cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המכון למדעים נואטיים
לדברי המכון הוא עוסק בחקר תופעות כגון מדיטציה, תפילה ויוגה על מנת לנסות להוכיח את כוחן של מסורות אלו ואת "הכוח של חיבור הדדי והפוטנציאל שלו". לפי המכון הוא מיישם מחקר מדעי "על נושאים הנתפסים לעיתים קרובות כמסתוריים או חמקמקים, כמו כוחה של האמונה להאיץ ריפוי או הקשר בין אינטואיציה להמצאה". בין הנושאים הנוספים שהמכון עוסק בהם אפשר למנות את חקר התודעה האנושית, רפואה אלטרנטיבית, רוחניות, טלקינזיס וחיים לאחר המוות.
קמפוס המכון ומעבדות המחקר ממוקמים בפטלומה, סונומה, קליפורניה. המנהלת הנוכחית שלו היא קסנדרה ויטן. חוקרים אחרים הקשורים אליו הם דין רדין ורופרט שלדרייק.
מחקרים דומים נערכו גם באוניברסיטת פרינסטון, במעבדות המחקר להנדסת אנומליות (Princeton Engineering Anomalies Research (PEAR))
י"ז בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בי"ז טבת היא ברוב השנים פרשת שמות. אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצווה היא פרשת ויחי.
פרנסיסקו פיסארו
פרנסיסקו פיסארו (בספרדית: Francisco Pizarro; נולד 16 במרץ 1476, מת ב-26 ביוני 1541) היה מגלה ארצות וקונקיסטאדור ספרדי, מחריב אימפריית האינקה ומייסד העיר לימה, בירתה המודרנית של פרו.
פיסארו נולד בעשור השמיני של המאה ה-15 בעיר טרוחיו (Trujillo) שבאקסטרמדורה, ספרד, כבנו מחוץ לנישואים של גונסאלו פיסארו האב, קולונל בחיל הרגלים הספרדי. אחיו הצעירים של פיסארו, גונסאלו הבן, חואן השני וארננדו, היו גם הם קונקיסטדורים, ושלטו בתקופות שונות בפרו.
על שנות ילדותו של פיסארו יש ידע מועט. מעדויות מאוחרות יותר אודותיו ניתן להסיק כי ימי נערותו עברו עליו בהזנחה מצד משפחתו, מאחר שהיה חסר כל השכלה פורמלית ואף לא ידע קרוא וכתוב.
זמן קצר לאחר הגעת השמועות בדבר העולם החדש ליבשת אירופה, ארז פיסארו את מטלטליו ובשנת 1502 עלה על ספינה ושם פעמיו אל עבר היבשת החדשה. הוא קבע את מושבו באי היספניולה, משם יצא כשכיר למספר משימות חקר וכיבוש בשליחות הכתר הספרדי. במסגרת משלחות אלו תר פיסארו ברחבי דרום אמריקה, לאורח חופו של האוקיינוס השקט, לחם בילידים ובקונקיסטאדורס אחרים עד שנהרג באחד הסכסוכים הללו.
המסעות לדרום אמריקה
הניסיון הראשון בהיסטוריה האירופית להגיע אל יבשת אמריקה הדרומית נערך בשנת 1522 בהנהגתו של הקונקיסטדור הספרדי פסקאל דה אנדאגויה. המסע, אשר לא הרחיק לכת מעבר לחופי קולומביה, אמנם נכשל במטרתו הראשונית - כיבוש היבשת החדשה, אך אף על פי כן נודעה לו חשיבות מכרעת בהיסטוריה של גילוי היבשת וזאת מכיוון שבמהלך מסע זה, כתוצאה ממפגש עם שבטי ילידים שונים, נודע לראשונה למתיישבים האירופים על קיומה של ממלכה עשירה, אשר נמצאת מדרום לטריטוריות שהיו מוכרות עד אז למתיישבים ושמכונה "בֶּרוּ" (Berú, שם שעוות מאוחר יותר לשם המוכר לנו כיום - פרו).
כאשר הגיעה משלחתו של אנדאגויה לשפך נהר סן חואן (כיום חלק מהגבול בין אקוודור לקולומביה) הורע מצבו הבריאותי של מפקד המשלחת, והוא קיבל את ההחלטה לחזור כלעומת שבא ולשוב לפנמה. מיד עם שובו של אנדאגויה לפנמה, הוא החל מפיץ את הסיפורים אודות "בִּירוּ" (Birú), הארץ שנמצאת בדרום ושכולה זהב - תיאור שמיד הצית בראשיהם של ההרפתקנים הספרדים בפנמה את הרעיון שארץ זו היא לא אחרת מאשר אל דוראדו האגדית.
השמועה על ממלכת הזהב, יחד עם הסיפורים על הצלחותיו של הרנאן קורטס שנים ספורות לפני כן במקסיקו, גרמו לפיסארו לקום ולארגן סדרת משלחות שמטרתן אחת - חיפוש העושר האגדי של ממלכת האינקה.
בשנת 1524 הנהיג פיסארו שותפות שכללה מלבדו כומר מקומי בשם ארננדו דה לוקה ואיש צבא המלך ששמו דייגו דה אלמגרו מסיודד ריאל שבדרום קסטיליה. מטרתה של הברית הייתה ארגון בפועל של משלחת לכיבוש וחקר הארצות שמדרום לקולומביה - המקום הדרומי ביותר אליו הגיעו הקונקיסטדורים עד לאותה תקופה. השלושה הסכימו לחלק ביניהם בצורה שווה את הרווחים אותם הם צפו להשיג בכיבוש הארץ החדשה. כמו כן הוסכם כי פיסארו יהיה מפקדה של המשלחת, אלמגרו יספק את הציוד, המזון ואת צורכי ההגנה של המשלחת, בעוד באחריותו של דה לוקה ארגון המימון הכספי של המסע.
המשלחת הראשונה (1524)
ב-13 בספטמבר 1524, עזבה את חופי פנמה המשלחת הראשונה מתוך שלוש לכיבוש פרו. במשלחת הפליגו פיסארו ותחתיו 80 אנשים וארבעה סוסים בשלוש ספינות. דייגו דה אלמגרו נשאר בפנמה במטרה לגייס אנשים וציוד נוספים למסע אליו יצטרף ברגע שישלים את משימתו. אולם המשלחת, שזכתה לברכתו הרשמית של מושל פנמה, פדרו אריאס ד'אוילה, לא הצליחה כמצופה. ספינתו של פיסארו הספיקה להדרים רק עד חופיה המערביים של קולומביה עד שנתקלה במזג אוויר גרוע, מחסור במזון, ועימותים מזוינים חוזרים ונשנים עם הילידים המקומיים, שבמהלך אחד מהם איבד אלמגרו את עינו כתוצאה מפגיעת חץ.
השמות אותם העניקו הכובשים למקומות בהם חנו, משקפים את מצב רוחם בעת המסע: "פוארטו דֶסֶאַדוֹ" (הנמל הרצוי), "פוארטו דל הָאמְבּרֶה" (נמל הרעב) ו"פוארטו קֶמַאדוֹ" (הנמל השרוף). ברצונו להימנע מקרבות נוספים עם הילידים, דבר שהיה עלול להמריד עליו את אנשיו הממורמרים, החליט פיסארו לבסוף לחדול את המסע הראשון ולשוב לפנמה בידיים ריקות.
המשלחת השנייה (1526)
שנתיים לאחר חזרתה של המשלחת הכושלת, החלו פיסארו, אלמגרו ודה לוקה בהכנות ליציאתה של משלחת נוספת. מושל פנמה לא שש לאשר את משלחתו השנייה של פיסארו, וזאת בעיקר משום שהוא עצמו היה עסוק בארגונה של משלחת דומה לאזור ניקרגואה, אך לאחר שהטוען למשרת המושל הכריז על כוונתו לעודד משלחות לתור את הדרום המסתורי הוא נאות לבסוף לאשר את הבקשה.
באוגוסט 1526, לאחר שתמו ההכנות, עזבו שתי ספינות ועליהן 160 אנשים תחת פיקודו של פיסארו את פנמה והפליגו דרומה. המשלחת יצאה בתחילה אל הנקודה הדרומית ביותר אליה הגיע פיסארו במסעו הקודם - נהר סן חואן ומשם המשיכה דרומה. בהגיעה לחופיה הדרומיים של קולומביה התפצלה המשלחת: פיסארו נשאר לתור את אזור החוף, בעוד אלמגרו נשלח בראש הספינה השנייה חזרה לפנמה במטרה לחזור עם תגבורת. לאחר פיצול המשלחת קיבל פיסארו החלטה לפצל גם את הכח שנשאר לו. הוא שלח את הנווט הראשי שלו, בארטולומה רואיס, שיפליג דרומה לאורך החופים, בעוד הוא עצמו נשאר על החוף המבודד יחד עם קומץ מאנשיו.
הנווט רואיס אכן המשיך להפליג דרומה, וזמן קצר לאחר שחצה דרומה את קו המשווה, נתקלה ספינתו בדוברה ועליה ילידים מהעיר טומבס, עיר מחוז בגבולה הצפוני של ממלכת האינקה. אנשיו של רואיס שבו את הדוברה והופתעו למצוא על סיפונה כמויות נכבדות של טקסטיל, חפצי קרמיקה וכן מספר פריטים עשויים זהב, כסף וברקת. חלק מהילידים אשר היו על הדוברה נשבו בידי רואיס כדי שיוכלו לשמש כמתרגמים בעת הצורך. רכוש זה היה למעשה הרכוש היחידי אותו הצליחה המשלחת השנייה להשיג, אולם היה די בכמות הזהב הקטנה אשר נתפסה כדי להלהיב מספר רב של קונקיסטדורים לצאת ולחפש את המקור ממנו הגיעה המתכת היקרה.
