cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ויליאם הזליט
ימי הקולג'
בשנת 1793 יצא הזליט בן ה-15 ללימודים בקולג' ברובע האקני בלונדון. שתי האוניברסיטאות היחידות באנגליה, אוקספורד וקיימברידג' חייבו את הסטודנטים להצהיר על נאמנותם לכנסייה האנגליקנית, כך שהן לא היו אופציה עבורו. הקולג' בהאקני הוקם על ידי ריצ'רד פרייס ואוניטריאנים אחרים, והוא נועד להכשרה של צעירים לתפקידים בכנסייה. לסטודנטים הוצעה תוכנית לימודים רחבה יותר וליברלית יותר מבאוניברסיטאות, שהדגישו עדיין לימודי שפות קלאסיות ולמדנות סכולסטית. הזליט עצמו סלד מההשכלה הנהוגה באוניברסיטאות; ב-1822 הוא כתב תחת הכותרת "על הבורות של המלומדים": "תוכלו לשמוע יותר דברים טובים מחוץ לכרכרת נוסעים בדרך מלונדון לאוקספורד, מאשר אם הייתם מעבירים שנים-עשר חודשים עם הסטודנטים או ראשי הקולג'ים של האוניברסיטה המפורסמת הזו".
על אף שמטרת הקולג' הייתה להכשיר צעירים כאנשי דת, המורים עודדו את הסטודנטים לקרוא יצירות חילוניות. הזליט קרא, לדוגמה, חיבורים של דייוויד יום ושל ויליאם גודווין, הרדיקל והאתאיסט. מעבר ללימודים עצמם, החיים בלונדון הרחיבו את אופקיו. הוא החל ללכת לתיאטרון ופגש את גודווין עצמו, שהיה חבר של אחיו והיה לחברו. לפי דנקן וו, בתקופה זו החל הזליט לפקוד גם את בתי הבושת של לונדון. הצירוף של חוויות אלה הרחיק את הזליט מהדת, וב-1795, לאכזבתו המרה של אביו, הוא החליט שלא להמשיך בלימודים ובנתיב שהותווה לו מילדותו כאיש דת אוניטריאני.
השנים לאחר פרישתו מהלימודים היו פורות מבחינת היכרותו עם העולם האינטלקטואלי ויצירות תרבות. הוא חזר למשך תקופה קצרה לבית אביו בוום, ולאחר מכן התיישב בבית אחיו בלונדון. שם, הוא קרא לראשונה מסה של אדמונד ברק (Letter to a Noble Lord), שאת סגנונו הוא העריץ, אך התנגד לדעותיו; רומנים צרפתיים, ביניהם "ז'ולי, או אלואיז החדשה" של ז'אן-ז'אק רוסו, שאותו הוא העריץ; ופגש את מרי וולסטונקראפט ואת המשורר ג'וזף פאוסֵט, שכתיבתו השאירה עליו חותם עמוק.
פגישה עם המשוררים
בינואר 1798 הגיע המשורר והפילוסוף סמואל קולרידג' לשרוסברי, כדי לדרוש בקפלה האוניטריאנית המקומית. הזליט שמע על האירוע, והחליט לצעוד בכפור מבית אביו, מרחק עשרה מיל, כדי לשמוע את המשורר. על המפגש בין השניים ועל החותם שהוא השאיר אצל הזליט, ידוע ממסה שכתב כרבע מאה לאחר מכן, "היכרותי הראשונה עם המשוררים". "כשלעצמי", כתב הזליט על הדרשה, "לא הייתי יכול להתענג יותר אילו שמעתי את מוזיקת הסְפֵרוֹת השמיימית. שירה ופילוסופיה נפגשו יחד. אמת ועילוי חבקו, תחת העין והאישור של הדת".
מספר ימים מאוחר יותר הגיע קולרידג' לבית האב והזמין את הזליט לבקר אותו בביתו בנת'ר סטואי שבסאמרסט. הזליט נענה להזמנה, ובמאי 1798 יצא למסע רגלי של שבוע לעבר ביתו של קולרידג'. מעט אחרי שהגיע, הצטרף גם ויליאם וורדסוורת' (אחותו דורותי הייתה כבר שם) והם שהו יחד למשך שלושה שבועות. קולרידג' קרא להזליט פואמות של וורדסוורת' מתוך "בלדות ליריות" – קובץ השירים שבישר את תחילת התנועה הרומנטית בבריטניה, ואשר עדיין לא יצא לאור. הזליט תיאר את המפגש עם השירה הזו כמפגש עם עולם יצירתי חדש: "הרגשתי את הכוח העמוק ואת הפאתוס שהפכו מאז למזוהים עם המחבר הזה; והתחושה של סגנון חדש ורוח חדשה בשירה השתלטה עלי. היה בזה משהו מהאפקט שעולה מהפיכה של אדמה טרייה, או מהנשימה המבורכת הראשונה של האביב". עם זאת, הזליט לא התמלא רק בהערצה. הוא התלהב משירת יורד-הים הישיש, אחד משיריו המפורסמים ביותר של קולרידג', אבל כשקולרידג' הקריא לו את השורות הראשונות של קובלא חאן הזליט לא הבין דבר (בהמשך כתב הזליט את הביקורת השלילית הראשונה על הפואמה, בה הוא טען שקולרידג' הוכיח שהוא "יכול לכתוב שירת נונסנס יותר טוב מכל אדם אחר באנגלית"). עם וורדסוורת' נכנס הזליט לוויכוח פילוסופי, מאחר שלא השתכנע מהתאוריה המטאפיזית של המשורר. וורדסוורת' הגיב לוויכוח בהמשך בשתי פואמות סרדוניות, "Expostulation and Reply" ו-"The Tables Turned".
הזליט חלק על המשוררים בעניינים רבים, אך להיכרותו עם וורדסוורת' וקולרידג' הייתה השפעה מכרעת על התפתחותו האינטלקטואלית. לדבריו, "את זה שההבנה שלי לא נשארה סתומה וגסה, או שלאורך זמן היא מצאה שפה לבטא את עצמה, אני חייב לקולרידג'". לפי דנקן וו, המפגש עם המשוררים היה "הניסיון המכונן בחייו". בהמשך, כשהרגיש הזליט שהמשוררים בגדו בערכי המהפכה, הוא ביקר אותם שוב ושוב בחריפות.
פילוסופיה: מסה על עקרונות הפעולה האנושית
דרך קריאה בכתבים של הובס, לוק, הרטלי, הלווטיוס, רוסו ואחרים, הגיע הזליט למה שכשלושה עשורים מאוחר יותר הוא כינה בצניעות "תגלית מטאפיזית, הנתמכת על ידי שרשרת רציפה וקפדנית של נימוקים, עדינה ומקורית כמעט ככל דבר שניתן למצוא אצל יום או ברקלי". על ניסוח תגלית זו עמל הזליט כשבע שנים, ולבסוף פרסמהּ בעילום שם בשנת 1805 כ"מסה על עקרונות הפעולה האנושית" (An Essay on the Principles of Human Action). עיקרה של התגלית היא הטענה ש"השכל האנושי הוא חסר פניות מטבעו, או שמטבעו הוא בעל אינטרס ברווחה של אחרים, באותה הדרך, ומאותם המניעים, שבשלם אנו מונעים לרדוף אחר האינטרס של עצמנו". באמצעות טיעון זה קיווה הזליט לסתור את הטענה שהפעולה האנושית מונעת, לפני הכול, מאינטרס עצמי – טענה שלהבנתו פושה בפילוסופיה המודרנית.
הזליט מתחיל את המסה בהבחנה בין אובייקטים שבהם השכל מעוניין לפי מיקומם בזמן: עבר, הווה ועתיד. היות שהעבר וההווה אינם ניתנים לשינוי, רק העניין של האדם בעתיד קשור לפעולתו הרצונית ולהיותו סוכן מוסרי. פילוסופים שמאמינים שהאדם אנוכי מטבעו (ובכלל זאת, אלה שדוגלים באגואיזם אתי, הדוניזם או תועלתנות) מניחים עיקרון זה – עיקרון האהבה העצמית – כמובן מאליו, ומנמקים זאת בטענה שהאדם, מטבעו, מגיב לרשמים המיידיים של כאב ועונג שמתעוררים בשכלו. רשמים אלה מעצבים את זהותנו ואת התפיסות המוסריות של האדם לגבי טוב ורוע. לפי גישה זו, כותב הזליט, "הטוב הוא מושג יחסי אך ורק לאדם שנהנה ממנו" ו"יהיה זה עקר לצפות שאהבה או אושר או טוב יניעו אדם לוותר האינטרס של עצמו, כפי שיהיה עקר לנסות להקל על צמאון קשה על ידי מתן מי שתייה לאדם אחר". אלא שגישה זו, לפי הזליט, נטועה בהנחה השגויה שקיים עצמי יציב ורציף בזמן, ושהאינטרס של האדם בעתיד של עצמו ושל אחרים מתעצב באותו האופן שבו מתעצב עניינו בעבר ובהווה. הטיעון המרכזי של הזליט סותר את ההנחה הזו ומציב את הדמיון ככישור השכלי שמתווך את היחס של האדם לעתיד:
טענה זו מובילה את הזליט למסקנה שהאינטרס שלנו לגבי העתיד של עצמנו הוא תמיד תוצר של הדמיון; ומסקנה זו נכונה גם לגבי כל התחושות והאינטרסים שיש לאדם כלפי אחרים. היות שאין לנו גישה ישירה לרשמים של אנשים אחרים, כשאנחנו פועלים ביחס לאחרים רצוננו ופעולותינו ביחס אליהם מתווכים תמיד על ידי הדמיון. במובן זה, אין הבדל בין אינטרס-עצמי לבין אינטרס כללי או כלפי אחרים.
