cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנג'ליק
אנג'ליק היא סדרה בת שלושה עשר ספרי רומן היסטורי-הרפתקאני-רומנטי, שנכתבה בידי הסופרת הצרפתייה סימון שאנז'ה (בצרפתית: Simone Changeux) בשם העט אן גולון. הספרים הראשונים בסדרה נכתבו בשיתוף עם בעלה, וסבולוד סרגייביץ' גולובינוב, שחתם עליהם בשם סרז' גולון. חלק מספרי הסדרה תורגמו לאנגלית ולעברית ונחתמו בשם סרז'אן גולון. הספרים ראו אור לראשונה בין השנים 1957 ו-1985, ולפי הדיווח 150 מיליון עותקים מהם נמכרו ברחבי העולם, ועובדו לשישה סרטים באורך מלא ולהפקות נוספות מסוגים מגוונים, כמו גם לגרסת קומיקס.מאבקים על זכויות יוצרים הפסיקו את הדפסת תרגומי הספרים, ובמקומות רבים בהם ספרים אלה היו רבי מכר, כולל בישראל, הם נשכחו כמעט כליל.
עלילה: הגיבורה היא אנג'ליק סאנסה דה מונטלופ, בת האצולה הפרובנציאלית המערב צרפתית של המאה ה-17. היא מתחתנת עם ז'ופרי דה פיירק, רוזן טולוז, המבוגר ממנה משמעותית, שמתעמת עם המלך לואי ה-14.
רוג'ר זילאזני
רוג'ר ג'וזף זילאזני (באנגלית: Roger Joseph Zelazny; 13 במאי 1937 - 14 ביוני 1995) היה סופר מדע בדיוני ופנטזיה אמריקאי. כתיבתו מתבססת על פולקלור של תרבויות רבות. נודע בעיקר בשל סיפורים קצרים ובשל סדרת אמבר ובה עשרה ספרים. היה מועמד 14 פעמים לפרס הוגו וזכה בו שש פעמים. כמו כן, היה מועמד 14 פעמים לפרס נבולה וזכה בו שלוש פעמים. על שמו של רוג'ר זילאזני נקרא הצדפונאי Sclerocypris zelaznyi.
קורות חיים
זילאזני נולד בעיירה אוקליד, מדינת אוהיו. היה ילד יחיד לג'וזף פרנק זילאזני, מהגר פולני, וג'וזפין פלורה סוויט, ילידת ארצות הברית ממוצא אירי.
זילאזני התחיל את קריירת הכתיבה שלו בגיל מוקדם. הוא הצטרף לחוג לכתיבה יוצרת וערך את עיתון בית הספר בעת לימודים בתיכון. בסתיו 1955 החל את לימודיו באוניברסיטת וסטרן ריזרב בחוג לפסיכולוגיה, אך בהמשך שינה את כיוון לימודיו עם תואר ראשון בספרות אנגלית. עם סיום התואר הראשון בשנת 1959, המשיך ללימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה בניו יורק וסיים את לימודיו בשנת 1962.
בין 1962 ל-1969 עבד בביטוח לאומי בקליבלנד ולאחר מכן בבולטימור, תוך כדי הקדשת ערביו הפנויים לכתיבה. לאחר מכן התפטר מעבודתו והקדיש את כל זמנו לכתיבה.
זילאזני חונך כקתולי על ידי הוריו, בהמשך הגדיר את עצמו כ"קתולי שהדרדר": "אכן היה לי רקע קתולי משמעותי, אבל אינני קתולי. מתישהו בעבר אני מאמין שעניתי בחיוב פעם אחת מסיבות מוזרות ומסובכות, אבל אינני חבר בשום דת מאורגנת".
כתיבתו
חיבורו הראשון הופיע בפנזין בשנת 1953 והפרסום המסחרי הראשון היה במגזין "Literary Calvalcade" בשנה העוקבת.
כתיבתו הושפעה במידה רבה ממיתוסים, שירה וספרות אירופאית ואמריקאית קלאסית מסוף המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20. דמויות מיתולוגיות הופיעו לעיתים קרובות בספריו ובסיפוריו הקצרים תוך כדי העברת מקום העלילה לזמנים מודרניים. כמו כן, נהג לשלב אלמנטים השאולים מחיי היומיום, כמו עישון או רעיונות פילוסופיים מודרניים בעלילת ספריו.
הגז
"הַגֵּז" (1947) הוא ציור בצבעי שמן על גבי מצע פרספקס מאת האמן הישראלי שלום סֶבָּא. הציור זכה בשנת 1952 בפרס דיזנגוף ושייך לאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות. הציור נחשב לאחת מהיצירות הנודעות ביותר בהיסטוריה של האמנות הישראלית, היה שנים רבות "התמונה הפופולרית אולי ביותר במדינת ישראל" ו"הפך לחלק מהזיכרון הקולקטיבי של התרבות הישראלית".
הציור מציג פועל חקלאי העסוק בפעילות של גזיזת צמר מכבשה. המעמד מתרחש בתוך צריף עץ. מאחורי שולחן, הניצב במישור הקדמי של הציור, ניצב הפועל הגוזר את צמרה של הכבשה אותה הוא מצמיד אל השולחן. דמותו של הפועל אליפטית וחסרה תווי פנים. גוון עורו כהה-שזוף והוא חובש כובע רחב שוליים. ביד אחת הוא אוחז בכבשה, ואילו בשנייה הוא גוזז את הצמר באמצעות מספרי גז. סבא שובר את הצורות הגאומטריות המרכיבות את מרבית הציור בתיאור הצמר, המאופיין בשימוש במוטיב עיטורי (פטרן) מסתלסל. האמן משתמש בקוביזם כאמצעי לתיאור הדמות והכבשה, אלא, שלא כמו בקוביזם האנליטי או הסינתטי, כאן משמשות הצורות הגאומטריות כאמצעי אמנותי להעצמת המונומנטליות של התיאור. נקודת המבט, מלמטה למעלה, תורמת אף היא למונומנטליות של דמויות הפועל והכבשה הנראות כנאבקות זו בזו. לא בכדי כותב גדעון עפרת "הכבשה שרועה חסרת אונים בקדמת הציור עת מעליה רוכן הגוזז, מניף מספריים גדולות, כמו בא לשחוט וסכין שחיטה בידו. בל נשכח: באותה עת ממש (1945–1952) היה סבא עסוק במתווים התנ"כיים המונומנטליים שלו, ובהם עקידת יצחק (שתי גרסאות)". צבעוניות הציור מאופיינת במגוון של צבעים חמים היוצרים אסוציאציה של אדמה ושמש קופחת ו"מרבדת את ייצוגו של הארכיטיפ הארצישראלי בדימוי אסוציאטיבי של קשר שורשי אל האדמה".
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר הציור רסטורציה. הוא הוצג לאחריה בשנת 1980 בתערוכה מאוסף המוזיאון. מאז שנת 2011 מוצג הציור בתצוגת הקבע של אוסף האמנות הישראלית באגף החדש של מוזיאון תל אביב לאמנות.
גדעון עפרת טוען כי ככל הנראה היו שלוש גרסאות של "הגז". האחת נמצאת, כאמור, באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות; השנייה במדריד באוסף פרטי; השלישית נעלמו עקבותיה.
מנהל בית ספר
מנהל בית ספר הוא חבר בסגל בית הספר בעל האחריות הגדולה ביותר על ניהולו.
תפקידי מנהל בית הספר
למנהלי בית הספר יש תפקיד מרכזי בתפקוד בית הספר ובקידומו. עיקר תפקידם של המנהלים הוא ניהול בית הספר, במטרה לאפשר את תפקודו התקין ולשפר את הישגיו ואת תהליכי הלמידה בו.
בהתאם לכך, על מנהל בית ספר לגבש מדיניות עבור ההיבטים השונים של תפקוד בית הספר כארגון חינוכי-לימודי, כמו שיעורי בית. מדיניות זו צריכה להיות מוסכמת על הפיקוח והמורים ולהתקבל בשיתוף ההורים והתלמידים. המנהל אחראי על עיצוב חזון בית הספר ואופן התנהלותו בהתאם לחזון, ניהול שינוי ארגוני אם יש צורך, קידום אקלים חינוכי מיטבי בבית הספר, קידום צוות בית הספר והתפתחותו המקצועית, וניהול הקשר בין בית הספר להורי התלמידים וכן לגורמים שונים בקהילה וביישוב בו מצוי בית הספר.
לעיתים נעזרים המנהלים בניהולם בסגנים, או במספר מורים מובילים מתוך צוות המורים.
מנהלים רבים הם מורים בהסמכתם, וגם במסגרת תפקידם כמנהלים חלקם ממשיכים ללמד מספר שעות במספר כיתות בבית הספר (בישראל מחויבים מנהלי בתי ספר ב-6 שעות הוראה שבועיות).
לעולם אל תאמר לעולם לא
לעולם אל תאמר לעולם לא (באנגלית: Never Say Never Again) הוא סרט בלתי-רשמי מסדרת סרטי ג'יימס בונד והוא מבוסס על הספר "כדור הרעם", שלפיו הופק כבר סרט באותו השם בשנת 1965. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1983, ושון קונרי הסכים להשתתף בו לאחר מסע שתדלנות קדחתני.
אודות
הסרט אינו נחשב כחלק מסדרת הסרטים הרשמית של EON Productions ויונייטד ארטיסטס, אך שייך למפיץ הרשמי של סדרת הסרטים - MGM. הסרט יצא באותה שנה בה יצא הסרט הרשמי "אוקטופוסי" בו לוהק רוג'ר מור בתפקיד ג'יימס בונד.
