cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רובן מיניו
קריירת מועדונים
בילדותו שיחק מיניו במחלקת הנוער של קורנליה. בגיל 11 עבר לזו של ברצלונה, ולמשך שנתיים הושאל חזרה לקורנליה. בעונת 2008/2009 קודם לקבוצת המילואים של המועדון, ברצלונה אתלטיק, שעלתה לפני כן לליגה השלישית ומאמנה היה לואיס אנריקה. בעונתו הראשונה בקבוצה שיחק ב-29 משחקים ועזר לקבוצתו להגיע למקום ה-5 בביתה. בעונה הבאה חלק את עמדת השוער הבכיר בקבוצה עם אוייר אולסאבל. בדצמבר 2009 זומן לסגל הקבוצה הבוגרת, למשחקיה באליפות העולם לקבוצות, אך הוא לא שותף בטורניר, בו זכתה ברצלונה לאחר ניצחון בגמר על אסטודיאנטס. במהלך עונה זו ערך 17 הופעות בליגה השלישית בברצלונה ב' והוא סייע לה להעפיל לליגה השנייה בסוף העונה.
בקיץ 2010 הופיע במדי הקבוצה הבוגרת, אותה אימן ז'וזפ גוארדיולה, במספר משחקי ידידות. במשחק הראשון של הסופר קאפ הספרדי מול סביליה, שנערך ב-14 באוגוסט, נעדרו מספר שחקנים של ברצלונה, ובהם השוער ויקטור ואלדס, בשל השתתפותם במשחקי נבחרות זמן קצר לפני המשחק. בנוסף, השוער השני, חוסה מנואל פינטו, היה פצוע. בשל כך פתח מיניו במשחק, בו הפסידה ברצלונה 3:1. בגומלין, בו מיניו לא לקח חלק, ניצחה ברצלונה 4:0 וזכתה בתואר. מיניו המשיך לשחק בברצלונה ב', הפעם חולק את עמדת השוער הן עם אולסאבל והן עם ג'ורדי מאסיפ, והוא הופיע ב-15 משחקים בליגה השנייה במהלך עונת 2010/2011. בעונה הבאה, עם אוסביו סקריסטן כמאמן ברצלונה ב', המשיכה המגמה, והוא שותף ב-10 משחקים בלבד. בתקופה זו זומן מיניו למספר משחקים של הקבוצה הבוגרת, אך נותר על הספסל במהלכם.
ביולי 2012 עזב מיניו את ברצלונה והצטרף לריאל מיורקה, כשוער שני לדודו אוואט. ב-13 בינואר 2013 ערך מיניו את הופעת הבכורה במדי הקבוצה, הופעתו הראשונה בליגה הראשונה, כשהחליף את אוואט בהפסד 3-2 לאספניול. אולם, הייתה זו הופעתו היחידה במהלך העונה, שבסיומה ירדה מיורקה לליגה השנייה. בעונה הבאה, עונת 2013/2014, תפס את מקומו של אוואט, והוא שותף ב-35 משחקי ליגה במהלך העונה. מיורקה סיימה במקום ה-17, במרחק שתי נקודות מהמקום ה-20 המוביל לירידה לליגה השלישית. בקיץ 2014 אוואט פרש ממשחק, אך במקומו הובא חסוס קרברו, שתפס את מקומו של מיניו כשוער הבכיר בקבוצה, ובשל כך מיעט מיניו לשחק במהלך עונת 2014/2015.
ב-2 ביולי 2015 הצטרף מיניו לריאל אוביידו, שעלתה מהליגה השלישית בעונה שלפני כן. באוביידו היה שוער מחליף לאסטבן אנדרס, עד שזה נפצע ב-12 במרץ 2016, ומיניו תפס את מקומו בהרכב עד סוף העונה. בסוף העונה עבר לא.א.ק. לרנקה הקפריסאית, במדיה שיחק במשך עונה אחת שבמהלכה עמד בשערה במשחקיה בליגה האירופית. בדצמבר 2017 הצטרף לאלבסטה שמהליגה השנייה, אך הוא לא שותף באף משחק, ובקיץ 2018 עזב את הקבוצה. בינואר 2019 הצטרף לפוליטכניקה יאשי הרומנית.
קריירת נבחרות
ב-6 בפברואר 2009 זומן מיניו לראשונה לנבחרת ספרד עד גיל 21. ב-27 במרץ ערך את הופעת הבכורה במדיה, במשחק ידידות מול. ב-5 ביוני 2011 ערך את הופעתו השנייה במדיה, במשחק ידידות נוסף. הוא זומן לסגל הנבחרת לאליפות אירופה לנוער 2011. אף על פי שלא השתתף באף משחק במהלך הטורניר, שכן שוער הנבחרת היה דויד דה חאה, נרשמת לזכותו זכייתה של הנבחרת באליפות.
סטטיסטיקה
נכון ל-3 ביוני 2012
בת-עדן
בת־עדן (שם מדעי: Paradisaea) הוא סוג של ציפורים מבמשפחת העדניים המצויים ביערות גינאה החדשה.
אלו מהגדולות שבבני המשפחה ואורכן 30–35 ס"מ. רוב המינים בעלי נוצות אדומות, כנפיים גדולות וזנבות מזדקרים כמו זנב תרנגול המגוון בצהוב ואדום. הראש ירוק־צהוב עם מקור כחול. עדנים אלה מקפצים על הענפים בקבוצות כדי למשוך נקבות.
הם חיים ביערות גינאה החדשה ובכמה איים באינדונזיה ומלקטים פירות וחרקים מהיער.
איבון מיקלוש
איבון מיקלוש (נולדה ב-28 באוגוסט 1958) היא שחקנית וצלמת ישראלית, ידועה בתפקידה כ"תמי" בסרט "יוצאים קבוע".
הארגון למורשת תרבותית באיראן
הארגון למורשת תרבותית, מלאכות יד ותיירות באיראן (בפרסית: سازمان میراث فرهنگی، صنایع دستی و گردشگری ایران) הוא מוסד מחקר, חינוך ופיקוח הממומן על ידי ממשלת איראן ועובד בשיתוף פעולה עם נשיא איראן. הארגון עוסק בפעילויות בתחומי הארכאולוגיה, מלאכות יד מסורתיות וקידום התיירות. הארגון הוקם ב-1985 בעקבות איחוד של מספר ארגונים קטנים. החל משנת 2017 עומד בראש הארגון עלי אסגר מונסאן.
מוזיאונים ואתרים בחסות הארגון
בנוסף לאתרים הארכאולוגיים, לארגון למורשת תרבותית יש סניפים בערים רבות באיראן האחראים על מיזמים מקומיים, מוסדות חינוך ותרבות. המוזיאונים הלאומיים של איראנים נתונים גם הם תחת חסות הארגון:
אליהו (לורנצטו)
אליהו (באיטלקית: Elia) הוא פסל שיש של הפסל לורנצו לוטי (לורנצטו), שפוסל בשנת 1520 לערך ומתאר את אליהו הנביא. הפסל מוצג בקפלת קיגי בבזיליקת סנטה מריה דל פופולו ברומא.
היסטוריה ורקע
הפסל היה חלק מתוכנית האב המקורית של רפאל, יחד עם פסל יונה. לורנצטו, תלמידו של רפאל, החל בפיסול שני הפסלים בהנחיית רפאל. אחד הנושאים האיקונוגרפיים העיקריים בקפלת הקבורה של אגוסטינו קיגי היה תחיית המתים. ניתן לפרש את שני הפסלים של יונה ואליהו בהקשר זה: סיפורו של יונה, שנבלע על ידי דג גדול והוצא ממנו כעבור שלושה ימים בפקודת האל, היה סמל להתגברות על המוות. ואליהו מסמל את העלייה השמיימה ככתוב בתנ"ך:.
ג'ורג'ו וזארי מדגיש בספרו חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר היבט אחר בסיפורו של אליהו: "... אליהו התקיים בזכות החסד האלוהי, עם קנקן מים ולחם אפוי באפר, מתחת לעץ הערער". על הדברים האלה חזר במכתב פאביו קיגי, לימים האפיפיור אלכסנדר השביעי, שבימיו כקרדינל הבזיליקה השלים ברניני את בניית הקפלה.
בניגוד לפסל יונה, לורנצטו היה רחוק מלהשלים את פסל אליהו עם מותו של רפאל בשנת 1520, אז הופסקה העבודה, ועל כן הגרסה הסופית של הפסל יכולה להיות שונה יותר מהתכנון המקורי של רפאל (שאבד). עוזר צעיר של לורנצטו בשם רפאלו דה מונטלופו מתועד כמי שהשלים את פיסול היצירה בין השנים 1523–1524. שני הפסלים נותרו בסדנתו של לורנצטו זמן רב, כפי שתיעד וזארי. לורנצטו מת בשנת 1541, כעשור לאחר מכן, בשנת 1552, שילם בן המשפחה לורנצו קיגי את החוב ליורשיו של לורנצטו והפסלים הועברו לקפלה, שם הוצבו ככל הנראה בשתי הגומחות מצידי הכניסה.
כאשר ביקר פאביו קיגי לראשונה בקפלה בשנת 1626, פסלו של אליהו היה משמאל לכניסה. בין השנים 1652–1656 שיחזר ברניני את הקפלה וייצר שני פסלים חדשים: דניאל והאריה וחבקוק והמלאך, ופסלו של אליהו הועבר למקומו הנוכחי, מימין לכניסה.
ישנן חילוקי דעות ביחס למיקומו המיועד של הפסל. ג'ון שירמן חשב שפסל אליהו יועד ככל הנראה לאחת משתי הגומחות ליד הכניסה, ועל כן מיקומו הנוכחי נכון.
