cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאגלס DC-9
תאונות עיקריות
בסך הכל המטוס היה מעורב ב-117 תאונות ותקריות מתוכן 101 בהם המטוס הושמד, עם סך של 2,135 הרוגים.
הפרייקור של ליצו
הפְרַייקוֹר (הכוחות החופשיים) של לִיצוֹ (בגרמנית: Lützowsches Freikorps, הפרייקור הליצואי) היו יחידת מתנדבים של צבא פרוסיה בהנהגת הגנרל לודוויג אדולף וילהלם פון ליצו (Lützow) אשר הוקם ולחם בשלהי המלחמות הנפוליאוניות (1813–1814).
היסטוריה
היחידה הוקמה ב-1813 וכללה בעיקר סטודנטים ואקדמאים מכל רחבי גרמניה אשר התנדבו ללחום כנגד נפוליאון בונפרטה הצרפתי. בשל העובדה כי לממלכת פרוסיה הייתה בעיה להחזיק ולתחזק את צבאותיה הסדירים, על המתנדבים היה לדאוג לעצמם לציוד ולביגוד, וכמו כן הם לא זכו לשכר בעבור שירותם. כך אומץ הצבע השחור כצבע מדיהם, שכן שחור היה הצבע היחידי שניתן היה לצבוע בו את בגדי האזרחים בצורה אחידה וללא כל גוון שונה. עיטורים אדומים נבחרו על מנת לסמן את דרגותיהם של החיילים, ובתוספת לכפתורי הפְּלִיז הזהובים לבשה היחידה סכמת צבעים של שחור-אדום-זהב, סכמה אשר הפכה למזוהה עם רעיונותיהם הרפובליקניים של הלוחמים וכיום היא סכמת הצבעים של דגל גרמניה.
גודלה של היחידה היה כ-2,900 רגלים, 600 פרשים ו-120 קני ארטילריה. היא לחמה בקרבות רבים, תחילה תוך זינוב בכוחות הצרפתיים הנסוגים ומאוחר יותר כיחידה סדירה כחלק מכוחות הקואליציה.
למרות גודלה הקטן, הפכה היחידה למפורסמת לאחר המלחמה, שכן הייתה זאת היחידה הבודדת אשר הורכבה מחיילים מכל רחבי גרמניה. הכוח התפרסם גם בשל חברותם ותמיכתם של אינטלקטואלים לאומנים כגון יוזף פון אייכנדורף ופרידריך לודוויג יאן. רבים ממשוחררי היחידה השתתפו בפסטיבל וארטרבורג הראשון בשנת 1817, תוך דרישה לאחדות גרמנית ולרפורמות דמוקרטיות, ועל כן הפכה סכמת הצבעים של מדיהם למזוהה עם הרעיונות הרפובליקניים שלהם. במהלך פסטיבל האמבך ב-1832 והמרידות הגרמניות של 1848 דגלים בצבעי השחור-אדום-זהב הונפו. צבעים אלו הוכרו כצבעים הלאומיים של גרמניה וכצבעי דגל גרמניה בשנת 1919 ושוב בשנת 1949.
הלן אנדרסן
הלן אנדרסן, באנגלית: Helen Andersen (14 ביולי 1919 - 23 בדצמבר 1995) הייתה אמנית קנדית. היא ידועה בעיקר בזכות ציורים אקספרסיוניסטיים של ילידים בחוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט. הרבתה לצייר נשים וכן נושאים המבטאים את אמונותיה לגבי צדק חברתי ורגשות אנטי-מלחמתיים חזקים.
ביוגרפיה
נולדה להלן סברסון מקיי אנדרסן בנורת' באטלפורד, ססקצ'ואן, קנדה, היא החלה לצייר בשנות העשרה שלה. אביה הרופא ד"ר ויליאם אדמונד אנדרסן, שהיה בעצמו אמן, לימד אותה. כמו אביה, אנדרסן בחרה ברפואה כמקצועה, היא למדה בבית הספר לאחיות בבית החולים הכללי רג'ינה וסיימה את לימודיה כאחות מוסמכת ב-1940.
בזמן שעבדה כאחות היא למדה שיעורי אמנות בזמנה הפנוי בבית הספר לאמנות של ונקובר, באוניברסיטת קולומביה הבריטית ובמכללת ויקטוריה לאמנות. בסופו של דבר היא הצליחה להקדיש את עצמה לאמנות במשרה מלאה לאחר שקיבלה מענק מהמועצה לאמנויות קהילתית. מוריה כללו את האמנים בוב דוידסון, ג'ון קורנר, ג'וזף פלסקט, קיט ת'ורן וז'אק דה טוננקור. האמנים ביל ריד וג'ק שדבולט ומקס מיינרד היו בין חבריה.
אנדרסן מתה מסרטן בקולומביה הבריטית ב-23 בדצמבר 1995.
פרסים והכרה
אנדרסן קיבלה פרס בשנת 1992 מממשלת קנדה, בהכרה בתרומות יוצאות דופן לפעילויות תרבות קהילתיות. אלה כללו קידום של אמנים אחרים על ידי העלאת תערוכות קבוצתיות, הרצאות והדגמת טכניקות בטלוויזיה והוראה בסטודיו שלה. היא כיהנה פעמיים כמזכירת הפדרציה של אמנים קנדיים; הייתה חברה באגודת האמנות והמלאכה בחצי האי סאניץ'; וחברה במועצת המנהלים של האגודה לאמנויות הקהילה (1992).
יחסי מקסיקו–פקיסטן
יחסי מקסיקו–פקיסטן הם היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים שבין המדינות המקסיקניות המאוחדות לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
היסטוריה
בדצמבר 2004 ביקר נשיא פקיסטן פרבז מושארף במקסיקו ופגש את נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס. במהלך הביקור שני המנהיגים חתמו על מספר מזכרי הבנות, ביניהם:
יחסים כלכליים
בשנת 2017 הסתכם היקף הסחר בין המדינות ב-219 מיליון דולר אמריקאי. מוצרי היבוא העיקריים של מקסיקו מפקיסטן כוללים מוצרי טקסטיל, אורז, כותנה וכלי ניתוח. מוצרי הייבוא העיקריים של פקיסטן ממקסיקו כוללים צינורות תעשייתיים מפלסטיק וחלקי רכב. פקיסטן היא שותפת הסחר ה-67 בגדולה של מקסיקו, ומקסיקו היא שותפת הסחר ה-49 בגדולה של פקיסטן.
אגם קארון
אגם קָארוּן (בערבית: بحيرة قارون), הוא אגם קדום, באזור מצרים העליונה, שבעמק הנילוס, הנמצא בחלקו הצפוני מערבי של נווה מדבר פיום, 80 ק"מ מדרום מערב לקהיר. שטחו של האגם משתנה והוא כ־200 קמ"ר, עומקו המרבי כ-8 מטרים. האגם נודע בעת העתיקה בשם: אגם מואריס (ביוונית עתיקה: Μοἵρις, genitive Μοίριδος). מחוז אל-פיום, ונווה המדבר שבו, קיבלו את שמם על שם האגם ("פא-יאם" בקופטית משמעו: "הים"). כיום מי האגם הם מלוחים, אך בתקופה הפרהיסטורית היו המים מתוקים.
באזור האגם נמצאו מאובנים של מריתריום.
היסטוריה
לפני כ-6 מיליוני שנים, כאשר במהלך האירוע המסיני שהתרחש בסוף תקופת המיוקן, התייבש הים התיכון כמעט לחלוטין, היה גם מחוז אל-פיום שטח חרב, והנילוס חצה אותו מדרום לצפון.
הסחף בעמק הנילוס הפך במשך הזמן לגבוה מספיק כדי לאפשר לנילוס השופע לעלות על גדותיו לתוך חלל הפאיום, וליצור בו אגם. האגם מתועד לראשונה משנת 3000 לפני הספירה בערך, בסביבות תקופת מנס.
האגם, שאורכו כ-42 ק"מ, נמצא כ-45 מטרים מתחת לפני הים, ובתקופות הקדומות הוא התמלא במי שיטפונות מהנילוס.
הוא יובש בחלקו על ידי אמנמחת השלישי, שביצע עבודות השקיה גדולות. האגם הוחזר למידותיו הנוכחיות על ידי תלמי השני פילדלפוס.
מי נגר משטחים חקלאיים יחד עם פסולת תעשייתית וביתית הביאו לזיהום אגם קארון. כתוצאה מכך מספר הדגים הצטמצם משמעותית.
Red Hat Linux
רד האט לינוקס (אנגלית: Red Hat Linux) הייתה הפצת לינוקס מסחרית בקוד פתוח אשר פותחה על ידי חברת רד האט עד אשר יצאה מפיתוח ב-2004 לטובת פיתוח מערכת ההפעלה Red Hat Enterprise Linux, מערכת לינוקס ללקוחות מסחריים. מאוחר יותר פותחה מערכת פדורה החינמית כמעיין יורשת של רד האט לינוקס המקורית.
רד האט היא אחת מהפצות הלינוקס הוותיקות ביותר. גרסה 1.0 יצאה ב-3 בנובמבר 1994. היא לא ותיקה כמו Slackware אבל בהחלט ותיקה יותר מרוב ההפצות. הפצה זו היא הראשונה שהשתמשה במנהל החבילות RPM, שנהיה לנקודת ההתחלה של מספר הפצות אחרות כמו Mandriva Linux (במקור Red Hat Linux עם Yellow Dog Linux ,(KDE (במקור Red Hat Linux עם תמיכה ב-ASPLinux ,(PowerPC (במקור Red Hat Linux עם תמיכה טובה יותר באותיות לא לטיניות).
