cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאוריות קשר הקשורות לחיות בישראל
דולפינים
"ישראל לא עוצרת במלחמה אלימה נגד עזה", אמר דובר עיתון אל קודס. "כעת היא (ישראל) מגייסת חיית ים תמימה, הדולפין, הידועה בקשריה הטובים עם בני האדם, בכדי להרוג את כוחות הים של בריגדת קאסם". צה"ל לא הגיב להאשמות, אך מגזין Foreign Policy ציין שבעוד "דולפינים משמשים צבאות רבים בעולם, כולל ארצות הברית ורוסיה, הטענה הנוכחית מצטרפת ככל הנראה למחוזות תאוריות הקונספירציה: הטענה החוזרת שסוכנויות הביון הישראליות משתמשות בכל מני ציפורים וחיות אחרות ככלי ריגול". ובכל זאת, בינואר 2022 דובר גדודי עז א-דין אל-קסאם טען בהודעת וידאו שכוחות הביטחון הישראליות השתמשו לאחרונה פעם נוספת בדולפין, בכדי לרדוף אחר "אנשי צפרדע" של החמאס מול חופי עזה.
חזירים
בכמה הזדמנויות האשים נשיא הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, את ישראל בשחרור חזירי בר כדי להרוס שדות חקלאיים בגדה המערבית כדי להפחיד חקלאים פלסטינים. ב-5 במאי 2016, ילדה פלסטינית בת 10 ננשכה בידה על ידי חזיר בר או חזיר וסבלה מהלם כתוצאה מכך. פלסטינים האשימו את המתנחלים בשחרור מכוון של חזירים כדי לתקוף בכוונה כפריים כדרך להרחיק אותם מאדמתם.
בעוד שאחרים טענו שגדר ההפרדה "השפיעה על בית הגידול של חזירי בר, מה שעשוי להוביל לריכוזים גבוהים יותר של אוכלוסיית החיה באזורים מסוימים."
חולדות
האשמות הקשורות לחולדות הופיעו בחדשות ב-13 במרץ 2018 כשמנחה הטלוויזיה הירדני ד"ר באכר אל-עבאדי אמר לצופים שלו בערוץ הראשי בטלוויזיה הירדנית:
"הישות הציונית אספה את כל החולדות הנושאות את מגפת דבר הבלוטות בנורווגיה, ושיחררה אותן בכל מחוזות מצרים ליד סיני. לפי מספר מקורות מצריים, מבצע זה התרחש בשנת 1967, וחולדות אלו עדיין קיימות בכמות גדולה מאוד. חולדות אלו מתרבות מהר מאוד וגורמות לפגיעה משמעותית בגידולים. הם טורפים את היבולים הללו מהר מאוד והורסים מגדלי החמצת תבואה. אפילו ילדים אינם בטוחים מהם. חולדות אלה נושכות לעיתים קרובות גפיים של ילדים. לפי מקורות אלו, הישות הציונית, מאז תחילת הנורמליזציה של קשריה עם קהיר, הצליחה להבריח למצרים דשנים כימיים וזרעים רקובים, מה שהוביל להרס של שטחי אדמה ויבולים נרחבים במצרים. מדובר במבצע אסטרטגי מתוכנן היטב, עם השלכות לטווח קצר ולטווח ארוך, אך המטרה הברורה היא להשמיד את העולם הערבי."
זוחלים
בפברואר 2018, חסן פירוזאבאדי, יועץ צבאי של המנהיג העליון האיראני עלי חמינאי, האשים את מדינות המערב, כולל ישראל, בריגול אחר אתרי גרעין איראניים באמצעות לטאות וזיקיות, שלדבריו מושכים "גלי אטום". "גילינו שהעור שלהם מושך גלים אטומיים ושהם היו מרגלי גרעין שרצו לגלות היכן בתוך הרפובליקה האסלאמית של איראן יש לנו מכרות אורניום והיכן אנו עוסקים בפעילות אטומית", אמר.
פרשנות על דפוסים
ג'יימס היידר כתב ב"טיימס" וקשר את התגובות לתקרית הכריש לאלו לתקרית הנשר וייחס את התגובות במדינות ערב ל"פרנויה בקרב אויבי ישראל וחבריה הנומינליים", והוסיף כי "הראיות לכך שהמוסד משתמש בבעלי חיים הן מועטות".
גם ג'קסון דיהל מ"וושינגטון פוסט" קישר בין שני האירועים, וכתב שתקשורת ופקידים ערביים שמפיצים שמועות של כרישי המוסד וציפורי ריגול "ראוי ללעג", בעודו מזכיר את התיאוריה של ברט סטפנס, שתיאוריות הקונספירציה הן דוגמה ל"השפלה של המוח הערבי", כתב דיהל שלפרנויה למעשה יש גם הסבר שפיר יותר, שכן הפעולות החשאיות האמיתיות של ישראל "פנטסטיות כמעט כמו פנטזיות".
בשנת 2011 פרסם ג'יהאד אל חזן מהעיתון הלבנוני דאר אל חייט טור המנתח תיאוריות קונספירציה הקשורות לבעלי חיים, והסביר שמושג הקונספירציה אינו מיוחד לערבים. לדברי דאר אל חייט, אנשים "תמיד מחפשים הסברים שמתאימים לדעות הקדומות או לגחמותיהם, אפילו שהסברים כאלה נותנים לרוב לאמת, היגיון והיגיון סטירת לחי".
גיל ירון כתב בטורונטו סטאר ש"בעלי חיים רבים ללא ספק משרתים בצבא ובשירותי הביטחון של ישראל: כלבים מרחרחים פצצות ואלפקה עוזרת למטפסי הרים לשאת את משאם. [...] אבל סיפורים על שימוש בכרישים, ציפורים, מכרסמים או כפי שנטען גם בחרקים בשירות הצבא הם יותר פרי דמיון מאשר עובדה קשה."
All Things Go
All Things Go (בעברית: כל הדברים הולכים) הוא סינגל שיווקי שהוקלט על ידי הראפרית הטרינידדית ניקי מינאז', מתוך האלבום The Pinkprint. השיר יצא לאור ב-3 בדצמבר 2014, על ידי חברות התקליטים יאנג מאני, קאש מאני וריפבליק רקורדס, כסינגל השיווקי של האלבום.
השיר הגיע למקום ה-38 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
רקע וכתיבה
ניקי מינאז', בוי-1דה, אסתר דין, וינילץ ואלן ריטר, והופק על ידי בוי-1דה, וינילץ וריטר. ניקי מקגלוסטר מבילבורד אמר כי השיר הוא "השיר הכי חד כתער רגשית והקתרי ביותר מהאלבום", עוד נאמר כי השיר הוא "אינדיקטור נהדר לבגרותה המוזיקלית החדשה" של מינאז'. עם השיר הופיעה מינאז' לראשונה בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב". השיר שימש גם כשירו הפותח של סיבוב ההופעות "The Pinkprint Tour".
בית נסאו
בית נסאו הוא בית אצולה שאציליו ישבו בטירת נסאו שנמצאת בעיר נסאו שבריינלנד-פפאלץ. דודו, רוזן לאורנבורג (Dudo von Laurenburg) ייסד את בית האצולה בסוף המאה ה-11. היום ענפים של בית האצולה הם השליטים בהולנד (בית אורנז'-נסאו) ולוקסמבורג (בית נסאו-ויילבורג). בשנת 1985 נכחד הקו הזכרי של בית נסאו, אולם בהולנד ובלוקסמבורג גם בנות יורשות את תוארי המשפחה, ובעקבות כך מחזיק הדוכס הגדול של לוקסמבורג בתואר "דוכס נסאו", והוא נחשב לראש הבית.
היסטוריה
השושלת נוסדה בשנת 1093 על ידי דודו, רוזן לאורנבורג, שקבע את מקום מושבו בטירת לאורנבורג. בניו של דודו, רופרכט הראשון, רוזן לאורנבורג וארנולד הראשון, רוזן לאורנבורג הרחיבו את שטחי הרוזנות, ובשנת 1159 עבר בנו של רופרכט - ואלראם הראשון, רוזן נסאו לטירת נסאו, ונטל לעצמו את התואר "רוזן נסאו". ואלראם הראשון ואחיו רופרכט השני, רוזן נסאו הצטרפו לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למסע הצלב השלישי, ובתמורה הוא סייע להם להרחיב את נחלותיהם.
בשנת 1247 מת היינריך השני, רוזן נסאו, ובניו ואלראם השני, רוזן נסאו ואוטו הראשון, רוזן נסאו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1255 הם חילקו את הנחלות; ואלראם השני, רוזן נסאו הקים את ה "קו הוואלראמיאני", וצאצאיו שלטו ברוזנות נסאו ובלוקסמבורג. ואילו אוטו הראשון, רוזן נסאו הקים את ה"קו האוטוניאני", וצאצאיו שלטו בחלקים מנסאו, ומאוחר יותר תפסו את השלטון בהולנד.
הקו הוואלראמיאני
בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291–1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1344 חילקו בניו של גרלאך הראשון, רוזן נסאו את הנחלות: יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין. בשנים לאחר מכן התפצלה הנחלה כמה פעמים, אך חזרה והתאחדה מחדש בשנת 1605 תחת לודוויג השני, רוזן נסאו-ויילבורג. יורשיו של לודוויג השני חזרו וחילקו את הנחלה, אולם בשנת 1806 צורפה נסיכות נסאו-ויילבורג לנסיכות נסאו-אוזינגן ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1890 ירש אדולף, דוכס נסאו את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, וצאצאיו שולטים עד היום בדוכסות.
