cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
וליד חאג'-יחיא
ביוגרפיה
חאג'-יחיא החל בצעירותו בפעילות פוליטית במפ"ם. ב-1977 הצטרף למפלגת מחנה של"י עם הקמתה, וב-1981 נכנס מטעמה לכנסת עם התפטרותו של אורי אבנרי, בהתאם להסכם הרוטציה שנקבע במפלגה לפני הבחירות. הוא הספיק לכהן בה בארבעת חודשי כהונתה האחרונים והיה חבר ועדת החינוך והתרבות.
בהמשך חזר למפ"ם ונבחר לכנסת השלוש עשרה והארבע עשרה מטעם מרצ. בכהונתו זו היה חבר ועדת החינוך והתרבות והוועדה למאבק בנגע הסמים. בכנסת הארבע עשרה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת. בשנים 1992–1996, בתקופת ממשלתו השנייה של יצחק רבין ובממשלת פרס שהמשיכה אותה לאחר הרצחו של רבין, כיהן גם כסגנו של שר החקלאות ופיתוח הכפר יעקב צור.
בשנת 2012 פרסם בהוצאה עצמית ספר אוטוביוגרפי בשם "גולה בארצו: מטייבה לכנסת".
בוזוקי
בוזוקי (ביוונית: Μπουζούκι) הוא כלי מיתר בעל ארבעה זוגות מיתרים המשמש במוזיקה היוונית, הים תיכונית והאירית.
הבוזוקי הוא פיתוח מאוחר של הבגלמה, כלי מיתר מונגולי שהובא אל אגן הים התיכון עם מסעות הכיבוש המונגולים בימי הביניים. במזרח התיכון שונה מבנה תיבת התהודה והוספו סריגים. השם בוזוקי שנבחר לכלי גזור מהמילה "בוזוק" שמשמעותה "צוואר" וזאת משום צווארו הארוך והצר של הבוזוקי. נגני בוזוקי הם מהמוזיקאים המוערכים ביותר ביוון ובקהילה היוונית בישראל, והם נמדדים בין השאר במהירות נגינתם.
בבוזוקי היווני המסורתי יש שלושה זוגות מיתרים. בשנת 1955 החלו לייצר בוזוקי שבו ארבעה זוגות מיתרים, האחראי לכך היה נגן הבוזוקי הידוע, מנוליס חיוטיס. שינוי זה הפך את הבוזוקי לכלי שניתן לנגן בו אקורדים כמו בגיטרה, ונגינת קטעים מלודיים בווירטואוזיות רבה. ביוון יש עדיין נגני בוזוקי רבים שמשמרים את הנגינה בבוזוקי שבו שלושה מיתרים ובכך שומרים את המסורת של מוזיקת הרמבטיקו. חלק מנגני המוזיקה הים-תיכונית מוסיפים לצוואר הבוזוקי סריג ביניים צף (לא מקובע לצוואר), בדומה לאופן שבו נעשה הדבר על גיטרה חשמלית. הסריג הצף מאפשר לנגן גם רבעי טונים, בדומה לעוד ולבגלמה הטורקית ובניגוד לסריגים הרגילים של הבוזוקי, שמאפשרים לנגן רק חצאי טונים.
בישראל נגינת הבוזוקי תפסה תאוצה עוד בשנות ה-70 המוקדמות. נגני בוזוקי ליוו זמרים מהז'אנר אשר השתמשו בלחנים יוונים עליהם כתבו מילים בעברית, דוגמת זוהר ארגוב שבין שיריו המוכרים היו אלינור ועינייך החומות.
בישראל מספר רב של נגני בוזוקי מקצועיים כחלק מפופולריות שצברה המוזיקה היוונית בישראל. בין נגני הבוזוקי המוכרים בישראל הוא יוסי אהרון, נגן בוזוקי וירטואוז שגם חיבר ספר לימוד נגינה בשם "קסם הבוזוקי" היצא לאור בשנת 2009.
אוויה סולושנז גרופ ארנה
אוויה סולושנז גרופ ארנה (בליטאית: Avia Solutions Group arena; עד נובמבר 2020 – סימנס ארנה) הוא אולם ספורט רב-תכליתי הנמצא בבירת ליטא, וילנה. המתקן הוא השני בגודלו בליטא, אחרי ז'לגיריס ארנה, ונחנך ב-30 באוקטובר 2004. האולם משמש גם כאולמה הביתי, בחלק מהמשחקים, של קבוצת הכדורסל המקומית, ריטאס וילנה.
ולדימיר יאקובלב
ולדימיר אנאטולייביץ' יאקובלב (ברוסית Владимир Анатольевич Яковлев; יליד אוליוקמינסק, יקוטיה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות, נולד ב-25 בנובמבר 1944) הוא מדינאי רוסי ממוצא פיני, שכיהן בעבר כמושל סנקט פטרבורג הראשון, והיה השר לפיתוח אזורי (2004–2007).
ביוגרפיה
יאקובלב נולד בעיירה קטנה ביקוטיה, שאליה הוגלתה אמו.
ב-1974 הוא סיים את לימודיו במכון הפוליטכני הצפון-מערבי בלנינגרד ועבד בחברות בנייה שונות השייכות לעיריית לנינגרד.
ולדימיר יאקובלב הוא בעל תואר שלישי למדעי הכלכלה, פרופסור המחלקה לפיתוח עירוני של האוניברסיטה הטכנית של סנקט פטרבורג, והיה לדוקטור כבוד של אוניברסיטת סנקט פטרבורג הממלכתית לכלכלה ופיננסים, וחבר באקדמיה הבינלאומית להנדסה.
ב-1969 היה לחבר במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
באוקטובר 1993 היה לסגן ראש עיריית סנקט פטרבורג אנטולי סובצ'ק וראש הוועדה למשק עירוני של העירייה. בשנת 1994 קודם לתפקיד הסגן הראשון. באותה תקופה ולדימיר פוטין היה אחד מסגניו של ראש העיר.
ביוני 2003 התפטר מתפקיד המושל ומונה לסגן ראש הממשלה, והיה ממונה על פרויקטים לאומיים לבינוי ושיכון ואחראי על עבודות התשתית והתחבורה. ב-24 בפברואר 2004 פוזרה הממשלה בראשות מיכאיל קסיאנוב, וב-9 במרץ אותה שנה מונה לנציג המיוחד של הנשיא במחוז הפדרלי הדרומי במקום ויקטור קזאנצב. חלק מאמצעי התקשורת ראו בכך הורדה בתפקיד. צוין שכבר מזמן מקובל ברוסיה לשלוח את האנשים שלא הצליחו בבירה לקווקז. שנת 2004 התאפיינה בפעילות אקטיבית של המורדים הצ'צ'ינים באזור ומספר רב של פעולות טרור.
ב-14 בספטמבר 2004 מונה לשר הראשון לפיתוח אזורי תוך הקמת משרד לפיתוח אזורי של רוסיה החדש. במהלך השנים 2005–2006 נמתחה ביקורת קשה על פעילותו בראש המשרד. ב-4 באפריל התקיים דיון רחב בדומה והתקבלה החלטה על הישגים דלים של יאקובלב בתפקיד. ב-24 בספטמבר 2007 הוא פוטר ויצא לפנסיה.
מאז 28 באפריל 2009 הוא נשיא איגוד הבנאים הרוסי (Российский союз строителей).
בני משפחתו
ולדימיר נשוי לאירינה ויש לו ממנה בן, איגור יאקובלב (נולד ב-1970).
איצ'ירו מיזוקי
איצ'ירו מיזוקי (ביפנית: 水木 一郎; 7 במרץ 1948 – 6 בדצמבר 2022) היה זמר, משורר לירי, מלחין, סאייו ושחקן יפני פופולרי. מיזוקי התפרסם בעיקר כמלחין נעימות פתיחה של סרטים יפניים, אנימות וכן משחקי וידאו.
בחודש יולי בשנת 1968 הוציא מיזוקי את הסינגל הראשון שלו – "Kimi ni sasageru Boku no Uta".
ב-19 ביולי בשנת 2000 ייסד מיזוקי, יחד עם זמרים יפניים נוספים, סופרגרופ בשם JAM Project.
קריירת משחק
בנוסף לקריירת השירה שלו, מיזוקי גם לוהַק למספר תפקידים בתור סאייו ובתור שחקן "לייב אקשן". בין השאר הוא דיבב את הדמות הראשית בסדרת האנימה היפנית "בובובו-בו בו-בובו", במשחק הראשון בסדרה שיצא לפלייסטיישן 2; בנוסף, הוא גם שר את נעימת הפתיחה של המשחק.
היצירה בשחור
היצירה בשחור (בצרפתית L'Œuvre au noir) הוא רומן שכתבה הסופרת הצרפתיה מרגריט יורסנאר.
הרומן מספר על חייו ומותו של הדמות הבדיונית זנון, רופא, פילוסוף, מדען ואלכימאי יליד ברוז' של תקופת הרנסאנס. הספר דן במעמדה של הרפואה שהייתה מקצוע תאורטי לעומת הניסיון המעשי של הגלבים שעסקו בחקר גוף האדם ובכירורגיה. כמו כן, הוא דן באמונה הנוצרית לעומת אמונות אחרות ודן בפלגי הנצרות ויחסיהם ההדדיים, תוך שהוא מתאר מקצת ממלחמות הדת שהתחוללו בתקופה הנידונה ואת ההסתגרות התרבותית שהאדיקות הדתית גרמה לה.
הספר מתאר את המאבקים הפוליטיים של התקופה, את השילוב בין מאבקים מדיניים לדתיים ואת הבריתות המדיניות שנוצרו כתוצאה מכך.
הספר יצא לאור בצרפת ב-1968, זכה להצלחה מיידית וזיכה את המחברת בפרס הצרפתי לספרות Prix Femina Étranger. תרגומו לעברית של הספר על ידי אביטל ענבר יצא ב-1988 בהוצאת זמורה, ביתן – מוציאים לאור, ובאותה שנה יצא לאקרנים סרט קולנוע שהופק על פי הרומן בכיכובו של ג'אן מריה וולונטה.
