cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היינץ גודריאן
לוחמה ניידת - הבליצקריג
גודריאן פיתח ודגל באסטרטגיה של ריכוז מערכי כוחות פאנצר משוריינים בנקודת מרכז הכובד ("Schwerpunkt") וחדירה עמוקה להגנות האויב. בספרו הוא תיאר את מה שהחשיב כמרכיבים החיוניים להתקפת פאנצר מוצלחת: הפתעה, פריסה במסה ושטח מתאים. הוא הציע חטיבות משוריינות שבהן יפעלו חיל רגלים וארטילריה ממונעים ביחד עם טנקים כדי להשיג הצלחה מכרעת. בזכרונותיו "Panzer Leader" כתב כי כבר בשנת 1929 הוא "השתכנע כי [...] יהיה זה לא נכון לכלול טנקים במחלקות חי"ר: מה שנדרש הוא אוגדות משוריינות שיכללו את כל הנשקים התומכים כדי להילחם במלוא העוצמה."
לאחר עלייתו של היטלר לשלטון, החלה גרמניה להתחמש מחדש, וגודריאן החל לממש את רעיונותיו.
הוא האמין כי בין הדברים הדרושים להצלחה הוא שעל מפקדי הכוחות הניידים להיות מסוגלים לתקשר אחד עם השני ועם יחידות המשנה שלהם. ב-1933 הוא התעקש כי הטנקים הגרמניים יהיו מצוידים במכשירי רדיו כדי לאפשר לכל מפקד טנק ליצור קשר עם צוותו ועם הטנקים האחרים בגדוד ובחטיבה. בכל טנק גרמני יחיד, צוות הטנק יעבדו כצוות, ומפקד הטנק יוכל לתקשר עם כל אחד מחברי הצוות. יתר על כן, טנקים גרמניים פעלו יחד כצוותים, המספקים הגנה הדדית וכך יגבירו את עוצמת האש האפקטיבית.
איש הצבא הגרמני הרמן באלק, שלחם בשתי מלחמות העולם, כתב על גודריאן כי:"'פריצת הדרך המכריעה בחשיבה הצבאית המודרנית הגיעה בזכות גודריאן, והיא באה לידי ביטוי לא רק בשריון, אלא גם בתקשורת.'"הניצחונות הגרמניים משנת 1939 עד 1941 הגיעו לא בזכות הציוד המעולה, אלא בגלל הטקטיקות האיכותיות שנעשו בציוד זה, ובזכות הפיקוד והשליטה העליוניים, שאיפשרו לכוחות הפאנצר הגרמניים לפעול בקצב הרבה יותר מהיר.
מלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה שירת גודריאן כמפקדו של הקורפוס ה-19 במערכה על פולין ובפלישה לצרפת, שם הוביל את הטנקים שלו לעומק השטח הצרפתי בקצב מדהים, מגבול לוקסמבורג ועד לחוף האוקיינוס האטלנטי, ליד דנקרק, מהלך אסטרטגי שניתק את כוחות צרפת ובריטניה בצפון צרפת בלגיה והולנד מהעורף שלהם בצרפת.
לאחר הצלחה זו, קיבל את הפיקוד על קבוצת הפאנצר השנייה (לאחר מכן שונה שמה לארמיית הפאנצר השנייה). במבצע ברברוסה, יחידתו התקדמה עד אזור ילנה, דרומית למוסקבה, ונבלמה בקרבות התשה כבדים.
בדצמבר 1941 הורה לארמייה שלו לסגת על מנת למנוע אבדות כבדות והביא על עצמו את זעמו של היטלר וכתוצאה מכך הועבר מפיקוד פעיל לעתודת הקצינים של צבא היבשה, ללא תפקיד. לפי עדותו באוטוביוגרפיה שחיבר "זכרונותיו של חייל", הוא לא יישם את פקודת הקומיסרים. כמו כן, לא ביטל את הדין הפלילי בכוחות שהיו תחת פיקודו, וחייליו לא עודדו לקחת חלק בפגיעה באזרחים חפים מפשע.
אחרי תבוסת הגרמנים בקרב סטלינגרד הוחזר לשירות פעיל וב-1 במרץ 1944 קיבל את התואר "המפקח הכללי על כוחות השריון". ב-21 ביולי 1944 קיבל את תפקיד ראש המטה הכללי של צבא היבשה.
לאחר ניסיון ההתנקשות בהיטלר כיהן יחד עם וילהלם קייטל וגרד פון רונדשטט בבית המשפט הצבאי המיוחד (בית משפט לכבוד) שתפקידו היה להדיח קצינים חשודים בחוסר נאמנות מן הוורמאכט ולהעבירם לידי הגסטאפו ולאחר מכן לשיפוט בבתי המשפט המיוחדים תחת רולנד פרייזלר.
לקראת סוף המלחמה שיתף פעולה עם אלברט שפר במטרה למנוע את יישום פקודת ה-"אדמה חרוכה" הידועה גם בכינוי -Götterdämmerung (דמדומי האלים) - השמדת התשתית התעשייתית והאזרחית של גרמניה.
סיים את תפקידו כראש המטה הכללי ב-28 במרץ 1945 אחרי ויכוחים קשים עם היטלר. גודריאן האשים את ההנהגה המדינית ובמיוחד את היטלר בהפסד במלחמה.
אחרית ימיו
למרות מחאות צרפתיות וסובייטיות, גודריאן לא הואשם בפשעי מלחמה במהלך משפטי נירנברג. התנהגותו במהלך המלחמה נחשבת לרגילה ומקובלת יחסית לחייל מקצועי אחר. הוא נפטר במאי 1954 בגרמניה.
היינץ גינתר גודריאן בנו של גודריאן, שירת אף הוא כקצין שריון בוורמאכט ולאחר המלחמה המשיך לשרת בבונדסוור ובנאט"ו, שם הגיע לדרגת גנרל בכיר. נכדו של גודריאן, גינתר גודריאן התגייס אף הוא לבונדסוור הגרמני ושירת כקצין פלשירמיאגר (צנחנים) ואף נשלח לשמש כקצין הקישור של הבונדסוור בארצות הברית.
מרתה רוסלר
מרתה רוסלר (באנגלית: Martha Rosler; נולדה ב-29 ביולי 1943) היא אמנית יהודיה אמריקאית. עוסקת בצילום, טקסט ותצלום, וידאו, הצבה, פיסול ומיצג, וכן כתיבה על אמנות ותרבות. עבודתה של רוסלר מתמקדת בחיי היומיום ובמרחב הציבורי, ולעיתים קרובות היא מתמקדת בחוויה של נשים. עיסוק חוזר ונשנה הוא בתקשורת ובמלחמה, כמו גם באדריכלות ובסביבה הבנויה, החל בדיור ועד למקומות מעבר ומערכות תחבורה.
קריירה
עבודתה של רוסלר וכתיבתה הייתה בעלת השפעה רבה. המדיה של שלה כוללת פוטומונטאז', צילום, טקסט, כמו גם וידאו, פיסול, והצבה.
רוסלר הרצתה רבות, היא לימדה צילום ותקשורת, כמו גם צילום, וידאו ומחקרים ביקורתיים, באוניברסיטת רוטגרס, בניו ברונסוויק, ניו ג'רזי, שם היא הייתה פרופסור במשך שלושים שנה, והגיעה לדרגת פרופסור II. היא לימדה גם ב-Staddelschule פרנקפורט, גרמניה.
בנוסף שימשה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובמקומות אחרים.
רוסלר משמשת יועצת למחלקות החינוך במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית ובמוזיאון לאמנות מודרנית, ובמרכז הפדגוגיה העירונית (ניו-יורק). היא חברה במועצת המנהלים של מרכז וורה לאמנות ולפוליטיקה בבית הספר החדש בניו יורק וחברת מועצת המנהלים המייעצת של המרכז לפדגוגיה עירונית. היא ישבה גם במועצת המנהלים של מרכז בית המקדש הויין בויל לחקר האדריכלות האמריקנית באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, והיא חברה במועצות המנהלים של איגוד הסרטים והקולנוע העצמאי והמדיה אליאנס, ונאמן לשעבר של מרכז ואן אלן, כולם בניו-יורק.
מאז תחילת שנות ה-80 היא הייתה מרצה קבועה בתוכנית הלימודים העצמאית של וויטני בניו יורק, שם הייתה בעבר סגל אקדמי.
רוסלר ידועה בכתיבתה, כמו גם בעבודות האמנות שלה. היא פרסמה יותר מ-16 ספרים של יצירותיה וכן על מאמרי הביקורת שלה על אמנות, צילום וענייני תרבות, שחלקם הופיעו גם בתרגומים לשפות אחרות. מאמריה פורסמו בהרחבה באנתולוגיות.
עבודות וידאו
"סמיוטיקה של המטבח" (1974/75) היא יצירה חלוצית של אמנות וידאו פמיניסטית, המהווה פארודיה על תוכניות בישול מוקדמות בטלוויזיה. רוסלר מדגימה כמה כלי מטבח בסדר אלפביתי. המחוות שלה מתחילות לנוע לכיוון בלתי צפוי ואולי מדאיג, כשלבסוף הדמות מוותרת על הכלים ומשתמשת בגופה כסוג של מערכת סמפור. רוסלר הציעה כי עבודת הומור שחור זו נועדה לאתגר את הציפיות החברתיות מנשים בכל הנוגע להכנת אוכל, ובאופן כללי את תפקידה של השפה בקביעת הציפיות. השאלה שהעבודה מציגה היא האם אפשר לומר שהאישה "מדברת את עצמה".
