cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סבויה מרקטי SM.79
שבירת שיאים
על אף הכישלון לזכות בגביע שניידר, נמשכה תמיכתו של בניטו מוסוליני בפרויקטים אוויריים כחלק ממסע התעמולה לקידומה של איטליה הפשיסטית, ובעקבות שתי הצלחותיו הראשוניות (מילאנו-רומא ורומא-מאסאווה) הותאמו "ניצים" נוספים לקביעת שיאי מהירות חדשים. אב הטיפוס של ה-SM.79, בסימון I-MAGO, עבר מספר שינויים שאפשרו לו לשאת עד 6,100 ק"ג של מטען, טס ב-23 בספטמבר 1935 למרחק 2,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג ובמהירות ממוצעת של 389 קמ"ש ושבר בכך שישה שיאי עולם.
באביב 1937 הושלמו חמישה "מטוסי מרוצים" לטווח ארוך בסימון SM.79C. בדומה לאב הטיפוס, לא הותקנה בהם ה"גיבנת" וה"גונדולה", אך על מנת לשפר עוד יותר את ביצועיהם נבנו גופי המטוסים חלקים, ללא חלונות, פתחים וכמעט ללא בליטות חיצוניות, והותאמו להם מכלי דלק נוספים. הצוות נכנס למטוס דרך פתח יחיד מאחורי תא הטייס. מטוסים אלה היו מיועדים להשתתף במרוץ האווירי בין ניו יורק לפריז לציון עשור לטיסתו ההיסטורית של צ'ארלס לינדברג. לאחר ביטול המרוץ הועברו חמשת ה-SM.79C בצירוף מטוס SM.79 נוסף שהועבר מחיל האוויר המלכותי האיטלקי (בסימון I-ROTR), להשתתף במרוץ איסטרה (Istres) - דמשק - פריז בין 20 ל-21 באוגוסט 1937. המטוסים בסימון I-CUPA, I-FILU ו- I-BIMU (שהוטס בידי בנו של מוסוליני, ברונו) סיימו בשלושת המקומות הראשונים, בעוד השניים האחרים (I-TOMO ו-I-ROTR) סיימו במקומות השישי והשמיני. האחרון (I-LICA) ניזוק בצורה קשה במהלך ההמראה מדמשק ונאלץ לפרוש מהמרוץ. שלושה SM.79C עברו התאמות לחציית האוקיינוס האטלנטי ולהגיע לברזיל. הם המריאו ב-24 בינואר 1938, נחתו בדקר לאחר 11 שעות ומשם המשיכו לריו דה ז'ניירו, אליה הגיעו ב-22:45, זמן מקומי, ב-25 בינואר. מטוס אחד, שסבל מתקלה, נחת בנאטאל ונותר שם, עד אשר נתרם מאוחר יותר לחיל האוויר הברזילאי.
גרסה אחרת של ה-SM.79, בעלת שלושה מנועים מדגם פיאג'ו P.XI RC.40 (אשר העניקו למטוס 3,000 כ"ס) קבעה שיא מהירות חדש ב-8 ביולי 1937: מהירות ממוצעת של 423 קמ"ש למרחק 1,000 ק"מ עם מטען של 2,000 ק"ג, והשיא שופר בהמשך ל-444 קמ"ש. SM.79 אחר קבע שיא עם מהירות ממוצעת של 428 קמ"ש עם 2,000 ק"ג מטען בקטגוריית הטווח של 2,000 ק"מ. מאוחר יותר הושגה מהירות של 472 קמ"ש בקטגוריה, אך ללא אישור רשמי.
מלחמת האזרחים בספרד
בתחילת 1936, הייתה כנף מס' 12 הראשונה להצטייד ב-SM.79, והייתה מעורבת בהערכה הראשונית של ביצועיו לאורך אותה שנה. הכנף הפכה למבצעית ב-1 במאי 1936, ושיגור טורפדו מוצלח ממרחק של חמישה ק"מ מהמטרה בוצע באוגוסט. גרסת מפציץ הטורפדו הייתה יציבה פחות בטיסה וקשה יותר לשליטה מהגרסה האזרחית. יכולותיו של ה-SM.79 היו עדיין בשלב לימוד והערכה כאשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד, ומספר מטוסים נשלחו לסייע ללאומנים. ב-4 בנובמבר 1936 היו רק שישה מטוסים עם מצבת מלאה של אנשי צוות לפעולה בספרד, אך בתחילת 1937 עלה המספר ל-15 בסך הכל. בסופו של דבר שירתו כ-99 מפציצי SM.79 בכנף מס' 12 וביחידות נוספות.
שירותו הקרבי הראשון של ה-SM.79 היה במסגרת הלגיון האווירי, כחלק מחיל המשלוח האיטלקי לעזרת כוחותיו הלאומנים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד. הפעולה המבצעית הראשונה שבה השתתף ארעה בפברואר 1937, כאשר כנף ההפצצה הטקטית מס' 8 (Stormo Bombardamento Tattico 8°), שבה הקבוצות האוויריות, מס' 18 ו-28, בפיקודו של לוטננט קולונל ריקרדו סידל (Riccardo Seidl) נשלחו לספרד ונפרסו באיים הבלאריים. היחידה נקראה "הנשרים הבלאריים" ("Falchi delle Baleari") ופעלה באזורי קטלוניה ומערב ספרד כנגד ערי הרפובליקנים. במסגרת הסיוע המסיבי בציוד ובנשק, העבירו האיטלקים, עד 10 במאי 1940, 61 מטוסי SM.79 לידי הלאומנים.
היירוט המתועד הראשון של SM.79 אירע ב-11 באוקטובר 1937, כאשר שלושה מטוסים הותקפו על ידי תריסר מטוסי קרב מדגם פוליקרפוב I-16. SM.79 אחד נפגע, אך חימושו ההגנתי מנע תקיפות עליו מטווחים קרובים יותר. כל המפציצים שבו לבסיסם, כאשר אחד מהם ספג 27 קליעים, שרבים מהם פגעו במכלי הדלק. יירוטים נוספים אירעו במהלך המלחמה, אך אף SM.79 לא הופל, אם כי מספר מטוסים אבדו כתוצאה מתקלות ותאונות מבצעיות.
הניסיון הקרבי בספרד חשף מספר חסרונות: חוסר במסכות חמצן לפעולה בגובה רב, חוסר יציבות, רעידות שהורגשו במהירויות שמעל 400 קמ"ש ובעיות ותקלות נוספות. בניסיון לענות למבקרים על חוסר יכולתו של המפציץ לפעול בשעות הלילה, המריא גנרל ואלֶה מגידוניה (Guidonia) שליד רומא והפציץ את ברצלונה בטיסה של שש שעות ו-15 דקות. במשימה זו גם הראה המטוס את יעילותו מבחינת טווח הפעולה (1,000 ק"מ עם שמונה פצצות של 100 ק"ג, למשקל נשיאה כללי של 1,000 ק"ג). SM.79 פעלו מהאיים הבלאריים ומאוחר יותר מספרד עצמה, ומאות משימות במגוון רחב של תפקידים בוצעו כנגד הרפובליקנים. לא היה צורך בליווי מטוסי הקרב מדגם פיאט CR.32, בין השאר משום שהמטוס הדו-כנפי היה איטי מידי עבור המפציצים.
בעקבות הניסיון שנרכש בספרד, הפך ה-SM.79 סימן II, שהוצג באוקטובר 1939, לעמוד השדרה של כוח המפציצים האיטלקי במלחמת העולם השנייה.
יוגוסלביה
הדיווחים המחמיאים לגבי אמינותו וביצועיו של ה-SM.79 בספרד, הביאו את ממשלתה של ממלכת יוגוסלביה להזמין ב-1938 45 מפציצים, שצורתם הכללית ובביצועיהם היו זהים ל-SM.79 סימן I וסומנו כ-SM.79K. הם סופקו ליוגוסלביה ב-1939, אך מרביתם הושמדו במהלך הפלישה הגרמנית ב-1941 בידי צוותיהם או הגרמנים המתקדמים ורק מספר מועט של גיחות בוצע. כמה מטוסים נמלטו לממלכת יוון כאשר הם נושאים את המלך פטר השני ופמלייתו. מעטים שרדו, כאשר מטוס אחד שירת במדינת החסות הגרמנית של קרואטיה וארבעה שירתו בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
רומניה
ב-1937 הזמינה ממשלת רומניה 24 מפציצי SM.79B דו-מנועיים להם הורכבו מנועים כוכביים מדגם גנום-רון מיסטרל מז'ור (Gnome-Rhône Mistral Major) בעלי 1,000 כ"ס כל אחד, שהתגלו כבעלי ביצועים חלשים. כתוצאה מכך הוזמנו שמונה מטוסים חדשים עם מנועים מדגם יונקרס יומו 211 (Junkers Jumo) בעלי 1,200 כ"ס כל אחד, אשר סומנו כ-JIS 79 (J ל-Jumo; I ל-Italy; S ל-Savoia) וסופקו בשנים 1941–1942. 72 מטוסי SM.79 נוספים נבנו ברישיון על ידי התעשייה האווירית הרומנית וסומנו כ-JRS 79B (R ל-Romania). גרסה נוספת סומנה כ-JRS 79B1 החמושה בתותח בקוטר 20 מ"מ ובתא טייס מוגדל עם מקום לאיש צוות חמישי. בשל תפקידה בתקיפת מטרות קרקע בגובה נמוך, סבלה גרסה זו מאבדות כבדות.
ברזיל ועיראק
שלושה מטוסים מגרסה דו-מנועית נמכרו לברזיל (זוג מנועי אלפא רומיאו מדגם RC.18 I28 בעלי 930 כ"ס כל אחד) וארבעה לעיראק (זוג מנועי פיאט A.80 RC.14 בעלי 1,030 כ"ס), שם השתתפו במלחמה האנגלו-עיראקית שהחלה ב-18 באפריל 1941.
