cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ננסי אסטור
ביוגרפיה
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, אוסטר הביעה עמדה ביקורתית כלפי מעמדן של הנשים, אך הביעה חשש ממלחמה עולמית נוספת. רבים מחבריה הביעו פייסנות כלפי המשטר הנאצי החדש. על אף האנטי-קתוליות שלה, אסטור התיידדה עם שגריר ארצות הברית בבריטניה ג'וזף קנדי, אשר היה קתולי בעצמו. בהתכתבויות ביניהם נמצאו התבטאויות אנטישמיות, אשר הביעו חשש ש"התקשורת היהודית" בארצות הברית מסיתה את המדינה כנגד השלטון הנאצי על מנת לגרום למלחמה עולמית. למרות דעותיה האנטישמיות במקצת, אסטור מעולם לא הביעה בפומבי עמדה פרו-נאצית. עמדותיה האנטי-קתוליות והאנטי-קומוניסטיות הפכו לקשיחות יותר בהמשך העשור. לאחר חתימת הסכם מינכן בספטמבר 1938, היא טענה כי אם הפליטים הצ'כים שנמלטו מהדיכוי הנאצי הם קומוניסטים, עליהם לבקש מקלט בברית המועצות ולא בבריטניה.
ב-1938, לבקשתו של פליקס פרנקפורטר, חבר יהודי בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת הארווארד ומעט מאוחר יותר שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, פנתה אסטור אל ידידיה במשטר הנאצי וסייעה לשחרורו של דודו הקשיש של פרנקפורטר, מלומד בספרייה הלאומית של וינה, ממחנה הריכוז בו נכלא.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הודתה אסטור בטעויותיה והתנגדה לראש הממשלה נוויל צ'מברלין, אך עדיין נשמעה כלפיה ביקורת ביחסה אל הנאצים. בתקופה זו יחסה אל הקתולים הידרדר, והיא אף טענה שישנן קונספירציות קתוליות כנגד משרד החוץ הבריטי. נאומיה נעשו מהוססים ולא מובנים. שנים אלו היו לה קשות גם מבחינה אישית. אחותה ובנה נפטרו, וכך גם אחד מחבריה הטובים. בעלה קיבל התקף לב, דבר שפגע באיכות הנישואים שלה.
בשנת 1945 התפטרה בכעס מהפרלמנט, זאת לאחר שבעלה טען כי לא יתמוך בה במידה ותמשיך בפוליטיקה. כלפי חוץ אסטור טענה כי פרישתה נכפתה עליה. הסכסוך בין אסטור לבעלה העמיקו עוד יותר כשהוא התחיל לנטות שמאלה בדעותיו בפוליטיות. סכסוך זה הוביל לכך שהזוג גר בנפרד. הזוג השלים לפני מותו של הלורד אסטור ב-30 בספטמבר 1952. בשנים שלאחר פרישתה מהפוליטיקה, הדימוי הציבורי של אסטור דעך, זאת לאחר שהעמיקה את דעותיה כנגד זרים ויהודים. בשנים שלאחר מכן אסטור הפכה לבודדת יותר, לאחר שכל אחיה וחברה הקרוב ג'ורג' ברנרד שו נפטרו. בנה ג'קי התחתן עם אישה קתולית, דבר שפגע ביחסיו עם אמו.
אסטור נפטרה בשנת 1964 בלינקולנשייר וגופתה נשרפה.
שוקי שחרור
שוקי שחרור (נולד ב-1956) הוא איש צבא ישראלי בדרגת תת-אלוף, לשעבר ראש מטה פיקוד הצפון.
ביוגרפיה
שחרור גדל והתחנך בירושלים, דור 12 בארץ. למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר בעיר מגוריו (במחזור שיצאו ממנו "חמשת הגנרלים": אלעזר שטרן, ישי בר, יאיר נוה, שוקי שחרור ורפי פרץ).
שירותו הצבאי
לאחר שחרורו מונה כאחראי על האפיון המבצעי של חברת אלביט מערכות. במילואים משמש שחרור כסגן מפקד פיקוד צפון. כמו כן הוא משמש כיושב ראש מרחב מרכז (27 סניפים) של האגודה למען החייל.
אוצר התיישבות היהודים
אוצר התיישבות היהודים (בראשי התיבות: אוה"ה, באנגלית: Jewish Colonial Trust או JCT/יק"ט) הייתה חברת החזקות בענף הבנקאות שנסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב עד ינואר 2017. בראשית המאה העשרים נמכרו מניות החברה ליהודי התפוצות, שחלק מהם נפטרו או נספו בשנות השואה. כיום החברה היא חברה פרטית. על פי דוחותיה הכספיים האחרונה שהוגשו לבורסה במרץ 2017, החברה עוסקת בשני תחומי עיסוק: השקעות פיננסיות בניירות ערך הנסחרים בבורסה וייזום, פיתוח, הקמה וניהול של מתקנים ופרויקטים לייצור חשמל סולארי. בעלי השליטה בחברה הם ההסתדרות הציונית, קרן היסוד.
רעיון האוצר
הקונגרס הציוני שהתכנס בשנת 1898 בבזל החליט לייסד בנק עברי, "בנק אוצר התיישבות היהודים", בהון רשום של 2 מיליון ליש"ט, סכום גדול באותם הימים. ייתכן שהרצל וחבריו לדרך ביקשו לחקות את הברון מוריס הירש שהקים חברה בשם דומה, "החברה להתיישבות יהודית" (יק"א), שנועדה לממן התיישבות יהודים בארגנטינה. הייתה בכך גם תשובה לנדיבותו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד הצרפתי. הרצל טען: "המתיישב בארץ ישראל זקוק לאשראי ולא לנדבה". בסיכומו של דבר, הבנק נועד להיות כלי שרת לעבודה פוליטית ומעשית בארץ ישראל ובהגדרתו של מנהלו הראשון, זלמן דוד ליבונטין:
מכל מקום, מייסדי הבנק, בהם דוד וולפסון והבנקאי ההולנדי יעקובוס קאן, סברו כי בסכום זה ניתן יהיה לרכוש את ארץ ישראל מאת הסולטן הטורקי. הסכום שראשי הציונות הצליחו לגייס בסופו של דבר היה 250,000 ליש"ט והוא הספיק להם על מנת לצאת לדרך.
תקנות הבנק אושרו בלונדון. אחרי האישור נשלחו כרוזים ומודעות ליהודי העולם, בהצעה להשתתף ביסוד המוסד הכספי על ידי קניית מניותיו. את המניות קנו רבים בסכומים קטנים. היו שסברו כי בעת קיבוץ הגלויות יינתן משפט הבכורה לבעלי המניות. מניה אחת נמכרה ב-80 תשלומים, וכך יכלו גם יהודים דלי אמצעים לרכוש מניות. מניות כאלה, נמצאו סחירות גם בשנת 2021, לאחר שנמצאו במכירה פומבית בישראל והועברו לבעליהן החוקי.
ב-1898 השקיעו ציוני רוסיה במניות החברה כ-3 מיליון רובל, מה שהפך אותם לבעלי שלוש מניות מכל ארבע של החברה. היה זה ביטוי למשקלם הכלכלי המכריע של יהודי רוסיה בתנועה הציונית, שתורגם מאוחר יותר גם לדומיננטיות הפוליטית והתרבותית שלהם בהסתדרות הציונית.
זלמן דוד ליבונטין, שהיה אז מנהל בנק רוסי ("הבנק המינסקאי למסחר"), אחרי ש-17 שנים קודם ייסד את ראשון לציון, הוזמן על ידי בנימין זאב הרצל לנהל את הבנק החדש. הוא קיבל את הניהול בתנאי שכאשר יוקם הסניף הראשון בארץ ישראל הוא יוצב להיות מנהלו, וכך היה.
השליטה בחברה
היות שבכוונת בנימין זאב הרצל היה למכור את המניות בקרב יהודי העולם, עלתה השאלה בידי מי תהיה השליטה בפועל. שכן, לא ניתן היה לכנס אספה של בעלי מניות, בוודאי לא באותם הימים, ומי שיבוא לאספה עלול היה להשתלט על ארץ ישראל.
נקבע כי מאה מניות המייסדים יהיו בידי "המועצה" ובה 23 נגידים מנציגי ההסתדרות הציונית. בפועל, מספר החברים היה נמוך בהרבה. במקרה של פטירת אחד מחבריה, שאר החברים בחרו חברים נוספים. "המועצה" בחרה מתוכה שני "גוברנורים" אשר נכחו בישיבות מועצת המנהלים של הבנק והייתה להם זכות וטו. בפועל, בסוף תקופת קיומה של ה"מועצה", היא מנתה חברים בודדים, מבוגרים מאוד. באורח מעשי, השליטה עברה להנהלת הבנק. ה"מועצה" התכנסה רק במקרים שהיה הכרח לכנסה ופעלה לפי המלצות מנהלי הבנק.
בשנת 2007, לאחר סכסוך משפטי, הועברו מניות המייסדים שמחזיקים בשליטה בחברה מהמועצה ל"רשות ההסתדרות הציונית", והיא שולטת כיום בחברה.
הקמת אפ"ק
בסכום שהחברה גייסה נפתח עסק בנקאי בלונדון. העסק לא נחל הצלחה רבה. השקעתו החשובה נעשתה בשנת 1902 כאשר הוחלט להקים את "חברת אנגלו-פלשתינה" (Anglo-Palestine Company) אשר תהפוך למוסד כספי, בנק אנגלו-פלשתינה, הוא בנק אפ"ק. בראשה הועמד זלמן דוד ליבונטין, מראשי המתיישבים בארץ ישראל. ליבונטין הגיע לארץ ישראל וביום ב' באב תרס"ו, 21 ביולי 1903, נפתח הסניף הראשון של הבנק בעיר הנמל יפו, שהייתה העיר המסחרית החשובה ליישוב היהודי בארץ ישראל (המבנה נמצא עד היום ברחוב יפת 14 ונושא עליו שלט בהתאם).
