cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מלחמת לבנון השנייה
העורף בישראל
רקטות אלו פגעו בכל אזור הצפון מכרמיאל וחיפה במערב עד אזור טבריה במזרח, בית שאן ועפולה בדרום. מירי הרקטות נהרגו 44 אזרחים באופן ישיר ועקיף, בהם יהודים, ערבים ודרוזים, ו-12 חיילים. הרקטות גרמו לפגיעה חמורה ברכוש התושבים ולשריפות. כמו כן, גרם הירי לעזיבתם של שליש מתושבי הצפון את בתיהם וירידתם למרכז ודרום הארץ.
אזרחים וגופים רבים התגייסו לעזרת התושבים בצפון במתן תרומות, אוכל (עשרות אלפי חבילות מזון נתרמו). בכל הארץ, מסעדות ובתי מלון הציעו הנחות לתושבי הצפון. אמנים רבים עלו לצפון להופיע במקלטים על מנת להעלות את המורל של יושבי המקלטים. כמו כן, הוקמה עיר אוהלים על ידי ארקדי גאידמק. ארגונים אחרים תרמו לפי יכולתם, דבר שהעלה את השאלה על יכולת המדינה לדאוג לאזרחיה בעורף.
ערביי ישראל והמלחמה
הרקטות של חזבאללה פגעו גם ביישובים ערביים ודרוזיים בגליל ובחיפה וגרמו להרוגים ופצועים רבים בקרב ערביי ישראל. תשעה עשר מתוך ארבעים וארבעה האזרחים שנהרגו על ידי הרקטות (43%) היו ערבים, בהם מוסלמים, דרוזים ונוצרים. אחת הסיבות לכך הייתה שבכפרים ערביים רבים לא הותקנו מקלטים ואזעקות. נוסף על כך, התושבים הערבים כמעט שלא התפנו מהכפרים והערים. באחד מנאומי נסראללה הוא קרא לערביי חיפה לעזוב אותה. בתגובה, אמר עיסאם מח'ול, חבר כנסת לשעבר מחד"ש, תושב חיפה, "אין לי מה לעשות מחוץ לחיפה" וקרא לאזרחים לא לעזוב את העיר.
בחברה הערבית נשמעו קולות מעטים המגנים את מעשי חזבאללה. רוב הציבור הערבי התנגד למלחמה ותלה אותה לא רק בחזבאללה, אלא גם במדיניות הישראלית. חברי הכנסת הערבים סירבו לגנות את חזבאללה לבדו ובחרו לגנות את המלחמה, כשהם תולים את האשמה בהנהגת ישראל וחזבאללה כאחד. בניגוד לחלק ניכר בציבור היהודי, הם הזדהו בעיקר עם הפגיעות בלבנון. הטלוויזיה הישראלית מיעטה להציג את הפגיעות בלבנון והדגישה את הפגיעות בישראל, בעוד רשתות הטלוויזיה הערביות הדגישו את הפגיעות בלבנון, שכללו תמונות קשות. על כל פנים, המלחמה הגבירה את המתח בין יהודים לערבים.
העורף בלבנון
לצד הפגיעה באזרחים נגרם הרס רב לערי לבנון ולתשתיותיה. רבעים שלמים נפגעו וכבישים וגשרים רבים ניזוקו. מתקני תשתית חשובים כגון בתי הזיקוק, שדה התעופה ואחרים נפגעו אף הם. כמו כן, נגרמו פגיעות כלכליות נוספות שמוערכות בכמה מיליארדי דולרים.
המערכה הדיפלומטית
דני גילרמן, שגריר ישראל באו"ם יצא מיד לאחר החטיפה, בהצהרה המטילה את האחריות על ממשלות לבנון וסוריה לנושא, עוד אמר כי "נסראללה הוא טרוריסט שידיו עקובות מדם, דם שנוטף מטהראן ודמשק ואנחנו עם האיש הזה לא מדברים. דמשק היא הבירה הרשמית של הטרור, היא נותנת מחסה לעשרה ארגוני הטרור הקשים ביותר".ב־15 ביולי ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, נשא נאום ובו ביקש ממדינות העולם לעזור לו להחזיר את השליטה על דרום מדינתו, וקרא להפסקת אש בין שני הצדדים. בהמשך, הופיע מוחמד שטח בכלי תקשורת מערביים כדובר מטעם ממשלת לבנון.
ארצות הברית טרפדה ב־17 ביולי מהלך של האו"ם לשגר כוח רב לאומי לדרום לבנון, כדי לכפות הפסקת אש באופן חד צדדי, ואף עיכבה במשך מספר שבועות מהלך כזה. שגריר ארצות הברית באו"ם, ג'ון בולטון, אמר (בריאיון לבי.בי.סי.) שארצות הברית קיוותה לניצחון ישראל על חזבאללה, אך תקוותה התבדתה.
ז'אק שיראק, נשיא צרפת, ביחד עם מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, דחפו למען הפסקת אש מיידית ונסיגת כוחות ישראל ללא כל תנאי. ראש ממשלת צרפת הגיע מיד לאחר פסגת ה־G8 לביירות במסוק ונפגש עם פואד סניורה במטרה להביא להפסקת אש מיידית, בניגוד לעמדת ישראל. שיראק שעמד בראש המגינים על לבנון באו"ם, התבטא כמה פעמים בגנות ישראל באופן חריף. ב־9 באוגוסט לאחר ישיבת קבינט בטולון, מתח ביקורת מרומזת על ארצות הברית ואמר כי "לא מוסרי לוותר על הפסקת האש. וכי המצב מאיים על יציבות המזרח התיכון כולו". רק לאחר לחץ ארצות הברית הביעו השנים נכונות להכנסת כוחות בינלאומיים לדרום לבנון, שימנעו מארגון חזבאללה להתפרס לאורך גבול לבנון־ישראל.
לקראת ועידת רומא המליצה ארצות הברית לישראל בדרגים שונים לשים דגש על הנושא ההומניטארי ומזכירת המדינה אף הגיעה לצורך כך לישראל לביקור בזק ב־24 ביולי. ב־26 ביולי כונסה ועידת רומא בארמון פרנסינה, בהשתתפות 15 מדינות שונות, כדי לפתור את המשבר. לפסגה לא הוזמנו איראן וסוריה. גם ישראל וחזבאללה לא השתתפו. פואד סניורה הציג בה את תוכנית שבע הנקודות. תוכנית שהיוותה תשתית להסכם הפסקת האש, שבה קבע את המשוואה נסיגת צה"ל תמורת פריסת צבא לבנון ופירוק החזבאללה מנשקו. עוד תבע לקבל פיצויים מישראל על הנזקים שגרמה ללבנון. רוב המדינות קראו להפסקת אש מיידית אך ארצות הברית ומדינות נוספות דחו הפסקת אש מיידית ללא כל הסדר מלא. קונדוליזה רייס אמרה כי ארצות הברית לא תסכים לחזור למצב הסטטוס קוו הקודם.
ברחבי העולם הערבי ובלבנון עצמה נשמעה ביקורת על חזבאללה, בעיקר ממצרים, מירדן ומסעודיה. ביקורת ברוח זו הושמעה בידי פוליטיקאים ואנשי דת וכן מטעם פעילי 'מחנה ה־14 במרץ' – לבנונים שפעלו לפינוי צבא סוריה מהמדינה, במסגרת מהפכת הארזים. חזבאללה, שציפה לסיוע וגיבוי מהעולם הערבי, נתבדה, על אף שבהמשך הצהיר שר ההגנה הלבנוני כי במקרה של כניסה קרקעית משמעותית של ישראל לתחום לבנון, יצטרף ללחימה נגדה. עם זאת הביקורת הייתה מוגבלת בהיקפה.
מצבה של ישראל בזירה הבינלאומית הורע לאחר האסון בכפר קאנא. קופי ענאן ושגריר צרפת באו"ם קראו להפסקת אש מיידית, ובפעם הראשונה הצליחו לגייס את בריטניה לתמוך ביוזמה הצרפתית. השגריר הצרפתי הוסיף נימה אישית, ואמר "כי הוא נגעל ממה שקרה בכפר קאנא". לישראל וארצות הברית שנדחקו לפינה לא נותר אלא להתגונן. רייס שהודיעה לישראל "כי נשתנו כללי המשחק", דילגה לישראל ודחקה באולמרט ולבני לעצור את התקיפות האוויריות ליומיים. ישראל גם פתחה פרוזדור הומאניטרי ל-24 שעות לפליטים מדרום לבנון לצפונה.
בלבנון וברוב מדינות ערב האשמה הוטחה כנגד ישראל על הפגיעה באזרחים וגרירת האזור למלחמה. ב־3 באוגוסט התכנסה בקואלה לומפור בירת מלזיה אספה של 56 מדינות העולם האיסלאמי. מטרתה הייתה להשיג הפסקת אש מיידית בלבנון ובעזה. בכנס, נציג פקיסטן הגדיר את המשבר כ"טבח". נימת ביקורת חריפה כלפי ישראל נשמעה גם מצד סעודיה, שדיברה על שחצנותה של ישראל שעלולה להוביל לעימות כולל. מלך ירדן עבדאללה, התבטא באופן מתון יותר, כי ישראל תיפגע מהמבצע וטען כי בעקבותיו יוקמו ארגוני טרור כדוגמת חזבאללה גם במדינות אחרות כמו מצרים וירדן. לעומתם חוסני מובארכ שליט מצרים, צוטט כמי שאומר שאיננו מוכן ללחום את מלחמותיהם של אחרים. ב־5 באוגוסט "המהלך הדיפלומטי שהחל בין ארצות הברית וצרפת הבשיל, ושתי המדינות הניחו לראשנה טיוטת החלטה משותפת על שולחנה של מועצת הביטחון".
