cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של כווית
התפתחות כווית בשנים 1716–1937
אי השקט הגאופוליטי באזור ומקומה של כווית בקצה הצפוני של המפרץ הפרסי קרוב לאזור הים התיכון, קידמו מאוד את מעמדה של כווית סיטי כנמל ים עיקרי באזור. בנוסף, גם העניין הבריטי בפיתוח נתיבי סחר אמינים עם דרום מזרח אסיה והקולוניות של מזרח אפריקה, עודד את פריחתה כלכלית של כווית במחצית השנייה של המאה ה-18. המסחר הימי של כווית בשנת 1800 הוערך ב-16 מיליון רופיות של בומבי.
כווית הייתה מרכז של בניית סירות ומפרשיות באזור המפרץ הפרסי והאוניות הכוויתיות היו מפורסמות בטיבן בכל רחבי האוקיינוס ההודי. כווית גם הייתה אחד המקורות החשובים בעולם לאספקת פנינים לתכשיטים ועיטור חפצי חן, של החברה הגבוהה באירופה. במאה ה-19 כווית הייתה גם גורם משמעותי בסחר סוסים שהיו נשלחים באופן קבוע בספינות מכווית. באמצע המאה ה-19 יצוא הסוסים של כווית להודו הוערך ב-800 סוסים לשנה. בתקופת שלטונו של שייח מובראכ בן סבאח א-סבאח הגדול (الشيخ مبارك بن صباح الصباح) (1837–1915) כונתה כווית מרסיי של המפרץ הפרסי, כלכלתה משכה אליה רבים ואוכלוסייתה הייתה מורכבת מתושבים ערבים, פרסים אפריקנים יהודים וארמנים, סובלנותה של המדינה לדתות שונות אפשרה מגורים בכפיפה אחת של מגוון כה רב של עמים ודתות. אולי הדוגמה הטובה ביותר היא קיומו של מיסיון אמריקאי והיחסים השלווים שהיו קיימים בין הנוצרים האמריקאים שזה מקרוב באו לבין האוכלוסייה הוותיקה בכווית.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התחילה כלכלת כווית להידרדר, בעיקר בשל סגרים שהטילה האימפריה הבריטית על כווית בשעה שזו האחרונה תמכה באימפריה העות'מאנית. הסגר הראשון היה בשנת 1918 ונמשך כשנה, השני שרד משנת 1923 עד שנת 1937 ודרדר את הכלכלה עוד יותר. גורם נוסף שהשפיע לרעה על מצבה של כווית היה הסכסוך המתמשך בינה לבין ערב הסעודית. פשיטות רבות של כוחות מסעודיה סיכנו את ביטחונן של השיירות הכוויתיות ואת התושבים עצמם. ההתקפות החוזרות וההצלחה של כוחות אלו בכיבוש חלקים מכווית, הביאו לידי כך שתושבי העיר כווית בנו חומה מסביב לעירם למנוע את המתקפות הללו. גורמים נוספים שחברו יחדיו להרעה במצבה הכלכלי של כווית היו: השפל הגדול והגילוי של גידול פנינים מתורבתות. יצוא הפנינים היה אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של כווית והגידול של פנינים מתורבתות במפרץ אגו ביפן, שהיה בין האזורים הראשונים בעולם בהם התחילו בכך, פגע קשה בענף במדינה. כמו כן השינויים החברתיים הגדולים שאירעו באירופה כתוצאה של מלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שמעמד האריסטוקרטיה איבד את כוחו ואת כוח הקנייה שלו. השפל הכלכלי הגדול גרם לירידה בדרישה של סחורות מהודו ואפריקה. סוחרי כווית שהיו למעשה מתווכים בין הסוחרים ממקומות אלו איבדו חלק גדול מעסקיהם. אחת התוצאות ממצב זה הייתה שחלק מסוחרי כווית עבר להברחה של זהב באוניות הסוחר שלהם להודו. רצונו של שליט סולטנות נג'ד אבן סעוד, להחליש את מעמדה של כווית על ידי פגיעה במעבר סחורות בין נאג'ד לכווית השפיע גם הוא לרעה על מצבה של כווית. סכסוך זה בין שתי המדינות שנחשב לאחת מתוצאות מלחמת העולם הראשונה באזור המפרץ הפרסי, הלך והסלים והפך למלחמה של ממש – מלחמת כוויית-נג'ד.
בעקבות המלחמה, האימפריה העות'מאנית הובסה על ידי בריטניה ובכך גם באה אל קיצה האמנה האנגלו-עות'מאנית של 1913, שהסדירה את המצב באזור בזמן שלטונה של האימפריה העות'מאנית. עם נפילת האימפריה ובהתאם להסכם לוזאן שנחתם בין שתי המעצמות, היה לבריטניה מנדט על עיראק והיא גם הייתה האחראית על קביעת הגבולות בין עיראק כווית וערב הסעודית. החלל השלטוני שנוצר באזור, חידד את המתח שבין כווית לסולטנות נג'ד בראשותו של אבן סעוד. עוד בשנת 1912 החל אבן סעוד לארגן פונדמנטליסטים והאבים למיליציה שנקראה Ikhwan (الإخوان) – "האחים". בין השנים 1919 עד 1920 פלשו כוחות האחים, אם בפקודתו או רק בעידודו של אבן סעוד, לחלקה הדרומי של כווית. הכוחות הגיעו עד לעיר ג'אח'רה כ-40 קילומטר מכווית סיטי. בתקופה זו גם נבנתה כאמור החומה מסביב לכווית. מטרתה העיקרית של מלחמה זו הייתה רצונה של הסולטנות לספח אליה את שטחה של כווית. המלחמה נסתיימה בשנת 1922. הסכסוך בין שתי המדינות נפתר ב-19 באפריל 1923 כאשר הנציב העליון הבריטי סר פרסי קוקס, שישב בבגדאד, כפה על שני הצדדים הסכם שנקרא פרוטוקול עוקיר. על פי הסכם זה נקבע אזור נייטרלי בין עיראק וערב הסעודית וכן אזור נייטרלי בין כווית לערב הסעודית, וכך איבדה כווית יותר ממחצית משטחה לטובת סולטנות חג'ד, ושורטטה מפת גבולות בין המדינות עיראק כווית וערב הסעודית. הגבול של כווית חפף פחות או יותר את הגבול שהיה קיים באמנה האנגלו עות'מאנית וכווית שהייתה בזמן אמנה זו מדינה סוזרנית תחת השלטון העות'מאני הפכה למדינה עצמאית.
שאלת האזור הנייטרלי בגבול עם ערב הסעודית ששטחו היה כ-5,770 קמ"ר, הפך להיות בעיה בוערת יותר בשנת 1938 עם גילוי הנפט באזור. בשנת 1960 החליטו שתי הממשלות לחלק את השטח הזה ביניהן ובשנת 1967 הן חתמו על הסכם לתיחום השטח, שנכנס כחוק החל משנת 1970. בהתאם לכך מכאן ואילך השטח חולק שווה בשווה בין שתי המדינות. כל המאורעות הללו גרמו להרעה במצבה של כווית, ועד לשנת 1937, שבה נתגלה במדינה נפט, רוב תושביה היו עניים. הבורגנות של כווית הייתה מורכבת משכבה דקה מאוד של סוחרים ובעלי קרקעות שהחזיקו בכל ההון וההשפעה, ושאפו לבלום את כוחה של המשפחה השלטת שושלת א-סבאח. הכוח העיקרי מאחורי קבוצה זו היה גוף של שמונה משפחות סוניות משבט עותוב שהגיעו מנג'ד וקראו לעצמם בשם "המקוריים" (aseel). הם ראו עצמם כמייסדי המדינה ולכן דרשו לעצמם זכויות יתר כלכליות ופוליטיות. שושלת א-סבאח ששלטה המדינה הייתה מנועה מלפעול נגד שכבה זאת כיוון שהם החזיקו בכוח הכלכלי ומיסיהם היו מקור הכנסה עיקרי לאוצר המדינה.
שושלת א-סבאח
ההיסטוריה המודרנית של כווית התחילה בראשית המאה ה-19 כאשר מספר משפחות משבט עותוב שחיו במרכז חצי האי ערב היגרו לכווית. הם הקימו ישוב אוטונומי, שנת 1756 מקובלת כשנה שבה המתיישבים החליטו לבחור להם למנהיג את שייח' סבאח ממשפחת א-סבאח, אחריו הנהיגו את הקהילה, בנו עבדאללה ונכדו ג'ביר. כל היורשים היו מצאצאי משפחת א-סבאח ונבחרו על ידי מועצת המשפחה, תוך התייעצות עם נציגי משפחות העילית של שבט עותוב. צורת בחירה זו הגבילה את האוטונומיה השלטונית של כל מושל שנבחר.
אחד מתפקידיו העיקריים של השייח' היה לייצג את קהילתו במדיניות החוץ ובמשא ומתן עם גופים חיצוניים כגון האימפריה העות'מאנית והשבטים השכנים למדינה. השלטון התנהל על מי מנוחות פרט לסכסוך שאירע בשנת 1760 בין השייח' השליט לאחת מהמשפחות החשובות משפחת אל-כליפה. כתוצאה מסכסוך זה עזבו בני המשפחה את כווית ועברו להתיישב בקטר ובבחרין למרות אירוע זה לא נוצר נתק ובמשך כל הזמן התקיימו ביניהן יחסים טובים. בני משפחת א-סבאח היו אחראיים על עסקי המסחר של המדינה ועל עסקי דליית הפנינים. השליטים פיתחו זיקה לשלטון בבריטניה, יחסים אלו נקשרו עוד בשנת 1775, עם חברת הודו המזרחית. כתושבים של ישוב קטן ופגיע, שליטי כווית שמרו על נייטרליות ויחס אדיב כלפי הבריטים, הווהאבים של חצי האי ערב והאימפריה העות'מאנית. בזמן שלטונו של עבדאללה א-סבאח השני חל שינוי במדיניות זו והחלה התקרבות גדולה של השלטון בכווית לאימפריה העות'מאנית, עם עלייתו לשלטון של מובראק הגדול (1896–1915), כווית שינתה כיוון ותמכה במאבקה של בריטניה כנגד האימפריה העות'מאנית.