שלושה עשר בעלי התהילה
לאחר מחלוקות רבות בין פיסארו לאלמגרו הוחלט לבסוף כי המשלחת תתפצל בשנית. פיסארו, יחד עם מספר אנשים, יישאר במקום מבטחים - "איסלה דה גאיו" ("Isla del gallo" אי השכווי) אשר נמצא בקרבת חוף אקוודור, בעוד אלמגרו יחזור פעם נוספת לפנמה יחד עם הכומר דה לוקה כדי לגייס מספר רב של אנשים שיאפשר התמודדות עם הילידים. הנחתו של פיסארו הייתה כי כעת, משבידיו הוכחות לעושרה של הארץ החדשה, יהיה קל יותר לגייס את מספר האנשים הדרוש לו כדי לכובשה. אולם, מושלה החדש של פנמה, פדרו דה לוס ריוס, בשומעו על כך שנתיניו ההרפתקנים חולים ואף נהרגים בארצות נידחות, סירב לאשר את בקשתו של אלמגרו למשלחת שלישית בשנת 1527. במקום לאשר את גיוס התגבורת לה היה זקוק פיסארו, שלח המושל החדש שתי ספינות בפיקודו של חואן טאפור, שמטרתן האחת הייתה להחזיר לפנמה את פיסארו ואנשיו ממקום מושבם באיסלה דה גאיו חזרה לפנמה. כשהגיע טאפור לאיסלה דה גאיו נדהם פיסארו לשמוע את הדרישה שבפיו להתלוות אליו חזרה לפנמה. במעשהו המפורסם עמד פיסארו על החוף החולי, צייר קו ישר בחול בעזרת חרבו ואמר: "בצד זה מונחת פרו על אוצרותיה, ואילו בצידו האחר של הקו - פנמה ודלותה. יבחר נא כל אדם, לאן ילך הקסטיליאני האמיץ?"
רק שלושה עשר אנשים נשארו לצידו של פיסארו. החבורה, שמאוחר יותר זכתה לכינוי "שלושה עשר בעלי התהילה" (בספרדית: Los trece de la fama), צפתה בספינותיו של טאפור המתרחקות חזרה לפנמה כשעל סיפונן רוב רובה של משלחתו המקורית של פיסארו. הנווט הראשי רואיס, נסע גם הוא עם טאפור כדי להצטרף למאמציהם של דה לוקה ואלמגרו בגיוס אנשים למשלחת נוספת. לאחר שעזבו ספינותיו של טאפור, בנו פיסארו ו-13 אנשיו ספינה רעועה, והפליגו בה כ-15 קילומטרים צפונה אל האי "לה איסלה גורגונה", שם בילו שבעה חודשים עד להגעת התגבורת.
בינתיים בפנמה, נאות המושל דה לוס ריוס, לאחר הפצרות רבות מצידו של דה לוקה, לממן מסע של ספינה בודדת אך למטרה אחת: החזרתו הסופית של פיסארו אל פנמה לא יאוחר משישה חודשים מיום עזיבת הספינה את הנמל. אלמגרו ודה לוקה קפצו על המציאה ויצאו עם הספינה דרומה, הפעם ללא כל מגויסים חדשים, לפגוש את פיסארו. משנפגשו השלושה בלה איסלה גורגונה, הם החליטו שלא לשוב לפנמה כמצוות המושל, אלא להמשיך ולהפליג דרומה, כפי שהמליצו המתרגמים האינדיאנים של רואיס. בחודש אפריל של שנת 1528 הם הגיעו לבסוף לחופי העיר טומבס, בכך היו האנשים הלבנים הראשונים שדרכו אי פעם על אדמת פרו.
בטומבס התקבלו האנשים בחמימות רבה על ידי ה"טומפיס" הילידים המקומיים. לאחר ההגעה לטומבס חקרו אנשיו של פיסארו את האזור והגיעו למסקנה כי מדובר בארץ פורייה ביותר אשר תושביה עשירים מאוד. לראיה ציינו האנשים כי בתי המכובדים המקומיים מעוטרים בכסף וזהב לרוב. באותו הזמן נתקלו אנשיו של פיסארו לראשונה גם בלמה, אותה כינה פיסארו "גמל קטן". עורם הלבן של הספרדים, יחד עם שריונותיהם הבוהקים נתנו להם את הכינוי המקומי "ילדי השמש", עדות לכבוד הרב שרחשו להם הילידים שהשמש היה אחד מאלוהיהם.
לאחר שהשתכנעו כי זו אכן הארץ העשירה אותה חיפשו, החליט פיסארו לשוב לפנמה, הפעם כדי להכין את משלחת הכיבוש האחרונה והגדולה מכולן. שניים מאנשיו של פיסארו נשארו בטומבס כדי ללמוד את שפת המקומיים ומנהגיהם, בעוד מספר ילידים הוטבלו לנצרות והמשיכו עם פיסארו צפונה במטרה ללמוד ספרדית ולשמש כמתורגמנים בהמשך.
לאחר יותר משמונה עשר חודשים בדרכים, החל פיסארו במסעו חזרה לעבר פנמה כשבליבו הידיעה שלא ישתהה שם זמן רב לפני שיצא שוב אל פרו.
המשלחת השלישית (1529)
כאשר אסר מושל פנמה דה לוס ריוס על קיומה של משלחת נוספת לפרו החליטו פיסארו ועמיתיו לעקוף את סמכותו של המושל ולבקש את ההיתר והמימון למשלחת זו הישר אצל מלך ספרד. באביב של 1528 הפליג פיסארו מפנמה לספרד והגיע לנמל סביליה בקיץ של אותה השנה. הוא נתקבל לראיון אצל המלך קרל החמישי בארמונו בטולדו. הוא תיאר למלך את מסעותיו בדרומה הלא מוכר של היבשת החדשה ואת הארצות העשירות אותן חקרו אנשיו במטרה "להרחיב את האימפריה הקסטיליאנית". המלך, אשר בדיוק עמד לצאת במסע לאיטליה, התרשם מתיאוריו של פיסארו והבטיח את תמיכתו במאמץ לכיבוש פרו. בהיעדרו של המלך הייתה זו המלכה איזבלה, נסיכת פורטוגל אשר חתמה על ההצהרה המפורסמת (ה-Capitulación de Toledo) שאישרה לפיסארו להמשיך בכיבוש הספרדי בפרו. פיסארו הוכרז כמושל, ומושל צבאי בכל הטריטוריות החדשות אותן יכבוש, מקו החוף ועד 200 ליגות אל תוך היבשת. לפיסארו ניתנו כל זכויות המושל בארץ החדשה בעוד עמיתיו לתכנון המשלחת לא הוכרו רשמית כבעלי זכות על הטריטוריה או כבאי כוחו של הכתר הספרדי, עובדה שמאוחר יותר הביאה לריב בין פיסארו לאלמגרו.
אחד מסעיפי ההצהרה דרש מפיסארו גיוס 250 אנשים אשר ישמשו כצבאו בעת הכיבוש תוך שישה חודשים כתנאי לתמיכת הכתר במשלחת. סעיף זה יצר לפיסארו זמן אותו הוא ניצל לביקור בעיר מולדתו שם שכנע את אחיו הצעיר ארננדו וכמה חברי ילדות שלו להצטרף אליו למסעו אל פרו. בתקופה זו הצטרף אל פיסארו פרנסיסקו דה אוריאנה אשר עתיד לחקור ולגלות את כל אורכו של נהר האמזונאס. אחיו האחרים של פיסארו החליטו גם הם להצטרף למסע.
המשלחת השלישית והאחרונה בראשותו של פיסארו הפליגה דרומה מפנמה אל פרו ב-27 בדצמבר 1530.
כיבוש פרו (1532)
בשנת 1531 נחת פיסארו בחופי אקוודור, שם מצא כמויות זעירות של כסף, זהב ואיזמרגד. הוא דיווח על כך לאלמגרו שנשאר בפנמה לגיוס אנשים נוספים. על אף שכוונתו הראשונית הייתה להפליג ללא הפסקה לטומבס ושם להחל בכיבוש, הוא נאלץ להתמודד מול הילידים בני הפונה. בקרבות נהרגו 3 ספרדים וכ-400 ילידים נהרגו או נפצעו באורח אנוש. לאחר שוך הקרבות המשיכה משלחתו של פיסארו דרומה והגיעה לחופי טומבס. להפתעתם הרבה העיר הייתה חרבה ונטושה. לשני הספרדים שנשארו בה בשנת 1528 לא היה זכר. הפליטים הבודדים מקרב הילידים אשר פגשו בפיסארו הסבירו כי שבטי הפונים פלשו לאזור ובזזו את העיר כחלק ממלחמת האחים שהתרחשה באותה עת בממלכה.
לאור התגלית לגבי מצבה העגום של טומבס החליט פיסארו לשנות את תוכניותיו המקוריות ולצאת במסע יבשתי אל פנים היבשת, מסע שבקיצו יקימו אנשיו את ההתיישבות הספרדית הראשונה בפרו (והשנייה בכל דרום אמריקה, לאחר יסוד "קדיז החדשה" בוונצואלה בשנת 1521). ביולי 1532 הונחה אבן הפינה לעיר סן מיגל דה פּיוּרה. לאחר הקמת היישוב יצאו קומץ מאנשיו של פיסארו, בהנהגת הקונקיסטדור ארננדו דה סוטו, לתור את הארץ. הם שבו כעבור ימים אחדים כשבידיהם מספר תשורות מוזהבות, שליח של מלך האינקה ובפיו הזמנה אישית לפגישה שברצונו לערוך עם הספרדים.