תיאור היצירה
הפסל מתאר את הנביא במדבר עם מלאך. הסביבה המדברית מתוארת בפירוט, במיוחד השורשים והצמחים הסבוכים מתחת לרגלי הנביא וחלק מן העץ שגדל מאחוריו. אליהו מתואר כאדם מבוגר ומזוקן עם החפצים הרגילים: קנקן מים וספר. הוא מביט כלפי מעלה אל השמיים, מה שאומר שהוא מביט במרכז הכיפה של קפלת קיגי, בה מצוירת דמותו של אלוהים.
אדון הגנבים (סרט)
אדון הגנבים (בגרמנית: Herr Der Diebe, באנגלית: The Thief Lord) הוא סרט הרפתקאות משנת 2006 בכיכובם של רולו ויקס ואהרון ג'ונסון המבוסס על ספרה המצליח של קורנליה פונקה, מלך הגנבים.
עלילה
הסרט מספר על שני אחים, פרוספר "פרופ" ובוניפאס "בו" בן ה-6 היתומים, נמלטים מדודתם האכזרית אסתר ובעלה הרוצים לקחת אליהם את בו ולשלוח את פרופ לבית יתומים. הם הולכים לוונציה, שאימם אהבה מאוד וסיפרה עליה אגדות ואף תכננה לשני ילדיה עתיד שם. דודה אסתר שוכרת את הבלש הפרטי ויקטור "החטטן" גטס כדי שימצא את האחים ויחזיר את בו אליה.
בוונציה הם פוגשים את "אדון הגנבים" המסתורי, נער צעיר כבן גילו של פרופ ושמו סקיפיו שמנהיג חבורת ילדים השייכת לעולם הפשע. הם פוגשים את קתרינה העונה לכינוי "צרעה", מוסקה, שמאמין שאביו אבד בלב ים ומחכה לו שיציל אותו, וריצ'יו שצריך כסף לטיפול בשיניים שלו. פרופ סוגר עסקים עם ברברוסה, איש עסקים עשיר תאב בצע שמתגורר בעיר, ובעקבות זה הוא ובו מתקבלים באופן רשמי לחבורה. היתומים מתגוררים עם באולם קולנוע מקולקל שמוסקה מנסה לתקן אותו. סקיפיו מתגלה כבנו של מנהל הקולנוע ולחבריו קשה לקבל את זה, אבל הם סולחים לו.
ויקטור נלכד בידי החבורה לאחר שניסה לתפוס אותם באולם הקולנוע, אבל בו, שכבר קודם התיידד איתו למרות שהחטטן עשה זאת בעורמה בשביל ללכוד אותו, ומוסקה, סולחים לו ומשחררים אותו והוא עוזר למוסקה לתקן את מסך הקולנוע, למרות שהוא בורח בסוף.
לקוח של ברברוסה, "הרוזן", צריך שימצאו לו כנף מעץ ששווה 50 אלף דולר. במקביל החבורה מגלה את הקסם של העיר שתחילה ראה רק בו, ומוכר בעיקר בזכות קרוסלת הקסמים שלו שיכולים להפוך ילדים למבוגרים ומבוגרים לילדים. הכנף, ששייכת לפסל אריה בקרוסלה נמצאת בבית של צלמת העונה לשם אידה, צלמת במקצועה וחברה של ויקטור. היא לא יודעת שוויקטור חבר של הילדים, אבל היא מתיידדת איתם לאחר שגנבו לה ואחר כך הסבירו לה את הבעיה.
בזמן שסקיפיו, פרופ, ריצ'יו ואידה נותנים את הכנף ל"רוזן" ומקבלים את הכסף, ברברוסה חושף למשטרה את אולם הקולנוע - צרעה נשלחת לבית היתומים ובו לדודתו. הילדים חושבים שוויקטור הפליל אותם, אבל למרות זאת הם מגיעים למסקנה שהוא באמת חבר שלהם. ויקטור מגלה שהכסף מזויף. החבורה עוברת לגור בבית של אידה, שעשתה את עצמה כאילו היא האפוטרופסית של צרעה וכך הוציאה אותם מבית היתומים. ויקטור מצא את בו לאחר שברח ודודה אסתר נתנה לו עוד הזדמנות למצוא אותו ולהחזירו אליה.
דודה אסתר ובעלה נכנסים לביתה של אידה ומאיימים על הילדים ברובה שנמצא שם. סקיפ לוקח להם את הרובה ומגרש אותם, באומרו כי "הם לא ראויים לגדל צב [מתבסס על העובדה שוויקטור מגדל צבים], שלא לדבר על לגדל ילד".
יובאנה יאנקוביץ'
יובאנה יאנקוביץ (בסרבית קירילית: Јована Јанковић; נולדה ב-25 באפריל 1981) היא מנחת טלוויזיה סרבית.
ביוגרפיה
יאנקוביץ נולדה בבלגרד. היא החלה את הקריירה הטלוויזיונית שלה בגיל תשע עשרה בעת שלמדה באוניברסיטה.
ב-2001 היא קיבלה הצעת עבודה מחברת RTV המפעילה שידורי טלוויזיה באופן פרטי ועבדה תחילה ככתבת בידור ותרבות. היא הופיעה בין היתר בשתי תוכניות טלוויזיה העוסקות בעולם הקולנוע. ב-2005 היא עברה לעבוד ברשת שידור הטלוויזיה הציבורית של סרביה ושם החלה להגיש תוכנית בוקר יומית, דבר שהפך אותה לאחת הידועניות המובילות במדינתה. היא הופיעה על שערים של צהובונים רבים וכתבי עת העוסקים בסגנון חיים. ב-2007 שיחקה בסרט הפעולה "האיש הרביעי" העוסק באדם הקם מתרדמת ומנסה לברר פרטים על זהותו.
ב-2006 הנחתה את תחרות ה"אירופזמה", שהזוכה בה נשלח לייצג את סרביה ומונטנגרו בתחרות האירוויזיון. באותה שנה הגישה את הניקוד באירוויזיון מטעם סרביה ומונטגרו במקרה מיוחד בו המדינה לא השתתפה בתחרות אך הורתה להצביע בה. ב-2009 ביצעה את התפקיד מטעם סרביה העצמאית. היא הנחתה את אירוויזיון 2008 שסרביה שימשה כמדינה המארחת שלו.
ליסה מקליין
ליסה כרמלה מקליין (באנגלית: Lisa Carmella McClain; נולדה ב-7 באפריל 1966) היא פוליטיקאית ואשת עסקים אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של מדינת מישיגן. מקליין נשבעה לתפקידה עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בינואר 2021.
ביוגרפיה
מקליין נולדה וגדלה בעיר סטוקברידג', השוכנת בדרום מדינת מישיגן, בשם ליסה איובניצקי (Iovannisci). בשנת 1984 השלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון העירוני של סטוקברידג', ובהמשך למדה במכללה הקהילתית של לאנסינג, בירת מישיגן, ובאוניברסיטת נורווד. במשך 11 שנה עבדה מקליין באמריקן אקספרס וכעבור זמן מה הצטרפה אל קונגלומרט השירותים הפיננסיים "קבוצת האנץ", שם היא שימשה כסגנית נשיא בכירה. מקליין סייעה בייסוד חברה זו, המעסיקה כ-700 עובדים ב-25 משרדים שונים ברחבי מישיגן כשהמטה הראשי של החברה שוכן בעיר סאות'פילד.
ביולי 2019 הודיע פול מיטשל על פרישתו מהחיים הפוליטיים לקראת בחירות 2020 בארצות הברית. בעקבות זאת, הכריזה מקליין על כוונתה להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מדינת מישיגן בבחירות אלה. בבחירות המקדימות שנערכו ב גברה מקליין על יריבתה שיין הרננדז ב-4 באוגוסט 2020. מסע הבחירות זכה לתמיכות של מספר אישים במפלגה הרפובליקנית בהם סטיב סקליס, רונה רומני מקדניאל ומושלת דקוטה הדרומית קריסטי נואם. ביום הבחירות הכלליות ניצחה את קימברלי ביזון, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, וגרפה 66.3% מקולות הבוחרים.
עמדותיה הפוליטיות של מקליין שמרניות. היא גורסת כי יש להקשיח את מדיניות ההגירה לארצות הברית ובבניית חומה בגבול ארצות הברית-מקסיקו, ותומכת בזכות לשאת נשק. מקליין מתנגדת למיסוד חיסונים כחובה על ידי הממשלה האמריקאית, טוענת שיש לבטל את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ומגדירה עצמה כ"תומכת בחיים".
למקליין ובעלה מייק שלושה ילדים, והם גרים יחדיו בעיר רומיאו שבמישיגן.
קאבוס נאמה
הקאבוס נאמה (בפרסית: قابوس نامه) הוא יצירה פרסית חשובה שנכתבה במאה ה-11, בסביבות שנת 1080. הקאבוס נאמה נכתב על ידי השליט הפרסי אמיר עונצור אל-מעאלי קאי-קאווס בן איסכנדר בן קאבוס בן וושמגיר בן א-זיאר (בפרסית: عنصرالمعالی کیکاوس‌ بن اسکندر بن قابوس‌ بن وشمگیر بن زیار), בן לשושלת הזיארית ששלטה במחוזות מאזנדראן וגורגאן שמדרום לים הכספי. עונצור אל-מעאלי הקדיש את הספר לבנו גילאן-שאה. הספר כולל 44 פרקים המתארים את החינוך הנחוץ לנסיך פרסי, כולל כללי התנהגות, מוסר ונימוסים. בכך מהווה הספר דוגמה לסוגת ה"מראות לנסיכים" - ספר יעץ והדרכה לשליט עתידי. הנושאים הנידונים בספר הם מגוונים מאוד: מעצות בנושא ממשל ומלוכה, המשך ביחס הנאות לחברים, וכלה באופן הראוי לקבורת סוס.
