cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רין טין טין
פריצת הדרך הגדולה של רין טין טין הייתה כאשר מילא את מקומו של זאב מרדן בסרט The Man From Hell's River בשנת 1922. מאז מילא את תפקיד הזאב בסרטים רבים, אף שמעולם לא נראה כזאב. בשנת 1923 כיכב לראשונה בסרט Where The North Begins לצידה של השחקנית קלייר אדמס. הסרט היה ללהיט ויש אף שטוענים כי הציל את האחים וורנר מפשיטת רגל. באותה שנה כיכב אף בסרט Shadows of the North. בשנת 1925 בסרט Clash of the Wolves, בשנת 1927 A Dog of the Regiment, בשנת 1929 Tiger Rose ובשנת 1931 The Lightning Warrior. הצלחתו של רין טין טין אצל האחים וורנר הולידה מספר חיקויים באולפני סרטים אחרים.
החל משנת 1930 ועד לשנת 1955 שודרו שלוש סדרות של תסכיתי רדיו על רין טין טין בארצות הברית. עד לשנת 1932 נשמעו ברדיו נביחותיו של רין טין טין המקורי. עם מותו, בשנת 1932 (על פי הסיפור בהוליווד מת בזרועותיה של כוכבת הסרטים ג'ין הארלו), דאג בעליו להטיסו בחזרה לצרפת לקבורה בבית הקברות המפורסם לכלבים בפרברי פריז Cimetière des Chiens. שמו של רין טין טין הונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד. בתקופתו נחשבה התנהגותו של רין טין טין לאמינה ומוערכת ביחס לכלבים אחרים שהשתתפו בסרטים, עם זאת כלבים המופיעים בסרטים חדשים יותר מופיעים בצורה אמינה הרבה יותר בזכות התקדמות שיטות האילוף.
בשנות ה-30, 40 ו-50 של המאה ה-20 הופיעו שני כלבים נוספים בשם רין טין טין בסרטים שונים, אף שמראם היה שונה מזה של הכלב הכוכב המקורי.
לאוניד ויכמן
לאוניד ויכמן (ברוסית: Леонид Абрамович Вихман; נולד ב-23 ביוני 1919) הוא יהודי סובייטי, שעוטר על פועלו בחצי האי קרים כחייל וכפרטיזן במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
נולד בעיר הומל. ב-1937 סיים בית הספר של ג'נקוי. התגייס לצי הסובייטי בשנת 1939. בשנת 1941 סיים את המכללה הימית הכספית בעיר באקו. עם תחילת מבצע ברברוסה כלויטננט משנה השתתף בהגנה על אודסה ובהגנה על ברגימנט הראשון של שייטת בפיקודו של יאקוב אוסיפוב במסגרת ארמיית החוף. בהמשך נלחם מול כוחות ורמאכט בסמוך ל ליד הכפר אישון כחלק מחטיבה מס' 7 של שייטת בגדוד השלישי. כנראה, כי השתייך לרגימנט 1331 שהגן באוגדה מס' 421 על קו סבלי-קאראגאץ'-לסניצ'סטבו טרם יחידתו כותרה. לאחר שהצליח להימלט מן הכיתור, הצטרף לפרטיזנים אחרי שמפקדם של הפרטיזנים עשה לקבוצת חיילי השייטת עליה פיקד מבחן כניסה.
נהיה סגן מפקד למפקד החטיבה מס' 1 פיודור פדורנקו (לפי מקורות אחרים: מפקד יחידת פרטיזנים מס' 1 בסקטור מס' 1 של החלוקה המנהלתית לפרטיזנים טרם הכיבוש (שכלל נפת סטארוקרימסק והעיר סודאק)) וכאשר פוצלה החטיבה מס' 6 ב-1 בפברואר 1944 נהיה מפקד לחטיבה מס' 7. החטיבה נלחמה באיחוד הדרומי של פרטיזני קרים בפיקודו של מיכאיל מקדונסקי וקומיסר מוסטפא סלימוב. ב-15 באפריל 1944 ניצלו על ידי חטיבתו מחיסול ארמונות ו ומחסני יין במסנדרה. הדבר התרחש בעקבות התקפת החטיבה שבוצעה על כוחות וורמאכט מן המעבר בדרך התחתונה של דרום חצי האי באזור יאלטה וחסימתם עד להגעת כוחות הצבא האדום.
לאחר המלחמה עבר או הוגלה לאזור בצפון מזרח ברית המועצות שם עסק במערכת אספקה ביישוב  וב-1956 עבר בעצמו ליחידה המחוזית של מנהלת האספקה במגדן שם עסק בהבאת מוצרי צריכה לתושבי הצפון של ברית המועצות.
משפחתו
היה נשוי לאסיה שנפטרה ב-1967 ולהם בת ילנה.
OpenSSL
OpenSSL היא ספריית תוכנה חופשית שמממשת את פרוטוקול TLS (אבטחת שכבת התעבורה) וקודמו SSL. היא כתובה בשפת C, מממשת פרימיטיבים קריפטוגרפיים רבים ומספקת מגוון רחב של פונקציות והגדרות. כמו כן קיימים ממשקי מעטפת לשפות תכנות אחרות. קיימות גרסאות למערכות הפעלה דמויות יוניקס (סולאריס, לינוקס ומקינטוש ומערכות מבוססות BSD), מערכת ההפעלה OpenVMS וחלונות של מיקרוסופט. IBM מספקת תמיכה למערכת i על OS/400.
TLS הוא פרוטוקול קריפטוגרפי שפותח לאבטחת תעבורת רשת האינטרנט ומיישם את תקן X.509 של ITU-T (מגזר קביעת תקנים בטלקומוניקציה) לתשתית מפתח פומבי, Public key infrastructure - PKI. PKI משתמש בסרטיפיקטים וחתימה דיגיטלית להעברה ואימות של מפתח סימטרי. OpenSSL מבוסס על SSLeay של אריק א. יונג וטים הדסון, מפתחי תוכנה שסיימו באופן לא רשמי לעבוד על הפרויקט בדצמבר 1998 כאשר עברו שניהם לעבוד בחברת RSA.
רישיונות שימוש
ספריית OpenSSL מופצת ברישיון דואלי לשימוש חופשי. שני הרישיונות דומים לרישיון BSD המקורי עם שינוי הקשור לפרסום.
סעיף הפרסום ברישיונות, הדורש מחומרי הפרסום של תוכנות מבוססות OpenSSL לכלול תיעוד מפורש לכך, מנוגד לדרישות רישיון GPL ולכן עשוי להוות מגבלה במקרה שילוב הספרייה בתוכנות המופצות ברישיון זה. לדעת כותבי הספרייה, זו אינה מגבלה אם OpenSSL נחשבת חלק אינטגרלי ממערכת ההפעלה (לדוגמה: בהפצות לינוקס שונות). במקרה של הפצת דביאן, יהיה קשה לטעון שהיא "ספריית מערכת" וכנראה תידרש תוספת קטנה לרישיון.
אלגוריתמים
OpenSSL תומך במספר רב של אלגוריתמים קריפטוגרפיים למטרות שונות, בהם:
ארבע עשרה הנקודות
ארבע עשרה הנקודות הוא נאום שנשא נשיא ארצות הברית וודרו וילסון בקונגרס של ארצות הברית ב-8 בינואר 1918, שבו הדגיש 14 נקודות למען בנייה מחודשת של אירופה חדשה בעקבות מלחמת העולם הראשונה. חלק מהנקודות היו ספציפיות, ואחרות היו כלליות יותר וכללו חופש תנועה בימים, חיסול הדיפלומטיה החשאית, פירוק נשק, השבת ריבונות לאדמות כבושות, וזכות הגדרה עצמית. הנאום, שנוצר בלי תיאום עם האירופאים, שותפיה של ארצות-הברית לברית, שאף להגיע לאידיאלים הגבוהים ביותר, והיה הקדמה לכינון חבר הלאומים. למרות האידיאליזם שבו, הבנייה המחודשת של אירופה בתקופה שלאחר המלחמה בוצעה במידה מוגבלת בלבד.
ארבע עשרה הנקודות
ארבע עשרה הנקודות כפי שפורטו בנאום הן:
תגובות והשפעה
מבחינה צבאית הוגבלה גרמניה למאה אלף חיילים, איסור על שימוש במטוסים, טנקים וכדומה, וכמה מן השטחים שלה פורזו. גרמניה נדרשה לשלם פיצויים בסך 5 מיליארד דולר. בנוסף, ב-1921 נערכה ועדה נוספת שתכליתה לקבוע את סכום הפיצויים הנוספים. מבחינת אשמה, כל האשמה הוטלה אך ורק על גרמניה, שחשה נבגדת ומושפלת.
למרות זאת, חלקים מנאום 14 הנקודות כן הופיעו בחוזה ורסאי: כמו יצירת חבר הלאומים וחלוקת שטחי אוסטרו-הונגריה לאוסטריה, הונגריה, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה, ולחלקים שסופחו לרומניה, לברית המועצות ולפולין.
שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה
שלמה ארצי ושלום חנוך בקיסריה הוא אלבום הופעה שהוקלט בסיבוב הופעות משותף שערכו הזמרים שלום חנוך ושלמה ארצי בקיץ 2005. המופע והאלבום היו להצלחה מסחרית, ובצמוד אליהם נמכר גם DVD המתעד את ההופעה ונקרא "התחברות" (יצא ב-2006). הניהול האמנותי של המופע הופקד בידי לואי להב.
