cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הקוסם מארץ עוץ (אנימציה)
שמעון כהן שדיבב את הקוסם בסדרה האנימה "הקוסם מארץ עוץ" מדבב כאן את האריה.
עלילה
דורותי גייל (דורין יוחננוף) מגלה בוקר אחד את נעלי האודם בפתח ביתה, חוזרת לארץ עוץ ומתאחדת עם ידידיה. גלינדה (עירית ענבי) מגלה לה שעוץ בסכנה: הקופים המכונפים הצליחו בכישוף להקים לתחייה את המכשפה הרעה מהמערב (שרי צוריאל) וזו מתעללת בקוסם (אלברט כהן), ששבוי בכדור פורח המפורסם שלו.
פתיח
הפתיח מכיל את סיפור הפיילוט של הסדרה, כולל החייאת המכשפה (כשברקע המנגינה המפורסמת שלה מהסרט ב-1939). כשהחבורה אומרת "צריך להציל ת'קוסם" ברקע מתנגנת מנגינת השיר "We're off to see the wizard" מהסרט.
כל היצורים גדולים כקטנים (סדרת טלוויזיה, 2020)
תקציר עלילה
הסדרה סובבת סביב שלישיית מנתחים וטרינרים העובדים ביורקשייר דיילס. זיגפריד פרנון (שמתואר כ"אקסצנטרי") שוכר את ג'יימס הריוט למרפאה הווטרינרית שלו בבית סקלדייל. מלבד זיגפריד וג'יימס, יש את אחיו הצעיר של זיגפריד, טריסטן, וגברת הול, עוזרת הבית בבית סקלדייל והעלילה מגוללת את קורותיהם.
הפקה
הסדרה, שצולמה ביורקשייר, מופקת על ידי Playground Entertainment עבור ערוץ 5 בבריטניה ורשת PBS בארצות הברית. הסדרה של ה-BBC ששודרה בשנים 1978 עד 1990 צולמה בעיקר בחלק הצפוני של הדיילס (וונסלידייל וסוואלדייל) ואילו הסדרה החדשה צולמה דרומה יותר בפארק הלאומי (סביב נידרדייל).
עונה ראשונה בת שישה פרקים וספיישל לחג המולד צולמו בשנת 2019 וגם בתחילת 2020. היא חודשה לעונה שנייה.
ניר אברהם
ניר אברהם הוא מושב לשעבר בחבל ימית ממערב לאוגדה. המושב נקרא על שמו של אברהם הרצפלד. עבודות הכשרת הקרקע התקיימו במחצית השנייה של 1976 וכללו פינוי של 1.5 מיליון מ"ק חול, משטח של 1,500 דונם.
במסגרת הסכם השלום עם מצרים, פונה המושב. בעקבות הפינוי, קיבלה כל אחת מ-41 המשפחות במושב פיצוי של כ-408,000 דולר. בפיצויים שקיבלו רכשו רבים מהתושבים משקים במושבים שונים ברחבי הנגב. 12 משפחות שלא התפנו עד אז, פונו על ידי הצבא ב-4 במרץ 1982. ב-13 באפריל 1982 דווח בדבר: "מושב ניר אברהם נמחק כליל מעל הקרקע".
אליעזר פאפו (חוקר ספרות)
אליעזר פאפו (נולד ב-25 באפריל 1969 בסרייבו) הוא מרצה בכיר בחוג לספרות עברית וראש מרכז גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. תחומי עיסוקו הם התרבות היהודית הספרדית, הספרות הכללית והרבנית של היהודים הספרדים, הפולקלור ושפת הלאדינו. חתן פרס יצחק בן-צבי לשנת ה'תשע"ד. משמש גם כרב הקהילות היהודיות בבוסניה והרצגובינה. חיבר רומנים בלאדינו ובסרבו-קרואטית.
ביוגרפיה
שימש כעמית הוראה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון וכמרצה מן החוץ בה, באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת סטנפורד. בשנת 2009 יצא לפוסט דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטה החופשית של ברלין ובאוניברסיטה העברית. בשנת 2010 התמנה למרצה בחוג לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון, והחל משנת 2016 הוא מרצה בכיר, וסגן מנהל מרכז גאון לתרבות הלאדינו באוניברסיטה (שימש ראש המרכז עד שנת 2019). כמו כן, מרצה בסמינר "אבות ומייסדים". בין השנים 2014–2018 היה חבר "הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו".
החל משנת 1997 מכהן כרב פדרציית הקהילות היהודיות בבוסניה והרצגובינה.
מתגורר בירושלים.
אוגניין וראנייש
אוגניין וראנייש (בסרבית: Огњен Врањеш; נולד ב-24 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן בוסני המשחק בהטאייספור בעמדת הבלם. וראנייש הוא אחיו של הכדורגלן סטויאן וראנייש.
קריירת מועדונים
ב-12 בינואר 2011 וראנייש חתם לשלוש שנים בקרסנודאר מליגת העל הרוסית.
ב-12 בדצמבר 2012 וראנייש חתם לשלוש שנים בספרטק ולדיקווקז. במאי נפצע ונעדר 8 חודשים מהמגרשים.
בינואר חתם באלאזיספור מליגת העל הטורקית. ב-9 בפברואר 2014 ערך את משחק החזרה שלו בניצחון 0-3 נגד קייסריספור.
בספטמבר סיכם בפז'יבראם מליגת העל הצ'כית, אך בסופו של נשאר באלאזיספור.
ב-2 בפברואר 2015 חתם בגזיאנטפספור, אך כעבור חוזה שוחרר מהמועדון בהסכם הדדי.
ב-26 בינואר 2016 חתם בספורטינג חיחון עד לסיום העונה עם אופציה לעונה נוספת במידה והוא ירשום דקות משחק לפחות במחצית ממשחקי הקבוצה עד לסיום העונה ובתנאי שלא תירד. למרות שווראנייש שיחק ברוב משחקי הקבוצה וחיחון נשארה בליגה, וראנייש שוחרר מהמועדון.
ב-25 באוגוסט 2016 חזר לרוסיה וחתם לשנתיים בטום טומסק.
ב-22 בדצמבר 2016 וראנייש חתם בא.א.ק. אתונה מליגת העל היוונית. ב-5 בפברואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-6 נגד וריה.
בולגריה באירוויזיון 2022
בולגריה השתתפה באירוויזיון 2022, עם השיר "Intention" של להקת הרוק אינטליג'נט מיוזיק פרוג'קט. זו הייתה השתתפותה ה-14 של המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון. בשנה זו היא כשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות.
אוגניין וראנייש
קריירת מועדונים
ב-20 ביוני 2018 חתם באנדרלכט הבלגית לארבע שנים. כעבור שנה בדיוק, חזר בהשאלה לא.א.ק. אתונה, ובסיום העונה חזר לאנדרלכט.
ב-25 בינואר 2021, וראנייש הושאל לשרלרואה.
בולגריה באירוויזיון 2022
רקע
בולגריה פרשה פעם נוספת בשנת 2019 מסיבות כלכליות. היא חזרה לתחרות בשנת 2020, כמה חודשים לפני ביטולה עקב מגפת הקורונה. באירוויזיון 2021 שלחה רשות השידור הממלכתית את הזמרת ויקטוריה גאורגייבה עם השיר "Growing Up Is Getting Old", והגיעה למרום ה-11 עם 170 נקודות.
אוגניין וראנייש
קריירת מועדונים
ב-19 ביולי 2021 חזר וראנייש לא.א.ק. אתונה וחתם לשנתיים.
ב-25 ביולי 2022 חתם בהטאייספור הטורקית.
בולגריה באירוויזיון 2022
לפני האירוויזיון
סטויאן ינקולוב, אחד מחברי הלהקה, ייצג בעברו את בולגריה בתחרות האירוויזיון יחד עם אליטסה טודורובה בשנת 2007. הצמד הגיע למקום החמישי עם השיר "Water". הם ייצגו פעם נוספת את המדינה באירוויזיון 2013, וכשלו בניסיון להעפיל לגמר.
אוגניין וראנייש
קריירה בינלאומית
ב-17 בנובמבר 2010 וראנייש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה בניצחון 2-3 נגד. וראנייש השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2014, אליו העפילה לראשונה בתולדותיה באותה שנה.
ב-3 ביוני 2016 הורחק בתיקו 2-2 נגד.
בולגריה באירוויזיון 2022
באירוויזיון
המהדורה ה-66 של האירוויזיון התקיימה בטורינו, איטליה והורכבה משני חצאי גמר ב-10 במאי וב-12 במאי 2022, ומגמר ב-14 במאי 2022. על פי כללי האירוויזיון, כל מדינה משתתפת, למעט המדינה המארחת וחמש המדינות הגדולות (גרמניה, צרפת, איטליה, ספרד והממלכה המאוחדת), נדרשת להיות אחת מעשר המדינות שיעפילו מאחד משני חצאי הגמר לגמר. ב-25 בינואר 2022 נקבע בהגרלת חצאי הגמר כי בולגריה תופיע בחלק הראשון של חצי הגמר הראשון.
לאחר שפורסמו כל השירים המתחרים לתחרות של 2022, סדר השירים לחצי הגמר הוחלט על ידי מפיקי התוכניות ולא באמצעות הגרלה נוספת, כך ששירים דומים לא הוצבו זה ליד זה. בולגריה הופיעה שביעית, לאחר אוקראינה ולפני הולנד. ב-10 במאי 2022 ביצעה אינטליג'נט מיוזיק פרוג'קט את "Intention" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2022. הלהקה נכשלה בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי. לאחר התחרות התברר כי מיקומה בחצי הגמר היה 16 עם 29 נקודות.
