cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מערכת ניווט לוויינית
מערכות הרחבה למערכות ניווט קיימות
מערכות אלו, שמספר הלוויינים המרכיב אותן קטן, נקראות DGPS (Differential GPS) או SBAS (Satellite Based Augmentation System), ונועדו להרחיב ולשפר את רמת הקליטה והדיוק של מערכת ה-GPS האמריקאית הקיימת. הן מורכבות בעיקר מלוויינים נוספים בחלל, ותחנות קרקע, שמיקומן הגאוגרפי ידוע ברמת דיוק גבוהה מאוד. תחנות הקרקע מנטרות באופן קבוע את ההפרש בין מיקומן הבדוק, למיקום המחושב המתקבל על ידי שימוש בלווייני ה-GPS, ושולחות ללוויינים, אחת לתקופת זמן קצרה, "פקטורי תיקוני סטייה" מעודכנים. בעת קליטת אותות מהלוויינים הללו, נשלחים גם "פקטורי תיקון הסטייה" הללו, המאפשרים לתוכנות הניווט, לתקן בהתאם את המיקום הנקלט. שימוש במערכות הרחבה אלו מדייקות את מציאת המיקום לסנטימטרים בודדים.
המערכות העיקריות הן:
שימושים נפוצים
מרבית השימוש במערכות אלו הוא צבאי עבור כלי רכב, כלי טיס ואמצעי לחימה מתקדמים (טילים ומשגרים), אך כיום במכשירים אזרחיים רבים יש שימוש במערכות אלו (לרוב GPS).
תיאום כוונות
תיאום כוונות (מוכר גם כ"איפוס כוונות") הוא חלק מתהליך ההכנה של כלי ירייה לפעולה. התהליך נועד בעיקר לכלי ירייה הפועלים בכינון ישיר.
רקע
כיוונם של כלים היורים בכינון ישיר אל עבר המטרה נעשה בדרך כלל באמצעות כוונת. היות שהכוונת אינה חלק מהקנה, אין זה מובן מאליו שהכוונת והקנה יצביעו על אותה הנקודה. יתרה מזאת - ככל שהכוונת והקנה מרוחקים זה מזה, כך גדל הפער הצפוי בין הנקודה עליה מצביעה הכוונת לבין הנקודה אליה מכוון הקנה בפועל. על מנת להשיג יכולת פגיעה מדויקת בכל זאת מתבצע התהליך של תיאום כוונות.
התהליך
ישנן שתי שיטות עיקריות לביצוע תיאום כוונות:
קביעת טווח התיאום
כמובן שככל שטווח הפעולה לו נועד כלי הירי ארוך יותר, כן יעילותו של תיאום הכוונות קטנה יותר ויש לבצע כינון מיוחד (הגבהה או הנמכה של הקנה) על פי טווח הירי בפועל. הכינון המיוחד מתייחס כנקודת מוצא לטווח אליו בוצע תיאום הכוונות.
הינדה וייס
הינדה וייס (נולדה ב-1980) היא אמנית וידאו וצלמת ישראלית. חיה ועובדת בין תל אביב לניו יורק.
ביוגרפיה
הינדה וייס נולדה באוהיו, ארצות הברית בשנת 1980. עלתה ארצה עם משפחתה בגיל צעיר. היא התחנכה בירושלים במסגרות של חינוך דתי ולמדה בתיכון באולפנה התורנית לאמנויות בירושלים.
וייס היא בוגרת תואר ראשון במדרשה לאמנות ותואר שני באוניברסיטת קולומביה. פעולתה מתרחשת בתוך מרחב אינטר־מדיומלי, נעדר גבולות ברורים – צילום, וידאו, מיצג ומיצב, תוך רקיחת עולם דימויים הממזג בין מציאות, בדיון ומיתוס.
עבודותיה הוצגו בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות, בישראל ומחוצה לה, וביניהם מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, ומוזיאון הרצליה. וייס השתתפה בתוכנית הרזידנסי ארטפורט תל אביב, בסיס בפרנקפורט ומיטפקטורי בפראג.
באוגוסט 2022 רכש מוזיאון תל אביב את עבודתה 'אימפריות' 2021.
צ'ארלס פרוקטור סיפטון
צ'ארלס סיפטון (באנגלית: Charles Proctor Sifton; נולד ב-18 במרץ 1935, נפטר ב-9 בנובמבר 2009) היה משפטן אמריקאי. כיהן כשופט בבית המשפט המחוזי במחוז מזרח בניו יורק (1977–2009), וכן כנשיא בית המשפט המחוזי במחוז מזרח בניו יורק (1995–2000). בין השנים 1985–1987, שימש כשופט הראשי במשפט הספרים בו ניצחה חסידות חב"ד.
השכלה וקריירה
סיפטון נולד בניו יורק, ניו יורק, וקיבל תואר ראשון מהרווארד קולג' ב-1957, ותואר במשפטים מבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת קולומביה ב-1961. סיפטון זכה למלגה מתוכנית פולברייט, ובשנים 1957-1958 למד באוניברסיטת גטינגן, בגטינגן שבגרמניה. סיפטון עבד כתובע פרטי בניו יורק בשנים 1961-1962, ובצוות הייעוץ לוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית בשנים 1962-1964. עד לשנת 1977, עבד סיפטון כתובע פרטי לפרקים. בין השנים 1966-1969, שימש סיפטון כעוזר התובע המחוזי בבית המשפט המחוזי במחוז דרום בניו יורק.
שירות כשופט פדרלי
ב-16 באוגוסט 1977, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר העלה את סיפטון כמועמד לתקן שופט בית המשפט המחוזי במחוז מזרח בניו יורק, לאחר שהשופט ג'ון פרנסיס דולינג ג'ר. פרש מתפקידו. מינויו של סיפטון אושר על-ידי הסנאט ב-12 באוקטובר 1977, ובאותו היום הושבע סיפטון כשופט. סיפטון שימש כנשיא בית המשפט בין השנים 1995-2000, וכשופט בכיר מה-18 במרץ 2000, ועד למותו מסרקואידוזיס, ב-9 בנובמבר 2009.
תיקים מפורסמים
במשך 30 שנה כשופט, הוציא סיפטון אלפי פסקי דין בתיקים אזרחיים ופליליים. כמה מתיקיו המפורסמים ברשימה למטה:
חיים אישיים
נישואיו הראשונים של סיפטון היו לאליזבת סיפטון, עורכת ספרים ידועה ובתו של התאולוג ריינהולד ניבור. נישא בשנית לסוזנה רואלנד. לסיפטון שלושה בנים, בהם סאם סיפטון, עורך מדור האוכל של הניו יורק טיימס.
פאול בקר
פאול בקר (בגרמנית: Paul Eugen Max Bekker 11 בספטמבר 1882 – 7 במרץ 1937) היה מבקר מוזיקה יהודי-גרמני, מן הרהוטים ורבי ההשפעה ביותר במאה ה-20.
ביוגרפיה
בקר נולד בברלין ב-11 בספטמבר 1882. אביו היה חייט יהודי ואמו תופרת. הוא למד כינור וניגן תקופה מסוימת ככנר עצמאי בברלין וכן הופיע כמנצח באשאפנבורג (1903-1902) ובגרליץ (1904-1903). בשנת 1906 החל בקריירה העיתונאית כמבקר מוזיקה, בעיתונים Berliner Neueste Nachrichten ו-the Berliner Allgemeine Zeitung. בשנת 1909 עבר ל"ברלינר אלגמיינה צייטונג" ובשנת 1911 התמנה למבקר הראשי של ה"פרנקפורטר צייטונג", שם נשאר עד 1923. מעמדו של בקר היה איתן, הודות לסגנונו המזהיר ולידע התאורטי והמעשי המקיף שלו. בכתיבתו העיתונאית היה תומך נלהב במאהלר ובשרקר אך פחות מכך בריכרד שטראוס ובאלבן ברג.
ב-1911 התפרסם ספרו על בטהובן שזכה להצלחה רבה. במהלך חיו פרסם כשלושים ספרים. בשנת 1925 הגשים שאיפה רבת-שנים לנהל בית אופרה, תחילה בקאסל ואחר, מ-1927, כמנהל מוזיקלי של התיאטרון הממלכתי של ויסבאדן. בתקופת כהונתו, שנמשכה עד 1932 וכללה גם עבודת בימוי, העלה בקר הפקות שאפתניות, בהן יצירות שלא היו ברפרטואר השגור מאת ברליוז, בואלדייה, צ'ימרוזה, דיטרסדורף ועוד, נוסף לבכורות, עולמיות ומקומיות, של יצירות מאת אלפאנו, קאזלה, הינדמית, מיו, שנברג, סטרווינסקי, וייל ואחרים. בשנת 1933 עזב בקר, שאביו היה יהודי, את גרמניה הנאצית והתיישב בפריז, משם עבר כעבור שנה לניו יורק, וכתב בעבור New Yorker Staatszeitung עד למותו בשנת 1937.
ספריית המוזיקה של אוניברסיטת ייל בארצות הברית מחזיקה ב"אוסף פאול בקר", המכיל מגוון מכתבים, מסמכים, מתכונים, תצלומים, פרטיטורות מודפסות ועוד, שלחלקם ערך היסטורי ומוזיקולוגי רב.
ספרו של פאול בקר, "בטהובן", יצא בעברית בהוצאת ניב בשנת 1962, בתרגומו של יצחק הירשברג.
אוקספורדשייר
גאוגרפיה
המחוז גובל בנורת'האמפטונשייר, בבקינגהאמשייר, בברקשייר, בווילטשייר, בגלוסטרשייר ובווריקשייר.