מלחמת האזרחים שנערכה בממלכת האינקה העלתה לשלטון במדינה את המלך אטוואלפה לאחר שהאחרון הדיח את אחיו הואסאקר מהשלטון. לאחר שוך הקרבות בחר אטוואלפה שלא לחזור לבירת הממלכה קוסקו אלא להישאר בעיירה קחאמרקה במטרה לפגוש באנשים הלבנים שעוררו את סקרנותו. לאחר מסע רגלי של כחודשיים הגיע פיסארו עם חייליו לעיר והחל במגעים לתיאום הפגישה עם מלך האינקה. משימת תיאום המפגש הוטלה על ארננדו דה סוטו יחד עם נזיר ספרדי ומתרגם מקומי. אולם, על אף כוונותיו המוקדמות סירב אטוואלפה להפגש עם הספרדים בטענה שהוא לעולם לא ישמש כמשנה לשליט אחר. אמירה זו הביאה למתקפה של הספרדים על צבאו של המלך, התקפה שהפכה לקרב הנודע בשם קרב קחאמרקה, אשר נערך ב-16 בנובמבר 1532.
לאורך כל הקרב הייתה ידיהם של הספרדים בעלי הנשק החם על העליונה. פיסארו לכד והוציא להורג את 12 חברי משמר הכבוד המלכותי ושבה את המלך עצמו. המלך הוחזק בחדר אשר נודע כ"חדר הכופר", לאחר שאטוואלפה התחייב למלאו בזהב בתמורה לשחרורו. אף על פי שהמלך קיים את הבטחתו וניפק את כמות הזהב המדוברת, הוא נשפט בפני הספרדים ונמצא אשם בהריגת אחיו המלך החוקי ובקשירת קשר נגד פיסארו וכוחותיו. אטוואלפה הוצא להורג על ידי הספרדים בחניקה ב-26 ביולי 1533.
שנה לאחר הריגתו של מלך האינקה האחרון פלש פיסארו בראש כוחותיו לקוסקו הבירה ובכך השלים את הכיבוש הספרדי של פרו. בירת ממלכת האינקה יצרה רושם עז על פיסארו ובאמצעות חייליו הוא כתב מסר למלך ספרד לפיו: "עיר זו היא הגדולה והמרשימה ביותר מבין הערים אשר נמצאו במדינה זו או בהודו כולה. בטוחני, הוד מעלתך, כי יופייה של העיר ובניניה יהיו יוצאי דופן אפילו בספרד". קוסקו נבזזה על ידי הספרדים עד היסוד.
למרות הערכתו הרבה לבירת האינקה, החליט פיסארו כי מיקומה ההררי של העיר וריחוקה מהים ימנעו ממנה לשמש נאמנה כבירת פרו הספרדית. מאחר שלא נמצאה בממלכה עיר אחרת שתוכל לשאת בתואר ייסד פיסארו את העיר לימה, בירתה הנוכחית של פרו, ב-18 בינואר 1535.
מותו
ניסיונם של בני האינקה לשקם את המלוכה בבירתם נמנע על ידי התערבות צבאית של כח ספרדי ברשותו של אלמגרו. לאחר הכנעת המרידה פרץ ויכוח בין פיסארו לאלמגרו בנוגע לחלוקת השטח שכבשו הספרדים. הסכסוך התגלע לכדי קרב מזוין, בו הובס אלמגרו והוצא להורג, אולם הריגתו של אלמגרו לא שמה קץ לסכסוך, וב-26 ביוני 1541 נקם בנו של אלמגרו מאשתו האינדיאנית את מות אביו ורצח את פיסארו. פיסארו נקבר בחצר הקתדרלה של לימה, אולם מאוחר יותר נקבר תחת רצפת הקתדרלה.
דוד צ'רני
דוד צ'רני (צ'כית: David Černý; נולד ב-15 בדצמבר 1967) הוא פסל צ'כי.
אודות
צ'רני, יליד פראג, למד בין השנים 1988 ל-1996 באקדמיה לאמנות בפראג. בנוסף למד מספר שנים בעיר בוסוויל שבשווייץ וכן התגורר בניו יורק בין השנים 1994 ל-1996, במהלכן למד בתוכנית של מוזיאון ויטני.
בשנת 1997 יצר את "איש תלוי", פסל שהוצג ברחוב הוסובה (Husova) בפראג ומתאר את זיגמונד פרויד נתלה על יד אחת מגג. הפסל הוצג אחר כך ברחבי העולם.
אחת היצירות המפורסמות ביותר שלו נקראת "סוס" והיא מוצגת החל משנת 1999 בארמון לוצרנה שבפראג. היצירה מתארת את ואצלב הראשון, שהיה הקדוש המגן של בוהמיה, רוכב על סוס מת והפוך. יצירה זאת מתכתבת עם הפסל המפורסם שנמצא לא הרחק משם בכיכר ואצלב, שם מתואר ואצלב על סוס.
בשנת 2000 הוענק לו פרס Jindřich Chalupecký, המוענק מדי שנה לאמן מבטיח מתחת לגיל 35.
בשנת 2004 הוצב פסלו "השתנה", מול מוזיאון פרנץ קפקא בפראג. זוהי מזרקה המורכבת משני פסלים דינמיים של גברים משתינים אל תוך בריכת ברונזה המפוסלת בצורת מפת צ'כיה.
בשנת 2009 יצר את הפסל "אנתרופה", שהוזמן על ידי הממשלה הצ'כית לרגל מינויה לנשיאות המועצה של האיחוד האירופאי. הפסל מציג את מדינות האיחוד האירופאי השונות לפי סטריוטיפים שיש על כל מדינה, ועורר מחלוקת רבה כאשר נחשף. הפסל היה אמור להיות מיוצר בשיתוף פעולה של 27 אמנים שונים מהמדינות השונות של האיחוד האירופי. אולם צ'רני יצר את הפסל בעצמו, תוך שהוא מזייף זהויות בדויות לאמנים האחרים שכביכול שיתפו איתו פעולה בהכנת היצירה.
השד של מקסוול
הניסוי המחשבתי
החוק השני של התרמודינמיקה גורר, בין היתר, שלא ניתן לבצע עבודה (כלומר להפיק אנרגיה שימושית) ממערכת פיזיקלית המכילה רק גז בטמפרטורה ולחץ אחידים. מקסוול הציב את הניסוי המחשבתי הבא, הסותר לכאורה חוק זה:
נניח גז בכלי, ונחצה את הכלי לשני תאים על ידי מחיצה שלא מאפשרת מעבר חום וחלקיקים ובה חור קטן חסום על ידי מגופה ניידת. בתוך הכלי נניח "שד", דהיינו יצור בעל יכולת התבוננות ופעולה, אשר יבחן את המולקולות הקרבות לחור. בהתקרב מולקולה מהירה מן התא הימני, ירים השד את המגופה והמולקולה תעבור לתא השמאלי; ובהתקרב מולקולה איטית מן התא השמאלי, ירים השד את המגופה והמולקולה תעבור לתא הימני. ואולם, את שאר המולקולות יחסום. בדרך זו, יצטברו בתא הימני המולקולות האיטיות ובשמאלי המולקולות המהירות. מהירות ממוצעת של חלקיקים בגז מתורגמת לטמפרטורה, כלומר הפרש המהירויות משמעו הפרש טמפרטורה בין התאים, אותו ניתן לנצל לביצוע עבודה (זהו, לדוגמה, עקרון הפעולה של מנוע קיטור). מכאן שסתרנו, לכאורה, את החוק השני של התרמודינמיקה.
במשך השנים הוצעו פתרונות תאורטיים לפרדוקס ואף נבנו מערכות פיזיקליות אמיתיות שונות ומשונות (בהן את תפקיד השד החליפו רכיבים פיזיקליים מתוחכמים), שהיו אמורות להדגים אפקט מופלא זה, אך כולן התגלו כשגויות לאחר בחינה מספקת – לרוב, הסתבר כי נדרש מקור אנרגיה נוסף, שההוגים לא הביאו בחשבון. עם זאת, פתרון עקרוני ומלא לקושיה חמק מהפיזיקאים זמן רב.
פתרון התעלומה
התעלומה העקרונית נפתרה בהדרגה בסדרת עבודות מדעיות, שמהחשובות שבהן הן אלו של לאו סילארד (אשר הציע ב-1929 מודל חלופי אשר חידד וכימת את הבעיה), של רולף לנדאור (אשר גילה ב-1961 את הקשר בין אי-הפיכות חישובית ליצור חום), של אוליבר פנרוז (אשר הציע ב-1970 הסבר במונחי תורת המידע) ושל צ'ארלס בנט (אשר ב-1982 מיקד את הבעיה במחיקת מידע במקום במדידתו).
הסתירה-לכאורה בין ניסוי המחשבה של מקסוול לבין החוק השני של התרמודינמיקה נפתרת על ידי עיון מדוקדק יותר בפרטי המערכת, ובפרט במימוש הפיזיקלי (יהא אשר יהא) של השד. כל מדידת מהירות של מולקולה משפיעה על מצבו של השד, כך שניתן לומר שהשד, כמערכת פיזיקלית, "זוכר" את תוצאת המדידה. ככל שיגדל מספר המדידות, כך תגדל כמות המידע בזיכרון השד, כלומר יגדל מספר המצבים בהם הוא יכול להימצא. ואולם, לשד בגודל סופי יש רק מספר סופי של מצבים אפשריים, ולפיכך בסופו של דבר יתמלא זיכרון השד והוא לא יוכל לפעול עוד. ניתן למחוק את זיכרון השד וכך לאפשר לו להמשיך לפעול, אולם מסתבר כי מחיקה כזו דורשת השקעת אנרגיה (הפיכת אנרגיה חופשית לאנרגיה תרמית) בשיעור גדול לפחות כמו האנרגיה המתקבלת מפעולת השד (הפיכת אנרגיה תרמית לאנרגיה חופשית). לפיכך, משהתמלא זיכרון השד, המערכת לא תבצע עוד עבודה נטו. את העבודה ההתחלתית שקיבלנו, עד שהתמלא זיכרון השד, ניתן לייחס לכך שהשד אינו מתחיל בשיווי משקל תרמודינמי (שהרי זיכרונו במקור מאופס ולא אקראי).
