cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איי.די.איי. חברה לביטוח
היסטוריה
בחודש יולי 2015 חתמה החברה על הסכם לרכישת כ-58% מבניין המשרדים "בית פסגות" שבתל אביב, בעלות כוללת של כ-252 מיליון ש"ח. עסקה זו לא יצאה לפועל.
"שוקה", מסע פרסום של החברה למותג "ביטוח 9.000.000" שבשליטתה, זכה במשך שנים אחדות לפופולריות רבה, אך באפריל 2016 הורה בית המשפט המחוזי בתל אביב על הפסקתו, עקב פגיעתו בכבוד סוכני הביטוח. באפריל 2017 הפך בית המשפט העליון, פה אחד, את החלטת בית המשפט המחוזי והתיר לשדר את הפרסומות. בקשתה של לשכת סוכני הביטוח לקיים דיון נוסף בהחלטה נדחתה.
בעלות ומסחר בבורסה
"איי.די.איי. חברה לביטוח בע"מ" הייתה בבעלותה המלאה של "'''ישיר איי.די.איי. אחזקות בע"מ'''", שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב. כיום מחזיקה ישיר איי.די. איי אחזקות בכמחצית ממניות החברה, זאת בעקבות ההנפקה בבורסה (ראו להלן). השליטה בחברה האם עצמה היא בידי "ביטוח ישיר - השקעות פיננסיות בע"מ", שהשליטה בה היא בידי "צור שמיר אחזקות בע"מ".
ביולי 2013 נרשמה החברה לבורסה בתל אביב, וב-15 באוגוסט התחיל המסחר במניותיה. בעדכון חודש דצמבר 2013 נכנסה מניית החברה למדד ת"א 100.
בתחילת ינואר 2021 נכנסה לשוק הביטוח הישראלי ענקית הביטוח היפנית מיטסוי סומיטומו, שהיא חלק מתאגיד הפיננסים היפני MS&AD, באמצעות השקעה בחברת ביטוח ישיר השקעות פיננסיות הפרטית. החברה היפנית שילמה עבור 4% מביטוח ישיר השקעות פיננסיות 77 מיליון שקל לצור שמיר, שהיא החברה האם של ביטוח ישיר השקעות פיננסיות.
דירוג איכות
במדרג שפורסם בשנת 2009 על ידי המפקח על הביטוח, נקבע שבענף הביטוח הכללי בישראל בשנת 2008 הייתה חברת "ביטוח ישיר" בעלת היחס הגדול ביותר בין מספר התלונות המוצדקות לבין גודל החברה.
בשנת 2009 זכתה החברה במקום הראשון בתחרות המי"ל למצוינות בשירות בשתי קטגוריות: מקום ראשון בקטגוריית מערך שירות לקוחות כשותף עסקי אסטרטגי ומוביל שינויים ומקום ראשון בקטגוריית מקצוענות וחדשנות בשירות לקוחות.
בשנת 2012 פורסם כי בדו"ח שהתפרסם על ידי הממונה על שוק ההון באוצר, המציין את כמות התלונות שהוגשו ליחידה לפניות הציבור בשנת 2011, "ביטוח ישיר" דורגה במקום הראשון בתלונות הציבור.
מחלף שוקת
מחלף שוקת הוא מחלף בנגב הממוקם בין באר שבע למיתר ומהווה את קצהו הדרומי הנוכחי של כביש 6 (חוצה ישראל), בו הוא מתחבר עם כביש 31 וכביש 60. המחלף נקרא על שם תל שוקת הנמצא בסמוך למקום. הוא נפתח לתנועה בספטמבר 2016 עם פתיחתו של כביש 6 בינו לבין מחלף לקיה.
תוכניות עתידיות
המשכו של כביש 6 עתיד להיסלל מהמחלף דרומה לעבר מחלף נבטים. בחלק הדרומי של המחלף הושארו שטחים עבור המחברים העתידיים במחלף לאחר הארכת כביש 6 דרומה.
מלבד זאת קיים תכנון להקים בסמוך למחלף מיתר ומחלף שוקת את פארק התעשייה שוקת שישמש כמוקד תעסוקה ותעשייה מרכזי לתושבי האזור.
אן איגרטיבורו
אן איגרטיבורו (בספרדית: Anne Igartiburu; נולדה ב-16 בפברואר 1969) היא מנחת טלוויזיה ספרדייה.
ביוגרפיה
איגרטיבורו נולדה בחבל הבסקים, היא למדה שיווק תעשייתי.
ב-1993 החלה לעבוד בטלוויזיה המקומית של העיר שלה, לאחר מכן החלה לעבוד ב-"EITB", רשת השידור הטלוויזיה הציבורית של חבל הבסקים ואז בערוץ הטלוויזיה "Telecinco".
ב-1997 החלה להנחות את תוכנית חדשות הבידור "Corazón" ב-"Televisión Española", הטלוויזיה הציבורית של ספרד.
ב-2002, 2003 ו-2004 הייתה מגישת הניקוד של ספרד באירוויזיון.
ב-2003 שיחקה בסרט "El lápiz del carpintero" המבוסס על סיפור של הסופר הספרדי מנואל ריבאס.
מ-2005 ועד 2009 הנחתה את "Mira quién baila", התוכנית "רוקדים עם כוכבים" של ספרד.
מ-2005 היא מנחה את שידורי שנים עשר ענבי המזל מפוארטה דל סול.
ב-2006 הנחתה את "Gala 50 años de TVE", תוכנית ספיישל לציון יובל שנים ל-Televisión Española.
ב-2009 שיחקה את התפקיד הראשי של פסנתרנית בסרט "La felicidad perfecta".
בשנים 2010–2012 וב-2014 ו-2016 הנחתה את האירוע הבוחר את נציגות ספרד לאירוויזיון.
נתי כהן (קצין)
נתנאל (נתי) כהן (נולד ב-7 במאי 1968) הוא מנכ"ל משרד התקשורת לשעבר, וקודם לכן קצין קשר ותקשוב ראשי בדרגת תת-אלוף.
ביוגרפיה
כהן הוא בוגר תיכון הימלפרב בירושלים. עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים. בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, ושימש כקשר של מפקד החטיבה, שאול מופז. לאחר קורס קציני קשר שימש כקצין הקשר של גדוד 202. בהמשך שימש במספר תפקידי פיקוד בחיל הקשר ובהם מפקד גדוד הקשר באוגדת איו"ש וכמפקד גדוד הקשר של פיקוד המרכז במבצע חומת מגן. כמו כן שימש כראש ענף מבצעים במטה אגף התקשוב בקריה ולאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ונתמנה לקצין הקשר של פיקוד הצפון. בתפקידו הבא שימש כרמ"ח אג"ם במטה אגף התקשוב ולאחר מכן כרמ"ח תכנון באגף.
כהן הוא הנדסאי אלקטרוניקה, בעל תואר ראשון בלימודי מדעי המדינה והמזרח התיכון ותואר שני בלימודי ביטחון ומכללת פו"ם.
ביולי 2015 נכנס לתפקידו כקצין קשר ותקשוב ראשי. הקים את חטיבת הגנה בסייבר, העביר את צה״ל לטכנולוגיית ענן מבצעי ול-ERP ניהולי.
באפריל 2018 אישרה הממשלה את מינויו למנכ"ל משרד התקשורת. במאי 2020 פרש מתפקידו בעקבות כינון הממשלה ה-35.
לאחר פרישתו הצטרף לקרן ההשקעות Emirates-Israel Investments Group כראש תחום תקשורת וסייבר, ומונה לדירקטור בחברת "מגדלי תקשורת", העוסקת בהקמה ובהפעלה של אתרי אנטנות סלולריות.
בחודש ספטמבר 2020 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת אקרון תוכנה, המפתחת פלטפורמה לניטור, סייבר ושליטה של מערכות דיגיטליות.
כהן הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
חיים אישיים
כהן נשוי ואב לחמישה. מתגורר במודיעין-מכבים-רעות.
יצחק קריב (קרדיולוג)
יצחק קריב (15 ביולי 1907 – 11 באוקטובר 1980) היה מראשוני הקרדיולוגים בארץ ישראל, פרופסור לקרדיולוגיה ב- אוניברסיטת תל אביב, מייסד ומנהל מכון הלב ב- בית החולים תל-השומר.
ביוגרפיה
יצחק קריב נולד בפאביאניצה, פרוור של לודז' בפולין, כבנם השני של שלמה ודבורה קרקובסקי. ב-1925 סיים בהצטיינות לימודי עברית ויהדות בגימנסיה העברית ההומנית בלודז'. מטעמים ציוניים החליטו הוא ואחיו הבכור אברהם לנסוע לצרפת, וללמוד שם מקצועות שיוכלו להועיל בארץ ישראל.
עד קיץ 1926 למד כימיה, פיזיקה ומדעי הטבע בגרנובל. משם עבר לפריז, ולמד רפואה באוניברסיטת הסורבון. סיים את לימודיו בשנת 1933, ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. קיבל רישיון רופא מספר 1654 של ארץ ישראל.
עבד כרופא בבית החולים הדסה בתל אביב במחלקה פנימית. ב-8 בדצמבר 1938 נשא לאשה את גוטה בולבה מלודז'. ב-11 בנובמבר 1944 נולד בנו היחיד, עו"ד ד"ר עודד קריב.
ב-1 בספטמבר 1943 התגייס לצבא הבריטי; שירת במצרים, בעיראק ובהודו, עד שיחרורו בתום מלחמת העולם השנייה.
עם קום המדינה, במאי 1948, התגייס לחיל הרפואה ושירת בו עד 30 בספטמבר 1965. תחילה עבד בבית החולים דג'אני, ואחר כך בבית החולים תל-השומר.
