cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת
בריאותו ומותו
לאחר שג'ורג' התעורר בערך בשלוש לפנות בוקר ב-26 ביוני 1830 בטירת וינדזור, הוא ביקש לקרוא לרופאו, וקרא למשרתיו "סר הנרי! סר הנרי! הביאו אותו; זה המוות!". ג'ורג' מת בשעה 3:15 לפנות בוקר. לדברי הלפורד, ג'ורג' מת שמונה דקות לאחר שהגיע אליו. הנתיחה שלאחר המוות גילתה שג'ורג' מת מדימום מדרכי העיכול העליונות שנבע מקרע של כלי דם בקיבתו. ג'ורג' הרביעי נקבר בקפלת ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור ב-15 ביולי, לבקשתו הוא נקבר עם תליון שנשא את ציורה של מריה פיצהרברט.
בתו החוקית היחידה של ג'ורג', הנסיכה שרלוט מוויילס, מתה ב-1817 מדימום בעת לידה והוולד נולד מת. בנו השני של ג'ורג' השלישי, הנסיך פרדריק, דוכס יורק, מת ב-1827. את כסאו של ג'ורג' הרביעי ירש אחיו הצעיר יותר, הנסיך ויליאם, דוכס קלרנס, שמלך כויליאם הרביעי.
מורשתו
במותו של ג'ורג' כתב הטיימס: "מעולם לא היה אדם שהתאבלו עליו כה מעט. איזו עין הזילה עליו דמעה? ליבו של מי נשבר בקרבו? אם היה לו אי פעם ידיד, חבר מסור בשלב כלשהו של חייו, אנו מוחים על כך ששמו מעולם לא הגיע לידיעתנו". למרות האמירה הזאת נראה כי כן הייתה לפחות אחת שהתאבלה עליו, למרות שמערכת היחסים ביניהם נקטעה כשמריה פיצהרברט שמעה כי ביקש להיקבר עם תמונתה היא בכתה.
בזמן משבר מתן שוויון הזכויות לקתולים, אמר הדוכס מוולינגטון שג'ורג' היה "האדם הגרוע ביותר, האנוכי ביותר, הכוזב ביותר, בעל האופי החולני ביותר והאדם ללא כל תכונה חיובית שהוא נתקל בו בימי חיו". לעומת זאת, בנאום ההספד שהוא נשא על המלך בבית הלורדים הוא כינה אותו "האדם המושלם ביותר בדורו" ושיבח את הידע שלו ואת כישרונו. רגשותיו האמיתיים של ולינגטון נמצאים במקום כלשהו באמצע בין שתי אמירות אלה, כפי שמאוחר יותר הוא אמר שג'ורג' היה "פטרון נפלא של אומנויות... שילוב יוצא מן הכלל של כישרון, שנינות, חוש הומור, עקשנות ואופי טוב ובקיצור, תערובת של איכויות מנוגדות".
ג'ורג' הרביעי כונה "הג'נטלמן הראשון של אנגליה" בהקשר לסגנונו ולהליכותיו. היו לו גם תכונות טובות: הוא היה מהיר-תפיסה, פיקח ובעל ידע. יחד עם זאת, עצלנותו וגרגרנותו גרמו לו לבזבז את רוב תכונותיו הטובות. כפי שעיתון הטיימס כתב פעם שהוא היה מעדיף נערה ובקבוק על פני פוליטיקה והטפות מוסר.
פסלים רבים של ג'ורג' הרביעי הוצבו ברחבי בריטניה, רבים מהם עדיין בחייו. פסל שלו רוכב על סוס ניצב בכיכר טרפלגר ואחר מחוץ לביתן המלכותי בברייטון. הרחוב הראשי באדינבורו קרוי על שמו ותחנת הרכבת קינגס קרוס שבלונדון קרויה על שם פסל שלו שהוקם במקום בראשית שנות השלושים של המאה ה-19.
שמוזאורוס
שמוזאורוס (שם מדעי: Shamosaurus; ממנדרינית: "לטאת חול מדברי") הוא סוג של דינוזאור משוריין ממשפחת האנקילוזאוריים שחי בקרטיקון התחתון של מונגוליה לפני 126.3-100.5 מיליון שנה. הוא התגלה ב-1983 במחוז דורנוגובי. הדינוזאור נקרא כך על שם החוליות של מדבר גובי, בהם נמצא. משמעות שם המין הוא "מוגן בידי שריון".
השמוזאורוס היה אוכל עשב באורך 5 מטרים ומשקל 2 טונות, ע"פ החוקר גרגורי ס. פול. הוא היה בעל גולגולת רחבה שברובה הייתה חסרת מגן ועם חוטם שפנה מעט מעלה והסתיים במקור קרני, צוואר וגב משוריינים באוסטאודרם מחוזק ורגליים קצרות. מרבית המאובנים שלו כללו עצמות גולגולת שבורות, כך שלא ברור איך נראה הגוף והזנב. הוא ניזון מצמחייה קרקעית.
מאובני השמוזאורוס נחשבים לקרובים לאלה של הגוביזאורוס מאותו אזור ובעבר נחשבו לאותו סוג, אך היו מספר הבדלים בגולגולת ובאורך שיניהם.
אידאליס אורטיס
אידאליס אורטיס בוקורט (בספרדית: Idalys Ortiz Bocourt; נולדה ב-27 בספטמבר 1989) היא ג'ודוקא קובנית אשר זכתה בארבע מדליות אולימפיות, כולל זהב בלונדון 2012. אורטיס מחזיקה גם בשמונה מדליות מאליפויות העולם, מתוכן שתי מדליות זהב.
ביוגרפיה וקריירה
אידאליס אורטיס בוקורט נולדה בשנת 1989 בפינאר דל ריו, קובה. בגיל 10 החלה ללמוד ג'ודו ובגיל 15 הצטרפה לנבחרת הלאומית של קובה בג'ודו. בשנת 2007, כאשר הייתה בת 17, אורטיס התחרתה באליפות הפאן-אמריקאית וזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל הפתוח לאחר שניצחה בגמר את פריסילה מרקז הברזילאית. במהלך הקריירה אורטיס זכתה בעוד 14 מדליות באליפויות הפאן-אמריקאיות ובמשחקים הפאן-אמריקאיים, כולן מזהב.
המשחקים האולימפיים
באולימפיאדת טוקיו 2020, זכתה אורטיס שוב במדליית הכסף. היא החלה את דרכה בסיבוב השני בו ניצחה בווזארי את רושל נונייס הפורטוגלית בזמן ניקוד זהב. ברבע הגמר היא ניצחה באיפון את שיאן שו הסינית ובחצי הגמר ניצחה בווזארי את דיקו רומאן הצרפתייה. בגמר היא התמודדה מול אקירה סונה היפנית והפסידה באיפון לאחר 8:51 דקות של קרב.
אליפויות העולם
אורטיס מחזיקה בשבע מדליות מאליפויות העולם, שתי מדליות זהב, מדליית כסף וארבע מדליות ארד. היא השתתפה לראשונה באליפות העולם בשנת 2007 וסיימה במקום החמישי לאחר שהפסידה לאן-סופי מונדייר הצרפתייה בקרב על מדליית הארד. באליפות העולם הבאה בשנת 2009, אורטיס זכתה במדליית הארד כשניצחה בקרב על המדליה את גוסלה קוקאטורק הטורקית באיפון דקה וחצי מפתיחת הקרב. באליפות העולם בשנת 2010 שנערכה בטוקיו, אורטיס זכתה שוב בארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר למיקה סוגימוטו היפנית וניצחה את קים נה-יונג הדרום-קוריאנית בקרב על הארד.
באליפות העולם בשנת 2013 שנערכה בריו דה ז'ניירו, אורטיס זכתה לראשונה במדליית הזהב. בקרב הראשון היא ניצחה את מרלין ויוורוס מאקוודור, ברבע הגמר היא ניצחה את יסמין קולבס הגרמנייה ובחצי הגמר היא ניצחה את מגומי טאצ'ימוטו היפנית בזכות עונשים. בגמר היא התמודדה מול מריה סואלן אלתמן הברזילאית וכשלוש דקות מהפתיחה היא הצליחה להטיל את יריבתה למזרן בעזרת תרגיל אשי-וואזה ומשם המשיכה לריתוק שהעניק לה איפון וניצחון. באליפות העולם שנה לאחר מכן שנערכה בצ'ליאבינסק, אורטיס זכתה שוב במדליית הזהב. בחצי הגמר היא ניצחה את אמילי אנדאול הצרפתייה לאחר ריתוק מוצלח שהעניק לה איפון ובגמר פגשה את מריה סואלן אלתמן הברזילאית בשחזור הגמר משנה לפני כן וניצחה באיפון כדקה מפתיחת הקרב.
באליפות משנת 2015 שנערכה באסטנה, אורטיס זכתה במדליית הארד כאשר הפסידה בשלב רבע הגמר למגומי טאצ'ימוטו היפנית ודרך בית הניחומים הגיעה לקרב על הארד בו ניצחה את סיסי מה הסינית. באליפות העולם למשקל פתוח בשנת 2017, אורטיס זכתה שוב במדליית הארד לאחר שהפסידה בשלב חצי הגמר לשרה אסאהינה היפנית וניצחה בקרב על הארד את רומן דיקו הצרפתייה.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, זכתה אורטיס במדליית הכסף. בקרב הראשון היא ניצחה בעונשים את קים מין-ג'ונג הדרום-קוריאנית, בשמינית הגמר היא ניצחה באיפון את יאן ואנג הסינית וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את איוונה מראניץ' הקרואטית. בחצי הגמר אורטיס גברה בווזארי על מריה אלתמן הברזילאית לאחר שביצעה תרגיל סודה-צוריקמי-גושי כשתי דקות לאחר שהקרב נכנס לזמן ניקוד זהב. בגמר אורטיס הפסידה בעונשים לשרה אסהינה היפנית עקב חוסר התקפיות.
