cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בג"ץ לך תצטיין
דעת מיעוט
השופט מישאל חשין קובע שאין מקום להתערב בהחלטתו של מנהל הרדיו לפסול את תשדיר הפרסום. על רשות השידור מוטלות חובות על פי חוק, ולפיהן יש להגן על המאזינים שהם כשבויים בידי הרדיו, מפני פרסומת מסחרית הפוגעת בטעם הטוב. קללות וביטויים וולגריים כמו "לך תצטיין" יוצרים זילות ואינם ראויים להגנה. לדעתו, המילים "לך תצטיין" אינן ראויות להגנה של חופש הביטוי, והעיסוק בהן פעוט וקל ערך הגוזל מזמנו של בית המשפט.
מלך הגנבים
מלך הגנבים (בגרמנית: Herr Der Diebe; בתרגום חופשי: אדון הגנבים) הוא ספר שנכתב ואויר על ידי הסופרת הגרמנייה-אמריקאית קורנליה פונקה בשנת 2000. הספר נכתב בגרמנית, אך ב-2002, עם תרגומו לאנגלית על ידי אוליבר לסץ', הפך בהדרגה לרב-מכר ברחבי העולם. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2006 בתרגומה של יוספיה סימון, ובאותה השנה גם עובד לסרט קולנוע.
תקציר העלילה
פרוספר ובוניפציוס (בוני) הם שני אחים בני שתים עשרה וחמש, שאמם נהגה לספר להם על נפלאות העיר ונציה שבאיטליה. לאחר מותה של האם, מעוניינת דודתם הנוקשה אסתר הרטליב לאמץ רק את בוני, ואת פרוספר להכניס לפנימייה. האחים נמלטים מהמבורג ובדרך לא דרך מצליחים להגיע לוונציה. שם, כאשר הם כמעט גוועים ברעב, הם מצטרפים לחבורה של ילדים חסרי בית: ריצ'ו, מוסקה וצרעונת, אשר בראשה עומד מנהיג מסתורי, נער בשם סקיפיו המכונה מלך הגנבים. החבורה מתגוררת בבית קולנוע ישן בשם סטלה, ומתפרנסת מגנבותיו של סקיפיו - שאינו מתגורר איתם אלא במקום בלתי ידוע. את הסחורה הגנובה הם מוכרים לסוחר עתיקות בשם ארנסטו ברברוסה.
הדודה אסתר ובעלה מקס עוקבים אחרי פרוספר ובוני עד לוונציה, ושוכרים בלש בשם ויקטור גץ, שמנסה לאתר את האחים הנמלטים. ויקטור מצליח לאתר אותם, וגם חושף את סודו של מלך הגנבים: סקיפיו בא ממשפחת המכובדים מסימו, והוא בנו של סיניור מסימו, בעל הקולנוע. כל השלל שהיה מביא כביכול מארמון קונטאריני ומארמון הדוג'ה היה בעצם מהקאזה מסימו.
במקביל, החבורה יוצאת למשימת גניבה עבור רוזן זקן מסתורי, שהגיע אליהם בתיווכו של ברברוסה הסוחר, ושולח אותם לגנוב כנף עץ מבית פרטי בוונציה תמורת חמישה מיליוני לירטות. באותו הזמן ויקטור מגיע אל הקולנוע, נלכד בידי הילדים ומגלה להם את סודו של סקיפיו, אך הם בוחרים להמשיך בתוכנית למרות שסקיפיו למעשה לא פרץ לשום מקום מעולם. לבסוף ויקטור משתחרר, ומבטיח שלא יגלה לאסתר שהוא יודע איפה הם. בני החבורה פורצים אל הבית ואף מוצאים את הכנף, אך הם מתגלים על ידי אידה ספוונטו, בעלת הבית. זו מספרת את סיפורה של הכנף: היא שייכת לקרוסלה קסומה אבודה, שכל מבוגר שעולה עליה הופך לצעיר, וכל צעיר שמסתובב בה הופך למבוגר. אידה מסכמת עם הגנבים שתיתן להם את הכנף, בתנאי שתצטרף איתם לעסקה והם יעקבו יחד אחרי הרוזן כדי למצוא את הקרוסלה. הגנבים מסכימים ומבצעים את העסקה באחד הלילות על פני הלגונה של ונציה, אך מגלים כי פני הרוזן אל האיזולה סגרטה, האי שממנו איש עוד לא חזר.
בני החבורה נסוגים וחוזרים לוונציה, אך אז הם מגלים כי אחד השכנים גילה את המסתור שלהם לאסתר, בעקבות תמונות (שסיפק לה ויקטור) שהפיצה בוונציה, והקרביניירי תפסו את צרעונת ובוני, שנשארו מאחור בעת העסקה. בוני שב לדודתו, וצרעונת נלקחת לבית היתומים של הנזירות הרחמניות. פרוספר וחבריו מגיעים אל ויקטור בהנחה שהוא שהסגיר את בוני לאסתר, הוא מכחיש את החשד, אך מגלה כי חמשת מיליוני הלירטות שקיבלו מהרוזן מזויפים. אידה ספוונטו מתגלה כידידת הנזירות ומשחררת את צרעונת.
באותו לילה חוזר סקיפיו אל ביתה של אידה, ומזמין את פרוספר להתגנב אל האי כדי לעלות על הקרוסלה. כך פרוספר יוכל לתבוע שישיבו לידיו את בוני, וסקיפיו ישתחרר מהוריו שמתייחסים אליו בבוז. השניים מגיעים אל האי אך נלכדים בידי ילדה חמושה בשני כלבי ענק, שכולאת אותם למשך הלילה. בבוקר היא מביאה אותם אל אחיה, נער בשם רנצו שמציג את עצמו בתור "הרוזן", ומגלה להם שהוא ואחותו אכן היו זוג הזקנים שעשו איתם את העסקה, והם תיקנו את הקרוסלה והפכו לילדים. הוא מוסיף ומספר שהם לא באמת בני אצולה, אלא המשרתים לשעבר של בני משפחת ולרסו בעלי האי שכבר אינם.
רנצו מרשה לשניים לעלות על הקרוסלה, סקיפיו עולה עליה, והופך למבוגר שנראה כגרסה צעירה מעט של אביו, אך פרוספר מהסס. באותו רגע מגיע למקום ברברוסה, אחרי שהרעיל את הכלבים והכה את הרוזנת עד שהוליכה אותו אל הקרוסלה. סקיפיו מתחזה לאביו ומעלה אותו על הקרוסלה, וברברוסה מסתובב עליה עד שהוא חוזר לגיל חמש, ומרוב בהלה שובר אותה והורס אותה לצמיתות.
מבנה הספר
רובו הגדול של הספר נע בין נקודת המבט של ויקטור לזה של פרוספר. הוא עוסק מכמה זוויות בשאלה האם עדיף להיות ילד או מבוגר, ואיך ילדים ומבוגרים צריכים להתייחס זה לזה (מצד אחד ויקטור ואידה שאוהבים ילדים ומתגעגעים לילדותם, ומצד שני בני הזוג הרטליב והוריו של סקיפיו, שמתעבים ילדים; מצד אחד "הרוזן" שרוצה לשוב להיות ילד כדי לחיות את ילדותו מחדש, ומולו סקיפיו, הרוצה להפוך למבוגר).
הספר מתאר מקומות רבים בוונציה, ומציג ביטויים איטלקיים רבים, שאחריהם התרגום לעברית.
עיבוד קולנועי
בשנת 2006 נוצר סרט המתבסס על הספר ונקרא אדון הגנבים.
קרן הכט
קרן הכט (נולדה ב-11 בספטמבר 1970 בגבעתיים) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
בגיל שבע עשרה החליטה הכט להגשים את חלומה להיות זמרת והחלה לשיר. שוקי שוקי, בעלה של הזמרת דורית פרקש (שאיתה הקים את הצמד "שוקי ודורית"), הלחין לה את שירה הראשון "אחרי אטום" ויגאל גלאי, אז עורך עיתון "לאישה", כתב את המילים. השיר עוסק באישה הקמה משינה ומגלה שכל העולם נחרב בשל פצצת אטום והיא היחידה ששרדה את המתקפה. הקליפ לשיר, שביימה חדוה גלילי, הגיע לתחרות הקליפים השנתית בפסטיבל הסרטים בחיפה ב-1988. היא החלה לעבוד על אלבום, אך הוא נגנז לאחר שהתגייסה לצבא, שם שירתה בלהקת חיל האוויר.
משסיימה את שירותה הצבאי יצרה קשר עם אביב גפן, שכתב לה אחד עשר שירים בעלי אופי מלנכולי, ובהם השיר "הראש שלו" שנכתב בהשראת צ'ייקובסקי, "תן לי לבד", "בתנאי שישוב" (שהפך לשיר זיכרון בולט של יום הזיכרון, ואף צולם לו קליפ בטלוויזיה החינוכית לתוכנית משירי יום הזיכרון) ו"לנצח". גפן עיבד, שר קולות רקע, ניגן והפיק ביחד עם ליאור טבת את תקליט הבכורה של הכט ואף הקליט עימה את הדואט "זה הרגש". האלבום, שנקרא בפשטות "קרן הכט", יצא לאור בסוף שנת 1993 ושיריו זכו להשמעות רבות מעל גלי האתר, אך ההתייחסות להכט קיבלה ביקורת שלילית כ"מוצר הלוואי של גפן" ולא כיצירה עצמאית. מעבר לזאת, בעת ההיא דרך כוכבה והכט הוגדרה כ"התשובה הנשית לאביב גפן". היא הרבתה להופיע במועדונים בתל אביב, אך הקריירה שלה החלה לדעוך. היא החלה לעבוד עם ירוסלב יעקובוביץ' על אלבום שני, שלבסוף נגנז.