הקו האוטוני
בשנת 1303 חילקו בניו של אוטו הראשון, רוזן נסאו את נחלותיו; היינריך, רוזן נסאו-זיגן קיבל את רוזנות נסאו-זיגן, יוהאן, רוזן נסאו-דילנבורג קיבל את רוזנות נסאו-דילנבורג, ואילו אמיך הראשון, רוזן נסאו-הדמר שקיבלתי את רוזנות נסאו-הדמר. אחרי מותו של יוהאן, עברה נסאו-דילנבורג לאחיו היינריך. בשנת 1343 מת היינריך, ונחלותיו חולקו בין בניו, אוטו השני, רוזן נסאו-זיגן והיינריך הראשון, רוזן נסאו-בילשטיין. בשנת 1416 מת יוהאן הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג, וארבעת בניו, אדולף, יוהאן השני, אנגלברט הראשון ויוהאן השלישי שלטו ברוזנות במשותף.
בשנת 1515 בעקבות נישואיו של היינריך השלישי, רוזן נסאו-ברדה עם קלודיה משאלון, שהגיעה מדוכסות בורגונדי הצרפתית. בנם, רנה משאלון, היה היורש של נסיכות אורנז' שבצרפת, ובעקבות כך אימץ את שם המשפחה "אורנז'-נסאו". בן דודו ויורש העצר שלו, וילם מנסאו-דילנבורג ארגן את המרד ההולנדי נגד הספרדים, שהוביל להקמת הרפובליקה ההולנדית. חלק מחברי השושלת מילאו תפקידים במלחמה, ולאחר מכן בממשלה שהוקמה. במשך רוב שנות קיומה של השושלת נשאו שליטי בית אוראניה-נסאו בתואר סטאדהאודר של רוב (או כל) שבע הארצות בפדרציה של ארצות השפלה והיו השליטים בפועל. תומכיהם כונו "אורנז'יסטים" והצבע הכתום הפך בסופו של דבר לצבע המייצג של הולנד.
בשלהי המאה ה-17 התפרסם וילם השלישי, נסיך אורנז', כמחולל המהפכה המהוללת. הוא מת ללא יורשים ישירים בשנת 1702, והתואר של נסיכי אוראניה-נסאו עבר ליוהאן וילם פריסו, נסיך נסאו-דיאץ, אולם נסיכות אורנז' נשללה מבית נסאו במהלך המהפכה הצרפתית, וסופחה בסופו של דבר לצרפת.
פולסטאר 1
פולסטאר 1 (באנגלית: Polestar 1) היא מכונית ספורט היברידית פלאג-אין במרכב קופה, בעלת שתי מקומות ישיבה, שיוצרה על ידי חטיבת הביצועים של וולוו, פולסטאר בין השנים 2017 ל-2021. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2017. היא הוצגה גם בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה ב-6 במרץ 2018.
באפריל 2021 לאחר 2,500 יחידות שנבנו חשפה פולסטאר בתערוכת הרכב של שאנגחאי את הגרסה הסופית בעלות של 5,000 דולר יותר מהרגיל ושיוצרה ב-25 יחידות.
מפרט טכני
לפולסטאר 1 מערכת הנעה היברידית פלאג-אין המשלבת בין מנוע בנזין I4 צילינדרים בנפח 2.0 ליטר עם מגדש על ומגדש טורבו המספק 382 כ"ס ב-6,000 סל"ד כולל גנרטור חשמלי המספק 68 כ"ס האחראים על הגלגלים הקדמיים עם שתי מנועים חשמליים האחרים על ההגלגלים האחוריים המספקים יחד 218 כ"ס, יחד יוצרים שלושת המנועים והגנרטור 600 כ"ס ומומנט מרבי של 102 קג"מ והנעה כפולה. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 4.2 שניות ומהירות מרבית של 250 קמ"ש. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 34 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 150 ק"מ. צריכת הדלק המשולבת עומדת על 1.3 ליטר לכל 100 ק"מ.
במדיה
הפולסטאר 1 מופיעה כרכב שאפשר לשחק בו ב-Need for Speed.
מרג'ורי גרנה
מרג'ורי גליקסמן גרנה (באנגלית: Marjorie Glicksman Grene ; 13 בדצמבר 1910 - 16 במרץ 2009) הייתה פילוסופית אמריקאית. גרנה נחשבה למייסדת הפילוסופיה של הביולוגיה. היא התפרסמה בזכות תאוריות חדשניות, פירושים מעניינים ומשמעותיים בנושאי אקזיסטנציאליזם, אבולוציה, פילוסופיה, הגדרת מינים, זואולוגיה וביולוגיה.
גרנה כתבה כ-13 ספרים. הבולטים שבהם: "חופש נורא: ביקורת על אקזיסטנציאליזם" (1948) ו"היודע והידוע" (1966) ו"הברית הפילוסופית" (1995).
קורות חיים
מרג'ורי גרנה נולדה ב-1910 במילווקי, ויסקוסין ונפטרה ב-2009 בלוקסמבורג, וושינגטון. היא סיימה את לימודיה ב-1931 במכללת ולסלי במרכז לזואולוגיה שם קיבלה את התואר הראשון בזואולוגיה, היא המשיכה ללמוד ונסעה לגרמניה, ולאחר מספר שנים חזרה לארצות הברית ללמוד פילוסופיה.
ב־1937 הייתה מדריכה באוניברסיטת שיקגו, שם הכירה והתחתנה עם דוד גרנה בשנת 1944. בעקבות שאיפתו של בעלה להיות חקלאי עברה אחריו מהעיר לחווה באילינו, שם התמידה לקום השכם מדי בוקר כדי ללמוד ולכתוב פילוסופיה, לפני שהחלה את עבודתה בחווה.
בשנת 1952 עברה המשפחה לאירלנד. החיים בחווה לימדו את גרנה לקח ולאחר 43 שנים (ב-1995) כתבה ספר הנקרא "הברית הפילוסופית" ובו כתבה "חובות חקלאיות ופילוסופיות מורכבות לא יתערבבו."
דוד ומרג'ורי התגרשו ב-1961 לאחר 17 שנות נישואין. לאחר הגירושין גרנה החליטה לחזור לעיר ולהמשיך ללמוד פילוסופיה אקדמית.
פעילות אקדמית
בשנת 1932, בעקבות סיום לימודיה וקבלת התואר בזואולוגיה, נסעה גרנה לגרמניה, שם השתתפה בהרצאותיהם של הפילוסופים הגרמנים מרטין היידגר וקרל יאספרס. עם חזרתה לארה״ב הלכה ללמוד פילוסופיה במכללת רדקליף ועבדה ביחד עם דייוויד פראל, ואלפרד נורת' וייטהד. בסוף לימודיה קיבלה דוקטורט לפילוסופיה.
בשנים 1937–1944 הייתה גרנה מרצה באוניברסיטת שיקגו, שם השתתפה בסמינרים המפורסמים שניהלו רודולף קרנפ וקרל (פיטר) המפל. ב־1948 פרסמה את ספרה "החופש הנורא" בו הביעה את ביקורתה על הזרם האקזיסטנציאליסטי בפילוסופיה (ביקורת שהמשיכה ב-1957, כשפרסמה את הספר "מרטין היידגר", בו היא דנה בתאוריות ובעמדות האקסיסטנציאליסטיות בהן החזיק מרטין היידגר).
ב-1958 גרנה החליטה לחזור להוראה. בשיקגו היא פגשה את מיכאל פולני הפילוסוף והמדען הבריטי הונגרי, ובסופו של דבר סייעה לו לפתח את ספרו החשוב "ידע אישי".
עד 1960 מילאה גרנה תפקידים באוניברסיטת לידס ולאחר מכן עד 1962 באוניברסיטת בלפסט, שם הרצתה בפילוסופיה. ב-1965 חזרה לארצות הברית כדי ללמד פילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס. היא כיהנה שם כיו״ר המחלקה לפילוסופיה במשך כ-13 שנים.
בשנת 1967, בזמן שהותה בדייוויס, העבירה סדרת הרצאות ופרסמה את ספרה ״הבנת הטבע: מאמר על הפילוסופיה של הביולוגיה." ספר זה הפך אותה לאחת מחלוצות הדיון בפילוסופיה של הביולוגיה.
ב־1982 ניהלה גרנה סדרת סמינרים משפיעים ומכוני קיץ בנושאי מדעי הרוח והמדעים הפילוסופיים. היא הייתה בעלת השפעה על הקמתה של האגודה הבין לאומית להיסטוריה, פילוסופיה וביולוגיה. אגודה זו הקימה ב-1995 פרס למלומדים צעירים על שמה.
בשנת 2002 הפכה לאישה הראשונה שספריה נכללו ב"ספרייה לפילוסופיים החיים" (Library of Living Philosophers ) בתוך סדרת ספרים של הפילוסופיים המשפיעים והשנויים במחלוקת ביותר.
בגיל 92, פרסמה ביחד עם דוד דיפו את "הפילוסופיה של הביולוגיה: היסטוריה אפיזודית."
משנתה הפילוסופית
גרנה התבססה בספריה על רעיונותיהם של אריסטו ופילוסופים קדומים אחרים. גרנה ידעה שכדי להבין את המאפיינים הפיזיים של אורגניזם יש צורך בידע על התפקודים של כל אחד מחלקי האורגניזם, כולל תאיו וגנו.