באליפות העולם 2019 שנערכה בטוקיו, זכתה אורטיס במדליית הכסף בפעם השנייה ברציפות. את שתי הקרבות הראשונים היא ניצחה בזכות עונשים וברבע הגמר היא ניצחה באיפון את ביאטריז סוזה הברזילאית לאחר תרגיל אורה-גטאמה. בחצי הגמר היא גברה בווזארי על מריה סואלן אלתמן הברזילאית לאחר תרגיל סיאו-נגי בזמן ניקוד זהב. בגמר אורטיס התמודדה מול סונה אקירה היפנית והפסידה בעונשים לאחר שספגה את העונש השלישי 4 דקות ו-9 שניות בתוך זמן ניקוד זהב.
פרנץ ורפל
ביוגרפיה
פרנץ ורפל היה בנם של יצרן הכפפות האמיד רודולף ורפל ואשתו אלבינה. המשפחה, כמרבית יהודי פראג, הייתה דוברת-גרמנית ומשולבת בתרבות הגרמנית. במהלך כל חייו היה מיודד עם בני גילו הסופרים וילי האס, ארנסט דויטש, מקס ברוד ופרנץ קפקא.
את תעודת הבגרות השלים ורפל בשנת 1909 בגימנסיה הגרמנית ברחוב שטפן בפראג. כבר במהלך ימי בית הספר פרסם משיריו הראשונים.
בשנים 1912-1911 התנדב לשנת שירות צבאי בחיל-המצב בפראג. בשנים 1912–1915 היה לֶקטור בהוצאת ספרים בלייפציג. סדרת הכתבים האקספריוניסטים "Der jüngste Tag" ראתה אור בהשתתפותו. הוא נפגש עם המשורר ריינר מריה רילקה ויצר קשרי חברות עם הפובליציסט היהודי קרל קראוס. בשנים 1915–1917 שירת כחייל בצבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה, בחזית גליציה המזרחית.
בשנת 1917 הועבר לתפקיד דוברות צבאית בווינה והתחבר עם אלמה מאהלר (אז אלמה מאהלר-גרופיוס). בהשפעתה החל מתרחק מהחיים הציבוריים והרבה בנסיעות. בשנת 1925 זכה ורפל בפרס גרילפרצר (Grillparzer), בשנת 1927 בפרס הממלכתי הצ'כוסלובקי ובפרס שילר. בשנת 1929 נישא לאלמה מאהלר, אלמנתו של גוסטב מאהלר וגרושתו של ולטר גרופיוס. ורפל ביקר פעמיים בארץ ישראל, ב-1929 וב-1930. בשנת 1937 זכה ורפל בצלב הכבוד האוסטרי לאמנויות ומדעים.
לאחר סיפוח אוסטריה, נמלט ורפל בשנים 1938 עד 1940 מפני הנאצים לצרפת, לסנרי-סיר-מר (Sanary-sur-Mer), ואחרי 1940 ללוּרד (Lourdes). ביחד עם הסופרים היינריך מאן וגולו מאן נמלט ורפל בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) מעבר להרי הפירנאים לספרד, עבר משם לפורטוגל ומשם היגר לארצות הברית, לבוורלי הילס וסנטה ברברה. בשנת 1943 החמירה מחלת הלב שלו (אנגינה פקטוריס) ופקדו אותו שני התקפי לב. באותה שנה הוסרט בהצלחה רבה ספרו "שירת ברנדט" עם ג'ניפר ג'ונס בתפקיד הראשי. ב-1944 כתב את המחזה יעקובובסקי והקולונל שהועלה בהצלחה בברודוויי. בשנת 1945 נפטר ורפל מהתקף לב, ונטמן בבוורלי הילס. בשנת 1975 הוקמה אנדרטה לזכרו בבית הקברות המרכזי של וינה.
על שמו קרוי פרס פרנץ ורפל לזכויות האדם.
רומנים
וכן קובצי שירה, סיפורים קצרים ומחזות.
היראגאנה
היראגאנה (ביפנית: 平仮名, מילולית: "קאנה חלקה") היא מערכת כתב הברות, אחת מארבע מערכות הנמצאות בשימוש ביפן (האחרות הן קאנג'י, קאטאקאנה ורומאג'י).
שימושיה של צורת ההיראגאנה
כל סימן היראגאנה מציין הברה אחת, והוא יכול להיות תנועה ללא עיצור (למשל אָ あ), עיצור מלווה בתנועה (למשל קָא か), או, במקרה בודד, עיצור ללא תנועה (נְ ん).
כאשר רואים טקסט הכתוב בסימני קאנג'י אשר ביניהם שזורות אותיות היראגאנה, הדבר מעיד בהכרח כי מדובר בטקסט שכתוב ביפנית.
האותיות
כתב ההיראגאנה כולל 48 אותיות, אך ביפנית מודרנית משתמשים ב-46 בלבד (ゐ ווי ו - ゑ ווֶ יצאו מכלל שימוש). לכל אות בהיראגאנה יש אות מקבילה בקאטאקאנה. אם במחשבכם מותקן גופן הכולל את הסימנים היפניים, תוכלו לראות בטבלה שלהלן את סימני ההיראגאנה ואת הקריאה שלהם בעברית. סימנים שכבר אינם בשימוש מופיעים ב אדום.
האות טסוּ קטנה, っ, מסמנת הכפלת עיצור בעיצור שאחריה, למשל צליל הקו"ף בשם האי היפני הצפוני הוֹקַּאידוֹ (ほっかいどう).
כאשר האות אוּ, う, מופיעה לאחר תנועת שורוק או חולם היא מסמנת הארכה של התנועה בהברה הקודמת, למשל ההברה דוֹ שהיא האחרונה במלה: 'הוקאידו'.
היסטוריה
מערכת ההיראגאנה התפתחה לראשונה במאה ה-5 מהמניוגאנה, אותיות סיניות שיובאו ליפן ואשר נעשה שימוש רק בצורת ההגייה שלהן (ולא במשמעותן המילולית). צורת המניוגאנה שימשה כצורה העיקרית לכתיבה ספרותית ביפן, וככל שגבר השימוש בה, החלו האותיות הסיניות לשנות צורה ולהפוך למפושטות יותר ונוחות יותר לכתיבה מהירה, מביאות לעולם לבסוף את צורת ההיראגאנה.
הלוח הבא מראה את גלגוליהן של מספר אותיות מצורתן הסינית המקורית (מניוגאנה) לצורתן בהיראגאנה של ימינו (עם תחנת ביניים אחת):
גם כאשר ההיראגאנה כבר הייתה צורת כתיבה מבוססת, היא לא התקבלה על ידי כלל הציבור הכותב ביפן, מאחר שרוב המלומדים באותה התקופה (סוף האלף הראשון) עדיין העדיפו להשתמש בסינית כבשפתם. אולם, בקרב הנשים, אשר מהן נמנעה כל אפשרות להשכלה גבוהה, תפסה ההיראגאנה מעמד של צורת כתב כמעט בלעדית לאור פשטותה (מכאן בא שמה השני של צורת הכתב: אוֹנאדֶה 女手. אוֹנה = אישה, דֶה = כתב). יצירות ספרותיות רבות אשר נכתבו באותה התקופה על ידי נשים, נכתבו רובן ככולן בהיראגאנה.
ככל שחלף הזמן, הפכה ההיראגאנה להיות צורת הכתב בה נכתבים מכתבים אישיים, בעוד קאטאקאנה וקאנג'י, שימשו לכל מטרה שדרשה צורת כתיבה רשמית ומסוגננת.
בעת המודרנית, עלתה קרנה של ההיראגאנה ביפן וכיום היא משמשת בשילוב עם קאנג'י כמעט לכל מטרות הכתיבה, בעוד הקאטאקאנה משמשת בעיקר למטרות "זולות" כגון מונחים מושאלים משפות אחרות שאין להם צורת כתיבה אחרת (למשל המילה אמריקה, アメリカ) או לתרגום פשוט של שפות אחרות.
בעבר, היו לכל הברה או צליל, צורות שונות ומגוונות של היראגאנה. בתחילת המאה ה-20, הוחלו חוקי פישוט על המערכת, חוקים שקבעו צורת כתיבה בודדת לכל צליל וצליל. צורותה הישנה של ההיראגאנה נקראת היום הֶנטאיגאנה (変体仮名, ללא כל קשר למשמעותה של המילה הנטאי בארצות המערב כיום).
נדב הבר
נדב הבר (נולד ב-29 במאי 1967) הוא מוזיקאי ג'אז, נגן סקסופון וקלרינט ישראלי, המתמחה במוזיקה אתיופית.
ביוגרפיה
הבר, יליד ירושלים, למד נגינה בקלרינט וסקסופון מגיל 9, וניגן בתזמורות נוער והרכבי נוער שונים. לקראת סיום לימודיו בתיכון החל לנגן ג'אז, ולמד אצל גלעד עצמון ואבשלום בן שלמה.
בשנת 1992 החל ללמוד מוזיקה אתיופית אצל הקלידן והזמר טשגר ילמה, החי בארצות הברית, ולאחר מכן אצל מתוקו טספיה, החי באתיופיה. הוא הופיע באירועים אתיופים רבים בישראל, ובמקביל למד את המוזיקה מהקלטות חדשות וישנות שהגיעו מאתיופיה.
בשנת 1999 הוציא הבר את אלבומו הראשון, "אתיופיאן בלוז", ששילב מנגינות אתיופיות מוכרות עם השפעות שונות. ב-2006 הוציא את אלבומו השני "אדיס מיסט", בו ניגנה רביעיית הג'אז שלו מוזיקה אתיופית מסורתית ומקורית תוך שילוב השפעות של ג'אז ומוזיקה ערבית.