בנובמבר 2001 יצא לאור אלבומה השני, "עונה שנייה לאהבה", בהפקת ירום כהן ואלי זולטא ובעיבודם עם ניר ריחני ("אדוש" מלהקת אלמנה שחורה) וארז נץ. בין שיריו היו "שכרון חושים", "אילו רק ידעתי", "זמן מת", "הירח של רומיאו" ו"ירח כתום". גם אלבום זה לא זכה להצלחה.
ב-2013 סיפרה הכט, לקראת הוצאת אלבומה השלישי "צבעוני", שבמהלך עבודתה על אלבום הבכורה היחסים בינה ובין גפן היו קשים ומתוחים. בין השאר, היא טענה שניסה להפריד בינה לבין גיטריסט להקת "התעויוט" הראל בן עמי שהיה באותה עת בן זוגה ושהשיר "תן לי לבד" מתוך האלבום נכתב על השניים והיה מעין ניסיון לגרום להם להיפרד, ושהסינגל "ילד משוגע" מתוך אלבומה החדש נכתב נגד גפן, שלטענתה "בעט בה בכל דרך אפשרית".
בשנת 2014 היא הופיעה ביחד עם להקת פנטגון.
הכט נשואה לזיו כץ והיא אם לתאומות.
סן דייגו
סן דייגו (באנגלית: San Diego) היא עיר בדרום-מערב מדינת קליפורניה שבארצות הברית. העיר מהווה למעשה את הפינה הדרום-מערבית של ארצות הברית היבשתית. העיר ידועה בשל האקלים הנוח השורר בה ומגוון חופי הרחצה על שפת האוקיינוס השקט. סן דייגו היא עיר הבירה של מחוז סן דייגו. בעיר מתגוררים כ-1.3 מיליון תושבים (2020), והיא העיר השנייה בגודלה בקליפורניה והשמינית בגודלה בארצות הברית.
בסן דייגו ממוקמים מספר מתקנים צבאיים של הצי וחיל הנחתים האמריקאי. נמל סן דייגו הוא נמל הבית של הצי השלישי של ארצות הברית, ונמצאות בו נושאות מטוסים, אוניות צי נוספות וצוללות גרעיניות.
מוטו העיר הוא "העיר היפה באמריקה" ("America's Finest City").
היסטוריה
האזור בו ממוקמת העיר סן דייגו היה מיושב עוד בטרם הגעתם של המתיישבים האירופים לאזור. באזור ישבו אנשי שבט הקומייאי האינדיאני. האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה חואן רודריגס קבריו, פורטוגזי שהפליג לחופה הדרומי של קליפורניה בשירותה של ספרד ונחת על חופה של סן דייגו בשנת 1542. קאבריו קרא למקום "סן מיגל".
סבסטיאן ויזקאינו, אשר מיפה את מפרץ סן דייגו ואת חופי קליפורניה בשנת 1602, קרא למפרץ על שם הקדוש דייגו מאלקלה - "סן דייגו". אזור זה של קליפורניה הפך לחלק ממלכות המשנה של ספרד החדשה.
בשנת 1769 ייסד גאספר דה פוורטולאצ'וטה במקום "פרסידיו" - מוצב צבאי, ביום ראשון, ב-16 ביולי באותה שנה נוסד במקום מיסיון סן דייגו דה אלצ'אלה. מתיישבים ראשונים הגיעו לאזור בשנת 1774 והחלו לדחוק את רגליהם של האינדיאנים המקומיים שמרדו בספרדים בשנת 1775, הרגו כומר ושני מתיישבים ושרפו את המיסיון. באותה שנה נבנה מבנה חזק יותר, וב-1797 הפך המיסיון למיסיון הגדול בקליפורניה, וניצר מעל 1,400 אינדיאנים.
בשנת 1821, כאשר מקסיקו זכתה בעצמאותה ושטח העיר הפך לחלק ממחוז באחה קליפורניה. בשנת 1834 פנו 432 תושבי העיר למושל בבקשה להכיר בסן דייגו כעיר, וחואן מריאה אוסונה הפך לראש העיר הראשון של העיר, אולם בשנים לאחר מכן התמעטה אוכלוסיית העיר והגיעה עד ל-100 נפשות. בשנת 1850 כאשר הפכה קליפורניה לחלק מארצות הברית הפכה העיר לבירת מחוז סן דייגו. בשנת 1855 חוברה העיר לרשת מסילות הברזל.
בשנת 1905 לתפקיד ראש העיר נבחר ג'ון ל. סהון והנושא עלה לדיונים משפטיים. תחילה הוא נפסל, אך בעקבות ערר הוא נותר בתפקיד עד לשנת 1907.
בשנת 1907 נבנה בעיר בסיס צי ארצות הברית הראשון. העיר ארחה שני ירידים עולמיים בשנים 1915 ו-1935. מאז תום מלחמת העולם השנייה מתבססת כלכלת העיר על מתן שירותים לבסיסי הצבא הגדולים בעיר, וכן על תעשיות הביוטכנולוגיה והתקשורת. בעיר ממוקמת חברת התקשורת קוואלקום.
בשנת 1984 התרחש הטבח בסניף המקדונלד'ס בסן איסידרו בו נהרגו עשרות אנשים.
אקלים
מזג האוויר בעיר מאופיין בקיץ חמים ויבש ובחורף נוח כאשר מרבית המשקעים יורדים בין דצמבר למרץ, הטמפרטורות נוחות לאורך כל השנה עם טמפרטורה ממוצעת של כ־21 מעלות ובין 230 ל-300 מ"מ גשם בשנה. ב-1883\ 1884 ו- 1940-1941 היו השנים הגשומות ביותר בעיר עם מעל ל-600 מ"מ גשם, בעוד 1921 הייתה השנה היבשה ביותר עם פחות מ-5 מ"מ גשם. כמו מרבית דרום קליפורניה מזג האוויר בעיר יכול לעיתים להשתנות מקצה לקצה בזמן קצר ובמרחק קצר, בסן דייגו זה נובע בעיקר מהטופוגרפיה של העיר. יש בעיר גם מצב של "שכבה ימית" שגורמת לאוויר קר ולח כמה ק"מ מהחוף ובחודשי הקיץ לעיתים יכולים להיות השמיים מכוסים ימים שלמים בעננות שחורה ולתחושה אפלה ולילית בעיר ללא שמש. שלג ירד בהיסטוריה של העיר רק 6 פעמים אם כי בדרך כלל נעלם במהירות מן הקרקע.
דמוגרפיה
נכון ל-2016 הגיל הממוצע בעיר הוא 35.6, יותר מרבע מתושבי העיר הם מתחת לגיל 20, בשנת 2000 ההכנסה הממוצעת למשק בית בעיר עמד על 45,733 ושל משפחה 53,060. החל מ-1 בינואר 2008 ההערכות אומרות שההכנסה הממוצעת למשק בית עלתה לכ־66,715. נכון ל-2005 נחשבת סן דייגו לעיר החמישית בעושרה בארצות הברית עם זאת, 10.6% מהמשפחות חיות מתחת לקו העוני המהוות 14.6 מכלל האוכלוסייה. נכון לדצמבר 2012 סן דייגו היא העיר השלישית בארצות הברית בכמות חסרי הבית שלה אחרי ניו יורק ולוס אנג'לס.
על פי מגזין MONEY בין השנים 2006 עד ל־2017 דורגה העיר כעיר החמישית בארצות הברית שהכי טוב לחיות בה. סן דייגו נבחרה לעיר התשיעית הכי ידידותית ללהט"ב בארצות הברית, בעיר גם כמות להט"ב השביעית בגדולה בארצות הברית עם 1.10% מכלל האוכלוסייה, בנוסף, בשנת 2013 נבחרה אוניברסיטת סן דייגו- SDSU לאחד הקמפוסים הידידותיים ביותר ללהט"ב.
נכון ל-2014, 68% זוהו כנוצרים ו- 27% ללא השתייכות דתית וכ־5% הוגדרו כיהודים, מוסלמים ועוד.
פשע
על פי מגזין פורבס העיר היא התשיעית הבטוחה ביותר בארצות הברית למרות שלדעת מגזינים נוספים היא אפילו מדורגת גבוה מזה. בשנת 2004 היה בסן דייגו אחוז הפשע השישי הנמוך ביותר בכל ארצות הברית. בשנת 2013 היה בסן דייגו שיעור הרצח הנמוך ביותר מבין עשר הערים הגדולות בארצות הברית.
אתרים בעלי עניין
בסן דייגו אתרים רבים בעלי עניין לתיירים, וכן חופי רחצה רבים. אתרי התיירות העיקריים של סן דייגו:
תחבורה
בסן דייגו יש מערכת של רכבת קלה, וכן רשת אוטובוסים.
קהילה יהודית
היישוב היהודי בסן דייגו צמח במחצית השנייה של המאה ה-19. קהילת "בית ישראל" רפורמית נוסדה ב-1888. בשנת 1905 הוקמה קהילה אורתודוקסית. מספר יהודים בעיר גדל בהתמדה, במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה. בשנת 1976 התגוררו בעיר 20 אלף יהודים.
בסן דייגו חיים כ-90,000 יהודים. הקהילה נחשבת לאחת הצעירות והדינמיות בארצות הברית. החיים היהודיים בעיר עשירים ומגוונים.
קהילה יהודית של העיר פעילה במסגרת עמותה ידיים של שלום ומארחת ילדים מישראל במהלך הקיץ.
