cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליברפול (כדורגל)
השנים הגדולות ואסון הילסבורו
ניתן לומר, כי תקופת הפאר של הקבוצה הייתה ב-20 השנים שבין 1970 ל-1990. בשנים אלה זכתה ליברפול ב-11 אליפויות (מתוך 19 זכיות שלה בסה"כ), 4 אליפויות אירופה (מתוך 6 בסה"כ), 3 זכיות בגביע FA (מתוך 7 בסה"כ), 2 גביעי אופ"א ( מתוך 3 בסה"כ) ו-4 זכיות בגביע הליגה (מתוך 8 בסה"כ).
שנות ה-2000
לאחר שהושעתה מהמפעלים האירופאיים, הקבוצה דעכה תקופה ארוכה, אך בעונת 2001 החלה לחזור לימיה הגדולים כשזכתה בגביע אופ"א (גברה 5–4 בהארכה על דפורטיבו אלאבס במשחק הגמר), גביע ה-FA, גביע הליגה והסופר קאפ ובעונה לאחר מכן הגיעה לרבע גמר ליגת האלופות. בעונת 2004/2005 זכתה ליברפול בליגת האלופות בפעם החמישית בתולדותיה, אחרי משחק גמר דרמטי בו הצליחה לחזור מפיגור 0–3 מול מילאן בתוך 6 דקות במחצית השנייה ולנצח 3–2 בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים לאחר שיז'י דודק השוער הפולני של ליברפול הציל 2 בעיטות.
בעונת 2005/2006 זכתה ליברפול בגביע האנגלי השביעי שלה, לאחר משחק גמר מרתק נגד וסטהאם יונייטד. במשחק חזרה ליברפול פעמיים מפיגור, כאשר בלט במיוחד הקפטן סטיבן ג'רארד, שהשווה את התוצאה ל-3–3 בתוספת הזמן של המחצית השנייה עם שער מרהיב מ-30 מטר. המשחק המשיך להארכה עקרה משערים וליברפול ניצחה 3–1 בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים וזכתה בגביע.
בעונת 2006/2007 ליברפול הצליחה להגיע, בפעם השנייה בשלוש שנים, לגמר ליגת האלופות, שם הפסידה למילאן בתוצאה 1–2. בעונת 2007/08 כבשה ליברפול את השער ה-500 שלה באירופה מרגלי יוסי בניון, שכבש שלושער ובישל צמד שערים בניצחון 8–0 על בשיקטאש בליגת האלופות ב-6 בנובמבר 2007. זה היה גם הניצחון הגדול ביותר של ליברפול באירופה ושל קבוצה כלשהי בהיסטוריה של ליגת האלופות. בשנת 2010 הקבוצה הגיעה עד חצי גמר הליגה האירופאית, שם הודחה על ידי אתלטיקו מדריד ודייגו פורלאן שכבש שער בתוספת הזמן, אשר גרם להדחתה של ליברפול מהמפעל לאחר שבניון כבש שער בהארכה, שהיה צריך להעלות את הקבוצה לגמר.
לקראת עונת 2011/2012 ערכה הקבוצה שינוי משמעותי בסגל, כאשר החתימה שחקנים רבים וביניהם סטיוארט דאונינג וג'ורדן הנדרסון. אחרי 6 שנים ללא תואר הצליחה ליברפול לזכות בגביע הליגה לאחר ניצחון בפנדלים על קארדיף סיטי מליגת המשנה, וכן להעפיל לגמר הגביע האנגלי. עם זאת, כשלה הקבוצה במאבק על אליפות הליגה האנגלית וסיימה את העונה במקום השמיני בלבד, עובדה שהביאה במאי 2012 להחלטה לפטר את מאמנה קני דלגליש, ובמקומו מונה ברנדן רוג'רס.
את עונת 2013/2014 סיימה ליברפול במקום השני, לאחר שנאבקה על האליפות עד המחזור האחרון. שחקן הקבוצה, לואיס סוארס, סיים את העונה כמלך שערי הליגה, עם 31 שערים. לאחר שסוארס נמכר לברצלונה בסכום של 75 מיליון לירות שטרלינג, סיימה ליברפול את עונת 2014/15 במקום השישי. בסיום אותה עונה עזב סטיבן ג'רארד את הקבוצה ופוטר רוב הצוות המקצועי. ב-4 באוקטובר 2015 פוטר רוג'רס מאימון ליברפול, ובמקומו מונה יורגן קלופ, שאימן קודם לכן את בורוסיה דורטמונד וזכה עימה פעמיים רצופות באליפות הבונדסליגה. עם קלופ הגיעה הקבוצה לגמר גביע הליגה, בו הפסידה למנצ'סטר סיטי, ולגמר הליגה האירופית, שם הפסידה לסביליה בתוצאה 1–3.
עידן קלופ
את עונת סיימה הקבוצה במקום הרביעי, מה שהקנה לה השתתפות בפלייאוף מוקדמות ליגת האלופות לעונת. ליברפול הוגרלה נגד הקבוצה הגרמנית הופנהיים. במשחק הראשון ליברפול ניצחה 2–1 בחוץ ובמשחק הגומלין באנפילד ניצחה 4–2, מה שנתן לה מקום בליגת האלופות אחרי שנתיים של היעדרות מהמפעל. ליברפול סיימה את שלב הבתים במקום הראשון בביתה. בשלב שמינית הגמר הוגרלה מול פורטו אותה ניצחה 5–0 בסיכום שני המשחקים. בשלב רבע הגמר הוגרלה מול מנצ'סטר סיטי, אותה ניצחה 3–0 במשחק הראשון באנפילד ו-2–1 במשחק השני. בחצי הגמר ליברפול שיחקה נגד רומא. במשחק הבית באנפילד היא הביסה את רומא 5–2. בעונה זאת שברה ליברפול את שיא הכיבושים של קבוצה אנגלית בליגת האלופות בעונה אחת. במשחק הגומלין בסטאדיו אולימפיקו ניצחה רומא בתוצאה 2–4, וליברפול עלתה לשלב הגמר, בו שיחקה מול ריאל מדריד והפסידה לה בתוצאה 1–3 בקייב. מוחמד סלאח היה למלך שערי הליגה, לאחר שכבש 32 שערים, והיה לשחקן שכבש את מספר השערים הרב ביותר בעונת פרמייר ליג בעלת 38 משחקים. בנוסף, נבחר לשחקן העונה בפרמייר ליג, הן מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל והן מטעם התאחדות שחקני הכדורגל.
בעונת השיגה ליברפול 97 נקודות בליגה. על אף ההישג, סיימה במקום השני. זהו מספר הנקודות הגבוה ביותר עבור קבוצה שלא זכתה בתואר האליפות. שני שחקניה, סאדיו מאנה ומוחמד סלאח, היו בין שלושת מלכי שערי הפרמייר ליג לעונה זו, כאשר כל אחד מהם כבש 22 שערים. וירג'יל ואן דייק נבחר לשחקן העונה בפרמייר ליג על פי בחירת שחקני הליגה. בעונה זו השלימה ליברפול זכייה שישית בליגת האלופות, תוך ניצחונות על פריז סן-ז'רמן, נאפולי, באיירן מינכן ופורטו. במשחק הראשון של חצי הגמר, נחלה הקבוצה תבוסה, 3-0 לברצלונה, בקאמפ נואו. במשחק הגומלין השלימה ליברפול מהפך היסטורי, כאשר ניצחה 4–0 באנפילד. במשחק הגמר פגשה את טוטנהאם הוטספר וניצחה 2–0, משערים של מוחמד סלאח ודיבוק אוריגי.
באוגוסט 2019 זכתה ליברפול בסופר קאפ האירופי עם ניצחון 5–4 בפנדלים על צ’לסי (לאחר תיקו 2–2 בתום 120 דקות). בדצמבר 2019 המועדון זכה לראשונה בגביע העולם למועדונים, לאחר ניצחון בהארכה 1–0 על קבוצת פלמנגו הברזילאית משער של רוברטו פירמינו.
ב-24 בפברואר 2020 ניצחה ליברפול 3–2 את ווסטהאם ובכך שברה הקבוצה שיא בכדורגל האנגלי של 18 ניצחונות רצופים ו-21 ניצחונות בית רצופים (השיא הקודם היה גם הוא של ליברפול, ב-1972).
ב-26 ביולי 2020, ניצחה הקבוצה את ניוקאסל יונייטד בתוצאה 1–3, ובכך הגיעה הקבוצה ל-99 נקודות בעונת ליגה בודדת. מספר זה הוא שיא כל הזמנים של הקבוצה, ושני בהיסטורית הליגה האנגלית רק למנצ'סטר סיטי שהגיעה ל-100 נקודות בעונת.
בעונת 2020/2021, הובסה הקבוצה 2–7 על ידי אסטון וילה. זו הייתה הפעם הראשונה שאלופה מכהנת סופגת שבעה שערים מאז 1953, אז הייתה זו סנדרלנד שניצחה את ארסנל 1–7, והראשונה בעידן הפרמייר ליג.
ב-3 בנובמבר 2020 ניצחה ליברפול 0–5 את אטאלנטה במסגרת ליגת האלופות. היה זה הניצחון הגדול ביותר אי פעם של קבוצה אנגלית על יריבה איטלקית במפעלים האירופיים. ב-19 בדצמבר 2020 ניצחה הקבוצה 0–7 את קריסטל פאלאס. היה זה ניצחון החוץ הגבוה ביותר של המועדון בתולדות הפרמייר ליג. בין החודשים אפריל 2017 ל-ינואר 2021 לא הפסידה הקבוצה משחק ליגה ביתי במסגרת הפרמייר ליג במשך 68 משחקים. ב-21 בינואר 2021 נכנעה הקבוצה 0–1 לברנלי ובכך נשבר הרצף. כמו כן, לאחר הפסד זה נשבר שיא של 21 שנה כאשר הקבוצה לא כבשה שער ליגה במשך ארבעה משחקים רצופים.