שם הספר שאוב מאחד התהליכים באלכימיה. הספר כולל מספר התבטאויות אנטישמיות שלא ברור אם הן באות לייצג את רוח התקופה או מהוות ביטוי לדעתה של הסופרת.
זנון מעדיף לשכב עם גברים, רצוי נערים, אולם לא נמנע מקיום יחסי מין עם נשים. בספר מתנהל דיון אודות הומוסקסואליות.
פיס (בית המקדש)
הפַּיִס כפי שמתואר במשנה ובספרות חז"ל, הוא גורל שהיה מתקיים בין הכהנים בבית המקדש, על מנת לקבוע איזה כהן יזכה לבצע את אחת מעבודות המקדש.
המקור לעריכת הפיס
מקורה של המילה "פיס" לא ברור. יש אומרים שהיא נקראת כך מכיוון שהיא נערכה לצורכי שלום והתפיסות.
דרך עריכת הפיס
מדי יום נערכו 4 הגרלות. כל הכהנים שרצו לזכות באחת העבודות היו מתאספים ועומדים במעגל. הממונה (הכהן האחראי על העבודה במקדש) היה מוריד מראשו של אחד הכהנים את המצנפת על מנת לסמן שממנו תתחיל הספירה. כמו כן היו בוחרים מספר, הגבוה ממספר הכהנים המשתתפים בפיס. הכהנים היו מושיטים אצבע, והממונה היה סופר את אצבעותיהם כשהוא הולך לצד ימין, עד שהגיע למספר שנקבע. הכהן שעליו הממונה נעצר היה זוכה בעבודה, ובעבודות שדרשו כמה כהנים זכו גם הכהנים שעמדו בצד ימין של הזוכה.
כמה אצבעות מוציאים
במשנה נאמר לאור סוגיית הגמרא הדנה במשנה זו כל כהן היה יכול להוציא אצבע אחת, וכהן שהיה חולה היה יכול להוציא שתי אצבעות. אם כהן הוציא יותר מאצבע אחת, הוא נמנה פעם אחת, אלא אם הוא הוציא גם אגודל, אז בתור קנס הוא אינו נספר כלל. לדעת הרמב"ם יכול היה הכהן להוציא בין אצבע אחת לשלוש, כשכל אצבע ואצבע שהיה מוציא הייתה נספרת בפני עצמה.
לשתי השיטות היה איסור להוציא את האגודל, כדי למנוע מעשי הונאה. את האגודל קל להסתיר או לחשוף בתוך האגרוף במהירות, ובכך יוכלו כהנים שאינם הגונים להוסיף או להחסיר את האגודל כדי להגדיל את סיכוייהם לזכייה בפיס (לשיטת הרמב"ם, או להתחזות לשני כהנים, לשיטת רש"י). מכיוון שהמספר שנבחר היה גדול מאוד ממספר הכהנים, הייתה הספירה נעשית בכמה מחזורים. הכהן שבו הסתיימה הספירה נבחר לבצע את העבודה.
מדוע מנו אצבעות
הרמב"ם מסביר מדוע מנה הכהן הממונה את אצבעות הכהנים ולא את הכהנים עצמם: ומתייחס לספירת העם על ידי שאול המלך, לאחר מלחמתו בעמלק: "לפי שאסור למנות ישראל אלא על ידי דבר אחר, שנאמר: "וַיִּפְקְדֵם בַּטְּלָאִים". כלומר כל אחד מהעם הביא טלה, וספרו את הטלאים ולא את האנשים.
ארבעת הפייסות
בכל יום נערכו במקדש ארבעה פייסות, על מנת לחלק את העבודות השונות. חוץ מבפייס השלישי, בשאר הפייסות יכלו להשתתף גם מי שזכה כבר בפיס אחר באותו יום.
תזמורת טונהאלה
תזמורת טונהאלה (במקור: Tonhalle-Orchester Zürich) קרויה על שם אחד מאולמות הקונצרטים החשובים בעולם, ה"טונהאלה" שבציריך. התזמורת נוסדה בשנת 1868 וקבעה את מושבה בטונהאלה ה"חדש" בשנת 1895.
פיס (בית המקדש)
הפיס הראשון
הפיס הראשון נערך מייד עם השכמת הכהנים, לפני תחילת עבודה כל שהיא במקדש. העבודה העיקרית שנקבעה בפיס זה היא תרומת הדשן, בה זכה כהן אחד. יחד עם תרומת הדשן, אותו כהן זכה בכמה עבודות נוספות: סידור המערכה הגדולה, הבאת שני גזרי עצים, ולדעת הרמב"ם גם בהבאת מחתה עם גחלים להקטרת הקטורת.
הפיס השני
הפיס השני התקיים לאחר סידור המערכות על המזבח בפיס הוגרלו העבודות הקשורות להקרבת קורבן התמיד. בפיס זה זכו שלושה עשר כהנים, בעבודות הבאות: הכהן הראשון זכה בשחיטת התמיד; הכהן השני זכה בקבלת הדם וזריקתו; הכהן השלישי זכה בדישון מזבח הקטורת; הכהן הרביעי זכה בדישון המנורה והטבת הנרות; הכהנים החמישי עד השלושה עשר זכו בהעלאת איברי התמיד ודברים נוספים לכבש: הכהן החמישי זכה בהעלאת הראש, והרגל (האחורית הימנית); הכהן השישי זכה בהעלאת שתי הידיים (הרגלים הקדמיות); הכהן השביעי זכה בהעלאת העוקץ (החלק האחורי העליון), והרגל (האחורית השמאלית); הכהן השמיני זכה בהעלאת החזה (החלק הקדמי של בטן הכבש), והגרה (הגרון עם הריאות והלב); הכהן התשיעי זכה בהעלאת שתי הדפנות (חלל הבטן); הכהן העשירי זכה בהעלאת הקרביים (מערכת העיכול); הכהן האחד עשר זכה בהעלאת הסולת לנסכים;הכהן השתים עשרה זכה בהעלאת מנחת החביתין; הכהן השלוש עשרה זכה בהעלאת היין לנסכים.
תזמורת טונהאלה
פעילות
מאז ימיה הראשונים, ניצחו על התזמורת מלחינים נודעים בתקופתם, בהם ברהמס, וגנר, ריכרד שטראוס והינדמית.
המנצח דייוויד זינמן, פיתח אותה בתקופת כהונתו כמנהל מוזיקלי לאחת התזמורות המובילות בעולם, עם רפרטואר רחב של הקלטות מרשימות לשמה, רפרטואר המוסיף וגדל. החוזה של זינמן הוארך לא מכבר עד 2010. התזמורת, המונה קצת יותר מ-100 נגנים, מופיעה עכשיו בכל רחבי העולם; עם דייוויד זינמן הפיקה התזמורת אוסף רחב של הקלטות, בהן מחזור בטהובן מן התקופה האחרונה.
התזמורת מנגנת כיום ומקליטה יצירות משל בטהובן, מוצרט, שוברט, מאהלר, וגנר ושנברג, ובה בשעה אינה מזניחה את "הקשר השווייצרי", כשהיא מציגה יצירות מאת מלחינים, שעמדו בקשר עם שווייץ בדרך זו או אחרת. נוסף לאלה שהוזכרו כבר, כולל הרפרטואר שלה את סטרווינסקי, רחמנינוב, פרנק מרטן ומלחינים ששמם נודע פחות בעולם, כמו הובר, רינגר, ליהמן, צינסטאג וקלטרבורן. מנצחים אורחים קבועים כללו את ארנסט אנסרמה, וילהלם פורטוונגלר, אוטו קלמפרר, גאורג שולטי וכן, מתקופה מאוחרת. יותר, את ברנרד הייטינק, מאריס יאנסונס, פרנס בריכן, מסטיסלב רוסטרופוביץ' והרברט בלומסטדט.
פיס (בית המקדש)
הפיס הרביעי
הפיס הרביעי מתקיים מייד לאחר הפיס השלישי, וההבדל ביניהם הוא שבפיס הרביעי יכולים להשתתף כל הכהנים, בניגוד לפיס השלישי. בפיס הרביעי מגרילים את הזכות להעלאת איברי קרבן התמיד מהכבש למזבח. ישנה מחלוקת כמה כהנים זוכים בפיס זה. לדעת התוספות והמאירי, בהעלאת איברים מהכבש למזבח זכה כהן אחד. לדעת השלטי הגיבורים והעבודת הקרבנות בהעלאת איברים מהכבש למזבח זכו תשעה כהנים, וכן סבר גם התוספות ישנים. דעת הרמב"ם בנושא אינה ברורה עד הסוף. בהלכות תמידין ומוספיןמשמע ממנו שכהן אחד מעלה את האיברים מהכבש למזבח. ואילו בהלכות כלי המקדש הוא כתב שכהנים רבים מעלים את האיברים מהכבש ונותנים לכהן הגדול לזרוק אותם. התפארת ישראל הציע לתרץ שאולי לדעת הרמב"ם באמת בפיס על מי מעלה איברים לכבש זכו הרבה כהנים, אולם הוא עצמו דוחה את ההסבר, מכיוון שהלשון "מעלה" יותר מתאימה לאדם אחד. בספר שיח יצחק כתב שביום רגיל היה זוכה בפיס כהן אחד, ואילו כאשר הכהן הגדול רצה להקריב היו מגישים אליו את האיברים כהנים רבים משום כבודו. לדעת הריטב"א והגרי"ז בהולכה זכו כמה כהנים ואילו ההקטרה נעשתה בכהן אחד.
