cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבדות מין
עבדים סיניים בארצות הברית
חוף ברברי היה אזור בסן פרנסיסקו שבו ישב (the red light (district. האזור היה מזוהה עם הימורים, זנות, ופשעים אלימים. הרחובות היו עמוסים בבתי בושת ו"סלונים" (מקומות בהם הגברים הלכו לפרוק את זעמם ). ה- Barbary Coast כלל גם דיור לזונות ברמה נמוכה, ולילדות סיניות שמפצירות בעוברי האורח הגברים להשתמש בשירותיהן. בסין הילדות לא היו בעלות ערך, ובשנות ה-1840 המאוחרות הרבה מהן, אפילו תינוקות, נמכרו ל"יזמים" שלקחו אותם לאמריקה כדי להשתמש בהן בשפחות מין. בסן פרנסיסקו, ילדות נקנו ונמכרו, תינוקות נמכרו עבור 100 דולר. הילדות האלה גדלו כזונות. מתוך Sketch of Life in the Golden State by Albert S. Evans : " היצורים חסרי אונים הללו הם כולם עבדים, נקנו בסין, ויובאו על ידי גברים מושפלים מהגזע שלהם, שלמרות החוקים שלנו, שואפים להחזיק אותם בשעבוד לכל החיים, שהוא פי אלף יותר חסר תקווה ואיום מאשר העבדות של הכושי בלואיזיאנה או קובה הייתה אי פעם. הם גדלו מילדות לחיים של בושה. הם רק ילדים, ללא חינוך, וללא חוויות של העולם שנמצא מחוץ לסמטאות הצרות בהם הם חיו תמיד...". . הילדות הסיניות עלו 40$, אבל היו שוות בערך 400$ אם היו נראות טוב, צעירות ובריאות. כל קולוניה של חצי תריסר ילדות הייתה נמצאת תחת שליטתה של "אם זקנה", שבעצמה הייתה זונה בדימוס. ילדות סיניות היו בעלות פחות ערך מסוס. כאשר ילדה נמכרה לעבדות אף אחד לא עזר לה. הילדות הסיניות נקראו גם sing-song girls ועבדו בחדרים קטנים שהיו ממוקמים בסמטאות. אם הן לא משכו מספיק את הלקוחות, הן לעיתים קרובות נענשו פיזית (.
מקרים היסטוריים
במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, התקיימה רשת ענפה של סחר בנשים סיניות לערים כמו סינגפור. בנוסף פעלה רשת נפרדת של סחר בנשים יפניות, אשר הועברו לאורך יבשת אסיה, בארצות כמו סין, יפן, קוריאה, סינגפור והודו, במה שנודע כ-"מעבר סחר העבדים הצהובים". כמו כן רשת דומה של זנות מאירופה, אשר הועברה להודו, סינגפור סין ויפן שנודעה בשם "מעבר חסר העבדים הלבנים".
קיראוקי-סאן הן ילדות ונשים יפניות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 שנסחרו למטרות ניצול מיני. קיראורי-סאן הועברו מאזורי חקלאות עניים ביפן למזרח אסיה, דרום אסיה, לסיביר ולהודו הבריטית, כדי לשרת כזונות ולתת שירות מיני לגברים מגזעים שונים כמו סינים, אירופאים, דרום אסייתים ואחרים. היעדים העיקריים של נשים אלו היו סין (בייחוד שנגחאי), הונג קונג, פיליפינים, תאילנד, אינדונזיה ומערב ארצות הברית (בייחוד סן-פרנסיסקו). נשים אלו נשלחו לעיתים קרובות למושבות מערביות באסיה, שם הייתה דרישה חזקה מצד אנשי צבא מערביים וסינים. נשים יפניות נסחרו בקלות מחוץ לארצן, מאחר שנמלים קוריאנים וסינים לא דרשו מאזרחים יפנים פספורט והממשלה היפנית הבינה שהכסף מסחר זה בזנות עזר לכלכלה היפנית. החרם הסיני על מוצרים יפנים ב-1919 אף הוביל להסתמכות על ההכנסה מבנות אלה.
יפן במהלך מלחמת העולם השנייה
"נשות ניחומים" הוא מונח המתייחס לנשים מארצות כבושות, אשר שועבדו לשרת כשפחות מין במחנות הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. זוהי למעשה לשון נקייה לעבדות מין בחסות הצבא היפני. "נשות הניחומים" שועבדו לקיים יחסי מין עם חיילי הצבא היפני, מוערך כי היו 2000 מרכזים שבהם היו כ-200,000 נשים שנכלאו ושימשו כשפחות מין. רוב הנשים "גויסו" מקוריאה, סין ושטחים כבושים ממזרח אסיה. לעיתים קרובות נשים אלו נחטפו לשם עבדות המין, לפעמים נקנו ממשפחות מוכות עוני (לאחר שהצבא היפני לקח מהם לבוש ואוכל), נמכרו בתור פירעון חוב, או הונו בכך שהובטחה להם עבודה טובה בתור אחיות, מלצריות וכדומה. ב"תחנות הניחומים" מסופר על מקרים קשים בהם כל אישה נאנסה בממוצע כ-10 פעמים ביום, נשים רבות נאנסו עד מוות, או נהרגו בעינויים שונים.
במהלך מלחמת קוריאה
במהלך מלחמת קוריאה הצבא הדרום קוריאני הקים "יחידת נוחות מיוחדת" הדומה ליחידות הנוחות אשר שירתו את הצבא היפני במהלך מלחמת העולם השנייה. הצבא הדרום קוריאני חטף נשים צפון קוריאניות ושעבד אותן לעבדות מין. מערכת "הנוחות" הדרום קוריאנית כללה 7 "יחידות נוחות מיוחדות" שונות. בנוסף, התקיימו יחידות נוחות אשר נוידו בין מחנות צבאיים. כמו כן, בתי בושת פרטיים נשכרו על ידי הצבא הדרום קוריאני. למרות שעדיין לא ברור כיצד גויסו נשות נוחות אלה ואין עדיין מידע מספק, ידוע כי חלק מהנשים נחטפו מצפון קוריאה.
אסיה כיום
סחר בנשים וילדים למטרות מין הוא הפרה בוטה של זכויות אדם, ומתואר כצורת עבדות מודרנית. עובדה זאת לא מונעת סחר בכ־800,000 ילדים ונשים בכל שנה במעברי גבולות בין לאומיים. 80% מתוך סחר זה מסתיים בעבודות מין בכפייה. הערכה זו אינה כוללת את הסחר המתקיים בתוך המדינות של הנסחרים או ילדים הנחשבים כנעדרים. האו"ם העריך שסחר בנשים וילדים למטרות עבודות מין בכפייה מסתכם ביותר מ-30 מיליון קורבנות. אסיה נחשבת אחד מהאזורים הפגיעים ביותר לסחר בבני אדם מפאת כמות האוכלוסייה העצומה, עיור אשר הולך וגובר ועוני מתמיד בחלקים מהיבשת. מספר בני האדם הנסחרים בכל שנה כולל הערכות החל מרבבות ועד למיליונים. וריאציות שונות כאלה של מידע נובעות מהטבע החשאי של סחר בבני אדם, ובשל קושי באיסוף נתונים ובמידע על הנושא. ארצות מקור מהן נשים רבות נסחרו בשנת 2002 כללו את בורמה, תאילנד, וייטנאם, רוסיה, אוזבקיסטן, נפאל, לאוס, סין והפיליפינים. ארצות היעד לנשים אלו כללו את תאילנד, סין, קמבודיה, הודו, רוסיה, שווייץ וארצות הברית. ארצות בהן נשים נסחרות בתוך המדינות למען תעשיית המין הארצית-מקומית- סין, רוסיה, הודו, תאילנד, קמבודיה ובורמה. ב-2003 נרשמה מגמת עלייה במסחר לעבדות מין. אסיה היא מוקד עיקרי לתיירות מין, לזנות ו"לכלות" שמזמינים מראש. מגמות ודפוסים כלליים: · עלייה במספר הילדות מאזורי עוני כפריים ועירוניים. · עלייה בסחר בנשים ובילדות מקבוצות מיעוט אתני, שחוות ניצול לעיתים קרובות בקהילות שלהן או נחטפות בקונפליקטים מזוינים ומלחמות אזרחים. · עלייה בשליטה על מקורות סחר ויעד בידי פשע מאורגן. · עלייה בשימוש בטכנולוגיה על מנת לשווק נשים וילדים לזנות, לקניית כלות, לפורנוגרפיה ולעבודות כפייה דומות באמצעות האינטרנט. · המשך חוסר היכולת של הממשלות והקהילה הבינלאומית להגיב לעלייה בסחר בנשים וילדים. · לובי אינטנסיבי של קבוצות מסוימות הקוראות לליברליזציה של תעשיית המין באמצעות לגליזציה של זנות והגדרתה מחדש כעבודה, והצורך בקיום הבחנה בין זנות כפויה לבין זנות מבחירה חופשית (מבוגר לעומת ילד, עולם ראשון מול שלישי וכדומה).
אפגניסטן
ארץ מקור וגם ארץ מעבר לנשים וילדים למטרות מסחר בעבדות מין. מאפגניסטן ילדים מועברים לערב הסעודית, איראן ופקיסטן. לעיתים קרובות הדבר נעשה בהסכמת הוריהם, שאומרים להם שיקבלו חינוך טוב יותר והזדמנויות עבודה בחו"ל. נשים וילדות נחטפות, או מגויסות על ידי הונאה באמצעות הצעות נישואין, או נמכרות לנישואין בכפייה ולזנות. זאת ועוד נשים וילדות נסחרות בתוך אפגניסטן כחלק מהסדרי סכסוכים וחובות, וכן לנישואין בכפייה ולניצול מיני. בנים נסחרים בעיקר למטרות עבודה וניצול מיני.
