cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מושיק רוט
קריירה טלוויזיונית
מאז ינואר 2014, הוא שופט בתוכנית המציאות "משחקי השף" (ובתוכנית הבת: "משחקי השף: אוטו אוכל") בערוץ 13, רשת, על שש עונותיה. בעונה החמישית זכה לראשונה מתמודד של מושיק בתוכנית, אביתר מלכה.
בפברואר 2016 השתתף כאורח באחד הפרקים בתוכנית המציאות "הישרדות" בערוץ 2, רשת.
במאי 2016 התמודד בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאלטי "היחידה" של הוט.
מאז ינואר 2022, משמש כשופט בתוכנית המציאות "המסעדה הבאה" ברשת 13, לצד השפים אסף גרניט, יוסי שטרית ורותי רוסו.
פאול ליסט
פאול ליסט (באנגלית: Paul M. List; 9 בספטמבר 1887, אודסה – ספטמבר 1954) הוא שחמטאי יהודי-אוקראיני. בשנת 1953 ניצח באליפות אנגליה בבזק, בגיל 66.
הישגים בולטים
בשנת 1908 ניצח ליסט בתחרות אודסה. בשנת 1910 סיים בתיקו דו-קרב עם האמן גריגורי לבנפיש +4 -4 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו). באותה שנה סיים במקום השלישי בתחרות אודסה. בשנת 1911 חלק מקום 15–16 בתחרות סנקט פטרסבורג (ניצח: סטפן לויצקי) ובשנת 1912 חלק את המקום הרביעי עם איליה רבינוביץ בתחרות הבינלאומית בווילנה (ניצח: קארל הרומאדקה).
בשנת 1938 היגר ליסט לאנגליה שם סיים שלישי בתחרות פליימות' 1938, שני בתחרות בירמינגהם 1939, רביעי בתחרות המפסטד 1939 וסיים במקום הראשון משותף עם הארי גולומבק בתחרות לונדון 1940.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בתחרות זנדהם בשנת 1946, שם הגיע למקום החמישי (ניצח: מקס אויבה).
קמצ'טקה (חבל מנהלי)
חבל מנהלי קַמְצַ'טְקַה (ברוסית: Камчатский край ; בתעתיק: קַמְצַ'טְסְקִיּ קְרַאי) הוא סובייקט בפדרציה הרוסית. רוב שטחו של החבל נמצא בחצי האי קמצ'טקה אשר בצפון-מזרחו של המזרח הרחוק הרוסי. החבל הוקם ב-1 ביולי 2007 כתוצאה מאיחוד של מחוז קמצ'טקה (Камчатская область) והמחוז האוטונומי הקוריאקי (Корякский автономный округ; שבירתו פלנה).
מבחינה מנהלית החבל מחולק ל-11 מחוזות משנה (ראיונים) ושלושה אזורים עירוניים (Города краевого значения).
גאוגרפיה
החבל שוכן בחצי האי קמצ'טקה (ובחלק היבשתי שמצפונו) ובאיי קומנדור וקרגינסקי, הסמוכים לו. הוא מתאפיין בפעילות געשית ענפה – קיימים כ-300 הרי געש, מהם 29 פעילים שהוכרזו על יד אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, ומספר רב של גייזרים. קלוצ׳בסקאיה סופקה (גובהו 4,750 מ') הוא הר הגעש הפעיל הגבוה ביותר באירואסיה.
דמוגרפיה
הרוסים מהווים כ-78% מאוכלוסיית החבל, האוקראינים – כ-3.5%, עמי הצפון הילידיים – כ-4%. בעיר הגדולה – פטרופבלובסק-קמצ'טסקי – מתגוררים כ-181 אלף תושבים, למעלה ממחצית מאוכלוסיית החבל.
מספר התושבים בחבל נמצא בירידה מתמדמת, בשנת 1991 התגוררו בו 478 אלף תושבים לעומת 313 אלף בשנת 2021.
כלכלה
כלכלת החבל מתבססת על דיג. כמו כן, בירת החבל, פטרופבלובסק-קמצ'טסקי, מהווה עיר נמל חשובה באזור.
היסטוריה
קיימות עדויות על כך שקוזאקים רוסים הגיעו לקמצ'טקה כבר במהלך המאה ה-17. עדויות כתובות על כך אבדו, אך הדבר נזכר על ידי חוקרים מאוחרים יותר. בשנות ה-40 של המאה ה-18 היה באזור מספר מצומצם של מבצרים רוסים. בשנת 1737 הגיעה לאזור משלחת מדעית בראשות סטפן קרשניניקוב. המשלחת עבדה במשך ארבע שנים ופרסמה עבודה מקיפה על הגאוגרפיה, גאולוגיה והעולם החי והצומח של האזור.
מודה אני (אלבום של עומר אדם)
מודה אני הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הישראלי עומר אדם. האלבום יצא לאור ב-10 באוגוסט 2015, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
האלבום זכה לביקורות חיוביות ברובן. בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את האלבום בחיוב תוך שהעניק לו שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
האלבום הועלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי בסמוך לצאתו.
ויכוח המטבח
ויכוח המטבח היה סדרה של חילופי דברים ספונטניים (באמצעות מתורגמנים) בין סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ומזכ"ל המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, בפתיחת התערוכה הלאומית האמריקנית בפארק סוקולניקי במוסקבה ב-24 ביולי 1959. עבור התערוכה נבנה במיוחד בית שלם שהמציגים האמריקנים טענו שכל אחד בארצות הברית מסוגל לרכוש. הבית הכיל מכשירים ביתיים רבים שמטרתם לחסוך עבודה ידנית וכן ציוד לבידור ונופש, במטרה לייצג את פירות שוק הצרכנים הקפיטליסטי האמריקני.
היסטוריה
ויכוח המטבח היה המפגש הראשון בין מנהיגים של ארצות הברית וברית המועצות מאז ועידת ז'נבה ב-1955. על פי תיאורו של ויליאם ספייר, שנכח במפגש כקצין העיתונות של המציגים, הוא התנהל במספר מקומות בתערוכה, אך בעיקר במטבח של בית הפרברים לדוגמה, שהיה חצוי לשניים על מנת שיהיה קל יותר לצפות בו.
חילופי הדברים גם כונו "ספליטניק", משחק מילים המערב בין המילה האנגלית ל"קרע" (Split) לשמו של הלוויין הרוסי "ספוטניק", הלוויין הראשון ששוגר לחלל. ניקסון וחרושצ'וב דנו ביתרונות של שיטות הכלכלה הנהוגות בארצותיהם, קפיטליזם מול קומוניזם. הוויכוח התנהל בצל ההסלמה במלחמה הקרה, שהחלה בשיגורו של ספוטניק ב-1957 והגיעה לשיאה במשבר מטוס הריגול U-2 ב-1960. רוב האמריקנים האמינו כי ניקסון זכה בוויכוח, דבר שהוסיף ליוקרתו מבית. הוויכוח הוקלט על וידאוטייפ בצבע, טכנולוגיה חדשה שהומצאה בארצות הברית. במהלך הוויכוח הצביע ניקסון על כך כאחד מסממני ההתקדמות הטכנולוגית האמריקנית. הוא גם התגאה בהישגים כדוגמת מדיחי כלים, מכסחות דשא, מרכולים שמדפיהם עמוסים מוצרי מכולת, מכוניות קדילאק בעלות גג נפתח, צבעי איפור, שפתונים, נעלי עקב, מערכות אודיו, תערובות להכנת עוגות, ארוחות טלוויזיה ופפסי קולה. בשל הדגש ששם ניקסון על המכשירים הביתיים האמריקניים, כדוגמת מדיח הכלים, כונה האירוע "ויכוח המטבח".
שני האישים התווכחו על הישגי התעשייה בשתי הארצות, כשחרושצ'וב שם דגש על ההתמקדות של הסובייטים בעשיית "דברים שיש בהם צורך" במקום במוצרי פאר. הוא שאל בציניות אם יש גם מכונה "המכניסה אוכל לפה ודוחפת אותו למטה". ניקסון ענה שלפחות התחרות היא טכנולוגית ולא צבאית. בסופו של דבר הסכימו השניים שארצות הברית וברית המועצות צריכות להיות גלויות יותר זו עם זו. עם זאת, חרושצ'וב הטיל ספק בהבטחה של ניקסון שחלקו בוויכוח יתורגם לאנגלית וישודר בארצות הברית.
המטבח תוכנן על ידי חברת הבניין "All-State Properties" מפלורידה, על ידי האדריכל אנדרו גלר (Andrew Geller). פרסום הוויכוח היה המקור לרעיון של החברה לשווק בתים מתועשים זולים יחסית.
שידור הטלוויזיה והתגובה האמריקנית
שלוש רשתות הטלוויזיה הראשיות בארצות הברית שידרו את ויכוח המטבח ב-25 ביולי. פעולה זו גררה מחאה של הרוסים, שכן ניקסון וחרושצ'וב הסכימו ביניהם כי הוויכוח ישודר במקביל בארצות הברית ובברית המועצות, כשהסובייטים אפילו מאיימים להחזיק ברשותם את הסרט עד שיהיו מוכנים לשידור. הרשתות האמריקניות לעומת זאת חשו שההמתנה עלולה לגרום לחדשות לאבד את עדכניותן. יומיים אחר כך, ב-27 ביולי, שודר הוויכוח בטלוויזיה של מוסקבה, אם כי מאוחר בלילה כשרק חלק מההערות של ניקסון מתורגמות.
