cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בנק זרעים
מלאי בנק הזרעים
בבנק הזרעים נמצאים בדרך כלל זרעים שנוצרו ביותר מעונת רבייה אחת. גילם של הזרעים בבנק הזרעים תלוי בחיוניות של הזרעים ובסוג מנגנון עיכוב הנביטה שלהם. בחלק מהמינים הזרעים שומרים על חיוניות במשך שנים ספורות בלבד (למשל במשפחת הדגניים) אך במרבית המינים מגיעה החיוניות לעשר עד עשרים שנים. יש מינים שהזרעים שלהם שומרים על חיוניות במשך עשרות רבות של שנים ואפילו מאות שנים (בסוג לוטוס, למשל).
הפטיש והמגל
פטיש ומגל בברית המועצות
לאחר פרוץ המהפכה הקומוניסטית שימש מפעל המתכות של מוסקבה שסמלו היה "פטיש ומגל" בתור ההשראה ליצירת הסמל של ברית המועצות ושל תורת הקומוניזם.
מאז מרץ-אפריל 1918 שימשו הפטיש והמגל כסמל רוסיה הסוציאליסטית. הדבר אושר על ידי הוועידה החמישית ב-10 ביולי של אותה השנה.
בשנת 1923, כשעוצב דגל ברית המועצות צויר עליו סמל זה והוא אומץ רשמית בחוקה של ברית המועצות משנת 1924. (קודם לכן היה דגל ברית המועצות הדגל האדום שעליו רשום "ברית המועצות").
בניגוד למרקסיזם הקלאסי, שהנחותיו התבססו על חברה תעשייתית ומעמדות של אצולה, בורגנות ופרולטריון, החברה ברוסיה הייתה ברובה חקלאית ועל כן ולדימיר איליץ' לנין נאלץ להתאים את הקומוניזם שלו למצב הכלכלי והפוליטי ברוסיה. המגל נוסף לסמל בגלל חשיבות החברה החקלאית בברית המועצות.
הסמל הופיע על הדגלים והסמלים של כל הרפובליקות של ברית המועצות. עם התפרקות ברית המועצות כל הסמלים שונו. חלק מהמדינות, בעיקר בחלק האירופי של ברית המועצות, בהן רוסיה, ליטא ואחרות חזרו להשתמש בסמליהן המסורתיים מלפני התקופה הסובייטית; יוצאת דופן היא בלארוס, אשר השתמשה בסמל המסורתי "פהוניה" - פרש עם חרב מונפת - בין השנים 1991–1995, אך בעקבות משאל עם שנוי במחלוקת המירה אותו בסמל בסגנון הסובייטי שבו הפטיש והמגל הוחלפו במפת המדינה. מדינות אחרות, בעיקר אלה במרכז אסיה, השאירו את סמליהן בעיצוב הדומה לסגנון הסובייטי, אך החליפו את הפטיש והמגל בסמל מקומי; למשל, בטג'יקיסטן הם הוחלפו בכתר.
מספר מקומות ברחבי ברית-המועצות לשעבר עדיין משתמשים בסמל הפטיש והמגל. הממשלה הבדלנית של טרנסניסטריה משתמשת בדגל ובסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, הכוללים מגל ופטיש (הדגל האדום-ירוק מופיע לעיתים גם ללא הפטיש והמגל). בתוך רוסיה הפטיש והמגל מופיעים על הדגל של מחוז ולדימיר ועל הדגל והסמל של מחוז בריאנסק.
שימושים בישראל
כיום, משתמשים בסמל המגל והפטיש בעיקר תנועות קומוניסטיות מובהקות כמו מק"י או המשמרת הצעירה שלה, בנק"י, שמשתמשות בו בהפגנות ובפרסומים שלהם. בעבר השתמשו תנועות נוספות בסמל זה, כדוגמת מצפן ותנועות סוציאליסטיות אחרות. בסמלי מפא"י והסתדרות העובדים הכללית הופיע פטיש אדום כחלק מהסמל.
גם בספורט מופיעים הסמלים. התאחדות הספורט הפועל ומועדוני "הפועל" השונים משתמשים בסמל שהוא ספורטאי העומד על פטיש ומוקף בלהב של מגל, ואוהדי קבוצות כמו הפועל תל אביב, הפועל כפר סבא והפועל ירושלים גם משתמשים בסמל הפטיש ומגל באופן מובהק ביציעיהם.
סוזרניות
סוּזֵרֵנִיּוּת או רִבּוֹנוּת עַל היא מושג במדע המדינה המתאר את היחסים בין ישויות מדיניות, אשר אחת מהן כפופה לרעותה. המדינה הכפופה מעניקה למדינה המכפיפה סמכויות נרחבות בניהול יחסי החוץ שלה, ועניינים חשובים נוספים, אך משמרת בידה מידה של אוטונומיה. הישות הדומיננטית ביחסים סוזרניים נקראת סוזרן, ביטוי היכול להתייחס למדינה, או לעומד בראשה. במשטר הפאודליזם התייחס הביטוי "סוזרן" לתיאור האדון הפיאודלי, המכפיף למרותו את הוסאלים המונח נטבע במקור לתיאור היחסים בין האימפריה העות'מאנית ובין ישויות עצמאיות למחצה שקיימו עמה יחסים סוזרניים. במונחים של המשפט הבינלאומי כיום, בו שולט מושג הריבונות (סוברניות), שהיא מטבעה אחידה, קשה לתאר יחסים סוזרניים, בהם יש ויתור כפוי של המדינה הכפופה על חלק מריבונותה.
באסל ח'רטביל
בַּאסֶל חַארְטַאבִּיל (בערבית: باسل خرطبيل; 22 במאי 1981 – 3 באוקטובר 2015) היה פלסטיני-סורי מפתח תוכנה בקוד פתוח אשר הוצא להורג במלחמת האזרחים בסוריה.
ביוגרפיה
חארטאביל נולד וגדל בסוריה, שם התמחה בפיתוח תוכנה בקוד פתוח. הוא היה המייסד ומנהל הטכנולוגיות הראשי של חברת המעבדות אאיקי (Aiki), ומנהל הטכנולוגיות הראשי של אל-אוס (الأوس), מוסד מחקר ופרסום העוסק בארכאולוגיה. כמו כן הוא הוביל פרויקטים עבור חברת Creative Commons בסוריה ותרם לדפדפן Firefox של מוזילה, ויקיפדיה, ול-Open Clip Art Library. הפרויקט האחרון שלו כלל שחזור תלת-ממדי של העיר העתיקה תדמור ופיתוחי אינטרנט עבור אאיקי.
ב-15 במרץ 2012 נעצר בגל המעצרים שנערך ברובע אל-מזה בדמשק. יום זה היה יום השנה הראשון למלחמת האזרחים בסוריה, בו תומכי ומתנגדי המשטר הסורי הפגינו בדמשק ובמקומות נוספים במדינה. לאחר שדבר מעצרו נודע בחודש יולי, החל קמפיין גלובלי הקורא לשחרורו.
רבקה מקינון כתבה על חארטאביל וקרן ויקימדיה קיימה אירוע לכבודו.
חארטאביל דורג במקום ה-19 במגזין Foreign Policy ברשימת ההוגים העולמיים המובילים, בזכות "חתירה, כנגד כל הסיכויים, להפיכה סורית לא-אלימה".
תחתונית
תחתונית היא שמלה תחתונה, אשר נלבשה בעבר מתחת לשמלה של אישה כלבוש תחתון נסתר באירופה ובארצות הברית. בין המאה ה-16 למאה ה-19, המונח התייחס לשמלה שנלבשה מתחת לגלימה או שמלה קצרה יותר, כאשר השמלה נועדה להיות נראית, ולכן שמלה זו תאמה את יתר חלקי הלבוש של האישה.
היסטוריה
בצרפתית התחתונית נקראת "פטיקוט" (petycote), שמקורה מהשם "petite cote" (מעיל קטן). היה זה מעין מעיל קטן ומרופד שנלבש על ידי גברים. במאה ה-15 נלבשה מתחת לחולצה לחימום הגוף או למניעת חיכוך מיותר בלבישת בגדים עליונים מחוספסים. בסוף ימי הביניים הבגד עבר לארון הנשי והפך לחצאית שנלבשת מתחת לחצאית העליונה.
מטרתה של התחתונית הייתה בעיקר אופנתית – התחתונית נועדה לנפח את השמלה החיצונית (כגון שמלה מסוג קרינולינה), ועל כן מדובר היה בשמלה מעמלנת וקשיחה. השמלה הנפוחה נועדה ליצור אשליה של מותניים צרות לעומת אגן ירכיים רחב. בנוסף, היו תחתוניות שנועדו לחימום. תחתוניות אלה היו עשויות צמר, והיו רכות יותר.
שמלות נפוחות יצאו מהאופנה בשלהי המאה ה-18, והשימוש בתחתוניות פחת, אולם באמצע המאה ה-19 הייתה תחייה של התחתוניות והשמלות הנפוחות בעיקר בארצות הברית. השמלות הנפוחות והתחתוניות יצאו שוב מהאופנה בראשית המאה ה-20, אולם בשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20 שוב שבו לאופנה, עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, עת המחסור בבדים הביא להפסקת לבישתן.
כיום, תחתוניות נלבשות במסגרת אופנת לוליטה או לבוש גותי, או על ידי נשים שרוצות לשמור על צורת הבגד העליון, או רוצות להימנע ממגע זיעה בשמלה. לעיתים לובשים תחתונית כותנה תחת שמלה מבד סינתטי כדי להימנע מחשמל סטטי.
