cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמי מורג
חיים אישיים
מתגורר בחיפה, נשוי לאתיה (לבית הרשקוביץ) ואב לארבעה. בנו עידן עוטר אף הוא בעיטור המופת על פועלו במלחמת לבנון השנייה בה שירת כמפקד פלוגה בחטיבה 7. זהו המקרה הראשון בתולדות צה"ל, שבו אב ובנו זוכים בעיטור המופת.
תפירה רפואית
תפירה רפואית היא פעולה כירורגית או כירורגית-פלסטית, הנעשית לצורך סגירת חתך או קרע בעור אדם או בעל-חיים.
כאשר החתך נוצר בפעולה ניתוחית, הוא מאוחה בסיום הניתוח בעזרת תפרים. כאשר נוצר קרע כתוצאה מטראומה, ולדעת המומחה הרפואי אין די בהדבקה בעזרת דבק ביולוגי, יאוחה הפצע בעזרת תפירה רפואית. ריפוי פציעות בעזרת תפירה רפואית משמש את הרפואה כבר אלפי שנים, אך האופן המדויק בו הוא נעשה - מתקדם מעת לעת. כך גם החומרים שבהם משתמשים לתפירת החתך.
לפי החוק במדינת ישראל, הרשות לעסוק בתפירה רפואית והוצאת תפרים נתונה לרופא בלבד, ולא לאח.
אופן הביצוע
התפירה הרפואית נעשית כמעט תמיד בהרדמה מקומית או מלאה. כאשר אזור החתך רדום, נוטל הרופא חוט העשוי מחומר מיוחד, ובקצהו מחט זעירה מקומרת. הוא מחדיר את המחט האוחזת את החוט בסמוך לשפת החתך, מעביר אותה אל צד החתך השני ומחדיר גם שם את המחט והחוט תחת שפת החתך. לאחר מכן הוא מושך את החוט, ומבצע, בעזרת מלקחיים מיוחדות, קשירה של החוט משני עבריו של החתך. כך מתהדקות שפתי החתך ונצמדות זו לזו. על תהליך זה הוא חוזר מספר פעמים, עד שכל אורך החתך צמוד ומאוחה. קיימות שיטות תפירה נוספות, המתאימות לצרכים כירורגיים רבים ושונים.
חומרי תפירה בגוף חי
במרץ 2020 פורסם מאמר שלפיו מחקר חדשני עשוי לאפשר תפירה רפואית של חתכים באמצעות חוט שעשוי מרקמות תאים אנושיים. הצורך עלה בעקבות מקרים מסוימים שבהם נוצרו זיהומים ודלקות שונות בעור לאחר שימוש בתפרי משי או פלסטיק, ואף בתפרי מעיים של בעלי חיים. הזיהום או הדלקת גרמו לבני האדם לגרד את אזור התפרים וכך להשאיר צלקות גם לאחר שהעור התאחה. שימוש בעור אנושי לעומת זאת, הוא חומר טבעי לחלוטין שלא אמור לעורר שום תגובה זיהומית.
גוריצה
גוריצה (בסלובנית: ND Gorica) הוא מועדון כדורגל סלובני מהעיר נובה גוריצה שבסלובניה. הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל הסלובנית בעונות 1996, 2004, 2005 ו-2006, וכן זכתה בגביע הסלובני בעונות 2001, 2002 ו-2014 והייתה סגנית מחזיקת הגביע בעונת 2005. הישג השיא של הקבוצה באירופה היה הגעה לשלב המוקדמות השלישי של ליגת האלופות, בו הודחה על ידי מונקו.
סדיגורה
סדיגורה, כמקובל בשפת יהודי המקום (באוקראינית: Садгора סדהורה; ברומנית: Sădăgura סדגורה; בפולנית: Sadagóra סאדגורה) - היא פרוור של עיר המחוז צ'רנוביץ שבאוקראינה, כ-6 קילומטר ממרכז העיר. בעבר הייתה סדיגורה עיירה עצמאית.
האוכלוסייה היהודית
יהודים ישבו במקום במאה ה-17. ב-1775 נמנו בסאדאגורה 45 משפחות יהודיות מכלל 180 המשפחות בעיר, ובתחילת המאה ה-19 - מאה משפחות. בית-הכנסת המרכזי הוקם ב-1770 לערך. יהודים מיישובי הסביבה היו מסופחים לקהילת סאדאגורה.
יהודי סאדאגורה עסקו במסחר ובמלאכה, ובין יהודי הסביבה היו גם בעלי-קרקעות עשירים. יהודים מדלת העם מצאו את פרנסתם בדוחק בהובלת מים בחביות מבארות מרוחקות.
קהילת סאדאגורה הייתה מעוז חסידי רוז'ין, אחרי שהאדמו"ר ר' ישראל פרידמן קבע בה את מושבו באמצע המאה ה-19. התקיימה יריבות בין חסידיו לחסידי צאנז והייתה מתיחות בין הקהילות.
אחרי מלחמת העולם הראשונה ירד מאוד מספר היהודים בעיר. בין שתי מלחמות-העולם התנהלה בקהילה פעילות ציונית ערה, ונציגים יהודים ישבו במועצת העיר. ערב מלחמת העולם השנייה נמנו בסאדאגורה כ- 1,700 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבר אזור סאדאגורה לשליטת הסובייטים ואחרי מתקפת גרמניה על ברית המועצות בקיץ 1941 נמסר שוב לידי רומניה, אז בת ברית של גרמניה הנאצית. עם השתלטות הגרמנים והרומנים על סאדאגורה נרצחו 186 יהודים בעיר עצמה, ויתרם, כ-1,500, שולחו למחנות בטראנסניסטריה. מהם רק מעטים שבו. במהלך השואה נרצחו רוב יהודי העיירה בבורות ירי. לאחר השואה נשארו בסדיגורה רק 5 משפחות יהודיות. הנאצים והמקומיים מבצעי הרצח לא הותירו ממצאים על פני השטח; ואף השלטונות הסובייטים ששלטו במקום בהמשך לא ציינו את העבר ולא הותירו רישומים מדויקים על הנרצחים. רק שנים לאחר השואה, כשהורם מסך הברזל, החלו להתברר ממדי הרצח. בשנת 2019 הוקמה בעיירה מצבה שהוקמה בסיוע מרכז רבני אירופה, על קבר אחים ענק בו טמונות גופותיהם של לפחות 1,200 ילדים, נשים וגברים יהודיים מהעיירה ומהסביבה, שנרצחו בבורות ירי, חלקם כפי הנראה נקברו בקבר האחים בעודם בחיים.
רבני חסידות סדיגורה עלו לארץ ישראל לפני השואה.
ממשיך השושלת של אדמו"רי רוזין וסדיגורה היה רבי ישראל משה פרידמן – האדמו"ר השישי מסדיגורה, שהתגורר בישראל.
בשנות ה-2000 סאדאגורה היא פרוור של העיר צ'רנוביץ. בסדיגורה נותר בית הכנסת של הצדיק, האדמו"ר מסדיגורה. בית העלמין היהודי בעיר מוקף גדר, אולם אינו מטופל. במקום ישנו אוהל על קברי הצדיקים מסדיגורה.
שלמה בוכנר
תולדותיו
תלמידו המובהק רבי דב בעריש מאושפצין בא אל ציונו כל שנה בל"ג בעומר וערך סעודה גדולה. הכתבים שהשאיר אחריו אבדו, כולל ספרו הקבלי שערי אורה. הניח אחריו משפחה עניפה של תלמידי חכמים באזור קראקוב, הם לא היו רבנים או אדמורי"ם, לפי צוואתו שלא יירשו אחריו שום התמנות.
סגולה לצאצאיו
ידוע הבטחתו לצאצאיו כי לאחר הסתלקותו יזכירו את שמו כסגולה להיוושע, כהבטחתו הידועה לזרעו אחריו, כאשר בעת צרה רח"ל יזכירו את שמו ושם אמו, "שלמה בן פייגא", תבא להם הישועה.
ממשלה עולמית
המושג ממשלה עולמית מתייחס לרעיון כי יכולה להיות מסגרת מדינית משותפת לכל בני האדם בעולם או לרובם, מעין "ארצות הברית של כדור הארץ". התומכים ברעיון מאמינים כי רק מסגרת שלטונית בסדר גודל עולמי תוכל להתמודד כראוי עם אותן בעיות שהיקפן עולמי, הן בתחום זכויות האדם והן בתחום איכות הסביבה. כנגד רעיון זה, טוענים המתנגדים כי הכוח האדיר שיתרכז בידיה של ממשלה כזו עלול לשמש אותה לדיכוי ולכפייה.
בהיסטוריה אימפריות שלטו – בעיקר בכוח הזרוע – בחלקים נרחבים של העולם, כמו האימפריה הרומית או הבריטית, אך מעולם לא הגיעו לשלטון שאיחד תחתיו את כלל האנושות. בהיסטוריה קיימות דוגמאות רבות לפרטים – בין אם הם יחידים, שבטים, ערים או מדינות – שהתאחדו תחת שלטון משותף, אם בהסכמה משותפת ואם בכוח. למעשה, כיום כל בני האדם ושטחי היבשות מחולקים למסגרות מדיניות, כ-193 במספר (לא על כל המדינות יש הסכמה מוחלטת, ישנן מדינות שקיימות בפועל אבל למעשה אף מדינה לא מכירה בהן), שבראשן עומדים סוגים שונים של "ממשלות".