בשירות חיל האוויר המלכותי האיטלקי במלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת האזרחים בספרד, נכנסו ה-SM.79 לשירות גם בכנפות מס' 8 ו-111. עד סוף שנת 1939 שירתו בחיל האוויר המלכותי האיטלקי 388 מטוסים, עם 11 כנפות המצוידות חלקית או במלואן ב-SM.79. הם נטלו חלק בכיבוש אלבניה בסתיו 1939.
עם כניסת איטליה למלחמה שירתו כ-600 מטוסים מגרסאות SM.79 סימן I ו-II בחיל האוויר המלכותי האיטלקי (ה"רג'יה אירונאוטיקה"), שהפכו את ה"נץ" למפציץ הנפוץ ביותר, אשר שירת ב-14 כנפות, והם לחמו בכל זירות הלחימה שבהן פעלה איטליה. לא בכל הקבוצות האוויריות שהרכיבו את הכנפות הייתה מצבה מלאה של ה-SM.79; לכל טייסת היו בין תשעה לעשרה מטוסים, אך מספר זה כלל גם מטוסי קו שני, כך שכוחה של כל טייסת כלל בממוצע בין שבעה לשמונה, וכל כנף מנתה כ-30 מפציצים מבצעיים. בין היחידות שהפעילו אותו, היו תשע כנפות (8, 9, 11, 12, 30, 32, 36, 41 ו-46) פרוסות באיטליה והן השתתפו במערכה על צרפת. הן היו מצוידות בכ-350 מפציצי SM.79, כאשר במספר זה נכללים גם מטוסי יחידות האימונים.
מלטה
ה-SM.79 החל לאבד את המוניטין שלו כ"בלתי פגיע" במהלך המצור על מלטה, החל מיוני 1940. חמש קבוצות אוויריות של SM.79 היו מוצבות בסיציליה עם פרוץ המלחמה, והן היו הראשונות לתקוף את מלטה ולהתמודד כנגד הגלוסטר גלדיאטור וההוקר הוריקן אשר פעלו מהאי. ב-22 ביוני הופל המפציץ הראשון מני רבים מעל האי, כאשר מפציץ בודד הופל במהלך משימת צילום בידי צמד מטוסי גלדיאטור והתרסק בים. ה-SM.79 גם היה מטוס האויב הראשון שהתרסק על אדמת מלטה, כאשר מבנה בן 20 מפציצים הותקף בידי גלדיאטורים שהפילו אחד מהם.
זירות לחימה נוספות
המזרח התיכון, ובתוכו ארץ ישראל, הפכו עם הכרזת המלחמה של איטליה על בריטניה, למטרה להפצצות חיל האוויר המלכותי האיטלקי, אשר כוונו בעיקר כלפי בתי הזיקוק בחיפה ונמלים נוספים. מפציצי ה-SM.79 של טייסת מס' 205 אשר השתייכו לכנף מס' 41 חנו ברודוס, ומשם יצאו לשתי גיחות על חיפה ב-15 וב-24 ביולי, והפציצו בנוסף מטרות אזרחיות בתל אביב ב-9 בספטמבר 1940. במסגרת ניסיונות אלה ערכו ב-19 באוקטובר מטוסי SM.82 מאותה כנף את אחת מההפצצות ארוכות הטווח במלחמה כאשר המריאו מרודוס להפצצה על מסוף נפט בבחריין, בטיסה שארכה כ-15 שעות ובסיומה נחתו המפציצים באריתריאה. לאיטלקים היו משאבים דלים יחסית על פני שטח פעולה נרחב וערכן האסטרטגי של הפצצות אלה היה מועט, ובפעולות אלה הסתכמה תרומתם ההתקפית של ה-SM.79 בזירה זו.
מספר קטן של מפציצי SM.79 פעלו באתיופיה. הקבוצה האווירית מס' 44 פעלה מדירה דאווה והורכבה משתי טייסות (מס' 6 ומס' 7) שהכילה כל אחת תריסר SM.79. לאיטליה היו בזירה זו גם שישה מפציצים נוספים בעתודה, אך שניים מתוכם היו בתיקונים. מבין מטוסי חיל האוויר המלכותי האיטלקי המוצבים באתיופיה, היה ה-SM.79 דגם המטוס היחיד שלא השתתף במלחמה האיטלקית אתיופית השנייה. הפעולה המבצעית הראשונה ארעה ב-13 ביוני 1940, כאשר תשעה מפציצים המריאו מדירה דאווה להפצצת הבסיס הבריטי החשוב בעדן. אחד המפציצים הופל באש נ"מ מספינות הצי המלכותי, ולאחר מכן יורט שאר המבנה על ידי מטוסי גלדיאטור. אחד ממטוסי הקרב התוקפים נפגע מאש מקלעי המפציצים ונאלץ לנחות נחיתת אונס, אך שני מפציצים נוספים נפגעו; אחד הצליח להגיע לאסאב, אך לאחר נחיתתו יצא מכלל שימוש, והשני הצליח לחזור בשלום לבסיסו. מטוסים מעטים אלה תוגברו בהמשך על ידי מפציצי SM.79 נוספים שטסו יותר מ-2,000 קילומטרים מלוב ומעל סודאן, אך לא עלה בידם לסייע הרבה לאיטלקים באתיופיה, אשר נכנעו באביב 1941.
בזמן המערכה בצפון אפריקה שירתו כ-100 SM.79 בכנפות מס' 10, 14, 15 ו-30 והפציצו בעיקר מטרות לא אסטרטגיות במדבר.
מסתיו 1940, השתתף ה-SM.79 במלחמת איטליה–יוון ובפלישה ליוגוסלביה, תוך שהם מאוימים על ידי מטוסי חיל האוויר המלכותי, כמו גם תנאי מזג אוויר קשים. בזירת הים התיכון שימש ה-SM.79 כמטוס לאיסוף מודיעין וכמפציץ טורפדו.
מפציץ טורפדו
השימוש ב-SM.79 כמפציץ טורפדו החל ב-25 ביוני 1940 כאשר הוקמה "יחידת הטורפדו האווירי המיוחדת" לאחר כמה שנים של ניסויים. עוד קודם לכן, בין 13 ל-14 ביוני, כבר תקפו 19 מטוסי SM.79 מכנפות מס' 9 ו-46 בפעם הראשונה ספינות צרפתיות מול חופי הריביירה. לאחר הזמנת 50 טורפדות תוצרת חברת וויטהד (Whitehead Torpedo Works) נחת המטוס הראשון ב-10 באוגוסט בשדה התעופה T5 שליד טוברוק. על אף החוסר באמצעי הכוונה, ציוד מותאם וטקטיקת לחימה (למרות ניסיון מבצעי בהטלת טורפדו שנרכש ב-1914) להתמחות זו, החלו האיטלקים לתכנן מתקפה על הספינות הבריטיות העוגנות בנמל אלכסנדריה, שהייתה בסיס חשוב של הצי המלכותי במזרח הים התיכון, הן כנקודת היערכות למבצעים ימיים והן כמרכז לוגיסטי, לתחזוקה ולתיקונים. ב-15 באוגוסט בוצעה הגיחה הראשונה על ידי חמישה מפציצי SM.79, אשר המריאו מבסיס אל עדם (El Adem), טסו בגובה של 1,500 מטר ולאחר שעתיים של טיסה הגיעו ב-21:30 לנמל אלכסנדריה והחלו לתקוף ספינות, אך ללא הצלחה; למטוסים הממריאים היה מסלול המראה קצר של 1,000 מטר, מה שהכריח את צוותי המפציצים להמריא עם שני מכלי דלק ריקים על מנת להפחית במשקל, שהעניקו זמן שהייה באוויר של חמש שעות עבור מרחק טיסה הלוך ושוב של כארבע וחצי שעות. רק שני מטוסים שבו לבסיסם מתוך החמישה, ושניהם ניזוקו מאש נ"מ. השלושה הנותרים נתקלו בעננות נמוכה ובאש נ"מ חזקה ונסוגו מבלי ששחררו את הטורפדו שלהם. הדלק שלהם אזל והם נאלצו להשליך את הטורפדו במדבר ולאחר מכן לנחות נחיתת ריסוק, כשלוש שעות לאחר ההתקפה. שני צוותים נאספו מאוחר יותר אך הצוות השלישי, שנאלץ לנחות בשטח מצרים, העלה את המטוס באש, מה שהזעיק את הבריטים שלקחו אותו בשבי. כישלון זה אירע ברדיוס פעולה של כ-650 ק"מ בלבד, ניגוד משווע בהשוואה לביצועיו המהוללים של גרסת מטוס המרוצים מספר שנים קודם לכן.
שנת 1941 נפתחה בצורה לא מוצלחת, אך החל מאפריל החלו שוב להצטבר הצלחות מבצעיות בזכות פעולות טייסות מס' 280 ו-281: שתי ספינות סוחר טובעו, ונזק כבד נגרם לסיירת אה"מ מנצ'סטר. מאוחר יותר טובעה המשחתת אה"מ פירלס. מפציץ אחד הופל ב-3 ביוני ונחת בים, אך הצליח לצוף למשך זמן מה. הצלחות נוספות הגיעו באוגוסט, אז נפגעה הסיירת הקלה אה"מ פובה (HMS Phoebe), וספינת הסוחר בת 12,000 הטונות אימפיריאל סטאר (SS Imperial Star) טובעה על ידי SM.79 בספטמבר. הקבוצות האוויריות מס' 130 ו-132 החלו לפעול מסתיו 1941 ובין אוקטובר לדצמבר הטביעו חמש ספינות סוחר. השנה הסתיימה עם תשע ספינות טבועות ומספר ספינות פגועות ומחוץ לפעולה לפרקי זמן ארוכים, לצד בעלות הברית. בצד האיטלקי אבדו 14 מפציצי SM.79 ומפציצים נוספים נפגעו. שנת 1941 נחשבת כשנה המוצלחת ביותר של המטוס בתפקידו כמפציץ טורפדו, וגם השנה בו הוצג יורשו, ה-SM.84.