מובראכ א-סבאח עלה לשלטון לאחר שחיסל את שני אחיו שתמכו באימפריה העות'מאנית ועל כך קיבל גיבוי לשלטונו מצד הבריטים. בשנת 1899 נחתם בין כווית לבריטניה חוזה שמבטיח את תמיכתה של בריטניה בשלטונו של מובארק, ומבטיח לכווית יד חופשית בניהול מדיניות החוץ שלה. חוזה זה נתקיים עד לשנת 1961 עת הפכה כווית למדינה עצמאית. לאחר מותו של מובראק עבר השלטון לשני בניו ג'ביר א-סבאח (1916–1917) וסלים א-סבאח (1917–1921). מכאן ואילך פרט למקרה יוצא דופן אחד כל שליטי כווית היו צאצאיהם של אחד משני הענפים האלה, לעיתים משפחת ג'ביר א-סבאח ולעיתים משפחת סלים א-סבאח. לאחר מותו של סלים נשלטה כווית במשך שלושה עשורים בידי אחיו אחמד אל-ג'ביר א-סבאח. בתקופת שלטונו ניסו משפחות העילית של כווית לצמצם את כוחה השלטוני של משפחת א-סבאח, תוך שהן מנצלות את המיתון הכבד בכווית שנוצר הן בעקבות השפל הכלכלי בעולם והן בשל הירידה הדרסטית בהכנסות עסקי הפנינים. לחץ זה הביא בשנת 1938 להתקוממות שנעשתה בידי תנועת המג'ליס.
המצב במדינה החל להשתפר עם חתימת הסכם הזיכיון עם חברת הנפט KOC. כדי למנוע את הצטברות כל רווחי הנפט רק בידי משפחת השלטון, החלו המשפחות של העילית החברתית להגיש עצומות לביצוע שורה של רפורמות. ביוני אותה שנה התעצם מאבקם והם דרשו לערוך בחירות ולהקים מועצה שתוציא לפועל את הרפורמות הרצויות בנושאי הנפט. מועצה זו התקיימה כשישה חודשים שלאחריהם היא פוזרה בפקודת שליט כווית. עד היום מועצה זו נחשבת כצעד הפרו-דמוקרטי הראשון בכווית. השליט הבא היה בן דודו של השליט הקודם, עבדאללה (1950–1965) נצר מהענף המשפחתי של סלים א-סבאח. בתקופת זו החלו השלטונות להשקיע חלק מהרווחים של יצוא הנפט למען רווחת הציבור. התוצאה הייתה מצד אחד מדינה מאוד בירוקרטית בעלת כמות גדולה של משרדים לניהול ההיבטים השונים השקעת המשאבים, אולם מצד שני השקעות אלו הפכו אותה למדינה מאוד עשירה. שתי החלטות פוליטיות חשובות קרו בתקופת שלטונו של עבדאללה. הראשונה, השקעות נרחבות במגוון רחב של שירותים סוציאליים, חינוך ובריאות. וההחלטה השנייה, לאפשר מעורבות גדולה יותר של האזרחים בפוליטיקה על ידי בחירה מועצה לאומית חדשה. הבחירות הראשונות התקיימו בשנת 1963, פרק זמן לא ארוך לאחר מעברה של כווית ממדינת חסות למדינה עצמאית שנתקיים בתאריך 19 ביוני 1961, אז חתם השלטון הבריטי על הסכם חדש תחת זה של שנת 1899 וכווית נעשתה לעצמאית.
יורשו של השליט היה אחיו סבאח מהענף של סלים א-סבאח. לאחר מכן בשנת 1977 ירש את מקומו שייח' ג'ביר אל אחמד מהענף השני של צאצאי מובראק הגדול, ענף אל ג'ביר א-סבאח. בתקופת כהונתו של שליט זה, פרצה באזור מלחמת אירן-עיראק שהעלתה במהירות את רמת האלימות הפוליטית גם במדינה השלווה הזאת. האירוע הדרמטי ביותר היה ניסיון ההתנקשות בחיי האמיר בשנת 1985. בנוסף המתח שנבע מהמלחמה גרם להסלמה ביחסים שבין סונים ושיעים במדינה ועודד את ההקשחה ההולכת וגוברת של השלטון כלפי חופש הביטוי הפוליטי וזכויות האזרח במדינה. ב-2 באוגוסט 1990 פלשו לכווית כוחות צבא עיראק בפיקודו של סדאם חוסין, וכבשו אותה. זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה המודרנית של כווית שהיא הייתה נתונה לשלטון זר. אף על פי שכיבוש זה התקיים זמן קצר ועצמאותה של כווית הושבה לה בפברואר שנת 1991, גברה הביקורת הציבורית על השליט ומשפחתו ששהו במשך כל זמן הכיבוש מחוץ למדינה.
תור הזהב
התקופה שבין השנים 1982–1946 הייתה תקופת פריחה במדינה. ההכנסות מקידוחי הנפט היו גדולות ושררה במדינה אווירה של ליברליזם. בתוך העשור הראשון של הפקות הנפט, שבאופן רשמי החל משנת 1950, המדינה שינתה את פניה. אזור הנמל הישן של כווית סיטי, שהיה מוקף בחומת לבני בוץ, הפך למטרופולין רחב ידיים עם פרוורים מודרניים שבהם היו קיימים שרותי חינוך ובריאות. רמת הדיור הייתה הגבוהה ביותר בכל המזרח התיכון. במשך השנה הראשונה לעצמאותה הייתה כווית למדינה הראשונה באזור המפרץ הפרסי שנחקקה בה חוקה ובשנת 1963 השליט שייח' עבדאללה אל-סלם קיבל את התואר אמיר והכריז על בחירות שבהן נבחרה המועצה הלאומית. שליט זה שהיה בעל תבונה מדינית גדולה, נחשב כמניח היסודות ואבי כווית המודרנית.
בשלושת העשורים הבאים נבנו מאות בנייני ציבור, וילות, מתחמי מגורים ומשרדים ובניני ממשלה בשלל סגנונות ארכיטקטוניים: אר דקו ברוטליזם באוהאוס מודרני ועוד. בבנייה זו שילבו המתכננים גם אלמנטים מהאדריכלות הערבית כמו מרפסות ומשרביות. הבניינים העתיקים נהרסו לגמרי ונושא השימור לא נלקח בחשבון בתקופה זו. אדריכלים ידועי שם כמו ולטר גרופיוס, איי אם פיי קנזו טנגה, ארנה יאקובסן ואחרים היו בין מתכנני הבניינים והם תרמו תרומה לתנופת הבנייה והפיתוח בכווית. בשנת 1952 הארכיטקטים ומתכנני הערים הבריטיים מינופריו וספנסלי הכינו תוכניות אב לכווית המודרנית המבוססת על המודל הבריטי שנקרא "העיר החדשה", שבה מיועדת לכל אזור פעילות אופיינית לו ולכן גם תכנונו הוא ייחודי. המרכז הישן של העיר שהיה מוקף בחומת בוץ הפך מרכז עסקים ראשי ואילו בפרברים שמחוץ לחומות, שהיו קודם לכן אזורי מדבר, הוקמו בתי מגורים, מוסדות חינוך, תעשייה ורפואה, שחוברו כולם אחד לשני ולמרכז העיר על ידי מערכות של כבישים מהירים וכביש טבעתי. במשך שני העשורים הבאים נהרסה כל העיר העתיקה. החומה נהרסה בשנת 1957. מאמצע המאה ה-20 ואילך גדלו ההשקעות בפיתוח ובעבודות ציבוריות שאפשרו לתושבי כווית רמת חיים מודרנית וגבוהה יותר. גידול משמעותי זה החל למשוך למדינה עובדים זרים רבים במגוון רחב של מקצועות שבאו בעיקר מארץ ישראל, מצרים והודו. בשנים 1960–1970 נחשבה כווית למדינה המפותחת ביותר בכל האזור. בשנת 1957 נאמד אחוז העובדים הזרים ב-45% מכלל האוכלוסייה, בשנת 2009 עלה מספר זה מעל 60%.
קליטתם הכלכלית של המהגרים הרבים הייתה קלה יחסית, אולם תהליך קליטתם החברתית היה קשה עד בלתי אפשרי. אחד מההסברים המקובלים לאי קליטתם החברתית של הזרים הוא פחדם של תושבי כווית הוותיקים מפני איבוד זהותם הלאומית, תחת הזרם הגדול של זרים ממגוון ארצות. גורם נוסף שהקשה על הקליטה היה זיקתם החזקה של הכוויתים למשפחה ולשבט שעשה אותם לחברה סגורה בפני זרים. התוצאה היא שעד יום מורכבת החברה הכוויתית באופן גס משני מרכיבים: הכוויתים הוותיקים והזרים. שתי קבוצות אלו גרות באזורים שונים ומנהלות אורחות חיים שונות אחת מחברתה.
כווית הייתה הראשונה מבין מדינות הנפט של המפרץ הפרסי שהחלה בהשקעת רווחי הנפט. רשות ההשקעות הכוויתית (KIV) שנוסדה כל ידי האמיר עבדאללה אל-סלם בשנת 1953 קנתה מניות בתאגידים מערביים כמו BP סיטיגרופ ואחרות. במשך שנת 2003 הרחיבה כווית את תחומי ההשקעות שלה בהדרכת קרן ההשקעות של אוניברסיטת ייל.