תזמורת טונהאלה
פעילות
תזמורת כזאת מושכת קשת רחבה של סולנים בעלי שם בינלאומי. מבין אלה שהופיעו לאחרונה בציריך תחת שרביטו של דייוויד זינמן היו יו-יו מה, לין הארל, גוסטב ריוויניוס, היינריך שיף, יפים ברונפמן, טרולס מרק, גיל שחם, עמנואל אקס, לייף אובה אנדסנס וכריסטיאן טצלאף, כמו גם כמה מן הנגנים הראשיים בתזמורת עצמה, אחדים מהם נגנים בעלי שם בינלאומי בזכות עצמם, כמו נגנית הבסון פלורנץ יני, הצ'לן תומאס גרוסנבאכר, סאבין מורל (חליל), גלעד קרני מישראל, הויולן הראשי החדש, והאוסטרלית התר קוטרל (גם היא התמנתה זה מקרוב להוביל את הכינורות השניים). התזמורת עצמה פועלת כיום כהרכב בינלאומי במלוא מובן המילה, אם כי יש בה הרבה נגנים שווייצרים מוכשרים. מובילים אותה פרימוז' נובשאק מסלובניה ויוליה בקר מגרמניה.
פיס (בית המקדש)
מקום הפיס
לרוב הדעות, את הפיס הראשון היו עורכים בבית המוקד, מכיוון ששם היו ישנים הכהנים ולא רצו לעכב את הפיס עד שיגיעו ל. אך כיוון שהפייסות חייבות להיערך במקום מקודש נערכו הפייסות בעמידה בחציו המקודש של בית המוקד.
את שלוש הפייסות האחרונים היו עורכים בלשכת הגזית. לשיטת הרמב"ם, גם את הפיס הראשון ערכו בלשכת הגזית.
טרור לבן
ככלל, המונח טרור לבן מתייחס לפעילות אלימה היוצאת לפועל בידי גורמים ריאקציוניים (בדרך כלל מדובר בתומכי מונרכיה או שמרנים) כחלק ממאבק במהפכה. לעיתים קרובות פעולות כאלה יוצרות תגובה בדמות פעולה דומה המתבצעת בידי גורמים מהפכניים בצד השני של הקונפליקט, בד בבד, הרבה מהפעולות מתרחשות כתגובה לפעולות מהפכניות. במאה ה-20, בכמה מדינות, המונח "טרור לבן" התייחס לפעולות אלימות שבוצעות נגד גורמים קומוניסטים או קומוניסטים לכאורה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נקשר בארצות הברית המונח "טרור לבן" לפעולות אלימות גזעניות שבוצעו בידי ארגונים כגון הקו קלוקס קלאן, בעיקר נגד אזרחים אפרו-אמריקנים. לא ברור אם השימוש במילה "לבן" במקרה זה נקשר למשמעות המקורית של המונח "טרור לבן" או שהוא מתייחס בפשטות לגזע המפגעים.
מקור המונח
הטרור הלבן המקורי התרחש באביב 1795 בצרפת, בתקופה הידועה כ"ריאקציה של תרמידור" על ידי כוחות שמרניים וימניים, חלקם אף מלוכניים, לאחר נפילת רובספייר וקץ שלטון הטרור שהנהיג האגף הרדיקלי באספה הלאומית. הטרור הלבן הופנה כנגד היעקובינים וכל מי שנחשד בתמיכה בהם. הם הותקפו ונרצחו לעיתים קרובות, ממש כפי שעשו ליריביהם בימי משטר הטרור הקודם. במקרים אחרים, הסתובבו ברחובות חבורות צעירים מהמעמד הבינוני והאצולה והכו יעקובינים נודעים. "כנופיות ישו" באזור ליון חטפו אנשי שמאל שנחשדו בהשתתפות בטרור המהפכני מבתי הכלא ורצחו אותם כמו שאלה רצחו חפים מפשע בימי טבח ספטמבר ב-1792.
טרור לבן נגד שחורים בארצות הברית
כנופיות ברחבי ארצות הברית, במיוחד במדינות הדרומיות, הפעילו טרור על אזרחים שחורים ועל לבנים התומכים במתן זכויות אזרח לשחורים בזמן הרקונסטרוקציה ולאחריה בצורה זו או אחרת משנות השישים של המאה ה-19 עד שנות השישים של המאה ה-20. תחילת פעילות זו ב-1867, לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. הקו קלוקס קלאן, הארגון המפורסם ביותר בתחום, רצח, שדד, אנס והתעלל בשחורים ורפובליקנים בדרום ארצות הברית בשם שימור הציוויליציה הלבנה.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19 המפלגה הרפובליקנית הגנה על זכויות האזרח של האזרחים האפרו-אמריקנים והמפלגה הדמוקרטית ייצגה בעיקר בעלי חוות גדולות מהדרום שלפני מלחמת האזרחים החזיקו בעבדים רבים.
טרור לבן ברוסיה
אחרי מהפכת אוקטובר ברוסיה, התאגדו באופן רופף הכוחות שהתנגדו למהפכה הבולשביקית תחת הצבא הלבן. הצבע הלבן נבחר לייצג את התנועה הזו מאחר שהיה הצבע המסורתי של המלוכה ברוסיה (הצאר הרוסי כונה גם "הצאר הלבן"). ב-1918, פתחו כוחות אלה את מלחמת האזרחים ברוסיה נגד הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של רוסיה, החדשה יחסית. שני הכוחות ביצעו פעולות אלימות נגד מתנגדים וחשודים בריגול בטריטוריה בה שלטו. מעצרים המוניים והוצאות מהירות להורג שבוצעו על ידי הצבא הלבן נודעו כ"טרור לבן".
עקב האמור לעיל, המונח "טרור לבן" נעשה כינוי לכל טרור אנטי-קומוניסטי שבוצע בתומכי קומוניסטים, ותומכי קומוניסטים לכאורה, ברחבי העולם במאה ה-20.
טרור לבן (אנטי קומוניסטי) בארצות הברית
בארצות הברית הטרור הלבן נעשה בעיקר בצורה מוראלית על ידי סילוק כל מי שנחשד בקומוניזם מעמדה בעלת השפעה חברתית כלשהי, גם אם החשד לא היה מבוסס בעליל. למעשה, היה זה מקרה קלאסי של ציד מכשפות.
האדם הידוע ביותר כרודף קומוניסטים וקומוניסטים-לכאורה הוא ג'וזף מקארתי שעל שמו נקראת התופעה של רדיפה ממשלתית את אלו שדעותיהם הפוליטיות אינן תואמות את של הממשל - מקארתיזם. בעזרת ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית האשים מקארתי רבים מבכירי החברה האמריקאית - בצבא, בממשל, ובחברות המסחריות הגדולות- בקומוניזם, בהתאם למפה הפוליטית-חברתית שהוא רצה לשרטט.
ב-1995 נחשפו מסמכי וינונה, מדובר בכמות גדולה של מסמכים מוצפנים, אשר יורטו מתקשורת סובייטית מסווגת על ידי המודיעין הבריטי והאמריקני במהלך מלחמת העולם השנייה והשנים לאחריה. המסמכים כללו רשימת תושבים בארצות הברית ששיתפו פעולה בדרך כלשהי עם המודיעין הסובייטי. הרשימה לא תאמה, בלשון המעטה, את אישומי מקארתי.
טרור לבן בבולגריה
הטרור הלבן בבולגריה התרחש בזמן כהונתה של ממשלת הימין של אלכסנדר צאנקוב (1923-1926). המפלגה הקומוניסטית הבולגרית דוכאה באכזריות והוכרז ממשל צבאי. ב-1925, לאחר הפצצה בסופיה שנועדה לצאר בוריס השלישי, הוצאה המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק והרדיפות נגדה הסלימו, אישים רבים שהביעו תמיכה בעקרונות קומוניסטים נשפטו ואף נהרגו, דוגמת גאו מילב.
טרור לבן בגרמניה
אלפי אזרחים נהרגו בידי הפרייקור והצבא הגרמני אחרי כישלון מהפכת נובמבר בגרמניה
טרור לבן בהונגריה
אחד המקרים הראשונים של טרור לבן אנטי-קומוניסטי מחוץ לרוסיה הוא הטרור הלבן ההונגרי. פעולות תגמול בוצעו בידי כוחות חמושים דוגמת "הצבא הלאומי" של מיקלוש הורטי אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית של הונגריה נגד יהודים ושמאלנים, בעיקר כנקמה על הטרור האדום שהופעל בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הסובייטית. אחריותו ואשמתו המוסריות של הורטי לפעולות מוטלות בספק בקרב ההיסטוריונים: הורטי לא פקד על אנשיו לבצעם, למעשה הוא אסר ביצוע פעולות כאלה, אך בפועל הוא לא נקף אצבע למנוע אותן.
טרור לבן בטאיוואן
תחילת הטרור הלבן בטאיוואן הוא בתקרית 228 כאשר, תחת שלטון צבאי (1949–1987), דוכאו כל חילוקי הדעות הפוליטיים וכל דיון על הטבח שבוצע בתקרית הנ"ל הושתק.
במהלך הטרור הלבן כ-140,000 טאיוואנים נעצרו או הוצאו להורג באשמת התנגדות למפלגת הקוומינטנג בהנהגת צ'יאנג קאי שק. הטאיונים הנרדפים תויגו כמרגלים לטובת הקומוניסטים הסינים. הטרור הלבן נטע מרמור בקרב הטאיוונים המקוריים כלפי הקוומינטנג, צ'יאנג קאי שק וכלפי המתיישבים מסין.
החשש להזכיר את תקרית 228 ואת הטרור הלבן פחת בהדרגה, עם ביטול הממשל הצבאי. האירעים המסמלים יותר מכל את קץ ההדחקה הם ייסוד אנדרטה לזכר ההרוגים ופרסום התנצלות רשמית עי-ידי נשיא הרפובליקה לי טנג-הוי.
טרור לבן בסין
טרור לבן התרחש במהלך מלחמת האזרחים הסינית, במאמץ לדכא את הקומוניסטים ותומכיהם על ידי הקוומינטנג בראשות צ'יאנג קאי שק. בתחילת אפריל 1927 התפשט הטרור הלבן לרוב הערים הגדולות במדינה, בעיקר לשאנגחאי.