עבודות וידאו נוספות כוללות "נתונים סטטיסטיים של אזרח, שהושגו בפשטות" (1977), "לאבד: שיחה עם ההורים" (1977), ואת "מרתה רוסלר קוראת ווג" (1982); "שליטה והיומיום" (1980) ו"נולדו להימכר: מרתה רוסלר קוראת את הסיפור המוזר של בייבי M." רבות מעבודותיה עוסקות בגאופוליטיקה ובשררה, כולל "סודות מהרחוב: אין גילוי" (1980); "מקרה פשוט לעינויים, או איך לישון בלילה" (1983); "אם זה רע מכדי להיות אמיתי, זה יכול להיות דיסאינפורמציה (1985)"; מיצב תלת-ערוצי בשם "טעם גלובלי: ארוחת שלוש מנות" (1985); "בגלל שזאת בריטניה" (2014), ועוד רבים אחרים.
רוסלר עוסקת בנרטיבים המבוססים על ביצועים ותמונות סמליות מתקשורת ההמונים כדי לשבש את הציפיות של הצופים. רוסלר אומרת, "הווידאו עצמו אינו חף מפשע": עם זאת, וידאו מאפשר לי לבנות, תוך שימוש במגוון צורות נרטיביות בדיוניות,"דקויות העוסקות בדיאלקטיקה עם טלוויזיה מסחרית".
מושגים אלה מודגשים בעבודות כגון "סמיוטיקה של המטבח", שבה מתמקדת מצלמה סטטית באישה במטבח, המקיימת אינטראקציה עם כלי מטבח, מתן שמות והדגשת השימוש בהם במחוות משונות, תוך התייחסות לציפיות רווחות מנשים.
צילום ופוטומונטאז'
עבודת הצילום/טקסט של רוסלר "הבאוורי בשתי מערכות תיאור בלתי מספיקות" (1974/75) נחשבת לעבודה רבת השפעה בצילום מושגי ופוסט-מודרני. סדרה זו של 45 הדפסים בשחור ולבן מצמידה צילומי חלונות ראווה ברחוב באוורי (אז אזור עני בניו יורק), לטקסטים המתייחסים לשיכורים. התמונות מוצגות ברשת של שורות ועמודות כדי להדגיש את האופי האנטי-אקספרסיוניסטי של העבודה ואת המגבלה הטבועה הן במערכות חזותיות והן בלשוניות לתיאור חוויות אנושיות ובעיות חברתיות.
רוסלר חזרה לסדרה זו ב-2004 וב-2008 על ידי הפקת דימויים חדשים המבוססים על המלחמה בעיראק ובאפגניסטן, תחת הכותרת "בית יפה: מביאים את המלחמה הביתה, סדרה חדשה". היא חשה שהסדרה המקורית שלה הפכה מקובלת ואסתטית, והסדרה החדשה נועדה להתייחס להמשכיות המקבילה למלחמת וייטנאם ולערער צופים שאננים. רוסלר תיארה את הגישה הנלהבת של התקשורת והפוליטיקה האמריקאית, שהזכירה לה את המניפולציות הפוליטיות של העבר.
סדרת הסרטים שלה " "גוף יפה", או "יופי לא יודע כאב" (1965-1962), מתייחסים לייצוג הצילומי של נשים וביתיות. עבודות אלה קדמו במקצת למונטאז'ים נגד המלחמה.
רבות מעבודות אלה עוסקות בגאופוליטיקה של זכאות ונישול. הכתיבה והסדרה הצילומית על הכבישים, מערכת ההובלה האווירית והמחתרות העירוניות (רכבת תחתית או מטרו) מצטרפות לעבודות אחרות שלה העוסקות בתכנון ואדריכלות עירוניות, החל בדיור לחסרי בית וכלה בסביבה הבנויה ובמקומות מעבר ותחבורה.
תערוכות
בשנת 1989, במקום תערוכת יחיד בקרן דיה ארט בניו יורק, ארגנה רוסלר את פרויקט "אם חיית כאן ...", שבו יותר מ-50 אמנים, מפיקי סרטים ווידאו, צלמים, אדריכלים, מתכננים, חסרי בית, פולשים, קבוצות פעילים ותלמידי בית ספר התייחסו למצבים חיים מורכבים, אדריכלות, תכנון וחזון אוטופי, בשלוש תערוכות נפרדות, ארבעה פורומים ציבוריים ואירועים קשורים. בשנת 2009, תערוכת ארכיון המבוססת על פרויקט זה, "אם חיית כאן עדיין", נפתחה בגלריה האלקטרונית בניו יורק ולאחר מכן עברה להולנד ולברצלונה. בעקבות הבעייתיות שבה עסקו התערוכות הללו, עבדה רוסלר יחד עם האמן המקומימיגל רובלס-דוראן על פרויקט הצבה עירוני בהמבורג, גרמניה, בשם We Promise! (2015), העומד בפני ההבטחות הסותרות של פרויקטים של התחדשות עירונית באירופה באמצעות מערכת של כרזות ציבוריות ברחוב ובתחבורה ציבורית. גרסאות של המיצב של 1989 כבר מותקן במקומות רבים במספר יבשות. ב-2016, פרויקט מתוכנן לאורך שנה בקרן החדשה בסיאטל ובסיאטל, תחת הכותרת "דיור הוא זכות אנושית", תוכנן לשחזר את כל שלוש התערוכות של תערוכת Dia מ 1989, "אם אתה חי כאן ..."- אבל התמקדות בעיקר בסיאטל העכשווית. עם זאת, הקרן החדשה חדלה פתאום מהפעולות הציבוריות לאחר השלמת שני המיצגים הראשונים. לאחר מכן, גם ב-2016, ארגנה רוסלר תערוכה בניו יורק שכללה הרבה מהחומר של דייה וסיאטל, אך התמקדה בניו יורק. כמו כן נערכו ארבעה פורומים ציבוריים בנושאי אמנות וג'נטריפיקציה והפרטת הדיור.
בתערוכת תחנת אוטופיה בביאנלה בוונציה של 2003 עבדה רוסלר עם כ-30 מתלמידיה מסטוקהולם וקופנהגן, וכן קבוצת אינטרנט קטנה של משתתפי הסדנה לשעבר, "הפרעונים" ותלמידי המחקר שלה מסמינר הווידאו שלה בייל, להפקת מיני-ביתן, שתוכנן ונבנה, אך נותר בכוונה בלתי גמור, כמו גם נוצרו כרזות גדולות ועיתון קולקטיבי, כמו גם פרויקטים רבים, אינדיבידואליים וקולקטיביים, בחקר תוכניות וקהילות אוטופיות וההשלכות הפוליטיות והחברתיות שלהם. רוסלר הפיקה גם שני סיורים באתרים היסטוריים, אחד בהמבורג (1993) ואחד בליברפול (2004), בשיתוף עם פרויקטים אמנותיים. ביריד האמנות של האפריז (לונדון) של 2005, היא ערכה סיור באתר זמני זה מיצירותיה ובבניה לכל תחומי עבודתה, כולל שירות לקוחות, שירותי מזון, שירותים, טרקליני VIP, פרסום, תחזוקה וביטחון.
תערוכת הסולו שלה, מטא-מונומנטל גארז' סייל"," התקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק בנובמבר 2012, וכללה סדרה ערוכה של תערוכות שהתקיימה ב -1973 בסן דייגו ו -1977 בסן פרנסיסקו שהתמקדה במוסד האמריקאי "גראז' סייל". המכירה, שהתקיימה באטריום של מומה, הייתה בהשראת התעניינותו של רוסלר במכירת מוסך, צורה חברתית של עיירה קטנה, מקומית-קטנה ופרברית, שאורגנה במידה רבה על ידי נשים. לבקשת אוצרי המוזיאון, היא החזירה את המכירות במספר מקומות אמנות אירופיים ובניו יורק החל משנת 1999, שהגיעה לשיאה בפרויקט "סחר הוגן" במוזיאון לתולדות התרבות בבזל, בשיתוף עם יריד האמנות של בזל 2010, ולאחר מכן ב MoMA בשנת 2012. ב -2012 הציעה חברת "Moa-Monumental Garage" ב -MoMA למעלה מ -14,000 פריטים, כולל אוספיה של רוסלר - שרבים מהם התגלגלו מחידושים קודמים של עבודה זו - ופריטים שנשלחו מעובדי המוזיאון ומהציבור. העבודה, מאז היווסדה ב-1973, נועדה לעורר שאלות של אמנות וערך, שכן אירועים אלה התקיימו תמיד במוזיאונים ובגלריות לא מסחריות, או בחללים הקשורים אליהם, וכן כדי להפנות את תשומת לבם למקום השולי של נשים בתחום הכלכלי.
החל מחודש נובמבר 2005, תרמה e-Flux חסות לספריית "מרתה רוסלר", חדר קריאה שבו יותר מ-7,500 כרכים מאוסף פרטי שלה יהיו זמינים כמשאב ציבורי במקומות שונים ובבתי ספר לאמנות ובבתי ספר וספריות. האוסף התחיל בגלריה של ניו-יורק בניו יורק ולאחר מכן נסע לפרנקפורטר קונסטוורין בגרמניה; באנטוורפן, מרחב לרוץ-אמן, בשיתוף עם MuHKA (המוזיאון לאמנות עכשווית); אל בית הספר לאו"ם פלאזה בברלין; אל המכון הלאומי להיסטוריה של האמנות בפריז; סטילס באדינבורו; לבית הספר לאמנות של ג'ון מור בליברפול; ולגלריה באוניברסיטת מסצ'וסטס, אמהרסט, לפני שפרשה לגמלאות. בספריית "מרתה רוסלר" יכלו המבקרים לשבת ולקרוא או לעשות צילומים חינם. פרויקטים אחרים, כגון קבוצות קריאה וקריאות ציבוריות, אורגנו באופן מקומי בשיתוף עם הפרויקט.
