cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אסיה הקטנה בתקופה ההלניסטית
כיבוש אסיה הקטנה בידי אלכסנדר הגדול
בשנת 334 לפנה"ס, כשאיתו 30,000 חיילים רגלים ו-5,000 פרשים, חצה אלכסנדר הגדול את ההלספונטוס (כיום מצר הדרדנלים) אל אסיה הקטנה. הנחיתה עברה בשלום והצי הפרסי החזק לא הפריע לה, מסיבה לא ברורה. אסיה הקטנה הורכבה ממחוזות פרסיים, שבאחדים מהם (במיוחד במערב) הייתה התרבות היוונית מושרשת היטב. איוניה, ובמידה פחותה גם קאריה, היו בעלות קשר חזק לתרבות זו. חלק מהערים היווניות ראו באלכסנדר משחרר מהעול הפרסי, ואחרות כמו הליקרנסוס, היא בודרום של ימינו, התנגדו לו ולהכנעתן נדרש מצור ממושך.
הקרב המשמעותי הראשון בין צבאו של אלכסנדר הגדול לצבא הפרסי היה קרב גרניקוס שהתחולל בשנת 334 לפנה"ס במישור טרואד, סמוך לאתר העיר טרויה בצפון מערב טורקיה של ימינו. ניצחונו בקרב זה, סייע לאלכסנדר לבסס את שלטונו בכל חלקה המערבי של אסיה הקטנה, ולהגיע עד שערי קיליקיה בכניסה הצפונית למישור צ'וקורובה (Çukurova), סמוך לעיר אדנה של ימינו.
בחודש נובמבר של שנת 333 לפנה"ס, אסף דריווש השלישי, מלך פרס, את הצבא הפרסי והדביק את אלכסנדר ליד נהר איסוס, סמוך לעיר איסכנדרון (İskenderun) שבדרום טורקיה של ימינו. דריווש השלישי לא שמע לעצת יועציו ופתח בקרב בשטח הררי שלא התאים לניצול היתרון המספרי ממנו נהנה. קרב איסוס בו נחל הצבא הפרסי תבוסה מוחלטת, היה הקרב האחרון שהתקיים על אדמת טורקיה של ימינו, וכיבוש אסיה הקטנה כולה (למעט מובלעות בהרי צפון אנטוליה) הסתיים בתוך כשנה בלבד.
לאחר אלכסנדר
אלכסנדר מת בשנת 323 לפנה"ס והשאיר אימפריה ענקית ליורשיו, הדיאדוכים, אשר נלחמו על השליטה בה. על אסיה הקטנה שלט אנטיגונוס מונופתלמוס וליסימאכוס קיבל לרשותו את תראקיה והקים בה את בירתו ליסימאכיה בשנת 309 לפנה"ס. מקץ 20 שנים סוערות של מאבקי כוח, מלחמות ותככים בלתי פוסקים, נערך בשנת 301 לפנה"ס קרב איפסוס בפריגיה שבמערב אסיה הקטנה. בקרב זה ניצב אנטיגונוס מונופתלמוס מול צבאות סלאוקוס הראשון וליסימאכוס. צבא אנטיגונוס נחל תבוסה מוחצת בקרב ואנטיגונוס עצמו נהרג. המנצחים חילקו ביניהם את השלל - סלאוקוס שלט במזרחה של אסיה הקטנה וליסימאכוס במערבה.
מצב זה נשמר עד קרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, שהתרחש בלידיה, כ-65 ק"מ צפונית-מזרחית לאיזמיר של ימינו. בקרב זה, שהיה האחרון במלחמות הדיאדוכים, הביס סלאוקוס הראשון את ליסימאכוס, שמצא בו את מותו, וממלכתו התמוטטה. על חורבותיה של ממלכת ליסימאכוס הוקמה ממלכה קטנה שמרכזה בעיר פרגמון (יוונית Πέργαμος, כיום ברגמה Bergama סמוך לאיזמיר), ואשר נשלטה על ידי השושלת האטלידית. ממלכה זו הקיפה את שטחיה של לידיה ואיוניה, ומאוחר יותר כללה גם חלקים מפריגיה. אחרון מלכי פרגמון אטלוס השלישי, ציווה עם מותו בלא יורש בשנת 133 לפנה"ס, להעבירה לשלטון הרפובליקה הרומית כדי להימנע ממלחמת ירושה או מכיבוש רומי כוחני. בתוך 4 שנים הכריעו הרומאים את הטוען לכתר והקימו במערב אנטוליה את הפרובינקיה "אסיה".
תחת בית סלאוקוס
מרכזה ומזרחה של אסיה הקטנה נותרו בחזקת הממלכה הסלאוקית, אשר התקיימה עד שנת 63 לפנה"ס. מקימה של הממלכה, סלאוקוס הראשון, בנה את אחת מבירותיו באנטיוכיה, היא אנטקיה (Antakia) שעל נהר עאסי (אורונטס) בדרום טורקיה של ימינו. הממלכה הגיעה לשיא התפשטותה לאחר קרב קורופדיום בשנת 281 לפנה"ס, וסלאוקוס הראשון ביסס את השפעתו גם בחלקים ממערב אסיה הקטנה. שאיפותיו לכבוש גם את תראקיה הסתיימו עם רציחתו כאשר נחת על אדמת אירופה באותה שנה. עם זאת אחיזתה של הממלכה הענקית באסיה הקטנה הייתה שברירית. שבטים גאליים פלשו לאזור באמצע המאה ה-3 לפנה"ס והתיישבו בגלטיה במרכז אסיה הקטנה, תוך שהם מעניקים לה את שמם. לצידה של השושלת האטלידית מפרגמון, בת בריתם של הרומאים, התבססו מספר ממלכות חצי עצמאיות ברחבי אסיה הקטנה. קפדוקיה שבמרכז מערבה של אסיה הקטנה הכריזה על עצמה כממלכה עצמאית בסביבות שנת 250 לפנה"ס והייתה גם היא לבת בריתם של הרומאים. לאורך חופי הים השחור הוקמו פונטוס בצפון-מזרחה של אסיה הקטנה וביתיניה בצפון-מערבה. ממלכת ארמניה הוקמה בשנת 189 לפנה"ס סביב ימת ואן במזרח אנטוליה, והחלה גם היא לנגוס בשטחיה של הממלכה הסלאוקית לאורך מאה השנים שלאחר מכן.
אנטיוכוס השלישי אשר מלך בממלכה הסלאוקית בשנת 223 לפנה"ס בקירוב, הצליח לבסס שוב את שליטתו במרכז אסיה הקטנה החל בשנת 216 לפנה"ס. הוא נלחם כנגד שר הצבא הפורש אכאוס, והכריעו לאחר מצור על העיר סרדיס בשנת 213 לפנה"ס. עם זאת בשנת 197 לפנה"ס פלש אנטיוכוס השלישי ליוון והובס על ידי הרומאים בקרב תרמופילי בשנת 191 לפנה"ס. שנה לאחר מכן, התחולל הקרב המכריע בין צבאותיו של אנטיוכוס לבין הרומאים, הפעם סמוך למגנסיה בלידיה שבאסיה הקטנה. התבוסה בקרב מגנסיה חייבה את אנטיוכוס השלישי לכרות בשנת 188 לפנה"ס את שלום אפאמיאה המשפיל, שחייב את הסלאוקים לנטוש את כל השטחים שמצפון להרי הטאורוס, לשלוח בני ערובה לרומא כולל שני בניו של אנטיוכוס, לשלם לרומא פיצויי מלחמה, וכן הוגבל כוחם הצבאי. בכך הסתיימה השפעת הסלאוקים באסיה הקטנה רובה ככולה.
פונטוס
ממלכת פונטוס (יוונית Πόντος - "(ה)עיקרי") נוסדה בשנת 302 לפנה"ס על ידי מיתרידטס הראשון (יוונית Mιθριδάτης Α' Kτίστης - "מיתרידטס המייסד"), בנו של שליט פרסי שעשה בשירותיו של אנטיגונוס מונופתלמוס. ליבה של הממלכה השתרע לאורך חופי הים השחור, מזרחית לנהר הקיזילאירמאק, אך בשיאה כללה גם את קולכיס, וחלקים מביתיניה, פפלגוניה וארמניה הקטנה.
מלכה האחרון של פונטוס, מיתרידטס השישי, היה מאויביה המרים של הרפובליקה הרומית. הוא עלה לשלטון לאחר מאבקי ירושה מרים בינו לבין אימו ואחיו הצעיר בערך בשנת 111 לפנה"ס. בשנת 110 לפנה"ס פלש מיתרידטס לחצי האי קרים על פי בקשת ההתיישבויות היווניות שם. הוא הביס את הסקיתים שאיימו על מושבות אלו, והוכתר כמלך ממלכת בוספורוס.
במהלך מלכותו הגדיל את שטח ממלכתו עד למזרחה של יוון, ופתח בשלוש מלחמות כנגד הרומאים. מיתרידטס השישי הובס סופית בשנת 66 לפנה"ס על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס, אשר הפך את פונטוס לפרובינקיה רומית שנה לאחר מכן. מיתרידטס התאבד לאחר מכן עקב מרד שפרץ נגדו בהנהגת בנו, פארנקס השני. משעלה האחרון כל כס המלוכה, הוא ניצל את מלחמת האזרחים הרומית כדי לנסות להחזיר שטחים לממלכתו, אך ניגף בשנת 47 לפנה"ס בקרב זֵלה ליד טוקאט של ימינו. בעקבות קרב זה טבע יוליוס קיסר את האמרה "Veni, vidi, vici" (באתי, ראיתי, ניצחתי).
