילחם לצדם של הטווטונים, אולם הסיוע הצבאי ששלח זיגמונד מלך הונגריה לצבא הטווטוני היה מאכזב, יחסית לציפיות.
בשורות הצבא הפולני לחמו שכירי חרב ממוראביה ומבוהמיה, וכוחות צבא ממזוביה, נסיכות מולדובה וולאכיה. הצ'כים שלחו למערכה שתי יחידות בפיקודו של יאן סוקול מלמברט. אלכסנדרו הטוב שליט נסיכות מולדובה הוביל את הכוח המולדובי, שסייע לפולנים. הדוכס הגדול ויטאוטאס גייס חיילים בעיקר מליטא ומרותניה (כיום בשטח בלארוס ואוקראינה), וצבאו כלל גם שלוש יחידות פרשים רוסים מסמולנסק, תחת פיקוד אחיו של יוגאילה, וכוח פרשים טטרי מאורדת הזהב, תחת פיקודו של הח'אן הגולה ג'לאל אד-דין. המפקד הראשי של הכוח הפולני-ליטאי היה המלך יוגיילה, אך הוא לא פיקד באופן ישיר על הצבא הפולני במהלך הקרב, אלא הותיר את הפיקוד עליו בידי זביגנייב לנקורונסקי, מרשל הכתר ומושל קראקוב. בניגוד ליוגיילה, השתתף הדוכס הגדול ויטאוטאס, שהיה סגנו בפיקוד על הצבא, באופן פעיל בקרב, ופיקד באופן ישיר על הצבא הליטאי ועל האגף הימני של הצבא הפולני-ליטאי.
פלישת הצבא הפולני-ליטאי לשטח פרוסיה
השלב הראשון לקראת פלישת הצבא הפולני והליטאי לשטח פרוסיה היה לרכז את הכוחות הפולנים והליטאים באזור העיירה צ'רבינסק, כ-80 קילומטרים מהגבול הפרוסי, שם חצה הצבא המאוחד את נהר הוויסלה על גבי גשר סירות. תמרון זה, שדרש תכנון מדוקדק ומידה רבה של תיאום בין כוחות צבאיים ממספר לאומים, הסתיים עד 30 ביוני 1410. הצבא הפולני התרכז בשתי נקודות מפגש - בפוזנן ובוולבוז' - ומשם צעד לצ'רבינסק. הצבא הליטאי החל במסעו מווילנה ב-3 ביוני וחבר לכוח הרותני בגרודנו. כוחותיו של הדוכס ויטאוטאס הגיעו לצ'רבינסק באותו יום בו החלו הפולנים לחצות את נהר הוויסלה. כוח צבאי ממזוביה חבר לצבא הפולני-ליטאי לאחר חציית הנהר. ב-3 ביולי החל הכוח המאוחד לצעוד לכיוון מריאנבורג, בירת פרוסיה, וב-9 בחודש חדר לשטח שבשליטת המסדר הטווטוני (פרוסיה).
הטווטונים לא ידעו על חציית הוויסלה על ידי הצבא המאוחד, עד שקיבלו דיווח על כך ממשלחת הונגרית, שהגיעה לראש המסדר הטווטוני. ברגע שהבין מהו היעד של הצבא הפולני-ליטאי, נע פון יוגינגן עם עיקר צבאו משווטץ מזרחה, לכיוון נהר דרוונצה, שם קיווה לחסום את התקדמות הצבא המאוחד. ב-2 ביולי הגיע הצבא הטווטוני לנקודת החציה של הנהר סמוך לקאיורניק, והחל לבצר אותה באמצעות חומת כלונסאות עץ מחודדות. כאשר הגיע הצבא הפולני-ליטאי לקאיורניק ב-10 ביולי, הוא מצא את הצבא הטווטוני ממתין לו במחנהו המבוצר. למחרת, לאחר שנפגש עם שמונת חברי מועצת המלחמה שלו, החליט יוגיילה לא לנסות לחצות את הנהר, אלא לחזור על עקבותיו, לפנות מזרחה, היכן שלא היו נהרות גדולים שהפרידו בין צבאו לבין מריאנבורג, ולעקוף אותו. הצבא הפולני-ליטאי צעד לכיוון דרום-מזרח לעבר העיירה סולדאו, אולם לא ניסה לכבוש אותה. הצבא הטווטוני צעד לאורך נהר דרוונצה צפונה וחצה אותו, כשהוא נע מזרחה במקביל לצבא הפולני-ליטאי. לאחר שהצבא המאוחד כבש והחריב את גילגנברג (דברווונו) ב-13 ביולי, נמלא פון יוגינגן זעם ונשבע להביס את הפולשים. בשעות הבוקר של 15 בחודש נפגשו לבסוף הצבאות היריבים במרחק קצר מגילגנברג, במישור בין הכפרים פאולאן, טננברג, גרונוולד ולודויגסדורף.
היערכות הצבאות היריבים
הצבא הפולני-ליטאי נערך ממזרח לעמדות הצבא הטווטוני, ממערב ומדרום-מערב לאגם לוביאן (Lubien), באזור מיוער ביותר, שכלל גם הרבה שטחים ביצתיים סביב הנהרות, שנשפכו אל האגם. חיל הפרשים הליטאי הקל נערך באגף הימני של הצבא המאוחד, כאשר הפרשים הטטרים הוצבו באגפו הימני הקיצוני, והפרשים הרוסים מסמולנסק באגפו השמאלי, בנקודת החיבור בין הליטאים והצבא הפולני. הפרשים הפולנים נערכו באגף השמאלי של הצבא המאוחד בשניים או שלושה דרגים, ואילו שכירי החרב מבוהמיה וממוראביה ביחד עם חיל המשלוח ממולדובה תפסו את מרכז הקו של הצבא המאוחד. מספר ניכר של יחידות פרשים פולנים יחד עם חיל הרגלים הפולני (שמספרו היה קטן יחסית) נשמרו בעתודה, ביערות ממערב לאגם לוביאן. המלך יוגיילה מיקם את עמדת הפיקוד שלו בקרבת כוחות העתודה, על גבעה הצופה על שדה הקרב, יחד עם יחידת משמר הראש שלו.