האינטרסים הפילוסופיים של גרנה היו נרחבים, והתאוריות שלה לא נגעו רק בביולוגיה אלא גם בידע אנושי. התובנות שלה על הפילוסופיה של תורת ההכרה (אפיסטמולוגיה) היו משפיעות ביותר והושרשו בספרה "היודע והידוע" (1966). גרנה התנגדה ודחתה את התאוריות של הפילוסוף הצרפתי והמתמטיקאי רנה דקארט.
מיתר שמש
מיתר שמש (נולדה ב־24 ביולי 1990) היא שופטת כדורגל ישראלית בינלאומית, המשמשת כשופטת בליגה הלאומית וכן בליגת העל לנשים.
ביוגרפיה
שמש נולדה וגדלה בגבעת אלה אשר בעמק יזרעאל. למדה בכפר הנוער ויצו נהלל במגמת מנהיגות וחינוך גופני. מגיל צעיר אהבה מאוד ספורט ובעיקר כדורגל ושיחקה בקבוצות שונות של בנים בצפון עד גיל 12. הקבוצה האחרונה בה שיחקה הייתה הפועל חיפה אך בגיל 13, כאשר לא ניתן היה עוד לשחק בקבוצת בנים ובנות כקבוצה מעורבת, נאלצה להפסיק להיות שחקנית פעילה. בגיל 16 עברה קורס שופטים ומאז משמשת כשופטת.
שימשה כשופטת רביעית במשחק הראשון בישראל בו שפטו ארבע שופטות משחק בין קבוצות בליגת העל. ־2020 עד היום שופטת בקביעות בליגה הלאומית וכן בליגת העל לנשים. ב-2022 שפטה לראשונה בליגת העל במשחק מ.ס אשדוד מול עירוני קריית שמונה ובכך הפכה להיות האישה השנייה ששפטה משחק בליגה הבחירה.
שמש משרתת כקצינה בצה"ל. החלה דרכה בצבא כמדריכת כושר וביצעה מספר תפקידים בתחום הכושר הקרבי וכן תפקידי פיקוד מתקדמים בבית הספר לקצינים (בה"ד 1), שם הייתה מפקדת צוות ומפקדת פלוגה. נכון ל־2020 נמצאת בתפקיד קצינת כושר קרבי של חטיבת כפיר.
חיים אישיים והשכלה
שמש מתגוררת בחריש. בוגרת תואר ראשון בחינוך ותואר שני בחינוך וניהול ספורט ומאורסת לדוגמנית חנה סירוצקי.
הקורפוס ההררי ה-51 (ורמאכט)
הקורפוס ההררי ה-51 (בגרמנית: LI. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ב-15 באוגוסט 1943 הוקם הקורפוס בווינה כקורפוס הררי, והועמד תחת פיקוד ולנטין פוירשטיין. בדצמבר 1943 נשלח הקורפוס לאיטליה כחלק מהארמייה ה-14, ולחם עימה בקרב מונטה קאסינו, ולאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים באיטליה כחלק מהארמייה העשירית והארמייה ה-14 לסירוגין. בינואר 1945 מונה פרידריך וילהלם האוק למפקד הקורפוס, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
קרב מונטה קאסינו
בקרב מונטה קאסינו כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה
במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
שאול גולדשטיין
שאול גולדשטיין הוא איש ציבור ישראלי, המכהן כמנכ"ל חברת נגה - ניהול מערכת החשמל. קודם לכן שימש כמנכ"ל רשות הטבע והגנים ולפני כן כראש מועצה אזורית גוש עציון.
ביוגרפיה
ב-24 במאי 2022 פורסם כי גולדשטיין ימונה למנכ"ל חברת נגה - ניהול מערכת החשמל.
חיים אישיים והשכלה
גולדשטיין בעל תואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים. הוא נשוי ואב לשבעה. מתגורר בנווה דניאל.
Cue bid
Cue bid היא הכרזה לא טבעית בברידג' בה שחקן מכריז הכרזה בסדרה אותה הכריז שחקן יריב. למשל: הכרזה של 2 לאחר ששחקן יריב הכריז 1. המשמעות של ההכרזה שונה במצבים בהם השחקן היריב הכריז הכרזת אוברקול לעומת המצבים בהם השחקן היריב פתח.
Cue bid לאחר אוברקול של שחקן יריב
מטרת ההכרזה היא לנסות למצוא חוזה מתאים כשהכרזת ה-Cue bid מאפשרת להמשיך בתיאור הידיים בגובה נמוך. במקרים רבים נועדה ההכרזה לאפשר להגיע למשחק מלא או לסלאם.
לאחר פתיחה של השותף ואוברקול של שחקן יריב המשמעויות של הכרזת Cue bid הן: דוגמה:
76
AJ9
QJ82
KJ73
כאשר הפותח הוא זה שמכריז Cue bid הוא מתאר יד חזקה בהרבה מפתיחה או יד חלוקתית ומבקש משותפו להמשיך לתאר את ידו.
דוגמה:
לאחר שפותחים 1, היריב במושב השני מכריז אוברקול של 1 והשותף מכריז 2, נכריז 2 עם היד הבאה:
-
AKQJ9
AKQ10
הקורפוס ה-51 (ורמאכט)
הקורפוס ה-51 (בגרמנית: LI. Armeekorps) היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
Cue bid
Cue bid לאחר אוברקול של שחקן יריב
Q1098
הקורפוס ה-51 (ורמאכט)
היסטוריה
הקורפוס הוקם ב-25 בנובמבר 1940, וכמפקדו מונה הנס-וולפגנג ריינהרד. במהלך המערכה בבלקן לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השנייה, ואף לחם במערכה על יוון. במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השישית, עימה לחם בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. ב-8 במאי 1942 מונה ולטר פון זיידליץ-קורצבאך למפקד הקורפוס ה-51, ולחם עמו במתקפת הקיץ הגרמנית, ולאחר מכן לחם עמו בקרב סטלינגרד. ב-31 בינואר 1943 נכנע הקורפוס יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד וחייליו נלקחו לשבי.
Cue bid
Cue bid לאחר פתיחה של שחקן יריב
בדרך כלל משמש כקונבנציה, המתארת יד עם קוצר בסדרת היריב ושתי סדרות אחרות כשבכל אחת מהן לפחות חמישה קלפים. קונבנציות נפוצות מסוג זה הן: Michaels cuebid ו Ghestem. קונבנציה נוספת נפוצה פחות היא Quantum convention.
מטרת הכרזת Cue bid לאחר פתיחה של שחקן יריב, עשויה להיות הפרעה ליריבים במציאת חוזה מתאים או מציאת חוזה מתאים ברמה של משחק חלקי, משחק מלא או סלאם. ידו של מכריז הכרזה זו עשויה להיות חלשה, בינונית או חזקה בהתאם למה שנקבע בקונבנציות שונות.
הקורפוס ה-51 (ורמאכט)
מבצע ברברוסה
במבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
קרב סטלינגרד
בקרב סטלינגרד כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
נמל התעופה הבין-לאומי ולנה
היסטוריה
נמל התעופה נפתח בתחילה ב-19 באוקטובר 1960 כמנחת קטן הבנוי על בסיס משטח פלדה ונקרא Hulhulé Airport, כאשר שימושו היה בעיקר למטרות צבאיות. הטיסה המסחרית הראשונה הייתה של אייר ציילון ב-10 באפריל 1962 והטיסה הראשונה של מטוס השייך לאיים המלדיביים נחתה ב-9 באוקטובר 1974.
עם עליית התיירות שהחלה בשנת 1972 הייתה זקוקה המדינה לשדרוג של נמל התעופה, וב-11 בנובמבר 1981 שינתה את שמו ל"Malé International Airport". בשנת 1994 נפתחה החברה שמתפעלת את נמל התעופה (MACL) ומונתה ישירות על ידי נשיא האיים המלדיביים. ב-26 ביולי 2011 שונה השם ל"Ibrahim Nasir International Airport" לזכרו של איברהים נאסיר שהיה הנשיא השני של המלדיביים ומייסדו של נמל התעופה. ב-1 בינואר 2017 מותג נמל התעופה מחדש ושמו שונה ל-Velana International Airport על שם בית המשפחה של איברהים נאסיר וכחלק מהתוכנית הכלכלית האסטרטגית החדשה של הנשיא עבדולה יאמין.
מאפיינים כלליים
נמל התעופה נמצא בגובה 2 מטר מעל גובה פני הים ויש לו שני מסלולי אספלט. יש לו שלושה טרמינלים: לטיסות בינלאומית, לטיסות פנים ארציות וכן עבור מטוסים הנוחתים על המים.
משרדי חברת התעופה טרנס מלדיביאן איירוויז נמצאים כמו כן בתוך נמל התעופה.
סטיב פרנקס
סטיב פרנקס (באנגלית: Steve Franks; נולד ב-21 בספטמבר 1965) הוא תסריטאי, במאי, מפיק וזמר אמריקאי.
ביוגרפיה
פרנקס נולד במחוז אורנג' שבקליפורניה, ובשנת 1991 סיים לימודי תואר ראשון באמנויות באוניברסיטת קליפורניה באירוויין. הוא למד לתואר שני באוניברסיטת לויולה מרימאונט.
קריירה
בשנת 1999 כתב פרנקס את התסריט לסרט "ביג דדי" יחד עם אדם סנדלר וטים הרליהי. הסרט זכה להצלחה קופתית גדולה מאוד, והרוויח למעלה מ-234 מיליון דולר.