ביתיניה
לפי הרודוטוס וסטראבון יישבו הביתינים, שבט ממוצא תראקי, בביתיניה שבצפון-מערב אסיה הקטנה, לאחר שגרשו משם או שיעבדו את המיסינים שקדמו להם ואשר לקחו חלק במלחמת טרויה. קרויסוס מלך לידיה השתלט על ביתיניה בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס ובשנת 546 כבש אותה כורש והכלילה במחוז פריגיה. עם זאת, נראה כי כבר לפני פלישת אלכסנדר הגדול לאסיה הקטנה בשנת 334 לפנה"ס, הצליחו הביתינים לקיים מידה מסוימת של עצמאות. בשנת 297 לפנה"ס לקח לעצמו זיפיטיס (Zιπoιτης) או זיוויטיס (Zιβoιτης) את התואר מלך, ובנו ניקומדס הראשון הקים את בירתו בניקומדיה, היא איזמיט (İzmit) של ימינו. הממלכה שגשגה ושמרה על עצמאות עד שהוכרעה על ידי מיתרידטס השישי מלך פונטוס. הרומאים השיבו את מלכה האחרון של ביתיניה לשלטון, אך בשנת 74 לפנה"ס הוא מסר את ממלכתו מרצונו לידי הרפובליקה הרומית.
ממלכת ארמניה
ממלכת ארמניה העצמאית התקיימה בין שנת 189 ו-66 לפנה"ס. הממלכה הוקמה סביב ימת ואן במזרח טורקיה, והגיעה עד ימת סוואן בארמניה של ימינו בצפון ועד ימת אורמיה באיראן בדרום. במערב הגיעה ממלכת ארמניה עד לרמת אנטוליה. הממלכה נשלטה בידי השושלת הארטקסית לאחר שזו נישלה את השושלת האורונטידית ששורשיה היו באוררטו בסוף המאה ה-7 או בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס. לאחר שהסלאוקים ניגפו מפני הרומאים בקרב מגנסיה בשנת 190 לפנה"ס, מרד בהם גם ארטקסייס הראשון, מלכה הראשון של ממלכת ארמניה, ובהסכמת הרומאים הקים את ממלכתו. ארטקסייס שם לעצמו מטרה לאחד את כל האזורים דוברי הארמנית במסגרת ממלכתו, וייסד את בירתו בארטקסרטה (כיום ארטשט) בעמק נהר אראס.
בתקופתו של טיגרנס השני ("הגדול") התרחבה הממלכה דרומה על חשבון הממלכה הסלאוקית אל תוך סוריה והגיעה עד עכו בארץ ישראל תוך התעמתות קצרה עם בית חשמונאי. במזרח הגיעו הארמנים עד לים הכספי על חשבונם של הפרתים, ובמערב נמתחה השפעתם אל קפדוקיה וקיליקיה שלחופי הים התיכון. עם זאת, בשנת 66 לפנה"ס, ולאחר פחות מ-130 שנות עצמאות באה ממלכת ארמניה העצמאית אל קיצה. מיתרידטס השישי מפונטוס, קרוב משפחתו ובן בריתו של טיגרנס השני, מצא בארמניה מקלט מפני הרומאים אשר ניצלו עובדה זו להתעמת גם עם הארמנים. בשנת 69 לפנה"ס הובס טיגרנס השני על ידי הצבא הרומי ושלוש שנים לאחר מכן נכנע לצבאותיו של גנאיוס פומפיוס מגנוס. הוא המשיך והחזיק בכתר המלוכה עד מותו בשנת 55 לפנה"ס, וכך גם יורשיו, אך ארמניה הפכה למדינה למדינת חסות רומית.
קומגנה
קומגנה הייתה ממלכה הלניסטית עצמאית נוספת בדרום מרכזה של אסיה הקטנה, אשר הניפה את נס המרד נגד בית סלאוקוס בשנת 163 לפנה"ס. הממלכה הצליחה לשמור על עצמאותה משך 235 שנים עד שסופחה לאימפריה הרומית בשנת 72 לספירה. בתקופה זו הייתה חלק מהפרובינקיה הרומית של סוריה. בכך הייתה קומגנה יוצאת דופן מבין יתר הממלכות הקטנות באסיה הקטנה, והיא ידועה במיוחד במקדש הקבורה המגלומני שהקים מלכה אנטיוכוס הראשון תאוס על פסגת הר נמרוט.
גלטיה
גלטיה נוסדה על ידי גלי הגירה של שבטים קלטים שפלשו לבלקן בסוף המאה ה-3 לפנה"ס. היוונים הצליחו להדוף את הפלישה והקלטים עברו לאסיה הקטנה, בה התיישבו.
ממשלת ישראל השלושים ושלוש
ממשלת ישראל השלושים ושלוש, המכונה גם "ממשלת נתניהו השלישית", היא ממשלת ישראל בראשותו של בנימין נתניהו, שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-19 והושבעה ב-18 במרץ 2013 (ז' בניסן ה'תשע"ג).
הקואליציה הורכבה על ידי הליכוד - ישראל ביתנו, יש עתיד, הבית היהודי והתנועה. לראשונה מאז ממשלת ישראל העשרים ושש אף לא אחת מסיעות החרדים (ש"ס או יהדות התורה) לא הייתה חברה בקואליציה וכן לא מונו סגנים לראש הממשלה. לראשונה מאז ממשלת ישראל הראשונה (שכיהנה בשנים 1949–1950), כל שרי הממשלה היו גם חברי הכנסת (עד פתיחת הכנסת העשרים).
הקמת הממשלה
ב-2 בפברואר 2013 הטיל נשיא המדינה שמעון פרס את הרכבת הממשלה על ראש הממשלה היוצא בנימין נתניהו, מנהיג סיעת הליכוד - ישראל ביתנו. נתניהו הודיע שהוא מעוניין בממשלה רחבה ככל הניתן.
ההסכם הקואליציוני הראשון נחתם בין סיעת "הליכוד - ישראל ביתנו" לבין התנועה בראשות ציפי לבני ב-19 בפברואר, בתיווכו של שמואל חייק.
יו"ר הבית היהודי, נפתלי בנט, שלא זומן אל נתניהו עד ה-11 בפברואר, סיכם עם יו"ר יש עתיד, יאיר לפיד, על הקמת גוש חוסם במסגרתו ייכנסו שתי המפלגות רק ביחד לממשלה או שישבו שתיהן באופוזיציה. כך נרקמה "ברית בנט–לפיד". אחד מהתנאים שהציב לפיד עם תחילת המגעים הקואליציוניים היה ממשלה ללא המפלגות החרדיות (יהדות התורה וש"ס), חרף רצונו של נתניהו לצרף גם אותן. עקב סירובה של יו"ר מפלגת העבודה שלי יחימוביץ' להיכנס לממשלה, נותר נתניהו ללא ברירה – ללא הבית היהודי או יש עתיד לא התאפשר לו להקים ממשלה, ולכן נאלץ לקבל את דרישותיהן של מפלגות אלה ולהכניס לממשלתו את שתיהן יחדיו, ללא המפלגות החרדיות.
ההליכים לקראת הקמת הממשלה התנהלו בעצלתיים והתמקדו תחילה סביב דרישתו של לפיד לצמצם את מספר שרי הממשלה מ-28 ל-18 שרים, אולם לבסוף התפשר לפיד על ממשלה שתמנה 21 שרים. סוגיית מחלוקת מרכזית נוספת הייתה איזו מפלגה תקבל את משרד החינוך, שלפיד דרש לקבל אותו לידי מפלגתו. אף שהליכוד רצה בתחילה להותיר את המשרד באחריות המפלגה ובידי שר החינוך היוצא גדעון סער, הושגה לבסוף פשרה במסגרתה הועבר משרד החינוך לידי יש עתיד, בעוד שמשרדי הביטחון והפנים הוחזרו לידי הליכוד.
ציוני דרך ומדיניות
הממשלה שהושבעה ב-18 במרץ 2013 כללה 21 שרים (לא כולל ראש הממשלה) ו-8 סגני שרים. בין השאר, בוטל משרד ההסברה ואוחד עם מערך ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה, והמשרד לנושאים אסטרטגיים אוחד עם המשרד לענייני מודיעין ושמו של המשרד המאוחד שונה ל"משרד ליחסים בינלאומיים", כאשר לראשו מונה יובל שטייניץ. ארבע נשים כיהנו בתפקידי שרים בו זמנית, יותר מכל ממשלה קודמת: לימור לבנת, סופה לנדבר (הליכוד - ישראל ביתנו), ציפי לבני (התנועה) ויעל גרמן (יש עתיד).
בנובמבר 2013, לאחר שזוכה מהאשמה בפרשת "מינוי השגריר", מונה אביגדור ליברמן לשר החוץ, ובכך הורחבה הממשלה ל-22 שרים (לא כולל ראש הממשלה).
ב-4 בנובמבר 2014 התפטר גדעון סער מתפקיד שר הפנים. ב-11 בנובמבר 2014 התפטר עמיר פרץ מתפקיד השר להגנת הסביבה. בדצמבר 2014 פיטר ראש הממשלה את השרים יאיר לפיד וציפי לבני, ובעקבות זאת התפטרו יתר שרי "יש עתיד": יעל גרמן, יעקב פרי, מאיר כהן ושי פירון. ב-2017 הסביר נתניהו שהפיל את הממשלה בגלל חוק ישראל היום.
פעילויות עיקריות
ממשלת ישראל ה-33 התאפיינה במספר רב של ועדות, שהוקמו על ידי שרים שונים, על מנת לטפל בבעיות יסודיות בתחום משרדיהם:
פעילויותיה העיקריות של הממשלה:
הרכב הממשלה
בממשלה זו כיהנו לראשונה 9 שרים חדשים – יאיר שמיר, יאיר לפיד, אורי אורבך, יעקב פרי, נפתלי בנט, יעל גרמן, שי פירון, אורי אריאל ומאיר כהן.