היסטורית גרסאות
התאריכים נלקחו מהאתר [news:comp.os.linux.announce comp.os.linux.announce]
Sitting on the Edge of the Ocean
לשיר יצאה גרסה בשפה הספרדית בשם, "Sola A La Orilla Del Mar".
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי רוני סקוט וסטיב וולף, והופק על ידי אותם השניים גם כן, בדומה לסינגלים הקודמים של טיילר.
הבי סייד שיצא ביחד עם השיר היה "Baby I Just Love You", שנכלל באלבומה השלישי Diamond Cut, שיצא בשנת 1979 גם כן. את השיר "Baby I Just Love You", החליטה טיילר לא להוציא כסינגל.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר, צולם על שפת הים, ולא האוקיינוס, כשם השיר. בקליפ, נראית טיילר כשהיא לובשת שמלה בצבע לבן, יושבת על גשר מעץ, ושרה את השיר. מדי פעם ניתן לראות סצנות בהן רואים את השמים.
הקליפ לא הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של טיילר, אך הועלה למספר ערוצי יוטיוב אחרים.
פרסים
בנובמבר 1979, זכה השיר במדליית זהב בטקס הפרסים של "Grand Prix International", אשר נערך בטוקיו, יפן. במקור, טקס פרסים זה נוסד בבריטניה, אך נערך בערים ומדינות שונות מדי שנה.
ארנה נייברג
ארנה נייברג (בשוודית: Arne Nyberg; 20 ביוני 1913 – 12 באוגוסט 1970) היה כדורגלן שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ביוגרפיה
נייברג נולד בסאפל, ורמלנד שבשוודיה בשנת 1913. לאורך מרבית הקריירה שיחק בגטבורג עימה זכה באליפות המדינה בשנים 1935 ו-1942. גם לאחר שפרש מכדורגל הוא עדיין עבד במועדון.
במדי נבחרת שוודיה נייברג ערך 31 הופעות וכבש 18 שערים. הופעת הבכורה שלו הייתה ב-12 ביוני 1935 בתיקו 2–2 נגד פינלנד בסטוקהולם. הוא היה שותף להגעתה למקום הרביעי במונדיאל 1938 והצליח לכבוש במהלכו שלושה שערים. נייברג כבש כל אחד ברבע וחצי הגמר וגם במשחק המקום השלישי נגד קובה, הונגריה וברזיל בהתאמה.
הוא נפטר ב-12 באוגוסט 1970 בגיל 57. בנו, ראלף נייברג, היה גם כן כדורגלן ששיחק בגטבורג וב-1958 זכה עימה באליפות.
בוחרים בחיים - פורום משפחות שכולות
'''בחרנו בחיים! – משפחות שכולות ונפגעי פעולות איבה המוכרת בשם בוחרים בחיים – פורום משפחות שכולות''', היא עמותה שלדבריה מאגדת מאות משפחות של נפגעי פעולות טרור. על פי פרסומיה, העמותה פועלת במספר מישורים לשיפור ההרתעה מול הטרור. בהם פעילות ציבורית ותקשורתית מול אנשי ציבור ויוזמת הפגנות לשם קידום מטרותיה. העמותה פועלת בליווי עמותת הימין "אם תרצו" ובשיתוף פעולה עם עמותות ימין נוספות כפורום קפה שפירא.
הקמת הארגון ופעולותיו העיקריות
הארגון הוקם בשנת 2014 על ידי קבוצת משפחות שכולות והתאגד כעמותה בשנת 2017. על פי פרסומיו, הארגון מבוסס על תרומות ומתנדבים, ופועל למען שיפור ההרתעה מול הטרור בשלושה אפיקים עיקריים:
קידום חקיקה
הארגון מקדם פעולות שמטרתן ענישה והרתעה כנגד מחבלים פלסטיניים ובני משפחותיהם ובכלל זה שלילת תושבות ואזרחות וגירוש מחבלים אזרחי ישראל ובני משפחתם שהביעו תמיכה או היו מעורבים במעשים, איסור שחרור מחבלים בעסקאות חילופי שבויים ופרסום ויישום דו"ח שמגר, הריסת בתי המחבלים עד היסוד מיד לאחר פיגוע, ביטול תשלומי המוסד לביטוח לאומי למחבלים תושבי ישראל ולבני משפחתם מדרגה ראשונה, ביטול אישורי עבודה וכניסה לישראל למחבל ולמשפחתו לצמיתות, ואיסור החזרת גופות של מחבלים. בנוסף, הפורום פועל מול ח"כים לקידום חקיקת עונש מוות למחבלים. זאת משום שלדעת הארגון התביעה הצבאית נמנעת באופן גורף מדרישת עונש מוות גם במקרים שהחוק הצבאי מאפשר זאת. בשנת 2018 הוחלט לראשונה לקדם הצעת חוק ברוח זו אולם בסופו של דבר החקיקה לא הושלמה.
בשנת 2023 נחקק חוק שקידמה העמותה, לביטול אזרחותו או תושבותו של פעיל טרור שמקבל תגמול עבור ביצוע מעשה הטרור, בהסכמה בין הקואליציה והאופוזיציה.
החמרת תנאי הכליאה של אסירים ביטחוניים
בשנת 2018 לאחר פסיקת בג"ץ בנוגע למרחב המחיה בבתי הכלא, פנה הפורום לשר לביטחון פנים, גלעד ארדן, בבקשה למנוע שחרור מחבלים בשל שינוי הנהלים בתפוסת בתי הכלא. השר קיבל את הבקשה וקרא להפריד בין כלל האסירים לאסירים הביטחוניים או לחלופין למנוע בחקיקה את שחרורם של האסירים הביטחוניים.
בשנת 2021 נפגשו נציגי הפורום עם נציבת שירות בתי הסוהר רב-גונדר קטי פרי. הם קראו לה להחמיר את תנאי כליאתם של מחבלים ולמנוע מהם הטבות. זאת מתוך תפיסה שהחמרת תנאי הענישה תפחית את המוטיבציה לביצוע פיגועים.
בראשית 2023, חברי הפורום דרשו מהממשלה לעצור את מנגנון ה"הפקדות קבוצתיות". מנגנון זה מאפשר למחבלים הכלואים בישראל לקבל כספים לשימוש בקנטינה, מבלי שהם משלמים פיצויים שנקבעו להם בגין מעשי הטרור שביצעו.
פעולות נוספות
בשנת 2018 פנו כמאה משפחות שכולות מהפורום לשר הביטחון, אביגדור ליברמן, בדרישה שלא למנות את סגן הרמטכ"ל, האלוף יאיר גולן, לרמטכ"ל. במכתב התייחסו להקלטה של גולן משנת 2006, בה אמר: "אם יחידה צבאית צריכה, היא תיטול סיכונים כדי לא לפגוע בבלתי מעורבים". בשל כך טענו חברי הפורום שהוא מוכן לסכן חיי חיילים כדי לא לפגוע באוכלוסיית אזרחית, כמו כן התייחסו לאמירתו כי הוא מזהה בקרבנו תהליכים שהתרחשו בגרמניה לפני עליית הנאציזם. לעניין זה התייחס יו"ר ארגון "יד לבנים", אלי בן שם, וביקר את העמותה על כך שלדעתו היא מקדמת אג'נדה פוליטית וכן "מחללת את המשפחות השכולות ועושה בהם שימוש ציני למטרותיהם הפוליטיות המובהקות".
בשנת 2019 הפגינו נגד החלטת מפעל הפיס לתת מענק של 150 אלף ש"ח ליוצרי הסרט "לאה צמל, עורכת דין" המתאר את חייה של לאה צמל, עורכת דין המייצגת מחבלים בבתי המשפט בישראל. התנגדותם הובילה לביטול אלפי מנויים כמחאה. ולשינוי האופן שבו מעניק מפעל הפיס מענקים ליוצרים.
בשנת 2023, במסגרת דיוני הפשרה על הרפומה המשפטית, נפגשו נציגי הארגון עם נשיא המדינה והביעו בפניו את תמיכתם בחקיקת הרפורמה משום שלדעתם היא נחוצה לשיפור המאבק בטרור.
איזבל, נסיכת אורליאן (1878–1961)
ביוגרפיה
איזבל הייתה בחורה יפה והיו לה כמה מחזרים, אולם למרות שהועלתה הצעה לחתנה עם אלברט, נסיך בלגיה, ההצעה לא יצאה אל הפועל, משום שלאופולד השני, מלך הבלגים חשש מתגובות ממשלת צרפת. ב-30 באוקטובר 1899 התחתנה איזבל עם בן דודה הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 4 ילדים. בשנת 1909 עברו בני המשפחה ללראצ'ה, מרוקו, אולם לאחר שמרוקו הפכה לפרוטקטורט צרפתי בשנת 1912, נותר ביתם חלק ממרוקו הספרדית, ואילו שדותיהם נהיו חלק ממרוקו הצרפתית. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 ביקש בעלה ז'אן להילחם לצד הצרפתים, אולם נדחה על ידי צרפת, בלגיה ובריטניה, ומשום כך הצטרף לצלב האדום, ואף קיבל על שירותו את עיטור צלב המלחמה. לאחר המלחמה חזר ז'אן למרוקו, ובשנת 1924 קיבל את התואר דופן צרפת בעקבות מותו של בן דודו - אחיה פרדינן, דוכס מונפנסייה. בשנת 1926 מת גם בן דודו - אחיה פיליפ, דוכס אורליאן ללא ילדים, ובעקבות כך הפך בעלה ז'אן לראש בית אורליאן ולתובע לכתר הצרפתי מטעם האורליאניסטים. בעקבות כך נאסר על בני המשפחה להתגורר בצרפת, ובשל כך הם חיו במרוקו. בשנת 1940 מת בעלה הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ובנה אנרי, רוזן פריז ירש את תאריו. איזבל שמרה על יחסים טובים עם בני משפחת המלוכה המרוקנית, ומשום כך גם לאחר שהותר לבני המשפחה לחזור לצרפת בשנת 1950, ואף לאחר שמרוקו קיבלה את עצמאותה, המשיכה איזבל לחיות שם עד למותה ב-21 באפריל 1961.
