cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאופיל דלקאסה
המשבר המרוקאי הראשון
לאחר פניית הפרלמנט הצרפתי נגד דלקאסה, זה התפשר על עמדתו החריפה והציע להחל במשא ומתן עם גרמניה. קנצלר גרמניה, ברנהרד פון בילוב, ניסה להחליש את עמדתה של צרפת עם התעקשותו על הקמת ועידה בינלאומית לפתרון המשבר המרוקאי. דלקאסה סירב בתוקף, גינה את הגרמנים כרמאים ושקרנים ובפני ממשלתו טען כי בריטניה מוכנה לצדד בצרפת במלחמה. הכוחות המזוינים של צרפת היו בשפל והמורל בקרב שורות החיילים נפגע קשות מאז פרשת דרייפוס כך שהצבא הצרפתי לא היה מוכן לקראת מלחמה כוללת עם גרמניה. מתוך לחצם של הגרמנים, ב-6 ביוני, בוועידה עליה הצביעו כל השרים פה אחד, ראש הממשלה רובייה הודיע לדלקאסה על פיטוריו מתפקיד שר החוץ. דלקאסה קיבל את התפטרותו והגיש בפני ראש ממשלתו תיק ובו מסמכים המפענחים את קשריו הסודיים של רובייה עם הגרמנים. דלקאסה גילה את ההתקשרות וקידם את הפענוח שלה בקי ד'אורסיי קודם להדחתו.
ההקדמה למלחמה
עם פיטוריו של דלקאסה עלתה סוגיית המלחמה בגרמניה בפרלמנט ובדעת הקהל הציבורית בצרפת, בעוד בבריטניה היה חשש לגורל ההסכמה הלבבית ובגרמניה הייתה שמחה רבה בצמרת ההנהגה. עם פיטוריו של דלקאסה, היה זה נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, שקידם את התיווך בין יפן ורוסיה ואת חתימת הסכם פורטסמות' שסיים את המלחמה ביניהם ובכך נשללה היוקרה על פיוס המלחמה מדלקאסה כמו גם מצרפת ובריטניה בכלל. ב-1909 החל דלקאסה לעבוד במשרד הצי ופרסם דו"ח לפיו הצי הצרפתי לא מוכן לתרחיש מלחמה אפשרי. ב-1911 מונה דלקאסה לשר הצי בקבינט החדש של ארנסט מוניס הרדיקלי. דלקאסה המשיך לכהן בתפקיד זה בקבינט של ראש הממשלה פואנקרה. במקור, עם נפילת ממשלת מוניס, פואנקרה דחק בדלקאסה להתמנות לראש הממשלה ולשר החוץ, אך הלה סירב ופואנקרה התמנה לראשות הממשלה במקומו. עם סיום כהונתו של הנשיא ארמאן פלייר ב-1913, התחרה דלקאסה על נשיאות צרפת והפסיד בבחירות לפואנקרה.
במהלך ראשות ממשלתו של פואנקרה שהחלה בינואר 1912, קידם האחרון חיזוק יחסים עם רוסיה ומינה את דלקאסה לשגריר צרפת בסנקט פטרבורג (דאז בירת רוסיה). בהמשך אותה השנה, משבר ביחסי גרמניה–רוסיה הוביל לסיום חד משמעי של שיתוף הפעולה בין השתיים בעניין לאימפריה העות'מאנית. בינואר 1914, עם הרעת היחסים בין גרמניה ורוסיה, דיבר הקיסר ניקולאי עם דלקאסה על המאבק הממשמש ובא וטען בפני דלקאסה כי:
המלחמה; שר החוץ בשנית
רצח פרנץ פרדיננד ומשבר יולי שלו הוא הוביל היו לגורמים המיידיים לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה בסוף יולי 1914. ראש הממשלה, רנה ויויאני, מינה את דלקאסה במהלך אוגוסט לשר החוץ מחדש. מטרתו העיקרית במסגרת כהונתו השנייה בראשות משרד החוץ הייתה להוביל להינתקות ממלכת איטליה מהברית המשולשת עם מעצמות המרכז (גרמניה ואוסטרו-הונגריה) ולקדם את הצטרפותה למדינות ההסכמה. לאיטליה היו טענות טריטוריאליות לדרום טירול (כיום נפת טרנטינו-אלטו אדיג'ה) בתוך הפלך האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה שאיפה לאומית בתוכה להתפשט אל עבר דלמטיה בחופו המזרחי של הים האדריאטי ולהשיג דריסת רגל איטלקית בחבל הבלקן. דלקאסה פעל להשתמש בקרעים הפנימיים בין האיטלקים והאוסטרו-הונגרים בכדי לקרב את איטליה למדינות ההסכמה.
ב-26 באפריל 1915 עבודתו של דלקאסה נשאה פרי כאשר איטליה חתמה באופן סודי על ברית לונדון עם מדינות ההסכמה לפיו, בתמורה למעורבותה במלחמה נגד מעצמות המרכז, יינתנו לה טריאסטה, טרנטו, גוריציה, חצי האי איסטריה, אבל ללא פיומה (רייקה), זאדר (זארה בשמה האיטלקי), דודקניז, חסות על נסיכות אלבניה (שהייתה באותה העת בת ברית בפועל של מעצמות המרכז), ולורה, חלק מאזור דלמטיה, חלק מן המושבות הגרמניות באסיה ובאפריקה. ב-23 במאי הצטרפה איטליה למלחמה בצד מדינות ההסכמה ונפתחה החזית האיטלקית בגבול האיטלקי-אוסטרי.
ב-13 באוקטובר 1915 התפטר דלקאסה מתפקידו כשר החוץ בממשלת ויויאני והממשלה עצמה התפזרה שבועיים אחר כך, מה שהוביל להקמתה של ממשלה חדשה בראשותו של אריסטיד בריאן. לדלקאסה היו שני גורמים מרכזיים להתפטרותו ממשרד החוץ, ראשית הייתה היחלשותו הבריאותית והפיזית, שהייתה לסיבה הרשמית להתפטרותו, שנית חלק בנושאים רבים עם הממשלה הקיימת, שהונהגה בידי המפלגה הרפובליקנית הסוציאליסטית.
שנים אחרונות ומותו
דלקאסה נפטר בגיל 70 ב-22 בפברואר 1923 בניס, האלפים הימיים, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. לכבודו התקיימה הלוויה ממלכתית והוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר, הרובע השמונה-עשר של פריז. לפי צוואתו, נכתב על קברו: "מילים מועטות אלו מתמצתות את חיי: עבור צרפת, הכל, תמיד" (Ces quelques mots où se résume toute ma vie : pour la France, tout, toujours).
ויליאם ג'ונסון
ויליאם ג'ונסון הבן (באנגלית: .William Johnson Jr; 27 בדצמבר 1771 – 4 באוגוסט 1834) היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1804–1834. הוא מונה לכהונתו בבית המשפט העליון בגיל 32 על ידי הנשיא תומאס ג'פרסון. הוא היה השופט העליון הראשון שהיה מזוהה עם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והשופט השני שהגיע מקרוליינה הדרומית. במהלך כהונתו על כס השיפוט הוא השיב לכנו את הנוהג למסור חוות דעת המשכית. הוא כתב מחצית מחוות דעת המיעוט בתקופת כהונתו של ג'ון מרשל כנשיא בית המשפט העליון והיסטוריונים מובילים העניקו לו את הכינוי "המתנגד הראשון" (first dissenter).
ג'ונסון כתב את פסק דין הרוב בשני תיקים מרכזיים, כולל פסק הדין "ארצות הברית נגד הדסון", ומאות פסקי דעת הרוב בתיקים פחות מרכזיים שעסקו במשפט הימי, מקרקעין וביטוח. הוא היה תומך נלהב של ממשלה פדרלית חזקה בתחום הכלכלי, והשקפתו זו הובילה אותו להצטרף לדעת הרוב בתיקים כמו "מקולוק נגד מרילנד", "גיבונס נגד אוגדן" ו"פלטשר נגד פק" , לתדהמתם של תומאס ג'פרסון ואישים אחרים ממפלגתו.
השקפותיו הפדרליסטיות החזקות של ג'ונסון כאשר כיהן כשופט בסבבי שיפוט במחוז קרוליינה הדרומית, גרמו לנידויו במדינת הולדתו. ב-1834 הוא עבר להתגורר בברוקלין, ניו יורק, שם הוא נפטר מאוחר יותר באותה שנה כתוצאה מסיבוכי ניתוח שעבר. כמו רוב השופטים בבית המשפט העליון בנשיאותו של מרשל, תרומותיו של ג'ונסון עמדו בצלו של מרשל. עם זאת, החל משנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הפכה גישתו השיפוטית של ג'ונסון לנושא נפרד בתורת המשפט.
