cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטון טאון
היסטוריה
ההכרה בצורך לשמר את המבנים הישנים הביאה את הממשלה להקים בשנת 1986 את הרשות לשימור ולפיתוח סטון טאון (STCDA). ב-1989 הכריזה הממשלה על סטון טאון כולה כעל אזור לשימור, והוטלו הגבלות על בניית מבנים חדשים ועל בנייה לגובה. בשנת 2000 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
הנמל
נמל המים העמוקים נחנך באוגוסט 1925. אבני הבניין ששימשו להקמתו הובאו מצ'וּקְוָואנִי שבצפון האי באמצעות רכבת קלה שנסעה לאורך החוף. לצד ספינות מטען, קווים סדירים של מעבורות מקשרים את סטון טאון עם דאר א-סלאם, פמבה ועם מומבסה שבקניה. בתוך מתחם הנמל רציף קטן יותר, המיועד לסירות ד'או (dhow). סירות אלה שימשו את תושבי זנזיבר במשך מאות שנים, ובעבר הפליגו בהן הסוחרים לארצות ערב ולהודו. כיום תנועת הסירות היא בעיקר לכיוון דאר א-סלאם.
הדלתות המגולפות
לפי המסורת הזנזיברית, דלתות הבתים מעידות על שוכניהם, ועל כן מיוחסת להן חשיבות רבה. חשיבות זו באה לידי ביטוי בכך שבבנייה המסורתית, נבנית קודם כל הדלת, ורק אחר כך הקירות הסובבים אותה. בזמן שבו עומדת הדלת בשיממונה, יכולים עוברי האורח לבחון את גודלה ואת משקלה של הדלת, וכך לעמוד על עושרם של בני הבית שעתיד לקום.
מלבד גודלה של הדלת, גם לעיצובה משמעות רבה. הגילופים בדלתות מייצגים את אמונותיו, רגשותיו ושאיפותיו של בעל הבית. ככל שהפרטים בדלת רבים יותר, הדבר מעיד על השכלתו של בעל הבית, ועל הערכתו למדע ולאמנות.
האלמנטים העיצוביים של הדלתות, שאותם ניתן למצוא במקומות נוספים בחופה המזרחי של אפריקה, הושפעו מהסוחרים ההודים, הפרסים והערבים שפעלו באזור. ככלל, הדלתות המושפעות מהסגנונות הפרסי והעומאני מעוטרות בקישוטים מורכבים ומליציים יותר, ובדרך כלל יש מעליהן קשת עליה מצוין תאריך הבנייה, שם בעל הבית ופסוק מהקוראן. ידיות הדלתות עשויות בדרך כלל פליז. לעומתן הדלתות ההודיות פשוטות יותר. הן מלבניות ואינן בנויות תחת קשת. פיתוחי העץ שבהן מצועצעים פחות, ודומים במראם לאלה שנמצאים במערב הודו.
אלמנטים נוספים הנמצאים במרבית הדלתות כוללים בליטות פליז, שלפי המסורת נועדו למנוע מפילים לשבור אותן, אם כי ככל הנראה מעולם לא היו פילים בזנזיבר, והדבר נועד לקישוט. בנוסף, ברוב הדלתות מגולפת שרשרת, שמסמלת את ההגנה על דיירי הבית מפני פריצות, מזל רע ואסונות אחרים. על חלק מהדלתות מגולף פרח הלוטוס, שמסמל פוריות לפי המסורת המצרית או שלום ושלווה לפי המסורת ההודית. גם דגים הם סמל לפוריות. צורות נפוצות נוספות הן אריות, טווסים, ציפורנים ותבלינים.
הדלתות נבנו בעיקר מלחמן ומעץ פרי-הג'ק המקומיים או מטיק שיובא מהודו. עצים אלה חזקים במיוחד, ועמידים יחסית בפני טרמיטים ועובש. רבות מהדלתות בסטון טאון מחזיקות מעמד כבר למעלה מ-150 שנים.
הפנמה
הפנמה היא פעולה הטמעת המידע לצורך התגבשותו בזיכרון לטווח ארוך, המורכב מהזיכרון הרגשי ומהזיכרון המילולי השכלי, וקישורם לנתונים מופנמים נוספים כאשר גם רגש מוגדר כנתון. כתוצאה מתהליך זה מתאפשרת שליפה עתידית של המידע שהופנם במקרה הצורך.
תהליך החינוך נשען על יכולת ההפנמה של האדם. בהקשר זה, הדידקטיקה שהיא ענף משנה של הפדגוגיה, עוסקת בפיתוח גישות ושיטות הוראה אשר יובילו להפנמה מרבית של חומר הלימוד בקרב התלמידים.
אחד הגורמים המשפיעים על תהליך ההפנמה הוא הסכמה. הסכמה מתפקדת כמסנן עבור מנגנון הקשב, כך שמתוך שלל הגירויים בסביבה, האדם בדרך כלל ישים לב רק למידע שתואם את הסכמה שברשותו. כתוצאה מכך קל יותר לזכור מידע שתואם את הסכמות ממידע שאינו תואם אותן.
מבחינה נירולוגית, הפנמה של מיומנות מוטורית מאפשרת לאדם להשתמש בה על ידי הפעלה של גרעיני הבסיס ולכן אינה דורשת פעילות מרובה של קליפת המוח הקדם-מצחית.
ספנוקואלוס
ספנוקואלוס (שם מדעי: Sphenocoelus; במקור נקרא בשם Dolichorhinus) הוא סוג נכחד של יונק בן למשפחת הברונתותריומים, אשר חי במהלך תקופת האאוקן של אמריקה הצפונית שלפני 46.2 עד 40.4 מיליון שנים מהיום. מאובניו התגלו בוויומינג ובמזרח יוטה, והם הוגדרו ב-1929 בידי החוקר הנרי פיירפילד אוסבורן.
במראהו ברונתותריום זה היה קטן יחסית, באורך של 2 מטרים וגובה של 1.2 מטר בכתפיים והוא דמה מעט לקרנף חסר קרניים עם גולגולת מוארכת. השיניים שלו היו חלשות ובעלות שיניים טוחנות בעלות כותרים גבוהים וחדים והיו לו גם ניבים בולטים בלסת הקדמית, אשר שימשה כנראה להתגוננות מטורפים. הוא היה בעל ארבע אצבעות ברגליו הקדמיות ו-3 אצבעות באחוריות וכנראה הוא היה איטי מאוד. המבנה המוארך של הגולגולת מרמז על קיום חוש ריח חד מאוד של היונק הקדום.
ככל הנראה הוא חי ביערות ואזורי ביצות בהם רעה. הוא התפתח לאורך הזמן למינים גדולים ומרשימים יותר כמו המגצרופס.
שלום ירושלמי
שלום ירושלמי (נולד ב-25 באוקטובר 1954) הוא עיתונאי ישראלי. שימש סגן עורך העיתון "כל העיר" בירושלים, ופרשן פוליטי ב"מעריב" בין 1993 ל-2014.
ביוגרפיה
נולד ב-25 באוקטובר 1954. אמו ילידת דמשק.
ירושלמי הוא בוגר האוניברסיטה העברית במדעי המדינה. החל את דרכו העיתונאית בתחילת שנות השמונים בשבועון הירושלמי "כל העיר". החל מ-1989 היה סגן לעורך העיתון דורון גלעזר.
ביולי-אוגוסט 1987 היה ירושלמי מעורב במגעים של משה עמירב עם בכיר אש"ף פייסל חוסייני, כחלק מפרשת עמירב, ואף נכח בפגישה אחת לפחות מתוך סדרת פגישות לקידום המגעים בין ישראל לפלסטינים שנערכה לפני האינתיפאדה הראשונה בידיעת ראש ממשלת ישראל יצחק שמיר.
בשנת 1989 קיבל ירושלמי מידע על הטרדות מיניות מצדו של מי שהיה אז שר התחבורה, משה קצב. המידע לא פורסם מכיוון שהמתלוננת דאז לא הייתה מוכנה לחתום על תצהיר או לבוא לבית משפט, ולכן עורך העיתון דורון גלעזר החליט שאין אפשרות לפרסם את המידע.
בשנת 1993 עבר לעבוד בעיתון "מעריב" ככתב פוליטי.
שימש כפרשן פוליטי בתוכנית הבוקר "קפה טלעד".
החל משנת 2004 שימש עורך המקומון הירושלמי של קבוצת מעריב, "כל הזמן". בסוף שנת 2007 חזר לשמש כתב ופרשן פוליטי ב-"מעריב".
בנובמבר 2010 ערך ירושלמי ריאיון עם ח"כ חיים אמסלם מש"ס שבו נטען כי אמסלם מתכוון להקים מפלגה חדשה ועצמאית שמצעה יכלול חינוך עם לימודי ליבה, השתלבות של חרדים בשוק העבודה ושירות בצה"ל. הריאיון עורר סערה פוליטית פנימית גדולה בש"ס.
בשנת 2014 הצטרף לעיתון "מקור ראשון".
בשנת 2015, העיד כ"עד אופי" לטובתו של הרב יאשיהו פינטו, במשפט שהתנהל נגדו.
נכון לשנת 2020 משמש ירושלמי כפרשן הפוליטי באתר "זמן ישראל".
חיים אישיים
ירושלמי נשוי ואב לשלושה, תושב ירושלים.
מים מינרליים
מים מינרליים הם מים המכילים מינרלים או חומרים מומסים אחרים המשנים את טעם המים או מעניקים להם ערך טיפולי. חומרים מסיסים נפוצים הם מלחים, תרכובות גופרית וגזים. מים מינרליים לרוב יכולים לעבור פחמון, כלומר תהליך שבו תכולת הפחמן מתגבשת בתהליך בעירה שאינו צורך חמצן. מים מינרליים מופקים בטבע במקורות תת-קרקעיים.