השלב הראשון של הקרב
הקרב נפתח בהתקפה של האגף הימני של הצבא הפולני-ליטאי המאוחד, שכלל את הצבא הליטאי ביחד עם יחידות פרשים טטריות ורוסיות, בפיקוד הדוכס הגדול של ליטא, ויטאוטאס, על האגף הטווטוני השמאלי. בשלב הראשון של המתקפה, הצליחו הפרשים הקלים הליטאים והטטרים לגבור ללא קושי על התנגדות הרגלים הטווטונים, שניצבו בקו הראשון, ולשטוף את עמדותיהם ואת הארטילריה המסייעת שלהם. לפי מספר מקורות, הספיקו התותחים הטווטונים לירות רק שני מטחים של פגזים לפני שהושתקו, אם כי לא ברור אם כתוצאה ממהירות ההסתערות של הפרשים הליטאים, או מגשם שירד לפני הקרב ובמהלכו, והרטיב את אבק השרפה. הטווטונים הטילו לקרב את הדרג הראשון של הפרשים הכבדים שלהם, כדי לייצב מחדש את חזיתם, ולפי חלק המקורות, רמסו האבירים הטווטונים בדרכם את הרגלים שלהם, שניסו להימלט משדה הקרב, וגרמו להם אבדות כבדות. שרידי הרגלים נמלטו לעבר המחנה הטווטוני, סמוך לכפר גרונוולד, ולא מילאו תפקיד משמעותי בהמשך הקרב.
הפרשים הכבדים באגף השמאלי של הצבא הטווטוני היו עדיפים בהרבה, במיגון ובחימוש, על הפרשים הקלים הליטאים שניצבו מולם, ולכן החליט פון יוגינגן לתגבר את כוחותיו של פון וולנרוד, והטיל לקרב יחידות פרשים רעננות מהדרג השני של צבאו, כדי להכריע את הליטאים. לפי אחד המקורות הפולניים, הותקף הצבא הליטאי על ידי "החלק הגדול יותר של הצבא הטווטוני", שכלל גם את היחידות המובחרות ביותר. האבירים הטווטונים החלו לדחוק לאחור את הפרשים הליטאים והטטרים, ובשלב כלשהו נשברו הפרשים הטאטרים, שלחמו באגף הימני של הצבא הליטאי, ונמלטו משדה הקרב, כשכוח פרשים טווטוני דולק אחריהם. הדוכס הגדול ויטאוטאס הטיל את עתודותיו לקרב, כדי לייצב את חזיתו, אך לאחר יותר משעה של לחימה קשה, פתחו גם הפרשים הליטאים בנסיגה מלאה/במנוסה. לפי הכרוניקן הפולני יאן דלוגוש, פתחו הפרשים הטווטונים במרדף נמרץ אחרי הליטאים הנמלטים, כשהם אוספים בדרכם שלל ושבויים רבים, ולאחר מכן חזרו לשדה הקרב העיקרי, כדי להצטרף ללחימה מול הפולנים. על פי דלוגוש, נמלט הצבא הליטאי בבהלה משדה הקרב, התפזר ביערות ובביצות סביב אגם לוביאן, וחדל למלא תפקיד בשלבים המאוחרים יותר של הקרב.
מספר חוקרים מודרניים ערערו על תיאור הקרב אצל דלוגוש, וטענו שהנסיגה הליטאית הייתה מתוכננת ומסודרת, והייתה למעשה תמרון טקטי ("נסיגה מדומה"), שהליטאים העתיקו מהטאטרים של אורדת הזהב, אשר נועד לגרום לפרשים הטווטונים לצאת למרדף ולשבש את הסדר והארגון של יחידותיהם. הטאטרים השתמשו בהצלחה בתמרון דומה בקרב על נהר וורסקלה ב-1399, שבו ספג הצבא הליטאי מפלה קשה, וויטאוטאס עצמו ניצל בעור שיניו. תאוריה זו נתמכת על ידי מכתב שהתגלה על ידי ההיסטוריון השוודי סוון אקדהל (החוקר המודרני המוביל של הקרב) בארכיון המסדר הטווטוני ב-1963. זהותו של כותב המכתב אינה ידועה, אך ידוע שבעת כתיבת המכתב הוא שהה במצודת שלוכאו (Schlochau) שבמערב פרוסיה, וייתכן שהיה מפקד המצודה באותה העת. הנמען של המכתב הוא היינריך פון פלאואן (Heinrich von Plauen), שירש את מקומו של פון יונגינגן בראשות המסדר הטווטוני לאחר קרב גרונוולד. פון פלאואן הודח מראשות המסדר ב-1413, ולכן סביר להניח שהמכתב נשלח אליו לפני שנה זו, זמן קצר יחסית לאחר הקרב. אחת העצות שכותב המכתב השיא לראש המסדר הטווטוני הייתה, שעליו לשמור בכל מחיר על מערך מסודר של היחידות הטווטוניות בשדה הקרב, ולא להניח להם להתפזר, על מנת שמה שקרה בקרב גרונוולד לא יחזור על עצמו. בין השאר הוא כתב לו: "אם אויביכם יגרמו למבנה אחד או שניים של הכוחות הטווטוניים להתפזר, הדבר יהיה במכוון, כיוון שהם יקוו שיצליחו לפרוץ את המערך המסודר ולנתקו". הכותב גם הסביר כיצד יגרמו האויבים לכוחות הטווטוניים להתפזר: הם יעמידו פני נסוגים, כדי לפתות את הלוחמים הטווטונים לרדוף אחריהם, וכך יגרמו לשבירת המבנה הצבאי המסודר שלהם.
ייתכן שהמכתב, שנשלח לפון פלאואן, מתייחס לאירוע המוזכר בכרוניקה הפולנית "Cronica conflictus Wladislai regis Poloniae cum Cruciferis anno Christi 1410", העוסקת בקרב. לפי מקור זה, מספר יחידות של פרשים טווטונים, שלא הורכבו מאבירים חברי המסדר הטווטוני, אלא ממתנדבים זרים ("צלבנים"), שלחמו בשורות הצבא הטווטוני (והיו פחות ממושמעים מהאבירים חברי המסדר), נסחפו בלהט המרדף אחרי הליטאים, והתרחקו מאוד מהגוף העיקרי של הצבא הטווטוני. כאשר יחידות אלו ניסו לחזור מהמרדף, הן הותקפו מאגפם על ידי יחידות עתודה של פרשים פולניים, שהמתינו במארב ביערות ממערב לאגם לוביאן, והושמדו כמעט לחלוטין. ייתכן, אף על פי שהדבר לא נכתב בכרוניקה, שהפרשים הטווטונים הותקפו במקביל גם על ידי פרשים ליטאים, שהתארגנו מחדש במחסה היערות. מהמקורות הראשוניים קשה להבין כמה יחידות פרשים טווטונים הושמדו במסגרת קרב זה, ואיזה חלק מכוח הפרשים הטווטוני, שהשתתף במרדף אחרי הליטאים, חזר בשלום לשדה הקרב העיקרי, והצטרף לאחר מכן למתקפה על האגף הימני של הצבא הפולני.
