cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פיגועי טרור נגד ישראלים בישראל ובשטחים ב-2006
רשימת פיגועי טרור נגד ישראלים שהתרחשו במדינת ישראל ובשטחים בשנת 2006.
אלם קלימוב
הקריירה המוקדמת
קלימוב נולד בסטאלינגרד (היום "וולגוגרד"). בילדותו נאלץ לעזוב את העיר, אשר חרבה במלחמת העולם השנייה. חוויותיו מתקופה זו היו בעלות השפעה מרחיקת לכת על יצירתו.
משבגר למד קלימוב באקדמיה הרוסית להנדסת טיס, אך הפך לעיתונאי. בשנות השישים של המאה ה-20 למד בבית הספר לקולנוע - VGIK, והפך לבמאי. סרטיו הראשונים היו קומדיות סטיריות, אשר לא מצאו חן בעיני הממשל הקומוניסטי בברית המועצות. סרטו הראשון, משנת 1964, שהוצג במערב תחת השם "אין חופשה לאינוצ'קין", היה סאטירה על הביורוקרטיה הסובייטית, במסווה של סרט ילדים על מחנה קיץ. הסרט כמעט ולא עלה על המסכים, עד שניקיטה חרושצ'וב צפה בו בהקרנה פרטית, אהב אותו, ואישר את הצגתו, וזאת ימים ספורים בטרם הודח מתפקידו.
סרטו השני "הרפתקאותיו של רופא שיניים" משנת 1965, היה קומדיה שחורה, בנוסח ז'אק טאטי, על רופא שיניים הנרדף על ידי חבריו בשל כישרונו בעקירת שיניים ללא כאבים. המסר, לפיו רודפת החברה את המוכשרים שבתוכה לא היה לטעמם של הצנזורים הסובייטים, שדרשו לשנות את הסרט. קלימוב סירב לכך, והסרט הוצג באופן מצומצם בבתי קולנוע מועטים בלבד. את המוזיקה לסרט חיבר המלחין אלפרד שניטקה, שהפך את המוזיקה לסרט לסוויטה שזוכה לביצועים קונצרטנטיים.
לאחר יצירת סרטים אלו החל קלימוב בהסרטת יצירת המופת "חבלי גסיסה", הליך שנמשך כתשע שנים, והסתיים ב-1975. ביצירה זו מגיע קלימוב לשלמות סגנונית, ובסגנון כבד, אופראי כמעט, תוך שילוב קטעים דוקומנטריים, יוצר קלימוב סרט רחב יריעה וחזק, המציג את ימי שלטונם של הצאר ניקולאי השני, ואשתו, הלכודים ברשתו של הנזיר המסתורי גריגורי רספוטין. סרט זה, ממנו משתמע כי ההיסטוריה של שושלת רומנוב ושל המהפכה הרוסית מורכבת בהרבה מן הגרסה השגורה בברית המועצות, הוביל את קלימוב במסלול התנגשות ישיר עם השלטונות. הקרנת הסרט הותרה רק בשנת 1981.
בשנת 1976 השלים קלימוב סרט שבו החל מורו, הבמאי מיכאיל רום, שמת באמצע העבודה על הסרט, הנקרא "ואני עדיין מאמין".
צא וראה
בשנת 1985 השלים קלימוב את יצירתו הגדולה "צא וראה", סרט הנחשב לסרט המלחמתי הטוב ביותר שנעשה ברוסיה, ואחד הטובים שנעשו מעולם. ביצירה זו מספר קלימוב את סיפורו של פלוריה, נער בן 14, הגדל בבלארוס הכבושה בידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט הוא אחת האמירות האנטי מלחמתיות, והאנטי נאציות החזקות ביותר שהוצגו אי פעם על המסך. ב 142 דקותיו של הסרט נדחסות כל זוועות המלחמה אשר חווה קלימוב על בשרו, ומוטחות בפניו של הצופה תוך שימוש מדהים בשפה קולנועית של צבע, עריכה ופסקול.
הסרט "צא וראה" זכה בפרס הראשי בפסטיבל הסרטים במוסקבה בשנת 1985, וזכה לתשבחות נלהבות במזרח ובמערב (הסרט הוצג בישראל בשנת 1989, ועודו מוצג מדי פעם בסינמטקים, ובהקרנות מיוחדות ביד ושם ובטלוויזיה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה).
קריירה מאוחרת
לאחר הצלחת הסרט "צא וראה" היה קלימוב לאחד מהבמאים הרוסים המובילים, בתקופה של שינוי פוליטי קיצוני. קלימוב נבחר ליושב ראש איגוד הקולנוענים הרוסים, ולחבר האקדמיה הבריטית לקולנוע. בתפקידו החדש, ובעוד רוחות הפרסטרויקה מביאות לשינויים פוליטיים במוסקבה, הביא קלימוב להקרנת מאות סרטים שנאסרו קודם לכן, ולחידוש הקריירה של במאים שסר חינם בעיני המשטר הישן. הוא שימש בתפקידו עד שנת 1988, ופרש באומרו כי ברצונו ליצור סרטים נוספים.
זיגפריד
זיגפריד (בגרמנית: Siegfried) הוא שמה של האופרה השלישית ביצירתו של ריכרד וגנר, "טבעת הניבלונג". טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה (יצירה המורכבת מארבע יצירות שונות) אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים", אגדות גרמניות פאגאניות ומיתולוגיה נורדית. האופרה הושלמה ב-1871 והוצגה לראשונה ב-1876 בביירוית שבגרמניה.
אלם קלימוב
קריירה מאוחרת
קלימוב מת בגיל 70, בשנת 2003, כשהוא מתוסכל ומותש, אך זכה להכרה כאחד מגדולי הקולנוענים שקמו במולדתו.
זיגפריד
כתב היד של היצירה שמור במוזיאון ריכרד וגנר בביירוית.
עלילה
העלילה היא עלילת המשך לאופרה "הוולקירות". זיגלינדה ילדה את זיגפריד ומסרה אותו למימה, תוך שהיא מבקשת ממנו לשמור עליו, ומוסרת לו את שברי החרב של אביו, זיגמונד.
מערכה ראשונה
זיגפריד דורש לקבל את החרב. מימה מסביר לו שהוא אינו יכול לתקנה, ומנסה להסביר לו מה הוא פחד. כדי ללמדו הוא מציע לו לבקר במערה שבה הענק פפנר, מחופש לדרקון, שומר על אוצר הזהב של הניבלונגים. זיגפריד מסכים, ובזמן שהוא מתקן את החרב בעצמו, מימה מכין שיקוי רעיל כדי לתת לזיגפריד לאחר שזה יהרוג את פפנר.
מערכה שנייה
הנווד פוגש את אלבריך מחוץ למערתו של פפנר. אלבריך מזהה שזה ווטאן, ומספר לו על תוכניתו להשגת הטבעת. ווטאן אומר כי הוא לא מתכוון להתערב. ווטאן מעיר את פפנר, ואלבריך מזהיר אותו מפני זיגפריד ומציע לו עזרה תמורת הטבעת. פפנר מתייחס לכך בביטול, מסרב וחוזר לישון.
מימה וזיגפריד מגיעים למערה של פפנר במעמקי היער. זיגפריד מעיר את הדרקון והורג אותו. בטעות, זיגפריד נוגע בדם שלו ומכניס טיפה ממנו לפיו. לפתע, הוא מתחיל להבין את משמעות שירתה של ציפור היער. היא מזהירה אותו מפני מימה.
זיגפריד לוקח את הטבעת ואת קסדת ההסוואה.
כאשר מימה מגיע עם השיקוי ומציע אותו לזיגפריד, הוא דוקר אותו. הציפור מספרת לזיגפריד על אישה הישנה על הר כשהיא מוקפת באש (זו ברונהילדה), והוא יוצא לחפש אותה.
מערכה שלישית
הנווד שואל את ארדה, אלת האדמה, על גורלם של האלים. היא מתקשה להשיב, והוא מביע אדישות לגורלו. כאשר מגיע זיגפריד, הנווד מנסה לחסום את דרכו, אך זיגפריד מצליח לעבור בעזרתה של חרבו (הוא אינו מזהה שהנווד הוא למעשה סבו). הוא מעיר את ברונהילדה, והיא מאושרת לראות שהוא העיר אותה ולא גבר אחר. לאחר שהיא מהססת מעט מפני שאיבדה את חיי הנצח שלה, היא מפויסת ומצטרפת לזיגפריד בשיר שבח לאהבה.
יורם דבש
ביוגרפיה
דבש הוא בן לאב ממשפחת סוחרי תבלינים ממוצא לובי שעלה לישראל בגיל 15 ולאם ממוצא תוניסאי שהוריה שיווקו משקאות חריפים. הוריו התגוררו בנתניה ובילדותו הצטרף לצופים ושיחק כדורגל במכבי נתניה וכדורסל באליצור.
דבש שירת בתפקיד פיקודי בחיל השריון בצבא הגנה לישראל. לאחר שחרורו, עבד במשך מספר שנים בעסק של קרוב משפחה, ובגיל 25 הקים חברה עצמאית בשם "י. דבש יהלומים". החברה עסקה ביהלומים קטנים בליטוש ריבועי ופרינסס, ובהמשך עברה לייצור יהלומים גדולים, מרובעים ועגולים בגדלים של 5 קרט. נכון לשנת 2020, מחזיקה החברה 5 סניפים ברחבי העולם ובהם בסין, בהונג קונג ובארצות הברית.
משנת 2000 הוא חבר בתאחדות תעשייני היהלומים בישראל ומשנת 2011 מכהן בדירקטוריון ההתאחדות. לפני כן, כיהן כגזבר ודירקטור במועצת המנהלים של מכון היהלומים הישראלי.