בשנת 1951 נשלח להשתלם בקרדיולוגיה בשיקגו. כששב ארצה הקים את מכון הלב בביתן 22 של בית-החולים הממשלתי והצבאי בתל-השומר, ועמד בראשו עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1977.
קריב היה ממייסדי ענף הקרדיולוגיה בישראל; הוא העמיד שורה ארוכה של תלמידים, ולמעשה כל הקרדיולוגים בישראל הם תלמידיו או תלמידי-תלמידיו. היה יו"ר החברה הקרדיולוגית בישראל, ופרסם מאמרים מקצועיים רבים.
לצד עבודתו בבית-החולים תל-השומר והשירות בצה"ל, היה רופא ראשי בחברת הביטוח "שילוח", יועץ באגף השיקום של משרד הביטחון, יועץ קרדיולוגי של "אל על", פרופסור בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, ורופא אישי של כמה מראשי המדינה, כולל ראש הממשלה דוד בן-גוריון. עסק בפרקטיקה פרטית, ולעיתים קרובות נקרא לחו"ל לטפל בחולים שמצבם היה קשה. אחרי מלחמת ששת הימים התנדב יום בשבוע לטפל בחולי-לב מרצועת עזה בבית-החולים שיפא בעזה.
נפטר פתאומית מהתקף לב בביתו בתל אביב ב-11 באוקטובר 1980. נקבר ב- בית העלמין קריית שאול.
חיים אישיים
בן-דודו הוא יצחק קריב, שהיה ראש עיריית ירושלים בשנים 1952-1955.
תיקון עולם
תיקון עולם הוא מושג ביהדות שמשמעותו הוא טיפוח ושיפור של אורחות החיים של האנושות; בעברית החדשה משמעותו שיפור, תמורה ואף מהפכה. תיקון העולם, שיש בו מרכיב של הבאת גאולה, הפך למושג במשנותיהם של הוגים, ומהפכנים ברחבי העולם בעת החדשה.
במשנה
המשנה הראשונה בפרק הרביעי במסכת גיטין מזכירה את המונח לעניין ביטול גט: מעיקר הדין, יכול אדם להתחרט בו לאחר שמינה שליח כדי לגרש את אשתו, והוא יכול למנות בית דין ולבטלו בפניהם. רבן גמליאל תיקן שלא יעשו כך, מפני תיקון העולם, שמא האשה לא תשמע מכך ותנשא. נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש בפירוש המונח: לפי רבי יוחנן, ניתן למנות גם בית דין של שני אנשים, (שהוא פרסום קטן יותר), ולכן ייתכן שהאשה לא תשמע מכך, תנשא לאיש אחר, ובניה יהיו ממזרים. לפי ריש לקיש, יש למנות בית דין של שלושה אנשים כדי לבטל את הגט, ולפיכך סביר יותר שהאשה תשמע מהביטול ולא תנשא. הבעיה העיקרית הפוכה: האשה לא תוכל להנשא ותישאר עגונה עד שבעלה יואיל לשלוח לה גט אחר. כאשר אדם החליט לגרש את אשתו ואף עשה מעשה מיוחד לשם כך, תיקנו חז"ל שהגט יישאר בתוקף ולא יבטלו עוד. אם רוצים בני הזוג להנשא זה לזה, הם תמיד יוכלו להנשא זה לזה על ידי קידושין חדשים (אלא אם כן מדובר בכוהן האסור בגרושה).תקנה אחרת היא, שאדם יכתוב את כל שמותיו, הידועים יותר ופחות, הן אותם שבהם הוא ידוע במקום מסוים זה והן במקום אחר. למרות שמעיקר הדין די בכך שהוא כותב את השם בו הוא ידוע במקום ובשעה שהוא כותב את הגט, הסיבה לתקנה היא כדי למנוע לעז על הגט מאנשים שלא יכירו אותו בשמו זה ויטענו שמדובר בגט מזויף או פסול.
תקנה נוספת היא בעניין גביית הכתובה. מעיקר הדין, אין היתומים חייבים להגבות את דמי הכתובה לאלמנת המת, אלא אם כן נשבעה שלא קיבלה מכתובתה מאום. מפחדה ומוראה של חומר השבועה, נמנעו מלהשביעה, ולכן תיקן רבן גמליאל שניתן גם להבטיח את העובדה שלא קיבלה מאום מכתובתה, באופן אחר; בכך שתידור ליתומים בהתאם למה שיקבעו היתומים. למשל: היתומים יכולים לתבוע ממנה, שתידור שאסור לה לאכול או לשתות שום מאכל שבעולם אם קיבלה סכום מכתובתה, ואם לא תידור כפי תביעתם, לא תקבל את דמי הכתובה.
למרות שההלכה נפסקת כשיטת רבי אלעזר שעדי מסירה כרתי - חלות השטר נוצרת על ידי העדים שרואים את מסירת השטר מהכותב למקבל הזכות (מכר, הלוואה או מתנה), תיקנו חז"ל שגם על השטר עצמו יחתמו העדים, כדי שיוכלו לברר את תוקף השטר.
פרוזבול: מעיקר הדין, אדם שמלווה לאדם אחר מעות, והגיעה שנת השמיטה, פטור הלווה מלשלם את דמי ההלוואה, שכן שנת השמיטה משמטת את החוב. מכיוון שכך, נגרם מצב בו אנשים נמנעו מלהלוות זה לזה, מחשש שתגיע שנת השמיטה ותשמט את כספם, ובכך עברו על איסור מהתורה. מסיבה זו, הלל הזקן תיקן שניתן למסור את גביית ההלוואה לבית הדין, ובכך אין ציווי התורה תקף על הלוואה כזו, שהרי בית הדין הם אלו שנוגשים ולא הוא.
בתפילה
בתפילת עלינו לשבח מוזכר המונח "תיקון עולם"; שם נאמר שהתיקון היא תוצאה של קבלת מלכות ה', על ידי כלל האנושות:
תיקון עולם בקבלה
בשפת הדימויים העשירה של הקבלה, מיוצגים העולם והאנושות על ידי "השכינה", שהיא ספירת המלכות. מצד שני, השכינה היא כביכול ההתגלמות הנקבית של האל בעולם. הקבלה מתארת את העולם כשהוא במצב של גלות, כפירוד בין "בני הזוג": האל והשכינה, ולעומת זאת תיקון העולם, הגאולה, הוא איחודם מחדש.
את תיקון העולם רואה הקבלה בכל מעשה טוב שנעשה בכוונה טובה, כמו לימוד תורה, גמילות חסדים, וכן בקיום כל אחת מתרי"ג המצוות. יהודים רבים נוהגים לומר לפני עשייתם של מספר מצוות, את הנוסח הקבלי של "לשם ייחוד", שבו מצהיר האדם על כך שהוא מקיים את המצווה "לשם ייחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה" (לשם ייחוד הקדוש ברוך הוא ושכינתו).
קליפסו (ריקוד)
קליפסו (באנגלית: Calypso) הוא סגנון מוזיקלי וריקוד במקצב אופייני לתרבות האפרו-קריבית.
מקור הסגנון בטרינידד, והוא בימינו למעשה שילוב בין הסגנון של המוזיקה האפריקאית מתחילת המאה ה-20 ורגאיי מג'מייקה של שנות ה-50. ברקע להתפתחות המוזיקלית באיים הקריביים עומדים היחסים החברתיים באיים והיחס לתושבים ממוצא אפריקאי, שהובאו כעבדים ונאסר עליהם לדבר במהלך העבודה - על מנת להעביר מסרים התפתחה שפה מוזיקלית לא מילולית. סגנון זה השפיע על הזהות האפריקאית של תושבי טרינידד, שהמוזיקה שלהם הושפעה גם מן האדונים הקולוניאליים השונים של האי: צרפת, ספרד, ובריטניה. ההשפעה הצרפתית על הקליפסו היא הכנסתו לקרנבל, שהצרפתים הביאו לאי. תחרויות קליפסו הפכו פופולריות במהלך תקופת הקרנבל, בעיקר אחרי ביטול העבדות ב-1834.
נועם שער
ביוגרפיה
שער התגייס ב-1991 לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית וסיים תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון ב-1995. כמו כן הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב. הוא שירת ביחידה 8200 של אגף המודיעין. במהלך שירותו ביחידה זכה ב-2008 בפרס ביטחון ישראל. ב-2012 מונה לראש זירה בחטיבת ההפעלה המבצעית. בשנת 2014 מונה למפקד מרכז ביחידה 8200. ביוני 2016 מונה למפקדה של חטיבת ההגנה בסב"ר. הוא סיים את תפקידו בינואר 2019.
ביולי 2020 הקים, יחד עם אל"ם (מיל') גלית לובצקי שרון, את חברת אבטחת המידע ווינג סקיוריטי, והוא משמש כמנכ"ל החברה.
כנסיית אולם
בניגוד לבזיליקה המסורתית, בה הספינות המשניות נמוכות מהספינה הראשית, ובכך מתאפשרת חדירת אור מחלונות קומת התאורה, התאורה בכנסיית אולם היא מהחלונות הצידיים של הספינות המשניות, שגובהן בדרך כלל הוא כגובה הקיר.
מספר כנסיות של התחייה הגותית מחקות את תכנון כנסיית האולם, בעיקר אלה העוקבות אחרי תקדימים גרמניים באדריכלות. דוגמה לכנסיית אולם נאו-גותית היא כנסיית סנט פרנציס סיילס בסנט לואיס מיזורי, שתוכננה בידי ויקטור קלותו והושלמה ב-1908.