מבנה החברה והבעלות
בעת ייסודה התאגדה החברה בבריטניה בשם Jewish Colonial Trust ונרשמה כמוסד כספי. ב-1 בינואר 1934 חדל אוצר התיישבות היהודים לפעול כמוסד כספי בבריטניה והפך לחברת החזקות בעלת שליטה בבנק אנגלו-פלשתינה ואחר כך בבנק לאומי לישראל עד שנת 1983. ב-1936 החלו להיסחר מניות החברה בלשכת החליפין לניירות ערך, קודמתה של הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנות החמישים הועברו נכסי החברה ופעילותה לחברה ישראלית שנקראה אוצר התיישבות היהודים, ובעלי המניות פדו את מניותיהם במניות החברה החדשה. מכיוון שנותרו מניות רבות שלא נפדו, רובן של יהודים שנספו בשואה, הוקמה בסוף שנות החמישים "חברת יקט לנאמנות בע"מ" (תרגום של JCT), ואליה הועברו כל המניות שלא נפדו, שהגיעו ל-40.5% מסך מניותיה של חברת אוה"ה. בשנת 2007, בעקבות ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא איתור והשבת נכסים של נספי השואה, הועברו רוב המניות שהיו בידי יקט לרשות החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, כאשר בידי יקט נותרו 15.8% ממניות אוה"ה שהועברו גם הם בהמשך לרשות האפוטרופוס הכללי.
לאחר משבר מניות הבנקים בשנת 1983, התברר לציבור שהחברה נוהלה בפועל על ידי הנהלת בל"ל. הנהלת הבנק בראשות המנכ"ל, ארנסט ישראל יפת, נהגה, כמקובל באותם הימים, לווסת את המסחר במניות הבנק, כדי שמחירן יעלה בהדרגה והציבור יתייחס למניות כהשקעה בטוחה. עקב תנועת מכירות חריגה במיוחד לא עלה בידי הבנקים לייצב את מחירי המניות והבנקים פנו לממשלת ישראל לסיוע. נקבע הסדר מניות הבנקים, בעקבות המשבר, כדי להבטיח את אינטרס בעלי המניות מהציבור. מניות בל"ל, שהוחזקו בידי אוצר התיישבות היהודים, הועברו לרשות מדינת ישראל ובכך השליטה עברה מ"המועצה" לבעל המניות הגדול, שעתה היה ממשלת ישראל.
כחברה בורסאית
מניות החברה היו רשומות למסחר במשך עשרות שנים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אך היא העסיקה שני עובדים בלבד, ובדירקטוריון שלה יושבו 15 חברים שמונו על ידי המוסדות הלאומיים. מאחר שהיא עדיין החזיקה 4.97% ממניות בנק לאומי, שווי השוק של החברה הביא לכך שהיא הייתה כלולה במדד תל אביב 125.
באוגוסט 2014, החלה להשקיע בתחום האנרגיה המתחדשת כאשר רכשה 50% מחברת האנרגיה הסולארית "סולארית דוראל" תמורת 22 מיליון ש"ח. בנוסף מחזיקה החברה ישירות ב-33% מהבעלות על שלושה מתקנים סולאריים, באיילת השחר, בגבעת חיים מאוחד ובקיבוץ גזר.
בינואר 2015, פנתה החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, לאוצר התיישבות היהודים, בבקשה לזמן אספה כללית מיוחדת ובמטרה לאשר את חלוקת מניות בנק לאומי כדיבידנד בעין לבעלי המניות שלה (על ידי חלוקה של מניות בנק לאומי לבעלי המניות לפי שיעור ההחזקות בחברה), כדי לגייס את הכספים הנדרשים לה לתקציב הסיוע לניצולי שואה נזקקים. בהמשך הוגשה בעניין זה תובענה ייצוגית לבית המשפט לעניינים כלכליים בתל אביב.
בספטמבר 2016 הושגה פשרה בתביעה הייצוגית במסגרתה בוצעה החלפת מניות - בעלי המניות בחברה, למעט בעלי השליטה, מכרו את מניותיהם לחברה ובתמורה חולקו להם מניות של בנק לאומי שהוחזקו על ידי החברה. בעקבות זאת, נמחקו בינואר 2017 מניות החברה מהמסחר בבורסה.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
האימפריה הרוסית נכנסה למלחמת העולם הראשונה שלושה ימים לאחר פריצתה (1 באוגוסט 1914) כחברה בהסכמה המשולשת לצד צרפת ובריטניה נגד גרמניה, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה העות'מאנית ובהתאם להתחייבותה הפאן-סלאבית לגונן על סרביה מפני פלישת האימפריה האוסטרו-הונגרית. הצבא הרוסי היה הגדול ביותר בעולם באותה עת ונחשב במדינות המערב כבעל עתודות כח אדם בלתי-מתכלות. אולם, במהלך המלחמה, שהחלה בתנופה רוסית בחזית המזרחית, התברר שצבא האימפריה הרוסית בלתי מאומן, בעל פיקוד כושל ופערים לוגיסטיים ועד מהרה החל לספוג תבוסות. לחיילים הרוסים היה חסר מזון, ציוד חורף ותחמושת.
במקביל לניהול המלחמה הכושל, התמוטטה כלכלת האימפריה, גברו חוסר היציבות הפוליטית והתסיסה החברתית מבית שהתפרצה במהפכת פברואר 1917 ומהפכת אוקטובר שהעלתה לשלטון את הבולשביקים. ב-22 בדצמבר 1917 חתמה רוסיה הסובייטית על שביתת נשק עם מעצמות המרכז ויצאה למעשה מן המלחמה. יציאתה הרשמית של רוסיה מן המלחמה התבצעה במסגרת חוזה ברסט-ליטובסק (3 במרץ 1918) שהביא לעצמאות לטביה, ליטא, פולין, אוקראינה, אסטוניה ופינלנד.
הצבא הרוסי
הצבא הרוסי המיושן ספג תבוסה במלחמת רוסיה–יפן בראשית המאה ה-20. הזעזוע גרם לתהליכי רפורמה בצבא המיושן, אך אלו נעצרו עקב ניסיונו של הצאר ניקולאי השני למתן מגמות מודרניזציה לאחר דיכוי מהפכת 1905. מינויו של ולדימיר סוכומלינוב השמרני והנרפה לשר המלחמה עצר את רפורמות. סוכומלינוב, שהיה שר מושחת, לא השקיע בהצטיידות ואף לא ניצל את התקציב שהוקצה על ידי הדומה (הפרלמנט הרוסי). הוא אף לא האמין בנשק מודרני אלא בהסתערות פרשים וכידונים. כך למשל בעוד תקן הפגזים לתותח בצבאות המערב עמד ערב מלחמת העולם הראשונה על 2,000–3,000 פגזים לתותח עמד התקן הרוסי על 850 בלבד.
ערב המלחמה מונה הוקם פיקוד עליון לצבא ולצי (סטאבקה) ובראשו הועמד הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן. היחסים בינו לבין שר המלחמה סוכומלינוב היו יחסי איבה וחוסר אמון. עם זאת, האמין הצאר שהמלחמה תהיה קצרה ושתסיים בכיבוש או כיתור מהיר של ברלין והכנעת האימפריה הגרמנית ולכן לא ייחס חשיבות רבה ליחסים העכורים בפיקוד העליון. בעקבות הכשלונות של הצבא בשדה הקרב בקיץ 1915 ניקולאי השני לקח על עצמו את הפיקוד העליון. הוא היה בתפקיד זה עד למהפכת פברואר.
מערכת הבריתות
הברית המשולשת משנת 1882 בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה הותירו את האימפריה הרוסית בעמדה פגיעה, בזמן שתבוסתה של צרפת במלחמתה מול פרוסיה משנת 1870 הובילה לבידודה בזירה הדיפלומטית. למרות ההבדלים בין צורות המשטר בשתי המדינות, צרפת הרפובליקנית ורוסיה האוטוקרטית, נוצר בין השתיים חיבור מהיר וחזק, במידה רבה בזכות המסורת הפרנקופילית הרוסית. גישתו הידידותית של הצאר אלכסנדר השלישי כלפי צרפת והתקבלותו הלבבית בצרפת.
בשנת 1890 פקע הסכם הברית בין רוסיה לגרמניה אשר נחתם על ידי אוטו פון ביסמרק ב-1887. הקיסר הגרמני, וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק מתפקידו, לא הגיב לבקשות הרוסים לחדש את ההסכם. בשנת 1892 נחתם הסכם סודי, הברית הצרפתית-רוסית, על פי אחד מסעיפי הברית הוסכם כי הברית הצרפתית-רוסית תתקיים כל עוד מתקיים ההסכם המשולש במרכז היבשת. לאחר מלחמת רוסיה–יפן ב-1907 התגבשה הסכמה בין בריטניה לרוסיה שהובילה להסכמה המשולשת, שנועדה לכתר את האימפריה הגרמנית משתי חזיתות.