השכלה
אוניברסיטאות הממוקמת בסן דייגו:
בסיסי צבא
בסן דייגו נמצאים בסיסי הצבא הבאים
בנדיקוט עכברי
מידע כללי
הבנדיקוט העכברי הוא המין הקטן ביותר בסדרת הבנדיקוטאים לאחר קרובו בנדיקוט ננסי ארפקי: אורך ראשו וגופו 15–17 סנטימטרים, ואורך זנבו 11-10.5 סנטימטרים; משקלו מוערך בכ-100 גרם. מבנה גופו קומפקטי וצר, ראשו ארוך ומחודד ואוזניו קטנות. זנבו ארוך, דקיק וחשוף. הפרווה של הבנדיקוט העכברי בצבע חדגוני של אפור עשן כהה או חום אפרורי, ללא הפסים הכהים בחלק האחורי שאופיינים למינים בסוגו. הזנב בצבע כהה לכל אורכו, וללא קצה בהיר. חלקי הגוף החשופים (האף, האוזניים והכפות) בצבע ורוד. מבחינה חיצונית הוא נראה כעכבר עם ראש מחודד.
הבנדיקוט העכברי אנדמי למערב גינאה החדשה, באזור מצומצם על רכס ויילנד סביבות הכפר המבודד גונונג סומורי. שלוש הדגימות הידועות למדע נאספו כולם על ידי גאורג שטיין בגובה של 2,500 מטר מעל פני הים, כך שנראה שהמין מוגבל ליערות עננים טרופיים בגובה רב. אין מידע על אורח החיים והביולוגיה של המין. ככל הנראה, הוא פעיל ביום ובלילה, וניזון מחסרי חוליות וצמחים שאותם הוא מוצא באמצעות נבירה וחפירה באדמת היער הרטובה. סביר להניח שהוא חופר לעצמו מקלט קטן באדמה שמשמש לו למקלט מפני נמיות כיס ונחשים.
מצב
הבנדיקוט העכברי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU) מכיוון שככל הידוע הוא מוגבל לאזור יחיד שגודלו המשוער 20 קילומטרים רבועים בלבד או אף פחות. בשל בית הגידול ההררי והקשה לגישה, הבנדיקוט לא נצפה או נלכד בטבע מאז 1931, וככל הנראה נדיר למדי. האיומים העיקריים עליו אינם ידועים, אך סביר להניח שהוא סובל מבירוא יערות וממלכודות. לא ידוע האם הוא קיים באזור מוגן כלשהו. נדרשים מחקרים נוספים באשר לתפוצה, לביולוגיה ולמצב המין.
קורפוס הפאנצר אס אס השני
קורפוס הפאנצר אס אס השני (בגרמנית: II. SS-Panzerkorps) היה קורפוס משורין של הוואפן אס אס שלחם במלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
הקורפוס הוקם בהולנד הכבושה בידי הגרמנים ביולי 1942. בפברואר 1943 סופח לקבוצת ארמיות דרום ולחם בקרב חרקוב השלישי. בראשית יולי הוא השתתף במתקפה הגרמנית על האגף הדרומי של מבלט קורסק, במסגרת קרב קורסק. לאחר הקרב, לאור הדחתו של מוסוליני מהשלטון באיטליה ופלישת בעלות הברית לסיציליה הועבר הקורפוס לאיטליה כדי להתכונן לאפשרות של פלישה של בעלות הברית למדינה. ב-8 באוגוסט הגיע הקורפוס לנהר הפו וקיבל הוראה לפרק את היחידות האיטלקיות באזור מנשקן. ההוראה התבצעה כמעט ללא התנגדות. ה-OKW היה מודאג מדיווחים על כך שהארמייה האיטלקית ה-14 מתארגנת בפיימונטה ליד הגבול הצרפתי, בכוונה לעבור לצד בעלות הברית. כוח של דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בראשות יואכים פייפר נשלח לפרק את הארמייה מנשקה. בעקבות סירובם של האיטלקים להתפרק מנשקם, אילץ אותם פייפר להיכנע ולמסור את נשקם לאחר קרב קצר.
בספטמבר 1943 נשלח הקורפוס לאזור הבלקן, ולחם שם נגד פרטיזנים קרואטים וסלובנים. אולם המצב בחזית המזרחית הלך והחמיר וכתוצאה מכך הוחלט להחזיר לשם את דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה. באמצע נובמבר 1943 היא הגיעה לז'יטומיר והשתתפה בהתקפת נגד מוצלחת של קבוצת ארמיות דרום באזור זה. הקורפוס הועבר לצרפת והשתתף בניסיון עצירת הפלישה לנורמנדי. הוא מצא עצמו בקרב כבד נגד קבוצת הארמיות ה-21 של הצבא הבריטי שכונה הקרב על קן. וכן לקח חלק בקרב פאלז.
לאחר מכן נסוג הקורפוס מצרפת ועצר למנוחה בהולנד. בספטמבר השיקו בעלות הברית את מבצע מרקט גארדן לכיבוש הולנד, המבצע הסתיים בניצחון גרמני. במהלך המבצע הקורפוס לחם באזור ניימכן נגד הדיוויזיה המוטסת הראשונה (בריטניה) והדיוויזיה המוטסת ה-82 של צבא ארצות הברית. לאחר שעבר שיקום במהלך החודשים אוקטובר ונובמבר, נכלל הקורפוס במסגרת כוח העתודה שהיה אמור לתקוף במסגרת הקרב על הבליטה. הקורפוס לקח חלק פעיל במסגרת קרב סן וית בדצמבר 1944. לאחר שהתקיפה בצפון נתקעה, הקורפוס הועבר דרומה במטרה לקחת חלק בהתקפה על בסטון. לאחר כישלון המתקפה, הקורפוס חזר למגננה.
בפברואר 1945, הועבר הקורפוס להונגריה במטרה להשתתף במתקפת אגם בלטון שנועדה לשחרר את בודפשט ושדות הנפט ההונגריים. ההתקפה הושקה ב-6 במרץ 1945, בתנאים נוראיים נגד התנגדות סובייטית עזה, הקורפוס הצליח להתקדם רק כמה קילומטרים. לאחר כישלון המתקפה, הקורפוס היה מעורב בקרבות הגנה שונים לצד יחידות פאנצר אס אס נוספות וביצע נסיגה לכיוון וינה. לאחר שהסובייטים כבשו את העיר, הקורפוס התפרק, ואנשיו החלו נמלטים בהמוניהם מאימת הסובייטים בניסיון להיכנע לאמריקנים.
פול ת'רו
פול אדוארד ת'רו (באנגלית: Paul Theroux, נולד ב-10 באפריל 1941), הוא סופר ומתעד מסעות אמריקאי, שכתב ספרים רבים ובהם יומני המסע "יריד הרכבות הגדול" (1975) והאקספרס הפאטאגוני הישן. אחדים מן הרומנים שלו עובדו לסרטי קולנוע. הוא קיבל את הפרס לזכר ג'יימס טייט בלק על ספרו "חוף מוסקיטו", שעובד לסרט באותו שם בשנת 1986 ולסדרת טלוויזיה באותו שם בשנת 2001.
אביהם של הסופרים ויוצרי סרטי תעודה מרסל ולואי ת'רו, אחיהם של הסופרים אלכסנדר ת'רו ופיטר ת'רו ודודו של השחקן והתסריטאי האמריקאי ג'סטין ת'רו.
ילדות ונעורים
פול ת'רו נולד במדפורד, מסאצ'וסטס, השלישי בשבעה ילדים. בן להורים קתולים; אמו, אן, הייתה איטלקייה-אמריקאית ומוצא אביו, אלברט יוג'ין ת'רו, היה צרפתי-קנדי.
לאחר סיום התיכון של מדפורד, המשיך ת'רו בלימודיו באוניברסיטת מיין (1960-1959) ובאוניברסיטת מסצ'וסטס אמהרסט, אותה סיים בתואר בוגר באנגלית בשנת 1963.
קריירה
לאחר סיום לימודיו הגבוהים, הצטרף ת'רו בשנת 1963 לחיל השלום כמורה במאלאווי. בתוכנית חדשה, שלח חיל השלום את מתנדביו הראשונים אל מעבר לים בשנת 1961. ת'רו עזר ליריב פוליטי של ראש הממשלה הייסטינגס באנדה להימלט לאוגנדה. כעונש על כך גורש ת'רו ממאלאווי וסולק מחיל השלום. באנדה הכריז עליו כפרסונה נון גראטה במאלאווי בשל התייצבות לצד יאטוטה צ'יזיצה. כתוצאה מכך, הרומן שכתב לאחר זאת, "Jungle Lovers", העוסק בניסיון הפיכה במדינה, נאסר להפצה במאלאווי למשך שנים רבות.
בני הזוג עברו עם בנם מרסל לסינגפור, שם נולד בנם השני, לואי. לאחר שתי שנות הוראה באוניברסיטה הלאומית של סינגפור, התיישבה משפחת ת'רו בנובמבר 1971 באנגליה. תחילה התגוררו בדורסט ואחר בדרום לונדון. עם התפרקות נישואיו, בראשית 1990, חזר ת'רו לארצות הברית, שם הוא מתגורר מאז.
יצירתו הספרותית
ת'רו הוציא לאור את הרומן הראשון שלו, "ואלדו", בתקופת שהותו באוגנדה; הספר זכה להצלחה בינונית. במרוצת השנים הבאות פרסם כמה רומנים נוספים, בהם "Fong and the Indians", "Jungle Lovers" ו"חוף מוסקיטו". כששב למאלאווי כעבור שנים רבות, מצא שספרו "Jungle Lovers", המתרחש במדינה זו, עדיין אסור להפצה בה. הוא הזכיר זאת בספרו "Dark Star Safari" משנת 2002.