בשנת 1976 נוצרה בכווית ה"קרן למען הדורות הבאים". מטרתה המוצהרת של קרן זו היא לספק ביטחון כלכלי לתושבים, כאשר מקורות הנפט ידלדלו ויהיה צורך לחפש מקורות מימון אחרים. לשם כך הועברו בתחילה 10% מכל הכנסות הנפט לקרן זו, מאז גדל הסכום והוא עומד כיום (2017) על 25%. הסכומים הושקעו על פי תוכנית ההשקעות של אוניברסיטת ייל, לפי פורטפוליו של ניירות ערך שנערך בהתאם למודל שפותח על ידי דר' סוונסון ממחלקת ההשקעות של אוניברסיטת ייל, בכלל גם את Markowitz’s Modern Portfolio Theory. בשנת 2013 הוערכו הנכסים לנפש במדינה בסכום של 145,390$. כווית היא המדינה הראשונה שבה נוצרה קרן הון של השלטון הריבוני (sovereign wealth fund (SWF)). רשות ההשקעות של כווית אחראית מטעם המדינה על ההשקעה בקרנות נכסים מוחשיים ובקרנות פיננסיות דוגמת מניות.
בתקופה זו גם שרר במדינה חופש העיתונות הרחב ביותר באזור. בשנת 1958 יצא לאור כתב העת Al Arbi שנתמך בידי ממשלת כווית. חלק גדול מהמאמרים בכתב העת נכתבו בידי אנשי שם בעולם הערבי כמו ניזאר קבאני ויוסף אידריס ואחרים. התקשורת בכללותה נהנתה תמיד מחופש רב יותר מזה שהיה מקובל בשאר ארצות ערב. המכון Freedom House, שמעריך ומדרג את דרגת החופש של מדינות העולם השונות, דרג בשנת 2016 את כווית במקום הראשון מתוך כלל מדינות המפרץ הפרסי. אולם ביחס לדרגת החופש של שאר מדינות העולם החפשי, כווית מוגדרת רק כ"חופשית באופן חלקי".
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 לא הייתה קיימת באוניברסיטאות הפרדה בין המינים, חצאיות מיני היו לבוש מקובל ומעט מאוד נשים עטו חג'אב, התנועות הליברליות פרחו והשפעתם של חוקי השריעה הייתה מועטה. עד שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה כווית מרכז פעילות חשוב בתחומי המדע והטכנולוגיה, אולם עם דעיכתה של התנועה הפאן-ערבית ועליית כוחן של התנועות שדוגלות באסלאמיזם, החלו פני הדברים להשתנות. משפחת סבאח השליטה עודדה את המגמות האיסלמיסטיות מתוך תקווה שהן תרסנה את הכוחות הליברליים שהיו ביקורתיים כלפי המשטר. מגמות שמרניות אלו התאימו גם יותר להשקפת עולמם של שבטי הבדוויים השמרנים, שהשלטון חפץ לשאת חן בעיניהם. כוחות אלו ניזונו משני מקורות השפעה: האחד, הסתעפות של תנועת האחים המוסלמים שמקורה במצרים, והשני – תנועת הסלפיה שהושפעה מהווהאבים של סעודיה. שתי תנועות אלו קראו להחזיר את ה"אסלאם האמיתי" כפי שהיה במאה ה-7, וביקשו לאסור את אורח החיים המערבי שנחשב לבלתי מוסרי.
בשנת 1999 פיזר האמיר את האספה הלאומית הקיימת. כאשר נבחרה אספה חדשה, היא נבנתה על ברית שבין צירים מטעם הממשלה ואיסלמיסטים סונים. קואליציה זו דחתה מספר צווים שהוצעו על ידי האמיר וביניהם מתן אפשרות הצבעה לנשים.
ההקצנה האיסלמיסטית החלה לתת אותותיה גם בכווית. שניים מתוך נציגיו הבכירים של אוסאמה בן לאדן היו ממוצא כוויתי, ומבין האסירים במתקן המעצר בגואנטנמו שהואשמו במתן עזרה לכוחות הטליבאן או אל-קאעידה, ישנם שנים עשר בעלי אזרחות כוויתית. כמו כן נעצרו בכווית כ-20 איש שהיו חשודים בירי או בתכנון לירי על אזרחים אמריקאים בשנים 2002–2004.
1982–1989
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-20 חוותה כווית משבר פיננסי חריף שנבע מקריסת שוק המניות אל-מנאח. בשל העלייה הגדולה שחלה במחירי הנפט משנת 1970 ואילך, הצטבר במדינה כסף רב ואנשים החלו להשקיעו בטווח רחב של השקעות הקשורות לתעשיית הנפט באזור. הקריסה קרתה לאחר שספסרים קנו מניות בביליונים של דולרים ושילמו בשיקים דחויים, מנהג שהיה מקובל בכווית, אלא שלשיקים אלו לא היה כיסוי והשוק קרס. אירוע נוסף ההתרחש באותה תקופה היה שינוי במחירי הנפט. מחיר חבית בשוק הנפט העולמי שעמד בשנת 1980 על 35$ לחבית, ירד בשנת 1986 ל-27$ לחבית. ירידה זו פגעה קשות ברווחי המדינה.
בזמן מלחמת אירן-עיראק, כווית תמכה בעיראק. במשך שנת 1983 קרו מספר אירועי טרור במדינה, כולל מתקפה על שישה מתקנים, שגריריות ובנייני מפתח בכווית, ביניהם שגרירויות ארצות הברית וצרפת, והמפעל הפטרוכימי Shuaiba, וכן גם ניסיון ההתנקשות בחיי אמיר כווית בשנת 1985. כל האירועים הללו גרמו לאי יציבות פוליטית וכלכלית במדינה.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבגדאד (2021)
הפיגועים בבגדאד היה פיגוע התאבדות כפול, שהתרחש ב-21 בינואר 2021, ובוצע על ידי שני מחבלים מתאבדים בשוק הבגדים של שכונת באב א-שרקי שבמרכז בגדאד, בירת עיראק.
היסטוריה של כווית
1982–1989
גם לאחר סיום המלחמה לא נפסקו הטענות והסכסוכים בין כווית לעיראק. כווית הגבירה את תפוקת הנפט שלה ב-40%, ואילו עיראק האשימה את כווית בגנבת נפט משטחה באמצעות קידוח כווני משדות הנפט של רומילה.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבגדאד (2021)
בפיגועים נהרגו כ-32 בני אדם (לא כולל את 2 המפגעים) ונפצעו כ-110 אחרים, הפיגועים באו לאחר שנתיים שקטות, בהן בגדאד לא סבלה מפיגועי התאבדות. מאז סוף 2017, אז החלה גסיסתה של המדינה האסלאמית, הפכו פיגועי הטרור בעיראק למחזה נדיר, וזאת לאחר קרוב ל-14 שנים בהם פיגועי טרור אסלאמי היו למעשה מחזה יום-יומי בעיראק כולה.
התקיפה
ב-21 בינואר 2021, באזור שעות הבוקר המוקדמות נפתח מחדש שוק בגדים צפוף במרכז בגדאד, וזאת לאחר שהיה סגור במשך שנה, לאור התפרצות נגיף הקורונה בעיראק, בשלב מסוים נכנס המפגע וצעק "הבטן שלי כואבת!", כאשר עוברי אורח התקרבו עליו על מנת לעזור לו הוא פוצץ את עצמו והרג מספר אנשים, לאחר שעוברי אורח נוספים באו לזירת הפיגוע, על מנת לעזור לקורבנות, בא מחבל נוסף ופוצץ את עצמו על האנשים, שבאו לעזור לנפגעי הפיגוע הראשון. בפיגוע ההתאבדות הכפול נהרגו כ-38 אזרחים ונפצעו יותר מ-110, חלק מהם באורח קשה.
היסטוריה של כווית
מלחמת המפרץ
הפלישה של צבא עיראק לכווית החלה ב-2 באוגוסט שנת 1990. עיראק בהנהגתו של סאדם חוסיין הצדיקה את פעולתה זו בכך ששטחה של כווית הוא למעשה אחד מהמחוזות של עיראק. אולם העילה למלחמה הייתה תמיכה בכוחות ההתקוממות בכווית. זאת, אף על פי שבשטח לא היו שום הוכחות להתקוממות האמורה. עיראק סיפחה את כווית באופן רשמי ב-8 באוגוסט. האוכלוסייה בכווית סבלה קשות במלחמה זו, אנשי מחתרת ההתנגדות הכוויתית הוצאו להורג או עונו וכמעט כל משפחה איבדה באותה תקופה לפחות אחד מבניה. מחצית מאוכלוסיית המדינה ברחה מהמדינה.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש נתן את הפקודה לכוחות הצבא האמריקני לגרש את כוחות צבא עיראק מכווית. בהרשאת מועצת הביטחון קואליצה של 34 מדינות בראשות ארצות הברית השתתפו במלחמת המפרץ לשחרור כווית. ב-23 בפברואר 1991 נסוגו לגמרי כוחות עיראק מכווית. לאחר הנסיגה מועצת הביטחון בהתאם להחלטה מספר 687, קבעה את גבולותיה של כווית על בסיס ההסכמות של השנים 1932 ו-1963. בשנת 1994 חתמה עיראק על הסכם המאשר גבולות אלו.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבגדאד (2021)
אחריות
סוכנות הידיעות אמאק טענה כי האחראים לאירוע היו מחבלים מטעם המדינה האסלאמית, טענה זו התבססה על הסברה שהארגון התכוון לפגוע במוסלמים שיעים ששהו בשוק. זמן קצר לאחר פרסום הטענה הצהירה המדינה האסלאמית כי היא אחראית לפיגוע ההתאבדות הכפול.