הטרור בוצע במתכונת של "יחידות מוות" המסתובבות ברחובות ומורות על רציחת כל מי שנחשד בתמיכה בקומוניסטים.
טרור לבן בפינלנד
לאחר מלחמת האזרחים הפינית ב-1918 כלא הצבא הלבן המנצח אלפי חיילים מהצבא האדום במחנות ריכוז. מחלות, רעב ותשישות שהרגו ב"אדומים" לאחר הרשעתם בבגידה נחשבים כטרור לבן. הטרור הלבן הפיני יצר יותר קורבנות מזה האדום לפני המלחמה.
איליושין
תאגיד התעופה איליושין (ברוסית: Авиационный комплекс имени С. В. Ильюшина) הוא יצרן מטוסים שהוקם על ידי סרגיי ולדימירוביץ' איליושין ב-13 בינואר 1933 על פי הוראת בראנוב, שהיה הקומיסר העממי לענייני תעשייה כבדה וראש המחלקה הראשית לתעשייה אווירית של ברית המועצות.
במהלך השנים תכנן המשרד מספר רב של דגמי מטוסים שהיו בסיס לחיל האוויר הסובייטי במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה. כמו כן הוא תכנן מטוסי נוסעים כגון מטוס איליושין Il-18 שהיה המטוס העיקרי לתעבורת נוסעים בברית המועצות במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20.
תאגיד איליושין הוא אחד הגדולים והמתקדמים בתעשיות הביטחוניות של רוסיה. התאגיד עוסק בייצור מטוסים אזרחיים ובעבר גם בייצורם של מטוסי קרב בודדים.
לחברה ישנה חברת בת בשם איליושין פיננס-קו (Ильюшин Финанс Ко) האחראית לייצור מטוסי תובלה ומטוסו של נשיא רוסיה.
נכון לשנת 2021 במפעלי התעשייה האווירית בוורונז' ובאוליאנובסק מיוצרים מספר דגמים של מטוסי נוסעים ומטוסי תובלה שתוכננו על ידי התאגיד. מספר דגמים של מטוסי תובלה נמצאים בשלבי פיתוח שנים כולל רעיונות לפיתוח מטוס כבד במיוחד מדגם ירמאק.
קישורים חיצוניים
האתר הרשמי של יצרנית המטוסים הרוסית איליושין
יוסי למל
יוסי למל (נולד ב-11 בינואר 1957) הוא מעצב גרפי ישראלי העוסק בעיצוב כרזות ובפרסום. נודע בעולם בעקבות עיצוב כרזות בעלות אופי פוליטי-חברתי, ובהן כרזות לארגון אמנסטי העולמי וכרזות העוסקות בסכסוך היהודי-ערבי. למל זכה בפרסים רבים על עבודותיו בתחרויות עיצוב גרפי בישראל ובעולם.
ביוגרפיה
למל נולד בירושלים וגדל ברסקו (שכונה). סיים ב-1983 את לימודיו המקצועיים במגמת עיצוב גרפי בבצלאל. מאז ניהל סוכנויות פרסום שונות. בנוסף, הוא ניהל את המחלקה לתקשורת חזותית במכללת אסכולה-מימד.
למל כיהן כדובר וחבר הוועדה המנהלת של אגודת המעצבים הגרפיים הישראלית.
עבודתו
למל משתמש בכרזות בפוטומונטז', טכניקה להרכבת תצלומים שונים לתצלום אחד, פעמים רבות תוך יצירת הרושם שהתצלום שנוצר הוא תצלום מציאותי, שנלכד בצורתו זו בעדשת המצלמה. הטכניקה מיושמת לעיתים קרובות בכרזות פוליטיות.
אחת הכרזות שעיצב למל, הוצגה במוזיאון בהמבורג שבגרמניה בשנת 1995. הכרזה, שרוחבה שישה מטרים, נוצרה לרגל 55 שנים לשחרור אושוויץ, ובה צילום זרוע שעליה מקועקע מספר. הזרוע היא של אביו של למל, ניצול השואה.
למל עובד עם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מ-1995. כרזותיו עבור הארגון מתארות הפרות של זכויות אדם, מחאה נגד עינויים, טרור בינלאומי ויחסי האיבה בין ישראל והפלסטינים.
כרזותיו, שהוצגו ברחבי העולם וזכו בפרסים רבים, מאופיינות במסרים פרובוקטיביים וישירים. הוא זכה במקום הראשון בביאנלה לעיצוב גרפי בקוריאה בשנת 2002, ובפרסים נוספים בביאנלות במקסיקו וצ'כיה. תערוכותיו הוצגו בארצות הברית, גרמניה, סין, קרואטיה, הונגריה, סלובקיה, פולין, פינלנד ועוד.
למל עוסק גם בפעילות פוליטית דרך עבודתו בעיצוב "כרזות פירטיות" - כרזות מחאה אותן הוא תולה ברחבי תל אביב. הוא מימן עשרות עותקים של פוסטרים אלו.
כמו כן, טכניקת הפוטומונטז', שימשה אותו בפרויקט האדמו"ר האחרון מראדומסק שעסק בסבו של למל, יוסף אשר זליג גרפינקל וגם בפרויקט "הלב שלי" שעסק באימו של למל, בתיה למל
סובאק
סובאק (אינדונזית Subak) הוא מוסד דתי-חברתי-דמוקרטי, של כ-1,200 אגודות חקלאים עצמאיות, הקיים באי באלי מזה מאות שנים, ואשר מטרתו היא לחלק באופן צודק את עתודות מי ההשקיה לשדות האורז של האי. בשנת 2012 הוכרזו שני אזורים באי בהם מתקיים מוסד הסובאק - פאקריסאן (Pakerisan) ואנגה באטוקארו (Angga Batukaru) - כאתר מורשת עולמית מטעם ארגון אונסק"ו. לצידם הוכרזו אגם באטור השוכן בלועו של הר הגעש הנושא את אותו שם, ושני "מקדשי מים" הינדים.
רקע
באלי נחצה ממזרח למערב על ידי רכס הרי געש, המשמשים כמקור לאדמת האי הפורייה. נהרות האי הנובעים באגמים שניקוו בלועות הרי הגעש, נוקזו במשך השנים לתעלות המובילות את מימהם אל שדות האורז, המשתרעים הן במישור והן בטרסות.
מוסד הסובאק הופיע בבאלי במאה ה-9, והתפתח משך כ-300 שנים בהנהגתה של מערכת פוליטית מרכזית, אשר הקימה מקדשי אבן מלכותיים הקשורים בתרבות החקלאית ובניצול מקורות המים. מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, במאה ה-11 התפצל הכוח הפוליטי המרכזי באי למספר ישויות, שהמשיכו וטיפחו את מוסד הסובאק, והקימו מקדשים משלהן ליד מקורות מים. רוב אגודות הסובאק ניסחו מסמכים משפטיים המגדירים את זכויותיהם וחובותיהם של החקלאים החברים בהן. האורז בבאלי נחשב למתת האל, ומוסד הסובאק הוא חלק מהתרבות הדתית של "מקדשי המים" באי, השוכנים לאורך נתיבי המים ובסמוך למעיינות. ניהול משק המים בידי הסובאק מתבצע במקדשים, ובמשך אלף השנים האחרונות דאגו אגודות הסובאק להקמתן ולתחזוקתן של טרסות האורז. לנזירים במקדשים נודע תפקיד מרכזי בחלוקה המיטבית של המים אל השדות, והפולחן במקדשים מקדם את ההרמוניה ביחסי האדם עם הסביבה, במסגרת התפיסה הפילוסופית ההינדית של "טרי היטה קראנה" ("Tri Hita Karana"); היינו, אחדות הנפש, העולם האנושי והטבע.
בכל אחת מכ-1,200 אגודות הסובאק חברים בין 50 ל-400 חקלאים, המופקדים על ניהול משאבי המים ממקור המים הבודד הנמצא בתחום אחריותם. גבול אחריותו של כל סובאק מוכתב על ידי אגן ההיקוות של שדות האורז שברשות חבריו, וגודלו נע בין הקטארים בודדים במעלה ההר לכמה מאות או אלפי הקטארים במישור. התיאום בין אגודות הסובאק הפועלות במדרונות לבין אלה הפועלות במישור הוא הכרחי לשם חלוקה הוגנת של מי ההשקיה.
האתרים
מרכיבי תרבות הסובאק הם שדות וטרסות האורז, מערכת תעלות ומנהרות ההשקיה, הכפרים החקלאיים ו"מקדשי המים" המשתנים בגודלם ובחשיבותם:
אזור הדמדומים
אזור הדמדומים (באנגלית: The Twilight Zone) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שיצר רוד סרלינג, ששימש גם כמנחה הסדרה. כל פרק נהג להתמקד בעלילות בתחומי הפנטזיה, המדע הבדיוני או האימה אשר בסופם היה לעיתים קרובות אלמנט הפתעה. בשל הצלחתה הרבה של התוכנית יצא בשנת 1983 סרט באורך מלא המבוסס עליה שנקרא "אזור הדמדומים: הסרט" (Twilight zone: The movie), שבוים בידי מספר במאים, בהם סטיבן ספילברג.
הגרסה הראשונה של הסדרה שודרה בין השנים 1959 עד 1964 והונחתה על ידי רוד סרלינג, ברשת CBS. היא חזרה מאוחר יותר לטלוויזיה למשך שלוש עונות בין השנים 1985 עד 1989 שהונחו על ידי צ'ארלס אידמן כאשר ב-1987 החליף אותו רובין ווארד. הסדרה שבה למסך לשתי עונות נוספות בין השנים 2002–2003 (המנחה בגרסה זו היה פורסט וויטאקר), אך עקב רייטינג נמוך, בוטלה העונה השנייה.
ב-2019 הסדרה חזרה לעונה מחודשת בהנחייתו של ג'ורדן פיל. הסדרה חודשה לעונה נוספת.
