cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כסייפה
כסייפה (ידועה גם ככוסייפה, בערבית: كسيفة, תעתיק מדויק: כסיפה) היא מועצה מקומית במחוז הדרום בישראל, כ-10 ק"מ ממערב לערד. הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. כלל תושביה הם בדואים.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1982 למען הבדואים שחיו באזור היישוב. הוא הוקם במסגרת בניית בסיס חיל האוויר נבטים בעקבות חתימת הסכם השלום בין ישראל ומצרים והעברת הבסיסים מסיני. הכינוי "כסייפה" לאזור הכפר הנוכחי מופיע כבר במסמכים של הממשל הצבאי משנות ה-50 וה-60.
היישוב הוקם כחלק מהתוכנית להקמת שבעה יישובים ליישוב הבדואים באזור הנגב והם: רהט, חורה, ערערה בנגב, כסייפה, תל שבע, שגב שלום ולקייה.
אוכלוסייה
להלן גרף התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
תעסוקה
רמת האבטלה במגזר הבדואי ככלל גבוהה מאוד אך לכסייפה יש מספר אופציות תעסוקתיות - תושביה יכולים להתפרנס מעבודה במפעלים ועסקים שונים באזורי תעשייה אשר נמצאים בנאות חובב, חורה ודימונה ובמקום הכי קרוב ליישוב - ערד. מעבר לכך ישנן אפשרויות תעסוקה במפעלי ים המלח, בתחום השירות בערד ובעין בוקק. תחנת הרכבת כסייפה צפויה להיפתח ביישוב, ותפתח אפשרויות תעסוקה בבאר שבע ובמרכז.
השכלה ותנאים ביישוב
ישנם מספר בתי-הספר ביישוב, סניפים של קופות חולים ומתנ"סים.
שמירת שבת בנצרות
שומרי השבת הוא כינוי למספר קהילות נוצריות, חלקן היסטוריות וחלקן עדיין קיימות, אשר דבקו בקיום שמירת השבת.
רקע
הנוצרים הראשונים, המשיכו לקיים את מצוות התורה ובעיקר את השבת היהודית, כיום מנוחה שבועי. רק בראשית המאה השנייה (בסביבות 110), העבירה הנצרות את יום המנוחה, המכונה בפי הנוצרים גם "יום האלוהים" (יום תחייתו של ישו), ליום ראשון. עם השנים, חזרו מספר קבוצות נוצריות לשמור את השבת, לעיתים קרובות בהקשר של יוניטריאניזם (זרם השולל את רעיון השילוש הקדוש).
הנימוק העיקרי של הכנסיות שומרות השבת, הוא ששמירת השבת הוא הדיבר הרביעי בעשרת הדיברות, ולכן הוא חל בהכרח גם על תלמידיו של ישו. בין הכנסיות שמציינות את יום השבת ישנן נקודות משותפות נוספות הנוגעות לשמירת התורה, נושא שהיה נתון במחלוקת עזה במאות הראשונות של הנצרות. כנסיות אלו מקיימות לעיתים גם את החגים היהודיים שבתורה, בייחוד את חג הפסח, וקשורות לרוב לזרם היוניטריאניזם, אף שחלקם מאמינים בשילוש. לפי נתוני הכנסיות והקהילות, חלק משומרי השבת מקפידים גם על קיום מצוות יהודיות שונות (בפרט בקהילות של יהדות משיחית).
בין הזרמים בנצרות שדוגלים, או דגלו, בשמירת השבת במידה זו או אחרת, ניתן למנות את היהדות-הנצרנית של יעקב הצדיק, הכנסייה האתיופית האורתודוקסית, הכנסייה היוניטארית בטרנסילבניה במאה ה-16 וקהילות מנוניטים שונות. כמו כן, ידוע על נוצרים בבריטניה אשר הקפידו על שמירת שבת עד לשנת 597, אז שלח האפיפיור גרגוריוס הראשון שליחים כדי להעבירם לזרם הקתוליוּת. אמנם, על אף שנראה היה כי עד לשנת 777 רובם אימצו לבסוף את הקתוליות, שמירת השבת על ידי נוצרים בבריטניה עדיין נמשכה, בעיקר בקרב נוצרים קלטים בסקוטלנד. גם בצרפת של ימי הביניים, השבת נשמרה לעיתים על ידי האוכלוסייה הנוצרית, לרבות החקלאים, כפי שמעידים הצעדים הרבים שנקטה שם הכנסייה נגד שמירת השבת על ידי נוצרים.
במוראביה
אוסוולד גליידט, תלמידו של המנהיג המטביל הנס האט, ייסד בשנת 1528 קהילה במוראביה ובשלזיה ששמרה את השבת. לשומרים הובטח משמר מכל רע והצלה ביום הדין. עד שנת 1573 התקיימו במוראביה מספר תת-קהילות דומות. בשנת 1538 כתב מרטין לותר את ה"מכתב נגד שומרי השבת", שבו הוא ייחס את הדוקטרינה של אוסוולד לתעמולה יהודית.
בטרנסילבניה
הכפר בוזודויפאלו, שנקרא "ירושלים של שומרי השבת", שימש טרם מלחמת העולם השנייה כמרכז של שומרי השבת בטרנסילבניה. שומרי השבת תושבי האזור היו שייכים לכנסייה האוניטורית שאימצו כבר במאה ה-16 את כל חוקי ההלכה היהודית, אך נאלצו לשומרם בהחבא מכיוון שחל איסור לנוצרים לקיים מצוות יהודיות או להמיר דתם. בסוף המאה ה-19, לאחר שהאיסור בוטל והתאפשרה חופש דת, גוירו חלקם על ידי רבנים אורתודוקסים מבודפשט, אולם תהליך הגיור הופסק לאחר שלשה ימים בשל הנחיית ממשלת הונגריה לפיה ביטול האיסור אינו כולל גיור. לאחר הגיור התפצלה הקהילה שומרת ההלכה בכפר לשתי קבוצות - הראשונה יהודית, שנקראה "קהילת גרים, קהל ישורון, בוזודויפאלו", והשנייה של שומרי שבת שלא גוירו כהלכה. מניין המתגיירים ושומרי השבת באזור הכפר נאמד, ברוב המחקרים, בכמה מאות או אלפים אחדים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נרצחו רבים מחברי הקהילה על ידי הנאצים בשואה. למרות שיהודי הקהילה קיבלו אישורים להיותם "אריים טהורים", וניתנה להם האפשרות לחתום כי אין להם קשר ליהדות ולרדת מהרכבת שהובילה למחנה ההשמדה אושוויץ, העדיפו רובם להמשיך במסע. רבים מהנותרים מבני הקהילה (יהודים ושומרי שבת) עלו לארץ ישראל לאחר המלחמה. הכפר בוז'ודויפאלו הוצף במים בפקודה ישירה של צ'אושסקו כחודשיים לפני ההפיכה ברומניה בשנת 1989 וכל האזור על ההיסטוריה המיוחדת שלו שקע במצולות.
הסובוטניקים ברוסיה
בשנת 1640 הופיעו הסובוטניקים ברוסיה (מהמילה "סובוטה" - "שבת" ברוסית). הם לקחו יסודות של הומניזם ושל הקבלה היהודית, הכחישו את אלוהותו ואת תחייתו של ישו, דחו את הסגידה לסמלים, חגגו את חג הפסח ושמרו חלק ממצוות התורה, בהתחלה ללא ברית מילה. כמו היהודים, הם המתינו לבואו של המשיח, ברגע שהעם כולו ישמור את התורה. משנת 1760 הם הפכו לחלק מזרם המולוקנים, שדחו את הכנסייה האורתודוקסית ברוסיה והמשיכו לקיים את השבת. במאה ה-19 נרדפו והוגלו על ידי שלטונות רוסיה. חלקם הגדול התגייר.
בצפון אמריקה
במאה ה-18 התבססה בצפון אמריקה קבוצת שומרי שבת תחת הנהגתו של יוהאן קונראד בייסל, וייסדה, בשנת 1732, את "מנזר אפרתה". שרידי הקבוצה הצטרפו במאה ה-19 לזרם בפטיסטים של היום השביעי (Seventh Day Baptist).
קהילות שומרי שבת בימינו
שמירת השבת כמפלט מאחרית הימים נוהגת בשתי כנסיות פרוטסנטיות חופשיות: הכנסייה הפטיסטית של היום השביעי, שנוסדה באנגליה בשנת 1650, והכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, שהוקמה בארצות הברית בשנת 1863. בנוסף קיימת קהילה של לומדי תנ"ך חופשיים.
המושבה הגרמנית (ירושלים)
המושבה הגרמנית בירושלים נבנתה על ידי גרמנים חברי כת הטמפלרים ב-1873, כמושבה החמישית מתוך שמונה המושבות שבנו הטמפלרים בארץ ישראל. מושבות נוספות נבנו ביפו, בחיפה ובגליל. ועד הטמפלרים, שבראשם כריסטוף הופמן, החליט להקים בירושלים את המרכז הרוחני של התנועה. באביב 1878 העבירו על גבי גמלים את ציוד הנהלת אגודת הטמפלרים וציוד בית הספר מיפו לירושלים.
היסטוריה
הטמפלרים הגיעו לארץ ישראל כדי להגשים את משנתם - ישועה באמצעות התיישבות בארץ הקודש. הם האמינו שביכולתם להקים חברה נוצרית אמיתית, ממלכת אלוהים שבמרכזה ירושלים. המושבה התמקמה לצד דרך ירושלים בית-לחם שחשובה לצליינים שפניהם לכנסיית המולד.