בשנת 2013 נבחר לתפקיד מזכיר הכבוד בהנהלת בורסת היהלומים הישראלית וליו"ר ועדות תעשייה ושיווק וקשרי חוץ. בתפקיד זה, תרם להקמת מרכז הייצור המודרני בבורסה ולהקמת המחלקה לפיתוח יהלומים במשקל 10 קרט ומעלה באגף הטכנולוגי בבורסה. בשנת 2015, נבחר לנשיא בורסת היהלומים הישראלית. באותה השנה, לקראת הבחירות, העניק ערבות בנקאית בסך 100 אלף שקלים למפלגת כולנו בראשות משה כחלון, אותו הוא מגדיר "חבר קרוב".
ב-2016, נבחר לתפקיד סגן נשיא הפדרציה העולמית של בורסות היהלומים באנטוורפן, בה חברות למעלה מ-30 בורסות יהלומים. ב-22 באפריל 2020, נבחר פה אחד לתפקיד נשיא הפדרציה.
דבש הוביל לאורך תפקידיו רפורמות רבות בבורסת היהלומים בישראל. בשנת 2016, הוביל לחתימה על הסכם עם רשות המיסים לשינוי שיטת המיסוי בענף היהלומים הישראלי. בתקופת כהונתו הורה על הקמת Get Diamonds הפלטפורמה הדיגיטלית, למסחר ביהלומים בינלאומיים שנבחרה לפלטפורמת המסחר האלקטרוני הרשמית של WFDB. האתר הוקם בסיוע אלי אבידר, שמואל שניצר ובכירים נוספים בתעשיית היהלומים הישראלית) כנשיא הבורסה, אישר את תוכנית הפיתוח העתידי להקמת 3 גורדי שחקים חדשים וביניהם את המגדל הגבוה ביותר בישראל שיתנשא לגובה של 120 קומות.
בספטמבר 2020, דבש הביא לחתימתם של שני הסכמים לשיתופי פעולה עם בחריין ודובאי. כחלק מההסכם נפתח בבורסה ליהלומים ברמת גן, משרד של ה-DMCC - חברת האם של בורסת היהלומים בדובאי, שבבעלות הממשלה ומאגדת יותר מ-16 אלף חברות המתמחות בסחר יהלומים ובמקביל במגדל אלמאס שבדובאי נפתח משרד של הבורסה הישראלית ליהלומים.
באוקטובר 2020, הודיע כי לא יתמודד על תפקיד נשיא הבורסה בבחירות שייערכו בדצמבר 2020 והוא כיהן עד לבחירתו של בועז מולדסבקי.
חיים אישיים
דבש אב לשלושה ילדים ונכד אחד. מתגורר במושב אביחיל.
חוק הגנת סמלים
חוק הגנת סמלים, תשל"ה-1974 הוא חוק שאושר בכנסת השמינית ובא להגן על סמלים ודגלים ולמנוע שימוש בלתי מורשה בהם.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את המניע לחקיקתו: החוק הוא מהיציבים בחוקי מדינת ישראל – מאז אישורו בכנסת ב-9 בדצמבר 1974 לא חל בו שום שינוי.
תמצית החוק
החוק קובע כי שר הפנים רשאי לקבוע בצו שתינתן הגנה לסמל או לדגל של הגנה לסמל של גוף או שירות ממלכתי תינתן רק לאחר התייעצות עם השר שפעולותיהם שייכות לתחום פעולתו. לפני מתן צו הגנה על שר הפנים להודיע ברשומות ובשני עיתונים יומיים על כוונתו לעשות כן, כדי לאפשר הבעת התנגדות לצו. על החלטת השר ניתן לערער בפני בית המשפט המחוזי בירושלים.
סעיף 4 לחוק קובע את ההגנה הניתנת:
סעיף 5 לחוק מעניק הגנה מסוימת גם לשמות, לסמלים ולדגלים שלגביהם לא ניתן צו בגנה:
הפרת סעיפים 4 או 5 עונשה קנס.
ועדה שמינה שר הפנים רשאית לתת לאדם, על פי בקשתו, תעודה כי אין בשימוש פלוני שהוא עושה בשם, בסמל או בדגל כדי להביא את הזולת לחשוב שהמבקש פועל מטעם המדינה, רשות מרשויותיה או רשות מקומית או כדי לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו.
החוק ביטל את חוק הרשויות המקומיות (סמלים), תשי"ח-1958, שהעניק הגנה לסמליהן של רשויות מקומיות, אך קבע שסמל שקיבל הגנה מכוח חוק זה דינו כדין סמל שניתן עליו צו הגנה לפי החוק החדש. לדגל המדינה ולסמל המדינה ניתנה הגנה בחוק הדגל והסמל, והגנה זו נותרה בעינה.
חוקים נוספים מעניקים הגנה לשמות, לסמלים ולדגלים, כגון פקודת סימני מסחר, 1938, פקודת הנזיקין, פקודת החברות, פקודת האגודות השיתופיות וחוק הספנות (כלי שיט), תש"ך-1960. חוק הגנת סמלים אינו גורע מההגנות הניתנות בחוקים האחרים, ובמקום שחוקים אלה מאפשרים לתת פטור, היתר או רישיון, אין בכך כדי לשחרר מההגבלות המוטלות בחוק הגנת סמלים.
בפסיקה
עיריית קריית מוצקין תבעה לאסור על אתר אינטרנט שימוש בשם "מוצקין" שלטענתה מזוהה עמה, ובסמל העירייה. בית המשפט המחוזי תל אביב-יפו דחה את הטענה שהשם "מוצקין" מזוהה עם קריית מוצקין, אך הוציא צו מניעה קבוע נגד השימוש שעשו הנתבעים בסמל העירייה.
עיריית גבעתיים עתרה שבית המשפט יצהיר כי השימוש שעושה רשימת "גבעתיים הירוקה" לבחירות בעיר, בלוגו של העירייה (שאינו סמלה הרשמי), מהווה פגיעה בקניינה של העירייה והטעיית הבוחר, ובין השאר הסתמכה על חוק הגנת סמלים. עתירתה נדחה, בנימוק שהעירייה לא ביצעה הליך, בהתאם לחוק הגנת סמלים, של אישור הלוגו כסמל של העירייה.
המגדל הפורח באוויר
המגדל הפורח באוויר (באנגלית: The Phantom Tollbooth) שיצא לאור גם בשם מיילו בממלכת החוכמה, הוא ספר פנטזיה והרפתקאות לילדים, מאת נורטון ג'סטר, עם איורים מאת ג'ולז פייפר, אשר פורסם בשנת 1961 על ידי רנדום האוס. הספר מספר את סיפורו של ילד משועמם בשם מיילו, אשר יום אחד, באופן בלתי צפוי, מקבל ערכת מכונית וביתן אגרה. מתוך שעמום הוא מתחיל לנסוע במכונית הצעצוע, ומוצא את עצמו בארץ השיממון, שפעם הייתה ממלכה משגשגת. הוא פוגש בחברים למסע, ולוקח על עצמו משימה להציל את הנסיכות, שירה, ובינה מהמגדל הפורח באוויר. בכל שלב במסעו, מיילו לומד שיעורים חשובים לחיים, כולל אהבת למידה, שכן הסיפור מבוסס כולו על משחקי מילים ואתגרים לוגיים.
ב-1958, ג'סטר קיבל מענק מקרן פורד כדי לכתוב ספר ילדים על ערים. כשלא הצליח להתקדם במשימה, הוא פנה לכתיבה אחרת, ורשמים אלו הפכו לספר הביכורים שלו, "המגדל הפורח באוויר". פייפר, שותפו לבית וקריקטוריסט במקצועו, הביע עניין בפרויקט, והתוצאה הלהיבה את ג'ייסון אפשטיין, עורך בהוצאת רנדום האוס, שמיד קנה את הספר, והוציאו לאור. הספר זכה לביקורות נלהבות והוא נמכר ביותר משלושה מיליון עותקים, הרבה יותר מהצפוי בעת פרסומו. הספר, שהפך לאחת מהקלאסיקות של ספרות הילדים, עובד לסרט, לאופרה ולתיאטרון, ותורגם לשפות רבות.
למרות שהספר הוא על פניו סיפור הרפתקאות, נושאו המרכזי הוא אהבת הלמידה. בסוף הסיפור, מיילו מיישם את מה שהוא למד בדרכו בארצות הדמיוניות בבית הספר ולמטרות התפתחות אישית, ולומד לאהוב ולהעריך את החיים ששעממו אותו זמן קצר קודם לכן. המבקרים השוו את הקסם של הספר ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" של לואיס קרול ול"הקוסם מארץ עוץ" של ליימן פרנק באום.
תקציר העלילה
מיילו הוא ילד משועמם מהעולם הסובב אותו; כל פעילות נראית לו כבזבוז של זמן. הוא מגיע הביתה מעוד יום משעמם בבית הספר, ומוצא בכניסה חבילה מסתורית. החבילה כוללת מכונית צעצוע, ביתן תשלום אגרה קטן, ומפה של "האדמות מעבר", המראה את ממלכת החוכמה. על החבילה פתק בו כתוב: "בשביל מיילו, אשר לו שפע של זמן". מיילו לא מתלהב מההפתעה כפי שהוא לא מתלהב משום דבר אחר, אך מתוך שעמום מחליט לשחק במשחק ולראות מה קורה. הוא נכנס לאוטו, בוחר נקודה במפה, ובעוד הוא חושב שייסע קצת בסלון ביתו, הוא מוצא את עצמו פתאום נוסע בכביש ריק בנוף זר.
