cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כדורגל בקנדה
היסטוריה
הישג נוסף של הנבחרת הקנדית הגיע בשנת 1985, עת זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות CONCACAF לאחר ניצחון 1-2 על נבחרת הונדורס במשחק הגמר. מאחר שהאליפות היוותה גם את טורניר המוקדמות למונדיאל 1986, הבטיחה קנדה את העפלתה הראשונה בהיסטוריה למונדיאל. קנדה אף הציעה את מועמדותה לאירוח טורניר הגביע העולמי, אך לבסוף הוחלט שהטורניר יתקיים במקסיקו. במונדיאל עצמו הפסידה קנדה בכל משחקיה - 1-0 מול צרפת ו-2-0 מול נבחרות הונגריה וברית המועצות. בהמשך אותה שנה השעתה התאחדות הכדורגל הקנדית לשנה ארבעה משחקני נבחרת קנדה, שנתפסו בהטיית תוצאת משחק בטורניר שהתקיים בסינגפור. בעקבות הופעתה של קנדה בגביע העולם הוקמה ליגת הכדורגל הקנדית (CSL) בשנת 1987, וב-1989 הוקם איגוד השופטים של הכדורגל הקנדי.
בשנת 2002 אירחה קנדה את גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 19 הראשון אי פעם, ומשחקי הטורניר נערכו באדמונטון, ויקטוריה וונקובר. נבחרת הנשים של קנדה העפילה פעם נוספת לגביע העולם לנשים ב-2003. ניצחונותיה על נבחרות יפן וארגנטינה בשלב הבתים היו הראשונים אי פעם של קנדה בטורניר הגביע העולמי, הן ברמת הגברים והן ברמת הנשים. ברבע הגמר ניצחה את נבחרתה של סין, לפני שהפסידה בשלב חצי הגמר לשוודיה.
ב-2007 הצטרף מועדון הכדורגל טורונטו לליגת ה-MLS האמריקאית ובכך הפך למועדון הראשון מחוץ לארצות הברית שמשחק בליגה זו. באותה שנה אירחה קנדה לראשונה בהיסטוריה את גביע העולם בכדורגל עד גיל 20. על אף שהנבחרת הקנדית הפסידה בכל שלושת משחקיה מבלי להבקיע שער וסיימה במקום האחרון, הטורניר עצמו זכה להצלחה גדולה - הוא שבר את שיא הצופים בטורניר והעמיד אותו על 1.2 מיליון אוהדים. משחק הגמר של הטורניר נערך בטורונטו, ובו ניצחה ארגנטינה בתוצאה 1-2 את צ'כיה. בספטמבר אותה שנה השתתפה נבחרת הנשים של קנדה פעם נוספת בגביע העולם בכדורגל נשים.
תחרויות
קבוצות כדורגל קנדיות רבות מתחרות בליגות המקצועניות של ארצות הברית. מועדון כדורגל טורונטו הפך ב-2007 למועדון הקנדי הראשון המשחק בליגת ה-MLS, הדרגה הגבוהה ביותר של הכדורגל המקצועני בארצות הברית. במרץ 2009 הוענק לוונקובר וייטקאפס זיכיון של קבוצת MLS, והיא משחקת בליגה זו משנת 2011. מונטריאול אימפקט משחקת גם היא ב-MLS מאז עונת 2012.
הטורניר החשוב ביותר לקבוצות קנדיות הוא האליפות הקנדית (Canadian Championship), שהוקמה בשנת 2008 בהחליפה את גביע הסוחרים הקנדי, וקובעת את זהות הקבוצות הקנדיות המשתתפות בליגת האלופות הצפון-אמריקאית. בטורניר זה משתתפות הקבוצות הבכירות, המשחקות בליגות הכלל-צפון-אמריקאיות. במאי 2009 הקימה התאחדות הכדורגל של אונטריו מחדש את ליגת הכדורגל הקנדית (CSL), שמהווה את הדרגה השנייה בחשיבותה בכדורגל הקנדי. על אף שהליגה כוללת כיום קבוצות מאונטריו בלבד, נשקלת אפשרות להרחבתה גם למערב קנדה. מועדוני טורונטו ומונטריאול אימפקט שלחו בעבר את קבוצות המילואים שלהן לשחק בליגת הכדורגל הקנדית, על אף שקבוצות הבוגרים שלהם משחקות בארצות הברית.
בקנדה משוחקים מספר טורנירי גביע, כדוגמת "גביע האתגר הקנדי הלאומי" - טורניר הכדורגל המרכזי בקנדה לחובבים. טורנירים נוספים המתקיימים הם "גביע היובל", טורניר עבור נשים חובבות, וכן "גביע האתגר של ויקטוריה", טורניר בו משתתפות קבוצות המשחקות ב-USL וקבוצות מאונטריו.
עלייתה של ג'ופיטר
עלייתה של ג'ופיטר (באנגלית: Jupiter Ascending) הוא סרט קולנוע מסוגת מדע בדיוני-פנטזיה-הרפתקה שנכתב ובוים בידי לאנה ולילי וצ'אוסקי. הסרט יצא לאקרנים בפברואר 2015 ומככבים בו מילה קוניס, צ'נינג טייטום, אדי רדמיין, דאגלס בות' ושון בין.
תקציר עלילת הסרט
ג'ופיטר ג'ונס נולדה תחת שמי הלילה עם סימנים שחזו לה עתיד מזהיר. עכשיו, כשגדלה, היא חולמת על הכוכבים, אבל מתעוררת לתוך מציאות קרה של עבודות ניקיון וחוסר הצלחה. רק כשמגיע קיין, איש צבא לשעבר מהונדס גנטית, רק אז גורלה מתחיל להתגלות לפניה.
החתימה הגנטית שלה מסמנת שהיא דור חדש לירושה יוצאת דופן שנותנת לה את הכוח לשנות את האיזון של היקום.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב מייקל ג'אקינו.
מערת מנות
מערת מנות היא מערת נטיפים פעילה ואתר ארכאולוגי-פרהיסטורי ליד המושב מנות שבגליל המערבי. קבוצות של ציידים-לקטים ישבו במערה במהלך השלב הקדום של התקופה הפלאוליתית העליונה (כ-46,000 – 32,000 שנים לפני זמננו) והשאירו אחריהם שכבות ארכאולוגיות עשירות בכלים מסותתים מצור, עצמות בעלי חיים שניצודו, פיסות פחם-עץ, אפר ושרידי מדורות, וקונכיות ומינרלים שנלקטו. במערה התגלו גם ממצאים קדומים יותר, מהתקופה הפלאוליתית התיכונה. התגלית הבולטת ביותר היא גולגולת אדם שזוהתה כאדם מודרני (הומו סאפיינס). גיל הגולגולת כ-55,000 שנים, והיא משרידי האדם המודרני הקדומים ביותר מחוץ לאפריקה.
האתר וסביבתו
מערת מנות ממוקמת בגליל המערבי, באזור של גבעות גיר נמוכות ומקורות מים, ברום של כ-220 מ' מעל פני הים. כיום הסביבה היא חורש ים-תיכוני וכמות המשקעים השנתית היא 600–700 מ"מ. המערה מורכבת מאולם מאורך (80 מ' אורך, 10–25 מ' רוחב) שרצפתו משופעת מאוד, ושני חללים במפלס נמוך יותר המתחברים לאולם מצפון ומדרום. מפולת סלעים וזקיפים פעילים חסמו ככל הנראה את הכניסה הראשית למערה בקצה המערבי (הגבוה) של האולם. עדיין לא ברור מתי בדיוק נחתמה המערה. הממצא הצעיר ביותר שהתגלה בתוך המערה הוא מתחילת התקופה האפיפלאוליתית (התרבות הכבארית), ומכאן נובע שהמערה חתומה לפחות 15,000 שנה.
תולדות המחקר
מערת מנות התגלתה באקראי בשנת 2008 במהלך פעולות בנייה שפגעו בארובת המערה. מיד לאחר מכן ביקר במקום צוות מהמרכז לחקר מערות בישראל של האוניברסיטה העברית ודיווח לרשות העתיקות על מציאת כיפת גולגולת אדם, כלים מסותתים מצור ועצמות מאובנות של בעלי חיים. בעקבות הגילוי נערך סקר ארכאולוגי בו תועד ממצא פרהיסטורי עשיר, בעיקר מהתקופה הפלאוליתית העליונה. בעקבות תוצאות הסקר וגילוי גולגולת האדם מתבצעת במערה חפירה ארכאולוגית שיטתית, החל משנת 2010, על ידי עמרי ברזילי מטעם רשות העתיקות, עפר מרדר מאוניברסיטת בן-גוריון, וישראל הרשקוביץ מאוניברסיטת תל אביב.
כלכלה וסביבה
תושביה של מערת מנות התקיימו מציד של בעלי חיים ולקט של צמחים. ניתן לחקור את כלכלת הציד שלהם לפי עצמות בעלי החיים שנותרו במערה, שעליהן סימני חיתוך ושבירה. בתקופה הפלאוליתית העליונה ניצודו, הובאו למערה ונאכלו בעיקר פרסתנים כצבי ארץ-ישראלי ויחמור פרסי והנטייה הייתה לבחור פרטים צעירים למדי (כבני שנה) כמו גם בוגרים יותר. כמו כן ניצודו בקר הבר, אייל אדמוני, אייל הכרמל, חזיר בר ועז הבר, שועל, ארנבת, צב יבשה מצוי וציפורים רבות. קיים דמיון בין בחירת הציד של אנשי התרבות האחמרית והתרבות האוריניאקית במערה, אך נמצאו גם הבדלים משמעותיים. בשכבה האוריניאקית נמצאה כמות גדולה בהרבה של עצמות וניצודו יותר צבאים וציפורים, יחסית לשכבה האחמרית. דפוס זה, של הרבדת יותר שרידים ובחירת מינים קטני גוף יותר, פורש על ידי החוקרים כמייצג יישוב אינטנסיבי יותר באתר, כלומר חבורה שמנתה יותר אנשים או ישבה במערה זמן ממושך יותר.