מונח אחר לגמרי, אך בעל שם זהה, מהמאה ה-20, משמש לתיאור מבנה רב-שימושי עם כיסאות הניתנים להזזה במקום ספסלים, ואזור מזרחי שניתן להסתרה במסך, ובכך להפוך את הכנסייה לאולם ומרכז קהילתי. מבנים כאלה היו פופולריים במרכזי הערים בבריטניה החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
בית הסן
בית הסן (בגרמנית: Haus Hessen) היא משפחת אצולה גרמנית שהתקיימה שש מאות וחמישים שנה, החל מהמאה ה-13 ועד סיום מלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
בית הסן הוקם על ידי נישואיה של סופיה מתורינגיה בתם של לודוויג הרביעי, רוזן תורינגיה ואליזבת מהונגריה, עם היינריך השני, דוכס בראבנט. סופיה הורישה לבנה היינריך הראשון, רוזן הסן את החלק המערבי של רוזנות תורינגיה, שבו זכתה במהלך מלחמת הירושה התורינגית.
בשנת 1567 לאחר מותו של פיליפ הראשון, רוזן הסן, חולקה נחלתו בין בניו. הענפים החשובים של בית הסן היו רוזנות הסן-קאסל, ששודרגה בשנת 1803 לנסיכות הבוחר מהסן, ורוזנות הסן-דרמשטדט, ששודרגה בשנת 1806 לדוכסות הגדולה של הסן. נסיכות הבוחר מהסן סופחה לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 לממלכת פרוסיה, ואילו הדוכסות הגדולה של הסן התקיימה עד המהפכה הגרמנית בסיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918.
ראש בית הסן כיום (2017), הוא דונאטוס, רוזן הסן.
מרדכי אלטשולר
מרדכי אַלְטְשוּלֶר (25 באוקטובר 1932 - 18 ביולי 2019) היה פרופסור במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית וחתן פרס ביאליק לחכמת ישראל לשנת 1991.
ביוגרפיה
מרדכי אלטשולר נולד בעיר סובלקי שבפולין למשפחה אמידה. סבו, אליעזר מרדכי אלטשולר, שעל שמו הוא קרוי, ייסד את האגודה הראשונה של "חובבי ציון".
עם הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 הוא הוגלה ביחד עם הוריו ואחיו לצפון ברית המועצות, ואחותו הבכורה נרצחה בשואה. הוריו עבדו שם בעקירת יערות, והוא הלך לכיתה א' בבית ספר רוסי בכפר סמוך. בהתאם להסכם בין ברית המועצות וממשלת פולין הגולה בלונדון, משפחתו שוחררה ממאסר בצפון והם נדדו לאסיה התיכונה. משם הגיע לקולחוזים במחוז סברדלובסק שבהרי אורל. שם שוב למד בצורה בלתי סדירה בבתי ספר שבכפרים הסמוכים.
בעקבות ההסכם בין ברית המועצות והשלטונות הפולניים לאחר מלחמת העולם השנייה שבה המשפחה לפולין בראשית 1946, אולם בגלל האנטישמיות האלימה לא יכלה המשפחה לשוב לעיר מגוריה שלפני המלחמה, והיא התיישבה בעיר וורוצלב שבשלזיה התחתית וקיבלה דירה של גרמנים שגורשו ממנה. כאן למד כשנתיים בבית ספר יידיש וסיים ארבע כתות של בית ספר יסודי.
הצטרף לתנועת נוער ציונית, ועם פירוק תנועות הנוער הציוניות בסוף 1948 התארגנה קבוצה של נערים ונערות תחת השם "נוער יהודי לעזרת הכפר הפולני", אשר חבריה עבדו בחקלאות, כהכשרה לעלייה לארץ ישראל, ובערבים שרו שירים עבריים ורקדו הורה.
אלטשולר יצא מפולין עם חבריו לתנועה בדצמבר 1949, והגיע לישראל בינואר 1950. הקבוצה הופנתה לקיבוץ נען, ושם שהתה במסגרת עליית הנוער עד לגיוס. בשנים 1951–1953 שירת אלטשולר בצה"ל במסגרת הנח"ל לאחר מכן הצטרף כחבר בקיבוץ נווה אור שבעמק בית שאן.
כעבור זמן עזב את הקיבוץ ועבר לתל אביב, שם עבד בעבודות דחק. במרבית השנים למד בהשכלה בכתב וב-1955 קיבל תעודת בגרות כאקסטרן. בשנים 1962-1956 למד באוניברסיטה העברית לתואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ולספרות עברית, שאותם סיים בהצלחה. ב-1964 סיים את לימודיו לתואר השני בתולדות עם ישראל והתקבל למדריך בחוג ליהדות זמננו.
ב-1972 זכה לתואר דוקטור והועלה לדרגת מרצה במכון ליהדות זמננו. ב-1986 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, ויצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס ב-2002. נפטר ב-18 ביולי 2019.
מרדכי אלטשולר היה נשוי ליונה שיבר, דוקטור לספרות מהאוניברסיטה העברית, שעבדה שנים רבות כמורה לספרות ולמקרא בבתי ספר תיכוניים, ולזוג שני ילדים. בנו הבכר, איתי אלטשולר, הוא צייר, משורר ומייסד שיטת אלטשולר.
פעילות אקדמית בישראל
בשנים 1979-1972 שימש כעורך של כתב העת "בחינות – עיון ומחקר בבעיות יהודי ברית המועצות ומזרח אירופה", בהוצאת האוניברסיטה העברית. בשנים 1998-1977 שימש אלטשולר כראש המדור ליהודי מזרח אירופה במכון ליהדות זמננו וארבע שנים (1985-1982) כיהן כראש המכון. בשנים 2001-1988 הוא עמד בראש המרכז לחקר ולתיעוד יהדות מזרח אירופה באוניברסיטה העברית. משנת 1998 ועד שנת 2007 הוא היה העורך הראשי של כתב העת האוניברסיטאי Jews in Eastern Europe שלאחר מכן הוסב שמו ל-Jews in Russia and Eastern Europe. הוא גם משמש יועץ מדעי לפרויקטים מסוימים ביד ושם, מכון בן צבי ועוד.
היבסקציה בברית-המועצות (1930-1918): בינלאומיות לקומוניזם
ספר זה הוא עיבוד של עבודת הדוקטור של אלטשולר ועוסק בתולדות הסקציה היהודית במפלגה הקומוניסטית ומגמותיה. היבסקציה הייתה חלק מן המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות שפעלה בעיקר ביידיש. לדעתו של אלטשולר, בניגוד למה שמקובל במחקר הייתה זו תנועה לאומית יהודית, שפעיליה היו יידישיסטים שרצו שהמשך הקיום היהודי יהיה מבוסס על יידיש ועל תרבות יהודית חילונית תוך התאמה אנטי-ציונית והמשך קיום הקיבוץ היהודי כקיבוץ נפרד. בהתחלה לא הייתה להם השפעה ברחוב היהודי, אחר כך הם היו פעילים גם בהתיישבות היהודית החקלאית שהייתה בקרים. בשנים 1937-38 במסגרת הטיהורים נרצחו רוב חברי היבסקאציה, הנותרים שבהם, הסופרים, נרצחו ב-1952. המפלגה הקומוניסטית עודדה את קיום היבסקאציה על מנת ליצור סובייטיזציה של הציבור היהודי. הפעילים לעומת זאת, שחלקם היו יוצאי הבונד וחלקם יוצאי פועלי ציון, חתרו לפיתוח בתי ספר יהודים בשפת היידיש במסגרת הצרה שהותרה להם. הספר ראה אור בשנת 1980, בהוצאת מורשת וספרית פועלים.
בריוו פון יידישע סאוועטישע שרייבערס
הספר הוא אסופת מכתבים ביידיש של סופרים יידים (שרובם נרצחו בברית המועצות לאחר מכן), אל חבריהם הסופרים בארצות הברית. אלטשולר הקדים מבוא נרחב על היחסים בין סופרי יידיש בברית המועצות לחבריהם לעט בארצות הברית והוסיף לאגרות הערות.
יהודי מזרח קווקז: תולדות היהודים ההרריים מראשית המאה התשע-עשרה
ספרו זה של אלטשולר ראה אור ב-1990 ועליו הוא זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ובפרס יצחק בן-צבי. זוהי ההיסטוריה הראשונה של שבט יהודי זה שגר במזרח הקווקז. הספר מתאר את תולדותיהם מראשית המאה ה-19 עד שנות השבעים של המאה העשרים והוא עוסק בהיבטים שונים ובהם היסטוריה, דמוגרפיה, השפה והתרבות. שפתם שייכת למשפחת השפות הפרסיות, נכתבה בעברית ואחר כך העבירו ללטינית. היה להם תיאטרון משלהם. הם היו יהודים השונים מהמקובל: רוכבים על סוסים עם נשק, מתחתנים עם נשים רבות. על שמו של אחד מיוצאי העדה, רבי יעקב יצחקי, שעלה לארץ ישראל ב-1906 קרוי היישוב באר יעקב.