מודל מדינת הלאום, קרי מדינה ריבונית (שאין עוד מעליה שום סמכות), שכל בני האדם החיים במסגרתה הם בני לאום אחד, משמש כיום כמודל מרכזי לשלטון מדינתי. עם זאת, מעולם לא התקיים לאום אחד שכל בניו ישבו במדינה אחת, ובכל מדינות העולם חיים מיעוטים רבים, שלפעמים שיעורם באוכלוסייה משמעותי מאוד. בתנאים אלו, האידיאל הלאומי שלפיו לכל עם יש "זכות טבעית" שתהיה לו מדינה עצמאית, היה ועודנו עילה לסכסוכים עקובי דם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נעשה ניסיון להקים ממשלה עולמית בדמות חבר הלאומים, ואחרי מלחמת העולם השנייה נולד ממשיכו, ארגון האומות המאוחדות. ואולם האחרון, כמו הראשון, סובל מכשלים מבניים רבים, שהמרכזי שבהם הוא שסמכויותיו הן בעיקר ייצוגיות, ולא סמכויות ביצועיות.
דווקא באירופה, ערש המודל של "מדינות הלאום", מתקיים בעשורים האחרונים תהליך איחוד מאסיבי, שבמסגרתו מדינות רבות מסרו סמכויות מרכזיות לידי האיחוד האירופי, ההולך ונבנה כסוג של ממשלה מרכזית משותפת.
תפקיד מרכזי של כל ממשלה הוא להסדיר את היחסים בין היחידים בחברה באמצעות חוקים הנוגעים למגוון רחב של תחומי חיים, ואולם לאנושות כחברה עולמית עוד לא קמה ממשלה שזהו הייעוד שלה. ארגונים המבוססים על אמנות בינלאומיות וולונטריות כגון ארגון הסחר העולמי או בית הדין הבינלאומי לצדק מהווים ניצנים אפשריים לממשלה כזו.
אחד המרכזיים מבין הארגונים הלא-ממשלתיים הקוראים להקמת ממשלה עולמית הוא "תנועת הפדרליסטים העולמית" (WFM), המדגישה כי המבנה השלטוני הרצוי למדינה העולמית הוא מבנה של דמוקרטיה פדרלית, שבה מתחת לרמת השלטון המרכזי פועל שלטון מחוזי (כמו ה-States בארצות הברית) ושלטון מקומי, שבידיהם סמכויות שלטוניות מסוימות, וגם במסגרתן נשמר הכלל של הפרדת רשויות. בעולם אפשר למצוא דוגמאות רבות לתפקודו של מבנה פדרלי כזה, כמו ארצות הברית, שווייץ והודו.
מאמיני דתות שונות, כגון הבהאים ודת האואומוטו, רואים בהגשמת ממשלה עולמית את אחד הביטויים של האחדות האנושית, ומציעים שהיא תתנהל באמצעות שפה בינלאומית מוסכמת, כדוגמת אספרנטו.
מבחינה דמוקרטית, טיעון מרכזי לזכותה של ממשלה עולמית הוא כי רק במסגרתה יתאפשר מימוש הזכות של כל אדם לייצוג שווה ב"ניהול" העולם. יתר על כן, בעידן הגלובליזציה שבו הטכנולוגיות של תקשורת ותחבורה הפכו את העולם לכפר גלובלי אחד, מתעוררת שאלת הניהול שלו: ניתן לומר שעד שתוקם מסגרת מדינית עולמית ניתן לתאר את החברה העולמית כ"אנרכיסטית" במידה מסוימת. כל עוד כל מדינה בודדת נהנית מריבונות מלאה על שטחה ואוכלוסייתה, לקהילה הבינלאומית אין לכאורה לגיטימציה להגן על אינטרסים כלל אנושיים הנמצאים בתחומה של אותה מדינה, כגון הגנה על זכויות אדם מפני פשעי-מלחמה או הגנה על אוצרות טבע מפני ניצול הרסני וזיהום.
מבחינת ההיתכנות הטכנולוגית, אם במשך מאות שנים הצליחו קיסרי רומא לתקשר עם רחבי אימפריה אדירה באמצעות שליחים רכובים על סוסים ואוניות, ברור כי בעידן האינטרנט והתקשורת הלוויינית אין כיום מניעה טכנולוגית לקיים מסגרת על-מדינית בסדר גודל עולמי.
ואולם המכשול הגדול ביותר העומד בדרכו של רעיון הממשלה העולמית הוא מיעוטם וחולשתם הפוליטית של התומכים בו. בנוסף, תומכי הדמוקרטיה המתגוננת חוששים כי רבים מבני האדם החיים בכוכב הלכת אינם בשלים עדיין לדמוקרטיה, ולכן יהיה זה מסוכן ביותר להיחפז בקידומה של דמוקרטיה עולמית.
בין האנשים הבולטים שצידדו ביצירה הדרגתית אך עקבית של ממשלה פדרלית עולמית ניתן לציין את הפילוסוף עמנואל קנט (שדן בעניין זה בחיבורו לשלום נצחי משנת 1795), וינסטון צ'רצ'יל, אלברט איינשטיין, ברטרנד ראסל ומהאטמה גנדי.
הרב כלפון משה הכהן שחי בתוניסיה, ומכלוף אביטן שחי במרוקו, ניסחו כל אחד בנפרד חזון אוטופי שבמרכזו ממשלה עולמית.
בוסקו הוגאן
בוסקו הוגאן (באנגלית: Bosco Hogan; נולד ב-1949) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אירי.
ביוגרפיה
בקולנוע הופיע הוגאן בסרטים נוספים בהם הסרט "The Outsider" מ-1980, "Screamtime" מ-1983, "בשם האב" בכיכובו של דניאל דיי-לואיס (1993), "אוולין" (2003) והסרט "המלך ארתור" מ-2004.
בטלוויזיה גילם את דמותו של ג'ונתן הרקר בגרסה הטלוויזיונית ל"הרוזן דרקולה" עם לואי ז'ורדאן; ב-1970 השתתף בסדרת הדרמה "Prince Regent" בתפקיד פרדריק, דוכס יורק; וב-1981 כיכב בתפקיד אדוארד פררס במיני סדרה "תבונה ורגישות" עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם מאת ג'יין אוסטן. בשנת 1995 שיחק בתפקיד קצין משטרה בפרקים אחדים בסדרת הטלוויזיה "The Chief".
בקיץ 2005 הופיע הוגאן במחזה "A Cry from Heaven" מאת המחזאי האירי וינסנט וודס בתיאטרון אבי. ב-2007 גילם את דמותו של סנט ג'ון פישר, הארכיבישוף של רוצ'סטר, בסדרת הטלוויזיה של ערוץ שואוטיים "שושלת טיודור". ב-2011 שיחק שוב בתפקיד קרדינל בסדרה "הבורג'ס" וגילם את הבישוף פיקולומיני.
בשנת 2017 שיחק בסרט המתח "תמיד גרנו בטירה" לצד טאיסה פרמיגה וסבסטיאן סטן, הסרט אשר מבוסס על ספר באותו שם משנת 1962 שנכתב על ידי שירלי ג'קסון.
חיים אישיים
הוגאן נשוי לשחקנית לזלי לאלור (Leslie Lalor), ולהם שלושה ילדים.
Armalite AR-50
רובה Armalite AR-50 (ארמלייט AR-50) הוא רובה צלפים כבד ורובה נגד ציוד המיוצר בארצות הברית על ידי חברת ארמלייט. זהו רובה צלפים לטווח הרחוק המיועד הן נגד בני אדם והן נגד מטרות קשות וחומרים. הרובה גדול וכבד, ומוצע בקליבר 0.5 BMG ו-0.416 Barrett, שלו טווח ירי ארוך במיוחד.
הנדסה ומבנה
ה-AR-50 משתמש בקליבר 0.5 BMG, שידועה גם כ-12.7x99 מ"מ נאט"ו, מאחר שזו התחמושת הכבדה התקנית של מדינות המערב. תחמושת זו מאפשרת לו טווח ירי של 1,800 מטר, כאשר בתנאים מסוימים הוא יעיל גם מעבר לטווח של 2 ק"מ. תחמושת זו היא רבת עוצמה ושימושית גם נגד מטרות קשות ושריון קל. עם כדור ה-0.416 בארט (כדור בקוטר 10.57 מ"מ) מגיע טווח הירי האפקטיבי המרבי ל-2,430 מטר.
רובה AR-50 הוא רובה בריחי ידני ללא מחסנית, חיצונית או פנימית. יש להזין בנפרד כל כדור לבית הבליעה. תצורה זו הופכת את המכלול לפשוט ומדויק יותר, אך על חשבון מהירות הירי. הרובה גדול, מסורבל וכבד: אורכו כמטר וחצי (1,511 מילימטר) ומשקלו כ-15.5 ק"ג. עם זאת, הוא בנוי בצורה ארגונומית עם קת מתכוונת, כדי לסייע בספיגת הרתע עבור היורה. הקנה מצויד בבלם לוע יעיל שמפחית באופן ניכר את הרתע הכבד.
הרובה מיוצר במספר דגמים:
קלוב אמריקה
שחקנים ומאמנים בולטים
בין שחקני העבר של המועדון ניתן למנות את שחקני נבחרת מקסיקו:
כמו כן, שחקו במועדון בעבר מספר זרים ידועי שם כמו:
לקבוצה היו מאמנים מהשורה הראשונה כמו:
לאומיים
עידן חובבני
עידן מקצועני
מסכת ערכין
מסכת ערכין היא המסכת החמישית בסדר קדשים שבמשנה. המסכת עוסקת בדיני נדרים והקדשות לבדק הבית. דיני נדרים נדונים גם במסכתות נוספות בסדר קדשים, אלא שמסכת ערכין מתמקדת בשני סוגים מיוחדים של נדרי הקדש - נדר לתרום להקדש ממון בשווי ערכו של אדם, והקדש "שדה אחוזה" (קרקע בארץ ישראל שהגיעה לאדם בירושה מהחלוקה המקורית של הארץ בימי יהושע בן נון). בנוסף, עוסקת המסכת ב"נדרי חרמין", ובנדרים נוספים.