במערה התגלו גם ריכוזי עצמות פרסתנים מחוץ לשכבה הארכאולוגית. ניתוח טפונומי הראה שריכוזים אלה מייצגים פעילות של צבועים נקודים גדולים, אשר הביאו את טרפם למערה בתקופות שבהן היא לא הייתה מיושבת. הצבועים העדיפו לצוד בעיקר יחמורים והותירו עצמות רבות עם סימני לעיסה ועיכול, כמו גם עצמות של צבועים צעירים (המציינים ככל הנראה תמותה טבעית) וקופרוליטים (גללים מאובנים).
בתקופת היישוב מהתרבות האורניאקית התגלו במערה קונכיות רבות של רכיכות ימיות שהובאו לאתר מחוף הים התיכון. אלה שימשו ככל הנראה למאכל ולקישוט.
בנוסף, היות שמנות היא מערה קרסטית פעילה, הופק מידע רב ממחקר משקעי המערות (נטיפים וזקיפים) שבתוכה. דיגום "טבעות" הגדילה של הנטיפים, תיארוכן באמצעות אורניום-תוריום ומדידת האיזוטופים היציבים של חמצן (δ18O) ופחמן (δ13C) בכל "טבעת" בנטיף, מספקים מידע ברמה גבוהה של רזולוציה המאפשר להראות שינויים שנתיים בטמפרטורה ובמשקעים. משקעי המערות המתוארכים לזמן היישוב במערה בתקופה הפלאוליתית העליונה מצביעים על זמינות רצופה של מים ועל צמחיית C3 נוטה ל-C4, כלומר נוף פתוח יחסית, בעיקר בזמן התרבות האחמרית במערה.
הגולגולת
שבר של כיפת גולגולת אנושית, שקיבל את הכינוי "מנות 1", נמצא בשעת גילוי המערה בשנת 2008 על מדף סלע בחלל הצפוני, ופורסם בשנת 2015 בכתב העת Nature בידי צוות חוקרי המערה בראשות ישראל הרשקוביץ. הגולגולת מאובנת לחלוטין, והיא שייכת לגבר או אישה בוגר/ת, עם נפח מוח שמוערך בכ-1,100 מ"ל. ניתוח השוואתי מפורט של צורת הגולגולת העלה שהיא שייכת לאוכלוסיית האדם המודרני (הומו סאפיינס) ושהיא דומה לגולגולות אדם מאוחרות יותר מהתקופה הפלאוליתית העליונה של אירופה ומצפון אפריקה, אך שונה למדי מגולגולות קדומות יותר שהתגלו בלבנט. גיל משקעי מערות הצמודים לגולגולת משקף את גיל המינימום האפשרי של הגולגולת; היא חייבת להיות מעט קדומה יותר מגיל המשקע המצפה אותה. חוקרי המכון הגיאולוגי לישראל תיארכו משקעים אלה בשיטת אורניום-תוריום ל-54,700 שנים לפני זמננו, עם סטיית תקן של 5,500 שנה, כלומר הגיל האפשרי הוא בין 60,000 ל-50,000 שנים לפני זמננו, בקירוב. בהתחשב בטווח הגילים ובתיארוך של השרידים הארכאולוגיים במערה, הגולגולת שייכת לשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה או לשלב הקדום ביותר של התקופה הפלאוליתית העליונה.
לתגלית הגולגולת ותיארוכה חשיבות רבה למחקר האבולוציה של האדם. עד כה טיפוס האדם היחיד שהיה ידוע על קיומו באזור בשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה הוא האדם הניאנדרטלי, על פי שלדים ממערות עמוד וכבארה בישראל, דדריה בסוריה ושנידאר בעיראק, המתוארכים לכ-65,000 עד 50,000 שנים לפני זמננו. בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה לא מוכרים שרידי שלד אנושיים כלל במזרח התיכון, והם נדירים למדי גם באזורים אחרים. הגולגולת היא העדות הראשונה לקיומם של בני אדם מודרניים במזרח התיכון בתקופה זו, במקביל לאוכלוסיית הניאנדרטלים. בנוסף, הגירת האדם המודרני מאפריקה לשאר העולם החלה במקום ובתקופה האלה, לפי המודלים הארכאולוגיים והגנטיים המקובלים. אוכלוסיית העולם שמחוץ לאפריקה כיום היא במידה רבה תוצאה של נדידה זו, שהחלה בשלהי התקופה הפלאוליתית התיכונה או בתחילת התקופה הפלאוליתית העליונה ועברה כמשוער דרך הלבנט. הרשקוביץ וצוותו מציעים כי מנות 1 מאמתת את המודלים של התפשטות האדם המודרני מאפריקה לשאר העולם החל מכ-55,000 שנה לפני זמננו ומבשרת במאפייניה את אוכלוסיות הקרו-מניון האירופאיות המאוחרות יותר.
זמביה במשחקים הפאראלימפיים
זמביה השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע, מלבד אולימפיאדת הנכים אתונה (2004) ואולימפיאדת הנכים ריו דה ז'ניירו (2016) מהן נעדרה. במשחקי החורף לא נטלה זמביה חלק מעולם.
כל המשלחות אותן שלחה זמביה למשחקים הפאראלימפים לאורך השנים היו תמיד משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני ספורטאים. הספורטאים הנכים אותם שלחה זמביה מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
בעיית שאנדונג
בעיית שאנדונג (באנגלית: The Shandong Problem) הייתה סכסוך בנוגע לסעיף 156 של חוזה ורסאי ב-1919, שמשמעותו ויתורה של סין על חצי האי שאנדונג לטובת יפן. הבעיה נפתרה לטובת סין ב-1922.
וולדן
ראו גם
}}
בעיית שאנדונג
היווצרות הבעיה
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914 - 1918) תמכה סין בבעלות הברית בתנאי שיוחזר לסין השטח הקיאוטצ'ו במפרץ של חצי האי שאנדונג, שהיה שייך לאימפריה הגרמנית לפני כיבושו בידי יפן ב-1914. ב־1915 הסכימה סין באי-רצון לשלושה-עשר הדרישות המקוריות של היפנים, אשר בין השאר הכירה בשליטה היפנית על הטריטוריות הגרמניות לשעבר. הממלכה המאוחדת וצרפת הבטיחו ליפן שהיא תוכל לשמור על טריטוריות אלה. בסוף 1918, סין אישרה מחדש את ההעברה וקיבלה כספים מיפן. סעיף 156 לאמנת ורסאי העביר לאימפריה היפנית את שטחה של קיאוטשצ'ו וכן את הזכויות והפריבילגיות שנרכשו מכוח האמנה הסינית-גרמנית של 1898, ולא החזירו אותן לידי הממשל הסיני.
פרשת חוזה ורסאי
למרות הסכמתה הרשמית לתנאיה של יפן ב-1915 וב-1918, סין גינתה את העברת הטריטוריות הגרמניות בוועידת השלום בפריז ב-1919, בתמיכתו החזקה של הנשיא וודרו וילסון מארצות הברית. שגריר סין בצרפת, ולינגטון קו, הצהיר כי סין אינה יכולה עוד לוותר על שאנדונג, שהיא מקום הולדתו של קונפוציוס, הפילוסוף הסיני הגדול ביותר, כמו שהנוצרים לא יכולים לוותר על ירושלים. הוא דרש את החזרת שאנדונג, אך דרישתו לא נענתה. הזעם הציבורי הסיני על סעיף 156 הוביל להפגנות ב-4 במאי 1919 ולתנועה תרבותית הידועה בשם תנועת הארבעה במאי. כתוצאה מכך סירב וולינגטון קו לחתום על האמנה.
סיום
סירובה של סין לחתום על חוזה ורסאי חייב הסכם שלום נפרד עם גרמניה ב־1921. הוויכוח על שאנדונג המשיך בתווך ארצות-הברית שנה לאחר מכן, במהלך ועידת הצי בוושינגטון. הפעם הפרשה הסתיימה בניצחון של סין, הריבונות היפנית בשאנדונג הוחזרה לסין בחוזה תשע המדינות. יפן, לעומת זאת, שמרה על הדומיננטיות הכלכלית של קווי הרכבת ושל המחוז כולו.
עדות מיוחדת
עדות מיוחדת הוא מושג תלמודי, המתאר עדות במקרה שעד אחד ראה את המעשה ממקום אחד, והשני ראה את המעשה ממקום אחר, ושני העדים לא ראו זה את זה.
במקרה זה אינם מצטרפים זה לזה בעדות לדיני נפשות, ואי אפשר להתייחס לעדות זו כעדות של שני עדים. דין זה נלמד מהפסוק:.
בדיני ממונות
בתלמוד הבבלי נחלקו אמוראים אם בדיני ממונות עדות כזו כן מועילה: לפי דעת רב נחמן וכל פסק בשולחן ערוך עדות מיוחדת אכן כשירה בדיני ממונות, כיוון שדין זה נלמד מהפסוק "לא יומת על פי עד אחד" המדבר בדיני נפשות, אז בדיני ממונות כשירה (דין "משפט אחד" האומר שאין חילוק בין ממונות לנפשות לא שייך במקרה זה מפני שיש פסוק מפורש המגלה לנו שבהלכה זו יש חילוק ביניהם ). אולם לפי דעת רבי זוטרא פסולה, כיוון שאם נכשיר יאמר על זה הפסוק וגם בדיני ממונות לא יהרגו.
קליפת המוח הלימבית
קליפת המוח הלימבית (מכונה גם הקורטקס הלימבי או האונה הלימבית) היא אזור בקליפת המוח הממוקם מסביב לקצוות של החלק הפנימי של המיספרות המוח הגדול.