הקיבוץ היהודי בברית-המועצות בימינו: ניתוח סוציו-דמוגרפי
הספר מושתת על נתונים סטטיסטיים שפורסמו בברית המועצות משלהי שנות החמישים ועד סוף שנות השבעים. נדונות בו בעיות כגון הקשיים לגבי קביעת גודלו של הקיבוץ היהודי בברית המועצות והתפלגותו בין האזורים השונים של המדינה. תשומת לב מיוחדת מוקדשת בו לחלוקתה של האוכלוסייה היהודית בין המינים וההשלכות הדמוגרפיות הנובעות מכך. פרק מיוחד מוקדש לרמת ההשכלה של יהודי ברית המועצות וכן לסטודנטים היהודיים במוסדות להשכלה גבוהה ובבתי ספר העל תיכוניים מקצועיים. בספר זה נעשה גם הניסיון הרציני הראשון לנתח בצורה מעמיקה את הריבוד החברתי של יהודי ברית המועצות והמקצועות בהם הם מועסקים. הספר בצורה מורחבת ומעודכנת הופיע באנגלית בשם Soviet Jewry Since the Second World War
Soviet Jewry on the Eve of the Holocaust A Social and Demographic Profile
מושתת על חומר סטטיסטי ודמוגרפי מארכיונים סובייטיים לשעבר מנתח אלטשולר בספר זה את התמורות שחלו בקיבוץ היהודי בברית המועצות מאמצע שנות העשרים ועד לערב מלחמת העולם השנייה. בין היתר נדונים בספר זה חלקם של היהודים בצבא האדום, וכן בגולאג. תשומת לב מיוחדת מוקדשת למשפחה היהודית – פריון, נשואי תערובת וכיוצא בזה. מקום מיוחד מוקדש לתמורות שחלו בקיבוץ היהודי מבחינת האקולטורציה הלשונית והדת. בצורה מפורטת ומעמיקה נדונים כאן חלקם של היהודים, באליטות התרבותיות והמנהליות, בשכבות המעמד הבינוני הסובייטי ובמעמד הפועלים. במעל למאה עמודים של נספחים סטטיסטיים שפורסמו כאן לראשונה.
יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית-המועצות 1964-1941
הספר ראה אור בהוצאת מרכז זלמן שזר בשנת 2007 והנוסח האנגלי המקוצר יראה אור ב-2010 באוניברסיטת ברנדייס בארצות הברית. הוא מבוסס כמעט כולו על תיעוד מארכיונים במוסקבה, קייב, מינסק וילנה וגם של מחוזות שונים. בספר זה דן המחבר על התמורות במדיניות הסובייטית כלפי הדת בתקופה הנדונה וגם בפעילות היהודית הנרחבת לקיומם של בתי כנסת. בפעילות זו השתתפו לא רק שומרי מצוות, שהיו מעטים ביותר אלא שכבות רחבות של האוכלוסייה היהודית שלא היה להם שום קשר עם הדת ולגביהם שימשה פעילות זו ביטוי לזהותם הלאומית. בספר זה נדונים בפעם הראשונה בתוך הספרות הרבה על הנושא עניינים כגון הרבנים הרשמיים והדילמות הסבוכות שאתן הם נאלצו להתמודד, לימודי קודש, שחיטה כשרה ומצות לפסח, שלהם נזקקו לפחות באופן סמלי גם רבים מהיהודים הלא דתיים. כן הוקדשו בו פרקים מיוחדים לחגי ישראל בתחום המשפחה, למילה ומקוואות. לא הוזנח גם ניסיון לניתוח יסודי למקורות המימון של הפעילות הדתית היהודית. הספר מסתיים בסקירה נרחבת על הדת היהודית בברית המועצות ישראל ויהדות העולם. בנספח מתאר אלטשולר מעל ל-280 יישובים שבהם הייתה פעילות יהודית לפתיחת בתי כנסת. מחקר זה חושף בפני הקורא תחום פעילות יהודית בברית המועצות שלא היה מוכר עד עתה.
בשנים האחרונות עוסק אלטשולר במחקר מקיף על השפעת השואה על התודעה הלאומית של יהודים בברית המועצות. במסגרת זו הוא פרסם לאחרונה שני מאמרים: האחד על תחושת יהודים בברית המועצות בימי הידידות בין רוסיה הסובייטית לגרמניה הנאצית, 1941-1939 (יד ושם – קובץ מחקרים,2009, כרך ל"ו) והשני התגובה של לוחמים יהודים בצבא האדום בפגישתם הבלתי אמצעית עם תוצאות השואה (דפים לחקר השואה, 2009, כרך כ"ג).
מאמרים
פרסם בערך מאה מאמרים בכתבי עת ובקבצים מדעיים בעברית, באנגלית, ביידיש וברוסית על היבטים שונים מחיי יהודי ברית המועצות בעבר ובהווה. המאמרים מטפלים בצורות שונות של התארגנות יהודית, תרבות וספרות, דמוגרפיה, יחס הרשויות וכיוצא הזה. בשנים האחרונות, מאז התפרקותה של ברית המועצות, פרסם חומר ארכיוני רב על יהודים שנשמר בגנזכים הסודיים.
חוק הופשטטר
חוק הופשטטר הוא אמרת כנף רקורסיבית שנטבעה על ידי מדען המחשב דאגלס הופשטטר ונקראת על שמו.
האימרה מופיעה לראשונה במגנום אופוס של הופשטטר, "גדל, אשר, באך", ומצוטטת בעיקר על ידי מתכנתים בהקשר לניסיונות לייעל תהליכים מורכבים. החוק מדבר על חוסר היכולת לאמוד את פרק הזמן הנדרש לבצע משימה כלשהי, גם כאשר נראה כי הובאו בחשבון כל האלמנטים "הבלתי מתוכננים" (בלת"ם).
החוק כולל הפניה עצמית, כלומר הוא מתייחס אל עצמו בצורה רקורסיבית. בניגוד לכללים רקורסיביים אחרים, הוא אינו כולל תנאי עצירה עבור המקרה הטריוויאלי. מכאן כי גם אחרי שחוק הופשטטר נלקח בחשבון, עדיין יש לקחת את חוק הופשטטר בחשבון וכן הלאה, עד אין סוף.
כללים נוספים
יש עוד כללים פסימיים ביסודם, העוסקים בחוסר היכולת לארגן דברים כמו שצריך. כמו חוק הופשטטר, גם הם קרויים על שם טובעיהם:
המזימה של הטבע
"המזימה של הטבע" (1989) הוא שמו של ציור מאת האמנית הישראלית דגנית ברסט.
תיאור
משטח הציור של העבודה "המזימה של הטבע" מלא בכתמים עגולים דמויי גלגל שיניים, שנוצרו בטכניקה של התזת צבע בעזרת שבלונות. כתמים דומים הופיעו ביצירות אחרות של ברסט אולם כאן אין הם יוצרים דימוי פיגורטיבי. גלגלי השיניים הולכים וקטנים לקראת שולי בד הציור. במרכז הבד מופיעה פעמיים הכתובת "המזימה של הטבע", כשהיא מוסוות בין הגלגלים השונים. כל אחת מן הכתובות מופיעה בגודל אחר. הגדולה מביניהן מצוירת כאופן קעור, ואילו הקטנה מצוירת באופן ישר. בראיון משנת יצירת העבודה תיארה ברסט את כותרתה כמושפעת מן הדיון על פרדוקס איינשטיין-פודולסקי-רוזן ובייחוד מ-"עקרון המקומיות":
רועי רוזן (1996) הציע לראות בציור דימוי של חלל מקומר המבטא הן את הכלת הטבע על ידי המדע, והן את המבט של המתבונן (הסובייקט), הצופה בחלל ה"מדעי" כאילו היה דיורמה או פנורמה. על פי ברסט. בראיון מאוחר הוסיפה ברסט כי
הציור הוצג לראשונה בתערוכת-היחיד של ברסט "חקירות לוך נס", שהתקיימה במוזיאון ישראל בשנת 1989. בשנת 1994 נתרם לאוסף המוזיאון על ידי ארטורו שוורץ. במהלך השנים הציור הוצג בתערוכות "השגבה ממוכנת" (1999) בגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטת תל אביב, בתערוכה "אהבה ממבט ראשון, אמנות ישראלית מאוסף ורה, סילוויה וארטורו שוורץ" (2001) במוזיאון ישראל, בתערוכת היחיד הרטרוספקטיבית של ברסט במוזיאון תל אביב לאמנות, שנקראה - בעקבות ציור זה - "המזימה של הטבע, עבודות, 2013–1973" (2013).
לציור זה כמה גרסאות מוקדמות. קדם לו ציור הכנה בשם זהה (1988), העשוי בטכניקה של צבעי מים על נייר בגובה של 76 ס"מ וברוחב של 100 ס"מ. עבודה אחרת, אף היא על נייר, עושה שימוש במסקינטייפ כרקע לטקסט. גרסה זו הוצגה בשנת 2011 בתערוכת היחיד של ברסט "ציורים משנות השמונים".
כוחלה (כפר)
כוחלה (בערבית: كحله) הוא יישוב בדואי, הנמצא בשטחה של המועצה אזורית אל קסום במחוז הדרום. עד נובמבר 2012 נכלל היישוב בתחומי המועצה האזורית אבו בסמה שפורקה לשתי מועצות אזוריות, כיום היישוב במועצה אזורית אל קסום.
גאוגרפיה
הכפר כוחלה נמצא מדרום להר עמשא שבדרום הר חברון, מערבית לכפר דריג'את, 25 ק"מ מזרחית לבאר שבע.
כל תושבי הכפר הם מוסלמים ושייכים לשתי משפחות: אבו רביעה (أبو ربيعة) ואבו עיאדה. בתוך הכפר נמצא מסגד, ובית ספר יסודי הקרוי "כוחלה אבו רביעה" (בערבית: مدرسة كحلة الابتدائية). בקרבת הכפר קיימת מחצבה. בכפר אין כבישים סלולים, אין בו מרפאה ותשתיות.
תושבי הכפר מתפרנסים מרעיית צאן ומגידול בעלי חיים אחרים, מהמחצבה של הכפר שעובדים בה חלק מהתושבים, ומבתי ספר בסביבה שעובדים בהם משכילי הכפר. בתוך כוחלה שוכן "מרכז אבו רביעה". כיום נעשים מגעים בין תושבי הכפר לבין הרשויות להסדירו תכנונית. אין בשכונה תשתיות כלשהן. תושביו כולם משבט אבו רביעה, אשר חיו והתפרנסו לדורותיהם מחקלאות.