התגובה האמריקנית לוויכוח הייתה בתחילה מעורבת במידת מה, כשהניו יורק טיימס קורא לו "חילופי דברים שהדגישו את הפער העמוק שבין מזרח למערב, אבל חסרי השפעה בנושאים המהותיים" והציג אותו כסוג של תרגיל פוליטי. העיתון אף טען כי נראה כי דעת הקהל חצויה בנוגע לוויכוחים. מצד שני, טיים מגזין, שאף הוא סיקר את התערוכה, שיבח את ניקסון, באומרו כי "הצליח בדרך ייחודית לסמל את האופי הלאומי הגאה בהישגים האזרחיים, משוכנע באורח חייו, בטוח בכוחו תחת איום."
למרות האופי הבלתי דיפלומטי של חילופי הדברים, זכה ניקסון בסופו של דבר לפופולריות עקב מסעו למוסקבה, לאחר שבדרך כלל הייתה דעת הקהל כלפיו קודם פושרת. המסע קידם את התדמית של ניקסון כמדינאי עממי, ושיפר בכך מאוד את סיכויו לזכות במינוי המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית שנה אחר כך.
מכינה קדם-צבאית שחר
מכינה קדם-צבאית "שחר" היא מכינה קדם-צבאית בעלת שלוחות רבות ברחבי הארץ. כלל השלוחות הן חצי שנתיות – שנת הלימודים מסתיימת בסוף פברואר/ תחילת מרץ ולא ביוני כמו המכינות השנתיות. יוזם הרעיון הוא אוריאל אלדד. בראש התוכנית עומדים אוריאל אלדד, רפאל בן נעים ודנה מלכה. מטרת המכינות היא חינוך להתנדבות, תפיסת עמדות השפעה בצבא (ובחברה כלל) והכנה לקראתו, גיבוש הזהות הישראלית-יהודית. בכל השלוחות מתקיים ליווי של החניכים גם לאחר הגיוס לצה"ל ואף לאחר השחרור.
השלוחה הגדולה ביותר ממוקמת בכפר הנוער מקוה ישראל שבסמוך ליפו. שלוחה זו הוקמה בשנת 2010 וכיום (2020) עומד בראשה דניאל קלמרו, ומשלוחה זו התחנכו למעלה מ-220 צעירים.
שלוחה נוספת ממוקמת בניצן אשר בחולות ניצנים. שלוחה זו הוקמה בשנת 2013 ובשנתיים הראשונות לפעילותה הייתה השלוחה פתוחה לבנים בלבד וכיום השלוחה פתוחה גם לבנות. בשלוחה זו ישנו דגש רב על המעורבות הקהילתית בניצן בפרט ובמועצה אזורית חוף אשקלון (אשר תמכה בהקמת המכינה) בכלל. בראש שלוחה זו עומד יובל שלסינגר.
שלוחה שלישית נמצאת במבוא דותן שבצפון מערב השומרון. המכינה הוקמה בשנת 2014 ועד היום (2020) סיימו אותה למעלה 130 איש. בראש המכינה עומד אלעזר שנדורפי.
בשנת 2017 קמה שלוחה נוספת בקיבוץ אל-רום שברמת הגולן. ראש השלוחה הוא חובב אלומה.
בשנת 2019 נפתחה מכינה נוספת בקלע אלון, ראש השלוחה היה שחף עמר אך השלוחה הפכה לשחר טל ועברה לקיבוץ חוקוק בשנה הראשונה על יד השלוחה שבחוקוק ובשנה השנייה עברה לקיבוץ מלכייה בצפון הארץ
פולמון מאיליון
פולמון היה בנו של אווגטס (Euegetes). בהיותו אזרח אתונה, הוא היה ידוע ביותר בשמו זה, אם כי יכול להיות שנולד באיליון (אפירוס), בסאמוס או בסיקיון והיה ידוע גם בשם פולמון פריגטס (Periegetes).
הוא היה בן זמנם של אריסטופאנס מביזנטיון ותלמי החמישי וחסידו של הפילוסוף הסטואי פאנייטיוס. הוא ערך מסעות נרחבים ברחבי יוון כדי לאסוף חומרים לחיבוריו הגאוגרפיים וכתב על המקומות בהם ביקר. במסעותיו שם את לבו במיוחד אל הכתובות על גבי מנחות ועמודים, וכך השיג את כינויו "סטלוקופאס" (Stelokopas).
במסעותיו, אסף פולמון את המכתמים שראה על גבי המצבות והמנחות לחיבור "על הכתובות שניתן למצוא בערים" (Περὶ τω̂ν κατὰ πόλεις ἐπιγραμμάτων). בנוסף על כך, נזכרים חיבורים נוספים שלו, על המנחות והמצבות באקרופוליס באתונה, בספרטה, בדלפי ובמקומות אחרים, שללא ספק הכילו עותקים של מכתמים רבים מאוד. אף אחד מהחיבורים הללו לא שרד, אולם סופרים רבים מאוחרים יותר ציטטו מהם. ייתכן וחיבוריו היו מקור עיקרי לאנתולוגיה היוונית של מלאגרוס מגדרה. גם אתנאיוס וסופרים אחרים ציטטו רבות מחיבוריו. הם היו בעיקר תיאורים של חלקים שונים של יוון; חלקם על ציורים שנשמרו במקומות שונים, וכמה מהם מעוררי מחלוקת, ובהם אחד נגד ארטוסתנס.
אוסביוס מקיסריה מצטט דרך יוליוס אפריקנוס מתוך הספר הראשון של ה"היסטוריה יוונית" של פולמון, בו כתב ש"בזמן שלטון אפיס בנו של פורונאוס, חלק מהצבא המצרי גורש ממצרים והתיישב בארץ הנקראת סוריה-פלשתינה", ומציין שברור כי מדובר באנשים שיצאו ממצרים עם משה. קטע זה קשור למסורות שמצאו את דרכן לספרות היוונית כבר בשלב מוקדם, שעסקו בהגירה מיתולוגית ממצרים שיצקה את הבסיס לאוכלוסייה של ארץ יהודה (הגרסה המצרית-יוונית ליציאת מצרים).
המסע לעמק החלומות 9: המסע למים הגדולים
המסע לעמק החלומות 9: המסע למים הגדולים (באנגלית: The Land Before Time IX: Journey to Big Water) הוא סרט הרפתקאות מונפש שיצא ישירות לווידאו משנת 2002 והסרט התשיעי בסדרת "המסע לעמק החלומות". הוא הופק וביים על ידי צ'ארלס גרוסוונור. זהו גם הסרט האחרון שמשתמש בפסקול שהלחין ג'יימס הורנר. במהלך השנה שבה זה שוחרר, יוניברסל הפיצה ל-DVD, בפעם הראשונה, שניים מהסרטים הקודמים בסדרת הסרטים: "המסע לעמק החלומות 2: הרפתקה בעמק הגדול" ו"המסע לעמק החלומות 3: עת לחברות גדולה".
כאשר גשמים עזים יוצרים "מים חדשים" מסתוריים, ליטלפוט יוצא לחקור את העמק הגדול. הוא מתיידד במהרה עם מו האופתלמוזאורוס השובב שהיה מבודד מהתרמיל שלו בגלל מזג האוויר. כאשר ליטלפוט וחברים נפרדים מהוריהם בגלל רעידת אדמה, הם עוזרים למו לחזור הביתה למים הגדולים, תוך כדי הימנעות משחיין חד-שן רעב. בדרך, ליטלפוט ומו דנים כל כך מעניינים ורואים דברים מסוכנים כמו חברים דמיוניים, שחיין חד-שן, מושג הבדידות והמשמעות האמיתית של אח.
עלילה
לאחר תקופה של גשם עז, העמק הגדול מוצף חלקית ומכוסה בפסולת. ליטלפוט מנסה לשחק עם חבריו, אבל הם עסוקים: סרה ואביה מסירים בול עץ גדול מאזור הקינון שלהם, דאקי וספייק מעבירים את הקן שלהם עם משפחתם, ופיטרי הצטנן. ליטלפוט המשועמם מייחל לאח, אבל בסופו של דבר חוקר בעצמו ומגלה אזור גדול מוצף בגשמים. המבוגרים ממליצים לילדיהם להתרחק, מחשש שיצורים מסוכנים מבחוץ נשטפו לתוך העמק. עם זאת, ליטלפוט חוזר ופוגש את מו, אופתלמוזאורוס צעיר שובב שנלכד במי השיטפון.
ליטלפוט מייצר במהירות ידידות עם מו ומתאר אותו כאחיו הבוץ. גם חבריו האחרים מתיידדים אתו בסופו של דבר. מו מסביר שהוא מהמים הגדולים, והוא שחה לתוך העמק במהלך ההצפה. הוא מאשר שהוא לבד, אבל זמן קצר לאחר מכן, ליופלורודון תוקף את הקבוצה. ליטלפוט מבקש עזרה מהמבוגרים כדי לעזור למו לחזור הביתה, אבל הם מסרבים, לא רוצים להסתכן ביציאה מהעמק כדי לעזור לאדם מבחוץ. רעידת אדמה לאחר מכן מפרידה בין הילדים לבין מו משאר העמק, אך היא גם כולאת את חד-השן במערה תת-מימית. כשהם לא יכולים לחזור, הם מחליטים לקחת את מו הביתה בכוחות עצמם.
הילדים עוקבים אחר נהר שלדעתם מוביל אל האוקיינוס. אמא דיפלודוקוס מאפשרת להם למצוא מקלט בקן שלה למשך הלילה, והחברים נוכחים לחזות בבקיעת צאצאיה. למחרת, ליטלפוט והאחרים מבינים שהם ליד האוקיינוס, מכיוון שהם התחילו לטעום מלח במים. לפתע, חד-השן, שנמלט מהמערה, תוקף אותם באותו לילה. האדמה, המקיפה את הנהר, תלולה וחלקה מבוץ, והילדים לא מצליחים להימלט. מו מסיח את דעתו של חד-שן ומפתה אותו בהמשך הנהר. כשהופיע שוב למחרת, מו מסביר שחד-השן הריח את האוקיינוס מרחוק ונטש את המרדף, ובחר לחזור לים.