משפחתה
ב-30 באוקטובר 1899 התחתנה איזבל עם הנסיך ז'אן, דוכס גיז, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
היסטוריה של ברזיל: הרפובליקה הישנה (1889–1930)
על אף השינוי בשיטת הממשל, אך מעט השתנה בעבור מרבית האוכלוסייה: הכוח נשאר מרוכז בלטיפונדיות, בקפה ותווך באמצעות שחיתות. בקרב האוליגרכיה חל שינוי עם הגידול בהשפעה הפוליטית של מגדלי הקפה ממדינת סאו פאולו על פני מרכז הכוח הפוליטי הישן שהיה מרוכז בריו דה ז'ניירו ובצפון מזרח המדינה.
יש המחלקים את תקופת הרפובליקה לשתיים: תקופת "רפובליקת החרב" (República da Espada) ותקופת "רפובליקת הקפה בחלב" (República do Café com Leite).
כינונה של הרפובליקה וצעדי מיסוד ראשונים
ב-15 בנובמבר 1889 הדיח המרשל דאודורו דה פונסקה את הקיסר דום פדרו השני, הכריז על ברזיל כרפובליקה, תפס את השלטון ונתמנה לנשיאה הראשון של הרפובליקה. ההפיכה נערכה ללא כל שימוש באלימות בהשתתפות כ-600 חיילים בלבד, שכפי הנראה כלל לא ידעו את המניע האמיתי לצעידתם – סיומה של המונארכיה. ההפיכה זכתה לתמיכם של חלקים נרחבים באוליגרכיה, אשר בעקבות תהליך ביטול העבדות בברזיל ורפורמות אחרות, לא תמכו עוד במלוכה.
בתחילת דרכה לא הייתה לרפובליקה הצעירה תמיכה רחבה דיה על מנת לערוך בחירות וכמשטר שראשיתו בהפיכה צבאית היא אכפה את סמכותה בכוח הזרוע. מסיבה זו נדחה גם משאל העם עליו החליטו תחילה המהפכנים, בו אמורים היו הברזילאים להצביע על רצונם ברפובליקה. משאל זה התקיים לבסוף באיחור של 104 שנים, ב-1993, כך שהמשטר החדש היה זמני באופן רשמי מיום היוולדו.
עד לסוף שנת 1889 התייצב המשטר, הרפובליקה החלה לתפקד, וברזיל הפכה ל"רפובליקה פדרלית באופן זמני." גם מבחינה סמלית התגבשה הרפובליקה: חוק מספר 4 מיום ה-19 בנובמבר 1889 החליף את דגלה הזמני של הרפובליקה לדגלה הנוכחי של ברזיל. בנוסף נכתב המנון חדש לברזיל, ששנים לאחר מכן שונה קלות.
בתחילת שנת 1890, לאחר שנה של משא ומתן עם הכוחות הפוליטיים האמיתיים שהנהיגו את ברזיל, התפתח שיח שקרא לכינונה של חוקה חדשה. ב-24 בפברואר 1891 הוכרזה חוקת 1891. עם אישור החוקה חולק הממשל הברזילאי לשלוש רשויות: רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת. חברי הרשויות המחוקקת והמבצעת נבחרו בבחירות עממיות, גם אם מספר הבוחרים היה מוגבל כבמקומות אחרים באותה התקופה, כנציגיהם של האזרחים בזירה הפוליטית הלאומית. בנוסף כוננה חוקה בחירות מדינתיות ועירוניות וכן הפרידה את הדת מהמדינה.
בהתאם לחוקה החדשה נבחר דאודורו דה פונסקה לנשיא ב-25 בפברואר 1891. לאחר תקופת מתיחות ארוכה בין הנשיא לסגנו, שר המלחמה פלוריאנו פיישוטו, עמדה הרפובליקה על סיפה של מלחמת אזרחים. ב-3 בנובמבר 1891 לאחר אישור חוק המאפשר את הדחת הנשיא, הורה דה פונסקה על סגירת הקונגרס. בתגובה התקומם הצי ב-23 בנובמבר, דה פונסקה התפטר מתפקידו ופיישוטו מונה לנשיא תחתיו על מנת להבטיח את נאמנות הצבא. פיישוטו זכה גם לתמיכתם של האוליגרכים הגדולים של מדינת סאו פאולו, על אף שאלו תמכו במדיניות ביזורית ופדרלית, ופיישוטו תמך במדינה אבסולוטית וריכוזית.
הדיקטטורה של פיישוטו
מסוף שנת 1891 עד נובמבר 1894 היה ממשלו של פיישוטו בלתי חוקתי, שכן משרת נשיא ברזיל לא הייתה מאוישת, וסגן הנשיא אחז במוסרות השלטון. התנהלות זו הייתה מנוגדת לסעיף מספר 42 בחוקה שקבע כי אם הנשיא לא סיים מחצית מכהונתו, יש לקיים בחירות חדשות, אולם פיישוטו לא הועמד לבחירות ובמקום זאת פעל לייצובה מחדש של המערכת הפוליטית המעורערת. לשם כך הוא ביטל את מצב החירום בו נמצאה המדינה וכינס מחדש את הקונגרס. יש המכנים את שלטונו של פיישוטו כ"דיקטטורה של הצלה לאומית" (ditadura de salvação nacional). שלטונו התאפיין בריכוזיות ולאומנות והוא החליש את כוחם של המושלים שמינה דה פונסקה.
התנהלותו הדיקטטורית של פיישוטו כ"סגן נשיא" הקנתה לו את התואר "מרשל הברזל" ועוררה התנגדות מצד גורמים שונים. ראשונה הייתה ההתמרמרות בקרב הצי ותומכי המלוכה, שחברו יחדיו לתנועה שזכתה לכינוי תנועת ההתקוממות השנייה של הצבא. בשנת 1893 התמודד פיישוטו עם ההתקוממות הפדרליסטית, במסגרתה התקוממו הפדרליסטים בני מדינות הדרום: ריו גראנדה דו סול, סנטה קטרינה ופרנה (מדינה), מרידה שנמשכה כשלוש שנים.
רפובליקת הקפה בחלב
ב-15 בנובמבר 1894 ויתר פיישוטו על משרתו ופרש לאחוזתו, בה נפטר כשנה לאחר מכן. עם ירידתו של פיישוטו מהבמה הפוליטית החלה תקופה שזכתה לכינוי "רפובליקת הקפה בחלב", במהלכה שלטו בברזיל אוליגרכים בני סאו פאולו (יצרנית הקפה) ומינאס ז'ראיס (יצרנית החלב). תחת נשיאותו של הנשיא פרודנטה דה מוראיס התעצבה הפוליטיקה של התקופה אשר התאפיינה בעליית כוחם של מושלי המדינות, נציגי האליטות המקומיות, על חשבון הממשל המרכזי, ובתמורה בסיוע של מושלים אלו, בשיתוף עם נציגים בקונגרס ובסנאט, נקבעו תוצאות הבחירות הפדרליות. בריתות בין השלטון המרכזי ואליטות מקומיות הציבו מועמדים למשרות שלטוניות, והלגיטימיות שלהם חוזקה באמצעות בחירות מזויפות.
כלכלה
באזור האמזונאס, תעשיית חליבת שרף מעץ הגומי לייצור גומי חוותה תנופה משמעותית בתקופת הרפובליקה הישנה. תקופה זו מכונה בהיסטוריה הכלכלית של ברזיל כמחזור הגומי הראשון, והיא נמשכה במהלך כשלושה עשורים החל מ-1879 עד 1912. במרוצת תקופה זו התפתח אזור האמזונס, ובעיקר העיר מנאוס. התנופה הכלכלית באזור זה הביאה לכניסת מטבע חוץ רב למדינה הצעירה, אך גם לסכסוכי גבולות באזור אקרי, אשר סופחה לברזיל בהתאם לחוזה פטרופוליס בשנת 1903.
סופה של הרפובליקה הישנה
מתיחות עזה בין הצפון לדרום על רקע הפוליטיקה של "הקפה בחלב" הביאה למשבר עמוק סביב בחירות 1930. בבחירות אלו סרבה קואליציה של פוליטיקאים אזרחיים בהנהגת ז'טוליו ורגאס ובתמיכת תנועת הטננטס מקרב אנשי הצבא לאפשר את בחירתו של ז'וליו פרסטס, אשר זויפה כמנהג אותם הימים. הירצחו של ז'ואו פסואה, מדינאי ממדינת פאראיבה הצפון מזרחית וסגנו של ורגאס במירוץ לנשיאות נתנה את אות הפתיחה למהפכת 1930. בסוף אוקטובר 1930 הוכרז ורגאס כנשיא ברזיל ללא שפיכות דמים. הנשיא המכהן, וושינגטון לואיס, הודח בטרם סיים את תקופת כהונתו ובטרם הספיק פרסטס להתמנות תחתיו. הרפובליקה הישנה הסתיימה וברזיל נכנסה לעידן חדש תחת השפעתו ארוכת הטווח של ז'טוליו ורגאס.