ב-27 בפברואר 2022 זכתה ליברפול בגביע הפוטבול ליג לראשונה מאז עונת 2011/2012 לאחר ניצחון על צ'לסי בדו-קרב פנדלים 10–11 לאחר תוצאת 0-0 בתום 120 דקות. בחודש מאי שוב גברה על צ'לסי בדו-קרב פנדלים, הפעם בגמר הגביע הליגה וזכתה בפעם השמינית בתואר ובפעם הראשונה מאז עונת 2005/2006. עוד באותה העונה הגיעה ליברפול למחזור האחרון בליגה כשהיא בפיגור נקודה אחת ממנצ'סטר סיטי והייתה זקוקה לאיבוד נקודות של סיטי ולנצח את משחקה מול וולברההמפטון וונדרס, אולם שלושה שערים של סיטי ברבע שעה האחרונה העניקו לה את האליפות וליברפול הסתפקה במקום השני חרף ניצחון 1–3. בליגת האלופות באותה העונה הוגרלה ליברפול בשלב הבתים יחד עם אתלטיקו מדריד, מילאן ופורטו. ליברפול ניצחה את כל ששת המשחקים בשלב המוקדם והייתה לקבוצה האנגלית הראשונה שמנצחת את כל ששת המשחקים בשלב הבתים. בהמשך גברה ליברפול על אינטר מילאנו, בנפיקה ליסבון וויאריאל, והעפילה לגמר שלישי ב-4 שנים. במשחק הגמר שהתקיים באצטדיון סטאד דה פראנס בפריז, נכנעה ליברפול לריאל מדריד בתוצאה 0–1.
את פתיחת עונת 2022/2023 פתחה ליברפול בזכייה ראשונה במגן הקהילה לראשונה מאז 2006, לאחר שגברה על מנצ'סטר סיטי בתוצאה 1–3. במחזור הרביעי של עונת 2022/2023, ב-27 באוגוסט 2022 רשמה ליברפול את הניצחון הגדול בתולדותיה בפרמייר ליג, כשגברה 0–9 על בורנמות'. בהמשך אותה עונה הקבוצה רשמה ניצחון היסטורי נוסף, הפעם 0-7 על מנצ'סטר יונייטד. הייתה זו השביעייה הראשונה של ליברפול נגד יונייטד מאז מרץ 1908, והשלישית בסך הכל בהיסטוריית המפגשים בין הקבוצות. עם זאת הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי בלבד, ללא כרטיס לליגת האלופות.
צבעים וסמל
לאורך רוב ההיסטוריה צבע מדי הבית של ליברפול היה אדום, אך בעת היווסדו של המועדון צבע המדים היה כחול, מדים בצבעי כחול-לבן היו בשימוש עד שנת 1894, ולאחריה אומץ הצבע האדום כצבע העיר ליברפול. ציור הליבר-בירד (הציפור של העיר ליברפול) המאפיין את המועדון אומץ בשנת 1901, אף על פי שנכלל בצורה רשמית בסמל המועדון רק מאז שנת 1955. ליברפול לבשה מדים בצבעי אדום-לבן עד שנת 1964, כאשר לאחריה שינתה את צבע התלבושת לאדום בלבד בעקבות החלטתו של המאמן ביל שאנקלי. המשחק הראשון בו לבשה הקבוצה מדים אדומים בלבד היה נגד קבוצת אנדרלכט הבלגית.
סמל המועדון מבוסס, כאמור, על סמל העיר ליברפול, ציפור הליבר-בירד, שבעבר הוטמע בתוך מגן. בשנת 1992, על מנת להנציח את עונת המאה של המועדון, השתמש המועדון בסמלו ב"שערי שאנקלי" שבאצטדיון אנפילד. בעונה העוקבת, הוטמעו שני הלפידים בצידי הסמל כאות זיכרון לאסון הילסבורו בדומה לאלה שמצויים כאש תמידית באצטדיון אנפילד. בשנת 2012 שינתה וריור ספורטס את סמל המועדון, בכך שהפכה אותו להיות דומה לזה שהוטמע במדי הקבוצה בשנות ה-70: שני הלפידים הועברו לאחורי הצווארון של תלבושת המשחק, שם הם נמצאים משני צדדיו של המספר 96, המציין את מספר ההרוגים באסון הילסבורו.
אצטדיונים
אצטדיון אנפילד נבנה בשנת 1884 סמוך לסטנלי פארק שבליברפול. במקור שימש האצטדיון דווקא את מועדון הכדורגל אברטון, עד אשר זה עבר לאצטדיון גודיסון פארק, לאחר מחלוקת לגבי דמי השימוש בו בינו לבין בעלי האצטדיון ומייסד קבוצת ליברפול לעתיד ג'ון הולדינג. כאשר נותר עם מגרש ללא שימוש, הקים הולדינג בשנת 1892 את קבוצת ליברפול, אשר מאז ועד היום שיחקה באצטדיון. בתקופה זו הכיל האצטדיון כ-20,000 מקומות, אם כי במשחק הבכורה בו נכחו רק 100 צופים.
בשנת 1906 נקרא באופן רשמי אחד מיציעי האוהדים שמאחורי קו רוחב המגרש "הקופ", על שם גבעה שהיוותה מחנה קרב במהלך מלחמת הבורים השנייה, בה נהרגו יותר מ-300 אנשים מגדוד הלנקשייר, רובם מהעיר ליברפול. בשיאו, יכול היה היציע לאכלס 28,000 צופים והיווה את היציע הגדול ביותר בעולם הבנוי ממפלס אחד. אצטדיונים רבים באנגליה השתמשו בשם "הקופ" לתיאור יציעי האוהדים שלהם, אך זה שבאנפילד היה הגדול ביותר בזמנו. יציע זה יכול היה לעיתים להכיל יותר אנשים מאשר אצטדיונים שלמים.
בשיאו אכלס אצטדיון אנפילד יותר מ-60,000 צופים, ועד שנות ה-90 של המאה ה-20 היה בעל תפוסה של 55,000 מקומות. לאחר פרסומו של דו"ח טיילור, שניתן בעקבות אסון הילסבורו ובהוראת חוקים נוספים מצידה של הפרמייר ליג האנגלית, אולצה ליברפול להפוך את אנפילד לאצטדיון בעל מקומות ישיבה בלבד בעונת 1993/94, ובכך הקטינה את תכולתו ל-45,276 מקומות ישיבה. ממצאי דו"ח טיילור הביאו להקמתו של יציע הקמלין רואד, בשנת המאה להיווסדות המועדון, 1992, ולציון שנת המאה שונה שמו ל"יציע המאה". זהו היציע שלצידי אחד מקווי האורך של המגרש. בסוף שנת 1998 נבנה מפלס נוסף ביציע המאכלס בין היתר את אוהדי הקבוצה האורחת, יציע ה"אנפילד רואד", המצוי מאחורי קו הרוחב שממול ליציע ה"קופ". בנייה זו הגדילה את מספר המקומות באצטדיון, אך גם גרמה למספר בעיות. בתחילת עונת 1999/00 הורגשו מספר רעידות ביציע העליון החדש, ובעקבות כך הוכנסו מוטות תמיכה ליציע זה.
עקב מגבלות אשר חלו על תכנוני ההתרחבות של אצטדיון אנפילד, הכריזה ליברפול על תכנון של מעבר לאצטדיון סטנלי פארק במאי 2002. אישורי בנייה ניתנו ביולי 2004, ובספטמבר 2006 החליטה מועצת העיר ליברפול להעניק רישיון חכירה בן 999 שנים לקרקע המיועדת לבנייה. בעקבות רכישת המועדון על ידי ג'ורג' ג'ילט וטום היקס בפברואר 2007, עוצב מחדש האצטדיון המתוכנן. העיצוב החדש אושר על ידי מועצת העיר בנובמבר 2007. תאריך פתיחת האצטדיון נקבע תחילה לאוגוסט 2011, והוא היה אמור לאכלס כ-60,000 צופים, כשחברת HKS אמונה על בנייתו. תחילת בניית האצטדיון נדחתה באוגוסט 2008, בעקבות כך שג'ילט והיקס התקשו במימון עלות בנייתו, המוערכת ב-300 מיליון פאונד.