המחוז מחולק לחמישה תת-מחוזות (לפי מיקומם במפה משמאל):
הגדולה בערי המחוז היא אוקספורד, הידועה באוניברסיטת אוקספורד הממוקמת בה ובהוצאת הספרים הוצאת אוניברסיטת אוקספורד הפועלת בה.
הנקודה הגבוהה במחוז היא גבעת הסוס הלבן שגובהה 261 מטרים.
היסטוריה
מקור שמו של המחוז באנגלית סקסונית: "אוקסנפורד" - "מעבר השוורים", היה מעבר רדוד בנהר התמזה. האזור לא היה מיושב בתקופה הרומית, וראשית ההתיישבות באזור העיר אוקספורד מקורה במאה השמינית. אלפרד הגדול נולד בוואנטאז' שבברקשייר, בתחום המחוז.
ראשיתו של מחוז אוקספורדשייר בראשית המאה העשירית. באותה עת היו גבולות המחוז נהר התמזה בדרום, אזור הקוטסוולדס במערב, אזור הקילטרנס במזרח, ואזור המידנלנדס בצפון.
האזור היה בעל חשיבות היסטורית וכלכלית, בשל השדות הפוריים שבו, ובשל מיקומו במרכז אנגליה. האוניברסיטה שנוסדה בעיר המחוז אוקספורד ב-1096 הייתה למוסד תרבותי רב חשיבות, ששמעו יצא למרחק, כבר בימי הביניים.
אזור הקוטסוולדס היה במהלך המאה ה-13 למרכז של גידול וסחר בצמר.
האזור נותר אזור חקלאי שליו, והמהפכה התעשייתית הגיעה אליו בשלב מאוחר יחסית. חברת מנועי מוריס הייתה חברת התעשייה הכבדה הראשונה שפעלה במחוז, וזו נוסדה בשנת 1912.
המיכון החקלאי והתיעוש במאה ה-20 שינו את פני התעסוקה במחוז. בראשית המאה ה-20 לא היה במחוז כל תיעוש, ובשלהי המאה ה-20 פחות מאחוז מאוכלוסיית המחוז עוסק בחקלאות.
השכלה
במחוז פועלים 23 בתי ספר פרטיים ו-35 בתי ספר ממלכתיים.
כמו כן פועלות במחוז שתי אוניברסיטאות: אוניברסיטת אוקספורד הנודעת ואוניברסיטת אוקספורד ברוקס. שתיהן ממוקמות בעיר אוקספורד. מכללת וורקסטון ממוקמת בבאנבורי שבמחוז.
מבנים בעלי חשיבות
בוודסטוק ממוקם ארמון בלנהיים, שנבנה על ידי האדריכל ג'ון ואנברו עבור ג'ון צ'רצ'יל, דוכס מרלבורו הראשון, לאחר ניצחונו בקרב בלנהיים. גני הארמון תוכננו על ידי אדריכל הגנים לנסלוט בראון בצורת מצעד צבאי.
בתי אחוזה גדולים נוספים הממוקמים במחוז הן בית צ'סטלטון ופארק סטונור.
בעיר אוקספורד מבנים היסטוריים רבים, המשמשים את הקולג'ים השונים המרכיבים את אוניברסיטת אוקספורד מאז הקמתה.
דן גלברט
דן גלברט (16 במרץ 1918 - 19 בדצמבר 2000) היה קריקטוריסט ומעצב גרפי ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה
דן גלברט נולד בשנת 1918 בהמבורג, גרמניה להורים ממוצא פולני. בנעוריו היה פעיל בתנועת "הבונים". באוקטובר 1938 גורש עם משפחתו לזבונשין (Zbaszyn), על גבול פולין-גרמניה. בפולין ארגן גלברט קבוצת ילדים להכשרה בחוות ההכשרה בגרוכוב (Grochow), פולין. בשנת 1939 ברח עם הקבוצה וארגן את עלייתה לארץ ישראל דרך וילנה. הוא עצמו עלה לארץ ישראל בשנת 1941 דרך מוסקבה ואיסטנבול והשתקע בקיבוץ אלונים. בשנת 1943 נשלח לטהראן
בשנת 1947 נבחר להנהלת הקיבוץ פרסם קריקטורות ואיורים בפרסומים של תנועת הקיבוץ המאוחד כגון שבועון "הקיבוץ המאוחד", "בקיבוץ".
בשנת 1959 הוציא את ספר המאגד קריקטורות שפורסמו בעיתון "בקיבוץ" ועסקו בחיי הקיבוץ. הספר זכה למהדורות נוספות בשנת 1954–1955 תחת השם "פנימי בהחלט".
בשנת 1963 עיצב את התפאורה למחזה "הפיזיקאים" מאת פרידריך דירנמאט בתיאטרון הבימה. שימש כמעצב של תערוכת "משפחת הקיבוץ" (1958), תערוכת צה"ל (1968), תערוכת "שלום על ישראל" (1969) בבית עיריית תל אביב-יפו, תערוכת קבע בנושא גטו וילנה בבית לוחמי הגטאות (1972) ואת התערוכה הנודדת בנושא יהדות גרמניה (1993), שהוצגה ב-21 ערים ברחבי גרמניה.
בשנת 1962 נתמנה כיועץ גרפי לתיאטרון חיפה החדש
בשנת 1985 מונה לנשיא אגודת הגרפיקאים בישראל.
דן גלברט נפטר בשנת 2000 והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ אלונים.
קונסטנטין סאוויצקי
קונסטנטין אפולונוביץ' סאוויצקי (ברוסית: Константин Аполлонович Савицкий; 6 ביוני 1844 – 13 בפברואר 1905) היה צייר ריאליסטי רוסי, חבר בתנועת "הנודדים".
קורות חיים
סאוויצקי נולד בטאגאנרוג. משפחתו של סאוויצקי התגוררה בבניין בית הספר לבנים של טאגאנרוג, בו עבד אביו של סאוויצקי כרופא. סאוויצקי הראה כישרון לציור מגיל צעיר. בהיות משפחתו בבית הקיץ שלהם בפראקובקה, על גדת ים אזוב, נהג לצייר את חופי הים.
הוריו נפטרו בצעירותו, בהיותו בן 10, וסאוויצקי עבר להתגורר אצל דודו, באזור לטביה של ימינו. סאוויצקי למד בבית ספר פרטי בתנאי פנימייה, ובשנת 1862 סיים את לימודיו והתקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג, בה למד לצד איליה רפין, איוואן שישקין, ויקטור וסנצוב, מרק אנטוקולסקי, ואסילי סטאסוב וניקולאי קאראמזין, והושפע מהם.
סאוויצקי הצטיין בלימודיו, וזכה במדליות כסף עבור עבודות שונות, ובשנת 1871 זכה במדליית זהב עבור יצירתו "קין והבל".
לאחר סיום לימודיו, למד שנתיים מחוץ לרוסיה באמצעות המלגה שקיבל מהאקדמיה עקב זכייתו, ולאחר שובו הצטרף לקבוצת "הנודדים" והציג בתערוכותיהם. יצירתו "מתקנים את מסילת הברזל" הייתה אחת היצירות הראשונות בתקופה זו המתארת את קשיי פשוטי העם, ומעמד הפועלים.
סאוויצקי השתתף בציור היצירה "בוקר ביער אורנים" של איוואן שישקין. סאוויצקי צייר את הדובים ביצירה זו.
סאוויצקי לימד אמנות בבתי ספר לאמנות במוסקבה, סנקט פטרבורג ופנזה, ובשנת 1897 הפך סאוויצקי לחבר מן המניין באקדמיה הקיסרית.
1 במרץ
1 במרץ הוא היום ה-60 בשנה (61 בשנה מעוברת), בשבוע ה-9 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 305 ימים.
מרחק נגיעה
מרחק נגיעה היא מיני סדרת דרמה ישראלית מצליחה, זוכת פרס האקדמיה לטלוויזיה, ששודרה לראשונה ברשת, ערוץ 2 ב-23 בינואר 2007. הסדרה שברה שיאי צפייה וב-2008 הפכה לסדרה הישראלית השנייה שנרכשה על ידי הרשת האמריקאית HBO, בעקבות הסדרה "בטיפול".
רקע
"מרחק נגיעה" מתמקדת בשתי משפחות, משני קטבי החברה הישראלית – משפחת מינץ, עולים חדשים מרוסיה, ומשפחת ברמן, משפחה חרדית – אשר בתחילת הסדרה עוברות לגור בשכנות באותו בית-דירות בלב העיר החרדית בני ברק. כנגד כל הסיכויים, מנהלים רוחל'ה (גאיה טראוב), בת למשפחת ברמן, וזוריק (הנרי דוד), בן למשפחת מינץ, סיפור אהבה בלתי-אפשרי לפי חוקי הקהילה החרדית. במקביל, מתנהלים קווי עלילה שונים, בהם סיפור נישואיהם המתפוררים של סשה (סלבה ביברגל) ומרינה (יבגניה דודינה) מינץ, כשהיא מנהלת רומן מחוץ לנישואים, קשייהם של לאה (ירדן בר-כוכבא) ושמואל (צחי גראד) ברמן להביא ילד שלישי לעולם, וסיפוריהם של אהרון ברמן (יחזקאל לזרוב), אחיו של שמואל, ראש ישיבה ואלמן, ונטליה מינץ (לוסי דובינצ'יק), בתם של סשה ומרינה, המתקשה להסתגל לחיים בישראל.
הצלחה
הסדרה זכתה ב-5 פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2007: סדרת הדרמה הטובה ביותר, שחקן הדרמה הטוב ביותר (הנרי דוד), התסריט, הבימוי והפסקול.
