cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הזדקנות
מחלות, לקויות והזדקנות
המחזור החודשי הוא תופעה שככל הנראה ייחודית לאדם. הפסקת המחזור החודשי אצל נשים מבוגרות מלווה בהפסקת ייצור ההורמונים אסטרוגן ופרוגסטרון. נשים שבעקבות הפסקת המחזור לא מתחילות לקחת באופן יזום הורמונים אלה, ממקור חוץ גופני, מאיצות את הזדקנותן. על כן גיל הפסקת המחזור מכונה גם "גיל הבלות". הפסקת המחזור מופיעה אצל נשים שונות בגילאים שונים בהתאם למטען הגנטי שלהן ולגורמים סביבתיים כמו מספר הלידות שהיו להן.
ישנן גם מחלות תורשתיות המאיצות הזדקנות. אדם כבן שישים עם תסמונת דאון עשוי להיות במצב בלאי ההזדקנות המקובל לאנשים בני שבעים או שבעים וחמש. קשה לדעת אם הזדקנות מהירה יותר היא חלק מתסמיני התסמונת עצמה או שמא זו תופעה שניונית הנגרמת מהקושי לתת טיפול רפואי טוב לאנשים אלה ומהקושי הכללי לדאוג לרווחתם. תסמונת Hutchinson-Gilford Progeria (תסמונת הילד המזדקן) מאיצה בלא ספק את הזדקנות האדם באופן קיצוני. חולי תסמונת זו נמצאים במצב בלאי זקנתי מתקדם כבר בגיל בו אנשים אחרים הם ילדים לכל דבר. הם לרוב מתים מזקנה לפני גיל שלוש עשרה. בתסמונת זו יש פגם בקידוד לחלבון הנמצא בתוך גרעין התא ופגם מה מפריע לשיעתוקם של קטעי גנום רבים.
עדיין קשה להכליל את מאפייני המחלות המאיצות הזדקנות אולם לגבי מחלות ולקויות המתפרצות בעיקר בזקנה ניתן לומר שהן ביטוי או לנזק שהצטבר עם השנים עד שלעת זקנה הוא עבר סף מסוים והתחיל לתת ביטוי פתולוגי. לקות שמיעה לעת זקנה נגרמת מהתרופפות הדרגתית של עור התוף המלווה בהחלשות השמיעה הדרגתית שלעת זקנה נעשית חמורה מספיק כדי להזדקק למכשיר שמיעה. קטרקט (למעט קטרקט מולד) נגרם מהצטברות נזקי קרינה לקרנית העין. הסתיידות עורקים היא תהליך המתחיל בגיל ארבע והנזק המצטבר שלו מסכן את האדם בהתקפת לב בסביבות גיל 50. מחלת הנטינגטון היא הפרעה הולכת וגדלה בתיקון ופינוי של חלבונים פגומים בתאים ובסביבות גיל 30 עד 60 (על פי חומרת המחלה) היא גורמת להצטברות והתגבשות של חלבונים פגומים. הווריאציות בצורת הביטוי של מחלה זו נובעות מהווריאציות בנטיית החלבונים של הפרט להיפגם. הנטינגטון היא למעשה מחלה שחושפת את כל הכשלים בהרכבת חלבונים שיצור בריא מצליח להתגבר עליהם. מחלות דומות להנטינגטון באדם ניתן למצוא בפשוטים שביצורים הרב תאיים.
הזדקנות באדם
קשה להצביע במדויק על גיל שיא הכושר באדם. תפקודים שונים של האדם, נעשים באיכותם המיטבית, בגילאים שונים. זאת, הן משום שהגוף מוכן יותר לקראתם והן משום תפקודים שונים דורשים ניסיון נצבר שונה. מערכת החיסון, למשל, ערוכה באופן המיטבי בגיל שנתיים, להתמודדות עם מחלה זיהומית, שהגוף טרם פגש את המיקרואורגניזם המחולל אותה וטרם פגש מיקרואורגניזם דומה לו. התמודדות עם מחוללי מחלות זיהומיות שהגוף כבר נתקל בהם משתפרת בעשורים הראשונים לחיים, עם הצטברות הזיכרון החיסוני, עד שמערכת החיסון עצמה מתבלה באופן משמעותי.
גיל שיא הכוח של מערכת התנועה, הוא כנראה גיל 17, שבו הגוף בממדים של גוף בוגר, השרירים, העצמות ושאר חלקי מערכת התנועה, התבלו אך מעט ותקופת הנעורים, שבה האדם נוטה ליותר פעילות גופנית, מחזקת השרירים, טרם חלפה. ספורטאים, שעברו את גיל 35, נוטים לפרוש ממקצועם.
גיל השיא של היכולת הקוגניטיבית קשה להגדרה. הגיל המיטבי ללמידת דיבור בשפה חדשה הוא הגיל הרך. למידת כתיבה וקריאה אפשרית בגיל הרך אולם היא קלה יותר בסביבות גיל חמש או שש. בעבר נטו לחשוב שהשיפור בהבנת הקריאה והכתיבה בסביבות גיל שש נובע מהניסיון הנצבר בדיבור אולם המחקר בתחום האוטיזם חשף אוכלוסייה שקל לה יותר לקרוא ולאיית וקשה לה יותר לדבר, ביחס לאוכלוסייה הכללית.
שינויים גופניים
עם חלוף השנים, שינויים גופניים רבים בולטים לעין כגון שיער לבן המופיע עקב איבוד מקורות הפיגמנטציה של שקיקי השיער, כמו כן, קמטים רבים מתרבים כשהעור מאבד את גמישותו. בנוסף, גיל העמידה מביא עמו לעיתים לעלייה במשקל ואחריה ירידה של ממש עם התקדמות הגיל. פעמים רבות תופס שומן את מקומה של רקמת שריר, בייחוד מסביב לגזע הגוף, ואילו הזרועות והרגליים נעשים, בדרך כלל, רזים משהיו. אנשים זקנים נוטים לאבד מגובהם עקב דחיסת חוליות השדרה. דחיסה זו נובעת מאיבוד הדרגתי של סידן מהעצמות, תופעה אשר קיימת לרוב בעיקר אצל נשים בתקופה שלאחר חדלון הווסת, ומיציבה כפופה מחמת איבוד גמישות השרירים. כמו כן, קיימים גם שינויים כימיים הקשורים בתהליך הזקנה, אשר ניכרים גם בריח מסוים האופייני למזדקנים.
הזדקנות הגוף נכרת בצורך באמצעי טכנולוגיה מסייעת: כמעט כל אדם מעל גיל חמישים זקוק למשקפי קריאה. בשלב מסוים נדרש גם להשתלות שיניים או שיניים תותבות, ומעל גיל שמונים למקל הליכה ולמכשיר שמיעה.
שינויים פנימיים באיברי הגוף
איברים פנימיים רבים, כמו: לבלב, טחול, כליות, ריאות וכבד קטנים אצל אנשים זקנים, ויעילותם במילוי תפקידם פוחתת. מחזור הדם מושפע אף הוא מתהליך ההזדקנות. יעילות פעולת השאיבה של הלב פוחתת, ותגובת הלב לפעילות גופנית או לחץ, המתבטאת בהגברת קצבו, מוחרפת. כלי הדם שבגוף מאבדים מגמישותם, ונוטים אף להתפתל. העצמות נעשות פריכות וכך גדל הסיכוי כי עצמותיהם של קשישים ישברו בנפילה או בתאונות אחרות. הגוף נעשה רגיש לשינויים חדים בטמפרטורה, וההתאוששות ממחלות עלולה להמשך זמן רב. הנטייה ללקות בזיהומים, והסיכון לחלות בסרטן ובמחלות אחרות אף הוא גדל.
שינויים במערכת העצבים
עם השנים מתמעטים תאי העצב וגם הקשרים ביניהם עד שהחסרון בהם מגיע להיות בעל השפעה פתולוגית. אספקת הדם למוח ולחלקים אחרים של מערכת העצבים קטנה בשל ההידרדרות הכללית של מחזור הדם. תהליך זה מאיץ מוות של תאי מוח והפחתת יעילות של תאי מוח שאינם מתים. קיימת שקיעה הדרגתית במצבו של המוח אשר עלולה להביא עימה ירידה בכושר האינטלקטואלי. פעולות אחרות הקשורות למוח גם הן מאבדות מיעילותם: רפלקסים וכלל התנועות נעשים איטיים יותר, והזיכרון, בייחוד של מאורעות מן הזמן האחרון, עלול אף הוא להדרדר.
הרבה מחלות שפוקדות אנשים מעטים לעת זקנה כגון מחלת הנטינגטון ומחלת אלצהיימר הן מחלות עצבים הקשורות להרס מבנה החלבונים. תאי העצב נוטים להיפגע ממחלות אלה יותר מתאים אחרים התפקיד החיוני של הממברנה שלהם ובגלל הנפח הנמוך של שלוחותיהם (האקסונים והדנדריטים). חלבונים בעלי מבנה כללי פגום שאינם מטופלים נוטים להצטבר בממברנה או להתגבש בתוך גוף התא ולחסום את שלוחות תאי העצב.
עם ההתבגרות וההזדקנות זקוק האדם לפחות שעות שינה ביממה. תינוק ישן יותר מילד, ילד יותר ממבוגר ומבוגר יותר מזקן. הקשר בין תפקוד המוח לבין תהליך זה טרם הובהר.
הזדקנות מערכת הרבייה
מערכת הרבייה של האישה, בניגוד לשל הגבר, מזדקנת ומפסיקה לתפקד כליל בגיל מוקדם יחסית, והאישה אינה מסוגלת עוד להרות וללדת. הגיל הממוצע של הזדקנות מערכת הרבייה הנשית הוא: 51. הגבר, בניגוד לאישה, מסוגל להוליד לכל אורך חייו. עם זאת, התפקוד המיני של הגברים יורד ככל שהם מתבגרים.