בעקבות האלבום הוזמנה הרביעייה להופיע ברחבי הארץ. ב-2007 הופיעה בפסטיבל המוזיקה של אדיס אבבה, ובמופע הסיום של פסטיבל הג'אז בתל אביב. בשנת 2012 הוציא נדב את אלבום המחווה לזמר האתיופי טלהון גססה - Beautiful, ובשנת 2014 את האלבום "Summer Song", המשלב מוזיקה אתיופית עם סגנונות נוספים.
נדב הבר ממשיך ליצור מוזיקה המבוססת על המוזיקה האתיופית ולנגן עם אומנים אתיופים ואחרים בישראל.
טיאנצ'יזאורוס
טיאנצ'יזאורוס (שם מדעי: Tianchisaurus; מילולית: "לטאת בריכה שמיימית") הוא סוג של דינוזאור מקבוצת הדינוזאורים המשוריינים - אנקילוזאוריה. הוא חי באמצע היורה. מאובניו נמצאו ב-1993 בסין בידי החוקר דונג ג'ימינג. דינוזאור זה נקרא במקור בשם: Jurassosaurus כלומר: "לטאת היורה". שם זה ניתן עקב יציאת הסרט פארק היורה באותה שנה וכן מכיוון שבמאי הסרט סטיבן ספילברג היה שותף במימון החפירות.
אומנם השם המדעי של הסוג הוחלף אך השם הספציפי של המין היחיד בסוג, T. nedegoapeferima, אותו חיבר שפילברג נשמר. שם זה מורכב מראשי התיבות של שמות משפחת השחקנים הראשיים של הסרט פארק היורה: סם ניל, לורה דרן, ג'ף גולדבלום, ריצ'רד אטנבורו, בוב פק, מרטין פררו, אריאנה ריצ'רדס וג'וזף מאזלו.
יצור זה היה קטן ביחס לקרוביו והגיע רק לאורך 3 מטרים. עם זאת נמצאו רק עצמות מעטות מהמין ולא ידוע עליו הרבה. כמה חוקרים סוברים שהיה קרוב לאנקילוזאוריים, אף שלא נמצא לו "כדור" משוריין בבסיס הזנב, מה שהופך אותו לאחד מהפרימיטיבים שבמשפחה. חוקרים אחרים סוברים שהיה רחוק יותר מהאנקילוזאוריים הגדולים והמשוריינים של הקרטיקון.
מדבר קארו
מדבר קארו (באנגלית: Karoo) הוא אזור מדברי בעל אקלים צחיח בדרומה של אפריקה. הקארו משתרע על כ-35% משטחה של דרום אפריקה ואף על חלק קטן משטחה של נמיביה השכנה. שטח מדבר הקארו אינו מוגדר היטב, והגדרתו מתבצעת על פי מספר מאפיינים כדוגמת טופוגרפיה, גאולוגיה ואקלים, ובפרט, מיעוט הגשמים, האוויר היבש, השמים החפים מעננים והפרשי הטמפרטורות הקיצוניים. רכס הרי הסווארטברג מחלק את הקארו לשני אזורים נפרדים – הקארו הגדול מצפון והקארו הקטן מדרום.
הקארו הגדול
המתיישבים האירופאים הראשונים הגיעו לכף התקווה הטובה ב-1652, אך הודות לאקלים הקשה, רק ב הצליחו הטרקבורים להגיע לקארו. לקראת סוף המאה ה-19, הוקמו בקארו טחנות רוח לשאיבת מים, אשר שינו משמעותית את המחייה בקארו ואפשרו גידול כבשים. בזמן מלחמת הבורים השנייה, קרבות רבים התנהלו בקארו, ובלוקהאוסים רבים עדיין עומדים על תילם.
הקארו הקטן
הקארו הקטן נתגלה על ידי מתיישבים אירופאים לקראת סוף המאה ה-17, ובמאה ה-19, יצוא נוצות היען, תרם משמעותית למצבם הכלכלי של מגדלי היענים. אלו, ניצלו את מעמדם והקימו מבנים מפוארים ברחבי אודסהורן שבקארו הקטן.
הקארו הגדול
בעבר, חיו בקארו הגדול מינים רבים של אנטילופות וחיות נוספות, בעיקר באזור המזרחי של הקארו הגדול. כמו כן, ישנן עדויות לכך ששכנו בקארו הגדול היפופוטמים, קרנפים ויענים. בעבר חיה בה זברת הקואגה, שהיוותה מטרה קלה לציידים עד שנכחדה לחלוטין ב-1883.
הקארו הקטן
בעבר, בקארו הקטן, ניתן היה למצוא פרטים רבים של זברת הרים, שכמעט ונכחדה לחלוטין בשנות השלושים, אך עם עליית מאמצי השימור, מספרם עלה משמעותית. החל מהמאה ה-19, חוואים בקארו מצאו גידול יענים כמקור הכנסה נוח, והחלו לייצא נוצות, עורות ובשר יען.
יער גשם ממוזג
יער גשם ממוזג נבדל מיער ממוזג במספר מאפיינים:
יערות הגשם הממוזגים מקיימים את הרמות הגבוהות ביותר של ביומסה מכל מערכת אקולוגית יבשתית ונודעים בעצים בעלי ממדים עצומים
ישנם אנשים שעובדים בגינון יערות.
היערות מכסים אחוז ניכר של כדור הארץ, אך מרוכזים במספר אזורים מרכזיים:
ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה
נולד בהנובר, גרמניה, בשם גאורג לודוויג ושלט על רובה של סקסוניה התחתונה תחת האימפריה הרומית הקדושה. בגיל 54 הוא ירש את כס המלוכה הבריטי כבן דודה מדרגה שנייה של אן, מלכת בריטניה שנפטרה ללא ילדים. אף על פי שלאן היו קרובי משפחה מדרגה קרובה יותר הם היו כולם קתולים, ולפי החוק הבריטי רק פרוטסטנטי היה מורשה לרשת את הכתר.
במהלך תקופת שלטונו של ג'ורג' הראשון ירד כוחה של המלוכה הבריטית והתפתחה שיטת השלטון של ממשלת קבינט בהנהגתו של ראש ממשלה. לקראת סיום שלטונו הכוח האמיתי בממלכה היה בידיו של רוברט וולפול, הנחשב לראש הממשלה הראשון של בריטניה. המלך ג'ורג' מת במהלך ביקור במולדתו הנובר, שם נקבר.
ילדותו
הנסיך גאורג לודוויג נולד ב-28 במאי 1660 בעיר הנובר שבדוכסות בראונשווייג-לינבורג, שהייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה. הוא היה בנו הבכור של ארנסט אוגוסט, בישוף אוסנבריק ורעייתו סופיה, נסיכת פפאלץ. סופיה הייתה בתה של אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד, בתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
אביו של גאורג היה בנו הרביעי של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג המכהן, ולכן לא היה סיכוי רב כי האדמות הנרחבות של בית הנובר יגיעו אי פעם לידי בנו, אולם בשנת 1665 מת יורש העצר של הדוכסות ושני דודיו הנותרים של גאורג נותרו עדיין ללא צאצאים, ולכן אביו החל להכין אותו למקרה שיצטרך להתמודד עם אחריות רבה יותר ממה שתכנן לו עד אז ובגיל 15 אף לקח אותו עמו לקרב במסגרת מלחמת צרפת-הולנד, כדי שיתנסה במלאכת הקרב. בשנת 1679 נפטר עוד אחד מדודיו של גאורג ואביו ירש את נסיכות קאלנברג, שבירתה בעיר הנובר. דודו היחיד שנותר בחיים נישא למאהבתו כדי להפוך את בתו סופיה דורותיאה לחוקית אולם השניים לא ילדו עוד ילדים. תחת החוק הסאלי נאסר על נשים לרשת את אדמותיהם ותאריהם של אביהן, ולכן נותר גאורג היורש היחיד לדוכסות בראונשווייג-לינבורג. בשנת 1682 החליט בית הנובר לאמץ את זכות הבכורה, לפיה הבן הבכור יורש את כל אדמותיו של אביו ולא חולק אותן עם אחיו הצעירים, כפי שהיה נהוג בדוכסות עד אז.
נישואים וילדים
בשנת 1682 נישא גאורג לבת דודתו סופיה דורותיאה, וכך הצליח לאחד את כל חלקי הדוכסות. אמו של גאורג התנגדה בהתחלה לשידוך משום שאמה של הכלה הייתה פילגש מהאצולה הנמוכה, אולם היא התרככה לבסוף כאשר הבינה את התועלת שהנישואים יביאו למשפחה. לזוג נולדו שני ילדים:
לאחר היוולדה של בתם היחידה לא נכנסה שוב סופיה דורותיאה להריון. בני הזוג התרחקו זה מזה וגאורג העדיף את חברתה של פילגשו, שהייתה בת לווייתה של סופיה דורותיאה, שילדה לו שלוש בנות. גם סופיה דורותיאה לקחה לעצמה מאהב, הרוזן השוודי פיליפ כריסטוף קניגסמארק, והשניים תכננו להימלט יחדיו, אולם בשנת 1694 נרצח הרוזן והחשד נפל על גאורג ותומכיו. באותה השנה התגרש גאורג מרעייתו ואסר אותה בטירת אהלדן. היא לא הורשתה לבקר את ילדיה ואת אביה או להנשא מחדש ויכלה לצאת מהטירה רק עם ליווי צמוד.
נסיך בוחר
בשנת 1692 העניק לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאביו של גאורג את התואר נסיך בוחר של האימפריה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים. אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לגאורג. חצרו של הדוכס בהנובר הייתה מוקד תרבותי חשוב ואמנים ומלומדים רבים, כמו המתמטיקאי גוטפריד לייבניץ והמלחין גאורג פרידריך הנדל עברו בה.