חיים משל עצמי (שיר)
חיים משל עצמי הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בן ארצי. הוא יצא לאור בינואר 1998, על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר היה שיר הנושא של אלבום הבכורה של ארצי, "חיים משל עצמי". הוא הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־8 בפברואר 1998, זכה להצלחה גדולה וצעד 11 שבועות, עד ה-3 במאי 1998. שבועיים מתוכם עמד בראש המצעד, החל מ-8 במרץ 1998. גם במצעד השנתי תשנ"ח (1998) של התחנה הוא זכה להצלחה יפה, ודורג במקום התשיעי. ארצי זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד זה.
חוי טוקר
חוה (חַוי) שפרה טוקר (נולדה ב-1976) היא שופטת בית משפט השלום בירושלים, האישה החרדית הראשונה בישראל שמונתה לשופטת.
ביוגרפיה
לאחר השלמת לימודיה בסמינר וולף ובסמינר החדש, למדה משפטים: השלימה לימודי תואר ראשון במרכז אקדמי למשפט ולעסקים ותואר שני באוניברסיטה העברית. החלה את עבודתה בשנת 2003 כסטודנטית, לאחר מכן כמתמחה בבית משפט השלום (תעבורה) ובהמשך שימשה כעוזרת משפטית בבית המשפט המחוזי בירושלים עד לשנת 2011. לאחר מכן הצטרפה לפרקליטות, עבדה במחלקה לחקירות שוטרים, ולאחר מכן בפרקליטות מחוז ירושלים (אזרחי).
הוועדה לבחירת שופטים בהובלתה של שרת המשפטים איילת שקד, בחרה בטוקר בפברואר 2018 לכהן כשופטת בבית משפט השלום בירושלים, ובכך הייתה לאישה החרדית הראשונה שנבחרה לתפקיד זה בישראל. קדמה לה בארצות הברית, רחל פרייר שנבחרה בשנת 2016 לשופטת החרדית הראשונה בעולם. טוקר נכנסה לתפקידה ב-27 במרץ 2018.
אביאל רון
אביאל רון (ט"ז באב תש"ח, 21 באוגוסט 1948 - י"ח בניסן תשס"ב, 31 במרץ 2002) היה אלוף-משנה בצה"ל ומנכ"ל המרכז למיפוי ישראל. חתן פרס ביטחון ישראל.
ביוגרפיה
רון נולד בשכונת הדר בחיפה, למד בבית הספר הריאלי ובמחזור הראשון של תיכון עירוני ה' ופעל בתנועת הצופים. בשנת 1966 התגייס לחיל התותחנים, הוכשר כמשנה טכני ויצא לקורס מפקדים. בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים היה חלק מסוללת מרגמות 120 מ"מ שהורכבו מחניכי השלמה חילית והצבה באזור דרום הר חברון. במרץ 1968 סיים קורס קצינים ושירת כקצין סיור וכקצין עמדה. יצא לקורס קציני קישור ארטילרי ובמלחמת ההתשה שירת מפקד סוללת "נברונים" הדרומית בקו בר-לב ולאחר מכן מפקד הסוללה הצפונית. במרץ 1970 השתחרר משירות הקבע. בשנים 1970–1974 למד גאודזיה בטכניון.
במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים כמפקד סוללה בגדוד 839, הוא הוצב כקצין קישור ארטילרי בגדוד 113, לחם עמו בחזית המצרית ונפצע ביום החמישי של המלחמה, לאאחר שלושה ימים חזר לחזית ושימש קצין טיווח מוטס. לאחר המלחמה מונה לסמג"ד במילואים.ב-1974 גויס לשירות קבע מיוחד והדריך בביסל"ת קורסי הסבה של קציני חי"ר לתותחנים. בשנים 1976–1978 עבד באיראן. בשובו לישראל חזר לשירות קבע, הדריך בקורס מתקדם בביסל"ת ומונה להקים גדוד תותחנים, עליו פיקד במלחמת לבנון הראשונה. בשנים 1986 - 1991 על עוצבת הרעם, אגד ארטילרי פיקודי.
במסגרת שירותו היה רון שותף לפיתוח תורת לחימה ייחודית שהפכה את האגד הארטילרי למרכז אש אוגדתי. תחת פיקודו של האלוף ישראל טל היה מנהל פיתוח תותח מתנייע "השולף" הוא שירת במנת"ק והיה שותף לתכנון מרכבה 3. מאוחר יותר היה מעורב גם בפיתוח תותח בקוטר 120 מ"מ, לשימוש בטנקי מרכבה, עליו זכה עם צוות מההתעשייה הצבאית בפרס ביטחון ישראל (1998).
במהלך שירותו הצבאי הושאל לעבודה במרכז למיפוי ישראל ולאחר סיום שירותו (בדרגת אלוף-משנה) התמנה, בשנת 1994, למנהל המרכז. בתקופתו בתפקיד הוקמה מערכת מידע גאוגרפית לאומית בה רוכזו כלל הנתונים הגאוגרפיים לשימוש משרדי הממשלה. כמו כן החל המרכז לעשות שימוש במערכות ניווט לווייניות לצורכי מיפוי והוקם באוניברסיטת חיפה הארכיון הלאומי למפות ולתצלומי אוויר. באמצעות נתוני המרכז קודמו על ידו תוכניות מערכתיות לחיזוי רעידות אדמה ולמלחמה בתאונות הדרכים. רון עמד גם בראש הוועדה לקביעת קו המים העליון של הכנרת.
ב-31 במרץ 2002 שהה רון עם משפחתו במסעדת "מצה" בחיפה ונהרג בפיגוע התאבדות. שני ילדיו, ענת ועופר, נהרגו גם הם. רעייתו, כרמית, נפצעה קשה.
בשנת 2003 הוקם במרכז למיפוי ישראל "הארכיון הלאומי למפות ולתצלומי אוויר ע"ש אביאל רון" על פי החלטת ממשלה ובתיאום עם גנזך המדינה.
רון היה חובב רכיבת אופניים ועל שם בני המשפחה נקרא חניון "שבילי רון" להליכה ולרכיבה באופניים. כמו כן נקראה על שמו צעדת "לוחמי האש" של חיל התותחנים ובאוניברסיטת חיפה הוצא לזכרו הקובץ "מחקרים בארץ ישראל - ספר אביאל רון". כמו כן בבית הספר "חוגים" נקראה כיתה על שם ביתו של רון: "החדר של ענת".
קיסימי
קיסימי (באנגלית: Kissimmee) היא עיר הבירה של מחוז אוסיאולה בפלורידה שבארצות הברית. נכון ל-2020 מתגוררים בעיר 79,226 תושבים.
היסטוריה
העיר נוסדה באמצע המאה ה-19 בשם "אלנדייל" (Allendale). היא שינתה את שמה לקיסימי ב-1883 כאשר התאגדה רשמית כעיר. בעקבות מיזם יבוש ביצות שיזם המילטון דיסטון מפילדלפיה יובשו שטחים ניכרים (כ-8,000 קמ"ר) של שטחי ביצה ונבנו תעלות שאפשרו הבאת סחורות לעיר. ייבוש ובניית התעלות אפשר את התפתחותה של העיר. במקביל החלו להיבנות מסילות ברזל בפלורידה, וקישור העיר במסילת ברזל לסנפורד ולקווי מסילות הברזל הפך את העיר למרכז תחבורה.
קישור זה הקל על התחבורה אל העיר מחד, אולם פגע בסחר באמצעות תעלות מאידך. בשנת 1885 קושרה העיר טמפה לקווי מסילות הברזל, ומעמדה של קיסימי ירד. השפל כלכלי שהחל בשנת 1893 עצר את הפיתוח של העיר, וכן קרות שפגעו בפרדסים בשנים 1894–1895 פגעו בענפי גידול ההדרים שהיוו מרכיב מרכזי בכלכלת העיר, שהתבססה החל מתקופה זו בעיקר על גידול בקר.
השינוי במעמדה של העיר התרחש בשנת 1971 עם הקמת אתר הנופש דיסניוורלד. קרבת העיר לאתר נופש הפכה את אותה למרכז תיירותי, וכיום עיקר כלכלת העיר מתבססת על התיירות.
ב-13 באוגוסט 2004 נפגעה העיר בצורה קשה מהוריקן צ'ארלי וזמן קצר לאחר מכן מהוריקן פרנסס והוריקן ג'ין; שלוש הסופות שפקדו את העיר במשך תקופה כה קצרה הרסו מבנים רבים בעיר.
כלכלה
מאז ראשית המאה ה-20 התבססה כלכלת העיר בעיקר על גידול בקר. מצב זה השתנה עם הקמת אתר הנופש דיסניוורלד בשנת 1971 והחל משנה זו מבוססת עיקר כלכלת העיר על תיירות.
התזמורת הקאמרית כפר סבא "סולני ישראל"
התזמורת הוקמה כאנסמבל סולנים המורכב ממוזיקאים בכירים בישראל ששמו למטרה לבנות גוף מוזיקלי מקצועי ברמה בינלאומית. התזמורת הופיעה בבמות חשובות בארץ ומאופיינת בנגינת תוכניות מגוונות ומרתקות.
הגוף ממומן על ידי עיריית כפר סבא ומוכר על ידי משרד התרבות והספורט כגוף יוצא דופן ברמת הנגינה.
כנראה שאהבתי אותך (שיר של בן ארצי)
השיר נכלל באלבום הבכורה של ארצי, "חיים משל עצמי". הוא הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־25 בינואר 1998, זכה להצלחה יחסית והגיע למקום השני במצעד ב-15 בפברואר 1998. בסך הכול צעד השיר שבעה שבועות, עד ה-22 במרץ 1998. במצעד השנתי תשנ"ח (1998) של התחנה דורג במקום ה־30; ארצי זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד זה.