ראשית חייו
ויליאם ג'ונסון נולד בסנט ג'יימס גוז קריק שבפרובינציית קרוליינה הדרומית (כיום חלק ממחוז ברקלי שבקרוליינה הדרומית), לוויליאם ג'ונסון האב, נפח במקצועו, שעבר לקרוליינה הדרומית מניו יורק, ושרה (לבית נייטינגל) ג'ונסון. הוריו היו תומכי המהפכה האמריקאית. במהלך המהפכה, נחשב ג'ונסון האב על ידי הרשויות הבריטיות כ"אחד המורדים המסוכנים והחשובים ביותר". הוא הוביל את המהפכנים של צ'ארלסטון לצד כריסטופר גדסדן וארגן את "עץ החירות", מקום המפגש של המהפכנים בעיר. לאחר המצור על צ'ארלסטון, נעצרו ג'ונסון האב וגדסדן ונכלאו בסיינט אוגוסטין שבפלורידה על יד המפקד הבריטי סר הנרי קלינטון. ג'ונסון הבן, יחד אחיו ואמו, שגם הם היו מהפכנים, נמלטו בסופו של דבר לניו יורק, שם הם חיו עד תום המהפכה. לאחר המלחמה היה ג'ונסון האב נציג צ'ארלסטון באספה הכללית של קרוליינה הדרומית.
ויליאם ג'ונסון הבן היה בן 14 בקיץ 1787, כאשר התכנסה בפילדלפיה ועידת החוקה. לפי אחד מההיסטוריונים של בית המשפט העליון, "שום דבר לא עיצב את הרגלי החשיבה של ג'ונסון בצורה חזקה יותר מאשר התנסותו במהפכה".
ב-1790 סיים ג'ונסון את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון כמצטיין בכתתו. שלוש שנים לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין לאחר שלמד משפטים בהדרכתו של צ'ארלס קוטוורת' פינקני.ג'ונסון היה תומך של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית וייצג את צ'ארלסטון בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית בשנים 1794–1800. בתקופת כהונתו האחרונה בבית הנבחרים, החל מ-1798, הוא שימש כיושב ראש הבית. ב-1799 הוא סייע להעביר הצעת חוק לארגון מחדש של מערכת המשפט של המדינה. מאוחר יותר באותה שנה הוא מונה גם כשופט בבית המשפט של המדינה, משרה שנוצרה במסגרת תהליך הארגון שהוא הוביל. כהונתו בבית משפט זהה כללה גם משרה בבית המשפט החוקתי של קרוליינה הדרומית, שהיה הערכאה הגבוהה ביותר במערכת המשפט של המדינה באותה תקופה.
ב-1794 נשא ג'ונסון לאישה את שרה בנט, אחותו של תומאס בנט, שלימים כיהן כמושל קרוליינה הדרומית והיה ידיד קרוב של ג'ונסון. לזוג נולדו שמונה ילדים, שמתוכם שישה הגיעו לבגרות. הם גם אימצו שני פליטים מסנטו דומינגו.
ב-1808 בנה ג'ונסון בית בן 2.5 קומות בשדרות ראטלדג' שבצ'ארלסטון. בעת כהונתו בבית המשפט העליון הוא החזיק בבעלותו עבדים.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-22 במרץ 1804 מינה הנשיא תומאס ג'פרסון את ג'ונסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של אלפרד מור, שהתפטר מסיבות בריאות. יומיים אחר כך אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי. ג'פרסון בחר בג'ונסון בן ה-32 בשל מוצאו מאזור גאוגרפי דומה לזה של מור, בשל בריאותו האיתנה של ג'ונסון שאפשרה לו לבלות באופן קבוע בנסיעות (דרישה שהייתה למשרת השיפוט באותה תקופה), ובשל זיהויו של ג'ונסון עם העקרונות הרפובליקנים. ג'ונסון היה השופט העליון הראשון שלא בא משורות המפלגה הפדרליסטית.
בשנות כהונתו על כס השיפוט, קנה ג'ונסון לעצמו מוניטין של מי שהתנגד ברהיטות ולעיתים תכופות לדעת הרוב הפדרליסטי של בית המשפט. בעוד שנשיא בית המשפט העליון, ג'ון מרשל הצליח לעיתים קרובות לנווט בין דעותיהם של רוב השופטים, השקפותיו של ג'ונסון היו עצמאיות. ג'ונסון השיב על כנו את הנוהג של הגשת חוות דעת המשכית (חוות דעת נפרדת מזו של בית המשפט) ובין השנים 1805–1833 הוא כתב כמעט מחצית מחוות דעת המיעוט של בית המשפט. מסיבה זו, הוא כונה "המתנגד הראשון" (first dissenter).
במהלך תקופת כהונתו כתב ג'ונסון את פסק דין הרוב רק בשני תיקים מרכזיים: פסק הדין "ארצות הברית נגד הדסון" ב-1812 ו"בנק המכונאים של אלכסנדריה נגד בנק קולומביה" (Mechanics' Bank of Alexandria v. Bank of Columbia) ב-1820. ב"ארצות הברית נגד הדסון" קבע בית המשפט שלבתי המשפט הפדרליים אין את הסמכות לקבל החלטות הנוגעות לחוק הפלילי, החלטה שנשאה מאוד חן בעיני חסידיו של ג'פרסון. לעומת זאת, בתיק "בנק המכונאים", קבע בית המשפט תקדים שעל פיו יכול שופט פדרלי לשמוע עדויות להבהרת חלקים דו-משמעיים בחוזים. ג'ונסון גם כתב מאות פסקי דעת של הרוב בתיקי מקרקעין, משפט ימי וביטוח, תחומים שרזיהם לא היו נהירים לכל השופטים. לאחר 1820 הוא כתב פסקי דין מעטים של הרוב ויותר ויותר חוות דעת מיעוט. את הגידול הזה במספר חוות דעת המיעוט של ג'ונסון ניתן לייחס להשפעתו של הנשיא ג'פרסון, ששיבח את התנהלותו של ג'ונסון ועודד אותו לפרסם חוות דעת נוספות כאלו. בסך הכל, כתב ג'ונסון כמחצית מחוות דעת המיעוט במהלך תקופת נשיאותו של מרשל.
פסק הדין גילכרייסט נגד גובה המיסים של צ'ארלסטון
בעקבות תקרית צ'ספיק-ליאופרד ב-1807, חתם הנשיא ג'פרסון על חוק האמברגו, ש"העניק במפורש לגובי המיסים בנמלי המדינות את הסמכות לעכב כל ספינה שהפרה או שניסתה להפר את האמברגו". ב-1808 הגיש אדם גילכרייסט, בעל ספינה, לקשה מבית משפט פדרלי לצו עשה לאחר שספינתו עוכבה עקב הוראתו של מזכיר האוצר אלברט גלטין. בפסק הדין "גילכרייסט נגד גובה המיסים של צ'ארלסטון" (Gilchrist v. Collector of Charleston), ג'ונסון, שישב בראש הרכב השופטים, פסק ש"צעדיו של גובה המיסים לא היו יכולות להיות מוצדקות על ידי מכתבו של גלטין בשל העובדה שבחוק האמברגו הקונגרס לא העניק לנשיא או למחלקת האוצר את הסמכות לעצור ספינות.
פסק דין זה הוביל לתגובה חריפה מידית. בעוד שהעיתונות הפדרליסטית חגגה את ההחלטה, היא נותרה חסרת פופולריות בקרב רוב אזרחי ארצות הברית. בין החודשים יולי ואוקטובר 1808 התעמת ג'ונסון באופן פומבי בנוגע לפסק הדין עם התובע הכללי של ארצות הברית סיזר אוגוסטוס רודני בסדרה של מכתבים שפורסמו בעיתוני צ'ארלסטון. בסופו של דבר האמין ממשל ג'פרסון שלבית המשפט הפדרלי לא הייתה את הסמכות להוציא צו עשה. עם זאת, המקרה נותר נקודת ציון משפטית חשובה, אם כי לעיתים נשכחת, וסייע למסד את העצמאות השיפוטית.