בשנת 2018 הציג המוזיאון היהודי בניו יורק את "מרתה רוסלר: ללא קשר" התערוכה המציגה את פרקטיקת האמנית בחמשת העשורים, המציגה הצבות סדרות צילום, פיסול וסרטי וידאו משנות השישים ועד ימינו.
חיים אישיים
בנה של רוסלר הוא הסופר הגרפי ג'וש נויפלד; הם שיתפו פעולה במספר פרויקטים.
מאמרים
מסות של מרתה רוסלר פורסמו באופן נרחב בקטלוגים, מגזינים, ואסופות מאמרים כולל "אמנים נשים בבית המילניום" (אוקטובר ספרים / MIT, 2006) ורבים אחרים. המאמר משנת 1981, "בתוך, ליד, מחשבות לאחר מעשה (על צילום תיעודי)", צוטט, פורסם מחדש ותורגם, וזכה לתפקיד גדול בפירוק המיתוסים של חוסר עניין צילומי ובהפקת דיון בחשיבות מוסדית ודיסקורסיבית בקביעת משמעות צילומית.
רוסלר פרסמה שישה עשר ספרי צילום, אמנות וכתיבה. ביניהם "פתיונות ושיבושים: מבחר מאמרים 1975-2001" (MIT Press, 2004), "אותות תשוקת" ספרי צילום (Cantz, 2005), "במקום לציבור: תצפיות של נוסע מתמיד" (Cantz, 1997), וכן "זכויות של המעבר" (NYFA, 1995). "אם חיית כאן" (Free Press, 1991) דן ותומך בפרויקט Dia שלה על דיור, חסרי-בית, ואת החיים העירוניים. כמה ספרים, באנגלית ובשפות אחרות, פורסמו בשנת 2006, כולל מהדורה של 25 שנה של "3 עבודות" (לחץ של המכללה נובה סקוטיה לאמנות ועיצוב) עם הקדמה חדשה על ידי רוסלר. אסופת "Imaggenes Públicas", תרגומים לספרדית של כמה מאמרים, תסריטי וידאו, פורסם בשנת 2007. מבחר ממאמריה של רסלר התפרסם בעברית בקובץ "בתוך ומחוץ לתמונה: על צילום, אמנות ועולם האמנות", בהוצאת פיתום ב-2006.
הפשיטה על איי מרשל וגילברט
הפשיטה על איי מרשל וגילברט הייתה תקיפה טקטית של שייטת נושאות מטוסים מהצי האמריקאי כנגד חיל המצב של הצי הקיסרי היפני באיי מרשל וגילברט, ב-1 בפברואר 1942.
הכוח היפני היה תחת פיקודו של תת-אדמירל שיגיושי אינואואה, והכוח האמריקאי תחת פיקודו של אדמירל-משנה ויליאם הלסי.
הפשיטה
הפשיטה נערכה על ידי שני כוחות משימה של נושאות מטוסים. נושאת המטוסים יורקטאון היוותה את ליבו של כוח משימה 17, בפיקודו של אדמירל-משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר, שתקף את האיים ג'לואיט, מילי ומקין (כיום בוטאריטארי). מטוסיה של יורקטאון הסבו נזק בינוני למתקני הצי היפניים והשמידו שלושה מטוסים, במחיר של שבעה מטוסי קרב ומטוס סיור ימי.
נושאת המטוסים אנטרפרייז היוותה את ליבו של כוח משימה 16, בפיקודו של הלסי, שתקף את קווג'לין, ווטג'ה וטרואה. מטוסי כוח המשימה הסבו נזק קל עד בינוני לחילות המצב בשלושת האיים, הטביעו שלושה כלי שיט קטנים, פגעו במספר כלים אחרים והשמידו 15 מטוסים. הסיירת האמריקאית "צ'סטר" נפגעה קלות, ושישה מטוסים אמריקאים הושמדו.
תוצאות הפשיטה
לפשיטה הייתה השפעה אסטרטגית מועטה. הצי היפני שיגר שתי נושאות מטוסים לרדוף אחר כוחות המשימה האמריקאיים, אולם המרדף בוטל במהרה ונושאות המטוסים חזרו להעניק חיפוי לקרבות על הפיליפינים ואיי הודו המזרחיים. אולם, הפשיטה סייעה להעלאת המורל בקרב הצי והציבור האמריקאי, אשר היה ירוד מאז ההתקפה על פרל הארבור ואובדן האי וייק. הפשיטה אף תרמה לניסיונם המבצעי של צוותי נושאות המטוסים, ניסיון אשר עתיד לסייע להם בקרבות הימיים כנגד הצי הקיסרי.
לאחר הפשיטה, לא השכילו היפנים להבין כי הרעיון של הקמת הגנה היקפית, תוך שימוש בחילות מצב המפוזרים באיים באוקיינוס השקט, לוקה בפגם רציני. חילות המצב היו מרוחקים זה מזה יתר על המידה על מנת לאפשר סיוע הגנתי משותף ולמנוע מהאויב לחדור מבעד לאיים. פשיטה זו, וכמו כן הפשיטה של דוליטל באפריל של אותה שנה, שכנעו את מפקד הצי היפני המשולב איסורוקו יממוטו כי הדרך הטובה ביותר להילחם בצי האמריקאי היא למשוך אותו לקרב הכרעה ולהשמידו. רעיון זה הוביל לקרב מידווי.
קרחון מקלארי
קרחון מקלארי או קרחון מק'קלארי (באנגלית: McClary Glacier) הוא קרחון בחוף המערבי של ארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 19 קילומטרים ורוחבו 4 קילומטרים.
הקרחון זורם לאורך צידו הצפוני של רכס באטסון, ונשפך לתוך מפרץ מרגריט, בין כף קלאמט ואיי דבנהאם.
גובהו של הקרחון 733 מטרים מעל פני הים.
גילוי הקרחון
הקרחון נסקר ומופה לראשונה על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר 1937–1936; ומופה בשנית על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בין השנים 1950–1946.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שם ג'ורג' ב. מקלארי (George B. McClary), אביו של נלסון מקלארי (Nelson McClary), שהיה מלח בספינה פורט אוף בומונט (Port of Beaumont), במשלחת רון לחקר אנטארקטיקה בעונת המחקר 1948–1947.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea, Antarctic Peninsula - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
• CHRISTOPH SCHNEIDER, Monitoring climate variability on the Antarctic Peninsula by means of observations of the snow cover, Annals of Glaciology 27 1998, P 624
אור בלוריאן
קריירת מועדונים
בלוריאן גדל במחלקת הנוער של מכבי פתח תקווה. בלוריאן ערך 16 הופעות במדי המועדון בעונת, בה שיחק המועדון בליגה הלאומית. בתום העונה עלה המועדון לליגת העל. ב-30 באוגוסט 2020 ערך בלוריאן את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 2-1 על מכבי תל אביב במסגרת המחזור הראשון לעונת 2020/2021. ב-12 בדצמבר הבקיע בלוריאן את שער הבכורה שלו במדי המועדון, בהפסד 3-2 למכבי נתניה במסגרת המחזור העשירי בליגה. בעונת ערך בלוריאן 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-14 בספטמבר 2022 חתם בלוריאן לארבע שנים בהפועל באר שבע, וב-5 ביולי 2023 עבר לקבוצת הפועל תל אביב בהשאלה וחתם על חוזה לשנה, עם אפשרות לרכישתו בסוף העונה.
נבחרות ישראל
מגיל 16 שיחק בכל נבחרות הנערים והנוער של ישראל. כיום, משמש כקפטן נבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21, ולו 11 הופעות במדיה.
בלוריאן זומן לסגל נבחרת ישראל הבוגרת לראשונה ב-18 במרץ, לקראת שלושת המשחקים שפתחו את קמפיין מוקדמות מונדיאל 2022.
Higher (אלבום)
Higher הוא אלבום האולפן ה־14 של הזמר הקנדי מייקל בובלה. האלבום יצא לאור ב-25 במרץ 2022 תחת הוצאת רפרייז רקורדס. האלבום זכה בפרס אלבום הפופ המסורתי הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי לשנת 2023. האלבום כולל עיבודים לבלדה של פול מקרטני "My Valentine", בהפקת מקרטני עצמו, ו-"Bring It On Home to Me" של סם קוק וכן שיתוף פעולה עם וילי נלסון של גרסת כיסוי לשיר "Crazy" של נלסון.
הצלחה מסחרית
Higher הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי, והפך לאלבומו החמישי של בובלה שהגיע למקום הראשון במדינה. באוסטרליה, Higher הגיע למקום השני במצעד האלבומים של ARIA, והפך לאלבומו התשיעי שהגיע למקום השני. האלבום גם הוכיח את עצמו כהצלחה ברחבי העולם – הגיע למקום הראשון בסקוטלנד ולעשיריה הפותחת בניו זילנד, אירלנד, בלגיה ושווייץ.
כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו
בהלכה, כל שאינו בזה אחר זה, אפילו בבת אחת אינו הוא כלל שאמר רבה, כי כל שתי פעולות שלא ניתן לבצען בזה אחר זה, מכיוון שחלותה של האחת מונעת את השנייה, לא ניתן לבצען בפעם אחת.
דוגמה לכלל זה, הם דברי המשנה במסכת קידושין לפיהם לא ניתן לקדש שתי אחיות בבת אחת, כשם שלא ניתן לקדשן בזו אחר זו בגלל איסור ערווה.
