cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי יפן–קנדה
יחסים מוקדמים
בשנת 1887 נפתח מסלול הפלגה לספינות קיטור בין יוקוהמה לוונקובר, ואחת הספינות הקנדיות הללו, RMS קיסרית אוסטרליה וקברניטה, סמואל רובינסון, זכו לשבחים בינלאומיים בגלל מאמצי הצלה שעשו לאחר רעידת האדמה והצונמי בקאנטו (1923).
בשנים 1904–1905 שימש הרברט סיריל תאקר מארטילריית השדה המלכותית הקנדית כנספח צבאי עם הצבא היפני במלחמת רוסיה–יפן. על שירותו במהלך המלחמה הוענק לו עיטר מסדר האוצר ה"קדוש" על ידי הממשלה היפנית. הוא גם קיבל את מדליית המלחמה היפנית לשירות במהלך אותה מערכה.
פתיחת משלחות דיפלומטיות
המשלחת של קנדה נפתחה בטוקיו בשנת 1929 והייתה המשלחת השלישית שלה מחוץ לחבר העמים הבריטי לאחר וושינגטון די. סי. ופריז. עובדה זו מדגישה את החשיבות יוצאת הדופן שקנדה הציבה על יפן כמרכז לפעילותה הדיפלומטית ברחבי אסיה. עם זאת, הסיבה להקמת המשלחת הייתה קשורה רבות לתחושה האנטי-אסייתית במחוז הקנדי בקולומביה הבריטית במחצית הראשונה של המאה ה-20. ראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג חרד להגביל את ההגירה היפנית לקנדה, ואמר "הדרך היעילה היחידה שלנו להתמודד עם השאלה היפנית היא שיהיה נציג משלנו ביפן להנפקת דרכונים." בהקשר זה, ראוי לציין כי הקונסוליה של יפן בוונקובר הוקמה בשנת 1889, 40 שנה לפני שנפתחה שגרירותה באוטווה בשנת 1929.
השר היפני הראשון שביקר בקנדה היה הנסיך אימאסה טוקוגאווה, שכיהן בין השנים 1929–1934. השר הקנדי הראשון שביקר ביפן היה סר הרברט מרלר, שכיהן בין השנים 1929–1936.
מלחמת העולם השנייה
הקשרים הדיפלומטיים נותקו בשנת 1941 עם תחילת מלחמת האוקיינוס השקט. במהלך המלחמה, קנדה כלאה את היפנים-קנדים לאחר שהעבירה את חוק אמצעי המלחמה למטרות 'ביטחון לאומי'. ליפנים-קנדים נשללו רבים מזכויותיהם, כולל הזכות לעבוד בכל עיסוק שהם בוחרים וכן את זכותם לרכוש.
בקרב הישיר היחיד שלהם במהלך מלחמת האוקיינוס השקט, כוחות יפנים וקנדים נלחמו זה בזה במהלך קרב הונג קונג, שמונה שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור. הקרב הסתיים עם הכיבוש היפני של הונג קונג.
לאחר המלחמה
נציגים קנדים חזרו לטוקיו בשנת 1946 בעקבות הכניעה הבלתי מותנית של יפן לכוחות בעלות הברית לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי. יפן גם פתחה משרד דיפלומטי באוטווה בשנת 1951 לצורך הכנת חידוש העתיד של היחסים הדיפלומטיים. שיקום מלא של יחסי יפן וקנדה ליווה את הסכם השלום בסן פרנסיסקו בשנת 1952.
הצירות הקנדית בטוקיו שודרגה לשגרירות ורוברט מאיו מונה לשגריר קנדה הראשון ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה. יפן גם הקימה שגרירות באוטווה וסדאו איגוצ'י הפכה לשגרירה היפנית הראשונה בקנדה.
קנדה פעלה בדרכים שונות כדי לסייע לכניסה מחדש של יפן לקהילה הבינלאומית. ביוזמת קנדה התקבלה יפן בחברות בוועידת תוכנית קולומבו שהתכנסה באוטווה בשנת 1954, באותה השנה נחתם ההסכם הדו-צדדי בנוגע למסחר. קנדה תמכה בהכללת יפן בגאט"ט (GATT); וכאשר יפן נכנסה ל-GATT, קנדה הייתה אחת מקומץ קטן של מדינות שהעניקו לה מעמד של האומה המועדפת ביותר.
יפן הייתה מועמדת על ידי קנדה כאשר הצטרפה לאו"ם בשנת 1956. באופן דומה, קנדה הפגינה תמיכה חזקה בכניסה של יפן לארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) בשנת 1963.
תהליך הידוק היחסים
האירוע הראוי לציון שסמל את השבת מערכת היחסים הקנדית-יפנית היה ביקורו של הנסיך אקיהיטו (לימים הקיסר בשנים 1989–2019) בקנדה בשנת 1953. בשנה שלאחר מכן, ראש ממשלת קנדה לואי סן-לורן וראש ממשלת יפן שיגרו יושידה החליפו ביקורים.
מאז שנות ה-50 סיכמו יפן וקנדה מספר הסכמים דו צדדיים הנוגעים לדייג, סחר, תעופה, שירותי דואר, אנרגיה אטומית ותרבות. לאחר 1960, ראשי הממשלה נובוסוקה קישי, האיאטו איקדה, קקואיי טנאקה, מסיושי אוהירה, זנקו סוזוקי, יסוהירו נקסונה, נובורו טקשיטה, טושיקי קאיפו, טומיאיצ'י מוריאמה, ריוטרו האשימוטו, קייזו אובוצ'י, יושירו מורי וג'וניצ'ירו קואיזומי ביקרו בקנדה. ראשי ממשלת קנדה ג'ון דיפנבייקר, פייר אליוט טרודו, ג'ו קלארק, בריאן מלרוני, קים קמפבל, ז'אן קרטיין ופול מרטין ביקרו ביפן.
בתקופה זו הציע ראש הממשלה בריאן מלרוני התנצלות בבית הנבחרים של קנדה על התייחסות לא צודקת ליפנים-קנדים במהלך מלחמת העולם השנייה. כתגובה למעצר יפנים-קנדים במהלך המלחמה חתמו ראש הממשלה מולרוני ונשיא ההתאחדות הלאומית של היפנים-קנדים ארט מיקי על הסכם התיקון להסדר סוגיות היסטוריות בעבר בשנת 1988.
בשנת 2008 התקבל ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר בארמון הקיסרי של טוקיו, במלאת 80 שנה לתחילת היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין קנדה ליפן. ביולי 2009, אקיהיטו, קיסר יפן ומיצ'יקו, קיסרית יפן ערכו ביקור ממלכתי בקנדה לראשונה.
במרץ 2011, ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר כתב ושלח מכתב תנחומים למיליוני אנשים יפנים וראש הממשלה נאוטו קאן, בעקבות רעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011) והאסון הגרעיני בפוקושימה, באזור צ'ובו, קאנטו וטוהוקו כולל טוקיו.
ב-26 במרץ 2012 ביקר ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר באזור החוף בסנדאי שביפן.
יחסי סחר
קנדה ויפן שתיהן חברות בהסכם המקיף והמתקדם להסכם סחר חופשי בשותפות טרנס-פסיפיק. היצוא של קנדה ליפן הסתכם בשנת 2011 ב-10.7 מיליארד דולר ואילו היצוא של יפן לקנדה הסתכם ב-13 מיליארד דולר. דלקים ושמנים מינרליים היו הייצוא העיקרי של קנדה ליפן, ואילו חלקי רכב, מכונות גרעיניות ומכונות חשמל היו הייצוא העיקרי של יפן לקנדה.
הגירה
ההגירה היפנית לקנדה החלה במהלך המאה ה-19 והייתה חזקה עד אשר הושמו מגבלות בראשית המאה ה-20. ג'אפנטאון בוונקובר הייתה בעבר מרכז לחיים היפניים בקנדה, אם כי בשנים האחרונות הקהילה היפנית כבר לא ממוקמת באזור.
מרכז אסיה
מרכז אסיה הוא אזור גאוגרפי ביבשת אסיה. ישנן מספר הגדרות למרכז אסיה ולארצות והמדינות הנכללות באזור זה. ההגדרה השכיחה ביותר היא הרפובליקות הסובייטיות לשעבר האסייתיות הנמצאות בין הים הכספי לסין. אזור זה מוקף כולו ביבשה ואין ממנו גישה ישירה לאוקיינוסים.
ההגדרה הרשמית של הממשל הסובייטי הייתה המדינות אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן וקירגיזסטן ואילו השימוש הנפוץ מייחס גם את קזחסטן כחלק מאזור זה. הגדרה אחרת של אונסק"ו מתייחסת גם למרכז אסיה כאזור גאוגרפי שאינו תלוי בגבולות מדיניים ופוליטיים הכולל גם שטחים נרחבים של המדינות רוסיה, מונגוליה, סין, הודו, פקיסטן, אפגניסטן ואיראן. הגדרה זו מבוססת על גאוגרפיה, קבוצות אתניות ותרבויות קרובות והיסטוריה של האזור.
לול
לוּל הוא סוג של מכלאה, המיועדת לעופות אשר בדרך כלל מוגבלים ביכולת התעופה או שאינם מסוגלים לעוף, בין אם באופן טבעי, ובין אם אופן מלאכותי בגין קיצוץ נוצות התעופה בכנפיהם. עופות שחיים בלול הם תרנגולות, שלווים, תרנגולי הודו, אווזים, ברווזים ועוד. ישנם סוגים רבים של לולים, בהתאם לצרכים השונים של המגדלים. הסיווג הבסיסי ביותר, עם זאת, הוא ללול ביתי, ולול מסחרי.