צ'נדו
מיגל פורלאן נוגרה (בספרדית: Miguel Porlán Noguera; נולד ב-12 באוקטובר 1961), הידוע בכינוי צ'נדו, הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת המגן הימני.
צ'נדו שיחק לאורך כל הקריירה במדי ריאל מדריד, במדיה זכה בשלושה תארים אירופיים וב-15 תארים מקומיים. בנוסף, ייצג צ'נדו את נבחרת ספרד בשני טורנירי מונדיאל.
קריירת משחק
צ'נדו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ריאל מדריד כשהיה בן 15, ובשנת 1979 החל לשחק עבור קבוצת הבת של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון ערך לקראת סיום עונת, ב-11 באפריל 1982. עונה אחר כך, כשעדיין היה בסגל קסטיליה, ערך שתי הופעות ליגה נוספות במדי הקבוצה הראשונה.
צ'נדו החל את עונת כשחקן מחליף בריאל מדריד, אך קיבל את המקום בהרכב למשך חלקים גדולים של העונה עקב פציעות בסגל. עונה אחר צ'נדו כבר היה שחקן הרכב קבוע בקבוצה, ואף זכה עימה בגביע אופ"א. במשחק הגמר הכפול מול וידאוטון, צ'נדו פתח בשני המשחקים וסייע לקבוצתו בניצחון המצטבר 3-1.
החל מעונת, הפך צ'נדו לשחקן ספסל, ובשלוש עונות רשם רק 34 הופעות ליגה, לאחר שהפך לאופציה השנייה מהספסל בעמדה שלו. למרות זאת, השפעתו המנטלית ויכולות המנהיגות שלו על הספסל הפכו אותו לחלק חשוב מסגל הקבוצה. בעונת, זכתה ריאל בתואר אלופת אירופה. צ'נדו, שרשם רק שש הופעות בכל המסגרות לא שותף במשחק הגמר מול יובנטוס, ולאחריו הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 37. לאחר פרישתו מונה לתפקיד בצוות הניהולי של הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך מעל לעשור.
ב-18 במאי 2011 נערך משחק ידידות בין ריאל מדריד לבין נבחרת מורסיה, למען נפגעי רעידת האדמה במורסיה כשבוע קודם לכן. מאמן ריאל, ז'וזה מוריניו, העלה את צ'נדו, יליד מורסיה, לשמונה הדקות האחרונות של המשחק.
נבחרת ספרד
הופעת הבכורה של צ'נדו במדי נבחרת ספרד הייתה ב-22 בינואר 1986 בניצחון ביתי על במשחק ידידות.
בהמשך השנה, זומן צ'נדו לטורניר מונדיאל 1986 על ידי מאמן הנבחרת מיגל מוניוס, כשחקן מחליף לטומאס רניונס. ספרד העפילה בטורניר עד לשלב רבע הגמר, בו הפסידה ל בפנדלים. המשחק מול בלגיה היה היחיד בטורניר בו שותף צ'נדו, שפתח בהרכב ושיחק לכל אורך המשחק וההארכה, ואף כבש את הפנדל השלישי לזכות ספרד בדו-קרב.
צ'נדו הוסיף לשחק בשורה של משחקי ידידות ורשם שלוש הופעות במשחקי מוקדמות מונדיאל 1990. הוא זומן למונדיאל 1990 על ידי המאמן לואיס סוארס מירמונטס, פתח ושיחק לכל אורך ארבעת המשחקים של ספרד בטורניר, עד להדחתה בשמינית הגמר. המשחק בשמינית הגמר מול היה האחרון של צ'נדו במדים הלאומיים של ספרד.
בסך הכל בארבע שנותיו בנבחרת ערך צ'נדו 26 הופעות.
ביורן תורדרסון
ביורן תורדרסון (באיסלנדית: Björn Þórðarson; 6 בפברואר 1879 – 25 באוקטובר 1963) היה עורך דין איסלנדי שכיהן כראש ממשלת איסלנד מדצמבר 1942 ועד אוקטובר 1944 בראש ממשלה של פוליטיקאים, מומחים ופקידים שמונו על ידי סוון ביירנסון, שכיהן אז כעוצר איסלנד ולאחר מכן כנשיא איסלנד הראשון, כדי להנהיג את איסלנד שהייתה כבושה אז בידי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה. לאחר פרישתו מתפקיד ראש הממשלה לא היה תורדרסון מעורב יותר בחיים הפוליטיים.
חייו
תורדרסון למד משפטים באוניברסיטת קופנהגן באותה תקופה בה למדו שם מי שלימים היה גם הוא ראש ממשלת איסלנד, איינר ארנורסון ומי שלימים כיהן כנשיא איסלנד, סוון ביירנסון ואת שניהם הוא הכיר אישית. בתום לימודיו ב-1906 הוא קיבל תואר שני וב-1926 הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת איסלנד ונושא עבודת הגמר שלו היה "ענישה באיסלנד 1761-1925".
ראש ממשלה וההתנתקות מדנמרק
יחסיה של איסלנד עם דנמרק ושיתוף הפעולה עם כוחות הכיבוש האמריקאים היו שני הנושאים המרכזיים בתקופת ממשלתו של תורדרסון. בנוגע לשאלת היחסים עם דנמרק, לאחר פקיעת השלטון המשותף של שתי המדינות בסוף שנת 1943, צידד תורדרסון בניתוק הקשר עם האימפריה הדנית בהסכמה ולא באמצעות היפרדות חד צדדית. לאחר שהושג רוב סוחף במשאל עם, הכריזה איסלנד על עצמה כרפובליקה עצמאית ב-17 ביוני 1944 וסוון ביירנסון נבחר להיות נשיאה הראשון.
איסלנד הייתה אז תלויה באופן מוחלט בארצות הברית וממשלת איסלנד הרחיקה לכת כדי למלא אחר רצונותיהם של האמריקאים. ממשלת תורדרסון נודעה בכינוי "ממשלת קוקה קולה", וזאת בשל העובדה ששניים משריה הפכו ב-1943 להיות זכיינים של שתי חברות אמריקאיות. שר החוץ והתעשייה, וילהלמור תור מהמפלגה הפרוגרסיבית, היה זכיין של חברת הדלק ESSO וביורן אולפסון, שר האוצר, ייסד את חברת Vífilfell, משווקת מוצרי חברת קוקה-קולה באיסלנד.
אפרת אנזל
אפרת אנזל (נולדה ב-10 במרץ 1975) היא מנחת טלוויזיה ורדיו, עיתונאית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
אנזל גדלה בהוד השרון. בצבא שירתה בתוכנית חמ"ן-תלפיות. בתום שירותה הצבאי, למדה רפואה באוניברסיטת תל אביב (1997–2003).
קריירה
בשנה החמישית ללימודיה החלה אנזל בקריירה טלוויזיונית. תפקידה הראשון בטלוויזיה היה הגשת פינת גאדג'טים בתוכניתה של אודטה שוורץ. באותה שנה גילמה את דמותה של מיה, הגרפיקאית של העיתון, בסדרה של חיים בוזגלו "כתב פלילי", בערוץ 1. במקביל, נסעה לצרפת ולמדה בישול. אחר כך למדה קורסים שונים במשחק.
הנחתה את התוכנית המוקומנטרית "בלאגן" בערוץ פוקס קידס (לימים ערוץ ג'טיקס), ולצדה הנחו אילן פלד ודודו ארז. הגישה את התוכנית במשך שלוש שנים, עד מרץ 2007. אחר-כך שיחקה בתוכנית ההמשך שלה "בלאגן ועד אילת".
ב-2007 שודרה סדרת הדרמה "הכל דבש", בה גילמה את דמותה של הילית, חברתו של ג'ימי (ציון ברוך).
הגישה פינת היריון ולידה בתוכנית "אודטה" בערוץ 10 בזמן שהייתה בהיריון. בד בבד הופיעה במספר פרסומות, שימשה כתבת שטח של אתר המסעדות "rest" והגישה בנענע 10 ביקורת מסעדות בשם "מרוץ שליחים". בהמשך, הגישה את פינת הקולינריה בתוכנית הבוקר של אפרת רייטן וקובי אוז בערוץ 10, ואת התוכנית "מאחורי הקלעים" של "קרב סכינים".
פארק הולנד
__פירושונים__
אפרת אנזל
קריירה
מנובמבר 2007 עד אוגוסט 2009 הנחתה את התוכנית "בריאות 10" בערוץ 10; בסך הכול הנחתה 423 תוכניות.
מאז ספטמבר 2009 הייתה אנזל התסריטאית והמנחה של תוכניות הבריאות "אצבע על הדופק" ברשת, ערוץ 2. ב-2009 גילמה את נגה, יועצת בית הספר התיכון בתוכנית "היועצת", ספין אוף של התוכנית "השיר שלנו".
ב-2010 שיחקה באחד התפקידים הראשיים בסדרה "15 דקות" בyes, שעסקה בנעשה מאחורי הקלעים של עולם הריאליטי. היא גילמה את דמותה של המפיקה הלסבית נועה פז.
ממאי 2010 עד מרץ 2012 הנחתה עם קובי מחט את "לחיות טוב", מגזין סגנון החיים ברשת, ערוץ 2.
הגישה סדרה על ניתוחים פלסטיים בערוץ הבריאות ואת "ספיישל ישראל במדיקה". כמו כן, שימשה מגישת תוכנית הבישול "הקדירה הבריאה" באותו ערוץ.