על טבע האדם
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2017 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
בינואר 2019 יצא לאור תרגום לעברית של הספר מאת שמעון בוזגלו, בהוצאת המרכז האקדמי שלם.
הספר
תוכן הספר מחולק לארבעה פרקים:
הספר נכתב בעקבות הרצאות שהעביר רוג'ר סקרוטון באוניברסיטת פרינסטון בשנת 2013, שעסקו מחד באוזלת ידן של תאוריות אבולוציוניות לרבות חוסר האפשרות להבחין מנקודת מבטן בין איכויות שונות של הנאה, ובמקביל הציעו אלטרנטיבה פילוסופית מגובשת על ייחודו של האדם. בניגוד למרבית ספריו של סקרוטון, על טבע האדם מתייחד בהפרכת תאוריות מנוגדות ובמבנה הלוגי שלו.
בפרק הראשון מתפתחת ומתבססת ההבנה לפיה התופעות האנושיות: האומנות, הצחוק, האינטימיות ובפרט המוסר, נוצרות ומתעצבות מתוך מערכות קשרים בין-אישיים. כך מסביר סקרוטון כי האדם, הוא יותר מאשר "בעל חיים משוכלל": הוא "איש" (person) המתייחד במודעות עצמית והיכולת לפתח קשרים בין אישיים ואלו המבדילים אותו מבחינה קטגורית בעלי החיים. לפי גישה זו, הכחשה או התעלמות מכך שייחודו של האדם הוא שמאפשר לו לפתח רוחניות ומוסר מעבר להישרדות הבסיסית תוביל להרס וחורבן:.
בפרקים הבאים גישה זו מפותחת בצורה לוגית ומתעמת עם גישות פילוסופיות שונות, כגון שיטתם של פיטר סינגר ושל דרק פרפיט. לצד שלילת גישות אלו, מובהרת חשיבות הדת והתרבות והדת:.
הפרק האחרון כולל ביקורת על הגישה לפיה "מוסריות היא סך כל כללים קבועים שנקבעו על פי החברה", אשר מתעלמת מההיבט הגופני המגוּלם (embodied) של היצור האנושי שבלעדיו לא ניתן להבין אהבת הורים לצאצאיהם אמפתיה כלפי הסובל ותופעות דומות. את סוגיה זו סקרוטון מסכם כי "המוסריות המחולנת של הקונצנזוס הליברלי אינה מספקת כדי להתמודד עם הרגשות המיניים שלנו".
הספר מסתיים בדיון על מושג הרֶשע, מציג את האופן המסולף שבו תיארה חנה ארנדט את אדולף אייכמן כ"פקיד הדואג לעצמו" ולא כ"שונא פתולוגי של יהודים" כדוגמה למקום אליו עלולים להתדרדר וכולל הבחנה בין האיש "הרע" (bad) — שאפשר לחנך ולשפר — לבין האיש "הרשע" (evil) — שאינו ניתן לתיקון.
יהודה ויזן מסכם את הספר: שרטוט תמציתי הכולל את השקפת העולם השמרנית וההומנית של רוג'ר סקרוטון, ומהווה "מנת חמצן של ממש לכל מי שקץ בשיח הפוסט־מודרני הבלתי נלאה".
מאיר מלובלין
רבי מאיר מלובלין (מכונה מהר"ם לובלין) (1558 ה'שי"ח, לובלין - ט"ז באייר ה'שע"ו 1616, לובלין) היה רב, פוסק, וממפרשי התלמוד.
תולדותיו
רבי מאיר נולד בלובלין שבפולין בשנת ה'שי"ח (1558). אביו רבי גדליה היה בנו של המקובל רבי אשר מקראקא. כבר בילדותו נודע כעילוי. הלך ללמוד בישיבה בקראקא, שם נשא את אסתר, בתו של ראש הישיבה ואב בית הדין, רבי יצחק הכהן שפירא. ב-1582 עבר ללובלין בכוונה לייסד בה ישיבה. חמש שנים מאוחר יותר, ב-1587 חזר לקראקא למלא את מקום חותנו שנפטר והתמנה לראש ישיבה ולאב"ד. ב-1595 נתמנה לרב בלבוב, שם כיהן עד שנת 1613 אז נאלץ לעזוב את כס הרבנות בעקבות הסכסוך על הגט מווינה. חזר ללובלין, שם כיהן כרב העיר עד לפטירתו, בט"ז באייר ה'שע"ו (1616).
שיטת לימוד ופסיקה
המהר"ם היה פלפלן, ודן רבות בדברי רש"י והתוספות, דייק בכל מילה מדבריהם וברוח זו כתב את חיבורו הגדול "מאיר עיני חכמים" שנדפס לאחר מכן בסוף כרכי התלמוד בבלי, בשם "מהר"ם", בצמוד לפירושי מהרש"א ומהרש"ל החל ממהדורת אמסטרדם ה'תקט"ו. פעמים רבות הוא מתווכח עמם על הבנת פירושי הראשונים.
בפסיקה, נראה שהמהר"ם היה מאסכולת המתנגדים לקודיפיקציה שנכנסה בעקבות כתיבת השולחן ערוך, והוא מציין בספר הפסקים שלו "שו"ת מהר"ם" כי אין לסמוך בעיניים עצומות על פסקי המחבר והרמ"א (ראו למשל סוף סימן יא). מאידך, וכנראה דווקא בגלל זאת, חש כבוד עמוק כלפי המהרש"ל, כפי שמתבטא רבות בפירושיו על הש"ס, וגם נכתב מפורשות בתשובותיו.
הוא צידד ב"כחא דהיתרא" והשתדל להקל במקום הצורך.
הסכסוך על הגט מווינה
בשנת 1612 סידרו רבי מנוח הענדל ורבי יהושע פלק כץ (בעל "הסמ"ע"), גט בווינה, לאשה שבעלה היה חולה, ולאחר שהבריא הבעל, הורו פוסקים רבים שהגט תקף. המהר"ם חלק על כך ובתשובה ארוכה שכתב בעניין, פסק שהאישה עדיין נשואה לבעלה, משום שתנאי הגט לא התקיימו. אומנם רבנים חשובים כבעל ה"לבוש" תמכו בעמדתו, אך מכיוון שהמהרש"א ובעל הסמ"ע התנגדו לפסקו, התעוררה מחלוקת עזה, ואחד מהרבנים החשובים בלבוב מחה נגדו בחריפות, ובשל כך נאלץ המהר"ם לעזוב את לבוב.
הסכסוך עם הרז"א
בהיותו יושב על כס הרבנות בלובלין מסר שיעור על תוספות קשה ותירץ אותו בפילפול ארוך ואילו הרב זאב אורבך (הרז"א) תירץ את התוספות על ידי הוספת אות וא"ו אחת, כאן התעוררה שאלה בין שתי קבוצות התלמידים מה עדיף, לכן פרנסי העיר החליטו לעשות הצבעה והרז"א ניצח. בהיות כך הרז"א הפך לרב העיר ואילו המהר"ם חזר לביתו.
לאחר כמה זמן הביאו את המהרש"א שיפסוק מה הדין באמת, והמהרש"א בא ואמר שידרוש בליל שבת. בליל שבת כל העיר התאספה בין כותלי בית הכנסת כדי לשמוע את המהרש"א, המהרש"א פתח ואמר שאינו יודע מדוע בא אם יש שני גדולי עולם המהר"ם והרז"א, ואמר, שעליו יש לו תירוץ שלכן בא כי זכות לו לשכון בינם, אבל על הקהל אני שואל מדוע קראו לי כששני גדולי עולם נמצאים בין כותלי העיר. ובסופו של דבר פסק המהרש"א, שכל אחד יחזור למצבו הקודם וכך היה.
קורוזיה
קוֹרוֹזְיָה (מאנגלית: Corrosion; בעברית: שִׁיתּוּךְ) הוא תהליך כימי, הנובע מחשיפה לסביבה - מגע של חומר בחומר אחר (חמצן, למשל) או סביבה חומצית או בסיסית במיוחד. על פי רוב, השימוש המילה קורוזיה מתייחס לחמצון אלקטרוכימי של מתכת, למשל מחמצן אטמוספירי. דוגמה מוכרת של קורוזיה בחיי היום-יום היא חלודה - תחמוצת ברזל שנוצרת כשברזל בא במגע עם אוויר (חמצן ולחות) לאורך זמן, והופעתה מואצת בנוכחות מים.
במתכות מסוימות, שכבת הקורוזיה הנוצרת היא קשה וצמודה למתכת, ולכן היא אוטמת את המתכת ובכך מפרידה אותה מסביבתה ומונעת את המשך הקורוזיה. דוגמה למתכת כזו היא האלומיניום: החמצן באוויר מחמצן את האלומיניום ויוצר שכבה של התחמוצת Al2O3 (אלומינה), שמבודדת את האלומיניום שמתחתיה מהחמצן באוויר, וכך עוצרת את תהליך הקורוזיה.
זהרא נעמתי
זהרא נעמתי (בפרסית: زهرا نعمتی ; נולדה ב-30 באפריל 1985) היא קשתית איראנית פאראלימפית ואולימפית. בתחילת דרכה התחרתה בטקוואנדו, אך בעקבות פציעתה בתאונת דרכים נאלצה לפרוש מתחום זה. במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012) זכתה בשתי מדליות, במדליית זהב אישית ובמדליית ארד קבוצתית. היא הוסמכה להתחרות באולימפיאדת הקיץ של 2016 וגם באולימפיאדת הנכים של 2016.
חייה האישיים
נעמתי נולדה בכרמאן, איראן. בשנת 2003 נפצעה בתאונת דרכים אשר הותירה אותה עם פגיעות בעמוד השדרה ושיתוק של שתי הרגליים.
