cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אהובי (שיר של אגם בוחבוט)
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אור חיים כהן, רון ביטון ומאור שטרית, שגם הפיק אותו. בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה ממאה אלף השמעות. במהלך השיר מרמזת בוחבוט על האפשרות שתתקיים בקרוב אירוע חתונה עם בן-זוגה, הדוגמן בר ברימר. לדבריה, "אהובי" יצא לאור כמעין מחווה לזמרת מוג'דה, שאליה משפחתה נהגה להשוות אותה כשהייתה קטנה.
הווידאו קליפ הרשמי פורסם ביום צאת השיר. את בן-זוגה מגלם אברהם ארנסון. נכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.3 מיליון צפיות.
איזבל ברטון
__ללא_תוכן__
קורות חייה ופועלה
איזבל אַרוּנדֶל נולדה בלונדון, אנגליה, למשפחה קתולית מיוחסת (Arundell of Wardour) והתחנכה במוסד קתולי. אחרי שלא עלה בידה לשרת כאחות רחמניה בשורותיה של פלורנס נייטינגייל במלחמת קרים, הקימה והנהיגה קבוצת תמיכה שדאגה למשפחות חיילים קתולים שנותרו ללא מחיה. ב-1850 עקרה משפחתה לבולון-סור-מר בצרפת ושם פגשה בבעלה לעתיד – ריצ'רד פרנסיס ברטון, המזרחן, חוקר הארצות, ההרפתקן, הסופר והדיפלומט. נישואיהם של ארונדל וברטון נִדחו בגלל התנגדות משפחתה והתקיימו ב-1861 אחרי שברטון הסכים לטקס בכנסייה קתולית והבטיח לגדֵל את ילדיהם כקתולים. בשנים הראשונות לנישואיהם כיהן ברטון כקונסול אנגליה בפרננדו פו המשוונית, אבל תנאי החיים באזור לא התאימו לאישה אירופית בת תקופתה. איזבל חברה אליו ב-1865, כשמוּנה לקונסול בסנטוס בברזיל, ואחרי כן ב-1689–1871 כששירת בדמשק, וסיירה במקומות שונים בארצות אלה. ב-1873 התמנה ברטון לקונסול בטריאסטה (אז באוסטרו-הונגריה) ושם התגוררו עד למותו ב-1890. איזבל חזרה לאנגליה, ונפטרה בלונדון ב-1896.
איזבל ברטון נחשבה למי שחיה בצל בעלה הדגול, אולם היא מילאה תפקיד מהותי בעבודתו: טיפלה בסידורי נסיעותיו, טיפחה קשרים שבזכותם זכה בתפקידים בשירות החוץ, סייעה בעריכת כתביו ודאגה להוצאתם לאור. ר"פ ברטון מצדו עודד אותה בכתיבת ספריה. ב-1875 פרסמה את ספרה "חיים בסוריה ובארץ ישראל: פרקים מיומני הפרטי", וב-1879 – את "ערב, מצרים, הודו: תיאור מסע". הספרים נשענו על חוויותיה מהתקופה שבה שהתה בלבנט. חיבורהּ החשוב ביותר הוא הביוגרפיה של ריצ'רד פרנסיס ברטון שנכתבה אחרי מותו ופורסמה ב-1894.
איזבל ברטון ערכה חלק מחיבוריו של בעלה ומהתרגומים שיצר, בהם האפוס של לואיש דה קמואש, "הלוזיאדות" , שתורגם מפורטוגזית ב-1880, וכן לקט האגדות ההודיות עתיקות היומין "ויקראם והערפד". עם זאת לא הייתה לה יד בתרגום הקאמה סוטרה של ברטון מ-1883, ומחשש לשמו הטוב הבעירה מיד אחרי מותו את רוב יומניו וכמה מכתבי היד שלו, בהם תרגום מחודש של "הגן המבושם". איזבל ברטון נתנה את שמהּ למהדורה מקוצצת עד מאוד של "סיפורי אלף לילה ולילה", שבעלה תרגם מערבית, גרסה מטוהרת מתיאורים של יחסי מין לסוגיהם, תיאורים שנתפשו באמות המידה של המוסר הוויקטוריאני כדבר תועבה. בשנותיה האחרונות הפיקה מחדש כמה מספריו משכבר, ובהם "השליחות לגְלֶלֶה, מלך דהומיי", מ-1864, ו"תיאור עלייה לרגל לאל-מדינה ולמכה" מ-1874. למרות מחלתה הקשה השלימה ב-1893, כארבע שנים אחרי פטירתו של ברטון, את כתיבת הביוגרפיה שלו, "חייו של קפטן סר רי'צרד פ' ברטון". בשנים שאחרי כן עמלה על האוטוביוגרפיה שלה – "אהבתה של איזבל, ליידי ברטון: סיפור חייה", שהושלמה ונערכה בידי הסופר ויליאם הנרי וילקינס וראתה אור ב-1897, אחרי מותה. וילקינס ערך ופרסם אחרי מותה גם את החיבור "מחזה הפסיון [של ישו] באובר-אמרגאו", שהתבסס על פרקי יומנה מ-1880.
איזבל ברטון נפטרה בלונדון ב-22 במרס 1896 ונקברה לצד בעלה באחוזת קבר דמוית אוהל מסעות בחצר הכנסייה הקתולית במורטלייק  שברובע ריצ'מונד שעל התמזה. מצבת הקבר, שהוקמה ב-1891, שופצה ב-1975 והיא מוגדרת כבניין רשום.
שולי דברים
על שמהּ נקרא מין של סנאי חבל – Funisciurus isabella, וזאת לכבודו של בעלה, ריצ'רד פרנסיס ברטון, ששימש כקונסול אנגליה בפרננדו פו (גינאה המשוונית) בשנים 1861–1865.
איזבל ברטון גולמה על ידי השחקנית פיונה שו בסרט "הרי הירח" מ-1990, המספר על מסעם של ריצ'רד פרנסיס ברטון וג'ון הנינג ספיק בשנים 1857–1858 ללב אפריקה לגילוי מקורות הנילוס. השחקנית ברברה לי-האנט גילמה אותה בסדרת ה-BBC מ-1971 "החיפוש אחרי מקורות הנילוס".
קישורים חיצוניים
ספריה של איזבל ברטון הזמינים במרשתת
אנדרו ראנלס
אנדרו סקוט ראנלס (באנגלית: Andrew Scott Rannells; נולד ב-23 באוגוסט 1978) הוא שחקן, מדבב וזמר אמריקאי.
קריירה
ראנלס דיבב את ארצ'י אנדרוז בסדרת הטלוויזיה "התעלומות המוזרות של ארצ'י" ובסרט "ארצ'י והאדם הקדמון" המבוסס עליה. בשנת 2011 היה מועמד לפרס טוני בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר על ידי שחקן ראשי במחזמר על הופעתו כאלדר פרייס במחזמר "ספר המורמונים" בברודוויי. עבור מחזמר זה, הוא זכה בפרס גראמי בשנת 2012 עבור אלבום פסקול המחזמר בביצוע צוות השחקנים המקורי של הפקת ברודוויי. הוא קיבל מועמדות נוספת לפרס הטוני על הופעתו כוויזר בהפקת ברודוויי המחודשת של "" בשנת 2016. בין הפקות ברודוויי הנוספות בהן השתתף: "היירספריי", "המילטון", "הדוויג והשארית העצבנית", "" ו"הנערים בחבורה".
בשנת 2015 שיחק בסרט ״המתמחה״ בתור קמרון.
בשנת 2020 שיחק בסרטו של ראיין מרפי "הנשף" שמבוסס על המחזמר באותו שם משנת 2016.
ראנלס מדובב את קולו של מת'יו, מתבגר המתמודד עם היותו הומוסקסואל, בסדרה "פה גדול".
בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד
בית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי (באנגלית: Harvard Kennedy School, או בקיצור HKS), הוא בית הספר למדיניות ציבורית וממשל של אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית. בית הספר מציע תוכניות לתואר שני במדיניות ציבורית, מינהל ציבורי ופיתוח בינלאומי. זאת בנוסף על ארבע תוכניות ללימודי דוקטורט. בבית הספר מתקיימים גם מחקרים בנושאים הקשורים לפוליטיקה, ממשל, יחסים בינלאומיים וכלכלה. בשנת 2021 ל-HKS היה הקדש בשווי 1.7 מיליארד דולר.
הקמפוס הראשי של בית הספר ממוקם ברחוב ג'ון פ. קנדי בקיימברידג'. הבניינים הראשיים משקיפים על נהר צ'ארלס וצמודים לפארק הזיכרון הציבורי לזכרו של ג'ון פ. קנדי על שפת הנהר.
בוגרי בית הספר לממשל כוללים 18 ראשי מדינות – מספר שיא מבין המוסדות לתארים מתקדמים בעולם. הבוגרים כוללים גם שרים, מנהיגים צבאיים, ראשי בנקים מרכזיים ומחוקקים. בית הספר נחשב לאחד מן הטובים בעולם מסוגו.
היסטוריה
בית הספר קנדי נוסד כ-Harvard Graduate School of Public Administration בשנת 1936 באמצעות תרומה של כ-2 מיליון דולר (43 מיליון דולר נכון לשנת 2023) מלוציוס ליטואר. הסגל הראשוני נבנה מחברי סגל ממחלקות הממשל והכלכלה הקיימות בהרווארד, והלימודים עצמם החלו ב-1937.