המכון לחקירת תאונות אוויריות
המכון לחקירת תאונות אוויריות (בראשי תיבות: ÚZPLN, מתוך Ústav pro odborné zjišťování příčin leteckých nehod) היא הסוכנות הממשלתית בצ'כיה החוקרת תאונות תעופה. מטה המכון ממוקם בלטאני, הרובע ה-18 בפראג.
היסטוריה
ב-14 באוקטובר 2002 קיבלה ממשלת צ'כיה את החלטה מספר 600, שאישרה את תקנון המכון ומינתה את פאבל שטרבל למנהל הראשי של הסוכנות. המכון החל לפעול ב-1 בינואר 2003. קודם לכן לרשות התעופה האזרחית היו יכולות חקירת תאונות.
המכון הוקם במקור בשם Ústav pro odborně technické zjišťování příčin leteckých nehod מינואר 2003. ביולי 2006 שונה שמו ("odborné" במקום "odborně technické") לשמו הצ'כי הנוכחי.
מונטוורדי (יצרן רכב)
מונטוורדי (בגרמנית: Monteverdi) היה מותג מכוניות יוקרה שווייצרי שנוסד ב-1967 על ידי פיטר מונטוורדי בעיר בנינגן ליד בזל.
פיטר מונטוורדי, צאצא של המלחין קלאודיו מונטוורדי, ואביו היה בעל מוסך מיוחד שתיקן את רכבי פרארי, ב.מ.וו ולנצ'יה, לימים גם של המותגים האנגליים ג’נסן, רולס-רויס ובנטלי.
בהתחלה, דגמי מונטוורדי היו מהדורות מוגבלות מאוד שנמכרו תחת השם MBM בנוסף לכמה מכוניות שפותחו עבור פורמולה ג'וניור, הייתה גם פרארי מונזה עם עיצוב מיוחד של מונטוורדי.
ב-1965 הייתה הפרדה בין מונטוורדי לפרארי עם דרישה של אנצו פרארי דרש ממונטוורדי לשלם מראש עבור משלוח של 100 מכוניות, אשר מונטוורדי סירב. לפיכך החליט פיטר מונטוורדי לפתח את הייצור של מכוניות ספורט ומכוניות טיול אקסקלוסיביות ויוקרתיות. בתחילה, המותג עדיין נקרא MBM אך זמן קצר לאחר מכן - כנראה בהצעת העורך הראשי של המגזין השווייצרי Automobil Revue - נבחר השם מונטוורדי כסימן מסחרי.
בין 1967 ל-1984, ייצרה מונטוורדי בסך הכל שמונה סוגים שונים של כלי רכב, בדרך כלל עם וריאנטים שונות, שהוצגו לצד מספר מחקרים ואבות טיפוס.
הייצור של מכוניות מונטוורדי נמשך עד 1984 והמשיך עדיין עוד כמה שנים לאחר מכן עם ייצור של כמה דגמים מיוחדים. משנת 1987 הוסב מתקן הייצור למוזיאון, שנפתח מאז 1985 כ"אוסף מכוניות מונטוורדי" בבינינגן.
פורמולה 1
ב-1961, מונטוורדי שינה את אחת ממכוניות ה-MBM פורמולה ג'וניור שלו כדי להיות זכאיות לפורמולה 1. השלדה חוזקה והתארכה לשימוש במנוע מכוניות ספורט פורשה RSK. פורשה סירבה למכור מנוע למונטוורדי, אז הוא קנה RSK שלם, הוציא את המנוע וכוונן אותו כך שיספק כ-150 כ"ס. ל-MBM הייתה מסגרת חלל קונבנציונלית והשעיה. לאחר שזכה להצלחה בטיפוס על הגבעות בשווייץ, מונטוורדי נכנס ל-MBM בגרנד פרי הבדידות ב-1961. הוא העפיל אחרון על הרשת, ופרש לאחר שתי הקפות עם בעיות מנוע. המכונית נכתבה במירוץ פורמולה ליבר בגרמניה, והשרידים נקברו ביסודות אולם של חדר תצוגה מכונית חדש בנוי על האתר של המוסך הישן של מונטוורדי.
ב-1990, מונטוורדי חזר לפורמולה 1 באמצעות רכישתו של אוניקס פורמולה 1 מז'אן פייר ואן רוסם. הקבוצה הייתה ידועה כ-מאני-טרון אוניקס עד לגראנד פרי הבריטי, כאשר שמה של הקבוצה שונה ל-מונטוורדי אוניקס עבור הגרנד פרי הגרמני.זה היה המרוץ האחרון שלהם, כשהקבוצה התקפלה לפני הגראנד פרי ההונגרי.
דגמים
• מונטוורדי ספיישל (1950-1952)
• מונטוורדי טוריסמו (1956-1960)
• מונטוורדי מהירות גבוהה 375S (1967)
• מונטוורדי מהירות גבוהה 375C (1970)
• מונטוורדי מהירות גבוהה 375/4 (1970)
• מונטוורדי 2000 GTI (1969)
• מונטוורדי Hai 450 SS (1970)
• מונטברדי פאלם ביץ' (1975) • מונטוורדי סיירה (1977)
• מונטוורדי ספארי (1976)
• מונטוורדי סהרה (1978)
• מונטוורדי טיארה (1983)
• מונטוורדי Hai 650 (1992)
רומאנה (נפת ג'נין)
רומאנה (בערבית: رمّانة) הוא כפר בנפת ג'נין ברשות הפלסטינית. הכפר שוכן כ-17 ק"מ צפון מערבית לג'נין.
חוקרים רבים מזהים את רומאנה עם העיר "Giti Rimunima" המוזכרת בסמיכות לשונם במכתבי אל עמארנה. חוקרים נוספים מזהים אותה עם העיר המקראית גת רימון שבנחלת מנשה המוזכרת כאחת מערי הלויים. זיהוי זה מתבסס על השם והמיקום הגאוגרפי בלבד, והוא נעדר סמך ארכאולוגי.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו ברומאנה 151 בתים מיושבים ב-644 נפשות, כולם מוסלמים.
בסוף 1937 נקנסו תושבי הכפר על ידי מושל שכם בגלל יריות על התנועה היהודית בכביש 66, כדי לממן כוחות משטרה נוספים לשמירת הכביש. בינואר 1938 נאסרו בכפר 13 אנשים במסגרת המאבק במרד הערבי. ביוני 1938 פשט הצבא הבריטי על הכפר, הוציא את כל תושביו מהבתים, ערך בו חיפוש ועצר 16 אנשים. באוגוסט 1938 שוב נערך חיפוש בכפר.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי רומאנה כ-880 ושטחו נרשם כ-21,676 דונם, מתוכם 6,286 דונם של אדמה ציבורית.
במאי 2022, מוצאי יום העצמאות, שני מחבלים, שוהים בלתי חוקיים תושבי הכפר ביצעו פיגוע בעיר אלעד ורצחו שלושה ישראלים.
אלשוטלקש
אלשוטלקש (בהונגרית: Alsótelekes) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
אלשוטלקש הוא אחד מכפרים רבים באירופה אשר חל פיחות (לעיתים כבד) באוכלוסייתו. כך, בשנת 2013 היו בכפר 165 איש ואוכלוסייתו ירדה עד ל 121 תושבים בשנת 2018.
באלשוטלקש התגוררו יהודים מעטים.
מצולע (גרפיקה ממוחשבת)
בגרפיקה ממוחשבת, מצולע או פוליגון (מאנגלית: Polygon) הוא כלי לצורך יצירת תמונות תלת־ממדיות.
בדרך כלל (אך לא תמיד), המצולעים יהיו משולשים והם נמצאים על פני השטח של האובייקט המרונדר לאחר שמיקום הקודקודים נקבע ומרונדרים באמצעות מודל wireframe. רינדור זה יעיל יותר מרינדור מודל מוצלל ועל כן המצולעים הם שלב בתהליך של הנפשה ממוחשבת. מספר המצולעים מתייחס למספר המצולעים שמרונדרים בפועל בכל פריים.
החל מהדור החמישי של קונסולות המשחקים, השימוש במצולעים לצורך רינדור נעשה נפוץ יותר, כאשר בכל דור, המודלים המצולעים נהיים יותר ויותר מורכבים.
אדאודטוס הראשון
אדאודטוס הראשון או דאודטוס הראשון (בלטינית: Adeodatus I או Deodatus I; מת ב-8 בנובמבר 618) כיהן כאפיפיור מ-13 בנובמבר 615 ועד מותו. הכומר הראשון שנבחר לתפקיד מאז יוחנן השני. לימים הוכרז כקדוש נוצרי. אדאודטוס היה הראשון שחתם את הצווים שהוציא בבולה (חותמת אפיפיורית) ומאז נקראו הצווים בשם "בולות אפיפיוריות)".
חייו
אדאודטוס החל לכהן כאפיפיור ב-19 באוקטובר 615.