בעלות וכספים
כבעלים של אצטדיון אנפילד ומייסד הקבוצה, ג'ון הולדינג היה יושב הראש הראשון של הקבוצה, תפקיד אותו אייש מיום הקמת המועדון ב-1892 ועד 1904. ג'ון מק'קנה היה מחליפו של הולדינג לאחר פרישתו. לאחר מכן הפך מק'קנה לנשיא קבוצת הכדורגל. עמדת יושב הראש אוישה על ידי מספר אנשים שונים, עד להגעתו של ג'ון סמית בשנת 1973, שהיה בנו של אחד ממחזיקי מניות הקבוצה. תחת ניהולו של סמית ועד לפרישתו בשנת 1990 חווה המועדון את תקופתו הטובה ביותר בכל הזמנים. יורשו היה נואל ווייט שנכנס לתפקיד יושב הראש בשנת 1990. באוגוסט 1991 הפך דוויד מורס, שמשפחתו החזיקה בשליטה על המועדון למעלה מ-50 שנה, ליושב ראש הקבוצה. דודו, ג'ון מורס, היה גם בעל מניות בליברפול, ובמקביל יושב ראש קבוצת אברטון בין השנים 1961–1973. מורס החזיק ב-51% ממניות המועדון, עד שבשנת 2004 החליט לאפשר קבלת הצעות לרכישת החזקותיו במניות החברה. מורס החליט לבסוף למכור את מניותיו במועדון לאנשי העסקים האמריקאים ג'ורג' ג'ילט וטום היקס ב-6 בפברואר 2007. הערכת השווי שניתנה למכירה, הכוללת את חובות המועדון, הייתה £218.9 מיליון. צמד האמריקאיים שילם £5,000 למנייה, או £174.1 מיליון לכל המניות ו-£44.8 מיליון לכיסוי חובות החברה. חילוקי דעות בין ג'ילט והיקס, וחוסר תמיכה מצד האוהדים, הביאו את הזוג להחלטה למכור את שליטתם במועדון. מרטין ברוטון מונה ליושב ראש המועדון ב-16 באפריל 2010 על מנת לפקח על המכירה. במאי 2010 פורסמו דו"חות הקבוצה שהצביעו על חובות בסדר גודל של £350 מיליון (כתוצאה מהלוואה ממונפת) והפסדים של £55m מיליון, דבר שגרם לפירמת ראיית החשבון KPMG לשנות את חוות דעתה על הדוח"ות הכספיים של החברה שלהם. נושי המועדון, ביניהם הרויאל בנק של סקוטלנד, לקחו את ג'ילט והיקס לבית המשפט על מנת להכריח אותם להמשיך במכירת שליטתם בקבוצה, בעצם הנכס העיקרי של החברה. בהחלטת בית משפט אולצו צמד האמריקאים למכור את החזקותיהם בקבוצה. לזוג ניתנה זכות ערעור על ההחלטה, אך הקבוצה נמכרה בסופו של דבר ב-15 באוקטובר 2010 לקבוצת ספורט פנוואי עבור £300 מיליון.
ליברפול הוכרזה כחברה בינלאומית. דו"ח משנת 2010 העריך את סמלה המסחרי ונכסיה הבלתי מוחשיים ב-£141 מיליון, עלייה של £5 מיליון מהשנה הקודמת. ליברפול קיבלה קבוצת דירוג אג"ח של AA (דירוג גבוה). באפריל 2010 דורגה ליברפול על ידי המגזין פורבס כמועדון השישי בערכו בעולם, אחרי מנצ'סטר יונייטד, ריאל מדריד, ארסנל, ברצלונה ובאיירן מינכן. שווי החברה הוערך בכ-$822 מיליון בניכוי חובות. פירמת ראיית החשבון הבינלאומית דלויט טוש טומטצו (דלוייט) דירגה את ליברפול שמינית בעולם מבחינת הכנסות מועדון. הכנסות המועדון בעונת 2009/10 עמדו על €225.3 מיליון.
בשנת 2011 דיווחה ליברפול על הפסדים שנתיים בגובה £49.4 מיליון, על אף שמספר זה לא כולל הכנסות מכניסת הספונסר החדש, וריור ספורטס, בסך £25 מיליון. בעונת 2011/12 הוציא המועדון €142 מיליון על משכורות, כמעט כמו באיירן מינכן ופי 2.5 מבורוסיה דורטמונד.
יו"ר הקבוצה הוא איש העסקים האמריקאי-יהודי טום וורנר.
יריבויות
היריבות המוקדמת ביותר של הקבוצה היא זו עם השכנה העירונית, אברטון, והמשחקים בין השתיים מכונים "הדרבי של ליברפול" או "המרזיסייד דרבי".
שתי הקבוצות נפגשו ב-227 מפגשים שונים מאז הקמתם ועד דצמבר 2016, כאשר המפגשים כוללים משחקים בליגה, בגביע האנגלי ובגביע הליגה האנגלית. במאזן בין השתיים, מובילה ליברפול עם 90 ניצחונות לעומת 66 ניצחונות לאברטון. מספר תוצאות התיקו עומד על 71.
שיאן ההופעות במרזיסייד דרבי הוא נוויל סאות'הול (אברטון) מלך השערים של משחקי הדרבי בין השתיים הוא איאן ראש הוולשי ששיחק בליברפול עם 25 שערי דרבי. מן הצד השני ישנו דיקסי דין מאברטון עם 19 שערים.
יריבה נוספת של ליברפול היא מנצ'סטר יונייטד. מבין כל יריבותיה של ליברפול בצמרת לאורך השנים, רוב היריבות היו מאזור לונדון (צ'לסי, ארסנל, קווינס פארק ריינג'רס ועוד) כאשר מאזורה של ליברפול, אזור צפון-מערב אנגליה, ישנה מנצ'סטר יונייטד. ליברפול ו"יונייטד" הם שני המועדונים המעוטרים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי, כאשר שתיהן יחד זכו ב-131 תארים שונים בכדורגל האנגלי והאירופאי (ליברפול - 66, מנ' יונייטד - 65). לשם השוואה, העיר לונדון, לה מספר רב של קבוצות שזכו בתארים (ארסנל, צ'לסי, טוטנהאם הוטספר, קווינס פארק ריינג'רס, וסטהאם יונייטד, צ'רלטון אתלטיק ופולהאם) זכתה ב-104 תארים מ-7 מועדונים שונים (בהשוואה, כאמור, ל-130 כאלו בארונותיהם של שני מועדונים בלבד).
שחקנים בולטים לאורך ההיסטוריה
הנתונים נכונים ל-31 באוגוסט 2013. השחקנים מסומנים בירוק שיחקו לאורך כל הקריירה שלהם בליברפול.
בליברפול שיחקו שלושה כדורגלנים ישראליים: אבי כהן, רוני רוזנטל ויוסי בניון.
סגל הקבוצה
(קפטן)
(קפטן שני)
שחקנים המושאלים למועדונים אחרים
(מושאל לפרסטון נורת' אנד עד 30 ביוני 2024) (מושאל לר.ב. לייפציג עד 30 ביוני 2024)(מושאל לאברדין עד 30 ביוני 2024)(מושאל למיינץ 05 עד 30 ביוני 2024)
קוחנסקי
קוחנסקי הוא שם משפחה.
דרייאקהורן
דרייאקהורן (בגרמנית Dreieckhorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 3,811 מטר מעל פני הים, וממוקם בקנטון ואלה בשווייץ.
מאז שנת 2007 ההר הוא חלק מאתר המורשת העולמית יונגפראו-אלטש-ביטשהורן.
גאוגרפיה
דרייאקהורן ממוקם באזור יונגפראו-אלטש-ביטשהורן מעל הקונקורדיה פלאץ שבקרחון אלטש, מצפון להר אולמנהורן וממזרח להר זאטלהורן.
דניאל ברק ווינט
הרב דניאל ברק ווינט (נולד ב-ט' בטבת תש"ל, 18 בדצמבר 1969) הוא ראש מכון גמרא סדורה, מחבר ספרים, מנהל תלמוד תורה "אור דורות" בעתניאל ומורה לגמרא בבית הספר 'דביר' בעתניאל. לשעבר ר"מ בישיבת אוהל שלמה בבאר שבע ובישיבת ההסדר בעתניאל. כיהן כראש מחלקת חינוך ותושב"ע במרכז ישיבות בני עקיבא וכמרצה במכללת הרצוג.
ביוגרפיה
נולד בדרום אפריקה למרים ויעקב משה, לימים מנכ"ל מת"ף, סמנכ"ל הבנק הבינלאומי, סמנכ"ל בנק לאומי לישראל ויועץ מערכות מידע ותקשורת. בגיל שנה עלתה משפחתו ארצה והחלה להתגורר בפתח תקווה. למד בתלמוד תורה שארית ישראל בפתח תקווה, במכינה בכפר סבא ובישיבת נתיב מאיר בירושלים. בגיל 16 החל ללמוד בישיבת אופקים ולאחר מכן בישיבת מאורות התורה בטלזסטון. במשך כ-5 שנים למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, הרב מרדכי שטרנברג, הרב יעקב לבנון והרב אלישע וישליצקי. במסגרת שלב ב' שירת בצה"ל כלוחם בחיל התותחנים.
הרב ווינט שימש כחוקר במכון הלכה ברורה ואף היה שותף מרכזי בכתיבת פרקים במסכת בבא בתרא. בעקבות פנייה מהרב בני קלמנזון הצטרף לכולל בית ועד לתורה בעתניאל שם למד גמרא עיון והלכה. היה ממקימי הכולל ובמשך כ-5 שנים למד למבחני הרבנות הראשית לישראל. בהמשך אף כיהן כר"מ בישיבת עתניאל בה לימד גמרא.
אחרי הרצח של הרב עמי עולמי שהרב ווינט היה תלמידו ואף חברותא שלו, החל ללמד בישיבת בני עקיבא 'אוהל שלמה' בבאר שבע ובמשך כ-13 שנים כיהן כר"מ. במקביל, מספר שנים כיהן כראש מחלקת חינוך ותושב"ע במרכז ישיבות בני עקיבא. היה יוזם, מפיק ומנהל של אתר האינטרנט 'גמראנט', אתר שנבנה בעבר על ידי מרכז ישיבות בני עקיבא בשיתוף מט"ח וסנונית, והיה נועד לעזור ללומדים ומלמדים גמרא. האתר התמקד מדי שנה במסכת הנלמדת ברוב הישיבות התיכוניות בארץ.
בעל תואר ראשון במכללת הרצוג בחינוך ותושב"ע ותואר שני בתלמוד באוניברסיטת בר-אילן. למד קורס ניהול – מנוף במכללת ירושלים. בשנת תשס"ו היה עמית בבית מדרש "לפניהם" מיסודו של הרב שמעון אדלר ראש המנהל לחינוך הדתי.
כיהן כחוקר וכמרצה להשתלמויות באוניברסיטת בר-אילן. בנוסף, שימש גם כמדריך פדגוגי מטעם אוניברסיטת בר-אילן בישיבת בני עקיבא רעננה, בישיבת ראשון לציון ובתיכון אמי"ת גוש דן. בשנים תשס"ח–תשס"ט היה גם "מיישם" של בית מדרש "לפניהם" בישיבת בני עקיבא 'אוהל שלמה' בבאר שבע ובישיבת עתניאל.
