cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב רייפמן
יעקב רייפמן (ביידיש: רייפמאנן; א' בניסן תקע"ח, 7 באפריל 1818 - י"ד בחשוון תרנ"ה, 13 בנובמבר 1894) היה חוקר אוטודידקט ומחבר פורה, היסטוריון של היהדות ומלומד עברי. דמות אניגמטית שנעה על קו התפר שבין חדש לישן, חבר החברה הגבוהה של תנועת ההשכלה היהודית ושומר תורה ומצוות.
ביוגרפיה
למרות גילו הצעיר (15 או 16) ניסה להקים בלובלין בית ספר מודרני, אך נתקל בהתנגדות של הקהילה החסידית המקומית שמנעה ממנו את תוכניתו. בעקבות אותו אירוע ניהל מלחמה מתמדת מול אנשי החסידות בכל המקומות אליהם הגיע במשך חייו. הוא נישא לטשרנה מיימון בתו של יוסף מיימון משברשין הסמוכה ללובלין, ועבר לגור שם. בתקופה שלאחר נישואיו השתלם בפילוסופיה יהודית והתכתב עם גדולי תנועת ההשכלה היהודית ורבנים המקורבים לתנועה.
הוא פרסם מרעיונותיו ומחקריו בכל כתבי העת של תנועת חכמת ישראל, והציג את עצמו כמקורי וביקורתי, אך קומם עליו הן את השמרנים והן את הרפורמים, השמרנים ראו בפתיחותו לביקורת "יותר מפתחה של מחט", והרפורמים ראו בו עדיין את איש בית המדרש הישן. הוא גם ספג ביקורת על עצם תקפות מחקריו וטיעוניו, שד"ל כתב לו: . אך למעשה היה חבר מקובל בין חברי חכמת ישראל, וניהל תכתובות עם כל המי ומי בחברה זו: שי"ר, יש"ר, שד"ל, גייגר, יוסט, חיות, שטיינהיים, פירסט, קירכהיים, זק"ש, ריב"ל, שזח"ה, בובר, ועוד רבים וטובים.
למרות כישוריו וקשריו, לא מצא רייפמן מי שיעסיק אותו בצורה מכובדת, וחי במשך שנים בעניות מחפירה. רבי אלעזר הורוויץ מחבר שו"ת "יד אלעזר", ויל"ג, ניסו לסדר לו תפקידים שונים ללא הצלחה. יש התולים את אי הצלחתו בכך שלא היה מקובל על החברה, ולא מצא את מקומו בשסע שבין הישן לחדש. מקורבו המשורר י.ל. פרץ תיאר את עולמו המלא סתירות, ואת דיכאונו וחרטותיו:.
משפחתו
לרייפמן נולד בן יחיד בשם נתן, עליו כתב: תחת הון ועושר ומעדני תבל ומחמדיה אשר הִשָׁנִי אלוקי, נתן לי בן רב תושייה ובקי גדול בתלמוד ובפוסקים ראשונים ואחרונים, ואחרוני אחרונים, והוא מורה הוראה בלובלין ומהולל לאביר מורי הוראה וירא ה' מרבים. שמו נתן, ומלבדו אין לי עוד לא בן ולא בת, ואך הוא הנו חבלי וחלקי בחלד, ואך בו לבדו כל שעשועי". אשתו של רייפמן נטתה אחרי החסידות, והתייעצה עם הרבי מלובלין רבי לייבלה, אם להרחיק את בנה מבעלה הנוטה להשכלה. הרבי שאל אותה אם בעלה נוטל את ידיו בכל בוקר, ומשהשיבה בחיוב, השיב שאין חשש באשר ליראת השמים שלו ואל לה להרחיק את בנו ממנו. ואולם לפי עדות אחרת, בנו לא ישב שבעה אחרי פטירתו, כדינם של היוצאים לתרבות רעה ו"פורשים מדרכי ציבור".
מקנס
מֶקְנֶס או מכּנס (בערבית: مكناس; בברברית: ⴰⵎⴽⵏⴰⵙ; בצרפתית: Meknès; בספרדית: Mequinez; העיר נקראת לעיתים בעברית, על פי שמה הערבי, מכּנאס) היא עיר בצפון מרוקו ובירת מחוז מקנס תאפילאלת. העיר שוכנת בגובה של כ-560 מטר מעל פני הים, ובמרחק של כ-120 ק"מ מזרחית מהבירה רבאט. בעיר התגוררו 576,152 איש בשנת 2008 ובאזור האורבאני מתגוררים כ-950,000 איש.
מקנס נוסדה במאה ה-10 ושמה נגזר משמו של שבט "מקנסה" (Meknassa) הברברי שייסד אותה. שמו של השבט נגזר מהמילה הברברית שמשמעותה "לוחם". העיר שימשה בירת מרוקו בימי אסמאעיל מלך מרוקו (המוכר גם בשם "מולאי אסמאעיל"), והיא ידועה בשל רובע המדינה והעיר הקיסרית שלה, וכן בנייניה המונומנטאליים. מקנס נחשבת לאחת מארבע "הערים הקיסריות" (Les quatre villes impériales) של מרוקו, ובשנת 1996 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
גאוגרפיה ואקלים
מקנס שוכנת בגובה של כ-560 מטר ברמת סאיס (Saïs), בין הרי האטלס המרכזי מדרום והגבעות שמדרום להרי הריף מצפון. העיר נחלקת לשניים על ידי ואדי בופקראן (oued Boufekrane), החוצץ בין רובע המדינה והעיר הקיסרית מדרום-מערב, לבין העיר החדשה (la ville nouvelle), המכונה גם "חמריה", מצפון-מזרח.
האקלים בעיר הוא ים תיכוני עם השפעה יבשתית. הטמפרטורות הממוצעות בחודש אוגוסט נעות בין 18 °C ל-36 °C בעוד שבחורף הן נעות בין 2 °C ו-7 °C. כמות המשקעים השנתית עומדת על 400 עד 500 מ"מ בממוצע, ואלה יורדים בין חודש אוקטובר לחודש מאי, שבכל אחד מהם בין תשעה ל-14 ימים גשומים. עיקר הגשמים יורדים באביב ובסתיו, וסך הכל יש באזור 84 ימים גשומים בשנה בממוצע.
היסטוריה
ייסודה של מקנס מיוחס לשבט המקנסה הברברי שהעניק לה את שמה. בני השבט הגיעו ממזרח והקימו במקום יישוב כפרי לא מבוצר במאה ה-10. ייסודה של העיר ממש מתוארך לשנת 1063, עת שושלת אלמורביד (المرابطون, Almoravides) הקימה מעוז צבאי לא מבוצר במקנס, אשר שימש כמקום לאחסון מזון וכלי נשק. בתחילה נקראה העיר בשם "טגרארט" (Tagrart), דהיינו "קסרקטין", וסביבו קמו שווקים שעסקו בסחר במוצרי מתכת, כלי נשק ומוצרי עץ. העיר בוצרה לקראת סוף תקופת שושלת אלמורביד בתחילת המאה ה-12. שושלת אל-מוואחידון (الموحدون, Almohades) השתלטה על מקנס ב-1150, ושליטיה הרחיבו את העיר והקימו מערכת שהובילה אליה מים וארבעה בתי מרחץ. שליטיה הבאים של העיר היו בני שושלת מריניון (مرينيون, Mérinides) שהשתלטו עליה ב-1244. בתקופתם המשיכה העיר להתפתח ובלעה את הפרברים שקמו סביבה. בתקופה זו גדלה אוכלוסיית העיר כתוצאה מהגירה של מוסלמים ויהודים אשר נמלטו מפני הרקונקיסטה בספרד, ונוסדה הקהילה היהודית בעיר. בעיר נבנו קסבה (מצודה), וב-1350 נוסדה בה המדרסה הראשונה והידועה מבין שלוש - "מדרסת בו ענאניה" (المدرسة البوعنانية, Médersa Bou Inania).
העיר כיום
רוב תושבי העיר וסביבתה הם ברברים המדברים בניב ברברי בשפת יום-יום, לצד ערבית שהיא השפה הרשמית במדינה. כלכלת העיר נסמכת על התיירות, המסחר, התעשייה הזעירה, והשירותים, ובה מרוכזים מסודות השלטון המחוזיים. למרות אתרי העניין הרבים שבעיר, מבחינה תיירותית מקנס עדיין שוכנת בצילה של פאס, שכנתה ממזרח. כ-140 מפעלים שוכנים בעיר, ומחצית מהם מתמקדים בעיבוד תוצרת חקלאית ומזון, ובעיבוד טקסטיל ועור. השטח מסביב לעיר פורה, ואוכלוסיית הכפרים והיישובים בסביבתה עוסקת בחקלאות, ומגדלת זיתים, הדרים, ענבים וירקות וכן במשק החי. בעיר נערכת תערוכה בינלאומית שנתית המוקדשת לחקלאות (le Salon international de l'agriculture), ומאז 2001 נערך בה גם ה"פסטיבל הבינלאומי לסרטי הנפשה של מקנס" (festival international du cinéma d'animation de Meknès או FICAM).
מקנס היא מקום מושבה של "אוניברסיטת מולאי אסמאעיל" (Université Moulay-Ismaïl) שהוקמה ב-23 באוקטובר 1989 על בסיס שתי פקולטות שנוסדו ב-1982. באוניברסיטה פקולטות למדעים, משפטים, כלכלה ומדעי החברה ולספרות ולמדעי הרוח. עוד פועלים במסגרת המוסד שני בתי ספר גבוהים - "בית הספר הלאומי המקצועי הגבוה" (L'École Nationale Supérieure d'Arts et Métiers או ENSAM) מאז 1997, ו"בית הספר הגבוה לטכנולוגיה" (École Supérieure de Technologie) מאז 1993.