כל החלטה של מיילו בארץ זו מביאה לתוצאה, לא תמיד רצויה. כשהוא שוקע בחוסר מחשבה, הוא מוצא את עצמו בין אנשים שבאופן מילולי מבזבזים זמן - שום דבר שם לא קורה, ולא יכול לקרות. טוק, כלב עם שעון גדול מובנה, מגלה לו שרק אם יפעיל את מוחו ויחשוב מחשבות, יוכל להניע את מכוניתו ולצאת משם. טוק ומיילו ממשיכים יחדיו בדרך. השניים נקלעים למצבים מוזרים המבוססים על הנחות שגויות, שגיאות כתיב, מלחמה בין מספרים לאותיות, ודמויות מעניינות שמאתגרות את מה שמיילו חשב שהוא יודע עד כה. בבירת הממלכה, הוא מגלה שהשממה שהוא נסע בה הייתה פעם ממלכה משגשגת ושלווה. אך כאשר הנסיכות שירה ובינה - אחיותיהם של המלכים הנלחמים על אותיות ומספרים, שייצגו את מה שטוב וחכם, והיו מיישבות מחלוקות בממלכה - קבעו שאותיות ומספרים חשובים באותה מידה, המלכים הגלו אותן למגדל באוויר, ומאז באמת אין בינה או שירה בממלכה.
מיילו לוקח על עצמו את המשימה להציל את הנסיכות. אליו ואל טוק האמיץ מצטרף ההמבאג, פרעוש ענק ופחדן. השלושה פוגשים בעוד דמויות ציוריות ומתמודדים עם סכנות - כאשר בכל פעם ההתמודדות עם האתגר הנתון מרחיב את אופקיו של מיילו, ומעבירים לו מסרים חשובים.
לבסוף, החברים מצליחים לחלץ את הנסיכות, והאושר והשלום חוזרים לממלכה. מיילו נפרד מחבריו, וחוזר דרך ביתן התשלום, ומוצא את עצמו חזרה בסלון, בבית. הוא מגלה שהוא נעדר משם רק שעה, למרות שבשבילו המסע ארך שבועות ארוכים. הוא הולך לישון במיטתו, ובבוקר, הוא מתעורר בהתרגשות ורוצה לחזור לממלכה - אך מוצא שהחבילה על תכולתה כבר לא שם. הוא מוצא רק פתק, בו כתוב: "למיילו, אשר כעת יודע את הדרך". על פי המכתב, הערכה תעבור לילד אחר שזקוק לעזרה למצוא את דרכו. מיילו מאוכזב, אך כעת, כשהוא מסתכל סביבו, הוא מוצא שכל דבר שהוא רואה מעורר בו עניין. והוא מסיק כי, גם אם היה מוצא את דרכו חזרה לממלכת החוכמה, אולי לא היה לו זמן לשהות שם, כי יש יותר מידי מה לעשות ממש כאן.
כתיבת הספר
נורטון ג'סטר היה אדריכל מברוקלין, שהשתחרר משלוש שנות שירות בחיל הים האמריקאי. ביוני 1960, הוא קיבל מענק של 5,000 דולר מקרן פורד כדי לכתוב ספר ילדים על ערים. ג'סטר טען כי על צעירי דור הבייבי בום תהיה מוטלת בקרוב האחריות על הערים, אותן הם לא מכירים בגלל הפריחה של הפרברים בארצות הברית באותה תקופה.
רגשות האשם של ג'סטר לגבי חוסר ההתקדמות בספר הערים הובילו אותו לכתוב קטעי סיפורים על ילד שאינו מתקדם בחייו בשם מילו, והוא החליט לפתח אותם לספר. ג'סטר עזב את עבודתו כדי להשקיע את כל זמנו בעבודת הכתיבה. שותפו לבית, פייפר, היה קריקטוריסט. כשהראה לו ג'סטר את הטיוטה שלו, פייפר התרגש ומיד התחיל לצייר איורים לספר. פייפר היה זה שהכיר את ג'ודי שפטל, שלימים נישאה לו, והיא הייתה מקושרת לעולם ההוצאה לאור. שפטל שכנעה את ג'ייסון אפשטיין, עורך חדשני ברנדום האוס עם הערכה עמוקה לספרות ילדים, לקרוא את כתב היד. ג'סטר ופייפר התחילו את המירוץ לסיום הספר, והפכו את המאמץ לסוג של משחק אתגרי. ג'סטר סירב לבשל אם פייפר לא צייר מספיק, והשניים השתעשעו הן בציורים והן בתיאורם. פייפר, שהיה אמן מוכר למדי, לא היה בטוח שהוא יוכל לעשות צדק עם התוכן, וחשב שהספר דורש איורים ברמה של "אליס בארץ הפלאות" אך בעזרת ג'סטר, הוא הגיע לרמת איורים שכולם היו יותר ממרוצים ממנה.
קובי (לוויין)
קובי (באנגלית: COBE, ראשי תיבות של Cosmic Background Explorer) הוא לוויין מחקר ששוגר ב־18 בנובמבר 1989 לחלל על ידי נאס"א כדי לחקור את קרינת הרקע הקוסמית. הלוויין היה מצויד במצלמות רגישות מאוד והיה לו מערך מחשבים מתוחכם, שאיפשר לו לזהות הבדלים דקים בקרינת הרקע ממקומות שונים בחלל. מחקר זה לא היה אפשרי עד לשיגורו, ולא ניתן היה לזהות הבדלים אלה בקרינת הרקע, מכיוון שההבדלים היו זעירים מכדי שניתן יהיה לאתרם בטכנולוגיה הקיימת.
המגדל הפורח באוויר
כתיבת הספר
מספר שינויים אחרונים לסיפור נערכו - שמו של הילד נקבע כמיילו, גילו הוסר (במקור הוא היה בן 8 או 9), כל אזכור להוריו נשמט - וכך קיבל הספר את צורתו הסופית, שבו רק הילד מיילו מייצג סוג של כל-ילד, ומאפשר לכל מיני ילדים להזדהות עמו.
קובי (לוויין)
הבדלים אלה הסבירו במידה רבה את מבנהו הנוכחי של היקום, הגלקסיות המסודרות בצבירי גלקסיות וצבירי גלקסיות המסודרים בצבירי־על.
המגדל הפורח באוויר
תמות
מכיוון שאף אחד לא טרח להסביר את חשיבות הלימודים למיילו, הוא רואה את בית הספר כבזבוז זמן טוטאלי. ג'סטר התכוון שהספר ידבר על החשיבות של הלימודים והאהבה אליהם. שיטות הוראה שעשויים לשעמם ילדים, כמו שינון, נלעגים בספר, למשל בתחרות האיות, כאשר ההאמבאג אומר: "שעבוד לדקדקנות לקומפוזיציה של המילים הוא סימן להתרוקנות האינטלקט."
קובי (לוויין)
תגובתו של הפיזיקאי הנודע סטיבן הוקינג על הממצאים של COBE הייתה שזוהי "התגלית הגדולה ביותר של המאה העשרים".
המגדל הפורח באוויר
תמות
תמה נוספת היא הנושא של צורה לעומת מהות, או הצורך בהגיון פשוט כדי לגבות חוקים. מיילו עובר במסעו דרך ארץ בה, ללא השפעת בינה, אמנות הממשל אבדה, והתוצאות ביזאריות. מיילו שוב ושוב פוגש בדמויות עבורן מילים חשובות הרבה יותר מאשר המשמעות שלהן, וחוקים חשובים יותר מצדק. שני המלכים מתחפרים כה עמוק בעמדותיהם, שהממלכה שלהם קורסת, אך הם לא רואים את עצמם כגורמים לבעיה. כפי שאומר התריסריון (דודקהדרון), הקרוי על שם צורתו פשוטו כמשמעו: "כל עוד התשובה נכונה, למי אכפת אם השאלה שגויה?"
קובי (לוויין)
הלוויין שוגר על גבי משגר דלתא 5000 מ־SLC-2W בבסיס חיל האוויר וונדנברג.
המגדל הפורח באוויר
תמות
הספר הוא גם אלגוריה לחשיבות המסע, ולא רק של היעד. במסעיו, מיילו לא רק מציל בסוף את הנסיכות כמו שצריך בכל סיפור אגדות סטנדרטי - בדרך הוא לומד כיצד לקחת אחריות, כיצד לנתח מצבים ולהגיע להחלטות טובות יותר, כיצד להימנע מהנחות שגויות, ועוד. הוא מבין שישנן גישות שונות לדברים המוכרים לו, ואינסוף דברים שעדיין אינם מוכרים לו. הוא מבין את הסכנה בקונפורמיזם ללא ביקורת. כך שלא רק שהוא הופך מילד משועמם וחסר כיוון לבעל עניין בחיים, הוא מכיר בכך שהדרך לכל יעד היא יעד בפני עצמו.
הוצאה לאור וקבלה
הספר יצא בספטמבר 1961. בתחרות על לבם של הילדים וכספם של הוריהם הוא התמודד מול היו ספרו של רואלד דאל, " ג'יימס והאפרסק הענק", וכן  The Bronze Bow,של אליזבת ג'ורג' ספיר, אשר זיכה אותה במדליית ניוברי השנייה שלה. המו"ל והסופר עצמו לא צפו מכירות ענק לתוצר של סופר לא ידוע, אך בכל זאת ג'סטר התאכזב כשהבין שספרו לא מוצע בחנויות. אמו, מיני, אפילו נרתמה למאמץ, והלכה מחנות לחנות בניו יורק כדי לשכנע אותן להציג את הספר למכירה. אך הספר ניצל מהיעלמות מהירה, כאשר אמילי מקסוול כתבה עליו ביקורת משבחת בכתב העת הניו יורקר. מקסוול כתבה, "כמו שמסעות ההלך עוסק בהתעוררות של הרוח הנדכאה, "המגדל הפורח באוויר" עוסק בהתעוררות של המוח העצל". עד מהרה הגיעו ביקורות טובות נוספות. סופרת הילדים אן מקגוברן כתבה בניו יורק טיימס ש"בפנטזיה המדהימה של נורטון ג'סטר יש משהו נפלא עבור כל מי שמבוגר מספיק כדי להתענג על החוכמה האלגורית של " אליס בארץ הפלאות" ועל הגחמנות המקסימה של "הקוסם מארץ עוץ". וג'ון קרוסבי הילל את הספר בניו יורק הרלד טריביון.