בנגלדש
ארץ מוצא ותחנת מעבר לנשים ולילדים שסוחרים בהם למטרות ניצול מיני, פריעת חובות ועבודות בית בכפייה. קבוצות לזכויות אדם מעריכות כי בבנגלדש יש בין 10,000 ל-20,000 נשים וילדות הנסחרות בכל שנה למקומות כמו הודו, פקיסטן ובורמה.
פקיסטן
משמשת כארץ מקור, כתחנת מעבר וכיעד למסחר בבני אדם. בני אדם מועברים לפקיסטן מבנגלדש, אפגניסטן, איראן, בורמה, נאפל ומרכז אסיה. כמו כן, נשים וילדות מאזורים כפריים נסחרות למרכזים עירוניים.
סרי לנקה
ארץ מקור לנשים הנסחרות ללבנון, ערב הסעודית, קטאר ולאיחוד האמירויות, למטרות עבודות כפייה וניצול מיני. מספר קטן של נשים מתאילנד, סין ורוסיה מועברות לסרי לנקה למטרות מסחר בעבדות מין. ילדים וילדות בסרי לנקה נופלים כקורבנות למסחר בעבודות מין בידי פדופילים ותעשיית תיירות המין.
הודו בשנות ה-2000
הודו מזוהה כאחת מהארצות באסיה הסובלת מבעיה קשה ביותר בהיקף ובחומרת סחר בבני אדם למטרות מין בכפייה. בהודו מסחר למטרות ניצול מיני הגיע לרמות מדאיגות. קיימת כמות ניכרת של בני אדם בסחר פנימי ממדינה אחת לאחרת, או בתוך מדינות, אך הודו התפתחה כספק בין לאומי של נשים וילדים למדינות המפרץ ולדרום מזרח אסיה, למדינות יעד לנשים וילדות הנסחרות למטרות מין מנפאל ומבנגלדש. סחר בעבדות מין מצטייר כעסק רווחי ובעל סיכון נמוך אשר מסתמך על אוכלוסייה חלשה במיוחד. רוב בני האדם הנסחרים הם נשים צעירות או ילדים שכפו עליהם עבדות מינית, כתוצאה מעוני מחפיר, לעיתים קרובות עוד לפני שהיו בני 18. המסחר בשנות ה-2000 בהודו מתאפיין בדרישה עולה לילדים צעירים ולבתולות עקב פחד ממחלות כמו איידס, בהופעת מקורות ויעדים חדשים למסחר, ובעלייה כללית בתחכום רשתות המסחר, אשר רובן נשלטות בידי ארגוני פשע או פלגי מורדים. הצורה הנפוצה ביותר של עבדות מין מערבת נשים צעירות וילדות משכבות סוציו אקונומיות חלשות, מקופחות ושוליות, אשר "גויסו" על ידי מתווכים, נמכרו לסרסורים או בעלי בתי בושת, ונכפתה עליהן זנות. המתווכים עשויים להיות חברי קהילה המוכרים לקורבנות ולמשפחותיהם, אשר מעמידים פנים בעזרה למשפחות הקורבנות. הסוכנים מחפשים את עזרתו של אדם מקומי כדי להתקרב למשפחות והקורבנות. כמו כן אינדיבידואלים מוכנים לחטוף קורבנות פוטנציאליים. צורה נוספת של ניצול מיני היא תיירות מין, אשר כוללת ניצול מיני של בנים ובנות צעירים בידי תיירים בינלאומיים והודיים. ילדי רחוב פגיעים במיוחד לסוג זה של ניצול מיני. אסטרטגיות הגיוס כוללות- הבטחות שווא לתעסוקה, שכנוע משפחות לחלק את נטל חובן עם ילדיהן על מנת לשלם את החוב, חטיפה, נישואים מאורגנים של נשים צעירות וילדות ל"נישואים" בהם החתן משלם נדוניה להורים מוכי העוני. במקרים של נישואים, שיטה המקשה לאכוף את הסחר בבני אדם, נשים משועבדות לזנות באופן ישיר בידי בעליהן, ננטשות או מגורשות ולאחר מכן נמכרות למתווך שמוכר אותן בשנית לבית בושת. ברוב המקרים נפילת קורבן למסחר נגרמת כתוצאה משילוב מספר גורמי סיכון. להלן רשימה חלקית של גורמי הסיכון: גורמים אקונומיים כמו עוני, נשים יחידות או ללא ילדים, משפחות שלא מסוגלות לספק צרכים בסיסיים כמו אוכל. ילדי רחוב, משפחות מאזורי עוני, חוסר תעסוקה. כמו כן הגירה של משפחה למקום חדש הופכת אותה לפגיעה יותר למסחר. גורמים נוספים התורמים למסחר הם צמיחה של תיירות מין באזורים חדשים, עמידות תרבותית לאלימות בבית וחוסר כבוד לזכויות אדם, אשר דוחפים קורבנות למצבי ניצול ללא מקורות עזרה. לדוגמה, במומבאי מייצרים רווח העומד על לפחות 400 מיליון דולר לשנה מהערך של 100,000 נשים או ילדות שמשרתות כ-6 לקוחות ביום. קטינים (גילאי 10–14) נסחרים עבור עבדות מין ולעיתים אף נכלאים בכלובים. כמו כן הקשר העברייני למסחר גלוי. קאמאטיפורה במומבאי היא אחד מבתי הבושת הגדולים באזור בו 20,000 נשים וילדות העובדות בזנות.
תיירות המין בקמבודיה ותאילנד בשנות ה-2000
גם בקמבודיה ותאילנד מתקיימת הפרת זכויות אדם בוטה. נשים וילדים הנחטפים למען עבדות מין בכפייה היא תופעה בולטת בארצות אלה. למרות הסנקציות שהטילו על מערכת תיירות המין, אינדיבידואלים עדיין מתיירים בארצות כמו קמבודיה ותאילנד במטרה לנצל את שירותי המין באותן ארצות, במיוחד לשירותי מין בלתי חוקיים כמו ניצול ילדים. רבבות ילדים ונשים נסחרו ושועבדו לתעשיית המין, שמרוויחה מיליארדי דולרים בשנה. עד שליש מהקורבנות בקמבודיה הם קטינים מתחת לגיל 18, כאשר חוקרי סחר בבני אדם גילו ילדות בנות 5 שמנוצלות בתעשיית המין .
הסיכון הבריאותי בעבדות המין באסיה
דרום אסיה הוא האזור השני שהכי נגוע ב-HIV אחרי אזור סהרה באפריקה. מוערך ביותר מ-7.5 מיליון אנשים סובלים מHIV- נכון לשנת 2002. לתעשיית המין והסחר בבני אדם תפקיד גדול בתרומה להפצת המחלות. תעשייה זו היא מקור עיקרי ל- HIV ופוטנציאלית להעברת מחלות מין אחרות. ההשלכות הישירות של מסחר בבני אדם למטרות מין כוללות סיכון גבוה לחשיפה למחלות מין כמו HIV וזיהומים. השלכות ארוכות טווח הן הריון, הריון חוץ רחמי וגידולים המקושרים למחלות מין. כמו כן קיים סיכון גבוה לפגיעה בבריאות הנפשית, כגון דיכאון, שימוש בחומרים, תסמונת פוסט טראומתית (ptsd) ופסיכופתלוגיות עקב אונס, עבדות וחשיפה לניצול מיני.
עבדות מין באפריקה
כוחות קולוניאליים באפריקה אסרו על עבדות מין במאה ה-19, אולם במקומות שהיו מחוץ לתחום השיפוט שלהם עבדות זו המשיכה להתקיים. למרות המאמץ העולמי למגר את מוסד העבדות, במקומות שבהם אין השפעה אפקטיבית של הממשל כמו סודאן, ליבריה, צפון אוגנדה, גאנה, טוגו ובנין נשים ממשיכות להיות מוחזקות בתור שפחות מין.
עבדות מין במזרח אפריקה
בקניה קיים מנגנון מסחר של נערות למדינות אירופאיות שמנהול על ידי תאגידים בבעלות אנשי עסקים יפנים. אותם תאגידים אחראים גם על מסחר למטרות מין של נערות מדרום אסיה לקניה עצמה. בנוסף, קניה מהווה נתיב בסחר של נערות אתיופיות לכיוון אירופה ומדינות המפרץ, הסיבה העקרית לכך היא שסוחרים מנסים למהימנע מרגולציות ממשלתיות באתיופיה שדאגות לרווחת הנערות ואוסרות על מנגנון המסחר. גם באוגנדה וגם בקניה נערות יתומות "נמכרות" על ידי קרובי המשפחה שלהם לסוחרים במסווה של דאגה לחינוך טוב יותר ולנישואין. ישנם דיווחים של נשים אתיופיות שנמכרו לעבדות מין בלבנון ובמדינות המפרץ, הן עברו התעללות והתקפות מיניות במסגרת זו.
עבדות מין בדרום אפריקה
במדינות לסוטו, מוזמביק, מלאווי, זמביה ודרום אפריקה, סחר בנשים וילדים למטרות מין מהווה בעיה מהותית בחברה. מדינת דרום אפריקה היא יעד לסחר באנשים, בין אם למטרות יבוא או יצוא. נשים נסחרות דרך רשת מסחר של פליטים שמרכזה במדינת דרום אפריקה. מפת המסחר מורכבת מאוד, בעיקר בגלל ריבוי מקורות הסחר. כך לדוגמה ילדים בפרט נמכרים לרשת המסחר בדרום אפריקה מכפרים שבגבול בין המדינות דרום אפריקה ולסוטו.