מהמקורות הראשוניים קשה להבין מתי בדיוק נכנס גם הצבא הפולני לקרב נגד הטווטונים. לפי כל המקורות הראשוניים, היו הליטאים הראשונים שנכנסו לקרב, ותקפו את הצבא הטווטוני. מתיאור הקרב בכרוניקות הפולניות ניתן להבין, שהצבא הפולני הצטרף אף הוא לקרב זמן קצר לאחר המתקפה הליטאית, אולם המקורות הליטאיים העוסקים בקרב נותנים תיאור שונה לחלוטין של מהלך המאורעות. לפי המקורות הליטאיים, נאלץ הצבא הליטאי להילחם לבדו כנגד רוב הצבא הטווטוני במשך פרק זמן ממושך, וכתוצאה מכך ספג אבדות כבדות מאוד. הפולנים סירבו להענות לכל הפניות של הליטאים לבוא לעזרתם, והצבא הפולני המשיך להמתין ביערות, ולא הצטרף לצבא הליטאי בשדה לקרב. רק לאחר שהדוכס ויטאוטאס רכב באופן אישי אל המלך יוגיילה, ודרש ממנו באופן בוטה להורות לצבאו להצטרף למערכה, הסכים האחרון להורות לחלק מצבאו לבוא לעזרת הליטאים הלחוצים, אך הוא עצמו התעקש להישאר במקומו, כדי לסיים את תפילת המיסה, שערכו הכמרים לצבאו לפני הקרב.
בכל מקרה, לפי הכרוניקות הפולניות, כאשר הצטרף הצבא הפולני לבסוף לקרב, התנגשו גושי הפרשים הכבדים הפולנים והטווטונים בעוצמה בעמק שהפריד בין שני הצבאות, ולאחר ההיתקלות הראשונית ביניהם התפתח קרב פנים אל פנים צפוף בין שני הצדדים, כשאף אחד מהם לא מצליח להשיג יתרון משמעותי על יריבו.
המתקפה הטווטונית על הצבא הפולני
נסיגת/מנוסת הצבא הליטאי משדה הקרב, יצרה מצב מסוכן עבור הצבא הפולני, משום שהיא חשפה את אגפו הימני. המפקדים הטווטונים זיהו את ההזדמנות שנקרתה בפניהם להכריע את הקרב, וחלק מיחידות הפרשים באגף הטווטוני הימני, בפיקוד קונו פון ליכטנשטיין, הועברו לתגבר את הכוחות הטווטונים באגף השמאלי, ותקפו את האגף הימני של הצבא הפולני. שש מיחידות הפרשים של פון וולנרוד, שלא השתתפו במרדף אחרי הליטאים, הצטרפו להתקפה. רק עמידת גבורה של שלוש יחידות פרשים רוסיים מסמולנסק (שאחת מהן הושמדה במהלך הלחימה), ושל מספר יחידות פרשים באגף השמאלי של הצבא הליטאי, שלא הצטרפו למנוסה הכללית, מנעה מהטווטונים לאגף ולכתר את הצבא הפולני, ובלמה אותם עד להגעת כוחות העתודה הפולניים. יחידות אלו, בסיוע שכירי החרב מבוהמיה, נסוגו באיטיות תוך כדי לחימה, בתנועה של דלת מסתובבת, ואיפשרו לפולנים לייצב את אגפם הימני וליצור קו הגנה חדש, בניצב לקו החזית המקורי שלהם. המלך יוגיילה שלח חלק מהדרג השני של פרשיו, כדי להדוף את המתקפה הטווטונית על אגפו הימני, ובמקביל שלח כוחות עתודה נוספים לסייע למתקפה, שערך האגף השמאלי של צבאו על האגף הטווטוני הימני. בשלב מסוים של הקרב זיהו הפרשים הטווטונים את הדגל הגדול של קראקוב, אשר נשא את סמל הנשר הלבן (סמל בית המלוכה הפולני), והוחזק על ידי נושא הדגל של מושל קראקוב, מרשל הכתר הפולני. הם תקפו את נושא הדגל, בחושבם שמדובר במלך הפולני, פצעו אותו והצליחו להשתלט באופן זמני על הדגל. היה זה רגע משבר בקרב, משום שנפילת הדגל סימלה בדרך כלל את תבוסת האויב ואת סיום הקרב, וסיפקה זריקת עידוד ליחידות התוקפות, שחשבו שהקרב הוכרע, אך הפרשים הפולנים תקפו את הכוח הטווטוני שתפס את הדגל, השמידו אותו והחזירו את הדגל לידיהם.
כוחות העתודה הפולניים החלו לדחוק לאחור את האבירים הטווטונים, אך אז הצטרפו לכוח הטווטוני מספר יחידות פרשים מהכוח של פון וולנרוד, שחזרו מהמרדף שניהלו אחרי הצבא הליטאי ואחרי הפרשים הטאטרים, וחידשו את תנופת המתקפה. המלך הפולני הטיל למערכה יחידות עתודה נוספות, שהצליחו לבלום שוב את המתקפה הטווטונית על אגפו הימני. בשלב זה של הקרב, החליט המגיסטר פון יוגינגן להטיל את כוח העתודה שלו למערכה, במאמץ להכריע את הקרב, והוביל באופן אישי 16 יחידות פרשים (כשליש מכלל כוח הפרשים שלו) בתנועת איגוף רחבה להצטרף למתקפה על האגף הפולני הימני.
תנועת האיגוף של היחידות הטווטוניות החדשות יצרה איום על המלך יוגיילה עצמו, שהתמקם על גבעה שצפתה על שדה הקרב עם יחידה קטנה של משמר ראשו. האבירים הפולנים שהקיפו את המלך, ניסו להסתיר את מיקומו באמצעות הורדת הדגל האישי שלו, שהיה גרסה מוקטנת של הדגל הגדול של קראקוב, אך אחת מיחידות הפרשים הטווטוניות פנתה לעברו, ובשלב מסוים הסתער אחד האבירים הטווטונים ישירות על יוגיילה. זביגנייב אולסניקי, מזכירו של המלך, התנגש באביר התוקף והצליח להפיל אותו מסוסו, ולאחר מכן נהרג התוקף על ידי שומרי הראש של המלך (לפי גרסה אחרת על ידי המלך עצמו). בעקבות מעשה הגבורה שלו, מונה אולסניקי לבישוף של קראקוב, והפך לאחד האישים רבי ההשפעה בפולין.
המלך יוגיילה שלח את שארית יחידות העתודה שלו למערכה, והם הצליחו לבלום את המתקפה הטווטונית המחודשת על אגפו הימני. במקום התפתח קרב פנים אל פנים ממושך, ללא הכרעה. במקביל ללחימה העזה באגף הפולני הימני, תקפו המרכז והאגף השמאלי של הצבא הפולני את היחידות הטווטוניות שניצבו מולם (שנחלשו עקב העברת חלק מכוחן לתגבור האגף הטווטוני השמאלי), הפעילו עליהם לחץ חזק ואילצו אותם לסגת בהדרגה לכיוון צפון-מערב, אל מעבר ללודויגסדורף לכיוון הכפר גרונוולד.