היסטוריה של כווית
מלחמת המפרץ
מלחמת המפרץ שינתה באופן דרמטי את מצבה של אחת מקהילות ההגירה הגדולות בכווית, הפלסטינים. מהגרים אלו היו תושבים ותיקים בכווית וחלקם אף נולדו במקום, אם כי לא היו אזרחי כווית אלא בעלי זכות ישיבה ועבודה שם. בתחילת המלחמה נקט ארגון אש"ף עמדה נייטרלית לגבי במצב, אולם עם כניסת ארצות הברית ובעלות בריתה למערכה החלו חלק מנהיגי הארגון לצדד בעיראק ואש"ף אף נמנע מהחלטת הגינוי לעיראק שנתקבלה בליגה הערבית בשנת 1990. אומנם האוכלוסייה הפלסטינית בכווית הייתה חלוקה בדעתה ביחס לעיראק וחלק מאנשיה אף היו חברים בארגוני ההתנגדות. אולם מדינות המפרץ הפרסי האשימו את הפלסטינים ואש"ף בעמדה עוינת כלפיהם. עם שחרור כווית נסגרו משרדי אש"ף בכווית וחלק גדול מהפלסטינים עזבו את המדינה. מאוכלוסייה של כ-400,000 איש הצטמצם מספרם ל-30,000 בלבד. רוב התושבים ממוצא פלסטיני עזבו לירדן. רק משנת 2000 ואילך הצהירה ממשלת כווית על נכונותה לקבל בקשות להיתרי עבודה ומגורים בכווית עבור אזרחים ירדנים ממוצא פלסטיני ועבור תושבי תימן.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבגדאד (2021)
אחריות
מיליציית כתאא'ב חזבאללה האשימה את ארצות הברית, ישראל וערב הסעודית באחריות על הפיגוע ואף נשבעה להילחם בסעודיה.
היסטוריה של כווית
כווית משנת 1992 ואילך
מלחמת המפרץ פגעה קשות בתשתיות ובכלכלה של כווית והחל תהליך ארוך של שיקום המדינה. בשנת 2003 החלה פלישה של כוחות קואליציה של מדינות בראשות ארצות הברית ובריטניה במה שמכונה מלחמת עיראק שהחלה ב-20 במרץ 2003. כוחות צבא הקואליציה השתמשו בשטחה של כווית ונמליה כבסיס להתקפותיהם על עיראק.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבגדאד (2021)
תגובות
ב-22 בינואר 2021, הותקפה הבירה הסעודית, ריאד במספר טילים ומזל"טים. המיליציה העיראקית "גדודי ההבטחה האמיתית" קיבלה אחריות על התקיפה ואמרה כי היא ביצעה אותו כנקמה על התמיכה הסעודית בפיגוע ההתאבדות הכפול . חרף לקיחת האחריות של המיליציה העיראקית הסעודים טענו כי המילציה התימנית והפרו-איראנית, החות'ים ביצעו את התקיפה אך החותי'ם הכחישו שהם ביצעו את התקיפה.
היסטוריה של כווית
כווית משנת 1992 ואילך
בשנת 2005 החליט הפרלמנט הכוויתי – המכונֶה "מועצת האומה של כווית" – להעניק לנשים בפעם הראשונה זכויות לבחור ולהיבחר לפרלמנט. שנה לאחר מכן נפטר האמיר אל-ג'אבר וסבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח הושבע לאמיר של כווית.
פיגוע ההתאבדות הכפול בבגדאד (2021)
תגובות
בחריין, קנדה, מצרים, צרפת, איראן, כווית, ירדן, לבנון, מלזיה , תוניסיה, טורקיה , ערב הסעודית , איחוד האמירויות הערביות, קטר, ארצות הברית , הרשות הפלסטינית ותימן גינו את הפיגוע. מועצת שיתוף הפעולה במפרץ גינתה אף היא את ההתקפה, המזכ"ל המועצה נאיף אל-חג'ראף הצהיר "כי הוא מביע את תנחומיו ומשתתף בצערם משפחות הקורבנות".
היסטוריה של כווית
כווית משנת 1992 ואילך
הפגנות האביב הערבי השפיעו גם על כווית והחלה בה תסיסה של גופים שונים. אחת מהם היא קבוצה שנקראת בידוּן (bidoons), המונה למעלה מ-100,000 אנשים חסרי אזרחות. כמו כן התחזקו קריאות חברי האופוזיציה, אנשי ציבור ועיתונאים נגד השחיתות השלטונית. אחת הטענות הייתה על כך ש-16 מחברי הפרלמנט הכוויתי קיבלו סך של כ-350$ מיליון עבור הצבעותיהם בפרלמנט לטובת המשטר.
מתוך כוונה להרגיע את הרוחות, חילק האמיר סבאח אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח לכל אחד מהאזרחים, שמספרם נאמד ב-3 מיליון איש, מנות מזון וסכום של $4,000. האמיר הצהיר כי החלוקה נעשית לכבוד 20 שנים של עצמאות מאז מלחמת המפרץ ולכבוד 500 שנים לעצמאות המדינה. אולם אקט זה לא בלם את המשך המהומות במדינה. לקראת סיום שנת 2011 זכו האיסלמיסטים ברוב המושבים בפרלמנט, התנגדותם של חברי האופוזיציה נעשתה חזקה יותר. בשנת 2012 ביטל האמיר את התוצאות הבחירות וגל חדש של הפגנות פרץ לאחר מכן. הכלכלה הכוויתית הושפעה גם היא ממשבר החובות בגוש היורו ומהצוק הפיסקלי בארצות הברית ונוסף גורם תסיסה נוסף בקרב הצבור.
ב-27 בפברואר שנת 2013 נעצר מוציא לאור ועורך כללי של העיתון האלקטרוני Alaan באשמת לשון הרע נגד שר הנפט. בשנת 2014 נידון עייד אל-חרבי עיתונאי בעיתונות האלקטרונית לשנתיים מאסר על השמצת האמיר. נטען גם שעייד אל-חרבי עבר עינויים במהלך תקופת מאסרו. מתוך רצון לרסן את פעולות הטרור במדינה ששיאן היה הפיצוץ במסגד במסגד שיעי "אל-סאדק", נחקק בכווית חוק שבו נדרשים כל אזרחי המדינה ותושביה לספק דגימת DNA.
בדין וחשבון של הארגון לשמירת זכויות האדם לשנת 2016, נמתחה ביקורת חריפה על השלטון המרכזי שמונע את חופש הביטוי, באמצעות חקיקת חוקי חירום נגד התנגדויות פוליטיות. על פי דו"ח זה, רשויות השלטון הכוויתיות מפעילות חוקי עונשין נגד פרסומים בעיתונות האלקטרונית והכתובה ונגד בלוגרים וכותבי תגובות בפייסבוק וטוויטר, כאשר הם מביעים עמדות ביקורתיות נגד האמיר ואנשי ציבור ואנשי דת. בהתאם למדיניות זו, נחקק בשנת 2015 חוק נגד פשעי סייבר הכולל הגבלות מרחיקות לכת על מאמרים באינטרנט. סעיף 6 של חוק זה מטיל מאסר וקנסות כספיים על העלבת הדת, העלבת דמויות דתיות וביקורת על האמיר באינטרנט. סעיף 7 קובע מאסר של עד עשר שנים על ניסיון להסית נגד השלטון או להפילו באמצעות האינטרנט.
נושא ביקורת נוסף בדו"ח זה הוא יחס השלטונות לבני שבטים מקומיים הנקראים בידוּן (بدون), שמספרם נאמד ב-105,702 איש. זוהי קבוצה של אנשים חסרי אזרחות וזכויות בסיסיות כמו רשות להינשא, לרשום לידות ולקבל רישיון נהיגה. ממשלת כווית טוענת שאנשי קבוצה זו הם מתיישבים בלתי חוקיים במדינה. בעיה זו לא יושבה מאז שנת 1960 ואנשי הבידון הממורמרים עורכים מדי פעם הפגנות שחלקן הופכות לאלימות. בשנת 2015 עבר בפעם הראשונה בממשלה חוק שמקנה כלים לאכיפת החוקים נגד ניצול אוכלוסייה עובדי משק הבית ומאפשר להם יום חופש בשבוע, פיצויים ומספר שעות עבודה.
עיר הים סבאח אל-אחמד
דרומית לבתי הזיקוק של זאור נבנית עיר גדולה בשם "עיר הים סבאח אל-אחמד". זהו פרויקט שאפתני שבנייתו החלה בשנת 2003 והוא כולל: בנייני מגורים ל-250,000 איש, מעגן ליאכטות, לגונות ומספר איים מלאכותיים. במקום הייתה במקור מלחה מישורית. במסגרת תוכניות בניית העיר הוזרמו מי הים מהמפרץ הפרסי לעומק של 9 קילומטר לתוך היבשה, ויצרו לגונות עם חוף ים באורך כולל של 200 קילומטר ו-4 איים מלאכותיים. נבנתה מערכת מיוחדת של שערים שמפקחת על כניסת ויציאת מי הים לתחום הפרויקט ובכך נשמרת כל הזמן תחלופה של המים. הפרויקט מעסיק כ-25,00 עובדים, 29 דחפורים, 70 מחפרים ו-113 משאיות רכינה. מיליוני טונות של חול היו נחוצים כדי לבנות את המערך כולו שעמיד בפני עליית מי הים ללא קשר עד כמה הם עוד עשויים לעלות עם התחממות כדור הארץ.
תשומת לב רבה ניתנה ליצירת בתי גידול באיים ולחופי הלגונות. לפני עבודות ההקמה נאמד מכלול אוכלוסיית הצמחים ובעלי החיים שמכונה ביוטה בכ-142. בניית בתי הגידול המלאכותיים כללה שתילת מנגרובים, בעיקר מהסוג Avincennia marina שגדל באופן טבעי בערב הסעודית השכנה. צמחייה זו משכה אליה גם בעלי חיים רבים של מקווי מים מלוחים, וגם מחזוריות הגאות והשפל משכה בעלי חיים נוספים המותאמים לסביבות אלו כמו אצות ואלמוגים. למקום נמשכים עופות נודדים וכן עופות קבועים כמו קורמורנים, שחפים וסנוניות מים, סוגים אחדים של דולפינים, תריסניות, וצבי מים. מספר המינים עומד כיום על למעלה מאלף.