בעיר שתי תחנות רכבת והיא מקושרת אל הבירה רבאט שממערב לה ואל פאס ממזרח באמצעות כביש מהיר A2 החולף מדרום לה. שדה תעופה קטן עם מסלול בודד (09/27) באורך של 9,252 רגל (2,820 מטר) שוכן בפאתיה המזרחיים של העיר.
אתרי העיר
חלקה ההיסטורי של העיר, השוכן בצידו המזרחי של ואדי בופקראן (oued Boufekrane), כולל את רובע המדינה מצפון, את המלאח (השכונה היהודית) הישן והחדש ממערב, ואת העיר הקיסרית והארמון המלכותי מדרום. העיר הקיסרית וארמון המלך נבנו על ידי אסמאעיל מלך מרוקו, שהעריץ את תרבות צרפת, בהשראתו של ארמון ורסאי. שטח העיר העתיקה שהוכרז כאתר מורשת עולמית, מקביל לשטחה של העיר בתחילת המאה ה-18, עת מקנס הייתה לבירת מרוקו. בהכרזה כלולים למעלה משמונים מבנים, ובהם אמת המים של שער ברדאין בצפון המדינה, 18 בתי מגורים, 25 מסגדים, תשעה משערי העיר ועשרה בתי מרחץ.
רובע המדינה
רובע המדינה הוא המקום בו החלו תולדותיה של מקנס. בצידה הדרומי שוכנת כיכר אל-הדים (Place el-Hédim), היינו "כיכר ההרס", המכונה כך בשל הרס הבתים שניצבו במקום על ידי מולאי אסמאעיל. הכיכר המלבנית נבנתה כדי לשמש רחבת כניסה לשער מנסור (ראו להלן) הנמצא מדרום לה, והיא הייתה בעבר מקום מפגש ומסחר. מצפון לכיכר ניצב מבנה מ-1882 המשמש כמשכנו של "מוזיאון דאר ג'מאי" (Musée dar Jamaï). הוא הוקם על ידי בני משפחת ג'מאי שירדו מנכסיהם, ועם תחילת השלטון הצרפתי הפך לבית חולים. ב-1920 הוסב המבנה למוזיאון שנוסד באופן רשמי ב-1926, והוא משנה את תצוגתו לפי עונות השנה. במבנה מוצגים שטיחים, תכשיטים, כלי קדרות, בדים, עבודות מעץ ומוצגים תרבותיים ואומנותיים נוספים. בצידו השני של השער נמצאת: כיכר ללה עוודה ששימשה בעבר את "מגרש המסדרים הגדול" של הסולטאן.
במרכזה של המדינה ניצבים המסגד הגדול שצריחו קרס בעת תפילת יום השישי ב-19 בפברואר 2010 והביא למותם של עשרות מתפללים, וכן מדרסת בו ענאניה. המדרסה נוסדה ב-1350 ובנייתה נמשכה עד 1358. היא נחשבת למבנה המרשים ביותר שהותירה שושלת מריניון בעיר. יש בה אולם תפילה, אגן טהרה וכיתות לימוד, והיא מעוטרת בעושר גג המבנה עשוי מרעפים ירוקים ואדומים. מדרסה בשם דומה נוסדה מספר שנים לאחר מכן גם בפאס. המסגד הגדול (La grande mosquée) שוכן בסמוך למדרסה. הוא הוקם במאה ה-11 על ידי שושלת אלמורביד. יש בו 11 שערים וארקאדה עם 143 קשתות וב-1203 נוסף לו המיחרב. מינרט המסגד רבוע ומצופה באריחים ירוקים, וקבועים בו חלונות ביפוריים (ראו תמונה לעיל).
שווקיה של העיר שוכנים בין כיכר אל הדים ובין המסגד הגדול. על אלה נמנים שווקים המוכרים מוצרי טקסטיל ושטיחים, שוק "אוקשן" (Okchen) המתמחה ברקמה, שוק "קיסריאת א-דאהב" (Qissariat ad-dahab) המתמחה בתכשיטים, שוק פשפשים ושוק לתבלינים ולעשבי תיבול.
העיר הקיסרית
העיר הקיסרית (ville impériale) שוכנת מדרום לרובע המדינה, ושער מנסור (Bab Mansour) מוביל אליה מכיכר אל הדים. השער הוא הידוע משערי מקנס, ואחד הידועים והמפוארים במרוקו כולה. גובה המבנה 16 מטר וגובה המעבר הקבוע בו הוא כשמונה מטרים. השער מצופה באריכי טרקוטה מזוגגים באמייל ("זליג'", Zellige, الزليج) ובכתובות. בנייתו של המבנה הקרוי על שם האדריכל שהקים אותו, החלה ב-1697 והושלמה בשנת 1732, היינו, לאחר מותו של מולאי אסמאעיל. בשער שלושה פתחים - המרכזי שבהם גדול משני האחרים שאינם משמשים כמעברים אלה לקישוט בלבד. הפתח המרכזי מוליך כיום אל גלריית אומנות התופסת את שטחו של המעבר ההיסטורי, באורך של 17 מטר וברוחב של 6.2 מטרים, ועל כן לא ניתן לעבור דרכו. מיד מדרום לשער ובתחומיה של העיר הקיסרית שוכנת כיכר לאלה אאודה (Place Lalla Aouda) ששימשה כרחבת מצעדים, ובצידה המזרחי שוכן מסגד הנושא את אותו שם.
חומה נוספת חוצצת בין חלק זה של העיר הקיסרית לחלקה הדרומי הגדול בהרבה. כאן משתרע "מגרש הגולף המלכותי", שרכש את ייעודו זה ב-1971, והוא הוקם מחרס על חלק משטח הגנים המלכותיים. מדרום לו שוכנים מאגר אגדאל (Bassin de l'Agdal) ואסמי התבואה. המאגר באורך של 319 מטר וברוחב של 148.75 מטר, שטחו כ-40 דונם ועומקו כ-3.5 מטר. הוא הוזן במים שהובאו ממרחק של עד 25 ק"מ, והוא שימש הן כמאגר מים והן כבריכת נופש למשפחת המלוכה. האסמים צמודים למאגר מדרום והם שימשו לאחסנת תבואה שנועדה להזין את 12,000 סוסיו של המלך. חלק מהקשתות הנושאות את התקרה שוחזרו אך היתר עומדות בהריסותיהן. קירותיו העבים של המבנה שמרו על טמפרטורה קבועה אשר סייעה בשימור התבואה. ממזרח למגרש הגולף שוכן הארמון המלכותי (Palais Royal), המכונה גם "דאר אל-מאחזן" (Dar El Makhzen). הארמון רחב ממדים אך בנייתו מעולם לא הושלמה.
יהדות מקנס
תחילתה של הקהילה היהודית במקנס עם הגיעם של יהודי גירוש ספרד לעיר, והיא מנתה 30,000 איש בשיאה. בתקופת מולאי אסמאעיל זכו היהודים להגנה, אך הוטלו עליהם מסים כבדים. ב-1679 הכריח אסמאעיל את יהודי העיר לעבור להתגורר במלאח הישן שהוקם בצמוד ממערב לרובע המדינה. בסוף המאה ה-18 היו יהודי מקנס, כמו יהודי פאס, לקורבן של פוגרום קשה, ובשנת 1911 שוב נערכו בהם פרעות, והמלאח הושם במצור משך שלושה חודשים, וזה נפסק רק לאחר התערבות הצרפתים. פוגרום קשה ממנו אירע ב-17 באפריל 1912, בתגובה לתחילת השלטון הצרפתי במרוקו באופן רשמי. כ-150 יהודים נרצחו ורבים נפצעו, אך מרבית האוכלוסייה היהודית נמלטה לארמון המלכותי ומצאה בו מסתור עד שחרורם על ידי תגבורת של הצבא הצרפתי ב-28 באפריל 1912.
באמצע שנות ה-20 הוקם המלאח החדש ממערב לקודמו, והוא התאפיין ברחובות רחבים וישרים ובבתי מידות. ברובע זה הוקם בית הכנסת של רבי יהושע ב-1926 וב-1930 נפתח בו תלמוד תורה. הרובע הוקף בחומה ושעריו ננעלו מידי לילה, כלקח מהפרעות שהתרחשו בעיר בעשור הקודם. ברשות הקהילה היו שני בתי קברות - בית הקברות ישן במלאח הישן ובית הקברות חדש בקצהו המערבי של המלאח החדש, והיא הפעילה את המוסדות היהודיים המקובלים. הקהילה החלה להצטמצם עם הגירת יהודי העיר מחוץ למרוקו במהלך המאה ה-20, והתחסלה כמעט לחלוטין לאחר שמרוקו זכתה לעצמאותה ב-1956. כיום מתגוררים כ-200 יהודים במלאח החדש. על יהודי העיר הנודעים נמנים, שושלת הרבנים ממשפחת בירדוגו, ביניהם רבי משה בירדוגו, רבי רפאל בירדוגו, רבי יקותיאל בירדוגו, רבי יעקב בירדוגו, רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט), רבי משה מאימראן, רבי יוסף אלקובי, רבי רפאל אלקובי, הפייטן רבי דוד בן חסין, הפייטן רבי משה בן יעקב אדאהן שפיוטו סוכה ולולב לעם סגולה התפרסם ומושר אצל כל בני עדות המזרח, רבי רפאל ברוך טולדנו ששימש כאחרון רבני העיר וכן כראש אבות בתי הדין, ושמו נודע בכל העולם היהודי הרבה מעבר למרוקו, יעקב טולידאנו שהיה ראש אבות בתי הדין וכן הרבנים לבית משפחות משאש וחליוה (חלואה).
שאול חורב
ילדות
חורב נולד בירושלים לשרה, בת למשפחה ירושלמית ממוצא פרסי; ולאברהם, שעלה מגרמניה ב-1935. בגיל חצי שנה עבר עם משפחתו למושב בעמק חפר. בגיל 14 החל ללמוד בבית הספר לקציני ים עכו.