החל משנת תש"ע (1 בספטמבר 2010) מכהן כמלמד בבית הספר 'דביר' בעתניאל בכיתות ה'–ו'. מייסד ומנהל תלמוד תורה "אור דורות" בעתניאל. במסגרתו חבורת לימוד דף יומי לילדים ולנוער.
גמרא סדורה
ראשיתה של שיטה זו החלה על ידי הרב דניאל ברק ווינט בשנת תשנ"א בישיבת בית ועד לתורה בעתניאל יחד עם עצת רבו הרב עמי עולמי. החל ללמד בשיטה זו בשנת תשנ"ו בישיבת בנ"ע "אוהל שלמה" בבאר שבע. ובהמשך במוסדות ומסגרות חינוכית נוספות. גמרא סדורה הודפסה בהתאם לכלל תוכניות הלימודים של בתי הספר של החינוך הממלכתי דתי והחינוך העצמאי. ה'גמרא סדורה' היא חלק מספרי לימודי המאושרים בבתי ספר יסודי בתושב"ע ותלמוד. לאחר פיילוטים ובדיקות, בשנת תש"ע יצא העותק המודפס הראשון על מסכת שלמה, מסכת סוכה. החל משנת תש"פ ה"גמרא סדורה" קיימת על כל התלמוד בבלי, וכן על מסכת שקלים בתלמוד הירושלמי. על פי שיטה זו חיבר הרב ווינט גם 'הגדה סדורה' על הגדה של פסח. הרב ווינט זכה להסכמות של גדולי הרבנים.
משתמשים במהדורה תלמידים בעשרות מוסדות: ישיבות תיכוניות, אולפנות, תיכונים, חטיבות ביניים, בתי ספר יסודיים ובפורטל הדף היומי. נכון לשנת 2021, לומדים במהדורה למעלה מ-13,000 תלמידים, ברובם בחמ"ד בכלל סוגי הכיתות ומיעוטם בחינוך העצמאי בעזרה לתלמידים בעלי קשיים.
חיים אישיים
נשוי למינה, מנהלת בית ספר 'לביא' בצור הדסה. לזוג 9 ילדים. אחיו הוא הרב רפאל ווינט מרכסים, מנהל תלמוד תורה 'תורת חיים', ר"מ בישיבה ברכסים, ומרבני היישוב. בעבר היה משגיח בישיבת 'נחלת הלויים'. אח נוסף הוא הרב מיכאל ווינט מרמות בירושלים.
דוד ירקוני
דוד (לולו) ירקוני (16 ביולי 1928 - 9 באוגוסט 2013) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 9222.
חייו
ירקוני נולד ב-16 ביולי 1928 בטרנסילבניה, ב-1944 נשלח עם משפחתו לאושוויץ, הוריו נרצחו בשואה והוא הועבר למחנה הריכוז דכאו בו שהה עד שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית.
ב-1948 עלה לארץ ישראל, התנדב לארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות נלחם במסגרת גדוד 62 של חטיבת עציוני. במערכה על ירושלים. לאחר המלחמה הצטרף לחיל התותחנים, שימש קצין תצפית קדמי במבצע כנרת ובמבצע אלקיים. שירת כמפקד סוללה ג' בגדוד 402 ומלחמת סיני לחם כקצין ניהול אש בגדוד 402. ב-1963 מונה למפקד גדוד 334, גדוד תותחנים של חטיבת גולני ושירת בתפקיד עד 1964. במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד 335, גדוד מכמ"ת 160 מ"מ ומפקד הסיוע החטיבתי של חטיבת עודד ולחם עמה בגזרת ג'נין ושכם. לאחר המלחמה הדריך בקורס מפקדי פלוגות. במלחמת יום הכיפורים שירת כהראש מטה באגד ארטילרי 282 שלחם בחזית הסורית. בספטמבר 1974 השתחרר משירות הקבע. בשירות המילואים מונה ב-1975 למפקד עוצבת התקומה, אגד ארטילרי במילואים. כמו כן נשלח לסינגפור לאימון הצבא המקומי.
ירקוני עבד במשרד הביטחון וכיהן כממונה על מרחב אסיה-אפריקה בסיב"ט.
נפטר ב-2013 ונטמן בבית העלמין בגבעת השלושה.
רומאריק אטו
קריירה
אטו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת לאופרדס מליגת העל הקונגולזית. בינואר חתם בבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית. ב-3 בפברואר 2014 ערך אטו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד הפועל ירושלים. ב-30 באוקטובר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-2 נגד מכבי אחי נצרת.
בקיץ חתם אטו בדילה גורי מליגת העל הגאורגית בה שיחק שנה אחת. ב-25 ביוני 2017 חזר אטו לקדנציה שנייה בבית"ר תל אביב רמלה.
ב-26 ביוני 2019 אטו חתם בסקציה נס ציונה.
קריירה בינלאומית
ב-8 באוקטובר 2017 ערך אטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה של קונגו בהפסד 2-1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
דיונונאים
דיונונאים (שם מדעי: Sepiida) היא סדרת בעלי חיים ימיים חסרי חוליות. הדיונונאים שייכים למערכת הרכיכות ולמחלקת סילוניות. רובם חיים באזור הטרופי ולעיתים גם באקלים ממוזג, סמוך לשוניות אלמוגים או בקרקעית הים בימים רדודים אף שלעיתים התגלו בעומק 600 מטרים והם נעדרים מחופי אמריקה. באנגלית הוא מכונה: "cuttlefish", שם שקשור למילה בגרמנית תחתית "Kudel" (שפירושו: כרית) או נורדית עתיקה: "koddi" (שפירושו: סחבה). השם בעברית מגיע מארמית מהלחם של המילים דיו ונון (דג).
מאפיינים
לדיונונאים שמונה משושים או "זרועות" רגילות ושתי זרועות ציד, והוא מפורסם ביכולתו לפלוט דיו כאשר הוא מאוים. הם נעים באמצעות קליטת מים ופליטתם בסילון דחוס. אורכם של רוב מיני הדיונונאים אינו עולה על 25 סנטימטרים בגלימה והם קטנים יחסית לדיונוני רחף. הגדול מביניהם הוא דיונון אוסטרלי שאורך גלימתו עד 50 ס"מ ומשקלו כ-10 ק"ג.
הם בעלי מחזור דם מפותח יחסית בעל שלושה לבבות. מערכת העצבים והעיניים גם מפותחות ועוזרות למינים לראות גם לפני בקיעתם. צורתם דומה לאות "w" ולמרות שהם לא רואים בצבעים הם יכולים לתפוס את קיטוב האור, מה שמשפר את תפיסת הניגודיות שלהם.
הדיונונאים נטרפים בידי מספר רב של דגים, כרישים, עופות ימיים, צבי ים, לווייתנאים וטורפים ימיים. להגנתם הם משתמשים בהסוואה פעילה בה הם מחליפים צבעים במהירות כדי להידמות לרקע ואף את צורתם על ידי הרחבה וכיווץ של תאי פיגמנט המצויים על פני עורם. בנוסף הם יכולים לפלוט נוזל דמוי-דיו המבלבל את הטורף ועוזר לדיונון להימלט, לרוב בין אלמוגים או סלעים תוך הנעה סילונית. מספר מינים ארסיים בעלי צבעי אזהרה המודיעים לטורף שהם ארסיים ויתקפו להגנה. הדיונונאים מחליפים צבעים גם כדי לבלבל את טרפם ולהסוות את נוכחותם ומספר חוקרים סוברים שהם מחליפים צבעים גם למטרות תקשורת בינם לבין עצמם.
המין דיונון הרוקחים, מצוי בחופי ישראל ולדעת האדמו"ר מראדזין, הוא בעל החיים שממנו הפיקו את פתיל התכלת.
מלכוד 22 (סרט, 1970)
מלכוד 22 (באנגלית: Catch-22) הוא סרט מלחמה אמריקאי, קומדיה שחורה משנת 1970 שעובד מרומן בעל אותו שם מאת ג'וזף הלר. העלילה נסובה סביב דמויות מטורללות בבסיס ים תיכוני בדיוני במלחמת העולם השנייה, ועובדה לתסריט על ידי הבמאי מייק ניקולס והתסריטאי באק הנרי (גם גילם תפקיד).
צוות השחקנים כלל את אלן ארקין, בוב בלבן, מרטין בלסם, ריצ'רד בנג'מין, השחקנית האיטלקית אולימפיה קרליסי, הקומיקאי הצרפתי מרסל דליו, ארט גרפונקל (בהופעת הבכורה שלו), ג'ק גילפורד, צ'ארלס גרודין, בוב ניוהרט, אנתוני פרקינס, אוסטין פנדלטון, פאולה פרנטיס, מרטין שין, ג'ון ווייט ואורסון וולס.
עלילה
האי פּיאנוֹזָה בים התיכון, כשלושה-עשר קילומטרים דרומית לאֶלְבָּה. קפטן ג'ון יוסאריאן, הוא חיל בחיל האוויר האמריקני, המשרת במפציץ B-25, מוצב בבסיס הים תיכוני בפיאנוסה במהלך מלחמת העולם השנייה. יחד עם חברי הטייסת שלו, יוסאריאן מחויב להטיס משימות מסוכנות, אך לאחר שצפה בחבריו מתים, הוא מחפש אמצעי מילוט.