התאגידים שמנהלים את רשת המסחר מחלוקים לרוב על פי אתניות. בלסוטו הסוחרים מגייסים ילדי רחוב, וקורבנות של התעללות פיזית ומינית. אותם קורבנות לרוב נודדים מאזורים כפריים לעיר הבירה מסרו, שם הם נמכרים למרכז הרשת בדרום אפריקה. הסוחרים מבטיחים להם עבודה חקלאית בשדות אספרגוס במדינות מערב אפריקה, אולם בהגיעם לידי הסוחרים הם נכלאים בבתים פרטיים בתנאי רעב תוך שהם חווים התעללות פיזית, מינית ונפשית.
במוזמביק רשת המסחר מתופעלת על ידי נשים מקומיות בשותפות עם גברים דרום אפריקאיים, שמפתים נשים מהעיר מפוטו (Maputo) לערים יוהנסבורג ודרבן. אחרי החרמה של רכוש קורבנות הסחר הם מנצלים אותם מינית. הקורבנות נמכרות כזונות לבתי בושת ביוהנסבורג וכנשים של עובדי מכרות במערב אפריקה. חלק זה של רשת המסחר אחראי על כ-1000 קורבנות מדי שנה.
במדינת מלאווי קורבנות הסחר מועברים לאירופה ומדינות דרום אפריקה. הקורבנות מגייסות על ידי נשות עסקים מלאוויות או שהן נישאות לניגרים שגרים במלאווי. הן נסחרות לאחר שמפתים אותן לעבוד במסעדות ובתי מלון, אך בפועל שולחים אותן לאירופה דרך יוהנסבורג. ישנם דיווחים על טקסים שנעשים לקורבנות בהגיעם ליעד על ידי נשות העסקים כדי להפחיד אותן מלברוח, אלו שכן מנסות לברוח נאנסות או נרצחות.
עבדות פולחנית במערב אפריקה
באפריקה של ימינו קיים מנהג דתי בשם "טרוקוסי" (Torkosi), בן קרוב ל-300 שנה. במנהג זה נשים צעירות ונערות (לרוב בתולות) ניתנות בתור מנחה לכוהני וודו כנגד רצונן וללא שכר ומשמשות בתור משרתות ושפחות מין. משמעות המילה "טרו" (Tro) היא אל ו-"קוסי" (Kosi) ניתן לתרגם לבתולה, עבד או אישה. נכון לשנת 1998 מספר הנשים שהשתתפו במנהג זה הוערך בכ-35,000 וגילן נע מ-8 ומעלה, בעיקר במדינות גהנה בנין, טוגו וניגריה. הקבוצות האתניות באזורים אלה שלוקחות חלק במנהג זה הן אדה (Ada) ואווה (Ewe).
המנהג ידוע גם בשמות שונים כתלות במיקום ובתרבות האפריקאית אולם הרווח ביותר הוא טרוקוסי. ארגונים לא ממשלתיים לדוגמה מכנים את המנהג כ-"עבדות מקדש" (Shrine slavery). בגאנה מתייחסים למנהג זה בתור "עבדות פטיש" (Fetish slavery) כאשר "פטיש" מתייחס לדמות האל שבמקדש. כינוי נוסף הוא ווריוקי (woryokwe) אשר מורכב מהמילה וואן (won) שמשמעותה שבט ויוקי (yokwe) שמשמעותה עבד.
אחד המקומות שבהם מתבצע מנהג זה הוא במחוז וולטה (Volta) שבגאנה. שם הכפרים מרוחקים אחד מהשני באופן יחסי וקשה להגיע מהאחד לשני בלי אמצעי תחבורה מתאימים. דבר שללא ספק מקשה על הניסיונות למגר את התופעה. בחלק מהכפרים הגישה היחידה היא דרך קאנו. בשנות ה-90 מוערך כי היו כ-6,000 עד 7,000 נשים שהוחזקו במקדשים במחוז זה.
אופן ביצוע הפולחן והקשר שלו לתרבות
מקדשי הטרוקוסי נמצאים בדרך כלל במקומות מרוחקים מהכפר, וקיימת אמונה כי במקדשים אלה הכוהנים מסוגלים לתקשר עם האלים, בפרט גם דרך אברי המין שלהם. לפי המסורת הטרוקוסי הן למעשה נשות האלים. בדרך כלל הנערות ניתנות כדי לשלם על חטאי משפחותיהם כמו גנבה או גילוי עריות אשר מתפרשים כפשעים כנגד אלים ורוחות מסורתיים. בין היתר, הנערות מבצעות עבודות של ניהול משק הבית כמו בישול וניקיון, ועבודות חקלאיות בשדות שבבעלות המקדש. בשונה משאר הנשים אין להן זכויות ונכסים ובנוסף אסור להן לעזוב את המקדש כרצונן. הכוהנים לא מחויבים לספק לטרוקוסי וילדיהן מזון, השכלה ושירותים רפואיים. אחריות זו מוטלת על משפחות הנערות שלעיתים לא מביעות עניין או שפשוט לא מסוגלות לעמוד בה מתוך קשיים כלכליים.
כאשר מתבצעת עבירה, נהוג כי קבוצת הנפגעים תיגש לכהן ותדרוש ממנו להעניש את משפחת מבצע העבירה. דרך תפילות מסורתיות הוא מנסה למצוא את האשם, ואם הוא מצליח עליו לבשר למשפחתו כי עליהם לתת טרוקוסי למקדש כדי לכפר על מעשיהם, ולא, האל שנפגע יענישם במוות לפי דרישת הקבוצה הנפגעת. דרך זו מאפשרת לכוחות האלים שקשורים לעונש להתנקז לטרוקוסי וכך היא למעשה מכפרת על העבירה, ניקוז הכוחות מהווה דרך לשיכוך כעס האלים. לעיתים הטרוקוסי כלל לא מכירה את בן המשפחה שלה שביצע את העבירה, וישנם מקרים שבהם היא לא יודעת מה הייתה העבירה. בנוסף לכל, כחלק ממנהג זה, הקבוצה הנפגעת צריכה לחפש את הסיבה לעבירה (לדוגמה: אם נגנב רכוש, יש לחפש מדוע דווקא רכוש זה נגנב או מדוע הוא נגנב דווקא מאדם מסוים) (45). המנהג מושתת על גישה פילוסופית לפיה עונש הוא דבר קהילתי, ושלכל אירוע יש סיבה, מעבר לגורם. כלומר אדם אחד (גם אם אין לו קשר לחטא) יכול לסבול כדי שתהיה מחילה לכל הקהילה. באותו האופן, עברה של אדם אחד יכולה להתבטא בתור עונש קולקטיבי על קהילה שלמה. לכן, בנוסף לכתוב לעיל, בנות לעיתים ניתנות כדי לפצות על בעיות בשבט כמו מזל רע, מחלות ותמותה. לעיתים גם מבלי שהדברים האלה התרחשו, הבנות ניתנות כדי למנוע אותם. אלו המצדדים בקיום מנהג זה מאמינים כי הוא נועד ליצור הרתעה כנגד ביצוע עברות נוספות. בקרב בני האווה (Ewe) האמונה היא שהטרוקוסי (troxovi בלשונם) היא ביטוי לאל השינוי, כזו שיכולה לבצע שינוי חיובי. הם מאמנים שהיא שליחה של האל הבורא מאוו (mawu).
מערכת הטרוקוסי מקיימת למעשה מערכת משפט מנוגדות למשפט החוקתי במדינות שבו היא מתקיימת. מתוך כך המערכת מפרה זכויות אדם בסיסיות מכיוון שהיא מובילה לסבל בלתי מוצדק ולעיתים אף למוות, מעבר לפסילת האפשרות למשפט הוגן ומתן אפשרות להגנה עצמית. זכויות נוספות שמופרות הן אפשרות הבחירה המינית של הנשים, נוסף על שליטה על רבייתן ללא שימוש באמצעי כפייה. בכתבה בעיתון The Mirror במרץ 1997 נכתב על אדם שלכאורה גנב קלטת. כאשר במשפחתו החלו למות מסיבות שלא הצליחו להסביר, הוא חיפש ייעוץ מיסטי, וגילה כי עליו לכפר על העברה שלו על ידי מתן בתו, בכיתה ג' באותו הזמן, למקדש טרוקוסי. כאשר אשתו, שלא האמינה בכוחות הטרוקוסי, סירבה למסור את ביתה, כוהני הטרוקוסי הפרידו בינה לבין בעלה בכוח כדי לקיים את המנהג. סירובה לפי כתבה זו היה חסר תקדים. מקרה זה מדגים הפרה בוטה של זכות החירות של נשים וילדים. בפרט, לפי החוקה של גאנה אף אדם לא יוחזק כעבד או בסיטואציה של שירות כנגד רצונו. באופן דומה, לאף אדם אין את הזכות לכפות עבודה של אחר למרותו. מעבר לכך, המנהג מהווה הפרה של אמנת אפריקאית לזכויות אדם ועמים (African charter on human and peoples rights) בכך שהוא לא מכבד את חייהם וכבודם של המשתתפים בו.
מעבר להפרה של זכויות האדם נטען שמערכת המשפט הזו לא מצליחה להתמודד היטב עם עבירות בחברה. אם אדם שביציע עברה לא נענש עליה בפועל לא קיימת הרתעה שתמנע ממנו לעשות זאת שוב. בחלק מהמקרים כלל לא הוכח שהאדם שהואשם אכן אשם במיוחס לו כך שייתכן שמבצעי העברות ימשיכו בדרכם בעוד שחפים משפע נפגעים.