השפעות הזקנה על הגבר: מגיל ארבעים הגבר מפחית בדרך כלל את ייצור ההורמון טסטוסטרון בכאחוז אחד בכל שנה. כמו כן, פוחת ייצור תאי הזרע שלו עם ההזדקנות. כאמור, תדירות יחסי המין של הגבר הזקן יורדת, והתגובה המינית שלו איטית יותר. לא ברור אם הדבר קשור לירידה בייצור הטסטוסטרון, מאחר שישנם גברים שרמות הטסטוסטרון שלהם בגיל שבעים ואף יותר גבוהות יותר מאלה של גברים צעירים. בנפח האשכים וברמות הגונאדוטרופינים ישנה עלייה בגבר המזדקן.
השפעות הזקנה על האישה: אצל האישה, כאמור מערכת הרבייה מפסיקה לתפקד בגיל חמישים ואחת בממוצע במדינות המפותחות. הסיבה לכך היא הפסקת המחזור והביוץ, הנגרמת כשאין מספיק ביציות בשחלות כדי לייצר מספיק הורמונים להשלמת המחזור. חוסר הפוריות באישה הוא תהליך מתמשך שכבר ניכר בגיל 35; אצל אישה מעל הגיל הזה ישנם סיכונים גבוהים יותר לפגמים גנטיים בתינוקות או למיתתן בזמן הלידה. כמו כן, מעל גיל זה הנשים מתקשות להרות ולשמור על הריון. ישנן שתי תאוריות שאינן מוכחות מדעית לסיבת הפסקת כושר הפוריות באישה בגיל מוקדם כל כך.
העתיד הנשקף לקשישים
תהליך ההזדקנות כרוך בבעיות לא פשוטות אך ברוב המקרים בעיות אלה הן בגדר מגבלות בלבד. רק לעיתים נדירות הן שוללות לגמרי את היכולת לתפקד. אך הגבלות אלו נוטות להצטמצם עם הזמן עקב עלייה ברמת שירותי הבריאות הקהילתיים והאישיים, כגון: בדיקות רפואיות מתקדמות, תזונה נכונה, פעילות גופנית וכו'. מידת המוגבלות שמביאה עימה הזקנה הולכת ופוחתת עם השנים בזכות ההתקדמות ברפואה, בייחוד בתחום המחלות הקטלניות, כמו סרטן ומחלות לב. בשל כך העלייה בתוחלת החיים מגבירה את רצון אוכלוסיית הקשישים לשפר את איכות חייהם על ידי עיסוק בפעילות חברתית, פוליטית, פיתוח עסקי, פנאי וכדומה.
מאפייני האוכלוסיות/האנשים בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר
על פי החוקרים, נשים וגברים ביפן מאריכים חיים בזכות צורת חיים ייחודית. לנשים מעל גיל 50 ביפן יש תזונה דיאטטית שונה משאר נשות העולם, הן צורכות פחות בשר ושומן מן החי, הבשר מן החי היחידי שאוכלות הוא דג. הן לא מעשנות ולא שותות אלכוהול דבר המוריד את הסיכוי שייחלו במחלות ריאות וסרטן.
מקום נוסף בו תוחלת החיים ארוכה בזכות הדיאטה הוא באיקריאה, בזכות סוג הדיאטה ותזונתם המיוחדת (תפוחי אדמה וצמח ירוק שנקרא הורטא).(Dumé, 2016).
המאפיינים העיקריים לאריכות חיים "באזורים הכחולים":
7 הסיבות להזדקנות על פי אוברי דה גריי
לפי אוברי דה גריי ישנן 7 סיבות מרכזיות להזדקנות :
מחקר הזדקנות
"התעניינותנו בהיבט הביולוגי של ההזדקנות נובעת מהשאלה הבסיסית מדוע מזדקנת מערכת ביולוגית, שכן הרי היא מצוידת במנגנונים המאתרים תקלות, פגמים ונזקים במרכיביה, מרמת המולקולה ועד לרמת האורגניזם השלם, ואלה, לאחר שאותרו, מתוקנים על פי רוב בצורה מדויקת". - פרופסור דוד גרשון, 'הביולוגיה של ההזדקנות'.
לצורך הבנה של המנגנונים הביולוגיים בבסיס ההזדקנות, מדענים עושים שימוש בין השאר בחיות מודל. בעשורים האחרונים התגלו מספר מסלולים שהתערבות בהם יכולה להאריך את תוחלת החיים של התולעת מסוג C. elegans. המסלול החשוב ביותר שהתגלה עד כה הוא של הורמון גדילה ופקטורי גדילה דמויי אינסולין שתואר לראשונה בהקשר זה על ידי סינתיה קניון. גם הגבלת דיאטה בצורות שונות כולל הגבלה ל-60% של סך הקלוריות היומי או הגבלת חלבון בלבד גורמת לעלייה משמעותית בתוחלת החיים בבעלי חיים שונים כולל פרימטים.
נבדקת ההשערה שהחומצה טאורין, הנמצאת בגוף באופן טבעי, קשורה בהאטת תהליכי הזדקנות. החוקרים מדגישים כי דרוש מחקר נוסף ועדיין אין המלצה לנטילת תוסף.
'קטסטרופת הטעויות' של אורגל
בשנת 1963 פרסם לסלי אורגל תאוריה להסברת הזדקנות, המבוססת על השערה שאוסף של טעיות בהעתקת ושכפול תאים מצטבר ומביא בסופו של דבר לידי הזקנות האורגניזם כולו. תאוריה זו הופרכה משום שחישובים שנערכו העלו שכלל הטעויות האקראיות אינן מצטברות לכדי השפעה של הזדקנות על המערכת.
תאוריית הרדיקליים החופשיים והזדקנות מיטוכונדריאלית
בשנת 1954, ד"ר דנהם הרמן, הציע כי רדיקליים חופשיים הם שאחראיים לנזק התאי המצטבר העומד בבסיס ההזדקנות. בהמשך הוא הציע כי המיטוכונדריה היא שיוצרת את הרדיקליים החופשיים בתהליך הנשימה התאית. בעקבות תאוריה זו הוצע כי שימוש בנוגדי חמצון עשוי להאט את תהליך ההזקנות. אולם, מחקר בחיות מודל שונות סותר תאוריה זו והראה כי נוכחות רדיקליים חופשיים דווקא תורמת לביטוי גנים המגנים מפני הזדקנות וכי אין קשר בין קצב ההזדקנות לכמות הנזק לגנום המיטוכונדריאלי.
התקצרות טלומרים
בכל חלוקה של התא הכרומוזומים מתקצרים. הטלומרים נמצאים בקצות הכרומוזום ומכילים חומר גנטי חסר חשיבות ומשמשים כמגן מפני אובדן מידע גנטי חיוני בדומה לקצה הפלסטיק בקצה שרוך הנעל. עם התקצרות הטלומרים הכרומוזום הופך בלתי יציב מה שמוביל להזדקנות תאית. חלק מהמחלות של הזדקנות מואצת, כגון תסמונת ורנר, ותסמונת בלום, נובעות ממוטציה בגן לאנזים מסוג הליקאז שתפקידו לייצב את הד.נ.א בזמן שכפול קצה הכרומוזום. חלק מהשוני בקצב ההזדקנות של בעלי חיים שונים יכול להיות מוסבר על ידי קיום טלומראז האחראי על הארכה מחדש של הטלומרים. אולם, ביטוי מוגבר של טלומראז קשור לעלייה בשכיחות סרטן.
פרביוזיס
בשנת 2014 פורסם מחקר שהדגים כי חיבור בין מערכת הדם של עכבר זקן לעכבר צעיר גרם לשיפור במדדים קוגניטיביים שקשורים להזדקנות. בהמשך הודגם כי המנגנון מתווך על ידי האנזים TET2. בשנים האחרונות חברות מסחריות מציעות הזרקה של דם צעיר במטרה לעכב את תהליך ההזקנות אך התופעה טרם הוכחה בבני אדם.
הזדקנות ורבייה
תאוריית "שקלול התמורות" (trade-off) גורסת כי בהתאם לעקרון לאק הפניית משאבים לרבייה תבוא על חשבון תוחלת החיים ולהפך. בחיות מודל שונות למחקר הזדקנות אכן הודגם כי התערבויות שמאריכות את תוחלת החיים של הפרט גורמות לירידה בפריון, אך ייתכן כי ניתן להפריד בין התופעות. בעכברות הודגם כי השתלה של שחלות צעירות בגוף של עכברה זקנה מוביל להארכת תוחלת החיים בהתאם לגיל השחלות המושתלות.
המסגד המרכזי על שם סבנג'י
המסגד המרכזי על שם סבנג'י (בטורקית: Sabancı Merkez Camii) באדנה הוא המסגד הגדול בטורקיה. המסגד הוקם על הגדה הימנית של נהר סייהאן במרכזה של העיר, הוא משתרע על שטח של 6,600 מ"ר ויכול להכיל 28,500 איש. למסגד שישה צריחים וכיפתו המרכזית בהיקף של 32 מטר מתנשאת לגובה של 54 מטר.
המסגד תוכנן על ידי האדריכל נג'יפ דינץ' (Necip Dinç) בסגנון עות'מאני קלאסי - חיצוניותו תוכננה בהשפעת המסגד הכחול (Sultanahmet Camii) באיסטנבול ותוכו ברוח מסגד סלימייה (Selimiye Camii) באדירנה, ולכן נאמר עליו:
המסגד נפתח ב-13 בדצמבר 1998 ומחצית מעלות הקמתו מומנה על ידי משפחת סבנג'י שמוצאה באדנה והנחשבת לאחת המשפחות העשירות בטורקיה. לכן קרוי המסגד על שמה.