בעוד שמרבית הצוותים חוזרים אחרי עשרים וחמש, המספר המינימלי של המשימות המספר מוקפץ בסופו של דבר לשמונים משימות בלתי ניתנות להשגה; זאת בשל השתוקקותו של קולונל קת'קארט לפרסום. הציות למספר המטורף הזה קורא לתקנה 22 שלשמה, כפי שהוסבר על ידי דוק דאניקה, יש מלכוד: טייס צריך להיות משוגע כדי להטיס עוד משימות, ואם הוא משוגע הוא לא יהיה כשיר לטוס. עם זאת, אם טייס יסרב להטיס משימות נוספות, זה מעיד שהוא שפוי, מה שאומר שהוא יהיה כשיר להטיס את המשימות.
"מלכוד" מוזר נוסף בסרט כוללת את סרן מייג'ור, שקודם לאחרונה על ידי תא"ל דריידל, שלא מצא חן בעיניו הכינוי "קפטן מייג'ור "במסדר. סמל מייג'ור הועלה לדרגת מייג'ור והופקד על טייסת, מאוד בניגוד לרצונו. מייג'ור לא רצה להיות מוטרד, אז הוא אומר לסגנו כי אם מישהו רוצה לדבר עם מייג'ור, עליו לחכות בחדר ההמתנה עד לסיום שעות המשרד, אלא אם כן מייג'ור לא במשרדו ואז האורח יכול היה להיכנס, אבל מייג'ור כבר לא שם.
לכוד מהיגיון מפותל זה, צופה יוסאריאן כיצד חיילי הטייסת משתמשים האמצעים חריגים להתמודדות עם המצב; סא"ל מיילו מיינדרבינדר רקח תוכניות משוכללות עם השוק השחור בזמן שקפטן "ארפי" ארדווארק מבצע רצח כדי להשתיק נערה שאנס. סגן נייטלי מתאהב בזונה, רס"ן דנבי מנהל שיחות סרק לפני כל משימה וקפטן אור ממשיך להתרסק בים. בינתיים, האחות דוקט משכיבה מדי פעם את יוסריאן.
נייטלי מת כתוצאה מהסכם בין מיילו לגרמנים בנוגע לסחר עודפי כותנה בתמורה לטייסת שהפציצה את בסיסה שלה. תוך כדי המעבר, יוסאריאן משתף את החדשות עם הזונה של קפטן נייטלי, שמנסה לאחר מכן להרוג אותו.
בשל תלונותיו הבלתי פוסקות של יוסאריאן, בסופו של דבר מסכימים אל"ם קאת'קרט וסא"ל קורן לשלוח אותו הביתה, ומבטיחים לו קידום לדרגת מייג'ור והענקת מדליה על הצלתו הפיקטיבית של קאתקקרט; הדרישה היחידה היא שיוסריאן יסכים "לחבב" את הקולונלים ולשבח אותם בבואו הביתה.
מיד לאחר שהסכים לתוכניתם של קאת'קרט וקורן, יוסאריאן שורד ניסיון התנקשות על חייו כשנדקר על ידי הזונה של נייטלי, שהתחפשה לחייל. לאחר שהתאושש, יוסריאן לומד מהסרן דנבי כי מותו כביכול של סרן אור היה מתיחה וכי ה'התרסקויות' החוזרות ונשנות של אור היוותה תחבולה לתרגול ותכנון בריחה משלו מהשיגעון. ליוסאריאן נודע כי לאחר ההתרסקות האחרונה, אור סחב רפסודת הצלה כל הדרך לשוודיה.
יוסריאן מחליט לנתק את ההתקשרות עם קאת'קרט, מזנק מחלון בית החולים, מוציא רפסודה ממטוס פגום ובעוד הלהקת צועדת מתאמנת לטקס הענקת המדליה והקידום ליוסאריאן, הוא קופץ לים, מטפס לרפסודה ומתחיל לחתור.
קישורים חיצוניים
ביקורות
פינלנדיה
פינלנדיה (פינית: Finlandia) וודקה פינית המיוצרת משעורה ועוברת זיקוק רציף. מכילה 40% אלכוהול וקיימת גם בניחוחות של מנגו, אשכולית אדומה, ליים וקרנברי. ייצורה של וודקה זו החל בשנת 1970 והיא מיוצרת בעיקר לייצוא.
פינלנדיה בישראל
היבואן הבלעדי של פינלנדיה בישראל היא חברת אקרמן. צריכת הפינלנדיה לנפש בישראל היא הגבוהה ביותר בעולם (אפילו יותר מבפינלנד), וישראל היא אף המדינה הרביעית בעולם בצריכה כוללת של פינלנדיה. במהלך שנת 2009 עברה וודקה פינלנדיה במכירות את וודקה אבסולוט שהייתה הוודקה הנמכרת בישראל.
אל-מומיה
אל-מומיה (בערבית: المومياء, המומיה) הוא סרט מצרי משנת 1969. במאי הסרט הוא שאדי עבדל סלאם. מבקרי קולנוע מצרים מציינים מזה שנים כי סרט זה הוא אחד הסרטים הטובים ביותר שנוצרו במצרים אי-פעם.
דוכסות אוסטריה
דוכסות אוסטריה, הייתה דוכסות באימפריה הרומית הקדושה, שהוקמה בשנת 1156 לאחר שמרקיזות אוסטריה הופרדה מדוכסות בוואריה, בעקבות המרד של היינריך העשירי, דוכס בוואריה. לאחר היכחדות בית באבנברג, תפס את הדוכסות אוטוקר השני, מלך בוהמיה. בשנת 1278 הביס רודולף הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג את אוטוקר, וכבש את דוכסות אוסטריה, והפך אותה למעוזה של בית הבסבורג. בשנת 1453 הועלתה הדוכסות למעמד של ארכידוכסות, והחל מהמאה ה-15 יצאו ממנה כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
רקע
לאחר קריסת האימפריה הרומית בתחילת ימי הביניים, ידע אזור אוסטריה בת ימינו גלים של הגירת שבטים שונים על פניו. ביניהם היו הלומברדים, האווארים, הגותים, ההונים ואחרים, שיעדם היה חצי האי האפניני וגאליה, ובשנת 488 אף אולץ חלק מן העם הנוריכי המקומי לסגת לכיוון איטליה בידי השבטים הפולשים. לעומת זאת, שלושה שבטים שונים דווקא הקימו יישובי קבע באוסטריה: האלמאנים, שהגיעו משוואביה והתיישבו באזור פורארלברג, הבווארים, שהגיעו מבוהמיה והתיישבו באזור אוסטריה עילית ותחתית, זלצבורג וצפון טירול, והסלאבים, שהתיישבו באזור שטיריה, קרינתיה ודרום טירול. הסלאבים התערו בחברה שישבה באזור לפניהם והקימו את ממלכת קאראנאטיה, בעוד האלמאנים התערבבו עם הבווארים.
אל-מומיה
סמליות
עלילת הסרט נסובה סביב החיפוש אחר זהות מצרית לאומית אמיתית, מקורית, המיוצגת על ידי חפצי העתיקות המוזנחים ובלתי מובנים של התרבות המצרית הקדומה. אולם, הקונפליקט שבין העיר והכפר מצביעה על שאלות שאינן באות על פתרונן בסרט, ועושות אותו ליצירה המעוררת תחושת חוסר נוחות, חסרת משמעות ברורה, על המחיר בחיפוש אחר זהות.
סגנון
קצבו האיטי של הסרט, זוויות הצילום יוצאות הדופן וצבעיו המיוחדים, מעניקים לסרט זה איכויות הדומות לחלום. איכויות אלה מתחזקות עוד יותר בזכות המוזיקה שחיבר לסרט המלחין האיטלקי מריו נשימבנה (Mario Nascimbene). הדיאלוגים בסרט הם כולם בערבית ספרותית, באופן יוצא דופן בסרטים מצריים, עובדה המוסיפה לאווירת הניתוק מן המציאות המלווה את הסרט.
דוכסות אוסטריה
רקע
בשנת 745 כבשו הבווארים את ממלכת קאראנאטיה, והחלו להתפשט ברחביה. ממלכתם זו המשיכה להתקיים עד שנת 788, אז הובסו בראש דוכסם טסילו השלישי, דוכס בוואריה על ידי קרל הגדול וממלכתם צורפה לאימפריה הקרולינגית.
בתקופה הקרולינגית החלו לפעול באזור נזירים אירים בחסות השלטון, שהביאו להתפשטות הנצרות. פעולתם של הנזירים הביאה גם לבירוא יערות והרחבת היישובים על חשבונם. האזור שולב גם במערכת הפיאודלית של האימפריה הקרולינגית. בשנת 798 נוסדה ארכיבישופות בעיר זלצבורג, כחלק מתהליך בשנות ה-730 שבו הוקמו עוד שלוש בישופויות בשלוש ערים שונות בבוואריה. זלצבורג, כאמור, הייתה ארכיבישופות, מעמד הנמצא מעל כל שאר הבישופויות באזור. העיר הפכה גם למרכז הפעילות הנוצרית בטריטוריות הסלאביות, מה ששימש גם כאמצעי להרחבת תחומה השיפוטי של האימפריה הקרולינגית.
בשנת 909 הביאה פלישת המדיארים לעצירת ההתפתחות האזורית, והם החלו בכיבושיהם. המדיארים הובסו בשנת 955 בידי אוטו הגדול בקרב לכפלד.
לאחר תבוסת המדיארים הוקמו טריטוריות ספר באזור אוסטריה וסביבתה. לאחר המרד של היינריך השני, דוכס בוואריה נלקחו ממנו שטחים השוכנים באזור אוסטריה בידי אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כעונש. השטחים, שנודעו מאוחר יותר כ"אוסטריכי", ניתנו ללאופולד הראשון מבאבנברג שהוכתר למרקיז האזור, וכך קמו בית באבנברג ומרקיזות אוסטריה.