מעט לאחר עלייתו של גאורג לשלטון בהנובר נפטר ויליאם, דוכס גלוסטר, בנה ויורשה היחיד של אן, מלכת בריטניה והפרלמנט הבריטי העביר חוק לפיו יעבור הכתר הבריטי לאחר מותה של המלכה לקרוב משפחה הפרוטסטנטי בלבד. קרובת המשפחה הפרוטסטנטית הקרובה ביותר לאן הייתה בת דודתה סופיה, נסיכת הפלטין, אמו של הדוכס גאורג, שהפכה בן לילה ליורשת העצר לממלכה הבריטית.
בשנת 1701 פרצה מלחמת הירושה הספרדית ונסיכות הנובר לחמה נגד ספרד לצד האימפריה הרומית הקדושה, בריטניה והרפובליקה ההולנדית. במהלך המלחמה כבש גאורג את שטחי הדוכסויות השכנות, בראונשווייג-וולפנביטל וסקסוניה-לאוונבורג, ואף מונה על ידי הקיסר כפילדמרשל קיסרי. בשנת 1710 הוא מונה לתפקיד הגזבר הקיסרי.
מלך בריטניה
אמו של גאורג, סופיה, מתה ב-28 במאי 1714 בגיל 83 והדוכס הפך ליורש העצר לכתר הבריטי. המלכה אן מתה חודשיים לאחר מכן והפרלמנט הבריטי הכריז על גאורג כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה הגדולה ואירלנד. בשל רוחות חזקות שהשאירו אותו מספר שבועות בעיר האג הוא הגיע לראשונה לבריטניה רק ב-19 בספטמבר והוכתר במנזר ווסטמינסטר חודש לאחר מכן.
המלך ג'ורג' העביר את מגוריו לבריטניה אך הוא המשיך לבקר פעמים רבות במולדתו, הנובר, ובילה שם כחמישית מכלל תקופת שלטונו. במהלך שהייתו בהנובר השלטון בבריטניה היה בידי מועצת עוצרים. שנה לאחר עלייתו של ג'ורג' לשלטון זכתה המפלגה הוויגית ברוב בפרלמנט וחלק מחברי המפלגה הטורית המובסת החלו לתמוך ביעקוביטים, ששאפו להחליף את ג'ורג' בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, אחיה הקתולי של המלכה אן. המרד, שהחל בהצלחה בסקוטלנד, לא צלח באנגליה וג'יימס סטיוארט נשלח יחד עם תומכיו לגלות בצרפת. המלך ג'ורג', ששאף להרגיע את הרוחות בממלכה, הראה יד רכה ולא שלח את רוב המורדים להוצאה להורג. הוא אף השתמש בכספים הרבים שנבעו מהחרמת אדמותיהם של המורדים לבניית בתי ספר בסקוטלנד ולתשלום החוב הלאומי.
לאחר עלייתו לכס המלוכה הבריטי הידרדרו יחסיו של המלך ג'ורג' עם בנו, גאורג אוגוסט, כעת נסיך ויילס. הנסיך התנגד לחלקים רבים ממדיניותו של אביו ואף הקיף את עצמו ביריביו של המלך. השפל ביחסיהם של האב והבן היה עם היוולדו של ילדו החמישי של גאורג אוגוסט, הנסיך ג'ורג' ויליאם. המלך ונסיך ויילס שלא הסכימו ביניהם על זהות הסנדק של התינוק ולאחר ריב גדול גורש הנסיך מארמון סנט ג'יימס.
מותו
המלך ג'ורג' היה פעיל בעיקר ביחסי החוץ של בריטניה והשאיר את רוב ענייני הפנים לשר רוברט וולפול, שנחשב בעיני רבים לראש הממשלה הראשון של בריטניה. בשנת 1727 ביקר המלך בפעם השישית מאז הכתרתו בהנובר, שם קיבל שבץ ומת לאחר יומיים, ב-11 ביוני, בארמון באוסנבריק בו נולד. הוא נקבר בטירת ליינה אך לאחר מלחמת העולם השנייה הועברו עצמותיו לארמון הרנהאוזן.
כלי נשיפה מעץ
כלי נשיפה מעץ (באנגלית: Woodwind instrument) הם כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה. הכלים העיקרים במשפחה זו הם חליל, חלילית, אבוב, קלרינט, בסון וסקסופון. היסטורית נכללו בקבוצה זו רק כלי נשיפה שהיו עשויים מעץ, אך כיום נכללים בה גם כלים העשויים מסוגים שונים של מתכת. ההבחנה בין כלי נשיפה מעץ לבין כלי נשיפה אחרים אינה נובעת מהחומר שממנו עשוי הכלי, אלא ממבנה הפייה שלהם, השונה מכלי הנשיפה ממתכת, ומהאופן שבו נוצר הצליל. כתוצאה מהבדלים אלו, צלילם נוטה להיות רך יותר משל כלי נשיפה ממתכת.
בכלי העץ משתנה גובה הצליל על ידי אורך הצינור. למשל, הבסון גדול יחסית, ולכן צלילו נמוך. לכלי העץ חורים רבים לאורך כל הצינור, המכוסים בכפתורים דמויי מכסים ומופעלים על ידי האצבעות. אחד ההבדלים בין כלי העץ וכלי המתכת הוא שבמרבית כלי העץ הצינור הוא ישר וארוך, ולא מסתלסל כמו בכלי המתכת.
כלי הנשיפה מעץ בתזמורת
בתזמורת מהווים כלי הנשיפה מעץ מרכיב חשוב, ונותנים גוון צליל מיוחד, שמעשיר את צליל התזמורת. בתזמורת סימפונית, כלי הנשיפה מעץ מנגנים לעיתים קרובות ביחד עם כלי הקשת. כלי העץ ידועים ביכולתם לנגן צלילים רגועים, וגם צלילים קצובים. בתזמורת הסימפונית, החליל משמש לקול הסופרן, האבוב נחשב לקול האלט, הקלרינט נחשב לקול הטנור והבסון, כשמו, משמש את קול הבס. פעמים רבות מצטרף לסקציה גם הפיקולו, שמנגן גבוה יותר מן החליל. הפיקולו נשמע חזק ביותר בתזמורת, משום שהוא כה גבוה, ובצליליו הגבוהים הוא אפילו "צעקני". כאשר נוסף הפיקולו, ישנם בסך הכול חמישה קולות בסקציה. לעיתים הפיקולו מכפיל את מנגינת החליל, אך באוקטבה אחת גבוהה יותר, מה שמוסיף רבות למנגינה. כאשר כלי העץ מנגנים בקטעים הרגועים, הם בדרך כלל מנגנים צלילים ארוכים ושקטים.
אטפומארוס
אטפומארוס (בלטינית: Atepomarus) הוא אל רפואה מהמיתולוגיה הקלטית. פולחנו היה נפוץ באזור מובייר שבגאליה (צרפת של ימינו).
עם המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות רומית, זוהה אטפומארוס עם האל אפולו מהמיתולוגיה הרומית.
מקדש לאל היה ממוקם בסן-סבין שבבוגון. באתר התגלו פסלי סוסים שהועלו לו כמנחות.
מקור שם האל במילה הקלטית "אפו" שמשמעה "סוס". משמעות שמו - "רוכב הסוסים הגדול" או "בעל הסוס הגדול".
מתודיזם
מתודיזם או התנועה המתודיסטית היא קבוצת קהילות נוצריות אוונגליסטיות הקשורות זו לזו. ההתחדשות המתודיסטית החלה באנגליה במאה ה-18. מקורה בקבוצת גברים, בהם ג'ון וסלי ואחיו הצעיר צ'ארלס, כתנועה בתוך הכנסייה האנגליקנית. הודות לפעילות מיסיונרית נמרצת היא התפשטה ברחבי האימפריה הבריטית, ארצות הברית ומעבר לכך. מלכתחילה פנתה התנועה לפועלים, לאיכרים עניים ולעבדים. מבחינה תאולוגית מאמינים המתודיסטים כי כל בני האדם יכולים להיגאל, בתנאי שיאמינו בישו וינהגו בהתאם לרצונו של האל. לדברי הכנסייה בשנת 2006 היא מנתה 75 מיליון חברים.
תאולוגיה ופולחן
באופן מסורתי מאמינים המתודיסטים בראייה הארמינית של בחירה חופשית (זאת בניגוד לתפיסה הקלוויניסטית של פרדסטינציה, לפיה האל כבר קבע את גורלו של כל אדם), ובתפיסה כי אהבתו של האל מקיפה את כל האנושות, קודמת לכל דחף מודע של האדם ומעניקה לאדם את השאיפה לכפר על חטאים ולרצות את האל. הראייה הארמינית מבדילה את המתודיסטים מהכנסייה הפרסביטריאנית הדוגלת בתפיסה הקלוויניסטית. אולם, באזורים קלוויניסטים כדוגמת ויילס קיים מתודיזם קלוויניסטי.
ויכוחים תאולוגיים חצו לאחרונה גבולות של קהילות וזרמים, כך שמתודיסטים האוחזים בעמדה ליברלית מבחינה דתית קרובים יותר לכנסיות הרפורמיסטיות הקלוויניסטיות מאשר לחברים שמרנים בקהילתם המתודיסטית. בכנסייה המתודיסטית האמריקנית כוללים העקרונות הדתיים את ההצהרה הדוקטרינית – סעיפי האמונה של המתודיזם – המוסיפים עקרונות דתיים נוספים מעבר לאלו המצויים בכתבים נוצריים אחרים, ומייחדים את המתודיסטים.
