cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מייק מקמהן
קריירה
באוקטובר 2018 הוכרז שמקמהן ייצור עבור שירות הסטרימינג CBS All Access של רשת CBS סדרת אנימציה שמתרחשת ביקום "מסע בין כוכבים" ששמה יהיה "מסע בין כוכבים: סיפונים תחתונים". הסדרה עלתה לשידור ב-6 באוגוסט 2020. בהמשך השנה חתם עם רשת CBS על חוזה כולל במסגרתו ייצור תכנים לרשת במשך מספר שנים באופן בלעדי.
חלק ניכר מפרסומו של מקמהן החל מערוץ טוויטר פופולרי בשם "" שבו כתב תקצירי פרקים אפשריים לכאורה אך מגוחכים והומוריסטיים לעונה שמינית תאורטית של הסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
יוחנן בן-יעקב (פסל)
יוחנן בן יעקב (18 ביולי 1913 – 12 באפריל 2003) היה צייר ופסל ישראלי.
ביוגרפיה
בן יעקב נולד בברלין בשנת 1913. בשנת 1933 עלה לארץ ישראל ומאז ועד מותו גר בקיבוץ הזורע. למד פיסול וציור ב-1943 בבצלאל, אצל מרדכי ארדון ואיזידור אשהיים.
יצירותיו הופיעו בתערוכות רבות בארץ ומחוצה לה. חלק מיצירותיו מוצבות עדיין במקומות בולטים בארץ - תבליט בבית וילפריד שבקיבוץ הזורע; תבליט בטכניון, בחיפה; ארון קודש בקיבוץ יפתח; ציור קיר בקיבוץ כרמים; ויצירות נוספות בקיבוץ דורות, במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה, בבית העם ביקנעם ועוד.
בן יעקב זכה בפרס דיזנגוף לאומנות הפיסול והציור מטעם עיריית תל אביב לשנת 1950–1951, וכן בפרס דובינר (1950), בפרס עיריית מינכן לפיסול (1968) ובפרס איגוד הסופרים (1980).
בן יעקב נפטר בקיבוץ הזורע בשנת 2003 כשהוא אב לשלושה ילדים.
מערכת הכבישים המהירים הלאומית (ארצות הברית)
מערכת הכבישים המהירים הלאומית (באנגלית: National Highway System ובקיצור NHS) היא רשת של כבישים מהירים אסטרטגיים בארצות הברית, הכוללת את מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, את רשת הכבישים המהירים האסטרטגיים וכבישים נוספים המחברים בין נמלים, תחנות רכבת ושדות תעופה ראשיים, וכן מסופי משא ונוסעים, מסופי נפט ומתקני תחבורה אסטרטגיים נוספים. מערכת זו, הכוללת 259,032 ק"מ, היא מערכת הכבישים המהירים הגדולה ביותר בעולם.
חקיקה
חוק ISTEA, "Intermodal Surface Transportation Efficiency Act of 1991", אשר נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב ב-18 בדצמבר 1991, הגדיר מחדש את תפקידיהם של הרשויות המקומיות, המדינתיות והפדרליות בנוגע לפיתוח תשתיות תחבורתיות. אך החלק החשוב ביותר בחוק זה היה ההחלטה על הקמת מערכת כבישים מהירים לאומית (NHS), שתהווה את עמוד השדרה של מערכת התחבורה הבין-מודלית (צורת תחבורה הכוללת שתיים או יותר דרכי תחבורה ומטרתה הראשית היא לשלב ביעילות ביניהם).
מנהל הכבישים המהירים הפדרלי (FHWA) פעל עם מחלקות התחבורה המדינתיות השונות, עם ארגוני התכנון המטרופוליטניים (MPO) ועם מחלקת ההגנה על מנת להחליט על זהותם של הכבישים שיוכללו במערכת, כאשר המטרה הייתה להכין מפה סופית של הכבישים עד לתחילת 1993. מחלקות התחבורה המדינתיות פעלו עם פקידי התחבורה המקומיים בהכנת המלצות לעורקי התחבורה שעליהם להיכלל ב-NHS. במקביל פעל ה-FHWA להכנת רשימה של שדות תעופה, נמלים, תחנות רכבת ומתקני תעבורה יבשתיים וימיים ראשיים אשר להם חשיבות מספקת המצדיקה סלילת מַחְבָּרים מהם ל-NHS. מפת הכבישים המוכנה הוצגה בדצמבר 1993 לקונגרס ולנשיא ביל קלינטון.
חוק ייעוד מערכת הכבישים המהירים הלאומית (Pub.L. 104–59) הוא חוק שעבר בקונגרס ארצות הברית ונחתם על ידי הנשיא ביל קלינטון ב-28 בנובמבר 1995. החוק ייעד 160,955 מיילים (259,032 ק"מ) של כבישים, בהם גם מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, כחלק מה-NHS.
מלבד ייעוד הכבישים ל-NHS כלל החוק גם את השבת 5.4 מיליארדי דולרים למחלקות התחבורה המדינתיות, את הסמכת הקונגרס לתעדף פרויקטים של ה-NHS ואת ביטול חוק הגבלת המהירות הלאומית (שאסר נסיעה במהירות הגבוהה מ-89 קמ"ש).
נוסף על כך, החוק יצר תוכנית פיילוט ל"בנק תשתיות מדינתי" (State Infrastructure Bank). 10 מדינות נבחרו בשנת 1996 להצטרף לפיילוט חדשני זה שנועד למימון תחבורתי. בנקים אלו יועדו להלוות כספים כמו בנקים רגילים, כאשר המימון מגיע מהרשויות הפדרליות או מהמגזר הפרטי, וההלוואות משולמות מההכנסות מכבישי האגרה או ממיסים. ב-1997 ביקשו 27 מדינות נוספות להיות חלק מהתוכנית, ומדינת אוהיו הייתה למדינה הראשונה שהחלה בסלילת כביש (אפריל 1996) שמומן מהלוואה של בנק התשתיות המדינתי.
מבנה
על פי מנהל הכבישים המהירים הפדרלי, 259,032 הקילומטרים המרכיבים את מערכת הכבישים המהירים הלאומית כוללים כבישים החיוניים לכלכלתה ולביטחונה של ארצות הברית, והחיוניים לניידות בין נקודות מפתח. המערכת מורכבת מ-5 החלקים הבאים:
לא רעב ולא אוהב (סדרת טלוויזיה)
העונה הראשונה עלתה בבכורה ב-8 בנובמבר 2019 בנטפליקס. הסדרה זכתה לשבחי הביקורת על ההנפשה, ההומור, הסיפור והדיבוב שלה. בדצמבר 2019, נטפליקס הזמינה עונה שנייה, בשם "לא רעב ולא אוהב: המנה השנייה" והיא מבוססת על ספר נוסף של דוקטור סוס, "המלחמה האיומה על החמאה".
עלילה
בעונה הראשונה, סאם-איי-אם מציל צ'יקראף (שילוב של תרנגול וג'ירף) נדיר מגן חיות, ואמר שהוא מתכוון להחזיר אותו לבית הגידול הטבעי שלו. לאחר שהוא החליף בטעות את התיק שלו, המכיל את הצ'יקראף, לזה של הממציא הכושל גאי-איי-אם (האיש האלמוני בספר), סאם וגאי יוצאים להרפתקה בטיול עם איבי, בחורה שרוצה לאמץ את הצ'יקראף כחיית מחמד, ומישל, אמה של איבי המגוננת יתר על המידה, שהיא גם עניין רומנטי עבור גאי. הארבעה נרדפים על ידי מר הרבניק ז' סנורז, צייד מרושע ואספן זעיר, שרוצה לתפוס את הצ'יקראף (אשר נקרא מר ג'נקינס על ידי איבי) כגביע, שני סוכנים מסתוריים המכונים "החבר'ה הרעים", בשם מקווינקל וגלונץ, וצייד הראשים של מר סנורז, העז (המבוסס על העז שמתחרזת עם "סירה" בספר).
בעונה השנייה, שכותרתה המנה השנייה, שהיא מיני סדרת המשך לעונה הראשונה המתרחשת שבוע לאחר התבוסה של מר סנורז והעז ועזיבתו של מר ג'נקינס בעונה הראשונה, סם, גאי ואיבי יצאו להרפתקה אחרת למזרח פלובריה כדי למצוא את אמו של סאם, פאם-אי-אם, שחושפת שהיא עוצרת את האומות יוקיה וזוקיה, שנמצאות במלחמה זו בזו כאשר חפץ יקר דמוי כדור (המו-לאקה-מו) נגנב על ידה. אז זה תלוי בסם, גאי, פאם, איבי, וחברה החדש לוקה להחזיר את המו-לאקה-מו ולהפסיק את המלחמה.
בוגאטי-רימאק
בוגאטי-רימאק (בקרואטית: Bugatti & Rimac) היא יצרנית מכוניות-על חשמליות שבסיסה בזאגרב שבקרואטיה, שהוקמה ביולי 2021 על ידי פורשה, בוגאטי ורימאק אוטומובילי, עקב איגוד רימאק ובוגאטי יחד. מנכ"ל החברה הנוכחי הוא מאטה רימאץ יו"ר ומייסד רימאק אוטומובילי.
פורשה מחזיקה ב-45% ממניות החברה בעוד שרימאק אוטומובילי מחזיקה ב-55% ממניות החברה. למרות איגוד החברות רימאק ובוגאטי יישארו נפרדים.