בשנת 2006 יצר וכתב פרנקס את סדרת הטלוויזיה "בניחוש חוקר". הסדרה שודרה ברשת USA Network וזכתה להצלחה גדולה, כשבפיילוט הסדרה צפו כ-4.5 מיליון צופים אמריקאים ובממוצע בכל פרק בעונה הראשונה צפו כ-6.2 מיליון צופים אמריקאים. הדבר הפך את הסדרה לאחת הסדרות הפופולריות ברשתות הכבלים בארצות הברית בשנת 2006. הסדרה כללה 120 פרקים ב-8 עונות ועוד שלושה סרטי טלוויזיה באורך מלא. פרנקס אף ביים חלק מהפרקים.
קרלייל פלויד
קרלייל סשנס פלויד (באנגלית: Carlisle Sessions Floyd; 11 ביוני 1926 – 30 בספטמבר 2021) היה מלחין אופרה אמריקאי. פלויד, בנו של כומר מתודיסטי, ביסס רבות מיצירותיו על הווי החיים בדרום ארצות הברית. האופרה המוכרת ביותר שלו, "סוזנה" (1955), מבוססת על הסיפור מעשה שושנה, אחד מן התוספות לספר דניאל, אך עלילתה מתרחשת בטנסי הכפרית של אמצע המאה ה-20 והיא נכתבה בניב דרומי אופייני.
ראשית חייו
פלויד נולד בעיירה לאטה אשר במדינת דרום קרוליינה שבדרום ארצות הברית בשנת 1926, לאב ששימש ככומר בכנסייה המשתייכת לזרם המתודיסטי בנצרות. בשנת 1943 התחיל פלויד ללמוד בקונברס קולג' בספרטנבורג, דרום קרוליינה. שם למד נגינה בפסנתר אצל ארנסט בייקון. כאשר בייקון קיבל משרה באוניברסיטת סירקיוז במדינת ניו יורק, עבר פלויד צפונה בעקבותיו וסיים שם את לימודי התואר הראשון בשנת 1946.
כעבור שנה התקבל פלויד לסגל מורי הפסנתר באוניברסיטת המדינה של פלורידה אשר מקום מושבה בעיר טלהסי. שם התגורר למשך שלושים שנה במהלכן נהיה לפרופסור להלחנה. את תואר המוסמך קיבל מאוניברסיטת סירקיוז בשנת 1949.
קריירה
האופרה הראשונה של פלויד הייתה "דמדומים איטיים" ללברית שכתב בעצמו (נוהג שהתמיד בו מאז ועד למותו). הפקת האופרה התרחשה בסירקיוז שבמדינת ניו יורק בשנת 1949. האופרה הבאה שלו, "הפליטים", הוצגה בטלהסי שבפלורידה ב-1951, אך הוסרה לאחר מכן.
מאוחר יותר בשנת 1958, הועלה מחזה נוסף של פלויד, "אנקת גבהים", המבוסס על הספר אנקת גבהים מאת הסופרת הבריטית אמילי ברונטה. המחזה הוצג לראשונה באופרה של סנטה פה, כאשר קרטין בתפקיד הגיבורה הראשית.
המחזה "ייסורי ג'ונתן וייד" הועלה בשנת 1962. עלילתו מתרחשת בדרום קרוליינה בימי תקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית. המחזה הבא שלו היה "עובר האורח ומולי סינקלייר", קומדיה על מתיישביה הסקוטים של דרום קרוליינה. לאחר מכן הועלה "מרקהיים", על פי עלילתו של רוברט לואיס סטיבנסון. מחזה זה הוצג לראשונה בשנת 1966, באופרה של העיר ניו אורלינס.
המחזה הבא שלו, "על עכברים ואנשים" (על פי עלילת על עכברים ואנשים מאת ג'ון סטיינבק), הועלה באופרה של סיאטל בשנת 1970, בבימויו של קורסארו. מונודרמה על אלינור מאקוויטניה, "פרח ונץ", עלתה בהצגת בכורה בג'קסונוויל, פלורידה, עם משחק של קרטין ובבימוי קורסארו. הפקה זו עלתה בהמשך בקרנגי הול.
"הבובה של בילבי" (על פי ספרה של אסתר פורבס) הועלתה לראשונה בגרנד אופרה של יוסטון ב-1976, עם כריסטופר קין כמנצח ודייוויד פאונטני כמפיק. ב-1976 חבר פלויד לדייוויד גוקלי בייסוד "סטודיו האופרה של יוסטון", תוכנית הכשרה, בניהול האופרה של יוסטון, לצעירים המתבלטים בכישרונם, הן זמרים והן מאמני רפרטואר מקצועיים. בין השנים 1976 ל-1996 כיהן פלויד כפרופסור בקתדרת מ. ד. אנדרסון בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת יוסטון. ביוסטון הושמעה לראשונה בשנת 1981 גם "וילי סטארק" (בעקבות רוברט פן וארן), בבימויו של הרולד פרינס.
לאחר הפסקה של קרוב לעשרים שנה, עלתה בשנת 2000 האופרה האחרונה של פלויד בהצגת בכורה ביוסטון - "קוֹלְד סאסי טְרי". האופרה מבוססת על הרומן היחיד של הסופרת אוליב אן ברנס, הנושא את אותו השם. פטריק סאמרס ניצח, ברוס ברספורד ביים ופטרישה ראסט עמדה בראש צוות המבצעים.
קרלייל פלויד חיבר בשנות ה-50 סונאטה לפסנתר בשביל רודולף פירקושני, שניגן אותה ברסיטל בקרנגי הול, אך לאחר זאת נשכחה היצירה מלב עד שדניאל רוונאף (Daniell Revenaugh) הקליט אותה ב-2009, בגיל 74. הפסנתרן עבד עם המלחין ללמוד את היצירה (פלויד עצמו מעולם לא למד אותה), והחזרות וההקלטה החיה עצמה הונצחו בסרט. ההקלטה נעשתה על פסנתר הסטיינוויי, בעיצובו המיוחד של הצייר הבריטי לורנס אלמה-טאדמה, שפיאר את אולם הכניסה של הבית הלבן בתקופת נשיאותם של תאודור רוזוולט ווודרו וילסון.
פלויד הלך לעולמו ב-30 בספטמבר 2021.
לורה הווארד
לורה הווארד (באנגלית: Laura Howard; נולדה ב-1977) היא שחקנית אנגלייה. תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות קאלי ברנבי בסדרת המשטרה הוותיקה "רציחות במידסומר".
ביוגרפיה
הווארד נולדה בשם לורה סימונס בצ'יזיק שבלונדון. הרקע המשפחתי שלה אינו מעולם המשחק. אביה הוא יועץ ספנות ואמה היא פסיכיאטרית. היא גם לא למדה בבית ספר למשחק.
תפקידה הגדול הראשון היה ב-1992 בתפקיד תמי רוקבי, בת העשרה, בסדרה הקומית "So Haunt Me" של ה-BBC. היא כיכבה בדרמה "Eskimo Day" מאת ג'ק רוזנטל ובסדרת ההמשך "Cold Enough For Snow". עוד בטלוויזיה שיחקה בסדרות "Soldier Soldier", "רופאים", "חדר מיון" ו-"The Bill".
הווארד הופיעה בתפקידים רבים בתיאטרון בהם הפקת הבכורה של "Life of Riley" מאת אלן אייקבורן. ביוני 2012 שיחקה במחזה נוסף של אייקבורן "כיבושי נורמן" (The Norman Conques) בתיאטרון ליברפול פלייהאוס. ב-2016 הופיעה בשני מחזות עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
פוקוס (סרט)
פוקוס (באנגלית: Focus) הוא סרט דרמת פשע קומית משנת 2015, שבוים ונכתב על ידי גלן פיקארה וג'ון רקווה. בסרט מככבים השחקנים ויל סמית', מרגו רובי ורודריגו סנטורו.
עלילה
ניקי ספורגון (ויל סמית'), רמאי מנוסה, הולך למועדון לילה, שבו רמאית חסרת ניסיון, ג'ס בארט (מרגוט רובי), מנסה לפתות אותו על ידי העמדת פנים שהם נתפסו במיטה על ידי בעלה הקנאי, על מנת להבריח אותו ולקחת את ארנקו. ניקי חושף את תוכניתם ומייעץ להם לא לאבד את המיקוד כאשר הוא מתמודד עם מצבים בלתי צפויים לפני שעזב. כמה ימים לאחר מכן, ג'ס מוצאת אותו במועדון לילה אחר ומשכנעת את ניקי להפוך למורה שלה. בשיעורים, ניקי מספר לה הכול על עצמו, ובפרט על אביו, באקי ספורגון, שנאלץ לירות בסבו של ניקי אחרי הונאה שהשתבשה, תכסיס הידוע כ "לחצן מצוקת טולדו".
