cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Music Player Daemon
עיצוב
MPD משתמש במסד נתוני קבצים שטוחים לתחזוק המידע אודות קובצי מוזיקה כשאינו פועל. לאחר אתחול השרת, מסד הנתונים מועלה כולו לזיכרון המחשב כך שהצורך בגישה תדירה לקונן הקשיח, לאיתור או חיפוש קובצי שמע המאוחסנים בקונן המקומי, מצטמצמת. באופן כללי, קובצי המוזיקה חייבים להיות ממוקמים בתיקיות משנה של תיקיית המוזיקה (Music/) והם מתווספים למסד הנתונים רק כאשר פקודת עדכון נשלחת לשרת. השמעת קבצים שרירותית מותרת, אך רק לקוחות (נגן) מקומיים המקושרים לשרת באמצעות (שקע IPC).
ל-MPD אין עורך תגים מובנה; לכן אפשרות זו מטופלת גם היא על ידי תוכנת הלקוח או תוכניות חיצוניות אחרות, אף על פי שקיימים טלאי צד שלישי שיכולים להוסיף תכונה זו לשרת.
מודל שרת-לקוח מספק מספר יתרונות על פני חלופת נגני המוזיקה 'הכול-כלול'.
לקוחות
ל- MPD מגוון ממשקי קצה המתקשרים עם השרת באמצעות פרוטוקול מותאם אישית בחיבור TCP. יישומי לקוח לרוב מיישמות סוגים שונים של ממשקים.
עוד
לקבלת רשימה מלאה יותר של תכנות ויישומי לקוח, ניתן לעיין באתר MPD ב- musicpd.org או בויקי של לקוחות MPD ב- Fandom.
מקצת מיישומי הלקוח הם כה קלי משקל וברמת מורכבות נמוכה שלמעשה הם פשוט תסרטים (סקריפט) של מספר שורות קוד בודדות, שמשתמשות בתוכנות של חבילת <tt>mpc</tt> לשיגור פקודות לשרת MPD. פקודות אלו יהיו לרוב מעין 'פקדי שליטה' בסיסיים של נגן שמע (כגון: הפעלה, עצירה, דילוג, השהיה וכדומה).
לקוחות מסוימים מגיעים עם ממשק משתמש HTML או AJAX ודורשים התקנה פשוטה יחסית, לרוב הם יותקנו על אותו מחשב עליו ממוקם השרת. לקוחות מסוג זה מחייבים התקנת דפדפן במחשב ממנו מעוניינים להשמיע מוזיקה, וכמובן, תקשורת לשרת.
קיימות גם תכנות לקוח המיושמת כתוסף לדפדפן פיירפוקס, אחר כמתקע חלונית Xfce, אחד כיישום Wii, ואחד נוסף כיישום מיקרוסופט סטור עבור ווינדוס 8/ווינדוס RT.
במהלך השנים נוצרו חבילות ספריה רבות שנועדו לאפשר ולתמוך בכתיבת יישומי לקוח שיתקשרו עם שרת MPD, בשפות תכנות רבות, כגוןC ,Python, Ruby, Perl, Lua ו-Haskell.
חבילת <tt>libmpdee</tt> היא ספריית Emacs Lisp המאפשרת לשלוט ב-MPD מ-Emacs.
נועה זית
נועה זית (נולדה ב-1948) היא סופרת ישראלית. זוכת פרס ספיר על ספרה "ארבע אחרי הצהריים".
ביוגרפיה
זית נולדה בשנת 1948 בחצר גשר הישנה שבעמק הירדן לציפורה ועמישוע, ממייסדי קיבוץ גשר. לאחר התקפת חצר הגשר הישנה, היא התגוררה בקיבוץ החדש שהוקם, קיבוץ גשר. בצבא, שירתה זית בנוער החלוצי הלוחם. לאחר שירותה בצבא, היא עבדה בקיבוצה בגן ילדים ובבוסתן ולאחר מכן, הלכה ללמוד לימודי הוראה באורנים - המכללה האקדמית לחינוך, לאחר לימודיה, היא החלה ללמד באולפן שבקיבוצה גשר. בגיל 24, היא החלה ללמוד פילוסופיה וספרות כללית באוניברסיטת חיפה. לאחר לימודיה באוניברסיטה, היא עברה להתגורר בתל אביב. כדי להתפרנס, היא לימדה כיתה של מבוגרים בעלי דיסלקסיה בתיכונייה שבאפעל.
באמצע שנות התשעים, למדה זית קולנוע בקמרה אובסקורה - בית הספר לאמנות. לאחר לימודיה היא הקימה חברת הפקות יחד עם מספר חברים מהלימודים.
לאחר זמן מה, היא החלה לעבוד כסופרת ושלחה את סיפורה הראשון לעיתון "לאשה". לאחר מכן היא כתבה את הספר המבוסס על סיפורה האישי "ארבע אחרי הצהריים", אך כל ההוצאות דחו אותו.
בשנת 2008, היא הוציאה את ספרה "ארבע אחרי הצהריים" בהוצאת מטר - הוצאה לאור. בשנת 2009, היא זכתה בפרס ספיר על ספרה זה.
מרסל טיברג
מרסל טיברג (בגרמנית: Marcel Tyberg; 27 בינואר 1893 – 31 בדצמבר 1944), שנודע גם בשם טיל ברגמר, היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-אוסטרי מחונן. סגנונו האקלקטי איפשר לו לחבר הן מוזיקת מחול פופולרית והן סימפוניות רחבות יריעה, בסדר גודל של הסימפוניות של גוסטב מאהלר. הקריירה המוזיקלית שלו נקטעה כשהמשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה חרץ את דינו להישלח למותו כיהודי (אם כי יהדותו התבטאה ב-1/16 בלבד). גזרת גורל זו גם גרמה לכך, שעובדות יסוד הקשורות בחייו אינן ידועות עדיין.
בספטמבר 2005 עלה מכלול יצירתו של טיברג ממרתף ביתו של ד"ר מיחיץ' בבאפאלו, שם נשמר כל אותן שנים, והוצג מחדש לעולם המוזיקה. בשיתוף פעולה בין ד"ר מיחיץ', הקרן לפילנתרופיה יהודית וג'ואן פאלטה מן התזמורת הפילהרמונית של באפאלו מומנו עד כה (2011) ביצועם של שלושה לידר ושתי סונאטות לפסנתר והעתקת שלישייה, שישייה והסימפוניה השלישית. בכך מצטרף מרסל טיברג לשורת מלחינים יהודים, שהתגלו מחדש לקהל המוזיקלי לאחר שהקריירה שלהם וחייהם נפלו קורבן לשואת העם היהודי.
נעורים ולימודים
טיברג נולד בווינה. אביו, מרסל טיברג האב, נולד באושוויינצ'ים שבפולין והיה כנר נודע. אמו, ונדה פלטינגר טיברגובה, הייתה פסנתרנית ועמיתה של ארתור שנאבל בבית ספר לשטיצקי למוזיקה. הודות למעמדו של טיברג ככנר ידוע-שם בווינה, נוצר קשר בינו לבין יאן קובליק, כנר מפורסם ומנהיג מוזיקלי, ומשפחתו. במשך השנים התקרב אל בנותיו של קובליק ואף הקדיש להן רבים משיריו. הידידות בין קובליק לטיברג הייתה אמיצה על אף פער הגיל ביניהם ונמשכה עד מותו של טיברג.
אין ידיעות של ממש על הכשרתו המוזיקלית של טיברג. ההנחה היא, שמעבר לידע שהקנו לו הוריו, השתלם גם בתזמור, קונטרפונקט והרמוניה, כפי שמעידות יצירותיו. מידידותו עם הכנר, המנצח ותלמיד ההלחנה רודולפו ליפיצנר יש מקום לשער, שטיברג למד באקדמיה הממלכתית למוזיקה בווינה, אם כי אין ראיות לדבר וייתכן שלמד באופן פרטי.
המעבר לאיטליה
ב-1916, כשאירופה הייתה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, עזבה משפחת טיברג את האימפריה האוסטרו-הונגרית המתפוררת ועברה אל אבאציה, עיירת נופש קטנה באזור שאז היה שייך לאיטליה. רק בתום המעבר ותקופת הטלטלה הלחין טיברג את הסונאטה הראשונה שלו לפסנתר (1920) ואת הסימפוניה הראשונה (1924). עיון ביומניו מלמד, שטיברג היה פציפיסט קיצוני, אולי כתוצאה מן החינוך הליברלי שקיבל בביתו. ייתכן שהתנגדות זו למלחמה הביאה לעזיבתו את מרכז התרבות הווינאי.
בשנת 1927 מינתה התזמורת הסימפונית של אבאציה את ליפיצנר למנצחה הקבוע. המנצח הצעיר הציב את טיברג האב ואת קובליק כסולנים מועדפים ואילו טיברג הצעיר התמנה לנגן בקבוצת הכינורות. עם הקמת התזמורת הסימפונית של גוריציה בשנת 1930 העביר ליפיצנר את שרביט הניצוח על תזמורת אבאציה לטיברג.
ב-1927 הלך טיברג הקשיש לעולמו בפיומה, כיום רייקה, עיר נמל בקרואטיה, לא רחוק מאבאציה. אחרי מות אביו המשיכו טיברג ואמו לחיות בווילה שלחוף הים האדריאטי. באבאציה הלחין טיברג סקרצו ופינאלה לסימפוניה הבלתי גמורה של פרנץ שוברט (1928), סימפוניה שנייה (1931), שישייה (1932), מיסה ראשונה (1934), סונאטה שנייה לפסנתר (1935), מיסה שנייה (1941) וסימפוניה שלישית (1943).