היסטוריה
רקע הקמת החברה החל עוד בשנת 2020 כשקבוצת פולקסווגן החליטה למכור את בוגאטי, ורימאק אוטומובילי החלה במגעים לקנות אותה.
מטה החברה ממוקם בזאגרב שבקרואטיה, פעילות החברה החלה בנובמבר 2021.
ב-2 בנובמבר 2021 הושלם האיחוד באופן סופי.
עתיד בוגאטי
מאטה רימאץ אמר בערב חשיפת המותג כי "יש אנשים שרוצים שאנחנו ניקח רימאק נברה ונשים עליה סמל של בוגאטי וזהו, אבל זה לא מה שיקרה. אנחנו רוצים שבוגאטי תהפוך לחברה ריווחית ואנחנו נפתח יחד מכונית היברידית חדשה לחלוטין של בוגאטי", ובכך הבהיר שבוגאטי תרוויח עזרה בפיתוח מכונית חשמליות או היברידיות שיהפכו אותה לחברה ריווחית עוד יותר. מאטה רימאץ אמר כי "עד סוף העשור הנוכחי בוגאטי תהפוך ליצרנית חשמלית אבל עד אז נתחיל לפתח מכוניות היברידיות".
כרגע (2021–2023) בוגאטי ורימאק ימשיכו כרגיל לפתחת את המכוניות שלהן, ועל בוגאטי-רימאק הוטל לפתח לבוגאטי את המכוניות של "הדור הבא".
באוגוסט 2021 הודיעה מאטה רימאץ כי בשנת 2024 תציג בוגאטי מכונית חדשה עם פיתוח של בוגאטי ורימאק יחד, הוא לא ציין האם המכונית תהיה חשמלית, אך היא לא תהיה מונעת במנוע בעירה פנימית ללא סיוע היברידי.
אליה הובס
ביוגרפיה
הובס נולדה וגדלה בניו אורלינס, לואיזיאנה. היא בוגרת אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
אלופת המכללות
באליפות המכללות באולם שנערכה בטקסס במרץ 2018 היא זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא מכללות חדש של 7.07 שניות. באליפות המכללות שנערכה ביוני יוג'ין, אורגון היא זכתה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.01 שניות ובריצת שליחות 4x100 מטר.
אלופת ארצות הברית
באליפות ארצות הברית שנערכה בדה מוין, איווה בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.91 שניות, לפני אשלי אנדרסון (10.96 שניות) וג'נה פרנדיני (10.98 שניות).
2019
באליפות ארצות הברית שנערכה בדה מוין בסוף יולי 2019 היא סיימה במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.33 שניות
2021
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכו ביוג'ין, אורגון ביוני 2021 היא סיימה במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.20 שניות.
מדליית כסף אוליפית
במשחקים האולימפיים עצמם היא זכתה במדליית כסף לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות בריצת שליחות 4x100 מטר
2022
באליפות ארצות הברית שנערכה ביוג'ין, אורגון ביוני 2022 היא זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.72 שניות, אחרי מליסה ג'פרסון (10.69 שניות) ולפני טואנישה טרי (10.74 שניות), בעזרת רוח גבית מעל המותר של 2.9 מטר לשנייה. בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא אישי חדש של 10.81 שניות ועלתה ראשונה לריצת הגמר.
מדליית זהב באליפות עולם
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות בריצת שליחות 4x100 מטר. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.92 שניות.
שיאנית אמריקה
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה באלבקרקי, ניו מקסיקו ב-18 בפברואר 2023 היא זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר בשיא אמריקה חדש של 6.94 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 30 השנים של גייל דיברס (6.95 שניות), התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים אחרי שיא העולם של אירינה פריבלובה מרוסיה (6.92 שניות).
פיאט 502
פיאט 502 (באיטלקית: Fiat 502) היא מכונית סלון מסוג "טורפדו" מתוצרת קונצרן הרכב האיטלקי פיאט אשר יוצרה בין השנים 1923–1926 באיטליה.
יוצרו 20,026 יחידות.
==נתונים==
אוביחית
אוּבִּיחִית (אדיגית: Убыхбзэ) הייתה שפה ששויכה לקבוצת השפות הקווקזיות הצפון-מערביות ודוברה על ידי האוביחים, שחיו לאורך חופו המזרחי של הים השחור לפני שגורשו בגלות הצ'רקסים לטורקיה.
השפה נכחדה לאחר מותו של דוברה האחרון, טוופיק אסינץ, שהתגורר בטורקיה, ב-7 באוקטובר 1992.
הייתה זו השפה בעלת מספר העיצורים הגדול בעולם: 84 עיצורים פונמיים אך רק 2 תנועות פונמיות.
פתיחה קטלאנית
פתיחה קָטָלָאנית היא פתיחת שחמט שבה הלבן מאמץ קומבינציה של גמביט המלכה ופתיחת רטי:
הלבן משחק ד4 ו-ג4 ומבצע פיאנקטו עם הרץ שלו לערוגה ז2.
הרצף הנפוץ לפתיחה זו הוא: אנציקלופדיית פתיחות שחמט (ECO) מסמנת פתיחה זו בקודים E01-E09.
לשחור יש בחירה בין שתי גישות עיקריות:
היסטוריה
שמה של הפתיחה הקטלאנית נובע מקטלוניה, לאחר שמארגני טורניר ברצלונה 1929 ביקשו מסבלי טרטקובר ליצור וריאציה חדשה כמחווה להיסטורית השחמט של האזור. פתיחה זו שוחקה מספר פעמים לפני שטרטקובר עשה בה שימוש בטורניר. עם זאת, במשחק של רטי נגד לאונהרדט בברלין 1928, למשל, המשחק הפך לקטלאנית פתוחה.
בשנת 2004, רובן פלגאר זכה בטורניר שציין את יום השנה ה-75 לברצלונה 1929 והולדתה של הפתיחה הקטלאנית, כשהוא מקדים בדירוג את רבי האמנים ויקטור קורצ'נוי ומיכאיל מארין. כל משחק בטורניר זה, שאף הוא נערך בברצלונה, החל במהלכים: עם השימוש שנעשה בה על ידי ולדימיר קראמניק, זכתה הקטלאנית לתשומת לב רבה. קראמניק שיחק את הפתיחה שלוש פעמים באליפות העולם בשחמט 2006. הקטלאנית גם שוחקה ארבע פעמים על ידי וישוואנתן אנאנד באליפות העולם בשחמט 2010. בשני המקרים, הן ב-2006 וב-2010 היריב היה וסלין טופאלוב, ובשניהם הלבן השיג שתי נקודות יותר מהשחור.
קטלאנית פתוחה
קו זה היה מועדף על ידי רבי האמנים אנטולי קרפוב ויפים גלר כשחור ועל אולג רומאנישין כלבן.
בדרך כלל, הלבן ינסה לפצות על אובדן החייל עם מה-ג2 ו-א4 או פ-ה5 או מה-א4. כדי לשמור על החייל השחור ב-ג4, השחור יצטרך להחליש את צד המלכה עם ...א6 ו-...ב-5.
אנציקלופדיית פתיחות שחמט (ECO) מסמנת פתיחה זו בקוד E05.
ישראל במלחמת סיני
מלחמת סיני הייתה הראשונה במלחמות ישראל שלאחר מלחמת העצמאות. היא הייתה מלחמה יזומה, והיחידה ממלחמות ישראל שבה הייתה ישראל חלק מקואליציה בינלאומית.
"הסיבוב השני"
לאחר סיום מלחמת העצמאות נטבע המושג "הסיבוב השני". הכוונה הייתה להתמודדות צבאית נוספת בין מדינת ישראל לבין מדינות ערב. המושג ביטא מצד מדינות ערב את הרצון לנקום על תבוסתן במלחמה, ומצד ישראל ותושביה את תחושת המצור במדינה קטנה המוקפת מכל צדדיה במדינות עוינות העלולות לפתוח במלחמה חדשה, שתוצאותיה עלולות להיות שונות מתוצאות מלחמת העצמאות. בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 הידרדר המצב בגבול עם ממלכת ירדן לכדי מערבולת של פעולות הסתננות וטרור וכנגדן פעולות תגמול של צה"ל. בגבול רצועת עזה הפעילה מצרים, מאז מבצע "חץ שחור" בראשית שנת 1955, פעולות טרור של פדאיון ביישובי הדרום. החל מרוץ חימוש ששיאו היה בעסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית שעליה נודע בספטמבר 1955, ובה קיבלה מצרים כ-40 מפציצים ארוכי טווח, כ-150 מטוסי קרב סילוניים מדגם מיג-15 וטנקים מדגם טי 34.
משנודע בישראל דבר העסקה, אחזה בציבור חרדה, ו"הסיבוב השני" נראה מוחשי מתמיד. ב-18 באוקטובר 1955 נערך דיון מדיני בכנסת. הרוב המכריע של נואמי הסיעות הביעו דעתם כי עסקת הנשק פירושה תוקפנות מצרית נגד ישראל בקרוב. הצמרת הביטחונית המצומצמת, ראש הממשלה דוד בן-גוריון, הרמטכ"ל משה דיין ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס, החלה לשקול יציאה למלחמת מנע נגד מצרים.