רוסיה ציירה עצמה כמגנת העמים הסלאבים באשר הם. אולם, עקב חולשתה עמדה מנגד בשנת 1909 בעת משבר בוסניה, כאשר האימפריה האוסטרו-הונגריה סיפחה בצעד חד-צדדי את בוסניה והרצגובינה. אדישות זו לגורלם של סלאבים בבלקן עוררה זעם ציבורי ובוז. הרצון לנקום את ההשפלה ולשקם את מעמדה כמעצמה סלאבית הוביל את הממשל הרוסי לתמיכה גלויה ובוטה בסלאבים בהמשך, במלחמת הבלקן הראשונה ובהשנייה. בפרט הייתה האימפריה הרוסית ערבה לעצמאותה של סרביה.
הכניסה למלחמה
ב-28 ביוני 1914 נרצח בסרייבו יורש העצר האוסטרו-הונגרי הארכידוכס פרנץ פרדיננד. חקירת ההתנקשות הובילה ללאומנים סרבים ולדרישה אוסטרית מסרביה שתסגיר את המתנקשים ושתאפשר לחוקרים אוסטרים לחקור את המחתרות הלאומניות בשטחה. ב-23 ביולי הגישה אוסטרו-הונגריה אולטימטום לסרביה. משזו לא השיבה תשובה משביעת רצון, הכריזה אוסטרו-הונגריה מלחמה על סרביה. באותו יום, ולמרות אזהרה גרמנית מפורשת, גייסה האימפריה הרוסית את צבאה והחלה לעבות את כוחותיה על הגבול האוסטרו-הונגרי. ב-31 ביולי הגישה גרמניה, בת-בריתה של אוסטרו-הונגריה, אולטימטום לאימפריה הרוסית לפיו עליה לשוב ולדלל את כוחותיה, לעצור את הגיוס ולהצהיר הצהרה ברורה שאין בכוונתה לאיים על אוסטרו-הונגריה. רוסיה לא השיבה דבר וב-1 באוגוסט בחמש אחרי הצהריים הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה, ב-6 באוגוסט הוכרז מצב מלחמה בין רוסיה ובין אוסטרו-הונגריה. ב-15 באוגוסט נענתה יפן לבקשתה של בריטניה והכריזה מלחמה על גרמניה, צעד שאיפשר לאימפריה הרוסית לדלל מאוד את כוחותיה שהוצבו במזרח מול יפן ולהפנות את כל כוחה לחזית המערבית (מול גרמניה ואוסטריה).
הצאר ניקולאי ומשפחתו היו בעלי זיקה משפחתית ותרבותית לגרמניה. רעייתו אלכסנדרה, נסיכת הסה הייתה גרמניה והאריסטוקרטיה הרוסית הייתה מלאה בבני אצולה ממוצא גרמני-בלטי. לפיכך, לא שש הצאר להכריז מלחמה על גרמניה וניסה למשוך זמן ככל יכולתו. עם זאת, הכרזת המלחמה הגרמנית עוררה רגשות אנטי-גרמניים עזים ורצון לכבוש את פרוסיה המזרחית ולהכניע את גרמניה על ידי כיבוש מהיר של בירתה, ברלין. את המדינה, על כלל המעמדות והגישות שבה, שטף גל פטריוטיות מיליטריסטי (ג'ינגואיזם). ב-31 באוגוסט שונה שמה של סנקט פטרבורג, בעל הצלצול הגרמני ל"פטרוגראד" הסלאבית.
ניקולאי ינושקביץ' שימש כראש המטה הכללי. לא היה לו שום ניסיון פיקודי והוא מונה לתפקיד זה רק הודות לקשרים עם משפחת הצאר. בהמשך, לאור אי-יכולתו לנהל את הלחימה, כבר בשנת 1915 הוא הועבר מתפקידו.
הפלישה הכושלת לפרוסיה המזרחית
התוכנית הרוסית להכנעת גרמניה התבססה על תנועת מלקחיים מהירה משמאל ומימין לאגמים המזוריים, ולאחריהם תנועה שוטפת לברלין, מרחק של פחות מ-300 ק"מ משם. הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית החלה לאחר שבועיים של גיוס והתארגנות, בלילה שבין 12 ל-13 באוגוסט. המכה הרוסית הונחתה עוד לפני תום מהלך הגיוס המלא (שעתיד היה לקחת למעלה מחודש) והפתיעה את הפיקוד הגרמני. הרוסים הזדרזו לפתוח במכה נגד גרמניה מתוך הוקרת טובה לצרפת שקיימה את בריתה ותוך הענות להפצרות השגריר הצרפתי. אולם, חיפזון זה היה בעוכרי ההתקפה הרוסית שזלזלה בלוגיסטיקה ויצאה לדרך לפני שניתן היה לתכנן צירי אספקה, להגביר את הייצור המלחמתי ולרכז ציוד תובלה מתאים. עקב כך נוצר מחסור קריטי בתחמושת, מזון וחלפים וכן התעכבה העברת מברקי הפקודות ממוצב הפיקוד העורפי לחזית.
הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה הרוסית השנייה עליה פיקד אלכסנדר סמסונוב נעו בשני טורים, מצפון (לאורך חוף הים הבלטי) ומדרום לקו האגמים. במהלך מתקפה זו עשו הרוסים שימוש חלוצי במטוסי סיור וקשר של חיל האוויר הרוסי הקיסרי. הגרמנים הפנו את רוב צבאם לחזית צרפת והותירו רק ארמייה אחת להגנה מול העורף הרוסי, מתוך סברה שלרוסים ייקח זמן רב להתארגן. הדוקטרינה הגרמנית הייתה לתקוף מיד ובכל העוצמה את הכוח הרוסי הראשון בו ייתקלו וכך לנצל עליונות מקומית, גם אם בזירה כולה הם מצויים בנחיתות. בין 26 ל-30 באוגוסט השמידו הגרמנים את הארמייה הרוסית השנייה בקרב טננברג ובין 9 ל-14 בספטמבר השמידו גם את הארמייה הראשונה במסגרת הקרב הראשון על האגמים המזוריים. בכך הסיגו הגרמנים את הכוחות הרוסיים משטחי פרוסיה המזרחית ובלמו את תנופת המתקפה הרוסית. הפלישה הרוסית, על אף שהסתיימה בכישלון, סייעה רבות לצרפת. היא הביאה להסטת גייסות מחזית המערב (כ-100,000 איש), אל חזית המזרח (אף כי גייסות אלו לא הגיעו בזמן כדי להשתתף בקרב) והיוותה את אחת הסטיות העיקריות מתוכנית שליפן הגרמנית שלא בוצעה כלשונה ולבסוף נופצה כליל בקרב על המארן שבעקבותיו נבלמה התנועה הגרמנית במערב.
בפברואר 1915 התקיים הקרב השני על האגמים המזוריים בו ניצחו הגרמנים והסיגו עוד את הרוסים. מאז הייתה החזית הצפונית סטטית והתקיימה במתכונת של מלחמת חפירות.
בתוך ארבעה חודשי לחימה התרוקנו כליל מחסני הנשק והתחמושת של הצבא הרוסי. כבר ביום ה-53 לאחר ההכרזה על גיוס כללי, ב-8 בספטמבר 1914 דיווח ניקולאי ניקולאייביץ' הבן לצאר כי קיים מחסור חמור מאוד בנשק וכי יש להאיץ את הבאת התחמושת וחימוש הצבא במהירות האפשרית ומשרד המלחמה, בראשות סוכומלינוב, מגלה אוזלת יד. ההצטיידות הצבאית בוצעה בסופו של דבר בזכות ועדת הצבא של הדומה (הפרלמנט הרוסי) בראשות אלכסנדר גוצ'קוב.
בתוך כך, בראשית נובמבר 1914 הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה ומיצרי הדרדנלים, המוצא היחיד של רוסיה לים התיכון נסגרו. משלב זה רוסיה נותרה עם שני נמלים בלבד, ארכנגלסק בצפון, החסום על ידי קרח שישה חודשים בשנה וולדיווסטוק בירכתי סיביר, 13,000 ק"מ מהחזית. מנקודה זו ירד היצוא של רוסיה ב-98% והיבוא שלה ירד ב-95%, דבר שהוביל בסופו של דבר להתמוטטותה הכלכלית.
הצלחה בחזית מול אוסטרו-הונגריה
מול אוסטרו-הונגריה היה לרוסים ערב המלחמה מודיעין צבאי מעולה, פרי הפעלת המרגל קולונל אלפרד רדל, קצין מטה ששירת בפראג והעביר לרוסים את תוכניות הפיקוד האוסטרו-הונגרי. הוודעות דבר מסירת תוכנית המתקפה האוסטרו-הונגרית פחות משנה לפני המלחמה לא איפשרה לפיקוד האוסטרו-הונגרי להכין תוכנית חליפית והפכה את עמדתו בחזית מול רוסיה למתגוננת.
בסמוך למתקפה במזרח פרוסיה פתחה האימפריה הרוסית במתקפה רחבת היקף ב-18 באוגוסט בחזיתה הדרום-מערבית באזור גליציה, הגובל באימפריה האוסטרו-הונגרית. הרוסים תקפו בכח בן כ-1.2 מיליון חיילים בחמש ארמיות, נגדם עמדו ארבע ארמיות אוסטרו-הונגריות ובהן כמיליון חיילים. שני הצבאות נתמכו במאות כלי ארטילריה ומקלעים רבים. הקרב הסתיים ב-26 באוגוסט בתבוסה מוחצת של האוסטרו-הונגרים ובכיבוש רצועה של כ-100–150 ק"מ מן הגבול אל תוך הרי הקרפטים על ידי הרוסים. החדירה העמוקה ביותר אל מעבר לקרפטים הושגה על ידי הארמייה השמינית בראשות הגנרל אלכסיי ברוסילוב שמונה למפקד החזית הדרום-מערבית הרוסית. סיום מתקפה זו היה בכיבוש פשמישל שהושלם ב-22 במרץ 1915, לאחר מצור של 133 יום ופתח בכך את הדרך להונגריה.