שלב הסיום של הקרב
הטווטונים תלו את ההפסד בבגידה של מפקד הכוחות מחלמנו, ניקולאוס פון רניס, וראשו נערף ללא משפט. פון רניס היה ממייסדי מסדר הלטאה ("Lizard Union"), קבוצת אבירים עם זיקה לפולין. לטענת האבירים, הנמיך פון רניס את דגל יחידתו, דבר שנתפס כסימן לכניעה והוביל לנסיגה המבוהלת. האגדה לפיה תקעו לאבירים סכין בגב עמדה ברקע של אגדת תקיעת הסכין בגב שלאחר מלחמת העולם הראשונה, והעסיקה היסטוריונים של הקרב עד שנת 1945.
ניתוח הקרב והמחלוקת ההיסטוריוגרפית סביב תיאור הקרב
עד המחצית השנייה של המאה ה-20 אימצו מרבית החוקרים של קרב גרונוולד את תיאור הקרב, שנכתב על ידי הכרוניקאי הפולני יאן דולגוש, שהכרוניקה שלו היא המקור הראשוני המפורט ביותר של הקרב, שהגיע לידינו. לפי תיאורו של דולגוש, נמלט הצבא הליטאי בבהלה משדה הקרב לאחר כשעה של לחימה, וכתוצאה מכך חדל למלא תפקיד משמעותי במסגרת הקרב, והצבא הפולני הוא שהכריע, כמעט ללא סיוע, את הצבא הטווטוני, והביס אותו. לפי דולגוש, התפזרו הליטאים ביערות ובביצות ממזרח לשדה הקרב, וחלקם אף ברחו עד לליטא, שם הפיצו סיפורים על התבוסה בקרב ועל מותו של הדוכס הגדול ויטאוטוס. הפרשים הטווטונים, שניהלו את המרדף אחרי הליטאים המובסים, חזרו למחנה הטווטוני עם שלל ושבויים רבים, ולאחר מכן הצטרפו למתקפה על האגף הימני של הצבא הפולני.
אולם ניתוח של מהלכי הקרב מלמד, ששתי הגרסאות המנוגדות הנ"ל, אינן מסוגלות לתת הסבר מספק למה שהתחולל בשדה הקרב, ולתבוסה המכריעה של הטווטונים. מצד אחד, סביר להניח, שהנסיגה הליטאית משדה הקרב בשלב מוקדם של הקרב, לא הייתה מתוכננת מראש. כפי שטוען החוקר הבריטי, סטפן טורנבול, העובדה שהצבא הליטאי חזר לשדה הקרב רק מספר שעות לאחר שנמלט ממנו, אינה תואמת את הטענה, שנסיגתו בוצעה במסגרת תמרון של "נסיגה מדומה". יש לזכור גם, שמנוסת הצבא הליטאי משדה הקרב גרמה לחשיפת האגף הימני של הצבא הפולני למתקפה טווטונית, וכמעט גרמה לתבוסתו. נכון אמנם, שמספר לא ידוע של יחידות פרשים טווטונים, שהשתתפו במרדף לאחר הליטאים הנסוגים, הושמדו, כנראה בדרכם חזרה לכוח הטווטוני העיקרי, אך לא ברור על ידי מי, ואיזה תפקיד מילאו הכוחות הליטאים בהשמדתם.
מצד שני, במחקר המודרני העוסק בקרב, אין מחלוקת על כך, שהצבא הליטאי (או לפחות חלקו הגדול) חזר לשדה הקרב, כנראה בשעות אחר הצהריים, ושהמתקפה המפתיעה, שהוא הנחית על עורפם החשוף של הכוחות הטווטונים, שתקפו את האגף הימני של הצבא הפולני, הייתה נקודת המפנה בקרב, ומילאה תפקיד מכריע בתבוסת הצבא הטווטוני.
המשך המערכה והסכמי השלום
בהסכם השלום של טורון שנחתם בפברואר 1411, ויתר המסדר הטווטוני על אדמות דוברין לפולין והסכים לוותר על תביעתו על שטח סמוגוטיה בתקופת חייהם של יוגיילה וויטאוטאס, אולם שתי מלחמות נוספות נערכו (מלחמת הרעב ב-1414 ומלחמת גולוב ב-1422) לפני שהגיעו הצדדים היריבים להסדר סופי, שסיים את הסכסוך ביניהם, במסגרת חוזה מלנו. הפולנים-ליטאים לא הצליחו לתרגם את הצלחתם הצבאית לרווח טריטוריאלי או פוליטי. אולם למרות זאת, הטיל הסכם טורון עול כלכלי כבד על המסדר הטווטוני, ממנו הוא לא הצליח להתאושש. המסדר נאלץ לשלם פיצויים, המוערכים בפי עשרה מההכנסה השנתית של מלך אנגליה, בארבעה תשלומים שנתיים. כדי לעמוד בעול הכספי הכבד, נאלצו הטווטונים ללוות כסף רב, להחרים זהב מהכנסיות, ולהעלות את המיסים, שהוטלו על התושבים בשטחים שבשליטתם. כתוצאה מכך מרדו שתי ערים פרוסיות מרכזיות, דנציג ותורן, כנגד הכבדת עול המיסים. בעקבות התבוסה בקרב גרונוולד לא נותרו למסדר הטווטוני מספיק חיילים כדי להגן על הטריטוריה שבשליטתו. בנוסף לכך, מאחר שפולין וליטא היו למדינות נוצריות, התקשה המסדר הטווטוני לגייס מתנדבים למסעות צלב חדשים כנגדם. המגיסטרים הטווטוניים נאלצו להסתמך על שכירי חרב יקרים, שרוקנו את הקופה המדולדלת גם כך. הסכסוכים הפנימיים, הבעיות הכלכליות, והמסים הכבדים הובילו לאי שקט פנימי ולהקמת הקונפדרציה הפרוסית ב-1441. סיבות אלו הובילו לסדרת עימותים שהגיעו לשיאם במלחמת שלוש עשרה השנים.
מורשת
קרב גרונוולד נחשב לאחד מהקרבות החשובים ביותר בהיסטוריה של פולין, ליטא ובלארוס. בליטא, הניצחון היה למקור לגאווה בתקופת הרומנטיקה הלאומנית, והיווה השראה להתנגדות למדיניות הגרמניזציה והרוסיפיקציה של הקיסרות הגרמנית והאימפריה הרוסית. האבירים הטווטונים הוצגו כפולשים צמאי דם וקרב גרונוולד הוצג כניצחון צודק שהושג על ידי אומה קטנה ומדוכאת. ב-1910, לציון 500 שנים לקרב, הוצגה בקרקוב שבפולין אנדרטה לקרב, וכך גם בעוד כ-60 ערים וכפרים בגליציה. באותו הזמן, כתב הנריק סנקביץ', זוכה פרס נובל, את הנובלה "אבירי הצלב", שמציגה את הקרב באופן בולט באחד הפרקים. ערב מלחמת העולם השנייה נוצר עימות בין גרמניה הנאצית ופולין סביב הנפקת בול דואר פולני שהציג את ניצחונם על האבירים הטווטונים. ב-1960, במאי הסרטים הפולני אלכסנדר פורד השתמש בספרו של סנקביץ' כבסיס לסרטו "אבירי המסדר הטווטוני". באותה שנה הוקמו בשדה הקרב בגרונוולד אנדרטאות, מונומנטים ומוזיאונים. ציור ענק של קרב גרונוולד מאת הצייר הפולני יאן מטייקו, מוצג במוזיאון הלאומי הגדול, בוורשה בירת פולין. על שם הקרב גם קרוי העיטור הצבאי "צלב גרונוולד", שתי קבוצות ספורט בליטא (ז'לגיריס קובנה וז'לגיריס וילנה), ומספר רב של ארגונים.