יחסי ישראל–ספרד
יחסי ישראל–ספרד הם היחסים הבילטרליים שבין מדינת ישראל וממלכת ספרד. הקשרים הדיפלומטיים הרשמיים בין המדינות נוסדו בינואר 1986. לישראל יש שגרירות במדריד ולספרד יש שגרירות בתל אביב, קונסול דיפלומטי בחיפה וקונסוליה כללית בירושלים.
רקע
ספרד יצרה את קשריה הראשונים עם "ארץ הקודש" במהלך המאה ה-14, כשנזירים פרנציסקנים ספרדים התיישבו במנזרים שונים בה.
בתוך רשימת תואריו של מלך ספרד נכלל גם "מלך ירושלים", כטוען לכתר ממלכת ירושלים הצלבנית, אך כוחות ספרדיים לא השתתפו במסעי הצלב.
היסטוריה
עם הקמת מדינת ישראל, המדינה הספרדית לא הכירה בה, בטענה שישנה תאוריית קשר בינלאומית של יהודים נגד ספרד. ב-1949 ישראל הצביעה נגד הסרת הסנקציות על ספרד בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, בשל התמיכה הספרדית במדינות הציר בתקופת מלחמת העולם השנייה, והצביעה נגד צירוף ספרד לאו"ם ב-1950.
ב-1964 ביקרה משלחת כלכלית ישראלית בספרד. ב-1965 נחתם הסכם ספנות בין ישראל לספרד, להסדרת השימוש של אניות ישראליות בנמלי ספרד.
ב-1966 ביקר שר החקלאות חיים גבתי בספרד בהזמנת שר החקלאות הספרדי, שעורר תקווה ליצירת קשרים עם ספרד.
ב-1972 הכחישה ממשלת ספרד טענות בדבר פתיחת קונסוליה ישראלית בברצלונה.
למרות העדר היחסים, ממשלת פרנקו סייעה להגירה יהודית ממרוקו בשנות השישים וכן, במהלך מלחמת ששת הימים, הנפיקה רישיונות מעבר ליהודי מצרים שאפשרו להם לצאת ממצרים.
הדיאלקטיקה הפרו-ערבית של ממשל פרנקו יצרו עמדה קבועה אשר היה קשה לגבור עליה, גם לאחר המעבר לדמוקרטיה. ממשלת ספרד הראשונה לאחר מותו של פרנקו, בראשות אדולפו סוארס, הכריזה כי היא לא תכיר בישראל, אלא אם כן תיסוג מהשטחים הכבושים ותאפשר יצירת מדינה פלסטינית.
ראש ממשלת ספרד לאופולדו קאלבו סוטלו הביע לאחר כניסתו לתפקיד ב-1982 רצון לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, אך שר החוץ בממשלתו, חוסה פדרו פרס-יורקה, התנגד בטענה שישראל אחראית לטבח סברה ושתילה ובשל חשש מחרם נפט על ידי מדינות ערב.
עם זאת, צעדים קטנים הביאו אל ההתקרבות בין המדינות, כולל קשר לא רשמי שנוהל על ידי שמואל הדס, הנציג הישראלי של ארגון התיירות העולמי של האומות המאוחדות אשר היה ממוקם במדריד. הדס, חבר מפלגת העבודה, היה אחראי להקמתה של עמותת "חברים של ישראל" הספרדית וקבוצת דיאלוג שכללה מספר חברי מפלגת העובדים הסוציאליסטית הספרדית בפרלמנט, כמו אנריקה מוחיקה וכמו כן גם מספר חברים ממפלגת האיחוד של המרכז הדמוקרטי.
במטרה לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל, ראש הממשלה פליפה גונסאלס שלח ב-25 באפריל 1985 מכתב אישי למזכיר הכללי של הליגה הערבית, א-שאד'לי אל-קליבי, שבו הודיע לו על התוכניות של ספרד. בעקבות מבצע רגל עץ גינתה הממשלה הספרדית בתקיפות את המתקפה, והודיעה שהיא משהה את תהליך ההכרה. שיחות נוספות עם השגרירים ממדינות ערב במדריד התקיימו בינואר בשנה שלאחר מכן, שם נמסר להם על התוכניות הקרובות של ספרד.
ספרד הכירה בישראל ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-17 בינואר 1986. שמואל הדס מונה לשגריר ישראל במדריד,  ופדרו לופז בנגואה מונה לשגריר ספרד בישראל. בתגובה ליצירת הקשרים עם ישראל החזירו איראן וכווית את שגריריהן מספרד, ושלושה מאנשי שגרירות ספרד בבירות נחטפו על ידי אסלאמיסטים. זמן קצר לאחר פתיחת שגרירות ישראל בספרד נפתחה נציגות של אש"ף במדריד "כעדות למדיניות המסורתית של ספרד לידידות עם העם הפלסטיני וככלי להשגת פתרון בר קיימא לסכסוך הערבי-ישראלי".
בנוסף לכך ששתי המדינות חברות באו"ם שתיהן גם חברות באיחוד מדינות הים התיכון. שתי המדינות מעורבות גם בתוכניות והסכמים שונים דרך האיחוד האירופי, אשר בו ספרד חברה. יחסי האיחוד האירופי–ישראל משפיעים על היחסים בין שתי המדינות.
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בספרד במטרה לקדם את יחסי הסחר בין המדינות. הנספחות מציעה מגוון שירותים לחברות, כמו סמינרים, משלחות, תערוכות ותמיכה ביצוא באמצעות מחקר קודם ליצוא. בנוסף, הנספחות מייצרת מפגשים עבור חברות ספרדיות עם הקהילה העסקית הישראלית. הנספח הכלכלי במדריד הוא עמי לוין.
בחודש אוקטובר 2011, יורש העצר הספרדי פליפה ואשתו הנסיכה לטיסיה, הגיעו לישראל לביקור בן יומיים כדי לחגוג את יום השנה ה-25 לכינון היחסים הדיפלומטיים וכדי להיפגש עם מדענים מקומיים. בספטמבר 2016, בתור מלך ספרד, הגיע פליפה שוב לישראל והשתתף בהלוויית שמעון פרס.
באוגוסט 2014, על רקע מבצע צוק איתן, השעתה ספרד מכירת נשק לישראל. ב-2013 עמד היקף הייצוא הביטחוני הספרדי לישראל על 5 מיליון אירו.
ב-28 בינואר 2015, במהלך חילופי אש בין ישראל לחזבאללה בגבול ישראל-לבנון, חייל יוניפי"ל ספרדי נהרג בשוגג מאש צה"ל. מועצת הביטחון של האו"ם מינתה ועדה שתחקור את נסיבות הירי ובדיון מיוחד של המועצה האשים שגריר ספרד באו"ם רומאן אויארסון מרצ'סי את ישראל באחריות למות החייל, ואמר כי "האירוע התרחש בעקבות ההסלמה האלימה בה החלה ישראל".
באוגוסט 2018, שר החוץ הספרדי ז'וזפ בורל אמר כי הוא שוקל הכרה במדינה פלסטינית, אם ספרד לא תצליח לקדם הכרה כלל- אירופית.
במרץ 2019, ספרד הייתה המדינה האירופית היחידה שהצביעה בעד חקירת פעולות ישראל ברצועת עזה בעקבות מבצע חגורה שחורה.
שגרירת ספרד בישראל (מספטמבר 2021) היא אנה מריה סלומון פרס.
מימון ספרדי לארגוני שמאל ישראליים
מימון ספרדי לארגונים לא ממשלתיים, הן ישראליים, הן פלסטיניים והן ספרדיים מתבצע בעיקר באמצעות "הסוכנות הבינלאומית לשיתוף פעולה ולפיתוח" (AECID), הכפופה למשרד החוץ הספרדי. "המשרד לשיתוף פעולה עם ספרד" בירושלים מפקח על פרויקטים הממומנים על ידי AECID.
ביוני 2017 מכון לחקר ארגונים לא-ממשלתיים ו-ACOM הציגו דו"ח מפורט לפרלמנט הספרדי המציג את הארגונים לא ממשלתיים הממומנים על ידי ממשלת ספרד ולוקחים חלק בפעילות פוליטית נגד מדינת ישראל. חלק מן הארגונים, על פי המיצג, אף קשורים לארגוני טרור. בעקבות האירוע קרא יו"ר מפלגת יש עתיד, יאיר לפיד, לעמיתיו בספרד לקחת צעדים כדי למנוע מימון לארגונים אלו.
בשנת 2012, לאחר פרסום הדו"ח של NGO Monitor, AECID צמצם את תמיכתו בשלושה ארגונים הפעילים בסכסוך הישראלי-פלסטיני ובכך קיצץ משמעותית את הכנסתם. היו אלו הארגונים "רבנים למען זכויות אדם" אל-מקדסה, והמכון למחקר יישומי - ירושלים. הדו"ח פירט מעל 40 ארגוני שמאל שקיבלו מימון ממשלתי ספרדי בשנים 2009 - 2011 על סך של יותר מ-15 מיליון אירו לקידום מטרות של BDS ותמיכה בארגונים כמו שוברים שתיקה, המכון למחקר יישומי - ירושלים והוועד הישראלי נגד הריסת בתים.
ראשת העיר ברצלונה, אדה קולאו, ניתקה את היחסים עם מדינת היהודים בפברואר 2023 ואת התאומות של ברצלונה עם הערים תל אביב.
מארינו מורוזיני
מארינו מורוזיני (באיטלקית: Marino Morosini; 1181 - 1 בינואר 1253) היה הדוכס ה-44 של ונציה. מורוזיני כיהן כדוג'ה משנת 1249 ועד פטירתו.