הבנייה נעשתה במתכונת כפר גרמני טיפוסי בחבל וירטמברג שבדרום מערב גרמניה, משם הגיעו מתיישביה, אך תוך שימוש בחומרים מקומיים. מסיבה זו, שלא כבכפר גרמני אופייני, בנויים בתי המושבה הגרמנית בירושלים מאבן ירושלמית, ולא מעץ ומלבנים. מרבית הבניינים הם בני שתי קומות או בתים חד קומתיים ובעלי גגות רעפים. במושבה שני רחובות ראשיים, רחוב עמק רפאים ודרך בית לחם, המחוברים ביניהם באמצעות רחובות קטנים. מתיישבי המושבה עסקו במלאכות טיפוסיות לכפריים גרמנים, בהן נגרות, נפחות, חקלאות וכדומה, וכן פעלו ביניהם עגלונים, שהפעילו שרותי עגלות בין העיר העתיקה לבין התיישבויות ושכונות מרוחקות יותר. בין המתיישבים הטמפלרים בלט מספר יוצא דופן של אדריכלים, שתרמו לבינוי בירושלים המתפתחת וכן במושבות טמפלריות אחרות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה רבים מהטמפלרים תושבי המושבה, אשר ממילא נחשבו בעיני השלטונות הבריטיים כנתיני אויב וכגייס חמישי, גילו אהדה למשטר הנאצי. הם הושמו בהסגר, ומאוחר יותר הוגלו לאוסטרליה. הבתים הערביים בדרום המושבה ננטשו במלחמת העצמאות, בדומה לשכונות ערביות אחרות באזור. לאחר הקמת מדינת ישראל יושבו בתי המושבה בעולים חדשים. עם השנים, הפכה לשכונה מבוקשת בשל הקסם הכפרי שנותר בה, בתיה הציוריים, ומיקומה המרכזי בעיר המתפתחת. שמה הרשמי הוסב ל"עמק רפאים", כשם העמק בו היא שוכנת והרחוב הראשי בה, אך בפי הירושלמים היא עדיין נקראת "המושבה הגרמנית" או פשוט "המושבה".
בעשור האחרון של המאה ה-20 נפתחו במושבה בתי קפה רבים, מסעדות, ברים, ובוטיקים, והיא קיבלה אופי צעיר. רבים אף נוהגים לכנות את המושבה "השיינקין של ירושלים". בעונת האביב והקיץ מרבים להתקיים במושבה פסטיבלים למיניהם בהם 'שוק האיכרים' המפורסם. ב-9 בספטמבר 2003, במהלך האינתיפאדה השנייה, התבצע פיגוע התאבדות בקפה הלל במושבה. למרות זאת, ובעיקר עם סיומה של האינתיפדה, חזרה המושבה הגרמנית להיות אחד האזורים התוססים בעיר אשר מאופיין במבלים רבים בדגש על אוכלוסייה אנגלו-סקסית מן האזור.
מזנון (חנות)
מזנון הוא סוג של בית ממכר מזון, הממוקד במכירת ארוחות מוכנות, לרוב קלות, והוא אינו מעסיק מלצרים. זאת בניגוד לקיוסק שמוקד המלאי שלו הם ממתקים, חטיפים, עיתונים וסיגריות, ובניגוד למסעדה, בה המנות מושקעות ויוקרתיות והיא מעסיקה גם מלצרים. במזנון המכיל שולחנות אוכל, הסועדים מובילים את המנות אל השולחנות במגשים מדלפק המכירה. במזנונים רבים הארוחות הנמכרות הן מזון מהיר.
מזנוני רחוב
מזנונים ברחובות הערים מוכרים כריכים, עם כריכים מוכנים (בישראל נפוצים כריכי טונה, ביצה קשה, חביתה, גבינה או נקניק) או כריכים המוכנים לעיני הסועד, כגון נקניקייה בלחמנייה, פלאפל ושווארמה בפיתה, בלאפה או בבגט. למזנוני רחוב רבים אין מקומות ישיבה כלל, או מספר מקומות ישיבה בודדים, לרוב דלפק ו/או כמה שולחנות קטנים. חלק מהמזנונים בנויים כחנות קטנה, רבים אחרים אינם מאפשרים כניסת לקוחות אלא מוכרים את מוצריהם דרך חלונות הגשה, כמו קיוסק.
ישנם מזנוני רחוב שהם דוכנים קטנים המתמקדים במכירת סוג מאכל יחיד. כאלו הם דוכניהם של מוכרי תירס חם בישראל או ערמונים במדינות אחרות. מזנונים אלו, ביניהם כאלו העוזבים את מקום המכירה עם תום העבודה, מוקמים גם בירידים, תערוכות, פסטיבלים ומסיבות, ומוכרים מוצרי חטיף כגון פופקורן, תפוחים מסוכרים ושערות סבתא או מזון מהיר כגון המבורגר ונקניקיה בלחמנייה.
במקומות עבודה ובמוסדות להשכלה
מזנונים במקומות עבודה מכונים לעיתים קפטריה (לועזית: Cafeteria). שם זה, ולעיתים מֶנזָה (לטינית: Mensa, שולחן) משמש גם מזנוני קמפוסים. מזנונים במחנות צבא בצה"ל כונו בעבר קַנטינה (מאיטלקית: Cantina), ובהמשך הוסב שמם לשִקמית (על שם השק"ם) ולשִקלית (על שם השק"ל שהחליף את השק"ם).
מזנונים במקומות עבודה ובמוסדות להשכלה (אוניברסיטאות ומכללות) מופעלים פעמים רבות על ידי זכיין חיצוני. הם מוכרים ארוחות בוקר וארוחות צהריים במגוון מועט ולרוב בסגנון בסיסי. למזנונים אלו נלווה פעמים רבות חדר אוכל קטן, בו העובדים יכולים לאכול את ארוחתם. שיטת המכירה היא לרוב שירות עצמי - הלקוח אוסף את הפריטים שבחר, או שיטת המזנון - הלקוח הולך לאורך פס הגשה ובוחר מנות שיוגשו לו מהמבחר המוצג, או שילוב של השתיים (למשל, הלקוח בוחר לבדו בקבוק משקה ממקרר המשקאות אך מקבל את המנות מצוות המזנון). אין שירות של מלצרים והלקוח נושא את ארוחתו אל השולחן. לעיתים מזנונים אלו מסובסדים על ידי הנהלת החברה בה הם פועלים.
מזנונים דומים לאלו של מקומות העבודה קיימים בבתי ספר במדינות שבהן מתקיים יום לימודים ארוך.
מזנונים ניידים
מזנונים ניידים הם כלי רכב המותאמים למכירת מזון (מכילים מקרר ומכשירי חימום כגון תנור מיקרוגל, מצנם וכדומה), החונים באתרים שאינם בקרבת אזור מסחרי (למשל, בסיסי צבא, חופי רחצה או אתרי טיולים), ונהגיהם מוכרים כריכים, חטיפים, גלידות וכדומה, דרך חלון בחזיתם. בסלנג ישראלי מכונים "גזלן" (במלעיל) בשל יוקר מחיריהם. אלו מביניהם המתמחים במכירת גלידה מכונים אוטו גלידה. הם נוסעים ברחובות הערים כשהם משמיעים נעימה אופיינית, כדי לזמן את לקוחותיהם (ילדים בדרך כלל).
ישנן מדינות בהן מזנון נייד מופעל על אופני משא - תלת אופן עם תיבה למכירת מזון בחלק הקדמי.
אונס במהלך רצח העם הארמני
אונס במהלך רצח העם הארמני בוצע על ידי האימפריה העות'מאנית שבראשה עמדה מפלגת הטורקים הצעירים ובוצע על ידי הצבא הטורקי, מיליציות ואנשי ציבור. עוד לפני ביצוע רצח העם הארמני שימשה השפלה מינית כשיטה להפחדת האוכלוסייה הארמנית המקומית. נשים ונערות צעירות לא רק היו קורבן לאונס אלא גם נאלצו להתחתן בכפייה, להיות חלק ממעגל זנות כפויה ועבדות מינית.
מפקדים צבאיים אמרו לחייליהם "לעשות [לנשים] מה שתרצו", מה שהביא להתעללות מינית רווחת. מגורשות הוצגו עירומות בדמשק ונמכרו כשפחות-מין באזורים מסוימים, כולל מוסול על פי דיווחו של הקונסול הגרמני שם, דבר שהיווה מקור חשוב של הכנסה לחיילים המלווים. רוסלר, הקונסול הגרמני בחלב בזמן רצח העם, שמע מארמני "אובייקטיבי" שבערך רבע מהנשים הצעירות שמראיהן היה "נאה פחות או יותר", נאנסו באופן קבוע על ידי שוטרים, וש"היפות עוד יותר" נאנסו על ידי 10–15 גברים. כתוצאה מכך נערות ונשים הושארו מאחור למות.
היסטוריה
במקביל לפרוץ מלחמת העולם הראשונה החל רצח העם הארמני שבו האוכלוסייה הארמנית נשלחה לצעדות מוות ולבסוף הורעבו למוות ועונו. במהלך הצעידות אנסו הטורקים את מעט הנשים, הילדות הצעירות והנערים ששרדו את אותן צעידות מוות.
במהלך רצח העם הארמני, אונס הנערות הצעירות היה דבר שתוכנן לפני ביצועו, במרבית המקרים הוחלט לתקוף את הנערות בבתיהם עוד בטרם יגורשו מהכפר או במהלך צעדות המוות שהתרחשו ברחבי המדבר הסורי. לדברי עדי ראייה ממעשי האונס כל נערה שהייתה מעל גיל שתים עשרה נאנסה, לעיתים גם צעירות יותר נאנסו. הנשים נאנסו כחלק מאונס קבוצתי וחלקן אף התאבדו לאחר מכן.