ניק לוקח את ג'ס לניו אורלינס, שם היא מבצעת סדרה של הונאות קטנות כמבחן. לאחר שהוכיחה את עצמה, ג'ס הוצגה כחברה חדשה בצוות של ניקי, ועד מהרה ניקי וג'ס מפתחים מערכת יחסים רומנטיות שמדאיגה את ניקי, שלמד מאביו שלא מעורב רגשית עם אף אחד בעסק. במשחק פוטבול שהתקיים בלואיזיאנה סופרדום, ניקי וג'ס הונו מהמר כפייתי, צ'ה ליאויאן. ההונאה התבצעה כאשר צ'ה בחר מספר של שחקן מהמשחק, 55 - מספר מתוכנת מבחינה פסיכולוגית על ידי ניקי והצוות שלו אשר במהלך כל אותו היום ביצעו הטרמה במוחו של צ'ה, שיהיה אותו המספר שרשום על חולצת משחק של שיקגו, על ידי אדם שג'ס בקלות תכיר: פרהאד (אדריאן מרטינז), חבר צוות. ניקי מאוחר יותר מסביר שג'ס הייתה "העכבר העיוור הקטן" שלא היה אמור לדעת על ההונאה בזמן שניקי מהמר עם צ'ה. לאחר מכן, ניקי נותן לג'ס את הנתח שלה, אבל בחוסר רצון שולח אותה משם, משאיר אותה בלב שבור.
ניקי מתחיל לחזר אחרי ג'ס שוב, והם מציתים מחדש את מערכת היחסים שלהם. ראש הפמליה הביטחון של גאריגה, אוונס (ג'רלד מקראני), חושד בניקי וג'ס ועוקב אחריהם. ניקי מספק את הרכיב למקיואן תמורת שלושה מיליון יורו, אך גם מוכר אותו לקבוצות האחרות בסכומים דומים. בזמן שהוא מחכה לג'ס בחדר המלון שלו, הוא מקבל הודעת טקסט ובה כתוב המשפט "נשרפת, עזוב עכשיו", כלומר הוא נחשף, וצריך לעזוב מיד.
ניקי וג'ס מתכננים לחזור לארצות הברית יחד. עם זאת, הם נתפסים על ידי אנשיו של גאריגה ונלקחו למחסן נטוש, שבו ניקי מתחנן על חייה של ג'ס, ומוכה על ידי גאריגה. ג'ס מגלה שהיא מנסה לפתות את גאריגה כדי לגנוב השעון היקר שלו, ואז אוונס יורה לניקי בחזה, וגורם לגאריגה המזועזע לעזוב. לאחר מכן, אוונס חושף את עצמו ומגלה לג'ס שהוא אביו של ניקי, באקי, ומבטיח לה שהוא נמנע מלפגוע בכל העורקים הראשיים, אלא הוא פשוט הפעיל את "לחצן מצוקת טולדו."
בקי מסיע את ניקי וג'ס לבית החולים לטיפול הריאה המנוקבת של ניקי ויוצא עם הכסף של ניקי, כתזכורת להשלכות של אובדן מיקוד. לאחר שהוא עוזב, ג'ס מגלה לניקי שהיא חטפה את השעון של גאריגה לפני שהוא עזב את המחסן, ניקי מחייך אליה והם הולכים לבית החולים ביחד.
אוסף פריק
אוסף פריק (The Frick collection) הוא מוזיאון לאמנות במנהטן שבארצות הברית. המוזיאון ממוקם בבית מידות שהיה בעבר ביתו של הנרי קליי פריק, אשר תוכנן על ידי תומאס הייסטינגס ונבנה בשנת 1913–1914. האדריכל ג'ון ראסל פופ שינה והרחיב את המבנה בשנות ה-30 המוקדמות כדי להתאימו לשימוש כמוסד ציבורי. המוזיאון נפתח לציבור הרחב ב-16 בדצמבר 1935.
לאחר מותו של פריק הורחב האוסף על ידי ביתו הלן קליי פריק, שאחראית על הרכישה של שליש מיצירות האמנות באוסף מאז 1919. מוזיאון פריק אחראי גם על ספריית אמנות הסמוכה לו.
אדריכלות
המבנה, שהיה מקום מגוריו של הנרי קליי פריק במהלך חמש השנים האחרונות של חייו, הוא בעל סגנון נאו קלאסי. התפתחות המבנה מבית מגורים מפואר למוזיאון תרמה לאווירה המיוחדת בתצוגת האוסף. חצר הגינה תוכננה לפי דגם של אטריום רומי, עם אפיריון מעליו ונטיעות עצי דקל בגן. אולם המוזיקה העגול בחצר משמש כיום לקונצרטים וכנסים. בין האמנים הידועים שהופיעו בו נמנים אייזק שטרן, אלפרד ברנדל וונדה לנדובסקה. המשורר טי אס אליוט הקריא בו שירים.
שישה עשר החדרים הגדולים המרכיבים את המוזיאון כוללים סלון שתוכנן על ידי סר צ'ארלס אלום (Allom), מעצב שעבד בעיקר עבור משפחת המלוכה הבריטית.
האוספים
מוזיאון פריק מציג למעלה מ-1,100 יצירות אמנות מתקופת הרנסאנס ועד סוף המאה ה-19. הציור איטלקי ברנסאנס מיוצג על ידי אמנים כגון:
על אלה נוספים גם אמנים איטלקיים מאוחרים יותר כגג'ובאני באטיסטה טיפולו ופרנצ'סקו גוארדי. הציור האנגלי מהמאה-18 מיוצג עם שבע יצירות בלבד, של תומאס גיינסבורו. אמנים בריטיים אחרים באוסף הם:
בין היצירות החשובות בציור ההולנדי מהמאה ה-17 באוסף נמנים ציורים בולטים של יאן ורמיר ורמברנדט, וכן ציורים של:
אחת מדגשי המוזיאון הוא הציור הצרפתי, חדר נפרד מוקדש לציירים פרנסואה בושה וז'אן אונורה פרגונאר. בנוסף נמצאים באוסף עבודותיהם של:
מהמאה ה-19:
בנוסף מוצגות במוזיאון יצירות של האמנים הפלמיים פיטר ברויגל האב, ג'רארד דוד, האנס ממלינג, פטר פאול רובנס, יאן ואן אייק ואנתוני ואן דייק. הציור הספרדי מיוצג במוזיאון עם ציורים אחדים של האמן פרנסיסקו דה גויה, אל גרקו ודייגו ולאסקס, ואילו מהאמנות הגרמנית זמינים רק יצירה אחת של קונרד ויטץ, וכן שני ציורים של הנס הולביין.
בין האמנים האמריקאים במוזיאון נמנים גילברט סטיוארט, שהאוסף שלו כולל את דיוקנו של ג'ורג' וושינגטון, וכן מספר יצירות של ג'יימס מקניל ויסלר.
בתרבות הפופולרית
אחוזת האוונג'רס ביקום הבדיוני מארוול עוצבה בהשראת בית המוזיאון, שכמוהו מתפרס על כל גוש הבניינים בפינה של השדרה החמישית ומזרח רחוב 70.
האקדמיה הצבאית הקיסרית
האקדמיה הצבאית הקיסרית (ביפנית: Rikugun Shikan Gakkō 陸軍士官学校) היה בית הספר להסמכת קצינים של הצבא היפני הקיסרי. מסלול הלימודים כלל קורס זוטרים לבוגרי בתי הספר לצוערים מקומיים ולתלמידים שהשלימו ארבע שנות לימוד בחטיבת ביניים, ומסלול מתקדם לפרחי לקצונה.
היסטוריה
האקדמיה הצבאית נוסדה בקיוטו ב-1868, וקיבלה את תוספת "הקיסרית" ב-1874, אז עברה לטוקיו. אחרי 1898 הייתה האקדמיה תחת פיקוח מנהל החינוך הצבאי.
ב-1937 התחלקה האקדמיה, והקורס המתקדם עבר לעיר סגמיהארה שבמחוז קנאגאווה, וקורס הזוטרים עבר לאסקה, מחוז סאיטאמה. טקס הסיום של המחזור ה-50 נערך בבניין האקדמיה החדש בסגמיהארה ב-20 בדצמבר 1937, בנוכחות הקיסר הירוהיטו. ב-1938 נחנך בית ספר נפרד לתעופה צבאית.
בספטמבר 1945, לאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה, נטל גדוד מדיוויזיית הפרשים הראשונה שליטה על בניין האקדמיה. האקדמיה נסגרה עם ביטול הצבא הקיסרי היפני בתום 1945, ושטח האקדמיה בסגמיהארה היום הוא חלק מבסיס צבא ארצות הברית.
המוסד המקביל כיום ביפן הוא האקדמיה הלאומית לביטחון של יפן.
תוכנית לימודים
מ-1937 ועד 1945 הוסמכו באקדמיה הצבאית הקיסרית כ-18,476 קצינים.
מועמדים לאקדמיה הצבאית הקיסרית נבחרו בקפידה מתוך בוגרי שלוש שנות לימוד בבתי ספר צבאיים מכינים בטוקיו, אוסקה, נגויה, הירושימה, סנדאי וקוממוטו. בבתי ספר אלה למדו בעיקר בניהם של קצינים ושל חיילים שנפלו בקרב. חלק מהמועמדים היו כבר חיילים מתחת לגיל 25.
תוכנית האימונים כללה שיעורים כלליים ברמת אוניברסיטה, אמנויות לחימה מסורתיות ורכיבה. לאחר השלמת החלק הזוטר בן השנתיים, נשלחו הצוערים לשמונה חודשים לחיל הרגלים, שם למדו על מכלול אמצעי הלחימה שברשות הצבא ופיקוד מחלקתי, בטרם שבו לאקדמיה להשלמת המסלול המתקדם בן השנה ושמונה חודשים. לאחר סיום הלימודים קיבלו הצוערים את התואר קצינים מתמחים, ועם השלמת ארבעה חודשי פעילות עם הרגימנט שלהם קיבלו את דרגת לוטננט שני באופן רשמי.