בתלמוד בבלי יש למסכת זו 33 דפים. תחילת המסכת עוסקת בגדרים שונים בהלכה של "כללים" דהיינו מקומות במשניות וברייתות בהם מוזכרת המילה הכול (הכל חייבין בסוכה, הכול שוחטין וכו'). לאחר מכן עוברת המסכת לעסוק בפרטי הדינים השונים של ערכין בפרק שני נידון בדרך אגב עבודת הלויים ובפרק שלישי קיימים בירורים שונים בהלכות לשון הרע.
רקע
תעריפים לערך האדם נקבעו בתורה:
מיקומה של המסכת בסדר קדשים
לפי הקדמתו של הרמב"ם למשנה, לאחר שהסתיים הדיון בקדושות (קרבנות ובכורות), הגיע עת לדבר על ענייני הערכים שהם כמו קודש. דבר זה אף תואם את המובא בכתוב שכן פרשת הערכין מובאת בסופו של ספר ויקרא, לאחר שנשנו כבר ענייני הקודשים השונים.
סמל בוליביה
סמל בוליביה כולל שלט אצולה שסביבו דגלי בוליביה, רובים מסוג מוסקט, ענפי זית וקונדור האנדים.
סביב מגן האבירים העגול ישנה רצועה שבחלקה התחתון עשרה כוכבים, ובחלקה העליון שם המדינה.
בתוך המגן מתואר נוף טיפוסי של הארץ - ברקע הר הסרו ריקו (השוכן בקרבת העיר פוטוסי) שמעליו זורחת השמש, ובחזית למה העומדת במישור ליד עץ ואלומת שיבולים. המישור וההרים מייצגים את פני הארץ של בוליביה, הלמה היא הסמל הלאומי של המדינה, והעץ והשיבולים מסמלים את המשאבים הכלכליים של המדינה.
משני צידי מגן האבירים שלושה דגלי בוליביה מכל צד, וכן שני זוגות רובי מוסקט המסמלים את מאבקה של בוליביה לעצמאות. ענפי הזית מסמלים שאיפה לשלום, והקונדור מסמל הן חירות והן את הנכונות להגן על המדינה.
לעיתים מוחלפים רובי המוסקט בשני תותחים מכל צד.
קרקטר (מתמטיקה)
במתמטיקה, קרקטר הוא הומומורפיזם מחבורה אל החבורה הכפלית של שדה המספרים המרוכבים, ובאופן כללי יותר אל החבורה הכפלית של שדה כלשהו. קרקטר אל תת-החבורה הכפלית נקרא קרקטר אוניטרי.
השימוש החשוב ביותר לקרקטרים הוא באנליזה הרמונית. כך, הדוגמה היסודית לקרקטרים הם האקספוננטים המוגדרים  לכל. כפי שידוע מאנליזת פורייה הממשית, משפחת הפונקציות הזו צפופה במרחב ומאפשרת להגדיר התמרת פורייה מעל מרחב זה. ברוח זו, המושג הכללי של קרקטרים מאפשר להכליל את אנליזת פורייה הממשית לאנליזת פורייה מעל חבורות אחרות. שימוש חשוב נוסף לקרקטרים הוא בתורת המספרים, באמצעות בניית קרקטר דיריכלה.
חבורת הקרקטרים
חשיבותם של קרקטרים נובעת בין השאר מכך שהם מהווים חבורה אבלית ביחס לכפל נקודתי. כלומר, אם \widehat{G} היא משפחת כל הקרקטרים מהצורה, אז יש עליה מבנה של חבורה כפלית באמצעות הפעולה.
יתרה מזו, אם היא משפחת כל הפונקציות מהצורה G \to k עם מבנה טבעי של מרחב וקטורי מעל k, אז \widehat{G} היא תת-מרחב ליניארי שלו שאיבריו בלתי תלויים ליניארית, כלומר: לכל אוסף סופי של קרקטרים שונים, אם  מקיימים כי , אז בהכרח.
קרקטר של חבורה טופולוגית
לחבורה טופולוגית אבלית וקומפקטית מקומית מתרחשת תופעה של דואליות, לפיה חבורת הקרקטרים של חבורת הקרקטרים של G, היא למעשה G עצמה. כלומר יש איזומורפיזם טבעי. איזומורפיזם זה מתקבל על ידי שהיא ההערכה.
כריסטינה ריצ'י
כריסטינה ריצ'י (באנגלית: Christina Ricci; נולדה ב-12 בפברואר 1980) היא שחקנית אמריקאית, שקיבלה מועמדויות לפרס גלובוס הזהב, פרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ולפרס אינדפנדנט ספיריט.
התפרסמה מתפקידה כוונסדיי אדמס בסרט "משפחת אדמס" (1991) ובהמשכו "החיים על פי משפחת אדמס" (1993), ובסרטים "קספר", "סופת קרח", "ההפך ממין", "באפלו 66", "סליפי הולו", "מונסטר" ו-"הקללה".
ביוגרפיה
ריצ'י נולדה בסנטה מוניקה שבקליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא איטלקי, אירי, וסקוטי-אירי. היא הייתה הילדה הרביעית של עורך הדין והפסיכיאטר ראלף ריצ'י והמתווכת שרה מרדוק. זמן קצר לאחר לידתה, עברה משפחתה של ריצ'י למדינת ניו ג'רזי. יש לה שני אחים ואחות: רפאל, דנטה ופיה. הוריה נפרדו בשנת 1993 וריצ'י נשארה עם אמה. תהליך הגירושין השפיע על כריסטינה שבעברה נרשמו מספר ניסיונות לפגוע בעצמה, כהוכחה שהיא מסוגלת לקחת סיכונים ואינה פוחדת למות. היא ניתקה את הקשר עם אביה לאחר הגירושין ולא דיברה איתו מאז. בראיונות סיפרה השחקנית שטראומות מהילדות פגעו בהערכה העצמית שלה כאשר הייתה נערה מתבגרת, וכמו כן סיפרה שסבלה מאנורקסיה.
קריירה
בגיל 8 התגלתה ריצ'י על ידי מבקר תיאטרון מקומי כשהופיעה בהצגה בבית הספר היסודי.
בשנת 1990 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "בתולות הים" בו שיחקה לצד שר, וינונה ריידר ובוב הוסקינס. למרות ריבוי הכוכבים הצליחה ריצ'י להרשים את מבקרי הקולנוע ששמו לב לילדה הכישרונית. בהמשך לוהקה לתפקיד ונסדיי בסרט "משפחת אדמס", שזכה להצלחה קופתית. בסרט ההמשך משנת 1993 ("החיים על פי משפחת אדמס") קיבלה דמותה של ריצ'י זמן מסך רב בהשוואה לסרט הראשון, בזכות הביקורות החיוביות שזכתה על המשחק בסרט המקורי.
בשנת 1995 שיחקה ריצ'י בתפקיד ראשי בסרט "קספר" שזכה לביקורות לא אוהדות מצד המבקרים אך הצליח מאוד בקופות. באותה שנה השתתפה השחקנית בשובר קופות נוסף - "אז ועכשיו", שבו שיחקה לצידן של דמי מור, רוזי אודונל ומלני גריפית'.
"סופת קרח", סרטו של הבמאי אנג לי (שהיה הסרט הראשון בקטגוריית R - למבוגרים בלבד - שבו השתתפה ריצ'י) הפך לנקודת מפנה בקריירה של השחקנית הצעירה. החל מהסרט הזה הפסיקו להתייחס אל ריצ'י כאל כוכבת ילדים. ריצ'י גם משכה תשומת לב של יוצרים רבים המשתייכים לזרם של קולנוע עצמאי. אחרי "סופת קרח" שיחקה ריצ'י אצל הבמאי וינסנט גאלו בסרט הבכורה שלו, "באפלו 66" (1998), אצל טרי גיליאם ב"פחד ותיעוב בלאס וגאס", אצל ג'ון ווטרס ב"פקר". עבור התפקיד של נערה חדת לשון דידי בסרט "ההפך ממין" (1998) של דון רוס הייתה ריצ'י מועמדות לפרס "גלובוס הזהב" עבור שחקנית טובה ביותר בסרט דרמטי. בשנת 1999 חזרה ריצ'י לשתף פעולה עם השחקן (וחברה הקרוב) ג'וני דפ, בסרט "סליפי הולו" של טים ברטון, סרט אימה על פי ספרו של וושינגטון אירווינג.
ב-2001 השתתפה ריצ'י בסרט "דור הפרוזאק" על פי ספרה האוטוביוגרפי של אליזבת' וורצל, עיתונאית וסופרת שסבלה מדיכאון כרוני ותיארה את תחושותיה ואת הטיפול בפרוזאק שעברה, ברב-מכר מצליח. ב-2003 השתתפה ריצ'י בסרט "מונסטר", לצדה של שרליז ת'רון, שזכתה ב"גלובוס הזהב" (ויותר מאוחר - גם בפרס האוסקר) עבור תפקיד זה ושיבחה את עבודתה של ריצ'י בנאום קבלת הפרס.
בשנת 2006 גילמה את האנה דייוויס בשני פרקים של סדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי"; עבור תפקידה קיבלה מועמדות לפרס אמי לשחקנית אורחת בסדרת דרמה. בשנת 2007 היא שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "אנחת הנחש השחור". ב-2009, שיחקה בסרט האימה "החיים שאחרי" לצד ליאם ניסן.
בשנת 2010, היא דיבבה את דמותה של לילי בסרט ההנפשה "אלפא ואומגה". ב-2012, שיחקה בסרט "בל אמי" בכיכובו של רוברט פטינסון והתארחה בפרק בסדרה "האישה הטובה". בשנת 2013, היא דובבה את דמותה של וקסי בסרט "הדרדסים 2".