מחלוקת הרשב"ם והתוספות
הרשב"ם והתוספות נחלקו בגדר ההלכה. רבה אומר במסכת גיטין, כי למרות שקיימת מחלוקת בין רבי יהודה הנשיא לחכמים אם ניתן לשחרר חצי עבד על ידי שטר, ולפי שיטת חכמים לא ניתן לשחרר חצי עבד על ידי שטר שחרור, אומר רבה שאם הוא מוציא מרשותו את כל העבד, למרות שלא שחרר אותו לחלוטין, למשל כאשר שחרר חצי מהעבד ומכר את חציו השני, באופן כזה חל השחרור, למרות שהשחרור הוא לחצאין.
על כך הקשה תלמידו אביי מברייתא האומרת, כי אדם שכתב את כל נכסיו לשני עבדיו, הם קנו את הנכסים ואת עצמם בתוכם, כך שכל אחד קנה את מחצית מעצמו ומחצית מגופו של חבירו, ועל העבדים לשחרר זה את זה כדי להיות בני חורין לחלוטין. בברייתא אחרת נפסק כי באופן כזה הם אינם משוחררים; ואם כן אנו רואים, שקיימת מחלוקת תנאים בנושא. רבה תירץ, כי החילוק פשוט; אם הוא כותב שני שטרות נפרדים, ובכל אחד הוא מקנה חצי מהנכסים לאחד מהעבדים, בכזה אופן קיימת אכן דעת חכמים שלא ניתן לשחרר את העבד לחצאין, אך אם הוא מקנה את שניהם יחד בשטר אחד לשניהם, באופן כזה חל השחרור.
שיטת הרשב"ם
הרשב"ם, מסביר כי דין זה של רבה הוא לשיטתו, שכל דבר שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, ולכן כשם שלא ניתן לשחרר חצי עבד בנפרד, כך לא ניתן לשחרר שני חצאים מהעבד בפעם אחת.
שיטת התוספות
על כך מקשים התוספות, שלא ניתן לומר שכאן קיימת הבעיה של "כל שאינו" וכו', וראיה לדבר, שהרי אם ישחרר את העבד לגמרי ברור שהשחרור יחול, ואילו בשתי אחיות, אם יקדש אותן יחד לא יחולו הקידושין כלל, ומכאן שהבעיה בשחרור חצי מהעבד היא רק כאשר הוא משחרר כל חצי באופן נפרד, ולא כאשר הוא משחרר את החצי האחד יחד עם החצי השני.
מכאן מוכיח התוספות, כי הכלל כל שאינו בזה אחר זה אומר רק, כי כאשר שתי חלויות מפריעות ומנוגדות בעצמיותן זו לזו, אומר הכלל כי כשם שהן מונעות אחת את חלות השנייה בזה אחר זה, כך הן מונעות זו את זו בבת אחת, ולכן ניתן לשחרר שני חצאים מהעבד כאשר הדבר מתרחש בפעם אחת, שכן כאן הכלל אומר שלהפך; שתי החלויות מסייעות זו לזו, והפרדתן זו מזו היא הבעיה.
הרשב"ם, שאינו מסכים לדברי התוספות, סובר ככל הנראה שהכלל כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת, הוא לאו דווקא מכיוון שאותה בעיה הקיימת בשני הדברים כשהם בזה אחר זה, קיימת גם כאשר היא בבת אחת, אלא שגם כאשר הבעיה אינה קיימת כאשר הדברים מתבצעים בבת אחת, לא ניתן להחילם בבת אחת, אם לא ניתן לבצעם בזה אחר זה.
סיבת הכלל
האחרונים נחלקו, האם דין זה, שכל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו, הוא מכיוון שהחלויות מנוגדות זו לזו בזו אחר זו הן גם מונעות אחת את חלות השנייה בבת אחת, או שמא מכיוון שהמעשים סותרים זה את זה בבת אחת הם סותרים זה את זה בבת אחת. בין שתי הדעות, יהיה חילוק הלכתי כאשר החלות נעשית מאליה בידי שמים ולא בידי אדם. האור שמח מכריע כצד השני, ומביא ראיה לדבריו מתוספות הכותב שבקדושה הבאה מאליה בידי שמים ניתן להחיל שני דברים הסותרים זה את זה בבת אחת.
אחת משתי חלויות המפריעה לשנייה
רבי חיים סולובייצ'יק חוקר, מה יהיה באופן שרק אחד משני הדברים סותר זה את זה ולא השני, ומכריע כי מדובר במחלוקת ראשונים.
במסכת נדרים הגמרא מסתפקת מה יהיה הדין באדם שאמר לאשתו על נדר מסוים, שהוא מקיים ומפיר אותו בבת אחת, ומסקנת הגמרא היא כי "כל שאינו בזה אחר זה אפילו בבת אחת אינו". הרשב"ם מסביר את הגמרא כי לא חלה לא ההקמה ולא ההפרה, ואילו הרמב"ם פוסק שההקמה חלה ורק ההפרה אינה חלה.
מסביר רבי חיים בדעת הרמב"ם, כי בעוד שההקמה היא סתירה מהותית להפרה, שכן דין הוא שאחרי הקמת הנדר לא ניתן להפיר אותו, הרי שההפרה אינה סתירה במהותה להקמה, שכן גם נדר שהופר - ניתן היה מצד החלות להקים אותו, אלא שהדבר לא אפשרי מכיוון שאחרי שהנדר הופר הוא לא קיים יותר, ולא ניתן להקים נדר שאינו קיים. אם כן, סבור הרמב"ם, שמכיוון שההקמה אינה מופרעת על ידי ההקמה, היא חלה. אבל הרשב"ם סבור, שכל שני דברים שאין ניתן להחיל כל אחד משניהם בזה אחר זה, לא ניתן גם להחיל אותם בבת אחת, למרות שרק אחד משניהם מפריע לחלות השני.
סקס על החוף
גרסאות
לקוקטייל זה יש שתי גרסאות עיקריות:
נחל בצת
נַחַל בֶּצֶת (בערבית: וָאדִי כַּרְכָּרָה) הוא מנחלי הגליל המערבי. הנחל נכנס לשטח מדינת ישראל מלבנון בין היישובים שתולה לזרעית, ונשפך לים בקרבת ראש הנקרה. ערוץ הנחל עובר בקרבת היישובים שומרה, עראמשה, אילון, אדמית, יערה, מצובה, שלומי ובצת.
שטח אגן הניקוז של הנחל כ-60 קמ"ר והוא מנקז גם את הנחלים שרך, גליל, נמר, חניתה, ומצובה.
חלקו של הנחל שמצפון לקיבוץ אילון זרם בעבר כל ימי השנה ובצידי אפיקו מצויים שרידים רבים של טחנות קמח ומתקנים חקלאים שונים. מימיו של הנחל נאגרו על ידי הקיבוץ לצורכי שתייה והשקיה עד לתחילת שנות אלפיים כאשר התייבשו עיינות כרכרה עקב שאיבת יתר מן האקוויפר.
גאולוגיה
הנחל זורם על בסיס אחד מקוי השבר הגדולים של הגליל ולכן מהלכו ישר יחסית והוא אינו מאופיין בפיתולים רבים וחזקים. המסלע מורכב בעיקר דולומיט ומגיר קשה ומעט עדשות קרטוניות של גיר רך על פני השטח. בגלל אופיו הקרסטי והשבור של המסלע הנגר העילי מועט יחסית והפעילות הגיאומורפולוגית איטית לעומת נחלים באזורי הארץ האחרים. בנחל מספר מעיינות שכבה הקרויים עינות כרכרה. על הצוקים שעל גדותיו של הנחל מערות רבות שביניהן מערת האלה ומערת קשת המפורסמת. בנחל שרך ובנחל נמר הסמוכים נמצאות מערות נטיפים מהיפות שבארץ ישראל.
חי וצומח
באפיק הנחל צמחי נחלים אופייניים כמו שערות שולמית, הרדוף נחלים, דולב מזרחי ועוד ומסביבו חורש ים-תיכוני של סביבת האלון והאלה. בנחל מיני חיות שונות האופייניות לשמורות הגליל כמו חזירי הבר, תנים, שועלים, שפני סלע ועוד. בבריכות שבאזורו הזורם של הנחל חיים דגי חפף מצוי, מיני דו-חיים, שפיריות ועוד סוגים של חרקים וחובבי מים. לאחרונה נעשה ניסיון לאקלם באזור את היחמור שנעלם מנופי הגליל במאה הקודמת.
ארכאולוגיה והיסטוריה
בני אדם ניצלו את הנישה האקולוגית הברוכה שמציע הנחל במשך כל הדורות וארכאולוגים מצאו בו אתרים חשובים, ביניהם: חפירות ארכאולוגיות חשפו בתי בד מעניינים ארכאולוגית בחרבת דנעילה ובחרבת כרכרה. במצוקים שמעל מעיינות כרכרה ובנחל נמר מצויות מערות ששמשו להתבודדות נזירים ביזנטיים.
באזור שכנו מספר כפרים ערבים שחרבו במלחמת העצמאות, הגדול בהם היה הכפר הנוצרי אל-באסה.
בחלק השמורה שנמצא מתחת לקיבוץ אילון נמצא בנין המשאבה ששימשה להעלאת מימיו לקיבוץ. צורת הבניה של בנין המשאבה מבוצרת והוא מוקף בגדרות רבות, כנגד הניסיונות לניתוק אספקת המים לקיבוץ בתחילת שנותיו. בבנין המשאבה קומת מגורים ששימשה את חברי הקיבוץ בשמירה על מערכת השאיבה.
פריסקוס
פריסקוס מפאניום (יוונית: Πρίσκος) היה דיפלומט רומאי והיסטוריון יווני בן המאה ה-5 לספירה.