לעיתים מים מינרליים נצרכים באופן מסורתי ישירות ממקום נביעתם, כמו במרכזי ספא ובארות. לעיתים קרובות אתרי תיירות יוקמו סביב אתר מים מינרליים. התפתחויות תיירותיות כאלו הן ערי ספא ומלונות הידרופתיים.
בימינו נפוץ לשווק מים מינרליים בבקבוקי פלסטיק לצריכה אישית. ההגעה ישירות אל מקורות המים המינרליים אינה נפוצה כיום ולעיתים אף חסומה בגלל זכויות בלעדיות של בעלי המקום. כיום יש מעל 3,000 מותגי מים מינרליים בעולם.
השאלה האם מים מינרליים עדיפים מבחינה בריאותית על פני מי ברז רגילים, תלויה בעיקר באיכות המים המקומית. על פי משרד הבריאות הישראלי וחוקרים נוספים, ישראל נמצאת בין המדינות המובילות בעולם באיכות מי שתייה ובאחוז חריגות נמוך, ולכן אין כל יתרון בריאותי לצריכת המים המינרליים על פני מי הברז כשמומחים רבים טוענים כי דווקא מי הברז בריאים יותר. בנוסף, נטען כי במבחני טעימה עיוורת מי ברז זוכים בדרך כלל לציון גבוה יותר ממים מבוקבקים וכי אלו שמעדיפים את טעמם של מים מינרליים עושים זאת בעיקר ממניעים פסיכולוגיים.
טענה נוספת כלפי יצרני המים המינרליים, היא שהשימוש הגובר במכלי הפלסטיק לצריכת מים מגביר את צריכת הנפט, פליטת גזי החממה ותורם לזיהום הסביבה. בשל הביקורת, פועלות החברות להקטין את תכולת הפלסטיק בבקבוקים.
בניגוד למדינות אחרות, בישראל הביטוי "מים מינרליים" יכול להתייחס למי שתייה המשווקים בבקבוקי פלסטיק גם אם לא מדובר במי מעיינות מיוחדים. קיימים מפעלים שאורזים ומשווקים מים מאספקת המים הכללית (municipal water או community water). מפעלים אלו מעבירים את המים שמתקבלים מאספקת המים הכללית מספר תהליכים של סינון ובקרת איכות לפני אריזתם בבקבוקים. ברוב העולם לא מתייחסים למוצר זה כ"מים מינרליים" אלא כ“מים מבוקבקים” (bottled water). למרות שאלו אינם מים מינרליים בהגדרה הקלאסית, מים מבוקבקים נחשבים בדרך כלל לבטוחים לשתייה גם כאשר באספקת המים הכללית מתגלות תקלות שמחייבות הרתחה. למרות זאת, רשויות בריאות רבות בעולם, ובכללם משרד הבריאות הישראלי ממליצות להרתיח מים המשמשים להכנת מזון לתינוקות עד גיל שנה, גם אם משתמשים במים מבוקבקים או מינרליים.
מים מינרליים אינם עוברים הכלרה והפלרה כמו מי ברז רגילים, ולכן המתנגדים להפלרה מקפידים לשתות מהם, ומנגד התומכים בהפלרה קוראים לא להסתמך עליהם. כמו כן, יצרנים של מוצרים מותססים נוטים לטפל במים מאספקת המים הכללית לצורך הוצאת ההלוגנים לפני תהליך ההתססה למנוע השפעה על אוכלוסיית המיקרואורגניזמים המשמשים בתהליך התסיסה.
יעקב עמרמי
קורות חיים
עמרמי נולד בשנת 1916 בוורשה שבפולין. בגיל 15 הצטרף לתנועת הנוער השומר הצעיר. בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ולאחר שנה התגייס למשטרת המנדט.
בשנת 1937, בעודו משרת במשטרה הבריטית, הצטרף לארגון הצבאי הלאומי, אליו העביר חומר מודיעיני רב ערך. שמו המחתרתי היה "יואל". בשנת 1937 הוא השתלב בשרות המודיעין של האצ"ל (דלק), והיה למפקד, ומלא בו שלל תפקידים כגון פיקוד על "המחלקה הערבית". לאחר חטיפת אלי תבין, מפקד "דלק", על ידי ההגנה, מונה עמרמי למפקד "דלק" ולאחר מכן אף צורף למפקדה הארצית של האצ"ל. בשנת 1947, בתקופת הסזון הקטן, הוכה בידי אנשי ההגנה ונזקק לטיפול רפואי. לאחר החלמתו נשלח לאירופה לעסוק ברכישת נשק עבור האצ"ל.
לאחר הקמת המדינה חזר לישראל והקים את הוצאת הספרים הדר (אחר כך, יריב-הדר), שהוציאה ספרים רבים הקשורים בפעילות המחתרות ביישוב.
עמרמי חיבר וערך את הספר ביבליוגרפיה שימושית, בו מתוארים ברשומות קצרות פרסומים: ספרים ומאמרים, בשפות אחדות, שהודפסו בנושאי המחתרות העבריות בארץ ישראל: (ניל"י, ברית הבריונים, הארגון הצבאי הלאומי ולוחמי חרות ישראל); הספר ראה אור בשני כרכים: כרך א - ראה אור בתל אביב בשנת תשל"ה (1975) בהוצאת "הדר" וב-"הוצאת המדרשה הלאומית ע"ש אריה בן-אליעזר"; כרך ב - עסק בפרסומים מהשנים 1975–1990, וראה אור על ידי מכון ז'בוטינסקי בישראל.
עמרמי כתב את הספר הדברים גדולים הם מאיתנו: פרקי עבר, שראה אור בהוצאת "הדר" בשנת 1994. שם הספר נלקח ממילות שירו של המשורר אהרן אמיר : "הדברים כה גדולים הם מאתנו ...". בספר מגולל עמרמי פרקים מההיסטוריה של האצ"ל באספקלריה של תולדות חייו, שחלקם מבוססים על רשימות וכתבות שפרסם במרוצת השנים. בהקדמה לספר זה, הוא מציין את שני האנשים שהשפיעו רבות על מהלך חייו והשקפת עולמו: מנחם בגין מפקדו באצ"ל ויונתן רטוש שהיה חברו הקרוב.
עמרמי נפטר ב-4 בפברואר 1995, ותרם את גופתו למדע. השאיר אחריו אשה (חוה) ושני ילדים.
ח'נום
ח'נום הוא אל הבריאה במיתולוגיה המצרית. מהאלים הראשונים במיתולוגיה המצרית. במקור היה האל של מוצא הנילוס. הוא יצר את בני האדם מהבוץ של הנילוס על אובניים של קדר ולכן נקרא האל הבורא. הוא מתואר כאיש בעל ראש איל.
מקדשו של ח'נום באיסנא הוא אחד המקדשים האחרונים שנבנו במצרים העתיקה והוא נוצר בתקופת בית תלמי במאה ה־2 לפנה"ס. לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, במיוחד בתקופת קיסרי רומא קלאודיוס (המאה הראשונה לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה השנייה). המקדש הוקדש גם לניית, הקא, סאטט ומנחיט. כיום המקדש נמצא 9 מטרים מתחת לעיר המודרנית.
פאוסטו סלסאנו
פאוסטו סלסאנו (באיטלקית: Fausto Salsano; נולד ב-19 בדצמבר 1962, קאווה דה טירני, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום עוזר מאמן נבחרת איטליה בכדורגל.
קריירה
פאוסטו הוא בוגר האקדמיה של מועדון הכדורגל "פיסטוייזה". ב-1979 הוא חתם על חוזה עם "סמפדוריה", שבו הוא שיחק עבור קבוצת הנוער. לאחר מכן הוא שיחק בהשאלה בסרייה C1 — עונה אחת ב"אמפולי" ושתי עונות ב"פארמה". ב-1984 הוא חזר בהשאלה לסמפדוריה והחל לשחק באופן קבוע בהרכב הפותח, במחצית השנייה של שנת 1980 והפך לשחקן חשוב בקישור של הקבוצה. ב-1990 עבר ל"רומא", שם שיחק במשך שלוש עונות, ועמה העפיל לגמר גביע אופ"א 1991. בקיץ 1993 עבר לגור בסמפדוריה ושיחק בקבוצה העירונית במשך חמש שנים בסרייה א'.
פאוסטו סלסאנו שיחק בליגה העליונה באיטליה במשך 14 שנים, הופיע ב-351 משחקים וכבש 21 שערים. הוא זכה חמש פעמים בגביע האיטלקי, ארבע מהם בשורות פעמים "סמפדוריה" (1984/85, 1987/88, 1988/89, 1993/94); ופעם אחת בהרכב "רומא" (1989/90). עם סמפדוריה הוא זכה בגביע מחזיקות הגביע (1989/1990) וסיים במקום השלישי בליגה בעונת 1993/94.
בשנת 1987, הוא שיחק ארבעה משחקים עבור נבחרת איטליה (עד גיל 21).
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים, סלסאנו המשיך להופיע במועדונים מהליגות התחתונות — "ספציה", "ססטרזה" ו "אימפריה". במועדון "אימפריה", שבה סיים את קריירת המשחק שלו, הוא היה לשחקן-מאמן.