לול ביתי
לול ביתי לרוב יהיה מיועד למספר תרנגולות מצומצם. התנאים הבסיסיים להם זקוקה תרנגולת הם תא הטלה מרופד ויחסית מבודד, אזור מוגן מפגעי מזג האוויר, ואזור שינה (תא ההטלה והאזורים הייעודיים יכולים להיות חופפים כולם) ושטח לשוטטות, ליקוט זרעונים וציד חרקים. ישנם מגדלים שבוחרים שלא לספק תנאים אלו לעופותיהם, אך זהו בבחינת חסך לעוף.
מגדלי עופות רבים נוהגים לשחרר את עופותיהם במשך חלק או כל היום. בלילה נוהגות התרנגולות ללון במקום גבוה העוזר להם להתגונן מטורפים. תרנגולות חופשיות נמצאות בסיכון מוגבר לטריפה על ידי טורפי בר או כלבים, ולפיכך יש מגדלים אשר ישתמשו בלול כהגנה על התרנגולות בחלק של היום בהתאם לתנאי הסביבה. חתולים אינם מסוגלים לצוד תרנגולת בוגרת בריאה.
לול מסחרי
לול מסחרי, או לול תעשייתי הוא מתקן המשמש בחקלאות לגידול תרנגולות לצורכי תעשיית הבשר או הביצים. לולים בהם מגדלים גזעי עופות הן לבשר והן להטלת ביצים (אלה נקראים גזעים דואליים) היו נפוצים בחקלאות המסורתית, אך כיום הם הולכים ונעשים נדירים. אם כן, קיימים מספר סוגי לולים מסחריים הנפוצים כיום:
לול הטלה
אפרוחים מתחילים את חייהם במדגרה, ומשם מועברים על גבי מסוע לנקודת המיון - זכרים ונקבות. הזכרים והאפרוחים הפגומים (בעלי מומים) מושמדים, והנקבות נשלחות במשלוח ממוזג אל הלול. בלול מוכנסות חמש נקבות לכלוב זעיר, ומגודלות כחצי שנה עד תחילת ההטלה. מרגע זה, יקראו התרנגולות בלול "להקה". הלהקה תטיל עד שתפוקתה תרד (לרוב בגיל שנה וחצי), ואז יומתו העופות בהלם חשמלי. כמות הביצים לתרנגולת בממוצע היא אחת ליום - הרבה מעבר לתפוקה של תרנגולת אורגנית או של תרנגול בר. כדי להגיע למספר זה, גזעי תרנגולות ההטלה עברו השבחה.
לולי הטלה בהם התרנגולות מוחזקות בלולים מרווחים, או שכלל אינן מוחזקות בכלובים, מכונים "לולי חופש" (ראו להלן).
פרגייה
לול בו מגדלים את האפרוחות המיועדות לתעשיית הביצים בראשית חייהן, עד לתחילת תקופת ההטלה.
לול פיטום
לול בו מגדלים עופות לבשר. בלול זה מגדלים עופות מגזעים שנבררו לגדילה מרובה (כמו למשל רוק לבן) עד הגיעם לבגרות.
לול רבייה
לול בו מגדלים להקות רבייה של עופות, כדי שיטילו ביצים שיוכנסו למדגרה ומהן יבקעו אפרוחים לפיטום או להטלה.
לול חושך
בלולי החושך המשמשים לגידול פרגיות כבדות או לגידול הודיות לרבייה, נדרשת אטימות מוחלטת למעבר אור מבלי לוותר במאומה על צורכי האוורור. לולי החושך נבנים לעיתים כלולים אטומים בעלי דופן מלאה ובחלקם כוללים וילונות הניתנים לפתיחה. בכל מקרה במצב סגור הדרישה היא " 0 אור " וילונות החושך הם וילונות שחורים אטומים ומכוסים בחלקם העליון "בשמלה" כדי להבטיח אטימות מלאה לאור במצב סגור. בהרכבת דפנות הלול העשויות פנל מבודד, שמים דגש חזק על אטימות לאור המושגת באמצעות חומרי אטימה שחורים מיוחדים מברשות ופרטי אטימה אחרים מיושמים בדלתות ובשערים כמו גם סביב כל ההתקנות החודרות את הקירות.
לול חופש
ללולי חופש, מאפיינים רבים של לול ביתי: זהו לול עם תאים פתוחים ומרווחים יחסית. הלול פתוח לשדה, בו גדלים עשבים מהם התרנגולות ניזונות. צואת העופות, הנחשבת לדשן משובח במיוחד, מדשנת את השדה וכך הוא ממשיך לצמוח ולגדול. בנוסף לכך התרנגולות מקבלות לעיתים תערובת עם מעט הורמונים המזרזת את הטלת הביצים. לול אורגני הוא לול חופש שבו התרנגולות לא מקבלות תוספות מזון מלאכותיות כגון הורמונים.
בהתאם להחלטת החקלאי, ללול חופש עשויות להיות פונקציות משולבות: הטלה, רבייה, פיטום, ופרגייה גם יחד. עם זאת, לרוב נהוג להפריד בין פונקציות שונות של הלול, מסיבות שונות. כך, למשל, אפרוחים מופרדים מתרנגולים זכרים בוגרים, משום שלזכרים מסוימים יש נטייה לפגוע באפרוחים. דוגמה נוספת, לול הטלה מופרד מלול רבייה, מסיבות כשרות.
ביקורת על לולים תעשייתיים
ארגונים שונים להגנה על בעלי חיים מוחים כנגד תעשיית הלולים, וכנגד לולי סוללה בפרט. לטענתם, לעופות המגודלים בלולים לא ניתנות זכויות בסיסיות, כגון חופש תנועה, היכולת להתנקות, וכיוצא באלה. בנוסף, הארגונים מוחים כנגד טכניקות שונות לטיפול בעופות, כגון קיטום מקור, השרה כפויה, מיון אפרוחים ועוד. ארגונים מסוימים נוטים להשוות בין התנאים הניתנים לעופות בלולים התעשייתיים, לאלו שניתנו לאסירים במחנות ההשמדה בשואה. ארגונים רבים טוענים כי על אף שטיפול ללא כאב או סבל לבעל החיים יביא לייקור מוצרי מזון מן החי, חובתם המוסרית של בני אדם היא לטפל בחמלה בבעלי החיים שברשותם. חלק מן הארגונים מפצירים בצרכנים לרכוש ביצי חופש בלבד, ואילו חלקם דוגלים בהימנעות מוחלטת מאכילת עוף וביצים.
בכתבה שפורסמה בינואר 19 בעיתון האקונומיסט, קיים תיאור של התעוש בלולים אשר מביא לפגיעה קשה בתנאי המחיה: "בלול של משק עופות אחד מחוץ לקולצ'סטר, בדרום-מזרח אנגליה, אלפי תרנגולות יושבות על ערימות צואתן. המבנה ינוקה רק אחרי שהתרנגולות יישחטו, ובינתיים הן סובלות מכוויות בגלל חשיפה לאמוניה ונאבקות כדי להצמיח נוצות. נמלים ורימות זוחלות על גופותיהן של תרנגולות שלא שרדו. תעשיית בשר העוף היא עסק מלוכלך, אבל רווחי".
המאמר גם מצטט מחקר על האבסת העופות אשר הביאה לעליה לא פרופורציונלית בממדי גופן כך שמשקל העוף התעשייתי היום הוא פי 4.5 מאשר לפני 50 שנה "...המשקל הממוצע של עוף בגיל 56 יום היה 900 גרם ב-1957, 1,800 גרם ב-1978 ו-4,200 גרם ב-2005"
הלול בהלכה היהודית
בעבר היה נהוג לקבוע מזוזה גם בלולים וכך נכתב גם בשולחן ערוך הסיבה לכך היא שבעבר היו מגורי החיות של האדם משמשים את האדם לצרכים נוספים כמו אחסון רהיטים לפעמים לבישול או אפייה ואפילו להלין בו אנשים בעת צורך גדול. ולכן באופן שימוש כזה הייתה חובה לקבוע בו מזוזה. כיום, הלולים מכילים עופות רבים והצחנה בהן גדולה והם לא נחשבים כדירת כבוד (בדומה לשירותים ולמקלחת) לכן אסור לקבוע בהם מזוזה.
מכינת גליל עליון
המדרשה למנהיגות חברתית, מכינה קדם-צבאית גליל עליון היא מכינה קדם-צבאית כללית אשר מורכבת משלוש קבוצות שנתיות שממוקמות בקיבוצים עמיר, כפר הנשיא ומעיין ברוך שבגליל העליון. קבוצה חצי שנתית המיועדת לקהילה היהודית בתפוצות הממוקמת בקיבוץ עמיר, תוכנית של שנה וחצי הממוקמת בקיבוץ ברעם, ותוכנית מנהיגות "המצפן" המיועדת לנוער בגילאי תיכון.
היסטוריה
המחזור הראשון של המכינה מנה כעשרים חניכים והחל לפעול בספטמבר 1998 במעיין ברוך, בניהולו של יוסי ברוך שכיהן כראש המכינה עד שנת 2020. המכינה מנוהלת על ידי עודד שטיין, בוגר מחזור ג' של המכינה.
החל משנת הלימודים תש"ע (2009–2010) החלה לפעול קבוצה שנייה של המכינה בקיבוץ כפר הנשיא, ובשנת תשע"ו (2015–2016) החלה לפעול קבוצה נוספת של המכינה בקיבוץ ברעם. בשנת הלימודים תשפ"ב (2021–2022) החלה לפעול תוכנית חצי שנתית בקיבוץ עמיר, הנקראת "Gal.il", המיועדת לקהילה היהודית בתפוצות, וכן הפעילה המכינה תוכנית חצי שנתית נוספת בכפר הילדים בכרמיאל, תוכנית אשר נסגרה בתום אותה שנה. בשנת הלימודים תשפ"ד צפויה להפתח שלוחה שנתית רביעית בקיבוץ עמיר בנוסף לתוכנית החצי שנתית שכבר פועלת. כמו כן, תפעיל המכינה את תוכנית "שבילים" עם אוניברסיטת אוסלו.