כשיצא הספר בבריטניה ב-1962, ומאוחר יותר גם באוסטרליה, התשבחות המשיכו לבוא, וכך גם המכירות.
לאחר הפרסום, ג'סטר שלח עותק של הספר לקרן פורד, עם הסבר לדרך בה תוכניותיו לספר ערים הפכו לספר זה. אנשי לא חזרו אליו לעולם, אך הוא למד כמה שנים מאוחר יותר שהם היו מרוצים ביותר מהשתלשלות האירועים.
ככל שהספר התחיל להיחשב לקלאסיקה מודרנית, הוא מצא את דרכו גם לכיתות לימוד, וג'סטר התחיל להתכתב עם מורים וילדים לגבי תוכני הספר והשפעתו עליהם. הסופרת קתלין שיין כתבה, "זה היה כאילו מישהו הדליק את האורות. המושגים של אירוניה, של דו משמעות, של משחקי מילים, והתענוג הבלתי נמנע של האבסורד האינטלקטואלי, היו פתאום נגישים לי. הם נראו לי הגיוניים באופן מאוד אישי".
הספר תורגם לשפות רבות, כולל סינית, קרואטית, יפנית, קוריאנית, רוסית, תאילנדית, טורקית, עברית, ואף יצא בשלוש מהדורות שונות בספרדית: אחת עבור ספרד, אחת עבור אמריקה הלטינית, ואחד עבור דוברי הספרדית בארצות הברית. ג'סטר הודה שהוא אינו בטוח איך עוברים משחקי המילים בכל שפה מתורגמת. ב-1970, צ'אק ג'ונס עיבד את הספר לסרט מוזיקלי, כאשר הסצנות בבית של מיילו הם בלייב אקשן, וכל השאר מעבר לביתן האגרה באנימציה. ג'סטר לא אהב את הסרט, ותיאר אותו כ "קשקוש".
ב-2011 יצאה מהדורה מבוארת לספר, הכוללת סקיצות ועותקים של טיוטות בכתב ידו של ג'סטר, איורים מוקדמים של פייפר, ומבוא והערות על ידי לאונרד ס. מרקוס. יצאה גם מהדורה מיוחדת לכבוד 50 שנה לפרסום הספר, עם הקדמות מאת מוריס סנדק, מייקל שייבון, ופיליפ פולמן. יותר משלושה מיליון עותקים של הספר המקורי נמכרו בארצות הברית בלבד.
הספר גם עובד לאופרה עם מוזיקה שהלחין ארנולד בלאק, ובוק מאת ג'סטר ושלדון הרניק, שעלה לבמה באופרת דלוור ב-1995. האופרה אז הותאמה כמחזמר, שעלה לבמה לתשבחות המבקרים במרכז קנדי בוושינגטון, ולאחר מכן יצא לסבב הופעות בינלאומי.
פליטה תרמיונית
פליטה תרמיונית היא זרם של חלקיקים נושאי מטען ממשטח או מסוג אחר של מחסום פוטנציאלי חשמלי, שנגרם על ידי אנרגיית חום-רטט שמתגברת על הכוחות האלקטרוסטטיים המתנגדים. חלקיקים נושאי מטען עשויים להיות אלקטרונים או יונים, ולפעמים נקראים תרמיונים. המטען הכולל של החלקיקים הנפלטים (חיוביים או שליליים) יהיה שווה בגודל והפוך בסימן למטען שנותר במשטח הפולט.
תהליך זה קריטי בפעולה של מכשירים אלקטרוניים רבים, ויכול לשמש לקירור או ייצור כוח.
היסטוריה
התופעה נצפתה לראשונה ב-1873 על ידי דניאל לורדן בבריטניה. כאשר עבד עם חפצים טעונים, גילה לורדן שכדור ברזל לוהט בעל מטען שלילי, מאבד את המטען (על ידי פליטה לריק של אלקטרונים), הוא גם גילה שתופעה זו אינה מתרחשת כאשר הכדור טעון במטען חיובי.
האפקט נתגלה מחדש על ידי תומאס אדיסון ב-1880, כאשר ניסה לגלות את הסיבה לשבירה של חוטי להט בנורה, והשחרה לא אחידה (כהה יותר בצד אחד של חוט הלהט) של הנורות. אדיסון בנה מספר נורות ניסוי, חלקן עם חיווט נוסף, פלטת מתכת, או רדיד אלומיניום בתוך הנורה, שהיה מופרד חשמלית מחוט הלהט. הוא חיבר אלקטרודת מתכת נוספת לחוט הלהט דרך גלוונומטר. כאשר לאלקטרודת המתכת היה יותר מטען שלילי מלחוט הלהט, לא עבר זרם ביניהם, מכיוון שהאלקטרודה פלטה אלקטרונים חדשים, אולם כאשר לאלקטרודה ניתן מטען חיובי ביחס לחוט הלהט האלקטרונים שנפלטו מחוט הלהט נמשכו לאלקטרודה וייצרו זרם. זרימה חד צדדית של זרם נקראה "אפקט אדיסון" (למרות השימוש במונח לתאר פליטה תרמיונית). אדיסון מצא שהזרם בין האלקטרודה לחוט הלהט גדל במהירות עם עליית המתח.
בעקבות גילויים אלה ויליאם פריס פרסם מאמר מסכם בנושא, ואילו ג'ון פלמינג גילה שאפקט אדיסון יכול לשמש לגילוי גלי רדיו, והמשיך לפתח את שפופרת הריק בעלת שתי אלקטרודות, שנודעה בשם "דיודה", שאותה רשם כפטנט ב-16 בנובמבר 1904. דיודה זו יכולה לשמש כמכשיר הממיר ישירות הפרשי טמפרטורות לכוח חשמלי.
חוק ריצ'רדסון
בכל מתכת יש אלקטרון אחד או שנים בכל אטום החופשיים לנוע מאטום לאטום. לעיתים מתייחסים לזה כ"ים של אלקטרונים". המהירויות שלהם מתפלגות באופן סטטיסטי, לא אחיד, ומדי פעם לאלקטרון תהיה מספיק מהירות לצאת מהמתכת מבלי להימשך חזרה פנימה. הגודל המינימלי של האנרגיה הנדרשת לאלקטרון לעזוב את המשטח נקרא "פונקציית עבודה". פונקציית העבודה היא תכונה של המתכת ועבור רוב המתכות היא בסדר גודל של כמה אלקטרון וולט. זרמים תרמיונים יכול להיות מוגברים על ידי הפחתת פונקציית העבודה. המטרה הרצויה הזאת יכולה להיות מושגת גם על ידי ציפוי חוט הלהט בשכבת תחמוצת כלשהי.
ב-1901, אוון ויליאמס ריצ'רדסון פרסם את תוצאות הניסוי שלו. הזרם מהחוט המחומם נראה כתלות אקספוננציאלית בטמפרטורה של החוט בצורה הדומה למשוואת ארניוס (Arrhenius). הצורה המודרנית של החוק (שהודגמה על ידי סול דושמן ב-1923, ולכן לפעמים קרויה משוואת ריצ'רדסון-דושמן) טוען כי הצפיפות של הזרם הנפלט J היא ביחס ריבועי לטמפרטורה T במשוואה:
כאשר T היא טמפרטורת המתכת בקלווין, W היא פונקציית העבודה של המתכת, k הוא קבוע בולצמן, ו-A הוא קבוע יחסות הידוע כקבוע ריצ'רדסון, ומתקבל מהנוסחה:
כאשר m ו e הם המסה והמטען של האלקטרון, k - קבוע בולצמן, c - מהירות האור בריק, ו-h הוא קבוע פלאנק.
בעוד ל A יש ערך תאורטי קבוע, בפועל הערך תלוי משמעותית בחומר הנבדק.
בגלל התלות האקספוננציאלית, הזרם גדל במהירות עם עליית הטמפרטורה כאשר W>kT
מנך
משמעות השם מנך בגרמנית היא "נזיר".
המנך שוכן בגבול הקנטונים ברן וואלה ממזרח להר יונגפראו ולתחנת הרכבת יונגפראויוך, וממערב להר אייגר. ממזרח לפסגה בגובה 3,650 מטר נמצאים תחנת הרכבת מנכיוך והמנך הט (תחנה בה ניתן לרכוש מזון וציוד).
מדרום להר זורמים שני יובליו הגדולים של קרחון אלטש זרוע היונגפראו (Jungfraufirn) וזרוע אוויגשנייפלד (Ewigschneefäld).
צדו הצפוני של ההר עומד כקיר מעל עמק לאוטהברונן.
הראשונים שטיפסו על ההר ב-15 באוגוסט שנת 1857 היו מדריך הטיולים ומטפס ההרים השווייצרי כריסטיאן אלמר, יחד עם כריסטיאן קאופמן, אולריך קאופמן, וסיגיסמונד פורגס.