בתחילת העשור הראשון של המאה העשרים ואחת, פאוסטו היה לעוזר מאמן במועדונים "קטניה" ו"פיורנטינה". בפיורנטינה סלסאנו החל לעבוד עם רוברטו מאנצ'יני, איתו שיחק בהרכב סמפדוריה. מאוחר יותר המשיך לעבוד עם מאנצ'יני במועדונים אחרים כדוגמת "אינטר" (איטליה), "מנצ'סטר סיטי" (אנגליה), "גלאטסראיי" (טורקיה) ו"זניט" (רוסיה), ולבסוף בנבחרת איטליה.
המשימה: חלל
המשימה: חלל (באנגלית: Mission: SPACE) הוא סימולטור טיסה המצוי בפארק השעשועים אפקוט בדיסניוורלד שבפלורידה. המתקן מדמה מסע מכדור הארץ למאדים תוך יצירת תחושה של האצה לחלל וכן העדר כבידה בעת נחיתה למאדים.
המתקן נפתח רשמית ב-9 באוקטובר 2003 (אף שפעל החל מיולי 2003) בנוכחות מנכ"ל חברת וולט דיסני מייקל אייזנר, ומנהל נאס"א שון אוקיף וכן אסטרונאוטים רבים.
המתקן נבנה במקום בו עמד קודם לכן המתקן האפל אופקים אשר דימה מסע לחלל. עלות הקמת מתקן המשימה: חלל מוערך ב-100 מיליון דולרים.
תיאור המתקן
המשימה: חלל הוא סימולטור המדמה מסע למאדים על פני הספינה הדמיונית X-2 בשנת 2036 (וזאת על פי שלט המופיע במתקן ו"חוגג" 75 שנה לנסיעה הראשונה לחלל - המראתו של יורי גגארין).
המבקרים הם "מתאמנים" ב"מרכז האימון החללי הבינלאומי (International Space Training Center (ISTC)), והם מחולקים לצוותים כאשר בעת ההמראה לכל אחד מהמבקרים ישנו תפקיד: נווט, טייס, מפקד או מכונאי ראשי, ועליו לבצע פעולה במהלך הטיסה (ללחוץ על כפתור מסוים ברגע מסוים).
פעולת המתקן
המתקן הוא צנטריפוגה המסתובבת במהירות גבוהה ויוצרת אשליה של העדר כוח משיכה. מאווררים נושבים רוח על המבקרים על מנת למנוע מחלת תנועה.
מהירות הסיבוב יוצרת מהירות של 2G על המבקרים (פעמיים כוח המשיכה). ככל הנראה המתקן תוכנן להגיע למהירות גבוהה יותר (נטען שמדובר היה במהירות של 3G עד 5G), אולם בשל הבחילות שמהירות זו גרמה למבקרים הוחלט להאט אותו. מספר חודשים לאחר הפעלת המתקן הושמו בו שקיות נגד הקאות, וזה המתקן היחיד בפארק שעשועים בו ניתנים שקיות מסוג זה.
פציעות ומוות
עצם השהות בתוך צנטריפוגה הנעה במהירות גבוהה גורמת למבקרים הרגישים למחלת נסיעה כאבי ראש ובחילות.
מספר אנשים אושפזו לאחר השימוש במתקן - רובם מעל גיל 55, אולם לא נגרם להם נזק ממשי, למעט שני מקרים:
Honey (שיר של אוולינה)
Honey (בעברית: דבש) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הפינית אוולינה, בשיתוף מיקאל גבריאל. הסינגל יצא לאור ב-9 בדצמבר 2015, תחת חסותן של חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ואם-אייזי מיוזיק, כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלה, 24K. הסינגל זכה להצלחה רבה בפינלנד, כאשר הפך לראשון של אוולינה שהצליח להגיע לפסגת המצעד הרשמי שמייצג את המדינה. בנוסף, קיבל השיר תואר "פלטינה כפולה", בפינלנד והפך לראשון שלה שעשה זאת.
רקע ושחרור
לאחר שהוציאה את הסינגלים "Vuoristorataa", ו-"Rakkaudesta lajiin" ביחד כסינגל אחד, הוציאה אוולינה את "Honey", ששימש כסינגל השני מתוך אלבום הבכורה שלה, 24K. את הסינגל כתבו אנרי לאנץ, אוולינה טמנאלאקסו, מיקאל סולמן, וסימו פירחונן, והוא הופק על ידי לאנץ שהפיק גם את האלבום.
וידאו קליפ
נכון לספטמבר 2017, הקליפ הוא נצפה ביותר של אוולינה, כאשר מונה הצפיות שלו עולה על למעלה מ-8 מיליון צפיות.
מיקומי שיא
הסינגל נכנס ישירות למקום ה-1 במצעד הפיני, והפך לראשון של אוולינה שעשה זאת.
האקדמיה הממלכתית לרפואה (צ'יטה)
האקדמיה הממלכתית לרפואה בצ'יטה (ברוסית: Читинская Государственная Медицинская Академия) היא מוסד להשכלה גבוהה למקצועות הרפואה, השוכן בעיר צ'יטה שבדרום-מזרח סיביר. האקדמיה היא בין המוסדות המובילים ללימודי רפואה בסיביר ובמזרח הרחוק.
האקדמיה נוסדה ב-3 ביולי 1953 תחת השם "המוסד הממלכתי לרפואה בצ'יטה", על ידי צוות מרצי המכון לרפואת שיניים ששכן בעיר פרם. בהמשך נשלחו למוסד החדש מרצים ופרופסורים מערים אחרות. שמו של המוסד שונה ל"אקדמיה" ב-1995, לאחר התפרקות ברית המועצות.
צוות האקדמיה עוסק, בין השאר, בחקר בעיות אקולוגיות וסוגיות פתולוגיות במחוז צ'יטה.
כיום ישנן 25 התמחויות באקדמיה. הצוות כולל כ-300 מרצים ב-42 חוגים וקורסים, מתוכם 32 פרופסורים ודוקטורים ו-180 בעלי תואר שני. יותר מ-90 אחוזים מכלל הרופאים במחוז צ'יטה וברפובליקת בורייטיה הם בוגרי האקדמיה.
שרגא נצר
שמאל|ממוזער|250px|קבריהם של שרגא ודבורה נצר בבית הקברות טרומפלדור
שרגא נצר (נוסוביצקי) (1 בינואר 1898, ז' בטבת תרנ"ח – 11 באפריל 1985, כ' בניסן תשמ"ה) היה ממנהיגי תנועת העבודה, נודע כ"ממליך המלכים" במפא"י, טיפל בכל העניינים המפלגתיים עבור בן-גוריון עד להקמת רפ"י.
ביוגרפיה
נולד בשם שרגא נוסוביצקי באימפריה הרוסית (באזור אוקראינה של ימינו) בשנת 1898. ברוסיה היה פעיל בתנועות "פועלי ציון", "החלוץ" ו"צעירי ציון", ונאסר על פעילותו זאת. ביוני 1920 נישא לוורה (דבורה) דיסקין, לימים דבורה נצר. בין השנים 1921–1922 התגוררו בסוסניצה, ובנם משה נולד בינואר 1922. משנת 1923 חיו בסנסובק, אז נאסר שוב עם אשתו בגלל כרוז שקרא לפעילות ציונית. בעקבות מעצרם עברו למוסקבה. ב-3 במאי 1925 עלה לארץ ישראל באנייה צ'צ'רין יחד עם בנו, אשתו וכ-60 חלוצים, כחלק מהעלייה הרביעית. הם נשלחו לגדוד העבודה אך התנאים הפיזיים לא התאימו למשפחה עם ילד, והם קיבלו סידור עבודה בתל אביב. הוא נרשם ללשכת העבודה, היא עבדה ככובסת ומבשלת לבני החלוצים שעבדו בבניין. נצר החל לעבוד כפועל ניקיון והתקדם עד לתפקיד סגן מנהל מחלקת התברואה בעירייה. בשנת 1932 נולדה הבת רנה. במקביל לעבודתו בעירייה נעשה פעיל מרכזי של מפא"י, ועמד, לצד יהושע רבינוביץ, בראש הקבוצה המרכזית שנקראה "הגוש" התל אביבי. בתפקידו זה היה בעל השפעה מכרעת בוועדות המינויים של המפלגה, שהיה להן תפקיד מרכזי באיוש תפקידים במפא"י, בדרגים מוניציפליים ובדרגי ביניים של השלטון, ביישוב, בתקופת המנדט ובשנותיה הראשונות של המדינה. נצר לא פעל להשיג לעצמו מינוי ציבורי (שמעון פרס אמר שהייתה לו חוכמה המספיקה לכמה שרים ואמביציה שלא להיות שר).
בשנת 1948, על פי הנחייתו של בן-גוריון לפיה בעלי הדרגות הגבוהות בצה"ל יישאו שם עברי, החליף בנו משה, שהיה אז קצין בכיר, את שם משפחתו לשם נצר ובעקבותיו עשו זאת יתר בני המשפחה. ביתם של דבורה ושרגא נצר ברחוב לוי יצחק 9 תל אביב היה למקום מפגש חברתי של מנהיגים רבים. בין הידועים נכללו יצחק נבון, פנחס לבון, דוד בן-גוריון, לוי אשכול, פנחס ספיר, יהושע רבינוביץ', מנהיגי שכונות הדרום, וגם שמעון פרס ויצחק רבין שהיה חברו הקרוב של הבן משה.
לאחר גירוש בן-גוריון ממפא"י, נותר נצר נאמן למפא"י (על אף שכל השנים תמך בהחלטותיו המדיניות של בן-גוריון ונחשב עושה דברו). עם זאת, מאז, הלך כוחו במפא"י ופחת. נפטר בשנת 1985 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור, שם נטמנה גם אשתו, חברת הכנסת דבורה נצר.