וסטו
וסטו בע"מ (באנגלית: Vesttoo) היא חברה פרטית ישראלית המפעילה זירת מסחר לקישור בין חברות ביטוח למשקיעים מוסדיים לשם קבלת ביטוח משנה.
היסטוריה
ביולי 2023 עלה חשד שמכתבי אשראי שהציג אחד מלקוחות החברה למבטחים היו מזויפים, ובעקבות החשד אחדים מבכירי החברה פרשו ממנה. בעקבות זאת פרשו מהחברה אחדים מבכיריה ופוטרו 75% מעובדי החברה, שנותרה עם 50 עובדים. בהמשך מונה לחברה מנכ"ל זמני, עמי ברלב, במקומו של יניב ברטלה, ובית משפט בניו יורק הקפיא את כל נכסי החברה.
גיוס הון
ביולי 2020 גייסה החברה סכום של מיליוני דולרים בודדים. באוגוסט 2021 גייסה החברה 6 מיליון דולר.
בנובמבר 2021 גייסה החברה 15 מיליון דולר, לפי שווי של 300 מיליון דולר, בהובלת קרן הון הסיכון של Banco Santander.
עם המשקיעים בחברה נמנית השותפות "שור-טק השקעות", שיחידות השתתפות שלה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
שרגא צבי טננבוים
רבי שרגא צבי טננבוים (נהגה גם כטענענבוים;) א' אייר ה'תקפ"ו, 1826 - ד' אדר ה'תרנ"ז, 1897 היה רבה של הקהילה היהודית בסענדרא ובטשאטה, ומחבר סדרת הספרים נטע שורק, היה מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בולט, ועמד בראשות ישיבה גדולה בהונגריה.
ביוגרפיה
נולד בסענדרא, אביו, הגאון רבי זאב וואלף טננבוים היה רב העיירה ומחבר הספרים "רחובות הנהר", "פלגי מים", "קריה נאמנה" ו"אילת השחר".
נשא לאישה את הרבנית הענדל בתו של הרב אברהם יעקב רזה, רבה של קאשוי. בשנת תר"ח כשאביו עבר לשמש כרב בעיר ורפלט, החליף אותו רבי שרגא צבי ברבנות העיר סענדרא למשך כ-26 שנים, ולאחר מכן בשנת תרל"ד עבר לשמש כרבה של טשאטה, עם בואו לטשאטה יסד ישיבה של עשרים בחורים, שגדלה עם הזמן.
ספריו
חיבר סדרת ספרים בשם נטע שורק.
הבטחת בחירות
הבטחת בחירות היא הבטחה או ערבות לציבור מסוים על ידי מועמד או מפלגה פוליטית המנסים לזכות בבחירות.
ברחבי העולם המערבי, סביר שמפלגות ימלאו את הבטחות הבחירות שלהן. דוגמה לכך היא ארצות הברית שבה פוליטיקאים מבטיחים הבטחות שנחשבות הבטחות חשובות באשר למדיניות שתקבע את הבחירות בארצות הברית. בעקבות זאת על פי מחקר שמצא שבמהלך ה-30 השנים האחרונות, חברי קונגרס הן דמוקרטים והן רפובליקנים הצביעו בקנה אחד עם פלטפורמות המפלגה שלהם בהתאמה, 74% ו-89% מהזמן, בהתאמה.
מחקר שנערך בשנת 2017 בכתב העת האמריקאי American Journal of Political Science מצא כי לפחות ב-12 מדינות (אוסטריה, בולגריה, קנדה, גרמניה, אירלנד, איטליה, הולנד, פורטוגל, ספרד, שוודיה, בריטניה וארצות הברית) מפלגות פוליטיות לעיתים קרובות ממלאות את הבטחותיהן לבוחרים.
יהודית אוריין
יהודית אוריין (נולדה בשנת 1935) היא עיתונאית, מבקרת ספרות וקולנוע, יועצת לשונית ולקטורית ישראלית, לשעבר מורה.
מרטי וולש
ביוגרפיה
וולש נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים שהיגרו מקונמארה שבאירלנד בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא אובחן כחולה לימפומת בירקיט בגיל 7, מה שאילץ אותו להחמיץ את מרבית לימודיו בכיתות ב' ו-ג', ולהשלים בשנית את כיתה ה'. בגיל 11, לאחר סדרה ארוכה בת שנים אחדות של טיפול כימותרפי, גבר וולש על מחלת הסרטן. הוא למד בתיכון בבית הספר התיכון ניומן, ובשנת 2009 השלים את לימודיו הגבוהים בבוסטון קולג'.
הוא נבחר לבית הנבחרים של מדינת מסצ'וסטס ב-1997, כשייצג את המחוז ה-13 של מחוז סאפוק, המייצג את השכונה דורסטר שבבוסטון ואזור קטן בעיר קווינסי. שימש כיושב ראש הוועידה לאתיקה וכן כיושב ראש המשותף של הוועדה המיוחדת לרפורמה בבנייה ציבורית. באחרית 2010 נבחר וולש למזכיר האוצר של ארגון הגג "מועצת המקצועות של הבניין המטרופוליני של בוסטון", וב-2011 התמנה לעמוד בראש הארגון.
באפריל 2013 הכריז על התמודדותו לראש העיר בוסטון, והתפטר מתפקידו במועצת המקצועות לצורך כניסתו למרוץ. הוא ניצח בבחירות הכלליות בנובמבר באותה שנה עם 51.5% מהקולות. וולש תמך במקור בקיום המשחקיים האולימפיים 2024 בבוסטון, אך לבסוף נבחרה פריז כעיר המארחת של האולימפיאדה. בבחירות 2017 לראשות העיר נבחר וולש מחדש עם כ-62% מקולות הבוחרים. במהלך מחאות ג'ורג' פלויד נגד אלימות משטרתית, פעילים ומוחאים בבוסטון רבתי קראו לוולש לקצץ את המימון וההוצאות הציבוריים עבור משטרת בוסטון בלפחות 10% לקראת השנה הפיסקלית של 2021.
ב-7 בינואר 2021 הכריז ג'ו ביידן, הנשיא הנבחר של ארצות הברית, על כוונתו למנות את וולש למזכיר מחלקת העבודה של ארצות הברית, בכפוף לאישור הסנאט האמריקאי. ב-14 בינואר 2021 נחשף כי מטה הבחירות של וולש, שילם לחברת גיוס הכספים והייעוץ של חברתו, לורי היגינס, למעלה ממיליון דולר אמריקני. אמנם אין מדובר בהפרה של חוקי מימון בחירות, אך החשיפה העיבה על שיקול הדעת של וולש. לראיה, הפרופסור מוריס קנינגהם מאוניברסיטת מסצ'וסטס תיאר זאת כ"סוג של נפוטיזם". ב-11 בפברואר אישרה ועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים של הסנאט את הבאת מועמדותו להצבעה בפני מליאת הסנאט, ברוב של 18 תומכים מול 4 מתגדים.
ב-22 במרץ אישר הסנאט את מינוי של וולש למזכיר העבודה, ברוב של 68 תומכים מול 29 מתנגדים.
ב-8 בפברואר 2022, במהלך נאום מצב האומה של הנשיא, ג'ו ביידן, שימש וולש כשורד מיועד. במרץ 2023 הודיע על התפטרותו מתפקידו במחלקת העבודה לשם כניסתו ליו"ר התאחדות שחקני ליגת ההוקי הלאומית (NHLPA) הפועלת בארצות הברית ובקנדה.
תפילין
תפילין הן תשמיש קדושה יהודי העשוי מקלף עליו רשומות ארבע פרשיות מהתורה ומחופה בית מעור, ומשמש לקיומה של מצוות הנחת תפילין. ארבעת הפרשיות עוסקות בייחוד השם, שכר ועונש ויציאת מצרים, והתפילין הן מעין תזכורת לעניינים אלו.
על פי ההלכה מניחים את התפילין ביום ולא בלילה, בימי חול ולא בימי שבת וחג, ונשים פטורות מהמצווה. מצוות הנחת תפילין חלה בעיקרה במשך כל היום, אך כיום נהוג להניחן רק במהלך תפילת שחרית, ובתשעה באב נהוג בהרבה קהילות להניחן בתפילת מנחה.
התפילין מכילות שתי יחידות עצמאיות: "תפילין של יד" ו"תפילין של ראש". ההלכה קובעת שהמניח תפילין צריך להקפיד באופן מיוחד שלא לפגוע בקדושתן כל עוד הן מונחות עליו. הקפדה זאת הביאה לנוהג לפיו מתחילים להניח תפילין רק סמוך לגיל בר המצווה, בניגוד למצוות אחרות, אליהן מחנכים ילדים מגיל צעיר (ואכן, ישנן קהילות רבות המחנכות מגיל צעיר גם לתפילין). בכך הפכו התפילין לאחד הסמלים העיקריים של טקס בר המצווה.
מקור השם
השם תפילין מקורו בלשון חז"ל. המילה הנזכרת במקרא בהקשר של מצוות תפילין היא "טֹטָפֹת" (טוֹטָפוֹת), כמתואר בפסוק "וקשרתם לאות על ידך, והיו לטטפת בין עיניך". פירושה של מילה זו לא היה נהיר גם בעת העתיקה, ועד היום אין לה פתרון חד משמעי. חז"ל שהתקשו בפירוש המילה, הציעו בין היתר שהיא מורכבת משתי מילים, "טט" ו"פת", שכל אחת מהן מייצגת את הספרה 2 בשפה זרה, ומכאן המקור לארבע הפרשיות; בפשיטתא מהמאה החמישית המילה מתורגמת כ"זיכרון" ו"רושם"; בוולגטה מהמאה הרביעית והחמישית המילה מתוארת כ"תלוי למזכרת" ו"נע אנה ואנה"; בתרגום אונקלוס ובתרגום המיוחס ליונתן היא מתורגמת כ"תפילין". תרגום המקרא ליוונית על ידי תאודוטיון - הגר, ותרגום השבעים מפרשים - מטפורית, במשמעות "תותב, תותבת" ומתרגמים טוטפות:"שאינם זזים, קבועים, שאינם מתנועעים" – לציין יציבותן של מצוות ה'. פרשנים רבים הציעו להקביל את המילה למילה "טטפת" שבמשנה, שפירושה תכשיט.