וובו אוקלס
וובו אוקלס (בהולנדית:  Wubbo Johannes Ockels) (28 במרץ 1946, אלמלו - 18 במאי 2014, אמסטרדם) היה מדען הולנדי ואסטרונאוט מטעם סוכנות החלל האירופית. הוא היה אזרח הולנדי הראשון שטס לחלל.
ביוגרפיה
וובו אוקלס נולד בשנת 1946 באלמלו וגדל בחרונינגן. בשנת 1973 הוא קיבל תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת חרונינגן ובשנת 1978 קיבל מאותה אוניברסיטה תואר שלישי. עבודתו התבססה על ניסויים שונים בתחום פיזיקה גרעינית. בשנים 1973–1978 הוא המשיך במכון לחקר הגרעין והתמקד בחקר קרינת גמא.
בשנת 1978 אוקלס נבחר לצד אולף מרבולד וקלוד ניקוליה לקורס אסטרונאוטים הראשון שנערך עבור סוכנות החלל האירופית בנאס"א.
בשנת 1983 אוקלס היה בצוות גיבוי של STS-9. הוא היה חבר בצוות STS-61-A שנשלח לחלל על סיפון מעבורת החלל צ'לנג'ר בנובמבר 1985. בכך הוא הפך להיות אזרח הולנדי ראשון שטס חלל (לודווייק ואן דן ברג שהיה יליד הולנד הקדים אותו, אך זמן הטיסה הוא כבר לא היה אזרח הולנד).
לאחר הטיסה אוקלס חזר להולנד ועסק בעיקר בקריירה מדעית. בשנת 1992 הוא מונה לפרופסור באוניברסיטת הטכנולוגיה של דלפט. בשנים 1999–2003 הוא היה בתפקיד ניהולי בסוכנות החלל האירופית ואחרי תקופה זו חזר לאוניברסיטה.
בשנת 2005 אוקלס עבר התקף לב קשה. לאחר שיקום הוא חזר ללמד באוניברסיטה. בשנת 2013 התגלה גידול סרטני ממנו אוקלס נפטר בשנת 2014.
על פעילות אוקלס קיבל עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, מדליות של נאס"א ועיטורים ממשלת הולנד. על שמו נקרא אסטרואיד 9496 Ockels.
ארדואינו
אַרְדוּאִינוֹ (מאיטלקית: Arduino) הוא מיקרו-בקר בעל מעגל מודפס יחיד (Single Board MicroController), עם סביבת פיתוח משולבת (IDE) ברישיון קוד פתוח, אשר מטרתה ליצור סביבה נוחה וזולה לפיתוח פרויקטים המשלבים תוכנה עם רכיבי אלקטרוניקה.
לארדואינו קהילת משתמשים גדולה ומדריכים מקוונים המסייעים להוריד את חסם הכניסה לתחום הפיתוח המשלב חומרה ותוכנה.
היסטוריה
ארדואינו החל כפרויקט לסטודנטים במכון לתכנון אינטראקציה, איווריאה, איטליה. השם "ארדואינו" הוא כשמו של בר באיווריאה, בו כמה ממייסדי הפרויקט נהגו להיפגש. הבר עצמו קרוי על שמו של ארדואין מאיוורה מרקיז איווריאה בין השנים 990-999 ומלך איטליה בין השנים 1002 עד 1014.
חומרה
רכיב החומרה העיקרי על המעגל המודפס של הארדואינו הוא מיקרובקר בן 8 סיביות מסדרת AVR של חברת ATMEL, אשר מריץ את התוכנה ומכיל זיכרון הבזק (Flash Memory) לאחסונה.
לארדואינו גרסאות חומרה שונות למטרות שונות. לדוגמה, ה-LilyPad הוא לוח ארדואינו בעיצוב דק הניתן לקיפול, וניתן לתופרו לתוך בגד.
המעגל המודפס מכיל בנוסף, כמעט תמיד:
תוכנה
סביבת הפיתוח של ארדואינו מאפשרת כתיבת תוכניות, הדרתן וצריבתן (Flashing) לארדואינו. שפת התכנות לארדואינו היא C או C++ או פייתון בגרסה מיוחדת, והסביבה מגיעה עם תוכניות דוגמה רבות, על מנת להקל על משתמשים חדשים. כמו כן, ניתן לשלוח פקודות לבקר וכן גם לבצע בקרה על פעולות שמתרחשות בזמן אמת {עם דיליי קטן}.
מפתח ארדואינו מתבקש לממש לפחות שתי פונקציות:
אחת מתוכניות הדוגמה של ארדואינו גורמת להבהוב של נורית LED המחוברת לפין מס' 13:
סביבת הפיתוח עצמה פותחה בשפת Java, וכך מתאפשרת הרצתה על מערכות הפעלה שונות כגון Windows, לינוקס, ו-OSX.
לוחות הרחבה
יצרנים שונים בנו לוחות הרחבה רבים לארדואינו (Arduino Shields) שמרחיבים את יכולותיו. את הלוחות מרכיבים על מערך הפינים של הארדואינו, וניתן אף להרכיב לוחות זה על גבי זה.
להלן מספר דוגמאות ללוחות הרחבה:
רישוי
תרשימי הבנייה של הארדואינו פתוחים ומוגנים ברישיון קוד פתוח. מותר לבנות ולמכור לוחות ארדואינו, ולכנותם 'תואמי ארדואינו'.
ברם, על מנת להשתמש במותג "Arduino", יש צורך לרכוש רישיון שהכנסותיו משמשות לקידום פרויקטי ארדואינו, ולעמוד בדרישות איכות.
בפועל, קיימים בשוק לוחות משני הסוגים הנ"ל.
רכיבים המתקשרים עם הארדואינו
יש מספר רב של רכיבים הנפוצים בין היתר בשימוש עם הארדואינו. הרכיבים הללו מאפשרים לבנות פרויקטים, לבצע ניסויים, לביצוע מדידות ועוד.
להלן מספר רכיבים לדוגמה:
שימושים לדוגמה
ישנם פרויקטים רבים ומגוונים שעשו שימוש בארדואינו.
להלן כמה דוגמאות:
טידורה
טידורה (אינדונזית: Tidore) הוא אי בקבוצת איי מאלוקו במזרח אינדונזיה, השוכן מערבית לאי הגדול יותר הלמהרה. קצהו הדרומי מורכב מחרוט אפר (סוג של הר געש) המתנשא לגובה של 1,730 מטרים מעל גובה פני הים. בצפון האי ניתן למצוא קלדרה, הנקראת סאבאלה, שבתוכה ניתן למצוא שני חרוטים געשיים קטנים. ביערות חי קוסקוס כחול-עין, יונק כיס קטן שאנדמי לאי זה ולאי טרנאטה השכן.בתקופה הקדם-קולוניאלית, הייתה סולטנות טידורה מרכז פוליטי וכלכלי חשוב באזור, ויריבה מרה של סולטנות טרנאטה השכנה, הנמצאת מצפונה.
היסטוריה
סולטאני טידורה שלטו על רוב החלק הדרומי של האלמאהרה, ובפרקי זמן מסוימים שלטו גם בבורו, אמבון וברוב האיים הקרובים לפפואה. טידורה כרתה ברית חלשה עם ספרד במאה ה-16, וספרד הקימה על האי מספר מבצרים. למרות אי האמון הדדי בין הטידורים והספרדים, הייתה נוכחותם של הספרדים עבור אנשי טידורה גורם מסייע בהתנגדותם לפלישות של אויביהם מטרנאטה, כמו גם ניסיונות ההשתלטות של ההולנדים שהקימו בסיס על טרנאטה.
ככל שהעוצמה הספרדית באזור התפוגגה לפני נסיגתם המלאה ממנו ב-1663, טידורה הפכה לאחת הסולטנויות העצמאיות ביותר באזור, והתנגדה לשלטון הישיר של חברת הודו המזרחית ההולנדית. דבר זה בלט במיוחד בתקופת שלטונו של הסולטאן סאיפודין (1657 – 1689), כאשר חצר הסולטאן ניצלה את התשלום ההולנדי עבור התבלינים על מנת לחזק את הקשרים המסורתיים עם תושבי הפריפריה של האי. כתוצאה מכך, הסולטאן זכה לכבוד בקרב אוכלוסיות רבות באי, וכמעט לא היה זקוק לסיוע צבאי הולנדי כדי לשמור על שלטונו, כפי שנעשה בטרנאטה.
טידורה נשארה סולטנות עצמאית, אך עם מעורבות הולנדית, עד לשלהי המאה ה-18. בדומה לטרנאטה, טידורה אפשרה לתוכנית ביעור התבלינים ההולנדית להמשיך בשטחה. תוכנית זאת, שנועדה לחזק את המונופול ההולנדי על סחר התבלינים באמצעות הגבלת ייצורם למספר מצומצם של מקומות, החלישה מאוד את טידורה ופגעה בשליטתה על השטחים ההיקפיים שלה.
הברוזאורוס
מאפיינים
ההברוזאורוס היה חבר במשפחת הסירניים, המאופיינים בנאוטניה (היעדר מוחלט של גפיים אחוריות ושל זימים חיצוניים הן כראשן והן כבוגר) והוא הסוג העתיק ביותר בקבוצה וגם הגדול ביותר, כאשר הוא הגיע לאורך של 1.6 מטר, דומה לאורך של סלמנדרת ענק מודרנית, לפי הערכה של חוליות הגב שלו שהגיעו לאורך של שני ס"מ. הוא כנראה התקיים על קרקעית של מים מתוקים והיה בעל מבנה לסתות ושיניים קשיחות מסודרות יחד בשורה, אשר הותאמו לאכילה של טרף קשה כמו סרטנים ורכיכות.