14 שרים כיהנו בעבר בממשלה – בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, משה יעלון, גדעון סער, ציפי לבני, גלעד ארדן, עוזי לנדאו, יצחק אהרונוביץ', סילבן שלום, סופה לנדבר, יובל שטייניץ, עמיר פרץ, לימור לבנת וישראל כ"ץ.
קישורים חיצוניים
מסמכים רשמיים:
דיווח וניתוח:
Swans
Swans (תרגום מילולי: ברבורים) היא להקת רוק אקספירימנטלי מניו יורק שהוקמה בשנת 1982 על ידי הזמר והנגן מייקל ג'ירה. הלהקה הייתה אחת מהלהקות האחרונות שנוסדו כחלק מגל הנו וייב של סוף שנות ה-70 בניו יורק. לאורך השנים התנסתה הלהקה במגוון סגנונות מוזיקליים, ביניהם נו וויב, פוסט-פאנק, נויז רוק, אינדסטריאל, ומוזיקה אקספירמנטלית. בסך הכל הוציאה הלהקה 21 אלבומים.
היסטוריה
הסוואנס הוקמו ב-1982, ובאותה שנה הוציאו את המיני אלבום הראשון שלהם, Swans. המוזיקה במיני אלבום הייתה אופיינית לסגנון הנו וויב. מייקל ג'ירה הצהיר במספר הזדמנויות כי בחר בשם זה ללהקה כיוון שהיטיב לתאר את הסאונד בו היה מעוניין, באומרו כי "סוואנס (ברבורים) הם יצורים מלכותיים ויפים למראה, עם מזג ממש מכוער". האלבום הראשון של הלהקה, Filth, המשיך באותו סגנון של המיני אלבום. האלבום השני של הלהקה, Cop, היווה שינוי קל בסגנון של הלהקה, אך עדיין המשיך את סגנון הכבד של האלבומים הקודמים.
האלבומים הבא של הלהקה, Greed ו-Holy Money, שינו את הסגנון של הסוואנס והיו אלבומי אינדסטריאל. הלהקה המשיכה לעבר סגנון נויז רוק ובלוז רוק באלבום Children of god. האלבום הבא, The burning world, היה אלבום נאו-פולק. הלהקה המשיכה באותו סגנון באלבומים White Light from the Mouth of Infinity ו-Love of life.
האלבום הבא של הלהקה, The Great Annihilator, הוא אלבום אוונגרד. הלהקה הוציאה עוד אלבום אחד, Soundtracks for the blind, ולאחר מכן התפרקה.
בשנת 2010 חזרה הלהקה לפעול והוציאה את האלבום My Father Will Guide Me up a Rope to the Sky, ולאחר מכן את האלבום the seer. בשנת 2014 הלהקה הוציאה את האלבום to be kind, ובשנת 2016 את האלבום the glowing man.
הלהקה הופיעה בישראל ב-2011 וב-2015.
רוב מורו
רוברט אלן מורו (באנגלית: Robert Alan Morrow; נולד ב-21 בספטמבר 1962) הוא שחקן ובמאי טלוויזיה וקולנוע יהודי-אמריקאי, התפרסם בזכות תפקידיו הראשיים בסדרות הטלוויזיה "מספ7ים" ו"חשיפה לצפון".
ביוגרפיה
מורו נולד בניו רוצ'ל שבניו יורק לדיאן פרנסיס ולמאורי מורו. הוריו התגרשו כאשר היה בן שמונה והוא גדל במיאמי ולמד ב"תיכון סאסנט", אך נשר בשנתו הראשונה בתיכון על מנת לפתח קריירה מקצוענית כשחקן.
מורו השתתף לראשונה בסרט ב-1985, בקומדיית הנעורים "שטח פרטי" לצידו של ג'וני דפ. ב-1990 קיבל את התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "חשיפה לצפון", בה גילם את הרופא הצעיר ג'ואל פליישמן במשך כ-5 שנים, בהן היה שלוש פעמים מועמד לפרס גלובוס הזהב ופעמיים לפרס אמי בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-1994 השתתף בסרט הדרמה של רוברט רדפורד "חידון האשליות" בתור עורך הדין דיק גודווין. ב-1996 שיחק בסרטו של אלברט ברוקס "אמא".
מורו ביים את סרטו הראשון "מייז" בשנת 2000 וזכה לשבחים על עבודתו הראשונה כבמאי. מורו ביים פרק אחד בסדרה "אוז" ושלושה פרקים בסדרה "ג'ואן מארקדיה".
ב-2002 שיחק בדרמה "מועדון הקיסר" בדמותו של ג'יימס אלרבי. שיחק בשנים האחרונות בעיקר בדמותו של סוכן הFBI דון אפס בחמש העונות של סדרת הפשע "מספ7ים", מורו ביים שלושה פרקים בסדרה.
בשנת 2005 שיחק בקומדיה "הולכים לקניות" לצד לי גרנט. בשנת 2007 הופיע מורו בדרמה הקומית של רוב ריינר "מתים על החיים" בתור ד"ר הולינס רופאו של אדוארד (ג'ק ניקולסון) המבשר ולו ולחברו קרטר (מורגן פרימן) שנותרה להם שנה אחת לחיות בשל מחלת הסרטן בה לקו. בשנת 2010 שיחק בתפקיד הראשי של ג'ימי ברוגן בסדרת הדרמה המשפטית "The Whole Truth" ברשת ABC לצדה של מאורה טיירני, ובוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2016 הצטרף כדמות משנית לסדרת הדרמה "מיליארדים" המשודרת ברשת Showtime, בתפקיד דמותו של אדם.
Scintilla
Scintilla היא ספריית קוד פתוח חופשית פופולרית, המספקת עורך טקסט, עם דגש על תכונות מתקדמות לעריכת קוד מקור.
תכונות
Scintilla תומך בתכונות רבות שנועדו להקל על עריכת קוד בנוסף ליכולת הדגשת תחביר. שיטת ההדגשה מאפשרת שימוש בגופנים, צבעים, סגנונות וצבעי רקע שונים, ואינה מוגבלת לגופנים ברוחב קבוע. הבקרה תומכת באינדיקטורים על שגיאות, מספור קו בשוליים, כמו גם סמני שורה כגון נקודות עצירה של קוד. ניתן להוסיף תכונות אחרות כגון קיפול קוד (code-folding) והשלמה אוטומטית (auto-completion). היישום הבסיסי של חיפוש ביטוי רגולרי הוא בסיסי, אך אם הוא מהודר עם תמיכה ב- C++ 11 Scintilla יכול לתמוך במנוע הביטוי הרגולרי בזמן הריצה. ניתן להחליף או להימנע מספריית הביטויים הרגולרים של Scintilla באמצעות גישה ישירה למאגר.
Scinterm היא גרסה של Scintilla עבור ממשק משתמש "curses text". הוא נכתב על ידי היזם של עורך Textadept. גרסת Scinterm משתמשת בתווי Unicode כדי לתמוך בכמה מהתכונות הגרפיות של Scintilla, אך חלק מהתכונות של Scintilla חסרות בגלל האילוצים בסביבת מסוף.
תוכנות המבוססת על Scintilla
תוכנות בולטות המבוססות על Scintilla כוללות:
איזה חייל נהדר
"איזה חייל נהדר" (1982) הוא ציור מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
תיאור
בשנת 1982, ימי ראשית מלחמת לבנון הראשונה, הציג גרשוני סדרה של עבודות, שאופיינו בשימוש בצבע צהוב ובהם דימויי דגלים ועצים. "איזה חייל נהדר", מציג תערובת של דימויים האופייניים ליצירתו של משה גרשוני בסדרה בפרט ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 בכלל. במרכז הציור אבוקת אש אדומה גדולה. סביבה מתפתלת מגילה ארוכה, שבסיסה הוא גוף שחור דק, כמעיין קב. על המגילה מופיע ציטוט מספר ירמיהו (ל', ז): "הוי כי גדול היום ההוא מאין כמהו ועת צרה היא ליעקב וממנה יושע". שלהבת האש משמשת את גרשוני ביצירותיו בעיקר כאזכור של עקדת יצחק.
דימוי נוסף המופיע במרכז הוא דגל גדול מתנפנף, הצבוע בצבע צהוב עז, ובמרכזו פס צבע ירוק. שרה ברייטברג-סמל וגדעון עפרת תיארו דגל זה, המופיע ברבות מיצירתותיו של האמן משנות ה-80, כביטוי לזהות אישית. הדגל תלוי על נס דקיק, המצויר בעזרת קווי עיפרון. קצה הנס הוא מעיין דימוי צמחי מעוגל. בסיס הנס הוא בצורת משולש ובתוכו כתוב הטקסט: "העץ של וינסנט האקוורל של שטרייכמן החייל הוא שלי. לאן הוא הלך?". אלו מציגים מקצת מן הדימויים התרבותיים של גרשוני באותה עת - וינסנט ואן גוך, יחזקאל שטריכמן והדמות ההומוארוטית של החייל, המשמש כמושא תשוקה וכביטוי לאובדן גם יחד. בחלקו העליון של הציור פס כחול ותחתיו רשומה הכתובת שהפכה לשמו של הציור - "איזה חייל נהדר".
הציור הוצג בתערוכת היחיד של משה גרשוני "מקרה בני האדם ומקרה הבהמה: משה גרשוני, ציורים 1986-1980", שהתקיימה במוזיאון ישראל, ירושלים בשנת 1986. כיום נמצא הציור באוסף בנו כלב.
יחסי ספרד–שווייץ
יחסי ספרד–שווייץ הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין ממלכת ספרד לקונפדרציה השווייצרית.
היחסים בין שתי המדינות
היחסים בין המדינות מצוינים ואין מחלוקת בין המדינות, אלא להפך, קיים דיאלוג פוליטי בונה ושיתוף פעולה טוב בנושאים בעלי אינטרס הדדי.