ב-1966, כשלוש שנים לאחר רצח הנשיא קנדי (שהיה בעצמו בוגר האוניברסיטה), שונה שם בית הספר לכבודו. בית הספר עבר למיקומו הנוכחי ב-1978.
בסוף 2007 הוחלט על מיתוג בית הספר מחדש כבית הספר הרווארד קנדי. זאת על מנת לחזק את הקשר בין בית הספר הידוע לאוניברסיטה, ולמנוע בלבול עם מוסדות אחרים על שם קנדי ובהם מרכז קנדי והספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי. המיתוג מחדש קיבל את תמיכת הסנאטור טד קנדי וקרוליין קנדי.
בשנת 2012 בית הספר הרווארד קנדי הכריז על קמפיין גיוס כספים בסך 500 מיליון דולר, מתוכם 120 מיליון דולר אמורים לשמש להרחבה משמעותית של הקמפוס. הרחבה זו כוללת הוספת שטח של כ-84,000 מטרים מרובעים הכוללים שש כיתות חדשות, מטבח חדש ומתקן אוכל, משרדים וחללי מפגש ולימוד, טרקלין סטודנטים, וחצר מרכזית. הפרויקט הושלם בסוף 2017 והקמפוס החדש נפתח בדצמבר 2017
משנת 2015 דאגלס אלמנדורף מכהן כדיקן בית הספר.
אקדמיה
בית הספר הרווארד קנדי מציע ארבע תוכניות לתואר שני:
שלוש תוכניות נפרדות לתואר שני במינהל ציבורי (MPA):
בנוסף לתוכניות המאסטר, בית הספר של הרווארד קנדי מנהל שלוש תוכניות דוקטורט. שלושת המסלולים הם:
דירוג
בית הספר הרווארד קנדי מדורג בקביעות בתור הטוב ביותר, או בין הטובים ביותר, מבין בתי הספר לתארים מתקדמים למדיניות ציבורית בעולם. "U.S. News & World Report" מדרג אותו כבית הספר הטוב ביותר לתארים מתקדמים למדיניות חברתית, הטוב ביותר למדיניות בריאות והשני הטוב ביותר לניתוח מדיניות ציבורית. בדירוג מ-2015, בית הספר מדורג ראשון בתת-הקטגוריה של מדיניות בריאות והשני בקטגוריה של ניתוח מדיניות ציבורית ומדיניות חברתית.
מחלוקות
בספטמבר 2017 פורסם כי בית הספר הציע מלגה לצ'לסי מאנינג, מה שעורר מחלוקת רבה. בסופו של דבר מאנינג ויתרה על ההצעה, לאחר שמנהל ה-CIA מייק פומפאו ביקר את ההחלטה באופן פומבי.
דו"ח משנת 2021 של קבוצת הסטודנטים Fossil Fuel Divest Harvard מצא כי רבות מיוזמות האקלים של המרכזים בבית הספר מומנו בחלקן על ידי חברות דלק מאובנים, וכי חלק מהמרכזים ניסו לכסות עובדה זו.
מרכז קאר למדיניות זכויות אדם בבית הספר ב-2022 הזמין את קנת רוט, לשעבר מנכ"ל Human Rights Watch להצטרף כעמית בכיר. בית הספר קנדי ביטל בסופו של דבר את ההזמנה לאור הביקורת הרבה של הארגון על מדיניותה של ישראל בסכסוך הישראלי-פלסטיני. לאחר גינוי של סטודנטים וחברי סגל, האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ואחרים, דיקן בית הספר הפך את ההחלטה הזו.
היפרטרופיה של חדר שמאל
היפרטרופיה של חדר שמאל, (באנגלית: "Left ventricular hypertrophy" או "LVH") היא עיבוי של שכבת השריר שבדופן חדר שמאל של הלב. היפרטרופיה של חדר שמאל עשויה להתרחש באופן טבעי כתוצאה מאימונים גופניים בעצימות גבוהה, המעלים את דרישת הגוף לחמצן ובכך את העומס על הלב, מה שגורם לטווח הארוך לעיבויו של השריר. באופן פתולוגי, עשויה היפרטרופיה של חדר שמאל להיגרם כתוצאה ממחלות כלי דם או מיתר לחץ דם.
בנק אלבניה
בנק אלבניה (באלבנית: Banka e Shqipërisë; באנגלית: Bank of Albania) הוא הבנק המרכזי של אלבניה שנוסד ב-2 בספטמבר 1925. נגיד הבנק הנוכחי החל מ-5 בפברואר 2015 הוא גנט סז'קו.
היפרטרופיה של חדר שמאל
על אף שהיפרטרופיה של חדר שמאל אינה מוגדרת כמחלה בפני עצמה, היא מהווה במקרים רבים סימן למחלות אחרות המערבות את הלב. כל מחלה המעלה את התנגודת שכנגדה צריך חדר שמאל להתמודד בעת ההתכווצות עשויה להוביל להיפרטרופיה של השריר. בין מחלות אלו ניתן למנות היצרות או אי ספיקה של מסתם אבי העורקים, היצרות או אי ספיקה של המסתם הצניפי (בשל הפעלת מנגנוני פיצוי המכבידים את העומס על הלב), הצרת אבי העורקים ויתר לחץ דם. נוסף למחלות אלו עשויה היפרטרופיה של חדר שמאל גם להתפתח כתוצאה ממחלה ראשונית של שריר הלב כדוגמת קרדיומיופתיה היפרטרופית.
היפרטרופיה של חדר שמאל עשויה להיות מצב הפיך, כך שבחלק מהמקרים לאחר הטיפול במחלה שגרמה להתעבות השריר, יחזור השריר לעוביו הנורמלי.
אבחנה
השיטה המקובלת לאבחון של היפרטרופיה של חדר שמאל היא ביצוע בדיקת אקוקרדיוגרפיה, בה ניתן למדוד את עוביו של שריר חדר שמאל. עובי שריר תקין בזמן סוף הדיאסטולה (הרפיית הלב) אמור להיות בין 0.6-1.1 ס"מ. אם עובי השריר עולה על 1.1 ס"מ ניתן לקבוע כי המטופל סובל מהיפרטרופיה של חדר שמאל.
אבחנה באמצעות א.ק.ג.
בבדיקת א.ק.ג. קיימים מספר קריטריונים לאבחנה של היפרטרופיה של חדר שמאל, אם כי הספציפיות והרגישות של כל קריטריון בפני עצמו אינן גבוהות, כך שייתכן מצב שבו מטופל יסבול מהיפרטרופיה של חדר שמאל, אך תרשים הא.ק.ג. שיבוצע לו יהיה יחסית תקין. עם זאת, צירופם של מספר קריטריונים בתרשים א.ק.ג. מסוים מעלה את הסבירות לקיומה של היפרטרופיה.
השלטון הישראלי ביהודה ושומרון
השלטון הישראלי ביהודה ושומרון הוא צורת השליטה של ישראל בשטחים שכבשה במלחמת ששת הימים (יוני 1967) ביהודה, השומרון ובקעת הירדן. האזור מכונה בישראל "יהודה ושומרון" או "השטחים", ובעולם "הגדה המערבית". ברוב שטחים אלו מתנהלת השליטה באמצעות ממשל צבאי, שהוא הארוך ביותר בהיסטוריה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במסגרת הסכמי אוסלו ב-1994, העבירה ישראל לידי הרשות הפלסטינית את השליטה האזרחית והביטחונית בשטח A, ואת השליטה האזרחית (אך לא הביטחונית) בשטח B. שטחי A ו-B מהווים ביחד 40% משטחי יהודה ושומרון וכוללים 90% מהאוכלוסייה הפלסטינית. שטח C נשאר בשליטה ישראלית מלאה, אזרחית וגם ביטחונית, והוא מהווה 60% משטחי יהודה ושומרון וכולל 10% מהאוכלוסייה הפלסטינית. אזורי השליטה של הרשות הפלסטינית אינם רציפים בשטחם; שטחי A ושטחי B מקוטעים כארכיפלג ל-165 איים המכילים 90% מהאוכלוסייה הפלסטינית, מוקפים בשטחי C. ישראל פועלת צבאית בכל שלושת האזורים.
בשטח שנכבש בידי ישראל במלחמה כלול גם אזור מזרח ירושלים, שהוא אזור בן כ-70 קמ"ר העוטף את מערב ירושלים ממזרח, דרום וצפון, שסופח למדינת ישראל בצו סדרי השלטון והמשפט (מס' 1) תשכ"ז-1967, ונמצא תחת מנהל ישראלי-אזרחי.
המעמד המשפטי
מבחינת המשפט הבין לאומי, האו"ם בהחלטה 242 של מועצת הביטחון התנסח "מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון". מספר גופים בין לאומיים אחרים, בהם בית הדין הבין-לאומי בהאג והוועד הבין-לאומי של הצלב האדום הכירו בשלטון הישראלי ככיבוש. בית המשפט העליון הישראלי קבע שמכיוון שמדינת ישראל נמנעה מלהחיל את החוק הישראלי על השטח עד כה, הרי הוא נתון ב"תפיסה לוחמתית".