בשנת 2014, ריצ'י גילמה את הדמות הראשית בסרט "Lizzie Borden Took an Ax"; סרט טלוויזיוני של ערוץ לייפטיים האמריקאי בהשראת סיפורה האמיתי של ליזי בורדן, אשר נשפטה וזוכתה מרציחתם של אביה ואמה החורגת בשנת 1892, ובשנת 2015 היא שחזרה את התפקיד עבור המיני-סדרה בת השמונה פרקים "The Lizzie Borden Chronicles". הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות לרוב; ג'יין בורדן ממגזין ואניטי פייר כתבה כי "ריצ'י נולדה לגלם רוצחת מהמאה ה-19". ניל גנזלינגר כתב של הניו יורק טיימס תיאר את ריצ'י כ"עליזה וחסרת רחמים". ריצ'י אף קיבלה מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של שחקנית במיני-סדרה.
ב-2016, ריצ'י שיחקה בסרט "אמהות ובנות" בכיכובה של סלמה בלייר. בשנת 2017, היא כיכבה בסדרת הדרמה התקופתית "Z: ההתחלה של הכל" בפריים וידאו, על חייה של הסופרת ואשת החברה האמריקאית זלדה סייר פיצג'רלד בשנות ה-20 של המאה העשרים.
בשנת 2018 שיחקה במותחן הפסיכולוגי "Distorted" בו כיכבה בתפקיד הראשי לצד ג'ון קיוזאק כאישה הסובלת מהפרעה דו קוטבית. הסרט זכה לביקורות מעורבות מהמבקרים, שציינו את הופעתה של ריצ'י כגולת הכותרת.
בשנת 2020, הצטלמה לסרט "מטריקס: התחייה" בבימויה של לנה וצ'אוסקי; הסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2021. בשנת 2021, היא כיכבה בסדרת הדרמה הפסיכולוגית של רשת שואוטיים; "הצהובות" בתפקיד של מיסטי, התארחה בפרק בסדרת ההנפשה "ריק ומורטי".
חיים אישיים
בפברואר 2013, ריצ'י הודיעה על אירוסיה לצלם הטלוויזיה ג'יימס הירדיגן, בזמן שעבדה על הסדרה "פאן אם" ב-2012, והשניים נישאו ב-26 באוקטובר 2013, במנהטן. יש להם בן, פרדי (נולד באוגוסט 2014). ב-2 ביולי 2020, ריצ'י הגישה בקשה לגירושין לאחר כמעט שבע שנות נישואים. בתביעת הגירושין שלה ציינה ריצ'י כי היא הייתה נתונה ל"התעללות פיזית ורגשית חמורה" על ידי הירדגן וכי "רבים ממעשי ההתעללות הללו" התרחשו לעיני בנם. משטרת לוס אנג'לס הגיבה בעבר לקריאת אלימות בביתם ב-25 ביוני 2020. בינואר 2021, הוציאה ריצ'י צו הרחקה נגד הירדגן. באפריל 2021, ריצ'י קיבלה משמורת מלאה על בנם.
ב-9 באוקטובר 2021, ריצ'י נישאה לבן זוגה, מעצב השיער מארק המפטון. נולדה להם בת ראשונה, בדצמבר 2021.
ספיד (משחק קלפים)
חלוקה וסידור התחלתי
הנחיות:
מהלך המשחק
לאחר שסודרו הקלפים כאמור לעיל, כל שחקן מניח קלף במרכז זה לצד זה, כך שלכל שחקן יש "קופה" משלו. לאחר מכן מתחילים השחקנים להניח קלפים על השניים שנפתחו על פי החוקיות הבאה - על הקלף להיות עוקב או קודם לעליון שבמרכז. אין תורות במשחק, כל אחד מניח את הקלפים במהירות האפשרית (מכאן שמו: "ספיד" - מהירות באנגלית). כאשר מניח השחקן קלף הוא רשאי לפתוח (להפוך לגלוי) את העליון בערימה ממנה נלקח הקלף המונח. כאשר נגמרת אחת הערימות שבראשות השחקן הוא רשאי לקחת את אחד הגלויים ולצור ערימה חדשה, וכך לגלות את הבא בתור באחת הערימות המלאות. כמו כן, במקרה שהשחקן פותח קלף, והקלף זהה לקלף בערימה אחרת, הוא רשאי להעביר את הקלף לערימה השנייה עם הקלף הזהה ולפתוח קלף נוסף.
כאשר אחד השחקנים מסיים את קלפיו הוא צריך ״ללחוץ״ על אחת הערימות מבין הערימות שבמרכז (עליהן הונחו הקלפים) בלי לבדוק את הגובה שלהן במטרה לבחור את הערימה הקטנה ולצרף אותה לקופה שבימינו כך נמשך המשחק מספר סיבובים עד אשר לאחד השחקנים נגמרים כל הקלפים ובמקרה זה בסוף הסיבוב על השחקן ללחוץ על המקום שבו הונחה הערימה מלפני כן (שעכשיו היא מקום ריק) ובכך לנצח במשחק (כולם או מונחים במרכז בתום הסיבוב או אצל יריבו).
אם לשחקן אין מספיק קלפים לסידור מלא בתחילת הסיבוב הוא מסדר על פי אותה מתכונת עד לשלב שבו נגמרים הקלפים. כל הקלפים העליונים גלויים.
אם לשני השחקנים אין יותר תנועות אפשריות על פי החוקיות, כל אחד מהם מניח במקביל קלף מן הקופה על הערימה שלו וממשיכים במשחק. אם לאחד השחקנים יש קלף והוא לא רוצה להניח אותו על הקופה שנוצרה אי אפשר לפתוח קלף חדש.
בגרסה עם הג'וקרים, מותר לשים את הג'וקר על כל קלף, ועליו מותר לשים כל קלף.
בגרסה נוספת של המשחק, כאשר רק שני קלפים של השחקן גלויים הוא רשאי לקחת אותם אל ידו, ובכך להסתיר אותם משאר המשתתפים (רק אם אין לשחקן עוד קלפים לפתוח).
ניתן לשחק שבמקרה ולשחקן יש שלושה קלפים של אותו מספר הוא יכול לשרוף אותם. השחקן לא חייב לשרוף את הקלפים זו בחירתו האישית.
לפי החוקים, כל שחקן רשאי לשים רק קלף אחד ביד אחת. כלומר, אסור לשחק בשתי ידיים, וכן אסור להחזיק יותר מקלף אחד ביד.
ספיד סיני
גרסה נוספת של המשחק נקראת ״ספיד סיני״. בגרסה זו פותחים בתחילת המשחק רק 4 קלפים שפניהם כלפי מעלה (פתוחים), בלי קלפים תחתיהם. הצמצומים בין הקלפים הזהים וכן עם הג'וקר הם כמו בספיד הרגיל. במהלך המשחק שומרים כל הזמן על 4 ״קופות״ פתוחות, והמנצח הוא הראשון שגמר את קלפיו (השאר כמו בספיד הרגיל).
המעבדה הלאומית לוס אלמוס
המעבדה הלאומית לוס אלמוס (באנגלית: Los Alamos National Laboratory, או בראשי תיבות LANL), הוא מכון מחקר של מחלקת האנרגיה של ארצות הברית, הממוקם ליד העיר לוס אלמוס במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית. המכון הוא אחד ממכוני המחקר הבין-תחומיים הגדולים והחשובים בעולם, והוא מעסיק כעשרת אלפים עובדים ישירים ועוד כשלושת אלפים עובדים בחוזה קבלני. כשליש מהחוקרים במכון הם פיזיקאים, ושני השליש הנותרים הם מהנדסי מערכות, חוקרים בתחום המתמטיקה החישובית, הכימיה והביולוגיה. המכון משתף גם סטודנטים במחקריו ומספק שרותי מחקר ופיתוח לגורמים אקדמאים ותעשייתיים בארצות הברית ובעולם.
מעבדת לוס אלמוס מפורסמת בעיקר בהיותה אחד משני המכונים ששימשו את ארצות הברית בפיתוח הנשק הגרעיני שלה.
פרויקט מנהטן
מעבדת לוס אלמוס נוסדה במהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לרכז את הפעילות הסודית של ממשל ארצות הברית בפרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה האטומית הראשונה. עד 1942 בוצע המחקר במסגרת פרויקט מנהטן במוסדות מחקר אחדים והדבר הקשה על ניהולו ועל שמירת הסודיות שנדרשה בו. בסופו של דבר הוחלט על הקמת מתקן סודי אחד שבו תרוכז כל הפעילות בפרויקט. מיקום המתקן נבחר על ידי רוברט אופנהיימר שהיה המרכז המדעי של הפרויקט ובילה שנים רבות מילדותו בניו מקסיקו. לאחר שהוקם המכון, מונה אופנהיימר למנהל הראשון שלו.
במשך שנות פרויקט מנהטן, העסיק המכון אלפי עובדים ובהם החשובים שבחלוצי הפיזיקה הגרעינית, כמו נילס בוהר, אנריקו פרמי, ריצ'רד פיינמן וג'ון פון נוימן. על מנת לשמור על הסודיות המוחלטת שנדרשה בעת ביצוע הפרויקט, היו כל החוקרים שעסקו בו רשומים כעובדי המעבדה של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה-פה (אף שעד להטלת הפצצות האטומיות על הירושימה ונגסאקי, לא ידעה הנהלת אוניברסיטת קליפורניה במה עוסקת המעבדה שתחת חסותה).