לפרנסתו ניגן טיברג בעוגב בכנסיות המקומיות, לימד הרמוניה לבני נוער, חיבר מוזיקת ריקודים בשם העט טיל ברגמר (רומבה, טנגו, ולסים איטיים ועוד) וביצע את יצירותיו עם התזמורת שקיבל בירושה. בשנות ה-30' פנה אל ידידו משנים, רפאל קובליק, בבקשה לבצע את הסימפוניה השנייה שלו בביצוע בכורה עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית. מדי פעם הופיע כסולן עם תזמורת גוריציה ואמו, שהייתה פסנתרנית בעלת-שם, נתנה שיעורי פסנתר וניגנה בקונצרטים מקומיים.
מלחמת העולם השנייה
ב-25 ביולי 1943 בוצע ה"טה דאום" של טיברג בטקס הקדשת הכנסייה המורחבת של אבאציה. התאריך ההיסטורי הזה לאיטליה, כאשר המועצה הגדולה של איטליה עצרה את בניטו מוסוליני והדיחה אותו מראשות הממשלה, חל שבועות ספורים לפני כניעת איטליה לבעלות הברית, פעולה שחתמה את גורלם של מרסל טיברג ואמו.
לקראת כניעת איטליה, בראשית קיץ 1943, ערכו הגרמנים מחדש את הפיקוד הצבאי שלהם בדרום-מזרח אירופה כדי להיכון לתפיסת חבלי ארץ בשליטה איטלקית ולהגנה עליהם במקרה של פלישת בעלות הברית מן המערב. אחרי שינוע גייסות רבים לאזורי החוף האדריאטי וקרואטיה, שהיו לפנים בשליטת איטליה, הוציא היטלר את פקודה מס' 26, שנועדה להבטיח שיתוף פעולה צמוד יותר בין הכוחות המזוינים של גרמניה, איטליה וקרואטיה. ברלין גם הקצתה לכל מחנה ומטה פיקוד נציג קרואטי מיוחד לעניינים אזרחיים, שהשפעתו הגרמנית הייתה נחוצה להגנת האינטרסים של הצבא הגרמני. כתוצאה מכך, ממשלות קרואטיה ואיטליה אכפו את כל החוקים הנאציים שנגעו ליהודים בטריטוריות שבשליטת איטליה, קרואטיה וגרמניה. בין הטריטוריות שבשליטת איטליה הייתה גם אבאציה (כיום אופטיה). כעבור אחד-עשר ימים השלים מרסל טיברג את יצירתו האחרונה, הסימפוניה השלישית. אמו מתה זמן קצר לפני מועד זה. בצדו האחורי של כתב היד של הסימפוניה השלישית כתב טיברג, כי השלים את היצירה ביגון עמוק ובקושי עצום. עם יצירה זו, שהותירה אותו מותש רגשית ויצירתית, בא הקץ לחייו כמלחין.
טיברג היה מודע לצפוי לו - מעצר ואולי גירוש - ועל כן הפקיד את כל יצירותיו וכתביו האישיים בידי חברו, ד"ר מילאן מיחיץ'. כן נתן לד"ר מיחיץ' ייפוי כוח לבצע כל פעולה שתיראה לו נחוצה לשימור המוזיקה שלו. ימים ספורים לפני שנלקח בפשיטה לילית של הגסטפו, ניגן טיברג, בפעם האחרונה, כמה מיצירותיו לפני ידידיו, על העוגב בכנסיית וולוסקה.
כמה חודשים לאחר גירושו הגיעו שמועות על התאבדותו של טיברג. לאחרונה נודע, כי שמועות אלה היו מוטעות. טיברג נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ. תאריך מותו נרשם שם כ-31 בדצמבר 1944.
מאט סיידל
מת'יו ג'וסף קורקלן (באנגלית: Matthew Joseph Korklan; נולד ב-19 במרץ 1983) הידוע יותר בשם הבמה שלו, מאט סיידל הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW). הוא ידוע בעיקר בשל עבודתו בארגון Impact Wrestling, שבו היה פעם אחת אלוף הגרנד של אימפקט ופעם אחת אלוף ה-X דיוויז'ן. סיידל ידוע גם בשל עבודתו בארגון ה-WWE, שבו התחרה תחת שם הבמה אוון בורן, ושימש פעם אחת כאלוף הזוגות של ה-WWE.
בין השנים 2000 ל-2007, קורקלן התאבק בארגונים עצמאיים כמו NWA Midwest, IWA-Mid South ו-Ring of Honor, שבהם זכה הן באליפויות יחידים והן באליפויות זוגות. כמו כן, הוא התאבק בתוכנית הטלוויזיה Wrestling Society X והיה חלק ממופעי השלם וצפה של הארגון Total Nonstop Action. בתחילת שנת 2005, הוא התאבק בארגון Dragon Gate ביפן ואף זכה באליפות Open the Brave Gate בתחילת שנת 2007. הוא חתם על חוזה בארגון ה-WWE בשנת 2007 וערך את הופעת הבכורה שלו ברוסטר הראשי תחת שם הבמה אוון בורן במותג ECW שנה לאחר מכן. בשנת 2011, בורן וקופי קינגסטון (שנודעו באותו הזמן בשם Air Boom) זכו באליפות הזוגות של ה-WWE. בשנת 2012, הוא הושעה מהארגון, מפני שהפר את מדיניות הבריאות של ה-WWE ולאחר מכן נפצע ברגלו בתאונת אופנוע, שגרמה לו להיעדר מפעילות בזירה. מבלי שהופיע יותר על המרקע, הוא שוחרר בשנת 2014 מה-WWE וחזר להתאבק בארגונים העצמאיים תחת שם הבמה הקודם שלו. בנוסף, הוא התאבק בארגון New Japan Pro Wrestling (NJPW), שבו היה פעמיים אלוף הזוגות ג'וניור משקל כבד של IWGP ופעם אחת אלוף השלישיות במשקל פתוח של NEVER.
סיידל התאבק ארבע פעמים בישראל, הפעם הראשונה הייתה ב-9 ביולי 2017, כשניצח את "בד בונז" ג'ון קלינגר במסגרת המופע The Rage, הפעם השנייה הייתה ב-21 באפריל 2019, כשהתאבק נגד הרב סוויסה על האליפות במשקל כבד של IPWA כחלק מהמופע "כסאח בפסח" של הארגון IPWA, ובו הצליח לגבור על סוויסה ולזכות בתואר, הפעם השלישית הייתה ב-26 באוגוסט 2019, כשהגן בהצלחה על האליפות במשקל כבד של IPWA נגד יובל גולדשמיט כחלק מהמופע "מסיבת היאבקות" של הארגון IPWA והפעם האחרונה שביקר בארץ הייתה ב-15 בדצמבר 2019, כשהגן בהצלחה על האליפות במשקל כבד של IPWA נגד בילי גאן כחלק מהמופע "היאבקות בסינמה סיטי" של הארגון IPWA.
All Elite Wrestling (2020–היום)
באירוע All Out, שנערך ב-5 בספטמבר 2020, סיידל נחשף ככניסת ה"ג'וקר" המפתיעה של קרב הקזינו באטל רויאל. במהלך הקרב, סיידל החליק מהחבל העליון כאשר הוא ביצע את מהלך הסיום האופייני שלו, השוטינג סטאר פרס, ונחת על ראשו. למרות זאת, הוא המשיך להופיע בקרב זה עד שהודח לבסוף על ידי אדי קינגסטון. ב-22 בספטמבר, סיידל הפסיד לשון ספירס. ב-6 באוקטובר בפרק של התוכנית Dark, סיידל רשם את ניצחונו הראשון בארגון, כאשר הוא גבר על מייקל נאקאזווה. ב-11 בנובמבר בפרק של התוכנית Dynamite, סיידל, שהיה ברצף של ארבעה ניצחונות, התמודד מול בריאן קייג' בקרב על אליפות ה-FTW של האחרון, שבו הוא כשל בניסיונו לזכות בחגורת אליפות זו. לאחר חודשים בהם הופיע לא תחת חוזה רשמי בארגון, ב-17 בנובמבר ארגון ההיאבקות AEW הודיע על החתמתו של סיידל לחוזה רשמי.
חיים אישיים
הוריו של קורקלן הם מורים בבית ספר. יש לו שני אחים, שאחד מהם צעיר ממנו בשם מייק, וגם הוא מתאבק, תחת שם הבמה "מייק סיידל". בשנת 2001, קורקלן נרשם ללימודי שיווק באוניברסיטת מיזורי, משום שהוא לא היה בטוח אם הוא יוכל להתפרנס כמתאבק. במהלך לימודיו הוא המשיך להתאבק, כשבשנת 2005 הוא סיים תואר ראשון בשיווק והחל לעבוד כסגן נשיא בחברת דואר קטנה בסנט לואיס, כשגם בזמן זה הוא המשיך להתאבק.
המעצר ביפן
ב-23 בספטמבר 2016, קורקלן נעצר בנמל התעופה הבינלאומי של קנסאי בגין חשד להברחת מריחואנה. לפי הרשויות המקומיות, קורקלן החזיק בשני גרם של מריחואנה נוזלית שהוחבאו בתוך סיגריה אלקטרונית. ב-13 באוקטובר, קורקלן הורשע באוסקה. ב-1 בדצמבר, דווח שקורקלן הודה באשמה והסכים לתקופת מבחן של שלוש שנים כפסק דינו. לאחר קיום המשפט, קורקלן שוחרר מהכלא וחזר לארצות הברית ב-12 בדצמבר.
יחסי הונגריה–קוסובו
יחסי הונגריה–קוסובו הם יחסי החוץ בין הונגריה לקוסובו.
סקירה כללית
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 והונגריה הכירה בה ב-19 במרץ 2008. הונגריה מחזיקה בקוסובו שגרירות בפרישטינה.
שיתוף פעולה צבאי
הונגריה מחזיקה כיום 353 חיילים המשרתים בקוסובו כשמירת שלום בכוח קוסובו בהנהגת נאט"ו.