פסק דין זה, שהיה צעדו העצמאי הראשון של ג'ונסון, לא זכה להערכתו של הנשיא ג'פרסון. השניים חדלו להתכתב במשך מספר שנים לאחר פסק הדין וידידותם לא שבה על כנה עד שג'ונסון חידש את ההתכתבות בין השניים זמן רב לאחר מכן. בינואר 1819 הוצע לג'ונסון תפקיד גובה המיסים של נמל צ'ארלסטון, אך הוא סירב ובחר להמשיך בכהונתו השיפוטית.
פירוש סעיף החוזים
בפסק הדין "פלטשר נגד פק" מ-1810 הצטרף ג'ונסון לדעת הרוב שקבעה שביטול הענקות הקרקע על ידי חוקי מדינת ג'ורג'יה, שניתנו שנה קודם לכן, נגדו את החוקה. הייתה זו הפעם הראשונה בה פסק בית המשפט פסיקה מעין זו על חוקי מדינה. בפסק דין זה כתב ג'ונסון חוות דעת עצמאית, אף על פי שהוא לא התנגד לחוות הדעת הכללית של בית המשפט, אך הוא חשש שהמקרה עלול להתפרש כקנוניה בין הצדדים כדי לקבוע תקדים. הוא גם חלק עד דעתו של מרשל שהחוק של ג'ורג'יה הפר את סעיף החוזים לחוקה. הוא האמין שהפירוש של מרשל של סעיף זה, שליקויים במחויבות חוזית הפרו אותו, כמגבילות יתר על המידה את סמכויות המדינה לטובת זכויות הפרט. תחת זאת, הוא האמין שהחוק הר את העיקרון הכללי של החוק שאדם לא יכול לבטל את בעלותו על משהו שכבר לא בבעלותו.
ב-1819 הצטרף ג'ונסון לדעת הרוב בפסק הדין "דארטמות' קולג נגד וודוורד". בתיק זה פסק בית המשפט שסעיף החוזים נוגע לתאגידים פרטיים, שהענקת זכות פרטית מהווה חוזה דו-צדדי, ושהמדינה לא יכולה להתערב בחוזה כזה. בניגוד להרגלו, לא כתב ג'ונסון פסק דין נפרד בתיק זה.
עם זאת, כאשר פסק בית המשפט העליון ב-1823 בתיק "גרין נגד בידל", כתב ג'ונסון חוות דעת נפרדת, שבחלק ממנה הוא התנגד לחוות דעת הרוב ולחלקה הוא הסכים. הוא הסכים עם דעת הרוב שחוק של מדינת קנטקי להגבלת זכויות בעלי הקרקעות לרכוש עצמו, אך שוב, כמו בפסק דין פלטשר נגד פק, האמין ג'ונסון שאי הלגיטימיות של החוק לא נבעה מההפרה הכללית של עקרונות החוק, ולא בשל הפרה של סעיף החוזים. הוא ויתר על ניתוח של סעיף החוזים, שכן הוא חש שהדבר לא נחוץ לשאלה המשפטית שעמדה על הפרק. פסק הדין גרין נגד בידל היה אחד מתיקי סעיף החוזים החשובים ביותר של בית המשפט העליון באותה תקופה, שבהמשך הרחיב את הסעיף כדי שיכלול הסכמים ציבוריים כמו ההסכם שנחתם בין וירג'יניה לבין קנטקי ב-1792.
ב-1827 הצטרף ג'ונוסן לדעת הרוב של השופט בושרוד וושינגטון בפסק הדין "אוגדן נגד סאונדרס". בחוות דעת זו נקבע שסעיף החוזים פסל רק חוקים רטרוספקטיביים שהשפיעו על חוזים, ולא על חוזים שטרם נחתמו. היה זה פסק הדין החוקתי היחידי שבו פרסם נשיא בית המשפט העליון מרשל חוות דעת מיעוט.
פירוש העיקרון הפדרליסטי
ב-1813, סירב בית המשפט לערעורים של וירג'יניה, שהיה אז הערכאה המשפטית הגבוהה ביותר במדינה, ללכת בעקבות החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "יורשי פיירפקס נגד חוכרי האנטר" (תיק שבו היה ג'ונסון בדעת המיעוט), בטענה שסמכות הערעור לבית המשפט העליון של ארצות הברית לא חלה עליהם. בפסק דין זה, קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית, בעשותו שימוש בסמכויות שניתנו לו על פי חוק השיפוט של 1789, שווירג'יניה שללה באופן בלתי ראוי בעלות ממשפחה בניגוד לדעת בית המשפט המדינתי. ב-1816 השיב בית המשפט העליון של ארצות הברית בקשר להתנגדות בית המשפט לערעורים של וירג'יניה בפסק הדין "מרטין נגד חוכרי האנטר". בתיק זה כתב השופט ג'וזף סטורי פסק דין שהתקבל פה אחד על ידי כל השופטים ש"סמכות הערעור של ארצות הברית לחלה על מקרים הנוגעים לבתי המשפט של המדינות, ושסעיף 25 של חוק השיפוט, שמתיר להחיל את סמכות השיפוט על מקרים ספציפיים באמצעות הטלת צו, נתמכת על ידי הכתוב בחוקה ועל ידי רוח הדברים שבה".
חוות דעתו של סטורי גרמה תסכול לרצונו של ג'ונסון ל"עמידה על הזכות של הסמכות הפדרלית". בחוות דעתו בה הוא הסכים לדעת הרוב, כתב ג'ונסון שבית המשפט העליון "היה קולו של האיחוד, וכאשר התקבלו החלטות שרק רוח הדברים נותנת להם את הבסיס, [קולו של בית המשפט העליון] גובר על הטענה לסמכות בתי המשפט המדינתיים. בהמשך הרחיב ג'ונסון בסוגיית הפדרליזם, בציינו ש:
ג'ונסון גם הצטרף לשתי החלטות נוספות, שהיו נקודות ציון חשובות בסוגיית הפדרליזם. ב-1819 הוא הצטרף להחלטה פה אחד של בית המשפט בפסק הדין "מקולוק נגד מרילנד", תיק שפסל ניסיון של האספה הכללית של מרילנד להטיל מס על. פסק דין זה ביסס את הקביעה שהמדינות לא יכולות להתערב ביישום הסמכויות החוקתיות של הממשלה הפדרלית ושסעיף "הכוחות המנוים" מקנה לקונגרס סמכויות משתמעות שלא נמנו בחוקת ארצות הברית. שנתיים לאחר מכן, ב-1821, הצטרף ג'ונסון לפסק הדין "כוהנס נגד וירג'יניה", שהתקבל פה אחד ונכתב על ידי מרשל. פסק דין זה קבע שלבית המשפט העליון של ארצות הברית יש את היכולת לקיים ביקורת שיפוטית על החלכים פליליים של המדינות.
משפט דנמרק וסי ופסק הדין אלקיסון נגד דליסליין
ב-1822 הואשמו דנמרק וסי עבד משוחרר, ואנשים נוספים, בתכנון לכאורה של מרד עבדים בצ'ארלסטון. אישי הציבור בעיר האמינו שווסי וחסידיו תכננו להשתלט על העיר ולהרוג את בעלי העבדים הלבנים ואז להימלט להאיטי. הקשר לכאורה של וסי היה נקודת מפנה בחייהם של רבים מהלבנים בקרוליינה הדרומית. אך ג'ונסון פקפק באיום לכאורה ובעוצמתו, ובשל כך הוא הסתכסך עם רוב התושבים הלבנים של העיר, כולל בתו.|
ג'ונסון תהה בפתיחות על הגינותו של המשפט שהתנהל בעקבות הפרשה. ביוני אותה שנה הוא שלח מכתב לעיתון Charleston Courier, בו הוא פירט אודות מרד קודם שהתקיים כביכול על גבול ג'ורג'יה וקרוליינה הדרומית. המרד שהוא ציין במכתבו התברר בסופו של דבר כשמועה והוביל לרציחתו של אדם חף מפשע. ג'ונסון טען שהוא האמין לסיפור "שנשא בחובו לקח שימושי, ושבשלו ניתן יהיה לבדוק את הסיבות לתסיסה שהניעה את דעת הקהל" בצ'ארלסטון.
