cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקסיקו במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968)
הענף הבולט ביותר היה האיגרוף. ריקרדו דלגדו (עד 51 ק"ג) ואנטוניו רולדאן (עד 57 ק"ג) זכו במדליות זהב, ואגוסטין סרגוסה (עד 75 ק"ג) וחואקין רוצ'ה (81 ק"ג ומעלה) זכו במדליות ארד. השחיין פליפה מוניוס זכה במדליית הזהב השלישית, במשחה ל-200 מטר חזה, ושחיינית נוספת, מריה תרסה רמירס זכתה במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי.
שלושה מקסיקנים נוספים זכו במדליות כסף: הסייפת פילאר רולדאן (ברומח, ההלך חוסה פדראסה (בהליכה ל-20 ק"מ) והקופץ למים אלווארו גאחיולה (בקפיצה מ-3 מטר). נבחרת הכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה 3-2 לנבחרת בולגריה בשלב חצי הגמר ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 2-0 לנבחרת יפן. נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורעף סיימה במקום השביעי.
1972 ואילך
באולימפיאדת מינכן (1972) ירדו הישגיה של מקסיקו, והיא שוב הסתפקה במדליה אחת, מדליית כסף בה זכה המתאגרף אלפונסו סאמורה.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו המקסיקנים ב-4 מדליות. 3 מהמדליות היו בענף הרכיבה. חואקין פרס זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות האישית והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית ארד בתחרות הקפיצות. הנבחרת המקסיקנית זכתה במדליית ארד שלישית, בתחרות האיוונטינג. הקופץ למים קרלוס חירון זכה במדליית הכסף בקפיצה מ-3 מטר, בתחרות שלוותה בשיפוט שנוי במחלוקת. במהלך ניסיון הקפיצה של הסובייטי אלכסנדר פורטנוב, הריע הקהל לשחיין ולדימיר סלניקוב, שניצח במשחה ל-1500 מטר חופשי. תרועות הקהל הפריעו לפורטנוב להתרכז, והוא לא ביצע את התרגיל כהלכה. השופט אישר לו לקפוץ בשנית, ובמקביל דחה את בקשותיהן של מקסיקו ושל גרמניה המזרחית לאפשר לקופציהן לבצע גם כן את התרגילים שלהם פעם נוספת, בטענה שהבזקי מצלמות הפריעו להם. בעקבות קפיצתו הנוספת זכה פורטנוב במדליית הזהב וחירון הסתפק במדליית הכסף. ראשי FINA גיבו את החלטת השופט.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה המוצלחת ביותר עבור המקסיקנים פרט לזו אותה אירחו. הם זכו ב-6 מדליות, בהן 2 מדליות זהב. האתלטים המקסיקנים שלטו בתחרויות ההליכה: ארנסטו קנטו ניצח בהליכה ל-20 ק"מ, וראול גונסאלס, שסיים כסגנו במקצה זה, ניצח בהליכה ל-50 ק"מ. המתאגרף הקטור לופס והמתאבק דניאל אסווס זכו במדליות כסף, ורוכב האופניים חוסה יושימץ זכה במדליית ארד במרוץ הנקודות.
באולימפיאדת סיאול (1988) ירדו הישגיהם של המקסיקנים לשתי מדליות ארד, בהן זכו המתאגרף מריו גונסאלס והקופץ למים חסוס מנה (בקפיצה מ-10 מטר). ספורטאים בולטים נוספים באותם משחקים כללו את האתלטים ארטורו באריוס, שסיים במקום החמישי בריצת 10000 מטר, קרלוס מרסנאריו שסיים במקום השביעי בהליכה ל-20 ק"מ, וחסוס הררה שסיים במקום ה-11 בריצת המרתון.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) שיפר מרסנאריו את הישגו וזכה במדליית הכסף בהליכה ל-50 ק"מ. מרסנאריו היה המקסיקני היחיד שזכה במדליה באותם משחקים. ארטורו באריוס שוב סיים במקום החמישי בריצת 10000 מטר, וחרמן סילבה הגיע למקום השישי. דניאל גרסיה סיים במקום השביעי בהליכה ל-20 ק"מ, ומיגל רודריגס הגיע שמיני בהליכה ל-50 ק"מ. הקופצים למים חורחה מונדרגון ומריה אלקלה העפילו שניהם לשלב הגמר וסיימו כל אחד במקום השישי (בקפיצה מ-3 מטר ומ-10 מטר, בהתאמה), והטניסאי לאונרדו לוואיה הגיע לשלב רבע הגמר. גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) רק ספורטאי מקסיקני אחד זכה במדליה, ההלך ברנרדו סגורה, שזכה במדליית ארד במקצה ל-20 ק"מ. הלך אחר, איגנסיו סמודיו, הגיע למקום השישי בהליכה ל-50 ק"מ, ורץ המרתון חרמן סילבה סיים אף הוא במקום השישי. פרננדו פלאטאס סיים במקום השמיני בקפיצה למים מ-3 מטר.
מרימת המשקולות סוראיה חימנס הייתה לאישה המקסיקנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, באולימפיאדת סידני (2000). הייתה זו גם מדליית הזהב האולימפית הראשונה בה זוכה ספורטאי מקסיקני כלשהו מזה 16 שנים. חמישה ספורטאים מקסיקנים נוספים זכו במדליות באותם משחקים: במדליות כסף זכו ההלך נואה הרננדס (20 ק"מ) והקופץ למים פרננדו פלאטאס (3 מטר) ובמדליות ארד זכו ההלך חואל סאנצ'ס (50 ק"מ), המתאגרף כריסטיאן בחרנו ולוחם הטאקוונדו ויקטור אסטרדה. פלאטאס סיים גם במקום החמישי בקפיצה סינכרונית מ-3 מטר, יחד עם בן זוגו אדוארדו רואדה. ספורטאים בולטים נוספים כוללים את אנה גווארה (מקום חמישי בריצת 400 מטר), רוכבת האופניים בלם גררו (מקום חמישי במרוץ הנקודות), מריה גואדלופה סאנצ'ס (מקום חמישי בהליכה ל-20 ק"מ), חותרי הקאנו חוסה קרוס וחוסה רומרו (מקום שישי במקצה הזוגות ל-1,000 מטר), מריה אלקלה וג'אשיה לונה (מקום שישי בקפיצה הסינכרונית מ-3 מטר), מיגל אנחל רודריגס (מקום שביעי בהליכה ל-50 ק"מ), ומריה אלקלה ואסול אלמסאן (מקום שמיני בקפיצה סינכרונית מ-10 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו המקסיקנים ב-4 מדליות. אנה גווארה זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר ורוכבת האופניים בלם גררו זכתה במדליית כסף במרוץ הנקודות. לוחם הטאקוונדו אוסקר סלאסאר זכה במדליית כסף, ואחותו הצעירה אירידיה זכתה במדליית ארד. פרננדו פלטאס סיים במקום החמישי בקפיצה מ-3 מטר. פאולה אספינוסה סיימה במקום החמישי בשתי תחרויות הקפיצה הסינכרונית (בקפיצה מ-3 מטר עם לאורה סאנצ'ס ובקפיצה מ-10 מטר עם ג'אשיה לונה), ורומל פאצ'קו סיים במקום העשירי הן בקפיצה מ-3 מטר והן בקפיצה מ-10 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו המקסיקנים ב-4 מדליות. לוחמי הטאקוונדו גיירמו סנדובל ומריה אספינוסה זכו כל אחד במדליית זהב. הקופצות למים פאולה אספינוסה וטטיאנה אורטיס זכו במדליית ארד בקפיצה סינכרונית מ-10 מטר, וסיימו במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה, בקפיצה מ-10 מטר ליחידות. דמאריס גבריאלה אגירה זכתה במדליית ארד בהרמת משקולות. ספורטאים בולטים נוספים כוללים את הקשתים חואן רנה סראנו, שסיים במקום הרביעי ומריאנה אוויטיה שהעפילה לשלב רבע הגמר, האתלטים הוראסיו נובה (מקום שישי בהליכה ל-50 ק"מ) וחואן לואיס באריוס (מקום שביעי בריצת 5000 מטר), מרימת המשקולות לוס מרסדס אקוסטה (מקום שמיני), הקופצים למים יאל קסטיו (מקום שביעי בקפיצה מ-3 מ') ורומל פאצ'קו (מקום שמיני בקפיצה מ-10 מ'), אוסקר סוטו קאריו (מקום שמיני בקרב חמש מודרני), המתאגרף ארטורו סנטוס והג'ודוקא ונסה סמבוטי שהעפילו לשלב רבע הגמר.