הרוסים לא הצליחו אמנם להביס את הצבא האוסטרו-הונגרי כליל אך הצליחו להגיע להצלחה משמעותית ובמידה מסוימת לאזן את התבוסה שנחלו באזור פרוסיה המזרחית. יותר לא נלחמה אוסטרו-הונגריה בחזית המזרחית לבדה אלא רק בסיוע גרמני. ההצלחה רוסית בקרב איפשרה לסרביה להמשיך בלחימה עד לשנת 1915. השליטה הרוסית בשטחים שנכבשו נמשכה כ-9 חודשים, עד לקיץ 1915.
הנסיגה הגדולה
חודשיים לאחר נפילת פשמישל, החלו צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה במתקפת גורליצה-טרנוב שנועדה למוטט את הצבא הרוסי בגליציה, להסיגו לאחור ולבטל את ההצלחה הרוסית. הכוח הגרמני-אוסטרי כלל 13 ארמיות והכוח הרוסי 9 בלבד. המתקפה התחילה ב-1 במאי 1915 בסביבות הערים גורליצה וטרנוב, דרומית-מזרחית לקרקוב ומכאן שמה. ב-3 ביוני 1915 נכבש מחדש מבצר פשמישל והארמייה הרוסית השלישית התמוטטה כליל. ב-17 ביוני נכבשה למברג ולמחרת חצה כח גרמני מזרחה את נהר הדנייסטר.
אף על פי שהנסיגה הייתה מהלך מחושב, תוצאותיה מבחינה כלכלית, חברתית ומורלית ברוסיה היו קשות. אובדן השטחים הטיל עומס כלכלי מכיוון שמקורות יצור ואספקה של תוצרת תעשייתית וחקלאית ננטשו. נוסף לכך נאלצו להתמודד עם זרם של כ-1.5 מיליון פליטים שברחו מזרחה מפחד הכוח הגרמני. נוסף על כך, עליונות הצי הגרמני בים הבלטי הגבילה מאוד העברת סחורות מאירופה וגרמה למחסור בעורף בכלל ובבירה בפרט. ביוני אולץ שר המלחמה הכושל סוכומלינוב להתפטר וב-21 באוגוסט פיטר הצאר ניקולאי את בן-דודו, ניקולאי ניקולאייביץ' הבן, מהפיקוד העליון על הצבא והצי ונטל את הפיקוד העליון על עצמו (ניקולאי ניקולאייביץ' מונה למפקד חזית הקווקז. מאותה עת התערערה מאוד היציבות הפוליטית ובשנה וחצי שלאחר מכן התחלפו בזה אחר זה שלושה ראשי ממשלה ושני שרי מלחמה. בהיעדרו של הצאר שיצא לחזית, כיהנה רעייתו, הצאריצה אלכסנדרה כנציגת המלוכה הבכירה בבירה. עוד לפני כן ניהלה אלכסנדרה את חצר השלטון בצוותא עם יועצה המסתורי רספוטין ושניהם היו שנואים הן על האצולה והן על העם.
מתקפות 1916
בניגוד לתכנון הברית בין צרפת לרוסיה, לא הצליחה האימפריה הרוסית להעסיק כוחות גרמניים מספקים בחזית המזרחית וכך יכלו הגרמנים להטיל כמעט את כל כובד משקלם על צרפת במערב. ב-16 באפריל 1916 פיקד הצאר ניקולאי על מתקפה גדולה להצלת הכבוד הרוסי ועל מנת לסייע לצרפת, בה התחולל קרב ורדן העקוב מדם, באמצעות הטרדת הגרמנים ממזרח. הוא החליט לרכז את המתקפה באגם נארוץ' בצפון-מערב בלארוס, שם הייתה עדיפות לכאורה ל-350,000 חיילים רוסים, בפיקודו של מפקד החזית הצפונית, אלכסיי קורופטקין, מול 75,000 גרמנים. הרוסים התחילו בהפגזה ארטילרית כבדה שנמשכה כיומיים ולאחר מכן הסתערו על קווי הגרמנים המחופרים והושמדו באמצעות מכונות היריה של הגרמנים. ההתקפה כשלה בכל מטרותיה וסתמה את הגולל על התקפות רוסיות מול הקו הגרמני המבוצר בצפון.
לאחר שמתקפת ברוסילוב נעצרה נפוצו שמעות על כך שראש הממשלה ושר חוץ, בוריס שטורמר מקדם שיחות עם גרמנים על הפסקת אש. בתחילת נובמבר האשים פאבל מיליוקוב בישיבות הדומה את הקיסרית (הצאריצה) אלכסנדרה ואת שטורמר (שניהם ממוצא גרמני) בפעילות נגד המדינה לטובת חתימת הסכם שלום נפרד עם האימפריה הגרמנית. הצאר הבין שלא ניתן להמשיך עם הממשלה בראשות שטורמר לאור ההתנגדות העזה בקרב הציבור הרחב וב-20 בנובמבר פוטר שטורמר מכל תפקידיו בממשל. בדצמבר רצחו קצינים רוסים את רספוטין, יועצה רב ההשפעה של הצאריצה.
מהפכת פברואר
עד ינואר 1917 נמנו בצבא הרוסי כשישה מיליון פצועים, שבויים ונעדרים. תנופת ההתקפה נעצרה ועל אף הצנזורה הצבאית הגיעו לעורף ידיעות מטרידות על מחסור חמור בציוד ובתחמושת, על קצינים בלתי כשירים וגנרלים מסואבים. העורף סבל מחסור חמור שגרר רעב ומחלות. היותו של הצאר עצמו המפקד העליון של הצבא הגבירה ומיקדה את הזעם הציבורי נגדו ונגד שלטון החצר שלו. האצבעות המאשימות בנוגע לתבוסות, למחסור ולכשלונות הפיקודיים הופנו בראש ובראשונה לשלטון המושחת שלפני המלחמה ולתפקודו הכושל במהלכה. בפטרוגרד ובשאר הערים הגדולות היה חורף 1916/1917 חורף של רעב ומחסור. תשתיות הרוסות, מחסור בכוח אדם בשדות ובבתי החרושת האזרחיים, זרם פליטים וליקויים שלטוניים הובילו לפגיעה בעורף ולחוסר שקט בערים בהן שלט שלטון חירום צבאי.
ב-7 במרץ (22 בפברואר לפי הלוח היוליאני) פרצה שביתה בבית החרושת פוטילוב בפטרוגרד, דיכוי השביתה גרר הפגנות. על אף יומיים של הפגנות המונים ופקודות מפורשות, סירב השלטון הצבאי בעיר לדכאן בכוח. לאחר חמישה ימים הצהירו חברי הדומה בארמון טבריצ'סקי שהם מסרבים לצו הקיסרי, שניתן בסמכות הצאר ששהה בחזית וקרא לפיזור הפרלמנט. בכך הצטרף הפרלמנט למרד. למחרת הצטרף למרד גם הצבא, כאשר חיילי חיל המצב הצטרפו למפגינים ופתחו את שערי מחסני הנשק בפני הפועלים.
ב-12 במרץ הוכרז על הקמת סובייט פטרוגרד, יומיים לאחר מכן הכריז סגן ראש הסובייט, אלכסנדר קרנסקי על הכפפת הצבא לסובייט. ב-15 במרץ הוקמה ממשלת המעבר של הרפובליקה הרוסית בראשות גאורגי לבוב הליברלי והצאר ניקולאי מסר את התפטרותו בעודו נוסע ברכבת מן החזית (למעשה העביר את הסמכויות לאחיו מיכאיל, שהעבירן לסובייט). הסובייט השיב את ניקולאי ניקולאייביץ' הבן לראשות הסטאבקה (הפיקוד העליון) ומינה את אלכסנדר גוצ'קוב לשר המלחמה. באפריל מונה מיכאיל אלכסייב למפקד העליון של הצבא. לשר החוץ התמנה פאבל מיליוקוב, שהרגיע את בעלות בריתה של רוסיה בהודיעו שארצו ממשיכה להיות מחויבת לבריתות שכרתה ושעל אף חילופי השלטון אין לה כל כוונה לפרוש מהמלחמה.
עקב חוסר האמון והיכולת שהפגינה הקצונה, עבר הצבא שינוי מכריע כאשר הוקמו ביחידותיו וועדי חיילים שזכותם היה להתנגד לפקודות.
Star Wars Jedi: Survivor
Star Wars Jedi: Survivor הוא משחק הרפתקאות-פעולה לשחקן יחיד שפותח על ידי חברת Respawn Entertainment ומופץ על ידי חברת Electronic Arts, ושעלילתו מתקיימת באופן כרונולוגי ביקום מלחמת הכוכבים חמש שנים לאחר עלילת "Fallen Order" ובמקביל לאירועי "אובי ואן קנובי". המשחק יצא לשוק עבור Microsoft Windows, פלייסטיישן 5 ו-Xbox Series X/S ב-28 באפריל 2023.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
מהפכת פברואר
באפריל הגיע לנין, מנהיג הבולשביקים, ששהה בגלות בשווייץ והתנגד למלחמה, להסכם עם ממשלת גרמניה לפיה יותר לו ולקבוצת סוציאליסטים לנסוע דרך שטחי גרמניה בקרון רכבת חתום אל תחנת פינלנד שבפטרוגרד. ההיתר ניתן מתוך תקווה גרמנית שתסיסה ברוסיה תחליש אותה ושאם הבולשביקים יתפסו את השלטון תוכל גרמניה להגיע עמם להסכם שלום נפרד ונוח.
