cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עצמאות סקוטלנד
ארגונים אחרים
לאחר השקת קמפיין כן סקוטלנד, הושקו קמפיינים נוספים לתמיכה בעצמאות, כולל קמפיין לאומי קולקטיבי וקמפיין העצמאות הרדיקלית. הראשונה היא תנועה המונעת על ידי אמנים המתארת את עצמה כ"שיתוף פעולה פוליטי פתוח ולא מפלגתי של כישרון המתמקד בהנעת שינויים חברתיים ופוליטיים בסקוטלנד באמצעות מגוון אמנויות". היא אחראית על ארגון משאל העם המדומה באוניברסיטת גלאזגו שנערך בפברואר 2013. האחרון הכריז על עצמו שהוא "נלחם למען סקוטלנד העצמאית המיועדת למיליונים ולא למיליונרים" והוקמה לאחר ועידת העצמאות הרדיקלית 2012 בגלאזגו, בה השתתפו לפחות 650 אנשים ותוארה כ"[להביא יחד עם] הירוקים הסקוטיים, הסוציאליסטים הסקוטים, כמה מהאיגודים המקצועיים המיליטנטיים יותר, תומכי פירוק הנשק הגרעיני ורפובליקנים אנטי-מונרכיסטים".
במהלך מסע משאל העם בשנת 2014 העצמאות לא זכתה לתמיכת העיתונים, "הנשיונל", העיתון היומי התומך בעצמאות, הושק בנובמבר 2014, בעקבות תבוסת קמפיין יס סקוטלנד.
באוקטובר 2014 הוקמה קבוצת הלובי All Under One Banner שעורכת צעדות ציבוריות קבועות לתמיכה בעצמאות סקוטלנד ברחבי סקוטלנד.
סיבות
הסיבות שצוינו לטובת עצמאות כוללות:
מפלגות פוליטיות
המפלגה השמרנית, מפלגת הלייבור והליברל-דמוקרטים, שלכולם יש מושבים בפרלמנט הסקוטי, מתנגדים לעצמאות סקוטלנד. בשנת 2012 הם הקימו את הקמפיין החוצה מפלגות "Better Together" (מוטב יחד). מפלגות אחרות שמתנגדות לעצמאות סקוטלנד כוללות את מפלגת העצמאות הבריטית (UKIP), המפלגה הלאומית הבריטית (BNP) , בריטניה ראשונה, מפלגת בריטניקה , מפלגת האיחוד הסקוטית (SUP), מפלגת הכבוד ומפלגות היוניוניזם.
ארגונים אחרים
קבוצת קמפיין בשם "סקוטלנד באיחוד" קמה לאחר משאל העצמאות ב-2014. זה עודד הצבעה טקטית נגד המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) בבחירות וקידם את האיחוד באופן כללי יותר. עם זאת, 'סקוטלנד באיחוד' עוררה מחלוקת, לאחר שרשומות שהודלפו הצביעו על כך שרוב כספם הגיע מתורמים עשירים ולא מחברי הקמפיין עצמו. בסוף 2017 הוקמה קבוצה חדשה בשם "אחדות בריטניה", תומכיה אמרו שאנשי האיגוד צריכים לתמוך יותר בברקזיט והם ביקורתיים כלפי סקוטלנד בעמדתם ה"אגנוסטית" לנושא.
סיבות
קיימים קשרים היסטוריים ועכשוויים חזקים בין סקוטלנד לשאר בריטניה החל מהרפורמציה ובאיחוד הכתרים, וכלה במעורבות הסקוטית בצמיחה והתפתחות האימפריה הבריטית ותרומת הנאורות והמהפכה התעשייתית. תרבות פופולרית עכשווית משותפת, בעיקר באמצעות שכיחות השפה האנגלית, כאשר כמעט למחצית מהאוכלוסייה הסקוטית יש קרובי משפחה באנגליה. בזמן מפקד האוכלוסין של שנת 2011, כ-700,000 מבוגרים שנולדו בסקוטלנד התגוררו בשאר בריטניה, בעוד שכ-470,000 מבוגרים שנולדו במקומות אחרים בבריטניה עברו להתגורר בסקוטלנד. קיימים גם קשרים כלכליים משמעותיים עם הקומפלקס הצבאי-תעשייתי הסקוטי וכן קשרים הדוקים במגזר הפיננסי.
הסיבות שצוינו לטובת שמירה על האיחוד כוללות:
דעת קהל
סקרי דעת קהל רבים נערכו על עצמאות סקוטלנד לפני משאל העם בשנת 2014. פרופסור ג'ון קרטיס הצהיר בינואר 2012 כי הסקרים הראו תמיכה בעצמאות בקרב 32% עד 38% מהאוכלוסייה הסקוטית. זה צנח מעט מאז שנבחרה המפלגה הלאומית הסקוטית (SNP) לראשונה לממשלת סקוטלנד בשנת 2007. המחקר הראה גם כי שיעור האוכלוסייה המתנגדת מאוד לעצמאות ירד גם כן. קרטיס הצהיר באפריל 2014 שהתמיכה בעצמאות גברה מאז דצמבר 2013, אם כי היו חילוקי דעות בין חברות הסקר באשר למצב דעת הקהל האמיתי. הסקרים לקראת ההצבעה במשאל העם הראו סגירת פער, כשסקר אחד טען לתמיכה בעצמאות של 51–49. במשאל העם, סקוטלנד הצביעה נגד עצמאות ברוב של 55.3% ל-44.7%, עם אחוז הצבעה כללי של 84.5%.
מאז משאל העם שאלו סקרי דעת קהל כיצד אנשים יצביעו במשאל שני היפותטי. סקרים אלה נערכו מאז שישה שבועות לאחר משאל העם. בשנה שאחרי משאל העם נערכו עשרים וחמישה סקרי דעת קהל, כששבעה עשר מהם קיבלו את התשובה השלטת "לא", ושבעה היו "כן" ואחד מהם היה שווה בשווה בין המשיבים לכל דעה.
בתאריכים 18 בספטמבר 2016 עד 18 בספטמבר 2017 נערכו עשרים ושישה סקרים כשעשרים וחמישה השיבו "לא" כתשובה הפופולרית ביותר ורק אחד החזיר "כן" כתשובה הפופולרית ביותר. "לא" המשיך להראות יתרון בסקרים עד יולי 2019, אז סקר אחד של לורד אשקרופט הראה רוב דחוק ל"כן". פרופסור ג'ון קרטיס אמר כי לאחר פרסום הסקר הזה, כי לאחרונה התרחשה נדידה לעבר "כן", וכי הדבר התרכז בקרב אנשים שהצביעו "להישאר" במשאל הברקזיט ב-2016. מגמה זו נמשכה גם בינואר 2020, כששלושה סקרים העמידו את התמיכה "כן" בין 50% ל-52%. באוקטובר 2020, סקר חדשות IPSos MORI / STV הראה תמיכה בעצמאות ברמה הגבוהה ביותר אי פעם, כאשר 58% אמרו כי יצביעו "כן".
חסידות גלגוב
חסידות גלגוב היא חסידות גליציאנית, ענף מחסידות רופשיץ. רבי מנחם מנדל רובין (בנו הרביעי של רבי אשר ישעיה מרופשיץ) ייסד את החסידות בעיירה גלוגוב מלופולסקי.
תולדות החסידות
רבי מנחם מנדל נולד בשנת תקס"ו (1807) לרבי אשר ישעיה ולרייצא בת רבי נפתלי צבי הורביץ. היה חתנו של רבי מאיר הלוי מאפטא. לאחר חתונתו התגורר באפטא עד שנת תר"ה בה התקבל לרבנות גלגוב. לאחר פטירת חמיו החל להתנהג באדמו"רות והיו לו חסידים רבים. בסוף ימיו נישא בשנית לבת גיסו רבי פינחס מאפטא ממנה הוליד את בנו הצעיר רבי אשר ישעיה שכיהן ברבנות בסטשוב ובחירוב. נפטר בל' באב תרל"ג (1873). שכל את בנו הגדול רבי יעקב יוסף שהיה מיועד למלא את מקומו וכבר החל לכהן ברבנות גלגוב בחייו, ולמעשה מילא את מקומו בנו רבי מאיר. חתניו היו רבי יוסף זאב מקשאנוב ורבי יוסף דוד מפלעשטין.
רבי יעקב יוסף נולד בשנת תקפ"ה (1825). היה חתן דודו רבי אריה לייבוש מחלם ובשנית נישא להעסא בת רבי אלעזר מקוז'ניץ. כיהן כרבה של גלגוב בחיי אביו ונפטר שבעה ימים לפניו במגפה בכ"ד באב.
רבי מאיר נולד בד' בחשוון תק"צ (1829). היה חתנו של רבי יוסף מדומברובה והתגורר אצלו לאחר חתונתו. לאחר פטירת אביו חזר לגלגוב למלא את מקומו ובסוף ימיו עבר לריישא. נפטר בכ"ט בתשרי תרנ"ח (1897). ארבעת בניו כיהנו באדמו"רות.
צאנז
בנו השלישי של רבי מאיר, רבי יצחק טוביה, כיהן כאדמו"ר בצאנז. נולד בי"ג בתמוז תרי"ח. בגיל ארבע וחצי התארס עם בתו של רבי חיים מצאנז והתחתן בשנת תרל"ג כשהיה בן 14 וחצי. נפטר בט"ו בתמוז תרפ"ז. מבניו היו רבי צבי הירש ממישליניץ, רבי אשר ישעיה מז'מיגרד חתנו וממלא מקומו של רבי מרדכי דוד מז'מיגראד, הרב יוסף מנחם, חתנו של רבי נפתלי מנירבטור, דיין בדינוב ורבי אריה לייביש מצישינוב וטומשוב, חתן רבי שמחה ישכר בער מצישינוב ובזיווג שני חתן רבי שמואל אהרן רובין רבה של קראטשין. חתניו היו אחיינו רבי אלכסנדר מאושיפיצין ורבי יחיאל מיכל שפירא מקרימא.