קליפת המוח הלימבית היא אזור מוקדם יותר מבחינה התפתחותית ביחס לנאו-קורטקס Neocortex (הכולל את האונה המצחית, האונה הרקתית, האונה העורפית והאונה הקודקודית). קליפת המוח הלימבית ממוקמת מסביב לקצוות המרכזיים (medial edge) של ההמיספרות ומכאן שמו - משמעות המילה limbus היא "גבול".
הקורטקס הלימבי הוא חלק מהמערכת הלימבית.
גירוס הסינגולום (cingulate gyrus או cingulate cortex) הוא אזור חשוב של הקורטקס הלימבי.
איך שיר נולד
"איך שיר נולד" הוא שיר שכתב יהונתן גפן והלחין ועיבד יוני רכטר. השיר פורסם במקור בספר שירי ילדים של יהונתן גפן הכבש הששה עשר שראה אור בשנת 1978. בעקבות הספר ובאותה השנה, יצא לאור תקליט הילדים 'הכבש הששה עשר' עם חלק משירי הספר, אולם שיר זה, על אף שהוקלט לאלבום, לא נכלל בסופו של דבר בתקליט. בשנת 1991, האלבום יצא בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור, ובהוצאה זו השיר נכלל באלבום ואף פתח אותו.
מאפיינים טקסטואליים
השיר הוא שיר "ארס פואטי", ומדבר על תהליך יצירת שירה. טקסט השיר בנוי במבנה חד-חלקי. קטעי הדקלום נוספו לטקסט בעת העבודה על האלבום.
בטקסט מוצגת שאלה - '' איך שיר נולד? '' - החוזרת שלוש פעמים: בתחילתו, באמצעו ובסופו, ומהווה מעין מסגרת לשיר. המשורר משיב לשאלה באמצעות דימויים:  כמו תינוק ,  כמו הצחוק .
השיר מציג תמונה העוסקת בתהליך היצירה, כשמרבית התיאורים המופיעים בו הם בעלי קונוטציה חיובית:  ופתאום איזה יופי ,  וכולם שמחים . אך ישנם גם תיאורים בעלי קונוטציה שלילית:  בהתחלה זה כואב . ייתכן שגם באמרה  הוא הולך לבד  קיימת ביקורת על כך שהשיר כבר לא בשליטתו של המשורר והופך להיות ישות עצמאית.
מאפיינים מוזיקליים
השיר כתוב במשקל ארבעה רבעים. למרות האווירה האנרגטית של השיר, ההדגשה לא נמצאת על הפעמה אלא אוף ביט. המלודיה של השיר שופעת בצלילים כרומטיים, והמנעד הקולי שלו מתפרש על כמעט שתי אוקטבות. מקצב השיר מכיל סינקופות ונותן תחושה של שמיניות סווינג. השיר מכיל קפיצות מלודיות גדולות ולעיתים מרווחים דיסוננטיים כמו ספטימה גדולה.
השיר מולחן באופן רציף בחלק אחד החוזר על עצמו שלוש פעמים. בין החזרות מופיעים קטעי דקלום על רקע מעבר אינסטרומנטלי.
הצלחת השיר
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-23 בינואר 1980. הוא זכה להצלחה גדולה והשתתף במצעד במשך שלושה עשר שבועות, עד ל-30 באפריל 1980. בשבוע של 26 במרץ באותה השנה, עמד בראש המצעד. על אף הצלחתו הרבה במצעדים השבועיים, הוא לא הגיע למצעד השנתי של התחנה.
טורניר אמצע העונה של ה-NBA 2023
רקע
ב-1 באפריל 2023 נחתם הסכם קיבוצי חדש בין ארגון שחקני ה-NBA לליגה, וזה כלל ייסוד טורניר אמצע עונה, פרויקט שעלה מדיווחים לא רשמיים לאורך השנים. ב-8 ביולי פרסמה הליגה רשמית את כללי התחרות ואת הגרלת הבתים לטורניר 2023.
פורמט
הטורניר יתקיים בשני שלבים - שלב בתים ושלב נוקאאוט (פלייאוף). בשלב הבתים חולקו הקבוצות לשישה בתים בני חמש קבוצות, שלושה בתים בכל אזור. הבתים, שנקבעו בהגרלה ולא היו קשורים למבנה הבתים הרגיל של ה-NBA, הורכבו מחמישה דרגים בני שלוש קבוצות לפי מאזני הקבוצות בעונת. בשלב הבתים, שייערך בין 3 ל-28 בנובמבר, כל קבוצה משחקת משחק אחד נגד כל קבוצה אחרת בבית (שני משחקי בית ושני משחקי חוץ). המשחקים ישוחקו בימי שלישי ושישי, ולא באותם ימים לא ישוחקו משחקי ליגה אחרים. המשחקים בין הקבוצות ייספרו גם לטובת טבלת העונה הסדירה של הליגה. לשלב הנוקאאוט יעפילו שש אלופות הבתים ועוד קבוצת "ויילד קארד" אחת מכל אזור, שתהיה הסגנית עם המאזן הטוב ביותר.
שלב הנוקאאוט יורכב ממשחקים בשיטת גביע. שתי הקבוצות עם המאזנים הטובים בכל אזור יארחו את משחקי רבע הגמר, בהם הקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר תשחק מול קבוצת הוויילד קארד ושתי אלופות הבתים הנותרות ישחקו ביניהן בין 4 ל-5 בדצמבר. המנצחות יעפילו לפיינל פור, שייערך בלאס וגאס, נבדה, ב-7 (חצאי הגמר) ו-9 (הגמר) בדצמבר. רבעי וחצאי הגמר ייספרו גם לעונה הסדירה, אך הגמר לא. בסיום הטורניר ייבחרו MVP וחמישיית טורניר, שייקבעו לפי ביצועי השחקנים הן בשלב הבתים והן בשלב הנוקאאוט.
יחסי מצרים–קרואטיה
יחסי מצרים–קרואטיה הם היחסים הדיפלומטיים בין קרואטיה למצרים.
סקירה כללית
מצרים הכירה בעצמאותה של קרואטיה ב-16 באפריל 1992, ושתי המדינות החלו לקיים יחסים דיפלומטיים ב-1 באוקטובר 1992. השגרירות הקרואטית בקהיר מייצגת את קרואטיה גם בבחריין, אתיופיה, תימן, ירדן, קטר, כווית, לבנון, עומאן, סעודיה, סוריה, סודאן ואיחוד האמירויות הערביות, ובמידה חלקית גם את ג'יבוטי, אריתריאה ועיראק. שתי המדינות חברות באיחוד מדינות הים התיכון.
היסטוריה
לאורך השנים גורמים בכירים משתי המדינות ערכו ביקורים הדדיים. נשיא מצרים חוסני מובארכ ביקר בזאגרב באוקטובר 2009. מקבילתו הקרואטית ידרנקה קוסור ביקרה במצרים בדצמבר 2010. במקביל חברות קרואטיות החלו לפעול בתחום האנרגיה במצרים. בתחילת 2011 פונו פועלים קרואטיים רבים ממצרים, עם תחילת המהפכה המצרית. ביולי 2011 נענתה ממשלת קרואטיה להחלטת מועצת האיחוד האירופי להקפיא נכסים מצריים הקשורים למובארק ו-18 מאנשיו.
בשנת 2015 אזרח קרואטי בשם טומיסלב סלופק נחטף במצרים על ידי חמושים אסלאמיסטים.
הפקולטה לפיזיקה (הטכניון)
הפקולטה לפיזיקה של הטכניון בחיפה נוסדה בשנת 1952, והיא עוסקת בהכשרה של פיזיקאים. דקאן הפקולטה הוא הפרופסור עדי נסר.
חוף השנהב במשחקים הפאראלימפיים
לאורך השנים זכו ספורטאיה של חוף השנהב בארבע מדליות פאראלימפיות (שלוש מהן מזהב, ומדליית ארד אחת). במשלחת הראשונה אותה שלחה חוף השנהב לאטלנטה בשנת 1996, קטף אומאר בסקלבה קונה שתי מדליות זהב במרוץ ל-400 ול-800 מטר, ובאולימפיאדת הנכים סידני (2000) הוסיף קונה מדליית זהב פאראלימפית נוספת, גם היא במירוץ ל-800 מטר.
הפקולטה לפיזיקה (הטכניון)
היסטוריה
בשנת 1952 הוקמה הפקולטה למדעים כחלק מתוכנית ההרחבה של הטכניון, והמחלקה לפיזיקה הוקמה כחלק מהפקולטה. ראש המחלקה הראשון של פיזיקה היה פרופסור נתן רוזן. מספר חוקרים כגון דוד בוהם הצטרפו למחלקה לאחר שעזבו את ארצות הברית בתקופת המקארתיזם. קבוצה של ששת הסטודנטים הראשונים סיימה את לימודיה בשנת 1956. באותה שנה היה דיקן הפקולטה פרופסור קורט סיטה, יליד צ'כוסלובקיה, מדען בעל שם עולמי בתחום הקרניים הקוסמיות. בשנת 1960, הוגש נגד סיטה כתב אישום על ניסיון לפגוע בביטחון המדינה. בעקבות הרשעתו עזב סיטה את הארץ. פרטי פרשה זו לא ברורים לגמרי, אך מקרה זה כמעט ולא השפיע על המחלקה.
בשנת 1958 המחלקה לפיזיקה עברה מה"צריף הירוק" הממוקם צמוד לבניין הישן של הטכניון שבשכונת הדר לקמפוס החדש בנווה שאנן. בשנה זו נוסד המכון לפיזיקה על שם אלברט איינשטיין. בשנת 1962 המחלקה לפיזיקה שינתה את מעמדה והפכה לפקולטה לפיזיקה. אהרון הירש מונה לדיקאן הראשון. בשנת 1976 הוקם המכון למצב מוצק על-שם רוזן. בצוות של המכון יש חוקרים מפקולטות שונות.