משה שרת, שחדל מלכהן כראש הממשלה לאחר הבחירות לכנסת השלישית שנערכו ב-23 ביולי 1955 ובמקומו חזר דוד בן-גוריון לראשות הממשלה, התנגד לקו האקטיביסטי של הצמרת הביטחונית, ולבסוף התפטר מתפקידו כשר החוץ ב-19 ביולי 1956. היה בכך איתות לציבור בישראל כי המדינה מתכוננת למלחמה.
הברית עם צרפת
עוד קודם לוועידת ורמאר החלה צרפת לספק לישראל נשק חדיש שאיזן במידת מה את מאזן הכוחות מול מצרים. באפריל 1956 סיפקה צרפת לישראל 14 מטוסי קרב מתקדמים מסוג מיסטר 4, ועוד לפני כן סיפקה לה מטוסי קרב מסוג אוראגן. בעקבות החלטות ועידת ורמאר הוגברה הספקת הנשק והיא בוצעה במשלוח ימי חשאי שנפרק בנמל הקישון.
מהצד הישראלי דחף שמעון פרס ליצירת הברית עם צרפת. פרס, שהתמנה בשנת 1953 למנכ"ל משרד הביטחון, היה מעורב במסגרת תפקידו במגעים עם צרפת להספקת נשק לישראל. במאי באותה שנה נסע לצרפת לפגישות בענייני רכש, ובמאי 1955 שב לפריז לפגישה עם שר ההגנה הצרפתי מארי-פייר קניג, גיבור קרב ביר חכים, שאותה תיאר לאחר מכן כ"פריצת הדרך" ביחסים שבין שתי המדינות. פגישות אלה היו תחילתם של יחסי שיתוף הפעולה הצבאיים והמודיעיניים בין שתי המדינות במאבקן המשותף נגד מצרים, שתמכה כאמור במאבקה של אלג'יריה לעצמאות, יחסים שהתמסדו לאחר מכן בוועידת ורמאר. בשנת 1956 התמנה מוריס בורז'ס-מונורי, שהתגלה כידיד גדול של מדינת ישראל, לתפקיד שר ההגנה הצרפתי בממשלתו של גי מולה, והוא הידק את שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל. נציגי ישראל במגעים החשאיים עם בורז'ס-מונורי העניקו לו את שם הקוד כורש כשמו של כורש מלך פרס בימי שיבת ציון.
הברית עם צרפת קיבלה לימים את הכינוי "גשר על הים התיכון", כשם ספרו של מיכאל בר-זוהר שתיאר אותה, שיצא לאור בשנת 1964.
הברית המשולשת
המפנה במהלך האירועים, שהוביל לבסוף למלחמה, התחולל כאשר ב-26 ביולי 1956 הכריזה מצרים בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר על הלאמת תעלת סואץ, דבר שפגע באינטרסים של בריטניה וצרפת וגרם למשבר בינלאומי שמדינת ישראל ידעה לנצלו כדי להסיר את האיום המצרי ולמגר את פעולות הפדאיון.
יתרה מזו, להנהגה הישראלית נקרתה שעת כושר היסטורית, כאשר שתי המעצמות הגדולות האחרות, ארצות הברית וברית המועצות, היו שקועות בענייניהן ולא יכלו להתערב בפעולה המתוכננת. בארצות הברית עמדו להיערך ב-4 בנובמבר הבחירות לנשיאות, שבהן הנשיא המכהן, דווייט אייזנהאואר, התמודד על תקופת כהונה שנייה נגד עדלי סטיבנסון, ולא יכול היה להתפנות למהלכים בינלאומיים אסטרטגיים. ברית המועצות הייתה שקועה באותה עת בדיכוי מזוין של המרד ההונגרי שפרץ באוקטובר 1956, ובין 23 באוקטובר ל-3 בנובמבר לחמו מורדים בכל רחבי הונגריה נגד כוחות ברית המועצות, ולאחר מכן המרד אף החריף. הייתה שעת כושר לפעולה משותפת של ישראל יחד עם צרפת ובריטניה.
כבר קודם לכן, בוועידת ורמאר, נקשרו קשרים ביטחוניים בין צרפת לישראל, ועתה הגיעה העת להדקם ולצרף גם את בריטניה. ב-25 בספטמבר 1956 התכנסה בארמון סן ז'רמן שממערב לפריז ועידה חשאית ישראלית-צרפתית, אשר לימים נקראה ועידת סן ז'רמן. מצד ישראל השתתפו בוועידה הרמטכ"ל משה דיין, אליו נלווה ראש לשכתו אל"ם מרדכי בר-און, וכן שרת החוץ גולדה מאיר, שר התחבורה משה כרמל ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס. מצד צרפת השתתפו בוועידה שר החוץ כריסטיאן פינו, שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי וקצינים בכירים. הוסכם כי ישראל תצא למבצע נרחב בסיני שישמש כעילה לצרפת ולבריטניה להתערב בכוח. כן סוכם כי אם הפעולה הצרפתית-בריטית לא תצא לפועל, יובטח סיוע צבאי צרפתי מסיבי לישראל. הצרפתים הודיעו בשמם של הבריטים, באופן בלתי רשמי, כי בריטניה לא תפעיל את הסכם ההגנה שלה עם מצרים במקרה של תקיפה ישראלית. בעקבות החלטות הוועידה הוקם מטה משותף לצה"ל ולצבא צרפת, והגנרל מוריס שאל הגיע לישראל ב-2 באוקטובר 1956 לשם בדיקת צרכיה הצבאיים המידיים של ישראל. הכול היה בשל להסכם משולש צרפתי-בריטי-ישראלי.
ב-22 באוקטובר יצאו לצרפת בחשאי ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בלוויית הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וראש אג"ם מאיר עמית. מסעם נועד לקיום פגישה משולשת ישראלית-צרפתית-בריטית, ולדיון בפעולה צבאית משותפת נגד מצרים. המפגש נערך בפרוור סוור (Sevres) שליד פריז. לימים, כשפורסמו פרטי הפגישה, ניתן לה הכינוי "ועידת סוור". מצד צרפת השתתפו בוועידה ראש הממשלה גי מולה, שר החוץ כריסטיאן פינו (Christian Pineau), שר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי ורמטכ"ל צבא צרפת. מצד בריטניה השתתפו בוועידה שר החוץ סלווין לויד (Selwyn Lloyd) וסגן שר הממונה על השירותים החשאיים.
אף שבריטניה לא שׂשׂה לשתף פעולה עם ישראל, במיוחד על רקע חששה ממתקפה ישראלית בירדן, שעמה היה לבריטניה הסכם הגנה, הגיעו שלושת הצדדים אחרי שלושה ימים להסכם על מהלך המלחמה – ביצועם של מבצע קדש הישראלי ושל מבצע מוסקטר הבריטי-צרפתי.
על פי ההסכם, תפתח ישראל ב-29 באוקטובר 1956 בפעולה צבאית נרחבת נגד מצרים, שבה תכבוש את חצי האי סיני ותגיע עד תעלת סואץ. למחרת יכריזו צרפת ובריטניה על אולטימטום לישראל ולמצרים להסכים תוך 12 שעות להפסקת אש, ולנסיגת הכוחות הישראלים והמצרים מגדות התעלה כדי שכוחות צרפת ובריטניה יתפסו עמדות בגזרת התעלה בתווך שבין ריכוזי הכוחות. בהנחה שמצרים לא תסכים לתנאי האולטימטום, יפתחו שתי המעצמות ב-31 באוקטובר בפעולה צבאית נגד מצרים כדי להשתלט על אזור התעלה. לאמתלה זו לכניסתם של צרפת ובריטניה למערכה, שהייתה רעיון שהגה הגנרל מוריס שאל, ניתן לימים הכינוי "העילה הישראלית".
כמו כן הוסכם בוועידת סוור כי ישראל לא תתקוף את ירדן בעת המבצע, אך אם ירדן תתקוף את ישראל, בריטניה לא תפעיל את הסכם ההגנה ההדדי שבינה לבין ממלכת ירדן. צרפת הסכימה להגיש סיוע לישראל, כולל הצבת מטוסים צרפתיים על אדמת ישראל וצי צבאי להגנת חופיה.
פרק עלום בוועידת סוור, שנחשף שנים רבות לאחר מכן, היה הסכמתה של צרפת לסייע בהקמת הכור הגרעיני בדימונה. אחרי שבן-גוריון ודיין סיכמו עם נציגי צרפת ובריטניה בוועידה את מהלכי המבצע נגד מצרים, עצר שמעון פרס את המהלך, וביקש לשוחח עם השרים הצרפתיים. פרס רמז להם כי לא יהיה מבצע צבאי ללא הבטחה לכור גרעיני לישראל. לדבריו נזקקת ישראל לכור גרעיני אם תופקר בעתיד להילחם לבדה על חייה. הצרפתים נתנו הסכמה עקרונית, מבלי שנחתם הסכם. רק לאחר היסוסים והתלבטויות מצד צרפת ומאמצי שכנוע ישראלים, נחתם לבסוף בשלהי 1957 הסכם צרפתי-ישראלי חשאי להקמת הכור.
הציבור בישראל לא ידע כלל על הברית המשולשת שנכרתה בוועידת סוור בדבר היציאה למבצע המשולב עם צרפת ובריטניה, והפרטים החלו להיוודע לו בהדרגה רק לאחר המלחמה.