שירות צבאי
בשנת 1965 התגייס לקורס חובלים, ונמנה עם קבוצת אנשי חיל הים הראשונה שנשלחה לשרבור לפני פרשת ספינות שרבורג. שירת כמפקד הנחתת "אח"י בת שבע", והיה מפקדה בעת שקרה אסון משאית התחמושת באילת.
ספינות טילים
נעשה מפקד ספינת טילים "אח"י סופה (סער 3)", ואחריה מפקד "אח"י תרשיש (סער 4)", אתה יצא למבצע פעמון החירות. באוקטובר 1976 הועלה לדרגת סא"ל כסגן מפקד פלגה 45 - פלגת סטי"לים בגזרת הים האדום. ובקיץ 1977 קיבל עליה את הפיקוד.
שייטת הצוללות
בעקבות פנייתו של מפקד חיל הים, מיכאל ברקאי, עבר חורב לשרת בשייטת הצוללות ולאחר מספר חודשי הכשרה והסמכה יצא לקורס מפקדי צוללות. הוא קיבל את הפיקוד על "אח"י תנין", צוללת מסדרת גל, ובשנת 1980 מונה למפקד שייטת הצוללות. תחת פיקודו כמפקד שייטת הצוללות נכתב האפיון לצוללות הדולפין, שיוצרו במיוחד עבור חיל הים במספנות ליבק, גרמניה. כחלק מליווי פרויקט הצוללות בתחילת שנות ה-90 התגורר בהמבורג.
תפקידים בכירים
בשנים 1985–1987 פיקד על שייטת ספינות הטילים. בהמשך שירת כמפקד חטיבת האמצעים המיוחדים, כמפקד בסיס חיפה וכראש מספן הים.
הוועדה לאנרגיה אטומית
לאחר שחרורו מונה למשנה למנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית, ולאחר מספר חודשים מונה לעוזר שר הביטחון לאמצעים מיוחדים ואחראי על אגף אמצעים מיוחדים במשרד הביטחון. ב-2007 מונה לראש הוועדה לאנרגיה אטומית, וכיהן בתפקיד זה עד יוני 2015.
אסטרטגיה ימית
מאז שנת 2016 מנהל שאול חורב את המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית באוניברסיטת חיפה, ובשנת 2021 אף פרסם ספר מקיף בנושא זה, המשמש בסיס ללימוד הנושא ולהבנתו.
השכלה
חורב קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן, על עבודה שכותרתה: "העברת טכנולוגיה וביצוע יישומים אזרחיים במעבדות הלאומיות ובמוקדי הידע של מערכת הביטחון הישראלית".
משפחה
חורב נשוי לרחל אותה הכיר בגיל 15, הם מתגוררים במושב בית יצחק ולהם שתי בנות ונכדים.
ליפתא
ליפתא (בערבית لفتا) הוא כפר נטוש במבואותיה המערביים של ירושלים, המצוי בתוך שמורת הטבע מי־נפתוח (ליפתא). הכפר הנטוש ממוקם מצפון לכביש 1, במדרון היורד לנחל שורק, בגובה ממוצע של כ־700 מטר מעל פני הים. יש המזהים את הכפר עם היישוב המקראי "מי נפתוח".
מבני היישוב המודרני נבנו ברובם בתקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט, אך יש מבנה אחד שמתוארך לתקופה הצלבנית. תושבי הכפר היו ערבים עד תחילת מלחמת העצמאות, בתחילת דצמבר 1947 קיבלו תושבי הכפר הוראה מהוועד הערבי העליון לפנות את הנשים והילדים, ובכפר הוצבו אנשי הנג'אדה שנסוגו מן הכפר בחודשיים שלאחר מכן.
במהלך המלחמה שוכנו בכפר פליטים יהודים, ולאחר המלחמה שוכנו בו עולים חדשים מתימן ומכורדיסטן. רוב התושבים היהודים פונו תמורת פיצוי בין השנים 1971–1969. לאחר הפינוי פעלו בחלק מהמבנים הנטושים בית הספר ליפתא ומרכז הגמילה ליפתא. בשנות ה־80 של המאה ה־20 הוכרזה באזור שמורת טבע עירונית על ידי העירייה. לאחר פינוי 13 המשפחות האחרונות בהם חברי הכת הירושלמית ב־2017, הוכרז המקום כשמורת טבע לאומית.
העת העתיקה
יש המזהים את הכפר ליפתא עם היישוב המקראי "מי נפתוח", המוזכר כגבול בין נחלות שבט יהודה ובנימין -  יש סברה שהמעין ואחריו היישוב נקראו על שם פרעה מרנפתח. ככל הנראה בתק' הברזל התפתח יישוב יהודי סמוך למעין, בתקופת המרד הגדול נודע הכפר בשם בית לפתפי. מקורות מהתקופה הביזנטית מזכירים יישוב בשם ׳נפטו׳ שסבל מבצורת ובתקופה הצלבנית נקרא המקום קלפסטה ואכן בכפר נסקר מבנה צלבני המשולב במבנה מאוחר יותר. היישוב בכפר חודש בתקופה העותמאנית, ובשנת 1596 מנו תושבי הכפר 396 נפש. התושבים היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות. את תוצרתם החקלאית מכרו בירושלים.
העת החדשה
במאה ה־19 נערך בליפתא במסגרת "מרד הפלאחים" קרב בין הצבא המצרי לצבא הפלאחים המורדים; בהמשך הוקם במקום בית יתומים נוצרי על ידי המיסיונר הגרמני יוהאן לודוויג שנלר. נוסעים שעברו באזור במחצית הראשונה של המאה ה־19 סיפרו על כפר קטן הנמצא בעמק, וכן על המסגד, המעיין והשטחים החקלאיים שבו. יהושע בן אריה העריך את מספרם בראשית המאה ה־19 בכ־200 נפשות ובשנות ה־70 של המאה ה־19 בכ־300 עד 400 נפשות. בסוף המאה ה־19, עם התרחבותה של ירושלים, הפך הכפר לחלק מהרצף האורבני של העיר. מטייל אחר, ויקטור גרן, אמד בשנות ה־60 של המאה ה־19 את מספר תושבי הכפר בכ־600. בראשית המאה ה־20 התרחב הכפר במעלה ההר, ובתים רבים נבנו על ידי עשירי הכפר באזור שכונה "ליפתא עילית".
במאורעות תרפ"ט (1929) נטלו תושבי הכפר חלק פעיל במעשי השוד ובתקיפת השכונות היהודיות הסמוכות. בנובמבר 1934 נרצח סוחר קרקעות תושב הכפר על ידי התארגנות מקומית של ערבים לאומניים שהתנגדו למכירת קרקעות ליפתא ליהודים. מוכתר הכפר, מחמוד עיסא, קיבל גם הוא איומים ברצח על רקע דומה. גם במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ("המרד הערבי הגדול") השתתפו תושבי הכפר במעשי תקיפה נגד השכונות היהודיות והתחבורה בכביש ירושלים־תל אביב. ביוני 1938 דיווח עיתון דבר על הקמת תחנת משטרה בכפר ששימש כ"אחד המקלטים העיקריים של המרצחים הערביים".
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 השתייך הכפר לנפת ירושלים, שטחי אדמותיו הוערכו ב־8,743 דונם עות'מאני ומספר תושביו הוערך ב־2,550.
יהודי היישוב הישן של ירושלים ניהלו חיי מסחר ושיתוף עם ערביי ליפתא ואף נהגו לרדת למעין ליפתא לשאוב "מים שלנו" לאפיית מצות יד מהודרות לחג הפסח, אתרוגי הכפר היו נמכרים ליהודי העיר לקראת סוכות. ערביי ליפתא האמידים היו בעליהם של שטחי אדמה נרחבים בעיר המערבית של ירושלים, והם מכרו אדמות אלו לטובת הקמתן של שכונות יהודיות חדשות שנבנו במאה ה־19 מחוץ לחומות, למשל, שכונת "מאה שערים".
מלחמת העצמאות
תוכנית החלוקה של האו"ם מ־1947 קבעה כי ליפתא והכפר שייח' באדר הסמוך לו יהיו חלק מהאזור הבינלאומי של ירושלים.
הכפר ליפתא והשכונות הערביות הסמוכות היו הראשונים שהחלו להתרוקן עם פרוץ האירועים האלימים. ב־4 דצמבר 1947 קיבלו תושבי הכפר הוראה מהוועד הערבי העליון לפנות את הנשים והילדים, ובכפר הוצבו אנשי הנג'אדה. הכפר שימש כבסיס לצליפות לעבר השכונות היהודיות הסמוכות: קריית משה, גבעת שאול ורוממה.
בסוף דצמבר 1947 הרגו אנשי ההגנה בעל תחנת דלק ערבי בשכונת רוממה שנחשד כי מסר ידיעות ללוחמים הערבים על מועד יציאתן של שיירות יהודיות לתל אביב. למחרת זרקו אנשי קולוניה, כפרו של בעל תחנת הדלק, רימון לעבר אוטובוס יהודי. משלב זה החל גל של התנגשויות אלימות בין היהודים לערבים באזור, שכלל צליפות הדדיות ותקיפות של השכונות הערביות שבוצעו על ידי אנשי ההגנה, האצ"ל והלח"י.
לפי גרסה פלסטינית, תושבי ליפתא פונו מהכפר רק בינואר 1948, לאחר ששבעה תושבים נהרגו ובתים אחדים בכפר שהפך לבסיס לאנשי הנג'אדה פוצצו על ידי ההגנה, האצ"ל והלח"י (עזרא יכין השתתף בפעולת לח"י שבה פוצצו 3 בתים בליפתא עילית). אולם תושבי ליפתא חזרו לכפר בהוראת הוועד הערבי העליון ובינואר פונו אחרוני התושבים, שעברו לרמאללה וחלקם גם לדיר יאסין.