הזליט סיים לכתוב את המסה בסוף 1803 או תחילת 1804, והיא פורסמה בדפוס בשנת 1805. על אף שהמסה לא זכתה להצלחה, ומעטים קראו אותה, הרעיונות שהוא הביע בה נשארו מרכזיים לכתיבה של הזליט בהמשך חייו. מייד לאחר צאת המסה לאור היא זכתה לביקורות מזלזלות בעיתונות, אך בהמשך המאה ה-19 מספר מבקרים הגיבו לה יותר בחיוב. בשנת 1933 פרסמה אליזבת שניידר את הספר הראשון שהוקדש כולו ליצירה של הזליט, ובחלקו התייחס למסה כבסיס לתפיסה האסתטית של הזליט; ובהמשך המאה ה-20 זכתה המסה לתשומת לב רבה יותר.
ציור
בשנת 1798 החל הזליט להתעניין בציור כמקצוע. אחיו, ג'ון, היה צייר מצליח, בעיקר של דיוקנאות מיניאטוריים. הזליט ביקר בתערוכות בלונדון, והתרשם במיוחד מתערוכה שהציגה ציורים מאוסף אורליאן. במסה שכתב מאוחר יותר הוא תיאר את ההשפעה שהייתה לתערוכה זו עליו ועל סגנונו: "החניכה הראשונה שלי למסתורין של אומנות [הציור] הייתה בגלריה אורליאן: היה זה שם שעיצבתי את טעמי, כפי שהוא; כך שאני שייך, ללא תקנה, לאסכולה הישנה של הציור". שני הציירים שהרשימו אותו במיוחד היו אניבלה קראצ'י וטיציאן. הוא החל ללמוד את המלאכה מאחיו, ובשנתיים הבאות קיבל הזמנות לציור דיוקנאות של אישים אמידים, אותם הוא צייר בסגנון רמברנדט. בחורף 1802 הוא יצר דיוקן של אביו, אשר הוצג בקיץ באקדמיה המלכותית ומוצג כיום במוזיאון במיידסטון.
במרץ 1802 נחתמה אמנת אמיין בין צרפת לבריטניה. הזליט נסע לפריז לארבעה חודשים, לשם הוא הוזמן כדי לעבוד בהעתקה של ציורים במוזיאון הלובר. את הביקור בגלריות של הלובר הוא תיאר מאוחר יותר כחוויה של התעלות. הוא סיים להעתיק עשר יצירות בפברואר 1803, בזמן לחזור לבריטניה לפני שקרס השלום בין המדינות.
עם חזרתו לאנגליה היה הזליט לאורח קבוע בביתו של ויליאם גודווין, שם הוא פגש את המשורר והמסאי צ'ארלס לאמב, שהיה לחברו הטוב. הוא קיבל הזמנות לציור של מספר דיוקנאות, אך באופן כללי התקשה להתפרנס מציור והשתמש בזמנו הפנוי כדי להשלים את המסה על עקרונות הפעולה האנושית. ב-1803 הוא הוזמן לצייר דיוקנאות של וורדסוורת', הארטלי וורדסוורת' (בנו), וקולרידג'. דיוקנאות אלה לא שרדו, אולי משום ששני המשוררים לא חיבבו את התוצאה. פגישה מחודשת זו עם המשוררים הביאה לריב ולמתח בינם לבין הזליט. הנסיבות שהובילו לריב אינן ברורות לחלוטין, אך נראה שהאופי האימפולסיבי ונעדר הנימוסין של הזליט היה אחד הגורמים. קולרידג' כתב על כך: "ויליאם הזליט הוא אדם חושב, עירני ומקורי, עם כישרון רב כצייר... אך הנימוסים שלו הם ב-99 מתוך 100 מקרים דוחים בצורה יוצאת דופן". ייתכן גם שהזליט כעס על קולרידג', על שינוי דעותיו הפוליטיות ועל נכונותו להציג עמדות סותרות בפני אנשים שונים. נטען גם שכשנסע הזליט לוורדסוורת' הוא הסתבך בעימות אלים עם אישה זרה, ושהוא התאהב בדורותי וורדסוורת' והציע לה נישואים (לפי הסיפור היא סרבה), אך לפי ג'ונתן בייטס לא קיימים לכך מקורות אמינים.
בשנת 1804 צייר הזליט את חברו צ'ארלס לאמב, לבוש חליפה של סנאטור ונציאני. הדיוקן, בסגנון של טיציאן, נמצא כיום בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון. דיוקן זה נחשב לציור הטוב ביותר של הזליט. עם זאת, בשלב זה התפכח הזליט מהחלום לפתח קריירה משמעותית כצייר, והוא החל להתמקד בכתיבה של ביקורות ומסות.
עיתונות ופמפלטים (1806–1814)
הזליט החל להתרחק מעולם הציור (אף שחזר לצייר למשך תקופה קצרה ב-1811), ואגב כך החל לחפש עבודה כמחבר. ב-1806 הוא הדפיס בהוצאה עצמית פמפלט שקרא לסיום המלחמה עם צרפת. בשנת 1807 הוא פרסם אסופה של קטעים מנאומים בפרלמנט האנגלי, מימי צ'ארלס הראשון עד להווה, וחיבר מאמרים ביוגרפיים קצרים שהציגו את הנואמים. בנוסף, הוא פרסם מספר מאמרים נגד תומאס מלתוס, שהתפרסמו בתחילה במגזין, ולאחר מכן כספר. המאמרים תקפו את ההסתמכות של מלתוס על אינטרס עצמי כבסיס לפעולה פוליטית, בהתאם לביקורת של הזליט במסה על עקרונות הפעולה האנושית.
ב-1808 התחתן הזליט עם שרה סטודרט. הם הכירו דרך חברם המשותף, צ'ארלס לאמב, והחליטו להינשא זמן קצר לאחר מכן. לסטודרט היו שני נכסים והכנסה שנתית של 80 פאונד, שהעניקה למשפחה הצעירה מידה מסוימת של ביטחון כלכלי. הם התגוררו בתחילה באחד מנכסיה בווילטשייר, שם נולד להם בשנת 1809 בן, ויליאם, שבהמשך היה לעורך ומתרגם. לאחר מכן חזר הזליט ללונדון, כדי למצוא מקור פרנסה, בעוד אשתו ובנו נשארו בוילטשייר. בשנת 1812 התקבל הזליט לעבודה ככתב פרלמנטרי של המורנינג כרוניקל (The Morning Chronicle). העבודה הקבועה איפשרה להזליט לשכור בית בלונדון (בעל הבית היה ג'רמי בנת'ם) ולהביא את אשתו ובנו לעיר.
ביקורת תיאטרון וספרות (1814–1820)
בשנים 1812–1814 החל הזליט לצבור מוניטין ככתב ומבקר פוליטי, והמאמרים שכתב התפרסמו במספר עיתונים. מאמריו הפוליטיים התייחסו פעמים רבות לקשרים בין אומנות, כוח ופוליטיקה. כך למשל, כשהמשורר רוברט סות'י זכה במשרת המשורר המלכותי (Poet Laureate) כתב הזליט: "זה שהיה המשורר של העם לא יהפוך את מר סות'י לפחות מועדף על ידי החצר... הפטריוטיות הנלהבת שלו תשכך בקלות לתוך הזוהר העדין של נאמנות אסירת תודה". בתוך כך החל הזליט לפרסם גם ביקורות תיאטרון. משרת מבקר התיאטרון של הכרוניקל הייתה תפוסה, אך ב-1813 ניצל הזליט הזדמנות לבקר את המבקר, וכך למצב את עצמו כבעל דעה בנושא. המבקר של העיתון, ויליאם מדפורד, קטל את הקומדיות בתיאטרון הבריטי; הזליט ענה בביקורת שהציגה תפיסת עולם רחבה לגבי דרמה וקומדיה, וסיכם ש"הנימוקים של המחבר מבוססים על הבנה שגויה לחלוטין של הדרמה עצמה". בעקבות התגובות החיוביות למאמר הורשה הזליט לפרסם בקביעות ביקורות תיאטרון, שהופיעו לצד אלה של מדפורד. ב-1814 פרש מדפורד והזליט קיבל את המשרה.
בשנים הבאות כתב הזליט מאות ביקורות תיאטרון. כך, לפי ג'ונתן מולרוני, "הזליט עיצב את חוויית התיאטרון בבריטניה יותר מכל כותב אחר בעידן הרומנטי". אחת מנקודות המפתח בהתפתחות הקריירה של הזליט כמבקר היא הביקורת על הופעת הבכורה של אדמונד קין בתיאטרון דרורי ליין, שגילם את שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה". הביקורות של הזליט על קין היו מהללות, ולפי ג'ונתן בייטס, באמצעות ביקורות אלה הפך הזליט, במו ידיו, את קין לכוכב. הזליט השתמש בביקורות על קין כדי לשנות את הפרקטיקה של ביקורת התיאטרון עצמה - כפי שהשחקן לא נשפט על פי סטנדרטים אוניברסליים, אלא על פי יכולתו להביע את האופי, התחושות והתשוקה של הדמות, כך החוויה הסובייקטיבית של המבקר הפכה לחשובה יותר מסטנדרטים אסתטיים מקובלים.
הכתיבה הסבה להזליט מנוחה מפנים אחרים של חייו. התבוסה של נפוליאון בונפרטה הייתה עבורו מכה פוליטית. הוא היה משוכנע שהמצביא נושא עם כיבושיו את ערכי המהפכה הצרפתית, ועמדותיו הלא-שגרתיות הפכו אותו למבודד יותר פוליטית. יחסיו עם אשתו היו מתוחים. בשנת 1815 נולד לזוג בן נוסף, אך הוא מת שלושה חודשים לאחר לידתו.