אדאודטוס כיהן ככומר 40 שנים בטרם נבחר (מאז שנת 575), והיה הכומר הראשון שנבחר לתפקיד אפיפיור מאז בחירתו של יוחנן השני בשנת 533, ובעת כהונתו התנגד לנוהגו של קודמו, בוניפקיוס הרביעי, למנות נזירים לתפקידי אדמיניסטרציה בכנסייה, והעדיף למנות כמרים.
לפי המסורת, אדאודטוס היה הראשון שחתם את הצווים שהוציא בבולה (חותמת אפיפיורית) ומאז נקראו הצווים בשם "בולות אפיפיוריות)". בולה אחת מתקופת שלטונו נשמרה, כשעל צד אחד מוטבע רועה בין כבשיו עם האותיות אלפא ואומגה מתחת, ובצד השני הכיתוב Deusdedit Papæ.
אדאודטוס מת ב-8 בנובמבר 618 ולימים הוכרז כקדוש נוצרי. יום חגו הוא ב-8 בנובמבר.
צב ראשתני אמזוני
צב ראשתני אמזוני (שם מדעי: Peltocephalus dumerilianus) הוא מין צב ממשפחת הפודוקנמיים המצוי באגן האמזונאס באמריקה הדרומית והוא המין היחידי בסוגו. את שמו המדעי הוא קיבל על שם החוקר הצרפתי אנדרה דומריל (André Marie Constant Duméril; 1774 – 1860). הצב מזכיר במראהו את המין צב ראשתן מדגסקרי.
אורך הצב עד 44 ס"מ והוא בעל שריון גדול בו החלק הקדמי של השריון מוגבה מעט משאר השריון. הצבע אפור עד חום בהיר והגוף בהיר עם ראש גדול שחור בעל כתמים כתומים ורגליים קצרות המותאמות לשחייה. הוא ניזון הן מהחי והן מהצומח.
שער סן ויסנטה
שער סן ויסנטה (בספרדית: Puerta de San Vicente) הוא אנדרטה במדריד, בירת ספרד.
הקמה
במהלך ההיסטוריה של העיר מדריד ניצבו בה מספר שערים בשם סן ויסנטה. בשנת 1726 מונה האדריכל פדרו דה ריברה לתכנן שער חדש בחומות העיר, שיתפוס את מקומו של שער הרוס שנקרא "פארק". השער הישן הורכב משלוש קשתות ועוטר בפסלו של וינסנט הקדוש, על שמו נקרא השער החדש שנבנה במקום. במשך תקופה מסוימת היה מוכר השער החדש גם בשם "שער פלורידה".
בשנת 1770 נהרס שער סן ויסנטה הראשון, בשל עבודות בנייה מתוכננות בגבעת סן ויסנטה, כחלק מהרחבת מתחם הארמון המלכותי. לאחר הריסת השער, הורה המלך קרלוס השלישי לאדריכל פרנצ'סקו סבטיני לתכנן שער חדש שיוצב בכניסה לעיר משדרת פלורידה החדשה. עבודות בניית השער החדש הושלמו ב-1775.
בשנת 1890 פורק השער כחלק מעבודות לשיפור תשתית התחבורה באזור. לאחר פירוקו לא נמצאו חלקי השער, למרות שבסוף המאה העשרים נעשו מאמצים לאתרם. במהלך שנות התשעים החליטה עיריית מדריד לבנות את השער בשנית במיקומו האחרון. שחזור השער התאפשר באמצעות תוכניות הבנייה המקוריות ותמונה של השער, שצולמה בסמוך למועד פירוקו. השער נפתח באופן רשמי ב-25 באפריל 1995.
מהשדה לצלחת
"מהשדה לצלחת", "מהחווה לשולחן" (באנגלית: Farm-to-table; מוכר גם בשימוש הלועזי "פארם טו טייבל") היא תנועה חברתית, המקדמת הגשת מזון מקומי במסעדות ובמזנונים בבתי ספר, בעדיפות על ידי רכישה ישירה מהיצרן (שעשוי להיות יקב, מבשלת בירה, חווה, מדגה או סוג אחר של יצרן מזון). זה יכול להתבצע על ידי יחסי מכירה ישירים, הסדר חקלאי הנתמך על ידי הקהילה, שווקי איכרים, מפיץ מקומי או על ידי המסעדה או בית הספר המגדלים אוכל משלהם. "מהשדה לצלחת" משלב לעיתים קרובות סוג של עקיבות מזון (מוכר כ"דע מנין מגיע המזון שלך") כאשר מקור המזון מזוהה בפני הצרכנים. לעיתים קרובות מסעדות אינן יכולות למצוא את כל המזון הדרוש להן למנות באופן מקומי, ולכן רק חלק מהמנות או רק מרכיבים מסוימים מתויגים כמקומיים.
התנועה "מהשדה לצלחת" התעוררה פחות או יותר במקביל לשינויים בעמדות לגבי בטיחות במזון, טריות המזון, עונתיות המזון וכלכלת החווה הקטנה. כמו כן, ניתן לראות את ההשפעה של המטבח הנורדי החדש במסעדות, במאמצי "מהשדה לצלחת" ובמדיניות ציבורית סביב הסביבה, החקלאות והתזונה.
בישראל
מסעדת "המטבח של רמה" ביישוב הקהילתי נטף שבהרי יהודה פועלת על פי עקרונות השיטה ומשתמשת בחומרי גלם מקומיים ונחשבת למסעדה הראשונה בישראל בסגנון זה.
מסעדת "משק ברזילי" נולדה במושב ירקונה, במשק שנוסד בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, ולימים, בשנת 2002, הוקמה המסעדה בלב השדה.
מסעדת "חוות צוק" בתל אביב נסמכת באופן כמעט בלעדי על תוצרת חוות צוק בעמק האלה.
גם מסעדת "גריל עץ" במלון מצפה הימים של השף ארז קומרובסקי מגישה אוכל גלילי בסגנון "מהשדה לצלחת".
בדצמבר 2019 הוקמה מסעדת "איגרא במשק" במשק מלמד שבכפר הנגיד, הדוגלת בהגשת מנות שמבוססת על חומרי הגלם במשק.
Dream Letter: Live in London 1968
Dream Letter: Live in London 1968 הוא אלבום הופעה חיה של הזמר טים באקלי. האלבום הוקלט ב-Queen Elizabeth Hall בלונדון, אנגליה ב-10 ביוני 1968.
אשטון ארווין
ראשית חייו
אשטון פלטשר ארווין נולד ב-7 ביולי 1994 בפרוור הורנסבי שבמדינת ניו סאות' ויילס. אביו, אדם אמריקאי, עזב את המשפחה כשארווין היה בן שנתיים. אמו, אן-מארי, נאבקה באלכוהוליזם, וכתוצאה מכך הוא העביר את שנות ילדותו "מבלה עם אנשים שיכורים בפאבים". בהמשך סיפר על כך בהרחבה, "הילדות שלי היא [...] מעניינת, לא היה לי אבא, אמי נאבקה באלכוהוליזם כל חיי. די גדלתי תוך כדי סוג של גידול אנשים אחרים... הייתי צריך להיות חיובי ללא הרף, ויש לי תודעה מדוכאת מאוד". כילד ארווין עבר בין בתים לעיתים קרובות, וגר בעיקר בעיירות ריצ'מונד ווינדזור. לאמו של ארווין "לא היה הרבה כסף" וכתוצאה מכך ארווין היה "נאבק כדי לאכול משבוע לשבוע". דודו של ארווין היה מתופף בלהקת דת' מטאל, ואביו החורג ניגן בתופים בלהקת פאנק רוק. ארווין למד לנגן בתופים בגיל תשע, לאחר שביקש מאביו החורג ללמד אותו. ארווין סייע בגידול אחיו הצעירים, אחיו החורג הארי ואחותו החורגת לורן, בעוד שלמד בתיכון ריצ'מונד, שם סיים את לימודיו בשנת 2012. במהלך שנות התיכון שלו, טרם הקמת, ארווין הקים להקת ג'אז-פאנק בשם "Swallow the Goldfish" עם כמה מחבריו לכיתה. כאשר לבסוף עזב את הלהקה, ארווין המשיך במשך שנה בלימודים אקדמיים בקולג' TAFE, שם למד מוזיקה, עד שהחליט לעזוב בשל מחויבותו ל-.
קריירה
בסוף 2011 קיבל ארווין הודעה בפייסבוק מחברו מייקל קליפורד, ששאל כבדרך אגב אם הוא יהיה מעוניין לנגן איתו, יחד עם קאלום הוד ולוק המינגס. ארווין הסכים, ולבסוף הצטרף לשלושה, והם החלו לפרסם יחד גרסאות כיסוי לשירים בערוץ היוטיוב של המינגס, כשלבסוף הקימו את. לאחר חודשים שבהם פרסמו גרסאות כיסוי יחד, הלהקה החלה לעורר עניין בקרב חברות תקליטים ומו"לים מוזיקליים גדולים, וחתמה על עסקה עם חברת Sony/ATV Music Publishing. מאז הוציאה הלהקה חמישה אלבומי אולפן, שכל אחד מהם זכה להצלחה עולמית:  (2014), Sounds Good Feels Good (2015), Youngblood (2018), Calm (2020) ו-5SOS5 (2022).
בנוסף לחברותו בלהקה, ארווין עסק בכתיבת שירים וכספק כלי נגינה לאמנים אחרים, בין היתר עבור אנדי בלאק, The Faim ו-Makeout.