חייו
מארינו היה אחד מארבעה מבני משפחת מורוזיני אשר כיהן כדוג'ה. (האחרים היו דומניקו מורוזיני, מיקלה מורוזיני ופרנצ'סקו מורוזיני). ארבע מבנות המשפחה, במהלך השנים, היו נשואות לדוג'ים, ונשאו את התואר דוגארסה (dogaressa): טמאסימה מורוזיני הייתה רעייתו של פייטרו גראדניגו, פרנצ'סקה מורוזיני נישאה לאנדראה דאנדולו, דיאה מורוזיני נישאה לניקולו טרון ומוריזינה מורוזיני נישאה למארינו גרימאני.
מארינו נבחר לתפקיד הדוג'ה בהיותו בן 68, עת כהן כפרוקוראטור של בזיליקת סן מרקו. קודם להיותו הפרוקראטור, כיהן כדוכס הרקליון שבכרתים, שהייתה בשליטה ונציאנית.
למארינו ולרעייתו לא היו ילדים.
ארבע שנות כהונתו היו שנות שלום, ואף שבאותה עת התחולל מסע הצלב השביעי בו יצא לואי התשיעי, מלך צרפת, ותקף את מצרים, בשל קישרי המסחר בין ונציה ומצרים החליט מורוזיני לא להשתתף במסע הצלב.
מורוזיני שיפר את הקשרים בין ונציה והוותיקן בכך שאיפשר את הקמת בית משפט אינקוויזייטורי בעיר (אולם על פי ההסכם עם האפיפיור היה זה הדוג'ה ולא האפיפיור שמינה את השופטים).
מארינו מורוזיני נפטר ב-1 בינואר 1253 ונקבר בבזיליקת סן מרקו.
תרבות שוודיה
ראשית התרבות השוודית בתרבות הסקנדינבית בדומה לשכנתיה הנורדיות. מתקופה זו ידועה המיתולוגיה הנורדית. לאחר קבלת הנצרות הקתולית בסביבות המאה האחת עשרה ספגה שוודיה את השפעות ארצות מערב אירופה. תרבויות שונות השפיעו בתקופות שונות, תחילה היו השפעות אנגליות, במסגרת הפלישות הוויקינגיות לאנגליה. במאה השמונה עשרה הושפעה שוודיה בהנהגת המלך גוסטב השלישי מצרפת ובמאה התשע עשרה מגרמניה.
החברה השוודית היא חילונית באופייה, אם כי עד למאה העשרים ואחת למדינה הייתה דת רשמית - לותרניזם. שוודיה ניצבת בראש המדינות השוויוניות ביחסן לנכים, נשים, מיעוטי מגדר ומיעוטים אתניים באירופה ובעולם. החוק השוודי מעודד השתתפות שווה בנטל המשפחתי בין הגבר והאישה.
פולקלור
הפולקלור השוודי עדיין תופס מקום בחיים היומיום בשוודיה. לדוגמה הצבה של מכשפת מטבח במטבחים ודלתות הבית. כיתר העמים הנורדים רווחת האמונה בקיומם של טרולים, כמביאי מזל טוב או מזל רע, וגם ניתן לראות שוודים העונדים שרשרת, הפטיש מיולניר של תור. אמונה עממית נוספת גורפת כי אין לאכול ממתקים במהלך השבוע, ולכן יום שבת ידוע כיום אכילת הממתקים.
אמנות וספרות
בעקבות תרגום הביבליה לשוודית בשליחות המלך גוסטב ואסה (התנך של גוסטב ואסה) והבאת הרפורמציה הפרוטסטנטית לשוודיה, עברה השפה השוודית סטנדרטיזציה והחלה להיכתב בה ספרות (עד אז לטינית הייתה מקובלת כשפת כתיבה). יוהאן אוגוסט סטרינדברג נחשב לאחד הסופרים השוודים המרכזיים ואחד מאבות התיאטרון המודרני. עבודותיו משתייכות לשני זרמים עיקריים באומנות: נטורליזם ואקספרסיוניזם. בין סופרי הילדים הידועים בעולם נמנים אסטריד לינדגרן שסדרת ספריה על בילבי תורגמה לשפות רבות ועל שמה פרס בינלאומי לספרות ילדים. סלמה לגרלף הייתה סופרת שוודית והאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות שכתבה לילדים ומבוגרים. ספרה הידוע הוא מסע הפלאים של נילס הולגרסון. במאה העשרים ואחת נודעו סופרי המתח הנינג מנקל וסטיג לרסון.
פרס נובל לספרות מוענק מדי שנה, החל משנת 1901. האקדמיה השוודית, שהוקמה ב-1786 בידי המלך גוסטב השלישי בהשראת האקדמיה הצרפתית, היא זו הקובעת את זהות מקבל הפרס שנחשב ליוקרתי בעולם הספרות. שמונה סופרים שוודים קיבלו את הפרס.
צורת תיאטרון קומי חובבני שנוצרה בשוודיה היא הספקס.
אמנים שוודים רבים זכו להצלחה חוצת יבשות, בהם הידועים הם הבמאי אינגמר ברגמן, להקת אבבא, שתקליטיה נמכרו בלמעלה מ-300 מיליון עותקים, ולהקת רוקסט. בעשור השני של המאה העשרים ואחת שוודים ידועים בתרבות הפופולרית בעולם היו הדיג'יי אביצ'י ואושיית היוטיוב פיודיפאי.
שוודיה באירוויזיון
שוודיה נטלה חלק באירוויזיון 59 פעמים החל מהצטרפותה לתחרות ב-1958, והיא נעדרה מהתחרות שלוש פעמים ב-1964, 1970 ו-1976.
מוזיאונים בולטים
על המוזיאונים הבולטים המשקפים את התרבות השוודית נמנים:
המטבח השוודי
המטבח השוודי עושה שימוש רב בחומרי הגלם הטבעיים הרבים המצויים בארץ, בחופיה ובמקורות המים שלה, והמנות המסורתיות שלו אהובות מאוד בממלכה. אלה כוללות את דג ההרינג; כדורי בשר ברוטב עם ריבת פירות יער ותפוחי אדמה; נקניקיית פאלון מדלרנה; לחם שיפון וקרקרים - אותם נהוג לאכול עם גבינה קשה, ושימוש רב בשמיר. בצפון מכינים נקניק מיובש מבשר האייל. ב-"Fettisdagen", "יום שלישי השמן", היום שלפני יום רביעי של האפר, נהוג לאכול עוגות מתוקות בשם "סמלה" (Semla). ב־25 במרץ מונהג יום הוופל בשוודיה (בשוודית, våffeldagen) אשר נהוג לאכול ופל. בעבר היה ידוע בשם חג הבשורה. עונת ציד סרטן הנהרות נחגגת בסוף הקיץ במסיבת סרטן הנהרות, בה הוא נאכל מורתח במי מלח ומתובל בשמיר טרי.
סמרגוסבורד הוא מונח קולינרי שוודי שזכה לפרסום רב. מדובר בסעודת מזנון עשירה הכוללת שלל מנות חמות וקרות, גבינות, דגים ובשרים סמרגוסבורד מוגש בעיקר בעונת החורף לאורך תקופת עונת חג המולד.
צריכת משקאות כהילים נתונה לפיקוח הדוק של המדינה. משקאות המכילים יותר מ-3.5% אלכוהול נמכרים בלעדית ברשת המונופול הממשלתי, סיסטם בולגט (Systembolaget (אנ')), והצריכה מעוגנת בחוקים נוקשים. סיסטם בולגט מהווה את אחד המונופולים הבודדים שנשארו בשוודיה לאחר תקופת ההפרטה הגדולה שנעשתה בשנות ה-90. משקאות מסורתיים הם מסוג ברנווין (Brännvin, "יין שרוף"), הקרוב לוודקה, ובאירועי חג נוהגים לשתות אותם כשנאפס (כוס קטנה של משקה מחוזק ולעיתים מתובל). אקווביט (Akvavit) הוא ברנווין עם תוספת קימל ושמיר. יין מתובל (Glögg) נפוץ בעיקר סביב חג המולד והשנה החדשה ונהוג להגישו חם.
פיקה (fika)
הפסקת קפה השוודית נקראת ה"פיקה" (בשוודית: fika), שמשמשת "הפסקת קפה ועוגה" באמצע יום העבודה (בנוסף להפסקת הצהריים).
ה"פיקה", מעוגנת בחוקי העבודה בשוודיה, מתוארת כ"הכמוסה הלוכדת במדויק את תרבות העבודה המקומית". במרבית מקומות העבודה בשוודיה, "פיקה" היא חלק מלוח הזמנים ופעם בשבוע כל המשרד יוצא לחצי שעה של קפה ועוגה על חשבון העבודה.
נימוסים והליכות
הנימוס בשוודיה מחייב חליצת הנעליים כשהם מגיעים לבית של מישהו אחר, והשארתן בכניסה.
ביטוי ידוע בשוודית הוא "לאגום" (בשוודית: Lagom), שמשמעו המילולי "להשתלב". בתרגום חופשי, משמעו "לא הרבה מדי ולא קצת מדי; ללכת בעדינות בדרך האמצע, לא להגזים, לא לבלוט, להיות בסדר עם כולם, לא לקחת יותר מכפי חלקך". גישה זו מקורה בעקרונות הלותרניזם.
יאן סאודק
יאן סאודק (בצ'כית: Jan Saudek; נולד ב-13 במאי 1935) הוא צלם אמנות וצייר צ'כי ממוצא יהודי.
קורות חיים
סאודק שרד את המלחמה והחל לעבוד בבית דפוס בשנת 1950. לאחר שסיים את שירותו הצבאי, ניסה לעסוק בצילום כאמנות, בהשראת הפרויקט "משפחת האדם" של אדוארד סטייכן. בשנת 1969 נסע לארצות הברית, שם הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון, וקיבל עידוד לעבודתו מהאוצר יו אדוארס.