ישראלים זוכי פרסים בין-לאומיים
למרות גודל אוכלוסייתה הקטן יחסית, תרמה מדינת ישראל רבות למדע, לכלכלה, לאמנות ולתרבות בעולם. כחלק מהמנטליות הישראלית והגאווה הלאומית, ישנה התרגשות רבה בישראל בכל פעם שישראלי זוכה להצלחה בעולם, ובפרט כאשר הוא זוכה בפרס בין-לאומי יוקרתי. להלן רשימה (חלקית) של ישראלים שזכו בפרסים בין-לאומיים יוקרתיים.
מסיבת רווקות
בתרבות המערבית, מסיבת רווקות (באנגלית: Bachelorette party (ארצות הברית), Hen night (הממלכה המאוחדת, אירלנד ואוסטרליה) או Bridal shower) היא מסיבה הנערכת לכבוד כלה לפני נישואיה.
תוכני מסיבת הרווקות דומים לתכני מסיבת הרווקים, אשר שורשיה במנהג לפיו חבריו של החתן לעתיד ערכו לכבודו ארוחת ערב זמן קצר לפני חתונתו.
המשתתפות במסיבה הן בדרך כלל נשים בלבד, לרוב ממעגל החברות הקרובות ביותר של הכלה לעתיד. על אף שמה, אין חובה שכל החברות יהיו רווקות בעצמן.
היסטוריה
המנהג לערוך מסיבה לכבוד הכלה לעתיד קיים בתרבויות שונות. מסיבה שעיקרה קבלת מתנות מחברותיה של הכלה הייתה נהוגה בארצות הברית משנות ה-20 של המאה ה-20 ונקראה Bridal Shower הגרסה המערבית המודרנית הכוללת שתיית אלכוהול ותכנים מיניים התפתחה בעקבות המהפכה המינית של שנות ה-60, המשמעות התרבותית של מסיבת הרווקות קשורה במידה רבה לרמת השוויון בין המינים. מסיבות הרווקות היו נדירות יחסית לפחות עד שנות ה-90. בעשור הראשון של המאה ה-21 נסקה הפופולריות של מסיבת הרווקות וסקר שנערך בארצות הברית ב-2003 העלה כי 94% מהכלות היו מעוניינות במסיבה כזו.
ארצות הברית
המשתתפות במסיבה הן בדרך כלל נשים, לרוב רק החברות הקרובות ביותר של הכלה לעתיד, ולעיתים גם השושבינות (Bridesmaids).
לעיתים קרובות המסיבות נערכות בבתים פרטיים, בסגנון של מסיבת קוקטייל, המספק למשתתפות הזדמנויות לשוחח או לתת עצות אינטימיות לכלה לעתיד. ישנן מארחות המארגנות מסיבה בה האורחות נהנות מטיפולי ספא, שיעור בישול וכדומה. מסיבות מסוימות מתקיימות במקומות ציבוריים, כגון מסעדה או בר. ישנן גם מסיבות הכוללות טיולים ליעדים נבחרים כגון לאס וגאס. לעיתים תעדיף המארגנת לערוך פיקניק בשעות היום או טיול מאורגן במקום ארוחת ערב או בילוי לילי.
מסיבת רווקות כוללת לרוב שתייה לשוכרה וזוהי הזדמנות מיוחדת בה הנורמות החברתיות מאפשרות לנשים להשתכר בפומבי. צריכת האלכוהול המרובה מאפשרת שחרור ממוסכמות ועיסוק מוחצן במין באופן המזוהה סטראוטיפית עם גבריות. שתיית האלכוהול מאפשרת לכלה פריקת מתח במהלך התקופה הלחוצה של ההכנות לחתונה במהלכן היא אמורה להפגין אופטימיות ולא לבטא חרדות מהנישואין. עבור האורחות האלכוהול משחרר עכבות ומשמש כ"תרוץ" להצדקת התנהגות מינית משוחררת. חברות רבות בארצות הברית מוכרות מוצרים אשר מיועדים למסיבת רווקות, לרבות חבילות משחקים מיוחדות, הזמנות מודפסות, קישוטים ואביזרים נלווים. קיימים מאות אתרי אינטרנט המספקים "רעיונות" או "הצעות" עבור מסיבות הרווקות, בניסיון למכור את מוצריהם או שירותיהם.
באדי (כלב)
באדי (7 באוגוסט 1997 - 2 בינואר 2002) היה כלב חום מגזע לברדור רטריבר, שהיה בבעלות משפחת נשיאה ה-42 של ארצות הברית, ביל קלינטון, בתקופת נשיאותו.
ביוגרפיה
באדי נולד במזרח מדינת מרילנד שבארצות הברית באוגוסט 1997. בדצמבר של אותה שנה, אומץ באדי על ידי משפחת קלינטון ועבר לבית הלבן. באדי נקרא על שם דודו מדרגה שנייה של ביל קלינטון, הנרי אורן "באדי" גרישם, שנפטר חודשים ספורים קודם לכן. ביל קלינטון ציטט את דודו המנוח בתור מי שהשפיע רבות על חייו.
באדי וסוקס, החתול שהיה בבעלותה של משפחת קלינטון באותה עת, הופרדו זה מזה, מכיוון שסוקס לא הסתדר עם באדי. בשנת 2001, לאחר שעזב ביל קלינטון את הבית הלבן, המשיך באדי להתגורר אצל משפחת קלינטון, בעוד סוקס עבר לגור אצל מזכירתו של ביל קלינטון, בטי קורי.
ב-2 בינואר 2002 נדרס באדי על ידי מכונית, כאשר רדף בהנאה אחרי קבלן שעזב את בית משפחת קלינטון בניו יורק. משפחת קלינטון לא הייתה בביתה עת נדרס באדי. סוכני השירות החשאי של ארצות הברית מיהרו להביאו לבית חולים וטרינרי, שם נקבע מותו.
בתרבות
באדי כיכב בספר סוקס היקר, באדי היקר - מכתבי ילדים לחיות המחמד הנשיאותיות שנכתב על ידי הילרי קלינטון, ופורסם בשנת 1998. הספר כלל 50 מכתבים שנכתבו על ידי ילדים לסוקס ולבאדי, וכמו כן 80 תמונות שלהם.
חסד מופלא
חסד מופלא הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי עמוס גוטמן מ-1992. זה אחד הסרטים הישראליים הבודדים העוסקים במחלת האיידס. הסרט כולל פרטי ביוגרפיה מחייו של גוטמן, והיה סרטו האחרון לפני שנפטר מאיידס.
הפקה ופרסים
הסרט היה תחילה אומר להיות בן 50 דקות, אך אחר כך החליט גוטמן לצלם סרט באורך מלא. לאחר שסיים לכתוב את התסריט פנה לקרנות שונות, בראשם קרן הקולנוע הישראלי, אך נענה בסירוב ובמשך כשנה ניסה לגייס את התקציב. לבסוף משקיע פרטי שאהב את סרטיו הקודמים התגייס למימון הסרט.
באוקטובר 1991 הסתיים ליהוק הסרט צילומי הסרט החלו בסוף נובמבר 1991, עם תקציב בסך כמאה אלף דולר, לאחר שהתקבל גם מענק קטן מקרן יהושע רבינוביץ של עיריית תל אביב. צילומי הסרט נמשכו כחודש, אך אחר כך לא נותר תקציב לעריכת הסרט. באפריל 1992 הסכימה קרן הקולנוע לתת לסרט מענק כספי שאיפשר את סיום הפקתו. כדי להיכנס לתפקיד ערך השחקן שרון אלכסנדר בדיקת איידס.
ביולי 1992 זכה הסרט ב"פרס וולג'ין" בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בקטגוריית הסרט העלילתי באורך מלא.
באוקטובר 1992 זכה הסרט בפרס הכסף לסרט זר בפסטיבל הסרטים בולנסיה, ספרד.
בדצמבר 1992 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים של לונדון וזכה לביקורות נלהבות.
ביוני 1993 נערכה לסרט הקרנת בכורה אמריקאית בפסטיבל הסרטים פריימליין בסן פרנסיסקו.
עלילת הסרט
יונתן הוא בחור צעיר ותמים המתגורר בתל אביב ועובד כמשגיח בבית הילדים שמנהלת אמו, לאחר שעזב את בית משפחתו במושב. הוא חי בדירה שכורה ונאלץ להשגיח מדי פעם על אחותו הצעירה, פריקית שובבה המבלה עם צעירים ערבים. אהובו מיקי, החייל שלמענו יונתן עבר לתל אביב, אינו נאמן לו ולא מעוניין ממש בחיי זוגיות יציבים וקבועים.
בהמשך יונתן פוגש בתומאס, גבר חולה איידס שגר בניו יורק ובא לביקור מולדת בבית אמו וסבתו, המתגוררות בבניין של יונתן. יונתן מתאהב בתומאס ורוצה לבלות עמו את זמנו. אמו של תומאס היא תופרת מופנמת וקשת-יום שחיה עם אמה, קשישה קנטרנית וצינית המרבה לרדות בבתה. (דמות משנה מעניינת בסרט היא הלקוחה הקבועה של האם, רומנייה צבעונית, קאמפית וגרוטסקית, הסוגדת ליופי נעוריה שחלף מזמן ומעוניינת שאהובה לשעבר מהתיכון יחזור לזרועותיה). בין יונתן לתומאס מתפתח רומן קצר לא ממומש במלואו, לאור התנגדותו המתמשכת של תומאס, המסתיר את מחלתו הסופנית מהסובבים אותו וחושש לפגוע ביונתן הצעיר. לבסוף, חוזר תומאס לניו יורק ומשאיר את יונתן עם תקווה גדולה לראותו שוב, אך ידיעה כי דבר זה לא יתממש ככל הנראה. תומאס נפטר בניו יורק מספר שנים לאחר מכן.