ה-13 בגטו ורשה
ה-13 בגטו ורשה הוא ארגון שיטור יהודי שפעל בגטו ורשה בשם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים" (Urząd do Walki z Lichwą i Spekulacją ), מקור השם ה-13 (ביידיש: "דאָס דרײַצענטל), הגיע משם הרחוב בו שכן המשרד של הארגון בוורשה - "לשנו (Leszno ) 13". נודע גם בשם: "המשטרה הירוקה" ומנה בסביבות 300–400 איש. הארגון הוקם על ידי אברהם גנצוויך ופעל במלחמת העולם השנייה, החל מחודש דצמבר 1940 עד שפורק ביולי 1941. הוא נתמך על ידי סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית (האס דה) והגסטפו.
אברהם גנצווייך
אברהם גנצווייך נולד בשנת 1904 צ'נסטוחובה (Czestochowa). אביו היה סוחר אמיד. גנצווייך קיבל בילדותו חינוך כללי רחב מאוד וחינוך מסורתי וואף הוסמך לרבנות. הוא לימד בבית הספר "תרבות" וכתב מאמרים בעיתונים יהודיים באזור צ'נסטוחובה וזגלמביה. בין השנים 1923–1924 היה פעיל בקן תנועת "השומר הצעיר" בצנסטוחוב ולאחר מכן היה פעיל במפלגת "פועלי ציון" ימין. בסוף שנות ה-20 לחייו עבר להתגורר בבלגיה וגם שם כתב בעיתונות הציונית. מבלגיה עבר לגור בעיר וינה שבאוסטריה, ובה גר עד שנת 1938. בזמן שהותו של גנצווייך בווינה, הוא עבד בעיתון האנטי פאשיסטי "Gerechtigkeit" של אירנה הרנד.
בשנת 1938, בסמוך לסיפוחה של אוסטריה לגרמניה, גנצוויך, שפעל מהעיר לודז' שבפולין, החל להוציא לאור שבועון בשפה הפולנית בשם Wolność (חופש/ חירות) שהתנגד לאנטישמיות. יש הטוענים, שפעילותו כעורך השבועון הייתה הסוואה וכבר אז שימש סוכן סמוי של הנאצים. עם זאת, קיים רק מקור אחד שממנו ניתן להוכיח טענה זו, שכן עם הפלישה לפולין על ידי גרמניה הנאצית וכיבוש העיר לודז' בספטמבר 1939, אסר הגסטפו להפיץ את השבועון. כל חברי המערכת נעצרו, פרט לגנצווייך שנשאר חופשי. הוא ברח מלודז׳ והגיע כפליט לוורשה. זו כנראה ההוכחה, שייתכן והיו לו קשרים קודמים עם הגרמנים ובזכותם הצליח לברוח.
בארכיון רינגלבלום נשמרה פסקה אודות גנצוויך וכך כותב רינגלבלום: "באחרונה מרבים לדבר על גנצוויך… המדור הפוליטי של הללו [הגרמנים] ניצב מאחוריו. משרדו מכונה ג[סטפו] לודז'אי או ג[סטאפו] יהודי. הוא מספר שיש לו אצלם כתפיים רחבות וכי יקבל לידיו את הקהילה. הוא משתדל עתה לגייס חסידים ולרכוש אהדה בציבור (…) שמעתי עליו דעה כזו: נבל בשלושה רבעים ורומנטיקן ברבע הנותר. הרחוב יודע יפה מיהו ומהו ואף על פי כן זורמים אל משרדו". בנוסף, גם מרי ברג מזכירה ביומנה את חוסר האמון שהציבור חש לאנשי ה-"13" ולמעשיהם.
פעילותו הציבורית
פעילותו הציבורית התפתחה בכמה כיוונים במטרה להוכיח לגרמנים שהוא מנהיג, אדם בעל השפעה רבה הנהנה מתמיכת שכבות רבות של האוכלוסייה בגטו. בשל כך, קיבל מספר זיכיונות מן הגרמנים וביניהם ניהול אחזקה של כ-100 בתים בגטו, ברחוב לשנו והסביבה. ניהול זה הבטיח מקור הכנסה כספי חשוב ל-"13" ונוצל כבסיס לפעילותו הציבורית. מצד שני, ניסה לשכנע את תושבי הגטו ולהסביר להם שבשל ההשפעה הרבה שיש לו על אנשי הממשל הגרמני, יצליח להשיג להם הטבות והקלות שונות. גנצווייך יזם ופיתח פעילויות שונות ללא עזרת אנשי היודנראט: שחרר כלואים ממאסר, ארגן חוגים להפצת הלשון העברית וספרות בקרב הנוער, הקים וטיפח את "המשטרה הירוקה" - ה-13, עזר לאוכלוסייה הענייה ושיפר את מצבה של השכבה המשכילה, הצליח להכניס סחורות לשטח הגטו מבחוץ. בנוסף, דאג להשיג רישיונות שונים כמו למשל רישיונות להכנסת סחורות מיוחדות לגטו - דבר שלא עלה בידי היודנראט, קיבל 30 אישורי נסיעה מחוץ לוורשה מדי חודש בחודשו, רישיונות יציאה מן הגטו.
את עלייתו במעמד הציבורי מייחסים החוקרים לשני אנשים: (1) לעיתונאי הגרמני, ד"ר אולנבוש (Dr. Ohlenbusch), שעבד איתו לפני המלחמה והמליץ למקבלי ההחלטות בשלטון הגרמני. ד״ר אולנבוש היה אחראי על מחלקת התעמולה במחוז וורשה. יש הטוענים כי היה סוכן נאצי בעצמו. (2) למשה (מוניק) מרין, (גיסו של גנצווייך) שהיה יו"ר היודנראט המרכזי בזגלמביה.
באמצע שנת 1941 זימן גנצווייך את יושבי ראש וועדי הבתים באזור הגטו לאספה, על מנת להתוות קווים למדיניותו. וכך תיאר אחד ממשתתפי האספה: "גנצווייך הזמין יושבי ראש וועדי בתים. באו כ-120 איש. בין הנוכחים הורגש אי שקט. גנצווייך פתח את הכנס בפולנית, עבר ליידיש והציג את הבעיות. הוא היה מתבל את דבריו באמרות עממיות בעברית. הפתעה נעימה. הוא מציע הקמת ארגון כללי של וועדי בתים ברחוב לשנו ובאזור הסמוך במטרה להעלות את רמתה הכללית של השכונה מבחינת חיצוניות תברואתית ולהקלת מצבם של חסרי קורת גג. הארגון הכללי יושיט עזרה לוועדי בתים הזקוקים לכך".
בשל פעילותו הרבה, נוצרה סביבו הילה של גואל ומושיע ועסקן ציבורי, שקשריו עם הגרמנים משרתים מטרות חשובות כדי להטיב עם האוכלוסייה היהודית.
מעט מאוד אנשי ציבור הזדהו איתו ועם פעולותיו ביניהם: עורך העיתון "היינט" - לייזרוביץ, יהודה ווארשאוויאק - סופר יהודי-עברי, בני משפחת החזן המפורסם סירוטה וד"ר לייבונר.
הקמת ״ה-13״
בתקופה מסוימת הצטרפו לגנצווייך שני פליטים מלודז׳ - מוריק קון (Moryc Kohn) וזליג הלר (Zelig Heller), שהיו להם קשרים מפוקפקים עם הגרמנים, אולם לאחר זמן מה הם פרשו מהארגון וקיבלו אישור להפעיל בגטו קרונות רתומים לסוסים ככלי תחבורה רשמי נוסף. השניים הללו נרצחו על ידי הגרמנים באוגוסט 1942. בנוסף הצטרפו לגנצווייך ד"ר הרברט סטהרר (Dr Herbert Stahrer) מגדנסק, המזכיר והמועצה המשפטית שלו וכן דוד שטרנפלד (Dawid Sternfeld), יליד לודז'.
לארגון היה כוח משטרה ומדי השוטרים חברי הארגון, היו דומים למדיהם של אנשי המשטרה היהודית, ושונים במספר הבדלים קטנים: הפס הכחול מסביב לכובע, הוחלף בפס ירוק (ומכאן השם "השוטרים הירוקים"), על הזרוע ענדו סרט שעליו שמו המלא של הארגון. בנוסף, על כובעם של הקצינים הוצמדה דרגה בצורה של כוכבים בצבע זהב, ועל כובעם של השוטרים הפשוטים, הכוכבים היו בצבע כסף, בניגוד לסימון הדרגות של שוטרי ה-OD שלהם היו עיגולי מתכת. כל השוטרים לבשו מעיל עור ארוך ונעלו מגפי קצינים. זאת ועוד, היו לארגון תובע ובית דין משל עצמו.
תנאי הקבלה לארגון היו תשלום של כמה אלפי זלוטי, וכשגנצווייך היה זקוק לכסף, הוא דאג לגייס חברים נוספים לארגון מדי יום, והגיוס הזה שהביא להרחבת הארגון הביא להגדלת הסכום שהיה זקוק לו. לפיכך, התקבלו לארגון גורמים שהגיעו מעולם הפשע הואיל ולא נערך כל סינון לקבלה. הכסף נועד לשחד את הגרמנים מפני איום על פירוקו של הארגון.
בשל הצטרפותם של גורמים מעולם הפשע לארגון, רוב האוכלוסייה בגטו חשדה בחבריו ופחדה מהם. היו שכינו את חבריו ״הגסטפו היהודי״.