יש להדגיש כי בעוד שהאמור לעיל הוא הפתרון העקרוני לתעלומה, כדי לתרגמו לשפה פיזיקלית מדויקת יש להגדיר היטב את המערכת הפיזיקלית הנדונה ולהחיל את העיקרון בהתאם.
דוגמה להצעה למימוש פיזיקלי של השד
בראשית המאה ה-20 נמצא מועמד לשד של מקסוול: מתקן פשוט אליו דוחסים אוויר רגיל, וזה פולטו חם בקצהו האחד וקר בקצהו השני. זהו למעשה צינור מתכת באורך של 45 ס"מ ובקוטר של 2.5 ס"מ. פִּיָּה מחלקת את הצינור לשני חלקים, האחד קצר והשני ארוך. האוויר הרגיל מן החוץ נדחס דרך פיה זו ושם הוא פוגע בקפיץ לולייני. פגיעה זו גורמת למערבולת חזקה הממלאת למעשה את תפקיד השד ומפרידה את האוויר לשכבה קרה ולשכבה חמה.
המערבולת מחלקת את הגז לשכבות שונות המוסעות במהירויות שונות. בה בשעה שבמרכז נמצא הגז במצב של מנוחה, הרי במרחק מה מן המרכז מגיע כבר הגז למהירות רבה. סבורים כי תהליך זה מתרחש משום ששכבת גז אחת מתחככת כשהיא מוסעת על גבי שכבה סמוכה, ובדרך זו עוברת אנרגיה מחלקה הפנימי של המערבולת לחלקה החיצוני. כתוצאה מכך השכבות החיצוניות מתחממות באופן ניכר ואילו השכבות הפנימיות מתקררות. פִּיַּת הצינור הקצר מחוברת למרכז המערבולת, שם מתרכזת השכבה של המולקולות האיטיות ומשום כך נפלט דרכה גז קר. שאר הגז שהפך חם, יוצא דרך הצינור הארוך.
ההשקעה האנרגטית הדרושה לשם דחיסת האוויר לתוך פיית הצינור עולה בשיעור גבוה על התועלת שאפשר להפיק מהפרשי האנרגיה הנוצרים בדרך זו, ולכן ההמצאה אינה כלכלית, ואינה מפרה את החוק השני של התרמודינמיקה.
עבודה ניסויית
ב-1 בפברואר 2007, הכריז דייוויד לי, פרופסור באוניברסיטת אדינבורו, על יצירת התקן ננו המבוסס על ניסוי מחשבתי זה. המכשיר מסוגל להניע את המערכת הכימית של שיווי המשקל, אך הוא חייב להיות מופעל על ידי מקור חיצוני (אור במקרה זה), ולכן אינו פוגע בתרמודינמיקה.
בעבר, חוקרים אחרים יצרו מולקולה בצורת טבעת אשר יכולה להיות ממוקמת על ציר המחבר שני אתרים (המכונים A ו-B). חלקיקים מכל אתר יתקלו בטבעת ויניעו אותה מקצה לקצה. אם אוסף גדול של מכשירים אלה הוצבו במערכת, ב 1/2 מהמכשירים הטבעת הייתה באתר A וחצי באתר B, לכל זמן נתון.
לי עשה שינוי מזערי לציר כך שאם האור האיר על המכשיר, מרכז הציר התעבה, ובכך הגביל את התנועה של הטבעת. לעומת זאת, אם הוא נמצא באתר A. במשך הזמן, הטבעות יועברו מאתר B לאתר A, ויתקעו שם, ודבר זה גורם לחוסר איזון במערכת. בניסויים שלו, היה לי מסוגל לקחת אוסף של "מיליארדי מכשירים אלו" משיווי המשקל 50:50 לחוסר איזון של 70:30 בתוך כמה דקות.
במרץ 2011, פורסם בגיליון "Scientific American" מאמר של פרופסור מרק רייזן של אוניברסיטת טקסס באוסטין העוסק במימוש הבנה הראשונית של השד של מקסוול עם חלקיקי גז, כפי שנחזה במקור על ידי מקסוול. בשנת 2005, הראו רייזן ועמיתיו כיצד לממש את השד של מקסוול ולהרכיב מדלל של גז אטומים או מולקולות. מושג חדש זה המחיצה החד-כיוונית עבור אטומים או מולקולות המאפשרת להם לנוע בכיוון אחד, אבל לא לחזור. הפעולה של המחיצה החד-כיוונית מסתמכת על תהליך אטומי ומולקולרי בלתי הפיך של קליטה של פוטון באורך גל מסוים, ואחריו פליטה ספונטנית למצב פנימי אחר. התהליך הבלתי הפיך משולב עם כוח שמרני הנוצר על ידי שדות מגנטיים ו/או אור. רייזן ועמיתיו שהציעו להשתמש במחיצה החד-כיוונית כדי להקטין את האנטרופיה של הֶרְכֵּב האטומים. במקביל, גונזלו מוגה ואנדריאס רוסכנפוט, פיתחו באופן עצמאי רעיון דומה. מטרת "דיודה האטום" שלהם לא הייתה לקירור, אלא להסדיר את זרימת אטומים. קבוצת רייזן הדגימה קירור משמעותי של אטומים בעזרת המחיצה החד-כיוונית בסדרה של ניסויים בשנת 2008. מאוחר יותר באותה שנה, הפעולה של המחיצה החד-כיוונית על האטומים הודגמה על ידי דניאל סטק, ועמיתיו. הניסוי שלהם היה מבוסס על תוכנית ב-2005 על המחיצה החד-כיוונית, ולא עשה שימוש בקירור. שיטת קירור שהתגלתה על ידי קבוצת רייזן נקראה "Single-Photon Cooling", ("קירור פוטון יחיד") כי רק פוטון יחיד בממוצע נדרש כדי להביא אטום למצב יציב. זאת בניגוד לקירור לייזר אשר משתמש במומנט של הפוטון ומחייב מעבר של 2 רמות מחזור.
ב-2006 רייזן, מוגה, ורוסכנפוט הראו במאמר תאורטי כי כל אטום החוצה את המחיצה החד-כיוונית, מפזרת פוטון אחד, המידע מסופק על ידי נקודת המפנה, ומגביר את האנרגיה של חלקיק. גידול האנטרופיה של שדה קרינה המפוזר מכיוון הלייזר לכיוון אקראי מאוזן במדיוק על ידי הפחתת האנטרופיה של האטומים כפי שהם לכודים על המחיצה החד-כיוונית. לכן, קירור פוטון יחיד הוא מימוש פיזי של השד של מקסוול באותו מובן שחזה ליאו סילארד ב-1929.
החשיבות של קירור פוטון יחיד היא בכך שהוא מספק שיטה כללית לקירור אטומים או מולקולות בעלי מספר רב של רמות. זה עוקף את המגבלה של קירור לייזר המחייב מעבר של 2 רמות מחזור, ולכן היא מוגבלת לקבוצה קטנה של אטומים בטבלה המחזורית. מימוש ניסיוני של השד של מקסוול הוא צעד מפתח לקראת שליטה הכללי של אטומים במצב גז. מעבר למחקר המדעי הבסיסי, שיטות אלו יאפשרו הפרדת איזוטופ יעיל לרפואה ומחקר בסיסי, כמו גם שליטה באטומים במצב גז בגודל ננו על משטחים. הגישה החדשה זו, נקראת "Atomoscience" והוא מבוסס על הרעיון של השד של מקסוול.
אפק (שם משפחה)
אפק הוא שם משפחה יהודי.
המאה המפוארת - קסם (סדרת טלוויזיה)
קוסם סולטן (בטורקית: Muhteşem Yüzyıl: Kösem) היא סדרת טלוויזיה טורקית מסוגת דרמה היסטורית שעלתה לשידור ב-12 בנובמבר 2015 בערוץ Star TV. הסדרה עוסקת בסיפורה של קסם סולטאן, אשתו של אהמט הראשון, אשר שימשה בהמשך כעוצרת וכוולידה סולטאן עבור שני בניה ונכדה. זוהי סדרת המשך של סדרת הדרמה ההיסטורית "הסולטאן" (2011–2014), שגוללה את סיפור שלטונו של סולימאן המפואר ואשתו הורם סולטאן.
עלילה
הסדרה מגוללת את סיפורה ושלטונה של קסם סולטאן, אשתו של הסולטאן אהמט הראשון ואחת הנשים החזקות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של האימפריה העות'מאנית, שנחשבה לסולטן, ושלטה באימפריה גם לאחר מות בעלה.
עונה ראשונה
ספיה סולטן סבתו של הסולטאן מהמט השלישי, נותנת לו יום אחד דיוקן של ילדה צעירה בשם אנסטסיה (המכונה גם נסיה) שגרה באי טינוס (יוון המודרנית) עם משפחתה, אוחזת כבש בזרועותיה. כשהוא מתחבב על הציור, היא באופן אישי מצווה להביא את הילדה לארמון טופקאפי. לאחר שקסם נלכדה והובא לארמון, סנט חתון, מתחיל להרצות את אנסטסיה על נימוסי הארמון ובאדיבות. אף כי אנסטסיה נשבעה שהיא תחזור למולדתה בכל מחיר. תוך כדי שיטוט בארמון היא מגלה מעבר מסתורי המוביל לגן סודי, שם היא פוגשת לראשונה את אהמט. עם זאת, אהמט מציג את עצמו בשם אחר ובקרוב אנסטסיה מתחילה להרגיש רגשות כלפיו. פילגשי הרמון האחרים, המקנאים ביופייה של אנסטסיה, מתחילים לספר סיפורי שווא לאנסטסיה, וגורמים לה להאמין שהסולטאן אוכל את לבבות הצעירות. כשאנסטסיה נלקחת מאוחר יותר לסולטאן, היא לומדת אז על זהותו האמיתית והסיבה להגעתה לארמון.