משפחתו
בן זוגה של חברת הכנסת דבורה נצר, ואביהם של משה נצר ורינה שפירא. בת נוספת - רחל, נולדה ב-1929 ונפטרה בגיל שנה.
הנצחה
בשנת 1992 נקראה גינה ברחוב מהר"ל 2 בתל אביב על שם שרגא ודבורה נצר.
אבא בנדויד
אַבָּא בֶּנְדָּוִיד (פָאיֶרְשְׁטֵין, י"ב בכסלו ה'תרע"א, 3 בדצמבר 1911 – כ"ה בטבת ה'תשנ"ה, 28 בדצמבר 1994) היה חוקר הלשון העברית, יועץ הלשון של קול ישראל בשנים 1959–1982. בתפקיד זה עיצב את הנורמות הלשוניות הנהוגות בשידורי הרדיו בישראל, הן בניסוח הן בהגייה. חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת תשכ"ז.
קורות חייו
בנדויד נולד בשם אַבָּא פָאיֶרְשְׁטֵין (קרא: פוירשטיין) בדצמבר 1911. למד בבית הספר "תחכמוני" בוורשה, ושם קיבל השכלה יהודית רבנית משולבת בחינוך כללי. ב-1934 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בתחילה שימש מודד קרקעות וסייע במיפוי אזור ים המלח. ב-1942 התגייס לצבא הבריטי ושירת ביחידת הנדסה באיטליה. לאחר תום מלחמת העולם השנייה שב לירושלים ועבד במחלקת המדידות של ממשלת המנדט. במלחמת העצמאות סייע להכין מפות ומדידות שסייעו לחיילים בחזית.
ב-1952 פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו, "לשון מקרא או לשון חכמים", ולשם כך עברת את שמו ל"בנדויד", על שם אביו, דוד. הספר עוסק בהשוואה בין לשון המקרא ולשון חז"ל ובעמידה על הדומה והשונה ביניהן. הספר נחשב לספר יסוד במחקר לשון חכמים; ואף על פי שהוא כתוב במתכונת שונה מספרי הדקדוק והמחקר הבלשני המקובלים, הוא מלא בתובנות מקוריות שאין למצוא במחקרים האחרים. המחבר כָּלל בסוף הכרך הראשון תשעה פרקים שכותרתם "בדרך לעברית אחידה", ובו התווה את השקפתו על דמותה הרצויה של העברית בימינו – החלק הזה הוא מקור חשוב לחקר הנורמטיביזם בעברית החדשה. מהדורה שנייה של הספר יצאה ב-1967 בכותרת "לשון מקרא ולשון חכמים". על ספר זה זכה בפרס ביאליק לחוכמת ישראל לשנת תשכ"ז. ב-1972 יצא ספרו "מקבילות במקרא", שבו העמיד זה כנגד זה פסוקים דומים מחלקים שונים במקרא (כגון הפסוקים המקבילים בספר מלכים ובדברי הימים).
ב-1953 החל לעבוד ביד ושם במחקר ותיעוד של השואה, וניסה בלא הצלחה למצוא פרטים על גורל משפחתו שנספתה בשואה.
בסוף 1959 הזמינה אותו האקדמיה ללשון העברית לשמש יועץ לשון מטעמה בשידורי קול ישראל, ושימש בתפקיד עד 1982. ב-1971 החל לערוך את הפינה "רגע של עברית", וב-1974 זכה בפרס רשות השידור על פינה זו. באותה שנה הוציא עם הדסה שי את הספר "מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה", ובו פירוט נרחב של כללי ההגייה והניסוח שקבע בשידורי קול ישראל. המדריך משמש עד היום את שדרי קול ישראל וקרייניו. ביולי 1982 פרש לגמלאות, ואז החליפה אותו רות אלמגור-רמון. עם פרישתו זכה בפרס מנהל הרדיו על פועלו.
ב-1983, כאשר כבר לא היה עובד האקדמיה ללשון העברית, נבחר לחבר האקדמיה, והשתתף בישיבותיה ובהחלטותיה.
בנדויד הלך לעולמו בכ"ה בטבת ה'תשנ"ה, 28 בדצמבר 1994.
קול ישראל
כאמור, בשנים 1959–1982 שימש בנדויד יועץ הלשון של קול ישראל מטעם האקדמיה ללשון העברית. בנדויד ניסח את הכללים שחייבו את כל הדוברים בשידורי קול ישראל מבחינת ההגייה, הדקדוק והניסוח.
הגייה
בנדויד ניסח את כללי ההגייה הנהוגים בפי שדרני הרדיו וקרייני החדשות. הוא קבע ארבע רמות שונות של הגייה הנדרשות מן הדוברים בקול ישראל: במשך השנים הלכו ופחתו הדרישות, וכיום הן כבר אינן חובה לקריינים ולכתבים, וּודאי שלא למרואיינים. אצל הקריינים הוותיקים עדיין אפשר לשמוע הגייה של ר' מתגלגלת ושל ח' וע' לועיות.
ניסוח
בנדויד השגיח בקפדנות על ניסוח החדשות, הכתבות והידיעות בשידורי קול ישראל. הוא דחף לשפת שידורים ברורה, מדויקת וקצרה, ועם זאת לא משובשת. בקיאותו במקורות עמדה לו להתיר צורות שנחשבו עד אז לשגיאות; הוא לא התעקש לפסול כל צורה חדשה או "עממית", אלא רק לוודא שיש כדוגמתה במקרא, בתלמוד או במקורות קדומים אחרים. ברור היה לו, שהלשון הנשמעת בשידורי הרדיו (ולימים בטלוויזיה) יש לה השפעה עצומה על הלשון בפי הדוברים בקהל הרחב, ומכאן החשיבות שנודעת לתקינות לשון השידור.
הוא קבע שגם לשון הפרסומות תחויב לעמוד במבחן התקינות הלשונית. עם זאת הוא הבחין בין פרסומות שנקטו לשון רשמית ובין פרסומות שהשתמשו בסלנג, והתיר בהן לעיתים חריגות מן הנורמה. על פי רוב התיר חריגות דקדוקיות מטעמים של חריזה ומשקל.
באחת הישיבות של מליאת רשות השידור אמר:.
בנדויד ספג ביקורת רבה ונטען שהוא מגזים בתיקוני לשון, ואולם הכללים שאסף ב"מדריך לשון לרדיו ולטלוויזיה", וכן במאמר ששמו "לתקנת לשון העיתונים", שפורסם בכתב העת "לשוננו לעם", עומדים גם היום לנגד עיניהם של עורכי החדשות.
לקריאה נוספת
ביבליוגרפיה של כתביו:
עטארה
עטארה (ערבית: عطارة) הוא כפר פלסטיני בשומרון, המשתייך לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית, ונמצא 15 ק"מ מצפון לרמאללה. סמוך להתנחלות עטרת. הכפר מונה כ-2,905 תושבים, והוא ממוקם על קו רכס הרים עם ארבע פסגות. שטח הקרקע הכולל של עטרה הוא 9,545 דונם, שרובם מעובדים. עטארה גובל בסילואד ממזרח, עבוין ורוואבי מצפון, בורהם עג'ול, וסאפא ממערב, וביר זית מדרום.
היסטוריה
בכפר נמצאו חרסים מתקופת הברזל הראשונה והשנייה, וכן מהתקופות הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, והממלוכית. אדוארד רובינסון זיהה את עטרה עם היישוב עטרות אדר המקראי המוזכר בספר יהושע. עם זאת, יש המזהים את עטרות אדר עם מקום אחר בארץ ישראל.
לוף
לוף הוא כינויו של בשר משומר שיוצר בלעדית עבור צה"ל על ידי "ריכרד לוי", והפך לאחד מהמאכלים המזוהים ביותר עם צה"ל. מקור השם בשיבוש הביטוי האנגלי "Meat Loaf" שפירושו "קציץ בשר". המילה "לוף" הפכה בעברית לשם גנרי לקציץ בשר משומר. כיום משווק לאסירים בקנטינות (בתי מרכול בבתי סוהר ומעצר המנוהלים על ידי קבלן חיצוני) בבתי הסוהר בישראל.
עטארה
התקופה העותמאנית
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, שילמו תושבי הכפר מס על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, גפנים, ועיזים. בכפר התגוררו 55 משפחות.
לוף
היסטוריה
הבשר המשומר הומצא בשנת 1937 על ידי יצרן המזון האמריקאי "הורמל" כפתרון יצירתי למלאי גדול של בשר חזיר. הבשר נקצץ יחד עם שומן ונארז בקופסאות שימורים, שאיפשרו חיי מדף ארוכים ללא קירור. הבשר המשומר היווה חלק משמעותי בתזונת כוחות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
שימורי הבשר המקוריים של חברת "הורמל", בהיותם עשויים מבשר חזיר, אינם עומדים בכללי כשרות או חלאל. כיום, מייצרת חברת "הורמל" גרסה מבשר תרנגול הודו המיועדת למוסלמים. הלוף הצה"לי כשר וישנה אף גרסת "לוף חלק" המיועדת לאלו המקפידים על אכילת בשר חלק ("גלאט").
עטארה
המנדט הבריטי ואילך
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 133 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 559 תושבים, כולם מוסלמים.