פעילות הארגון: ינואר - אוגוסט 1941
ב-25 בינואר 1941 החלו לפטרל ברחובות הגטו אנשי ״המשטרה הירוקה״ (המשטרה מנתה כ-300 שוטרים), שפעלו מטעם "המשרד למלחמה בספסרות ובמפקיעי המחירים". מטרתם הייתה לבדוק את מחירי הסחורות בחנויות שבהן התנהל מסחר חוקי, ולערוך חיפושים אצל אנשים שעסקו במסחר בלתי חוקי. הסחורה הבלתי חוקית הוחרמה, בעליה נקנסו, נאסרו והובאו למשפט בבית הדין המיוחד של הארגון. בפועל, שחררו שוטרי ה-13 עצורים תמורת שוחד, סחטו מהם כספים וסחורות בדרכים שונות אולם היו שהוסגרו לידי הגרמנים ואי אפשר היה לשחרר. לדוגמה: אחד משוטרי ה-13 חשף, כי אצל יו״ר ועד הבית ברחוב מורנובקה מצוי מקלט רדיו. האיש נעצר ושוחרר ממעצרו לאחר שנאלץ לתת לשוטרים שוחד; במקרה אחר, פנה אחד מאנשי ה-13 לסוחר מקומי וקנה ממנו כ-100 גרם קפה בתמורה ל-12 זלוטי (כ-9 שקלים לערך). בשעה מאוחרת יותר ערכו הגרמנים חיפוש אצל הסוחר ומצאו כ-1/2 ק״ג קפה - הסוחר נקנס ונאסר. אנשי הארגון הציעו לשחררו בתמורה לכך שיעביר אליהם 5 ק״ג קפה ו-1,000 זלוטי. במקרה זה, התמורה הועברה אולם, האסיר לא שוחרר; חברי הארגון נהגו לדרוש מבעלי המאפיות באזור להפריש חלק מתוצרתם לטובת הארגון.
העימותים בין היודנראט והמשטרה היהודית לבין ה-13
התנאים הקשים בגטו ותפקיד המשטרה היהודית שאמנם הייתה כפופה ליודנראט אך בפועל כוונה על ידי הגרמנים גרמו למתיחות בינה לבין ה-13. מתיחות שהושפעה מהאינטרסים של כל אחד מן הצדדים. בצדם של השוטרים בשרות הסדר היהודי ניצבו היודנראט, המשטרה הפולנית וחוגים גרמניים שמשיקולים שונים היו מעוניינים בחיזוקו של היודנראט, בעוד שלצד אברהם גנצווייך וה-13, עמדו כוחות גרמניים אחרים כמו ה-SD, העימותים ומאבקי הכוחות היו בעיקר על שני נושאים: הפקעות מחירי סחורות, וחתירתו של גנצווייך תחת אדם צ׳רניאקוב במטרה להחליפו ולקבל את המינוי של יו״ר היודנראט.
הפקעת מחירים
1. בתחילת 1941, הורתה המשטרה הפולנית לשוטרים היהודים להילחם בהפקעת המחירים בגטו ובהתאם לכך נדרשו להחרים מוצרים כגון: קמח לבן, עוגות ושאר המותרות. בנקודה זו התקיים עימות המשטרה היהודית והפולנית לבין ארגון ה-13 ותומכיו.
2. במארס 1941 הודיע צ'רניאקוב לגרמנים על מחסור חמור מאוד בחומרי גלם, סיבה שעשויה להשפיע מאוד על הפסקת הייצור בגטו. כמות המזון שהייתה בשוק באותו זמן הייתה נמוכה מאוד והמחירים של המעט שהיה, היו גבוהים מאוד. זאת בשל המדיניות הכלכלית הנוקשה שנהוגה הייתה באותה תקופה. גם כאן התערבו ״המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת מחירים״ יחד עם ״המשטרה הירוקה״.
מאבק הכוחות בין אדם צרניאקוב לאברהם גנצווייך
העימות בין גנצווייך לצרניאקוב, יו״ר היודנראט, התבטא בכך וניתן למצוא עדות ביומנים שונים מהתקופה על מאבקי הכוחות ביניהם, שגנצווייך חתר בקרב האוכלוסייה היהודית תחת מעמדו של צֶ'רניַאקוב במטרה להחליפו כראש היודנראט. עימות זה התגבר בארבעה החודשים הראשונים של שנת 1941 (ינואר-אפריל), אך החל מחודש אפריל 1941 הורגש שינוי משמעותי במעמדו של גנצווייך. הוא הרגיש כי אינו בטוח יותר במעמדו. מאבקי הכוחות ביניהם נטו לטובתו צ׳רניאקוב וקרנו החלה לעלות בקרב הציבור. גנצווייך ניסה למצוא פתרונות שונים להיטיב את מצבו והחל בחיפוש דרך ואפשרות להשתלב ביודנראט ולהכין מסגרת ארגונית אחרת במקום "המשרד למלחמה בספסרות ובהפקעת המחירים".
ב-19 באפריל 1941, הוקם משרד מיוחד בשם "קומיסריאט לגטו ורשה". אלכסנדר פאלפיגר (Alexander Palfinger) הודח מתפקידו ובמקומו מונה לתפקיד מאקס בישוף (Max Bischof), ממעצבי הקו החדש. אשר עודד את היהודים בגטו להשיג עבודה במקומות מאורגנים מחוץ לגטו. במקביל, חל שינוי במעמדו הרשמי של צ'רניאקוב והוא קיבל סמכות של ראש עיריית הגטו. ארגון ה-13 לא שרד וחוסל על ידי הגרמנים ב-20.6.41 ואנשי הארגון עברו לידיו של שרינסקי. בתאריך 21.7.41 הוכרע המאבק כנגד ה-13 כמעט באופן סופי. הוא אמנם חוסל באופן רשמי, אך גנצוויך לא נכנס אל היודנראט והמשיך לפעול במסגרת ארגונית אחרת. לאחר ההכרזה על פירוק ה-13, שלח אוארסוואלד לגנצוויך מכתב שבו פירט מה עליו לעשות עם רכוש ה-13, ועם אנשי הארגון. במכתב כתב: "תחנת הפיקוח למלחמה בספסרות ובמפקיעי מחירים אסורה כל המשכת פעולהם במה שהיה עד עכשיו שטח הפעולה של תחנת הפיקוח. נכסי התחנה עוברים לראש היודנראט בוורשה - מינהל רובע המגורים היהודי. ספרים עסקיים וכל התיקים יש להעביר לידי ראש היודנראט, את תעודות השירות של עובדי התחנה ואת הציוד הנמצא בידיהם (כובעי השירות וכו') יש ליטול מהם וגם אותם להעביר לידי ראש היודנראט. המשתייכים ל'תחנת הפיקוח' יתקבלו אל שירות הסדר היהודי, במידה שהם כשרים לכך. בעיית העסקתם של העובדים הבכירים נשארת שמורה להכרעה. (חתום) אורסוואלד."
תהליך הפירוק של ה-13
גם לאחר המכתב הרשמי, גנצוויך עדיין לא נכנע. ב-22 ביולי 1941 הוא פנה אל ראש הס.ד בוורשה על מנת למנוע את פירוק ה-13. למרות ניסיונו לעכב את המאורע, ב-5.8.41 הופיעו נציגי היודנראט ברח' לשנו 13, חתמו על פרוטוקול המאשר את חיסול הארגון לתמיד, וקבעו באופן רשמי את פירוקה. בסעיף מספר 4 במכתב הפירוק נכתב ש-"קיבלתי אנשי 'תחנת הפיקוח' אל שירות הסדר היהודי תבוצע לפי הצווים והדינים המחייבים. לשם קבלת האפשרת אל שירותי הסדר היהודי צריכים אנשי התחנה להגיש:
השלב האחרון לפני השמדתה הסופית של ה-13
כבר מחודש אפריל 1941 היה אפשר להבין שמתרחש שינוי במעמדה של ה-13, ועל מנת לבלום את השינוי, ייסד גנצווייך מוסד חדש וקרא לו "יידישע גיכע הילף" - עזרה מהירה יהודית. מטרות המוסד היו: הושטת עזרה לנפגעים ברחובות הגטו וסיוע לאוכלוסייה הענייה. בהבהרת הכוונות ניתן להבחין בשני כיוונים של דרכי פעולה: עזרה רפואית וסוציאלית, וראיית ההמשך של המגמות הציבוריות של גנצווייך. מהר מאוד הרחיב גנצוויך את המסגרת הארגונית שלו והקים בתוכה שלושה מדורים חדשים:
בנוסף למדורים, הקים מסגרות חדשות, כגון:
המבנה הארגוני של "העזרה המהירה" ופעולתה
אמצה את צורת החלוקה בגטו ל-6 חלקים (בדומה לחלוקה המקובלת של ה-OD) ובכל אזור פעלו מספר תחנות לעזרה ובהן צוות רופאים וחובשים שמצויד בחומרי עזרה ראשונה. בדומה למשטרה הירוקה, גם הצוותים סיירו ברחובות הגטו. הייחוד שלהם היה שבנוסף לציוד הרפואי, היה עליהם לחם ושתייה למקרים קיצוניים. ראשי המוסד תכננו רשת גדולה של תאים שהיו צריכים לכסות את הגטו לאורכו ולרוחבו, והמבנה המוצע הצטייר כך:
תפקיד ראש האזור היה לקיים קשר הדוק עם הרופא האזורי. כדי להבטיח את מימון הפעולות נקבע עיקרון חברתי שבו כל חבר מחויב לשלם כזלוטי וחצי לחודש (כמעט 2 שקלים).
משטרת ה-"עזרה המהירה" (המשטרה האדומה)
לצדם של הרופאים ועוזריהם, ליוו אותם אנשי המשטרה החדשה. בראש המשטרה החדשה עמד "קניגל". מוצאו של קניגל היה לבוב, שם עסק בענייני סרטים. קניגל נחשב לאיש בכיר בעולם התחתון באותה תקופה. יחידתו מנתה כמה מאות שוטרים, שרובן הגיעו מן ה-13 שנכחדה. לבוש השוטרים והווים הרפואיים היה דומה, ועל הכובעים שלהם במקום סרט ירוק של ה-13, היה סרט אדום, ומכאן השם "המשטרה האדומה". בנוסף למטרותיה הברורות של המשטרה האדומה, הם גם סחטו כספים וסחורות בתואנות שונות והיו פעילים בעסקי הברחת סחורות, כך שבמקום מרכבות עמוסים בחולות ברחובות הגטו, עברו מרכבות עמוסות ציוד מוברח.
