cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פריקלס
מורשת
מורשתו הבולטת ביותר של פריקלס מצויה ביצירות הספרות ובעבודות אומנות שנעשו בתור הזהב של תקופתו, רבות מהן שרדו עד לעת המודרנית החדישה. האקרופוליס, למרות הריסותיו, עדיין קיים ועומד, והוא הסמל של אתונה המודרנית. פאפריגופולוס ציין בכתביו שדי ביצירות המופת הללו "כדי להפוך את יוון לאלמותית בעולמנו". מבחינה פוליטית, טוען ויקטור ל. ארנברג, שאלמנט בסיסי במורשתו של פריקלס היינו האימפריאליזם האתונאי אשר שולל דמוקרטיה מובהקת וחירות אמיתית מאנשים רבים למעט אותם האנשים ששולטים במדינה. אומנם, רבים טוענים שקידומו של האימפריאליזם היהיר הזה הוא הגורם שהביא לנפילתה של אתונה, למרות זאת, אחרים מדגישים דווקא את ההומניזם האתונאי שבא לידי ביטוי בתור הזהב. חופש הביטוי נתפש כמורשתו הנצחית של עידן זה. פריקלס זוכה לדברי שבח והלל בהיותו "דגם אידיאלי למדינאי המושלם ביוון העתיקה" ונאום ההספד המפורסם שלו (בו ציין את מעלותיה של אתונה) היא שם נרדף למאבק למען דמוקרטיה השתתפותית וגאווה אזרחית.
ראו גם
נאום ההספד של פריקלס
קלי פרסטון
קלי פרסטון (באנגלית: Kelly Preston; 13 באוקטובר 1962 – 12 ביולי 2020) הייתה שחקנית ודוגמנית אמריקאית, הייתה אשתו של השחקן ג'ון טרבולטה.
ביוגרפיה
קלי פרסטון נולדה בשם קלי קָמָלֵלֵהוּאָה סמית (Kelly Kamalelehua Smith) בהונולולו שבהוואי. שמה האמצעי פירושו בפולינזית "גן פרחי ברזילי". אמה, לינדה, הייתה מנהלת מרכז בריאות הנפש ואביה, שעבד בחברה חקלאית, טבע כאשר פרסטון הייתה בת שלוש. אמה נישאה בשנית לפיטר פלציס, מנהל כוח אדם, שאימץ אותה לאחר מכן. יש לה אח-למחצה בשם כריס. בגיל חמש עברה עם הוריה לעיראק וכן התגוררה תקופה מסוימת באדלייד שבאוסטרליה. היא התגלתה על ידי צלם אופנה בגיל שש עשרה באוסטרליה והחלה להופיע במספר מודעות פרסום. לאחר שובה להוואי החלה לימודים במכינה בהונולולו ולמדה דרמה ותיאטרון באוניברסיטת דרום קליפורניה.
כאשר הייתה בת 17, היא נבחנה לתפקיד הראשי בסרט "הלגונה הכחולה" אך הפסידה לברוק שילדס. את תפקידה הראשון בטלוויזיה קיבלה ב-1980, בסדרת המשטרה "הוואי חמש-אפס", בעונה האחרונה שלה. בשנת 1982 שיחקה במספר פרקים באופרת הסבון "קפיטול" ברשת CBS.
בין תפקידיה הבולטים בקולנוע, שיחקה בסרטים "תאומים", "ג'רי מגווייר", "מצאת החמה עד צאת הנשמה" ו"הקדוש מכולם".
בשנת 2003 שיחקה בסרט "דיילת בעננים". באותה השנה שיחקה בסרט שובר הקופות "מה שבחורה רוצה". בשנת 2004 הופיעה בקליפ של השיר She Will Be Loved של להקת מארון 5. בשנת 2005 גילמה אמא גיבורת על בסרט הילדים "תיכון בהיי", ובשנת 2008 שיחקה בסרט "המעגל העשירי" המבוסס על ספר מאת ג'ודי פיקו. ב-2010 היא שיחקה את אמה של מיילי סיירוס בסרט הדרמה "השיר האחרון". בטלוויזיה היא שיחקה בין היתר בסדרות "ג'ואי", "מדיום" ו-"CSI סייבר".
בנוסף שימשה כדוברת של חברת מוצרי הטיפוח ניוטרוג'ינה.
חיים אישיים
פרסטון הייתה נשואה לשחקן קווין גייג משנת 1985. השניים התגרשו לאחר שנתיים ב-1987. בנוסף, הייתה לה מערכת יחסים קצרה עם ג'ורג' קלוני. לאחר מכן הייתה מאורסת לצ'ארלי שין ב-1990, אך הקשר הסתיים לאחר שירה בה בזרוע בטעות.
את ג'ון טרבולטה הכירה בעת צילומים לסרט "המומחים" בשנת 1987. השניים נישאו בפריז בספטמבר 1991 בטקס שניהל כומר סיינטולוג (בני הזוג חברים בכת הסיינטולוגיה) ומכיוון שטקס נישואין כזה לא הוכר בארצות הברית, נישאו בשנית בפלורידה, שנה לאחר מכן. בשנת 1992 נולד בנם הבכור, ג'ט, שאובחן כאוטיסט ונפטר כתוצאה מהתקף אפילפטי בגיל 16, במהלך חופשת חג מולד משפחתית. בשנת 2000 נולדה בתם אלה בְּלוּ, ובנובמבר 2010 נולד בן נוסף, בנג'מין.
פרסטון נפטרה ב-12 ביולי 2020 לאחר מאבק של שנתיים במחלת סרטן השד, 11 שנים לאחר מות בנה, ג'ט.
בז'וסטוביצה (מחוז משנה)
מחוז משנה בז'וסטוביצה (בבלארוסית: Бераставіцкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר בז'וסטוביצה ויילקה.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה בז'וסטוביצה 18,017 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 70.04% בלארוסים, 21.69% פולנים, 5.77% רוסים ו-1.24% אוקראינים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (73.57%) ורוסית (21.23%).
היהודים באימפריה העות'מאנית
יהודי האימפריה העות'מאנית כללו מספר רב של קהילות יהודיות שונות ומגוונות שנמצאו בתחומי שלטונה של האימפריה העות'מאנית לאורך למעלה מ-500 שנות קיומה. האימפריה העות'מאנית שלטה לתקופות ארוכות במרבית המזרח התיכון, צפון אפריקה, הקווקז, דרום-מזרח אירופה ואזורים נוספים, בהם התגוררו קהילות יהודיות ענפות.
ראשית האימפריה
לאחר כיבושה של קונסטנטינופול החליט הסולטאן ליישב אותה מחדש, והוא העביר אליה אלפי יהודים, בעיקר ממרכז יוון ומקדוניה.
עם התרחבות המדינה העות'מאנית, וכיבוש הסהר הפורה וצפון אפריקה, נכנסו תחת שלטונה קהילות יהודיות גדולות ועתיקות שהתגוררו באזורים אלה.
מלבדם, גם מגורשים יהודיים רבים, בעיקר מצרפת, פורטוגל וספרד, התיישבו באימפריה העות'מאנית במאות ה-14 וה-15 לאחר גירוש ספרד ופורטוגל, גירוש צרפת ואירועים נוספים. כאשר נודע לסולטאן באיזיט השני על גירושם של יהודים אלו, כפי שמובא בספר - סדר אליהו זוטא, הוא אמר ליועציו שאם המלך הספרדי נהג בטיפשות, הוא ינהג בחוכמה ויכניסם לארצו, וכך באמת עשה.
המבנה העדתי של היהודים באימפריה העות'מאנית
כאמור, רוב היהודים באימפריה העות'מאנית היו מצאצאי מגורשי ספרד, אך היו גם קהילות נוספות של יהודים שישבו מאז ומתמיד באזור של האימפריה העות'מאנית לפני גירוש ספרד ואף לפני הקמתה של האימפריה.
החלוקה בין הקהילות השונות הייתה קיימת בעיקר בשנותיה הראשונות של האימפריה. לאורך השנים התמעטו ההבדלים בין הקהילות הספרדיות לקהילות המקומיות ובכל מקום נוצרה תרבות יהודית המאפיינת את המקום, כאשר ידה של התרבות היהודית ספרדית על העליונה בשל יוקרתה התרבותית וכיוון שרוב היהודים באימפריה היו מצאצאי מגורשי ספרד.
תחומי תעסוקה ויחס השלטון
מגורשי ספרד התמחו במלאכות רבות שעדיין לא היו באימפריה העות'מאנית ותרמו לשיגשוגה של האימפריה.
המגורשים התיישבו כמעט בכל ערי האימפריה העות'מאנית, ובייחוד התפרסמו קהילות היהודים של הערים - סלוניקי, אדריאנופול, סופיה ואיזמיר.
פרנסותיהם של היהודים באימפריה העות'מאנית היו מגוונות מאוד. היו יהודים רבים שעבדו באספקת מזון ונשק, ואף סיפקו דברים אלו לצבא העות'מאני והיו יהודים אחרים עבדו בתעשיית העורות והבגדים. יהודים רבים עסקו במלאכות הקשורות בים, כגון פועלי נמל, סבלים ועוד. קהילת סלוניקי התפרסמה יותר מכל שאר הקהילות בפעילותה הימית. משום שהיו אלה יהודים ששלטו בעיקר בנמלים, הנמלים היו סגורים בשבת, חג ומועד.
הסולטאן עודד את היהודים גם לעסוק במסחר, וזאת משום שרצה לפגוע בעליונות הכלכלית של מדינות אירופה. יהודי סלוניקי ואיסטנבול הרבו לסחור עם ארצות אירופה השונות.