האו"ם עצמו התמהמה בהתייחסות למצב, בעיקר בשל התערבות אמריקאית. ב־1 באוגוסט סוכלה הצעה של האיחוד האירופי בכינוס חירום בבריסל, לקרוא להפסקת אש מיידית, בידי שרי החוץ של גרמניה, בריטניה וצ'כיה, כדי להגן על האינטרסים הישראליים. ב־6 באוגוסט נדחתה טיוטת הצעה צרפתית-אמריקאית בידי לבנון וחזבאללה. גם ב־11 לבנון לא הסכימה להסכם הצעת אש שהונחה לפתחה, בעיקר בשל אי כלילת נושא חוות שבעא. רק ב־12 באוגוסט, אחרי מאמצים קדחתניים כשהתקבלה הצעת פשרה בין ארצות הברית וצרפת, הסכימה מועצת הביטחון בפה אחד על החלטה 1701 – החלטת פשרה בין האינטרסים הישראליים לאינטרסים של לבנון וחזבאללה – הקוראת להפסקת אש בין הצדדים הלוחמים. החלטה שהתקבלה בניגוד לעמדת סוריה ואיראן, בעיקר בשל ההחלטה לשגר כוח רב לאומי חמוש וגדול לדרום לבנון ובשל אמברגו הנשק על חזבאללה.
המערכה התקשורתית
לתקשורת היה מעמד מיוחד במלחמה זו, מכיוון שחלק ניכר מהמלחמה נעשה לעיני התקשורת, הן באזור הצפון והן בדרום לבנון, והן בשל השימוש הרב שעשו בה הכוחות המתעמתים. מאות רבות של כתבים ישראלים וזרים עמדו בגבול הצפון, וסיקרו בשידור חי את הקרבות. שני הצדדים עשו שימוש רב בתקשורת לצורכי לוחמה פסיכולוגית. הרמטכ"ל דן חלוץ ודוברת צה"ל מירי רגב נקטו במדיניות של פתיחות תקשורתית, איפשרו לכתבים לשדר מקו החזית, להצטרף ליחידות לוחמות, לראיין קצינים בשטח, והביאו למרקע הטלוויזיה מדי ערב תדרוך יומי, קצינים בכירים שנתנו סקירות מלוות במצגות, כדוגמת מלחמת המפרץ הראשונה. במהלך המלחמה צה"ל אף הצליח להשתלט על שידורי תחנת אל-מנאר ולשתול בהם קטעי תעמולה.
בניגוד לצה"ל חזבאללה נקט במדיניות של הסתרת פעילותו, ואף הכחשה של הפגיעות שנעשו בו. מזכ"ל החזבאללה חסן נאסראללה, הפיץ מדי ערב ממקום מחבואו קלטות וידאו ערוכות, ובהן דברי איום ורהב על אזרחי ישראל שחלקן היו כוזבים כמו האיום על תל אביב והדיווח על פגיעה נוספת בסטי"ל, הפעם מדגם סער 4.5. בסוף המלחמה הכריז על לא פחות מ"ניצחון אלוהי". קלטות אלו קיבלו נפח תיקשורתי רב בטלוויזיה הערבית והישראלית. התקשורת הישראלית הביאה בהרחבה את נאומיו של נסראללה ובכך שיחקה לידיו. הארגון עשה שימוש רב באינטרנט ללוחמה פסיכולוגית. לאחר המלחמה התברר כי חזבאללה עשה ניסיון רב להטמיע את ערכיו בקרב ילדים ובני נוער, בין היתר באמצעות ספרונים וחוברות צביעה.
פרשה מרכזית אחרת הייתה קשורה לכפר קאנא, בה נטען שנעשה טבח ונספרו 58 גופות, לאחר שבית התמוטט על פליטים בעקבות הפגזה של צה"ל. לאחר בירור כל העובדות נתברר שמספר הנפגעים היה 28, וקריסת הבית אירעה שעות רבות לאחר ההפצצה של צה"ל באזור. כך או כך, מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס בשל הלחץ הבינלאומי, לחצה על ישראל להפסיק ל־48 שעות את הפצצות חיל האוויר. לאחר כפר קאנא חלק מהתקשורת הבינלאומית החלה להתייחס יותר ויותר לסבל הלבנוני. מקרה נוסף שעלה לכותרות בנושא הסיקור התקשורתי של מלחמת לבנון השנייה, נגע לפרשת תצלומי עדנאן חאג'. עדנאן חאג', צלם לבנוני בשירות רויטרס שהתמקד במזרח התיכון ועיבד את התמונות שצילם. הדבר נתגלה ועורר סערה.
צה"ל המשיך במדיניות הפתיחות שלו, ולראשונה במלחמות ישראל מסר למשפחות השכולות תחקירים צבאיים מפורטים, על הקרב שבו נפל בן משפחתם.
בצד הישראלי
121 חיילי צה"ל נפלו במלחמה, (כולל שני הרוגים שנחטפו בתחילת הלחימה), ו־628 חיילים נפצעו. במהלך המלחמה נהרגו 44 אזרחים וכ־2,000 נפצעו.
בצד הלבנוני
מקרב לוחמי חזבאללה נהרגו בין 500 (הערכות האו"ם) ל־700 איש (לפי הערכות צה"ל) ונפצעו כ־1,000 לוחמים. 43 חיילי צבא לבנון נהרגו בלחימה וכ־100 נפצעו. כמו כן, נהרגו 81 לוחמים של משמרות המהפכה וארגוני טרור אחרים. בין 350 ל־940 אזרחים לבנונים נהרגו בלחימה.
תוצאות המלחמה
למלחמת לבנון השנייה היו תוצאות רבות, בהן התפטרות הרמטכ"ל דן חלוץ, וקצינים בכירים בצה"ל בהם אלוף פיקוד, שני מפקדי אוגדות ומפקד חיל הים. כמו כן, יש ביקורת מצד היסטוריונים צבאיים, עיתונאים, אישי ציבור וקצינים בכירים הטוענים, כי המלחמה לא התנהלה כראוי, וישראל לא השיגה את מטרותיה. הציבור הישראלי, אף שתמך ברובו הגדול ביציאה למלחמה, לא הסתפק בתוצאותיה. כתוצאה מכך, קמה מחאה עממית נרחבת שדרשה להקים ועדת חקירה ממלכתית שתחקור את המחדלים.
באוגוסט 2006 הקים עמיר פרץ ועדת בדיקה למלחמה בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק. החברים בה היו יו"ר "טבע" אלי הורוביץ, והאלופים (במיל.) אילן בירן, ומפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר. בטרם הספיקה הוועדה לפעול הודיע בודינגר על פרישתו ממנה מ"סיבות אישיות". זמן קצר לאחר מכן פורקה ועדת שחק, והוקמה ועדת וינוגרד, ועדת בדיקה ממשלתית בראשותו של השופט בדימוס אליהו וינוגרד, שהגישה את הדו"ח הסופי שלה בסוף ינואר 2008.
ועדת וינוגרד ציינה כי לצד היכולות המרשימות שהפגינו חיל האוויר והמודיעין, התגלו כשלים חמורים הן בתחום הצבאי והן בתחום הממשלתי. ועדת וינוגרד כינתה את תוצאות המלחמה "כהחמצה חמורה" (הדו"ח הסופי עמ' 394 פסקה 8). וסברה כי גם בהערכה אופטימית הפעולה הצבאית שהפגינה יכולות צבאיות מרשימות, לא הניבה ניצחון ברור. הוועדה הגישה שורת המלצות ארוכה בכל אחד מהתחומים שסקרה. למרות הדרישה המוקדמת של חלקים מהציבור הישראלי, ולמרות הדו"ח הקשה (במיוחד דו"ח הביניים ששלח אצבע מאשימה כלפי קברניטי המלחמה), לא התפטר ראש הממשלה אהוד אולמרט.
לצד התוצאות המידיות, היו למלחמה תוצאות ארוכות טווח, כגון התגברות המעורבות הבינלאומית בלבנון. בנוסף, שיקם החזבאללה את תשתיותיו שנפגעו. ישנן טענות, מצידם של פרופסור מרטין ון קרפלד, ד"ר יוחאי סלע וד"ר גיא בכור שמעמדו של חזבאללה נפגע כתוצאה מהמלחמה. חוקרים אחרים, בהם תא"ל יוסי בידץ מאמ"ן, מרתה קרנשו, פרופסור קייס פירו, וד"ר ג'יימס גלווין טוענים שהארגון התחזק כתוצאה מהמלחמה. כמו כן, לפי החלטת האו"ם התפרס צבא לבנון בתוך דרום לבנון וחזבאללה נדחק צפונה. הפגיעה בכלכלה הלבנונית שנחשבה לכלכלה פגועת מלחמה טרם שוקמה, לעומת כלכלת ישראל שהצליחה להשתקם מהר מנזקי המלחמה, ולהמשיך בצמיחה חיובית. החיילים החטופים נהרגו ביום חטיפתם, ומידע אודותם לא נכלל בהסדרי האו"ם לסיום הלחימה. לאחר המלחמה המשיכו פעולות חבלה מלבנון בהם מקרים של ירי רקטות מלבנון כמו כן ירי נ"ט של חזבאללה בסמוך לגבול שגרם למותם של שני חיילי צה"ל ופציעתם של אחרים, חיילי צה"ל שנהרגו ונפצעו מאש צלפים מלבנון, מספר מקרים של הנחת מטענים בגבול הצפון.
בעקבות המלחמה אומצה "דוקטרינת הדאחייה" שהגה גדי איזנקוט בזמן כהונתו כאלוף פיקוד הצפון בשנת 2008. תכליתה, היא שימוש לא-פרופורציונלי באש אווירית וארטילרית נגד ארגוני הטרור ובראשם חזבאללה, במקרה של עימות בין הצדדים.