מצבן של מדינות הציר בים התיכון החל להידרדר בהדרגה במהלך 1942. יותר מ-100 SM.79 שירתו בטייסות מפציצי טורפדו איטלקיות, וזאת בנוסף למשימות של סיוע אווירי קרוב, איסוף מודיעין ותובלה. בששת החודשים הראשונים של 1942 הסתכמו מאמצי הגרמנים והאיטלקים לפגוע בספנות בעלות הברית בהטבעת ספינת הסוחר טרמופילי. בעלות הברית החליטו להעביר למלטה הנצורה אספקה ודלק בכל מחיר באמצעות מבצעים לליווי שיירות, וכמעט כל הפוטנציאל האווירי של הציר הופנה כנגד המבצע הראשון, הארפון. ב-14 ביוני טורפדה האה"מ ליברפול בפעם השנייה והושבתה פעם נוספת למשך 13 חודשים. ללא קשר למקום פגיעת הטורפדו (הליברפול נפגעה בירכתיים, הקנט במרכז האונייה והגלאזגו בחרטום) נותרו הסיירות הבריטיות פגיעות מאוד, אך אף תקיפה איטלקית לא הצליחה לפגוע בהן עם יותר מטורפדו אחד. באותו היום הוטבעה ספינת הסוחר טאנימבאר (Tanimbar) ולמחרת הוטבעה המשחתת אה"מ בדואין, לאחר שכבר ניזוקה מאש תותחים של שתי סיירות איטלקיות.
באוגוסט בוצעו התקפות אוויריות כבדות כנגד השיירה בת 14 ספינות הסוחר ו-44 אוניות הליווי שלקחו חלק במבצע פדסטל. תשע ספינות סוחר וארבע מלוות הוטבעו ואחרות ניזוקו, אך מפציצי הטורפדו האיטלקיים הטביעו רק משחתת (אה"מ פורסייט) וספינת סוחר אחת. על אף שנגרם לה נזק כבד, הצליחה המכלית אוהיו, להיגרר לנמל הגדול ולפרוק את מטען הדלק החיוני שלה ב-15 באוגוסט 1942, מה שאפשר את המשך קיומה של מלטה כבסיס והיווה ניצחון אסטרטגי חשוב עבור בעלות הברית.
שנת 1943 נפתחה עם תקיפות על ספינות בעלות הברית בחופי צפון אפריקה, אך ללא הצלחה יתרה. ביולי פלשו בעלות הברית לסיציליה בסיוע צי גדול. ה"נץ" כבר נחשב כמיושן והיה בתהליכי יציאה מטייסות ההפצצה, ויורשיו המיועדים, ה-SM.84 וה-Z.1007 נחשבו ככישלונות, כאשר האחרון לא נבנה במספרים משמעותיים. כתוצאה מכך, שימשה הגרסה האחרונה של ה-SM.79 להתקפות בטורפדו ונחשבה למהירה משמעותית מהגרסאות הקודמות.
לפני הפלישה היו שבע קבוצות אוויריות (41, 89, 104, 108, 130, 131 ו-132) אשר תפקדו כמפציצי טורפדו, אך היו אלה מערכים חסרי כוח ממשי. מלבד הקבוצה האווירית ה-104 שפעלה באזור הים האגאי, הכילו שש האחרות רק 61 מטוסים, מתוכם 22 שמישים. כל המטוסים הזמינים נשלחו ליחידות אלה, אך מתוך 44 המטוסים, רק שליש מהם נחשבו שמישים ב-9 ביולי 1943. ייצורם של SM.79 חדשים המשיך לפגר ועד סוף יולי סופקו רק 37 SM.79 ו-39 SM.84. על אף השימוש במנועים משופרים אשר היו מסוגלים להגיע למהירות מקסימלית של 475 קמ"ש, לא היו המפציצים מסוגלים להתמודד עם המשימה הקשה של התנגדות לפלישה. גודלם של המטוסים הקשה עליהם לחמוק ממערכות ההגנה של האויב, והצורך בצוותים גדולים הסתכם באבדות כבדות של כוח אדם. בחמשת הימים הראשונים בוצעו 57 משימות בשעות הלילה בלבד ללא הישגים, ובמחיר איבוד שבעה מטוסים. שלושה מטוסים נוספים אבדו במהלך מתקפה משולבת עם כוחות גרמניים על נושאת המטוסים אה"מ אינדומיטבל, אשר נפגעה לבסוף והוצאה מכלל פעולה למשך חודשים רבים.
ה-SM.79 לא היו מצוידים במכ"ם, כך שהתקפות הלילה היו חייבות להתבצע באמצעות ראייה, בסיוע הירח, בעוד שלבעלות הברית היה מכ"ם על הספינות כמו גם על המיירטים. על אף מצבם המדולדל, ערכה הרג'יה אירונאוטיקה ניסיון להפצצה אסטרטגית על גיברלטר ב-19 ביולי עם 10 מטוסים מגרסת SM.79GA, אך רק שניים הצליחו להגיע למטרה ונכשלו בגרימת נזק כלשהו.
בשירות ה-RSI, 1943-1945
לאחר שביתת הנשק, החליטה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (RSI) להמשיך להשתמש ב-SM.79 כמפציצי טורפדו, אך רק 15 מטוסים חדשים נבנו, וחמישה נוספים שופצו במפעלי הרפובליקה. יחד עם המטוסים שהשתייכו בעבר לרג'יה אירונאוטיקה, ייצור המטוסים החדשים והשמשתם של מטוסים שאוחסנו, הגיע מספר מטוסי ה-SM.79 בשירות ה-ANR (Aeronautica Nazionale Repubblicana) ל-73 ומהם נוצרה קבוצה אווירית. רובם היו מגרסת SM.79 סימן III, שהציגה חימוש כבד יותר וללא מרכב ה"גונדולה" בגחונו של המטוס. רובם חנו בבסיס לונאטה פוזולו (Lonate Pozzolo) במחוז ונגונו (Venegono) שבצפון איטליה, עם בסיסים משניים בגוריציה ובפרוג'ה.
המשימות הראשונות נועדו להתנגד לצבירת הכוחות לאחר נחיתת בעלות הברית באנציו שהחלה ב-22 בינואר 1944. בערב 10 במרץ תקפו שישה SM.79 את ספינות בעלות הברית בסמוך לראש הגשר ומטוס אחד הופל. בליל 14–15 במרץ תקפו חמישה מפציצים את ראש הגשר בשנית. הקבוצה האווירית ספגה אבדות כבדות ב-4 באפריל, כאשר 13 מטוסים שטסו ללא ליווי לבסיסם בפרוג'ה הותקפו על ידי מטוסי P-47 שהפילו חמישה מהם. ב-5 בפברואר 1944 ביצעו תריסר מפציצים מגרסת SM.79 bis תקיפה ארוכת טווח נוספת על גיברלטר. על מנת לעמוד בטווח הטיסה בן 2,700 הק"מ, המריאו המטוסים מאיסטרה שבדרום צרפת, ונעשו בהם שינויים כמו הגדלת נפח המנוע, הוצאת המכשור להכוונת הפצצות, מכל דלק נוסף, פחות איש צוות והסרת כל המקלעים פרט לאחד. עשרה מתוכם הצליחו להגיע ליעד, להפתיע את המגינים ולשגר בהצלחה את הטורפדו שלהם. לשלושה מתוך המפציצים התוקפים אזל הדלק והם נאלצו לנחות בתחומי ספרד. האיטלקים טענו להטבעת ארבע ספינות בנפח כולל של 30,000 טונות, אך הבריטים לא דיווחו על ספינות שאבדו, בשל הרשתות נגד טורפדו שהגנו על הנמל. אף על פי כן, הייתה זו המתקפה האיטלקית הגדולה ביותר על גיברלטר בארבע שנות מלחמה.
ביולי 1944 הועברו מספר מפציצים לאזור אתונה וביצעו מספר משימות מוצלחות במזרח הים התיכון לפני שהוחזרו לבסיסם באיטליה ב-12 באוגוסט. באוקטובר 1944 הפכה למבצעית טייסת SM.79 שבסיסה במחוז לומברדיה אשר מנתה 10 מטוסים. ב-25 בדצמבר תקפה הטייסת שיירה בים האדריאטי מול חופי אנקונה והטביעו ספינת מטען בת 7,000 טון. למחרת היום השמיד מבנה של P-47 14 מפציצים שחנו על הקרקע בבסיסם הראשי בלונאטה פוזולו. במשימתה האחרונה של הקבוצה, תקפו והטביעו שני ה-SM.79 האחרונים שנותרו שמישים ספינה בת 5,000 טון מול החוף הדלמטי. התקיפה המוצלחת האחרונה של מפציצי טורפדו SM.79 הייתה, ככל הנראה, ב-5 בפברואר 1945, והסתיימה בהטבעת ספינת מטען מול חופי רימיני.