העבודה שנעשתה בלוס-אלמוס במהלך פרויקט מנהטן, הולידה את שלוש הפצצות האטומיות הראשונות. זו שפוצצה ב"ניסוי טריניטי" באתר ניסויים בניו-מקסיקו, ושתי הפצצות שהוטלו על הירושימה ועל נגסאקי שביפן. לאחר המלחמה פרשו רבים ממשתתפי הפרויקט, ובראשם אופנהיימר, מפעילות עבור ממשל ארצות הברית, על רקע הוויכוח בדבר המשך פיתוחו של הנשק הגרעיני. את אופנהיימר החליף נוריס בראדברי כמנהל המכון. המעבדה עסקה באותן שנים בעיקר בפיתוח שיטות לייצור סדרתי של מערכות נשק גרעיני, מבלי שהדבר ידרוש סיוע צמוד של מדענים מומחים. כמו כן נקטה ממשלת ארצות הברית מספר צעדים שנועדו לעודד את היצירתיות המדעית בקרב מפתחי טכנולוגיית הגרעין הצבאית. צעדים אלו כללו הקמת מכון נוסף לפיתוח הטכנולוגיה הגרעינית שאמור היה להתחרות כביכול במעבדת לוס-אלמוס, וכן מתן אפשרות למדענים בלוס-אלמוס לחקור תחומים אחרים של טכנולוגיית הגרעין בתחום המחקר הפיזיקלי הבסיסי, הרפואה הגרעינית וכדומה. יחד עם זאת, הפעילות העיקרית של המכון המשיכה להתרכז בתחום הנשק הגרעיני, וב-1952 פותחה בו פצצת המימן הראשונה. בכל תקופת המלחמה הקרה, המשיכו מדענים מלוס-אלמוס להוביל את הפיתוח המעשי של ארסנל כלי הנשק הגרעיניים של ארצות הברית, פעילות שכללה גם ניסויים גרעיניים שנויים במחלוקת, באיי מרשל ובמדבריות ניו מקסיקו.
לאחר המלחמה הקרה
השינויים הפוליטיים המהירים שהתרחשו בעולם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, חייבו את ממשלת ארצות הברית להיערך מחדש כדי לשמר את מעמדה כמעצמה מובילה, הן בתחום הצבאי והן בתחום המחקר המדעי, היות שלא ניתן היה להתלות יותר בתחרות עם הסובייטים כדי להמשיך ולקבל את תמיכת הציבור האמריקאי להקצאת משאבי ענק למחקר הגרעיני. מצד שני, היכולות שפותחו במעבדת לוס-אלמוס, כמו גם במכוני המחקר האחרים של ממשלת ארצות הברית נתגלו עתה כשימושיות למגוון גדל והולך של יישומים. ההחלטה הכמעט מקרית להכפיף את מכון המחקר לאוניברסיטה ציבורית, התגלתה עתה כמועילה ביותר. ממשלת ארצות הברית ביצעה מהלך מקיף של פתיחת המחקר בלוס-אלמוס למגוון גדול ככל הניתן של תחומים היכולים ליהנות ממשאביה של המעבדה (כמו למשל מחשבי העל ששימשו עד אז בעיקר לסימולציה של ביקועים גרעיניים) ומהידע הרב שנצבר על ידי הסגל שלה. כיום עוסקים המדענים בלוס-אלמוס במגוון רחב של מחקרים בתחום הפיזיקה, הכימיה, מדעי האקלים, הביולוגיה ואפילו מדעי החברה. ברבים מהמחקרים מושם דגש על האופן שבו ניתן לשלב רעיונות מתחומים שונים במסגרת מחקר אחד.
יחד עם זאת, המכון ממשיך לעסוק גם במחקר צבאי סודי עבור ממשלת ארצות הברית, פעילות שלוותה במספר שערוריות על רקע האשמת עובדים במכון בהפרת סודיות, דבר שהביא להחלשת הקשר בין המכון לאוניברסיטת קליפורניה והעברת חלק גדל והולך של פעילותו לידי קבלנים אחרים.
פלאי קלעים
פלאי קלעים היא תוכנית טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הראשון בין השנים 1992–1995. תוכנית זו הסבירה לצופים מה מסתתר מאחורי המסך, איך נראה "מאחורי הקלעים", ואיך עושים הצגה.
ההצגה הראשונה הייתה בפרק הראשון של התוכנית ב-1992 ונקראה "הלב הרחום". הפרקים האחרונים של התוכנית היו ב-1995, והם נקראו "חייל הבדיל" ו"האולר".
ברוב ההצגות היו רקדניות, במיוחד בהצגות בשנים 1994 ו-1995.
הפרק הפופולרי ביותר של התוכנית היה "עכבר העיר ועכבר הכפר" ששודר ב-1993.
משה בלוי
משה אורי בלויא (י"ט בכסלו ה'תרמ"ו, 27 בנובמבר 1885 – ח' בסיוון ה'תש"ו, 7 ביוני 1946) היה מנהיג העדה החרדית בירושלים, מראשי אגודת ישראל בארץ ישראל ועורך העיתון החרדי קול ישראל.
פלאי קלעים
ב-1993 היה פרק שלא היה הצגה, וקראו לו "החיים לפי מריו".
משה בלוי
קורות חייו
נולד בירושלים. היה בנם הבכור של שלמה יצחק בלוי ואסתר שיינה (שיינדל), בת הרב ישעיה אורנשטיין, דור חמישי בירושלים למשפחה שעלתה לארץ-ישראל בשלהי המאה ה-18. בפרעות תר"פ התגורר משה בלוי בבית ויטנברג ברובע המוסלמי. הוא מתאר את הפרעות:.
פלאי קלעים
בשנת 1994 עשתה הפקת התוכנית הצגה מיוחדת בשם "החיים בזבל" שזכתה לתגובות חיוביות.
משה בלוי
קורות חייו
בלוי נישא לרבקה זיסל בת דודו יעקב אורנשטיין, ראש ישיבת אהל משה. לאחר שחמיו נפטר העביר סבו ישעיה אורנשטיין את ניהול הישיבה אליו. היה תלמידו ועוזרו הראשי של הרב יוסף חיים זוננפלד, מנהיגה של העדה החרדית בירושלים שלפני קום המדינה. משנת התרפ"ד שימש כמנהל המרכז הירושלמי של אגודת ישראל. היה חבר הוועד הפועל העולמי של התנועה.
פלאי קלעים
בתוכנית שיחקו בתפקידים הראשיים הזמר אדם, הזמרת דפנה דקל, צחי נוי ודניאל ארליך, ובתפקידים המשניים שיחקו אפרת מאירוביץ', גיא מרוז, ואסף יעקובי.
הצגות שהוצגו בתוכנית לפי שנים
"הלב הרחום", "הצרצר והנמלה", "המלך מידאס", "מעשה בסוחר מסכן ואישה חכמה", "סיפור פורים", "3 משאלות", "הקוסם מארץ עוץ", "הדובה זהבה ושלושת האנשים", "הדרקון האחרון בעולם", "הנסיכה צפרדע והנסיך אדם", "שלמה המלך ואשמדאי". "החיים לפי מריו", "הציפור הכחולה" (פרק כפול), "עכבר העיר ועכבר הכפר", "אלף לילה ולילה", "שמרל בול עץ", "ראש העיר והתפלצת", "הזמיר של קיסר סין", "אנשי העיר הקטנה", "בית ספר לשטויות", "מה קרה למכשפה מעמי ותמי", "דון קישוט". "הרוח מטירת קנטרוויל", "החיים בזבל", "הקערה והמצקת", "חלום ליל קיץ" (פרק כפול). "חייל הבדיל", "האולר".
משה בלוי
קורות חייו
בשנות השלושים, לאחר שאחיו הצעיר עמרם בלוי נטש את תנועת צעירי אגודת ישראל והקים עם אהרן קצנלנבוגן את נטורי קרתא, החליף אותו משה כעורכו של "קול ישראל", ביטאון אגודת ישראל. הוא כיהן בתפקיד זה ארבע שנים לסירוגין, עם משה גליקמן פרוש, שותפו בהנהגת אגודת ישראל בארץ ישראל באותם הימים.
בלוי שימש במקביל כמנהיג העדה החרדית וכראש הסניף הירושלמי של אגודת ישראל. לאחר מותו של הרב זוננפלד ב-1932, כאשר החל פירוד בין הגופים, היה מאלה שניסו למנוע את הפילוג על רקע פתיחותו לשינויים בתחום החינוך החרדי. ב-1933 הוא הזמין לירושלים את הרב יוסף צבי דושינסקיא על מנת שיחליף את הרב זוננפלד. ביולי 1945, בעת ששהה בלונדון, נערכו בחירות להנהלת "ועד העיר האשכנזי - העדה החרדית", והוא הצליח להיבחר שוב לראשות העדה החרדית ברוב קטן. יתר נציגי אגודת ישראל הפסידו לטובת נציגי נטורי קרתא ובשל כך פרש בלוי מן העדה ונותר באגודת ישראל.
בלוי שיתף פעולה עם מנהיגי היישוב הציוני במשא ומתן עם המנדט הבריטי לשמירת האינטרסים של הציבור היהודי בארץ. הוא ייצג את אגודת ישראל בפני מספר ועדות בריטיות ובינלאומיות. אחיו הצעיר היה עמרם בלוי, לימים מנהיג נטורי קרתא, ואחיינה של אשתו יעקב אורנשטיין היה ממנהיגי ברית הבריונים.
ב-1946 חלה על סיפונה של ספינה כשהיה בנסיעה לחו"ל במסגרת עבודתו, והורד בבית החולים במסינה שבאיטליה. תוך ימים ספורים הוא נפטר, והובא למנוחות בהר הזיתים כעבור תשעה ימים. בניו של בלוי ייחסו את מותו לשיברון לב כתוצאה מהפילוג בין העדה החרדית ואגודת ישראל.