ב־16 ביולי 2008 לאחר משא ומתן בתיווך גרמני, בוצעה עסקת החלפת שבויים בין ישראל לבין חזבאללה. ישראל שחררה את המחבל סמיר קונטאר, ועוד 10 שבויים לבנונים והחזירה 199 גופות ובתמורה קיבלה את גופותיהם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
עלות המלחמה הייתה כשלושה עשר מיליארד ש"ח: כאחד עשר מיליארד ש"ח הוצאות של משרד הביטחון וצה"ל, וכשני מיליארד ש"ח הוצאות אזרחיות כגון תשלום פיצויים לאזרחים שנפגעו מהמלחמה. בחשבון זה לא נכללו עליות המחירים כתוצאה מהמלחמה: כך למשל חברת הביטוח לויד'ס העלתה את מחיר הביטוח עבור מכולה הנשלחת לישראל דרך הים מעשרה דולרים למכולה ל־200 דולרים למכולה.
לאחר המלחמה התקיים דיון בכנסת, האם לסווג אותה כמלחמה או מבצע, לבסוף הוחלט לסווגה כמלחמה, ונקבע שמה "מלחמת לבנון השנייה".
בישראל, התאריך העברי בו פרצה המלחמה, ט"ז בתמוז, נקבע כיום הזיכרון הרשמי לנופלים במלחמה זו.
הנסיכה הקסומה
הנסיכה הקסומה (The Princess Bride) הוא ספר משנת 1973 מאת ויליאם גולדמן. הספר זכה לפרסום רב בעקבות סרט הקולנוע משנת 1987 המבוסס עליו, אשר תסריטו נכתב גם הוא על ידי גולדמן.
מחבר הספר
שמו המלא של הספר שכתב גולדמן הוא: "הנסיכה הקסומה - האגדה הקלאסית מאת ס' מורגנשטרן על אהבת אמת והרפתקאות נועזות". בהקדמת הספר, סיפר גולדמן כי הספר הוא עיבוד מקוצר מספרו של מורגנשטרן, או בלשונו "מהדורת 'החלקים הטובים'". למעשה, סיימון מורגנשטרן הוא דמות דמיונית, והיצירה היא מקורית של גולדמן. הפרטים על חייו האישיים של גולדמן בדיוניים אף הם; יש לו שתי בנות ולא בן, ואשתו אינה פסיכיאטרית.
שתי הארצות בספר, פלורין וגילדר, אף הן המצאה של גולדמן. שמן לקוח, ככל הנראה, מן הכינויים הישנים למטבעות ההולנדיים, הפלורין והגילדן ההולנדי, בהתאמה.
גולדמן המשיך את הבדיחה גם במהדורת חצי היובל של הספר, בה כתב בהקדמה: "זהו עדיין הספר האהוב עלי בעולם. ויותר מתמיד, הלוואי שאני הייתי כותב אותו. אני נהנה לפנטז לפעמים שבאמת אני כתבתי אותו... אללי, מורגנשטרן המציא את כל זה, ולי לא נותר אלא להסתפק בעובדה שמלאכת הקיצור שלי... לפחות הביאה את מורגנשטרן לקהל נרחב יותר באמריקה".
עלילת הספר
הספר נחלק בתוכנו לשניים.
חלק ראשון
החלק הראשון הוא הערות המחבר שגולדמן כתב, ההקדמה (וכן ההקדמה למהדורות 25 ו-30 השנים) ופרק הסיום שהתווסף במהדורת 25 השנים. הוא מספר בארספואטיות פיקטיבית על תהליך הכתיבה של גולדמן. גולדמן מתאר את עצמו בגיל עשר כתלמיד בעייתי שלא קרא ספרים. במקום ללמוד הוא היה הולך לשחק בחוץ, מתעלם מניסיונותיה העקרים של מורתו מזה ארבע שנים להשיבו לדרך הישר. פעם אחת, כשהיה עצוב בעקבות מריבה עם אמו, אביו החליט להקריא לו סיפור, אותו סיפור הוא "הנסיכה הקסומה" של מורגנשטרן. אולם, אביו סיפר לו רק את ה"חלקים הטובים", כפי שגולדמן ניסח זאת, ונמנע מתיאורים ארוכים כדוגמת תיאור אריזת אוסף הכובעים של נסיכת גילדר שנפרס לאורך 27 עמודים. גולדמן התאהב בספרים, הפך תלמיד שקדן, ובהמשך דרכו בחר להיות סופר. בילדותו גולדמן לא עלעל מעולם בספר של מורגנשטרן, וכשרצה לשמוע את הסיפור, אביו הקריא לו אותו.
חלק שני
החלק השני מתאר את הסיפור של הנסיכה הקסומה כפי שגולדמן בחר לערכו: בטרקאפ (בתרגומים אחדים נורית או מרגנית) גרה בפלורין בחווה עם הוריה, בה היא מוצאת הנאה יחידה ברכיבה על סוסה (אותו היא מכנה "סוס") ובהתעללות בנער החווה וסטלי (לו היא קוראת "נער חווה"), שלכל תחינותיה והתעללויותיה עונה לה "כפי בקשתך". יום אחד מגיע הרוזן רוּגן לביתה, בעקבות השמועה על יופייה הרב. הרוזנת מגלה עניין רב יותר דווקא בווסטלי, ובטרקאפ, בקנאתה, מבינה כי היא מאוהבת בו. בטרקאפ מתוודה על אהבתה, ווסטלי משיב לה בווידוי הדדי. למחרת וסטלי נוסע לאמריקה על מנת להרוויח כסף כדי לממן את נישואיהם העתידיים.
לאחר זמן לא רב מגיעות ידיעות על כך ששודד הים "רוברטס האיום" השתלט על ספינתו של וסטלי, ובטרקאפ מאמינה שווסטלי מת. היא נודרת לא לאהוב שוב לעולם. במקביל הנסיך האמפרדינק, שאביו חולה, מעוניין לחפש כלה שתוליד לו יורש עצר. בהתחלה מוצעת לו הנסיכה של גילדר, אך שידוך זה כושל לאחר שמתברר כי מתחת לכובעה הנסיכה קירחת. האמפרדיק מתייעץ עם הרוזן רוגן ומסביר לו כי הוא לא מחפש אהבה, אלא רק רוצה להמשיך לצוד, ולשם כך הוא זקוק ליורש. מבחינת דרישותיו מהכלה, כל שהוא מבקש היא שתהיה נסבלת. רוגן נזכר בביקורו אצל בטרקאפ ומציע אותה כשידוך. האמפרדינק נעתר להצעה, ובאשר לבטרקאפ, לאחר שמובהר לה כי היא לא צריכה לאהוב את בעלה, אלא רק לשהות במחיצתו וליהנות ממותרות המלוכה, היא ניאותה גם כן.
כעבור שלוש שנים, במהלכן בטרקאפ עסוקה בלימוד גינוני אצולה, אירוסיהם של הנסיך ובטרקאפ מוכרזים בטקס רב פאר. זרז להכרזה היא בריאותו המידרדרת של המלך. לאחר הטקס בטרקאפ נחטפת על ידי שלושה חוטפים, איניגו מונטויה, אשף החרבות (תואר פיקטיבי מעל דרגת "אמן") הספרדי, פזיק, הענק המתאגרף הטורקי, ומנהיג החבורה, ויזיני הסיציליאני שאין שני לו בחכמה ופיקחות. השלושה נשכרו לקחת את בטרקאפ בשבי ולרצוח אותה באזור הספר של גילדר, כדי לחרחר מלחמה בינה לפלורין.
החטיפה מתבצעת בעת שהנסיכה המיועדת רוכבת על סוסה. חבורת השכירים יוצאת להפלגה לאורך תעלת פלורין לעבר צוקי הטירוף. במהלך השיט, בספינה "מהירה שאין כמותה", החבורה מבחינה באנייה הדולקת אחריהם. בטרקאפ המפוחדת מנסה לברוח, אך כאשר צלופחים כמעט טורפים אותה, היא נזקקת לעזרה של חוטפיה כדי לשוב לסירה. בהגיעם לצוקי הטירוף, "שאין אחד שהצליח לטפס עליהם", פזיק מתחיל בטיפוס כשהוא סוחב את השלושה האחרים על גבו, כשהוא מסתייע בחבל שהונח שם אף טרם הגיעם. בעודם מעפילים, הם מבחינים שמתוך הספינה שעקבה אחריהם יוצא איש במסכה, והוא עולה בחבל בקצב מהיר. כשפזיק מסיים את טיפוסו, חותכים השלושה את החבל, אך האיש במסכה מצליח לעזוב את החבל, ומשלים את הטיפוס על המצוק בלעדיו. בינתיים פזיק הענק ווזיני מנהיג החבורה בורחים לעבר גילדר עם בטרקאפ, ואיניגו, אשף החרבות, נשאר מאחור להילחם באיש במסכה. בשלב זה מתואר לנו עברם של איניגו ושל פזיק.
