cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרתגו
קרתחדשת, מוקד כוח אזורי
במאה ה־7 לפנה"ס החלה קרתחדשת להקים את הקולוניות הראשונות שלה. עם שקיעת צור באמצע המאה ה־6 לפנה"ס, הייתה קרתחדשת לעיר הפיניקית החשובה ביותר. בסוף המאה כבר נהנתה מהגמוניה לאורך החופים ממרוקו של ימינו במערב ועד לוב במזרח. בתקופה זאת היה השלטון בעיר נתון בידי "מלך" טירן נבחר.
בתחילת המאה ה־5 לפנה"ס תקפו אנשי קרתחדשת את הערים היווניות בסיציליה, בתיאום עם הפרסים שתקפו את היוונים במולדתם (מלחמות יוון–פרס), פעולה שנעשתה, כנראה, לפי הוראות שקיבלו בקרתחדשת מִצור, בעלת בריתם של הפרסים. לאחר תבוסת קרתחדשת בקרב הימרה בשנת 480 לפנה"ס, קם בה משטר רפובליקני אוליגרכי שהושפע מבעלי הממון. המלכים הנבחרים עדיין שלטו בעיר אך סמכותם וכוחם נשחקו מפני אלה של הסנאט, שמנה 300 חברים שכיהנו בו מיום בחירתם ועד מותם, "מועצת הבכירים" ו"מועצת ה־104", הסמכות השיפוטית הבכירה במדינה. עיקר הכוח הפוליטי הופקד בידי שני "שופטים", מעין מגיסטראטים. בתקופה זאת הגיעה העיר לשיאה, ולפי סטראבון מנתה אוכלוסייתה 700,000 איש. עם זאת נראה כי הערכה זאת מוגזמת, והמספר האמיתי עמד על 400,000 עד חצי מיליון, כשרק חמישית מהאוכלוסייה הייתה פיניקית. בשנת 370 לפנה"ס בוטלה המלוכה. שגשוג העיר נמשך אף על פי שהייתה מעורבת במספר מלחמות, אך היא הוכרעה לבסוף בשלוש המלחמות הפוניות שהתחוללו בין השנים 264–146 לפנה"ס. המלחמה הפונית השלישית הסתיימה בחורבן העיר המוחלט על ידי פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס. הרומאים העלו את העיר באש ושרפו אותה עד היסוד. לפי סיפורים שנפוצו לראשונה בסוף המאה ה־19, הרומאים זרו את הקרקע מלח על־מנת להבטיח שהיא תישאר בלתי פורייה ואיש לא יתיישב בה שוב. זריית המלח נזכרת לראשונה בספרו של פרדיננד גרגורוביוס "ההיסטוריה של העיר רומא בימי הביניים" (Die Geschichte der Stadt Rom im Mittelalter) שהתפרסם בין השנים 1872–1859. מאחר שאין זכר לסיפורים אלה במקורות קדומים יותר, ומכיוון שזריית מלח יקר על שטח פורה כה נרחב משוללת היגיון כלכלי, מניחים כיום כי קרתחדשת לא נזרתה מלח מעולם.
קרתגו הרומית
לאחר חורבן העיר, הייתה אוטיקה השכנה לבירת האזור ותפסה את מקומה של קרתגו כראשונה בין היישובים הפוניים בצפון אפריקה. בשנת 122 לפנה"ס הקימו הרומאים קולוניה באתר, אך זו כשלה וננטשה. עם זאת, כאשר גישתה של אוטיקה אל הים נחסמה על ידי אדמת סחף ונמלה יצא מכלל שימוש, נאלצו הרומאים לחדש את היישוב בקרתגו, ועיר חדשה קמה באתר. העיר הוקמה במצוות יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס ונקראה "קולוניה יואוניה" (Colonia Junonia), אך התוכנית יצאה אל הפועל רק לאחר מות קיסר. על נסיבות הקמתה של העיר החדשה כתב אפיאנוס כך:
קרתגו הנוצרית
העיר אף הייתה למרכז נוצרי עתיק, והייתה למקום מפגשם של מספר סינודים חשובים החל במאה ה־3 וכלה במאה ה־5. הסינוד החשוב והידוע ביותר שהתכנס בעיר, ערך בשנת 397 את הקאנוניזציה לכתבי הקודש של הכנסייה המערבית. עוד נודעה העיר כבית הפילוסוף הנוצרי אוגוסטינוס.
הדונאטיסטים, זרם נוצרי שהתנגד למינוי אנשים ששיתפו פעולה עם השלטונות הרומיים בזמן הרדיפות האנטי־נוצריות לכמורה, התרכזו באזור קרתגו, ואוגוסטינוס סיפר עליהם שהם משתמשים בשני שפות בלבד: לטינית ופונית.
לאחר הרומאים
במאה ה־5 נכבשה צפון אפריקה על ידי הוונדלים. המלך הוונדלי גאיזריק כבש את העיר ללא קרב, ובשנת 439 ועשה אותה לבירתו. הוא גרש את הבישוף הקתולי המכהן והנהיג את האריאניות כדת המדינה, אם כי איפשר חופש פולחן. לראשונה לאחר כמעט 600 שנה, שוב איימה קרתגו על ההגמוניה הרומאית, ובשנת 455 פלשו הוונדלים לאיטליה ובזזו את רומא. לאחר מספר ניסיונות כושלים הצליחו הביזנטים לכבוש את קרתגו והמצביא בליסאריוס נכנס אליה כשהוא מלווה באשתו ב־15 באוקטובר 533. הביזנטים חסו על העיר, וכמו רוונה בצפון איטליה הייתה קרתגו למקום מושבו של הנציב הביזנטי, האקסרך (Eξαρχος), ושתי הערים היו למעוזי הכוח האחרונים של הביזנטים במערב. הערבים ניסו לכבוש את קרתגו לראשונה בשנת 647, אך ללא הצלחה. ניסיונות נוספים לכיבוש העיר נעשו לקראת סוף המאה ה־7, ולבסוף נכבשה בשנת 698. הערבים הרסו את העיר והקימו את מרכזם האזורי בתוניס השכנה. בכך באו לקיצן כ־1500 שנות יישוב האתר. ב־1919 הוקם במקום יישוב מודרני הנושא את השם קרתגו, וזה נבלע במהלך המאה ה־20 במטרופולין של תוניס הסמוכה.
מבנה העיר
על האתר חולשת גבעת בירסה (colline de Byrsa) שגובהה כ־25 מטר ואשר שימשה כמרכז קרתגו ההיסטורית. סביב הגבעה השתרעו ארבעת רובעי המגורים של העיר. על הגבעה נמצאים קתדרלת סן לואי (cathédrale Saint-Louis) שנבנתה בסוף המאה ה־19 והמוזיאון הלאומי של קרתגו (Musée national de Carthage).
סביב הגבעה פזורים שרידי העיר האחרים, הכוללים את המבנים הבאים (מדרום עם כיוון השעון):
תולדות המקום
לפי ורגיליוס מקור השם "בירסה" במילה היוונית "βυρσα" (בִירְסַה) שמשמעה בקר או רפת. השם ניתן למקום בהקשרה של האגדה אודות השור שאת עורו ביתרה המלכה דידו כדי לסמן את גבולות עירה העתידית. הסבר זה הופיע יחד עם האגדה בתקופה ההלניסטית, וייתכן שאת מקור שם הגבעה האמיתי יש לחפש במילה שמית כמו "בוסטרה" שמשמעה "שיפוע" או "בוצרה", היינו "מבצר".
לפי סטראבון שמשה בירסה כאקרופוליס מיושב בצפיפות במרכזה של העיר:
סופה של בירסה במלחמה הפונית השלישית היה גם סופה של קרתגו הפונית, ומתיאוריו של אפיאנוס את האירוע ניתן ללמוד על אופיו של המקום: ראש הגבעה שוטח לחלוטין בידי הרומאים, בעיקר ממניעים פוליטיים ובמטרה להרוס לחלוטין את שרידי המרכז המדיני והדתי של העיר הפונית. תחת המבנים שהרסו הקימו הרומאים כיכר ענקית בשטח 13,000 מ"ר וסביבה בנו את מבני הפורום של הקולוניה, גם זאת ממניעים פוליטיים גרידא שמטרתם הייתה להפגין לראווה את גדולת האימפריה הרומית ואת כוחה.
ז'וליניה
תולדות היישוב
עד המאה ה-18 היה ז'וליניה כפר בבעלות אצולה. מעמד עירוני שהוענק ליישוב ניטל ממנו בין מלחמות העולם.
יהודי ז'וליניה
במחצית השנייה של המאה ה-18 התקיימה בכפר קהילה יהודית מאורגנת, שהייתה כפופה לקהילת לנצוט הסמוכה. בשנות ה-80 של המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית ביישוב, בשל ישיבתו של האדמו"ר אברהם יוסף איגרא במקום. משנות ה-90 של המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית.
קרתגו
תולדות המקום
החפירות הראשונות במקום התקיימו בשנת 1859 על ידי שארל בלה (Charles Ernest Beulé) שחשף את האפסיסים הקרויים על שמו. חפירות נוספות התקיימו ב־1880 וכן החל מ־1923 עד סוף שנות השלושים של המאה ה־20. מאז הכרזת המקום כאתר מורשת עולמית, מבוצעת עבודת המחקר באתר על ידי שני צוותים צרפתיים המטפלים בנפרד בשרידים הפוניים ובשרידים הרומיים.
ז'וליניה
יהודי ז'וליניה
בשנת 1905 הופצה נגד יהודי היישוב עלילת דם, ובדצמבר 1918 פרעו ביהודי היישוב תושביו הפולנים. בין מלחמות העולם התגברה ביישוב הפעילות הציונית, ונמנו בו 569 יהודים, רוב תושביו.