אחרי שעבר ללונדון בשנת 1972, יצא ת'רו למסע אפי ברכבת מבריטניה ליפן וחזרה. סיפור המסע הזה יצא לאור כ"יריד הרכבות הגדול", הצלחתו הראשונה הגדולה כסופר מסעות וכיום קלאסיקה בסוגה זו. מבקר הספרים הניגרי נוּ סארו־וויווה כותב, "ספרו של ת'רו, יריד הרכבות הגדול' (1975) נמכר ב-1,5 מיליון עותקים ומוזכר לעיתים קרובות כחלוץ הגאות בספרי מסע בשלהי המאה ה-20". מאז כתב ת'רו מספר ספרי מסע, בהם מסע ברכבות מבוסטון לארגנטינה (האקספרס הפאטאגוני הישן), הקפת הממלכה המאוחדת ברגל ("The Kingdom by the Sea"), שיט בקאיאק בדרום האוקיינוס השקט ("The Happy Isles of Oceania"), ביקור בסין ("Riding the Iron Rooster"), ומסע חוצה אפריקה מקהיר לקייפ טאון ("Dark Star Safari"). ב-2015 הוציא לאור את "Deep South", המתאר ארבעה מסעות בכבישי מדינות הדרום של ארצות הברית. ב-2019 הוציא לאור את "On the Plain of Snakes", דין וחשבון של מסעותיו המקיפים במכוניתו הוא ברחבי מקסיקו. ת'רו נודע בעושר תיאוריו לאנשים ומקומות, המתובלים בשפע באירוניה, או אפילו מיזנתרופיה. עוד מאת ת'רו "Sir Vidia's Shadow", תיאור ידידותו האישית והמקצועית עם זוכה פרס נובל לספרות ו. ס. נייפול, שנקטעה בפתאומיות אחרי 30 שנה.
ת'רו הרבה לעבוד עם הצלם סטיב מק'קארי. ספרם "הדרך האימפריאלית" הופיע בשנת 1987, וצילומיו של מק'קארי כלולים ב"Deep South" של ת'רו וב"On the Plain of Snakes". מגזינים כגון הסמית'סוניאן ונשיונל ג'אוגרפיק שלחו את ת'רו ואת מק'קארי כצוות במשימותיהם.
רבים מספריו של ת'רו היו לסרטי קולנוע. הרומן "ג'ק הקדוש" משנת 1972 הוסרט בידי פיטר בוגדנוביץ' ב-1979, עם בן גאזארה בתפקיד הראשי. הנובלה "דוקטור סלוטר" הוסרטה בשם "רחוב חצי הירח" בשנת 1986, עם מייקל קיין וסיגורני ויבר. בסרטו של פיטר ויר "חוף מוסקיטו" (1986) שיחקו הריסון פורד, הלן מירן וריבר פניקס. קובץ הסיפורים הקצרים של ת'רו "השגרירות הלונדונית" היה לסדרה בת שישה פרקים בטלוויזיה הבריטית בשנת 1987. "שלג חג המולד", סרט טלוויזיה משנת 1986, עובד מן הרומן של ת'רו "שלג לונדון". ת'רו כתב את "סיפור הונג קונג", שעליו מבוסס הסרט "תיבה סינית" של ויין ואנג (1997). ב-2019 הודיעה חברת סרטי אפל ש"חוף מוסקיטו" נמצא בהפקה כסדרה בת עשרה פרקים, ששודרה ב-2021.
חייו האישיים
הרומן האוטוביוגרפי-למחצה שלו משנת 2017, "Mother Land" (וסיפור קצר קודם הקשור אליו, שהתפרסם במגזין ניו יורקר ומתרחש בפוארטו ריקו) מתייחסים לבן בכור, שנולד מקשר במכללה; נאמר, שהוא ובת-זוגו ללא נישואים מסרו את הילד לאימוץ, אך נראה שהוא חזר לחייו בזמן מן הזמנים.
כשת'רו היה באוגנדה, חבריו מצאו בשבילו משרת הוראה באוניברסיטת מאקררה בקמפלה. שם פגש את אן קאסל, סטודנטית בריטית לתואר שני שלימדה בבית ספר תיכון לנערות בקניה, באמצעות שירות התנדבות מעבר לים.
אחרי שעזבו את אסיה ודורסט, עברו בני הזוג ב-1971 לדרום לונדון, משום שהחיים שם היו זולים יותר מאשר בארצות הברית. היו להם שני בנים: מרסל ולואי, שניהם סופרים ויוצרי סרטי תעודה. ת'רו וקאסל התגרשו ב-1993.
ת'רו התחתן בשנית ב-18 בנובמבר 1995 עם שילה דונלי. אשתו מנהלת סוכנות יחסי ציבור למסעות ובתי מלון יוקרתיים. הם מתגוררים בהוואי ובקייפ קוד, מסצ'וסטס.
מחלוקת
הרומן שלו "Jungle Lovers" משנת 1971 נאסר להפצה על ידי ממשלת מאלאווי במשך שנים רבות. הרומן "Saint Jack" משנת 1973 נאסר להפצה על ידי ממשלת סינגפור למשך 30 שנה. שניהם נאסרו משום שנחשבו לביקורתיים מדי כלפי מנהיגי הממשל, או שהציגו את המדינה באור שלילי. כל ספריו של ת'רו נאסרו להפצה על ידי ממשלת האפרטהייד בדרום אפריקה, אבל ב-1995, אחרי מעבר דרום אפריקה לדמוקרטיה, תחת הנשיא נלסון מנדלה, הציב משרד החינוך של דרום אפריקה את "חוף מוסקיטו" של ת'רו כקריאת חובה לתלמידי כיתה י"ב לבחינת הבגרות בספרות.
פרסים ואותות הוקרה
ת'רו קיבל מספר רב של פרסים ואותות הוקרה.
זמזומית המדבר
מאפיינים
זמזומית המדבר היא צמח בעל בצל, פקעת או קנה שורש מעובה. פרחי הצמח קטנים, צינוריים, צפופים ובשרניים, וצבעם כחול או ורוד. לפרח צינור בעל עלים מאוחים, ובקצהו שש אונות מפורדות, שאורכן מגיע לכרבע מאורך הצינור, ובבסיס כול אונה אבקן. עוקצי הפרחים קצרים מאוד, והם אינם מתארכים רבות במהלך הפריחה. גבעול הפריחה קצר ומגיע לאורך של 5–10 ס"מ. עלי זמזומית המדבר שטוחים, פרושים על הקרקע, לעיתים בצורה מפותלת, ועל פניהם שקעים לבנים. זמזומית המדבר פורחת בחודשי החורף, מדצמבר עד מארס.
מסתור (סרט)
מסתור (Shelter) הוא מותחן ריגול, קופרודוקציה ישראלית גרמנית משנת 2017 בבימויו של ערן ריקליס עם נטע ריסקין והשחקנית האירנית הגולה גולשיפטה פרהאני בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בידי ערן ריקליס והוא מבוסס על הסיפור "חוליה" של שולמית הראבן משנת 1986.
זה מותחן ריגול שבמרכזו סוכנת מוסד הנשלחת לגרמניה כדי לפקח ולהגן על לבנונית שעבדה בשביל מדינת ישראל וזהותה נחשפה.
נטע ריסקין הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר ויונתן ריקליס היה מועמד לפרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
תקציר העלילה
נעמי רימון (נטע ריסקין) היא סוכנת מוסד שפרשה לפני שנתיים לאחר שבעלה נרצח בפיגוע טרור בקניה.
סוכן המוסד, גד (ליאור אשכנזי) מגיע אליה ומבקש שתטוס להמבורג ותשמש כשומרת ומטפלת בסוכנת מוסד ערביה נוצרית בשם מונה (גולשיפטה פרהאני) ששיתפה פעולה עם המוסד. בין היתר השתתפה בניסיון החיסול של מפקד החזבאללה נעים קאסם (דוריד לידאווי) שנכשל. לאחר שזהותה נתגלתה על ידי החזבאללה היא הוברחה לגרמניה ועברה שם ניתוח פלסטי לשינוי תווי פניה.
שתיהן בזהויות בדויות. נעמי מקבלת זהות של גרמניה נוצרית בשם קלאודיה ובר ושמה האמיתי של מונה הוא לינה חדד.
קאסם מורה לסגנו יוסוף (דוד חמאדה) למצוא את לינה ולחסל אותה. סוכן המוסד האחראי עליהן הוא אבנר (יהודה אלמגור) והוא מצייד את נעמי באקדח ופוקד עליה שתדאג שמונה לא תצא מדירת המסתור ולא תתקרב לחלונות.
היחס בין נעמי למונה שמתחיל בחשדנות, מתהדק ומונה מספרת שהשאירה את בנה זיאד במנזר בלבנון ומבקשת שיוציאו אותו משם. שירותי הביון הגרמנים מבקשים להדק את יחסם לאיראנים הנלחמים בדאעש ומגלים לחזבאללה את מקום דירת המסתור.
בהתקפה נהרגת מונה ונעמי נפצעת אך מצליחה להימלט. היא מוחזרת ארצה ומקבלת משימה: להציל את בנה של מונה. היא מוחדרת ללבנון בדרכון של מונה ופונה למנזר למצוא את זיאד, אך מתברר לה שהוא מת וקבור בבית הקברות של המנזר (צולם במנזר בית ג'מאל). נעים קאסם מגיע למקום אך היא מהירה יותר בשליפה והורגת אותו. מסתבר לה שהמוסד ידע הכל וניצל אותה כדי לחסל את קאסם.
חד-קרן (כלכלה)
חד-קרן (לעיתים נהגה יוּניקוֹרן, מאנגלית: Unicorn) היא חברת הזנק פרטית ששוויה מוערך ביותר ממיליארד דולר. המונח נטבע בשנת 2013 על ידי איילין לי, משקיעת הון סיכון, שבחרה את החיה המיתולוגית חד-קרן כדי לייצג את הנדירות הסטטיסטית של מיזמים כה מצליחים. על פי TechCrunch היו 279 חדי-קרן במאי 2019 ובפברואר 2023 צמח מספרם ל-1200. חדי-הקרן הגדולים כללו את Ant Financial, DiDi, Airbnb, Stripe ו- Palantir Technologies. חדי-קרן בולטים כאובר ו-Lyft הפכו בשנת 2019 לחברות ציבוריות והפסיקו להיחשב חדי-קרן.