בני רבי צבי הירש:
בנו של רבי אשר ישעיה, רבי בנימין זאב כיהן כדיין ואדמו"ר בצ'כנסטוב.
בני רבי אריה לייביש מטומשוב:
בריזדוביץ'
בנו הרביעי של רבי מאיר, רבי ברוך (ח' באדר ב' תרכ"ד - ל' בכסלו תרצ"ו) כיהן בבריזדוביץ'. היה חתנו של רבי מנחם מנדל אייכנשטיין מזידיטשוב. לאחר חתונתו התגורר במיקולייב ליד חמיו שכיהן שם ברבנות. היה תלמידו של רבי יחזקאל שרגא משינאווא. בילדותו היה אצל רבי חיים מצאנז. בשנת תרנ"ה התמנה לרבנות בריזדוביץ' הסמוכה לזידיטשוב. בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט לדעש ובשנת תרע"ז התיישב בסאמוש אויוואר שם כיהן כאדמו"ר מקולמייא. חיבר ספר בשם "שארית ברוך".
בניו היו רבי מאיר יוסף מקרסטיר ורבי יעקב ישראל וישורון מסאסרגן. חתניו היו רבי משה מטומשוב, רבי חיים מסאטמר (בן רבי שלום אליעזר מראצפרט), רבי צבי הירש כהנא מספינקא ורבי משה עזרא מראזלא.
החסידות כיום
כיום מכהנים מצאצאי השושלת: כמו כן מכהנים מצאצאי השושלת באדמו"רות דומברובה.
סאסרגן
רבי יעקב ישראל ישורון נולד לרבי ברוך מבריזדוביץ בזידיטשוב בל' בכסלו תרמ"ה. שלושת שמותיו הם שמות של יעקב אבינו (אמו חלמה שסבה רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב אומר לה לקרוא לו בשם יעקב וכן חמיה רבי מאיר רצה שתתן את השם זה). בגיל תשע כבר ידע הלכות מליחה ולפני היותו בן 20 קיבל סמיכה מהמהרש"ם מברז'אן ומרבי משה גרינוולד ה"ערוגות הבושם". נישא לבתו של רבי משה יוסף מסוליצא ממנה נולדה לו בתו חנה אשת בן דודה רבי נחמן מספינקא. בשנת תרס"ז החל לכהן ברבנות סוליצא ובשנת תרע"ו עבר לסאסרגן שם כיהן כאדמו"ר לחסידי זידיטשוב. נישא בשנית לבתו של הרב חיים דוכנר מסרט (בן רבי יעקב מדליטין וחתן רבי שמלקע מסערט). נרצח בט"ו בסיון תש"ד עם שבעה מילדיו ביניהם לאה אשת הרב יקותיאל יהודה גרוס רב בשוטג ורבי יוסף מאיר חתן רבי חיים מגלינא.
שלושה מבניו ושתיים מבנותיו ניצלו מהשואה.
פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים
פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים (באנגלית: Polycyclic aromatic hydrocarbons, ובראשי תיבות: PAHs) הם תרכובות כימיות המורכבות מטבעות ארומטיות מחוברות שאינן מכילות הטרו-אטומים (הטרו-אטום הוא כל אטום שאיננו פחמן) או מתמיר כלשהו. התרכובות הללו יכולות לשמש כסמן לזיהום הסביבה, והן מזהם נפוץ בטבע.
חלק מהפחמימנים הללו נחשבים לקרצינוגנים, והם קשורים לבעיות בריאות אחרות. פחמימנים אלו נוצרים על ידי בעירה חלקית של דלקים מבוססי פחמן, כגון עץ, פחם, זפת, דיזל, שומן, טבק או קטורת. כיוון שהציוויליזציה האנושית נשענת במידה רבה על האנרגיה המופקת מבעירה, פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים קשורים בהכרח לתהליך הפקת האנרגיה. ניתן להתייחס אליהם כאל סמנים מולקולריים כיוון ששכיחותם עומדת ביחס ישר לתהליך הבעירה, ולכן הם קשורים לאיכות האוויר.
בסוגים שונים של בעירה נוצרות כמויות שונות של פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים, הן מבחינת הכמות והן מבחינת סוגי האיזומרים. לכן, הפחמימנים המופקים בשריפת פחם שונים מאלה המופקים בשריפת דלק המיועד לכלי רכב, ואלה שונים מהפחמימנים המופקים בשריפת יערות. ישנם פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים מסוימים הנמצאים בשמן, והם נוצרים כתוצאה מהמרה כימית של מולקולות תוצרים נייטרליות, כגון סטרואידים, לפחמימנים ארומטיים.
הפחמימנים הארומטיים הרב - טבעתיים מצויים גם בחומר הבין-כוכבי, בשביטים ובמטאוריטים.
יניב (משחק)
יניב (נהגה במלעיל) הוא משחק קלפים נפאלי הנפוץ במיוחד בקרב תרמילאים וחיילים ישראלים. המשחק נקרא "Dhumbal" בקויבק ובשם "quién va?" במקסיקו. חוקי המשחק דומים לבלאק ג'ק עם מספר הבדלים משמעותיים: ביניב המטרה הפוכה כדי להגיע לסכום הנמוך ביותר ואת המשחק משחקים מספר שחקנים לעומת שניים בלבד בבלאק ג'ק.
אטימולוגיה
סברה נפוצה היא שהמשחק הומצא בנפאל, והגיע בעקבות מטיילים ששיחקו והביאו אותו לישראל. מקור שמו של המשחק לא ידוע, אך מספר גרסאות טוענות שהמקור הוא תרמילאי ישראלי בשם "יניב", שטייל עם חברו "אסף" ויחד עמו המציא את המשחק. עם זאת, מטיילים ישראלים רבים טוענים כי הם נתקלו במשחק בארצות שונות ובשמות שונים.
חוקי המשחק
את המשחק משחקים עם 54 קלפים, חבילה מלאה כולל 2 ג'וקרים. המשחק מורכב ממספר סבבים, כאשר ניקוד המשתתפים נרשם בסיום כל סיבוב. המשחק דורש מינימום של שני שחקנים, אך לרוב משחקים אותו קבוצה של 2 עד 4 שחקנים. עד 8 אנשים יכולים לשחק את המשחק, אך ככל שעולה כמות המשתתפים, קצב המשחק מואט. כאשר ישנם מעל 4 שחקנים, נעשה שימוש בשתי חבילות קלפים. במשחק, לכל קלף מוקצה ערך מספרי, בהתאם לטבלה הבאה:
מטרת המשחק
מטרת המשחק היא לצבור את מספר הנקודות הנמוך ביותר בכל סיבוב ובסופו של דבר, בסיום המשחק. כל סיבוב מסתיים כאשר אחד השחקנים מכריז כי ברשותו "יניב", כלומר נשארו בידיו קלפים בערך של 7 ומטה. לשחקן המנצח לא מתווספות נקודות, ואילו לשאר השחקנים מוסיפים נקודות כערך הקלפים שאותם הם מחזיקים בסופו של הסיבוב.
מהלך המשחק
בתחילת כל סיבוב, מקבל כל שחקן 5 קלפים (בגרסאות מסוימות 6 או 7 קלפים), שאר הקלפים נותרים כקופה. הקלף הראשון בערימה גלוי לעיני כולם כקלף פותח. הסבב מתקדם בין כל השחקנים בכיוון השעון. סיבוב במשחק מסתיים כאשר שחקן בתורו מכריז 'יניב' אם סכום הנקודות של קלפיו קטן או שווה ל-7. כאשר מכריזים יניב, כל השחקנים חושפים את ידיהם, השחקן שמחזיק בידו את הניקוד הנמוך ביותר הוא המנצח. אם סכום קלפיו של השחקן שהכריז 'יניב' הוא הנמוך ביותר, אותו שחקן מנצח בסיבוב. אם יש שחקן אחר שסכום קלפיו קטן או שווה לסכום קלפיו של מכריז ה"יניב" הוא מכריז "אסף". מכריז ה"יניב" הפסיד בסיבוב, השחקן עם הסכום הקטן יותר הוא מנצח הסיבוב. אם למספר שחקנים יש ניקוד נמוך או שווה למכריז ה"יניב" אז המנצח הוא בעל הניקוד הנמוך ביותר. כאשר למספר שחקנים ניקוד זהה, כולם מנצחים בסיבוב מלבד למכריז ה"יניב" שנקנס.
כיוון שלשחקן הפותח ישנו יתרון, הוא נקבע באופן אקראי בסיבוב הראשון ובסבבים הבאים, פותח השחקן שזכה בסיבוב הקודם. בכל תור, יכול השחקן לקרוא "יניב" או להחליף את קלפיו: להשליך לפחות קלף אחד מידו ולקחת קלף מהקופה או לקחת את הקלף האחרון מהערימה הגלויה. תחילה ישליך השחקן את הקלף או הקלפים שברצונו להיפטר מהם ורק אז ייקח מהקופה או מהערימה. השחקן יכול להשליך יותר מקלף אחד במקרים הבאים:
בשני המקרים השחקן לוקח מהקופה או מהערימה רק קלף אחד, ובכך מקטין את מספר הקלפים המוחזקים בידיו. כאשר השחקן הקודם זרק סדרה עולה, השחקן הנוכחי יכול להרים מהערימה רק את הקלפים הקיצוניים שזרק (למשל אם נזרקו 7,8,9, ניתן לקחת את ה-7 או את ה-9).
ניקוד
השחקן שניצח בסיבוב (מכריז ה'יניב' או ה'אסף'), אינו מקבל נקודות. שאר השחקנים מקבלים ניקוד כערך היד שהם החזיקו בזמן הכרזת ה'יניב'. אם הוכרז 'אסף' אז מכריז ה'יניב' מקבל ניקוד עונשין על סך 30 נקודות נוסף לניקוד שבידו.