1 (פירושונים)
{{פירושונים|* 1 – השנה הראשונה לספירה האזרחית
ראו גם
}}
נמל התעופה הבין-לאומי עמאן-המלכה עאליה
נמל התעופה הבינלאומי עמאן-המלכה עאליה (עליאא'. בערבית: مطار الملكة علياء الدولي תעתיק מדויק: מטאר אלמלכה עליאא' אלדולי) הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן סמוך לעיירה אל-ג'יזה, כ-35 ק"מ דרומית לעמאן, בירת ירדן. הנמל נחנך בשנת 1983 והחליף את נמל התעופה מארקה הקטן (مطار ماركاالدولي) שממזרח לעיר. השדה נקרא על שמה של המלכה עאליה, אשתו השלישית של חוסיין, מלך ירדן, אשר נהרגה בתאונת מסוק ב-9 בפברואר 1977. הנמל הוא שער הכניסה האווירי העיקרי של הממלכה, ומאז פתיחתו משמש כנמל הבית של חברת התעופה הירדנית רויאל ג'ורדניאן.
בנמל שני מסלולים מקבילים באורך של 3,660 מטר וברוחב של 61 מטר, המרוחקים 1,446 מטר זה מזה, והוא משתרע על שטח של 22 קמ"ר. בניין בית נתיבות החדש נחנך ב-21 במרץ 2013, בצמוד ממערב לשני בתי הנתיבות הקודמים, והוא משתרע על-פני שטח של 86,000 מ"ר. הוא מתוכנן להגיע לשטח של 100,000 מ"ר ולהביא את הנמל לקיבולת שנתית של 9 מיליון נוסעים. עם פתיחת בית הנתיבות החדש נסגרו שני בתי הנתיבות הישנים ונהרסו. בחלקו המזרחי של נמל התעופה שוכן טרמינל לשירותי מטען. התחבורה הציבורית בין הנמל לעמאן מבוססת על אוטובוסים ומוניות.
בשנת 2011 עברו 6,250,048 נוסעים בנמל ב-67,190 תנועות מטוסים. היקף תנועת המטען בשנת 2006 עמד על 91,000 טון ונפח תנועת הדואר הגיעה ל-1,480 טון.
טיסות והסעות מישראל לשדה
מאז הסכם השלום בין ישראל לירדן מתבצעות טיסות בין ישראל לנמל התעופה. חברת התעופה הירדנית רויאל ג'ורדניאן מבצעת 3 טיסות יומיות מהשדה לנמל התעופה בן-גוריון.
ערן קצנלנבוגן
ערן קצנלנבוגן (נולד ב-5 ביולי 1965) הוא פסנתרן, ג'אז, ומורה למוזיקה ולאלתור ישראלי ואמריקאי.
ביוגרפיה
ערן קצנלנבוגן נולד בישראל כבן הצעיר למשפחה בת חמישה ילדים. הוא צאצא של משה מנדלסון. הוא למד פסנתר אצל אידה ברנבוים, אמו של דניאל בארנבוים. הוא סיים את הכשרתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של בוסטון במסצ'וסטס.
משנת 1996, מלמד קצנלנבוגן בחטיבת המכינה לצעירים ולימודי ההמשך למבוגרים של הקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד אשר בבוסטון. במהלך עבודתו בקונסרבטוריון פיתח דרכי הוראה חדשניות ללימוד תלמידים עם צרכים ויכולות מיוחדים. בשנת 2005 הופיע בישראל במסגרת פסטיבל הג'אז בתל אביב. באוקטובר 2007 הופיע בצפון גרמניה ופגש את הפסנתרן הקלאסי אנדריי איוואנוביץ' (Andrei Ivanovitch). השניים יצאו למסע הופעות משותף ששילב בין מוזיקה קלאסית לג'אז. בין השאר ניגנו השניים עיבוד מיוחד ל"תמונות בתערוכה" של מוסורגסקי. ב-2008 הופיע שוב בישראל, הפעם במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה. בשנת 2009 הוציא לאור את תקליטור הסולו העשירי שלו, "88 אצבעות", שכלל הקלטות מסיבוב הופעות שערך בארצות הברית, אירופה והמזרח התיכון.
ביולי 2012 הופיע בקונצרט בעיר קצנלנבוגן בגרמניה לרגל חגיגות 700 שנים לייסוד העיר. הקלטותיו של ערן זכו לתשבחות על ידי פרסומי ג'אז כגון "ג'זאיז", "ג'ז טיימס", "ג'ז ג'ורנאל אינטרנשיונל" ו "אול אבאוט ג'ז" , אשר ציין בביקורתו האחרונה: "88 אצבעות הוא באמת יצירה של וירטואוז. אולי קצנלנבוגן הוא באותה ליגה עם ארט טייטום בשל העובדה הבאה: הוא קובע את הרף שאליו צריכים פסנתרנים אחרים לשאוף." בשנת 2014 ערך סיבוב קונצרטים בשם Piano Fight בסין יחד עם טל זילבר. באותה שנה הופיעו השניים גם בישראל.
מאז שנת 1991 ערן עסוק בכתיבת ספרו "זמן אחד". הספר הכתוב בעברית הוא יומן אוטוביוגרפי פילוסופי. קטעים מ"זמן אחד" פורסמו בעיתון "הזמן הוורוד", בשנתון העברי של אמריקה "הדור" בעריכתו של לב חקק (מהדורת 2006 תשס"ו) ובאתר "ישרא-בלוג". בשנת 2016, פורסם תרגומו לעברית של ערן קצנלנבוגן למילות שיר עם סיני מן המאה השמונה-עשרה, "פרח יסמין".
אישי ואהובי
אישי ואהובי הוא אלבום הסולו הראשון של הזמרת הישראלית שלומית אהרון, אשר יצא לאור בשנת 1989.
הפקה
לאחר כישלון אלבומם של "הכל עובר חביבי" "נחיה ונראה" מ-1988, פרשה אהרון מתפקידה כסולנית ולמעשה עזבה את הלהקה. אהרון הוחתמה בחברת הד ארצי ונלקחה תחת חסותו של המפיק לואי להב וזו הייתה הפעם הראשונה שלהב עבד עם אישה. המשוררת מאיה בז'רנו כתבה שמונה מתוך תשעה שירים לאלבום, פרט לשיר "הגן הורוד" אותו כתבה צרויה להב. שירי האלבום היו ברובם שירי אהבה ארוטיים, והיו למעשה השירים הראשונים של בז'רנו שזכו לביצוע מוזיקלי. ירון בכר עיבד יחד עם לואי להב את השירים, ניגן בכל הכלים והלחין את רוב שירי האלבום. באלבום גם השתתפו שני שותפיה ללהקת "הכל עובר חביבי": קיקי רוטשטיין בהפקה וקולות רקע, ויובל דור בקולות רקע. דור גם הלחין שיר אחד באלבום, ושניים עם בכר. יחסי הציבור של הד ארצי תיארו את קולה של אהרון כ"נשי ומובהק", ושיש לשמוע בעוצמה גבוהה את התקליט כדי להבין את המוזיקה המעורבת ברוק וקול וטקסטים נשיים ברורים.
בשיר "שתבוא ותחבק אותי" השתתפו זמרים רבים בקולות רקע: רוני בכר (בת הזוג של ירון בכר), חני בודגוב, גלית עמר, דינה גולן, סימה עמיאל, רבקה בכר, הבדרנית אורלי קפח, עינת שרוף, ירון חדד, חיים פנירי, יואל ששון, קיקי רוטשטיין ויובל דור.
אלייז'ה מילסאפ
אלייז'ה מילסאפ (באנגלית: Elijah Millsap, נולד ב-12 באוגוסט 1987) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בקבוצת פיניקס סאנס מליגת ה-NBA. אלייז'ה הוא אחיו של פול מילסאפ, שחקנה של דנבר נאגטס.
קריירה כשחקן
מילסאפ היה מועמד לבחירה בדראפט של עונת 2010, אך לא נבחר. הוא שיחק במדי דטרויט פיסטונס במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA וב-26 בספטמבר הוחתם על ידי קבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר. הוא נופה מסגל הקבוצה לפני פתיחת העונה ועבר לשחק בקבוצת טולסה 66', קבוצת הבת של התא'נדר בליגת הפיתוח של ה-NBA. בסיום עונת נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של הליגה. ב-9 בדצמבר 2011 הוחתם על ידי לוס אנג'לס לייקרס, אך שוב נופה מהסגל לפני תחילת העונה ועבר לשחק עבור קבוצת הבת, הלוס אנג'לס די-פנדרס.
בינואר 2014 חתם בקבוצת מכבי אשדוד, שסגרה באותה עת את טבלת ליגת העל הישראלית, הוא שיחק במדי הקבוצה 8 משחקים, בהם קלע ממוצע של 12.6 נקודות ולקח 6.4 ריבאונדים. עקב חוסר שביעות רצון ממספר הדקות הנמוך בהן שיחק ביקש להשתחרר מהקבוצה לאחר פחות מחודשיים וחזר לשחק עבור הדי-פנדרס. ביולי שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA במדי פילדלפיה 76'. בספטמבר חתם בקבוצת מילווקי באקס, אך נופה מסגל הקבוצה לפני פתיחת העונה. באוקטובר חזר שוב לדי-פנדרס ויום למחרת הועבר בטרייד לקבוצת בייקרספילד ג'אם.
ב-5 בינואר 2015 חתם על חוזה ל-10 ימים ביוטה ג'אז בסיומו הוחתם על חוזה ל-10 ימים נוספים. ב-25 בינואר הוחתם על חוזה רב-שנתי בקבוצה. עד לסיום העונה מילסאפ שותף ב-47 משחקים, כ-20 דקות למשחק וקלע ממוצע של 5.3 נקודות למשחק. בפתיחת עונת הצטמצם מספר הדקות שקיבל וממוצע הנקודות ירד ל-1.8 נקודות למשחק.
תמר דה שליט
תמר דה שליט (22 בפברואר 1932 – 5 בספטמבר 2009) הייתה אדריכלית פנים ומעצבת ישראלית.