באוונגליון מובא השם כ'משמרות' כלומר קמע שמירה.
החוקר הוברט גרימה וכן חוקרים נוספים הניחו כי המילה "טטפת" מקורה במלה המצרית ḏdft 𓆙, המסמלת את נחש האוריאוס שעיטר את מצחו של המלך המצרי כסמל להגנת האלים עליו, שכן נחש הקוברה נחשב במצרים העתיקה לחיה מלכותית עם סגולות רבות להגנה ולשמירה.
יהודית אוריין
ביוגרפיה
יהודית אוריין נולדה בשנת 1935 בחיפה, בתם היחידה של שרה לבית יעקובוביץ' ומאיר אוריין, סופר וחוקר ספרות תורנית וחסידות ופעיל ציבור חיפאי. גדלה בחיפה בבית דתי-חסידי. בהמשך חייה נטשה את הדת ועברה לחיים חילוניים. למדה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב. במשך למעלה מ-20 שנה לימדה בבית ספר תיכון פילוסופיה, ספרות ולשון. במשך שנים רבות הייתה מבקרת קולנוע בשבועון "לאשה" מבית ידיעות אחרונות. כחברה במערכת "ידיעות אחרונות" כתבה ביקורות תרבות, ספרות, תיאטרון וקולנוע. כיום משמשת אוריין לקטור בהוצאת משכל, מבקרת ספרות ויועצת מדעית בענייני לשון.
תפילין
מקור השם
השם "תפילין" מתועד לראשונה בתקופת המשנה, ואף מקורו ומשמעותו אינם חד משמעיים. מקובל שהמילה תְּפִלִּין היא צורת ריבוי מן המילה תְּפִלָּה. אך בטקסט ארמי מן המושבה היהודית שהתקיימה ביב שבמצרים מופיע כבר הביטוי "תפלה זי כסף" ונראה שהכוונה היא לקמיע, ואף באוגרית נמצא טקסט שתוארך למאה ה-14 לפנה"ס לכל המאוחר, ושם נאמר ״ראשה תפלי תלי בן ענה״, שנתפרש: (על) ראשו תפילין תלוי בין עיניו. לכן משערים החוקרים שהמילה תפילין שימשה במקורה ככינוי לקמיע.
יהודית אוריין
ביוגרפיה
בשנת 1967 עברה מהפך פוליטי בהשקפת עולמה ונעשתה שמאלנית, היא תומכת בפינוי התנחלויות ובהפלות ומתנגדת לפמיניזם.
תפילין
בית התפילין
בית התפילין היא קופסה עשויה עור בהמה טהורה. נוהגים שה'בית' צבוע בשחור (בניגוד לרצועות שחייבות להיות שחורות מבחוץ), ולהיות מרובע לגמרי באופן מדויק. גודלם של בתי תפילין המצויים כיום נע בין 2–4 ס"מ, אולם קיימים גם בתי תפילין קטנים יותר. לפי ההלכה יש ליצור מעור ה'תפילין של ראש' על ה'קציצה' שתי אותיות ש|שי"ן מובלטות, כאשר בצד ימין של המניח מובלטת אות שי"ן בעלת שלושה ראשים (שין רגילה), ואילו בצד שמאלו מובלטת שין בעלת ארבעה ראשים.
את בתי התפילין ניתן להכין מעור בהמה גסה (כגון שור או פרה), שמעובדים בלחץ רב ונחשבים ליציבים, או בתים העשויים מעור בהמה דקה (כגון כבש או עז), הקלים יותר לעיבוד אולם אינם נשמרים היטב בצורתם לאורך שנים והם גם אטומים פחות. בעבר רווח השימוש בעור בהמה דקה, אך במאת השנים האחרונות, בעקבות פיתוחיו של הסופר נתנאל תפילינסקי, חדר השימוש בעור בהמה גסה. גם כיום התפילין הזולות יותר עשויות בדרך כלל מעור בהמה דקה. ישנם בתים מעור בהמה דקה העשויים מפיסת עור אחת וישנם אחרים שעשויים מפיסות שונות המודבקות זו לזו. בתים מעור בהמה גסה עשויים תמיד מעור אחד.
בניגוד לבשר שנאכל רק לאחר שחיטה כשרה, תפילין כשרות גם אם הם עשויים מנבלה, כלומר חיה טהורה שמתה מוות טבעי או ממחלה/פציעה (שולחן ערוך אורח חיים לב, יב).
בתפילין של ראש ישנם ארבעה בתים, שנעשו מעור אחד, יש להקפיד על כך שארבעת הבתים יהיו חלוקים עד לתיתורא, בתים אלו נקראים "פרודות", אולם גם בתים שהם "רוב פרודות" כשרים. יש המהדרים לרכוש תפילין שארבעת הבתים לא דובקו ביניהם ("פרוד ונראה").
על פי ההלכה בעת התפירה יש להעביר חוט בין בית לבית, כיום ברוב הבתים חוט זה מועבר בין הבתים בשלב הייצור, כך שחוט זה אינו נראה רק מבפנים כאשר פותחים את התפילין.
ישנם בתים בהם חוט התפירה ניכר גם מבחוץ והעברתו נעשית בעת סגירת התפילין על ידי חריץ שהוכן לכך בעת הייצור ("תפילין מכוונות").
בשנים האחרונות הומצאו עקב שכלולים טכנולוגיים בקוי היצור "תפילין חרוצות" אשר בהן ישנה הפרדה מלאה בין בית לבית עם חלל אוויר של עד כמה עשיריות המילימטר. מאחר שתפילין אלה לא היו בנמצא בזמנים עברו ישנה מחלוקת בלתי מבוטלת לגבי כשרות תפילין כאלה ועל כל פנים אינן נפוצות.
ריבוע בתי התפילין הנעשים מבהמה גסה, נעשה בעזרת מכונת כרסום חשמלית ש"משייפת" ומכרסמת את העור סביב הבית, בתים אלו נקראים "ריבוע מכונה", ישנם המהדרים שלא להשתמש בעזרת כלי חשמלי לעשיית הריבוע, לכך ישנה כרסומת המונעת על ידי סיבוב הרגלים (מעין אופניים) בתים אלו נחשבים מהודרים יותר ונקראים "ריבוע רגל". ישנם המהדרים יותר ואת הריבוע עושים על ידי פעולה ידנית ללא כלי עזר תפילין אלו נקראים "ריבוע יד".
חלקי הבתים
בית התפילין מורכב משלושה חלקים:
השין בתפילין
השין מייצגת את האות הראשונה משם ש-ד-י. בדפנות הבתים של ראש יש שני סוגי "שין":
בצורת ה"שין" של ראש יש מספר מנהגים, חלקם לפי סוגי הכתב:
הפרשיות
ארבע פרשיות כתובות על קלף בדיו סת"ם מוכנסות לתוך כל "קציצה". ארבע פרשיות אלו נבחרו מכיוון שבכל אחת מהן מוזכר כי צריך לקשור או לשים משהו, שחז"ל פירשו שמדובר בתפילין. ביחידת 'תפילין של יד' רשומות כל 4 הפרשיות על קלף אחד, ואילו ביחידת 'תפילין של ראש' רשומה כל פרשיה על קלף נפרד.
הקלף מגולגל מהסוף להתחלה ונעטף בשערות של בהמה טהורה, כאשר כיום נהוג להשתמש בשערות זנב עגל. לאחר מכן הוא נעטף שוב בקלף ואחר כך שוב בשערות לרוחב ואז הוא מוכנס לתוך התפילין. לאחר מכן לוקחים גיד של בהמה טהורה, דופקים עליו עד שהוא מתפורר להרבה חוטים, שבעזרתם תופרים את התפילין. חל איסור על פי ההלכה להשתמש בדבק.
הפרשיות הן:
רצועת עור
מידות הרצועה: מידות האורך האלה אינן מעכבות למעשה ולכן אם אינו מוצא אחרות יכול להניחן כמות שהן עד שימצא אחרות כשיעור הנצרך.
קשירה
על פי ההלכה יש לקשור את התפילין, בין של יד ובין של ראש. הקשירה בתפילין של ראש אינה מוזכרת בתורה אך היא הלכה למשה מסיני.
סדר הפרשיות
קיימות ארבע שיטות מרכזיות לסידור הפרשיות בתוך התפילין; בטרמינולוגיה ההלכתית השיטות השונות זכו לכינויים: שיטת רש"י; שיטת רבנו תם; שיטת הראב"ד; ושיטת השימושא רבא (חיבור בהלכות תפילין המיוחס לתלמיד של אחד הגאונים).
דעת רש"י
על פי שיטת רש"י (והרמב"ם והרבה ראשונים) יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך", "שמע", "והיה אם שמוע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין (שמאל המניח).
דעת השימושא רבא
לשיטת השימושא רבא, בתפילין של ראש, הסדר הוא כשל רש"י אלא שמתחילים מצד ימין של מי שמניח את התפילין, אולם יש המבארים את דבריו באופן שאין מחלוקת בינו ובין שיטת רש"י.