עונת 2006/2007 בליגת העל בכדורסל
עונת 2006/2007 בליגת העל בכדורסל  הייתה העונה ה-53 של תחרות ארצית בישראל והעונה השביעית של ליגת העל. החל מעונה זו כונן החוק "הרוסי" בליגה הישראלית, חוק המחייב שני ישראלים על המגרש בכל עת, ללא קשר למספר הזרים הרשומים בקבוצה. הפועל חולון שעלתה לליגת העל ויתרה על מקומה. הפועל תל אביב לא הצליחה להעמיד קבוצה לליגה ובמקומה הופיעה הפועל גלבוע/עפולה שסיימה במקום השני בלאומית. כתוצאה מכך הליגה כללה 10 קבוצות בלבד. ארבע הראשונות העפילו לפיינל פור.
על ניצחון במשחק הוענקו שתי נקודות ונקודה בודדת הוענקה על ההפסד במשחק. לליגה העליונה עלתה הפועל גלבוע/עפולה.
העונה הסדירה החלה ב-5 בנובמבר 2006 הסתיימה ב-24 במאי 2007. בגמר הפיינל פור ניצחה מכבי תל אביב את הפועל ירושלים 78-80 לאחר שהאחרונה הובילה לכל אורך המשחק. את סל הניצחון קלע ג'יימי ארנולד, 2.2 שניות לסיום וזו הייתה הפעם הראשונה והיחידה במשחק בו מכבי תל אביב הייתה ביתרון. בכך היא זכתה בפעם ה-14 ברציפות ובפעם ה-47 בתולדות המועדון.
בהתאם לתוצאות העונה מכבי גבעת שמואל ירדה ליגה.
מצב החירום המלאי
מצב החירום המלאי (באנגלית: Malayan Emergency, במלאית: Darurat Malaya) היה מלחמת גרילה, שהתנהלה בפדרציית מלאיה בין השנים 1948–1960. העימות התנהל בין הכוחות המזוינים של חבר העמים הבריטי לבין הלוחמים למען העצמאות של צבא השחרור הלאומי המלאי - MNLA, שהיה הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית המלאית  - MCP. המלחמה ניטשה על רקע הניסיונות של הכוחות הקומוניסטים להשיג עצמאות למלאיה מהאימפריה הבריטית ולמסד כלכלה סוציאליסטית. הלחימה התרחשה הן במהלך התקופה הקולוניאלית והן לאחר קבלת העצמאות ב-1957. אף על פי שהיא כונתה על ידי הרשויות הקולוניאליות "מצב החירום", ה-MNLA כינה אותה "מלחמת השחרור הלאומית האנטי-בריטית". העימות כונה על ידי הבריטים "מצב חירום" משיקולי ביטוח, שכן, חברות הביטוח שבסיסם היה בלונדון לא היו משלמות על תביעות שהתבססו על מצבים של מלחמת אזרחים.
ביוני 1948 הכריזה הממשלה הקולוניאלית של מלאיה על מצב חירום במושבה לאחר תקרית בה נרצחו שלושה אירופאים בהתקפה שנערכה על מטע גומי. בהנהגתו של צ'ין פנג, התארגנו הפעילים הקומוניסטים מחדש בג'ונגלים של מלאיה והקימו את ה-MNLA כדי לנהל מלחמת גרילה נגד השלטון הקולוניאלי הבריטי. רבים מלוחמי ה-MNLA שלחמו נגד הקולוניאליזם הבריטי, היו חברים לשעבר של "הצבא העממי המלאי האנטי-יפני", שאומן ומומן שנים קודם לכן על ידי הבריטים כדי להילחם נגד הצבא הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. רוב התמיכה למורדים הקומוניסטים הגיעה מהאוכלוסייה המלאית-סינית, שרובה חיה בתנאי עוני, הייתה נתונה לאפליה גזעית ונמנעה מהם זכות הבחירה. התנגדותם של הקומוניסטים לאפליית נשים אפשרה לנשים רבות להצטרף לשורות ה-MNLA ולרשת התמיכה האזרחית שלו, שנקראה "מין יואן". עם זאת, לאור ציפיותיהם של הילידים מהקבוצה האתנית אורנג אסלי, לא עלה בידי ה-MNLA לגייס תמיכה משמעותית מכל קבוצה אתנית שהיא למעט המלאים-סינים, זאת בשל הזיקה בין הקומוניזם לבין סין ובשל המתחים הגזעיים ארוכי הימים במלאיה.
לאחר שה-MNLA הקים שורה של בסיסים בג'ונגלים, הם החלו לנהל פשיטות על בסיסי המשטרה הקולוניאלית הבריטית ועל מתקנים צבאיים. מכרות בדיל ומטעי גומי היו גם הם מטרה תכופה למעשי החבלה של הקומוניסטים בניסיונם להפוך את עלות הכיבוש הקולוניאלי של מלאיה לגבוה מדי עבור הבריטים. ההתנסות הצבאית של הבריטים במהלך מצב החירום הניחה את הבסיס לפעולות העתידיות נגד המורדים, שהמפורסמת מביניהן הייתה מלחמת וייטנאם, בה ניסו הכוחות המזוינים של ארצות הברית (לרוב ללא הצלחה) לעשות שימוש באסטרטגיות שהבריטים עשו בהן שימוש במלאיה. הפעולות הטקטיות של כוחות חבר העמים הבריטי הניחו את היסוד לשיטה של "חפש והשמד" שעשתה שימוש נרחב באייג'נט אורנג' והרחיבה את השימוש במונח Hearts and Minds. דגש רב ניתן ליחידות לתגובה מהירה, שנתנו מענה מיידי למתקפות כוחות הגרילה ולהקמתם של כוחות עזר מקומיים.
במסגרת מה שכונה "תוכנית בריגס", הקימו הבריטים מערכת של 400 מחנות כליאה שכונו "כפרים חדשים" כדי לכלוא בהם יותר מ-400,000 אזרחים, רובם סינים, אך גם הודים ואף אנשי האורנג אסלי, בניסיון להפריד את לוחמי ה-MNLA מהאוכלוסייה האזרחית. לאחר מכן ניסו הבריטים להרעיב את לוחמי הגרילה הקומוניסטים על ידי ניהול מערכה למניעת מזון באמצעות הנהגת קיצוב במזון לאוכלוסייה האזרחית, חיסול משק החי ושימוש בקוטלי עשבים כימיים כדי להשמיד אזורים חקלאיים. הניסיונות המוקדמים להביס את הקומוניסטים כללו את הוצאתם להורג של כפריים בלתי חמושים, כשהמקרה הידוע ביותר היה "הטבח בטאנג קאלי", שלעיתים מכונה "טבח מי ליי הבריטי".
אף על פי שמצב החירום הסתיים ב-1960, חידשו הקומוניסטים בהנהגתו של צ'ין פנג את המרידה כנגד ממשלת מלזיה ב-1967. השלב השני של המרד נמשך עד 1989.
סוגיות כלכליות
כלכלתה של מלאיה נשענה על ייצוא של בדיל וגומי, ולפיכך היא הייתה נתונה לשינויים בשוק העולמי. כאשר השתלטו הבריטים על הכלכלה המלאית, הם הטילו מיסים על סחורות מלאיות שהשפיעו על התעשיות המסורתיות. מהלך זה הוביל לעוני של העם המלאי. סינים רבים מצאו תעסוקה במכרות הבדיל או בתחומי סחר חומרי הגלם. מצב זה הסלים את המתיחות הבין-גזעית לאחר שהמלאים הבינו שהסינים תפשו את מקומות העבודה שלהם בתחומים מסוימים ומציאת מקום עבודה הפכה למשימה קשה יותר. מצב זה אילץ מלאים רבים לפנות לעבודה בתעשיית הגומי, שהייתה תלויה מאוד במחירים העולמיים המשתנים.
המתיחות על רקע כלכלי התגברה במהלך מלחמת העולם השנייה. הכיבוש היפני של מלאיה החל ב-1941 ומנקודת זמן זו והלאה הייצוא של מוצרי היסוד היה מוגבל לכמויות קטנות יחסית שנדרשו עבור הכלכלה היפנית. מצב דברים זה גרם לנטישת שטחים רחבים של מטעי גומי ולסגירתם של מכרות בדיל רבים. סגירת המכרות נגרמה בשל מחסור לחלקי חילוף למכונות. ייבוא האורז, שמהווה חלק משמעותי בתפריט המלאי, הצטמצם במהירות בשל תנועת הסחר שהוגבלה וכך נאלצה האוכלוסייה להתמקד במאמציה להשגת מזון. רבים האמינו שעד מהרה ישובו הבריטים ו"יושיעו" אותם, ולפיכך הם לא עשו שום ניסיונות לרכוש מיומנויות בחקלאות שהיו חיוניות להישרדותם. מצב זה הוביל לרעב המוני שהתחולל במלאיה החל מ-1942.