נחל בצת
שמורת נחל בצת
שמורת נחל בצת מתחילה במזרח באפיקו של הנחל למרגלות הר מנור בנ"צ 1747.2774 וממשיכה מערבה לאורך אפיקו של הנחל עד למפגש עם צומת אדמית וכוללת גם את נחל נמר ומצוקיו, את מצוקיו וגדותיו של הנחל כמו גם את הגאיות המתנקזים אל הנחל בתחומה, את החלק התחתון של נחל שרך ונחל מישמיש, ואת הר אוכמן. חלקה העליון של השמורה סגור למטילים ובחלקה התחתון מספר מסלולי טיול שביניהם המסלול המפורסם היורד מחורבת דנעילה לנחל שרך ודרך מערת שרך גולש אל נחל בצת ומסתיים על יד תחנת השאיבה של קיבוץ אילון. חלקו של הנחל שבין תחנת השאיבה וצומת אדמית גם הוא מסומן וכך גם שביל העלייה למערת הקשת מבריכת האיגום שבחלקו הזורם של הנחל והעלייה מחיבור הנחלים שרך בצת לחורבת עירב ש על-יד הכפר עראמשה.
פריסקוס
ביוגרפיה
פריסקוס נולד בעיר העתיקה פאניון שבתרקיה בין השנים 410–420. ידוע כי בשנת 448 הוא התלווה לדיפלומט ביזנטי בכיר בשם מקסימינוס שהיה ראש המשלחת הביזנטית לחצרו של אטילה ההוני בשליחותו של תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית. ידוע כי הוא שהה תקופה מסוימת ברומא ולאחר מכן באלכסנדריה. ידוע כי שירת תחת שלטונו של מרקיאנוס קיסר האימפריה הביזנטית בשנת 456. הוא מת בתאריך לא ידוע, ככל הנראה בשנת 472 או בסמוך לכך.
פריסקוס כתב 8 ספרי היסטוריה שאוגדו לעבודה אחת תחת השם "היסטוריה של ביזנטיון", שתיארה את ההיסטוריה הביזנטית מתקופתו של אטילה עד לתקופתו של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית. מספרים אלו נותרו קטעים בודדים אך בעת פרסומה הייתה זו עבודה בעלת משקל וחשיבות ושימשה בסיס לעבודות מאוחרות יותר. כתיבתו של פריסקוס הייתה ידועה בפשטותה ואמינותה ומשמשת בסיס עיקרי למחקר על אטילה ההוני ועל השבטים ההונים.
נחל בצת
שמורת נחל בצת
החל משנת 2001, לאחר 3 שנים שחונות, נחל בצת מתייבש בסוף האביב, החל ממאי ועד לגשמי נובמבר-דצמבר, ובמשך מעל לחצי שנה אין נביעה ממעיינותיו. עולם החי והצומח העשיר שלאורכו, נתון בסכנת כליה. עקב לחץ של רשות הטבע והגנים וקבוצת אזרחים מעוניינים הניחה רשות הטבע והגנים בשנת 2001 צינור, המזרים מי שתייה בקילוח דק אל המעיינות החרבים, ומאפשר הרטבה של חלק מהאפיק במהלך הקיץ. אף על פי כן, אין בהזרמת מים זו כדי להבטיח קיום לחיים העשירים של הנחל.
על פי דו"ח של ד"ר אלון רימר, הנחל מתייבש עקב שאיבה מוגברת של מקורות, ממי התהום באזור הנחל, ממזרח וממערב למעיינות בצת. עקב שאיבת יתר מבארות אלו יורד בקיץ מפלס מי התהום המזין את מעיינות הבצת אל מתחת למפלס הנביעה שלהם, והם מתנהגים כמעיינות אכזב טיפוסיים. מסקנה זאת נובעת מכך שהירידה בנביעת המעיינות באה במקביל לגידול בשאיבה בקידוחי שדה שומרה הסמוכה לנחל והורדת מפלס השאיבה בקידוחים אלו אל מתחת למפלס המעיינות.
חברת מקורות הגישה חוות דעת נגדית הטוענת שהירידה בשפיעה בנחל אינה בגלל הקידוחים שלה. במאי 2002, לאחר שרשות המים הכירה באחריותה לייבוש המעין, היא החלה להזרים מים מהרשת לאפיק הנחל. אף על פי שכמות המים שמוזרמת לנחל הלכה וגדלה עם השנים, היא מספיקה כיום להרטיב רק כמה מאות מטרים מאפיקו החרב של הנחל.
בשנים האחרונות מנהלת קבוצת תושבים מהגליל המערבי, אשר נתמכת על ידי החברה להגנת הטבע, מאבק להפחתת השאיבה מהאקוויפר, כדי להשיב את השפיעה הטבעית של הנחל ולהחזירה לרמה שבה הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
תנועת צאו מהודו
תנועת צאו מהודו הוקמה בכינוס ועדת הקונגרס של כלל הודו (All India Congress Committee) במומבי על ידי מהאטמה גנדי ב-8 באוגוסט 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, בדרישה לסיים את השלטון הבריטי בהודו. אחרי כישלונה של משימת קריפס להבטיח את תמיכת הודו במאמץ המלחמתי הבריטי, גנדי קרא לסיום השלטון הבריטי בהודו ונסיגת הכוחות הבריטים מחצי היבשת. הכינוס התקיים בפארק במרכזי בבומבי ובעקבות הנאום החלו הפגנות במקום. הדרישה לסיום השלטון הבריטי כל המנהיגות של ועדת הקונגרס נעצרה ונאסרה ללא משפט עד סוף מלחמת העולם השנייה עוקלו כל כספי קונגרס והעיתונות שתמכה בגנדי צונזרה.
תנועת צאו מהודו לא קיבלה תמיכה מקבוצות שונות בניהם בניהם אנשי עסקים הודים שהרוויחו מתעשיית המלחמה, קבוצות מוסלמיות והנידיות שנתמכו על ידי הבריטים ואחרות. גם בקרב מדינות העולם לא הייתה תמיכה בדרישות התנועה מלבד ארצות הברית. הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט לחץ על ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל להיכנע לחלק מהדרישות ההודיות.
ברייס הול
ברייס הול (באנגלית: Bryce Hall; נולד ב-14 באוגוסט 1999) הוא טיקטוקר ויוטיובר אמריקאי. נכון ליולי 2023, ערוץ הטיקטוק של הול מונה 23.9 מיליון עוקבים, בעוד שערוץ היוטיוב שלו מונה 3.63 מיליון רשומים. בנוסף, הול חבר בבית הטיקטוק "סווי האוס" בלוס אנג'לס, ארצות הברית.
קריירה
בגיל 15, הול הצטרף לרשת החברתית "YouNow", והחל את קריירתו כאושיית רשת. בשלהי 2014, הול התפרסם ברשתות "Vine", שם צבר כ-30,000 עוקבים, ובמיוזיקלי. בשנת 2015, הול פתח את ערוץ היוטיוב הרשמי שלו. בשנת 2018, הול עבר מביתו במדינת מרילנד ללוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירתו. בשנת 2019, הול היה אחד מאושיות הרשת שהשתתפו בסרט התיעודי, "Jawline". הסרט הציג את ראשית קריירתו ואת השערוריות המשפטיות שלו עם מנהלו לשעבר, מייקל ויסט.
תנועת צאו מהודו
מלחמת העולם השנייה ומעורבות הודו במלחמה
במרץ 1942 יצאה משלחת בראשות סטפורד קריפס, מנהיג בית הנבחרים, על מנת לדון עם הקונגרס הלאומי ההודי על הרחבת ההשתתפות הודו במלחמה, ובתמורה לאחר המלחמה האצלת חלק מזכויות הממלכה לבית נבחרים נבחר. המהלך קיבל את הכינוי משימת קריפס. השיחות נכשלו, מכיוון שהבריטים סירבו לתת הבטחות בנוגע ללוחות זמנים ואילו הסמכויות יועברו לבית הנבחרים המקומי. ובכלל ההצעה של שלטון חלקי שלא הייתה מקובלת על התנועה ההודית.
ברייס הול
קריירה
בינואר 2020, הול וחמישה טיקטוקרים נוספים, הקימו את בית "סווי", שם התגוררו ושיתפו פעולה ביחד. הבית נוהל על ידי חברת הכישרונות "TalentX Entertainment". ביוני 2020, הול תרם כ-30,000 דולר אמריקאי לארגון "NAACP". בנוסף, הול השתתף במחאות "Black Lives Matter" שאירעו בלוס אנג'לס. באותו החודש, הול ספג ביקורות קשות על ציוץ שפרסם בטוויטר. המבקרים טענו כי הציוץ של הול הוא לעג לקהילת הלהט"ב. הול מחק את הציוץ, ופרסם פוסט התנצלות באינסטגרם שלו.
תנועת צאו מהודו
הדרישה לעצמאות מידית
ועדת הקונגרס של כל הודו נפגשה ב-14 ביולי 1942 בהשתתפות כ-250 צירים. במפגש נוסחה הדרישה לעצמאות מוחלטת מהממשלה הבריטית. הטיוטה הציעה אי ציות אזרחי מסיבי אם הבריטים לא ייענו לדרישות. ההחלטה עוררה התנגדות אצל קבוצות ומנהיגים בקונגרס ובניהם צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי, ששימש כמושל הכללי.
לחברי הקונגרס היה ברור שהנהגת הקונגרס תיעצר כולה, ושלא נעשתה הכנה של הפעילים בשטח כיצד עליהם ולפעול, דבר שהקשה על תנועת צאו מהודו להתרחב לאחר המעצרים. ב-8 באוגוסט, גנדי פנה בדברים נוקבים אל הקהל במקום:
יוסף דרור
ראשית דרכו
דרור נולד בפולין בשנת 1925 כיוסף (יוס'לה) הובר, הוריו עברו למקסיקו בהיותו תינוק. יוסף עלה לארץ ישראל יחד עם אמו בשנת 1930, המשפחה התיישבה בבת ים ודרור הצטרף למועדון הימייה של הפועל תל אביב ו"המחנות העולים".