מקסיקו שלחה לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) 125 ספורטאים, המשלחת הגדולה ביותר מאז 1972. המשלחת צברה 5 מדליות, ולראשונה מזה 12 שנה, איש מהספורטאים המקסיקנים לא זכה במדליית זהב. במדליות כסף זכו האתלטית מריה גואדלופה גונסאלס (בהליכה ל-20 ק"מ), לוחמת הטאקוונדו מריה אספינוסה, לה הייתה זו מדליה אולימפית שלישית, והקופץ למים חרמן סאנצ'ס, בקפיצה מ-10 מטר. סאנצ'ס גם סיים במקום החמישי בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם איוואן גארסיה. במדליות ארד זכו איסמאל הרנאנדס, שהיה למקסיקני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בקרב חמש מודרני, והמתאגרף מיסאל רודריגס. ספורטאים מקסיקנים בולטים נוספים כללו את הקופצת למים פאולה אספינוסה (מקום רביעי בקפיצות מ-10 מטר ומקום שישי בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם אלחנדרה אורוסקו), הקשתית אלחנדרה ולנסיה (מקום רביעי ביחידות ורבע גמר עם הנבחרת), הקלעית אלחנדרה סוואלה (מקום רביעי באקדח אוויר), האתלט דייגו דל ריאל (מקום רביעי ביידוי פטיש), הקופץ למים רומל פאצ'קו (מקום שביעי בקפיצה מ-3 מטר ומקום חמישי בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם חאיר אוקמפו), לוחמי הטאקוונדו איצל מנחארס וקרלוס נווארו (מקום חמישי כל אחד), מרימי המשקולות ברדני רוקה ואווה גורולה (מקום חמישי כל אחד), נבחרת סייפות החרב (מקום שביעי), מרימת המשקולות מוניקה דומינגס (מקום שמיני) והחותר חואן קרלוס קבררה (מקום שמיני).
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
בן עמי ברבדו
בן עמי ברבדו (19 ביולי 1933 – 26 באפריל 2023) היה פרופסור בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה. סמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה ל (מדע הגידול, הטיפוח והבציר של ענבים) ואונולוגיה (המדע והמחקר של יין וייצור היין), מהחוקרים הבולטים בחקר חקלאות היין בעולם.
ביוגרפיה
בן עמי ברבדו נולד בשנת 1933, בן ליפה (לבית הכטמן) וזאב ברבדו, חקלאים ממושב אביחיל. בשנים 1952–1955 שירת בצה"ל.
בשנת 1957 קיבל תואר ראשון, בשנת 1960 קיבל תואר שני, על עבודת גמר שכותרתה "מחקר במחלת העלעלת בהדרים", ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "יעילות ניצול המים על ידי הגפן", כולם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1966–1967 שהה בפוסט-דוקטורט בתחנת הניסיונות החקלאית של קונטיקט בניו הייבן. בשנת 1967 מונה למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים. בשנת 1972 עלה לדרגת מרצה בכיר. בשנת 1979 מונה לפרופסור חבר במכון וולקני וב-1984 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 1970 היה חבר במועצת המנהלים של מכון היין הישראלי. שימש כיושב ראש וחבר בוועדת המומחים של הארגון הבין-לאומי של הגפן והיין (OIV), ויושב ראש ענף הגפן של החברה הבינלאומית להורטיקולטורה (ISHS).
בשנת 2001 הקים יחד עם תלמידו, פרופ' עודד שוסיוב, את יקב כרמי יוסף, שבהמשך שונה שמו ליקב ברבדו.
תיאהא
על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1922 השתייכו אליו 27,370 נפש, ובמפקד 1931, נמצא כי השתייכו אליו 14,173 נפש.
השבט הגדול כלל במחצית המאה ה-20, כעשרים ושישה בתי אב: נתוש, בני עקבה (עוקבי), בדינה, בלי, ג'נביב, חכוך אל-האזיל, חכוך אל-אסד, חכוך אל בריקי, חכוך אבו עבדון, רמצין מסמרה, רמצין שעור, רושדה, אל שלליין, זלם אבו רבעה, אבו ג'ריעיד, זלם אבו קרינה, עלמת אבו לבה, עלמת אבו שנר, עלמת אבו ג'קים, ערור, קלזין תיהא, קטטוה, קדירת אבו רקיק, קדירת אל-צנע, קדירת אבו כף, קדירת אל-אעסם.
על פי מחקרו של יצחק בן-צבי בשנות ה-30 של המאה ה-20, בני עוקבה שומרים מסורת שעל פיה מוצאם בעיר מדינה בחצי האי ערב, וכי משה הביא אותם לארץ.
שבט א-רמאדין
שבט זה הוא פלג של שבט התיאהא. בשנת 1948 התפלג שבט התיאהא אשר שכן באזור באר שבע ועבר לאזור חברון לדאהרייה. במשך הזמן עזבו חלק מתושביו את המקום ועברו צפונה לסביבות קלקיליה. שני תת-שבטים אלו נקראים רמאדין אל-ג'אנובי (הדרומי), ורמאדין א-שמאלי (הצפוני). אחד מכפרים אלו הוא ערב א-רמאדין אשר שוכן דרומית-מזרחית לקלקיליה.
אבו כישכ (שבט בדואי)
עַרַבּ אַבּוּ כִּשְׁכּ (בערבית عرب أبو كشك) היה שבט בדואי בארץ ישראל שמוצאו במצרים או בצפון סיני. בני השבט היגרו לארץ בסוף המאה השמונה-עשרה. הם נטו את אוהליהם בעמק חפר והשרון עד חיפה.
עד מחצית המאה ה-20 נטה את אוהליו בנפת יפו וליד המושבה פתח תקווה. בשל כך, התקיימו יחסים כלכליים בין אנשי השבט לבין אנשי היישוב, שכללו מסחר והעסקה. במאורעות תרפ"א (1921), תקפו לוחמים חמושים מאנשי השבט את פתח תקווה, והתפתח קרב, שבמהלכו נפלו חללים משני הצדדים ורבים אחרים נפצעו.
על פי מפקד האוכלוסין של ממשלת המנדט בשנת 1931, השתייכו אליו 1,007 נפש. בסקר הכפרים המנדטורי משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר אבו כישכ בכ־1,900 נפש.
אנשי השבט הקימו את היישוב אבו כישכ בשרון הדרומי. במהלך מלחמת העצמאות תקף כוח של אצ"ל מאהל אחד של השבט וגירש את יושביו. ב-30 במרץ 1948 עזב השבט את השרון מתוך פחד מפני התקפה יהודית.
רוצה שלום
רוצה שלום הוא הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של הזמר-יוצר הישראלי רביב כנר "רסיסים", שיצא לאור ב-20 בדצמבר 2020.
רקע וכתיבה
השיר עוסק במערכת יחסים בין אישה לגבר אשר חווה חרדות פוסט-טראומטיות.
ביקורות
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי ביקר באופן מעורב את השיר: "התחושה היא שיש כאן אסטרטגיית שיווק: כבר מתאימים לקולו הרגשני החזק של רביב כנר בלדות מלודרמטיות סתמיות. יש לו מיכל רגשות ענק. צריך רק לתדלק אותו. הבעיה: חומרי התדלוק נשמעים אינסטנט. ממציאים סיפור לב שבור, וכנר שופך את כל מה שיש לו להציג כאב הלב. התוצאה: מלודרמה מקושקשת, עולה על גדותיה. מטען הרגש שכנר שופך כאן בהפקה מוזיקלית תומכת נשמע חלול, אינו גורם לי להשתתף בצערו".
הבלוגר יובל אראל ביקר באופן חיובי את השיר: "רביב יחד עם...פלס ואוחיון השכילו ליצור טקסט הוגן, נוכח, מדויק ומהזן שעומד בחוקי השפה העברית, כך גם הנרטיב הנשזר בשיר, הוא לא נופל משום מקום, ניתן להבינו. אולם החלק הכי חשוב בשיר החדש הוא הפזמון והפתיחה הווקלית ש"מרימה" אותו לכדי ריגוש וזמזום מבלי שנרצה, כאן טמון סוד ההצלחה של השיר".
אושר סיגרון כתב באתר פרוגי ביקר גם כן את השיר באופן חיובי: "גם הפעם כנר יוצר את שירו יחד עם קרן פלס...מי שעוד שותפים ליצירת "רוצה שלום" הם אבי אוחיון ומתן דרור...שילוב הכוחות ביניהם לגמרי הצליח עם שיר מרגש ומצמרר".
ברית ערים חופשיות
ברית ערים חופשיות היא ברית ערים שנוצרה במזרח אירופה בשנת 2019 כאמנת שיתוף פעולה בין ראשי הערים של ברטיסלאבה, בודפשט, פראג וורשה, ונחתמה ב-16 בדצמבר 2019 באוניברסיטת מרכז אירופה בבודפשט. מטרות הברית כוללות שיתוף מידע על שיטות עבודה מומלצות בפיתוח עירוני, הפחתת משבר הדיור וההתחממות הגלובלית. מאז 2019, התרחבה האמנה לעוד עשרות ערים, מרביתן באירופה, אך גם מחוצה לה – כדוגמת לוס אנג'לס שבארצות הברית.
רקע כללי
היוזמה הועלתה לראשונה על ידי ראש עיריית בודפשט, גרגיי קראצ'ון, לאחר שניצח בבחירות 2019, בעקבות חששות מפני צמצום האוטונומיה של השלטון המקומי. הקריאה הראשונה לכינון האמנה הייתה בנובמבר 2019. ראשי ארבע הערים המייסדות שלטו בנתח ניכר מכלכלות מדינותיהם: 25, 26, 17 ו-27 אחוזים מהתמ"ג בהתאמה, לערים פראג, ברטיסלבה, ורשה ובודפשט. ראשי ארבע הערים היו בני אותו דור; המבוגר ביותר היה בן 47 והצעיר ביותר – בן 38. כולם השתייכו למפלגות פרו-אירופאיות שנמנות עם האופוזיציה ברמה הלאומית. ההסכם שאב השראה אידאולוגית מהספר "If Mayors Ruled the World: Dysfunctional Nations, Rising Cities" משנת 2013 של הסוציולוג האמריקאי בנג'מין ברבר.