הנשים שמשתתפות במנהג
בנוסף לכל, הטרוקוסי הן הרכוש המיני של הכוהנים, בלילה הן משמשות כשפחות מין. בהגיען לבגרות מינית (לעיתים לאחר המחזור הראשון ולעיתים אחר השלישי) הן עוברות טקס חניכה שלאחריו הכוהנים שכאמור לפי המסורת מיוצגים על ידי האלים, רשאים לקיים עמן יחסי מין. לפי האמונה, מכיוון שהכהן מייצג את האל, הקשר שנוצר הוא בין הטרוקוסי לבין האל. לפי דיווחים, במהלך הטקס הנערות מופשטות ונכנסות לחדר חשוך, שם נאמר להן שהכהן יקיים עמן יחסי מין בנוכחות האל, כך אסור להן לסרב. אם הן מסרבות לקיים יחסי מין, הן מוכות בחומרה עד לכניעה מוחלטת. לפעמים, כדי להקל על התנגדותן בטקס החניכה הן מסוממות על ידי צמחי מרפא. הטקסים המסורתיים נעשים בסודיות כך שקיים קושי לחקור ולתעד את הנעשה במדויק. בנוסף, אחרי הטקס כאשר הנערה מוגדרת כטרוקוסי היא נחשבת לבעלת כוחות מיסטיים, כתוצאה מכך היא נתפסת בחברה ככזו שהטילו עליה קללה. לעיתים אפילו קרובי משפחתה שהביאו אותה למקדש מתרחקים ממנה כתוצאה מכך. הכהנים שונים מכמרים נוצרים לדוגמה בכך שלפעמים המשפחות המעורבות במנהג פוחדות מהכוחות המיסטיים שהם יכולים להפעיל כנגדן. בחלק מהמקרים משפחות מעדיפות שלא לתת את בנותיהן לכהן אבל מרגישות שאין להן ברירה אחרת.
בדרך כלל הטרוקוסי יולדות מספר ילדים לכוהנים, ישנם מקרים שבהם הן יולדות כבר בגיל 14. אין הגבלה לכמות הילדים וגם לכמות הטרוקוסי לכוהן אחד. חלק מהכוהנים הם אבות למספר מוערך של כ-60 ילדים ממספר טרוקוסי. מכיוון שבדרך כלל לטרוקוסי אין השכלה קשה להן לכלכל את עצמן ואת ילדיהן לאחר השחרור מעבדות, לפעמים אין להן אינטרס להמשיך לטפל בהם. בנוסף להכל אחרי השחרור הנשים במצב בריאותי ירוד, ללא קשרים משפחתיים ובלי תקווה לנישואים בגלל עברן. מנקודת מבט דתית ילדי הטרוקוסי הם אנשים מיוחדים שבגורלם לגאול את האנושות ממגוון רחב של פשעים. למרות זאת, ילדים אלו לא מהווים חלק משמעותי מהקהילות שמקיימות מנהג זה. קל להטיל ספק בכך שילדים שגדלו בתנאים דלים יכולים להשפיע על קהילה שלמה. בעוד ילדי הכוהנים משאר הנשים שלהן (troviwo) כן נשלחים לבתי ספר, לילדי הטרוקוסי אין את האפשרות הזו. יחס כזה מהווה הפרה של חוקת גהנה לפיה לכל ילד יש את הזכות להשכלה יחד עם הפרה של הזכות לטיפול רפואי שלא ניתן להם.
בזמן השהייה שלהן במקדשים, רק הכוהנים יכולים להחליט אם הנשים כפרו על החטא. ישנם מקרים בהם הנשים נשארות במקדש עד גיל 15 ולפעמים אף יותר, עד כדי משך חיים שלמים. אם הטרוקוסי נפטרת טרם הכפרה, המשפחה נדרשת לתת למקדש נערה נוספת. במקרה של מרסי סנאה (Mercy Senahe), אחותה הגדולה ניתנה למקדש מכיוון שהסבתא הואשמה בגנבת עגילים. לאחר מות אחותה היא ניתנה למקדש כדי להמשיך לקיים את המנהג בגיל 8. ייתכן ומשך חיים של טרוקוסי אחת לא יספיק כדי לכפר על החטא כך שהמנהג מתמשך במשך כמה דורות. בגאנה ישנן טרוקוסי שמשמשות כדור חמישי של פיצוי על פשע בודד. במקרה מסוים נערה בת עשר בשם מנוורנובי קונקו (Mewornovi Kokou) ניתנה למקדש כדי לכפר על פשע שאף אחד בכפר שלה לא זכר מהו. במקרים אחרים נקבע כי נשים יהפכו לטרוקוסי טרם היוולדן. במקרה אחר נערה ניתנה למקדש כעונש על אונס שאביה ביצע ואשר הוביל ללידתה, כחלק מתהליך הכפרה גם היא עברה התעללות מינית.
מקורות מוקדמים יותר
בשלב מוקדם יותר בהיסטוריה של מנהג זה היה נהוג לתת מתנות פיוס כמו כסף, אלכוהול ובקר אך זה השתנה עקב אמונת הכהנים כי רק נערות בתולות יכול לפייס את האלים. ייתכן ושינוי זה נעשה גם מסיבות כלכליות, מאחר שמתן הנשים היה יוצר פחות עומס כלכלי על המשפחות מאשר וויתור על בקר למשל. בנוסף, בשלב מוקדם יותר של מסורת זו, חייהן של הנערות הוקרבו למען האלים, אך החל משלב מסוים כוהנים החליטו להחזיק בהן בחיים כשפחות בעיקר למטרות עבודה במקדש ושירותי מין.
ברגע שאישה מוגדרת בתור טרוקוסי, היא מיוחסת בידי הקהילה שלה כתת-אדם, כלומר מעמדה החברתי יורד בצורה קיצונית. אלה שדיברו עם הטרוקוסי דווחו על כך שרובן (נערות) לא מרבות לשחק, לשוחח ולחייך. הן בעלות מלנכוליה קודרת, תשושות ומפוחדות. הן בוכות וקוראות לעזרה בהינתן ההזדמנות. חלקן אפילו מדברות על התאבדות על ידי שתיית רעל. אלו שמצליחות לברוח מהמקדש ועוברות תהליך שיקומי מתארות תנאי חיים מחפירים של רעב, ללא אמצעים היגייניים, וקיום יחסי מין בכפוף לרצון הכהנים. הן חשות כעס קיצוני כלפי המערכת, משפחתן וכלפי הכהנים. בריאיון עם מרסי סנאה (Mercy Senahe) היא אמרה: "מעולם לא היית לי האפשרות להגיד לכהן איך אני מרגישה כלפיו, הייתי אומרת לו שהוא האדם הרשע ביותר שאני מכירה... היום אני לא יכולה לבטוח יותר באף אחד ממשפחתי. הייתי יכולה להיות רופאה או מורה אבל במקום זאת אני אם חד הורית לארבעה ילדים בגלל מערכת וכהן מרושעים",
קריית הממשלה באר שבע
המבנה הפוסט-מודרניסטי תוכנן על ידי האדריכלים רות להב, טוני ריג ולן וורשאו שזכו בתחרות לתכנון הבניין שנערכה ב-1995. את המבנה והקומפלקס הקימו בשנים 1997–2000 החברות "שיכון ובינוי" ו"אשטרום". ב-2005 זכה המבנה בפרס דוד עזריאלי לתכנון אורבני של המועצה לישראל יפה.
בין קריית הממשלה ובין בית המשפט נמצאת כיכר שקועה. הכיכר והרחבה שבהמשכה משמשות פעמים רבות להפגנות.
קרלוס רואיס סאפון
קרלוס רואיס סאפון (בספרדית: Carlos Ruiz Zafón; 25 בספטמבר 1964 – 19 ביוני 2020) היה סופר ספרדי, שהתגורר בלוס אנג'לס מאז שנת 1993. החל את דרכו בכתיבת ספרות לנוער, וזכה לתהילה עם צאת ספרו הראשון למבוגרים, צלה של הרוח, ב-2001.
אודות ספריו
נולד בברצלונה. ספרו הראשון, "נסיך הערפל" ("El príncipe de la niebla"), יצא לאור בשנת 1993, וזכה בפרס אדבה (Edebé) לספרות לנוער. הוא כתב שלושה ספרים נוספים לנוער: "El palacio de la medianoche" ("ארמון חצות") שיצא ב-1994, "Las luces de Septiembre" ("אורות ספטמבר") שיצא ב-1995 ו"מרינה" ("Marina") שיצא ב-1999.
בשנת 2001 פרסם את ספרו הראשון המיועד לקהל הבוגר, "צלה של הרוח" ("La sombra del viento"). הספר נמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם, יותר ממיליון עותקים בבריטניה לבדה. "צלה של הרוח" זכה לשבחים ולביקורות חיוביות ברחבי העולם, וזכה בפרסים בתחום הספרות, כגון פרס פלנטה, הפרס הספרותי היוקרתי ביותר בשפה הספרדית. ספרו השני למבוגרים, "משחקו של המלאך" ("El Juego del Angel") ראה אור באפריל 2008. רואיס סאפון הצהיר כי בכוונתו לכתוב סדרה בת ארבעה ספרים אשר סובבים סביב "צלה של הרוח", וש"משחקו של המלאך" הוא הראשון בהם. עבודותיו פורסמו ב-45 ארצות, וספריו תורגמו ליותר מ-30 שפות. הספר הבא בסדרה, 'אסיר השמים', ראה אור בשנת 2012.
יעקב שופט
יעקב שופט (ריכטֶר) (1910, דויד-הורודוק – 20 בדצמבר 2005, תל אביב) היה מסאי ומתרגם יידי–עברי ישראלי.