בניו
לבלוי היו שתי בנות, אחת מהן הייתה נשואה לרב אליקים שלזינגר מלונדון.
המטבח הישראלי
המטבח הישראלי הוא מונח המתאר מאכלים הנפוצים בישראל או שמקורם בישראל.
היבטים קולינריים במטבח הישראלי
המטבח הישראלי מכיל כמה אספקטים קולינריים בסינרגיה:
סוגי המטבחים בישראל
שני הזרמים העיקריים במטבח הישראלי הם המטבח היהודי-מסורתי שמכיל בתוכו את המנות הוותיקות של העדות השונות, והמטבח הישראלי-מזרח תיכוני שהושפע בעיקר מסגנון הצלייה והטיגון ששורר באזור. יש הטוענים לקיומו של מטבח שלישי, הוא "המטבח הגלילי" המושפע מהמטבח הדרוזי והלבנוני ומאופיין בליקוט עשבים מקומיים, ריבוי ירקות מבושלים ובבישול איטי.
המטבח היהודי-מסורתי
המטבח היהודי הוא תוצר של דיני היהדות, כשרות, ומועדי ישראל - מאכלי החגים. המטבח היהודי השתלב במרחב הגאוגרפי בו התקיים, תוך אימוץ מאכלים מקומיים, חומרי גלם מקומיים ועונתיות. השילוב בין המקום בו פעל לחוקי הכשרות, יצר את המטבחים העדתיים. העלייה לישראל הפגישה את המטבחים העדתיים עם חומרי גלם חדשים, טכניקות בישול חדשות, וחשיפה למטבחים אחרים. המטבח היהודי המסורתי, מטבח השבת הבסיסי, חלות השבת, בישול החמין או מסורת שולחן הסדר, כל אלו קיבלו משמעות חדשה במאה השנים האחרונות בחדר האוכל הקיבוצי, בצבא, ובשיכונים בערי הפיתוח. כך נולד המטבח היהודי המסורתי החדש, מטבח של גפילטע-חריימה. אותם שילובים של מזרח ומערב, שילובים של טכניקות חדשות למאכלים ישנים והשינוי בבסיס חומרי הגלם הביא את המטבח החדש להיות מטבח פיוז’ן חדשני.
מאכלים יהודיים המאפיינים את כל העדות הם החלה: שהיא לחם קלוע שאוכלים יהודים באופן מסורתי בשבת וחג. הוא מופץ בעיקר בסופי השבוע לקראת שבת, באירועי שמחה במשפחות דתיות ובסעודות מצווה. אף על פי שחלה נחשבת למאכל יהודי, היא זכתה לפופולריות גם בקרב חלק מערביי ישראל. בנוסף יש את החמין שהוא מאכל שבת מסורתי הקיים ברוב העדות היהודיות והוא מבוסס כמעט תמיד על בשר, דגנים, קטניות וירקות המבושלים זמן רב בחום נמוך. סוגי חמין עדתיים מוכרים: פעמים רבות החמין נעשה עם תוספת על בסיס קמח, או סולת מעורב בשמן, כגון קיגל, או "קישקע" (מעי ממולא) (אשכנזי), או קוקלה (טריפולטאי).
אלו הן המנות העדתיות שבהגיען לארץ חצו את גבולות העדה המקורית שלהן, וככאלה, מהוות חלק בלתי נפרד מהמטבח הישראלי.
המטבח הישראלי-מזרח תיכוני
המטבח הישראלי-מזרח תיכוני מבוסס בעיקר על שילוב של המטבחים המזרח תיכוניים עם השפעות מכל גוני המטבח הים תיכוני והוא המטבח הפופולרי בישראל. שיטות הבישול הנפוצות במטבח זה הן צלייה בגריל, בישול בנוזלים, אידוי בשומן, אפייה וטיגון. מהמנות הנפוצות במטבח זה:
המטבח הירושלמי
המטבח הירושלמי התהווה כמטבח של שילובים ושל אילוצים: עדות ישראל השונות שהסתופפו זו לצד זו, השפעות מהמטבח הערבי המקומי; אילוצי מלחמות, צנע ועוני; אילוצי כשרות, וזמינותם של פירות ועשבי בר מקומיים שניתן היה ללקט בעונתם. כל אלה הולידו מנות כגון:
קינוחים
המטבח הישראלי אימץ בתחילה קינוחים ממוצא צרפתי כמו מוס שוקולד וקרם בוואריה (בגרסה מקומית) אך כיום מוגשים קינוחים יותר מזרח-תיכונים כמו מלבי, כנאפה ובקלאווה שהגיעו מהמטבחים הטורקי והערבי. קינוח נוסף שהיה פופולרי בעבר, אולם קרנו ירדה עם השנים, הוא הקומפוט, מרק פירות קר שהגיע מהמטבח של יוצאי אשכנז. בשנות ה-50 וגם בשנות ה-60 היה נפוץ באזור תל אביב הקינוח גלידה מסטיק.
מחלוקת
קיימים אלו המפקפקים בייחודיותו של המטבח הישראלי, והם עושים זאת במספר טענות:
לעומתם, המצדדים בקיום מטבח ישראלי מעלים את הטענות:
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן
היסטוריה
המוזיאון הוקם בשנת 1958 על ידי מאיר ורעיה נחושתן, לזכרם של בניהם אורי ורמי נחושתן. בתחילה היה זה מבנה צנוע בו הוצגו רק עבודותיהם של האחים. עם הזמן התפתח המוזיאון והפך למוזיאון לאמנות מודרנית בדגש על התמודדות אמנותית עם בעיות החברה הישראלית. את שני אגפיו המקוריים של המוזיאון תכננו האדריכלים שולמית נדלר, מיכאל נדלר ושמואל ביקסון (בשנת 2015 פרסם המוזיאון קטלוג העוסק בתולדות אדריכלות המבנה). בזכות עיסוקו של מאיר נחושתן ביציקת נחושת הוא היה בקשר עם אמנים רבים, שסייעו להקמת המוזיאון ביצירה ובתרומה. אגודת הציירים והפסלים היהודיים בפריז אימצה את המוזיאון והעשירה את אוספיו ביצירות מאסכולת פריז. עם השנים נוספו לאוסף יצירות של אמני הארץ בכלל אמני ועמק הירדן בפרט. באולם מיוחד מוצגים דרך קבע נופי רישומיהם של אורי ורמי נחושתן, המצוירים ביד בוטחת ורבת כישרון. ראוי לציון בתמונות אלה הוא מבטם הבוגר והעמוק של מי שהיו אך נערים במותם. אורי ורמי נחושתן גדלו בקיבוץ אשדות יעקב. במלחמת העצמאות, בטרם מלאו לו שמונה עשרה שנה, התגייס אורי, האח הבכור, לגדוד הקומנדו בחטיבה 8 ושימש כסגן מפקד מחלקה בפלוגת הג'יפים. הוא נהרג בקרבות רמלה-לוד. אחיו רמי נשלח עם בני כיתתו להגשת עזרה בקיבוץ יראון שבגליל. ובהיותו בשדה הוכש על ידי נחש צפע, בן שבע עשרה ומחצה היה במותו. עוד בילדותם התבלטו האחים נחושתן בכישרונם האמנותי, וציורים משל אורי אף נדפסו ב"דבר לילדים" באותן השנים.
המוזיאון אירח במשך השנים תערוכות הנוגעות להנצחה הלאומית והחילונית בארץ. כן הוצגו מאות תערוכות של עבודות פיסול וציור מקומיות בנות זמננו. התערוכות מתחלפות מדי חודשיים שלושה.
במוזיאון קיימת מחלקת הדרכה לילדי גנים ותלמידי בית ספר, ההפעלות בנויות בצורה חווייתית ומטרתן לפתח אצל הילדים כלים להתבוננות, ניתוח והנאה מהאמנות הפלסטית.
במלאת חמישים להקמתו עבר המוזיאון תהליך של שינוי ושדרוג. מרחב התצוגה גדל, והמוזיאון מכיל אולמות לתצוגות מתחלפות, ותצוגת הקבע של האחים אורי ורמי נחושתן. אולם עיקר ביסוסו של המוזיאון הוא על תערוכות מתחלפות. מדי שנה נפתחות כארבע עד חמש תערוכות חדשות. ב-1998 הציג המוזיאון תערוכה בשם "שבת בקיבוץ", האוצרת הייתה טלי תמיר. הייתה זו תערוכה של דיאלוג בין אמני הקיבוץ לדורותיהם. בשנת 2007 אצר יעקב גרוס תערוכה של יעקב בן דב, "מדברים גלויות מארץ ישראל", שבה בשילוב בין שלושת ענפי הצילום מוצגות תמונות של הגשמת המפעל הציוני ברחבי הארץ החל מימי העלייה השנייה, ובמהלך העשורים הבאים של המאה העשרים. שתי התערוכות כאחת מצביעות על אופיו של המוזיאון, המתמודד בעזרת יצירות אמנות עם משברים חברתיים ואידאולוגיים בחברה הישראלית. ב-2015 הוצגה במוזיאון תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון ישראלי לאמן גרפיטי, עדי סנד (אוצר: מיכאל יעקובסון). באותה שנה הוצגו גם שתי תערוכות שהתמקדו באדריכלות: התערוכה "עבודת צוות" שעסקה בעבודות משרד האדריכלים "נדלר נדלר ביקסון גיל" שתכננו בין השאר את בניין המוזיאון המקורי, והתערוכה "באר בקיבוץ" שעסקה בעבודות של האדריכל מנחם באר חבר קיבוץ געתון.
חובילס
חוּבִילֶס (בספרדית: Juviles) הוא כפר ורשות מקומית במרכז הקומרקה  אלפוחרה גרנדינה  במחוז גרנדה, בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה שבדרום ספרד. העיירה נמצאת במרחק 114 קילומטרים מבירת המחוז, גרנדה, בתחום השיפוט של אורחיבה (Órgiva).