ראשי הערים פרסמו מאמר באתר האינטרנט של המועצה האירופית ליחסי חוץ המסביר את החלטתם, וקבעו כי הם מאמינים ב"חברה פתוחה המבוססת על ערכי הליבה המשותפים שלנו: חופש, כבוד האדם, דמוקרטיה, קיימות, שוויון, שלטון החוק, צדק חברתי, סובלנות ומגוון תרבותי". ההסכם תואר גם כ"אנטי-פופוליסטי"; בטקס החתימה אמר ראש עיריית פראג כי הפופוליזם מספק "תשובה פשוטה ושגויה לבעיות העומדות בפני ערים ומדינות". קראצ׳ון הנגיד בין מה שהוא כינה הדמוקרטיה העממית הנהוגה על ידי ערים, ובין הגישה הפופוליסטית: "הפופוליסטים הלאומיים דוגלים בריכוזיות, ומתייחסים לבוחרים כאל נתינים". למרות שהערים הן ערי הבירה של ארבע מדינות קבוצת וישגראד: הונגריה, פולין, צ'כיה וסלובקיה, האמנה אינה מזכירה את קבוצת וישגראד כלל. ראש עירית פראג, זדנייק הרז'יב הצהיר כי הברית היא "ברית פרו-אירופית, חיובית, הפתוחה גם לערים נוספות".
המקום בו נחתמה האמנה, אוניברסיטת מרכז אירופה, תואר כסמלי, לאור ההתקפות של ממשלת ויקטור אורבן על האוניברסיטה, אשר אילצו אותה להעביר את רוב תוכניות החינוך שלה לווינה.
מטרות
המטרות של החותמים כוללות שיתוף מידע על שיטות עבודה מומלצות בפיתוח עירוני, משבר דיור והתחממות כדור הארץ. חברי הברית פועלים גם למען מימוש מדיניות האיחוד האירופי בערים, כולל היכולת לגשת ישירות למימון אירופי, ולא דרך הממשלות הלאומיות שהואשמו בפוליטיזציה של חלוקת הכספים. קראצ'ון רואה בגישה ישירה כזו אלטרנטיבה טובה להחזר מימון גורף של מדינות האיחוד האירופי תחת תנאי שלטון החוק.
בשנת 2020 מתחו ראשי הערים ביקורת על ממשלת פולין בשל עמדתה בעניין שינויי האקלים (היא הייתה המדינה היחידה באיחוד האירופי שלא הסכימה להפוך לנייטרלית-פחמן עד 2050). רפאל צ'אסקובסקי, ראש עירית ורשה, שאף לקבל גישה ישירה לכספי העסקה הירוקה האירופית כדי ליישם מדיניות ידידותית לסביבה בעירו. באוגוסט 2020 הכריזו ראשי הערים על תמיכה בהפגנות בלארוס, וקבעו כי "העתיד של בלארוס צריך להיות בידיים של בלארוסים, ולא של הדיקטטור האחרון באירופה, אלכסנדר לוקשנקו ועוזריו". בשנת 2021, הצהיר הרז'יב כי ההסכם שידר "מסר ברור שישנם שחקנים חזקים בווישגראד המחויבים לערכים ליברליים ומתקדמים של האיחוד האירופי".
התקבלות
ממשלות קבוצת וישגראד, הכוללת את הונגריה, פולין, צ'כיה וסלובקיה, הביעו התנגדות לאמנה. עם זאת, ראש עיריית ברלין, מיכאל מולר, ומפלגת הירוקים האירופית, התומכים בשקיפות, הצהירו על תמיכתם.
חברות
נכון ליוני 2023, בברית יש 35 ערים חברות.
ערים מייסדות
=== הצטרפו בשנת 2021 ===
אנתוני הייוויש
אנתוני הייוויש (באנגלית: Antony Hewish; 11 במאי 1924 – 13 בספטמבר 2021) היה אסטרונום בריטי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1974 (יחד עם שותפו מרטין רייל) עבור תפקידו בגילויים של פולסרים, כוכבים נייטרוניים מסתובבים הפולטים קרינה אלקטרו-מגנטית. הייוויש זכה גם במדליית אדינגטון של האגודה המלכותית לאסטרונומיה הבריטית ב-1969, פרס הניתן עבור גילויים בתחום האסטרופיזיקה התאורטית.
ביוגרפיה
אנתוני הייוויש נולד בקורנוול, אנגליה ב-11 במאי 1924 הצעיר מבין שלושה אחים. אביו היה בנקאי, הוא גדל בניוקוואי בחוף האטלנטי ושם התפתחה אהבתו לים ולסירות. הייוויש התחנך בבית הספר הפרטי בטאוטון אנגליה. בשנת 1942, התקבל הייוויש לתואר ראשון מכללת גונביל וקיז באוניברסיטת קיימברידג'. לימודיו הופסקו בעת מלחמת העולם השנייה. במשך שלוש שנים בין השנים 1943 עד 1946 עבד במפעל המלכותי למטוסים (Royal Aircraft Establishment) בפארנבורו ובעבד במפעל לחקר הטלקומוניקציה במלברן. במלברן, בזמן שחקר מכשירי מכ"ם מוטסים, פגש לראשונה את מרטין רייל. שבהמשך חלקו את פרס נובל.
עם סיום המלחמה, ב-1946, הייוויש חזר לקיימברידג' וסיים את לימודיו ב-1948. מיד לאחר סיום לימודיו הצטרף לצוות המחקר של מרטין רייל במעבדת קוונדיש בקיימברידג'. הייויש התחתן ב-1950,וב-1952 סיים את לימודי הדוקטורט והתקבל כעמית מחקר בקולג' גונוויל וקאיוס ובאוניברסיטת סיוס. ב-1961 עבר לאוניברסיטת צ'רצ'יל שם הוביל את לימודי פיזיקה. הוא בחקר ולימוד באוניבסיטה בין השנים 1961–1971, וקיבל תואר פרופסורה ברדיו-אסטרונומיה בשנת 1971. אחרי שמרטיין רייל חלה ב-1977, הייוויש הוביל את קבוצת רדיו-אסטרונומיה של אוניברסיטת קיימברידג' והיה ראש שמצפה כוכבים מולארד לרדיו-אסטרונומיה עד שיצא לגמלאות בשנת 1989.
פעילות מדעית
בראשית דרכו כחוקר, הייויש חקר במפעל המלכותי למטוסים (Royal Aircraft Establishment) במפעל חקר הטלקומוניקציה במלברן. שם היה מעורב בייצור במכשירים נגד מדידת מכ"ם מוטס. מחקרו הראשון של הייויש היה מעורב בהתרבות של קרינה דרך מדיה שקופה הומוגנית, הוא פיתח את תאוריית שבירת המסכים והסדרתם בהדרגה, והקים מד התאבכות לרדיו בשביל למצות את רעיונותיו.
הייויש פיתח את רדיו-טלסקופ, Interplanetary Scintillation Array, מערך צמצום בין-פלנטרי מתייחס לתנודות אקראיות בעוצמת גלי הרדיו ממקור שמימי, בטווח הזמן של מספר שניות.
הייויש הצליח לעשות מדידות חלוצי הגובה והסולם הפיזי של ענני פלזמה ביואוספירה וגם כדי להעריך את מהירויות הרוח באזור זה. אחרי מחקרו בקיימברידג' ב-1964 על הבהוב בין כוכבים הוא פיתח שיטות דומות להפוך את המדידות מבוססות על הקרקע של הרוח הסולרית ושיטות אלה אומצו בארצות הברית, יפן והודו בשביל תצפיות ארוכות טווח. הייויש הראה איך אפשר להשתמש בהבהוב בין כוכבים בשביל להשיג רזולוציה אופטית גבוהה ברדיו ואסטרונומיה שישתווה למד התאבכות עם קו התחלה של 1000 ק"מ- משהו שלא הושג בתחום הזה, זה היה בשביל למצות של הטכניקה הזאת על מספר גדול של רדיו גלקסיה. הוא הגה את הרעיון של אנטנת מערך בשלבים ענקיים לסקר שמיים מרכזיים, זה דרש יכולות אינסטרומנטליות שונות לחלוטין מאלה של טלסקופ רדיו קיים, כלומר רגישות גבוהה מאוד באורכי גל ארוכים ויכולת רב-קרן לסקרי שמיים חוזרים ונשנים על בסיס יום-יום.
הישגים בולטים
ב-1974, אנטוני הייוויש ומרטין רייל זכו במשותף בפרס נובל בפיזיקה "על מחקריהם החלוציים באסטרופיזיקה של רדיו: רייל על התצפיות וההמצאות שלו, ובמיוחד על טכניקת סינתזת הצמצם, ועל הייוויש לתפקידו המכריע בגילוי פולסרים". זו הייתה הפעם הראשונה שזכה בפרס על אסטרונומיה תצפיתית.
כמו כן, הייוויש זכה במדליית אדינגטון על ידי החברה המלכותית אסטרונומי בשנת 1969; מדליית זהב של דלינגר על ידי האיגוד הבינלאומי של מדע הרדיו בשנת 1972; אלברט א' מייקלסון מדליה על ידי פרנקלין המכון בשנת 1973, מדליית יוז על ידי החברה המלכותית בשנת 1977.
בשנת 1968, נבחר הייוויש עמית של החברה המלכותית (FRS) ובשנת 1998, עמית של המכון לפיזיקה.
נפטר ב-13 בספטמבר 2021.