במיוחד כתוצאה מההגירה הספרדית לשווייץ במהלך שנות ה-60 וה-70 והגירה חדשה החל משנת 2010, בסוף 2014, על פי מפקד הקונסוליות הכלליות של ספרד בשווייץ חיים 115,718 ספרדים (+ 4,096 בהשוואה לשנת 2013), ביניהם ישנם כ-34,500 אשר מסיבות אישיות ומשפחתיות הם נהנים למעשה מאזרחות כפולה. קהילה גדולה זו משתלבת בצורה מושלמת במדינה, ואף שהיא נמוכה משיעורה באוכלוסייה בשנות ה-70 (אז מנתה כ-200,000 איש), היא נמנית עם 7 או 8 המיעוטים הזרים הגדולים בקונפדרציה. על פי המפקד השווייצרי הרשמי, בסוף דצמבר 2014 היו 81,868 ספרדים בשווייץ (+3,711 לעומת 2013), מתוכם 26.5% נולדו בשווייץ. נתונים אלה אינם כוללים אנשים עם אזרחות כפולה. לעומת זאת, בסוף 2014 חיו בספרד 24,474 (+232 לעומת 2013) אזרחים שווייצרים, מהם 13,670 בעלי אזרחות כפולה.
יחסים כלכליים
ספרד ושווייץ שותפות סחר משמעותיות:
מאזן סחר
לפי מקורות ספרד ואירופה, בשנים האחרונות מאזן הסחר הדו-צדדי התפתח בצורה חיובית מאוד עבור ספרד: ממדד כיסוי הגירעון הוא עבר לאיזון סחר עם עודף ובשנת 2014 שיעור הכיסוי הגיע ל-126%. המקורות השווייצרים מציבים שיעור זה על 100%.
שריר הצחוק
שריר הצחוק הוא משרירי הבעת הפנים. הוא נמשך מהחיתולית מעל בלוטת מיצד האוזן, וחודר לזווית הפה.
שריר הצחוק לא סימטרי אצל אנשים מסוימים, והדבר גורם לזווית הפה להיראות עקומה בזמן החיוך.
מבנה השריר
שריר הצחוק יוצא מהחיתולית מעל בלוטת מיצד האוזן, עובר אופקית קדימה בשטח שריר הפלטיסמה, ומוכנס לעור בזווית הפה. השריר הוא צרור צר של סיבים, רחב במקור ומשתנה בהמשך בגודלו ובצורתו. שטח שריר המלעס מכסה אותו חלקית.
כמו כל שרירי הבעת הפנים, לתנועות שריר הצחוק אחראי עצב הפנים. הענף הספציפי של שריר הצחוק שנוי במחלוקת, כאשר יש חוקרים שמשייכים אותו לענף הלסתני השולי של עצב הפנים ואחרים משייכים אותו לענף בוקאלי של עצב הפנים.
שריר הצחוק מחזיר את זווית הפה ויוצר חיוך. בחיוך ישנה תנועה נוספת, המרימה את השפתיים בפעולת שרירי הזיגומאטיקוס וגורמת לקמטים סביב העיניים באמצעות שריר העין החוגי.
שריר הצחוק נמצא רק בהומיננאים והוא אינו קיים אצל מיעוט משמעותי של אנשים. הוא עשוי להיות א-סימטרי אצל אנשים נוספים, מה שגורם לחיוך שלהם להיראות עקום.
מרשעת (ספר)
מרשעת: קורות חייה של המכשפה הרעה מן המערב הוא רומן פנטזיה מאת גרגורי מגווייר שפורסם בשנת 1995. הספר מתאר אירועים המתרחשים בארץ עוץ, מספרו של ל. פרנק באום, "הקוסם מארץ עוץ" והמשכיו. הגיבורה הראשית של הספר היא המכשפה המרשעת מן המערב, לה מגווייר נותן את השם אלפבה. ברומן מתוארים חייה מנקודת מבט אחרת מהמוצג בספרו של באום. הספר הוא ראשון בסדרה של ארבעה ספרים. על פי הרומן עלה ב-2003 המחזמר המצליח מרשעת.
רקע העלילה
הספר נותן פרשנות פוליטית, חברתית ומוסרית לטבע הטוב והרע. הוא מתרחש בעולם "עוץ", בשנים שקדמו להופעתה של דורותי גייל בו. הדמות הראשית היא ילדה ירוקת עור ולא מקובלת בשם אלפבה: מגווייר קרא לה על פי ראשי התיבות של באום: L-F-B. בסיפור חמישה חלקים, על פי המקום שבו מתרחשים אירועי כל חלק, ולפניהם מבוא שבו אלפבה מצותתת לדורותי ולחבריה המרכלים עליה.
עלילת הספר
אלפבה נולדת לכומר מהדת האיגודית בשם פרקס, ואשתו עקרת הבית והמופקרת, מלנה, בארץ המאנצ'קינים. את ילדותה היא מעבירה בחברת אמה האלכוהוליסטית, לב הצב, המאהב שלה, נני המטפלת, ואביה האדוק. היא סובלת רבות בשל עורה הירוק, ואינה מקובלת בחברת בני גילה, ואף משפחתה סולדת ומפוחדת ממנה. בתקופה זו, מגיע הקוסם המפורסם ומשתלט על הארץ. הקוסם מתגלה כדיקטטור קר לב, ומתחיל לדכא קבוצות מיעוט ואת החיות בעלות התבונה. למלנה נולדת ילדה שנייה, שהיא כנראה בתו של לב הצב - נסרוז, וזאת נולדת ללא זרועות. מלנה מתה בעת לידתו של הבן הצעיר שלה, של. אלפבה ואחיה עוברים לארץ הקואדלינגס בעקבות העבודה המיסיונרית של אביהם. האב מעדיף את נסרוז על אלפבה, ואף מכין לה נעליים אדומות נוצצות, ואלפבה נוטרת לאחותה טינה על כך.
כשהיא הולכת ללמוד באוניברסיטה, אלפבה סובלת תחת ידיה של המנהלת האכזרית, מאדאם מוריבל, אך היא גם יוצאת מקליפתה בתקופה זו, ומתחברת עם מגוון דמויות, ביניהם גלינדה, נערה מפונקת ועשירה, בוק, סטודנט נוסף באוניברסיטה ופיירו, נסיך משבט הארג'יקי. אלפבה מתחילה להיות פעילה בתנועה למען בעלי החיים, יחד עם דר' דילמונד, תיש שחוקר את מקור בעלי החיים התבונתיים במאמץ למנוע את חוקיו המפלים של הקוסם. כשדר' דילמונד נרצח, אלפבה וגלינדה מגלות שהמשרת של מאדאם מוריבל הוא זה שביצע את הפשע. מאדאם מוריבל מנסה לגייס את שירותיהן של אלפבה, נסרוז וגלינדה כמרגלות בשירות הקוסם. אלפבה וגלינדה בורחות לעיר הבירה לראות את הקוסם בעצמן, ומנסות לשכנע אותו שיימלך בדעתו לגבי בעלי החיים וקבוצות אחרות. כשהוא מסרב, אלפבה מצטרפת למחתרת ונשארת בעיר האזמרגד.
חמש שנים לאחר מכן, אלפבה פוגשת שוב את פיירו, והשנים מתחילים לנהל רומן, למרות שפיירו נשוי ואב לילדים. אלפבה מנסה להתנקש בחייה של מאדאם מוריבל, ונכשלת במשימתה, וכנקמה, פיירו נרצח על ידי המשטרה החשאית. אלפבה, ביגונה, מצטרפת למנזר. כעבור שבע שנים, היא וליר - שנרמז שהוא בנם הממזר שלה ושל פיירו - יוצאים למסע לביתו הרחוק של פיירו, במחוז וינקוס. אלפבה רוצה להתנצל בפני אלמנתו, סרימה, אך סרימה לא נותנת לה להתנצל. אלפבה, ליר, ונני (שמצטרפת אליהם מאוחר יותר) מבלים שנים עם סרימה ומשפחתה, עד שכוחות הקוסם הורגים את כל המשפחה, חוץ מהילדה הצעירה, נור, שנלקחת בשבי.
אלפבה נפגשת שוב עם הקוסם, ומגלה שהוא הגיע מעולם אחר, ושכל מטרתו בעוץ היא למצוא את ה"גרימרי". ובנוסף - כי רוב הסיכויים הם שהוא אביה הביולוגי, לאחר שאנס את מלנה. אלפבה מנסה להגיע להסכם עם הקוסם בו הוא ישחרר את נור, אך הוא מסרב. היא חוזרת לצפון הרחוק, ומחליטה בדרך לרצוח את מאדאם מוריבל כפי שרצתה שנים קודם לכן. לאחר שהיא מנחיתה מהלומה על ראשה של מוריבל, היא מבינה שהאישה נפחה נשמתה עוד קודם להגעתה. ואולם אלפבה לוקחת אחריות על הרצח, כדי לקדם את מטרותיה הפוליטיות.
בתגובה, הקוסם שולח את דורותי וחבריה להתנקש בחייה של אלפבה. אלפבה - שבשלב זה מתחילה להשתגע ולאבד את אחיזתה במציאות - בטוחה שהדחליל המלווה את דורותי הוא בעצם אהובה, פיירו, ששרד את עימותו עם המשטרה החשאית, ושולחת את החיות האהובות עליה לקדם את פניו. דורותי וחבריה אינם מבינים את יללות הזאבים, ומרגישים מאוימים, אז איש הפח הורג את כולם. אלפבה שולחת את הקופים המעופפים - שהיא יצרה בעזרת ספר הקסמים ואשר מספקים לה חברה בטירה - כדי לדרוש מדורותי את הנעליים האדומות, אך אלה דבוקים לרגליה. כשהיא מגיעה לטירה, דורותי מודה לאלפבה שאכן הקוסם שלח אותה לרצחה, אך שהיא רק ילדה קטנה ולא מסוגלת למעשה נורא כל כך, ושהיא הגיעה אליה רק לבקש את סליחתה על כך שהרגה בשוגג את אחותה נסרוז. אלפבה, שלא קיבלה את הסליחה שהיא ביקשה מסרימה, מאבדת את עשתונותיה, וכשהיא מתפרעת היא מציתה בטעות את שמלתה. דורותי, בתמימות, זורקת עליה דלי מים ואלפבה נמסה.