לוף
היסטוריה
הלוף היה שנים רבות במנות הקרב אשר חולקו לחיילי צה"ל. בראשית שנות האלפיים החליט צה"ל להוציא את הלוף מהתפריט באופן הדרגתי. ב-2009 הרכישה של הלוף הופסקה לחלוטין לאחר שכל קווי היצור נסגרו והיצרן היחידי שנותר העלה את מחירו. מלאי הלוף נמכר במחירי הפסד (בין שלושה לארבעה וחצי שקלים לקופסה). חלק מהמלאי נמכר לשירות בתי הסוהר.
עטארה
המנדט הבריטי ואילך
לאחר מלחמת העצמאות, והסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, הייתה עטארה תחת שלטון ממלכת ירדן, עד לכיבוש האזור במלחמת ששת הימים, אז עברה תחת הממשל הצבאי הישראלי בשטחים.
לוף
היסטוריה
את הלוף ניתן לאכול ישירות מקופסת השימורים או לטגן אותו.
במדינות דוברות אנגלית מכונה קציץ הבשר גם "ספאם", שם אשר הושאל בעידן האינטרנט לתיאור דואר זבל אלקטרוני. במקור, "ספאם" הוא שמו המסחרי של הלוף (בשר קצוץ משומר) הוותיק של חברת Hormel Foods. השם הוא קיצור של Spiced Ham (ירך חזיר מתובל), ונעשה בו שימוש בקמפיין השיווקי של החברה מאז 1937. כתוצאה מהקמפיין הפך המונח שם נרדף לבשר משומר שאינו טעים, מזין או מגרה.
עטארה
לאחר 1967
בשנת 1981 הופקעו 163 דונם מאדמות הכפר לצורך הקמת ההתנחלות עטרת.
בהסכם אוסלו, הוגדרו 40.8% מאדמות הכפר כאדמות שטח A, 43.8% שטח B, ואילו 15.4% הנותרות כשטח C.
מחסום עטארה
במחסום הוקמה תשתית הכוללת מגדל תצפית המאויש בקביעות על ידי חיילים, אך המחסום עצמו מאויש חלקית, ללא לוח זמנים קבוע.
שיח' קטרווני
בגבעה שנמצאת כ-820 מטר מעל פני הים בכניסה הדרומית לכפר ("דארהת חמודה"), ממוקם מקאם "שייח' קטרווני" (נכתב גם "שייח קטרואני"). במקום שרידי כנסייה ביזנטית ומגדל שמירה מהתקופה הממלוכית בארץ ישראל, שעליהם נבנה במאה ה-16 קבר שיח בעל שתי כיפות. סביב הקבר עצים מקודשים ומצפון אליו 4 בורות מים מתקופה הביזנטית.
על פי המסורת המוסלמית, שיח' אחמד אל קָטְרָוָּואנִי, דרוויש סופי, שהגיע מהכפר קאטרה שנחרב במלחמת 1948, וששרידיו נמצאים במרכז העיר גדרה, טען שלגבעה זו הובא בידי מלאכים על מנת לצום ולהתפלל כאן עד שימות, ולאחר ארבע שנים, כשמת, אנשי הכפרים מסביב קברוהו בצד המערבי של הבניין. לפי המסורת הנוצרית, המסורות הללו מתקשרות לקתרינה מאלכסנדריה ולכנסייה הביזנטית ששרידיה נמצאים בבסיס המבנה ושכנראה הייתה מוקדשת לה, ומכאן השתבש השם.
דמוגרפיה
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בעטארה הייתה אוכלוסייה של 530 נפש, כולם מוסלמים, במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-696 נפש. בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 840 תושבים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ההגירה מהכפר התגברה בין השנים 1952 ו-1955 למדינות המפרץ הערביות, בשל התנאים הכלכליים הקשים ששררו בגדה המערבית. כמה אחרים עברו לרמאללה ולירושלים למטרות מציאת תעסוקה. בשנת 1961 הייתה האוכלוסייה 1,110, אך היא ירדה מאוד אחרי מלחמת ששת הימים. אוכלוסיית הכפר גדלה באיטיות ל-903 נפש, ב-1982, ולאחר מכן ל-976 ב-1987.
במפקד הראשון של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 1997 הגיעה אוכלוסיית עטארה ל-1,661, מתוכם היו 92 פליטים פלסטינים (5.6%). החלוקה המגדרית הייתה 50.2% ו-49.8% נשים. על פי אומדני הלמ"ס, "עטארה הייתה אוכלוסייה של כ-2,400 תושבים באמצע שנת 2006. במפקד הלמ"ס בשנת 2007 היו בעטארה 2,270 תושבים, מתוכם 1,139 גברים ו-1,131 נשים. כמו כן נספרו בכפר 495 יחידות דיור, וגודל משק הבית הממוצע היה 5.5 בני משפחה. במפקד היו בעטארה 2,905 תושבים.
זאב רב-נוף
זאב רַב-נוֹף (רובינוב) (11 בפברואר 1926 – 26 במרץ 1979) היה מבקר קולנוע ומוזיקה ובמאי ישראלי. מבקר הקולנוע של "דבר".
ביוגרפיה
רב-נוף נולד ב-1926 בעיר ביאליסטוק שבפולין, בן לאסתר לבית רָקוֹבסקי ויעקב רוּבִּינוֹב (רוּבִּינוֹף; לימים עִבְרת את שם משפחתו ל"רב-נוף"). מצד אמו היה נצר למשפחת רבנים וסופרים ענפה (אמו הייתה נינתו של הרב עזריאל אריה לייב רקובסקי אב"ד פלוצק, נכדתו של הסופר והמתרגם העברי אברהם אבא רקובסקי, אחייניתה של המחנכת העברייה ופעילת הציבור הוורשאית פועה רקובסקי ואחותו של מבקר הספרות והמתרגם הפולני מארק רקובסקי). רב-נוף למד בגימנסיה העברית "תרבות" בעירו. במלחמת העולם השנייה, שפרצה כשהיה נער, נדד לברית המועצות. לאחר המלחמה שב לפולין, והשלים לימודי קולנוע בבית הספר לאמנות הקולנוע בלודז'.
בשנת 1950 עלה לישראל. בארץ יזם את הקמת יחידת ההסרטה של הגדנ"ע, ופיקד עליה בשנים 1951–1953. סרטו מתקופה זו, "סעדיה שורשים במולדת", זכה ב-2011 להתייחסות מחודשת. שמו המעוברת, "רב-נוף", ניתן לו הן בשל הדמיון הפונטי לשמו המקורי והן בשל גובהו הרב.
משנת 1954 ועד מותו ב-1979 שימש כמבקר הקולנוע וכתב לענייני מוזיקה ואמנות של העיתון "דבר", שהיה בתקופה זו בין העיתונים הנפוצים ורבי ההשפעה במדינה.
ביים מספר סרטים קצרים, הפיק וביים יותר מ-40 סרטים תיעודיים, ושימש כשופט בכמה פסטיבלים בינלאומיים. שנים רבות היה הנציג הישראלי בהתאחדות הבינלאומית של מבקרי הקולנוע (FIPRESCI). אחדים מחשובי הבמאים בעולם היו ידידיו האישיים. רב-נוף כיהן כיו"ר תא מבקרי הקולנוע באגודת העיתונאים, והיה מפעילי אגודת 'קולנוע לנוער' מאז היווסדה.
לאחר מותו התפרסם מבחר מהביקורות שפרסם בספר "מסך גדול" שערך אורי קליין (עם אחרית-דבר ביוגרפית מאת אריה קרישק).
משפחה
זאב רב-נוף היה נשוי שלוש פעמים. בראשונה היה נשוי לאירינה. לאחר גירושיו נישא לשחקנית רות גבריאלית ("הפוגה"), שממנה יש לו בת אחת, ורדה הכט (נולדה ב-1959). בתחילת שנות ה-60 נישא בשלישית לרחל לבית תנוּרי, גרושתו של הצלם והארכאולוג בנו רותנברג. רב-נוף נפטר ב-1979 בביתו מהתקף לב, בגיל 53. הותיר אחריו את אשתו רחל.
מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה
"מעילה בת עוולה לא תצמח תרופה" (משמעות מילולית: מתביעה שעילתה (שמתבססת על) מעשה אסור, לא יצמח דבר חיובי דוגמת תרופה) היא טענת הגנה משפטית שמעלה נתבע על מנת להביא לדחיית התביעה על ידי בית המשפט. משמעותה היא כי בית המשפט לא צריך לתת סעד משפטי לאדם אשר תביעתו מסתמכת על מעשה אסור. הטענה מוכרת ומקובלת לשימוש בדיני החוזים אך קיימות מחלוקות באשר ליישומה בדיני הנזיקין. להחלת הכלל "עילה בת עוולה" בדיני הנזיקין, ולאופן החלתו, השלכות משמעותיות הן על תוצאות סכסוכים משפטיים, הן על קביעת מדיניות חברתית והן על הכוונת התנהגות בקרב הציבור.
סקירה תאורטית
הכלל אשר מקורו במשפט הרומי, עוגן במשפט האנגלי וחדר דרכו למשפט הישראלי. משמעות הכלל בדיני החוזים היא שצד לחוזה בלתי חוקי לא יוכל לתבוע על בסיס חוזה שכזה ולזכות בסעד מבית המשפט. לדוגמה, כרתו שניים חוזה לשיתוף פעולה בביצוע שוד בנק וצד אחד ממאן למלא את חלקו בהסכם. אם בית המשפט יקבל את טענת ההגנה, הוא ידחה את התביעה ולא יעניק לתובע שום סעד בגין הפרת החוזה. למעשה, התוצאה היא: חטאו שניהם כאחד, יד הנתבע על העליונה.