זמן לא רב אחר כך אהמט חולה ונחשב שהוא מורעל. עם זאת, בלבול אגא מגלה שהמחלה של אהמט אינה רעל, אלא אבעבועות. מהומות מתרחשות כאשר המקומיים מגלים מה קורה. התקווה מופיעה אל מול רשא הפילגש של אהמט, שנמצאת בהריון, אולם לפי חלימה סולטן הותקפה הנערה על ידי שודדים כשהיא נשלחת למקום מבטחים. ספיה, חוששת מסוף שושלת העות'מאנית בת שלוש המאות, מעודד את שאר בני המשפחה לעזוב את הארמון איתה. אנסטסיה, מוכנה להישאר עם אאהמט, לא ששה. היא עומדת מול המורדים ונורה, אף על פי שהכדור נוחת על התעיז שלה. בהמשך, אנסטסיה מבקרת במכשף, שנותנת לה תרופה לאבעבועות של אהמט. בתמורה נאמר לאנסטסיה שהיא תלך בדרך מלאה בדם, היא תראה את כל האנשים שהיא אוהבת מתים לנגד עיניה. הכל הופך להיות תקין ושמה של אנסטסיה שונה אז לקוסם שמשמעותו "כבשים המובילות את העדר", מה שמצביע על מנהיגותה והאינטליגנציה העתידית שלה. היא גם ממירה את דתה לאסלאם. ספיה מבקשת מכאסם לשכנע את אהמט לתת לה להישאר בארמון, אך קסם מסרבת באומרו שהיא הייתה צריכה לעמוד לצידו של אהמט כשהוא היה זקוק לה. חלק זה מסמל את תחילת האיבה והמתיחות בין קסם וספיה.
כשאביו של קוזם אנזו נחטף ונלקח כבני ערובה על ידי השומרים שלה, ספיה סוחטת את קסם כדי לספר לסולטאן על פשעו של הנדאן ומשכנע אותו לשמור אותה בטופקאפי. בהמשך מגרש אהמט את אמו לארמון העתיק (המכונה גם אסקי סראי וארמון הדמעות). עם זאת, ספיה אינה מקיימת את הבטחתה והורגת את אנזו. קסם זועמת ונודרת לנקמה. בהמשך לומדת קסם את הסוד של ספייה מסנט ומגישה באופן אישי אזהרה לספיה. למחרת בבוקר כל ההרמון נבהל מעזיבתו של ספיה. ראשה, ששמה שונה למחפירוס, מוליד בן בשם אוסמן. קסם מגלה שהיא בהריון. ה מושיט לקסם את הכתר של הורם סולטן, מראה את אהבתו וכבודו כלפיה. לאחר מכן, קשם פולטת את סודו של ספיה לאהמט, שמרגיז אותו ובהמשך מתרחק ממנה. הנדן חוזר לארמון וקסם יולדת בן בשם מחמד. לאחר שנודע כי פרה נפטר, ספיה נותרת שבורת לב ונודרת להוריד את אהמט מהכיסא המלכות. אהמט יוצא למערכה הצבאית שלו נגד פרס צפאוויד, בעוד שספיה מצווה על רצח אהמט; כשהיא קונה נאמנויות של הפאשאים ושל אנשי המטות. רבים נהרגו כולל מחפירוזה סולטן. קסם נמלטת מההוצאה להורג בעזרת זולפיקאר ובבלול אגא. אהמט מגיע בתזמון מושלם לאחר ששרד את ניסיון הרצח בזכות דרביש. הוא כולא את ספיה במגדל העלמה ומוריד אותה מכל כוחה. לאחר מכן, הוא מחליט כשליט להוציא להורג את אחיו על מנת להבטיח את הכתר שלו, אך מאוחר יותר חוסך את מוסטפא, ובמקום זאת מכניס אותו לצינוק. קסם, מלבד שמורשה לגדל את אוסמן בעצמה, לוקחת תחת חסותה גם את מלכי, נערה צעירה מסכנה שהיא התיידדה ונשארה חסרת אם בגלל אירועי ההפיכה.
בתה הבכורה של ספיה, מגיעה ממצרים. זמן לא רב אחר כך מסופר מחם ג'יראי על קסם על האמת של דרביש ועל תפקידו בהתנקשות בסולטאן מחמד השלישי. בינתיים, בגלל חלימה, נחשפת האמת של רגשותיו של הנדן ודרוויש זה לזה, מה שהופך את הנדן לפגיע. סוד מעורבותו של דרביש במותו של הסולטאן מחמד השלישי מתגלה לאהמט, שהורג את דרוויש עצמו. הנדן מתאבדת במהרה מחשש שסודו הוסבר לבנה. לאחר מותה של האנדן ניתנת לביתה של ספיה להנהגת הרמון. במהלך תקופה זו אהמט מתכונן לבנות מסגד מול האגיה סופיה. אהמט מורה לשחרר את ספיה ממגדל הנעורים, עקב עזרתה להציל את קסם מהשודדים. מאוחר יותר מתפטרת ביתה של ספיה מתפקידה, בגלל האינטריגות של קסם. מאוחר יותר, הבשורה הראשונה נודעת על ידי בלבול כי אחיה האבוד הממושך מתגלה כאיסקנדר והוא הנסיך האבוד של השושלת העות'מאנית. ספייה וביתה מסתירים שניהם את האמת הזו במשך אחת עשרה שנים, שבמהלכם קסם מגבשת את כוחה ויולדת שבעה ילדים נוספים. זולפיקאר וחומשא מתחתנים, ואיסקנדר נכנס לתפקיד חסודבאש (החדר של הסולטאן). אהמט, בן גם בן, בייזיד, מפילגש שלישית, גולבהאר. לרגל עיד אל פיטר, אהמט מחליט לשחרר את מוסטפא, שלא ידוע לכולם הפך לא יציב נפשית עם הזמן. המסגד הכחול הושלם. אהמטד, יחד עם בניו ואחיו מוסטפא, מספרים את תפילת יום שישי במסגד. שוב, הילמה מנסה להתנקש באהמט על ידי הרעלתו על מנת לפנות את הדרך לנסיך שלה באמצעות פילגש. היא מצליחה ואהמט, שכבר סובל מבעיות בטן, מסופר בסופו של דבר שיש לו פחות משבועיים לחיות קסם בינתיים נהרגה הילדה, רק כדי לגלות שהיא אחותה.
קסם, מחששת לגורל ילדיה לאחר מות בעלה, משכנעת את אהמט להורות על הוצאתו להורג של איסקנדר. כשנודע לאהמט כי מחלתו מתקדמת, הוא מבקש להינשא כחוק לקסם לפני שהוא מת. מספר ימים לאחר מכן, אהמט נפטר בגלל כאבי בטן. לאחר מכן, עוזרת קסם לשהזאדה מוסטפא לזכות בכתר, אולם הלימה עם זאת, יחד עם בתה דילובה סולטן פונים נגדה; מגרשת אותה לארמון הישן. בינתיים, איסקנדר, שנחוסך על ידי זולפיקאר, מתאחד מחדש עם אמו והם מתכוונים לתפוס את השלטון ולנקום במדויק. בהבינה את טעותה, מתכננת קסם הפיכה כדי להסיט את הסולטאן מוסטפא ולהחליף אותו בבנה החורג Şehzade Osman. קסם משתמשת במצבה הנפשי החלש של מוסטפא כדי להצדיק את מעשיה. הלימה, רואה בבניה של קסם איום על סמכותה, מורה להוציא אותם להורג, אך בעזרתם הבלתי צפויה של בלובל וחומשה, קסם מגיעה בדיוק בזמן כדי להציל אותם, ואז מצווה על המטפלים לזרוק את מוסטפא בכלא, ולשלוח את הילמה לארמון הישן.
מבוהלת, קסם מחליטה לרתק את אוסמן, ובמקביל היא משיבה את ספייה על ידי שיתוף פעולה עם זולפיקאר כדי לכאורה להרוג את איסקנדר. אירוע זה גורם לספיה להתאבד; גוססת, היא מודה בתבוסתה בפני קסם ונותנת את טבעת הברקת שהיה שייך להורם סולטאן מתנה לקסם. בסופו של דבר, תוכניותיו של אוסמן להחליף את הסוהרים בצבא נאמן יותר התגלו כמניע העיקרי להתעללותו, קסם, לאחר שהתפייסה עם בנה החורג אך לא הצליחה להציל אותו, נסערת מאוד מאובדנו ומחליטה להשמיד את כל מתחרותיה. לפיכך, היא מצווה על מי שנאמן אמונים, לשלוח אותם ולהרוג את דילרובה והלימה, ואז לכלוא את מוסטפא שוב לאחר שצפה במצבו המופרע פסיכולוגית לא מהווה איום על שלטונה. לאחר מכן היא מתכוננת לרתק את בנה הבכור מוראד לכס המלכות העות'מאני, ובכך לרשת את תפקידו של ולהיות ולדה סולטאן.
עונה שנייה
קסם הייתה הוולידה סולטן החזקה בכל כוחה ועוצרת של בנה הסולטאן מוראד הרביעי במשך כמעט עשור, כאשר התסיסה הצבאית גורמת לאלה האחרונה לשלול ממנה את סמכותה ושני ההתנגשות. כששליטת המדינה מלאה בידיו, קובע מוראד את תוכניותיו להחזיר את האימפריה לימי השגשוג והכיבוש ולבדוק את השחיתות בתנועה. במקביל, הנסיכה ההונגרית פריה בתלן מחפשת מקלט בחצר העות'מאנית והמשיכה המיידית בינה לבין הסולטאן גורמת לתגובות מצד קסם ואשתו של מוראד, איישה סולטן. מתח מתייחס גם למערכת היחסים של מוראד עם אחותו גבהרן לאחר הוצאתו להורג של בעלה, כמו גם בחייה עם אמם קסם, כאשר בסופו של דבר היא בוחרת באהבה במקום במשחקי כוח. אחיהם למחצה ונסיך העצר, בייזיד, אף שהוא נאמן לסולטן, מתעורר גם הוא בסכסוך, מפני שאיפותיו של אמו, גולבהאר, שהוסתרה מזמן על ידי קסם; עם זאת, אג'נדותיהם של הנסיכים והכופרים האחרים נותרו רגשות ותוכניות אנטי-עות'מאניות במערב.