ב-23 בספטמבר 2020, ארווין הכריז על אלבום הסולו הראשון שלו, Superbloom, אשר יצא לאור ב-23 באוקטובר 2020. מתוך האלבום פורסם הסינגל "Skinny Skinny", העוסק בנושאים הנוגעים לדימוי גוף, נושא שארווין העיד כי הוא "מעולם לא התעמת עימו בצורה יצירתית". ארווין סיפר כי האלבום "חוקר את הפילוסופיות והרגש ות הפנימיים שלי לגבי למסלול החיים בו מצאתי את עצמי". הוא חזר ואמר: "זה שאני בלהקה שמאפשרת לי ליצור בחופשיות בתוכה ומחוצה לה מעניק לי את השמחה הגדולה מכול".
חיים אישיים
ארווין דיבר בגלוי על מאבקו באלכוהוליזם והוא פועל להעלאת מודעות בנושא בריאות הנפש. בשנת 2018, ארווין הודה כי במהלך ההפסקה בת השנתיים של, הוא התמודד "עם הרגשות [שלו] בהתחלה [של ההפסקה] עם אלכוהול בלבד". באפריל 2020 חשף ארווין כי הוא נקי מאלכוהול כבר עשרה חודשים. במהלך סיבוב ההופעות של הלהקה בשנת 2019, ארווין שיתף דרך הרשתות החברתיות על אמבטיות הקרח שהיה עורך לפני כל הופעה, כהצהרה על התגברותו על השימוש בסמים.
ארווין היה בזוגיות עם הדוגמנית בריאנה הולי במשך שנה, עד שנפרדו ביוני 2016. בשנת 2018, המינגס ניהל לפרקים מערכת יחסים עם הצלמת ובלוגרית האופנה קייטלין בלייסדל.
בשנת 2017 דווח כי ארווין רכש אחוזת חמישה חדרים בשכונת הוליווד הילס שבלוס אנג'לס. ב-2018 דווח כי ארווין רכש נכס נוסף, פנטהאוז, במערב הוליווד. נכון לשנת 2020, שוויו הנקי של המינגס מוערך בכ־25 מיליון דולר.
יחסי עומאן–פקיסטן
יחסי עומאן–פקיסטן הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין סולטנות עומאן לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. היחסים מתוארים כיחסים חמים ולבביים. שתי המדינות היו בעבר מסוכסכות על טריטוריה בים הערבי, אך הושגה הסכמה בין השתיים.
פקיסטנים בעומאן
מוצאם של 30% מתושבי עומאן הוא בחבל בלוצ'יסטן בפקיסטן, והם צאצאי מהגרים שהגיעו בתחילת המאה ה-20 והתיישבו בעומאן. כיום ישנם 85,000 אזרחים עומאניים ממוצא פקיסטני. העיר גוואדר שבפקיסטן הייתה שייכת בעבר לעומאן אך נמכרה לפקיסטן בשנת 1958.
יחסים כלכליים
שיתוף הפעולה הכלכלי של עומאן ופקיסטן עמד בשנים 2008–2009 על 331 מיליון דולר אמריקאי. חברת ההשקעות המשותפת עומאן-פקיסטנן מקדמת את שיתוף הפעולה והסחר בין המדינות.
סופיה הלין
סופיה מרגרֶטָה ייֵטְשֶנְייֶלְם הֶלין (בשוודית: Sofia Margareta Götschenhjelm Helin; נולדה ב-25 באפריל 1972) היא שחקנית שוודית, זוכת פרס האקדמיה הדנית לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה לשנת 2014.
חייה
הלין נולדה בהוֹבְסְטָה שבמחוז ארברו. אביה היה איש מכירות ואמה אחות בבית-ספר, ואחיה הגדול בן השש נהרג בתאונת דרכים כשהייתה בת עשרה ימים. הוריה התגרשו כשהייתה בגיל ארבע, והיא ואח נוסף גדלו עם אמם. היא החלה בלימודי היסטוריה של הרעיונות באוניברסיטת לונד אך נשרה במהרה ועברה להתמקדות מקצועית במשחק. בין 1994 ל-1996 השתלמה בבית-הספר לתיאטרון ע"ש קרל אמיל פליגארה בסטוקהולם, וב-2001 סיימה את האקדמיה הלאומית לדרמה.
ב-1996 קיבלה תפקיד ראשון וחוזר באופרת סבון. ב-2004 הייתה מועמדת לפרס זבלית הזהב של האקדמיה השוודית לקולנוע על גילום מיה, עירונית מנוכרת מסטוקהולם השבה לחוות משפחתה בחבל דלרנה הכפרי, בסרטה של מריה בלום, "דלרנים" (Masjävlar). מלבד זאת, הופיעה ביותר מעשרים סדרות טלוויזיה וסרטים, כולל תפקיד ראשי ב"ארן: אביר ההיכל" (שווק בלבנון בשם ארן: אביר מסדר הטמפלרים). על הבמה הצטרפה הלין לאנסמבל התיאטרון העירוני בסטוקהולם, שם גילמה מגוון תפקידים. היא שיחקה גם בתיאטרון הממלכתי השוודי במספר הפקות, כולל ב"טרמינל" של לארס נורן.
ב-2011 החלה הלין לככב בסדרה הדנית-שוודית "הגשר", שהקנתה לה פרסום בינלאומי ועובדה לשלוש גרסאות מקומיות, אמריקנית-מקסיקנית, בריטית-צרפתית ורוסית-אסטונית. גילום הבלשית השוודית הכפייתית והסובלת מתסמונת אספרגר סאגה נורן ממשטרת מאלמה, במשך שלוש עונות, דרש הכנה מדוקדקת. לדבריה, השקיעה בסדרה שלושים חודשי עבודה נכון ל-2015. משחקה כסאגה הקנה לה מועמדות לפרס נימפת הזהב במונטה קרלו ב-2011 וזכייה בפרס האקדמיה הדנית ("פרס רוברט") ב-2014.
בשנת 2021 גילמה את מרתה, נסיכת נורווגיה, בסדרת הטלוויזיה "מרתה ופרנקלין".
חיים אישיים
הלין נשואה לדניאל ייטשניילם, שחקן-לשעבר המכהן ככומר בכנסיית שוודיה (הלותרנית), ואם לבן ובת.
נובי סאד
נובי סאד (בסרבית קירילית: Нови Сад; בסרבית לטינית: Novi Sad; בהונגרית: Újvidék) היא העיר השנייה בגודלה בסרביה, בירת הפרובינציה וויבודינה, ומרכז מסחרי, תעשייתי ותרבותי חשוב במדינה. אוכלוסייתה מונה כ-381,388 תושבים (2010).
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1694, בתקופה שבה נשלט האזור על ידי ההבסבורגים. מייסדיה היו סרבים, שכנוצרים אורתודוקסים אסר עליהם החוק להקים בתים בעיר הסמוכה פטרוברדין. השם נובי סאד (שמשמעו 'נטיעה חדשה') ניתן לה רשמית ב-1748, בצו שנתן לה מעמד של עיר מלכותית חופשית.
במשך חלק נכבד מן המאות ה-18 וה-19 הייתה נובי סאד היישוב שבו האוכלוסייה הסרבית הגדולה ביותר, ומרכז של התרבות, השפה והפוליטיקה הסרביות - זאת בתקופה שבה עדיין לא קמה מדינה סרבית עצמאית. בשל מרכזיותה כונתה העיר "אתונה הסרבית".
במהלך מהפכת 1848 הייתה העיר חלק ממחוז אוטונומי סרבי קצר ימים. ב-1849 תפס הצבא ההונגרי עמדות בביצורים סביב העיר, הפגיז אותה בתותחים והחריבה. מספר התושבים פחת מ 17,000 בקירוב במפקד מ-1843 לכ-7000 במפקד מ-1850. אחרי יצירת הקיסרות הכפולה של אוסטריה-הונגריה ב-1867, נכלל האזור בממלכת הונגריה, וההונגרים נקטו מדיניות של מגיאריזציה, כלומר דחיקתם של הסרבים וביסוס ההונגרים בעיר ובסביבותיה. כתוצאה מכך נעשתה העיר מעיר שרובה סרבי לעיר מעורבת.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה העיר ליוגוסלביה. ב-1941 פלשו מדינות הציר ליוגוסלביה. צפון יוגוסלביה ובכלל זה נובי סאד סופחו להונגריה, שטבחה וגירשה כ-5,000 מתושבי העיר, יהודים וסרבים. בפשיטה אחת של המשטרה ההונגרית, ב-1942, נרצחו 1246 אזרחים ובהם 800 יהודים וגופותיהם הושלכו אל נהר הדנובה הקפוא. הפרטיזנים היוגוסלבים שחררו את העיר ב-1944, ולאחר המלחמה נכללה שוב ביוגוסלביה, כבירת המחוז האוטונומי של וויבודינה בתוך הרפובליקה של סרביה. אוכלוסיית העיר גדלה משמעותית בעשורים שלאחר המלחמה, כאשר תושבים רבים נהרו אליה מן האזור הכפרי, ושכונות מגורים מודרניות נבנו בשדות וביערות שסביב העיר הישנה. בשנות התשעים של המאה ה-20 קלטה העיר כ-27,500 פליטים סרבים, שנמלטו מבוסניה והרצגובינה ומקרואטיה.