תבוסתה של יפן בסוף מלחמת העולם השנייה הותירה את הכלכלה המלאית מנותצת. בין הבעיות שבפניהם היא ניצבה היו אבטלה, שכר נמוך והאמרת מחירי המזון. המפלגה הקומניסטית המלאית החלה לעשות שימוש בכלכלה המתמוטטת ככלי תעמולתי נגד הבריטים. הבריטים לא התייחסו לבעיות הכלכליות היסודיות שכעת היו גרועות יותר במלאיה יותר מאי פעם. אי-שקט תעשייתי התחולל ומספר רב של שביתות התקיימו בשנים 1946–1948. דוגמה אחת לאלו הייתה שביתה כללית של 24 שעות שהמפלגה הקומוניסטית ארגנה ב-29 בינואר 1946. באותה תקופה ניסה השלטון הבריטי לארגן את כלכלת מלאיה, שכן ההכנסות מבדיל ומגומי היו חשובות לבריטים כדי לשקם את כלכלתם שלהם בתקופה שלאחר המלחמה. היחס כלפי מפגינים היה קשוח, ונעשה שימוש במעצרים ובצווי גירוש. המפגינים מצידם היו תוקפניים יותר ויותר. בשנת 1947 לבדה, ארגנו הקומוניסטים כ-300 שביתות.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה, ניסו הרשויות הבריטיות להקים את האיחוד המלאי, מדינה בה כל האזרחים, מלאים, סינים והודים, יזכו לזכויות שוות. מהלך זה נדחה על ידי מלאים רבים ועל ידי שליטיהם של מדינות שונות שהיו מוגנות על ידי הבריטים. כתוצאה מכך נסוגו הבריטים מההצעה וסינים רבים ראו בכך בגידה לאחר שהקהילות שלהם נשאו בנטל המאבק בכיבוש היפני.
תקריות ראשונות
היריות הראשונות במצב החירום המלאי נורו בשעה 8:30 בבוקר 16 ביוני 1948, במשרד אחוזת אלפיל, 32 ק"מ ממזרח לעיירה סונאי סיפוט שבמדינת פרק. שלושה מנהלים אירופאים של המטע, ארתור ווקר, ג'ון אליסון, ואיאן כריסטיאן, נורו על ידי שלושה צעירים סינים. מתקפה מתוכננת זו הייתה אמורה גם להתבצע נגד אירופאי רביעי באחוזה הסמוכה. מתקפה זו כשלה שכן הקורבן המיועד לא הצליח להגיע לעבודתו בזמן בשל תקלה ברכב השטח שלו. לוחמי מחתרת נוספים נשלחו להורגו, אך עזבו את המקום לאחר שלא איתרו אותו.
יומיים לאחר מכן, ב-18 ביוני, הכריזו הבריטים על צעדי חירום, ראשית בפרק, כתגובה על התקרית בסונגאי סיפוט. צעדי חירום אלו נכנסו לתוקף ביולי בכל רחבי מלאיה. על פי צעדי חירום אלו, רבים מהאיגודים המקצועיים, המפלגה הקומוניסטית וארגוני שמאל נוספים, הוצאו מחוץ לחוק. למשטרה נתנה סמכות לעצור קומוניסטים ואת כל מי שנחשד בסיוע להם.
הקמת ה-MNLA
בהנהגתו של צ'ין פנג, נסוגו שארית הקומוניסטים המלאים לאזורים הכפריים והקימו את צבא השחרור הלאומי המלאי, אף על פי ששמם תורגם שלא כראוי כ"צבא השחרור של הגזעים המלאים" (Malayan Races Liberation Army - MRLA) או "צבא השחרור העממי המלאי" (Malayan People's Liberation Army - MPLA). פנג היה ותיק המחתרת האנטי-פשיסטית ואיש האיגודים המקצועיים, שלקח חלק חשוב בפעילות המחתרת נגד היפנים, ה-MPAJA במהלך מלחמת העולם השנייה. ה-MNLA החל את מלחמתו לעצמאות המלאית כאשר שם לעצמו למטרה את התעשיות של השלטון הקולוניאלי להפקת המשאבים הטבעיים, בעיקר מכרות הבדיל ומטעי הגומי, שהיו מקור ההכנסה העיקרי של שלטון הכיבוש הבריטי במלאיה. ה-MNLA תקף את התעשיות הללו מתוך תקווה לגרום לבריטים לפשיטת רגל ולזכות בעצמאות באמצעות הפיכת השהות של הבריטים במלאיה ליקרה מדי.
ה-MNLA היה בחלקו הקמה מחדש של הצבא העממי המלאי האנטי-יפני. ב-1942 סייעו להם הבריטים בחשאי ואימנו אותם בשימוש בחומרי נפץ, בכלי נשק ובמכשירי רדיו. כשפורק הצבא העממי המלאי האנטי-יפני בדצמבר 1945, החזירו אנשיו באופן רשמי את כלי הנשק לממשל הבריטי, אף על פי שרבים מהם החביאו בחשאי מאגרי נשק במקומות מסתור בג'ונגלים. לאלו שהסכימו להתפרק מנשקם הוענקו תמריצים כספיים. כ-4,000 מתוכם דחו את המענקים הללו וירדו אל המחתרת.
מלחמת הגרילה
הבסיסים והמחבואים של ה-MNLA שכנו באזורי הבלתי נגישים של הג'ונגל הטרופי עם תשתיות מוגבלות. רוב אנשי המחתרת היו סינים, אם כי היו כמה מלאים, אינדונזים והודים בקרב חבריה. ה-MNLA התארגן לרגימנטים, אם כי לאלו לא היה מנגנון קבוע וכל אחד מהם איחד את כל הכוחות שפעלו באזור מסוים. ברגימנטים היו גופים פוליטיים, קומיסרים, מדריכים ושירות חשאי. בעת שהותם בבסיסים שמעו הלוחמים שיעורים במרקסיזם-לניניזם וכתבו עלונים שהופצו בקרב האוכלוסייה האזרחית. ה-MNLA הוציא גם הנחיה לאנשיו שעליהם לקבל רשות לכל קשר רומנטי בו היו מעורבות נשים מהאוכלוסייה האזרחית.
בשלבים הראשונים של מצב החירום שאפו לוחמי הגרילה למסד שליטה "בשטחים המשוחררים" שמהם הם מיגרו את כוחות הממשלה, אך לא נחלו הצלחה בכך.
התגובה הבריטית
בחודשים הראשונים של מצב החירום, שררו תוהו ובהו וניהול לקוי של המשבר בממשלה. בחזית הצבאית, לא ידעו הכוחות הצבאיים כיצד להילחם באויב שנע באופן חופשי בג'ונגלים ונהנה מתמיכתה של האוכלוסייה הסינית הכפרית. בעלי חוות ומכרות בריטים, שספגו את המתקפות הקומוניסטיות, החלו לדבר על חוסר היכולת של הממשלה ועל כך שהם נבגדו על ידי הוייטהול. האסטרטגיה הראשונית של הממשלה הייתה בעיקר לשמור על נכסים כלכליים בעלי חשיבות, כמו המכרות והמטעים. בהמשך, באפריל 1950, נקרא הרולד בריגס, שבתפקידו האחרון היה המפקד הצבאי של בורמה, לשמש כמפקד המבצעים במלאיה. העיקרון המרכזי של תוכניתו של בריגס הייתה שהדרך הטובה ביותר לדכא מרד כמו זה שמולו התמודדה הממשלה, הייתה לנתק את המורדים ממקור תמיכתם באוכלוסייה. תוכנית בריגס גם זיהתה את אופיו העוין של הג'ונגל המלאי. חלק חשוב באסטרטגיה היה לשים למטרה את אספקת המזון של ה-MNLA, שבריגס זיהה שהגיעה משלושה מקורות עיקריים: בסיסי ה-MNLA בג'ונגלים שבהם בוראו יערות לצורכי גידולים לאספקת מזון, שבטי ילידים שסיפקו ל-MNLA מזון שלוקט בג'ונגלים, ותומכי ה-MNLA בקהילות שתפסו קרקעות בשולי הג'ונגלים.
תוכנית בריגס הייתה רבת פנים, ובמסגרתה היה היבט אחד שזכה לפרסום: עקירה כפויה ממקומות מגוריהם של כ-500,000 כפריים מלאים, כולל כ-400,000 סינים, מהיישובים בהם הם התגוררו בשולי הג'ונגלים למחנות מאובטחים שנקראו "כפרים חדשים". כפרים אלו היו ברוב המקרים כאלו שנבנו למטרתם באופן מיוחד והיו מוקפים בגדרות תיל, בעמדות משטרה ובאזורים מוצפים, ומטרתם הייתה לשמור את הכפריים בתוכם ואת המורדים מחוצה להם. בתחילת מצב החירום החזיקו הבריטים 13 גדודי חיל רגלים במלאיה, כולל שבעה גדודי גורקה, שלושה גדודים בריטים, שני גדודים של הרגימנט המלאי המלכותי ורגימנט של הארטילריה המלכותית שחייליו הועסקו כחיילי רגלים. סדר כוחות זה היה קטן מדי כדי להילחם במורדים באופן יעיל, ונדרשה הצבתם של גדודי רגלים נוספים במלאיה. הבריטים שיגרו כוחות מיחידות כמו חיל הנחתים המלכותי ורובאי המלך האפריקנים. מאמץ נוסף הייתה הקמתו מחדש של השירות האווירי המיוחד ב-1950 ככוח שהתמחה במשימות סיור, פשיטות וכלל יחידות לדיכוי מרידות.