היסטוריה
כאשר איילין לי טבעה במקור את המונח "חד קרן" בשנת 2013, היו רק שלושים ותשע חברות שנחשבו לחד-קרן. במחקר אחר שנעשה על ידי הרווארד ביזנס רוויו, נקבע כי חברות סטארט-אפ שהוקמו בין 2012 ל-2015 גדלו בהערכת שווי פי שניים ממה שחברות מסטארט-אפים שהוקמו בין השנים 2000-2013.
בשל הצמיחה המהירה במספרן של חברות החד-קרן נוצרו מונחים נוספים כדי לתאר חברות ששווין מעל 10 מיליארד דולר - דקאקורן, וחברות ששווין מעל 100 מיליארד דולר - הקטוקורן.
אסטרטגיית צמיחה מהירה
על פי מאמר בכתב העת המדעי "Management Science", משקיעים וחברות הון סיכון מאמצים את אסטרטגיית ה-get big fast עבור חברות סטארט-אפ. GBF היא אסטרטגיה בה סטארט-אפ מנסה להתרחב בקצב גבוה דרך סבבי מימון גדולים וקיצוץ מחירים כדי להשיג יתרון בנתח השוק ולדחוק את המתחרים במהירות האפשרית. נראה כי התשואות האקספוננציאליות המהירות באמצעות אסטרטגיה זו אטרקטיביות לכל הצדדים המעורבים. עם זאת, תמיד יש את הערת הזהירות של בועת הדוט-קום של שנת 2000 והיעדר הקיימות לטווח הארוך ביצירת הערך של החברות שנולדו מעידן האינטרנט.
אקזיטים
חדי-קרן רבים נוצרו באמצעות רכישות על ידי חברות ציבוריות גדולות. בסביבת ריבית נמוכה וצמיחה איטית, חברות רבות כמו אפל, פייסבוק וגוגל מתמקדות ברכישות במקום להתמקד בהשקעות הון או השקעות בתוך החברה. כמה חברות גדולות מעדיפות לחזק את עסקיהן באמצעות רכישת טכנולוגיות ומודלים עסקיים מבוססים במקום ליצור אותם בעצמן.
גידול בהון פרטי זמין
הגיל הממוצע של חברת טכנולוגיה לפני שהיא מונפקת בבורסה הוא 11 שנים, לעומת אורך חיים ממוצע של ארבע שנים בשנת 1999. דינמיקה חדשה זו נובעת מגדילה בהיקף ההון הפרטי הזמין להשקעה בחברות הזנק, וכן בעקבות תקנה אמריקאית משנת 2012 שהגדילה פי ארבעה את מגבלת בעלי המניות בחברה פרטית. סכום ההון הפרטי שהושקע בחברות תוכנה גדל פי שלושה משנת 2013 עד 2015.
מניעת הנפקה
באמצעות סבבי גיוס רבים חברות אינן צריכות לעבור הנפקה ראשונה לציבור כדי להשיג הון או הערכת שווי גבוהה יותר; הם יכולים פשוט לחזור למשקיעים ולגייס הון נוסף. הנפקות מסתכנות גם בסיכון של פיחות ערך החברה, אם השוק הציבורי מעריך את החברה פחות מהערך שמייחסים לה המשקיעים. מספר דוגמאות אחרונות למצב זה הייתה חברת השירותים הפיננסיים סקוור, וטריבגו, מנוע חיפוש גרמני פופולרי למלונות, שניהם ירדו בערכם לאחר ההנפקה. היה זה בגלל הערכת יתר ניכרת של שתי החברות בשוק הפרטי על ידי משקיעים וחברות הון סיכון. השוק לא הסכים עם הערכות השווי של שתי החברות, ולכן צנח מחיר כל מניה מטווח ההנפקה הראשוני שלהן.
בנוסף, משקיעים וסטארט-אפים לא רוצים לבזבז משאבים על הרגולציות הנלוות להנפקה. תקנות כמו חוק סרבנס-אוקסלי החילו רגולציות מחמירות על חברות ציבוריות, בעקבות מספר מקרי פשיטת רגל בשוק האמריקאי.
התקדמות טכנולוגית
חברות הזנק מנצלות את שטף הטכנולוגיות החדשות של העשור האחרון כדי להשיג מעמד של חד-קרן. עם התפוצצות המדיה החברתית והגישה למיליוני משתמשים בפרסום ממוקד, לחברות הזנק יש את היכולת להרחיב את העסק שלהן מהר מתמיד. חידושים טכנולוגיים רלוונטיים כוללים סמארטפונים ניידים, פלטפורמות P2P ומחשוב ענן בשילוב של יישומי מדיה חברתית סייעו לצמיחת חדי-הקרן.
הערכת שווי
הערכות השווי המובילות את חברות ההזנק הללו להפוך לחדי-קרן הן ייחודיות בהשוואה לחברות מבוססות יותר. הערכת שווי לחברה מבוססת נובעת מביצועים של שנים עברו, ואילו הערכת שווי של חברת הזנק נגזרת מהזדמנויות הצמיחה שלה ומההתפתחות הצפויה שלה לטווח הרחוק לשוק הפוטנציאלי שלה. הערכות שווי לחד-קרן נובעות בדרך כלל מסבבי מימון של חברות הון סיכון גדולות. הערכה משמעותית נוספת של חברות הזנק היא כאשר חברה גדולה בהרבה רוכשת אותה ומשלמת בפועל את הערכת השווי. לדוגמה כאשר יוניליוור רכשה את מועדון "דולר שייב קלאב" וכאשר פייסבוק רכשה את אינסטגרם עבור מיליארד דולר, מה שהפך למעשה את החברות הנרכשות לבעלות שווי של מיליארד דולר.
חדי-קרן בישראל
בין חדי-הקרן לשעבר ניתן למנות את מובילאיי שהונפקה ב-2014 לפי שווי של 5.3 מיליארד, ומלאנוקס שנמכרה לאנבידיה ב-6.9 מיליארד (לאחר שהייתה חברה ציבורית וחזרה להיות חברה פרטית). בשנת 2021, 21 חברות ישראליות בשווי של מיליארד דולר ומעלה הונפקו ואיבדו את סטאטוס החד-קרן שלהן, כולל Monday.com לפי שווי של 6.8 מיליארד, איירון סורס לפי שווי של 11 מיליארד, SentinelOne שהונפקה לפי שווי של 9 מיליארד, וסלברייט בשווי של 2.4 מיליארד.
אוראופרינלה מקונלי
אוראופרינלה מקונלי (שם מדעי: Oreophrynella macconnelli) היא מין של קרפדה ממשפחת הקרפדיים החיה בטבע רק ברמות הרי הטפואי (Tepui) שבוונצואלה, גיאנה וכנראה בצפון ברזיל. צפרדע זו היא קרובתם של קרפדת המפל וקרפדת רוריימה, והיא תוארה בשנת 1900 ונקראה ע"ש החוקר פרדריק וואסור מקונל (Frederick Vavasour McConnell).
הקרפדה קטנה מאוד, לא עולה על כמה סנטימטרים והיא מצויה על גבי עלים ביערות טרופיים וסובטרופיים גבוהים. היא קטנה וחסרת שרירי רגליים כמו של צפרדעים אחרות. במקום זה היא מתגוננת מטורפים כמו נחשים באמצעות נפילה מהעלים והענפים עליהם היא נמצאת ותפיסה של ענפים, בהם היא נתקלת בנפילתה. אצבעותיה חזקות ודביקות מאוד מה שעוזר לה להימנע מפגיעה.
עם זאת היא מצויה בסכנת הכחדה עקב הפגיעה ביערות בהם היא חיה והחדרתה של פטרייה מזיקה כיטרידיומיקוסיס, הקוטלת דו-חיים רבים באמצעות חדירה לעורם.
חומר פולימרי
בתחילת דרכו נעשו בו שימושים תעשייתיים כגון יצור חלקי בובות וכפתורים באירופה. אמנים אמריקאים החלו לעשות בו שימוש יצירתי יותר כשהחלו ליצור חרוזים ותכשיטים וכן לשלבו ביצירה מזכוכית ובקרמיקה.
לחימר הפולימרי ניתן להוסיף פיגמנטים והוא משווק במגוון צבעים וגימורים. ניתן לערבב חומר בצבעים שונים על מנת לקבל מרקמים שונים וצבעוניים, וישנו מגוון רחב של שיטות עיבוד ושימוש.
אומנים שונים ברחבי העולם יוצרים מהחומר הפולימרי מגוון עשיר של יצירות אומנות, בין היתר פסלונים ומיניאטורות, ציור בחומר, פיסול וציפוי, יצירת תכשיטים, פסיפס וציפוי ריהוט ביתי בצורה אומנותית.
בין החברות השונות המוכרות את החומר הפולימרי יש הבדלים בקשיות החומר, ביכולות שלו להשתלב עם חומרים אחרים כגון חומרים מצפים, ובזמני חימום ואפיה שונים. בין החומרים הנפוצים בישראל: "פימו", "פרמו", "המועדון הלבן - White club", מוצרים על שם "דונה קאטו" ועוד.
רודריך פיק
רודריך פיק (בגרמנית: Roderich Fick) (16 בנובמבר 1886 - 13 ביולי 1955) היה האדריכל הגרמני שפעל בעיקר בתקופת השלטון הנאצי.
פיק קיבל הכשרה והדרכה כשעבד כשוליה תחת המורה והאדריכל הנודע, תיאודור פישר. הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של מינכן בשנת 1935, תכנן את בית המגורים במינכן של רודולף הס בשנת 1936. פיק הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1937, ובכך תכנן ועיצב פרויקטים נאציים כמו בניינים שונים במתחם אוברזלצברג של אדולף היטלר וכמו כן צריפי SS. על פיק גם הוטלה המשימה לעצב מחדש את העיר האוסטרית, לינץ. עבודותיו לקחו גם חלק באירוע האדריכלות בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ של 1936.