במתקפה האווירית של נאט"ו, במהלך מלחמת קוסובו ב-1999, הופצצה העיר ונהרסו שלושת הגשרים מעל הדנובה (ובהם גשר החירות), תשתית המים והחשמל. אזורי מגורים הופצצו בפצצות מצרר ובית הזיקוק לנפט הופצץ מדי יום, הפצצות שגרמו נזק אקולוגי נרחב.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת על גדות הדנובה, חלק ממנה נמצא בסמוך לתעלה המחברת את הדנובה עם נהר טיסה. שטחה הכולל של העיר הוא 699 קמ"ר והשטח האורבני 129.4 קמ"ר. גובהה של העיר מעל פני הים אינו עולה על 80 מטר. האקלים הוא אקלים יבשתי מתון, עם ארבע עונות. החורפים לרוב אינם קשים, והטמפרטורה יורדת מתחת לאפס במשך 22 ימים בממוצע. מאפיין של האקלים המקומי הוא רוח עזה המכונה קוסאבה, שמביאה אוויר יבש וקר מן הקרפטים, ונושבת בעיקר בסתיו ובחורף.
פני העיר
נובי סאד היא עיר מרכז אירופית טיפוסית. במרכז העיר שולטת האדריכלות של המאה ה-19, שכן העיר חרבה כמעט כליל בידי ההונגרים בעקבות מהפכת 1848. בתקופה הסוציאליסטית נבנו שיכונים, עם רחובות רחבים ובתים בני מספר קומות. עם זאת, בנייני ענק כמעט שלא נבנו ועל פי רוב הבתים החדשים הם בני 3–6 קומות. מספר שדרות רחבות, שנבנו החל משנות השישים, יוצרות רשת מלבנית, שתוחמת את מרכז העיר ההיסטורי. בצורה זו התאפשרה הרחבה ניכרת של העיר, מבלי שייגרמו פקקי תנועה משמעותיים.
דמוגרפיה
במפקד מ-2002 מנתה אוכלוסיית העיר עצמה 216,000 תושבים, ויחד עם יישובים סמוכים מנתה כ-299,000 תושבים. על-פי הערכות של העירייה מ-2005, העיר מונה 255,000 תושבים ויחד עם סביבותיה - 334,000. רוב התושבים (75.5% במפקד מ-2002) סיווגו עצמם במפקד כסרבים. ההונגרים מנו כ-5.2%, ומיעוטים נוספים כוללים סלובקים, קרואטים, ועמים דרום סלאביים אחרים.
כלכלה
נובי סאד היא העיר המרכזית בוויבודינה, האזור החקלאי הפורה ביותר בסרביה. היא אחד מן המרכזים הכלכליים והתרבותיים הגדולים ביוגוסלביה לשעבר. בשנות התשעים סבלה הכלכלה בנובי סאד, כמו בשאר סרביה, מן הסנקציות שהוטלו על יוגוסלביה ומן האינפלציה הגבוהה. כתוצאה מן האמברגו ומניהול לקוי קרסו המפעלים הגדולים בעיר, מלבד בית הזיקוק לנפט.
הכלכלה בעיר השתפרה מאז ונמצאת בצמיחה מאז 2001, תוך מעבר מהתבססות על תעשייה להתמקדות בשירותים. העיר היא מקום מושבם של מספר רב של בנקים, חברת הביטוח השנייה בגודלה בסרביה, חברת הדלק הלאומית ושוק החיטה.
תרבות וחברה
במאה ה-19 הייתה נובי סאד מרכז חיי התרבות הסרביים, וכמעט כל יוצר סרבי חשוב פעל בה. המכון לחקר התרבות הסרבית עבר אליה מבודפשט ב-1864, והתיאטרון הסרבי הלאומי, התיאטרון המקצועי הראשון בארצות הסלאבים הדרומיים, נוסד בה ב-1861. נובי סאד היא המרכז התרבותי השני בחשיבותו, אחרי בלגרד, ומתקיימים בה אירועי תרבות ופסטיבלים רבים. מאז 2000 מתקיים בה מדי קיץ פסטיבל EXIT, פסטיבל המוזיקה הגדול בסרביה ובאזור.
נובי סאד בספרות ובאמנות
נובי סאד מהווה ציר מרכזי ברבות מיצירות הסופר אלכסנדר טישמה, שחי בעיר, ובהן "ספר על בלאם".
יהודים
ככל הנראה התיישבו יהודים מבלגרד באזור נובי סאד של ימינו במאה ה-16. בראשית המאה ה-18 ידוע על שלוש משפחות יהודיות שחיו בעיר. יש עדויות לקיומם של בית כנסת ובית קברות ב-1717. "חברה קדישא" נוסדה ב-1729 ובית הספר היהודי הראשון ב-1802. בחציה השני של המאה ה-19 משכה הקהילה מהגרים רבים, בעיקר מן הקהילות הקטנות יותר של אזור הבאצ'קה, מערב וויבודינה. רמת ארגונה ויכולותיה הכלכליות התפתחו. בראשית המאה ה-20 החלה הקהילה, שמנתה אז כ-2,000 איש, מתוך אוכלוסייה כללית של 60,000 תושבים, בפרויקט שאפתני של הקמת בית כנסת גדול ומפואר, בית הכנסת החמישי שהוקם בעיר. הבנייה החלה ב-1905 והסתיימה ב-1909, והמבנה, שתוכנן בידי ליפוט (לאופולד) באומהורן היה לאחד מסימני ההיכר של העיר. באותה תקופה, שבה השתייכה נובי סאד להונגריה, אימצה הקהילה זהות הונגרית, ובמחלוקת שחלה ביהדות הונגריה בין אורתודוקסים לנאולוגים (זרם שקרא לחידושים מתונים במנהגי הדת והקהילה, ברוח הזמן) נטתה לכיוונם של הנאולוגים. הדבר השתקף בעיצובו של בית הכנסת, השואב השראה מכנסיות ימי-ביניימיות, ובסדרי התפילה שכללו נגינת עוגב. לצדו של בית הכנסת הוקמו מבנה קהילתי ובית ספר תיכון.
בין מלחמות העולם התקיימו חיי קהילה תוססים. הקהילה הפעילה בית ספר, בית אבות, מועדוני ספורט ומרכז תרבות. פעלו בה ארגונים ציונים ויצאו לאור עיתונים יהודים. עם הכיבוש ההונגרי ב-1941 מנתה האוכלוסייה כ-4,100 נפש מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-80,000 נפש. הקהילה הושמדה במספר שלבים, על ידי ההונגרים ואחר כך על ידי הנאצים. תחילה פתחו ההונגרים בגל של מעצרים אקראיים, עינויים ורצח של יהודים בודדים. תקריות בין כוחות פרטיזנים לחיילים הונגרים וגרמנים בדצמבר 1941 וינואר 1942 שימשו תירוץ לביצועה של הראצייה באזור. עוצר מלא הוטל על העיר. חיילים ושוטרים הונגרים עברו בין בתי היהודים והסרבים, בזזו אותם, עצרו ורצחו עשרות מיושביהם. בלילה השלישי למבצע ביימו הז'נדרמים ההונגרים תקרית אלימה, ששימשה עילה לטבח המוני שיטתי. מאות יהודים וסרבים הוצעדו אל גדת הדנובה, שם סודרו בשורות ונורו למוות. הטבח עורר מחאות בחוגים הונגרים והופסק בהוראה מבודפשט, אך ההתעמרות ביהודי העיר נמשכה. כל הגברים גויסו לפלוגות עבודה בהונגריה ואחר כך בחזית המזרחית. השלב האחרון של ההשמדה החל במרץ 1944, עם כניסתם של הכוחות הנאצים לעיר. בסיוע ההונגרים אספו הגרמנים את כל היהודים שנותרו בעיר ועד חודש מאי שולחו כולם לאושוויץ. שרידי הרכוש הפרטי והקהילתי הוחרמו.
יוסף (טומי) לפיד, לשעבר שר המשפטים, הוא יליד נובי סאד. בספר "זכרונות אחרי מותי", שנכתב על ידי בנו, יאיר לפיד, ניתן למצוא אודות חיי המשפחה בעיר בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובזמן המלחמה. במרץ 2011 נקרא רחוב בעיר על שמו של לפיד.
ב-22 בינואר 2009 כיבדה מועצת העיר את צייד הנאצים אפרים זורוף באזרחות כבוד של העיר, על חלקו בחשיפת פושע המלחמה שנדור קפירו, שהיה מעורב ברצח מאות יהודים וסרבים בעיר בזמן השואה.
קרחון מקלירי
קרחון מקלירי או קרחון מק'קלירי (באנגלית: McCleary Glacier) הוא קרחון רחב, הזורם לכיוון דרום מערב, ונשפך אל קרחון דרווין, מערבית לרכס טנטאקל באנטארקטיקה.
הקרחון נמצא בגובה 1,503 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, תוך שימוש בטלורומטר, ובתצלומי אוויר שבוצעו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1963–1959.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שם ג'ורג' מקלירי (George McCleary), שהיה קצין יחסי הציבור של צוות הפרויקטים האנטארקטיים של ארצות הברית ((U.S. Antarctic Projects Officer (USAPO) בין השנים 1961–1959, והקים את העלון של צוות הפרויקטים (the Bulletin of the U.S. Antarctic Projects Officer).