היהודים הורשו לנוע באופן חופשי, להתיישב בכל מקום באימפריה, ולרכוש נדל"ן. מלבד זאת, היהודים הוכרו גם כעדה דתית (אם כי לא הורשו בדרך כלל להבליט את דתם ברבים), ונהנו מאוטונומיה בתחומי הדת, המשפט והחברה. היו יהודים רבים שהגיעו לעמדות מפתח באימפריה העות'מאנית, כגון רבי יוסף המון ובנו רבי משה המון, שניהם היו רופאי החצר של הסולטאנים שבתקופתם. גם דון יוסף נשיא, חתנה של דונה גרציה, הגיע למעלת דוכס ואף בשלטון בכמה איים בים האגאי.
לאחר עלילת הדם ראשונה שהתפרסמה באימפריה העות'מאנית, הסולטאן סולימאן השני הוציא פירמאן, דהיינו צו מלכותי, שהגן על כל יהודי האימפריה מעלילות הדם הללו. למרות זאת, רבו מקרי רצח של יהודים, ובדרך כלל נמנעו השלטונות מלהעניש את הרוצחים. כלפי היהודים הופעלו גם חוקי עומר (חוקים שמטרתם לרומם את המוסלמים ולהשפיל את בני החסות), אם כי הם לא הופעלו במלואם. היהודים חויבו בתשלום מס גולגולת (גִ'זיַה - מס מיוחד לבני החסות - היהודים והנוצרים), בביגוד שונה (להבדיל את המוסלמים מבני החסות) ובאי הבלטת דתם ברבים, אך רבים מהסולטאנים באימפריה העות'מאנית העלימו עין מחוקים רבים אחרים, לא כמו סולטאנים אחרים בארצות האסלמיות שמחוץ לאימפריה העות'מאנית.
בימיו של הסולטאן מהמט השני, היה לבוש היהודים - כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות. לאחר מכן, בתקופתו של הסולטאן מורט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ולגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים". הגזירות הללו חלו על כל היהודים באימפריה העות'מאנית, מלבד יהודי הפרנקוס, שהם נתינים יהודים המקורבים למלכות.
הגילדות היהודיות והלא-יהודיות באימפריה
הגילדות חדרו לאימפריה במאות ה-15 וה-16, ולא ברור מאין הגיעו, אך הן היו בעלי השפעה מכרעת, בזכות שגשוגה של האימפריה מבחינה כלכלית, והן זכו אף לזכויות נרחבות מהסולטנים בעצמם. הגילדות צמחו כארגוני פועלים משותפים, ורובם התארגנו לפי מוצא ודת, אף על פי שהיו גם גילדות רב דתיות (כולל יהודים). השלטון כלל לא יזם אותן, אלא נתן יד חופשית לתהליך ההתהוות שלהן, ואז מיסד את הקיים.
ליהודים היו מגוון גילדות: קצבים, צורפים, עובדי ניקיון במפעלי הצורפות, ואף יצרני הפנינים. הקשר בין הגילדות היהודיות להלכה היה רופף עד המאה ה-18, וזו הסיבה שהן כמעט ולא מוזכרות כלל בספרות ההלכתית. במאה ה-18, היה ניתוק דתי מלא, ולא היו יותר גילדות מעורבות. היו לכך שלוש סיבות עיקריות: 1. התחזקותן. 2. ירידת כוחה הכלכלי של האימפריה. 3. ניצני הלאומיות הארמנית והיוונית. מרגע שהיו רק גילדות יהודיות – גדלה התלות שלהן בממסד הרבני. הן נעשו יותר מעורבות בקהילות, בנו בתי כנסת, מוסדות קהילה וצדקה, לראשיהם היה מעמד מכובד, והן כונו "האיסנאפ'יס". היו גם קהילות שנקראו על שם הגילדה הדומיננטית בהן כמו "קהילת הדייגים" בסיציליה.
המקצועות העיקריים של הגילדות היהודיות היו צביעת אריגים, ניקור צמר, הכנת כפתורים ומכירת בדים שונים. בצפת, לדוגמה, הייתה תעשיית צמר משגשגת, ויצוא רב לאירופה. ברגע שהענף קרס, עקב כיבוש שוקי אירופה בצמר יותר זול מהתוצרת הצפתית – גם קהילת צפת כולה שקעה. קהילת סלוניקי, שספקה מאות שנים צמר איכותי לחיל היניצ'רים, וכן לבגדי הסולטן, ספגה מכה אנושה במאה ה-19, עת הסולטן פירק את החיל וגם הפסיק את הזמנת בגדיו משם. זה גרם לאבטלה קשה, הגירה לקהילות בטורקיה עצמה, ויצירת אבטלה ומשברים גם שם...
היחסים בין היהודים ללא-יהודים, הן בתקופת הגילדות המעורבות, והן בתקופות הגילדות הנפרדות, אבל בעיקר בתקופת המעורבות, התנהלו לרוב על מי מנוחות, וקשרים טובים נקשרו. הקשרים, לעיתים קרובות, היו יותר מדי טובים, וגרמו גם לחילולי שבת, ישיבה בבתי קפה משותפים, פנייה לערכאות של גויים, ואף התבוללות. רבני הדור (הרב חיים בנבנישתי, הרב יצחק מולכו, ועוד) התריעו מפני "הרעה החולה הזאת". עצם פתיחת בתי המרזח היהודים, אף שהכניסה לנוצרים הייתה אסורה (עקב בעיות יין נסך), היה תוצאה של חיקוי התרבות הנוצרית. כל זה הופסק במאות ה-18 וה-19, עם הפרדת הגילדות, התגברות התחרות והמתח הבין דתי. היחסים הוחרפו עוד יותר במאה ה-19 עם התעוררות הלאומיות והחרפת המתח בין העדות באימפריה. התחרות גם גרמה להפסדים קשים לחלק מהגילדות היהודיות, וגם זה מופיע בכתבים הלכתיים של התקופה.
מאפייני לבושם של היהודים
בחברה העות'מאנית, שהייתה מורכבת ממגוון של קבוצות אתנו-דתיות וחברתיות, נודעה ללבוש חשיבות רבה ויוחסה לו משמעות חברתית, מעמדית דתית ואתנית. התלבושת כולה או פריטים מסוימים בה, העידו על השתייכותו הדתית או המקצועית של האדם, על מעמדו החברתי ועל זכויותיו לפני החוק. כל אדם חייב היה להתלבש כך שניתן יהיה להכיר בו את הקבוצה או המעמד, שאליו השתייך. חובה זו נבעה בחלקה מגורמים חיצוניים, בעיקר מצווי הסולטאנים, ובחלקה מרצונה של הקבוצה עצמה להתבדל ולשמור על ייחודה. הלבוש היה אם כן לא רק עניין של טעם אישי אלא חלק מכללי האתיקה החברתית. הוא היווה אינדיקציה מיידית למקומו של בעליו בחברה וכלי בסיסי לשמירת הסדר החברתי. לפיכך הוענקה תשומת לב רבה להכנת הלבוש, לגיוונו, לעושר האריגים והעיטורים.
היהודים הספרדים הגיעו לאימפריה העות'מאנית ככל הנראה בלבוש ספרדי, ולפיכך היו שונים הן מבני המקום הטורקים והן מן היהודים הרומאניוטים שישבו באימפריה מזה דורות. במאות ה-16 ואף ה-17 עוד ניכרו היהודים הספרדים בלבושם, כפי שעולה מדיווחים שונים. עם השנים עיצבו נוהגי המקום את לבושם, עד כי במאה ה-19, אם לא קודם לכן, הייתה תלבושתם עות'מאנית בסגנונה. שינוי בלבוש, שהוא בדרך כלל חלק ממכלול שינויים שעוברת קבוצת מהגרים הנטמעים בארץ חדשה, יכול להעיד על מידת הטמיעה בחברה הסובבת. היהודים הספרדים באימפריה העות'מאנית ראו עצמם מבחינות רבות כקבוצה נפרדת ומיוחסת. הם שמרו על אלמנטים תרבותיים רבים שהביאו מספרד, כגון השפה והשירה. יחסם זה בא לידי ביטוי גם בלבוש. אף על פי שבסופו של דבר אימצו את סגנון הלבוש המקובל באימפריה העות'מאנית, המשיכו לייחס לפריטים מסוימים מקור ספרדי. בתיאור לבושם של היהודים הספרדים יש להבחין אפוא בשני פרקי זמן: התקופה הארוכה שממועד בואם מספרד עד ראשית המאה ה-19, שלגביה עלינו להיעזר במקורות כתובים ומצוירים בלבד, והמאות ה-19 וה-20, שממנה נותרו בידינו גם פריטי הלבוש עצמם.
העיון בצווים הסולטאניים בענייני לבוש מלמד כי הם הונחו על ידי כמה מגמות עיקריות: א. שמירת הלבוש המסורתי הישן, התואם את הדת, המנהג והמסורת, כערך שיש לקיימו. ב. הבחנת לבוש הכופרים מלבוש המוסלמים כדי שלא תהיה טעות בזיהויו של אדם. ג. איסור על היהודים והנוצרים להדר בלבושם יותר מן המוסלמים. המקבל קיימים גם צווים המעוגנים במסורת הדתית המוסלמית האוסרים על המוסלמים להתהדר בלבושם. ד. מניעת האמרת מחירי הבגדים בשל ביקוש מצד היהודים והנוצרים. קשה להעריך באיזו מידה קוימו הצווים הסולטאניים ומה היה חלקם בעיצוב הלבוש הלכה למעשה. ממקורות אחדים עולה כי נשמרה הבחנה בלבוש בין הקבוצות הדתיות-אתניות השונות, אך עצם הוצאתם של צווים חוזרים ונשנים מעידה שהייתה הפרה שלהם, למרות האיום בעונשים חמורים על העבריינים.