פצצה מעופפת מונחית רדיו
ב-1942 הגה הגנרל האיטלקי פרדיננדו רפאלי (Ferdinando Raffaelli) את הרעיון של העמסת מפציץ SM.79 בחומרי נפץ והנחייתו מרחוק באמצעות גלי רדיו. ב-12 באוגוסט 1942, בזמן ששיירת מבצע פדסטל שייטה לאורך חופי אלג'יריה, המריא מבנה איטלקי שכלל את ה-SM.79, קאנט Z.1007 ששימש כמטוס להנחיית הרדיו וליווי של חמישה פיאט G.50 כדי ליירטה. לאחר שכיוון הטייס את ה-SM.79 לכיוון השיירה הוא נטש את המטוס, והשאיר ל-Z.1007 את מלאכת ההנחיה. מערכת ההנחיה כשלה והמל"ט טס ללא שליטה עד שאזל בו הדלק והוא התרסק על הר קלנצ'לה (Klenchela) שבאלג'יריה. לאחר הכישלון, תכנן רפאלי מטוס זול ופשוט יותר עשוי עץ כפצצה מעופפת מונחית רדיו, האמברוסיני A.R.4 החד-כנפי, בעל מנוע כוכבי מסוג פיאט A.80 בן 1,000 כ"ס, אשר נבחן ביוני 1943, אך הפסקת האש החלה לפני שהמטוס נכנס לייצור.
שירות
המדינה הספרדית המדינה העצמאית של קרואטיה
הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית
ממלכת רומניה עיראק
אנדרה-פרנק זמבו אנגיסה
אנדרה-פרנק זמבו אנגיסה (בצרפתית: André-Frank Zambo Anguissa; נולד ב-16 בנובמבר 1995 ביאונדה שבקמרון) הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נאפולי מהסרייה א', בהשאלה מפולהאם, ובנבחרת קמרון.
קריירת מועדונים
זמבו אנגיסה הצטרף לאולימפיק מרסיי מסטאד ריימס בשנת 2015. ב-17 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק במסגרת הליגה האירופית נגד חרונינגן. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, במשחק נגד אולימפיק ליון.
ב-16 במאי 2018 שיחק זמבו אנגיסה בגמר הליגה האירופית 2018 נגד אתלטיקו מדריד, בו הפסידה אולימפיק מרסיי.
בחודש אוגוסט 2018 חתם זמבו אנגיסה בפולהאם מהפרמייר ליג. בחודש יולי 2019, לאחר ירידתה של פולהאם לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, הושאל זמבו אנגיסה לוויאריאל מהלה ליגה. ב-17 באוגוסט 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 4-4 נגד גרנדה.
ב-31 באוגוסט 2021 חתם על חוזה חדש לשלוש עונות בפולהאם, והושאל לנאפולי מהסרייה א' למשך עונת 2021/2022.
קריירה בינלאומית
ב-24 במרץ 2017 ערך זמבו אנגיסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בניצחון 0–1 על נבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קמרון בטורנירים גביע הקונפדרציות 2017, גביע אפריקה לאומות 2019 וגביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת קמרון לטורניר מונדיאל 2022.
עודד בן נון
עודד בן נון (נולד ב-1975) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
ביוגרפיה
לאחר סיום לימודים בתיכון זיו ירושלים עשה שנת שירות בגרעין "רעים" לעיירות פיתוח. את שירותו הצבאי העביר בסיירת צנחנים. לאחר סיום השירות החל לעבוד כמעצב אתרי אינטרנט, גרפיקאי וצלם.
בשנת 2008 החל את לימודיו בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם פגש את אשתו ושותפתו המקצועית, מיכל ברזיס. יחד הם עבדו על סרטי הגמר "עונג שבת" ו"הנשים של יום שלישי", המבוסס על סיפורו הקצר של הרוקי מורקמי.
לאחר סיום לימודיו בהצטיינות, ביים פרסומות ותשדירים עבור שטראוס, אופטיקנה, היינץ, משרד הבריאות והוועד למלחמה באיידס (עליו זכה בפרס הברונזה בתחרות פרסי האפיקה). בן נון המשיך את עבודתו עם ברזיס, ויחד הם ביימו את הסרט הקצר "גן עדן אבוד", שהשתתף בלמעלה מ-100 פסטיבלים בינלאומיים, וזכה ב-20 פרסים, ביניהם בפרס הראשון בפסטיבל קוסטנדורף בהנהלת הבמאי אמיר קוסטוריצה, ואף זכה להיכלל ב-long list (רשימת הסרטים הזכאים) לאוסקר בקטגוריית הסרט הקצר.
השניים חברו לאחר מכן לקולנוען תום שובל וכתבו יחד איתו את הסרט הקצר "איה". הסרט יצר תקדים בשנת 2012 כאשר היה לסרט הקצר הראשון שמוקרן ומופץ באופן מסחרי בבתי הקולנוע לצד סרטים באורך מלא. הסרט זכה באותה שנה בפרס הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר, ובשנת 2015 היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
סמנתה וומאק
סמנתה זואי וומאק (באנגלית: Samantha Zoe Womack; שם נעורים ג'אנוס Janus; נולדה ב-2 בנובמבר 1972) היא שחקנית, זמרת ובמאית אנגלייה המופיעה בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון.
וומאק ידועה מהופעתה בתפקיד מיטשל באופרת הסבון "איסטאנדרס". היא זכתה להכרה בשנות התשעים של המאה העשרים כשהופיעה בתפקיד מנדי וילקינס בסיטקום "Game On". ב-1991 ייצגה את הממלכה המאוחדת בתחרות האירוויזיון.
ביוגרפיה
וומאק נולדה בברייטון. אביה נואל ג'אנוס, זמר-יוצר, עזב את המשפחה כשהייתה בת שש. זמן קצר אחר כך התחתנה אמה, דיאנה או'הנלון, והמשפחה עברה לגור באדינבורו. ג'אנוס חייתה עם סבתה, שילה הולט, על האונייה QE2. לוומאק יש אחות למחצה צעירה ממנה. בהופעה בשעשועון "Big Star's Little Star" ב-2014 התברר שהיא למדה באותו בית ספר כמו בנות להקת אול סיינטס.
בגיל 15 עזבה את הבית לחיים פרועים של שתייה, עישון וסמים. בסופו של דבר שינתה את דרכיה והחלה ללמוד בבית הספר למשחק "סילביה יאנג" בלונדון.
וומאק היא אחיינית של אנג'י בסט מי שהייתה אשתו של הכדרוגלן ג'ורג' בסט. בן דודה מצד אביה הוא קאלום בסט.
קריירה
השחקנית זכתה להכרה לראשונה ב-1991, כשנבחרה לייצג את הממלכה המאוחדת בתחרות הזמר של האירוויזיון בשיר שנבחר בתוכנית "A Song for Europe". באירוויזיון הגיעה למקום העשירי, והשיר שלה "A Message to Your Heart" הגיע למקום ה-30 במצעד הסינגלים הבריטי.
הופעותיה הראשונות בטלוויזיה היו בפרקים של "The Bill" ובסדרה "Press Gang". ב-1993 השתתפה בסדרת הדרמה קומית "Demob" יחד עם גריף ריס ג'ונס ומרטין קלונס. היא שיחקה בתיאטרון בווסט אנד כשהחליפה את דבי גיבסון בתפקיד סנדי במחזמר "גריז".
מ-1994 עד 1998 שיחקה וומאק בתפקיד מנדי בסיטקום "Game On" של BBC Two לצדו של בן צ'פלין (שהוחלף מאוחר יותר על ידי ניל סטוק). היא המשיכה להופיע בסדרה עד לסיומה ב-1998. ב-1995 ו-1996, בין העונות של הסדרה "Game On", השתתפה בדרמה "Pie in the Sky" של BBC One.
אחר כך כיכבה וומאק בפיילוט של הסדרה "The Grimleys" יחד עם ג'ק די, ובסרט "הימור בין חברים" לצדו של ניל מוריסי. ב-1998 כיכבה בסדרה "ליברפול 1" של ערוץ ITV1 לצדו של בעלה לעתיד מארק וומאק. בהמשך חזרה להופיע בקומדיה "Babes in the Wood" יחד עם דניז ואן אוטן. הסדרה קיבלה ביקורת שליליות והיא עזבה את הסדרה אחרי העונה הראשונה.
ב-1999 כיכבה וומאק בתפקיד סינדרלה בתוכנית חג המולד של ITV יחד עם הארי היל, אלכסנדר ארמסטרונג, פרנק סקינר, פול מרטון, רוני קורבט ורבים אחרים. ב-2002 הופיעה בדרמה "Strange" בערוץ BBC One, ושיחקה בסרטי הקולנוע "The Baby Juice Express", "Lighthouse Hill", ו-"Dead Man's Cards"
ב-2005 ביימה וומאק וידאו קליפ נגד בריונות בשם "Stand Tall" עבור להקת Just 3 מליברפול. בווידאו כיכבו שחקן הכדורגל ג'יימי קראגר ממועדון הכדורגל ליברפול והיא עצמה.
ב-2006 שיחקה בתפקיד אינגריד בקומדיה "Home Again" של ערוץ BBC One, ובתפקיד מיס אדלייד בהפקה של הווסט אנד למחזמר "ברנשים וחתיכות" בתיאטרון פיקדילי בלונדון. בהתחלה כיכב במחזמר פטריק סווייזי ואחר כך כוכב "מיאמי מחלק מוסר" דון ג'ונסון. היא חזרה וגילמה את אותו תפקיד בשנת 2007 בתיאטרון סנדרלנד לצדו של אלכס פרנס.
ב-11 במאי 2007 הוכרז כי וומאק תצטרף לצוות השחקנים באופרת הסבון "איסטאנדרס" בתפקיד רוני מיטשל, בת דודה של האחים מיטשל. לפני כן היא הופיעה בסדרה בתפקיד קטן, כחברתו של סיימון ויקס.
מאז שהחלה לשחק ב"איסטאנדרס" הופיעה וומאק בתוכניות אירוח שונות כמו "Friday Night with Jonathan Ross", "המופע של פול או'גריידי", "ריצ'רד וג'ודי" וכן ב-"Loose Women". בנובמבר 2007 היא שרה יחד עם חבריה לסדרה "איסטאנדרס" בתוכנית הצדקה "Children in Need".