ביוגרפיה
שופט נולד בשם יעקב ריכטר ב-1910 בעיירה דָויד-הוֹרוֹדוֹק (דויד-גרודֶק) שבפלך מינסק של רוסיה (רוסיה הלבנה; כעבור מספר שנים בפולין), השלישי מתשעת ילדיהם של רחל לבית ויינר ושמריהו ריכטר, שנישאו בגיל צעיר מאוד והיו בני דודים. אביו, יליד ווהלין היה שו"ב ומשנות הארבעים לחייו גם מוהל. כשהיה בן חצי שנה עברה המשפחה לעיר המחוז, פינסק, ושם גדל. ביתו היה בית יהודי דתי-חסידי, ועם זאת היה פתוח לרוח הקִדמה והציונות. ריכטר התחנך ב"חדר", בחדר מתוקן ולבסוף למד במשך שמונה שנים בגימנסיה העברית של "תרבות" שנפתחה בעירו, והצטיין בלימודי יהדות. מנעוריו היה פעיל בתנועות הנוער החלוציות "פרייהייט" (דרור) ו"החלוץ". בשנת תרצ"ו-1935, כשהיה בן 25, עלה לארץ ישראל עם אשתו, בת עירו, גיטל לבית פולק. כל אחיו עלו לארץ ישראל, למעט הצעיר שבהם, שנספה בשואה יחד עם שני הוריו (אח צעיר נוסף טבע בנהר בילדותו). בארץ הצטרף לקיבוץ יגור, שם התיישבה אחותו הבכורה שרה. עסק בחקלאות ובהוראה. במלאת שנתיים לנישואיו נולד ביגור בנו. בהמשך עבר עם משפחתו לקיבוץ גליל ים, שם נולדה בתו. לבסוף השתקע בשיכון רמת אביב. שנים אחדות עבד בהוראה. בגין חולשת הגרון וקשיי שמיעה עבר לפקידות בעיריית תל אביב-יפו, ושם עבד רוב השנים בארכיון של מחלקת החינוך והצטיין בעבודתו.
קרלוס רואיס סאפון
אודות ספריו
ההצלחה של הספר "צלה של הרוח" הייתה כה גדולה, עד כי כיום ניתן למצוא בברצלונה סיור מודרך לתיירים בעקבות הספר.
יעקב שופט
ביוגרפיה
בשנת תשמ"ב-1982 השלים תואר מוסמך בספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב (את עבודת הגמר כתב בנושא: "בעיות נבחרות בחזונות ההקדשה של נביאי הכתב"). במשך שנים רבות היה מרצה אהוד למקרא ולספרות עברית בחוגים שונים.
קרלוס רואיס סאפון
אודות ספריו
רואיס סאפון נפטר מסרטן המעי הגס ב-19 ביוני 2020.
יעקב שופט
ביוגרפיה
במשך עשרות שנים פרסם מסות ורשימות בעיתונים וכתבי עת שונים, בהן המוסף הספרותי "משא" של העיתון "למרחב" וביטאון הקיבוץ המאוחד "מבפנים". החל בסוף שנות ה-80 פרסם ספרים (בעיקר קובצי מאמרים) ותרגומים (בעיקר מיידיש לעברית, וכן מעברית ליידיש). בשנת תשמ"ח 1988 הופיע בהוצאת משואה ספרו "דוד אלפר: חייו, זמנו, מקומו ובני לוייתו", המביא תולדות חייו ופועלו של אלפר, מנהל הגימנסיה העברית "תרבות" בפינסק עד להדחתו מתפקידו בעת הכיבוש הסובייטי (נספה בשואה). בספרו "אנשים" (תשמ"ט 1989), בהוצאת ברוש, ראו אור רשימות והספדים על אישים שונים שפרסם במשך השנים. יתר ספריו ראו אור בהוצאת ירון גולן. ספרו על איש הספר שמעון הלקין (1993) התבסס על ניתוח יצירותיו וחליפת המכתבים בין השניים, שנפרשה על פני יותר משני עשורים. בספר "דברים לעת מצוא" (תש"ס 1999) הופיעו רשימות ומאמרים ממגוון תחומים (פולקלור, מקרא, היסטוריה יהודית, שירת יידיש, פעילות חברתית למען קשישים, דיוקנאותיהם של אישים מוכרים), בגוון אוטוביוגרפי. בספרו "תנ"ך ועוד" (תשס"א 2000) ראו אור מבחר מרשימותיו בסוגיות הקשורות למקרא, שהתפרסמו לאורך 40 שנה. אחריו התפרסמו שני קובצי רשימות: "גנזים" (תשס"ג 2003) ו"מאורעות ומעשים" (תשס"ד 2004), שבהם כונסו רשימות מנושאים שונים, בהם ספרות עברית וספרות יידיש, עיריית תל אביב, השואה ועוד.
בנוסף על רשימותיו המקוריות, שופט קנה לו שם בתרגום מיידיש לעברית, שירה ופרוזה. תרגם לעברית את ספריו של מנחם בורישו "המהלֵך" (פואמה המתארת את יהדות פולין על כל כווניה; שופט הקדיש שנים רבות לתרגום הספר, מבלי לדעת אם יעלה בידו להוציאו) ו"חשבון על האפר" (ביקור בוורשה אחרי המלחמה), את "דורות" ומבחר השירים והפואמות "דרכים שוממות" לחיים גראדה, את קובץ המאמרים הביוגרפיים "דמויות" מאת פנחס ארליך, ומיצירות סופרי היידיש הישראלים: מסיפורי צבי אייזנמן, "הזמר בין השנים" ליוסף קרלר ו"בלי מרה: סיפורים, רישומים, זיכרונות" לשירה גורשמן. מעברית ליידיש תרגם את מבחר שיריו של יהושע רבינוב "קרוין בלעטעלאך" ("עלי כותרת") ואת "דער שלייער פון נאראנים" ("רעלת פתאים") למלכה נתנזון. כמו כן ערך שני ספרים אוטוביוגרפיים של אברהם מאירקביץ (מאיערקעוויטש).
יעקב שופט נפטר בדצמבר 2005 (תשס"ו), בגיל 95. נקבר בבית העלמין הדרום לצד אשתו, שנפטרה בקיץ 1994. היה אב לדוד שופט ורחל קולין.
אחותו הבכורה שרה (1906–1995) נישאה לדוד בנארי, אחיו של נחום בנארי, והתיישבה ביגור. בתה, טוראית, נפלה בשיירת הדסה. אחיו הצעיר אשר שופט (נולד ב-1912) הוא חבר קיבוץ נגבה, משורר וסופר. אחותו הצעירה ברכה (נפטרה ב-2012) נישאה לאברהם ויניק והתיישבה בתל עדשים. בנה רב-סרן שמריהו ויניק היה מפקד סיירת גולני ובעל עיטור המופת; נהרג במהלך הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים. בנה הצעיר, סגן-אלוף (מיל') צביקה ויניק, היה טייס מסוקים ומפקד בחיל האוויר.
דודו של שופט, אחי אמו, אהרן ישראלי (ארקה ויינר), היה סופר איש קיבוץ גבת. הוא חי עם משפחתו של שופט בילדותו שנים רבות (השניים אף ישנו זמן רב באותה מיטה בגלל הצפיפות שבבית), היה קרוב אליו וחלק מהסביבה המחנכת של המשפחה. שופט העיד על דודו כי "גידולו והתפתחותו האישית, ופעילותו החינוכית כמורה; הציבורית במפלגה ובתנועות־הנוער; גם במועצת־העיר (בעת שלטון הפולנים); נוסף לזאת – תפקידו במרכז התנועה בוורשה ושליחותו בחוץ־לארץ, באירופה – כל אלה השפיעו על כולנו, האצילו עלינו [על ילדי המשפחה] וקבעו בהרבה את כיוון מחשבותינו ודרכנו בעתיד. בגלל קשריו למוסדות שונים הגיעו לביתנו ספרים ועיתונים מארצות שונות, בעיקר מאמריקה, וכך הצצתי אני לעולם גדול, יותר מבני גילי ולמדתי לדעת מהנעשה והנוצר בספרות עברית ויידיש מעבר לגבולותינו." בת-זוגו של ישראלי הייתה הסופרת והמשוררת פניה ברגשטיין. בנם היחיד,, כותב מוכשר בפני עצמו, נהרג במלחמת ששת הימים.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
רכבת גורקי
רכבת גורקי (ברוסית: Горьковская железная дорога) היא חברת בת של חברת הרכבות הרוסית שבסיסה בניז'ני נובגורוד (לשעבר גורקי, ומכאן שם חברת הרכבת).
רשת הרכבות משרתת תשעה מחוזות פדרליים של הפדרציה הרוסית: ניז'ני נובגורוד, מחוז ולדימיר, קירוב, מחוז ריאזאן, מורדוביה, צ'ובאשיה, אודמורטיה, טטרסטן ורפובליקת מרי אל. אורך תוואי הרכבת מגיע לכדי 7,987 קילומטרים.
בניית הקו הראשי ממוסקבה דרך ולדימיר לניז'ני נובגורוד החלה במאי 1858 והושלמה תוך ארבע שנים. מפעל פרטי זה נרכש על ידי הממשלה הקיסרית בשנת 1893. רכבת מורום נפתחה בשנת 1880. הרכבת הפרטית מוסקבה-קאזאן הושלמה בשנת 1912; היא הולאמה על ידי הבולשביקים כעבור 6 שנים.
רכבת גורקי הוקמה כארגון נפרד בשנת 1936. הרכבת מוסקבה-קאזאן אורגנה גם כארגון נפרד בתקופה זו
חברת הרכבות הקיימת מתחקה אחר תולדותיה משנת 1961. מסילת הרכבת מוסקבה-קאזאן מוזגה בארגון החדש. החברה זכתה בעיטור נס העמל האדום בשנת 1971. בשנת 2010, הרכבת גורקי הפכה לחברת הבת השלישית של חברת הרכבות הרוסיות המפעילה רכבות מהירות (ראו Sapsan).
ממד (אלגברה)
באלגברה מופשטת, ממד הוא ערך מספרי המתאים לאובייקט מופשט, בדרך כלל חוג, שדה או מודול, המתאר עד כמה האובייקט מורכב. הדוגמה הבסיסית היא מושג הממד באלגברה ליניארית, אבל ישנם ממדים רבים אחרים, המודדים תכונות מסובכות יותר. להלן כמה דוגמאות.