מאפייני לבוש היהודים על-פי הצווים: א. הגבלת צבעים: הגבלת הצבע החמורה והברורה ביותר היא האיסור להשתמש בצבע ירוק למי שאינם מוסלמים. הצבע הירוק מקודש למוסלמים ורק הם היו רשאים להשתמש בו. כך גם הצבע הלבן. המגמה הכללית הייתה להגביל את בגדי היהודים לגוונים כהים, שחורים או כחולים כהים. הרבגוניות והססגוניות היו שמורות למוסלמים. גם את צבע הנעליים הגבילו הצווים. היהודים, גברים ונשים כאחד, היו רשאים לנעול אך ורק נעליים כהות או שחורות. ב. הגבלות על סוגי החומרים ואיכותם: היהודים הורשו להשתמש לבגדיהם באריגים פחות מפוארים ופחות עדינים מאלה של המוסלמים. ג. הגבלות הנוגעות לגזרת הבגד ולמידותיו: בטורקיה יוחסה משמעות רבה לגודל הצניף ולצורתו. ככל שהצניף גדול יותר ומפואר יותר, כך רם יותר מעמדו של הלובש. בצווים ישנן לכן הגבלות על אורך אריגי הצניף המותר ליהודים ועל רוחב הגלימה.
ממעט העדויות החיצוניות עולה שייתכן כי היהודים לא ראו בהבחנה בלבוש בינם לבין המוסלמים השפלה, אלא קיבלוה מרצון ומתוך מגמה להיבדל מן הלא-יהודים. גם מן המקורות היהודיים נראה כי בדרך כלל לא ביקשו היהודים להידמות בבגדיהם לגויים, משום ההלכה "בחוקותיהם לא תלכו". הייתה גם התנגדות חוזרת ונשנית להתהדרות בלבוש. נראה כי ביסודה מצוי היה החשש שהידור מוגזם בלבושם של היהודים יעורר את קנאת האוכלוסייה הסובבת אותם ויגרום לפגיעה בהם, ועלול אפילו לגרום להוצאת גזירות מטעם השלטונות. עמדה זו באה לידי ביטוי הן בתקנות רבנים הן בספרי מוסר ובסיפורים שונים, התולים אסונות או גזירות שבאו על היהודים בהתהדרותם בלבוש. בסוף המאה ה-18 כבר היו היהודיות לבושות בהתאם לאופנה הטורקית הרווחת, אך ייתכן שלבוש זה נכנס לשימוש כבר קודם לכן. לבושן כלל גלימות, שמלות-מעיל ומכנסי 'שלוואר' ארוכים. נראה שההבדל העיקרי בין היהודיות לבין הטורקיות והנוצריות היה בכיסוי הראש, שהסתיר כליל את שערן של היהודיות ואילו שערן של האחרות נשאר גלוי בחלקו.
קהילות
התפשטותה הטריטוריאלית של האימפריה העות'מאנית הביאה תחת שלטונה בתקופות שונות אזורים ובהם ריכוזים יהודיים ניכרים. ההיסטוריה של יהודי האימפריה קשורה לעברם של היהודים במדינות מודרניות רבות, ובהן טורקיה, יוון, בולגריה, מקדוניה, אלבניה, סרביה, בוסניה, רומניה, עיראק, סוריה, לבנון, ישראל, מצרים, לוב, תוניסיה, אלג'יריה, גאורגיה ותימן.
הקהילות העיקריות באימפריה היו קהילות איסטנבול (קושטאנדינא בפי היהודים, ובקיצור קושטא'), שלוניקי (ביוון המודרנית), אדירנה (אדריאנופול) והחל מהמאה ה-17 גם איזמיר. בארבע ערים אלו התגוררו יותר ממחצית יהודי האימפריה.
חלק מן המהגרים היהודים לתחומי האימפריה שמרו על ייחודם התרבותי ועל מעמד משפטי נפרד - הגראנה בתוניס, הפרנקוס בחלב ובשלוניקי והסודיטים בתחומי רומניה. קשרים הדוקים התקיימו בין קהילות האימפריה לקהילות יהודיות שהתקיימו לאורך גבולות האימפריה או במרכזי מסחר חשובים. קשרים אלה התבטאו במסחר, הגירה ויצירת קשרי משפחה. בין הקהילות החשובות שקיימו קשרים עם קהילות האימפריה ניתן למנות את קהילות ונציה, רגוזה (דוברובניק), ליבורנו, אמסטרדם, וינה, טרייסטה. בחלקן התבססו גם קהילות נפרדות של יהודים עות'מאניים, למשל בוונציה במאה ה-16 או בווינה במאה ה-18.
המאות ה-18-17
שקיעתה של האימפריה העות'מאנית החלה באמצע המאה ה-16. שקיעה זו הביאה בהדרגה להתרופפות מעמדם הפוליטי והכלכלי של יהודי הפרנקוס, וגם הכבדת עול המיסים כל יהודי האימפריה העות'מאנית. התערערות תנאי הביטחון של היהודים, הביאו לידי שריפות בתי מגורים ועסקים של יהודים, הריגה רבה של יהודים על ידי היניצ'רים, ועוד הרג רב במרדם של הסיפאהים בתחילת המאה ה-17. לאחר מכן, גם במאה ה-18 החמיר מצבם של היהודים באימפריה העות'מאנית.
הסולטאן מורט הרביעי החמיר עם היהודים יותר מכל שאר הסולטאנים שהיו באימפריה העות'מאנית.
בעקבות מצב זה של היהודים, נהו רבים מהם למחוזות הספר של האימפריה ואל מחוץ לגבולותיה.
באמצע שנות השישים של המאה ה-17 פשטה השבתאות בקהילות האימפריה העות'מאנית והמרכזים הראשיים של תנועה משיחית זו היו באיסטנבול, אדריאנופול, איזמיר וסלוניקי.
דלדול הקהילות המשיך במאה ה-18 וגם בתחילת המאה ה-19. עלילות, מיסים ומעשי שוד היו מנת חלקם היומי של היהודים באימפריה העות'מאנית באותה עת.
המאות ה-20-19
בעקבות כל מעשי השוד, ההרג והעושק של היהודים באימפריה העות'מאנית, והתדרדרות מצבה של האימפריה העות'מאנית שהמשיך לאחר מכן במרד הסיפאהים והיניצ'רים, משפחות מכובדות רבות הוגלו או הוצאו להורג על ידי השלטונות, כגון משפחת אג'ימן.
מהעשור הרביעי של המאה ה-19, חלו שינויים משמעותיים מאוד בחייהם ובמעמדם הפוליטי של היהודים. היהודים ביקשו מינוי אחד שיהיה שווה במעמדו לפטריארכים היווני והארמני, והזוכה במינוי זה, שאושר על ידי הסולטאן מהמוט השני בשנת 1836, הוא רבי אברהם הלוי. הוא היה אחראי לגביית מס הגולגולת, וגם על הענשת יהודים.
באמצע המאה ה-19 שופרו היחסים בין היהודים ליוונים ולארמנים, ויהודים יכלו להגיע שוב לעמדות מפתח בכירות. לדוגמה, יהודי בשם יחזקאל גבאי מונה לנשיא בית הדין הפלילי של טורקיה, ואנשים יהודיים מונו ונבחרו גם לפרלמנט הטורקי. בתקופה זו, הטרום-ציונית, נחשבו היהודים לנתינים נאמנים, וכך למשל, כאשר בשנת 1860 היו פרעות אלימות כנגד בני מיעוטים נוצרים ברחבי האימפריה העות'מאנית, ובעיקר בדמשק, פרעות אלו פסחו על המיעוט היהודי.
עם זאת, בשליש האחרון של המאה ה-19, פרצו כ-40 עלילות דם ברחבי האימפריה העות'מאנית. אך למרות זאת, השלטונות הטורקיים הגנו על היהודים, בעיקר בזכות התערבותו של משה מונטיפיורי.
בסוף המאה ה-19 נטש חלק מן האוכלוסייה היהודית שבאימפריה העות'מאנית את קהילותיה היהודיות, ויהודים נשארו בעיקר בערי המסחר הגדולות.
אישים
אישים רבים הטביעו את חותמם על קורותיה של היהדות העות'מאנית. ניתן לזהות ביניהם כמה קבוצות בולטות. הראשונה היא המקורבים לשלטון - רופאים, מתורגמנים, בנקאים, סוחרים גדולים - שהגיעו לגדולה במסגרת שירותים אישיים שהעניקו לאנשי השלטון העת'מאני. קבוצה נוספת היא יהודים שמעמדם בא להם מכוח קשריהם עם מדינות זרות ומכוח החסות שאלה פרסו עליהם. על קבוצה שלישית נמנו המנהיגים הרוחניים של הקהילות - תלמידי חכמים ורבנים ("חכמים"), רבים מהם בנים לשושלות רבנים ידועות. לאחר מיסוד משרות החכם באשי ב-1835 התחרו עליהן בניהם של אותן משפחות. היו גם אישים בולטים שניתן לשייכם ליותר מקבוצה אחת. קבוצה נוספת הופיעה לאחר הרפורמות המשפטיות במדינה העת'מאנית (התנזימאת) ונמנו עליה אותם יהודים שניצלו את הסרת המגבלות החוקיות על היהודים והשכילו לטפס במדרג העת'מאני, אם בשורות הצבא ואם בשירות המדינה.
