cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יצחק שד"ר
שד"ר שירת בחטיבת הצנחנים, במסגרת הנח"ל המוצנח (1962–1965). לאחר שחרורו הצבאי היה חבר בקיבוץ נחל עוז ולמד מדע המדינה ואסטרטגיה באוניברסיטת בר-אילן. לאחר מכן, בין השנים 1970–1973 שימש כמאבטח בחברת אל על ובשגרירות ישראל בשווייץ. במהלך שירותו בשווייץ למד גם גרמנית ומתמטיקה.
בשנת 1974 הצטרף למוסד ומילא בו שורה של תפקידים עד שנת 2000. בשנה זו מונה לתפקיד קצין הכנסת, והשתחרר משירותו במוסד.
ואהבת
ואהבת הוא סרט גמר עלילתי זוכה פרסים שביים חיים אלבום במסגרת לימודיו בבית הספר הדתי לקולנוע מעלה. הסרט מספר את סיפורו של תלמיד ישיבת הסדר המתמודד עם היותו הומו.
הגיבור נקרע בין אהבתו לאלוהיו ורצונו להיות שותף מלא בחיי התורה והישיבה, לבין נטייתו המינית. ההכרה במשיכתו לגברים יוצרת אצל הגיבור קונפליקט אמוני וזהותי קשה. הסרט נוגע בנושא הטעון בזהירות ואינו מציע פתרון לדילמה העומדת בפני הגיבור.
יחד עם התפתחויות אחרות באותה תקופה כמו הקמת ארגונים כגון בת קול, חברותא והו"ד, והתבטאויות של רבנים כמו יובל שרלו שחרגו מהעמדה המסורתית בנושא, ועם הסרטים התיעודיים "לפניך ברעדה" ו"את שאהבה נפשי", הביא הסרט לפתיחת דיון פנימי גלוי במסגרת הציונות הדתית על מעמדם של הומואים ולסביות בחברה הדתית, ולתחילת שינוי ביחס אליהם.
עלילה
הסרט בוחן את התמודדותו של אוהד מול עצמו, מול אלוהיו ומול סביבתו.
אוהד הוא תלמיד ישיבת הסדר הומו, שאינו מספר לאיש על נטייתו המינית. הוא חש שמיניותו סותרת את זהותו הדתית והוא פונה למוקד טלפוני אנונימי דתי בשם "עצת לב" (שם שהוא וריאציה על ארגון אמיתי בשם "עצת נפש"), המתיימר לטפל בהומוסקסואליות בעזרת טיפולי המרה. בעקבות השיחות הטלפוניות אוהד מתחיל באמירת התיקון הכללי למשך ארבעים יום ומאמין שאם ישלים את התקופה הוא יפסיק להימשך לגברים. הגומיה המכאיבה שעל פרק ידו גם היא אמורה לעזור לו להתמודד עם הרגשות האסורים.
לקראת סוף ארבעים ימי הצומות והתפילות חוזר אל הישיבה מהצבא, ניר, אהוב ליבו של אוהד. המפגש מציף באוהד רגשות חזקים ושאלות קשות כלפי עצמו וכלפי אלוהיו. בעקבות המפגש עם ניר, מבין אוהד כי הוא לא באמת השתנה, וארבעים ימי התיקון לא הועילו. כשניר מגלה על רגשותיו של אוהד הוא מתנכר אליו, ומחזיר לו באמירה "אתה צריך לעזוב את הישיבה". בהמשך ניר לא מאפשר לאוהד, שהוא כהן, לברך בברכת כהנים, שכן "איך אתה יכול להתפלל אם בתורה כתוב שזו תועבה". אוהד מחליט להוריד את הגומיה מידו ונכנס לברך את ברכת הכהנים, צעד שמראה על השלמה.
פרסים
הסרט זכה מיד עם הקרנתו לביקורות חיוביות והוקרן במספר פסטיבלים לקולנוע בישראל ובעולם. הסרט זכה בפרסים הבאים:
רוברטספורש
קומין רוברטספורש (בשוודית: Robertsfors kommun) היא נפה הנמצאת במחוז וסטרבוטן שבצפון שוודיה. בשטחה שוכנת העיר רוברטספורש.
ישנם שלושה יישובים בקומין בעלי מעל 200 תושבים לפחות:
היסטוריה
בשנת 1759 הפך כפר קטן בשם אדפסטמרק לרוברטספורש ברוק. היו אלה ג'ון ג'נינגס האירי וגיסו הסקוטי רוברט פינלי שייסדו את בניין הנפחייה החדש וכך נקראה הקומין על שמו.
שגר אותי לחלל, סשה!
בשנת 2016 הוקרן בהקרנות מסחריות בסינמטק תל אביב.
הסרט מיוצג ומופץ בחו"ל על ידי Adler & Associates Entertainment .
הפקה
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי דרך קרן קולנוע פרינג'.
הסרט צולם במשך שלושה ימים באולפני גרין סקרין וכן במשך מספר ימים באזור הצפון. הוא היה אמור להיות הסרט הראשון שנתמך על ידי קרן הקולנוע הגלילית, שכן רוב חברי הצוות היו תושבי הצפון וצילומי החוץ צולמו בצפון.
הסרט נכתב ובוים על ידי גנית אורין, הופק על ידי חברת שינגה הפקות, צולם על ידי ארבל רום (מעין השופט הפקות) ונערך על ידי אלון לובנפלד ורודד יצחקי מסטודיו רוביקון שבקצרין.
בסרט מככבים בתפקידים הראשיים עמירם עיני (דוגמן הבית של המשביר לצרכן, זמר ואמן), אנה ווליקובסקי, רומן גרשקוביץ', מיכאל לרנר, קטיה קוסוי ופולינה חריטונסקי. כולם עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר למעט עיני (עולה מנורווגיה).
הסרט עוסק גם בשאלה מדוע אדם נמשך לאדם מסוים, האם ניתן לשדך בין אנשים, ומדוע רבים נמשכים לבני זוג שאינם טובים להם. האם יש תשובה מי מתאים וטוב לך?
במקור נקרא הסרט "שגרי אותי לחלל, אסתר!", והבמאית קרן אביטן הייתה אמורה לביימו. אביטן ביימה טיזר עבור הסרט שצולם בשנת 2012.
מוות מרוב צחוק
מוות מרוב צחוק הוא שם אפשרי למוות נדיר הנגרם מדום לב או מחנק, הבאים בעקבות התקף של צחוק ממושך ובלתי נשלט. השם באנגלית, fatal hilarity, תועד לראשונה בכתובים ב-1596, ופירושו המילולי הוא "צחוק קטלני".
תיאורים מן העבר
על פי כמה מסורות כתובות, חוזה-העתידות היווני המיתולוגי קלכס (Κάλχας) מת מצחוק ביום שנועד, על פי הנבואה, להיות יום מותו; הוא קיבל התקף צחוק ומת כאשר אותו יום הגיע והוא חשב שהנבואה לא מתגשמת.
במאה השלישית לפני הספירה מת הפילוסוף היווני כריסיפוס מסולי מרוב צחוק, לאחר שהשקה את חמורו ביין וצפה בו כשניסה לאכול תאנים.
מרטין הראשון, מלך אראגון, מת משילוב קטלני של קשיי עיכול וצחוק בלתי נשלט.
על פי המסופר, נאנדה באיין, מלך בורמה, מת מצחוק ב-1599 לאחר ששמע מפי סוחר איטלקי כי ונציה היא מדינה חופשית שאין לה מלך.
תומאס ארקארט (Urquhart), אציל סקוטי ואיש אשכולות שהיה הראשון שתרגם לאנגלית את פרנסואה רבלה, מת מצחוק בשנת 1660, על פי המסופר, מששמע כי צ'ארלס השני עלה לכס המלכות.
ב-1782 דווח על אישה בשם פיצהרברט, שסבלה מהתקף צחוק בעת שצפתה בהצגה "אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי. כשהופיע השחקן צ'ארלס באניסטר על הבמה בתפקיד פיצ'ם, היא פרצה בצחוק בלתי נשלט ורם כל-כך עד שנאלצו לגרשה מהתיאטרון. היא צחקה ללא הפסק כל אותו הלילה והיום שלמחרת, ומתה לבסוף בבוקר היום הבא.
מוות מצחוק בעת המודרנית
ב-24 במרץ 1975 מת מצחוק אלכס מיצ'ל, בנאי בן חמישים מאנגליה, כשצפה בפרק של סדרת הטלוויזיה The Goodies, שנראה בה סקוטי לבוש חצאית הנלחם בנקניק דם מרושע באמצעות חמת-החלילים שלו. לאחר עשרים וחמש דקות רצופות של צחוק, מיצ'ל גלש מטה על הספה ומת מדום לב. אלמנתו שלחה מאוחר יותר מכתב לצוות התוכנית והודתה להם על שהנעימו כל-כך את רגעיו האחרונים של בעלה.
ב-1989 מת רופא-אוזניים דני, אולה בנצן, בעת שצפה בסרט "דג ושמו וונדה". על פי ההערכה הדופק שלו הגיע ל-250–500 פעימות בדקה לפני שהכריע אותו דום הלב.
ב-2003 מת מוכר גלידה תאילנדי בן 52 לאחר שצחק מתוך שינה. אשתו ניסתה להעיר אותו, אך לא הצליחה, וכעבור שתי דקות של צחוק רצוף הוא הפסיק לנשום; סיבת המוות הייתה כנראה דום לב או חנק.