לאחר מלחמת העולם השנייה, על פי משפטי נירנברג, פיג סווג רשמית כמיטלאופר (Mitläufer), 'מטייל עמית', אדם אשר היה שותף באופן פסיבי לפשעי הנאצים. לאחר המלחמה פיק השתתף ותכנון מבנים חדשים כחלק מפרויקט שיקומה של לינץ לאחר הפצצתה במלחמה ופרש לבוואריה. אשתו הראשונה נפטרה ב־2 באוקטובר 1938; בשנת 1948 הוא התחתן עם קתרינה בושר, הצעירה ממנו ב-28 שנה. בתו, פרידריקה נולדה בשנת 1950.
Joshua
Joshua (בעברית: ג'ושוע) הוא אלבום הסולו השביעי של הזמרת דולי פרטון, אשר יצא ב-12 באפריל 1971 על ידי RCA ויקטור. שיר הנושא של האלבום יצא כסינגל היחיד מהאלבום וזכה להצלחה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ובכך הפך לשיר הראשון של פרטון להגיע להישג זה. בנוסף השיר היה מועמד לפרס גראמי.
בשנת 2001 האלבום יצא מחדש על גבי דיסק ביחד עם אלבום נוסף של פרטון. בשנת 2015 הוא יצא גם להורדה דיגיטלית.
הצלחה מסחרית
האלבום הגיע למקום ה-16 במצעד אלבומי הקאנטרי ולמקום ה-198 במצעד האמריקאי הרשמי. בקנדה הוא הגיע למקום ה-24 במצעד אלבומי הקאנטרי הקנדי.
שיר הנושא של האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי ונהיה לשיר הראשון של פרטון לעשות זאת. בנוסף הוא דורג במקום ה-8 במצעד השירים מתחת להוט 100. בקנדה השיר הגיע למקום השני במצעד שירי הקאנטרי הקנדי.
שבחים
שיר הנושא של האלבום היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריית "הביצוע הווקאלי הנשי הטוב ביותר בשיר קאנטרי".
המתמחים החדשים
זה סרט המשך לרופאים הצעירים משנת 1962 והוא מתאר את קורותיהם של סטאז'רים לרפואה בשנת הסטאז' שלהם בבית חולים גדול.
התסריט מבוסס על הספר "The Interns" של ריצ'רד פרד.
תקציר העלילה
קבוצת סטאז'רים חדשים מגיעה לבית החולים New North Hospital לשנת סטאז'. ד"ר אלק קונסידין שנאלץ לחזור על שנת הסטאז', עורך להם סיום במתחמי בית החולים.
מנהל המחלקה הכירורגית ד"ר דומיניק ריצ'יו (טלי סוואלס) הוא כעת גם מנהל בית החולים מקבל אותם בפנים חמורות סבר ומודיע כי בית החולים נמצא בהפסד ולכן יש לקצץ בהוצאות בתוכן חנייה חפשית בבית החולים.
טוני פארלי (ג'ורג' סיגל) הוא סטאז'ר בעל "פתיל קצר". הוא פורץ את שרשרת מגרש החנייה וריצ'יו מחייב אותו בקנס ובאזהרה לגבי המשך התמחותו.
פארלי נפגש עם העובדת הסוציאלית של בית החולים ננסי (אינגר סטיבנס) ומחזר אחריה. הוא הגיע משכונה מוכת עוני ופשע. חבריו העבריינים מקניטים אותו על שעזב אותם ובאחד הפעמים הם מתקיפים את ננסי ואונסים אותה. פארלי מתעמת אתם אך מוכה קשות. ננסי משתקמת אבל נמצאת בפוסט טראומה. במסיבה עליזה של אנשי צוות בית החולים גדושה באלכוהול, אחד הבחורים רוצה לרקוד אתה אך היא מתנגדת ואז מתעלפת ונכנסת למצב קטטוניה. הפסיכיאטר אומר לפארלי כי מצב זה יכול להימשך זמן רב ואולי לתמיד.
כעבור זמן מגיע לבית החולים האנס שנפצע בתגרה בשכונה. מצבו מידרדר ופארלי מנתח אותו ללא סמכות ומצליח לקשור את העורק המדמם אך הוא מת. ריצ'יו עורך לו בירור אך מגיע למסקנה שפעל נכון ומציע לו להתמחות בכירורגיה.
ד"ר אלק קונסידין רודף השמלות מתראה עם האחות היפה (ברברה עדן) אך היא מסכימה להמשיך את היחסים ביניהם רק עם חתונה ולבסוף הוא מסכים.
T (אלבום של TVXQ)
T הוא האלבום היפני השלישי של להקת הבנים הקוריאנית TVXQ. הוא יצא ב-22 בינואר 2008, והגיע למקום 4 במצעדים שבועיים עם 52,273 עותקים שנמכרו.
פרויקט TRICK
לאחר יציאת האלבום "T" פרסמה Rhythm Zone, החברה המפיקה של TVXQ ביפן, את פרויקט TRICK. בכל שבוע, במשך 5 שבועות רצופים, השתחרר סינגל, סך הכל חמישה סינגלים. כל אחד מהסינגלים הוא שיר סולו של אחר מחברי הלהקה.
הסינגלים הם*:
אם מחברים את האותיות הראשונות של כל הסינגלים מתקבלת המילה TRICK, זהו גם שמו של שיר הנושא של האלבום. השיר עצמו מורכב כמיקס של חמשת הסינגלים.
חה יינג-צ'ין
חֶה יִינְג-צִ'ין (במנדרינית: 何应钦) היה פוליטיקאי ומצביא, חבר מפלגת הקְווֹמִינְטַנג בתקופת הרפובליקה הסינית, אשר פעל במהלך מהפכת שינהאי, המשלחת הצפונית, והמערכות האנטי-קומוניסטיות של שנות העשרים ושנות השלושים כבעל תפקיד צבאי ומאוחר יותר בתפקיד מדיני שירת במלחמת סין–יפן השנייה כראש ממשלת הרפובליקה הסינית ומלחמת האזרחים הסינית כשר ההגנה הלאומית השני והרביעי במניין. היה מהמקורבים ביותר אל ראש המפלגה צ'יאנג קאי שק. תפקידו הפוליטי של חה נגמר עם נסיגת הממשלה הלאומית לטאיוואן אך הוא המשיך לשאת בתואר טקסי עד מותו.
תקופת המצביאים
בזמנו באקדמיה, החל חה לעבוד ביחד עם צירים מהפכנים ובשנת 1911 שב לסין כדי להשתתף במהפכת שינהאי שהפילה את שואנג-טונג, קיסר סין האחרון, והסדירה את ממשל הרפובליקה הסינית. לאחר שיואן שה-קאי יצא בהפיכה שנועדה להפוך אותו לקיסר סין בשנה מהקמת הרפובליקה, חה שב ליפן והשלים שם את לימודיו האקדמיים. לאחר הפלת ממשל יואן שה-קאי והתפרקות סין לתוך תקופת המצביאים בה לא נראה כל שלטון ריכוזי, שב חה לסין והוצב כקולונל המפקד על הרגימנט ה-4 האזורי של גוויג'ואו, תחת המשימה לאמן חיילים חדשים לצבא הרפובליקה. שנה אחר כך התחתן חה עם ואנג ון-שיאנג, אחותו של איל המלחמה המחוזי, ואנג ון-חואה.
בממשל הקוומינטנג
חה עם הזמן התקרב יותר ויותר לתוך הפוליטיקה ובשנת 1927 היה בעל תפקיד מרכזי בביצוע טבח שאנגחאי במסגרתו כוחות הקוומינטנג טבחו בפלג הקומוניסטי של המפלגה, דבר שהביא בסופו של דבר להקמת המפלגה הקומוניסטית של סין ולתחילתה של מלחמת האזרחים הסינית. חה לא הביע את תמיכתו בצ'יאנג במהלך ניסיון הפיכה של לי דזונגז'ן ועוד מספר מקורבים לכוח, על כן, כאשר צ'יאנג הצליח לעצור את ההפיכה נגדו, הוא הוריד את חה מדרגותיו על אי נאמנותו במהלך תחילת שנת 1928.
עם הזמן חה עלה מחדש בדרגות ועבד קשה להבטיח את נאמנותו לצ'יאנג. במהלך מלחמת המישורים המרכזיים חה היה במרכז המאבק כאשר נודע לו שאביו נפטר. חה, עקב מחויבותו הצבאית לא יכול היה לעזוב את שדה הקרב ולהיות בהלוויית אביו, בעת הגיעה ידיעה זאת לצ'יאנג, האחרון הלך בעצמו להלוויית אביו של חה, מה שסימל את סיום היריבות ביניהם. במהלך 1930 הפך חה לראש המטה הכללי של הצבא ולראש המערך הפוליטי של הצבא. תדמיתו של חה כמפקד צבאי נחלשה במעט כאשר בשנת 1931 תקף את הממשלה הסובייטית בג'ינהאי אשר הוגנה בידי פנג דה-חואי, הפלישה הייתה אסון לכוחות הקוומינטנג והבטיחה את המשך מלחמת האזרחים לעוד לפחות מספר שנים האלה.
עם התקדמות הפלישה היפנית למנצ'וריה הוצב חה בשנת 1933 כמפקד העליון של המערך הצבאי הצפון-מזרחי ופיקד מתוך בייג'ינג לאחר שהחליף בתפקיד זה את ג'אנג סואה-ליאנג. חה פעל להגיע להסדר מדיני עם יפן אך האחרונה כבשה את כלל מנצ'וריה והסדירה בתוכה את מדינת החסות של מנצ'וקוו. חה חתם הסכם סודי להסדר עם יפן במטרה שכוחות הקוומינטנג יוכלו להתרכז על מאבקם ב. במהלך חטיפת צ'יאנג בתקרית שיאן, חה הפך למפקד הראשי של הצבא ונכנס למאבק פוליטי עם סונג מיילינג ותומכיה, בשובו של צ'יאנג הושב התפקיד לידי האחרון.