בשנת 1816, מתוך צורך כלכלי, החל הזליט לתרום מאמרים לאנציקלופדיה בריטניקה. הוא כתב מאמרים על אמנות יפה, ג'יימס בארי ונושאים אחרים.
בשנת 1817 יצאו לאור שני ספרים של הזליט. הראשון היה אסופה בשם "השולחן העגול" (The Round Table), שכללה 40 מסות של הזליט ו-12 של חברו ליי האנט. אחד המאמרים החשובים באסופה הוא "On Gusto". הזליט הסביר במאמר זה את המושג "גוסטו", שהיה מרכזי לאופן בו הוא הבין יצירות אומנות ואת תפקידו של המבקר. כך הוא כותב: "גוסטו באומנות הוא כוח או להט שמגדיר כל אובייקט... כמעט שאין אובייקט משולל ביטוי לחלוטין, נטול אופי של כוח ששייך לו, קישור כלשהו עם עונג או כאב: ובמתן אמת זו של אופי מתוך האמת של התחושה, אם במידה הגבוהה ביותר או הנמוכה ביותר, אבל תמיד במידה הגבוהה ביותר שלה הסובייקט יכול, טמון הגוסטו". מושג זה היה למשמעותי ביותר עבור המשורר הרומנטי ג'ון קיטס, שהעריך מאוד את האסופה.
בשנת 1818 פרסם הזליט אסופת מסות נוספת, A View of the English Stage, שעסקה בביקורת על אומנות המשחק. הוא כתב ביקורות על קין, ג'ון פיליפ קמבל, שרה סידונס ואחרים.
הרצאות (1818–1820)
בד בבד עם עיסוקו בביקורת תיאטרון, המשיך הזליט לפרסם מאמרים שקישרו בין העולם הפוליטי לבין עולם היצירה הכתובה. בטון תקיף, הוא ביכה את מה שראה כעצימת עין של המשוררים אל מול חזרה של אירופה לחיק העריצות. לדוגמה, במאמר "העיתונות - קולרידג', סות'י, וורדסוורת' ובנת'ם" מינואר 1818, תקף הזליט את שלושת המשוררים (קולרידג',וורדסוורת' וסות'י), שלתפיסתו הפנו עורף למאבק למען חירות האדם. בניגוד למשוררים הוא שיבח את "הפילוסופים", בדמותו של בנת'ם, על כנותם ונכונותם להסתכל למציאות בעיניים. מאמר זה ואחרים נכתבו מתוך גישה בלתי מתפשרת ותחושת הבגידה שהותירו בו "המשוררים", ידידיו לשעבר. הם הותירו את קולרידג' פגוע וכועס, על מה שראה ככפיות טובה מצד הזליט. הביקורות המושחזות של הזליט הפכו אותו עצמו למטרה לחיצי ביקורת וסאטירה מצד כותבים שמרנים, במיוחד ב"מגזין אדינבורו" של בלקווד.
סדרת ההרצאות השלישית והאחרונה שנשא הזליט היא על "הספרות הדרמטית של העידן האליזבתני". בהרצאות אלה התמקד הזליט בעידן של שייקספיר, אך מיקד את תשומת הלב ב"אורות המבהיקים" האחרים של התקופה. הרצאות אלה היו פחות מוצלחות מהקודמות. הזליט עצמו, שבתקופה זו נאבק כלכלית ונאבק עם נישואיו הכושלים, נשמע מובס ומיוסר בסיומן. עם זאת, כמו ההרצאות הקודמות, גם הרצאות אלה פורסמו כספר, והן זכו למספר ביקורות חיוביות.
מסות פוליטיות (1819)
תוך כדי שעסק בהרצאות המשיך הזליט לפרסם מסות פוליטיות במגזינים שונים. אסופה של מסות פוליטיות שפורסמו קודם לכן בעיתונות, "מסות פוליטיות, עם רישומים על דמויות ציבוריות" (Political Essays, with Sketches of Public Characters), הופיעה ב-1819. המסות באסופה מביעות את העמדות הרפובליקניות והרדיקליות של הזליט. הזליט התקשה בתחילה למצוא מוציא לאור שיסכים להדפיסן, אך לבסוף מצא את ויליאם הון (William Hone), שבעצמו לא בחל ביצירת מחלוקת ציבורית ובפוליטיקה רדיקלית.
בפתח הדבר של האסופה, הציג הזליט את עצמו כידיד החירות ואויב העריצות. עיקרון זה מוביל להתנגדות למלוכה בבריטניה ובצרפת: "אני לא פוליטיקאי, ועוד פחות מזה איש-מפלגה: אבל יש בי שנאה לעריצות, ובוז לכליהָּ; ואת התחושה הזו הבעתי לעיתים קרובות ובאופן תקיף ככל שיכולתי... אני מכחיש שחירות ועבדות הם מושגים ברי-המרה, שצדק ועוון, אמת ושקר, שפע ומחסור, הנוחות והעליבות של העם, הם עניינים שראויים לאדישות... אני לא מאמין בדוקטרינה של זכות אלוהית, בין אם מדובר בשושלת סטויארט או שושלת בורבון; ואני לא יכול להביא עצמי לתמיכה בבזבוז העצום של דם ואוצר, על ידי המשפחה שהחליפה את האחת במדינה זו כדי להשיב את האחרת בצרפת". באותה המידה של להיטות מסביר הזליט את תמיכתו הבלתי-מסויגת בנפוליאון בונפרטה: "אם בונפרטה היה כובש, הוא כבש את הקשר הנורא בין מלכים נגד הזכות המופשטת של המין האנושי להיות חופשי... אם הוא היה שאפתן, גדולתו לא התבססה על מסירה ללא תנאים של זכויות האדם הטבעיות... אם הוא היה שרירותי ועריץ... הוא לא יכול היה להפוך לטיראן מכוח זכות אלוהית. העריצות בו לא הייתה מקודשת; היא לא הייתה נצחית; היא לא הייתה באופן מיידי קשורה בליגה של חברות עם טיראניות אחרות; היא לא הייתה מבוססת על האישור מצד חוקי הדת והמוסר".
האסופה משקפת את העניין של הזליט בנושאים ואישים שונים בפוליטיקה בת זמנו. מספר מאמרים בה מביעים סלידה מאמנות מגויסת, במיוחד כלפי המשורר הלאומי רוברט סות'י. מאמרים אחרים דנים בחופש העיתונות, בפוליטיקה האוטופית של רוברט אוון ובכלכלה הפוליטית של תומאס מלתוס, שלשתיהן התנגד הזליט, בביקורת על פוליטיקאים שמרנים, כגון ויליאם פיט הבן ואדמונד ברק, ובנושאים כלליים, כגון "מהו העם?". גם באסופה זו תקף הזליט את וורדסוורת' וקולרידג'. הוא אף כלל באסופה מאמר ישן של קולרידג' עצמו, שביטא עמדות בהם המשורר תמך בעבר, ואשר עתה הוא היה רחוק מהן.
שיחות מסביב לשולחן (1821)
באפריל 1821 התפרסם, Table-Talk, or Original Essays, ספר מסות של הזליט, בשני כרכים. הכותרת "Table-Talk", הייתה גם שמו של הטור של הזליט ב-The London Magazine, שיוסד מחדש ב-1820 על ידי ג'ון סקוט והיווה במה לגדולי תנועת הרומנטיקה האנגלית. עם זאת, עיקר המסות בספר לא פורסמו לפני יציאתו לאור. המאמרים בספר עסקו בנושאים מגוונים, כמו אומנות ("על העונג בציור"), טבע ("על יציאה למסע"), ביקורת ("על הביקורת"), פסיכולוגיה ("על מחשבה ופעולה"; "על פחד ממוות"), ופוליטיקה ("על גופים תאגידיים"). חלקם עסקו בנושאים טריווייאלים לכאורה, אך הדיון בנושאים אלה משמש כפתח לדיון רחב יותר. לדוגמה, "הלהטוטנים ההודים" (The Indian Jugglers), פותח בדיון על להטוטנות ומסיים במחווה לשחקן החמישיות ג'ון קוואנו; אך בתוך כך המאמר דן בנושאים רחבים יותר, כמו ההבדל בין עילוי יצירתי לכישרון.
מסות אלה נחשבות לעיתים לפסגת יצירתו. עם זאת, בשלב זה רכש לעצמו הזליט אויבים רבים, והביקורות על הספר שיקפו ברובן את דעתם השלילית של המבקרים על הזליט עצמו. המסות של הזליט ב"שיחות מסביב לשולחן" נטו לביקורת עוקצנית ומושחזת, והוא לא בחל בביקורת גם כלפי חבריו. את ליי האנט הוא כלל ברשימת ה"אנשים עם רעיון אחד" במסה בשם זה. על פרסי ביש שלי הוא כתב שהוא מואשם תדיר ביוהרה, אך אשמתו האמיתית היא קלות ראש. עבור אנשים כמוהו "לזכות בדעת הקהל באמצעים הוגנים זה דרך תפלה ומשעממת לפופולריות... אגואיזם, כעס, פריקת עול, רפות העקרונות... היא דבר גרוע לכל אחד, ובמיוחד לפילוסוף שמקדם רפורמות". עם ביקורות מעין אלה מצא את עצמו הזליט מבודד מתמיד. האנט השיב לו במכתב, שהוא היה יכול למצוא מקום טוב יותר למתקפות מרירות עליו ועל חבריו.