הכפר הוא חלק מהאזור ההיסטורי של אלפוחרה, ונמצא בתוך הפארק הלאומי סיירה נבדה. בשנת 2013 התגוררו בו כ-135 תושבים. הכפר הוא השני בקוטנו בלאס אלפוחרה. מקור הפרנסה העיקרי של התושבים הוא מתיירות כפרית.
במהלך הכיבוש-מחדש הנוצרי של גרנדה (1492), הורה פרננדו השני, מלך אראגון להרוס את הכפר מחשש שישמש מחסה למורדים. הכפר יושב מחדש, ובמאה ה-16 מילא תפקיד מרכזי במהלך מרד המוריסקים. לאחר דיכוי המרד, גורשה אוכלוסיית הכפר המוריסקית, והוא יושב בתושבים נוצרים.
אהרן לפפה
הרב אהרן בן יצחק לַפַּפָּה (ה'שס"ד, 1604 - כ"ו באייר ה'תכ"ז 1667), היה מרבני טורקיה במאה ה-17.
קיק אס
קיק-אס (באנגלית: Kick-Ass) הוא סרט גיבורי על וקומדיה שחורה המבוסס על קומיקס באותו שם מאת מארק מילר וג'ון רומיטה ג'וניור. הסרט בוים על ידי מתיו ווהן, שהפיק את הסרט יחד עם השחקן בראד פיט, וכתב את התסריט עם ג'יין גולדמן.
אהרן לפפה
חייו
נולד במניסה, ולימד שם תורה לתלמידים שנים רבות. היה תלמידו המובהק של רבי אברהם מוטאל בסלוניקי, וכמו כן למד בישיבת רבי יצחק אפומאדו, ואצל רבי יוסף מטראני בקושטא.
קיק אס
הסרט מספר את סיפורו של נער רגיל ושמו דייב ליזווסקי, היוצא להיות גיבור בחיים האמיתיים, וקורא לעצמו "קיק אס". דייב נקלע למאבק גדול יותר כאשר הוא פוגש את "ביג דדי", שוטר לשעבר.
אהרן לפפה
חייו
נשא לאשה את בתו של רבי שלמה אלגאזי, מחבר ספר "גופי הלכות". נולדו לו בן ובת, בנו הוא רבי חיים לפפא, ובתו נישאה לתלמידו, רבי יעקב בן נעים, מחבר ספר "משכנות יעקב", שכתב מספר פרטים לתולדותיו של רבי אהרן בהקדמתו לספר "בני אהרן". תלמיד נוסף היה רבי חיים בן מנחם אלגאזי, רבה של רודוס, מחבר ספר "בני חיי".
קיק אס
ב-2013 יצא סרט ההמשך: קיק אס 2.
אהרן לפפה
חייו
בסוף ימיו, בשנת ה'תכ"א, התמנה כרבה של איזמיר, ושם היה לאיש ריבו של רבי חיים בנבנישתי. בבואו של שבתי צבי לאיזמיר, בשנת ה'תכ"ו, ניצל שבתי את הריב שבין הרבנים, וכשרבי חיים תמך בו והכריז עליו כמשיח, פיטר שבתי צבי את רבי אהרן מכהונתו כרבה של איזמיר, מאחר שלא הסכים עמו לבטל את צום עשרה בטבת, והכתיר תחתיו את רבי חיים. בעקבות רדיפות ההמון נאלץ רבי אהרן לעזוב את איזמיר. עם זאת, רבי חיים מתייחס בספרו "בעי חיי" בכבוד לרבי אהרן, וכותב "דבר אמת והדת נתנה מפום ממלל רברבן החכם השלם סיני ועוקר הרים רב ועצום כמוהר"ר [=כבוד מורנו הרב רבי] אהרן לפפא...".
קיק אס
ביקורות והכנסות
רוב הביקורות על הסרט היו חיוביות, אך נמתחה ביקורת על האלימות הפיזית והמילולית בסרט, ובמיוחד על דמותה של "היט גרל" שהוצגה כילדה קטנה ההורגת בני אדם. הסרט הגיע למקום הראשון של שוברי הקופות בארצות הברית. נכון ל-24 ביולי 2010 הסרט הכניס כ-48,071,303 דולר בארצות הברית וכ-47,960,570 דולר בחו"ל. בנוסף הכנסות הסרט ממכירות ה-DVD היו כ-17.6 מיליון דולר מה שמסכם את הכנסותיו בכ-113,643,570 דולר.
אהרן לפפה
חייו
לאחר מאסרו והתאסלמותו של שבתי צבי והוקעתו על ידי הקהילות היהודיות, הסיר גם רבי חיים את תמיכתו בשבתי צבי, ופייס את רבי אהרן על עזיבתו את העיר. רבי אהרן שב לאיזמיר, אולם המאבקים נתנו בו את אותותיהם והוא נפטר באיזמיר בערב שבת כ"ו באייר ה'תכ"ז.
חיבוריו
חיבר ספר "בני אהרן", הכולל שו"ת בדיני ממונות ועוד, וחידושי סוגיות ופירושים לארבעה טורים ולבית יוסף, חלק חושן משפט. הספר הודפס לראשונה באיזמיר בשנת ה'תל"ד.
כמו כן חיבר פירוש שאבד עם השנים על ספרו של רבנו ירוחם, וחידושים על כמה ממסכתות התלמוד. החיד"א כותב בספרו "שם הגדולים", שה"שיטה מקובצת" למסכת נזיר, מסכת ברכות, מסכת נדרים ומסכת ביצה, המיוחסים לרבי בצלאל אשכנזי, הם לאמיתו של דבר חיבור של רבי אהרן.
בני סויף (מחוז)
מחוז בני סויף (נפוצה גם ההגייה בני סואף, בערבית מצרית: محافظة بنى سويف) הוא מחוז במרכז מצרים השוכן בגדה המערבית של נהר הנילוס, ובירתו היא העיר בני סויף, הממוקמת כ-150 ק"מ מקהיר.
רקע
התעשייה המרכזית במחוז היא מפעלי המלט, וברחבי המחוז פועלים שמונה אזורי תעשייה.
דמוגרפיה
האתר התיירותי היחיד במחוז הוא הפירמידות במיידום.
פדרציית המדענים האמריקאים
פדרציית המדענים האמריקאים (באנגלית: The Federation of American Scientists, בראשי תיבות: FAS) הוא ארגון ללא כוונת רווח המוקדש לשימוש ראוי של מדע וטכנולוגיה לטובת האנושות. הוא נוסד ב-1945 (בשם פדרציית מדעני האטום) על ידי חברי פרויקט מנהטן. פעילותו מתבטאת בעיקר בתחום הטכנולוגיה הצבאית, אך הוא עוסק גם בנושאי ביטחון לאומי, נשק בלתי קונבנציונלי וסחר בנשק.
האתר שלהם מציג מידע על הארסנל של מדינות רבות, מתאר את מערכות הנשק, ודן על השפעתם על העולם. הוא מציג מידע גם על מערכות נשק עתידיות והשפעתם. האתר מכיל מידע רב ומקיף ותמונות על הרבה מערכות נשק.
מאוריצ'יו בלנק
מאוריצ'יו (מוריץ) בלנק (ברומנית: Mauriciu Blank; 20 ביולי 1848 - 22 בנובמבר 1929) היה בנקאי יהודי רומני, שייסד יחד עם יעקב מרמורוש את בנק מרמורוש, בלנק ושות'. מאוריצ'יו היה אביו של אריסטידה בלנק, שירש אותו בניהול הבנק.
קורות חיים
מאוריצ'יו בלנק נולד בפיטשט, ולאכיה, הבן הבכור של לייבה בלנקו (Leiba Blanco), צאצא של משפחת יהודים ספרדים, שהגיעו לבוקרשט במאה ה-18 עם השם Derrera el Blanco. בלנק למד מסחר ופיננסים בווינה ובלייפציג וכאשר שב לרומניה ב-1863 נשכר לעבודה על ידי הבנקאי היהודי רומני יעקב מרמורוש. יעקב מרמורוש ניהל בנק, שהקים בעזרת גיסו, יעקב לבל. ב-1869 צירף מרמורוש את בלנק כשותף וב-1870, כאשר פרש, הפך בלנק למנהל הבנק. ב-1874 הבנק שינה את שמו ל"בנק מרמורוש, בלנק ושות'" ובמהרה הפך לבנק החשוב ביותר ברומניה, פרט לבנק הלאומי.
בשנת 1877, בעת מלחמת העצמאות של רומניה הבנק בניהולו של בלנק מימן את המערכה הצבאית ולאות תודה הוענקה לבלנק אזרחות רומנית
ב-1905 לאחר מות מרמורוש, הפך בלנק את הבנק לחברת מניות עם הון בסיס צרפתי, גרמני, הונגרי ורומני, שהגיע ל-125,000,000 לאי ורכש חלקים במפעלים רבים. הבנק מימן סלילת דרכים והנחת מסילות ברזל ופיתוח המסחר. מאוריצ'יו נעזר בניהול הבנק גם בבנו, אריסטידה וב-1923 היו לבנק 23 סניפים ברומניה וארבעה מחוצה לה, בפריז, בניו יורק, באיסטנבול ובווינה.
קברי צדיקים ביהדות
ביהדות, קברי צדיקים הם מקומות קבורתם (או מקומות המזוהים כמקומות קבורתם, בעקבות מסורות מאוחרות) של יהודים (בעיקר רבנים) הנחשבים דמויות מופת. סביב קברי צדיקים מתקיימת עלייה לרגל, הילולה ובקשת משאלות, כגון זיווג ופרנסה, על ידי המאמינים שהצדיק הוא צינור כדי להעביר את התפילה לקב"ה בצורה יותר חזקה מאשר שהאדם בעצמו מתפלל ישירות לקב"ה.