העונה השנייה מציגה גם את שלטונו של הסולטאן איברהים, את ההתנגשות בין קסם לכלתה, טורהאן חאטיס סולטן על תואר ולדה סולטן, ומסכמת את הסדרה עם רצח קסם.
ז'אן-פרנסואה פול דה גונדי
ז'אן פרנסואה פול דה גונדי המכונה הקרדינל דה רֶה (Cardinal de Retz)  (בצרפתית: Jean-François Paul de Gondi; 20 בספטמבר 1613 - 24 באוגוסט 1679), סופר ומדינאי צרפתי.
ביוגרפיה
ז'אן פרנסואה פול דה גונדי נולד במונמיראי (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת), למשפחת בנקאים ממוצא איטלקי. אנשי משפחה זו נבחרו על ידי קטרינה דה מדיצ'י לשמש כבנקאים בעסקי המדינה. משפחת גונדי רכשה אחוזות גדולות בחבל ברטאן, ועמדה בקשרים אמיצים עם האצולה הצרפתית. ז'אן פרנסואה פול נועד לכמורה על ידי משפחתו, אך הוא היה מעוניין יותר בספרות, וקרא בין היתר את סלוסטיוס ואת פלוטרכוס. בהיותו בן שמונה עשרה שנה החל לכתוב את ספרו "הקנוניה של הדוכס דה פייסק" שיצא לאור ב-1639.
ב- 1643 הוצג בפני המלך לואי השלושה עשר, ואחרי מות המלך התמנה על ידי אן מאוסטריה לעוזר הארכיבישוף של פריז שהיה דודו. בשנה שלאחריה התמנה לבישוף. הוא ניצל את תפקידו זה לחיזוק מעמדו האישי, התפרסם בפריז מהר מאוד כנואם וכדרשן, וחתר נגד הקרדינל מזראן. לקח חלק ניכר במרד הפרונד שהחל ב-1648 ובמשך ארבע השנים הבאות שמו נקשר במרד זה. התמנה לקרדינל ללא ידיעתו של האפיפיור אינוקנטיוס ה-10. ב-1652 הושם במעצר, אך נמלט כעבור שנתיים. במשך זמן מה היה נע ונד בחוץ לארץ. היה ברומא מספר פעמים, והייתה לו השפעה על בחירתו של האפיפיור אלכסנדר השביעי ב-1655.
שבע עשרה השנים האחרונות לחייו היו מוקדשות בחלקן לתפקידיו הדיפלומטיים. ב-1662 זכה באמונו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שימש כשליחו לרומא והיה שם בעת בחירת האפיפיורים קלמנס התשיעי 1667 ו-קלמנס העשירי 1669. הסתבך בחובות כבדים וב-1675 נאלץ להעביר לנושיו את מרבית הכנסותיו. היה אויבו האישי והפוליטי של פרנסואה דה לה רושפוקו, וכל אחד מהם השאיר לנו את רשמיו על השני.
ז'אן פרנסואה דה גונדי התפרסם בעיקר בשל זיכרונותיו, שאותם העלה על הכתב בעשר השנים האחרונות לחייו בספרו "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ". זיכרונות אלה מתייחסים לתקופה שעד 1655. הם מופיעים בצורת מכתבים לגברת מסוימת (כנראה לקרובתו מאדאם דה סבינייה שהיא המקור העיקרי לידע שלנו על אודותיו). במכתבים אלה מתוארות דמויותיהם של אנשים בני התקופה, ויש בהם גם תיאור מפורט של מרד הפרונד שבו לקח חלק.
הספר "זיכרונותיו של הקרדינל דה רֶץ" פורסם לראשונה ב-1717 בצורה מצומצמת. ב-1844 הופיעה מהדורה מלאה ב-24 כרכים, והספר זכה לשלוש מהדורות נוספות ב- 1859, 1870 ו-1882. בעקבות ספר זה כתב אלכסנדר דיומא האב את ספרו "עשרים שנה מאוחר יותר".
הפסיון של ישו
הפסיון של ישו (בלטינית: Passio Christi, על דרך היוונית: παθεῖν, "עֱנוּת, סבל") הוא השם המקובל למסכת הייסורים שעבר ישו בדרכו אל הצליבה, אירוע מרכזי בנצרות. ישו עבר דרך זו בירושלים, במסלול הקרוי ויה דולורוזה. תיאור הפסיון חוזר פעמים אחדות בברית החדשה, והוא בעל משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות. לאורך הדורות שימש סיפור הפסיון השראה ליצירות אמנות רבות.
הפסיון בברית החדשה ובתאולוגיה הנוצרית
הפסיון מתואר בכל ארבע הבשורות של הברית החדשה. התיאור כולל את מאסרו של ישו בידי היהודים לאחר הסעודה האחרונה וחקירתו על ידי הסנהדרין, משפטו אצל הנציב הרומאי פונטיוס פילאטוס, צליבתו, מותו על הצלב ביום שישי וקבורתו.
למותו ותחייתו של ישו משמעות תאולוגית עמוקה בנצרות. דמותו של ישו כמשיח נבנית בדרכים רבות בארבע הבשורות של הברית החדשה. המשיח, במסורת היהודית של ימי הבית השני, נתפס כמלך שיבוא וישחרר את עם ישראל מעולה של רומא, או כדמות בעלת מאפיינים אלוהיים (לדוגמה "בר אנש" בספר דניאל) שתבוא באחרית הימים ותגאל את העם, ובכל מקרה הוא נתפס כדמות רבת הוד ועוצמה. תפיסה מעין זו לא יכולה לקבל דמות של משיח סובל, נרדף ונצלב. מותו של ישו הותיר את תלמידיו ומאמיניו במשבר גדול והיווה נקודת שינוי. ממשיכי דרכו של ישו עברו בעקבות מותו מאמונה לישו לאמונה בישו. דווקא מותו על הצלב ותחייתו לאחר שלושה ימים הפכו לעיקרי האמונה של הנצרות. מותו של ישו נתפס כמוות המנקה את האנושות מהחטא הקדמון של אדם וחוה. ישו הוצג כקורבן מרצון הלוקח על עצמו את חטאי האנושות והמביא על ידי כך לאדם את החסד האלוהי ואת אפשרות הגאולה.
בספר "מעשי השליחים" בברית החדשה כבר באגרות פאולוס, הכתבים הנוצריים העתיקים ביותר שנמצאים בידנו, יש דגש על מותו ותחייתו של ישו ולא על חייו או פועלו. מכל מעשיו של ישו רק לידתו, צליבתו ותחייתו מופיעים ב-credo, עיקרי האמונה שנוסחו בוועידת ניקיאה ב-325 לספירה. לא פלא, אם כן, כי רגעיו האחרונים של ישו, האתרים בהם נשפט, הובל אל הצלב, נצלב, נקבר וקם לתחייה, ריתקו את הנוצרים כבר מראשית המאה הרביעית, עת הפכה הנצרות לדת מותרת. הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס, הגיעה לארץ הקודש והניחה את הבסיס לזיהוי המקומות בהם פעל ישו, לבניית כנסיות באתרים אלו ולהפיכתם למקומות הקדושים.
הפסיון באמנות
הפסיון של ישו (ומכאן, התחנות בוויה דולורוזה) הונצח במוזיקה, באמנות פלסטית, בספרות ואף בקולנוע.
מחזות פסיון
למן ימי הביניים רווח באירופה המנהג של העלאת "מחזות פסיון" - המחשה דרמטית של יסורי השעות האחרונות בחייו של ישו, בהשתתפות שחקנים ולעיני קהל. מחזות אלה הציגו בהבלטה את חלקם של היהודים במסירת ישו לידי הרומאים ואת אחריותם לגורלו המר, ובכך ביססו וחיזקו תפיסות אנטישמיות חריפות. במקומות רבים רווח עד היום המנהג של "מחזות פסיון", במיוחד סביב אירועי חג הפסחא.
מחזה הפסיון הגדול והמפורסם ביותר הוא זה המתקיים בכפר אובראמרגאו שבבוואריה. מחזה זה, שאורכו שבע שעות ומשתתפים בו כ-2,000 שחקנים, מועלה בהפקת ענק פעם בעשר שנים (בשנה הראשונה של כל עשור) מאז שנת 1634, לאחר שתושבי הכפר נדרו שאם יינצלו ממגפת הדבר יעלו מדי עשור את המחזה בהפקה מרשימה. על פני חודשים אחדים בהם מוצג המחזה צופים בו כחצי מיליון איש, המגיעים לאוברמרגאו מכל רחבי העולם הנוצרי. לקראת מופע המילניום של מחזה הפסיון של אוברמרגאו בשנת 2000 הגיעה הליגה נגד השמצה להידברות עם מארגני המחזה על שיכתוב קטעים ממנו למיתון הטונים האנטי-יהודיים שבו.
קוויריקה השלישי הגדול
קוויקירה השלישי הגדול (בגאורגית: კვირიკე III დიდი, קוויריקה III דידי) (מת ב-1029) היה שליט ממלכת קאחתי-הרתי שבמזרח גאורגיה משנת 1010 (מלך משנת 1014) ועד למותו בשנת 1029.