בינואר 2011 הופיעה וומאק כאחת הידועניות בשעשועון "The Magician" של ה-BBC ועבדה עם הקוסם כריס קורן. במרץ 2011 השתתפה יחד עם לני הנרי, אנג'לה ריפון ורג'י ייטס בתוכנית ההתרמה של ה-BBC בשם "Famous, Rich and in the Slums" עבור המופע "קומיק ריליף". בתוכנית נשלחו ארבעה ידוענים לשכונת מצוקה גדולה בקיברה שבקניה.
ב-2011 שיחקה וומאק בתפקיד ראשי, נלי פורבוש, אחות בצי האמריקאי מליטל רוק שבארקנסו, במחזה "דרום פסיפיק" מאת רוג'רס והמרשטיין בהפקת מרכז לינקולן. ההצגה הועלתה בתיאטרון ברביקן בלונדון.
ב-2012 הופיעה וומאק בפרק בסדרה של ה-BBC המתחקה אחרי שורשים משפחתיים.
חיים אישיים
כשהופיעה בסדרה "ליברפול 1" החלה וומאק במערכת יחסים עם השחקן מארק וומאק. בני הזוג התחתנו ב-16 במאי 2009 ונולדו להם שני ילדים. למארק יש בן נוסף מנישואים קודמים.
ג'וליה השובבה
ג'וליה השובבה (באנגלית: Julia Misbehaves) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1948, בבמויו של ג'ק קונוויי, עם גריר גרסון ווולטר פידג'ן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "The Nutmeg Tree" של מרג'רי שארפ משנת 1937.
תקציר העלילה
לונדון, 1936 השחקנית והזמרת ג'וליה פאקט (גריר גרסון) מקבלת מכתב הזמנה לנישואי בתה סוזן (אליזבת טיילור) המתגוררת עם אביה ויליאם (וולטר פידג'ון) בדרום צרפת. ג'וליה הכירה את ויליאם בשלהי מלחמת העולם הראשונה והם נישאו למרות התנגדות אימו (לוסיל ווטסון) ונולדה להם סוזן. לאחר שנה הם נפרדו אך לא התגרשו בגלל כבוד משפחתו.
באונייה לצרפת מכירה ג'וליה אקרובט בשם פרדי גונצ'יו (סזאר רומרו) שמופיע עם אחיו במופעי אקרובטיקה. היא מתאהבת בו ובהגיעם לפריז היא משתתפת במופע שלהם בו היא רוקדת ושרה. היא מסכימה להתארס לפרד אבל בינתיים הם נפרדים והיא מפתיעה את פרד ואימו. היא נפגשת עם סוזן והן מתחבקות למרות השנים הרבות שהפרידו ביניהן. בבית פקארד עוד גם הצייר ריצ'י (פיטר לופורד) שלוטש עיניים לעבר סוזן.
ג'וליה רוצה לקנות מתנות אך אין לה כסף. היא הולכת לקזינו אך מפסידה ואז "מתלבשת" על קולונל ווילוברוק (ברוס ניג'ל) שחושב שהיא שלו לאחר שנתן לה 6950 פרנקים אך היא מצליחה להתחמק ממנו ולקנות מתנות. היא אינה יודעת שהקולונל וויליאם הם חברים. כשויליאם, ג'וליה ווילוברוק נפגשים, העלילה מסתבכת.
בינתיים מתפתחת שוב אהבה בין סוזן לריצ'י שבורחים על מנת להתחתן. לאחר מעלות ומורדות מתאהבים ויליאם וג'וליה מחדש.
אוניברסיטת צינג הואה הלאומית
אוניברסיטת צינג הואה הלאומית (במנדרינית: 國立清華大學) היא אוניברסיטה ציבורית, הממוקמת בשינג'ו שבטאיוואן, אשר הוקמה ב-1911. באוניברסיטה לומדים כ-15,000 סטודנטים. כיום (2020) קיימות 10 מכללות, 26 מחלקות ו-28 מכונים לתארים מתקדמים הקשורים לאוניברסיטה.
היסטוריה
אוניברסיטת צינג הואה הוקמה בתחילה בבייג'ינג, אך מוקמה בטיוואן לאחר נסיגת הקוומינטנג במלחמת האזרחים הסינית ב-1956. הקמת האוניברסיטה נתמכה על ידי ממשלו של תאודור רוזוולט. בתחילה מטרת המוסדות האקדמיים שהוקמו הייתה להכין את צעירי האזור ללימודים מתקדמים בארצות הברית עצמה. בשנת 1925 החל להתקיים מחקר במוסד עצמו אשר הפך לאוניברסיטה של ממש בשנת 1928. משנת 1937 ובמהלך מלחמת סין–יפן השנייה אוניברסיטת צינג הואה פעלה במשותף ביחד עם אוניברסיטת פקין. במהלך המלחמה ספריית האוניברסיטה איבדה כ-200,000 פריטים מתוך 350,000.
חיי הסטודנטים
באוניברסיטה ישנם יותר ממאה מועדוני סטודנטים העוסקים במגוון תחומי עניין - שירותי קהילה, מוזיקה וספורט, קולנוע ותיאטרון, ריקודים ואמנויות לחימה, דת ופילוסופיה וכן תחומי עניין מדעיים ואקדמיים. ישנם שמונה מעונות בקמפוס המאכלסים כ-5,000 סטודנטים.
ימים טובים (אלבום של דודו אהרון)
ימים טובים הוא אלבומו השישי של הזמר דודו אהרון. האלבום יצא לאור ב-11 בספטמבר 2013 כשנה לאחר אלבומו הקודם גיבור, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
אהרון כתב והלחין את חלק משירי האלבום. האלבום כולל גרסת כיסוי של דודו אהרון לשיר "קרוסלה" אותו כתב והלחין בן ארצי. כמו כן, האלבום כולל את שיר הנושא של העונה השנייה של סדרת הריאליטי "הרווק" בכיכובו של אהרון, אשר שידורה הסתיים בסמוך ליציאת האלבום ואת השיר "לא מאוחר לשנינו" אותו הלחין הזמר אייל גולן למילים של יוסי גיספן.
כמה חודשים לאחר צאתו, זכה האלבום במעמד "אלבום זהב".
המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן
המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן היא מחלקה בפקולטה למדעים מדויקים באוניברסיטת בר-אילן. במחלקה כ-30 חברי סגל וכי-90 סטודנטים לתארים מתקדמים. המחלקה אמונה על הוראת קורסים בפיזיקה לתלמידי שאר המחלקות באוניברסיטה ומקיימת לימודים מלאים לתואר ראשון (B.Sc) שני (M.Sc.) ושלישי (PhD).
בין החוקרים והסגל האקדמי במחלקה נמנים הפרופסורים משה קוה, שלמה הבלין, נדב שנרב, נתן אביעזר, חיים סומפולינסקי, יחיאל דומב, חיים טייטלבאום, אלי ברקאי.
המסע המופלא של אדוארד טוליין
"המסע המופלא של אדוארד טוליין" (באנגלית: The Miraculous Journey of Edward Tulane) הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופרת עטורת הפרסים קייט די-קמילו, אוייר על ידי בגרם איבטולין, והתפרסם בשנת 2006. הספר עוסק במסעו של ארנב חרסינה העובר בין בעלים שונים ולומד לאהוב.
תקציר העלילה
אדוארד טוליין הוא ארנב חרסינה שמקורו בסין השייך לאבילין טוליין, ילדה בת 10 אשר אוהבת אותו עד עמקי נשמתה ומפנקת אותו. לאדוארד יש תודעה, אך הוא לא יכול לזוז. אדוארד מאוד אדיש לאהבתה של אבילין, אך מאוהב מאוד בעצמו ("החורף היא העונה החביבה עליו כיוון שאז הוא יכול לבהות בבואתו המשתקפת בחלונות החדר"). הדמות היחידה בסיפור שמודעת לתודעה של אדוארד היא פלגרינה, סבתה של אבילין, שהעניקה לה את אדוארד, ומתוארת כמכשפה. פלגרינה שמה לב לאנוכיות של אדוארד ומספרת לאבילין סיפור על נסיכה מפונקת שלא ידעה לאהוב ועל כך הופכת לחזירת יבלות. כמו בסיפורה של פלגרינה, גם גורלו של אדוארד נחרץ כאשר הוא צולל בעומקי הים לאחר שנזרק על ידי בריונים בהפלגה עם אביליין ומשפחתה.
נושאים
הספר מתאר מסע לגילוי עצמי ונוגע בקשת של רגשות אנושיים ובהם, טוב-לב, חמלה, אובדן והתאוששות. הנושא המרכזי יכול להסתכם בציטוט מהספר: "אם אין לך כוונה לאהוב או להיות אהוב, אז כל המסע הוא חסר מטרה." (הבובה הישנה).
המסע הרגשי של אדוארד
כאשר היה עם אביליין, אדוארד לא הרגיש רגשות חוץ מאהבת עצמו. הרגע שבו המצב הזה השתנה לראשונה היה כאשר נפל מהאונייה בתחילת הסיפור וחש פחד. במהלך הסיפור אדוארד מתגעגע לאבילין וחושב על בעליו הקודמים. ככל שחולף הזמן הוא לומד להעריך ולאהוב את מי שמחזיק ומטפל בו. בעקבות השינוי הזה אדוארד זוכה לגאולה כשבבסוף מסעו הוא מגיע לחנות צעצועים ונקנה על ידי אביליין, אליה התגעגע.
חמזה עלי אל-ח'טיב
חמזה עלי אל-ח'טיב (בערבית: حمزة علي الخطيب; 24 באוקטובר 1997 – 25 במאי 2011) היה ילד סורי בן 13 אשר נעצר על ידי כוחות צבא סוריה עקב השתתפותו בהפגנה נגד הממשלה, ב-29 באפריל 2011, שהתקיימה בעיר דרעא בשלבים הראשונים של המהומות בסוריה. כחודש לאחר מכן נמסרה לידי משפחתו גופתו החבולה ועליה סימני כוויות, שלושה פצעי ירי, וכן איבר מין כרות. המשפחה פרסמה בציבור תמונות של הגופה, וכן סרטון וידאו, מה שהוביל למחאות נרחבות בכל רחבי סוריה, ואף שימש כזרז להתגברות המחאות ולהסלמת ההתקוממות העממית נגד משטרו של בשאר אל-אסד.