ממד קרול
ממד קרול הקלאסי של חוג שווה לאורך המקסימלי של שרשרת אידיאלים ראשוניים בחוג, והוא עשוי להיות סופי או אינסופי. ממד קרול, המוגדר באמצעות שרשראות של תת-מודולים בחוג כמודול מעל עצמו, מודד עד כמה חוג נותרי קרוב להיות ארטיני (חוגים בעלי ממד קרול 0 הם ארטיניים). ממד קרול שווה לממד קרול הקלאסי לחוגי PI (ובפרט לכל חוג קומוטטיבי).
ממדים של מודולים
למודול M מגדירים ממד פרויקטיבי כאורך הרזולוציה הפרויקטיבית הקצרה ביותר (הממד קטן או שווה ל-n אם יש שרשרת מדויקת מהצורה, כאשר כל ה-\ P_i פרויקטיביים). באותו אופן מוגדר הממד האינג'קטיבי לפי הרזולוציה האינג'קטיבית הקצרה ביותר (בכיוון ההפוך, כמובן), והממד השטוח לפי הרזולוציה השטוחה הקצרה ביותר (ראו מודול שטוח).
הממד הגלובלי של חוג
הממד הגלובלי של חוג הוא הממד הפרויקטיבי הגדול ביותר של מודולים מעליו; זהו גם הממד האינג'קטיבי הגדול ביותר של מודולים מעל החוג. הממד הגלובלי הוא אפס אם ורק אם החוג ארטיני פשוט למחצה. הממד הגלובלי שווה ל-1 אם החוג תורשתי. הממד השטוח הגדול ביותר של מודולים מעל החוג נקרא הממד הגלובלי החלש, והוא קטן או שווה לממד הגלובלי, עם שוויון עבור חוגים נותריים.
ממד קוהומולוגי
אם G חבורה, הממד הפרויקטיבי של חוג החבורה נקרא גם הממד הקוהומולוגי של החבורה G. זהו גם המספר n הקטן ביותר שעבורו כל חבורות הקוהומולוגיה \ H^i(G,M), עבור \,i>n, מתאפסות.
הממד הקוהומולוגי של שדה מוגדר כממד הקוהומולוגי של חבורת גלואה האבסולוטית שלו. לדוגמה, לשדות ו- (כאשר k סגור אלגברית) יש ממד קוהומולוגי n.
הממד האחיד
הממד האחיד (uniform dimension) של מודול M הוא מספר המחוברים הישרים האחידים המרכיבים תת-מודול עיקרי (תת-מודול הוא עיקרי אם הוא נחתך עם כל תת-מודול שאינו אפס; מודול שכל תת-המודולים שלו עיקריים נקרא אחיד), או אינסוף אם אין סכום ישר כזה. מסמנים את הממד הזה בסימון ; נקרא גם ממד גולדי. מודול האפס הוא היחיד שיש לו ממד 0; ממד 1 יש רק למודולים אחידים. הממד של סכום ישר שווה לסכום הממדים. הממד של תת-מודול תמיד קטן או שווה לזה של המודול; הממדים שווים אם ורק אם תת-המודול הוא עיקרי. מכאן שבמודול בעל ממד n אי-אפשר ליצור סכום ישר של יותר מ-n תת-מודולים. בפרט, הממד האחיד של מרחב וקטורי מעל שדה הוא הממד הרגיל.
כתובת הליודורוס
כתובת הליודורוס (באנגלית: Heliodorus Stele) היא כתובת מלכותית חרוטה באבן, בשפה היוונית, אשר על פי התאריך הנקוב בה נכתבה בשנת 178 לפני הספירה. הכתובת מכילה הצהרה מטעם סלאוקוס הרביעי בנוגע למינוי אולימפיודורוס ככהן גדול במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה" (הכולל בתוכו את ארץ ישראל). הכתובת נחשבת לאחת הכתובות העתיקות החשובות ביותר שהתגלו בארץ ישראל. הכתובת מוצגת כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
תוכן הכתובת
הכתובת, משנת 178 לפנה"ס מורכבת משלושה מכתבים כאשר המכתב בתחתית הכתובת הוא המוקדם והעליון הוא המאוחר. מכתבו של המלך, שממנו נותר רק חלקו הראשון, הוא התחתון והמוקדם, והשניים שמעליו, של הליודורוס, ראש שריו של המלך, ושל דורימנס, הנציב הסלווקי במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה", נכתבו אחריו בחודש אוגוסט בהפרש של ימים ספורים זה מזה. במכתבו של המלך סלאוקוס הרביעי, אחיו של אנטיוכוס הרביעי, הממוען להליודורוס, "הממונה על העניינים", הוא מודיע על מינוי אולימפיודורוס, חבר ילדות של המלך, כ"אחראי על המקדשים" במחוז החדש "קוילה-סוריה ופויניקיה". מחוז זה כלל בתוכו את ארץ ישראל, שנשלטה באותם ימים על ידי המלכים היוונים-סֶלֶווקים, יורשי אלכסנדר הגדול. הכתובת מעידה בבירור על רצונו של המלך להתערב בענייני הדת באזור על ידי מינויו של אולימפיודורוס לכוהן הגדול של המחוז, ובעקיפין להניח ידיו על אוצרות מקדשי המחוז כחלק ממאמציו לעמוד בתשלום החובות שלו לרומא, כשהתשלום הקרוב אמור להפרע בשנת 177 לפנה"ס, שנה לאחר המינוי. במכתב המרכזי הליודורוס מודיע לדורימנס, הניצב הסלווקי במחוז "קוילה-סוריה ופויניקיה", על הוראת המלך וממליץ על יישומה על הצד הטוב ביותר. במכתב העליון, דורימנס שלח מכתב לדיופאנס, הממונה על מחוז אידומיאה, שבו הוא מודיע לו כי הליודורוס הוא "הממונה על העניינים", וכדאי למלא את הוראותיו.
בשונה מעדות הממצא האפיגרפי, על פיו ניתן היה להניח שאולימפיודורוס הוא שהתעמת עם היהודים, ולמעשה הפך את הכוהן הגדול לכפוף לאל פגאני, הרי הליודורוס הוא האדם המוזכר בספר מכבים ב', פרק ג', כשליח המלך סלאוקוס להחרים כספים מאוצר בית-המקדש בירושלים שהוכה קשות כתוצאה מהתערבות אלוהית, ורק בזכות התערבותו של הכוהן הגדול חוניו השלישי, ניצלו חייו. לדעת החוקר ד"ר דב גרא הסיפור המופיע בספר מכבים ב' מעיד ככל הנראה על ויכוח שהיה בין פקידי המלך לנציגי היהודים, וכי הפשרה שאליה הגיעו נתפסה בעיני מחבר ספר מכבים ב' כניצחון יהודי. שלוש שנים לאחר מכן נרצח סלאוקוס הרביעי ואחיו אנטיוכוס הרביעי ירש אותו. זהו השליט, שלפי ספר מכבים א' רדף אחר היהודים ובהשראתו חולל בית המקדש, דבר שהוביל למרד החשמונאים.
גילוי הכתובת וחשיבותה
הכתובת נרכשה על ידי הפילנתרופ האמריקאי-יהודי מייקל שטיינהארט, אשר השאיל אותה למוזיאון ישראל. החוקרים עצמם אינם יודעים היכן נתגלתה הכתובת, אולם בבדיקות שנערכו על ידי ד"ר יובל גורן לא נמצאו סימנים לכך שאינה אותנטית. לדעת חנה כותון-פלטיאל ומיכאל וורלה מקור הכתובת משפלת יהודה, ותוכן הכתובת מעיד שהיא הוצבה במקדש של פוליס סלאוקית. לדעת יובל גורן האבן הייתה במערה והוא שיער כי מוצאה בתל מרשה.
בשנים 2006-2005 נתגלו שלושה שברים של כתובת יוונית בחפירות רשות העתיקות בתל מרשה שבגן לאומי בית גוברין. ד"ר גרא, חוקר הכתובות, קבע כי השברים היוו את החלק התחתון של כתובת הליודורוס במוזיאון ישראל. הגילוי אישש את ההשערה שמוצאה של הכתובת בעיר העתיקה מרשה, אשר נמצאת כיום בתחומי הגן לאומי בית גוברין.
תוכן הכתובת פוענח ופורסם לראשונה על ידי הפרופסורים חנה כותון-פלטיאל ומיכאל וורלה בשנת 2007.
לדעת מפרסמי הכתובת, הכתובת מוסיפה מידע חשוב ממקור ראשון על התנהלות הממלכה מנקודת המבט היוונית-סלווקית: המלך הסדיר את המינהל באזור לפי המקובל בממלכה כולה, ומינה אחראי למקדשים, ובהם גם המקדש בירושלים. תפקיד זה כלל גם את האחריות על כספי המיסים שבאוצרות המקדשים. כמו כן, הכתובת מלמדת על כיבוש סוריה על ידי הממלכה הסלאוקית במלחמה הקואלה-סורית החמישית, בדומה למה שעולה מכתובת חפציבה.
לטענתם סביר להניח כי היהודים ראו במינוי זה התערבות גסה והפרה של העצמאות הדתית, ממנה נהנו מאז ימי המלך הקודם, אנטיוכוס השלישי, וכי ניתן להניח כי הדרמה המתוארת בספר מקבים ב' היא כנראה עיבוד סוביקטיבי של פרשת המינוי הזה מנקודת מבט יהודית. ניתן לראות במינוי נקודת ציון בתהליך ההתערבות של היוונים-הסלווקים בנעשה במקדשים ואף בפולחן היהודי, ובהתדרדרות היחסים ביניהם. שיאה של התדרדרות היחסים היה כעשר שנים לאחר מועד המינוי, בשנת 167 לפנה"ס, בגזירות הדתיות החמורות של אנטיוכוס הרביעי (אפיפאנס), ובמרד החשמונאים שפרץ בעקבותיהן.