ממרץ 2010 החלה להשתתף בקמפיין במשרד לרשות המים. במרץ 2012 החלה לכתוב במדור האוכל של "Time Out תל אביב". ממאי אותה שנה, היא מגישה עם מיכל אנסקי את "אנסקי ואנזל", תוכנית האוכל של רדיו 103FM. בפברואר 2013 יצא לאור ספר בישול שהפיקה וערכה עם שרון איילון: "הפסח שלנו: השפים הטובים בישראל עושים סדר". זהו ספר בישול לפסח שכל הכנסותיו הוקדשו לקניית סלי מזון לנזקקים.
בסוף שנת 2013 הגישה במשך כמה שבועות את תוכנית הבוקר "סדר יום חדש" בערוץ 10 לצד אקי אבני, במקום הילה נחשון שיצאה לחופשה.
מאז מרץ 2019, אפרת מגישה את הפודקאסט "לדבר זה לא משמין" עם אורן לוקסנבורג.
חיים אישיים
אנזל נשואה לדיג׳יי עומרי סמדר ולשניים ילד משותף. לאנזל יש ילד נוסף מנישואיה הקודמים.
ליאונרד אורנשטיין
ליאונרד סלומון אורנשטיין (באנגלית: Leonard Ornstein; 12 בנובמבר 1880 – 20 במאי 1941) היה פיזיקאי תאורטי יהודי הולנדי שנודע בעיקר בזכות עבודתו בתחום המכניקה הסטטיסטית.
קורות חיים
נולד כבן יחיד לסוחר נתן לאונרד אורנשטיין ורעייתו סופיה מריה מנסון בניימכן. בשנת 1898 החל בלימודיו באוניברסיטת ליידן תחת הנחייתו של הנדריק לורנץ, נושא עבודת הדוקטורט שלו היה התאמת הפורמליזם של גיבס למולקולות. משוואת אורנשטיין- זרניקה, אותה פיתח במשותף עם חתן פרס נובל פריץ זרניקה, מיושמת לחישוב פונקציות קורלציה בתאוריית הזורמים תחת הנחות קירוב שונות כדוגמת פוטנציאלי כדורים קשיחים, לנרד ג'נוס יוקאווה ופוטנציאלים נוספים. תהליך אורנשטיין-אולנבק מתאר את התנועה של חלקיק בראוני מאסיבי תחת השפעת כח חיכוך או כח מרכזי.
ב-1914 מונה לתפקיד פרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת אוטרכט שם היה ממשיך דרכו של פטר דביי. בין השנים 1918 ועד 1922 עמד בראש החברה הציונית ההולנדית (NZB). כשהוקמה המחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים אורנשטיין סייע למאמציו של חיים ויצמן במציאת פיזיקאי חוקר מהמעלה הראשונה שימונה לחבר סגל. ב-1921 במשותף עם גיליסט הולסט דחף להקמת האגודה הפיזיקלית ההולנדית ועמד בראשה מ-1939 עד נובמבר 1940. ב-1922 מונה למנהל המעבדה הפיזיקלית, שם הרחיב את תחום התעניינותו למחקר של עוצמות קווי פליטה ספקטרליים.
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה במלחמת העולם השנייה הוצע לאורנשטיין להגר עם משפחתו לארצות הברית אולם אורנשטיין סירב לעזוב את מעבדתו באוטרכט. בספטמבר 1940 סולק מן האוניברסיטה ונאסר עליו להיכנס למעבדתו ובנובמבר 1940 פוטר באופן רשמי. אורנשטיין ביטל את חברותו באגודה הפיזיקלית ההולנדית ב-29 בנובמבר 1940, בתקופה זו התרחק מן החיים הציבוריים והסתגר בביתו עד למותו במאי 1941. האוניברסיטה העברית ארגנה אזכרה לכבודו סמוך למותו, בה נאמו יהודה לייב מאגנס, נשיא האוניברסיטה ושמואל סמבורסקי, שעשה חלק מעבודת הדוקטורט במעבדה שלו באוטרכט.
דיוויזיית הצי העממית
דיוויזיית הצי העממית (בגרמנית: Volksmarinedivision) היה כינויה של יחידה שהוקמה בידי חיילים מתמרדים מהצי הקיסרי הגרמני במהלך המהפכה הגרמנית. בשיאה כללה היחידה 3,200 חיילים. במהלך המאבקים הרבים שפרצו בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה ופירוק הקיסרות הגרמנית, הדיוויזיה צידדה בתחילה בממשלתו של פרידריך אברט ובמועצת צירי העם, אולם בהדרגה נטתה יותר ויותר שמאלה והחלה להתנגש בכוחות הממשלה. לאחר הקמת רפובליקת ויימאר פורקה הדיוויזיה, ו-30 מחבריה נהרגו בידי הפרייקור.
היסטוריה
בנובמבר 1918, כאשר היה ברור שהקיסרות הגרמנית עומדת להפסיד במלחמת העולם הראשונה, פרץ מרד המלחים בקיל. בכל רחבי גרמניה החלו גדודי צבא ופועלים להתקומם, והקימו "מועצות עממיות". ב-10 בנובמבר 1918 בחרו מפעלים בברלין וגדודי צבא שהוצבו בעיר ובסביבתה את "המועצה הימית העממית של ברלין רבתי". יום למחרת הכריזה המועצה על הקמת "דיוויזיית הצי העממית" לפי הצעתו של הקצין פול ויצ'ורק, אחד ממנהיגי מרד מרד המלחים בקיל. יצ'ורק נבחר כמפקד הדיוויזיה. ב-14 בנובמבר ויצ'ורק נורה ונהרג על ידי האופטמן פרידריך ברטשניידר, שניסה להשתלט על פיקוד הדיוויזיה אך נהרג בעצמו זמן קצר לאחר מכן. כמה שעות לאחר מכן נבחר למפקד החדש הימאי אוטו טוסט.
בתחילה תמכו חיילי הדיוויזיה בסוציאל-דמוקרטים המתונים בהנהגתו של פרידריך אברט. ב-6 בדצמבר צעדו מלחים מהדיוויזיה בפיקודו של לויטננט הרמן פון וולף-מטרניך, יחד עם יחידות צבאיות אחרות, לקמשרד הקנצלר והביעו תמיכה באברט ובמועצת צירי העם, שהייתה ממשלת גרמניה בפועל במהלך נובמבר. החיילים דרשו שלפני סוף דצמבר יערכו בגרמניה בחירות, והציעו לאברט את תפקיד הנשיא. הוא דחה את ההצעה. החיילים עזבו את האזור ועד מהרה פרצו עימותים אלימים בינם לבין מיליציות אחרות.
בהדרגה החלה הדיוויזיה לנטות יותר ויותר שמאלה, וחייליה סייעו בארגון העצרות של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה. באמצע דצמבר החלו להגיע לברלין יחידות צבא סדירות, ואברט החל לחפש דרכים להיפטר מדיוויזיית הצי העממית. מפקד חיל המצב בברלין אוטו ולס, דרש מהדיוויזיה להתפרק. הוא הציע לשלב חלק מהחיילים ברייכסווהר, ודרש מהשאר לשוב לבתיהם עם פיצויים. החיילים דחו את הצעתו והתבצרו בברלינר שטאדטשלוס. במקביל, הסתכסכה הדיוויזיה גם עם המועצות העממיות שניסו לשמור על עצמאותן.
ב-24 בדצמבר 1918 חיילי הדיוויזיה הצליחו לחטוף את אוטו ולס ולעצור כמה מחברי הממשלה. אברט פנה אל וילהלם גרנר ודרש ממנו לשלוח יחידות צבא לשחרר את בני הערובה. 800 חיילים בפיקודו של ארנולד לקיס צעדו אל ברלינר שטאדטשלוס, אולם מיליציות נוספות באו לעזרת דיוויזיית הצי, לצד פועלים חמושים. האירוע הפך לקרב יריות שבו 56 חיילים ואזרחים. אברט חשש לחיי בני הערובה והגיע להסכם עם מפקדי הדיוויזיה על פיו תשולב הדיוויזיה בשלמותה בתוך הרייכסווהר. אירועים אלו נודעו לימים בתור קרבות חג המולד.
ההסדר לא שרד לאורך זמן. בינואר 1919 פרץ בברלין מרד הספרטקיסטים. דיווזיית הצי העממי החליטה להצטרף למרד. כעבור סדרת קרבות קצרים הצליחו כוחות הממשלה בסיוע המיליציות השמרניות של הפרייקור לדכא את המרד באגרסיביות. לאחר דיכוי המרד נדרשו כל חיילי הדיוויזיה לעזוב את הצבא ולהחזיר את השכר שקיבלו. קבוצה גדולה מהם נחטפה בידי חיילי פרייקור שהוציאו להורג כל אדם עשירי. לפחות 30 נרצחו, אולם חיילי הפרייקור שביצעו את המעשה מעולם לא נענשו. מי שפיקח על הרצח, לויטננט אוטו מרלו נשפט לימים על פשעי מלחמה אחרים שביצע במהלך מלחמת העולם השנייה.
אבי מסיקה
אבי מסיקה (נולד ב-14 באפריל 1980) הוא זמר-יוצר ישראלי. מסיקה נחשב לאחד מחלוצי ההיפ הופ הישראלי.
תחילת דרכו
אבי מסיקה נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב. למד בתיכון אורט תל השומר.
החשיפה של אבי למוזיקת היפ הופ החלה רק בגיל 20, כשהתגורר בלונדון למשך שנה, הלך למסיבות היפ הופ, והתרשם מלהקות כגון Bomfunk MC's, ומהאווירה ששררה במסיבות. באותן מסיבות הכיר מסיקה את הזמר הבריטי קרייג דייוויד, ובעקבותיו החליט להתמקד בתחום.