הקמת הדוכסות
בשנת 1139 לאחר שהמלך קונרד השלישי, מלך גרמניה נישל את היינריך העשירי, דוכס בוואריה מנחלותיו, הוא מסר את דוכסות בוואריה ללאופולד הרביעי, מרקיז אוסטריה, ולאחר מותו בשנת 1141 מסר את הדוכסות להיינריך השני, מרקיז אוסטריה. בשנת 1156 הגיע פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להסדר עם בית ולף, ולפיו נאלץ היינריך לוותר על דוכסות בוואריה לטובת היינריך האריה, וכפיצוי הועלתה מרקיזות אוסטריה למעמד דוכסות ובוטלה הכפיפות שהייתה לה לבוואריה.
בית באבנברג
היינריך התיישב בווינה ובנה לו למשכן את ארמון הופבורג. בשל היותה שוכנת על הדנובה ועל הנתיב החשוב שהוביל בין האימפריה הרומית הקדושה להונגריה ולאימפריה הביזנטית, הפכה הדוכסות לאחת החזקות באימפריה הרומית הקדושה, ולשיא שלטונה הגיעה תחת שלטונם של לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה ולאופולד השישי, דוכס אוסטריה. בשנת 1186 חתם לאופולד החמישי על הסכם עם אוטוקר הרביעי, דוכס שטיריה, ולאחר מותו בשנת 1192 צורפה דוכסות שטיריה לאוסטריה.
לאחר תבוסת הנוצרים בקרב קרני חיטין, וכתגובה לכיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאותיו של צלאח א-דין, יצאו הנוצרים למסע הצלב השלישי ובמסגרתו יצא גם לאופולד החמישי, דוכס אוסטריה, אשר השתתף במסע בעקבות הזמנתו של האפיפיור קלמנס השלישי. לפי המסורת, עיצובו של הדגל הומצא על ידי לאופולד החמישי אשר היה מעורב בקרב עז, ככל הנראה במצור על עכו במהלך אותו מסע צלב. לאחר הקרב, מעילו היה מגואל כולו בדם. כשהוריד את חגורתו הוא נוכח לראות שחלק המעיל שהיה תחתיה נותר נקי מדם. הוא כל כך הושפע מהמראה עד שהחליט לאמץ אותו בתור דגל הדוכסות. על פי אותה מסורת נשמר המעיל המגואל בדם במשך למעלה מ-400 שנה בכנסיית "Maria auf der Had" אולם לאחר פלישת הטורקים בשנת 1683 אבדו עקבותיו. על פי סברה אחרת הוענק הדגל ללאופולד החמישי בידי היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בעקבות אותו הקרב.
בשנת 1230 מת לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, בנו פרידריך השני, דוכס אוסטריה עלה לשלטון במקומו. עד מהרה הסתכסך פרידריך עם האצולה האוסטרית, עם וצלאב הראשון, מלך בוהמיה, עם אנדראש השני, מלך הונגריה, ואף עם פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1236 גורש פרידריך על ידי פרידריך השני מהדוכסות, עקב סיועו למרד של היינריך השביעי, מלך גרמניה, אולם לאחר זמן קצר התפייס עם הקיסר והושב לנחלתו. בשנת 1242 התגבר סכסוך הגבולות בין אוסטריה לממלכת הונגריה, ובשנת 1246 נהרג פרידריך בקרב מול בלה הרביעי, מלך הונגריה.
אוטוקר השני, מלך בוהמיה
על פי החוק הפיאודלי, מכיוון שפרידריך השני מת ללא יורשים, חזרה הנחלה לקיסר. אולם מכיוון שפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה היה שקוע במאבקו עם האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ובמלחמות הגואלפים וגיבלינים, ניטש מאבק ירושה על הדוכסות. בשנת 1251 לאחר מותו של הרמן השישי, מרקיז באדן ששלט בדוכסות, פלש אוטוקר השני, מלך בוהמיה שהיה נשוי למרגרט פון באבנברג, שהייתה אחייניתו של פרידריך השני, דוכס אוסטריה, וכבש בשמה את דוכסות אוסטריה. בשנת 1269 כבש אוטוקר את דוכסות קרינתיה וקרניולה, ובכך שלט בכל מרכז אירופה.
בית הבסבורג
בשנת 1273 נבחר רודולף מהבסבורג למלך גרמניה, אולם אוטוקר ואלפונסו העשירי, מלך קסטיליה סירבו לבחירה, ובשל כך פתח רודולף בשנת 1274 במלחמה נגד אוטוקר. בשנת 1276 כבש רודולף את דוכסות קרינתיה, ובשנת 1278 הביס רודולף בקרב מרשפלד את אוטוקר, שאף נהרג בקרב, ובכך נעשה רודולף לשליט אוסטריה. שושלתו של רודולף - בית הבסבורג, שלטה באוסטריה כ-640 שנה. סביב המאות ה-14 וה-15 הרחיבו ההבסבורגים את שטחיהם והחלו לצבור מחוזות בקרבת דוכסות אוסטריה, שהייתה דוכסות קטנה שחלשה לאורך הדנובה ועל שטיריה. בשנת 1335 השיגו (אלברכט השני) את קרניולה (דוכסות קראין) שבסלובניה ואת קרינתיה, ובשנת 1368 את טירול. מחוזות אלו הפכו לחלק מהירושה שקיבלו השליטים ההבסבורגים, ונקראו "טריטוריות הירושה".
בהיסטוריה של שתי המאות ה-14 וה-15 היו הרבה עליות ומורדות. בהסכם נוינברג שהתרחש ב-1379 תחת שלטונם של אלברכט השלישי ולאופולד השלישי פוצלה אוסטריה ביניהם, אלברכט החזיק באוסטריה עצמה, בעוד שלאופולד החזיק בטריטוריות הירושה. ב-1402 התרחש עוד פיצול, ארנסט הקשוח קיבל את שטיריה, קרינתיה וקרניולה, ופרידריך הרביעי את טירול ואת דרום מערב אוסטריה שהיה אוסף של טריטוריות הבסבורגיות. האיחוד מחדש בוצע על ידי פרידריך החמישי, דוכס אוסטריה (השלישי כקיסר האימפריה הרומית הקדושה) בנו של ארנסט הקשוח לאחר נפילת הטורים ההבסבורגיים אלברט והבכירים הטירולינים.
בשנת 1438 נבחר הדוכס אלברכט מאוסטריה ליורש של חמו, זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית לוקסמבורג. על אף שאלברכט מלך רק במשך שנה (כאלברכט השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה), מאז מלכותו כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה היו משושלת הבסבורג, מלבד חריגה אחת.
שדרוג לארכידוכסות
בשנת 1453 העלה פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות אוסטריה למעמד של ארכידוכסות. ההבסבורגים החלו לרכוש שטחים רבים מחוץ לאדמות הירושה על ידי נישואים: בשנת 1477 מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה בנו היחיד של הקיסר פרידריך השלישי נשא לאשה את מארי, היורשת של דוכסות בורגונדיה שבצרפת וכך השיג את רוב מדינות השפלה וחלקים מצרפת לטובת בית הבסבורג; בנו שלו, פיליפ "היפה", נשא לאישה את הנסיכה חואנה ("המשוגעת"), יורשת אראגון וקסטיליה וכך השיג לטובת ההאבסבורגים את ספרד ונחלותיה האיטלקיות, האפריקאיות ונחלות העולם החדש; ונכדו, הקיסר קרל החמישי, בנו של פיליפ, שלט על שטח עצום שעליו לא מלך מעולם שום מלך אירופאי. טריטוריות הירושה של ההאבסבורגים נפרדו מן האימפריה האדירה בשנת 1556 כשהקיסר קרל החמישי עזב את השלטון לטובת אחיו הצעיר פרדיננד. פרדיננד נשא לאישה את אן מבוהמיה, יורשת אחיה לאיוש השני מלך הונגריה ובוהמיה וכך זכתה האימפריה גם בהן.
לאחר מכן
בני משפחת בית הבסבורג שלטו באוסטריה, ואף העמידו מתוכם את כל קיסרי האימפריה הרומית הקדושה (למעט חריגה אחת, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית). בשנת 1804 הוקמה האימפריה האוסטרית, ובשנת 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה. בשנות ה-60 של המאה ה-19 ניטש מאבק בין אוסטריה לפרוסיה על ההגמוניה בגרמניה, ולבסוף הפסידה אוסטריה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מה שהוביל לאיחוד גרמניה תחת בית הוהנצולרן. בשנת 1867 הוקמה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שהתקיימה עד לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה.
נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה
נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה (בגרמנית: Fürstentum Nassau-Oranien-Fulda; לפעמים נקראה גם פולדה וקורווי) הייתה נסיכות קצרת מועד של האימפריה הרומית הקדושה בין השנים 1803–1806. היא הוקמה עבור וילם פרדריק, בנו ויורשו של וילם החמישי, נסיך אורנז', הסטאדהאודר המודח של הרפובליקה ההולנדית שפורקה לאחר המהפכה הבטאווית של 1795.
רקע כללי
המנזר הנסיכותי של פולדה הועלה לנסיכות-בישופות בשנת 1752. בינואר 1795, הסטאדהאודר וילם החמישי איבד את כל נחלותיו בארצות השפלה בגלל עלייתה של הרפובליקה הבטאווית, מדינת חסות של הרפובליקה הצרפתית הראשונה. במהלך המהפכה הבטאווית באמסטרדם ב-18 בינואר 1795, הוא ברח לאנגליה, משם הוציא את מכתבי קיו בפברואר 1795, בהם הורה לכל הפקידים במושבות ההולנדיות שמחוץ לאירופה להתייחס לאנגלים כאל האדונים החדשים שלהם. באוגוסט 1799, הוא ובנו וילם פרדריק הוציאו כרוז לתמיכה בפלישה האנגלו-רוסית להולנד. לאחר כישלון זה, בנו שכנע אותו להוציא את מכתבי אורניינשטיין בדצמבר 1801, תוך הכרה ברפובליקה הבטאווית, כדי לקבל פיצוי מנפוליאון על הרכוש שאיבד ב-1795.