שחקנים נוספים שהופיעו בסרט: קלאוס מריה ברנדאואר, מקס פון סידוב ורואן אטקינסון בתפקידו הקולנועי הראשון.
רובה צלפים ACE
רובה צלפים ACE (באנגלית: ACE Sniper Rifle) הוא רובה צלפים חצי-אוטומטי בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו תוצרת תעשיות נשק לישראל המבוסס על רובה הסער "גליל ACE". הרובה הושק ב-2022.
הרובה כולל מעצה מודרני עם קת מתכווננת ומתקפלת ומסילות פיקטיני בכל הכיוונים על המתפסים. ידית האחיזה היא דמוית אקדח. היא כוללת דורגל מתקפל וכן אפשרות לחד-רגל (מונופוד) בקת.
הטייל מעל לים הערפילים
"הטייל מעל לים הערפילים" הוא ציור שמן משנת 1818, מאת הצייר הגרמני קספר דויד פרידריך. הציור נחשב לאחד מן היצירות הידועות מן הזרם הרומנטי באמנות.
הציור מציג דמות גברית, העומדת בגבה אל הצופה, על פסגתו של הר. היא לבושה במכנסיים ובמקטורן כהים ומחזיקה בידה מקל הליכה. הדמות ניצבת ומשקיפה על אזור הררי הטובע בערפל. רגלה האחת נשענת על משטח סלע גבוה יותר. מתוך הערפל צצות פסגות של הרים, ורכס הררי גדול מופיע ברקע הציור.
הדמות וההר שעליה היא ניצבת מודגשים בגוון כהה, כמעין צללית, על רקע הנוף הערפילי והכחלחל. משטח הציור מחולק לשלושה אזורים עיקריים - השמים, הנוף הערפילי וההר שעליו ניצבת הדמות. מבחינת הקומפוזיציה בולטת בתמונה התכנסות של קווי האופק לכיוון פלג גופה העליון של הדמות. הטבע בציור משמש כמעין ביטוי לנפשו של הטייל. הנוף נתפש כגדול ממדים - "נשגב".
יהדות ביזנטיון
מעמדה החוקי של יהדות ביזנטיון היה ייחודי במהלך ההיסטוריה של האימפריה הביזנטית. יהודי האימפריה לא השתייכו לכנסייה האורתודוקסית, שהייתה הדת הלאומית, אך גם לא סווגו, ברוב המקרים, עם הכופרים או עם עובדי האלילים. עם זאת, מקומם בקשת החופש החברתי השתנה מעט במהלך ההיסטוריה של האימפריה, והיה תלוי במידה רבה בשלושה גורמים: רצונה התאולוגי של המדינה לשמר נוכחות יהודית בגבולותיה כעדות לניצחון הנצרות על היהדות, הרצון של המדינה לחזק את שליטתה האזרחית, והיכולת של הממשל המרכזי בקונסטנטינופול לכפות את מרותו על כלל שטחי האימפריה.
יסוד מעמדם החוקי של היהודים
בשנת 212 לספירה, העניקה האימפריה הרומית אזרחות לכל תושביה, גם אלה היהודים. מתן האזרחות העניק ליהודים שוויון על פי חוק, והיווה בסיס למעמדם החוקי בביזנטיון, עקב ייסוד העיר קונסטנטינופול בשנת 330, תוך שמירת זכותם לפולחן חופשי. לדוגמה, ברית מילה, שנחשבה על ידי השלטונות הביזנטים להטלת מום, וביצועה בילד לא יהודי היה פשע שעונשו מוות ובמבוגר לא יהודי- גלות, הייתה מותרת ליהודים. החוק הביזנטי אף הכיר בבתי כנסת כמקומות תפילה שלא ניתן לפגוע בהם, לבתי הדין היהודיים ניתנה סמכות שיפוטית במקרים אזרחיים, ולא ניתן היה לכפות על יהודי לחלל את השבת או חגים יהודיים.
קודקס תאודוסיאנוס
בשנת 404 לספירה, נאסר על היהודים לשרת במשרות ממשלתיות מסוימות. בשנת 418 לספירה, נאסר עליהם שירות אזרחי, וכן שירות במסגרת כל התפקידים הצבאיים. בשנת 425 לספירה, נאסר עליהם השירות בכל העמדות הציבוריות האחרות, אזרחיות וצבאיות כאחד, והקיסר יוסטיניאנוס הראשון אף חידש איסור זה,בסופו של דבר, איסורים אלה החלישו את הטענות התאולוגיות להגבלת הדת היהודית. אף שהמגבלות שהוטלו על היהודים החלישו אותם, וחיזקו מאידך את אזרחיה הנוצרים של האימפריה, כל חוק שנתן מעמד מיוחד ליהודים, לטוב או לרע, הכיר למעשה בקיומה ובהמשך מעמדה החוקי של היהדות.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, מצא שעליו לאזן בין שניים מבין שלושה גורמים הנוגעים למעמד היהודים באימפריה - תאולוגיה, פרגמטיות, והאחרון, מגבלות שלטון החוק, עליו הוא לא היה יכול לשלוט. בשנת 438, צריך היה תאודוסיוס לחדש את איסורו על שירותם של יהודים בעמדות ציבוריות, כיוון שאכיפתו הייתה לקויה. אפילו בשנת 527, צו שחידש איסור זה פתח בהערה כי "בלי התחשבות בשלטון החוק, פלשו לעמדות ציבוריות."
אך היה תפקיד אחד שמעולם לא נאסר על היהודים. היה זה תפקיד הדקוריון, גובה מיסים, שהיה עליו לשלם את כל הגירעונות בהכנסות המס מכיסו. תאודוסיוס השני, שהציב הרבה מחוקי היסוד הביזנטים בקודקס תאודוסיאנוס, איפשר ליהודים, כמו לכל אזרחיו, לשכור מחליף, שימלא את תפקידיו של הדקוריון במקומם. יוסטיניאנוס, שהקודקס החוקי שלו כלל 33 חוקים הקשורים ביהודים, תחילה שימר את האפשרות הזו, אך היא בוטלה בשנת 537. שארף מסביר שמטרת ביטולה הייתה, כדי שהיהודים "לעולם לא יהנו מפרי המשרד, אך רק יסבלו את יסרו ועונשיו."
בנוסף לנושא עמדות ציבוריות, היו גם כן היהודים נחותים לנוצרים על פי חוק בנוגע לבעלות עבדים. מגבלות על בעלות עבדים נוצרים על ידי בעלים יהודים עמדו בעינן במשך שלטון של קיסרים רבים, מפחד שהיהודים ישתמשו בגיור עבדים כדרך להגדיל את מספרם. בנוסף, נועדו החוקים הללו כתמריץ לעבדים בלתי נוצרים להתנצר, כמגבלה כלכלית על היהודים. עקב התלות הרחבה של הכלכלה הביזנטית על עבדות, לא היו יכולים השלטונות להציב מגבלות כבדות מדי על בעלות עבדים. תחת הקודקס תאודוסיאנוס, לפיכך, בעלות עבדים נוצרים על ידי בעלים יהודים היה מותר, למרות שרכישתם הייתה אסורה. כך, אחד שעלה על בעלות עבד באמצעים כגון ירושה, היה מוכר כבעליו. רכישת עבד בדרך כלל נענשה במכירתו הכפויה במחיר הקניה.
בעלות העבדים היא דוגמה נוספת לאיזון המשולש של הממשל, בעבדו עם המיעוט היהודי בביזנטיון: בעלות עבדים פרמה את טיעון "העדות החיה" על ניצחון הנצרות, אך הייתה דרישה פרגמטית של אותם הימים, ואסירתה לא יכלה להיאכף לגמרי, היות שחופש לא תמיד היה רצונו של עבד שבעליו התייחסו אליו היטב.
המגבלה השלישית החשובה על היהדות – בנוסף לעמדות ציבוריות ובעלות עבדים – הייתה, שהדת היהודית, אף שהותרה להתקיים, לא הותרה לשגשג. מבחינה תאולוגית, את ניצחון הנצרות ניתן היה לפרסם על ידי שמירתה של קבוצה קטנה של יהודים באימפריה, אך לאפשר להם לגדול יתר על המידה, פירושו היה לסכן את המונופול הדתי של הכנסייה האורתודוקסית ברחבי האימפריה. אחת מהשלכותיה החשובות של מדיניות זו הייתה האיסור על בניין בתי כנסת חדשים באימפריה, אף כי שיפוצם של בתי כנסת ישנים הותר. את האיסור הזה קשה היה לאכוף, והוכחות ארכאולוגיות מארץ ישראל מראות, כי בניין בלתי חוקי של בתי כנסת נמשך במאה השישית. את בית הכנסת המשיכו לכבד כמקום פולחן שאין לחללו עד שלטונו של יוסטיניאנוס.
החל בתקופה הזאת, רוב החקיקה הנוגעת ליהודים – אפילו זה שהרחיבה את זכויותיהם – פתחה "בביטויים מובהקים של שנאה ובוז ליהדות."
קודקס יוסטיניאנוס
קודקס יוסטיניאניוס הגביל אף יותר מבעבר בעלות עבדים נוצרים על ידי בעלים לא-נוצרים. הוא ביטל את הפיצויים למי שרכש עבד נוצרי בניגוד לחוק, והוסיף קנס של 30 ליברות זהב לעבירה זו. יהודי שהיה בעליו של עבד נוצרי באותה התקופה, עלול היה להיענש במיתה.