האלבום יצא בחברת הד ארצי.
ניקור מותני
ניקור מותני או ניקור חוט השדרה (באנגלית - Lumbar puncture ובקיצור LP) הוא הליך רפואי אבחנתי המתבצע לשם גילוי זיהומים, דלקות וגידולים הקשורים למוח ולמערכת העצבים, ובמיוחד לאיבחון או שלילת מחלות כדלקת קרום המוח בגוף הנבדק.
הניקור המותני הוצג לראשונה בשנת 1891 על ידי הפנימאי והכירורג הגרמני היינריך קווינקה.
הפעולה כרוכה בנטילת דגימה מהנוזל המוחי-שדרתי הנמצא סביב חוט השדרה. הנבדק מושכב על צידו, אזור הבדיקה עובר חיטוי, ומחט מוחדרת בעדינות באזור שבין החוליות המותניות הרביעית והחמישית או באזור שבין החוליות המותניות השלישית והרביעית, לעיתים בהרדמה מקומית. דגימה מהנוזל המוחי-שדרתי נלקחת לבדיקת מעבדה לצורך ביצוע אנליזה ביוכימית, מיקרוביולוגית וציטולוגית. במצב נורמלי הנוזל שקוף וצלול, ומכיל מעט חומרי מזון (נוטריינטים), חלבוני פלזמה ותאי דם לבנים בודדים.
חריגות בהרכבו של הנוזל המוחי-שדרתי עשויות להעיד על הפרעות נוירולוגיות שונות. כך למשל הופעת חיידקים או עלייה בשיעור תאי הדם הלבנים בנוזל, כתוצאה מדלקת זיהומית במוח או בחוט השדרה, משווים לנוזל מראה עכור. שינויים אחרים בנוזל, כגון שיעור החלבונים או הסוכרים, הופעת נוגדנים מסוימים או תאי דם אדומים, מעידים על הפרעות אחרות.
בניקור מותני ניתן לאבחן את דלקת קרום המוח, גידולים במערכת העצבים, טרשת נפוצה, תסמונת גייאן-בארה, עגבת, הידרוצפלוס, דימום מוחי תת-עכבישי ועוד. בפעוטות הלוקים בחום גבוה ובלתי מוסבר, מקובל לערוך את הניקור כדי לשלול את דלקת קרום המוח. הניקור נחשב לאמצעי האמין היחיד לשלילת המחלה, שילדים בגיל הרך נמצאים בסיכון גבוה יחסית ללקות בה, משום שקישיון עורף, תסמין אחר למחלה, אינו מובחן בגיל זה.
ניקור מותני עלול להיות מלווה בכאבי ראש וכאבי גב החולפים לאחר מספר ימים.
במקרים מסוימים משמש ניקור מותני לצורכי כימותרפיה.
קישורים חיצוניים
脳脊髄液
אליפות ישראל בשחמט 1971
אליפות ישראל בשחמט 1971 הייתה האליפות ה-11 של ישראל בשחמט, היא אורגנה על ידי האיגוד הישראלי לשחמט והשתתפו בה 16 שחמטאים. התחרות נערכה בדצמבר 1971 והסתיימה בינואר 1972 ונערכה בתל אביב ובחיפה.
האליפות התקיימה בשיטת ליגה שכללה משחק בודד בין המשתתפים. עבור ניצחון הוענקה נקודה וחצי נקודה הוענקה עבור תוצאת תיקו.
עוזי גלר, שצבר 9.5 נקודות מ-15 אפשריות, זכה בתחרות.
אלי ישראלי
אלי (אליעזר) ישראלי (28 בנובמבר 1948 – 19 במרץ 2020) היה שדרן רדיו וטלוויזיה ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בכפר מל"ל לשושנה ויהודה ישראלי וגדל בתל אביב. במהלך שנות נעוריו (בגיל 16–18) התגורר שנתיים בברזיל, שם היו הוריו בשליחות מטעם המדינה. את שירותו הצבאי עשה בצנחנים, ולאחר שנפצע במלחמת ששת הימים, שוחרר.
רדיו
את הקריירה הרדיופונית שלו החל ישראלי בקול ישראל בזכות חברו ללימודים באוניברסיטה, נסים קמחי, שביקש ממנו להחליפו כאיש פעלולים (אפקטים קוליים) בתוכנית "המסך עולה". בשנות ה-70, לאחר שלוש שנים שבהן שהה בברזיל, עבר ישראלי מקול ישראל לגלי צה"ל, ובה הגיש, בין השאר, את "מצעד הפזמונים הלועזי" (בעריכת דני קרפל, ומאוחר יותר, בעריכת יואב קוטנר), ואת התוכניות "גלגלי צהל" ו"ציפורי לילה". סגנון ההגשה הרדיופוני של ישראלי היה משוחרר וחופשי, דבר חריג ושונה מהמסורת של הרדיו הישראלי באותם ימים, שהיה רשמי ומוקפד יותר.
ישראלי תרם רבות בתחילת שנות ה-80 לפופולריות של המוזיקה הברזילאית, אליה נחשף בזמן שהותו עם הוריו שם, ונהג להשמיע מוזיקה מברזיל בתוכניות השונות שהגיש. בתוכניתו "ציפורי לילה ברזילאיות", הוא אף הקריא קטעים מספרות ברזילאית, ובהם ספרו של ז'ורז' אמאדו, "ים המוות".
סיום עבודתו בגלי צה"ל לאחר 42 שנים, לווה בטענות קשות של ישראלי על פיטורים בשל דעותיו הפוליטיות. בדצמבר 2016 הצטרף לצוות תוכנית הספורט של תחנת 103fm.
טלוויזיה
בשנת 1983 הנחה את התוכנית "עוד להיט" למשך תקופה קצרה.
בשנת 1997, במקביל לעבודתו ברדיו, החל להנחות את השעשועון "מלך הטריוויה", בערוץ 3 בטלוויזיה בכבלים.
פעילות נוספת
הופיע כמשתתף באחת מגרסאות הצגת הילדים עוץ לי גוץ לי, שכתב אברהם שלונסקי.
בשנת 1988 הופיע כשדרן הרדיו במשחקי הכדורסל בסרטו של דובי גל, "מלך הסלים".
בשנת 1994 השתתף בתפקיד קריין קטעי קישור באלבום הקונספט, "רדיו בלה בלה", של להקת החברים של נטשה.
ישראלי היה ידוע באהבתו למוזיקה של להקת הביטלס ולמוזיקה ברזילאית. הוא היה חבר קרוב של הזמר אריק איינשטיין. כמוהו, היה אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב ושימש ככרוז במשחקיה הביתיים משך מספר שנים.
משפחתו
ישראלי התגורר בתל אביב והיה אב לשלוש בנות. בתו מיה נשואה לשחקן יובל סגל. בתו השנייה, ליבי, נשואה לכדורגלן העבר ישראל כהן. בתו השלישית נועה, נשואה לעידן נחום.
בשנים האחרונות לחייו החל בתהליך של התקרבות לדת. בשנת 2012 הפך לטבעוני. ישראלי נפטר ב-19 במרץ 2020 ממחלת ריאות ממנה סבל בשנים האחרונות לחייו, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
סטיבן דאגלס
סטיבן ארנולד דאגלס (באנגלית: Stephen Arnold Douglas; 23 באפריל 1813 – 3 ביוני 1861) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, יוזם חוק קנזס נברסקה. הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור, ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1860 מול אברהם לינקולן הרפובליקני. דאגלס ניצח את לינקולן בבחירות לסנאט באילינוי ב-1858, שזכורות בעיקרה בזכות העימותים שנערכו בין שני המתמודדים. כינויו של דאגלס היה "הענק הקטן" (The Little Giant) בגלל גדולתו הפוליטית וקומתו הקטנה. כיום מקובל לטעון שגובהו היה כמטר ושישים.
דאגלס היה מנהיג מפלגתי חזק, והיה נואם ומחוקק ממולח. הוא תמך במודרניזציה בפוליטיקה, ובשינוי סדר העדיפויות הלאומי. כחלק מתמיכתו בהרחבת הדמוקרטיה, הוא האמין בעיקרון "ריבונות העם": שהאזרחים עצמם הם אלו שצריכים להחליט בנוגע להתרת העבדות בתחומן ובנושא התרחבות טריטוריאלית. כיושב ראש הוועדה לטריטוריות, דאגלס שלט בסנאט בשנות החמישים של המאה התשע-עשרה. הוא היה האחראי לפשרת 1850 שהייתה אמורה ליישב את מחלוקות העבדות. ב-1854, פתח דאגלס את שאלת העבדות מחדש עם העברת חוק קנזס נברסקה, שאפשר הנהגת עבדות בטריטוריות אם האזרחים בהם ירצו בכך. ההתנגדות לכך הובילה ליצירת המפלגה הרפובליקנית.
דאגלס תמך בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857. במהלך ניסיונו להיבחר לסנאט מחדש ב-1858, הוא טען שאם העם יחליט, יוכל לבטל את פסק הדין. בנוסף התנגד לניסיונותיהם של הנשיא ג'יימס ביוקנן ובעלי בריתו הדרומיים לאשר חוקי עבדים פדרליים ולכפות את חוקת לקומפטון, שאישרה את העבדות בקנזס.