ביוגרפיה
תמר דה שליט נולדה ב-1932 בשכונת זיכרון משה בירושלים, בת לעדה ומשה דה שליט, אחות צעירה למאיר דה-שליט ועמוס דה-שליט. בהיותה בת שנתיים עברה עם משפחתה לגור בבית אנגל שבשדרות רוטשילד בתל אביב. למדה בגימנסיה גאולה. בסיום התיכון יצאה להכשרה בקיבוץ תל קציר, חזרה לתל אביב ולמדה אדריכלות פנים אצל ד"ר ליאו אדלר. בשנים 1955-1951 למדה אמנות ואדריכלות פנים בבית הספר המרכזי לאמנויות ואוּמנויות בלונדון . בבית הספר פגשה לראשונה את ארטור גולדרייך.
ב-1956 חזרה לישראל ועבדה במשרדי אדריכלים ואדריכלי פנים. דיגמנה ל"משכית" בגדים בעיצוב פיני לייטרסדורף ותכשיטים ואבזרים של מעצבים נוספים. בשנת 1958 הייתה אחראית-שותפה על מערך ההדרכה והדיילות של הביתן הישראלי בתערוכה העולמית של בריסל (אקספו 58'). ב-1960 החלה לעבוד ב"איפדו: המשרד לעיצוב המוצר בישראל" (IPDO), שפעל בשנים 1963-1960 בניהולו של האדריכל והמעצב נחום מרון. בין השאר היו השניים שותפים לעיצוב אולם בית העם בירושלים להתאמתו למשפט אייכמן שנערך בו, ועיצבו את לשכות השרים בבניין 22 במחנה מטכ"ל שבקריה. עם סגירת משרד אִפּדו בתחילת 1963 חברה דה שליט לאהרן גלס, שעבד אף הוא במשרד זה, והשניים הקימו את הסטודיו "עיצוב ותכנון", שעסק בעיצוב מוצר, עיצוב גרפי, עיצוב תערוכות וביתנים, אדריכלות ועיצוב פנים. בין השאר עצבו אריזות למפעל המזון "778 - בית יצחק" ולחברת "מצות אביב", פריטים לחברת "אל על", מקלטי רדיו לחברת "אמרון" ועוד. הסטודיו היה אחראי לאדריכלות הפנים של דירת השרד של צ'ארלס קלור במכון ויצמן למדע (1964-1963).
בשנת 1960 עברה להתגורר ברב-קומות ברחוב בן-יהודה שתכנן נחום זולוטוב, ובעקבות זאת החל שיתוף פעולה בינה ובין זולוטוב, שהתבטא באדריכלות הפנים של אחדים מהמבנים שתכנן זולוטוב, ובהם בית ההנצחה בקיבוץ ניצנים, בית ההחלמה יערות הכרמל, מלון הסלע האדום באילת (1973-1966), מטה השב"כ ברמת אביב (1969-1967) ובית הכנסת של התאחדות עולי בבל בבאר שבע (1976–1980).
בשנת 1966 נישאה לארטור גולדרייך, לאחר שעלה לישראל מדרום אפריקה. הם התגוררו בהרצליה פיתוח. בין השנים 1969-1966 הייתה חברה במשרד "גולדרייך-גלס-דה שליט". החל משנת 1970 עבדה בעיקר במשרד אדריכלות ועיצוב פנים המשותף לה ולבעלה.
לה ולגולדרייך בן אחד, האדריכל עמוס גולדרייך דה שליט.
תמר דה שליט נפטרה ממחלת הסרטן בשנת 2009 ונקברה בבית הקברות גבעת השלושה. בשנת 2017 נחנך מעון לנשים מוכות "בית תמר ועדה דה שליט".
הנגאץ'
הנגאץ' (בהונגרית: Hangács) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. בהנגאץ' התגוררו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי בו כ-20 מצבות.
אנסטסיוס דוביקאס
אנסטסיוס "טאסוס" דוביקאס (ביוונית: Αναστάσιος "Τάσος" Δουβίκας; נולד ב-2 באוגוסט 1999 באתונה שביוון) הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוטרכט מליגת העל ההולנדית ובנבחרת יוון.
קריירת מועדונים
ב-10 באוגוסט 2020 חתם דוביקאס בוולוס מליגת העל היוונית. הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-23 באפריל 2021 חתם דוביקאס על חוזה לארבע שנים באוטרכט מליגת העל ההולנדית. ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על ספרטה רוטרדם במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון. הוא ערך 36 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע תשעה שערים. בעונת 2022/2023 ערך דוביקאס 34 הופעות ליגה, בהן הבקיע 20 שערים, וסיים כמלך השערים של ליגת העל ההולנדית, בצוותא עם צ'אבי סימונס.
קריירה בינלאומית
ב-28 במרץ 2021 ערך דוביקאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת יוון, בניצחון 2-1 על נבחרת הונדורס במשחק ידידות. ב-5 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוסובו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
רוק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הנרי שריקר
הנרי פרדריק שריקר (באנגלית: Henry Frederick Schricker; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-36 וה-38 בשנים 1941–1945 ולאחר מכן בשנים 1949–1953. הוא היחידי מבין מושלי אינדיאנה שנבחר לשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, ומושל המדינה היחידי בין השנים 1852–1977 שנבחר ליותר מתקופת כהונה אחת. תקופות כהונתו של שריקר כמושל עמדו בסימן של התנגדות חזקה של האספה הכללית של אינדיאנה, שניסתה לקחת סמכויות מהמושל שהוענקו לו במהלך השפל הגדול. שריקר נאבק בניסיונות אלו בבתי המשפט של המדינה, ואף על פי שבאופן סמלי צומצמו סמכויותיו, פסק בית המשפט העליון של אינדיאנה בפסק הדין "טאקר נגד אינדיאנה" שהמושל הוא ראש הרשות המבצעת של המדינה, ושבית המחוקקים לא יכול להעביר חקיקה שתתערב בהפרדת הרשויות.
ראשית חייו
הנרי שריקר נולד בעיירה נורת' ג'דסון שבאינדיאנה כבנם של פרדריק ומגדלנה גריי שטריקר, זוג מהגרים בווארים. הוא התחנך בבית ספר לותרני פרטי בעיירת הולדתו והשלים שמונה שנות לימוד בבית ספר ציבורי. לאחר מכן הוא החל לעבוד בחנות המכולת של משפחתו כמנהל חשבונות. הוריו שלחו אותו לקולג' מקומי כדי ללמוד הנהלת חשבונות כצעד הסופי בתהליך חינוכו. לאחר שעבד בחנות במשך תשע שנים, החליט שריקר להיות עורך דין ופעל לקראת מטרה זו כאשר קיבל משרה במשרד הפקיד של מחוז סטארק, בעיר נוקס.
לאחר שנה של לימוד משפטים בזמנו הפנוי, הוא עבר את בחינות לשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בנוקס בשיתוף עם מדריכו, אדריאן קורטרייט. ב-1907 הוא היה לקופאי בבנק בעיירה המלט, וב-1908 היה לבעלים, המוציא לאור והעורך של העיתון Starke County Democrat. שריקר היה מעורב באופן פעיל בקהילה, ארגן ב-1912 את פלוגת הצופים הבנים הראשונה במחוז סטארק, ושימש כמפקד מחלקת מכבי האש של נוקס. באותה תקופה הוא הכיר את מוד בראון, ילידת נוקס שעבדה כמורה בדקוטה הצפונית. שריקר ביקר אותה ושכנע אותה לשוב לעיירה, וכך הם נישאו ב-1914. ב-1919 הוא שב לעיסוקו הקודם והיה לקופאי של הבנק הלאומי הראשון של נוקס.
סגן מושל אינדיאנה
ב-1936 הוצע לשריקר להתמודד לכהונה נוספת בסנאט, אך הוא דחה את הצעת המועמדות לאחר שהמושל פול מקנאט דאג שוועידת המפלגה המדינתית תבחר בו כמועמד המפלגה למשרת סגן מושל אינדיאנה, כשותפו למרוץ של מ. קליפורד טאונסנד. מקנאט נחשב באופן משמעותי שמרן הרבה יותר מאשר טאונסנד, והנהגת המפלגה האמינה ששריקר יוכל להוות יתרון במשיכת קולות מהרפובליקנים. טאונסנד ושריקר ניצחו בבחירות הכללית והושבעו לתפקידיהם בינואר 1937.
כנשיא הסנאט המדינתי שנשלט על ידי הדמוקרטים, סייע שריקר להעביר חוקי רווחה שנתמכו על ידי טאונסנד. כסגן המושל, הוא גם היה ראש מחלקת החקלאות המדינתית, ובילה זמן משמעותי בנסיעות ברחבי המדינה כדי לקיים פגישות עם מנהיגי הקהילות החקלאיות. המפלגה הדמוקרטית במדינה הייתה בעיצומו של וויכוח במהלך תקופת כהונתו. הסיעה בראשותם של מקנאט ושל פרדריק ואן נויס התנגדה לתוכניתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להגדיל את מספר השופטים בבית המשפט העליון של ארצות הברית. רוזוולט התערב בענייני המפלגה באינדיאנה, ובתמיכתו של טאונסנד, הוא ניסה להדיח את הסנאטורים מאינדיאנה שבלמו את תוכניתו. שריקר לא זיהה את עצמו עם אחד הצדדים בוויכוח, שבו בסופו של דבר ניצח מקנאט. נסיעותיו ברחבי המדינה הפכו למעשה למערכת בחירות שנמשכה ארבע שנים למשרת המושל, וכך הוא גרף תמיכה ברחבי המדינה.