הטעמים לכלל
הספרות מפרטת טעמים שונים המצדיקים את השימוש בכלל לשם דחיית תביעה. טעם אחד הוא שמירה על כבוד בית המשפט, שכן חוזה בלתי חוקי נתפס כדבר שאינו יאה לעיסוקו. טעם שני הוא החשש שמא הדיון במעשה שאינו כשר יתן לו לגיטימציה בעיני הציבור ויעודד התנהגות בלתי חוקית ובלתי מוסרית. טעם שלישי הוא 'בל יהא חוטא נשכר'. בית משפט שיושיט ידו לתובע ויפסוק סעד לניזוק על בסיס מעשה בלתי חוקי, יסייע בידי החוטא להרוויח ממעשהו האסור.
כנגד טעם שלישי זה, מביא דניאל מור במאמרו ביקורת הגורסת כי גם בהחלת הכלל "עילה בת עוולה" ודחיית התביעה, ייצא החוטא נשכר ואף נשכר גדול יותר. זאת משום שתנאי הכרחי להחלת הכלל על ידי בית המשפט הוא ששני הצדדים, הן התובע והן הנתבע, יהיו חוטאים. דחיית התביעה אמנם תשלול מהתובע שחטא בעסקה בלתי חוקית את זכותו לסעד מבית המשפט, אך באותה נשימה תעניק חסינות לנתבע, אף על פי שנחשד כי חטא פעמיים: גם בעסקה שאינה חוקית וגם בהפרתה.
ביקורת נוספת מובאת במאמרו של חיים הלפגוט ומתייחסת למישור הדיוני. נטען כי הפעלת הכלל מביאה לדחייה על הסף של התביעה, עוד בטרם בחנו באופן קונקרטי את זכויותיהם של הצדדים ואת שאלת השכר העומד על הפרק לאור חטאו של התובע.
טובת הציבור אף היא מחייבת ליצור הרתעה מפני התקשרות בעסקאות בלתי חוקיות. המתקשרים הפוטנציאלים יצפו שהרשויות, ובית המשפט ביניהם, לא יושיטו סעד אם עסקה אסורה תשתבש. דורית ביניש, לשעבר נשיאת בית המשפט העליון, מעלה בעבודת ההסמכה שלה נימוק דומה המתמקד בצורך להרתיע מפני התנהגות עבריינית. לפי נימוק זה, העבריין הפוטנציאלי יחשוש לשאת באחריות נזיקית מלאה אם יינזק ולכן ישקול שלא לעסוק בפעילות בלתי חוקית מלכתחילה. דניאל מור מבקר נימוק זה בטענה שהרתעה זו תפעל גם לכיוון ההפוך ודווקא תעודד התנהגות עבריינית. יעילות ההרתעה, לדידו, מוטלת בספק משום ששני הצדדים חוטאים והכלל למעשה מעניק חסינות מפני תביעות לעבריינים המזיקים. בהענקת חסינות זו, בית המשפט מרתיע מהתנהגות עבריינית מצד אחד, אך מעודד אותה מצד שני.
ולבסוף, שיקולי מוסר. המוסר האובייקטיבי מונע מתן סעד על ידי בית המשפט. התובע אינו ראוי לסיוע לאחר שהתקשר בעסקה בלתי חוקית גם אם הוא ניזוק.
החלת הכלל בדיני הנזיקין - השיקולים המתנגשים
בפקודת הנזיקין, בניגוד לחוק החוזים, אין הוראה מפורשת המקנה סמכות לבית המשפט לפסול תביעה הנגועה בחוסר חוקיות או מוסריות. קיימת מחלוקת בכתיבה התאורטית בנוגע להחלת ההגנה בתביעות נזיקיות והפסיקה אף היא איננה עקבית בנושא.
הנימוקים החוזיים. יש הגורסים כי הנימוקים החוזיים התומכים בהחלת הכלל תופסים גם ליישומו בדיני הנזיקין. כפי שפורטו לעיל, הנימוקים העיקריים ליישום הכלל בדיני החוזים הם שמירה על כבוד בית המשפט, החשש ממתן לגיטימציה להתנהגות בלתי חוקית ובלתי מוסרית, עיקרון 'בל יהא חוטא נשכר', טובת הציבור ושיקולי מוסר.
הקוהרנטיות במשפט. לפי נימוק זה שמובא במאמרו של דניאל מור, בית המשפט לא צריך לתת סעד נזיקי בגין עילה שנשלל ממנה הסעד החוזי. ואולם, סתירה זו אינה מתעוררת בסוגיות נזיקיות מובהקות, שאינן קשורות כלל לדיני החוזים. הקוהרנטיות נדרשת בהיבט הכללי של מערכת המשפט אך באה לידי ביטוי גם בפרקטיקה הספציפית בכל דיון. בית המשפט עלול להגיע למצב בלתי רצוי בו הוא דוחה תביעה בגין הפרת חוזה בלתי חוקי מן הצד האחד, ומאידך דן בהשלכות הנזיקיות של אותו מעשה אסור.
פקודת הנזיקין כרשימה סגורה. יש הטוענים כי יש לשלול את הגנת "עילה בת עוולה" משום שאיננה מופיעה בפקודת הנזיקין. הפקודה, לגישתם, כוללת רשימה סגורה של הגנות ועוולות ולא ניתן להחיל הסדרים נוספים שאינם מצוינים בה.
דורית ביניש מבקרת טענה זו וטוענת כי ניתן לראות בכלל "עילה בת עוולה" עקרון-על שאינו כפוף לרשימת ההגנות והעילות שבפקודת הנזיקין, אלא עומד מעליה.
סתירה למגמת דיני הנזיקין. נימוק נוסף לשלילת ההגנה "עילה בת עוולה" בתביעות נזיקיות גורס שהיא מנוגדת למגמת דיני הנזיקין לצמצום ההגנות המוחלטות. בעבר, כשהיה לתובע אשם כלשהו בגרימת הנזק, בית המשפט שלל ממנו כל פיצוי. כלומר, ההגנה לנתבע הייתה מוחלטת. עם הזמן, כחלק ממגמת הצמצום שצוינה מעלה, התפתחה דוקטרינת האשם התורם שמאפשרת להעניק לתובע מסוג זה פיצוי חלקי, באופן יחסי למידת תרומתו לנזק. מגמה זו התפתחה מתוך ההבנה שהפעלת הגנות בצורה מוחלטת עשויה להביא גם לדחיית תביעות שאי-החוקיות או אי-המוסריות שבהן היא שולית וטכנית בלבד. מסיבה זו, דניאל מור טוען במאמרו כי גם לאחר אימוצו של הכלל לדיני הנזיקין יש לדחות תביעה על פיו רק כשהיא פגומה בצורה מהותית.
עונש כפול. יש הרואים את שלילת זכות התביעה האזרחית כמעין עונש נוסף על הסנקציה הפלילית שמוטלת ממילא על התובע, בהיותו מעורב בפעולה בלתי חוקית. כך, יוצר הכלל הפליה בין העבריין שניזוק בעת המעשה האסור לבין זה שלא ניזוק.
דורית ביניש מבקרת נימוק זה וטוענת שהמשפט הפלילי והמשפט האזרחי מקימים מישורים שונים של אחריות ואינם סותרים זה את זה. הסעד האזרחי אינו מושפע מההרשעה הפלילית או מסיפוק מטרות הענישה של הציבור. לכן, ההפליה בין העבריינים אינה בתוצאה המשפטית אלא בבסיס העובדתי, בעצם קרות הנזק לאחד ולא לשני. יתרה מזאת, לא בכל מקרה של הפעלת הכלל בנזיקין התובע ביצע עבירה פלילית. דורית ביניש נמנית עם הסבורים כי שיקולים אלו ושיקולי מדיניות נוספים מחייבים את צמצום ההגנה למקרים קיצוניים בנסיבותיהם אך לא את ביטולה המוחלט.
זמינות דוקטרינות משפטיות אחרות. מעבר לטעמים שפורטו לעיל, קיימת טענה רחבה לפיה הכלל הוא בעייתי גם בהחלתו בדיני החוזים, ולכן ספק אם ראוי להחילו בדיני הנזיקין. טענה זו מתחזקת לאור העובדה שבדיני הנזיקין קיימים כלים משפטיים אחרים בעזרתם ניתן להגיע לאותו פתרון. שני הכלים העיקריים הם דוקטרינות "האשם התורם" וה"הסתכנות מרצון".
אשם תורם
בעבר, המשפט המקובל לא אפשר לתובע שדבק בו אשם כלשהו, להגיש תביעה נזיקית. עם השנים התרכך הכלל והופיעה דוקטרינת האשם התורם, לפיה אשמתו של הניזוק באה לידי ביטוי בהפחתת סכום הפיצויים המגיע לו. לדוגמה, ראובן הולך ברחוב בעיניים עצומות, עובר באזור בו נערכות עבודות בניה עירוניות ונופל לבור פתוח. העירייה התרשלה בעבודתה בכך שלא כיסתה או גידרה את המפגע הבטיחותי. עם זאת, ראובן נהג בחוסר זהירות בכך שבחר לעצום את עיניו תוך כדי הליכה ברחוב. בית המשפט יעריך את מידת תרומתו של ראובן לנזק שנגרם לו כתוצאה מהנפילה. אחוז יחסי זה הוא האשם התורם של ראובן לנזק, ולכן יופחת משיעור הפיצויים שתחויב העירייה לשלם.