רקע היסטורי
עלייה לקברי צדיקים מוזכרת כבר בתלמוד הבבלי, שם מסופר שבעת שליחותם של שנים עשר המרגלים, הלך כלב בן יפונה לחברון כדי לבקר בקברי האבות במערת המכפלה ולהתפלל שם. על אף שהתורה מייחסת טומאה למת, השתמר פולחן קברי הצדיקים לאורך הדורות. פרקטיקה פולחנית זו רווחה בקרב העם הפשוט, ועדויות על קיומו של פולחן זה קיימות מתקופת התנ"ך, כגון קברה של רחל, מתקופת התלמוד, קברו של רב, שהיו נוטלים ממנו עפר לריפוי קדחת, ועד ימינו. ביטויים ברורים ורבים לכך בספרות הרבנית ניתן לראות החל במאה ה-11.
בתקופת הגלות, קברי הקדושים הידועים בארץ ישראל היו קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, קבר רבי מאיר בעל הנס, ועוד. ספר "חיי הנביאים" שבספרים החיצוניים מספר על קבריהם של יותר מעשרים נביאים. תיאורי הקברים השונים והאגדות שנרקמו סביבם, מהווים ענף עיקרי של ספרות הנוסעים, ואף בספרי תעמולה של שד"רים שונים. בגולה היו מאות קברי קדושים - במזרח אירופה ובמרכזה, בצפון אפריקה, בהודו, בבוכרה ועוד.
קברי הקדושים נחלקים לשניים:
התפשטותה של הקבלה, והחסידות לאחריה, תרמה רבות לפולחן קברי הצדיקים, והתחברו תפילות ו"ייחודים" רבים המותאמים לאמירה על כל קבר וקבר. האר"י זיהה מקומות רבים בגליל כקברי צדיקים, בעיקר של תנאים ואמוראים, אך גם של דמויות מקראיות. רבים מזיהוייו היו בעקבות המסורת העממית, אך אישורו גרם להעצמתה של זו. רשימה של כל זיהויו הוספה על ידי רבי שמואל ויטאל, בנו של רבי חיים ויטאל, ל"ספר הגלגולים".
רבי עובדיה מברטנורא סיפר על קבר שמואל הנביא:
לקברי צדיקים נהגו לעלות ביום פטירת הצדיק או בל"ג בעומר, שהפך ליום הילולה כללי. כמו כן, עלייה לקברי צדיקים התקיימה לרגל בקשה מיוחדת, כגון בריאות, פרנסה ונדירת נדר, ורווחה בעיקר בעתות משבר ומצוקה, למשל בעת עצירת גשמים או מגפות. בקברי הצדיקים עצמם נהגו להתפלל תוך השתטחות על הקבר, הדלקת נרות לעילוי נשמה, טבילה במים הנמצאים בסמיכות לקבר, הנחת אבנים, תליית בדים על אילנות הנטועים ליד ציון הקבר וכתיבת פתקים ותחיבתם בין אבני הקבר.
בצפת של המאה ה-16, שהתפתח בה מרכז חשוב של מקובלים, התפתח רבות גם פולחן קברי הצדיקים. המקובלים ייחסו לקברים כוחות נסתרים וחשיבות רבה בפתרון סודות הקבלה, והייתה חשיבות קבלית מיוחדת לקברי הצדיקים הידועים רק למתי מעט. מועדי ביקור מרכזיים היו בערב ראש חודש ובחמישה עשר בחודש. לעומת זאת בראשי חודשים עצמם, בימים טובים ובשבתות, לא עלו לקברי צדיקים, כיוון שהאמינו שבמועדים הללו נשמות הצדיקים עולות למעלה.
אוהל על קבר צדיק
פעמים רבות מוקם מעל קבר צדיק אוהל, שהוא מעין מאוזוליאום, המשמש לציון חשיבות האישיות הקבורה במקום. לעיתים נבנה אוהל אחד עבור נפטרים אחדים. השימוש הרגיל במושג הוא עבור קברי אדמו"רים, אם כי המסורת של בניית מבנים על קברי צדיקים מצויה הרבה שנים קודם לתנועת החסידות, כמו בקבר רחל או במערת המכפלה.
עצים קדושים סמוך לקבר
סמוך לקברים רבים ישנם עצים בני מאות שנים. העצים הללו הם בדרך כלל עצי אלה, אלון, חרוב וזית, אך גם ישנם עצי שקד, שיזף, רימון, תות, הדס ותמר. לעצים אלו ייחסו חשיבות אך ורק עקב סמיכותם לקבר של הצדיק והם מתוארים רבות בספרות של עולי רגלים יהודים ומוסלמים מימי הביניים והעת החדשה. היה אסור להשתמש בעצים אלו ואף יש סיפורי מופת שמי שהשתמש בהם ניזוק. חשיבות העצים הייתה גם בקרב המוסלמים.
פולחן קברים יחידני
קיימות גם תופעות של אדם העולה לקבר של קרוב משפחה (אב וכדומה) כדי להתקשר דרכו כלפי מעלה ולקבל עצה והדרכה. דוגמה מובהקת לכך היא האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון, שהיה נוהג באורח קבע לעלות לקברו של חמיו, הרב יוסף יצחק שניאורסון, שבו ראה אב רוחני. מכתבים רבים של האדמו"ר כתשובה לבקשות עזרה כללו את המשפט "אזכיר על הציון"; כלומר, ציונו של חמיו.
התאולוגיה של העלייה לקבר הצדיק
בספר הזוהר וכן במדרש נאמר על הצדיקים שאין הם מטמאים במותם (בניגוד לעמדת התלמוד), ומייחס חשיבות רבה לעלייה לקבר הצדיק. על פי הזוהר, העולה לקבר מתקשר עם נשמת הצדיק, וכך מתעלה. גם במדרש מובאת אמירה מעין זו, אך בעלי התוספות דוחים אותה מהלכה. רוב הפוסקים לא קיבלו דין זה להלכה, ואף היה מי שכתב ש"תלמיד טועה" כתב את הנאמר בזוהר. עם זאת, נשאר מקור זה כאסמכתא רוחנית לגדולתו של הצדיק גם במותו.
גם יום מותו של צדיק, שבמסורת התלמודית מהווה יום אבל, קיבל על פי הזוהר משמעות הפוכה, כאשר שם מדובר על יום מיתתו של רבי שמעון בן יוחאי כיום שמחה גדולה ("הילולא"), על כך שהתעלה סוף-סוף מהחיים הגשמיים לחיים רוחניים בגן עדן. בעקבות זאת התפתח הרעיון שגם יום השנה של רבי שמעון בן יוחאי הוא יום שמחה, ומכאן התגלגל רעיון זה ליום מותם של כלל הצדיקים. הרב אברהם קוסמן סבור שרעיון זה נוצר עקב טעות העתקה: רבי חיים ויטאל כתב על ל"ג בעומר שהוא "יום שמחת רשב"י" (כאשר ייתכן שהכוונה היא ליום שבו "נסמך רשב"י" או שמחה מסיבה אחרת). עקב קיצור המעתיקים ל"יום שמ'", פוענח בטעות הקיצור ל"יום שמת רשב"י". כך או כך, המנהג לשמוח ביום השנה לפטירת צדיק הפך לנפוץ ביותר (על אף שגם לו התנגדו בתוקף פוסקים רבים), ואומץ על ידי החסידות וזרמים קבליים אחרים; כאשר חלק חשוב מהמנהג באותו יום הוא העלייה לקבר.
ההתנגדות לעלייה לקברי צדיקים
אנשי הלכה רבים, ואנשי דת רציונליסטים לאורך ההיסטוריה, הביעו התנגדות למוסד זה של עלייה לקברם של צדיקים. היו שחששו מגלישה לעבודה זרה או דרישה אל המתים, על ידי הפיכת הצדיק למטרת התפילה, והיו אף שהצביעו על תופעות כאלה שהתרחשו בפועל. היו שראו בכך חלק מאמונות מאגיות אחרות, שהתורה באופן כללי שוללת לדעתם. אחרים הצביעו על כך שעל פי ההלכה קברים, גם של צדיקים, מטמאים, וראו בכך ביטוי רעיוני לכך שיש להתרחק מן המתים.
וכך כתוב בתלמוד הירושלמי במסכת שקלים: ועל פי זה פסק הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה:  אף על פי כן, גם מקבר הרמב"ם עצמו לא נפקדו העולים לרגל.
אמנם, היו שהבינו את "ביקור הקברות" האסור באופן שונה לגמרי, של בדיקה האם הנקבר אינו חי עדיין וכדומה. יצוין כי הרמב"ם מספר, באיגרת שכתב לאחר ביקורו בארץ ישראל, שביקר גם במערת המכפלה והתפלל שם.
באופן דומה אך מהכיוון ההפוך, רבים בציבור הדתי לאומי מביעים התנגדות לנסיעה לקברי צדיקים מחוץ לישראל (כגון קבר רבי נחמן מברסלב), וכורכים את הבעיה ההלכתית של יציאה מארץ ישראל.
ביקורת מאוחרת יותר וקיצונית יחסית, מעלה הרב יובל שרלו, שכתב אודות נסיעה של אנשי עסקים שאינם שומרי תורה ומצוות לביקור בקברי צדיקים מחוץ לישראל:
בהקשר זה, ידועה אמרתו של הרב שלמה זלמן אוירבך אשר השיב, לבחור בישיבה שביקש רשות לנסוע בתקופת הלימודים לקברי צדיקים בצפון, במילים אלו:
.