עברו של איניגו: איניגו היה ילד ליצרן החרבות הטוב בעולם, דומינגו מונטויה, וחי עם משפחתו בכפר הררי בספרד. למרות כישרונו הייחודי של האב, הוא אינו מצליח כלכלית כי הוא מסרב לעבוד עבור אצילים "עשירים ונפוחים". לכן הוא מתגורר בהרים בעוני, בעוד חברו יצרן החרבות (הפחות מוצלח) יסטה ממדריד חי בעושר. אך כשייצור של חרב הוא מעבר ליכולתו יסטה פונה לדומינגו. יום אחד מגיע לדומינגו לקוח שמבקש שייצרו לו חרב שתתאים למומו - ביד ימינו יש לו שש אצבעות. דומינגו נענה לאתגר ולאחר שנת עמל, מצליח לייצר את מה שהוא מכנה החרב הטובה בעולם, חרב שש האצבעות. כאשר האציל בעל שש האצבעות מגיע לבחון את החרב, הוא מחזיק בה בזלזול ודורש לשלם מטבע בודד עבורה. דומינגו, שנעלב מכך שחרבו לא זוכה להערכה, מעניק אותה לבנו איניגו, ובתגובה האציל מתרגז והורג את דומינגו באבחת חרב. איניגו מזמין את האציל לדו-קרב כדי לנקום את מות האב. בדו-קרב איניגו מפסיד והאציל מצלק אותו בפניו כתזכורת לכך. לאחר רצח אביו, איניגו מתחיל באימונים להיות אמן החרבות הטוב בעולם כדי שיוכל לנקום ברוצח. במשך עשר שנים הוא מתאמן, ובסופם מגיע אל יסטה, שהיה חבר של האב, להערכת כישוריו. יסטה קובע כי איניגו הוא אחד מן "אשפי החרב", דרגה אחת מעל אמן חרב. לאחר ביקור זה, איניגו יוצא למסע חיפוש אחר הרוצח אך כושל במציאתו, לאחר שנים של חיפוש איניגו מידרדר אט אט לברנדי. כשמצבו בכי רע, וזיני שוכר אותו להיות חלק מחבורת הפושעים הטובה בעולם, ובכך גומל אותו משתייה.
עברו של פזיק: עוד מגיל צעיר פזיק היה ענק. מסופר כי כבר בגן היה צריך להתגלח, וכי מדי מספר ימים היה צריך להחליף נעליים בכאלו שנתפרו במיוחד למידתו הנוכחית. למרות גודלו, פזיק נופל קורבן לביריונות. ילדים בגן ובהמשך בבית הספר שלו מתעללים בו, מכיוון שלמרות גודלו הוא מפחד להחזיר. לאחר שחוזר שוב ושוב מוכה, הוריו מחליטים ללמד אותו להגן על עצמו, ובמאמץ שכנועי אביו משדל אותו לתת לו אגרוף בודד. עוצמת הסנוקרת מעלפת את האב. מופתעים מחוזקו, הוריו מוציאים אותו מבית הספר ומלמדים אותו אגרוף. בגיל תשע נאבק בקרב הראשון שלו מול אלוף האגרוף של עיירה. פזיק שלא רוצה להילחם עולה בקושי לזירה ושם סופג מכות קשות, עד שלבסוף מתעשת, לופת את אלוף האגרוף ולצליל קריאות בוז של הקהל, מכניע את יריבו. פזיק והוריו מתחילים לנדוד ברחבי העולם, מתחרים בתחרויות אגרוף, אך פזיק שכבר נהפך עצום, מתקשה למצוא יריבים שלא מפחדים ממנו, ובנוסף, הקהל רוחש לו בוז כי גודלו מייצר את הרושם שהוא מתעלל ביריביו. על-כן, פיזיק מתחיל להתאבק כנגד קבוצות, ספורט בו הוא זוכה לאהדה וכבוד. לאחר מות הוריו, קשה לו יותר ויותר למצוא מטרה או קבוצות להילחם בהן, ולכן כשוזיני מציע לו לעבוד עבורו, פזיק רואה בכך תפנית חיובית בחייו, הזדמנות למצוא את עצמו מחדש ולעבוד לצד חברים, ונענה להזמנתו.
כשהאיש במסכה מסיים לטפס על ההר, איניגו מאפשר לו מנוחה לפני דו-הקרב ביניהם, כדי לאפשר תחרות הוגנת. בתחילת הלוחמה, אשף החרבות מרוצה מהקרב הצמוד שניטש ביניהם ומהאתגר הבלתי צפוי שמציב לו האיש במסכה. פעם זה ידו על העליונה ופעם זה. אך לבסוף, מוכחת עליונותו של האיש במסכה, שבתורו בוחר שלא להרוג את היריב, אלא לעלף ולקשור אותו. המרדף אחרי החוטפים הנוספים נמשך. בינתיים וזיני ופזיק מארגנים מארב לאיש במסכה. פזיק עומד בצד הדרך, מוכן להטיח סלע גדול בראשו של אויבו, כאשר יחלוף על פני פנייה בשביל. וזיני ממשיך לגילדר בזמן שפזיק נותר לארוב. כשהאיש במסיכה חולף על פני פזיק, הענק מחטיא את מטרתו בכוונה כי הוא מאמין בקרב הוגן ולא בתקיפה מן הצללים. כדי שהקרב יהיה שקול, פזיק דורש שהאיש במסכה יזרוק את חרבו וששניהם ייאבקו בידיים חשופות. האיש במסכה נעתר לאתגר. פזיק שרגיל להילחם בקבוצות אנשים, מתקשה במאבק נגד יריב בודד, וכאשר הוא מתחיל להיזכר במהלכים כנגד יריב בודד, כבר מאוחר מדי עבורו - הידיים של האיש במסכה שלובות סביב צווארו, והוא חונק את פזיק עד לאובדן הכרה. האיש במסכה ממשיך בשביל ונתקל בוזיני המחזיק סכין לגרונה של בטרקאפ, כאשר למולו ניצבות שתי כוסות יין על שולחן. האיש במסיכה מאתגר את הפושע לקרב מוחות - האיש במסכה ימסוך רעל לאחת מן הכוסות, ועל וזיני יהיה לנחש לאיזו כוס. הקרב יוכרע כשהשניים ישתו בו זמנית מהכוסות, והרעל יפעיל את השפעתו כמעט באופן מידי. למעשה, האיש במסכה מרעיל את שתי הכוסות ברעל לו הוא חסין והחוטף, שאינו מודע לתרגיל, שותה מכוסו ומת בו במקום.
משלחת ההצלה של האמפרידנק מתקרבת רכובה על סוסים, לכיוונם של החטופה והמשחרר שלה. האיש במסכה גורר את בטרקאפ לברוח אתו, לפני שתגיע המשלחת, אך היא מתנגדת ובוחרת להתעמת עמו, מכיוון שהיא תופסת אותו כחוטף נוסף. במהלך העימות בטרקאפ דוחפת את האיש במסכה ממצוק כשהיא מפטירה "מצדי, שתמות גם אתה". במהלך נפילתו, הוא צועק "כפי בקשתך", ובבטרקאפ מכה ההבנה, שהאיש במסיכה הוא בעצם וסטלי, אהוב לבה. היא קופצת בעקבותיו, ומגלה שלמרות הנפילה מגובה, שניהם לא פצועים, אלא רק כואבים מעט. וסטלי מספר לה את קורותיו מאז שנפרד: לאחר שספינתם נחטפה על ידי רוברט האיום "שלא משאיר שבויים", הוא לא התחנן או ביקש לשחד את הפיראט הנורא, אלא אמר לו לחוס על חייו כי יש לו אישה לאהוב. הפיראט חס עליו והעביד אותו בתור שוליה, כשבכל יום חזר ואמר שכנראה ירצח אותו למחרת בבוקר. וסטלי בינתיים למד על אורח החיים הפיראטי והצליח בתפקידו. לאחר מספר שנים בשירותו של רוברט האיום, הפיראט חשף בפניו ששמו האמיתי הוא לא רוברט, שכן רוברט האיום האמיתי פרש לפני 15 שנים ואותו החליף אחד בשם קלוני, שהחליף את הצוות ושמר על הספינה והתואר, ואת קלוני החליף קממברד והוא החליף את קממברד, וששמו האמיתי הוא ראין. הוא הביע את רצונו לפרוש, וביקש שווסטלי יחליף אותו. ואכן וסטלי החליף את ראין ונטל את השם רוברט האיום.
כשהשניים מגיעים לתחתית המצוק, הם מבינים שהדרך היחידה להמשיך בה היא דרך ביצת האש. לאחר מסע תלאות בביצת האש שכמעט גובה את חייהם, נותרת להם רק הליכה קצרה לתעלת פלורין, שם מחכה ספינתו של רוברט האיום. מעבר לביצה פוגש אותם הנסיך האמפרדינק בליווי צבאו והרוזן רוגן, ובאופק הם מבחינים בצי של הנסיך מבריח את הספינה שאמורה לחכות להם. הנסיך נוהג בווסטלי כאילו הוא חטף את בטרקאפ ומאיים על שלומה, ודורש ממנו לשחרר את בטרקאפ לחסותו. לאחר שווסטלי מאיים כי יברח בחזרה לביצה שם לא יוכלו לרדוף אחריו, בטרקאפ המזועזעת נכנעת ומצטרפת לנסיך האמפרדיק, שמבטיח מצדו שווסטלי לא ייפגע ויורשה לחזור לספינתו. בפועל, האמפרדיק שולח את וסטלי לביבר המוות, גן חיות תת-קרקעי בו נשמרות החיות האקזוטיות שהנסיך צד, ושם רוגן מענה אותו.
בארמון פלורין חגיגות החתונה נמשכות, אך בטרקאפ סובלת מרגשות אשם וסיוטים בנוגע לכך שעזבה את וסטלי. לכן, היא מבקשת מהאמפרדינק שישלח ספינות לקרוא לווסטלי. האמפרדינק כביכול מגדיל לעשות, כשהוא מסכים שאם וסטלי יחזור עד החתונה היא תינשא לשודד-הים. עם זאת, הוא מתרה בפניה לא להיאחז בתקווה זו, ומציין שאם וסטלי לא ישוב, היא צריכה לראות בכך סימן לכך שהוא אינו אוהב אותה, ושעדיף לה להינשא לנסיך. בשלב הזה נחשף הקורא לעובדה שהאמפרדינק הוא זה ששכר את וזיני וחבורתו להרוג את בטרקאפ. כמובן שהאמפרדינק אינו שולח ספינות, וממשיך לשקר לבטרקאפ.