מזכיר ההגנה הזמני של מלאיה, סר רוברט גריינג'ר קר תומפסון, שירת בצ'ינדיטים בבורמה במלחמת העולם השנייה. עיקר ניסיונו בלוחמה בג'ונגלים הוכח כרב ערך במהלך אותה תקופה, שכן עלה בידו למסד יחסים אפקטיביים בין הצבא לאזרחים והיה אחד מהאדריכלים העיקריים של הלוחמה נגד המורדים במלאיה. ב-6 באוקטובר 1951 נרצח הנציב העליון הבריטי במלאיה, סר הנרי גרני, ובדצמבר שלאחר מכן עזב בריגס. באותה עת שבה המפלגה השמרנית בבריטניה בראשותו של וינסטון צ'רצ'יל לשלטון. בינואר 1952 מונה גנרל ג'רלד טמפלר כנציב העליון הבריטי במלאיה. לזכותו ניתן לזקוף את הפיכת המצב לטובתם של הכוחות הבריטים. כמה מיחידות הצבא הבריטי החלו "מערכה בהשגת הלבבות והמוחות", באמצעות מתן סיוע רפואי ומזון לאוכלוסייה המקומית. באותה עת הופעל לחץ על ה-MNLA באמצעות סיורים בג'ונגלים. לוחמי הגרילה נדחקו עמוק יותר לתוככי הג'ונגלים ונמנעה מהם גישה לאספקה. אנשי ה-MNLA לקחו לעצמם בכפייה מזון משבטי הסקאי וכך הפכו אותם לאויביהם. רבים מלוחמי הגרילה שנפלו בשבי שינו את נאמנותם. לשם ההשוואה, אנשי ה-MNLA מעולם לא שיחררו בריטים שנשבו על ידיהם בחיים.
בשיאו, מנה סדר הכוחות של הבריטים ושל שאר הכוחות מחבר העמים הבריטי 40,000 איש, מול כ-7,000 עד 8,000 לוחמי גרילה.
ניהול הפעולות נגד המורדים
בכל דרגי הממשלה (ברמה הלאומית, ברמה המדינתית וברמה המחוזית) ניתן ליווי של ועדה של פקידי צבא, משטרה ומנהל אזרחי. אלה אפשרו לבצע הערכה והפצה של מידע מודיעיני מכל המקורות ולאפשר נקיטת צעדים נגד אנשי הגרילה. לדוגמה, בראש כל מועצת מלחמה של המדינות ישב שר בכיר, המפקד הכללי של המשטרה, המפקד הצבאי הבכיר, קצין מהמשמר הלאומי של המדינה, קצין מודיעין של המדינה, מזכיר בכיר ועד שישה מנהיגי קהילות נבחרים. נציגי המשטרה, הצבא והמשמר הלאומי והמזכיר היו חברים בתת-הוועדה למבצעים שהייתה אחראית למתן הנחיות ברמה יומיומית לפעולות החירום.
אופי הלחימה
עד מהרה הבין הצבא הבריטי שסריקה מגושמת של שטחים על ידי כוחות גדולים היא בלתי יעילה. תחת זאת, כיתות ומחלקות ביצעו סיורים והניחו מארבים, זאת על בסיס מידע מודיעיני (ממודיעים, מהאוכלוסייה השכנה ל-MNLA, סיורים אווריים וכו'). פעילות טיפוסית הייתה מבצע "נאסאו" שנוהל בביצות של מחוז קואלה לנגט:
הסיוע מכוחות חבר העמים הבריטי
בנוסף לכוחות בריטים ומלאים היו מעורבות במצב החירום המלאי יחידות מכוחות חבר העמים הבריטי, כולל כוחות מאוסטרליה, ניו זילנד, פיג'י, קניה, ניאסלנד, רודזיה הצפונית ורודזיה הדרומית.
אוסטרליה
כוח היבשה האוסטרלי הראשון, הגדוד השני של הרגימנט האוסטרלי המלכותי, הגיע ב-1955. בהמשך הוחלף גדוד זה בגדוד השלישי של הרגימנט, שבתורו הוחלף על ידי הגדוד הראשון. חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שלח את טייסת 1 שלו, שהטיסה מפציצי אברן לינקולן, ואת טייסת 38 שהטיסה מטוסי תובלה דאגלס C-47 דקוטה ושפעלה מסינגפור עוד בשלבים הראשונים של מצב החירום. ב-1955 הרחיבו האוסטרלים את בסיס חיל הארוויר בטרוורת', וממנו יצאו מפציצי הקנברה של טייסת 2 (שהחליפה את טייסת 1) ומטוסי הקרב CAC Sabre של כנף 78, שביצעו משימות תקיפה קרקעיות נגד לוחמי הגרילה. המשחתות של הצי המלכותי האוסטרלי, "ורמונגה" (HMAS Warramunga) ו"ארונטה" (HMAS Arunta) הצטרפו לכוחות ביוני 1955. בין השנים 1956–1960 סופחו נושאות המטוסים "מלבורן" (HMAS Melbourne) ו"סידני" (HMAS Sydney) והמשחתות, "אנז"ק" (HMAS Anzac), "קוואדרנט" (HMAS Quadrant), "קווינסבורו" (HMAS Queenborough), "קוויברון" (HMAS Quiberon), "קוויקמץ'" (HMAS Quickmatch), "טוברוק" (HMAS Tobruk), "ומפייר" (HMAS Vampire), "ונדטה" (HMAS Vendetta) ו"וויאג'ר" (HMAS Voyager), לכוחות העתודה האסטרטגיים של חבר העמים הבריטי לתקופה של שלושה עד תשעה חודשים בכל סבב. חלק מהמשחתות ביצעו ירי על עמדות של הקומוניסטים בג'והור.
ניו זילנד
תרומתה הראשונה של ניו זילנד לתגבור הכוחות במלאיה נשלחה ב-1949, כאשר מטוסי דאגלס C-47 דקוטה של טייסת 41 של חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד סופחה לחיל האוויר של המזרח הרחוק של חיל האוויר המלכותי. ב-1955 הייתה ניו זילנד מעורבת באופן ישיר יותר בעימות. במאי אותה שנה החלו מטוסי קרב דה הבילנד ומפייר ודה הבילנד ונום ניו זילנדים לבצע משימות תקיפה. בנובמבר אותה שנה הגיעו 133 חיילים של מה שהיה ל"שירות האווירי המיוחד של ניו זילנד" (New Zealand Special Air Service) מסינגפור, לאימון משותף עם ה-SAS הבריטי, והחלו בפעילות מבצעית באפריל 1956. חיל האוויר המלכותי של ניו זילנד המשיך לבצע משימות תקיפה באמצעות מטוסי הקרב דה הבילנד ונום של טייסת 14 ובהמשך באמצעות מפציצי הקנברה של טייסת 75, זאת בנוסף להצנחת אספקה לסיוע לכוחות אנטי גרילה באמצעות מטוסי בריסטול.
רודזיה
רודזיה הדרומית ויורשתה, הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, שיגרה שתי יחידות למלאיה. בין השנים 1951–1953 פעלו מתנדבים לבנים מרודזיה הדרומית במסגרת טייסת C של ה-SAS הבריטי. ב-1956 ובמשך שנתיים, שירתו "הרובאים הרודזים האפריקאים" (Rhodesian African Rifles), שכוח האדם של החיילים והנגדים שלהם היו שחורים והקצינים היו לבנים, בג'והור.
פיג'י
בשנים 1956–1962 שיגרה פיג'י 1,600 חיילים למלאיה. הראשונים להגיע היו חיילי הגדוד הראשון של רגימנט חיל הרגלים של פיג'י. 25 מחיילי הגדוד נהרגו בקרבות.
קניה, רודזיה הצפונית וניאסלנד
הגדודים הראשון, השני והשלישי של רובאי המלך האפריקנים מניאסלנד, רודזיה הצפונית וקניה, בהתאמה, שירתו במלאיה ומתוכם נהרגו בקרבות 23 חיילים.
פתרון מצב החירום
יורשו של גרני, לוטננט גנרל ג'רלד טמפלר, הונחה על ידי ממשלת בריטניה לדחוף לנקיטת צעדים מיידיים למתן זכות בחירה לתושבי מלאיה ממוצא סיני.
הודעת החנינה
ב-8 בספטמבר 1955 פרסמה ממשלת פדרציית מלאיה הודעה על חנינה לכל הקומוניסטים. מושל סינגפור הוציא הודעה דומה באותה עת. טונקו עבדול רחמן, השר הראשי של הפדרציה (ולימים ראש ממשלת מלזיה הראשון), הציג את הודעת החנינה, אך הודיע שלא יתקיים שום משא ומתן עם ה-MNLA. לשון הודעת החנינה היה:
בעקבות ההכרזה יצאו שרי הממשלה מ"מפלגת הברית" (Alliance Party) במסע תעמולה חסר תקדים. שרי הממשלה יצאו למסעות בכל רחבי מלאיה, בהם הם הטיפו לציבור לקרוא לקומוניסטים להניח את נשקם ולנצל את ההזדמנות לחנינה. על אף מערכה זו, הסגירו קומוניסטים מעטים את עצמם לרשויות. היו במערכת הפוליטית שמתחו ביקורת על כך שהחנינה הייתה מסויגת מדי ותנאיה היו שונים במעט מכתב כניעה, שהיה בתוקף במשך תקופה ארוכה. המבקרים טענו שיש לפעול לגישה מציאותית וליברלית יותר למשא ומתן עם המפלגה הקומוניסטית כדי להגיע להסדר. בכירים במפלגה הלייבור של מלאיה, כחלק מההסדר, לא כללו את האפשרות של הכרה במפלגה הקומוניסטית כארגון פוליטי. בחוגי מפלגת הברית עצמה, גורמים משפיעים, הן ב"ארגון הסיני המלאי" (Malaysian Chinese Association) והן ב"ארגון המלאי הלאומי המאוחד" (United Malays National Organisation), השתדלו לשכנע את השר הראשי, טונקו עבדול רחמן, להפסיק את המשא ומתן עם המפלגה הקומוניסטית.