הילדים מגיעים לאוקיינוס, אבל מו עצוב לגלות שחבריו חייבים לעזוב. הוא רוצה להישאר איתם, אבל האחרים מסבירים שהוא לא יכול, וליטלפוט מזכיר למו שהשניים תמיד יהיו אחים. מו מתאחד עם משפחתו ומבקש מהם הנחיות להרים המעושנים, מכיוון שהילדים יודעים למצוא את העמק מאותו מיקום. לפני שעזב, מו מציע להראות לליטלפוט את ביתו. ליטלפוט נענה להצעה, ונדהם מהיופי של העולם התת-ימי. ליטלפוט וחבריו נפרדים ממו וחוזרים הביתה, שם המבוגרים מקבלים את פניהם בברכה.
הפקה
ביוני 2000 דווח כי סרט תשיעי בסדרת ארץ לפני הזמן נמצא בפיתוח על ידי יוניברסל. זה היה הסרט הראשון של הסדרה שבו הביצים בהנפשה ממוחשבת; ניתן לראות אותם כאשר ליטלפוט וחבריו מוצאים את דאקי בקן של נקבת דיפלודוקוס. כאשר הביצים בוקעות, אלמנטים מצוירים ביד ממופים על כל ביצה.
שירים
שירי הסרט נכתבו על ידי מישל בראורמן ואמנדה מקברום.
כמו כן שיר הנושא של הסרט המקורי המסע לעמק החלומות "If We Hold on Together" נשמע בסרט. זהו הסרט האחרון בסדרה המכיל את הפסקול ואת שיר הנושא של ג'יימס הורנר.
יודוויגה שפט
ידוויגה שפט (בפולנית: Jadwiga Szaft; 4 באוקטובר 1913, כפר Krzynowloga Wielka אשר במחוז וורשה בקרבת העיירה פשאסניש בפולין – 5 בספטמבר 2007) לבית סוכודולסקה (suchodolska) הייתה חסידת אומות עולם, עלתה לישראל בשנת 1957, נפטרה בישראל ונקברה בכפר הרי"ף.
ההכרה
ב-15 ביולי 1975 הוכרו ידוויגה, אחיה סטניסלב והוריה כחסידי אומות עולם על ידי "יד ושם". ידוויגה כתבה במכתב לראש הממשלה, גולדה מאיר, על המצווה אותה קיימה ועל כך שהיא גאה לשמש כאדם צדיק וכי בשל כך זכתה למקום בעולם הבא.
ראו גם
http://atzum.org/projects/righteous-among-the-nations-2/individual-profiles/jadwiga-szaft-suchodolska/ https://www.raoulwallenberg.net/general/jadwiga-suchodolska-poland/
קונרד אמיל בלוך
קונרד אמיל בלוך (גרמנית: Konrad Emil Bloch; 21 בינואר 1912 – 15 באוקטובר 2000) היה ביוכימאי אמריקאי-גרמני, יהודי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1964 על מחקרו על מנגנון ויסות הכולסטרול ומטבוליזם של חומצות שומן.
חייו
בשנת 1964חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה עם פאודור לינן על שגילו את המנגנון השליטה והוויסות של כולסטרול ובחומצות השומן. התקבל כחבר בחברה המלכותית בשנת 1985 וכן היה חבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים. בשנת 1968 העניק לו בית הספר הטכני הגבוה במינכן תואר דוקטור לשם כבוד. זאת, בין שלל תאריו ועיטוריו.
בשנת 1994 פרסם בלוך ספר פופולרי המוקדש לתעלומות הבלתי פתורות בשטח הביוכימיה ושמו "בלונדיניות בציורים ונציאניים, ארמדילו תשע-החגורות, ומאמרים אחרים בביוכימיה" (Blondes in Venetian Paintings, the Nine-Banded Armadillo, and Other Essays in Biochemistry)
הוא הלך לעולמו בשנת 2000 במסצ'וסטס מאי-ספיקת לב. לאחר מותו אמר עליו פרופסור ג'רמי נואלס, דיקן הפקולטה למדעים ולאמנויות באוניברסיטת הרווארד: "הוא היה ביוכימאי בעל פרספקטיבה נפלאה, נדיב ותרבותי. הוא טווה קשרים בין הכימיה לביוכימיה. הוא היה בן לשושלת של ביוכימאים אירופאים אשר בזכות הבנתם העמוקה במטבוליזם הניחו את היסודות הכימיים לביולוגיה של ימינו."
מרדכי סנדר קופשטיין
הרב מרדכי סנדר הלוי קופשטיין (תרל"ה, 1875 – ג' בסיוון תשי"ד, 4 ביוני 1954) היה רבה של ראדין ומראשי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות" בארץ ישראל.
ביוגרפיה
נולד בליטא למשפחת רבנים. אביו הרב יעקב הלוי קופשטיין היה רבה של ניימנצין שעל יד וילנה, ומחבר הספרים "פרי יעקב", "בית לוי" ו"תורת הלויים". אמו חיה רייזל היא בתו של יהודה לייב גולדשטיין. הוא נקרא על שם סבו, הרב מרדכי סנדר הלוי קופשטיין. סבתו, אשת מרדכי סנדר, הייתה נכדת הרב אלימלך אייזנשטט, רבה של לידה.
נישא לאסתר, בתו של הרב זכריה מנדל כ"ץ, רבה של ראדין. היא נפטרה כבת 22, בשנת תרס"ד, והוא נישא בשנית לבת אחיה הרב יוסף יוזפא כגן, פנינה-פרל, אחותו הבכורה של "הרב הנזיר" דוד כהן. בארץ עבדה רעייתו כמנהלת המשק של בית החולים ביקור חולים, ושימשה כנשיאה של ארגוני חסד כגון "עזר יולדות", "חונן דל" ועוד. היא נודעה כאישה מרשימה בהופעתה ובעלת השכלה בולטת, ובייחוד נודעה בבקיאותה במקרא. היא נפטרה בשנת תשכ"ח.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. בשנות ה-30 היה ממייסדי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא" והוא עמד בראשה, לצדם של הרב יהושע צימבליסט ("ר' יהושע מהורודנה") והרב שמואל קיפניס. בהמשך נקרא הארגון התאחדות הרבנים פליטי רוסיה ושאר ארצות.
בנו חיים מנדל נפטר בשנת 1934 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק. בנו, אלימלך-מילטון, למד בישיבת מרכז הרב והיה רב בארצות הברית (נפ' בתשמ"ו). בתו הייתה נשואה ליהודה גולן, איש משרד החוץ. הרב קופשטיין נפטר ביוני 1954 ונקבר בירושלים. אחיו הרב יהודה קופשטיין היה רב בקנטון, אוהיו. בן אחותו היה הרב מרדכי רוגוב, מחבר הספר "עטרת מרדכי".
קתרינה מאוסטריה (1420–1493)
קתרינה מאוסטריה (1420 – 11 בספטמבר 1493) הייתה חברת בית הבסבורג ובאמצעות נישואים מרקיזת באדן.
ביוגרפיה
קתרין נולדה ב-1420 בווינר נוישטאדט, והייתה בתו של ארנסט, דוכס אוסטריה ושטיריה, שכונה "הברזל" וצימבורגיס ממזוביה, בתו של שימוביט הרביעי, דוכס מזוביה. אחיה הגדול של קתרינה, פרידריך השלישי הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1452. היא גדלה בווינר נוישטאדט יחד עם אחיה פרידריך השלישי ואלברכט השישי.
היא התחתנה עם צ'ארלס הראשון בפפורצהיים ב-15 ביולי 1447. היא הביאה לו נדוניה של 30 דוקטים. היא ביטאה את שימור דרגתה הגבוהה על ידי הצבת הסמל האוסטרי ליד מגן באדן בסמלה האישי. לאחר נישואיו, מונה קרל הראשון למושל אוסטריה הנוספת על ידי זיגיסמונד, ארכידוכס אוסטריה וטירול. בתפקיד זה, הוא הכיר את חבר המועצה של זיגיסמונד מתאוס הומל.
קתרינה האריכה ימים לאחר בעלה, איתו חיה במשך 18 שנים. בנה כריסטוף עזב את טירת הוהנבאדן שנותרה כמושב האלמנה ובנה לעצמו את הטירה החדשה בבאדן-באדן.
קתרינה מתה ב-11 בספטמבר 1493 ונקברה בבאדן-באדן.
משפחתה
מנישואיה עם קרל הראשון, נולדו לה הילדים הבאים:
בית חולים אלי"ן
בית-חולים אלי"ן (ראשי תיבות: אגודה לעזרת ילדים נכים) הוא מוסד שיקומי לילדים ונוער, היחיד מסוגו בישראל, השוכן בשכונת קריית יובל בירושלים. בית החולים שהוקם בשנת 1932 מציע את שירותיו לילדים ובני נוער מכל רחבי הארץ, הסובלים מפגיעות נרכשות עקב תאונות דרכים, כוויות, מחלת הסרטן, פיגועי טרור, ילדים לאחר ניתוחים או טיפולים קשים, ילדים בעלי נכות מולדת כגון מחלות שריר/עצב, פגיעות עמוד השדרה, שיתוק מוחין, תסמונות ועוד. תחום השיקום הנשימתי הוא תחום ייחודי לבית חולים אלי"ן.
הצוות של אלי"ן מונה רופאים מומחים בנושאים שונים, אחיות, פסיכולוגים, מטפלים פרא-רפואיים ועוד.