לאחר ששב ארצה למד לבדו הפקה מוזיקלית, דרך טכנאי אולפן שהסתכל עליהם, ופנה לעבוד עם הרכבי היפ הופ שונים, ביניהם סאבלימינל (בפרויקט הזהירות בדרכים "לי זה לא יקרה") וכלא 6.
שיתופי פעולה
מסיקה שיתף פעולה עם אמנים ישראלים רבים, והוציא בין היתר את השירים:
קריירה בינלאומית
בשנת 2013 קיבל מסיקה הצעה מאולפני Area 51 NYC Recording Studios בניו יורק, לשמש כעוזר מפיק בהפקה בינלאומית. בעקבות הפקה זו החל מסיקה לעבוד עם אמנים נוספים מהעולם כמו מיק מיל ואייסאפ רוקי. שנה לאחר מכן הקים מסיקה את חברת התקליטים ARECORDS.
בשנים 2017 עד 2019 עבד מסיקה עבר בניו יורק, מיאמי, ולוס אנג'לס עם אמנים מהתעשייה בארצות הברית.
בשנת 2020 הוציא מסיקה את אלבומו החמישי.
חיים אישיים
מסיקה התחתן בשנת 2010 ולו שלושה ילדים, שניים מהם מנישואיה הקודמים של אשתו. באותה השנה נפצע קשה ברגלו בתאונת אופנוע וכתוצאה מכך היה בתקופת שיקום למשך כשמונה חודשים.
מיזם GNOME
מיזם GNOME זו הקהילה העומדת מאחורי סביבת העבודה GNOME. אלו כוללים את מפתחי התוכנה והמשתמשים בה.
קרן GNOME
באוגוסט 2000 הוקמה קרן GNOME כדי לנהל את מיזם GNOME, להוציא הודעות מסודרות לתקשורת בנושא ולקשר בין חברות המעוניינות בפיתוח תוכנות GNOME. אמנם הקרן אינה מעורבת באופן ישיר בהחלטות הטכניות, אך היא מרכזת את גרסאות GNOME וקובעת אילו מיזמים יהיו חלק מסביבת העבודה. חברות בקרן פתוחה לכל מי שתורם תרומה לא פשוטה למיזם. חברי הקרן זכאים להיבחר למועצת המנהלים ולהצביע בבחירותיה. רק חברים בקרן יכולים להציע את מועמדותם למשרות בקרן.
תוכניות ואירועים
מיזם GNOME מחזיק תוכניות קהילתיות כמו אירועים וכנסים, המתאימים לרוב למשתמשים ולמפתחים מקומיים. הכינוס המרכזי של GNOME הוא כנס משתמשי ומפתחי קרן GNOME (GUADEC), הכנס השנתי בנושא קידום ופיתוח של GNOME. הרעיון של אירועי GUADEC מגיע מהמפגש הראשון של משתמשי ומפתחי הקרן בפריז, צרפת ומהמפגש הבא אחריו בקורוניה, ספרד. GNOME אף משתתפת בוועידת שולחנות העבודה, שהוא כנס משותף אשר אורגן על ידי קהילות GNOME ו־KDE, המתקיים מדי שנה באירופה.
שיתוף פעולה עם מיזמים אחרים
מיזם GNOME משתף פעולה באופן פעיל עם מיזמים נוספים של התוכנה החופשית. מאמצי שיתוף פעולה קודמים היו מאורגנים לרוב על בסיס מיזם למיזם. כדי להרחיב את שיתוף הפעולה, קיים freedesktop.org.
מיגל דיאס-קאנל
מיגל מריו דיאס-קאנל ברמודס (Miguel Mario Díaz-Canel Bermúdez; נולד ב-20 באפריל 1960) הוא פוליטיקאי קובני, המכהן מאפריל 2018 כנשיא מועצת המדינה של קובה במקומו של ראול קסטרו. לפני כן כיהן כסגן הנשיא הראשון של מועצת המדינה והקבינט הקובנים מאז 2013. הוא חבר הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של קובה מאז 1997 וכיהן כשר ההשכלה הגבוהה בין השנים 2009–2012. דיאס-קאנל נבחר כסגן נשיא הקבינט בשנת 2012 וב-24 בפברואר 2013 נבחר כסגן נשיא ראשון של מועצת המדינה. מאז אפריל 2021, מכהן כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית, התפקיד הבכיר ביותר בקובה.
ביוגרפיה
דיאס-קאנל סיים את לימודיו באוניברסיטת לאס וילאס ב-1982 בתור מהנדס אלקטרוניקה, עם סיום לימודיו הוא הצטרף לצבא הקובני. ב-1987 השלים דיאס-קאנל שליחות בינלאומית בניקרגואה כמזכיר הראשון של איחוד הצעירים הקומוניסטים של וילה קלרה.
ב-1993 התחיל דיאס-קאנל לעבוד במפלגה הקומוניסטית של קובה, ושנה לאחר מכן נבחר לתפקיד המזכיר הראשון של ועדת המפלגה של מחוז וילה קלרה. ב-2003 נבחר דיאס-קאנל לאותו תפקיד במחוז אולגין. הוא גם הצטרף אל הפוליטבירו ב-2003.
דיאס-קאנל מונה לשר ההשכלה הגבוהה במאי 2009, תפקיד שסיים ב-22 במרץ 2012, כאשר מונה לסגן הנשיא של מועצת השרים (הקבינט). הוא האדם הראשון שנולד לאחר המהפכה הקובנית ב-1959 וממלא תפקיד זה. באוקטובר 2019 נבחר מחדש לכהונה נוספת כנשיא מועצת המדינה של קובה.
ביולי 2021, המשבר הכלכלי החריף ומגפת הקורונה הוציאו אלפים לרחובות בהוואנה ובערים נוספות, במחאה הגדולה ביותר בקובה זה קרוב ל-30 שנה. הם קראו למיגל דיאס-קאנל להתפטר.
חייו האישיים
לדיאס-קאנל שני ילדים מאשתו הראשונה מרת'ה והוא מתגורר כיום עם אשתו השנייה ליס קואסטה.
מפעל פאגוס באלפלד
מפעל פאגוס (בגרמנית: Fagus Werk, או Fagus Fabrik) הוא בית חרושת ל ב בסקסוניה התחתונה בגרמניה, והוא דוגמה חשובה לאדריכלות מודרנית מוקדמת. תכנון המפעל הופקד בידי האדריכלים ולטר גרופיוס ו על ידי בעלי המפעל, קרל בנשיידט (Carl Benscheidt), שרצה במבנה רדיקלי שיבטא את ההתנתקות של החברה מהעבר. הוא נבנה בשנים 1911–1913, עם תוספות וחללי פנים שהושלמו בשנת 1925.
בשנת 2001 נוסף המפעל לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. בהחלטה להוסיף את המפעל לרשימה נכתב:.
השפעות
הבניין שהיה בעל ההשפעה הגדולה ביותר על תכנון מפעל פאגוס היה מפעל הטורבינות של AEG משנת 1909 בברלין, שתוכנן על ידי פטר ברנס. גרופיוס ומאייר עבדו שניהם על הפרויקט ובמפעל פאגוס הם הציגו את פרשנותם וביקורתם על העבודה של מורם. ניתן לראות בבניין הראשי של פאגוס היפוך של מפעל הטורבינות של AEG. לשני המבנים פינות ללא תומכים, ובין העמודים התומכים בגג יש משטחי זכוכית המכסים את כל גובה הבניין. עם זאת, במפעל הטורבינות של AEG הפינות מכוסות על ידי אלמנטים כבדים המוטים פנימה. גם משטחי הזכוכית משופעים פנימה והם שקועים ביחס לעמודים. האלמנטים הנושאים עומס דקים ולבניין יש מראה של יציבות ומונומנטליות. במפעל פאגוס קורה בדיוק ההפך; הפינות נותרות פתוחות והעמודים שקועים ומשאירים את משטח הזכוכית מקדימה. גרופיוס מתאר את השינוי הזה באומרו:. בזמן תכנון מפעל פאגוס אסף גרופיוס תצלומים של מבני תעשייה בארצות הברית שישמשו לפרסומים של דויטשר ורקבונד. תכנון מפעלים אמריקאים אלה היווה מקור השראה גם עבור פאגוס.
היסטוריה של הבנייה
קרל בנשידט (1858–1947) ייסד את חברת פאגוס בשנת 1910. אז הוא התחיל לעבוד אצל ארנולד ריקלי, שעסק ברפואה נטורופתית, ושם הוא למד על אימומים של נעליים אורתופדיות. בשנת 1887 נשכר בנשידט על ידי יצרן האימומים קרל ברנס (Carl Behrens) כמנהל עבודה במפעלו באלפלד. לאחר מותו של ברנס בשנת 1896, הפך בנשידט למנהל כללי של החברה, שהייתה בדרך להיות אחת הגדולות בתחום זה בגרמניה. באוקטובר 1910 הוא התפטר מתפקידו בגלל חילוקי דעות עם בנו של ברנס.
תכנון
לאחר התפטרותו הקים בנשידט מיד חברה משלו. הוא הקים שותפות עם חברה אמריקאית ממנה קיבל הון ומומחיות כאחד. הוא קנה את האדמה ישירות מול מפעלו של ברנס ושכר את האדריכל אדוארד ורנר (Eduard Werner; 1847–1923), אותו הכיר משיפוץ מוקדם יותר של המפעל של ברנס. אף על פי שוורנר היה מומחה בתכנון מפעלים, לא היה בנשידט מרוצה מהמראה החיצוני של העיצוב שלו. מפעלו הופרד מהמפעל של ברנס באמצעות מסילת רכבת ובנשידט חשב על גובה הבניין בצד זה (צפונה) כפרסומת קבועה למפעלו. בינואר 1911 הוא יצר קשר עם ולטר גרופיוס והציע לו לתכנן מחדש את החזיתות של תוכנית ורנר. גרופיוס קיבל את ההצעה והחל שיתוף פעולה ארוך שנמשך עד שנת 1925, כאשר הבניינים האחרונים באתר הושלמו.