עם זאת, ארגוני ימין בישראל טוענים כי שלטון המדינה בשטח הוא חוקי, הן מפני שהשטח נכבש במלחמת-מנע הגנתית, והן מפני שלדבריהם השטח לא היה חלק ממדינה ריבונית אחרת. זאת בניגוד לארגוני שמאל, המסכימים לעיתים עם טענות האו"ם, וחלקם תומכים בהקמת מדינה פלסטינית.
שפת הסכסוך והסיקור באקדמיה ובתקשורת
סיקור הסכסוך הישראלי-פלסטיני לוקה לעיתים קרובות בהטיה בטרמינולוגיה, כך נטען. פיטר ביינארט אף הציע שיש דפוס של "הונאה לשונית ותרבות של יופמיזם אורווליאני" בסיקור הסכסוך. למעשה, לכל צד יש את קבוצת מילות התיאור המועדפת עליו. במחקר שנעשה על משדרי חדשות של התקשורת הבריטית על האינתיפאדה השנייה התגלתה העדפה לפרספקטיבה הישראלית; הסברים היסטוריים, האופי הצבאי של הסכסוך, והשקפתם של הפלסטינים כי הם נלחמים נגד כיבוש, לרוב הושמטו. המילה "כיבוש", אינה בשימוש בכלי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, והפכה כמעט לטאבו.
מצד שני, מחקרים ישראליים טענו כי סיקור העיתונות הישראלית הוא ברובו שמרני, ומשקף בעיקרו את ראייתם של הממסד הפוליטי והצבאי, כשהטיות דומות צוינו בדיווח הפלסטיני. תמר ליבס, שכיהנה כראש החוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, טענה כי ישראלים העובדים כעיתונאים ומוציאים לאור "רואים את עצמם כשחקנים בתנועה הציונית, ולא כגורמים חיצוניים ביקורתיים".
בנוסף לערוצי ההסברה הישראלית, שמטרתה להתמודד עם יחסי ציבור שליליים למדינה, ישנם גם ארגונים פרו-ישראליים פרטיים רבים, בהם Camera, Flame, Honest Reporting, מבט לתקשורת פלסטינית, Canary Mission והליגה נגד השמצה הטוענים כי דיווחים רבים מעוותים נגד ישראל, והמונח פאליווד (הלחם פלסטינים-הוליווד) הומצא על ידם כהגדרה של תעמולה במסווה תיעוד, במכוונה להשמיץ את ישראל.
איכות הסיקור התקשורתי של השלטון הישראלי ביהודה ושומרון, כמו גם המחקר והוויכוחים בקמפוסים באוניברסיטאות, הפכו יעד לניתוח ומחקר אינטנסיביים. בהקשר לנעשה בקמפוסים ואוניברסיטאות, ארגונים כמו קמפוס ווטש מדווחים מקרוב ומוקיעים את מה שהם רואים כעמדות "אנטי ישראליות". במקביל, נעשו ניסיונות להשתיק כמה מבקרים בעלי שם רב על מדיניות ישראל בשטחים, בהם טוני ג'אט, נורמן פינקלשטיין, ג'וזף מסאד, נדיה אבו אל-חאג' וויליאם רובינסון. מבקרי ישראל מואשמים באופן תדיר באנטישמיות.
בשליטת המנדט הבריטי
עם התפוררות האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה (1917), ועם ההכרה בזכות העמים לשלטון עצמי, החל הצורך להגדיר את אזורי הזכות הלאומית של עמי המזרח התיכון, שהוגדרו בוועידת פריז ובוועידת סן רמו. הוועידה, וחבר הלאומים שהוקם בעקבותיה, מסרה לבריטניה מנדט על אזור במערב הים התיכון להקים עליו "בית לאומי לעם היהודי", שגבולותיו הסופיים הוגדרו בהסכם ניוקומב-פולה. בתוך האזור הזה היה רוב ערבי (שעדיין לא הוגדר כפלסטיני) ומיעוט יהודי. האזור כונה על ידי הבריטים פלסטינה, שם רומאי-אירופי (מבחינתם). במהלך התקופה הזו לא היו הבדלים בין יהודה ושומרון או עזה לשאר הארץ. במשך כל ימי המנדט היו חיכוכים בין הרוב הערבי והמיעוט היהודי הגדל, כשהערבים מרגישים כמאוימים בהשתלטות יהודית על ארצם. על רקע זה פרצו מאורעות תרפ"א (1921), תרפ"ט (1929) והמרד הערבי הגדול (1936-9). בריטניה השיבה את כתב המנדט שלה אל האו"ם ב-1947 תוך בקשת עצה "כיצד לעשות את המנדט בר ביצוע", דבר שהביא לייסוד ועידת אונסקו"פ ובסופו של דבר ל"תוכנית החלוקה", שחילקה את הארץ בין היהודים והערבים, כשבאזורי השליטה היהודית והערבית מצויות "מובלעות" של אוכלוסייה אחרת.
בשליטת ממלכת ירדן
בסופו של דבר, מלחמת העצמאות והנלווה אליה הותירו את היישוב היהודי שולט על אוכלוסייה ערבית, בעוד שהאוכלוסייה היהודית ביהודה ושומרון ועזה גורשה. יהודה ושומרון נותרו תחת שלטון ירדני ורצועת עזה תחת שלטון מצרי.
כלכלת ישראל הייתה גדולה פי 10 מזו של יהודה ושומרון ערב הכיבוש, אך חוותה שנתיים של מיתון. אוכלוסיית יהודה ושומרון עמדה על 585,500–803,600 איש, ובמהלך הכיבוש הירדני היוותה 40% מהתוצר המקומי בירדן, עם שיעור צמיחה שנתי של 6%–8%. הבעלות על קרקעות הייתה בדרך כלל קולקטיבית, ושלטון האדמה העות'מאני של המאה ה-19 נותר בתוקף, ולפיו סווגו הקרקעות לחמישה סוגים – ווקף, מולק, מירי, מטרוק ומוואט – כשהשלושה האחרונים היו אדמות מדינה רשמית.
החינוך היה בראש סדר העדיפויות של האוכלוסייה הפלסטינית. שיעור ההרשמה לבתי הספר היה בממוצע גידול שנתי של 7% לעומת העשור שלפני כן, ובשנת 1966 היה הנוער הפלסטיני בשיעור ההרשמה הגבוה ביותר מכל מדינות ערב. בהשוואה לישראל, לגדה המערבית היה בסיס חינוכי נוח, בשל ההוראות הקיימות במערכת בתי הספר הירדנית שכללו 12 שנות חינוך חינם וחובה. 84.4% מהישראלים בקבוצת הגיל 6–11, לעומת 80.5% מילדי יהודה ושומרון, למדו בבית הספר, אך הפער מתהפך בקרב בני 15–17, כאשר 44.6% מבני הנוער מיהודה ושומרון פקדו את הלימודים, בהשוואה ל-22.8% מהישראלים בגיל זה.
מלחמת ששת הימים
לפני מלחמת ששת הימים התקיים הסכם לא כתוב בין ישראל לממשלת ירדן לקיים את נייטרליות הגבול בין שתי המדינות לאורך הקו הירוק. לטענת המלך חוסיין, לאחר שישראל נקמה פעולות של חדירות גרילה וחבלנות הנתמכות בידי סוריה, בביצוע מתקפה על סמוע בגדה המערבית, אזור שנוהל על ידי ירדן, ב-13 בנובמבר 1966, ההסכם נשבר.
ישראל גירשה אנשים רבים מאזורי הלחימה, החל בתושבי הכפרים בית נובא, יאלו ועמואס שבלטרון. לאחר הגירוש פוצצו כל שלושת הכפרים; על חורבות בית נובא שוכנת כיום מבוא חורון, ועל חורבותיהן של יאלו ועמואס שוכן כיום פארק קנדה. עשרות אלפי פלסטינים ברחו לירדן ממחנות הפליטים עקבת ג'אבר ועין א-סולטאן לאחר שישראל הפציצה את המחנות. המספר הכולל של פלסטינים שנעקרו עקב המלחמה ההיא מוערך בכ-280,000–325,000, מתוכם כ-120,000–170,000 הפכו לפליטים בפעם השנייה, לאחר שנעקרו קודם לכן במהלך מלחמת העצמאות. מתוכם, בין 50,000 ל-200,000 התגוררו לפני המלחמה בבקעת הירדן.
הממשל הצבאי
במהלך מלחמת ששת הימים ישראל מינתה ממשל צבאי לשטחים שכבשה במלחמה, כשיהודה ושומרון נמצאים תחת שליטתו של אלוף פיקוד המרכז, ו"מושלי משנה" ממונים על אזורים מסוימים, קטנים יותר. מתוקף תפקידו המושל מונה לשמור על החוק הירדני, למעט במקרים המנוגדים לזכויות ישראל ככוח כובש.
הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחבל עזה פורק בשנת 1981 (בצו צבאי 947), והוחלף במנהל האזרחי, האמון על ניהול המערכת האזרחית, יהודית וערבית כאחד, בשטח.
במסגרת הסכמי אוסלו, העבירה ישראל לידי הרשות הפלסטינית את האחריות המלאה לגבי האוכלוסייה הפלסטינית, ואחריות המנהל האזרחי צומצמה לאחריות סביבתית לשטחי C לאחריות כלפי התושבים הישראלים.