כללי
בשנת 2023 המכינה מנתה כ־300 חניכים, ב־3 תוכניות חינוכיות ו־4 שלוחות; וכ־2,500 בוגרות ובוגרים.
במכינה, שפועלת מתחילת ספטמבר ועד סוף יוני, מתגבשות מדי שנה קבוצות של כ־40–60 בוגרי ובוגרות תיכון הדוחים את הגיוס בשנה ומתגוררים במכינה בתנאי פנימייה.
הקבוצה מקיימת אורח חיים המורכב משיעורים בנושאים מגוונים, שיעורים אותם בונים החניכים, פעילויות חברתיות, טיולים, הכנה לצה"ל, תרומה לקהילה – אישית וקבוצתית ועוד.
המכינה דוגלת בשיטת ניהול משתף – החניכים מנהלים את כל היבטי החיים במכינה החל מן הלימודים וכלה בארוחות ובניקיון. את החניכים מלווה צוות הדרכה בוגר.
החיים במכינה מורכבים ממספר תחומים:
לימודים
הלימודים מתחלקים לסדרות קבועות ולשיעורי מרצים אורחים. יהדות וזהות יהודית, הכרת האסלאם ויחסי ערב-ישראל, פילוסופיה כללית, יהודית ופוליטית, חינוך והדרכה, ידיעת הארץ והמדינה.
תרומה לקהילה
התנדבות אישית במגוון תחומים וארגונים: חניכת ילדים ונוער, עזרה לקשישים מהאזור, סיוע לבעלי צרכים מיוחדים, פרויקטים אזוריים במועצה האזורית גליל עליון ובקריית שמונה, טבריה, מעלות תרשיחא, חורפיש, גוש חלב, צפת, חצור הגלילית, ראש פינה. כל זאת במטרה להיטמע בעשייה החברתית בסביבה הקרובה בה החניכים מתארחים במהלך שנת המכינה.
טיולים
את הטיולים מארגנים החניכים בליווי הצוות הבוגר. במהלך השנה לומדים החניכים ומתרגלים ניווטים בסוגי שטח מגוונים. התכנית השנתית כוללת בתוכה טיול פתיחה, סדרת ניווטים, טיול דרום, סדרת שטח, טיול גליל וטיול סיום. בנוסף מתקיימים טיולים יומיים לאורך השנה בכפוף ליוזמת החניכים, בהתאם ללוחות הזמנים. כל זאת במטרה להעצים את החיבור לארץ דרך הרגליים.
פלקאו
פאולו רוברטו פלקאו (בפורטוגזית: Paulo Roberto Falcão, נולד ב-16 באוקטובר 1953 במדינת סנטה קטרינה בברזיל) הוא כדורגלן ומאמן עבר ברזילאי, וכיום פרשן כדורגל.
מכינת גליל עליון
הכנה לצה"ל
במהלך השנה עוברים החניכים הכנה לשירות צבאי בצה"ל. ההכנה מתבצעת בשני מישורים: שיעורים והכנה פיזית. השיעורים כוללים הכרת המבנה ואופן תפקוד המערכת הצבאית, מפגש עם חיילים ומפקדים במגוון תפקידים ושיח מנטלי לקראת השירות הצבאי – לאורך השנה מתקיימים שלושה סמינרים העוסקים במגוון תחומים אשר מתקשרים לשירות הצבאי. במישור הפיזי, – המכינה מלווה על ידי מאמן אימון גופני מוסמך ומתקיימים שלושה אימונים גופניים בשבוע.
פלקאו
פלקאו החל את הקריירה שלו במועדון הספורט אינטרנסיונל בעיר פורטו אלגרה ובו שיחק מ-1973 עד 1980 וזכה בשלוש אליפויות, ב-1975, 1976 ו-1979. לאחר מכן עבר לרומא וזכה עם המועדון באליפות איטליה ב-1983. אחר כך חזר לשחק בברזיל וסיים את הקריירה שלו בסאו פאולו ב-1986. עם נבחרת ברזיל שיחק במונדיאל 1982 ובמונדיאל 1986.
פלקאו גם פעל כמאמן כדורגל אך ללא הישגים מיוחדים. בין 1990 ו-1991 היה מאמן נבחרת ברזיל ולאחר מכן מאמן קלוב אמריקה בין 1991 ו-1993. פלקאו גם אימן את נבחרת יפן ב-1994.
מכינת גליל עליון
הכנה למכינה
המכינה מקדישה פרק זמן משמעותי להכנה לשנת המכינה, הכוללת סדרת מפגשים, קריאת ספר, ובוחן כושר.
פלקאו
במרץ 2004 נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
מכינת גליל עליון
בוגרי המכינה
למכינה כ־2,500 בוגרים מ־46 מחזורים שונים.
תחום הבוגרים הוא תחום חשוב ומשמעותי לארגון, הארגון רואה אותם כשליחים שמטרתם לפעול בקהילה ובחברה.
תחומי הפעילות שלל בוגרי המכינה הם בעשייה הפוליטית, החברתית (הקמת ארגון השומר החדש, ארגון לב אחד), הקמת מכינת תבור.
רובין גוזנס
רובין אבראדוס גוזנס (בגרמנית: Robin Everardus Gosens; נולד ב-5 ביולי 1994 באמריך אם ריין שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני, המשחק בעמדות המגן השמאלי והקשר באוניון ברלין מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
ויטסה ארנהם וההשאלה לדורדרכט
גוזנס גדל באמריך אם ריין שבגרמניה, על הגבול עם הולנד, ושיחק בנעוריו במספר מועדונים מקומיים, ואף התאמן תקופה קצרה בבורוסיה דורטמונד, תקופה אותה הגדיר ככישלון. בשנת 2012, כאשר היה בן 18, חצה את הגבול וחתם בוויטסה ארנהם ההולנדית, והשתייך לקבוצת הנוער של המועדון. בתחילת 2014 החל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת, אך גם הושאל במהרה לדורדרכט בינואר 2014, וערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 מול אקסלסיור במסגרת ליגת המשנה ההולנדית. עד לסיום העונה ערך גוזנס 16 הופעות במדי דורדרכט והבקיע שער אחד, וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל ההולנדית. גוזנס נשאר בדורדרכט גם לעונת 2014/15, בה הפך לשחקן הרכב קבוע, אך סיים עם הקבוצה במקום האחרון ונשר עמה בחזרה לליגת המשנה.
הראקלס אלמלו
לאחר שירד ליגה עם דורדרכט כשחקן מושאל, הסתיים חוזהו של גוזנס עם ויטסה ארנהם, והוא עבר בהעברה חופשית בקיץ 2015 להראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית. בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2015/16, ערך גוזנס 32 הופעות והבקיע שני שערים, וסייע לקבוצה לסיים במקום השישי המפתיע. בתחילת עונת 2016/17 הודחו גוזנס והראקלס ממוקדמות הליגה האירופית על ידי ארוקה. בהמשך העונה, ערך גוזנס 28 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, וסיים עם הראקלס במקום העשירי בליגה.
אטאלנטה
בקיץ 2017 חתם גוזנס באטאלנטה מהסרייה א'. בעונת הבכורה שלו במועדון, 2017/18, ערך גוזנס 21 הופעות והבקיע שער אחד, וסיים עם הקבוצה במקום השביעי בליגה. במסגרת הליגה האירופית אטאלנטה וגוזנס רשמו הופעה מכובדת כשסיימו ראשונים בשלב הבתים, אך הודחו על ידי בורוסיה דורטמונד בשלב הנוק אאוט הראשון. בעונת 2018/19 גוזנס הפך לשחקן הרכב קבוע, ורשם עם אטאלנטה עונה מצוינת, בה הבקיע שלושה שערים, וסיים עם הקבוצה במקום השלישי בליגה והבטיח מקום בליגת האלופות, כשהמועדון הבקיע 77 שערים, יותר מכל קבוצה אחרת באיטליה. עם זאת, אטאלנטה הודחה ממוקדמות הליגה האירופית של עונת 2018/19 בשלב הפלייאוף האחרון, על ידי פ.צ. קופנהגן בפנדלים, לאחר ששני המשחקים הסתיימו בתיקו 0-0. בעונת 2019/20 גוזנס עבר לעמדה התקפית יותר והבקיע תשעה שערי ליגה, כשהקבוצה מציגה התקפה טובה במיוחד שהבקיעה 98 שערי ליגה, וסיימה במקום השלישי, רק חמש נקודות פחות מיובנטוס שסיימה כאלופה. גם בליגת האלופות רשמו גוזנס ואטאלנטה קמפיין מכובד, והודחו ברבע הגמר על ידי פריז סן ז'רמן, לאחר שהובילו 0–1 וספגו שני שערים בתוספת הזמן, במשחק שנערך ללא גומלין בליסבון בעקבות מגפת הקורונה.
אינטר מילאנו
ב-27 בינואר 2022 הושאל לאינטר מילאנו לחצי עונה עם אופציה לרכישה.
אוניון ברלין
ב-15 באוגוסט 2023 חזר לאחר 11 שנה לגרמניה וחתם באוניון ברלין עבור 15 מיליון אירו והפך להעברה היקרה בתולדות המועדון.
Funky Cold Medina
Funky Cold Medina הוא שיר פופ-ראפ של הראפר האמריקאי, טון לוק. השיר נכתב על ידי יאנג MC, מאט דייק ומייקל רוס. השיר יצא, על ידי דלישיוס ויניל, ב-18 במרץ 1989. כמו כן, הוא יצא כסינגל השני מתוך אלבום האולפן הראשון של לוק, Lōc-ed After Dark.