פרעות איסטנבול
פרעות איסטנבול (טורקית 6-7Eylül Olayları - "אירועי 6–7 בספטמבר"; יוונית Σεπτεμβριανά - "ספטמבריאנה") היו פרעות שלפי מספר מקורות אורגנו על ידי המפלגה הדמוקרטית בראשות ראש ממשלת טורקיה אדנאן מנדרס, ואשר הופנו בעיקר נגד האוכלוסייה היוונית באיסטנבול ב-6 בספטמבר 1955 וביום המחרת. הפרעות פגעו במידה פחותה גם באוכלוסייה הארמנית ובקהילה היהודית, וכן היו להן הדים גם באיזמיר.
רקע
הסכם לוזאן שנחתם ביום 24 ביולי 1924 סיים באופן רשמי את מלחמת העצמאות של טורקיה ואת מלחמת יוון–טורקיה. ההסכם קבע חילופי האוכלוסייה רחבי היקף בין טורקיה ויוון, אך הכיר בזכותם של 279,988 היוונים שהתגוררו באיסטנבול להמשיך ולהתגורר בבתיהם. למרות זאת, ולמרות ביקורו ההיסטורי של אלפתריוס וניזלוס בטורקיה ב-1930, ביקור אשר הוביל לחתימת ההסכמה הבלקנית ב-9 בפברואר 1934 לה היו שותפות גם טורקיה ויוון; הלכה האוכלוסייה היוונית בעיר והתדלדלה בשל זרם הגירה קבוע למדי של יוונים שהיגרו ממנה ליוון ולארצות אחרות. ב-1955 נותרו כ-80,000 עד 100,000 יוונים באיסטנבול.
ב-1954 עוד ביקר נשיא טורקיה ג'לל באייר ביוון והגדיר את יחסי שתי המדינות כדוגמה לדו קיום למרות היסטוריה של חוסר אמון הדדי, אך בראשית 1955 החל המצב בקפריסין להתדרדר ועימו גם יחסי טורקיה ויוון. יורגוס גריווס (Γεώργιος Γρίβας) הקים את "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי" (EOKA, Εθνική Οργάνωσις Κυπρίων Αγωνιστών) והחל בהתנגדות אלימה לשלטון הבריטי באי, מתוך כוונה מוצהרת להביא לסיומו ולאיחוד האי עם יוון (Ένωσις). יחסי הקהילות היוונית והטורקית באי הורעו, וב-28 באוגוסט 1955 טען מנדרס בנאום כי היוונים בקפריסין מתכננים לטבוח בתושביה הטורקים. המצב הכלכלי הירוד בטורקיה ושחיתות השלטון תרמו לאווירה של חוסר שקט ולהתדרדרות בפופולריות של מנדרס.
הפרעות
בבוקר יום 6 בספטמבר 1955 דיווח הרדיו הטורקי כי פצצה התפוצצה בקונסוליה הטורקית בסלוניקי, וכתוצאה מכך נהרס גם הבית הסמוך לה ואשר בו נולד מוסטפא כמאל אטאטורק. גם העיתונים הזדרזו ויצאו במהדורה מאוחרת לרגל האירוע, ודי היה בכך, באקלים הטעון ששרר בעיר כדי להצית את המהומות שהופנו כנגד האשמים בפיצוץ - היוונים. לפי המקורות הטוענים כי הפרעות אורגנו על ידי הממשלה, נשלחה הפצצה מטורקיה על ידי שירותי הביון של המדינה. עוד, כך נטען על ידי מקורות אלה, סומנו בתי טורקים באיסטנבול בדגלי הלאום לפני האירוע, רשימות יעדים הוכנו מבעוד מועד וחלק מהפורעים הובאו באופן מאורגן לעיר ממקומות אחרים.
האירוע נמשך כתשע שעות, וגבה את חייהם של לפחות 13 יוונים, ביניהם שני כמרים, וארמני אחד, אשר מצאו את מותם בזמן האירוע או לאחריו כתוצאה ממעשי תקיפה והצתה. 32 יוונים נפצעו באורח קשה ולמעלה מ-5,000 בתים, כנסיות ובתי עסק נפגעו או נהרסו. הנזק לרכוש הוערך בכ-25 מיליון דולר על ידי ממשלת טורקיה וב-500 מיליון דולר על ידי ממשלת יוון. הערכות של גורמים בלתי תלויים נעו בין 150 ל-200 מיליון דולר.
תוצאות
התוצאה הישירה של הפרעות הייתה הגברת קצב הגירת היוונים מאיסטנבול, וב-1965 הוערך מספרם ב-48,000 איש בלבד. ממשלת מנדרס טענה כי הפרעות היו מעשה ידיהם של פעילי שמאל, אולם במשפטים הצבאיים שנערכו לאחר ההפיכה הצבאית ב-1960 הואשמו ראשי המפלגה הדמוקרטית ומנדרס בראשם באחריות להם. פסק הדין קבע כי מנדרס עודד תחילה את המעשים אך לאחר מכן איבד את השליטה במצב. מנדרס ושניים נוספים מבין חברי מפלגתו הוצאו להורג, אך זאת בשל האישומים האחרים שבגינם עמדו לדין - בגידה, שחיתות ופגיעה בחוקה. בכל אופן, העמדה הטורקית הרשמית המכירה באחריות ראש הממשלה לפרעות איסטנבול (גם אם בעיקר בכובעו כאיש המפלגה הדמוקרטית), היא בהחלט יוצאת דופן בנרטיב הלאומי בעניין פעולות איבה על רקע אתני שהתרחשו במדינה במהלך המאה ה-20.
ברידג'פורט
ברידג'פורט (באנגלית: Bridgeport) היא עיר במחוז פיירפילד שבמדינת קונטיקט בארצות הברית. אוכלוסייתה, שהיא הגדולה במדינה, מונה נכון ל-2020 כ-148,654 נפש. העיר היא החמישית בגודלה באזור ניו אינגלנד, ומשתייכת למגלופוליס של צפון-מזרח ארצות הברית, הכולל ערי ענק כניו יורק, בוסטון, בלטימור, וושינגטון הבירה ופרבריהן.
היסטוריה
בראשית הייתה ברידג'פורט חלק מהכרך של סטרטפורד. היא הוקמה בשנת 1659 בשם פקוונוק (Pequonnock). בשנת 1695 נשתנה שמה לסטרטפילד - מיזוג של שתי הערים שביניהן שכנה - סטרטפורד ופיירפילד. במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הייתה סטרטפילד בסיס של ספינות פריבטיר, שיצאו להילחם בצי האנגלי. ב-1800 קיבלה הכרה כרובע עצמאי בשם ברידג'פורט. ב-1821 התאגד הרובע כעיר נפרדת, אך הכרה רשמית לכך התקבלה רק בשנת 1836.
בשנותיו הראשונות של היישוב בעיר, התבססה כלכלתו על חקלאות ודייג. סלילתה של מסילת הרכבת המובילה לברידג'פורט ב-1840 ומיקומה של העיר בסמוך לנמל ניופילד, הביא במחצית המאה התשע עשרה לעיסוק בציד לווייתנים ובבניית אוניות. בהמשך המאה עברה העיר תיעוש מואץ והוקמו בה מפעלי טחנות קמח, מתפרות, בתי יציקה ותעשיית נשק.
במחצית הראשונה של המאה העשרים נמשך השגשוג הכלכלי בעיר. בשנת 1930 היו בעיר כ-500 מפעלים ובתי חרושת. אוכלוסיית העיר התרבתה במהירות, בעזרת מהגרים רבים שבאו בשעריה.
כערים אחרות בצפון-מזרח ארצות הברית, סבלה גם ברידג'פורט מתוצאותיה של מלחמת העולם השנייה. נרשמה האטה בייצור התעשייתי וירידה בקצב גידול האוכלוסייה. בשנות החמישים והשישים התאוששה כלכלת העיר, ונדמה היה כי הצלחתה הכלכלית מובטחת, אך המשבר הקשה בתולדותיה התרגש ובא בשנים הבאות.
התפתחות התיעוש הואטה מאוד בשנות השבעים והשמונים. מגמה כללית של, שהתרחשה בעריה הגדולות של המדינה, הביאה לגידול באבטלה, עלייה בפשיעה והעיר הפכה למוכת סמים. באותה עת נרשם אף שיעור גבוה של חולי איידס. פרשיות שחיתות רבות נחשפו בחלק מהחברות הוותיקות של ברידג'פורט, ובעקבותיהן באו נזקים והפסדים. מפעלים ננטשו, בתי חרושת נשרפו ואזורים מסוימים הפכו לעיר רפאים.
באפריל 1987 אירע בברידג'פרט אחד האסונות הכבדים בהיסטוריה של קונטיקט. במהלך בניית פרויקט המגורים "ל'אמביאנס פלאז'ה", קרס שלד הבניין והתמוטט לחלוטין. הקריסה גרמה למותם של 28 איש ולפציעתם של רבים אחרים. אסון זה הצטרף למשבר הכבד שפקד את העיר, והיה זרז להמשך שקיעתה הכלכלית והאזרחית.
בניסיון לחלץ את העיר מהמשבר והמצוקה הכלכלית, הופנתה בקשה ליזם האמריקני המפורסם סטיב וין, ממפתחי העיר המצליחה לאס וגאס, להקים בעיר קזינו גדול, שיסייע בפיתוח תיירות כלכלית. יוזמה זו נכשלה מסיבות רבות. הנהלת העיר עשתה ניסיון נוסף לרכישת מגרשים שנותרו בידיים פרטיות ולהסבת מבנים עתיקים לשימוש כדירות או חנויות. מידת הצלחתם של מהלכים אלו טרם נתבררה.