ג'ון וסלי לא היה תאולוג שיטתי. גישתו כונתה לעיתים קרובות "אלוהות מעשית", הואיל והיא לעיתים קרובות עוצבה, ובמרבית המקרים באה לידי ביטוי, בחייה הדתיים של הכנסייה. סטודנטים לכמורה מתודיסטית וחניכים הלומדים להטפה מקומית מתוודעים לדרשותיו הבסיסיות של וסלי, להסבריו לגבי הברית החדשה ולמספר מזמורים המסבירים כיצד עיצב וביטא את משנתו הדתית. המזמורים שכתב צ'ארלס וסלי הם הביטוי הפופולרי ביותר לתאולוגיה של וסלי. מאחר ששירה נלהבת בציבור בעת תפילה היא פופולרית בתנועה האוונגליסטית, הכתה התאולוגיה שבמזמוריו של וסלי שורש גם בקהילות שאינן אנגליקניות או מתודיסטיות.
כמו מרבית הנוצרים מאמינים המתודיסטים בשילוש הקדוש: האב (אלוהים), הבן (ישו) ורוח הקודש. תפילות המתודיסטים מאמצות את התיאורים התנ"כיים על יצירת העולם בידי אלוהים. התפילות מדגישות את התערבותו הרחומה של האל במהלך ההיסטוריה ומייחלות להגשמת שליטתו של אלוהים על העולם. הצהרה של תורה זו מצויה גם בסעיפי האמונה של המתודיזם ובכתבים נוצריים אחרים.
העמדה המסורתית של הכנסייה המתודיסטית היא כי על המאמינים להשתמש בתבונתם כדי לקרוא את הכתבים הדתיים וליישם את מה שהבינו לחייהם כנוצרים. בתבונתו צריך המאמין לחתור להבין את רצונו ופעולותיו של האל. הכנסייה המתודיסטית דורשת כי גאולה עצמית של אדם תבוא לא רק מאמונתו הנפשית אלא גם מהשתתפות פעילה בשליחות הנוצרית עלי אדמות. קדושה דורשת יותר מאדיקות אישית; לשיטת המתודיסטים האהבה לאל קשורה תמיד לאהבת שכנך, ולשאיפה לצדק חברתי.
התאולוגיה הפולחנית במתודיזם נוהגת על פי הפירושים ההיסטוריים וסדרי תפילות של הכנסייה האנגליקנית. הסיבה לכך היא כי מקור מרבית התאולוגיה המתודיסטית ויישומה הוא משנתם של האחים וסלי, שהיו שניהם כמרים בכנסייה האנגליקנית. המתודיסטים נחלקים בנוגע להטבלת ילדיהם לנצרות ולבצע את טקס "סעודת האדון", הכולל אכילת לחם הקודש ושתיית יין מבורך כטקס דתי. המתודיסטים מאמינים כי בעת אכילת לחם הקודש ושתיית היין מקושרת נפשו של המאמין לישו (על פי דברי ישו בארוחה האחרונה, שבה חילק מצה בין תלמידיו ואמר "קחו ואכלו, זהו גופי", שתה יין ונתן לאחרים ואמר ו"שתו ממנה כלכם כי זהו דמי דם הברית החדשה". הבשורה על-פי מתי, פרק 26, פס' 27–29, קורינתיים, פרק 11, פסוקים 24-25). טקסי ההטבלה ואכילת לחם הקודש דומים באופן ביצועם לשיטות הנהוגות בכנסייה האנגליקנית, אולם בכנסייה המתודיסטית נוטים הפירושים למבנה הטקס להיות יותר חופשיים ומגוונים. אף שהמנהגים שונים מקהילה מתודיסטית אחת לאחרת, מרבית הכנסיות המתודיסטיות מאשרות מחדש מדי שנה את קריאתו של ג'ון וסלי לחידוש בריתם עם האל. המאמינים קוראים את תפילת הברית של ג'ון וסלי (לעיתים בשינויים קלים). להלן מספר שורות:
ההתחדשות של וסלי
ההתחדשות המתודיסטית החלה באנגליה. מקורה בקבוצת גברים, בהם ג'ון וסלי ואחיו הצעיר צ'ארלס כתנועה בתוך הכנסייה האנגליקנית ב. התנועה התמקדה בלימוד התנ"ך ונקטה גישה מתודית לכתבים על אופן החיים הנוצרי. המונח "מתודיסט" היה כינוי גנאי שניתן לקהילה קטנה של סטודנטים באוניברסיטת אוקספורד, שאליה השתייכו האחים וסלי; הקבוצה, שכונתה "המועדון הקדוש", נפגשה בשנים 1729–1735 למטרת שיפור עצמי. הם נפגשו מדי שבוע, צמו בקביעות ונמנעו ממרבית השעשועים והנאות החיים. הם נהגו לבקר עניים, חולים ואסירים לעיתים קרובות.
המתודיסטים הראשונים הגיבו לאפתיה שהם מצאו, לתחושתם, בכנסייה האנגליקנית. הם נעו ממקום למקום, ומאחר שלא ניתן להם להטיף בתוך הכנסיות, הטיפו את תורתם תחת כיפת השמיים, לעיתים לקהל של מספר אלפים. במקומות בהם הטיפו, הם נודעו לשמצה על דרשותיהם הנלהבות, והואשמו לעיתים קרובות בפנאטיות. בימים ההם חששו חברי הכנסייה הממסדית כי הדוקטרינות החדשות שהפיצו המתודיסטים (כדוגמת הצורך ב"לידה מחדש" לצורך גאולה והפעולה המתמשכת של רוח הקודש על נפשו של המאמין) ישפיעו לרעה על אנשים חלשים. ת'אופיליוס אוונס, ממבקריה הראשונים של התנועה, אפילו כתב כי "זוהי נטייתם הטבעית בהתנהגותם, בקולם, בתנועותיהם, ובהבעותיהם האיומות, להרגיז אנשים". אולם המתודיסטים עמדו בפני ההתקפות הרבות על תנועתם.
עם גדילת הקהילות המתודיסטיות, התרחב גם הפער בין המתודיסטים לכנסייה האנגליקנית, אליה עדיין השתייכו. בהתחלה סירב ג'ון וסלי לפרוש מהכנסייה, אולם ב-1745 שינה את דעתו, אך לא העז להתחיל להסמיך כמרים בעצמו. ב-1784, עם סירובו המתמשך של הבישוף של הכנסייה האנגליקנית להסמיך כמרים מתודיסטיים (רק כמרים מוסמכים רשאים לנהל את טקסי ההטבלה ו"סעודת האדון"), החל וסלי להסמיך כמרים בעצמו, וכך למעשה סימן את הפילוג מהכנסייה האנגליקנית.
מספר המתודיסטים בבריטניה המשיך לגדול, וכדי לנהל בצורה יותר טובה את הכנסייה, כינס ג'ון וסלי כינס לראשונה את ועידת המטיפים המתודיסטיים ב-1784. וסלי הורה להמשיך בנוהל, ולכנס מדי שנה את הוועידות המתודיסטיות, נוהל שאכן נמשך עד היום.
וסלי הושפע מעקרונות הכנסייה המורבית ומהתאולוג הדני יעקובוס ארמיניוס, בעוד שג'ורג' וייטפילד (אחד ממנהיגיה הראשונים של התנועה המתודיסטית) אימץ השקפה קלוויניסטית. בסופו של דבר התפלגה התנועה המתודיסטית, כאשר חסידיו של וייטפילד הפכו למתודיסטים קלוויניסטיים, ומרבית המתודיסטים דבקו בוסלי, ובתאולוגיה הארמינית. הכנסייה התפלגה שוב עם פרישתן של מספר כנסיות מתודיסטיות בתחילת המאה ה-19 (ביניהן, "המתודיסטים הטבעיים" ב-1811 ו"הקונקשן המתודיסטי החדש" ב-1797), אולם ב-1932 התאחדו שלושת הזרמים העיקריים מחדש, ל"כנסייה המתודיסטית בבריטניה".
משלחות לאמריקה
בשנים המאוחרות של שנות השישים של המאה ה-18 היגרו שני מטיפים לא מקצוענים לאמריקה וייסדו שם קהילות. פיליפ אמבורי החל את עבודתו בניו יורק, זמן קצר לאחר מכן החל סרן וואב מהצבא הבריטי לסייע לו. הוא הקים קהילה בפילדלפיה ונסע לאורך החוף המזרחי במאמציו להקים קהילות נוספות. עד 1770 הגיעו שני מיסיונרים מתודיסטים, ריצ'רד בורדמן וג'וזף פילמור, מהקהילה המתודיסטית בבריטניה. זמן קצר לאחר מכן הגיע גם פרנסיס אסבורי. אסבורי שינה מחדש את שיטות הפולחן בצפון אמריקה, על פי השיטה של וסלי. תקופת שינוי זו אופיינה במתחים פנימיים. המיסיונרים הדיחו את מרבית המטיפים המקומיים והרגיזו מטיפים לא מקצועיים רבים. לאור מלחמת העצמאות האמריקנית וקריאה מוסלי, עזבו כל המסיונרים את אמריקה. עד 1778 הצטמצמו המאמצים המתודיסטים לקהילה אחת בלבד בצפון אמריקה: אסבורי סירב לעזוב, ונשאר בדלאוור במהלך התקופה.
רוברט סטואוברידג' החל בהפצת המתודיזם במרילנד באותה תקופה שבה החל אמבורי את עבודתו בניו יורק. הם לא שיתפו פעולה מאחר שלא ידעו האחד על קיומו של השני. סטואוברידג' הסמיך את עצמו לכמורה וארגן קהילה. הוא חינך עוזרים משפיעים רבים, שהפכו במרוצת הזמן למנהיגים הראשונים של המתודיזם האמריקאי. קהילתו גדלה בכמות חבריה ובשטחה. המיסיונרים הבריטים גילו את קהילתו של סטואוברידג' וסיפחוה לקהילה האמריקאית שבה עבדו. אולם, המטיפים המקומיים המשיכו לעבוד לצד המיסיונרים. בנוסף, הם המשיכו בגיוס מטיפים מקומיים חדשים. המתודיזם בדרום לא היה תלוי במיסיונרים, כמו הקהילות בצפון ארצות הברית.