מוות מצחוק בתרבות
אף כי מוות מרוב צחוק הוא אירוע נדיר ביותר, הרי שהרעיון שבה את דמיונם של סופרים ויוצרים לאורך השנים: אפשר לומר כי מוות מצחוק נפוץ בספרים הרבה יותר מאשר במציאות. בין השאר, אחת הדמויות בספר "מרי פופינס" מתה מצחוק בעקבות בדיחה שסיפר לה אביהם של הילדים גיבורי הספר; בספר "החיים, היקום וכל השאר" של דאגלס אדמס מתה מצחוק דמותו של פְּרָאק, אחרי שנגלה לה פרט משעשע במיוחד מחייו של הגיבור; ב"עיין ערך: אהבה" של דויד גרוסמן מת זלמנסון מרוב צחוק בתא הגזים במחנה השמדה.
סדרת הטלוויזיה "הקרקס המעופף" של מונטי פייתון הציגה מערכון המספר על אדם שכתב בדיחה כה מצחיקה, עד שהיא קטלנית לכל מי ששומע אותה, והוא מת מרוב צחוק בשולחן הכתיבה שלו. במערכון, שנודע כ"הבדיחה המצחיקה בעולם" (שהופיע גם בסרט "ועכשיו למשהו שונה לגמרי") החליטו בצבא הבריטי להשתמש בבדיחה הזו על מנת להילחם באויב הנאצי. לאחר מבצע מיוחד של תרגום הבדיחה לגרמנית, (על ידי מספר מתרגמים שכל אחד תרגם מילה אחת, כדי להימנע ממותם) הפכו הבריטים את הבדיחה למבצעית וכרזו אותה בפני החיילים הגרמנים בשדה הקרב. המערכון הציג את הלחימה מול הגרמנים, בה הבדיחה מוקראת על ידי החיילים הבריטים המתקדמים בעוד החיילים השומעים את הבדיחה ומבינים אותה נופלים בזה אחר זה, מתים מרוב צחוק. בשנת 1945, עם תום המלחמה, הופסק השימוש בבדיחה ו"לוחמת בדיחות" נאסרה בוועידת ז'נבה, וב-1950 העותק האחרון של הבדיחה נקבר בברקשייר, תחת מצבה עם הכיתוב "יד לבדיחה האלמונית".
בסרט הקולנוע "מי הפליל את רוג'ר ראביט" מהווה מוות מרוב צחוק גורם מכריע בעלילה. בסצנת הסיום, כאשר רוג'ר ראביט ורעייתו ג'סיקה ראביט כמעט נהרגים בידי השופט דום ועוזריו הסמורים, דואגים רוג'ר וידידו הבלש אדי וליאנט להצחיק את הסמורים עד שהם מתים מרוב צחוק.
אחד הפרקים בסדרת הטלוויזיה "החברים של נאור" נפתח בכך שאדם מת מצחוק בהופעתו של נאור ציון, וממשיך בניסיון ההתמודדות שלו עם הסיטואציה.
אכיליון
האכיליון (ביוונית: Αχίλλειο או Αχίλλειον) הוא ארמון קיץ באי קורפו שנבנה בשנת 1891 בהזמנת הקיסרית האוסטרית אליזבת נסיכת בוואריה, המכונה סיסי, שהייתה בדיכאון על מותו הטרגי של בנה רודולף, נסיך הכתר האוסטרי בשנת 1889.
המבנה
האכיליון נטוע בלב סביבה ירוקה כעשרה קילומטרים דרומית לעיר קורפו, על הר המשקיף אל הים היוני. יש בו גנים מרהיבים ונוף עוצר נשימה. הקיסרית אליזבת אהבה את דמותו של אכילס המיתולוגי שפאריס נסיך טרויה ירה חץ מורעל בעקבו, וקראה לארמון על שמו. בגן ניצבים פסלים של אכילס, ובאולם הארמון ציורים בהם הוא מוצג. בגן פזורים פסלים של דמויות נוספות מהמיתולוגיה היוונית.
סיסי רכשה את המקום מפטרוס ורילאס ארמנסיס (Petros Vrailas Armenis). הארמון תוכנן על ידי האדריכל רפאלה קאריטו (Raffaele Caritto). לאחר רצח הנסיכה אליזבת בז'נבה בשנת 1898 נרכש הארמון בשנת 1907 על ידי וילהלם השני, קיסר גרמניה והוא הפך למרכז דיפלומטי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שימש האכיליון כבית חולים צבאי על ידי הכוחות הצרפתים והסרביים. לאחר המלחמה עבר המקום לבעלות ממשלת יוון.
במלחמת העולם השנייה הייתה באכיליון מפקדה צבאית של מדינות הציר. לאחר המלחמה עבר ניהול הארמון לידי ארגון התיירות היוני הלאומי שהוא מחלקה של משרד התיירות ביוון. בשנת 1962 הוחכר האכיליון לחברה פרטית שהפכה את חלקו העליון לקזינו ואת קומת הקרקע למוזיאון. בשנת 1983 חזר ניהול המקום לידי ארגון התיירות היוני והקזינו חדל לפעול. בשנת 1981 צולמה באכיליון סצנת הקזינו בסרט לעינייך בלבד שהוא אחד מסרטי ג'יימס בונד.
ליבנים
שמו של המושב הוא כשם עצי הליבנה הגדלים באזור.
מושב ליבנים מונה כמאה משפחות.
אוונטורה
תקציר העלילה
לסרט אוונטורה יש מבנה סיפורי יוצא דופן, בו מתרחש לכאורה מעשה מסתורי מרכזי, אשר נשכח בהדרגה עם התקדמות הסרט ונותר לא פתור. הסיפור מתחיל עם קבוצה של זוגות עשירים מרומא ששטים בספינה ומבקרים באי געשי לא מאוכלס לחופי סיציליה. אחת מן הדמויות היא אישה צעירה ששמה אנה (לאה מאסארי), אשר נעלמת בלא להותיר אחריה עקבות. האחרים מחפשים אחריה, אולם נכנעים, מסתגלים בהדרגה להיעלמה ונסחפים בחזרה לתוך חייהם. יתרת הסרט מתמקדת במידת מה במערכת היחסים שמתפתחת בין מאהבה של אנה לבין חברתה הטובה ביותר, קלאודיה (מוניקה ויטי). לסצנה האחרונה אין קשר לאנה (ייתכן שזהו רמז למחשבה שגורלה אינו ידוע), והיא מתייחסת לשאלה כיצד אנשים מתמודדים עם עצמם וזה עם זה.
התגובות לסרט
הסרט הופץ בשנת 1960 וזכה לקריאות בוז מחלק מן הצופים במהלך הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל קאן. על כל פנים, הוא זכה בפרס השופטים בפסטיבל. הסרט היה חלוצי במאפיינים החזותיים בו והשפיע בצורה ניכרת על השפה הוויזואלית של הקולנוע. הוא נבחר על ידי מבקרים רבים כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו אי פעם. מבקרים אחרים מתחו עליו ביקורת בשל עלילתו נטולת האירועים, שלכאורה איטית בקצבה, ובשל נושאיה האקזיסטנציאליסטיים. ביחד עם עבודותיו האחרות של אנטוניוני מצוין אוונטורה לשבח לעיתים קרובות כסרט פמיניסטי מוקדם ובו שחקניות ראשיות בעלות אופי חזק ורב פנים.
תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות
תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות היא צילום עיתונות שצילם ישראל סימיונסקי, בשנת 1974, המתאר את נשיאת אחת מניצולות הפיגוע במעלות בידי חייל. לימים נודע שהמחלץ היה אחיה של הניצולה, שלבש מדי צה"ל כדי שיורשה להיכנס לזירת האירוע.
בזמן שחיילי סיירת מטכ"ל פרצו למבנה בית הספר, האח המתין למטה. המחבלים ירו על הקיר ופתחו בו חור ענק שהפריד בין שתי הכיתות. חלק מהתלמידים התחילו לברוח ולקפוץ מהחלונות. מחבל שעמד ליד החלון ירה בילדים ואז חטף כדור מאחד הצלפים, הוא נפצע ונפל על הנערה. כתמי הדם על מכנסי הנערה הנראים בצילום הם של המחבל הפצוע. הנערה קפצה מהחלון, היא נפצעה ברגליים, בגב, ביד ובעין. למטה המתין אחיה שנשא אותה אל מחוץ למתחם בית הספר, והם תועדו על ידי הצלם ישראל סימיונסקי, שעבד אז בסוכנות הצילום ישראל סאן.
הצילום זכה לפרסום רב והוא אחד הצילומים הבולטים המסמלים את פיגועי הטרור במדינת ישראל. מיקי קרצמן אמר שמה שמייחד את התמונה הוא השילוב שבין הקורבן והגיבור המופיעים בצילום, שניהם בהבעות של מאמץ וכאב. הגיבור לבוש מדים, נושא את הנערה הפצועה, והיא כאילו מחקה את תנועת ידיו. רועי כץ אמר כי גדולתו של הצילום היא בכך שהצלם הצליח לתעד ולבטא את הזוועה בלי שצילם את הזוועה עצמה שהתרחשה בתוך מתחם בית הספר שבו בוצע הטבח.
הצילום זכה במקום הראשון בתחרות "התצלום שלי" של עיתון מעריב, בפער עצום לעומת שאר הצילומים שהשתתפו בתחרות.
התקן לקידום הלסת
התקן דנטלי לקידום הלסת (באנגלית: Mandibular advancement splint או Mandibular Repositioning Device) הוא מכשיר פלסטי שמרכיבים על השיניים לתיקון לשיפור איכות השינה על ידי מניעת נחירות או דום נשימה חסימתי בשינה. לחולים שאינם יכולים להסתגל למכשיר CPAP (מסכת אוויר בלחץ חיובי). ההתקן יכול להוות טיפול טוב ושקט, בלתי פולשני, ניתן להסרה בקלות, ובדרך כלל קל להסתגל אליו.