ג'ונסון לא היה היחיד שמתח ביקורת על הפרשה. מושל קרוליינה הדרומית, תומאס בנט מתח ביקורת על ההליכים על כך שהם לא היו הוגנים בשל העובדה שהמשפטים נערכו בדלתיים סגורות ושהנאשמים לא נכחו בהם כאשר העדים מסרו את עדויותיהם. הביקורת שנמתחה על ידי המושל בנט ועל ידי ג'ונסון הסעירה את שופטי בית המשפט ששפטו את הקושרים לכאורה. ביולי 1822 הם פרסמו הכחשה ב-Charleston Courier והמעצרים וההוצאות להורג אף הוכפלו.
בעקבות מעצרו ומשפטו של וסי, תיקן בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית את "חוק הימאים השחורים" של 1820, כך שהם הסירו את החריג של "ימאים שחורים או מולאטים חופשיים" שייעצרו באופן זמני כאשר ספינתם עוגנת. ג'ונסון חשש שהמקרה יוביל את בעלי הספינות להשאיר בכלא ימאים חופשיים כדי להימנע מלשלם להם שכר. בתיק "אלקיסון נגד דליסליין" (Elkison v. Deliesseline),שנוהל ב-1822 על ידי ג'ונסון בתוקף היותו שופט בבית המשפט של מחוז קרוליינה הדרומית, הוא מצא ש"העברת הסמכותיות הסחר לממשלה הלאומית חיסלה את הסמכות המדינתית ליישם חקיקה סותרת", ולפיכך פסל את החוק. הייתה זו הפעם הראשונה מאז 1789 שבית משפט פדרלי פסל חקיקה מדינתית בשל סתירה שהתגלתה בה עם סעיף המסחר בחוקה. הפסיקה הובילה לזעמם של מחזיקי העבדים הלבנים במדינות הדרום.
פסק הדין גיבונס נגד אוגדן
ב-1824 קבע בית המשפט העליון פה אחד בפסק הדין "גיבונס נגד אוגדן" שסעיף המסחר בחוקה הקנה לממשלה הפדרלית את הזכות לפקח על אמצעי הסחר. בדעת הרוב בתיק זה, קבע מרשל שההרשאה החוקית הפדרלית הביעה את כוונת הקונגרס לפקח על הסחר באוניות הקיטור ושהיא פסלה חוק של מדינת ניו יורק שיצר מונופול של אוניות קיטור. בניגוד לכך, בחוות הדעת של ג'ונסון, הוא טען טענה בלתי מתפשרת שזוהי סמכותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית ללא קשר עם חוקי ההרשאה הפדרליים. הוא המשיך וציין שמפני ש"הסחר, במשמעותו המצומצמת ביותר, הוא החלפת סחורות", התקדמויות חברתיות יובילו למגוון של אמצעי חליפין (כמו עבודה ומידע) שייכנסו לעולם הסחר, ולפיכך יהפכו "מושא לרגולציה הפדרלית של הסחר".
חוות דעתו של ג'ונסון הייתה באופן צפוי לאומנית. הוא מונה כדי להיות בלם למרשל הלאומני, אך תחת זאת הוא הקצין את השקפותיו של מרשל. חוות דעתו זו בישרה את הוויכוחים החוקתיים העתידיים בנוגע לסעיף המסחר. ב-2018 ציטט אותה השופט העליון אנתוני קנדי בחוות דעתו לדעת הרוב בפסק הדין "דקוטה הדרומית נגד וייפר בע"מ" וכתב שבהיות חוות דעתו של ג'ונסון "גוברת ומהמדינות נשללה הסמכות לרגולציה מתאימה, ההיסטוריה עשויה לראות את הסמכויות הפדרליות הגורפות בשלבים המוקדמים ששללו מהמדינות את האפשרות לעשות ניסיונות בחוקים ובצעדי מדיניות משל עצמן".
השיפוט בענייני האינדיאנים
שנה לאחר מכן, הצטרף ג'ונסון שוב לדעת הרוב בפסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה", שהיה נקודת ציון משפטית, ובו נקבע ש"אומת הצ'רוקי... היא קהילה נבדלת שמחזיקה את הטריטוריה שלה שבה לחוקי ג'ורג'יה אין תוקף".
תורתו המשפטית
ג'ונסון היה מחלוצי הריסון השיפוטי והוא האמין שלרשות המחוקקת ולרשות המבצעת יש את "היכולת והכשירות העליונים" לטפל בבעיות המתפתחות. תורתו המשפטית התבססה על הרעיון של חירות אישית שנאכפת על ידי חקיקה. בעוד שהוא האמין שמערכת משפט עצמאית היא חשובה, הוא גם האמין שלרשות המחוקקת הייתה את הזכות לשלוט על בתי המשפט כדי להגן על ריבונותה שלה. השקפתו על תפקיד בית המשפט הייתה שונה לחלוטין מזו של מרשל וכן מהשקפותיהם של השופטים וושינגטון וסטורי. דעתו על הרחבת סמכות השיפוט הפדרלית, כפי שנראתה בחוות דעת המיעוט שלו בפסק הדין "אוסבורן נגד הבנק של ארצות הברית" מ-1824, הייתה גם היא שונה מזו של מרשל.
ב-1807 כאשר כתב את חוות דעת הרוב, הוציא נשיא בית המשפט מרשל צו הביאס קורפוס עבור שני אנשים שהיו מעורבים בקשירת הקשר של ארון בר בפסק הדין "אקס פארטה בולמן". ג'ונסון הוציא חוות דעת מיעוט בתיק זה, בציינו שלבית המשפט העליון לא הייתה הסמכות השיפוטית המקורית ולא סמכות הערעור ושחוק השיפוט לא הקנה לו את היכולת להוציא פסק דין שכזה.
ג'ונסון העריך טיעון הגיוני, דיוק עובדתי ומשנתי, ביאור מוצק וחשיפה מלאה של נסיבות המקרה. כמו השופט אוליבר ונדל הולמס הבן אחריו, שמקובל לחשוב שג'ונסון השפיע עליו, ג'ונסון ציטט לעיתים נדירות מקרים אחרים.
עיסוקו בכתיבה
ב-1822 פרסם ג'ונסון בשני כרכים את "חייו ותכתובותיו של נתנאל גרין" (Sketches of the Life and Correspondence of Nathanael Greene), עבודה מקפת על מייג'ור גנרל נתנאל גרין, שהשתתף בחלק חיוני בהבסתם של הבריטים במהלך המהפכה האמריקאית. בסופו של דבר נחל הספר כישלון כספי וביקורתי באותה עת. אחד המבקרים בני התקופה לעג לספר בציינו שהוא "כלל מגוון דל של נושאים, שימוש בלתי ראוי במשפטים גסים, וכישלון עגום בשימוש שהוא עשה בלשון מעושה". עם זאת, ב-1964 זיהה ההיסטוריון קרייג ניוטון את ספרו של ג'ונסון כחלק מההיסטוריוגרפיה של קרוליינה הדרומית וציין שג'ונסון "דיבר לא רק בשם הביוגרפים וההיסטוריונים המוסמכים יותר, אלא גם בשם כל האחרים ששקדו על שימור המקורות לתולדות המהפכה...". היסטוריונים אחרים העלו את ההשערה שהקשר הפוליטי בין ג'ונסון לבין תומאס ג'פרסון הייתה בין השאר בשל ההמלצה שנתן זה האחרון למוציאים לאור.
באזכור היחידי לג'ונסון ששרד במסמכיו של אנדרו ג'קסון, מציין ג'קסון שג'ונסון "התעניין בעיקר בתהילה ספרותית וכך לא ניתן היה להסתמך עליו בכתיבת ביוגרפיה של ידיד".
מותו
בעקבות משבר הביטול בשנים 1832 ו-1833 הפך ג'ונסון למנודה חברתית בקרוליינה הדרומית, בשל העובדה שהמדינה "הייתה שבויה בידי מפלגה שלדעותיה הוא התנגד". ב-1834 התדרדר מצבו הבריאותי והוא העתיק את מגוריו לברוקלין, ניו יורק. ויליאם ג'ונסון נפטר ב-4 באוגוסט 1834 בעקבות ניתוח קשה שהוא עבר בלסתו כדי לרפא זיהום. נאמר לג'ונסון שלא בטוח שהוא ישרוד את הניתוח, אך הוא העדיף להמשיך בהליך, שבסופו של דבר כשל. הוא נטמן בכנסייה האפיסקופלית סנט פיטר שבצ'ארלסטון.