בעת תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי החלו רשמית את מלחמת סין–יפן השנייה, חה אימן חיילים בסצ'ואן. בשומעו על המתרחש נגד יפן הוא שב במהרה אל הבירה נאנג'ינג, אשר נפלה זמן קצר אחר כך. חה לחם במספר קרבות במהלך המלחמה, בהם הקרב על ווהאן והקרב הראשון על צ'אנגשה. בנובמבר 1944 הוחלף מתפקידו כראש המטה הכללי בידי צ'ן צ'נג. עם כניעת האימפריה היפנית היה זה חה שקיבל את חתימת הכניעה מידי הגנרל היפני יאסוג'י אוקאמורה. חה ישר בסיום המלחמה החל בגירוש של עובדים יפנים מסין, הוא פעל לסבסוד יחסים חדשים עם יפן בתקופת הכיבוש האמריקאי בטענה כי לבסוף זה יעזור לשפר את יחסי יפן–סין העתידיים.
במאי 1946 אורגן צבא הקוומינטנג מחדש כשצ'ן צ'נג ובאי צ'ונג-שי עמדו בראש, והותירו את חה יינג-צ'ין בתפקיד המפקד של חיל המצב בצ'ונגצ'ינג. זמן קצר לאחר מכן הוא נשלח מסין לשמש כחבר המשלחת לאו"ם. בסוף 1947 הוא הוחזר לסין כשמלחמת האזרחים בעטה בהילוך גבוה. בשנים 1948 ו-1949 הוא התמנה פעמיים לשר הביטחון (הפעם השנייה בתפקיד רשמי בלבד); והתפטר מתפקיד זה בסוף השנה מכיוון שהיה מעט שיכול היה לעשות כשר כאשר הצבא הלאומי של הקוומינטנג התפרק בשלב זה של מלחמת האזרחים בסין. בין מרץ ליוני 1949 שימש גם כיושב ראש מועצת הניהול הפוליטי. ביחד עם שאר הממשלה, חה ברח לטאיוואן בסוף שנת 1949.
בטאיוואן
בתחילת 1950 הוא לא הצליח להשיג שום תפקידים משמעותיים כשצ'יאנג נבחר מחדש כנשיא הרפובליקה הסינית לשלטון באופן רשמי ובכך סומנה את סוף הקריירה הפוליטית של חה; משלב זה ואילך ועד למותו, הוא היה ממלא רק תפקיד כיועץ צבאי בכיר המצורף ללשכת נשיא הרפובליקה הסינית, והחזיק בהשפעה פוליטית מועטה. אשתו ואנג ון-שיאנג אובחנה כחולה בסרטן השד בשנת 1952, אך חיה עד אפריל 1978; בשש עשרה השנים האחרונות שלה הבעל והאישה נסעו לעיתים קרובות ליפן לקבל טיפול רפואי, וחה היה ידוע כבעל מסור במהלך מחלתה. בינואר 1954 הוא מונה לראש ארגון שעודד שיתוף פעולה כלכלי בין הרפובליקה הסינית ליפן. באפריל 1977 הוא מונה ליו"ר הוועדה שניהלה את אולם הזיכרון של סון יאט-סן בטאיפיי. בינואר 1980 הוא מונה לראש הצלב האדום הסיני.
באותה שנה, לרגל יום הולדתו ה-90, ניתן לו דיוקן של דמותו; אשר יהפוך רכוש חשוב מאוד בשבילו. בשנת 1982 הוא מונה ליו"ר הראשון של הליגה לסין מאוחדת תחת שלושת העקרונות של העם. הוא לקה באירוע מוחי במהלך אפריל 1986 והתאשפז. הוא נפטר בטאיפיי, בירת טאיוואן, בשנת 1987 בגיל 97. הוא נקבר בבית העלמין הצבאי של הר וושי בצפון טאיוואן.
קונסול (צרפת)
קונסול הייתה משרה שלטונית ברפובליקה הצרפתית הראשונה.
בתקופת המהפכה הצרפתית ב־1799 נחקקה בצרפת חוקה על פיה הכוח הביצועי העליון היה בידי שלושה פקידים שנשאו בתואר "קונסול". למעשה המדינה נשלטה בידי נפוליאון שנשא בתואר "הקונסול הראשון". אורך המשרה היה עשר שנים, אולם ב־1802 מונה נפוליאון לקונסול ראשון למשך כל חייו. המושג קונסול במובן השלטוני חדל להתקיים כאשר נפוליאון מונה לקיסר צרפת ב־1804.
לוויין ריגול
לוויין ריגול הוא לוויין המיועד לאיסוף מודיעין צבאי. הסוגים העיקריים של לווייני ריגול, לפי סוג המידע שהם אוספים, הם:
מבחינת החוק הבינלאומי, אפשרות ההצבה של לוויין ריגול מעל שטחה של מדינה שאיננה בהכרח זו ששיגרה אותו מעוגנת בעובדה שהחלל, בגובה של מעל 100 קילומטרים מעל פני כדור הארץ, נחשב לטריטוריה נייטרלית. עובדה זו מהווה יתרון חשוב בהפעלת הלוויין ככלי גלוי לאיסוף מידע משטח אויב, מאחר שעצם הצבתו לא מהווה הפרה של הריבונות של האויב, ואינה יכולה להיחשב כעילה למלחמה.
היסטוריה
בשנת 1955 חיל האוויר של ארצות הברית הזמין תכנון אמצעי ריגול שיאפשרו צילום שטח. בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 חיל הפעיל תוכניות SAMOS ו-MIDAS שלא זכו להצלחה רבה. בעקבות כך הוחלט להקים משרד הסיור הלאומי שיהיה אחראי על הנושא. בתוכנית הראשונה של המשרד היה מיזם קורונה.
בברית המועצות הוחלט להתחיל בתכנון לוויני ריגול בשנת 1959. בשנת 1962 שוגר בהצלחה לוויין מדגם זניט.
בסין החלו לפתח לווייני ריגול בשנות ה-70 של המאה ה-20. לוויין ראשון מדגם FSW שוגר בהצלחה בשנת 1974.
המלחמה הברברית הראשונה
המלחמה הַבֶּרְבֶּרִית הראשונה (1801–1805) (באנגלית: First Barbary War), הנקראת גם "מלחמת טריפוליטניה" (Tripolitanian War), הייתה הראשונה בין שתי מלחמות שניהלה ארצות הברית נגד המדינות הברבריות בחוף המערבי של צפון אפריקה. הסיבה ליציאתה למלחמה הייתה התקפותיהם של שודדי ים, שיצאו בפקודת שליטי טריפוליטניה, אלג'יריה ומרוקו, על אוניות סוחר אמריקאיות שפקדו את הים התיכון. הייתה זו המלחמה הראשונה שערכו האמריקאים מחוץ לגבולות ארצם, והיא בעלת חשיבות במורשת הקרב של הנחתים ושל הצי האמריקאי. המלחמה הסתיימה בחוזה שלום בו שליט טריפוליטניה התחייב להימנע מלפגוע בספינות ומלחים אמריקאים ונערכו חילופי שבויים.
רקע היסטורי
הקורסארים הבֶּרְבֶּרִים היו פיראטים מוסלמים שפעלו מנמלי אלג'יריה, תוניסיה, מרוקו וטריפוליטניה, והיו אימת הים התיכון כולו משך מאות בשנים. הם לכדו אוניות סוחר תמימות, מכרו לעבדות את אנשי צוותן ונוסעיהן או תבעו כופר כסף תמורתם, וכך הגדילו את עושרם ועוצמתם של שליטי מדינותיהם. מסדר השילוש הקדוש הרומי-קתולי, המוכר גם בשם מסדר ה"מָתוּרִינִים" שמושבו בצרפת, פעל מאז היווסדו בשלהי המאה ה-12 לאיסוף דמי כופר ולפדיון נוצרים שנפלו בשבי המוסלמים, ובהם גם אלה שנשבו על ידי הפיראטים בים התיכון.
גורלן של אוניות סוחר אמריקניות שפקדו את נמלי הים התיכון לא היה שונה משל אחיותיהן האירופיות. התקפות הפיראטים הברברים נועדו לסחוט דמי כופר תמורת חיי המלחים השבויים, ובסופו של דבר לאלץ את ארצות הברית לשלם דמי חסות שנתיים (tribute) בתמורה להפסקת ההתנכלויות, כפי שנהגו השליטים הברברים גם עם כמה ממדינות אירופה. עד סיום מלחמת העצמאות וחתימת חוזה פריז ב-1783, בו הכירה בריטניה באופן רשמי בעצמאותה של ארצות הברית, נהנו אוניות הסוחר האמריקניות מהגנתה של צרפת, כפי שסוכם בחוזה הברית שנחתם בין השתיים ב-1778. אומנם החוזה אינו מזכיר מפורשות את המדינות הברבריות, אך הוא מתייחס לאויבים משותפים לארצות הברית ולצרפת, שהמדינות הברבריות ופיראטים בכלל יכולים להימנות עליהם. התקפות השוד על אוניות אמריקניות החלו רק לאחר מלחמת העצמאות, כאשר פקעה ההגנה על פי תנאי הברית עם צרפת.