עם כניסת הגרמנים לכפר בספטמבר 1939, גורשו חלק מיהודיו לתחום השליטה הסובייטי. על יתר בני הקהילה הוטלו גזירות שונות, ובהן עבודות כפייה, ובשלהי 1941 עד תחילת 1942 הועברו כולם לאתרי ריכוז היהודים באזור, מהם שולחו ברובם למחנה ההשמדה בלז'ץ.
קרתגו
הממצאים מהתקופה הפונית
כל השרידים הפוניים בראש הגבעה, ובכלל זה חומות האקרופוליס, המקדשים וגרם המדרגות שהוביל אל הפסגה, אבדו בתקופה הרומית. עם זאת, נחשפו על מורדות הגבעה בתי מלאכה לעיבוד מתכות מהמאה ה־5 לפנה"ס עד המאה ה־3 לפנה"ס. עוד נחשף רובע מגורים מהמאה ה־2 לפנה"ס על מורדות הגבעה הדרומיים וזה זכה לשם "רובע חניבעל". הרובע נבנה תוך התחשבות בתנאי המקום הטופוגרפיים (רחובות אשר שינו את מסלולם בשל השיפועים וגרמי מדרגות), וחדרי הבתים נבנו סביב חצר מרכזית ובחזיתם השתרע שטח מסחרי. במקום נמצאו עדויות לקיומו של ריצוף עשוי פסיפס ברחובות, המכונה "ריצוף פוני" (pavimenta punica), אך לעדותו של אפיאנוס בדבר בתים בני שש קומות שהוקמו בקרתחדשת לא נמצאו ראיות. בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20 נחשפו כמאה קברים בקצה הגבעה הדרומי, ואלה תוארכו למאה ה־7 ולמאה ה־6 לפנה"ס. הממצאים שנחשפו בבית קברות זה סיפקו מידע רב אודות התקופה המוקדמת של העיר, אף על פי שנבזזו מאז העת העתיקה. הקברים נבנו מאבנים מלבניות בבנייה יבשה (ללא שימוש במלט) ומעליהם הונחו לוחות אבן ששימשו להם כתקרה, והכניסה אליהם נחסמה בגושי אבן גדולים. סמוך לבית הקברות נמצאו שני קברי המונים ובהם מאות גופות מימי קרתחדשת האחרונים, ואלה מלמדים על הטבח שטבחו הרומאים באזרחיה האחרונים של העיר.
הנמלים הפונים
הנמלים זוהו בתחילת המאה ה־19 על ידי פרנסואה־רנה דה שאטובריאן. הדבר אושר במחצית השנייה של המאה ה־20 והנמלים מתוארכים למאה ה־2 לפנה"ס, היינו לתקופה שבין המלחמה הפונית השנייה לשלישית. גילויים אלה הותירו סימן שאלה על מיקום נמל העיר במהלך 500 השנים הראשונות לקיום העיר, אך ברור שלא שכן באתר בו הוקמו מאוחר יותר שני הנמלים הפונים. לאור שינויים רחבי היקף בקו החוף ופעילות ייבוש שטחים בידי תושבי העיר, ספק אם ניתן יהיה לאתר את מיקום הנמל המוקדם, מה גם שנראה כי במהלך מאתיים השנים הראשונות לקיומה של קרתחדשת, לא הוקם בה נמל של ממש וכלי השיט רוכזו על רצועת חוף. כאתרים אפשריים לנמל המקורי הציעו חוקרים שונים את מרחצאות אנטוניוס שמצפון, שידוע כי הוקמו בתקופה הרומית על אדמה שיובשה מהים, את אזור מארסה של ימינו, השוכן מדרום לנמלים הפונים ומשמעות שמו בערבית היא "נמל", ומספר נקודות אחרות לאורך החופים הסמוכים.
כך תיאר אפיאנוס את הנמלים הפונים:
משני הנמלים נותרו שתי לגונות מחוברות זאת לזאת שלכל אחת מהן מוצא עצמאי צר אל הים. אי האדמירלות שבמרכז הנמל הצבאי הפך ללשון יבשה מאורכת וצרה שצורתה כשל אנקול. הלגונה העגולה משתרעת על שטח של כ־80 דונם בעוד ששטח הלגונה האליפטית כפול בערך. בנמל הצבאי נחשפו שרידי מקומות עגינה ששימשו כמבדוקים יבשים שקרקעיתם משופעת – כשלושים מהם על אי האדמירלות וכ־135–140 לאורך רציפי הנמל שסביב לו. מעל למבדוקים הותקנו אזורי אחסון והחוקרים סבורים ששני כלי שיט יכלו לעגון בכל מבדוק זה אחר זה. המבדוקים היבשים שימשו כמספנות, ורק בחורף נדחקו ספינות רבות ככל הניתן לתוכם. במרכז אי האדמירלות השתרע אזור פתוח וסמוך לו ניצב מגדל ששימש את הנאוארכוס (אדמירל), כפי שנזכר בכתבי אפיאנוס. בתקופה הרומית הוקמה אכסדרה עגולה על אי האדמירלות ובמרכזה ניצבו שני מבנים – מקדש ומבנה מתומן נוסף שייעודו לא ברור.
האתר
שטח האתר (הנקרא גם "תופת", על שם האתר המקראי, אך ללא כל ממצא ממשי הקושר אותו לתופת המקראית) הוא כ־6,000 מ"ר והוא משתרע על פני ארבע שכבות, מהמאה ה־8 לפנה"ס ועד לחורבן העיר בידי הרומאים. הממצאים המוקדמים ביותר בתופת מתוארכים למאה ה־8 לפנה"ס, ומהווים את העדות הארכאולוגית המוקדמת ביותר ליישוב הפיניקי במקום. התופת הוקם סמוך לחוף הים, על אדמת ביצה בתולית, ו־20,000 הכדים שהתגלו במקום מכילים שרידי עצמות שרופות ומוקפים באבנים ובמצבות בצורות שונות, הכל בהתאם לתקופה:
בתקופה הרומית המשיך האתר והיה בשימוש, והתגלו בו שרידי מקדש סטורנוס ומבנים נוספים.
הפולמוס על מנהגי הקרבת ילדים בתרבות הפונית
הקרבת ילדים בקרתגו נזכרה בכתבי פלוטרכוס, פילון האלכסנדרוני, דיודורוס סיקולוס ואחרים, ולפי חלק ממקורות אלה, נהגו הקרתגנים להקריב תינוקות לאליהם בהניחם אותם על זרועות פסל ארד של האל קרונוס. הזרועות היו מעוצבות בשיפוע, והתינוקות שככל הנראה נרצחו קודם לכן, התגלגלו אל מעין תנור שבו נשרפו גופותיהם. ההיסטוריון היווני דיודורוס סיקולוס כתב בחיבורו "ביבליותקה היסטוריקה" כי כאשר איים צבא סירקוזה על קרתגו (בשנת 310 לפנה"ס), ייחסו זאת תושבי העיר לכעסו של קרונוס על כך שבעוד שבעבר נהגו להקריב לו את מיטב ילדיהם, החלו מקריבים ילדים שקנו בסתר וגידלו לשם כך. כדי לרצות את האל הקריבו בני העיר 200 מילדי המשפחות הטובות בקרתגו. גם טרטוליאנוס בן קרתגו שחי במחצית השנייה של המאה ה־2 ובתחילת המאה ה־3 כתב בספרו "אפולוגטיקה" כי:
רוב הארכאולוגים מסכימים כי קורבנות אדם נהגו בקרתגו אם כי בהיעדר מקורות כתובים פוניים למנהג, לא ברור אם תיאורי דיודורוס סיקולוס אודות השיטה מדויקים, ואין וודאות מה שם נתנו הקרתגנים לתופת. מאידך, נראה כי כדברי דיודורוס סיקולוס, תחילה אכן נהגו הקרתגנים להקריב את ילדיהם לאלים, אך לאחר מכן החלו קונים ילדים או אף מגדלים את ילדי משרתיהם למטרה זאת. עם זאת, בעיתות משבר ומצוקה דרשו כוהני הדת את מיטב הילדים. מנגד קיימים היסטוריונים המתייחסים לכך בביטול ומייחסים את מקור המידע להטייה היסטורית מצד הרומאים והיוונים.
בתופת של קרתגו התגלו כ־20,000 כדי קבורה שבהם שרידי ילדים ועוברים, ולא נתגלו בקרבם ממצאים פתולוגיים העשויים להעיד על תמותה טבעית. קיימת התאמה בין כמות הכדים שהונחו בתופת לבין מצב העיר – בעיתות משבר, גדל קצב הנחת הכדים, ייתכן שכדי לרצות את האלים, ויכול שהדבר נעשה כדי לווסת את גודל האוכלוסייה ולהתאימו למשאבי העיר. על רבות מהמצבות שמעל לכדים נמצאו כתובות העוסקות במנחה לאלים. שרידי בעלי חיים, בעיקר עיזים וכבשים, שנמצאו גם הם בתופת בקרתגו ובערים פוניות אחרות, מלמדים כי לכאורה לא דובר בבית קברות לילדים גרידא, ובאתר הפוני שבקונסטנטין שבאלג'יריה נמצאה הכתובת הלטינית – "Vita pro vita, sanguis pro sanguine, agnum pro vikario" ("חיים תמורת חיים, דם תמורת דם, שה כתחליף").
אתר דומה, המכונה אף הוא "תופת", התגלה בסנט'אנטיוכו שבסרדיניה והוא מיוחס ליוצאי העיר קרתגו. לפי הממצאים שהתגלו במקום, הילדים שנקברו בבית הקברות המיוחד להם, מתו ממחלות.