קישורים חיצוניים
מאמרי הוגים יהודים באימפריה העות'מאנית:
אמנת ונציה
אמנת ונציה לשימור ולשיקום של מונומנטים ואתרים, שהתקבלה בשנת 1964, היא המסמך המכונן ומעין חוקה או מסמך דוקטרינרי של הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS). להלן הנוסח הלא רשמי בעברית של האמנה הנקראת: "אמנה בינלאומית לשם שימור ושיקום מונומנטים ואתרים (אמנת ונציה 1964)".
הרקע לאמנה
המונומנטים ההיסטוריים של העמים לדורותיהם, אשר שרדו עד ימינו כעדות חיה של מסורות עתיקות יומין, נושאים עימם מסר מימים עברו. מודעותם של בני האדם לכלליותם של ערכים אנושים הולכת וגדלה, והם רואים במונומנטים העתיקים מורשת משותפת. האחריות המשותפת להגן עליהם למען הדורות הבאים מקובלת על הכול. חובתנו היא להעבירם הלאה במלוא עושרם ומקוריותם.
הכרח הוא כי בעניין העקרונות המנחים את השימור והשיקום של מבנים עתיקים תתקיים תמימות דעים, והם ינוסחו על בסיס בינלאומי, כאשר כל אחת מן המדינות תהיה אחראית ליישום התוכנית במסגרת תרבותה ומסורותיה.
בשעה שהגדירה עקרונות יסוד אלה לראשונה, תרמה הצהרת אתונה משנת 1931, ליצירתה של תנועה בינלאומית מרחיקת לכת, אשר קבלה צורה מוחשית בדמות מסמכים בינלאומיים, בפעולותיהם של איקו"ם (ICOM) ושל אונסק"ו (UNESCO) ובהקמתו, על ידי האחרון, של המרכז הבינלאומי לחקר השימור והשיקום של נכסי תרבות. מודעות גוברת והולכת ומחקר ביקורתי, הביאו לעיסוק בבעיות שהפכו מורכבות ומגוונות יותר ויותר. הגיעה העת לבחון את ההצהרה מחדש, כדי לערוך בדיקה מחודשת של העקרונות הנוגעים בדבר וכדי להרחיב את היקפה לכדי מסמך חדש.
וכך, הקונגרס הבינלאומי השני של אדריכלים וטכנאים של מונומנטים היסטוריים, שהתכנס בוונציה בין 25 ל-31 במרץ 1964, קיבל את הנוסח הבא:
פרסום
כל שלב בפעולות החשיפה, הייצוב, הארגון מחדש והשילוב, לרבות הפרטים הטכניים והצורניים אשר זוהו במהלך העבודה, יכללו בו. יש להפקיד תיעוד זה בארכיונו של מוסד ציבורי ולהעמידו לרשות חוקרים. מומלץ שהדוח יפורסם.
כף ג'ונסון
כף ג'ונסון (באנגלית: Cape Johnson) הוא כף מכוסה קרח בצפון מפרץ ווד, בצדו הצפוני של קצה קרחון טינקר, על חוף ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
הכף התגלה בשנת 1841 על ידי קפטן ג'יימס קלארק רוס מן הצי המלכותי, שקרא לו על שם קפטן אדוארד ג'ון ג'ונסון, קצין בצי המלכותי.
צבא השחרור הסימביונזי
צבא השחרור הסימביונזי (באנגלית: Symbionese Liberation Army) הייתה קבוצת טרור קטנה בעלת אידאולוגיית שמאל רדיקלית ומיליטריסטית שפעלה בארצות הברית בין השנים 1973–1975. בשיאה, מנתה הקבוצה ככל הנראה 13 חברים, רובם נשים, אשר כינו את עצמם במכתביהם למשטרה בתור "brass", קרי: "קצונה בכירה". חברי הקבוצה ביצעו מעשי רצח, חטיפה, שוד בנקים ומעשי אלימות נוספים.
הקמה
במניפסט של הקבוצה כתב דה-פריז שהשם "סימביונזי" לקוח מהמילה סימביוזה, הרעיון מאחורי הבחירה בשם הוא יצירת חברה, שכמו גוף חי בנויה מאיברים השונים לחלוטין זה מזה אך חיים יחד בהרמוניה המאפשרת עבודה ויצירה כגוף אחד.
הקבוצה הקומה על ידי פטרישיה סולטיסיק, פמיניסטית רדיקלית שהגתה את הקמת הקבוצה במרץ 1973. חברי הקבוצה בחרו כמנהיג את דונלד דה-פריז, אסיר שנמלט מהכלא. על אף שדה-פריז היה השחור היחיד בקבוצה, הקבוצה החשיבה עצמה לחיל החלוץ במהפכה השחורה בארצות הברית.
פעולתה הראשונה הייתה ב־ 6 בנובמבר 1973, רצח הממונה האזורי על בתי הספר בסן פרנסיסקו, מרקוס פוסטר. פוסטר היה אחד המנהיגים השחורים בעיר, ובעל התפקיד הציבורי הרם ביותר מבניהם. הרצח בוצע על רקע מאבקו של פוסטר בסוחרי הסמים בבתי הספר, מאבק שבמסגרתו הונהג השימוש בתעודות זיהוי לתלמידים. חברי הקבוצה התנגדו לפעולה זו בטענה שהיא פוגעת בזכויות האזרח ומסמלת את השתלטות המשטרה על בתי הספר. בעקבות הרצח נתפסו שניים מחברי הקבוצה והועמדו לדין.
חטיפת פטי הרסט
על אף שהקבוצה הייתה קטנה יחסית, היא זכתה לפרסום וחשיפה תקשורתית גדולים ביותר, אף לאחר שחבריה נתפסו ונשפטו.
עיקר הפרסום נבע מחטיפתה של פטי הרסט, נכדתו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט. הרסט נחטפה ב-4 בפברואר 1974 מדירתה שבברקלי, קליפורניה. החוטפים תקפו פיזית את בן זוגה עד שאיבד הכרה ופינו אותה לדירת מסתור, לאחר מכן דרשו במכתב כופר למשפחתה שיתרמו 400 מיליון דולר לקניית מזון לעניים, משפחתה תרמה 6 מיליון דולר לקניית מזון לעניים באזור מפרץ סן פרנסיסקו ושלמה את הכופר, אולם הרסט לא שוחררה. חודשיים לאחר מכן התברר כי הרסט סבלה בהיותה בשבי מתסמונת סטוקהולם והצטרפה לארגון שחטף אותה, וצולמה בעת שוד בנק עם חברי ארגון אחרים.
ב-17 במאי 1974 הקיפה משטרת לוס אנג'לס בית בעיר. בתוך הבית התבצרו דה-פריז וחמישה מחברי הקבוצה. במהלך קרב יריות שהתפתח בין הצדדים נורו כל השישה ונהרגו. הקבוצה המשיכה לפעול עוד כשנה, אז נתפסו מספר חברים והשאר, חמישה טרוריסטים, ברחו והסתתרו מחוץ לארצות הברית או בתוך ארצות הברית בזהות בדויה. המצוד אחרי החמישה נמשך עד שהאחרון נתפס בדרום אפריקה בשנת 2002.
בתרבות
בהשראת הקבוצה והחטיפה המפורסמת נכתבו ספרים ובוימו סרטים, כך שההד התקשורתי סביב הקבוצה נמשך זמן רב לאחר שהקבוצה התפרקה.
הידטושי נקטה
הידטושי נקטה (ביפנית: 中田 英寿; נולד ב-22 בינואר 1977) הוא כדורגלן עבר יפני.
נקטה, יליד יפן, נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם במרץ 2004. נקטה שיחק בנבחרת יפן באולימפיאדות 1996 ו-2000, במונדיאל 1998 ובמונדיאל 2002.
נקטה פרש ממשחק פעיל בשנת 2006 בגיל 29.
אשור
אַשּׁוּר הוא שמה של ציוויליזציה מסופוטמית-שמית קדומה שהתקיימה כעיר-מדינה בין המאה ה-21 לפנה"ס עד המאה ה-14 לפנה"ס והפכה למדינה ולאחר מכן לאימפריה בין המאה-14 ועד סוף המאה ה-7 לפנה"ס, עת נכבשה בידי בבל. תחילת הממלכה בעיר אשור (על שם האל השומרי אשור), באזור החידקל העליון, בעיראק של ימינו.
ארץ אשור תחומה בין הרי ארמניה בצפון לשפך נהר הזב הגדול בדרום, ובין רמת החבור במערב להרי כורדיסטן במזרח. עיר הבירה של ממלכת אשור התחלפה לאורך השנים; הידועות מביניהן הן אשור ונינווה. העם שחי במקום נקרא אף הוא אשור, או "העם האשורי".
עמנואל טובים
עמנואל טובים (1897 - 25 בפברואר 1950) היה מהנדס, תעשיין, יזם ואיש ציבור בתקופת היישוב. מראשוני התעשייה העברית בארץ ישראל וממקימי הבנק לתעשייה ומייסדי התנועה הימית האגודה הימית העברית זבולון, ולימים "אגודת יורדי ים זבולון".