היסטוריה
בשנת 1991 נוסדה בארצות הברית האקדמיה האמריקאית לרפואת שיניים לשינה (American Academy of Sleep Dentistry) שעוסקת בהכשרה של העוסקים בנושא - רופאי שיניים וטכנאי שיניים. בשנת 2000 הוקמה מחלקה העוסקת בהתקנים דנטאלים במסגרת האקדמיה האמריקאית לרפואת שינה (American Academy of Sleep Medicine, AASM).
התקן דנטלי לקידום הלסת, הולך ותופס בשנים האחרונות מקום הולך וגדל במסגרת הטיפולים המקובלים, גם בישראל, כטיפול חלופי למכשיר CPAP, שהיא שיטת הטיפול המובילה בדום נשימה בשינה, ואף כתחליף לניתוח.
אופן הפעולה
במקרים בהם הפסקות נשימה בשינה או נחירות נגרמות עקב חסימת האוויר על ידי בסיס הלשון, ההתקן דוחף את הלסת התחתונה לכיוון קדימה, ויחד איתו נדחף קדימה גם בסיס הלשון, ובכך גדל המרווח של הלוע ומתפנה מקום למעבר אוויר דרכו. בנוסף, קידום הלסת גורם לייצוב, למתיחת ההחך הרך ולהרחבת המרווח מאחורי החך. כל זאת באמצעות מתח המועבר בין אזור החך הרך ובין שריר הג'ניוגלוסוס (Genioglossus muscle) ומשם לכיוון עצם הלשון וללסת התחתונה.
התוויות לשימוש
ההתקן מאושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (ה-FDA) וההתוויות לשימוש בו על פי האקדמיה האמריקאית לרפואת שינה (AASM) משנת 2006, כוללות:
לפני כל טיפול בדום נשימה בשינה, יש לבצע בדיקת שינה ולעבור בדיקה אצל רופא אף אוזן גרון, כדי לאבחן את הסיבה לדום נשימה ואת החומרה.
מידת הצלחה
מידת הצלחת של הטיפול בהתקן משתנה על פי חומרת הפרעות השינה, על פי מיומנות רופא השיניים, על פי סוג ההתקן ועל פי המבנה האנטומי של החולה, ומדד מסת הגוף (BMI) שלו.
על פי מרבית המחקרים מכשיר ה-CPAP יעיל יותר מאשר ההתקן הדנטלי. בכל זאת, במקרים רבים, מטופלים עם מכשיר CPAP אינם משתמשים בו במהלך כל הלילה או אינם משתמשים בו כלל. במחקר השוואתי נמצא, כי בקרב 126 ממטופלים ב-CPAP, 71% העדיפו את השימוש בהתקן הדנטלי, 19% העדיפו את ה-CPAP ו-10% לא יכלו להצביע על מכשיר מועדף.
תופעות לוואי
בדרך כלל, המכשיר בטוח וגורם לתופעות לוואי יחסית קלות יחסית ונדירות:
כנסיית אנדריי הקדוש (קייב)
כנסיית אנדריי הקדוש (באוקראינית: Андріївська церква) היא כנסייה במעמד קתדרלה בקייב, בירת אוקראינה. הכנסייה נבנתה בסגנון הבארוק בין השנים 1747–1754 לפי תוכניתו של האדריכל ברתולומאו רסטרלי. הכנסייה ממוקמת על גבעה ומשקיפה על האזור ההיסטורי פודיל ועל נהר הדנייפר. המדרון המשתפל מהגבעה לפודיל והרחוב הראשי העובר דרכו קרויים על שם הכנסייה - מדרון אנדרייבסקי.
תולדות האתר
הכנסייה הוקמה לציון שמו של אנדראס הקדוש, "השליח של רוס" (על פי הכרוניקה הרוסית הראשונה אנדראס הקדוש הגיע למקום והקים צלב על הגבעה במקום בו נמצאת כיום הכנסייה). בשנת 1086 הקים נסיך קייב וסבולוד הראשון כנסייה במקום לציון מאורע זה. הכנסייה חרבה בעת הכיבוש המונגולי ב-1240. במהלך השנים הוקמו במקום כנסיות עץ, שחרבו.
פורום מרקס אנגלס
פורום מרקס-אנגלס (גרמנית Marx-Engels-Forum) הוא פארק ציבורי ברובע מיטה המרכזי בעיר ברלין, בירת גרמניה. הוא נקרא על שמם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס, מחברי המניפסט הקומוניסטי משנת 1848, שנחשבים לאבות הסוציאליזם המודרני. את הפארק הקימו שלטונות גרמניה המזרחית בשנת 1986.
היסטוריה
הפורום שוכן על הגדה המזרחית של הנהר שפרה, ומוקף בנהר מדרום-מערב, רחוב קרל ליבקנכנט בצפון מערב, רחוב שפנדאואר מצפון מזרח, ורחוב העירייה (Rathausstraße) מדרום מזרח. מעברו השני של הנהר נמצא האתר שעליו היה בנוי ארמון הרפובליקה (שנהרס), וברלינר שטאדטשלוס.
לפני מלחמת העולם השנייה השטח שעליו נמצא היום הפורום היה רובע מאוכלס בצפיפות של העיר העתיקה, בין הנהר לכיכר אלכסנדר, ונקרא רחוב רוח הקודש (Heiliggeiststraße) שנמתח בין רחוב הקייזר וילהלם (רחוב קרל ליבקנכט של ימינו) והעירייה. השטח, ובכלל זה סניף הדואר הראשי, הופצץ קשות במהלך התקפות האוויר של בעלות הברית בשנת 1944/45 ורוב הבניינים בו הפכו לעיי חורבות. ההריסות פונו אחרי המלחמה, אבל השטח נותר בשממונו, עד לשנת 1977 אז הוחלט לבנות מחדש את רובע ניקולאי, ולהפוך את אזור הפורום לשטח ירוק בין ארמון הרפובליקה למגדל הטלוויזיה. הפסל לודוויג אנגלהרדט מונה למנהל הפרויקט והוטל עליו לפתח את האתר כמחווה למרקס ואנגלס, אבות הקומוניזם, שהיה האידאולוגיה השלטת בגרמניה המזרחית.
חנוכת הפארק נערכה בשנת 1986. הפארק מורכב משטח מיוער מלבני גדול ומרחבה עגולה מרוצפת שבמרכזה פסלו של אנגלהרדט - דמויותיהם של מרקס (יושב) ואנגלס (עומד) מפוסלות בברונזה וגדולות מגודלן הטבעי (גובה הפסל של אנגלס הוא 3.85 מ'). מאחורי הפסלים קיר משיש בולגרי ועליו תבליטים של האמן ורנר שטֶצר המציגים קבוצות אנשים בסביבה קפיטליסטית. בצידה השני של הרחבה מוצבים תבליטים מברונזה של האמנית מרגרט מידל המציגים סצינות של חיים בחברה משוחררת. בין שני הקירות מפוזרים עמודי פלדה רבועים, המסודרים בחצי-עיגול, ועליהם תבליטים על פי תצלומים של ארנו פישר, פֵטֶר פוגט (Peter Voigt), נורברט בלום, הנס גוטייל, יירגן פרנקל, גינתר קֶהלר ופרידריך נוסטיץ, המתארים את ההיסטוריה של העבודה. כל התבליטים ממוקמים בגובה העיניים.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1990 עתידו של הפורום הפך נושא למחלוקת ציבורית. חלק מהברלינאים ראו בו שריד לא-רצוי של משטר העבר שהתנגדו לו במשך שנים ודרשו להסיר את הפסל ולשנות את שם הכיכר, בעוד אחרים טענו כי לאתר יש חשיבות היסטוריות ואמנותית ויש לשמר אותו. הדעה האחרונה ניצחה בסופו של דבר, בסיועה של דעת הקהל השמאלנית שהייתה שלטת בברלין. הפסלים הפכו לאטרקציה תיירותית, וזרם קבוע של תיירים מצטלמים כשהם יושבים על ברכיו של מרקס. כיום מתקיים דיון ציבורי ביוזמתו של ראש עיריית ברלין, קלאוס ווברייט, האם להקים מחדש את הרובע העתיק באזור, במסגרת הארכת קו הרכבת התחתית U5, והפיכת הפארק כולו לאתר בנייה למשך השנים הקרובות.
זולו (שפה)
זולו (isiZulu) היא שפה ממשפחת שפות הבנטו, לשונם של בני הזולו החיים בדרום אפריקה, ולה כ-10 מיליון דוברים. זוהי השפה הנפוצה ביותר כשפת אם בדרום אפריקה, כשקרוב לרבע מאוכלוסיית המדינה דוברים אותה כשפה ראשונה ועוד למעלה ממחצית מהאוכלוסייה מבינים אותה. השפה, המדוברת בעיקר במזרחה של הרפובליקה, נמנית בין אחת עשרה השפות הרשמיות של המדינה מאז 1994.
מחקר וחלוקה
זולו משתייכת לענף הדרום-מזרחי של שפות בנטו (נגוני), וכרבות מאחיותיה למשפחת השפות היא נכתבת באלפבית הלטיני. קרובתה המובהקת ביותר היא שפת הקוסה, ודוברי שתי השפות נחשבים כמבינים אלה את אלה. מלבד החבלים קוואזולו-נטאל, מפומלנגה וחאוטנג – בהם היא שפה עיקרית, מדוברת הזולו בחבלים השכנים - המדינה החופשית, הפרובינציה הצפון מערבית ואחרים סמוכים, וקהילות נודדות לקחו אותה אף אל ארצות שכנות ובראשן זימבבואה (שם היא קרויה נדבלה צפונית).
מרכזיה העירוניים הראשיים של שפת הזולו הם הערים דרבן ויוהנסבורג.