כשדורותי חוזרת לארמון הקוסם, היא מגלה שהוא מתכוון לחזור לאמריקה ושם להתאבד. היא בעצמה גם מוצאת את דרכה הביתה, אך תושבי עוץ אינם יודעים זאת, ובסערת השמועות שמתחוללת לאחר העלמות דמויות אלה, אלפבה - שהייתה מאוד מסתורית ונחבאת אל הכלים - נזכרת בתור מכשפה מרשעת, ודורותי בתור מתנקשת אכזרית. מיתוסים קמים ביחס לגורלה של אלפבה, כולל נבואה שמרמזת שהיא עתידה לקום יום אחד לתחיה.
מחזמר
בשנת 2003 עלה המחזמר "מרשעת" לבימות ברודוויי בכיכובן של קריסטין צ'נוות' בתפקיד גלינדה ואידינה מנזל בתפקיד אלפבה.
המחזמר זכה להצלחה גדולה, שבר שיאי קופות וזיכה את השחקנית הראשית שלו, אידינה מנזל, בפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר.
נכון לשנת 2023, המחזמר עדיין רץ. ב-2024 עתיד לעלות לאקרנים הסרט המוזיקלי המבוסס על המחזמר.
לול (לתינוק)
לול הוא רהיט המיועד לתינוקות (בדרך כלל לאחר שלמד לשבת) ולפעוטות, עד לתקופה בה הם לומדים ללכת. בניגוד למיטת תינוק, המשמשת תינוקות ופעוטות בעיקר בעת שהם ישנים, הלול משמש אותם בעיקר בעת שהם ערים, ונועד לאפשר להם שהייה בטיחותית ללא השגחה צמודה של מטפל.
ללול תבנית של תיבה, שהתינוק יושב או עומד על בסיסה (רצפת הלול), שהוא מזרן רך. דפנות הלול הן בדרך כלל סורגים אנכיים (או וריאציה אחרת של סורגים), המאפשרים לצפות על התינוק וכן לתינוק לראות את סביבתו, מבלי לצאת מהלול. לולים יוצרו תחילה מעץ, ומאוחר יותר יוצרו גם מחומרים פלסטיים. דפנות הלול גבוהות מגובהו של התינוק, כך שנמנעת ממנו האפשרות לצאת מהלול. מכיוון שהלול תופס שטח ניכר, על פי רוב הלול בנוי בצורה שניתן לקפלו או לפרקו ולהרכיבו מחדש במהירות.
לעיתים מצויד הלול בגלגלים בבסיסו, כך שניתן להזיזו בקלות ממקום למקום, ואף לטייל עם התינוק (עגלול).
התמימים
התמימים (אנגלית: The Innocent) הוא ספר מתח ה-14 במספר של הרלן קובן. הספר הוגדר כרב-מכר עולמי.
הספר עובד למיני-סדרה טלוויזיונית ספרדית בשם "התמימים", שעלתה בנטפליקס באפריל 2021.
עלילה
מאט האנטר הוא סטודנט פשוט שיוצא למסיבה עם חברו הטוב ביותר. בזמן המסיבה, בעודם שיכורים, חברו של מאט נקלע לקטטה ומאט מתערב על מנת לעזור. ללא כל כוונה, אחד מהמתקוטטים נוחת בחוזקה על המדרכה וגולגולתו נשברת.
אחרי מספר שנים בכלא, מאט בונה לעצמו חיים חדשים, מתחתן ומוצא חברים חדשים. עד שיום אחד, שיחה אחת מחזירה אותו לאותו לילה שבו איבד את התמימות שלו.
מאט יוצא לחקירה פרטית שלוקחת אותו הרחק. צמוד לחקירתו של מאט, מתחוללת החקירה של לורן מיוז המנסה לפתור פרשת רצח מוזרה עם נזירה בעלת שדי סיליקון ואט אט מגלה את הקשר הישיר של הפרשה אל מאט האנטר שעד אז חוצה את ארצות הברית.
ג'ורג' גרוב
ג'ורג' גרוב (באנגלית: Sir George Grove; 13 באוגוסט 1820 - 28 במאי 1900) היה סופר אנגלי בנושאי מוזיקה, הידוע כעורך המייסד של מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים.
ביוגרפיה
בהכשרתו היה גרוב מהנדס אזרחי, ואף הצליח במקצועו זה, אבל אהבתו למוזיקה משכה אותו אל תחום הניהול המוזיקלי. כחלק מעבודתו כאחראי לקונצרטים התזמורתיים הקבועים ב"קריסטל פאלאס", כתב את ניתוח היצירות בתוכניות הקונצרטים; מרשימות אלה צמח עם השנים המילון המוזיקלי שלו. עניינו במוזיקה של פרנץ שוברט, שהוזנחה באנגליה בנקודת זמן זו במאה ה-19, הניע אותו ואת ידידו ארתור סאליבן לצאת לווינה בחיפוש אחר כתבי יד עלומים של שוברט. מחקריהם הובילו לגילוי הפרטיטורה האבודה למוזיקה ל"רוזמונדה" של שוברט בשנת 1867.
גרוב היה מנהלו הראשון של הקולג' המלכותי למוזיקה מאז היווסדו בשנת 1883 ועד לפרישתו בשנת 1894. הוא גייס לסגל מורי המוסד מוזיקאים מן המעלה הראשונה, בהם יוברט פארי וצ'ארלס ויליירס סטנפורד וקשר יחסי עבודה קרובים עם הקונסרבטוריון הוותיק יותר של לונדון, האקדמיה המלכותית למוזיקה.
נוסף לעבודתו המוזיקלית, טיפח גרוב ידע מעמיק ומלומד בכתבי הקודש. דן סטנלי פנה אליו בבקשה לערוך "מילון מילים טופוגרפיות בעברית" בשביל ספרו, "סיני ופלשתינה". במסגרת עבודתו זו התוודע אל הצורך במפה מודרנית ומפורטת ובתיאור מדויק של ארץ הקודש, אבל בנסיונותיו להקים אגודה להוצאת כוונותיו מן הכוח אל הפועל לא מצא שותפים לדבר. תרומתו לספרות האנגלית בנושא כוללת קונקורדנציה ב-1854 וכאלף דפים של "מילון התנ"ך" של סר ויליאם סמית' מ-1863, כהמשך לעבודתו על שמות מקומות עבריים. ב-1858 יצא גרוב למסעו הראשון לפלשתינה, שחיזק את התלהבותו לנושא של שמות מקומות בתנ"ך. "הקרן לחקר ארץ ישראל" נוסדה בראש ובראשונה הודות לפעילותו של גרוב, שהצליח לגייס לוועדת ההקמה אישים ידועי-שם משורות האצולה והכנסייה האנגליקנית, מדענים ומלומדים וכן נציג מעולם ההוצאה לאור. גרוב קיבל את תמיכתו של משה מונטפיורי, אולי הדמות הציבורית החשובה ביותר בקהילה האנגלית-יהודית של זמנו, הודות לכך, שהאגודה הייתה נקייה מכיתתיות והתמקדה בחקר המורשת היהודית-נוצרית המשותפת. גרוב כיהן כנשיא כבוד של הקרן מאז הקמתה ועד 23 ביולי 1866.
בודואן, מלך הבלגים
בודואן אלברט שארל לאופולד אקסל מארי גוסטב מבלגיה (בצרפתית: Baudouin Albert Charles Léopold Axel Marie Gustave, בהולנדית: Boudewijn Albert Karel Leopold Axel Marie Gustaaf, בגרמנית: Balduin Albert Karl Leopold Axel Marie Gustav; 7 בספטמבר 1930 - 31 ביולי 1993) היה מלכם החמישי של הבלגים, אשר מלך מ-17 ביולי 1951 ועד למותו.
השנים הראשונות
בודואן נולד ב-7 בספטמבר 1930 בלייקן, והיה ילדם השני ובנם הראשון של לאופולד השלישי ושל המלכה אסטריד, אחיהם של המלך אלברט השני (נולד ב-1934) ושל הדוכסית הגדולה ז'וזפין שארלוט מלוקסמבורג (1927–2005).
בודואן התייתם מאימו בגיל 5, לאחר שזו נהרגה בתאונת דרכים. במאי 1940, בעקבות פלישת הגרמנים לבלגיה, הוברח בודואן עם אחיו ואחותו לצרפת ולאחר מכן לספרד. באוגוסט 1940 חזרו הילדים לבלגיה ושהו בבריסל, וסיירניון (Ciergnon) שבולוניה. בשנת 1944, נלקחה משפחת המלוכה לגרמניה ולאחר מכן לאוסטריה עד לשחרורה ב-7 במאי 1945 על ידי צבא ארצות הברית. בעקבות כניעתו של לאופולד השלישי לגרמניה בזמן המלחמה, למרות התנגדות הממשלה, הוא לא שב לארצו, בגלל התנגדות בארצו, בעיקר מצד הוולונים. משפחת המלוכה שהתה בשווייץ עד יולי 1950, בזמן שצ'ארלס, אחיו של ליאופולד, מילא את מקום המלך. ב-1950 נערכה "התייעצות עממית" (שכן החוקה הבלגית אוסרת – גם כיום – על ביצוע משאל עם) ובה הביע העם את רצונו להחזיר את לאופולד השלישי למלכותו, ברוב קטן. מהומות פרצו בעקבות כך, במיוחד במחוז בריסל ובוולוניה. לאופולד החליט למנות את בנו בודואן כנסיך מלכותי ב-11 באוגוסט, וויתר סופית על הכס לטובתו ב-16 ביולי 1951. בכך הפך בודואן למלך הבלגים החמישי למחרת, כשהוא בן כמעט 21.