האמפיתיאטרון הרומי
האמפיתיאטרון הרומי של קרתגו הוקם במאה ה־1 על ידי יוליוס קיסר. אורכ הזירה הוא 64 מטר ורוחבה מגיע ל־36 מטר, והיא מוקפת בטריבונות בגובה 2.5 מטר המחולקות ל־54 יציעים. קוטרו החיצוני של המבנה נע תחילה בין 120 ל־93 מטר בהתאמה, אך לאחר שהורחב במאה ה־3, הגיעו ממדיו ל־156 עד 128 מטר בהתאמה. במקום נותרו רק קווי המתאר וקומת הבסיס של הזירה השוכנת בלב חורש, שכן המבנה עצמו פורק על ידי שודדים במשך הזמן. לפי ההערכה יכול היה האמפיתיאטרון להכיל עד 30,000 צופים, ולאחר הרחבתו עמד מספר זה על 41,000 איש.
בורות המים במאלגה ואמת המים של זגהואן
האמה נפגעה על ידי הוונדלים ולאחר מכן על ידי הערבים, והושבה לפעולה במאה ה־10, אך בתקופת השושלת החאפיזית נזנחה. ב־1852 שוחזרה האמה על ידי הצרפתים, וב־1861 התחדשה זרימת המים אל תוניס. בחורף הגיעה אספקת המים לכ־12,000 ממ"ע ליום ובקיץ עמדה על רבע מכמות זאת. עם זאת, אמת המים הוזנחה ומ־1872 יצאה בהדרגה משימוש.
התיאטרון, האודאון, הווילות הרומיות והבזיליקה
התיאטרון מהמאה ה־2 נהרס על ידי הוונדלים ב־439. הוא שוחזר במאה ה־20 במסגרת תחרות באופן מקיף והשרידים המקוריים מהתקופה הרומית מועטים. אורך הבמה כ־50 מטר וקוטר המבנה הוא 106 מטר. מאז 1967 נערך במקום הפסטיבל השנתי הבינלאומי של קרתגו (Festival international de Carthage), והאתר מסוגל להכיל עד 7,500 צופים. באודאון הסמוך נערכו עבודות חפירה בשנים 1994–1999 אך כמעט שלא שרד ממנו דבר.
סמוך לאודאון נחשפו שרידי בתים המכונים כיום "הווילות הרומיות" (villas romaines). במקום התגלו מספר פסיפסים שהידוע שבהם נמצא ב"וילה דה לה וולייר" (villa de la volière). פסיפס ידוע נוסף הוא "פסיפס הסוסים" (mosaïque des chevaux).
מרחצאות אנטוניוס
ממרחצאות אנטוניוס הרומיים שלחוף הים שרדו רק מספר שרידים בקומת הקרקע בלבד, ומספר חוקרים העלו את הסברה כי במקום שכן נמל העיר הקדום. המרחצאות משתרעים על שטח כמעט 40 דונם, ובנייתם החלה בשנת 145 בתקופתו של הקיסר אנטונינוס פיוס, והסתיימה בשנת 169. במרכז המרחצאות ניצב פריג'ידריום (חדר קר) באורך 47 מטר וברוחב 22 מטר שתקרתו נתמכה בשמונה עמודי גרניט אדומה גדולים שנשאו כותרות משיש לבן. גובהו הכולל של כל אחד מהעמודים הגיע ל־15 מטר, משקלו עמד על 68 טונות והיקפו בבסיסו היה 1.5 מטר. משני צדי הפריג'ידריום נבנו יתר אולמות המבנה בצורה סימטרית. במשך מאות שנים שימש האתר כמקור לאבן בנייה שנלקחה ממנו לבניינים שהוקמו בתוניסיה ומחוצה לה, ורק ב־1944 החלו החפירות במקום. שחזור חלקי של האתר בין השנים 1972–1992, ובכלל זה הקמתו מחדש של עמוד בודד בפריג'ידריום, מקנה תחושה באשר למראהו ולהיקפו בתקופת הרומית.
בתרבות
הספר שלמבו מתאר תיאור אוריינטליסטי את מלחמת שכירי החרב, ומתרחש בקרתגו.
אדריכלות קלאסית
אדריכלות קלאסית הוא שם כולל לסגנונות אדריכליים שאפיינו את אזור הים התיכון בעת העתיקה במשך תקופה של כאלף שנה. האדריכלות הקלאסית מתייחסת לסגנון האדריכלי אשר פותח ביוון העתיקה כבר בתקופה הארכאית, האדריכלות ההלניסטית שאפיינה את מזרח הים התיכון ואת אזור המזרח התיכון אשר נכבשו על ידי אלכסנדר מוקדון ואת האדריכלות הרומית עד לנפילת האימפריה הרומית.
האדריכלות הקלאסית היוותה בסיס לכל סגנונות הבנייה בתרבות המערב עד המאה ה-20. המבנים הקלאסיים עליהם מדובר הם בעיקר מקדשים וכן גם מוסדות שלטון ותיאטראות אשר לא היו קיימים עד אותה העת.
האדריכלות בתקופה הקלאסית של יוון העתיקה (המאה ה-5 לפנה"ס) כבר הייתה ברורה ומזוקקת. הסגנון הגדיר כללים מאוד ברורים לבנייה אשר התבססו על סדר וסימטריה. נוסחו סדרים אשר הגדירו את הפרופורציות המדויקות ואת התאמת האורנומנטיקה (קישוטים) למבנה. במאה ה-4 לפנה"ס כבש אלכסנדר מוקדון שטחים עצומים מהבלקן ועד הודו. במסגרת הפצת התרבות ההלניסטית נבנו ערים ומבנים בסגנון היווני הקלאסי. שרידים ארכאולוגיים של תיאטראות נמצאים בכל רחבי המזרח התיכון ועד לאפגניסטן. האדריכלות הרומית אימצה את הסגנון והמשיכה לשכללו ולפתחו עד המאה ה-5 לספירה.
Annabelle Comes Home (פסקול)
Annabelle Comes Home: Original Motion Picture Soundtrack הוא פסקול סרט האימה העל-טבעי האמריקאי "אנאבל חוזרת הביתה" (2019), שהולחן על ידי המלחין ומפיק הסרטים האמריקאי ג'וסף בישארה. הפסקול יצא לאור ב-21 ביוני 2019, על ידי חברת התקליטים ווטר-טאוור מיוזיק.
Annabelle Comes Home הוא הפסקול הרשמי של סרט האימה העל-טבעי שובר הקופות "אנאבל 3" (2019), שיצא לאקרנים בסמוך לצאתו, והוא הפסקול החמישי אותו מלחין ג'וסף בישארה עבור היקום הקולנועי של לזמן את הרוע. אחריו הלחין בישארה את הפסקול, The Conjuring: The Devil Made Me Do It, משנת 2021.
רקע והלחנה
בתוך Annabelle Comes Home נכללים שירים מסוגת המוזיקה האלקטרונית ומוסגת מוזיקת אימה ומתח. כל שירי הפסקול הולחנו על ידי המלחין ומפיק הסרטים האמריקאי ג'וסף בישארה. השיר "Doll Opening", מהווה כשיר הפותח את הפסקול ואת הסרט "אנאבל 3" (2019), והשיר "Wheel Traces Doll", סוגר אותם.
נערה (סרט)
נערה (באנגלית: Girl) הוא סרט דרמה בלגי משנת 2018. זהו סרט הביכורים של הבמאי לוקאס דונט, אשר כתב את התסריט ביחד עם אנג'לו טיכסנס. בסרט מככב ויקטור פולסטר, בהופעתו הקולנועית הראשונה, בתפקיד לארה, נערה טרנסג'נדרית בת 15 הנחושה להגשים שתי מטרות מאוד ברורות: להפוך לבלרינה מקצועית ולעבור ניתוח לשינוי מין.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן 2018, בו זכה בפרס מצלמת הזהב, עבור סרט הביכורים הטוב ביותר. עוד בפסטיבל זה זכה הסרט בפרס Queer Palm ופולסטר זכה בפרס חבר השופטים עבור השחקן הטוב ביותר. הסרט נבחר לייצג את בלגיה בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-91, אך לא הגיע לשלב האחרון בסופו של דבר. הסרט היה מועמד לתשעה פרסי האקדמיה הבלגית לקולנוע, וזכה בארבעה, לרבות עבור התסריט הטוב ביותר והשחקן הטוב ביותר (פולסר).
מקור ההשראה לסרט הוא סיפורה האמיתי של נורה מונסקור, רקדנית טרנסג'נדרית מבלגיה, אותה פגש דהונט כשהיה בן 18 והיא בת 15. למרות שהסרט זכה לביקורות חיוביות מצד המבקרים, שרובם סיסג'נדרים, נמתחה עליו ביקורת שלילית מצד כותבים טראנסים וקווירים, על הדיספוריה המגדרית ועל הפגיעה העצמית המוצגים בו. בתגובה, מונסקור, ששיתפה פעולה עם דונט ועם טיכסנס במהלך עבודתם על הסרט, יצאה לתקשורת על מנת להגן על הסרט.
תקציר העלילה
לארה ורהגן (ויקטור פולסטר) היא טרנסג'נדרית בת 15 ששואפת להיות בלרינה מקצועית, ונרשמת לבית ספר לבלט הולנדי יוקרתי. כאשר היא מתקבלת ללימודים (לתקופת ניסיון של 8 שבועות), היא עוברת לגור קרוב יותר לבית הספר, יחד עם אביה התומך מתיאס (אריה וורטהאלטר) ואחיה הצעיר מילו (אוליבר בודר).
במקביל, לארה מדברת עם הרופאים שלה על הדיספוריה המגדרית שלה, מקבלת טיפול תרופתי ונפגשת עם פסיכיאטר באופן קבוע. הפסיכיאטר שלה, כמו אביה, תומך בה מאוד, ומנסה להרגיע את פחדיה, אך הקושי להתחיל בבית ספר חדש, יחד עם הקשיים של גיל ההתבגרות, הופכים את לארה לחסרת ביטחון עצמי ומסוגרת.