מושבת זרים
בסך הכל, היו שש מושבות זרים. הן היו, מצפון לדרום:
מושבת הזרים נגסאקי
מושבת הזרים נגסאקי הוקמה בעקבות הסכמים בין המערב ליפן במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19, ונשארה מרכז חשוב בחיים המערביים ביפן עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. המושבה הציגה חידושים רבים ליפן, דוגמת מכשיר טלגרף הבינלאומי הראשון במדינה וקטר קיטור (ה״Iron Duke״) הראשון המדינה.
העיר נגסאקי עורכת פסטיבל שנתי (באמצע ספטמבר) שנושאו המרכזי הוא מושבת הזרים.
היסטוריה של העיתונאות בארץ ישראל
היסטוריה של העיתונאות בארץ ישראל היא מונח המתאר את תקופת הזמן של הפעילות העיתונאית העברית בארץ ישראל, הן לפני הקמת מדינת ישראל והן אחריה; כמעט 200 שנה אחרי שהעיתונאות היהודית ואחריה גם העברית התבססו באירופה.
רקע
במחצית הראשונה של המאה ה-17 נוסד העיתון "גזטה די אמסטרדם", הנחשב לעיתון היהודי הראשון בעולם. הוא נכתב בספרדית ויצא לאור כנראה החל משנת 1672 (ראו הגיליון הישן ביותר הקיים כיום, כאן משמאל). כעשור וחצי אחריו החל לצאת לאור העיתון היהודי השני, קורנטין, שנועד לאוכלוסיית האשכנזים באמסטרדם. גליונו הראשון של זה ראה אור לראשונה ב-16 באוגוסט 1686. הוא נכתב ביידיש בכתב רש"י והתקיים שנה וחצי. שני העיתונים יועדו בעיקר לסוחרים ומרכזם היה מסחר וכלכלה, אך הופיעו בהם גם ידיעות מדיניות ואחרות. כתב העת העברי הראשון היה כנראה פרי עץ חיים, שיצא לאור אף הוא באמסטרדם החל מ-1691 במשך יותר ממאה שנים וכלל בעיקר קובץ שו"ת תורני.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התרחשה התפתחות מואצת של העיתונאות היהודית. אחת הסיבות לכך הייתה עלילת דמשק, שהותירה חותם עמוק על הקהילות היהודיות בעולם. ב-1856 החל לצאת לאור העיתון העברי הראשון במרכז אירופה - "המגיד", לאחר 4 שנים יצא לאור "המליץ" ושנה נוספת אחר כך גם "הצפירה". שבועונים שיצאו במקביל הוסיפו ויצקו את יסודות העברית שפרחה יותר מאוחר בא"י.
לפני התקופה הראשונה
עיתונים יהודים רבים ראו אור במדינות אירופאיות ולא בארץ ישראל, אך רבים מחוקרי ההיסטוריה של התרבות היהודית טוענים כי העיתון "לדינשטאגישי קורנאט" שמשמעותו בעברית: "השליח של יום שלישי" היה העיתון הארץ-ישראלי היהודי הראשון, שהגיליון הראשון שלו יצא ב-13 באוגוסט 1686. העיתון נכתב ביידיש בכתב רש"י והתקיים שנה וחצי. עם זאת, יש חוקרי היסטוריה יהודית שטוענים כי העיתון הראשון היה דווקא "גאזיטה דה אמסטרדם", שהופיע לראשונה בשנת 1672 והתקיים כשלושים שנה.
העיתונים באותן התקופות היו בשלבים מוקדמים והיו מיועדים בעיקר לסוחרים.
תקופה ראשונה
התקופה הראשונה בישרה את ראשית העיתונאות בארץ ישראל, שני עיתונים נולדים: הלבנון וחבצלת:
שני העיתונים סבלו מבעיות כלכליות ועל כן התפתחה יריבות קשה ביניהם. ב-1864, לאחר שהופיע גיליון שני של הלבנון, אחרי שהייתה הלשנה שהלבנון כותב נגד הטורקים, התקבל צו של השלטונות הטורקים לסגור אותו.
הלבנון לא מת גם לאחר שהוא נסגר. אחד מעורכיו, יחיאל ברי"ל, המשיך להוציא אותו לאור בפריז. החבצלת קיבל רישיון מחודש להוציא את העיתון אחרי פסק זמן של 5 שנים ויצא כדו-שבועון. העיתון המשיך לצאת ברציפות עד 1911.
תקופה שנייה
השפה העברית לא הייתה נפוצה בא"י. העברית לא מתה והשימוש בה היה בעיקר בקריאה ולא כשפת דיבור. בן יהודה הוסיף נדבך בתחייתה כשפה מדוברת.
היקף הדפסות העיתונים גדל בשל גידול במספר הקוראים.
ב-1884 בן יהודה החל להוציא את עיתונו העצמאי. העיתון שלו נקרא עיתון יומי אף כי יצא פעם אחת בשבוע- מה שמלמד על צורת הכתיבה ושימוש בביטויים חדשים. העיתון עבר גלגולים שונים ויצא כשבועון ולאחר מכן כיומון. ב-1896 הוציא בן יהודה את כתב העת השקפה שהחליף את הצבי בתקופה בה הוא נסגר זמנית (1908-1902)
אליעזר בן-יהודה שינה את העיתונות העברית בא"י. העיתונאות המודרנית במערב הייתה בעיקר עיתונאות פופולרית להמונים. אף כי היה מחיה השפה העברית, צריך היה הוא עדיין להתפרנס. לכן שילב בעיתון שלו מאפיינים של "צהובון". הוא הנהיג את השימוש בכותרות גדולות ובידיעות שערורייתיות, שעד אז תפסו מקום שולי וכן פרסם תרגומים לסיפורים שונים. בן יהודה החל מהפכה ועיתונו כבר לא היה עיתון לאנשים חושבים, לראייה- הכותרות השתרעו על כל העמוד הראשון. דוגמה לכותרת: "התבערה השלישית בירושלים", (ידיעה שדווחה על ידי בנו, איתמר בן-אב"י.)
תקופה שלישית
אף על פי שלפני מלחמת העולם הראשונה ראו אור בירושלים כמה עיתונים יומיים או יומיים למחצה, אחרי המלחמה החלה להתגבש העיתונאות העברית היומית. העלייה בכמות העולים תרמה גם היא להדפסת עיתונים רבים יותר עקב גידול בקהל הצרכנים, בד בבד העיתונות החלה להיות יותר "רצינית".
ראשון העיתונים שיצא לאור לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא עיתון הארץ, שהחל להופיע ב-1919, ותיק העיתונים בישראל. בתחילת דרכו הופיע בשם "חדשות הארץ", והודפס על ידי הצבא הבריטי. הדפסת העיתון החלה בירושלים ובשנת 1923 עברה הדפסת העיתון לתל אביב, ומאז מעבר זה מסמל את עסקי העיתונים בתל אביב.
זמן קצר לאחר הוצאת העיתון לאור יצא עיתון יומי נוסף- דואר היום, העורך שלו הוא איתמר בן-אב"י, שהיה הראשון שהכניס נורמות מערביות מסחריות לעיתונות בארץ, והביא סגנון לוחמני וסנסציוני, הוא זה שהטביע את חותם הסנסציות בארץ. עד אז יצאו העיתונים רק בשעות הצהריים, וזאת מטעמים כלכליים. דואר היום היה העיתון שהופץ לראשונה בשעות הבוקר.
ב-1925 החל לצאת העיתון דבר עיתון פועלי ארץ ישראל, שאותו הוציאה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל. העיתון יצא לאור עד שנת 1996 ותקופה ארוכה נחשב עיתונה של מפא"י, המפלגה השלטת באותם ימים. כעבור זמן מה כמעט לכל מפלגה היה עיתון. התנועה הרוויזיוניסטית של ז'בוטינסקי הוציאה לאור עיתון שנקרא "העם", לאחר מכן "הירדן" ו"המשקיף". תנועת המזרחי הוציאה את הצופה החל מ-1937. תנועת השומר הצעיר הוציאה את "משמר" בשנת 1943 ובשנת 1948 עיתון זה שינה שמו ל"על המשמר" והיה לביטאונה של מפלגת מפ"ם שהוקמה אז.
עיתון בארץ ישראל בתקופה זו שלא היה עיתון מפלגתי היה עיתון מיוחד על אף שעורכו ובעליו העיתונאי אלכסנדר זאובר היה איש התנועה הרוויזיוניסטית. העיתון הגדיר את עצמו כבלתי מפלגתי ובלתי תלוי והיה בעיקרו עיתון שעסק ברכילות.
הקמת עיתוני הבוקר סללה את הדרך לעיתוני הערב. עיתוני הערב הראשונים ראו אור ב-1929, כתוצאה מכך מהדורת הצהריים נפגעת. עיתוני הערב היו מעין תוספות לעיתוני הבוקר.