שנות המלוכה הראשונות
שנות ה-50 היו מאופיינות על ידי יסוד ארגונים אירופאים שונים (כדוגמת CECA – הארגון האירופאי לפחם ומתכות ב-1951 והאיחוד האירופאי לכלכלה ב-1957). ב-1958 נערכה בבריסל התערוכה העולמית של בריסל (1958), התערוכה הגדולה הראשונה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1955 ערך בודואן מסע לקונגו הבלגית כשהוא ביקר בכל האזורים שהיו תחת השלטון הבלגי, שם התקבל בחום על ידי האוכלוסייה המקומית. הוא זכה לכינוי Mwana kitoko שפירושו בלינגאלה (שפת תושבי קונגו): "הילד היפה". כארבע שנים לאחר מכן, ב-1959, הודיע בודואן על כוונתה של ממשלתו לתת לקונגו עצמאות. ב-30 ביוני 1960, הוא השתתף בטקס העצמאות שנערך בעיר ליאופודלויל (Léopoldville) (לימים קינשאסה, בירת קונגו). בדרך לבמה, צעיר חטף ממנו את חרב הפרשים שלו, סמל השלטון, אולם המשטרה המקומית מיהרה לתפוס את הצעיר ולהחזיר את החרב למלך. בודואן היה גם למלך הראשון שביקר ביקור רשמי בישראל (1958), בסמוך לחגיגות העשור לישראל.
מלכות ארוכה
בודואן מלך במשך כ-42 שנים, שבהן היו לו ללא ספק השפעות על הממשלות השונות במהלך השנים, על אף העובדה כי באופן רשמי, אין על המלך לחוות את דעותיו בפומבי ללא אישור הממשלה. תחת שלטונו והשפעתו, הפכה בלגיה למדינה פדרלית. למרות ניסיונותיו לשמור על בלגיה מאוחדת, הוא לא הצליח למנוע את הפלגנות בקרב שלוש הקהילות דוברות שלוש השפות השונות הקיימות בבלגיה, ואשר יצרו גבולות לשוניים של ממש בתוך המדינה.
דת
בודואן, שהיה נוצרי אדוק, שקל לפרוש ממלכותו על מנת להפוך לנזיר, אולם שוכנע על ידי יועציו לוותר על הרעיון, שכן שני ויתורים רצופים על כס המלכות עשויים לגרום לנזק כבד למלוכה הבלגית.
מקרה מוזר אירע בשנת 1990: הממשלה העבירה חוק המתיר הפלות. כמקובל ובאופן כמעט טכני, נדרש המלך לחתום על צו המאשר את החוק. אולם בשל דבקותו הדתית (ואולי אף בשל העובדה כי הוא עצמו היה חשוך ילדים), סירב בודואן לחתום על החוק. בעקבות זאת, הצהירה הממשלה על בסיס סעיף 82 לחוקת בלגיה כי המלך נמצא לא כשיר למלא את תפקידו. סמכויותיו נלקחו ממנו ב-3 באפריל. על פי החוקה, כאשר המלך אינו יכול למלא את תפקידו, הממשלה כולה ממלאת את מקומו וכך חתמו כל שרי הממשלה על החוק. למחרת, ב-5 באפריל, נמצא המלך שוב כשיר למלוך והוחזרו לו סמכויותיו. רבים בבלגיה טענו כי ההליך לא היה חוקי, שכן החוקה מדברת על מצב בו המלך חולה או אינו נמצא פיזית במדינה. מצד שני, אחרים טענו כי המלך החליט לעשות את המעשה הזה בעצמו על מנת להימנע ממשבר עם הממשלה מצד אחד, אך לא לחתום על חוק המתיר הפלות מצד שני.
עמותת המלך בודואן
ב-1976, כחלק מהחגיגות לכבוד 25 שנות כהונה, נוסדה עמותת המלך בודואן. עמותה זו פועלת מאיסוף תרומות ומטרתה לשפר את תנאי המחיה של האוכלוסייה בהיבטים כלכליים, חברתיים, תרבותיים ומדעיים.
מותו של בודואן
ב-31 ביולי 1993, נפטר המלך בודואן מדום לב בזמן חופשה בעיר מוטריל שבדרום ספרד. אחיו, אלברט השני, הוא אשר החליפו על כס המלוכה לאחר שהושבע ב-9 באוגוסט. תושבים רבים חלקו למלך כבוד אחרון, ומנהיגים רבים השתתפו בהלווייתו (ביניהם אליזבת השנייה מלכת בריטניה, אקיהיטו קיסר יפן, פרנסואה מיטראן נשיא צרפת ועוד).
ישראל בן ממס
ישראל בן ממס (נולד ב-28 במרץ 1957) הוא כדורגלן עבר ישראלי. תיפקד בכל הקריירה כקשר אמצע ועושה המשחק. לאורך שנים זכה לכינוי "המוח", בשל ראיית המשחק המשובחת שלו.
קריירה
בן ממס גדל במחלקת הנוער של הפועל לוד. בעונת 1975–1976 עלה לקבוצת הבוגרים ששיחקה בליגה א' ושימש בעיקר כשחקן מחליף. בסיום העונה ירדה קבוצתו לליגה ב'. בעונת 1976–1977 תפס מקום קבוע בהרכב כעושה משחק והעפיל עם קבוצתו בחזרה לליגה א' ומשם בתוך עונה אחת לליגה הארצית. בעונת 1981–1982 העפיל עם קבוצתו לליגה הבכירה. בעונת 1983–1984 הגיע לשיא הקריירה כשזכה עם הפועל לוד בגביע המדינה בכדורגל לאחר ניצחון בגמר 2–3 בבעיטות 11 מטר מול הפועל באר שבע. שלושה ימים לאחר מכן זכה גם בגביע אלוף האלופים לאחר ניצחון 1–4 בגמר מול מכבי חיפה. בעונה שלאחר מכן ירד עם הפועל לוד לליגה הארצית. בעונת 1985–1986 העפיל בחזרה לליגה הלאומית וירד עמה לליגה הארצית לאחר שתי עונות.
לאחר 14 שנים בקבוצת הבוגרים של הפועל לוד וסחבת ארוכה של אי תשלום משכורות מצד הנהלת הקבוצה, ביקש בן ממס לעזוב והושאל בעונת 1989–1990 לקבוצת מכבי עירוני אשדוד, בה היה שחקן מוביל (המשולש: בן ממס, גלילי וזריהן) והעפיל עמה לליגה לארצית לאחר שסיימה במקום השני וניצחה במשחקי המבחן את הפועל דלית אל-כרמל ומכבי טמרה. בעונת 1990–1991 חזר להפועל לוד לעונה אחת. בעונת 1991–1992 שיחק במדי בית"ר רמלה והתמודד איתה בצמרת ליגה א', אך לא הצליח לעלות לליגה הארצית. בעונות 1992–1994 חזר להפועל לוד והעפיל עמה שתי ליגות בשנתיים, מליגה ב' לליגה הארצית. בעונת 1994–1995 שיחק בבית"ר לוד ולאחר מכן הודיע על פרישה ממשחק. לאורך הקריירה המליצו לו רופאיו של בן ממס להפסיק לשחק בשל בעיות גב שהיו לו, אך התעלם והמשיך לשחק עד לפרישתו בגיל 38.
דמונד מאלט
קריירת המשחק
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1998, החל מאלט לשחק במדי קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת מקניז סטייט. הוא שיחק בקבוצה עד לסיום עונת עת נבחן בליגת הקיץ במדי דטרויט פיסטונס, והעמיד את עצמו לבחירה לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר.
לאחר עונה נוספת במדי במברג, בה לקח חלק לראשונה במשחקי היורוליג, עבר מאלט לתחנתו שהשלישית בגרמניה, ריינאנרג'י קלן. בקלן הוא שיחק במשך עונה אחת, ולקח חלק גם במשחקי היורוליג, ועזר לקבוצה לזכות בגביע הגרמני.
לאחר שש עונות בליגה הגרמנית, עזב מאלט את המדינה, והצטרף אל חובנטוד בדאלונה מליגת העל הספרדית לקראת עונת. בעונת הבכורה שלו בספרד, זכה מאלט עם הקבוצה בגביע המלך הספרדי וביורוקאפ. הוא שיחק בספרד במשך שתי עונות, ולאחריהן עבר לשחק במדי טלקום אנקרה הטורקית.
מאלט עבר לשחק בשורותיה של ספירו שרלרואה והוביל אותה לאליפות בלגיה בעונת. הוא פתח את העונה העוקבת בכושר משחק מצוין, ואף קלע שיא קריירה ביורוליג עם 18.9 נקודות למשחק בממוצע, בטרם עבר למכבי תל אביב בינואר 2012. באפריל אותה שנה קבוצת שרלרואה פנתה למכבי תל אביב וביקשה לשחרר לשורותיה את השחקן, כדי שיעזור לה עוד העונה במאבקי הפלייאוף בבלגיה. מכבי תל אביב נענתה לבקשה והשחקן חזר לבלגיה.
בסוף שנת 2017, הודיע מאלט שהוא פורש ממשחק פעיל והפך למאמן וסקאוט.
צ'ארלס ברוקינג
צ'ארלס ברוקינג (באנגלית: Charles Brooking; 1723 – 1759) היה צייר אנגלי של סצינות ימיות.