ב-26 באוקטובר החל בישראל גיוס מילואים נרחב, אך שקט, וב-29 באוקטובר פתח צה"ל במבצע שנקרא "מבצע קדש".
"סודות המסע למצרים"
בספר היו אמנם פרטים שגויים ונמתחה עליו בעולם ביקורת על כי הדגיש את חלקה של צרפת במבצע מוסקטר והפחית מחלקה של בריטניה. לגבי ישראל שגו האחים בספר במספר מקרים, למשל שכתבו כי אנשי המילואים בישראל מחזיקים את נשקם בביתם, או כי אוניית מלחמה צרפתית נתנה סיוע ארטילרי לכיבוש רפיח, אך בתיאור פגישת מולה ובן-גוריון והברית המשולשת הוכיחו הספרים והמחקרים שפורסמו במרוצת השנים את נכונות המסופר בספר. בכללו של דבר היה הספר, בעת פרסומו בעברית, מבחינת גילוי ראשון של העובדות בדבר המהלכים החשאיים שקדמו למלחמה.
קרן המגן
המצב בגבולות המדינה, שהלך והחמיר לקראת אמצע שנות ה-50, השרה במדינה אווירה של מצור. בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית הופר מאזן הכוחות בין ישראל למדינות ערב ולתחושת המצור נוספה גם הדאגה בדבר הצורך לחמש את צה"ל בכמות ובאיכות שישוו לאלו של מדינות ערב, אלא שמקורות הרכש היו סגורים בפני ישראל. ארצות הברית תחת הנשיא דווייט אייזנהאואר ושר החוץ שלו ג'ון פוסטר דאלס נמנעה מאספקת נשק לישראל, לבריטניה הייתה מדיניות מסורתית של תמיכה במדינות ערב, וצרפת תחת שלטון הימין גם היא לא סיפקה נשק לישראל. התעוררה תנועה ספונטנית של התרמת כספים למימון רכישת נשק לצה"ל שנקראה "קרן המגן". הקרן אספה תרומות מהציבור, בתקווה שמקורות הרכש ייפתחו וניתן יהיה להיעזר בכספי התרומות במימון הרכש.
לקרן המגן קדמו בתקופת היישוב המגבית לצורכי ביטחון שנקראה "כופר היישוב" שנוסדה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ומגבית ההתגייסות שנוסדה בימי מלחמת העולם השנייה.
באוקטובר 1955 הפכה התנועה העממית לגוף ממוסד והוקם ועד ציבורי שהפך את ההתנדבות למעין חובה. הוועד פרסם את שמות התורמים וסכומי התרומות ואת שמות האנשים שסירבו לתרום והללו זכו לגינוי ציבורי. בראשית 1956 כאשר עלתה לשלטון בצרפת ממשלת שמאל, היא החלה לספק בהדרגה נשק לישראל, ולאחר הלאמת תעלת סואץ בקיץ 1955, כאשר הלכה ונרקמה הברית בין ישראל לבין בריטניה וצרפת ונשק חדיש החל לזרום לישראל, לכאורה בחשאי, אך למעשה עבר הסוד מפה לאוזן, גבר זרם התרומות.
פעולות ההתרמה פחתו כאשר ב-22 באפריל 1956 נחקק חוק "יהב מגן", שהטיל על הציבור מס למימון צורכי הביטחון. לאחר מלחמת סיני, כאשר חלה רגיעה במצב הביטחוני, חדלה לפעול קרן המגן. בדו"ח המסכם של הוועד הציבורי, שערך אברהם האפט איש דגניה ב', מיוזמי "כופר היישוב", אשר פורסם בראשית אוגוסט 1956, נאמר כי קרן המגן הצליחה לגייס מהציבור 18,150,000 לירות.
את אווירת מאמץ ההתרמה ביטא באותה עת השיר הסאטירי הפופולרי "תותחים במקום גרביים" ששרה להקת הנח"ל למלים של חיים חפר ולחן של משה וילנסקי:
ההתנדבות לביצור הספר
במקביל להתארגנות "קרן המגן" התארגנה בשנים 1955–1956 תנועה המונית שנקראה "התנדבות לביצור הספר" או "מבצע חומה". תנועה זו אורגנה על ידי ההסתדרות הכללית וקרן היסוד. תחילתו של המבצע הייתה בירושלים, ולאחריה הצטרפו למבצע חיפה, תל אביב ויתר ערי הארץ ויישוביה. באווירת ההיערכות של אותם ימים הייתה ההיענות המונית - רבבות עובדים, פקידים, סטודנטים ונערי הגדנ"ע התפזרו על פני מאות יישובי הספר לפרקי זמן של שבוע ימים ועסקו בחפירת תעלות ושוחות, בניית מקלטים, מתיחת גדרות תיל והצבת מכשולים. משרד העבודה העמיד לרשות המבצע מדי יום כאלפיים עד ארבעת אלפים עובדי דחק. גם העוסקים העצמאיים תרמו חלקם למבצע בהתאם להחלטת מועצת התאחדות בעלי המלאכה והתעשייה הזעירה.
הנהגת המדינה עודדה את המבצע. ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, פנה בקריאה לציבור בהכריזו: "כל חבר הסתדרות חייב לתרום שבוע עבודה ליישובי הספר. הסכנות המאיימות עלינו היום מרובות מאלו שעמדנו בפניהן ב-1948". בן-גוריון עצמו יצא לספר ובאופן מתוקשר צולם כשהוא לבוש בבגדי חאקי מותח חוטי תיל. הרמטכ"ל משה דיין צולם כשהוא ממלא שקי חול.
המבצע בכללותו חיזק את הסולידריות של האזרחים עם המדינה ועם תושבי יישובי הספר בתקופה שקדמה למלחמת סיני.
ליל ההורדה
כאשר החלה צרפת לספק נשק לישראל, הובא הנשק על גבי שלוש נחתות צרפתיות גדולות לנמל הקישון, הורד לחוף במעטה של סודיות והנחתות מיהרו לשוב ללב ים. שם הקוד שניתן למבצע ההורדה היה "מבצע יונה" (על שם יונה הנביא). במבצע הורדו אל החוף טנקים צרפתיים חדישים יחסית מסוג אי-אם-אקס-13 וטנקים אמריקאיים מסוג שרמן מעודפי מלחמת העולם השנייה וכן זחל"מים.
פריקת המטענים הייתה בחשכת הלילה, תוך שמירה על חשאיות, ובוצעה על ידי כ-400 מחיילי חטיבה 7 שהושבעו לשמור על סודיות. חיל הים פינה את אחד מבסיסיו שליד נמל הקישון ואנשי השריון שוכנו בו. להסחת דעתם של תושבי הסביבה, שלחה חטיבה 7 מספר טנקים להתאמן בסביבה בכל שעות היממה, כדי שהשכנים יתרגלו לרעש השרשראות ולא יבחינו ברעש כלי השריון שנפרקו לחוף והועמסו על משאיות שהובילו אותם לבסיסי השריון. רוב אנשי הצוות של הספינות הצרפתיות הוטעו לחשוב כי הם נמצאים מול חוף אלג'יריה כדי לפרוק נשק למלחמה במורדים האלג'יראים. עם שחר לא נותר בחוף כל סימן למבצע הפריקה.
השינוי במצב החימוש של צה"ל היה בעל משמעות אסטרטגית, ובן-גוריון לא יכול היה להתאפק מלרמוז עליו ברמז שהובן לכול. בנאומו במליאת הכנסת ב-15 באוקטובר 1956, שבועיים לפני פתיחת המערכה, אמר:
"עולים על ירדן"
בסתיו 1956, במקביל להכנות למבצע, חלה הידרדרות בגבול ישראל-ירדן, שהושפעה מן המצב המדיני שנוצר בעקבות הלאמת תעלת סואץ. חיילי הלגיון הערבי ערכו שורת תקיפות בשטח ישראל, וישראל נקטה בפעולות תגמול שהלכו והסלימו.
ב-10 בספטמבר 1956 ערכו חיילי הלגיון התקפה על חיילי צה"ל שהיו באימונים באזור בית גוברין. בהתקפה (שנקראה "תקרית דווימה") נהרגו 7 עתודאים, סטודנטים לרפואה. הירדנים גררו את גופותיהם אל מעבר לגבול והתעללו בהן. למחרת, ב-11 בספטמבר, נשלחו חיילי הצנחנים לפעולת תגמול, מבצע יהונתן, במשטרת א-רהווה הסמוכה לעיר דאהרייה שבנפת חברון. התחנה פוצצה ו-29 חיילים ירדנים נהרגו בפעולה. אבדות הצנחנים היו הרוג אחד ומספר פצועים.
למחרת, ב-12 בספטמבר, נרצחו בדקירות סכינים שלושה שומרים דרוזים ששמרו במחנה קידוח נפט עין עופרים שבערבה. עקבות הרוצחים הובילו אל מעבר גבול ירדן לתחנת המשטרה ע'רנדל, שהייתה בסיס של המשמר הלאומי הירדני ושל יחידת קומנדו רכובת גמלים של הלגיון הערבי. ב-13 בספטמבר תקפו חיילי הצנחנים את משטרת ע'רנדל, שהייתה מבנה מבוצר בן 3 קומות. בפעולה נהרגו 16 חיילים ירדנים, ותחנת המשטרה נהרסה כליל. אבדות צה"ל היו הרוג אחד ו-12 פצועים. הפעולה נקראה "מבצע גוליבר" על שמו של יצחק בן מנחם שכינויו גוליבר, מלוחמי הצנחנים שנהרגו בקרב במבצע כנרת.