קוויריקה ירש את השלטון בנסיכות קאחתי מאביו, דוד מקאחתי, הנסיך והכורבישוף של קאחתי. אולם בגרט השלישי מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת שבה אותו וכבש את הנסיכות. עם מותו של בגרט, בשנת 1014, נזדמנה לקוויריקה ההזדמנות לחזור לשלטון בנסיכות. קוויריקה חזר לנסיכות והשתלט גם על המחוז השכן, הרתי והכריז על עצמו כמלך קאחתי והרתי - ממלכת הקאחים והראנים.
בתקופת שלטונו של קוויריקה שגשגה הממלכה וצברה כוח פוליטי. בשנת 1027 הצטרף קוויריקה לצבא המשותף של בגרט הרביעי, שונהגה על ידי ליפריט הרביעי, דוכס קלדקארי ואיוון אבאזאסדזה, האמיר אמירות טביליסי, אלי בי. ג'עפר והמלך דוד הראשון, מלך ארמניה כנגד האמיר של אראן (آران) מבית שאדאדיד, אל-פאדל הראשון איבן מוחמד, שהובס תבוסה מוחצת בנהר אקלז. בערך באותו זמן, קוויריקה השלישי השמיד כוח פולש שהונהג על ידי המלך האלאני, אורדורה, שחצה את הרי הקווקז לתוך קאחתי רק בשביל להיהרג במערכה נטושה.
בשנת 1029, בשיא שלטונו ויוקרתו, נרצח קוויריקה בהתנקשות בעת ציד. על פי ההיסטוריון הגאורגי, וחושטי, בוצעה ההתנקשות בידי העבדים האלאנים שרצו לנקום את מותו של המלך אורדורה. עם מותו של קוויריקה נכבשה הממלכה זמנית בידי הממלכה הגאורגית המאוחדת.
אזובית רמון
אֲזוֹבִית רָמוֹן (Origanum ramonense Danin) הוא בן-שיח מדברי, בן קיימא, נדיר מאוד, בסכנת הכחדה ואנדמי לדרום ישראל (הר הנגב) ממשפחת השפתניים. המין גדל בכיסי קרקע במחשופים של סלעי גיר ודולומיט או בכיסי קרקע במצוקים וגם בערוצים קטנים סמוך למחשופי סלעים. מין זה אותר על ידי הבוטנאי אבינעם דנין בשנת 1965 והוגדר ופורסם על ידו בשנת 1967. הסוג אֲזוֹבִית (שם מדעי: .Origanum Tourn. ex L) הוא סוג של בני-שיח ועשבים רב-שנתיים ריחניים המונה כ-57 מינים ו-9 תת-מינים. בישראל שלושה מיני בר: אזובית רמון, אזובית המדבר ואזוב מצוי (אזובית מצויה) ועוד 4 מיני בר: אזובית סיני במערב סיני ושלושה בממלכת ירדן: אזובית ירדנית, אזובית פטרה ואזובית פונון.
אזובית רמון דומה לאזובית המדבר, אך שונה ממנה בכמה מאפיינים. העלים קטנים יותר והגבעולים שעירים הרבה יותר מאלה של אזובית המדבר, אבל טעמם וריחם דומים לה. הכותרת קטנה וצבעה לילך או ורוד חיוור ולא לבן. בפקע הפרח, ובפרח צעיר צבעה ארגמן ולא צהוב. הפקעים קטנים יותר מהפקעים של אזובית המדבר. הפריחה העזה חלה מסוף מרץ מדלדלת לאורך הקיץ ומתחזקת בסתיו ונמשכת עד אמצע דצמבר, והכל בהתאם ללחות הקרקע בכיס הסלע שהפרט נתון בו. אזובית רמון גדל בהר הנגב הגבוה, ברום של 800 עד 1,000 מ' ואילו אזובית המדבר מרום 300- מ' עד 700 מ'.
מאפיינים
אזובית רמון היא בן-שיח קטן אפרפר, מסועף, צפוף, גובהו עד 50 ס"מ, קוטרו עד 40 ס"מ, בעל שערות צפופות ומפושקות ומדיף ריח תימול (זעתר, מתאים לתיבול פיצה). מין זה הוא צמח סלעים מדברי בן קיימא שגדל בכיסי קרקע במחשופים של סלעי גיר ודולומיט וצור או בכיסי קרקע במצוקים וגם בערוצים קטנים סמוך למחשופי סלעים. ההתאמה של אזובית המדבר ליובש המדבר מתבטאת בחילוף עלים בעונות השנה. עלי החורף גדולים יחסית ורחבים יותר מעלי הקיץ הקטנטנים. עלי החורף החדשים מלבלבים מבסיס הגבעולים המעוצים בעת ובעונה אחת יחד עם עלי הקיץ מצהיבים של השנה שעברה. במהלך הפריחה מתייבשים עלי החורף ובחיקם מתפתחים ענפים מקוצרים (שפרקיהם קרובים שה לזה) נושאים עלי קיץ קטנטנים. המין מכוסה הן בשערות בלוטיות קצרות וצפופות והן בבלוטות צהבהבות או אדמדמות ועיתים בשערות רב-תאיות מסועפות צפופות או דלילות.
הגבעולים זקופים, מסועפים, רבועים ושעירים.
העלים נגדיים, פשוטים, יושבים, תמימים, דמוי ביצה רחבה, בסיסם דמוי לב ואורכם 8 עד מ"מ. צבע העלים משתנה מירוק עז לירוק בהיר. ההתאמה ליובש הבולטת אצל אזובית רמון היא חילוף עלים בעונות השנה. עלי החורף גדולים יחסית ורחבים (4 עד 7 מ"מ) יותר מעלי הקיץ הכהים והקטנטנים. הלבלוב בחורף הוא ניכר בעלי חורף גדולים הנישאים על ענפים המלבלבים מבסיס הצמח.
התפרחת לא צפופות ונושאות כמה פרחים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, דו-שפתניים, מאוחי עלים, צבעם לילך חיוור, אורכם כ-9 מ"מ ומופיעים זוגות-זוגות. ובפקעיות שלצד הפרחים הפורחים מבצבצות כותרות ארגמניות (מעין כדור גלידה בגביע).
הגביע, שאורכו 3 עד 4.5 מ"מ, דמוי פעמון, דו-שפתני מאוחה עלים חלקית, בעל כ-13 עורקים, שפת הגביע עם 5 שיניים שוות פחות או יותר, והן כמעט משולשות שקוקודן חד. לוע הגביע עם טבעת שעירה וכולו מכוסה בשערות פשוטות מפושקות צפופות.
הכותרת פעמונית, צבעם לילך חיוור. ובפקעית (בתוך הגביע בפרחים צעירים) צבעה ארגמן.
צינור הכותרת, שאורכו 6 עד 8 מ"מ, בולט במידה ניכרת מהגביע. הוא שעיר בצדו החיצוני וחסר טבעת של שערות בפנים. אוגן הכותרת דמוי משפך עם ארבע אונות כמעט שוות. השפה העליונה זקופה ושטוחה. השפה התחתונה בת 3 אונות.
האבקנים 4, מעורים אל צינור הכותרת, ערוכים בשני זוגות בלתי שווים באורכם, מפושקים ובולטים מאוד מהכותרת. הזרים של האבקנים קירחים ומפורדים. המאבקים סגלגלים ובנויים מ-2 לשכות שמופרדים על ידי קונקטיב (רקמה חיבורית) דמוי משולש.
השחלה עילית, בעלת 2 עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה לארבעה מגורות בעלות ביצית אחת.
עמוד העלי אחד בולט שיוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות בלתי שוות. שתי הצלקות פחוסות, דמויי ביצה ומחוברות ביניהן.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשוי 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופות בגביע משתייר.
הזרעים סגלגלים, מעט מצולעים, יבשים, קירחים ובעלי עובר ישר.
מאנגה
מאנגה (בקאנג'י: 漫画; בהיראגאנה: まんが; בקטקנה: マンガ) הוא שם כללי המקובל מחוץ ליפן לקומיקס שמקורו ביפן ומאפייניו ניתנים לזיהוי כקומיקס יפני אותנטי. ביפן עצמה, בדומה למונח אנימה, המילה "מאנגה" הוא שם לכל קומיקס, ללא התייחסות לארץ המוצא.
המאנגה התפתחה במקביל לקומיקס המערבי, אך שונה ממנו הן במאפיינים גרפיים, עלילתיים ומבניים והן בתרבות הסובבת את התעשייה. ביפן אנשים מכל הגילים קוראים מאנגה. המדיום כולל יצירות במגוון רחב של ז'אנרים – פעולה, הרפתקאות, קומדיה, סיפורים בלשיים, דרמה, היסטוריה, אימה, מסתורין, רומנטיקה, מדע בדיוני, פנטזיה, ארוטיקה, ספורט, מתח, ועוד. חוברות וספרי מאנגה רבים מתורגמים לשפות אחרות. שוק המאנגה של יפן הוא שוק הקומיקס הגדול בעולם. בשנת 1995 שוק המאנגה ביפן הוערך בכ-586.4 מיליארד ין (בסביבות 7 מיליארד דולר), עם מכירות שנתיות של 1.9 מיליארד ספרים ומגזינים של מאנגה ביפן בלבד (שווה ערך ל-15 פריטים לאדם). לאורך השנים סדרות המאנגה זכו גם לקהל קוראים גדול ברחבי עולם. בשנת 2008 שוק המאנגה הוערך ב-175 מיליון דולרים. נכון ל-2019 מאנגה מהווה 38% משוק הקומיקס הצרפתי. בשנת 2005 שוק המאנגה בצרפת הוערך בכ-460 מיליון אירו (569 מיליון דולרים). בשנת 2012 באירופה ובמזרח התיכון שוק המאנגה הוערך בכ-250 מיליון דולרים.