משמעות ודמויות
יונתן מתואר בסרט כבחור רגיש הלוקח ללב את בגידותיו של חברו מיקי. לשניהם, הן למיקי והן ליונתן, יש יחסים מעורערים ומפותלים עם אימהותיהם: ליונתן אמא מוחצנת והיפית שהזניחה מעט את גידול ילדיה על חשבון חייה שלה, ואילו אמו של מיקי היא אשת חברה מוקפדת ומגונדרת שלא מקבלת את היותו הומוסקסואל ומנסה בכל דרך אפשרית "לגמול" אותו מאורח חייו הפרוע, דבר שכמעט מביא לאסון, אחרי שמיקי מנסה להתאבד בעקבות מעשה פזיז ולא אחראי של אמו הנוקשה.
יונתן ותומאס גם הם דומים: בבדידותם התהומית בתל אביב של שנות ה-80, שניהם מחפשים אהבה, חום ושייכות בעיר הגדולה והמנוכרת, שאז עוד רחוקה למדי מלהיות מפלט הומוסקסואלי. הסרט מתאר נושאים רגישים ושנויים במחלוקת באופן מאוד עדין ומרומז. כך, אין מדברים בו על איידס באופן ישיר וכלל לא מראים יחסי מין הומוסקסואליים. מחלתו של תומאס רק נרמזת מהתרופות שהוא לוקח, מכאביו ומהזהירות שהוא נוקט כלפי יונתן כדי שלא להדביקו. הוא מסתיר את מחלתו מכל סובביו. אין אנו יודעים אף אם יונתן מודע למחלתו של אהובו, אך הדבר נרמז באחת משיחותיהם, בו יונתן אומר שאינו רוצה להתרגל למה שלא יהיה שלו תמיד. את בדידותם וכאבם של חולי האיידס תיאר במאי הסרט, עמוס גוטמן, באחד מראיונותיו האחרונים: "אין דבר נורא יותר מלהבין שאנשים מתרחקים ממך. הצד החברתי הוא הקשה במיוחד. רובנו לא מספרים וחיים בבדידות נוראה, בלי שום חשק להיכרויות חדשות, ידידויות ואהבה". למרות זאת, כשיונתן ותומאס נפגשים ומתאהבים, הם מעניקים זה לזה חסד מופלא: אהבה כנה ואמיתית שאינה יכולה להתממש באופן פיזי, מה שהופך אותה לטהורה יותר. עבור תומאס, זהו כנראה גם החסד האחרון לו הוא זוכה טרם פטירתו, ועבור יונתן זהו שיעור חשוב על אהבה, מסירות וזוגיות.
אמו המופנמת של תומאס, יהודית (רבקה מיכאלי בתפקיד דרמטי שזכתה עליו לביקורות מהללות), שנראה כי היא אישה כנועה הנאבקת למען פרנסתה, עוסקת בטיפול באמה הזקנה ואינה מודעת למתרחש אצל בנה, מגלה את סגור לבה לאמה באחת הסצנות המרגשות בסרט, כי היא אינה יודעת מה לעשות לנוכח מחלתו של תומאס וכי אולי יש תרופות חדשות למחלה הזו. כך, באיפוק רב ובעידון מתמשך, היא מגלה חוכמה, רכות ודאגה של אם, באופן כה שונה משתי האמהות המוחצנות המופיעות בסרט, אלה של יונתן ושל מיקי, וגם מאמה שלה.
צוות הסרט
עם חברי הצוות שעמל על הסרט נמנו, בין היתר, אנשי תעשייה שהפכו ברבות הזמן לאנשי מקצוע מוכשרים בתחומם, כגון: אמנון זלאיט, שצילם סרטים רבים: "זהר", "סיפורי תל אביב", "בלדה לאביב הבוכה"; עינת גלזר-זרחין, שזכתה במספר הרב ביותר של פרסי אופיר לעריכת סרט; אודי ירושלמי, שהפך למפיק מצליח, שהפיק בין היתר את הסרטים "חתונה מאוחרת" ו"מתנה משמיים"; דרור שאול, שביים את הקומדיות "מבצע סבתא" ו"סימה וקנין מכשפה" ואת הדרמה זוכת הפרסים "אדמה משוגעת"; ושמוליק מעוז, שלימים ביים את הסרט "לבנון", שזכה בפרסים ולביקורות טובות.
רכס אינג'ניקה
רכס אינג'ניקה (באנגלית:  Ingenika Range) הוא רכס הרים המהווה תת-רכס של רכסי סוואנל, בהרי אומינקה בצפון פרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
שטח הרכס 1,006 קמ"ר, גובהו 1,859 מטרים מעל פני הים, והוא ממוקם דרומית לנהר אינג'ניקה.
שם הרכס אומץ רשמית ב-23 באפריל 1940.
לקריאה נוספת
Peter Laznicka, Empirical Metallogeny: Depositional Environments, Lithologic Associations and Methalic Ores, Part A, p. 362
ניקולס פנל
ניקולס פנל (באנגלית: Nicholas Pennell; 19 בנובמבר 1938 - 22 בפברואר 1995) היה שחקן אנגלי, שהופיע בקולנוע ובטלוויזיה בשנות השישים של המאה העשרים. פנל היגר לסטרטפורד באונטריו שבקנדה שם היה תומך נאמן של פסטיבל סטרטפורד.
ביוגרפיה
פנל נולד בבריקסהם שבמחוז דבון באנגליה. הוא למד באולהאלוס קולג' בעיר ליים רג'יס. את הכשרתו המקצועית רכש באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). אחר כך החל להופיע בתיאטרון רפרטוארי. בטלוויזיה שיחק בסדרות "המלאך", "The Flaxton Boys", "ההגדה לבית פורסייט" בתפקיד מייקל מונט, ובשישה פרקים בסדרה "דוקטור הו" בסיפור בשם "Colony in Space".
בקולנוע הופיע פנל בתפקיד בדפורד בסרט "איזדורה" (1968), ובסרט "Only When I Larf" בתפקיד ספנסר. ב-1969 גילם טייס בחיל האוויר המלכותי בסרט "הקרב על בריטניה". ב-1971 שיחק בתפקיד ג'וליאן בסרט "Mr. Forbush and the Penguins".
ב-1972 הצטרף פנל ללהקת התיאטרון של פסטיבל סטרטפורד. בעונה הראשונה שיחק בתפקיד אורלנדו במחזה "כטוב בעיניכם" לצדה של קרול שלי שגילמה את רוזלינד. בשנה לאחר מכן חזר לככב בתפקיד פריקלס בהפקה של 1973 בעיצובו של לזלי הארי ובבימויו של ג'ין גסקון.
כשרובין פיליפס מונה למנהל אמנותי ב-1975, הוא מצא שם פנים מוכרות. השניים עבדו יחד בסרט הטלוויזיה "דייוויד קופרפילד" משנת 1969, ופיליפס הופיע גם בסדרה "ההגדה לבית פורסייט". פיליפס גייס את פנל ללהקתו הצעירה ובה הופיע במחזה "קומדיה של טעויות" וב"שני אדונים מוורונה". ב-1976 שיחק פנל במחזות "המלט" ו"הסערה".
פנל היה חבר בולט בלהקה ומלא התלהבות מהפסטיבל. משחק במחזות שייקספירים הפך לייעוד שלו. ב-24 עונות הוא הופיע במגוון רחב של תפקידים החל מסטפנו במחזה "הסערה", יאגו, ריצ'רד השני, השוטה במחזה "המלך ליר", ססון במחזה "Not About Heroes" וכלה במלך ג'ון.
DVD בהשתתפותו של פנל עם המחזה "הלילה השנים עשר" (1986) מאת שייקספיר, יצא לאור בהוצאת CBC Home Video. הדיסק מבוסס על הפקה משנת 1985 של פסטיבל שייקספיר סטרטפורד.
חיים אישיים
פנל נפטר ב-22 בפברואר 1995 מסרטן הלימפה בגיל 56.
מעט ידוע על חייו הפרטיים פרט להיותו הומוסקסואל. ב-2005 פורסמה ביוגרפיה שלו מאת מרי ז. מהאר.
עיצורים כפופים
עיצורים כפופים (באנגלית: Retroflex) הם עיצורים הנחתכים בין האזור שבין המכתש לבין קצה החלק הקדמי של הלשון כאשר הלשון מוטה אחורנית. ניתן למצוא עיצורים כפופים בשפות הודו אריות, שוודית, נורווגית, מנדרינית. באלפבית הפונטי הבינלאומי מצוינים העיצורים הכפופים באמצעות סימני הבסיס של העיצורים המכתשיים המקבילים עם קרס תחתון הפונה ימינה.
ולרי פאנוב
ולרי פאנוב (בשמו המלא ברוסית: ולרי מטבייביץ' פאנוב Валерий Матвеевич Панов, שמו בלידה ולרי שולמן, נולד ב-12 במרץ 1938 בויטבסק, אז בברית המועצות) הוא רקדן בלט וכוראוגרף יהודי רוסי-ישראלי, יליד בלארוס.
ילדותו ושנות לימודיו
ולרי פאנוב נולד בשנת 1938 בוויטבסק, בלארוס, אז רפובליקה במסגרת ברית המועצות. הוא למד בבית הספר לבלט ע"ש אגריפינה וגאנובה בלנינגרד (בימינו האקדמיה הרוסית לבלט "וגאנובה" בפטרבורג). למד גם במוסקבה, וסיים את לימודיו בשנת 1957 בלנינגרד.
הקריירה ברוסיה
פאנוב רקד בשנים 1957–1964 בלהקת הבלט של התיאטרון מאלי בלנינגרד (בימינו "תיאטרון מיכאילובסקי" בסנקט פטרבורג), בה יצר תפקידים בבלטים "בלדת האהבה" בכוריאוגרפיה של לופוחוב (1959), "דפניס וכלואה" ו"בולרו" לפי הכוריאוגרפיה של דוויטשווילי (1960), ו"פטרושקה" (1961), "אורפאוס" (התפקיד הראשי) (1962) ו"הגברת והחוליגן" (1962) לפי הכוריאוגרפיה של בויארסקי.