היסטוריה
ב-23 במאי 1802, הרפובליקה הצרפתית הראשונה וממלכת פרוסיה חתמו על הסכם שבו הובטחו פולדה ואזורים נוספים לנסיך אורנז' כפיצוי על אובדן נחלותיו בארצות השפלה. וילם החמישי סירב בתחילה, אך מאוחר יותר קיבל את ההצעה לטובת בנו וילם פרדריק שהפך לשליט הנסיכות החדשה שנוצרה, בתוספת חמישה מיליון גולדן, בתמורה לויתור על המעמד התורשתי ברפובליקה הולנדית המבוטלת. ב-22 באוקטובר כבשו כוחות פרוסים את המנזר הנסיכותי של פולדה כדי להבטיח את האינטרסים של הנסיך, וב-6 בדצמבר נכנס וילם פרדריק לפולדה. בית הנסיך-בישוף חולל ונמסר לו כנחלה תורשתית. החלטת הנציגות של ב-25 בפברואר 1803, איפשרה את החלוקה מחדש של השטחים. על פי סעיף 12 בהחלטה זו הועברו האזורים הבאים לשלטון הנסיך החדש של נסאו-אורנז'-פולדה:
האזורים אורגנו מחדש לארבע החטיבות "נסיכות פולדה", "נסיכות קורווי", "רוזנות דורטמונד" ו"לורדות וינגרטן". שלט האצולה של הנסיכות כלל את הסמלים של אזורים אלה (כאשר השלט הוא שלטו של נסיך אורנז'-נסאו).
לאחר שנפוליאון הביס את פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט (14 באוקטובר 1806), איבד נסיך אורנז' את שאר נחלותיו (כולל אלה שחולנו). פולדה נכבשה על ידי חיילים צרפתים ב-27 באוקטובר 1806. וילם פרדריק נכנס לאחר מכן לשירות צבאי פרוסי ואחר כך אוסטרי כדי להילחם נגד נפוליאון.
לאחר מכן
פולדה נשארה תחת שלטון צרפתי עד 19 במאי 1810, אז שולבה בדוכסות הגדולה של פרנקפורט. קורווי צורפה לממלכת וסטפאליה ב-7 בדצמבר 1807 ודורטמונד צורפה לדוכסות הגדולה של ברג ב-1 במרץ 1808. עם תבוסת הצרפתים ב-1813, נסיך אורנז' החזיר לעצמו את נחלותיו בארצות השפלה אך איבד את תביעותיו לנסיכות נסאו-אורנז'-פולדה. באקט הסופי של קונגרס וינה ב-1815, הוחלט שלא להחזיר את נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה; קורווי ודורטמונד הפכו לחלק מממלכת פרוסיה, ופולדה חולקה בין נסיכות הבוחר מהסן (הסן-קאסל), הדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך וממלכת בוואריה. ב-1866 סופחה פולדה לפרוסיה בעקבות מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
ריכרד ארנסט
ריכרד רוברט ארנסט (בגרמנית: Richard Robert Ernst; 14 באוגוסט 1933 – 4 ביוני 2021) היה כימאי שווייצרי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1991.
קורות חיים
בשנת 1957 קיבל את הדיפלומה בכימיה, וב-1962 קיבל דוקטורט בכימיה פיזיקלית. את שני התארים קיבל מטעם המכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנים 1963–1968 עבד ככימאי מחקר בפאלו אלטו, קליפורניה. בשנת 1966, כאשר עבד עם עמית אמריקני, גילה ארנסט כי ניתן היה להגדיל באופן דרמטי את הרגישות של טכניקות ה-NMR על ידי החלפת גלי הרדיו האיטיים והסוחפים המשמשים באופן מסורתי בספקטרוסקופיה של ה- NMR בפולסים קצרים ואינטנסיביים. התגלית שלו אפשרה ניתוח של הרבה יותר סוגים של גרעינים ודגימות חומר קטנות יותר. בשנת 1968 ארנסט חזר לשווייץ כדי ללמד. הוא התמנה לפרופסור בשנת 1970 ולפרופסור מן המניין בשנת 1976, לפני שפרש בשנת 1998.
בשנת 1991 זכה בפרס נובל לכימיה על תרומותיו לפיתוח ספקטרוסקופיית NMR ברזולוציה גבוהה. באותה השנה זכה גם בפרס לואיזה גרוס הורוביץ, מטעם אוניברסיטת קולומביה.
ב-2002 החל לכהן כחבר באקדמיה האסטונית למדעים, וכן היה חבר באקדמיה למדעים של בנגלדש.
נפטר ב-4 ביוני 2021.
דויד פופר
דויד פופר (בגרמנית: David Popper; 18 ביוני 1843 – 7 באוגוסט 1913) היה צ'לן ומלחין יהודי-צ'כי. משנת 1886 ועד מותו שימש פופר כמורה לצ'לו המוביל של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, ממלכת הונגריה. באותה השנה שהתמנה לתפקיד ועבר לבודפשט נולד שם בנו לאו פופר.
ביוגרפיה
פופר נולד בפראג ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון המקומי. הוא למד נגינה בצ'לו אצל יוליוס גולטרמן ועד מהרה עורר עניין. את מסע הקונצרטים הראשון שלו ערך בשנת 1863; בגרמניה זכה לשבחים מפי הנס פון בילוב, בין השאר. הוא נחל הצלחה גם בשווייץ, הולנד ואנגליה. הופעת הבכורה שלו בווינה הייתה בשנת 1867 והוא התמנה שם לצ'לן ראשי בהופאופר, אופרת החצר. כעבור שנים אחדות פרש מתפקיד זה כדי להרחיב את היקף מסעות הקונצרטים שלו לכל רחבי אירופה. בשנים 1868 עד 1870 היה חבר ברביעיית הלמסברגר. משנת 1896 לימד בקונסרבטוריון בבודפשט. הוא מת בבאדן.
פופר היה מלחין פורה לצ'לו. הוא חיבר ארבעה קונצ'רטי, רקויאם לשלושה צ'לי ותזמורת (1891) ולא מעט יצירות קטנות יותר שעודן מנוגנות לעיתים, ביניהן קטע הסולו הפופולרי לצ'לו "טרנטלה". בנוסף כתב גם יצירות לימודיות. האטיודים המתקדמים של פופר ידועים לשימצה בקרב צ'לנים ברחבי העולם ונחשבים לקשים במידה שלא תיאמן, אבל מקובלים על צ'לנים ברמה גבוהה, כמעט בכל מקום בעולם, כתרגילים לשיפור הטכניקה. מהדורה ישנה של "מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים" תיארה אותו במילים אלה: "הצליל שלו רחב ומלא רגש; הביצוע שלו מלוטש להפליא, וסגנון נגינתו קלאסי."
לקריאה נוספת
"אטיוד מאגאזין", 1909-1922.
נעמי דליות
נעמי דליות  (נולדה בשנת 1936) היא קריינית ושדרנית רדיו ישראלית. שימשה במשך עשרות שנים בתפקיד קריינית ועורכת ב"קול ישראל". בשירותה בצה"ל הייתה קריינית בגלי צה"ל.
ביוגרפיה
נולדה בירושלים בשם נעמי זקס, בתם של אריק זקס ואסתר ארנה זקס. אביה היה פסנתרן, מראשוני עובדי קול ישראל. דליות למדה בבית ספר העממי "בית הילד" ובתיכון בית הכרם. בנעוריה השתתפה באולפן הילדים של קול ישראל. ב-1954 התגייסה לצה"ל ושרתה כקריינית בגלי צה"ל. זמן קצר לאחר סיום שירותה הצבאי הצטרפה לקול ישראל כקריינית. בן התוכניות שהגישה "פזמונים ומחולות כבקשתך", ו"שירי עמים". כמו כן קריינה מדי פעם מהדורות חדשות.
בתחילת שנות ה-60 שימשה כמגישה ועורכת במחלקה לשידורים לבתי הספר בקול ישראל. עם הקמת רשת קול המוסיקה בשנת 1983 הצטרפה לרשת זו כקריינית ומגישה. במסגרת זו הגישה תוכניות רבות והנחתה קונצרטים פומביים של תזמורת רשות השידור. במשך 18 שנה, מדי שבוע, הנחתה מעל בימת אולם הנרי קראון בירושלים את סדרת הקונצרטים "אתנחתא". ב-2001 לאחר עשרות שנות עבודה בקול ישראל ורשות השידור פרשה לגמלאות מרשות השידור.
דליות דוברת את השפה הנורווגית.
חיים אישיים
נשואה לישראל דליות חוקר שירי העמים (מוזיקה אתנית), שהיה עורך תוכניות בקול ישראל וברשות השידור, ולהם שני ילדים.
קנת בילבי
קנת בילבי (באנגלית: Kenneth W. Bilby; 7 באוקטובר 1918 – 1 באוגוסט 1997) היה עיתונאי אמריקאי שסיקר את מלחמת העצמאות ונתן את השם "דרך בורמה" לדרך העפר שהובקעה במהלך מלחמת העצמאות כדרך עוקפת לירושלים בזמן שהכביש הראשי מתל אביב לירושלים נחסם על ידי הלגיון הערבי הירדני בלטרון ובשער הגיא.