בבית הספר, לארה מצטיינת, הן בשיעורי הבלט שלה והן מבחינה חברתית. למרות שכולם יודעים שהיא טרנסג'נדרית, נראה כי חבריה לכיתה מקבלים אותה כאחת מהם, כולל הבנות האחרות שלא מתנגדות לכך שהיא תחלוק איתן את חדר ההלבשה שלהם. עם זאת, לארה משתמשת בשירותים פרטיים כשהיא הולכת לשירותים. בניגוד לעצות שהיא מקבלת, היא תוחבת בחשאי את הפין שלה באמצעות סרט דביק במהלך תרגילי בלט. גופה של לארה עובר כאב רב עוד יותר, כשהיא מתאמנת במשך שעות על גבי שעות, וגורמת לבלאי של נעלי הפוינט שלה ולשלפוחיות על כפות רגליה. אף על פי כן, מסירותה של לארה, הן לבלט והן לשינוי של הופעתה החיצונית כך שישקף את זהותה המגדרית, מונעת ממנה מלהפסיק את מעשיה, אשר מזיקים לגופה ולבריאותה.
עם זאת, מילו, אחיה בן השש של לארה, מתקשה להסתגל למגורים החדשים. לארה תומכת בו, לוקחת אותו לבית הספר כל יום ושומרת עליו.
כעבר זמן מה, הרופאים מוכנים להתחיל בביצוע הניתוח להתאמה המגדרית של לארה. בנוכחות אביה, היא נפגשת עם הפסיכיאטר שלה שמתאר בפניה את התהליך. למרות שכל התהליך ייקח שנתיים, לארה מוכנה ונרגשת, וחותמת בשקיקה על מסמכי ההסכמה. כאשר היא מדברת עם הפסיכיאטר בהמשך, היא מצהירה שהיא לא תצא לדייטים עד שיהיה לה "הגוף הנכון". הפסיכיאטר שלה, לעומת זאת, חושב שהיא צריכה להנות מגיל ההתבגרות שלה כנערה, ואומר לה את זה.
למרות שהיא מתחילה בטיפול הורמונלי כהכנה לקראת ניתוח להתאמה מגדרית, גופה של לארה לא משתנה מספיק מהר בשבילה. ערב אחד, כשהיא הולכת למסיבת יום הולדת של אחת מחברותיה ללימודי הבלט, הבנות מציקות לה ומאלצות אותה להראות להן את איבר המין שלה. נסערת, פגועה ומושפלת, היא חוזרת הביתה מוקדם לבדה, שם אביה סועד ארוחת ערב עם חברתו החדשה, כריסטין, והיא משקרת לו שחזרה מוקדם מהמסיבה בשל כאב בטן. למחרת, בדרך לרופא, אביה של לארה מביע את דאגתו לה, אולם לארה, בדרכה המאופקת הרגילה, מתעקשת שהכל בסדר ולא מעוניינת להרחיב את השיחה בנושא. כשהם מגיעים למשרדו, הרופא מציין שלארה איבדה משקל רב והיא סובלת מזיהום באברי המין, וכי עליה להפסיק לרקוד ולהעלות במשקל, אחרת לא תהיה מספיק חזרה פיזית לעבור את הניתוח. לארה משקרת ואומרת שהיא בסדר, אבל אביה אומר שהיא לא.
לארה מוטרדת, שחוקה רגשית ופיזית, כמעט ונשברת במהלך שיעורי הבלט. מבוהלת, היא מנסה למצוא נחמה עם נער המתגורר בבניין שלה. היא מנשקת אותו והוא מנשק אותה בגבה. הוא מנסה לגעת בחזה וברגליה, אך היא מסיטה את ידיו ומתחילה לבצע בו מין אוראלי, אך מספיקה באמצע ובורחת. היא חוזרת הביתה ומתחילה לריב עם אביה; אבל במקום להתרגז עליה, הוא דווקא מנסה להבין מה קורה איתה. הוא שואל אותה מה לא בסדר, אבל היא לא ממש עונה לו ונשארה מוטרדת.
חזרות הסטודיו הסתיימו ותלמידי הבלט עוברים לבמה. במהלך התרגול הראשון שלהם, לארה בקושי מצליחה לסיימו לפני שהיא קורסת מאחורי הקלעים. למחרת היא מתעוררת בביתה. היא חוששת שהיא מאחרת לשיעור, ומנסה לעזוב מיד, אך אביה מציין שהיא לא אכלה. היא נשברת בבכי, אך אביה מחזיק אותה ועוזר לה להירגע. מאוחר יותר, במשרד הרופא, הרופאים שלה אומרים לה שהיא צריכה להפסיק לרקוד ולהחזיר את כוחה, אחרת היא לא תוכל לעבור ניתוח לשינוי מין בכלל. לעת עתה, הניתוח שלה נדחה. מאחר שהיא לא יכולה לרקוד, בהופעת הבלט של חבריה לכיתה היא מתיישבת בקהל, צופה יחד עם אביה. כאב וקנאה נראים על פניה כשהיא בוכה בשקט.
כעבור זמן, בארוחת חג, נראה שמצבה של לארה משתפר. האורחים מעירים על כמה שהיא נראית מדהימה בשמלתה החדשה. למחרת, אביה מביא לה קפה למיטה ואז הולך לעבודה ולוקח את אחיה הקטן לבית הספר. ברגע שאביה עוזב, לארה מכינה קערת קרח, מתקשרת לשירותי חירום ובאמצעות מספריים חותכת את איבר מינה. היא מפונה באמבולנס לבית חולים, כאשר אביה לצידה. ברגע שלארה מתעוררת, היא מוצאת את אביה לצידה, אוחז בידה ומלטף את פניה. השניים לא מחליפים מילים, אלא פשוט מחייכים זה לזה. הסרט מסתיים בצילום של לארה נחושה, אולי אפילו שמחה, עם שיער קצר יותר, הולכת ברחוב.
הפקה
הסרט נוצר בהשראת סיפורה האמיתי של נורה מונסקור, רקדנית מקצועית וטרנסג'נדרית מבלגיה. בשנת 2009, לוקאס דונט, אז בן 18 וסטודנט לקולנוע, קרא מאמר בעיתון על בקשתה של מונסקור להתקבל לקבוצת בנות בבית ספר לבלט כדי שתוכל לרכוש מיומנויות ריקוד בצורה מקצועית. בניגוד לגיבורת הסרט, מונסקור לא התקבלה למסלול הלימודים שרצה, ועל כן שינתה את תחום העיסוק שלה מבלט למחול מודרני. דונט פנה אל מונסקור על מנת ליצור סרט תעודה עליה, אך היא סירבה. במקום זאת, הוא החל לכתוב איתה ועם אנג'לו טיכסנס תסריט לסרט עלילתי בדיוני, אם כי על פי בקשתה, מונסקור לא קיבלה קרדיט על עבודתה על התסריט. דונט התייעץ עם מונסקור, אנשים טרנסג'נדרים אחרים ואנשי מקצוע בתחום הרפואה לצורך הסרט. רופאים בבית החולים האוניברסיטאי שבגנט, שם הייתה מונסקור מטופלת, המליצו שלא ללהק ילדה טרנסג'נדרית לתפקיד הראשי, שכן היא צפויה להיות בתקופה רגישה מדי בחייה.
הליהוק של התפקיד הראשי נעשה ללא התחשבות במגדר של השחקנים והשחקניות. לאחר שלא הצליחו למצוא שחקן או שחקנית שיכולים גם לרקוד וגם לשחק לשביעות רצונם מתוך 500 שחקנים ושחקניות בגילאי 14–17 שהגיעו לאודישנים (מתוכם שש היו נשים טרנסג'נדריות), החלו יוצרי הסרט ללהק את שאר הרקדנים והרקדניות שיופיעו בסרט. בתהליך הליהוק הקבוצתי הזה הם מצאו את ויקטור פולסטר. מונסקור הייתה מעורב בליהוקו של פולסטר ונכחה על הסט במהלך הצילומים. פולסטר עבר אימונים קוליים ושלושה תרגילי ריקוד עם נעלי פוינט. הצילומים כללו גם סצינות עירום בהשתתפותו של פולסטר, אז רק בן 14, בהסכמת הוריו. הצוות דאג במיוחד שלא להראות את פניו ואת פלג גופו התחתון באותו השוט. סידי לרבי צ'רקאי, המנהל האמנותי של הבלט המלכותי של פלנדריה, שימש ככוריאוגרף.
הפצה
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה במסגרת Un Certain Regard של פסטיבל הקולנוע בקאן ה-71 ב-12 במאי 2018. במאי 2018, נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בצפון אמריקה ובאמריקה הלטינית. במקור, נטפליקס תכננה לשחרר את הסרט בפלטפורמתו ב-18 בינואר 2019, אך מועד העלייה לשידור נדחה בסופו של דבר ל-15 במרץ 2019. נטפליקס שחררה את הסרט עם הודעת אזהרה, בה נכתב כי "סרט זה עוסק בסוגיות רגישות, וכולל מעט תוכן מיני, עירום גרפי ומעשה של פגיעה עצמית", עם קישור לאתר אינטרנט שמספק מידע על הקו החם של פרויקט טרוור למניעת התאבדויות בקרב נוער להט"בי.
ביקורות קולנוע
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט דירוג של 84%, המבוסס על 55 ביקורות, וציון ממוצע של 7.49 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר, נכתב כי הסרט "משתמש בסיפורה של רקדנית שאפתנית אחת כמסגרת לדרמה נוקבת העוסקת בנושאים קשים בחן ראוי ומפתה". באתר האינטרנט Metacritic, לסרט ציון ממוצע משוקלל של 73 מתוך 100, המבוסס על דעות של 15 מבקרים, שהעניקו "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
דייוויד ארליך, מבקר של IndieWire, כינה את הסרט "אמפתי באופן מושך לב" והעניק לסרט ציון, תוך שהוא מביע דאגה מהליהוק של השחקן הגברי המוצלח לתפקיד אישה טרנסית. פיטר דוברג' מוראייטי שיבח את הופעתו של פולסטר וכינה את הסרט "מבט נגיש באופן אינטואיטיבי על נערה בעלת מגדר שאינו קונפורמטיבי המנסה למצוא את האומץ להיות עצמה". בויד ואן הויג מההוליווד ריפורטר שיבח את הסתמכותו של הסרט על צילום, עיצוב אמנותי ועריכה, ולא על דיאלוג, תוך שהוא מעלה דאגה מהליהוק והעירום, שלמרות זאת מצא כי זוהי "בחירה הגיונית".