העותק הקדום ביותר שהשתמר עד לימינו הוא משנת 1349. בסביבות 1450 ציווה הסולטאן העות'מאני מוראט השני על סופר בשם מרג'ומק אחמד בן איליאס לתרגם בעבורו את הספר לטורקית. בשנת 1811 התגלה הספר למערב ותורגם לגרמנית. בשנת 1951 פורסם תרגום לאנגלית פרי קולמוסו של ראובן לוי. בהמשך תורגם הספר לערבית, רוסית, צרפתית ויפנית. עותקים מקוריים קיימים היום באוספי הספרייה הלאומית של איראן בטהראן, ספריית פאתח באיסטנבול, ה"ביבליותק נאסיונל" בפריז, ספריית המוזיאון הבריטי בלונדון וספריית ליידן בגרמניה.
סינדיקליזם
סינדיקליזם (Syndicalism) היא אידאולוגיה פוליטית וכלכלית התומכת בהעברת השליטה בתעשייה ובממשל לידי פדרציות של ארגוני עובדים. המונח "סינדיקליזם" נגזר מן המילה הצרפתית "סינדיקט", או איגוד מקצועי.
אחד ההוגים הבולטים של הסינדיקליזם היה ז'ורז' סורל, מהפכן צרפתי, אשר דגל במהפכנות אידיאליסטית ככלי להתחדשות מוסרית. סורל ראה באלימות דרך פעולה חיובית ומטהרת, והטיף להרס המדינה הקיימת ובניית מדינה חדשה תחתיה.
הסינדיקליזם מתבסס על האינטרס המהפכני של האיגוד המקצועי. האיגוד המקצועי נתפס כגורם מהפכני שכן מנהיגיו וחבריו הם בעלי תודעה, סולידריות וחיזוק הדדי. הסינדיקליסטים חסידי סורל מייחסים חשיבות מכרעת לגורמים אי רציונליים בפוליטיקה: לרגש, למיתוסים ולגיבורים.
יישומים
יסודות של חשיבה סינדיקליסטית ניתן למצוא גם ברבים מארגוני העובדים האירופאים ובייחוד בארגוני העובדים הסקנדינביים. בארגוני העובדים הסוציאל-דמוקרטים בסקנדינביה התפתחו לא מעט יסודות של גישה סינדיקליסטית. למשל דמוקרטיה ישירה בהחלטות מרכזיות, הנהגות בנות הדחה מלמטה, דגש חזק על חופש השביתה ושימוש בשביתות סולידריות ועוד.
בין הגורמים לתכונות אלו ניתן למנות:
גם ארגון העובדים הגדול בצרפת, C.G.T, ששנים רבות נתפס כקשור במפלגה הקומוניסטית הצרפתית, החל את דרכו עם הקמתו ב-1895 כארגון סינדיקליסטי רדיקלי שרק סמוך למלחמת העולם הראשונה החל לפתח קשרים חזקים עם המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
ג'סיקה רות'
ג'סיקה אן רות'נברג (באנגלית: Jessica Anne Rothenberg; נולדה ב-28 במאי 1987), המוכרת בשם הבמה ג'סיקה רות' (Jessica Rothe), היא שחקנית יהודייה-אמריקאית. היא נודעת בזכות כיכובה בסרט "מז"ל טוב" ובסרט ההמשך שלו "מז"ל טוב 2", ובזכות תפקידה בסרט זוכה שישה פרסי אוסקר "לה לה לנד".
ביוגרפיה
נולדה בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, לאם נוצרייה בשם סוזן, ולאב יהודי בשם סטיב רות'נברג. סבתה, קולין רות'נברג, הייתה שחקנית תיאטרון שהשתייכה לבית הכנסת "קהילת שומרי תורה" בסנטה רוזה, קליפורניה. היא למדה בלט בילדותה. בצעירותה, היא הלכה למחנה קיץ לתיאטרון בקנזס סיטי.
ב-2009 סיימה את לימודיה באוניברסיטת בוסטון עם תואר ראשון באמנות יפה, שבמהלכו למדה לנגן על כינור, לרקוד סטפס, וקדרות.
קריירה
בין השאר, השתתפה בתפקיד אורח בסדרות הטלוויזיה: "הכול לטובה", "אחת שיודעת", "שוטרים בדם", ו"שוטרי שיקגו".
ב-2015 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הדרמה הקומית "Lily & Kat", לצד האנה מארי. בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט האמריקאי-צרפתי "קשר הסמים בתיכון", בו כיכב תומאס מאן.
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה הקומית "מרי וג'יין" ברשת MTV, בהפקתו של סנופ דוג. בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט הדרמה "זאבים" בו כיכב מייקל שאנון. כמו כן ב-2016, שיחקה בסרט הדרמה המוזיקלי זוכה שישה פרסי אוסקר "לה לה לנד", בו כיכבו אמה סטון וראיין גוסלינג. בשנת 2017 כיכבה בסרט האימה "מז"ל טוב", לצד ישראל ברוסארד. בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט "המתיני בבקשה", בו כיכבה דקוטה פנינג. בשנת 2018 שיחקה בסרט הדרמה הרומנטית "שלי לעולמים", לצד אלכס רו. בשנת 2019 כיכבה בסרט ההמשך "מז"ל טוב 2", שוב לצד ישראל ברוסארד.
בשנת 2020 גילמה את סמנת'ה בסדרת המדע הבדיוני "אוטופיה" בפריים וידאו, ושיחקה בתפקיד הראשי בדרמה הרומנטית "All My Life" לצד הארי שום ג'וניור.
חיים אישיים
בפברואר 2019 הודיעה רות' כי היא מאורסת לשחקן אריק פלם. ב- 12 בספטמבר 2020 התחתנו השניים במוריסון, קולורדו.
אריאל כהן
אריאל כהן (נולד באוגוסט 1940) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיקה של האטמוספירה ולאסטרונומיה פלנטרית במחלקה למדעי האטמוספירה במכון למדעי כדור הארץ באוניברסיטה העברית. שימש כראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
ילדות ונעורים
כהן נולד במואסק שבצרפת, בראשיתה של מלחמת העולם השנייה. הוריו, רחל וליאו כהן (אחיהם של חיים הרמן כהן, שלמה כהן-אברבנאל ואלכסנדר כהן, מהנדס העיר בני ברק ואביו של ידידיה כהן; בן למשפחת קרליבך), עזבו את גרמניה הנאצית במהלך שנות השלושים, וחשבו למצוא מקלט בתחומי צרפת "החופשית" כביכול, צרפת של וישי. כאשר התברר שממשלת וישי של המרשל פטן משתפת פעולה עם הנאצים הם נמלטו והסתתרו ביערות ולקראת סוף המלחמה ניסו להימלט משם לשווייץ. אריאל, אמו ואחיותיו ניצלו, אך אביו, עליו הוטל להבריח מטעם המחתרת קבוצה של צעירים יהודים, נתפס יחד עימם על ידי הגסטאפו, הועבר לאושוויץ, ומשם למכרות בשלזיה, בהם נרצח.
קריירה אקדמאית
בשנת 1962 השלים כהן את לימודיו לתואר מוסמך בפיזיקה כמקצוע ראשי, ומתמטיקה ומטאורולוגיה כמקצועות משניים. באותה השנה גויס לצה"ל שם שירת כקצין בחיל האוויר. במסגרת שירותו נשלח על ידי צה"ל לארצות הברית ללמוד את הנושא החדש של הלוויינים המטאורולוגים על מנת להכניסו לחיל האוויר וכן את נושא מכ"ם הלייזר (Laser Radar – LIDAR) ומד טווח הלייזר שהיה אז בחיתוליו, והפך לחלוץ של נושאי מחקר אלו בישראל ולמומחה בעל שם עולמי בתחום מחקריו. בשנת 1971 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים על פיתוח הלידר, המשיך את עבודתו בתחומי מחקר אילו ואף השתלם בהם מספר שנים במכון הלאומי האמריקאי לפיזיקה של האטמוספירה באמצעות מלגה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית). עם שובו לישראל הצטרף לסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית ועסק בקשת רחבה של נושאים בתחומי החלל, האסטרונומיה והחישה מרחוק. הישגיו המדעיים בישראל ומחוצה לה של כהן, אשר חיבר עשרות רבות של מאמרים וספרים בתחומי מחקרו, הביאו לכך שהיה בין הפרופסורים הצעירים ביותר באוניברסיטה העברית בירושלים שזכו כבר בגיל 40 (1980) למינוי בדרגת פרופסור מן המניין.
פעילות ציבורית
בשנת 1993 נבחר כנציג מפלגת צומת למועצת העיר ירושלים, ובמהלך כהונתו שנמשכה עד שנת 1998 שימש כממלא מקום ראש העיר לטקסים ובנושאי איכות הסביבה ומדע. בין השנים 1993 ל-1994 שימש כראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.משנת 2002 שימש כשני עשורים כיו"ר אגודת מדע, מחשבים ותוכנה בלשכת המהנדסים וכיו"ר הלשכה בירושלים.
כהן היה חבר הוועד הפועל של סוכנות החלל הישראלית. בשנת 1996 יזם בקשה למשרד המדע להקים ועדת בדיקה לתופעת העב"מים, אולם שר המדע, בני בגין, דחה את ההצעה.
נשוי לאריאלה פרחודניק ומתגורר בירושלים.