Lyla
Lyla (מעברית: לילה) הוא האלבום החמישי של אבישי כהן, שיצא בספטמבר 2003 בהוצאת Razdaz Recordz בניו יורק, ארצות הברית.
Razdaz Recordz היא חברת תקליטים שהוקמה על ידי אבישי כהן עם מנהלו האישי, ריי ג'פורד, ב-2002. Lyla הוא אלבום הבכורה של הוצאה זו. ארבעת אלבומיו הקודמים הוצאו לאור על ידי חברת התקליטים Stretch Records בבעלות צ'יק קוריאה, שאיתו עבד כהן מאז 1996.
כהן תיאר את Lyla כ"מחקר בגילוי עצמי והגשמה עצמית". האלבום מציג תוצאה של התנסויות עם הרכבים שונים בהנהגת כהן, כמו The International Vamp Band שאיתם הופיע במהלך השנתיים שקדמו להוצאת Lyla ואיתם הוציא את אלבומו הקודם Unity; ולהקת רוק בשם GADU שהקים עם בוגרי מכללת וויליאם פטרסון וביניהם מארק ג'וליאנה, מי שהשתתף בהפקת האלבום ולימים היה לחלק מרכזי מאוד ביצירה של כהן כמתופף ב"שלישייה" (Avishai Cohen Trio) באלבומיו הבאים (במיוחד באלבומים At Home, Continuo, ו-Gently Disturbed).
כתוצאה מכך, האלבום ניכר בסוגתו המגוונת, ובצאתו נחשב לאקלקטי ביותר באלבומיו של אבישי כהן. כמו אלבומיו הקודמים, הסגנון סביב הנושא העיקרי של ג'אז בהשפעות שונות של מוזיקת עולם וברובו אינסטרומנטלי, אך נכללו בו מאפיינים שלא ניכרו קודם לכן אצל כהן, כמו השפעה ניכרת של מוזיקה אלקטרונית (Handsonit), מוזיקה מערב-אפריקאית (Ascension), מוזיקה קלה (The Watcher ו-Come Together), וכן כלל קטעי שירת סולו ולראשונה בביצועו של כהן עצמו (How Long ו-Simple Melody). כמו אלבומו הקודם Unity, גם Lyla נעדר מאפיינים מזרח-תיכוניים, קו המאפיין את מרבית עבודותיו של כהן (בשלושת אלבומיו הראשונים וברבים מאלבומיו הבאים).
הנעימות הולחנו כולן על ידי כהן, פרט לשלוש גרסאות כיסוי: ביצועים אינסטרומנטליים לשירים Come Together (1969) של הביטלס ו-The Watcher (2001) של Dr. Dre, וכיסוי ליצירה Eternal Child (1988) מאת צ'יק קוריאה, שאותה מבצע כהן עם קוריאה בדואט לקונטרבס ולפסנתר.
המשתתפים באלבום
אמן אורח:
שיבוש המיוקן התיכון
שיבוש המיוקן התיכון (באנגלית: Middle Miocene disruption), או לחלופין הכחדת המיוקן התיכון או שיא ההכחדה של המיוקן התיכון, הוא מונח המתייחס לגל הכחדות של צורות חיים יבשתיות ומימיות שהתרחש בסביבות אמצע המיוקן, לפני כ-14 מיליון שנה, בשלב הלנגי (Langhian) של המיוקן, שלב שחל בין 16 מיליון שנה עד 13.5 מיליון שנה לפני זמננו. משערים שעידן זה של הכחדה נגרם מתקופת התקררות יציבה יחסית שהביאה לצמיחת נפחי יריעות הקרח ברחבי העולם, ולשיקום הקרח של מעטפת הקרח המזרחית של אנטארקטיקה (EAIS). התקררות זו, שהובילה לשיבוש המיוקן התיכון, מיוחסת בעיקר לשינויים בקצב המסלול במחזור האוקיינוסים והאטמוספירה עקב נדידת היבשות. ייתכן ששינויים אלה הוגברו על ידי הוצאת פחמן דו-חמצני מאטמוספירת כדור הארץ על ידי חומר אורגני לפני שהפחמן הדו-חמצני נתפס במקומות שונים כמו תצורת מונטריי (Monterey Formation) . לתקופה זו קדם "האופטימום האקלימי של המיוקן" (Miocene Climatic Optimum), תקופה של חום יחסי בין 18 ל-14 למ"ש.
השפעות
אחת ההשפעות העיקריות של ההתקררות האקלימית שהתרחשה בתקופת זמן זו הייתה צמיחת מעטפת הקרח המזרחית של אנטארקטיקה (EAIS). משערים שחלקים משמעותיים של קרח ביבשת אנטארקטיקה החלו לצמוח בתחילת שיבוש המיוקן התיכון והמשיכו להתרחב עד 10 למ"ש בערך. גידול זה יוחס בעיקר לשינויים בקצב המסלול בזרמים האוקיינוסים והאטמוספיריים, עם הגברה אפשרית על ידי ירידה משמעותית בפחמן דו-חמצני (ppm): ה- CO 2 האטמוספירי ירד באופן זמני מ-300 ל-140ppm בערך, כפי שנאמד על ידי הקשר בין רמות אטמוספירה של CO 2 ורמות pH באוקיינוס הנקבעות על ידי רמות איזוטופי בורון בסידן פחמתי. אחד האינדיקטורים העיקריים לצמיחת יריעת הקרח העולמית המשמעותית הוא הריכוז הגבוה יותר של 18 O שנמצא בחוריריות בנתיות מליבת משקעים אוקיינוסיים (משקעים ימיים) במהלך תקופה זו. בתקופות של צמיחת יריעות קרח, האיזוטופים הקלים יותר של 16 O המצויים במי האוקיינוס נמשכים החוצה כמשקעים ומתגבשים ביריעות קרח בעוד ריכוז גבוה יותר של 18 O נשאר מאחור לניצול החוריריות.
השפעה עיקרית אחרת של ההתקררות האקלימית במהלך המיוקן התיכון הייתה ההשפעה הביוטית על צורות חיים יבשתיות ואוקיאניות. דוגמה עיקרית להכחדות אלו היא תצפית על כוחיים, זיקיות, קורדיליים, Tomistominae (תת משפחה - subfamily - של תנינאים), אליגטוריים וצבים ענקיים דרך האופטימום האקלימי של המיוקן (18 עד 16 למ"ש) במרכז אירופה (45-42 מעלות צפון). לאחר מכן התרחש שלב קירור עיקרי וקבוע בשיבוש אמצע המיוקן, בין 14.8 ל-14.1 למ"ש. שרידים של שני מיני תנינים, מהסוגים Gavialosuchus ודיפלוקיינודון, נמצאו בקווי הרוחב הצפוניים הללו לפני שלב ההתקררות הקבוע, אך נכחדו בין 14 ל-13.5 למ"ש. אינדיקטור נוסף שהוביל להכחדות הוא ירידת הטמפרטורות באזור האנטארקטי ב-8 מעלות צלזיוס לפחות, בהערכה שמרנית, בחודשי הקיץ 14 למ"ש. התקררות זו באנטארקטיקה, יחד עם שינויים משמעותיים בטמפרטורה במרכז אירופה, כפי שהעידו מחקרה של מדלן בוהם (Madelaine Böhme) על בעלי חוליות אקטותרמיים, מספקים עדות לכך שצמחים ובעלי חיים היו צריכים לנדוד או להסתגל כדי לשרוד.
סיבות אפשריות
הגורמים העיקריים להתקררות האופטימום האקלימי של המיוקן התיכון מתרכזים סביב שינויים משמעותיים במחזור האוקיינוס, כמו גם בשינוי רמות CO 2 באטמוספירה. שינויים במחזור האוקיינוס מוגדרים על ידי עלייה בייצור המים התחתונים של אנטארקטיקה (AABW), הפסקת אספקת המים המלוחים לאוקיינוס הדרומי מהאוקיינוס ההודי וייצור נוסף של מים עמוקים בצפון האוקיינוס האטלנטי (NADW). ירידה בריכוזי CO 2 באטמוספירה נגרמה משאיבת הגז לחומר אורגני שהפך למשקעים גאולוגיים בשולי היבשת, כמו תצורת מונטריי של חוף קליפורניה. אתרים אלו של ירידת CO 2 נחשבים נרחבים מספיק כדי להוריד ריכוזים אטמוספיריים ב-CO 2 מכ-300 ל-140ppm ולהוביל לתהליכי קירור גלובלי שסייעו בהרחבת שכבת הקרח היבשתית של מזרח אנטארקטיקה (EAIS), השכבה הגדולה ביותר.
סיבה מוצעת נוספת לשיבוש המיוקן התיכון יוחסה למעבר ממחזור בידוד שמש שנשלט על ידי אלכסון לכזה שנשלט על ידי אקסצנטריות (ראו מחזורי מילנקוביץ'). שינוי זה ליד יבשת אנטארקטיקה היה מספיק משמעותי עד כדי שאפשר ייצור קרחון.
אירוע הכחדה
שיבוש המיוקן התיכון נחשב לאירוע הכחדה משמעותי. ייתכן שהוא כלל מחזוריות של אירועי הכחדה. מחקר של ראופ וספקוסקי (Raup and Sepkoski) מצא שקיימת מחזוריות ממוצעת מובהקת סטטיסטית (כאשר P הוא פחות מ-.01) של כ-26 מיליון שנים עבור 12 אירועי הכחדה גדולים. לא ברור אם מחזוריות פוטנציאלית זו נגרמת על ידי קבוצה כלשהי של מחזורים חוזרים או על ידי גורמים ביולוגיים.