בקיץ 2010 נערכו בערים שונות ברחבי פולין פסטיבלים לציון 600 שנים לקרב בהשראת חגיגות 500 שנים לקרב 100 שנים קודם לכן, חגיגות 700 שנים לקרב צפויות להיערך גם הן בפולין בקיץ 2110.
גרמניה ורוסיה
בדרך כלל ראו הגרמנים את האבירים הטווטונים כגיבורים ואצילים, אשר הביאו את בשורת הציוויליזציה והנצרות למזרח. באוגוסט 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, ניצחה גרמניה את רוסיה בקרב שהתרחש ליד גרונוולד. כשהבינו הגרמנים את הפוטנציאל התעמולתי של הניצחון, הם קראו לקרב בשם קרב טננברג. היה זה להם כנקמה על הניצחון הפולני-ליטאי 504 שנים קודם לכן. שנים לאחר מכן תרצה גרמניה הנאצית את מדיניות מרחב מחיה שלה כהמשכיות למשימה ההיסטורית של האבירים.
בעקבות השתתפותם של שלושה רגימנטים מסמולנסק (עיר שנמצאת כיום בשטחה של רוסיה) בקרב, תפסו הרוסים את הניצחון כקואליציה פולנית-ליטאית-רוסית כנגד הפולשים הגרמנים. כותב הכרוניקות יאן דלוגוש שיבח את היחידות מסמולנסק ככאלו שנלחמו באומץ לב והיו היחידים מדוכסות ליטא שלא נסוגו מהקרב. בהיסטוריוגרפיה הסובייטית, נחשב קרב גרונוולד כמאבק בין הגזע הסלאבי לגרמני. האבירים הטווטונים תוארו כשליחים של אדולף היטלר מימי הביניים, ואילו הקרב עצמו נתפס כהעתק של קרב סטלינגרד.
התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית
התיקון השמונה-עשר לחוקת ארצות הברית, הקרוי גם חוק היובש, הוא חוק יובש אשר אסר על ייצור, הובלה ומכירה של משקאות חריפים בכל ארצות הברית. התיקון נחקק ב-16 בינואר 1919 ועם כניסתו לתוקף שנה מאוחר יותר (ב-16 בינואר 1920) החלה בארצות הברית תקופת היובש.
חוק זה בוטל על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית מ-17 בפברואר 1933, שהתיר מחדש מכירת משקאות אלכוהוליים.
מקור
Article 1
After one year from the ratification of this article the manufacture, sale, or transportation of intoxicating liquors within, the importation thereof into, or the exportation thereof from the United States and all territory subject to the jurisdiction thereof for beverage purposes is hereby prohibited.
Article 2
The Congress and the several States shall have concurrent power to enforce this article by appropriate legislation.
Article 3
This article shall be inoperative unless it shall have been ratified as an amendment to the Constitution by the legislatures of the several States, as provided in the Constitution, within seven years from the date of the submission hereof to the States by the Congress.
תרגום
סעיף 1
במלאת שנה לאשרור סעיף זה, נאסר בזאת לייצר, למכור או לסחור במשקאות משכרים בתחומי ארצות הברית וכל שטח הנתון לשיפוטה, וכן לייבאם אל אותם שטחים ולייצאם מהם.
סעיף 2
בסמכותם של הקונגרס ושל מדינות הברית לאכוף סעיף זה בחקיקה מתאימה.
סעיף 3
סעיף זה לא ייכנס לתוקפו אלא אם כן יאושרר כתיקון לחוקה על ידי בתי המחוקקים של מדינות הברית, כפי שנקבע בחוקה, עד שבע שנים ממועד הגשת הסעיף למדינות על ידי הקונגרס.
תולדות
התיקון הוצע בשנת 1917 וב-18 בדצמבר אותה שנה עבר בסנאט. ב-16 בינואר 1919 התיקון אושר על ידי המדינות ונכנס לתוקף שנה מאוחר יותר.
לתיקון זה לראשונה הוצמד "תאריך תפוגה": אם לא היה מאושר תוך פרק הזמן הנקוב, היו רואים אותו כאילו לא אושר מעולם בקונגרס, והיה על מי שרצה להעבירו להתחיל במלאכת החקיקה מהתחלה.
התוצאה הישירה של התיקון הייתה עלייה חדה בתזרים המזומנים של הפשע המאורגן האמריקני; זאת, מכיוון ששוק שחור של משקאות חריפים ומסבאות לא חוקיות החל לשגשג במהירות, ומרווחי שוק שחור זה בנו ראשי המאפיה לעתיד את הונם. משום כך, התיקון בוטל לבסוף ב-5 בדצמבר 1933 על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית, לאחר שהרשויות הבינו שלא ניתן לפקח על ההברחה.
מלחמה אחרת
מלחמה אחרת (באנגלית: Different War) הוא סרט ישראלי עלילתי קצר (15 דקות) משנת 2003.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתרחשת בירושלים במהלך האינתיפאדה. פלסטינים מבית ג'אלא יורים אש באופן קבוע אל עבר שכונת גילה שבדרום ירושלים. צחי וחבריו, נערים מהשכונה, מעמידים פני חיילים ומטפסים על חומת הבטון שנועדו להגן על האזרחים מהירי, על מנת להתגרות ולצעוק אל עבר הערבים. נוני, תלמיד כתה ד' ואחיו הצעיר של צחי, מעדיף לשים על פניו איפור של אמו מאשר לשחק את החייל. על רקע הימים האחרונים של שנת הלימודים, נוני נבחר לשחק את דוד המלך בהצגת סוף השנה אליה יגיע ראש הממשלה, אך בסתר ליבו הוא חושק בתפקיד הנסיכה.
עמרי ידלין
עמרי ידלין (נולד בשנת 1959) הוא פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב. היה נשיא המכללה האקדמית ספיר (2014 - 2019). לשעבר סגן דקאן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ודקאן בית הספר למשפטים במכללת ספיר (2009 - 2013). מחקריו עוסקים בדיני חברות, ניירות ערך וניתוח כלכלי של המשפט.