רייהן
רייהן (בגרמנית: Riehen; בגרמנית שווייצרית: Rieche) היא עיר בקנטון בזל-שטאדט שבשווייץ. יחד עם העיר בזל עצמה ועם העיר בטינגן, רייהן היא אחת משלושת היישובים היחידים בקנטון.
רייהן היא העיר הראשונה בשווייץ שבחרה באישה לתפקיד ציבורי, טרודי ספת-שווייצר, שנבחרה לכהן כחברה במועצת העיר ב-1958.
היסטוריה
כבר לפני 50,000 היה האזור מיושב באוכלוסיית האדם הניאנדרטלי. ההשערה היא שישוב קבוע ורצוף התקיים כאן מאז ראשית האלף ה-3 לפנה"ס. במאה ה-6 לערך הקימו כאן האלמאנים ישוב. האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 751 בשם Wahinhofen (כיום ווקנהוף). האזכור הראשון של השם רייהן הוא משנת 1113.
ב-1270 השתייכה רייהן לדיוקסיה של בזל. בשנים 1444 – 1446 נבזזה רייהן ונשרפה כתוצאה מקרב יקוב הקדוש דה בירס. ב-1522 הייתה רייהן נחלה של העיר בזל שיחד אתה היא חוותה את הרפורמציה הפרוטסטנטית. במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה רייהן תחת כיבוש צבאי. את הכפר פקדו גם פליטים רבים.
ב-1833 פוצל קנטון בזל לשניים. יחד עם קליינהינינגן (מאז 1908 מחוז בזל) ועם העיירה הקטנה יחסית בטינגן, נוצר קנטון בזל-שטאדט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה גל הגירה זמני לתוככי שווייץ. בצומת הרכבות של רייהן קיימת אנדרטה להנצחת הפליטים. ב-1958 הייתה רייהן העיר הראשונה בשווייץ שהעניקה זכות בחירה לנשים.
גאוגרפיה ודמוגרפיה
שטחה של רייהן הוא 10.86 קמ"ר. מתוכם 25.6% משמשים לחקלאות, 25.2% הם שטחים מיוערים, 47.8% הם שטחים בנויים ו-2.1% הם שטחי נהרות ואגמים.
העיר שוכנת על הגדה הימנית של הריין, על גבול שווייץ-גרמניה, בין שפך נהר וויזה אל הריין לבין שפך נהר כרישהונהיגל. היישובים השכנים לרייהן הם: מצפון-מערב, וייל אם ריין (גרמניה); מצפון, לורך (גרמניה); מצפון-מזרח אינצלינגן (גרמניה); מדרום-מזרח, בטינגן (שווייץ) וגרנצך-ווילן (גרמניה); מדרום, בירספלדן (שווייץ) ומדרום-מערב, בזל.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית רייהן 20,774 תושבים.
טירן בקר
טירן בקר (שם מדעי: Machetornis rixosa) הוא מין ממשפחת הטירניים של ציפור שיר קטנה החיה באמריקה הדרומית. זהו המין היחיד בסוגו.
מאפיינים
אורכו של הטירן עד 20 ס"מ ומשקלו 20-40 גרם. הוא בעל נוצות צהובות עם גוון אפור, זנב מפוצל ומקור שחור גדול. העיניים אדומות.
הטירן מצוי באמריקה מפנמה ואקוודור עד צפון ארגנטינה ובוליביה ומערבה עד ברזיל. הוא נפוץ בערבות טרופיות כמו הסראדו או בסמוך לנהרות ולביצות. רק לעיתים נדירות הם חיים ביערות סבוכים.
לטירנים אלה ישנו קשר טוב עם מיני יונקים גדולים כמו הקפיבארה הענקית. כשהאדם הגיע והביא סוסים ופרות גם הם שימשו את הטירן. יחסיו עם היונקים הדדיים והציפור מנקה את היונק ומעבירה ממנו חיידקים וחרקים בתמורה למזון ולתצפית על סביבתה.
הטירנים בונים קני גדולים או גונבים קנים של טירניים אחרים. הם מטילים 3-4 ביצים הבוקעות תוך 15 יום.
פרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר
סרט הלייב אקשן הקצר הטוב ביותר היא קטגוריה בטקס פרסי האוסקר, הקיימת תחת שמות שונים כקטגוריה נפרדת מאז 1957.
משנת 1936 עד 1956 היו שני פרסים נפרדים, "הנושא הקצר הטוב ביותר, סליל אחד" ו"הנושא הקצר הטוב ביותר, שני סלילים", בהתייחסו לזמן הריצה של הסרט הקצר: סליל סטנדרטי של סרט הוא 1,000 רגל, או בערך 11 דקות של זמן ריצה. הקטגוריה השלישית "הנושא הקצר הטוב ביותר, צבע" שימשה רק לשנים 1936 ו -1937. מאז פתיחת פרסי הנושא הקצר לשנת 1932 עד 1935 המונחים היו " הנושא הקצר הטוב ביותר, קומדיה " ו"הנושא הקצר הטוב ביותר, חידוש".
קטגוריות אלה מוזגו החל בפרסי 1957, בשם "נושאים קצרים, נושאי לייב אקשן", ששימש עד 1970. במשך שלוש השנים שלאחר מכן, היה ידוע בשם " נושאים קצרים, סרטי לייב אקשן". השם הנוכחי לפרס האוסקר לסרט לייב אקשן הקצר הטוב ביותר, הוצג בשנת 1974.
דפיקה בדלת (סקט, 2023)
__הפניה_קבועה__
אלכס מרפי
אלכס מרפי (באנגלית: Alex Murphy; נולד ב-26 בדצמבר 1997) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אירי. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בתור קונור מקסוויני בסרט הקומדיה "העבריינים הצעירים" משנת 2016, עליו קיבל מועמדות IFTA לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי. הוא חזר על תפקידו בסדרת הטלוויזיה משנת 2018 באותו שם, בהפקת ה-BBC.
ביוגרפיה
מרפי נולד בשנת 1997. הוא גדל במחוז קורק.
קריירה
בשנת 2016 הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "העבריינים הצעירים". על משחקו היה מועמד לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרס הקולנוע והטלוויזיה האירי. בשנת 2018 הוא חזר על תפקידו בעיבוד לסדרת הטלוויזיה.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד פיליפ בסדרת הטלוויזיה "שיחות עם חברים".
פרסים ומועמדויות
הוא זכה בשנת 2017 בפרס רוס האברד על משחקו. במרץ 2019, יחד עם הכוכב השותף שלו מהעבריינים הצעירים כריס וואלי, אלכס היה מועמד משותף לפרס אגודת הטלוויזיה המלכותית בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר לשחקן בקומדיה.
יצחק בונין (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קהילת יהודי פשמישל
הקהילה היהודית בפשמישל בדרום מזרח פולין, הייתה קיימת ברציפות מהמאה ה-10 ועד להשמדתה בשואה.
הקהילה מנתה בשיאה כ-17,000 יהודים.
גאוגרפיה
העיר פְּשֶׁמִישְׁל (בפולנית: Przemyśl, ביידיש: פשעמישל ובכתבים הרבניים: פרעמיסלא) היא עיר בגליציה, כיום בדרום-מזרח פולין.
תולדות הקהילה היהודית בפשמישל
העיר פשמישל קיימת לפחות מהמאה ה-10, והייתה לעיר ראשית מכיוון שהייתה על פרשת דרכים. בייחוד התפתחה במחצית השנייה של המאה ה-19, לאחר שחוברה במסילת ברזל אל קראקוב ב-1860 ואל הונגריה ב-1872. לביסוס מעמדה גרמה גם בניית מבצר אסטרטגי רב-ערך ב-1876.
ידיעות על יהודים המתגוררים בעיר קיימות החל משנת 1437, אך מקובל להניח שכבר במאות ה-10 וה-11 נמצאה תחנה מסחרית יהודית בעיר. מעמדם של היהודים הובטח על ידי פריבילגיות מטעם מלכי פולין, אך התחרות המסחרית בין הנוצרים ליהודים בעיר הובילה מספר פעמים לפרעות ביהודים (בשנים 1561, 1628, 1630 (שבה הועלה יהודי על המוקד בעקבות עלילת חילול לחם הקודש, יום מותו נקבע ליום צום בקהילת פשמישל לדורות), ו-1746.
חכירת טחנות קמח על ידי יהודים הייתה מוכרת בפשמישל עוד מהשנים 1564–1570 אז חכרו יהודים בשם יעקב, גנסון, והוסקו, טחנת קמח גדולה. ב-1617 אף חכר יעקב המכונה "הונדל" את כל טחנות הקמח באזור פשמישל. יזם בשם פרנקל הקים במאה ה-19 טחנת קמח מונעת בקיטור, שהייתה מן הגדולות במזרח גליציה, ואשר עבדו בה ב-1866 כ-60 פועלים לא יהודים וכ-10 פקידים יהודים. כן הייתה טחנת קמח קטנה של יהודי בשם נוסבוים אשר הוקמה ערב מלחמת העולם הראשונה.
הקהילה היהודית עד מלחמת העולם השנייה
רוב המפרנסים היהודים חיו על המסחר והמלאכה הזעירה, על הדוכנים בשוק והרוכלות בכפרי הסביבה. אך היו גם מספר קטן של עשירים, כולל בנקאים, בעלי בתים ועסקים שונים, כן יצוין כי במהלך המאה ה-19 הוקמו על ידי יהודים בעיר מספר מפעלים בתחום הגומי, קרטונים, פקקים ועוד.