Star Wars Jedi: Survivor
רקע עלילתי
עלילת המשחק מתרחשת חמש שנים לאחר עלילת "Fallen Order" ובמקביל לאירועי "אובי ואן קנובי". כאחד מאבירי הג'דיי האחרונים ששרדו את "פקודה 66", ממשיך קאל קסטיס במסעו ובמאבקו נגד האימפריה הגלקטית העוינת; במהלכם ייתקל בסנטור אימפריאלי מסתורי ומסוכן מגזע הפאואן שבכוכב-הלכת קורסנט, המעוניין להוציא לפועל את תוכניתו ההרסנית.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
מתקפת יוני, משבר יולי ופרשת קורנילוב
במאי 1917, עקב הצהרתו המיליטריסטית של שר החוץ מיליוקוב, לפיה על רוסיה להמשיך ולהילחם כנגד גרמניה עד הניצחון, פרצו הפגנות ברחבי המדינה, בהם הפגנת 100,000 פועלים וחיילים בפטרוגרד בסיסמה "די למלחמה!". ביולי עלה מספר המפגינים בבירה נגד המלחמה לחצי מיליון.
Star Wars Jedi: Survivor
פיתוח
דבר פיתוחו של המשחק הוכרז לראשונה במאי 2022. המשחק פותח על ידי "Respawn Entertainment" והוא עתיד לצאת לשוק עבור הפלטפורמות Microsoft Windows, פלייסטיישן 5 ו-Xbox Series X/S.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
מתקפת יוני, משבר יולי ופרשת קורנילוב
בין 29 ביוני ל-15 ביולי 1917 הוצאה לפועל ההתקפה הגדולה האחרונה של רוסיה במלחמה, באזור גליציה. במתקפה השתתפו ארבע ארמיות של הצבא הרוסי ויחידות של צבא רומניה. ראשית ההתקפה באוקראינה בראשותו של לאוור קורנילוב, נחלה הצלחה, אך כעבור מספר ימי לחימה החלו הארמיות הרוסיות לסגת מפני כוחות גרמנים-אוסטריים נחותים מהם מספרית. ההתקפה הסתיימה באמצע יולי בתבוסה רוסית.
Star Wars Jedi: Survivor
פיתוח
במאי המשחק, סטיג אסמוסן, טען כי יכולותיהן המשופרות של הדור הבא אפשרו לחברת "Respawn" לפתח ולהפיק את המשחק "באיכות שהיא מעבר לכל מה שאי-פעם פיתחנו בעבר". על ידי מיקודו בלעדי של פיתוח המשחק עבור קונסולות הדור התשיעי, המשחק יזכה לזמני טעינה מהירים יותר באופן משמעותי משל קונסולות הפלייסטיישן 4 וה-Xbox One בהן הושק המשחק הראשון.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
מתקפת יוני, משבר יולי ופרשת קורנילוב
בעקבות התבוסה פרץ מרד שהובל על ידי אנרכיסטים ובולשביקים בראשות פיודור רסקולניקוב, יעקב סברדלוב, לאון טרוצקי, גרגורי זינובייב ולנין, שנודע כ"משבר יולי". המרד דוכא כעבור מספר ימים. מנהיגי המרד הוקעו כבוגדים ונמלטו לפינלנד לפני שנעצרו. הממשלה הזמנית סבלה טלטלה, רוב השרים הוחלפו ואלכסנדר קרנסקי התמנה ליו"ר מועצת השרים ושר הצבא והצי.
בספטמבר החליט המפקד העליון, הגנרל קורנילוב, לאכוף סדר על הבירה, שנשלטה לדעתו על ידי הבולשביקים, שאינם אלא משתפי פעולה של הגרמנים (קרנסקי, ראש ממשלת רוסיה העריך כי ייתכן שקורנילוב הונע על ידי בריטניה). באירוע, שנקרא פרשת קורנילוב, הורה המפקד העליון לחיל המצב, בסיוע גיס פרשים, להשתלט על עיר הבירה. ראש הממשלה קרנסקי נדהם מההתפתחות ונאלץ להשתמש בכוחות שהשתייכו לגווארדיה האדומה הבולשביקית נגד חייליו של קורנילוב. קרנסקי הצליח לעצור את המתקפה ושלח את המעורבים בה למאסר. הפעולה החלישה מאוד את קרנסקי והעלתה את קרנם של הבולשביקים בעיני הפועלים.
Star Wars Jedi: Survivor
דרישות מערכת
עם ניצול החומרה החזקה יותר של הקונסולות Xbox Series X/S ופלייסטיישן 5, הרצתו של המשחק תדרוש עבור אחסון מערכת ולפחות  של זיכרון RAM, אם כי עבור משחקיות חלקה מומלץ שטח של. בנוסף, הרצת המשחק תדרוש מעבד עם לפחות 4 ליבות ו-8 פתילים, כגון Intel Core i7-7700 או AMD Ryzen 5 1400.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
מהפכת אוקטובר
ב-25 באוקטובר 1917 (על פי הלוח היוליאני, 7 בנובמבר לפי הלוח הגרגוריאני), הובילה המפלגה הבולשביקית בראשות מנהיגה לנין, את המהפכנים הקומוניסטים והסוציאלסטים למרד, כמעט ללא שפיכות דמים בפטרוגרד, נגד הממשלה הזמנית החלשה של קרנסקי. באותו זמן התכנס בעיר הקונגרס השני של המועצות (הסובייטים) כאשר מתוך 649 הצירים הנבחרים שבו, 390 היו בולשביקים וקרוב ל-100 השתייכו לאגף השמאלי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, שתמכו גם הם בהפלת ממשלתו של קרנסקי. עם נפילת ארמון החורף, הוציא הקונגרס צו שהעביר כוח אל הסובייטים נבחרי הפועלים, החיילים והאיכרים, על מנת לאשר את המהפכה. ביום שלאחר מכן בחרו הסובייטים את "מועצת ממוני העם" והעבירו את הצו על השלום, שתבע את יציאתה המיידית של רוסיה מהמלחמה וכינון מיידי של שלום דמוקרטי וצודק. המנשר קרא ל"אחינו הגרמנים-אוסטרים" (הפרולטרים) להניח את הנשק כיוון שהאויב האמיתי הוא האויב המשותף לכל פועלי העולם - הקפיטליזם המנצל. במקביל החלו מאות חיילים וקצינים רוסים יוצאים ללא נשק מן החפירות לכל אורך החזית והחלו לשוחח ולהחליף מתנות עם החיילים הגרמנים שניצבו מולם.
Star Wars Jedi: Survivor
שיווק והפצה
הקדימון הראשון עבור המשחק הופץ במאי 2022, ובמהלכו נמסר כי המשחק יושק ב-17 במרץ 2023; עם זאת, בהמשך נמסר כי הפצת המשחק תידחה ל-28 באפריל 2023. ב-5 בדצמבר 2022, הודיעה מפיצת המשחק, "Electronic Arts", כי קדימון המשחקיות עבור המשחק יוצג במהלך טקס פרסי המשחק ב-8 בדצמבר 2022.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
מהפכת אוקטובר
כחודש לאחר הוצאת הצו, ב-5 בדצמבר (גרגוריאני), נחתם הסכם שביתת-נשק בין רוסיה הסובייטית לבין האימפריה הגרמנית, יום לאחר מכן נחתם הסכם שביתת נשק גם בין גרמניה לרומניה ועשרה ימים מאוחר יותר נחתם הסכם שביתת נשק כולל בחזית המזרחית. ב-22 בדצמבר החלו שיחות שלום בברסט ליטובסק. ראש המשלחת הרוסית היה אדולף יופה שהציע שלום ללא ויתור רוסי על טריטוריות או תשלום פיצויים, הצעה שנדחתה מכל וכל על ידי הגרמנים, האוסטרים ונציגי האימפריה העות'מאנית. בינואר 1918 פרסם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את ארבע עשרה הנקודות שצריך לקיים הסכם שלום.
ב-10 בפברואר 1918, לאחר כישלון סבב שיחות השלום, פרסם לאון טרוצקי הצהרת אי-לוחמה חד-צדדית עם מעצמות המרכז בבחינת "לא מלחמה ולא שלום". האימפריה הגרמנית הגיבה בהתקפת פתע בניסיון להשיג הישגים טריטוריאליים של הרגע האחרון וללחוץ על הרוסים במשא ומתן, כוחותיה כבשו את פסקוב והתקדמו לתוך בלארוס ואוקראינה והגיעו עד פטרוגרד, תוך שאניות הצי הגרמני במפרץ הפיני מאיימות עליה. בתנאים קשים אלה נאלצה רוסיה להתמודד עם סבב שיחות נוסף, מתוך מעמד מאוים ונחות בהרבה.
הסכם ברסט-ליטובסק
ב-3 במרץ חתמה רוסיה על הסכם כניעה משפיל ומבזה עם מעצמות המרכז. רוסיה נאלצה לוותר על פינלנד, אוקראינה, בלארוס, פולין והמדינות הבלטיות, וכן למסור לאימפריה העות'מאנית את כל השטחים שכבשה ממנה במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ובייחוד את ארדהאן, קארס ובתומי. רוסיה איבדה מאות אלפי קמ"ר בהם התגוררו כ-56 מיליון תושבים (כשליש מאוכלוסיית המדינה). הצי הבלטי אולץ לעזוב את בסיסיו במפרץ הפיני ולסגת מזרחה. הצי הרוסי בים השחור הועבר לבעלות גרמנית. ב-27 באוגוסט נחתם בברלין הסכם לפיו רוסיה תשלם לגרמניה פיצויים בסך 6 מיליארד מרק. ההסכם הופר במאי 1918 עם פלישת האימפריה העות'מאנית לארמניה, אך החזיק מעמד מול גרמניה עד חתימת הסכם רפאלו שביטל אותו והסדיר את יחסי ברית המועצות עם רפובליקת ויימאר.