אחד הכשלונות של עיתוני הבוקר היה חוסר היכולת להתמודד עם עיתוני הערב. הבולט בין עיתוני הערב היה "ידיעות אחרונות",
באותה תקופה יצקו את היסודות לשלושה מאפיינים שהותירו חותמם על העיתונאות הישראלית:
העיתונאות הכתובה במדינת ישראל
החל מקום המדינה היו ניסיונות רבים להוציא עיתונים יומיים חדשים. הוותיק מביניהם הוא "ידיעות אחרונות" שהחל להופיע ב-1939 והיה לעיתון הנפוץ ביותר במדינה. עד 2010 עת התחיל לצאת "ישראל היום". ב-1948 עבר העיתון משבר גדול. קבוצת עיתונאים בראשות עזריאל קרליבך פרשה מ"ידיעות אחרונות" והקימה את "ידיעות מעריב" שהפך מאוחר יותר לעיתון "מעריב". משך כ-20 שנה היה "מעריב" לעיתון הנפוץ במדינה. רק ב-1967, בזמן תקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים, כאשר "ידיעות אחרונות" חולק חינם למגויסים, חזר לגדולתו. בשנות ה-80, אז נוצר פער מרשים בין שני העיתונים. כיום כמות התפוצה של ידיעות אחרונות היא פי כמה מ"מעריב".
רבים מהעיתונים שבקו חיים במרוצת השנים:
לעומת העיתונים שנסגרו החלו להופיע עיתונים חדשים בתחילת המאה ה-21:
השינויים בעיתונות במרוצת שנות המדינה
בימי המנדט הבריטי רובה של העיתונות העברית הייתה עיתונות מפלגתית. עיתונות זו כמעט נעלמה לחלוטין ממפת התקשורת בימינו למעט העיתונות החרדית. הציבור מעוניין פחות לקרוא עיתון מפלגה, ויותר עיתון רב תחומי, בעל דעות מגוונות וחופשי.
העיתונאות המפלגתית נעלמה בתחילת שנות ה-70 של המאה הקודמת והותירה שוק עיתונות מסחרי. בתחילה נחשבו העיתונים המפלגתיים לבעלי חוסן כלכלי גדול יותר בגלל הגופים העומדים מאחריהם. דבר שהתברר לאו דווקא כנכון. העיתונות הפרטית -"הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו-"ישראל היום" נמצאים בבעלות גופים כלכליים גדולים שמשתמשים בעיתון לצורכיהם. המציאות החדשה בישראל הבליטה את המתח בין בעלי העיתון שרוצים להרוויח כסף מצד אחד, ועיתונאים ועורכים שראו עצמם כאחראים לדיווחי אמת וחשיפת פרשיות.
גישת העורכים והעיתונים מתבססת על כך שהעיתונאות היא כלב השמירה של הדמוקרטיה. כל עיתונאי מחזיק בדעה שיש לו תפקיד עיתונאי חשוב, והוא הרשות הרביעית, שבה אין אינטרסים סמויים. גם בית המשפט העליון רואה חשיבות עליונה בקיום עיתונות והכיר בתפקיד העיתונות - "קיימים גורמי בקרה נוספים מחוץ למסגרת".
תקנון האתיקה המקצועית של עיתונאות ישראל אומר שעיתון ועיתונאי יהיו נאמנים לחופש העיתונאות ולזכות הציבור לדעת, הם מגישים לציבור שירות מקצועי ופרסום מדויק, הוגן ואחראי של ידיעות ודעות.
בשנות ה-90 נכנסו בעלי העיתונים גם לתחומי תקשורת אחרים כמו פרסום, מוזיקה, מחשבים ועוד. בשנים האחרונות הם נכנסו גם לעסקי הכבלים והשירות האלקטרוני, מה שגרם להם להיות בעלי אינטרסים נוספים, שיכול להוביל לניגוד אינטרסים.
תופעה נוספת שמתרחשת עם השנים היא היעלמות עיתוני הערב. שני העיתונים שעדיין זכו לכינוי עיתוני ערב הופצו בעבר בצהריים. עם הזמן גברה התחרות מול עיתון "הארץ", שהוא עיתון בוקר, וגם העיתונים האלה החלו להדפיס העיתון בלילה, וכך נהפכו כולם לעיתוני בוקר.
גם העיתון חדשות, שהופיע בשעות הבוקר, נתן דחיפה להפיכת כל העיתונים לעיתוני בוקר.
העיתונאות בחברה הדתית-חרדית
במגזר החרדי ובמידה פחותה במגזר הדתי לאומי המשיכה העיתונאות המפלגתית לשגשג.
עם זאת, החל משנות ה-80 החלו גם להופיע עיתונים בלתי מפלגתיים כמו "משפחה" ו"בקהילה".
במגזר הדתי לאומי בלט עיתון "הצופה" שנוסד ב-1937 ושייך לתנועת המזרחי על גלגוליה עד מכירתה לגורמים פרטיים ב-2003. כיום אוחד העיתון בתוך מקור ראשון.
לוליינות
לוליינות או אַקְרוֹבָּטִיקָה (מיוונית: אקרוס - גבוה, באט - הליכה) הוא ענף ספורט ואמנות הבמה המשלב לרוב קואורדינציה, זריזות ושמירה על שיווי משקל.
מופעי אקרובטיקה היו נפוצים בתרבויות רבות - למשל ביוון המינואית בכרתים (2000 לפנה"ס), בסין מתקופת שושלת האן (200 לפנה"ס) ובימי הביניים באירופה. מופע האקרובטיקה הבולט ביותר בעבר היה הליכה על חבל, ומהמאה ה-19 המונח מתייחס גם להתעמלות אקרובטית ולמופעי קרקס.
בסוף המאה ה-19, התעמלות אקרובטית הפכה לספורט תחרותי באירופה. אליפות עולם ספורטיבית באקרובטיקה נערכת החל משנת 1974, וכוללת חמש קטגוריות - זוגות גברים, זוגות נשים, זוגות מעורבים, שלישיות לנשים ורביעיות לגברים.
רפלקס מורו
רפלקס מוֹרוֹ (Moro) הוא רפלקס מולד המתבטא בפרישת וקיפול זרועות ולעיתים בכי, המופיע אצל תינוקות בעת בהלה, למשל כתגובה לנפילת הראש אחורנית. הוא נראה בעל ערך הישרדותי פוטנציאלי, של היצמדות לאם או למטפל.
ניתן להבחין ברפלקס בצורתו הלא-שלמה כבר אצל פגים שנולדו לאחר השבוע ה-28 להריון, והוא מופיע בצורתו המלאה אצל אלו שנולדו החל מהשבוע ה-34. הרפלקס בדרך כלל נעלם בגיל שישה חודשים.
הרפלקס מופיע בתגובה לרעש חזק ובלתי צפוי או כשהתינוק חש שהוא נופל. זהו ככל הנראה הפחד היחיד שאינו נלמד וקיים אצל תינוקות אדם מזמן לידתם.
הרפלקס תואר לראשונה על ידי רופא הילדים האוסטרי ארנסט מורו (1874 - 1951), והוא קרוי על שמו.
במחקר "אלברט הקטן" השתמשו באפקט מורו כדי להראות התניה קלאסית ולגרום לתינוק לפחד מעצמים פרוותיים לבנים.
החשיבות הרפואית של הרפלקס היא בהערכת האינטגרציה של מערכת העצבים המרכזית, שכן הרפלקס מורכב מארבעה חלקים ברורים:
העדרו של אחד המרכיבים (פרט לבכי) או אסימטריה בתנועות נחשבת לחריגה, כמו כן המשך קיומו של הרפלקס אצל תינוקות מבוגרים יותר, ילדים או מבוגרים.
רצף נשנה
רצף נשנה או רצף חוזרני (באנגלית: Tandem repeat) מתרחש ב-DNA כאשר תבנית של נוקלאוטיד אחד או יותר חוזרת על עצמה מספר פעמים. ישנם סוגים שונים של רצפים חוזרניים, אשר כינויים ניתן להם בהתאם למספר הנוקלאוטידים החוזרים בתבנית. רצפים אלה מוכרים בעולם החי החל ממיקרואורגניזמים וכלה בבני אדם. לרצפים אלה חשיבות רבה במחלות מסוימות, ובעיקר בכאלה הקשורות לביטוי יתר של חומצות אמינו.
לעיתים ניתן למצוא אזורים חוזרניים גם ברמת החלבון, כאשר ישנו רצף חוזר של חומצות אמינו במבנה הראשוני שלהן. אך בניגוד לרצפים חוזרניים בגנום, בחלבונים אין ויוו קשה למצוא רצף חוזרני מושלם. רצפים כאלה נמצא יותר דווקא בחלבונים מתוכננים ידי אדם.
כמו כן, לעומת מיקום תבניות החזרה, הדומה בין בני אדם שונים, מספר החזרות משתנה בין הפרטים. עובדה זו מסייעת בבדיקות שמטרתן להבדיל בין פרטים שונים באותה האוכלוסייה, כמו למשל בבדיקת הורות או מציאת מקור התפרצות מחלה זיהומית כלשהי.
טרמינולוגיה
רצף חוזרני של בין 10 ל-60 נוקלאוטידים נקרא מיניסטלייט (Minisatellite). מיקרוסטלייט (Microsatellites) או "רצפים חוזרניים קצרים", הם Minisatellite בעלי מספר חזרות קטן.
כאשר התבנית החוזרת היא של בדיוק שני נוקלאוטידים, היא נקראת "די-נוקלאוטיד חוזר" (לדוגמה: AC-AC-AC-AC...).
כאשר מדובר בשלושה נוקלאוטידים אשר חוזרים על עצמם, הדבר נקרא "טרינוקלאוטיד חוזר" (לדוגמה: CAG-CAG-CAG-CAG...), ליקויים באזורים אלה יכולים להביא להפרעות מסוג חזרות טרינוקלאוטידיות, (כגון תסמונת X שביר ומחלת הנטינגטון), בהן חזרות ב-DNA גורמות לביטוי יתר של חומצה אמינית כלשהי. במחלות אלה' עקב התבנית החוזרת, נוצר לעיתים בלבול בעת שכפול ה־DNA, דבר הגורם לכך שבדור הבא תהיה חדירות גדולה יותר של המחלה (כלומר, בן להורה חולה, יהיה בעל סיכוי גבוה למחלה חמורה יותר, עקב גדילה במספר החזרות).