בשנת 545, ביטל יוסטנטיניאנוס את זכות הקיום של כל בית כנסת על שטח ששייך למרכז דת נוצרי. הוא היה הקיסר הראשון שהורה על המרת בתי כנסת קיימים לכנסיות. אך ישנה רק דוגמה אחת למין המרה כזאת שהתרחשה בכוח: בית הכנסת בבורם. בית הכנסת הזה, סביר להניח שהמירו אותו מסיבות צבאיות, לנוכח מקומו האסטרטגי בגבול עם השבטים הברברים. למעשה, יוסטיניאנוס אסר על כל בתי פולחן בלתי-נוצריים בצפון אפריקה, בחקיקה שכללה יהודים עם עובדי אלילים וכופרים. החקיקה הזאת, כמעט ולא אכפו אותה, אם היא יצרה תקדים ליכולת חילולם של בתי כנסת, וטשטוש ההבדל החוקי שבין יהודים ובלתי-נוצרים אחרים. שוב עלתה התחרות בין שיקוליה התאולוגים של האימפריה, למטרותיה הפרגמטיות, ויכולה לאכוף את סמכותה. כישלונה של אכיפת החוק מרמז שהגורם השלישי עזר לרסן את שני הראשונים, שבמקרה נדיר זה, התקבצו לאינטרס אחד.
גם בתפקידים חוקיים טקסיים, היהודים מצאו עצמם בין הבלתי-נוצרים האחרים לבין הרוב הנוצרי. למשל, יוסטיניאנוס דרש שחג הפסח יודגש כנחות לחג הפסחא; בשנה שבה חל הפסח לפני הפסחא, לא ניתן היה ליהודים לחגוג אותו בעיתו, והיו חייבים לדחות אותו. לא היה ניתן ליהודים להעיד בקשר לנוצרים בבתי משפט, מגבלה שהחלה בימי הקודקס תסולוניוס, למרות שיוסטיניאנוס הקל על המגבלה בשנת 537, ואפשר להם להעיד במשפטים בין נוצרים לבין המדינה. לזכות הזו לא נהנתה אף קבוצה בלתי-נוצרית אחרת באימפריה, וכך הרי המדינה שוב הקריבה את ההכנעה הדוקטרינלית של היהודים כדי לממש את האינטרסים הפרקטיים שלה, במקרה זה עדות נגד מי שעמד נגדה במשפט.
שאלות פנים-יהודיות, אשר תחת קודקס תאודוסיוס ניתן היה להכריען רק בבתי דין יהודיים, הותרו להכרעה על ידי המדינה תחת קודקס יוסטיניאנוס, ויוסטיניאנוס לא היסס להשתמש בסמכות זו. למשל, בשנת 553, קבע שהקראות פומביות של החומש יוכלו להתבצע גם בשפה המדוברת ולא רק בעברית, ואסר כליל את לימוד המשנה. יוסטיניאנוס לא רק הגביל את חופש הדת ליהודים, אלא גם הרחיב את כוחו שלו, כדי לחזק את העיקרון, כי "בתאוריה, אין תחום הקיים מחוץ למרות חקיקתה של האימפריה." אולם מגבלותיו אילו של יוסטיניאנוס לא נאכפו היטב, ותוצרה האירוני של אכיפתם המוגבלת, היה פריחה מובהקת בתרבות היהודית ובספרותה. לדוגמה, איסורה של קריאת המשנה בפומבי, עודד את בעלי התורה של אותה תקופה לכתוב פיוטים ששאבו את רוב תוכנם מהמשנה, היות שאלה לא נאסרו על ידי החוק האזרחי, ואיפשרו בכך ליהודים לעקוף את האיסור. צורת הבעה זו שגשגה תחת שלטונו של יוסטיניאנוס.
סובלנות מנוקדת ומסעות הצלב
למרות שהקודקס יוסטיניאנוס עמד בעינו באימפריה המזרחית עד המאה התשיעית, התקופה שאחרי שלטונו של יוסטיניאנוס אופיינה באופן כללי בסובלנות כלפי בלתי-נוצרים, ובמיוחד כלפי היהודים. קיסר אחד יוצא דופן בעניין זה היה הרקליוס, אשר שלט משנת 610 עד 641, והיה הקיסר הראשן שכפה התנצרות על היהודים. אחרי מותו, ועד 1204, עברו על היהודים באימפריה רק שלוש רדיפות על ידי המדינה, שארכו בסך הכל כחמישים שנה בלבד. קיים אפילו דיון אם הראשונה שביניהן, שהתגלמה בחוקים האנטישמים שעברו תחת משטרו של לאו השלישי, באמת הייתה רדיפה לשמה. השנייה, תחת משטרו של בסיליוס הראשון, בין השנים 867-886, שברה קצרות את סובלנות המאה התשיעית. הרדיפה האחרונה אירעה תחת שלטונו של יוחנן הראשון צימיסקס, אשר שלט משנת 969 ועד 976. לפיכך, לא נרשמו רדיפות יהודים כמעט מאתיים וחמישים שנה לאחר משטרו.
במאה השתים-עשרה, נרשמה אוכלוסייה יהודית בסדר גודל של 2,500 בקונסטנטינופוליס, 2,000 בתבאי ו-500 בסלוניקי. בהלמירוס, ריידסטיוס, כיוס ורודוס, נרשמו אוכלוסיות יהודיות שמנו כל אחת כ-400 חברים, כ-300 נמנו בקורינתוס וסמוס, וכ-200 בגליפולי.
במאה השתים-עשרה, הצלבנים זרעו הרס רב בקהילות היהודיות של האימפריה, במצב-קדם למה שהלטינוקרטיה, הכיבוש הלטיני של האימפריה המזרחית, עתידה הייתה להביא גם על הנוצרים הביזנטים. למרות שרוב קבוצות הצלבנים לא אימצו מדיניות של אלימות או כפייה דתית נגד היהודים, מסע הצלב הראשון בהחלט אימץ טבע אנטי-יהודי בקהילות מסוימות. היות שכך שמסע הצלב אומץ מתוך מטרה "להכניע את כל הבלתי-מאמינים לנצרות," צלבנים רבים אנסו יהודים להתנצר, תחת איומי הרג, וישנם מקרים רבים מתועדים של התאבדויות רבות-משתתפים בקהילות יהודיות, ובעיקר בקרב בתולות יהודיות, כדי להימנע מנתנצרויות שכאלה.
כיבוש לטיני
מסע הצלב הרביעי הביא להידרדרות במצבה של הקהילה היהודית בביזנטיון. מדינות קטנות התפצלו מהאימפריה, שנחלשה באותה תקופה, ושליטיהם יכלו לאכוף את מרותם יותר משלטון המרכזי הביזנטי. חוסר יכולתה של האימפריה לאכוף את חוקיה, שהיו משענת ההגנה החזקה ביותר של היהודים, נמוגה לפתע. תיאודורה דוקס, שהכתיר עצמו לקיסרה של נסיכות אפירוס לאחר שכבש את תסלוניקה, היה ידוע במדיניות של רדיפות יהודים. על אף סלידתו של תאודורה מהיהודים, רדיפתו אותם החלה רק ב-1229, חמש שנים לאחר שכבש את תסלוניקה והכתיר עצמו לקיסר ושנה לפני סוף שלטונו, כך שייתכן שלאו דווקא האנטישמיות הייתה המניע המרכזי מאחורי צוויו האנטי-יהודיים. נראה שמניעיו היו קשורים יותר בשאיפתו להפקיע רכוש יהודי, בתקופה שבה הייתה האימפריה שלו דלת משאבים. מזאת ניתן להסביר הן את הפקעות רכוש היהודים תחת משטרו של תיאודורה, והן את הימנעות משטרו מרדיפה דתית כשלעצמה.
באווירה רוויית-רדיפות זו, עלתה שושלת פלאיולוגוס לשלטון האימפריאלי. מיכאל השמיני פלאיולוגוס הפסיק את רדיפת היהודים ברובה. בומאן מסביר:
עלייתו של מיכאל לשלטון אירעה תחת נסיבות שמעמדן החוקי היה נתון בספק, וכתוצאה מכך היו לו אויבים רבים. בנוסף, הוא משל באימפריה שהייתה לה תלות גדולה במעצמות זרות, והיה לה צורך עז בזהב, כדי לממן את הוצאותיה הצבאיות הגדולות. לפיכך, אין זה מפתיע שפנה ליהודים ולקבוצות מיעוט אחרות (כגון, הארמנים) כמקור של תמיכה במצבו הנואש, ובמיוחד מכיוון שהרוב האתני והאליטה היו ברובם עוינים כלפיו.
אימפריה בדעיכה
אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס הלך בעקבות אביו. סובלנותו של אנדרוניקוס הייתה רחבה למדי, ואפילו קנתה לו את גינויו של הפטריארך אתנסיוס השלישי מאלכסנדריה, אשר ראה בה סובלנות "יתרה" ליהודים ולבלתי-נוצרים אחרים, ובמיוחד על כך שמותר להם לחיות בקרב נוצרים." תלונותו של הפטריארך מורה כי, למרות סובלנותם הגדולה של הפלאיולוגים, השגרה באימפריה באותם הימים הייתה איסור חוקי על שכנות בין נוצרים ובלתי-נוצרים. ההפרדה בין אוכלוסיות האימפריה, המובנת ממכתב זה, נתמכת על ידי מכתב שנכתב בידי יוחנן הגמון סיטרוס, בחצי השני של המאה השתים-עשרה, שהכריז כי, "אנשים מלשונות ואמונות נוכריות, כגון היהודים, הישמעאלים, ההגרים ואחרים כדוגמתם הותרו מימים ימימה לשכון בארצות ובערים נוצריות, ואולם נדרש שיחיו לחוד, ולא עם הנוצרים."