עד לאותו זמן לא הוסמך לכמורה אף מיסיונר או מטיף אמריקאי למעט סטואוברידג'. לפיכך קיבלו חברי הקהילה המתודיסטית את לחם הקודש (אותו יכול לתת רק כומר מוסמך) מכמרים של כנסיות אחרות. מרבית הכמרים האנגליקנים נמלטו לאנגליה, לניו יורק או לקנדה במהלך מלחמת העצמאות. אי לכך, קבוצה של מטיפים מקומיים הסמיכה את עצמה. מעשה זה גרם לפילוג בין סיעתו של אסבורי לבין המתודיסטים בדרום. אסבורי שכנע את המטיפים הדרומיים לחכות לתגובתו של וסלי למשבר הפולחני; תשובה זו הגיעה ב-1784, כאשר וסלי שלח את הכומר תומאס קוק לאמריקה כדי שיקים כנסייה אמריקנית מתודיסטית נפרדת. המטיפים המקומיים נפגשו יחדיו בסוף דצמבר. תומאס קוק ציווה להסמיך את אסבורי למפקחה הכללי של הכנסייה החדשה, אולם אסבורי פנה לנאספים וקבע כי לא יקבל את המשרה אלא אם כן המטיפים יערכו הצבעה על כך; המטיפים בחרו באסבורי. מרגע זה ואילך נערכה הצבעה בוועידה על מינוי של מפקח כללי בעתיד. מאוחר יותר שכנע תומאס קוק את הנאספים למנות אותו ואת אסבורי למעמד של בישופים, והתואר הוסף לתפקידו של המפקח הכללי. צעד זה גרם למחלוקת רבה: וסלי לא אישר את התואר.
מנואל נורייגה
מנואל אנטוניו נורייגה מורנו (בספרדית: Manuel Antonio Noriega Moreno; 11 בפברואר 1934 – 29 במאי 2017) היה גנרל בצבא פנמה והשליט הצבאי בפועל במדינה מ-1983 ועד 1989, על אף שמעולם לא מונה לתפקיד נשיא פנמה.
מתודיזם
משלחות לאמריקה
עד הוועידה הכללית של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית ב-1792 התפרצה המחלוקת לגבי סמכותם של הבישופים. בסופו של דבר תמכו הנציגים מהקהילות השונות בבישוף אסבורי, אולם "המתודיסטים הפשוטים" ו"המתודיסטים הרפובליקנים" פרשו מהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-18. שתי הקהילות פעלו בדרום, ופרישתן היוותה מבשר לוויכוחים העתידיים אודות הבישופות עם רפורמיסטים מאוחרים יותר. למרות כל זאת נותר אסבורי הבישוף המוביל בתחילת המתודיזם האמריקני, והוא לא חלק את סמכות המינוי שלו עד שהבישוף מק'קנדי נבחר ב-1808. גישתו הכוחנית של תומאס קוק ניכרה מטיפים אמריקנים רבים. הוא הפך במהרה לבישוף מיסיונרי, ללא השפעה רבה באמריקה.
מנואל נורייגה
ביוגרפיה
בתחילת דרכו, בראשית שנות ה-70 ועד שנות ה-80, היה נורייגה בן ברית של הממשל האמריקני ושל ה-CIA. לקראת סוף שנות ה-80 הידרדרו היחסים בין נורייגה לבין ארצות הברית בשל הפרות בוטות של זכויות אדם בידי המשטר, וב-1989 הודח הגנרל ונלקח בשבי, תוך כדי הפלישה האמריקנית לפנמה. נורייגה הוחזק כשבוי מלחמה ונלקח לארצות הברית, שם הורשע בבית דין פדרלי באשמות הברחת קוקאין, פעילות פשע מאורגן והלבנת כספים, ונידון (ב-16 בספטמבר 1992) לתקופת מאסר של 40 שנה שמאוחר יותר הופחתה ל-30 שנה, והומתק לבסוף לכ-17 שנה בשל התנהגות טובה. נורייגה נכלא בכלא פדרלי במיאמי שבפלורידה. במקביל, התקיים בפנמה נגדו משפט בהיעדרו על הפרות זכויות אדם בתקופת כהונתו, והוא נשפט למאסר של 20 שנה. בשנת 2007 שוחרר מריצוי המאסר בארצות הברית.
מתודיזם
מתודיזם בבריטניה
במתודיזם הבריטי לא קיימים בישופים, אם כי העניין נשקל כיום מחדש. לצד זאת מאופיין המתודיזם הבריטי בארגון מרכזי חזק – הקונקשן (Connexion) המחולק למחוזות, שבראשם עומדים יושבי ראש (שיכולים להיות גבר או אישה). לעיתים קרובות תואמים מחוזות מתודיסטיים (מבחינה גאוגרפית) את מחוזות הבישוף ("בישופויות") של הכנסייה האנגליקנית. המחוזות מחולקים לנפות (מחוזות משנה), וכל נפה מנוהלת על ידי כינוס רבעוני, ומנהיגה הוא ה"הכומר המפקח הכללי". ברוב הנפות ישנם פחות כמרים מכנסיות, ומרבית הטקסים מבוצעים על ידי כמרים מקומיים, שאינם מוסמכים, או כמרים בדימוס. המפקח הכללי והכמרים נעזרים בניהול הנפה בכמרים לא מקצועיים, ויחדיו הם מרכיבים את הקבוצה המנהיגה את הנפה.
מנואל נורייגה
ביוגרפיה
באפריל 2010 הוסגר נורייגה לצרפת, שם הואשם בהלבנת הון ונשפט לשבע שנים בפועל. בדצמבר 2011 הוסגר נורייגה מצרפת לפנמה ונכנס שם לכלא. הוא עבר התקף של שטף דם במוח, נותח ושוחרר מן הכלא כדי לעבור ניתוח נוסף, ואולם זמן קצר לאחר שחרורו הוא מת ב-29 במאי 2017 בפנמה סיטי.
מתודיזם
מתודיזם בבריטניה
פילוגים בכנסייה המתודיסטית המקורית הובילו ליצירת מספר קהילות נפרדות, הטוענות כי הן מתודיסטיות. הגדולות שבהן הן כנסיית "המתודיסטים הפשוטים" ו"הנוצרים התנ"כיים". כדי להבדיל את עצמה החלה הכנסייה המתודיסטית המקורית לכנות את העצמה "הכנסייה המתודיסטית של וסלי". שלושת הזרמים העיקריים במתודיזם הבריטי התאחדו ב-1932 והקימו את הכנסייה המתודיסטית של בריטניה.
במהלך שנות השישים ביצעה הכנסייה המתודיסטית מספר מחוות כלפי הכנסייה האנגליקנית כדי להביא לאיחודן. באופן רשמי דחתה הכנסייה האנגליקנית את האיחוד ב-1972 אולם הדו-שיח לגבי שיתוף פעולה בין הכנסיות נמשך, והוביל לחתימת ברית בין שתי הכנסיות ב-2003. בשנות ה-70 החלה הכנסייה המתודיסטית במספר "פרויקטים כלל נוצריים", בשיתוף עם הכנסייה האנגליקנית והכנסייה הרפורמית המאוחדת. הפרויקט כולל חלוקת כנסיות, בתי ספר ולעיתים גם כמרים בין שלוש הכנסיות. המתודיזם, באופן מסורתי, פופולרי בוויילס ובקורנוול, אזורים הידועים בחוסר קונפורמיזם, וחוסר אמונם בכנסייה האנגליקנית. המועצה המתודיסטית מסייעת בניהולם של מספר בתי ספר בבריטניה, שבהם שמים דגש על השכלה כוללת, וערכים נוצריים.
מתודיזם בארצות הברית
ההתעוררות המתודיסטית הראשונה חלה בקרב המתיישבים באמריקה ב-1730 וב-1740. למטיף המתודיסט הבריטי ג'ורג' וייטפילד היה תפקיד ראשי בהפצת המתודיזם באמריקה. בנסיעותיו במושבות השונות הטיף וייטפילד בסגנון מרגש ונלהב, וקיבל כל אדם לקהלו.
הסגנון החדש של הדרשות והדרך החופשית יותר להתנהגות דתית הפיחו חיים חדשים בדת באמריקה. האמריקנים החלו להיות מעורבים בלהט וברגש בדתם, במקום לשבת באופן פסיבי ומרוחק ולהקשיב לדיונים אינטלקטואליים. אנשים החלו ללמוד את התנ"ך בביתם, וכך ביזרו את הדרכים בהן אנשים יכלו ללמוד על הנצרות, זאת בדומה לנטייה האינדיבידואליסטית באירופה בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית. עם הקמתה של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית באמריקה בכינוס חג המולד בבולטימור (מרילנד) בשנת 1784 הסמיך קוק (שכבר הוסמך בכנסייה האנגליקנית) את אסבורי לכמורה לתפקיד של "זקן" (תואר דתי של מנהל כנסייה, מורה ומטיף מכובד) ולבישופות, במהלך שלושה ימים עוקבים.
"רוכבי נפות", רבים מהם כמרים לא מקצועיים, נסעו ברחבי אמריקה על גבי סוסים (ועל כן כינוים), הטיפו את התורה הנוצרית והקימו כנסיות, כך שכמעט בכל קהילה שחיה ליד צומת דרכים היו מוסדות מתודיסטיים. אחד מ"רוכבי הנפות" המפורסמים ביותר היה רוברט סטראוברידג' שחי בסמוך למחוז קרול במרילנד, לאחר הגיעו לאמריקה בסביבות 1760.