התנחלויות והפקעת אדמה
ישראל, הטוענת שהשליטה הישראלית אינה כיבוש, אינה רואה בהתיישבות הישראלית באדמות יהודה ושומרון עבירה על החוק הבינלאומי. יתירה מכך, כיוון שבמהלך הכיבוש הירדני של יהודה ושומרון גורשו היהודים יושבי הארץ, הם מוּכּרים כהחזרת אזרחים שפונו בניגוד לחוק הבינלאומי. לעמדה הישראלית שותפה ארצות הברית שהכריזה על כך בהצהרת פומפאו.
מרבית הקהילה הבינלאומית רואה בהתיישבות היהודית ביהודה ושומרון הפרה של החוק הבינלאומי. מועצת הביטחון של האו"ם קיבלה מספר החלטות הקובעות כי ההתנחלויות מהוות "הפרה בוטה של החוק הבינלאומי", שכן על פי אמנת ז'נבה הרביעית חל איסור על כוח כובש להעביר אזרחים לשטח כבוש.
מעמד קרקעות ותפיסתן
רישום המקרקעין בארץ תחת השלטון העות'מאני היה מצומצם מאוד, בעיקר בשל אי רצון להתחייב בגיוס לצבא העות'מאני; רישום האדמות על שם התושבים הפלסטיניים נמשך בקצב איטי מאוד במהלך המנדט הבריטי והשלטון הירדני, ונעצר בצו צבאי ב-1968, לפי הפרשנות הישראלית לחוק הקרקעות העות'מאני משנת 1858, המסווג אדמות כאלה כ"אדמות מדינה".
על פי נתוני המנהל האזרחי, 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך אדמות המדינה שביהודה ושומרון שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות. מנגד, לפלסטינים הוקצו, לכל היותר, 0.24% מהם (כ-1,625 דונם); כאשר 80% מההקצאות לפלסטינים (1,299 דונם) נעשו לצורך הקמת התנחלויות (669 דונם) ולצורך העברה בכפייה של בדואים (630 דונם), כך שלצורכי הפלסטינים עצמם הוקצו לכל היותר 326 דונם.
נוהל נוסף לתפיסת אדמות הוא "הצו בדבר נכסים נטושים" מ-1967, שקבע כי נכס שהיה ברשות פלסטיני שיצא מיהודה ושומרון, בין אם לפני מלחמת ששת הימים, במהלכה או אחריה, יועבר לחזקת ממונה מטעם צה"ל, הרשאי לעשות בו כראות עיניו. עם זאת, לפרקים נכס הוגדר כנטוש גם אם זהות בעליו לא הייתה ידועה; בית חורון, לדוגמה, הוקמה על אדמות שבעליהן חי בזמן מכירתן ביהודה ושומרון. ועדת העררים קבעה כי אף על פי שאין כל ספק לבעלותו על האדמות, העסקה למכירתן לא תבוטל מסיבות של תום לב.
ההתנחלויות גיתית, מכורה ובקעות הוקמו על אדמות הכפר עקרבה, לאחר שהתבואה שגידלו המקומיים במקום רוססה על ידי מטוס בקוטל עשבים, וכך הושמדה.
מעמדן החוקי של ההתנחלויות
בטרם המשיכה בפרויקט ההתנחלויות, ביקשה הממשלה ייעוץ משפטי ממומחה בנוגע לדין הבינלאומי, תיאודור מירון. במִזכּר הסודי שכתב ציין באופן חד משמעי כי האיסור על התיישבות כזו הוא מוחלט, וכי "התיישבות אזרחית בשטחים המנוהלים נוגדת את ההוראות המפורשות של אמנת ז'נבה הרביעית." מזכר זה מצביע על כך שראש הממשלה לוי אשכול היה מודע לעובדה שקידום ההתנחלויות בגדה המערבית יהיה בלתי-חוקי. ישראל הרשמית טוענת כי יהודה ושומרון איננה שטח כבוש, כיוון שלפני מלחמת ששת הימים היא לא חסתה תחת ריבונות מוכרת של מדינה אחרת; עמדה זו נדחתה בידי גורמים בינלאומיים, כמו גם על ידי בית המשפט העליון, שציין כי תחולת דיני הכיבוש תלויה בקיומה של שליטה צבאית אפקטיבית מחוץ לגבולות המדינה, בלי קשר לקיומה של ריבונות קודמת של מדינה כלשהי על השטח.
בית הדין הבינלאומי לצדק קבע כי ההתנחלויות ישראליות בגדה המערבית הוקמו בניגוד לחוק הבינלאומי בחוות דעת מייעצת משנת 2004. בשנת 1980 סירבה ישראל לחתום על אמנת וינה משנת 1969, המחייבת את החוקים הלאומיים להידחות בפני החוקים הבינלאומיים כאשר השניים מתנגשים, והיא מתעקשת להסדיר את ההתנחלויות במונחים של חוקים משלה, תוך טענה כי כל גופי האו"ם הרלוונטיים השופטים את הנושא הם "אנטי-ציוניים ואנטישמיים".
התיישבות ישראלים ביהודה ושומרון
נכון לשנת 2017, היו ביהודה ושומרון 237 התנחלויות, ובהן כ-580,000 תושבים (כולל השכונות שמעבר לקו הירוק בירושלים). בגדה המערבית למעט מזרח ירושלים, חיו ב-2017 כ-383,000 ישראלים, כש-40% מהם (כ-170,000 איש ב-106 התנחלויות) חיים מחוץ לגושי ההתנחלות הגדולים.
ההתנחלות הראשונה שהוקמה ביהודה ושומרון הייתה כפר עציון שגוש עציון, שהוקמה על הריסות ישוב שחרב במלחמת העצמאות כבר בספטמבר 1967. הצנזורה הצבאית אסרה לפרסם ידיעות על בנייה אזרחית הכוללת ישיבה במקום, כדי לא לפגוע בטענה שהפקעת האדמות שם הייתה לצרכים צבאיים. בין השנים 1967–1977 הייתה ההתיישבות הישראלית בקנה מידה קטן יחסית; בסוף עידן ממשלת העבודה בשנת 1977, 4,500 ישראלים התיישבו בכ-30 התנחלויות, וכ-50,000 איש במזרח ירושלים. עם המהפך ועליית הליכוד לשלטון, בראשות מנחם בגין שהאמין ב"תאולוגיה של ארץ ישראל השלמה", החלה ההרחבה ההדרגתית אך המואצת של פרויקטים אלה. בראייתו של אורן יפתחאל, היה זה שיא הפרויקט האתנוקרטי של ישראל, שבמסגרתו יהודה ושומרון משמשים כ"בסיס הזהות הלאומית היהודית". חל שינוי במיקוד הטריטוריאלי, וההתנחלויות קודמו כעת לצד מרכזי אוכלוסייה פלסטיניים, בלב "אדמות התנ"ך" של יהודה ושומרון. למתנחלים הוענקו תמריצים הכוללים סובסידיות ממשלתיות ומשכנתא לדיור, תמריצי מס, מענקים עסקיים, פרויקטים בתשתיות ולימודים בחינם. הצנזורה הצבאית אסרה על העיתונות הפלסטינית המקומית לדווח חדשות על ההתנחלויות, על הפקעות ועל מהלכים משפטיים לחסימתן.
בשנת 1983 מנו המתיישבים 28,400 איש, בשנת 1993 110,000 ובשנת 2010 310,000 (למעט מזרח ירושלים). מהסכמי אוסלו עד שנת 2002 אוכלוסיית המתנחלים הוכפלה. בין השנים 1967–2003, התיישבו כ-230,000 אזרחים יהודים ל-145 התנחלויות בגדה המערבית ועזה ולכ-110 מאחזים. עד שנת 2016 כ-42% מכוח העבודה בהתנחלויות (55,440) מצא עבודה בהתנחלויות אלה. גם לחרדים חלק משמעותי במפעל ההתנחלויות: תוך תשעה חודשים, בשנת 2000, אוכלוסיית ביתר עילית, אשר יושבת על שטח בן 1,500 דונם שהופקע מאדמותיה של נחאלין, גדלה ב-18.3%, ואילו מודיעין עילית, שנבנתה על אדמות הכפרים נעלין, ח'רבת'א בני חרית, סאפא, בילעין ודיר קדיס, גדלה ב-16.3%.
לפני 1967 היו בעמק הירדן בין 200,000 ל-320,000 פלסטינים, אשר יחד עם צפון ים המלח מכסים 30% מיהודה ושומרון והיוו את "עתודת היבשה המשמעותית ביותר" לפלסטינים; כיום, ל-85% משטח זה אסור להם להיכנס. עד שנת 2011 הוקמו 37 התנחלויות בבקעה. על פי ARIJ, עד שנת 2015 רק 3 מתוך 291 הכפרים הפלסטינים שבאזור C קיבלו אישור בנייה ישראלי (על 5.7 דונם בלבד) וכל בנייה מחוץ לכך הייתה נתונה להריסה. בשנת 2015, לפי חישוביהם, החרימה ישראל 41,509 דונם נוספים, הרסה 482 בתים – ובכך עקרה 2,450 בני אדם, ועקרה 13,000 עצים. פלסטינים ורכושם היו נתונים באותה שנה להתנפלות בכ־898 מקרים שונים. התנחלויות ישראליות היוו 6% מהשטח, ואילו אזורי צבא הוכרזו על מעל 29% ממנו.
רוב החקלאות הישראלית ביהודה ושומרון נובעת מחוזים עם ההסתדרות הציונית העולמית העוקפים חוזים ישירים עם הממונה בישראל, ורבים מהם ניתנו על אדמות בבעלות פלסטינית.