סאודק חי ויוצר בפראג.
עבודתו
עבודותיו הנודעות ביותר מאופיינות בשילוב של ציור וצילום, כשהוא מצייר סביב הדמויות לאחר ההדפסה תפאורה צבעונית, צבועה בצבעים עדינים, דבר שיוצר אווירה "חלומית" ומסתורית. בדרך כלל מופיעות בהן דמויות עירומות למחצה או לחלוטין, ובעלות אלמנטים חוזרים רבים. עבודותיו הראשונות עסקו בילדות, ולאחר מכן החל לעסוק בהתפתחות בין הילדות לבגרות, בתמונות שצולמו לאורך השנים ובהן קומפוזיציה, תנוחה ודמויות קבועות. סאודק עסק גם בדת ובאי הבהירות שבין הגבר לאישה, ומספר פעמים במהלך שנות ה-90 נעשו ניסיונות לצנזר את עבודתו.
במהלך השנים הציג סאודק את עבודותיו בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות. בין השאר הציג תערוכות יחיד במכון האמנות של שיקגו (1976), במוזיאון לאמנות של סינסינטי (1978, 1981), במוזיאון הבינלאומי לצילום בבית ג'ורג' איסטמן ברוצ'סטר (1978), במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית במרכז פומפידו בפריז (1984, 1991), ובגלריות ומוזיאונים רבים נוספים.
בישראל השתתף סאודק בביאנלה הישראלית השנייה לצילום במשכן לאמנות בעין חרוד (1988), ובתערוכה "מסודק ועד סאודק: צילום צ’כי במאה ה-20" במוזיאון הצילום בתל חי (1998).
רבות מהתערוכות תועדו בקטלוגים שיצאו לאור, ובנוסף פורסמו מספר ספרים מעבודותיו, בין השאר בהוצאת ספרי האמנות טאשן (Taschen). כמה מעבודותיו נמצאות באוספים הקבועים של מוזיאונים שונים העולם, בהם המטרופוליטן בניו יורק, מכון האמנות של שיקגו, בית ג'ורג' איסטמן, המוזיאון לאמנות של בוסטון, ועוד.
בשנת 2007 הפיק הצלם הצ'כי אדולף זיקה סרט תיעודי באורך מלא על חייו ויצירתו של סאודק. הסרט הוצג בפסטיבלי סרטים רבים, וזכה בפרס "עין הזכוכית" לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Eurofest לסרטים אירופיים במונטריאול.
חלק מעבודותיו של סאודק חדרו לתרבות המערבית הפופולרית, ומשמשות כעטיפות לאלבומים של להקות רבות. אחת מתמונותיו משמשת כעטיפת אלבומו של יהודה פוליקר "אפר ואבק".
דייוויד זינמן
דייוויד זינמן (באנגלית: David Zinman; נולד ב-9 ביולי 1936 בניו יורק) הוא מנצח אמריקאי.
השנים הראשונות
אחרי לימודי כינור בגיל צעיר בקונסרבטוריון אוברלין, למד תאוריה וקומפוזיציה באוניברסיטת מינסוטה וניצוח בטנגלווד. אחר עבד במיין עם פייר מונטה (1958 - 1962) והיה עוזרו מ-1961 עד 1964. זינמן היה מנצח ראשי של התזמורת הקאמרית ההולנדית משנת 1965 עד 1977, מנהל מוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של רוצ'סטר משנת 1974 עד 1985 ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם משנת 1979 עד 1982.
אחרי שנתיים כמנצח אורח ראשי, התמנה זינמן למנהל מוזיקלי של תזמורת בולטימור בשנת 1985, משרה שבה כיהן עד 1998. עם תזמורת זו עשה הקלטות חשובות (ביניהן סדרת הסימפוניות של שומאן והרבה מוזיקה אמריקאית) והפך הרכב אזורי למוסד אמריקאי מן השורה הראשונה. לכשרונותיו המוזיקליים תרמו גם נועם הליכות, מחויבות עמוקה לחינוך מוזיקלי וקשרים בקהילה, שימוש יעיל באמצעי התקשורת ויכולת ללגלג על עצמו בהומור ("אני מל ברוקס של הכינור", הצהיר פעם).
זינמן הופיע גם עם תזמורות מובילות ובפסטיבלים בארצות הברית, קנדה ואירופה. הוא ניצח על ביצועי בכורה רבים מספור בבולטימור ובמקומות אחרים, ביניהם יצירות משל אדמס, בולקום, דניאלפור, דוהרטי, קרניס, קירשנר, ראוס וטורקה. הניצוח שלו על הסימפוניה השלישית של הנריק גורצקי עם הסינפונייטה של לונדון היה רב-מכר בינלאומי. זינמן התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת טונהאלה בציריך בשנת 1995 ובשנה שלאחריה התמנה למנהל מוזיקלי של פסטיבל המוזיקה ובית הספר של אספן וקיבל את פרס פיבודי מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס. זינמן סיים את תפקידו בתזמורת טונהאלה בשנת 2014.
כיום
זינמן השלים עם תזמורת טונהאלה את הקלטת הסימפוניות של בטהובן (2004) ואת הפתיחות של בטהובן (2005) על גבי תקליטורים. הקלטות אלה נהנו משבחים בחוגי מוזיקה נרחבים. הרפרטואר המוקלט שלו מוסיף לגדול בד בבד עם שמה הבינלאומי של התזמורת השווייצרית.
אחרי השלמת מחזור בטהובן, שכלל גם את המיסה סולמניס, הקונצ'רטו המשולש, הקונצ'רטי לפסנתר והקונצ'רטו לכינור בעונת 2005–2006, זינמן מתחיל להקליט את יצירותיו של מאהלר עם תזמורת טונהאלה. שני הקונצרטים שלו עמה בסדרת קונצרטי הפרומס של ה-BBC, האחרון בשנת 2005, התקבלו בהתלהבות והקונצרט המאוחר יותר שודר בטלוויזיה בבריטניה והציג את בקיאותו המוזיקלית, את רבגוניות פרשנותו ואת שליטתו המרשימה, אם גם ללא הבלטה, בכל היבט של התזמורת ונגינתה.
דייוויד זינמן חי בניו ג'רזי, ארצות הברית ובציריך, שווייץ. נוסף לקונצרטים והקלטות עם תזמורת טונהאלה, שהאריכה את החוזה שלו כמנהל מוזיקלי עד 2010, הוא מנצח על רוב התזמורות המובילות בעולם, ביניהן, לאחרונה, התזמורת הסימפונית של וינה, התזמורת הסימפונית של שיקגו, הפילהרמונית של ניו יורק והפילהרמונית של ברלין. בשנת 1993 ניצח על התזמורת לגרסה המוסרטת של הפקת מפצח האגוזים בבלט ניו יורק סיטי, למוזיקה של צ'ייקובסקי והכוראוגרפיה של ג'ורג' בלנשין.
בינואר 2006 קיבל דייוויד זינמן את פרס תיאודור תומאס מאת אגודת המנצחים.
שדרות הנשיא (חיפה)
שדרות הנשיא היא שדרה ועורק תנועה ראשי בכרמל החיפאי. בשדרה עובר כביש 672. השדרה מתחילה מצפון בשדרות הציונות וטשרניחובסקי, ונגמרת ברחוב קלר מדרום.
היסטוריה
עד סוף המאה ה-19 אזור הרחוב כשאר רכס הכרמל המערבי היה שומם למדי, ופקדה אותו נוכחות דלילה של חקלאים מזדמנים ורועי צאן, דרי הכנסיות במקום ועוברי אורח. דרכי עפר עברו במעלה ההר על קו פרשת המים. תוואי הדרך המקורב החל להיות מסומן במפות עות'מאניות מאוחרות, ללא שם.
עם הקמת בתי הקיט הראשונים והחוות של הטמפלרים ואוכלוסייה גרמנית אחרת באזור מרכז הכרמל של היום (כרמלהיים) בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19, שופרה הדרך למעבר עגלות והורחבה. הדרך איפשרה את העלייה אל הנקודה בהר ששימשה להתיישבות קיצית עבור תושבי המושבה הגרמנית, אשר שאפו להתיישב על הר הכרמל כבר עם הגעתם לחיפה אולם היו מנועים מלעשות זאת בשל התנגדות הכרמליטים. אלה סירבו למכור לקהילה גרמנית את האדמות וכן ביקשו לשמור על שליטה בדרך העולה לכרמל. מספר שבילים ספוראדים שנכבשו ברגל ובהמה התחברו בחדות מן העיר מעלה אל הדרך, אך ננטשו או כוסו עם הזמן. תחילת הרחוב (תחתיתו) בעיקול חד שמאלה כהמשך של דרך מעלה ההר, כשמו 'טריק אלג'בל' (בערבית طريق الجبل), מול גבול תחום הכרמל הצרפתי שהיה בבעלות הכנסייה הצרפתית וסגור בשערים (צומת הציונות טשרניחובסקי דהיום), וכ-100 מטרים מזרחית לערוץ היורד לנחל לוטם. סופו בקבוצת הבתים הראשונה על הכרמל המרכזי כאמור, רחוב קלר של היום.