לקראת סוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הפקולטה הייתה בבעיה קשה עקב מחסור במקום למשרדים ולמעבדות. ב-2004 הוקם אגף חדש הקומפלקס של לידוב, שהוא משכנה של הפקולטה לפיזיקה כיום.
המכון לפיזיקה תאורטית על שם לווינר
המכון לפיזיקה תאורטית על שם לווינר הוקם בשנת 2006. המכון נותן חסות לסדרה של הרצאות על ידי מרצים בכירים מכל רחבי העולם, וכן וגם תומך בסדרת ההרצאות "סדנת מחקר בפיזיקה". המכון מציג את המחקרים שנעשו בתוך הפקולטה לחוקרים מבקרים.
ארתור: נקמתו של מלתזאר
ארתור ונקמתו של מלתזאר (באנגלית: Arthur and the Revenge of Maltazard) הוא סרט פנטזיה אמריקאי-צרפתי משנת 2009 המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן. הסרט בוים על ידי לוק בסון. הוא סרט המשך ל"ארתור והמינימונים".
תקציר העלילה
הסרט מתחיל שלוש שנים לאחר אירועי הסרט הקודם. התרגשותו של ארתור בשיאה כשמחזור הירח העשירי מגיע אל סיומו, והוא מקבל הזדמנות לחזור אל ממלכת המינימונים ולהתאחד מחדש עם הנסיכה סלניה. לאחר שעובר ארתור סדרה של אימונים קשים ומסובכים בהנחיית הבוגו מתסלאי, הוא מוכן לחזור אל המינימונים ולהתאחד איתם, אך דווקא באותו יום, לו חיכה ארתור זמן רב, אביו של ארתור מכריז על קיצור החופשה בביתה של סבתו. לפני שעוזבים ארתור והוריו, מופיע מול ארתור עכביש שמוסר לו גרגר אורז, עליו חרוטה המילה "הצילו". ארתור, שיוצא מנקודה הנחה שהקריאה לעזרה מגיעה מחבריו המינימונים, מחליט להישאר בביתה של סבתו. בעזרת הבוגו מתסלאי, ארתור מנסה להשתמש בטלסקופ כדי להיכנס אל עולמם הקטן, וכשהניסיון נכשל, הבוגו מתסלאי מציע דרך אחרת קשה ומסובכת יותר, שמצליחה להעביר את ארתור אל עולם המינימונים בעזרת גפנים עבות וענפים גמישים שעוטפים אותו, ופולטים אותו ליד בר בבעלותו של מקס המינימון. בדרכו של ארתור לבדוק מה מצבם של המינימונים, הוא משחרר בעזרת מקס את בטאמש, וכאשר הם מגיעים אל המלך, נודע להם שמלתזאר חטף את הנסיכה סלניה. מלתזאר מציב תנאים לשחרור הנסיכה, שכוללים מעבר בטוח בשבילו אל עולם בני האדם דרך הטלסקופ. ללא ברירה אחרת, נאלצים המינימונים להעביר את מלתזאר אל עולם בני האדם, ובדרכו החוצה נהרס הטלסקופ לחלוטין. לכוד בעולם המינימונים ללא דרך יציאה, ארתור נאלץ להישאר מאחור, בעוד שמלתזאר שגודלו כגודל בני האדם, מתכונן להשתלט על העולם.
רצח יאן שפשוביץ'
רצח החייל יאן שפשוביץ' התרחש ב-6 בנובמבר 1998 בגן הלאומי אשקלון, כאשר החייל יאן שפשוביץ' נרצח בדקירות סכין. תחילה הורשע מחלוף פדידה ברציחתו, אולם בערעור לא הושגה הכרעה האם פדידה רצח את שפשוביץ' או שמא חברו מישל אדרי, ומשכך זוכו שניהם מדין רצח מחמת הספק.
הרצח הכה גלים ועורר סערה תקשורתית בעקבות טענת משפחת שפשוביץ' כי הרצח נעשה על רקע גזעני.
רקע
שפשוביץ נולד בעיר ריבניצה, מולדובה, ב-11 בפברואר 1977 למניה ונאום. באוגוסט 1995 המשפחה עלתה לישראל, כחלק מהעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, והתגוררה בקריית מלאכי. יאן ידע לקרוא, לכתוב ולדבר בחמש שפות: רומנית, רוסית, גרמנית, אנגלית ועברית. כמו-כן היה חובב ספורט: שיחק כדורגל, טניס ושחמט, ואף השתתף בתחרויות. בדצמבר 1996 התגייס לצה"ל. בתום אימוני הטירונות למד באולפן צבאי בכרמיאל. לאחר מכן שירת כנהג בבסיס לציוד מרחבי של פיקוד דרום.
הרצח
ב-6 בנובמבר 1998 שהה שפשוביץ' בחופשת שבת מהצבא, ונסע יחד עם אחיו התאום אדוארד, ושני חברים נוספים לבילוי בגן הלאומי באשקלון. בעת שישבו באחד השולחנות בבית קפה, שוחחה הקבוצה בשפה הרוסית. הדבר הרגיז קבוצה אחרת שישבה ליד, אשר לטענת היושבים חשבו כי שפשוביץ' וחבריו מדברים עליהם ומקניטים אותם. הללו התנפלו על יאן וחבריו באגרופים, דקירות סכין וניפצו סכינים, בקבוקים ואגרופים. יאן נדקר בלבו ונרצח, אפו של אחיו נשבר ואדוארד קירזנר נדקר בגבו. שפשוביץ נקבר בבית העלמין הצבאי בקריית מלאכי.
הרצח עורר סערה ציבורית רחבה שכן לטענת משפחת הנרצח, היה זה פשע שנאה על רקע גזעני. המקרה העלה לתודעה את היחס הגזעני והמפלה של החברה הישראלית כלפי העולים מברית המועצות. בעקבותיו נערכה ישיבה מיוחדת בעניין רצח ואלימות כלפי עולים חדשים של ועדת העלייה והקליטה בכנסת. בדיון אחר בכנסת לרגל יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה בדבר גילויי האנטישמיות בעולם, הלין חבר הכנסת יורי שטרן כי מדינת ישראל לא נלחמת ב"שנאת היהודים בתוך העם היהודי" כהגדרתו, בדגש על עולי ברית-המועצות.
לאחר הרצח, כתב הרמטכ"ל, רב-אלוף שאול מופז, מכתב ניחומים למשפחת של יאן, בו שיבח את מעלותיו.
זיכוי מרצח
לאחר הרצח הועלו חשדות בדבר אי סדרים בחקירת המקרה. זאת לאחר שגמלאי המשטרה אלברט לוי, ישב לשולחן עם החשודים, מחלוף פדידה ומישל אדרי, בעת התקיפה. בנו של הגמלאי, יחיאל לוי, השתתף גם הוא בתקיפה ונידון ל־9 חודשי מאסר בפועל ו-18 חודשי מאסר על תנאי למשך 3 שנים, מהם ריצה 6 חודשי מאסר.
פדידה הורשע ונגזר עליו מאסר עולם. אולם לאחר ערעור עורך דינו, ירום הלוי, השופטים ­מישאל חשין, אליעזר ריבלין ואדמונד לוי קבעו כי פדידה ואדרי דקרו בסכינים את שפשוביץ' וקירזנר, אך לא הצליחו להכריע מי מהשניים ביצע את הדקירה הקטלנית, ולכן זיכו את פדידה מחמת הספק. פדידה נדון לשש שנות מאסר בלבד, בגין גרימת חבלה ותקיפה בנסיבות מחמירות.
שמואל לייב בריל
שמואל לייב בריל (בהונגרית: Brill Sámuel Lőb; פשט, 24 בספטמבר 1814 – פשט, 8 באפריל 1897) היה הרב של העיר פשט.
אביו
בריל היה בנו של הרב עזריאל בריל (1778–1853) שפעל בפשט במחצית הראשונה של המאה ה-19. חיבורו המרכזי היה "הדרת קודש", שמסביר כמה ממסכתות המשנה כולל תרגום לגרמנית. בתקופה מסוימת היה המנהיג הרוחני של הקהילה היהודית של פשט.
לימודי שמואל לייב
אביו דאג שבנוסף לתלמוד ולמדעי העברית, ילמד בנו של הרב הנאור עזריאל בריל גם מדעי חול ולפני ששלח אותו לישיבה, דאג שילמד ויעבור מבחנים ב-6 כיתות בבית הספר התיכון הלותרני בטרם שלח אותו לישיבה. בישיבה בעיר אייזנשטט (אז בממלכת הונגריה היום באוסטריה) הוא היה תלמידו המועדף של הרב משה פרלס. בגיל 19 הפך לתלמידו של החתם סופר בברטיסלבה, שם בלט בידיעותיו הרבות, אך נרתעו מלראות שהוא עוסק גם במדעי חול. לאחר מכן התחנך 4 שנים עם משפחת פפנהיים המפורסמת דאז בברטיסלבה, שבמהלכן עסק בשקידה רבה בספרות העברית, הלטינית והיוונית. לאחר מכן עבר לפראג הוא שיכלל את הידע התלמודי שלו לצדו של הרב שמואל קאודרס ולמד מדעי הרוח באוניברסיטה.