אשור
ממלכת אשור ידעה עליות ומורדות בכוחה ובחשיבותה והיא התקיימה בין תחילת תקופת הברונזה ועד שלהי תקופת הברזל. היסטוריונים מודרנים מחלקים את תולדותיה למספר תקופות לפי אירועים פוליטיים ושינויים הדרגתיים בשפה: אשור המוקדמת (2600 -2025 לפהנ"ס) גיבוש עיר המדינה; "אשור העתיקה" (2025 -1364 לפנה"ס) שבה התפתחה העיר והפכה למרכז מסחר ארוך טווח עם אנאטוליה, הממוקמת בטורקיה של היום; "אשור התיכונה" (1363- 912 לפנ"ס) שבה התרחבה הממלכה לאימפריה ראשונה; בתקופת "האימפריה האשורית החדשה" (911- 609 לפנה"ס), התרחבה לכל רחבי המזרח התיכון, והגיעה עד למצרים ולמזרח אנטוליה ונחשבה האימפריה הגדולה ביותר בעולם בתקופתה; והתקופה הפוסט-אימפריאלית (609 לפני הספירה - 240 לספירה).
הקבוצה האתנית המכונה כיום העם האשורי עברה תהפוכות גורל שונות, והצליחה לשמור זהות מיוחדת עד היום, בזהות זו הם מייחסים עצמם כהמשך לאשור העתיקה. כיום חיים על פי ההערכות למעלה משלושה מיליון אשורים ברחבי העולם. רוב האשורים חיים כיום בצפון עיראק ובסוריה (יחד כ-1.5 מיליון בני אדם) ויש להם מסורת מיוחדת, פרשנות לנצרות בשם אשורים נסטוריאניים ושפה המשתייכת לניב הארמי.
עמנואל טובים
בשנת 1928 נקרא לאגודה הימית 'זבולון' במטרה לחנך ולגדל את הנוער העברי לפיתוח הימאות בארץ ישראל. טובים וחבריו לדרך, חיים לייבוביץ, עו"ד פרבשטיין ואחרים, ניהלו את האגודה הימית הצעירה שהפכה לבית ספר ימי יומי, בית ספר ערב ומועדון שיט. את עמנואל טובים גייס למשימה ד"ר מאיר גורביץ שיזם ייסד ופיתח את "האגודה הימית" 'זבולון' ולפניה את "ועדת המים" של תנועת העבודה בארץ ישראל בשנת 1919.
אשור
ראשיתה של אשור (עד סוף המאה ה-21 לפנה"ס)
ההיסטוריה של העם האשורי משתרעת על פני אלפי שנים. האזור בו ישב העם היה מצומצם והתרכז בעמק החידקל העליון. דרך אזור זה עברו דרכי מסחר חשובות ממזרח למערב ומדרום מזרח לצפון מערב. מצבו הגאוגרפי של האזור חשף אותו לפלישות של עמים מכל הכיוונים. עריהם החשובות, אשור, נינוה וארבאלו, יושבו החל מהאלף השביעי לפנה"ס. האשורים היו עם שמקורותיו מגוונים. העם שמקורו מהאזור - השוברתו התערבב עם פולשים שמיים מצפון מערב (כולל האמורים) ועם שומרים ואכדים מדרום מזרח. שפתם הקדומה הייתה אשורית עתיקה שהיא שפה שמית - אכדית בניב אשורי.
עמנואל טובים
גורביץ יזם הקמת אגודה ימית עוד בשנת 1914, אך יוזמתו זו כשלה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה. לבסוף הצליח וייסדה בשנת 1928. מסירותו של גורביץ לימאות העברית הייתה מוחלטת, אך לא היה לו מספיק כוח ארגוני כדי לבסס את האגודה מבחינה מקצועית וכלכלית כאחד, הוא צרף את חיים לייבוביץ אוהב ים ואיש בעל יכולת מנהלתית טובה לבקשתו. לימים גם קרא למהנדס עמנואל טובים ומינה אותם לתפקידיהם. טובים קיבל על עצמו את המשימה ולביצועה שיתף פעולה עם המנכ"ל חיים לייבוביץ. הם חילקו ביניהם את העבודה באופן כזה שהטיפול בהדרכה הימית היה מרוכז בידיו של טובים והעניינים הכלכליים בידי לייבוביץ. בשנת 1930 נתגלעו חילוקי דעות בין גורביץ לבינו שפיצלו את זבולון. בהנהגת טובים נרשמה אגודה נוספת בשם "אגודת יורדי ים זבולון". הסקציה הימית של תנועת בית"ר התנהל באגודה הימית זבולון על ידי אריה באייבסקי, נתמנה טובים לקצין המפקדה הראשית ומפקד הסקציה הימית של בית"ר בארץ ישראל.
בפרוץ מאורעות המרד הערבי הגדול בשנת 1936 נענה טובים לקריאתו הדחופה של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, ופיקד על הקמת "המזח הצף" לפריקת האונייה צ'טבורטי בליל ייסוד נמל תל אביב.
אשור
ראשיתה של אשור (עד סוף המאה ה-21 לפנה"ס)
עם נפילת ערי המדינה השומריות ועלייתה של האימפריה הראשונה בהיסטוריה האנושית, היא אכד, שישבה מדרום לאשור, סופחה הארץ לאימפריה האכדית במאה ה-24 לפנה"ס. במאה ה-22 לפנה"ס עלתה שושלת אור השלישית, והקימה אימפריה שכללה את האזור. שלטון אור III היה שומרי והשאיר את חותמו באזור. עם קריסתה של האימפריה של אור III בשנת 2025 לפנה"ס הפכו הערים באזור לערי- מדינה. בעיר אשור עלה לשלטון פּוּזֻר־אשור הראשון שהיה כנראה המושל האחרון של אור III. שושלת פּוּזֻר־אשור שלטה כ־200 שנים, עד סוף המאה ה-19 לפנה"ס.
עמנואל טובים
לפרנסתו היה טובים יזם ותעשיין בולט ביישוב היהודי. הוא ניהל את בית החרושת "סיליקט" בתל אביב ולימים הפך בו לשותף. הקים חברת ספנות עברית, היחידה שלימדה את ספניה שעורי עברית בזמן ההפלגות. הקים עם ראשוני התעשיינים בארץ את "התאחדות בעלי התעשייה" ואת "הבנק לתעשייה" ושימש מנהלו. במשך שנים אחדות ניהל את "החברה לפיתוח תל אביב". שימש חבר בוועד הפועל של החבל הימי לישראל מיום הקמתו. כמו כן ייסד וניהל את החברה הארצישראלית לתיקון אניות בחיפה.
אשור
אשור הקדומה (עד אמצע המאה ה-15 לפנה"ס)
השחרור מהאימפריה של אור III גרם להיווצרות של מבנה פוליטי מיוחד באשור. האשורים הקימו ארגונים פוליטיים כמו: אספת תושבים, מועצת הזקנים עם המלך בראש, פקיד נבחר לניהול העניינים האזרחיים והכלכליים (שנקרא לימום - אפונים), מינהל של פקידים ומערכת חוקים ובתי משפט. המלך היה ראשון בין שווים ועמד בראש המערכת הדתית והביטחונית. המלכים הראשונים ביססו את מעמד העיר כמרכז סחר אזורי עם המזרח (איראן של היום), הדרום (בבל) והצפון (אנטוליה). הם חתמו על הסכמים עם מלכים רבים בדרכי המסחר והיעדים. ההסכמים איפשרו הקמת מושבות עצמאיות בערי המסחר.
עמנואל טובים
ביום 25 בפברואר 1950 נהרג עמנואל טובים בתאונת דרכים בכביש חיפה - תל אביב, כשמכוניתו הפרטית התנגשה במשאית. הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, בן 53 היה במותו. רחובות באזור התעשייה "שמן" שבחיפה, ובערים תל אביב (בשכונת רמת החייל) ורמת-גן נקראו על שמו.
ביתו ברחוב אלנבי 11 בתל אביב, במרחק 100 מטר מחוף הים, ידוע כיום כ"בית עמנואל טובים" ומיועד לשימור כבעל חשיבות היסטורית-אדריכלית. הבית תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר לוי בשנות ה-20 של המאה ה-20 בסגנון האקלקטי. ביתו בשכונת תל בנימין שברמת גן משמש כיום כביתו של שגריר דרום אפריקה.
אשור
אשור הקדומה (עד אמצע המאה ה-15 לפנה"ס)
תקופה חדשה הסתמנה בימי הפלישה האמורית למסופוטמיה. שַמְשִי-אַדַד הראשון, אמורי שהקים אימפריה בצפון מסופוטמיה והוריד את המלך ארישום השני מכס המלכות כבש את ערי אשור. הוא קבע את בירתו בעיר שובת אנליל. הוא הרבה לתאר את כיבושיו שנמתחו מעילם הרחוקה ועד לים התיכון. המסחר עם אנטוליה התחדש בימיו בסוף המאה ה-19 לפנה"ס ונמשך עד סוף המאה ה-18. יש הטוענים כי שמשי-אדד בז לאשורים ונוהגיהם, והיה שנוא על העם. עדיין, המלך הקים ממלכה וסיפק לאשורים מבנה בירוקרטי לניהולה. בימי יורשו אשמי דגן הראשון החלה הממלכה מתפוררת ונפלה לידיו של חמורבי, מלכה הידוע של בבל.
במאתיים השנים הבאות נפלה אשור לתוהו-ובוהו גמור (נקראת בספרות תקופת החושך). המלכים שעלו לשלטון צוינו ברשימות (לוח חורסאבד) כ"בנו של בן בלי שם". באותה תקופה היו פלישות של גדודים פראיים וחורים. אשור הצטמצמה לאזורי השפעה מוגבלים סביב לערים ספורות ובהם אשור העיר עצמה, נינוה, נימרוד, ארבאלו והשטחים שהקיפו את הערים הללו. לבסוף נשתעבדה אשור לחניגלבת (מיתני) בימיו של שאושתר (1472 לפנה"ס לערך).