ראשית הרחוב ותחילת הבניה
הרחוב מקביל לרחוב 'פנורמה', אשר נכבש לאורך קצה המדרון הצפוני ותועדף אז לבניה רחבה יותר בשל היותו משקיף לנוף. בעשור הראשון והשני של המאה ה-20 היו ברחוב מבני קבע בודדים המרוחקים זה מזה עשרות מטרים, גובלים בשטחים מעובדים חלקית ובחורשות אורנים נטועות. בתחילת הרחוב היה ככה"נ מבנה חקלאי, מעל השלוחה שהפכה ברבות הימים לרח' התשבי. מיד בהמשך הרחוב מתחם של הכנסייה הרוסית אורתודוקסית מהמחצית השנייה של המאה ה-19 עם קפלה שהושלמה בשנת 1913, ומולה בית בעל חצר רחבה בן שתי קומות שנבנה מעט מאוחר יותר (נהרס ב-2015 להקמת מרכז מסחרי תחתיו). כק"מ נוסף במעלה הדרך, לאורך הרחוב בצידו הפונה לנוף נבנה בשנת 1911 "Karmelmissionheim" כבית הארחה ומיסיון. כמה עשרות מטרים צפון מערבית למיסיון ניצב בית הכומר שניידר משקיף למורדות העליונים של ואדי לוטם (ואדי טאטר).
עצי אורן רבים ניטעו לאורך תוואי הדרך ובסביבתה, גם מתוך אמונה דתית כי בכוחו של ההר ושל האורן לטהר את האוויר. זוהי אינה צמחייה אופיינית לאזור בכמות זו, שעד אז הייתה נמוכה ובייעור דליל, טיפוסית להר הכרמל. במפה גרמנית מ-1907, מופיע השם 'Fersch es-Snobar', "פ'רש" בתרגום חופשי 'צעיר נאה / רענן', כחלק העליון של דרך ההר. עם בוא המנדט הבריטי לארץ ישראל ובהתפתחות התכנון העירוני בחיפה, הרחוב מסומן במפות העירייה כ'Pine Road', וגם בפי האוכלוסייה העברית והערבית נקרא 'רחוב הצנובר'. מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 מרכז הכרמל הלך ונבנה בחלקו העליון של הרחוב, ושכונת 'רמת התשבי' מתחתיו ובמקביל לו. עם גבור הבניה והמסחר באזור החל להפוך הרחוב לער ומיושב יותר במיוחד בחלקו העליון, והתנועה בו גברה.
בשנת 1934 נפתח בשד' הנשיא 82 בית יולדות מולדה שפעל עד שנת 1958, כיום משמש כבית הארחה. בית החולים 'אמהות' שנפתח ב-1945 היה קיים במספר 19 ונערכו בו אף אירועים וטקסי ברית מילה. כיום נטוש.
התפתחות הרחוב
בנוסף למלונות ולבתי הקפה במרכז הכרמל, בשנות ה-40 כבר היו ברחוב עסקים שונים ומגוונים, ביניהם מכבסה ('שושנה') שפעלה בבית באוהאוס מודרני ומפואר שהוקם במספר 98, מעבדת תיקונים למכשירי רדיו וחשמל, ומספר לא מבוטל של חנויות מכולת לאורך הרחוב כולו שנפתחו בעיקר על ידי משפחות עולים יהודים ממזרח אירופה ומגרמניה, ביחד עם כמה בתי הבראה פרטיים ובתי כנסת (בהם 'שוירץ' שקיים עד היום). כאופייני לתקופה, חלק מעסקים אלה פעלו בבית בעליהם. בחורשת האורנים בעיקול התחתון של הרחוב (מספר 7) הייתה עד שנות ה-50 מכלאה לגידול כלבים מגזעים שונים בשם 'כצמן', שהציעה בין היתר רחצה ותספורת לחיות מחמד - שירות נדיר לאותה עת. שטח קטן זה ברחוב נותר מיוער ופנוי יחסית והיה האחרון להיבנות בניה לקומות, באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
בזמן המנדט חלקים נרחבים של הרחוב בין בית רוטנברג, רחוב דפנה ומטה נתפסו ע'י מתקני צבא בריטיים, ובשל מיקומם שומשו גם כעמדות תצפית והגנה ארטילרית. הרחוב נחסם והוטל תחת עוצר בהוראת הממשל פעמים רבות, כשאר העיר חיפה. מספר דירות למגורי קצינים נבנו ברדיוס סביב לבית רוטנברג (כמו גם ברחוב פנורמה, שאכלס בבתיו המפוארים כמה דמויות רמות דרג).
עם קום המדינה, צצו בתי שיכונים נוספים כגון 'שיכון ועד הר הכרמל' במספרי 46-48, ושיכון מגורי קציני הקבע בחלק ממספרי ה-80-90.
"שדרות הנשיא"
מועצת העיר חיפה שינתה רשמית את שם הרחוב ל'שדרות הנשיא' בסוף שנת 1952, לזכר נשיא המדינה חיים ויצמן. הדבר גרר טרוניות מצד כמה תושבים, כפי שמציין במכתבו מינואר 1953 קורא אחד בשם ד. ש. בעיתון 'על המשמר': "כבודו של הנשיא במקומו מונח. ואולם דרך הצנובר הוא שם רחוב יחיד בארץ... בקשו דרכים מתאימות לכבד את זכרם של גדולים וחשובים ... אולם שמרו-נא גם צביון שמות רחובות, שיהיה מסימן ההיכר ומן המיוחד למקום..."
בשנות ה-60 וה70 אחרוני השטחים הזמינים נרכשו ונבנו בבניה אופיינית לאזור, לרוב ב-2 קומות. מלון דן כרמל בתכנון האדריכל שמואל רוזוב הושלם ב-1963 בהשקעה כספית ניכרת והיה מהמפוארים בזמנו. השטחים הפנויים האחרונים ברחוב היו בשימוש מחנה צה"לי, מעל מספר 43 ועד 61. עם פינויו הסופי של המחנה בסוף המאה ה-20 ביחד עם שטח נוסף ברחוב יפה-נוף, נותר שטח ציבורי שמשומש בחלקו כמגרש חניה.
בסוף חודש יולי 1961, נפתח הסניף הרביעי בארץ של רשת "שופרסל", במבנה מסחרי חדש במרכז הכרמל.
בין השנים 1991-1993 שופץ הכביש והורחב לשני נתיבים לכל כיוון, תוך צמצום ושינוי חלק מן המדרכות הרחבות שאפיינו אותו עד אז, והפקעת רצועה צרה של קרקעות מכמה חצרות פרטיות לאורכו.
היום
מאז תחילת שנות ה-2000 במסגרת התחדשות עירונית מוקמים ברחוב בניינים חדשים בני 5 קומות ויותר.
ברחוב נותרו פזורים בנקודות שונות מספר קטן של עצי זית, שריד לפעילות החקלאית באזור. מול מספר 29 עומד עץ חרוב עתיק בן כמה מאות שנים, כנראה הוותיק באזור ששרד.
דמוגרפיה
הרחוב מאופיין באוכלוסייה חיפאית מגוונת המשתייכת ברובה למעמד הבינוני-גבוה. ראשוני הרחוב הטמפלרים פינו עם הזמן מקומם לאוכלוסייה אחרת, הטרוגנית יותר. יהודים (עולים ואחרים) הגיעו אליו לראשונה סביב שנת 1920. המגרש הראשון בבעלות יהודית נרכש בקרן הרחובות הנשיא-אלחנן.
מגדלור
אטימולוגיה
שם העצם בעברית הוא הלחם בסיסים של המילים מגדל+אור. מגדלור נודע הוא המגדלור שהוצב באי פארוס (Pharos) במצרים העתיקה ונמנה עם שבעת פלאי תבל של העולם העתיק. נראה שמקור השם הוא במילה היוונית "פַנוס" (ϕανός) שמשמעותה "לפיד" וממנה נגזרה גם המילה העברית "פנס", וכך גם ברוסית: фонарь (פָנַר). פארוס, שמו של האי, עדיין משמש בתור המילה ל'מגדלור' במספר שפות: בצרפתית (phare), באיטלקית (faro), בספרדית (faro), ברומנית (far), ובפורטוגזית (farol). המילה האנגלית pharology, מחקר המגדלורים, נגזרת אף היא משמו של האי. השכונה שנבנתה באיסטנבול באזור המגדלור נקראה "פנר", ועל שמה נקראת קבוצת הכדורגל פנרבחצ'ה.
אופן פעולת המגדלור
בעבר מקור האור היה בעירה ואילו כיום נעשה שימוש במערכת של מנורות ועדשות. עד התקנת החשמל במגדלורים, שימשו מנורות נפט או פרפין כמקור אנרגיה להפקת האור. העדשות הסתובבו באמצעות מנגנון־שעון שנמתח מדי־יום על ידי שומר המגדלור. מערך העדשות הוחזק בדרך־כלל בכספית להפחתת החיכוך. במגדלורים המודרניים נעשה שימוש בנורת חשמל ובמנגנון־שעון המוזנים בדרך־כלל על ידי גנרטורים חשמליים הפועלים על שריפת סולר. גנרטורים אלה גם מספקים חשמל לשומר־המגדלור.
במגדלורים מודרניים לא מאוישים, מערכת העדשות המסתובבות מוחלפת לעיתים קרובות באור בהיר מאוד ששולח הבזקים קצרים לכל הכיוונים - בשיטה זו הדגש הוא על ריכוז האור בזמן ולא במרחב. אורות אלה דומים לאורות הנפלטים ממשואות המותקנות על מבנים גבוהים.
בשיטות עיצוב אלה, במקום להבחין באור חלש תמידי, המתבונן מהים מבחין באור בהיר, כשבין הבזק להבזק יש מרווח זמן קצר של חשיכה. הבזקי אור אלה יוצרים תבנית אור אופיינית הייחודית לכל מגדלור ומגדלור. לדוגמה, המגדלור של Scheveningen מאופיין במרווח זמן של 2.5 ו־7.5 שניות לסירוגין בין הבזק אחד למשנהו.