לאחר שהשיר נהיה פופולרי, יצא מספר קוקטיילים שונים הנושאים את השם "Funky Cold Medina".
תוכן
לוק בוחן תחילה את הנוסחה על הכלב שלו, שעם שתייתה, הופך לחיבה לא אופיינית כלפי לוק ונראה שהוא מושך את כלבי השכונה לביתו של לוק. לאחר מכן, לוק מנסה את הנוסחה על מושא אהבה פוטנציאלי בשם שינה, שלבסוף מתברר כגבר, אותו הוא זורק. המאמץ הבא שלו קורה ב-Love Connection, שבו הוא נפגש עם אישה שרוצה מיד להתחתן איתו, מה שמפחיד את לוק. בסופו של דבר, לוק מסיק שהאפרודיזיאק מביא יותר מדי צרות, והחליט להפסיק להשתמש בו.
ניגר איש עבר הירדן
ניגֶר איש עבר הירדן (? - 68 לספירה) היה מצביא יהודי, נציב באדום, ממפקדי הצבא היהודי במרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, כל הידוע על ניגר לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו ואין מקורות נוספים המעידים על חייו. המקור היחיד בו הוא נזכר, הוא הספר "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שם הוא מתואר כאחד מגדולי גיבורי המלחמה היהודים של זמנו.
מקום הולדתו של ניגר הוא גם מקור כינויו: הוא "היה מילידי ארץ עבר הירדן (ביוונית: פראיה) ונקרא על שמה 'איש עבר הירדן' (ביוונית: איש פריָה)" (ובאנגלית: Niger the Peraean).
ההתקפה על גאלוס בדרך בית חורון
בשנת 66 לספירה, עוד בשלב המוקדם של המרד הגדול, לאחר שהמורדים סילקו את חיל המצב הרומאי תחת פלורוס, הנציב ביהודה, ואת צבאו של המלך היהודי אגריפס, יצא הנציב הרומאי בסוריה, קסטיוס גאלוס, לדכא את המרד הספונטני. כשסיים "לטהר" את הגליל (אוקטובר 66), ירד עם צבאו דרומה לחבל יהודה. לאחר שעבר בקיסריה, אנטיפטריס ולוד, יצא עם לגיונותיו בדרך בית חורון לכיוון ירושלים וחנה בגבע (או גבעון). כשראו המוני עולי הרגל העושים את חג הסוכות בירושלים, שהמלחמה מתקרבת לעיר הבירה, תפסו נשק בידם ויצאו לתקוף את המחנה הרומאי, כשהם בוטחים במספרם העצום. המוני היהודים התנפלו על הרומאים, הבקיעו את ביצורי המחנה שלהם והחל קרב פנים אל פנים. לאחר הרג רב במחנה הרומאי, נהדף ההמון היהודי על ידי הפרשים הרומאים וחזר לירושלים. למרות הנסיגה, הייתה הפשיטה ניצחון יהודי. בקרב נהרגו 515 חיילים רומאים (כ-400 רגלים והשאר פרשים) לעומת 22 חללים יהודים בלבד. יוסף בן מתתיהו מציין את גיבורי הקרב: "מונבז וקאנדיאוס ויחד עמם גם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי". עם נסיגת היהודים לירושלים, תקף שמעון בר גיורא בעורף הלגיון הרומאי, שעלה בדרך בית חורון לכיוון ירושלים, והצליח להבריח את החיל המאסף ולקחת ממנו שלל. את שלושת הימים בהם התמהמה לגיונו של גאלוס בגבע, ניצלו היהודים לתפיסת ראשי ההרים במעלה בית חורון לצורך שליטה על הדרך מלוד לירושלים.
הקמת ממשלת המרד בירושלים
בינתיים, ניסיונו של אגריפס לפייס את המורדים ולשכנעם לפרוק את נשקם נכשל. שני שליחיו הותקפו באכזריות ולאחר שאחד מהם נרצח, התעורר זעם העם על המורדים. כשראה קסטיוס גאלוס את תחילתן של המלחמות הפנימיות בין היהודים בירושלים, ניצל את ההזדמנות כדי לתקוף את העיר. לאחר 5 ימים בהם לא הצליח לפרוץ את החומה הצפונית של הר הבית, נואש פתאום גאלוס מהמצור ונסוג בחזרה למחנה שהקים בקרבת ירושלים. הנסיגה הפתאומית העירה במורדים תעוזה מחודשת והם החלו לרדוף אחרי הרומאים המבוהלים ולזנב בהם עד רדת החשכה, אז "הספיקו הרומאים להימלט אל בית-חורון". הנסיגה הרומאית מירושלים סיפקה לרבים מנכבדי היהודים את ההזדמנות לעזוב את העיר, אותה דימה יוסף בן מתתיהו "לאניה טובעת בים". אבל לא כל שכבת האצולה נטשה את ירושלים. כשחזרו הרודפים לעיר, משכו אליהם, בין אם מרצון או בכח, את אלה שעד אז התנגדו למלחמה. הם התאספו איתם ביחד בהר-הבית והקימו את ממשלת המרד. מושלים צבאיים מונו לפקד על חבלי הארץ השונים, כאשר על חבל אדום מונו יהושע בן צפא ואלעזר בן חנניה, ממשפחות כהנים גדולים. מושלי אדום החדשים מטעם הממשלה הלאומית "הוצנחו" על ניגר, שהיה בעצמו "ראש אדום בימים ההם" ומעתה נאלץ לסור למרותם. שמעון בר גיורא, לעומתו, שגם הוא לא מונה לתפקיד צבאי בכיר על ידי הממשלה הלאומית, נדחק לידי הקנאים הקיצוניים והצטרף אל הסיקריים המתבצרים במצדה, משם ערך פשיטות על בתי העשירים בחבל אדום. כשהתגברו מקרי השוד והרצח, הגיבו מושלי אדום בהקמת צבא מקומי ושמירה על הכפרים.
ההתקפה על אשקלון
המכה הגדולה שהונחתה על קסטיוס גאלוס הפילה אימה על הקיסר נירון, שבחר באספסינוס, גנרל עטור ניצחונות בבריטניה, לפקד על דיכוי המרד ביהודה. אספסינוס, בעזרת בנו, טיטוס, אסף "את כל צבאות הרומאים אשר בסוריה", יחד עם הלגיונות ה-5 וה-10, וחילות העזר של מלכי האזור, כדי לכבוש את ארץ יהודה (67 לספירה). אבל תבוסתו של גאלוס, מאידך, גם הגבירה את תאוות הניצחון בקרב המורדים, שהחליטו להרחיב את ההתקפה לאזורים נוספים בארץ, הרחק מירושלים. העיר שנבחרה להיות המטרה הראשונה היא אשקלון, ש"איבת עולם הייתה בינה ובין היהודים". יוסף בן מתתיהו מציין את שמותיהם של שלושת מפקדי הפעולה: "שרי-חיל ואנשי-מעלה בגבורתם וחכמתם, והם ניגר איש עבר הירדן וסילס הבבלי ויחד איתם יוחנן האסי" (מפקד מחוז תמנה, לוד, יפו ואמאוס). אשקלון הייתה אמנם עיר מבוצרת, אבל נתונה להגנת גדוד חי"ר אחד בלבד ויחידת פרשים (500 או 120 רוכבים), תחת פיקודו של אנטוניוס. היהודים הגיעו בסערה לשערי העיר, אך אנטוניוס, שכבר ידע על ההתקפה המתוכננת, לא נבהל מכמות האנשים או מעוצמת התלהבותם, ויצא אליהם עם הפרשים שלו. הרומאים עמדו בהתקפה והצליחו להדוף את המטפסים על חומת העיר. למרות היתרון המספרי והמוראלי של היהודים, הקרב הפך מיד לכישלון. היהודים הפגינו נחיתות צבאית, כאשר המון רגלי של "אנשים צפופים בלי סדר" ללא ניסיון קרבי, הסתער עם כל הבא ליד, מתוך זעם ולא מתוך תכנון מוקדם, על "אנשי צבא מזוינים מכף רגל ועד ראש", "גיבורי חיל מלומדי מלחמה" בצבא מסודר, חיילים מקצועיים על סוסים, המצייתים לפקודות. השורות הראשונות של המערך התוקף התמוטטו מול הרוכבים הרומאים ונלחצו אחורה אל השורות האחוריות "וחרב איש הייתה באחיו". הקרב מול חומת אשקלון הסתיים בבריחת היהודים לכל עבר, כשהשטח המישורי מעניק יתרון לרוכבים הרומאים. הרומאים השיגו את הנמלטים, אגפו אותם והרגו בהם בעזרת רומחים ללא קושי. הלוחמים היהודים, שהתבישו "ממנוסתם המהירה", עוד ניסו להשיב מלחמה וקיוו להפוך את תוצאת הקרב, אבל הניצחון הרומאי היה בלתי נמנע. הקרב הסתיים רק בלילה כשלרומאים פצועים מעטים בלבד. בין החללים הרבים בצד היהודי, היו גם שני המפקדים, יוחנן וסילס. המפקד השלישי, ניגר, נשאר בחיים ומצא מקלט יחד עם המוני הפצועים בעיירה האדומית שעלית (או שעלים. ביוונית: סאליס).