היחס לאוכלוסייה הפלסטינית
ישראל סופגת ביקורת על הפרה תדירה של זכויות האדם של האוכלוסייה הפלסטינית. מתנחלים ואזרחים ישראלים העוברים בגדה המערבית כפופים לחוק אזרחי ישראלי, בעוד פלסטינים המתגוררים באותו תא שטח כפופים למשטר צבאי. מציאות זו, לצד העובדה שפלסטינים בגדה המערבית לא מורשים להצביע בבחירות בישראל, ובכך לבחור בממשלה ששולטת בחייהם, הביאו להשוואות בין מדיניות ישראל למשטר האפרטהייד שהתקיים בדרום אפריקה במאה ה-20.
עקירת אוכלוסייה וגירוש
על פי הערכה אחת, בין 1967 ל-1978 גירשה ישראל כ-1,151 אנשים, כולל שני שבטים שלמים, שנעקרו מאזור בקעת הירדן בדצמבר 1967 ובמאי 1969. על מנת לתת נופך חוקי לאמצעים אלה, אשר עומדים בניגוד לאמנת ז'נבה הרביעית, החילה ישראל את חוק 112 מימי תקנות ההגנה לשעת חרום של ממשלת המנדט הבריטית, שקדמה לאמנת ז'נבה בארבע שנים. היה נוהג לעצור אבות בבתיהם ולקחת אותם למקום מדבר מדרום לים המלח, שם נאלצו, תוך איומי אקדח וירי, לחצות לירדן.
בשנים הראשונות לשלטון ישראל בגדה המערבית גורשו פעילים פוליטיים רבים שהביעו את נאמנותם, כביכול, לירדן. כמו כן, הייתה מגמה לגרש אנשים שהביעו בפומבי התנגדות לשלטון הישראלי בשטחים; בין אלה היו מנהלי בתי-ספר ומפקחים שמחו על צנזורה בספרי לימוד, מורים ותלמידים שארגנו שביתות בבתי־ספר, ועורכי-דין שארגנו שביתות של חבריהם למקצוע.
ב-1986 גורשו כל תושבי סוסיא מבתיהם לאחר ששטח הכפר הוכרז על ידי המינהל האזרחי כגן לאומי שבמרכזו אתר ארכאולוגי התושבים נאלצו להעתיק את מגוריהם לאדמות חקלאיות שבבעלותם, הנמצאות במרחק של כמה מאות מטרים דרומית-מזרחית לכפר המקורי. בדרום הר חברון, הוכרז ב-1981 שטח אש 918, שהשתרע על כ-30 אלף דונם ובו נכלל אזור מסאפר יטא, הכולל 19 כפרים פלסטינים. באוגוסט 1999 קיבלו רוב הכפרים צווי פינוי בשל "מגורים בלתי חוקיים בשטח אש". בנובמבר 1999 פינו כוחות הביטחון יותר מ-700 תושבים, הרסו בתים והחרימו רכוש, והתושבים נותרו חסרי בית. בשנת 2018 אישר בית המשפט העליון הישראלי לפנות את תושבי ח'אן אל-אחמר ליישוב ערב אל-ג'האלין.
בדצמבר 1995 החל משרד הפנים לנקוט במדיניות חדשה לגבי מעמד התושבות של תושבי מזרח ירושלים, השוללת את מעמד התושבות של פלסטינים שמרכז חייהם לא נמצא בירושלים ובגבולות ישראל. לצורך זה, משרד הפנים פירש מחדש את חוק הכניסה לישראל מ-1952. מכ-14,500 פלסטינים ממזרח ירושלים נשללה התושבות כי עזבו את העיר.
הריסות בתים
על פי חוקי הכיבוש חל איסור על הרס רכוש, למעט מטעמים של צורך צבאי מוחלט. הפרקטיקה של הריסת בתים החלה תוך יומיים מסיום מלחמת ששת הימים, עם הרס שכונת המוגרבים שבעיר העתיקה בירושלים; על חורבותיה יושבת כיום רחבת הכותל המערבי. מסיום המלחמה ועד שנת 2015, על פי הערכה של הוועד הישראלי נגד הריסת בתים, הרסה ישראל 48,488 מבנים, תוך עקירתם של מאות אלפי אנשים.
סיבה שניתנת תדיר להריסות בתים היא "בנייה ללא היתר", שהסיכוי להשיג אותו כמעט אפסי. משנת 2006 ועד 31 באוגוסט 2020 הרסה ישראל בתואנה זאת לפחות 1,602 יחידות דיור של פלסטינים בגדה המערבית, לא כולל במזרח ירושלים, וגרמה ל-6,970 בני אדם לפחות – כולל לפחות 3,501 קטינים – לאבד את בתיהם. משנת 2004 ועד 31 באוגוסט 2020 נהרסו 1,063 יחידות דיור של פלסטינים במזרח ירושלים מסיבות דומות; 3,459 בני אדם איבדו את בתיהם, כולל 1,847 קטינים.
לעיתים ישראל הורסת גם בקתות של רועי צאן, עליהן שולם מס כדין.
מערכת ההיתרים
החל משנת 1967, כמעט כל היבט בחיי היומיום הפלסטיניים הרגילים הפך כפוף לתקנות צבאיות מקיפות, החל בהרחבות בתים וכלה בנטיעת עצים וייבוא ספרים. הצו הצבאי 101 שלל מתושבי יהודה ושומרון את הזכות להחזיק כל סוג של דבר מודפס שיש בו "משמעות מדינית" – בין אם זה ספרים, פוסטרים, תצלומים ואפילו ציורים מישראל ומחוצה לה – אלא אם כן התקבל לכך אישור מראש מהצבא. בשני העשורים הראשונים נדרשו הפלסטינים להגיש בקשה להיתרים ורישיונות למספר עצום של דברים כמו רישיון נהיגה, טלפון, סימן מסחרי ורישום לידה ותעודת התנהגות טובה לאבטחת מקומות עבודה במקצועות רבים. קבלת אישורים כאלה תוארה כקשה מאוד. מעולם לא הובהרו הקריטריונים המדויקים שיש לעמוד בהם לקבלת היתרים. קיימים 42 סוגי היתרים הנדרשים על ידי הרשויות הישראליות נכון ל-2018.
על פי ארגון Human Rights Watch, ישראל מסרבת פעם אחר פעם להנפיק לפלסטינים היתרים לבניית בתי ספר בגדה המערבית והורסת בתי ספר שנבנו ללא היתרים כאלה. על פי ממצאי הארגון, רשויות הצבא הישראלי הרסו והחרימו מבנים ורכוש של בתי ספר פלסטיניים 12 פעמים בשנים 2016–2018, כשהצבא פוגע שוב ושוב בבתי ספר מסוימים. על פי נתוני האו"ם, ביותר משליש מהקהילות הפלסטיניות השוכנות בשטח C אין בתי ספר יסודיים, ו-10,000 ילדים לומדים באוהלים, בצריפים או במבנים אחרים בהם אין חימום או מיזוג אוויר.
מערכת המשפט
הסכסוך הישראלי-פלסטיני מאופיין בא-סימטריה משפטית, המגלמת מערכת שיפוטית מפוצלת בגדה המערבית, שבה מוצאו של האדם קובע באיזו מערכת משפט יישפט. עד 1967 אנשים בגדה המערבית חיו תחת מערכת חוקים מאוחדת אחת שהוחלה על ידי מערכת משפט אחת. אך מאז מלחמת ששת הימים המתנחלים בגדה המערבית כפופים לחוק האזרחי הישראלי, בעוד הפלסטינים כפופים לחוק הצבאי של צה"ל.
בשנת 1988, ישראל תיקנה את קוד הביטחון שלה, באופן שלא ניתן יהיה להשתמש בחוק הבינלאומי לפני שופטים בבתי הדין הצבאיים. לאורך עשרות שנות כיבוש, קיבל בג"ץ רק ערעור אחד בלבד כנגד פקודה צבאית, מתוך יותר מ-1,000 פקודות שהוטלו מ-1967 ועד 1990 ומחייבות משפטית בשטחים הכבושים.
לפי נתוני ארגון יש דין, מתוך 1,045 אירועים של פגיעה בפלסטינים בידי ישראלים שסוקרו בין השנים 2005 ל-2014, 91.4% מהחקירות בישראל נסגרו מבלי להגיש כתבי אישום. בניתוח של בצלם על 119 מקרים של מתנחלים שהרגו פלסטינים, התברר כי רק 13 נשלחו למאסר: שישה הורשעו ברצח, רק אחד מהם נידון למאסר עולם, ואילו מתוך שבעה שהורשעו בהריגה, אחד מהם קיבל עונש מאסר בפועל של שבע וחצי שנים על הריגת ילד, והשאר קיבלו עונשים קלים.