קקדו קורלה ארוך מקור
קקדו זה מגיע לאורך 38–41 ס"מ, משקל ממוצע - 567 גרם ומוטת כנפיים של 80–89 סנטימטרים. אין הבדל בין הזוויגים. צבעו לבן, למעט חלק מהצוואר והראש, שצבעם ורוד. המקור אפור-חיוור ומעוקל כלפי מטה. ניכר בטבעת כחולה של עור חשוף מנוצות סביב העין.
תפוצתו של הקקדו היא בעיקר בשדות, יערות ואדמות מרעה וכן בפארקים עירוניים או שטחים חקלאיים. התוכי ניזון על הקרקע והוא מחפש זרעים, תולעים, שורשים ופרחים צעירים כמו חמנית, Microseris ו-Romulea.
כמו מרבית הקקדואים הוא עוף מונוגמי החי עם בן זוג קבוע. הנקבה מטילה 2–3 ביצים לבנות על עץ גבוה כמו אקליפטוס ולעיתים גם בצוקים.
תוכי זה אינו בסכנת הכחדה, אך פרטים מפרת' מכליאים עם קקדו מהמין Cacatua pastinator ויכולים לפגוע באוכלוסייה.
תוכי זה פופולרי כחיית מחמד אך בטבע נחשב לעוף מזיק: להקותיו גורמות נזק לגידולים חקלאיים ובמרחב העירוני הוא מזיק במגוון תחומים: פוגע בחוטי חשמל, חופר בורות במגרשי ספורט ועוד.
50 אירו-סנט
50 אירו-סנט הוא מטבע אירו בעל העריך השלישי בגודלו במחזור. מטבע זה עשוי סגסוגת מהסוג זהב נורדי. כמו מטבעות נוספים בגוש האירו, צד הנושא של המטבע נושא עיצוב ייחודי לכל מדינה המנפיקה אותו, ועל כן נקרא גם הצד הלאומי, ואילו צד הערך משותף ונושא עיצוב של מפת אירופה יחד עם העריך.
מידות
קוטרו של המטבע הוא 24.25 מ"מ עוביו 2.38 מ"מ ומשקלו 7.8 גרם.
שוליים
השולים של המטבע בעלי חריצים אשר משמשים לזיהוי המטבע על ידי לקויי ראייה.
צד הערך
בצד המשותף של המטבע מוטבעת מפת אירופה ועל גביה עריך המטבע באלפבית לטיני. בצדה הימני של הטבעת החיצונית מוטבעים 12 כוכבים, המסמלים את 12 הכוכבים בדגל האיחוד האירופי, והם מצומדים ומחוברים בקווים. מימין מופיעים ראשי התיבות של האמן של האמן שעיצב את צד הערך של המטבע, לוק לואיקס. עד שנת 2007 הוטבעה על הצד המשותף מפה שכללה את מדינות האיחוד האירופי בלבד, אולם בעקבות הצטרפותן של 10 מדינות נוספות לאיחוד הורחבה המפה לאירופה כולה.
הצלחת הלקוח
הצלחת הלקוח (באנגלית: Customer Success) היא שיטה עסקית, המקובלת בתעשיית ההיי-טק, שנועדה ללוות את הלקוחות להצלחה בעזרת שימוש במוצר או בשירות של החברה.
הצלחת הלקוח מתמקדת בניהול מערכות היחסים בין הספק, החברה המפתחת המוצר על כלל מחלקותיה (שיווק, ניהול מוצר ופיתוח) ללקוח תוך שיקוף צרכיו כלפי החברה ושיקוף פתרונות ומגבלות החברה כלפי הלקוח.
שיטה זו נועדה לגרום להצלחת הלקוח לעמוד ביעדיו העסקיים בעזרת המוצר. הצלחה זו יוצר תתחושת סיפוק אצל הלקוח ואצל הספק, מגדילה את טווח חיי המוצר, ויוצרת אפשרויות להפצת המוצר ללקוחות נוספים.
שלבי ניהול הצלחת הלקוח
הצלחת הלקוח מושגת באמצעים שונים בהתאם לשלב בו נמצא המוצר.
ההבדל בין CSM לCRM
בניגוד לתחום ניהול קשרי לקוחות בו מנהל קשרי הלקוחות הוא "שירות לקוחות" של הספק, הנותן הבנה וניתוח של צורכי הלקוח לטובת מנהלי החברה (הספק). מנהל הצלחת הלקוח (CSM או בעברית המצִ"ל) משמש כנקודת קשר עיקרית וכיועץ מהימן עבור לקוח מסוים מצד הספק. מאחר שהוא האחראי להצלחת התהליך לכל אורך הדרך מתחילת הקשר בין הספק ללקוח ובראייה לטווח ארוך.
כדי לאפשר זאת, ה-CSM מפקח על השימוש של הלקוח ועל שביעות רצונו מהפתרונות של הספק, מזהה הזדמנויות ואתגרים מהאופן שבו הלקוח עוסק בפתרון ונוקט בפעולה כדי לסייע בפתרון אתגרים וטיפוח הרחבת השימוש ובוחן את שביעות הרצון מהפתרונות (משני הצדדים) לאורך זמן.
עקומת לאפר
עקומת לאפר הוא מושג במקרו-כלכלה המסביר תאורטית שישנה נקודה בה המדינה תקבל את ההכנסה הגבוהה ביותר ממיסים ביחס לאחוז הגבוה ביותר של המס שהיא יכולה להטיל על האזרחים בלי לפגוע במוטיבציה לעבוד. עקרונות היסוד של העקומה הן שגם ב-0% מס וגם ב-100% מס תקבולי הממשלה יעמדו על אפס. צורתה של עקומת לאפר שנויה במחלוקת תמידית.
ארתור לאפר
העקומה קיבלה את שמה ב-1974 על ידי ג'וד ואניסקי, כתב הוול סטריט ג'ורנל, לאחר מפגש ארוחת צהריים שבה השתתפו הוא, ארתור לאפר, דיק צ'ייני דונלד רמספלד ומרי ארנט. בפגישה ביקר לאפר את העלאת המס של ג'רלד פורד, ולפי הסיפורים צייר את העקומה על מפית כדי להעביר את הרעיון. צ'ייני לא השתכנע מיידית, אך הרעיון נשאר במחשבתם של הנוכחים. פרופסור לאפר אמר מאוחר יותר: "בהיעדר מישהו שיקשיב לי, השתמשתי ב'עקומת לאפר' כפי שהיא מכונה בכל הכיתות בהן הרציתי." לאפר ציין שהוא לא היה הראשון שהגה את הרעיון וכי התבסס על עבודות של קודמים, ביניהם ג'ון מיינארד קיינס ואבן ח'לדון.
נקודת הקיצון
לאפר מסביר את התופעה כשילוב בין שתי השפעות של המס: "השפעה אריתמטית" ו"השפעה כלכלית". ההשפעה האריתמטית היא שתקבולי המס הם מכפלת שיעור המס בבסיס המס. ב-0% מס, המודל מניח שלא יהיו כל תקבולים מהמס. "ההשפעה הכלכלית" קובעת כי לשיעור המס יש השפעה על בסיס המס, כלומר על הכמות של המוצר או השירותים הנמכרים. במקרה הקיצון בו הממשלה לוקחת 100% מס, תקבוליה הם אפס, שכן לאנשים אין מניע לעבוד אלא אם כן הם מוצאים דרך להימנע מתשלום המס. בדרך כלל מציגים את העקומה כפרבולה שנקודת המקסימום שלה היא ב-50%, אבל חשוב לדעת שנקודת המס האופטימלית יכולה להיות בכל מקום על העקומה, ושצורתה לא חייבת להיות פרבולה.
ארתור לאפר הראה שתקבולי הממשלה ממיסים משתנים עם שינוי אחוזי המס בצורת עקומה ולא בקו ישר כפי שניתן לחשוב אינטואטיבית. כיוון שגרף התקבולים עולה מאפס וחוזר לאפס, חייבת להיות לפחות נקודת מקסימום אחת שבה תקבולי הממשלה יהיו מקסימליים. משמעות הדבר היא שמנקודה מסוימת העלאת שיעורי המס מורידה את תקבולי הממשלה מהמס. היפותטית ניתן להעריך את נקודת המקסימום עבור כל כלכלה אולם בכלכלה ישנם עוד פרמטרים משפיעים שיכולים לשנות את התוצאה.
לאפר טען שלא יהיו מניעים לעבוד כאשר הממשלה תיקח מיסים של 100% שכן אין תמריץ כלכלי לעבודה. מחקרים הוכיחו שהעקומה יכולה לעלות הדרגתית עד ל-100%. העקומה גם מניחה שהמס לא חוזר אל האזרחים בצורה של שירותים המוצעים בזול לציבור, הנחה שגם היא אינה מתקיימת במציאות. העקומה מופשטת מדי, מאחר שהיא מניחה שיש שיעור מס אחד, והיצע עבודה יחיד. המציאות הפיננסית מורכבת יותר. ישנו ספק גדול ברלוונטיות ההשפעה של שיעור מס שולי יחיד. בנוסף יכול להיות שלפונקציה יש כמה נקודות מקסימום, ולכן הגברת המס או הורדתו בכמות מספקת יכולים להשאיר את המשק ללא שינוי.
שימוש בעקומה
עקומת לאפר שימשה רבים כטיעון להורדת מיסים, אולם שאלה נוספת היא האם המדינה כגוף שנולד כדי לעזור לאזרחיו צריך להביט עליהם כגוף כלכלי המנסה למקסם את הכנסותיו בכל מחיר. כמו כן, במידה ובאמת נמצא נקודה בה התקבולים ממיסים יהיו הגבוהים ביותר, האם צריך להשתמש בנקודה זו. חשוב לזכור שלמרות הצורך במיסים בניהול מדינה עדיין מדובר פה בלקיחה בכוח, בחסות החוק, חלק מהכנסה כספית של אדם עובד.