ההתקפה השנייה על אשקלון
למרות התבוסה הכואבת, לא עבר זמן רב והיהודים יצאו להתקפה נוספת על אשקלון, הפעם במספר גדול יותר של אנשים, אבל עם אותם חסרונות צבאיים. אנטוניוס הציב להם מארב בדרכם לעיר ושוב הסב להם חללים רבים. כמו בהתקפה הראשונה, גם הפעם בין ניצולי הקרב היה ניגר, "אשר הפליא להראות את גבורתו בעת מנוסתו". היהודים הנמלטים וניגר בתוכם מצאו מקלט במבצר בכפר בשם בלצדק. חייליו של אנטוניוס ויתרו על הניסיון לכבוש אותו וכדי לודא את הריגתו של ניגר, הציתו אש בחומת המבצר. כשראה ניגר את המבצר נשרף סביבו, קפץ לתוך מערה עמוקה בחלקה האחורי של המצודה ונקבר תחת ההריסות. כשראו החיילים שהאש עלתה מתוך המגדל, שבו לאשקלון בשמחת ניצחון על מותו של "שר-הצבא הגדול מכל היהודים בגבורתו". כעבור 3 ימים, בזמן החיפושים אחר עצמותיו כדי להביאן לקבורה, שמעו המחפשים את קולו של ניגר בוקע מן המערה. חזרתו בשלום של ניגר נראתה ליהודים השמחים מעין אות אלוהי, שהאיש הזה "נועד להוציא ולהביא את צבאותיהם במלחמה העתידה".
מלחמת אחים ורצח פוליטי בירושלים
בניגוד לתקווה המשיחית שהתיישבה בלב היהודים, מכונת המלחמה הרומאית לא נעצרה ולאחר שסיים את מלאכת כיבוש הגליל (בסוף שנת 67), פנה טיטוס לירושלים. בתקופת ה"המתנה" למצור הרומאי על ירושלים, התרחב הפילוג בעם בין רוב תושבי העיר, שתמכו בהנהגה הלאומית המתונה, לבין הקנאים הקיצוניים, שהאשימו את האליטות בבגידה. מלחמת אחים פרצה והקנאים נאלצו להתבצר בעזרה הפנימית של הר הבית, כשהממשלה הלאומית מונעת מהם לצאת. הקנאים הזעיקו לעזרתם את האדומים, "עם פריץ ואוהב מדנים, המחכה תמיד לעת מהומה ושמח לכל מהפכה", כשהם מאשימים את הממשלה בבגידה במרד וכניעה לרומאים. כשחברו האדומים לקנאים בירושלים, הם פצחו במסע עונשין נגד המנהיגים המתונים והמשפחות העשירות. כשהבינו האדומים שהולכו שולל על ידי הקנאים, הם עזבו את ירושלים, מה שלא מנע מהקנאים להמשיך במסע חיסול שכבת ההנהגה הלאומית (שנת 68). הם רצחו את נכבדי העיר וגם את גיבורי המלחמה, מתוך חשש שאלה יתעמתו איתם ויענישו אותם. לא נשארה מפלגה שלא העלילו עליה כדי לחסלה. "הם לא הבדילו בין אשמה גדולה ובין קטנה, ורק עונש אחד גזרו על החייבים – הוא עונש המוות". לאחר מספר רציחות פוליטיות של ראשי הממשלה הלאומית, חנן בן חנן, יהושע בן גמלא ויוסף בן גוריון, גם תורו של ניגר הגיע. הקנאים "סחבו אותו ברחובות העיר" תוך שהוא זועק ומראה את פצעי המלחמה שעל גופו, המעידים על כך ש"הפליא גבורה במלחמותיו עם הרומאים". כאשר הוצא משערי העיר, הבין ניגר שלא יוכל להינצל מהלינץ' והחל להתחנן לרוצחיו שיקברו את גופתו לאחר מותו. אבל הם הודיעו לו שאפילו את החסד הזה לא יקבל והוציאו אותו להורג. לפני מותו, ניגר עוד הספיק לקלל את רוצחיו ולנבא את סופם: ש"יבואו הרומאים וינקמו מהם את דמו", שיסבלו ממוות ורעב, וירצחו זה את זה. יוסף בן מתתיהו טוען, שמותו של ניגר הסיר את חששם של הקנאים "פן יבוא איש לשים קץ לשלטונם", אך יחד עם זאת, שקללתו של ניגר את הקנאים נתגשמה, כאשר "כעבור זמן קצר קמו מריבות ביניהם וכל איש טעם את טעם שגעון חברו".
בתרבות
דמותו של ניגר נזכרת בספרו של הווארד פאסט, "ברניקה החשמונאית". ניגר הוא בין כארבע מאות הקרואים בקבלת פנים שעורכת ברניקי לחברי הסנהדרין הגדולה. הוא מלווה בקבלת הפנים את הכהן הגדול ומכונה בספר "נשיא המלחמה המוזר של היהודים הנוודים בארץ גלעד ובמדבר חסר־הנתיבות שממזרח לגלעד".
2013 בארצות הברית
2013 בארצות הברית היא השנה בה חגגה ארצות הברית 237 שנה מיום היווסדה.
תרבות (רשת חינוך)
תַּרְבּוּת הייתה רשת בתי ספר עבריים ציוניים, שפעלה בארצות מזרח אירופה ובייחוד בליטא ובפולין בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
רקע היסטורי
מקורו של בית הספר העברי היה ברשת בתי הספר של ה"השכלה" היהודית במזרח אירופה, ומאוחר יותר בחדרים המתוקנים שהפעילו חובבי ציון ברוסיה של שלהי המאה ה-19. החדרים המתוקנים היו, למעשה, חדרים מודרניים יותר, פתוחים לגישות חדשות, ובעלי צביון לאומי ופיקוח ציבורי. עם נפילת שלטון הצאר במהפכת פברואר 1917, בוטלו הגבלות מסוימות שהיו על היהודים, והם מיהרו לפעול למען ריכוז ופיתוח החינוך היהודי. במסגרת ועידה של אגודת חובבי שפת עבר (שנוסדה ב-1907) שנערכה בפטרוגרד, 1917, ובה השתתפו גם ביאליק, דוד פרישמן, מ. בן אליעזר, הלל זלטופולסקי ובתו, שושנה פרסיץ, הוסב שמה של האגודה לרשת "תרבות". הוקמו במהירות כ-200 מוסדות השכלה – מגני ילדים, דרך בתי ספר מקצועיים וגימנסיות ועד אוניברסיטה. במוסדות אלו לימדו בשפה העברית, המורים התארגנו בהסתדרות שנקראה "המורה". בין חמש הגימנסיות העבריות הייתה הגימנסיה ברוז'ין בהנהלת שמואל שרירא בין השנים -1920- 1919. לאחר עליית הבולשביקים נוסדה הייבסקציה, והשלטונות הורו כי שפתם של היהודים היא היידיש ולא העברית, ולכן אסרו את השימוש בה כשפת הוראה (בשנת 1919), מה שהביא לסגירת בתי הספר העבריים שנפתחו עד אז.
בליטא ובפולין העצמאית שאחרי מלחמת העולם הראשונה החלו בתי ספר עבריים לצוץ באופן עצמאי ומפוזר, ביוזמות מקומיות. עם התמסדות והתארגנות התנועה הציונית וריכוז פעולותיה, החלו גם בתי הספר העבריים להתרכז תחת השם "התנועה העברית". בוועידת ציוני פולין השלישית, שהתקיימה בשנת 1917, החליטו על הקמת "קורטוריון מרכזי בשביל בתי-הספר העממיים בפולין", ובוועידה הרביעית, בשנת 1919, יצרו גוף רחב אף יותר בשם "הלשכה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית בפולין". בשנת 1921 התאגדו המורים בעצמם, בעקבות ביקורת שהייתה להם על ארגון החינוך בהסתדרות הציונית, והקימו "משרד מרכזי זמני", שהפך בשנת 1922 ל"תרבות". באותה שנה התקיימה גם הוועידה הראשונה של "תרבות", וועידות אלו נמשכו לסירוגין עד 1936. בשיא גודלה, מנתה האגודה בפולין יותר מ-45,000 תלמידים. עם זאת, הרוב המוחלט של מוסדות החינוך של הרשת פעל בליטא. המורים הוכשרו בסמינרים של האגודה בערים גרודנו, וילנה, לבוב וורשה.
השואה, שהכחידה את רובה של יהדות פולין, הביאה גם קץ לרשת תרבות. בספרו האוטוביוגרפי של עמוס עוז "סיפור על אהבה וחושך" מתוארת רציחתם של תלמידי הגימנסיה "תרבות" ומוריהם בעיר רובנו בחבל ווהלין על ידי הנאצים. בתי ספר של "תרבות" הוקמו גם בליטא ולמדו שם יותר מ-12,000 תלמידים. פעולת "תרבות" הופסקה שם עם כניסת הצבא האדום ב-1940. בלטביה היהודים נהנו מאוטונומיה תרבותית בשנים 1919–1934 והוקמו בשטחה 34 בתי ספר עממיים ששפת ההוראה הייתה עברית. מלחמת העולם השנייה הפסיקה את פעולתם. ברומניה הייתה פעילות ענפה מאוד של "תרבות" בייחוד באזורים בסרביה ובוקובינה. פעילות קטנה יותר התקיימה גם באסטוניה, בולגריה ומזרח צ'כוסלובקיה. בכל האזורים האלו התקיימו גם קורסי השתלמות, הרצאות והוצאות לאור של ספרי לימוד וכתבי עת לילדים ולמוריהם.
בשנות מלחמת העולם השנייה התקיימה בבוכרה (אוזבקיסטן), קהילה יהודית של פליטי מלחמה מפולין. בין יתר מוסדות הקהילה פעל בבוכרה בי"ס תיכון "תרבות" בהנהלתו של נחום שוחט. המוסד היה כפוף לממשלה הפולנית הגולה בלונדון ותלמידי התיכון נבחנו בבחינות בגרות שאפשרו להם, לאחר המלחמה, ללמוד במוסדות להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה. בית הספר נסגר עם תום המלחמה ורבים מבוגריו עלו לארץ.