במאה החמש עשרה לפנה"ס הייתה השפעה מצרית באזור הסהר הפורה. בימיו של תחותימס השלישי, אשור הייתה אחת ממדינות רבות שהעלו מינחות לאימפריה המצרית, וממכתבי אל-עמארנה ניתן להסיק, כי באותם הימים התקיימו קשרים כלכליים (חילופי מתנות) בין מדינות האזור ומצרים. יתר על כן, בימים הללו עמדו המלכים האשוריים פוזור-אשור השלישי ואשור-בל-ניששו במעמד השווה לזה של מלכי בבל, ואף הגיעו לכדי הסכמות טריטוריאליות עם ממלכת בבל השכנה.
תקופת אשור התיכונה - האימפריה (עד סוף המאה ה-10 לפנה"ס)
ברם, השגי יורשיו המוקדמים של אשור-אובליט אינם משתווים לאילו של יורשיו המאוחרים יותר, ובראשם אַדַד-נִירָרִי הראשון בראשית המאה ה-13 לפנה"ס. מלך זה הביס את המלך הכשדי של בבל, נזי-מרוטש, ובכך הרחיב את גבולות ממלכתו על חשבון בבל המוכנעת. כמו כן, המלך פנה מערבה והכניע את מיתני למעמד ואסליות, לאחר שניצח את שטוארה הראשון וּואסאשטה יורשו. ניצחונות אלו לוו בהפסדים טריטוריאליים לטובת האימפריה החיתית, אך כיבושיו אפשרו לו לבסס ממלכה חזקה ומגובשת בעלת יכולת הגנה עצמית, בעיקר מפני שבטי ההרים. כוחו הגדול הקנה לו את השם "מלך המלכים", והוא היה מראשוני המלכים שתיארו את מלחמותיהם כהתגשמות של רצון אלוהי, ופנה לחיזוק גבולות ממלכתו. עם מות אביו, התמנה שַׁלְמַנְאֶסֶר הראשון למלך. צבאותיו הביסו סופית את מיתניה וסיפחו אותה לאשור. כמו כן כבש המלך את דרום ארמניה, את אזור הרי הזגרוס, את אדמות הארמים שהתגוררו במסופוטמיה המערבית ואת ארץ מוסרי שבחצי האי ערב.
את שַׁלְמַנְאֶסֶר הראשון ירש תּוּכּוּלְתִּי-נִינוּרְתַ הראשון, נאבק בחתים בסוף המאה ה-13 לפנה"ס והגיב למרידה בבלית בהשמדת מקדשי העיר. צעדיו הביאו למלחמת אזרחים שהוציאה את המדינה מאיזונה ואחר מספר תבוסות קשות לאורך השנים חזרה בבל לכוחה. האשורים מאסו בו עוד יותר עקב העדרו מן הממלכה ושהותו הממושכת בבבל, ולבסוף אצילים אשוריים ובנו, אשור-נצירפל, שמו לו מצור בעירו ורצחוהו בסוף המאה ה-13 לפנה"ס. אך עם מות המלך החדש, אשור-נצירפל, התפוררה הממלכה כליל. אשור-נררה ונבוודאיאן מלכו אחריו, אך אין בידינו מידע עליהם. לקראת 1200 לפנה"ס נשלטה אשור בידי בל-קודור-אוסור, ומאוחר יותר בידי ניניב-פלאשרה, שני מלכים שהנחילו תבוסה קשה לאשורים שהצליחו להחזיר את מרבית שטחה של הממלכה הבבלית, ואף לכפוף את אשור לה. את האחרון ירש אַשוּר-דַן הראשון שהצליח להנחיל לבבלים תבוסה קלה, ולהשתחרר ולו במעט מעולם. אותו ירש אשור-רש-אישי שפתח גם הוא במערכות צבאיות כנגד הבבלים, מערכות שנסתכמו בניצחון על נבוכדנצר הראשון. בנוסף לכך, המלך הכניע ממלכות שכנות נוספות וכך הוריש לבנו, תִּגְלַת פִּלְאֶסֶר הראשון, בסיס לכיבושיו הרבים.
תגלת פלאסר הראשון היה מגדולי מלכי אשור. תחתיו השיגה הממלכה כוח צבאי, כיבושים ועושר רב שלא נראה כמותו זה מאות שנים. לידינו הגיעו ארבעה לוחות המתעדים את כל מסעותיו הצבאיים של מלך זה, תיעוד מקיף ביותר שמספר אודות כיבושן והכנעתן של 42 מדינות וחבלי ארץ. בין השאר, כיבושיו הגיעו עד לבבל במזרח ועד לים התיכון במערב, סוריה הצפונית, פיניקיה והארמים הוכנעו במערכותיו. הוא יזם מפעלי בנייה רבים, ביניהם מקדשים וארמונות. בתקופתו נהנתה אשור מיציבות ועוצמה מדינית וצבאית.
אך כפי שקרה פעמים רבות לאורך ההיסטוריה האשורית, עם מותו איבדה הממלכה מכוחה ושטחיה, עד למצב שבו הוכרחה לכרות בריתות ולחתום על הסכמי שלום עם בבל. דברים אלה התרחשו בימי אשור-בל-קלה ושמשי-אדד. יתר על כן, בימיו של אַשוּר-רַבִּי השני בחצי הראשון של המאה ה-10 לפנה"ס, פלשו הארמים לחלקה הצפוני של אשור, כנראה תחת הנהגתו של הֲדַדְעֶזֶר. שנים מאוחר יותר, בימיו של תגלת פלאסר השני, נפלה אשור למצב של חוסר אונים צבאי, פוליטי וכלכלי. שטחיה החליפו ידיים, והשבטים הארמים חצו את החידקל בימי תגלת פלאסר השני בחצי השני של המאה ה-10 לפנה"ס ללא התנגדות ממשית. עם הדיפת הארמים ניתן לאשור הזמן להתארגן מחדש ולהרחיב את שטחיה, מגמה שהחלה בימיו של אַשוּר-דַן השני, הראשון שבמלכי האימפריה האשורית החדשה.
האימפריה החדשה (עד סוף המאה ה-7 לפנה"ס)
בניסיון להציל את אשור אחר שנים ארוכות של שפל וכישלון, הנהיגו אשור-דן השני ובנו ויורשו אַדַד־נִירָרִי השני מגמת שיקום הממלכה שהחלה בהרחבת המשק החקלאי, גידול סוסים לצורכי מלחמה, מאבק ממוקד בממלכות ארמיות קטנות וארגון המנהל הפנימי באשור. בכך, יצבו המלכים את אשור על כלכלתה, כוחה הצבאי והטריטוריה שבידיה. תּוּכּוּלְתִּי־נִינוּרְתַ השני הצליח במסעותיו הצבאיים נגד ארץ נָאִירִי, הרחיב את אוכלוסיית אשור וזכה בשלל של סוסים רבים.
ימיו של אַשוּרנַצִירפַּל השני בחצי הראשון של המאה ה-9 לפנה"ס, ראו חזרה זמנית לגאווה האשורית, נוכח ההצלחות הצבאיות הרבות וחזרתה של אשור למעמד רם במסופוטמיה. כיבושיו הוסיפו לדחוק את הממלכות הארמיות, ומתחו את גבולות אשור לפרת ולים התיכון כבימי תגלת פלאסר הראשון. אשורנצירפל פתח במפעל בנייה גדול בנִמְרוּד (כָּלָח), בירתו החדשה. האלימות הרבה שהפגין בכיבושיו לא נראתה באף מלך אשורי אחר; בתיאורו את ניצחונותיו הפגין טרור סאדיסטי מבעית, שנועד כנראה להטיל פחד על השליטים המנוצחים לבל יעזו למרוד באשור:
את אשורנצירפל ירש שַׁלְמַנְאֶסֶר השלישי, אף הוא מלך חזק. עיקר עיסוקו היה באיחוד מחדש של מסופוטמיה הצפונית וסוריה תחת אשור. בימיו נערך קרב קרקר הגדול בין ברית מלכים מקומיים לאשורים באמצע המאה ה-9 לפנה"ס. תוצאת הקרב לא הייתה החלטית, ונראה שמדובר בניצחון פירוס אשורי. בין מנהיגי הברית היה אחאב, מלך ישראל. מבין החשובות שברשומות האשוריות, האובליסק השחור, תיארה את היחלשות דמשק ואת מעמד הוואסליות של ממלכת ישראל בימי יהוא.
הצלחות אלו של שלמנאסר נהדפו בכוח מרידת בנו אשור-דן-אפלי בחצי השני של המאה ה-9 לפנה"ס. במשך מספר שנים התרחשה מלחמת אזרחים מייגעת בין הבן המורד ליורש הלגיטימי, שמשי-אדד החמישי. בתקופה זאת נחלשה אשור, ורק בסוף המאה ה-9 לפנה"ס, בימי אדד-ניררי השלישי חזרה להיאבק בדמשק ובבבל. כמו כן, בימיו חלה התחזקות מצד ממלכת אוררטו, אשר גרמה להיחלשות אשור. מגמת ההחלשות נמשכה בחצי הראשון של המאה ה-8 לפנה"ס בתקופת המלכים: שלמנאסר השלישי, אשור-דן השלישי ואשור-ניררי החמישי.