היסטוריה
בראשית המאה העשרים המציא הממציא השוודי גוסטב דאלן את מגדלור ה־AGA, שייתר את הצורך באיוש המגדלור. אך המגדלורים המאוישים המשיכו לפעול שנים רבות לאחר מכן, סיבה חלקית לכך היא יכולתם של שומרי־המגדלור לעזור בהצלה בשעת־צרה. השיפורים בניווט הימי ובביטחון, כגון ה־GPS, הובילו לצמצום הדרגתי של מספר המגדלורים המאוישים. אחרוני שומרי־המגדלור עזבו את תפקידם בשנות התשעים של המאה ה־20. היום נשארו מעט מגדלורים מאוישים.
ברית המועצות הקימה מספר מגדלורים לא־מאוישים שמופעלים על ידי גנרטורים רדיואיזוטופיים תרמואלקטריים. מגדלורים אלו מעוררים דאגה משום שהחומר הרדיואקטיבי עלול לדלוף ולגרום לזיהום, או להיגנב על מנת להשתמש בו להרכבת פצצה מלוכלכת. חלק ממגדלורים אלה טרם אותרו בשל רישום לקוי. בארצות הברית ובקנדה המגדלורים מתוחזקים על ידי משמר החופים של המדינה, ובבריטניה התחזוקה מבוצעת על ידי Trinity House, גוף האמון על תחזוקת אמצעי הניווט הימי בממלכה.
מגדלורים למטוסים
בראשית התפתחות התעופה, בשנות ה־20 וה־30 של המאה ה־20, נבנו מגדלורים כדי לאותת למטוסים ולסמן להם כיווני טיסה ושדות תעופה. השימוש בהם היה בזמן שקדם לאמצעי ניווט כגון GPS, גלי רדיו, מכ"ם וכדומה. כך לדוגמה נמתח קו של מגדלורים ואמצעי ניווט נוספים לרוחב כל ארצות הברית כחלק מנתיב האוויר חוצה ארצות הברית. גם באירופה ובעיקר באנגליה נבנו מגדלורים רבים כאלה ונעשה בהם שימוש עד תקופת מלחמת העולם השנייה.
ניומבה נטובהו
איפה קיים ניומבָּה נטוֹבּהו
מוסד נישואי הנשים אופייני לתרבויות שונות באזור הסאב-סהרה, במדינות כמו טנזניה, קניה וניגריה. מסורת ניומבָּה נטוֹבּהו מאפשרת לנשים להינשא לנשים, ולקיים משק בית משותף בין האישה-בעל לכלה. המסורת נהוגה בתרבויות ומדינות פטריארכליות מטבען, ומאפשרת לפצות על פער שנגרם בשל חוסר פריון נשי, לשמור על המשכיות ירושה ושושלת, ולהעביר הלאה את עושרו של השבט. באזור הסרנגטי הנישואים האלה נפוצים למדי. כאשר אישה אינה פורייה, או ללא בנים, בעלה ייקח אישה שנייה. האישה העקרה תיקח גם היא אישה שנייה, שתלד ילדים במקומה ועבורה.
מעמד משפטי
נישואי ניומבה נטובהו הם מוסד מסורתי במהותו וברוב המדינות בהן הוא נהוג אינו מעוגן בחוק. בטנזניה למשל, לניומבה נטובהו אין מעמד חוקי. האב הביולוגי צריך לוותר על ההכרה בילדים כצאצאיו. רוב הגברים שמחים על ההזדמנות לקשר חופשי ממחויבות ואחריות כלכלית, ואינם נוטים להמרות את צו זקני השבט שתומכים במסורת. חרף זאת, תועדו בטנזניה מקרים בהם אבות ביולוגיים תבעו משמורת על ילדיהם בבית המשפט. תרחיש כזה הוא בעייתי עבור זוגות הנשים, בשל חוסר מעמד חוקתי לנישואים והילדים. בשנת 2010 שינוי בחקיקה בקניה הגדיר כי אדם רשאי להינשא רק לבן זוג מהמין השני. החקיקה נבעה מהשפעות מערביות-מסורתיות בקניה בין השנים 2000-2010, ומתוך רצון להוציא נישואים הומוסקסואליים מחוץ לחוק. נישואי נשים בקניה מבוססים כמוסד נישואים מסורתי המוכר במספר קהילות שונות, וממלאים תפקיד פוליטי, חברתי וכלכלי משמעותיים בחברה. החוק לא מכיר או מגן באופן מוצהר ומילולי על כל מנהגי הנישואים המסורתיים, אך הוא מאפשר רישום של טקסי נישואים. בשנת 2016 עבר חוק "הגנת הידע המסורתי וביטויים תרבותיים", אשר מכיר ומקדם את הזכות לקיום מסורות ומגן על ניומבה נטובהו.
סיבות אפשריות לנישואי נשים
ישנן סיבות רבות לקיומו של מנהג נישואי נשים, מנהג זה מערב מספר דמויות, לכל אחת המניעים לקחת חלק במנהג זה.
עקרות או אי היכולת להמשיך את השושלת
בחברות אפריקאיות רבות, מחויבותה המסורתית של האישה היא להינשא ולהביא צאצאים אשר ימשיכו את השושלת המשפחתית. יורש לגיטימי יכול להיות רק בתנאי שהוא זכר. עקרות, אלמנות נטולת ילדים, היוולדות של בנות בלבד, מוות של צאצא זכר - כל אלו הן סיבות אפשריות לחסר של אישה ביורש. עקרות נשית נחשבת ככישלון ואות קלון. נשים עקרות חשות 'מסומנות', כאלו שלא ממשות את יעודן כנשים. כאשר אי הפוריות פוגעת בהמשכיות השושלת, אישה ללא בנים, תעשה כל אשר בכוחה להשיג יורש: צאצא זכר. באמצעות נישואי נשים אישה ללא בנים יכולה לפתור את הבעיה המהותית הזו, להביא אל העולם יורש לגיטימי, לשמור על הרכוש והאדמות ולהמשיך את השושלת.
אינדיקציה לאמצעים ועושר
נישואים לאישה, מהווים עבור האישה-בעל סמל סטטוס כלכלי וחברתי. בקהילות רבות בהן נישואי נשים קיימים, אישה עשירה שיש לה מספיק רכוש והון עשויה לשאת אישה ולהפוך לאישה-בעל. נישואים אלו מאפשרים את הגדלת המשפחה, מעוררים הכרה והערכה ציבורית ומעידים על אמידות וכוח של משפחה. נישואים לאישה מקנים לאישה-בעל מעמד ייחודי, קרוב למעמד של גבר ולעיתים אפילו שקול למעמד של גבר. מעמד זה מזכה אותה בהערכה גבוה, כבוד והשפעה. אלמנה 'רגילה' יכולה להחזיק ברכושו של בעלה בנאמנות עבור ילדיה הקטינים. אם אין לה בנים שירשו אותה, חלקה בירושה יעבור לילדיו של בעלה מנשים אחרות או לאחד מאחיו. האישה-בעל נבדלת מאישה רגילה - רכוש המשפחה נמצא בבעלותה ואחריותה, יש לה סמכות על הכלה וילדיה, ויחד איתה גם החובה לדאוג לרווחתם. במחוז ננדי בקניה, למשל, האישה-בעל מקבלת מעמד שקול לזה של גבר. נאסר עליה לקיים יחסי מין עם גברים או נשים, ובעבר אף צופה ממנה ללבוש בגדים ותכשיטים של גבר. נישואי נשים לא תמיד נעשים בהסכמה, ותועדו מקרים בהם הכלה עזבה את האישה-בעל עם כל הרכוש והצאצאים. במידה ובעלה של האישה-בעל עדיין חי, הכלה הצעירה של האישה-בעל תשרת את שניהם. במקרים מסוימים האישה-בעל תמשיך לבצע את חובות משק הבית המסורתיים שלה כאישה כלפי בעלה - תכבס, תנקה ותבשל עבורו, בעוד כלתה הצעירה דואגת לבשל ולנקות עבורה, שכן עבורה היא גבר.
סיוע במשק הבית
בקהילות מסוימות, במיוחד קהילות חקלאיות, זיהו את צורך הנשים בעזרה עם מטלות הבית. מעבר לרצונן ביורש, נשים עשירות יכולות להפוך לאישה-בעל על מנת לשחרר עצמן מאחריות בבית. הנשים שלהן מבצעות את מטלות הבית והן מתפנות לעיסוקים אחרים. תפקידים שמסורתית שייכים לגבר, ניהול ואחריות על ההיבטים החשובים ביותר במשק הבית כמו הבקר והאדמות, מיושמים על ידי האישה-בעל. הכלה נותנת לגיטימציה לקיום בנה הדמיונה של האישה-בעל, היא עוזרת במטלות מגוונות בבית, ובזכותה האישה-בעל הופכת לראש של בית 'שלם'.
שיפור מעמד חברתי וכלכלי
בנישואי גבר לאישה, בן למעמד גבוה לא יכול לשאת בת למעמד שנמוך ממנו ולהפך. בנישואי נשים, על פי רוב האישה-בעל תהיה ממעמד גבוה שמאפשר לה לשלם את הנדוניה ותישא בת למעמד נמוך. מוסד נישואי הנשים מאפשר את שיפור מעמדה החברתי והכלכלי של האישה הצעירה. צאצאיה ייוולדו למעמד גבוה וזכויותיה יהיו כשל אישה ממעמד גבוה גם כן, מה שלא היה מתאפשר בנישואים בין גבר לאישה. לרוב, אישה-בעל תשלם נדוניה גבוה יותר מגבר למשפחת הכלה.