במידה והשחקן מקבל דאבל 'אסף' המהלך נקרא 'עופר' שבו השחקן מודח מיידית מהמשחק.
אם שחקן הגיע לניקוד עגול של כפולה של 50 נקודות, לא כולל 50 עצמו (100 150 200) מנכים מניקודו 50 נקודות. מהלך זה יוצר הזדמנות טקטית אך מסוכנת לניצחון על ידי ניסיון להיתפס עם יד גבוהה יחסית בזמן הכרזת 'יניב' של שחקן אחר, על מנת לנסות להגיע לכפולה עגולה של 50 נקודות. דבר נוסף שניתן לעשות הוא לנסות להכריז 'יניב' ולהיות מובס על ידי הכרזת 'אסף' נגדית על מנת להגיע לניקוד עגול של כפולה של 50 נקודות, מהלך הנקרא בחוגים רבים ׳ויקטור׳.
ניצחון במשחק
ישנן מספר וריאציות לניצחון:
גרסאות למשחק
מספר וריאציות מקובלות למשחק: כל שחקן יכול להשתמש במהלך זה פעמיים בכל משחק.
בתרבות
ערך מורחב - האחיין שלי בנץ
בשנת 2023 יצאה העונה השנייה של הסדרה הקומית "האחיין שלי בנץ" בערוץ כאן חינוכית, ובאחד מהפרקים התסריט נבנה שהתלמידים משחקים את המשחק "יניב" וגם פוגשים את מי שהמציא אותו, (בכיכוב גיא מזיג) שאומר את ההיסטוריה של המשחק.
קלאס פלמינג
פלמינג זכור בעיקר כמארגן וראש המשלחת השוודית הראשונה לצפון אמריקה, שיצאה מנמל גטבורג בשלהי שנת 1637 והקימה את הקולוניה "שוודיה החדשה" (Nya Sverige). מרכז ההתיישבות, שלא האריכה ימים, הייתה מצודת קריסטינה (Fort Kristina), כיום וילמינגטון, דלאוור.
פלמינג היה גם האדם שבדק את יציבותה של אוניית המלחמה השוודית "ואסה" זמן קצר קודם שטבעה בהפלגת הבכורה שלה בנמל סטוקהולם (1628).
ספרות בהאית
המונח הכתבים הבהאיים מתייחס למכלול הכתיבה בנושאי הדת הבהאית מפרי עטם של מנהיגי הדת, יחידים ומוסדות, ויצירותיהם של אחרים שהוכרו כדמויות מפתח על ידי הדת. בדומה לכתבים בדתות אחרות, כוללים כתבים אלה תפילות, דרשות והטפה רוחנית, פירושים, כתבים היסטוריים, ביבליוגרפיה, חומר לימודי, אפולוגיה ועוד. חלק ניכר מהכתבים הבהאיים המוקדמים נכתבו כמכתבים ליחידים ולקהילות, וגם כיום ממשיך בית הצדק העולמי לעשות שימוש בתכתובת כאמצעי מרכזי לתקשורת. רוב הכתבים הבהאיים המוקדמים, ובכלל זה כל כתביו של בהאא אללה, נכתבו בפרסית או בערבית, אך עם השנים תורגמו לשפות רבות. הדת הבהאית אינה מכירה ב"שפת קודש" אחת מיוחדת; היא מאפשרת לכל מאמין להשתמש בשפתו הוא או בשפה הנוחה לו ביותר. תרגומיו של שוגי אפנדי לאנגלית והתרגומים מטעם בית הצדק העולמי אחריו נחשבים למוסמכים ובעצמם בעלי מעמד של ספרות קודש.
מלאכת האיסוף, הקיטלוג, התרגום ואישור המקוריות של הכתבים מסורה בידיהן של הספרייה הבהאית הבינלאומית ושל מחלקת המחקר של בית הצדק העולמי. חשיבות רבה יש למקוריות ולאמינות של חיבורים שונים העוסקים בתולדות הדת הבהאית ובמנהיגיה. לדוגמה, "רשמי עולי הרגל" הוא הכינוי הניתן לכתבים העוסקים בדמויות המרכזיות של הדת הבהאית מנקודת מבטם של מבקרים ועולי רגל. חיבורים אלה אינם נחשבים לספרות קודש או ספרות היסטורית רשמית, אך הם תורמים להבנת ההקשר ההיסטורי והחברתי של התפתחות הדת. לכן, המופקדים על הנושא מרחיבים כל העת את מעגל הכתבים המאושרים, ובין אלה גם תרגומים הזוכים להכשר. גם מבחינת תרגום ספרות הקודש קיים קושי: אמנם בעבר התפרסמו תרגומים שונים ליצירות שונות של מנהיגי הדת (למשל, בהאא אללה), אך תרגומים לא היו רשמיים. רק תרגומים של שוגי אפנדי או כאלה שקיבלו את אישור בית הצדק העולמי נחשבים לתרגומים רשמיים.
ספרי קודש
הבהאים מאמינים כי מבשר הדת הבהאית, הבאב, ומייסדה, בהאא אללה, הונחו בכתיבתם על ידי האל, ועל כן נודעת לכתביהם משמעות שמיימית, ולעיתים קרובות מתייחסים אל תוכניהם כדקלרטיוויים. כל חיבוריו של בהאא אללה נחשבים בעיני הבהאים לכתבי קודש ולדברי אלוהים חיים. חלק מן החיבורים רשם בהאא אללה במו ידיו, אך חלק גדול וניכר נרשם מפיו בידי מזכיריו או בניו. כדי להספיק ולרשום את כל דברי ההתגלות האלוהית, היו הכתבנים משתמשים במעין "כתיבה התגלותית", סוג של קצרנות שניתן היה לפענחה מאוחר יותר. חטיבת המחקר של בית הצדק העולמי העריכה כי בהאא אללה חיבר כ-15,000 חיבורים במהלך פעילותו, אך רק חלק קטן מתוכם פורסם והוא זמין לקהל הרחב. מכוח מינויו של עבד אל-בהאא' על ידי בהאא אללה לממשיך דרכו, נחשבים כתביו כמחייבים ומשתייכים גם הם לכתבים הקדושים. יצירתו של המנהיג השלישי של הדת, שוגי אפנדי, נחשבת גם היא למחייבת, אך אינה נחשבת ל"דברי אלוהים" ועל כן אינה דקלרטיווית. לבית הצדק העולמי, המנהיג את הדת הבהאית בהווה, מסורה הסמכות להתאים את הדת הבהאית להתקדמות החברתית, ומכאן נובעת סמכותו החקיקתית לפרש ולהוסיף על כתבי הדת הקדושים, אך הוא אינו רשאי לשנותם או לבטלם:
ספרי היסטוריה וביוגרפיה
ספרי ההיסטוריה העיקריים אודות הדת הבהאית הם "מפציעי השחר" (Dawn Breakers) מאת נביל זרנדי העוסק בתולדות הבאביזם מ-1844 ועד ל-1853; "הנה ה' עובר" (God Passes By) מאת שוגי אפנדי, העוסק בתקופה שבין 1844 לבין 1944 ונחשב לספר החשוב ביותר בתחומו; ו"כהונת המשגיחים" (Ministry of the Custodians) מאת רוחיה ח'אנום, המתייחס לשנים שבין מותו של שוגי אפנדי ב-1957 ועד להיווסדו של בית הצדק העולמי ב-1963.
ספרי מבוא ולימוד
אחד הספרים המוקדמים ביותר המיועד לקהל הרחב הוא "בהאא אללה והעידן החדש" מאת ג'ון אבנעזר אסלמונט. הספר ראה אור לראשונה ב-1923 ומאז יצא במהדורות רבות. הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן עברית, והוא נחשב לאחד מספרי המבוא המומלצים ביותר. חשיבות רבה יש לספרי ההדרכה מסדרת "רוחי", הרואה אור מטעם הקהילה הבהאית בקולומביה. ספרים אלה משמשים כחומרי ליבה ולימוד עבור קהילות בהאיות ברחבי העולם.
חמת גדר
חַמַּת גָּדֵר הוא אתר מרחצאות מרפא ונופש ישראלי, השוכן בעמק הירמוך, מדרום לרמת הגולן, בגובה של כ-150 מ' מתחת לפני הים.
ספרות בהאית
ספרי מבוא ולימוד
ספרי מבוא עיקריים לקהל הרחב:
חמת גדר
באתר נובעים ארבעה מעיינות חמים עשירים במינרלים. המים החמים נובעים מעומק משוער של כ-2 קילומטר ויותר. ספיקת אחד מחמשת מעיינות האתר, מעיין "הבושם", היא 500–700 מ"ק בשעה. אתר חמת גדר כולל מרחצאות מרפא, ספא ופינות חי לתנינאים ולעופות.
ספרות בהאית
אפולוגיה בהאית
מבין חיבוריו של בהאא אללה שניתן להגדירם כאפולוגטיים ניתן לציין את כתאב-י איקאן והאיגרת אל בן הזאב כחשובים ביותר.
חמת גדר
מרחצאות חמת גדר היו בשימוש כבר בתקופות קדומות, הודות לסגולותיהם בריפוי מחלות עור. במקום נמצאו שרידים של מרחצאות מפוארים מהתקופה הרומית.
ספרות בהאית
אפולוגיה בהאית
שני מלומדים בהאים שתרמו רבות לאפולוגיה הבהאית הם נביל-י אכבר ואבו אל-פצ'ל גולפאיגאני, שני אנשי דת שיעיים שהפכו לבהאים. נביל-י אכבר חיבר מספר ספרים ואגרות בעניין הבהאי, בייחוד ביחס לאסלאם. גולפאיגאני חיבר מספר ספרים חשובים, ביניהם "כתאב אל-פראיד" (1898) ו"אל-דורַר אל-בַּהייה" (1899).