בשנת 1946 נשלח לאירופה במטרה ללוות את אוניית המעפילים "המעפיל האלמוני" בדרכה ארצה. ב-17 בפברואר 1947 נלכדה האונייה על ידי משחתות הצי המלכותי הבריטי ודרור, ביחד עם יתר נוסעי האונייה, נעצר וגורש למחנה מעצר בקפריסין.
בחודש מרץ 1947 יצאו לוחמי החוליה לחבלה ימית לפעולה בקפריסין נגד כוחות הצי הבריטי שעגנו באי ועסקו בגירוש המעפילים. מפקד החוליה יוחאי בן-נון נעצר על ידי הבריטים והוחלט לגרשו, אולם לפני שההחלטה יצאה אל הפועל הוא הצליח להעביר את תוכניות החבלה לידיו של דרור, שיחד עם יוסף רום ויואש צידון הצליחו להוציאן אל הפועל. מנוע הסירה הקטן הכזיב והדבר עלה באובדן זמן של שעתיים. בחתירה בשחייה ארוכה וצלילה התקרב דרור והצליח להצמיד מוקש לאניית הגירוש 'אושן ויגור'. בנסיגה הוא התגלה על ידי צוות האונייה שירה עליו ואף הטיל רימוני הלם. סירת האיסוף הייתה חייבת להסתלק. דרור, אשר התחמק בצלילות ובשחיה, הגיע לחוף לאחר ששהה במים הקרים חמש שעות. המוקש שטמן התפוצץ וגרם נזק רב לאונייה הבריטית. למחרת נעצר במקום המסתור, ולדעתו הוא הוסגר על ידי אחד המקומיים. דרור הכחיש כל קשר לפיצוץ, וסירב בתוקף להיחלץ במשא ומתן. יום לפני משפטו, הצליח לברוח - לאחר שהשאיר מכתב תודה לשומרים - והתחבא במחנה המגורשים. מאוחר יותר נשלחה סירת דיג להבריחו חזרה לארץ ישראל.
מלחמת העצמאות
עם הגיעו לארץ ישראל ארגן את קורס מפקדי הסירות של הפלי"ם, אולם במהרה שב לאירופה במטרה להמשיך את פעילותו שנועדה לסייע לעלייה ולהמשיך את פעילותו כנגד הבריטים. הוא ניסה לחפש מטרות בריטיות לפגיעה בצרפת אולם חיפושיו העלו חרס וגרמו להחלטתו לעבור לאיטליה ולהמשיך את חיפושיו.
בעודו מחפש מטרות באיטליה הבריטים הודיעו על סיום המנדט, כך שמשימתו של דרור הפכה למיותרת. במהרה קיבל משימה חדשה: האונייה "לינו" יצאה מיוגוסלביה עמוסה בשמונת אלפים רובים, שמונה מיליון כדורים, רימונים וחמרי נפץ, אשר נועדו להגיע לערבים דרך נמל ביירות, על דרור הוטל לפקד על המבצע להטביעה בעת שתעגון באיטליה. כאשר האונייה עגנה בבארי יצא דרור עם צוותו לבצע את המשימה, הוסכם שהחבלה ב"לינו" תיעשה על ידי חתירה אליה עם סירה והדבקת מוקש לדפנותיה. משחתת של הצי הבריטי נכנסה לנמל האיטלקי והאירה מסביב לספינת הנשק. בדיעבד נודע לדרור כי משימתה הייתה לברר אם הנשק שייך לערבים וללוות אותה עד ביירות, ואם שייך ליהודים ליירט אותה למלטה. בניסיון הראשון הגיעו עד קרבת האניה ואז התגלתה סירה צמודה לדופן ונשמעו קולות. דרור הגיע למסקנה שלא ניתן לבצע את הדבקת המוקש בחשאיות וביטל את הפעולה. למחרת, ב-9 באפריל 1948, נעשה ניסיון השני. המשחתת הבריטית יצאה וחיכתה מחוץ לנמל. נודע כי למחרת תצא הספינה לדרכה. דרור יחד עם בני קרביץ הצליח לחבר את המוקש לקנה החרטום וב-10 באפריל המוקש התפוצץ והטביע את ה"לינו". הפעולה לא התגלתה ולא גרמה למבוכה עם האיטלקים.
בעקבות ההצלחה של טיבוע ה"לינו" הוחלט להקים חוליה לחבלה ימית שתהיה ממוקמת באירופה ותפקידה יהיה לחבל ברכש הנשק הערבי באירופה, שאול אביגור מינה את אמנון יונה למפקדה וזה מינה את דרור לסגנו. יונה ודרור גייסו מספר צעירים ליחידתם והחלו להתאמן בביצוע פעולות חבלה. דרור וצוותו עשו עוד כמה ניסיונות חבלה שלא צלחו ממגוון סיבות, שהעיקרית שהם הייתה חוסר במודיעין מהימן.
דרור חזר לישראל באוגוסט 1948, וקיבל את הפיקוד על יחידת חבלה ימית של צוללים שבסיסה היה בקיסריה. עם מינויו למפקד היחידה עסק בארגונה מחדש ובגיוס כוח אדם, והחל לאמן אותה לפי הניסיון הרב שצבר מחוץ לישראל. דרור ויחידתו ניסו להטביע את אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק" כשבאה לעזה לתגבר את המערך המצרי, אולם כתוצאה ממודיעין לקוי הם לא הצליחו לאתר אותה.
כאשר התגלה שאוניית העזר של הקריגסמרינה "איגריס" שנרכשה על ידי הערבים ועגנה בביירות מתוכננת לעבור לשירות הצי המצרי, הוחלט להטיל על דרור וצוותו את המשימה לחבל בה. דרור תכנן את הפעולה שנקראה מבצע דוד ועל ביצועה הופקד אליהו ריקה, שהצליח להדביק מוקשים לדופנותיה שהתפוצצו ופגעו קשות באונייה. ה"איגריס" אמנם לא טבעה, אך העסקה עם הצי המצרי בוטלה, האוניה תוקנה והפליגה לארצות הברית ולאחר שלש שנים פורקה לגרוטאות.
על דרור וצוותו הוטל לבצע פעולות חבלה כחלק ממבצע חורב שנועד לגרש את הצבא המצרי מהנגב, מעזה ומרפיח. מטרתם במבצע הייתה לחבל בפסי הרכבת וכך לנתק את הקשר בין אל עריש לרפיח, הם הצליחו להטמין את מטעני החבלה על פסי הרכבת אולם רובם לא התפוצצו ואלו שכן גרמו נזק מזערי.
שירות בחיל הים
עם סיום המלחמה המשיך דרור לפקד על יחידת הצוללים שעכשיו הייתה מוצבת בשדות ים. בסוף שנת 1949 הוחלט לאחד את יחידת סירות הנפץ בפיקודו של בן-נון שהייתה מוצבת ביפו עם יחידת הצוללים וב-1 בינואר 1950 הוקמה היחידה המאוחדת, שייטת 13. בן-נון מונה למפקדה הראשון ודרור מונה לסגנו. היחידה הועברה לעתלית ונעשו מאמצים גדולים לגייס צעירים לשורותיה.
בשנת 1950 פרש דרור מצה"ל, משום שלא התחבר לרוח המשמעת הצבאית, בעוד שהוא, יחד עם מפקדו בן-נון, הנהיג אווירה "פלמ"חניקית" בלתי רשמית בשייטת 13.
בשנת 1956 חזר דרור לשירות פעיל בחיל הים, על פי בקשתו של מפקד החיל, שמואל טנקוס, עם התניה חד-משמעית של דרור, שהוא חוזר מתוך מטרה להקים את שייטת הצוללות. כהכנה לתפקידו יצא דרור ב-1957 לקורס צוללות בצרפת ושהה שם כתשעה חודשים. בשנת 1958 נסע לאירופה במטרה לבחון את רכישת הצוללות הראשונות של החיל. דרור הגיעה לצרפת והחל מתאמן על צוללות גרמניות ממלחמת העולם השנייה שנלקחו שלל על ידי הצי הצרפתי בתום המלחמה. תוכניתו הייתה להקים את שייטת הצוללות עם צוללות משוקמות של הקריגסמרינה מדגם 23 ובעתיד לרכוש צוללות מהדגמים החדשים שגרמניה החלה לבנות. בסופו של דבר הוחלט לזנוח את רכישת הצוללות הגרמניות ובמקומם לרכוש צוללות בריטיות מסדרה S.
דרור היה ראשון הצוללנים ונשא את אות הצוללן מספר 1. בדצמבר 1959 הגיעה הצוללת אח"י תנין לנמל חיפה תחת פיקודו של דרור. דרור שימש כמפקד שייטת הצוללות עד שנת 1963 שבה פרש מחיל הים בדרגת סגן-אלוף.
בשירות מילואים
במלחמת ששת הימים שירת במילואים ופיקד על הסד"ג "גלים" בפעולת מינת אל-ביידה - ניסיון של שייטת 13 לפעולת חבלה בספינות שבנמל, שלא מומש.
בדצמבר 1969 נשלח דרור כמפקד ורב חובל אוניית הנוסעים "דן" כדי לספק דלק לספינות שרבורג. המפגש התקיים מערבית לאי למפדוזה והתדלוק בוצע לפי התוכנית.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף דרור יחד עם חברו יוחאי בן-נון לכח שייטת 13 שפעל בזירת ים סוף כנגד הקומארים המצרים שהתבססו בע'רדקה, וסייע למבצעי מגבית.