ההתעוררות המתודיסטית השנייה הייתה חלק מגל של התעוררות דתית באמריקה. בניו אינגלנד (אזור צפון מזרח ארצות הברית) עודד העניין המחודש בדת פעלתנות חברתית בקרב תושבי האזור; המתודיזם התפשט במהרה, והקים מספר קולג'ים, הבולט שבהם היה אוניברסיטת בוסטון. דרומה יותר הגדילה ההתעוררות השנייה את כמות המתודיסטים והבפטיסטים בקנטקי ובטנסי.
המחלוקת לגבי סוגיית העבדות הציבה את הכנסייה המתודיסטית במצב קשה במחצית הראשונה של המאה ה-19. מנהיגי הכנסיות הנוצריות בצפון, שחששו מפילוג מהכנסיות בדרום, סירבו לנקוט עמדה בסוגיה. "המתודיסטים של וסלי" (שלאחר מכן הפכו ל"כנסייה של וסלי") ו"הכנסיות המתודיסטיות החופשיות" הוקמו על ידי תומכים נלהבים של ביטול העבדות. חברי "הכנסייה המתודיסטית החופשית" היו פעילים במיוחד ב"מחתרת השחרור" (שבה סייעו מתנגדי עבדות מהצפון לעבדים שחורים לברוח ממדינות הדרום, שהותירו את העבדות על כנה, למדינות הצפוניות, למקסיקו ולקנדה). בסופו של דבר פרשו המדינות הדרומיות מהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בפילוג גדול ב-1845 בלואיסוויל והקימו את "הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית, דרום". הענפים הצפוניים והדרומיים אוחדו ב-1939, כשהעבדות כבר בוטלה. באיחוד זה השתתפה גם הכנסייה הפרוטסטנטית המתודיסטית. מספר תושבי הדרום, שמרנים בתאולוגיה שלהם, ותומכי הפרדה גזעית, התנגדו לאיחוד והקימו את "הכנסייה המתודיסטית בדרום" ב-1940.
בהתעוררות המתודיסטית השלישית, בין 1858 ל-1908, חל גידול עצום בקהילה המתודיסטית, הודות להתרבותם המהירה של מוסדות מתודיסטים (כגון קולג'ים). ההתעוררות בערים רבות בשנת 1858 הציתה את המגמה, אך בצפון היא הופרעה על ידי מלחמת האזרחים. בדרום, לעומת זאת, עודדה המלחמה את ההתעוררות, בייחוד בצבא הקונפדרציה.
כריסיפוס
כריסיפוס (ביוונית: Χρύσιππος) דמות מהמיתולוגיה היוונית, בן פלופס והנימפה אקסיוכה, אח למחצה של התאומים אטראוס ותיאסטס.
מתודיזם
מתודיזם בארצות הברית
בין השנים 1914–1917 פרסמו כמרים מתודיסטיים רבים בקשות רבות לשלום עולמי. כדי לענות על דרישותיהם הבטיח הנשיא וודרו וילסון (פרוטסטנטי פרסביטריאני) "מלחמה כדי לסיים את כל המלחמות". בשנות ה-30 העדיפו מתודיסטים רבים מדיניות בדלנית. בשנת 1936, למשל, פרסם הבישוף המתודיסטי ג'יימס בייקר כי 56% מהכמרים המתודיסטים מתנגדים למלחמה. אולם, הפדרציה המתודיסטית קראה להטלת חרם על יפן בעקבות פלישתה לסין והפרעתה לפעילות מיסיונרית שם. בשיקגו הביעו 62 כנסיות מתודיסטיות אפיסקופליות את תמיכתן במדיניות ממשל רוזוולט, תוך הבעת התנגדות לכל תוכנית לשליחת חיילים אמריקאים להילחם באירופה. כשהחלה המלחמה ב-1941 תמכו בה מרבית המתודיסטים.
כריסיפוס
דמותו
קיימות כמה גרסאות לגבי חייו ומותו של כריספוס. על פי אחת הגרסאות אמם של אטראוס ותיאסטס, היפודאמיה, חששה שפלופס יוריש את ממלכתו לכריספוס, לכן הסיתה את שני בניה התאומים להרוג אותו. השניים הטילו את כריספיס אל מותו לתוך באר. האב הזועם גירש את השלישייה מארצו והם מצאו מקלט במיקנה, שם תלתה האם את עצמה.
מתודיזם
מתודיזם בארצות הברית
"הכנסייה המתודיסטית המאוחדת" הוקמה ב-1968 כתוצאה ממיזוג בין "האחים האוונגליסטים המאוחדים" (איחוד בין מספר כנסיות בעלות מסורת גרמנית) לבין הכנסייה המתודיסטית, המיזוג נבע מאי רצונם של האוונגליסטים להמשיך ולהתפלל בגרמנית ולקיים מסורות דתיות גרמניות. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מנתה הכנסייה המאוחדת כ-9 מיליון חברים. עם ירידת כמות החברים בכנסייה המאוחדת בארצות הברית חלה עלייה חדה במספר החברים בכנסייה במדינות מתפתחות.
כריסיפוס
דמותו
על פי גרסה אחרת, לאיוס, שמצא מקלט אצל פלופס בתקופה סוערת של תבאי, התאהב בנער בן ה-12, כריסיפוס ובאמתלה של שיעורי נהיגה על מרכבה, חטף אותו בעורמה אל תבאי, שם הפך אותו לפילגש ממין זכר ובסופו של דבר הרג אותו. לפי גרסה נוספת, כריסיפוס שלח יד בנפשו בגלל הבושה. בשתי הגרסאות האלה פלופס קילל את לאיוס וקללה זו התקיימה כשאדיפוס, הבן של לאיוס, הרג את אביו.
אוריפידס כתב מחזה (שאבד בינתיים) בשם "כריסיפוס".
מתודיזם
מתודיזם בארצות הברית
מבנה הכנסיות המתודיסטיות בארצות הברית דומה (אך לא זהה) לזה שבבריטניה, על פי מבנה ה"קונקשן". הבישופים הם הממנים את הכמרים לכנסיותיהם (זאת בניגוד לשיטת הניהול הפרסביטריאנית). בקהילות מתודיסטיות ניתן בדרך כלל ייצוג לכמרים לא מקצועיים בכנסים המקומיים והכלל ארציים, שבהם מתקבלות ההחלטות הניהוליות של הכנסייה (בניגוד לשיטת הניהול האפיסקופלית).
מלבד ה"כנסייה המתודיסטית המאוחדת" ישנן יותר מ-40 קהילות הקשורות לתנועה המתודיסטית של ג'ון וסלי. חלקן, כמו "הכנסייה המתודיסטית האפרו-אמריקנית", "המתודיסטים החופשיים" ו"כנסיית וסלי", הן מתודיסטיות בבירור, אולם כנסיות אחרות אינן מגדירות עצמן כמתודיסטיות אך קשורות לתנועה בדרגות שונות. צבא הישע, למשל, הוקם על ידי מתודיסט לשעבר – ויליאם בות', וחלק מהתאולוגיה של הארגון שאובה מהתורה המתודיסטית.
מתחילת דרכה של התנועה בבריטניה הדגיש המתודיזם את חשיבות החינוך והשירות למען החברה. מוסדות רבים שהיו מתודיסטיים במקורם הוקמו בארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-19, וכיום יותר מעשרים אוניברסיטאות וקולג'ים נקראים עדיין "מתודיסטיות" או "של וסלי".
"הכנסייה המתודיסטית המאוחדת" מאפשרת למגוון רחב של אנשים, בעלי אמונות תאולוגיות ופוליטיות שונות, להיות חבריה. כך, הנשיא לשעבר (הרפובליקני) ג'ורג' וו. בוש הוא חבר בה, וריצ'רד צ'ייני, שהיה סגנו, משתתף אף הוא בתפילות (אם כי אינו חבר). הפוליטיקאים האמריקאים הילרי קלינטון וג'ון אדוארדס חברים גם הם בכנסייה המאוחדת.
מדינות אחרות
כיום חברים בקהילה המתודיסטית כ-75 מיליון איש ברחבי העולם, אך מספר החברים יורד בקביעות, לאור נטייתם של אנשים רבים בצפון אמריקה לאמץ כנסיות שמרניות יותר מבחינה תאולוגית.
עקרון החיבוריות
עֶקְרוֹן הַחִיבּוּרִיּוּת בתורת המשחקים הוא תכונה של פתרון נקודתי למשחקים שיתופיים בצורה קואליציונית, ומהווה גם אחת מארבע התכונות המאפיינות את פתרון ערך שפלי.
הגדרה פורמלית
נאמר שפתרון \phi מקיים את עקרון החיבוריות, אם לכל שני משחקים שיתופיים בצורה קואליציונית ו-  מתקיים:
הצדקת עקרון החיבוריות
עקרון החיבוריות הוא כאמור תכונה שניתן לדרוש מפתרון למשחק שיתופי בצורה קואליציונית.
אם קבוצת שחקנים N משחקת בשני משחקים שונים, ו-, הרי שכדי להשתתף במשחק, שחקן i יהיה מוכן לשלם , ובמשחק , יהיה מוכן לשלם. העיקרון דורש ששחקן i יסכים לשלם במשחק המחובר את  - כלומר את מה שהסכים לשלם עבור שני המשחקים בנפרד.
שאלת קיום עקרון החיבוריות קובעת באיזו מידה תלוי המשחק המחובר במשחקים הבודדים, ביחס לפתרון המוצע.
דוגמה
נתבונן בשני המשחקים הבאים:
כעת נגדיר פתרון באופן הבא: נבחר את הקואליציה בעלת השווי הגבוה ביותר, ונחלק את שוויה בין חבריה שווה בשווה. הפתרון הזה אינו מקיים את עקרון החיבוריות:
הפתרון למשחק הוא (1/3,1/3,1/3), והפתרון למשחק  הוא (2/3,2/3,2/3).