היעדים
אנשי "תרבות" ביקשו להקים בתי ספר עבריים, ציוניים וחילוניים (אך לא אנטי-דתיים), המשלבים לימודים עבריים וכלליים, הומניים וריאליים, תוך שימוש בשיטות חינוך מודרניות (כמו חינוך לעמלנות), על מנת להכשיר את התלמיד לתרום לעמו בעתיד.
העמלנות שאותה ביקשו לקדם יצרה קשר בין הלימוד העיוני לפעילותו הפיזית של התלמיד. היא עמדה בניגוד לחינוך הישן, שעשה שימוש בשיטות של שינון החומר מספרים או בעל-פה. לפי שיטת העמלנות, יש לשים את התלמיד במרכז ולהתחשב בצרכיו ובשלבי התפתחותו, תוך כדי פיתוח האסתטיות, היצירתיות, הגוף וההתקרבות לטבע. ב"תרבות" קיבלה העמלנות משמעות נוספת, במסגרת הציונות, של הכשרה לחיי חלוציות, עשייה ויצרנות.
עמוס עוז בספרו מתאר את החינוך שניתן בגימנסיה תרבות בעיר רובנו, בה למדה אמו, בלשונה של דודתו:
עבריים
אצל "תרבות" הייתה הלשון לא פחות חשובה מהתוכן: בתי הספר של הרשת היו עבריים לחלוטין. שיטת הוראת השפה הייתה "השיטה הטבעית" – "עברית בעברית", במסגרתה נלמדת השפה בדומה לשפת אם, ללא תרגום. בכיתות הנמוכות נתקלו המורים בקושי הגדול ביותר, שכן התלמידים טרם ידעו עברית, אך בזכות הלימודים ידעו בוגרי מוסדות הרשת לדבר עברית שוטפת. כך קיוו ב"תרבות" לסייע בתחייתה של השפה העברית. הם קיוו להחדיר את השימוש בשפה העברית כשפה חיה גם בבתי התלמידים, בין היתר באמצעות עריכת פעילויות בהשתתפות ההורים, אף כי הכירו בצורך שבדיבור ביידיש במפגש עם ההורים (שלא ידעו עברית). בשפה הפולנית נעשה שימוש מצומצם בלבד, במסגרת ה"לימודים הפולניים" (לא הכלליים), שנוספו בדרישת השלטונות.
ציוניים
העלייה לארץ ישראל הייתה היעד הנכסף שאליו כיוונו מחנכי "תרבות" את תלמידיהם. כל תוכנית הלימודים ואופיים כוונו למטרה זו: העברית והלימודים העבריים והארץ-ישראלים (כולל דיווחים על המתרחש בארץ ישראל), החינוך לציונות, העמלנות והחלוציות. התלמידים תרמו לקק"ל, ואף קיימו חליפת מכתבים עם ילדי ארץ ישראל. עם חיזוק הקשרים עם היישוב בארץ ישראל, באמצע שנות העשרים, הפכה "תרבות" לנציגה הראשית של ארץ ישראל בפולין.
פולין נתפשה לא כמקום קבע, כי אם כמקום ארעי. לימודי השפה הפולנית, הגאוגרפיה וההיסטוריה שלה, נוספו לתוכנית הלימודים רק כדי לספק לתלמיד כלים שיסייעו לו בחייו בפולין, בעודו מתכונן לעלייה ארצה, וכן עקב דרישת השלטונות. כמו כן, על אף שביקשו לחנך לראיית המולדת בארץ ישראל, נאלצו לבטא נאמנות גם לפולין, עקב הפיקוח הפולני. כך, בעיתונים שהוציאה "תרבות" כונתה פולין "מדינתנו", וארץ ישראל "ארצנו".
חילוניים
"תרבות" הייתה רשת חינוך חילונית אך לא אנטי-דתית, והכירה בערכה הגדול של המסורת בחיים היהודיים. המקצועות היהודיים, שבמקומות אחרים (כמו מוסדות "אגודת ישראל" או "יבנה") נלמדו כלימודי דת, הועברו ב"תרבות" מזווית ראייה שאינה דתית, דבר שהיווה מפנה מהפכני בחינוך היהודי ועימת את "תרבות" עם הסביבה היהודית, הדתית ברובה. כמו כן, נתקלו אנשי החינוך של "תרבות" בקושי בבואם לגבש תוכנית לימודים יהודית שאינה דתית. המטרות שראו בהוראת התנ"ך היו מטרה אמנותית-ספרותית, מדעית-היסטורית, מוסרית-ציבורית, וארץ-ישראלית-לאומית. בחלק מבתי הספר, בעקבות בקשות ההורים, היה מורה מיוחד להוראת הדת.
תפוצה גאוגרפית
הרוב המוחלט של בתי הספר של הרשת נמצא בליטא וכן בחבלי הסְפָר המזרחי, כנראה עקב חסרונה של תרבות שלטת שם, בשל המאבק בין זו הרוסית לזו הפולנית (כך יכלה התרבות העברית לפרוח). האזור השני בגודלו שבו הייתה ל"תרבות" אחיזה היה פולין הקונגרסאית (שם, רוב בתי הספר לא הצליחו לשמור על טוהרת העברית). בגליציה, האזור השלישי, חלה ירידה חדה במספר מוסדות "תרבות" (מדובר היה בבתי ספר "של מילואים", עבור התלמידים שלמדו בבתי-הספר הממלכתיים) בשנות ה-30. חוסר ההצלחה של "תרבות" באזורים אלה נבע מהנטייה החזקה לפולניזציה שהייתה שם (הן בערי פולין הקונגרסאית והן בגליציה) ומהאחיזה החזקה והמאורגנת של "אגודת ישראל" האנטי-ציונית בפולין הקונגרסאית.
ארגון
שיתוף פעולה בולט היה בין "תרבות" לבין המפלגות ותנועות הנוער הציוניות, מצדדים שונים בקשת הפוליטית: הציונים הכלליים, ה"התאחדות" ("הפועל הצעיר"), הרוויזיוניסטים, "השומר הצעיר", "גורדוניה", "החלוץ", "הנוער הציוני", ואחרות. כמו כן, רבים מתלמידי "תרבות" הצטרפו לתנועות הנוער הציוניות-החלוציות.
לפי נתוני "הג'וינט", בשנת 1936, למדו 44,780 תלמידים ב-269 מוסדות השייכים לרשת "תרבות". רוב התלמידים (ואף המורים) היו בני המעמד הבינוני והמעמד הבינוני הנמוך, ומעטים היו בני פועלים.
תוכנית הלימודים
אחרי ניסיונות לא מוצלחים לגיבוש תוכנית לימודים אחידה, נתקבלה לבסוף תוכנית שהייתה מוסכמת על הכול, וכללה לימודים הומניים, ריאליים, ארצישראלים ועמלנות. מחנכי "תרבות" ביקשו לשלב בלימודים שיטות חינוך חדשות, המתחשבות בצרכיו הייחודיים של הילד, בפעלתנותו ובסקרנותו. כך נעשה שימוש בגישת העמלנות כאמור, שקידמה מקצועות כמלאכה, ספורט, טבע וחקלאות, המשלבים פעילות גופנית, עבודת כפיים, הכרת הסביבה והטבע.
עקב השימוש בשיטות חדשות, התעורר מחסור בספרי עזר למורים, המותאמים לשיטות אלה. כמו כן, היה צריך לדאוג להכשרתם של מורים חדשים וותיקים ברוח השיטות הפדגוגיות המתאימות. בעיה נוספת וחשובה שעלתה הייתה ההתנגשות בין המסרים החינוכיים המועברים לתלמיד בבית-הספר לבין הסביבה החיצונית השונה – עברית מול פולנית או יידיש, עמלנות מול חברה עירונית-קפיטליסטית, חילון מול דת.
בשל השימוש בשפה העברית בתוכנית הלימודים לא הוכרו הגימנסיות של "תרבות" על ידי הממשלה לצורך קבלה ללימודים גבוהים, למעט הגימנסיה בבריסק; הן לא יכלו להעניק תעודות בגרות, ובוגריהן (ואף בוגרי הסמינרים למורים) נבחנו על ידי ועדות-בוחנות ממשלתיות. עם זאת, תלמידי "תרבות" שבגיל חינוך חובה היו פטורים מהליכה לבית-ספר ממלכתי (שאבאסובקי).
מימון
עד שנת 1923 תמך "הג'וינט" ב"תרבות", אם כי העניק לה נתח קטן יותר מזה שהעניק לבתי-הספר היידיים והדתיים, עקב אופיים הלא-ציוני של הארגונים שהרכיבו אותו.
בשל המחסור החמור, לא קיבלו המורים בדרך-כלל שכר על ימי החופשה שלהם, ולעיתים אף על עבודתם קבלו שכר חלקי בלבד.
הביקורת מצד זרמי החינוך האחרים
בין "תרבות" לבין הזרמים האחרים בקהילה היו חילוקי דעות רבים, אשר הקשו עליה, בין היתר, בקבלת סיוע כלכלי מהקהילה, שנשלטה לרוב על ידי אנשי "אגודת ישראל". יחסם של אנשי "המזרחי" (ו"יבנה" בתוכה) ל"תרבות" היה מעורב, ונע משלילה מוחלטת להשלמה מסויגת: לדעת השוללים, הציונות החילונית ונטולת הקשר לדת של "תרבות", בה אף מעבירים מקצועות קודש בכיתות מעורבות וללא כיסוי ראש, תוך פגיעה בערכי הדת, לא יכולה באמת לחזק את הקשר הלאומי ההיסטורי. מכל היהדות נותרה רק השפה העברית. לעומתם, היו אלה שהשלימו בהסתייגות עם קיומה של "תרבות", תוך שהם מציינים שיחסה של "תרבות" לדת לא היה יחס מנוגד, אלא נייטרלי, ושרוב המורים ב"תרבות" התייחסו אל הדת בכבוד.