גאוגרפיה ואקלים
ברידג'פורט נמצאת בגובה ממוצע של מטר מעל פני הים. היא ממוקמת על גדותיו של מפרץ לונג איילנד סאונד, סמוך לשפך נהר פקוונוק. מדידות רשמיות קובעות כי שטחה של העיר הוא 50.2 קמ"ר, מתוכם 8.8 קמ"ר מים והשאר יבשה.
בברידג'פורט שורר אקלים יבשתי לח, המתאפיין בקיץ חמים ולח ובחורף קריר ומושלג. הקרבה לאוקיינוס ממתנת את הניגודים שבין עונות השנה. הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם - יולי, היא 23 °C, ובחודש הקר - ינואר, היא מינוס 1 °C. ממוצע הגשמים השנתי בברידג'פורט עומד על 1,060 מ"מ. בחורף שכיחים ימי שלג, הנערם על הקרקע עד לעומק של 65 ס"מ בממוצע, אך בשנים מושלגות במיוחד, דוגמת 1996, עשוי השלג להצטבר לגובה של כשני מטר.
טריוויה
ביום שבת, 10 במרץ 1860, הגיע לעיר אברהם לינקולן, שנבחר חצי שנה לאחר מכן לנשיא ארצות הברית. לינקולן נשא נאום באולם וושינגטון, אודיטוריום ששימש את בית המשפט המחוזי של פיירפילד. קהל המונים הצטופפו באולם כדי לשמוע אותו ורבים נותרו בחוץ מחוסר מקום. לינקולן זכה לתשואות ממושכות שליוו אותו עד עלייתו לרכבת בה חזר למנהטן. במקום הנאום קיים עדיין לוח, עליו חקוקים פרטי המאורע, שהסעיר בשעתו את העיר.
זפת
זֶפֶת, או עִטְרָן, היא נוזל סמיך וצמיגי שצבעו נע בין חום-צהבהב לשחור, המופק באמצעות זיקוק יבש של חומר אורגני. לרוב זפת מופקת כתוצר לוואי של פחם, אך ניתן להפיקה גם מנפט, כבול או עץ. בורות זפת מכילים למעשה אספלט ולא זפת, ונכון לקרוא להם אגמי אספלט.
באנגלית ובצרפתית המונח tar מתייחס בעיקר לתוצר המתקבל מפחם, אך בצפון אירופה הוא מתייחס לתזקיק העץ המשמש בין היתר להוספת טעם לדברי מתיקה. בין היתר משמשת זפת להפקת צבעי מאכל מלאכותיים.
המילה העברית "זפת" משמשת גם כתרגום למונח האנגלי pitch או resin, המציין מספר נוזלים לא ניוטוניים – חומרים נוזליים שצמיגותם גבוהה מאוד, הנראים מוצקים בתנאים מסוימים. חומרים אלה נשברים כתוצאה מפגיעה חזקה (כמו מכת פטיש), אך לאורך זמן רב יזרמו כנוזל. מבחינים בין המילים tar ו-pitch, כאשר tar מציינת חומרים נוזליים יחסית, ו-pitch חומרים מוצקים יחסית. זפת מסוג pitch היא מושאו של ניסוי המעבדה הוותיק ביותר בעולם, ניסוי טיפת הזפת.
שימושים
זפת הייתה מרכיב חיוני בכבישים הראשונים, אשר נקראו "tarmac" (תערובת זפת וחצץ). היא שימשה גם לכיסוי רעפים ולאיטום גגות וגופי ספינות וסירות. היא אף שימשה לאטימת מפרשיות, אך כעת אלה מיוצרות מרכיבים מלאכותיים עמידי מים שביטלו את הצורך באטימה.
זפת עץ עדיין משמשת לאיטום סירות עץ וגגות, אם כי כיום ישנם חומרי איטום יעילים בהרבה.
נעשה בעטרן שימוש בתכשירים קוסמטיים, לדוגמה בשמפו נגד קשקשים.
סיגריות ועישון
העטרן נמצא בשימוש בסיגריות והוא נשאף על ידי המעשנים. העטרן נדבק לדפנות כלי הנשימה ופוגע בהם.
עיבוד אותות
עיבוד אותות הוא ניתוח, הצגה, קידוד ופיענוח של אותות. אותות יכולים להגיע ממקורות שונים, כגון אותות אקוסטיים, חשמליים, תמונות, קרינה אלקטרומגנטית, מדידות תלויות זמן, מוצא חיישנים, אותות ביולוגיים ועוד רבים אחרים.
ישנם מספר תחומים מרכזים תחת עיבוד אותות בהתאם לטבע האות אותו מעבדים:
אמריגו וספוצ'י
אמריגו וספוצ'י (באיטלקית: Amerigo Vespucci; 9 במרץ 1454 – 22 בפברואר 1512) היה מגלה ארצות, קרטוגרף וסוחר איטלקי. בין השנים 1497–1503 היה משתתף מרכזי בשני מסעות ימיים לכל הפחות, שמטרתם הייתה לחקור את חופה המזרחי של יבשת דרום אמריקה. באחד ממסעותיו גילה וספוצ'י כי יבשת דרום אמריקה נפרשת בכיוון דרום לאורך גדול בהרבה משהיה ידוע לאירופאים עד אז. תגלית זו שכנעה אותו כי מדובר ביבשת חדשה ולא מזוהה, טענה חדשנית ונועזת במיוחד נוכח העובדה כי עד אותה עת כל מגלי הארצות שיצאו מאירופה וחצו את האוקיינוס האטלנטי החזיקו בדעה כי הגיעו לאיי הודו שביבשת אסיה.
שמה של היבשת החדשה, אמריקה, נגזר משמו.
ראשית חייו
אמריגו וספוצ'י נולד ב-9 במרץ 1454 בעיר פירנצה, עם תחילתה של תקופת הרנסאנס האיטלקי. משפחת וספוצ'י נחשבה למשפחה מכובדת ורבת השפעה בפירנצה: אביו של אמריגו, אנסטסיו וספוצ'י, היה המזכיר של הסנאט המקומי; דודו, ג'וליאנו, היה שגרירה של פירנצה בגנואה; ובן דודו, פיירו, פיקד בכישרון רב על צי אוניות שנשלח להגן על ברבריה משודדי הים המצויים שם וזכה עקב כך להתמנות כשגריר למלך נאפולי. המשפחה קיימה גם קשרים קרובים עם אמני רנסאנס נכבדים וידועי-שם: הציירים ג'ורג'ו וזארי, סנדרו בוטיצ'לי, פיירו די קוזימו ודומניקו גירלנדיו, המשורר לודוביקו אריוסטו ואיש האשכולות לאונרדו דה וינצ'י הם חלק מרשימת האנשים שגילו קשרי ידידות עם המשפחה. בנוסף לכך, היו למשפחת וספוצ'י קשרים קרובים עם משפחת מדיצ'י המפורסמת ששלטה באותם ימים בעיר.
בסביבה זו גדל אמריגו ורכש את סקרנותו, שאיפותיו האינטלקטואליות וכישרון המסחר שלו. את חינוכו והשכלתו קנה בבית הספר של דודו, ג'ורג'יו אנטוניו וספוצ'י, נזיר דומיניקני ואיש אשכולות מכובד בפירנצה. שם קנה את יסודות המתמטיקה, השפה, הקוסמוגרפיה, האסטרונומיה, ואף מדינאות ותחבולות הדיפלומטיה. עם השנים פיתח אמריגו חיבה לקריאה, איסוף ספרים ומפות, וגילה עניין מיוחד בתחומי הקוסמוגרפיה והאסטרונומיה. לאחר תקופת לימודיו, עוד בצעירותו, החל לעבוד בשירות משפחת מדיצ'י בניהול עסקיהם הרבים, עד כי בשנת 1492 נשלח אמריגו לעיר סביליה שבספרד כנציג המשפחה על מנת לפקח על עסקי המסחר שלהם בתחום ציוד האוניות. בתקופתו בסביליה, לאחר שנעשה ספק אוניות עצמאי ושמע רבות על הרפתקאות הים, מיקד את פועלו בעיקר בחקר גאוגרפי והפך למלומד גדול בתחום.
עיסוקים אלו הקנו לווספוצ'י את האפשרות לפגוש מקרוב באוניותיהם של חוקרי הארצות הגדולים, להתעניין וללמוד על התחום. עסקיו של וספוצ'י אף סיפקו את ציוד האוניות למסעו השני של כריסטופר קולומבוס, מה שהעניק לו את ההזדמנות להיפגש ולשוחח עם קולומבוס במהלך השנים הסמוכות ליציאתו למסעו הראשון.
המסעות והמכתבים
שני המכתבים הראשונים המיוחסים לווספוצ'י התפרסמו עוד בימי חייו. הראשון והמפורסם שבהם הוא 'מונדוס נובוס' (בלטינית: 'עולם חדש'), אותו שלח וספוצ'י מליסבון בשנת 1502 לידידו ופטרונו לורנצו דה מדיצ'י. המכתב המקורי אבד, אך תרגום שלו מאיטלקית ללטינית שפורסם בין השנים 1502–1503 נמצא בידינו. מכתב זה מתאר מסע לדרום אמריקה שהתרחש בין השנים 1501–1502, וכולל את זיהויה של היבשת אליה הגיע כארץ חדשה שאינה יבשת אסיה. המכתב השני המכונה בקצרה 'המכתב אל סודריני' ('Lettera al Soderini'), ובשמו המלא: 'המכתב של אמריגו וספוצ'י בנוגע לאיים שהתגלו לאחרונה בארבעת מסעותיו' (Lettera di Amerigo Vespucci delle isole nuovamente trovate in quattro suoi viaggi), נשלח כביכול מווספוצ'י לפיירו סודריני (Piero Soderini). המכתב נדפס בין השנים 1504–1505 בפירנצה, ובו תיאור של ארבעה מסעות שערך וספוצ'י בין השנים 1497–1504.