עד המאה הארבע עשרה, השאלה היהודית בביזנטיון הפכה בעיקר לשאלת היהודים הוונצים. וונצים כבר באו לשכון באימפריה במספרים רבים עד אמצע המאה, והסכמים בין האימפריה הביזנטית וונציה העניקו לוונצים באימפריה, ובהם יהודים ממוצא וונצי, זכויות מסוימות, וכמו כן גם אי אילו מגבלות כלכליות קטנות. תחת חסותם של הסכמים אלו, יכלו יהודי וונציה לקנות, למכור או לשכור קרקע בכל קונסטנטינופול. הם גם נהנו ממבנה מיסים יותר נוח מאזרחים ביזנטים, וכמו כן גם מחופש התנועה וההתיישבות בכל האימפריה כולה.
מעמד זה נעשה עוד יותר מורכב, מן הנטייה של לפחות חלק מיהודי האימפריה להשיג אזרחות וונצית "או על ידי בואם משטחים בריבונותה של הרפובליקה [הוונצית], או על ידי רכישת אזרחות," ובכן עלו על אותן הזכויות של הוונצים באימפריה. באותה העת, הייתה האימפריה בדעיכה מהירה, ולא יכלה לאכוף באופן משמעותי חוקים, שמטרתם הייתה להגביל את הזכויות הללו, ולחדש את שלטונה הכלכלי בתחום גבולותיה. ובכן, צץ במהלך המאה הזו מקרה יוצא-דופן למגמת ההיסטוריה הביזנטית, לפיו היהודים נהנו מזכויות רחבות יותר מן הנוצרים. לעומת זאת, יש להדגיש, כי ניתנו זכויות אילו ליהודים על שם היותם וונצים, ולא על בסיס זהותם היהודית. יהודים בלתי-וונצים לא נהנו מן ההסכמים בין ביזנטיון וונציה, וונצים בלתי-יהודים נהנו מאותן הזכויות מהן נהנו בני ארצם היהודים.
פסיג
פְּסִיג (בלטינית cotyledon, מילולית "עלה זרע") הוא אחד משלושת האיברים המשמעותיים של הנבט, ומוגדר "עלה עוברי (קיים בזרע לפני נביטה) בצמחים נושאי זרעים, שמופיעים ראשונים כאשר הזרע נובט." מספר הפסיגים המופיעים עם הנביטה משמש בוטנאים לסווג צמחים בעלי פרחים. מינים עם פסיג אחד נקראים חד-פסיגיים. צמחים עם שני פסיגים נקראים דו-פסיגיים.
במקרה של צמחים דו-פסיגיים הפסיגים מסוגלים לבצע פוטוסינתזה, ומתפקדים באופן דומה לתפקודי עלים רגילים. עם זאת, עלים אמיתיים ופסיגים שונים מבחינה התפתחותית. הפסיגים נוצרים במהלך התפתחות עובר הזרע, יחד עם השורשים והנצר, ולכן קיימים בזרע לפני הנביטה. עלים אמיתיים, לעומת זאת, נוצרים לאחר הנביטה. מהמֵרִיסְטֵמָה קָדְקוֹדִית (apical meristem), רקמה בקצה הצמח שאחראית לייצר אברי הצמח שגדלים מעל האדמה.
הפסיגים של דגניים וחד-פסיגיים רבים אחרים שונים מעלים רגילים. העלה מורכב ממגנית (scutellum) וחוֹתֶלֶת (coleoptile). המגנית היא רקמה בתוך הזרע המתמחה בקליטת מזון המאוחסן באֶנְדּוֹסְפֵּרְם הסמוך. החותלת היא מכסה מגן המכסה את הניצרון (plumule).
מספר הפסיגים של חשופי זרע משתנה ונע בין 2 ל-24 פסיגים היוצרים דור מעל התַּת-פְּסִיג (hypocotyl), גזע עוברי המקיף את הניצרון. הצמח בעל מספר הפסיגים הרב ביותר הוא מין של אורן (Pinus maximartinezii) בעל 24 פסיגים.
הארי אייקינס-אריטי
הארי לסלי אייקינס-אריטי (באנגלית: Harry Leslie Aikines-Aryeetey; נולד ב-29 באוגוסט 1988) הוא אצן בריטי. זוכה מדליית ארד באליפות העולם (ברלין 2009) ופעמיים אלוף אירופה (ציריך 2014 וברלין 2018) בריצת שליחים 4x100 מטר, זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (ציריך 2014) ואלוף בריטניה (2020) בריצת 100 מטר.
יחזקאל רחמים
יחזקאל רחמים (נולד ב-30 באוקטובר 1971) הוא משורר, סופר ועורך ישראלי. חתן פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשע"ג (2012), פרס שרת התרבות למשוררים (2016), ופרס אקו"ם 2023.
הארי אייקינס-אריטי
ביוגרפיה
אייקינס-ארייטיי נולד בקארשלטון בלונדון להורים גנאים. הוא למד בבית הספר התיכון גרינשו בסוטון, לונדון בין השנים 2000–2006.
משקלים סגוליים
משקלים סֶגוֹלִיִּים הוא הכינוי הנפוץ למשקלים המלעיליים בעברית. הם נקראים כך משום שבמילים רבות במשקלים האלה ההברה האחרונה מנוקדת בסגול.
הארי אייקינס-אריטי
2005
באליפות העולם לנוער עד גיל 18 שנערכה במרקש, מרוקו ביולי 2005 הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאנה של 10.35 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 20.91 שניות. באותה שנה הוא נבחר ל ולכוכב השנה העולה של התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, לאחר שהחנ לספורטאי הראשון שזכה במדליות זהב הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר באליפות העולם לנוער.
יחזקאל רחמים
קריירה
רחמים החל את דרכו הספרותית לאחר סיום שירותו הצבאי. במהלך מסע בן שנתיים באמריקה הלטינית החל בכתיבת פרוזה ושירה, כתיבה שבחלקה משלבת אלמנטים ביוגרפים מחייו, כדוגמת השיר "והדבש עודו אוחז" והסיפור "האשכנזי שלנו", ובחלקה האחר מטפלת באלמנטים פנטסטיים, כדוגמת הסיפורים "האוזן" ו"מש"ק כנפיים".
משקלים סגוליים
המשקלים הסגוליים השונים
נוסף על כך, כלולות בקטגוריה זו צורות אחרות שמסתיימות באותו דגם הברתי:
הארי אייקינס-אריטי
2006
באליפות העולם לנוער עד גיל 20 שנערכה בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין ב-16 באוגוסט 2006 הוא זכה בשתי מלדיות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.37 שניות, לפני ג'סטין ורנר מקנדה (10.39 שניות) ויוהאן בלייק מג'מייקה (10.42 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 39.24 שניות, אחרי ג'מייקה (39.05 שניות) וארצות הברית (39.21 שניות).
יחזקאל רחמים
קריירה
יצירה ראשונה מפרי עטו נתפרסמה בכתב העת "עמדה" 10 (2002) - פרק פרוזה בשם "פוטו סניור". סיפוריו נבחרו פעמיים ברציפות (בשנים 2003 ו-2004) כמומלצים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". שני סיפורים אלו, "האשכנזי שלנו" ו"העוד של דוד והדרשה של יונתן", יחד עם רשימה בשם "משא האדם החוּם" מבטאים פן נוסף ביצירתו שנוגע בזהות מזרחית. בחטיבה זו ניתן לכלול שיר חברתי בשם "אשרי התפוח", שמתכתב עם שירה המפורסם של חנה סנש "אשרי הגפרור" ושיר בולט נוסף "פועל בניין סיני וזונה אוקראינית" שהתפרסם כשיר מחאה העוסק במצבם של מהגרי העבודה וזכה במקום השלישי בתחרות "שירה על הדרך" לשנת 2007.
משקלים סגוליים
המשקלים הסגוליים השונים
עקב תופעות כיווץ והרחבה של דיפתונג, כיווץ טריפתונג והתמזגות עיצורים זהים נוצרו הצורות הבאות:
הימצאות אותיות גרוניות במילה משנה חלק מהתנועות, בשל התופעות של הנמכת תנועה והידמות תנועה. עקב כך נוספות הצורות הבאות:
יחזקאל רחמים
קריירה
במשך מספר שנים פרסם רחמים יצירות פרוזה, שירה ומסה בשורה ארוכה של כתבי עת, עיתונים ואנתולוגיות בעברית ובתרגום. ב-2009 איגד רחמים את מרבית סיפוריו הראשונים בקובץ הסיפורים "פיגומים" שראה אור בהוצאת "הקיבוץ המאוחד" בסדרת "הכבשה השחורה" ובעריכת פרופ' חנן חבר. הסיפור "מים" מתוך "פיגומים", המבוסס על חוויה של ניתוק מים בבית המשפחה ויציאה של המשפחה כולה לאגף המים בעירייה "לעשות שביתה", נכנס לתוכנית הלימודים בבתי ספר תיכונים, ואף שימש בדיונים משפטיים ובדיוני החקיקה להגבלת ניתוקי מים בישראל.