קישורים חיצוניים
גילוי חלקי הכתובת הנוספים (2009)
צניחה צבאית מגובה רב
צניחה צבאית מגובה רב או צניחה חופשית צבאית (MFF) היא שיטה להצנחה טקטית של לוחמים או ציוד ממטוסי תובלה מגובה רב באמצעות צניחה חופשית. בצניחה טקטית נעשה שימוש בשתי טכניקות: צניחת HALO (גובה רב – פתיחה נמוכה) וצניחת HAHO (גובה רב – פתיחה גבוהה). בטכניקת HALO, הצנחן פותח את המצנח בגובה נמוך לאחר נפילה חופשית, ואילו בטכניקת HAHO, הצנחן פותח את המצנח בגובה רב לאחר שקפץ מהמטוס.
אף על פי שטכניקת HALO פותחה לראשונה לשימושים צבאיים בשנות השישים של המאה ה־20, כיום נעשה שימוש נרחב ביישומים שאינם צבאיים, כולל ספורט.
במבצעים צבאיים HALO משמשת גם להצנחת אספקה וגם להצנחת לוחמים, בעוד HAHO משמשת בדרך כלל אך ורק להצנחת לוחמים. בצניחה טקטית טיפוסית הכוחות קופצים מגובה בין ל־.
גובה רב – פתיחה נמוכה HALO
מקורותיה של טכניקת HALO עוד בשנת 1960 כאשר חיל האוויר של ארצות הברית החל לערוך ניסויים על שרידות טייסים שנפלטו בגובה רב. השימוש המבצעי הראשון היה במהלך מלחמת וייטנאם על ידי כוח מיוחד של פיקוד הסיוע הצבאי. בהמשך, צוותי SEAL של חיל הים של ארצות הברית פיתחו את טכניקת HALO כך שתכלול הצנחת סירות.
בצניחת HALO, מתבצעת צניחה חופשית לפרק זמן מוגדר, ופתיחת המצנח בגובה של עד 3,000 רגל בהתאם למשימה. השילוב בין מהירות אנכית גבוהה, למהירות אופקית נמוכה מקשה על גילוי מכ"ם ומפחית את משך הזמן שמצנח ניתן לצפייה מהקרקע.
גובה רב – פתיחה גבוהה HAHO
טכניקת ה־HAHO מאפשרת ניהוג המצנח לטווחים גדולים של יותר מ־64 ק"מ וחדירה חשאית תוך ריחוף לעבר היעד. היא פותחה בקומנדו הבריטי, והיא המשמשת באופן שגרתי בכוחות מיוחדים.
בצניחת HAHO הצנחן פותח את המצנח בגובה רב, 10–15 שניות לאחר הקפיצה מהמטוס בדרך כלל בגובה ומנהג את המצנח תוך כדי ניווט. הצנחן יכול לנווט את המצנח במדויק לאזור הנחיתה הרצוי ולתקן את מסלולו בהתאם לרוח. השיטה מאפשרת הצנחת דבוקה שתנחת במרוכז במקום אחד ובאופן חשאי.
סיכונים בריאותיים
כל סוגי טכניקות הצניחה מסוכנות, אך HALO / HAHO נושאים סיכונים מיוחדים. בגבהים גבוהים (יותר מ־22,000 רגל, או 6,700 מטר), נדרש חמצן וחוסר עלול להוביל להיפוקסיה. כמו כן, שינויי הלחץ המהירים בעת הצלילה עלולים להוביל למחלת דקומפרסיה. לפי כך הצניחה מחייבת הכנה נשימתית (30–45 דקות) בה הקופץ נושם 100% חמצן על מנת לשטוף את החנקן מזרם הדם. כמו כן, צנחן HALO משתמש בבקבוק חמצן במהלך הצניחה.
צניחה טקטית בצה"ל
הצניחה הטקטית בצה"ל הוכרה כמבצעית בשנת 2016. ההכשרה מתבצעת בבית הספר לצניחה ביחידת מרום. הקורס כולל כ־60 צניחות והוא מיועד ליחידות העילית בכוחות המיוחדים של צה"ל.
זיידמן
זיידמן הוא שם משפחה.
רכבות קלינינגרד
רכבות קלינינגרד (ברוסית: Калининградская железная дорога) היא חברת הבת הקטנה ביותר של חברת הרכבות הרוסיות המפעילה מסילות ברזל באורך תוואי של 618 ק"מ השונה ממסילות ברזל אחרות והוא צר יותר מהנהוג באורכים הסטנדרטיים בשאר מסילות הברזל ברוסיה.
מידע כללי
מסילת הרכבת ממוקמת במחוז קלינינגרד. רוב הקווים נבנו על ידי הרכבת המזרחית הפרוסית לפני מלחמת העולם השנייה. מסוף הרכבת בקלינינגרד, הידוע כיום בשם התחנה הדרומית, נפתח בשנת 1929 בשם קניגסברג האופטבאנהוף. היא הופרדה מהרכבת הבלטית לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1992.
הרכבת מפעילה שני קווי חשמל, לתעבורת נוסעים.
24 (מספר)
24 (במילים בלשון זכר: עשרים וארבעה; בלשון נקבה: עשרים וארבע) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 23 והבא לפני 25.
טאיפן פנים-יבשתי
טאיפן פנים-יבשתי (שם מדעי: Oxyuranus microlepidotus), ידוע גם בשם טאיפן מערבי, נחש קטן הקשקשים או הנחש העז, הוא נחש ארסי במיוחד מסוג טאיפן השייך למשפחת הפתניים. הוא נחשב לנחש הארסי בעולם, בהתבסס על ערכי LD50, וחי אך ורק באזורים מדבריים מסוימים באוסטרליה. למרות ארסיותו הגבוהה, הוא מאוד ביישן, ויעדיף תמיד להימלט מאיום (השם הנחש העז ניתן לו בגלל ארסו ולא בגלל מזגו).
תיאור
אורכו הממוצע הוא 1.8 מטר, אולם פרטים גדולים יכולים להגיע לאורך של 2.5 מטר.
צבעו חום, הנע מחום כהה ועד חום בהיר-ירקרק, תלוי בעונה בשנה. גבו, צידו וזנבו יכולים להיות בעלי גוונים שונים של חום ואפור, כאשר קשקשים רבים יכולים להיות בעלי קצה שחור.
הראש המעוגל והצוואר בדרך כלל כהים משאר הגוף. הצבע הכהה מאפשר לו לחמם את עצמו כאשר רק חלק קטן מגופו חשוף בפתח המאורה שלו. עיניו בגודל בינוני עם קשתית חומה-שחורה וללא טבעת הניתנת לזיהוי סביב האישון.
התאמה עונתית
הטאיפן הפנים-יבשתי מתאים את עצמו לסביבה על ידי שינוי צבע עורו במהלך חילופי העונות. הוא נוטה להיות בהיר יותר במהלך הקיץ וכהה יותר במהלך החורף. שינוי צבע זה משרת אותו למטרת וויסות חום גופו, ומאפשר לו לספוג יותר אור במהלך חודשי החורף.
תפוצה
הנחש נפוץ באזורים המדבריים של מרכז ומזרח אוסטרליה. טווח המחייה שלו משתרע מהחלק הדרום מזרחי של הטריטוריה הצפונית לתוך מערב קווינסלנד. ניתן למצוא את הנחש גם צפונית לאגם אייר ומערבית לפיצול של נהר מארי, דרלינג ומורומבידג'י.
התנהגות ותזונה
הטאיפן הפנים-יבשתי ניזון בעיקר ממכרסמים, יונקים קטנים אחרים וציפורים. בניגוד לנחשים ארסיים אחרים שמכישים בצורה מדויקת פעם אחת ונסוגים על מנת לאפשר לטרף למות, הוא יכיש עד ל-7 הכשות ארסיות בהתקפה אחת.
הנקבה מטילה בין ביצה אחת ל-24 ביצים. הביצים בוקעות חודשיים לאחר ההטלה. לרוב הביצים יוטלו בתוך מאורות נטושות של חיות או חריצים עמוקים בין סלעים. קצב ההתרבות תלוי בחלקו באכילה שלהם. אם אין מספיק מזון, הנחש יתרבה פחות.
תריסנית כחולה
תריסנית כחולה (שם מדעי: Dipturus batis) הוא מין של דג סחוס ממשפחת התריסניתיים שבסדרת התריסנאים החי במי האוקיינוס האטלנטי והים התיכון במים ממוזגים.
מאפיינים
התריסנית הכחולה היא הגדולה בבני משפחתה וסדרתה והיא מגיעה ל"מוטת כנפיים" של 2.85 מטר, אורך של 2 מטר ולמשקל של 113 ק"ג. היא בעלת סנפירי חזה גדולים וצבעם אפור-זית עד חום כהה. החוטם של התריסנית גדול ומחודד וצורתה דמוית-עפיפון. החלק התחתון בהיר ואפור-כחול. הזנב דק ומחודד ועליו שורת קוצים המשמשים להגנה.
התריסנית שוחה סמוך לקרקעית הים בעומק 100-200 מטר אך לעיתים תעמיק עד 1 ק"מ או תגיע למים רדודים ואף לחופים. היא מחפשת על חולות הקרקעית טרף, הכולל סרטנים, דגים קטנים, רכיכות שונות ותולעים רב זיפיות. ככל שהפרט גדול יותר הוא ניזון מטרף גדול יותר והוא גם אוכל יותר ופעיל יותר.
בנוסף לטרף קרקעית חלק מהתריסניות צדות דגים מתקהלים כמו סרדינים הנמלטים מטורפים כמו דגים או עופות ים ובורחים לעבר הקרקעית.
תריסנית זו מצויה בסכנת הכחדה חמורה בטבע.