שני המכתבים הללו של וספוצ'י היו להצלחה ספרותית יוצאת דופן. תוך שנים בודדות מרגע הפצתם הם תורגמו לשפות רבות ופורסמו במדינות המובילות של אירופה, כאשר עד שנת 1550 נרשמו כבר 40 מהדורות שונות של 'מונדוס נובוס'. בהפצתם, חוללו מכתבים אלו שינוי עמוק במדעי הגאוגרפיה של התקופה.
המסע הראשון
המסע הראשון של אמריגו וספוצ'י ליבשת אמריקה, עליו מדווח במכתב, יצא לדרכו ב-10 במאי בשנת 1497 מהעיר קאדיס ושב אליה ב-15 באוקטובר בשנת 1498. המשלחת התאספה ברצונו של המלך פרדיננד, אשר ביקש לבדוק את אמיתות טענותיו של קולומבוס כי האיים שאליהם הגיע במסעותיו הראשונים ובהם הקים את המושבה שלו, היספניולה, אכן נמצאים לא רחוק מיבשת אסיה. גודל המשלחת היה לפיכך מצומצם מאוד וכלל ארבע אניות בלבד. כשלעצמו, דיווח וספוצ'י כי מטרת המסע הייתה "לגלות ארצות חדשות למערב".
המשלחת של וספוצ'י עברה דרך האיים הקנריים, עקפה בהמשך ההפלגה את שרשרת איי הבתולה דרומית לאיים הקריביים, ונכנסה אל הים הקריבי עד הגעתה אל מרכז אמריקה (כנראה באזור הונדורס, קוסטה ריקה או ניקרגואה). בכך היה וספוצ'י, כביכול, לספרדי הראשון שמגיע ליבשת החדשה, כשנה לפני קולומבוס במסעו השלישי.
על אף הדיווח שבמכתב אל סודריני, קיומו ואמיתותו של המסע נתונים בספק גדול מאוד, שכן המכתב מהווה עדות יחידה ביחס אליו. כמו כן, במהלך המאה ה-18, כשלוש מאות שנה לאחר מותו של וספוצ'י, התגלו מחדש על ידי היסטוריון ספרדי כמה מסמכים עתיקים מהתקופה שטרם נחשפו. רשומות מקוטעות אלו מראות כי, ככל הנראה, בשנת 1497 ובחלקה המוקדם של שנת 1498 היה וספוצ'י עסוק בסביליה וסנלוקר דה ברמדה במלאכת ציוד הצי של קולומבוס שבו הפליג למסעו השלישי, מה שסותר את הדיווח על היותו בשנים הללו במסעו הראשון.
המסע בשנת 1501
ב-13 במאי 1501 יצא וספוצ'י מליסבון למסע של שישה עשר חודשים, הפעם תחת דגלה של ממלכת פורטוגל בשירותו של המלך מנואל הראשון. המסע התנהל לאורך חופה של דרום-אמריקה כשמונה מאות ליגות (כ-3,800 קילומטר) עד פטגוניה (בקרבת סן חוליאן של היום), כארבע מאות מיל צפונית לקצה הדרומי של היבשת. מסע זה הוא המפורסם והמוצלח במסעותיו, ובו הבין וספוצ'י לראשונה כי היבשת אליה הגיע היא "ארץ חדשה" ונפרדת מאסיה, וכן כי מדובר בשטח גדול ממדים הדורש מאמץ רב לעקפו בדרך להודו. וכך כתב עם שובו לליסבון במכתבו לדה מדיצ'י: "האל הואיל להראות לנו יבשת, ארצות חדשות, ועולם בלתי מוכר. בראותנו את אלה נמלא לבנו שמחה [...] ידענו שארץ זו יבשת היא ולא אי, הן כי קו החוף שלה ארוך ובלתי מתפתל למרחקים, והן בשל היותה מיושבת באינספור תושבים". וספוצ'י המשיך ותיעד במכתב בסגנון עשיר גם את מפגשו עם הילידים ותרבותם: תווי פניהם וגופם, מנהגיהם, טקסיהם, דתם, מזונם, סגנונם האדריכלי של בתיהם וכלי מלחמתם. בספטמבר 1502 שב וספוצ'י לליסבון.
מסעות נוספים ואחרית ימיו
כחודש לאחר שובו של וספוצ'י לליסבון ממסעו המוצלח, חזר לסביליה שבספרד. קיומם של מסעות נוספים שלו מוטלים אף הם בספק בקרב ההיסטוריונים של התקופה. במכתב המפוקפק לסודריני מעיד וספוצ'י על קיומו של מסע נוסף, רביעי במספר, שיצא באביב של שנת 1503, שט לאורך חופה המזרחי של ברזיל ודרום היבשת, ושב חזרה לליסבון ב-18 ביוני 1504.
בשנת 1505 הפך וספוצ'י באופן רשמי לאזרח ספרד, ובשנת 1508 זכה לכבוד מהמלכה חואנה מקסטיליה, יורשתה של איזבלה, כאשר מונה ל"קברניט הבכיר של ספרד". תפקידו היה לפקח ולנהל את ההפלגות העתידיות של הממלכה לעבר היבשת שהתגלתה מקרוב, ולמקומות העתידים להתגלות. כמו כן, נדרש להשתמש בכישורי הניווט המעולים שלו בפיתוח וקביעת טכניקות ניווט חדשות, ובהכשרת קברניטים חדשים. וספוצ'י החזיק במשרה זו עד פטירתו ב-22 בפברואר 1512, על סף גיל 58, ממחלת המלריה ונקבר בעיר הולדתו, פירנצה.
המחלוקת על דמותו ופועלו
דמותו של וספוצ'י שנויה הייתה במחלוקת לאורך השנים ועד ימינו. זמן לא רב אחרי מותו, בשנת 1533, החלו לצוף לראשונה האשמות והכפשות כלפיו כנבל, גנב ושקרן. הטענה המרכזית הייתה כי וספוצ'י בדה חלק מהמסעות בהם השתתף ואת קורותיהם, במטרה לזקוף לזכותו את ההישג של האירופאי הראשון שהגיע לאמריקה ולזכות בתהילה. לפיכך, על אף שזכה כי היבשת החדשה תיקרא על שמו ושמכתביו יילמדו בספרי הלימוד ההיסטוריים, דמותו נדחקה לשולי ההיסטוריה. אך החל מסוף המאה ה-18 קמו היסטוריונים שונים בעלי שם להגנת וספוצ'י וטיהור שמו. חלקם תמכו זאת בטענות לאמיתות האירועים שבמכתב לסודריני, וחלקם, על אף שהכחישו את העדויות שבמכתב, טענו כי מדובר באדם אחר ששם דברים אלו בפיו של וספוצ'י.
השם 'אמריקה'
תפוצת מכתביו של וספוצ'י על התגליות המתוארות שם, הם שהובילו את הפרופסור הגרמני לגאוגרפיה, מרטין ולדזמילר, לקרוא את שם היבשת החדשה על שמו של מגלה הארצות האיטלקי. ולדזמילר הוציא לאור בשנת 1507 את ספרו 'Cosmographia Introducio', שבו הופיעה היבשת החדשה, אותה תיאר כחלק הרביעי של העולם, תחת השם 'אמריקה'. וכך נימק דעתו:
המפה של ולדזמילר זכתה לפופולריות גבוהה, ועל אף שבהמשך חזר בו ולדזמילר מהחלטתו ובשלוש המפות הבאות שפרסם מחק את השם 'אמריקה', היה זה כבר מאוחר מידי והשם 'אמריקה' התקבל בעולם כולו.
פאבלה גוראנין
פָּאבְלֶה גוֹרָאנִין (בסרבו-קרואטית: Pavle Goranin, בסרבית קירילית: Павле Горанин; 13 באוקטובר 1915, ואראז'דין, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 2 בינואר 1944, ז'ונובי, בוסניה, ממלכת יוגוסלביה הכבושה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה אשר נהרג בקרבות לשחרור יוגוסלביה. ב-1944 זכה לעיטור גיבור יוגוסלביה.
קורות חייו
פאבלה גוראנין נולד בוואראז'דין ורכש השכלה תיכונית בסרייבו. הוא סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד, שב לסרייבו והתמחה בעריכת דין. ב-1936, במהלך לימודיו, הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה והיה פעיל בקרב האיגודים המקצועיים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה הצטרף גוראנין לכוחות הפרטיזנים של טיטו. הוא לחם כמפקד גדוד ובהמשך כמפקד חטיבה עד למינויו לקומיסר אוגדת הפרטיזנים ה-27. בינואר 1944 נהרג פאבלה גוראנין מהפצצה גרמנית על מפקדת אוגדתו בכפר ז'ונובי. ב-18 באפריל 1944 קיבל את עיטור "גיבור יוגוסלביה" והיה אחד מהפרטיזנים הראשונים שעוטר בעיטור זה. אחיו הצעיר של פאבלה, סרצ'קו גוראנין הצטרף אף הוא לכוחות הפרטיזנים וב-1942 נהרג בקרב.
אורי גוטמן
אורי גוטמן (נולד ב-13 ביולי 1985) הוא מאמן כדורגל ישראלי המשמש כמאמנה של הפועל רמת גן.
קריירה
גוטמן נולד בחיפה והוא בנם הבכור של סמדר, ומאמן העבר אלי גוטמן. בצעירותו שיחק בהפועל חיפה עד גיל נערים א'.