הבנייה
במהלך הבנייה היו גרופיוס ושותפו מאייר תחת לחץ גדול לסיים מהר את העבודה. הבנייה החלה במאי 1911 על פי תוכניותיו של ורנר ובנשידט רצה שהמפעל יפעל בחורף של אותה שנה. זה הושג במידה רבה ובשנת 1912 תכננו גרופיוס ומאייר את חללי הפנים של הבניין הראשי והמבנים הקטנים המשניים באתר.
על מנת לממן את העלויות הנוספות של העיצוב של גרופיוס, החליטו בנשידט ושותפיו האמריקאים על בניין קטן יותר מזה שתוכנן בפועל. בחורף 1912 היה ברור שהמפעל אינו יכול לעמוד בכמות ההזמנות והוחלט על הרחבה גדולה. הפעם החוזה עבר ישירות לגרופיוס ומאייר, ומעתה הם היו אמורים להיות האדריכלים היחידים של בנייני הפאגוס. הרחבה הכפילה כמעט את שטח פני הבניינים על ידי הוספה לצד הרחוב (הדרומי). הרחבה זו אפשרה ליצור את החלק הגבוה ביותר של המבנה מהרחוב. בתחילה החלק הגבוה ביותר היה הצד הצפוני שפנה למסילה ולמפעל של ברנס.
העבודה על ההרחבה החלה בשנת 1913 והיא בקושי הסתיימה כשפרצה מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה ניתן היה לבצע עבודות קלות בלבד כמו מבנה המנועים והארובה שהפכה למאפיין בולט של מתחם הבניין.
העבודות נמשכו לאחר המלחמה בתוספת מבנים מינוריים כמו בקתת השוער וחומת המתחם. באותה תקופה האדריכלים, בשיתוף עם מורים ותלמידים מהבאוהאוס, תכננו את חללי הפנים והריהוט של הבניין הראשי. הם גם המליצו לבנשידט על מעצבים שונים לקמפיין הפרסום של פאגוס. משנת 1923 עד 1925 עבדו האדריכלים גם על הרחבה חדשה, אך זו מעולם לא התרחשה. רק בשנת 1927 כתב בנשידט לגרופיוס כדי להסביר כי כל הפעילויות צריכות להיפסק עד להודעה חדשה בגלל קשיים כלכליים.
שיטת הבנייה
במשך שנים רבות חשבו אנשים שהבניין הראשי עשוי מבטון או מפלדה בגלל חזית הזכוכית שלו. עם זאת, במהלך שיפוצו בשנות ה-80 התברר שזה לא המקרה. יורגן גץ, המהנדס האחראי על השיפוץ מאז 1982, מתאר את שיטת הבנייה כך:
אותו סוג של אי הבנה קיים לגבי חזית הזכוכית של הבניין שכותבים רבים מתארים כקיר מסך דומה לזה שגרופיוס השתמש בו לבניין הבאוהאוס בדסאו.
עיצוב
אף על פי שנבנו בשיטות שונות, כל הבניינים באתר נראים כמכלול מאוחד. האדריכלים השיגו זאת על ידי שימוש בכמה אלמנטים משותפים בכל הבניינים. הראשון הוא השימוש בחלונות זכוכית מהרצפה עד התקרה על מסגרות פלדה שסובבות את פינות הבניינים ללא תמיכה מבנית גלויה (במרבית המקרים ללא תמיכה כלל). האלמנט המאחד האחר הוא השימוש בלבנים. לכל הבניינים בסיס של לבנים שחורות בגובה כ-40 סנטימטרים והשאר בנוי מלבנים צהובות. האפקט המשולב הוא תחושת קלילות או כפי שכינה זאת גרופיוס "אתריליזציה".
במטרה להעצים תחושת קלילות זו, השתמשו גרופיוס ומאייר בסדרת תכסיסים אופטיים כמו אלמנטים אופקיים יותר מאשר אנכיים על החלונות, חלונות ארוכים יותר בפינות וחלונות גבוהים יותר בקומה האחרונה.
תכנון הבניין כוון לצד פסי הרכבת. בנשידט סבר כי נקודת מבטם של הנוסעים ברכבות היא זו שקבעה את דימוי הבניין ושם משקל רב על החזית בצד זה. פטר ברנס (שאיתו עבדו גרופיוס ומאייר שנה לפני שהתחילו לעבוד במפעל פאגוס) ציין כי אדריכלים צריכים לקחת בחשבון את האופן שבו מהירות התחבורה המודרנית משפיעה על האופן בו נתפסת האדריכלות. גרופיוס התייחס לנושא גם בכתביו. לטענת אנארי יאגי (Annarie Jaeggi), ההיסטוריונית של האדריכלות, היו מחשבות אלו חשובות בתכנון פאגוס:.
אנג'לו יאנק
אנג'לו יאנק (בגרמנית: Angelo Jank; 30 באוקטובר 1868 – 9 באוקטובר 1940) היה צייר בעלי חיים גרמני, מאייר וחבר הזצסיון במינכן. הוא התמחה בסצינות עם סוסים ורוכבים.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בגמנסיה בשנת 1888, למד באקדמיה לאמנויות יפות בין השנים 1891–1896 אצל לודוויג פון לפץ ופאול הקר והציג יחד עם כמה חברות אמנות בארמון הזכוכית. בשנת 1898 הוא הופיע לראשונה עם חברי הזצסיון במינכן.
בין השנים 1899 עד 1907 היה מורה באקדמיה לנשים של התאחדות האמנים במינכן. לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות, במקומו של וילהלם פון דיץ. בשנת 1922, לאחר פרישתו של היינריך פון ציגל, ירש אותו יאנק כפרופסור לציור בעלי חיים. מאוחר יותר הוא נבחר ליו"ר הראשון של "אגודת האמנים החזותיים" ועמד בראש תערוכותיהם בגלספלאסט.
במשך שנים רבות הוא הועסק גם כמאייר במגזינים "יוגנד" וגם היה מדריך באקדמיה לאמנויות יפות, שם בין היתר לימד את קרל גטרמן הצעיר.
הוא היה נשוי לברונית אנה פון תונגן, ממשפחת אצילים ותיקה, שחלק מחבריה הסתבכו במפלגה הנאצית. בתו נישאה לברון ברטרם ריידסל צו אייזנבך. ילד נוסף היה בנם הנס יאנק (אשתו הייתה מרתה, לבית לארסון), שבתו אנג'לה נישאה לנסיך אלברכט מאוטינגן-שפילברג.
מרומן שהיה לו עם הציירת מארי שניר נולד בן בשם קלאוס. מאוחר יותר חתמה שניר על נישואי נוחות עם פרנץ מארק כדי לספק לגיטימציה לילד.
בנוסף לציורים, הוא צייר ציורי קיר ב"יוסטיזפלסט" וסצנות מההיסטוריה בבניין הרייכסטאג בברלין. בין תלמידיו הידועים ביותר היו לואי גרל, ארמה בוסי, נינה ארבור, פרנץ קסבר סטאל, הנריק גוטליב, קאטה לאסן, קרל רבוס ואדולף ציגלר.
דראשקו בוז'וביץ'
דראשקו בוז'וביץ' (במונטנגרית: Дpaшкo Бoжoвић; נולד ב-20 ביוני 1988) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת הקשר בדצ'יץ'.
קריירת מועדונים
בוז'וביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בודצ'נוסט פודגוריצה. בעונת רשם את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, עת שיחקה בליגת העל של סרביה ומונטנגרו. שנה לאחר מכן הפך לשחקן סגל בקבוצה הבוגרת, עת שיחקה בליגת העל המונטנגרית שהוקמה לאחר הכרזת ההעצמאות של מונטנגרו.
בקיץ, עזב את בודוצ'נוסט מאחר שמיעט לקבל דקות משחק וחתם במוגרן בודווה. בעונתו הראשונה במועדון, זכה עמה באליפות. ב-3 באוקטובר 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-4 נגד בראנה.
בקיץ חזר לקדנציה שנייה בבודוצ'נוסט, ובינואר  חתם בהפועל באר שבע מליגת העל במדיה רשם רק שתי הופעות.
בקיץ חזר למונטנגרו וחתם במלאדוסט פודגוריצה. בהמשך הקריירה, שיחק גם בדומז'אלה, לובצ'ן צטיניה, סוטייסקה ניקשיץ', רודאר פלייבליה ופרישטינה. כיום משחק בדצ'יץ'.
קריירה בינלאומית
ב-11 באוגוסט 2010 בוז'וביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מונטנגרו בניצחון 0-2 נגד. עד שנת רשם רק 3 הופעות, וב-1 בספטמבר 2021 חזר להרכב הנבחרת אחרי 10 שנות היעדרות בתיקו 2-2 נגד.
ארני רייזן
'''ארנולד די. "ארני" רייזן (באנגלית: Arnold D. "Arnie" Risen'''; 9 באוקטובר 1924 - 4 באוגוסט 2012) היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 10 עונות בליגת ה-NBA בעמדת הסנטר. ממוצעיו לאורך הקריירה הם 12.0 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק. בשנת 1998 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
קריירה מקצועית
רייזן נולד בעיר ויליאמסטאון שבקנטקי. בשנת 1942 החל ללמוד באוניברסיטת מזרח קנטקי, ושנה לאחר מכן עבר לאוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותה הוביל לשתי הופעות רצופות בפיינל פור ה-NCAA (1944–1945).