הארי אייקינס-אריטי
2007
בשנת 2007 הוא סבל משברים קלים בעמוד השדרה שעלולים היו להשפיע על התפתחות המאוחרת שלו ולכן הומלץ לו לנוח ולא להתאמן. לאחר תקופת התאוששות של אחד עשרה חודשים, הוא חזר לפעילות.
משקלים סגוליים
המשקלים הסגוליים השונים
בהתאם למשקלים הסגוליים המלעיליים בזכר ישנם גם משקלים סגוליים מלרעיים בנקבה: מֶלֶךְ – מַלְכָּה, סֵפֶר – סִפְרָה, תֹּכֶן – תָּכְנָה ודומיהן. גם במשקלים אלה יש השפעה של העיצורים הגרוניים, לדוגמה: לַעֲנָה.
יחזקאל רחמים
קריירה
בשנים 2010–2011 שימש עורכה הראשי של "אגם" הוצאה לאור וייסד בה את סדרת הפרוזה "הנמל", הוצאה בה ראו אור הספרים "ספארי" מאת ג'וליה פרמנטו, "הפקרוּת" מאת רבקה קרן ואחרים.
הארי אייקינס-אריטי
מדליית ארד באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה ב-22 באוגוסט הוא זכה במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם סיימון ויליאמסון, טיירון אדגר ומרלון דבוניש בתוצאה של 38.02 שניות, אחרי ג'מייקה שקעה שיא עולם חדש של 37.31 שניות וטרינידד וטובגו שקבעה שיא לאומי חדש של 37.62 שניות.
2010
באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר במרץ 2010 הוא קבע בשלב המוקדמות בריצת 60 מטר תוצאה של 6.72 שניות ועלה לשלב חצי הגמר מהמקום העשירי. בשלב חצי הגמר הוא לא סיים את ריצת 60 מטר.
יחזקאל רחמים
קריירה
בעקבות משבר חיים יצא בשנת 2011 למסע התפתחותי של חקירה עצמית, בחינה ביוגרפית, פסיכולוגית ורוחנית, וכן צמיחה יצירתית. במסע זה, שנמשך כעשור ועבר במדינות כהודו, גואטמלה, ניקרגואה, בוליביה וברזיל, חיבר את "טרילוגיית המרחקים", המורכבת מספרי השירה: "עכשיו הנסיעה" (2016), "דיו מרחקים" (2018) ו"שמיים שלמים" (2023).
משקלים סגוליים
היווצרות המשקלים הסגוליים
מקורם של המשקלים קֶטֶל, קֵטֶל וקֹטֶל בשלושה משקלים פרוטושמיים עתיקים – *קַטְל, *קִטְל ו-*קֻטְל בהתאמה. המשקלים הסגוליים האחרים חוזרים אף הם לבסיסים שהסתיימו ברצף של שני עיצורים. בעבר צורפה לבסיסים אלה תנועה סופית שסימנה את היחסה. בתקופה מאוחרת יותר נעלמה תנועה זו וכתוצאה מכך הסתיימה הצורה הגרודה בצרור עיצורים. בהמשך הוכנסה בין העיצורים תנועת עזר, בדרך כלל סגול, שפירקה את הצרור; בצורות בעלות הסיומת נשמר רצף העיצורים מכיוון שעמד בתוך המילה: מַלְכּוֹ. התנועה שקדמה לתנועת העזר הידמתה בהתאם: הפתח הפך לסגול, החיריק הפך לצירי, הקובוץ הפך לחולם. בשורשים שהעיצור האמצעי שלהם היה יו"ד או וי"ו התרחשו הרחבה או כיווץ של דיפתונג, וכך נוצרו הצורות מָוֶת (הרחבת דיפתונג) וסוֹד (כיווץ דיפתונג). כתוצאה מהתמזגות עיצורים זהים נוצרו עבור שורשים מגזרת הכפולים צורות כמו סַם, גֵּץ, חֹק וכדומה.
לאחר היווצרות המשקלים הסגוליים הבסיסיים של היום - קֶטֶל, קֵטֶל וקֹטֶל - הם החלו להשתנות בהשפעת העיצורים הגרוניים (ה', ח', ע'). אם היה העיצור הגרוני באות האמצעית של השורש, תחילה הונמכה התנועה שלפניו (צורת מעבר קַטֶל), ואחר-כך נידמתה לה התנועה שאחריו (אלא אם כן הייתה תנועה זו תנועת חולם) - כך נוצרו מילים כמו נַעַר, צַעַד, לַהַג, טַחַב, מִתְפַּכַּחַת ודומותיהן - אבל מאידך גיסא: צֹהַר. אם העיצור הגרוני היה בסוף השורש, התנועה היחידה שהונמכה הייתה זו שלפניו, וכך נוצרו צורות כמו גֶּזַע, נֵצַח, גֹּבַהּ. יש מקרים יוצאי-דופן שבהם לא חלה הנמכת תנועה: לֶחֶם, רֶחֶם, אֹהֶל, בֹּהֶן.
נטיית המשקלים הסגוליים
המשקלים הסגוליים הבסיסיים בלבד - קֶטֶל, קֵטֶל וקֹטֶל - מתאפיינים בצורת רבים יוצאת דופן: במקום הוספת הסיומת -ים הרגילה כל המילה משתנה: יֶלֶד – יְלָדִים, מֶלֶךְ – מְלָכִים. הנטייה בנקבה דומה לנטייה בזכר, כאשר רק הסיומות משתנות, כלומר יֶלֶד – יַלְדָּה – יְלָדוֹת, מֶלֶךְ – מַלְכָּה – מְלָכוֹת (כלומר, הצורה *מַלְכּוֹת בנפרד ולא בנסמך אינה תקנית).
יחזקאל רחמים
קריירה
בשנת 2020, נבחר שירו "מורה לחיים" כשיר הברכה לראש השנה של מכון "אבני ראשה" ונשלח לכלל מנהלי בתי הספר בישראל. השיר נותר בשימוש במערכת החינוך ונכלל בספר "שמיים שלמים".
הארי אייקינס-אריטי
2011
באליפות העולם שנערכה בדאיגו, קוריאה הדרומית בסוף אוגוסט 2011 הוא סיים במקום 13 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.23 שניות. נוסף לכך, הרביעייה הבריטית בריצת שליחים 4x100 מטר עלתה לשלב הגמר אך לא סיימה את הריצה.
משקלים סגוליים
נטיית המשקלים הסגוליים
בנטייה עם כינויי קניין חבורים חוזרים לצורה ההיסטורית: מַלְכִּי ולא *מֶלֶכִי. הדגש הוא דגש קל, אשר בא לאחר השווא הנח באותיות בג"ד כפ"ת.
יחזקאל רחמים
קריירה
בשנת 2021 הוזמן רחמים לכתוב ל"פסטיבל ישראל" במסגרת פרויקט "קשרי רוח". הפואמה שכתב "הטייפ בקצה המסדרון", בעקבות שירו של אביהו מדינה "תן לזמן ללכת", העוסקת בחוויותיו כנער בכפר הנוער "הדסים", הועלתה במסגרת הפסטיבל ביוני 2021 בתיאטרון ירושלים, כמופע ספוקן-וורד בהגשת יקיר ששון. עוד באותה השנה, כתב רחמים את השיר "אבן חן הומה", מתוך אלבום האולפן ה-11 של רבקה זהר, "לשמוע את הלב".
הארי אייקינס-אריטי
2013
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה באוגוסט 2013 הוא סיים במקום 22 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.34 שניות. בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.16 שניות ועלה מהמקום ה-16. בריצת שליחים 4x100 מטר הרביעייה הבריטית שסיימה שלישית נפסלה, לאחר העברת מקל לא תקינה.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ 2014 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.93 שניות, לפני גרמניה (38.09 שניות) וצרפת (38.47 שניות) ומדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.22 שניות, אחרי חברו לנבחרת ג'יימס דסאולו (10.06 שניות) וכריסטוף למטר מצרפת (10.13 שניות).
יחזקאל רחמים
שירים מולחנים
שירים ופזמונים שכתב רחמים, זכו ללחנים ובוצעו על ידי מגוון אמנים. כמה מהשירים הללו הולחנו בידי אודי תורג'מן במסגרת הפרויקט המוזיקלי "החדר הסודי".
הארי אייקינס-אריטי
2015
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג, באוגוסט 2015 הוא השתתף בשלב המוקדמות בריצת שליחים 4x100 מטר. הרביעייה הבריטית עלתה לשלב הגמר שבו הוא הוחלף, אך שוב היא לא סיימה את הריצה.
יחזקאל רחמים
על "פיגומים"
על ספרו "פיגומים" נכתב בעיתונות: "הזדמנות נדירה בספרות הישראלית לקבל עדות מכלי ראשון על חיי הפרולטריון הישראלי" (אריק גלסנר, מעריב); "רחמים מציג את משפחתו על עליבותה הכלכלית, אך גם על גדולתה האנושית" (יובל פז, הארץ); "רחמים הוא אחד שלמד להריח את החיים מלמטה" (ירון אביטוב, זמן ירושלים); "ראוי מאוד, רציני ובעל עוצמה... הקורא נאלץ להודות בחוזקו, בפתיחותו ובכנותו של הספר" (אורין מוריס, מקור ראשון); "מתמודד עם חומרי נפץ חברתיים" (דפנה שחורי, ישראל היום).