אוניית הסוחר האמריקנית הראשונה שנתפסה על ידי פיראטים הייתה הבריגנטינה "בטסי", שנפלה שלל לידי פיראטים מרוקנים ב-11 באוקטובר 1784. הממשל הספרדי נשא ונתן על שחרור האונייה השבויה וצוותה, אך בה בעת גם יעץ לארצות הברית כיצד להתמודד להבא עם המדינות הברבריות: לשלם דמי חסות שנתיים (tribute) בתמורה להבטחת שלומן של אוניות הסוחר. שגריר ארצות הברית בצרפת, תומאס ג'פרסון, שיגר שליחים אל מרוקו ואלג'יריה כדי לנסות ולקנות את ההסכמים ואת שחרורם של המלחים השבויים שהוחזקו באלג'יריה. מרוקו הייתה המדינה הברברית הראשונה שחתמה על הסכם עם ארצות הברית, ב-23 ביוני 1786. ההסכם הבטיח רשמית את ההגנה על הספנות המסחרית האמריקנית מפני פיראטים מרוקנים. סעיף 6 של ההסכם קבע באופן מיוחד, כי אם יגיעו מלחים אמריקנים שבויים לאחת מערי מרוקו, בין אם נפלו בשבי פיראטים מרוקנים או בידי אחת המדינות הברבריות האחרות, הם ישוחררו וייהנו מהגנתה של ממלכת מרוקו.
המשא ומתן הדיפלומטי עם אלג'יריה לא היה מוצלח כמו המשא ומתן עם מרוקו. ההתקפה הפיראטית הראשונה של הקורסארים האלג'ירים נגד הספנות האמריקנית ארעה ב-25 ביולי 1785, עם שביית הסקונר "מריה"; שבוע אחר כך נתפסה הספינה "דופין". ארבע המדינות הברבריות תבעו יחד מארצות הברית סכום של 660,000 דולר, בעוד שהתקציב שהוקצה לשליחים להשגת השלום עמד על 40,000 דולר בלבד. המגעים הדיפלומטיים להסכמה על סכום מתקבל על הדעת של דמי חסות או דמי כופר לפדיון המלחים השבויים לא צלחו. צוותי "מריה" ו"דופין" נותרו בשבי למעלה מעשר שנים, ואליהם הצטרפו בתוך זמן קצר גם מלחי אוניות אחרות שנתפסו על ידי המדינות הברבריות. ב-1795 הגיעה אלג'יריה להסכם עם ארצות הברית בתמורה ליותר ממיליון דולר, כשישית מסך התקציב השנתי של ארצות הברית, בעקבותיו שוחררו 115 המלחים שהוחזקו על ידה והובטח שלומן לעתיד של אוניות הסוחר שלה. ברם, הדרישה המתמשכת למס עובד הובילה בסופו של דבר להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית, שנוסדה ב-1798. כדי למנוע התקפות פיראטיות נוספות על ספנות אמריקנית כמו גם כדי לשים קץ לתביעות המוגזמות בגודלן למס עובד שהגישו המדינות הברבריות.
המלחים השבויים תיארו לימים במכתבים ובעדויות את תקופת שביים כצורה של עבדות, הגם שהייתה שונה מזו שנהגה באותו זמן בארצות הברית ובמדינות אירופה. נוצרים שנפלו בשבי המדינות הברבריות יכלו להתעשר ולרכוש לעצמם מעמד שעלה על זה של עבד מן השורה. דוגמה אחת שכזו הוא ג'יימס ליאנדר קצ'קרט, שהגיע למעמד הגבוה ביותר שעבד נוצרי יכול היה להגיע אליו באלג'יריה כשנתמנה ליועצו של הדיי. אולם מרבית השבויים נדונו לעבודה קשה בשירותם של הפיראטים הברברים, וסבלו מתנאי מחיה גרועים ביותר, רעב ומחלות. כשנפוצו בארצות הברית הידיעות על סבלם של השבויים, גבר הלחץ הציבורי על הממשל לפעול לעצירת ההתקפות הפיראטיות על אוניות אמריקניות.
ג'פרסון הוסיף להתנגד בתוקף לתשלום דמי החסות וזכה לתמיכה הולכת וגוברת מצד ג'ורג' וושינגטון ואחרים. הקמתו מחדש של הצי המלחמתי האמריקני ב-1794, שפורק עם סיום מלחמת העצמאות בשל הקושי לממן את אחזקתו, נועדה להגדיל את כוחה של ארצות הברית בים, כדי שתוכל לגונן על אוניות הסוחר שלה מבלי לשלם דמי חסות.
הכרזת המלחמה והמצור הימי
מעט לפני השבעתו של ג'פרסון ב-1801, העביר הקונגרס חקיקה שבין השאר קבעה ותיקצבה בניית שש פריגטות אשר "תאוישנה ותתפקדנה כפי שימצא הנשיא לנכון". במידה ותוכרז מלחמה עם הברברים נכתב בחקיקה שהפריגטות "תגנָּה על המסחר ותענושנה (את הברברים) ללא רחם על עזות מצחם - בהטבעת, השמדת ושריפת ספינותיהם בכל מקום שתמצאנה אותן".
עוד לפני שנודע לו על הכרזת המלחמה, שילח ג'פרסון שייטת בת שלוש פריגטות וסקונר אחת תחת פיקודו של הקומודור ריצ'רד דייל עם מכתבים ומתנות במאמץ לקיים שלום עם המעצמות הברבריות, אך לדייל ניתנה גם פקודה "להגן על שלומם של ספינות ואזרחים אמריקאיים". ג'פרסון עמד על כך שהוא "אינו מורשה על פי חוקת ארצות הברית, ללא אישור מפורש מהקונגרס, לפעול מעבר לפעולות הגנתיות". ג'פרסון הודיע לקונגרס "אני מודיעכם שכל הכרעה בנושא שעל הפרק, בתחום תפקידו של המחוקק כמכריע, תהיה מתוך ידיעת ושקילת כל מקרה בעל חשיבות". על אף שהקונגרס לא הצביע מעולם על פתיחה במלחמה, הוא הסמיך את הנשיא לפקוד על כל ספינה אמריקאית חמושה לתפוס סחורות וספינות של הפאשה של טריפולי ו"גם לפעול כל פעולה אם מתוך זהירות או בעוינות כפי שמצב המלחמה יצדיק". השייטת האמריקאית שילבה כוחות עם שייטת שוודית בפיקודו של רודולף סדרסטורם והטילה מצור ימי על טריפולי, בהיות השוודים במלחמה עם הטריפוליטאים מאז 1800.
הקומודור אדוארד פרבל שט למסינה, סיציליה ב-31 במאי 1801, והתקבל בחצרו של המלך פרננדו הרביעי מממלכת נאפולי, ושם מצא בעל ברית מצוין: על אף שנאפולי הייתה במלחמה עם נפולאון, סיפק פרדיננד אנשים, אומנים, ציוד, סירות-תותחים, סירות-מרגמה, וגישה חופשית לנמלי מסינה, סירקוזה ופלרמו כבסיסים להתקפות נגד טריפולי. נמלי סירקוז ופלרמו היו מבוצרים היטב, מוגנים ב-150 תותחים ומאוישים ב-25,000 חיילים, בצירוף 10 ספינות מטיפוס בריג בעלות 10 תותחים ושתי ספינות סקונר חמושות ב-8 תותחים, 19 סירות-תקיפה, ושתי גליאות.
הפעילות הקרבית הראשונה הייתה קרב בין הסקונר "אנטרפרייז" ל טריפוליטאית בעלת 14 תותחים בשם "טריפולי". תחת פיקודו של הסגן אנדרו סְטֶרֶט הביסה האנטרפרייז את הטריפולי והשתלטה עליה.
בתגובה לבקשתו של הנשיא ג'פרסון לסמכויות במאבק בפיראטים העביר הקונגרס תקנה שנתנה בידו את הסמכות לנקוט "כל פעולה להגנת המסחר והמלחים האמריקאיים כנגד משחתות טריפוליטאיות" ו "להעמיד לטובת המאבק ספינות של הצי כפי שימצא לנכון." התקנה גם כללה אישור לספינות אמריקאיות "לתפוס ולהחרים ספינות שמקורן במפרץ טריפולי ולחלק את הרכוש שיוחרם בין אלו שנתנו ידם בהבאתן אלי חוף".
במהלך שנת 1802 הפנה ג'פרסון את הטובות שבספינות הצי למלחמה: ארבע פריגטות, שתי בריג, סקונר והקטש שנלכדה. במהלך 1803 הטיל פרבל מצור על הנמלים הברבריים ונקט פשיטות כנגד הציים שעגנו בהם.
קרבות
באוקטובר 1803 הצליח הצי הטריפוליטאי ללכוד את הפריגטה האמריקאית "פילדלפיה" ללא פגע, לאחר שזו עלתה על שירטון בנמל טריפולי במהלך סיור. מאמצי האמריקאים לחלץ את הספינה תחת אש תותחי הנמל וספינות טריפוליטאיות עלו בתוהו. צוות הספינה כולו נלכד בשבי הטריפוליטאי, והפריגטה הוצבה בנמל לשמש כסוללת תותחים נוספת להגנתו. ב-16 בפברואר 1804 הוביל סגן סטיבן דאקטור כוח קטן של נחתים אמריקאיים בספינת קטש טריפוליטאי שנלכדה. הכוח הצליח לשטות בשומרי הפריגטה ולהתקרב די הצורך על מנת לעלות לסיפונה לתקיפה. הנחתים הסתערו, הביסו את שומרי הפריגטה, והעלו אותה באש, על מנת למנוע את השימוש בה. האדמירל הבריטי הורציו נלסון, גיבור קרבות בזכות עצמו, כינה פעולה זו "המעשה האמיץ ביותר של זמננו".
הקומודור פרבל התקיף את טריפולי ב-14 ביולי 1804, בסדרת קרבות נטולי הכרעה. ההתקפות כללו ניסיון להשתמש בקטש הלכוד ששימש להבערת ה"פילדלפיה" כספינת-תבערה. התוכנית הייתה שהקטש תכנס לנמל ותתפוצץ סמוך לספינות האויב, אך הקטש התלקחה טרם שהספיקה להתקרב, ככל הנראה בשל אש תותחי הנמל, וכל אנשי צוותה נספו.