זמן קצר לפני החתונה, פיזיק, שמצא מקלט בכפר דייגים ואחר כך התגייס ליחידת הביריונים של פלורין, ואיניגו, שהגיע לפלורין וחזר לשתות, נפגשים. פיזיק מספר לאיניגו שהאיש בעל שש האצבעות הוא הרוזן רוגן. איניגו רוצה לפרוץ לטירה בשביל להשיג את נקמתו, ופיזיק שמח להצטרף אליו, אך השניים אובדי עצות בנוגע לדרך הפריצה לטירה. הם נואשים לעזרתו של האיש במסיכה, וסטלי. באותו זמן, הרוזן רוגן מענה את וסטלי בעזרת "המכונה" - מכונה ששואבת את החיים מן האדם תוך כדי הסבת נזק לא בלתי נתפס. כאשר בטרקאפ מבינה שהנסיך הוליכהּ שולל וכי לא שלח ספינות, הנסיך מכה אותה. הנסיך בהתקף זעם הולך לביבר המוות, משתמש במכונה בעצמתה המקסימלית ושואב לווסטלי את כל עוצמת החיים. וסטלי מת בצעקות כאב איומות. פיזיק ואיניגו שומעים את הצעקות, מגלים את ביבר המוות ומצילים את גופתו של וסטלי, לאחר מאבק במלכודות וחיות טרף.
פיזיק ואיניגו לוקחים את וסטלי למקס בעל הנס, אשר עבד בעברו אצל האמפרדינק לפני שפוטר. הם מצליחים לשכנע את בעל הנס שנוטר טינה לנסיך, לעזור למטרתם (בבחינת לא מאהבת מרדכי, אלא משנאת המן). מתברר שמקס יכול לעזור לווסטלי כי הוא "מת רק ברובו". הוא מכין גלולת החייאה אשר מחזירה את וסטלי לחיים, אך מותירה אותו חלש ביותר סביב זמן תחייתו. וסטלי מסכים לעזור בפריצה, ובונה תוכנית שלא מסתמכת רק על כח הזרוע. פיזיק ואיניגו מגיעים לשער הארמון, שבינתיים תוגבר בשומרים נוספים, ובעזרת התחזות לפיראט רוברט האיום הם מפחידים את השומרים ופורצים לארמון. וסטלי החלש נגרר כל אותו זמן איתם, אך מצבו לא מאפשר לו לקחת חלק פעיל של ממש. בהגיעם לארמון איניגו מוצא את רוגן ומצליח להרוג אותו, אך נפצע קשות בקרב. וסטלי פוגש את בטרקאפ שוב, אך האמפרדינק מפריע לאיחוד בין השניים. וסטלי מצליח להערים על הנסיך ולקשור אותו. איניגו, וסטלי ובטרקאפ נסים מהארמון, ובדיוק ברגע המכריע של הבריחה מופיע פיזיק עם ארבעת הסוסים המשובחים והמהירים של האמפרדינק, ומציל את החבורה משומרי הארמון. באשר לסיום הסיפור, שתי גרסאות מוצעות לקורא - גולדמן מציין שכאשר אביו סיפר את הסיפור הוא סיים במשפט "הם חיו באושר ואושר", אולם "מורגנשטרן" סיים את הסיפור בסוף פתוח, שבו הארבעה דוהרים אל עבר האופק עד שמספר תקלות נקרות בדרכם. בהערת השוליים שלו, גולדמן כותב שהוא מאמין כי נמלטו אך לא חיו באושר ועושר.
התינוקת של בטרקאפ
בגרסת ה-25 שנה של הספר, ב-1998, הוסיף גולדמן פרק נוסף בשם "התינוקת של בטרקאפ".
בפרק זה סיפור העלילה ממשיך במקום בו הספר עצר, עם ארבעת הגיבורים רכובים על גבי הסוסים הלבנים. הפרק איננו מסודר על ציר זמן רציף, וקופץ בין סצנות שונות, ביניהן גם סיפור על אהובתו של אניגו אותה נאלץ לעזוב בשביל לנקום את רצח אביו. בפרק החדש מוצגים נבל נוסף וספק מוות של אחת הדמויות.
סצנת האהבים
אלו ששלחו את המכתב קיבלו מכתב התנצלות, שבו כותב גולדמן שהוא מוקיר תודה על המכתב, אך מסיבות משפטיות אינו יכול לשלוח את הסצנה. אלו שנכנסו לאתר מצאו תגובה דומה.
בתרבות
בשנת 1987 יצא סרט בבימויו של רוב ריינר, לפי תסריט של גולדמן, בכיכובם של קרי אלווס ורובין רייט. הסרט זכה להצלחה בינונית עם השקתו, אך זכה לביקורות חיוביות מאוד, כך למשל באתר Rotten Tomatoes זכה ל-95% ביקורות חיוביות, והוא מופיע באופן קבוע ברשימת 250 הסרטים הטובים של IMDb. הסרט זכה בנוסף בשני פרסי סאטורן על התלבושות וסרט הפנטזיה הטוב לשנת 1987. הסרט גרף 30 מיליון דולר בארצות הברית, כמעט כפול מתקציבו. הוא זכה בפרס אהוב הקהל בפסטיבל הסרטים של טורונטו. עם השנים הסרט נהפך לאהוב ביותר וקיבל מעמד של סרט קאלט.
בית הכנסת בנערן
בית הכנסת העתיק בנערן ממוקם כחמישה ק"מ צפונית ליריחו, סמוך לכפר נועימה, בגדה המזרחית של ואדי מכוך, אשר נבנה ככל הנראה במאה ה-6, בימי יוסטיניאנוס הראשון או השני.
גילוי בית הכנסת
המקום נתגלה בפעם הראשונה בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, במהלך הפגזה טורקית על האזור. בשנת 1921 נחשף הפסיפס על ידי נזירים דומיניקנים. בעקבות החשיפה נלקחו חלקים מהפסיפס, הכוללים כתובות הקדשה בארמית ומנורות שבעת קנים, למוזיאון בבית הספר למקרא של הדומיניקנים בירושלים. במרוצת השנים התכסו השרידים בעפר ונעלמו מן העין. האתר נתגלה שוב על ידי יחידה של צה"ל שהתאמנה במקום בשנות ה-70. באתר נמצאה גם אבן שהייתה כנראה בסיס לתיבה.
שתיים מהכתובות מוצגות היום במוזיאון רוקפלר. חלק מהפסיפסים, ובהם שרידים מדמותו של דניאל, נלקחו על ידי אלעזר ליפא סוקניק לבית הנכות במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית. אחת המנורות שליד ארון הקודש שוחזרה ומוצגת כיום במוזיאון ישראל.
כיום האתר נטוש, אך מגודר ונעול. הפסיפס עדיין במצב טוב יחסית. האתר שוכן בתוך חורשת עצים גדולה ולידו מסעדה ובית מלון.
הפסיפס
רצפת הפסיפס גדולה מעט יותר מזו בבית הכנסת שלום על ישראל ובה גלגל המזלות, זוג איילות, חיות וציפורים שונות. פניהן של הדמויות המופיעות בפסיפס הושחתו, כנראה במאה ה-8, בהשפעת תנועה יהודית איקונוקלאסטית אשר מרכזה היה בגליל. החוקר אשר עובדיה סובר כי בהשפעת אותה תנועה, רצפת הפסיפס של בית הכנסת ביריחו, אשר נבנתה במאה ה-7, איננה כוללת דמויות כלשהן. עם זאת, יש החולקים על פרשנות זו ועל קיומה של תנועה איקונוקלאסטית בקרב יהודי ארץ ישראל.
כתובת הקדשה
בשולי רצפת הפסיפס, בחלק הצפוני של האולם, משובצת כתובת הקדשה בארמית: . תרגום לעברית: "זכורה לטוב חליפה בת רבי ספרה, שנדבה לזה המקום (הקד)וש, אמן".
למעלה מכתובת ההקדשה, בתוך מסגרות בדגמים גאומטריים, תוארו דמויות בעלי חיים, ובהם אריה, תאו, תרנגול, טווס ועוד.
גלגל המזלות
במרכז הגלגל - דמות אישה במרכבה בעלת שני גלגלים. סביבה - סמלי המזלות, שנים-עשר הסמלים של חודשי השנה ושמותיהם. בפינות, מארבעת עברי גלגל המזלות, שובצו סמלי תקופות (עונות) השנה.
ארון הקודש והמנורות
ארון הקודש מופיע באמצע ובצדיו מנורות, כל אחת ברוחב 240 ס"מ, עליהן תלויות עששיות של נר התמיד. מעל המנורות כתובות התורמים.
מעל המנורה שמימין כתוב: "דכי (ר)... דכ (י)ר לטב מרות. (ק)טינה ויע (קב) ברה דהנות מתחזקין דה (דן) אתרה קדיש (ה) א (מן)". תרגום הכתובת לעברית: "זכור... זכור לטוב מרות... קטינה ויעקב בנו שהם מתחזקים לזה המקום הקדוש. אמן".
מעל המנורה שמשמאל כתוב:. תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב מרי (תא) בן כרוספדה (שהביאו) חלקם לזה (המקום הקדוש). אמן".
דניאל בגוב האריות
בין דניאל והאריה השמאלי ישנה כתובת ארמית: "דכיר לטב בנימין פרנסה בר יוסה. (ד)כירין לטב כל מן (ד)מתחזקה ויהב או (ד)יהב בהדן אתרה (ק)דישה בן דהב בן (כס)ף בן כל מקמ(?) (ו)הוא לאיתון חלקהון בהדן אתרה קדושה, אמן". תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב בנימין הפרנס בן יוסה. זכורים לטוב כל מי שמתחזק ונותן או שנתן לזה המקום הקדוש בין זהב בין כסף בין כל דבר ואלו שהביאו חלקם לזה המקום הקדוש, אמן".
מנורה
בפסיפס משובצת מנורה נוספת ומעליה כתוב: "דכיר לטב פינחס כהנה בר יוסטה דיהב טימי פסיפסה מו דידה ומרושת. דכירה לטב רבקה אתתה פינחס". תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב פנחס הכהן בן יוסטה, שנתן מחיר הפסיפס משלו ואת הכיור. זכורה לטוב רבקה אשת פנחס".