קריירת הספורט
לפני פציעתה הייתה נעמתי בדרגת חגורה שחורה בטאקוונדו. היא "תפסה חץ וקשת" בשנת 2006 ובתוך שישה חודשים סיימה במקום השלישי באליפות לאומית, נגד ספורטאים שאינם נכים, באירועי para-archery כאשר היא מתחרה בסיווג W2.
לונדון 2012
נעמתי נבחרה לייצג את איראן במשחקים הפאראלימפיים בקיץ 2012, שנערכו בלונדון, בריטניה, שם זכתה בשתי מדליות והפכה לאישה האיראנית הראשונה שזכתה במדליית זהב במשחקים האולימפיים או במשחקים הפאראלימפיים. במקצה הקשתות על כיסא הגלגלים ליחידים (W1 / W2) היא הציבה ניקוד של 613 בסיבוב והשיגה עלייה אוטומטית לסיבוב 16 שבו היא ניצחה את מריאנגלה פרנה מאיטליה 0–6. ברבע הגמר היא הביסה את גיזם גיריסמן מטורקיה, שוב בתוצאה 0–6 והתקדמה למשחק על מדליית הזהב בעקבות זכייתה בחצי הגמר נגד האיטלקייה ורוניקה פלורנו בתוצאה 0–6. נעמתי התמודדה מול אליסבטה מיז'אנו מאיטליה בגמר והשיגה את מדליית הזהב עם ניצחון 3–7.
היא הקדישה את מדליית הזהב שלה ל"כל האנשים שהתפללו עבורי כדי להשיג הצלחה זו".
במקצה הנשים לקבוצות, נעמתי הייתה חלק מהקבוצה האיראנית לצד ראזיה שיר מחאמי וזאהרה ג'אוואנמרד. הם ניצבו במקום השני עם 1646 נקודות וניצחו את צ'כיה ברבע הגמר. בחצי הגמר הקבוצה האיראנית הפסידה לדרום קוריאה בתוצאה 186–192, אך המשיכה להביס את איטליה 184–188 בקרב על מדליית הארד וכך נעמתי השיגה את המדליה השנייה שלה במשחקים.
אליפות העולם בקשתות-נכים (בנגקוק 2013)
באליפות העולם לקשתות-נכים לשנת 2013, שהתקיימה בבנגקוק, תאילנד, היא זכתה במדליית הזהב במקצה הנשים ליחידות W2, ובמדליית ארד במקצה הנשים לנבחרות W1.
ריו 2016
בשנת 2015 נעמתי עשתה היסטוריה על ידי הבטחת השתתפותה גם במשחקים האולימפיים וגם במשחקים הפראלימפיים בקיץ 2016 בריו דה ז'ניירו, ברזיל. היא העפילה אל המשחקים האולימפיים על ידי זכייה במדליית כסף באליפות אסיה 2015 (archery) ולמשחקים הפראלימפיים על ידי הזכייה במדליית זהב באליפות אסיה 2015 (Para-Archery). היא הקשתית הראשונה אשר זכתה להשתתף בשתי התחרויות הללו באותה שנה מאז שנת 1996, אז עשתה זאת האיטלקייה פאולה פאנטאו. בינואר 2016 היא נבחרה לשאת את הדגל של הקבוצה האיראנית במהלך מצעד האומות בטקס פתיחת האולימפיאדה בקיץ 2016.
גבעת הקיבוצים
גבעת הקיבוצים היא אתר התיישבות ארעי, שפעל בשנים 1932–1948. האתר נמצא מדרום-מזרח לנס ציונה, בין נס ציונה לבין רחובות, ליד תחנת הרכבת של רחובות ופארק המדע. גבעת הקיבוצים הייתה "גבעת המתנה". גרעינים, בוגרי מפעל ההכשרות לקיבוצים, בטרם עלו על הקרקע במקום הקבע שהוקצה להם, או הצטרפו ליישובים קיימים אחרים, "המתינו" על קרקע שהקצתה להם הסוכנות היהודית. למרות הדמיון בייעוד המקום, אין מדובר בגבעת הקיבוצים שישבה כארבעה ק"מ צפונית מערבית לה, בצפון מערב נס ציונה, ונקראה גבעת מיכאל.
תחילה ישבו על הגבעה קבוצת גורדוניה ג' מפולין, שהצטרפה לדגניה ב' וקבוצה אחרת שהצטרפה לרמת דוד. כן שהו במקום חברי קבוצת "ניר חיים" גורדוניה מבסרביה שעברו לקריית ביאליק כדי להאבק על עבודה עברית בנמל חיפה וב-1943 הקימו את ניר עם.
בשנת 1936 שכנו בגבעה שלושה קיבוצים: גורדוניה במעלה שחבריו עלו לנחלת יצחק בהרי ירושלים וב-1938 הקימו את מעלה החמישה, קבוצת אחוה מגליציה וקיבוץ השומר הצעיר "לשחרור" שהקים בסוף 1941 את רמת השופט. בשנת 1940 נותרו במקום שני קיבוצים: קיבוץ לשחרור של השומר הצעיר ו"שרשים" של הציונים הכלליים.
בשנים 1948-1945 שהו בגבעה חברי קיבוץ הצופים א' שעבדו במכון איילון ולאחר מכן הקימו את מעגן מיכאל.
בין היתר ישבו באתר זה הגרעינים שהקימו או הצטרפו לקיבוצים רמת יוחנן, עין השופט, בית אלפא, תל יצחק ויד מרדכי.
בשנים 1948-1945 פעל באתר זה מכון איילון, מפעל לייצור תחמושת של תעש וארגון ההגנה. מפעל סודי זה פעל מתחת לאדמה, בתקופת השלטון הבריטי. את מכון איילון הפעילו חברי קבוצת הצופים א', הכשרת רגבים של הנוער העובד והלומד ואנשי תעש, בהנהלתו של פסח איילון. ב-29 בפברואר 1948 פוצץ הלח"י רכבת חיילים בריטית ליד הגבעה וחברי הקיבוץ במקום יצאו לסייע בטיפול בפצועים.
במקום קיים מוזיאון המספר את סיפור מורשת מכון איילון, מתקיימות פעילויות חינוכיות ערכיות לילדים, בני נוער, חילים ומחנכים.
21 בספטמבר
21 בספטמבר הוא היום ה-264 בשנה בלוח הגרגוריאני (265 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 101 ימים.
דגל פלאו
דגל פלאו אומץ רשמית ב-1 בינואר 1981 עת שהאיים קיבלו עצמאותם מאת ארגון הנאמנות של האומות המאוחדות.
21 בספטמבר
קישורים חיצוניים
https://www.onthisday.com/events/september/21
דגל פלאו
עיצובו של הדגל מתבסס על עיצוב דגל יפן ודגל בנגלדש.
בדומה לדגלי מדינות איים אחרות באזור מרכז האוקיינוס השקט, צבעי הדגל מסמלים את מיקום המדינה. הכחול מסמל את האוקיינוס השקט והצהוב את מיקום האי במרכזו. בשונה מדגלי יפן ובנגלדש, העיגול, המצוי בהסטה מסוימת לכיוון הניצב ממרכז הדגל, מסמל את הירח ולא את השמש.
אז'ן יונסקו
אז'ן יונסקו (בצרפתית: Eugène Ionesco; 26 בנובמבר 1909 – 28 במרץ 1994) היה מחזאי וסופר רומני-צרפתי ממוצא יהודי, מהמחזאים העיקריים של תיאטרון האבסורד. מעבר להלעגה של מצבי החיים הבנאליים, מחזותיו עוסקים בתיאור בדידותו של האדם ושאלת התוחלת של קיומו.
ביוגרפיה
יונסקו נולד ב-26 בנובמבר 1909 בסלאטינה שברומניה, לאאוג'ן ניקולאיה יונסקו, עורך דין רומני, ולמריה תרזה (תרזינה) איפקר, אזרחית צרפתייה ממוצא יהודי (מומר) ורומני-יווני, שייתכן והייתה ילידת קראיובה שברומניה. את רוב ילדותו בילה בצרפת, אך חזר לרומניה ב-1925 לאחר גירושי הוריו. ברומניה למד ספרות צרפתית באוניברסיטת בוקרשט, והתמחה בהוראת צרפתית. ב-1936 נישא לרודיקה בוריליאנו. לזוג נולדה בת, לה הקדיש יונסקו כמה סיפורי ילדים. ב-1938 חזר יונסקו עם משפחתו לצרפת כדי להשלים את עבודת הדוקטורט שלו. הוא נותר בצרפת בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, וחי בעיר מרסיי עד לשחרור פריז ב-1944, אז עבר לגור בבירה.
ב-1967 ביקר בישראל. הקשר שלו לישראל נתגלה מאוחר יותר, עת פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, ובכרך השני שלה חשף את מוצאו היהודי (מצד אמו)..
ב-1970 נתמנה כחבר באקדמיה הצרפתית. הוא זכה בפרסים ובתארים רבים על עבודתו הספרותית, בהם פרס ירושלים ב-1973 ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
יונסקו נפטר ב-28 במרץ 1994, בגיל 84, ונקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
המחזה הראשון
יונסקו כתב שירה וביקורת ספרותית עוד בשנות העשרים לחייו ברומניה, אך לתחום המחזאות, שעליו תהילתו, נכנס בשלב מאוחר, כשכתב רק ב-1948 את מחזהו הראשון "הזמרת הקֵרחת" (גם: "הזמרת בעלת הקרחת", במקור: "La Cantatrice chauve"). הדבר החל כאשר בגיל 40 החליט יונסקו ללמוד אנגלית בשיטת "אסימיל" - העתקת משפטים שלמים ושינונם. תוך קריאה חוזרת ונשנית של המשפטים הבנאליים הוא גילה להפתעתו שהוא אינו לומד אנגלית כלל וכלל, אלא מגלה אמיתות מדהימות על החיים, כגון העובדה שישנם שבעה ימים בשבוע, או שהתקרה נמצאת למעלה בעוד הרצפה נמצאת למטה. דברים אלה הוא כבר ידע, אך הם היממו אותו בהיותם מטופשים לחלוטין, ועם זאת נכונים מעל לכל ספק.