בשנת 1945 חתם רייזן בקבוצת אינדיאנפוליס קאוצקיס מליגת ה-NBL, ושיחק במדיה במשך שנתיים וחצי. במהלך עונת 1947/1948 עבר לרוצ'סטר רויאלס והוביל אותה לגמר ה-NBL, כששיחק לצד אל סרבי, רד הולצמן ובוב דייוויס. בסדרת הגמר הפסידו הרויאלס למיניאפוליס לייקרס של ג'ורג' מייקן בתוצאה 3-1. בעונת עברה רוצ'סטר לשחק בליגת ה-NBA, וצירפה את הגארד בובי וונזר שהחליף את סרבי. ב-7 העונות הבאות הובילו שלישיית הכוכבים רייזן, וונזר ודייוויס את הרויאלס ל-7 הופעות רצופות בפלייאוף ה-NBA, ולזכייה באליפות עונת. בסדרת הגמר של אותה עונה גברה רוצ'סטר על ניו יורק ניקס בתוצאה 4-3, הודות לרייזן שהוביל את קלעי קבוצתו עם 21.7 נקודות בממוצע למשחק. בכל 4 העונות בין 1952 ל-1955 נבחר רייזן להשתתף במשחק האולסטאר, ובעונת 1948/1949 נבחר לחמישייה השנייה של העונה לאחר שקלע שיא קריירה של 16.6 נקודות בממוצע למשחק (רביעי ב-NBA) באחוזי הקליעה הטובים בליגה (42.3%).
לקראת עונת נמכר רייזן לבוסטון סלטיקס, בה שימש בשלוש העונות הבאות כמחליף מהספסל לצמד הגבוהים ביל ראסל וטום היינסון. בעונת זכה עם הסלטיקס באליפות ה-NBA, לאחר שגברו בסדרת הגמר על סנט לואיס הוקס בתוצאה 4-3. בסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 33.
בעת פרישתו דורג במקום ה-14 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 7,633 נקודות, ובמקום השביעי ברשימת הריבאונדרים, עם 5,011 ריבאונדים.
ב-4 באוגוסט 2012 מת רייזן ממחלת הסרטן, בגיל 87.
עוצבת להב
עוצבת להב (הוקמה במקור כאוגדה 194, ובשנות ה-80 של המאה ה-20 הוסב שמה לאוגדה 370) הייתה אוגדת מילואים משוריינת של צה"ל בגזרת פיקוד המרכז. האוגדה פורקה בשנת 2004.
היסטוריה
אוגדה 194 הוקמה בשנת 1975 כאוגדת שריון, כחלק מבניין כוחות השריון שנעשה לאחר מלחמת יום הכיפורים. מפקדה הראשון היה האלוף משה בר כוכבא, אשר פיקד על אימון ההקמה של האוגדה בשנת 1975 בשטחי יהודה ושומרון.
בין חטיבות השריון באוגדה בשנות השמונים והתשעים היו חטיבה 211, חטיבה 395 (עוצבת קלע) וחטיבה 820 (עוצבת לביא). יחידות נוספות במסגרת האוגדה היו: אגד ארטילרי 214, אגד תחזוקה, גדוד קשר, יחמ"ן וחטיבה 5. האוגדה גויסה לראשונה ותפסה פיקוד על בקעת הירדן והגבול המזרחי במסגרת הכוננות שהוכרזה בצה"ל משהותקף הכור הגרעיני בעיראק ביוני 1981. האוגדה שכללה גם כוח סדיר של חטיבה 211 ובו גדוד 126, העבירה את האחריות על בקעת הירדן לאוגדה 162 שעלתה מסיני בעקבות הסכמי השלום עם מצרים. במלחמת לבנון הראשונה גויסו יחידות האוגדה וחלקן פרס ברמת הגולן והיה בכוננות לכניסה ללבנון). האגד הארטילרי, היחמ"ן וגם לוחמי חטיבות הטנקים לקחו חלק בשהייה הארוכה בלבנון. האוגדה שנשאה בהמשך את המספר 370, פורקה במסגרת צמצום סדר הכוחות המשוריין של צה"ל בשנת 2004.
מפקדים
בין מפקדי האוגדה: משה (בריל) בר כוכבא (1974 - 1975), אהרן פלד (פדל'ה) (1975–1979), אמנון ליפקין שחק (1982-1980), דורון רובין (1982–1983), אביגדור קהלני (1984 - 1985) כשהיה מפקד פו"ם, עוזי קרן (1986–1987), מנחם זטורסקי (1988-1989), משה עברי סוקניק (1990–1992), שמואל צוקר (1992–1993), יום טוב סמיה (1993–1995), יפתח רון-טל (1995–1997), אלי אמיתי, אלעזר שטרן.
פרידריך וילהלם פון שטויבן
פרידריך וילהלם לודולף גרהרד אוגוסטין פון שטויבן (בגרמנית: Friedrich Wilhelm Ludolf Gerhard Augustin von Steuben; נולד ב-17 בספטמבר 1730 במגדבורג, דוכסות מגדבורג – מת ב-28 בנובמבר 1794 ביוטיקה, ארצות הברית) היה מצביא פרוסי, אשר שירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית. שטויבן הביא לשיפור ניכר ברמת האימון, במשמעת וביכולת התמרון של הצבא. כל הנהלים, התרגילים והתמרונים רוכזו על ידו בספר "הנהלים של שטויבן לסדר ומשמעת עבור כוחות ארצות הברית", אשר ידוע יותר בכינוי "הספר הכחול", והיה ספר ההדרכה הסטנדרטי של צבא ארצות הברית עד מלחמת 1812.
תחילת דרכו
שטויבן נולד ב-17 בספטמבר 1730, בעיר מגדבורג שהשתייכה אז לדוכסות מגדבורג. אביו היה וילהלם פון שטויבן, ואמו הייתה אליזבת פון יאגוודין. כשהיה צעיר עקר יחד עם אביו לאימפריה הרוסית ונכנס לשירותה של אנה, קיסרית רוסיה. בשנת 1740 עברה משפחתו לפרוסיה, והוא התחנך בידי הישועים בערים נייסה וברסלאו. בגיל 14 הוא התלווה אל אביו במהלך אחד הקמפיינים הפרוסיים במלחמת הירושה האוסטרית.
בגיל 17 התגייס לצבא הפרוסי, ולחם במהלך מלחמת שבע השנים. הוא נפצע במהלך הקרב על פראג (1757), ופעם נוספת במהלך קרב קונרסדורף. בשנת 1761 הוא נפל בשבי הרוסי, ושוחרר שנה לאחר מכן. הוא היה חייל למופת, והחל לטפס בסולם הדרגות. אלא שעם סיום המלחמה שוחרר מהצבא. מאוחר יותר הוא סיפר ש"צעד חסר התחשבות ואויב אישי עיקש" גרמו לכך שסולק מהצבא הפרוסי.
מלחמת העצמאות האמריקנית
בשנת 1763 הוא נפגש בהמבורג עם קלוד לואיס, הרוזן דה סן-ז'רמן, לימים שר המלחמה הצרפתי. הם נפגשו בפריז שוב בשנת 1777, וסן-ז'רמן שהתלהב משטויבן הפגיש אותו עם בנג'מין פרנקלין שאותה העת שהה גם כן בפריז. שטויבן התעניין מאוד בצבא הקונטיננטלי שמרד בבריטים, ומכיוון שהוא היה שקוע בחובות ומחוסר תעסוקה אותו זמן, הציע עצמו כשכיר חרב בשורותיו. פרנקלין לא יכל להבטיח לו דבר, שכן הקונגרס הקונטיננטלי לא שש להעסיק שכירי חרב זרים שדרשו משכורות גבוהות ודרגות בכירות על חשבון קצינים אמריקניים. בהמלצתו של סן-ז'רמן, שטויבן הציע את עצמו כמתנדב, ופרנקלין העניק לו מכתב המלצה שאותו היה אמור להציג בפני ג'ורג' וושינגטון. במכתב הוצג שטויבן כלוטננט גנרל (מקביל לרב-אלוף בצה"ל), דרגה שהייתה גבוהה בהרבה מדרגתו האמיתית, וככל הנראה נבעה מטעות ולאו דווקא מהגזמה. ב-26 בספטמבר 1777 יצא שטויבן ממרסיי שבצרפת אל צפון אמריקה.
ב-11 בדצמבר הגיע שטויבן עם מספר מלווים אל העיר פורטסמות' שבניו המפשייר. בפורטסמות' הם כמעט נעצרו בטעות בידי האמריקנים שסברו שהם בריטים, שכן הם לבשו מדים אדומים כמו הבריטים. ב-5 בפברואר 1778 הוצג שטויבן בפני הקונגרס הקונטיננטלי בעיר יורק שבפנסילבניה. סוכם עמו שהוא יקבל משכורת על פי תרומתו למאמץ המלחמתי. ב-23 בפברואר הוא נרשם כמתנדב במחנה ואלי פורג' (Valley Forge) בדרום-מזרח פנסילבניה.