משפחה
נישא לציפורה. המשפחה חיה בקיבוץ מעגן מיכאל. לזוג נולדו שתי בנות ושני בנים.
פטירה
דרור נהרג בשנת 1976, בעת שהיה בטיול בהר הגעש סטרומבולי שבאיטליה. הוא נקבר בקיבוצו מעגן מיכאל.
הנצחה
ב-6 בדצמבר 2015 נחנך לזכרו בבסיס חיפה מעגן דרור, לעגינת צוללות חיל הים.
אידלגו
אידלגו (בספרדית: Hidalgo) הוא שם משפחה ספרדי שמקורו בתואר האצולה הספרדי אידלגו. נכתב לעיתים הידלגו (על בסיס ההגייה האנגלית של השם).
סוחבאטאר (מחוז)
סוחבאטאר (במונגולית: Сүхбаатар аймаг) הוא אחד מ-21 האיימאגים (מחוזות) של מונגוליה. האיימאג ממוקם במזרח המדינה ובירתו היא ברון-אורט. הוא קרוי על שם הגיבור הלאומי המונגולי דמדין סוחבאטאר.
לכל איש יש שם
לְכָל אִישׁ יֵשׁ שֵׁם הוא שיר עברי מאת המשוררת הישראלית זלדה, שראה אור בקובץ שיריה "אל תרחק" (תשל"ה 1974). השיר הוא משיריה הידועים של המשוררת. השיר נקרא בימי מועד וזיכרון ממלכתיים במדינת ישראל, ובכלל זה בטקס קריאת שמות הנספים בשואה, המכונה טקס "לכל איש יש שם". השיר השאיל את שמו גם למפעל ההנצחה "לכל איש יש שם" של מוסד יד ושם. בשנה שלאחר פרסומו הולחן השיר על ידי חנן יובל, ובוצע לראשונה על ידי חוה אלברשטיין באלבומה "כמו צמח בר" (1975).
מבנה השיר
השיר מתבסס על מאמר חז"ל במדרש תנחומא, פרשת ויקהל סימן א:
ארגון השיר מבטא את סדר החשיבות של הנושאים:
חזית ארץ ישראל
חזית ארץ ישראל היא לובי פרלמנטרי שהוקם על ידי ח"כ מיכאל איתן בשנות ה-80 במטרה לסייע להתיישבות היהודית ביש"ע ולחזק את מעמדה הציבורי. פעילות החזית בתחילת דרכה הייתה בעיקר הצהרתית והפגנתית. מועצת יש"ע שיתפה פעולה עם החזית, והסתייעה בה להעברת תקציבים בוועדת הכספים של הכנסת לטובת פיתוח היישובים היהודים ביש"ע, הרחבתם ושמירה על ביטחונם.
היסטוריה
בשנת 1996 מונה מיכאל איתן ליו"ר הקואליציה בכנסת הארבע עשרה. תפקידו החדש העמיד אותו בניגוד עניינים עם תפקידו כיו"ר חזית ארץ ישראל שהתנהלה כאופוזיציה לנתניהו מימין. איתן ביקש להעביר את השרביט לח"כ אחר מסיעתו, ומי שנכנס לנעליו היה ח"כ מיכאל קליינר.
המאבק בהסכם חברון
קליינר נכנס לתפקידו כיו"ר חזית ארץ ישראל בתקופה סוערת במיוחד מנקודת מבט של מפעל ההתנחלויות. הימים היו הימים שלאחר הסכמי אוסלו ובפתח עמד "הסכם חברון" שעליו חתם בנימין נתניהו, ובמסגרתו אמור היה להעביר את השליטה בחלקים מחברון לידי הפלסטינים. פעילות חזית ארץ ישראל בתקופה זו הפכה ליותר ויותר פוליטית. כיו"ר החזית עלה מיכאל קליינר על דוכן הכנסת והודיע כי אם הסכם חברון לא יגיע להצבעה בכנסת יחבור לאופוזיציה מימין ובתור חבר קואליציה יתמוך בהצעת האי-אמון בממשלה שהגישה סיעת "מולדת". האיום נשא פרי. דוד לוי, ששימש אז כשר החוץ בממשלת נתניהו והיה משיב מטעם הממשלה בדיון בכנסת, התחייב בשם הממשלה להביא את ההסכם לאישור הכנסת, וכך היה. לאחר קיום ההצבעה על הסכם חברון בכנסת, התברר כי היו 17 חברי כנסת שהצביעו נגד ההסכם. בראיון בערוץ הראשון שנערך סמוך לאחר ההצבעה כינה קליינר את חברי החזית שהצביעו נגד הסכמי חברון "כוח 17", וכינוי זה דבק בחברי החזית שהפכה מיליטנטית יותר ושימשה כאופוזיציה לוחמת מימין.
בסיס לכינון סיעת האיחוד הלאומי
לאחר נפילת ממשלת נתניהו הפכה חזית ארץ ישראל בסיס להקמתה של סיעת האיחוד הלאומי. בני בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם פרשו מהליכוד והקימו את חרות - התנועה הלאומית. בשלב מאוחר יותר פרשו חנן פורת וצבי הנדל מהמפד"ל וחברו למפלגת "תקומה" שהוקמה על ידי בכירים ממועצת יש"ע. שלוש המפלגות - מולדת, חרות החדשה ותקומה - הקימו יחד את רשימת האיחוד הלאומי, שהתמודדה בבחירות לכנסת ה-15.
בתקופת ממשלת שרון
עם הקמת ממשלת שרון הראשונה ערכה החזית כנס במאי 2001, אך פריצת האינתיפדה השנייה הסירה את החשש שממשלת ישראל תאשר פינוי יישובים או פגיעה בהתיישבות. עם הקמת ממשלת שרון השנייה, במאי 2003, אחר כך חברה לגורמים רבים נוספים במטרה להילחם תוכנית ההתנתקות.
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. הפרס הוענק לראשונה בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-19 ב-5 במרץ 1962 לג'ון צ'ארלס דאלי ובוב ניוהארט תחת השם "כוכב הטלוויזיה הטוב ביותר". בשנת 1969 הוענק הפרס תחת השם החדש "שחקן הטלוויזיה הטוב ביותר – דרמה", ושמו הנוכחי נמצא בשימוש מאז 1980. המועמדים לפרס הוכרזו מדי שנה מאז 1963.
קווין קוסטנר הוא הזוכה הנוכחי של הפרס על תפקידו כג'ון דאטון בילוסטון. אדוארד אסנר, ג'ון פורסיית', ג'ון האם, יו לורי וטלי סוואלס הם שיאני הזכיות בקטגוריה זו, ככל אחד זכה פעמיים. פיטר פאלק וטום סלק היו שניהם מועמדים שבע פעמים כל אחד.
שורש 108
שורש 108 או מין בּוּ (בסינית: 皿部, פיניין: Mǐn bù) הוא השורש המאה ושמונה של הכתב הסיני. פירושו "צלחת", או "כלי קיבול" והוא אחד מתוך 23 (מתוך סך הכל 214 שורשי הקאנגשי) שורשים המורכבים מחמישה קווים.
במילון קאנגשי יש 129 תווים (מתוך 49,030) שניתן למצוא תחת שורש זה.
בית גריי
בית גריי (באנגלית House of Grey) הוא בית אצולה אנגלי, שנוסד לאחר הכיבוש הנורמני ב-1066 על ידי האביר אנכטיל דה גריי.
משפחת האצולה גריי גדלה והפכה לאחת ממשפחות האצולה החשובות והמשפיעות בממלכת אנגליה במהלך ימי הביניים והיא התרחבה למספר רב של אחוזות וטירות ברחבי בריטניה. צאצאי השושלת במספר רב של ענפים קיבלו תוארי ויקונט, רוזנות, מרקיזות, דוכסות ואף מלוכה. ענף גריי מקונדור (Grey of Codnor) הוא כיום הענף המרכזי של המשפחה וראש השושלט הנוכחי הוא ריצ'רד הנרי קורנוול-לה, ברון גריי מקונדור השישי.
חברי משפחה רמי דרג כוללים את האדונית ג'יין גריי ששימשה מלכת אנגליה למשך תשעה ימים ביולי 1553 (במעמד שנוי במחלוקת), צ'ארלס גריי, רוזן גריי השני ראש-ממשלת בריטניה (1830-4) ואדוארד גריי ויקונט גריי מפולודון הראשון ששימש שר החוץ הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה ובעל הכהונה הארוכה ביותר בתפקיד זה.
טירות, אחוזות וענפים
שטחי הענפים והאחוזות השונות של המשפחה לאורך ההיסטוריה התפרסו בעיקר לאורך מערב ודרום אנגליה, האחוזות העיקריות כוללות את:
כנסיית סנט אסטאש
כנסיית סנט אסטאש (בצרפתית: L'église Saint-Eustache) היא כנסייה שנבנתה בין השנים 1532–1637 ונמצאת ברובע הראשון של פריז.
כנסיית סנט אסטאש, רבת ההוד ואחת היפות ביותר בפריז, ניצבת מצפון למשטח דשא רחב ידיים שמעל פורום לה אל, אזור בו התקיים עד שנת 1969 שוק האוכל הסיטונאי הראשי של פריז (לה אל). מצפון לכנסייה עולה רחוב מונטורגיי (rue Montorgueuil), המפורסם בחנויות המזון ובאווירה הכפרית שבו. הכנסייה, למרות שנבנתה בתקופת הרנסאנס, בנויה ברובה בסגנון המזכיר אדריכלות גותית ומוקפת תמיכות דואות אותן ניתן לראות מבחוץ. לעומת זאת, החזית המערבית, שנוספה באמצע המאה ה-18, נבנתה בסגנון הקלאסי. בתוך הכנסייה ישנם קמרונות מרשימים בחלק המזרחי, אך רוב העיטורים הם בסגנון רנסאנס ובסגנון נאו-קלאסי.