דיכוי הפגנות
צו צבאי מס' 101 אסר על התקהלות של יותר מעשרה אנשים במקום "בו מושמע נאום על נושא מדיני או היכול להתפרש כמדיני או כדי לדון על נושא כזה" ללא היתר מפקד צבאי. בחודש מאי 2010 הצבא הישראלי פרסם את צו צבאי מס' 1651, המוכר גם בשם "חוק העונשין", שנועד להחליף עשרים צווים מרכזיים שהוצאו בין השנים 1967–2005. הצו גם מתייחס לצווים אחרים ומתבסס עליהם, ובכלל זה צו צבאי מס' 101 וכן תקנות ההגנה. הצו מגדיר כעבירות פליליות "הסתה ותמיכה בארגון עוין", למשל באמצעות ניסיון "בין בעל פה ובין באופן אחר, להשפיע על דעת הקהל באזור באופן העלול לפגוע בשלום הציבור או בסדר הציבורי", עבירה שדינה עשר שנות מאסר. התרחשות תדירה היא שהצבא מכריז לפתע על מיקומה של ההפגנה "שטח צבאי סגור" ומעמיד לדין מכוח צו צבאי מס' 1651, בגין מעורבות בהפגנה, פלסטינים שאינם עוזבים את המקום מייד. בין התאריכים 1 ביולי 2014 ו-30 ביוני 2019, הועמדו לדין 4,590 פלסטינים בגין "הפרת הוראה בדבר סגירת שטח". במהלך תקופה זו, בתי משפט צבאיים הרשיעו 4,519 אנשים בעבירה זו.
הטכניקות הישראליות לפיזור הפגנות משתנות בהתאם למוצא האתני של המפגינים. בקרב מתנחלים יהודים השיטות הנהוגות באופן כללי הן גישות השיטור הנהוגות במדינות המערב. לעומת זאת, אצל פלסטינים מאומצות טקטיקות צבאיות. הפגנות אלו טופלו בגז שגורם לפריחה; רימוני גז מדמיע; ירי בכדורי מתכת מצופים גומי, שגרם לעשרות הרוגים; שימוש בתחמושת חיה; שטיפת מפגינים בתרסיס בואש; מכונות לזריקת חצץ; מכשירים המניבים גלי קול רועשים; רימוני הלם; סילוני מים; גז פלפל המכיל קפסאיצין; וירי ספוגים, כדורי פיינטבול וכדורי דום-דום, שהשימוש בהם נאסר באמנת האג משנת 1899. האינתיפאדה השנייה התלקחה לעימות צבאי רחב היקף הכולל פיגועי התאבדות כאשר, על פי מעריב, נורו 700,000 כדורי תחמושת לעבר המוני מפגינים בגדה המערבית, כמו גם 300,000 כדורי תחמושת ברצועת עזה, והרגו 118 פלסטינים, כולל 33 בני נוער.
מאסרים ומעצרים מנהליים
מספר הפלסטינים שנעצרו על ידי ישראל בין השנים 1967–2005 הגיע ל-650,000, אחד מכל שלושה מכל הפלסטינים בשני העשורים הראשונים בלבד. מערכת בתי המשפט הצבאית, הנחשבת למרכז המוסדי של הכיבוש, מתייחסת לפלסטינים כאל "אזרחים זרים" ומונהגת על ידי שופטים ישראלים-יהודים. המערכת נשענת על החוק הבריטי המנדטורי, שהפנייתו כלפי יהודים בתקופת המנדט הביאה למחאה נמרצת של היישוב. מאפייני המעצר כוללים מאסר ממושך של חשודים ללא תקשורת, עיכוב גישה לעורך דין ושימוש בשיטות תחקור כפייתיות להשגת הודאה באשמה.
במשך השנים הכניסה ישראל אלפי פלסטינים למעצר מנהלי, המבוסס על ראיות שלא נחשפות בפני העציר. תייסיר ערורי, פרופסור לפיזיקה מאוניברסיטת ביר זית, נעצר ב-22 באפריל 1974 והיה במאסר עד 18 בינואר 1978, לאחר 45 חודשים ללא משפט או אישומים. הוא שוחרר בעקבות קמפיין בינלאומי, ולאחר שהוכר על ידי אמנסטי אינטרנשיונל כאסיר מצפון; לבסוף הוא גורש מיהודה ושומרון ב-1989. ב-2018 ציין ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כי "מאות פלסטינים, כולל ילדים, מנהיגי חברה אזרחית ועובדים לא ממשלתיים היו במעצר מינהלי באופן קבוע", והכיר בחלקם, כמו ח'אלדה ג'ראר ואחמד קטאמש, כאסירי מצפון.
עינויים
מדינות מחויבות על פי אמנת ז'נבה הרביעית למנוע עינויים, כולל סבל נפשי. לדברי ליסה הג'אר וד"ר רחל סטרומזה, מנהלת הוועד הציבורי נגד עינויים בישראל, עינויים היו מאפיין קבוע של שיטות חקירה ישראליות של פלסטינים. דיווחים על עינויים החלו להופיע בשנות ה-70 של המאה העשרים ומתועדים בפירוט על ידי הארגון הלא ממשלתי אל-חאק באמצע שנות השמונים. מונח הסלנג של הצבא, טרטור, קשור למדיניות שהנהיג רפאל איתן, שהורה על חיילי הצבא ומשמר הגבול לעסוק במעצרים חוזרים ונשנים והשפלה של מספר גדול מקרב האוכלוסייה הפלסטינית בשטחים. הכוונה הייתה לאסוף קבוצות אנשים מהפגנות לאומיות של פלסטינים, לאלץ לשיר את ההמנון הלאומי הישראלי, לסטור אחד לשני ולזחול ולנבוח כמו כלבים. המשטרה עצרה גם אלפי פלסטינים מדי שנה באשמות "ביטחוניות", שנעו בין פעילות טרור לקריאת ספרים ממה שישראל ראתה "רשימה שחורה".
היחס לילדים
על פי הסניף השוודי של ארגון "להציל את הילדים", בין 23,600 ל-29,900 ילדים נדרשו לטיפול רפואי לאחר שנפגעו ממכות צה"ל בשנתיים הראשונות של האינתיפאדה הראשונה, שליש מהם בני 10 ומטה. קטינים (בני 16 ומטה) היוו 35-40% מתוך 130,000 הפלסטינים שסבלו מפציעות קשות מצד חיילים ישראלים בהתקוממות זו. בקרב ילדים בני 15 ומטה שנדרשו לטיפול רפואי, 35% נפצעו מירי ישראלי, 50% ממכות ו-14.5% סבלו מגז מדמיע. מספטמבר 2000 עד דצמבר 2003, 109 ילדים נהרגו על ידי כדור אחד בראשם, 4 באמצעות ירי כדור בצווארם ו-56 מירי לאזור החזה וההלב. 90 נוספים נהרגו באמצעות שניים או שלושה כדורים. בסך הכל באותה תקופה נורו למוות 427 ילדים על ידי כוחות צה"ל ומתנחלים.
צנזורה
בגדה המערבית הן "תקנות החירום להגנה מ-1945, מס' 88" מימי המנדט הבריטי – הקובעות כי "כל מאמר, תמונה, פרסומת, צו והודעה על פטירה חייבים להיות מוגשים לצנזורה הצבאית", והן "צו מס' 101" של הצבא הישראלי, שתוקן ב"צו 718 (1977)" וב"צו מס' 938 (1981)", ונוגע ב"איסור על הסתה ותעמולה שלילית", היוו את הבסיס לצנזורה של פרסומים בגדה המערבית, שירה והפקות ספרותיות. ברם, לא קיימות בנושא הנחיות ברורות, כך שאפילו יצירות שתורגמו מהעיתונות העברית, או הפקות תיאטרון המותרות בישראל, כמו המלט, הפכו יעד לצנזורה. ביקורת על התנחלויות נאסרה, וכך גם ביטויים לרגשות גאווה לאומיים. אפילו אזכור המילה "פלסטין" נאסר. לפי הצו הצבאי הישראלי 101, נאסר על פלסטינים הכפופים לחוק הצבאי להפגין ולפרסם כל מה שקשור ל"עניין פוליטי".
עיתונים עלולים לאבד את רישיונם, ללא כל סיבה שהיא, על בסיס תקנות החירום משנת 1945 (סעיף 92/2). היתרי נסיעה שהיו מאפשרים לאנשי ציבור פלסטיניים כמו אליאס פריג', ראש עיריית בית לחם, להתראיין בחו"ל, נשללו. כתובות גרפיטי נגד הכיבוש נאסרו, אלא אם כן אושרו על ידי הצבא, והאחריות להן הוטלה על בעלי החומות שנצבעו ואז נקנסו על כתובות הגרפיטי. היה על הפלסטינים לאסור לבסוף בעצמם על הנוהג, לאחר שהפך למקור הכנסות גדול לישראל.
מיסוי
לפי החוק הבינלאומי אין לכוח כובש זכות להטיל מיסים בנוסף לאלו שהיו קיימים לפני הכיבוש. על פי הצו הצבאי 31 מיום 27 ביוני 1967, ישראל העבירה לידיה את השליטה על מערכת המיסוי הירדנית, תוך שינוי ניכר: לישראלים שעברו להתנחלויות ניתן פטור, מתוקף היותם ממוסים לפי חוקי ישראל, בעוד שעל הפלסטינים הוחלו מדרגות מס שונות.
בשנת 1988 התארגן בעיירה הנוצרית האמידה בית סאחור, שהיו בה כמה מאות עסקים, קמפיין של מרד מיסים. החרם היה מבוסס על עקרון שציינו מנהיגי המורדים האמריקאים באימפריה הבריטית – אין מיסוי ללא ייצוג. בתגובה הוטל על בית סאחור עוצר של 42 יום, שבמהלכם ישראל חסמה משלוחים של מזון לעיירה, ניתקה קווי טלפון, והחרימה מיליוני דולרים במזומן וברכוש בפשיטות על בתים. בתי ספר, חנויות ומרפאות נסגרו. לאחר תשעה חודשים, הקמפיין הסתיים; הוא לא אומץ בשום מקום אחר בגדה המערבית.