הפעילות של גנצוויך ושותפיו בארגון החדש
גנצוויך אומנם היה מי שייסד את הארגון החדש, אך לא נטל בו חלק מלבד היותו מנהל מרכז מסחרי גדול ברח' לשנו 14. הוא החליט להמשיך בארגון אירועים ספרותיים ולטפח את אישיותו הציבורית. לגנצוויך היו שותפים והם נטלו חלק גדול בפעילות הכלכלית בגטו:
בינתיים החריפה המדיניות הגרמנית כנגד היהודים בגטו, והטרור גבר. אחד השיאים היה ברצח של כ-51 יהודים בלילה שבן ה-17–18 באפריל 1942. בין הקורבנות באותו לילה, היו בעיקר חשודים בפעילות מחתרתית, נמצאו גם מראשי ה-13 והם: לווין, מנדל, שימונוביץ וגורקו. ברשימת המועמדים לחיסול היו גם גנצוויך ושטרנפלד. הגרמנים הכריזו על גנצוויך ושטרנפלד כנידונים למוות, ויצאו למסע חיפוש בעקבותם, בראשות ה-OD. כל ועדי הבתים הוחרמו על מנת לא להעניק מחסה לשניים כדי לקצר את זמן החיפוש אחריהם, ויודיעו לשלטונות כל פיסת מידע שיש בידם לגבי גנצוויך ושטרנפלד.
פעולתה של ה-"עזרה המהירה" מחודש אפריל 1942, עד לחיסולה
אחרי חודש אפריל 1942 עבר הארגון "העזרה המהירה" ראורגניזציה. קניגל - מפקד המשטרה, הפך לדמות מרכזית בסיפור. המשטרה האדומה שמרה על מסגרתה הנפרדת וקניגל קיים קשר ישיר עם ה-SD. עם תחילתו של הגירוש הגדול ב-22.7.42 השתתפה המשטרה של "העזרה המהירה" באקציה לצד ה-OD. מייחסים לכך התנהגות שלילית. הם מנצלים את הקשרים עם הגרמנים על מנת להשיג אישורים המקנים בשלב מוקדם של גירוש זכות להישאר בגטו ומוכרים את אותם אישורים בהרבה מאוד כסף. בספטמבר 1942 לקראת סוף הגירוש, רוכזו כל שוטרי "העזרה המהירה" בבלוקים מיוחדים יחד עם אנשי ה-OD. מפקדה האחרון של המשטרה האדומה, היה ד"ר הרבט דטארר, עו"ד מדאנציג והיה המזכיר הכללי של ה-13. במהלך הגירוש צומצם מספרם של השוטרי מכמה מאות, למאה אחת ועם סיום הגירוש, המשטרה האדומה חוסלה באופן סופי. קניגל המשיך בפעילות מודיעינית בשירתם של הגרמנים על בסיס אישי. וברגע זה תמה הפעילות המשטרתית המאורגנת של ה-13 בשני שלביה העיקריים:
פעילותו של גנצווייך מאפריל 1941 עד סוף 1943
באותה תקופה גנצוויך פעל בשני כיוונים:
גנצוויך השתמש בלזרוביץ (אחד מתומכיו הנלהבים) על מנת ליצור קשר עם עסקני הציבור בגטו, כדי לעזור להם בצורה החומרית לשרוד בגטו.
ערים בניו זילנד
ניו זילנד היא אחת המדינות העירוניות ביותר בעולם. בשנת 2019 86.8% מאוכלוסיית המדינה התגוררה באזורים עירוניים, כאשר יישוב עירוני מוגדר ככזה עם למעלה מ-1,000 תושבים. מרבית הערים בניו זילנד הן ערי נמל היושבות לאורך חופי המדינה. כאלו הן אוקלנד העיר הגדולה ביותר בניו זילנד (1,467,800 תושבים), ולינגטון עיר הבירה וכרייסטצ'רץ' העיר הגדולה ביותר באי הדרומי. רוב הערים, בדומה לרוב אוכלוסיית המדינה, מצויות באי הצפוני. מבחינה מנהלית מוגדרות בניו זילנד 13 רשויות אזוריות בתור ערים. מבחינה חוקית עיר מוגדרת בניו זילנד כיישוב עם למעלה מחמישים אלף תושבים.
היסטוריה
במאה ה-19 הייתה ניו זילנד מדינה כפרית וכ-60% מאוכלוסייתה התגוררו באזורים כפריים וביישובים חקלאיים. אף שבסוף אותה המאה עריה של ניו זילנד כבר גדלו והתפתחו במהירות, היא עדיין קנתה לעצמה בעולם שם של גן עדן כפרי. בתחילת המאה ה-20 כבר יותר ממחצית האוכלוסייה התגוררה בערים אשר התפתחו בצורה דומה לעריהן של אוסטרליה וארצות הברית. הערים הניו זילנדיות התבססו על מרכז עירוני שסביבו נפרסו פרברים עם רחובות מרווחים כשלצידיהם בתי קרקע פרטיים. תכונות טיפוסיות של העיר האירופאית כמו רחובות צרים ובנייה צפופה נתפסו כזרות לאתוס המקומי. בנייה רוויה של בנייני דירות היא תופעה חדשה שנבעה כתוצאה מהעלייה בערך הקרקע בערים הגדולות.
אהבה וידידות
אהבה וידידות (באנגלית: Love & Friendship) הוא סרט תקופתי קומי משנת 2016 שכתב וביים ויט סטילמן. הסרט מבוסס על רומן המכתבים "ליידי סוזן" מאת ג'יין אוסטן שנכתב בסביבות 1794. בתפקידים הראשיים מככבים קייט בקינסייל, קלואי סביני, זאווייר סמואל וסטיבן פריי. הסרט עוקב אחר מעלליה של ליידי סוזן הערמומית המנסה לגרום לסר ג'יימס העשיר לשאת את בתה לאשה, ולבסוף מתחנת איתו בעצמה. על אף שהסרט הוא עיבוד של הנובלה "ליידי סוזן" שמו נלקח מאחד הסיפורים הקצרים שכתבה ג'יין אוסטן בנעוריה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2016. הוא הופץ להקרנה בבתי הקולנוע ב-13 במאי 2016 על ידי Roadside Attractions ו-Amazon Studios. הסרט זכה לשבחי הביקורת ונחל הצלחה מסחרית בצפון אמריקה.
תקציר עלילה
העלילה מתרחשת בשנות התשעים של המאה ה-18. ליידי סוזן ורנון התאלמנה לא מכבר מבעלה. היא מחפשת שידוך הולם לבתה פרדריקה, ובהיותה צעירה למדי היא מחפשת גם לעצמה בעל אמיד. אחרי שסולקה ללא גינונים מאחוזתם של בני משפחת מנוורינג, בשל רומן שניהלה עם לורד מנוורינג, מגיע ליידי סוזן עם בת לווייתה מיס קרוס לאחוזת צ'רצ'יל, ביתם של אחי בעלה צ'ארלס ורנון ואשתו קתרין (לבית דה קורסי).
קתרין ואחיה, רג'ינלד דה קורסי, מודעים להיותה של ליידי סוזן פלרטטנית ידועה. אבל רג'ינלד, בהשפעתו של צ'ארלס החביב וקשה תפיסה, מבטיח לשמור על ראש פתוח. עד מהרה הוא נופל בקסמיה של ליידי סוזן. כשאביו של רג'ינלד שומע על ההתרחשויות הוא ממהר לנסוע לצ'רצ'יל כדי להזהיר את בנו מפני נישואים עם ליידי סוזן, שמא יוכתם שם משפחתם. רג'ינלד מבטיח לאביו שיחסיהם אינם רומנטיים.
בתה של ליידי סוזן, פרדריקה, לומדת בפנימייה יוקרתית שליידי סוזן אינה יכולה להרשות לעצמה. פרדריקה בורחת מהפנימייה ואחר כך מסולקת משם. היא מגיעה לצ'רצ'יל, וזמן קצר אחר כך מגיע לשם גם סר ג'יימס מרטין, שהוא עשיר מאוד, בעל כוונות טובות אבל אידיוט מושלם. למשל, הוא מסביר שאיבד את דרכו לצ'רצ'יל (Churchill) כי הוא חיפש את "גבעת הכנסייה", ולא מצא לא כנסייה (church) ולא גבעה (hill). בהמשך הוא מזכיר את שנים עשר הדברות, וכשנאמר לו שיש רק עשרה דברות, הוא תוהה מאילו דברות אפשר להתעלם.
בלונדון פורצת שערורייה בגלל הרומן שבין לורד מנוורינג לליידי סוזן. ליידי מנוורינג זועמת על בגידתו של בעלה ועל הפלירטוטים שלהם בפומבי. ליידי סוזן מצליחה בקסמיה לשכנע את כולם שתוכניתה תועיל לכולם. כשסר ג'יימס מבקר אצלה בלונדון, היא משכנעת אותו שהם זיווג משמיים, ושהוא צריך לוותר על חיזוריו אחרי פרדריקה, ולשאת אותה במקומה.
סר ג'יימס מסכים, ומיד הם מתחתנים. בינתיים בכפר פרדריקה מתאהבת ברג'ינלד דה קורסי, וגם הם מתחתנים. באירוע מתברר שליידי סוזן בהריון, וסר ג'יימס מתמלא אושר מהסיכוי להיות אבא.