"הקרב" (1822)
בשנת 1822 פרסם הזליט את אחד ממאמריו הידועים ביותר, "הקרב" (The Fight), שסיקר קרב איגרוף בין שניים מהמתאגרפים הידועים ביותר באותה תקופה, טום היקמן (שהיה מוכר בשם גז-מן) וביל ניט. מאז 1750, איגרוף היה לא חוקי באנגליה; זה היה ספורט ברוטלי – המתאגרפים לא עטו כפפות או מגנים כלשהם, והעימות נמשך בדרך כלל עד שאחד המתאגרפים התמוטט. זה היה גם ספורט פופולרי מאוד. יותר מ-22,000 איש צפו בקרב שהזליט סיקר. הזליט גילה את המקום הסודי והזמן בו עמד הקרב להתרחש: בהנגרפורד שבברקשייר, כ-100 ק"מ מלונדון, ב-11 בדצמבר 1821. הוא החליט ברגע האחרון לנסוע לשם (באמצעות עגלת הדואר שנסעה לבאת') כדי לכתוב מאמר שיסקר את האירוע ואת התרבות הקשורה בו.
לפי דנקן וו, הזליט המציא במאמר את טור פרשנות הספורט המודרני, כפי שאנו מכירים אותו. לפי טום פאולין, "הקרב" הוא "חקירה של מה שמכונה היום תרבות פופולרית", וגם מטאפורה לספרות ולעיתונות פולמית.
אירועי ספורט אמנם סוקרו לפני כן בעיתונות, אך הסיקור השגרתי היה יבש וקצר. הזליט, מנגד, כתב תיאור מלא של הקרב, שנועד לתת לקוראים את התחושה שהם עצמם חוזים בו. המאמר נפתח בתיאור הדרך בה הגיע הזליט לאירוע. לאחר מכן פונה הזליט לקוראים, באופן שמזמין אותם להצטרף אליו לאירוע: "קורא, האם אי פעם חזית בקרב? אם לא, יש עוד הנאה שמצפה לך". התיאור הפרטני לא מתמקד רק בקרב עצמו, אלא גם בתרבות סביבו, התגובות של הקהל, הציפיות של המהמרים, והמחשבות של הכותב.
פרשת אהבים, Liber Amoris ונישואים שניים (1823–1824)
המצב הכלכלי הדחוק וקשיים בנישואים הובילו את אשתו של הזליט, שרה סטודרט, לעזוב את הבית יחד עם בנם בשנת 1819. הזליט עבר לגור בבית אחר, שם בתו של בעל הבית, שרה ווקר, עזרה בניהול משק הבית. הזליט התאהב בווקר, והשניים החלו לנהל מערכת יחסים של פלירטוטים אינטימיים. בשנת 1822 החליט הזליט להתגרש מאשתו כדי שיוכל לשאת את ווקר לאישה. החוק באנגליה לא התיר נישואים אחרי גירושים, ולכן הוא תכנן להתגרש בסקוטלנד. לצורך כך הוא עבר לגלאזגו בתחילת השנה, ולאחר מכן לאדינבורו. ביולי, כשהסתיים תהליך הגירושים והוא חזר ללונדון, הוא גילה שווקר מנהלת מערכת יחסים עם דייר אחר, מר טומקינס, איתו היא הייתה ביחסים במקביל ליחסיה עם הזליט. הזליט לא ידע זאת, אך לווקר וטומקינס נולד ילד משותף. הוא ניסה להחזיר את ווקר לזרועותיו, אך ללא הואיל.
הפרשה הותירה את הזליט במצב נפשי רעוע. מהמכתבים של חבריו עולה עיסוק אובססיבי בתחושותיו כלפיה ובתחושה שהוא קורבן לבגידה. לבסוף החליט הזליט להעלות את סיפור האהבים על הכתב בספרו Liber Amoris, or the New Pygmalion ("ספר האהבה, או הפיגמליון החדש") משנת 1823. הספר מחולק לשלושה חלקים: הראשון הוא שחזור של דיאלוגים בין הזליט לווקר; השני מכיל מכתבים ערוכים בין הזליט לחברו פאטמור בעניין פרשת האהבים; והחלק השלישי מכיל מכתבים באותו הנושא לג'יימס שרידן נולס. הזליט מציג את עצמו בספר באופן כן וחשוף, תוך הצגת צדדים בהתנהגותו שחרגו מהמקובל בחברה. במידה רבה הוא מציג את עצמו כמי שהולך אחרי תשוקה בעיניים עצומות, מבלי להבחין במציאות ובטבע האמיתי של האישה בה התאהב.
הזליט פרסם את הספר בעילום שם, ובפתיח נכתב שהספר הוא פרי עטו של אדם מצפון בריטניה שמת בהולנד. עם זאת, הזליט סיפר את השתלשלות העניינים לאנשים רבים, וזהות של המחבר הייתה ברורה לכל. הספר סיפק תחמושת רבה למבקריו. מרבית הקוראים התייחסו לסיפור כסקנדל שאינו ראוי לדפוס. כמה מחבריו של הזליט עמדו לצידו, אך בהתחשב בנושא הספר גם תמיכתם הייתה רפה. במאה ה-20 התגובות לספר היו מעורבות. טום פאולין טען שהספר משול למעשה התאבדות ציבורית שכשל בהשגת אפילו רגע אחד של אותנטיות. גרוגורי דארת, מנגד, הכתיר אותו כסיפור "החזק ביותר של אהבה נכזבת בספרות האנגלית". דנקן וו קבע שהספר הוא הניסיוני והאמיץ ביותר מבין כתביו של הזליט וצפה שבעתיד יזכה למעמד של קלאסיקה רומנטית.
הזליט נותר פגוע ומעורער מהפרשה ומהביקורות על הספר. מרי שלי כתבה על פגישתה עם הזליט באותה שנה: "מעולם לא הוכיתי בכזו תדהמה – כחוש, קודר, שיערו מפוזר, עצמות לחייו בולטות – לולא שמעתי את קולו וראיתי את חיוכו, לא הייתי מזהה אותו – החיוך שלו הביא דמעות לעיני, זה היה כמו קרן אור שמאירה את ההריסות המלנכוליות ביותר".
בהדרגה הוא חזר לכתוב למגזינים שונים, ואף הוציא אסופה של מסות קצרות על אומנות (Sketches of the Principal Picture Galleries of England). עוד ב-1823 הוא פגש את איזבלה ברידג'ווטר, אלמנה סקוטית שמעט ידוע עליה או על הרקע שלה. השניים התחתנו בסקוטלנד ב-1824. לברידג'ווטר הייתה הכנסה עצמאית של 300 ליש"ט בשנה, כך שהנישואים הקלו במידת מה על מצבו הכלכלי של הזליט. הם נפרדו ב-1827.
רוח התקופה (1825)
בשנת 1824 החל הזליט לפרסם טור חדש ב-New Monthly Magazine, שהתמקד בכל טור בדמות בולטת אחרת ויצר מעין "דיוקן" כתוב שלה. המסות שכתב במסגרת סדרה זו קובצו יחד בספר The Spirit of the Age: Or, Contemporary Portraits (רוח התקופה: או, דיוקנאות בני זמננו).
הדמות הראשונה שסקר הזליט היא הפילוסוף ג'רמי בנת'ם. להזליט הייתה מידה של הכרות אישית עם בנת'ם, שהיה לתקופה בעל הבית ששכר, והוא שילב במסה פרטים על בנת'ם כאדם. במרכז המסה ישנה ביקורת על הגישה התועלתנית ועל מקוריותה. לפי הזליט "בנת'ם הוא לא המחבר הראשון... שהניח את עיקרון התועלת כיסוד לחוקים צודקים, ולכל שימוש פוליטי ומוסרי בתבונה", אם כי הוא הפילוסוף שיישם את עיקרון התועלת באופן העקבי ביותר. הבעיה היא שהוא "הרחיק מידי בנקודת המבט היחידה הזו, ולא נתן די מקום לשונות של הטבע האנושי". בנת'ם, לפי הזליט, "הוא לוגיקן גדול, ובנסיבות אלה הוא הובל לחשוב שהאדם הוא חיה רציונלית", אך "גישה זו אינה מחזיקה מים".
באופן דומה משרטט הזליט בספר "דיוקנאות" של עשרים וארבעה אישים נוספים בני זמנו, ואגב כך הוא יוצר תמונה של "רוח התקופה". בין האישים האחרים שסקר היו ויליאם גודווין, סמואל טיילור קולרידג', וולטר סקוט, לורד ביירון, ויליאם וורדסוורת', תומאס מלתוס, וושינגטון אירווינג, ויליאם וילברפורס וג'ורג' קנינג.
"רוח התקופה" היה אחד הספרים המצליחים ביותר של הזליט, ויש שמחשיבים אותו לספרו הטוב ביותר.
מסות אחרונות, החיים של נפוליאון ומותו
לאחר הנישואים יצאו הזליט ואשתו השנייה לטיול בצרפת ואיטליה. בפריז נפגש הזליט עם סטנדל, שהעריך את עבודתו והביא לתרגום של מספר ממסותיו לצרפתית. את המסע תיאר הזליט במכתבים שפורסמו במורנינג כרוניקל ולאחר מכן באסופה "הערות על מסע לצרפת ואיטליה" (Notes of a Journey through Italy and France) משנת 1826. אסופה נוספת של מסות בשני כרכים, The Plain Speaker, הופיעה באותה שנה. היא כללה מסות שפורסמו בעיתונות בשנים הקודמות וכן מסות חדשות שלא פורסמו בעבר. אחת המסות באסופה זו, "על העונג שבשנאה" (On the Pleasure of Hating) מסגירה את התחושות הקשות של הזליט כלפי העולם, חבריו ובדידותו הגוברת. "הטבע", כותב הזליט, "נראה כעשוי מאנטיפתיה: בלי משהו לשנוא, אנו נאבד את המקור למחשבה ופעולה". לגבי עצמו הוא מודה, "רבתי כמעט עם כל חברי (הם עשויים לומר שזה בגלל מזגי הרע, אבל) הם רבו גם זה עם זה... הם התפזרו, כמו שלג דאשתקד". המסה מסתיימת באווירה של מרה שחורה:
מסה נוספת שפורסמה בקובץ, "על הקנאה" (On Envy), מציגה דיאלוג בין H ל-N. זו הייתה המסה הראשונה שהציגה שיחות בין הזליט לבין הצייר ג'יימס נורת'קוט. בהמשך פרסם הזליט סדרה של שיחות כאלה, תחת הכותרת "Boswell Redivivus" ("בוזוול קם לתחייה"), שקובצו לספר ב-1830.