בנוסף מפעיל אלי"ן מעון יום, גני ילדים ובית ספר במסגרת המתאימה לצורכי הילדים, מרכז ספורט לילדים ונוער, מרכז לשיפור מיומנויות, מידע והרצאות להורים בנושאים שונים ועוד.
נכון ל-2012, מנהלת בית החולים היא ד"ר מורית בארי. המרכז הוא מלכ"ר.
צעדים ראשונים
ראשית המוסד במאמציו של ד"ר חנוך (הנרי) קלר, שהיה רופא אורתופד שעלה מארצות הברית ב-1934 וביקש להקים מחלקה אורתופדית באחד מבתי החולים בירושלים. לאחר שלא הצליח בכך, פתח מרפאה פרטית קטנה ברחוב בצלאל. במקביל למרפאה הפרטית טיפל בהתנדבות בילדים מחוסרי אמצעים.
אחר כך שכר ד"ר קלר את הקומה הרביעית בבנין יוסיפוף ברחוב בן-יהודה - אליה עברה המרפאה, ורשם בשנת 1936 בסיוע עו"ד חיים מרגליות את האגודה לעזרת ילדים נכים (אלי"ן). מרגליות התמנה ליו"ר הוועד ולצידו פעל מוריס גולדברג. השנים הקימו ועד לאגודה, ד"ר קלר נתמנה למנהל הרפואי, וממן מכיסו את ההוצאות. האחות פני הלפרן סייעה בידו בהתנדבות ולידה אהובה ענתבי. מאמציו של קלר לגייס כספים בארצות הברית לא צלחו. בשנת 1937 התקיימו לצד המרפאה קורסים להכשרה מקצועית ולהשכלה כללית שבהמשך כונה בית ספר.
בשנת 1937 מונה שלמה נפחא למנהל האדמיניסטרטיבי של האגודה אותה ניהל עד 1958 והפך את המרפאה לבית חולים. כדי לבצע את המהפך פנה נפחא לנציב העליון הבריטי, ארתור ווקופ להיות פטרון האגודה ולאשת המזכיר הכללי של השלטון הבריטי, מקפרסון, להיות נשיאת הכבוד. השנים הסכימו, ובעקבותיהם הצטרפו לוועד גם דניאל אוסטר, סגן ראש עריית ירושלים, שני הרבנים הראשיים: הרב הרצוג והרב עוזיאל והשופט העליון המנדטורי יוסף משה ולירו. מנהל בנק ברקליס, קלארק התמנה לנשיא האגודה והפך למתרים העקרי שלה בקרב יהודים וערבים כאחד. מהערבים צרף נפחא נציגים משלושת הזרמים הפוליטיים: ד"ר טנוס מסיעתו של ג'מאל אל-חוסייני, נתמנה לסגן נשיא האגודה, רג'אב ביי נאששיבי מסיעת הנאששיבים ואמין ומוחי ביי עבדול האדי מסיעת האסתקלל. מהארמנים צורף הרוקח ארסניאן. שיתוף הפעולה בין היהודים והערבים בוועד העמיק על אף המרד הערבי הגדול שהתחולל באותן שנים.
בשנת 1938 הוקם לבית החולים סניף בחיפה ובשנת 1941 פעלה האגודה להקים סניפים נוספים בתל אביב ובעיר העתיקה. בהמשך הגיעה האגודה לפרישה של עשרה סניפים.
בית חולים
ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה, חלה ד"ר קלר ולקה בשטף דם במוחו ונותר משותק. ד"ר יעקב (אדגר) היילברונר, שעבד לצידו של ד"ר קלר מונה למנהל הרפואי תחת קלר. באותו חודש הוחלט על הפיכת המרפאה לבית חולים שבו תהיינה 13 מיטות. במיטה ה-13 אושפז ד"ר קלר עד מותו ב-1944. לטקס ההקמה הגיע הנציב העליון הרולד מקמייקל ואשתו. ד"ר קלר פגש אותם ממיטת חוליו. בשנה שלאחר מכן גדל מספר המטות ל-45.
לצד המרפאה הוקם בית ספר יסודי לכל הכתות. חדרי המטות אורגנו לפי גיל. ניהול בית הספר ניתן לגברת רבקה ששרשבסקי ובין המורים היו ארבע מורות יהודיות ושתי ערביות.
בבית החולים אושפזו ילדים יהודים (שני שלישים) וערבים (שליש). אשת מושל שכם, הגב' קפרטה האשימה את בית החולים ומנהלו, ש. נפחא שהוא אינו מקבל לפי התור את הילדים הערבים, אך הנציגים הערבים בוועד יצאו נגד העלילה.
אשת הנציב העליון, ליידי מקמייקל החליטה להעניק למנהל בית החולים מכונית פלימות'. המנהל למד נהיגה, אבל בשיעור האחרון כמעט ודרס ילד. הוא החליט לוותר על המכונית ולהעמיד אותה להגרלה ולתרום את הכסף שיתקבל לבית החולים. לפני ההגרלה נשמעו האשמות כאלו ההגרלה מזויפת כדי למנוע ממשתתפי ההגרלה הערבים מלזכות במכונית. בהגרלה זכה ערבי מרמאללה.
ב-1946 עם גבור פעולות תנועת המרי העברית, שיתוף הפעולה עם האנגלים והערבים בוועד פסק. בית החולים נקלע למשבר כספי ונסגר לשלושה חודשים. לאחר שאותרו מקורות ממימון חליפיים, בית החולים נפתח מחדש. במהלך מלחמת העצמאות, עדיין העביר ראש עריית שכם את תרומת העירייה לאגודה והילדים הערביים משכם וערים אחרות נשארו בבית החולים. לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הורדו הילדים הנכים לקומה השלישית ואילו בקומה הרביעית אושפזו נפגעי ההפגזות. לאחר הקרב בסן סימון הובאו 16 פצועים מהפלמ"ח. משרד הבריאות הכיר בעקבות זאת בבית החולים והחל לתקצב אותו לפי מספר המיטות. בבית החולים נותרו 6 ילדים ערבים בסוף 1948. לאחר שירדן הודיעה על צירוף יהודה ושומרון לממלכת ירדן, הוציאו ההורים הערבים את ילדיהם והודו לסגל בית החולים. באוגוסט 1950 נותר בבית החולים ילד ערבי אחד.
לאחר קום המדינה
בשנת 1950, פשטה בארץ מגפת הפוליו וגרמה למספר רב של חולים בשיתוק ילדים, היות שבית חולים אלי"ן היה היחיד אליו ניתן היה להפנות את הילדים, הוקצה לו שטח ליד מנזר סן סימון, שטח עם בניינים הרוסים. בפברואר 1952 נחנך המבנה במקום. בשנת 1955 נוספה מחלקה עם 115 מיטות. בחצר המבנה היו בריכות קטנות בהם שטו ברווזים וספסלים וגינה למרגוע הילדים. ב-1959 מונה כמנהל הרפואי של המוסד פרופ' מאיר מייקין, מנהל המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה בירושלים.
לתומכים באגודה הצטרף גם ארגון "מלבן" של הג'וינט שסייע לחולים בקרב העולים ו"אלומה", לשכת הבונים החופשיים. בסיוע האחים רטקין, שהקימו את אגודת ידידי אלי"ן בארצות הברית, גויסו תרומות שאפשרו רכישת ציוד מתקדם. במאי 1965 בשנת 1965 הונחה אבן הפינה לבניין החדש של בית החולים. בשנת 1971 הועבר בית החולים לבניין החדש בשכונת קריית יובל מול עין כרם, בו הוא שוכן עד היום. את הבניין תכנן האדריכל חנן הברון, בנו של יעקב היילברונר. המבנה בסן סימון הפך למרכז שיקומי לנכים בוגרים.
1266
אירועים
ללא תאריך מדויק:
נולדו
ללא תאריך מדויק:
נפטרו
ללא תאריך מדויק:
אבורה
מקור השם
מקור השם אבורה אינו ידוע. לפי אחד ההסברים, והכי מקובל מביניהם, הוא נובע מהשם הלטיני אבורובריטיום (Eburobrittium), הקשור ככל הנראה לאל הקלטי אבוריאנוס (Eburianus). שם זה בא אולי מהמילה אבורוס (eburos), עץ טקסוס מעונב (Taxus Baccata) ממחלקת המחטניים. ייתכן כי שם העיר שאוב ממקור משותף לשם הקלטי-רומי של העיר יורק באנגליה – אבוראקום Eboracum. השערה אחרת, פחות סבירה, מקשרת את השם לשנהב (eborio) ולמעבדי השנהב.
השם מוזכר לראשונה בימי הרפובליקה הרומית על ידי פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע". הוא מכנה אותה אֶבּוֹרָה קֵרֵיאָלִיס (Ebora Cerealis) – אבורה של הדגנים, בשל שפע הדגנים שגודלו בסביבתה.
התקופה הרומית
לפי אגדות מאוחרות הייתה אבורה לבירת המנהיגים הלוסו-קלטים (אסטולפס). בסביבות שנת 138 הייתה אבורה אחד האתרים שנכבשו על ידי הלוחמים הרומאים בראשות דקימוס יוניוס ברוטוס המכונה "קאלאיקו" שנלחם בלוסיטנים. אחר כך שימשה בשנים 80-72 לפנה"ס למושב לגנרל הרומי הסורר קווינטוס סרטוריוס שהקים בה סנאט מורכב מגולים רומאים
כבר בזמן הרומאים הייתה אבורה קריאליס ידועה כ"אופידום" (oppidum), עיר מבוצרת. מפני שבמלחמות בין יוליוס קיסר ליריבו פומפיוס תושביה היו נאמנים לו, קיסר העניק לעיר את שמו תחת כינוי הכבוד "ליבראליטס יוליה" (Liberalitas Julia). באותה תקופה ידע היישוב התפתחות מהירה. מסביבו היו חוות גדולות לגידול חיטה - לטיפונדיות (latifundios), מכרות נחושת וברזל ומחצבות שיש. השיש שימש לבניית וילות רומאיות מפוארות.