פעילותו כרב
לאחר שסיים את לימודיו, סייע לאביו הזקן בתפקידו כרב, לאחר מותו ב-1853 הפך ליורשו בתפקיד ושבשנת 1874 מונה גם לנשיא הרבנות של קהילת פשט. מטעם הממשלה ההונגרית השתתף בעבודת הוועדה להכנת הקמת בית המדרש לרבנים בבודפשט ב-1864 והרצה במשך עשור תלמוד בבית המדרש שנפתח ב-1877. בשנים 1868–1869 בקונגרס של יהודי הונגריה (הקרע ביהדות הונגריה), הוא הפעיל את כל יוקרתו למען הקידמה המודרנית בחיי היהדות בהונגריה. הוא היה סמכות מוכרת בתחום מדעי המקרא והתלמוד ופתר שאלות הילכתיות רבות ומורכבות לרוב שעלו בפניו כרב הקהילה הגדולה בהונגריה, בידע הילכתי מעמיק ובשיקול דעת. זה אובדן נצחי למדע היהדות שהוא נמנע בכוונה מפרסום יצירותיו הכתובות וכתוצאה מכך כל פסיקותיו ההילכתיות במהלך כמעט 50 שנות פעילותו אינן מתועדות. הייתה לו הופעה מכובדת שזכתה לכבוד רב. הוא היה הומניסט חד רואי שצייר לעיתים קרובות דמויות שלמות בהערה מלאת דמיון. אף על פי שחי במצב כלכלי דחוק, עדיין רכש ספרייה יוקרתית מלאה ביצירות נדירות, שזכתה לאחר מותו למקום בספריית בית המדרש לרבנים בבודפשט. הוא נפטר באותו בית ברחוב קיראי שבו נולד 82 שנים קודם לכן. הביוגרפיה שלו נכתבה על ידי הרב ההיסטוריון לאיוש בלאו.
רכבת המפרץ
רכבת המפרץ, הידועה גם כרכבת מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, הוא פרויקט מסילתי, שמטרתו לחבר בין כל שש המדינות החברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ. אורך המסילות יהיה באורך כולל של 2,177 ק"מ. עלות הפרויקט מוערכת בכ-250 מיליארד דולר. הבנייה אמורה להסתיים עד ל-2023, אם כי נכון ל-2021, עבודות הבנייה טרם החלו.
כל אחת משש המדינות החברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ אחראית ליישום הפרויקט שנמצא בשטחה, ותקים קווי ותחנות רכבת, ומסופי משא משלה. העלות תתחלק בין כל שש המדינות באופן יחסי לאורכה של רשת הרכבות בכל מדינה.
הפרויקט עומד במכשולים בשל אתגרים עם מימון הפרויקט שהוחרפו בשל מחירי הנפט הנמוכים, וחוסר ההתאמה בין האינטרסים של שש המדינות המעורבות. מועד סיום הפרויקט הצפוי אינו ודאי, לאור חוסר הבהירות בהיקף המדויק ובמודל התפעול של המיזם.
היסטוריה
פרויקט רכבת המפרץ אושר על ידי מדינות החברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ בפסגת ה-GCC ה-30, שהתקיימה בכווית סיטי, כווית, בדצמבר 2009. ערב הסעודית הייתה המדינה היחידה ב-GCC שהייתה לה תשתית רכבת בזמן שהפרויקט הוצע. המועד האחרון להשלמת הפרויקט היה 2018. בפגישה של שרי התחבורה של ה-GCC בריאד, ערב הסעודית באפריל 2016, מועד סיום הפרויקט נדחה ל-2021.
בנובמבר 2015, נשיא ארגון הרכבות הסעודית (SRO), מוחמד אל סואיקט, הצהיר כי יישום מסילת רכבת המפרץ החל בעומאן ובאיחוד האמירויות הערביות, ויתחיל בערב הסעודית תוך חודשיים. קטר הגישה מכרזים עבור חלקה בפרויקט רכבת המפרץ בקיץ 2015, אך מאוחר יותר היא עיכבה את הפרויקט. במרץ 2016, מנכ"ל חברת הרכבות הקטרית, עבדולה אל סובאיי, הצהיר שקטר מוכנה להתחיל לעבוד על הפרויקט אך מחכה למדינות אחרות ב-GCC שיתחילו את בניית רכבת המפרץ. בינואר 2016, השעתה רכבת איתיחאד את תהליך המכרז לשלב השני של פרויקט הרכבת של איחוד האמירויות הערביות, הכולל את חלקה של איחוד האמירויות הערביות ממסילת המפרץ. השר לפיתוח תשתיות של איחוד האמירויות הערביות, עבדאללה בלחיף אל נואימי, הצהיר כי ההחלטה "הייתה הגיונית כי אתה פשוט לא יכול לבנות את החלק שלך ולחכות שאחרים יתחילו".
במאי 2016, עומאן הודיעה שהיא מעכבת את הפרויקט. שר התחבורה של עומאן, אחמד אל-פוטאיסי, אמר כי: "היה אתגר בקרב המדינות בקצב ביצוע הפרויקט. חלק מהמדינות התחילו, אבל חלק לא ביצעו כלום. אז זה היה אתגר עבור עומאן. גם אם עומאן תסיים את חלקה, היא לא יכולה להתחבר כי מדינות אחרות לא התחילו את עבודתן". הוא הבהיר כי עומאן "לא ביטלה את הפרויקט, אלא רק עיכבה אותו מכיוון שמדינות אחרות במפרץ הפרסי החליטו להפסיק את העבודה על הפרויקט". לאחר מכן, עומאן התמקדה בבניית רשת הרכבות הפנימית שלה המקשרת בין נמלי סלאלה, סוחאר ודוקם. בחריין הצהירה כי היא לא תתחיל לבנות את החלק שלה בפרויקט המקשר עם ערב הסעודית עד 2023. בחריין מתכוונת לבנות את מסילת הרכבת לכווית רק לאחר השלמת מסילת הרכבת בין בחריין לערב הסעודית.
העורכים הראשיים של העיתון International Railway Journal, פוטאסי ודייוויד בריגינשו, הצהירו כי הסיבה העיקרית שהפרויקט מתעכב הוא בשל הגירעונות התקציביים בקרב חברי ה-GCC שנגרם עקב המחיר הנמוך של נפט ומינרלים. בריגינשו אמר כי: "מחירי הנפט הנמוכים משפיעים על ההשקעות, וברור שהפרויקט [של עומאן] נועד לקחת מינרלים מהחוף, כך שאם אין ביקוש, זה מעמיד את הפרויקט כולו בסימן שאלה". הפרויקט נוצר לראשונה בעידן של מחירי נפט גבוהים. בניגוד לאיחוד האירופי, ה-GCC אינו משולב כלכלית, ומדינות פועלות באופן עצמאי, ולפעמים יוצרות אג'נדות כלכליות תחרותיות. המדינות החברות בארגון בחרו לתת עדיפות לרשתות הרכבות המקומיות שלהן, על פני רכבת המפרץ, בעיקר בשל החשש שהן עשויות לבנות קווים לעבר הגבול לפני שהשכן שלהם ישלים את עבודתו. דאגות נוספות המעכבות את הפרויקט הן סוגיות של ויזה לאזרחים שאינם מה-GCC, הגירה בלתי חוקית, הברחות, אג'נדות כלכליות תחרותיות, ואי-הסכמות לגבי היכן הקווים צריכים להיפגש.
הלמוט שולץ, שותף במחלקת מזרח התיכון ברולנד ברגר ייעוץ אסטרטגי, מאמין שהפרויקט מתעכב בגלל חוסר הבהירות מתי ערב הסעודית תבנה את חלקה. שולץ הצהיר כי ללא החלק הסעודי, לא יהיה טעם לאיחוד האמירויות הערביות להמשיך עם חלקו ואף תפחית את התמריץ לעומאן, שכן הם לא יקבלו גישה לערב הסעודית ולשאר מדינות ה-GCC. שולץ אמר שחוסר הבהירות הביאה לכך שאיחוד האמירויות הערביות ועומאן התמקדו בבניית רשתות רכבות מקומיות בכדי לצמצם את תנועת הכבישים והובלת הסחורות. למרות העיכובים, שולץ מאמין שהפרויקט יושלם. המגזין Construction Week Online, ציטט מקור בענף הרכבות שגם האמין שהפרויקט יושלם. עם זאת, המקור האנונימי אמר כי "[תאריך ההשלמה] המוקדם ביותר יהיה 2025, אבל אם תסתכלו על זה בצורה מציאותית, תאריך ההשלמה הסביר ביותר יהיה 2030".
בפסגת ה-GCC ה-37 בבחריין בדצמבר 2016, הדגישה המועצה העליונה של ה-GCC את החשיבות של מחויבות החברים לפרויקט רכבת המפרץ. לבקשת המלך הסעודי סלמאן, המועצה החליטה לשלוח את טיוטת הפרויקט לוועדת הכלכלה והפיתוח של ה-GCC בכדי להבטיח יישום בזמן. שר התחבורה הסעודי, סולימאן אל-חמדאן, הצהיר כי "חלק גדול מהפרויקט הזה בערב הסעודית הושלם".
ב-28 בפברואר 2017, מנכ"ל רשות התחבורה הפדרלית של איחוד האמירויות הערביות, עבדולה ס. אל קתירי, הצהיר כי ה-GCC יוכל לעמוד בתאריך היעד של 2021 לפרויקט למרות בתנודות במחירי הנפט. קתירי ציין כי השווי הכולל של רכבת המפרץ, שנבנה עד כה, היה למעלה מ-240 מיליארד דולר, ופרויקטים בשווי של כ-69 מיליארד דולר נמצאים כעת בבנייה. בכנס ובתערוכה של רכבת המזרח התיכון 2017 בדובאי ב-7 במרץ 2017, מזכ"ל ה-GCC, עבדולאטיף אל-זייאני, הצהיר שרכבת המפרץ נחוצה בכדי להבטיח פיתוח מתמשך באזור. הוא גם ציין כי הסכמה להשלמת הפרויקט נוצרה בפגישות קודמות של ה-GCC. באותו אירוע, נשיא רשות התחבורה הציבורית של ערב הסעודית ושל ה-SRO, רומאיה אל רומאיה, הודיע כי ה-GCC החלה בביצוע בדיקת היתכנות להקמת רשות רכבות אזורית של ה-GCC.