המסע המופלא של אדוארד טוליין
רקע בחייה של המחברת
קייט די-קמילו נולדה בפילדלפיה שבפנסילבניה. היא סבלה מדלקת ריאות כרונית. בעקבות מחלתה עברה ביחד עם אמה ואחיה לפלורידה, בה האקלים חמים יותר. אביה נשאר בפנסילבניה בשל עיסוקו (מכירת מוצרים אורתודנטיים) ולא הצטרף למשפחתו בפלורידה.
חמזה עלי אל-ח'טיב
רקע
חמזה התגורר יחד עם הוריו בכפר אל-ג'יזה שבמחוז דרעא בסוריה. ב-29 באפריל 2011 הוא הצטרף אל בני משפחתו בעצרת המונית שהתקיימה בעיר דרעא, במטרה לשבור את המצור שהוטל מטעם צבא סוריה על המתקוממים בעיר. זמן קצר לאחר הגעת בני המשפחה לעצרת, ועקב נסיבות שאינן ברורות לחלוטין, פתחו כוחות צבא באש על המשתתפים בעצרת, ובמהומה שנוצרה, חמזה, יחד עם משתתפים נוספים, נעלם, ובני משפחתו לא היו מודעים בתחילה לגורלו. ב-25 במאי נמסרה גופתו לבני משפחתו על ידי השלטונות.
סימני התעללות
סרטון וידאו של גופת חמזה, אשר צולם כמה ימים לאחר פטירתו, העיד כי חמזה עבר התעללות על ידי חיילי המשטר, בעודו בחיים או לאחר מותו. בין הסימנים נצפו שברים בעצמות, פצעי ירי, כוויות, פגיעה באיבר מינו וכן סימני התעללות באמצעות שוקר חשמלי.
המסע המופלא של אדוארד טוליין
רקע בחייה של המחברת
ניתן לראות שני אזכורים מחייה בספר:
חמזה עלי אל-ח'טיב
השפעה
הסרטון של גופת חמזה שודר בפומבי ברשת אל-ג'זירה, והדבר הוביל להתפרצות זעם מטעם סורים רבים, הן על גבי רשת האינטרנט והן במסגרת שורה של הפגנות מקומיות ברחבי סוריה. בהמשך נטען כי הפגנות אלו, יחד עם אירועים נוספים, שימשו כנקודת מפנה והובילו להידרדרות המהומות למלחמת אזרחים בהיקף מלא נגד המשטר הסורי. במקביל, חמזה עצמו הפך במידה רבה כסמל להתקוממות כנגד המשטר.
בתאריך 31 במאי 2011, מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון התייחסה למותו של חמזה כנקודת מפנה בהתקוממות הסורית, וציינה כי מותו סימל עבור סורים רבים התנערות מלאה מכל כוונה של המשטר הסורי להגיע לעמק השווה מול תושבי סוריה.
סיפורו של חמזה אף תואר בהרחבה במסגרת דו"ח מטעם ארגון אמנסטי, שהתייחס להפרות זכויות אדם מצד המשטר הסורי. הדו"ח פורסם בסוף חודש אוגוסט 2011.
ג'ו ג'קסון
דייוויד איאן "ג'ו" ג'קסון (באנגלית: David Ian "Joe" Jackson; נולד ב-11 באוגוסט 1954) הוא מוזיקאי, זמר ופזמונאי ומלחין אנגלי. לאחר שניגן במשך שנים מוזיקה במועדונים, ג'קסון פרסם ב-1979 אלבום שכבר בו נכלל להיט בינלאומי ראשון, "Is She Really Going Out with Him?". לאחר מכן הוציא מספר סינגלים בסגנון מוזיקת הגל החדש, לפני שעבר למוזיקת פופ שהושפעה יותר מג'אז ויצר את הלהיט שהגיע לעשירייה הראשונה במצעד הפזמונים הבריטי בשנת 1982, "Steppin' Out". שמו נקשר בפלישה הבריטית השנייה לארצות הברית. בנוסף, הלחין ג'קסון מוזיקה קלאסית, הקליט 20 אלבומי אולפן והיה מועמד 5 פעמים לפרס הגראמי.
שנותיו הראשונות
כיליד ברטון על טרנט, סטפורדשייר, דייוויד ג'קסון בילה את שנתו הראשונה בסוודלינקוט הסמוכה, דרבישייר. הוא גדל באזור פולסגרוב בפורטסמות', שם למד בבית הספר התיכון הטכני בפורטסמות'. הוריו של ג'קסון עברו לגוספורט הסמוך כשהיה נער. ג'קסון למד לנגן בכינור, אך עד מהרה עבר לפסנתר והפציר באביו להשיג פסנתר לאולם בית המועצה בפולסגרוב. ג'קסון החל לנגן בפסנתר בברים בגיל 16 וזכה במלגת הלחנה באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
הלהקה הראשונה של ג'קסון, שהוקמה בגוספורט, נקראה אדוארד בר ושינתה את שמה מאוחר יותר ל"זרועות ורגליים". הלהקה התפרקה בשנת 1976 לאחר שהוציאה שני סינגלים שלא זכו להצלחה. ג'קסון היה עדיין ידוע כדייוויד ג'קסון כשהצטרף ל"זרועות ורגליים" אך בתקופה הזו כבר קראו לו בשם החיבה "ג'ו", שהתבסס על דמיונו לדמות ג'ו פיאנו, שאליה התחפש הכלב סנופי. ג'קסון הופיע במשך תקופה מסוימת בחוגי קברט כדי להרוויח כסף להקלטת דמו.
להקת ג'ו ג'קסון
בשנת 1978 הוחתם ג'קסון בחברת A&M Records ובשנה שלאחר מכן הוציאה להקתו את אלבום הבכורה שלה, "!Look Sharp", שהכיל שילוב של רוק, ג'אז מלודי וגל חדש, והזכיר את הזרם שאליו השתייכו בני דורו של ג'קסון, אלביס קוסטלו וגרהם פארקר. האלבום זכה להצלחה רחבה בביקורת, ובשנת 2013 הגיע למקום ה-98 ברשימת מאה אלבומי הבכורה הטובים ביותר בכל הזמנים של הירחון רולינג סטון. האלבום זכה להצלחה מסחרית מסוימת, במיוחד הודות לסינגל הבכורה "האם היא באמת יוצאת איתו?". האלבום הבא של הלהקה, "אני האיש", לא זכה להצלחה דומה. הלהקה התפרקה בשנת 1981. בהמשך הוציא ג'קסון אלבום ג'אז ובשנת 1982 הוציא את אלבומו Night and Day, ששני שירים ממנו, "Steppin 'Out " ו-"Breaking Us in Two" הגיעו לעשירייה הראשונה במצעדי הפזמונים בבריטניה ובארצות הברית וזכו להצלחה במדינות רבות.
פוסט-פופ
בסוף שנות התשעים ג'קסון עבר למוזיקה קלאסית. הוא חתם על חוזה עם המחלקה הקלאסית של חברת סוני וב-1999 הוציא את סימפוניה מס ' 1 שעבורה קיבל את פרס הגראמי על אלבום הפופ האינסטרומנטלי הטוב ביותר בשנת 2001. בשנת 2000 הוציא אלבום המשך, Night and Day II. בהמשך העשור הראשון של המאה ה-21 הוא שיתף פעולה עם להקת "פולפ" והשתתף באלבומו של השחקן וויליאם שאטנר. ב-2006 היגר מניו-יורק לברלין כמחאה על התקנות המחמירות נגד עישון שהונהגו בעיר.
חיים אישיים
ג'קסון היה נשוי במשך שנתיים ובראיון כינה את נישואיו "אסון". בראיון מ-2001 הצהיר שהוא נמצא במערכת יחסים עם גבר. ג'קסון דן בעבר בביסקסואליות שלו באוטוביוגרפיה שחיבר "תרופה לכוח המשיכה". החקירה שלו לגבי הפן ההומוסקסואלי שלו מתועדת בסינגל "Real Men" משנת 1982.
פעילויות אחרות
ג'קסון פעל נמרצות נגד התקנות למניעת עישון בארצות הברית ובבריטניה, פרסם חוברת משנת 2005 ("סוגיית העישון") וכן מסה בשנת 2007 ("עשן, שקרים והמדינה בתפקיד אומנת"). הוא הקליט את השיר הסאטירי "ב-20-0-3" שעסק בנושא.
ג'קסון פרסם אוטוביוגרפיה ושמה A Cure For Gravity ב-1999, שאותה תיאר כ"ספר על מוזיקה, שמוסווה קלות כממואר". הספר התחקה אחר התבגרותו כבן למעמד הפועלים בפורטסמות' ושרטט את חייו המוזיקליים מילדותו ועד ליום הולדתו העשרים וארבעה. על החיים ככוכב פופ, לדבריו, כמעט שלא שווה לכתוב.
מכללת רדקליף
מכללת רדקליף (באנגלית: Radcliffe College) הייתה מכללה לאמנויות חופשיות, מוסד אקדמי לתרבות כללית בקיימברידג' (מסצ'וסטס) שיועד לנשים, ופעל החל משנת 1879 במקביל למכללת הרווארד שנועדה לגברים. היא הייתה אחת מהמכללות הידועות כ"שבע המכללות האחיות". במשך 70 שנה העניקה מכללת רדקליף תארים ראשון ושני, והחל משנת 1963 הדיפלומות לתואר ראשון שלה משותפות עם מכללת הרווארד, וקרויות דיפלומות הרווארד-רדקליף. בשנת 1977 נחתם הסכם מיזוג פורמלי עם אוניברסיטת הוורארד, ובשנת 1998 שני המוסדות התמזגו באופן מלא.