כיתר קרובותיה ממשפחת שפות-הבנטו, הטמיעה הזולו עם היווצרה צלילים רבים שהגיעו מהקבוצות הילידיות המוקדמות ביותר שאכלסו את דרום אפריקה – עובדה זו מתבטאת בשימור עיצורים מצוצים ("קליקים") ייחודיים (בקוסה הם אף נפוצים יותר). בדומה לשפות אפריקניות אחרות התקיימה גם הזולו כשפה שבעל-פה עד למפגש עם מיסיונרים אירופים בזמן החדש, וספר הדקדוק הראשון בשפת הזולו פורסם בנורווגיה ב-1850. ב-1883 הופיע ספר התנ"ך בזולו, והיה למסמך הראשון שנכתב בשפה זו. ב-1901 יצר ג'ון לנגליבללה דובה, איש רוח מנטאל, את המכון החינוכי-הילידי הראשון במדינה, ובשנת 1933 נכתב על ידו הרומן הראשון בזולו, כשבעקבותיו באו סופרים נוספים.
במאה ה-20 נוצרה שפת פידג'ין בשם פאנאגלו שרוב אוצר המילים שלה מורכב מאוצר המילים של שפת הזולו. השפה הייתה שימושית בעיקר בקרב עובדי מכרות.
בעוד שעד לביטול האפרטהייד ב-1994 לא היה לזולו כל מעמד חוקי בציבוריות ובמינהל הדרום אפריקניים, הרי שבבנטוסטן של קוואזולו השפה שימשה בהיקף נרחב, ומאז תום האפרטהייד היא נהנית מפריחה. החל משנות ה-80 הטלוויזיה של דרום אפריקה מגישה תוכניות מגוונות בשפת זולו, כמו כן הרדיו בשפה זו נהנה מפופולריות ועיתונים שונים יוצאים לאור בזולו, אם כי בעיקר ביוהנסבורג ובנטאל.
השפה האנגלית (ובעקבותיה גם עברית) קלטה לתוכה מספר מילים מזולו, ובהן ממבה ואימפלה, ואנגלית דרום אפריקנית ספגה מילים רבות אחרות - בהן "אובונטו", שמשמעה חמלה, אנושיות - ושהושאלה על ידי יוצרי מערכת הפצת הלינוקס הפופולרית.
דנטופוביה
דנטופוביה (הידועה גם כאודונטופוביה, פחד מרופאי שיניים, או חרדה דנטלית) היא פוביה המתוארת באופן קלאסי כפחד מוגזם ולא רציונלי מרופאי שיניים ומטיפולים במסגרת רפואת שיניים. קיימת מחלוקת האם ניתן להגדיר דנטופוביה כלא רציונלית, שכן היא נגרמת לרוב בשל חוויות עבר שליליות. בנוסף לכך, כנראה שיש מספר סוגי משנה של דנטופוביה, שעד היום לא הוגדרו וקוטלגו כראוי. כך לדוגמה ניתן להבחין בין הפחד מרופאי שיניים, לפחד מטיפולים רפואיים בשיניים, לפחד ממחטים, ולדנטופוביה שנגרמה מהתעללות קודמת, שייתכן שאינה קשורה. לא ניתן להתייחס לכל המקרים כלא-רציונליים.
הגדרה טובה יותר לדנטופוביה תהיה פחד קיצוני ומתמשך הגורם להימנעות הסובל ממנו מביקורים אצל רופא השיניים בכל מחיר, אולי מלבד כאשר בעיה פיזית הופכת לבלתי נסבלת. אפילו חשיבה על הליכה לרופא השיניים תגרום למצוקה פסיכולוגית ברורה, והפוביה עלולה לגרום לפגיעה בתפקוד החברתי. פעמים רבות נוצר אצל אנשים עם דנטופוביה "מעגל הימנעות", כשהם נמנעים מטיפולים אצל רופאי שיניים עד שנוצר מצב חירום שמחייב אותם להגיע לטיפול. בשלב זה בשל ההזנחה הטיפול יכול להיות מאוד לא נעים, דבר המגביר את הפחד וההימנעות מטיפולים אצל רופאי שיניים.
שכיחות דנטופוביה
על פי הערכות שונות השכיחות של פחד מרופא שיניים בדרגה כלשהי בארצות הברית עומד על כ-75% מהאוכלוסייה. אצל 5%-10% עוצמת הפחד היא ברמה של פוביה, כלומר, פחד כה עז שהוא מוביל להימנעות מטיפולים כמעט בכל מחיר. השכיחות של דנטופוביה גבוהה יותר אצל נשים מגברים ואצל צעירים ממבוגרים, כשבין 5.7%-19% מהילדים סובלים מדנטופוביה. עוצמת הפחד שונה בהתאם לטיפול, כשטיפולים כירורגיים למשל מעוררים פחד רב יותר מטיפולים פשוטים כמו ניקוי שיניים.
אבחנת דנטופוביה
לפי הספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, דנטופוביה היא אחת מהפוביות הספציפיות. הקריטריון האבחנתי של פוביה ספציפית כולל:
ניסיון ישיר
חוויה אישית היא הגורם הנפוץ ביותר לפיתוח פחדים מרופאי שיניים. רוב האנשים מדווחים כי הפחד מרופאי שיניים החל לאחר חוויה טראומתית, כואבת או לא נעימה אצל רופא שיניים. עם זאת, אין די בטיב החוויה והתנהלות רופא השיניים היא גורם חשוב. רופאים שנתפסו כלא אישיים, לא אכפתיים או קרים עוררו פחד גבוה יותר מרופאי שיניים אצל סטודנטים, אף בהיעדר חוויה מכאיבה, בעוד שאחרים שחוו חוויה מכאיבה לא פיתחו פחד מרופאי שיניים אם חוו את הרופא כאכפתי וחם.
טיפול בדנטופוביה
טיפול בפחד מרופאי שיניים כולל טיפול קוגניטיבי התנהגותי ואמצעים פרמקולוגיים כמו כדורים להפחתת חרדה, סדציה, הפנוט או גז צחוק. מטרת הטיפול היא לספק לאנשים עם דנטופוביה כלים לנהל את הפוביה על מנת שיוכלו ללכת לטיפולים דנטאליים באופן קבוע עם מינימום חרדה. טיפול קוגניטיבי התנהגותי כולל ידע על טיפולי שיניים, המסייע להפחתת תחושת חוסר האונים והחרדה הנלווית וטכניקות התנהגותיות המאפשרות לשאת את החרדה ולהפחית את הכאב. דוגמאות לטכניקות התנהגותיות הן הרפיית שרירים המאפשרת למטופל להרגיע עצמו וחשיפה הדרגתית המאפשרת להתרגל למצב כך שרמת החרדה פוחתת. טיפול קוגניטיבי התנהגותי המבוסס על חשיפה הדרגתית נמצא יעיל לטיפול בדנטלפוביה אצל מבוגרים, ומחקרים על טיפול קוגניטיבי התנהגותי בילדים ונוער מצאו כי טיפול זה יעיל בהפרעות חרדה כמו פוביות פשוטות.
גם לשינוי החוויה אצל רופא השיניים תפקיד חשוב בהפחתת הפחד. שליטה רבה יותר על המצב והבנה והקשבה של רופא השיניים דורגו כגורמים חושבים בהתגברות על הקושי אצל אנשים עם דנטופוביה שעברו טיפול קוגניטיבי התנהגותי בפחד ולאו דווקא ההתערבויות שנעשו בטיפול. גם שינויים בסביבה כמו העלמת ריחות הקשורים בדרך כלל למרפאת שיניים, החלפת החלוקים המסורתיים בבגדים אחרים ומוזיקת רקע מסייעים להפחתת הפחד כיוון שכך מופחתים גירויים הקשורים אצל האדם לפחד ומפעילים אותו עוד לפני שהטיפול החל.
395
אירועים
עם מות תאודוסיוס קיסר רומי, חולקה האימפריה הרומית בין בניו. החלק המזרחי תחת שלטון ארקדיוס והחלק המערבי, תחת שלטון הונוריוס.
בלגרד
בלגרד (בסרבית: Београд, ) היא עיר הבירה של סרביה. העיר שוכנת במפגש הנהרות הסאווה והדנובה, היכן שהמישור הפאנוני מתחבר לחצי האי הבלקני. בנוסף להיותה עיר הבירה, בלגרד העיר הגדולה ביותר במדינה ומשמשת מרכז החיים התרבותיים, הכלכליים והמנהליים שלה. כמו כן, היא גרעין העיר בלגרד, יחידה טריטוריאלית מיוחדת בעלת אוטונומיה מקומית. מבחינת מספר תושביה, היא העיר הרביעית בגודלה בדרום-מזרח אירופה אחרי איסטנבול, אתונה ובוקרשט.
בלגרד היא אחת מהערים העתיקות ביותר באירופה. היא יושבה לראשונה כ-4,800 שנים לפני הספירה על ידי תרבות הווינצ'ה הנאוליתית. את העיר עצמה ייסדו קלטים במאה השלישית לפני הספירה ואחר כך הפכה ליישוב הרומי סינגידונום. בשנת 1450 הפכה לבירת סרביה והייתה בירת המדינות היוגוסלביות שהתקיימו בין 1918 ל-2003. מ-2003 עד 2006 הייתה בלגרד בירת סרביה ומונטנגרו.
שם העיר
משמעות שם העיר בלגרד הוא העיר הלבנה, והוא ניתן לה בשנת 878 לספירה כשהייתה חלק מהאימפריה הבולגרית על שם המבצר שבה. במקורות מימי הביניים נקראה העיר Белиград בסרבית או Бѣлградъ ו-Бѣлиградъ בסלאבית כנסייתית עתיקה. בסרבית מודרנית שמה הוא Београд בכתב הקירילי או Beograd בכתב הלטיני (אך ניתן למצוא בראשית המאה ה-19 גם את צורת האיות Бијоград).