פלנג'ר
פלנג'ר או קפטייר, ידוע גם בשם הצרפתי כ- cafetière, cafetière à piston, caffettiera a stantuffo, הוא קנקן לסינון קפה, הנקרא בשמות שונים ברחבי העולם. הוא מכשיר להכנת קפה מסונן מהבוץ (קפה שחור מסונן), ניתן להשתמש בו גם למשימות אחרות כגון, סינון תה, מיצים או מרקים. בשנת 1852 נרשם בצרפת הפטנט הראשון בנוגע למכשיר על ידי ז'אק-ויקטור דלפורז' והנרי-אוטו מאייר.
השם
באנגלית, המכשיר ידוע בצפון אמריקה כמכבש צרפתי או מכונת קפה French press או coffee press; בבריטניה ובאירלנד כקפיטייר, כשם המותג הצרפתי, La Cafetière; בניו זילנד, אוסטרליה, ודרום אפריקה כפלנג'ר או בוכנת קפה, וקפה בוכנה. באיטלקית, המכשיר ידוע בתור caffettiera a stantuffo; בגרמנית בתור Pressstempelkanne, Stempelkanne או Kaffeepresse; בצרפתית המכשיר נקרא קפטייר עם בוכנה cafetière à piston, או פשוט cafetière וכמו כן גם בהולנדית.
היסטוריית העיצוב
בשנת 1928, נוצר מכשיר לסינון הקפה על ידי המעצבים ממילנו ג'וליו מונה ואטיליו קלימני. הם הוסיפו למכשיר קפיץ לאיטום המסנן, כנגד דופן המכשיר. בשנת 1929 הם רשמו עליו פטנט בארצות הברית. הוא עבר מספר שינויי עיצוב על ידי Faliero Bondanini, אשר רשם פטנט לגרסה משלו בשנת 1958 ויצר אותו במפעל הצרפתי לקלרינטים בשם Martin SA תחת שם המותג Melior. הפופולריות של המכשיר עלתה ב-1965 כשנעשה בו שימוש בסרט של מייקל קיין תיק איפקרס. המכשיר זכה להוקרה פורמלית וזכה גם לפופולריות נוספת ברחבי אירופה על ידי החברה הצרפתית Melior-Martin, החברה בריטית Household Articles Ltd. (La Cafetiere), והחברה הדנית לכלי אוכל Bodum (Chambord).
מכשיר עם הבוכנה הצרפתי המודרני, מורכב ממיכל גלילי צר, העשוי בדרך כלל מזכוכית או פלסטיק שקוף, מצויד במכסה ובוכנה ממתכת או פלסטיק הנכנסת בלחץ למיכל הגלילי. הבוכנה בעלת מסנן חוטי נירוסטה עדין או רשת ניילון.
אופן השימוש במכשיר
הורדה איטית של הבוכנה מונעת היווצרות קצף ובכך ממקסמים את המיצוי של השמנים והפלבנואידים מגרעיני הקפה הטחונים.
בוכנת הרשת בדרך כלל אינה דוחסת את שארית הקפה, מכיוון שרוב העיצובים מתוכננים שיישאר מספיק מקום של כ־30 מ"מ מתחת לבוכנה במצב הנמוך ביותר שלה. אם נותנים לקפה המבושל להישאר במיכל, הקפה עלול להפוך למריר, אם כי זו תכונה שחלק מהמשתמשים במכשיר הצרפתי מעריכים כרצויה.
וריאציות
המכשירים הצרפתים ניידים בהשוואה למכונות קפה אחרות. קיימות גרסאות של ספלי טיולים, העשויים מפלסטיק קשיח במקום הזכוכית הנפוצה יותר, בעלי מכסה אטום עם חור שתייה שניתן לסגור. גרסאות מסוימות משווקות למטיילים ולתרמילאים שאינם מעוניינים לשאת פרקולטור מתכת כבד.
גרסאות אחרות עשויות מנירוסטה, אלה מכשירים המבודדים חום שנועדו לשמור על הקפה חם, הדומים בעיצובם לתרמוסים. מכשירי הקפה הצרפתיים הנפוצים במשקי בית בדרום הודו הם גרסת הנירוסטה אך ללא הבידוד. בהודו את הקפה הרותח מערבבים מיד עם חלב וסוכר להכנת קאפי. וריאציה אחרת משתמשת בעיצוב שבו "משוכים" את רשת המסנן לכיוון המכסה: שאריות הקפה הטחון המונחות בסלסלת הרשת, נמשכות לתוך המכסה לאחר הבישול מתוך משקה הקפה. מכשירי קפה צרפתיים משמשים גם להכנת קפה קר.
הווריאציה המודרנית של מכשיר הקפה הצרפתי כוללת, הכל באחד All-in-One, המורכב מגוף חימום המופעל ממקור מתח של 12 וולט.
שימושים אחרים
באותו אופן שמשתמשים להכנת הקפה, ניתן להשתמש במכשיר הצרפתי לחליטת תה. אין להשתמש באותו מכשיר גם לתה וגם לקפה אלא אם כן מנקים אותו היטב, שכן שאריות קפה עלולות לקלקל את טעמו של התה.
יוהאנה אומולו
יוהאנה אוצ'יאנג אומולו (באנגלית: Johanna Ochieng Omolo; נולד ב-31 ביולי 1989) הוא כדורגלן קנייתי המשחק בעמדת הקשר בוויסה.
קריירת מועדונים
כעבור שנתיים חזר לבלגיה, כאשר חתם בבירסחוט מליגת העל הבלגית. בבירסחוט, אומולו מיעט לשחק ורשם רק 5 הופעות במדי הקבוצה. לפני עונת הושאל ללומל מהליגה הבלגית השנייה בכדורגל, ובסיום העונה חתם בקבוצה.
בקיץ חתם באנטוורפן. ב-18 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בבלגיה בניצחון 0-2 נגד הייסט.
בקיץ חתם בסרקל ברוז'. בעונתו הראשונה במועדון היה שחקן הרכב בקבוצה והיה שותף לעלייה של המועדון לליגת העל הבלגית. אולם בשנתיים וחצי שלאחר מכן מעמדו התערער.
ב-13 בינואר 2021 עזב את בלגיה וחתם בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
ב-4 באוגוסט חתם בקוג'אליספור מהליגה השנייה.
באוקטובר חזר לקדנציה שנייה בוויסה.
קריירה בינלאומית
בספטמבר אומולו זומן לראשונה לסגל נבחרת קניה. ב-9 בפברואר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-0 ל. ב-18 במאי 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד.
גביע הברנבאו
גביע סנטיאגו ברנבאו (בספרדית: Trofeo Santiago Bernabéu), הידוע בקיצור גביע הברנבאו, הוא טורניר כדורגל ידידותי שנתי, הקרוי על שמו של סנטיאגו ברנבאו, נשיא ריאל מדריד בעבר ואחד האנשים החשובים בהיסטוריה של המועדון. הטורניר מאורגן על ידי ריאל מדריד, אשר משתתפת בו כל שנה, והוא משוחק לקראת סוף חודש אוגוסט, לפני תחילת העונה הסדירה, באצטדיונה הביתי של ריאל מדריד - אצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד.
בין השנים 1979 ל-1984 ובשנת 1986 השתתפו בטורניר 4 קבוצות, ושוחקו שני חצאי גמר, משחק על המקום השלישי והגמר. בשנת 1985 ומשנת 1987 מתקיים רק משחק אחד בין ריאל מדריד לקבוצה שמוזמנת והמנצחת זוכה בטורניר.
הטורניר של 2002 כלל שוב 4 קבוצות, באירוע מיוחד לציון 100 שנים להקמתה של ריאל מדריד. בשנים האחרונות הטורניר משמש כמשחק ראווה שבו ריאל מדריד מציגה את השחקנים החדשים שנרכשו בקיץ.
בשנת 2014 לא נערך הטורניר, עקב לו"ז צפוף של ריאל מדריד שכלל את הסופר קאפ האירופי נגד סביליה ואת הסופר קאפ הספרדי נגד אתלטיקו מדריד.
גמרים
הערה: במקרה של תיקו, המנצחת נקבעת על ידי פנדלים.
אמדה אוזנפאן
אמדה אוזנפאן (בצרפתית: Amédée Ozenfant; 15 באפריל 1886 – 4 במאי 1966) היה סופר וצייר צרפתי שהתמחה בסגנון הקוביסטי. יחד עם שארל-אדואר ז'אנרה (שנודע לימים כלה קורבוזיה) ייסד את תנועת הפוריזם באמנות.