לפני כן ליידי סוזן הזמינה את לורד מנוורינג להתארח בביתה החדש עם סר ג'יימס. סר ג'יימס מדבר בחיבה על החבר החדש שגילה ולהם תחומי עניין משותפים כגון ציד. סר ג'יימס נהנה מחברותו של לורד מנוורינג שמתארח בביתם זמן רב.
הפקה
הסרט מומן על ידי רשת הטלוויזיה Arte, "מועצת הקולנוע האירי" ו"קרן הקולנוע ההולנדי". שלב הצילומים תוכנן לקיץ 2014, אבל נדחה לפברואר 2015 בדבלין. אתרי צילומים נוספים היו בעיר החוף דונבייט, וב"ראסבורו האוס" ששימש לצילומי חוץ של שני בתים שונים בסרט. במשך שלושה שבועות צולמו סצנות אחדות ב"ניוברידג' אסטייט".
מלך מרוקו
מלך מרוקו הוא ראש המדינה של ממלכת מרוקו, שלה משטר מונרכי חוקתי. מלך מרוקו ממנה את ראש הממשלה.
בשונה ממשטר נשיאותי טיפוסי, בו הנשיא הוא המנהיג הבכיר ביותר של הרשות המבצעת ונחשב לראש ממשלה וראש מדינה כאחד, ראש המדינה של מרוקו הוא המלך, שמחזיק בסמכות נרחבת ברשות המבצעת ובעל סמכות בלעדית על הצבא, הדת והרשות השופטת.
המלך הראשון מהשושלת האידריסית היה אידריס בן עבדאללה שכיהן בתפקיד בין 789 ל-791. המלך הראשון מהשושלת העלאווית היה א-רשיד, סולטאן מרוקו שכיהן בתפקיד בין 1666 ל-1672.
המלך הנוכחי הוא מוחמד השישי, שמכהן מאז פטירת אביו חסן השני ב-1999.
סמכויות
מרוקו היא מונרכיה חוקתית וב-2011 אישר המלך חוקה חדשה, שהעבירה חלק מסמכויותיו לראש הממשלה ולפרלמנט. למרות זאת, המלך הוא עדיין ראש המדינה, שממנה את הממשלה ואת העומד בראשה.
הון הממלכה ובו גם הונו האישי של המלך מוערך במיליארדי דולרים. המלך מחזיק במספר ארמונות רב, ומתגורר בעיקר בארמון המלכותי ברבאט. מלבד זאת מחזיק המלך ביאכטות, מכוניות פאר ויצירות אמנות רבות.
יוליוס אפשטיין
יוליוס אפשטיין (בגרמנית: Julius Epstein; 7 באוגוסט 1832, זאגרב, האימפריה האוסטרית – 3 במרץ 1926, וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה) היה פסנתרן יהודי אשר פעל באימפריה האוסטרו-הונגרית.
קורות חייו
יוליוס אפשטיין נולד בזאגרב ב-1832 לשמואל ונאנט אפשטיין, אשר היגרו לזאגרב מטרנצ'ין. אחיו הבכור יעקב אפשטיין (1859-1822) היה ראש הקהל של יהודי זאגרב בין 1853–1854. היו לו שני אחים נוספים ז'יגה ואיגנאץ. האחים ייסדו בזאגרב את ה"אגודה למען האנושיות" (בקרואטית: Društvo čovječnosti) אשר סייעה לנזקקים בכל רחבי ממלכת קרואטיה וזכתה לתמיכה מראשי השלטון המקומי.
אפשטיין יצא ללימודי מוזיקה בווינה. הוא למד פסנתר באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וב-1852 ערך את קונצרט הבכורה שלו. בין 1867–1901 לימד אפשטיין באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה וכיהן כראש המחלקה ללימודי פסנתר. עם תלמידיו נמנו גוסטב מאהלר ואיגנץ בריל. הוא ליקט וערך מהדורות מחודשות מיצירותיהם של לודוויג ואן בטהובן, פליקס מנדלסון-ברתולדי ופרנץ שוברט.
יוליוס אפשטיין נפטר בווינה ב-1926 והוא בן 93. היה נשוי ואב ל-3 ילדים. בנו ריכרד אפשטיין (1919-1869) לימד באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה. בנותיו יוג'ין ורודולפין היו מוזיקאיות מצליחות. יוג'ין כנרית ורודולפין צ'לנית.
יחס תימטי (בלשנות)
יחס תימטי הוא מושג בבלשנות, בעיקר בתורת המשמעות (סמנטיקה) וחקר השיח, המאפיין את תפקיד הרקע הנושאי של צירוף שמני במשפט דבור, כאשר מנתחים אותו סביב הפעולה שבמשפט (הנשוא). למשל במשפט "דן המציל קפץ למים הקרים" שהנשוא שלה היא פעולת הקפיצה, ואשר לפי ניתוחי הבלשנות החדשה לפעולה זו יש שני משלימים (ארגומנטים): מי קפץ (נושא המשפט) ולאן (המושא העקיף), הרי שהצירוף הלשוני השמני "דן המציל" משמש בתפקיד (agent) במודע, וצירוף היחס "למים הקרים" תפקידו היעד שאליו כוּונה הפעולה.
כחלק משינוי כיוון המתנגד לעמדות שהציג נועם חומסקי בשנת 1965 בספרו "היבטים של תחביר" לפיו המבנה התחבירי הוא העיקר ביצירת משמעות, ביקשו הבלשנים האמריקאים ג'פרי גרובר וצ'ארלס פילמור ומאוחר יותר גם הבלשן ריי ג'קנדוף להגדיר את הדיבור בעל המשמעות דרך תפקידי משמעות ולא דרך מבנה תחבירי המיוסד על אדני צירופים לשוניים וחלקי הדיבר חסרי משמעות מכוונת מצד הדובר והשומע.
לדברי בלשנים אלה, ישנם תפקידים מוגדרים במשפט, הנותנים לפועל את משמעותו הלכידה והקוהרנטית, ותפקידים קבועים אלו, מתוך אוסף קצר של תפקידים אפשריים, מופיעים תמיד בסדר מסוים דווקא.
רשימת התפקידים האפשריים
תפקידי הרקע הנושאיים הללו הם היחסים התימטיים של רכיבי המשפט. ואלו הם העיקריים שבהם:
המפעיל את הפעולה, שיכול להיות אחד הבאים:
מושא הפעילות
תיאורים
הגדרת היחס תימטי
היחס התימטי הוא תיאור הדרך שבה ישויות המתוארות בידי צירוף שמני (צירוף לשוני שעיקרו שם עצם), מתפקד ביחס למשמעות הפעולה המתוארת על ידי הפועַל (הנשוא) שבמשפט. לשם-עצם עשויים להיות יותר מיחס תימטי בודד.
אלא אם מדובר בגידופים או בהישבעות, כמעט כל צירוף שמני "נושא" לפחות יחס תימטי אחד. במשפטי פראפרזה - בהם מובע אותו הרעיון בצורה אחרת, יש זהות בין היחסים התימטיים הקיימים לצירופים שבמשפט.
לדוגמה: כלומר לא חל שינוי בתפקידים - והיסים התימטיים נותרו בעינם.
הבהרת מונחים
בעבר, באופן שגוי, שימשו בבלשנות התאורטית המונחים יחס תימטי והמונח תפקיד תיטא (בלשנות) כמושג אחד. אך אלו מושגים שונים.
תפקיד תיטא (בלשנות) : הוא מבנה תחבירי המייצג את מקומם של רכיבי ההשלמה של הפעולה (הארגומנטים של הפועַל) במבנה הפעולה (בלשנות) (וראו: הנשוא בבלשנות המודרנית)
יחס תימטי: כאמור לעיל, הוא תיאור משמעי סמנטי לחלוטין, המתאר מה אופן בניית משמעות השלמת הפעולה של היצרופים הלשוניים המשלימים את הפעולה של המשפט.
יו מקולוק
יוּ מקולוק (באנגלית: Hugh McCulloch; 7 בדצמבר 1808 – 24 במאי 1895) היה בעל הון אמריקאי, שלקח חלק מרכזי במימון מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא כיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות כמזכיר האוצר של ארצות הברית תחת שלושה נשיאים. בתחילה הוא התנגד ליצירת מערכת הבנקים הלאומיים, אך המוניטין שלו כראש בנק אינדיאנה בשנים 1857–1863 שכנע את מחלקת האוצר להביאו כדי להשגיח על המערכת החדשה כמפקח על המטבע בשנים 1863–1865. כמזכיר האוצר בשנים 1865–1869 הוא צמצם את החוב העצום שנוצר כתוצאה מניהול המלחמה ודאג להחזרתו והקים מחדש את מערכת המיסוי הפדרלית בשטחי הקונפדרציה לשעבר. הוא ניסה ללא הצלחה להחזיר בצורה מהירה את תקן הזהב.
ראשית חייו
יו מקלוק נולד בקניבנק שבמיין. הוא היה בנם של יו מקולוק האב, אחד מבוני הספינות הגדולים ביותר בניו אינגלנד ושל רעייתו, אביגיל פרקינס. הוא התחנך באקדמיית תורנטון שבסאקו, מיין ולמד שנתיים בקולג' בוודין, אך עזב את לימודיו בשל בעיות בריאות. הוא שימש כמורה בבית ספר ולאחר מכן למד משפטים בבוסטון וב-1833 הוא החל לעסוק בעריכת דין בפורט ויין שבאינדיאנה. הוא היה הגזבר והמנהל של הסניף המקומי של בנק אינדיאנה בזיכיון המדינה ונשיא הבנק עצמו בשנים 1835–1857 ולאחר מכן ועד 1863 נשיא הבנק שירש אותו, בנק אינדיאנה.