אך, נקבל שהפתרון למשחק המחובר, הנתון על ידי:
גם הוא (2/3,2/3,2/3)! כלומר, אף שחקן לא יסכים לשלם עבור השתתפות במשחק המחובר, את הסכום שיסכים לשלם עבור השתתפות בשני המשחקים בנפרד. השתתפות במשחק המחובר מקטינה את הרווח של השחקנים בהשוואה להשתתפותם בשני המשחקים בנפרד.
פרשנות נוספת לעיקרון
נתבונן על סיטואציה בה יכולים השחקנים לשחק רק באחד המשחקים הבודדים, בהסתברות של \frac{1}{2} לכל אחד.
במקרה כזה, תחת ההנחה שתועלת שחקנים מהגרלות שווה לתוחלת הרווח מההגרלה, כל שחקן i יהיה מוכן לשלם את התוחלת של הרווח שלו לפי פתרון \phi, כלומר, את הסכום.
שווי כל קואליציה S בסיטואציה הזו הוא, ולכן, נקבל את הדרישה.
זאת, בנוסף עם דרישת עקרון הקוואריאנטיות תחת שקילות אסטרטגית, שקול לדרישת עקרון החיבוריות.
סטיבן פינאר
סטיבן ז'רום פינאר (נולד ב-17 בפברואר 1982 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן עבר דרום אפריקאי. פינאר שיחק בתור קשר תוקף או קיצוני שמאלי והוא היה קפטן נבחרת דרום אפריקה.
קריירה
את קריירת הכדורגל המקצועי שלו החל באייאקס קייפטאון, קבוצת הבת של אייאקס אמסטרדם ההולנדית. בשנת 2001 הוא עבר לשחק באייאקס אמסטרדם, בה לא הצליח להשתלב בשנתו הראשונה. הופעת הבכורה שלו במדי אייאקס אמסטרדם נרשמה בפברואר 2002 במשחק מול נאק ברדה, בו ניצחה אייאקס 1 - 0. פינאר הפך לשחקן פותח בהרכב יחד עם שחקנים כמו רפאל ואן דר וארט, זלאטן איברהימוביץ' ועוד.
בשנת 2006 חתם פינאר על חוזה לשלוש שנים בבורוסיה דורטמונד. בשנת 2007 הושאל לעונה אחת על ידי דורטמונד לאברטון, ובתום תקופת ההשאלה נרכש פינאר על ידי האנגלים. בחלון העברות של ינואר 2011 עבר לטוטנהאם הוטספר תמורת 2.5 מיליון לירות שטרלינג. פינאר לא הצליח להשתלב בטוטנהאם, והשתתף ב-10 משחקים שבהם לא הצליח להבקיע. בינואר 2012 הושאל בחזרה לאברטון. בתום תקופת ההשאלה נרכש פינאר על ידי אברטון. ב-19 באוגוסט 2016 חתם בסנדרלנד. ב-5 ביולי 2017 חזר פינאר לאחר 16 שנה לדרום אפריקה וחתם בבידווסט ויטס. ב-1 במרץ 2018 הודיע על פרישה מכדורגל.
בצעירותו היה פינאר חלק מנבחרת הנוער של דרום אפריקה. את הבכורה בנבחרת הבוגרת ערך בניצחון 2 - 0 על. פינאר היה חלק מנבחרת דרום אפריקה במונדיאל 2002 ובמונדיאל 2010. ב-2 באוקטובר 2012 הודיע על פרישתו מהנבחרת.
דולר דיסני
דולר דיסני (באנגלית: Disney dollars) הוא תו קנייה שנמכר לציבור על ידי חברת וולט דיסני. החברה שואפת להציג את פארקי השעשועים שלה כממלכה עצמאית קסומה, ולפיכך יצרה תווי קנייה דומים פיזית לשטרות כסף ובעלי מאפיינים של מטבע רשמי. ערכו של דולר דיסני שווה לערכו של דולר אמריקאי. התווים נמכרים בפארקים ובחנויות דיסני, ובמקומות אלה ניתן גם להמיר אותם לדולרים אמריקאים. הם משמשים לתשלום בשטחי פארקי השעשועים של חברת וולט דיסני (אתר הנופש דיסנילנד ודיסניוורלד) וכן בספינות קו הספנות של דיסני, בחנויות דיסני ובקאסטאווי קי (האי הפרטי של קו הספינות).
דולר דיסני הוא מקור הכנסה לחברת וולט דיסני, משום שחלק מהתווים הנרכשים נשאר בידי הרוכשים כמזכרת. כאשר התווים ממומשים, נהנית החברה מהחזקת הדולרים בין רכישת התווים למימושם.
תיאור התווים
דולרי דיסני דומים בגודלם, בצורתם ובעיצובם לדולר האמריקאי - ההילך החוקי של ארצות הברית, אך במקום דמויות נשיאי ארצות הברית המופיעות על הדולר האמריקאי, על דולרי דיסני מצוירות דמויותיהם של מיקי מאוס, מיני מאוס, דונלד דאק, גופי ופלוטו או ציור של טירת היפהפייה הנמה שבדיסנילנד או טירת סינדרלה של ממלכת הקסם.
משני צדי הדמות המרכזית מצוירת דמותה של טינקר בל.
במקום שבו על שטר הדולר חתום נגיד הבנק הפדרלי של ארצות הברית, בדולר דיסני חתום סקרוג' מקדאק.
היסטוריה
דולרי דיסני הופצו לציבור לראשונה ב-5 במאי 1987. התווים הראשונים הופצו בערכים נקובים של דולר אחד או חמישה דולרים. בשנת 1990 החלה הפצת תווים בערכים של 10 דולרים.
מרגע הפצתם הפכו התווים לשווי כסף אמיתי בפארקים של דיסני - ניתן לרכוש בהם מוצרים בחנויות ומסעדות הפארק, ולהחליפם לדולרים אמריקאים.
סדרות
דולרי דיסני מודפסים בשתי סדרות: "A" - המודפסת באנהיים שבקליפורניה ו-"D" - המודפסת בדיסניוורלד שבפלורידה.
החל משנת 2005 החלה הדפסת סדרת "T" הנמכרת בחנויות דיסני.
הסדרה המוגבלת שהודפסה בשנת 2005 בערך נקוב של $50 נשאה את הסימון "B".
בשנת 2007 הופצה סדרה מיוחדת של דולרי דיסני המבוססת על הסרט שודדי הקאריביים שנשאה את הסדרות "E" ו-"F" כאשר בסיום המספר הסידורי של התו נוספו האותיות "B" על מנת לסמל את הספינה "הפנינה השחורה" (Black Pearl), "F" על מנת לסמל את הספינה "ההולנדי המעופף" (Flying Dutchman) ו-"E" על מנת לסמל את הספינה "הקיסרית" (Empress), שהופיעו על התווים.
דולרי דיסני הודפסו מדי שנה מאז שנת 1987, למעט בשנים 1992, 2004 ו-2006.
אמצעי בטיחות
כיוון שלדולרי דיסני ערך כספי מוטמעים בהם אמצעים נגד זיוף, ובהם דיו שקשה לצלם ולהעתיק, וכן מספר סידורי ייחודי לכל תו.
אזכורים תרבותיים
דולרי דיסני היוו בסיס לבדיחה בסדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון". בפארק "ארצם של איצ'י וסקרצ'י" המהווה פרודיה על דיסניוורלד, ורכש הומר סימפסון "שטרות איצ'י וסקרצ'י" בשווי של $1,100, אשר מובטח לו שהם בני המרה בכסף רגיל בפארק. בהגיע המשפחה לפארק הוא מגלה שהחנויות בפארק אינן מקבלות את השטרות.
ארנולד ווסלו
ביוגרפיה
ווסלו נולד בפרטוריה למשפחת שחקני תיאטרון. את כישורי המשחק שלו גילה עוד כתלמיד תיכון, כשסיים את לימודיו ואת שירותו הצבאי נרשם ווסלו ללימודי דרמה מקצועיים.
ווסלו התחיל את הקריירה שלו בתיאטרון המקומי שבאזור מגוריו וזכה במספר פרסים על הופעות שייקספיריות. לאחר גיחה קצרה לתחום הטלוויזיה בדרום אפריקה פנה לקולנוע וקטף פרסים נוספים על הופעותיו בסרטים מקומיים. בתחילת שנות ה-90 עבר להתגורר בארצות הברית ועשה את הופעת הבכורה שלו בהוליווד בסרטו של רידלי סקוט "1492: מעבר לאופק". את הופעתו הגדולה הראשונה עשה ווסלו בסרט הפעולה "מטרה קשוחה" בתור פיט ואן קליף צייד הראשים שעליו לחסל את צ'אנס בורדה (ז'אן-קלוד ואן דאם). ווסלו החליף את ליאם ניסן בתפקיד דארקמן בשני סרטי ההמשך לסרט גיבורי העל המצליח של סם ריימי "דארקמן".
ווסלו התפרסם ברחבי העולם בתפקיד הכהן הימוטאפ בסרטי ההרפתקאות "המומיה ו"המומיה חוזרת". השתתף בקומדיית הריגול "קודי בנקס סוכן סמוי" ובעונה הרביעית של הסדרה " 24" בתפקיד הטרוריסט הטורקי חביב מרוואן.
בשנת 2006 שיחק לצד טייריס גיבסון בסרט האקשן "מהמותן למטה". בהמשך השנה הופיע ווסלו בדרמת המלחמה "לגעת ביהלום" בתור שכיר החרב קולונל קוטזי הנעזר בשורותיו דני ארצ'ר (לאונרדו דיקפריו) במציאת יהלום נדיר.
ב-2009 השתתף בסרט הפעולה "ג'י. איי. ג'ו כוח המחץ" בתור זארטן מתנקש בכיר בארגון הקוברה.