בובספוג מכנסמרובע (עונה 8)
העונה השמינית של סדרת הטלוויזיה והאנימציה בובספוג מכנסמרובע היא אחת מעונות הסדרה ועונת ההמשך של שבע העונות הקודמות. העונה עלתה לאוויר לראשונה ב-26 במרץ 2011 עם הפרקים "משחק ידידותי", "נאום מול כל הכיתה". העונה הסתיימה ב-6 בדצמבר 2012 עם הפרק "משאלת חג המולד של פלנקטון". העונה שודרה בניקלודיאון ודובבה לעברית באולפני נ.ל.ס. פרקי העונה הם 153–178.
מכללת רדקליף
בקמפוס המנהלי הישן של מכללת רדקליף (רדקליף יארד) פועל בימינו, במסגרת אוניברסיטת הרווארד, "מכון רדקליף ללימודים מתקדמים", שמתקיימים בו לימודים לתואר שני ושלישי. בנייני רדקליף שב"מלבן רדקליף" (Radcliffe Quadrangle) (הכולל את בית פורצהיימר, בית קייבוט, ובית קורייר) הם חלק מבנייני מכללת הרווארד. בהתאם להסכמים משנת 1999, "רדקליף יארד" ו"מלבן ורדקליף" שומרים את שמותיהם.
השם
השם "רדקליף" הוענק למכללה בשנת 1894, לפי שמה של ליידי אן מולסון (Mowlson), לבית רדקליף (1661-1576), שתרמה את המלגה הראשונה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1643.
היסטוריה
מכללת רדקליף קמה כפרויקט הפרטי ללימודים "Harvard Annex", הרחבה של מכללת הרווארד שנועדה לנשים. היוזמה של התוכנית באה מארתור גילמן (1909-1837), בנקאי, נדבן וסופר, תושב קיימברידג' (מסצ'וסטס), שהתכוון להעניק לבתו לימודים מעבר למה שהיה עד אז זמין במדרשות לנשים ובמכללות החדשות לנשים. בדיוניו עם ראשי הקתדרה ללימודים קלאסיים בהרווארד, הוא הציע תוכנית לימודים שנועדה לקומץ נשים מקיימברידג' ובוסטון. נשיא האוניברסיטה צ'ארלס אליוט אישר את התוכנית וגייס יחד עם גילמן ועד של נשים בעלות מעמד כדי לנהל את הפרויקט. השתתפו בו אליזבת קייבוט אגסי (Agassiz), מרי ה. קוק, סטלה סקוט גילמן, מרי גרינף, אלן הופר גארני, אליס מרי לונגפלו וליליאן הורספורד.
אליזבת קרי אגסי (1907-1822), בת לבית קרי (Cary), פדגוגית וביולוגית, הייתה אלמנתו של הביולוג הידוע לואי אגסי. אליס מרי לונגפלו (1928-1850) הייתה בתו הבכורה של המשורר הנרי וודסוורת' לונגפלו ואחת התלמידות הראשונות בתוכנית הלימודים.
הוועד המייסד שכנע 44 אנשי סגל של הרווארד ללמד במסגרת תוכנית זו תמורת שכר נוסף. הלימודים לשנה א כללו 51 קורסים ב-13 תחומים:יוונית, לטינית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, ספרדית, פילוסופיה, כלכלה פוליטית, היסטוריה, מוזיקה, מתמטיקה, פיזיקה וידיעת הטבע. מייסדי התוכנית קיוו שבאמצעותו תהיה אפשרות לשכנע את ראשי אוניברסיטת הרווארד לפתוח את שערי מכללת הרווארד גם לנשים. אך דבר לא עזר.
החל משנת 1882 הפך הפרויקט לחלק מפעילות החברה למען חינוך מכללתי לנשים (Society for the Collegiate Instruction of Women) שבראשות אליזבת אגסי. החברה העניקה תעודות גמר אך לא תארים אקדמיים.
בשנת 1894 בהתאם להסכם בין החברה ובין אוניברסיטת הרווארד ולאישור מרשויות מסצ'וסטס, הפכה התוכנית למוסד אקדמי לכל דבר הקרוי "מכללת רדקליף" ואליזבת אגסי הייתה לנשיאה הראשונה, תפקיד שהחזיקה עד שנת 1900. המועמדות לקבלה למכללה נדרשו מכאן ואילך לאותם מבחני כניסה כמו הסטודנטים במכללת הרווארד. אחרי שני עשורים של פעילות מוצלחת, זכתה המכללה לקמפוס משלה שכלל את רדקליף יארד ורדקליף קוודראנגל ("מלבן רדקליף") בקיימברידג', לא רחוק מהקמפוס של הרווארד. נבנו אולם התעמלות, ספרייה ומעונות ויתמן, אליוט ובארנרד. בשנים 1920 ו-1930 התווספו המעונות בריגז הול (1924) וקייבוט הול (1937) במתחם ה"מלבן". ברדקליף יארד נבנו בניין מנהלה ביירלי הול (1932) ובניין כיתות לונגפלו הול (1930).
גם בתקופה זו נרתעה האוניברסיטה מעידוד הפרויקט מתוך חשש מפני הלימוד המעורב של בנים ובנות.
בשנות ה-1930 התריע נשיא הרווארד, א. לורנס לואול, מפני "העומס המיותר" שמהווה פעילות המכללה לנשים בשביל הסגל, המעבדות והמוזיאונים של האוניברסיטה. תחת איומיו, נאלצה אז המכללה להגביל את מספר תלמידותיה - ל-750 בשביל התואר הראשון, ו-250 בשביל התואר השני.
בימי מלחמת העולם השנייה החל משנת 1943, בעקבות המצב המלחמתי שחייב גיוס גברים רבים והותיר את הכיתות והמעבדות ריקות למחצה, הותר לסטודנטיות לפקוד כיתות ומעבדות במשותף עם עמיתים בנים.
עם זאת, הגבלת מספר התלמידות לא הוסרה. הסף המספרי הזה עמד במרכז המשא ומתן בין שני המוסדות לאורך כל השנים עד המיזוג החלקי non-merger merger שבשנת 1977, כאשר נחתם הסכם מיזוג פורמלי עם אוניברסיטת הווארד. רק בשנת 1998 התמזגו שני המוסדות באופן מלא, ובוטלה באופן רשמי כל הגבלה על קבלת נשים ללימודים באוניברסיטת הרווארד.
הישגים
למרות הקשיים והעדר כל מימון מאוניברסיטת הווארד, הסמיכות לאותו מוסד אוניברסיטאי יוקרתי היטיבה עם המכללה והעמידה אותה במקום הראשון בקרב המכללות לנשים, כמעין "הרווארד לנשים".
בשנים 1890–1963 סיימו במכללת רדקליף מעל 750 בעלות תואר דוקטור PhD ומעל 3,000 בעלות תואר שני. במהלך שנות ה-1950 העניקה המכללה יותר דוקטורטים לנשים מאשר כל בית ספר אחר, פרט לאוניברסיטאות קולומביה ושיקגו. בשנים 1955–1956 סיימו במכללת רדקליף יותר נשים בעלות תואר דוקטור מבכל מוסד אקדמי אחר בארצות הברית. גם הימצאות המוסד בעיר קיימברידג' (מסצ'וסטס) איפשר חיי חברה ותרבות יותר חופשיים ועשירים מאשר מיקומים אחרים. הסטודנטיות לא סבלו מההגבלות המנזריות שהיו נהוגות במכללות אחרות, שהשגיחו בקפדנות על שעות החזרה למעונות, למשל.
העמק המרכזי (קליפורניה)
העמק המרכזי (באנגלית: Central Valley; בתעתוק לעברית: סנטרל ואלי) הוא עמק גדול, שטוח שחולש גאוגרפית על מרכז מדינת קליפורניה. רוחבו בין 60 ל-100 ק"מ ואורכו כ-720 ק"מ מצפון-צפון-מערב לדרום-דרום-מזרח, בחלק היבשתי ובמקביל לאוקיינוס הפסיפי. שטחו כ-58,000 קמ"ר, כ-13.7% משטחה היבשתי של קליפורניה.
העמק המרכזי הוא אזור פורה במיוחד ואחד הפוריים ביותר בעולם, ומכיל כמה מהאזורים החקלאיים המניבים ביותר בקליפורניה, אשר מצטיינת בכמות תוצר החקלאי שלה.
העמק מכיל כמה אגני ניקוז מרכזיים: עמק סקרמנטו בצפון, עמק סאן חואקין בדרום ואגם טולאר על אקלימו המדברי בקצה הדרומי ביותר.
חקלאות
העמק המרכזי הוא אחד מאזורי החקלאות הפוריים בעולם. הוא מכיל מעל 230 סוגי גידולים. על שטח של פחות מ-1% משטחי החקלאות בארצות הברית, סנטרל ואלי מייצר מעל 8% מהתוצרת במונחי ערך תפוקה: כ-17 מיליארד דולר בשנת 2002.
הייצור החקלאי נשען על השקיה הן מהטיית מי נגר והן משאיבה מבארות. כשישית משטחי החקלאות בארצות הברית נמצאים בסנטרל ואלי.
למעשה כלל הגידולים שאינם טרופיים מגודלים בעמק המרכזי, מקור מוצרי המזון הגדול בארצות הברית, כולל עגבניות, שקדים, ענבים, כותנה, אפרסקים ואספרגוס.
באזור כ-6,000 מגדלי שקדים והוא מייצר כ-90% מתצרוכת השקדים העולמית.