ברוב השפות האחרות נשמרה המשמעות המקורית של השם. כך במונטנגרו ובדלמטיה נקרא שם העיר Биоград на Дунаву ("בלגרד שעל הדנובה") וברוסית, בבולגרית ובמקדונית Белград. בהונגרית נקראת העיר היום Belgrád אך בעבר נקראה גם Fehérvár ("הטירה הלבנה") או Nándorfehérvár ("הטירה הלבנה הבולגרית"). בגרמנית היא נזכרת לעיתים כ-Weißenburg ובאיטלקית כ-Castelbianco. ביוונית ביזנטית נקרא שמה Βελιγράδον וביוונית מודרנית Βελιγράδι. מקורות לטיניים קוראים לה Alba Graeca או Alba Bulgarica, כלומר הלבנה היוונית או הלבנה הבולגרית.
היסטוריה
בשל מצבה הגאוגרפי, שהקנה לבלגרד חשיבות אסטרטגית גדולה, הייתה לה היסטוריה סוערת של כיבושים רבים.
במקום בו משתרעת בלגרד כבר התקיים יישוב בתקופה הפרהיסטורית. בשנת 29, כשהרומאים כבשו אותו, היה ידוע בשם Singidun או לפי הנוסח הרומי Singidunum סינגידונום. מוצא השם קלטי-תרקי, ומניחים כי בימי הקדם ישבו במקום שבטים תרקיים או איליריים.
בתקופת השלטון הרומי שימשה סינגידונום מחנה צבאי, תחנה לצי המלחמה הרומי וגם מרכז מסחרי חשוב. בבלגרד נולד יוביאנוס (Jovianus), שהיה לקיסר רומי בשנים 363–364. קיסר רומי אחר, דקיוס (Decius), נולד בעיר סירמיום הקרובה.
במאה ה-4 נעשתה למושבו של בישוף ובאותה תקופה (336) נתקיימה בה אספה (סינוד) אריאנית. אחרי חלוקת האימפריה הרומית בשנת 395 נותרה העיר באימפריה הרומית המזרחית (האימפריה הביזנטית).
מן המאה ה-7 עד המאה ה-9 נמצאה בידי האווארים. במאה ה-9 נכבשה על ידי הבולגרים (אז הייתה ידועה גם בשם "אלבה בולגריקה") (Alba Bulgarica) היא הפכה לעיר סלאווית לפי אוכלוסייתה ואף ניתן לה השם הסלבי בליגרד, בלגרד או באוגרד, שפירושו העיר הלבנה או המצודה הלבנה. שם זה מופיע לראשונה בשנת 878 באיגרת של האפיפיור יוחנן השמיני אל הנסיך בוריס של הבולגרים. הקיסר הביזנטי בסיליוס השני, שהחריב את מלכות הבולגרים, השתלט גם על בלגרד.
ב-1124 נכבשה ונחרבה בלגרד על ידי אישטאוון ה-2, מלך הונגריה, אבל ב-1154 חזרו הביזנטים וכבשו אותה, ואחר כך הקימו אותה מחדש מחורבנה. בימי אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית נכבשה העיר שוב על ידי ההונגרים, ולאחר שנים מעטות נפלה שנית לידי הבולגרים.
בשנת 1284 נכנסה לראשונה בלגרד תחת שלטון סרבי כשהמלך דרגוטין קיבל אותה במתנה מחמיו המלך לסלו הרביעי, מלך הונגריה. במרבית המאה ה-14 הייתה בלגרד (בפי ההונגרים Nándorfehérvár) יישוב ספר הונגרי מבוצר. אחרי שכרת ברית חסות עם הונגריה, הנסיך (דספוט) הסרבי סטאפן לזרביץ השיג את בלגרד ממלך הונגריה וב-1404 בחר בה כעיר הבירה של הנסיכות (דספוטט) הסרבית. בתקופת שלטונו של סטפן לזרביץ' העיר ידעה התפתחות ושגשוג. התיישבו בה אלפי סרבים, כמו כן סוחרים רבים מדוברובניק (רגוזה), נבנו כנסיות רבות, שופץ מושב המיטרופוליט וקמה בה לתחיה פעילות הכנסייה הסרבית הפרבוסלבית. ב-1427 בהתאם להסכם עם הונגריה נמסרה שוב העיר להונגרים. פרט לכנסייה המטרופוליטנית כל שאר המוסדות הסרביים פונו. עד 1521 חזרה בלגרד להיות מרכז אסטרטגי הונגרי על יד הגבול, שזכה להיקרא "מבצר הנצרות" ו"מפתחה של הונגריה" מול סכנת הפולשים העות'מאנים.
ב-1456 ניצח יאנוש הוניאדי את הטורקים בהמצור על בלגרד, אבל ב-1521 נפלה העיר בידיו של הסולטאן סולימאן הראשון. חלק מהתושבים הוגלו לאזור איסטנבול, שם התבוללו. הטורקים נהגו לכנות את בלגרד בשם דאר-אֻל-ג'יהאד, שפירושו "בית מלחמת הקודש" (Belgirad dar ül-cihad).
ב-1688 נכבשה העיר על ידי האוסטרים, אבל הוחזרה לטורקים ב-1699 בהתאם להסכם קרלוביץ. בשנת 1717 חזרו האוסטרים בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה וכבשו את העיר, אבל ב-1739 הוחזרה שוב לטורקיה בהתאם להסכם בלגרד.
ב-1789 נכבשה בלגרד על ידי המצביא האוסטרי ארנסט גדעון פון לאודון, אך ב-1792 הוחזרה שוב לטורקים.
ב-1806 נכנע חיל המצב הטורקי שבבלגרד בפני הסרבים המורדים בהנהגת קרג'ורג'ה, אבל הטורקים חזרו והשתלטו על העיר ב-1813. עד 1862 הייתה המצודה של בלגרד ומורד הדנובה שהיה מאוכלס בטורקים, תחת שליטה טורקית, בעוד שהעיר העליונה, על האוכלוסייה הסרבית שלה, הייתה תחת שליטה סרבית. ב-1842 נעשתה לעיר הבירה של סרביה.
ביוני 1862 הפגיז המושל הטורקי את האזור הסרבי של העיר. דבר זה גרם להתערבותן של המעצמות, והטורקים פינו את העיר, פרט למצודה שבה, שפונתה ב-1867. בלגרד, כבירת סרביה, התפתחה לעיר גדולה בעלת סגנון אירופאי. מלחמת העולם הראשונה נפתחה עם הפגזת בלגרד על ידי האוסטרו-הונגרים, שכבשו את העיר בנובמבר 1914, אבל לאחר הניצחון המזהיר, שנחלו הסרבים מיד לאחר מכן, חזרו האחרונים לעיר ב-15 בדצמבר של אותה שנה. באוקטובר 1915 נכבשה שוב על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה בפיקודו של מקנזן, שהחזיקו בה עד סוף המלחמה.
בנובמבר 1918 נחתם חוזה שביתת הנשק עם הונגריה. בדצמבר 1918 הוכרזה בלגרד לבירתה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שתיקרא לאחר מכן יוגוסלביה.
בימי מלחמת העולם השנייה הופצצה קשות על ידי החיל האוויר הגרמני, ונכבשה על ידי הגרמנים. באוקטובר 1944 גורש הצבא הגרמני על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים בראשות טיטו, בעלי בריתו של הצבא הסובייטי שהתקדם בכיוון העיר במהלך מבצע בלגרד.
גאוגרפיה
בלגרד שוכנת בחלק הצפוני של סרביה, בגובה של 122 מטר מעל פני המים ונחצית בידי הנהרות סאווה וטיסה שנשפכים שניהם ממש בבלגרד אל תוך אותו נהר: הדנובה, שחוצה גם הוא את העיר. כמו כן העיר היא העיר משמעותית לגדות הדנובה.
במפגש דנובה וסאווה בתחומי העיר ממקום אי המלחמה הגדול.
תעשייה
בלגרד היא צומת של כבישים שמקשרים את אירופה המרכזית אל חצי האי הבלקן. בלגרד היא מרכז תעשייתי חשוב, בין השאר מייצרים בה מכונות, מכשירי עבודה לחקלאות ולתחבורה. מקורות כלכליים חשובים הם: הנמל, שדה התעופה, מוסדות הממשלה והמפלגה השולטת, וגם מוסדות ציבור כגון אוניברסיטה וספריה לאומית. כמו כן, בלגרד משמשת מרכז לייצוא תוצרת חקלאית, ליבוא של מוצרי תעשייה, ומשמשת גם מרכז לגידול המקנה של ארצה.
מוזיאונים
להלן כמה מהמוזיאונים היותר חשובים בבלגרד:
בניינים חשובים
הכנסייה נבנתה על הגבעה שבה בשנת 1594 המצביא הטורקי סינאן פאשה הצית את שאריות הקדוש סאווה, פטרון הסרבים, כדי להשפילם.
יהדות בלגרד
קהילה יהודית בבלגרד התקיימה מהמאות ה-13 וה-14 כאשר באו יהודים לעיר מרגוזה (דוברובניק), מאיטליה והונגריה. לאחר שנכבשה על ידי הטורקים ב-1521 נוספו גם מגורשי ספרד. יהודים מילאו תפקיד במסחר בין צפונה ודרומה של האימפריה העות'מאנית שעבר דרך בלגרד. הם עמדו בקשרי מסחר עם סלוניקי, קושטא, רגוזה ואנקונה, והתחרו בעיקר בסוחרי רגוזה.
באותה תקופה נעשתה בלגרד למרכז תורני חשוב. מרבני בלגרד במאות ה-16 וה-17 בלטו הרב מאיר אנג'יל, בעל "קשת נחושה", הרב יהודה לירמה, בעל "פליטת בית יהודה" שלישיבתו יצא שם למרחוק, והרב שמחה הכהן פרוידמן, מחבר "ספר השמות".
כיום, קהילת יהודי בלגרד היא אחת משלוש הקהילות היהודיות שנותרו לפליטה במדינות יוגוסלביה לשעבר. הקהילות האחרות הן קהילת יהודי סרייבו וקהילת יהודי זאגרב.