בשנת 1964 הצטרף פאנוב ללהקת הבלט של תיאטרון קירוב, (הנקרא שוב בימינו "תיאטרון מריאינסקי"), בה נשאר עד שנת 1972. בלהקה זו הוא ביצע בבכורה תפקידים לפי יצירתו של יאקובסון בבלט "עולם הנפלאות" (1967), לפי הכוריאוגרפיה של וינוגרדוב - ב "גוריאנקה" (1968), התפקיד הראשי ב"המלט" לפי הכוריאוגרפיה של סרגייב, (1970), "בריאת העולם" לפי הכוריאוגרפיה של קסטקינה ווסיליוב (1971).
יציאתו את ברית המועצות
בשנת 1972 ביקשו, הוא ואשתו השנייה - רקדנית הבלט גלינה רגוזינה פאנובה - רשות לעלות לישראל. השלטונות הגיבו על הבקשה בזעם: בני הזוג פוטרו מלהקת קירוב ונמנע מהם לעבוד במקצועם במשך שנתיים, כשפאנוב עצמו נאסר לזמן קצר באשמת "חוליגניזם". אמנים במערב, לרבות סר לורנס אוליבייה, פנו לשלטונות הסובייטיים בדרישה להרשות לזוג לצאת את ברית המועצות. גם בתקשורת בארצות הברית פורסמה דרישה שברית המועצות תרשה לו לעלות לישראל. במרץ 1974, בעת ביקור הנרי קיסינג'ר במוסקבה, לא הורשה פאנוב לצאת מהבית בו שהה בעיר. ב-1974 פאנוב ואשתו קיבלו אשרת יציאה, וביוני 1974 עלו לישראל ונתקבלו לפגישה עם שר החינוך. בישראל הופיעו בני הזוג במופעים רבים יחדיו. הם רקדו בשנים 1974–1977 עם להקת בת שבע ובת דור.
פעילותו ככוריאוגרף
בשנים 1977–1983 היה פאנוב כוריאוגרף וסולן בבלט האופרה של ברלין. שם הוא יצר כוריאוגרפיות לבלטים "סינדרלה" של סרגיי פרוקופייב, פולחן האביב של איגור סטרווינסקי, "האידיוט", מלחמה ושלום מאת סרגיי פרוקופייב. כמו כן הפיק את הבלט של קוזלאייב,"לב ההר" בבלט סן פרנסיסקו (1976), שחרזאדה של מיכאיל פוקין לפי מוזיקה של רימסקי קורסקוב והבלט פטרושקה של סטרווינסקי עם להקת האופרה הממלכתית של וינה (1981), "שלוש אחיות" עם להקת הבלט המלכותית השוודית (1983),ו"המלט" על מוזיקה מאת דמיטרי שוסטקוביץ' עם הבלט הלאומי הנורווגי (1984). בשנים 1984–1986 היה פאנוב מנהל אמנותי של להקת הבלט המלכותית של פלנדריה, איתה יצר מופעים של רומיאו ויוליה מאת פרוקובייב ו"תנועות". בשנת 1988 יצר כוריאוגרפיה ל"קלאופטרה" למופע של הבלט הממלכתי של איסטנבול.
בשנים 1983–1984 החליפה אשתו, גלינה פאנובה, את נטליה מאקארובה בתיאטרון ברודוויי בחידוש המופע On Your Toes שזיכה בעבר את מאקארובה בפרס טוני.
בשנת 1993 הקימו בני הזוג פאנוב להקת בלט במרכז לאמנויות באשדוד. ב-1998 יחד עם אשתו השלישית אילנה אלינה, הקים פאנוב את תיאטרון לבלט "פאנוב" באשדוד, אותו הוא מנהל עד היום.
חייו הפרטיים
פאנוב היה נשוי שלוש פעמים: לליה פטרובנה, איתה התחתן בניגוד לרצון הוריו, ואחר כך - גלינה - איתה היה נשוי 27 שנה ונאבק על זכותו לעלות לישראל, ובשנים 1998–2009 לאילנה אלינה. אילנה פאנוב הקימה יחד איתו את התיאטרון לבלט על שם פאנוב באשדוד. אילנה פאנוב שמה קץ לחייה בשנת 2009 על ידי קפיצה מהקומה ה-20 אחרי שעברה ניתוח לב ולקתה במצב דיכאוני. לפאנוב שלושה בנים, מכל אחת מנשותיו.
ויליאם הארווי
ויליאם הארווי (באנגלית: William Harvey; 1 באפריל 1578 - 3 ביוני 1657), רופא אנגלי שתרם להבנת מחזור הדם.
חייו
הארווי נולד בפוקסטון שבאנגליה, אביו היה סוחר. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת פדובה. היה תלמידו המצטיין של פרופ' ג'ירולמו פבריציו איש אקווהפנדנטה. בעת שהותו בפדובה נחשף לתאוריות המדעיות של גלילאו, ופיתח גישה מדעית למחקר. לפי גישה זו יש לפקפק בכל הנחה עד שנמצאו הוכחות לנכונותה, ולחפש את הסיבה והתוצאה של הדברים. גישה זו לא הייתה נהוגה תמיד עד לזמנו של הארווי, בנוגע למחקר רפואי.
הארווי לא גילה את קיומם של הנימים, המקשרים בין העורקים והוורידים, ואי לכך התאוריה שלו הייתה מעט חסרה, עד להשלמתה בשנת 1661 על ידי מרצ'לו מלפיגי שגילה את קיומם של הנימים.
להארווי הייתה תרומה חשובה נוספת למדע הרפואה, בתחום האמבריולוגיה (התפתחות העובר). הוא העלה לראשונה באחד מספריו את הרעיון כי האדם אינו נוצר בשלמותו בתור עובר ומוסיף לגדול לאורך ההיריון, אלא כי האיברים בגוף האדם מתפתחים בהדרגה לאורך תקופת ההיריון.
תומאס ודג'ווד
תומאס ודג'ווד (באנגלית: Thomas Wedgwood; 14 במאי 1771 – 10 ביולי 1805), צלם בריטי. היה, ביחד עם האמפרי דייווי, מראשוני נסייני הצילום.
ביוגרפיה
ודג'ווד לא התחתן ולא היו לו ילדים. הביוגרף שלו העיר כי "לא נמצאו מכתבים או עדויות מהמשפחה לכך שהוא היה בקשר רומנטי כלשהו עם אישה."
מחקרו בצילום
לזכותו של ודג'ווד נזקפת תרומה משמעותית לטכנולוגיה, על היותו הראשון שפיתח שיטה להעתקת תמונה למדיה קבועה באמצעים כימיים.
לא ידוע בדיוק באיזו תקופה ביצע את ניסוייו, אך ידוע שייעץ לג'יימס ואט על תהליך הצילום בערך בשנת 1790. ואט כתב לודג'ווד:
בערך ב-1790 המציא ודג'ווד שיטה שמבוצעת בעזרת כתמים כימיים שיוצרים צללית של האובייקט, בעזרת כיסוי הנייר בכסף חנקתי, וחשיפת הנייר, עם האובייקט כלפי מעלה, אל אור טבעי, ואחר כך לשמר בחדר חושך. ביסוס תהליך זה, שניתן לחזור עליו, היווה את תחילת הצילום כפי שהוא מוכר כיום. בכך הפך ודג'ווד לאחד הנסיינים הראשונים בצילום, ולראשון שראוי לתואר "צלם".
ודג'ווד פגש בכימאי צעיר בשם האמפרי דייווי במרפאה פנאוטמית בבריסטול, בזמן שוודג'ווד שהה שם בגין מחלת השחפת. דייווי כתב עבור ודג'ווד עבודה שמסכמת את מחקריו. העבודה פורסמה בעיתון של המכון המלכותי של בריטניה הגדולה, ונקראה "דין וחשבון על שיטת ההעתקת ציורים לזכוכית, באמצעות אור על כסף חנקתי. הומצא על ידי ת. ודג'ווד הנכבד." המאמר תיאר את פרטי התהליך וההישגים של ודג'ווד, אך העיתון לא היה באותה עת נפוץ כפי שהוא כיום. באותו זמן המגזין היה נייר קטן אשר היה מודפס מעת לעת, וסיפר בעיקר על מחקרים חדשים בתחום התינוקות, ומתוך הקהל המצומצם שקרא את העיתון, מעטים אף יותר היו אנשים בעלי השפעה.
עם זאת, עבודתו של ודג'ווד הגיעה לאוזניהם של כימאים אחרים. דייוויד ברוסטר, שהיה מאוחר יותר חבר קרוב של ויליאם הנרי פוקס טלבוט, חקר גם הוא את הנושא. המחקרים החלו להניב תוצאות יותר ויותר מפותחות, כשכולם מבוססים על הידע הראשוני שהציע ודג'ווד.
ישעי
ישעי הוא מושב בהרי יהודה, מושב חקלאי בהרי יהודה, סמוך לתל בית שמש ולקיבוץ צרעה, מייסודו של הפועל המזרחי.
מקור השם
מקור שמו – הפסוק, כמו גם על שמו של ישעי משבט יהודה, אשר מוזכר במקרא בסמוך לנחם ולזנוח (שגם על שמם קרויים מושבים בסביבות בית שמש) -.
אודות המושב
המושב נוסד בכ"ז בתמוז ה'תש"י - 12 ביולי 1950, על ידי עולים מתימן (חלקם מבלאדנס, חלקם מצנעא ורובם מבני אל חודייג׳ה).