בוועידת הדמוקרטים המדינתית של 1940 זכה שריקר במועמדות המפלגה למשרת המושל כבר בסבב ההצבעה השני, וקיבל את הרוב של קולות הנציגים מהחלקים הכפריים של אינדיאנה. באותה שנה פנתה דעת הקהל נגד הדמוקרטים באופן משמעותי, בעיקר בשל ההוצאות על תחומי הרווחה. כדי לנצח בבחירות, התמקד שריקר בפופולריות האישית שלו יותר מאשר הקשר שלו עם המפלגה. בבחירות הכללית הוא ניצח בהפרש של קצת יותר מ-4,000 קולות והיה הדמוקרט היחידי שנבחר בבחירות מדינתיות כלשהן באותה שנה. הרפובליקנים זכו בניצחון סוחף השיגו רוב גדול בשני בתי האספה הכללית של אינדיאנה לראשונה מזה 15 שנים. חלק ממצע הרפובליקנים היה להפריד את המדינה ממערכת הרווחה הפדרלית, לבטל את הגידול המשמעותי בסמכויות שהוענקו למושל בחוק הארגון מחדש של הרשות המבצעת, ולקצץ בהוצאות ובמיסים.
תקופת כהונתו הראשונה
כאשר הושבע שריקר כמושל אינדיאנה בינואר 1941, היה ברור שהמאבק מול האספה הכללת בלתי נמנע. משעה שהתכנסה, ביטלה האספה הכללית מיד את חוק הארגון מחדש של הרשות המבצעת, שללה מהמושל את סמכויותיו הישירות לניהול מספר סוכנויות ממשלתיות ואת סמכותו למנות פקידי ממשל, שהועברו לידיה של האספה. שריקר תמך בגלוי בביטול החוק, בציינו שאין ברצונו להחזיק ב"סמכויות רודניות". עם זאת, כאשר הוגשה לו הצעת החוק לחתימה כחוק, הוא הטיל עליה וטו בטענה שבאופן שבו היה הייתה מנוסחת היא תוריד את מעמדו לכזה של "נער שליחויות". כדי לעקוף את הווטו נדרש רוב פשוט, שהושג מידית באספה.
עד מהרה המשיכו הרפובליקנים בניסיונם להגביל את סמכויות המושל והעבירו את חוק הממשל המדינתי של 1941. החוק ארגן מחדש את המדינה לחמש מחלקות ממשל, כשרק הקטנה מביניהן, שכללה את עוזריו של המושל, נותרה תחת ניהולו הישיר של המושל. שאר ארבע הסוכנויות הוכפפו תחת שליטת מועצת נציבים בת שלושה חברים. המועצה כללה את המושל ושני נציבים שמונו על ידי האספה הכללית. סידור זה למעשה נתן לאספה הכללית את היכולת לנהל את המחלקות. שריקר הטיל וטו על החוק כאשר הוא הונח על שולחנו, אך ווטו זה שוב נעקף. כאשר הסתיים מושב האספה הכללית באפריל, הגיש שריקר עתירה לבתי המשפט של המדינה, בטענה שהחוק הפר את עקרון הפרדת הרשויות. בית המשפט של מחוז מריון השהה את החוק עד לעיון בו על ידי בית המשפט העליון של אינדיאנה.
מזכיר המדינה של אינדיאנה, הרפובליקני ג'יימס מ. טאקר, הגיש עתירת נגד בטענה שלבתי המשפט של המדינה אין את הסמכות להשהות חוק שנחקק על ידי בית המחוקקים, והאשים את בית המשפט בהפרת עקרון הפרדת הרשויות. פסק הדין "טאקר נגד אינדיאנה" הגיע לדיון בפני בית המשפט העליון של אינדיאנה, שפסק שהמושל הוא ראש הרשות המבצעת של המדינה, ושבית המחוקקים לא יכול היה להעביר חקיקה שתפר עיקרון זה. הוא פסק ברוב של ארבעה מול אחד, שחוק הממשל המדינתי נוגד את החוקה.
שריקר סירב לכנס את האספה הכללית למושב מיוחד. האספה הכללית לא יכלה להתכנס עד 1943, כאשר אז היא העבירה מידית חוק לרפורמה במערכת הפטרונות הפוליטית והעבירה את רוב סוכנויות המדינה לשיטת הערכת העובדים שכבר הייתה נהוגה בסוכנויות אחרות. הם גם השתלטו על הקרן של שני האחוזים, שעל פיה נדרשו כל עובדי המדינה לתרום שני אחוזים משכרם לממן את הקרן שתמכה במפלגה הדמוקרטית. באמצעות הקמת ועד שיפקח על הקרן, הם הבטיחו שהכספים בה יחולקו באופן שווה בין שתי המפלגות. שריקר הטיל וטו גם על חוק זה, אך בית המחוקקים עקף אותו שוב.
ב-1944 הוזכר שמו של שריקר כמועמד למשרת סגן נשיא ארצות הברית. הדמוקרטים באינדיאנה התנגדו למועמדתו של סגן הנשיא המכהן הנרי וולאס, והציעו שבשל מוצאו מאיווה, גם היא אחת ממדינות המערב התיכון, שלרוב תמך ברפובליקנים, בחירתו של שריקר תוכל להוות משקל נגד משמעותי למועמד הרפובליקנים למשרת סגן הנשיא, מושל אוהיו ג'ון בריקר. על אף האזכורים על כך בעיתונות, לא עשה שריקר מאמצים להתמודד על משרת סגן הנשיא. בוועידה הארצית של הדמוקרטים, ניסתה המשלחת מאינדיאנה, בהנהגתו של שריקר, לגייס ללא הצלחה את התמיכה במקנאט או בשרמן מינטון כחלופה לוולאס, או למועמד המועדף על פניו, הארי טרומן. כאשר לא בשלה התמיכה במקנאט או במינטון, תמכה המשלחה מאינדיאנה בטרומן. בשל הגבלת הכהונה שמנעה ממנו להתמודד על תקופת כהונה שנייה רצופה כמושל, הוצגה מועמדותו של שריקר לסנאט של ארצות הברית. מערכת בחירות זו הייתה רצופת מאבקים, אך שריקר נוצח על ידי הומר א. קייפהארט בהפרש של 48.9 מול 50.2 אחוזים מקולות הבוחרים.
תקופת כהונתו השנייה
שריקר שב לחייו הפרטיים והצטרף לבנק אמריקן פלטשר הלאומי באינדיאנפוליס. עם זאת, ב-1948 הוא נבחר בשנית כמושל, והיה למושל אינדיאנה הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה בלתי רצופות והשני שכיהן בשתי תקופת כהונה בלתי רצופות (המושל השני שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, אייזק גריי, כיהן בתקופת כהונתו הראשונה שבועות ספורים כמחליפו של קודמו בתפקידו בתוקף היותו סגן המושל, ולאחר ארבע שנים נבחר לתקופת כהונה מלאה בזכות עצמו). במהלך הדרבי של קנטקי של 1949 הורה שריקר על דיכוי של פעילות הימורים בלתי חוקיים במחוז אורנג', ליד מלון פרנץ' ליק ספרינג.
הדמוקרטים החזיקו ברוב קטן באספה הכללית במהלך השנתיים הראשונות של תקופת כהונתו השנייה של שריקר, אך בבחירות אמצע הכהונה הבאות, השיבו הרפובליקנים לעצמם את השליטה. הם העבירו חקיקה שקבעה את פרסום שמם של מקבלי סיוע ממערכת הרווחה ואת הסכומים שקיבלו. הייתה זו הפרה של חוקי הרווחה הפדרליים, וכתוצאה מהחקיקה הייתה אינדיאנה עלולה לאבד את המימון הפדרלי למערכת הרווחה המדינתית. שריקר הטיל וטו על החוק, אך בית המחוקקים עקף אותו. הממשלה הפדרלית הפסיקה מיד את המימון, וכך נוצר גרעון של 18 מיליון דולר בתקציב המדינה של אינדיאנה. שריקר כינס את האספה הכללית למושב מיוחד כדי לפתור את המצב הפיננסי, אך לא הוסכם על שום פתרון. תחת זאת, העבירו המחוקקים חוק שעיכב את חשיפת תיקי הרווחה בשנתיים. בינתיים, הצליח הסנאטור ויליאם א. ג'נר לדאוג להעברת חקיקה ברמה הפדרלית למנוע מאינדיאנה מלאבד את מימון מערכות הרווחה ברגע שהחוק יכנס לתוקף.
שריקר סיים את כהונתו כשאינדיאנה יכלה להציג עודף תקציבי של 115 מיליון דולר בזכות מדיניות הוצאה חסכנית ובשל תמיכתו בתוכניות ההוצאות של המדינה. מערכת הכבישים המהירים של המדינה, בתי הספר הציבוריים ובתי הסוהר סבלו במשך השנים הללו מהזנחה.
שנותיו האחרונות
לאחר תום כהונתו, היה שריקר שותף לייסוד חברת הביטוח נגד שריפות ונזקים ובאש של אינדיאנפוליס. הוא זכה לשם כפוליטיקאי פופולרי באינדיאנה שנודע בשל קסמו האישי כאיש מעיירה קטנה ובשל הכובע הלבן שחבש, שנודע כסימן ההיכר שלו. הוא נהנה מביקוש לנאומיו, ומועמדים דמוקרטים למשרות ציבוריות ביקשו את עצתו ותמיכתו. הוא זכה להכרה ברמה הלאומית כאשר הוא נבחר לשאת את נאום הצגת מועמדתו של עדלי סטיבנסון בוועידה הארצית של הדמוקרטים ב-1952. באותה שנה התמודד שריקר שוב על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך נוצח שוב על ידי מועמד הרפובליקנים, ג'נר, הפעם בהפרש של 5.6 אחוזים. הוא פרש לנוקס ב-1960, אך נותר פעיל בענייני הציבור ושיחק בתפקיד עצמו בסרט "ג'וני הולידי" בשנת 1950.