לאחר היציאה מהמחתרת ולקראת קום המדינה, התארגנו אנשי לח"י בירושלים לקראת הבאות. מכיוון שירושלים לא הייתה אמורה להיות חלק ממדינת ישראל, סניף לח"י שם שמר על עצמאותו, אף על פי שפעל על פי רוב בתיאום עם "ההגנה". המעבר מתנועת מחתרת לגוף צבאי יותר במהותו הביא עימו צורך בארגון בקנה מידה חדש והצריך גם מחנות. שלושה מחנות לח"י שכאלו היו בירושלים.
המחנה הראשון הוקם על אדמת הכפר ליפתא, עוד לפני הקמת המדינה. מאוחר יותר הוא נקרא מחנה "אלדד", על שם כינויו של יוסף יגן שנפל בקרב בדיר יאסין. במחנה זה התכוננו להתקפה על העיר העתיקה והוכשרו בו לוחמים לקראת המשך הלחימה בירושלים. לאחר שהוקמו מחנות נוספים, שוכנו בו אנשי מחלקת "ציון" הדתית.
בפברואר 1948 היו כבר כל כפרי האזור ריקים מתושביהם. בתקופה זו יושבו בליפתא באופן זמני פליטים יהודים, בעיקר משכונת שמואל הנביא. לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות נותרו כשני שלישים מאדמות הכפר מצדו הישראלי של קו הגבול, והן צורפו לתחום שיפוטה של עיריית ירושלים. ממלכת ירדן הקימה על חלק מאדמות הכפר שנכבשו על ידה במהלך המלחמה מתחמים צבאיים (גבעת התחמושת, גבעת המבתר), ושיכנה חלק משמעותי מפליטי הכפר בבתי יהודים שגורשו על ידה מהרובע היהודי בעיר העתיקה של ירושלים.
לאחר מלחמת העצמאות
ב־12 באפריל 1949 התקיימה ישיבה במדור לטיפול בעולה של הסוכנות היהודית, במהלכה הוחלט על מסירת מוסררה וליפתא למחלקת הקליטה לטובת יישוב עולים חדשים.
ב־14 בנובמבר אותה שנה, הגיעו לכפר 100 המתיישבים הראשונים ושוכנו בבתים הנטושים, המדור לטיפול בעולה סיפק להם ציוד ראשוני למגורים שכלל מיטות, מזרנים ושמיכות. ב־16 בדצמבר פורסמה בעיתון מעריב כתבה נרגשת תחת הכותרת: "הגאולה יכולה להתחיל במי נפתוח - שוב מתנוצצים אורות בליפתא", אך בכותרת המשנה כבר מתחילים להופיע רמזים ראשונים לקשיי המחיה במקום: "עוד קן מרצחים אחד הפך למקום ישוב - אידיליה תנ"כית ליד הבאר וחבלי קליטה". בנובמבר 1949 סופח שטח הכפר לירושלים.
בחודש מרץ 1950 כבר התגוררו ביישוב החדש כ־80 משפחות שמנו כ־300 איש לערך. הכוונה הסופית באותה עת הייתה להגיע ליעד של 100 משפחות.
תנאי המחיה היו קשים מאוד. מצבם של הבתים הנטושים היה בכי רע. המקום לא היה מחובר למערכת של מים, חשמל, וסניטציה. בנוסף לכך, גם הגישה אל הכפר הייתה קשה, כיוון שכביש היורד אל הכפר לא היה ותחבורה ציבורית הגיעה רק אל הרחובות הראשיים במעלה הכניסה לעיר. מכולת לא הייתה במקום ובתחילה גם לא מרפאה, או טיפת חלב לתינוקות.
נציגות מטעם התושבים בראשותו של אהרון כתריאלי, מתושבי המקום, החלה לשלוח מכתבים למשרדי ממשל שונים. לעירייה, לסוכנות היהודית, לקק"ל ולמשרדי הממשלה. בין המשרדים והאגפים השונים נזרקה האחריות מאחד לשני. ביטוי לזריקת אחריות זו ניתן למצוא במכתב מ־17 באוקטובר 1950 שנשלח על ידי הרופא הראשי בלשכת הבריאות המחוזית אל המפקח על נכסי הנפקדים ושם נכתב:
שנה לאחר מכן, ב־28 באוקטובר 1951 שלח שלמה זלמן שרגאי, ראש העירייה מכתב למנהל מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, בו טען כי:
מצבה של השכונה המשיך להיות בכי רע, וכל הגורמים האמונים על טיפול במקום זה וביושביו, בהם מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית, המפקח על נכסי הנפקדים, הרופא הראשי בלשכת הבריאות המחוזית, משטרת ישראל, רשות הפיתוח, קק"ל, עיריית ירושלים ומשרדי ממשלה שונים, היו מודעים למצב ומעורבים בחליפות מכתבים אודות הטיפול במקום.
תקווה לתפנית במגמה ניתן היה לראות ב־17 במרץ 1952, אז פנה סגן ראש העיר אל מחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית במכתב ודיווח להם כי מקום מגוריהן של ארבע משפחות מליפתא נמצא במצב מסוכן ועל כן הוא מבקש למצוא להן דיור חלופי.
אולם מצבן של רוב המשפחות, נשאר כשהיה, לאחר התלבטות בנוגע לשביתה של תושבי המקום והאפשרות לחסום את כביש ירושלים תל אביב העובר בסמוך לכפר, החליטו בהצבעת הרוב כי זו אינה דרכם והם ימשיכו לפעול דרך הערוצים המקובלים של השלטון.
מוסדות בריאות, חינוך ודת
בליפתא, פעלו מרפאה, סניף טיפת חלב, בית ספר ואף חמישה בתי כנסת בנוסחים שונים אשר שימשו את משפחות העולים החדשים מתימן ומכורדיסטן. בשנת 1957, פנו נציגי התושבים יוצאי כורדיסטן אל משרד הדתות בבקשה לסייע להם בקבלת ספר תורה לבית הכנסת 'ליפתא התחתונה', כיוון שספר התורה שהיה ברשותם עד אותה עת, שייך לבית הכנסת של התימנים ונלקח בהשאלה. על מכתב זה חתומים 21 ראשי משפחות של מתפללים בבית הכנסת אשר נכון לשנת 2016 עוד מתפקד כבית כנסת פעיל, בעיקר בשבתות. שמות המשפחה המסומנים בהדגשה במסמך, הם של תושבים שהם או ילדיהם עדיין חיים בליפתא.
פינוי בשנות השבעים ופעילות לאחר הפינוי
תושבי ליפתא העולים סבלו מעוני ומתנאי דיור ותשתית ירודים שעוררו זעזוע אצל המבקרים השונים במקום.
בשנת 1968 פנו סטודנטים מבית הספר 'בצלאל' לאומנות אל ראש העיר, טדי קולק, בבקשה למנוע את הרס המקום.
בליפתא שכנו כ־300 משפחות יהודיות. 285 משפחות פונו בין השנים 1971–1969 תמורת פיצוי ודיור חלופי בירושלים.
בשנות ה־70 פעל במקום בית ספר תיכון בשם בית הספר ליפתא, השוכן כיום ברחוב רחל אמנו בעיר.
על אף שבמפות הישראליות הרשמיות מצוין המקום כ"מי נפתוח", הוא מוכר בשם "ליפתא" בקרב תושבי האזור. על האדמות החקלאיות של הכפר נבנו בהמשך שכונות העיר ירושלים - רוממה עילית, קריית בעלז, קריית צאנז, סנהדריה המורחבת ואזור התעשייה בהר חוצבים. שאר האדמות שהיו בזמנו מעובדות על ידי אנשי הכפר נכבשו על ידי ישראל ב־1967 מידי ירדן, ועליהן הוקמו השכונות רמת אשכול, גבעת המבתר ורמות אלון. הפליטים שהשתכנו ברובע היהודי פונו, תוך מתן פיצויים, וחלקם התיישבו באבו דיס.
בשטח הבנוי של הכפר מצויים כיום שרידי מסגד, בית קברות, בריכת אגירה, טרסות ובוסתנים. 55 מתוך כ־410 מבני הכפר נותרו על תילם ולא יושבו, חוץ ממבנה אחד ששופץ ונפתח כמכון גמילה מסמים. עם השנים המבנים הנותרים ניזוקו באופן חמור בשל פלישות של חסרי בית, שוד אבנים, פיצוץ יזום של תקרות הבתים על ידי מינהל מקרקעי ישראל, ואימוני צה"ל בשטח. בתי הכפר הנטושים ניבטים מכביש 1 בכניסה לירושלים.
במשך השנים מצאו מקלט בכפר בני־נוער במצוקה וחסרי־בית אחרים, המשתקעים בבתיו, לרוב לתקופות קצרות. ב־1984 נחשפה במקום חבורה של קיצונים דתיים (שכונתה "כנופיית ליפתא") אשר תכננה לפוצץ את המסגדים שעל הר הבית ונעצרה רגע לפני שהצליחה להוציא לפועל את כוונתה.
באמצע שנות השמונים הוכרז המקום כשמורת טבע עירונית, וכיום הוא משמש כאתר טבע לתושבי ירושלים. בתי־ספר מקיימים במקום ימי־שדה וטועמים מהחיים בכפר הערבי שלפני 1948. במקום ניתן ללמוד על חקלאות הררית, מעיינות, ארכיטקטורה מסורתית והצמחייה במקום. הבריכה המנקזת את הנקבה והמעיין משמשת כמקווה לתושבים המתגוררים בסמוך. במעלה הכפר נמצא מעון לנוער הנגמל מסמים.
במאה ה-21
מאז שנת 2006 פועלת באחד מבתי הכפר הישיבה התיכונית "ישיבת לך לך", המונה כ־15 תלמידים, ופועלת במתכונת של "למידה חווייתית" עם דגש על נושאי ידיעת הארץ.
ב־2017, לאחר פינוי התושבים האחרונים, הוכרזה ליפתא כשמורת טבע לאומית.