קורות חיים
בשנת 1904 למד ציור תחת ז'ול-אלכסנדר דגראב (Jules-Alexandre Patrouillard Degrave) בבית הספר העירוני (Ecole Municipale de Dessin Quentin Delatour). ב-1905 עבר לפריז והחל ללמוד בה אמנות תחת מוריס פילאר ורניואי ושארל קוטט. לצידו למדו רוז'ר דה לה פרזנייה ואנדרה דונייר דה סגונז'ק שהיו לחבריו.
בשנת 1908 הציג תערוכה ב-Salon de la Société Nationale des Beaux-Arts וב-1910 הציג תערוכה ב-Salon d'Automne
בשנת 1915 שיתף פעולה עם גיום אפולינר ומקס ז'אקוב וייסד את כתב העת L’Elan אותו ערך עד שנת 1916.
בשנת 1917 פגש את לה קורבוזיה, ויחדיו הם קבעו את עיקרי הפיוריזם בספרם "אחרי הקוביזם" (Après le cubisme) וייסדו תנוע האמנותית זו. בשנה זו הציג אוזנפאן את יצירותיו בתערוכה הפוריסטית הראשונה שנערכה בפריז.
בין השנים 1920–1925 שיתפו השניים פעולה בפרסום כתב העת "הרוח החדשה" (L’Esprit nouveau).
התערוכה הפיוריסטית השנייה נערכה ב-Galerie Druet בפריז בשנת 1921 וגם בה הציג אוזנפאן מיצירותיו.
אוזנפאן עבר ללונדון בשנת 1936 וייסד בה בית ספר לאמנות מודרנית במאי באותה שנה. לאחר שנתיים עבר לניו יורק וייסד בה בית ספר לאמנות שפעל בין השנים 1939–1955.
בשנת 1944 אוזנפאן קיבל אזרחות ארצות הברית. בשנת 1953 קיבל מחדש את אזרחותו הצרפתית ובשנת 1955 שב לצרפת.
אוזנפאן נפטר בקאן בשנת 1966.
פרנסיס היימן
פרנסיס היימן (באנגלית: Francis Hayman; 1708 – 2 בפברואר 1776) היה צייר ומאייר אנגלי שהפך לאחד החברים המייסדים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768, ומאוחר יותר הספרן הראשון שלה.
קורות חייו
היימן נולד באקסטר, מחוז דבון. החל את הקריירה האמנותית שלו כצייר תפאורות בתיאטרוני דרורי ליין בלונדון (שם הופיע גם בתפקידים מינוריים) לפני שהקים אולפן בסנט מרטין ליין.
כאמן רב תכליתי שהושפע מסגנון הרוקוקו הצרפתי, הוא השיג פרסום מסוים במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 באמצעות ציורים דקורטיביים בגני ווקסהול בלונדון. היימן היה גם צייר פורטרטים וצייר היסטוריה.
הוא תרם 31 תמונות למהדורה משנת 1744 של מחזותיו של ויליאם שייקספיר מאת סר תומאס הנמר, ובהמשך צייר דמויות של שחקנים רבים בתפקידים שייקספיריים, כולל דייוויד גאריק בתפקיד ריצ'רד השלישי (1760). הוא גם אייר את "פמלה", רומן מאת סמואל ריצ'רדסון, "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון. תרגומו של טוביאס סמולט ל"דון קישוט" ויצירות ידועות אחרות. בשנות ה-60 של המאה ה-18 הוזמן היימן על ידי ג'ונתן טיירס, הבעלים של גני ווקסהול ואחוזת דנבי, לצייר סדרה של ציורי היסטוריה רחבי היקף המתארים ניצחונות בריטים במלחמת שבע השנים.
הוא היה מורה מסור. תלמידיו כללו את מייסון צ'מברלין, נתנאל דאנס-הולנד, ג'ון תומאס סיטון ולמואל פרנסיס אבוט, והוא גם השפיע רבות על תומאס גיינסבורו.
עם ג'ושוע ריינולדס, היימן היה מעורב באופן פעיל בהקמת אגודת האמנים, מבשרת האקדמיה המלכותית, בראשית שנות ה-60.
היימן נפטר בשנת 1776 ונקבר בקבר לא מסומן בכנסיית סנט אן, סוהו.
אומו"ן
אוֹמוֹ"ן - היחידה הניידת למטרות מיוחדות (ברוסית: Отряд мобильный особого назначения; בעבר: Отряд милиции особого назначения, 'יחידת המיליציה למטרות מיוחדות') היא יחידת עילית של המשמר הלאומי של רוסיה.
היחידה הוקמה ב-23 באוקטובר 1987 כיחידת עילית של משטרת רוסיה, לתגובה מהירה, תחילה במוסקבה ולאחר מכן בשאר הערים הגדולות בברית המועצות. היחידה מקבילה לימ"מ הישראלי וליחידות לוחמה בטרור מקבילות בעולם, כיחידות ה-SWAT האמריקניות, ה-GIGN הצרפתית וה-GSG-9 הגרמנית שהוקמו באירופה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כדי להילחם בתופעת חטיפות המטוסים שאירעו באותה עת. אומו"ן נחשבת ליחידת עילית רבת עוצמה ברוסיה. במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה נטלה היחידה חלק פעיל מאוד ופעלה כמשטרה צבאית וביצעה מבצעי אכיפת סמים בחבל צ'צ'ניה ודאגסטן.
עד 2011 בכל מחוז ברוסיה ובבירת מחוז התקיים כוח אומו"ן נפרד. ב-1 במרץ 2011 נכנס לתוקף חוק חדש ששינה את שם המשטרה מ"מיליציה" ל"משטרה" בהתאם לשם המשטרה הרוסית מתקופת הצארים וקיים דיון נרחב לשינוי שם היחידה, אולם טרם הוחלט איזה שם תישא היחידה. היחידה נחשבת ליחידת עילית לפיזור מהומות ופעמים רבות משתתפים חיילי היחידה בדיכוי הפגנות לא חוקיות והיא מקבילה ליס"מ בישראל, במובן זה. במסגרת הרפורמה המשטרתית ב-2011, אומו"ן הוכפפה עם יחידת OMSN למרכז למטרות מיוחדות של המשטרה (Центр специального назначения полиции). באפריל 2011, מונה ויאצ'סלב חאוסטוב למפקד המרכז החדש. על פי צו פנימי של משרד הפנים הרוסי, נותרו ראשי התיבות של הארגון "אומו"ן", אלא שמשמעותם שונתה והיחידה נקראת בשם "היחידה הניידת למשימות מיוחדות" (Отряд мобильный особого назначения).
באפריל 2016 הוקם המשמר הלאומי של רוסיה והיחידה מוזגה לתוכו. חג אומו"ן, הנחוג מדי שנה ב-23 באוקטובר, הוא היום שבו הוקמה היחידה.
היסטוריה
אומו"ן הוקמה ב-23 באוקטובר 1987 בצו של שליט ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב. היחידה הוקמה כחלק ממשטרת מוסקבה והוטל עליה לפעול בעת מצבי חירום ולטפל במעצר מבוקשים וטיפול במשברי בני ערובה, ותגובה מהירה למעשי טרור. פלוגות האומו"ן אוישו בדרך כלל על ידי חיילים לשעבר בצבא הסובייטי ומוותיקי מלחמת אפגניסטן.
מאז פירוק ברית המועצות, צומצם כוחה של היחידה ונוסדו לצידה יחידות משטרה מיוחדות נוספות כסוב"ר (СОБР, יחידות מיוחדות לתגובה מהירה), שהוקם במיוחד כדי לטפל בפשיעה מאורגנת וחמורה ומעצר פושעים מבוקשים, יחידת ויטיאז ללוחמה בטרור ויחידות ייעודיות של משרד הפנים הרוסי. יחידות אומו"ן שהוקמו שימשו בתחילה את המשטרה לדיכוי מהומות, אלא שעם השנים היחידות הפכו ליחידות אזוריות המיועדות לסייע לפעולות שיטור, כולל שרשרת פעולות רחבה לביצוע פטרולים צבאיים, לצד יחידות האכיפה של משרד התובע הכללי הצבאי, בשל העדר משטרה צבאית.
באפריל 2016 הוחלט על העברת כל היחידות המיוחדות של המשטרה ואם וה דה לאחריות המשמר הלאומי שהוקם.