שטויבן נפגש עם וושינגטון, ובשל ניסיונו הצבאי הקודם מינה אותו וושינגטון למפקח על המחנה. שטויבן מצא אותו במצב גרוע מאוד. הוא היה לא מסודר, והחיילים אכלו ישנו והתרחצו מתי והיכן שרצו. שטויבן ערך מהפכה בנושא, וקבע מקום מסודר למטבחים לחדרי האוכל ולבתי השימוש. וושינגטון התרשם מאוד, ובהמלצתו, ב-5 במאי הועלה שטויבן לדרגת מייג'ור גנרל. בתפקידו החדש, ערך שטויבן בדיקה של מצב האספקה של הצבא, וגילה שבנושא זה שוררת אנדרלמוסיה שלמה. הוא אכף רישומים מדויקים של כל כלי הנשק המזון והביגוד שנרכשו בידי הצבא, והציל בכך את האמריקנים מהפסדים כספיים גדולים.
כדי לשפר את המשמעת הרעועה ששררה בקרב הגדודים של וושינגטון, לקח שטויבן 120 איש מגדודים שונים, והרכיב מהם "משמר כבוד" לוושינגטון, תוך שהוא משתמש בהם כדי להדגים תמרונים צבאיים לשאר החיילים. חיילים אלו נעשו בהמשך קצינים, ועל בסיס ההנחיות שקיבלו משטויבן אימנו כל אחד רגימנט נפרד. האישיות האקסצנטרית של שטויבן, הוסיפה להילת המסתורין שלו בקרב האמריקנים. הוא אימן אותם פעמיים ביום כשהוא לבוש בלבוש צבאי מלא כמיטב המסורת הפרוסית, בעוד הם עצמם היו חסרים מאוד פרטי לבוש בשלב זה. לקח זמן רב עד שהוא למד אנגלית, ואת פקודותיו כתב בצרפתית, שהייתה השפה הצבאית הסטנדרטית באירופה באותם ימים. סגניו תרגמו את הפקודות מצרפתית לאנגלית.
עד אותה העת הוקצו חיילים לגדודים ללא סדר מסוים. שטויבן הקים בית ספר מיוחד להכשרת חיילים, ומינה לכל פלוגה מפקד שהיה אחראי על הדרכת החיילים. שטויבן גם לימד את החיילים האמריקנים את השימוש בכידון. עד אז האמריקנים השתמשו בכידוני הרובה שלהם בעיקר לצורכי בישול. בקרב סטוני פוינט ב-16 ביולי 1779, הוכיחו את עצמם האימונים שלו כמשתלמים במיוחד, כאשר החיילים האמריקנים שהוכשרו בידי שטויבן הסתערו על הבריטים ודקרו אותם בכידוניהם.
במהלך החורף של 1778–1779 ריכז שטויבן את כל הנהלים, התרגילים והתמרונים בספר "הנהלים של שטויבן לסדר ומשמעת עבור כוחות ארצות הברית", אשר ידוע יותר בכינוי "הספר הכחול". הספר כיסה את כל ההיבטים של שירות בחיל רגלים, תרם לארגון יעיל יותר ברמת הפלוגה והרגימנט, למנגנון אדמיניסטרציה מסודר יותר ושם דגש על יחס טוב יותר בין מפקד הפלוגה לחייליו. הספר היה בשימוש של צבא ארצות הברית עד מלחמת 1812.
אחריתו
לאחר המלחמה הפך שטויבן לאזרח אמריקאי. הוא התגורר במנהטן, וקיבל קיצבה מהממשל האמריקני שאפשרה לו להתפרנס, אולם לא לשלם את חובותיו הישנים. הוא החזיק ברשותו, עוד מימי המלחמה, אחוזה בניו ג'רזי הידועה כיום בשם "בית שטויבן" (Steuben House). האחוזה ניזוקה קשה במהלך המלחמה, והוא השקיע סכומי כסף ניכרים בשיפוצה. שטויבן פתח באחוזה בית עסק לממכר יין, אולם לא הצליח לשלם באמצעותו את חובותיו, ולפיכך מכר את האחוזה לבנו של האיש שממנו הופקעה בימי המלחמה. משפחת זאבריסקי החזיקה את האחוזה ברשותה עד שנת 1909.
הוא מת ב-28 בנובמבר 1794 בגיל 64 בעיר יוטיקה. הוא לא נישא מעולם, ולא היו לו ילדים. הוא לא ייחס חשיבות רבה לקרובי משפחתו האירופיים, והוריש את נכסיו לידידיו מימי שירותו בצבא הקונטיננטלי. העיר "שטויבן" במחוז אוניידה שבמדינת ניו יורק, נקראת על שמו.
יחסי מלזיה–סין
יחסי מלזיה–סין הם יחסי החוץ בין מלזיה וסין.
שתי המדינות מעורבות בסכסוך בים סין הדרומי, אשר בתקופה האחרונה גרמו לחיכוכים מסוימים, בעיקר ממלזיה. סקר שנערך על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2014 הראה כי 66% מהמלזים מודאגים כי סכסוכים טריטוריאליים בין סין למדינות שכנות עלולים להוביל לסכסוך צבאי. עם זאת, מהצד הכלכלי, סקר שערך מרכז מרדקה בשנת 2017 גילה כי 70% מהמלזים תמכו בנוכחות סין ובהשקעותיה במדינה.
בביקורו בסין בנובמבר 2016 הודיע ראש ממשלת מלזיה, נג'יב רזאק, כי הקשרים בין שתי המדינות "אמורים להגיע לשיאים חדשים" לאחר ששתי המדינות חתמו על סדרת הסכמים בנושא אנרגיה והגנה. זה כלל חתימה על 14 הסכמים בשווי 34.7 מיליון דולר.
יחסים מוקדמים
מלחים קונלונים או מלאיים היו ידועים בסין במאה השלישית לפני הספירה, וישנן עדויות שהחלו להתיישב לאורך חופי מזרח אפריקה במאה הראשונה לספירה. בתקופת האימפריה הרומית היו קהילות קבועות של אנשים דוברי מלאו-פולינזית על חופי מדגסקר, שם הם נשארו עד היום.
ברשומות הסיניות מהמאות החמישית והשישית לספירה מציינים כי מוצרים נשלחו בספינות "קונלון", המתייחסות ככל הנראה לספינות ימיות בדרום-מזרח אסיה. עד המאה השביעית, המונח "קונלון" התייחס במיוחד לאנשי החוף באזור המלאי. במאה התשיעית, ב Yiqiejing yingyi (815), Hui-Lin מציין כי kunlun bo (ספינות מלאית) הגיעו באופן קבוע למפרץ טונקין ולאורך חוף סין הדרומי-מזרחי.
ברית מינג עם סולטנות מלאקה
הסולטנות של מלאקה הפכה מרצונה למדינה פרוטקטורית הכפופה לשושלת מינג הסינית, שהגנה בכוח צבאי על מלאקה מפני אויביה, ואפשרה לסולטנות המוסלמית לשגשג. הסינים הרחיקו את סיאם ומג'פהיט מכיבוש מלאקה, ועסקו גם במלחמה נגד פורטוגל בגין כיבוש מלאקה. על פי תיעוד היומנים, בזמן שפרמסווארה ייסד את מלאקה, המדינה הותקפה לעיתים קרובות על ידי האויבים הוותיקים מג'פהיט והיריבים מאזור צפון מלאקה, ממלכת איוטאיה. מלאכה לא הצליחה להחזיק בעמדה ולהילחם באויבים. פרמסווארה החליט לשלוח את שגרירו לבקר את קיסר סין משושלת מינג, ושניהם הסכימו להיות בעלי ברית. מאז ההסכם בין סולטנות מלאקה לאימפריה הסינית, ממלכת איוטאיה ואימפריית מג'אפאהיט לא תקפו את מלאקה. מאוחר יותר תיעוד כלשהו הצביע על כך שבמהלך פעילות הסחר והגעתו של האדמירל הסיני-מוסלמי ג'נג חה, המיר פרמסווארה את דתו לאסלאם ואימץ שם אסלאמי, הסולטאן איסקנדר שאה. הדת החדשה התפשטה במהירות בשל המרת דתו והפלגתו של ג'נג חה. שושלת מינג הסינית הזהירה את סיאם ואת המג'אפאהיט מפני ניסיון לכבוש ולתקוף את סולטנות מלאקה, והעמידה את סולטנות מלאקה תחת הגנה סינית. הסינים חיזקו כמה מחסנים במלאקה. הסולטנות המוסלמית פרחה בשל ההגנה הסינית נגד המעצמות התאילנדיות האחרות שרצו לתקוף את מלאכה. סיאם הייתה גם כפופה לסין ונאלצה לציית להוראות סין לא לתקוף. לאחר שווייטנאם (אנאם) השמידה את צ'מפה בפלישה הווייטנאמית לצ'אמפה בשנת 1471, הם המשיכו להילחם עם מלאקה בכוונה לכבוש אותה. ממשלת סין שלחה נמיג, צ'ן צ'ון, לשאנפה בשנת 1474 כדי להכתיר את מלך צ'אמפה, אך הוא גילה כי חיילים וייטנאמים השתלטו על צ'אמפה וחסמו את כניסתו. הוא המשיך למלאקה במקום ושליטו החזיר מחווה לסין. מלאקה שלחה שוב שליחים לסין בשנת 1481 כדי להודיע לסינים כי בזמן ששליחי מלאקה חזרו מסין בשנת 1469, הווייטנאמים תקפו את המלאקים, והרגו את חלקם בזמן שסירסו את הצעירים ושיעבדו אותם. המלאקים דיווחו כי וייטנאם שולטת בצ'מפה וגם ביקשה לכבוש את מלאקה, אך המלכים לא נלחמו, מכיוון שהם לא רצו להילחם נגד מדינה אחרת שהייתה כפופה לסין ללא אישור מהסינים. הם ביקשו להתעמת עם המשלחת הווייטנאמית לסין שהייתה באותה עת בסין, אך הסינים הודיעו להם מכיוון שהאירוע היה בן כמה שנים, הם לא יכלו לעשות כלום בנדון, והקיסר שלח מכתב לשליט הווייטנאמי ונזף בו בגין התקרית. קיסר סין הורה גם למלכים לגייס חיילים ולהילחם בחזרה בכוח אלים אם הווייטנאמים יתקפו אותם שוב.