סקר ליפתא
בשנים 2014–2017 ביצע מינהל שימור ברשות העתיקות סקר נרחב ותיעוד מקיף של מכלול הכפר ליפתא, על רקע תוכנית 6036 שהוחלה על השטח. כדי להוביל לשימור מרבי של ערכי המקום, נערכו פעולות סקר ותיעוד מהמקיפות והנרחבות למכלול היסטורי בישראל. אלו הובילו לחשיפה של ממצאים רבים שלא היו ידועים ולהבנה חדשה של שלבי התפתחות הכפר: של הגרעין הקדום שלו ושל מאפייני נוף התרבות הייחודי ששרד עד ימינו.
פרויקט הסקר כלל: סקר סביבה ונוף, סקר משאבי טבע, סקר ארכאולוגי, תיעוד היסטורי של הכפר על המרחב הציבורי שלו - מבנים ומתקנים ציבוריים, מכלול המעיין, רחובות, דרכים, כיכרות, מתקנים, טרסות ועוד - כל אחד מ־75 המבנים תועד, ונערך ניתוח מפורט של גרעין הכפר ושל התפתחות מערכות המגורים והתעשייה בו וגם של הרכב האוכלוסייה ופריסתה בכפר.
המאבק המשפטי
בפגישה שיזם בשנת 2000 מנכ"ל חברת אפרידר, נחום זקן, עם מיכה טילקין, מנהל בממ"י, בנושא הסדרת זכויות התושבים במקרקעין בליפתא, הובהר כי יש לממ"י תכנון עתידי ביחס למקרקעין ושהתושבים יהיו חלק מהתכנון הכולל. משהוגשו התוכניות לוועדה המחוזית על ידי מינהל מקרקעי ישראל ב־2005, התברר כי בתי התושבים בכפר ליפתא סומנו להריסה. בתשובה לשאלות חברי הוועדה נטען על ידי נציגי ממ"י כי התושבים הם פולשים לבתים שאינם בבעלותם.
נציג התושבים, יוני יוחנן, המתגורר בבית הוריו שבליפתא, השתתף בפגישה זו ומנהל מאז שנת 2005 מאבק משפטי מול מינהל מקרקעי ישראל (ממ"י/רמ"י) ועיריית ירושלים, על הבתים ועל זכויות התושבים על הבתים, בליפתא לאחר הפינוי בשנות ה־70 נותרו 13 משפחות בליפתא העליונה, סמוך לכביש 1. ב־2017 פונו המשפחות האחרונות בליפתא מביתן תמורת פיצוי.
באוגוסט 2022, העירייה ורשות מקרקעי ישראל סיכמו על ביטול התוכנית, וכי הבתים הקיימים ישומרו.
אפרים סמונוב
הרב אפרים סמוּנוֹב (ביידיש: סאמונאָוו; ה' בסיוון תר"ך, 26 במאי 1860, פילטן - כ"ג בסיוון תרצ"ב, 27 ביוני 1932, ריגה) היה רב ליטאי בלטביה, רבן של יאקובשטאדט ווינדוי.
מכבי הלסינקי
מכבי הלסינקי (בפינית: Urheiluseura Makkabi, מילולית: "מועדון ספורט מכבי") הוא מועדון ספורט יהודי רב-ענפי שהוקם ב-4 בנובמבר 1906 בהלסינקי, פינלנד. הוא אחד ממועדוני הספורט היהודיים הראשונים שהוקמו בעולם, ונשארו לפעול עד היום, ולמעשה מועדון הספורט הוותיק ביותר שפעיל ברציפות. כיום פעילויות הספורט במועדון מתמקדות בבאולינג, קטרגל, כדורסל ופלורבול.
אפרים סמונוב
ביוגרפיה
נולד בה' בסיוון תר"ך בפילטן, בנם של הרב גרשון מנחם (מנדל) סמונוב (בנו של הרב מרדכי אורי סמונוב, שהיה רבן של כמה ערים בקורלנד) וחנה בת הגביר אוריה כהן מפילטן.
בגיל חמש עשרה נשלח ללמוד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו המקורבים של הרב חיים סולובייצ'יק, שעדיין לא התמנה כר"מ בישיבה. רבו זה שיבח את "הפילטנר", על שם עיר מוצאו, כבעל שכל ישר והבנה עמוקה. בהמשך נעשה למקורבו ואיש סודו של רבי חיים.
מכבי הלסינקי
היסטוריה
קבוצת מכבי הלסינקי נוסדה ב-1906 תחת השם Stjärnan, והייתה לאחת מקבוצות הספורט היהודיות הראשונות בעולם. המועדון נוסד על ידי יעקב הירשוביץ. ענף ההתעמלות ופירמידות אנושיות היה הענף הראשון של המועדון.
אפרים סמונוב
ביוגרפיה
אחרי שלוש שנים בוולוז'ין חזר לבית אביו בפילטן, והשלים במקביל להמשך לימודי הקודש, ידיעות נחוצות בלימודי חול ובידיעת שפות. הצעת שידוך לטעמא בתו של רבי חיים ברלין, בן הנצי"ב מוולוז'ין, קיבלה את הסכמת "בית הרב" (כינוי למשפחת האצולה הוולוז'ינאית, צאצאי רבי חיים מוולוז'ין) מוולוז'ין, שהכירו את המיועד מימי לימודיו בישיבה. טקס חתימת ה"תנאים" נערך ב"תחנת מסילת הברזל" מולודיצ'נה ליד וולוז'ין, והוא נישא לה בשנת תרמ"ג, 1883.
מכבי הלסינקי
היסטוריה
בשנת 1930 שיחקה קבוצת הכדורגל של המועדון בליגה הבכירה של פינלנד, ובשנת 1932 החליף המועדון את שמו לשם הנוכחי, מכבי הלסינקי, לאחר קבלה לתנועת מכבי העולמית.
אפרים סמונוב
ביוגרפיה
לאחר חתונתו ישב במוסקבה, עיר רבנותו של חמיו, ושם המשיך בלימודיו ועסק במסחר. לבקשת חמיו, דחה הצעת רבנות במקום אביו בווינדוי, והמשיך בעסקיו. דודו, הרב אליהו אהרן מילייקובסקי שחי בתקופה זו בוולוז'ין, סיפר כי בשנים אלו דיווח לו הנצי"ב מוולוז'ין מספר פעמים בשמחה גלויה על הידרדרות עסקיו של סמונוב, בעל נכדתו, לדבריו כשרונותיו וידיעותיו מועידות אותו להיות רב גדול, אבל כספו לא מאפשר לו להיפנות לזה. ואכן, בשלב מסוים איבד סמונוב את כל כספו וחזר לוולוז'ין להמשך לימודיו למשך ארבע שנים. בשבתו בוולוז'ין בתקופה זו ניהל את תכתובות הנהלת הישיבה מול משרד ההשכלה בפטרבורג שדרש להכניס לימודי חול לתוכנית הלימודים בישיבה. סמונוב שהתבטא היטב ברוסית, ניסח יחד עם רבי חיים סולובייצ'יק את עמדת הישיבה ואת מכתבי השתדלנות שניסתה הנהלת הישיבה להפעיל.
בשנת תר"ן (1890) נבחר לכהן כרבה של העיר יאקובשטאדט, קורלנד. בשנת תרנ"ז התפנה שוב כיסא רבנותם של אביו וסבו בעיר וינדוי, והוא עבר לכהן ברבנות עיר זו. בשנת 1915 גורש עם משפחתו בתוך שאר יהודי קורלנד ועבר לריגה. במהלך שנה זו נפטרה אשתו טעמא. ב-1917 עדיין לא הותרה ישיבת יהודים בווינדוי, ובמקביל קיבל הרב סמונוב כתב מינוי לרבנות העיר רבל, שבאסטוניה. הוא חזר מרבל כדי לקחת את משפחתו מריגה, אבל בהיותו בריגה נכבשה העיר בידי הגרמנים, ורבל נשארה בשטח הרוסי. ריגה עברה מיד ליד, ורק בשנת 1919 הצליח הרב סמונוב לשוב לעירו וינדוי.
אומלאוט
אוּמְלַאוּט (הוגים כ־um-laut) הוא סימן דיאקריטי באלפבית הלטיני. האומלאוט הוא תוספת שתי נקודות במאוזן מעל אחת מהאותיות o,u,a כדי להורות על שינוי הגייתה. אומלאוט משמש כיום בשפות: גרמנית, שוודית, איסלנדית, פינית, הונגרית, טורקית, ספרדית, רוסית ועוד. Ä äË ëÏ ïÖ öÜ üŸ ÿ מקור המילה בגרמנית (um פירושו "סביב", Laut פירושו "צליל", בהשאלה – שינוי צליל), בהתייחסות לנקודתיים שוכבות (צֵירֵי עִלִּי) מעל האות (¨). מכאן התרחבה ההתייחסות גם לסימני הגייה אחרים ולשפות אחרות. צירי עילי הוא החלופה העברית למונח הלועזי, שנקבעה על ידי האקדמיה ללשון העברית.
Ö, ö
Ö נהגית ברוב השפות כתנועת [e] אבל בשפתיים מעוגלות, כלומר [œ] או לחלופין [ø]  – יש הבדל בהגייתה של האות בין השפות השונות. לעברית האות מתועתקת בדרך־כלל כצירה או סגול גם כן, למשל בשם של הפוליטיקאי האוסטרי Jörg Haider (ירג היידר), או בשם העיר Köln (קֵלְן). לא פעם האות מתועתקת כחולם, אך במקרים אלה הסיבה לכך היא בדרך כלל הכרה לקויה של ההגייה הגרמנית.
Ü, ü
Ü נהגית כתנועת [i] אבל בשפתיים מעוגלות, כלומר [y]. לעברית היא מתועתקת בדרך כלל כחיריק, כמו בשמות הערים Düsseldorf (דיסלדורף), ו־München (מינכן), או במילה Führer (פיהרר).