אנשי "ציש"א", שצידדו בתרבות היידיש, האשימו את "תרבות" בחינוך מלאכותי, שנוצר מרעיון, ולא ממציאות. הם טענו שבעקבות החינוך לציונות, סבלה "תרבות" מחוסר יציבות (תלמידים שעזבו, כי עלו לארץ ישראל), שהקשה עליה להשיג את הכרת השלטונות. כמו כן, הם טענו כי השימוש בעברית בלבד, מתכחש להווי ולתרבות של היהודים, שהתנהלו ביידיש, ושהציונות מנתקת את התלמידים מהארץ בה הם חיים. מנגד, טענו אנשי "תרבות" שתרבות היידיש נמצאת רק בחיתוליה, לעומת התרבות העברית, ושבתי-הספר היידיים מנתקים את התלמידים מההיסטוריה, השפה והתרבות היהודית. כמו כן, טענו, היידיש אינה שפתם האוניברסלית של היהודים – שכן יהודים במקומות אחרים אינם מדברים ביידיש. ההתייחסות של "ציש"א" אל למודי התנ"ך כאל למודי דת, מרחיקה אותם מבתי-הספר שלהם, ובכך חותרת תחת הלאומיות היהודית. ההכנה לחיים צריכה לכלול גם הכנה לחיים כיהודי.
רבים מאנשי הציונות הכללית (ביניהם אנשי המוסדות הדו-לשוניים) טענו שגישת ה"הכל או לא כלום" של "תרבות" מבחינת העברית, היא גישה מסוכנת, שכן היא גורמת לרבים (בעיקר ברחבי פולין הקונגרסאית וגליציה), שאינם מחסידי העברית, לבכר את בתי-הספר הממלכתיים על פניה, שם הם חשופים לסכנת ההתבוללות. לעומתם, טענו אנשי "תרבות" כנגד הדו-לשוניים, שהם מחלישים את בית-הספר העברי השלם (של "תרבות"), ופוגעים בתנועה הציונית.
ריצ'רד ג' ברנשטיין
ריצ'רד ג'ייקוב ברנשטיין (באנגלית: Richard Jacob Bernstein; 14 במאי 1932 – 4 ביולי 2022) היה פילוסוף יהודי-אמריקאי, שלימד במכללת האוורפורד וב-New School for Social Research, שם היה פרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם ורה ליסט. ברנשטיין כתב על מגוון נרחב של נושאים ומסורות פילוסופיות כולל פרגמטיזם, נאו-פרגמטיזם, תאוריה ביקורתית, דקונסטרוקציה, פילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית והרמנויטיקה. האורינטציה הפרגמטית והדיאלוגית ששוררה בהגותו באה לידי ביטוי גם במספר חילופי דברים פילוסופיים עם הוגים עכשוויים אחרים כמו: חנה ארנדט, יורגן הברמאס, ריצ'רד רורטי, הנס גאורג גדמר, ז'אק דרידה, אגנש הלר וצ'ארלס טיילור.
ברנשטיין היה אינטלקטואל מעורב, שלא נותר ב"מגדל השן" האקדמי, אלא עסק בסוגיות הנוגעות להיבטים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים של החיים העכשוויים. במהלך חייו תמך ברנשטיין באופן פעיל במספר מטרות חברתיות והיה מעורב בתנועות של דמוקרטיה השתתפותית, תוך שמירה על כמה מהמעלות הקרדינליות של המסורת הפרגמטית האמריקאית, כולל מחויבות לפליביליזם, פלורליזם וטיפוח קהילות ביקורתיות.
ראשית חייו
ברנשטיין נולד בברוקלין, דור שני של במשפחת מהגרים יהודים, הצעיר מבין שלושה אחים. הוא למד בתיכון מידווד, תיכון ציבורי בברוקלין, שם פגש לראשונה את אשתו לעתיד, קרול ל. ברנשטיין.
מפני שהיה צעיר מכדי להתגייס למלחמת העולם השנייה, ברנשטיין נרשם כסטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו, שם התאהב בפילוסופיה, ובסופו של דבר כתב עבודת גמר הצטיינות בשם "אהבה וידידות באפלטון: מחקר על ליסיס ופיידרוס". בני המחזור שלו כללו את סוזן סונטג, פיליפ רות, מייק ניקולס, ג'ורג' שטיינר, ומי שיהפוך לאחד מחבריו הקרובים ביותר - ריצ'רד רורטי. עם סיום הלימודים, ובחלקו בגלל שהיה צריך יותר נקודות זכות כדי להתחיל בלימודי תואר שני, חזר ברנשטיין לניו יורק לכמה שנים כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה שם לקח קורסים במגוון נושאים, בהם יוונית עתיקה והשילים תואר ראשון בהצטיינות (summa cum laude).
ב-1953, בעקבות עצתו של רורטי, הוא הלך לאוניברסיטת ייל כדי להמשיך בלימודי תואר שני בפילוסופיה, ותחת עצתו של הפרגמטיסט ג'ון אי סמית', כתב את עבודת הגמר שלו על המטאפיזיקה של החוויה של ג'ון דיואי. זו הייתה תקופה שבה העניין בדיואי היה נמוך במיוד, בין היתר בשל ההשפעה הגוברת של הפילוסופיה האנליטית שלוותה בהתרחקות מהפרגמטיזם הקלאסי.
קריירה
ברנשטיין החל ללמד את הקורסים הראשונים שלו באוניברסיטת ייל כשהיה בן 22. ב-1958, לאחר שנה כמרצה של תוכנית פולברייט באוניברסיטה העברית בירושלים, חזר לאוניברסיטת ייל. חזרתו עלתה במקביל לבואו של חבר חדש בפקולטה,, וילפרד סלרס, שעתיד היה להשפיע רבות על עבודתו של ברנשטיין ועל גישתו הפילוסופית. כפי שמזכיר ברנשטיין: "סלרס היה זה שלימד אותי שאפשר להשתמש בטכניקות אנליטיות כדי להתמודד עם סוגיות פילוסופיות בסיסיות. הערצתי מאוד את האופן שבו הוא שילב הבנה מתוחכמת של ההיסטוריה של הפילוסופיה עם 'דרך המילים החדשה' והשתתפתי ברבים מסמינרים שלו בשלב מאוד יצירתי של התפתחותו הפילוסופית." ב-1964 הוא הפך לעורך של The Review of Metaphysics, כתב העת הפילוסופי שנוסד על ידי פול וייס, ואחד הבודדים ששילבו מאמרים ממסורות ומאסכולות שונות: מאמרים של הוגים אנליטיים בולטים כמו קוויין ו- סלארס זה לצד זה עם מאמרים של ליאו שטראוס ואפילו תרגומים של היידגר.
באותה שנה הוא הצטרף למאבק סטודנטיאלי של התנועה זכויות האזרח ובמחאות כנגד מלחמת וייטנאם, ובקיץ הוא נסע למיסיסיפי כדי לקחת חלק בפרויקט הקיץ החירות של ועדת התיאום הבלתי אלימה של הסטודנטים.
בשנת 1965, לאחר עשור שבו לימד באוניברסיטת ייל, ולמרות התמיכה פה אחד של כל הפקולטה לפילוסופיה ומספר רב של סטודנטים, נדחתה קביעות על ידי ועדת הקביעות של האוניברסיטה. אירוע זה, שאך זכה לכינוי "פרשת ברנשטיין" (Bernstein Affair), עורר מספר מחאות של סטודנטים והוביל בסופו של דבר לרפורמות בשיטת הקביעות באוניברסיטת ייל. פרופסור פול וייס סיכם את חוסר ההתאמה של הקהילה הפילוסופית כשקבע כי "הועדה הגיעה למסקנה באיטיות ובמודע, אבל זה לא אומר שהחלטתה לא הייתה טיפשית, לא הוגנת, מעוררת חרדה, וזו שממנה היא תיקח את זה. האוניברסיטה והמחלקה הרבה זמן להתאושש". מחלקות אחרות לפילוסופיה ניסו עד מהרה לגייס את ברנשטיין הצעיר, שלאחר ששקל הצעות מיותר משלושים מוסדות החליט ללכת למכללת האוורפורד, מכללה יוקרתית לאמנויות ליברליות שבה אשתו יכלה גם ללמד בקולג' בקרבת מקום והורשה לו לבנות מחלקה לפילוסופיה במרכז תוכנית הלימודים לתואר ראשון, שבה לימד במשך כ-23 שנים.
ב-1972 פגש לראשונה את יורגן הברמאס, מפגש שהוביל לידידות רבת שנים, שבאה לידי ביטוי גם בחילופים דברים ובפרויקטים משותפים. ב-1976, בזמן שבילה סמסטר בהוורפורד, ביקש הברמאס מברנשטין להצטרף אליו בניהול סמינר שיתקיים בדוברובניק לתמיכה בשמונה מרקסיסטים יוגוסלביים מתנגדי משטר מקבוצת פראקסיס שהודחו מאוניברסיטת בלגרד בגלל דעותיהם הפוליטיות. מחווה זו של סולידריות הפכה למוסד בינלאומי, שמשך במהלך השנים קבוצה של אינטלקטואלים, כולל אלברכט וולמר, צ'ארלס טיילור, אנתוני גידנס, קורנליוס קסטורידיס, ריצ'רד רורטי, אלן טוריין, אגנש הלר, והסטודנטיות הצעירות לתואר שני דאז שילה בנחביב, ננסי פרייזר, וג'ודית באטלר. מעורבותו של ברנשטיין בסמינר בדוברובניק התרחבה בשנת 1980, כשהוא הפך לעורך-שותף מייסד של Praxis International, יורשו של כתב העת היוגוסלבי החשוב Praxis, שבו כתבו מבקרי הסטליניזם ותומכי " המרקסיסזם ההומניסטי".