הארמייה השמינית (ארצות הברית)
הארמייה השמינית של ארצות הברית היא עוצבה של צבא ארצות הברית, שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה והשתתפה במלחמת קוריאה. מאז מלחמה זו מוצבת מפקדת הארמייה בקוריאה הדרומית וכיום היא משתייכת לפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
מלחמת העולם השנייה
בדצמבר 1944 שוב החליפו יחידות הארמייה השמינית את אלו של הארמייה השישית בשדה הקרב של האי לייטה שבפיליפינים. ב-29 בינואר 1945 נחתו חיילי הארמייה השמינית באי לוזון שבפיליפינים, כאשר הקורפוס ה-11 נחת בסן אנטוניו ואילו הדיוויזיה המוטסת ה-11 נחתה בצד השני של מפרץ מנילה כעבור יומיים. בשילוב עם הקורפוסים ה-1 וה-14 של הארמייה השישית הם כיתרו את בירת הפיליפינים מנילה. בהמשך לחמה הארמייה השמינית לטיהור דרום הפיליפינים מכוחות יפניים, ובכלל זה באי מינדנאו. בסך הכל השתתפו יחידות הארמייה השמינית בזירת האוקיינוס השקט בשישים פעולות של נחיתה אמפיבית.
הארמייה יועדה ליטול חלק במבצע קורונט - השלב השני של מבצע נפילה, המבצע המתוכנן לפלישה ליפן עצמה, אך כניעת יפן באוגוסט 1945 ביטלה את הצורך בפלישה זו. כוחות מן הארמייה נחתו ביפן ב-30 באוגוסט ובראשית שנת 1946 הפכה הארמייה לחיל הכיבוש של האיים היפניים כולם.
מלחמת קוריאה
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ב-25 ביוני 1950 באו הכוחות המזוינים של ארצות הברית לעזרת צבא קוריאה הדרומית שם. כוחות הארמייה השמינית (אז בפיקודו של לוטננט גנרל וולטון ווקר הפליגו מיפן לקוריאה במהירות האפשרית ונכנסו שם לקרב נגד צבא קוריאה הצפונית הפולש, שכבש את בירת המדינה סיאול והתקדם דרומה במהירות. בחמש השנים שבין תום מלחמת העולם השנייה לפרוץ מלחמת קוריאה פחתה מאוד המוכנות הקרבית של הארמייה, ועובדה זו הורגשה בקרבות הראשונים שניהלה. בכל זאת הצליחה הארמייה בצוותא עם כוחות אחרים (שהפכו כולם לכוחות האו"ם בקוריאה) לבסס את מתחם ההגנה של פוסן בדרום המדינה. שתי מפקדות קורפוסים הוקמו בארצות הברית והובאו תחת פיקוד הארמייה כדי לשפר את שליטתה בדיוויזיות שהיו תחת פיקודה.
לאחר הנחיתה האמריקנית באינצ'ון ושחרור העיר סיאול בספטמבר 1950 בשילוב עם מתקפה של הכוחות שהיו נצורים במתחם פוסן החלו כוחות קוריאה הצפונית שצרו עליו לסגת. הארמייה השמינית החלה להתקדם צפונה בעקבותיהם. היא השתתפה בשחרור קוריאה הדרומית, כיבושו של מרבית שטח קוריאה הצפונית וההתקדמות אל נהר יאלו שבגבול קוריאה הצפונית וסין.
כניסת צבא סין למלחמת קוריאה ב-25 באוקטובר שינתה את מצב המלחמה מעיקרו. הארמייה השמינית נוצחה על ידי הכוחות העדיפים של הצבא הסיני בקרב על הנהר צ'ונגצ'ון בסוף חודש נובמבר, סבלה אבדות כבדות ונאלצה לסגת דרומה כדי למנוע את כיתורה על ידי הסינים. ב-4 בינואר 1951 נפלה סיאול שנית.
ב-23 בדצמבר 1950 נהרג בתאונת דרכים מפקד הארמייה, הגנרל ווקר, והוחלף על ידי לוטננט גנרל מת'יו רידג'וויי (Matthew Ridgway). רידג'ווי הצליח לשקם את הארמייה, שהייתה מדולדלת וירודת מורל, ותחת פיקודו היא הצליחה לבלום את המתקפות הסיניות ולכבוש את סיאול מחדש ב-14 במרץ 1951. קו החזית בין כוחות האו"ם לבין הצבא הסיני התייצב באזור קו רוחב 38 צפון (הגבול המקורי בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית).
ב-10 באפריל 1951 החליף הגנרל רידג'ווי את הגנרל מקארתור כמפקד העליון של כוחות האו"ם בקוריאה. הפיקוד על הארמייה השמינית עבר לידי לוטננט גנרל ג'יימס ואן פליט. הוא עמד בראש הארמייה במהלך מלחמת ההתשה שניהלה מול צבאות סין וקוריאה הצפונית בשנתיים שלאחר מכן, עד לשביתת הנשק במלחמה ב-27 ביולי 1953.
לאחר מלחמת קוריאה
מאז תום המלחמה נשארה מפקדת הארמייה השמינית בקוריאה, והתמקמה במחנה יונגסאן שבסיאול. הכוחות שעמדו שם תחת פיקודה הלכו ופחתו (בשנות השישים מנו כוחות אלו שתי דיוויזיות רגלים, וב-1971 הועברה אחת מהן מקוריאה). חשיבותה הצבאית של מפקדת הארמייה והכוחות המעטים שבפיקודה פחתה. כנגד זאת גברה חשיבותו של תפקידה הפוליטי: יחידות הארמייה הוצבו בקרבת האזור המפורז (DMZ) בגבול שבין שתי הקוריאות, באופן שמתקפה עתידית של קוריאה הצפונית דרך הגבול תיתקל בכוחות ארצות הברית ותהווה התקפה גם עליה. בעבר עמד לרשות יחידות הארמייה השמינית בקוריאה גם נשק גרעיני טקטי.
בשנת 2003 הוכרז על תוכנית להסיג את כוחות הדיוויזיה השנייה מקרבת הגבול בין קוריאה הצפונית וקוריאה הדרומית אל דרום המדינה. מפקדת הארמייה צפויה להשלים מעבר מסיאול למחנה דרומי יותר עד 2019. תוכנית זו שנויה במחלוקת ציבורית ופוליטית בקוריאה הדרומית.
קליפורד הסבנדס
סר קליפורד הסבנדס (באנגלית: Clifford Husbands; 5 באוגוסט 1926 - 11 באוקטובר 2017) היה המושל הכללי של ברבדוס מ-1 ביוני 1996 ועד ל-31 באוקטובר 2011.
ביוגרפיה
הסבנדס נולד בסנט אנדרו שבצפון המדינה. בין 1931 ל-1936 הוא למד בבית הספר היסודי לנערים שלה, ואת חינוכו התיכוני והעל-תיכוני בבית הספר פארי ובמכללת האריסון בין 1936 ל-1946. לאחר שסיים את לימודיו בהאריסון הוא לימד בפארי במשך שלוש שנים, ולאחר מכן היגר ללונדון והתקבל למידל טמפל לצורך לימודי משפטים. הוא הוסמך כעורך דין המופיע בבית משפט, והתקבל ללשכת עורכי הדין המקומית ב-1952.
באותה שנה חזר לברבדוס, והחל לעבוד בלשכת עורכי הדין המקומית. הוא עבד כעורך דין פרטי עד 1954, ומאותה שנה ועד 1960 התמנה למספר תפקידים משפטיים רשמיים בגרנדה, אנטיגואה, מונטסראט, סנט קיטס ונוויס ואנגווילה. ב-1960 חזר לברבדוס ומונה לעוזר התובע הכללי. הוא התמנה לתפקיד התובע הכללי ב-1967, וכעבור שנה ליועץ המלכה. הסבנדס התמנה לשופט בבית המשפט העליון של ברבדוס ב-1976, וב-1991 מונה לבית המשפט לערעורים, בו כיהן עד 1996. במספר הזדמנויות הוא כיהן גם כנשיא בית המשפט.
כהכרה על שירותו המשפטי הארוך לברבדוס הוא קיבל אותות מטעם מסדר ברבדוס ב-1986, ב-1989 וב-1995.
היה נשוי לרובי פאריס עד למותה ביולי 2009.
נפטר ב-11 באוקטובר 2017, בגיל 91.
הנטינגטון ביץ'
הנטינגטון ביץ' (באנגלית: Huntington Beach) היא עיר במחוז אורנג', דרום קליפורניה, ארצות הברית. העיר נקראת על שמו של איש העסקים האמריקאי הנרי הנטינגטון.
מבחינה כלכלית, מקורות התעסוקה המרכזיים בעיר הם: בואינג, קוויקסילבר וחברת וולמארט.
מחוז שיפור העסקים במרכז האנטינגטון ביץ, (HBDBID) הוקם בשנת 2004 כארגון עסקי ללא כוונת רווח על ידי מנהיגים עסקיים עם חזון לחזק ולשפר את החוויה של מחוז העסקים במרכז העיר האנטינגטון ביץ'. הוא כולל מעל 250 עסקים במרכז העיר המספקים למבקרים בהזדמנויות נפלאות לאוכל נהדר, קניות ומגוון שירותים אחרים, תוך שהם נהנים מנוף מרהיב של האוקיינוס השקט.
HBDBID נותן חסות ללילות גלישה עירוניים בכל יום שלישי, ואז הופכת העיר לאחד הירידים הגדולים ביותר ושוקי איכרים מוסמכים בחוף המערבי.