בשנת 1921, חיו בעיר 18,360 יהודים מתוך 47,958 תושבים (38%).
בעיר היה בית כנסת גדול וכן בית קברות יהודי עוד מהמאה ה-16 (בית קברות זה נחרב והוא כיום מגרש ריק). הקהילה היהודית הייתה פעילה ותמכה במוסדות שונים בתחום החינוך, הבריאות והרווחה לקהילה היהודית, ובייחוד סעד וצדקה לנזקקים.
פעילות ציונית בעיר החלה בשנות ה-70 של המאה ה-19, ובייחוד עם הקמת אגודת ציון בשנת 1893. בעיר פעלו מוסדות ציוניים וכן תנועות נוער. בסיכום שנמצא בידינו אודות תנועת "גורדוניה" בפשמישל, מופיע שמה של מניה שולדנפרי (בתו של אנשל שולדנפרי. לאחר נישואיה: מניה רמרז) כאחת המדריכות בקן. חניכי התנועה כולל מניה עלו לארץ והקימו מספר יישובים ובהם קיבוץ חולדה, בו התגוררה מניה עם משפחתה לאחר עלייתה ארצה.
בשלהי המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הופיעו בעיר ניצני אנטישמיות שהיו כמבשרי רעות לקראת ההתרחשויות בעיר במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשואה.
בשנת 1919 נערך פוגרום בקרב היהודים על ידי חיילים וקצינים מהצבא הפולני, בתואנה שהיהודים שיתפו פעולה עם האוקראינים בתקופה הקצרה של הרפובליקה האוקראינית העצמאית. בין המלחמות השקט חזר על כנו, אך המצב הכלכלי התדרדר מאוד, בשל מספר סיבות: האינפלציה של ראשית שנות ה-20, עלייה בתחרות מצד ערים אחרות בפולין, ירידה בחשיבותה של העיר שהובילה לירידה בביקוש לתעשייה ושירותים, וכן תחרות עזה מצד קואופרטיבים נוצריים אשר לעיתים יצאו בחרם גלוי כנגד היהודים (אשר ניסו בתגובה להתאגד בעצמם). בתקופה זו עלתה הפעילות הפוליטית כולל הציונית בקרב הקהילה היהודית, ואף התפרסמו מספר כתבי עת ליהודים בעברית, יידיש ופולנית.
תקופת השואה
בסוף שנות ה-30 התעמולה האנטישמית הלכה וגברה עד כדי אלימות, ובימים 17 בספטמבר עד 19 בספטמבר 1939 נרצחו 102 יהודים. במהלך מלחמת העולם השנייה העיר נכבשה בתחילה על ידי הצבא האדום, אשר הגלה כמות גדולה של יהודים לברית המועצות. אולם ב-28 ביוני 1941 העיר נכבשה על ידי הגרמנים, אשר החלו מייד בהפרדת היהודים, התעללות ומשלוח לעבודות כפייה. מצב היהודים הלך והתדרדר כולל מעשי הרג ושליחת קבוצות גדולות של יהודים למחנות עבודה. ב-15 ביולי 1942 הוקם הגטו היהודי, אליו הוכנסו גם יהודים מישובי הסביבה. ב-27 ביולי 1942 רוכזו בכיכר השוק אלפי יהודים, מהם נשלחו 7,000 להשמדה במחנה בלז'ץ. 3 ימים לאחר מכן, נשלחו 6,000 יהודים נוספים. קשישים וחולים שלא יכלו להתייצב בכיכר השוק, הוצאו מבתיהם ונרצחו ביריות באחד מרחובות הגטו. רכושם של הנרצחים נשדד מהם ונשלח לגרמניה. ב-11 באוגוסט 1942 נשלחו להשמדה בבלז'ץ 4,000 יהודים נוספים. מנקודה זו ואילך הגרמנים פעלו "לצמצם" עוד ועוד את כמות המתגוררים בגטו באמצעות עבודות פרך והוצאות להורג שרירותיות. עד 10 בספטמבר 1943 הסתיימה השמדתם של כמעט כל יהודי פשמישל, למעט בודדים (בעיקר בעלי אמצעים או משפחות מחוץ לעיר) שהצליחו להסתתר.
ב-27 ביולי 1944 שוחררה העיר על ידי הצבא האדום. רוב יהודי פשמישל ששרדו או חזרו מברית המועצות אחרי המלחמה לחפש את קרוביהם, עזבו את העיר, חלקם הגדול לארץ ישראל.
ישיבת מחנים
ישיבת אור תורה מַחֲנָיִם היא ישיבת הסדר בראשות הרב שלמה וילק, הרב שראל רוזנבלט והרב יוסי פרומן, בסמוך למגדל עוז בגוש עציון (הקמפוס על שם רוברט מ' ברן), ומשתייכת למוסדות אור תורה סטון. אופייה של הישיבה ליברלי והיא משתייכת לחוגי האורתודוקסיה המודרנית.
היסטוריה
הישיבה נוסדה בשנת 2011, בתחילת שנת הלימודים ה'תשע"ב, בקמפוס רוברט מ. ברן שבגבעת המבתר על יד מגדל עוז.
מקור שם הישיבה בפסוק.
הצוות המייסד הוא הרב שלמה ריסקין, אז ראש מוסדות אור תורה סטון, ראש הישיבה הרב שלמה וילק, הרב ד"ר ברוך קהת, הרב ד"ר שאול וידר והרב ד"ר דוד בן זזון. מלמדים בישיבה גם הרב שראל רוזנבלט, הרב שלמה וולפיש, הרב ד"ר שלמה דב רוזן, הרב יוסי פרומן, הרב ד"ר יעקב נגן, הרב אלחנן ניר, הרב אברהם סתיו, הרב אושרי ברוך ועוד.
ב-7 באוגוסט 2019, בשעות הערב, נרצח בסמוך לישיבה תלמיד הישיבה דביר שורק, בנו של יואב שורק.
מאפייני הלימוד
מטרתה המוצהרת של ישיבת מחנים היא לפתח מנהיגות תורנית רציונלית וליברלית שתוכל להתמודד עם אתגרי הדור כפי שרואים אותם מייסדי הישיבה ובייחוד האתגרים הלאומיים של עיצוב מדינת ישראל לאור התורה. מטרה נוספת היא לעורר חידושים הלכתיים בתחומים כמו המשפחה, הקהילה והחברה, בהלכות "שנוסדו ונתחדשו בגלות וחסר האומץ לחדש בהן" (מתוך חזון הישיבה).
בסדר בוקר לומדים גמרא בעיון. הלימוד משלב כלים מסורתיים לצד כלים אקדמיים פילולוגיים, בהם שיטת הרבדים וכן טקסטים ספרותיים ותרבותיים עתיקים ומודרניים. סדר צהריים הוא סדר לימוד חופשי. ישנם שיעורים בנושאי - תנ"ך, התלמוד הירושלמי, נושאים אקטואליים בהלכה, פילוסופיה, תורת הרב קוק, חסידות ועוד. בסדר ערב בישיבה לומדים גמרא בבקיאות.
תוכנית הלימודים כוללת פעמיים בשבוע במשך שעה וחצי קורסים אקדמיים בנושאי - ביקורת תרבות, מדעי המדינה, היסטוריה, פסיכולוגיה, פילוסופיה, לימודי מגדר ועוד. נושאי הקורסים משתנים בכל שנה. בישיבה לומדים כמאה וחמישים תלמידים.
משה לוין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בונין
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ספורט לחימה
ספורט לחימה היא קטגוריה הכוללת מספר ענפי ספורט תחרותיים הכוללים קרב אחד על אחד. בענפי ספורט קרב רבים, מתחרה מנצח על ידי הכנעת היריב, על ידי השבתתו (תוצאה המכונה לרוב נוקאאוט) או על ידי צבירת נקודות, לרוב רק כאשר התנאים הקודמים לא התמלאו, אם כי ישנם ענפי לחימה שזו צורת ההכרעה העיקרית בהם. ספורטי לחימה קשורים הדוקות לאמנויות לחימה, וחלקם צאצאים ישירים של אמנויות לחימה. חלק מענפי הלחימה התפתחו בעקבות צניחת נחיצות אמנויות הלחימה במאות השמונה עשרה והתשעה עשרה, אך קיימים גם ענפי לחימה ספורטיביים עתיקים, לדוגמה פאנקרטיון בה התחרו במשחקים האולימפיים ביוון העתיקה, וגם סוגים שונים של היאבקות עממית, לדוגמה היאבקות בשמן זית.
ענפי קרב נפוצים כוללים איגרוף, קיקבוקסינג, היאבקות, סומו, סיף, אמנויות לחימה משולבות, כמו גם סוגים רבים של אמנויות לחימה מסורתיות שהפכו לספורט, כגון קראטה, סבאט, איגרוף תאילנדי, טאקוונדו, קפוארה, ג'ו ג'יטסו ברזילאי ועוד.
ענפי הלחימה השונים נבדלים רבות בחוקים שלהם, הן ביחס לטכניקות המותרות והן ביחס לשיטת הכרעת הקרב ולציוד, ולכן שיטות האימונים והקרב שונות מאוד בין ענפים שונים, גם כאלה הנחשבים דומים. באגרוף לדוגמה מותרות רק מכות בכף יד סגורה ורק מעל לחגורה, אסורות אחיזות חניקות או בריחים, בזמן שקרטה מותרות גם בעיטות מתחת לקו חגורה ואסורים אגרופים לפנים ולראש. בג'ודו אסורות הכאות בכלל ומותרות אחיזות ובריחים למיניהם, אך רק מעל לקו חגורה, בעוד שבג'וג'יטסו ברזילאי מותרות כל האחיזות, הבריחים והחניקות. ישנם ענפי לחימה הכוללים כלי נשק ומיגון, לדוגמה סיף וקנדו.