תחושה זו התחזקה בו עם הפגישה בשיעורים מתקדמים יותר בדמויות מר ומרת סמית'. לתדהמתו, מרת סמית' הודיעה לבעלה כי יש להם שבעה ילדים, כי הם מתגוררים בסביבות לונדון, כי שמם הוא סמית', כי מר סמית' הוא זבן, וכי יש להם משרתת, מרי, שהיא אנגלייה כמותם. מה שמדהים במרת סמית', חשב יונסקו, היא השיטה המוקפדת שבה עורכת מרת סמית' את חיפושה אחר האמת. עבור יונסקו, הקלישאות והאמיתות הידועות של ספר הלימוד התפרקו לקריקטורה ולפארודיה, ופירקו איתם גם את השפה עצמה לפירורי ביטויים ומילים.
יונסקו החל להעתיק משפטים מספר הלימוד ולהפוך אותם למחזה – "הזמרת הקרחת". הוא ראה את המחזה כעגום וקודר, והופתע לגלות כי חבריו, כמו הקהל שיבוא בהמשך, מצאו את המחזה מצחיק עד דמעות. המחזה הוצג לראשונה ב-1950 בבימויו של ניקולא באטיי. ההצגה הייתה כישלון מוחלט, ולא זכתה לכל תשומת לב ציבורית, עד אשר קמו מספר מבקרים וכותבים מוכרים וציינו את גדולתו של המחזה.
עבודות מוקדמות
עבודותיו המקדמות ביותר של יונסקו, שהיו גם החדשניות ביותר, היו מחזות מערכה אחת: הזמרת הקרחת (1950), השיעור (1951), הכיסאות (1952), וז'אק (1955). מחזות אבסורדים אלה, אותם כינה "אנטי-מחזות", מבטאים את תחושות הניכור וחוסר האפשרות והעקרות שבתקשורת, ועם זאת לועגים לקונפורמיזם הבורגני וסוגי התיאטרון הרגילים. במחזות אלה דחה יונסקו את קו העלילה הרגיל כבסיס המחזה, ובמקום זאת השתית את המבנה הדרמטי על מקצבים מאיצים ועל חזרה מעגלית. הוא התעלם מפסיכולוגיה ומדיאלוגים נהירים, וכך צייר עולם בלתי-אנושי, המכיל רק דמויות מכניות, בובתיות, המשוחחות ביניהן במשפטים סתומים או בלתי סבירים. בשלב זה הלשון שבפי הדמויות מתדלדלת, ומילים וחפצים מקבלים חיים משל עצמם, המכריעים בהדרגה את הדמויות ויוצרים תחושת אימה.
מחזות באורך מלא
ב"רצח ללא שכר" התחיל יונסקו לחקור מצבים דרמטיים מתמשכים יותר, שבתוכן דמויות אנושיות רבות יותר. אלה כוללות את הדמות בֵּרנְזֶ'ה, דמות מרכזית ברבים ממחזותיו של יונסקו, שהאחרון בהם הוא "טיול באוויר". ברנז'ה הוא דמות אוטוביוגרפית למחצה המבטאת את תמיהתו וחרדתו של יונסקו לנוכח מוזרותה של המציאות. הוא תמים באופן משעשע וזוכה לאהדת הצופים. ב"רצח ללא שכר" הוא נתקל במוות בדמותו של רוצח סדרתי. ב"קרנפים" הוא רואה את ידידיו הופכים לקרנפים בזה אחר זה, עד שהוא ניצב לבדו ללא-שינוי מול מגפת הקונפורמיזם. במחזה זה מבטא יונסקו יותר מכל את אימתו מקונפורמיזם אידאולוגי, בהשראת עליית התנועה הלגיונרית הפשיסטית ברומניה בשנות השלושים של המאה ה-20.
במחזה "המלך עומד למות" המלך ברנז'ה הראשון נוטה למות, אך מסרב להשלים עם מצבו זה.
עבודות מאוחרות
עבודותיו המאוחרות של יונסקו זכו לפרסום פחות. אלה כוללות את "הצמא והרעב" 1966, "משחקי טבח" 1971, "מקבת" 1972 (גרסה שלו למקבת' של ויליאם שייקספיר), ו"Ce formidable bordel". ב-1973 כתב רומן בשם "הבודד" (Le Solitaire)
להוציא ליברית לאופרה שמעולם לא הועלתה, יונסקו לא כתב לתיאטרון אחרי המחזה "מסע בין המתים" ב-1981. המחזה "הזמרת הקרחת" מוצג בפריז בתיאטר דה לה אישט (Théâtre de la Huchette) באופן קבוע וללא הפסקות, משנות החמישים ועד היום.
מילטון יומאסון
מילטון לאסל יומאסון (באנגלית: Milton Lasell Humason; ) היה אסטרונום אמריקאי.
חייו
יומאסון נולד בדודג' סנטר, מינסוטה. הוא נשר מבית הספר ולא זכה לקבל השכלה פורמלית לאחר גיל 14. עקב אהבתו להרים, ובייחוד להר וילסון שבקליפורניה, החל לעבוד בתור נהג פרדות והוביל ציוד וחומרים אל ראש ההר, בעת בניית מצפה הר וילסון שהוקם שם בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנת 1917 החל לעבוד בתור שרת במבנה המצפה ומתוך עניין התנדב לעבודת עוזר לילה במצפה. כישוריו הטכניים זכו לתשומת לבם של האסטרונומים במצפה, והאסטרונום ג'ורג' אלרי הייל מינה אותו לחבר בצוות המצפה. הדבר היה חסר תקדים, שכן ליומאסון לא היה תואר דוקטור ואף לא תעודת בגרות.
יומאסון הצדיק את שיפוטו של הייל במספר תגליות מפתח. הוא זכה למוניטין של צופה קפדן ובעל כישורים טכניים גבוהים. הוא הצליח להשיג תצלומים באיכות גבוהה וספקטרוגרמות בתנאים קשים, והפך למדריך הטכני של האסטרונומים במצפה. במהלך עבודתו במצפה הגיע למצפה האסטרונום אדווין האבל והשניים נעשו חברים קרובים. בשנת 1950 זכה יומאסון לתואר דוקטור למדעים (D. Sc) מאוניברסיטת לונד בשוודיה. הוא פרש בשנת 1957.
יומאסון גילה בשיתוף עם האבל את תופעת ההיסט לאדום, המהווה עדות להתפשטות היקום לפי תאוריית המפץ הגדול. יומאסון גילה את כוכב השביט C/1961 R1 שיחודו במרחק האפסיד הארוך שלו, השביט קרוי על שמו. יומאסון היה, ככל הידוע, הראשון לצלם את כוכב הלכת פלוטו, אם כי לא הראשון לזהותו. על שמו נקרא מכתש בירח וכן הכוכבים "Humason-Zwicky".
שפת לינקוס
שפת לינקוס (lincos) היא שפה בינארית המשמשת לקידוד מידע. השפה פותחה ותוארה בשנת 1960 על ידי המתמטיקאי הנס פרוידנטל כדי לשמש תשתית לתקשורת עם ציויליזציות חדשות, אם יתגלו עם הזמן. מקור שם השפה הוא קיצור המילים הלטיניות לינגואה קוסמיקה (שפה קוסמית).
רקע
עם התקדמות יכולת האדם לתקשר עם החלל החיצון באמצעים שונים, עלתה הסוגיה כיצד יוכל האדם לתקשר עם חוצנים אם ימצאו כאלו, שכן קיימת סבירות נמוכה מאוד להתפתחות שפה על ידי החוצנים שתובן על ידי האדם ולהפך. מכיוון שכך הוצעו במהלך השנים פתרונות מגוונים לבעיה. רבים מן הפתרונות שהוצעו היו קשורים למדע המתמטיקה במידה כזו או אחרת, והדבר נבע מתוך הבנת יוצרי הפתרונות כי עקרונות המתמטיקה הם מוחלטים ותקפים בכל תרבות בעלת יכולת הבנה וניתוח מינימליים. שפת לינקוס אף היא מבוססת על עקרונות מתמטיים פשוטים, הדומים לשפות תכנות שונות, שם המידע מקודד לשני תוים בודדים בלבד.
שפת לינקוס מעולם לא נוסתה בפועל, אך היוותה תשתית לרעיונות דומים נוספים, וביניהם תקשורת אלגוריתמית (תקשורת באמצעות תוכנת בינה מלאכותית הלומדת את שפות שני המשוחחים ומתרגמת ביניהם).
ליבונית
לִיבוֹנִית (līvõ kēļ נקראת גם ליווית) היא שפה נכחדת ממשפחת השפות האוראליות אשר דוברה בפי העם הליבוני, כיום נמצא בצפון-מערב לטביה. לשפה דמיון רב לאסטונית.
הליבונית נחלקת לשני ניבים, הניב המערבי המכונה 'ניב יושבי החוץ', והניב המזרחי המכונה 'ניב הדייגים'. השפה מתועדת במילון של קטונן, ומתוכה כ-3000 מילים הן מתוך הלשון הלטבית.
מילים ליבוניות נרשמו על ידי שלצר ב-1771. הטקסט הרצוף הקדום ביותר בליבונית הוא תרגום האוונגליון של מתי מ-1863, בין שתי מלחמות העולם הופיעו בליבונית כמה תרגומים, לוחות שנה, וחיבורים אחרים, ביניהם: קובץ שירים של קארל סטאלטה, ספר מקראות של פ. דאמברג, וכתב עת בשם Livli שיצא בהלסינקי.
דובר הליבונית האחרון, ברמת שפת-אם, נפטר ב-2007. קיימים עוד כמה עשרות דוברי ליבונית ברמת שפה שנייה בלטביה. משנת 2005 ניתן ללמוד ליבונית באוניברסיטת לטביה, כחלק מן הניסיון להחיות את השפה. דוברי ליבונית הוכרו בלטביה כמיעוט אתני.