דעת רבנו תם
בשיטת רבנו תם יש לסדר את הפרשיות בסדר זה: "קדש", "והיה כי יביאך" "והיה אם שמוע" ו"שמע", כשבתפילין של ראש מתחילים מצד ימין של מי שמסתכל על ראשו של בעל התפילין.
דעת הראב"ד
שיטת הראב"ד, סדר הפרשיות בתפילין של ראש כדעת רבינו תם, אך לדעתו מתחילים מצד ימין של מניח את התפילין.
תפילין של רש"י ושל רבנו תם
הסדר של רש"י הוא הסדר הנפוץ ביותר, ואחריו – של רבנו תם.
בשולחן ערוך נפסק שיש להניח תפילין של רש"י כיוון שכך הוא מנהג העולם, אולם ירא שמים צריך להניח גם תפילין של רבנו תם מחמת הספק. כיום, רוב החסידים מניחים תפילין דר"ת בנוסף לתפילין דרש"י לאחר החתונה, אם כי בחסידויות חב"ד, ברסלב וקומרנא מקובל להניח תפילין של ר"ת מיד עם הבר מצווה.
קדושת התפילין
התפילין נחשבות לכתבי קודש בגלל הפרשיות שנמצאות בתוכן. "כל כתבי הקודש -- מצילין אותן מפני הדליקה, ... מצילין תיק הספר עם הספר, ותיק התפילין עם התפילין, אף על פי שיש בתוכן מעות..." (משנה, שבת, ט"ז א'), ולכן נוהגים בהם בקדושה ובכבוד. על פי ההלכה בעת עטיית התפילין אין להיכנס לחדרי רחצה או שירותים ואין להניחם בגוף שאינו נקי, לרבות כאשר יש חשש הפחה בהם.
מקורות היסטוריים
על פי התפיסה המסורתית ביהדות, מקור מצוות התפילין ופרטי ההלכות הקובעות את צורתם, הוא במסורת שעברה לאורך הדורות בלא שינוי מאז מתן תורה. מחקרים שונים עוסקים באופי התפילין שנהגו בתקופות שונות, על פי ממצאים ארכאולוגיים ולפי העולה מאזכור התפילין בטקסטים עתיקים.
התפילין במקורות הבית השני
מקור מצוות התפילין מופיע במקרא בפסוקים: "וקשרתם לאות על ידך והיו לטטפת בין עינך" (המופיע בצורות שונות ארבע פעמים בתורה), אך עם זאת - אין במקרא פרטים לגבי אופן קיום המצווה, או אזכור על אנשים שקיימו את המצווה. האזכור המוקדם ביותר שבוודאי מדבר על מצוות התפילין הוא מימי הבית השני בחיבור שנקרא איגרת אריסטיאס, שם הוזכרה המצווה ביחד עם מצוות הציצית, ועם מצוות המזוזה: "ואף ציווה בדברים ברורים לקשור את האות סביב היד". החוקרים מתארכים את כתיבת האיגרת למחצית המאה ה-2 לפנה"ס, אף על פי שהיא מתארת מציאות של למעלה ממאה שנה קודם לכן (שהתרחשה במצרים התלמיית).
הגביע הארץ-ישראלי 1947
הגביע הארץ ישראלי 1947 הייתה התחרות ה-17 מאז היווסדה והאחרונה לפני קום המדינה. המשחקים הסתיימו ב-28 ביוני 1947. בתחרות השתתפו 16 קבוצות, כולן מהיישוב. סוכם לחזור לשיטת תחרות קודמת, כלומר משחק בודד לכל זוג מתמודדים.
תפילין
התפילין במקורות הבית השני
פילון שחי במצרים מזכיר כמטאפורה לקיום מעשי של מצוות התורה "את הלכות הצדק התורה אומרת אדם חייב לשים על לבבו ולקשור לאות על ידו והן מטלטלות מול עיניו".
בארץ ישראל יש תיאור של התפילין בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים": "חייבים הם גם לכתוב על דלתותיהם את הטובות הגדולות ביותר, שהיטיב אלהים עמהם, ועל כל אחד להראותן על זרועו. כל מה שעלול לסמן את כוחו של אלהים וחיבתו אליהם חייבים הם לכתוב ולשאת על הראש ועל הזרוע, כדי שיהא חסדו של אלהים אליהם גלוי לבריות מכל צד". בברית החדשה, ב"הבשורה על-פי מתי" מתוארים התפילין בתוך דברי תוכחה של ישו נגד הפרושים: "וְעֹשִׂים אֶת־כָּל־מַעֲשֵׂיהֶם לְהֵרָאוֹת בָּהֶם לִבְנֵי אָדָם, כִּי מַרְחִיבִים אֶת־תְּפִלֵּיהֶם וּמַאֲרִיכִים אֶת־צִיצִיּוֹתֵיהֶם". כמו כן, נמצאו תפילין במערות קומראן שככל הנראה שייכים לכת האיסיים שישבה במקום. במקומות אחרים במדבר יהודה נמצאו תפילין מתקופת מרד בר כוכבא, אך ישנם חוקרים שמייחסים את התפילין שנמצאו שם לקנאים מימי המרד הגדול.
הגביע הארץ-ישראלי 1947
מכבי תל אביב זכתה בגביע בפעם השישית. המשחק הדרמטי מול בית"ר תל אביב נפסק בדקה ה-88 כאשר התוצאה הייתה לטובת מכבי והשופט פסל שער של בית"ר שהיה אמור לאפשר לבית"ר להגיע לתיקו. הקהל פלש לשדה ויום טוב מנשרוב (כדורגלן בית"ר) חטף את הגביע ונמלט מהמגרש בלי שהדבר הובחן.
תפילין
התפילין במקורות הבית השני
במשנה אין התייחסות מפורשת למבנה התפילין רק שאין לעשותם עגולים או מצופים זהב. ישנה התייחסות למנהגי הנחת תפילין מהתקופה על ידי כתות שונות, שנהגו להניחם שלא על פי ההלכה: "העושה תפילתו עגולה – סכנה ואין בה מצווה. נתנה על מצחו או על פס ידו – הרי זו דרך המינות. ציפה זהב ונתנה על בית אונקלי שלו – הרי זו דרך החיצונים". המשנה מזכירה שיש ארבעה חלקים הנקראים קציצה במקורות תנאים אחרים יש התייחסות לחיוב שיהיו ארבע טוטפות.
על פי מקורות אלו, נראה שמצוות התפילין הייתה מבוססת דיה בימי הבית השני המדוברים – הן במצרים (שגם בה הייתה קהילה יהודית גדולה) והן בארץ ישראל, ביחד עם מצוות המזוזה (שגם היא לא מוזכרת במקרא עצמו, פרט לאזכור שבתורה).
הגביע הארץ-ישראלי 1947
משחק הגמר
בעקבות המהומות שפרצו לאחר פסילת השער השלישי של בית"ר בדקה ה-88 המשחק הופסק.
תפילין
תפילין ממערות קומראן
מספרן של יריעות התפילין שנמצאו במערות קומראן, הוא כשלושים יריעות שונות. רובם לא נמצא בתוך בתי התפילין. התפילין שנמצאו אינן באתר עצמו אלא במערות הסמוכות אליו. בקומראן נמצאו פרשיות נוספות על ארבע הפרשיות המסורתיות. התפילין שנמצאו עם פרשיות מורחבות הם בעלי אורתוגרפיה המקובלת בקומראן בלבד ולמעשה אלו תפילין כיתתיות.
מהממצאים עולה כי יש מספר קבוע של פרשיות נוספות בתפילין מקומראן, וכי לפרשיות אלו גבולות מוגדרים פרשיות אלו צמודות לפרשיות ה'קלסיות', לפניהן, כך שלמעשה מדובר בגרסה מורחבת של פרשיות התפילין. המחלוקת היא בהגדרת הגבולות של 'הדברים האלה' האם רק הפרשיות הקלאסיות או מורחב יותר. רובן של תפילין אלה כוללות צירופים שונים של פרשיות, בהם שירת "האזינו" ועשרת הדברות, וגם פסוקים נוספים לפרשיות. כמו כן נמצאו ארבע תפילין שכללו רק קטעים שלא נכללו בדברי חז"ל
יוצאים מן הכלל הם התפילין ממערה 8 בקומראן (8Q 3), המכילות את ארבע הפרשיות בלבד, תפילין אלו הן עם אורתוגרפיה מסורתית. סדר שתי הפרשיות הראשונות ("קדש", "והיה כי יביאך") אינו דומה לשיטות המסורתיות ידין זיהה בטעות כמתאים לשיטת ר"ת ולמעשה דומה לשיטת הראב"ד. שתי הפרשיות האחרונות ("והיה אם שמוע", "שמע") כתובות במקביל, טור מול טור.
מספר השערות נאמרו לגבי ריבוי התפילין במערות קומראן: שהייתה זו גניזה של תפילין או מפעל המייצר תפילין. המסתבר ביותר הוא שתפילין של כת קומראן היו שונות ומי שהצטרף לכת הביא את התפילין הקודמות וגנזן. אפשרות נוספת היא שכת קומראן אפשרה לחבריה לקיים את מצוות התפילין בדרכים שונות והייתה זו למעשה חברה פלורליסטית. (י' אדלר, Adler Y,2016 The Distribution of Tefillin Finds among the Judean Desert Caves in: Fidanzio, M. (editor) The Caves of Qumran: Proceedings of the International Conference, Lugano 2014, Leiden, pp. 161–173)
ייתכן שהתפילין משקפות את ההלכה המוקדמת להלכה התנאית ואת השלב הראשון בהתגבשות ההלכה התנאית. אך מכיוון שבממצאים משתקפים רוב הנוהגים שנשנו מאוחר יותר בדברי חז"ל והפוסקים, יש הסבורים שתפילין אלו היו שלב בהתפתחות התפילין, בהסכמה בין הכיתות השונות.