ישנם מספר ענפי לחימה אולימפיים, ביניהם סיף, טאקוונדו, ג'ודו, ושתי שיטות של היאבקות.
דזמון פארמר
דזמון קנייטה פארמר (באנגלית: Desmon Kenyatta Farmer; נולד ב-7 באוקטובר 1981 בפלינט, מישיגן) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע/סמול פורוורד. בעבר שיחק פארמר בסיאטל סופרסוניקס וסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
קריירה
פארמר שיחק כדורסל באוניברסיטת דרום קליפורניה. בשנתו הראשונה הוא לא בלט, וקלע 6.4 נקודות עם 2.8 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונתו השנייה ממוצעיו השתפרו כשהוא קלע 9.5 נקודות עם 3.3 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונתו השלישית באוניברסיטת דרום קליפורניה, עונת 2002/2003, פארמר הפך לשחקן המוביל בקבוצתו. הוא קלע 18.7 נקודות עם 4.8 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת 2003/2004 שיפר פארמר את ממוצע הנקודות שלו כשקלע 19.4, והוסיף 4.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
אחרי שסיים את ארבע שנות הלימודים באוניברסיטה ניסה פארמר להשתלב בליגת ה-NBA. בקיץ 2004 הוא חתם באינדיאנה פייסרס, אך נחתך מהסגל כעבור זמן לא רב. לאחר מכן הוא חתם באריס סלוניקי מהליגה היוונית.
בין השנים 2004–2005 שיחק פארמר בשלוש קבוצות אירופאיות שונות: בסלוניקי, באוסטנדה מהליגה הבלגית ובפרוקום גדיניה מהליגה הפולנית. לאחר מכן הוא עבר לטולסה 66' מליגת הפיתוח של ה-NBA. בעונת 2005/2006 הוא השיג ממוצעים של 16.4 נקודות עם 3.6 ריבאונדים למשחק בטולסה.
באוקטובר 2006 חתם פארמר על חוזה בסיאטל סופרסוניקס בשווי 275,404 $. הוא הספיק לשחק עם הסוניקס 8 משחקים בלבד, עד שנופה ב-4 בינואר 2007. בשמונת המשחקים האלו קלע פארמר 1.6 נקודות בממוצע למשחק.
ב-18 בספטמבר 2008 חתם פארמר בסן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA. פארמר שיחק במדיה 3 משחקים בלבד, אך שיפר את ממוצעי ה-NBA שלו כשקלע 4.3 נקודות עם 2.0 ריבאונדים בממוצע למשחק. ב-16 בנובמבר באותה שנה הוא שוחרר מסגל הספרס. אחרי ששוחרר שיחק פארמר בין השנים 2008–2009 בספרטק פרימוז' מהליגה הרוסית ובזאדאר מהליגה הקרואטית.
בנובמבר 2009 חתם פארמר ברנו ביגהורנס מליגת הNBDL, בה הוא קלע 23.7 נקודות עם 4.0 ריבאונדים בממוצע למשחק. פארמר שיחק בביגהורנס בכל עונת 2009/2010.
ב-1 באוקטובר 2010 חתם פארמר בעירוני אשקלון מליגת העל הישראלית.
Until the End of Time
Until the End of Time הוא אלבום הסטודיו הרביעי שיצא לאחר מותו של הראפר האמריקאי טופאק שאקור. האלבום מורכב מאוסף של חומר שלא ראה לאור ונערך מתקופת "מקאוולי" בזמן שחתם בחברת התקליטים Death Row Records. הוא בסה"כ האלבום השני של טופאק שנוצר בלי התערבותו. לאלבום היו ציפיות גבוהות להפוך בסופו של דבר לאלבום ההיפ הופ הנמכר ביותר בעולם בשנת 2001. הסינגל "Until the End of Time" מכיל דגימה מתוך השיר "Broken Wings", שיר משנות השמונים על ידי Mr. Mister. הקליפ של השיר מבליט אוסף של מאגרים וקטעים של טופאק שלא ראו אור בעבר. שוג נייט סוכנו ואמו של טופאק אפני שאקור הפיקו את האלבום, ועשרה מהשירים הופקו ונערכו על ידי המפיק הוותיק של טופאק, Johnny "J". האלבום הגיע 3 פעמים למעמד פלטינה. רוב השירים נערכו מחדש מהגרסה המקורית, צונזרו והשתנו. שירים כמו "Fuckin' with the Wrong Nigga", "Ballad of a Dead Soulja", "Runnin' On E", "LastOnesLeft" ועוד כמה נשמרו בצורה המקורית שלהם.
יהדות גואם
היסטוריה
ב-1941 הובסה ארצות הברית בקרב על גואם על ידי האימפריה היפנית, אולם ב-1944 כוחות אמריקאים כבשו מחדש את גואם. בעקבות זאת, נפרסו כמויות גדולות של כוחות צבאיים באזור - בין אם מהצבא, חיל הים או זרועות אחרות. חלק מהצוותים שנפרסו היו ממוצא יהודי, חילוני ודתי כאחד. דוגמה אחת לכך הייתה סגן מרים מילר, מחיל האחיות של הצי של ארצות הברית שסייעה לחיילים שנפצעו ברחבי האוקיינוס השקט.
מספר עובדים יהודים בגואם היו פעילים פוליטית. הם הקימו את האגודה הציונית של גואם. האגודה הוציאה לחבריה עיתון במימאוגרפיה, ופרסמה את פעילותה בפרסומים צבאיים רגילים. בספרו "The Jews' Secret Fleet", מתאר הסופר מורי גרינפילד את השתתפותם של מלחים מצפון אמריקה בהעפלה, ומציין כיצד אדם אחד בא במגע עם המבצע החשאי באמצעות עלון לאנשי שירות יהודים בעת שהוצב בגואם.
בשנת 1945, 1,500 אנשי שירות חגגו את ראש השנה בגואם, בהאנגר בואינג B-29 סופרפורטרס שהוסב לשם כך על ידי אנשי חיל האוויר העשרים לא יהודים. ההאנגר צויד במושבים, דוכן, ארון קודש, תאורה מיוחדת ומערכות כריזה. כמו כן הודפס ספר תפילה למזכרת. דוד א' צדרבוים ניהל את הטקס, בעוד אחרים הובילו את המקהלה ותקעו בשופר.
פעם היה קיים בית כנסת יהודי בגואם. אולם הוא נהרס בשנת 1962, במהלך סופת טייפון חזקה במיוחד. למרות זאת, חברי הקהילה המשיכו להתאסף. בשנת 1976 הוקדשה קפלה צבאית לשימושם של היהודים על ידי הצי וחיל האוויר האמריקאי. הפעילות הדתית נמשכה גם במאה ה-21, ויהודים יוצגו בוועדה הבין-דתית של גואם שהחלה את פעילותה ב-2005 מדי פעם, רבנים מניו יורק מגיעים לעזור לקהילה היהודית בגואם עם פעילויות כדוגמת בר ובת מצווה.
גלווארינו
גלווארינו היה לוחם מפורסם, בן לעם המפוצ'ה, שפעל במהלך רוב החלק הראשון של מלחמת האראוקו. הוא נלחם ונפל בשבי יחד עם מאה וחמישים בני מפוצ'ה אחרים, בקרב לגוניאס (Lagunillas) נגד המושל גרסיה הורטדו דה מנדוזה (García Hurtado de Mendoza).
כעונש על ההתקוממות, כמה מאסירים אלה נידונו לקטיעת כף ידם הימנית ואפם, ואילו לאחרים, כולל גלווארינו, נכרתו שתי הידיים. לאחר מכן גלווארינו והשאר שוחררו על מנת להפיץ את לקח סבלם שירתיע את שאר המפוצ'ה מפני ניסיונות התנגדות ("למען יראו וייראו"). מנדוזה שלח את גלווארינו לקאופוליקאן לבשרו ולערערו.
כאשר חזר למפוצ'ה הופיע גלווארינו לפני קאופוליקאן ומועצת הלוחמה, והראה להם את ידיו הקטועות. הוא קרא לצדק ולהתקוממות גדולה יותר של המפוצ'ה נגד הפולש הספרדי, כמו זו של לאוטארו. בזכות גבורתו מונה על ידי המועצה לפקד על כח לחימה. גלווארינו קיבל סכינים שנרתמו לזרועותיו במקום ידיים, ולחם לצד קאופוליקאן בספרדים.
לאחר שעה של לחימה מנדוזה ניצח. 3000 אינדיאנים נפלו חלל, ומעל 800 בשבי, כולל גלווארינו. מנדוזה הורה להורגו באמצעות כלבים. לעומת זאת, בספר "לה אראוקנה" (La Araucana) נאמר כי בסוף הוא מת בתלייה.
קיטו (מוזיקאית)
מייקי קיטו לבינג (באנגלית: Maaike Kito Lebbing; נולדה ב-20 ביוני 1987), המוכרת בשם הבמה קיטו (Kito), היא מפיקה מוזיקלית, פזמונאית ותקליטנית אוסטרלית.