מקורה של דוקטרינה זו במשפט המקובל. היא חדרה לפסיקה הישראלית כשבית המשפט העליון אימץ את פסק הדין האנגלי N.C.B v. England והתקבלה על ידי המחוקק בסעיף 68 לפקודת הנזיקין. יש הטוענים כי חקיקה זו מייתרת את הצורך בשימוש בכלל "עילה בת עוולה". לדידם, אין צורך לדחות את התביעה על הסף משום שאשמת התובע תבוא לידי ביטוי בשיעור הפיצויים המופחת.
מנגד, מלומדים מבקרים טענה זו. דורית ביניש ודניאל מור גורסים שתחת נסיבות מסוימות אכן ישנו מקום לשימוש בכלל. לדבריהם, שתי ההגנות אינן חופפות: הבדל אחד הוא ברמת האשמה הנדרשת מהצדדים. במצב בו חלה דוקטרינת האשם התורם, נדרשת אשמת שני הצדדים לסכסוך, אולם אשמה זו איננה חייבת להיות שווה במידתה. ניתן להחיל את הדוקטרינה כשהמזיק אשם יותר מהניזוק. לעומת זאת, על מנת להקים את הגנת "עילה בת עוולה" ולדחות על הסף את התביעה נדרש שהצדדים יהיו שווים באשמתם או לכל הפחות שהתובע יהיה אשם יותר מהמזיק. יש להדגיש שבבחינת חומרת העבירה, בית המשפט מתחשב במכלול נסיבות המקרה ולא רק משווה בין חומרת העבירות הפליליות בהן הורשעו או נחשדו הצדדים.
הבדל נוסף שמציינים המלומדים הוא בהתנהגות הנדרשת מהתובע לצורך החלת הדוקטרינה. סעיף 68 לפקודת הנזיקין שדן ב"אשם תורם" מתייחס רק למקרים בהם התנהגות התובע הייתה רשלנית, סטתה מסטנדרט הזהירות, ובכך תרמה להיווצרות נזקו. אשם תורם זה, כאמור, אינו שולל אפשרות תביעה אלא אך מפחית מסך הפיצויים. לעומת זאת, כלל "עילה בת עוולה" מתייחס למקרים בהם התלוו להתנהגותו של התובע אלמנטים נוספים, כגון פליליות או אי מוסריות. במקרים כאלה יהיה מקום לשלול מהניזוק את זכות תביעתו.
המשפט המקובל אף הוא מוצא כי בשל אלמנט הפליליות או אי המוסריות שבמעשה האסור של התובע, עדיף לטפל בו באמצעות ההגנה הנפרדת של "עילה בת עוולה" (Clerk & Lindsell on Torts, עמוד 144).
הסתכנות מרצון - Volenti non fit injuria
בתרגום מילולי מלטינית: To the consenting, no injury is done - "אין הרוצה נפגע". דוקטרינה זו מעוגנת בסעיף 5 לפקודת הנזיקין המקנה הגנה מפני תביעה נזיקית אם הניזוק ידע והעריך את מצב הדברים שגרם לנזק וכי חשף עצמו או רכושו למצב זה מרצונו. רואים את הניזוק שאינו נקי כפיים כמי שהסכים ליטול על עצמו את הסיכון להיפגע, וכפועל יוצא מכך - גם כמי שוויתר על זכותו לפיצוי.
ואולם, מתעוררים קשיים בעניין תוקף ה"הסכמה" הנ"ל. בדין הפלילי, אין מחלוקת כי הסכמתו של אדם כי יבוצע בו מעשה בלתי חוקי איננה פותרת את המבצע מאחריות פלילית ומעונש. יש הסבורים כי במקרים מסוימים, גם בדין האזרחי אין הסכמתו של הניזוק פותרת מאחריות את המזיק. לדוגמה, השופט כהן בפרשת אבוטבול, ציין כי הסכמת קטינה לקיום יחסי אישות עם גבר מבוגר לא תוכר לצורך החלת דוקטרינת ההסתכנות מרצון. לא ניתן יהיה לומר שהנערה "הסתכנה מרצונה" במקרה זה. לפי ביניש, במקרים כאלו בהם נשללת הגנת "הסתכנות מרצון", כלל ה"עילה בת עוולה" עודנו עומד בעינו ויכול להביא לדחיית התביעה.
החריגים לכלל
מקרים חריגים נוספים בהם לא יחול הכלל הם: כשהתובע יכול להסתמך על עילה עצמאית שאינה קשורה לאי החוקיות; כשאי החוקיות אינה חמורה דיה כדי להכשיל את התביעה; כשהמטרה הבלתי חוקית טרם בוצעה והתובע חזר בו בכנות. כמו כן, כשהצדדים לא ידעו בתום לב על הנסיבות העובדתיות המשוות לעילה אופי בלתי חוקי. בהחלט ייתכן שאי ידיעה זו לא תפטור אותם מעונש, אך היא לא תשפיע על התדיינות בית המשפט בסכסוך האזרחי ולא תביא לדחיית התביעה.
היקף הגנת Ex Turpi Causa בדיני הנזיקין
לאור הנימוקים דלעיל, גם אלו התומכים בהחלת הכלל בדיני הנזיקין סבורים כי יש לעשות בו שימוש אך ורק במקרים מועטים ומצומצמים. נראה כי במקרים בהם ברור כי קיימת פליליות חמורה ומרכזית בעילת התביעה, הכול יסכימו להפעלת הכלל. המחלוקת תלך ותתחדד ככל שנדון במקרים פחות מובהקים. הספרות והפסיקה מציעות מבחנים שונים לתיחום היקף הכלל, על מנת להתמודד עם סיטואציות בעייתיות שכאלה. להלן העיקריים שבהם:
מבחן הסיבתיות
בדיני החוזים, ההתדיינות המשפטית מתבססת על החוזה האסור גופו: צד לחוזה הפר את הוראותיו והצד שכנגד תובע את המגיע לו על בסיס ההסכם הבלתי חוקי. קשה לחשוב על מצב בו אי החוקיות לא תהווה חלק מהותי בדיון. לעומת זאת, בדיני הנזיקין לעיתים יהיה קשה לראות את הקשר בין המעשה האסור לנזק. במילים אחרות, יהיה קשה לקבוע אם אי החוקיות שבמעשה היא הסיבה האמיתית לנזק. מבחן הסיבתיות מבקש להתגבר על קושי זה, הייחודי לתביעות נזיקיות.
מבחן זה, שאומץ על ידי השופט משה זילברג בפרשת אבוטבול משנת 1965, מציע לבחון את הקשר הסיבתי בין המעשה הבלתי חוקי או הבלתי מוסרי לבין הנזק. אם הקשר הסיבתי הוא מקרי בלבד, הכלל לא יחול והתביעה לא תדחה. כאשר הקשר הוא טיפוסי, יחול הכלל והתביעה תדחה.
על מנת לזהות את סוג הקשר הסיבתי, השופט זילברג עושה שימוש במבחן ביניים שמספק המשפט האנגלי. לפי מבחן הביניים, יש לשאול האם הנזק נשוא התביעה היה נגרם גם אם הפעולה הייתה מותרת ונתפסת כמוסרית. אם הנזק היה קורה גם אילו היה התובע נוהג כשורה ולא עובר על החוק, אזי הקשר הסיבתי הוא מקרי. אם הנזק לא היה נגרם לו נהג התובע כחוק, אזי עצם אי החוקיות שבמעשה היא מקור הרעה, מדובר בקשר סיבתי טיפוסי וניתן יהיה להפעיל את הגנת ה"עילה בת עוולה".
פסק הדין האנגלי N.C.B v. England משנת 1954 מדגים מבחן זה: ראובן ושמעון מסיגים גבול לשם ביצוע פריצה. תוך כדי הסגת הגבול ראובן מכייס את שמעון. במקרה זה, מסביר לורד אסקווית', הקשר בין הכיוס לפריצה הוא מקרי בלבד. לכן, לא יוכל ראובן לטעון את הגנת "עילה בת עוולה" על מנת להביא לדחיית התביעה הנזיקית של שמעון נגדו. לעומת זאת, מקרה אחר הוא כשראובן ושמעון מניחים חומרי נפץ במטרה לפרוץ לכספת, אך בשל התרשלותו של ראובן שמעון נפגע. כאן דווקא מתקיים קשר סיבתי מובהק בין המעשה האסור לבין הנזק.
פרופ' אהרן ברק מבקר את מבחן הסיבתיות. לדידו, ייתכנו מקרים בהם אף על פי שמתקיים הקשר הסיבתי בין הפעולה והנזק, לא יהיה מקום להחיל את הגנת "עילה בת עוולה". על מנת להתמודד עם קושי זה, מציע פרופ' ברק את המבחן הבא.
מבחן דרגת הפליליות/ אי-המוסריות
נבהיר, כי תקנת הציבור היא 'מושג שסתום'. משמע, מתווה עיקרון לתוכו ניתן ליצוק תוכן באופן גמיש, לפי המקום והזמן. תפיסת טובת הציבור היום אינה זהה לזו שהייתה בעבר וחלוף השנים משפיע על הנורמות החברתיות הנוהגות. חלק משינויים אלה מתוקנים בחוק מכורח המציאות, אך חלקם מתאפשרים מלכתחילה על ידי המחוקק באמצעות מושגי שסתום כגון זה.