פרופ' אריאל הירשפלד כתב: "קובץ של סיפורים קצרים משובחים, הארוגים מגוון של רבדים לשוניים, המגוללים חוויות המצויות בשולי התודעה התרבותית. המחשבה המשוקעת בסיפורים על אודות מושג הדמות ואופני עיצובה הספרותיים היא מחשבה חדשה, רעננה ומיוחדת במינה. במובן הזה – רחמים הוא חדשן המאתגר את ביקורת הסיפור העכשווית. מצד אחר – העוצמות הרגשיות שהוא מצליח להביא בפני הקורא, באמצעים עדינים ומתוחכמים – הן הישג בפני עצמו."
הארי אייקינס-אריטי
2018
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 הוא זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר בפעם השנייה בתוצאה של 37.80 שניות, לפני טורקיה (37.98 שניות) והולנד (38.03 שניות).
יחזקאל רחמים
על "דיו מרחקים"
יותם ראובני מציין בעיתון "הארץ": "רחמים התברך בשליטה לשונית מעוררת התפעלות המגיעה למוזיקליות נהדרת ולהבעות שנשארות אצל הקורא. בהחלט מגיע לו מקום מרכזי יותר בשירה הישראלית. הוא אינו נותר רק בתחום המשפחתי, אלא כותב ארס פואטיקה משל עצמו", אפריל 2019.
הארי אייקינס-אריטי
2020
באליפות בריטניה שנערכה בספטמבר 2020 הוא זכה לראשונה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.35 שניות.
שחיתות שלטונית בישראל
שחיתות שלטונית היא שם כולל לפעילויות או מחדלים של נבחרי ציבור ופקידי ציבור, שלא על פי כללי מנהל תקין ושלא על פי חוק, כגון שימוש לרעה בהשפעה, נפוטיזם ומקרי שוחד. לעיתים הפעילות מוצגת כחוקית לכאורה וככזו המשרתת על פניו את המגזר הציבורי, ללא רווח אישי לאותם פקידים או נבחרי ציבור. שחיתות מעין זו קיימת משחר ימיה של מדינת ישראל, בדומה לרוב מדינות העולם.
חלק מפרשיות השחיתות בישראל פורסמו בתחקירים עיתונאים ולא הובאו לחקירת המשטרה, חלקן הסתיימו בסגירת התיק במשטרה מחוסר ראיות או סיכוי קלוש להרשעה, וחלקן הסתיימו בהרשעה וענישה.
הגדרה
החוקר אהוד שפרינצק הגדיר שחיתות שלטונית, או שחיתות פוליטית, באופן הבא: "הפרה של חובות המצוינות בחוק על ידי אדם בתפקיד ציבורי: כל זאת למען מטרות אישיות, משפחתיות, של קבוצות שייכות או למען אינטרסים כלכליים או פוליטיים שאותם רוצה בעל המשרה לקדם." הגדרה זו אומצה בכתיבה האקדמית ובפובליציסטיקה הישראלית.
דפוסי השחיתות
בספרו "שחיתות פוליטית בישראל" מאבחן ד"ר דורון נבות שינויים בדפוסי השחיתות ובהיקפם לאורך השנים:
כמו כן, במרוצת השנים חלה עלייה מעריכית במספרם של חברי כנסת ושרים שהורשעו בגין מעורבות במעשי שחיתות.
השחיתות בישראל לפי תקופות
במחקרו של דורון נבות הוא עומד על מאפייני ההתנהגות של נבחרי ציבור בתקופות שונות, ומהן נגזרת נפוצותן של פרשות שחיתות. ניתן לאפיין שלוש תקופות:
שחיתות שלטונית בשנים 1949 עד 1969
בשנים הראשונות של המדינה נהנתה מפלגת מפא"י, שנוסדה ב-1930, ממעמד הגמוני. שליטתה של מפא"י בממשלה ובהסתדרות העובדים עודדה פעילות של יזמים פרטיים שקידמו אינטרסים שנתפסים היום כניגוד עניינים או אף כשחיתות. להלן מספר דוגמאות.
לאחר קום המדינה נפוצו שמועות רבות על שחיתות שלטונית, והביטוי "שמור לי ואשמור לך" הפך למטבע לשון, לפיו בעלי סמכות וכוח מטיבים זה לזה, כל אחד בתחום יכולתו. לדוגמה, הזמרת ברכה צפירה הופיעה באוגוסט 1948 בפינלנד, ולאחר ההופעה נשאלה על החיים בישראל ועל מצב האמנים והאמנות, והשיבה: "בארץ ישראל הקורופציה והפרוטקציה אוכלות בכל פה. אין להגיע לידי עבודה כל שהיא בלי פרוטקציה או מתן בסתר. שחיתות המידות גדולה מאד, ועל הכל אילי ההון שולטים בישראל ובממשלתה החדשה!"
במאמר מאותה תקופה נכתב: "העובדה שהפקידות הממשלתית ואנשי הצבא מרשים לעצמם להשתמש לצרכיהם הפרטיים ברכוש הציבורי הנתון בידיהם או לפיקוחם מביאה להתפשטות הנגע בשכבות הנמוכות ביותר של הפקידות והעובדים בשרות המדינה, ועשויה להפיץ שחיתות וקורופציה בצורות שונות, כנהוג במדינות ערב." מספר ארגוני חברה אזרחית קמו בשנות ה-50 של המאה ה-20, בהם שורת המתנדבים, ושמו להם מטרה להילחם בשחיתות השלטונית.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון שם לעצמו למטרה לחזק את שלטון החוק בישראל. הוא היה ידוע באורח החיים הספרטני אותו ניהל, ובדרישותיו הנוקשות ליושר והגינות. בשנת 1957 נודע לבן-גוריון שמפקד גייסות השריון באותם ימים, אלוף-משנה אורי בן-ארי נמנע מלדווח למשטרה הצבאית שנהגו גנב שק סוכר ממחסני צה"ל. היותו של בן-ארי קצין מצטיין וממפתחי תורת הלחימה בחיל השריון לא עמדה לזכותו, ובן-גוריון הורה להדיחו מיד.
בשנת 1949 החל משטר הצנע בישראל, והתפתח שוק שחור במצרכים. בתחילת אוקטובר 1950 אמר ראש הממשלה דוד בן-גוריון ש"ספסרות מגונה ופושעת" פשתה בישראל, ולאחר זמן מה נעצר המפקח על המזונות, שהעניק לאחד היבואנים היתרים שלא כדין לרכישת כמויות עצומות של מזון. הוא נשפט והורשע.
בשנת 1951 פורסם דו"ח חמור על ידי מבקרה הפנימי של הסוכנות היהודית אמיל שמורק. בעקבות פרסום הדו"ח הורה חיים כהן, היועץ המשפטי לממשלה, לפתוח בחקירה פלילית נגד בעלי התפקידים שלהם ייחס שמורק מעשי שחיתות. בתגובה לכך התרעם לוי אשכול ופסק: "לא תחסום שור בדישו", אמרה שנתפסה כאישור לשחיתות שלטונית.
בשנת 1952 מונה הלל דן, מנכ"ל "סולל בונה", ליושב ראש ועדת השילומים מגרמניה, והוא השתמש בתפקיד זה כדי להעביר כספים ל"סולל בונה".
שר האוצר לוי אשכול הורה למכור את דירתו הפרטית למשרד שעמד בראשו. הוא נחקר במוסד לביקורת של מפא"י לאחר שהגיעה לידיו תלונה.
במאמר בעיתון "העולם הזה" משנת 1957 על השחיתות בישראל באותה עת מוזכרות תופעות של הקצבת מטבע חוץ על פי שער חליפין כוזב, חלוקת רישיונות יבוא למקורבי המפלגות, חלוקת רכוש נטוש (כפי שחולקו, למשל, שטחי קרקע בשיכון צמרת), חלוקת שליחויות ומתן אשראי מכספי המדינה בריבית זעירה. על פי המאמר, שחיתות מעין זו החלה כבר במשטר החלוקה שהיה קיים בארץ ישראל עוד מהמאה ה-17, והוא כלל איסוף מגביות וחלוקת כספים בין מוסדות לימוד בירושלים, טבריה, צפת וחברון. במאמר נכתב: "אין זה מקרה שקיים דמיון כה רב בין הכוללים לבין המשטר הקיים בישראל, כי משטר זה השתדל להפוך את ישראל כולה לכולל אחד גדול. המהות לא השתנתה, אלא אך הממדים."
לאחר שורה של מאבקים פנימיים במפא"י בשנים 1960–1965, נדחו הגישה המדינתית של בן-גוריון וגישתו ההסתדרותית של פנחס לבון לטובת גישת ביניים שהובילו לוי אשכול ופנחס ספיר. גישה זו עודדה יזמות פרטית, אך גם שיתוף פעולה הדוק בין הממשלה, המפלגה וההסתדרות. שיתוף פעולה זה כלל הענקת זכויות יתר למיניהן למפעלי ההסתדרות ולמוסדותיה על חשבון השוויון וההגינות.
פרשת השחיתות הראשונה בישראל שבה היו מעורבים עובדי ציבור בכירים שהורשעו בפלילים הייתה פרשת תל גיבורים, בשנת 1963. בפרשה זו התברר כי סמנכ"ל משרד הבריאות, יהודה שפיגל, קיבל שוחד מאדריכלים ומהנדסים על מנת לקדם הקמת בית חולים בחולון. שפיגל הורשע ונדון לשנתיים מאסר, ועורך דינו הורשע ונגזרו עליו מאסר וקנס.
שחיתות שלטונית בשנים 1969 עד 1995
פרשיות השחיתות הבולטות של שנות השבעים היו:
בשנת 1983 התחולל משבר מניות הבנקים ובעקבותיו משפט הבנקאים.