עם היוודע דבר ההסכם ברוסיה, בימי מלחמת אזרחים, הוא נתפס ככניעה של הבולשביקים. המדינות הבלטיות, אוקראינה ופינלנד הפכו לבסיסי התנגדות לבולשביקים ובסיסים של הצבא הלבן. כוחות מלוכניים אף חברו לגרמנים ששלטו להלכה בטריטוריות אלה, על מנת למגר את השלטון הבולשביקי.
התערבות מדינות ההסכמה ברוסיה לאחר הסכם ברסט-ליטובסק
למדינות ההסכמה היה אינטרס לשמר את החזית המזרחית כנגד גרמניה. לפיכך פעלו בריטניה וצרפת בסכסוך הפנים-רוסי כנגד הבולשביקים ולצד מצדדי המשטר הישן. משך זמן מה, ובחזיתות הסמוכות לכוחות של מעצמות המרכז, פעל גם השלטון הסובייטי – שגם הוא לא שש לאפשרות של חדירת צבאות מעצמות המרכז לשטחים רוסיים – למען אותה מטרה, כתף אל כתף עם חילות המשלוח של מדינות ההסכמה, ועל כל פנים, לא התייצב כנגדן.
מיד לאחר הסכם ברסט-ליטובסק נחתו חיילים גרמנים בפינלנד. מדינות ההסכמה חששו לנפילת נמלי מורמונסק וארכנגלסק לידי הגרמנים ושיגרו לאזור חיילים מארצות הברית, בריטניה, קנדה, איטליה וסרביה על מנת להגן עליהן. הכוחות המערביים ביקשו להמשיך ולהחזיק בנמלים האסטרטגיים גם לאחר סיום המלחמה, אך נהדפו לאחר מתקפה של הצבא האדום ב-1919.
אחת מפעולות ההסכמה בשלב הייתה חילוץ הלגיון הצ'כוסלובקי, על מנת שיוכל להילחם לצד מדינות ההסכמה. היה זה צבא של שבויי מלחמה, רובם מצ'כיה ומיעוטם מסלובקיה, שנפלו בשבי הרוסי עת שירתו בצבא אוסטרו-הונגריה, ושניאותו להילחם למען מדינות ההסכמה. השלטונות הקומוניסטיים הסכימו לאפשר לצ'כוסלובקים מעבר דרך סיביר, ומסיביר, דרך נמל ולדיווסטוק, לארצות הברית, ומשם לאירופה התוכנית התקדמה בקושי ולא נשלמה עד סיום המלחמה.
ביומה האחרון של 1917 נחת בוולדיווסטוק שבמזרח סיביר כוח בריטי-אמריקאי-יפני משולב, בתואנה של הגנה על אינטרסים אמריקאים, בריטים ויפנים באזור מזרח סיביר. באוגוסט 1918 הצטרף כוח המשימה האמריקני בסיביר. הכוחות חברו ללגיון הצ'כוסלוסקי, אך נותרו בשטח גם לאחר סיום המלחמה וסייעו לכוחות אנטי-בולשביקים במהלך מלחמת האזרחים.
כוחות משולבים בריטים וצרפתים, שהסתייעו בבעלי אינטרסים מקומיים ושבויי מלחמה משוחררים פעלו גם בקווקז ופרס, באוקראינה ובמרכז אסיה, במטרה לחדור לשטחים אותם פינתה רוסיה ולמנוע את נפילתם בידי מעצמות המרכז מחד והקומוניסטים מאידך.
המערכה בקווקז
ב-29 באוקטובר 1914 הפגיזו אניות הצי הגרמני הקיסרי בחסות עות'מאנית את נמלי אודסה וסבסטופול שבים השחור, ללא הכרזת מלחמה רשמית. הרוסים הגיבו במתקפה קרקעית של ארמיית הקווקז המצומצמת ששהתה בחזית זו, שמחצית מחייליה (כ-50,000) הועברו לסיוע בקרבות בפרוסיה המזרחית. ב-2 בנובמבר הכריזה רוסיה רשמית על מלחמה עם האימפריה העות'מאנית. בין דצמבר 1914 לקיץ 1915 כבשו הרוסים בפיקודו של ניקולאי יודניץ' שטחים ברצועה של 100–150 ק"מ בצפון-מזרח אנטוליה, בסיוע ארמנים מקומיים ברצועה מימת ואן בדרום-מזרח עד קו קפריקאי (Köprüköy)-הים השחור בצפון-מערב. הקרב המרכזי בגזרה היה קרב סריקמיש (22 בדצמבר 1914 - 17 בינואר 1915) שהסתיים בניצחון רוסי. עקב התבוסה בקרב זה האשים שר המלחמה העות'מאני, אנוור פאשה, את הארמנים בסיוע לרוסים, דבר שהוביל לרצח העם הארמני. לרוסים, המיומנים בלוחמת חורף, היה יתרון בשטח זה ובעונת השנה. יתרון נוסף של הרוסים היה דילול כוחות עות'מאניים בגזרה עקב העברתם למערכת גליפולי.
הרוסים המתינו לחורף הבא על מנת לשוב ולתקוף. החל מינואר 1916 ובמהלך החורף התקדמו הרוסים בכוח עיקרי שנע דרום-מערבה לאורך חופי הים השחור. בראשית מרץ, לאחר הצלחתם במתקפת ארזורום, כבשו הרוסים את העיר המרכזית ארזורום ובאפריל נכבשה טרבזון. הכוח הרוסי החודר ביותר הגיע בהמשך אפריל עד ביטליס, אך נסוג. מתקפת 1916 בחזית הקווקז הסתיימה וקו הגבול בין המעצמות נותר סטטי עד סיום המלחמה. על אף שהצבא הרוסי נחלש מאוד עקב מאורעות 1917 ברוסיה, גם הצבא העות'מאני נשחק בכל חזיתותיו, כך התחפרו זה מול זה שני צבאות מותשים, חסרי אספקה ותחמושת, ברמת תברואה נמוכה ביותר ובעלי מורל נמוך. הכוחות היחידים שהמשיכו לנסות ולזנב בצבא העות'מאני היו פלוגות המתנדבים הארמניות, שחייהם היו תלויים בכיבוש הרוסי באזור ושנעזרו בסיוע בריטי וצרפתי וכן מיליציות של גאורגים, קוזאקים ויוונים פונטים.
ב-16 בדצמבר 1917 חתמו הרוסים על שביתת נשק עם האימפריה העות'מאנית. שטחי אנטוליה שנכבשו על ידי הרוסים הושבו לאימפריה העות'מאנית במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק.
המערכה בפרס
פרס חולקה ב-1907 לאזור השפעה רוסי בצפון המדינה ובריטי בדרומה. כמהלך צדדי של ראשית המלחמה בקווקז (נובמבר 1914) ניסו כוחות עות'מאניים לפלוש לשטח פרס, בעיקר על מנת להשתלט על שדות הנפט שבה, אך נהדפו. בינואר 1915 הצליח כוח עות'מאני לכבוש את הערים אורמיה ותבריז, שהיו בשטח השליטה הרוסי, אך הם נהדפו כעבור חודש.
בקיץ 1915 החלה בפרס תסיסה של כוחות מקומיים שנתמכו על ידי מעצמות המרכז וניסו לזנב הן בבריטים והן ברוסים. עד סוף 1916 התחוללו קרבות בצפון פרס (בקו הערים כרמאנשאה-קום-טהראן) בין כוחות רוסים וארמנים לכוחות מקומיים מתוגברים בסיוע טורקי.
אירועי 1917 שיתקו את הצבא הרוסי. הסכם שביתת הנשק של ארזינקן (Erzincan) שנחתם בין הרוסים לעות'מאנים ב-5 בדצמבר 1917 סיים את פעולות האיבה בשטח פרס ורוסיה נסוגה מהשטחים שהחזיקה במסגרת הסכם ברסט-ליטובסק.
המערכה הימית
הלוחמה הימית בגזרת האימפריה הרוסית התחלקה בין שתי זירות, זירת הים הבלטי וזירת הים השחור.
הצדדים הנצים העיקריים בים הבלטי היו צי הים הפתוח (Hochseeflotte) הגרמני שאניותיו נכנסו לים הבלטי דרך תעלת קיל ואניות הצי הרוסי הבלטי בפיקודו של אדמירל ניקולאי אסן שהסתייעו בצוללות בריטיות אחדות, שנכנסו אל הים הבלטי דרך מצרי קטגאט (Kattegat). הצי הרוסי פעל בזירה זו כמתגונן לכל היותר תקפו אניות רוסיות וצוללות בריטיות שיירות ימיות שעשו דרכן בין גרמניה ושוודיה או זרעו שדות מוקשים להגנה.
במסגרת הדיפת המתקפה הרוסית בראשית המלחמה, הנחיתו הגרמנים התקפה ימית גדולה על מפרץ ריגה באוגוסט 1915, שנכשלה. באוקטובר 1917 כבש הצי הגרמני את האיים במפרץ ריגה במבצע אלביון והם אף תקפו ופגעו באניות רוסיות שהפליגו מן העיר ריגה בקרב מון. במרץ 1918, בעקבות חוזה ברסט-ליטובסק פינו הרוסים את אוניות הצי הבלטי מנמלי הלסינקי וטאלין לקרונשטאדט, בכך הפך הים הבלטי ל"אגם גרמני" ושייטות גרמניות העבירו כוחות צבא לפינלנד.