חמת גדר
בתל המצוי במרכז האתר נמצאו שרידי בית כנסת מהמאה החמישית. בחפירות שנערכו במקום בשנת 1932 חשף הארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק רצפת פסיפס מפוארת עם כתובת הקדשה, אשר מוצגת כיום בכניסה לבניין בית המשפט העליון בירושלים.
חמת גדר נזכרת רבות בכתבי חז"ל, ורבים מחכמי המשנה והתלמוד נהגו לפקוד את המקום, ובהם רבי יהודה הנשיא, נכדו רבי יהודה נשיאה, והאמוראים רבי אמי, רבי אסי ורבי יונתן.
השימוש במרחצאות באתר החל בתקופה הרומית בארץ ישראל, במאה השנייה, נמשך ברציפות עד אמצע התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, במאה התשיעית, וחודש רק בשלהי תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מקור השם
מקור השם "חמת גדר" הוא בעיר ההלניסטית גדר, השוכנת בירדן במרחק של כארבעה קילומטרים מחמת גדר. השימוש בשם "חמת", כשמם העברי של מקומות שונים ברחבי עמק הירדן, מצביע על הנביעות הרבות של מים חמים במקום, הן מתוקים והן מלוחים. חמת גדר שוכנת בעמק הצר של נחל הירמוך הנשפך לנהר הירדן. אזור הבקעה וסביבתה רצוף באתרים אשר בשמם מצוי הרכיב "חמה" או "חמת" (לדוגמה חמי טבריה, מעיינות חמאם אל-מליח).
הרקע הגאולוגי
שפיעתם של המים החמים מבטן האדמה בחמת גדר היא תוצאה של הבקע הסורי-אפריקני, שבמפגש שני הלוחות הטקטוניים: לוח ערב והלוח הלבנטיני, שהוא חלק מהלוח האפריקאי. תנועת הלוחות הטקטוניים באזורים אלה עלולה לגרום לרעידות אדמה, להתפרצויות געשיות ולנביעות של מים חמים ממעמקי האדמה. ואכן, בקעת הירדן הנמצאת בתוך הבקע הסורי-אפריקני, היא אחד המקומות המועדים ביותר לרעידות אדמה בישראל. לפי ממצאים ארכאולוגיים בחמת גדר, אתר המרחצאות החמים נפגע ברעידת אדמה במאה השביעית.
המעיינות
לרוב מקובל להניח כי מי מעיינות חמים הם מי תהום הבאים במגע עם שכבות חמות בעומק האדמה. ההרכב המינרלי יוצא הדופן של מי המעיינות בבקעת הירדן בכלל ובחמת גדר בפרט, הביא חוקרים להעלות השערה כי מקור המים שונה מהרגיל - אלו הם מים שחדרו לעמק הירדן דרך עמק יזרעאל בתקופה גאולוגית קדומה בה גובה פני הים היה גבוה מהיום. מים אלו חלחלו באדמה, נתקלו בשכבה חמה והם עולים לפני השטח כמי מעיינות חמים.
המעיינות הם מסוג מעיינות העתק, הבוקעים מבטן האדמה לאורך השבר המשני של הירמוך. מעיינות כאלה קיימים גם בכמה אתרים אחרים באזור, כגון חמי טבריה וגן השלושה, וכן בשבר משני נוסף של נחל בזק בחמאם אל-מליח. מקור הטמפרטורה הגבוהה של המים אינו קשור לפעילות געשית, אלא לעומק הרב שממנו הם נובעים בבטן האדמה, בו שוררות טמפרטורות גבוהות.
ניתן לקבל המחשה כיצד נראו המעיינות וסביבתם לפני יותר ממאה שנה בתיאורו של לורנס אוליפנט, שביקר בארץ ישראל בשנת 1884. הוא תיאר את המעיינות כפי שנראו לעיניו כאשר ירד מהרי הגולן לבקעת הירמוך:
תכונות המים
המים בחמת גדר ניחנים בשלוש תכונות חשובות: חום, עושר במינרלים ורדיואקטיביות. הרדיואקטיביות נובעת משני איזוטופים של היסודות רדיום ורדון המומסים במים, אשר נוצרים מהתפרקות אורניום הנמצא בסלעים במעמקי האדמה. בנוסף, המים מכילים גופרית בריכוז של 4.7% ומינרלים נוספים.
להלן נתונים אשר התקבלו במדידות שנעשו במעיינות:
היסטוריה
השם "חמת" נזכר כבר במקרא, בספר יהושע, שם מתוארים גבולותיו של שבט נפתלי: . בגמרא אין תמימות דעים לגבי זהותה של חמת המקראית: .
התקופה הרומית
התפתחות השליטה על העיר הייתה כדלקמן:
המרחצאות
בתקופה הרומית בארץ ישראל החלה בניית המרחצאות הרומאיים. המעיינות החמים שימשו כאתר מרפא בשל האמונה בכוחם המרפא של המים. במקום נבנה אתר גדול הכולל מבני מרחצאות מפוארים המקושטים בפסלים, בקירות שיש ובמזרקות. מאחר שהמבקרים במקום שהו בו משך מספר ימים, נבנו בו בתי הארחה, מבני תיאטרון ואף מבני דת, כמו מקדשי אלילים ובית כנסת. במקום נמצאו שרידי התיאטרון הרומי שנבנה במאה השלישית ובו 2,000 מקומות ישיבה.
כתובת שהתגלתה באתר מזכירה את הקיסר הרומאי אנטונינוס פיוס (138–161). יש להניח שהאזכור אינו מקרי, ושהיה לקיסר חלק בסיוע לבניית המרחצאות. אזכורים למקום ניתן למצוא בכתביו של אב הכנסייה אוריגינס מהמאה השלישית.
סגולותיהם הרפואיות של המרחצאות מתוארות גם על ידי הביוגרף היווני אאונאפיוס (Eunapius), אשר ביקר במקום במאה הרביעית: "גדרה הוא מקום בסוריה בו יש מרחצאות חמים. עולים עליו באיכותם רק מרחצאות באיה (Baia) במפרץ נאפולי שבאיטליה. הוא לא ניתן להשוואה למרחצאות מרפא אחרים."
מתחם המרחצאות הרומאיים, ששטחו כ-500 מ"ר, מרוכז מסביב לעין אל מקלה, הנובע בסמוך לאפיק נחל הירמוך. מי המעיין מגיעים לבריכה עליונה, ממנה הם נשפכים לסדרה של שבע בריכות, שכל אחת מהן ממוקמת באולם נפרד. ייתכן כי לכל בריכה הייתה טמפרטורה אופיינית, במטרה לאפשר למתרחץ להסתגל בהדרגה לטמפרטורת המים, באמצעות מעבר מבריכה אחת לשנייה. ייתכן גם שלכל קבוצת חולים במחלה מסוימת היה אולם משלה, כדברי הנוסע המוסלמי אל-מוקאדסי, שביקר במקום במאה ה-10: "אנשי טבריה אומרים שהמים (בחמת גדר) היו בעבר מוקפים במבנים, כל אחד מהם למחלה מיוחדת".
יחידת אטומוואפן
הארגון מזוהה עם מספר מתקפות טרור, מקרי רצח, ופעילות פלילית אחרת.
חמת גדר
המרחצאות
התאורה באולמות המקורים הגיעה ממספר רב של חלונות. שרידי השמשות נמצאו בחפירות. החלונות פנו לכיוון דרום-מערב, כדי להבטיח קליטה מרבית של אור השמש. המסלול שעבר בין המרחצאות נמשך לאורך 12 מטר, בשביל שהיה מרוצף אבני בזלת מסותתות היטב. משני צדיו הוצבו ספסלי אבן. ממסדרון הכניסה ניתן היה להיכנס לכל אחד מהאולמות. במעבר נכללו שערים מקושטים.
החפירות באתר המרחצאות החלו בשנת 1979 על ידי יזהר הירשפלד וגיורא סולר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ורשות העתיקות, ונמשכו שבע עונות חפירה. לדעת יזהר הירשפלד, מנהל החפירות, קיימים ממצאים הקבורים עדיין במעבה האדמה, כמו שער הכניסה המרכזי וחדרי קבלה ואירוח. העלון למבקרים בהוצאת החברה המפעילה את האתר מוסר כי בחפירות שנערכו בשנת 1979 נמצאו במקום יותר מ-5,000 מטבעות, אלפי בקבוקי זכוכית, חרסים וכתבים על שיש. נאמר בו ש"הם עומדים להיות מוצגים במוזיאון לעתיקות שיוקם במיוחד למטרה זו".
יחידת אטומוואפן
היסטוריה ואידאולוגיה
בשנת 2015 הודיעה הקבוצה על הקמתה באתר הנאו-נאצי IronMarch.org שקושר למספר מעשי טרור נאו-נאצים וקבוצות מיליטנטיות אלימות כמו תנועת ההתנגדות הנורדית, פעולה לאומית ורגימנט אזוב. בפוסטים הראשונים שלה, הקבוצה תיארה את עצמה כ"קבוצת חברים פנאטית ביותר, אידאולוגית, שעושה גם אקטיביזם וגם אימונים מיליטנטיים. יד ביד, אימוני נשק וסוגים שונים של אימונים. באשר לאקטיביזם, אנו מפיצים מודעות בעולם אמיתי באמצעים לא שגרתיים".
האטומוואפן תומך בהתקפות על הממשל הפדרלי של ארצות הברית, על מיעוטים, הומואים ויהודים ונראה שורף את חוקת ארצות הברית ודגלה בסרטוני התעמולה שלה. חטיבת אטומוואפן עסקה במספר מזימות לרצח המוני, ותכנונים לפגוע במערכות מים ציבוריות ולהשמיד חלקים מרשת הולכת הכוח של קונטיננטל בארצות הברית. האטומוואפן אף הואשם כי תכנן לפוצץ מפעלים גרעיניים על מנת לגרום להתמוטטות גרעינית. מטרת הארגון היא להפיל באלימות את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית באמצעות טרור וטקטיקות לוחמת גרילה. מאז 2017, הארגון נקשר לשמונה הרוגים ומספר פשעי שנאה אלימים, כולל תקיפות, אונס ומספר מקרים של חטיפה ועינויים.