רוברט טרימבל
רוברט טרימבל (באנגלית: Robert Trimble; ) היה עורך דין ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט לעתירות של קנטקי, כשופט פדרלי במחוז קנטקי וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1826 ועד למותו. במהלך תקופת כהונתו הקצרה בבית המשפט העליון הוא כתב מספר פסקי דין של דעת הרוב, כולל ההחלטה בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס", שהיה התיק היחידי בו נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל כתב את חוות דעת המיעוט היחידה במהלך 34 שנות נשיאותו.
עקומת לאפר
שימוש בעקומה
ניתן להדגים את עקומת לאפר בשימושים נוספים מעבר למקרו-כלכלה: כך, לדוגמה, סוחר קובע את מחיר המוצר למקסימום האפשרי בו הוא ירוויח בין אם המחיר הוא זול ואז יקבל רווח מועט על הרבה עסקאות או יקר ובו יקבל המוכר רווח רב על מעט עסקאות. דוגמה נוספת היא מאפיונר הגובה דמי חסות - המאפיונר יודע שאם יסחט יותר מדי, הנסחט יפשוט את הרגל ולא יקבל יותר את דמי החסות. לעומת זאת, חבל לבקש מעט מדי אם אפשר לבקש ולקבל אחוז גבוה יותר. בנקודת התפר בין שתי גישות אלו עוסקת עקומת לאפר.
רוברט טרימבל
ראשית חייו
רוברט טרימבל נולד במחוז ברקלי שבוירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית), אם כי יש מקורות על פיהם הוא נולד במחוז אוגוסטה שבווירג'יניה. הוריו היו ויליאם טרימבל ומרי מקמילן. כשהיה בן שלוש עברה המשפחה למישור קמברלנד שבמחוז קנטקי, אז בתחומי וירג'יניה, בתחילה לפורט בונסבורו, ולאחר מכן ליישוב שכיום נמצא בתחומי מחוז קלארק שבקנטקי.
טרימבל למד באוניברסיטת טרנסילבניה ולמד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתם של שני עורכי דין, ג'ורג' ניקולאס, ולאחר מותו של זה האחרון ב-1799, ג'יימס בראון. ב-1803 הוא הוסמך כעורך דין על ידי בית המשפט לעתירות של קנטקי והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בפריז, קנטקי. הוא פתח את משרדו בבית שהיה גם לבית מגוריו.
עקומת לאפר
תקדימים היסטוריים
בין השנים 1979-2002 40 מדינות בהן שוודיה, דנמרק, צרפת, בלגיה, נורווגיה, גרמניה, פינלנד בריטניה וישראל הורידו את שיעורי מס ההכנסה שלהן. אלן ריינולדס טען שדמוקרטיות שהורידו את המס השולי שלהן אולי הושפעו מהרעיונות של כלכלות צד ההיצע. אבל הכוח העצום של דוגמה יכול להיות משכנע יותר. אולי הסמכויות הפוליטיות ראו שכלכלות אחרות מסתדרות טוב יותר עם כלכלה צומחת (ומס נמוך) מאשר עם כלכלה קפואה (ומס גבוה). סיבה אחרת יכולה להיות שמס גבוה יכול לעודד התחמקות ממס ובריחה למקלטי מס, או שהסמכויות הפוליטיות מושפעות מלוביסטים ואילי הון שלוחצים עליהן להוריד את המיסים.
קיימים תקדימים היסטוריים נוספים לרעיון, שלאפר לא ציין. ב-1924, לדוגמה, כתב שר האוצר אנדרו מלון: "יש המתקשים להבין ששיעורי מס גבוהים לא יוצרים בהכרח תקבולים גדולים יותר לממשלה ושתקבולים גדולים יותר יכולים להתקבל משיעור מס נמוך יותר". במימוש התובנה שלו כי "73% מכלום זה כלום", הוא חתר להפחתת המס על העשירון העליון מ-73% להרבה פחות מזה, לבסוף ל-24%. תקבולי המס עלו מ-719 מיליון דולר למיליארד דולר בין 1921 ל-1929, עלייה ממוצעת של 3.1% לשנה במשך שמונה שנים. מאורע היסטורי זה תומך בדעת התומכים בקיצוץ מיסים.
רוברט טרימבל
ראשית חייו
באוגוסט אותה שנה נשא טרימבל לאישה את ננסי פ. טימברלייק. לשניים נולדו עשרה ילדים. בתם רבקה נישאה לגארט דייוויס, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם קנטקי באמצע המאה ה-19.
עקומת לאפר
תקדימים היסטוריים
תקדימים היסטוריים נוספים ניתן למצוא אצל דייוויד יום, שתיאר טיעון דומה במאמרו "על המס" מ-1756, כמו גם אצל עמיתו הסקוטי אדם סמית עשרים שנה מאוחר יותר.
רוברט טרימבל
ראשית הקריירה
ב-1807 מונה טרימבל כשופט בבית המשפט לעתירות של קנטקי, אך התפטר ב-1809 מסיבות פיננסיות ומשפחתיות. ב-1810 הוא דחה הצעה למינוי כנשיא בית משפט זה. בשנים 1813–1817 הוא שימש כתובע פדרלי במחוז קנטקי. בתקופה זו הוא הוכיח את עצמו כחוקר משפטי חסר ליאות וכתובע חרוץ. טרימבל החזיק בבעלותו עבדים ועל פי מפקד האוכלוסין של 1820 היו בבעלותו 23 עבדים.
קריירה שיפוטית פדרלית
ב-28 בינואר 1817 מונה טרימבל כשופט פדרלי מחוזי במחוז קנטקי על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון. ב-31 בינואר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. טרימבל כיהן על כס השיפוט תשע שנים עד למינויו לבית המשפט העליון.
עקומת לאפר
תקדימים היסטוריים
טיעון דומה טען עלי בן אבי טאלב, החליף הרביעי של האימפריה המוסלמית, והאימאם השיעי הראשון במכתבו למושל מצרים, מאליק על-אשתר. בחינה מדוקדקת של הציטוט שלהלן תגלה שהוא לא מציין נקודת מקסימום לתקבולי השלטון מהמס, ואפילו מציין שהקטנת מס תקטין לטווח הקצר את רווחי השלטון, ולכן הוא מחמיץ את העיקרון המהותי בעקומת לאפר. הוא כותב: "אם משלמי המיסים מתלוננים בפניך רבות על השכיחות הרבה של המס, על אסונות, תאונות, גחמות של המונסונים, על משבר באמצעים להשקיה, הצפות או הרס גידולים בשל ירידה רבה מדי של גשם ותלונותיהם נכונות – הורד את המס. הפחתת תקבולי המדינה לא צריכה לצער אותך, מאחר שההשקעה הטובה ביותר של שליט היא בנתיניו ובהקלה על מכאוביהם. הקלה במס תיתן להם הזדמנות להקל את מצבם ולשפר אותו ולהקל על הבעיות שלהם. הם ההון האמיתי של המדינה, וכל השקעה בהם, אפילו בצורת הפחתת מס, תוחזר למדינה בדמות ערים עשירות יותר ועושר כללי רב יותר. ובעודך מפקד עליהם ודואג לביטחונם, אהבתם אלייך, השבחים והכבוד שיחלקו לך, ילוו אותך יחד עם התקבולים".
רוברט טרימבל
קריירה שיפוטית פדרלית
ב-11 באפריל 1826 מונה טרימבל על ידי הנשיא ג'ון קווינסי אדמס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של תומאס טוד שנפטר חודשיים קודם לכן. ב-9 במאי אושר המינוי על ידי הסנאט וטרימבל החל את כהונתו ב-16 ביוני וכיהן על כס השיפוט עד למותו.
כשופט עליון, הסכים טרימבל באופן כללי עם השקפותיו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל. מקרה יוצא מהכלל אירע כאשר כתב טרימבל את חוות דעת הרוב בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס" ב-1827 ומרשל היה זה שכתב את חוות דעת המיעוט.
עקומת לאפר
תקדימים היסטוריים
ג'וד ואניסקי ציין שכאשר גובה המס הוא 100%, שיטת המטבע תתחלף לסחר חליפין כבעבר. הוא גם ציין שלמשך פרק זמן מוגבל ובמקרים חריגים, כלכלה יכולה להחזיק גם במצב של 100% מס (לדוגמה במלחמה). רבים ניסו לכמת את היחס הזה שבין שיעור המס לתקבוליו. אף על פי שיש קונצנזוס רחב על ההשפעה של שיעור המס על התקבולים ממנו, אין הסכמה כלל על הכימות המדויק של השפעה זו. מעשית, ניתן רק לשער את צורתה של עקומת לאפר עבור כל כלכלה. יש וריאציות רבות של העקומה, שכן בכל כלכלה היחס בין שיעורי המס לתקבולים ממנו שונה, ותלוי בגמישות היצע העבודה וגורמים אחרים. אפילו בתוך כלכלה נתונה העקומה יכולה להשתנות עם הזמן. מורכבויות כגון המניעים של קבוצות שונות להיכנס לשוק העבודה וההשפעה של פרוגרסיביות המס מקשות עוד יותר הערכה מדויקת של העקומה. שינוי במדיניות הממשלתית גם הוא משפיע מאוד על העקומה. לדוגמה, עם היווצרות של פרצה בחוקי מס, או של מקום נטול ממס שנוצרו בשל שינוי בחקיקה, נקודת המס המקסימלית (שמס מעבר אליה יקטין את הפדיון) תהפוך נמוכה יותר. לאפר הציג את העקומה ככלי פדגוגי להציג שבמקרים מסוימים הורדה במיסים יכולה להביא לגידול בתקבולי הממשלה מהמס, ובמצבים כאלה לא נדרשת הגדלה של הגירעון, או קיצוצים בהוצאות. כדי שזה יהיה המצב, צריך שהמס יהיה גבוה מנקודת המקסימום שלו. ב-2007 טען לאפר שאין להשתמש בעקומה כטיעון להוריד או להעלות מיסים.