ונדי איד (Screen International) כינתה את הסרט "מבטיח ואמפתטי" ואמרה כי "יש חמלה ואינטימיות לגישתו של דהונט כלפי סוגיות מגדריות שמתכתבות עם עבודותיה של סלין סקיאמה, במיוחד עם הסרט "טומבוי". סטיב פונד (TheWrap) תיאר הסרט כ-"סרט שקט, עד שהוא לא ... מבט עוקב ועדין אחר דמויות שנכנס לטריטוריה קיצונית, דרמה מרוטשת שגורמת לך לרצות קבלה, עד כדי פחד שהבלתי-אפשרי יתאפשר". עוד כתב כי "בסופו של דבר, הסרט השקט הזה הולך למקום של כאב וייאוש מחרידים ... דהונט מצליח למצוא את רגעי החסד הקצרים ביותר, בסופו של דבר".
קימבר מאיירס מהלוס אנג'לס טיימס כתבה כי הצילום בסרט אשר מתמקד בגופה של הדמות הראשית "מרגיש נצלני, ולא אמפתי", וכי "זו ההתנהלות הבלתי-אחראית בסצינות הסיום המזעזעות של הסרט שהן הבעייתיות ביותר". מאיירס סיכמה: "סרטו של דהונט הוא סרט ביכורים חזק מבחינה טכנית, אך הוא חסר את האנושיות הדרושה לסיפור בעל אופי זה".
תגובות ציבוריות
לאחר צאתו, הסרט ספג ביקורות חריפות מצד מספר טרנסג'נדרים וקווירים, במיוחד ביחס לאופן שבו הסרט מציג דיספוריה מגדרית ופגיעה עצמית.
מתיו רודריגז מהמגזין "Into" כתב, "הסרט אובססיבי כלפי הגוף הטרנסי כך שהוא מזכיר לנו שאדם סיסג'נדר הוא מי שכתב וביים אותו. זה פורנו-טראומה טרנסי, וכבן-אדם סיסג'נדר, אני מזהיר אנשים טרנסג'נדרים שלא לצפות בו ואנשים סיסג'נדרים שלא להאמין לו". כמו כן כתב כי צילומי איבר המין של השחקן הסיסג'נדר פולסר "משדרים אובססיה מצמררת ומציצנית לגופה של לארה שלעולם לא מפסיק להיות דוחה ... במקום להעצים את לארה, נראה כי הסרט כמעט רוצה להשפיל אותה ולקונן על מאבקה". רודריגז מתח ביקורת גם על הליהוק של פולסטר, שכן הדמות שהוא מגלם אמורה להיות תחת טיפול רפואי תרופתי שמעכב את התפתחות הגוף במהלך גיל ההתבגרות: "נערות טרנסיות צעירות תחת טיפול תרופתי לא נראות כמו נערים נשיים או אנדרוגניים - הן נראות כמו בנות. לארה התחילה לקחת אסטרוגן, והיא מתוסכלת בגלל שהשדיים שלה לא התפתחו. הורמונים משפיעים יותר משדיים, ובכל זאת הסרט מתמקד בשדיים ובנרתיק כדברים היחידים שהופכים נערה טרנסית לנערה", תוך שהוא מכיר בהיבטים מסוימים של הסרט, כמו הקשר בין לארה לבין אביה והמיקרו-אגרסיות עמן היא מתמודדת, כ"עשויים היטב".
באתר האינטרנט של מכון הסרטים הבריטי כתבה המבקרת הטרנסג'נדרית קאתי ברנן כי "המצלמה של דהונט מתעכבת על מפשעתה של לארה המתבגרת באופן מטריד במשך כל הזמן ... מבטה של המצלמה בנערה שייך לזו של אדם סיסג'נדר. זה תואם את הדרך שבה קהל סיסג'נדרי רואה אנשים כמוני. הם עשויים לחייך בפניי אך לתהות מה יש בין הרגליים שלי". ביחס לסיום הסרט, בו הגיבורה מטיל מום באיבר המין שלה, ברנן כתבה, "זו סצנה של קשה שלסרט אין זכות להציג. התיאור של דהונט של דיספוריה מגדרית כל כך ממוקד באיברי המין שהוא עד שהוא אינו מבין את הצדדים הפסיכולוגיים של הנפש הטרנסית של הנערות. להפחית מכך באמצעות מעשה אחד של פגיעה עצמית זו ברבריות קולנועית".
בהוליווד ריפורטר, אוליבר ויטני, שמזדהה כטרנסג'נדר, תיאר את הסרט בתור "הסרט המסוכן ביותר על דמות טרנסג'נדרית מזה שנים". ויטני מתח ביקורת על "ההתמקדות המטרידה בגוף הטרנסג'נדרי" של הסרט, וכתב, "לאיברי המין של לארה, שנראים בסרט במספר צילום עירום פרונטלי מלא של איבר מינו של פולסטר, יש נוכחות גדולה ביותר בסרט, והם חשובים יותר לעלילה מאשר לדמות עצמה ... מה שיכול היה להיות בחינה מהורהרת של חלק קשה מחיי היומיום של נערה טרנסית, במקום זאת משתמש בגופה באופן טראומתי, ומזמין את הקהל להגיב בגועל נפש. בדומה לדמויות הסיסג'נדריות שמשתיקות את לארה ללא הרף ואומרות לה איך להרגיש, הבמאי אינו מראה שום עניין להבין את המאבקים הפנימיים שלה". לדעת ויטני, הסוגיה החשובה ביותר בסרט היא הטיפול ההורמונלי (Hormone replacement therapy או בראשי תיבות HRP), וכתב כי הוא "מעביר את המסר הלא מדויק כי HRT יגרום לאדם טרנסג'נדר ייסורים נוספים", וכן כי הסרט נעשה "באופן בלתי אחראי בצורה שערורייתית", וסיים בקריאה להכללת אנשים טרנסג'נדרים בתעשיית הקולנוע, שלדעתו הייתה מונעת מהסרט לקבל שבחים רבים כל כך.
טרוול אנדרסון ממגזין "אאוט" גם כן גינה את הסרט, בשל האופן שבו הוא מציג פגיעה עצמית ובשל היעדר "השתתפות מהותית של קולות טרנס". הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה פרסמה ציטוטים ממבקרים אלה בטוויטר, והזהירה צופים שיקראו "מה שאומרים מבקרים טרנסג'נדרים וקווירים". כמו כן, הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה שלחה דוא"ל ובו ביקשה מהנמענים לשתף מאמרי ביקורת על הסרט במדיה החברתית על מנת לקדם את הכללת הקהילה הטרנסג'נדרית בתעשיית הקולנוע. בצפון אמריקה נמתחה ביקורת על כך שמפיצי הסרט לא איפשרו צפייה מוקדמת למבקרים בערים שאינן מרכזיות, ובכך עיכבו את ההזדמנות של מבקרים קווירים להביע את דעתם ולהשמיע את קולם.
בתגובה לביקורות, נורה מונסקור, הרקדנית שסיפורה האישי היה ההשראה ליצירת הסרט, יצאה להגן על הסרט במאמר שפורסם בהוליווד ריפורטר, בו כתבה כי הסרט "איננו ייצוג של כל החוויות הטרנסג'נדריות, אלא סיפור מחדש של החוויות שעמדו בפניי במהלך המסע שלי ... הסרט מספר את הסיפור שלי בצורה שאיננה שקרית, שאיננה מסתתרת. לטעון שהחוויות של לארה כטרנסג'נדרית אינן תקפות, מכיוון שלוקאס [הבמאי] הוא סיסג'נדר או בגלל שאת הדמות הראשית מגלם שחקן סיסג'נדר, פוגע בי". בריאיון שנערך לאחר מכן עם IndieWire, חזרה מונסקור ואמרה כי היא "נפגעה" מהביקורות, ואמרה כי "הסיפור שלי איננו פנטזיה של במאי סיסג'נדר. הסיפור של לארה הוא הסיפור שלי". היא גם הצהירה כי היא ראתה בהטלת המום העצמית שבסוף הסרט "מטפורה למחשבות אובדניות או מחשבות אפלות שמשתלטות, שאני חוויתי בעצמי", וכי "זה היה קריטי להראות זאת ... אין לפרש את הסצנה כמעודדת נוער טרנס לפגוע בעצמם. זה לא המסר. המסר הוא להראות שהדברים הללו הם תוצאה של מחשבות אפלות, [שהם] תוצאה של המאבק. אנו מתמודדים איתם". בראיון אחר, אמרה מונסקור לעיתון הניו יורק טיימס ש-"המילים שבהם אנשים נהגו לתאר את הסרט היו קרובות לליבי, כי הסצינות שאותן הם מבקרים הן סצינות שהיו לי בראש במהלך התהליך שלי [לשינוי מגדר]. הביקורות על לוקאס, על הצגת הדברים האלו, גרמה לי לחשוב, האם אני האדם היחיד שחשב מחשבות אובדניות או שהיה אובססיבי לגבי גופו?"