הים השחור נשלט על ידי הרוסים והאימפריה העות'מאנית, אך צי הים השחור הרוסי נהנה בו מעליונות. בסיס הצי היה בסבסטופול, ובראשו עמדו האדמירלים המנוסים אנדרי אברהרדט ואלכסנדר קולצ'ק. המלחמה בים השחור החלה באוקטובר 1914, לאחר שאוניות גרמניות בחסות עות'מאנית הפגיזו מן הים כמה ערי חוף רוסיות. בצי הטורקי היו שתי אוניות חדישות בלבד (גייבּן וברסלאו), שמסרה לו גרמניה, שתיהן בפיקוד אדמירל וילהלם סושון.
בסוף 1915 שלט הצי הרוסי כמעט בכל הים השחור והעניק סיוע לכוחות הרוסיים בחזית הקווקז. צוללות ומשחתות רוסיות תקפו שיירות אספקה וסיוע טורקיות ובלמו אפשרות סיוע טורקי מן הים, הפגיזו כוחות קרקעיים ומטרות חוף בצד הטורקי וסייעו באספקה לכוחות הרוסיים. באוגוסט 1916, מיקש הצי הרוסי את היציאה מן הבוספורוס, ועל ידי כך נמנעה כמעט לגמרי כניסת אניות טורקיות אל הים השחור. מאוחר יותר באותה שנה מוקשו גם מבואות עיר הנמל ורנה. ב-7 באוקטובר 1916 התפוצצה בנמל ספינת המערכה החדישה "אימפרטריצה מאריה" (Императрица Мария), שנה בלבד לאחר שהוכנסה לשירות פעיל. הסיבות לטביעתה של אנייה זו מעולם לא נתחוורו, ואפשר שהיה זה מעשה חבלה או תאונה קטלנית. אולם, למרות עליונותם בים השחור, לא הצליחו הרוסים להבקיע לים השיש ולפרוץ את המצור הטורקי במוצא לים התיכון, בשל מבצרי החוף הטורקיים שהגנו על המצרים.
חיל המשלוח הרוסי בחזית המערבית
בדצמבר 1915 ביקר המדינאי הצרפתי פול דומר ברוסיה וביקש מן הצאר שישלח 300,000 חיילים רוסים לסיוע לצרפת בחזית המערבית, בקשה שהתבססה על הדעה המערבית לפיה לרוסיה קיימים משאבי כוח אדם בלתי מוגבלים. הצאר הסכים למשלוח שתי בריגדות לצרפת (הגיעו לחזית דרך וולדיווסטוק באמצע אפריל 1916) ושתי בריגדות לחזית סלוניקי (הגיעו לחזית באוגוסט ונובמבר 1916). סך כל החיילים שנשלחו היה כ-45,000.
ורה באבון
ורה ג'ורג' ע'טאס באבון (בערבית: فيرا جورج غطاس بابون; נולדה ב-6 באוקטובר 1964) היא פלסטינית-נוצרייה, שהייתה לאישה הראשונה שכיהנה כראש עיריית בית לחם. לפני שנבחרה לראש העיר, היא הייתה מנהלת בית הספר התיכון של הכנסייה הקתולית בבית סאחור (2010-2012), ומרצה לספרות אנגלית באוניברסיטת בית לחם, שם הייתה גם משנה לדקאן הסטודנטים (2000–2006). בנוסף, היא יושבת הראש של חבר המנהלים של מרכז הדרכה והאימון למשפחה ולילדים, וגם חוקרת ללימודי מגדר ב-GRACE (מחקר מגדרי באפריקה ובמזרח התיכון). .
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
חיל המשלוח הרוסי בחזית המערבית
לאחר מהפכת אוקטובר, נחלקו הבריגדות הרוסיות במחנה La Courtine בצרפת בין תומכי המשטר הישן ומצדדי המשטר הקומוניסטי. הצד הקומוניסטי פתח במרד ולא הסכים להילחם. כוח משותף שכלל צרפתים ורוסים נאמני-הצאר הכריע את המרד והחיילים המורדים נשלחו למאסר בצפון אפריקה. החיילים תומכי הצאר ביקשו להמשיך ולהילחם ויצרו את "הלגיון הרוסי" שנלחם במסגרת דיוויזיה צרפתית בקרב אמיין ומתקפת מאה הימים. עם תום המלחמה בחרו חלק מלוחמי הלגיון להישאר בצרפת, בעוד אחרים שבו לרוסיה וחברו לצבא הלבן.
ורה באבון
הקריירה הפוליטית
באבון הובילה את גוש העצמאות והפיתוח, המורכב מ-12 מוסלמים ונוצרים מתנועת פתח בקמפיין לשיפור השירות וקידום פוטנציאל התיירות של בית לחם. באבון התמודדה מול מועמדים מוכרים ומול מתמודדים עצמאיים שנתמכו על ידי האיסלאמיסטים ועל ידי השמאל הפלסטיני. הגוש ניצח בבחירות שנערכו ב־20 אוקטובר 2012 ובאבון נבחרה באופן רשמי לראש העיר. יריביה זכו בשישה מושבים במועצה.
ראש עיריית בית-לחם
בית לחם נחשבת לעיר עם שיעורי האבטלה הגבוהים ביותר בגדה המערבית. בעיר יש גם אוכלוסייה נוצרית גדולה. באבון טענה כי גדר ההפרדה מהווה מכשול ממשי לצמיחה על ידי הגבלת תנועתם של אנשים, רעיונות וסחורות. על בית לחם היא אמרה: "אנחנו עיר במצור, בלי מקום להתרחב בגלל ההתנחלויות ובגלל החומה." היא קיוותה לעצור את ההגירה השלילית מהעיר על ידי יצירת הזדמנויות עבודה עבור אנשים צעירים. היא גם קיוותה להשיג מחדש את התמיכה הבינלאומית שאבדה בזמן שחמאס היה בשלטון. באבון סיימה את תפקידה ב-27 באפריל 2017. היא לא השתתפה בבחירות המקומיות שהתקיימו אז בבית לחם ובכל הגדה המערבית.
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
יהודי רוסיה בזמן המלחמה
קרבות החזית המזרחית התחוללו בפולין, גליציה, אוקראינה, ביילורוסיה וליטא הוא "תחום המושב", בו חיו מיליוני יהודים. היהודים שחיו באזורים אלה סבלו מן המלחמה פיזית וכלכלית. כ-600,000 יהודים שהתגוררו בשטחים שנכבשו על ידי הכוחות הרוסיים המתקדמים בגליציה הוגלו מזרחה, פן ישמשו כסוכני אויב בעורף הצבא. לאחר צאת רוסיה מן המלחמה, בעת מלחמת האזרחים, התנכלו ליהודים, שנחשבו למקורבים לשלטון הקומוניסטי, על בסיס אנטי-בולשביקי.
ורה באבון
פרסים
רשימה חלקית:
האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה
יהודי רוסיה בזמן המלחמה
מיד עם תום המלחמה החלה העלייה השלישית לארץ ישראל. ההגירה לארצות הברית בשנים אלה הייתה קשה בשל מגבלות שהחלו האמריקאים להערים על ההגירה.
ורה באבון
חיים אישיים
באבון היא אם לחמישה ילדים.
דיולה גמבש
דיולה גמבש (בהונגרית: Gömbös Gyula; 26 בדצמבר 1886 – 6 באוקטובר 1936) היה מדינאי הונגרי שכיהן תחילה כשר ההגנה ולאחר מכן כראש ממשלת הונגריה בין 1932 ל-1936. הוא היה בין הגורמים אשר קירבו את הונגריה אל גרמניה הנאצית בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
חייו
גמבש נולד במורגה, כפר קטן במחוז טולנה שבהונגריה, והצטרף לצבא ההונגרי בגיל צעיר. הוא הוסמך לקצונה ושירת כקפיטן (מקביל לסרן בצה"ל) במלחמת העולם הראשונה. בעודו בצבא הטיף גמבש לעצמאותה של הונגריה מן האיחוד עם אוסטריה, והיה מבין מבקריו של בית הבסבורג. לאחר המלחמה, כאשר הופרדה אוסטריה מהונגריה, הצטרף גמבש לכוחות בעיר סגד המכונים "הצבא הלבן" אשר התנגדו לכוחותיו של הקומוניסט בלה קון אשר שלט בהונגריה לתקופה קצרה בשנת 1919.
גמבש הפך לבעל בריתו הקרוב של האדמירל מיקלוש הורטי, מפקד "הצבא הלבן", ומילא תפקיד חשוב בארגון הצבא. בשל שירותיו מונה לשר ההגנה ב"ממשלת סגד" אשר התיימרה להיות האלטרנטיבה לממשלה הקומוניסטית שקמה בבודפשט. לאחר קריסת ממשלתו של קון, באוגוסט 1919, גמבש עזר בארגון הטיהורים המכונים "הטרור הלבן", בהם נרצחו אלפי יהודים ושמאלנים. גמבש היה אנטישמי ארסי, ובמסגרת תגובת הנגד למשטרו של קון, הוביל את הטוענים כי היו אלה היהודים אשר עמדו מאחורי המשטר הקומוניסטי, והדריכם לפעולות אלימות ולפוגרומים כנגד היהודים.