מאפייני יחידת אומו"ן
על פי מידע ממקורות שונים עולה כי היו בין 10,500 ל-15,000 חיילי אומו"ן שהוצבו במרכזי הערים ברחבי רוסיה בשנת 1990, אך עד שנת 2007 מספר זה עלה באופן רשמי ל-20,000 חיילי אומו"ן ברוסיה כולה. יחידת אומו"ן הגדולה ביותר ברוסיה היא יחידת אומו"ן במוסקבה שמונה מעל 2,000 חיילים. החיילים מרוויחים משכורת חודשית של כ-7,000 דולר (כשהיחידות האזוריות מציעות פחות) ולעיתים אינם מקבלים תגמול על שירותם ביחידה (בשנת 2001, למשל, כ-50 מחיילי אומו"ן מוסקבה הגישו תביעה משפטית בטענה שלא שולמה להם משכורת חודשית על שירותם בפעולות לחימה בצ'צ'ניה). רוב החיילים פורשים בגיל 45.
חיילי אומו"ן הם בעלי כושר גבוה ומיומנים מאוד בשימוש בנשק קל ובלוחמת קרב מגע. כל גבר בין הגילאים 22 ו-30 שסיים שירות צבאי יכול להצטרף לאומו"ן (לאחר שעבר בדיקות רפואיות ופסיכולוגיות, ובדיקות מהירות וכושר). ההכשרה הראשונית נמשכת ארבעה חודשים. המועמדים עוברים הכשרה נרחבת בשימוש בכלי נשק שונים בקרב מגע ומאומנים גם למלא פקודות בכל מחיר. דגש מיוחד מושם על לחימה אורבנית. האימון כולל גם הכשרה משפטית. הליך הגיוס נחתם עם המבחן הסופי שבמסגרתו על המתגייס נדרש להילחם בשלושה עד חמישה חיילים במקביל.
נשק וכלי רכב
יחידות אומו"ן משתמשות במגוון רחב של כלי נשק, כולל: יחידות אומו"ן משתמשות גם בכלי נשק המאפיינים לרוב את צבא היבשה הרוסי, שכוללים גם מקלעים ומטולי רימונים מדגמים שונים, כדוגמת: היחידה עושה שימוש בשלל כלי רכב, כולל ג'יפים, אוטובוסים, משאיות ומספר מסוים של נגמ"שים (דגמי BTR-60, BTR-70 ו-BTR 80).
מדים
אומו"ן מכונים לעיתים בשם "הכומתות השחורות", בשל הכומתה השחורה שכל חייל עוטה לראשו, אך לרוב חיילי היחידה עוטים מדים כחולים, הנחשבים למדי הסוואה עירוניים ובשעת פעולה מבצעית החיילים עוטים מסיכת סקי. לעיתים עוטים חיילי היחידה מדים סדירים של צבא היבשה בעת מבצעים משותפים עם הצבא בצ'צ'ניה.
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-31
טקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-31 שמעניקה האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה, נערך בשנת 1978, בו הוענקו פרסים לסרטים הטובים ביותר של שנת 1977.
זוכים ומועמדים
עמית באפט"א: פרד זינמן
עידן הקרח האחרון
עידן הקרח האחרון (באנגלית: Last Glacial Period) התקיים בכדור הארץ החל מלפני כ-115,000 שנה והסתיים לפני כ-11,700 שנים, חלק מסדרה של עידני קרח שהתקיימו לסירוגין ב-2.5 מיליון השנים האחרונות.
שיאו של עידן הקרח האחרון התקיים לפני כ-22,000 שנה אז הגיעו הקרחונים לגודלם המקסימלי. בשלב זה התחיל אקלים כדור הארץ להתחמם באופן איטי, ולפני כ-16,000 שנה הואץ מאוד קצב ההתחממות. כ-14,500 לשנה לפני זמננו, חלה ירידה פתאומית בטמפרטורה העולמית למשך כ-1,500 שנה, במה שנקרא היונגר דרייס (Younger Dryas). במהלך התקופה צנחו הטמפרטורות בחצי הכדור הצפוני באופן חד לרמות הקודמות, לפני ששוב עלו בחדות. לפי הארכאולוגיה של המזרח התיכון, עולה שתופעה זו אירעה מיד לפני המהפכה החקלאית, במעבר מהתקופה האפיפלאוליתית לתקופה הנאוליתית.
מדענים מאוניברסיטת פוטסדם בגרמניה, שבחנו ב-2016 את התנאים שהובילו לשמונת עידני הקרח האחרונים, ובכללם עידן הקרח האחרון, מצאו שהתרחשותם נבעה מסטיות במסלול ההקפה של כדור הארץ סביב השמש, יחד עם ריכוז מסוים של פחמן דו-חמצני באטמוספירה.
סיום התקופה
סיומה של התקופה חל באותה פתאומיות כפי שהחלה, החל מ-11,700 שנה לפני זמננו חלה התחממות פתאומית, המסמנת את סוף עידן הקרח האחרון, סיום תקופת הפליסטוקן ותחילת ההולוקן (העידן הבין קרחוני הנוכחי).
בתרבות
ב-BBC ובערוץ דיסקברי שודרה הסדרה הדוקומנטרית בת 3 הפרקים ענקי עידן הקרח (באנגלית: Ice Age Giants) ב-2013, מוגשת בידי החוקרת הבריטית ד"ר אליס רוברטס. סדרה זו מציגה במחקרים לצד הנפשה של היצורים הגדולים, המגה-פאונה, שחיה בסוף הפליסטוקן בעידן הקרח האחרון.
Guépard
Guépard (בצרפתית: Guépard, ציטה בעברית) הייתה ספינת הדגל מתוך שש שנבנו בסדרת המשחתות Guépard עבור הצי הצרפתי במהלך שנות העשרים. נקראת על שם קרב ואלמי.
לאחר כניעת צרפת לגרמניה ביוני 1940 במהלך מלחמת העולם השנייה, שירתה Guépard בחיל הים של צרפת של וישי. ב-9 ביוני 1941 השתתפה בקרב בנהר הליטני במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה. הייתה בין ספינות הצי הצרפתי שהוטבעו בטולון ב־27 בנובמבר 1942. בהמשך נגרטה.
פסלטר
פסלטר (מלטינית: Psalterium) הוא כינוי בנצרות לספר המכיל את ספר תהילים וכן תפילות נוספות (כגון לוח שנה ובו מועדי ימי זיכרון לקדושים נוצריים). ספרים אלה היו כתבי היד הנפוצים ביותר באירופה של ימי הביניים, בבתי משפחות האצילים ובעלי הממון, עד ימי הביניים המאוחרים עת שספרי השעות נהיו נפוצים בבתי האצולה. לרוב היו ספרים אלה הספרים היחידים שנמצאו בבתי האצילים, והם שימשו הן לתפילה והן ללימוד קריאה. בשל העובדה שמרבית מחזיקי הספרים לא ידעו לקרוא, הספרים היו עשירים באיורים, המהווים דוגמה לאמנות ימי הביניים.
בכנסייה הקתולית
כתיבת ספרי תהילים, כספר נפרד מייתר כתבי הקודש הנוצריים, החלה בראשית המאה השמינית, במערב אירופה. אחד הדוגמאות הראשונות של כתב יד מסוג זה הוא פסלטר אוטרכט - כתב היד החשוב בויתר ששרד מהתקופה הקרולינגית. לאיורים המופיעים בכתב יד זה הייתה השפעה רבה על התפתחות האמנות האנגלו סקסית.
תפוצתם של ספרי הפסלטר כספרי תפילה, והעבודה הרבה שהושקעה באיורים שהופיעו בהם, מעידים על הפופולריות של ספרים אלה ועל השימוש הרב שנעשה בהם כספרי תפילה.
הספרים כללו, מלבד 150 מזמורי ספר התהילים, גם לוח שנה נוצרי, וכן תפילות נוספות. בחירת הטקסטים הנוספים המופיעה בספרים מסייעת לתארך אותם וכן לשייך אותם למזמין הספר (מנזרים וכנסיות שהזמינו את כתיבת כתב היד, בחרו לרוב להוסיף תפילות הקשורות לקדוש הנוצרי המשויך לאותו מנזר או כנסייה).
בפסלטרים הופיעו שני סוגים איורים -
בכנסייה המזרחית, ובנצרות האורתודוקסית
בכנסייה המזרחית ובנצרות האורתודוקסית נהגו לחלק את ספרי הפסלטר ל-20 מקטעים שנקראו קתיזמות - ואלה נקראו במהלך התפילות. משמעות המילה "קתיזמה" - "ישיבה", שכן מזמורים אלה נקראו ברובם בישיבה (למעט מספר פסוקים שנקראו "סטאסיס" ונאמרו בעמידה), בניגוד לייתר חלקי התפילה שנאמרים בכנסייה המזרחית בעמידה.