קנת בילבי נולד בטוסון שבמדינת אריזונה בשנת 1918. הוא למד באוניברסיטת אריזונה והוענק לו תואר בוגר במדעי הרוח. במלחמת העולם השנייה שירת כקצין קרבי והגיע לדרגת לויטננט קולונל במטהו של הגנרל דווייט אייזנהאואר. במלחמה הוענקו לבילבי שלושה אותות הצטיינות: אות לגיון הכבוד, כוכב הברונזה וכוכב הכסף. לאחר המלחמה הפך בילבי לכתב בעיתון "ניו יורק הראלד טריביון", שגלגולו כיום הוא העיתון בעל התפוצה העולמית אינטרנשיונל הראלד טריביון. בראשית מלחמת העצמאות של ישראל הגיע בילבי לאזור וסיקר את מהלכיה.
בילבי היה עד לכיבוש יפו זמן קצר לפני הכרזת העצמאות וביקר בעיר לאחר שנכנעה ב-13 במאי 1948. על התקפת הפלמ"ח על שער ציון ב-22 במאי 1948 דיווח בילבי לעיתונו כי מעולם לא ראה פעולה צבאית שבוצעה בצורה כה טובה כפעולה זאת.
לאחר כישלון מבצע בן נון א' לכיבוש לטרון החליט צה"ל לכבוש את הכפרים בית ג'יז ובית סוסין, פעולה שהסתיימה בהצלחה ב-26 במאי. בכך נפתחה אפשרות לעבור בדרך מחולדה ועד קריית ענבים באמצעות ג'יפים ולעקוף את חסימת הכביש הראשי לירושלים. הוחל בהעברת שיירות הספקה בדרך זו, ובהמשך הדרך נסללה. בילבי פרסם על כך כתבה שהשתרעה על שלושה טורים בעמוד הראשון של עיתונו וכתב: "סיפור זה בוודאי יהפוך לסיפור גבורה בתולדות היהודים". על רקע ניסיונו הצבאי מצא בילבי לנכון לכנות את הדרך שנפרצה בשם "דרך בורמה" על שם דרך בורמה המקורית, שהייתה ציר אספקה בין בורמה לסין במלחמת סין–יפן השנייה, וכך נקבע שמה לדורות. בילבי גם סיקר את מבצע אבק להעברת אספקה לנגב הנצור.
בהמשך עבר בילבי את הקווים לצד הירדני, אך בזמן ההפוגה הראשונה גורש מעמאן לקפריסין, ביחד עם עוד ארבעה עיתונאים, בשל אהדתו לישראל. בנובמבר 1948, כאשר המלך עבדאללה הראשון החל בגישושים לסיום המלחמה, הוא מצא לנכון להזמין את בילבי לארמונו ולהעניק לו ריאיון, ככל הנראה בשל קרבתו של בילבי לישראל. הריאיון עם המלך פורסם בהרחבה בעיתוני העולם ועורר הד רב, עד אשר הירדנים נרתעו והשגרירות הירדנית בקהיר פרסמה הכחשה לדברים שנכתבו בכתבה על כוונתו של המלך לפתוח במשא ומתן עם ישראל.
בילבי שב לישראל, וב-25 בנובמבר היה אורח כבוד בערב לכבוד חיל האוויר הישראלי שנערך בבית הבימה בתל אביב בהשתתפות מפקדי החיל.
בשנת 1950 יצא לאור בארצות הברית ספרו על חוויותיו כעד ראייה להולדת מדינת ישראל ולמלחמת העצמאות שלה בשם "New star in the Near East". הספר ראה אור בישראל בתרגום לעברית בשם "דרך כוכב במזרח התיכון" עוד באותה שנה.
בילבי סיקר את בעיית הפליטים הפלסטינים באומרו:
דוד בן-יוסף
דוד בן יוסף (נולד בשם דוד שפיצר בכ' בשבט תרצ"ג, 16 בפברואר 1933 - כ"ו באלול תשע"ז, 17 בספטמבר 2017) היה איש חינוך וסופר ישראלי.
קורות חייו
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים ליוסף ולמרים שפיצר. כשהיה בן שלוש, נפטרה אמו ממחלת השחפת, ודוד נשאר לגור אצל סביו וסבתו בשכונת שערי חסד, בעוד אביו עבר לנתניה להתפרנס מליטוש יהלומים ולאחר מכן כחקלאי במושב אביחיל ובנוסף כמורה לעברית באולפן "עקיבא" בנתניה. כאשר אביו התחתן בשנית, עבר דוד לגור עם אביו במושב אביחיל.
למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה - שם שהה בזמן מלחמת העצמאות. שינה את שם משפחתו ל"בן יוסף" בהשראת סיפור גבורתו של שלמה בן-יוסף ששמע בתנועת הנוער.
בצה"ל שירת בגרעין נח"ל של בני עקיבא בקיבוץ סעד ושם גם התחתן עם אשתו הראשונה ונולדו להם בן ובת. כעבור מספר שנים הם התגרשו ובן יוסף עבר לכפר בתיה ולאחר מכן לעין צורים, שם עבד בלול.
במלחמת ששת הימים שימש כחובש קרבי בחטיבה 7 שעברה את מסלול הלחימה בסיני: מרפיח ועד תעלת סואץ. במהלך המלחמה ניצל ממוות לאחר שהותקף בידי טנק מצרי. בעקבות הצלת חייו החל לחפש את שליחותו בעולם. הוא התייעץ עם הרב חיים דרוקמן (שהיה המדריך שלו בבני עקיבא) שעודד אותו לעסוק בחינוך.
בן יוסף החל ללמד בישיבת נחלים, אך בעקבות חילוקי דעות עם הרב יוסף בא גד על דרכו החינוכית עזב כעבור שנתיים. אז החל לשמש כמדריך במדרשית נעם. על עבודתו במדרשייה סיפר בנו של דוד, שי בן יוסף: "הוא כמובן לא היה מדריך קונבנציונלי. בעצם ראה את עצמו כמחנך, ועשה עם התלמידים כל מיני עבודות חינוכיות שמבוססות על אמון. הוא לימד אותם שירים עבריים ותרבות ישראלית, וכמובן גם דיבר איתם על אמון, עצמאות, פתיחות. ועל רקע זה שוב היו לו הרבה התנגשויות עם המערכת, שהאמינה במשמעת בשעה שהוא האמין במשמעות"
במלחמת יום הכיפורים שימש כחובש קרבי בקרב החווה הסינית ובתעלת סואץ.
החל משנות התשעים חלה 4 פעמים בסרטן וריפא את עצמו. לדברי בנו, שי, באופן רשמי הוא אובחן רק בפעם הראשונה, ואחר כך סירב לראות רופאים.
דרכו החינוכית
הוא היה מראשוני הדוגלים בחינוך הפתוח בארץ ופיתח שיטות הוראה ייחודיות תוך שימת דגש על חדוות היצירה של התלמידים.
בספריו מותח בן יוסף בקורת רבה על מערכת החינוך, אך למרות כל זאת הוא אינו מאשים אותה במצבה. לפי תפיסתו יש לעודד את התלמיד לחשוב וליצור ולהתקדם בקצב שלו (״חנוך לנער, ולא חנוק לנער״).
מטרת החינוך לפי בן יוסף היא ״לחיים״ ראשי תבות לחוות חדוות יצירה יחודית משמעותית. בספרו ״משחק הצלילים״ הוא מעיד שהצליח ללמד חומר של שלוש שנות לימוד באנגלית לתלמידי תיכון בשנה אחת, בעזרת שיטת הלימוד המיוחדת שלו.
ספריו
ספריו של בן יוסף ייחודים בצורתם: לעיתים אין כלל מספרי עמודים, הספרים ערוכים בחלקם כמכתבים ולא כספר רצוף, חלק מהספרים כתובים בכתב דפוס וחלקם בכתב יד, לעיתים צבעי האותיות וגופנים משתנים לאורך הספר, ולעיתים יש קטעים מנוקדים. כמו כן בספרים באה לידי ביטוי חיבתו של בן־יוסף למשחקי לשון וראשי תיבות מתחכמים.
בן יוסף אינו שומר לעצמו זכויות יוצרים על ספריו וכך הוא כותב:
ספרו הראשון יצא לאור בהוצאת י. מרכוס על ידי המוציא לאור שמשון עילם. לאחר שעילם נפטר בגיל צעיר, דוד בן יוסף אישר לאלמנתו של עילם להמשיך למכור את הספרים, והיא העבירה את הזכויות לחברת "המפיצים בע"מ" שהפיצו את הספר מבלי לשלם לדוד בן יוסף. בעקבות כך בן יוסף הוציא את הספר בהצאה עצמית וחברת "המפיצים בע"מ" תבעה אותו על כך. במשפט אמר בן יוסף שמבחינתו אין לו בעיה עם כך שעוד אנשים מדפיסים את ספרו ומוכרים אותו, רק הוא מבקש שלא יהיה פסק דין שהוא גנב. השופט קיבל זאת פסק ששני הצדדים יכולים להדפיס ולשווק את הספר.
חיים אישיים
דוד היה נשוי 3 פעמים ונולדו לו 5 ילדים.
כשגר בעין צורים הכיר והתחתן עם אשתו השנייה חנה, גרושה עם 2 בנות שהגיעה ממשפחה של חסידות גור. נולדו להם 3 בנות משותפות שירי נתן, עטרה מלכינסון ואביבית גרנות, הממשיכות את דרכו דרך חינוך ואומנות כל אחת בדרכה. חנה נפטרה מסרטן בשנת 2005.
במהלך חייו נדד בין יותר משלושים מקומות מגורים (בין השאר סעד, כפר בתיה, עין צורים, סנסנה, גניגר, עמק חפר, קריית ארבע, ירושלים, בית אל, שילה, קשת ועוד) ועסק במקצועות רבים ושונים.
נפטר בכ"ו אלול התשע"ז, 17 בספטמבר 2017 לאחר שחלה בסרטן.