תפילין ממערות מדבר יהודה
התפילין שהתגלו בנחל צאלים נמצאו בתוך בור בקרבת פתח המערה (ממצא סותר את הצעתו של חנן אשל שהתפילין למערה זו הובאו על ידי פרס.
סביר שהגיעו בימי מרד בר כוכבא, אך ייתכן שהובאו כבר בימי המרד הגדול. מסקנה זו בנויה על אנליזה פלאוגרפית של הכתב על יריעות התפילין שנתגלו במערה 34, שפרסמה ירדני (2017) ומסקנתה היא שהכתב הוא מהמחצית השנייה של המאה הראשונה לספירה.
בית התפילין שנמצאו, יותר קרובות למלבן מאשר לריבוע וצבען חום. ודומה לסוג המצוי אצל רוב בתי התפילין ממדבר יהודה, שבהם רק שורה אחת של תפרים מפרידה בין כל אחד מארבעת התאים בכך הוא דומה להלכה התנאית (במדרש הלכה בספרי (דברים לה) נאמר: "כיס אחד של ארבע טוטפות" מדרש הלכה זה מצטרף למדרשי הלכה פולמוסיים שיצאו נגד נוהגים מקובלים בכתות בית שני) שבית התפילין יהיה עשוי ״כיס אחד״ ולא מופרד לארבעה תאים נפרדים (בתי התפילין שנמצאו במדבר יהודה הם משני סוגים שונים. סוג אחד בו הפרדת התאים נעשית על ידי חתכים ותפרים סביב לכל תא ובין סוג שני בו הפרדה מבצעת על יד תפרים בלבד.)
תפילין נוספות שנמצאו מחוץ לקומראן, במערות מסתור בנחל צאלים במדבר יהודה (במערת המגילות) מתקופת מרד בר כוכבא, כללו שתי רצועות קלף המכילות קטעים של שתיים מפרשיות תפילין בנוסח זהה לנוסח המסורה למעט שינוי אחד, בו נכתב "תאכלו" במקום נוסח המסורה "תאכל".
התפילין בתקופת חז"ל
יהודה כהן, שכתב את הדוקטורט שלו על התפילין בעת העתיקה, טען כי התפילין היו בשימוש נרחב בתקופת התנאים. טענה זו נסמכת על קיומו של סחר בתפילין, כמו גם על אזכורם האגבי של התפילין לאורך המשנה והתוספתא. לטענת כהן, התפתחו התפילין בתקופת הכיבוש היווני של ארץ ישראל, בהשפעת מנהגים יווניים דומים. נראה שמצוות התפילין הייתה נהוגה במצרים במאה ה-2 לפנה"ס. אולם, איננו יודעים על צורת תפילין אלו, או על אופן הנחתם. יונתן אדלר, בביקורת על חיבורו של כהן, כותב: "לא השתכנעתי מההיפותזה העיקרית של הספר, שהריטואל של התפילין היה 'מסורת שהומצאה' בתקופה ההלניסטית, בהשפעת קמעות יווניים, כדי למלא תפקיד אפוטרופאי. באשר לשאלה הכרונולוגית נראה שאין בידינו מספיק נתונים כדי למקם את ראשיתו של הריטואל בתקופה ההלניסטית... הראיות שמביא המחבר כדי לתמוך בהיפותזה שלו הן נסיבתיות למדי... המחבר חיפש ראיות לאופיין המאגי של התפילין בכל מקום אפשרי ולעיתים קרובות המאמץ מראה מאולץ".
חז"ל התייחסו בחומרה לאי-הנחת תפילין, ובתלמוד נאמר: "איזהו עם הארץ? ... כל שאינו מניח תפילין", וכן: "מעשה באשה אחת שנשאת לחבר והייתה קומעת לו תפילין על ידו; נשאת לעם הארץ והייתה קושרת לו קשרי מוכס (קשר המשמש להוכחת תשלום המס) על ידו", ובחומרה רבה יותר נאמר: "פושעי ישראל בגופן, מאי ניהו (מי הם)? אמר רב: קרקפתא דלא מנח תפילין"(גולגולת שאינה מניחה תפילין).
בשלהי תקופת בית שני נהגו להלך עם התפילין כל היום, וכמעט לכל מקום. כך למשל נהגו רבן יוחנן בן זכאי, אלישע בעל כנפיים ורבי עקיבא, ונראה כי שימוש זה רווח בין החכמים. כמו כן היו שנהגו להלך עם תפילין גם בשעות הלילה, וכך נהג רבי אליעזר בן הורקנוס. התלמוד מספר כי לוחמיו של בר כוכבא בביתר, יצאו למלחמה כאשר היו עטורים בתפילין.
היו חוקרים ששיערו שהצורה המוכרת לנו של מצוות התפילין מקורה במאה ה-12, מאחר שדיני התפילין הגיעו לכלל בשלות סופית רק אז. השערה זו מבוססת על העובדה שבמשנה אין תיאור מדויק של התפילין, דרך הכנתן או הנחתן, ואף בתלמוד הדינים אינם מפורטים מאוד. אולם הממצא הארכאולוגי הראה הימצאות של תפילין בצורה דומה לתפילין שלנו מימי המרד הגדול, ונראה כי היה שימוש בתפילין כבר במאה ה-1 לספירה. חיבור הלכתי מתקופת הגאונים (מיוחס למאה ה-9) בשם "שימושא רבא" מציג את שיטת עשיית התפילין המוכרת לנו.
התפילין במאות השנים האחרונות ועד לעת החדשה
ממחקר שערך פרופ' זהר עמר על תפילין של העדות השונות ובייחוד אצל יהודי תימן עולה שישנם מספר הבדלים בין התפילין הקדומות לבין אלה המיוצרות כיום.
רק במאות השנים האחרונות חלו שינויים משמעותיים בייצור התפילין באירופה, שיותר מאוחר השפיעו על ייצור התפילין בשאר קהילות ישראל. בתימן מתחילים לראות שיפורים בייצור התפילין בראשית המאה העשרים. בסוף המאה ה-19 החלו להשתמש בעור בהמה גסה אך הדבר לא היה שכיח. שינוי משמעותי היה ביובל השנים האחרון עם השימוש באמצעי מתיחה (Press) חזקים שאפשרו שימוש בקלף עבה של בהמה גסה, ששיפר את חוזקן ועמידותם לאורך זמן של התפילין.
אין בחומרות של היום כדי להטיל דופי בתפילין של אבותינו, שכן הללו התבססו במקרים רבים על שיטות פסיקה הלכתיות שונות מהמקובל בימינו, ועל יכולות ואמצעי ייצור שונים לחלוטין.
מצוות הנחת תפילין
מצוות הנחת תפילין היא מצווה הנוהגת מדי יום, למעט ימים מיוחדים. על פי ההלכה מניחים את התפילין ביום ולא בלילה, בימי חול ולא בימי שבת וחג. בעבר רווח הנוהג להניח תפילין במשך כל היום, ויש הנוהגים כך גם כיום, אך הרוב נוהגים להניח תפילין רק במהלך תפילת שחרית, ולעיתים בתפילת מנחה בימי צום. ישנם בקרב הציבור החסידי המניחים תפילין דר"ת בתפילת מנחה.
הציווי בתורה אומר:. וכן בפרשת ואתחנן:. נחלקו הדעות האם כוונת הפסוק הפשוטה היא ציווי הנחת אביזר ייחודי כלשהו, או שמא לביטוי מטפורי שמטרתו להורות על זכירת המצוות.
על פי המסורת כפי שהתקבלה בתורה שבעל פה, הציווי הוא על הנחת אביזר בשם "תפילין", שצורתו על כל פרטיה, היא "הלכה למשה מסיני". כלומר: איננה כלולה במקרא, אבל צוותה בהר סיני כפירוש המקרא ועברה במסורת תורה שבעל פה. וכפי שכתב הרמב"ם:
טעמי המצווה
בן המאה ה-10 הפרשן מעדת הקראים יפת בן עלי הלוי, כפרושי קודמיו - תאודיון ותרגום השבעים, מוסר את טעמיו למנהג התפילין בדרך המטפורה: "מנהג בני אדם, כאשר יחפצו שיזכרו דבר ישימו אותות על אצבעותיהם, להזכירהו הדבר אשר הם חפצים לעשות אותו, על כן חייב ה' ב"ש שישימו מעשה במצרים לפניהם תמיד לזכור את אשר חייב עלינו לתת הבכורות, ודברה התורה בלשון בני אדם". אנלוגיה מטפורית זו (שעליה חלק ראב"ע בפירושו לשמות יג 9), קיימת גם בפרושי השומרונים לטעם המנהג.
אחסון תפילין
לשם טלטול התפילין ולשמירתן נהוג לאחסנן בתיק מיוחד למטרה זו. בדרך כלל עשוי תיק זה מבד (ובפרט קטיפה), אך נהוג גם לאחסן ב"תפידנית" שעשויה כצינור פלסטיק שסגור בקצה אחד שבתוכו מונחים התפילין בתוך בתי התפילין. לעיתים קרובות רקום על תיק התפילין זיהוי בעל התיק. בקהילות מסוימות נהגו שלקראת החתונה הגבר מקבל ממשפחת הכלה תיק רקום בשמו או בראשי התיבות של שמו לתפילין, שאותו רקמה האישה.