דורית ביניש מציינת כי הקושי במבחן זה הוא בכך שאינו מספק ודאות משפטית. השופטים מושפעים מסביבתם באופן בלתי נמנע, וכתוצאה מכך, שינויי העיתים והמוסכמות הציבוריות משפיעים מאוד על תוצאות הפסיקה. לדוגמה, הבטחת נישואין מפי גבר נשוי לפילגשו בשנת 1970 נחשבה לחטא ויכלה לעורר גינוי על ידי בית המשפט. כזו הייתה דעת המיעוט של השופט מני בפרשת אספרנס. בשנות ה-2000, סביר להניח שהתגובות תהיינה שונות. פסק הדין הדסה נ' גלעד אף הוא מציג את השפעת העיתוי והסביבה על הפסיקה. באותו עניין, בית חולים נתבע בגין רשלנות רפואית בעת טיפולו באדם שניסה להתאבד. בית החולים ביקש להתנער מחבותו הנזיקית בטענה שהמנוח התאבד, והתבסס על פסק דין אנגלי משנת 1986 בו הוזכר, בין היתר, האיסור הדתי על התאבדות. עם זאת, בית המשפט העליון דחה את הטענה וקבע שגם באנגליה התאבדות כבר איננה עבירה פלילית, וחל שינוי מהותי ביחס הציבור כלפיה.
מבחן כוונת המחוקק
ביקורת שהועלתה על ידי דורית ביניש היא שמבחן זה מתייחס רק לאיסור המחוקק ולכן אינו מספיק לבדו במסגרת חוקית המבקשת להתמודד גם עם גילויי אי-מוסריות.
מבחנים נוספים מהמשפט המקובל
במשפט המקובל מתחרים על הבכורה גם המבחנים הבאים (Clerk & Lindsell on Torts, 144-170):
הדין המצוי
בעוד שבדיני החוזים הפסיקה מציירת תמונה ברורה למדי, החלת הכלל בדיני הנזיקין הייתה מעורפלת משך זמן רב, משום שהתאפיינה בחוסר עקביות.
בפסק הדין העקרוני של בית המשפט העליון בעניין אבוטבול משנת 1965 התגלעה מחלוקת חריפה בין השופטים. פרלה אבוטבול קיימה מערכת יחסים עם אליהו קליגר, בעודו נשוי, והיא בת שבע עשרה שנים בלבד. במסגרת מערכת יחסים זו אף ילדה לו ילד. משהפר קליגר את הבטחתו לעזוב את אשתו ולשאת אותה, היא תבעה ממנו פיצויים. בבית המשפט התעוררה השאלה האם העובדה שפרלה אבוטבול הסכימה לקיום יחסים עם קליגר, למרות היותה בת פחות משבע עשרה, עשויה להביא לדחיית תביעתה.
השופט זילברג, בדעת רוב, סבר שהכלל "מעילה בת עוולה" חל גם בדיני הנזיקין משום שמתקיימים אותם הרציונלים התומכים בהחלת הכלל בדיני החוזים. לדידו, אין הבדל בין מי שחטאו הוא כריתת חוזה לא חוקי ובין מי שחטאו הוא ביצוע עבירה. לכן, הוא מוסיף, נותר אך לבחון מהו היקף תחולת הכלל ולשם כך טבע את מבחן הסיבתיות שפורט לעיל. לבסוף, בשל נסיבות המקרה בעניין זה, סבר השופט זילברג כי אין מקום לדחות את התביעה באמצעות הכלל משום שהצדדים אינם שווים באשמתם ודחה את התביעה תחת נימוק אחר.
לעומתו, סבר השופט כהן כי הכלל "עילה בת עוולה" אינו חל על תביעות נזיקיות, משום שקיימת חקיקה מפורשת של דוקטרינת האשם התורם בפקודת הנזיקין.
לדבריה של דורית ביניש, ניתן לראות את המקור למחלוקת זו בין השופטים אך בהשקפתם השונה באשר לחומרתו המוסרית של המעשה. באופן זה, המחלוקת עומדת אך לעניין היקף תחולת הכלל.
אף על פי שהשופט זילברג ביטא את דעת הרוב, הרוב עצמו לא תמך באופן ברור בהחלת ההגנה בנזיקין. השופט לנדוי הצטרף לתוצאה אליה הגיע השופט זילברג, אך אינו מתייחס לתחולת הכלל "עילה בת עוולה". הוא קובע כי רק במקרים בהם נערה צעירה נפלה קורבן לפיתויו של גבר מבוגר ממנה תוך הבטחות סרק, תישמר לה הזכות לתבוע ממנו פיצויים. הטענה להחלת הכלל "עילה בת עוולה אף לא הועלתה בדיון הנוסף שהתקיים בתיק. בסיכומו של דבר, תביעת הפיצויים של פרלה אבוטבול נדחתה, אך ללא אמירה קובעת בעניין תחולת הכלל "עילה בת עוולה" בדיני הנזיקין. בית המשפט העליון לא נתן הנחיה ברורה לבתי המשפט של מטה בנושא זה, ואלה נותרו מבולבלים ובלתי עקביים.
פסק דין משמעותי שהיווה נקודת ציון בפסיקה ובכלל באשר להגנת "עילה בת עוולה", הוא הערעור בעניין אספרנס משנת 1968. זהו למעשה פסק הדין היחיד שדן לעומק בסוגיה עד למועד כתיבת שורות אלה, באפריל 2007.
התובעת דרשה פיצויים בגין הפרת הבטחת נישואים ובית המשפט המחוזי דחה את תביעתה. נימוקו העיקרי היה כי הבטחת נישואין של גבר נשוי איננה מוסרית, ולפיכך בלתי חוקית. בערעור, בית המשפט העליון דן בטענת "עילה בת עוולה". השופט ברנזון, בדומה לשופט כהן בעניין אבוטבול, שלל את תחולת הכלל בדיני הנזיקין. השופט קיסטר, לעומתו, סבר שאין מניעה להחיל את הכלל גם בדיני הנזיקין, זאת מבלי לקבוע מסמרות בעניין. כמו השופט זילברג, גם השופט קיסטר סבר כי בית המשפט צריך להיזהר מלעודד ביגמיה שנאסרה על ידי המחוקק. לכן, הוא מוסיף, נערה שהתקשרה מרצונה עם גבר נשוי לא תוכל לתבוע ממנו פיצויים לאחר מכן. שני הצדדים חטאו, ויד הנתבע על העליונה. עם זאת, לא החיל השופט קיסטר את הכלל בנסיבות המקרה הנדון משום שמצא את הצדדים לא שווים מבחינת אשמתם. לדידו, פחותה אשמת הנערה הצעירה שהולכה שולל אחר הבטחות הגבר הנשוי המבוגר ממנה. בסופו של דבר התקבל ערעורה של אספרנס בעילת התרמית.
נראה, כי בית המשפט אינו שולל באופן עקרוני את תחולת הכלל בדיני הנזיקין. החל משנת 1968, במהלכה נדון הערעור בעניין אספרנס, ובמשך שנות ה-70' המוקדמות פרחה הספרות האקדמית בנושא החלת הכלל "עילה בת עוולה" בדיני הנזיקין. מאז, אמנם, רגעו הרוחות ודומה שאין בנמצא עוד דברים לחדש. ניתן אך לשער שבתי המשפט אינם נתקלים בקשיים ביישום הכלל או שנמנעים מלעשות בו שימוש.
בפסק דין פלוני נ' אלמונית משנת 1974 הדומה בעובדותיו לעניין אספרנס, גילו שופטי בית המשפט העליון עקביות. דובר בגבר נשוי שהציג עצמו כרווק והבטיח לתובעת, אז נערה צעירה, נישואין על מנת לשכנע אותה לקיים עמו יחסי אישות. השופט ברנזון דבק בעמדתו שאין להחיל את הכלל ומיישם את עילת התרמית. בנוסף העיר, כי גם אם נקבל את תחולת הכלל "עילה בת עוולה" בדיני הנזיקין, הוא לא יחול במקרה הנדון משום שהצדדים אינם שווים באשמתם. לעומתו, השופט לנדוי קבע שוב שהכלל חל בדיני הנזיקין. עם זאת, נמנע אף הוא מליישמו בנסיבות המקרה משום שלא מצא מחומר הראיות דופי משמעותי בהתנהגות התובעת.
סעיף 37 לפקודת הנזיקין שתוקן בשנת 1970, נראה כמסמל שינוי כיוון בחקיקה בנוגע לכלל. בתיקון זה שונתה אחריותו של בעל מקרקעין כלפי מסיג גבול. נקבע כי בעל מקרקעין לא יהא אחראי כלפי מסיג גבול שניזוק בתחום חלקתו אלא אם מוכיח הניזוק שנכנס למקרקעין בתום לב וללא כוונה לעבור עבירה או לבצע עוולה. מכאן עולה כי המחוקק ראה לנכון לקיים הגנה המבוססת על אותם עקרונות כמו הגנת "עילה בת עוולה" - בתחום מצומצם בדיני הנזיקין.
יש המבקרים תיקון זה בטענה כי העיקרון נקלט בצורה רחבה יתר על המידה תוך התעלמות מהסייגים להחלת הכלל, כפי שפותחו בפסיקה. לדידם, סעיף החוק מציב תנאי בודד, הוא שהסגת הגבול תהיה בכוונה לקיים עבירה או לבצע עוולה, אך אינו מחייב את קיומה של העבירה או העוולה בפועל. הסעיף גם אינו מסייג את החלתו בשום מבחן ואינו מגדיר כלפי מי אמורה להיות מכוונת העבירה או היכן מכוונת להתבצע. יתרה מזאת, כשבית המשפט מחיל את כלל "עילה בת עוולה" מדובר בהגנה דיונית בלבד. משמע, ההגנה מונעת מבית המשפט לדון בתביעה בעוד החבות המהותית אינה נשללת. לעומת זאת, לשונו של סעיף 37 לפקודה - "האחריות לא תחול..." - נראית כמספקת הגנה מהותית למזיק.