חמת גדר
בית הכנסת
בית הכנסת בחמת גדר הוא בית כנסת עתיק שנבנה במאה הרביעית, דבר המעיד, כנראה, על קיומה של אוכלוסייה יהודית בעלת אמצעים באזור. הביקורים החוזרים של המתרחצים במרחצאות הביאו לכך שהם הרימו תרומה נכבדה לבניית בית הכנסת. מתוכנן ומעיצובן של הכתובות שנמצאו בשלושת הפסיפסים שברצפת בית הכנסת עולה כי מדובר באוכלוסייה אמידה, אשר שכרה אומנים לעיצוב רצפת הפסיפס. חלקו העליון של הפסיפס שוחזר ומצוי בכניסה לבניין בית המשפט העליון בירושלים. לדעת החוקרים, רצפה נוספת של בית הכנסת נמצאת במעמקי האדמה בלא שנחשפה בשלב זה.
יחידת אטומוואפן
היסטוריה ואידאולוגיה
אטומוואפן שואב גם השפעות מהאזוטריזם הנאצי ומהנסתר, וחומר הקריאה המומלץ שלו ליוזמים שואפים כולל את עבודותיהם של סוויטרי דווי ואנטון לונג ממסדר תשע זוויות, מנהיג בריטי נאו-נאצי בעל היסטוריה פלילית אלימה. חלק מחברי הקבוצה אוהדים גם את הג'יהאדיסטים של האסלאם. על פי החשד, מייסד חטיבת אטומפן, ברנדון ראסל, תיאר את עומר מטין, שהתחייב לאמונים למדינה האיסלאמית, וביצע את הירי במועדון הלילה באורלנדו כ"גיבור". הקבוצה גם ידועה בהילולו של אוסאמה בן לאדן בתעמולה שלה, ורואה את "תרבות השהיד וההתקוממות" בתוך אל-קאעידה והטליבאן כמושא לחיקוי. סמואל וודוורד ביטא גם את השקפתו החיובית של האסלאם, ואמר כי הוא מעדיף את ארגון המדינה האסלאמית על פני רב-תרבותיות וליברליזם וציין כי יוליוס אבולה, פרנסיס פארקר יוקי וג'ורג 'לינקולן רוקוול התייחסו גם הם באהדה כלפי האסלאם. הוא גם אמר כי ארתרס האמין כי איסלמופוביה משמשת לקידום רצח הגזע הלבן על ידי נאו-קונסרבטיבים. חבר חטיבת אטומוואפן, סטיבן בילינגסלי, הצטלם באנדרטה בסן אנטוניו שבטקסס, לקורבנות פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו, עם מסיכת גולגולת ושלט "אלוהים שונא הומואים".
חברי הקבוצה רובם צעירים והיא גייסה גם חברים חדשים בקמפוסים באוניברסיטה. קמפייני הכרזות הגיוס בקמפוס קוראים לסטודנטים "להצטרף לנאצים המקומיים שלך!" ואומרים "הנאצים באים!" היא פרסמה פוסטרים מגייסים באוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת מרכז פלורידה, אוניברסיטת דומיניון העתיקה בנורפוק, וירג'יניה, ובאוניברסיטת בוסטון. חטיבת אטומוואפן גייסה כמה ותיקים ואנשי כוחות צבא ארצות הברית המכשירים את חברי הארגון בשימוש בכלי נשק וטקטיקות צבאיות. אנשי אטומוואפן ביקשו להתאמן עם גדוד אזוב באוקראינה. בנוסף לאזוב, לאטומוואפן יש קשרים עם קבוצות נאו-נאציות קשורות שונות והמסדר השטניסטי הפשיסטי של תשע זוויות הדוגל בהקרבה אנושית.
במהלך חקירה, פרופובליקה השיגה 250,000 יומני צ'ט מוצפנים שנכתבו על ידי חברי הקבוצה. פרופובליקה העריכה בתחילת 2018 כי באטומוואפן היו 80 חברים, ואילו הליגה נגד השמצה העריכה כי היו בה 24 עד 36 חברים פעילים. על פי המרכז הבינלאומי למלחמה בטרור, הקבוצה יש מספר רב של "יוזמים" בנוסף ל-60 עד 80 חברים מלאים.
הקבוצה היא אחת ממספר ארגונים נאו-נאצים וימני-זכות אשר נאסרו על ידי דיסקורד ויוטיוב בשל הפרות של תנאי השירות שלהם. עם זאת, הקבוצה העלתה מאז תוכן מחדש ליוטיוב, שלא הוסר.
ב־14 במרץ 2020 טען מייסון כי חטיבת אטומוואפן התפרקה. עם זאת, על פי ההערכה, הקבוצה עומדת על סף הכינוי טרור זר.
חמת גדר
חמת גדר בכתבי חז"ל
חמת גדר נזכרת עשרות פעמים בכתבי חז"ל:
התקופה הביזנטית
הפופולריות של המרחצאות גברה בתקופה הביזנטית. באולם המזרקות התגלו חמש כתובות שבהן נזכרת הקיסרית אֶלְיָה אֶוּדוֹקִיָה (401–460), שהייתה אשתו של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני 401–450 והתגוררה בירושלים. היא הכירה את השירה היוונית ובהתאם לכך ניסחה את הכתובות.
גודלה של כתובת הקיסרית אליה אודוקיה בת 16 השורות הוא 1.81 על 0.71 מטר. היא כתובה על לוח שיש, נושאת את תוארה המלכותי של הקיסרית ומפארת את המעיינות והמרחצאות של חמת גדר. אשר עובדיה מניח במאמרו כי כתובת השבח חוברה בהזדמנות החגיגית של חנוכת המרחצאות או אגף שלהן.
התקופה המוסלמית
ב-5 בדצמבר 662, נקבעה ב"אולם המזרקות" כתובת המספרת על השיפוצים שנערכו במקום בימיו של הח'ליף האומאי מועאויה הראשון, ששמו מופיע בכתובת, בפקודתו של המושל המקומי עבדאללה אבן אבו האשם / אבו עאצם. המרחצאות חרבו כנראה במאה השמינית או במאה התשיעית, שכן נוסע מוסלמי מהמאה העשירית, אל-מוּקאדסי, כותב על המרחצאות בלשון עבר: "אנשי טבריה אומרים שהמים (בחמת גדר) היו מוקפים בעבר במבנים, כל אחד מהם למחלה מיוחדת". מכך ניתן ללמוד כי במאה העשירית המרחצאות כבר לא היו בשימוש. המקום חרב ברעידת אדמה שעדות לה נמצאה במהלך החפירות.
המרחצאות היו בשימוש כשש מאות שנה, הצטיינו בחזותם האדריכלית שהייתה מקור גאווה לאנשי המקום, וכן היו מקור הכנסה חשוב עבורם. שמם של המרחצאות העתיקים של חמת גדר נשמר בשמו של כפר ערבי שכן - תל באני - ככל הנראה שיבוש של המילה הלטינית המקורית ל"מרחצאות" - בּלנֵאוּם או באניום.
בתקופה העות'מאנית
מאז הכיבוש הצלבני ועד לשלהי התקופה העות'מאנית כמעט ולא היו מרחצאות חמת גדר בשימוש. בראשית המאה ה-20 הוקמה במקום תחנת רכבת, במסעף שחיבר את מסילת רכבת העמק עם מסילת הרכבת החיג'אזית. רכבת העמק, שתחנת המוצא שלה הייתה בחיפה, חצתה את הירדן ועברה באפיק הירמוך עד לעיר דרעא שבסוריה, שם התחברה המסילה ל"מסילת הרכבת החיג'אזית" שפעלה בין דמשק לבין אל-מדינה שבחיג'אז, ערב הסעודית, ושימשה את עולי הרגל המוסלמים בדרכם לערי הקודש מכה ומדינה.
בתקופה העות'מאנית הוקם במקום חמאם. הוא בנוי מעל המעיין עין אֶ-רִיח, חַמֶּת, אשר נשפך לירמוך. חום מימיו הגיע ל-37°. היום הוא סגור למבקרים. צורת החמאם היא מלבנית והוא מחולק ל-2 אולמות: האולם הגדול ובו בריכה המלאה תמיד מים שכן היא בנוי מעל נביעה והאולם הקטן יותר ובו מים חמים יותר. היום המבנה הרוס למדי ותקרת האולם הגדול חסרה ברובה.
קיים באתר גם מבנה נטוש של חמאם מודרני אשר נמצא במרחק די גדול מהחמאם הטורקי, כמה מאות מטרים בתוך הסבך. הוחל בבנייתו לאחר שנות ה-50. החמאם בנוי בסגנון מערבי, עם חלוקה למספר בריכות מרוצפות בגדלים שונים, חדרי הלבשה וחדרי שירותים.
בתקופת המנדט
בשנות העשרים של המאה העשרים חָכַר סולימאן נדיף ביי, ערבי עשיר ובעל השפעה, את אדמות המקום מממשלת המנדט וקיבל זיכיון להקמת ולהפעלת מרחצאות בתמורה לשירותים שנתן לבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה. בראשית שנות הארבעים החל נדיף ביי בהקמת המרחצאות מחדש. פרופסור סוקניק, בספרו על בית הכנסת (ראו להלן), הודה לו על העזרה שהגיש לביצוע החפירות הארכאולוגיות.
משטרת אל חמה
ב-1941 הקימו הבריטים מבנה משטרה במצוק מעל אל חמה כחלק מפרויקט הקמת מצודות טגארט. המשטרה הוחזקה על ידי צוות שוטרים בריטים עד הקמת המדינה.