ב-1860, העימות בנוגע לעבדות הוביל לפיצול במפלגה הדמוקרטית בוועידה הלאומית. הדרומיים שתמכו בעבדות התנגדו לדאגלס, ובחרו בסגן הנשיא ג'ון ברקינרידג' כמועמדם לנשיאות, ואילו הדמוקרטים הצפוניים תמכו בדאגלס. דאגלס תמך בדמוקרטיה, וטען שרצון העם הוא הקובע. כשמלחמת האזרחים האמריקנית פרצה באפריל 1861, הוא תמך בהישארות בארצות הברית, אולם מת מטיפוס כעבור כמה שבועות.
נעוריו ולימודיו
דאגלס נולד כסטיבן ארנולד דאגלס (Douglass), בברנדון, ורמונט לסטיבן ארנולד דאגלס האב ולשרה פיסק. מאוחר יותר בחייו, דאגלס שינה את שמו ל"דאגלס" עם S אחת. אביו, רופא ובוגר מידלברי קולג', מת כמה חודשים לאחר לידתו. דודו הרווק טיפל בו יחד עם אמו. דאגלס למד בבתי ספר מקומיים, וכנער, קיבל הכשרה כנגר במידלברי. אמו התחתנה שוב ב-1830 ועברה למערב ניו יורק. דאגלס למד בניו יורק בחינוך לא פורמלי עקב מצבה הכלכלי של משפחתו. הוא החל ללמד בזמן שלמד משפטים.
ב-1833, דאגלס עבר לקליבלנד, ולאחר מכן לווינצ'סטר, אילינוי, שם עבד כמורה וניהל בית ספר במשך שלושה חודשים במחיר של שלושה דולרים לאדם. לאחר מכן עבר לג'קסונוויל שבאילינוי וסיים את לימודיו. בסוף השנה השתקע באילינוי.
נישואיו ומשפחתו
במהלך חייו, חיזר דאגלס אחרי מרי טוד, שהתחתנה עם אברהם לינקולן לאחר מכן. דאגלס הפך לחבר בתנועת הבונים החופשיים ב-1839.
במרץ 1847, התחתן עם מרטה מרטין, בתו בת ה-21 של קולונל עשיר מקרוליינה הצפונית. שנה לאחר מכן, ירשה מרטה מאביה מטע כותנה עם 100 עבדים במיסיסיפי. דאגלס היה אמור לנהל את המקום, אולם כסנאטור של מדינה חופשית כאילינוי, וכמועמד פוטנציאלי לנשיאות, התקשה דאגלס בניהול המטע בדרום. הוא שכר מנהל שיתפעל את המטע, וב-20 האחוזים שקיבל מההכנסות קידם את הקריירה הפוליטית שלו. הוא בקושי היה במיסיסיפי.
הזוג החדש עבר לשיקגו בקיץ 1847, והוליד שני בנים: רוברט (1849–1917) וסטיבן דאגלס הבן (1850–1908). מרטה דאגלס מתה ב-19 בינואר 1853, לאחר לידת בתה השלישית, שמתה גם היא כעבור כמה שבועות.
ב-20 בנובמבר 1856, שוב נישא דאגלס, לאדל קוטס בת העשרים, אישה דרומית מעיר הבירה. היא הייתה בת אחיינו של ג'יימס מדיסון. דודה-רבתא שלה הייתה דולי מדיסון. היא הייתה קתולית, ושני בניו הומרו בהסכמתו לקתוליות.
לאחר הפלה ב-1858, חלתה אדל. כעבור שנה הולידה בת, אלן, שמתה כעבור כמה שבועות. אדל נותרה חלושה מהלידה.
קריירה
דאגלס מונה לתובע הכללי של מחוזו ב-1834, ושירת בתפקידו זה עד 1836. בשנים הבאות, הוא הפך למנהיג הסניף של המפלגה הדמוקרטית באילינוי. הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, מונה לרשם המחוז, הפך למזכיר מדינת אילינוי, ובגיל 27 מונה לסגן שופט בבית המשפט של אילינוי.
הוא התפטר מבית המשפט כשנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1843, ונבחר שוב ב-1844. בקונגרס, תמך בהתרחבות טריטוריאלית ותמך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו. ב-1846, האספה הכללית באילינוי בחרה בו לתפקיד סנאטור.
ב-1852, נחשב דאגלס למנהיג לאומי במפלגה. הוא ניסה להיבחר לנשיאות, אולם המועמד המפלגתי שנבחר היה פרנקלין פירס.
דאגלס היה תומך גדול בדמוקרטיה, וקרא פעמים רבות "לתת לעם לשלוט". הוא התעקש שהאזרחים עצמם צריכים להחליט בנוגע לעבדות, ולא הממשלה.
דאגלס לא היה איש דתי, אולם תרם 10 אייקרים מאדמותיו לצורך הקמת כנסייה בפטיסטית.
חוק קנזס נברסקה, 1854
באותה התקופה, הועלו הצעות לסלילת מסילת רכבת לקליפורניה. הוצע נתיב דרומי מניו אורלינס ונתיב מרכזי משיקגו. דאגלס היה בעלים של נדל"ן בשיקגו, ולכן היה יכול להרוויח מאוד אם היו בוחרים לסלול את הנתיב המרכזי.
הצפון זעם. דאגלס צחק ואמר שיוכל לטייל מוושינגטון אל אילינוי בעזרת האור שקורן מהאש שבה נשרפות תמונותיו.
למרות זאת, דאגלס הצליח לפייס את מתנגדיו בעזרת עקרון "ריבונות העם". העיקרון קבע שאנשי הקהילה רשאים להחליט בעניינים אלו בעצמם. לואיס קאס, דמוקרט מוביל ממישיגן ומועמד בבחירות של 1848, טבע את המונח לראשונה.
דאגלס טען שלכן, אנשי הטריטוריה רשאים בעצמם אם להתיר או לאסור את העבדות בתחומם, ושאין זאת שאלה לקונגרס. הוא טען שבכל מקרה, הקרקע והאקלים בטריטוריות לא מתאימים לכלכלת העבדים, וכך פייס את הצפון. דאגלס הגן על ריבונות העם כערך מקודש במסורת האמריקנית, וטען שדבר זה יוציא את העבדות מתחומי הפוליטיקה, לאחר שהשאלה איימה לפלג את האומה. כך השיג דאגלס שוב את התמיכה בצפון.
מתנגדי העבדות היו מבקרים קולניים של הרעיון. אחד מהם היה אברהם לינקולן, שתקף את דאגלס בסדרה של נאומים.
כמה דמוקרטים צפוניים, וכל החברים הדרומיים, וויגים ודמוקרטים, העבירו בקונגרס את החוק. דאגלס לא היה אחראי על ניסוחו. מתנגדי החוק טענו שהוא ניצחון לבעלי העבדים. המפלגה הוויגית התפוררה: הוויגים הצפוניים שהתנגדו לעבדות שילבו כוחות עם הדמוקרטים שהתנגדו אליה ויצרו את המפלגה הרפובליקנית. בבחירות לסנאט באילינוי ב-1855, הרפובליקנים בחרו בלימן טרמבול, דמוקרט שהתנגד לחוק ולדאגלס.
ניסיונות להיבחר לנשיאות
ב-1856, שוב ניסה דאגלס להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות, והוא זכה לתמיכה גדולה בוועידה הלאומית, אולם שוב הפסיד. כשתנועת שאינם יודעים דבר קמה, דאגלס התנגד אליה, אולם סבר שהיא תפלג את הוויגים שהתנגדו לו.
דאגלס המשיך לנסות להשיג פשרות בנושא העבדות. רעיון "ריבונות העם", לפיו המדינות והטריטוריות יהיו אלו שיחליטו בנוגע לעבדות בתחומן, קסם לדרומיים שלא רצו התערבות בנוגע לעבדות, ולצפוניים שלא רצו לנקוט עמדה בנוגע אליה. דאגלס טען שלא אכפת לו האם העבדות תאושר או תידחה, כל עוד יהיה זה העם שיעשה זאת.
ב-1857, בית המשפט העליון של ארצות הברית פרסם את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שהכריז שלפי החוקה, לא לקונגרס ולא למועצות של הטריטוריות יש סמכות לאסור על עבדות בטריטוריה. הדבר חיסל את פשרות מיזורי ו-1850, גרם לכך שחוק קנזס נברסקה יהפוך ללא רלוונטי, ושמט את הקרקע מרעיון "ריבונות העם".
הדרומיים שתמכו בעבדות שיבחו את דאגלס על כך שהקל את ההגבלות על העבדות בחוק קנזס נברסקה. כעת, תומכי העבדות ביקרו אותו על כך שתמך באיזושהי הגבלה בנושא. בנוסף לכך, הצפוניים, שהבינו שרעיון "ריבונות העם" גווע, עברו לתמוך ברפובליקנים.
דאגלס היה בדילמה. דחיית פסק הדין תגרום לאובדן התמיכה מהדרום, שחפץ בה לקראת הבחירות ב-1860. קבלת פסק הדין תגרום לאובדן התמיכה מהצפון. הוא ניסה להימנע מהחלטה בעניין, ונתן תמיכה פושרת לפסק הדין תוך שהמשיך להטיף לריבונות העם, מבלי לטעון שבית המשפט טעה.
בנוסף לכך, עלתה בעיה אחרת, שבה דאגלס לקח צד. הנשיא ג'יימס ביוקנן ובעלי בריתו הדרומיים ניסו לצרף את קנזס לאיחוד כמדינת עבדות. למרות ניסיונות לשנות את ההצבעה בקנזס, הרוב שהתנגד לעבדות דחה את חוקת העבדות.