רוברט טרימבל
מותו ומורשתו
עם יציאת בית המשפט לפגרה ב-1828, שב טרימבל לביתו. באותו קיץ הוא נפל למשכב בשל "קדחת רגזנית" שלקה בה. רוברט טרימבל נפטר ב-25 באוגוסט 1828, בגיל 52. הוא היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון בשנותיו הראשונות שנפטרו בעת כהונתם בטרם הגיעו לגיל 60 (האחרים היו ג'יימס וילסון, שנפטר בגיל 56 ב-1798; ג'יימס איירדל, שנפטר בגיל 48 ב-1799; ופיליפ ברבור, שנפטר בגיל 58 ב-1841). הוא נטמן בבית הקברות של פריז, קנטקי. לאחר מותו כתב ג'ון מרשל לסנאטור הנרי קליי:
עקומת לאפר
תקדימים היסטוריים
מילון פלגרייב הכלכלי החדש מדווח מתוך מחקר אקדמי שהמס האופטימלי הממוצע הוא 70%. הכלכלן פאול פקורינו הציג ב-1995 מודל כלכלי שחוזה ששיעור המס האופטימלי יהיה באזור 65%. ב-1996 נערך מחקר על כלכלת ארצות הברית בין השנים 1959 - 1991 ומצא ששיעור המס האופטימלי נמצא בין 32.67% ל-35.21%. ב-1981 פרסם הג'ורנל לכלכלה פוליטית מאמר ששילב מידע אמפירי שהראה שבשוודיה שיעור המס האופטימלי הוא 70%.
ב-2005 פרסם המשרד לתקציב הקונגרס בארצות הברית מאמר בשם "ניתוח של ההשלכות התקציביות והכלכליות של קיצוץ של 10% במס הכנסה". המאמר הזה קדם לקיצוץ של 10% שנעשה במס ההכנסה בארצות הברית (לדוגמה, אם המס היה 25% אז לאחר ההפחתה הוא היה 22.5%). שלא כמו מחקרים קודמים, מחקר זה התיימר לבדוק עד כמה ההפחתה במס תשפיע על הצמיחה הכלכלית, ובהתאם לכך כמה היא תשפיע על תקבולי המס, ובסופו של דבר את השפעתה הסופית על התקציב. כותב המודל מתבסס על מספר הנחות (יכולתם של פרטים לחזות את שעתיד לקרות, ניידות ההון, והדרכים שבהן הממשלה תפצה על פדיון נמוך יותר). בתרחיש הצמיחה האופטימי ביותר במאמר, רק 28% מההפסד בפדיון יוחזר תוך תקופה של 10 שנים במידה ויעשו קיצוץ מס של 10%. המאמר מציין שסביר להניח שכתוצאה מהירידה בפדיון הממשלה תלווה כספים ומעריך ש-200 מיליארד דולר ישולמו על ידי הממשלה כריבית על הלוואות אלו.
רוברט טרימבל
מותו ומורשתו
השופט ג'וזף סטורי, ששירת לצד טרימבל, כתב:
עקומת לאפר
תקדימים היסטוריים
מחקר שנערך ב-2007 על ידי ה-AEI מצא שמס החברות האופטימלי הוא 26% לעומת 34% בשנות השמונים. מכון אדם סמית פרסם ב-2010 מאמר לפיו "ב-1997 חתכו באירלנד את מס רווחי ההון שמומש בחצי, מ-40% ל-20%. שר האוצר דאז צ'ארלי מקרווי קיבל ביקורות חריפות על הצעד, בטענה שזה יוריד את הפדיון הממשלתי. הוא מנגד טען שפדיון הממשלה יעלה דרמטית. תקבולי הממשלה לא רק עלו, אלא עקפו בעלייתם את כל התחזיות". מחקר שעשו טצר ויונג מהמכון בהתבסס על נתונים מהרפובליקה האירית, הציע שמס רווחי ההון האידיאלי הוא 20%, אך הנתון הזה מתבסס לפחות בחלקו על משלמי מיסים מנוסים ששמרו על נכסים בידיעה שהמס ירד בקרוב.
עקומת לאפר השפיעה רבות על הרייגניזם, ועודדה את קיצוץ המס של 1981. מצדדי כלכלת צד ההיצע טענו באותה תקופה שהורדת המס תעלה את רווחי הממשלה שכן המס דאז היה ממוקם מימין לנקודת המקסימום. רייגן עצמו היה חשוף למס של 90% בתקופת מלחמת העולם השנייה כשהיה שחקן. בתקופת נשיאותו של רייגן, המס ירד מ-70% ל-31% בעוד התקבולים על המס רק הוסיפו לעלות. לפי CBO מס ההכנסה כאחוז מהתוצר הלאומי הגולמי ירד מ-9.4% ב-1981 לבין 7.8% ל-8.4% ב-1989.
דייוויד סטוקמן, מנהל התקציב של רונלד רייגן בתקופת הנשיאות הראשונה שלו ואחד מנביאי כלכלות צד ההיצע, דאג שמא ההנהלה לא עוסקת דיה בקיצוצים בהוצאות הממשלה. הוא ציין שאין לקחת את עקומת לאפר פשוטה כמשמעה – לפחות לא בתנאים הכלכליים של 1980 בארצות הברית. בספרו "ניצחון הפוליטיקה" הוא כתב: "חבורת קליפורניה לקחה את עקומת לאפר בדרך מילולית מדי (ופרימיטיבית מדי). הם ציפו שברגע שיהיו קיצוצים במס הרווחים יתחילו ליפול כמו מן מהשמיים. מינואר אני מסביר שעקומת לאפר אינה פשוטה כמשמעה". עוד הוא הוסיף: "לאפר לא טעה, הוא פשוט לא הלך רחוק מספיק" (הוא לא חשב גם על הוצאות ממשלתיות).
יש שביקרו את הרייגניזם על בסיס אי-יושר. לדוגמה, הכלכלן ג'ון קנת גלבריית טען שהרייגניזם השתמש בעקומת לאפר כצידוק "להוריד מס לעשירים". ביקורות אחרות טענו שתקבולי הממשלה ממס היו בעלייה גם בתקופות אחרות ורוב הזמן הם בעלייה, ושבתקופתו של רייגן, בשל הקיצוצים העלייה הייתה קטנה יותר אך נמשכה. הביקורות גם טוענות שהפחתות המס של רייגן לא הגדילו את ההכנסה של כלל האוכלוסייה. טענה זו מבוססת על הנתון שהעלייה בהכנסה של 1% רק הכפילה את עצמה בתקופת הנשיאות של רייגן, בעוד ההכנסה של רוב המעמדות גדלה בשוליים, הכנסת המעמד התחתון ירדה בתקופה זו.
הכלכלן פול קרוגמן טען שחסידי כלכלות צד ההיצע לא באמת מאמינים שמס ההכנסה נמצא "בצד היורד של העקומה" אלא שהם רוצים לקצץ במס כדי לעודד חסכונות אישיים והשקעה.
חתן פרס נובל לכלכלה רוברט שילר קרא לתיאוריה על העקומה ״סיפור״ טוב שאין לו שום גיבוי של ממש בנתונים.
כלכלת צד ההיצע
כלכלת צד-היצע היא אסכולה בחשיבה המקרו-כלכלית הגורסת שהדרך לצמיחה כלכלית היא הסרת המחסומים המונעים ייצור מוצרים ושירותים (אסכולה המתמקדת בהיצע). אם מחסומים אלה יוסרו, לפי האסכולה, ייהנו הצרכנים ממוצרים ומשירותים רבים יותר, ובזול יותר. מדיניות קלאסית של כלכלת צד ההיצע מצדדת בהפחתת מס הכנסה ומס רווחי הון להגדלת היצע העובדים וההון, ממשלה קטנה ורגולציה מינימלית, כדי להקטין את העלויות הביורוקרטיות הכרוכות בייצור. אף על פי שבדרך כלל כלכלת צד היצע מוזכרת בנוגע למס, היא מצדדת בעידוד ההיצע בדרכים נוספות, ולא עוסקת רק במס.
ואניסקי ולאפר היו שניהם מצדדים גדולים של כלכלת צד ההיצע, ולכן הרעיון של עקומת לאפר משויך לא פעם לכלכלת צד היצע. מצדדי כלכלת צד ההיצע טענו לא רק שקיצוץ במיסים ישפר את ההיצע, אלא כתוצאה מעקומת לאפר הם אף הוסיפו שהקיצוץ יכול שלא לפגוע בפדיון הממשלה. אולם מטרת האסכולה היא להגדיל את ההיצע ככל שניתן, ולכן יש תמיד להוריד את המס. עקומת לאפר בניגוד לזה גורסת שרק בנקודות מסוימות על העקומה הורדה במס תוסיף לתקבולי הממשלה, לא בכל נקודה.
הילאל מוסא
קריירה
מוסא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חיפה, וכשהיה בן 18 עבר לקבוצת הנוער של מכבי נתניה. בקיץ 2009 חתם בהפועל בני טמרה מליגה א' צפון. ב-16 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 2–2 נגד מ.ס. כרמיאל/צפת, בו אף כבש את שער הבכורה שלו בקריירה. את עונתו הראשונה כשחקן בוגרים סיים עם 5 שערים ב-27 הופעות. לקראת עונת 2010/2011 עבר להפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית, עמה עלה לליגת העל בסיום העונה. ב-20 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשפתח בהרכב בניצחון 4–2 על בני סכנין. בקיץ חזר לליגה הלאומית כאשר חתם במכבי אום אל-פחם, ובינואר של אותה עונה עבר למכבי אחי נצרת.