מלון מרפא
מרפא היה בית מלון ופנסיון ובו 45 חדרים, שפעל בין השנים 1944–1967, על פי זיכיון של שלטונות המנדט הבריטי לסלימן נדיף ביה, ובמימון של זאב ספיר מחיפה. לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את חמת גדר מטעמי ביטחון ומשפחת נדיף המשיכה להפעילו לבד עד מלחמת ששת הימים.
הכיבוש הסורי
במלחמת העצמאות פונה המלון מדייריו וזאב ספיר חולץ מידי הערבים שהשתלטו על המקום. צבא סוריה פלש לתחומי מדינת ישראל, וטור סורי שנע לכיוון הדגניות (דגניה א' ודגניה ב') כבש את אזור אל-חמה, שעל פי החלטה 181 נועד להיות בתחום המדינה היהודית. לאחר מלחמת העצמאות וחתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה בשנת 1949, האזור הוכרז כשטח מפורז.
תקרית אל-חמה
ב-4 באפריל 1951 (יום רביעי, כ"ז אדר ב' תשי"א) ניסתה ישראל לממש את הריבונות שלה בחמת גדר ושלחה לאתר מחלקה של חיילים במדי שוטרים, בפיקוד קצין משטרה. לפי הסכם שביתת הנשק משנת 1949 נקבע כי חמת גדר תיכלל ב"אזור המפורז הדרומי" – מנוקייב (צפונית לעין גב) עד מעגן, כולל בקעת חמת גדר, אז אל-חמה. סעיף הפירוז בהסכם שביתת הנשק נותר מעורפל. הצדדים, הישראלי והסורי, לא הגיעו להסכמה באשר למהות הפירוז: ישראל ראתה בשטחים המפורזים שטחים ריבוניים שבהם מותרת פעילות אזרחית מלאה ופעילות צבאית מוגבלת. ואילו סוריה ראתה בשטחים אלה שטחי הפקר, שבהם אין לקיים כל פעילות צבאית, ותאושר נוכחות אזרחים בלבד וכוחות שיטור אזרחיים. מכל מקום, בגרסה הרשמית של הסכם שביתת הנשק, באנגלית, המונח המפורש היה שהאזורים הללו הם "ללא צבא" (demilitarized) ולא רק שלא נאסרה בהם נוכחות של אזרחים ישראלים - להפך, נכתב שנוכחות אזרחים מותרת (סעיף V5e) באישור יושב-ראש ועדת הבקרה המשותפת.
הכוח, שנשלח להפגין נוכחות באל-חמה, יצא לדרכו ממשטרת צמח בשני כלי רכב. במבואות אל-חמה יצאו לקראת חיילי הכוח חיילים סוריים, וקראו להם לסגת מיד. הכוח סירב והמשיך בדרכו. הסורים פתחו באש. כלי הרכב הסתובבו כדי לחזור, רכב אחד הצליח לשוב על עקבותיו ואילו השני נתקע באמצע הכביש. במטח היריות נהרגו שבעה לוחמים, שלושה נפצעו ואחד נשבה. למחרת בוצעה פעולת התגמול הראשונה לאחר שביתת הנשק על ידי חיל האוויר הישראלי.
כל החיילים שנהרגו היו עולים חדשים, שעלו לישראל זמן קצר קודם לכן (רובם בגילאי 18–24). ב-2015 הוקם לזכרם במקום התקרית, אתר הנצחה בשם יד לשבעה.
הסורים המשיכו לשלוט באל-חמה עד מלחמת ששת הימים. המובלעת של חמת גדר (ה"אזור המפורז הדרומי"), בעיקר חלקה המערבי בו הוקמו קיבוצים, הייתה מקור לחיכוכים בלתי פוסקים בין ישראל וסוריה.
הכיבוש הישראלי ומלחמת ההתשה
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את אל-חמה. הכיבוש היה אמור להתבצע על ידי גדוד מילואי צנחנים בפיקוד יצחק חופי ("חקה"), אשר התנגד להכנסת גדודו לקרב זה כל זמן שלא הושמדו מערכי הקטיושות הסוריות ברמת הגולן, באמרו: "לאנשים שלי יש בבית משפחות וילדים. אם אחד מהם נהרג הוא ישאיר אלמנה ויתומים. אנשיי הם לוחמים מנוסים וייכנסו לקרב כשצריך, אך לא ארשה לבזבז אותם סתם. הכניסו את הסדיר קודם". על פי עדות אישית של חייל שנכח במקום בוצע הכיבוש על ידי חיילי גדוד 50 של הנח"ל, אשר ספגו הרוגים ופצועים, כולל המג"ד שנפצע, ממטחי קטיושות כבדים כאשר הלכו "בשתי שורות, כמו במצעד גדודי" לאל חמה מכוון האון.
במקביל הגיעו הצנחנים באיגוף למעלה הדרומי של הרמה, שם עלו ועקפו את קו הבונקרים הסורים, הגיעו אליו מלמעלה, מערפו (ממזרח), וכבשו אותו עם מעט נפגעים. לאחר שטוהר רוב האזור עדיין הייתה אש פזורה מבונקרים בודדים ואלה טוהרו בידי הכוח הגדודי של הצנחנים. (מסתמך על עדות בודדת, דרושה הצלבה).
זאב ספיר תיאר את אשר מצא בהגיעו למקום לאחר המלחמה: .
כאשר נתפס המקום נמצאו בו שני אזרחים קשישים: בנו של סולימאן נדיף ביי, בעל הזיכיון למרחצאות מימי המנדט הבריטי ושותף בבית המלון "מרפא", ורעייתו, שהיו אזרחים לבנונים. נדיף הבן ניהל את בית המלון. הוא סיפר כי מאז הכיבוש הסורי, בשנת 1948, היו באים למקום אזרחים ממדינות ערב וגם מומחים צבאיים סובייטים ומזרח-גרמניים. לרשותם עמד מועדון לילה מפואר. נדיף ואשתו עזבו את אל-חמה בליווי זאב ספיר שהביאם אל נקודת המעבר לסוריה בקוניטרה שברמת הגולן.
ספיר ביקש רשות מצה"ל, שהחזיק במקום, לשוב לאל-חמה ולהפעיל מחדש את המלון "מרפא". נאמר לו כי "ידונו בבקשה ברוח אוהדת". בסופו של דבר, החליט מינהל מקרקעי ישראל כי לזאב ספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים. הזיכיון על פיתוח ותפעול האתר נמסר לקיבוצי הסביבה המפעילים את מרחצאות חמת גדר.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן (1970-1967) אירעו מספר תקריות עם מחבלים באזור. ב-28 באפריל 1969 עלה אוטובוס ישראלי אזרחי על מוקש בכביש אל-חמה וכתוצאה מכך נהרג אזרח ישראלי ו-21 נפצעו. שיאן של התקריות היה בחודש מאי 1969, עת חצו כ-20 מחבלים בשתי חוליות את הירמוך משטח ירדן. הם חדרו למוצב אל-חמה ולמרחצאות חמת-גדר ב-2 במאי 1969 לפנות בוקר. המוצב הוחזק על ידי פלוגה ב' של גדוד 13 מחטיבת גולני, בשל היותו בנקודה אסטרטגית בסמוך למפגש הגבולות ישראל-ירדן-סוריה וכן לצורך אבטחת הקמת מבני המרחצאות החדשים שנבנו לקראת פתיחת האתר.
חוליה אחת הניחה מטענים בתוך בניין המרחצאות, שבנייתו הושלמה, ובסמוך למבנים נוספים באתר הבנייה. חוליה שנייה חדרה דרך השער, זרקה רימונים וירתה בנשק קל לתוך עמדת השמירה הקרובה בה היו מפקד המוצב ושני חיילים והשלושה נפגעו.
המחבלים זרקו רימונים וירו לעבר מבני המגורים ולעמדת שמירה נוספת בה נפצע סמל המחלקה מרסיסי רימון. למרות פציעתו, הוא ירה והרג את מפקד הכוח התוקף. חיילי המוצב פתחו באש לעבר המחבלים שנסוגו חזרה לשטח ירדן דרך נחל הירמוך. מאש זו נהרג מחבל נוסף ואחר נפצע. בניין המרחצאות נהרס מפיצוץ המטענים. מטענים נוספים שהניחו המחבלים באזור המרחצאות נוטרלו בידי כוחות גדוד 13 שהגיעו למוצב.
ב-2 במאי 2021 נחנך באתר לוח זיכרון לזכרם של מפקד המוצב, סגן שמואל קלוגר והחובש סמל דוד אלגרבלי, שנהרגו בקרב זה.
התקריות סיכלו את פתיחת האתר לציבור למשך מספר שנים. האתר נפתח רק ביולי 1977, לאחר שחזרה הרגיעה לאזור.
גם כיום מהווה אזור זה סלע מחלוקת במשא ומתן בין ישראל לסוריה. סוריה דורשת חזרה ל"גבולות הארבעה ביוני" הכוללים את כל השטחים שבהם החזיקה בפועל לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, כולל האזור המפורז. ואילו ישראל טוענת כי על פי הסכם שביתת הנשק משנת 1949, אזור חמת גדר ותחומים נוספים, כולל האזורים המפורזים האחרים שנקבעו בהסכם שביתת הנשק, הם שטח ישראלי שאליו פלשה סוריה.
ב-7 בינואר 1990 חדר מירדן מחבל בודד שהתבצר בעמדת שמירה ישנה השולטת על האתר, בסמוך לגדר המערכת. המחבל ירה לעבר מלון האתר כמה פעמים בשעה, וכוחות גדולים הוזרמו לאזור. במהלך החיפושים אחר המחבל, נהרג לוחם צנחנים. המחבל אותר רק יומיים לאחר מכן בעמדת השמירה הישנה (פילבוקס).