עדות מאותם הימים שנותרה עד היום היא המקדש הרומי המרשים בעל העמודים הקורינתיים שנשאר כמעט בשלמותו והדומה ל"בית המרובע" (Maison carrée) הרומי מן העיר נים בצרפת. למרות שהמסורת מכירה אותו בשם המקדש של דיאנה, כנראה שהוקדש לקיסר בתקופת אוגוסטוס. היה בעיר גם שער ניצחון רומי שנהרס כדי לשמש חומר בנייה לכנסיית אנטון הקדוש שהוקמה בשנת 1570. במאה ה-4 אחה"ס כבר כיהן בעיר בישוף נוצרי בשם קווינטיאנוס (Quintianus).
מממלכת הוויזיגוטים עד לכיבוש המוסלמי
בשנות נדודי העמים הייתה העיר לנחלת הוויזיגוטים. כבש אותה מלך בשם לאוביגילד. בשנת 714 - 715 העיר נכבשה על ידי עבד אל עזיז אבן מוסא אל נוסאייר. מאז במשך כשלוש מאות וחמישים שנה נשלטה אבורה על ידי הערבים והברברים המוסלמים (מורים). בפי הערבים העיר נקראה יאבורה.
ב 19 באוגוסט 913 אורדוניו השני, מלך גליסיה, בראש צבא נוצרי גדול, ניצל פירצה בהגנת חומות העיר המוסלמית, במזבלה על יד החומות, והצליח לכבוש אותה זמנית, תוך גרימת טבח ונזקים רבים. באירוע המתואר בכרוניקת אל נסיר הערבית, מצאו את מותם 700 לוחמים מוסלמים. מושל העיר מרוואן עבד אל מליק ו- 4000 תושבים, רובם נשים וילדים, נלקחו לשבי. כפי שהתבטא הכרוניקון הערבי:
מתקופת הכיבוש המורי לא שרדו אלא כמה חלקי חומה.
תחת שלטון פורטוגל בימי הביניים וברנסאנס
. אבורה שוחררה מהכיבוש המורי על ידי האביר ההרפתקן ז'רלדו חסר הפחד (Geraldo sem Pavor) בשנת 1165. הוא מסר את העיר למלך הראשון של פורטוגל, אפונסו הנריקש ב-1166 והתמנה למושל היישוב. לזכרו מופיע בסמל העיר אבורה אביר רכוב על סוס. אפונסו הקים בעיר כוח חמוש של אבירים נזירים בשם "מיליסיה דה אבורה " (Milicia de Evora) שקיבל את חסות המסדר הספרדי קלטרבה ויהפוך בתחילת מאה ה-13 למסדר אביש כשבסיסו יעבור לעיר אביש. בשנת 1192 אבורה נכבשה שוב על ידי המוסלמים אל-מוואחידון שגורשו ממנה סופית כעבור שני עשורים נוספים. העיר הפכה למושב הפרלמנט ה cortes ולמושב מלכי פורטוגל תחת שלטונם של ז'ואאו השני, מנואל הראשון וז'ואאו השלישי. זה האחרון כונה "המלך של אבורה" מפני שחי בה שלושים שנה והביא לעיר את הישועים ואת האינקוויזיציה.
אכן, שיא פריחתה של אבורה הגיעה במאה ה-16 כשהיא נהנתה ממעמד של מטרופולין כנסייתי, מושב הארכיבישופים של אבורה. ראשון הארכיבישופים, החשמן אנריקה (לעתיד "המלך החשמן" אנריקה הראשון) הקים בה מכללה ההופכת בשנת 1559, באישור האפיפיור פאולוס השלישי לאוניברסיטה השנייה של פורטוגל (אחרי זו מקוימברה) תחת חסות הישועים.
אבורה הייתה באותן השנים למרכז תרבותי חשוב שבו פעלו אנשי רוח חשובים, ביניהם גם ז'יל ויסנטה, אבי המחזאות הפורטוגזית, המלחינים דוארטה לובו ומנואל קרדוזו, הציירים כרישטובאו דה פיגרידו וגרגוריו לופש, הכרוניקון דוארטה גלבאו ואחרים. באוניברסיטה לימדו בין השאר מלומדים פלמים כמו המדקדק ניקולאוס קלנרדוס (1493 - 1542) או יוהנס ואזאוס (1511 -1561) וכן התאולוג הספרדי לואיס דה מולינה.
המרד של מאנואליניו, 1637 (Alterações de Évora)
בתקופת השלטון הספרדי הגברת פעילותם של בתי הדין של האינקוויזיציה הביאה לעליה משמעותית בהגירת ה"נוצרים החדשים" אל קסטיליה השכנה, להולנד, איטליה, צרפת ולדרום ומרכז אמריקה, מה שגרם גם להידלדלות האוכלוסייה בעיר
ביולי - אוגוסט 1637 בימי השלטון הספרדי בפורטוגל פרצה באבורה מרידה גדולה נגד המס על המים ונגד מס חדש בשווי של 200 קונטוס שהטיל הקורגידור של העיר על המצרכים הבסיסיים בניגוד לעמדת מועצת העיר. אחרי שהקורגידור איים על נציגי התושבים, פרץ ההמון למשרדי המפקחים והחל לשרוף בכיכר העיר את המסמכים ואת הרהיטים שמצא שם. הקורגידור ברח דרך הגג ומלט את עצמו אל הכנסייה הפרנציסקנית. הכרזות החתומות בשם של מנואליניו, ליצן מקומי, הקוראות למרד ומוקיעות את השלטון ומנהיגי כנסייה, במיוחד את הארכיבישוף של פורטו, זכו לפופולריות רבה. האצילים והכמרים מצאו מקלט באוניברסיטה הישועית. מרד זה בישר את ההתקוממות הגדולה משנת 1640 נגד השלטון הספרדי. בשנים 1663–1665 שוב נמצאה אבורה זמנית תחת שלטון ספרדי.
התקופה המודרנית
סגירת האוניברסיטה בעקבות גירוש הישועים בידי המרקיז דה פומבל בשנת 1759 היוותה מכה אנושה לעיר. אבורה הידרדרה בעקבות מלחמת האזרחים הפורטוגזית בשנים 1832–1834 והחלה להשתקם רק במחצית השנייה של המאה ה-19 עם הקמת תעשיות שונות בתחומה. האוניברסיטה נפתחה מחדש רק בשנת 1979.
גאוגרפיה
אבורה שוכנת על גבעה בתוך עמק המוקף בגבעות נמוכות, באמצע המישור הרחב של אלנטז'ו המתאפיין בגליות עדינה וגובה ממוצע של 240 מטר. העיר נמצאת 140 ק"מ מרחק מליסבון ו 80 ק"מ מרחק מן העיר בדחוס שבגבול הספרדי. אבורה היא העיר הגדולה ביותר בחבל אלנטז'ו ובירת המחוז מרכז אלנטז'ו. שטח המוניקיפיום כולו מכסה 1309 קמ"ר, כ-5 % משטח חבל אלנטז'ו.
העיר עצמה, ששטחה 16,430 דונם, כוללת את הפרגזיות סנטו אנטאו, סאו ממדה וסה וסאו פדרו שבמרכז ההיסטורי ואת הפרגזיות העירוניות בסלו, אוטרה דש פיגיירש, מלגיירה וסניורה דה סאודה שמחוץ לחומות העיר העתיקה. המרכז ההיסטורי מכיל 4,000 בתים על שטח של 1,05 קמ"ר. האזור מתאפיין בגידולים אקסטנסיביים של דגנים, עם קטעי מרעה ויערות של אלוני שעם ואלוני גלעין.גם כרמים, מטעי זית וגידולי אורז הם חלק מהנוף האופייני.
אקלים
האקלים הוא ים תיכוני. הגשמים מפוזרים בצורה לא אחידה במהלך השנה: המשקעים המרביים נרשמים בחורף, בעוד ימי הקיץ עם חמים ויבשים. הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנרשמה אי פעם היא 5- מעלות צלזיוס והגבוהה ביותר היא 44.5 מעלות צלזיוס. שלגים הם נדירים. ב-2006 למשל ירד שלג באבורה וגם בליסבון.
כלכלה
היישוב מפורסם בגבינות הקרויות כשמו - אבורה. הוא מרכז לתעשיית מזון - עיבוד דגנים, זיתים ויצור יינות, כמו כן לתעשיית עיבוד השעם. אבורה נודעה גם בסחר במוצרים חקלאיים - כמו תירס, שחת, תפוחי עץ וחזירים. היא מספקת שירותים כולל בתחום החינוך והבריאות לאזור אלנטז'ו. בין התעשיות הנמצאות כאן יש לציין תעשייה אווירית הקשורה לקונצרן התעופה הברזילאי EMBRAER.