המנגנון
ישנם מספר מנגנונים להופעתם של רצפים חוזרניים בגנום. לעיתים בעת שכפול DNA על ידי פולימראז, מתרחשת מעין "החלקה" של האנזים על גבי גדיל ה-DNA שגורמת לו לחזור מספר נוקלאוטידים אחורנית. עקב כך, אותו הרצף מסונתז פעמיים לגדיל החדש. כך שנקבל בדור הבא חזרה אחת של הרצף ש"התפספס".
מנגנונים אחרים כוללים תקלות בתהליך השחלוף או בתהליך של המרת גן (תהליך בו רצף של גן הופך להיות זהה לרצף של ההומולוג).
ברגע שיש רצף חוזרני אחד, עולה הסיכוי לגרום לחזרה של אותו רצף, עקב הבלבול שנוצר כתוצאה מהחזרה על תבנית הנוקלאוטידים.
שימושים
אחד השימושים הנפוצים בידע לגבי הרצפים החוזרניים הוא בקביעת הורות. מספר החזרות של כל רצף חוזרני, אינו זהה בין כל בני האדם. בכרומוזום של אדם, באלל אחד יהיה סיכוי גדול לקבל חזרות במיקומים ובמספרים הדומים להורה ממנו קיבל את אותו רצף (לא זהה לחלוטין). עובדה זו כאמור משמשת כבסיס לבדיקת הורות, כאשר לוקחים גנום של שני הפרטים שהקשר בניהם נבדק. את שני הגנומים "מגבירים" בתגובת שרשרת פולימראזית (PCR), בעזרת פריימרים המתאימים למיקומים הידועים של האזורים החוזרניים בגנום. לאחר הגברת המקטעים, הם מורצים דרך ג'ל אלקטרופורזה ומתקבלים בנדים המייצגים את האזורים החוזרניים וכמותם. על ידי השוואת כמות הבנדים התואמים בין שני הנבדקים, ניתן לקבוע האם אכן יש ביניהם קשר של הורה-ילד.
רצפים חוזרנים פולימורפים (הנקראים בקיצור VNTRs) נמצאים גם במיקרואורגניזמים ויכולים לסייע באיתור מקור התפרצות מחלות.
בתחום מדעי המחשב, אזורים חוזרנים במחרוזות, יכולים להיות מזוהים באופן יעיל באמצעות עץ סיפות ומערך סיפות.
סטראטון מלאמפסאקוס
סטראטון מלאמפסאקוס (Strato of Lampsacus, ביוונית: Στράτων בערך 335 - 269 לפנה"ס) היה פילוסוף יווני.
יחסי אוסטריה–אוסטרליה
יחסי אוסטריה–אוסטרליה הם יחסי החוץ בין אוסטריה לאוסטרליה.
רקע כללי
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה האימפריה האוסטרו-הונגרית חלק ממעצמות המרכז, בעוד שאוסטרליה לחמה לצד מדינות ההסכמה, כחלק מהאימפריה הבריטית. בשנת 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה הנאצית, וכך הייתה במהלך מלחמת העולם השנייה חלק ממדינות הציר, בעוד שאוסטרליה לחמה גם הפעם לצד בריטניה, כחלק מבעלות הברית.
בשנת 1948 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים, ובשנת 1957 הייתה אוסטרליה אחת מהמדינות המייסדות של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, אשר מקום מושבה בווינה, אוסטריה. כיום מתקיים שיתוף פעולה פורה בין המדינות במגוון תחומים. כמעט 50,000 אנשים ממוצא אוסטרי חיים כיום באוסטרליה, כולל 17,930 ילידי אוסטריה (מפקד 2006).
יחסים דיפלומטיים
אוסטריה מחזיקה באוסטרליה שגרירות בקנברה, ו-7 קונסוליות באדלייד, בריסביין, קיירנס, הובארט, מלבורן, פרת' וסידני. מאידך, אוסטרליה מחזיקה באוסטריה שגרירות בווינה בלבד.
סטראטון מלאמפסאקוס
ביוגרפיה
הוא נולד בעיר למפסקוס (כיום העיר לפסקי שבקצהו הצפוני של מצר הדרדנלים בטורקיה). יש סבורים שהכיר את אפיקורוס שלימד בעיר זו ב-310 - 306 לפנה"ס. סטראטון למד בליקיאון באתונה ואחרי כן נסע לאלכסנדריה, שם שימש כמורה של תלמי השני, מלך מצרים ושל אריסטרכוס מסאמוס. הוא שב לאתונה אחרי מותו של תאופרסטוס שעמד בראש הליקיאון, ונבחר לשמש כיורשו. אחרי מות סטראטון ירש את מקומו ליקון מטרואס.
תורתו
אם כי עסק בעיקר במדעי הטבע, סטראטון התפרסם בשל רעיונותיו בדבר האלוהות, הנפש האנושית ומבנה היקום. הוא דחה את תורת אפלטון בדבר הישארות הנפש ואת רעיון קיומם של אלים מחוץ לעולם החומר. כמו דמוקריטוס ולוקיפוס לפניו, סטראטון חשב כי היקום מורכב מחומר ומאנרגיה וכי החומר שביקום מורכב מאטומים.
סטראטון היה אחד הפילוסופים הראשונים שעיצבו השקפת עולם אתאיסטית. לדעתו, לא אלוהים אלא הטבע הוא אשר יוצר ומקיים את כל הדברים. קיקרו דחה את דעתו של סטראטון שאמר כי העוצמה האלוהית מעוגנת בטבע, וכתב: "עלינו להזכיר לסטראטון כי הטבע הוא חסר רגשות." במכתבו ללוקולוס כתב קיקרו: "סטראטון הכחיש את הרעיון כי ללא אלוהים דבר לא היה קיים. הוא אמר שכל הדברים נוצרו על ידי הטבע באמצעות חלקיקים של חומר, בדומה לחלומותיו של דמוקריטוס. בכך הוא רצה לשחרר את אלוהים מתפקידו, ואותי מן הפחד ממנו."
תורתו של סטראטון הפכה לשם דבר במרוצת המאה השבע עשרה מפני הדמיון שבינה לבין הפנתאיזם של שפינוזה. רעיונותיו של סטראטון השפיעו על הפילוסוף והסופר הצרפתי פייר בל שכתב כי סטראטון נמנע מלייחס ליקום את מושגי הטוב והרע, חשב כי היקום אינו ישות חיה, וכי אין בנמצא כל עוצמה אלוהית מחוץ לטבע.
רצף נשנה
שימושים
בנוסף, מחקרים משנת 2004 קישרו בין המגוון והגמישות הגנטיים של כלבים, לבין מוטציות ברצפים חוזרנים.
דניס רייץ
דניס רייץ (בהולנדית ובאפריקאנס: Deneys Reitz, 2 באפריל 1882, בלומפונטיין, 19 באוקטובר 1944, לונדון) היה לוחם במלחמת הבורים השנייה, לצד הבורים ונגד הצבא הבריטי. בהמשך, שירת בצבא הדרום אפריקני במלחמת העולם הראשונה, זו הפעם הן לצד הכוחות אשר דיכאו את מרידת מאריץ, הן לצד הבריטים נגד הגרמנים, באפריקה ובאירופה. לאחר המלחמה, הפך לפוליטיקאי, כיהן כחבר פרלמנט וכשר בממשלת דרום אפריקה, לצד היותו משפטן מצליח. בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש כשגריר ארצו בבריטניה בה נפטר.
מלחמת הבורים השנייה
ב-12 באוקטובר 1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה. דניס רייץ, למרות ששהה בטראנסוול בעודו אזרח אורנג' החופשית, התנדב מיד לשירות. תחילה נדחה בשל גילו הצעיר מדי, או אז פנה אל אביו, שבעזרת פאול קרוגר, הנשיא, ופיט יוברט, המפקד העליון, שמשרדיהם שכנו בסמוך, התקבל בו במקום. רייץ ואחד מאחיו הצטרפו יחדיו לאחת היחידות שהתארגנו בטראנסוול, אשר פלשו לנטאל (אז חלק ממושבת הכף) באזור העיירה דנדי (Dundee). לאחר מכן השתתף בקרבות הכרוכים במצור שערכו הבורים על ליידיסמית', בחודשי קיץ (בחצי הכדור הדרומי) 1900-1899, כולל הקרב על ספיון קופ (באפריקאנס: Spioen Kop, "ראש מרגל", ברוב המקורות נכתב Spion Kop), 38 ק"מ מערבה לליידיסמית', אשר נערך ב-24-23 בינואר 1900. לאחר הצלחה בחודשי המלחמה הראשונים, התעשתו הבריטים, הדפו את הבורים, ועד אמצע חורף 1900 (בחצי הכדור הדרומי כאמור) כבשו את אוראנג' ואת טראנסוול. רייץ, שהחליף באותם חודשים מספר יחידות, נטל חלק בנסיגת כוחות הבורים, אשר הפכו פניהם מדי פעם אל האויב, עד הגיעו סמוך לגבול עם מוזמביק, אז מושבה של פורטוגל. לאחר תבוסתם במלחמה הסדירה פנו הבורים ללוחמת גרילה, ורייץ הצטרף לאחת מיחידות הקומנדו, כפי שנקראו היחידות שהקימו הבורים. היחידה אליה הצטרף שהתה בשארית אותה שנה, תוך תנועה בלתי פוסקת, בטראנסוול. בשנת 1901, תוך שהוא מחליף מספר יחידות, הגיע לאורנג'. ולבסוף, כיוון שקסם לו הרעיון לחדור אל מושבת הכף, חצה עם יחידתו דאז, מצפון לדרום, את נהר האורנג', ובהמשך לכך, הצטרף לכוח קומנדו בהנהגתו של יאן כריסטיאן סמטס, מה שהפך לקשר קרוב שנמשך כל שארית ימיו של רייץ. במהלך הפשיטה אל מושבת הכף, הגיע הקומנדו עד סמוך לפורט אליזבת' בדרום, ובהמשך עשו הפושטים דרכם מערבה וצפונה, עד למערבה של המושבה, סמוך לחוף האוקיינוס האטלנטי. שם, במקום בו הכוחות הבריטיים היו דלילים, נהנו כמעט מאוטונומיה עד לסופה של המלחמה. בסוף 1901, ועד לסופה של אותה מלחמה, הוא צורף למטהו של סמטס. מלחמת הבורים השנייה הסתיימה ב-31 במאי 1902 בהסכם פרייניחינג (Vereeniging). סמטס בחר ברייץ כאחד משני מלוויו לשיחות שהובילו להסכם.