באפריל 2017, מזכ"ל הפדרציה של ה-GCC Chambers, עבדול רחים אל-נאקי, הצהיר כי ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ועומאן התקדמו במידה ניכרת ביישום הפרויקט. הוא גם אישר שבחריין מינתה חברה בינלאומית לביצוע הפרויקט. אל-נאקי הבהיר כי השלב הראשון הוא שכל המדינות יפתחו מסילות רכבת בין ערים מקומיות, ולאחר מכן יקימו מסילות רכבת חוצי גבולות עם מדינות אחרות מה-GCC. אל-נאקי הצהיר כי הפרויקט בכווית התעכב בגלל בעיות תשתיות וטכניות. רשויות כווית נתקלו בבעיות של רכישת קרקעות לאורך התוואי המוצע, וגם התקשו להבטיח שהתוואי לא יתנגש עם משאבות נפט . הוא הצהיר גם כי בניית הפרויקט בכווית תתחיל ב-2018, וצפויה להסתיים ב-2020.  כווית החלה בבניית מסילות רכבת באורך של כ-111 ק"מ המתחבר עם אל-נואסיב  על הגבול עם ערב הסעודית באוגוסט 2018.
ב-27 בנובמבר 2018, משרד האוצר של איחוד האמירויות הערביות ומחלקת האוצר של אבו דאבי חתמו על הסכם למימון שלב 2 של רשת הרכבות במדינה הכוללת הקמת מסילות רכבת באורך של כ-605 ק"מ מג'וויפאט על הגבול עם ערב הסעודית, בפוג'יירה.
רשת
מסילת הרכבת המתוכננת תתחיל בכווית סיטי, תעבור דרך דמאם ופורט באה בערב הסעודית, אבו דאבי ואל-עין באיחוד האמירויות הערביות, ולאחר מכן להיכנס לעומאן דרך סוחאר, ויסתיים במסקט. מדמאם, יהו מסילות רכבת לבחריין דרך כביש המלך חמד המוצע, ולקטר דרך נמל סלווה. גשר הידידות הבחרייני–קטרי המוצע יחבר בין בחריין לקטר, ויספק מסילת רכבת נוספת.
שלוש תחנות מוצעות להיבנות בבחריין. לאחר הכניסה לבחריין מדמאם, התחנה הראשונה בקו תהיה בנמל ח'ליפה בן סלמאן, ואחריה תחנות בנמל התעופה הבינלאומי בחריין ובאיי אמוואג'. מאיי אמוואג', הקו יפנה לקטר.
הטבלה הבאה מציגה את אורך מסילות הרכבת בכל מדינה:
תשתית
הוצעה להקים רשות רכבות של ה-GCC שתפקח על פיתוח הרשת. עם זאת, לא הוקמה אף רשות משותפת שמפקחת על הפרויקט, וכיום מדינות מבצעות את הפרויקט באופן עצמאי.
רכבת המפרץ צפויה להגביר את התנועה החופשית במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ על ידי מתן נסיעה ללא הפרעה מכווית לעומאן. לאזרחי GCC יש כניסה ללא ויזה למדינות זה של זה. הרכבת צפויה גם להגביר את הסחר בתוך המדינות החברות ב-GCC, על ידי מתן שירותי הובלת מטענים. לדברי מזכ"ל הפדרציה של לשכות המסחר והתעשייה של ה-GCC, עבדול רחים חסן נאקי, הרכבת תספק יותר מ-80,000 משרות ישירות ועקיפות ברגע שהיא תופעל.
רכבות
ברכבת המפרץ, כל הרכבות יהיו עם קטרי דיזל. רכבות נוסעים יפעלו במהירות של 220 קמ"ש, בעוד שרכבות המשא יוגבלו למהירויות של 80–120 קמ"ש.
טרייר (רק"ם)
תכנון והנדסה
הטרייר הוא רכב הנדסה קרבית משוריין יביל-אוויר ששוקל רק כ- ולכן ניתן להטיסו במטוסי תובלה כגון בואינג C-17 גלובמאסטר III ואיירבוס A400M.
כציוד מכני הנדסי הטרייר הוא למעשה מחפרון גדול עם יעה קדמי כמו של שופל וזרוע חפירה כמו של מחפר בינוני. ייעודו הוא עבודות עפר והסרת מכשולים. הוא בעל צוות של שניים שיושבים בתא מפעיל ממוגן בתובה ממוגנת נגד מוקשים. כמו כן, ניתן להפעיל אותו בשלט רחוק ממרחק של לצורך משימות מסוכנות כגון פינוי מוקשים. מאפיינים נוספים כוללים שריון מודולרי ואמצעי ראיית לילה היקפיים 360 מעלות.
הטרייר מצויד במנוע דיזל מדגם C18 תוצרת קטרפילר שמספק ומאפשר לו לנוע במהירות 70 קמ"ש.
היסטוריה
הטרייר הוא תוצאה של מכרז בו זכתה BAE סיסטמס ב-2002. אב-טיפוס של הטרייר הוצג ב-28 במאי 2005. הייצור הסדרתי החל ב-2010 וב-5 ביוני 2013 נכנס לשירות. 60 כלים נמסרו לצבא הבריטי.
גם צבא צרפת התעניין ברכישת הטרייר.
בית הדרקונים
בית הדרקונים (בספרדית: Casa de los Dragones) בסאוטה, שבספרד, הוא דוגמה בולטת לבניין בסגנון אדריכלות אקלקטית, ובראשו ארבעה פסלי ענק של דרקונים.
הבניין נמצא סמוך מאוד לכיכר המרכזית - כיכר המלכים (Plaza de los Reyes) בסאוטה - אחת משתי המובלעות הספרדיות שבצפון אפריקה.
המבנה הוקם בהזמנת ראש עיריית סאוטה פרנסיסקו סרני גונסאלס (Francisco Cerni González) ואחיו ריקארדו. האדריכל היה חוסה מריה מנואל קורטינה פרס (José María Manuel Cortina Pérez), הבניה החלה בשנת 1897 והושלמה בשנת 1905. הבניין בנוי מאבן מלאכותית, ופסלי הדרקונים המקוריים היו עשויים מארד.
הבית עבר בעלים לאורך השנים, ובשנת 1925 הוסרו פסלי הדרקונים המקוריים, ואבדו. בשנת 2006 הותקנו פסלים חדשים של דרקונים, עשויים מתערובת של שרף ופיברגלס וצבועים בצבע דמוי ארד, שהוקמו על ידי האמן אנטוניו רומרו ואייחו (Antonio Romero Vallejo). משקל כל אחד מהפסלים החדשים כ-200 ק"ג בלבד.
דידכה
הדִידָכֵה (ביוונית: Διδαχή, במשמעות: 'הוראה' המכונה גם "תורת שנים-עשר השליחים", היא מסה אנונימית השייכת לנצרות הקדומה ומתוארכת על ידי מרבית החוקרים למאה הראשונה. השורה הראשונה של מסה זו היא "תורת האל לגויים (או לאומות) באמצעות שנים עשר השליחים". הטקסט, שחלקים ממנו מהווים את הקטכיזם הקדום ביותר המוכר לנו, כולל שלושה נושאים מרכזיים: אתיקה ואתיקה נוצרית; טקסים דתיים כמו טבילה וסעודת אדון; וארגון הכנסייה. פרקי הפתיחה של החיבור כוללים תיאור של דרך החיים המוסרית והטובה, ובניגוד לה, את דרך המוות והרשע. תפילת האדון כלולה במלואה. מופיעות גם הלכות טבילה עבור מצבים שונים. הוראה על קיום צום בימי רביעי ושישי. נתונות שתי תפילות בסיסיות לאדון. שלב מוקדם בהתארגנות הכנסייה. תפקידם של הנביאים ורמזים לציון "סעודת האדון". הדידכה נחשב לדוגמה הראשונה של טקסט מסוגת של צווי הכנסייה. הדידכה חושף את האופן שבו יהודים-נוצרים ראו את עצמם וכיצד הם התאימו את מנהגים שלהם לנוצרים שאינם יהודים. הדידכה מזכיר בכמה מובנים את הבשורה על-פי מתי, ייתכן שזה מפני שמקורם של שני הטקסטים הללו בקהילות דומות. פרקי הפתיחה, המופיעים גם בכתבים נוצריים קדומים אחרים ומזכירים הן את ספרות החכמה והן חלק מכתביו הרומיים של מרקוס אורליוס, נובעים ככל הנראה ממקור יהודי קדום.
הדידכה נחשב לחלק מקבוצת הכתבים השייכים לדור השני של הנצרות המכונים גם אבות אפוסטוליים. החיבור נחשב על ידי כמה מאבות הכנסייה לחלק מן הברית החדשה, בעוד שנדחה על ידי אחרים כמזויף או לא קנוני, בסופו של דבר, הדידכה לא התקבל לתוך הקאנון של הברית החדשה. אך הקנון הרחב של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית כולל את דידאסקליה, יצירה שהושפעה על ידי הדידכה.
לאחר שהיה אבוד במשך מאות שנים, כתב יד יווני של הדידכה התגלה מחדש בשנת 1873 על ידי פילותאוס בריאניוס, המטרופוליטן של ניקומדיה, ב"קודקס היירוסולימיטנוס". גרסה לטינית של חמשת הפרקים הראשונים התגלה בשנת 1900 על ידי ג. שלכט.