ספורט
בעיר התקיימה האוניברסיאדה בשנת 2009.
בעיר ישנם חלק ממועדוני הפאר הגדולים בכל הזמנים של יוגוסלביה בכלל וסרביה בפרט בכדורגל. שני המועדונים הראשיים והמפורסמים ביותר הם פרטיזן בלגרד והכוכב האדום בלגרד שנודעו בכל אירופה בשל השתתפותם בליגת האלופות והליגה האירופית על בסיס כמעט קבוע. כמו כן, בעיר ישנם מועדונים כגון OFK בלגרד, אוביליץ' בלגרד, זמון בלגרד, ראד בלגרד.
בעיר משחקות גם קבוצות הכדורסל פרטיזן בלגרד, רדניצ'קי בלגרד, הכוכב האדום בלגרד, FMP בלגרד ואוקק בלגרד.
עצם הזרוע
עצם הזרוע (TA: Humerus) היא העצם הארוכה ביותר של הזרוע. היא נמצאת בין הכתף למרפק. בשלד, עצם הזרוע ממוקמת בין עצם השכם בצידה המקורב, לעצמות החישור והגומד בצידה המרוחק. זוהי העצם הגדולה ביותר בגפה העליונה.
חלק עליון (מקורב)
החלק העליון כולל את ראש העצם המעוגל, המופרק עם עצם השכם. מרוחק מהראש, נמצא הצוואר האנטומי (Collum anatomicum humeri) ובהמשך בולטות שתי גבשושיות (הגדולה והקטנה, בלועזית - Tuberculum majus, Tuberculum minus). לגבשושיות מחוברים השרירים מסובבי הכתף. בין שתי הגבשושיות, נמצא חריץ (מענית) שדרכו עובר גיד הראש הארוך של שריר הזרוע הדו ראשי. האזור שמתחת לגבשושיות, שם העצם צרה יחסית, נוטה להשבר יותר מאזורים אחרים בעצם. תכונה זאת העניקה לו את השם הצוואר הניתוחי (Collum chirurgicum humeri).
גוף עצם הזרוע
לאורך גוף הזרוע מתחברים שרירים שונים. באמצע אורך הגוף, אפשר לזהות את גבששת הדלתא (Tuberositas deltoidea), אליה מתחבר שריר הדלתא. בהכללה, אפשר לומר שכל השרירים הנאחזים בעצם מגבששת הדלתא ומעלה, מניעים את הזרוע וכל השרירים הנאחזים בעצם הזרוע, למטה מגבששת הדלתא, מניעים את המרפק. יוצא מהכלל הוא שריר הזרוע התלת ראשי, שנאחז לאורך מרבית חלקו האחורי של גוף עצם הזרוע.
עצב החישור, שנע בצורה סלילית מסביב לגוף העצם, בחלק הצידי, מותיר את חותמו בדמות חריץ רדוד מתאים (Sulcus nervi radialis).
חלק תחתון (מרוחק)
החלק התחתון שטוח יותר מגוף העצם ומסתיים במשטח מפרקי רחב. משני צידיו בולטים עיליות העלים (Epicondylus) הצידית והתיכונה.
בחלק הצידי של קדמת המשטח המפרקי, נמצא רֹאשִׁישׁ הזרוע (Capitulum humeri) שצורתו בליטה כדורית, אליו מופרקת עצם החישור. בצד התיכון של המשטח המפרקי, נמצא הסליל (Trochlea humeri). לסליל, העוטף את הקצה התחתון של עצם הזרוע, צורה המזכירה גלגלת. דרכו, מופרקת עצם הזרוע עם עצם הגומד.
עִלִּית הָעֱלִי הצידית, קטנה יותר ופחות בולטת מעלית העלי התיכונה. שתיהן משמשות כנקודות חיבור מרכזיות לשרירי האמה. מחוברים אליהן, בין היתר, הגיד המשותף של פושטי כף היד והגיד המשותף של כופפי כף היד, בהתאמה.
הידמות
בבלשנות, הידַּמּוּת (או אָסִימִילַצְיָה) היא תופעה פונטית שבה הגה מסוים (עיצור או תנועה) מקבל תכונה או תכונות פונטיות (כגון: בסיס חיתוך, אופן חיתוך) של הגה אחר המצוי בסביבתו. התופעה נובעת מנטייתו של הדובר שלא לשנות את מצבם של כלי הדיבור שלו.
ההידמות עשויה להתרחש באופן שיטתי או באופן ספורדי. כאשר היא מתרחשת באופן שיטתי בסביבה פונטית מוגדרת היא מהווה מקרה פרטי של מעתק הגאים.
תהליכי הידמות בשלבי התפתחות מוקדמים של שפות אחראיים לתצורות רבות בצורתן המקובעת כיום; בנוסף לזאת אחראיים תהליכי הידמות גם לתצורות צעירות או עכשוויות בשפות, אשר אינן מוכרות כתצורות תקניות ואשר לעיתים דוברי השפה כלל אינם מודעים אליהן, ראו להלן: הידמות אחורית ללא חציצה בעברית (לדוגמא, "ספתא" במקום "סבתא" היא הידמות בתכונת הקוליות) ובאנגלית (הדוגמה "dompbe silly" במקום "don't be silly"). המילה הידמות עצמה מכילה הידמות של הת' של בניין התפעל לד' השורשית שאחריה.
הידמות מלאה והידמות חלקית
מקובל להבחין בין הידמות מלאה להידמות חלקית.
אנגלית
דוגמה להידמות משורשרת של בסיס החיתוך באנגלית עכשווית: don't be silly → dompbe silly. העיצור [t] במילה don't מידמה בבסיס החיתוך שלו לאות [b] (שהוא עיצור דו שפתי) אבל משמר את חוסר־הקוליות ואת אופן החיתוך שלו (סותם) והופך ל־[p], כתוצאה מכך מידמה גם העיצור [n] במילה don't בבסיס החיתוך שלו לאותיות שאחריו תוך שימור הקוליות ואופן החיתוך שלו (אפיות) והופך ל־[m].
רפואת ריאות
אבחון
ברפואה, 50% מכלל האבחנות יכולות להעשות דרך היסטוריה רפואית, וכך גם מחלות ריאות. רופא הריאות ינהל ביקורת כללית, תוך התמקדות בנקודות הבאות: הבדיקה הגופנית חשובה, כבכל שאר תחומי הרפואה:
היות שמחלות לב רבות יכולות לחולל תסמינים ריאתיים, נערכת בדרך כלל גם בדיקה קרדיולוגית מקיפה.
כלים נוספים:
טיפול
טיפול כירורגי מתבצע בדרך כלל על ידי כירורג קרדיולוגי, לרוב לאחר הערכה ראשונית של רופא ריאות. טיפול תרופתי הוא הטיפול החשוב ביותר עבור רוב המחלות ברפואת הריאות, או באמצעות אינהלציה (מרחיב הסימפון וסטרואידים) או בצורה אוראלית (אנטיביוטיקה). טיפול בחמצן נחוץ לעיתים קרובות במקרים חמורים של מחלות נשימה (נפחת ולייפת של הריאות). כאשר הטפול בחמצן אינו מספיק, החולה עלול להזדקק להנשמה מכנית, ובמצבים קיצוניים - לטיפול במכשיר ECMO.
פון נף
פּוֹן נֶף (מצרפתית: Pont Neuf – "הגשר החדש") הוא הגשר העתיק ביותר כיום בפריז שבצרפת, מעל נהר הסן. עם זאת, באופן משעשע, דבק בגשר הכינוי "הגשר החדש" (שניתן לו בתחילת המאה ה-17) והוא נותר בשימוש גם בעת בה זהו הגשר הישן ביותר.
המבנה
הגשר נמצא ברובע הראשון של פריז, בקצה המערבי של איל דה לה סיטה (אי במרכז הנהר) והוא מחבר את הגדה השמאלית של פריז, מדרום, עם הגדה הימנית.
אורכו הכולל של הגשר 278 מטר ורוחבו 22 מטר. הוא מורכב משני חלקים. האחד מורכב מ-5 קשתות ומחבר את הגדה השמאלית לאי, והשני, המורכב מ-7 קשתות, מחבר את האי לגדה הימנית.
את הפקודה לבניית הגשר נתן המלך אנרי השלישי בשנת 1577. בשנת 1578 הוא הניח את אבן הפינה. מלחמת האזרחים שהתרחשה בשנים אלו והיעדר כספים גרמו לעיכוב הפרויקט. העבודות החלו בשנת 1578 והסתיימו ב-1604 (לפי מקורות אחדים - 1607). המלך אנרי הרביעי חנך את הגשר. הגשר מורכב מסדרה של גשרים קשתיים קצרים, כמו רוב הגשרים בתקופה שבה נבנה. בניגוד למקובל באותה תקופה היה זה גשר האבן הראשון שלא כלל בתי מגורים בנוסף לדרך מעבר. זאת משום שהמלך אנרי הרביעי רצה שיראו מהגשר את ארמון הלובר. במקום בתים הוקמו על הגשר חנויות קטנות שנותרו במקום עד המאה ה-19. כבר בעת בנייתו נסללו בו מדרכות כדי להגן על הולכי הרגל מהבוץ ומהסוסים. זהו למעשה המקום הראשון בו נבנו בפריז מדרכות. על הגשר הייתה תנועה רבה כבר מהקמתו. במשך שנים רבות היה פון נף הגשר הרחב ביותר בפריז. מבנה הגשר לא שונה מאז בנייתו, אם כי הוא עבר שיפוצים מאז. עמודי העץ התומכים ביסודות הם העמודים המקוריים.