דאגלס התנגד למעשיו של ביוקנן והפך ליריב פוליטי מר לנשיא. אפילו מבקריו הרפובליקנים של דאגלס תמכו בו בעימות, והמתונים בצפון שוב חזרו אליו. עניין זה היה חשוב לדאגלס, כיוון שתקופת כהונתו בסנאט עמדה להסתיים ב-1859, והוא חפץ להיבחר מחדש.
עימותים מול לינקולן, 1858
המועצה המחוקקת באילינוי, שתיבחר ב-1858, הייתה אמורה לבחור בסנאטור ב-1859: דאגלס או יריב רפובליקני. הבחירות למועצה היו למעשה הבחירות לסנאט, ושתי המפלגות הדגישו את מועמדיהם לסנאט מעל הכל.
הדמוקרטים בחרו בדאגלס. הרפובליקנים בחרו בלינקולן. דאגלס ניסה להימנע ממפגש עם לינקולן. הוא נסע ברחבי המדינה, ונאם לטובת הדמוקרטים (ידידו, ג'ורג' מקללן, סיפק לו רכבת פרטית). לינקולן נסע אחרי דאגלס ברחבי המדינה, וענה לכל נאום של דאגלס בנאום משלו בהפרש של יום או יומיים.
לאחר כמה נאומים כאלה, דאגלס הסכים להופעות משותפות, שנודעו כעימותי לינקולן-דאגלס.
בעימותים, חזר דאגלס על תמיכתו ברעיון "ריבונות העם". הוא דרש לדעת האם לינקולן יסכים לצרף מדינות עבדות לאיחוד, אם רוב המתיישבים בטריטוריה יתמכו בעבדות. הוא גינה את טענת לינקולן שהעבדות הייתה עניין מוסרי שהמדינה צריכה לפתור. דאגלס טען שדבר זה גורם לעימותים בין מדינות חופשיות למדינות עבדות, ויוביל לפילוג ולמלחמה. בנוסף, טען שלינקולן תמך בשוויון זכויות אזרחי וחברתי בין הגזעים, ורמז שלינקולן הסכים לנישואין בין-גזעיים.
בגיילצבורג, אילינוי, הכריז דאגלס במפורש שהכרזת העצמאות של ארצות הברית לא כוונה לאנשים לא-לבנים. הוא טען שהממשלה נוסדה בידי האבות המייסדים על בסיס לבן, בידי אנשים לבנים עבור אנשים לבנים ועבור דורותיהם הבאים. דאגלס גם הדגיש את התנגדותו לצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות, ולמעשיו של ממשל ביוקנן (שהריץ מועמדים מול דאגלס למועצה המחוקקת).
בתורו, ביקר לינקולן את דאגלס על חוסר נקיטה בעמדה מוסרית כלפי העבדות, אבל התנגד להתערבות בנושא העבדות בדרום. הוא נמנע מלהשיב לשאלתו של דאגלס בנוגע לצירוף מדינות עבדות לאיחוד. הוא גם טען שלמרות הסכסוך בין דאגלס וביוקנן על קנזס, דאגלס, ביוקנן והשופט רוג'ר טוני עבדו ביחד כדי להרחיב את העבדות ולמסדה. לינקולן התנגד לעמדות הרדיקליות שדאגלס ניסה להצמיד לו בנוגע לשוויון בין הגזעים, אולם טען שיש לשחורים זכות לחירות ולהרוויח את פרנסתם.
שני האישים תקפו אחד את השני על הכרזות קיצוניות של תומכיהם, והאשימו אחד את השני באמונה שגויה, התחמקות מאחריות על הצהרות או בחוסר עקביות.
לעומת זאת, לינקולן דרש מדאגלס להבהיר את עמדתו בנושא פסק הדין של דרד סקוט. בעימות השני, בפריפורט, לינקולן שאל האם אנשי הטריטוריה של ארצות הברית רשאים, בדרך חוקית, לאסור על העבדות בגבולותיהם לפני יצירת החוקה?
דאגלס טען שבעוד שבית המשפט העליון אסר על הטלת איסור על עבדות, דבר זה לא שינה, כיוון שאנשי הטריטוריה יוכלו לבטל את העבדות בתחומן בעזרת חקיקה מתאימה.
עמדתו של דאגלס ריצתה את תומכיו, אפילו במעוזים רבים שהיו וויגיים. בבחירות למועצה המחוקקת ב-1858, הדמוקרטים זכו ברוב דחוק, ודאגלס נבחר מחדש לסנאט ברוב של 54 תומכים לעומת 46 מתנגדים. הרפובליקנים קיבלו יותר קולות, אולם המחוזות חולקו לפי המפקד מ-1850, כשהאזורים הרפובליקניים בצפון אילינוי היו מאוכלסים פחות וכך הם זכו לפחות מושבים. תומכי ביוקנן לא זכו לקולות רבים.
הדרומיים דחו את רעיונותיו של דאגלס, והקיצוניים שבהם הכריזו שאינו טוב יותר מהמתנגדים לעבדות.
העימותים היו חשובים להגדרת הרפובליקניזם בארצות הברית. לינקולן דרש שוויון הזדמנויות, וטען שהיחידים והחברה התקדמו ביחד. דאגלס דרש שוויון פוליטי לכל האזרחים (רק לבנים היו אזרחים), בו ההתמקדות ביחיד וניעות חברתית לא הייתה המטרה הראשית.
הבחירות ב-1860
דאגלס היה המועמד המוביל מטעם הדמוקרטים בבחירות של 1860, למרות ההתנגדות מצד ביוקנן. דאגלס לא מונה להיות יושב ראש ועידת הסנאט לטריטוריות, אולם בכל זאת הצליח להשתלט על המפלגה בצפון והיה המועמד המוביל.
למרות זאת, ההתנגדות כלפי דאגלס בדרום הייתה חזקה. כשהוועידה נפגשה בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית ב-23 באפריל, תומכי דאגלס היו חצי מהצירים, אולם הם לא היו דרומיים. הדרומיים טענו שהמפלגה תקרוס ובכך יבחר המועמד הרפובליקני המוביל, ויליאם סיוארד.
הוועידה שתפקידה היה להחליט על המצע נשלטה בידי הדרום, תמכה בפסק דין דרד סקוט, וקראה לקונגרס לאשר הסגרת עבדים ממדינות חופשיות ולאסור חקיקה עוינת כנגד העבדות. תומכי דאגלס טענו שפירוש המצע הוא ויתור על הצפון. הוועידה תמכה בדעת המיעוט, נמנעה מלהתייחס לפסק הדין והתנגדה לחקיקה פדרלית בנוגע לעבדות. 50 צירים משבע מדינות דרומיות פרשו.
הצירים הנותרים בחרו במועמדם לנשיאות. דאגלס השיג 150 קולות מתוך 250, אולם חוקי הוועידה דרשו רוב של שני שלישים, והכוונה הייתה למספר הכולל של הצירים, כולל אלו שעזבו. לאחר 57 סיבובים, הוועידה התפזרה ב-3 במאי.
הוועידה התכנסה שוב ב-18 ביוני בבולטימור, מרילנד. לאחר הכנסת צירים חלופיים, רוב הדרומיים פרשו מהוועידה. הצירים בחרו בדאגלס ברוב של 190 קולות מתוך 203.
במהלך מסע הבחירות, דאגלס הפר את המסורת והחליט לבצע את מסע הבחירות בעצמו. דבר זה נחשב מתחת לכבודו של מועמד נשיאותי. דאגלס, בטענה שהמדינה בסכנה, נאם בכל רחבי המדינה. הוא התנגד לביטול העבדות בצפון, והתנגד לפילוג בדרום.
בתחילת אוקטובר, הרפובליקנים ניצחו בבחירות המקומיות באוהיו ובפנסילבניה. דאגלס הסיק שלינקולן יבחר לנשיאות, ושעליו להציל את האיחוד בכך שימקד את מאמציו בדרום. הוא נאם בדרום לטובת הישארות באיחוד.
דאגלס סירב להתפשר. בראלי, קרוליינה הצפונית, הוא טען שהוא מאמין בחוקה ובהגנת כל אזרח, ובתליית כל אדם שיתקוף את החוקה, כשהוא מתנגד לפורשים מהדרום ולמתנגדי העבדות מהצפון.
למרות הכל, דאגלס נוצח. הוא השיג 1,376,957 קולות (29%, שני רק ללינקולן) אולם רק 12 אלקטורים (מקום רביעי ואחרון), כשלינקולן השיג 180. דאגלס השיג תמיכה מצד הקהילה האירית והחקלאים העניים בצפון, ובדרום זכה לתמיכה מהקתולים.
חודשיו האחרונים
דאגלס דרש מהדרום להסכים להיבחרו של לינקולן, וניסה להשיג פשרה שתמנע פרישה. בחג המולד של 1860, הוא הציע את סיפוח מקסיקו כטריטוריית עבדות.
דאגלס טען שהפרישה היא פשע, ותמך בהגנה על כבודו של האיחוד בכל מחיר.
לבקשתו של לינקולן, דאגלס נסע אל מדינות הגבול ולמערב התיכון כדי למנוע פרישה. הוא נאם בווירג'יניה, באוהיו ובאילינוי.
מותו
דאגלס מת בשיקגו מטיפוס ב-3 ביוני 1861, ונקבר לחופה של ימת מישיגן. לאחר מותו, חבריו בנו אנדרטה לזכרו, שהושלמה ב-1883.