הזיהוי עם נערן
עוד לפני גילוי המקום סברו שבאזור הזה שכנה העיר היהודית הקדומה "נַעֲרָן", הנזכרת בתנ"ך, בכתבי יוסף בן מתתיהו, באונומסטיקון של אוסביוס, במדרשים ובתלמוד. מציאת הפסיפס היוותה חיזוק לסברה זו.
Wizart Animation
Wizart Animation הוא אולפן הנפשה רוסי. הפרויקט הראשון של האולפן היה הסרט "מלכת השלג", ששוחרר למסכי הקולנוע בשנת 2012 וזכה להצלחה מסחרית רבה.
היסטוריה
Wizart Animation נוסדה בשנת 2007 בעיר וורונז' על בסיס חברה העוסקת בפיתוח ולוקליזציה של מוצרי מולטימדיה ותוכנה. נכון לעכשיו, יותר מ-270 מומחים מערים שונות של רוסיה, חבר המדינות ומומחים מחו"ל עובדים באולפנים בוורונז'.
בשנת 2012 בוצע מיתוג מחדש ונפתחה במוסקבה יחידה עסקית, המקדמת ומוכרת פרויקטים ברוסיה ומחוצה לה. הסרט הראשון מלכת השלג, שהופק על ידי Bazelevs, שוחרר ביותר מ-30 מדינות ברחבי העולם בבתי הקולנוע, בטלוויזיה וב-DVD. החלק השני של זיכיון האנימציה "מלכת השלג 2", יצא במקביל לשחרורו ברוסיה והוצג בבתי הקולנוע בבריטניה, פולין, ישראל  דרום קוריאה והמזרח התיכון. כרגע, שני חלקי זיכיון האנימציה נמכרים ליותר מ-130 מדינות בעולם.
החלק השלישי מלכת השלג 3: אש וקרח שוחרר ב-29 בדצמבר 2016 בתמיכת Universal Pictures International.
שכבה כפולה
שכבה כפולה(פיזיקה פלזמית) היא מבנה בפלזמה המורכב משתי שכבות מקבילות בעלות מטען חשמלי מנוגד זה לזה. משטחי המטען יוצרים שדה חשמלי חזק ושינוי חד במתח (פוטנציאל חשמלי) לאורך השכבה הכפולה. יונים ואלקטרונים אשר נכנסים לשכבה הכפולה מואצים, מואטים ומוחזרים על ידי השדה החשמלי. באופן כללי, שכבות כפולות מפרידות בין אזורים בעלי תכונות שונות מאוד בפלזמה.
שכבות כפולות נמצאות בסוגים רבים של פלזמה במעבדות ובטבע, למשל בזרם בירקלנד היוצר את זוהר הקוטב, ושכיחות בעיקר בפלזמה נושאת זרם חשמלי. בהשוואה לגודל הפיזי של הפלזמה שבה היא נמצאת, השכבה הכפולה דקה יחסית (כ-10 פעמים אורך דביי), ועובייה יכול לנוע בין מילימטרים ספורים בפלזמה במעבדה ועד לאלפי קילומטרים בפלזמה אסטרופיזיקלית.
בתרשים של מעגל חשמלי, שכבה כפולה מסומנת כך: ────DL────.
וויאג'ר 1
וויאג'ר 1 (באנגלית: Voyager 1) היא גשושית ששוגרה על ידי סוכנות החלל האמריקאית נאס"א ב-5 בספטמבר 1977 במסגרת תוכנית וויאג'ר, שכללה את וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2.
היסטוריה
וויאג'ר 1 נבנתה כדי לחקור את מערכת השמש החיצונית, ולצאת מתחום מערכת השמש כמו פיוניר 10 שקדמה לה. במקביל לשיגורה שולחה גם הגשושית וויאג'ר 2 שדומה לה במרבית המרכיבים.
אחת ממשימותיה של הגשושית הייתה לצלם מקרוב את טבעות שבתאי ואתרים על כוכב הלכת צדק ביניהם הכתם האדום, עננים, ירחיו וכן הרי געש פעילים. הגשושית ניצלה באמצעות הטכניקה של מקלעת כבידתית את כוח המשיכה העצום של שני כוכבי הלכת הללו, שהם המסיביים ביותר במערכת השמש, כדי לקבל תנופה כזו שבאמצעותה תגיע למהירות מילוט שתוציא אותה מתחום מערכת השמש (פלנטרי גראנד טור).
בדומה לוויאג'ר 2, וויאג'ר 1 נושאת עמה תקליט זהב המכיל קטעי צלילים המתארים את המין האנושי ואת כדור הארץ בקצרה, למקרה שאת הגשושית יפגוש חוצן תבוני. על התקליט חרוטות הוראות על בסיס בינארי לשימוש בתקליט. כיוון שיחלפו עשרות אלפי שנים לפני שתגיע וויאג'ר 1 למערכת כוכב אחרת, התקליט הוא יותר בגדר מחווה סמלית של המין האנושי מאשר ניסיון רציני ליצירת קשר.
בדצמבר 2012 הגיעה וויאג'ר 1 לשולי מערכת השמש, במרחק של 123.620 יחידות אסטרונומיות מכדור הארץ (כ-18,493,288,775 ק"מ) והפכה לעצם מעשה ידי אדם המרוחק ביותר מכדור הארץ. במהלך שנת 2011 קלטה הגשושית בחיישנייה חלקיקים בעוצמה גבוהה ממקור מחוץ למערכת השמש. בנוסף, נמדדה הכפלה של השדה המגנטי של השמש (ההליוספירה) שכפי הנראה נגרמת מ'דחיסה' של השדה המגנטי על ידי שדה מגנטי מכוכבים אחרים. על בסיס נתונים אלו העריכו מדענים שתוך כמה חודשים עד שנים תצא וויאג'ר ממערכת השמש.
בתחילת 2012 הפחיתו מפעילי הגשושית את הטמפרטורה של הספקטרומטר אולטרה סגול שלה כדי להאריך את זמן יכולת שיגור הנתונים שלה. ככל הנראה תמשיך הגשושית לשגר נתונים עד שנת 2025. בספטמבר 2013 הודיעה נאס"א כי "וויאג'ר 1" הגיעה להליופאוזה, שהיא קצה הגבול המגנטי של מערכת השמש, וכך, לראשונה בתולדות האנושות, הגיע חפץ מעשה ידי אדם אל מעבר למערכת השמש. עד לנובמבר 2018 עת וויאג'ר 2 השיגה את היעד הזה, היא הייתה היחידה לעשות כן.
ב-28 בנובמבר 2017 הופעלו מנועי תמרון קטנים של החללית, שמטרתם לאפשר לה להתכוונן במרחב, לאחר שהיו רדומים במשך 37 שנים. המהלך נעשה לאחר שהובחנה התדרדרות במערכת הראשית של מנועי התמרון של החללית, ונועדה להאריך משך חייה.
מידע עכשווי
בשל הקפת הארץ את השמש, דומה כי הגשושית קרבה אלינו למשך תקופה מסוימת בשנה, בעוד היא מתרחקת מן השמש.
עתיד המשימה
הגשושית אינה מכוונת לעבר כוכב מסוים. בתחילת המאה ה-25 צפויה הגשושית להיכנס אל עננת אורט, אבל ייקח לה עוד כ-30,000 שנים עד שתצא מתחומה. בעוד כ-40,000 שנה הגשושית תחלוף במרחק של 1.6 שנות אור מכוכב גליזה 445.
נונאטאק טיטאן
נונאטאק טיטאן (באנגלית: Titan Nunatak) הוא נונאטאק רחב בפינה הדרומית-מזרחית של האי אלכסנדר, שלמול חופי חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
הנונאטאק רחב, ופסגתו שטוחה. שיא גובהו 460 מטרים מעל פני הים.
הנונאטאק ממוקם בין נונאטאק קואול ונונאטאקי טתיס.
גילוי ומיפוי הנונאטאק
הנונאטאק התגלה לראשונה עת שצולם מהאוויר על ידי לינקולן אלזוורת' בטיסתו מעל האזור ב־23 בנובמבר 1935.
הנונאטאק מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה על ידי וולפגנג לואיס גוטפריד יוארג.
בשל כיוון הצילום (מצפון מערב), לא היה ברור אם מדובר בפסגה הממוקמת באי אלכסנדר, או באי במפרץ ג'ורג' השישי.
מקור השם
שמו של הנונאטאק ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
השם ניתן בהתייחס לקרחון סאטורן הסמוך ("סאטורן" הוא שמו האנגלי של כוכב הלכת שבתאי), הנונאטק הסמוך לקרחון נקרא על שמו של הירח טיטאן - אחד הלוויינים של כוכב הלכת שבתאי.
לקריאה נוספת
• H. J. FALCON-LANG, D. J. CANTRILL and G. J. NICHOLS, Biodiversity and terrestrial ecology of a mid-Cretaceous, high-latitude floodplain, Alexander Island, Antarctica, Journal of the Geological Society, 158, 709-724, 1 July 2001, https://doi.org/10.1144/jgs.158.4.709
ימאלו-ננץ
המחוז הוקם ב-10 בדצמבר 1930, ובשנת 1992 הפך לסובייקט פדרלי של רוסיה.
מבחינה אדמיניסטרטיבית המחוז מחולק ל-7 אזורים מוניציפליים.
דמוגרפיה
בערים מתגוררת כ-83.5% מאוכלוסיית המחוז. בירת המחוז היא סלחרד, בה מתגוררים כ-50 אלף תושבים. האוכלוסייה מונה 522,904 (נתוני 2010). בשנת 1959 התגוררו במחוז רק כ-60 אלף תושבים. עם גילוי שדות נפט וגז טבעי החל פיתוח האזור תוך הגדלה משמעותית של האוכלוסייה והקמת ערים חדשות. הערים הגדולות - נובי אורנגוי ונויאברסק הן ערי "גז ונפט" שהוקמו בשנות ה-70 של המאה ה-20, ובהן מתגוררים מעל ל-100 אלף תושבים בסך הכל.