דוגמאות לשימוש בטְרֶמַה
כאמור, הסימן טרמה (Tréma) מורה על חציצה בין שתי תנועות סמוכות ועל הגייתן לפי אופן ההיגוי המקורי למרות הסמיכות לאותיות אחרות, ולא על שינוי בהגיית התנועה. לדוגמה, בצרפתית נכתבת המילה Israël (ישראל) עם סימן טרמה, על מנת שהאות e תבוטא כהברה בפני עצמה, למרות הסמיכות לאות a.
דוגמאות נוספות:
ודוגמה בשפה הספרדית - שם נכתבת המילה Pingüino (פינגווין, מבוטא פִּינְגּוּאִינוֹ) עם סימן טרמה, על מנת שהאות u תבוטא בפני עצמה, בניגוד למקובל בשילוב הרגיל של האותיות Gui בספרדית, שבו אין האות u נשמעת.
תחליפי אומלאוט
במקרים בהם מקלדת המחשב או מכונת הכתיבה לא תומכים באותיות אומלאוט (למשל במכונות הכתיבה השווייצריות המיועדות לכתיבת שלוש שפות) מקובל בגרמנית להשתמש בדיגרף ולהוסיף e אחרי האות, וכך לכתוב "ae" במקום ä, לכתוב "oe" במקום ö ו-"ue" במקום ü. בשפות אחרות, שבהן נעשה שימוש באומלאוט, מקובלים תחליפים אחרים.
כתיבת אומלאוט במקלדת עברית
במערכת ההפעלה Windows ניתן להשתמש בצירוף מקש Alt ימיני בדרך הבאה:
בתוכנת Microsoft Word: לחלופין, ניתן להזין את סימן האומלאוט בצורה הבאה: כתבו את האות הרצויה ואחריה (ללא רווח) את המספר 0308 ולחצו Alt+X.
אפרים סמונוב
ביוגרפיה
שמו התפרסם בעולם הישיבות הליטאי של טרום מלחמת העולם השנייה, בזכות קונטרס מחידושי תורתו שהוציא לאור בנו נפתלי צבי יהודה בשם "הכהן הגדול והסגן" (ריגה: א' לעווין, תר"צ 1929).
אומלאוט
כתיבת אומלאוט במקלדת עברית
ניתן למצוא את כל אותיות האומלאוט גם באפשרות הוספת סימן.
אפרים סמונוב
ביוגרפיה
ניסיונותיו לעלות לארץ ישראל לא צלחו, מסיבות שונות. לאחר שחלה במחלתו האחרונה, עשה ניסיון אחרון ואף הצליח לקבל אשרה לעלייה, אולם היא הגיעה אליו כחודש לפני פטירתו, כאשר מצבו האנוש כבר לא אפשר נסיעה קשה כזו.
אומלאוט
כתיבת אומלאוט במקלדת עברית
במחשבי מקינטוש עם מערכת הפעלה MacOS יש להשתמש ב Option+U לפני האות.
אפרים סמונוב
ביוגרפיה
בכ"ג בסיוון תרצ"ב, 27 ביוני 1932, נפטר הרב אפרים סמונוב בריגה.
אומלאוט
כתיבת דפי אינטרנט
יש להוסיף את הגדרת הקידוד ISO 8859-1 בתג המטא המתאים, או להשתמש בקידוד יוניקוד (utf-8 ודומיו). ניתן גם להשתמש בתווים מיוחדים של html במבנה, ה־   יוחלף באות המתאימה.
כתיבה בוויקיפדיה
שימוש ב־  ה־   יוחלף באות המתאימה.
אפרים סמונוב
משפחתו
בניו יצחק ויעקב היו אנשי עסקים ועלו לארץ ישראל; יצחק שימש כעוזר לפרקליט המדינה (נפטר באלול תש"י, אוקטובר 1950, בגיל 62)., יעקב נפטר בישראל ב-17 בינואר 1954.
בנו הצעיר נפתלי צבי יהודה התגורר בריגה והיה דירקטור בבנק מקומי, יושב ראש צעירי אגודת ישראל בעיר, ופעיל ברשת בתי הספר "יבנה", הוא לא הצליח לעלות ארצה ונספה בשואה.
בתו רבקה נישאה לאלעזר הלוי, עסקן ציבורי מראשי המזרחי בלונדון; בנם, אפרים הלוי, קרוי על שם סבו, ראש 'המוסד' לשעבר, דיפלומט ואיש מערכת הביטחון הישראלית.
גשר הדודות
מקור השם
ב-29 בדצמבר 1975 רכב שהסיע 'דודות' של האגודה למען החייל מצפת לפעילות ברמת הגולן חצה את הגשר בזמן שיטפון ונסחף. הנהג ושתי נוסעות נוספות הצליחו להיחלץ מהזרם, נוסעת נוספת הצליחה לתפוס בסלע בולט וחולצה במסוק. הנוסעת החמישית, חנה איזנברג, נסחפה וטבעה למוות. במקום קיימת אנדרטה לזכרה.
פרטים נוספים
במקום קיימת גם פינת הנצחה לזכרו של גיא גמליאלי, חייל מודיעין שדה, שנהרג במהלך אימון צליחת הנהר.
הגשר נמצא בסמוך ליישוב כרכום, וצפונית לגשר אריק.
מכבי הלסינקי
היסטוריה
מכבי הלסינקי השתתפה בכל המכביות מהמכביה השנייה ב-1935.
שיחת דקלים
המקור
הגמרא במסכת סוכה מספרת בשבחם של תלמידי הלל הזקן, לשם כך היא מונה את שבחי הקטן ביניהם רבן יוחנן בן זכאי, כך:
רש"י מפרש הגמרא כותב במקום שהוא אינו יודע מהי שיחת דקלים.
מהותה של שיחת דקלים
מספר פירושים ניתנו למהותה של חכמה זו, ומספר פירושים ניתנו לדרכי הבנתה, חלקם מיסטיים וחלקם פשטניים.
אישים שהבינו שיחת דקלים
הפרשנים שסברו ששיחת דקלים היא חכמה לגילוי עתידות והבנת שיחת הדקלים כתבו על מספר אנשים שהבינו את חכמה זו.
רבי צדוק הכהן מלובלין בספרו שיחת שדים כותב שחכמה זו קיימת בכל האילנות ולאו דווקא בדקל.
אקה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אוטל דרואו
אוטל דרואו (בצרפתית: Hôtel Drouot; בשמו המלא: hôtel des ventes de Drouot) הוא בית המכירות הפומביות הגדול ביותר בפריז.
בתקופה הראשונה שימש בית המכירות כבזאר המוני לחפצי אמנות, ולפי דיווח אחד נמכרו בו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-19,150,000 חפצי אמנות, 45,000 ציורים, 30,000 רישומים, 30,000 כתבי יד, 120,000 הדפסים, ולפחות מיליון ספרים נדירים מדי שנה.
אפיאורניס
אפיאורניס (שם מדעי: Aepyornis; מילולית: "aipys" - גבוה, "ornis" - עוף) הוא סוג של עוף ענקי חסר יכולת תעופה שהיה מהגדולים שבעופות. הוא חי במדגסקר עד העת המודרנית. סוג זה נחקר ותואר לראשונה ב-1951 והוא כלל ארבעה מינים.
העוף הגיע למשקל מקסימלי במין Aepyornis maximus למשקל 400 ק"ג ולגובה של מעל . עם זאת בהמשך אחד המינים בסוג התפצל לסוג אחר גדול בהרבה - הוורומבי. הוא היה בעל שכבת נוצות דמוית-פרווה. אורך ביציו הגיע ל-34 ס"מ בממוצע. העוף הענקי היה דמוי יען והיה אוכל עשב.
העוף הענקי וביציו אולי היוו השראה (לצד העיט הנכחד עיט כתר מלגשי) לאגדה על עוף הרוק הענקי מהמיתולוגיה המלגשית.
ביפדיים
ביפדיים (שם מדעי: Bipedidae), היא משפחה של קשקשאים בתת-הסדרה של הטבעונים בתוכו סוג יחיד - בִּיפֶּס (Bipes). בניגוד לשאר הטבעונים יש להם שתי גפיים קדמיות המשמשות לחפירה. בגפיים הקדמיות יש לביפדיים 3-5 טופרים, בהתאם למין. במשפחת הביפדיים סוג אחד בלבד הכולל שלושה מינים, אנדמיים לאזורים במקסיקו. שניים מתגוררים בדרום מערב מקסיקו ואחד בדרום באחה קליפורניה. אף על פי שהם מן הסתם הלטאות השכיחות ביותר באזורים בהם הם מתגוררים, הם כמעט ואינם נצפים על ידי בני אדם מפני שהם מתגוררים מתחת לאדמה. הביפדיים הם טורפים.
בשנת 1977 פרסם הוברט מואר סמית זיהוי למין רביעי במשפחה, אותו כינה Bipes alvarezi, אולם כיום מקובל שמדובר ב-Bipes canaliculatus.
שלושת המינים הם:
חוסר עכבות
התופעה יכולה לכלול ליקוי קוגניטיבי המתבטא בקצב עיבוד מידע, קשב, זיכרון, גמישות מחשבתית ופתרון בעיות. התופעה גם מאפיינת את "שינויי האישיות" שנראים לעיתים קרובות אצל אנשים שעברו פגיעה מוחית בעקבות טראומה. האינהיביציה חשובה לתפקוד התקין של המוח, המערכת המוטורית והמערכת הסנסורית. כמו כן, היכולת להפעיל עכבות התנהגותיות, היא תנאי חיוני לתכנון יעיל ולדחייה של תגובות אימפולסיביות.
אירוע המלמד אותנו על הקשר הרב בין האונה המצחית של המוח והתנהגות הוא המקרה של פיניאס גייג'. לאחר התאונה שעבר גייג' הוא תואר על ידי הרופא שלו כ"עקשן, טרחן, ועם זאת גחמני, הפכפך, מתנדנד, אשר בתככנותו רוקם תוכניות רבות לעתיד אשר ננטשות עוד טרם שסיים לתכנן.... ילד ביכולותיו השכלית, אך עם התשוקות החייתיות של גבר חזק".