תמיכתו בעבדות
במשך מאה ומחצית, ההיסטוריונים התווכחו בנוגע ליחסו של דאגלס לעבדות, ושאלו האם היה מפשר גדול או אדם ללא עקרונות.
בנאומו מ-1858, טען שלא משנה לו אם העבדות תאושר או תידחה בידי העם, אלא שרק העם יחליט. הוא התנגד לעצומות של כמרים שטענו שחוק קנזס נברסקה פגע ברצון האל. הוא התנגד לרעיון הרפובליקני לפיו העבדות נאסרה בידי "חוק עליון" (כמו ויליאם סיוארד) ושהאומה לא תוכל לשרוד אם מחציתה תתמוך בעבדות ומחציתה לא (כמו לינקולן). הוא התנגד לפסק דין דרד סקוט שטען שלקונגרס אין זכות להתערב בנושא העבדות בטריטוריות. כשביוקנן תמך בחוקת לקומפטון ובצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות, דאגלס נלחם מולו וזכה במועמדות הדמוקרטית, אולם פילג את המפלגה.
היסטוריונים טענו שדאגלס לא נקט עמדה בנוגע לעבדות אלא תמך בה כשהתאימה לו, והתנגד לה כשלא התאימה לו. דאגלס עצמו, לטענת אחרים, התנגד לעבדות, אולם היסטוריונים אחרים טענו שלא נקט עמדה בנוגע אליה, ולא התנגד אליה משום סיבה שהיא.
אחרים טענו שדאגלס ניסה לשטות בדרום עם רעיון ריבונות העם, בטענה שרעיון זה ישמור על העבדות, אולם כשהוא יודע שהעם יתנגד אליה. דאגלס עצמו נחשב בציבור למועמד שהתנגד לעבדות.
יוזף בק
יוּזף בק (בפולנית: Józef Beck; 4 באוקטובר 1894, ורשה – 5 ביוני 1944, סטנשטי, רומניה) היה מדינאי, דיפלומט ואיש צבא פולני בימי הרפובליקה הפולנית השנייה, ובעל מעמד מכריע במדיניות הפולנית בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
בצעירותו היה בק חבר בארגונים פולניים חשאיים, שנוסדו על ידי יוזף פילסודסקי על מנת לקדם את עצמאות פולין, אשר בתקופה שקדמה למלחמת העולם הראשונה הייתה מחולקת בין שכנותיה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בק ב"לגיון הפולני" אשר לחם לצד צבא האימפריה האוסטרו הונגרית תחת פיקודו של פילסודסקי, והיה לשלישו. בשנת 1926 היה בק בין היוזמים של ההפיכה האלימה שהעלתה את פילסודסקי לשלטון דיקטטורי בפולין.
בין 1926 ל-1930 שירת בק כמנכ"ל משרד החוץ הפולני, ובין 1930 ל-1932 כסגן ראש הממשלה ותת-שר החוץ. בק טופח על ידי פילסודסקי ליישם בעתיד את מדיניות החוץ הפולנית. ב-1932 מינה אותו פילסודסקי לשר החוץ, במקומו של אוגוסט זאלסקי. זאלסקי היה בעל נטייה לצרפת, בעוד שבק תיעב את הצרפתים, ונטה למדיניות פרו-גרמנית.
מדיניות החוץ הפולנית באותה תקופה נדרשה לאיזון עדין ביחסים עם שתי שכנותיה החזקות ותאבות הכיבושים של פולין – גרמניה הנאצית וברית המועצות. ביולי 1932 חתם בק על הסכם אי-התקפה הסכם האי-התקפה הסובייטי-פולני עם ברית המועצות, וב-1934 חתם על הסכם אי-התקפה עם גרמניה. הוא שאף להגיע להסכמה ולערבויות לביטחון פולין ממעצמות המערב בריטניה וצרפת, ואכן זכה לכך באביב שנת 1939 כאשר היה ברור כי הקורבן הבא של מדיניות ההתפשטות הגרמנית תהיה פולין. בשלב זה איש לא היה יכול להניא את היטלר משאיפותיו הטריטוריאליות בפולין, כך שמדיניותו של בק לא הרתיעה איש, אך הביאה לכך שההתקפה הגרמנית על פולין תביא למלחמה בינה לבין בריטניה וצרפת, שהפכה לאחר מכן למלחמת העולם השנייה.
בק תיעב את הסכמי המיעוטים, אשר הסדירו את יחסה של פולין אל מיעוטיה, היהודים, האוקראינים, הבלארוסים, הליטאים והגרמנים. הסכמים אלו נכפו על מדינות מרכז אירופה, ובהם פולין, בשנת 1919. הבעיה העיקרית הייתה כי בעוד שהיה על פולין וצ'כוסלובקיה לכבד את זכויות המיעוט הגרמני בקרבן, לא זכו המיעוטים הפולני והצ'כי בגרמניה להגנה כלשהי. גרמניה ניצלה את הסכמי המיעוטים על מנת להתערב בענייניה הפנימיים של פולין. מדיניותו של בק, והתקרבותו לגרמניה, נועדו על מנת להסדיר שאלות אלו עם גרמניה באופן ישיר, מבלי להזקק לחסותו של חבר הלאומים. כך, בשנת 1934 הכריז בק כי פולין אינה מחויבת עוד על פי הסכמי המיעוטים, ואף הורה על הדלקת מדורות ברחבי פולין, והשלכת עותקים מן ההסכם לתוכן.
יחסיו של בק עם חבר הלאומים הושפעו מאוד מיחסו השלילי להסכמי המיעוטים. בק לא הסתיר את יחסו השלילי לחבר הלאומים; פעמים רבות דיבר על פרישת פולין מן החבר, אך מצבה העדין, בין שתי שכנותיה, ברית המועצות וגרמניה, גרם לכך שתהייה קורבן קלאסי לתוקפנות, ובמקרה זה היה בק יכול להיעזר בסעיפי אמנת החבר אשר התייחסו להגנה קולקטיבית. בק לא סבר כי זו אפשרות ריאלית, אך בשל עצם קיומה של אפשרות זו, נותרה פולין בחבר הלאומים.
אחרי מותו של פילסודסקי במאי 1935, הפך בק לחבר בטריומווירט ששלט בפולין. פרט לבק היו חברים בטריומווירט אדוורד רידז-שמיגלי, מפקד הצבא הפולני, והנשיא איגנצי מושצ'יצקי, שהיו חברים בתנועה הלאומנית השלטת, שכונתה "סנאציה" (פולנית: "הבראה"). חילוקי דעות בין השלושה, כמו גם העובדה שאיש משלושתם לא ניחן ביכולותיו של פילסודסקי או בכריזמה שלו, הביאו למשברים תכופים והולכים הן מבפנים והן מבחוץ. תקופה זו מתוארת על ידי ההיסטוריונים כ"דיקטטורה ללא דיקטטור".
בק הושפע מתורתו של פילסודסקי, שקראה להקמת פדרציה "Międzymorze” ("בין הימים") – פדרציה סלאבית בתחום שבין הים הבלטי והים השחור, אשר תהווה משקל נגד לרוסיה הקומוניסטית, ו"מעצמה שלישית" לצידן של גרמניה וברית המועצות. עם זאת הבין בק כי בעתיד הקרוב אין כל אפשרות ריאלית ליישומו של חזון זה, וניסה לייצב גוש דיפלומטי שתוביל פולין, ולו מדיניות עצמאית משלו, ובו חברים איטליה, פולין, יוגוסלביה, הונגריה ורומניה. למאמצים אלו הקדיש את עיקר זמנו בעת כהונתו כשר החוץ, ומאמצים אלו נכשלו כישלון צורב, שכן הן איטליה והן הונגריה הידקו את בריתן עם גרמניה, והמשבר בין הונגריה ורומניה על עתידו של חבל טרנסילבניה מנע כל שיתוף פעולה ביניהן, כמו גם רצונן של הונגריה ושל איטליה לחלק ביניהן את יוגוסלביה. מעל לכל עמדה העובדה כי אף אחת ממדינות אלו לא שאפה לקבל את מנהיגותה של פולין.
בחודש יוני 1936 נתקבל ראש בית"ר ונשיא הצה"ר, זאב ז'בוטינסקי, בוורשה אצל יוזף בק, והעלה בפניו את תוכנית האווקואציה, ליישוב מיליון וחצי יהודים מיהודי אירופה בארץ ישראל משני עברי הירדן, בתקופה של 10 שנים, שאחוז ניכר מהמתיישבים יבוא מפולין. עלייה כזו כזה עשויה הייתה לקדם את הקמתה של המדינה היהודית בארץ ישראל. הרעיון נתקבל על ידי קולונל בק, מאחר שבהגשמתה ראה דרך ליציאתם של היהודים מפולין, כאשר מדינה יהודית ריבונית תפתח את שעריה בפניהם. בתחילת ינואר 1937 הכריז בק בפרלמנט שמיליון יהודים בפולין (מתוך אומדן של 3.3 מיליון) הם "מיותרים" וחייבים להגר.
בק תיעב את צ'כוסלובקיה, שעמה הייתה פולין נתונה בסכסוך מתמשך בדבר העיר טשין, וכן היה בסכסוך אישי עם שר החוץ הצ'כי (ולאחר מכן הנשיא) אדווארד בנש, דבר שהכביד על יחסי פולין-צ'כוסלובקיה שגם כך היו רעועים. עם האדמירל מיקלוש הורטי העוצר ההונגרי, היה בק ביחסים טובים, והשתעשע עמו ברעיונות בדבר חלוקתה של צ'כוסלובקיה בין הונגריה ופולין. בימים של הסכם מינכן לא עמדה פולין לצידה של צ'כוסלובקיה אל מול ניסיונות גרמניה לספחה, ואף קיבלה נתח מן המדינה הצ'כית במסגרת ההסכמים שנחתמו.