תארוך, עריכה ותרגומים מודרניים
חוקרים אנגלים ואמריקאים רבים תיארכו את חיבור הדידכה לשלהי המאה השנייה לספירה, וחלקם עדיין סבורים כך כיום. אולם הדעה הרווחת יותר בימינו היא שהדידכה נכתב במאה הראשונה לספירה. החיבור הוא יצירה מורכבת ומעובדת וגילויין של מגילות מדבר יהודה וסרך היחד סיפקו עדות להתפתחות במשך זמן רב החל מספרות החכמה היהודית ועד לחיבור הנוצרי. שני שברי אבן שהכילו טקסט יווני של הדידכה (פסוקים 1:3c-4a; 2:7-3:2) נמצאו בין האוקסירינכוס פפירי (מס' 1782) והם נמצאים כעת באוסף ספריית סאקלר באוקספורד. מלבד שני השברים הללו, יתר הטקסט היווני של דידכה שרד רק בכתב יד אחד, זה שנמצא קודקס היירוסולימיטנוס. תארוך מועד חיבור המסמך נעשית, אם כן, מאתגרת הן בהיעדר ראיות מוצקות והן מבחינת אופיו המורכב. ייתכן שהדידכה נערך לצורתו הנוכחית רק בשנת 150, אם כי תאריך קרוב יותר לסוף המאה הראשונה נראה סביר יותר לרבים. זוהי עבודה אנונימית, מדריך פסטורלי שארון מילאבק אמר עליו שהוא "מגלה על האופן שבו יהודים-נוצרים ראו את עצמם וכיצד הם התאימו את יהדותם לגויים יותר מכל ספר אחר בכתבי הקודש הנוצריים". הקטע הראשון בחיבור, שנפתח במילים "שתים דרכים יש. אחת – דרך החיים ; ואחת – דרך המוות" מבוסס, ככל הנראה, על מקור יהודי קודם. הקהילה שיצרה את הדידכה הייתה יכולה להתבסס בסוריה, שכן היא התייחסה אל הגויים, אך מנקודת מבט יהודית, במקום מרוחק מירושלים, ואינה מראה שום עדות להשפעה של פאולוס. אלן גארו טוען כי שכבתו המוקדמת ביותר נובעת מן הצו שהוציאה המועצה האפוסטולית בשנת 49–50 לספירה, על ידי הוועידה הירושלמית תחת יעקב הצדיק.
הטקסט אבד, אבל המלומדים ידעו על קיומו דרך הכתבים של אבות הכנסייה שכמה מהם התבססו עליו. בשנת 1873 באיסטנבול, פילותאוס בריאניוס מצא עותק יווני של הדידכה, שנכתב בשנת 1056, והוא פרסם אותו בשנת 1883. היצ'קוק ובראון הוציאו את התרגום הראשון של הדידכה לאנגלית במרץ 1884. אדולף פון הרנאק הוציא את התרגום הראשון לגרמנית בשנת 1884, ופול סבטייה הוציא את התרגום הראשון לצרפתית וכלל בו גם פירוש, בשנת 1885.
התייחסויות מוקדמות
אתנסיוס (בשנת 367) ורופינוס (בשנת 380 בערך) מונים את הדידכה כחלק מהאפוקריפה (רופינוס נותן לחיבור את השם "משפטו של פטר" "Judicium Petri"). הוא נדחה מהקאנון על ידי ניספורוס (בשנת 810 בערך) והוא מתקבל לקאנון ה-85, יוחנן מדמשק והכנסייה האורתודוקסית האתיופית. החיבור "נגד המהמרים" (The Adversus Aleatores) שמתחזה לטקסט של קיפריאנוס מצטט אותו בשמו. ציטוטים ללא מקור של הספר נפוצים מאוד, אך פחות בטוחים בזיהוי שלהם ביחס לספר. הפרק הראשון, "שתי דרכים" חולק את אותה לשון עם איגרת בר-נבא (פרקים 18–20), לפעמים מילה במילה ולפעמים בשינוי מקום או נוסח. כמו כן ניתן לראות קווי דמיון רבים לאיגרותיהם של פוליקרפוס ושל איגנטיוס מאנטיוכיה. הרועה של הֶרמס משקף אף הוא את הכתוב בדידכה וכך גם אירנאוס, קלמנט מאלכסנדריה, ואוריגנס משתמשים ביצירה. וכך במערב עושה אופטאטוס בחיבור "המעשים לפי זנופילוס" ("Gesta apud Zenophilum"). הדידסקליה אפוסטולורום מבוססים על הדידכה. הדים נוספים לקטעים מתוך הדידכה נמצאים גם אצל יוסטינוס מרטיר, טטיאנוס, תאופילוס מאנטיוכיה, קיפריאנוס ולקטנטיוס.
תוכן החיבור
ניתן לחלק את תוכן החיבור לארבעה חלקים, שרוב החוקרים הסכימו על שילובם ממקורות נפרדים על ידי עורך מאוחר: החלק הראשון מכונה "שתי דרכים" ועוסק בדרך החיים ובדרך המוות (פרקים א-ו); החלק השני הוא חלק פולחני הנוגע לענייני טבילה, צום ואאוכריסטה (פרקים ז-י); החלק השלישי מדבר על המיניסטריון וכיצד יש לטפל בשליחים, בנביאים, בבישופים ובדיאקונים (פרקים 11-15); החלק האחרון (פרק 16) הוא נבואה ששעוסקת בביאה השנייה.
כותרת
השם הנפוץ של החיבור הוא דידכה אולם זהו קיצור של שם מלא יותר אשר נמצא על המסמך ושנעשה בו שימוש על ידי אבות הכנסייה - "ההוראה של אלוהים אל שנים עשר השליחים"אשר הירונימוס זיהה עם הבשורה אל העברים. כותרת מלאה יותר או כותרת משנה נוספת נמצאת גם בכתב היד, "הוראת ה' לגויים על ידי שנים עשר השליחים".
תיאור
וילי רורדורף הגדיר את חמשת הפרקים הראשונים בחיבור "כיהודים במהותם, אבל כאלה שהקהילה הנוצרית הייתה מסוגלת להשתמש בה על ידי הוספת הקטע האוונגליוני ". "האדון" בדידכה מוסב בדרך כלל על "האדון אלוהים", בעוד שישו נקרא "משרתו" של האל האב. הטבילה המתוארת ככזו שמתבצעת "בשם האב, הבן ורוח הקודש". חוקרים מסכימים בדרך כלל כי הטבילה שמתוארת בפרק 9 ומדברת על טבילה "בשם האל", מייצגת מסורת קדומה יותר אשר הוחלף בהדרגה בשילוש של שמות. באופן דומה למתואר במעשי השליחים פרק 3, כפי שציין אהרון מילבץ', ישו נתפס כעבדו של אלוהים. הקהילה מוצגת כ.
שתי דרכים
הקבלות נוספות הדומות לסגנון "שתי דרכים" נמצאו במגילות מדבר יהודה ממערות קומראן. קהילת קומראן כללה הוראת "שתי דרכים" באמנת היסוד שלה, "סרך היחד".
לאורך "שתי הדרכים" משובצים ציטוטים רבים מן הברית הישנה (התנ"ך) המשותפים גם לבשורות ובעלי דמיון תאולוגי רב ביניהם, אולם ישו אינו מוזכר בשמו. הפרק הראשון נפתח בקריאת שמע ("ואהבת את אלוהים עושיך"), את המצוות על אהבת הרע ("ואהבת לרעך כמוך") וגם בנוסחו השלילי ("וכל אשר לא תעשה לעצמך גם לחברך לא תעשה"). לאחר מכן מופיעות תמציות קצרות המשותפות גם לדרשה על ההר, אשר מצוטטותבווריאציות גם ברועה של הרמס (Mand, II, 4-6). לקטעים אלה אין מקבילה איגרת בר-נבא; לכן, הם עשויים להיות תוספת מאוחרת יותר, דבר המרמז על כך שהטקסט של הרועה של הרמס והנוסח הנוכחי של דידכה חולקים מקור משותף או שהאחד מהם מסתמך על משנהו.
פרק 2 כולל את המצוות והאיסורים כנגד רצח, ניאוף, בנים משחיתים, הפקרות מינית, גנבה, קסם וכישוף, הפלה, רצח תינוקות, חמדנות, עדות שקר, נטירת טינה, תאוות בצע, צביעות, זדון, יהירות, שנאה, נרקיסיזם ועוד. הפרק מסתיים במילים:
פרק 3 מנסה להסביר כיצד חטא אחד מוביל לאחר: כעס גורם לרצח, תאווה מביאה לידי ניאוף וכן הלאה. כל הפרק אינו נכלל באיגרת בר-נבא.
הדידכה, כמו באיגרת הראשונה אל הקורינתים (10:27-28), לא אוסר באופן מוחלט על אכילת בשר שהוקרב לאלילים, אלא רק ממליץ להיזהר באכילתו. ניתן להשוואת את האמירה הזו עם ביטוי המוגזם של פאולוס - "תן לו לאכול עשבי תיבול" של פאולוס וכמו שמופיע באיגרת אל הקורינתים הראשונה (8:13) : "לָכֵן אִם מַאֲכָל הוּא מִכְשׁוֹל לְאָחִי, לֹא אֹכַל בָּשָׂר לְעוֹלָם לְמַעַן לֹא אַכְשִׁיל אֶת אָחִי.", בכך נותן תמיכה לרעיון של צמחונות בכנסייה הקדומה. ג'ון צ'פמן באנציקלופדיה הקתולית (1908) קובע כי הדידכה התייחס בשר כשר. הגרסה הלטינית של הדידכה כוללת גרסה חלופית לפרק 6 ממנו מושמטת כל התייחסות שהיא לבשר וכוללת סיום לפרק בסגנון:. זהו סוף התרגום ללטינית אשר מצביע על כך שהמתרגם חי בתקופה בה עבודת אלילים כבר נעלה וביטוייו של דידכה נתפסו כמיושנים.
אלון טוען כי שהתכלית של חלק זה בספר איננה קשורה להכנסתם של זרים לנצרות וזאת מכמה טעמים:
לאור זאת, הוא מציע לפרש את מגמת חלק זה בחיבור באופן שונה. חלק זה של החיבור כולל מספר מרכיבים יסודיים: הצעה של מצע חיים על פי היהדות, היסודות הללו הם מן התחום שבין אדם לחברו ונוגעים בחלקם המועט בלבד לפרישות מעבודה זרה, הכתובים סומכים את דברים בתחילה על עשרת הדיברות ויוצרים מעין פרשנות עליהם, בנוסף, מופיעות מספר עבירות שהיו נפוצות בחברה היוונית והרומית בתקופתו של המחבר.