פראנס קולטור
היסטוריה
פראנס קולטור נוסדה ב-1945 כ"Programme National" כחלק מתאגיד השידור הציבורי הצרפתי (RTF). התחנה שינתה את שמה ל"פראנס 3" ב-1958 ול-"RTF Promotion" ב-1963. התחנה אימצה את שמה הנוכחי מאוחר יותר באותה שנה. Programme National במקור הייתה אחראית לשידור מרבית המוזיקה הקלאסית מתוך כל רשת הרדיו הציבורי הצרפתי. עם זאת, מאז היווסדות תחנת הרדיו הייחודית לכך ב-1953 - "פראנס מוזיק", פראנס קולטור הפכה להיות תחנת רדיו המורכבת מתוכניות דיבור במקום מוזיקה באופן כמעט מוחלט.
Wet Leg
Wet Leg הוא אלבום הבכורה של להקת הרוק הבריטית וט לג, שיצא ב-8 באפריל 2022 על ידי דומינו רקורדינג קומפני.
הקלטה וקידום
האלבום הוקלט באפריל 2021, לפני שהלהקה אפילו הופיעה מול קהל.
הלהקה הוציאה את סינגל הבכורה שלהן "Chaise Longue" ב-15 ביוני 2021. השיר זכה לשבחים של הלהקה ממגזינים שונים לאחר שהפך לוויראלי באינטרנט. לאחריו הן הוציאו את הסינגל "Wet Dream" ב-28 בספטמבר 2021 עם קליפ "סוריאליסטי" בבימוי עצמי.
הן הוציאו את הסינגל הכפול "Too Late Now" ו-"Oh No" ב-29 בנובמבר 2021, לצד קליפ מדע בדיוני והכרזה על תאריך יציאת האלבום, רשימת הרצועות ותאריכי סיבוב ההופעות של האלבום. "Oh No" יצא כקליפ ב-1 בפברואר 2022. "Angelica" ו-"Ur Mum" שוחררו כסינגל החמישי והשישי ב-28 בפברואר וב-4 באפריל 2022, בהתאמה.
נוריוקי מוריטה
נוריוקי "פאט" מוריטה (באנגלית: Noriyuki "Pat" Morita; 28 ביוני 1932 – 24 בנובמבר 2005) היה שחקן יפני-אמריקאי, אשר נודע בעיקר בעקבות הופעותיו כ"ארנולד" בתוכנית הטלוויזיה "ימים מאושרים" וכ"מר מיאגי" בסרט הקולנוע "קראטה קיד", עליו היה מועמד לפרס האוסקר עבור שחקן המשנה הטוב ביותר בשנת 1984.
שנותיו הראשונות
לאחר שכירורג איחד ארבע חוליות בעמוד השדרה שלו, מוריטה למד לבסוף איך שוב ללכת בגיל 11. עד אז, משפחתו היפנית-אמריקאית נשלחה למחנה כליאה עד לסיום מלחמת העולם השנייה. הילד הועבר מבית החולים למחנה באריזונה כדי להתאחד איתם. בזמן הכליאה פגש כומר קתולי ממנו לקח מאוחר יותר את שם הבמה "פאט".
לאחר המלחמה, הפעילה המשפחה מסעדה סינית בבירת קליפורניה, סקרמנטו. מוריטה הצעיר בידר את הלקוחות בעזרת בדיחות ושימש כראש טקסים עבור קבוצות סועדים במקום.
רק לאחר שמונה לראש מחלקת תפעול מחשבים, החליט מוריטה כי בחר בקריירה מוטעית. אף על פי שכבר היה נשוי עם ילד, התפטר מוריטה מעבודתו והפך לקומיקאי. כמו כן, הוא הפך לחבר במועדון הקומיקאים "הגראונדלינגס" שבלוס אנג'לס, קבוצה המתמקדת באלתורים.
קריירת הקולנוע וטלוויזיה
תפקידו הקולנועי הראשון של מוריטה היה בסרט הקולנוע "Thoroughly Modern Millie" ב-1967. בהמשך הופיע בתוכנית הסיטקום "מ.א.ש", בתפקיד הקצין הקוריאני סאם פק, תפקיד אשר קידם את הקריירה שלו.
הוא קיבל תפקיד חוזר בתוכנית הטלוויזיה "ימים מאושרים" כששיחק את מָאצוּאוֹ "ארנולד" טָקָהָשי, בעל "הדיינר של ארנולד". לאחר סיום העונה השלישית (1975–1976) הוא עזב את התוכנית הפופולרית כדי לככב בסיטקום משלו, "מר ט' וטינה", בתור ממציא בשם טֵיירוֹ טָקָהָשי. הסדרה בוטלה על ידי ABC לאחר כחודש, בסתיו 1976. בשנת 1977 כיכב בסדרת בת של "ימים מאושרים", "היפיפיות של בלנסקי". מוריטה חזר בסופו של דבר ל"ימים מאושרים" בעונה העשירית (1982–1983).
מוריטה התפרסם בזכות תפקידו בסרט הקולנוע "קראטה קיד", שם שיחק בתפקיד מורה הקרטה היפני קֵייסוּקי מיאגי אשר מלמד את דניאל (ראלף מאצ'יו) איך להגן על עצמו מפני חבורת צעירים המתגרה בו. בסרט זה נשמע המשפט המפורסם "Wax on, wax off" (בתרגום חופשי: "למרוח שעווה, להסיר שעווה"). הוא היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, כמו גם מועמדות לפרס גלובוס הזהב. יתר על כן, מוריטה שיחק בשלושת סרטי ההמשך בסדרה ("קראטה קיד 2", "קראטה קיד 3" ו"הקראטה קיד הבא") וכן מופיע בפלאשבקים בסדרה "קוברה קאי" (אף שדמותו כבר נפטרה במהלכה בדומה למוריטה עצמו). מוריטה מעולם לא התאמן באמנות לחימה כלשהי ורוב סצנות הקרטה שלו בוצעו על ידי הכפיל פוּמיו דמוּרה.
לאחר מכן כיכב מוריטה כדמות ראשית בסדרת הטלוויזיה "אוהרה" (1987–1988) של ABC. באותה תקופה כתב את סרט הקולנוע "לבבות בשבי" (Captive Hearts) אודות מלחמת העולם השנייה ואף כיכב בו.
מוריטה הופיע בסרטים נוספים כדוגמת "נינג'ה אמריקאי 5", "ספורט הדמים 2" והמשכו, "האקדח מת מצחוק", "ירח דבש בלאס וגאס" וכן תרם את קולו בדמות הקיסר בסרט האנימציה "מולאן" והמשחק לפלייסטיישן 2 "Kingdom Hearts II".
מוריטה הופיע באופן חד-פעמי בקומדיית-המצבים "נשואים פלוס" בתור הבוס היפני של מארסי, מר שימוקווה. ב-1995 שיחק בסרט "טיימסטר" לצד מישל ויליאמס. ב-2001 שיחק בסרט הדרמה "מרכז העולם" לצד קארלה גוג'ינו. בשנת 2004 שיחק בתפקיד קטן בסרט "הצילום האחרון". לפני מותו שיחק בסרט הילדים "ריגול השימפנזים" בכיכובה של אמה רוברטס, אשר יצא ב-2006.
שנותיו האחרונות
מוריטה כיכב בסדרת הטלוויזיה "התיקים המסתוריים של שלבּי ווּ" של ערוץ ניקלודאון ובקומדיית המצבים The Hughleys בתפקיד חוזר. הוא הופיע באחד הקליפים של להקת "אליין אנט פארם" בשנת 2001, שם ביצע פרודיה על תפקידו בסרט "קרטה קיד".
מוריטה דיבר אנגלית עם מבטא אמריקאי מושלם אך לוהק לרוב לתפקידים בעלי מבטא קוריאני או יפני, בדומה לשחקנים אמריקאים-אסייתים אחרים.
מוריטה נפטר בגיל 73, בחג ההודיה, ה-24 בנובמבר 2005, בביתו בלאס וגאס שבנבדה. הוא הותיר אחריו את אשתו השנייה ואת שלוש בנותיו מנישואיו הקודמים.
פרק 71 מתוך סדרת האנימציה "בובספוג מכנסמרובע" שבו דיבב את קולו של מאסטר אודון (בדיבובו לעברית של אלדד פריבס) הוקדש לזכרו לאחר סיומו.
מדינאי
מְדִינַאי הוא אדם שעיסוקו בניהול והנהגת המדינה. תואר זה נקשר הן לנבחרי ציבור מכל שכבות האוכלוסייה ולמנהיגי מפלגות ופוליטיקאים; והן לבעלי תפקידים ומשרות שמונו על ידי המדינה, ואף התמקצעו בעבודתם, כגון דיפלומטים, העוסקים בניהול יחסי החוץ שבין מדינתם לבין מדינות זרות.
בתואר "מדינאי" נעשה שימוש מאז העת העתיקה.
השאלה אם אדם מסוים יוגדר כמדינאי או לא היא לרוב סוגיה סובייקטיבית ותלויה בעיקר בדעתו ובהשקפתו של האדם המגדיר.
פוליטיקאים המוגדרים כמדינאים הם לרוב מבוגרים מאוד, פופולריים ובעלי עשייה יוצאת דופן. פוליטיקאים הפורשים מתפקידם לרוב מכונים מדינאים על ידי תומכיהם.