ביוגרפיה
סביר מאוד שאביו של ברוקינג היה צ'ארלס ברוקינג (האב) (1677–1738), שתועד כמועסק בבית החולים גריניץ' (לונדון) בין השנים 1729–1736 כצייר וכמעצב. צ'ארלס ברוקינג (האב) היה פעיל קודם בפלימות' ובאירלנד. ב־27 בנובמבר 1732 תועד "המאסטר צ'ארלס ברוקינג" כחניך.
סיפור הקשור לאמן הימי דומיניק סארס על צ'ארלס ברוקינג - שהוא עבד עבור סוחר אומנות בלסטר סקוור, לונדון, שניצל אותו עד "שהתגלה על ידי טיילור ווייט, גזבר בית החולים פונדלינג ליתומים בלונדון.
ברוקינג נודע הרבה יותר לאחר שנת 1754, כאשר כתוצאה מגילויו הוא נבחר על ידי בית החולים פונדלינג לצייר את מה שמכונה "ספינת דגל מול הרוח", שלאחריו נבחר למנהל והאפוטרופוס של בית החולים. ציור זה הוא יצירה ים גדולה שנועדה להתאים לציור אחר, במקום לא ידוע. ברוקינג נפטר ב־25 במרץ 1759, ולפי הדיווחים הותיר את משפחתו חסרת כל.
יצירה
העבודות המוקדמות ביותר של ברוקינג הן שתי תמונות, האחת מתארת ​​סצנה של נמל והשנייה ספינה בוערת, עליה חתם בגיל 17, ומתוארכת לשנת 1740. מכיוון שתואר כ"צייר ים מהולל" בשנת 1752, כשעבד אצל הבוטנאי ג'ון אליס (1710-76), הוא כנראה צייר לפחות 12 שנים לפני אותו מועד. אליס העסיק את ברוקינג כצייר צמחים. דוגמה ליצירה קודמת של ברוקינג היא ציורו על התנגשות בין ווקר לצי אוניות צרפתיות שהתרחשה ב־23 במאי 1745, שפורסם על ידי בוידל בשנת 1753. ציור זה נמצא כעת במוזיאון הימי של גריניץ'.
פרט לציורים כמו אלה, המתעדים אירועים היסטוריים ספציפיים, העבודות המוקדמות של ברוקינג אינן קלות לתארוך מדויק, פרט לסגנון ולנושא. שתי התמונות הראשונות שלו מראות השפעה מסוימת של פטר מונמי, אבל הוא כבר הציג סימנים בולטים של סגנון אישי מובהק. עד מהרה הוא התרחק מהמסורות הקבועות של הז'אנר הימי, שכללו ציורי ספינות רשמיות, אם כי ישנן לפחות שתי יצירות כאלה עליהן הוא חתם, המציגות ספינות בסגנון הקבוע. חלק מההדפסים הקיימים הזהים, מיוחסים לשני הציירים פיטר מונמי וברוקינג.
בציוריו ישנה תשומת לב קפדנית במיוחד לפרטים המראים את הידע העמוק שלו בארכיטקטורה של ספינות, כמו גם את כושר ההתבוננות הטובה שלו בתנאי הגלים והרוח באוקיינוס. נראה שהוא בילה הרבה זמן בים וייתכן שהיה בעל סירה או ספינה קטנה.
בשנותיו הראשונות הוא כנראה הועסק בתפקיד ימי כלשהו, ​​אולי בסירת ניווט בגרבסנד.
חלק מיצירותיו המאוחרות מראות השפעתו של וילם ואן דה ולדה (הבן).
הבחירות הכלליות בבריטניה 1900
הבחירות הכלליות בבריטניה 1900 התרחשו בתאריכים 26 בספטמבר–24 באוקטובר 1900. בבחירות אלו ניצח רוברט גסקוין ססיל מן המפלגה השמרנית את הנרי קמפבל-באנרמן מן המפלגה הליברלית. בחירות אלו נערכו לאחר פיזור בפרלמנט ב-25 בספטמבר. המפלגה השמרנית אמנם קיבלה כ-170,000 קולות (5%) יותר מן המפלגה הליברלית, אך פי שניים יותר מןההמושבים. הבדל זה נגרם כתוצאה מבחירת 160 נציגים שמרניים ללא אלטרנטיבה משמעותית במחוזותיהם.
היו אלה הבחירות האחרונות בתקופה הוויקטוריאנית, והראשונות שבהן נבחר ראש הממשלה העתידי וינסטון צ'רצ'יל.
מוריס אוקספורד סדרה 3
מוריס אוקספורד סדרה 3 (באנגלית: Morris Oxford Series III) היא מכונית משפחתית, מתוצרת יצרנית הרכב הבריטית Morris Motors Limited אשר יוצרה בין השנים 1956–1959.
קרב אפולוניוס
קרב אפולוניוס היה הקרב הראשון שנערך בשנת 166 לפנה"ס בין כוחותיו המורדים של יהודה המכבי לבין כוחות סדירים של הממלכה הסלאוקית. על הכוחות הסלאוקים פיקד אפולוניוס, מושל מחוז השומרון. הכוחות הסלאוקים נפלו למארב של המורדים. הקרב הסתיים במפלתם של הסלאוקים, ובמותו של אפולוניוס. הניצחון בקרב עודד מורדים להצטרף אל יהודה וסימן את העתיד.
הרקע למרד
הגזירות שהטיל אנטיוכוס הרביעי גרמו לכעס ותסכול רב אצל היהודים מה שהוביל בסופו של דבר לפרוץ
המרד. לאחר פרוץ מרד החשמונאים, צבאו המורד של יהודה התבצר - על פי השערתו של אבי יונה - בהרי גופנה, מצפון-מזרח למודיעין, ובאמצע הדרך שבין שומרון לירושלים, ובמסגרת לוחמת גרילה תקף את היישובים הסמוכים ופגע במתייוונים. הכוחות המקומיים שהיו בירושלים לא הספיקו לדיכוי המרד, לכן נשלחה תגבורת בראשותו של ראש מחוז שומרון לדכא את המרידה, ולחסל את הגרעין הראשוני שלו.
צבאות
הכוח של אפולוניוס הורכב מבני המושבה הצבאית מוקדונית שבסאמריה-שומרון ואליהם הצטרפו שומרונים. על פי בר כוכבא מספרם של המתיישבים הצבאיים היה מוגבל למדי, ואילו השומרונים, אף שיכלו להיות רבים, לא היו בעלי יכולות צבאיות של ממש.
שדה הקרב
בניגוד לתפיסה שהשתרשה, מקום הקרב הברור איננו מצוין כלל בספר מקבים והוא משוער על ידי החוקרים. ההשערה המקובלת שהקרב נערך בנקודה כלשהי על הציר המרכזי המוביל משומרון לירושלים. על פי הצעתו של מיכאל אבי-יונה הקרב נערך במעלה לבונה (32.05726°N, 35.25312°W), במחצית הדרך בין שכם לירושלים, מעלה מפותל עם קפלי קרקע, שאפשר לארוב בהם לעולים שמתייגעים בעליה. לעומתו אבישר הציע את ואדי חרמיה (32.00102°N, 35.25238°W), שמיקומה כ-9.5 ק"מ דרומה למעלה לבונה ומצפון לכפר סילוואד, ובו הדרך שעוברת בגיא צר, נשלטת על ידי רכסים משני צידיה. על פי בצלאל בר כוכבא אין טעם לדבוק בהצעת זיהוי, כיוון שיכולים להיות הרבה אתרים מתאימים בדרך שבין העיר שומרון לירושלים והוא מעדיף לקרוא לקרב זו "הקרב נגד אפולוניוס".
מהלך הקרב
צבאו של אפולוניוס שיצא מסמריה-שומרון, כנראה עבר דרך שכם, ומשם צעד והדרים לכיוון יהודה, מסע לא קצר שארך בין כ-36 ק"מ (מעלה לבונה), ל-45 ק"מ (ואדי חרמיה). כאשר אפולוניוס הגיע ליהודה הוא נאלץ לטפס בהרים או לעבור בוואדיות, ונחשף עד מהרה על ידי מרגליו של יהודה המכבי ("וידע יהודה").
ככל הנראה צבאו של אפולוניוס, הופתע בעוברו על הדרך בין שכם לירושלים, במעלה לבונה/ואדי חרמיה או מקום אחר נשלט אחר על הציר, על ידי צבאו של יהודה המכבי. אם נכונה ההנחה כי אפולוניוס הותקף במעלה לבונה, הרי שהחיילים הסלווקים עמוסי הנשק שהלכו בטור עורפי, התייגעו במעלה התלול והמפרך (שמתפתל לאורך של כ-3.5 ק"מ), כאשר באחד מהפיתולים האחרונים ממתינים להם המורדים, ומסתערים עליהם מלמעלה כלפי מטה. לפי ההנחה שאפולוניוס הותקף בוואדי חרמיה, שהוא ואדי צר מאוד שמשני צדדיו מתנשאים הרים תלולים, נראה שיהודה ואנשיו ארבו להם ברכסים השולטים משני צידי הואדי, וכאשר הסלאוקים עברו שם בטור עורפי שרוחבו כרוחב הדרך, הם התקיפו אותם מלמעלה למטה.
כך או כך, יהודה המכבי ואנשיו התנפלו על הכוח מהמארב, כאשר הם בוחרים לעצמם תנאי שטח עדיפים שינטרלו את הכוח העודף של הסלאוקים. עקב תנאי השטח שהיו לא נוחים לכוח הסלאוקי, שהיה מסורבל וכלל כלי נשק כבדים, הצבא הסלאוקי הובס ומפקדו ורבים מחייליו נהרגו. היה זה הניצחון המשמעותי הראשון של יהודה המכבי, והיה בו לרמוז על הבאות.