הסינים שלחו הודעה לסולטאן (מלך) מלאקה המודח בדבר גורלה של שגרירות פורטוגל, שהסינים החזיקו בשבי. כשקיבלו את תשובתו, המשיכו הבכירים הסיניים להוציא להורג את השליחים הפורטוגלים, וחתכו את גופותיהם לחלקים רבים. סוחרים סינים החרימו את מלאקה לאחר שנפלה לשליטת פורטוגל, כמה סינים בג'אווה סייעו בניסיונות מוסלמים לכבוש מחדש את העיר מפורטוגל באמצעות ספינות. סוחרים סינים עשו עסקים עם מלזים וג'אווים במקום עם הפורטוגזים. עם זאת, עם שיפור הדרגתי של היחסים והסיוע שניתנו נגד שודדי הווקאו לאורך חופי סין, בשנת 1557 הסכים קיסר מינג לבסוף לאפשר לפורטוגלים להתיישב כמקאו כמושבת סחר פורטוגלית חדשה. גם הסולטנות המלאית של ג'והור שיפרה את היחסים עם הפורטוגלים ולחמה לצידם נגד סולטנות אצ'ה.
עידן המלחמה הקרה
במהלך המלחמה הקרה, מדיניות החוץ של מאו דזה-דונג הייתה לתמוך בארגוני שמאל מהפכניים ברחבי העולם. לאחר מכן הם תמכו במפלגה הקומוניסטית המלאית של צ'ין פנג ובזרוע הצבאית שלה, בצבא השחרור הלאומי של מלאיה ובמפלגה קומוניסטית נוספת בבורנאו, המפלגה הקומוניסטית הצפון קלימנטאן בפיקודו של בונג קי צ'וק. מכיוון שרוב חברי וחיילי MCP ו-NKCP היו סינים אתניים, ממשלת מלזיה ואוכלוסייה סינית לא אתנית אחרת ראו את האוכלוסייה הסינית האתנית במלזיה כ"גיס חמישי "ועם חוסר אמון. אך בעקבות הרפורמות שיזם דנג שיאופינג, התמיכה של ממשלת סין במרידות קומוניסטיות ברחבי העולם פחתה בהדרגה.
זמנים מודרניים
יחסים דיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1974.
לאחר סיום המלחמה הקרה, יחסי החוץ הדיפלומטיים בין סין למלזיה השתנו באופן מיידי וחיובי. בעקבות כך, קשרים פוליטיים ותרבותיים בין שני העמים החלו להתחזק. שתי המדינות חברות במלואן ב-APEC, ובמלזיה יש אוכלוסייה גדולה של סינים.
יחסים דיפלומטיים
פקידים מלזיים וסינים נפגשים יחד בפגישות הייעוץ האסטרטגי המתקיימות לסירוגין בין מלזיה לסין מדי שנה. ישיבות הייעוץ האסטרטגי החלו כייעוצים דו-צדדיים בשנת 1991. פגישות הייעוץ נערכו כדי לשתף ולהחליף דעות בנושאים דו-צדדיים, אזוריים ונושאים בעלי אינטרסים הדדיים שונים וכן כדי לעקוב אחר עניינים שנדונו על ידי מנהיגי שתי המדינות. מאוחר יותר שונה שמו של ההתייעצויות הדו-צדדיות לייעוץ אסטרטגי בשנת 2010 כדי לשקף את החשיבות ההולכת וגוברת של יחסי מלזיה–סין במסגרת המדינית-ביטחונית באזור אסיה-פסיפיק. הראשון נערך בפוטרג'איה בשנת 2011 ואילו השני נערך בבייג'ינג בשנת 2012.
פעילויות חילופי סחר דו צדדיים שנעשו על ידי מלזיה וסין החל משנת 2012 הן הקמת פארק התעשייה סין-מלזיה קינז'ו ופארק התעשייה מלזיה-סין בקואנטן (האחרון נפתח רשמית ב-5 בפברואר 2013), ואישור מהיר. על ידי סין להשאיל זוג פנדות ענק למלזיה. שתי המדינות גם מחליפות דעות לגבי ההתפתחויות הקיימות בדרום-מזרח אסיה. שתי המדינות נצמדות למכתב ההצהרה על התנהגות צדדים בחוף הים (דרום מזרח אסיה) שממשיך את השלום והיציבות המיטיבים עם סין ואזור דרום מזרח אסיה.
ב-28 באוגוסט 2012, פקידי מלזיה וסין במסגרת ההתייעצות האסטרטגית השנייה בין מלזיה לסין בבייג'ינג הסכימו להפוך את שנת 2014 ל"שנת הידידות מלזיה-סין "לציון 40 שנה להקמת היחסים הדיפלומטיים. המשלחת המלזית בראשות מזכ"ל משרד החוץ של מלזיה, טן סרי מוהד רדזי עבדול רחמן וסגן שר החוץ של סין, פו יינג, הסכימו גם כי יתארגנו פעילויות מתאימות לרגל האירוע.
ב-16 באפריל 2014 תכננה סין לשלוח שני זוגות פנדות בשם פו ווה ופנג יי למלזיה לציון 40 שנה לקשרים דיפלומטיים, אך עם זאת נדחו בעקבות תקרית טיסה 370 של מלזיה איירליינס. שתי הפנדות הגיעו מאוחר יותר לנמל התעופה הבינלאומי קואלה לומפור ב-21 במאי 2014 והוצבו בגן החיות הלאומי של מלזיה (גן החיות נגרה).
יחסי סחר וכלכלה
מלזיה הייתה שותפת המסחר הגדולה של סין באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (ASEAN) במשך חמש שנים ברציפות מאז 2008. היקף הסחר הדו כיווני בין סין למלזיה בשנת 2013 הגיע ל-106 מיליארד דולר, מה שהופך את מלזיה לשותפת הסחר השלישית בגודלה של סין באסיה, ממש אחרי יפן וקוריאה ושמינית בגודלה של סין בעולם. ב-31 במאי 2014, במהלך ביקורו של נג'יב רזאק בסין, שם התקבל בברכה על ידי ראש ממשלת סין לי קצ'יאנג, סין ומלזיה התחייבו להגדיל את הסחר הדו צדדי ל-160 מיליארד דולר עד שנת 2017. הם גם הסכימו לשדרג את שיתוף הפעולה הכלכלי והפיננסי, במיוחד בייצור מזון חלאל, עיבוד מים ובניית רכבת. הפיכתה של סין למעצמה כלכלית עיקרית במאה ה-21 הביאה לגידול בהשקעות זרות ברשת הבמבוק, רשת של עסקים סינים מעבר לים הפועלים בשוקי דרום מזרח אסיה החולקים קשרים משפחתיים ותרבותיים משותפים. לאחר מכן התפתחה סין כמשקיעה הגדולה במלזיה, ומימנה פרויקטים גדולים של תשתית בפריסה ארצית בהשקעה ענקית עם המדינה והפכו לפלטפורמה של חברות סין להיכנס לשוקי ASEAN. יש גם מועצה עסקית בסין במלזיה. בעקבות ההשפעה הכלכלית הסינית במלזיה, יש דיווח על כנופיות סיניות ביבשת שהפיצו את עסקיהם הבלתי חוקיים למלזיה. עם זאת, קיט וויי ג'נג בסיטי טען כי מאחר שרבים מהפרויקטים הללו הובילו ליכולת יתר משמעותית, הוא האמין שפרויקטים אלה מונעים אך ורק על ידי אינטרסים גאופוליטיים סיניים. לדוגמה, הוא האמין שהדבר יהפוך את השליטה במיצרי מלאקה לפגיעים לסין.
בספטמבר 2018 ביטל לים גואן אנג שני חוזים בשווי של כ-2.795 מיליארד דולר עם לשכת צינור הנפט הסינית לצינורות נפט וגז, וקבעו כי חלק מהמימון מבנק האקסים של סין הופקע בצורה שגויה כחלק משערוריית 1MDB.
תיירות
שר התיירות של מלזיה נג ין ין טען שהגיעו 1.25 מיליון תיירים מסין למלזיה בשנת 2011. המשרד צפה את היעד של 1.5 מיליון תיירים בשנת 2012 ושני מיליון לשנת התיירות במלזיה 2013/2014. בשנת 2012, משרד התיירות של ממשלת מקאו פתח את גלריית מקאו במלאקה כדי לחזק את הקשרים בין מקאו למלזיה בתחומי התיירות והתרבות.
שיתוף פעולה צבאי
ראש ממשלת מלזיה, מאהאטיר מוחמד, אמר כי סין אינה מהווה איום על אף אחד בסכסוך בים דרום סין ומלזיה לא חוששת מהתוקפנות מסין, ואף האשים את ארצות הברית בהתגרות בסין ובניסיון להפוך את שכנות סין נגד סין. מאהאטיר מאמין שמלזיה עשויה להרוויח מהצמיחה הכלכלית של סין באמצעות שיתוף פעולה עם סין, אם כי הטיח שוב ושוב את ההשקעה הסינית במלזיה בגלל חששו מפני הגירה גדולה של אנשים סינים חדשים למלזיה.
ביוני 2015, הרשויות במלזיה הגישו מחאה לסין לאחר שספינה סינית זוהתה נכנסת למים הטריטוריאליים של מלזיה ועגנה בשולס לוקוניה.