החוק הישראלי ביהודה ושומרון
מתוקף מעמדם כשטחים בתפיסה לוחמתית, יהודה ושומרון כפופים לחוק הצבאי, אך על אזרחים ישראלים ועל ההתנחלויות חל החוק הישראלי. הוראות החוק של המשפט האזרחי מוחלות על בסיס אישי, כך שהן חלות על תושבי ישראל ולא על בסיס שטח. להחלת החוק נדרש צו אלוף. יישום החוקים יצר "מובלעות" של החוק הישראלי ביהודה ושומרון, המונחים "משפט המובלעות" או "צדק מבוסס מובלעת" משמשים לתיאור מערכת המשפט במקום.
המשפט הפלילי הישראלי מוחל על תחומי ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון על בסיס שטח, כאשר בשאר השטח חל הדין הירדני, העות'מאני והבינלאומי. מאז ינואר 2018, כל החוקים המוצעים בכנסת דרושים ייעוץ משפטי כיצד ניתן להחילם על ההתנחלויות.
יישום בפועל
היבטים טריטוריאליים של "משפט המובלעות" מיושמים דרך "ניקוזם" למתנחלים, בשיטה המכונה בלועזית "pipelining" (התקנת צנרת). לפי שיטה זו, דרך הצווים הצבאיים הישראליים, המהווים את עיקר החקיקה ביהודה ושומרון, מוחלים החוקים הישראליים באופן ספציפי לתחומי השיפוט של ההתנחלויות. שיטה זו משמשת כדי לתת למשרדי ממשלת ישראל, כמו משרד החינוך ומשרד הבריאות, סמכות שיפוט על מתקנים ציבוריים, כמו בתי ספר ובתי חולים ביהודה ושומרון.
מערכת משפטית כפולה
באמצעות מערכת זו, המתנחלים הישראלים כפופים לחלקים גדולים מהחוק הישראלי ואילו הפלסטינים כפופים לשילוב של החוק הצבאי הישראלי וחלק מהחוקים המקומיים המבוססים על החוק הירדני.
מערכת משפטית כפולה זו היא אחד הנימוקים הבולטים בטענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל.
פעילות פרלמנטרית
בנובמבר 2014 אושרה הצעה בקבינט המחייבת לבחון את יישום כל החוקים הישראליים החדשים להתנחלויות, אך היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין התנגד לכך. במאי 2016 הושקה היוזמה מחדש על ידי איילת שקד.
בינואר 2018 הסכימה ועדה בכנסת להורות ליועצים משפטיים לדון בהחלה של כל בקשת הצעת חוק חדשה של הכנסת ליישובי יהודה ושומרון במהלך הליך החקיקה. כמה שבועות לאחר מכן, דנה הכנסת לראשונה אי פעם בהחלת החוקים המוצעים על ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
השפעה כלכלית ראשונית של השלטון הישראלי
בתחילת ימי הכיבוש הוצבו מגבלות קשות על השקעות ציבוריות ועל תוכניות פיתוח מקיפות בשטחים. בנקים מסחריים בריטיים וערביים, שפעלו בגדה המערבית, נסגרו זמן קצר לאחר כיבוש השטח. בנק לאומי פתח אז תשעה סניפים, מבלי להחליף בהצלחה את המערכת הקודמת. חקלאים יכלו לקבל הלוואות, אך אנשי עסקים פלסטיניים נמנעו מלקחת אותן כיוון שנגבו עליהן שמונה עד תשעה אחוזים של ריבית, לעומת חמישה אחוזי ריבית בירדן. מערכת הרישוי הישראלית קבעה כי לא ניתן לבנות מפעל תעשייתי ללא קבלת היתר ישראלי מראש, דבר שהיה קשה במיוחד בשל חששות ביטחוניים. בקשתם של יזמים לקבל היתר להקמת מפעל מלט בחברון – נדחתה, גידול מלונים נאסר, ייבוא ענבים ותמרים נאסר, כדי להגן על חקלאים ישראלים, והוטלו מגבלות על כמות המלפפונים והעגבניות שניתן לגדל. לדברי איאן לוסטיק, ישראל מנעה למעשה השקעה בתעשייה ובחקלאות בידי האוכלוסייה המקומית. בשנת 1986 אמר שר הביטחון יצחק רבין: "לא יהיה שום פיתוח יזום בידי ממשלת ישראל, ולא יינתנו אישורים להרחבת חקלאות או תעשייה, העלולה להתחרות עם מדינת ישראל."
חקלאות
מאז תחילת הכיבוש, הציבה ישראל מכשולים על סקטור החקלאות הפלסטיני, שהגבילו את כושר הפיריון והגידול שלו. בנוסף על הגבלות על מים והפקעת קרקעות, אסרה ישראל על השקעות הון בתשתיות פיזיות והגבילה את הפיתוח של מערכות תמיכה, כמו שיווק ואשראי, כמו גם מערכות תמיכה אזוריות. ישראל נקבה בספציפיות והגבילה בקשיחות אלו יבולים מותר לחקלאים פלסטיניים לגדל, היכן ובאיזו דרך הם יכולים לשווק אותם, וכן הלאה. מדיניות ישראל הובילה לירידה בחלקה של החקלאות בתוצר של יהודה ושומרון – חלקם של העובדים החקלאיים בשוק העבודה, מ-1969 עד 1985, ירד מ-46% עד 27%; התפוקה החקלאית, משנת 1993 עד 1995, ירדה ב-40.12%. לאחר 1967 הוטלו מגבלות על סוגי עצי הפרי שניתן לנטוע והירקות שניתן לגדל, ואפילו ייבוא טרקטור נדרש להיתר ישראלי. ההקצאה המגבילה של מים לחקלאות הפלסטינית נותרה קבועה ועומדת על 84 מיליון קוב לשנה מאז 1967. על פי הסכמי אוסלו היה על ישראל לספק 70–80 מיליון קוב נוספים, אך לאחר שני עשורים סופקה כמות של רק כמחצית מההיצע הנוסף.
כלכלת המרעה הייתה אבן יסוד בכלכלה הפלסטינית. מתוך 2,180 קמ"ר של שטחי מרעה בגדה המערבית, ישראל הותירה בשנים הראשונות של המאה ה-21 רק 225 קמ"ר למרעה. באזורים מסוימים, כמו בדרום הר חברון, הופצו באדמות רועים בדואים פלסטיניים כדורי רעל שהרגו את עדריהם. בשטח C קיימים כמעט 500,000 דונם של אדמות חקלאיות, שהגישה הפלסטינית אליהם מוגבלת מאוד ואילו 187,000 מעובדים או תפוסים על ידי התנחלויות ישראליות. אם 326,400 דונם היו זמינים לשימוש פלסטיני, העריך הבנק העולמי, היה הדבר מוסיף 1,068 מיליארד דולר ליכולות הייצור הפלסטיניות. ניתן היה לנצל עוד 1,000,000 דונם למרעה או לייעור, אם ישראל הייתה מסירה את מגבלותיה. הבנק העולמי מעריך כי אם החקלאות הפלסטינית הייתה מקבלת גישה למקורות מים טובים יותר, היא הייתה מרוויחה מגידול בתפוקה החקלאית כמיליארד דולר בשנה. מתוך 708,000 דונם של קרקעות להשקיה בגדה המערבית רק 247,000 דונם מוקצים למטרה זו, נזק שחושב ב-2009 כקרוב ל-480 מיליון דולר בשנה, כ-10% מהתמ"ג. על פי הערכה אחת, עומדת ההשפעה העקיפה של אובדן בגין תעסוקה פוטנציאלית בתחום על קרוב ל-10,000 משרות. הבנק העולמי ציין שרק 35 אחוז מהאדמות הפלסטיניות המושקות מושקות בפועל, מה שעולה למשק 110,000 משרות ו-10% מהתמ"ג.
עץ הזית, מלבד חשיבותו הכלכלית, הוא סמל הלאום הפלסטיני, ושאיפתו לעצמאות. 15% מהשטחים – 45% מהאדמה החקלאית בהם – מכוסים במטעי זיתים, שמהווים משאב מרכזי, והמסיק שלהם בסתיו, שאורך כחודשיים, הוא תקופה בעלת חשיבות סוציו-אקונומית משמעותית למשפחות ברוב הכפרים בגדה המערבית. מסיק הזיתים מהווה בסביבות 40% (נכון ל-2009) מהתפוקה החקלאית בגדה המערבית. עקירת עצי זית על ידי סוכנויות המדינה או המתנחלים היא אירוע יומיומי בגדה המערבית. בניתוח אחד בשנת 2006 התברר כי מבין כל התלונות על הסגת גבול בידי מתנחלים והרס עצי זית פלסטיניים, 4% בלבד מהם הובילו אי פעם לדין. גורמים רשמיים בישראל רואים בעיבוד מטעי זיתים "אחת מטכניקות הבעלות הטובות ביותר". פקיד ישראלי אחד השווה עצי זית פלסטיניים לילדים פלסטיניים: הם נראים נאיביים אך כמה שנים לאחר מכן הם הופכים לפצצות מתקתקות.