אמוג'י בוכה מצחוק
אמוג'י בוכה מצחוק (😂 בתרגום לאנגלית: Face with Tears of Joy emoji, ידוע גם בשם LOL) הוא אמוג'י המסמל תחושה של צחוק ושמחה. אמוג'י בוכה מצחוק הוא אחד האמוג'ים הפופולריים ביותר ברשתות החברתיות כגון פייסבוק, טוויטר ואינסטגרם. בשנת 2015, אמוג'י בוכה מצחוק נבחר על ידי אוניברסיטת אוקספורד וזכה לתואר מילת השנה של 2015. לטענת האוניברסיטה, אמוג'י זה משקף בצורה הטובה ביותר את מצב הרוח והדברים שהעסיקו את העולם בשנת 2015. אמוג'י זה היה אחד מעשרת האמוג'ים הפופולריים ביותר בשימוש באתר אמוג'יפדיה בשנים 2014-2018. בשנת 2017, אפל ציינה כי האמוג'י בוכה מצחוק הוא האמוג'י השימושי ביותר במערכת ההפעלה iOS. אמוג'י זה אושר כחלק מהיוניקוד בשנת 2010.
היסטוריה
פיתוח האמוג'ים החל בשנת 1999 ביפן. כאשר אפל השיקה את האייפון הראשון ב-2007, הייתה מקלדת האמוג'ים מיודעת למשתמשים יפניים בלבד. בעקבות כך, גדל לחץ על חברת אפל להרחיב את הזמינות של המקלדת ובשנת 2011, אפל פרסמה בכל רחבי העולם את מקלדת האמוג'ים הרשמית. האמוג'י בוכה מצחוק הוצג לראשונה באוקטובר 2010, יחד עם יציאת יוניקוד 6.0.
השפעות חברתיות
בשנת 2015, האמוג'י נבחר על ידי אוניברסיטת אוקספורד וזכה לתואר מילת השנה של 2015. בחודש מאי 2015, אינסטגרם פרסמה בבלוג שלה כי אמוג'י בוכה מצחוק היה הנפוץ ביותר בשימוש בפלטפורמה. ב-7 בדצמבר 2015, חברת טוויטר כי אמוג'י זה היה הנפוץ ביותר בשימוש באפליקציה. באותה שנה, התפרסם שכמות הפעמים שמשתמשי טוויטר השתמשו באמוג'י היה למעלה מ-6.6 מיליארד פעמים.
ביום האמוג'י העולמי בשנת 2017, מנכ"ל פייסבוק, מארק צוקרברג, ציין כי אמוג'י זה היה הנפוץ ביותר בשימוש באפליקציית פייסבוק ובאפליקציית מסנג'ר. באותה שנה, פרסם מגזין טיים כי אמוג'י בוכה מצחוק זכה בפעם השלישית ברציפות בתואר "האמוג'י העליון ברשתות החברתיות".
בית קאראדייל
בית קאראדייל (באנגלית: Carradale House) הוא בית דירות בשיכון הציבורי בראונפילד (Brownfield Council Estate) בשכונת פופלר שבלונדון.
את המבנה בן 11 הקומות, שגובהו 37 מטרים, תכנן האדריכל ארנו גולדפינגר והוא נמצא בסמוך לבית גלנקרי ולמגדל בלפרון, ובדומה לבניינים אלה הוא בנוי בסגנון הברוטליסטי האופייני לגולדפינגר.
בשנת 1998 הוכרז המבנה כבעל חשיבות ארכיטקטונית שיש לשמרו.
קישורים חיצוניים
Balfron Tower
בית הקברות הצבאי אל-עלמיין
בית הקברות הצבאי אל-עלמיין הוא בית קברות בעיירה אל-עלמיין בצפון מצרים, כ-130 קילומטרים ממערב לאלכסנדריה. נקברו בו חיילי האימפריה הבריטית, שנהרגו במצרים ובלוב במלחמת העולם השנייה. קבורים בו 7,342 חללים ומונצחים באנדרטאות שבו 12,472 חללים ונעדרים. זהו בית הקברות האימפריאלי השני בגודלו ממלחמת העולם השנייה.
רקע
מלחמת העולם השנייה בצפון אפריקה ניטשה על היעדים של שליטה בים התיכון ובתעלת סואץ, המקשרים בין אירופה לבין המפרץ הפרסי והמזרח הרחוק. המערכה שם החלה בספטמבר 1940, כאשר פלש הצבא האיטלקי בלוב למצרים. התקפת נגד בריטית בחודש דצמבר הדפה את האיטלקים חזרה ללוב ועד לעיר בנגאזי, אך בחודש פברואר 1941 החלו להגיע כוחות גרמנים ללוב והדפו את הבריטים שם. באמצע שנת 1941 שוב עברו הבריטים להתקפה בלוב, אך עד סוף השנה דעכה תנופתם. באביב 1942 עברו הגרמנים והאיטלקים שוב למתקפה, הדפו את הבריטים מלוב וחדרו לעומק מצרים, אך נבלמו בקיץ ליד אל-עלמיין. המערכה הגיעה לשיאה בקרב אל-עלמיין השלישי באוקטובר ונובמבר 1942, שבו הביסה הארמייה הבריטית השמינית את יריביה. הישג זה בצירוף עם נחיתות בריטיות ואמריקניות באלג'יריה ובמרוקו באותו חודש (מבצע לפיד) הביא לנסיגת הכוחות הגרמנים והאיטלקים לתוניסיה, שם הם נכנעו כעבור חצי שנה, במאי 1943.
לאחר המלחמה כינס הצבא הבריטי את גופות חללי הקרבות מאתרי הקבורה הרבים שבהם נקברו במצרים ובלוב. חללים אלו – מבריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה והודו – נקברו בשישה בתי קברות במדינות אלו. אל-עלמיין הוא הגדול שבהם.
בית הקברות
בית הקברות נמצא בעיירה אל-עלמיין, במרחק מועט מחוף הים התיכון. הוא מתחם מוקף חומה דמוי מלבן שצלעותיו הרחבות פונות בקירוב לצפון ולדרום. שטחו הוא כ-200 דונם. הכניסה אליו היא מצפון, דרך אנדרטת אל-עלמיין (ראו להלן). במרכז שטח בית הקברות ניצבת אבן הזיכרון. צלב ההקרבה הוצב כשהוא מוגבה על גבי מבנה במרכז הצלע הדרומית של האתר.
החללים נקברו בבית הקברות ב-36 חלקות. הם נהרגו בכל שלבי המערכה בצפון אפריקה, אך מרביתם נהרגו בקרב אל-עלמיין השלישי, שבו היו לבריטים ולבעלי בריתם כ-4,600 הרוגים ונעדרים. 7,240 מן החללים הם חיילי האימפריה הבריטית, ומתוכם 815 הם אלמונים. יתר החללים הקבורים באתר (102) הם בני אומות אחרות. ארבעה מן הקבורים באתר עוטרו בעיטור צלב ויקטוריה - העיטור הצבאי הגבוה ביותר של האימפריה הבריטית.
בצמוד לחומה המזרחית של האתר ניצב כותל הנצחה (El Alamein Cremation Memorial), שעליו נחרתו שמותיהם של 603 חיילים מצבא הודו. הם נהרגו במערכה בצפון אפריקה וגופותיהם נשרפו בהתאם לאמונתם.
אנדרטת אל-עלמיין
לאורך צלעו הצפונית של בית הקברות ניצבת אנדרטת אל-עלמיין, שעל גביה הונצחו שמות 11,869 חיילים ואוויראים של צבאות האימפריה הבריטית, שנהרגו במערכה במזרח התיכון ומקום קבורתם לא נודע.
האנדרטה היא אכסדרת קשתות מאבן גיר שאורכה כ-80 מטרים. שני טורי מדרגות מובילים אל גג האנדרטה השטוח, שממנו נשקף מראה בית הקברות כולו, מראה המדבר סביב והים שמצפון. על חזיתה הצפונית של האנדרטה מופיע הכיתוב הבא (באנגלית):
באכסדרה זו נחרתו שמות החיילים והאוויראים של האימפריה הבריטית שנפלו בלחימה ביבשה או באוויר במקום בו נפגשות שתי יבשות ושגורלות המלחמה מנעו מהם קבר ידוע ומכובד ביחד עם רעיהם הנחים בבית קברות זה עם חבריהם לנשק מן הצי המלכותי והימאים מצי הסוחר הם קיימו עבור המערב את הקשר עם המזרח והיטו את מהלך המלחמה 1939-1945
ברצפת השיש של האכסדרה נכתבה באותיות ארד כתובת זו:
לתהילת האלוהים ולזכרה הנצחי של הארמייה השמינית 23 באוקטובר – 4 בנובמבר 1942
שמות הנעדרים נחרתו על גבי 300 לוחות הצמודים אל כותלי האנדרטה. 8,687 הנעדרים מכוחות היבשה נהרגו ברובם במערכה בצפון אפריקה (עד ה-19 בפברואר 1943), ומקצתם – 333 – נהרגו בסוריה, לבנון, עיראק ופרס. 3,182 האוויראים הנעדרים נהרגו בכל זירות המלחמה במזרח התיכון ובאפריקה – מיוון ועד מדגסקר ומלוב ועד פרס. הם השתייכו לכוחות בריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד, קנדה, הודו ודרום אפריקה.
מידע נוסף
בית הקברות והאנדרטה נחנכו ב-24 באוקטובר 1951 – למחרת יום השנה התשיעי לקרב אל-עלמיין – על ידי פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי, שהיה מפקד הארמייה השמינית במהלך קרב זה.
בית הקברות והאנדרטה תוכננו על ידי האדריכל הבריטי ג'. יוברט וורת'ינגטון (J. Hubert Worthington.). הם נבנו ומתוחזקים על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בקרבת בית הקברות ניצבות אנדרטאות לחללי הדיוויזיה הדרום-אפריקנית הראשונה והדיוויזיה האוסטרלית ה-9, שלחמו עם הארמייה השמינית. מספר קילומטרים ממערב לאתר ניצבות אנדרטאות גרמניות ואיטלקיות.