ב-23 בספטמבר 1956 הותקף, ביריות שנורו מעבר לגבול ירדן, קהל של חובבי ארכאולוגיה שנאסף לכנס לידיעת הארץ בקיבוץ רמת רחל. מהירי נהרגו 4 מבאי הכנס ו-16 נפצעו. בירדן השתררה בהלה וחרדה מפני פעולת תגמול ישראלית מסיבית. שלטונות ירדן מיהרו לפרסם הודעה כי הירי בוצע על ידי "חייל מטורף". צה"ל אכן הגיב במבצע לולב. הצנחנים, בפיקודם של מרדכי גור ורפאל איתן, פשטו על משטרת חוסאן שבנפת בית לחם. לאחר קרב קשה פוצצה התחנה. לירדנים היו 39 הרוגים. לצה"ל היו 10 הרוגים, 5 מהם בהתפוצצות מטען חומר נפץ שהיה על אחד הג'יפים, ו-16 פצועים.
לפעולות התגמול הללו היה לא רק ממד של הגנה על הביטחון השוטף והרתעה מפני פיגועים נוספים, כי אם גם ממד של הסחה. בחודשים ספטמבר ואוקטובר כבר הייתה ישראל מעורבת במשא ומתן עם בריטניה וצרפת על שיתופה בפעולה הצבאית שתכננו נגד מצרים. התגברות המתח עם ירדן סייעה להסיח את הדעת מהתוכניות נגד מצרים. בימים האחרונים שלפני המבצע, כאשר כבר החלו ההכנות הצבאיות והחל גיוס המילואים, היה ברור לכול כי צה"ל נערך למלחמה נגד ירדן.
ב-24 באוקטובר 1956, חמישה ימים לפני תחילת המבצע, נמסר שראש הממשלה דוד בן-גוריון לא יוכל להשתתף בישיבת הממשלה. העובדה שראש הממשלה נמצא אותה שעה ליד פריז בוועידת סוור, לתיאום פעולה משותפת עם צרפת ובריטניה נגד מצרים, נשמרה בסוד כמוס.
ב-26 באוקטובר פרסם אגף המודיעין במטכ"ל שצבא עיראק נכנס לירדן. פרסום פומבי זה נועד להסוות את המטרה האמיתית של גיוס המילואים הגדול, שבו גויסו למעלה מ-100,000 איש. למגויסים נאמר כי סיבת הגיוס היא האפשרות להתנגשות עם ירדן בגלל כניסת הצבא העיראקי לגבולות ירדן והצטרפותה האפשרית של ירדן לפיקוד המשותף הסורי-מצרי.
מסמכים אמריקאים שנחשפו במרוצת השנים, גילו כי בוושינגטון חששו באותה עת מהתקפה ישראלית על ירדן, ולא ידעו כי גיוס המילואים בישראל מכוון למצרים.
צה"ל הצליח להפתיע לא רק את הצבא המצרי, אלא גם את הציבור בישראל. בשיחות חולין שהתנהלו בבתי תושבי ישראל ערב המבצע רווחה הדעה הכללית כי "עולים על ירדן". כשנמסרה ההודעה הרשמית ב-29 באוקטובר בשעה 9 בערב, כי כוחות צה"ל "תפסו עמדות מערבה לצומת הדרכים נחל בקרבת תעלת סואץ", הוכה הציבור הישראלי בתדהמה.
בסופו של דבר ירדן לא השתתפה כלל במלחמה.
הזירה הפוליטית
רק בהתקרב המועד לפתיחת המבצע דיווח בן-גוריון לשרי הממשלה מטעם מפא"י ואחדות העבודה על התוכנית בקווים כלליים בלבד, ורק לאחר מכן לשרים הדתיים ולשרי המפלגה הפרוגרסיבית. לשרי מפ"ם דיווח בן-גוריון על המבצע בישיבת הממשלה שהתכנסה ביום ראשון, 29 באוקטובר 1956, יום לפני פתיחת המבצע. שרי מפ"ם קיימו התייעצות והודיעו כי יצביעו נגד המבצע, אך יישאו באחריות לתוצאותיו ולא יתפטרו מן הממשלה. בן-גוריון הזמין אליו גם את חבר הכנסת מנחם בגין מתנועת החרות שבאופוזיציה, ובגין הביע תמיכה נלהבת במבצע.
מליאת הכנסת לא כונסה לדון במבצע, ורק יומיים לפני תחילתו נקראו ראשי הסיעות בכנסת (למעט סיעת מק"י הקומוניסטית) לקבלת מידע כללי על האפשרות שישראל תצא למבצע צבאי. חלק מהסיעות, מפ"ם, המפלגה הפרוגרסיבית ובמידה מסוימת הסיעות הדתיות, הטילו ספק בנחיצות הצעד, וטענו כי יציאה למבצע צבאי תגביר את איבת הערבים לישראל ותקשה בעתיד על פתרון של שלום, אולם ברוב דעות הוחלט לתמוך במהלכי הממשלה.
שני עיתונים יומיים, "הארץ" ו"על המשמר", הביעו במאמריהם הראשיים ספקות באשר ליציאה למלחמת מנע נגד מצרים, שאפילו אם תוכתר בניצחון תזיק בטווח הרחוק לאינטרסים של ישראל. "על המשמר" היה הפחות מתון מבין השניים, והזהיר מפני הסתבכות בהרפתקה צבאית. במאמריו שפורסמו ב-28 וב-29 באוקטובר דיבר בפירוש על מלחמה וממאמרים אלה יכול היה הציבור להבין כי ישראל יוצאת למלחמה, שאז נראה היה כאילו זו עומדת להיפתח נגד ירדן. כאשר החל המבצע חדלו שני העיתונים מלצאת בדברי ביקורת נגדו.
רוב הציבור בישראל תמך במבצע, ובניצול שעת הכושר ההיסטורית שנקרתה ליציאה למלחמת מנע מוצדקת לסיכול סכנת התקפה מצרית נגד ישראל, כשברית המועצות וארצות הברית מרוכזות באותה עת כל אחת בענייניה היא. מידת ההסכמה בעם למבצע הייתה דומה לזו ששררה במלחמת העצמאות שלפניו ובמלחמת ששת הימים שלאחריו.
בעת המבצע ובימים שלאחריו הגיעה יוקרתו האישית של דוד בן-גוריון לשיאה. העם נתן אמון מוחלט במנהיגותו. גם לאחר שישראל נסוגה כעבור חודשים אחדים, בלחץ המעצמות, מסיני ומרצועת עזה, לא פחתה האהדה אליו בציבור ולא נשמעו קולות שהטיחו בו האשמות על עצם היציאה למלחמה. דוגמה ליחסו של הציבור בישראל לבן-גוריון ולמנהיגותו במלחמה היא מכתבו של אב שכול מקיבוץ משמר העמק, משה עומר, שבנו נהרג בקרב:
מערכת סיני נרשמה בציבור כמערכה צודקת והכרחית וכמבצע הצלה. רק מן השמאל הקיצוני, שהמבטאת העיקרית שלו בכנסת הייתה סיעת מק"י, נשמעה ביקורת על חבירתה של ישראל לשתי המעצמות הקולוניאליסטיות, בריטניה וצרפת, במה שכונה בפי המבקרים כקנוניה. מחוץ לכנסת היה המבטא העיקרי של טענות אלה אורי אבנרי בשבועונו "העולם הזה", אך גם הוא תרם את חלקו לאווירת הסולידריות הכללית בשתי סדרות של כתבות - האחת, "האפוס של טיראן", על מסעה של חטיבה 9 לשארם א-שייח', והשנייה, "נופלים ההולכים ראשונה", על חללי צה"ל שנהרגו בקרב. רק כאשר התנהל המאבק המדיני על דרישת המעצמות לנסיגת ישראל, חרגה תנועת החרות מהקונצנזוס הכללי ויצאה להפגנות נגד הממשלה ונגד החלטת הנסיגה, אולם רוב הציבור קיבל בהבנה את החלטת הנסיגה, ובבחירות לכנסת הרביעית שנערכו ב-3 בנובמבר 1959 השיגה מפא"י, מפלגתו של בן-גוריון, את הישגה הגדול ביותר כאשר זכתה ב-47 מושבים בכנסת. מכאן ואילך החל תהליך שקיעתו של בן-גוריון, שבא בעקבות "פרשת לבון" שהתחוללה בשנת 1960, ועד שזו הביאה לפרישתו ב-1963.
השתקפות המלחמה באמצעי התקשורת
שלא כמו בפתיחת מלחמת ששת הימים, שבה ההודעה הרשמית בקול ישראל בישרה על "כוחות אוויר ושריון מצריים שנעו לעבר ישראל" ועל "כוחותינו שיצאו לבלום אותם", ההודעה הרשמית על פתיחת מלחמת סיני דיברה במפורש על פעולה שננקטה ביוזמת ישראל. מהדורת החדשות בשעה 9 בערב, שהייתה מהדורת החדשות המרכזית של ישראל בימים שלפני עידן הטלוויזיה וריבוי ערוצי הרדיו, נפתחה ב-29 באוקטובר 1956 בהודעה דרמטית:
ההודעה נוסחה כך במכוון, כדי לשוות למבצע אופי של פעולת תגמול מורחבת ולא של מערכה כוללת, ולהטעות בכך את המצרים.