ע"פ ההלכה, צריך להניח קודם תפילין של יד, ורק לאחר מכן תפילין של ראש (משום ש"מעלין בקודש ואין מורידין", וקדושת תפילין של ראש גדולה משל יד). כלל נוסף בהלכה הוא ש"אין מעבירין על המצוות", שאם הזדמנו לאדם שתי מצוות הוא צריך לקיים קודם את המצווה הראשונה שהזדמנה לפניו. ע"פ כלל זה אם אדם מוציא מתיק התפילין את תפילין של ראש לפני תפילין של יד, הוא לכאורה היה צריך לקיים את המצווה שהזדמנה לו ראשונה ולהניח קודם את של ראש (כדי לא להעביר על המצוות), וזאת בניגוד לכלל ש"מעלין בקודש ואין מורידין". כדי להימנע ממצב כזה, נהוג לסדר את התפילין בתוך התיק שלהן בצורה שתפילין של יד יהיו זמינים לפני תפילין של ראש.
מסיבה זו כאשר משתמשים ב"תפידנית", מכניסים אליה קודם את תפילין של ראש ורק לאחריהם את תפילין של יד, כך שיש גישה רק אל תפילין של יד. לדעת השולחן ערוך אין חשש בכך, אך לדעת המגן אברהם, והמשנה ברורה, יש להימנע מהנחת תפילין של יד על גבי תפילין של ראש שקדושתם גדולה יותר. לכן יש פוסקים שמורים לשאת את התפידנית במצב מאוזן, ובכך אין פגיעה בתפילין של ראש.
סמליות התפילין
התפילין, ובעיקר תפילין של ראש סמלו גאווה יהודית, עוד בתקופת הרומאים, כפי שמשתמע מסיפורו של אלישע בעל כנפיים, אשר נרדף על הנחתן והתפילין הפכו בידיו לכנפי יונה – סמל עם ישראל. בספרות היהודית מימי הביניים יש כמה סיפורים על זכות התפילין אשר הצילה חיים. בשואה מפורסמת תמונת השפלת אולקוץ' בה נראה רבי משה הגרמן, אחד מרבני העיירה, כשהתפילין לראשו מבוקעים בעת השפלתם של הקהילה היהודית בעיר בידי חיילים גרמנים.
באנדרטת מגילת האש לאחר מלחמת ששת הימים, הפסל נתן רפופורט בחר להציג את הרב גורן עטור תפילין של יד (על ידו הימנית דווקא).
תמונת חייל על טנק המניח תפילין צולמה במלחמת יום הכיפורים והפכה לאחת מהתמונות המוכרות ממלחמה זו. תמונות חיילים מתפללים עטורי תפילין הפכו נפוצות גם במלחמות שלאחר מכן.
מפרץ המלכה שארלוט (איי פוקלנד)
מפרץ המלכה שרלוט (באנגלית: Queen Charlotte Bay) או מפרץ סן חוליאן (בספרדית: Bahia San Julian) הוא מפרץ או פיורד בחוף המערבי של אי פוקלנד המערבי (אחד משני האיים המרכזיים של איי פוקלנד), באיי פוקלנד.
המפרץ נפתח לכיוון מערב.
המפרץ הוא אחד משני המפרצים הגדולים בחוף זה של האי (המפרץ השני הוא מפרץ המלך ג'ורג').
במפרץ שני איים עיקריים:
איי פאסג' מפרידים בין מפרץ המלך ג'ורג' ומפרץ המלכה שארלוט.
כמו כן במפרץ מספר איונים קטנים.
מן המפרץ יוצאים מספר מפרצונים - היכולים לשמש לעגינת אוניות.
במפרץ נושבות באופן קבוע רוחות מערביות (הנושבות מזרחה).
לקריאה נוספת
• Paul WOODMAN, One territory – two toponymies: Patterns of geographical naming in the Falkland Islands, P 7
• United States. Hydrographic Office, South America Pilot, P 162
• National Imagry and Mapping Agency 2001, Sailing Directions (enroute): East Coast of South America, P 267
• Dr Caroline Weir, Sei Whale Project Officer, A preliminary assessment of endangered sei whales (Balaenoptera borealis) in two candidate Key Biodiversity Areas in West Falkland, Falklands Conservation, 3 September 2018
הצי הקיסרי היפני
הצי הקיסרי היפני היה הצי המלחמתי של האימפריה היפנית מ-1869 עד 1947, אז פורק בהתאם לסעיף 9 של חוקת יפן, השולל שימוש בכוח לפתרון סכסוכים בינלאומיים. שורשיו של הצי הקיסרי היפני באינטראקציה עם עמי יבשת אסיה, שהחלה בימי הביניים המוקדמים והגיעה לשיאה במאה ה-16 ובמאה ה-17, בעת חילופי התרבות עם מעצמות אירופה בתקופת התגליות.
לאחר מאתיים שנות קיפאון, תוצאת מדיניות ההסתגרות שנקטו השוגונים בתקופת אֶדו (1600–1867), פיגר הצי המלחמתי היפני אחרי מדינות המערב. תקופה זו נסתיימה ב-1854, כאשר יפן נאלצה להיפתח למסחר בינלאומי בעקבות התערבות אמריקנית (הסכם קנגוואה). צעד זה הוביל בסופו של דבר לרסטורציה של מייג'י, תקופת מודרניזציה ותיעוש קדחתניים, שלוותה בעלייתו המחודשת של הקיסר לכס השלטון. התפתחויות אלה הפכו ב-1920 את הצי הקיסרי היפני לשלישי בגודלו בעולם ועל סיפה של מלחמת העולם השנייה גם למתקדם ביותר. מסכת הניצחונות של הצי, לעיתים נגד אויבים חזקים ממנו פי כמה, כמו למשל במלחמת סין-יפן ב-1895 ובמלחמת רוסיה–יפן ב-1904-5, הסתיימה בהשמדתו הכמעט מוחלטת במהלך ימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה. הצי הקיסרי היפני פורק באופן רשמי ב-1945.
כיום מחזיקה יפן כוח ימי להגנה עצמית בלבד, והגישה המיליטריסטית שנקטה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20 נזנחה.
שורשי הצי הקיסרי
ליפן היסטוריה ארוכה של מעורבות ימית-מלחמתית ביבשת אסיה, שכללה הובלת חיילים בין קוריאה ויפן, ואשר ראשיתה עוד בתחילת תקופת קוֹפוּן במאה ה-3 לפנה"ס, אם לא קודם לכן.
לאחר הניסיון הכושל של קובלאי חאן לפלוש ליפן ב-1281 פעלו הווקאו, הפירטים היפניים, במשנה מרץ בשוד ובביזה של יישובי החוף של הקיסרות הסינית.
במאה ה-16, בתקופת סֶנְגוּקוֹ (תקופת "הארץ במלחמה"), השקיעה יפן מאמצים גדולים בבניית כלי שיט מלחמתיים; השליטים הפיאודלים, שהתחרו ביניהם על בכורת השלטון, בנו ציי ספינות-חופים ענקיים שמנו כמה מאות כלי שיט. באותו זמן לערך החלה יפן לפתח את אחת מאניותיה המשוריינות הראשונות; אוֹדָה נוֹבּוּנַאגָה, דאימיו יפני, החזיק באותה עת בשש אָטָקֶבּוּנוֹת מכוסות-שריון שנבנו ב-1576.
במהלך הפלישות היפניות לקוריאה (1598-1592), ארגן טוֹיוֹטוֹמִי הִידֶיוֹשִי צי של כ-700 אוניות שאויש על ידי 10,000 מלחים לצורך הובלה וסיוע מן הים לצבא-יבשה שמנה כ-160,000 חיילים. מובילות החיילים היו נתונות להתקפותיו של הצי המלחמתי החזק של שושלת צ'וסן הקוריאנית. הצי היפני ספג סדרת מפלות מידי האדמירל הקוריאני יִי סוּן-סִין, שהשתמש באוניות צב. לאחר ארגון מחדש של הצי המלחמתי ניצחו היפנים בכמה קרבות את האדמירלים ווֹן קְיוּן ויי סון-סין של צי שושלת צ'וסן, ואת האדמירלים יִי אֶאוֹק קִי וצ'וֹי הוֹ של צי שושלת מינג הסינית. משך כל המלחמה שלט הצי היפני בנתיב הימי בין היבשת היפנית והחוף הדרומי של קוריאה, ואיפשר העברת אנשים ואספקה.
יפן בנתה את אניות-הים המלחמתיות הגדולות הראשונות שלה בתחילת המאה ה-17, בעקבות הקשרים עם מדינות המערב במהלך "תקופת המסחר עם הברברים הדרומיים" (התקופה הננבאנית). ב-1613 בנה הדאימיו של סֶנְדָאי, בהסכמת ממשל השוגון טוֹקוֹגָווּאָה, את אניית המלחמה היפנית "דָטֶה מָארוּ", גליאון בהדחק של 500 טון, שהוביל את המשלחת היפנית של הָסֶקוּרָה צוּנֶנָאגָה אל אמריקה ומשם אל אירופה. מ-1604 ואילך הוכנסו לשירות על ידי הבאקופו (ממשל השוגון) כ-350 אוניות החותם האדום, חמושות ומצוידות בדרך כלל בטכנולוגיות מערביות, ונועדו בעיקר למסחר עם דרום אסיה.