הערכת סיכונים לקויה
עלייה באימפולסיביות ונטילת סיכונים או שניהם נראים לעיתים קרובות אצל אנשים עם גידול מוחי, או נזק באונה המצחית. לאדם אימפולסיבי ללא בעיות בעכבה לא יהיה כל קושי להימנע מתגובה אם הוא מודע לכך שתוביל לתוצאות שאין הוא מעוניין בהן. לעומת זאת, אנשים עם הערכת סיכונים לקויה כתוצאה מחוסר עכבות, יכולים להכיר בהשלכות אך לא ישקלו אותן; הם יקפצו על ההזדמנות הראשונה לזכות בסיפוק גם כאשר הסיכוי לקבל את אותו סיפוק הוא קלוש. התנהגותם מונעת על ידי תפיסת תועלת קצרת-טווח, ללא יכולת להתייחס לתוצאות השליליות ארוכות-הטווח. מסיבה זאת לעיתים נאמר כי אדם חסר עכבות הוא אדם ש"עיוור לגבי העתיד לבוא".
השפעה על התפקוד
אינהיביציה מאפשרת לאדם לדכא תגובות עצמיותיות ולהתנגד לגירויים לא רלוונטיים. בהתאם לכך, האינהיביציה תורמת לכישורי הישרדות הכוללים את היכולת של האדם להתאים את מעשיו בסביבה משתנה באופן מסתגל. אומנם יכולת זו חשובה במיוחד כאשר מתרחש אסון טבע, אך היא משפיעה רבות גם על איכות החיים של האדם במצבי שגרה. זאת משום שבכל מצב פעולות מסוימות יכולות להועיל ואחרות להזיק. האינהיביציה מאפשרת להימנע מתגובות פוגעניות או להפסיק אותן לאחר שהחלו.
למידת הימנעות מתבססת על מנגנון זה. היא מתרחשת כאשר חזרתיות רבה על התנהגות מסוימת אינה מניבה את התוצאות הרצויות ואף מחמירה את המצב. כך נמנע בזבוז נוסף של משאבים בפעולה חסרת תועלת. האינהיביציה מאפשרת לאדם גם לפתח יכולת של דחיית סיפוקים, אשר מאפשרת לו לוותר על תגמולים מיידיים לצורך הגשמת מטרות ארוכות טווח.
חברת הרכבות המרכזית של אומבריה
חברת הרכבות המרכזית של אומבריה (Ferrovia Centrale Umbra) היא חברת רכבות במחוז אומבריה. החברה היא אחת החברות הבודדות שעדיין משתמשת ב"מסילה צרה". היא מפעילה מסילת ברזל אחת, לאורך נהר הטיבר מסנספולכרו (Sansepolcro) בצפון  עד לטרני - 157 ק"מ בדרום. משנת 1993 היא פועלת באמצעות קרונועי דיזל. החברה בעלת הזיכיון להפעלת המסילה היא : Ferrovia Centrale Umbra s.r.l. משנת 2006 יש לנוסעים ברכבת אפשרות להמשיך בה עד רומא.
ייחודה של הרכבת
כאשר מסילת הברזל הונחה היא אפשרה את המשך תנועת הנוסעים מהצפון, אשר הגיעו באמצעות מסילה שנבנתה עוד בשנת 1886 לגבול אומבריה. החברה נתנה פתרון תעבורתי לאזור, עד אשר הרכבות של המדינה החלו לפעול בקרבתה, באמצעות קו רומא - אנקונה. אך מקו זה לפנים המחוז רק חברת הרכבות המקומית סיפקה פתרון.
חסרונה של המסילה היה במהירות הנסיעה, שלא עלה על 90 ק"מ לשעה, בהשוואה ל-150 ק"מ לשעה ברכבות המדינה.
הסיכויים להרחבת פעילות הרכבה היום הוא בשילובה עם רכבות פרבריות של ערי אומבריה.
הליכון (מכשיר כושר)
הליכון או מסילת כושר, היא מכשיר המשמש לאימון בהליכה או בריצה מבלי להזדקק למרחב פתוח גדול. מכשירים אלה הם ציוד מקובל בחדרי כושר באגף המכשירים האירוביים.
להליכון הכושר מנוע חשמלי או גלגל תנופה המניעים לולאה של יריעה גמישה. הליכון כושר חשמלי היא למעשה מסוע המהווה קטע של מדרכה נעה, חלקו העליון של המשטח נע אחורנית כדי לאפשר למתאמן ללכת או לרוץ במהירות נגדית השווה לו. הפעילות הגופנית שמתבצעת באמצעות ההליכון היא אירובית, כלומר מפעילה תהליך הפקת אנרגיה העושה שימוש בחמצן מהאוויר על ידי נשימה מוגברת. להבדיל מהאימון במכשירי הכוח שמחזק ומעבה את השרירים, האימון בהליכון משפר את כושר הסבולת לב-ריאה.
הפעילות על המסילה מפעילה שלושה גורמי מאמץ:
להליכוני כושר מודרניים מספקות למתאמן משוב לגבי מהירות הריצה, המרחק שעבר והאנרגיה שנצרכה בקלוריות. מידע זה יכול להיות מאוחסן וכך יכול המתאמן לעקוב אחר התקדמותו בשיפור הכושר. ניתן להתאמן במכשירים אלה גם על פי תוכניות אימון מתוכנתות המדמות לדוגמה טיפוס על גבעות. יש גם תוכניות מיוחדות המיועדות להרזיה, בתוכניות אלה משך האימון חייב להיות ארוך מחצי שעה, שכן רק לאחר 20 דקות נכנסת לפעולה מערכת חילוף החומרים המפיקה אנרגיה משריפת שומנים. הריצה על הליכון הכושר קלה יותר מריצה על מסלול, שכן המתאמן לא צריך להתגבר על החיכוך באוויר, אך למתאמנים תחרותיים הדבר מהווה חיסרון. האימון על הליכון הכושר יכול להתאים למגוון רחב של אוכלוסיות: צעירים, קשישים, חובבנים, ספורטאים מקצועיים ומתאמנים לצורכי שיקום. כמכשיר לשיקום הליכה, המסילה מאלצת את המתאמן להתהלך בצורה סימטרית ובקצב קבוע.
להליכון כושר גם חסרונות מסוימים בהשוואה לריצה מחוץ לבית. ברוב הדגמים המנוע מייצר רעש ניכר בעיקר בעת ריצה, וריצה בנקודה קבועה באופן ממושך עשויה לגרום לשיעמום ולהפחית את המוטיבציה של המתאמן. המסילה לא מדמה את פעולת ההליכה או הריצה במלואה שכן המסילה היא ש"רצה" והמתאמן רק מתאים עצמו לתנועתה. מסיבה זו החיכוך שונה מאשר בהליכה או ריצה רגילה, וכך גם הקואורדינציה. המתאמנים על המסילה רק מרימים את רגליהם בעוד שבריצה בטבע נדרשת דחיפה קדימה של הגוף.
הערות שוליים
Ergomètre
סיסקאי
סיסקאי (באנגלית ובאפריקאנס: Ciskei) או בשמה הרשמי רפבוליקת סיסקאי (בשפת הקוסה: iRiphabliki ye Ciskei) הייתה בנטוסטן בדרום מערבה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד. ממשל עצמי נוסד בסיסקאי בשנת 1972, ובשנת 1981 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות. היא השתרעה לחופי האוקיינוס ההודי, על שטחה של הפרובינציה כף התקווה הטובה, איתה היא גבלה מכל עבריה. האוכלוסייה השלטת בסיסקאי היו בני הקוסה. עיר הבירה הייתה בישו. סיסקאי הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה. כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציות הכף המזרחי.
היסטוריה
בשנת 1961 הפך סיסקאי לאזור מינהלי נפרד מדרום אפריקה ובשנת 1972 הוכרז ממשל עצמי תחת השופט הראשי מבנדלה ואז לנוקס סאבא. מבנדלה היה בני ה"פנגו", קבוצה אתנית שכרתה ברית עם הבריטים במלחמות הקוסה במאה ה-19, ואשר היסטורית אימצה את החינוך הקולוניאלי והייתה משכילהה יותר. בני "הרהאבה" התמרמרו, ובעקבות מדיניות ה"ריבליזציה " של שלטונות האפרטהייד, קידמו את עמדתם, שהגיעה לשיאה בבחירתו של סאבא, בן השבט שפעל נגד בני ה"פנגו".
בשנת 1978 הפכה סיסקאי למדינה של מפלגה אחת תחת שלטונו של סאבא, ולאחר משאל עם על עצמאות בשנת 1980, הפכה בשנת 1981 היא לבנטוסטן הרביעי שהוכרז כעצמאי על ידי ממשלת דרום אפריקה ותושביה איבדו את אזרחותם בדרום אפריקה. עם זאת, לא היו ביקרות גבולות בין דרום אפריקה לסיסקי. אנשים שחורים שנמצאו גרים ללא אישורים באזורים לבנים או בחוות בדרום אפריקה, לעיתים קרובות במשך דורות, הועברו בכוח לסיסקאי על ידי שלטונות האפרטהייד, לעיתים קרובות מ"כתמים שחורים" ב"פרוזדור הלבן" הסמוך למחנות "יישוב מחדש". מחקר שנערך על ידי אוניברסיטת רודוס ב-1983 מצא כי 40% מהילדים במחנה אחד סבלו מתת תזונה, ובמחנה אחר, בת'ורנהיל, 50% מהילדים מתו לפני גיל 5. מגיפות הטיפוס פרצו גם במחנות היישוב מחדש, שלעיתים קרובות היו מבודדים, וחסרו מתקני בריאות, תברואה ובתי ספר, והיו רחוקים מאזורים עירוניים. העברתם הכפויה של השחורים לסיסקאי הביאה לצפיפות אוכלוסין גבוהה, מצב שנמשך עד היום.