לאחר שהורטי הוכרז כעוצר הונגריה בשנת 1920 הפך גמבש למנהיג האגף הרדיקלי הימני בפוליטיקה ההונגרית, אגף אשר קיבל לגיטימציה בשל ההתנגדות העממית לקומוניזם, מורשת משטרו הכושל של קון, ובשל אובדן שני שלישים משטחה של הונגריה במסגרת הוויתורים אותם נאלצה לעשות בחוזה טריאנון. כאשר ניסה הקיסר קארל הרביעי מאוסטריה לתפוס את השלטון בשנת 1921 היה גמבש ממטרפדי המהלך, וסייע להורטי לשמור על שליטתו בהונגריה. אך משהביאו המאורעות לעליית ראש הממשלה השמרני אישטוון בתלן, היה גמבש באופוזיציה למשטרו. משטרו של בתלן נמשך כעשר שנים, עד לשנת 1931. במהלך שנים אלו הטיף גמבש מן האופוזיציה להפיכתה של הונגריה למדינה חד מפלגתית וטוטליטרית, לפרישה מחבר הלאומים ולחקיקת חוקים אנטישמים. ב-1929 קיבל גמבש דרגת מיור-גנרל ומונה לשר ההגנה בממשלת בתלן, במאמץ שעשה הורטי לפייס את הימין הקיצוני. אך לא היה בכך די על מנת לספק את האמביציה של גמבש.
בשנת 1932 הפך הימין הקיצוני לכוח כה משמעותי במדינה, עד שהורטי נאלץ למנות את גמבש לראש הממשלה. הורטי אילץ את גמבש שלא לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות, ובכך הצר את צעדיו ומנע ממנו לממש את הרפורמות הרדיקליות עליהן חלם, מכיוון שאף כראש ממשלה עדיין היה תלוי בפרלמנט בעל הרוב השמרני שנותר עוד מימי בתלן. עם זאת ממשלת גמבש התקרבה ככל האפשר למודל הגרמני ממנו שאב השראה. הוא נעזר במשטרה חשאית על מנת לפגוע במתנגדיו, והרחיק לכת בצעדים לקראת מדינה טוטליטרית הרבה יותר מקודמיו.
בכהונתו כראש ממשלה נקט גמבש בפעילות רבה במישור הבינלאומי. לדעת גמבש חייב האינטרס ההונגרי יצירת ציר מדיני עם איטליה הפשיסטית, ואוסטריה. בסמוך לאחר מינויו טס לאוסטריה וביקר את בניטו מוסוליני. השניים הגיעו מיד להבנה, ומוסוליני הצהיר כי הוא תומך ברביזיה של חוזה טריאנון ובמשתמע בהחזרת שטחים שנמסרו לצ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה לידי הונגריה. מוסוליני אף הבטיח לגמבש סיוע צבאי במלחמה עם יוגוסלביה או רומניה אם זו תפרוץ.
בשנת 1933 עלתה המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה. גמבש הפך למנהיג הראשון מחוץ לגרמניה שביקר את מנהיג גרמניה החדש. מיד לאחר מכן חתם גמבש על הסכם סחר עם גרמניה שסייע מאוד לכלכלתה של הונגריה בשנות השפל הגדול. צעדים אלו הרתיעו מנהיגים הונגרים רבים שסברו שיחסיו של גמבש עם גרמניה עלולים לפגוע בתמיכתה של איטליה (מכיוון שטרם נוצר הציר האיטלקי גרמני, ובאותה העת היו המדינות חלוקות בדבר האיחוד לו הטיפו הגרמנים בין גרמניה לאוסטריה, שנראה לאיטלקים כאיום ישיר). לבסוף החליט גמבש לדבוק בבריתו עם איטליה ואוסטריה, כאשר הבהיר היטלר כי יתמוך בצעדים הונגריים כנגד צ'כוסלובקיה אך לא כנגד יוגוסלביה או רומניה. היטלר אף התנגד לדרישתו של גמבש להגדיל את צבאה של הונגריה אשר חוזה טריאנון הגביל ל-35,000 חיילים, בעוד שמוסוליני תמך בדרישה זו.
בשנת 1935 הצליח גמבש לשכנע את הורטי לפזר את הפרלמנט ולערוך בחירות חדשות. תוצאת הבחירות הגדילה את כוחו של הימין הרדיקלי, אשר קיבל את השלטון בפרלמנט, והגדיל מאוד את כוחו של גמבש. גמבש הרחיב וחימש את הצבא, מילא את שורות הצבא בקצינים השייכים לימין הרדיקלי, והרחיב את שליטתו במנגנון שירות המדינה, שאף את שורותיו מילא בתומכיו. מטרתו של גמבש, כפי שהצהיר בפני הרמן גרינג בשנת 1936 הייתה כי בתוך שנתיים תהיה הונגריה מדינה פשיסטית, והוא יהיה הדיקטטור שלה. מטרות אלו לא הוגשמו. לאחר מחלת כליות ארוכה, נפטר גמבש מכשל כלייתי בעיר מינכן ב-6 באוקטובר 1936.
דן גלאי
דן גלאי (נולד ב-1945) הוא כלכלן המתמחה במימון, הנדסה פיננסית, נגזרים וניהול סיכונים. עד 2012 כיהן כדקאן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים. משנת 2014 משמש כדקאן הפקולטה לניהול ע"ש סרנת במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה.
ביוגרפיה
גלאי נולד בירושלים ב-1945. סיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ותואר שני במנהל עסקים, באוניברסיטה העברית. בשנת 1975 השלים דוקטורט במנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו. במשך השנים לימד באוניברסיטה העברית ושימש כמרצה באוניברסיטאות בחו"ל כגון באוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ברקלי, UCLA, אוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת INSEAD בצרפת.
גלאי כתב מספר ספרים בתחום ניהול סיכונים שתורגמו לשפות רבות ומשמשים כספרי בסיס ללימודי התחום. הוא אחראי לפיתוח מכשירים פיננסיים בהם כלים למסחר באופציות. ב-1987, גלאי, יחד עם פרופסור מנחם ברנר, היו הראשונים שהציעו את הרעיון של מדד פחד (VIX) לתנודתיות בשוק ההון. עם זאת, הנוסחה שהם הציעו לחישוב מדד זה הייתה שונה מזו שבשימוש כיום
גלאי זכה בפרס פומרנץ מטעם בורסת הנגזרות של שיקגו. גלאי כיהן בין היתר כיו"ר הוועדה המחודשת לבחינת דיווח על חשיפה לסיכונים של חברות ציבוריות, ושימש כחבר הוועדה המקצועית של המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות. הוא כותב טורים כלכליים בנושא שוק ההון בעיתון גלובס.
בשנת 1992 הקים את בית ההשקעות סיגמא. כיום (2018) בית ההשקעות מנהל נכסים בשווי של כ-6 מיליארד שקל. בחודש אוקטובר 2008, בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי טען כי "האפקט המשברי בשוק ההון נוצר כתוצאה מפאניקה של הציבור המתודלקת על ידי אמצעי התקשורת" והמליץ לשמור על ההשקעות הקיימות ואף להגדיל אותן.. בשנת 2015 נמכרה השליטה (60%) בבית ההשקעות סיגמא לבנק הספרדי אנדבנק.
בראיון עמו לרגל כניסתו לתפקיד קבל על המצב האקדמי של התחום, טען כי "העלייה בציונים לא נובעת מכך שהסטודנטים מבריקים יותר, אלא מכך שהמבחנים נעשו קלים יותר" והמליץ להעלות את שכר הלימוד באוניברסיטאות.
לורנס סטיינהרדט
לורנס סטיינהרדט (באנגלית: Laurence Steinhardt; 1892–1950) היה דיפלומט ועורך דין יהודי-אמריקאי. בתקופת מלחמת העולם השנייה כיהן כשגריר ארצות הברית בברית המועצות ובטורקיה והיה מעורב בהצלת יהודי הונגריה. היה שגריר ארצות הברית הראשון שנהרג בתקופת כהונתו.
קורות חיים
שטיינהרדט נולד בשנת 1892 בניו יורק. בזמן מלחמת העולם הראשונה שימש סמל בחיל האפסנאות בצבא ארצות הברית והיה חבר הפדרציה של ציוני אמריקה וקהילת ציון האמריקאית. עבד במשרד עורכי הדין "גוגנהיימר, אונטמאייר ומרשל", שבו היה שותף דודו סמואל אונטמאייר.
בשנת 1932 עבד בצוות הקמפיין לנשיאות של פרנקלין רוזוולט. בשנת 1933 מינה אותו רוזוולט לשגריר ארצות הברית בשוודיה, בשנת 1937 הוא מונה לשגריר בפרו, ובשנת 1939 לשגריר בברית המועצות. ב-23 בפברואר 1940 כתב מכתב ממוסקבה למחלקת המדינה האמריקנית, שבו דיווח כי אין סימנים להשתלטות סובייטית. ההשתלטות אכן התרחשה כעבור כמה חודשים, ביוני 1940.
ב-12 בינואר 1942 הוא מונה לשגריר ארצות הברית בטורקיה. בתפקיד זה, ובמיוחד לנוכח היותו יהודי, מילא תפקיד מרכזי בהצלת יהודי הונגריה מברגן-בלזן. כמו כן מילא תפקיד משמעותי בסיוע לאנשי רוח דגולים רבים שנמלטו מאירופה כדי למצוא מקלט בטורקיה.
בשנת 1945, מינה אותו הנשיא טרומן לשגריר בצ'כוסלובקיה, לאחר מכן ב-1948 מונה לשגריר בקנדה. ב-28 במרץ 1950, בעת כהונתו כשגריר בקנדה נספה בתאונת מטוס ליד אונטריו במהלך נסיעתו לארצות הברית, סטיינהרדט נקבר בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
סטיינהרדט היה נשוי לדולסי ייטס הופמן ואב לבת.