קשתות הגשר מעוטרות בפסלים הומוריסטיים וגרוטסקיים של רופאי שיניים, ספרים, כייסים ובטלנים. ניתן לראותם מגדת הנהר או בשייט.
החיים על הגשר
הגשר שימש כבמה עירונית בה יכלו שחקנים וזמרים להופיע בפני עוברים ושבים. אצילים רבים החלו לטייל על הגשר ברגל. כך מבלי לתכנן זאת הפך הפון נף למסלול האופנה הראשון בפריז. חידוש נוסף שהביא עמו הפון נף היה אישור לשחות במי נהר הסן. כך ניתן היה למצוא לא מעט פריזאים שוחים בנהר לרגלי הגשר בחודשי הקיץ. במאה ה-18 התקיימו על הגשר תערוכות ציבוריות. בשנת 1984 כיסה המעצב היפני קנזו את הגשר בפרחים ובשנת 1985 עטף הפסל הבולגרי כריסטו את הגשר בבד ענק בצבע בז'.
מורשת
בשנת 1882 הפון נף סווג כמונומנט היסטורי ונכלל בתחום אתרי המורשת העולמית של פריז. בשנת 1991 הפון נף נרשם כאתר מורשת עולמית מטעם אונסקו.
לפידות
לַפִּידוֹת הוא מושב ליד כרמיאל ומעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף ומהווה היישוב הדרומי ביותר בה.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1978 על ידי בני מושבים מהאזור ובשיתוף הסוכנות היהודית. שמו סמלי, לקוח מן התנ"ך: דבורה אשת לפידות.
לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ביישוב 42 משקי בית, בהם כ-122 תושבים. המושב מכיל שכבות גיל מגוונות. אופי ההתיישבות חילוני, אך מתקיימות תפילות בבית הכנסת בכל שבת וחג.
ביישוב קיים משק עופות משותף לתושבי המושב וכן משק חקלאי של אחת המשפחות, הכולל רפת וחוות סוסים. רוב האוכלוסייה מתפרנסת בעיקר באזור התעשייה תפן.
החלה בניית הרחבת המושב. כרגע מכשירים שטח ל-33 יחידות דיור מתוך 147 הצפויות.
כ-500 מטר דרומית למושב שוכנת מערת לפידות.
פחד טיסה
פחד טיסה (או אארופוביה) הוא פחד העולה באדם הנמצא במטוס, מסוק או כלי תעופה אחרים, בעת שהם נמצאים באוויר במהלך טיסה.
פחד טיסה מופיע לעיתים לבדו, ולעיתים הוא נובע מפוביות אחרות כגון קלאוסטרופוביה (פחד מהימצאות במקומות סגורים), או אקרופוביה (פחד מגבהים). לעיתים הפחד הוא מאפשרות של תאונה אווירית, ולעיתים הפחד הוא מכך שהאדם יאבד שליטה במהלך הטיסה על ידי זה שיקיא או שיתקף בהתקף חרדה.
מיעוט משמעותי של האוכלוסייה (בין 10 ל-40 אחוז) סובל מפחד זה וניצב מול קשיים כשעליו לטוס למטרות עסקים או טיול. במקרים קשים בני אדם נמנעים ממטלות הכרחיות, כגון פגישות עסקים, רק בשל פחדם מהטיסה, וכך פוגעים במהלך התקין של חייהם.
הפחד אינו נחשב לבעל בסיס רציונלי, מאחר שטיסה מסחרית היא אחת משיטות התחבורה הבטוחות ביותר, ושיעור הנפגעים במהלך טיסות קטן יחסית בהרבה משיעור הנפגעים בתאונות דרכים על הכבישים. אף על פי כן, פחד מטיסה נפוץ הרבה יותר מפחד מנסיעה במכונית.
שליטהּ הקודם של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל, נסע ברכבת פרטית משוריינת לביקורים ממלכתיים ברוסיה ובסין, כנראה בשל פחד טיסה. שחקן הכדורגל דניס ברגקאמפ פרש בעטיו של הפחד מנבחרת הולנד בכדורגל.
טיפול
ניתן לטפל בפחד טיסה באמצעות מתן תרופות הרגעה לפני הטיסה. טיפול בתכשירי SSRI, דהיינו קבוצת התרופות הנוגדות דיכאון־חרדה ואובססיה, יכול לעזור. בקבוצה זו תוכלו למצוא את התרופות ציפרלקס (Cipralex), ציפרמיל (Cipramil), פבוקסיל (Favoxil), סרוקסט (Seroxat), לוסטרל (Lustral) ופרוזאק (Prozac). גם התרופה קסנקס נמצאה יעילה בהפחתת חרדת טיסה במידה מסוימת. לטיפול בתכשירי SSRI אין מתרגלים ואין מתמכרים.
שיטת טיפול אחרת, בעלת אפקטיביות ארוכת טווח, מתבססת על עקרונות הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי, וכוללת חשיפה הדרגתית של המטופלים לטיסות, הנעשית בתדירות גבוהה. פסיכולוגים המטפלים בסובלים מפחד טיסה לעיתים שוכרים מטוס לצורך הטיפול, כדי לחשוף את מטופליהם לחוויית הטיסה. בנוסף, הסובלים מפחד טיסה מקבלים הדרכה על חוקי הפיזיקה אשר מאפשרים את התעופה, ונחשפים לכלי השליטה המגוונים שבידי הטייסים, דבר זה מקטין את תחושת חוסר השליטה המקושרת לעיתים קרובות לפחד הטיסה.
טאלורגאן השני, מלך הפיקטים
טאלורגאן השני או טאלורגאן מק אואנגוס (באנגלית: Talorgan II, בגאלית סקוטית: Talorgen mac Óengusa - טאלוגאן בנו של אואנגוסה; נפטר ב-782) היה מלך הפיקטים במשך כשנתיים וחצי, משנת 780 ועד מותו.
This Is Me... Now
This Is Me... Now (בעברית: זאת אני... עכשיו) הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית ג'ניפר לופז. האלבום עתיד לצאת לאור ב-21 ביולי 2023, על ידי חברות התקליטים ניויוריקן פרודקטיונס ו-Hitco. זהו אלבום המשך לאלבום האולפן השלישי This Is Me... Then (2002).
זהו אלבומה הראשון של לופז לאחר כ-9 שנים מאז צאת אלבומה האולפן האחרון  (2014).
רקע והכרזה
לופז הכריזה על צאת אלבום האולפן התשיעי שלה, This Is Me... Now, במלאת 20 שנה ליציאת אלבום האולפן השלישי שלה This Is Me... Then (2002), בעת ההכרזה העלתה לופז ברשתות החברתיות סרטון הכולל את עטיפת האלבום שהופך לתצלום לאלבום החדש. האלבום יכלול שיר המשך לשיר "Dear Ben" שנקרא "Dear Ben Pt. II". לופז תיארה את האלבום כ"מסע רגשי, רוחני ופסיכולוגי שעשתה בשני העשורים האחרונים". מילות האלבומים הן מאוד וידוי, כאשר לופז דנה במוניטין של חיי האהבה שלה. היא הצהירה כי "אנשים חושבים שהם יודעים דברים על מה שקרה לי בדרך, הגברים שהייתי איתם - אבל באמת אין להם מושג, והרבה פעמים הם טועים כל כך. יש חלק בי שהתחבא. צד של עצמי מכולם. ואני מרגישה שאני במקום בחיים שלי, סוף סוף, שבו יש לי מה להגיד על זה".
הקלטה והפקה
במהלך ראיון עם זיין לאו לאפל מיוזיק, לופז אישרה שהיא עבדה בעיקר עם קבוצה קטנה של מפיקים באלבום. הוא הופק בעיקר על ידי רוג'ט צ'הייד, ג׳ף גיטלמן ואנג'ל לופז. לאחר מכן הצטרפה לצוות המפיקים קימברלי "קיידנס" קריסיוק. This Is Me... Now נכתב והופק בין החודשים מאי עד אוגוסט 2022, בזמן שלופז חזרה ונישאה לאקס שלה בן אפלק. לופז אישרה שהמפגש המחודש נתן לה השראה לחזור לאולפן ולכתוב מוזיקה כנה, בדרכים שלא עשתה מאז צאת אלבום האולפן השלישי שלה This Is Me... Then (2002).
סונטה 116
סונטה 116 היא סונטה מאת ויליאם שייקספיר. בסונטה זו עוסק שייקספיר באהבה האידיאלית הבלתי משתנה שאינה תלויה בדבר. אהבה זו, בראייתו של שייקספיר, שוהה בברית שבין מוחות של אמת. את הסונטה פותח שייקספיר במגבלה מרסנת, אותה הוא מטיל על עצמו כדי שלא להציב מכשולים בפני האהבה העילאית: אַל לִי לִבְרִית מוֹחוֹת שֶׁל אֱמֶת לְהַצִּיב מִכְשׁוֹלִים. "מוחות של אמת" מזכירים את היצורים הנעלים המופיעים בשורה הראשונה של סונטה מספר 1. From fairest creatures we desire increase
"מִן הַיָּפִים בִּצּוּרִים מְבַקְּשִׁים אָנוּ בְּרָכָה," (תרגום: אברהם רגלסון)
וכן מזכירים הם את השורה על "רֵעִים יְקָרִים" מסונטה 30.
For precious friends hid in death's dateless night,
כִּי חֶבֶר רֵעִים יְקָרִים מִסְתַּתֵּר בְּלֵיל מָוֶת בְּלִי זְמַן, (תרגום: יעקב אוסטרובר)
במכלול 154 הסונטות של שייקספיר נמצאת סונטה זו במקבץ הסונטות 126–18, המופנות לנעורים. הסונטה כתובה במקור במשקל פנטמטר ימבי, בתבנית חריזה א-ב-א-ב, ג-ד-ג-ד, ה-ו-ה-ו, ז-ז.