לאחר צ'כוסלובקיה, היה זה תורה של פולין להכלל במסגרת הדרישות הטריטוריאליות של היטלר שלא יודעו שובעה. בינואר 1939 ביקר שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ בפולין, והעלה בפני בק את הרעיון למסור לגרמניה את דנציג, בתמורה לשטחים באוקראינה. לאחר מכן החלו הגרמנים להעלות דרישות לקבלת השליטה בעיר החופשית דנציג, ולסלילת דרך גרמנית אקס-טריטוריאלית דרך המסדרון הפולני, שתחבר את פרוסיה המזרחית, אשר חוזה ורסאי הפך אותה למובלעת גרמנית בשטח פולין, עם שאר הרייך הגרמני. כן דרשו הגרמנים כי פולין תצטרף ל"חוזה האנטי-קומינטרן" כנגד ברית המועצות.
ב-31 במרץ הכריזה בריטניה על ערבותהּ לגבולות פולין, בעקבות הכרזה זו ביקר בק בלונדון. בעקבות ביקור זה ביטל היטלר את הסכם האי-ההתקפה הגרמני-פולני, שנחתם לתקופה של עשר שנים בשנת 1934.
ב-5 במאי 1939 נשא בק את הדברים הבאים בנאום לעם הפולני:
מדיניות עיקשת זו של פולין הביאה את המדינה למצב חמור, כאשר ברית בין גרמניה וברית המועצות – הסכם ריבנטרופ מולוטוב – נחתמה באוגוסט 1939. בנספח סודי להסכם זה חולקה פולין בין גרמניה ובין ברית המועצות; ההתקפה הגרמנית על פולין הפכה לבלתי נמנעת. בימים האחרונים של השלום, בין חתימת ההסכם עם ברית המועצות, ובין ההתקפה הגרמנית, עשו ממשלות בריטניה וצרפת ככל יכולתן כדי לגרום למגעים ישירים בין בק ובין היטלר, ולמנוע את המלחמה, אך היטלר היה נחוש לפתוח במלחמה. על אף ניסיונות דיפלומטיים, בליל 31 באוגוסט 1939 ביים היטלר התקפה על תחנת רדיו גרמנית שנערכה כביכול על ידי פולנים (למעשה היו אלו אנשי SS מחופשים), והורה לצבאותיו לפלוש לפולין ביום שלאחר מכן.
לאחר כיבושה של פולין בידי שכנותיה, גרמניה וברית המועצות, נמלט בק לרומניה, שם נכלא. בשבתו במעצר כתב את זיכרונותיו בשם "דו"ח סופי", ובשנת 1944 מת בעודו בשבי ברומניה.
במאי 1991 הוחזרו שרידיו של בק לאדמת מולדתו, והוא נטמן בבית הקברות הצבאי פובונזקי בוורשה, שבו נטמנים גדולי האומה הפולנית.
יוסף המדאני כהן
הרב יוסף המדאני כהן (תרע"ו, 1916 – כ"ז אדר ב' תשע"ד, 29 במרץ 2014), כיהן כרבה הראשי של איראן. הרב המדאני כהן שימש בתפקידו משנת 1994 כשהרב אוריאל דוידי עזב את איראן עד לשנת 2007 אז החליף אותו הרב מאשאללה גולסטאני נז'אד. הוא שימש גם כמוהל של הקהילה היהודית.
בחודש אוגוסט 2000, הרב המדאני כהן נפגש עם נשיא איראן, מוחמד חאתמי, בפעם הראשונה. ב-2003, הרב המדאני כהן נפגש פעם נוספת עם ח'אתמי בבית הכנסת "סוכת שלום" שבשכונת יוסף-אבאד בטהראן. זו הייתה הפעם הראשונה שנשיא איראן מבקר את הקהילה היהודית מאז המהפכה האיראנית. הרב המדאני כהן אף כיבד את חאתמי לפתוח את ארון הקודש ונשא ביחד איתו תפילה.
הרב המדאני כהן נפטר בטהראן בשבת כ"ז באדר ב' תשע"ד לאחר מחלה ארוכה. את ההודעה על פטירתו מסר מנהיג הקהילה היהודית בפרלמנט האיראני. הוא נקבר בכ"ט אדר ב' תשע"ד בבית הקברות "בהשתייה" שבטהראן ומיד לאחר ההלוויה התקיימה עצרת הספדים בבית הכנסת המרכזי של טהראן. הממשל האיראני שהיה בקשרים טובים עם הרב המדאני כהן שיגר להלוויה זרי פרחים לאות השתתפות באבל.
אחרי פטירתו של הרב המדאני כהן שינו יהודים איראניים רבים את הסטטוס שלהם בפייסבוק ל"כתר שלנו הוסר".
קז'מיירה ז'ולבסקה
קז'מיירה ז'ולבסקה (בפולנית: Kazimiera Żuławska 22 בפברואר 1883 – 18 באפריל 1971) הייתה חוקרת שפות רומניות, מתרגמת, פעילת זכויות נשים וחסידת אומות עולם מפולין.
ביוגרפיה
נולדה כקאזימיירה האניקי בצ'מריזי למשפחה בעלת קרקעות, בתם של איגנסי דיוניזי האניקי וזופיה לבית אוסטולסקה. היא סיימה את לימודי הגימנסיה השנייה של ורשה, והוסמכה כמורה לחינוך ביתי. היא למדה לימודי השפה הרומנית באוניברסיטאות בלבוב וברן. בשנת 1910, קיבלה דוקטורט.
בשנת 1907 התחתנה עם הסופר יז'י ז'ולבסקי. עם בעלה ואחיו יאנוש היא טיפסה על האלפים והרי הטטרה. היא ניהלה לזמן מה בית הארחה בזקופנה. במהלך מלחמת העולם הראשונה בעלה התנדב ללגיון הפולני ונהרג בשנת 1915.
לאחר הקמת פולין העצמאית, היא עזבה את זקופנה לטובת טורון עם בניה, וניהלה את בית ההארחה "זופיובקה" בעיירה אול. . לאחר שעברה לוורשה עבדה כפקידה בביטוח לאומי. בוורשה עסקה בתרגום ספרות צרפתית וספרדית וספרי טיפוס הרים. בסוף שנות העשרים חזרה לפעילות בליגת הנשים הפולנית.
מעשה ההצלה
במהלך מלחמת העולם השנייה היא הסתירה בדירתה יהודים, להם סייעה להשיג מסמכים מזויפים ולמצוא עבודה. על מעשיה זכתה בשנת 1981 באות חסיד אומות העולם. את האות היא קיבלה יחד עם בנה וורז'יניץ', שהיה שותף למעשה ההצלה.
לאחר המלחמה
היא חיה בוורשה עד מותה. בוורשה ניהלה בית פתוח לאמנים ועסקה באמנות. היא המשיכה לתרגם לפולנית, כולל הדרמה "ג'ודיטה" מאת צ'ארלס דה פיירט-צ'אפוי, שהועלתה על ידי קז'ימייז 'דז'מק בתיאטרון החדש בלודז' (10 בספטמבר 1960) ולאחר מכן בתיאטרון הטלוויזיה שביים סטניסלב וול (1960). ואירנה בבל (1974). לאחר שיצאה לגמלאות נתמכה על ידי בניה - מארק, צייר אמן שחי בגלות בלונדון, יוליוש, סופר ונשיא מועדון פן, ווורז'יניץ' הצעיר ביותר (מוזיקולוג ומלחין).
פטר פישר
פטר פישר (בהונגרית: Fischer Péter; בודפשט, יולי 1929 – לונדון, 18 במרץ 2013), שם "הבמה" שלו היה: Peter Fisher. פישר היה בעלה של השחקנית פלורה קאדאר, אחיו של הפסנתרן והמנצח ג'רג' פישר, אחיינו של המנצח שאנדור פישר, בן דודם של אדם פישר ושל איוואן פישר. הוא היה אחד הצלמים הידועים ביותר של הקהילה היהודית הבריטית וצלם העיתונות של הג'ואיש כרוניקל, שהוא העיתון המרכזי של יהדות בריטניה.
ביוגרפיה
פטר פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס פאל פישר, ושל לולה באדר, אחיו הצעיר הוא כאמור הפסנתרן והמנצח ג'רג' פישר. דודו היה המנצח שאנדור פישר, ובני דודיו היו אדם פישר ואיוואן פישר.