סיפורי מאנגה מודפסים בדרך כלל בשחור-לבן, אם כי ישנם גם סיפורי מאנגה שמודפסים בצבע מלא. ביפן יוצאים בדרך כלל מרבית סיפורי מאנגה בהמשכים במגזינים מיוחדים המוקדשים רק למאנגה, ולעיתים קרובות מכילים סיפורי מאנגה רבים. כל מגזין מכיל פרק אחד בכל סיפור מאנגה. מעת לעת יוצאים גם כרכים מיוחדים בהם נמצאים כל הפרקים בסיפורי מאנגה מסוימים שנאספו לכרך אחד. לרוב הכרכים הללו מודפסים בספרים עם כריכה רכה. אמן מאנגה (המכונה ביפנית "מאנגקה") עובד בדרך כלל עם כמה עוזרים בסטודיו קטן ועובד במקביל עם עורך מטעם חברת פרסום מסחרית. אם סדרת מאנגה פופולרית מספיק, היא עשויה להפוך בהמשך לסדרת או סרט אנימה. לפעמים נוצרים סיפורי מאנגה אשר מציגים את העלילה של סרטי אנימציה או סרטי לייב-אקשן פופולריים.
אטימולוגיה
"מאנגה" היא מילה יפנית (漫画 או まんが) המשמשת לציון "קומיקס". המשמעות המילולית של הביטוי: "תמונה מגוחכת". הוא מורכב משתי מילים: "גא" (画) - "תמונה" או "תגליף", ו"מאן" (漫) - "מגוחך". את השם "מאנגה" טבע הצייר קצושיקה הוקוסאי, בהעניקו שם זה לסדרת קריקטורות פופולרית שלו. צייר מאנגה קרוי "מאנגאקה" (Mangaka 漫画家).
בדרך למאנגה המודרנית והשפעות ראשיות עליה
קדמו למאנגה האמאקימונו (emakimono) - מגילות מאוירות המגוללות סיפור בעזרת שילוב של מלל ואיורים. מגילות אלה החלו להופיע בתקופת נארה (Nara) כחיקוי למגילות דומות שהיו מקובלות בסין. החל מאמצע המאה ה-12 החלו המגילות היפניות להיבדל משמעותית בסגנונן ממקבילותיהן הסיניות. המגילות היפניות מתאפיינות במשקל רב שניתן לציורים על חשבון המלל. עליונות הציור על המלל היא גם אחד המאפיינים החשובים ביותר של המאנגה.
מאוחר יותר, בתקופת אדו (Edo) החלו להתפרסם ספרים נטולי מלל ובהם רק תגליפי עץ. ספרים אלו נקראו "ספרי התבוננות" בניגוד ל"ספרי קריאה".
התקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה
תחת הכיבוש האמריקני שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, היו המאנגאקים נתונים יותר מאי פעם להשפעת רצועות הקומיקס האמריקאיות, שתורגמו והופצו בעיתונות היומית היפנית.
המאנגה המודרנית נוסדה למעשה במהלך תקופת הכיבוש האמריקני (1945 עד 1952) ובשנים שלאחר הכיבוש האמריקני (1952 עד תחילת שנות השישים), בעוד שיפן, אשר בעברה הייתה מדינה מיליטריסטית ואולטרה-לאומית, הקימה מחדש את התשתית הפוליטית והכלכלית שלה וחוותה באותה העת תקופה של צמיחה אומנותית. אחד המאנגאקים הללו, שהושפע רבות מוולט דיסני, חולל מהפכה בסוגה זו, והיה למעשה לאבי המאנגה של ימינו: אוסמו טזוקה (手塚 治虫 Osamu Tezuka). עד בוא טזוקה, היו המאנגות מעוצבות כהצגת תיאטרון: הדמויות היו מתוארות באותו "מרחק" מהקורא בכל המסגרות והיו מוצבות במרכז התמונה כשהן עומדות. טזוקה היה הראשון שתיאר תנועה בקומיקס היפני. עבודותיו היו דומות יותר לסרט קולנוע מאשר להצגת תיאטרון. לשם המחשת התנועה, השתמש טזוקה באמצעים גרפיים כגון עקבות-תנועה או שימוש במילות רעש ("בום", "ווושש", וכדומה) שליוו את כל התנועות. אולם המהפך האמיתי שחולל היה בהשתמשו במסגרת כבעדשת מצלמה. הוא נטל לעצמו את החופש לשנות את מיקום "מצלמה" זאת ממסגרת למסגרת, ולמקם את הדמויות שלו באזורים שונים של המסגרת, לאו דווקא במרכזה.
התפתחות המדיום למוצר הנצרך באופן מאסיבי ביפן וברחבי העולם
בעוד שלפני כן עיקר הקוראים של מאנגה היו גברים, במהלך שנות ה-70 החלה לגדול כמות הקוראות של המאנגה באופן משמעותי. קבוצת המאנגקות "קבוצה 24" היו מאמני המאנגה הראשונים שיצרו סיפורי מאנגה המיועדים בעיקר לקהל נשי. במגזיני המאנגה אשר קהל היעד העיקר שלהם היו בני נוער מדע בדיוני הפך לז'אנר פופולרי במיוחד בשנות ה-70, כאשר שניים מתתי הז'אנרים הפופולריים שהתפתחו בתקופה זו היו מכה ואופרות חלל. בשנות השמונים הפכו סדרות המדע הבדיוני לעמוקות יותר, ולעיתים קרובות יותר עסקו בשאלות פילוסופיות. דוגמאות בולטות כוללות את "אקירה" ו"הרוח שבמעטפת", אשר יחד עם סרטי האנימה שלהם היו המאנגות הראשונות שזכו להצלחה מהותית בעולם המערבי. המאנגה המצליחה ביותר של העשור, לעומת זאת, הייתה "דרגון בול", אשר הגיע קצת מאוחר יותר לאירופה ואמריקה הצפונית, אך בסופו של דבר תזכה גם להצלחה רבה באירופה ובאמריקה הצפונית.
לפי קהל היעד
כתבי העת של מאנגה מיועדים בדרך כלל לקבוצת גיל מוגדרת ולמין מסוים:
המאפיינים החזותיים של המאנגה
המאנגות מרבות להשתמש במוסכמות גרפיות לשם תיאור המצב הרגשי או הגופני של הדמויות. אובדן הכרה, למשל, מתואר על ידי זוג צלבים המחליפים את עיגולי העיניים. במאנגה City Hunter, למשל, (המוכרת במערב גם כ"ניקי לארסון"), זעמה של הדמות הראשית מובע באמצעות הופעתו של קרדום עצום שאותו היא מנחיתה כביכול על ראשו של מושא הכעס שלה. המעבר החד מהרציני למשעשע גם הוא מאפיין בולט של המאנגה.
מילות צליל ורעש מלוות תדיר את התנועות, הפעולות והמחשבות של הדמויות. השפה היפנית עשירה מאוד במילים מסוג זה, כמו גם במילים דומות המתארות תופעות שאינן מלוות בהכרח בצליל אופייני. חיוך, למשל, מלווה בדרך כלל בכיתוב "ניקו ניקו", דממה מתוארת על ידי הכיתוב "שין", נצנוץ מלווה בכיתוב "פיקה פיקה", וכדומה.
המבנה הצורני של המאנגה דינאמי: מסגרות משנות את ממדיהן וצורתן בהתאם לאיור שהן מכילות, לפעמים דמויות או קטעי איור יוצאים במכוון מהמסגרת. לא נדיר, שהרכיבים הגרפיים המרכיבים את המאנגה שייכים לעולם שבו פועלות הדמויות. לדוגמה במאנגה Rough הדמויות אוספות מהקרקע בועות-שיח ש"נפלו" ארצה.
עיצוב הדמויות
באנימה עיצוב הדמויות יכול להשתנות בדרכים מסוימות בהתאם לעידן או קריקטוריסטים. יותר מסוג אחד של סגנון המברשת מושפע לעיתים קרובות יותר מאשר אנימה קליגרפיה. חלק מהתכונות הנראות לעין הן:
רוב הדמויות בעלות מאפיינים מערביים מובהקים: דמויות ג'ינג'יות, או כאלה בעלות עיניים כחולות או שיער בלונדיני הם מאפיינים שכיחים של דמויות מאנגה, אפילו אם הן אמורות להיות ממוצא אוריינטלי. יש הרואים בתופעה זו ביטוי של כמיהה למערב. חלק מהמאנגאקים בוחרים לשוות לכל דמויותיהם חזות יפנית מובהקת.
כיוון הקריאה
כיוון הקריאה של המאנגה היפנית (גם אם המאנגה באנגלית) מימין לשמאל ומלמעלה למטה. המאנגה מורכבת בדרך כלל ממסגרות שאינן שוות בממדיהן. כשמתרגמים מאנגות לשפות שכיוון הכתיבה שלהן משמאל לימין עולה השאלה: האם להחליף רק את המלל או גם לשנות את סדר המסגרות כך שיתאים לכיוון קריאה שמאל-ימין? יש הוצאות שלא מסתפקות בהחלפת המלל, אלא גם הופכות את כיוון זרימת האיורים. אם הדבר מתבצע על ידי היפוך פשוט של המאנגה, עלולות להיגרם שגיאות חמורות, למשל: אדם ימני שהופך שמאלי, מכה ללב שמאבדת את עוקצה, וכו'. התקורה הכספית הכרוכה בתיקון יסודי יותר של כיוון זרימת המאנגה אינה משתלמת בדרך כלל. לכן עם השנים החלו לאמץ רוב ההוצאות האירופיות של מאנגות מתורגמות את כיוון הקריאה המקורי ללא שינוי. אולם גם למדיניות הזו יש מחיר: אובדן חלק מציבור הקוראים הפוטנציאליים, שכן קוראים מבוגרים יותר מתקשים בדרך כלל להתרגל לכיוון הזרימה המבלבל ומוותרים על קריאת המאנגה.