יחסי ישראל- סיסקאי
מנהיג המדינה לנוקס סאבא ביקר בישראל מספר פעמים בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הוא ביקש למשוך משקיעים ישראלים למדינה והציע הטבות שונות. בין החברות שפעלו בסיסקאי הייתה חברת היועץ החקלאי הממשלתית אגרידב ורשת האופנה "ראש אינדיאני" שהקימה מפעל במדינה וחברות נוספות. בין אנשי העסקים שפעלו במדינה היה אפרים פורן תת-אלוף ששימש כמזכיר הצבאי לראשי הממשלה יצחק רבין ומנחם בגין.
התפשטות היקום
התפשטות היקום הוא מונח שמתאר את גידול המרחקים בין נקודות שונות ביקום לאורך הזמן. ההתפשטות היא של היקום עצמו, כלומר, היא מוגדרת כהתרחקות חלקים שונים בתוך היקום ולא כתנועה של החומר ביקום "החוצה". למעשה היקום אינו מתפשט לשום מקום חוץ מעצמו. הקבלה נפוצה לכך היא התרחבות פני השטח של בלון כשמנפחים אותו. אם נצייר נקודות על פני הבלון המרחק ביניהן יגדל כשהבלון יתנפח. זוהי הקבלה בדו-ממד (פני השטח של הבלון). ישנה גם הקבלה נפוצה בתלת-ממד- תפיחה של לחם צימוקים. כשהלחם תופח המרחק בין הצימוקים גדל. באנלוגיה הזו הבצק התופח של הלחם הוא המרחב הריק עצמו, שהנפח שלו גדל, והצימוקים הם הגלקסיות או צבירי הגלקסיות שכוח המשיכה המקומי ביניהם גובר על התפשטות היקום ומשאיר אותן בגודל קבוע.
התפשטות היקום היא תכונת מפתח במפץ הגדול ותוארה באופן מתמטי בפתרונות של פרידמן, למטר, ווקר ורוברטסון (מטריקת FLRW) לתורת היחסות הכללית.
התופעה התגלתה בסדרה של תצפיות אסטרונומיות שערך האסטרונום האמריקני אדווין האבל בשנות העשרים של המאה העשרים. במסגרת עבודתו במצפה כוכבים, ערך האבל צילומים של גלקסיות רחוקות בעזרת עמיתו וידידו האסטרונום מילטון יומאסון. תוך כדי בחינתם בספקטרומטר אופטי, גילה האבל כי קווי הספקטרום של האור המגיע מגלקסיות רחוקות מוסחים לאדום, מה שמעיד על כך שהגלקסיות מתרחקות זו מזו וכי היקום נמצא בהתפשטות מתמדת.
בשנים האחרונות התברר כי לא רק שקצב התפשטות היקום אינו מאט, אלא שהוא מאיץ. תגלית מפתיעה זו אילצה את הקוסמולוגים להוסיף חזרה למשוואות את הקבוע הקוסמולוגי, אותו מרכיב מסתורי שמתאר את כוח הדחייה. אחד הכלים המדעיים החשובים שהובילו לתגלית היה טלסקופ החלל האבל, ומדעני מכון המחקר של טלסקופ החלל מכנים תגלית זו כתגלית החשובה ביותר של טלסקופ החלל, שבזכותה השתלם כל המבצע. אחד ההסברים להתפשטות היקום המואצת הוא קיומה של אנרגיה אפלה שתכונותיה עדיין לא מוסברות בבירור.
חוק האבל הוא ממצא תצפיתי האומר שכל הגלקסיות ביקום נראות כנמצאות במצב של התרחקות מתמדת זו מזו (אך למעשה מה שמתפשט הוא המרחב). יתר-על-כן, מהירות ההתרחקות של כל שתי גלקסיות זו מזו פרופורציונלית למרחק ביניהן. ככל שהמרחק בין שתי גלקסיות גדול יותר, כך גדולה יותר מהירות התרחקותן זו מזו. כאמור זו עובדה שנמדדת בתצפית והיא ניתנת לפירוש הפשוט ביותר כביטוי לכך שהיקום נמצא במצב של התפשטות. היקום מרחיב את ממדיו ללא הרף, מכאן נובע שבעבר היה היקום בעל ממדים קטנים יותר. בפרט נובע מכך, למשל, שצפיפות הגלקסיות בעבר הייתה גדולה מצפיפותן המרחבית כיום. תצפיות בגלקסיות-רדיו מאשרות אף עובדה זו.
התגלית של התפשטות היקום פתחה עידן חדש באסטרונומיה, ובמיוחד בהתפתחות הקוסמולוגיה למדע, שכן מתגלית זו נבעה המסקנה שפעם כל החומר ביקום היה מרוכז בנקודה אחת והתפתח מודל המפץ הגדול המסביר את היווצרות היקום.
כיום כבר ברור כי היקום ימשיך להתפשט לנצח וכוח הכבידה אינו יכול לעצור את התפשטותו, על פי תיאוריות הקיפאון הגדול והקריעה הגדולה.
לודוויג השלישי, מלך בוואריה
לודוויג השלישי, מלך בוואריה (לודוויג לואיטפולד יוזף מריה אלויס אלפריד) (בגרמנית: Ludwig III Luitpold Josef Maria Aloys Alfried; 7 בינואר 1845 – 18 באוקטובר 1921), היה מלך בוואריה האחרון (5 בנובמבר 1904 - 13 בנובמבר 1918) והשתייך לבית ויטלסבאך.
ילדותו
לודוויג השלישי נולד ב-7 בינואר 1845 במינכן כבנם של הנסיך לואיטפולד, הנסיך העוצר של בוואריה ואוגוסטה פרדיננדה, ארכידוכסית אוסטריה. יחוסו המשפחתי הקדום כלל את ויליאם הכובש, לואי ה-14 ועוד, והוא נקרא על שם סבו לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
הנסיך העוצר
לאחר מות אביו ב-12 בדצמבר 1912, מונה לודוויג לעוצר הממלכה, במקום בן דודו אוטו, מלך בוואריה שהיה בלתי שפוי. במהלך שנת 1913 העביר הפרלמנט הבווארי חוק שקבע שאם המלך המכהן לא יוכל לשלוט עד סוף חייו, יהיה ניתן להדיחו ולמנות במקומו שליט אחר. בעקבות כך מונה לודוויג למלך בוואריה.
תקופת שלטונו ואחריתו
ב-5 בנובמבר 1913 עלה לודוויג לשלטון, לאחר הדחת בן דודו אוטו, מלך בוואריה, וב-8 בנובמבר הוכתר כמלך. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הכריז לודוויג על הזדהות בוואריה במלחמה, וניסה לשמור על מאזן הכוחות בין בוואריה לפרוסיה, וקיווה לאחר הניצחון לספח את אלזס וחלקים מבלגיה.
ב-7 בנובמבר 1918 פרצה בבוואריה המהפכה הגרמנית, ובעקבות כך ברח לודוויג מבוואריה, בתקווה שמדובר באירוע חולף. אולם ב-13 בנובמבר לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, התפטר לודוויג מהמלוכה.
ב-3 בפברואר 1919 מתה אשתו של לודוויג, ולאחר מכן ברח לודוויג מבוואריה, מחשש שיירצח. לודוויג התגורר בליכטנשטיין ובשווייץ, ולאחר מכן התגורר בהונגריה. ב-18 באוקטובר 1921 מת לודוויג בשארוואר שבהונגריה, וב-5 בנובמבר הובא לקבורה במינכן, שם נקבר בהלוויה ממלכתית.
משפחתו
ביוני 1867 לודוויג ביקר בווינה בהלווייתה של בת דודתו, מתילדה, ארכידוכסית אוסטריה (בתה של אחות אביו הילדגרד, נסיכת בוואריה), ובמהלכה לודוויג פגש את מריה תרזה מאוסטריה-אסטה.
ב-20 בפברואר 1868 התחתן לודוויג בווינה עם מריה תרזה, שהייתה בתו היחידה של פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה ושל רעייתו אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
כתנאי לנישואים, התנה עמו דוד אשתו פרנצ'סקו החמישי, דוכס מודנה שיוותר על זכותו לרשת את כס המלוכה היווני, משום שהחוקה היוונית קבעה שהמלך צריך להיות נוצרי-אורתודוקסי, וכן שלא ישלוט במדינה נוספת. משום כך, ויתר לודוויג על זכות הירושה, ואחיו לאופולד, נסיך בוואריה ירש את הזכויות.
בעקבות נישואיו, הפך לודוויג לאיש עשיר. מכיוון שאשתו מריה תרזה ירשה מאביה ירושה גדולה, שכללה שטחים בהונגריה ובמוראביה. ההכנסות מהאחוזות הללו אפשרו ללודוויג לרכוש שטחים נרחבים בבוואריה, ולהפוך לאחד האנשים העשירים ביותר במדינה.
לאחר מותו של פרנצ'סקו החמישי, דוכס מודנה בשנת 1875, הפכה אשתו של לודוויג - מריה תרזה לטוענת לכתר המלוכה הבריטי, על פי סדר הירושה היעקוביטי.
BIRCH
BIRCH (באנגלית: Balanced Iterative Reducing and Clustering using Hierarchies, בראשי תיבות: BIRCH) הוא אלגוריתם לא מנוהל (unsupervised) המשמש ליישומי כריית מידע לביצוע ניתוח אשכולות היררכיים על מערכי נתונים גדולים במיוחד, כגון אלו הקיימים ביישומי ביג-דאטה לסוגיהם. שמו של האלגוריתם נגזר מראשי התיבות באנגלית, שמשמעותן "אלגוריתם ניתוח אשכולות היררכי, מאוזן ומופחת איטרציות".