בשנת 1984 התגלתה פרשת שחיתות שהיו מעורבים בה סגן שר החקלאות מיכאל דקל ועוזר שר החקלאות אבי צור, שדאגו להשיג למפלגת הליכוד תרומות מסוחרי קרקעות ביהודה ושומרון, בהם שמואל עינב ואחמד עודה, ובתמורה קידמו עסקאות נדל"ן בלתי-חוקיות.
באותה עת החל גל של מינויים פוליטיים בשירות הציבורי, שנתפס אף הוא בציבור כסוג של שחיתות. היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר מינה באוקטובר 1981 ועדה שתקבע כללים למינויים פוליטיים. מבקר המדינה התייחס למינויים אלו לראשונה בדו"חות של שנת 1987 ו-1989, והנושא לא ירד מאז מסדר היום. בשנות ה-90 החלה לפעול התנועה לאיכות השלטון, שהגישה עתירות רבות לבג"ץ נגד מינויים פוליטיים.
בשנת 1988 פורסמה פרשת החשבוניות הפיקטיביות בליכוד. מספר פעילים במפלגה הורשעו בגין איסוף לא חוקי של כספים מתאגידים למימון מערכת הבחירות של הליכוד, איסוף שנעשה בניגוד לחוק מימון מפלגות.
"התרגיל המסריח" בשנת 1990 גרם לזעזוע חברתי וטבע את הסיסמה "מושחתים, נמאסתם!" בפרשה זו בוצעו מספר עסקאות פוליטיות מפוקפקות. לדוגמה, המפלגה לקידום הרעיון הציוני חתמה על הסכם עם הליכוד תמורת ערבות כספית בסך 2 מיליון ש"ח. בית המשפט קבע כי התחייבויות מעין אלו פסולות: "התנאת תמיכה בשלטון תמורת טובת הנאה ליחיד או לסיעה התומכת בשלטון — אסורה היא. לעומת זאת, התנאת תמיכה בשלטון תמורת תמיכה כספית בביצוע מפעלים שייטיבו עם הציבור הרחב — מותרת היא. בין שני אלה עלולים להתקיים מצבי ביניים שעל הגבול. מצבים אלה מעוררים בעיות קשות של תחימת הגבול בין המותר לבין האסור."
שחיתות שלטונית משנת 1995 ואילך
לאחר בחירתו של בנימין נתניהו לראשות הממשלה ביוני 1996 נקשרו בשמו מספר פרשות שבהן הועלה חשד לשחיתות, בהן פרשת בר-און חברון (1997), פרשת עמדי (1999) ופרשת ביביטורס.
בתקופת כהונתו של אריאל שרון כראש ממשלה (2001 עד 2006) נקשרו בשמו מספר פרשות שבהן הועלה חשד לשחיתות, בהן נסיעתו לרוסיה וקשריו עם ולדימיר גוסינסקי, פרשת קרקעות גנתון ופרשת האי היווני. בניו, גלעד שרון ועמרי שרון, היו מעורבים בחלק מהמקרים, וכן בפרשת סיריל קרן ובפרשות דומות נוספות. עמרי שרון הורשע ברישום כוזב במסמכי תאגיד, עדות שקר והפרת חוק מימון מפלגות, וריצה מספר חודשי מאסר.
דורון נבות כותב בספרו על השחיתות בישראל: "'התפרצות השחיתות' המשמעותית ביותר שהתרחשה בישראל חלה כנראה במהלך כהונת אריאל שרון בראשות הממשלה. את הגורמים לעלייה בהיקפי השחיתות יש לחפש בהתבססות ההגמוניה הנאו-ליברלית, בשינויים בליכוד ובתחרות העזה בין שרון לבין נתניהו."
בין פרשיות השחיתות שפורסמו במאה ה-21 בישראל נמנות פרשת השחיתות בפרויקט הולילנד, פרשת השחיתות בישראל ביתנו, תיק הרבנים ופרשת מלכה לייפר.
ניתוח כמותי וביקורתי
בעשורים הראשונים שלאחר קום המדינה לא נאספו באופן מסודר נתונים הנוגעים לשחיתות בישראל, מגמה אשר משתנה באופן חלקי בעשורים האחרונים, כאשר גורמים שונים שאוספים מידע בנושא קמו בהדרגה. כך למשל, התנועה לאיכות השלטון, תנועה שבין השאר מנטרת מידע בנוגע לשחיתות השלטונית בישראל, קמה בשנת 1990, ולהבדיל, הרשות להלבנת הון, אחת מרשויות האכיפה שקמו בעשורים אלו במטרה להפחית שחיתויות, קמה בשנת 2002. מגמה זו יוצרת מציאות בה ישנו קושי להעריך את היקף השחיתות שהיה בישראל בעשוריה הראשונים, ובפרט להשוות אותו באופן איכותי להיקף השחיתות של ראשית המאה ה-21.
מחקריהם של דוקטור דורון נבות, ודוקטור אסף מצקין, שחקרו לעומק את השחיתות השלטונית בישראל כל אחד בדרכו, מצביעים על שינוי מגמה החל משנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר החל מתקופה זו חל גידול בהיקף השחיתות. על פי דוקטור מצקין, שינוי המגמה התאפיין בנכונות של נבחרי ציבור לבצע מעשי שחיתות לא לשם האידיאלים הציוניים, אלא לצורך אינטרס צר של מפלגה - כך שפעולות שבעבר גררו בושה ונחשבו ללא לגיטימיות בציבור, הפכו לכאלו שהמטרה הפוליטית מצדיקה עבורן את האמצעים. השחיתות, על פי מצקין, הפכה נפוצה במגזרים רבים יותר כמו משטרה, צבא, חברות ציבוריות, והיקף השחיתות גדל לרמות חסרות תקדים, בהשוואה לעשורים הראשונים של המדינה, וכללה מעורבות גדולה יותר של כסף בפרשיות השחיתות.
מזווית נוספת, חל שיפור איטי ביכולת הציבורית לנטר ולטפל בשחיתות. מספר פרשות שחיתות שזכו לתהודה ציבורית ותקשורתית, אילצו את המערכת הציבורית להגיב, בין אם באמצעות הסדרת תקנות, ובין אם בהקמת גופים האחראיים לטיפול בנושא. כך למשל, פרשת המינויים הפוליטיים של צחי הנגבי יצרה כללים חדשים למינויים פוליטיים, ופרשת ישראל ביתנו יצרה כללים סביב כספים קואליציוניים.
ישראל במדדים בינלאומיים
במאי 2022 פרסם הארגון הצהרה לפיה הירי לעבר העיתונאים שירין אבו עאקלה ועלי סמודי מהווה פגיעה בעיתונות חופשית, עצמאית ובטוחה, החיונית לדיווח על עוולות, שחיתות ואלימות.
הבנק העולמי מבצע גם הוא, החל מאמצע שנות ה-90, מספר מדידות במטרה להעריך את איכות השלטון במדינות שונות. אמנם מדידה זו אינה מודדת שחיתות שלטונית בלבד, אולם מאחר שהיא מתבססת גם על מדדים סובייקטיביים והערכות מומחים, ייתכן ומדידה זו היא עדיין המדויקת ביותר שאפשר לקבל בנושא השחיתות השלטוני. במדדים השונים של הבנק העולמי הדירוגים נעים בין 0 ל-100, כך שציון גבוה יותר מעיד על ממשל הנחשב ל"בריא" יותר. ב"מדד השליטה בשחיתות" של הבנק העולמי קיבלה ישראל בשנת 1996 את הציון 91, ובשנת 2010 את הציון 78.7. ב"מדד שלטון החוק" בשנת 1996 את הציון 88.1, ובשנת 2010 את הציון 78.5. נתונים אלו מצביעים על מגמה דומה לזו שמשתקפת במדד תפיסת השחיתות.
הארגון הדני GAN Integrity מפרסם מדד לשחיתות עסקית לפי מדינות. בדו"ח לשנת 2020 נכתב: "שחיתות אינה מהווה בעיה עסקית בישראל. במגזר השירותים הציבוריים קיים סיכון בינוני לשחיתות, אך השחיתות אינה ממוסדת באף אחד מהמגזרים במדינה. הממשלה הקימה מסגרת משפטית מקיפה למאבק בשחיתות והאכיפה יעילה. חוק העונשין מתייחס לעבירות שחיתות רבות, בהן שוחד, סחיטה, מעילה וניצול לרעה של תפקיד. מקרים של שחיתות שלטונית זכו לפרסום רב. המקרים נחקרו והאשמים, פקידי ממשל בכירים, נשפטו וקיבלו עונשי מאסר."
מדד שחיתות מערכת הביטחון
בשנת 2013 ציין דו"ח הארגון Transparency International כי מערכת הביטחון הישראלית נמצאת בקבוצה D+, קבוצה בעלת סיכון גבוה לשחיתות. המדד מתחלק למדינות בקטגוריות A ועד F, כאשר F מציין את המדינות המושחתות ביותר.
על פי הדו"ח, מערכת הביטחון אינה משתפת פעולה במידה מספקת עם ועדת החוץ והביטחון, תקציב הביטחון חסר שקיפות, ואין מידע זמין לגבי הוצאות על פריטים סודיים או הוצאות מחוץ לתקציב הצבאי. אף על פי כן, לא קיימות ראיות המעלות חשש כי פשע מאורגן חדר למערכת הביטחון בישראל. נמצא כי מדיניות הממשלה בכל הקשור לרכישות ביטחוניות אינה הדוקה. אין חקיקה ספציפית שמתייחסת לרכישות ביטחוניות ומידע על תהליך הרכישה אינו זמין לציבור. בתגובת משרד הביטחון נמסר כי לדעתו יש בדו"ח אי-דיוקים מהותיים ורבים.