שלב חדש נפתח בהיסטוריה האשורית באמצע המאה ה-8 לפנה"ס, עם עלייתו של תגלת-פלאסר השלישי. הוא היה איש צבא שלא היה משויך לשושלת המלכותית שעלה לכס המלוכה האשורי. הוא הציב לעצמו את כיבוש בבל וריסון הכשדים כמטרה ראשונית. מאוחר יותר, פנה להענשת אוררטו. בשנים 740 עד 732 לחם המלך בסוריה. ארפד הייתה הראשונה ליפול לידיו, ודמשק האחרונה. בשנים 738–734 פלש המלך האשורי לפלשת והכניע את יושביה ועריה החזקות, בהן עזה. תוך זמן קצר באה גם פלישת המלך לממלכת ישראל; חבלי ארץ רבים עברו לידי אשור, ומס הוטל על מנחם בן גדי, מלך ישראל.
בהתאם לתנ"ך, דמשק נפלה אחר בקשת אחז, מלך יהודה, שניהל מלחמה נגדה ונגד ישראל. דרישת אחז נתלוותה בהשתעבדות לאשור, וכך למעשה איבדו שתי הממלכות העבריות את עצמאותן. אחר מסעו המוצלח לישראל, נטש תגלת-פלאסר את מנהג הקדם להמליך על בבל מלך מקומי משועבד, ולקח לעצמו את התואר. תגלת פלאסר עשה רבות לארגונה של האימפריה האשורית במגוון מישורים. החשוב בהם היה המישור הצבאי. הרפורמות שערך בצבא אשור היו מרחיקות לכת ועמדו על הקמת צבא־קבע משוכלל. נשקיו וכליו הותאמו ושונו פעמים רבות בהתאם לצורך הלחימה, והבסיס לשלטון האשורי בפרובינציות הרבות הפך לזה הצבאי. שיטה חדישה לטיפול בהתקוממיות אזוריות שהוצגה בימיו הייתה ההגליה הדו־סטרית של עמי האזור.
תיגלת פלאסר השלישי נפטר בשנת 727, וירש אותו שלמנאסר החמישי. מעט ידוע על אודות שלטונו, אולם ידוע שהמלך ארגן את האימפריה האשורית על פרובינציותיה והחליף מלכים מרדניים במושלים אשוריים נאמנים. עדיין, בימיו התרחשה המרידה הישראלית תחת הושע בן אלה, שקשר עם מצרים נגד אשור. משום כך, פלש שלמנאסר לסוריה וישראל ושם מצור לשומרון, בירת ממלכת ישראל. אפשר שהמלך נפטר בזמן המצור, או שהודח לטובת שר צבאו, התַרְתָן, סרגון השני. בנוסף לכך, לא ניתן לקבוע מי למעשה סיים את כיבוש שומרון (כנראה בשנת 721 לפנה"ס). בעוד התנ"ך גורס אחת כי מדובר בשלמנאסר ובפעם אחרת לא מפרט מי החריב את העיר, הרשומות האשוריות קובעות את סרגון ככובש העיר.
השושלת הסרגונידית
בשנת 721 הומלך סרגון השני. הוא המשיך במצור העיר שומרון וכבש אותה. הוא הגלה חלק מהאוכלוסייה הישראלית למסופוטמיה (ארם נהרים הצפונית ולמדי המערבית). לאחר מכן פלש לארמניה והחריב את אוררטו. שליט של הכשדים בשם מֵרְדוֹךְ־בַלְדַן עמד בראש מרד נגדו שנמשך כל ימי שלטונו, ורק בסוף שלטונו שבר את המרד וכבש את בבל. הוא בנה בירה נוספת סמוך לנינוה בשם דוּר שָׁרוּכּין ("מצודת סרגון").
את סנחריב ירש אסרחדון, שלא היה מעורב ברצח. תחת אביו היה אסרחדון מושל בבל. כמלך, הוא מיד פתח בשחזורה של בבל והפכהּ לבירתו. כן השתלט על חלקים במדי וצפון ערב שאבדו בימי אביו, ונאבק בעילמים. גם בפיניקים נאבק, בייחוד בעיר צידון, שאותה הביס ובזז. את צור הביא תחת השפעתו בחוזה שלום. הגורם למאבקו בפיניקים היה בריתם עם מצרים נגד אשור. ברית זאת, כנראה, עודדה אותו לצאת למלחמתו במצרים – הישגו העיקרי. פלישתו הראשונה (674 או 673 לפנה"ס) כנראה כשלה. פלישה מאוחרת יותר הצליחה, אולם לא הביאה לכיבוש מוחלט או שהביאה להתמרדות מקומית. מכל מקום, בזמן פלישתו השלישית מת המלך. בימיו נאבקה אשור גם באוררטו ודילמון. אסרחדון הביא את האימפריה לשיא גודלה. בתקופת שלטונו, שימשה אמו נקיה-זכותו כיועצת למלך והייתה לה השפעה על השלטון. אסרחדון כאביו, העדיף את בנו הצעיר אשורבניפל, על פני בנו המבוגר יותר שמש-שום-אוכין, אותו ייעד להיות מלך בבל, שהייתה באותה עת מדינה וסאלית.
אשורבניפל בן אסרחדון, אחרון מלכי אשור החזקים, ירש את אביו. ראשית המשיך אשורבניפל את מסעות אביו מצרימה. כדי לבסס את שליטתו במצרים שׂם עליה מלך וסאל בשנת 663, אך לקראת 652 היה הוואסל חזק דיו כדי להכריז על עצמאות ללא תגובה הולמת מאשור. בין השנים 648-652 לפנה"ס, מרד בו אחיו שמש-שום-אוכין, שראה את עצמו כיורש הלגיטימי. אשורבניפל נאבק בו ובשנת 648 לפנה"ס כבש את אשור, ושמש-שו-אוכין התאבד. אשורבניפל עודד את האמנות והתרבות האשורית, ואף בנה את ספריית אשורבניפל בנינוה. ואולם עם מותו חלה התפוררות מהירה של האימפריה האשורית.
לאחר מות אשורבניפל בשנת 631 לפנה"ס התערער מצבה של אשור בעקבות מאבקי ירושה. יורשו של אשורבניפל היה בנו אשור-אתיל-אילני מלך ארבע שנים. לאחריו מלך אחיו סין-שר-אישכון שעלה למלוכה בשנת 627 לפנה"ס. הוא סבל ממרידות של שרי צבאו, במיוחד סין-שום-לישיר שהצליח למלוך על בבל בשנת 626 לפנה"ס במשך שלושה חודשים. מאבקי הירושה החלישו את אשור. ונבופלאסר שהיה ממוצא כשדי ניצל את ההזדמנות, כבש את בבל והושיב עצמו על כס המלוכה הבבלי בשנת 625 לפנה"ס. לאחר מכן הוא כרת ברית עם חשיארש הראשון ממדי, הם עלו צפונה וכבשו את הערים אשור, נמרוד והחריבו את נינוה בשנת 612, ואשור נפלה. מצביא שעלה למלוכה בשם אַשוּר-אֻבַּלִיט השני, בסיוע פרעה נכֹה השני, הצליח לשמר את הכוח האשורי בחרן עד לשנת 609, ולאחר שהובסו בקרב שם ובקרב כרכמיש פסקה אשור להתקיים כאומה עצמאית.
לאחר התפוררות האימפריה
משנה זו הייתה אשור חלק מהאימפריה הפרסית עד 330 לפנה"ס. במשך תקופה זו הייתה פריחה חקלאית באשור, והאשורים היו גורם מרכזי בצבא הפרסי. השפה הארמית - שפת האימפריה האשורית הייתה שפת האימפריה הפרסית במשך 200 שנה. הערים נינוה ואשור לא נבנו מחדש במשך מאות שנים.
האזור נכבש על ידי אלכסנדר מוקדון והיוונים שבשו את השם אשור - לסוריה. בתחילה התייחס השם לכול השטח בצפון מסופוטמיה, מזרח טורקיה וסוריה של ימינו, אולם, לאחר מכן התייחס בעיקר לשטח ארם הקדמונית - סוריה של ימינו.
בשנת 150 לפנה"ס היה האזור בשליטת הפרתים שקראו לו אתורה (Athura). בתקופה זו הייתה התאוששות בעיר אשור והוקמו בה מקדשים אשוריים. ב-116 לספירה כבש טראיאנוס את האזור והקים את הפרובינציה של אשור. בין המאות הראשונה והשלישית לספירה הפכו התושבים לנוצרים.
בשנת 226 לספירה כבשו הפרסים את האזור. בתקופתם נודע האזור בשם אשוריסטאן. האזור נחשב כמרכז הכנסייה של המזרח (היום הכנסייה האשורית של המזרח). העיר אשור פרחה והיו עדיין בעיר מקדשים לאל אשור.
אחרי הכיבוש הערבי במאה השביעית לספירה אשור התפוררה כיחידה פוליטית.
כמיעוט נוצרי, האשורים נרדפו בידי הטורקים הצעירים ששלטו באימפריה העות'מאנית בשנותיה האחרונות. גירוש האשורים מבתיהם החל בסוף 1914; במהלך 1915, במהלך רצח העם האשורי ("שתא דסייפא" -"שנת החרב"), נרצחו כ-275,000 אשורים. הקהילה האשורית הקטנה שנותרה בדרום-מזרח טורקיה יצאה משם החל משנות ה-70 עם התפתחות הקונפליקט בין הממשל הטורקי לכורדים באזור. כיום מתגוררות באזור זה רק משפחות אשוריות מעטות.