בגלות
לאחר הסכם השלום, בחר דניס רייץ, כמו אביו, וככל הנראה בהשפעתו או בהשראתו, שלא לחיות תחת שלטון בריטי. זאת, למרות שהיה ספוג עד עומק נשמתו בהערכה ובהוקרה לבריטים ולתרבותם, והתנסותו במלחמה נגדם, "מלחמת הג'נטלמנים האחרונה", אף הגבירה יחס זה. חלף זאת, הוא עקר למדגסקר יחד עם מאני מאריץ, מפקד בקומנדו הבורי, שלחם אף הוא נגד הבריטים. במדגסקר הם התקבלו במאור פנים על ידי ז'וזף גליאני, המושל הצרפתי של האי, ועסקו לפרנסתם בליווי עגלות שוורים. בעת ששהה במדגסקר, רייץ העלה על הכתב את זכרונותיו, בעיקר מן המלחמה, אשר הפכו מאוחר יותר, ב-1929, לספר ("קומנדו", יצא לאור גם בעברית). ספר זה של רייץ, אשר היה נוכח ברבים מן האירועים המרכזיים של מלחמת הבורים, ואשר ניחן בזיכרון חד יחד עם סגנון כתיבה קריא ושובה לב, מהווה את אחד ממקורות המידע הטובים ביותר אודותיה. על אף קבלתם באופן מסביר פנים, לא הצליחו רייץ ומאריץ לתקוע יתד במקום, ובנוסף, רייץ חלה בעת היותו באי במלריה או בקדחת דנגי. כך, לאחר זמן מה, שניהם עזבו. רייץ, ששמר על קשר עם סמטס, השתכנע להצטרף אליו ולאחר כשלוש שנות גלות, חזר לדרום אפריקה, אשר באותן שנים הפכה למדינה עצמאית במסגרת האימפריה הבריטית.
חזרה לדרום אפריקה
רייץ שהה עם משפחתו של סמטס בפרטוריה כשלוש שנים, בהן בין היתר נח והחלים. כאביו, למד אף הוא משפטים, וב-1908, עשה את התמחותו בהיילברון (Heilbron) שבאורנג', בה גם החל, לאחר תום ההתמחות, קריירה משפטית מצליחה (לימים הקים חברה העוסקת בשירותים משפטיים שהפכה לאחת הגדולות בדרום אפריקה, העסיקה מאות משפטנים ועובדים אחרים, והתקיימה עד 2011).
מלחמת העולם הראשונה
בתום אותה מערכה, ושוב תחת פיקודו של סמטס, אשר הגיע לאזור ב-1916, רייץ נטל חלק במערכה נגד הגרמנים במזרח אפריקה. תחילה שימש כקצין במטהו של סמטס, וכמעט שלא נטל חלק בלחימה בשדה. בהמשך מערכה זו, קיבל את הפיקוד על רגימנט רכוב. ב-1917, לבקשתו, עקב מיעוט הפעילות בה נטל חלק באפריקה, רייץ, אשר נשא כעת דרגת מייג'ור, עבר לחזית המערב האירופית, שם נפצע קשה במהלך הקרבות, בהם פיקד על יחידות בריטיות שונות, וכמפקד גדוד, התקדם לדרגת קולונל.
קריירה פוליטית
לאחר תום מלחמת העולם, חזר רייץ לדרום אפריקה לקריירה המשפטית אותה נטש עקב פרוץ המלחמה. בעקבות סמטס, אז ראש הממשלה, רייץ הצטרף אל המפלגה הדרום-אפריקאית (איחוד דרום אפריקה), אשר דגלה בתמיכה בבריטים ובהרמוניה בין דוברי האנגלית והאפריקאנס. סמוך לאחר תום המלחמה, הוא נבחר לאספה הלאומית מטעם אותה מפלגה, והמשיך ונבחר גם ב-1921. בשנת 1920 נשא לאשה את ליילה רייט (Wright, 1959-1887), פעילה חברתית למען זכויות נשים, מרצה באוניברסיטת קייפטאון ולימים (1933) האישה הראשונה שכיהנה כחברת האספה הלאומית. לזוג נולדו שני בנים. ב-1924 חזר לקריירה משפטית מצליחה ובנוסף, נבחר לפרלמנט ב-1929 וב-1934. באותה תקופה (1933), הוציא לאור את המשך הביוגרפיה שלו: Trekking on (בתרגום חופשי: לנוע הלאה, שם המרמז על מעין המשך של הטרק הגדול שנערך כ-80 שנה קודם לכן). הספר עוסק בקורותיו מאז סיום מלחמת הבורים ועד לתום מלחמת העולם. ב-1934 עלתה לשלטון המפלגה המאוחדת, אשר הוקמה על בסיס המפלגה הלאומית בראשות ג'יימס ברי מוניק הרצוג, אשר כיהן כראש הממשלה עד 1939, והמפלגה הדרום-אפריקאית, והיא שלטה על דרום אפריקה עד 1948, כאשר ביתר השנים ראש הממשלה היה סמטס. רייץ צורף לממשלה, תחילה כשר החקלאות והקרקעות, ואחר כך כשר לענייני הילידים. כאשר סמטס כיהן כראש הממשלה, רייץ שימש בנוסף כסגנו, וכיוון שסמטס הרבה להיעדר מארצו בזמן מלחמת העולם השנייה, היה זה תפקיד בעל משמעות. על תקופה זו כתב ספר אוטוביוגרפי נוסף, המשך לשני ספריו הקודמים: No Outspan (בתרגום חופשי: עול בלתי פוסק).
שליחות בלונדון ופטירה
ב-1943, בעוד מצב בריאותו מתדרדר, נשלח רייץ כשגריר ללונדון (תוארו הרשמי היה הנציב העליון, כמקובל אצל שגרירים מן הארצות העצמאיות של האימפריה הבריטית). מזג האוויר בבריטניה, ובפרט חורף קשה במיוחד, החמיר את מצב בריאותו, ושם רייץ נפטר. על שמו נקראה בצפון אורנג', על שפת נהר הואל, העיירה דניסוויל (Deneysville).
לקריאה נוספת
בעברית: דניס רייץ, קומנדו, ספר ימים של אזרח בורי מהמלחמה הבורית, הוצאת מערכות, 1952, תרגום אליעזר כרמי.
מחוזות אנטיגואה וברבודה
אנטיגואה וברבודה מחולקת מנהלתית לשישה מחוזות ושני איי חסות.
מכון המקדש
המכון ללימוד מחקר ובנין המקדש, המכונה מכון המקדש הוא מכון מחקר, מרכז תיעוד, הוצאת ספרים וגם מוזיאון העוסק בנושאי בית המקדש וכליו. מטרתו הרשמית היא בניין בית המקדש השלישי, ובפועל הוא עוסק בעיקר בהשבת נושא "בית המקדש" לתודעה הציבורית ובקידום העיסוק היומיומי בנושא זה. המכון נוסד בשנת 1984 ובראשו עומד הרב ישראל אריאל.
תערוכת כלי המקדש
מאז הקמת המכון יוצרו בחסותו כלים רבים המיועדים על ידו לשימוש ככלי המקדש, כגון המנורה ומזבח הקטורת, שולחן הפנים והכיור, ונתפרו בגדים הזהים לבגדי הכהנים במקדש. המכון מציג תערוכה קבועה ובה תמונות שמן המתארות את סיפורי התנ"ך, מבריאת העולם, וכן את ההוויה והעבודות בבית המקדש. בנוסף מוצגים כלי מקדש ששוחזרו על פי מחקרי המכון. סמוך לתערוכה, ברחבת בית הכנסת החורבה, הוצבה מנורה מצופה זהב שהוקמה על ידי מכון המקדש.
בשנת תשע"ג עברה התערוכה למשכנה החדש, ברח' משגב לדך 40 ברובע היהודי (בקצה המדרגות העולות מן הכותל). בשנת תשע"ו הופעלה מערכת הדרכה בסיוע מולטימדית אור ושמע וכן סרט סיכום, כתחליף להדרכה האנושית שהייתה עד אז. ההדרכה תורגמה לשפות רבות וניתן להאזין לה בין השאר באנגלית, איטלקית, רוסית, ספרדית, סינית (מנדרינית), צרפתית, פורטוגזית, אמהרית, גרמנית, קוראנית ועוד.