אדולף נויבאואר
נעורים ולימודים
אדולף אברהם נויבאואר נולד ב-11 במרץ 1831, בנאגיבניה, בירת מחוז מרמורש (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באיה מארה ברומניה), לאמליה לנגפלדר (Amalie Langfelder) ויעקב נויבאואר, אשר היה סוחר ותלמיד חכם. אביו ייעד אותו לרבנות, ולכן כבר מילדות דאג כי יקבל חינוך תורני בחדר, ובמקביל לימד אותו בעצמו, עברית ותלמוד. כמו כן למד תלמוד אצל דודו, משה נויבאואר. עם זאת נמשך נויבאואר כבר מגיל צעיר לעולם האקדמי. בתקופת נעוריו נדד בין מספר ערים בהונגריה, ובין היתר התגורר, בשנת 1847, במישקולץ; משם שלח שתי רשימות שכתב, לעיתון "אוריינט" של יוליוס פירסט. בשנת 1850 לימד בבית הספר היהודי של העיר קוטשו (Kottesó). זמן קצר אחר כך, עבר לפראג שם למד אצל שלמה יהודה רפפורט (שי"ר), אשר שימש באותו הזמן רב העיר. במקביל למד גם מתמטיקה ושפות (צרפתית, איטלקית וערבית). בתאריך 15 בדצמבר 1853, החל ללמוד באוניברסיטת פראג, עם זאת לא נשאר שם זמן רב, שכן בין השנים 1854–1856, למד שפות מזרחיות באוניברסיטת מינכן.
כנסיית סנט אסטאש
שמה הטוב של הכנסייה הביא לבחירתה כאתר טקס הקומוניון של לואי הארבעה עשר הצעיר. מוצרט בחר גם הוא במקום הקדוש לטקס קבורת אמו. בין האנשים המפורסמים שהוטבלו בינקותם בכנסייה ניתן למנות את הקרדינל רישלייה, ז'אן אנטואנט פואסון (Jeanne-Antoinette Poisson, הלא היא מאדאם דה פומפדור), וכן את מולייר, שגם התחתן בכנסייה כשני עשורים לאחר הטבלתו בה.
אדולף נויבאואר
פריז, ירושלים, סנקט פטרבורג
בשנת 1857 עבר להתגורר בפריז, שם החל לחקור כתבי יד, בעיקר כתבי יד עבריים, בספרייה הלאומית של צרפת. בתקופה זאת נתוודע לחוקרים ומזרחנים ידועי שם, ביניהם שלמה מונק, יוסף דרנבורג (Joseph Derenbourg) וארנסט רנן, ומאז עמד עמם בקשרי עבודה וידידות. נראה כי סביבת עבודה זו היא שהובילה אותו לחקור, לתעד ולהוציא לאור כתבי יד עבריים ויהודיים מימי הביניים, נושא לו יקדיש את מרבית חייו המקצועיים. במאי 1859 הגיע לירושלים, ושירת כמזכיר בקונסוליה האוסטרו-הונגרית. מטרת הגעתו לירושלים הייתה מדעית, ובין היתר, עסק שם בחיפוש כתבי יד וספרים עתיקים. בזמן שהותו בירושלים פרסם מכתב, בשבועון "Allgemeine Zeitung des Judentums" ("עיתונה הכללי של היהדות"), בעריכת לודוויג פיליפסון, בגינו הסתכסך עם ראשי היישוב הישן בירושלים. במכתב כלל נויבאואר ביקורת כנגד פעילותו ושליחותו של עזריאל זליג הויזדורף, מראשי היישוב הישן בירושלים והעסקן הראשי עבור בתי המחסה בעיר, ויצא נגד מפעל בתי המחסה. בתחילת שנות השישים חזר לפריז והמשיך במחקריו על כתבי יד עבריים. בשנת 1864, היה בסנקט פטרבורג, על מנת לבחון כתבי יד קראים באוסף פירקוביץ' בספרייה הלאומית הרוסית.
אנגליה
בשנת 1865 עבר להתגורר באנגליה, אך המשיך בקשרים עם פריז. בתקופה זו ערך את מסעו הראשון לספריות של ספרד ופורטוגל, כדי לאסוף חומר לכתיבת חיבוריו על רבני צרפת וסופריה במאה ה-14. בשנת 1868, הוא פרסם בפריז את ספרו "הגאוגרפיה של התלמוד", וקיבל בגינו את פרס האקדמיה הצרפתית למדעים. באותה שנה (1868), החל נויבאואר לעבוד בספריית בודליאנה של אוניברסיטת אוקספורד, בשכר שנתי של £200, והיה לאחד מהיהודים הראשונים שהתקבלו לעבוד במוסד זה. בין היתר כללה משרתו קיטלוג כל כתבי היד העבריים שבספרייה. תפקיד נוסף בספרייה כלל איתור ורכישת כתבי יד עבריים עבורה, במסגרתו הצליח להעשיר את אוסף הספרייה בעשרות כתבי יד עבריים יקרי ערך ויקרי המציאות. נויבאואר היה גם מהראשונים להכיר בחשיבותה של הגניזה הקהירית, ובין האישים שבזכותם רכשה הספרייה 2,675 תעודות מן הגניזה.
כנסיית סנט אסטאש
באתר זה, שהיה ידוע במוצרי המזון מכל הסוגים שנמכרים בו, נבנתה כנסייה קהילתית בשנת 1223, הודות לאדם בשם אלֶה (Alais), שהשיג את המימון לבנייתה על ידי הטלת מיסים על סלי הדגים שנמכרו בסמוך. אלה בנה בית תפילה שהוקדש לקדושה המעונה אנייס.
אדולף נויבאואר
אנגליה
בשנת 1873, לאחר שהוסרו כל המגבלות החוקיות כנגד חברוּת מלאה של יהודים באוניברסיטת אוקספורד, הוא מוּנה כמשנה לספרן הראשי של הספרייה הבודליאנית וכן הוענק לו תואר MA של אוניברסיטת אוקספורד. עם זאת, נדחתה מועמדתו למשרת הספרן הראשי של הספרייה, בשנת 1882, ככל הנראה משום דרישות התפקיד, לפיהן יכול אזרח אנגלי בלבד לעמוד בראש מוסד אנגלי גדול. בהמשך, ובזכות פעילותו בספרייה, הוקמה באוניברסיטת אוקספורד, בשנת 1884, קתדרה לספרות רבנית, והוא מוּנה בה לפרופסור. בשנת 1890 הוענק לו תואר Honorary Fellow מטעם מכללת אקסטר (Exeter College), אחת מהמכללות המרכיבות את אוניברסיטת אוקספורד. בשנת 1891 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת היידלברג הגרמנית. באותה שנה הוענק לו גם תואר חבר של כבוד ב- Real Academia de la Historia, שבמדריד, וכן תואר correspondence member של האקדמיה הצרפתית למדעים.
כנסיית סנט אסטאש
בניית המבנה הנוכחי החלה בשנת 1532. רנה בנואה (René Benoist), שהיה הכומר של כנסיית סנט אסטאש בשנת 1569, זכה להשפעה רבה בקהילתו ואף כונה "האפיפיור של לה-האל". בשנת 1578 הצליח לגייס כספים לשם השלמת בניית כנסייתו, בעזרת עצומה שהדפיס ופרסם. בתקופתו הושלמו חלקים גדולים מאולם התווך וכן מספר רב של חלונות. ואולם, העבודה על הכנסייה מעולם לא הגיעה לסיומה; בנייתו של מגדל בצד שמאל של הכנסייה (ראו תצלום) הופסקה באחת ולא הושלמה.
נורמן מנלי
נורמן וושינגטון מנלי (באנגלית: Norman Washington Manley; 4 ביולי 1893 - 2 בספטמבר 1969) היה פוליטיקאי ומנהיג עובדים ג'מייקני, ב-1938 יסד את מפלגת העם הלאומית (PNP) ועמד בראשה עד 1969 (אז נבחר בנו, מייקל מנלי לראש המפלגה). כיהן כראש השרים של ג'מייקה (ראש ממשלה בפועל של אוטונומיה במסגרת האימפריה הבריטית) בין השנים 1955-1962 ופעל למען כינון הפדרציה של איי הודו המערבית. גיבור לאומי בארצו, נמל התעופה של קינגסטון, בירת ג'מייקה, נקרא על שמו.
כנסיית סנט אסטאש
הכנסייה הוקדשה לאֶוּסטאכיוס הקדוש, גנרל רומאי וקדוש מעונה שהועלה על המוקד יחד עם משפחתו במאה השנייה לספירה, לאחר שהמיר את דתו לנצרות.
אדולף נויבאואר
אנגליה
מבחינת מפעלו והחותם שהותיר כביבליוגרף, נחשב נויבאואר "שני רק למשה שטיינשניידר". אוניברסיטת אוקספורד וספריית בודליאנה הכירו בתרומתו החשובה של נויבאואר לאוספים של הספרייה, ועדות לכך ניתן למצוא בספר שיצא לאור על ההיסטוריה של הספרייה. כמו כן, לאחר מותו, הוצב פורטרט שלו, מעשה ידיו של הצייר הבריטי הנודע, ליאונרד קמפבל - טיילור, בספרייה הבודליאנית, ובשנת 1931, צוין באוקספורד יום מלאות מאה שנה להולדתו.