הוא היה בן 16 כשאביו נפטר ב-1945. אמו נישאה בשנית, בעלה השני היה אנדור סבני (1900–1969). הוא למד צילום קולנוע באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ואז הכיר את אשתו, את השחקנית פלורה קאדאר. פטר פישר נלקח בטעות למספר שנות שירות צבאי כשהיה סטודנט באוניברסיטה, כי החמיץ את רשימת הפטורים. כסטודנט, הוא צילם סרט עם השחקן המפורסם דז'ה גאראש (במקור גרוס), בין היתר. במהלך נישואיהם, הוא ופלורה קאדאר התגוררו בחדר המשרתים בדירת הוריו של פישר, בעוד שאחיו הצעיר, ג'רג', התגורר עם דודם, שאנדור פישר, עם בני דודיו, אדם ואיוואן פישר. לא נולדו ילדים מנישואיהם. פטר פישר עזב את הונגריה לאחר דיכוי המרד ההונגרי 1956 והתיישב בלונדון. שם לא מצא עבודה כצלם קולנוע, כיוון שלא הצליח להשיג חברות באיגוד המקצועי, אז הוא עבד כצלם רגיל וכצלם עיתונות והשתמש בשמו בצורה האנגלית Fisher במקום בשמו המקורי בכתיב גרמני Fischer. הוא היה צלם עיתונות ב"ג'ואיש כרוניקל" במשך עשרות שנים, ואחת מעבודותיו המפורסמות ביותר הייתה סדרת צילומים של השחקנית ג'יין מנספילד, שגרמה לעצירת התנועה ברחוב כשהיא הופיעה אצלו באולפן. מערכת היחסים שלו עם פלורה קאדאר הסתיימה בגירושים, ופישר התחתן פעמיים נוספות, אשתו השנייה הייתה בלנדין קוסטי (Blandine Costi), ואשתו השלישית הייתה קרול ז'ורנט (Carol Joernet), אך מאף אחד מהנישואיו לא נולדו ילדים.
בדברי ההספד של הג'ואיש כרוניקל נכתב:
"צלם רגיש ומהורהר, לעיתים קרובות הפתיע ושימח את המצולמים שלו בכך שהפך אירוע קהילתי שגרתי לכאורה ליצירת אמנות קטנה. תמונתו של הרב אפרים מירוויס ורעייתו ולרי, שצולמה לפני שהרב נכנס לתפקידו בבית הכנסת פינצ'לי המאוחד, לוכדת בצורה מושלמת את המהות של פיטר פישר."
למרות גירושיהם, פלורה קאדאר נשאה באופן רשמי את שם נשואיה, פישר, עד מותה, והם שמרו על קשר גם מאוחר יותר כשפישר ביקר בהונגריה.
אליפות איטליה בכדורגל חופים
אליפות איטליה בכדורגל חופים (באיטלקית: Campionato italiano di beach soccer) היא האליפות הלאומית והליגה הבכירה במדינה בתחום כדורגל חופים אשר מנוהלת על ידי מחלקת כדורגל החופים של ליגת החובבים הלאומית (האחראית לקיום אירועי כדורגל החופים הרשמיים). האליפות נערכת מדי שנה באופן רשמי מאז שנת 2004, במשך שלושה חודשים בחודשי הקיץ. בעבר, האליפות נוהלה באופן בלתי רשמי בין השנים 1999 ל-2003.
האליפות כוללת 20 קבוצות, שהשיטה לקיומה היא על ידי שלב בתים אשר מחלקים עשר קבוצות על פני שני בתים. ארבע הקבוצות מכל בית שמסיימות את שלב הבתים בארבע המקומות הראשונים מעפילות לשלב הפלייאוף. שתי הקבוצות אשר צולחות את רבעי הגמר וחצאי הגמר שלהן מעפילות לגמר והן מתחרות ראש בראש על אליפות הליגה. במקביל, משוחקים משחקי מיקום למקומות 3 עד 8.
פאיינצ'נו
פאיינצ'נו (בפולנית: Pajęczno) היא עיירת מחוז בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פאיינצ'נו נזכרת לראשונה בשנת 1140, ובשנת 1276 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1870 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, וזה הושב לו בשנת 1958.
יהודי פאיינצ'נו
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-18. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל. בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מחרם פולני על עסקיהם ומפגיעות ברכושם.
בסוף שנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם באזור המוזנח ביותר בה, בו הועסקו בעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, ונאלצו לשלם לגרמנים תשלומי כופר עתיים. באביב 1942 עברו השוטרים הגרמנים מבית לבית בגטו, ותוך הכאת יושביהם, שדדו את רכושם. באותה תקופה הועברו לגטו יהודים מנובה בז'ז'ניצה. ביוני 1942 הוצאו להורג 12 יהודים מהגטו, ובהם ראש היודנרט המקומי.
ב-19 באוגוסט 1942 רוכזו כ-1,950 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה במבנה של כנסייה מקומית, שם הוחזקו שלושה ימים ללא מזון או שתייה, תוך רצח הנמלטים מהמקום. לאחר רצח הקשישים היהודים במקום, הועמסו יתר היהודים באלימות רבה לתוך משאיות, ונלקחו למחנה ההשמדה חלמנו. יהודים מעטים שעברו סלקציה שולחו לגטו לודז'.
פאבל גוידיץ'
פאבל פיטר גוידיץ' (בלטינית: Pavel Peter Gojdič; 17 ביולי 1888- 17 ביולי 1960) היה כומר רוסיני, שהשתייך לנצרות הקתוליות היוונית ובישוף של מחוז פרשוב, בסלובקיה, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה כ-1,500 יהודים ממוות בידי הנאצים.
רקע ביוגרפי
פאבל גויידיץ' נולד ב-17 ביולי 1888 בכפר רוסקה פקלני שבמחוז פרשוב, אוסטרו-הונגריה. בנם השלישי של הכומר הקתולי סטפן גויידיץ' ואנה גרבריובה, בני העם הרוסיני. היה איש דת ושימש ככומר.
פעילות בתקופת השואה להצלת יהודים
החל משנת 1927 היה גויידיץ' המנהל האפוסטולי של הנציגות הקתולית היוונית של מחוז פרשוב, ומאמיניו היו שייכים ל-4 לאומים שונים. גויידיץ' עשה כל מאמץ אפשרי לאחד ביניהם ולצמצם את השוני ביניהם, אולם נסיונותיו נקטעו על ידי הלאומנים הסלובקיים, אשר הובילו לאוטונומיה סלובקית באוקטובר 1938 ומאוחר יותר לעצמאות סלובקיה במרץ 1939. התנועה הנציונלית השפיעה גם על אנשי הדת הסלובקים בדיוקסיה שלו, והמדינה הפשיסטית לא ראתה את פעולותיו של גויידיץ' בעין יפה.
גוידיץ' דיבר בגלוי לטובת היהודים כבר מתחילת רדיפתם בסלובקיה. ב-25 לינואר 1939, כאשר הממשלה הפשיסטית של סלובקיה, בראשות הכומר הקתולי טיסו, הרכיבה ועדה מיוחדת לצורך "פתרון השאלה היהודית", כתב הבישוף גוידיץ' מכתב הממוען לכל המחוזות בדיוקסיה שלו. במכתב זה הזהיר מפני התוצאות הרות האסון של מדיניות האפליה נגד יהודים. הוא הזכיר למאמיניו את עקרונות אמונתם, והדגיש שכל בני האדם שווים בפני האל. הוא גם הזהיר מפני התוצאות של הגזענות והאידאולוגיה הנאצית.
קריאתו של גוידיץ' במכתב זה עוררה סערה בקרב אנשי הכמורה הסלובקית, שמרביתה הייתה שייכת לזרם הלאומני של הכנסייה הקתולית. בקיץ 1939 הם כתבו איגרת, בה הביעו חוסר שביעות רצון ממעשיו של גוידיץ', ולכן נאלץ להתפטר מתפקידיו בנובמבר אותה השנה. הכס הקדוש קיבל את התפטרותו מתפקיד המנהל האפוסטולי, אך מינה אותו במקום זאת לתפקיד הבישוף של דיוקסיית פרשוב. מינוי זה רק החריף את המתחים בין גוידיץ' לבין הממשלה הסלובקית. לאחר שהפרלמנט הסלובקי אישר חוק מיוחד שאיפשר את גירושם של יהודי סלובקיה, כתב גוידיץ' מכתב מחאה חריף נגד הגירושים האכזריים של היהודים, בו הוא ביקש מהותיקן להתערב ולשים קץ למעשים אלו. הוא אף ביקש מהכס הקדוש שיפעל להתפטרותו של טיסו, כדי שהכנסייה הקתולית תוכל להפריד את עצמה מהפעילויות הפליליות שטיסו קידם.
סלובקיה המשיכה במדיניות גירוש היהודים. גוידיץ' ניסה להציל יהודים על ידי המרתם באופן המוני לנצרות. המרות הדת היו פיקטיביות, והיהודים המשיכו לדבוק בדתם (בידיעתו המלאה של הבישוף). על פי דו"ח של שירות הביטחון הנאצי, האס. דה, מה-26 באוקטובר 1942, גוידיץ' קיים טקס המרה המוני מסוג זה בעיירה מיכלובצ'ה. במהלך הטקס, נישק גוידיץ' את מצחם של היהודים ה"מומרים" קבל עם ועדה. בתגובה למעשה זה של גוידיץ' חברים ותיקים רבים בכנסייה הקתולית החליטו לעזוב את הכנסייה.
הדו"ח מציין כי במקרים רבים רק חבר משפחה אחד מהמשפחות היהודיות המיר את דתו במטרה להגן על כל משפחתו. מתוך 249 משפחות יהודיות, רק 533 יהודים המירו את דתם לנצרות הקתולית יוונית או האורתודוקסיה הרוסית, במטרה להציל 1500 חברי משפחה יהודים אחרים אשר לא המירו את דתם. רוב המומרים המשיכו לקיים את המצוות באופן פעיל בידיעת הבישוף, בין אם בגלוי ובין אם לאו.