ההודעה הפתיעה והדהימה את הציבור, שבהשפעת ההונאה האסטרטגית של ישראל בימים שלפני המלחמה היה בטוח שהגיוס וההכנות הצבאיות היו לקראת מבצע צבאי כנגד ממלכת ירדן. הציבור לא הבין כיצד זה הגיעו כוחות צה"ל לפתע לקרבת תעלת סואץ. למחרת בבוקר טרם נתבהרו לחלוטין הדברים. כותרות העיתונים אמרו:
בימים שלאחר מכן הלכה התמונה והתבהרה, והציבור הבין שמדובר במלחמה של ממש ושגם צרפת ובריטניה משתתפות בה. ב-31 באוקטובר 1956, כשאירועי המלחמה תכפו, מצא לנכון העיתון "ידיעות אחרונות" להדפיס שתי הוצאות באותו יום. כותרות ההוצאה הראשונה היו:
כותרות ההוצאה השנייה מסרו לראשונה על נחיתת צבאות צרפת ובריטניה באזור תעלת סואץ:
ב-5 בנובמבר 1956 הפסיק צה"ל את הלחימה בסיני, בעוד צרפת ובריטניה המשיכו בלחימה. כותרת קטנה ב"מעריב", בפינת העמוד הראשון של העיתון שלמחרת, אמרה:
בעוד שהכותרת הראשית כבר בישרה על תחילתו של המאבק המדיני:
מכאן ואילך הייתה העיתונות הישראלית עסוקה במאבק המדיני שהביא לבסוף לתהליך נסיגה שהחל ב-15 בנובמבר 1956 והסתיים ב-8 במרץ 1957.
עד סיום הלחימה היו הידיעות בעיתונות על המערכה כלליות ביתר. על המהלכים והקרבות נודעו הפרטים רק לאחר תום הלחימה. ב-19 בנובמבר נערכה מסיבת עיתונאים שבה השתתפו ראש אג"ם, האלוף מאיר עמית, מפקד גייסות השריון, האלוף חיים לסקוב, שהיה במלחמה מפקד אוגדה שלחמה בציר הצפוני של סיני, מפקד חיל האוויר האלוף דן טולקובסקי וראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי. הם סקרו את המערך המצרי בסיני וברצועת עזה, תיארו את ארבעת הכוחות העיקריים שפעלו במערכה, הכוח המוצנח שצנח בצידו המזרחי של מעבר המיתלה ולאחר מכן ניהל בו את קרב המיתלה, הכוח שכבש את רצועת עזה, הכוח שפרץ בציר המרכזי, והכוח שנע על כלי רכבו לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני והגיע עד שארם א-שייח'. מפקד חיל האוויר סקר את פעולות החיל במערכה ואת עליונותו האווירית. דבריהם נדפסו למחרת ב"דבר", שהכתיר אותם בכותרת:
מחלוקות האלופים
במלחמת סיני התחוללו שני עימותים בין הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין לבין שני מפקדי כוחות, האחד עם אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני, והאחר עם מפקד חטיבת הצנחנים אלוף-משנה אריאל שרון.
המחלוקת עם אסף שמחוני הייתה על כי שמחוני הכניס לפעולה את חטיבה 7 לקרב סכר הרואיפה על מתחם אבו עגילה-אום כתף בשחר 30 באוקטובר 1956, עשרים וארבע שעות לפני המועד שנקבע לכך בתוכנית המקורית וללא הוראה מפורשת. דיין זעם על כך, ובמשך שנים הוסיף לבקר בחומרה את שמחוני בספריו. דיין אף לא הזמין את שמחוני למסדר הניצחון בשארם א-שייח'. אסף שמחוני נהרג ביומה האחרון של המלחמה בהתרסק מטוסו בטיסה מסיני לכיוון תל אביב. מטרת הטיסה הייתה פגישה עם ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון בה התכוון שמחוני להציג בפניו את מהלכי הקרב שיזם, חלקם בניגוד להוראת הרמטכ"ל, אשר הביאו את הניצחון.
המחלוקת עם אריאל שרון הייתה על התנהלותו של שרון בקרב המיתלה רב הנפגעים. הביקורת הופנתה אל שרון, על כי כאשר ניתן לו האישור להוציא סיור אל מעבר המיתלה שלח כוח בסדר גודל של גדוד; כוח גדול מאוד ביחס למשימה שהוטלה עליו, זאת במטרה ליזום את הקרב בניגוד לכוונותיו של הרמטכ"ל דיין, וכי לפני הקרב ובמהלכו התעלם שרון מחובת הדיווח ומהפקודות שהגיעו אליו. לימים כתב על כך דיין בספרו "יומן מערכת סיני":
מלחמת סיני הייתה מלחמה קצרה והסתיימה בניצחון מובהק, והמחלוקות שבין דיין לבין שמחוני ושרון לא דלפו לתקשורת אלא מצאו לימים את ביטויין בספרות אודות מלחמה זו.
ההרוגים
במלחמת סיני נהרגו בקרב 172 מחיילי צה"ל ונפצעו 817 חיילים. שלושה חיילים הוכרזו כנעדרים. מספר ההרוגים בצד המצרי לא פורסם מעולם אך הוא מוערך באלפים. הציבור בישראל הכיר באבדות כחלק בלתי נפרד מהניצחון במערכה.
הקצין הבכיר ביותר שנהרג בקרב היה סגן-אלוף שמואל גלינקא, מוותיקי הפלמ"ח ומפקדה של חטיבה 37 המשוריינת, שנהרג בקרב על מתחם אום כתף.
אלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני, אף כי לא נספה בקרב, אלא נהרג ביומה האחרון של המלחמה בהתרסק מטוסו בטיסה מסיני לפגישה עם ראש הממשלה ושר הביטחון, נזכר כאחד מחללי המלחמה.
בין הנופלים בלט שמו של יהודה קן-דרור, חייל בחטיבת הצנחנים, שהתנדב לנהוג בג'יפ אל תוך מעבר המיתלה, כדי למשוך אליו את אש הלוחמים המצרים שהסתתרו במעבר, ובכך לאתר את עמדותיהם, ובמהלך נסיעתו ספג פגיעות רבות מאש המצרים, נפצע באורח אנוש ונפטר מפצעיו כחודשיים לאחר מכן בגיל 22. על כך זכה לאחר מותו בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר שניתן בצה"ל.
השבויים
לתחושת גודל הניצחון נוספה בתום המלחמה הידיעה כי במלחמת סיני נפל בשבי שבוי ישראלי אחד בלבד, לעומת 5,800 שבויים מצרים שנפלו בידי צה"ל, בהם 150 ימאי המשחתת אבראהים אל-אוול שנלקחה בשבי על כל אנשי צוותה. כן נכללו בין השבויים המצריים ארבעה גנרלים שהבכיר שבהם היה הגנרל דיגאווי, מושל עזה, שעמד בשנת 1955 בראש בית המשפט שדן את נידוני קהיר.
השבוי הישראלי היה טייס חיל האוויר סגן יונתן אטקס, טייס מוסטנג שנפגע מאש נ"מ, נפגע קשה ברגלו ונאלץ לבצע נחיתת אונס.
במסגרת חילופי שבויים עם מצרים הוחזרו לישראל ב-27 בינואר 1957 ארבעה שבויים ישראלים, הטייס יונתן אטקס, וכן שלושה ישראלים שנפלו בשבי בשנת 1956 במסגרת פעילות ביטחון שוטפת. עם שובם סיפרו השבויים על התעללויות, הרעבה ומכות חשמל שסבלו בשבי המצרי.
"מלכות ישראל השלישית"
את גודל תחושת הניצחון ביטא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שהיה, יחד עם שמעון פרס ומשה דיין, האיש שיזם והוביל את המבצע. בן-גוריון, שלרוב התבטא בצורה שקולה וזהירה, נסחף באווירת הניצחון וכתב איגרת לחיילי חטיבה 9 ומפקדיה, לרגל מסדר הניצחון של החטיבה שנערך בשארם א-שייח' ב-6 בנובמבר 1956. את האיגרת מסר לידי הרמטכ"ל רב-אלוף משה דיין, שהגיע למסדר עם כל אלופי צה"ל. הטקס היה קצר, שני קומנדקרים שהועמדו גב אל גב שימשו כבמה. החיילים בבגדי קרב הסתדרו בצורת האות ח' מסביב לבמה. מפקד החטיבה נאם קצרות ומשה דיין קרא את איגרתו של בן-גוריון ופקודת יום לכיבוש סיני. באיגרתו כתב בן-גוריון:
.
דבריו אלו של בן-גוריון היו ביטוי עז לתחושת הרווחה והשמחה שחש העם בישראל לאחר הסרת האיום המצרי ועל גודל ההישג הצבאי.