ב-21 באוקטובר 2017 נערך בבית הקברות טקס זיכרון לציון מלאת 75 שנים לתחילת קרב אל-עלמיין השלישי, בהשתתפות ותיקי הקרב.
ז'אן-אנטואן דה באיף
ז'אן-אנטואן דה באיף (בצרפתית: Jean-Antoine de Baïf; 19 בפברואר 1532 ונציה – 19 בספטמבר 1589 פריז) היה משורר צרפתי, מתרגם, נגן לאוטה ומלחין. היה חבר של פייר דה רונסאר והשתייך כמוהו לחבורת הפליאד. באיף נודע, בין השאר במאמציו להנהיג בצרפת חריזה בעלת משקל אופייני לשירה היוונית והלטינית העתיקה. הוא כתב בצרפתית בת זמנו וכן בלטינית.
יצירתו השירית נחשבת לחשובה מאוד, אם כי לא השיגה הצלחה דומה לזו של ידידו רונסאר. ידועים הם הקבצים : "Les Amours" (האהבים) (1552 ו-1558), Les Météores (המטאורים) שקיבל השראה מה"גאורגיקה" של ורגיליוס; Le Passe-Temps (מזמורי פנאי) (1573), Les Mimes, enseignements et proverbes ( המימוסים, עצות ופתגמים), 1581), יצירה שבלטה במקוריותה. בסך הכל כתב באיף 9 ספרי פואמות, 7 ספרי שירי אהבה - "אהבים", 5 ספרי "שעשועים", 5 ספרי "מזמורי פנאי" - שפורסמו באסופת "היצירות השיריות של באיף" (פריז 1572).
באיף שאף לניסויים ספרותיים, ונמנה יחד עם חבריו ב"פליאד" עם חלוצי התיאטרון ה"פרוטוקלאסי". איתם הוא השתתף בעיקר ב"תהלוכת התיש" (La Pompe du bouc). תרם לתחום התיאטרון גם באמצעות תרגומים מהמחזאות העתיקה: "הסריס" מאת טרנטיוס, "החייל הרברבן" מאת פלאוטוס (1573) (בתוך "יצירות בחרוזים" Euvres en rime"), כמו כן תרגם את "אנטיגונה" מאת סופוקלס. באיף הקים אקדמיה צרפתית למוזיקה ולשירה שקדמה לזו של הקרדינל רישלייה. שתי נשים התקבלו אליה. ז'ואשן די בלה כינה את באיף "docte, docteur, doctime Baïf" (המלומד, המורה, הבקיא ביותר") כסימן הערכה לכישוריו הרבים.
ילדות וצעירות
באיף נולד ב-1532 בוונציה מתוך קשר ללא נישואים של לזר דה באיף, דיפלומט, איש-דת ומלומד הומניסט, ככל הנראה, עם אישה ונציאנית. באותה עת כיהן האב כשגריר של צרפת ברפובליקה הוונציאנית. את שנות צעירותו תיאר באיף באיגרת אל המלך שארל התשיעי אותה כתב כפתח-דבר לקובץ שיריו שפורסם בשנת 1573. אביו השקיע רבות בחינוכו. הוא למד לטינית אצל שארל אטיין ויוונית אצל אנגלוס ורגיקיוס, מלומד ביזנטי מכרתים שיצר פונטים יווניים עבור דפוס המלך פרנסואה הראשון. כמו כן היה באיף תלמידו של ז'אן טוסן ובגיל 11 היה לתלמידו של ז'אן דורא (Dorat), מורה ידוע ליוונית ולטינית במכללת קוקרה (Coqueret) בפריז. כתלמיד של דורא התיידד באיף עם תלמיד אחר ומבוגר יותר ממנו, המשורר פייר דה רונסאר, שעודד את אהבתו לשירה והכיר לו את סודות אמנות החריזה הצרפתית. באיף, בתורו, עזר לרונסאר בלימוד השפה היוונית. אחרי מות אביו בשנת 1547 המשיך באיף ללמוד במכללת קוקרה שבראשות דורא. לא פעם נדד ברחבי צרפת ואיטליה (פואטייה, מריניאק, טרנטו וכו'). בשלהי שנות ה-1550 הפך באיף לאחד המשוררים הרשמיים של מלכי שושלת ולואה. בימי מלחמת הדת השנייה (1568-1567) נכבשו אחוזותיו על ידי ההוגנוטים.
אקדמיית השירה והמוזיקה
באיף התגורר בפריז ונהנה מהערכת המלך והחצר. בשנת 1570 יחד עם נגן הלאוטה והמלחין ז'ואשן טיבו דה קורוויל, בברכת המלך שארל התשיעי ובתמיכתו הפיננסית, הקים באיף את אקדמיית השירה והמוזיקה (Académie de Poésie et de Musique) ששאפה לקידום הפרוזודיה הצרפתית ולמיזוג בין מוזיקה לשירה. המלך שארל התשיעי פרש עליה את חסותו ואישר את התקנון שלה על אף מחאות נמרצות של ראשי האוניברסיטה של פריז האדוקה. .חברי האקדמיה, ואף המלכים, קודם שארל התשיעי, ואחריו אנרי השלישי נהגו להתארח בערבי קונצרטים ושירה בביתו של באיף בשכונת סן מרסל לפעמים, כפי שהעיד אגריפה ד'אובינייה התכנסו אפילו בלשכת המלך. הצטרפו לאקדמיה בכירי המשוררים - רונסאר, די בלה, ז'אמן, דה טייאר, דפורט (Desportes), גי דה פיבראק ואחרים ומלחינים כמו קלוד לה ז'ן שהפך בשלהי המאה ה-16 למוזיקאי המשפיע ביותר בצרפת, ז'אק מודווי, שהמשיך לתמוך במסרי האקדמיה גם במה ה-17. עם זאת, על אף התמיכה המתמדת מצד המלכים, האקדמיה הפסיקה לפעול בשנת 1584.
ז'אן-אנטואן דה באיף מת בספטמבר 1589 בפריז.
החריזה לפי משקלי השירה העתיקה
בשני קבצים שפרסם ב-1574 - Etrènes de poesie française וב-- Chansonnettes 1586 באיף ביקש להנהיג בשירה הצרפתית מטריקה חדשה, שתהיה אנלוגית לזו של היוצרים יוונים והרומיים העתיקים. ביקש לבסס את המשקל על מספר ההברות, ועל סידור התנועות הקצרות והארוכות. המציא בנוסף כתיב פונטי מיוחד מבוסס על 10 תנועות ו-19 עיצורים שנועד לסמן עבור הקורא את מבטאה הנכון של כל הברה. באיף השאיר קורפוס של 15,000 חרוזים לפי דגם השירה המדודה העתיקה (versification mesurée a l'antique), מה שהעניק לו מקום ייחודי בספרות האירופית של הרנסאנס בניגוד לניסונות אחרים לחריזה לפי המודל העתיק (כמו של ז'אק דה לה טאי ב־1562 - Manière de faire des vers en francais comme en grec et en Latin שהודפס ב-1573), הדגם של באיף הוא היחיד מסוגו שייבא את המטריקה היוונית-לטינית תוך התבססות בפרוזודיה קיימת. אותה "שנסונט" 65, 1 - בכתיב עכשווי:
ב-1574 כתב באיף Étrénes de poézie Franzoęze an vęrs mezurés בהקסמטרים דקטילים, לרבות את השיר Au Roi (למלך)- שבעת הסטרנים האחרונים של הקובץ. ספר זה הדגים את השקפותיו. יצירותיו הודפסו ב-4 כרכים, בכותרת "Œuvres en rime (יצירות בחרוזים") ובהם "אהבים, משחקים, מזמורי פנאי ופואמות". יש בשירים אלה, בין הרבה קטעים קשים לקריאה, גם כאלה המצטיניים בעדינות ובהשראה יוצאת דופן. כך למשל הסונטה על רומן הוורד שתמצתה את כל העלילה ולפי דברי גיום קולטה כולם באותה תקופה ידעו לדקלם אותה. באיף כתב גם סונטה ידועה לשבח טבח ליל ברתולומאוס הקדוש חידושיו של באיף כללו גם שורת 15 הברות, הידועה כ"חרוז באיפי" (vers baïfin) לפי שמו.
שירתו
באיף היה המשורר הפורה ביותר בין חברי "פליאד", אחרי רונסאר. בשנת 1551 פרסם את שירו הראשון - "הקבר של מרגריט דה ולואה" (Tombeau de Marguerite de Valois). בשנת 1552 פרסם באיף את הפואמה המיתולוגית "חטיפת אירופה" (Le Ravissement d’Europe) בהשראת יצירתו של מוסכוס איש סירקוזה וכן קובץ שירי אהבה בהשפעתם של משוררים איטלקים כמו פטרארקה, של אפיקורוס ושל משוררים נאו-לטינים - "אהבי מלין" (Amours de Mèline). ב-1555 התווסף קובץ נוסף "אהבי פרנסין" (Amours de Francine). .באיף השתמש תכופות בצורת הסונטה הנפוצה בספרות האיטלקית אך הוכיח גם גיוון צורני יוצא דופן. השפעת פטרארקה השתלבה אצל באיף עם השפעתן של הליריקה הרומית העתיקה של יוצרים כמו קאטולוס, פרופרטיוס, טיבולוס, אובידיוס ושל השירה האנקראונטית המאוחרת. בשנים 1572–1573 פרסם באיף אסופת שירים שנחלקו ל־4 מחלקות:"אהבים", "שירים", "שעשועים" ו"מזמורי פנאי". באסופה זו בא לידי ביטוי גיוון צורני עשיר. דה באיף ניסה כמעט כל סוג של שיר שהיה נהוג בתקופתו. בלטו בספריו אלה פן נרטיבי - בעקבות אובידיוס ואריוסטו, בקיאות רבה במיתולוגיה הקלאסית וזיקה לדגמי החרוזים האלכסנדרונים. ולהבדיל מרונסאר, גם חושניות עזה. במחלקה האחרונה של הספר הכניס באיף אפיטפים, אפיגרמות ושירי שנינה ואהבה קצרים. כעבור שלוש שנים פורסמה יצירתו החשובה ביותר - "מימוסים, עצות ופתגמים" (Mimes, Enseignements et Proverbes), ספר זה זכה להצלחה רבה בקרב בני תקופתו והופיע בין השנים 1576 ו-1619 בשש מהדורות. בסוף חייו, פרט ל"מימוסים" שקד דה באיף על תרגום ספר תהלים.