במאי הסרט לוקאס דהונט הגיב לביקורות באומרו כי "רצינו להראות את הנערה הטרנסג'נדרית הצעירה הזו בעולם הבלט, שהוא עולם מאוד בינארי, והיא נאבקת בו ... לא כולם תמיד יכולים לאהוב את הכל. אני באמת מישהו שרוצה לראות במאים טרנסג'נדרים מביימים סרטים המספרים סיפורים טרנסג'נדריים, ומישהו שרוצה לראות שחקנים טרנסג'דרים מגלמים תפקידים של טרנסג'דרים, כל תפקיד. אבל בואו לא נילחם על הכללה באמצעות הדרה. בואו נילחם על הכללה בכך שכולם יהיו מסביב לשולחן".
חברת נטפליקס דיווחה כי היא עובדת עם GLAAD ושוקלת להוסיף אזהרה שתלווה את הסרט, דבר שדהונט אמר כי יתמוך בוך בינואר 2019 פורסם בניו יורק טיימס כי נטפליקס פנתה לארגונים בבקשה לקבל הצעות כיצד להציג את האזהרה. בדצמבר 2018 ארגנה נטפליקס אירוע הקרנה של הסרט בלוס אנג'לס, אליו הוזמנו אנשים קווירים וטרנסג'נדרים.
ז'ואן קפדבילה
ז'ואן קפדבילה מנדס (בקטלאנית: Joan Capdevila Méndez; נולד ב-3 בפברואר 1978 בטרגה שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-קטלוני ששיחק בעמדת המגן השמאלי. קפדבילה שיחק 7 שנים במדי דפורטיבו לה קורוניה ו-4 שנים במדי ויאריאל, ולזכותו 60 הופעות במדי נבחרת ספרד.
קפדבילה החל לשחק במחלקת הנוער של אספניול. את משחקו הראשון בקבוצה הבוגרת של המועדון הקטאלוני ערך בעונת 1998-1999, בתיקו 2-2 בחוץ מול קבוצת אתלטיק בילבאו. בעונה שלאחר מכן הצטרף לאתלטיקו מדריד. אחרי ירידת הליגה של אתלטיקו מדריד, חתם קפדבילה במועדון הגליסיאני דפורטיבו לה קורוניה בקיץ שנת 2000. בלה קורוניה הוא תיפקד כמגן שמאלי, תחילה כמחליף לאנריקה רומרו, ומאוחר יותר כשחקן הרכב ראשון. בעונת 2007-2008, הוא עבר לויאריאל ושיחק בכל משחקי הליגה למעט 2, למען המועדון שסיים את העונה במקום השני.
ב-21 ביולי 2011 חתם קאפדבילה בבנפיקה ליסבון לשנתיים, אך ביולי 2012 חתם באספניול. ביולי 2014 חתם בקבוצת נורת' איסט יונייטד מליגת העל ההודית.
ב-21 בינואר 2015 חתם בליירסה הבלגית. לאחר שהחמיץ חצי שנה עקב פציעה בברך, חתם קפדבילה ב-1 ביוני 2016 בסנטה קולומה מליגת העל האנדורית.
ב-5 ביולי 2017 הודיע על פרישה מכדורגל.
קפדבילה שיחק לראשונה בנבחרת ב-16 באוקטובר 2002 (תיקו 0-0 עם פרגוואי), והוא כבש את השער הראשון שלו בנבחרת ספרד בטורניר המוקדמות ליורו 2008, נגד שוודיה ב-17 בנובמבר 2007, במשחק שהסתיים בתוצאה 3-0 לספרד. קפדבילה היה שותף לזכיית נבחרתו ביורו 2008 ובמונדיאל 2010.
בועז וכטל
בועז וכטל (נולד בשנת 1958) הוא יזם ישראלי בתחום החקלאות והקנאביס הרפואי, אקטיביסט למען לגליזציה של סמים קלים וקנאביס רפואי, מייסד מפלגת עלה ירוק והיו״ר הראשון שלה. ממייסדי חברת "רוטס טכנולוגיות חקלאיות" ובעבר גם מנכ"ל חברת "MMJ PhytoTech". מייסד ויו"ר חברת קרסופארמה - חברת קנאביס רפואי הנסחרת בבורסה האוסטרלית ומייצרת תוספי מזון מבוססי CBD לשוק ההומני ולחיות.
ביוגרפיה
עם סיום שירותו הצבאי עבר בשנת 1980 לבוסטון בה סיים תואר ראשון בחינוך בהיברו קולג'. בשנת 1982 שב לישראל. לאחר מלחמת לבנון הראשונה החל לעבוד בנספחות צה"ל בשגרירות ישראל בוושינגטון. במקביל סיים תואר שני בניהול ושיווק באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1988 עבר לניו יורק והחל לפעול בתחום הגמילה מסמים. הוא טיפל במאה מכורים לסמים קשים באמצעות איבוגאין - צמח אפריקאי בעל חשיבות תרבותית ורפואית גדולה במערב אפריקה. ביחד עם ממציא השיטה הוא כתב מדריך טיפולי המשמש בסיס לטיפולי גמילה. וכטל בוגר קורס לניהול ניסויים קליניים ובוגר קורס יועצים לתוכניות מו"פ של האיחוד האירופאי המשותף.
בשנת 1994 שב לישראל, והקים יחד עם שלומי סנדק את עמותת עלה ירוק. בשנת 1999 הקים את מפלגת עלה ירוק ביחד עם שלומי סנדק. וכטל עמד בראשה עד ל-3 במאי 2006.
וכטל נשוי ואב לשלושה ילדים.
אלי כרמון
קריירה
כרמון הוא בעל תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בתרבות אנגלית וצרפתית, ובעל תואר שני ודוקטורט מאוניברסיטת חיפה, במדע המדינה. בשנים 1992–2000 שימש מרצה בנושאי טרור בינלאומי באוניברסיטת חיפה, אחר כך באוניברסיטת בר-אילן ומ-2003 הוא מכהן כמרצה וחוקר במרכז הבינתחומי הרצליה. היה יועץ למשרד הביטחון והשתתף בהכנות הביטחוניות שארגן האו"ם לקראת שתי אולימפיאדות, אולימפיאדת אתונה (2004) ואולימפיאדת בייג'ינג (2008). כמו כן היה יועץ לענייני ביטחון לרשויות הסיניות בשאנגחאי, לקראת תערוכת אקספו 2010 שם.
בנוסף לתפקידיו במרכז הבינתחומי הרצליה, ד"ר כרמון הוא גם עמית ב"מרכז הבינלאומי לחקר ההקצנה והאלימות הפוליטית" (The International Centre for the Study of Radicalisation and Political Violence - ICSR), השוכן בלונדון. חבר ב-International Permanent Observatory, הבוחן עבור "המכון הבינאזורי של האו"ם, לחקר הפשיעה" (United Nations Interregional Crime and Justice Research Institute - UNICRI) צעדים ביטחוניים במקרים של אירועים משמעותיים. חבר "המכון הבינלאומי לביטחון ושיתוף פעולה", השוכן בסופיה, בולגריה. חבר "הפורום האטלנטי" בישראל. משתתף בסדנאות של נאט"ו בענייני טרור ודיאלוג מזרח תיכוני והיה עמית מחקר ב-Proteus Management Group, במרכז למנהיגות אסטרטגית בקולג' המלחמה של צבא ארצות הברית (United States Army War College) בפנסילבניה.
כרמון הוא גם חבר המערכת של ביטאון המרכז האוניברסיטאי של ברזיליה Revista Universitas/Relaçoes Internacionais ואחד היועצים המדעיים של המרכז האיטלקי לחקר הטרור והאלימות הפוליטית, Centro Alti Studi per la lotta al terrorismo e alla violenza politica - CeAS.
כתיבתו
כרמון מרבה לכתוב בעיתונות המקצועית וגם הפופולרית, גם בעברית, אף כי בדרך כלל באנגלית, בנוגע לתחומי התמחותו ובעיקר בכל הנוגע לטרור, לוחמה בטרור ואסלאם רדיקלי.
אשנב (עיתון)
אשנב היה עיתון דו-שבועי מחתרתי שהוצא לאור בין 24 באוגוסט 1941 עד 1947 על ידי ארגון ההגנה והיה הנפוץ בעיתוני המחתרת בתקופת היישוב. מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה הבריטית.
ברל כצנלסון היה מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו. העיתון הודפס בפורמט של 25*15 ס"מ והכיל בין שישה לשמונה עמודים. לאחר מספר שנים הפך לשבועון והגיע לתפוצה של 30 אלף עותקים.
בעיתון בוטא הזרם האקטיביסטי של מפא"י שביקשו לפרסם את ההתנכלויות הבריטיות ולדרבן את חברי ההגנה לקראת המאבקים שבדרך, תוך פרסום ידיעות שנפסלו בעיתונים החוקיים. העיתון הכיל ידיעות מן העולם שמקורן בסוכנות היהודית ובשירות הידיעות של ההגנה ששמות כותביהן לא הוזכרו. העיתון תקף את האנגלים והערבים, אך גם יהודים שנקטו בקו פייסני כלפי הבריטים.
בגיליונו הראשון, שיצא ב-24 באוגוסט 1941, הופיע בעמוד הראשי הלוגו "מפלגת פועלי ארץ-ישראל", אולם שם המפלגה הושמט מהגיליון השני ואילך והוחלף ב"ליקוטי ידיעות/דברים בשם אומרם". וכן בחודשיו הראשונה בצידו השמאלי של הדף הופיעה הכותרת "פנימי לחברים/לא למכירה", אולם החל מחודש דצמבר 1941, החל העיתון להיות מופץ למנויים בתשלום, והוסר התואר "לא למכירה".
עורכו השני של העיתון היה אליעזר ליבנה (לִיבֶּנשטיין), ועורכיו המשניים היו מאיר ורטה, מאיר בראלי ומשה כצנלסון. המערכת שכנה ברחוב נחלת בנימין 57 בתל אביב, והעיתון הודפס ב"דפוס שלומי" ברחוב יהודה הלוי, במסווה של הדפסת עיתון "מערכות". הגליונות נערכו ידנית, ולא במכונה, כדי למנוע זיהוי של בית הדפוס.