חדוות הניצחון שחשו אזרחי ישראל התבטאה בהפיכת שירם של יחיאל מוהר ומשה וילנסקי "מול הר סיני", שחובר אז, למעין המנון (בדומה לשיר "ירושלים של זהב" בתקופת מלחמת ששת הימים). הבית הבא מהשיר מבטא את רוח התקופה:
מצעד הניצחון
מצעד צה"ל שנערך ביום העצמאות התשיעי, בה' באייר תשי"ז (6 במאי 1957), היה מצעד הניצחון של צה"ל במלחמת סיני. המצעד נערך בתל אביב, וצפו בו כחצי מיליון צופים, כרבע מכלל תושבי המדינה באותה עת. היה זה הגדול במצעדי צה"ל עד אז. על בימת הכבוד ניצבו נשיא המדינה יצחק בן-צבי, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שהיה אז בשיא תהילתו, ואלוף פיקוד המרכז צבי צור.
במצעד הוצגו לראשונה כלי נשק חדישים של צה"ל, תותחים מתנייעים 105 מ"מ מתוצרת צרפת ותותחי נ"מ מונחי מכ"ם, ומעל חלף מטס של 60 מטוסים, ובהם לראשונה מטוסי מיסטר 4, שנרכשו בתקופה שקדמה למלחמה.
במצעד הוצג טור של נשק שלל שנלקח מידי המצרים במלחמה, שהתקבל בתרועות מצד קהל הצופים. בטור נכללו, בין היתר, טנקים סובייטיים מסוג T-34 ומשחיתי טנקים אימתניים מסוג SU-100. כל כלי השלל הממונעים נצבעו בצבע חום צה"לי, אך לוחיות המספרים שעליהם נותרו הלוחיות המצריות המקוריות בצבע צהוב. יחידות הרגלים שצעדו ענדו על מדיהם את "אות מלחמת סיני" שאך זה הוענק להם, שצבעיו כתום, תכלת, כחול ואדום. הכתום סימל את צבע החולות בסיני, התכלת את צבע תעלת סואץ, הכחול את צבע דגל ישראל, והאדום סימל את הנופלים במערכה. רבים מהצועדים ענדו לצדו את אות מלחמת הקוממיות המעיד על השתתפותם במלחמת העצמאות.
תערוכת הנשק
אחד מסמלי השמחה שבעקבות הניצחון במלחמת סיני היה תערוכת הנשק שנערכה בשנת 1957, בה הוצגו כלי הנשק ששימשו את צה"ל במלחמה לצד כלי הנשק שנלקחו שלל מהאויב במלחמה. התערוכה, שהייתה הגדולה בתולדות המדינה עד אז, נפתחה ב-29 באפריל 1957 בצומת בית דגן, במקום שבו הוקם לימים מרכז השירות המטאורולוגי. בטקס הפתיחה נשאו דברים נשיא המדינה יצחק בן-צבי, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וממלא מקום הרמטכ"ל האלוף מאיר עמית. בקהל נכחו גם שרים, חברי כנסת, הרבנים הראשיים, ראשי עיריות והנספחים הצבאיים הזרים.
תצוגת כלי נשקו של צה"ל בתערוכה כללה תותחי שדה, טנקים, ובהם טנקי שרמן הוותיקים, וטנקים מסוג אי-אם-אקס-13 שסופקו לישראל ערב המערכה ונטלו בה חלק מרכזי. תצוגת חיל האוויר כללה את המטוסים הוותיקים, החל ממטוסי האוסטר – "הפרימוסים", המסרשמיט והספיטפייר של מלחמת העצמאות, המוסטנג של שנות ה-50, ועד המיסטר 4 שהשתתף במערכת סיני. התעשייה הצבאית הציגה נשק קל, תחמושת ופצצות.
מוקד המשיכה העיקרי בתערוכה היה נשק השלל, תותחים צ'כיים, תותחים מתנייעים וטנקים מסוג T-34 מתוצרת ברית המועצות, והאטרקציה המרכזית - מטוס סובייטי מסוג מיג-15 על ציודו וחימושו.
התערוכה בבית דגן ננעלה ב-20 במאי 1957 והועתקה לחיפה. ב-19 ביוני נפתחה התערוכה בכיכר פלומר, רחבת הרכבת שבעיר התחתית של חיפה. בחיפה נוספה לתערוכה אטרקציה נוספת – ביקור הקהל בספינת המלחמה המצרית "אבראהים אל-אוול", שנלקחה בשבי על כל אנשי צוותה והפכה לאוניית חיל הים אח"י חיפה. כדי לאפשר לקהל המבקרים לעבור מאתר התערוכה ולעלות על סיפון הספינה מבלי לחצות את פסי הרכבת, הותקן גשר ביילי בין הכיכר לנמל חיפה.
בטקס הפתיחה של התערוכה, בפני קהל של שלושת אלפים איש, נשאו דברים ראש עיריית חיפה אבא חושי, אלוף פיקוד הצפון יצחק רבין ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס. מפקד חיל הים, האלוף שמואל טנקוס, גזר את הסרט, אות לפתיחת התערוכה לקהל. בדבריו אמר שמעון פרס: "הקהל יחזה בתערוכה זו גם בים הפתוח ועל הים הפתוח ועל ים פתוח זה יגן צה"ל במלוא כוחו". לרגל התערוכה הטביע דואר ישראל חותמת מיוחדת.
התערוכה בחיפה ננעלה ב-20 ביוני 1957, לאחר שביקרו בה שבעים אלף איש.
"תחי צרפת וישראל"
לפני המלחמה, ובעיקר לאחריה, חשו תושבי ישראל אהדה רבה כלפי צרפת, שעמדה לצדה של ישראל במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה במדיניותה. ככל שנחשפו יותר פרטים על הברית בין שתי המדינות שנכרתה בוועידת סוור גברה האהדה. הציבור חש שהברית המשולשת צרפת-הממלכה המאוחדת-ישראל הייתה בעיקרה ברית בין צרפת לישראל, שבריטניה נגררה אליה רק בתוקף הנסיבות. כישלון מבצע מוסקטר הצרפתי-בריטי האדיר בעיני העם בישראל את תחושת ההישג הישראלי במלחמה, שמדינת ישראל הקטנה נחלה בה ניצחון בעוד ששתי המעצמות כשלו בה, אך הכישלון לא פגע בעצמת אהדת העם לצרפת.
רביעיית מועדון התיאטרון ביטאה את רחשי הלב לצרפת בפזמונה הפופולרי פרי עטו של דן אלמגור:
השבית מעט את השמחה הכללית חבר הכנסת דוד הכהן, שנשא דברים בפני אנשי הפדרציה הציונית בבריטניה בספטמבר 1957 ואמר:
היחסים המיוחדים בין ישראל לצרפת ואהדת הציבור הישראלי לצרפת נמשכו עד להתמוטטות הרפובליקה הצרפתית הרביעית בשנת 1958, ומאז נחלשו בהדרגה. באותה שנה קיבלה עדיין מדינת ישראל סיוע בהקמתו של הכור הגרעיני בדימונה, ובשנת 1962 סיפקה צרפת לישראל עשרות מטוסי קרב מתקדמים מסוג מיראז' 3, אולם היחסים הלכו והתקררו עד שהגיעו למשבר ששיאו היה באמברגו שהטילה צרפת על ישראל ערב מלחמת ששת הימים ודבריו הבוטים של הנשיא שארל דה גול על ישראל לאחר אותה מלחמה.
הממשל הצבאי
במשך חודשים אחדים של שליטה ישראלית ברצועת עזה ובסיני קיימה ישראל ממשל צבאי באזורים אלה. ביוזמת שבתאי רוזן, היועץ המשפטי של משרד החוץ נמנעה ישראל מהחלת המשפט הישראלי באזורים אלה, ופעלה בהם בהתאם לדיני הכיבוש של המשפט הבינלאומי, ובכלל זה אמנות האג ואמנת ז'נבה הרביעית. בהתאם לכך המשיך להתקיים באזורים אלה החוק שנהג בהם בעת שהיו בשליטת מצרים.
סא"ל חיים גאון מונה למושל הצבאי של רצועת עזה. בצו שהוציא הוקם בית משפט צבאי לשיפוט מהיר, שבו שפט סרן חיים מנחם בסוק, וב-15 בינואר 1957 החלו לפעול ברצועה בית משפט השלום ובית משפט לערעורים.
לאחר שהסכימה לסגת מסיני, האמינה עדיין ממשלת ישראל כי ניתן יהיה להשאיר בשליטתה את רצועת עזה, שלה קרא בן-גוריון "שטח המולדת שנתפס על ידי המצרים". כדי לחזק את מעמדה של ישראל ברצועת עזה החלו פעולות ממשל מזורזות ברצועה; משטרת ישראל התמקמה בערי הרצועה, אורגנו עבודות צבוריות, סופקו מוצרי מזון במחירים מוזלים וב-26 בנובמבר כוננה מועצת עיר חדשה בעזה בראשותו של נכבד מקומי בשם, מי שכיהן כראש עיריית עזה בשנים 1939–1951. בסוף נובמבר חודשה תנועת האוטובוסים בין עזה לבין ח'אן יונס ובית חאנון.
הלך הרוח במדינה היה כי פעולות ממשל אלו תחזקנה את אחיזתה של ישראל ברצועה וישראל תמשיך להחזיק בה. בעיתון "דבר" מ-27 בנובמבר 1956 הופיע תיאור אידילי של החיים בעזה תחת שלטון ישראל:
ישראל המשיכה במאמצים מדיניים להגיע לידי הסכמה בדבר השארתה של רצועת עזה בשלטון ישראל. ישראל כוננה מועצת עיר בח'אן יונס, פתחה סניף דואר בעזה וחידשה את הלימודים בבתי הספר בעיר. ב-19 בדצמבר הצהיר דוד בן-גוריון לעיתון הניו יורק טיימס: "בשום פנים ואופן אין להחזיר את המצרים לעזה. אנו לא ניתן להם לחזור". המשך הלחץ הבינלאומי הביא לנסיגת ישראל מרצועת עזה במרץ 1957.