תוכן הסונטה
חששו של שייקספיר להוות מכשול בפני האהבה נובע מחולשת ההפכפכות האנושית הנוטה להחליף כל העת את מושאי האהבה. חולשה זו איננה אהבה כלל וכלל. האהבה האמיתית, לדידו של שייקספיר, היא נצחית, בלתי משתנה ומהווה אות וסמל קבוע לכל החולף והנע ונד. שייקספיר מדמה אהבה נצחית זו לכוכב המורה דרך לכל הספינות התועות ובכך קובע את היותה שמימית. בהצבתו את האהבה מחוץ למימד הארצי הבלתי מושג, הוא מציב שם מן הסתם גם את בעלי מוחות האמת האוחזים בה.
ישראל סימיונסקי
ישראל סימיונסקי (1934 – 26 בפברואר 2007) היה צלם עיתונות ישראלי.
סונטה 116
תרגומים לעברית
הסונטה זכתה לתרגומים רבים לעברית, ובהם:
ישראל סימיונסקי
ביוגרפיה
נולד בבוקרשט בירת רומניה, בנם של טוביה ואמליה סימיונסקו. בשנת 1950 עלה לארץ ישראל והתיישב בחולון.
למד צילום עיתונות מחוץ לישראל. עבד בסוכנות הצילום ישראל סאן עד 1979 שסיפקה מאות מהצילומים שלו לעיתונים מעריב ודבר. מאז עבד בסוכנות הצילום "י.פ.פ.א." (IPPA) ולאחר מכן בשבועון "העולם הזה". כמו כן עבד במקומונים של ידיעות אחרונות.
אחד מצילומיו המפורסמים הוא תמונת חילוץ הנערה באסון מעלות, בשנת 1974.
התגורר בחולון, היה נשוי לפנינה ואב לשלושה. בנו אריק טלמור המשיך את דרכו של אביו ועוסק בצילום.
נפטר בשנת 2007, ונקבר בבית הקברות ירקון.
צילומיו של סימיונסקי שצולמו עבור סוכנות י.פ.פ.א נכללים באוסף דן הדני שנמסר בשנת 2016 לספרייה הלאומית.
אדוארד זורינסקי
אדוארד זורינסקי (באנגלית: Edward Zorinsky; 11 בנובמבר 1928 – 6 במרץ 1987) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי. מ-1976 ועד למותו הפתאומי במרץ 1987 כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה. זורינסקי היה היהודי הראשון שייצג את נברסקה בסנאט, וטרם היבחרו לסנאט כיהן כראש עיריית אומהה, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
זורינסקי נולד וגדל באומהה, הגדולה שבערי נברסקה. הוריו, סוניה (לבית פלדמן) והיימי זורינסקי, היו יהודים-רוסים שהיגרו אל ארצות הברית. הוא למד בבית הספר היסודי "סאונדרס ורושוויל", ולאחר מכן בבית הספר התיכון המרכזי של אומהה, שם סיים את לימודיו ב-1945. בשנים 1945–1946 למד באוניברסיטת מינסוטה, ומאז ועד 1948 למד באוניברסיטת קרייגטון. ב-1948 קיבל תואר ראשון בביולוגיה וכימיה מאוניברסיטת נברסקה. במשך עשרים וארבע שנה עבד זורינסקי עבור תעשיות הטבק והממתקים כסיטונאי. בנוסף לכך, בשנים 1949–1962 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית. ב-1966 נרשם לאוניברסיטת הרווארד כדי להשלים את לימודיו הגבוהים.
בשנים 1968–1971 כיהן כחבר בוועדה להכשרת שופטים של נברסקה. בשנים 1973–1977 כיהן כראש עיריית אומהה. במהלך כהונה זו זכה לפופולריות רבה בשל תגובת העירייה לסדרת סופות שלגים וטורנדו שפגעו באומהה ב-1975.
ב-1976 החליט זורינסקי, עד עתה רפובליקני במשך שנים רבות, להתמודד לסנאט האמריקאי אחרי שהסנאטור הוותיק רומן רוסקה (Roman Hruska) החליט לפרוש מהסנאט אחרי עשרים ושתיים שנות כהונה. עם זאת, כאשר נוכח זורינסקי שלא ינצח בהתמודדות על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם נברסקה, הפך את שיוכו המפלגתי וחבר אל המפלגה הדמוקרטית. בבחירות המקדימות גבר על הס דיאס, יושב ראש המפלגה הדמוקרטית בנברסקה לשעבר. בבחירות הכלליות ניצח את חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של נברסקה ג'ון מקאליסטר ברוב זעום של 53% מקולות הבוחרים. עם ניצחונו, נהפך לסאנטור הדמוקרטי הראשון שנבחר לסנאט מטעם נברסקה מאז 1934 והיהודי הראשון שזכה בבחירות כלליות כלשהן בנברסקה.
ימים לפני תום כהונתו באורח רשמי פרש הרושקה מהסנאט ב-27 בדצמבר 1976, ומושל המדינה ג'. ג'יימס אקסון מינה את זורינסקי לסנאט ובכך הקדים את תפקידו בימים אחדים. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה ב-1982 וקיבל למעלה מ-66% מהקולות. כסנאטור, היה זורינסקי דמוקרט מתון ושמרני, שהצביע לא פעם לצד עמיתיו הרפובליקנים במספר סוגיות משמעותיות. ב-1982 היה נתון לחיזורים חוזרים ונשנים מצד הרפובליקנים לשוב אל שורות מפלגתם. ב-1986 רמז זורינסקי כי הוא אכן עשוי לשוב אל המפלגה הרפובליקנית, אבל בסופו של דבר לא עשה את החלפת המפלגות. זורינסקי כיהן כיושב ראש ועדת המשנה של הסנאט לענייני חצי הכדור המערבי, ובמסגרת תפקיד זה דגל בהענקת סיוע כספי וצבאי למשטר החזית הסנדיניסטית בהנהגת דניאל אורטגה בניקרגואה.
זורינסקי נפטר בפתאומיות לאחר שסבל מהתקף לב במופע של מועדון העיתונות של אומהה לשנת 1987.
שני דייוויס
שני ארל דייוויס (באנגלית: Shani Earl Davis; נולד ב-13 באוגוסט 1982) הוא ספורטאי אמריקאי המתחרה בהחלקה מהירה על הקרח, אלוף אולימפי, בעל 4 מדליות, מהן 2 זהב ו-2 כסף משתי אולימפיאדות (טורינו 2006 וונקובר 2010), אלוף עולם ושיאן עולם (8 שיאי עולם, 2 מהם נוכחיים 2014). הוא הספורטאי כהה העור הראשון שזכה במדליית זהב באולימפיאדת חורף. הוא הספורטאי הראשון שהגן על תוארו בהחלקה ל-1000 מטר.
דייוויס הוא הגבר השני בהיסטוריה, אחרי אריק היידן שזכה באליפות העולם הן בקרב רב והן בספרינט. הוא זכה ב-53 תארים בגביע העולם בהחלקה מהירה על הקרח, מקום שני בכל הזמנים.
דייוויס זכה פעמיים (2005 ו-2009) בפרס אוסקר מתיסן.
דייוויס מדורג ראשון בעולם ב, בתוצאה של 144.806 נקודות.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) נעדר מטקס פתיחת המשחקים האולימפיים כמחאה על אי בחירתו לנושא דגל המשלחת.
אצטדיון נרנדרה מודי
אצטדיון נרנדרה מודי (בהינדי: नरेन्द्र मोदी स्टेडियम, בעבר: אצטדיון הקריקט סרדר ואלאבאי פאטל) הוא אצטדיון קריקט באחמדאבאד, הודו. נכון לשנת 2022, זהו האצטדיון הגדול בעולם, עם קיבולת של 132,000 צופים. האצטדיון נמצא בבעלות איגוד הקריקט של גוג'ראט, ומהווה מקום למשחקי קריקט Test, ODI, T20I וליגת העל ההודית.
האצטדיון נבנה בשנת 1983 ושופץ לראשונה בשנת 2006. במרוצת השנים הוא הפך לאצטדיון הקבוע למשחקים בין-לאומיים בעיר. בשנת 2015 נסגר האצטדיון ונהרס, לפני שנבנה מחדש לחלוטין עד פברואר 2020, בעלות מוערכת של כ-800 קרור רופי (כ-100 מיליון דולר).
ב-24 בפברואר 2021 שונה שם האצטדיון לאצטדיון נרנדרה מודי על ידי איגוד הקריקט של גוג'ראט על שם ראש ממשלת הודו הנוכחי, נרנדרה מודי. מודי, יליד גוג'אראט, היה גם נשיא איגוד הקריקט של גוג'ראט בשנים 2009–2014, וראש ממשלת המדינה בשנים 2001–2014. הוא אירח את משחק ה-Test הראשון שלו ב-24 בפברואר 2021 בין נבחרת הודו בקריקט לנבחרת אנגליה בקריקט.
האצטדיון צפוי להיות האתר המרכזי של גביע העולם בקריקט 2023, בו יארח מספר משחקים כולל משחק הפתיחה ומשחק הגמר.
1982–2006
שמו של המגרש, שנקרא בעבר אצטדיון גוג'ראט, שונה לאצטדיון סרדר ואלאבאי פאטל, שר הפנים הראשון של הודו וסגן ראש הממשלה. לפני אצטדיון זה, משחקי קריקט בין-לאומיים בעיר נערכו באצטדיון של התאגיד העירוני של אחמדאבאד באותו שם (אצטדיון סרדר פאטל) באזור נברנגפורה. בשנת 1982, ממשלת גוג'ראט תרמה שטח על גדות נהר סברמטי לבניית אצטדיון חדש. בניית אצטדיון סרדר פאטל הסתיימה תוך תשעה חודשים. מאז, כל משחקי הקריקט הבין-לאומיים בעיר מתארחים בו.