במטרה להגביר את הביטחון להתנחלויות, ולהגדיל את הראות במערכת הכבישים הפנימית שלה בגדה המערבית, המשרתת את פרויקט ההתנחלויות, הוחרבו על ידי ישראל מטעים ברחבי יהודה ושומרון. בניית מחסום ההפרדה, שהוקם בעיקר על אדמות יהודה ושומרון, הובילה לעקירת עשרות אלפי עצי זית. בכפר אחד בלבד, קפין, המסלול של החומה הוביל לעקירתם של 12,000 עצי זית, ניתק את התושבים ממטעיהם, והשאיר 100,000 עצים בצד הישראלי במרחב התפר, אליהם התושבים יכולים לגשת רק פעם בשנה. לצד מעשי המדינה, מתנחלים גנבו, עקרו, קצצו ושרפו מטעי זיתים פלסטינים מקומיים, לרוב כחלק מפעולות תג מחיר.
מים
בעקבות מלחמת ששת הימים ביטלה ישראל את זכויות המים הפלסטיניות בגדה המערבית, ועם הצו הצבאי 92 מאוגוסט 1967 העבירה את מלוא הסמכויות לניהול המים לרשויות הצבאיות. מקור מ-1996 ציין כי אף פלסטיני לא קיבל היתר לקדוח באר מאז מלחמת ששת הימים. אותו מקור ציין כי עד אותה שנה מקורם של שליש מהמים המתוקים של ישראל ו-50% ממי השתייה שלה היו מיהודה ושומרון. על פי ארגון Human Rights Watch, החרמת מימי יהודה ושומרון בידי ישראל מפרה את תקנות האג משנת 1907, האוסרות על כוח כובש להפקיע את משאבי השטח הכבוש לטובתו.
פלסטינים מחו כי כלכלתם וחקלאותם נפגעים קשות מדלדול מי הכפרים לטובת אספקת מים להתנחלויות. כחלק ממדיניותה, ישראל הטילה הגבלות על משתמשי המים הפלסטיניים ביהודה ושומרון. ההתנחלויות צרכו פי 8 עד 10 ממה שהותר לפלסטינים, והיו הבדלים גדולים בעלויות המים: ההתנחלויות שילמו חצי ש"ח למ"ק, בעוד שהכפרים הפלסטיניים שילמו 1.8 ש"ח למ"ק; ובזמן שהאספקה להתנחלויות הייתה יומית, האספקה לפלסטינים הוגבלה ליום או יומיים בשבוע.
ההתנחלויות הישראליות דחפו גם להשתלטות על מעיינות רבים השייכים לכפרים הפלסטיניים למטרות שימוש עצמי, תוך שהן מנכסות את חלקן ליצירת פארקים סמוכים המתאימים לתיירות. למקומות אלה נאסרת גישה לפלסטינים.
פסולת
ישראל אשררה את אמנת בזל הבינלאומית ב-14 בדצמבר 1994, לפיה כל העברת פסולת חייבת להתבצע תוך מודעות לסכנות הנשקפות לאוכלוסיות מוחלשות. האמנה אוסרת על יצירת "אזורי הקרבה סביבתיים". ישראל, כך נטען, משתמשת בגדה המערבית כאזור "הקרבה" להצבת 15 מתקני טיפול בפסולת, הנמצאים שם תחת כללים פחות מחמירים מאלה הנדרשים בישראל מכיוון שמערכת משפט שונה התמסדה בנוגע לנושא החומרים המסוכנים שעלולים להזיק לאנשים המקומיים ולאיכות הסביבה. רשויות הצבא אינן מפרסמות את פרטי הפעולות הללו. חומרים אלה כוללים דברים כמו בוצת שפכים, פסולת רפואית זיהומית, שמנים משומשים, ממיסים, מתכות, פסולת אלקטרונית וסוללות.
בתוך ישראל חלים חוקים סביבתיים מחמירים. מתוך 121 התנחלויות שנחקרו בשנת 2007, 81 היו עם מתקני שפכים, רבים מהם נתונים לפירוק, כשנוזל ביוב זורם לנחלים המשפיעים על הכפרים הפלסטיניים הסמוכים. ישראל בנתה ארבעה מפעלים לפסולת פלסטינית בשנות השבעים: נכון ל-2007, רק אחד תיפקד, והיעדר תשתיות נאותות שהשאירו את מרבית הביוב הפלסטיני ללא טיפול הוסבר בבעיות תקציביות ישראליות. מזבלה ליד פארעה אל-ג'יפתליק שבנפת יריחו, שנבנתה על רכוש פלסטיני נפקד ללא תכנון או ניתוח השפעה על הסביבה, מיועדת לשימוש בפסולת, של 1,000 טון ליום, המיוצרת על ידי התנחלויות ויישובים בישראל בלבד. הפלסטינים מוגבלים לשלוש מזבלות, ובקשות להקמת מזבלות נוספות נדחו אלא אם כן נטען שניתן יהיה להשתמש באתרים אלו גם להטלת אשפה של ההתנחלויות. גם אם ניתן היתר ללא הסכם זה, פסולת מתנחלים בליווי צבאי עדיין מושלכת לשם.
משאבים
על פי אמנות האג (סעיף 55), מעצמה כובשת רשאית להפיק ערך כלשהו ממשאבי השטח הכבוש אך לא לרוקן את נכסיו: השימוש בנכס אמור להועיל לאנשי האוכלוסייה הכבושה. על פי הסכמי אוסלו, יש להעביר זכויות כרייה לרשות הפלסטינית.
תקשורת
במסגרת הסכמי אוסלו, ישראל הסכימה כי לשטחים הפלסטיניים יש זכות לבנות ולהפעיל רשת תקשורת עצמאית. בשנת 2016 ניתוח הבנק העולמי הגיע למסקנה כי הוראות הסכם זה לא יושמו, והיו לכך השפעות מזיקות ניכרות על הפיתוח הכלכלי הפלסטיני. עברו 8 שנים עד שישראל נענתה לבקשה להקצות לפלסטינים תדרים לשירותי 3G, והתדרים שניתנו היו מוגבלים, כך שנוצר צוואר בקבוק שהותיר את המתחרים הישראלים עם יתרון שוק ברור. התחרותיות של מפעילת הסלולר המקומית וַטַנִייה מובייל נפגעה מהגבלות ועיכובים ישראליים, והמפעילים הישראלים הבלתי חוקיים בגדה המערבית, שכבר תמכו בשירותי 4G במועד זה, נשארו עם יתרון לא הוגן על חברות פלסטיניות. ישראל מטילה שלושה חסמים נוספים שפוגעים בתחרותיות הפלסטינית: מגבלות על יבוא ציוד לחברות טלקום ותקשוב, מגבלות על תנועה לשיפור הפיתוח והתחזוקה של תשתיות באזור C, ולבסוף, הגישה של התקשורת הפלסטינית לקישורים בינלאומיים חייבת לעבור דרך חברות שרשומות בישראל. משנת 2008 עד 2016, מסכם הניתוח של הבנק העולמי, ההתקדמות במשא ומתן על פתרונות לבעיות אלה הייתה "קלושה מאוד".
עסקים
ביהודה ושומרון פועלים עסקים ישראליים רבים, המנוהלים לרוב על ידי מתנחלים הנהנים מההטבות בדמות סבסוד ממשלתי, דמי שכירות נמוכים, שיעורי מס מופחתים וגישה לעבודה פלסטינית זולה. ארגון Human Rights Watch טוען כי "החותם הפיזי" של פעולות מסחריות אלה, חקלאיות ואחרות, הכוללות יותר מ-20 אזורי תעשייה ישראליים שעד 2016 הספיקו להשתרע על 1,365 דונם, הוא נרחב יותר מזה של ההתנחלויות עצמן. המגבלות על יזמות פלסטינית בשטח C גורמות לאבטלה שמנוצלת על ידי אזורי תעשייה, שיכולים להעסיק פלסטינים חסרי סיכוי למצוא עבודה, מלבד בהתנחלויות. מספר עובדים פלסטינים באזור התעשייה ברקן התלוננו בעילום שם כי שילמו להם פחות משכר המינימום הישראלי לשעה (5.75 דולר), כאשר השכר שקיבלו נע בין 1.50 ל-2–4 דולר לשעה, במשמרות של עד 12 שעות, ללא חופשות, ימי מחלה, תלושי שכר או הטבות סוציאליות. על פי הדו"ח של Human Rights Watch, יצרנים רבים הפועלים בהתנחלויות תלויים במידה רבה ביצוא, וכך הופכים עסקים ברחבי העולם לשותפים בהפרות המתוארות בדו"ח, דרך שרשרת האספקה שלהם.
תיירות
יהודה ושומרון מהווים מוקד משיכה מרכזי לעולי רגל ולתיירים ויש להם מורשת עשירה בעלת משמעות עמוקה עבור בני הדתות האברהמיות. מאז 1967 מפסידה כלכלת יהודה ושומרון רווח פוטנציאלי בשל סיפוח מזרח ירושלים לישראל. מכל דולר שמשלמים תיירים, בין 92 ל-94 סנט מגיעים לישראל, שמחזיקה למעשה במונופול. ישראל שולטת בכל נקודות הגישה לאטרקציות התיירותיות העיקריות במזרח ירושלים, בבית לחם וביריחו, ומלונות פלסטיניים ברוב אזורי יהודה ושומרון נותרים ריקים למחצה.