הרוסים מהווים (נתוני 2010) כ-62% מאוכלוסיית המחוז, האוקראינים כ-9.7%, הטטרים כ-5.6%, ועמי הצפון (ננצי (סמויאדים), חנטי, קומי) כ-9%. לעמת שנת 1959, אחוז עמי הצפון באוכלוסיית המחוז ירד מכ-30% לכ-9%, וזאת למרות שאוכלוסייתם כמעט הוכפלה. זאת עקב נהירה של אנשים ממרכז רוסיה בעקבות פיתוח שדות נפט וגז באזור והקמת ערים חדשות.
בשטח המחוז מתגוררים דוברי שפה ננצית יערות - שפה בסכנת הכחדה שדוברים כ-1000 איש.
כלכלה
כלכלת האזור מתבססת על הפקת נפט וגז טבעי והעברתו למרכזי הצריכה באירופה. לאחורנה החל להתפתח פרויקט ימאל גט"ן שכולל נמל לגז נוזלי.
בשטח המחוז ממוקם מוסד בו מוחזקים פושעים שעונש מוות עבורם הומר למאסר עולם. במוסד מחזקים כ-450 פושעים לרבות דמיטרי וורוננקו.
רכס בואו
רכס בואו (באנגלית: Bow Range) הוא רכס הרים בהרי הרוקי הקנדיים, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גאוגרפיה
הרכס נמצא במרכז אזור באנף - לייק לואיז, בדרום הרכסים הקונטיננטליים, על קו פרשת המים של אמריקה, מערבית לעמק בואו בו זורם נהר בואו, בשטח הפארק הלאומי באנף והפארק הלאומי קוטניי.
השטחו של הרכס 717 קמ"ר, אורכו (מצפון לדרום) 34 קילומטרים, ורוחבו המרבי (ממזרח למערב) 43 קילומטרים.
גובהו המקסימלי של הרכס, בהר טמפל, 3,543 מטרים מעל פני הים. ברכס ממוקם עמק עשר הפסגות.
64% משטח הרכס נמצא בקולומביה הבריטית, ו-36% נמצא באלברטה.
היסטוריה
הרכס נקרא על שם נהר בואו הסמוך, ועמק בואו בו זורם הנהר. השם נקבע רשמית ב-31 במרץ 1917 על ידי מועצת השמות הגאוגרפיים של קנדה.
לקריאה נוספת
• C. SIMON L. OMMANNEY, GLACIERS OF THE CANADIAN ROCKIES, P 218
ויליאם סיוארד
ויליאם הנרי סיוארד האב (באנגלית: William Henry Seward; 16 במאי 1801 – 10 באוקטובר 1872) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בין השנים 1861 ל-1869, ולפני כן כיהן כמושל ניו יורק וכסנאטור מטעמה. סיוארד התנגד נחרצות להתפשטות העבדות בארצות הברית בשנים שקדמו למלחמת האזרחים האמריקנית, והיה דמות בולטת במפלגה הרפובליקנית בשנות התפתחותה, וזכה לשבחים על פועלו למען האיחוד כמזכיר המדינה של ארצות הברית. סיוארד ניהל משא ומתן על אמנת ארצות הברית לרכישת טריטוריית אלסקה.
סיוארד נולד בשנת 1801 בעיירה שבניו יורק, שם אביו עבד כחקלאי ובעלים של עבדים. סיוארד הוסמך כעורך דין ועבר להתגורר בעיר. ב-1830 נבחר ל מטעם המפלגה האנטי-מאסונית. ארבע שנים אחר כך, הפך למועמד לתפקיד מושל ניו יורק מטעם המפלגה הוויגית. סיוארד נכשל בכך, אך ב-1838 נבחר לתפקיד, וב-1840 נבחר לקדנציה שנייה של שנתיים. במהלך כהונתו כמושל חתם על מספר חוקים שקידמו את זכויות האפרו-אמריקאים, והבטיח להקים חבר מושבעים משפטי לעבדים נמלטים במדינה. החקיקה הגנה על התנועה לביטול העבדות, וסיוארד ניצל את עמדתו כדי להתערב במקרים של אפרו-אמריקאים משוחררים ששועבדו בדרום ארצות הברית.
לאחר שנים רבות בהן עסק בעריכת דין באובורן, נבחר על ידי בית המחוקקים של ניו יורק לסנאט של ארצות הברית ב-1849. עמדותיו והתבטאויותיו הפרובוקטיביות של סיוארד נגד העבדות גרמו לשנאתו בדרום ארצות הברית. סיוארד נבחר מחדש לסנאט ב-1855, הצטרף למפלגה הרפובליקנית, והיה לאחת מהדמויות המובילות בה. כשהתקרבו הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860, נחשב סיוארד למועמדה המוביל של המפלגה לנשיאות. אך כמה גורמים, כולל התנגדותו הקולנית לעבדות, תמיכתו במהגרים ובקתולים וקשריו עם, גרמו לכך שאברהם לינקולן זכה להיות מועמד המפלגה לנשיאות. אף על פי שהיה פגוע קשות מהפסדו, הוא פעל למען לינקולן, שמינה אותו למזכיר המדינה של ארצות הברית.
ראשית חייו
סיוארד נולד ב-16 במאי 1801, לקהילה קטנה בעיירה פלורידה שב במדינת ניו יורק. סיוארד היה הבן הרביעי של סמואל סיוארד ושל רעייתו מארי סיוארד. אביו היה בעל אדמות עשיר ובעל עבדים במדינת ניו יורק; העבדות לא בוטלה במלואה במדינה עד שנת 1827. הכפר פלורידה, הממוקם במרחק של כ-100 קילומטר מניו יורק ומערבית לנהר הדסון, היה כפר פרוורי קטן ומיושב בדלילות. באותו הכפר רכש סיוארד הצעיר את השכלתו, ובנוסף לכך הוא פקד את בית הספר שבעיר המחוז גושן.
בגיל 15 נשלח סיוארד ל בסקנקטדי שבניו יורק. סיוארד הצטיין בלימודיו ונבחר לפי בטא קפא. חברו ללימודים של סיוארד היה, לימים שגריר ארצות הברית בקריית הוותיקן ושותפו המשפטי והפוליטי לכל חייו. סיוארד חזר לסקנקטדי, אך עד מהרה עזב את היוניון קולג' יחד עם סטודנט נוסף בשם אלווה וילסון. השניים עלו על ספינה שהפליגה לג'ורג'יה, שם הוצע לוילסון לעבוד כרקטור או כמנהל אקדמיה באזור הכפרי של במדינה. לבסוף, בחר וילסון לעבוד בבית ספר אחר, ועזב את סיוארד. כשהיה בן 17 רואיין סיוארד, וכישוריו הוגדרו סבירים.
הוא הפך למתנגד חריף לעבדות בארצות הברית, לאחר שראה את התנאים הקשים בהם עבדו העבדים בג'ורג'יה. לאחר סיום לימודיו עבד כעורך כדין, אך חדל מכך כשנבחר לסנאט של ניו יורק ולבסוף נבחר למושל המדינה. כמושל, הוביל סיוארד מדיניות מתקדמת יחסית לתקופה, שכללה שיקום אסירים והשקעה מורחבת בחינוך, שכללה את הרעיון של הקמת בתי ספר למהגרים בהם ילמדו התלמידים בשפתם.
קריירה מוקדמת והתערבות בפוליטיקה
בשנת נישואיו, ב-1824, בטיילו יחד עם אשתו למפלי ניאגרה עבר סיוארד ברוצ'סטר, שם נפגע אחד מגלגלי הכרכרה שלו. למרבה מזלו, הלה פגש במו"ל העיתונים המקומי תורלו ויד, שבא לעזור לו ולתקן את התקלה בגלגל. ויד וסיוארד החלו להתיידד והתקרבו זה לזה בשנים הבאות. דבר שתרם להתיידדות שלהם הייתה העובדה שהם החזיקו בדעות משותפות באשר לשיפור התשתיות במדינת ניו יורק, לרבות תעלות וכבישים. ויד הפך לבעל ברית של סיוארד בזירה הפוליטית. חרף הסיוע של ויד לקריירה הפוליטית של סיוארד, הטענות שלפיהן סיוארד נשלט יותר מדי על ידי ויד הזיקו בהמשך למועמדותו של סיוארד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1860.
מיד עם התיישבותו בעיירה אוברון שבמחוז קיוגרה, החל סיוארד להיות מעורב בפוליטיקה. בעת ההיא, המערכת הפוליטית הושפעה עקב היווצרותן של מפלגות רבות חדשות. במדינת ניו יורק היו שני מחנות פוליטיים עיקריים, האחד - של תומכי הנשיא מרטין ואן ביורן, והשני של המתנגדים לו. קודם להיבחרו לתפקיד הנשיא, החזיק ואן ביורן במשרות ציבוריות רבות.
תחילה תמך סיוארד בעוצרות שהוחלה בבריטניה, אך החל מ-1824 הוא הביע את התנגדותו כלפיה, בנמקו כי העוצרות הפכה את בריטניה למדינה מושחתת. ב-1826 הוא חבר למתנגדיהם של קבוצת הבונים החופשיים, לאחר שבאותה שנה נמצא מת אחד מחברי האגודה, שהתכוון, לכאורה, להדליף את סודותיה. עקב רדיפתם של הבונים החופשיים אחרי מתנגדיהם, לרבות נשיא ארצות הברית לשעבר אנדרו ג'קסון, כשזה נבחר לנשיאות ב-1828 הלה החל להתנגד להם באופן פעיל.