אף אחד מהפרסומים בשנותיו האחרונות של הזליט לא זכו להצלחה במכירות, זאת על אף ש-The Plain Speaker נחשב לאחד מספריו הטובים ביותר. הזליט היה נתון כל הזמן בבעיות כלכליות, שככל הנראה הובילו גם לפרידתו מאשתו השנייה, ובעיות הבריאות שהציקו לו כל חייו החמירו וטרדו כל העת את מנוחתו. עיקר מרצו הופנה לארבעה כרכים על "חייו של נפוליאון". הפרויקט השאפתני נידון לכישלון מלכתחילה. וולטר סקוט פרסם ביוגרפיה של נפוליאון זמן קצר לפניו, והספר של הזליט לא הצטיין במקוריות יתרה. שני הכרכים הראשונים יצאו לאור בפברואר 1828 וזכו לתגובות צוננות מהמבקרים. המוציאים לאור פשטו את הרגל זמן קצר אחרי הפרסום, כך שבעבור הספר לא קיבל הזליט תמורה כלשהי. שני הכרכים האחרונים פורסמו סמוך למותו. לפי ג'ונתן בייטס, "'החיים [של נפוליאון]' היא העבודה הכי פחות מקורית של הזליט, שכן היא מכילה בעיקר תרגום ופרפרזה על ספרי היסטוריה וביוגרפיה צרפתיים שונים".
בפברואר 1828 פרסם הזליט את המסה "פרידה מכתיבת מסות", בה הוא הבהיר שהכתיבה כבר לא מסבה לו הנאה כלשהי. עם זאת, הצורך הכלכלי הכריח אותו להמשיך לכתוב ולפרסם מסות רבות במגזינים השונים. הוא כתב מאמר מחווה ל"הזיות של מטייל בודד" של רוסו, שהיה למעשה מאמר פרידה מווינטרסלו, היישוב הכפרי שבו הוא נהג לשהות, לטייל ולכתוב מאז ימי נישואיו הראשונים. ב-1829 הוא ביקר שוב בווינטרסלו, ושהה שם יחד עם אשתו לשעבר ובנו. למרות הפרידה הקשה, הוא נשאר בקשר מתמיד עם שניהם ותמך בהם ככל יכולתו. בפברואר 1830 נפל הזליט קורבן להונאה כספית שהביאה לחובות ולמעצרו. הוא שוחרר בתנאי שבכל שבוע ישלם סכום שבקושי רב יכול היה להרשות לעצמו. במרץ הוא כתב, במסה "בדידות לונדונית": "בלונדון ניתן להשיג כל דבר בעבור כסף; ודבר אחד ניתן להשיג בלעדיו. דבר זה הוא בדידות".
המעצר והמצוקה הכלכלית החמירו את בעיות הבריאות של הזליט, וביוני הוא רותק למיטתו וקיבל מרשם של אופיום. על הזיותיו וחוליו הוא כתב מסה, "The Sick Chamber". מהפכת יולי הייתה עבורו נחמה. באוגוסט חלה החמרה במצבו, ככל הנראה כתוצאה מכולרה. בנו וחבריו סעדו אותו. כל העת הוא נאלץ לכתוב מכתבי תחינה לחברים, בהם ביקש עזרה כספית. ב-18 בספטמבר 1830 הוא נפטר בביתו בסוהו כשבנו ושלושה מחבריו לצדו. כדי לעמוד בתשלומים ולנסות לשלם את חובותיו, הכין מראש הזליט מאמרים שהמשיכו להתפרסם גם בזמן שהיה מרותק למיטתו. שני מאמרים פורסמו בבוקר שלאחר מותו, אך הוא מת עני ובחובות.
מורשת והנצחה
לאחר מותו, במאה ה-19, זכה הזליט להערכה רבה כאחד המסאים החשובים בדורו וכדמות מרכזית בתנועה הרומנטית הבריטית, זאת על אף שהמוניטין שלו מעולם לא השתקם מפרשת האהבים שפרסם בעצמו ב-Liber Amoris. בנו ונכדו דאגו לפרסום של אסופות מכתביו לאחר מותו. בשנים 1902–1906 פורסמה מהדורה של 13 כרכים עם כתביו. בשנות ה-30 של המאה העשרים ערך פי. פי. האו (P. P. Howe) מהדורה מלאה של כל כתביו ב-21 כרכים.
על אף ההערכה כלפיו, דמותו של הזליט המשיכה לעורר רגשות מעורבים אצל הקוראים. וירג'יניה וולף ייחסה את התחושות שמעוררת הקריאה במאמריו של הזליט – "בוודאי", היא כתבה, "אף אחד לא יכול לקרוא את הזליט ולהחזיק בעמדה פשוטה ובלתי-מורכבת כלפיו" – לכנות והשקיפות בכתיבתו, שיוצרת היכרות אינטימית עם הכותב:
בסוף המאה העשרים החלה התעניינות מחודשת בהזליט. לפחות בחלקה, מגמה זו התהוותה בעקבות מאמץ מודע "להחיות" את המוניטין של הזליט ואת העניין של קוראיו הפוטנציאליים. מנהיג מפלגת הלייבור בבריטניה, מייקל פוט, כתב בספרו Debts of Honour מ-1980 שהזליט "נתן לשמאל האנגלי פרספקטיבה ופילוסופיה רחבת הקף כזו שנתן ברק לימין". הוא ייסד את "חברת הזליט" (Hazlitt Society), שכללה מספר אינטלקטואלים בעלי שם, כגון אנתוני קליפורד גריילינג, טום פולין ודנקן וו, שהוציאו בעשור שבין 1998 ל-2008 לפחות ארבע ביוגרפיות של הזליט, מספר מהדורות של כתביו ומספר מחקרים על כתיבתו. בנוסף, החברה מוציאה לאור את כתב העת The Hazlitt Review.
ההערכה המחודשת להזליט התמקדה בהבטים שונים של יצירתו וסגנונו. לפי רוקסן קוולו, הנרטיב החדש לגבי סגנונו של הזליט נוטה להציג תמונת מראה של הביקורת שספג הזליט בימי חייו מצד שמרנים: בעוד שהמבקרים במאה ה-19 זלזלו בשימוש של הזליט בשפת יום-יום לא פורמלית ובסלנג, פרשניו כיום חוגגים את השפה של הזליט כמפנה רדיקלי ו"נבואי" מקונוונציות הכתיבה הנהוגות, באופן שבישר את סגנון הביקורת המודרנית. בביוגרפיה שכתב על הזליט, הכתירו דנקן וו כ"אדם המודרני הראשון", הן מבחינת תפיסת עולמו הרומנטית והן מבחינת חלוציותו בשדה הכתיעבה הביקורתית והעיתונאית:
בשנת 2003 שוקמה מצבת הזיכרון להזליט במקום קבורתו בכנסיית סנט אן בסוהו בלונדון, זאת לאחר קמפיין שהובל על ידי אישי ציבור ורוח. על המצבה חרוט אפיטף ארוך שמשבח את הזליט על איבתו כלפי עושר וכוח גרידא ואהבתו לחלשים ולמדוכאים. התיאטרון במיידסטון, עיר הולדתו, קרוי על שמו. בית המשפחה בוום עדיין קיים, ושלט שקבוע עליו מציין זאת. בבית בו גר בסוהו קיים מלון שקרוי על שמו, "Hazlitt's Hotel".
שליפת ארנב מכובע
שליפת ארנב מהכובע הוא קסם קלאסי ונודע במיוחד, אשר במהלכו שולף הקוסם ארנב מתוך כובע צילינדר שנראה ריק.
על אף שישנן עדויות כי הקוסם הצרפתי לואי קונט (Louis Comte) היה הראשון שביצע קסם זה עוד במהלך שנת 1814, ישנם חוקרים רבים הטוענים כי היה זה הקוסם הסקוטי ג'ון הנרי אנדרסון (1814 - 1874) אשר ביצע לראשונה את הטריק.
הטריק
בצורתו הפשוטה ביותר של הטריק, הקוסם מציב כובע צילינדר שברשותו, ריק לכאורה, על גבי שולחן או תיבה. בינתיים, קהל הצופים אינו מבחין כי גם בכובע וגם בשולחן (או בתיבה) ישנם פתחי סתר, ודרכם שולף הקוסם את האובייקט המאוחסן בכלוב קטן המוסתר מהקהל.
לחלופין, קוסם מיומן מסוגל לשלוף את ארנב מתוך השרוול של חולצתו באמצעות אחיזת עיניים וזריזות ידיים ובאופן זה הוא מסוגל להימנע לחלוטין מלהשתמש בשולחן ואף יכול להעביר לפני ביצוע הקסם את כובע הצילנדר לבדיקת אחד הצופים.
הדיוויזיה ה-709 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-709 הייתה דיוויזיה סטטית של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בנורמנדי, והושמדה לאחר מכן במהלך הקרב על שרבור.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 במאי 1941, והועמדה תחת פיקוד ארנולד פון בסל. ביוני 1941 הוצבה הדיוויזיה בברטאן שבצרפת, ובדצמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לנורמנדי.
ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו של קרל-וילהלם פון שליבן, על ידי הדיוויזיה האמריקנית ה-4 שנחתה בחוף יוטה, כחלק מהפלישה לנורמנדי. הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות, ונאלצה לסגת לחצי האי קוטנטן. הדיוויזיה השתתפה בקרב על שרבור, וב-30 ביוני נכנעו שרידיה לצבא האמריקני.
חוק 30
חוק 30 הוא חוק בינארי חד-ממדי של אוטומט תאי שהוצג על ידי סטיבן וולפרם בשנת 1983. וולפרם תיאר אותו כ"החוק האהוב עלי בכל הזמנים" ופירט עליו בספרו, "A New Kind of Science". לפי שיטת הסיווג של וולפרם, חוק 30 הוא חוק ברמה 3, המציג התנהגות כאוטית.
חוק זה מעורר עניין מיוחד, משום שהוא יוצר דוגמאות מורכבות ואקראיות לכאורה על ידי כללים פשוטים ומוגדרים היטב. לכן, וולפרם מאמין שחוק 30, ואוטומט תאי בכלל, הם המפתח להבנה כיצד חוקים פשוטים יוצרים מבנים והתנהגויות מורכבים בטבע. לדוגמה, דפוס צבע שמייצג חוק 30 מופיע על קונכייתו של מין של חלזון ימי הנקרא חרוטון הטקסטיל. בנוסף, חוק 30 שימש כמחולל מספרים אקראיים בתוכנה שיצר וולפרם, Mathematica, והוצע גם לשימוש כצופן זרם בקריפטוגרפיה. עם זאת, בחינתו של חוק 30 כמייצר מספרים רנדומליים במבחן כי בריבוע הציגה תוצאות ירודות בהשוואה לחוקים אחרים המבוססים על אוטומט תאי.
מערכת כללים
בכל האוטומטים התאיים היסודיים של וולפרם, אינסוף מערכים חד-ממדיים של תַאֵי אוטומט תאי נלקחים בחשבון, כאשר כל תא נמצא במצב התחלתי כלשהו. במרווחי זמן בדידים, כל תא משנה ספונטנית את מצבו, בהתבסס על מצבו הנוכחי ומצבם של שני התאים השכנים לו. עבור חוק 30, מערכת הכללים שקובעת את המצב הבא של האוטומט הם:
מבנים ותכונות
הדפוס הבא נוצר ממצב התחלתי שבו תא יחיד במצב "1" (שחור) מוקף בתאים במצב "0" (לבן).
פה, הציר האנכי מייצג זמן (עם הירידה בציר האנכי הזמן עולה) וכל קטע בציר האופקי מייצג את מצבם של כל התאים במערך בנקודת זמן מסוימת במהלך התפתחות הדוגמה. מספר מוטיבים מופיעים במבנה, כמו הופעות תכופות של משולשים לבנים ורצועת דפוס קבועה בצדו השמאלי של המבנה; עם זאת, למבנה כולו אין דפוס שאפשר להבחין בו. מספר התאים השחורים בדור n נקבע על ידי הרצף: והוא בערך n.
כפי שניתן לראות בתמונה הנ"ל, חוק 30 מייצר לכאורה אקראיות למרות העדר כל דבר שיכול להחשב במידה סבירה כקלט אקראי. סטיבן וולפרם הציע להשתמש בטור האמצעי כמחולל פסבדו אקראי; הוא עבר מבחני רנדומליות סטנדרטיים רבים, ווולפרם השתמש בחוק זה בתוכנה Mathematica ליצירת מספרים שלמים אקראיים. למרות שחוק 30 מייצר אקראיות בדפוסי קלט רבים, יש אינסוף דפוסי קלט שמביאים לדפוסים חוזרים. דוגמה טריוויאלית לדפוס כזה היא דפוס קלט המורכב מ-"0" בלבד. דוגמה טריוויאלית פחות, שמצא מתיו קוק, היא קלט המורכב מאינסוף חזרות על הדפוס '00001000111000', עם חזרות אפשריות שמופרדות על ידי שש "1". דוגמאות נוספות רבות נמצאו על ידי Frans Faase, ראו דפוסים חוזרים בחוק 30.
ארד (חברה)
ארד בע"מ  היא חברה ציבורית ישראלית המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק מוצרי מדידת-מים לשווקים וליישומים שונים. החברה כלולה במדד תל אביב 125 ובמדד תל אביב טק-עילית.
מס על חוסר ילדים
המס על חוסר ילדים (ברוסית: налог на бездетность) היה מס שהוטל בברית המועצות ובמדינות קומוניסטיות נוספות, החל משנות ה-40 של המאה ה-20 כחלק ממדיניות הנטליזם של המדינות הקומוניסטיות.
ארד (חברה)
היסטוריה
ארד הוקמה בשנת 1941 בקיבוץ דליה על בסיס מסגריה שהפעילו הגרעינים המייסדים של הקיבוץ (גרעין "במפנה" של יוצאי גרמניה וגרעין "מעלה" של יוצאי רומניה) עוד לפני שעבר ליישוב הקבע, ועל בסיס מפעל קטן בחיפה למכניקה עדינה ולייצור חלקי מודדי מים, בבעלותו של מר רקוביצקי, מורה בטכניון (שלימים שינה את שם משפחתו לרכבי). מקור השם החברה הוא ראשי התיבות של איחוד רכבי דליה. בשנת 1950 חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה טכני עם מפעל שווייצרי למדי מים בשם "אקווה-מטרו" והחלה מייצרת מדי מים לפי דגמי המפעל. ב-1954 הורחב המפעל, והוקם בניין חדש וקיבוץ רמות מנשה נתקבל כשותף. בשנת 1955 ייצא לראשונה המפעל את תוצרתו לטורקיה. עד שנת 1964 סיפק המפעל 500,000 מתוך 600,000 מדי המים שהותקנו במדינת ישראל והחברה נכנסה לתחום חדש של מערכות אוטומציה להשקיה.
מס על חוסר ילדים
משטרו של יוסיף סטלין יצר את המס במטרה לעודד ילודה בקרב מבוגרים, ובכך להגדיל את אוכלוסיית ברית המועצות. המס, שעמד על 6% מההכנסה, הוטל על גברים חסרי ילדים בגילאים 25 עד 50, ועל נשים נשואות חסרות ילדים בגילאים 20 עד 45.
המס היה קיים עד התפרקות ברית המועצות, אף על פי שלקראת סופה, ירד שיעור המס מ-6% והיה לא משמעותי.
ארד (חברה)
היסטוריה
בשנת 2000 החלה לפתח מדי מים לקריאה מרחוק - קר"מ (באנגלית A.M.R - Automatic Meter Reading), ללא צורך של קריאה פיזית של כל מונה וכך להביא לחסכון בעלות ניהול מערכות מים. את הטכנולוגיה לקריאה מרחוק סיפקה חברת "תדיראן טלמטיקס" מקבוצת איתוראן. מדי המים לקריאה מרחוק זכו להצלחה רבה ותוך שנתיים וחצי כבשה נתח של 17% מהשוק האמריקני.
בשנת 2010 זכתה במכרז הגדול בתולדותיה, לאספקת מדי מים משולבים עם מערכות קריאה מרחוק, בהיקף של כ-215 מיליון שקל תאגיד המים Southern Water בבריטניה. בשנת 2018 זכתה במכרז של חברת "מי אביבים", חברת המים של העיר תל אביב-יפו, לאספקת 230 אלף מדי מים חדשים בהיקף של כ-130 מיליון שקל.
מס על חוסר ילדים
ברית המועצות
בברית המועצות, המס על גברים חסרי ילדים בגילאים 25 עד 50, ועל נשים נשואות חסרות ילדים בגילאים 20 עד 45, היה קיים מ-1941 ועד 1990. המס עמד על 6% מהכנסתו של האדם חסר הילדים, אך היו מקרים יוצאים מן הכלל:
ארד (חברה)
מניות החברה
רוב מניות החברה מוחזקת על ידי הקיבוצים דליה ורמות מנשה.
מס על חוסר ילדים
ברית המועצות
לאחר 1990, הרף לפטור ממס הכנסה עלה ל-150 רובל, מה שאומר שעל ה-150 רובל הראשונים שבן אדם הרוויח הוא לא היה צריך לשלם עליהם את המס.
בשנת 1991 בוטל המס על חוסר ילדים עבור נשים, ובשנת 1992 התפרקה ברית המועצות, והמס בוטל.
ארד (חברה)
מניות החברה
החל משנת 2004 הפכה החברה לציבורית והיא נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מס על חוסר ילדים
פולין
ב-1946, פולין הקומוניסטית הטילה מס דומה בשם Bykowe (בפולנית מס השור (שור היא מילה נרדפת לגברים רווקים בפולנית)). בהתחלה, המס הוטל על כל האנשים הרווקים וחסרי הילדים מעל גיל 21 (מ-1 בינואר 1946 ועד 29 בנובמבר 1956).
ארד (חברה)
מניות החברה
בשנת 2007 נרכשו כ-16% ממניות החברה ע”י קרן ההשקעות “מיילסטון” שבבעלות איש העסקים האמריקאי ביל דוידסון.
מס על חוסר ילדים
רומניה
מיסים על חוסר ילדים היו חלק מהמדיניות הנטליסטית של ניקולאה צ'אושסקו, שליטה של רומניה הקומוניסטית בשנים 1967 עד 1989. בנוסף להוצאתם של ההפלות ואמצעי המניעה אל מחוץ לחוק בשנת 1967, היו גם כמה וריאציות של מיסים על חוסר ילדים במהלך השנים 1977 ועד 1986. אזרחים רווקים נאלצו לשלם קנס של בין 8 ל-10 אחוזים מהכנסתם.