הנסיגה
הלחץ של שתי המעצמות, שכלל גם איום גרעיני על ישראל מצד ברית המועצות, הביא לנסיגת צה"ל מסיני ומרצועת עזה, שהחלה ב-15 בנובמבר 1956 והסתיימה ב-8 במרץ 1957.
ארצות הברית, שכאמור דרשה מישראל לסגת מסיני, התחייבה בתמורה לדאוג להבטחת חופש המעבר של ישראל במצרי טיראן, וכך למרות הנסיגה היו למלחמת סיני תוצאות חיוביות לאורך זמן עבור מדינת ישראל: נשמר חופש השיט במצרי טיראן, הוכנס כוח חירום של האו"ם לרצועת עזה וסיני, השתרר שקט בגבול ישראל-מצרים וחצי האי סיני נשאר מפורז למשך עשר שנים. מצב זה בא לקיצו ב-15 במאי 1967, יום העצמאות תשכ"ז, כאשר המצרים הכניסו את צבאם לסיני וב-17 במאי דרש נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ממפקד כוח החירום של האו"ם בסיני וברצועת עזה שכוחותיו יעזבו את קווי הגבול ויתרכזו במחנותיהם, ולבסוף ב-23 במאי סגרה מצרים את מצרי טיראן למעבר ספינות ישראליות. בזאת החל המהלך שהביא לבסוף לפרוץ מלחמת ששת הימים.
תסוגה לממוצע
תסוגה לממוצע או רגרסיה לממוצע היא תופעה טבעית המתגלה במגוון רחב של תחומים, בין אם בטבע ובין אם מעשה ידי אדם. בבסיסה, משמעות התופעה היא כי כאשר מתרחשים שני אירועים עוקבים שביניהם קיים מתאם חיובי כלשהו, הרי שאם האירוע הראשון יהיה קיצוני ביחס לממוצע, הרי שהאירוע העוקב יהיה, בהסתברות גבוהה, בעל ערך קרוב יותר לממוצע. הדוגמה הקלאסית לתופעה זאת (אשר הייתה גם הראשונה שנחקרה) הנה הקשר בין גובה הורים לגובה צאצאיהם: ככל שגובה ההורה חורג בצורה קיצונית יותר מהממוצע, כן גדלה ההסתברות שגובה הצאצא יהיה קרוב יותר לממוצע מזה של ההורה. הסיבה המקובלת לתופעה זו היא שאירועים מורכבים ממספר משתנים - חלקם קבועים וחלקם אקראיים. בעוד שהחלק הקבוע מעמיד את התופעה על ערך שאינו משתנה, הרי שההסתברות שהחלק המשתנה יקבל ערך קיצוני נמוכה במיוחד, ולכן הסיכוי שתופעה כזאת תקרה בשני מופעים רצופים נמוכה. דוגמה לרגרסיה לממוצע - כאשר מפיקים סרט המשך לסרט שהצליח בקופות, קיימת הסתברות גבוהה שסרט ההמשך יצליח פחות, היות שהצלחת הסרט הראשון חרגה בצורה קיצונית מהממוצע.
בתחום הסטטיסטיקה נעשה שימוש נרחב בתופעה זו לניבוי. התופעה התגלתה ונחקרה לראשונה בידי המדען האנגלי סר פרנסיס גולטון, אשר פרסם את ממצאיו בשנת 1886.
ליבורנים
הליבורנים (בלטינית: Liburni; ביוונית: Λιβυρνοί) היו עם קדום שישב בצפונה של איליריה מהמאה ה-11 לפנה"ס ועד למאה ה-1 לפנה"ס. הליבורנים נודעו כסוחרים ושודדי ים, וייתכן כי הגיעו לאזור מושבם מהמזרח לקראת סוף האלף השני לפנה"ס. הליבורנים נטמעו ברומאים ונעלמו החל בסוף המאה ה-1.
ליבורניה
לפי סטראבון עריהם העיקריות של הליבורנים היו יאדרה (כיום זאדר) וסקרדונה (סקרדין), והם יישבו גם באיי הים האדריאטי רב, פג, קרק, צרס, לושין, אי, קורצ'ולה, הוואר, טרוגיר וארכיפלג קורנטי. לרשימת ערי הליבורנים הוסיף פליניוס הזקן את אלבונה (לאבין), פלנונה (פלומין), טרסאטיקה (טירת טרסט ברייקה) וערים נוספות.
שפה ותרבות
שפתם של הליבורנים הייתה שפה הודו-אירופית מקבוצת ה"קנטום", והיא מראה דמיון רב לוונטית וייתכן שאף הייתה ניב של האחרונה. בעבר סברו החוקרים כי קיים קשר בין ליבורנית לשפות האיליריות, אך תאוריה זו. עקב כך נזנחה במידה רבה גם הסברה שהליבורנים היו שבט אילירי, וכיום סוברים החוקרים כי היו מקורבים לוונטים. לא נמצא תיעוד כתוב לשפה והמידע אודותיה ועל קרבתה לוונטית מתבסס על חקר שמות פרטיים של מקומות ובני אדם. לאחר כיבוש ליבורניה בידי הרומאים נדחקה השפה מפני הלטינית, ובסופו של דבר נכחדה.
הליבורנים נודעו בליבורנה (בלטינית: Liburna או naves Liburnicae; ביוונית: λιβυρνίς) ספינת המשוטים שבנו ואשר אומצה על ידי הרומאים. ספינות אלה היו מצוידות בשתי שורות של משוטים ובמפרש גדול אחד. הרומאים עשו בהם שימוש בקרב אקטיום ובתקופת האימפריה הרומית היה שמן של הספינות לשם נרדף לספינות מלחמה בכלל.
חיים הגר (תורת חיים)
רבי חיים הגר (ה'תקנ"ה - כ"ה באייר ה'תרי"ד; 1795- 1854) היה האדמו"ר השני בשושלת קוסוב-ויז'ניץ.
תולדות חייו
צדיקי דורו הפליגו בקדושתו, החוזה מלובלין אמר שהוא שומר הברית תואר המיועד ליחידי סגולה השומרים עצמם בקדושה.
נפטר בכ"ה באייר ה'תרי"ד (1854). בצוואתו הורה לתת חלק מירושתו גם לבנות, שלא כהלכה הפשוטה בהיעדר צוואה מיוחדת.
ילדיו
לאדמו"ר היו שלוש בנות ושלושה בנים:
החדר (סרט, 2002)
זהו סרטו החמישי של פינצ'ר, והאחרון שלו שצולם עם סרט צילום לפני שעבר לצילום דיגיטלי. הקרנת הבכורה התקיימה ב-18 במרץ 2002, הסרט יצא לבתי הקולנוע ב-29 במרץ וזכה להצלחה בקופות ולביקורות חיוביות בדרך כלל, כולל תשבחות לפינצ'ר על הוירטואוזיות והיצירתיות שלו. כמו כן, הסרט נחשב להישג טכנולוגי באותה עת, לאור האמצעים הממוחשבים שפינצ'ר השתמש בהם כדי לדמות תנועות מצלמה מנקודת מבט סובייקטיבית. הסרט גרף הכנסות מעל 196 מיליון דולר בכל העולם, היה הבכורה הרווחית ביותר עבור פינצ'ר ופוסטר, הרווחי ביותר מבין בכורות חג הפסחא באותה שנה, והשלישי בהכנסות בסוף שבוע הבכורה.
הסרט יצא חודשים ספורים אחרי פיגועי 11 בספטמבר, ועל אף שצילומיו הסתיימו קודם לפיגועים, הצלחתו מוסברת בתמה המרכזית העוסקת בסוגיות הביטחון האישי והפרת המרחב הפרטי, באופן שהשתלב באווירת החרדה והפרנויה הציבורית והפוליטית ששררה בארצות הברית בכלל ובעיר ניו יורק בפרט, וכן בעיסוק האובססיבי של האמריקאים בציוד בטיחות פרטי.
עלילה
מג אלטמן (ג'ודי פוסטר) נפרדה לאחרונה מבעלה, סוחר הפרמצבטיקה האמיד סטיבן אלטמן (פטריק בושו) שעזב אותה לטובת דוגמנית צעירה. מג משתכנת יחד עם בתה שרה (קריסטן סטיוארט), חולת סוכרת נעורים, בדירה בת ארבעה מפלסים בבניין בראונסטון עתיק במנהטן, בקרבת סנטרל פארק. הדירה הייתה קודם לכן בבעלותו של סידני פרלסטין המנוח, מומחה לשוק ההון שבערוב ימיו היה נכה, בודד ופרנואיד, והתקין בדירה מעלית פנימית וחדר ביטחון נסתר, מבוצר ומיועד לשהות ממושכת. החדר מצויד במערכת אבטחה עם טלוויזיה במעגל סגור, קו טלפון ומערכות אוורור וחשמל נפרדים מהמערכות הראשיות של הבית. בין נכדיו של פרלסטין יש סכסוך ירושה אחרי שמחצית הונו נעלמה.