לאחר המלחמה
לאחר מספר שנים קצב הנשיא זפוטוקי את עונשו וקיצר אותו ל-25 שנות מאסר. גוידיץ' היה כבר בשנות ה-60 המאוחרות לחייו ובריאותו הלכה והתדרדרה, אך למרות כל הבקשות לא ניתנה לו חנינה, והוא הועבר מכלא לכלא. כאשר שהה בכלא רוזין שבפראג קיבל הצעה לחזור לפרשוב בתנאי שיהיה פטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של צ'כוסלובקיה. הוא דחה את ההצעה בטענה לחוסר נאמנות כלפי האפיפיור והאמונה הקתולית ונשאר בכלא. גוידיץ' נפטר ממחלת הסרטן בבית החולים של כלא לאופולדוב בשנת 1960, ביום הולדתו ה-72, ונקבר בקבר אלמוני.
הכרה והנצחה
ג'ון פול השני הכריז על הבישוף גוידיץ' כקדוש ב-4 בנובמבר 2001, כהוקרה על מפעלו ומעשיו לאורך חייו. הוא הכריז שאפילו ברגעים מכריעים וקשים בחייו, הוא נשאר נאמן לעקרונות הכנסייה הקתולית היוונית והכס האפוסטולי שברומא.
הוכר על ידי ארגון יד ושם כחסיד אומות העולם בטקס שנערך בברטיסלבה, בירת סלובקיה, בשנת 2007.
חברת חוצה ישראל
חברת חוצה ישראל היא חברה ממשלתית הממונה על הקמת כביש 6 ועל פרויקטים נוספים בתחום התחבורה. והיא כפופה למשרד התחבורה והבטיחות בדרכים.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי ממשלת ישראל העשרים וחמש בשנת 1993 וייעודה היה הקמת כביש חוצה ישראל (כביש 6). החברה המליצה לסלול את חלקו המרכזי של הכביש באמצעות זכיין שיפעל בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT), שיסלול את הכביש במימון עצמי, יתפעל אותו תוך כדי גביית אגרה, ויעביר אותו לאחר שלושים שנה לרשות המדינה. החברה קיימה מכרז, לו ניגשו 4 מתחרות בספטמבר 1996, ההצעות הוגשו לוועדת המכרזים ב-6 במאי 1997. באוגוסט 1997 הודיעה ועדת המכרזים על בחירת קבוצות דרך ארץ ו-ITV כעולות לגמר. ההיקף המשוער של הפרויקט באותה עת היה כמיליארד דולר. החברה הייתה גם אחראית להפקעות שטחים של אלפי דונמים לאורך תוואי כביש חוצה ישראל ופיצוי בעלי הקרקע.
ב-26 בינואר 1998 הוכרזה חברת "דרך ארץ", שהוקמה על ידי שותפותיה בשנת 1997, כזוכה במכרז. ב-16 בפברואר 1998 נחתם הזיכיון בין המדינה לבין החברה, אך תחילת עבודות הסלילה התעכבו מאחר שהקבוצה המפסידה עתרה לבית המשפט. בנוסף המשא ומתן הפיננסי התנהל במשך שנה וחצי וגרם לעיכוב בביצוע הפרויקט. ההסכם לסלילת כביש נחתם לבסוף ב-28 באוקטובר 1999 והוחל בסלילת הכביש.
במהלך השנים 2017-2019 שינתה החברה את ייעודה, הרחיבה את היקף פעילותה והכפילה את מצבת כח האדם. וכיום משמשת החברה זרוע ביצוע מובילה של הממשלה להקמת מיזמים ופרויקטי תשתית לאומיים מורכבים, בפריסה ארצית.
פרויקטים באחריות החברה
חברת חוצה ישראל ממונה מטעם הממשלה על זכייניות כביש 6; חברת דרך ארץ, וחברת כביש 6 חוצה צפון.
במהלך השנים קיבלה החברה אחריות למספר פרויקטים נוספים:
בשנת 2000 קיבלה את אחריות לבדיקת הכדאיות הכלכלית של פרויקט מסילת השרון. ביולי 2010 קיבלה החברה את תפקיד הרשות הממונה מטעם הממשלה על פרויקט הנתיב המהיר בכביש 1 ועל מנהרות הכרמל.
במסגרת תוכנית "נתיבי ישראל" הוטל על חברת "כביש חוצה ישראל" לתכנן את מסילת זבולון (נשר - קריית אתא - כפר יאסיף) ומסילת גליל מערבי (כפר יאסיף - כברי - שלומי) בצפון, בדרום החברה מתכננת את המסילת הרכבת עוקף באר שבע (להבים - שוקת - צומת הנגב סמוך לעיר הבה"דים).
בשנת 2016 קיבלה החברה אחריות גם לתכנון וביצוע של פרויקט הרכבת הקלה חיפה–נצרת.
ביולי 2020 קיבלה החברה מספר פרויקטים מידיה של החברה העירונית של חיפה "יפה נוף", וזאת לאחר שמשרד התחבורה החליט להפסיק את ההתקשרות עם החברה. במסגרת כך קיבלה חברת חוצה ישראל אחריות לתכנון של; 4 מקטעי מטרונית עתידים: מתוכם 2 מקטעים בחיפה, ו-2 מקטעים שמחברים את חיפה לקריית אתא וטירת הכרמל.
יוליה פישר
יוליה פישר (נולדה ב-15 ביוני 1983) היא כנרת יהודייה-גרמנייה. פישר היא גם פסנתרנית מקצועית, אך לא מרבה בנגינת פסנתר בהופעותיה.
קורות חיים
יוליה פישר נולדה במינכן, גרמניה לאם גרמנייה יהודייה, שהיגרה לגרמניה מקושיצה שבסלובקיה ב-1972, ולאב גרמני שבאותה השנה היגר מסקסוניה שבמזרח גרמניה למערבה.
יוליה התחילה ללמוד לנגן בכינור עוד לפני שהייתה בת ארבע. חודשים ספורים לאחר מכן החלה ללמוד פסנתר מאמה. פישר מעידה כי אחיה וגם אמה ניגנו בפסנתר, והיא רצתה להביא כלי נוסף למשפחה. היא החלה ללמוד במוסד רשמי לנגינה - לאופרד מוצרט באאוגסבורג. בגיל תשע החלה ללמוד באקדמיה למוזיקה במינכן. פישר זכתה בפרסים יוקרתיים רבים - ביניהם, התחרות הבינלאומית יהודי מנוחין לכינור, בה בחן אותה יהודי מנוחין בכבודו ובעצמו. היא זכתה בפרס הראשון של ביצוע סולו של באך ב-1995, ובתחרות האירוויזיון השמינית לנגנים צעירים ב-1996.
בסתיו 2004 הוציאה את הדיסק הראשון שלה: קונצ'רטי רוסיים לכינור עם יעקוב קרייצברג והתזמורת הרוסית.
הרפרטואר שלה (מבאך ועד פנדרצקי, מוויולדי ועד שוסטקוביץ) כולל יותר מארבעים יצירות עם תזמורת ועוד כשישים יצירות של מוזיקה קמרית.
יוליה מנגנת על כינור גואדניני משנת 1742. ויש ברשותה כינור סטרדיוואריוס שכינויו "בוטן" (Bootn) משנת 1716.
נקר שחור
נקר שחור (שם מדעי: Dryocopus martius) הוא מין של נקר גדול מהסוג Dryocopus, שמצוי ביערות באזור הפלארקטי, ואינו נודד. תחום תפוצתו מתפרש מצרפת וספרד על פני כל אירופה (מלבד פורטוגל והממלכה המאוחדת), ועד לחלקים מהמזרח התיכון ואסיה, שכוללים את קוריאה, יפן וסין.
מאפיינים
אורכו כ-45 עד 55 ס"מ, אורך הזנב כ-15.9 עד 17.3 ס"מ, אורך המקור 5-6.7 ס"מ, ומוטת הכנפיים היא 64–84 ס"מ. הנקר ניזון מחרקים ומהפגיות שלהם, בעיקר מנמלים מהסוג קמפונית ומזחלים; הוא משיג את מזונו על ידי הוצאתם מהחור שניקר בעץ. שריר גדול בצווארו מאפשר לו לנקר בעזרת מקורו בעץ שוב ושוב. הנקר מכין גם את מקום הקינון שלו, חור בעץ, על ידי שימוש במקורו; הכנת הקן נמשכת כארבעה שבועות, והנקר מעדיף לקנן בעץ רקוב או חולה, שניתן יהיה לחפור בו בקלות. גודל התטולה נע בין 2 ל-8 ביצים. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לסירוגין. כ-18 עד 35 ימים לאחר הבקיעה, הגוזלים פורחים מהקן. מיני עופות רבים אחרים מקננים בחורים שיצרו הנקרים.
כמשתמע משמו, גופו של הנקר הבוגר שחור, מלבד ציצת הנוצות האדומה, שאצל הזכרים מכסה את כל החלק העליון של הראש, בעוד אצל הנקבות, היא מכסה רק את צדו האחורי.
אזור מחיה
אזור המחיה של הנקר השחור מתפרש מצרפת מזרחה לכל אירופה, מלבד בריטניה וצפון סקנדינביה. הוא אף ממשיך לטריטוריות ומדינות באסיה, בהן קוריאה, יפן, סין, המזרח התיכון, איראן וקזחסטן. הגבולות הדרומיים של אזור המחיה שלו הם ספרד ואיטליה, ויש אף מספר פרטים שנצפו בפורטוגל. הנקר השחור מצוי יותר באירופה מאשר באסיה, וכן באסיה הפרטים יותר פזורים ופחות צפופים לעומת אירופה.