בתיאור בספר מקבים א' מתואר כי יהודה המכבי לקח את חרבו של אפולוניוס, ומאז נלחם בה כל הימים.
תוצאות הקרב
לפרשנותו של ברוך קנאל, למרות שמדובר בכח מקומי בראשותו של המושל המקומי, יהודה הצליח להוכיח שמקבוצת מורדים הוא הפך לכוח צבאי משמעותי, שיש ביכולתו לנצח כוח סלאוקי סדיר. ניצחון זה העביר לרשותם כלי נשק, דבר שהיה חשוב ביותר להתבססות הצבאית של המורדים, עקב מיעוט הנשק והציוד שהיה ברשותם בתחילת המרד.
מקורות
ידיעות מדויקות על מהלך הקרב ומיקומו אינן בנמצא. הקרב מאוזכר באופן תמציתי וקצר בספר מקבים א' (שלוש פסוקים) ובקדמוניות היהודים, שהוא עיבוד פרוזאי שלו (אך הקרב איננו מתואר כלל בספר במקבים ב'). על פי בצלאל בר כוכבא, נראה שלמחבר ספר מקבים א' היה מידע מועט על ההתרחשות כולה: הרכב הצבאות וכמותם, מעמד המפקד היווני, ציר המסע, מספרי אבדות, כיווני נסיגה ועוד, והוא משלים את התוכן החסר במליצות מקראיות.
דיו חיוור
"דיו חיוור" (באנגלית: "Just One Look") הוא רב-מכר וספרו ה-13 של הרלן קובן. הספר יצא בארץ במאי 2005, בהוצאת ידיעות ספרים. למרות הצלחתו, הספר נמכר בפחות עותקים מספרי קובן הקודמים, והביקורות עליו היו פחות טובות.
זהו הספר הראשון של קובן הכתוב כולו בגוף שלישי ולא בגוף ראשון, והפעם הראשונה שבה מובילה את העלילה גיבורה נשית.
עלילה
ג'ימי X הייתה להקה מצליחה לפני שהתפרקה בנסיבות מסתוריות לאחר הופעה שהסתיימה באסון מחריד, אשר הפכה להופעה האחרונה שלהם ביחד. 15 שנה מאוחר יותר נסחפים חייהם של כמה דמויות למערבולת מסוכנת שאין לה מוצא. בעלה של גרייס לוסון נעלם. היא מקבלת איומים על חיי ילדיה. המשטרה לא מאמינה לה. וכל חבריה מסתירים ממנה משהו. היא חייבת לגלות את האמת ולנסות להבין את הסוד שמסתתר מאחורי השיר "דיו חיוור".
ז'נדרמריה
זַ'נדַרמֶריה (מצרפתית: Gendarmerie - gens d'armes - אנשי נשק) הוא גוף צבאי העוסק בפעילות שיטור רגילה, אך לעיתים בפעילות "קרבית" יותר. אדם המשרת בגוף זה נקרא "ז'נדרם". הז'נדרמריה הוא גוף המחזק את המשטרה, ופועל איתה בשיתוף פעולה. בדרך כלל הז'נדרמריה קיימת בארצות שהיו תחת שלטון נפוליאון. זוהי צורה מכווצת של הביטוי הצרפתי "gens d'armes", שפירושו "אנשים-בנשק". במקורה משמעות המילה "שוטר רכוב".
הז'נדרמריה בארץ ישראל ובמדינת ישראל
לאחר מאורעות תרפ"א הגיעו שלטונות המנדט הבריטי למסקנה כי כוח המשטרה הקיים אינו יכול לבצע משימות של שמירה על השלום ומניעת מהומות. ביולי 1921 הוקמה "המשטרה המעולה" שכונתה גם "הז'נדרמריה הפלשתינאית", שאליה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי. בשנת 1922 הוקם כוח דומה בשם "הז'נדרמריה הבריטית" שכלל כשמונה מאות שוטרים בריטים, ותיקי כוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary). הכוחות הועסקו ככוח למניעת מהומות, ובמלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ. פעולתם הצליחה, ולקראת סוף תקופת כהונתו של הרברט סמואל כנציב עליון, ניתן היה לחוש ברגיעה יחסית למצב שלפני הפעלת הז'נדרמריות. יורשו של סמואל, הרברט פלומר, פירק את שתי הז'נדרמריות בשנת 1926. חלק מאנשיהן גויסו למשטרה, וחלק לכוח חדש בשם "חיל הספר העבר-ירדני" שפעל כז'נדרמריה וכמשמר גבול, ולעיתים, בתקופת מלחמת העולם השנייה, כיחידה צבאית לכל דבר. חיל הספר העבר-ירדני פורק בפברואר 1948 לקראת סיום המנדט הבריטי.
מספר חודשים קודם להקמת המדינה, החלה הסוכנות היהודית בהקמתם של המוסדות הממלכתיים של המדינה שבדרך, על ידי ועדת המצב. בישיבתה הראשונה של הוועדה, שהתקיימה ב-9 בנובמבר 1947, מונתה גולדה מאיר לאחראית על תכנון המשטרה ביחד עם יוסף נחמיאס ויחזקאל סהר (סחרוב) שמאוחר יותר מונה למפכ"ל הראשון של משטרת ישראל. עבודתו של צוות זה הגיעה לכלל גיבוש ב-21 בדצמבר 1947. בהצעה פורט מבנה כוחות הפנים ובו שני חיילות: לאחר שורה של דיונים ארוכים בין המשטרה לצבא, הוחלט להקים את חיל הספר, על ידי דוד בן-גוריון בכפיפות לצה"ל, ועל האלוף דוד שאלתיאל, שהתמנה למפקדו הראשון הוטל לבצע את ההקמה של חיל הספר שתפקידו לשמור על גבולות המדינה. חיל הספר לא הצליח להתקיים תוך כפיפות לצה"ל ולכן עבר החיל החדש לידי המשטרה ולימים נקרא משמר הגבול.
כיום משמר הגבול, המכונה מג"ב, הוא חיל קרבי במשטרת ישראל המשלב בין תפקידי שיטור, אבטחה ולוחמה בטרור. כוח האדם במג"ב מורכב בעיקר מלוחמים, המשמשים בתפקיד ביניים בין שוטר לחייל-לוחם. להלכה סמכויותיו של שוטר מג"ב שוות לסמכויותיו של כל שוטר רגיל, אך לא כך הכשרתו, הוא מתמחה בלחימה כמו חייל קרבי (שוטרי משמר הגבול מוכשרים כרובאי 05) וחמוש ברובה סער כנשק אישי (שוטרים בשירות קבע חמושים גם באקדח שירות). כמחצית מהשוטרים משרתים במשמר הגבול במסגרת שירות החובה שלהם והמחצית השנייה הם אנשי קבע מקצועיים. למג"ב כמה יחידות מיוחדות - כגון: הימ"מ והימ"ס - שמתמחות בלוחמה בטרור ובעלות מוניטין גבוה ושם עולמי.
רב (פירושונים)
ראו גם
}}
מסד נתונים לסדרות עתיות
מסד נתונים לסדרות עתיות (באנגלית: Time series database או TSDB) היא מערכת תוכנה המותאמת לאחסון והגשת סדרות עתיות של זוגות "זמן-ערך". בתחומים מסוימים, "סדרות עתיות" יכולות להיקרא פרופילים, עקומות, עקבות או מגמות. מספר מאגרי מידע של סדרות עתיות מוקדמות קשורים ליישומים תעשייתיים אשר יכולים לאחסן ביעילות ערכים נמדדים מחיישנים, אך כיום משמשים לתמיכה במגוון רחב בהרבה של יישומים.
במקרים רבים, המאגרים של נתוני סדרות עתיות ישתמשו באלגוריתמי דחיסה על מנת לנהל את הנתונים ביעילות. אף על פי שניתן לאחסן נתוני סדרות עתיות בסוגי מסדי נתונים רבים ושונים, העיצוב של מערכות אלו עם הזמן כאינדקס מפתח שונה באופן מובהק ממאגרי מידע יחסיים המפחיתים קשרים נפרדים באמצעות מודלים ייחוסיים.
מסדי נתונים של סדרות עתיות מפרידים בדרך כלל את מערך המאפיינים הקבועים מהערכים הדינמיים והרציפים לקבוצות נקודות או 'תגים'. דוגמה היא שמירת ניצולת המעבד לניטור ביצועים: המאפיינים הקבועים יכללו את השם 'ניצולת מעבד' את יחידות המידה '%' וטווח '0 עד 1'; והערכים הדינמיים יאחסנו את אחוז הניצול ואת חותמות הזמן. ההפרדה נועדה לאחסן ביעילות נתונים למטרות יישום אשר יכולות לחפש את קבוצת הנקודות באופן שונה מהערכים הצמודים לאינדקס.
מסדי הנתונים שונים באופן משמעותי בתכונותיהם, אך רובם יאפשרו ליצור, לקרוא, לעדכן ולמחוק את צמדי ערך הזמן וכן את הנקודות אליהם הם משויכים. יכולות חישוב נוספות הנפוצות: אינטרפולציה, סינון וניתוח נמצאים, אך בדרך כלל אינן זהות בין מסדי הנתונים.
רשימת מסדי נתונים לסדרות עתיות
למערכות מסד הנתונים הבאות אופטימיזציה לטיפול בנתוני סדרות עתיות.
אג"ח להמרה
איגרת חוב להמרה (באנגלית Convertible bond) היא איגרת חוב המשלבת בתוכה רכיב של אופציה, ובכך מקנה לבעליה בנוסף לזכות לקבלת קופונים תקופתיים, את הזכות להמיר את איגרת החוב למניות רגילות של הגוף שהנפיק אותה על פי תנאי המרה שנקבעו מראש.