בשלהי 1827 מינה דוויט קלינטון, מושל ניו יורק, את סיוארד לתפקיד שופט בניו יורק. עם זאת, עקב התנגדותו של סיוארד לנשיא ג'קסון, הלה לא נבחר כחבר בסנאט של ניו יורק. במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1828 הביע סיוארד תמיכה בהיבחרו מחדש של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס. סיוארד נבחר לבית הנבחרים מטעם מחנה המתנגדים לבונים החופשיים, אך פרש שעה שראה כי הקרב מול יריביו הפוליטיים חסר סיכוי. ב-1829 ניסה סיוארד את מזלו שנית בהתמודדותו בבחירות לאספת הנבחרים של מדינת ניו יורק. עם זאת, גם בפעם זו הוא לא הצליח לקבל את התפקיד. ב-1830, בעזרת תמיכתו של ויד, הצליח סיוארד לקבל משרה נוספת באחד מבתי המשפט במדינת ניו יורק שבעיר אלבני. הוא זכה בתפקיד בהפרש של כאלפיים קולות.
סנאטור בניו יורק ומועמד למושל המדינה
במהלך כהונתו כסנאטור, סיוארד נסע רבות, וביקר מנהיגים רבים שהתנגדו לנשיא ארצות הברית בימים ההם אנדרו ג'קסון, כולל נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון קווינסי אדמס. הוא גם ליווה את אביו למסעו באירופה, שם נפגשו עם פוליטיקאים. סיוארד קיווה שחברי המפלגה האנטי-מאסונית יבחרו בשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ג'ון מקלין כמועמד המפלגה לנשיאות נגד ג'קסון בבחירות לנשיאות ב-1832, אך התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר ויליאם וירט נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות. לאחר ניצחונו של ג'קסון, רבים ממתנגדיו האמינו כי נחוצה חזית מאוחדת כדי להביס את המפלגה הדמוקרטית, והמפלגה הוויגית נוצרה בהדרגה. אנשי המפלגה הוויגית האמינו כי דרושה חקיקה לפיתוח ארצות הברית, והתנגדו לפעולותיו החד-צדדיות של ג'קסון כנשיא, שאותן ראו כאימפריאליות. רבים מאנשי המפלגה האנטי-מאסונית, כולל ויד וסיוארד, הצטרפו למפלגה הוויגית.
כהכנה לבחירות ב-1834, נפגשו אנשי המפלגה הוויגית של ניו יורק ביוטיקה כדי לקבוע את מועמד המפלגה לתפקיד מושל ניו יורק. המושל מטעם המפלגה הדמוקרטית, ויליאם מרסי, זכה לסיכויים גבוהים יותר להיבחר מחדש, ומעטים מאנשי המפלגה הוויגית הבולטים היו להוטים לנהל קמפיין שככל הנראה יאבד. אשתו ואביו של סיוארד רצו שיפרוש מהפוליטיקה כדי להגדיל את הכנסתו מעיסוקו בעריכת דין. ויד דחק בו להיבחר מחדש לסנאט בניו יורק. אף על פי כן, חוסר הרצון של אחרים להתמודד על תפקיד המושל גרמה לסיוארד להופיע כמועמד מרכזי. ויד השיג את ניצחונו של סיוארד בוועידת יוטיקה. הבחירות נסובו בנושאים לאומיים, ובעיקר מדיניותו של הנשיא ג'קסון. סיוארד הובס בבחירות בכ-11,000 קולות. ויד כתב שאנשי המפלגה הוויגית הוכרעו על ידי הצבעות בלתי חוקיות.
ב-1836 נבחר מרטין ואן ביורן לתפקיד נשיא ארצות הברית. סיוארד התנגד למינוי זה. מיד לאחר השבעתו נוצר משבר כלכלי בארצות הברית. סיוארד החליט שלא לרוץ לתפקיד המושל ב-1836, אלא לעשות זאת שנתיים מאוחר יותר, ב-1838. זאת, מתוך אמונה שלפיה עקב המשבר הכלכלי תתערער הפופולריות של הדמוקרטים. כך הוא תכנן לזכות בתפקיד המושל מטעם המפלגה היריבה. חברים אחרים במפלגה הוויגית תמכו במינוי הזה אף הם. ויד הצליח לשכנע פעילים במפלגה הוויגית כך שיתמכו במינויו של סיוארד כנציגה של מפלגתם בבחירות לתפקיד המושל. בבחירות, יריבו העיקר של סיוארד היה ויליאם מרסי, והנושא העיקרי שעמד בבסיס הבחירות היה המשבר הכלכלי. הוויגים טענו כי הדמוקרטים הם אלה שאחראים למשבר. כיוון שלא היה זה מקובל שמועמדים ינהלו את מסע הבחירות שלהם בעצמם, הותיר סיוארד לוויד את ניהול מרביתו של הקמפיין. בסופו של דבר, ניצח סיוארד בבחירות בהפרש של כעשרת אלפים קולות. ניצחונו של סיוארד היה ציון דרך עבור המפלגה הוויגית, כיוון שזו הצליחה להשתלט על משרת המושל במדינת ניו יורק.
מושל ניו יורק
ב-1 בינואר 1839 הושבע ויליאם סיוארד לתפקיד המושל במדינת ניו יורק. במסגרת כהונתו כמושל, הביע סיוארד את תמיכתו בהגירה לאזורים לא מיושבים בארצות הברית כדי לנצל את המשאבים המקומיים המצויים שם. הוא תמך אף בהענקת חופש דת למהגרים החדשים שפקדו את חופי ניו יורק באותן שנים. באותה העת, בתי הספר הציבוריים במדינת ניו יורק נוהלו על ידי פרוטסטנטים והשתמשו בכתבי קודש פרוטסטנטיים, לרבות תרגום המלך ג'יימס. סיוארד טען כי מערכת החינוך היוותה מחסום עבור בני המהגרים שביקשו לרכוש השכלה, ולפיכך הוא פעל כדי לשנותה. לדבריו, חינוך. באופן זה רכש סיוארד את אהדתם של המהגרים כלפיו, אך עורר טינה בקרב תושבי הארץ הוותיקים. מתנגדיו היו אלה שהובילו, בסופו של דבר, להפסדו בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ב-1860.
בספטמבר 1839 נתפסה ספינה שהגיעה מווירג'יניה לחופי ניו יורק ובה עבד אפרו-אמריקאי נמלט. וירג'ינה דרשה את החזרתו של העבד לבעליו, וכן היא דרשה את מאסרם של שלושה אפרו-אמריקאיים חופשיים שהיו על סיפון הספינה, שלטענתה, סייעו לעבד להימלט. סיוארד סירב לבקשתה זו של וירג'יניה, ובתגובה, וירג'יניה אסרה על כל סחר בינה לבין ניו יורק. בתמיכתו של סיוארד, העבירה ניו יורק חוקים המגינים על עבדים נמלטים. אחד החוקים הבטיח לעבדים נמלטים את הזכות למשפט הוגן, כדי לדון בשאלה האם הם היו עבדים. חוק נוסף סייע לאפרו-אמריקאים חופשיים שנחטפו ונעשו לעבדים.
סיוארד וואן ביורן הועמדו מחדש בבחירות ב-1840 - סיוארד לתפקיד המושל בניו יורק וואן ביורן לתפקיד נשיא ארצות הברית. סיוארד לא השתתף בוועידה הלאומית של המפלגה הוויגית בדצמבר 1839 שנערכה בהאריסברג, פנסילבניה, אך ויד הציג את מועמדותו של סיוארד בשמו. הם היו נחושים לתמוך בגנרל וינפילד סקוט בבחירות לנשיאות, אך כאשר ויד הגיע למסקנה שסקוט לא יוכל לנצח בבחירות, העביר את תמיכת ניו יורק למועמד ויליאם הנרי הריסון. בסופו של דבר, הלה זכה בבחירות. פעולה זו עוררה סערה בקרב תומכיו של הנרי קליי. אחד התומכים של סקוט, שהגיע ממדינת קנטקי, כתב ב-1847 שהוא מצפה לראות את סיוארד ושותפיו נענשים על הונאת קנטקי ב-1840.
במהלך כהונתו השנייה כמושל, סיוארד התעסק במשפטו של אלכסנדר מקלאויד, שהיה מעורב בפרשיית הספינה קרוליין. במסגרת פרשה זו, חצו מספר קנדים את נהר הניאגרה למדינת ניו יורק והטביעו את הספינה קרוליין. בספינה זו עשה שימוש המהפכן ויליאם ליון מקנזי, שמרד באותם הימים בממשלה הקנדית. מקלאויד נעצר עקב מעורבותו בפרשה, אך הנרי טמפל, שר החוץ הבריטי, דרש את שחרורו. מקלאויד, ששירת בצבא הקנדי, לא יכול היה להיות אחראי על פעולות שבוצעו בעקבות פקודה שהוטלה על החיילים. על אף שממשל ואן ביורן הסכים כי מקלאויד צריך להישפט על הפשעים שביצע, יורשו בתפקיד ג'ון טיילר התנגד לכך, ודרבן להסיר את האישומים שהוטלו נגדו. סדרת מכתבים הועברו בין המושל סיוארד לבין מזכיר המדינה האמריקאי דניאל ובסטר כדי לקבוע את עונשו של מקלאויד. לבסוף זוכה מקלאויד מאישומיו.
סיוארד המשיך לתמוך באפרו-אמריקאים. עד 1841, עבדים שישהו במדינת ניו יורק למעלה מתשעה חודשים יוכרו כאנשים חופשיים. באותה שנה חתם סיוארד על צו שלפיו עבד שיגיע למדינת ניו יורק יוכר כחופשי באופן אוטומטי. סיוארד חתם אף על צו שלפיו לילדים במדינת ניו יורק יתאפשר לקבל חינוך ציבורי, אך לרשויות המקומיות יתאפשר לקבוע בעצמן את התכנים בבתי הספר.