ארד (חברה)
מניות החברה
בשנת 2019 חצה שווי שוק החברה את רף מיליארד ש"ח.
מס על חוסר ילדים
השפעות והצעות
במהלך תקופת ברית המועצות, לרוסיה היה שיעור ילודה גבוה יותר מאשר בשנים שלאחר נפילת ברית המועצות, מה שהוביל לכך שחלק מהפוליטיקאים הרוסים הציעו להחזיר את המס על חוסר ילדים.
לפי משרד הבריאות של רוסיה, שיעור הילודה ירד מ-2.19 ילדים לאישה ל-1.17 ילדים לאישה לאחר נפילת ברית המועצות, בין שיעורי הילודה הנמוכים בעולם. ולכן חלק מן המנהיגים הרוסיים תיארו את המצב הדמוגרפי ברוסיה כ"משבר", ואכן, עד שנת 2012 אוכלוסיית רוסייה הייתה במגמת ירידה מתמדת.
בעוד אף אחת מן ההצעות להחזיר את המס לא התממשה, הצעות אחרות דומות כן. לדוגמה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חיקק חוק שנותן תמריצים כספיים לנשים שמוכנות להביא ילד שני.
ב-2018 הוצע ברפובליקה העממית של סין להחיל חוק דומה על חוסר ילדים, כדי להתמודד עם בעיות הילודה שנוצרו בעקבות חוק הגבלת ילודה בסין שהיה קיים עד 2015.
טיי טננט
טיי טננט (שם לידה באנגלית: Ty Peter Martin-Moffett; נולד ב-27 במרץ 2002) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
ביוגרפיה
טננט נולד ב-27 במרץ 2002 לג'ורג'יה מופט (נולד בשם טיי פיטר מופט-מרטין). טיי למד בבית ספר למשחק שפרטון שבבעלות סבתו, סנדרה דיקינסון.
בינואר 2011 דווח במספר עיתונים בבריטניה שמופט התארסה לשחקן דייוויד טננט. ב-29 במרץ 2011 ילדה מופט את בתם המשותפת, אוליב. מופט וטננט התחתנו ב-30 בדצמבר 2011. דייוויד טנט אימץ את טיי באופן רשמי. יש לו שני אחים מנישואיהם.
דודו הוא השחקן לואי דייוויסון, סבו הוא השחקן פיטר דייוויסון וסבתו היא השחקנית סנדרה דיקנסון.
יד לילד המיוחד
יד לילד המיוחד היא עמותה ישראלית שמעניקה תמיכה מקיפה עבור בעלי צרכים מיוחדים ובני משפחותיהם. העמותה נוסדה בשנת 2005 בתמיכתו של רא"ל אמנון ליפקין שחק, שאף שימש כיו"ר הראשון של העמותה. מטרת העמותה היא "קידום ילדים וצעירים עם צרכים מיוחדים למימוש הפוטנציאל הטמון בהם ולעידוד עצמאותם... בצבא ובתעסוקה".
העמותה פועלת במסגרת הבלתי פורמלית ומעניקה מגוון שירותים לבעלי הצרכים: כלים מקצועיים להורים ובני המשפחה לגידול הילד במסגרת הביתית; קידום יכולות תפקודיות מוטוריות וקוגניטיביות של הילד המיוחד; שילובו בקהילה ובמוסד החינוכי עד כמה שניתן; שילוב בצה"ל; פעילות פנאי, תרבות, מנוחה ואירועים עבור הילדים המיוחדים ובני משפחותיהם. פעילות העמותה מתנהלת במיזמים שונים, בהם: מרכז רגש לתמיכה רגשית, פרויקט בר/בת מצווה, מלונית נופש, דירת אימון בקהילה, פרויקט חונכות, מיזם הנני לאימהות, מערכי דיור עצמאיים בקהילה, גדולים במדים לשילוב בצה"ל ומשמר הטבע לשילובם בשוק התעסוקה האזרחי.
טיי טננט
קריירה
הופעת הבכורה שלו במשחק הייתה במאי 2010 בפרסומת לטלוויזיה עבור "The Great British Teddy Bear Company". הוא גם השתתף בסרט "The Five-ish Doctors". טיי ואימו הופיעו ביחד בתוכנית המציאות הבריטית "Four Weddings", ובפרק "מאחורי הקלעים של דוקטור הו". הבן ראיין אותה עבור אתר ה-BBC.
יד לילד המיוחד
בשנת 2017 קיבל אריאל אלמוג, ממייסדי תוכנית "גדולים במדים" שפועלת תחת העמותה, את אות הנשיא למתנדב כ"הוקרה על תרומתו לבעלי מוגבלויות". בחודש מרץ 2019 ביקרו את נערי העמותה, שגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, יחד עם כריס נילי, עוזרו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ויו"ר הוועדה המייעצת לנפגעי ארצות הברית לאנשים עם מוגבלויות. מטרת הביקור הייתה ללמוד על אופן שילוב צעירים וצעירות בעלי מוגבלויות בצבא ארצות הברית. פעילות העמותה מעוררת עניין אצל אנשי ציבור, שנפגשים עם הנערים באופן אישי, וראש הממשלה בנימין נתניהו אף אירח אותם מספר פעמים בלשכתו.
טיי טננט
קריירה
בשנת 2019 שיחק בסרט הקולנוע "טולקין" לצד לילי קולינס, ניקולס הולט ודרק ג'קובי. באותה שנה השתתף בפרק בסדרה "נפגעים".
יד לילד המיוחד
היסטוריה
בשנת 2004 התארגנו מספר משפחות מחסידי חב"ד שלהם ילדים עם צרכים מיוחדים, ופנו לרב שלמה מיידנצ'יק שהחל לארגן עבורם מפגשי תמיכה ובנה מסגרת של קהילה שערה לצרכיהם המיוחדים. לצדו של הרב מיידנצ'יק, תמך הרמטכ"ל לשעבר, רא"ל אמנון ליפקין שחק, בפעילות העמותה. זמן קצר לאחר תחילת הפעילות, נפטר הרב מיידנצ'יק ואת מקומו בניהול העמותה החליפו נכדו, הרב מנחם מנדל בליניצקי, שמשמש עד היום כמנכ"ל העמותה.
טיי טננט
קריירה
בין השנים 2019–2021 שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "מלחמת העולמות" בעונה הראשונה והשנייה.
בשנת 2021 שיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה "סיירת האבדון".
בשנת 2022 שיחק את דמותו של אאיגון טארגאריין השני בנערותו בסדרת הטלוויזיה "בית הדרקון".
יד לילד המיוחד
היסטוריה
בשנת 2005 נרשמה העמותה "יד לילד המיוחד" באופן רשמי, ועד שנת 2010 פעלה בעיקר בהענקת תמיכה אישית, וארגון אירועי תרבות פנאי ונופש. החל משנת 2010, הרחיבה העמותה את פעילותה לכלל האוכלוסייה, הקימה מרכזי תמיכה ברחבי הארץ, וכיום היא כוללת מגוון תוכניות סיוע מקצועיות בפריסה ארצית.
מרכז רגש
בשנת 2010 הקימה העמותה את "מרכז רגש" בעיר בית דגן. המרכז דואג לכל הדרוש להתפתחות ילדים עם צרכים מיוחדים, החל מבעיות רגשיות ועד לקשיי למידה. המקום מכיל מגוון כלים טיפוליים, ביניהם: גרייה חושית בחדר סנוזלן, ריפוי בעיסוק, גינה טיפולית, ג'ימבורי, טיפול באומנויות (מוזיקה, ציור, מחול), פסיכותרפיה, פסיכודרמה, הקניית קריאה, הדרכות פסיכולוגיות, קלינאיות תקשורת, פיזיותרפיה, הידרותרפיה, טיפול בעזרת בעלי חיים ורכיבה טיפולית. הטיפולים הפרא-רפואיים, מוגשים על ידי יותר מ-60 בעלי מקצועי, ביניהם: פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, מרפאים בעיסוק, קלינאי תקשורת ועוד.
רוב המטופלים הם ילדים הנמצאים במסגרת ביתית, שמגיעים למרכז לאחר שעות הלימוד להשלים פערים ולהתקדם בהתאם למצבם. הורי הילדים יכולים להיות נוכחים בשעת הטיפול, ולקבל הכוונה להמשך התקדמות בבית באופן עצמאי. לצד הילדים, מעניק המקום גם שירותי תמיכה ייעודיים עבור ההורים: הדרכה וליווי, מידע מקצועי, הפניה לאנשי מקצוע, מידע על שירותים הניתנים בקהילה וקבוצות תמיכה. השירות מוענק באופן מסובסד לזכאים ובתיאום עם כל קופות החולים בישראל. בשנת 2018 ניתנו במרכז מעל ל-10,000 טיפולים בתחומים שונים, כאשר 90% מהם קיבלו טיפולים פרטניים.
פרויקט בר/בת מצווה
עקב מצבם הייחודי, ישנם הורים שנמנעים מלחגוג בר מצווה או בת מצווה עבור ילדם המיוחד. העמותה שואפת שגם בעלי הצרכים יוכלו לחגוג ככל הילדים, בהתאם לצרכיהם. לשם כך דואגת העמותה לסדר פתרונות טכניים והלכתיים, בהתאמה אישית לכל ילד. תוכנית "בר/בת מצווה" פועלת בפריסה ארצית וכוללת עלייה לתורה וחגיגה עבור המשפחה. בשנת 2013 אירח ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בלשכתו, את קבוצת בני ובנות מצווה בעלי צרכים מיוחדים, והעניק להם מתנה אישית.