מכיוון שהעיתון לא היה חוקי, עריכתו והדפסתו נעשו בסתר, ואף בחלק מהמקרים הוצאו גליונות בשם "א-ב" לאחר שהבריטים הטילו איסור לפרסומו ואחזקתו. סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו תחת השם "א–ב".
מרידת חג הפסחא
מרידת חג הפסחא (באירית: Éirí Amach na Cásca) הייתה התקוממות כושלת של לאומנים אירים כנגד השלטון הבריטי בחג הפסחא באפריל 1916. האירוע נחשב לאירוע מכונן בהיסטוריה האירית.
רקע היסטורי
בשנת 1800 אוחדו הפרלמנטים של אירלנד ובריטניה. מאז איחוד זה הייתה אירלנד לחלק מהממלכה המאוחדת כפי שסקוטלנד וויילס הן חלק ממנה. אירלנד הייתה מדינה ענייה, ומפולגת בין רוב קתולי מדוכא, אשר חלק מן הזמן נאסר עליו אף לקיים את פולחנו הדתי על פי דרכו, ובין מיעוט פרוטסטנטי אשר ראה באיחוד עם בריטניה את הדרך היחידה בה יוכל להתקיים. רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד הביא להגירה של מיליוני אירים ממולדתם, ומצבו של האי הלך והידרדר. בשנות ה-80 של המאה ה-19 התברר למנהיגי בריטניה כי אין כל מזור לבעיה המצויה בחצרם האחורית. אנשים כוויליאם יוארט גלאדסטון, ראש הממשלה הבריטי הליברלי, בשיתוף עם צ'ארלס סטיוארט פרנל, החלו קוראים ל"שלטון בית": פיצולו מחדש של הפרלמנט, כך שהאירים ידאגו לענייני עצמם, תוך שמירה על מסגרת המונרכיה.
תכנון המרידה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 התכנסו מנהיגי ארגון "האחווה הרפובליקנית האירית" (IRB) והגיעו למסקנה כי "קשייה של אנגליה הם הזדמנותה של אירלנד", וכי יש לפעול בטרם תסתיים המלחמה. האחווה הקימה ועדה צבאית, שהורכבה מפטריק פירס, ג'וזף פלנקט ואחרים, חברי ה-IRB וארגון בשם "המתנדבים האירים". ארגון המתנדבים האירים הוקם זמן מה לפני כן, על מנת לשמש מענה ל"כוח המתנדבים מאלסטר" הפרוטסטנטים, בתקופת המתיחות סביב קבלת חוק "שלטון הבית". אנשי ה-IRB היוו עתה את לשדה של הקצונה הבכירה בארגון "המתנדבים האירים", והובילו ארגון זה לתמיכה במאבק מזוין נגד הבריטים. מפקד "המתנדבים" ומקימם, אוון מקניל, לא תמך במטרות אלו וראה בארגונו קלף מיקוח להשגת תנאים טובים במשא ומתן עם בריטניה לאחר המלחמה.
בד בבד עמדו הלאומנים בקשר עם סר רוג'ר קייסמנט, אשר תכנן עם גרמניה להבריח רובים שישמשו את המורדים נגד הבריטים.
שני אילוצים עמדו בפני מתכנני ההתקוממות. האחד היה ארגון סוציאליסטי קטן בשם "צבא האזרחים האירי" אשר איים לפעול אם קבוצות אחרות לא יפעלו. פעולה עצמאית של ארגון זה, שמנה 200 איש, עשויה הייתה להכשיל את הפעולה הגדולה ביותר של "המתנדבים". בשיחות בין הקושרים ובין מנהיג "צבא האזרחים", ג'יימס קונולי, סוכם על פעולה במהלך חג הפסחא של שנת 1916. האילוץ השני היה הצורך להעלים את הקשר ממנהיג "המתנדבים" מקניל. לצורך כך הוציא פירס פקודות ל"מתנדבים" לצאת לתמרונים ביום ראשון של חג הפסחא. פקודות אלו לא חמקו מעיניו של מקניל, אשר קיבל גם ידיעות על הגעתו של קייסמנט מגרמניה ועמו משלוח הנשק. הוא הוציא פקודה לבטל את הפעולה, דבר שגרם בדיעבד רק לעיכוב בן יום אחד במרידה אך גם להפחתה משמעותית של מספר המשתתפים בה, דבר שהוביל לכישלונה.
ב-23 באפריל 1916, כאשר המועצה הצבאית של האחווה הרפובליקנית האירית סיימה את התכנונים האחרונים לקראת המרידה, היא שילבה את המתנדבים האירים, את צבא האזרחים האירי, וכן את ארגון הנשים המיליטנטי קומן נה מאן לארגון מטרייה בשם "צבא הרפובליקה האירית". פטריק פירס מונה למפקד העליון וג'יימס קונולי למפקד מחלקת דבלין.
המרידה
התוכנית, שהוכנה בעיקרה על ידי פלנקט, הייתה לתפוס בניינים אסטרטגיים בדבלין ולנהל מהם מגננה בפני הצבא הבריטי. החטיבה הדבלינאית של "המתנדבים" חולקה לארבעה גדודים, שכל אחד מהם היה תחת פיקודו של אדם שהיה בסוד הקשר. גדוד נוסף נוצר מאנשי "צבא האזרחים האירי", שאליהם הצטרפו "מתנדבים" מארבעת הגדודים האחרים. גדוד זה תפס, ביום שני של חג הפסחא, 24 באפריל 1916, את בית הדואר המרכזי. הגדוד היה תחת פיקודו של פירס, ובו שירת גם מייקל קולינס. מפקדו של הגדוד השלישי היה איימון דה ואלירה.
הגדודים האחרים תפסו את עמדותיהם בנקודות אסטרטגיות בבירה, אך פקודתו של מקניל שביטלה את ה"מצעד" מנעה כל השתתפות במרידה של גורמים מחוץ לדבלין. הפיקוד בשטח ניתן לג'יימס קונולי, אשר היה בעל ידע טקטי, אך סבר כי "ממשלה קפיטליסטית" לא תעז להשתמש בארטילריה כנגד רכוש. פעולות הבריטים הוכיחו עד מהרה כי טעות בידו.
הבריטים עבדו לאיטם, שכן לא ידעו מהו סדר הגודל של הגדודים המורדים. הם התרכזו בבידודה של המפקדה בבניין הדואר המרכזי ובמקביל הפגיזו את העיר דבלין תוך שהם שורפים חלקים ניכרים ממנה. הכוח הבריטי מנה כ-4,500 חיילים, כ-1,000 שוטרים וכלל ארטילריה וסיוע ארטילרי מספינת התותחים "הלגה" שהפליגה במעלה נהר הליפי. מולם עמדו ה"מתנדבים", שמנו כ-1,000 אנשים ועמם עוד כמאתיים חברי "צבא האזרחים". הבריטים בודדו את גדודי המורדים בגזרותיהם ומנעו העברת אספקה ופקודות, כך שהפקודה היחידה שיכלו הגדודים לקבל הייתה פקודת הכניעה.
בבניין הדואר המרכזי קרא פירס את הכרזת עצמאותה של הרפובליקה האירית בפני המון אדיש למדי. לאחר מכן הסתגרו המורדים בבניין. לזאת הגיבו הבריטים בהפגזתו של הבניין מרחוק, דבר שלא אפשר למורדים להגיב באש יעילה. המורדים לא יכלו להחזיק בבניין, וביום שבת 29 באפריל נאלצו המורדים להעביר את מפקדתם לבניין אחר.
עד מהרה הבינו המורדים כי כל שיוכלו להשיג הוא מותם של אזרחים נוספים, ופירס הורה לכל כוחותיו להיכנע.
המורדים פעלו ללא תמיכה עממית של ממש ומאות אירים נהרגו ונפצעו במרידה (חלקם הגדול אזרחים שנלכדו באש הצולבת). כשלושת אלפים איש נעצרו, וחמישה עשר מנהיגים, כולל כל שבעת החותמים על "הצהרת העצמאות" שקרא פירס בבניין הדואר המרכזי, הוצאו להורג בתחילת חודש מאי, בהם קונולי, אשר היה פצוע קשה והוצא להורג בישיבה שכן לא יכול היה לעמוד. איימון דה ואלירה ניצל מהוצאה להורג, כפי הנראה בשל היותו אזרח ארצות הברית.
השפעת המרידה לטווח הרחוק
המרידה נראית כמועדת לכישלון מראש וכמעשה התאבדות של ממש מצד מנהיגיה. בימינו אין האירים רואים בה את תחילת עצמאותם, על אף שאין ספק כי מדובר בשלב חשוב בהיסטוריה האירית. עד שנות השבעים של המאה העשרים ציינה הרפובליקה האירית את מרידת חג הפסחא במצעד צבאי ברחובות דבלין. מצעדים אלו הופסקו. בימינו רואים ברפובליקה האירית את תחילת עצמאותם בשנת 1922, בעקבות חתימת הסכם בין האירים ובין ממשלת אנגליה על כינונה של "המדינה האירית החופשית".
תפקידה הייחודי של המרידה בהיסטוריה האירית, רווית המרידות הכושלות, הוא בכך שהיא היטתה את הזרם המרכזי של החשיבה הפוליטית האירית (הן בעצם קיומה, הן באירועים שלאחריה והן בהנהגה שיצרה) מדרך "שלטון הבית" שכללה הכרה במונרכיה האנגלית ושיתוף פעולה מסוים עם אנגליה, אל הכיוון הרפובליקני של הפרדה מוחלטת בין המדינות, דבר שבגינו היה הקרע בין הדרום הקתולי והצפון הפרוטסטנטי לעובדה קיימת, המטילה את צילה הכבד על ההיסטוריה האירית.