Into You
Into You (בעברית: בקטע שלך) הוא שיר של הזמרת האמריקאית אריאנה גרנדה. השיר יצא לאור ב-6 במאי 2016 כסינגל השני מתוך האלבום השלישי של גרנדה Dangerous Woman. השיר זכה להצלחה גדולה באירופה, בינונית בארצות הברית והגיע למקום ה-13 בבילבורד הוט 100.
גרנדה הופיעה עם השיר בטקס פרסי בילבורד 2016 והופיעה איתו גם בגמר "The Voice ארצות הברית", יחד עם הזמרת כריסטינה אגילרה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ לשיר יצא ב-24 במאי 2016 ובוים על ידי האנה לוקס דייוויס, הקליפ קיבל ביקורות חיוביות והיה מועמד לארבעה פרסי VMA של MTV (ביניהן "הקליפ הנשי הטוב ביותר") אך לבסוף לא זכה. הקליפ צבר למעלה מ-757 מיליון צפיות ב־YouTube.
הילד שמכר את צחוקו
הילד שמכר את צחוקו (בגרמנית: Timm Thaler oder Das verkaufte Lachen) הוא רומן גרמני שנכתב בשנת 1962 בגרמניה על ידי הסופר ג'יימס קריס. לפי אנציקלופדיית אוקספורד, זו יצירתו הידועה ביותר של ג'יימס קריס. לספר זה גם ספר המשך, שנכתב בשנת 1979 על ידי אותו סופר, ואין לו הוצאה בעברית. בגרמנית שמו: Timm Thalers Puppen oder Die verkaufte Menschenliebe. הספר זכה להצלחה מסוימת, אך לא הצליח כמו קודמו.
עלילה
עתידו של טים לא היה נראה כל כך ורוד מנקודת ההתחלה של הסיפור. אימו נפטרה והוא עבר עם אביו מביתו העצום והמרווח לסימטה צרה וחשוכה, לבית קטן וצפוף מאוד. וכאילו שזה לא מספיק, נישואיו השניים של אביו הרסו לטים את כל התקווה שנשארה לו, כיוון שאשתו החדשה ובנה, ארווין, הציקו לטים והקשו עליו מאוד. רגעי האושר היחידם שטים חווה בחייו האומללים היו בימי ראשון, כאשר בילה עם אביו בהימור במסלול מרוצי הסוסים. ואז, ביום אחד בהיר, אביו של טים, אשר עסק כפועל בניין, נפטר מתאונת עבודה כאשר נפל למותו.
טים הפך לנער מדוכא, ומבלי לשים לב לכך, ביקר יותר במגרש המרוצים שבו ידע רגעים יפים עם אביו, וביקורים אלה הזכירו לו נשכחות וגרמו לו להרגיש מעט יותר טוב. במגרש פונה אליו אדם זר, שנראה כמו ברון מכובד (שלאחר מכן מתברר שהוא שד מרושע), ומציע לו עסקת חליפין. טים יוותר על צחוקו לנצח ויעביר אותו לשד, ובתמורה יזכה במזל יוצא דופן, בין אם מדובר בהתערבות, הימור, או כל דבר מסוג זה. ההצעה כוללת אזהרה: אסור לטים לגלות לאיש שהוא חתם על הסכם עם שד זה בדרך ישירה, כי אם יגלה, יאבד צחוקו לעד, וגם המזל יוצא הדופן יילקח ממנו ויוחזר לשד.
טים מקבל את הצעתו של השד, ועד מהרה הופך לעשיר מאוד, אולם אובדן צחוקו מעציב אותו וגורם לאנשים להתרחק ממנו, ולחשוב שהוא "מוזר" ו"פריק". פתאום, אמו החורגת של טים ובנה מתחילים להתייחס אל טים בצורה יפה. לכבד אותו, להתעניין בו ולדאוג לו. אך עד מהרה טים מבין שזה הכול בגלל הכסף ועוזב אותם. בעצב רב, ובחלוקת כבוד אחרון, מחליף טים את מצבתו העלובה של אביו במצבה מפוארת, ויוצא למסע. מסע ארוך וקשה עובר על טים. בדרכו רצופת הסכנות, הוא רוכש לעצמו חברי אמת שמבינים את פשר העסקה עם השד, ועוזרים לו להשיב את צחוקו.
בערך באמצע של הסיפור מתברר כי אחד מחבריו של טים גם הוא קשר עסקה עם אותו השד. מכיוון שאותו חבר ידע איך עסקאות של אותו שד מתנהלות, הוא היה צריך קודם לגלות שלטים אבד צחוקו. הו עשה זאת דרך שפת גופו ותווי פניו של טים. לאחר מכן, הוא היה יכול לקיים התערבות עם טים על כך שיוחזר צחוקו. בסוף הספר, טים "נעלם", כלומר: אף אחד לא יודע איפה הוא או לאן הוא הלך. מתואר בסוף הספר כי טים משאיר רמזים לקיומו מדי פעם לפעם על ידי מחוות כאלה או אחרות לאנשים שעזרו לו או אהבו אותו מאוד.
4 נון בלונדס
4 נון בלונדס (באנגלית: Non Blondes 4) הייתה להקת רוק אמריקאית מסן פרנסיסקו, קליפורניה שהוקמה בשנת 1989.
תחילת הדרך ואלבום ראשון
הבסיסטית כריסטה הילהאוס ושונה הול הגיטריסטית היו שותפות לדירה, והן פגשו את וונדה דיי כשהצטרפו ללהקה בה היא תופפה. כאשר שלושתן עזבו את הלהקה, הן התחילו לנגן כשלישייה, אך כשראו את פרי שרה בהופעת סולו, הילהאוס והול הציעו לה להצטרף אליהן כסולנית.
הלהקה הוחתמה על ידי אינטרסקופ רקורדס ביולי 1991, והתחילו את קדם-ההפקה של אלבום הבכורה שלהן. במהלך העבודה הזו, דיי פוטרה מהלהקה, והוחלפה על ידי ריצ'רדסון. בשנת 1992, בעת הקלטת האלבום  Bigger, Better, Faster, More!, המפיק, דייוויד טיקל, הרגיש שהנגינה של הול לא טובה מספיק, וגם היא פוטרה. הגיטריסט לואיס מטוייר השלים את האלבום עם הלהקה, ואחרי שהאלבום יצא, הצטרף רוג'ר רוצ'ה בתור גיטריסט, והוא נשאר עם הלהקה עד 1994. לאחר שעזבה את "הבלונדיניות" ב-1991, דיי תופפה עבור מספר להקות, כולל Malibu Barbi, ו-Bad Dog Play Dead. בסוף 1992, היא הייתה מעורבת בתאונה בה התרסקו עצמות רגליה, והתיפוף נהיה קשה לה. היא עברה לסן-פרנסיסקו בשנת 1995, בילתה קצת זמן באריזונה, ובסופו של דבר חזרה לעיר מולדתה, סולט לייק סיטי.
דיי נפטרה ב-10 ביולי 1997, ממנת יתר של סמים.
המשך קריירה
השיר "Mary's House" של 4 Non Blondes נכלל בפסקול הסרט "עולמו של ויין 2" ב-1993. הלהקה גם ביצעה גרסת כיסוי לשיר "I'm the One" של ואן היילן בפסקול של הסרט Airheads. הביצוע שלהן לשיר "Bless the Beasts and Children" נכלל באלבום המחווה לקרפנטרז, If I Were a Carpenter, בשנת 1994, והשיר "Misty Mountain Hop" נכלל באלבום המחווה ללד זפלין מ-1995, Encomium.
ב-11 במאי 2014, הקבוצה התאחדה להופעת התרמה של מרכז הלהט"ב של לוס אנג'לס, בשם "ערב למען נשים".
ג'סיקה פארקר קנדי
ג'סיקה פארקר קנדי (באנגלית: Jessica Parker Kennedy; נולדה ב-3 באוקטובר 1984) היא שחקנית קנדית. התפרסמה בתפקידה בתור מליסה גליסר בסדרה "המעגל הסודי", בתפקידה בתור מקס בסדרה "מפרשים שחורים" ובתור נורה וסט-אלן בסדרת גיבורי העל "הפלאש" מבית DC קומיקס.
ביוגרפיה
קנדי נולדה בעיר קלגרי, אלברטה בקנדה. בת יחידה לאם חד הורית לבנה ולאב שחור. היא סיפרה שלא היו מספיק "אנשים של צבע" בסביבתה בילדותה, והיא הייתה חברה של הילדה השחורה היחידה בבית הספר שלה. היא נמשכה לחברויות עם אנשים שחורים אחרים מאוחר יותר כאמצעי למציאת קהילה.
קריירה
בשנת 2006 שיחקה לראשונה בסרט טלוויזיה מבית ABC Family; "סנטה בייבי" בכיכובה של ג'ני מקארתי. בשנת 2008 שיחקה את דמותה של תמי בסרט "עוד סיפור סינדרלה" שיצא ישירות ל-DVD ב-16 בספטמבר 2008. באותה שנה גילמה את נבלת-העל פלסטיק / בט סנס סוצ'י בסדרה "סמולוויל" של רשת הטלוויזיה The CW, המבוססת על דמותו של גיבור-העל סופרמן של חברת DC קומיקס. בשנת 2009 שבה לשחק בסרט ההמשך "סנטה בייבי 2" שהוקרן בבכורה בערוץ ABC Family ב-13 בדצמבר 2009.
קנדי לוהקה במקור לסדרת דרמת הריגול של ג'יי ג'יי אברמס "סמויים", כאחותה הצעירה של הדמות הראשית (בגילומה של גוגו אמבתה-רו) אך הוחלפה מאוחר יותר על ידי מקיה קוקס.
בשנת 2011 קנדי גילמה את מליסה גליסר בסדרה "המעגל הסודי" של רשת The CW, עד שהתוכנית בוטלה לאחר עונה אחת במאי 2012.