ביוגרפיה
לבינג נולדה בעיירה דנמרק, אוסטרליה המערבית ב-20 ביוני 1987. כשהייתה נערה, היא התחילה להפיק מוזיקה באמצעות FL Studio. כשהייתה בת 17, היא עברה לגור בפרת' בשביל ללמוד אופנה. עם זאת, היא הפסיקה ללמוד והתחילה לעבוד בחנות תקליטים תוך כדי למידה עצמית במוזיקה. היא החלה לעבוד כתקליטנית במועדוני לילה בפרת', וב-2006 היא נסעה לאירופה לשנה.
ב-20 בספטמבר 2010, היא הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Kito EP.
מאוחר יותר, היא הוחתמה, יחד עם הזמר רייג'ה לי, בחברת התקליטים Mad Decent לאחר שהיא שלחה מספר הדגמות שיצרה איתו למפיק המוזיקלי דיפלו במייספייס. ב-2011, הצמד עבר לגור בלונדון. מאוחר יותר בהמשך השנה, הם הוציאו את המיני-אלבום הראשון שלהם, Sweet Talk, וכן הוציאו רמיקס לסינגל "Run the World (Girls)" של ביונסה.
ב-26 במרץ 2012, לבינג הוציאה, יחד עם פדץ, את המיני-אלבום השני שלה, Electric Empire.
ב-22 ביולי 2014, הצמד הוציא את המיני-אלבום השני שלהם, II. ב-26 באוגוסט 2014, הצמד הוציא את המיני-אלבום השלישי שלהם, II: The Remixes. הצמד התפרק ב-2015. לבינג נשארה לגור בלונדון ועבדה כמפיקה ופזמונאית, בין היתר בכתיבה והפקתה במספר שירים של מייבל וג'ורג'ה סמית'. היא חזרה לעיר הולדתה ב-2017.
ב-19 באוקטובר 2018, היא הוציאה את המיני-אלבום השלישי שלה, Haani. מאוחר יותר, היא עברה לגור בלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית. לאחר שהוחתמה אצל Astralwerks ו-EMI Music Australia., היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם אמפרס אוף, את הסינגל "Wild Girl". בהמשך השנה, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם אלונה-ג'ורג', את הסינגל "Alone with You".
ב-2019, נודע כי היא הייתה אחת מהמפיקים של הסינגל "Gimme" של בנקס, של הסינגל "Next Mistake" של איקונה פופ, ושל הסינגל "Real Thing" של רואל.
ב-2019, קיטו הייתה מועמדת לכותב/ת השנה פורץ/ת הדרך (לוס אנג'לס) בפרסי APRA.
ב-2020, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם פלטשר, את הסינגל "Bitter". בהמשך השנה, נודע כי הייתה אחת מהמפיקים והכותבים של הסינגל "Palladium" של קייסי היל. מאוחר יותר, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם זהו וג'רמי, את הסינגל "Follow".
ב-2021, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם VanJess וצ'אנל טרס, את הסינגל "Recap". בהמשך השנה, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם בי מילר, את הסינגל "Steal My Clothes". מאוחר יותר, נודע כי הייתה אחת מהמפיקים והכותבים של הסינגל "Small Reminders" של טינשיי.
מילת מתים
ביצוע ברית מילה לתינוק שנפטר בטרם הספיקו למול אותו כהלכה, היא מנהג יהודי מקובל ששורשיו בימי הגאונים. המנהג מופיע ב.
היסטוריה
המקור הראשון למנהג זה נזכר דברי רב נחשון גאון סורא שכתב בתשובה שנוהגים בקהילתו לעשות ברית מילה לתינוקות שמתו לפני יומם השמיני על הקבר, ללא כל ברכה, רבי יצחק אבן גיאת הוסיף וכתב בשמו, שנערים אלו קיבלו שמות עבריים, "כאשר ירחמו עליו בשמים, והמתים יקומו לתחייה, יהיה ידע בילד ההוא והוא יבחין באביו".
תשובה זו התפרסמה בשל העובדה שנראה שרש"י שאל שאלה את חכמי רומא, אך אברהם גרוסמן ואחרים טענו שאין הוכחה שאכן כותב שאלה זו הוא רש"י, שמחה עמנואל שיער שכותב השאלה הוא רבי שמואל בן נטרונאי.
הלכה
מכיוון שמתים פטורים ממצוות, תוקפה של פעולה זו היא מנהג ולא הלכה.
במילה זו אין פריעה ולא מברכים עליה.
רבי גרשום הגוזר סבר שיש לבצע את הברית רק לתינוקים מחודש תשיעי.
רבי עקיבא איגר סבר שאם שכחו לבצע את המילה, פותחים את הקבר ומלין אותו.
ביקורת
במהלך ההיסטוריה מנהג זה בוקר מכמה סיבות, אבן עזרא כתב, פרשנים אחרים תקפו את המנהג בהסתמך על מדרש שכתב שאברהם אבינו עומד בשערי גן עדן, ומסיר את הערלה מתינוקים אלו, רבי מנחם בן שלמה במדרש שכל טוב כתב אף הוא שאין צורך בפעולה זו.
הרמב"ם לא הביא מנהג זה בחיבורו משנה תורה.
החכם הקראי יהודה הדסי כתב שהיהודים הרבניים נוהגים למול את תינוקיהם המתים בנימוק שרק ככה יקום לתחיית המתים, ותקפם על כך בטענה שאין לזה מקור ומתים פטורים ממצוות.
בדתות אחרות
מנהג זה בצורה דומה נהוג גם בדתות אחרות, רמי ריינר טען שאין זיקה בין המנהגים וכל אחד מהם התפתח בצורה עצמאית.
בנצרות
הטבילה בנצרות היא חלק בלתי נפרד מהשתייכות האדם לכנסייה ולפיכך לגאולת נשמתו, כך בבשורה על-פי יוחנן אוגוסטינוס (חי במאות ה-4, 5) הקצין את דברים אלו וטען שאם אדם שלא נטבל, נשמתו לא תגיע לגן עדן אלא ללימבו (מעין גיהנום קל). בהמשך במאה השתים עשרה תומאס אקווינס ואחרים קבעו שמכיוון שמי שאינו טבול לא חטא, הוא נהנה מהאושר המובטח למי שלא חטא אך לא זוכה לאור האלוהי. חשיבותה של הטבילה הביאה לכך שבנצרות רבים נהגו לטבול תינוקים מתים. הורים חששו שללא טבילה, נשמתו של התינוק נדונה לגיהנום נצחי, ואילו הטבילה, גם לאחר המוות, תבטיח את מקומו של התינוק המת בגן העדן.
כיום
כל חברות החברא קדישא מבצעות ברית מילה למתים שלא מלו בחייהם, ולתינוקות שלא הגיעו לגיל שמונה ימים.
גארי קגלמאכר
גארי כריסטופר קגלמאכר פרס (בספרדית ובגרמנית: Gary Christofer Kagelmacher Pérez; נולד ב-21 באפריל 1988 במונטווידאו שבאורוגוואי) הוא כדורגלן אורוגוואי המשחק בעמדת הקשר האחורי, המגן הימני והבלם בלאון.
קריירה
גארי קגלמאכר נולד וגדל בעיר מונטווידאו שבאורוגוואי למשפחה ממוצא גרמני. כבר בגיל צעיר הצטרף למועדון המקומי דאנוביו. בשנת 2007, כשהוא בן 19, עבר קגלמאכר לשחק בקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ריאל מדריד קסטיליה מהליגה השלישית בספרד. לאחר עונת השאלה מוצלחת במהלכה שיחק ברוב המשחקים של הקסטיליה, המשיך קגלמאכר בקבוצה לעונה נוספת. קגלמאכר המשיך לשחק בקביעות בהרכב של הקסטיליה ובסוף עונת 2008/09, ערך את הופעתו היחידה בלה ליגה כשפתח בהרכב הקבוצה הראשונה של ריאל בהפסד 1–2 לאוסאסונה. בקיץ 2010 הושאל קגלמאכר לבירסחוט מליגת העל הבלגית במדיה רשם 27 הופעות ליגה במהלכן כבש שלושה שערים. לאחר עונת ההשאלה, חתם קגלמאכר לארבע שנים בבירסחוט.
אף על פי שחתם לארבע שנים, לאחר עונה אחת עזב קגלמאכר את בירסחוט וחתם במונקו מהליגה הצרפתית השנייה. במהלך שתי עונות במונקו, הפך קגלמאכר לשחקן בהרכב הראשון של הקבוצה ורשם במדיה 51 הופעות בהן כבש שלושה שערים. בעונת 2013 הושאל קגלמאכר לואלנסיין ולאחר מכן, ב-30 ביוני 2014, חתם לשלוש שנים במינכן 1860 מהבונדסליגה השנייה. ב-8 במרץ, כבש קגלמאכר את שער הבכורה שלו במדי מינכן 1860 בהפסד 2–3 לסנדהאוזן.
ב-22 ביוני 2016 חתם קגלמאכר במכבי חיפה. ב-24 באוקטובר כבש את השער היחיד שלו במדי הקבוצה, בניצחון 2–0 על מכבי תל אביב. אחת הסיבות לעזיבתו של המאמן רוני לוי במהלך ההכנות לעונת 2016/2017 הייתה מחלוקת שהתגלעה בינו לבין המנהל הספורטיבי טור-כריסטיאן קרלסן לגבי העמדה שבה יש להציב את קגלמאכר. קרלסן ייעד לקגלמאכר את תפקיד הקשר האחורי ואילו לוי סבר כי יש להציבו בעמדה הגנתית. לאחר מינויו של רנה מלנסטיין כמחליפו של לוי הוצב קגלמאכר בקישור האחורי, אולם לאחר מספר מחזורים הוסט לעמדת המגן הימני ובהמשך מילא אף את תפקיד הבלם.