בנק אינדיאנה נוסד ב-1833 כתגובה לסגירתו של. אינדיאנה הייתה עדיין אזור שומם ושם בנק ממזרח ארצות הברית לא היה מוכן לפעול במדינה הצעירה. מקולוק היה אחד מאנשי העסקים הבולטים באינדיאנה, ואף על פי שלא היה לו ניסיון קודם בבנקאות, הוא מונה לתפקיד בשל היותו האדם המוכשר ביותר שקיבל על עצמו את המשימה. הוא ניהל את הבנק ביעילות רבה והפך אותו לאחד היציבים ביותר בארצות הברית עד לסגירתו ב-1859 ואז השטרות של הבנק הוחלפו בשטרות פדרליים מהבנק הלאומי החדש. לאחר מכן הוא עבר להיות נשיא הבנק השני של אינדיאנה, תפקיד בו הוא שימש עד 1865.
על אף התנגדותו המוקדמת לחוק הבנקאות הלאומית של 1862, הוא נבחר ב-1863 על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס לשמש כמפקח הראשון על המטבע. במהלך 22 חודשי כהונתו בתפקיד זה קיבלו 868 בנקים לאומיים זיכיון מבלי שאף אחד מהם כשל. כמבקר הראשון המליץ מקולוק על שינויים מרכזיים בחוק הבנקאות, וחוק הבנקאות הלאומי של 1864 שנבע ממנו נותר היסוד למערכת הבנקאות הלאומית.
מזכיר האוצר
ב-9 במרץ 1865 מונה מקולוק על ידי הנשיא אברהם לינקולן כמזכיר האוצר ה-27 של ארצות הברית. על מינויו הוחלט בעיקר בשל השפעתו על הבנקים המדינתיים הקיימים. בבוקרו של היום בו נרצח הנשיא לינקולן הוא העיר, "מעולם לא ראיתי את מר לינקולן כה עליז ומאושר... הנטל בו הוא נשא במשך ארבע שנים ארוכות, שבו הוא נשא בגבורה הירואית, הוסר מעל כתפיו. באופן מעשי המלחמה הסתיימה. האיחוד היה בטוח". מקולוק המשיך לכהן כמזכיר האוצר גם בקבינט של הנשיא הבא, אנדרו ג'ונסון עד לתום נשיאותו ב-1869.
מקולוק התמודד מיד עם תחילת כהונתו עם אינפלציה שנגרמה מהנפקת שטרות הכסף בתקופת המלחמה והוא המליץ על הוצאתם מהמחזור וחזרה לתקן הזהב. בדוח השנתי הראשון שהוגש על ידו ב-4 בדצמבר 1865, הוא דחף בתקיפות להוצאה מהמחזור של שטרות הכסף כשלב מקדים. עם זאת, צעד זה הפחית את כמות הכסף והיה בלתי פופולרי בתקופה שלאחר המלחמה, השיקום וההתרחבות מערבה.
בהתאם להצעתו אושר ב-12 במרץ 1866 חוק שאישר את הוצאתם מהמחזור של יותר מ-10 מיליון דולר תוך שישה חודשים ולא יותר מ-4 מיליון דולר נוספים בכל חודש לאחר מכן. חוק זה נתקל בהתנגדות חזקה וב-4 בפברואר 1868 הוא בוטל לאחר שרק 48 מיליון דולר הוצאו מהמחזור. המאבק על השבת החוק נמשך בחמישים השנים הבאות. מקולוק גם התאכזב מהחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית לאשר את התאמתם לחוקה של שטרות הכסף.
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר האוצר, נקט מקולוק במדיניות להפחתת החוב שנבע מהמלחמה וחודשו גביית המיסים הפדרליים במדינות הדרום.
כלכלת תקופת השיקום
מלחמת האזרחים מומנה בעיקר על ידי הנפקת איגרות חוב לטווח קצר ולטווח ארוך ועל ידי הלוואות, בנוסף לאינפלציה שנגרמה על ידי הדפסת שטרות הכסף והטלת המיסים החדשים. המחירים הסיטונאים יותר מהוכפלו והורדת שיעור האינפלציה הייתה בראש סדר העדיפויות של מקולוק. בעדיפות גבוהה, ושנויה במחלוקת, הייתה שאלת המטבע. שטרי הכסף הישנים, שהונפקו על ידי הבנקים המדינתיים, הוצאו מהמחזור, והשטרות שהונפקו על ידי הקונפדרציה היו חסרי ערך. הבנקים הלאומיים הנפיקו שטרות בשווי של 207 מיליון דולר, שהיו מגובים בזהב ובכסף. האוצר הפדרלי הנפיק 428 מיליון דולר בשטרות הכסף "הירוקים", שהיו הילך חוקי אך לא היה להם גיבוי בכסף או בזהב. בנוסף, היו במחזור כ-275 מיליון דולר במטבעות. מדיניות הממשל החדש שהוכרזה באוקטובר הייתה להסב את כל השטרות לכסף בגיבוי מתכות, זאת בכפוף לאישור הקונגרס. ב-18 בדצמבר 1865 העביר בית הנבחרים את "החלטת אליי" ברוב של 144 תומכים מול 6 מתנגדים. בסנאט המצב היה שונה, שכן שחקן המפתח שם היה הסנאטור ג'ון שרמן, שאמר שהורדת שיעור האינפלציה לא הייתה חשובה כמו מימון החוב הלאומי לטוח קצר ולטווח ארוך. המלחמה מומנה כאמור בעיקר על ידי הגדלת החוב הלאומי, ובנוסף מיסוי ואינפלציה. החוב הלאומי עמד על 2.8 מיליארד דולר. באוקטובר 1865 רוב החוב היה בהלוואות זמניות לטווח קצר. הבנקאים בוול סטריט האמינו שהכלכלה תצמח במהירות, הודות לפיתוח החקלאות באמצעות חוק החוות, סלילת מסילות ברזל נוספות, במיוחד שיקום המסילות בדרום ופתיחת הקו הטרנס-יבשתי אל המערב, ובמיוחד פריחת התעשייה במהלך המלחמה. השאיפה הייתה שהיחס בין ערך השטרות לבין הזהב יהיה 145 דולר בשטרות תמורת 100 דולר בזהב, והאופטימיסטים סברו שהדרישה החזקה לכסף בתקופת השגשוג תאזן את היחס בין השטרות לזהב. באפריל 1866 הושגה פשרה שהגבילה את האוצר לצמצום המטבע בערך של לא יותר מ-10 מיליון דולר למשך שישה חודשים. בינתיים דחה הסנאט את חוק החוב הלאומי ובית הנבחרים לא יכול היה לפעול. בראשית 1867 הפך השגשוג שלאחר המלחמה למציאות והאופטימיסטים רצו לשים קץ לצמצום המטבע, כפי שבינואר 1868 הורה הקונגרס. בינתיים הנפיק האוצר איגרות חוב חדשות בריבית נמוכה כדי לממן מחדש את החזר החוב לטווח קצר. בעוד ששטרי הכסף הישנים של הבנקים המדינתיים נעלמו מהמחזור, השטרות החדשים של הבנק הלאומי, בגיבוי המתכות, נפוצו עוד ועוד. ב-1868 הייתה האינפלציה כבר בשיעור נמוך מאוד.
כהונה שנייה כמזכיר האוצר
עם תום נשיאותו של ג'ונסון סיים מקולוק את כהונתו כמזכיר האוצר והוא עבר לאנגליה, שם בין השנים 1870–1876 הוא היה חבר בחברת הבנקאות Jay Cooke, McCulloch & Co..
מאוקטובר 1884 ועד לתום נשיאותו של צ'סטר ארתור במרץ 1885 כיהן מקולוק פעם נוספת כמזכיר האוצר. במהלך שישה חודשים אלו הוא המשיך להיאבק למען מטבע המבוסס על תקן הזהב והזהיר שהטבעת מטבעות הכסף חייבת להפסק.
חיים אישיים
נישואיו הראשונים של מקולוק היו ליוניס הארדי, שנפטרה בצעירותה. נישואיו השניים היו לסוזאן מאן, מורה במקצועה, שאותה הוא הכיר בפורט ויין ב-1836 כאשר הייתה אלמנה צעירה. לזוג נולדו שישה ילדים. יו מקולוק נפטר ב-24 במאי 1895 בביתו, הולי היל שבמחוז הנסיך ג'ורג' שבמרילנד, לא הרחק מוושינגטון. הוא נטמן בבית הקברות רוק קריק שבוושינגטון.
מורשתו והנצחתו
לדבריו של ההיסטוריון הכלכלי אלן מסקין, הקריירה של מקולוק מדגימה את החלוץ המערבי כבנקאי ואת הבנקאי כאיש המוסר הנוצרי. הוא היה אדם שזכה לחינוך טוב, אך לא היה לו ניסיון בעסקי הבנקאות. יושרו הוכח כנכס חיוני בעידן של התנהגות שפלה וכסף נייר מפוקפק. האתגרים הגדולים שלו באו לידי ביטוי בבניית מערכת בנקאות חדשה לגמרי במהלך המלחמה, ואחריה מימון של החוב הלאומי העצום. החוק של הקונפדרציה נשמט ומעולם לא שולם. החידה הגדולה ביותר הייתה הטיפול ב-428 מיליון דולר של השטרות הירוקים, בעידן בו מקולוק, כמו כל הכלכלנים השמרניים, דחה את כסף הנייר. התרופה שלו הייתה להשיב את התשלום המגובה בכסף ובזהב והוצאת השטרות מהמחזור. מדיניות צמצום זו הוציאה את הכסף מהמחזור, הורידה מחירים, שכר ורווחים, והפעילה לחץ כבד על בעלי החוב. המפלגה הרפובליקנית גיבתה בכל מקרה את תוכניתו של מקולוק ובשנותיו במחלקת האוצר הוא עשה חיל.
בניין המעונות בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד נקרא על שמו.