טקסים
החלק השני (פרקים 7–10) של דידכה כולל מצוות וריטואלים דתיים שונים. הן כאלה הנוגעים לחיי פרק והן כאלה הנוגעים לקיום קהילה וממסדים דתיים.
טבילה
הברית החדשה עשירה במטאפורות לטבילה, אך מספקת פרטים מעטים בלבד על פרטי הנוהג עצמו, אפילו לא על כך שהמועמדים מצהירים על אמונתם בנוסחה כלשהי. הדידכה הוא המקור החיצוני הקדום ביותר הכולל מידע על הטבילה, אך גם הוא חסר את הפרטים האלה. הפרק "שתי דרכים" של הדידכה עשוי להיות סוג של הדרכה אתית שמועמדים קיבלו לקראת ההטבלה.
צום ותענית
פרק 8 מציע כי הצומות לא יהיו בימי שני וחמישי "עם הצבועים" - כנראה יהודים לא נוצרים (כמו הפרושים) - אבל כן להתענות בימי רביעי ושישי. צום יום רביעי ויום שישי בתוספת המיסה של יום ראשון מכוננים את השבוע הנוצרי. הנוצרים גם אינם מתפללים עם אחיהם היהודים, אלא אומרים את תפילת האדון שלוש פעמים ביום. הטקסט של התפילה אינו זהה לגרסה בבשורה על פי מתי, והיא ניתנת עם הדוקסולוגיה " כי לך הגבורה והכבוד לעולם". דוקסולוגיה זו נובעת מ ברוס מ. מצגר קבע כי הכנסייה המוקדמת הוסיפה אותו לתפילת האדון, ויצרה את קריאת מתיו הנוכחית.
תפילה יומית
הדידכה מספק אחד הרמזים המעטים שיש היסטוריונים לשחזר את תפילת היומיום בקרב נוצרים לפני שנת 300. זה מורה לנוצרים להתפלל "אבינו שבשמיים" שלוש פעמים ביום אבל לא מפרט זמני תפילה מדויקים. מקורות מוקדמים אחרים מדברים על שתיים, שלוש וחמש תפילות ביום.
סעודת האדון (אאוכריסט)
הדידכה כולל שתי תפילות פשוטות ויוצאות דופן עבור סעודת האדון ("ההודיה"), שהיא המעשה המרכזי של הפולחן הנוצרי. זה הטקסט המוקדם ביותר המתייחס לטקס זה כאל סעודת האדון.
פרק 9 נפתח בברכה על הגפן:
ועובר לברכה על הלחם:
הדידכה, למעשה, מתאר את אותו טקס כמו זה שהתרחש בקורינת. כמו שמתואר באיגרת הראשונה של פאולוס אל הקורינתים, הדידכה מאשרת שסעודת האדון הייתה ארוחה ממש, כנראה מתרחש ב"כנסיית הבית". ברכת הכוס והלחם שונות הן מהנוהג הנוצרי של ימינו והן מהנוסח של הברית החדשה בסעודה האחרונה, אשר שוב, בניגוד כמעט לכל אירועי המיסה של ימינו, אין דידכה מזכיר. חוקרים עקבו אחרי התפילה באאוכריסטה על פי דבריו של ישו בסעודה האחרונה, אך חוקרים עכשוויים מדגישים במקום זאת מקורות יהודיים וגויים.
פרק 10 מתאר את ההודיה שלאחר ארוחה ("ואחרי שתשבעו, כך תודו). תכולת הארוחה אינה מצוינת: פרק 9 אינו שולל גם מרכיבים אחרים בסעודה מלבד הכוס והפת שהוא מזכיר. פרק י', בין אם במקורו היה בקובץ נפרד ובין אן הוא המשך ישיר של פרק 9, לא מזכיר כלל את מרכיבי הסעודה (ואפילו לא לחם ויין). במקום זה הוא מדבר על "במזון של רוח ובמשקה של חיי עולמים", כי הוא מבדיל מן "מזון ומשקה נתתה לבני אדם להנאתם, למען יודוך (אלוהים)". אחרי דוקסולוגיה, כמו קודם, מגיעות הקריאות האפוקליפטיות: . התפילה מזכירה את חזון יוחנן כב (17–20) ואת האיגרת הראשונה אל הקורינתים 16:22.
תפילות אלה אינן מתייחסות למוות הגואל של ישו, או לזיכרון, כפי שנוסחו על ידי פאולוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים (11:23-24).
ג'ון דומיניק קרוסן תומכת ג'ון וו ריגס 1984 "המאמר השני במאה" בטיעון כי "ישנן שתי חגיגות לחם הקודש נפרד לגמרי נתון Didache 9-10, עם אחד קודם לכן עכשיו לשים במקום השני." הקטע המתחיל ב־10.1 הוא עיבוד מחדש של הברכת המזון היהודית, תפילה בת שלוש תפילות בסיום ארוחה, הכוללת ברכת אלוהים לקיומו של היקום, ברכת אלוהים הנותנת את מתנות המזון, אדמה, ברית, ותפילה להחזרת ירושלים ; התוכן הוא "נוצרי", אבל הטופס נשאר יהודי. זה דומה לטקס האכוכריזם של הכנסייה הסורית בקורבאנה הקדושה של אדאי ומרי, השייכים ל"תקופה קדמונית שבה האיקולוגיה של הכנסייה עדיין לא הכניסה את נרטיב המוסד בטקסט התפילה האכריסטית ".
הממסד הכנסייתי
נראה כי הממסד הכנסייתי המשתקף בדידכה אינו מפותח. השליחים והנביאים הם בעלי חשיבות רבה, הם משמשים כ"כמרים ראשיים" ואולי גם חוגגים את סעודת האדון. הטקסט מציע הנחיות להבחנה בין נביא אמיתי המבקש תמיכה לבין נביא שקר המבקש לנצל את נדיבות הקהילה. לדוגמה, נביא אשר פועל בניגוד להטפות שלו עצמו הוא נביא שקר (11:10). ההנהגה המקומית מורכבת מבישופים ודיאקונים, ונראה שהם תופסים את מקומו של המיניסטריון הנודד. נוצרים נדרשים להתכנס ביום ראשון כדי לבצוע את הפת, כדי להודות על החא הראשון שלהם כמו גם להתפייס עם אחרים אם יש להם תלונות (פרק 14).
מתי והדידכה
נמצאו קווי דמיון משמעותיים בין הדידכה לבין הבשורה על פי מתי כאשר כתבים אלה חולקים מילים, ביטויים ומוטיבים. בין החוקרים המודרניים יש גם רתיעה מתמיכה בתזה כי דידכה השתמשו בטקסטים מתוך מתי. הקשר ההדוק בין שני הכתבים הללו עשוי להצביע על כך ששני המסמכים נוצרו באותה סביבה היסטורית וגאוגרפית. טענה אחת המרמזת על סביבה משותפת היא שהקהילה של דידכה ושל הבשורה על פי מתי הייתה מורכבת ככל הנראה מיהודים-נוצרים מלכתחילה. כמו כן, ההוראה שתי דרכים (פרקים 1–6) אולי שימש כהוראות קדם-טבילה בתוך הקהילה של דידכה ומתי. ייתר על כן, התכתובת של הנוסחה הטבילה הטריניטרית בדידכה ובמתי (דידכה 7 ומתי כ"ח, י"ט), כמו גם העיצוב הדומה של תפילת האדון (8, 6, 6-13) משקפים את שימוש במסורות אורליות דומות. לבסוף, הן אצל הקהילה של דידכה (11–13) והן אצל מתי (מתי 7: 15-23, 10: 5-15, 40-42, 24: 11,24) נערכו ביקורים על ידי השליחים והנביאים.
ההלכה היהודית והדידכה
בין ההלכה היהודית המשוקפת בספרות חז"ל ובין ההלכה המשוקעת בדידכה יש מקבילות רבות.
דרכי האמורי
האיסורים על ניחוש וכישוף מופיעים כבר בתורה:.
הגם שבספרות חז"ל נראה כי מרבית החכמים נהגו היתר בלחשנות הנוגעת לריפוי, יש עדויות גם לאיסורים על כך:
יחס לעבדים
גופה של האזהרה הוא הימנעות מאיום על העבדים והפחדתם. דבר זה מזכיר דברי אגדה שונים בנושא זה הן בספרות התנאית והן בספרות האמוראית. כמו כן, סביר להניח שמדובר דווקא בעבד כנעני ולא בעבד עברי לאור הטענה בתלמוד הבבלי שבימי בית שני כבר לא קיים עבד עברי. גם אם טענה זו איננה נכונה לגבי התקופה כולה, היא סבירה יותר לגבי סופה של התקופה והדבר משתמע גם מן הבשורה על יוחנן:
הרחקה מן הכיעור ומן החשד
דבר זה מזכיר נוגע להרחקה מדברים שעשויים להתפרש באופן שלילי ושיביאו את חשד הבריות עליך, כמו מראית עין. בלשון התנאים:. באופן דומה, הדברים אמורים גם במכילתא דברים.
שלוש תפילות ביום
לאחר שאוסר להתפלל כדרך החנפים, אלא בתפילה כפי שכתב ישו, מצווה מחבר הספר להתפלל שלוש פעמים ביום. דבר זה מזכיר את ההלכה הקובעת שלוש תפילות חובה ביום, כשיטת רבן גמליאל דיבנה הסובר כי תפילת ערבית היא תפילת חובה ואיננה רשות (כפי שסובר רבי יהושע בן חנניה).
בדומה להלכה זו, מוזכר גם אצל טרטוליאנוס שיש להתפלל בשעה השלישית, השישית והתשיעית. באותו אופן ובאותן שעות מופיע גם בדידאסקליה. בניגוד אליהם, אוריגינס סובר כי יש להתפלל שלוש פעמים ביום - בשחרית, בחצות ובערבית, ממש כדברי חז"ל.