ביוגרפיה
לפני הצבא יצא לשנת שירות בקריית מלאכי. שירת בחיל האוויר כנווט פנטום. לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד הנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת תל אביב, אך עבר ללמוד משפטים. התמחה במשרדו של עורך הדין ד"ר יעקב ויינרוט. השלים לימודי תואר השני והדוקטורט  באוניברסיטת ברקלי. בשנת 1994 שב לישראל והצטרף לאוניברסיטת תל אביב. בשנת 1999 זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר.
במשך מספר שנים ניהל את מרכז פישר לממשל תאגידי ורגולציה של שוק ההון. בשנת 2008 הצטרף כעורך דין מייצג לערעורו של עו"ד ישראל פרי, שהורשע בגנבת מאות מיליוני מרקים מאלפי לקוחות ניצולי השואה ונידון ל-10 שנות מאסר. היה זה תיק הייצוג היחיד של ידלין כעורך דין.
בשנת 2009 פרש מניהול מרכז פישר ומאוניברסיטת תל אביב, למען הקמת בית הספר למשפטים במכללת ספיר. באוקטובר 2009 מונה לדקאן בית הספר, וכיהן בתפקיד עד למינויו לנשיא המכללה. בשנת 2019 שב לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ומשמש כמנהל מערך הקליניקות בפקולטה.
חיים אישיים
ידלין נשוי לנעמה, עורכת דין, ואב לבת ובן. מתגורר בתל אביב. בשעות הפנאי הוא זמר בלהקת רוק בשם "צד ב".
פאלאצו פוסקארי
פאלאצו פוסקארי (באיטלקית: Palazzo Foscari) המכונה גם קא' פוסקארי (Ca' Foscari) הוא ארמון הממוקם על גדת התעלה הגדולה ברובע דורסודורו בוונציה שבאיטליה.
היסטוריה
הארמון הוקם בשנת 1452 על ידי הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי במטרה להציג את עושרו וכוחו הרב. הארמון בנוי בפאר רב, ונועד לשמש בית המשפחה לשנים רבות. הארמון ניצב בעיקול התעלה הגדולה הידוע בשם "וולטה" ("Volta") בסמוך לשני ארמונות מפוארים נוספים: קא' באלבי (שנבנה בשנת 1590) וקא' ג'וסטיניאן (שנבנה באותה שנה בה נבנה פאלאצו פוסקארי).
הארמון נבנה בסגנון ביזנטי-ונטי ומהווה אחד הדוגמאות הטובות ביותר שנשתמרו של סגנון זה.
במהלך המאה ה-19, עת שלטה האימפריה האוסטרו-הונגרית בעיר, שימש המבנה כמחנה צבא וכמגורי החיילים האוסטרים. תקופה זו הביאה להרעה רבה במצב המבנה, ובשל הזנחתו נהרסו מרבית עיטורי הטיח והגבס שעיטרו את חזית המבנה. כמו כן נהרס גרם המדרגות המפואר שהוביל לקומה הראשונה של המבנה מחצרו הפנימית. החל משנת 1868 הבניין משמש את אוניברסיטת ונציה.
בשנת 1936 ובשנת 1956 בוצעו במבנה הפנימי של הבניין שינויים וחלוקה מחדש וזאת בהדרכת האדריכל קרלו סקרפה.
תיאור המבנה
בחזית הקומה העיקרית של המבנה (הפיאנו נובילה) מרפסת מקורה (לוג'יה) בת שמונה קשתות. חזית זו חוזרת על עצמה גם בקומה השלישית של המבנה. עמודי המרפסת בקומה השלישית מעוטרים בקטרפויי גותי בדומה לעיטורי ארמון הדוג'ה וקא' ד'אורו. החלונות משני צידי מרפסת זו, וכן מרפסת הקומה הרביעית מעוטרים באוז'י סימטרי (סימטריה ועיטור שאינם אופייניים לארמונות התעלה הגדולה).
End of the Night
End of the Night (מאנגלית: סוף הלילה) היא בלדת רוק של להקת הדלתות אשר נכלל באלבומה הראשון The Doors. הקרדיט על השיר ניתן לכל חברי הלהקה. מילות השיר נכתבו על ידי ג'ים מוריסון.
רפרנטים בשיר
מוריסון, שהושפע רבות ממשוררים בני המאות ה-18 וה-19, מצטט בשיר את שירו של המשורר ויליאם בלייק "Auguries of Innocence":
כמו כן נראה שמוריסון הושפע מספרו של הסופר הצרפתי לואי פרדינאן סלין, "Journey to the End of the Night" (מסע אל קץ הלילה). הספר מציג פילוסופית חיים ניהיליסטית שתאמה ככל הנראה את זו של מוריסון.
השיר מתייחס לשם הספר בשתי שורות: "Take a Journey to the bright midnight", וכן: "End of the Night".
מאפיינים מוזיקליים
End of the Night הוא שיר בעל מפעם איטי, המנוגן בסולם מינורי וכולל סולו גיטרה מלודי ואווירה מלנכונלית. כל אלו הם מאפיינים נפוצים בבלדות רוק.
גרסאות כיסוי
הלהקה הקנדית "Rhea's Obsession" ביצעה גרסת כיסוי לשיר בסגנון רוק גותי, באלבום שיצא בשנת 2000 וכלל גרסאות כיסוי של להקת הדלתות.
גרסה נוספת לשיר, גם כן בסגנון רוק גותי, הופיעה בשנת 2005 באלבום של הלהקה הבריטית "The Mission U.K".
דבלין
דַּבְּלִין (באנגלית: Dublin; באירית: Baile Átha Cliath) היא בירת אירלנד והעיר הגדולה ביותר במדינה. העיר שוכנת במרכז החוף המזרחי של אירלנד, בשפך נהר הליפי, במחוז דבלין. אוכלוסייתה של דבלין מונה כ-527,000 נפש (2011) בגבולותיה הרשמיים של העיר, אך רבים נוספים גרים בערי לוויין ובפרברים שלא נכללו במפקד זה. במחוז דבלין אוכלוסייה של כ-1.33 מיליון נפש.
היסטוריה
ההתייחסות הקדומה ביותר להתיישבות באזור דבלין היא בכתביו של תלמי (בשנת 140 לספירה לערך) אשר התייחס אל העיר כ"אבלנה". מקורותיה של העיר עצמה מגיעים למאה התשיעית, בהיאחזות הויקינגית "אן לין דוב" (הבריכה השחורה בגאלית), וההיאחזות הסמוכה "אה קליאֵה" (יובל המשוכות). בשנים 1171-839 דבלין הייתה בירת ממלכת דבלין הוויקינגית, ובהמשך הנורדית-גאלית. העיר כיום נושאת את הצורה האנגלית של השם הראשון והצורה האירית של השם השני - "באלי אה קליאה" (Baile Átha Cliath), קרי, "העיר ביובלו של נהר המשוכה", ובקיצור "אהה קלי". לאחר פלישת הנורמנים במאה השתים-עשרה, החליפה דבלין את גבעת טארה הקדושה כבירתה של אירלנד, כאשר מרכז הכוח באי כולו התרכז בטירת דבלין.