בשנת 2015 הוגש דו"ח הוועדה לבחינת תקציב הביטחון, שהמליצה על שורת צעדים לניהול תקציב הביטחון, בהם שקיפות והתייעלות. ההמלצות נתקלו בהתנגדות חריפה של מערכת הביטחון.
חקיקה שנועדה לטפל בשחיתות
בשנת 2008 הצטרפה ישראל לאמנה נגד שחיתות של האו"ם. באותה עת בית המשפט המחוזי בתל אביב הרשיע את שר האוצר לשעבר, אברהם הירשזון, בעבירות של גניבה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים בתאגיד, הלבנת הון ורישום כוזב במסמכי תאגיד. לאחר ההרשעה הצהירו היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז ופרקליט המדינה משה לדור כי "בית המשפט קיבל את עמדת התביעה תוך קביעת נורמות משפטיות וציבוריות ראויות באשר לאחריות האישית ולשמירת כללי טוהר המידות על ידי אנשי ציבור." הם ציינו כי מקרה זה הוא דוגמה לפעולות האכיפה הנרחבות והשיטתיות של רשויות האכיפה נגד תופעות של שחיתות שלטונית וציבורית, וכי פעולות אכיפה אלה יופנו גם כלפי הדרגים הבכירים ביותר, בלא מורא ובלא משוא פנים.
בשנת 2009 החליטה ועדת הכספים לשלול מעט מההטבות מנושאי משרה ציבורית שהורשעו בעבירות שיש עמן קלון: מנוי לשני עיתונים יומיים והשתתפות בהוצאות טלפון.
בשנת 2016 הועלתה הצעת חוק שנועדה להרחיק נבחרי ציבור שהורשעו בדין ממשרות ציבוריות.
בשנת 2013 עלתה הצעת חוק להכפלת תקופת הקלון מ-7 ל-14 שנים. ההצעה אושרה בקריאה ראשונה בכנסת בשנת 2017, אך לא קודמה מאז. היא עלתה שוב בפברואר 2022.
אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות שחיתות ציבורית
להלן רשימת אנשי ציבור ישראלים שהורשעו בעבירות פליליות שנועדו להילחם בשחיתות שלטונית. הרשימה מסודרת לפי תפקיד ולפי סדר הא"ב.
Who's Next
Who's Next הוא אלבומה השישי של להקת הרוק הבריטית המי משנת 1971. רבים סוברים כי זהו אלבומה הטוב ביותר של הלהקה.
לאחר פרויקט "Lifehouse"
מקורותיו של האלבום התחילו לאחר ההצלחה האדירה של אופרת הרוק טומי שנכתבה בידי פיט טאונסנד, הגיטריסט ומנהיג הלהקה. לאחר ההצלחה המסחררת שהגיעה עם האלבום, החליט טאונסנד לעבוד על פרויקט נוסף, שיענה על השם "The Lifehouse Project". המטרה הייתה ליצור אלבום שישלב אופרת רוק עתידנית, הקלטות במהלך הופעה ומוזיקה שתותאם לתסריט מוכן לסרט. הפרויקט המופרך והמורכב גרם למשברים ולמתחים בקרב חברי הלהקה, ולהתמוטטויות עצבים קשות בקרב מנהל הלהקה, קית' למברט, וטאונסנד.
לאחר שויתרה על הפרויקט, הלהקה חזרה לאולפן ההקלטות במטרה להתחיל מחדש. על אף שהרעיון לפרויקט המקורי ננטש, מספר שירים וניסיונות נותרו כחומרים לאלבום עליו תכננו לעבוד: שורה מהשיר Pure And Easy שבפי טאונסנד הייתה הציר המרכזי בפרויקט, הועברה לשיר The Song Is Over, שנכנס לאלבום הסופי.
אחד מהרעיונות הראשוניים לפרויקט שכללו העברת נתוני סאונד מסונתזים של אנשים בקהל כחלק מהרצועות המוזיקליות, שוחזרו בקטעי מוזיקת רקע לשיר Baba O'Riley. המעבר מהרעיון הפשטני לנושא יותר מוגבל יצרה חופש יצירתי חדש אצל הלהקה: בעוד שמספר רב של אלבומים של הלהקה התבססו על עלילה מוגדרת, באלבום זה התנסתה הלהקה ביצירת שירים שכל אחד בעל תבנית עצמאית.
השירים והארגון
עם צאתו, זכה האלבום במהירות להכרה על הייחודיות והדינמיקה במוזיקה שבו. הוא יצא בתקופה בה הייתה התקדמות בפיתוח הסאונד והמעבר לשימוש נגיש יותר בסינתסייזר והתוצאה הייתה אלבום בעל סאונד ייחודי וחדשני לאותה התקופה, אם כי לא התקבל בברכה אצל חלק מהמעריצים האדוקים של הלהקה. על אף הדומיננטיות של המוזיקה האלקטרונית באלבום, קיימות נגיעות אקוסטיות בחלק מהשירים, והשירה של דלטרי נודדת בין קטעים עוצמתיים ומחוספסים לבין שירה שקטה והרמונית.
טאונסנד השתמש בסוג המיושן של הסינתסייזר שהתבסס על קלידים אלקטרוניים באופנים שונים: באפקט של המיה שניכר במספר רב של שירים, בעיקר בשיר הפותח באלבום, Baba O'Riley, ובשיר החותם, Won't Get Fooled Again, בעוד במקומות אחרים היה שימוש בצלילים עדינים יותר כמבואה לשירים, כמו ב-Bargain, או בצלילים ניסיוניים כמו בשיר The Song Is Over, שהפתיחה בו מזכירה רתיחה של קומקום חשמלי. השימוש בסינתסייזר לא פסח על הגיטרות, שכן טאונסנד השתמש בו כדי לווסת את הסאונד הצווחני של הגיטרות בחלק מהשירים כמו ב-Going Mobile, ובסוף השיר השתמש באמצעי הסינתסייזר כדי ליצור צליל של בעבוע באמצעות הגיטרה.
האלבום נפתח עם השיר החדשני Baba O'Riley, שעליו מבצע טאונסנד בקלידים וסולו בכינור בידי דייב ארבוס. שם השיר הוקדש לכבוד הגורו של טאונסנד, מההר באבא, והמלחין בעל ההשפעה עליו, טרי ריילי. השיר הציג את העבודה הניסיונית של טאונסנד על סינתסייזר יחד עם המרקמים המסורתיים של מוזיקת הרוק הכבד של המי. שירים ידועים נוספים כוללים את הבלדה המסעירה, Behind Blue Eyes, והשיר החותם את האלבום, שיר המהפכה ההרסני של הלהקה, Won't Get Fooled Again.
עטיפת האלבום
תמונת האלבום מראה את חברי הלהקה רגע לאחר שסיימו להשתין על מבנה בטון במרכז מכתש. נהוג לשייך את התמונה למונולית שמתגלה על הירח בסרט 2001: אודיסיאה בחלל. המבנה עצמו קיים במכרה הפחם שבמחוז דורהם באנגליה. בשנת 2003, ערוץ VH1 בחר בתמונה במקום השני ברשימת "עטיפות האלבומים הגדולות ביותר".
עיצובים מוקדמים לעטיפת האלבום כללו תמונות גרוטסקיות של עירום נשי, והן אכן פורסמו בהזדמנויות אחרות, אך לא הופיעו על האלבום עצמו. עטיפה אלטרנטיבית לאלבום מציגה את מתופף הלהקה, קית' מון, לבוש במחוך שחור, אוחז בשוט מעור עם פאה בלונדינית לראשו.
הוקרה
בסוף 1971, כשיצא הסקר הראשון של "Pazz & Jop Critics", האלבום זכה ללא כל תחרות במקום הראשון, משאיר את האלבום שאחריו בהפרש של 208 נקודות. במאמר בו נותחו התוצאות, כתב כריסטגאו: "כולם מכתירים את Who's Next בתור אלבום רוק כבד נהדר, על אף שהוא כולל מספר בלדות, קטעי כינור אומנותיים וכלים סינתסייזרים. מה שכן ברור לכל, שזוהי יצירת המופת היחידה של עולם הפופ השנה."
Who's Next (Original 1971 Release)
צד 1
כל השירים נכתבו ע"י פיט טאונסנד אלא אם צוין אחרת.
צד 2
שירי בונוס בהוצאה משנת 1995:
(כל שירי הבונוס שיצאו בהוצאה המחודשת לא יצאו לאור בעבר בשום פורמט, מלבד שירים 12 ו-15)
Disc Two
Live at the Young Vic Theatre, London
If I Could (שיר של ויילי)
If I Could (בעברית: אם הייתי יכול) הוא שיר של הראפר הבריטי ויילי בהשתתפות הזמר-יוצר הבריטי אד שירן. השיר הוא הסינגל השני מתוך המיני-אלבום השני של ויילי, Chill Out Zone. הוא פורסם ב-15 במאי 2011 להורדה דיגיטלית בממלכה המאוחדת. הקליפ הועלה ליוטיוב ב-1 במאי 2011, צולם בקינגסטון, ג'מייקה והופק על ידי בן פיטרס. השיר הגיע למקום ה-26 במצעד האינדי הבריטי.