החלוקה המנהלית
המוניקיפיום אבורה מחולק ל-12 "פרגזיות":
יהודי אבורה
בעיר הייתה קיימת עד לגירוש בשנת 1496 קהילה יהודית חשובה שהייתה מתרכזת במערב העיר ברובע ז'ודיאריה (Judiaria) בין חומות העיר העתיקה, בין הרחובות הנוכחיים סרפה פינטו (Rua Serpa Pinto) ודוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) וכלל את רחוב דה מואדה Rua da Moeda (רחוב המטבעות) באמצע. בשכונה היו שני בתי כנסת, בתי מדרש, מקוואות, בית חולים ומושבת מצורעים משלה. ניתן לראות כמה שרידים של הרובע היהודי על יד המנזר קונבנטו דאש מרקאש (Convento das Mercas) ,ליד המוזיאון הנוכחי לאמנויות דקורטיביות ברואה דה ריימונדו (Rua de Raimundo) ובקרבת רואה דוש מרקדורש (Rua dos Mercadores) (רחוב הסוחרים). בסימטה הנקראת טראבסה דה סימה הונח בשנים האחרונות לוח זיכרון המסמן מקום שער הז'ודיאריה. לא רחוק משם היה פעם ביתו של המלומד ההומניסט מקרב אנוסי העיר, דיוגו פירש (1517 - 1599). בכמה בתים ברובע היהודי לשעבר מבחינים כמה שרידי מזוזות, אחדות מהן עם המילה "שמע" חרוטה עליהן. במוזיאון העיר נמצאת אבן הנושאת כתובת בעברית משנת 1378. ממול למוזיאון אפשר לראות את חצר האינקוויזיציה וארמון האינקוויזיטור שעל דלתותיו מתנשא סמל "הלשכה הקדושה": צלב ומצידיו חרב וענף זית. בספרייה הציבורית של אבורה נמצא עותק נדיר מהמהדורה הראשונה (1496) של ספרו של המלומד היהודי יוצא ספרד אברהם זכות, "אלמנך פרפטאואום" (Almanach Perpetuum) במקורו העברי "באור לוחות") בשנת 1487 בימי מגפת דבר החליטו שלטונות העיר להתנכל ליהודים ולנעול לכל שעות היממה את שערי השכונה היהודית בתירוץ שהם מפיצים את המחלה. היהודים פנו למלך ז'ואאו השני אשר הורה לבטל את הגזירה ולנעול רק את הבתים שבהם היו משפחות נגועות בדבר.
מצד שני אחרי 1492 העיר ארחה פליטים יהודים שבאו מקסטיליה בעקבות הגירוש מספרד. אחרי הגירוש משנת 1496 ואחרי שהמלך מנואל הראשון כפה על חלק גדול מיהודי פורטוגל את הטבילה לנצרות, באפריל 1506 ההמון הרס את בניין בית הכנסת המרכזי.
באבורה המשיכה להתקיים לאחר מכן אוכלוסייה של "נוצרים חדשים" שחלקם שמרו בסתר על הדת היהודית. מבין בניה של אוכלוסייה זאת קמו אישים מפורסמים כמו המשורר והמלומד דיוגו פירש שהוזכר לעיל או כמו הייטור נונש, (Heitor Nunes), רופא וסוחר שהתיישב באנגליה ושארגן פעילויות ריגול חשובות לטובת מלכת אנגליה בחצי האי האיברי, זאת בתקופה הרגישה של ההכנות להתקפה של "הארמדה הבלתי מנוצחת" נגד ארצו המאמצת. ליסבון, אבורה וקואימברה הן שלוש הערים שבהן קמו בתי דין של האינקוויזיציה. האינקוויזיטור הראשון של העיר פדרו אלבארש דה פארדש (Pedro Alvares de Paredes) התפרסם בכישוריו לחלוב הודאות מנחקריו באמצעות עינויים ותחבולות שונות. תחת פיקודו, בסוף 1541 אבורה יודעת את האוטו דה פה הראשון שלה. בין הקרבנות שהועלו על המוקד נמנה גם רופאו האישי של אחיו של החשמן-אינפנטה, אפונסו. בשנות השלטון הספרדי בפורטוגל כשהתעצמה פעילות בתי הדין האינקוויזטוריאליים באבורה, אנוסים ("נוצרים חדשים") שמוצאם היה מקסטיליה היגרו בחזרה לשטח ספרד. בסוף המאה ה - 17 והתחלת המאה ה-18 מתחולל בעיר גל נוסף של העלאות למוקד של אנוסי אבורה. בשנת 1696 בערב חג המולד ב 24 בדצמבר אורגן למשל auto da fe זכור לשמצה שבו נגררו מספר אנוסים מארמון האינקוויזיציה עד לככר המקדש הרומי שם הועלו על המוקד. ב-16 בספטמבר 1781 התקיים בעיר האוטו דה פה האחרון. לפי מקורות מסוימים האינקוויזיציה באבורה הייתה הכי קנאית והייתה אחראית לשני שלישים ממשפטי האנוסים והעלאות למוקד בכל פורטוגל.
גם המוסלמים של אבורה, השליטים של פעם, מתוכם קמו כמה אנשי רוח ידועים כמו המשורר אבן עבדון, רוכזו אחרי הכיבוש הנוצרי לשכונה משלהם - הקרויה מוראריה(Mouraria) ברובע סאן ממדה ((San Memede בצפון העיר. .
אבורה ביצירות מוזיקליות
אחד מלהיטיה של המלחינה והזמרת הקנדית לורינה מק'קניט שהופיע באלבום "הביקור" The Visit משנת 1991 היה הטנגו לאבורה. טנגו זה שימש בפסקול של הסרט התיעודי הקנדי The Burning Times. הזמרת חאריס אלקסיו כתבה לו מאוחר יותר מילים ביוונית והפכה אותו ללהיט משלה תחת השם "טנגו לנפלי".
ביבליוגרפיה
2007, Publicações Europa -America,Colecção Saber, Mem Martins ז'וזה הרמנו סראיבה - היסטוריה מקוצרת של פורטוגל - הסדרה "סאבר" ("דעת") הוצאה לאור אירופה-אמריקה,מם-מרטינש, 2007 (בפורטוגזית) (רז'י סן לואי, רוברט לנדון - פורטוגל - מדריך "לונלי פלאנט"ת 2007) (באנגלית) (ויקטוריה גונזאלס דה קאלדס - יהודים או נוצרים? משפט האמונה - האינקוויזיציה הקדושה, אוניברסיטת סביליה, 2004 (בספרדית)
קישורים חיצוניים
(במקור הפורטוגזי, על חומות העיר אבורה באתר SIPA (מערכת מידע על המורשת האדריכלית)
פולביה
פולביה (בלטינית: Fulvia; 84 לפנה"ס? – 40 לפנה"ס) הייתה אישה רומאית ובת למשפחת אצולה פלבאית ברפובליקה הרומית. היא הייתה מוכרת בזכות כוחה הפוליטי, אותו צברה בנישׂואיה לשלושה מהפוליטיקאים החזקים בסוף תקופת הרפובליקה: פובליוס קלודיוס פולכר, גאיוס סקריבוניוס קוריו, והמפורסם משלושתם - מרקוס אנטוניוס. כולם היו מהסיעה הפופולרית ותומכי יוליוס קיסר.
חוקרים מסוימים מייחסים לפולביה את דיוקן האישה על מטבעות שהוטבעו בהוראת בעלה השלישי מרקוס אנטוניוס. אם כך, הרי שהיא האישה הרומאית הראשונה שדיוקנה מתנוסס על מטבע.
ראשית חייה
פולביה נולדה לשתי משפחות אצולה פלבאיות בעיר טוסקולום, שם גם העבירה את ילדותה. מועד לידתה אינו ידוע, ומשוער סביב שנת 84 לפנה"ס. מצד אביה, משפחת פולביה הייתה מבין המשפחות המוכרות ביותר ברפובליקה. שמה של משפחת האב מופיע ברשימת הקונסולים כבר משנת 322 לפנה"ס, אך זוהרה דעך עם השנים וחדל מלהופיע בה משנת 125 לפנה"ס. על אביה מסופר כי לא החזיק בשום משרה, אך היה בעל ממון רב. מצד אמה השתייכה פולביה למשפחת סמפרוניה . שתי המשפחות כמעט ונמחקו בעקבות הפרוסקריפציות  של סולה, ולכן הייתה נצר אחרון לשתיהן. פולביה מתוארת כמעורבת בקלחת הפוליטית כבר בשנת 63 לפנה"ס, אז ככל הנראה העבירה מידע לקיקרו, אויבה לעתיד. מידע זה עזר לו להינצל מניסיון התנקשות ב-7 בנובמבר.
פובליוס קלודיוס פולכר
נישואיה הראשונים היו בשנת 62 לפנה"ס לפובליוס קלוֹדיוס פּוּלכֵר, טריבון מהסיעה הפופולרית, שהיה נערץ על ידי ההמון ברומא, ולפיכך תואר גם כדמגוג.
לפני שהיה פוליטיקאי פופולרי מפורסם, פולכר היה ידוע לשמצה על שנחשד בניהול רומן עם פומפיאה, אשתו של יוליוס קיסר. מסופר שפולכר נכנס לביתו של קיסר בזמן שנשות רומא בנות המעמד הגבוה קיימו טקסי מסתורין לכבודה ״האלה הטובה״ (Bona Dea), בהם הייתה נוכחות גברית אסורה בהחלט. כדי לפגוש את פומפיאה הוא התלבש כאישה, אך הלך לאיבוד, נתפס על ידי משרתת והתגלה. בעקבות כך הוא הואשם בחילול קודש ונשפט. אף על פי שהאליבי שנתן פולכר הופרך על ידי קיקרו, הוא זוכה בזכות שוחד ואיומים על המושבעים. כיום, פולכר נזכר בעיקר בשל יריבותו עם קיקרו, שהחלה אז. תגובתה של פולביה לפרשיה אינה ידועה.