יצירות נוספות
בנוסף לשירים רובם שירי אהבה, עסק באיף בתרגום או עיבוד של ספר תהלים, ושל מחזות תיאטרון עתיקים: Le Brave ou Taillebras חיקוי לקומדיית "החייל רברבן" (Miles Gloriosus) מאת פלאוטוס - בצרפתית (1567), וגרסה ל"הסריס" Eunuchus של טרנטיוס (1565, פורסמה ב-1573), שבה זירת העלילה הפכה לעיר אורליאן בצרפת. כמו כן תרגם את טרגדיית "אנטיגונה" של סופוקלס, ואחרים. באיף עשה גם תרגומים ועיבודים לפי שירת הסיודוס ומשוררים עתיקים אחרים כמו ביון איש סמירנה, מוסכוס איש סירקוזה, תאוקריטוס, אנקראון, קאטולוס ומרטיאליס. הלחנים שהלחין לא נשמרו. ב-1577 פרסם באיף אוסף שירים לטיניים.
הפואמה "המטאורים"
בכתיבת הפואמה "המטאורים" (1576), יצירה אפית-דידקטית עם הדים ממדעי הטבע, קיבל באיף השראה מה"גאורגיקה" של ורגיליוס ומהפאומה "על המטאורים" של המשורר האיטלקי ג'ובאני פונטאנו (Pontano). פירושיו לתנועת גופי השמיים הלמו את תורת אריסטו.
הנהגת סוגות חדשות בשירה הצרפתית
באיף היה חלוץ בכתיבת סוגות שלא היו עד אז ידועות בצרפתית, אולם פרסם אותן באיחור וראשוניותו לא זכתה להכרה. כך כתב אקלוגות ראשונות, אבל רונסאר הקדימם אותו בפרסום האקלוגות שלו. כך קרה גם עם האידיליות של דה באיף, שפרסם אותן באיחור ומשום כך וקלן דה לה פרנה זכה בבכורה. הוא פיתח גם את סוגת ה"בלאזון" בעקבות קלמאן מארו ואחרים, אבל גם במקרה זה רונסאר ובלה הקדימו אותו בפרסום ה"בלאזונים" שלהם. גם בתחום התיאטרון הצרפתי עשה דה באיף עבודה חלוצית אבל ז'אן ז'ודל נחשב למחזאי הצרפתי הראשון. לעומת זאת באיף נחשב לממציא הבלתי מעורער של השירים הקטנים הקרויים "מימוסים", שירים הדומים למשלים, מחורזים ובני שש שורות בלבד, עם תוכן סאטירי וחינוכי. הם השפיעו מאוחר יותר על משלי לה פונטן דה באיף היה יוצר פורה וחדשני, אם כי נחשב לפחות נגיש והפחות מוכר לקוראים מבין משוררי הפליאד.
מוזיקה
השני בקובץ של ששת לידר לקול ופסנתר, והנחשב לאחד מפסגות ה"מלודיה" הצרפתית
לקריאה נוספת
La Litterature française de la Renaissance 9 ed revue, Que sais je, PUF Paris 1969, trad. Sorin Mărculescu
ואדי חרמיה
ואדי חרמיה או ואדי אל-חראמייה (בערבית: وادي الحرامية שמשמעותו "נחל השודדים") הוא אפיק נחל צר ועמוק הממוקם בצפון הרי בנימין, בין שילה לגופנא, ובו עוברת הדרך הקדומה החוצה את הארץ מצפון לדרום. כיום עובר באפיק הנחל כביש 60.
שם זה ככל הנראה ניתן לו משום שבעבר הוא היה מקום מועד להתקפות שודדים על עוברי האורח במקום, מכיוון שהמקום כה צר ועמוק והדרך עוברת בתוך ערוץ הנחל.
צפונית-מערבית לנחל נמצאת ההתנחלות מעלה לבונה, עוד בסביבת המקום הכפרים הפלסטינים סינג'יל ואל-מזרעה א-שרקיה.
הוואדי בעת העתיקה
בזמן העתיק היה ואדי חרמיה ממוקם באחת הנקודות האסטרטגיות החשובות ביותר באזור, זאת מפני שהמעבר הראשי מדרום הארץ לצפונה עבר בו. ערך ביטחוני הביא להקמת מצודות סביב הנחל בתקופות שונות:
ארכאולוגיה
בצלעות הוואדי ישנן מערות טבעיות ומערות חצובות. חלק מהמערות שימשו כמערות קבורה. במערת הקבורה, שנמצאת בק"מ ה-32 מירושלים, נמצאה כתובת עם האותיות "לגה" האות הראשונה מטושטשת וככל הנראה זו היא האות "ב". לפי השערת החוקרים במערה זו נקברה אישה חשובה ממשמרת בילגה, אחת מ-24 משמרות הכהונה ששירתו בבית המקדש השני. משמרת זו נודעה לגנאי בגלל התנהגות כוהניה. משמרת זו התגוררה באזור גופנה בימי בית שני.
את המערה מצא אלעזר ליפא סוקניק במהלך סקר ארכאולוגי שקיים באזור בשנת 1932, במהלך עבודות להרחבת הכביש על ידי הבריטים.
ואדי חרמיה בעת החדשה
בימי המנדט הבריטי, לפחות עד סלילת כביש תל אביב חיפה הישן בשנת 1936, היווה כביש 60 שעבר דרך ואדי חרמייה את הדרך העיקרית המחברת את דרום הארץ עם צפונה. בוואדי חרמייה עבר הכביש בין הרים גבוהים במקום נוח להסתתרות שודדים ועל כן הוקמה במקום תחנת משטרה, שהיוותה גם תחנת עזרה ראשונה וסיוע במרחב בין רמאללה ושכם; שודד דרכים ידוע שפעל במקום בתקופת היישוב היה אחמד חמד מחמוד שנודע בכינויו "אבו ג'ילדה". בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939), פעלו הפורעים הערבים נגד קווי הטלפון שעברו לאורך הוואדי, נגד כלי הרכב היהודיים שעברו במקום ואף נגד תחנת המשטרה עצמה, שננטשה בספטמבר 1938 מחוסר יכולת להגן עליה.
גם בימי שלטון ממלכת ירדן ביהודה ושומרון אירעו במקום מקרי שוד.
בעקבות הסכמי אוסלו והאיסור על יהודים לנסוע באזורים שנמסרו לרשות הפלסטינית, נפרץ "כביש עוקף רמאללה", כחלופה לקטע מכביש 60 שבסביבות רמאללה. הכביש העוקף נפגש עם כביש 60 הישן במרכז ואדי חרמיה, סמוך לתחנת המשטרה הבריטית בצומת שנודע כ"צומת המשטרה הבריטית" או "צומת חרמיה". מאז, קטע הכביש העובר בחלקו הדרומי של הוואדי (לשעבר חלק מכביש 60) הוא ראשיתו של ציר "חוצה בנימין" וחלקו הצפוני של כביש 466.
כיום, משמש תחנת המשטרה הבריטית הנטושה כ"בית יד לבנים" של המועצה אזורית מטה בנימין. מדי שנה, מתקיים בבית יד לבנים טקס יום הזיכרון המרכזי לנופלי בנימין.
ב-22 במרץ 2022 התקיים במקום טקס לציון 20 שנה לפיגוע.
התיישבות בעת החדשה
בשנת 1975 ניסה גרעין שילה מאנשי גוש אמונים להקים את היישוב עפרה. לאחר מספר ניסיונות שלא הצליחו נכנסו המתיישבים להתגורר במערות הפזורות בוואדי חרמיה, כאות מחאה על סירובה של הממשלה לאשר להם את הקמת היישוב. ניסיון זה נודע בשם "מבצע מנוחה ונחלה".
תפילה לשלום המלכות
תפילה לשלום המלכות, המוכרת גם לפי פתיחתה הנותן תשועה למלכים, היא תפילה יהודית הנאמרת בציבור לכבוד המלך ומשפחת המלוכה.
מקור התפילה
במסכת אבות נאמר: "רבי חנינא סגן הכהנים אומר הוי מתפלל בשלומה של מלכות שאלמלא מוראה איש את רעהו חיים בלעו". רבים פירשו שהדברים מבוססים על הפסוק בירמיהו:, אך הרב ראובן מרגליות טען שמדרשות חז"ל עולה שירמיהו הורה להתפלל לשלומה של ירושלים, משמה גלו ישראל (מ' חסרה). רבי דוד אבודרהם, בספרו (דיני קריאת התורה) כותב: "ונהגו להתפלל למלך ולברך לשם שיברכהו ויאמצהו על אויביו".
באחת ממגילות מדבר יהודה שנמצאו בקומראן זוהה קטע כמכיל תפילה לשלומו של יונתן המלך, הוא אלכסנדר ינאי, שמלך כמה דורות לפני רבי חנינא סגן הכהנים.