ביוני 2016 סיכם בקבוצת הבוגרים של בני סכנין מליגת העל כעוזר מאמן תחת יוסי אבוקסיס. בסיום עונת עבר אבוקסיס לאמן את בני יהודה, וגוטמן שימש כעוזרו בבני יהודה במהלך השנים 2017–2019. בעונת זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
ב-26 במאי 2019 מונה לראשונה למאמן ראשי בקבוצת בוגרים, כשמונה למאמנה של הפועל חדרה מליגת העל. ב-29 בנובמבר התפטר מאימון הקבוצה, בשל חילוקי דעות עם ההנהלה.
ב-13 במאי 2021 מונה למאמנה של הפועל כפר סבא שירדה מליגת העל לליגה הלאומית. ב-5 בינואר 2022 פוטר מהקבוצה.
ב-6 בפברואר 2023 מונה למאמנה של הפועל רמת גן.
Wake Up!
Wake Up!&lrm; (בעברית: התעורר) הוא אלבום אולפן של אמן ה-R&B האמריקאי, ג'ון לג'נד, ולהקת ההיפ הופ, דה רוטס. האלבום יצא בספטמבר 2010, והופק על ידי לג'נד וכל חברי להקת דה רוטס. בהשראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, לג'נד ודה רוטס ביצעו בעיקר שירי כיסוי של שנות ה-60' וה-70' באלבום, העוסקים בנושאים חברתיים לגבי מודעות, מעורבות ותודעה.
האלבום הגיע בהופעת הבכורה שלו למקום ה-8 במצעד הבילבורד 200, כשמכר כ-63,000 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון לצאתו. עם השקתו של האלבום, קיבל Wake Up!‎ ביקורות חיוביות מרוב מבקרי המוזיקה, אשר החמיאו על הפקתו ועל היחס של האמנים בביצוע החומר. מהאלבום יצאו שני סינגלים: ב-29 באפריל יצא "Wake Up Everybody", גרסת כיסוי לשירם של הרולד מלווין והבלו נוטס, בהשתתפות הראפר קומון והזמרת מלאני פיונה. ב-7 בספטמבר 2010 יצא הסינגל השני מהאלבום, "Hard Times".
מנוע עיוות
מנוע עיוות או מנוע פיתול (באנגלית: Warp drive) הוא מערכת הנעה היפותטית בעלת יכולת לנוע במהירות הגבוהה יותר ממהירות האור, אשר נמצאת ביצירות מדע בדיוני רבות, בעיקר במסע בין כוכבים. חללית המצוידת במנוע עיוות יכולה לטוס, לכאורה, במהירויות הגדולות מזו של אור, תוך עקיפת הבעיה היחסותית של התארכות הזמן. למעשה החללית עצמה עומדת במקום כאשר החלל מלפניה מתכווץ בעוד שהחלל מאחוריה מתרחב וכך היא משנה את מיקומה בחלל הרגיל מבלי לנוע בעצמה. מנוע העיוות אינו מתיר נסיעה מיידית בין שתי נקודות. טכנולוגית מנוע העיוות יוצר "בועה" מלאכותית של מרחב־זמן רגיל, שמקיף את החללית. כתוצאה מכך, חללית במהירות עיוות יכולה להמשיך ולקיים אינטראקציה עם אובייקטים ב"חלל הנורמלי".
דיודה
דיודה (באנגלית: Diode), היא רכיב אלקטרוני בעל שני חיבורים, שפועל כשסתום חד-כיווני ומאפשר מעבר זרם חשמלי בכיוון אחד בלבד. בתרשימי חשמל, הדיודה מסומנת בצורת חץ, שקודקודו נפגש עם קו אנכי, בכיוון הזרימה של החשמל. שני הדקי הדיודה קרויים אנודה (הדק חיובי) וקתודה (הדק שלילי), כאשר כיוון הזרם החשמלי הוא מהאנודה לקתודה.
רקע
בשנת 1880, במהלך ניסויים בנורת הליבון שהמציא, הלחים תומאס אדיסון טבלת מתכת, הקרויה אלקטרודה, בנוסף לחוט הלהט שבנורה. לאחר מכן, רוקנה הנורה מאוויר (תהליך שעברו כל נורות הליבון שבהן עסק אדיסון). הנורה הופעלה בדרך הרגילה, כאשר חוט הלהט התחמם והפיץ אור. אדיסון גילה, שלאחר שחוט הלהט חומם, אפשר היה להעביר זרם חשמלי בין חוט הלהט והאלקטרודה, אך בכיוון אחד בלבד - אם חוט הלהט חובר להדק השלילי של סוללה והאלקטרודה להדק החיובי. אם המתח חובר בכיוון ההפוך, דהיינו כאשר לחוט הלהט היה מתח גבוה יותר מזה של האלקטרודה, לא זרם כל זרם. אדיסון רשם פטנט על שימוש בתופעה זו (שנקראה אז "אפקט אדיסון", וכיום קרויה פליטה תרמיונית) לצורך מדידת מתח ישר וייצובו, אך לא עשה בה שימוש מעשי.
ההסבר לתופעה ניתן רק לאחר גילוי האלקטרון. הזרם החשמלי הוא תנועה של אלקטרונים בריק השורר בשפופרת, מהקתודה (האלקטרודה החמה) אל האנודה (האלקטרודה הקרה). התופעה מתרחשת מכיוון שכתוצאה מחימום חוט הלהט, האלקטרונים שבאטומי החומר המרכיב אותו משתחררים מהאטומים לזמן קצר. המתח של הסוללה יוצר שדה חשמלי במרחב בין הקתודה והאנודה, שאם הוא בכיוון הנכון, הוא גורם להאצת האלקטרונים לכיוון האנודה בה הם יכולים להיקלט ולהמשיך לזרום במעגל החשמלי. אם המתח מחובר בכיוון ההפוך, השדה החשמלי ההפוך יאיץ את האלקטרונים בחזרה אל הקתודה, והם לא יוכלו להגיע לאנודה, ולכן בכיוון זה הזרימה נחסמת.
בשנת 1904 סר ג'ון פלמינג רשם פטנט על שימוש באפקט אדיסון במקלט טלגרף אלחוטי, על ידי המרת זרם חילופין לזרם ישר. ההתקן נקרא מיישר זרם (rectifier). השם דיודה ניתן רק בשנת 1919 להתקן שבו שתי אלקטרודות ("די" פירושו שתיים), יחד עם השמות טריודה להתקן שבו שלוש אלקטרודות, טטרודה להתקן של ארבע אלקטרודות, וכן הלאה.
חוקרים אשר עסקו במחקר על חומרים מוליכים למחצה הציגו תופעות הדומות להתנהגות של דיודה כבר במאה ה-19. ב-1926 ל. גרונדל ופ. וגייגר הציגו דיודה המבוססת על חיבור בין נחושת לתחמוצת נחושת (חומר מוליך למחצה). ב-1938 נתן וולטר שוטקי הסבר תאורטי להתנהגות זו. דיודה זו, המבוססת על חיבור בין מוליך למחצה ומתכת, נקראת על שמו דיודת שוטקי. דיודה המבוססת על חיבור בין מוליכים למחצה בעלי אילוח שונה (דיודת PN) תוארה על ידי ויליאם שוקלי ב-1949.
אף שדיודות העשויות משפופרות ריק עדיין נמצאות בשימוש (לדוגמה במגברי שמע), מרבית הדיודות המיוצרות כיום עשויות מחומרים מוליכים למחצה. ייצורן זול יותר, הן קטנות יותר, הן כמעט ולא צורכות הספק וביצועיהן טובים יותר. מאז 1949 הומצאו סוגים חדשים רבים של דיודות המיועדות למגוון רחב של שימושים.
עקרון פעולה
בשפופרות ריק, חוט תיל (הקתודה) פלט אלקטרונים כתוצאה מחימומו (פליטה תרמיונית) כאשר התופעה לכך מוסברת בקרינה של גוף שחור, אלה נמשכו ללוח המתכת (האנודה) המצוי במתח חשמלי נמוך יותר. תנועה בכיוון השני לא הייתה אפשרית מכוון שהלוח לא חומם ולכן לא פלט אלקטרונים. בדיודת PN הרעיון מיושם בדרך שונה לחלוטין. דיודת PN היא בעצם צומת PN, כלומר חיבור בין חומר מוליך למחצה מסוג P לחומר מוליך למחצה מסוג N. נקודת החיבור מהווה מחסום לזרימת זרם. הפעלת מתח בכיוון אחד מקטינה מחסום זה (ממתח קדמי) ומאפשרת להזרים זרם בכיוון זה. הפעלת מתח בכיוון השני (ממתח אחורי) מגדילה את המחסום ובכך לא מאפשרת זרימת זרם בכיוון זה.
אופן הפעולה של דיודות
דיודה אידיאלית היא דיודה המתנהגת כהדק מושלם, כלומר מהווה נתק מושלם בממתח אחורי וקצר בממתח קדמי. דיודות כאלו אינן קיימות - הדיודות האמיתיות סוטות מאידיאל זה. ראשית, כאשר הדיודה נמצאת בממתח אחורי, בכל זאת זורם דרכה זרם חלש מאוד הנקרא זרם זליגה. זרם זה זניח בדרך כלל, אולם הוא יוצר בעיות רבות בתכנונים קטנים (בעיקר בעיות של בזבוז הספק). שנית, אופיין המתח-זרם הוא מעריכי, כפי שניתן לראות באיור. יכולת ההעברה של הדיודה משתפרת עם הגדלת המתח אך עדיין אין מדובר בקצר אידיאלי. אופיין המתח-זרם בדיודה אינו ליניארי, וייחודו מתבטא בעובדה שההתנגדות תלויה בכיוון שבו מנסים להזרים את הזרם ובמתח ההפעלה - התנגדות נמוכה בכיוון ההולכה וגבוהה מאוד בכיוון ההפוך.