מלונית נופש
מבנה המלונית הוקצה על ידי עיריית חיפה והעמותה שיפצה אותו בעלות של כמיליון וחצי שקלים. המבנה מכיל 25 מיטות ב-5 חדרי אירוח, חדר פעילות, חדר אוכל וחדר ג'ימבורי. חצר המלונית מכיל 300 מ"ר של מדשאות ומתקני משחקים. המקום כולו מותאם ומבוטח, בהתאם לנגישות הנדרשת. הפעילות מפוקחת ומאושרת על ידי משרד הרווחה, המשתתפת במימון חלקי של ההוצאות, ובסיוע הרשות המקומית.
דירת אימון בקהילה
בשנת 2014 יצרה העמותה תוכנית בשם "דירת אימון בקהילה", שמלווה את הנערים בשלב המעבר מהמסגרת חינוכית ועד להשתלבות בחיים עצמאיים. בגיל עשרים ואחד מסתיים באופן רשמי מסגרת החינוך המיוחד וילדים רבים שמעוניינים ומסוגלים לנהל אורך חיים עצמאי, מתקשים לקנות כישורי חיים בבת אחת. בשיתוף פעולה עם בית הספר "התומר" לחינוך מיוחד בנס ציונה, עוברים הנערים הדרכה מקדימה לניהול כישורי חיים בדירת האימון. הנערים באים שלושה ימים בחודש, למשך חצי שנה, בה הם לומדים לנהל משק בית עצמאי הכולל קניות, הכנת ארוחות, כביסות, תשלומי חשבונות, דואר, סדר וניקיון, מקלחות והתארגנות עצמאית לשינה. המקום נמצא בליווי מדריכים וצוות מקצועי, הן לנערים למקרה הצורך והן להורים. בסיום השנה, הנערים בשלים יותר לניהול חיים עצמאיים ואף להשתלבות בעבודה ובחברה. בטקס מיוחד הנערך בסיום התהליך, מארחים הנערים המיוחדים את בני משפחותיהם בדירת האמון שלהם. דירת האמון משמשת באופן קבוע 40 תלמידים בגילאי 16–18.
בשנת 2018 פתחה העמותה דירת מגורים קבועה בקהילה, עבור בוגרים עם מוגבלויות המעוניינים לעבור לגור בקביעות בדירה עצמאית. בדירה מנהלים אורח חיים מלא הכולל תחזוקת הדירה ויציאה לעבודה באופן עצמאי. בדירות יש חוגים ופעילות וכן צוות שנוכח במקום כדי לתת מענה בהתאם למתבקש. הדירה הראשונה ממוקמת בקריית מלאכי והיא מפוקחת ומאושרת על ידי משרד הרווחה.
פרויקט חונכות
בשנת 2015 הושק פרויקט חונכות "למען חוסנה של המשפחה המיוחדת. התוכנית מעניקה ליווי שנתי הכולל חונכות, מגוון פעילויות לילדים ולהורים ומפגשי העצמה להורים". המשתתפים בתוכנית הם סטודנטים שמקבלים מלגה, תמורת חונכות שבועית קבועה, עם ילד או ילדה בעלי צרכים מיוחדים. במהלך השנה נערכים ימי כיף וגיבוש עבור החונכים והילדים. העמותה שמה דגש על בחירת סטודנטים שגם הם זקוקים למלגה. התוכנית נעשית בשיתוף עמותת "חברים למסע", מפעל הפיס והרשויות המקומיות. היא פועלת בערים: ראשון לציון, רחובות, נס ציונה, בת ים, חולון, שוהם, והיא במגמה להפוך לפריסה ארצית.
מיזם הנני
בשנת 2016 הקימה העמותה את מיזם "הנני" שמתמקד בפעילות לאימהות לילדים עם צרכים מיוחדים, ויצירת מרחב נשי תומך. הצורך בכך נובע עקב ההקרבה הרבה הנדרשת מאימהות למען הטיפול בילד. הארגון יוזם ימי עיון, מפגשים ופעילויות, במטרה ליצור סביבה אימהית תומכת. גולת הכותרת של הארגון היא שיתוף פעולה עם אגודת ניצן, להכשרה מקצועית לאימון אימהות לילדים מיוחדים. ההכשרה הניתנת היא בשיטת E.C.C שפיתחה ד"ר מלי דנינו, מנכ"לית אגודת ניצן. הארגון פועל תחת עמותת "יד לילד המיוחד" ומנוהל על ידי מושקי לנדאו, בליוויה של העיתונאית ליהיא לפיד שמייעצת לארגון מאז היווסדו.
היסטוריה ומטרות התוכנית
השירות בצה"ל עבור אזרחי מדינת ישראל, הוא חלק בלתי נפרד מהמסלול החינוכי, התרבותי והערכי. במשך השנים נמנע מצעירים עם מוגבלויות להתגייס ולתרום לצה"ל בצורה מוסדרת. חוקי החינוך המיוחד בישראל קובעים שהמסגרת החינוכית עבור צעירים עם מוגבלויות מסתיימת בגיל 21. בזמן זה, בני גילם כבר לקראת סיום השירות הצבאי או השירות הלאומי. מצב זה יצר נתק חברתי וקהילתי בין אותם צעירים לחברה הישראלית. בשנת 2005 נפצע סא"ל אריאל אלמוג ובמהלך אשפוזו בבית החולים, נחשף לנערים ונערות רבים עם מוגבלויות, שמעוניינים אך מנועים מלהתגייס לצה"ל. עקב כך הקים, יחד עם האלוף גבי אופיר, את תוכנית "גדולים במדים", במסגרתה נעשים מאמצים לשלב עד כמה שניתן צעירים עם מוגבלויות בבסיסי צה"ל ברחבי הארץ.
בשנת 2014 חברו יוזמי "גדולים במדים" לעמותת "יד לילד המיוחד" וכיום התוכנית פועלת תחת העמותה, שביססה והרחיבה אותה לפריסה ארצית. בהמשך שנת 2014, הוחל בשיתוף פעולה עם JNF ארצות הברית, במטרה להרחיב את התוכנית ולאפשר למאות צעירים נוספים לקחת בה חלק. את שיתוף הפעולה מנהל רב-סרן במילואים טיראן עטיה, לשעבר מפקד יחידת המתנדבים בצה"ל שר אל (שר-אל).
הליך הגיוס
השלב הראשון בתוכנית מתקיים במסגרת פעילות בבתי הספר לחינוך מיוחד. פעמיים בשבוע מגיעים הצעירים לחצי יום התנדבות בבסיס, עולים על מדים ומבצעים משימות לפי דרישות הצבא. ההתנסות נעשית עם צוות מלווה, כחלק מתוכנית הלימודים שמוכרת ומלווה על ידי משרד החינוך כתוכנית חוץ. בגיל 21, עם סיום מסגרת החינוך המיוחד, מגיעים הנערים לשלב השירות המלא. תחילה הם מתגייסים כמתנדבים ועוברים תהליך של הערכה ואומדן יכולת תפקוד. הכשירים מותאמים לאחר מכן לקטגוריות שירות שונות בהתאם ליכולותיהם. בשלב הבא עוברים הנערים סימולציה מדגימה של שירות צבאי במסגרת גדנ"ע, הכולל שבוע של אימונים בשטח, מורל צבאי וטירונות מותאמת. אלו שנמצא כשירים, משתלבים כחלק מכוח האדם הצבאי בבסיסים הסמוכים למסגרת ממנה הם באים. במהלך השירות נערכות הדרכות מקצועיות על ידי פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ומדריכים, המלווים את המתנדבים לכל אורך תקופת השירות.
תחומי העיסוק של הנערים בצה"ל הוא בעיקר בלוגיסטיקה. בין השאר הם משתתפים בהכנת ערכות מגן, תחזוקת מחסני חירום, חנויות צבאיות, בתי דפוס, מטבחים, טחנות גריסה, טלפוניה ועוד. רבים מהצעירים המאובחנים על ההספקטרום האוטיסטי ניחנים ביכולות אנליטיות וחזותיות יוצאות דופן, והם משולבים בעבודה עם חומרים חזותיים כמו פענוח תצלומי לוויין, פירוק מכשירים אלקטרוניים, מיחזור ופירוק מחשבים ישנים וסיוע בתיקוני חלקי מטוסים. הנערים מגיעים מדי יום לבסיס כקבוצה, ולכל קבוצה תפקיד ומקום קבוע לאורך השירות. כדי לאפשר התנהלות תקינה ואיתור בעיות, נמצאים מנהלי התוכנית בקשר מתמיד עם הורי הנערים, מפקדי לשכות הגיוס, מפקדי הבסיסים והפיקוד הבכיר בצה"ל. שיאו של השירות הוא סיום מוצלח של מסע כומתה עם דגלי ישראל ושירת ססמאות.
השירות
לאחר סיום שנת השירות הראשונה כמתנדבים, ובהתאם לחוות הדעת המקצועית, עוברים הצעירים המתאימים לגיוס את ועדות הקבלה הצבאיות על מנת לקבל מעמד של חייל מתנדב. רוב הצעירים משרתים בסטטוס "מתנדבים בצה"ל", אך העמותה פועלת על מנת לסייע לצעירים המתקדמים והעומדים בקריטריונים, לקבל מעמד של מגויס לצה"ל, עם תעודת חוגר על כל המשתמע מכך. כעשרים אחוז ממשתתפי התוכנית נקלטים בסופו של התהליך כחיילים מן המניין בצבא, וממשיכים בתוכנית בתפקידים שונים. קבלת תעודת החוגר מהווה הכרה של צה"ל בתרומת משתתפי התוכנית ובמקביל מגבירה את תחושת הסיפוק של הצעירים. נכון לשנת 2019, מתוך 250 משתתפי התוכנית, 59 צעירים קיבלו תעודת חוגר. אורך השירות נע בין שנתיים לשלוש. המעוניינים ממשיכים את תרומתם לצה"ל גם לאחר השחרור.