תפילות מיוחדות חוברו במהלך השנים לכבוד שליטים שונים בעקבות אירועים מיוחדים. בין השאר, חוברה תפילה לכבוד מריה תרזה על ידי רבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), רבה של פראג, וכן לכבוד פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה על ידי רבי מרדכי בנט, רבה של ניקלשבורג וחבל מוראביה. במרוקו, נשאו היהודים תפילה לשלומו של הסולטאן חסן הראשון, שנודע ביחסו האוהד כלפיהם. את נאום הזכייה שלו בפרס נובל לספרות סיים ש"י עגנון בתפילה קצרה לשלום המלך גוסטב השישי אדולף, מלך שוודיה.
נוסח התפילה
ואכן, לא תמיד משקף נוסח התפילה את יחס היהודים לשלטונות ולהפך. לדוגמה, בסידור שפת אמת, רעדלהיים תרצ"ח, הנוסח הוא כך:
"אנא אב הרחמים מקור הברכות, אתה משביח שאון גלים ובידך פקודת נפש כל חי אלף שנים בעיניך כיום אתמול כי יעבר ואשמורה בלילה יהי נא חסדך עם ארץ מולדתנו ארץ גרמניא ירום הודה לרפאות את שברה, לקוממה להאדירה לשכללה לחזקה ביתד בל תמוט לעולם. הסר מנאות ארצה דבר וחרב ורעב ויגון, למען ינוחו כל בניה בשלוה והשקט וכל משחית לא יקרב לאהליהם לא ישמע קול שוד בגבולנו בהשביתך מלחמות עד קצה הארץ להשיב איש אל גפנו ותחת תאנתו במהרה תושע יהודה וישראל ישכון לבטח ובא לציון גואל וכן יהי רצון ונאמר אמן."
בקהילת הספרדים באמסטרדם החליטו לאחר השואה לדלג על המילה "רחמנות" שבמשפט "מלך מלכי המלכים ברחמיו יתן בלבה ובלב כל יועציה ושריה רחמנות לעשות טובה עמנו ועם כל ישראל".
אמירת התפילה
התפילה הייתה מקובלת בקהילות האשכנזים וברוב קהילות הספרדים, ובחלק מקהילות התימנים. נהגו לאומרה בתפילת שחרית של שבת ושל ימים טובים לאחר קריאת התורה, יקום פורקן ומי שברך לקהל. נהוג ששליח הציבור אומר את התפילה בקול רם, תוך שהוא מחזיק בידו את ספר התורה. את שמות בני משפחת המלוכה ותואריהם נהוג לציין, הן בדפוס והן בעל פה, בשפה המקומית ולא בעברית. בקהילה הספרדית של אמסטרדם אומרים את התפילה בכל יום בו קוראים בתורה (גם בימות החול) לפני הוצאת ספר תורה. בקהילות ספרדיות רבות נהוג לומר את התפילה כחלק מתפילות מי שברך רבות הנאמרות לאחר תפילת כל נדרי ביום הכיפורים.
כיום התפילה נאמרת בארצות אירופה. בארצות הברית היא נאמרת בהרבה מקומות, אלא שבמקום ההתייחסות למלך ומשפחתו מסתפקים בהתייחסות ל"כל ראשי הממשלה ויועציהם" או "כל שרי המדינות האלו", או עם התייחסות לנשיא וסגן הנשיא. במשבר הקורונה בשנת 2020 בתי הכנסת נסגרו למשך חודשיים ימים ולאחר שנפתחו בתי הכנסת בארצות הברית בעקבות הכרזת הנשיא דונלד טראמפ בדבר חיוניותם, בתי כנסת רבים חדשו את אמירת הנותן תשועה כהוקרה לנשיא.
במאי 2020, פרסמה הקהילה היהודית באיחוד האמירויות את הנוסח שלהם ל"תפילה לשלום המלכות".
בברית המועצות הודפסו סידורים בהם הופיעה תפילה למען ברית המועצות, מגינת השלום בעולם.
במדינת ישראל לא התקבלה תפילה זו בשל מגמותיה השליליות כלפי השלטונות, בתחילת ימי המדינה נדפסו נוסחים המברכים את נשיא מדינת ישראל ומאוחר יותר חוברה תפילה לשלום המדינה הנאמרת בקהילות רבות בישראל ובמקצת הקהילות מחוצה לה.
טאקרזוקה רביו
הטאקרזוקה רביו (באנגלית: Takarazuka Revue; ביפנית: 宝塚歌劇団) היא להקת תיאטרון מוזיקלי יפנית המורכבת מנשים בלבד הממוקמת בטאקרזוקה, היוגו, יפן. הלהקה הוקמה בשנת 1914 וממשיכה להפיק הופעות עד היום. המחזות של הלהקה הם בסגנון מערבי המבוססים על ספרים, סרטים, מנגה ואגדות יפניות. הטאקרזוקה רביו היא חלק מחברת מסילות הרכבת הנקיו.
היסטוריה
הטאקרזוקה רביו נוצר על ידי איצ'יזו קובאישי, המנהל של חברת מסילת הרכבת הנקיו. על מנת להעלות את מכירות כרטיסי הרכבת, קובאישי החליט לבנות אטרקציה בטאקרזוקה, עיר על יד מסילות הרכבת. הוא פתח את "פרדייס" (גן עדן), בניין בסגנון מערבי שכלל בריכה פנימית. למרות זאת, פרדייס היה מוכרח להיסגר לאחר חודשיים כי חוק חדש ביפן קבע ששחייה משותפת בין שני המינים אסורה. במקום זאת, קובאישי החליט שהבניין ישמש לבידור, ובנה תיאטרון במקום הבריכה הפנימית. הוא חזה שמחזות בסגנון מערבי ימשכו יותר מהציבור מאשר מחזות בסגנון היפני-מסורתי. קובאישי החליט שזאת תהייה להקה של רק נשים, "טארזינות", כדי להוות ניגוד ללהקות המסורתיות, המורכבות רק משחקנים גברים. זה היה התיאטרון הראשון של הטאקרזוקה רביו.
ההופעה הראשונה חלה באחד באפריל, 1914, בתיאטרון שנבנה בבריכה לשעבר. דפנות הבריכה שימשו כמושבים לקהל ובמלתחות השתמשו בתור במות. ההופעות בהפקה הזאת בוצעו על ידי שבע עשרה ילדות צעירות, בגילאי 12–17. בשנת 1924, קבוצת התיאטרון השיגה מספיק כסף כדי לפתוח תיאטרון ייעודי: תיאטרון הטאקרזוקה הגדול. בשנת 1933, הקבוצה פתחה תיאטרון נוסף, תיאטרון הטאקרזוקה של טוקיו.
הסיסמה של הטאקרזוקה רביו "צניעות, יופי וחן" מגיעה מלימודיו של איצ'יזו קובאישי. המטרה שלו הייתה להציע "הופעות תיאטרון פופולריות שכל המשפחה תוכל להנות מהן". הסיסמה של הטאקרזוקה רביו מתייחסת לבסיס של אומניות ההופעה – השירה, הריקוד והמשחק – והרצון שלכל אחת מהטארזינות יהיו את הגינונים וההליכות הנכונות, והכבוד של כל אחת מהן כאינדיבידואליות וכחלק מהחברה.
כיום, לטאקרזוקה רביו יש שלושה תיאטרונים מיועדים: תיאטרון הטאקרזוקה הגדול, בית חברת התיאטרון בהיוגו; תיאטרון הטאקרזוקה של טוקיו; ותיאטרון הקשת של טאקרזוקה, בניין קטן יותר הנמצא סמוך לתיאטרון הטאקרזוקה הגדול. מעל ל-900 הופעות מתרחשות בתיאטרונים אלו בכל שנה.
שחקניות
הטאקרזוקה רביו היא להקת תיאטרון מיוחדת בכך שכל השחקניות בה הן נשים רווקות. עקב כך, הן צריכות לשחק גם את התפקידים הגבריים בנוסף לתפקידים הנשיים בהצגות. התפקידים הגבריים נקראים "אוטוקו יאקו" ומקביליהם הנשיים נקראים "מוסומה יאקו". התפקיד שהשחקניות נבחרות לשחק נקבע על פי הגובה שלהן, טווח הקול והעדפה אישית. השחקניות יכולות להחליף את התפקיד שהן משחקות בזמן הקריירה. ניתן להבחין בני האוטוקו יאקו למוסומה יאקו על פי אורך השיער, קצר לתפקידים הגבריים וארוך לנשיים, האיפור, הלבוש והבעות הפנים.
יש כארבע מאות שחקניות בטאקרזוקה רביו, שדרך אימונים מתישים, הן צריכות ללמוד את ההליכות המגדריות של התפקיד שלהן. אלפי נערות נרשמות לבית הספר ללימודי הטאקרזוקה רביו בכל שנה, והנערות הנבחרות, בגילאי שש עשרה עד שמונה עשרה, צריכות לחיות חיים צייתניים וצנועים במשך שנתיים שלמות. חיי בית הספר קשים, ויש שם היררכיה חזקה, על התלמידות להיות קפדניות מאוד כדי להתקבל. מתוך ארבעים נערות שנבחרות להתקבל ללהקה, עשר מתוכן מתקבלות להיות אוטוקו יאקו.
על פי רבים, הלהקה הזאת פופולרית לא למרות, אלא מכיוון שכל השחקניות הן נשים. "נשים משחקות תפקידי גברים, כדי ליצור את הגבר האידיאלי שנשים רוצות. אין להן את התכונות הרעות של הגברים" מספרת מעריצת טאקרזוקה אחת. נשים רבות מוצאות באוטוקו יאקו מפלט מ"גברים אמיתיים", מכיוון שהן רק יוצרות את האשליה של גבריות, ללא ההשלכות של לחיות לצד גברים אמיתיים.