יש הרואים במרידת חג הפסחא את "המהפכה הסוציאליסטית הראשונה באירופה". גישה זו בטעות יסודה. מבין המורדים היה רק קונולי סוציאליסט, והיתר שילמו לסוציאליזם מס שפתיים על מנת לשכנע את קונולי להצטרף למרידה. המטרות שעמדו בפני המורדים היו דתיות, תרבותיות ופוליטיות. הכלכלה לא הייתה בראש מעייניהם. קונולי עצמו התבטא כי יש להמשיך את מלחמת המעמדות גם לאחר כינונה של רפובליקה אירית.
כשמונים שנה לאחר המרידה, קרה אירוע היסטורי נוסף בחיי אירלנד בחג הפסחא. "הסכם יום שישי הטוב" נחתם בשנת 1998, על מנת לשים קץ לאירועים שנודעו כ"הבעיות" המלוות את האי האירי.
ורוניקה מארס
ורוניקה מארס (באנגלית: Veronica Mars) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת מותחן דרמה ופילם נואר שנוצרה על ידי רוב תומאס ושודרה ברשתות UPN ו-The CW בין השנים 2004–2007. הסדרה קיבלה מעמד של סדרת קאלט בקרב מעריצים ומבקרים.
הסדרה עוסקת בוורוניקה מארס, תלמידת תיכון בעיירה הבדיונית נפטון, שעובדת בזמנה הפנוי כחוקרת פרטית. הסדרה משלבת מאפיינים של דרמת נעורים כמו לימודים בתיכון ובמכללה ומערכות יחסים חבריות ורומנטיות, לצד שחיתויות, בגידות ופשעים שונים. בכל פרק, ורוניקה חוקרת מקרה אחד עד לפתרון התעלומה. בכל אחת משתי העונות הראשונות נמשכת תעלומה ראשית אחת הקשורה בפשע חמור שבו ורוניקה מעורבת אישית. בעונה השלישית יש שתי תעלומות ראשיות ומתמשכות.
במרץ 2013 פתחו יוצר הסדרה רוב תומאס והכוכבת הראשית קריסטן בל מיזם באתר Kickstarter לגיוס 2,000,000 דולר להפקת סרט קולנוע המבוסס על הסדרה, והסכום המבוקש הושג תוך 10 שעות. הסרט "ורוניקה מארס" יצא לאקרנים ב-14 במרץ 2014.
ב-19 ביולי 2019 עלתה בהולו עונה רביעית בת שמונה פרקים עם קריסטן בל כשחקנית ראשית ורוב תומאס כיוצר. לקאסט הצטרפו איזבלה וידוביץ' וג'יי קיי סימונס.
רקע
ורוניקה מארס היא נערה שנונה וחכמה המתגוררת בעיירה נפטון. אביה, קית', הוא בלש פרטי שהיה השריף המקומי. לאחר שחברתה הטובה, לילי קיין, נמצאה מתה ועליה סימני אלימות המעידים על רצח, קית' פתח בחקירה והסיק שאביה של לילי מעורב בפרשה ומסתיר מידע. קית' האשים אותו בכך למרות מעמדו החברתי הגבוה של קיין, ועל אף שהרוצח כבר נמצא לכאורה. קית' הודח מתפקידו, אשתו האלכוהוליסטית נטשה אותו ואת בתם, וחבריה של ורוניקה נידו אותה עקב תמיכתה באביה. קית' הקים משרד חקירות פרטי. ורוניקה עובדת כמזכירה במשרד של אביה ויוצאת לפתור תעלומות בעצמה. ורוניקה עורכת מעקבים ברמה מקצועית ומוכנה להתחזות לאחרים, לזייף מסמכים ולהתפרץ למקומות נעולים.
עונה 1
בת 22 פרקים. החלה ב-22 בספטמבר 2004 והסתיימה ב-10 במאי 2005.
עונה 2
ורוניקה ממשיכה לעזור לאביה במשרד, מעמדה החברתי משתפר, יש לה מעגל חברים קרובים והיא יוצאת שוב עם חברה שלעבר, דנקן קיין. ורוניקה חוקרת תאונת דרכים שבה אוטובוס בית ספר התדרדר מצוק והתרסק, וכמעט כל נוסעיו נהרגו מלבד מג מנינג, חברתה של ורוניקה וחברתו לשעבר של דנקן, שנכנסה לתרדמת. ורוניקה משוכנעת שחיבלו ברכב במזיד ומחפשת מי אחראי לאסון.
עונה 3
בת 20 פרקים. החלה ב-3 באוקטובר 2006 והסתיימה ב-22 במאי 2007.
ורוניקה מתחילה ללמוד במכללה המקומית "הרסט" יחד עם חבריה מהתיכון וחברים חדשים. העונה מציגה שתי תעלומות עיקריות: פענוח זהותו של האנס הסדרתי במכללה, ובחינת נסיבות מותו של הדיקן סיירוס אודל; השריף קבע שהדיקן התאבד, אך אלמנתו חושבת שהוא נרצח, ושוכרת את קית' לגלות מי רצח אותו.
עונה 4
בת 8 פרקים. מהווה תחייה לסדרה המקורית וממשיכה את עלילת הסרט שיצא 6 שנים אחרי עונה 3. עלתה ברשת הולו ב-19 ביולי 2019.
ורוניקה מארס ואביה קית' הם חוקרים פרטיים בנפטון, קליפורניה, כל אחד מהם עובד לבדו.
יזם הנדל"ן הנודע ריצ'רד "ביג דיק" קזבלנקס מפרסם קמפיינים לחקיקת חוקי היופי בעיר; ובעלי עסקים מקומיים מוחים על ההוצאה הסבירה של קיום חוקים כאלה. בינתיים ורוניקה דוחה הצעת נישואין מלוגן, שחוזר לאחר שהות ממושכת בחוץ לארץ בשל שירותו הצבאי.
כאשר מופצץ מוטל על שפת הים, נשכרים בני משפחת מארס לחקירה על ידי חבר הקונגרס דניאל מאלוף, שארוסתו של אחיו נהרגה בפיצוץ. ראש רקטל מקסיקני, שאחיינו גם היה קורבן להפצצה, שולח שני מתנקשים, אלונזו ודודי, כדי לאתר ולהרוג את המחבל. פן אפנר, חובב פשע אמיתי, שנפצע בפיצוץ, ושך את תשומת הלב אליו כאשר מאשים חבר הקונרס מאלוף בפשע המדובר. בתו של בעל המוטל המנוח, מאטי רוס, חוקרת בעצמה; ורוניקה בסופו של דבר לוקחת אותה תחת חסותה במטרה לפקח עליה. ורוניקה מתיידדת גם עם בעלת מועדון הלילה ניקול מאלוי, ומדי פעם מתייעצת עם פן ומועדון חקירות הפשע החובבים שלו. בין היתר, החבר לשעבר של ורוניקה, ליאו דמאטו, סוכן FBI, מגיע לחקור את המקרה. הפלירטוט שלו עם ורוניקה גורם לה בסופו של דבר להבין עד כמה היא מעריכה את מערכת היחסים שלה עם לוגן. היא מאבדת את חברותה עם ניקול כשהיא מתוודה שניקול חשודה בתיק ומטרידה את משרדה, ומחליטה לקבל את הצעת הנישואים של לוגן.
סלע ירח
סלע ירח הוא מונח המתאר סלע שנוצר על הירח. בהשאלה משמש הביטוי לתיאור כל סוג של חומר שמקורו בלבנה שנאסף במהלך המחקר של הירח.
יש כיום שלושה מקורות לסלעי ירח על כדור הארץ: במהלך שש טיסות אפולו בהן התבצעה נחיתה על הירח נאספו 2,415 דגימות במשקל כולל של 382 קילוגרם, רובם על ידי טיסות אפולו 15, אפולו 16, ואפולו 17. שלושת רכבי החלל הסובייטיים מסדרת לונה חזרו לכדור הארץ עם 326 גרם נוספים. מעל 90 מטאוריטים ממקור ירחי נמצאו על פני כדור הארץ (נכון לסוף 2006) ומשקלם הכולל מעל ל-30 קילוגרם.
משלחות אפולו אספו את סלעי הירח בעזרת מגוון כלים, כולל פטישים, מגרפות, כפות דלייה, מלקחיים ו"שפופרות ליבה" (צינורות המוחדרים לקרקע על מנת לאסוף דגימות). רוב הדגימות צולמו בטרם נאספו על מנת לתעד את המצב שבו נמצאו. הדגימות הונחו בתוך שקיות דגימה ואלו הונחו בתוך "מכל דגימה לתנאי סביבה מיוחדים" שנועד להגן על הדגימות מפני זיהומים בעת החזרה לכדור הארץ.
בעזרת מדידות שנעשו בשיטת התיארוך הרדיומטרי התברר כי הסלעים שנאספו מפני הירח הם בדרך כלל עתיקים מאוד בהשוואה לסלעים הנאספים מפני כדור הארץ. גילם נע בין 3.2 מיליארד שנים בדגימות הבזלת שנאספו במכתשים הגדולים ועד 4.6 מיליארד שנים ברמות הירח, והם מייצגים אם־כך את התקופה הבראשיתית של היווצרות מערכת השמש.
לדגימות הסלע יש מאפיינים דומים מאוד לסלעים על פני כדור הארץ, בייחוד בכמויות האיזוטופים של החמצן. אך סלעים שמקורם בירח מכילים פחות ברזל יחסית לסלעים של כדור הארץ, חומרים נדיפים כדוגמת אשלגן ונתרן מצויים בהם בכמויות זעירות ואין בהם בכלל מים.
בין המינרלים החדשים שנמצאו על הירח מצוי ה"ארמאלקוליט", הקרוי על שם שלושת האסטרונאוטים מטיסת אפולו 11 (הראשונה שנחתה על הירח): ארמסטרונג, אולדרין, וקולינס.