האשורים כיום
למרות תהפוכות הגורל וסכנת ההתבוללות, הצליחה הקבוצה האתנית המכונה אשורים בשימור זהותה הייחודית, ובייחוס זהות זו כממשיכה לאשור העתיקה. בני הקהילה האשורית חיים בעיקר בצפון עיראק, ומונים יחד כ 1.5 מיליון בני אדם. עוד כ-1.5 מיליון אשורים גרים ברחבי העולם. הקהילה והיא נבדלת משכניה הערבים, הכורדים והטורקמנים על־פי מסורותיה, דתהּ הנוצרית ושפתה המשתייכת לניב הארמי.
אשור בתנ"ך ובמקורות מקבילים
האזכור התנ"כי להקמת אשור היווה תעלומה לחוקרי התנ"ך זה שנים רבות, בקטע המתאר את התפשטות מלכותו של נמרוד, מובאים הפסוקים הבאים.
אולם פסוק זה הוא דו משמעי, ניתן לפרשו שנמרוד התפשט אשורה ובנה שם את עריו, וניתן גם לפרשו שאשור המוזכר בהמשך כבנו של שם בן נח הוא זה שעזב את נמרוד וייסד את הממלכה האשורית, והיא קרויה על שמו.
יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים, נטה לפרש זאת כמו האפשרות השנייה (שאשור בנו של שם בן נח הוא אבי האומה האשורית):
(לפרשנים נוספים, ראו בהרחבה בערך אשור).
בספר בראשית מופיע עוד אזכור אודות מקור האשורים,. אולם מרבית החוקרים דחו את הכתוב בטענה שמדובר באשורים אחרים. (ואף בקרב הפרשנות המסורתית אין הסכמה האם בני דדן היו מייסדי האומה האשורית).
על פי ספר מלכים, האימפריה האשורית מתחילה להוות גורם משמעותי באזורנו ולגבות מס בימי מנחם בן גדי, שעל פי המסורת מלך על ממלכת ישראל בשנים 747/6 עד 737/6 לפנה"ס:
לאחר מספר שנים, בימי פקח בן רמליהו (735/4 עד 733/2 לפנה"ס), תגלת פלאסר מלך אשור מתחיל בתהליך הדרגתי של הגליית חלק מערי ישראל:
בפרק הבא, מסופרת עלילה דרמטית מאותה תקופה, שבה מלך האימפריה האשורית תגלת-פלאסר השלישי בא לעזרת אחז, מלך יהודה בשנים 733 עד 727 לפנה"ס, במלחמת אחים בין יהודה לישראל, בשיתוף ארם:
ישעיהו הנביא התנגד למהלך של אחז, שכן מעורבות היתר של אשור באזור מסוכנת, ובאמת היא גרמה לחורבן מלכות ישראל ולאיום רציני על מלכות יהודה. בפרק הבא, המלך האשורי החדש, שלמנאסר החמישי (727 לפנה"ס-722 לפנה"ס) מגלה שהושע מלך ישראל מתכנן מרד כנגדו ואף פנה לעזרת מצרים. שלמנאסר פולש לישראל, צר על שומרון, כובש אותה, ומתחיל את גלות אשור המכונה גם "גלות עשרת השבטים" ובכך מסיים את תפקידה ההיסטורי של ממלכת ישראל:
מהשוואת הכתוב בספר מלכים בפרקים יז-יח עולה, שמלך אשור עצר את הושע סמוך לתחילת המצור על שומרון, אולם העיר הוסיפה להילחם ונכבשה רק מקץ מצור שנמשך שנתיים. אירוע זה נחשב כנראה לכה חשוב בעיני האשורים עד שהדים ממנו הגיעו גם לכרוניקה הבבלית, שהמעשה היחיד הנזכר בה לגבי מלכות שלמנאסר החמישי הוא כיבושה של שומרון (שמראין בלשון הכרוניקה). מהקבלת הנתונים המקראיים עם המקורות האכדיים עולה ששומרון נכבשה ב-722 לפנה"ס, היינו סמוך לסוף מלכותו של שלמנאסר החמישי. מן המקרא נראה, שמי שהגלה-את ישראל לאחר כיבוש השומרון היה שלמנאסר החמישי, על אף ששמו לא צוין במפורש שם. אך בכתובות סרגון ב' (722 לפנה"ס-705 לפנה"ס) נמסר שסרגון כבש את שומרון, שתושביה מרדו בו, והוא הגלה ממנה אוכלוסייה רבה והפך אותה לפחווה אשורית. מסתבר, ששומרון נכבשה פעמיים – בידי שלמנאסר ב-722 לפנה"ס, ובידי סרגון ב-720 לפנה"ס. ככל הנראה, עם מותו של שלמנאסר, בסמוך לכיבוש שומרון, נמנע מן השלטונות האשוריים להנהיג את השיטות המנהלתיות שהיו מקובלות לגבי מדינות גרורות שמרדו ונכבשו מחדש - הגליית תושבים וסיפוח הארץ כפחווה לאשור. אלא שעובדה זו נתנה הזדמנות לשומרון לחזור ולמרוד באשור, והפעם במסגרת מרידה רחבת היקף שכללה חלקים נרחבים של האימפריה, ובתוכם ממלכות גרורות אחרות (חמת, ארוד, צמר ועזה) ופחוות (דמשק, ארפד, ואולי גם חדרך). בבבל תפס את הכס מרודך-בלאדן. היקף המרד, ובמיוחד המרידה בבבל, מנע מסרגון להתפנות ולטפל מיד במרידות בסוריה וארץ ישראל, ורק בשנת 720 התפנה לכך. במהלך המסע נכבשה שומרון בשנת 720 לפנה"ס, ומספר גדול של תושביה הוגלה לארץ אשור. שארית חיל הרכב שנותרה בשומרון סופחה לצבאו. וכך נמצא כתוב בשבר כתובת מנסרה של סרגון שנמצא בכלח:
לא בכתובת זו ולא במקרא נזכר מלך ישראל כלשהו ששלט אז על שומרון, ומסתבר לפיכך שלאחר שהמלך הושע נתפס בידי שלמנאסר לא הומלך מלך אחר על שומרון, וההנהגה בעיר עברה להנהגת הנכבדים ומפקדי הצבא.
על פי המסופר במלכים ב', מלך אשור יישב מחדש את ערי ישראל ומילאם בגולים אחרים ממקומות שונים:
בנוסף לסיפור ההיסטורי, התנ"ך מזכיר את אשור פעמים רבות בנבואות לאחרית הימים, כגון:
כריסטוף קראמר
קריירת מועדונים
בשנת 1995, כאשר היה קראמר בן 4, החל לשחק בקבוצת הנוער המקומית BV גרפראט. בגיל 9 עבר למחלקת הנוער של באייר לברקוזן. לאחר 6 שנים בלברקוזן, הוחלט במחלקת הנוער של הקבוצה לנפות את קראמר מסגל הקבוצה, בטענה כי הוא נמוך יחסית לכדורגלנים אחרים המשחקים באותה עמדה כמוהו. לאחר שנתיים בקבוצת הנוער של פורטונה דיסלדורף, חזר קראמר לבאייר לברקוזן ובעונת קודם לקבוצת המילואים של באייר לברקוזן, באייר לברקוזן ב'. בשנת 2011 קודם קראמר לקבוצה הבוגרת של באייר לברקוזן, והושאל באופן מיידי לבוכום מהבונדסליגה השנייה לעונת.
הופעת הבכורה של קראמר במדי בוכום בבונדסליגה השנייה הגיעה ב-18 ביולי 2011, כאשר נכנס כמחליף בהפסד 0–2 לפורטונה דיסלדורף. את שערו הראשון עבור בוכום כבש ב-25 בפברואר 2012, במהלך התבוסה 2–6 לגרויטר פירט. במהלך עונת היה מעורב קראמר ב-852 תיקולים, יותר מכל שחקן אחר בליגה, ובכ-50% מהם זכה בכדור. בכל התיקולים הללו ביצע 73 עבירות וקיבל 8 כרטיסים צהובים. ב-2 עונות במדי בוכום בבונדסליגה השנייה ערך קראמר 61 הופעות בליגה, בהן כבש ארבעה שערים. במהלך התקופה בה שיחק בבוכום, הפך קראמר לאחד השחקנים המובילים בקבוצה.
בעקבות התקופה המרשימה של קראמר במדי בוכום, הושאל השחקן לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה הראשונה. ב-9 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי גלדבך, בהפסד 1–3 לאלופה המכהנת באיירן מינכן. קראמר כבש את שער הבכורה שלו במדי בורוסיה מנשנגלדבך בהופעתו השנייה בקבוצה, בניצחון 0–3 על הנובר 96. במהלך עונתו הראשונה בליגה הראשונה של גרמניה הופיע קראמר ב-33 משחקי ליגה מתוך 34 משחקי ליגה שקבוצתו שיחקה, וכבש בהם 3 שערים. בנובמבר 2014 הבקיע קראמר שער עצמי ביזארי בהפסד 0–1 לבורוסיה דורטמונד, כאשר החזיר כדור ממרחק של 30 מטרים לשוערו יאן זומר, שלא היה מוכן למסירה וספג שער.
נבחרת גרמניה
בעקבות עונת, שהייתה עונת בכורה מוצלחת במיוחד לקראמר בבונדסליגה הראשונה, זומן השחקן לסגל נבחרת גרמניה למשחקי ההכנה לקראת מונדיאל 2014. קראמר ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה ב-13 במאי 2014, במשחק ידידות נגד. קראמר נכלל בסגל של נבחרת גרמניה למונדיאל 2014. הוא ערך את הופעתו היחידה בטורניר כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-109, בניצחון 1–2 על בשמינית גמר הטורניר.