במהלך המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה התפתחה העיר במהירות, והפכה ל"ממלכת דבלין", העיר המרכזית באי ואף אחת הערים הגדולות באימפריה הבריטית באותה תקופה, עם אוכלוסייה של יותר מ-130,000 נפש. מאז תחילת המעורבות האנגלית בענייני אירלנד, שימשה העיר כבירת האי, במצבים גאו-פוליטיים משתנים. משנת 1921 משמשת דבלין כבירת המדינה אירלנד (אייר) ששטחה משתרע על פני 26 מתוך 32 מחוזותיה של אירלנד ההיסטורית. מרידת חג הפסחא בשנת 1916 השאירה את העיר במצב בלתי יציב, ומלחמת העצמאות האירית, ולאחריה מלחמת האזרחים האירית (1919–1922), החריבו חלקים נרחבים מן העיר, וביניהם בניינים היסטוריים רבים. מדינת אירלנד החופשית שנוצרה במלחמות אלו, ודבלין בירתה, בנתה מחדש את הבניינים שנהרסו, וקבעה את הפרלמנט האירי בבניין לנסטר האוס בדבלין, אך לא פעלה לחידוש פני העיר, למודרניזציה של התשתיות, ולהפיכתה לבירה מודרנית. ההזנחה נמשכה גם לאחר מלחמת העולם השנייה, עד לשנות השישים אשר הביאו את תחילתו של מפנה. במהלך העשור האחרון של המאה ה-20, כחלק מהפריחה של כלכלת אירלנד, חל שיפור ניכר בתשתיות, ומערכת תחבורה חדישה הפכה את העיר לעיר אירופית מודרנית.
תחבורה
דבלין היא מרכז מערכת התחבורה באירלנד. נמל דבלין הוא נמל הים החשוב במדינה. נמל התעופה של דבלין הוא נמל התעופה החשוב במדינה. בעיר נמצאות שתי תחנות הרכבת הגדולות תחנת יוסטון ותחנת קונולי, יוסטון מקשרת את העיר עם רוב הערים באירלנד, ודרך קונולי עוברים הקווים למחוז סלייגו ולעיר בלפסט שבצפון אירלנד. דבלין היא מרכז לרשת הכבישים באירלנד, והכביש הרב מסלולי M50 מקיפה סביב.
קו הרכבת הכבדה בדבלין (ה-DART) הוא קו הרכבת המחושמל היחיד במדינה. בנוסף פועלת רכבת קלה (LUAS) אשר החלה את פעולתה ביוני 2004. ל-LUAS שני קווים: הקו הירוק והקו האדום. שני הקווים מופרדים זה מזה, אך החיבור ביניהם נמצא בשלבי ביצוע.
תקשורת
RTÉ היא רשות השידור הממלכתית של אירלנד, ואולפניה מצויים בדבלין. TV3 היא רשת הטלוויזיה הפרטית היחידה באירלנד, ואולפניה אף הם בדבלין. משרדי הדואר המרכזיים, ומשרדי איירקום, חברת התקשורת האירית, וכן חברות הסלולר הראשיות אף הם ממוקמים בבירה, ואף מערכות העיתונים היומיים הגדולים ורשתות הרדיו המובילות.
חינוך
דבלין היא מרכז החינוך באירלנד. בעיר ממוקמות שלוש אוניברסיטאות: האוניברסיטה של דבלין (אשר הוקמה בידי המלכה אליזבת הראשונה, ונקראה שנים רבות "טריניטי קולג'"); האוניברסיטה הלאומית של אירלנד; ואוניברסיטת "דבלין סיטי", שהוקמה לאחרונה ומתמחה בתחומים הקשורים בתעשייה. מכון דבלין לטכנולוגיה הוא מכללה טכנית מודרנית, אך אינו אוניברסיטה. כמו כן קיימות בעיר מכללות רבות נוספות. הספרייה הלאומית של אירלנד, אשר הוקמה ב-1877, גם היא שוכנת בעיר.
ממשל עירוני
העיר דבלין מנוהלת על ידי מועצת העיר, בראשותו של ראש העיר, אשר נבחר לתקופה של שנה, ומתגורר ב"מנשן האוס" שהוא מעונו של ראש העיר מאז 1715. מועצת העיר דבלין מתרכזת בשני מבנים עיקריים, האחד הוא בנייני מועצת העיר (לשעבר "הבורסה המלכותית") ומשרדים רבים נוספים מצויים ב"משרדי העירייה" השנויים במחלוקת שנבנו בשנות השבעים המאוחרות על אתר ארכאולוגי מן התקופה הוויקינגית. ההחלטה של החברה הכלכלית לעיר דבלין לבנות את המשרדים באתר זה הייתה אחת השנויות במחלוקת בהיסטוריה של העיר, ויצרה מערבולת פוליטית, אשר בין היתר סייעה לקידום הקריירה של מרי רובינסון, לימים נשיאת הרפובליקה של אירלנד. הבניינים מכונים בידי תושבי אירלנד "הבונקרים" בשל חזותם הקודרת. כיום אין עוררין על כך שהקמת הבניינים הייתה טעות קשה.
מחוז דבלין
שטחו של המחוז הכולל את דבלין הוא 922 קמ"ר, וכולל כ-1.27 מיליון תושבים (2011). בשנת 1994 חולק מחוז דבלין לארבעה מחוזות אדמיניסטרטיביים. העיר דבלין היא אחד מהם, על אף שפורמלית אינה מוגדרת כמחוז.
על אף שאין הסכמה באשר לגבולותיה של "דבלין רבתי" ניתן לומר שהם כוללים את כל העיר, המחוז, וחלקים מהמחוזות הסמוכים ויקלו, קילדייר, ומית'.
ממשל לאומי
בנייני הממשלה האירית שוכנים ב"בנייני הממשלה" בניין גדול אשר תוכנן על ידי האדריכל הידוע אסטון ווב. בנייני הפרלמנט האירי הישן (מהתקופה שלפני 1800) שוכנים בבניין "קולג' גרין".
תרבות
דבלין היא מרכז תרבותי באירלנד. עוד במאה ה-19 התקיימו בעיר שלוש תערוכות בינלאומיות גדולות, בשנים 1853, 1865 ו 1874. כמה מוזיקאים ואומנים ידועי שם יצאו מדבלין, והתפרסמו בעולם כולו. "דבלינאים" היא אנתולוגיה של סיפורים קצרים מאת ג'יימס ג'ויס אשר מיקם אף את ספרו המונומנטלי יוליסס בעיר, ושזר בו פרטים רבים הנוגעים לעיר. ב-1991 נבחרה על ידי האיחוד האירופי להיות בירת התרבות של אירופה לשנה זו.