הלימוד של טכניקת בניית האניות המערבית החל בשנות הארבעים של המאה ה-19, לקראת סופה של שוגונות טוקוגאווה. ב-1853 וב-1854 ערך קומודור הצי האמריקני מֶתְ'יוּ פֶּרִי הפגנת כוח עם החדישות שבפריגטות הקיטור המלחמתיות של הצי האמריקני. פרי השיג לבסוף את פתיחתה של יפן למסחר בינלאומי באמצעות הסכם קנגוואה ב-1854. זמן קצר אחר כך, ב-1858, נחתמה "ברית הידידות והמסחר ארצות הברית-יפן", שתנאי שני הצדדים שלה לא היו שווים. הברית התירה לזרים לרכוש זיכיונות ביפן, איפשרה לקבוע בה תחומים אקס-טריטוריאליים והטילה מכסים מינימליים על יבוא סחורות זרות אליה.
משעה שיפן הסכימה לפתוח את שעריה בפני השפעה זרה, החל ממשל שוגונות טוקוגוואה במדיניות פעילה של הטמעת טכנולוגיות ימיות-מלחמתיות מערביות. ב-1855, בסיוע הולנדי, רכשה השוגונה את אניית הקיטור המלחמתית הראשונה שלה, ה"קאנו מארו", אשר שימשה לאימונים, והקימה את בסיס האימונים הימי בנגסאקי. ב-1857 נרכשה אוניית הקיטור המלחמתית הראשונה המונעת במדחף, ה"קאנרין מארו". פרחי קצונה נשלחו ללמוד בבתי ספר ימיים מערביים לשנים מספר, ובהם האדמירל לעתיד אנומוטו טאקיאקי, (אשר למד בהולנד מ-1862 עד 1867). כך החלה המסורת של מפקדים לעתיד המקבלים את חינוכם בארצות חוץ, כמו האדמירלים הֶיהָצִ'ירוֹ טוֹגוֹ ומאוחר יותר אִיסוֹרוֹקוּ יָמָאמוֹטוֹ. ב-1865 שכרה יפן את שירותיו של המהנדס הימי הצרפתי לאונס ורני (Léonce Verny; 1908-1837) כדי לבנות את המספנות המודרניות הראשונות שלה ביוֹקוֹסוּקָה, קָנָגווּאָה ונָגָסָאקִי.
בסוף השוגונה של טוקוגאווה, ב-1867, היו ברשות הצי המלחמתי היפני שמונה אוניות קיטור ממסורת בנייה מערבית, ובראשן אוניית המערכה "קאיו מארו". אוניות אלה הופעלו נגד הכוחות הפרו-קיסריים במלחמת בושין, תחת פיקודו של אדמירל אֶנוֹמוֹטוֹ. שיאו של המאבק היה קרב הָקוֹדָטֶה ב-1869, הקרב הימי המודרני הגדול הראשון של יפן, שהסתיים בתבוסת הכוחות של השוגון האחרון של טוקוגאווה ובהשבת השלטון הקיסרי על כנו.
הקמת הצי הקיסרי היפני (1869)
הקיסר מוצוהיטו, ששב לכס השלטון, המשיך ברפורמות התיעוש והחימוש הצבאי של יפן, כדי למנוע מארצות הברית וממעצמות אירופה להכריעה. הצי המלחמתי היפני הוקם רשמית ב-1869. הממשלה החדשה הכינה תוכנית שאפתנית לבניית צי בן 200 אוניות, שאורגן ב-10 שייטות. התוכנית נזנחה לאחר שנה בשל מחסור במשאבים. מרידות מבית, ובמיוחד מרד סָצוּמָה (1867) אילצו את הממשלה להתמקד בלוחמת יבשה. המדיניות הימית-מלחמתית, שבוטאה בסיסמה "שוּסֵיי קוֹקוּבּוֹ" (הגנה סטטית), התמקדה בהגנת החופים, בצבא קבע ובצי מלחמתי חופי, והובילה לבניית ארגון צבאי שבבסיסו עקרון ה"רִיקוּשוּ קָאיג'וּ" (הצבא ראשון והצי שני לו).
הסיוע הבריטי
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-19 נותר הצי הקיסרי היפני כוח להגנה חופית בעיקרו, אם כי ממשלת מייג'י המשיכה לחדשו. האונייה "גְ'הוֹ שוֹ מָארוּ", ששמה הוחלף זמן קצר אחר כך ל"רִיאוּג'וֹ מָארוּ"), נרכשה בסיוע הסוחר הבריטי תומאס גלובר והושקה באברדין שבסקוטלנד ב-17 במרץ 1869. ב-1870 קבע צו קיסרי, כי הצי המלכותי הבריטי ישמש כמודל לפיתוח הצי היפני. אוניות כמו האוניה המשוריינת "פוּסוֹ" והקורבטות "קוֹנגוֹ" ו"הִיאֵי" נבנו ב-1877 במספנות בריטיות במיוחד עבור הצי הקיסרי היפני. משלחת ימית בריטית, בראשות קומודור ארצ'יבלד דאגלס (Archibald Douglas), ביקרה ביפן ב-1873. מאוחר יותר, ב-1879, נשכרו שירותיו של קומודור ל.פ. וילן (L.P. Willan) לאמן פרחי קצונה ימיים יפניים. חברות תעשייה כבדה פרטיות, כמו אישיקאוואג'ימה-הארימה וקאוואסאקי נולדו גם הן באותה תקופה.
שתי סיירות הוזמנו ממספנות בריטיות. הסיירות "נָנִיווָאה" ו"טָקָצִ'יהוֹ" היו בעלות הדחק של 3,650 טונות. הן היו יכולות להגיע למהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) וחומשו בסיפון משוריין בעובי 2-3 אינץ' (51 - 76 מ"מ) ובשני תותחים מתוצרת החברה הגרמנית קרופ בקוטר 10.2 אינץ' (261 מ"מ). הארכיטקט הימי סָאסוֹ סָאצ'וּ תכנן את האוניות האלה על פי דגם הסיירות המשוריינות הבריטיות מדגם "אלסוויק" (Elswick), אך עם ביצועים טובים יותר. נפתח מרוץ חימוש עם סין, אשר רכשה שתי אוניות-מערכה גרמניות גדולות בנות 7,335 טון, "דינג יואן" ו"צ'ן יואן". מאחר שלא יכולה להתמודד עם הצי הסיני כשלרשותה שתי סיירות מודרניות בלבד, פנתה יפן לקבלת סיוע גם מצרפת, כדי לבנות צי מודרני שיוכל לעמוד בהצלחה בעימות עתידי.
השפעת "האסכולה הצעירה" הצרפתית
בשנות השמונים של המאה ה-19 גברה השפעת צרפת הודות לדוקטרינת "האסכולה הצעירה" הצרפתית ("Jeune Ecole"), שהעדיפה אוניות מלחמה קטנות ומהירות, במיוחד סיירות וספינות טורפדו, על פני אוניות גדולות יותר. ממשלת מייג'י חוקקה את חוק ההתחמשות הימית הראשון שלה ב-1882, שקבע כי יש לבנות 48 אוניות מלחמה, 22 מתוכן ספינות טורפדו. דומה כי ניצחונות הצי הצרפתי במלחמת סין–צרפת (1883) הם שהוכיחו הלכה למעשה את הפוטנציאל הגלום בספינות טורפדו, גישה אשר התאימה גם למשאבים המוגבלים של יפן. הסיסמה של הצי החדש ב-1885 הייתה "קָאיקוֹקוּ נִיפּוֹן" ("יפן הימית").
ב-1886 נשכר המהנדס הימי הצרפתי המוביל לואי-אמיל ברטן (Louis-Emile Bertin) לארבע שנים כדי לתגבר את הצי היפני ולהנחות את בניית המספנות בקוּרֶה וסָאסֶבּוֹ שליד נגסאקי. הוא פיתח את הסיירות מדגם "סנסייקאן"; שלוש אוניות, שהתאפיינו בתותח ימי יחיד רב עוצמה, תותח קאנֵה בקוטר 12.6 אינץ'. בסך הכול פיקח ברטן על בנייתן של למעלה מעשרים אוניות. הוא סייע להקמת הכוח הימי המודרני האמיתי הראשון של יפן. הדבר איפשר ליפן להשיג עליונות בבניית אוניות גדולות, מאחר שכמה מן האוניות יובאו, ואחרות נבנו בבית במספנה ביוֹקוֹסוּקָה.
תקופה זו איפשרה ליפן לאמץ ברצון את הטכנולוגיות החדשות והמהפכניות הגלומות בטורפדות, ספינות טורפדו ומוקשים ימיים, אשר אלו מהם שיוצרו ונבנו בצרפת היו קרוב לוודאי הטובים ביותר בעולם באותה תקופה. יפן רכשה את הטורפדות הראשונות שלה ב-1884, והקימה "מרכז אימוני טורפדו" ביוקוסוקה ב-1886.
אוניות אלה היו ההזמנות הגדולות האחרונות שנעשו מצרפת. יפן חזרה שוב אל בריטניה, עם הזמנה של ספינת טורפדו מהפכנית, ה"קוֹטָאקָה" של שנת 1887, הנחשבת לדגם המשחתת היעילה הראשונה בעולם. עם רכישת הסיירת "יוֹשִינוֹ", שנבנתה במספנות "ארמסטרונג ויטפורת" באלסוויק, הייתה יפן בעלת הסיירת המהירה ביותר בעולם בזמן השקתה ב-1892.
מלחמת סין-יפן (1894-1895)
יפן המשיכה לחדש את צייה המלחמתי, במיוחד משום שגם סין בנתה צי חזק ומודרני בסיוע זר, בעיקר של גרמניה, והמתיחות בין שתי המדינות הלכה והתעצמה בעקבות תוכניותיהן להשתלט על קוריאה. מלחמת סין-יפן הוכרזה רשמית ב-1 באוגוסט 1894, אם כי הלחימה החלה עוד קודם לכן.