הגיית השפה וכתיבתה
אותיות השפה רומזות בעיקר על אותיות הלטבית והאסטונית: Aa, Āā, Ää, Ǟǟ, Bb, Dd, Ḑḑ, Ee, Ēē, Ff, Gg, Hh, Ii, Īī, Jj, Kk, Ll, Ļļ, Mm, Nn, Ņņ, Oo, Ōō, Ȯȯ, Ȱȱ, Õõ, Ȭȭ, Pp, Rr, Ŗŗ, Ss, Šš, Tt, Țț, Uu, Ūū, Vv, Zz, Žž
עודד פרידמן
ביוגרפיה
פרידמן נולד בחיפה להלינה ואברהם פרידמן. החל את אימוניו בשנת 1969, התאמן ג'ודו 4 שנים והמשיך בקרטה אצל ד"ר אילן אטלס לאחר מכן אצל סנסאי אדמונד בוזגלו, מסטר מיאזאקי ומשנת 1985 הוא תלמיד של שיהאן טרויוקי אוקאזקי ושיהאן יוטאקה יאגוצ'י.
בשנת 1976 היה אלוף ישראל בקרבות נוער. בשנת 1978 אלוף ישראל בקרבות בוגרים בכל השיטות, כולל מגע מלא.
מחנות אימונים אצל בכירי המאמנים בעולם השוטוקאן ובראשם מסטר אוקאזקי - דאן 10 (המאמן הבכיר בעולם), מסטר יגוצ'י - דאן 9, מסטר ווקי, מסטר אוצ'י - דאן 8, מסטר מורי, מסטר אנואדה, מאסטר מיקאמי, מאסטר קויאמה, מאסטר טאקאשינה, מסטר טנקה, מאסטר אוסאקה, סנסאי פילד ועוד.
ב-1987 השלים תואר מהנדס תעשייה וניהול בטכניון. כסטודנט להנדסה בטכניון, סנסאי עודד, יצא מספר פעמים לשליחויות מטעם הסוכנות היהודית, לקהילות יהודיות בארצות הברית. באחת הפעמים בשנת 1985, נפגש עם מאסטר טרויוקי אוקאזקי. הפגישה עימו הניבה פירות ושיתוף פעולה ארוך טווח הכולל ביקורים של סנסאי עודד בסמינרים של המאסטר והגעתו לארץ מספר רב של פעמים. את מאסטר יאגוצ'י הכיר בשנת 1986. הקשר ביניהם הלך והתחזק עם השנים, כאשר סנסאי עודד נסע בקביעות מ-1986 לאירועי החורף של המאסטר ("קנגיקו") בדנוור, בהרי הרוקי. הודות לקשר הזה, מאסטר יאגוצ'י אף הגיע לארץ מספר פעמים והעביר סמינרים למאות תלמידים.
ב-1988 עשה קורס מאמנים באמנויות לחימה - בי"ס למאמנים ומדריכים במכון וינגייט
ב-1989 קורס מאמנים לחדרי כושר גופני ובריאות – בי"ס למאמנים ומדריכים במכון וינגייט
ב-2004 סיים את קורס המאמנים של ה- J.K.A/I.S.K.F - הכשרה בת 6 שנים. פרידמן הוא בעל הסמכת Instructor A, שופט בינלאומי – Judge A, ובוחן בינלאומי – Examiner A.
ב-1986 באליפות החוף המזרחי של ארצות הברית זכה במקום שלישי. הוא השתתף ב-4 אליפויות עולם J.K.A כמתחרה בנבחרת ישראל: ב-1992 בטוקיו שביפן, שם הגיע במקצה קרבות עד לסיבוב השלישי, ב-1994 בפילדלפיה, ארצות הברית, ב-1996 באוסקה, יפן וב-1998 בפריז, צרפת. בנוסף השתתף ב-4 אליפויות אירופה במסגרת נבחרת ישראל. בשנות ה-80 היו לו 4 זכיות במקום ראשון בקרבות, באליפות ישראל לקבוצות. השתתף וזכה בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה, ביניהם כינוסי הפועל והמכביה. זכה 5 שנים במקום ראשון בקרבות באליפות אס"א במסגרת נבחרת הטכניון.
סנסאי עודד פרידמן מאמן קרטה חגורה שחורה דאן 8. בשנת 2013 נבחר לחבר בכיר בוועדה הטכנית העולמית של ה- I.S.K.F, במסגרת זו הוא מעביר סמינרים ומבחנים לחגורות שחורות בארץ ובעולם.
בשנת 2004 קיבל את פרס המאמן המצטיין בישראל בתחום הקרטה מנשיא המדינה ובשנת 2006 קיבל את פרס המאמן המצטיין בישראל בתחום הקרטה משרת החינוך והספורט לימור ליבנת.
ב-2006 הוזמן לשפוט באליפות העולם בקרטה J.K.A אשר נערכה בסידני, אוסטרליה. ב-2010 - הסמכה כשופט בינ"ל דרג A (הדרגה הבכירה ביותר המוענקת). ב-2011 - שופט ראשי באליפות אירופה אשר נערכה בבראשוב, רומניה. ב-2012 - שפט באליפות העולם בקרטה אשר נערכה בפיליפינים. ב-2014 - שופט ראשי ומנהל מקצועי של אליפות אירופה אשר נערכה במוסקבה וב-2016 היה שופט זירה ראשי באליפות העולם אשר נערכה בקייפטאון, דרום אפריקה.
המצור הערבי השני על קונסטנטינופול
אחרי המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול הייתה תקופת רגיעה, ואחריה היו הערבים עסוקים במלחמות אזרחים פנימיות (פתנה). בתום מספר שנים של הכנות, פלשו הערבים ב-716 בהנהגת מסלמה בן עבד אלמלכ לאסיה הקטנה בשליטת ביזנטיון. משישהו במשך החורף בחופי אסיה הקטנה, חצה הצבא הערבי לתוך תראקיה בקיץ 717 והתכונן להטלת המצור על קונסטנטינופול, שהוגנה על ידי חומותיה העצומות. הערבים תכננו גם להטיל על העיר מצור ימי, אולם הצי הערבי הובס על ידי צי ביזנטיון שעשה שימוש באש יוונית. הצלחת הצי הביזנטי אפשרה לעיר לקבל אספקה מהים, בעוד הצבא הערבי סבל מרעב ומחלות במהלך החורף הקשה שבא. בקיץ 718 נשלחו שני ציים ערביים כתגבורת אך גם אלה הושמדו, וכך גם תגבורת שנשלחה מהיבשה והושמדה במארב באסיה הקטנה. גורמים אלו, יחד עם מתקפות בולגריות (מאחר שלקיסר לאו הייתה ברית עם הבולגרים) בעורפם של הערבים, אילצו את הערבים לסגת באוגוסט 718. במסעו חזרה כמעט והושמד הצי הערבי על ידי איתני הטבע ומתקפות ביזנטיות.
הכישלון הערבי הוביל להשלכות רחבות היקף. הישרדותה של קונסטנטינופול הבטיחה את הישרדות ביזנטיון, ומאידך השתנתה תפיסתה האסטרטגית של הח'ליפות: בעוד ההתקפות הרגילות על שטחי ביזנטיון נמשכו, ננטש רעיון כיבושה של העיר. היסטוריונים מייחסים את עצירת ההתפשטות המוסלמית לתוככי אירופה לכישלון במצור השני על קונסטנטינופול, ורואים בכך את אחד מהקרבות המכריעים בהיסטוריה.
קאדילק סדרה 60
קאדילק סדרה 60 (באנגלית: Cadillac Series 60) היא מכונית סלון תוצרת חטיבת הרכב היוקרתי קאדילק, חברת בת של ג'נרל מוטורס האמריקאי, אשר יוצרה בין השנים 1936–1938 בארצות הברית.
חבל הסאר במשחקים האולימפיים
משלחת המייצגת את חבל הסאר השתתפה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952, והייתה זו הפעם היחידה בהיסטוריה שבה החבל יוצג במשחקים האולימפיים בנפרד מגרמניה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופרד חבל הסאר מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה שהוקמה במאי 1949, ומנגד הוא לא סופח לצרפת בגלל התנגדות בעלות הברית ומספר סעיפים באמנה האטלנטית. האוכלוסייה המקומית התנגדה לצירוף החבל לצרפת, וכתוצאה מכך הוקמו גופי ספורט לאומיים נפרדים כגון נבחרת כדורגל. הוועד האולימפי של החבל הוקם באביב 1950.
הוועד האולימפי של החבל לא שלח ספורטאים למשחקי החורף האולימפיים באוסלו ב-1952, כיוון שלא היו מספיק ספורטאים שהתמחו בענפים הנדרשים.
בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים בהלסינקי צעדה משלחת חבל הסאר לפני המשלחת הגרמנית. המשלחת מנתה 36 מתחרים בסך הכל, ואיש מהם לא הצליח לזכות במדליה. ההישג הבולט של משלחת החבל היה המקום התשיעי בו זכתה הקיאקיסטית תרזה צנץ.
במשאל עם שנערך באוקטובר 1955 נדחתה האפשרות שהחבל יזכה לעצמאות, ובאמנת סאר בין גרמניה לצרפת, שנחתמה באוקטובר 1956, נקבע כי החבל ישוב לריבונות גרמנית החל מ-1 בינואר 1957. משלחת חבל הסאר לא השתתפה באולימפיאדת 1956, על אף שמבחינה טכנית הדבר היה אפשרי. הספורטאים מהחבל הורשו להצטרף למשלחת הכללית שייצגה את שלוש המדינות הגרמניות. הוועד האולימפי של החבל פורק רשמית בפברואר 1957, וחלק מחבריו הצטרף לוועד הגרמני המקביל. צנץ התחרתה מטעם המשלחת הכלל-גרמנית בשתי האולימפיות הבאות, וזכתה בהן במדליות.