בעיר ממוקמים גם מוזיאון ההדפסים הלאומי של אירלנד, שלושת בנייני המוזיאון הלאומי של אירלנד ומוזיאון ספריית צ'סטר ביטי. אזור הטמפל בר הוא מרכז לחיי לילה תוססים.
מרכז המבקרים של "גינס", בו מייצרים את הבירה שהפכה למותג המסמל את אירלנד בעולם כולו, הוא אחד האתרים המתוירים ביותר באירלנד.
הרמן פלש
הרמן פלש (בגרמנית: Hermann Flesch; 7 בנובמבר 1890, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית - 16 במאי 1942, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה פעיל עלייה, חבר התנועה הרוויזיוניסטית, אשר כיהן כיושב ראש הצ"ח וראש המשרד לעלייה מטעמה בעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה.
קורות חיים
פלש נולד בווינה וב-1919, שנתיים לאחר נישואיו, עבר לפראג. ב-1927 עבר עם משפחתו לדנציג וב-1937 לברנו, ובה עסק בסחר בעצים. במסגרת תפקידו הרשמי בעליית אף על פי, ארגן את העפלתם לארץ ישראל של כ-2,000 מבני הקהילה היהודית במספר ספינות מעפילים ובכללן הקאטינה, אשר הפליגה מנמל בלצ'יק, והצ'פו א'. מפעלו נודע כ"פלש טרנספורט". פלש ופאול האלר (בגרמנית: Paul Haller) פעלו יחדיו ממאי 1938 ועד אוגוסט 1939 במטרה לסייע ליהודים מווינה לעזוב את ארצם לאחר האנשלוס, והצליחו להעלות מקצתם במפעל ההעפלה של פלש.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לצ'כוסלובקיה, עזב פלש את המדינה ועבר ללונדון. הועלו טענות כלפיו כי לקח עמו ללונדון כספי עולים שגבה עבור הפלגות העפלה לארץ ישראל, אך טענות אלו הוכחשו.
ב-1942 נפטר הרמן פלש מגידול מוחי. הוא היה נשוי ואב לבת. בתו נהרגה בהפצצה במהלך הבליץ על לונדון.
נבחרת פולין בכדורגל חופים
הנבחרת הלאומית של פולין בכדורגל חופים מייצגת את פולין בתחרויות כדורגל חופים בינלאומיות ונמצאת בפיקוחה של התאחדות הכדורגל הפולנית.
הסגל הנוכחי
סגל נכון למוקדמות גביע העולם 2018
מאמן: מרטין סטניסלבסקי
הישגים
אליפות אירופה בכדורגל חופים
גביע העולם בכדורגל חופים
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים (אירופה)
תהליך קרול
תהליך קרול (באנגלית: Kroll process) הוא השיטה התעשייתית העיקרית להפקת טיטניום מתכתי מעפרותיו. השיטה הומצאה בלוקסמבורג, בשנות ה-40 של המאה ה-20, על ידי המטלורג ויליאם ג'סטין קרול, ושוכללה בהמשך על ידיו, גם כתהליך ליצור של זירקוניום מתכתי. תהליך קרול החליף את תהליך האנטר ששימש קודם לכן.
התהליך
משוואת התגובה:
הטיטניום הארבע-כלורי (TiCl4) מועבר למיכל תגובה אחר, העשוי פלדת אל-חלד, בו הוא מחוזר על ידי מגנזיום או נתרן נוזלי, המוכנסים בעודף סטוכיומטרי של כ-20%, בטמפרטורה של כ-850 מעלות צלזיוס.
החומר המתקבל בתהליך זה הוא טיטניום מתכתי גולמי, בתצורה של ספוג (titanium sponge), שעובר עיבוד מכני ובהמשך התכה ויציקה לתבניות.
מגמות עתידיות
טיטניום היא מתכת בעלת חשיבות רבה לאדם, היא עמידה מאוד לשיתוך, חזקה, כמו פלדה, וקלה ממנה בהרבה (לערך 45% מפלדה), דבר שהופך אותה למועמדת מצוינת למגוון רחב של שימושים, בעיקר בתעשיית הרכב, התעופה והבנייה, אולם, מחירה הגבוה מהווה מכשול משמעותי ליישום נרחב שלה.
אחת מההנחות למחיר הגבוה של הטיטניום הוא תפוצתו, אולם, בניגוד למקובל לחשוב, טיטניום הוא יסוד נפוץ מאוד בקרום כדור הארץ (התשיעי במספר), ומחצבי טיטניום מצויים במקומות רבים בעולם, אלא שהפקה תעשייתית של טיטניום מתכתי מעפרותיו היא אתגר הנדסי רב. הטיטניום מופיע בטבע במחצבים בהם הוא קשור לחמצן באחד מהקשרים הכימיים החזקים והיציבים ביותר (TiO2), על מנת לפרק את הקשר בין חמצן וטיטניום ולהפיק טיטניום מתכתי, יש צורך בהשקעת אנרגיה רבה מאוד, שמקשה על יישום של שיטות הפקה פירומטלורגיות רגילות (כפי שנעשה לדוגמה בהפקת ברזל). בנוסף, טמפרטורת ההיתוך הגבוהה של הטיטניום (1668°C), פוטנציאל החיזור הגבוה שלו, והנטייה שלו ליצור דנטריטים, מקשה על היישום של שיטות הפקה אלקטרוליטיות.
תהליך קרול מספק מענה לחלק מהבעיות. עם זאת, מדובר בתהליך מורכב, הכולל "הקרבה" של מתכת אחרת (למשל כמגנזיום או נתרן), דבר שמייקר מאוד את מחירו הסופי. לו יימצאו בעתיד שיטות יעילות יותר להפקת טיטניום מעפרותיו, אזי עשוי הטיטניום להיכנס לשימוש נרחב בהרבה, ולהביא לרווחה משמעותית באורח חייו של האדם.
ארנה לין
אֹרנה אהובה לין (נולדה ב-1956) היא עורכת דין ישראלית העוסקת בדיני עבודה, דין אזרחי ומשפט מסחרי.
ביוגרפיה
ארנה לין נולדה ב-1956 לרות ולאמנון לין, לימים חבר הכנסת, והיא נכדתם של אבא וחנה חושי. שני אחיה הם פרופ' שי לין וד"ר רן לין.
למדה בתיכון הריאלי בחיפה והמשיכה ללימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. את ההתמחות עשתה בבית המשפט העליון, אצל השופט חיים כהן, ובפרקליטות המדינה בירושלים.
בתחילת דרכה המקצועית עבדה כיועצת משפטית באגף הממונה על השכר באוצר ולאחר מכן, בנציבות שירות המדינה. ב-1985 פרשה משירות המדינה והחלה קריירה במשרדים פרטיים - תחילה במשרד ש. פרידמן (כשכירה) והחל מ-1991 במשרד מ. זליגמן (כשותפה).