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Kevin M. Foley, Charles Swithinbank, and Richard S. Williams, Jr., Coastal-Change and Glaciological Map of the Ross Island Area, Antarctica: 1962–2005, U.S. Geological Survey Geologic Investigations Series Map I–2600–I, 1 map sheet, 23-p. text. ISBN 978-1-4113-2477-0
• Margaret Bradshaw, Successful Expedition For Canterbury Museum Deep Held Party, Antarctic Vol 12. No. 8 Issue No. 140 (June, 1992), PP 250 - 251
אאוטינג
אָאוּטִינְג (מאנגלית: Outing; לעיתים: אִחְצוּן) הוא מונח המתייחס ל"הוצאה מהארון", בדרך כלל חשיפת זהות מינית, זהות מגדרית או נטייה מינית של אחרים ללא הסכמתם. לעיתים נעשה שימוש במונח במשמעות רחבה יותר, כלומר חשיפה של מאפיינים אישיים אחרים, למשל נטייה פוליטית או דתית, או חשיפה של פרטים אישיים המאפשרים לזהות אדם השומר על אנונימיות. יש הרואים באאוטינג הטרדה מינית.
ההיסטוריה של האאוטינג
לא ידוע מתי נעשה שימוש במונח לראשונה במובנו הנוכחי. ב-1982, ניבא טיילור בראנץ' בגיליון של הארפרס (Harper's Magazine) שאאוטינג יהפוך לטקטיקה פוליטית נפוצה, ואלה המצויים בארון ימצאו עצמם תחת אש צולבת. מונח האאוטינג קיבל חשיפה רחבה ב-29 בינואר 1990 עם המאמר "להכריח הומואים כמו מייק הווס לצאת מהארון" (Forcing Gays like Mike Howes Out of the Closet) מאת ויליאם הנרי השלישי שפורסם במגזין טיים.
הגם שהמונח עצמו הפך לשגור במהלך העשורים המאוחרים של המאה ה-20, לאקט האאוטינג עצמו, כלומר הוצאה כפויה מהארון, היסטוריה ארוכה. אאוטינג הייתה טכניקת השפלה נפוצה בקרב נואמים רומים ויוונים. ביוון הפגאנית יחסי מין בין גברים ומעשי סדום לא היו מנוגדים לחוק, אולם הנוהג הגדיר את התנאים החברתיים הראויים: כאשר החודר הוא אזרח בגיר והצד הנחדר הוא אזרח או עבד לפני גיל בגרות. העוברים על הנוהג תויגו כבעלי מידות רעות וגסי רוח.
פרשת הארדן-אוילנבורג שהתנהלה בין השנים 1907 - 1909 הייתה שערוריית האאוטינג הפומבי הראשונה של המאה העשרים. הפרשה נסבה סביב האשמות שהטיח העיתונאי מקסימיליאן הַארְדֶן בדבר יחסים הומוסקסואליים בין הנסיך פיליפ מאוילנבורג, אחד מידידיו האישיים הקרובים ויועציו הנאמנים של הקיסר וילהלם השני, וגנרל קוּנוֹ ממוֹלְטְקֶה. הפרשה הובילה לאחד הדיונים הציבוריים הראשונים בגרמניה בסוגיית ההומוסקסואליות, בדומה לדיון בבריטניה בעקבות משפטו וכליאתו של אוסקר ויילד.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים עשו עיתונאים מהשמאל אאוטינג למנהיג התנועה הנאצית אס אה, ארנסט רהם, בעקבותיו כתב הסופר והעיתונאי אדולף ברנד: "כשאדם - כמורה, ככומר, כמייצג ציבור או כמדינאי - מבקש לקבוע בדרך המזיקה ביותר עם מי יקיימו אחרים קשרי אהבה תוך שימוש בשליטה משפילה - ברגע זה גם חיי האהבה הפרטיים שלו פוסקים מלהיות עניינים פרטיים והוא מאבד כל זכות להיות מוגן מעתה ואילך מפני מבט בוחן וחשדן של הציבור".
אאוטינג בארצות הברית בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21
אחרי מהומות סטונוול ב-1969, המוני פעילים בתנועה הלהט"בית יצאו מהארון תוך קריאה "החוצה מהארונות, אל תוך הרחובות!". היו שדרשו מכל ההומואים לצאת מהארון. הם טענו כי זו חובתה של הקהילה להוציא מהארון את אלו שאינם מוכנים לצאת ממנו בעצמם. פעולות קיצוניות אלו גררו התנגדות. היו שסברו כי ידה של הזכות לפרטיות צריכה להיות על העליונה, וכי מוטב שהתנועה תגן על הומואים המצויים בארון, במיוחד במוסדות הומופוביים דתיים ובצבא. למרות הקריאות והלחץ לצאת מהארון, מרבית ההומואים והלסביות עדיין לא הסכימו לצאת מהארון.
בתקופה זו היו פוליטיקאים שמרנים שהתנגדו להכרה הציבורית הגוברת בהומוסקסואליות, ועסקו גם הם באאוטינג במטרה לבייש או לערער את האמון ביריביהם האידאולוגיים. בשנות השמונים של המאה העשרים, מגפת האיידס הובילה לאאוטינג של מספר בדרנים מפורסמים, ובכללם רוק הדסון.
האאוטינג הראשון שבוצע על ידי אקטיביסט בארצות הברית התרחש ב-23 בפברואר 1989. מייקל פטרליס (Michael Petrelis) ומספר שותפים החליטו להוציא מהארון את מארק הטפילד (Mark Hatfield), סנטור רפובליקאי מאורגון, משום שהטפילד תמך בחקיקה שיזם ג'סי הלמס. באירוע לגיוס תרומות בעיירה קטנה ליד פורטלנד, הקבוצה קמה והוציאה אותו מהארון בפני כל הקהל. בהמשך, פטרליס עשה ניסיון להגיע לחדשות: הוא עמד על מדרגות הקפיטול וקרא בקול את שמותיהם של "שנים עשר גברים ונשים גאים בסתר בפוליטיקה ובמוזיקה". למרות שעיתונאים הגיעו למקום, אף כלי תקשורת גדול לא פרסם את הסיפור, המוציאים לאור חששו שפרסום יסכן אותם בתביעות דיבה.
השבועון "אאוטוויק" (OutWeek), שהחל לצאת ב-1989 שימש בסיס הפעילות של האקטיביסט וחלוץ האאוטינג מיכלאנג'לו סיניורילה (Michelangelo Signorile), שחולל סערה במרץ 1990 כאשר הוציא מהארון את מלקולם פורבס (Malcolm Forbes), שנפטר זמן קצר לפני כן. סיניורילה פרסם טור קבוע בשם "משמרות הרכילות" (Gossip Watch) בו הוציא מהארון מפורסמים ועשירים רבים. הוא זכה לשבחים רבים אך גם ספג ביקורת קשה, ועורר מגוון רחב של תגובות שנעו בין "אחד מהגיבורים הגאים הגדולים בני זמננו" לבין אלה שגינו אותו וכינו את מעשיו "העלבות דוחות, ילדותיות וזולות". (Johansson & Percy, p. 183)
דמויות מפורסמות נוספות שבוצע להן אאוטינג כוללים את פאני פלאג (Fannie Flagg), פיט ויליאמס (Pete Williams), צ'סטיטי בונו (בנה של הזמרת שר) וריצ'רד צ'מברלין.
בשנת 2004 הוציא פעיל הזכויות הלהט"בי מייקל רוג'רס (Michael Rogers) מהארון את אדוארד שרוק (Edward Schrock), חבר קונגרס מוירג'יניה. רוג'רס חשף באתר האינטרנט שלו את העובדה ששרוק השתמש בשירות מין טלפוני כדי לפגוש גברים לצורך יחסי מין. שרוק לא הכחיש זאת, וב-30 באוגוסט 2004 הודיע כי לא יעמיד עצמו לבחירה חוזרת לקונגרס. רוג'רס טען שעשה לשרוק אאוטינג על-מנת להענישו על הצבעתו בעד חוק הגנת הנישואין (Marriage Protection Act), ועל כך ששרוק הצטרף לתומכים בתיקון הנישואין הפדרלי (Federal Marriage Amendment).
מושל ניו ג'רזי ג'ים מקגריבי (Jim McGreevey) הודיע שהוא "אמריקאי גאה" באוגוסט 2004. מקגריבי ידע שהוא עומד בפני תביעת הטרדה מינית שהגיש היועץ הביטחוני הקודם שלו, גולן ציפל (Golan Cipel), עמו קיים כביכול יחסי מין. מקגריבי אמנם התפטר, אך בניגוד לשרוק בחר להישאר בזירה הציבורית.
הקומיקאי ביל מאהר הוציא מהארון את קן מלמן (Ken Mehlman) בתוכנית הטלוויזיה לארי קינג לייב (Larry King Live) ב-2006. מלמן היה יושב ראש המפלגה הרפובליקאית, ובשנת 2004 שימש יושב ראש הקמפיין לבחירות לנשיאות של הנשיא ג'ורג' ו. בוש בשנת 2004. מלמן הודיע מיד לאחר מכן על כוונתו לפרוש מכהונתו כמנהיג המפלגה.
מניעים
גבריאל רוטלו (Gabriel Rotello), שהיה בעבר עורכו של "אאוטוויק", השתמש במילה "להשוות" (equalizing), באומרו ש"מה שכינינו 'אאוטינג' הוא בראש ובראשונה תזוזה עיתונאית לעבר התייחסות בתקשורת להומוסקואליות כאל שווה להטרוסקסואליות".