הצי היפני הכה את צי בֶּייָאנְג הסיני בקרב בשפך הנהר יָאלוּ ב-17 בספטמבר 1894 והשמיד 8 מתוך 12 אוניותיו. אף שידה של יפן הייתה על העליונה, שתי אוניות המערכה מתוצרת גרמנית של הצי הסיני עמדו כמעט לחלוטין בפני פגיעת התותחים היפנים, דבר שהאיר את עיני המפקדים היפנים לצורך באוניות מערכה גדולות יותר. ("דינְג יוּאָן" הוטבעה לבסוף על ידי טורפדות ו"צֶ'ן-יוּאָן" נשבתה עם מעט נזקים). שלב ההתעצמות הבא של הצי הקיסרי היפני כרך בחובו, אפוא, שילוב של אוניות-מלחמה גדולות וכבדות-חימוש עם כלי שיט התקפיים חדישים וקטנים יותר, המאפשרים שימוש בטקטיקות אגרסיביות.
בעקבות המלחמה ועל פי תנאי הסכם שִימוֹנוֹסֶקִי עברו טאיוואן והאיים הפֶּסְקָדוֹריים לידי יפן. הצי הקיסרי היפני השתלט על האי ודיכא את תנועות ההתנגדות ממרץ עד אוקטובר 1895. האיים הוסיפו נשארו במעמד של קולוניות יפניות עד 1945. יפן קיבלה גם את השליטה על חצי האי לִיאָדוֹנג, אם כי נאלצה בלחצה של האימפריה הרוסית להחזירו לידי סין. זמן קצר אחר כך השתלטה עליו רוסיה עצמה.
הצי הקיסרי היפני התערב פעם נוספת בסין ב-1900, עת נטל חלק יחד עם מעצמות המערב בדיכוי מרד הבוקסרים. מבין כל המדינות המעורבות, העמידה יפן את המספר הרב ביותר של אוניות מלחמה (18 מתוך 50) ושל חיילי צבא וצי (20,840 חיילים מתוך סך של 54,000).
מלחמת רוסיה–יפן (1904-1905)
בעקבות מלחמת סין-יפן וההשפלה שנגרמה לה בשל ההחזרה הכפוייה של חצי האי ליאדונג לידי סין בלחץ רוסי ("ההתערבות המשולשת"), החלה יפן לחזק את כוחה הצבאי לקראת עימותים נוספים.
יפן השיקה תוכנית עשר-שנים של בנייה ימית תחת הססמה "גָשִינְשוֹטָן" (התמדה ונחישות), במסגרתה הוכנסו לשירות, בנוסף לספינות שהיו כבר קודם, 110 אוניות-מלחמה בהדחק כולל של 200,000 טון, והגדילה את מצבת כוח האדם של הצי מ-15,000 ל-40,800. הצי החדש כלל:
אחת מאוניות-המערכה הללו, ה"מִיקָאסָה", אוניית המלחמה המתקדמת ביותר בעולם בתקופתה, הוזמנה ממספנות ויקרס (Vickers) בבריטניה בסוף 1898 ונמסרה ליפן ב-1902. בניית אוניות סוחר ביפן באה לידי ביטוי באוניית קיטור דו-מדחפית בשם "אָקִי-מָארוּ", שנבנתה עבור חברת "נִיפּוֹן יוּסֶן קָאישָה" על ידי מספנות "מִיצוּבִּישִי" בנגסאקי. הסיירת היפנית "צִ'יטוֹסֶה" נבנתה ב"יוניון איירון וורקס" בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הכנות אלו הגיעו לשיאן במלחמת רוסיה–יפן (1904-1905). בקרב צוּשִימָה הוביל האדמירל היהאצ'ירו טוגוֹ על סיפון המיקאסה את הצי היפני למה שיכונה לימים "קרב ההכרעה הימי הבולט ביותר בהיסטוריה". הצי הרוסי הושמד כמעט כולו: מתוך 38 אוניות רוסיות הוטבעו 21, 7 נפלו לידי האויב, 6 הוצאו מכלל פעולה, 4,545 קצינים ומלחים נהרגו ו-6,106 נפלו בשבי. היפנים, לעומת זאת, איבדו 116 איש ו-3 ספינות טורפדו בלבד. ניצחון זה מוטט את כוחה של רוסיה במזרח אסיה, והצית גלי מרידות בצי הקיסרי הרוסי בסבסטופול, ולדיבוסטוק וקרונשטאדט. המרידות הגיעו לשיאן ביוני, במרד באוניית המערכה "פוטיומקין", והיו אחד הגורמים לפרוץ המהפכה הרוסית ב-1905.
לקראת צי לאומי המספק את כל צרכיו
יפן המשיכה במאמציה לבנות תעשייה ימית-מלחמתית לאומית חזקה. בעקבות האסטרטגיה של "העתק, שפר, הכנס חידושים", נחקרו אוניות זרות מדגמים שונים לעומקן, מאפייניהן שופרו לעיתים קרובות, והן נרכשו בזוגות כדי שניתן יהיה להשוות את ביצועיהן ולשפרם. במשך הזמן ובהדרגה הוחלף ייבוא האוניות מכל הדגמים בהרכבה מקומית ואחר כך בייצורן בשלמותן ביפן עצמה. תחילה נבנו בייצור מקומי כלי השיט הקטנים ביותר, כגון ספינות טורפדו וסיירות בשנות השמונים, ומאוחר יותר - בשנים הראשונות של המאה העשרים - גם אוניות-מערכה. הרכישה הגדולה האחרונה נעשתה ב-1913, עם קנייתה של אוניית-המערכה "קוֹנְגוֹ" ממספנת "ויקרס". ב-1918 לא נמצא אף תחום בטכנולוגיית בניית אוניות, שבו נפלו יכולותיהם של היפנים מתחת הסטנדרטים העולמיים. ב-1920 היה הצי הקיסרי היפני השלישי בגודלו בין ציי העולם, ובהיבטים רבים של הפיתוחים הימיים אף המוביל שבהם.
מלחמת העולם הראשונה
יפן נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצידן של בנות הברית, נגד גרמניה ואוסטריה, כהמשך טבעי לברית האנגלית-יפנית של 1902. לאחר מצור אנגלי-יפני, בנובמבר 1914, כבש הצי היפני את בסיס הצי הגרמני בצ'ינגדאו שבחצי האי שָאנְדוֹנג שבסין. תוך כדי כך, באוגוסט ובספטמבר אותה שנה, נשלח כוח משימה ימי אל מרכז האוקיינוס השקט כדי לרדוף אחר השייטת הגרמנית של מזרח-אסיה, אשר עברה באותו זמן אל דרום האוקיינוס האטלנטי, שם התנגשה עם כוחות ימיים בריטיים. יפן כבשה את נחלותיה לשעבר של גרמניה במיקרונזיה, הפעם את איי מריאנה (להוציא את גואם), איי קרוליין ואיי מרשל, אשר נותרו קולוניות יפניות תחת מנדט דרום-פסיפי של חבר הלאומים עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בריטניה, הטרודה באירופה, שם היה לה יתרון גבולי בלבד על גרמניה, ביקשה לשאול מידי יפן את ארבע אוניות-המערכה החדישות ביותר שלה מדגם "קוֹנְגוֹ" ("קוֹנְגוֹ", "הִיאֶי", "הָארוּנָה" ו"קִירִישִימָה"), שהיו הראשונות בעולם שחומשו בתותחי 14 אינץ' והאוניות הראשיות המתקדמות ביותר בעולם בזמן השקתן. יפן סירבה.
בעקבות בקשה נוספת לתרום את חלקה למאבק, והלוחמה הבלתי מוגבלת שניהלו הצוללות הגרמניות החל מ-1917, שלח הצי היפני במרץ 1917 כוח מיוחד של משחתות אל הים התיכון. הצי, שכלל את הסיירת המשוריינת "נִישִין" ושמונה מהמשחתות החדישות ביותר תחת פיקודו של אדמירל סָאטוֹ קוֹזוֹ, קבע את בסיסו במלטה והגן ביעילות עד סוף המלחמה על הספנות של בנות הברית בין מרסיי, טאראנטו ונמלי מצרים. אחת המשחתות, "סָאקָאקִי", טובעה על ידי טורפדו ששוגר מצוללת אוסטרית תוך אובדן חייהם של 59 קצינים ומלחים.
לאחר המלחמה קיבל הצי היפני שבע צוללות גרמניות כשלל מלחמה, שהובאו ליפן ונחקרו, דבר שתרם רבות לפיתוח תעשיית הצוללות היפנית.
בין שתי מלחמות העולם
בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה החל הצי הקיסרי היפני להיערך באופן מיוחד למלחמה נגד הצי האמריקני. ההתפשטות המיליטריסטית של יפן ומלחמת סין–יפן השנייה ב-1937 הרחיקו מעליה את ארצות הברית והיא הפכה ליריבתה.
הצי הקיסרי היפני ניצב לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה מול אתגרים עצומים, אפשר שיותר מכל צי מלחמתי אחר בעולם. יפן, כמו בריטניה, הייתה תלויה כמעט לגמרי ביבוא משאבים מחו"ל לסיפוק צורכי כלכלתה. מאחר שמקורות חומרי הגלם (במיוחד נפט מדרום מזרח אסיה) נמצאו הרחק מן המולדת ונשלטו על ידי מדינות זרות (בריטניה, ארצות הברית והולנד), הוטלה ההגנה עליהם ואבטחת אספקתם על הצי. כדי לעמוד במשימה זו היה על יפן לבנות אוניות-מלחמה גדולות, המסוגלות לשוט למרחק.