בשנת 52 לפנה"ס התמודד פולכר על משרת הפראיטור נגד טיטוס אניוס מילו, יריבות שהפכה קטלנית. על ויה אפיה, עבדיו של מילו תקפו את פולכר שברח לאכסניה מקומית. מילו עקב אחריו אל תוך האכסניה כיוון שידע שבכל מקרה הוא יואשם בתקיפת פולכר, ולפיכך העדיף לסיים את מלאכתו ולחסלו. כשהחדשות הגיעו לרומא, יצא המון גדול, אסף את גופת פולכר, נשׂא אותה ברחובות תוך גילויי זעם, ולבסוף העמיד מדורת קבורה מספסלי הפורום. המדורה הציתה ושרפה כליל את הפורום ובניינים רבים בשכונה.
במעמד זה, פולביה תועדה כמי שליבתה את זעם הקהל בהצביעה על פצעיו של בעלה. מאוחר יותר תועדה כאשר העידה במשפטו של מילו ביחד עם אמה. על מילו נגזרה גלות. פולביה נותרה אלמנה עם שני ילדים, בן ובת. בזכות היותה אלמנתו ואם ילדיו של גיבור המונים שנרצח, הייתה לה תמיכה המונית שהִתּרגמה לכוח פוליטי לא מבוטל בזמן פרוץ מלחמת האזרחים – תמיכה שהביאה כנדוניה לבן-זוגה העתידי.
גאיוס סקריבוניוס קוריו
כעבור עשרה חודשי אֵבֶל כנהוג ברומא, פולביה התחתנה עם בעלה השני, גאיוס סקריבוניוס קוריו. קוּריוֹ היה פוליטיקאי צעיר ממשפחה קונסולארית חדשה. ניתן לראות את ההשפעה שהייתה לפולביה עליו, בכך שלאחר תשע שנים של תמיכה בסיעה האופטימטית, הפך קוריו ליורש של מדיניות פולכר הפופולרית, ויישׂם אותה בדבקות. הוא שינה את תוכניותיו והתמודד לתפקיד הטריבון במקום לתפקיד האידיל. לאחר שזכה במשרה, קיבל כח רב באספת הטריבונים, עד כדי כך שיוליוס קיסר, אשר סירב להצעת-ברית עימו בעבר, הסכים לממן את חובותיו הכבדים. בשנת 50 לפנה"ס חוקק קוריו רפורמת קרקעות, צעד פופולרי טיפוסי.
מרקוס אנטוניוס
פולביה ואנטוניוס התחתנו כמה שנים לאחר מותו של קוריו, סביב שנת 46 לפנה"ס. היו להם שני בנים: מרקוס אנטוניוס אנטילוס, שחוסל בפקודת אוקטביאנוס בשנת 30 לפני הספירה, ויולוס אנטוניוס, שהמשיך לקריירה מפוארת והוצא להורג בפקודת אוגוסטוס בשנת 2 לפנ׳. מכתביו של קיקרו עולה כי פולביה ואנטוניוס היו קרובים מאוד. קיקרו גינה את אנטוניוס על שבאחד הלילות נטש עמדה צבאית כדי להתגנב לרומא ולמסור לה מכתב, בו גילה לה אודות אהבתו והבטיח כי הפסיק את הרומן שהיה לו עם שחקנית מפורסמת. לפי פרשנות מסוימת קיקרו אף רמז שהקשר ביניהם החל עוד קודם לכן, כבר בשנת 58 לפנה"ס.
פלוטארכוס תיאר את פולביה כאישה שתלטנית שביקשה לשלוט באנטוניוס. עם זאת, נישואיו לפולביה עזרו לאנטוניוס לצבור כוח פוליטי רב. בזמן נישואיהם היה מרקוס אנטוניוס טריבון, ומאוחר יותר, מילא תפקידים חשובים בצבאו של קיסר, כגון מפקד הפרשים בשנת 47 לפנה"ס. יחדיו, הם שכנעו את קיסר לסלוח לאנטוניוס על רשלנותו בניהול העיר רומא ולקבלו בחזרה לשורותיו במקום להענישו. קיסר לא רק חס על אנטוניוס, אלא גם מינה אותו לקונסול לצידו בשנת 44 לפנה"ס. כמו כן הוא מינה את אחד מאחיו לפראיטור ואחר לטריבון. מינויים אלו עזרו לאנטוניוס לבסס את כוחו בעיר.
פולביה ואנטוניוס הצליחו להדוף את התקפותיהם של אוקטביאנוס ושל קיקרו בסנאט בשנים 42-43 לפנה"ס. בזכות מעמדה וכוחה הפוליטי, פולביה הצליחה לספק לבעלה השלישי תמיכה בקרבות הכנופיות של רומא בזמן מלחמת האזרחים, אשר ספק אם היה יכול לנצח לבדו.
לאחר הרצח של קיסר בשנת 44 לפנה"ס, אנטוניוס, אוקטביאנוס ולפידוס התחרו על ירושתו הפוליטית כאיש החזק ברומא. כאשר אנטוניוס נסע לגאליה קיסאלפינה כדי להשתלט עליה בחזרה מידי הרפובליקאים החל קרב בין סיעות השלושה. המערכה התקדמה לרעתו של אנטוניוס וסנאטורים מסוימים רצו להכריז עליו כאויב המדינה. פולביה עברה עם בנם המשותף ועם אמו של אנטוניוס מדלת לדלת במשך לילה שלם כדי להתחנן לתמיכתם של הסנאטורים, אך ללא הועיל. פולביה מאנה להרים ידיים והמשיכה להתחנן בפני הסנאטורים בבוקר בדרכם לסנאט. לבסוף, הצליחה לזכות באהדה ובמקלט אצל ידיד, שהלווה לה כסף ללא ריבית על מנת לכסות את חובו של אנטוניוס. הודות לפעולותיה של פולביה אנטוניוס ניצל ממעמד אויב המדינה. בתום סכסוך ממושך הושגה פשרה בין אנטוניוס, אוקטביאנוס ולפידוס והמלחמה נגמרה. באחד לינואר 42 לפנה"ס הקימו שלושתם את הטריומווירט השני, משׂרה לא שגרתית שהעניקה לשלושתם סמכויות דיקטטוריות למשך חמש שנים, במטרה לשלוט ברומא, לחסל את יריביהם הרפובליקנים. על מנת לחתום את הברית, פולביה השיאה את אוקטביאנוס לביתה, ביתו החורגת של אנטוניוס.
מלחמת פֵּרוּסיה ומותה של פולביה
דיו מתאר בפירוט כיצד פולביה הפכה לאישה החזקה ברומא, אשר כל רצונה נעשה, עד כדי כך שאף הכריעה למי יוענק הטריומף, הכבוד הגדול ביותר לגנרל ברומא. הוא מוסיף ואומר שאף על פי שהיו קונסולים על הנייר, היא הייתה הקונסולית היחידה בפועל.
בשנת 42 יצא אנטוניוס צפונה כדי לחסל תומכי רפובליקה במזרח ולדכא מרידות ביהודה ובסוריה. במסעו לשם, פגש בקלאופטרה ונתפתה לאישיותה וקסמיה. מאוחר יותר באותה השנה, אוקטביאנוס נסע לרומא כדי להתארגן לשליטה במדינה. לפידוס לא התנגד, ופולביה ואחיו של אנטוניוס, לוקיוס, לא מחו בתחילה, מתוך מחשבה שאוקטביאנוס הוא בן משפחה, אבל עם חלוף הזמן וכאשר חולקו קרקעות לחיילים אך לא לחייליו של אנטוניוס, הם הבינו ש אוקטביאנוס פועל נגדם. השניים ניסו לעכב את חלוקת הקרקעות, הזכירו לחיילי אנטוניוס את מחויבותם אליו, והבטיחו לעזור להם.
כך פורק קשר הברית המשפחתי והחלה ומלחמת פרוסיה. אוקטביאנוס שלח את בִּתָּהּ של פולביה חזרה אליה, ונשבע שעודנה בתולה. פולביה ולוקיוס ניסו להשליט סדר בדברים, כביכול מתוך נאמנות לאנטוניוס, ולא הסכימו להיכנע לאוקטביאנוס. אוקטביאנוס פחד להתעמת עם אנטוניוס בעודו שולט באסיה ולכן לא האשים אותו בדבר, והטיל את האשמה רק על פולביה ולוקיוס, ברצונם לקחת את כל הכח לעצמם. אפיאנוס האשים את פולביה ואת קנאתה בפרוץ המלחמה. לטענתו, פולביה שוכנעה שכל עוד יהיה שלום באיטליה אנטוניוס יישאר עם קלאופטרה במצרים, ולכן הייתה בין הגורמים העיקריים לפרוץ המלחמה, בניסיונה לדרדר את האירועים.
אנטוניוס שהה במצרים עם קלאופטרה ולא היה מודע למתרחש. בינתיים פולביה גייסה כוחות צבא נוספים ודרשה מבעלי בריתו של אנטוניוס לעזור, אך בניסיונם לעזור ללוקיוס הם נבלמו על ידי כוחותיו של אוקטביאנוס, אשר הרחיב את החפיר מסביב לעיר והוסיף אמצעי כיתור. לבסוף, אוקטביאנוס הצליח להכניע את לוקיוס וכבש את פרוסיה. הוא שרף את העיר אך שחרר את לוקיוס ללא פגע. אנטוניוס גילה על שאירע באיטליה והפליג חזרה. באותו זמן פולביה ברחה מאיטליה ליוון. בשנת 40 לפנה"ס פולביה מתה ממחלה לא ידועה בסיקיון, ולאחר שאוקטביאנוס הבטיח לאנטוניוס שלא יאשים אותו במקרה, העבירו שניהם את האחריות על המלחמה לפולביה.
הארמייה ה-11 (האימפריה הגרמנית)
הארמייה ה-11 הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם הראשונה בחזית המזרחית, ובמערכה בבלקן.