בשנת 1989 נבחר ברנשטיין לנשיא החטיבה המזרחית של האגודה האמריקאית לפילוסופיה, ונשא נאום נשיאותי שכותרתו "פרגמטיזם, פלורליזם וריפוי פצעים". באותה שנה הוא הוזמן להצטרף לפקולטה לתואר שני של New School for Social Research בניו יורק, שבאותה עת חווה קשיים. יחד עם אגנש הלר ורינר שורמן, הוביל ברנשטיין את שחזור המחלקה לפילוסופיה, והוא שימש כיו"ר בין השנים 1989 ל-2002. בתקופתו בניו סקול כתב ברנשטיין ספרים על חנה ארנדט, זיגמונד פרויד, רוע, פרגמטיות, אלימות, אירוניה והיחס בין האדם לטבע.
חיים אישיים
ברנשטיין היה נשוי לקרול ברנשטיין, שכיהנה כראש המחלקה לאנגלית במכללת ברין מאר בפילדלפיה. נולדו להם ארבעה ילדים.
ברנשטיין מת בניו יורק ב-4 ביולי 2022, בגיל 90.
מיזוג אופקים פילוסופיים
עבודת ברנשטיין מגלמת את ה"אתוס" הפרגמטי שאותו ניסח שוב ושוב מאז פרסומיו הראשונים. עבורו, פלורליזם מחויב (engaged pluralism), פליביליזם ודילברציה ציבורית אינם מושגים פילוסופיים מופשטים, אלא קווים מנחים מעשיים שחייבים לכוון פעולה אחראית. הודות לגישה דיאלוגית זו, הוא מילא תפקיד מכריע בהרחבת האופק הפילוסופי של הפילוסופיה האמריקאית.
לברנשטיין טווה חזון קוהרנטי מתוך מסורות אינטלקטואליות סותרות לכאורה. ופתח את הפרגמטיות לזרמים אינטלקטואליים בינלאומיים, כולל פנומנולוגיה, דקונסטרוקציה ותיאוריה ביקורתית. התוצאה הייתה פרגמטיות קוסמופוליטית יותר, כזו שפחות מתמקדת בארצות הברית ומתאימה יותר לעולם גלובלי. זו אמונתו של ברנשטיין שרבים מהנושאים של הפרגמטיזם האמריקאי הקלאסי צצו מחדש בעבודתם של כמה מהפילוסופים הבולטים של המאה העשרים והעשרים ואחת. ברנשטיין מכנה זאת "המפנה הפרגמטי" (Pragmatic Turn) בפילוסופיה, שינוי עדין אך חשוב שהפגיש הוגים מגוונים כמו ויטגנשטיין, היידגר, פטנאם, הברמאס, הונת, וברנדום.
בשל אורנטציה זו ברנשטיין דאג להזמין לפנסילבניה ולניו יורק דמויות כמו דרידה, גדאמר, הברמאס וקריסטבה.
התגברות על "החרדה הקרטזיאנית"
בספרו Beyond Objectivism and Relativism: Science, Hermeneutics, and Praxis, (מעבר לאובייקטיביזם ורלטיביזם: מדע, הרמנויטיקה ופרקסיס) משנת 1983 ברנשטיין איבחן בעיה חמורה שמשפיעה על חלק ניכר מהפילוסופיה המודרנית, כשהיא נעה בין שתי עמדות סותרות; מצד אחד, החיפוש הדוגמטי אחר אמיתות מוחלטות, ומצד שני, האמונה ש"הכל הולך" בכל הנוגע להצדקת האמונות והרעיונות היקרים ביותר שלנו. לדברי ברנשטיין, מה שעומד בבסיס המצוקה הזו הוא כמיהה עמוקה לוודאות, הדחף "למצוא איזו נקודה קבועה, איזו סלע יציב שעליו נוכל להבטיח את חיינו מפני התהפוכות המאיימות עלינו כל הזמן". הוא קורא לבעיה זו החרדה הקרטזיאנית (Cartesian anxiety), כלומר חרדה קיומית, שנדמה כי מובילה אותנו בלית ברירה לשתי ברירות יסודיות: "או שיש תמיכה כלשהי להוויה שלנו, בסיס קבוע לידע שלנו; או שאיננו יכולים להימלט מהכוחות של חושך שעוטף אותנו בטירוף, בכאוס אינטלקטואלי ומוסרי".
אף על פי שבפילוסופיה החרדה הקרטזיאנית מופיעה בעיקר בדיון בנושאים אפיסטמולוגיים, ברנשטיין מצביע על משהו הרבה יותר עמוק ואוניברסלי בעצם המושג, משהו שחודר כמעט לכל היבטי החיים ויש לו השלכות אתיות ופוליטיות חמורות. אחרי הכל, זה היה בשם האבסולוטים הדתיים והאידאולוגיים שבוצעו כמה מהזוועות והעוולות הגדולות ביותר בהיסטוריה האנושית.
האסטרטגיה של ברנשטיין לסילוק החרדה הקרטזיאנית היא לערער על ההנחה הבסיסית שלה, כלומר, שסוג היסודות היחיד שיכול לתמוך בידע שלנו על העולם ובפרקטיקות היומיומיות שלנו חייב להיות בלתי מעורער ומקובע לנצח. כשהוא פונה למסורת העתיקה של הפילוסופיה המעשית, ולכמה מתומכיה העכשוויים כמו ארנדט, הברמאס וגדאמר, ברנשטיין מסוגל להראות שההכרה בסופיותנו ובטעויותנו אינה עומדת בניגוד לאמת, ידע או ביצוע נכון של דברים.
פליביליזם פרגמטי
עבור ברנשטיין, "רוח הפליביליזם הפרגמטי הביקורתי מייצגת את הטוב ביותר במסורת האמריקאית ויש לו משמעות גלובלית". אף על פי שלרוב, הפאליביליזם נתפס כדוקטרינה אפיסטמולוגית, ברנשטיין טוען שאנו יכולים להחדיר את משמעותו למחוזות אחרים של הקיום האנושי: "פליביליזם הוא האמונה שכל טוענת ידע, או באופן כללי יותר, כל טענת תקפות - כולל טענות מוסריות ופוליטיות - פתוחה לבחינה מתמשכת, לשינויים ולביקורת".
ואכן, יותר מאשר דוקטרינה מדעית או אפיסטמולוגית במובן הצר, פליביליזם הוא עמדה אתית ופוליטית, השקפת החיים שעלינו לטפח אם ברצוננו לגרש את החרדה הקרטזיאנית ולהתגבר על הברירה בין רלטיביזם לבין מסדתנות, המשפיעה על התרבות העכשווית. ברנשטיין חקר בעקביות את ההשלכות של תקלות פרגמטיות גם במחשבה פילוסופית וגם בוויכוחים תרבותיים רחבים יותר על הרוע בחיבורים Radical Evil: A Philosophical Interrogation (רוע רדיקלי: חקירה פילוסופית) ו-The Abuse of Evil: The Corruption of Politics and Religion since 9/11 (העולה של הרוע: השחיתות של הפוליטיקה והדת מאז 9/11); ועל האלימות בחיבור Violence: Thinking Without Banisters (אלימות: חשיבה ללא מעקות).
שיפוט מעשי
לאורך עבודתו, ברנשטיין מגן על חשיבותו של השיפוט המעשי להתמודדות עם הסוגיות החברתיות, הפוליטיות, האתיות והתרבותיות המורכבות העומדות בפנינו בחיי היומיום שלנו. העובדה שאין אלגוריתמים או הליכי החלטה א-היסטוריים לטיפול בנושאים אלו אינה חייבת להיות מניע לייאוש (כלומר החרדה הקרטזיאנית), אלא צעד ראשון בהבנה שכאשר מדובר בענייני אנוש, סוג של נימוק המתאים לפרקסיס הוא היכולת לעשות צדק עם מצבים מסוימים ביחס לפרטיקולריות שלהם. לטענתו זה מה שאריסטו כינה "פרונסיס" (phronēsis), "תבונה מעשית" או "פיקחות", צורה של חשיבה וידע הכרוכה בתיווך המבחין בין האוניברסלי לפרטיקולרי: "תיווך זה אינו מושג על ידי פנייה כלשהי לכללים טכניים או לשיטה (במובן הקרטזיאני) או על ידי הנחתה של קביעה אוניברסלית מראש למקרה מסוים. ה'מעלה האינטלקטואלית' של פרונסיס היא סוג של חשיבה, המניבה סוג של ידע אתי שבו מה שהוא אוניברסלי ומה שפרטי נקבעים בצופן."
אפשר לראות בפרויקט של ברנשטיין ניסיון לדמוקרטיזציה של הפרונזיס ולהראות את החשיבות הרבה של טיפוח קהילות דיאלוגיות שבהן נלקחים בחשבון טיעונים ודעות שונות והחלטות הן תוצאה של תהליך של דיון קהילתי רציני.
פלורליזם מחויב ואתוס דמוקרטי
בנוסף לפלביליזם הפרגמטי ולשיפוט המעשי, ברנשטיין גם מדגיש את החשיבות של טיפוח פלורליזם מחויב, שהיה מרכזי גם עבור הפרגמטיסטים האמריקאים הקלאסיים, במיוחד ג'יימס ודיואי. בנאום הנשיאותי שלו לשנת 1988 לחטיבה המזרחית של האגודה הפילוסופית האמריקאית, ברנשטיין הגדיר פלורליזם מחויב כנכונות אמיתית להקשיב לאחרים, להיות דרוך כלפי הפיתוי "לבטל את דברי האחרים על ידי חזרה על אחד מאותן תחבולות הגנה סטנדרטיות, שבהן אנו מגנים אותם כמעורפלים, סתומים או טריוויאלים, או חושבים שתמיד נוכל לתרגם בקלות את מה שזר לאוצר המילים המושרש שלנו".