בחנוכה תשע"ה ייצר המכון לראשונה כדי חרס טהורים וכן שמן טהור העונה להגדרה "שמן זית זך" ומתאים להדלקת המנורה. בכ"ה בתמוז ה'תשע"ה (12 ביולי 2015) יצא מכון המקדש בהכרזה בה הודיע שיקים מרכז לגידול עדר של פרות אדומות לטיהור מטומאת מת.
ישיבת המקדש
בתחילת שנת תשע"ח הוקמה על יד מכון המקדש ישיבה גבוהה ציונית-דתית הממוקמת ברובע היהודי בירושלים. בראשות הישיבה עומד הרב ישראל אריאל. בישיבה עוסקים בין השאר בלימוד מסכתות הקשורות לעבודת המקדש, ובחלק מהסוגיות עוסקים גם בהורדת הלימוד לפסים מעשיים. בנוסף, בישיבה ניתן דגש על לימוד גמרא בצורה של אליבא דהלכתא, לימוד תנ"ך והלכות טהרה. מספר פעמים בשנה נערכים במסגרת הישיבה כנסים תורניים העוסקים בחידוש עבודת המקדש והקרבנות. בחלק מהכנסים, התרגולים והפעילויות שמקיימים בישיבה נוטלים חלק בני ובנות נוער מתנועת 'נוער המקדש'. בערב פסח תשע"ט הפיקו תלמידי הישיבה את השיר למה נגרע שעניינו כיסופים וכמיהה של עם ישראל לחידוש קורבן הפסח.
רבני הישיבה הם הרב ישראל אריאל, הרב חיים שחר הרב יהושע פרידמן והרב אליהו וובר.
כולל בית הבחירה
בנוסף למכון המקדש, המכון הקים כולל מחקר תורני בשם בית הבחירה, אשר בראשו עומדים הרב ישראל אריאל ובנו הרב עזריה אריאל. החוקרים עוסקים בלימוד מעמיק בנושאי המקדש השונים, כגון: בגדי הכהונה, כלי המקדש, זיהוי מקום המקדש, פרה אדומה, דיני הקורבנות ופתרון בעיות שונות הקשורות לחידוש עבודת הקורבנות בזמן הזה. כמו כן המכון הוציא גרסאות לתלמוד על מסכתות יומא, זבחים ופסחים הקרויים "שערי היכל" ובהם מאות מערכות העוסקות במקדש ובעבודת הקרבנות.
מכון המחקר מתעתד בעתיד הרחוק להוציא לאור ספרים דומים לכל המסכתות בסדר קדשים, וכן למסכתות משאר הסדרים העוסקות בנושאי המקדש.
הוצאת מכון המקדש
המכון מעסיק אמנים המציירים תמונות הממחישות את עבודת המקדש וסדריו, ובמהלך השנים אף הוציא לאור מחזורים, סידורים וספרים העוסקים בנושא זה, בליווי תמונות. בתחילה יצאו הספרים בשיתוף הוצאת כרטא אולם כיום המכון מוציא את ספריו בהוצאה עצמית או בשיתוף הוצאת קורן (הספר החדש "בית המקדש בירושלים"). המכון מארגן הרצאות וימי עיון.
תפעול המכון
מייסד המכון והעומד בראשו הוא הרב ישראל אריאל, והוא אף עוסק רבות במחקרים בנושא המקדש ובהרצאות ברחבי הארץ, להגברת המודעות והשאיפה לבניית בית המקדש. המחלקה הבינלאומית של המכון, בשפה האנגלית, מנוהלת על ידי הרב חיים ריצ'מן.
המכון מקבל תרומות מאנשים פרטיים, כך למשל איל ההון האוקראיני ודים רבינוביץ' תרם כסף לייצור מנורת זהב.
המכון נמנה ברשימת אתרי מורשת שנבחרו להשקעה במסגרת תוכנית מורשת לאומית של משרד ירושלים ומורשת (מיליון שקלים).
מחקרי המכון הנמצאים כבעלי עניין לכלל מקבלים מימון משרד התרבות והספורט וכן מתרומות. מחזור הפעילות של המכון לשנת 2008 היה 3.9 מיליון שקל.
וסרמן
וסרמן (או וואסרמן; Wassermann, אצל גרמנים גם Waßermann ) הוא שם משפחה שמקורו בגרמנית ותרגומו המילולי הוא "איש המים". משמעות השם יכלה להיות "בעל סירה" או "ימאי", "איש המתגורר על המים", "איש ההשקיות" או "נושא או מוביל מים". משמעות אחרת היא המזל "דלי" (בלטינית Aquarius). השם נפוץ אצל גרמנים (תועד לראשונה ב-1313), והוא נישא גם על ידי כמה משפחות אצילים. פרט לאנשים ממוצא גרמני שחיו בארצותיהם או התפזרו בעולם, שם זה אומץ גם כן על ידי יהודים אשכנזים שחיו בהתחלה במרחב הגאוגרפי הגרמני. שם המשפחה היהודי וסרמן יכול להיות קשור לשם הפרטי משה, לפי משה רבנו שנמשה מן המים. וסרמן מתועד כשם משפחה יהודי במקרה של יצחק וסרמן מאוטינגן, אשר ביקר ביריד של לייפציג, גרמניה, בשנת 1706. בהולנדית ובאנגלית קיים שם משפחה מקביל - וטרמן.
מקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון
מקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון (באנגלית: Lower Klamath National Wildlife Refuge) הוא אתר טבע מוגן מהסוג של ארצות הברית בצפון מחוז סיסקיו בקליפורניה ובדרום מחוז קלאמת באורגון על הגבול בין שתי מדינות. הוא מופעל על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית. המקלט הוגדר כ ב-16 באוקטובר 1965.
מקלט חיות הבר הלאומי קלאמת התחתון, שהוקם על ידי הנשיא תאודור רוזוולט ב-1908, היה מקלט עופות המים הראשון בארצות הברית. הוא ממוקם באגן קלאמת ליד קלאמת פולס באורגון. שטחו הכולל 206.04 קילומטרים רבועים, מתוכם 179.25 קילומטרים רבועים נמצאים בקליפורניה ו-26.78 קילומטרים רבועים באורגון. המקלט כולל ביצות עשב של מים מתוקים רדודים, מים פתוחים, שטחי דשא ושטחים חקלאיים המנוהלים בצורה אינטנסיבית כדי לספק בית גידול לעופות מים ובעלי חיים אחרים. השוק של ציד עופות נודדים בסוף המאה ה-19 יצר את הצורך בשימור ויצירת מקלט לחיות בר.
מיני העופות במקלט כוללים עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, שקנאי אמריקני, מגלן לבן-פנים, אווז הצפון, אווז רוס, אווז לבן-מצח, ברנטה קנדית, בז נודד, ברווז חד-זנב, ברכייה, ברווז אפור, צולל גב-קנבס, טבלן מערבי, טבלן בינוני, מרומית שחורה ו-.
פעילויות שימור וניהול כוללות תחזוקה של תשתית מים מקומית ומעקב אחר האינטראקציה בין חקלאות ובית גידול. הנושאים העומדים במוקד כוללים אובדן בית גידול של הביצות, פגיעה באיכות המים, בצורת וזכויות מים.
אייל רג'יניאנו
אייל רג'יניאנו הוא מוזיקאי ישראלי. המוזיקה שלו משלבת פולק, מוזיקת עולם ומוזיקה קלאסית ומאופיינת על ידי מלודיות והרמוניות עשירות בעיבודים אקוסטיים.
פעילות מוזיקלית
השכלתו המוזיקלית של אייל רג'יניאנו היא עצמאית בעיקרה, אך הוא גם למד ברימון והיה תלמידו של נעם שריף.
בשנת 2010 יצא אלבומו הראשון, "My Unpolished Diamond", בו שולבו זמרים ומבצעים שונים, ביניהם מאיר ישראל ועופר פנחס. לאחר צאת האלבום, ביצע סיבוב הופעות עם אנסמבל שכלל 9 נגנים ורקדנית.
בשנת 2012 הוציא את אלבום הקונספט "Alina", הכולל חמישה פרקים ומשלב בין מוזיקה קלאסית, טנגו ופולק.
בשנת 2013 זכה רג'יניאנו בתחרות מלחינים של "רימון" עם היצירה Thinking of Chopin.
רג‘יניאנו כתב מוזיקה למקהלת האקפלה ווקאלוסיטי ואף ביצע אותה איתם בהופעות בדנמרק.
בשנת 2014 פרסם את סרטון האנימציה "אין עוד מלבדו" - סאטירה על חברה אנושית המתנהגת כעדר, ללא חשיבה עצמאית.
בשנת 2016 יצא אלבומו השלישי Black n Grey עליו זכה רג'יניאנו במענק מאקו"ם. באלבום משתתפים זמרים ונגנים שונים, ביניהם קרן הדר, ויקטור סטניסלבסקי ומיכאל הרן.
באותה שנה הרכיב רג'יניאנו את הרכב ההופעות Reginiano Project, המונה 6 מוזיקאים. מאז ביצעו עשרות הופעות ברחבי הארץ בהם אירחו מוזיקאים שונים, ביניהם את רן ירושלמי, חני דינור וקרן הדר.