שירות ספינות המכס של ארצות הברית ויורשו משמר החופים של ארצות הברית קראו בשמות של ספינות שלהם על שמו של מקולוק. ספינת המכס, שעברה בהמשך לצי ארצות הברית שירתה תחת פיקודו של ג'ורג' דיואי בקרב מנילה במלחמת ארצות הברית-ספרד וספינת משמר החופים שירתה במלחמת העולם השנייה ובמלחמת וייטנאם.
המקור בר הסמכא ביותר לתולדות חייו של מקולוק הוא הספר שהוציא ב-1888 בשם "אנשים ואמצעים במחצית מאה" (Men and Measures of Half a Century). מקולוק היה אחרון חברי הקבינט של לינקולן שנותר בחיים.
ב-1980 נרשם ביתו בפורט ויין במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
משברים בע"מ
משברים בע"מ (אנגלית: Our Brand Is Crisis) הוא סרט דרמה-קומדיה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2015. הסרט, שבוים על ידי דייוויד גורדון גרין ונכתב על ידי פיטר סטרויאן, מבוסס על סרט דוקומנטרי בעל שם זהה שהופק ב-2005 על ידי רייצ'ל בוינטון, מתאר בצורה בדיונית את מעורבות חברת הייעוץ לאסטרטגיה פוליטית  "גרינברג קרויל שרום" (GCSׂ), בבחירות לנשיאות בוליביה בשנת 2002. בסרט כיכבו: סנדרה בולוק, סקוט מק'ניירי, בילי בוב תורנטון, אנתוני מאקי, אן ווד, וג'ואקים דה אלמידה.
הצילומים החלו ב-29 בספטמבר 2014 בניו אורלינס. ג'ורג' קלוני וגרנט הסלוב הפיקו את הסרט. הסרט לראשונה הוצג בפסטיבל הסרטים בטורונטו 2015, ויצא לבתי הקולנוע ב-30 באוקטובר 2015.
עלילה
הסרט מתחיל בריאיון עיתונאי עם היועצת האסטרטגית הפוליטית ג'יין בודין. כאשר המראיין שואל אותה מה גרם לה הפעם לבחור מטרה שלא בטוח תוכל לנצח בה, היא מתחילה לשחזר את האירועים:
כעת, הצוות האמריקאי מנסה לשכנע את קסטילו לפתוח בקמפיין השמצה כנגד המתמודד במקום הראשון, ריברה. ריברה, בהשפעת קנדי, יוצא בהצהרה שלא יצא בקמפיין שלילי. בתגובה, גם קסטילו מסרב לאשר שימוש בקמפיין שלילי, בודין ממשיכה ללחוץ בנושא. לאחר שבאופן 'פתאומי' מופצות כרזות המציגות את קסטילו כנואף, על ידי ארגון עלום שם בשם 'צבא לה פאס העממי' עם סיסמתו של ריברה עליהן, הוא משתכנע לאשר שימוש בקמפיין השמצה.
בשבועות שנותרו הצוות יוצר הזדמנויות לדיון על המשבר בבוליביה ומגיב למהלכים הפוליטיים של קנדי וריברה. למרות סירובו של קסטילו, הוא מתראיין ואף מוחה דמעה (תוך שהוא מיישיר פנים למצלמה) בדברו על בנו הבעייתי (נושא שהועלה בעקיפין על ידי קנדי וריברה, שעשו גם הם שימוש בארגון 'צבא לה פאס העממי'). הצוות אף מפיץ את תמונתו של ריברה בתמונה עם קלאוס ברבי, פושע מלחמה נאצי, רק ע"מ שריברה יכחיש את היותו נאצי. כתוצאה מכך, כשלושה שבועות לפני הבחירות קסטילו כבר מדורג בין 3 המובילים, עם 19% אחוזי תמיכה, בצמוד למקום השני, כאשר ריברה עדיין ממוקם במקום הראשון, עם 30% תמיכה.
כשהצוות מבחין שקסטילו מתאזן ואינו מצליח לגרוף עוד קולות, בודין מבקשת מנל, חברת הצוות שהמליצה עליה למנהל הקמפיין בן, להשתמש בקשריה עם מחלקת המדינה. השגריר האמריקאי נושא נאום נגד המדיניות המשוערת של ולסקז, מה שמוביל למעבר קולות מריברה לוולסקז, וכך, 6 ימים לפני הבחירות, לקסטילו יש 22% תמיכה, 24% תמיכה לוולסקז, ו־26% תמיכה לריברה.
במהלך המאורעות, בודין, קסטילו והצוות לומדים להכיר את המתנדב במטה הבחירות אדוארדו קמאצ'ו, אותו הם מכנים אדי, ששני הוריו נהרגו בתאונת דרכים, והוא ושני אחיו גרים לבד בשכונת עוני בלה פאס. אביו של אדי התגאה בכך שכאשר נבחר קסטילו לנשיא בפעם הראשונה, במסיבת הניצחון, הוא הרים את אדי - והרגע תועד. שני אחיו של אדי, ורבים מתושבי בוליביה מתרשמים פחות מקסטילו, בעיקר בגלל חששם שהוא יבקש להצטרף לקרן המטבע הבינלאומית. קסטילו עצמו, כאשר האוטובוס שלו נתקל במפגינים זועמים, מצליח להרגיע אותם בכך שהוא יקיים משאל עם בטרם יפנה לקרן המטבע הבינלאומית.
לאורך כל העלילה, קנדי מנסה לגרום לבודין לאבד את שלוותה. לקראת העימות הסמוך לבחירות, באחד הדיונים ביניהם, בודין מצטטת לקנדי מתוך גתה כביכול את המשפט - 'ניתן לנצח בכח הרובים, אך עדיף לקנות את ליבו של העם'. קנדי גורם לריברה לומר זאת בעימות תוך שהוא מצטט 'אדם דגול' וגורף תשואות - רק ע"מ שבמסיבת העיתונאים שלאחר מכן יסתבר שהציטוט נאמר על ידי יוזף גבלס.
בבחירות, קסטילו מנצח בהפרש מזערי. אדי שהולך לברך אותו על ניצחונו ולתת לו את התמונה בה הוא הרים אותו בתור ילד, שומע בארמון הנשיאות על כוונתו המיידית לצאת לניו יורק ולפנות לקרן המטבע, ללא ביצוע משאל העם כמובטח. הוא פונה לג'יין, שמסבירה לו שמבחינתה תפקידה תם, ושאין לה אחריות על פעולותיו של קסטילו.
אדי ואחיו יוצאים להצטרף להפגנה הספונטנית המתארגנת בלה פאס. המשטרה יורה רימוני עשן ומתעמתת עם המפגינים. בו בזמן, בודין והצוות נוסעים במכוניתו של קנדי לשדה התעופה. למעט בודין, לכל אחד אחר בצוות כבר יש עבודת ייעוץ במדינה אחרת.
המכונית נתקעת בפקקים בגלל ההפגנה. בודין שמבינה את גודל הטעות שעשתה בעוזרה לבחירת קסטילו, יוצאת להצטרף למפגינים.
הפקה
בדצמבר 2013 החל המשא ומתן עם סנדרה בולוק להשתתפות בסרט. קלוני החליט שלא לביים את הסרט, ואף לא לשחק בו. ב-21 באוגוסט 2014 אושר רשמית כי סנדרה בולוק תשחק בסרט כג'יין 'אסון טבע' בודין, יועצת לשעבר לאסטרטגיה פוליטית, ודייוויד גורדון גרין נבחר לביים את הסרט.
ב-11 בספטמבר, הצטרף מק'ניירי לצוות השחקנים, ב-15 בדצמבר התווסף גם בילי בוב תורנטון לקאסט. ב־18 וב-24 בספטמבר (בהתאמה) התווספו גם אנתוני מאקי ואן ווד לצוות השחקנים. ב-10 באוקטובר נמסר כי יואקים דה אלמידה (כנשיא הבוליבאני לשעבר המנסה להתמודד מחדש, פדרו קסטילו) וזואי קאזאן (כחוקרת המסוגלת לגלות רפש על פוליטיקאים) הצטרפו אף הם לצוות השחקנים.
ב-13 באוקטובר 2014 נמסר כי חברת ההפקות Participant Media תממן את הפקת הסרט בשיתוף עם האחים וורנר, ולצוות המפיקים בפועל (בנוסף לבולוק, וסטויארט מ. בסר) יתווספו גם ג'ף סקול וג'ונתן קינג. ליהוקים נוספים של שחקנים שהצטרפו לצוות: ריינאלדו פצ'קו, דומיניק פלורס, לואיס ארקלה ואוקטביו גומז.
צילום
צילום הסרט החלו ב-29 בספטמבר 2014, בניו אורלינס, לואיזיאנה. חלק מהצילומים בוצע גם בנורקו, הממוקמת בקהילת סט. צ'ארלס, לואיזיאנה.
יציאה לאקרנים
ביולי 2015, הודיעה חברת האחים וורנר על יציאת הסרט לאקרנים ב-30 באוקטובר 2015. הוא הופץ להקרנה ב-2,202 בתי קולנוע למשך 21 יום.
הכנסות
הסרט יצא לאקרנים ב-30 באוקטובר 2015, יחד עם הסרטים 'משחק באש' ו'מדריך הצופים לאפוקליפסת זומבים'. הוערך כי בסוף השבוע הראשון שלו, הוא יגרוף בין 5–7 מיליון דולר מ 2,202 בתי קולנוע. ואולם, הסרט גרף 3.2 מיליון דולר בלבד, מה שמיקם אותו במקום השמיני ברווחיות שלו בדירוג הרווחים. מדובר בשיא הפתיחה הגרועה ביותר לסרט בו מככבת סנדרה בולוק, המנצח אף את סרטה בזמן שגנבת (שהכניס 4.7 מיליון דולר).