הקמת האתר במאה ה-20
אתר חמת גדר הוקם מחדש ב1977 על ידי שלושה קיבוצים מדרום רמת הגולן – מבוא חמה, כפר חרוב ואפיק. המנהלת הראשונה של האתר, האחראית על הייזום, ההקמה והניהול בשנים 1976 - 1979, היתה פמלה טרנטר, חברת קיבוץ מבוא חמה שעלתה ארצה מבריטניה כחלק מגרעין תנועת "הבונים" שעלה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
האתר במאה ה-21
נכון לשנת 2017, חמת גדר מנוהלת על ידי ארבעת קיבוצי דרום רמת הגולן של התק"ם: מבוא חמה, כפר חרוב, אפיק ומיצר. האתר משתרע על שטח של כ–150 דונם והוא כולל מתקני מים, מרחצאות חמים, חוות גידול תנינים, פינות חי ומסעדות. המים המסופקים כיום למרחצאות נובעים בעיקר ממעין בלסמון.
בשנת 2001, הקימה הנהלת האתר בשיתוף עם איש העסקים מלון בוטיק "ספא וילג'" ומרכז לספא.
באתר בריכת מים אחת מרכזית. בבריכה מיטות וכיסאות ג'קוזי לעיסוי חלקי הגוף, תותחי מים לשחרור הצוואר, הכתפיים והגב, בריכת בועות ומפל גדול להרפיית הגוף.
מקובל לא לטבול במים החמים יותר מ-15 דקות. כן יש הגבלה על הרחצה לאנשים בעלי מגבלות רפואיות, בין השאר חולי לב, בעלי לחץ דם גבוה ונשים בהיריון.
מספר המבקרים באתר מוערך בלמעלה מ-450,000 נופשים מדי שנה.
איכות המים
בין רופאת מחוז הצפון של משרד הבריאות, ד"ר מיכל כהן-דר, ובין מפעילת האתר, "חמת גדר בע"מ", פרץ סכסוך משפטי, עקב החלטה של רופאת המחוז להוציא צו הפסקה מנהלי לאתר, בעקבות בדיקת איכות המים באתר.
ב-18 באפריל 2006 שוב הוציאה רופאת המחוז צו הפסקה מנהלי, שהורה לחברת "חמת גדר בע"מ" להפסיק כל פעילות במרחצאות. גם במקרה זה פסק בית המשפט כי יש לבטל את הצו.
חוות התנינים
חוות התנינים והאליגטורים בחמת גדר היא חוות תנינאים המשמשת גם כפינת חי, גן חיות, ומרכז שימור. היא כוללת כ-120 תנינאים בגילים שונים. היא נחשבת לחוות התנינאים הגדולה ביותר במזרח התיכון.
הלכות הרחקה מגויים
הלכות הרחקה מגויים הן הלכות שנועדו למנוע היטמעות של יהודים בחברה הנוכרית, הידמות של יהודים לדרכי הנוכרים או קרבה לגוי באופן שעלול להביא את היהודי לעבירה בשוגג. המצוות העיקריות העומדות ביסוד הלכות אלו הן איסור חוקות הגויים, איסור נישואי תערובת והלכות איסור והיתר.
בפועל הלכות אלו מקשות על יצירת קשרים חברתיים בין יהודים לגויים, חלקן על מנת למנוע קרבה שעלולה להביא לנישואים בין-דתיים ולהתבוללות, וחלקן על מנת למנוע מצב של היכשלות באכילת מאכלים אסורים שהנכרי עלול לערב במאכל שהוא שותף במידה כזו או אחרת בתהליך הכנתו עבור הישראל. רוב הלכות ההרחקה מגויים נכללות בכלל גזירות "שמונה עשר דבר".
האיסורים נקראו במקורם בשמות: "חלב גוי" (או "נוכרי"), "פת גוי", "בישול גוי", אך בפי הציבור שגורים הם בכינויים "חלב עכו"ם", "פת עכו"ם" וכדומה. שינוי זה הוא תוצאת פעילות הצנזורה הנוצרית, שהמירה כל מופע בתלמוד ובפוסקים שבו כתוב "גוי" או "נוכרי", למילה "עכו"ם", דהיינו "עובדי כוכבים ומזלות", על מנת ליצור מצג שווא כאילו אין האיסורים והגינויים בתלמוד חלים על הנוצרים, שאינם סוגדים לגרמי השמיים.
מקור לדיני הרחקה מגויים
כל דיני ההרחקה מגויים הם גזירות חכמים. אולם מספר ראשונים מצאו בפסוקים אסמכתא לעיקרון הבידול שיש לנהוג בנכרים ובמאכליהם, על מנת למנוע חשש של התבוללות עימם ומתוך כך הגעה לידי חטאים חמורים נוספים:
וכפי שאכן קרה במעשה חטא בנות מואב, שבמהלכו קראו בנות מואב ומדיין לעם ישראל לאכול מזבחי אלוהיהן, ומתוך כך חטאו עם ישראל והשתחוו לאלוהיהן:
חלב נוכרי
חז"ל אסרו על שתית חלב נוכרי, כלומר חלב שנחלב על ידי גוי ללא השגחת יהודי, שאז קיים חשש כי חלב של בהמה טמאה מעורב בחלב הכשר. במקרים מסוימים, התירו רבנים מסוימים שימוש בחלב זה. למשל, ביהדות תימן לא נאסר חלב נוכרים מכיוון שלא היה בנמצא חלב של בהמה טמאה כלל, כגון חלב נאקות. אם כי יש רבנים שאוסרים גם חלב שלכאורה אין בו חשש לעירוב חלב טמא, מכיוון שהם סוברים שאיסור חלב נוכרים הוא 'גזירה שנגזרה במנין', שאפילו אם בטל הטעם - לא בטל האיסור.
כיום יש מוצרים בהכשר הרבנות הראשית, אשר מכילים אבקת חלב נוכרים (לא חלב ניגר), זאת על פי היתר של הרב צבי פסח פרנק שאבקת חלב נוכרים לא נאסרה בתוך איסור חלב נוכרי, ועל סמך היתרו של הרב משה פיינשטיין, אשר מסתמך על כך שבמדינות מתוקנות החוק אוסר ערבוב חלב טמא בחלב פרה, ועל כן יש על יצרני החלב מורא של מלכות. אם כי הבד"צים ובמחלקות המהדרין ברבנות הראשית, לא משתמשים במוצרים אלו מתוך התחשבות בדעת האוסרים.
בישולי גויים
חל איסור לאכול מזון שבושל על ידי נוכרים, פרט למזון שניתן לאוכלו חי ללא בישול, כגון סלט ירקות.
דין זה נוהג רק אם המאכל הוא מאכל חשוב, ש"עולה על שולחן מלכים" לאכול בו את הפת, כגון בשר, ביצים או דגים.
טעם האיסור הוא משום 'חתנות', כדי שלא יזמן הנוכרי את חברו היהודי לאכול עמו בסעודה, או כדי לא ליצור קירוב הדעת בין ישראל לנכרי. ויש אומרים שהטעם הוא מחשש שמא יאכילנו הגוי מאכלים טמאים. מזון הנאכל חי, או שאינו עולה על שולחן מלכים - אין קיים בו חשש זה.
פת נוכרים
פת נוכרים נאסרה, אף אם ידוע שאין בה מרכיבים בלתי כשרים, על מנת ליצור ריחוק מסוים בין ישראל לגוים, כדי למנוע קרבה והתבוללות. בכל זאת, מאחר שבמשך השנים בגולה היו מקומות שהיה קושי להשיג פת שנאפתה על ידי יהודי, ומאחר שלחם הוא מזון בסיסי, הותר להשתמש ב"פת פלטר" - פת של אופה גוי.
גם עוגות וביסקוויטים נכללים באיסור של פת נוכרים, ולהלכה, מאחר שכיום פעמים רבות מעורב שומן לא כשר באוכל, או שמושחים בו את תבניות האפיה, אם אין השגחה על האוכל - אסור לאכול את המאפים. אותה בעיה קיימת גם בלחמים.
עירוב חצרות
מדרבנן, נאסר לטלטל חפצים בשבת מבתי מגורים לחצר משותפת ללא השתתפות כל הדיירים בעירוב חצרות. אולם תנאי לכך שעירוב החצרות יחול הוא שכל הדיירים בחצר ישתתפו בו. במקרה שגוי גר בחצר, מעיקר תקנת עירוב חצרות הגוי לא נחשב כדייר בחצר, ואינו מונע מהעירוב לחול אף שאינו משתתף בו. אולם מגזירה מאוחרת יותר, במקרה כזה הגוי אוסר את הטלטול על דיירי החצר, עד שישכרו ממנו הדיירים היהודיים את רשותו בחצר לשבת.
סיבת גזירה זו היא כדי להקשות על יהודים הדרים בחצר אחת עם גויים את ההתנהלות בשבת, על מנת לעודד אותם לעבור לגור בשכנות ליהודים.
"סתם יֵינָם"
על האיסור מהתורה לשתות או להפיק הנאה כלשהי מיין נסך, הוסיפו חז"ל ואסרו לשתות או ליהנות מיין כלשהו של גוי, או אף שרק נגע בו גוי, וזאת כתוצאה מהחשש שמא הגוי ניסך את היין לעבודה זרה. נימוק נוסף נכתב במסכת שבת:.
הראשונים דנו באשר ליחס שבין שני הנימוקים הללו, וקיימות דעות שונות בנידון. יש שמציגים שני מקורות אלה כחלוקים זה על זה בעניין מקור האיסור על "סתם יינם". ויש שאומרים כי האיסור לשתות נובע מהחשש שמא היין נוּסך, לפי זה ייתכן שהוצרכו לגזור "משום בנותיהם" כדי שהאיסור יחול באופן ודאי. דעה נוספת אומרת כי החשש שהיין נוסך לעבודה זרה מחיל איסור על שתייה בלבד ולא על הנאה ממנו, אך החשש "משום בנותיהם" מוסיף גם את איסור ההנאה.
ייחוד עם גויה
מהתורה אסורים נישואין עם גויה, ומדרבנן גם זנות עם גויה. מגזירת שמונה עשר דבר נאסר גם ייחוד עם גויה.