יוסף אמרי
יוסף (ג'ו) אִמרי (Imry; 23 בפברואר 1939 – 29 במאי 2018) היה פיזיקאי ישראלי, מחלוצי הפיזיקה המזוסקופית (תחום שמתעסק בפיזיקה בגדלים של כמיקרון) ומחשובי החוקרים בעולם בנושא זה. חתן פרס ישראל (2001), פרס וולף (2016) וחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
קורות חיים
יוסף אמרי נולד וגדל בתל אביב. אביו, אברהם אמרי, יליד פולין, היה מורה למתמטיקה ולפיזיקה. אמו, חינה פלקוביץ, ילידת אוקראינה, הייתה מורה לאנגלית ולצרפתית. יוסף אמרי למד בעירו בבית ספר בלפור ואחרי כן בתיכון עירוני א'. בצבא היה עתודאי, למד לתואר שני בפיזיקה באוניברסיטה העברית וסיים ב-1961 בהצטיינות יתרה. את שירותו הצבאי החל כקצין שריון, ובעקבות הזמנתו של פרופ' יובל נאמן, עבר לשמש חוקר בפיזיקה במרכז למחקר גרעיני שׂורק (1962–1967). את הדוקטורט בפיזיקה במכון ויצמן סיים ב-1966. עבודת הדוקטור שלו עסקה בדינמיקה של קשרי מימן, בתאוריה של פיזור נייטרונים ובמעברי פאזה פרואלקטריים, והיא נערכה בהדרכתו של פרופ' ישראל פלח, שהיה מנהל הכור בשורק, ממנו למד רבות.
השתלם בבתר-דוקטורט באוניברסיטת קורנל בשנים 1967–1969. בשנת 1969 מונה למרצה בכיר בבית הספר לפיזיקה ולאסטרונומיה של אוניברסיטת תל אביב, ב-1973 לפרופסור חבר וב-1977 מונה לפרופסור מן המניין. בשנים 1973–1985 ביקר אמרי במחלקת המחקר של IBM במעבדה הלאומית בברוקהייבן ובאוניברסיטת קליפורניה, בשנים 1985–1992 שימש כיועץ מדעי מיוחד במחלקת המחקר של IBM. ב-1986 מונה לפרופסור לפיזיקה במכון ויצמן למדע וב-1988 הופקד על הקתדרה על שם מקס פלאנק. בשנים 1995–2002 עמד בראש מרכז אלברט איינשטיין - מינרבה לפיזיקה תאורטית במכון ויצמן, בשנים 2001–2004 עמד בראש מרכז מוריס וגבריאלה גולדשלאגר לננופיזיקה במכון ויצמן. שהה בשבתונים באוניברסיטת ייל (1986), באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (1973, 1991 ו-2001) ובמכון למחקר מתקדם בברלין (1993). ב-2007 היה לפרופסור אמריטוס. אמרי היה חבר בוועדות המערכת של כתבי העת Comments on Condensed Matter Physics, Physical Review Letters ו-Annals of Physics.
ספרו Introduction to Mesoscopic Physics (בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד) הוא ספר הלימוד החשוב ביותר לתלמידי מחקר לתארים מתקדמים ולחוקרים בנושא מזוסקופיה. הספר תורגם לסינית, יפנית ורוסית. בשנת 1990 יזם אמרי את הקמתו של מרכז בראון למחקר התת-מיקרוני במכון ויצמן בהשקעה של כ-16 מיליוני דולרים, אשר היה מהמרכזים הראשונים מסוגו בעולם. בשנים 2002–2007 שימש כיועץ מיוחד בנושא ננו-מדע לנשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב. בשנים 2002–2006 היה חבר מיזם הננוטכנולוגיה הלאומי הישראלי. משנת 1997 היה חבר המועצה לשלום ולביטחון.
מעברי פאזה ותורת הכיול
לאחר מכן התעניין מה קורה במעבר פאזה אמיתי, כאשר המערכת סופית וכיצד הגדלים הפיזיקליים מתכיילים עם גודל המערכת. עבודתו של אמרי בנושא זה נעשתה ביחד עם פרופ' דוד ברגמן מאוניברסיטת תל אביב בשנים 71–1970. הם תיארו מעבר של פאזה במערכת סופית והציעו הסבר לתהליך שקורה בין מערכת סופית למערכת גדולה מאוד, מה שקרוי היום כיול בממדים סופיים. במעברי פאזה מסדר שני לגדלים פיזיקליים רבים יש סינגולריות והם יכולים לשאוף לאינסוף ליד המעבר. במערכת סופית הם אינם יכולים לשאוף לאינסוף. על ידי בדיקת התלות של המקסימום של הערך הפיזיקלי בגודל המערכת, אפשר לקבל מידע על מה קורה במערכת אינסופית.
אמרי וגנתר מצאו ב-71–1970 כי במערכות דו-ממדיות מסוימות יכול להתקיים סדר ארוך טווח מיוחד. זה הבסיס לעבודה החשובה של Kosterlitz-Thouless בנושא.
מערכות אקראיות
הרבה מערכות בטבע אינן מסודרות: גם בתוך גביש נקי יש בדרך כלל זיהומים שמשפיעים על מצבו, כאשר יש יותר מדי אי-סדר, האלקטרונים נלכדים במצבים קוונטים ממוקמים וכתוצאה מכך החומר יכול להפוך למבודד.
הולכה אלקטרונית במערכת לא-מסודרת
עבודתו של אמרי הראתה שתופעה זו יכולה להסביר תכונות מסוימות של הרבה מאוד מוליכים לא מסודרים, כמו תלות בטמפרטורה של ההתנגדות, דבר זה היה אחד מהיסודות מהם התפתחה הפיזיקה המזוסקופית.
מודל השדה האקראי
ב-1975 גילה אמרי ביחד עם שותפו פרופ' שאנג-קנג מא (Shang-keng Ma) מאוניברסיטת קליפורניה בסאן-דייגו מודל שנקרא "מודל השדה האקראי". למשל בחומר מגנטי עשוי להיות שדה מגנטי אקראי שפועל בתוכו והמשפיע בצורה חזקה על התופעות במערכת ובמקרים מסוימים הדבר הורס את מעבר הפאזה לגמרי. המודל הזה ישים למערכות רבות אחרות, כגון לאנטי-פרומגנטים, חומרים פרו-אלקטריים, ועוד.
על-מוליכות
אמרי תרם להבנה תאורטית של על-מוליכות במיוחד במערכות קטנות. על-מוליכים הם חומרים שמאבדים לגמרי את ההתנגדות לזרם חשמלי בטמפ' נמוכות. אמרי התעניין במקרה שבו אין על-מוליכות ממש, אלא ישנן תנודות על-מוליכות. מערכת מתחת לטמפרטורה קריטית, מאבדת את ההתנגדות של החומר והופכת לאפס. אולם, מעל לטמפרטורה הקריטית במערכת קטנה, החומר מתחיל לחקות תופעות על-מוליכות. כך ניתן לצפות בתופעות על-מוליכות יותר בקלות מאשר במערכת גדולה. במובן מסוים, העל-מוליכות יכולה להתחזק כאשר גודל המערכת קטן.
פיזיקה מזוסקופית
אמרי כתב ב-1969 את המאמר המדעי הראשון בעולם בתחום המזוסקופיה,
ב-1969 פיתח אמרי תחזיות לגבי זרם מתמיד, זרם שיכול לזרום במערכת שאיננה על-מוליכה, ללא התנגדות. אמרי הציע ביחד עם בוטיקר ולנדאואר שבטבעת מתכתית סגורה בגודל של מיקרון בטמפרטורות של מעלות ספורות מעל האפס גורם שדה אהרונוב-בוהם להיווצרות זרמים תמידיים שאינם פוסקים, זאת חרף הפיזורים האלסטיים מהסיגים בחומר. תחזית זו הוכחה בניסוי בשנת 1999. לאחרונה הסבירו אמרי ושותפיו את ערך הזרמים: כשהמערכת מספיק קטנה ניתן לראות אפקטים קוואנטיים, שלא ניתן לראותם במערכת כשהיא גדולה, אחד מהם הוא אפקט אהרונוב-בוהם במצב מוצק. אמרי פיתח סדרת תחזיות על תלות מחזורית של המוליכות בשדה מגנטי בגלל המחקרים של אהרונוב-בוהם. בשנת 1985 הציע אמרי שבתנאים מסוימים מקוונטטת המוליכות של מערכת מזוסקופית ב"יחידת המוליכות הקוונטית". בשנת 1988 התופעה נצפתה באופן ניסיוני במגעים קוונטיים נקודתיים במערכות מוליכות למחצה ואחרי כן במערכות מתכתיות.
פלוקטואציות מזוסקופיות
אמרי תרם לגבי פלוקטואציות מזוסקופיות, שבהן מערכות קטנות באותה צורה ועם אותן תכונות מאקרוסקופיות הן בעלות תכונות שונות במקצת, את השוני הזה ניתן לאפיין וישנם גדלים אוניברסליים שמאפיינים את המערכות האלו.
התאוריה של איבוד פאזה קוונטית בחומרים מוליכים
פותחה עם עדי שטרן ויקיר אהרונוב. התופעה מתרחשת כתוצאה מהצמוד לרעש הא'מ במתכת או משינוי במצב הקוונטי של יתר האלקטרונים, שני התיאורים הללו הם שווים.
רעש קוונטי ומשפט הפלקטואציה-דיסיפיציה (FDT)
עם גביש ולוינסון פיתח אמרי תמונה פשוטה של הרעש (פלוקטואציות) הקוונטי. הקשר בין עצמת הרעש ליכולת המערכת לבלוע או לפלוט אנרגיה. ה-FDT הוכלל למצב עמיד שאינו שיווי משקל.