באוגוסט 2017 חתם במועדון הבלגי קורטרייק תמורת 250 אלף אירו. בינואר 2020 חזר לאחר 13 וחצי שנה לאורוגוואי וחתם בפניארול. בינואר 2022 חתם בלאון המקסיקנית.
קריירת נבחרות
בצעירותו נמנה קגלמאכר עם סגל נבחרת אורוגוואי עד גיל 20 במדיה ערך ארבע הופעות.
אנדרסון פקרס
אנדרסון פקרס (באנגלית: Anderson Packers) הייתה קבוצת כדורסל מהעיר אנדרסון, אינדיאנה, אשר שיחקה בליגת ה-NBL, ליגת ה-NBA וליגת ה-NPBL בין השנים 1951-1946. המועדון היה ידוע גם בכינוי אנדרסון דאפי פקרס (Anderson Duffey Packers) על שמם של המייסדים ובעלי הקבוצה אייק וג'ון דאפי.
היסטוריה
אנדרסון פקרס הוקמה בשנת 1946 כקבוצה בליגת ה-NBL, אשר פעלה במקביל לליגת ה-BAA. בעונתה השלישית, 1948/1949, זכתה הקבוצה באליפות ה-NBL לאחר שניצחה את קבוצת "אושקוש אול-סטארס" בתוצאה 3-0. עונה זו התבררה כאחרונה בתולדות ה-NBL, שהחליטה על מיזוג עם ליגת ה-BAA והקמת ליגת ה-NBA. בעקבות המיזוג עברה אנדרסון לשחק ב-NBA יחד עם חמש קבוצות NBL נוספות. בעונת העמידה הקבוצה מאזן של 37 ניצחונות ו-27 הפסדים והעפילה עד סדרת חצי גמר ה-NBA, בו הפסידה למיניאפוליס לייקרס של ג'ורג' מייקן בתוצאה 2-0. השחקן הבולט בקבוצה היה הרכז פרנק בראיין שקלע 17.8 נקודות בממוצע למשחק ונבחר לחמישייה השנייה של העונה.
ב-11 באפריל 1950, לאחר עונה אחת בלבד ב-NBA, עזבה הקבוצה את הליגה ונערך "דראפט פיזור" על שחקניה. בעונה הבאה שיחקה הקבוצה בליגת ה-NPBL הניסיונית, שהתפרקה במהלך עונתה היחידה, ומועדון הפקרס נסגר.
אדוני אדה
אדוני אדה (Adunni Adewale; נולדה ב-7 ביוני 1976 ברובע הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית) היא שחקנית ודוגמנית ניגרית.
ביוגרפיה
אדה נולדה בקווינס, ניו-יורק, ארצות הברית. לאמא גרמנייה ואב ניגרי מקבוצת היורובה. היא גדלה בלאגוס ולאחר מכן בארצות הברית. אביה הוא איש עסקים מצליח לה שהיווה לה השראה לרכוש השכלה וללמוד חשבונאות. היא סיימה את התואר הראשון שלה בחשבונאות באוניברסיטת קנטאקי בשנת 2008.
הקריירה
אדה עבדה בתחום הביטוחים בארצות הברית טרם המעבר שלה לתעשיית הבידור. בנוסף היא עסקה גם בתחום האופנה בתור דוגמנית במסגרת תוכנית הריאליטי "הטופ מודל הבאה". לאחר מכן, חזרה לניגריה ונכנסה לתעשיית הקולנוע הניגרית בנוליווד בשנת 2013. בתקופה זו שיחקה בסרטים רבים כמו Sound Sultan ו- Ice Prince. היא זכתה בפרס 'סטלה' מהמכון הניגרי לעיתונות על מאמציה בקידום התרבות הניגרית. ב-2017, היא החלה להיות פרזנטורית של המותג OUD Majestic.
בשנים 2018 ו-2019 היא הפיקה שני סרטים בבימוי של סהיד באלוגן.
נתן אליהשווילי
נתן אליהשווילי (תרנ"ג, 1893 - י"ב באדר ב' תרפ"ט, 24 במרץ 1929) מורה עברי ומחנך יהודי גאורגי, מראשי התנועה הציונית בגאורגיה, שייסד בית ספר עברי בטביליסי.
תולדות חייו
אליהשוולי נולד בשנת 1893 בעיירה צחינוואלי שבגאורגיה. בילדותו למד בחדר. השד"ר הרב אברהם חוולס הבחין בכישרונו של הצעיר, ולקח אותו עמו לישיבת ה״חפץ חיים״ בראדין, שם למד כשנה, וכן למד בבית המדרש למורים בווילנא. הרב אמר עליו: ״בין תלמידי הרבים, הצטיין מילדותו בכישרונותיו ובשקידתו על התנ״ך ועל התלמוד - אחד ושמו נתן״. כאשר עלה נתן לארץ נתן בידיו הרב חוולס, מכתב המלצה אל הרב קוק שאותו הכיר מימי לימודיהם המשותפים.
אחיו, שלום אליהשווילי, וידידו הקרוב יחיאל עמיחי מאנשי קרן היסוד, מעידים עליו שהיה אוטודידקט במלוא מובן המילה: קרא הרבה וביתו המלא וגדוש ספרים, שימש בית ועד לאינטליגנציה היהודית והלא יהודית. אנשים שאינם יהודים בקשו להישפט דווקא אצלו בזכות צלילות דעתו ומחשבתו.
אליהשווילי נמנה עם אבות התנועה הציונית בגאורגיה ביחד עם דוד באזוב, ד"ר מיכאל שטרייכר ומאיר מגלאשווילי. בקהילה היהודית בגאורגיה היו קיימים שני זרמים נוספים ששניהם התנגדו נמרצות לציונות: הראשונים היו המתבוללים, קבוצת "אסימילטורוב", שדגלה בהיטמעות בחברה הגאורגית ומרכזם הגדול היה בכותאיסי. הקבוצה השנייה, החוגים השמרניים, בהנהגת חכם ראובן אלואשווילי, רב פלך כותאיסי. הלה פעל בשיתוף עם הרב שמואל לויטין, שלוחו של רבי שלום דובער שניאורסון, שהגיע לעיר בשנת 1916.
נתן מעיד בספרו על הפעילות האנטי ציונית שהוזכרה לעיל: "ככה הורעלה הסביבה והתלקחה אש השנאה לכל דבר ציוני ולאומי במקומות אחדים בגאורגיה ובייחוד בכותאיס, עד שהיה מסוכן להעלות שם ציון וארץ ישראל על השפתיים. חלק גדול מזה צריך לזקוף על חשבונו של הרבי מליבאוויץ".
בפרוץ המהפכה היה נתן היהודי היחיד שהשתתף באספה הפומבית של האוכלוסייה הכללית באזור. הוא נאם באותה אספה ולמרות שהקהל לא הכיר אותו, זכה נאומו במחיאות כפיים סוערות כיון שביטא היטב את מאוויי ההמונים. מאז נתפרסם ברבים בשל השקפותיו הסוציאליסטיות דמוקרטיות, ודווקא הלא יהודים היו מעריציו הגדולים. בשנת 1917, מספר חודשים לאחר ועידת ציוני קווקז בבאקו, השיגה התנועה שני הישגים חשובים. בטביליסי נוסד בית ספר עברי-ציוני (בית ספר עמלני מספר 102) שבראשו עמד נתן אליהשווילי. בית הספר הפך מרכז לחינוך ציוני "ובתוך זמן קצר נשמע צלצול השפה העברית בפי הילדים בבית הספר וברחוב ושרו שירים עברים לאומיים". בכותאיסי נוסד (1918) הביטאון הציוני ראשון בשפה הגאורגית חמא אבראליסה (קול יהודי) בעריכתו של שלמה ציציאשווילי. בין הכותבים היו דוד באזוב ובנו הרצל, נתן אליהשווילי, בן-ציון אליגולאשווילי ועוד. העיתון הופיע במשך כשמונה חודשים כדו-שבועון וזכה לקהל קוראים נרחב. פורסמו בו מאמרים בנושאים אקטואליים, והוא התרכז בתיאור מצב היהודים בגאורגיה ובהפצת הרעיון הציוני.
נתן עסק גם בכתיבה ופובליציסטקה, בעיתון גאורגי שיצא בטביליסי, הופיע תרגומו לגאורגית ל"האנוסים״ (מחזה יהודי בן 3 מערכות). היצירה נתפרסמה בהמשכים, והוא חתם עליה בכינוי ״בן-דוד״. היה חבר באגודת דוברי עברית בעיר טביליסי, בהרצאותיו בלטה ידיעתו העמוקה בספרות עברית. אחרי מהפכת אוקטובר נבחר ברשימת ס״ד  לאספה המכוננת של קווקז, ויחד עם שאר חברי הסיעה העברית הגן בחום על ״האוטונומיה הפרסונלית למיעוטים״. בשנת 1918 נספח רשמית לתנועה העממית "צעירי ציון". היה חבר בוועד הלאומי ליהודי גאורגיה. יחד עם יוסף ברץ, עסק בארגון תנועת החלוץ בקווקז.