עד היום לא השתנה צביונו העדתי של המושב, ורוב התושבים הם בני העדה התימנית, ושומרי מצוות.
המושב מתמחה בחקלאות מודרנית ואורגנית. כלכלת בני המושב התבססה בעבר על מטעי אבוקדו רבים, גידול פטם וגידולי שדה, אולם כיום רובם הגדול של המשקים אינם מתפרנסים מחקלאות. תושבים רבים משכירים יחידות דיור במושב. רוב התושבים מתפרנסים כיום מעבודות חוץ. במושב יש כמה בריכות שחיה פרטיות, פינות חי פעילות, ומספר עסקים.
קומץ קטן מתושבי המושב גויס להפקת סרט ישראלי על עליית יהודי תימן לישראל בסוף המאה ה-19, חלקם אף גילם תפקיד של הילד שלום בגילאים שונים כחלק מצוות שחקני הסרט רימון הזהב (עמרם וגילאור מרדכי) שצולם במרביתו באתר סמוך בית ג׳מאל.
במושב שישה בתי כנסת, שניים מהם מופעלים במהלך היום ככולל.
המושב עצמו הוא בעל שטחים המעובדים על ידי ארגון "הפלחה", כ-1,000 דונם, כ-1,000 דונם פרדסים וכ-210 דונם של כרמי זיתים, חלקם הגדול למאכל (ברנע ) ובחלקם הקטן סורי משובח ממנו מופק שמן העולה באיכותו פי כמה על פני השמן המפורסם של בית ג׳אלא. (כרגע הכרמים בתהליך שיקום)
ישנם גם הדסים ומטע של אתרוג תימני.
מעל למושב, בשטח שנועד להרחבה, נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת אם-ג'נה", המזוהה עם העיר המקראית עין גנים שבשפלת יהודה. כמו כן, בסמוך למושב נמצא אתר העתיקות באר לימון. (האתר עבר השחתה ערב ראש חודש שבט ה׳תשע"ב על ידי כנופיית ב"מ שחיפשו מטמון זהב החבוי במבנה על פי אגדה שעברה במשפחה מדור דור)
בסוף שנת 2015 החלה להיבנות ההרחבה במושב. בתחילת ספטמבר 2016 הסתיים שלב פיתוח ההרחבה ונמסר לרוכשים שרובם הם בני המושב. בשנת 2017 החלו במושב עבודות נרחבות לשיפור התשתיות, שלא טופלו משנות ה-50.
הטבע במושב
את המושב חוצה נחל ישעי, תחת שני גשרים. נחל המוכר כאכזב אך לאחרונה התגלתה זרימת מים גם בקיץ ולאחר שנלקחו בדיקות מעבדה התגלה שמדובר במי תהום נקיים.
לאחר שהתגלו יתושי נמר אסיאתי ואנופלס הנושאים בגופם את נגיף קדחת הנילוס המערבי, הוחלט להילחם בהם בלוחמה ביולוגית טבעית ופוזרו עשרות אלפי דגיגים הנזונים מיתושים צעירים ובוגרים בנחל ישעי וצרעה. בתחילת החורף עם ראשית הזרימה בנחל, מתרבים בו הצפרדעים, ונצפו בו גם צבי נחל, אשר הגיעו מנחל צרעה. בעקבות הצפרדעים והשלשולים, מגיעות להקות קעקים ואנפות, השוכנות בו מדי סתיו. במתחם הפנימי בין שני הכבישים העיקריים, שטח בר ומטעים. באזור זה ישנה להקת תנים גדולה, הנמצאת תחת בקרת רשות הטבע והגנים. במושב נצפו נמיות, שועלים ולעיתים נדירות יותר צבועים. ישנה אוכלוסייה קבועה של תנשמות, בזים, וכן חיוויאים.
בכרם הזיתים שבמרכז המושב ישנו קינון מסיבי של חוחיות. החסידות עוצרות על גגות הכפר, במעופן מאירופה לאפריקה ובחזרה. ליד הלולים יש ריבוי עכברושים ובעקבותיהם נצפו נחשים שונים. מיני צמחים רבים תועדו באזור ישעי, וביניהם אירוס מצוי, רקפות, פעמונית קיפחת, כמו כן תועדה צמיחת דודאי רפואי שהוזכר בספר בראשית ועד לא מזמן שיח אטד מרשים. (לצערנו הוא נכרת בשגגה במסגרת עבודות הפיתוח) שיח אטד זה שכן במזרח המושב צמוד לתל בית שמש ומוזכר במשל יותם.
מאיה ערוסי
בין הישגיה הבולטים: מקום שני בטורניר קדם אולימפי בבאקו שבאזרבייג'ן (קריטריון כניסה לאולימפיאדת אתונה).
17 (שיר של בן ושלמה ארצי)
17 הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי בן ארצי בהשתתפות שלמה ארצי (אביו של בן ארצי). הוא יצא לאור במרץ 1998, על ידי חברת התקליטים הליקון. את השיר כתב והלחין בן ארצי ועיבדו ארצי ואבנר חודורוב.
השיר נכלל באלבום הבכורה של בן ארצי, "חיים משל עצמי". הוא הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־29 במרץ 1998, וב־5 באפריל 1998 נכנס ישר למקום הראשון במצעד. השיר שהה בפסגת המצעד חמישה שבועות רצופים, ובסך הכול צעד 11 שבועות, עד ה-28 ביוני 1998. גם במצעד השנתי תשנ"ח (1998) של התחנה הוא זכה להצלחה רבה, ודורג במקום הרביעי. בן ארצי זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד זה.
צבי ובר
הרב רפאל צבי ובר (נולד בכ"ח בטבת ה'תש"ו, 1 בינואר 1946) הוא רב הקהילה החרדית ליטאית בשכונת נווה יעקב בירושלים וחבר בד"ץ שארית ישראל.
קורות חייו
נולד בשנת 1946 בברטיסלבה שבצ'כוסלובקיה, ליוסף ושיינדל (שרה) ובר. בשנת 1949 עלה עם הוריו לישראל. בילדותו גר בתל אביב ולאחר מכן בבני ברק. הוא למד בישיבת היישוב החדש בתל אביב, ולאחר מכן בישיבת פוניבז' וישיבת גרודנא. בסוף שנות ה-60 נישא לחנה רבקה, בתו של הרב חיים יוסף יעקובוביץ, שהיה מראשי ישיבת קול תורה.
לאחר נישואיו התגורר בשכונת בית וגן ולמד כשנתיים בישיבת בריסק. בתחילת שנות ה-80 לאחר שהוסמך מו"צ רבים מבני השכונה היו משחרים לפתחו בשאלות הלכתיות. לאחר מכן כיהן כראש כולל במספר כוללים, בשכונת בית וגן, במרכז העיר, גבעת משה, וכיום בשכונת נווה יעקב. באמצע שנות השמונים נקרא לכהן כרב הקהילה החרדית בשכונת נווה יעקב בירושלים. באותה עת הקהילה החרדית הייתה קטנה ובאזור מצומצם בשכונה, ונקראה קריית קמניץ. בתחילת שנות התשעים החלה להיבנות בסמוך לקריית קמניץ, במזרח נווה יעקב, שכונה חרדית גדולה, והרב ובר משמש גם בה כרב הקהילה האשכנזית. באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 החל גם חלקה המערבי של השכונה להתחרד. במשך מספר שנים שימש כדיין בבית הדין לממונות של המועצה הדתית בירושלים.
משפחתו
לרב ובר 16 ילדים. גיסיו הם הרב יצחק יחיאל יעקובוביץ, שהיה רבה של הרצליה; הרב אורי קלרמן, שהיה מראשי ישיבת כנסת חזקיהו; הרב אברהם ארלנגר, מראשי ישיבת קול תורה והרב אברהם עמרם קוך המכונה הצדיק מחיפה. בנו הרב אליהו ובר הוא ראש ישיבת "הר הבית".
קים יו-נה
קים יון-אה בקוריאנית:김연아; באנגלית: Yuna Kim;, הידועה גם בתור יונה קים בסדר שם מערבי, היא מחליקה אומנותית דרום קוריאנית בעבר. קים היא אלופה אולימפית (ונקובר 2010), סגנית אלופה אולימפית (סוצ'י 2014), פעמיים אלופת העולם (2009 ו-2013), ואלופת תחרות ארבע היבשות לשנת 2009. כמו כן, זכתה שלוש פעמים בגמר הגרנד פרי להחלקה אומנותית, הייתה אלופת העולם לצעירים לשנת 2006, זכתה בגמר הגרנד פרי לצעירים בעונת 2005–2006, והייתה האלופה הדרום-קוריאנית שש פעמים.
קריירה
קים יון-אה נולדה בבוצ׳ון. בהיותה בת 6, עברה משפחתה להתגורר בעיר גונפו, פרובינצת קיונגי. יון-אה החלה להחליק על הקרח בגיל 7 בהדרכת אמה.
בשנת 2003, בגיל 12, זכתה באליפות קוריאה הדרומית להחלקה אומנותית, והייתה לזוכה הצעירה ביותר בתחרות.
לפני עונת 2006–2007 שהייתה לעונת הבוגרים הראשונה שלה, יו-נה עברה להתגורר בטורונטו, קנדה. המחליק לשעבר מקנדה, בריאן אורסר, זוכה מדליית הכסף באולימפיאדות החורף 1984 ו-1988 היה מאמנה בשנים 2007–2010.
קים היא המחליקה הדרום קוריאנית הראשונה שזכתה במדליה באירוע של איגוד ההחלקה הבינלאומי. היא אחת מהספורטאיות ומהדמויות הציבוריות המזוהות ביותר בקוריאה הדרומית, ונחשבת לאחת המחליקות האומנותיות הטובות ביותר בהיסטוריה.