הקטנת הסיכוי לאלימות והתעללות
מספר עולה של נשים צעירות בוחרות להינשא לנשים, מתוך הבנה שנישואים שכאלו יתנו להן יותר כח וחופש. בתרבויות בהן מנהג זה קיים נהוג שאישה לא פורייה או בעלת בנות בלבד תקבל יחס של מנודה ותסבול מהתעללות פסיכולוגית. הנישואים לאישה, מספקים את כל היתרונות של בית יציב בנוסף לבחירה של הפרטנר המיני, בחלק מן הקהילות. הנישואים לאישה, מקטינים את הסיכוי לאלימות והתעללות בבית, לפגיעה באברי המין, לנישואי ילדים, תרחישים שבאזורים מסוימים מאוד שגרתיים בנישואי גבר לאישה. נשים אשר נשואות לנשים מוגנות יותר מגברים מתעללים משום שלרוב גברים ידעו שהכלה היא אישה נשואה לאחרת ובנוסף זקני השבט, להם רוחשים כבוד רב, רואים באקט הנישואים החד מיניים הללו כמוכרים תרבותית ומחייבים את המאהב המתעלל לשלם קנס של צאן ובקר לכלה בה פגע ובנוסף לכך הוא צריך לתקן את הנזק שעשה לרכושה כך שהסיכוי להתעללות מצד גברים כלפי הכלה פוחת מחשש שלהם לפגיעה כלכלית לצד כבוד לזקני השבט ולמסורת. לפי עדויות של נשים הלוקחת חלק במנהג זה, נשים צעירות היום יותר מודעות והן מסרבות לסבול יחס שכזה, בנישואי נשים הן מרגישות שיש להן יותר שליטה על הגוף שלהן. אישה-בעל נוטה הרבה פחות לריב מגבר, מילולית ופיזית. הכלות נהנות יותר מחופש חברתי ומיני כי תפקידן בנישואים הוא פחות דורשני. ויחד עם זאת עדיין ייתכן מצב בו האישה-בעל יכולה להביא גברים מרובים אל הכלה ולדרוש שתקיים איתם יחסי מין כדי למלא את יעודה בנישואים. יחסי מין לא מוגנים אלו עם גברים מרובים מעלה באופן ניכר את הסיכוי להדבק בHIV ומחלות מין נוספות, מה שמהווה גורם בריאותי מסכן עבור אותה האישה וכל צאצא עתידי שלה.
ילדים מחוץ לנישואים
במידה ויש לכלה ילדים טרום הנישואים לאישה-בעל, במעמד הנישואים ילדים אלו יקבלו לגיטימציה כילדים של האישה-בעל שמקנה להם זכויות ירושה.
המאהב
המאהב הוא האב הביולוגי של צאצאיהן של האישה-בעל והכלה. בקהילות שונות הוא נבחר באופן שונה, לעיתים על ידי האישה-בעל ולעיתים על ידי הכלה עצמה. נדיר שהוא חי עם הזוג הנשוי, ולרוב הוא רק מבקר את הכלה. המוטיבציה העיקרית שלו היא הגישה החופשית יחסית ליחסי מין, מבלי התחייבות כלכלית כלפי הכלה וילדיהם הביולוגיים. לעיתים קרובות הוא יעבוד בחווה של האישה-בעל בתמורה לגישה שהוא מקבל לכלתה. בקהילות מסוימות, המאהב מקבל מכל אחת מבנותיו תשלום של פרה אחת, כמו נדוניה, לכן לעיתים הוא לא נהנה רק מפריבילגיה מינית אלא גם מתגמול כלכלי.
הקהילה
הסיבות הרציונליות לנישואי נשים הן מהותיות על מנת שנישואים אלו יתקבלו בברכה בחברה. ניכר כי הצורך במנהג הזה הוא קהילתי-שבטי, המשכיות של שושלת ושמירת נכסים בבעלות השבט. סוג משפחה זה נטמע במבנה החברתי באזורים הללו ועצם העובדה ששרד את הנסיבות והזמן, מעיד כי הוא אדפטיבי. המנהג מאפשר לאלמנות לשמור את רכושן ולא להיות לנטל על כלל השבט כאשר הן מזדקנות. בנוסף, שמירה על רכוש האלמנות בחזקתן מגן על הרכוש והשטחים של השבט, ומונע אובדן משאבים לשבטים אחרים במקרה בו האלמנה תינשא לגבר זר.
בעלה של האישה-בעל
בעלים רבים, דוחפים את נשותיהן לשאת אישה או מספר נשים. אם האישה-בעל היא עקרה, בעלה עשוי לדרוש ממנה לשאת אישה במטרה להביא ילד. גברים אמידים, מתהדרים באמצעות נישואיהן של נשותיהם לנשים נוספות, שכן נישואים אלו נותנים להם כבוד ותהילה בחברה ומעידים על חוזק ויכולת כלכלית.
סיכון בנישואי נשים
סיכון אפשרי בנישואי נשים הוא מצב בו שוב יייוולדו רק בנות או לא יוולדו ילדים כלל. במצב כזה לא רק שהאישה-בעל נותרת ללא יורש לרכוש, אלא שהיא וכלתה נותרות ללא בן שיטפל בהן בזקנתן. מכיוון ומוסד נישואי הנשים הוא מסורתי וזוכה לגיבוי מהקהילה, אין עדויות מחקריות למקרים בהם הנשים סובלות מגינוי או התנכלות בשל אופיו הייחודי של הקשר ביניהן.
תמרה טודבסקה
תמרה טודבסקה (במקדונית: Tamara Todevska; נולדה ב-1 ביוני 1985), ידועה בשמה הפרטי בלבד - תמרה, היא זמרת פופ ממקדוניה הצפונית. לטודבסקה היסטוריה ארוכה בתחרות האירוויזיון, היא ייצגה את מקדוניה באירוויזיון בשנים: 2004 (כזמרת ליווי), 2008 (כזמרת מובילה), 2014 (כזמרת ליווי) וייצגה אותה פעם נוספת באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Proud".
חייה האישיים
טודבסקה נולדה בסקופיה, היא גדלה במשפחה מוזיקלית. אביה הוא פרופסור למוזיקה ואמה היא זמרת אופרה סרבית מבוסניה. אחותה הגדולה היא טיאנה דאפצ'ביק שייצגה את מקדוניה באירוויזיון 2014 כזמרת מובילה. ב-27 ביוני 2015 נישאה טודבסקה לכדורסלן העבר אלכסנדר דימיטרובסקי ששיחק בנבחרת מקדוניה הצפונית בכדורסל. יש להם שני ילדים, בן ובת.
מבצע קפיצה לרוחק
מבצע קפיצה לרוחק (בגרמנית: Unternehmen Weitsprung) היה על פי החשד תוכנית של גרמניה הנאצית להתנקש בחייהם של שלושת מנהיגי בעלות הברית: יוסיף סטלין, פרנקלין דלאנו רוזוולט ווינסטון צ'רצ'יל במהלך ועידת טהראן שנערכה ב-1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. את המבצע תכננו והובילו אוטו סקורצני וארנסט קלטנברונר מהאס אס.
קבוצת ביון סובייטית, בפיקודו של גוורק ורטנייאן (Gevork Vartanian) חשפה את המבצע בטרם התחיל והוא בוטל. התוכנית הגרמנית להתנקשות בחיי המנהיגים, וההצלחה במניעתה פורסמו במדיה הרוסית, והיא זכתה להופיע בסרטים ובנובלות רוסיות.
תכנון המבצע
לפי הסובייטים, האבווהר, שירות המודיעין הגרמני שפיצח את תשדורות הצי האמריקאי, גילה שוועידה חשובה מתוכננת להתקיים בטהראן במהלך אוקטובר 1943. לאחר קבלת הידיעה, אדולף היטלר אישר את התוכנית להתנקש בחיי שלושת מנהיגי בעלות הברית. האחריות על המבצע הועברה לארנסט קלטנברונר, מנהל המשרד הראשי לביטחון הרייך, שבחר באוטו סקורצני לפקד על המשימה. בין האנשים שהיו מעורבים במבצע היה גם אליאסה באזנה, מי שהיה השרת האישי של שגריר בריטניה בטורקיה, והיה מעורב בפרשת ציצרו, במסגרתה העביר מסמכים מסווגים רבים לידי הגרמנים.
חשיפת המבצע
לפי גרסת הנ.ק.ו.ד., הוא עלה על התוכנית הגרמנית דרך הסוכן ניקולאי קוזנצוב, אחרי שזה התחזה לקצין ורמאכט באוקראינה. לפי הטענה, הוא קיבל את המידע מקצין בשם פון אורטל ששירת בדרגת שטורמבאנפיהרר (מקבילה לדרגת מייג'ור או רב-סרן), שהיה ידוע כ"פטפטן" בזמן ששתה. עם זאת, יש מקורות אחרים שגורסים שפון אורטל לא קיים, וכי הוא פרי המצאתם של הרוסים.
הסובייטים השיגו מידע נוסף על התוכנית באמצעות המרגל בן ה-19 גוורק ורטנייאן, שהצוות שלו הורכב משבעה קציני מודיעין. הצוות איתר בין השנים 1940–1941 למעלה מ-400 סוכנים נאצים, כולם נעצרו על ידי הסובייטים.
ב-1943, במסגרת מאמציו לסכל את התוכנית הגרמנית, הצוות זיהה שישה מפעילי רדיו גרמנים שהוצנחו בסמוך לעיר קום, מרחק 60 ק"מ מטהראן. הסובייטים עקבו אחרי הקבוצה לטהראן, שם הגרמנים התמקמו בווילה. ממיקום זה הם שידרו בחזרה לברלין. במקביל, הנ.ק.וו.ד. הקליט ופענח את השידורים שלהם, שחשפו שקבוצה שנייה בפיקודו של אוטו סקורצני תוצנח באיראן כדי לבצע את ההתנקשות.