הנסיך האבוד
הנסיך האבוד (באנגלית: The Lost Prince) היא דרמה טלוויזיונית בשני חלקים עטורת שבחים שהופקה עבור רשת ה-BBC. שודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-2003, וזכתה בפרס אמי בספטמבר 2005.
הפקה
המיני-סדרה, שכתב וביים סטיבן פוליאקוף, עוסקת בחייו של הנסיך ג'ון, בנם הצעיר של ג'ורג' החמישי מלך אנגליה והמלכה מרי מטק. הנסיך ג'ון סבל מאפילפסיה ומלקות הדומה לאוטיזם ומת בגיל 13.
משפחת המלוכה ניסתה לסוכך עליו ולהסתיר אותו מעין הציבור ככל האפשר. התוכנית נמנעת מלהראות את בני משפחת המלוכה כמפלצות, אלא מראה עד כמה השפיע מצבו של ג'ון על בני משפחתו ובמיוחד על אמו, המלכה מרי. פוליאקוף מציג את סיפורו של ג'ון דרך יחסיו עם בני משפחתו, ובעיקר עם אחיו הנסיך ג'ורג'. כמו כן מודגשת במיוחד האהבה והמסירות של לאלה, האומנת של ג'ון, בגילומה של השחקנית ג'ינה מקי.
בדרמה מוצגים גם אירועים פוליטיים המתרחשים באותה תקופה, כמו נפילת בית רומאנוב בשנת 1917 וההוצאה להורג האכזרית של ניקולאי השני ובני משפחתו, ב-1918. היסטוריונים ביקרו את ההצגה הסטריאוטיפית של הצאר ניקולאי ואשתו הקיסרית אלכסנדרה, הוא מוצג כאדם חלש אופי ואילו היא כסנובית ושתלטנית.
מלחמות הרדה
מלחמות הרִדַּה (בערבית: حروب الردة, מילולית: "מלחמות הכפירה") הוא השם שניתן במקורות הערביים למרידות של שבטים ערביים בחצי האי ערב לאחר מותו של מוחמד בשנת 632, את המלחמות הוביל הח'ליפה הראשון, אבו בכר, כנגד השבטים הערבים שחזרו בהם מהתאסלמותם בשנים 632–634.
הנסיך האבוד
הפקה
בין השחקנים המשתתפים בסרט מופיעים מירנדה ריצ'רדסון בתפקיד המלכה מרי, מייקל גמבון כאדוארד השביעי, טום הולנדר בתפקיד המלך ג'ורג' וביל ניי כלורד סטמפורדהם. את הנסיך ג'ון גילמו שני שחקנים צעירים, דניאל ויליאמס גילם את ג'ון כילד קטן, ומת'יו תומאס גילם אותו בגיל מבוגר יותר עד למותו. מירנדה ריצ'רדסון וג'ינה מקי היו מועמדות על תפקידיהן לפרס האקדמיה הבריטית לטלוויזיה. את המוזיקה להפקה כתב אדריאן ג'ונסטון.
מלחמות הרדה
רקע
במהלך שנותיו במדינה בשנים 622–632 החל מוחמד בכיבושים נרחבים בחצי האי ערב, בהם הכניס תחת שלטונו שבטים רבים. חלקם של השבטים קיבלו על עצמם את האסלאם וחלקם קיבלו את מרותו של מוחמד. מוחמד לא השאיר אף יורש מובהק ולכן לאחר מותו החלו האליטות הערביות בוויכוחים על זהות היורש. יותר מכך, האליטות האנצאר, המוהאג'רון, בני שבט קורייש ובני שבט ת'קיף, החלו לפתח עוינות אחת כלפי השנייה לקראת סוף חייו של מוחמד. האנסר אמרו כי מוחמד הטיף לכך כי הוא הנביא האחרון ואין יותר מקום לשליט כללי על האסלאם, לכן על כל שבט לשים שליט מקומי בראשו. סביר להניח כי הם הבינו את יתרונם של בני הקורייש, שמוקמו בתפקידי מפתח, ולכן היו נכונים יותר לחלק את השלטון.
כאשר היו עסוקים כולם בתכנון דרכי פעולתם בעניין בחירת השליט הבא, הזדרזו אנשי המוהג'ירון ועומר אבן-אל-ח'טאב נשבע אמונים לאבו בכר כחליף, המחליף של מוחמד. כך יצאו אנשי המוהג'ירון אל מקום מפגשם של אנשי האנסר והכריחו אותם לקבל עליהם את מנהיגותו של אבו בכר.
הנסיך האבוד
הפקה
הדרמה שזכתה לשבחים רבים ולאחוזי צפייה גבוהים, שווקה בווידאו וב- DVD ושודרה שוב ב- BBC One ב-2004. באותה שנה שודרה הדרמה בארצות הברית וזכתה לשבחי הביקורות. מירנדה ריצ'רדסון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב על תפקידה. ב-2005 זכה הסרט בפרס אמי, זכייה יוצאת דופן להפקה בריטית. בישראל שודרה הסדרה בערוצי ה-BBC Prime ובערוץ 3 בכבלים ובלוויין.
מלחמות הרדה
רקע
אבו בכר התאים לתפקיד היורש משתי סיבות עיקריות. הראשונה נאמנותו למחמד, שהתבטאה, בין השאר, בכך שנתן את כל רכושו לקופת המדינה כשמחמד הטיל מס על תומכיו. השנייה היא היכרותו עם הגנאלוגיה של שבטי האזור, משמע הכיר גם את מבנה השלטון ויחסי הכוחות בתוך השבטים, ולכן היה מעין מומחה פוליטי.
לאחר עלייתו הצהיר אבו בכר כי על כל השבטים הערבים להמשיך בתשלום הזכאת, מס הצדקה בו מחויב כל מוסלמי. אולם שבטים רבים גם אם הסכימו לקבל את אבו בכר כחליף, סירבו לשלם את המס. אבו בכר נקט ביד קשה בעניין זה, מה שהביא לניסיונות למתן אותו בטענה כי אפשר עדיין לנצל את נאמנותם של השבטים המאמינים למלחמה באלו הכופרים. בתגובה אמר אבו בכר כי תשלום המס הוא תנאי לנאמנות ושווה ערך לתפילה, וכי יש להילחם במי שמסרב לשלם כאילו הוא כופר.
פרוץ המרידות
לאחר מותו של מחמד קמו בין שבטי האזור שתי צורות התנגדות עיקריות לשלטון האסלאם. האחת התחרתה על השלטון במדינה ואף הציעה חלופה דתית לאסלאם. מנהיגיהם הוצגו כנביאים ומנהיגים פוליטיים והיוו תחליף ממשי למוחמד. ביניהם היו שבטי בנו-אסד ובנו-חניפה שהונהגו על ידי נביאים מתחרים מעין אלה. הקבוצה השנייה של המתנגדים הנהיגה, בחלק מהמקרים, מרידות במס על ידי שבטים אשר נכנסו זה מכבר תחת שלטון האסלאם. בחלק אחר מהמקרים קבוצה זו פתחה במרידות אלימות. שבטים מסוימים מקבוצה זו היו ביחסי ידידות עם השלטון האסלאמי ושבטים אחרים ניסו למנוע התרחבות נוספת של שלטון זה. שבטים אלו לא דחו את האסלאם או ניסו להציע לו חלופות, אלא פשוט התנגדו להרחבת השלטון. שתי תנועות מרידה אלו כונו בפי המוסלמים "הרדה", הכופרים או הדוחים (את האסלאם).
מהלך הקרבות
מטרתו של אבו בכר הייתה להמשיך את מעשיו של מוחמד, כלומר כיבוש חצי האי ערב, והבאת כל השבטים באזור תחת שלטון האסלאם. מלחמות הרדה, אם כן, היו המשכה הישיר של משימה זו, בין אם היה על אבו בכר להכניע מחדש שבטים שנכבשו בעבר והחליטו למרוד, ובין אם היה עליו לכבוש שבטים חדשים אשר התנגדו להתרחבות האסלאם.
בין אנשי הצבא החשובים היה ח'אלד אבן-אל-ואליד, מי שהיה מפקד חיל הפרשים של מכה בקרב אוחוד. בתמיכתו של אבו בכר הוא יצא לאזור נג'ד (חבל ארץ בחצי האי ערב) להמשיך בייסוד השלטון האסלאמי באזור. לאחר כמה ניצחונות, וגיוס חלק משבט בנו תמים, פנה לעבר שבט בנו-חניפה אשר היוו את האיום העיקרי על המוסלמים. הבנו חניפה, שמנהיגם מוסלימה הכריז על עצמו נביא, עמדו נחושים אל מול התקדמותו של צבא האסלאם. בשנה 11–12 להיג'רה, נפגשו שני הצבאות בעקרבא לקרב שבו נערך טבח בבנו-חניפה, ובני השבט קיבלו עליהם את שלטונה של מכה.
בעמאן, הוטל על נציגם של שבט הואזין, כרמה אבן-אבי-ג'הל, לבסס את השלטון האסלאמי. בני שבט הואזין היו בקשרים הדוקים עם שבט קורייש מאז ומתמיד, ועכרמה יצא בראש צבא אשר גויס מתוך בני השבט. כמו כן, אל תימן יצא מוהאג'יר אבן-אבי-אומיה עם צבא מקרב בני מכה, ובדרך צירף את אנשי נג'ראן ושבט בג'ילה. עקב פילוגם של תושבי תימן השלטון הושב למקומו תוך זמן קצר. בעקבות אי תשלום מס למדינה על ידי בני שבט הכנדה, יצא לשם מוהאג'יר, ודיכא גם מרידה זו. ראש השבט אל-אשעת' בנו קיס אל-כנדה נשלח למדינה ושם נתכבד בזכות ייחוסו בקרב שבט כנדה ונשא את בתו של אבו בכר לאישה.