אדוארד וגברת סימפסון
אדוארד וגברת סימפסון (באנגלית: Edward & Mrs. Simpson) היא מיני-סדרה בריטית בת שבעה חלקים המתארת את האירועים שהובילו לוויתור על המלוכה של המלך אדוארד השמיני, שוויתר על כסאו כדי שיוכל להתחתן על ווליס סימפסון אמריקאית שהתגרשה פעמיים.
הסדרה נוצרה על ידי טלוויזיית תיימז עבור ITV ושודרה לראשונה ב-1978. אדוארד פוקס גילם את דמותו של אדוארד, וסינתיה האריס שיחקה בתפקיד גברת סימפסון. את התסריט כתב סיימון רייבן, והוא מבוסס על הביוגרפיה של המלך אדוארד השמיני מאת פרנסס דונלדסון. המפיק היה אנדרו בראון, בפיקוחה של ראש מחלקת הדרמה וריטי למברט, והבמאי היה ווריס חוסיין. רון גריינר כתב את מוזיקת הליווי.
חיות ריגול
חיות ריגול (באנגלית: Spy in the Wild) היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC. הסדרה מורכבת משתי עונות: העונה הראשונה שודרה בבריטניה ב-2017 ואילו העונה השנייה שודרה לראשונה ב-2020. הסדרה עוסקת בחייהם המורכבים של בעלי החיים בשימוש של מעלה משלושים "יצורים סמויים אנימטרוניקיים, הרואים את המתרחש דרך מצלמות ריגול. הקריין בגרסה הבריטית הוא דייוויד טננט. הסדרה שודרה בישראל במהלך שנת 2017 בערוץ כאן 11.
העונה השנייה עוסקת, לעומת זאת, על בעלי חיים בבתי גידול שונים.
דבור (פירושונים)
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
גבעת קיירן (אנטארקטיקה)
גבעת קיירן (באנגלית: Cairn Hill; מילולית: "גבעת גל האבנים") היא גבעה עם שתי פסגות, בחצי האי טאבארין, שבקצהו המזרחי של חצי האי טריניטי, שבקצה הצפוני של חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הגבוהה מבין שתי הפסגות מתנשאת לגובה של 475 מטרים מעל פני הים.
פסגה זו (הגבוהה מבין שתי פסגות גבעת קיירן) ממוקמת 3.7 קילומטרים ממזרח למפרץ דוז, ו-1.9 קילומטרים דרומית-מערבית לגבעת מינרל, שבחצי האי טאבארין.
גילוי ומיפוי הגבעה
גבעת קיירן מופתה לראשונה בשנת 1946 על ידי משלחת סוקרים מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, אשר יצאה לסקר מבסיס "מפרץ התקווה".
מקור השם
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד.
הגבעה נקראת על שם גל האבנים שהוקם על ידי משלחת סקר שטחי חסות איי פוקלנד, על המזרחית מבין שתי הפסגות של גבעת קיירן.
באנגלית "קיירן" משמעו "גל אבנים".
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, PP 166, 175
אל-פייסלי
מועדון כדורגל אל-פייסלי (בערבית: نادي الفيصلي הוא מועדון כדורגל סעודי מהעיר חארמה. המועדון נוסד בשנת 1954 וכיום משחק בליגת העל הסעודית.
האיש שלא היה (סרט, 2022)
האיש שלא היה: הסיפור האמיתי של מבצע קציצה (באנגלית: Operation Mincemeat) הוא סרט דרמת מלחמה שביים ג'ון מאדן. הסרט מבוסס על ספרו של בן מקנטייר אודות מבצע קציצה - מבצע הונאת ריגול בריטי במהלך מלחמת העולם השנייה. הסרט מופץ על ידי האחים וורנר ברוב אירופה, כולל בריטניה, כשנטפליקס אחראית להפצתו באמריקה הצפונית. הסרט מופץ בבתי הקולנוע בישראל החל ב־5 במאי 2022.
תקציר העלילה
בתחילת 1943, יואן מונטגיו, המשמש נציג חיל הים המלכותי בוועדת XX, שפיקחה על הפעלת סוכנים כפולים במסגרת MI5, נפרד לשלום מאשתו היהודיה ומבנם העוברים לארצות הברית. לכאורה, בגלל חשש מפלישה גרמנית לבריטניה ולמעשה, בשל משבר בנישואיהם. צ'ארלס צ'ולמונדליי, מזכיר הוועדה, הוגה תוכנית הונאה הזוכה תחילה לשם "הסוס הטרויאני" (בהמשך שם המבצע משתנה ל-Mincemeat (קציצה)). מונטגיו מקבל את הרעיון לתת לגופת חייל בריטי להישטף לחוף הספרדי כשעליה מסמכים עם מידע כוזב, לפיו מתוכננת פלישה של בעלות הברית ליוון ולא לסיציליה, שם מתוכננת הפלישה הבריטית ושם מרכזת גרמניה הנאצית כוחות גדולים לבלימת הפלישה הצפויה. לתוכנית מתנגד מפקדם, ג'ון גודפרי, הסבור כי כישלונו האפשרי של המבצע ההרפתקני, עשוי לחשוף את שאר מאמצי ההונאה המתוכננים. אולם, צ'רצ'יל תומך במבצע ומורה להמשיך בו.
לצוות בניית סיפור הכיסוי להונאה מגויסת ג'ין אשר תורמת את תמונתה כתמונת ארוסת החייל שיישטף לחוף. בזמן בניית הדמויות לסיפור הכיסוי, נרקמים יחסי קירבה בין יואן ובין ג'ין, למורת רוחו של צ'ארלס אשר נמשך אל ג'ין ומנסה להפריד ביניהם. גודפרי חושד כי אחיו של יואן הוא קומוניסט ופרטי המבצע עלולים לזלוג אליו ולברית המועצות ולוחץ על צ'ארלס לעקוב אחרי יואן. במקביל, מחפש הצוות גופה אשר תתאים לסיפור הכיסוי ומוצא אותה בדמות חסר בית שהתאבד בנטילת רעל.
המבצע יוצא לדרך כשצוללת בריטית משליכה את הגופה סמוך לחוף דרום ספרד הנייטרלית. הגופה מגיעה למשטרה הספרדית ולאחר תלאות רבות המורטות את עצבי הבריטים, מתברר להם כי אכן תוכן המזוודה שהייתה צמודה לגופה צולם והועבר ככל הנראה לברלין.
במפקדת מודיעין חיל הים מחכים במתח רב ב-9 ביולי 1943 לחדשות מן הנחיתה הבריטית הפותחת את פלישת בעלות הברית לסיציליה כאשר הטלפרינטר פולט את החדשות שהחוף בדרום סיציליה נכבש לאחר קרב שבו ההתנגדות הגרמנית והאבידות הבריטיות היו מועטות באופן יחסי.
הפקה
במאי 2019 נודע כי את הסרט יביים על ידי ג'ון מאדן וקולין פירת' יככב. קלי מקדונלד הצטרפה לסרט באוקטובר. בדצמבר נוספו לצוות השחקנים מת'יו מקפדיין, פנלופי וילטון, ג'וני פלין, טום ווילקינסון, האטי מוראהן, סיימון ראסל ביל, פול ריטר ומארק גאטיס. ג'ייסון אייזקס לוהק במרץ 2020.
הצילומים החלו בדצמבר 2019 בין לונדון לספרד. מקומות הצילום כללו סצנת קרב בחוף סאנטון שבצפון דבון בפברואר 2020 וסצנה שצולמה במאלגה במרץ 2021.
הפצה
בפברואר 2021 נטפליקס רכשה את זכויות ההפצה לסרט באמריקה הצפונית ובאמריקה הלטינית. החטיבה הבינלאומית של האחים וורנר החזיקה בזכויות הפצה לסרט בבריטניה, אירלנד, צרפת, גרמניה, ספרד, איטליה, בלגיה, הולנד ולוקסמבורג.
הסרט יצא לאקרנים באפריל 2022 בבריטניה.
בישראל הסרט מופץ על ידי רשת בתי הקולנוע "לב" ב-5 במאי 2022.
דפנה שחורי
דפנה שחורי (נולדה ב-30 ביוני 1968) היא משוררת, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
את שיריה הראשונים פרסמה דפנה שחורי בכתב העת "עכשיו" (גיליון 51–54) בעריכת גבריאל מוקד. ספרה הראשון יצא אף הוא בהוצאת 'עכשיו' בשנת 1988. היא משתייכת לקבוצת "עכשיו 55" על שם מספר גיליון כתב העת "עכשיו" שבו הופיעו כל חברי הקבוצה.
במהלך השנים פרסמה שירים בכתבי עת כמו "עכשיו", "הליקון", "שבו", "מאזנים", "עיתון 77", "ביטאון שירה", ובעיתונות היומית. כתבה ביקורות וראיונות ב"מעריב" וב"Time Out תל אביב"; בעבר היה לה טור קבוע ב-"nrg", כתבה בעבר ב"הארץ" וב"מקור ראשון" והייתה בעלת טור שירה בישראל היום.
שחורי עורכת ספרי פרוזה בידיעות ספרים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובהוצאת מטר. היא זכתה פעמיים בפרס קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב. שחורי היא אם לשתי בנות. אחותה, שבי שחורי, היא משוררת וציירת.
ג'ונג שאנשאן
ג'ונג שאנשאן (בסינית: 钟睒睒, פין-יין: Zhōng shǎn-shǎn; נולד בדצמבר 1954) הוא מיליארדר סיני, מקים ויושב ראש "Nongfu Spring", חברת המשקאות הגדולה בסין ובעל השליטה בחברת הביופארמה "Wantai" שאותה הנפיק באפריל 2020 בבורסת שאנגחאי ומאז נסק שוויה למעל 13 מיליארד דולר.
הונו הוערך בפברואר 2021 במעל 100 מיליארד דולר.