הקמה ראשונה
הארמייה ה-11 הוקמה ב-9 במרץ 1915 תחת פיקודו של מקס פון פבק ויועדה ללחימה בחזית המערבית, אך לאחר שהחזיקה זמן קצר את הקו בקרב איפר השני, הוחלט להעבירה לחזית המזרחית לצורך הלחימה בגליציה. ב-27 במרץ 1915 מונה פון פבק למפקד הארמייה הראשונה, ובמקומו מונה אוגוסט פון מקנזן למפקד הארמייה. במהלך קיץ 1915 השתתפה הארמייה במתקפת גורליצה-טרנוב, וב-8 בספטמבר 1915 פורקה הארמייה.
הקמה שנייה
ב-23 בספטמבר 1915 הוקמה הארמייה ה-11 מחדש בפיקודו של מקס פון גלוויץ, לצורך המערכה בבלקן. הארמייה פעלה יחד עם הארמייה האוסטרו-הונגרית השלישית והארמייה הבולגרית הראשונה, כחלק מקבוצת הארמיות מקנזן, וכבשו את סרביה ואת מונטנגרו.
לאחר מכן לחמה הארמייה בחזית המקדונית, כנגד כוחות מדינות ההסכמה. ב-16 באפריל 1916 עבר פון גלוויץ לפקד על קבוצת קרב בקרב ורדן, ובמקומו מונה גנרל ארנולד פון וינקלר. ב-5 ביוני 1917 עבר פון וינקלר לפקד על הקורפוס ה-1, ובמקומו מונה גנרל קונו פון שטויבן שפיקד על הארמייה עד לסיום המלחמה.
לאחר כניעת גרמניה בנובמבר 1918, הוחלט על פירוק הצבא הגרמני. בעקבות כך פורקה הארמייה ה-11 ב-7 בינואר 1919.
6 באוקטובר 1915
בכיבוש סרביה ב-6 באוקטובר 1915, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
14 בספטמבר 1918
במתקפת הווארדאר ב-14 בספטמבר 1918, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
הגאלי הגוסס
הגאלי הגוסס או הלוחם הגאלי הגוסס הוא העתק רומי עשוי שיש של פסל יווני עתיק שנוצק, ככל הנראה, מברונזה בין השנים 230 לפנה"ס ו-220 לפנה"ס בהוראות אטאלוס הראשון מפרגמון לכבוד ניצחונו על גלטיה. לא ידוע מיהו הפסל, אולם משערים כי מדובר באפיגונוס - פסל החצר של שושלת האטאלים.
הפסל מתאר קלטי גוסס מפצעיו. הריאליזם של הפסל יוצא דופן לתקופתו, וניתן לראות את הסבל על פניו של הלוחם המשופם. ללוחם תסרוקת אופיינית לבני השבטים הקלטיים, ושפם - היוצא דופן מפסלים יוניים. הפסל שימש אות זיכרון לניצחון על הקלטים, וסימל את אומץ הלוחמים משני הצדדים - במטרה לשמש דוגמה ללוחמים בעתיד. הלוחם עירום - ככל הנראה בשל העובדה שהלוחמים הגאלים אכן לחמו עירומים (על פי עדותו של יוליוס קיסר).
פסל זה הפך לאחד הפסלים הידועים ביותר ששרדו מהעת העתיקה. הפסל התגלה בשנת 1623 או לפניה בוילה לודוביזי ונשמר באוספי משפחת לודוביזי העשירה ברומא, עד שנרכש בידי האפיפיור קלמנס השנים עשר עבור המוזיאון הקפיטוליני. הפסל הפך מפורסם מאוד במאות ה-17 וה-18, ונעשו לו העתקים רבים - אנשים חסרי אמצעים, שלא יכלו להרשות לעצמם לרכוש העתק בגודל מלא, רכשו העתקים קטנים ששימשו כמשקולות נייר. באותה עת חשבו בטעות כי הפסל הוא פסלו של גלדיאטור גוסס - וכך נקרא הפסל.
הפסל נבזז על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1797 לאחר שכבש את איטליה, ונלקח לפריז בו הוצג במוזיאון הלובר. בשנת 1816, עם תבוסת נפוליאון, הושב הפסל למוזיאון הקפיטוליני ברומא בו הוא מוצג עד היום.
העתקים של הפסל מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של אוניברסיטת קיימברידג', בגלריית קורטלנד, וכן בברלין, בפראג ובסטוקהולם.
יהושע פישל שניאורסון
יהושע פישל שניאורסון (ידוע כפישל שניאורסון) (ד' בתמוז תרמ"ח 1888 – ערב שבועות (ה' בסיוון) ה'תשי"ח, 24 במאי 1958) היה פסיכולוג וסופר יהודי שומר מצוות. שיטתו הפסיכולוגית מכונה "מדע האדם". ייסד תחנות טיפול לילדים יהודים בכמה מקומות באירופה.
ביוגרפיה
נולד לרב שניאור זלמן שניאורסון, שהיה הרב של הומל וסטארדוב שבאימפריה הרוסית, בנו של הרב שלום דובער שניאורסון (מרציצה), נכדו של הרב מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק) מלובביץ'.
בילדותו למד בחדר המקומי ובישיבה, ובגיל 17 הוסמך לרבנות. לאחר מכן למד בגימנסיה בהומל וסיימה בדרגת 'מצטיין'. למד רפואה באוניברסיטת ברלין, קיבל תואר דוקטור באקדמיה הצבאית בפטרבורג.
ב-1920 נתמנה לפרופסור באוניברסיטה המקומית בקייב, שם ייסד פקולטה לפדגוגיה רפואית, ונעשה לדקאן שלה. ערך רבעון עברי בשם "קדימה" שהיה מוקדש לפסיכולוגיה ולפילוסופיה של הדת, ממנו יצא גיליון אחד. פרסם את ספרו "הפסיכולוגיה האינטימית של הילד" (2 חלקים), (תחילה ברוסית ולאחר מכן בגרמנית וביידיש וחלקה בעברית), וכן את ספרו "התקופה הקטסטרופאלית והדור הגדל".
ב-1921 עבר לוורשה, שם עסק בפסיכו-היגיינה לילדים ומונה כמנהל מחלקה בתחום זה. השתתף בעריכת הירחון הפדגוגי הפסיכולוגי "תרבות". בשנת 1922 עבר לברלין, יסד גם שם תחנה פסיכוהיגיינית. הוציא עם אחרים את הרבעון לסוציולוגיה ופילוסופיה של התרבות בשם "עטאס", כמו כן הוציא בגרמנית (ומאוחר יותר בעברית, ביידיש ובאנגלית) את ספרו (שהיה יסוד לשיטתו לאחר מכן, "הדרך אל האדם, יסודות "מדע-האדם הפסיכולוגי" ותורת העצבנות"), ואת הספר "דרכים חדשות בפסיכולוגיה הסוציאלית" בעברית וביידיש. באותן השנים הוציא את הרומן ההיסטורי "חיים גראביצר" ביידיש, שתורגם לאחר מכן לעברית על ידי אברהם שלונסקי בהוצאת "שוקן".
ב-1927 עבר לארצות הברית, והמשיך לעסוק בפסיכו-היגיינה לילדים. נתמנה למרצה לפסיכולוגיה בסמינריון למורים, והוציא רבעון ביידיש בשם "מענטש-וויססנשאפט" (חכמת אנוש). בשנים אלו הוציא לאור שני רומנים ביידיש: "קאראהאד" (מחול) ו"די אידישע נקמה" (הנקמה היהודית).
ב-1933 חזר לוורשה, שם יסד תחנה פסיכוהיגיינית על יד אגודת הבריאות 'טאז', והוציא שם בשפת היידיש את ספריו, "פדגוגיה רפואית אינטימית", "הפסיכולוגיה של ישראל והעמים", ואת הרומן "גרענאדיר שטראסע" (תורגם אחר כך לעברית בשם "יוהאן קטנר").
ב-1937 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, שם התמנה לתפקיד ניהול פסיכולוגי וחינוכי בעיריית תל אביב. בשנים אלה טיפל בילדים בעלי פיגור. פעל למען שמירת השבת וצביונה הדתי של העיר. נפטר בערב שבועות, ה' בסיוון ה'תשי"ח, 24 במאי 1958 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק, סמוך לנחלת אדמו"רי צ'רנוביל.
משה (מיכלאנג'לו)
"משה" (באיטלקית: Mosè; 1513–1515) הוא פסל שיש מאת האמן האיטלקי בן תקופת הרנסאנס מיכלאנג'לו בואונרוטי, המציג את דמותו של משה רבנו.
היסטוריה של הפסל
התכנון המקורי של הקבר שבו אמור היה הפסל להיות משובץ, כלל מבנה בעל שלוש קומות, שבו אמורים היו להיות משובצים כ-40 פסלים שונים. לאחר מותו של יוליוס בשנת 1513 קטנו ממדי הפרויקט. בשנת 1542 הוצא חוזה נוסף, ובו התבקש מיכלאנג'לו ליצור מבנה פשוט הצמוד לקיר הכנסייה, שבו ישובצו פסלים מעטים.
תיאור
משה מתואר יושב כשהוא לבוש מעין טוגה או בד כשפלג גופו העליון עירום. ביד אחת הוא אוחז אל גופו לוח מרובע המסמל את לוחות הברית, ואילו ידו השנייה מונחת בחיקו. ראשו עטור הזקן מופנה לשמאל, והוא מביט בריכוז אל נקודה מרוחקת מאתנו. מיכלאנג'לו תיאר את זקנו כמפותל וארוך ומגיע עד לחיקו. הוא נעול סנדלים בעלי רצועות עור הקשורות על שוקיו.