פסלטרים מאוחרים
הספר הראשון שהודפס בצפון אמריקה היה פסלטר שנקרא ספר תהלים של מושבת המפרץ. ספר זה הודפס בשנת 1640 בקיימברידג' שבמושבת מסצ'וסטס.
איוואנו ג'רמיה
איוואנו ג'רמיה (באנגלית: Ivanno Jeremiah; נולד בשנת 1989) הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד מקס בסדרה "אנושיים".
ב-2016 הופיע ג'רמיה בפרק "שתוק ותרקוד" בעונה השלישית של סדרת האנתולוגיה "מראה שחורה". עוד הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון "הכתר החלול", "דוקטור הו", "מקביל" ו"רגליים קרות".
חיים שניאור זלמן שניאורסון
רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון מלאדי (ה'תקע"ג 1813 - ד' בטבת ה'תר"ם, 19 בדצמבר 1879) היה אדמו"ר לחסידי חב"ד-ליאדי ובנו השלישי של האדמו"ר בעל צמח צדק מליובאוויטש.
ביוגרפיה
המהרחש"ז נולד בעיירה לובביץ' לאביו ולאמו הרבנית חיה מושקא . בשנת ה'תקע"ג (1813), כמה חודשים לאחר פטירת זקנו האדמו"ר הזקן מחב"ד, ונקרא על שמו.
היה תלמידו של סבו האדמו"ר האמצעי. לאחר הסתלקות סבו בשנת ה'תקפ"ח (1828), קיבל אביו את נשיאות חסידות חב"ד, ובנו שניאור זלמן, למד אצלו. בבחרותו חלה במחלה קשה, ואביו הצ"צ הוסיף לו את השם "חיים". כאשר חסידות חב"ד הלכה והתעצמה ואלפי חסידים הגיעו ללובביץ', נרתם גם הוא לעזרת אביו הצמח צדק שמינה אותו לחזור את דרושי החסידות שלו בפני החסידים ולהשיב על שאלותיהם הן בעניינים של עבודת השם והן בעניינים גשמיים.
שם אשתו חיה, שם חותנו ישעי' מהאמיל.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תרכ"ו (1866), קיבל אחיו הצעיר שמואל את נשיאות התנועה. אך הוא נשאר להתגורר כשלוש שנים בליובאוויטש, בסמיכות לאחיו. בשנת 1869 עבר לעיירה לאדי, מקום מגורי זקנו שעל שמו הוא נקרא בצטטו את הפסוק "דור רביעי ישובו הנה.." (הוא היה דור רביעי לאדמו"ר הזקן), והקים את חסידות חב"ד-ליאדי. נפטר בד' טבת ה'תר"ם, 19 בדצמבר 1879.
לאחר פטירתו התפלגה החסידות לשניים, כאשר מרבית החסידים קבלו עליהם את הנהגת בנו יצחק דובער שניאורסון מחבר ספר "סידור מהרי"ד" שנשאר בעיר ליאדי. וחלקם קיבלו את הנהגת חתנו רבי לוי יצחק גוטרמן מסירוטשין (צאצא לאדמו"רי ראדזימין שבפולין, שעבר לחסידות חב"ד). רבי לוי יצחק העביר את מרכז החסידות שלו לעירו סירוטשין, אך בסוף ימיו עבר לוורשה שבפולין ושם נפטר בכ"ג בטבת ה'תרס"ה (1904).
בורגור
אסף יוסף בורגר (נולד ב-20 באוקטובר 1987), הידוע בשם הבמה "Borgore", הוא מפיק דאבסטפ, אלקטרו האוס, טראפ ותקליטן ישראלי. הוא המייסד של חברת ההקלטות Buygore Records ומתופף לשעבר בלהקת הדת' מטאל הישראלית "Shabira". בורגר גם חבר לשעבר בצמד המוזיקלי "Alphamale Primates", יחד עם טומבה. בורגר מתאר את עצמו כחיבור בין מטאל לבין דאבסטפ, ובמוזיקה שלו משולבים קולות תופים יחד עם אפקטים של הבי מטאל ומכנה את סגנונו כ-"Gorestep".
נכון למאי 2022 בורגור ממוקם במקום ה-10 ברשימת האמנים הישראלים המושמעים ביותר בספוטיפיי עם כ-1 מיליון מאזינים חודשיים, ובמקום ה-7 ברשימת האמנים הישראלים הנעקבים ביותר בספוטיפיי עם כ-570 אלף עוקבים.
קריירה מוזיקלית
Borgore מחזיק בחברת הקלטות בשם Buygore Records בה חתומים אמנים כגון דן פרבר, Riggi & Piros, JakeSgarlato, Dotcom, ShayGray ועוד.
ב-2012, הוא פרסם את הסינגל "Decisions", עם ביצוע קולי של מיילי סיירוס, אשר גרם לו לפרסום רב.
בשנת 2017, פרסם את הסינגל "Salad Dressing" בשיתוף פעולה עם בלה ת'ורן, שזכה למעל למיליון צפיות.
האלבום NEWGOREORDER
ב-8 ביולי 2014 הוציא Borgore לאור את אלבום האולפן הראשון שלו שנקרא "NEWGOREORDER#", תחת חברת ההקלטות שלו Buygore, ותחת רישיון בלעדי לחברת ההקלטות של סטיב איוקי, Dim Mak, בה הוא חתום. האלבום כלל 12 שירים מסגנונות האלקטרו האוס, הדאבסטפ והטראפ ועוד שני שירי בונוס. ב-2 בדצמבר יוצאת לאור גרסת הדלוקס של האלבום הכוללת שני רמיקסים לשיר "Syrup", שני רמיקסים לשיר "Last Year", רמיקס טראפ ורמיקס דאב לשיר "Fame" ועוד שני רמיקסים לשיר "Ratchet".
יחסי אפגניסטן–שווייץ
יחסי אפגניסטן–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן לבין הקונפדרציה השווייצרית קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, בין הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים חמים וארוכים המתבססים בעיקר על סיוע הומניטרי שווייצרי לאפגניסטן.
בשנת 1917 קיבלה אפגניסטן את עצמאותה מן הממלכה המאוחדת ואפגניסטן הפכה למדינה עצמאית מפרוטקטורט בריטי. שווייץ הכירה באפגניסטן בשנת 1922 וכוננה עמה יחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1928. הדיאלוג הפוליטי והכלכלי בין שתי המדינות נשאר ברמה צנועה לאורך השנים.
מועצת הברית של שווייץ הביעה דאגה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בשנת 1979. עם זאת, שווייץ כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הממשלה הקומוניסטית-פרו סובייטית שעלתה במקום ותמכה בה במהלך המלחמה נגד הטליבאן.
שווייץ המשיכה לקיים יחסים דיפלומטיים עם אפגניסטן לאחר שהטליבאן עלה לשלטון, אך לא קיימה שום דיאלוג פוליטי עם הממשלה החדשה. בשנת 2000 תמכה שווייץ בסנקציות נגד המדינה שהוביל ארגון האומות המאוחדות, אך המשיכה לשלוח סיוע למיזמי פיתוח שונים כדי להקל על הסבל של התושבים תחת המשטר הקיצוני.
פולי אדמס
פולין "פולי" אדמס (באנגלית: Pauline "Polly" Adams; נולדה ב-27 באוגוסט 1939) היא שחקנית אנגלייה הידועה מהופעותיה בתיאטרון באנגליה ובארצות הברית, ומהופעתה בתפקיד גברת בראון בסדרת הטלוויזיה "Just William".
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה בשנת 1975 בתפקיד גרייס הרקאוויי בהפקה מחודשת עטורת השבחים של המחזה "London Assurance". על תפקיד זה הייתה אדמס מועמדת לפרס דרמה דסק. עוד שיחקה בברודוויי במחזה "Zalmen or The Madness of God" ובמחזה "Bedroom farce".
ביוגרפיה
אדמס נולדה בצ'יצ'סטר שבמחוז סאסקס. היא הופיעה בהפקות שונות בתיאטראות בלונדון כמו ה"אולד ויק", להקת התיאטרון של אוקספורד, תיאטרון המפסטד, התיאטרון המלכותי הלאומי, תיאטרון גריניץ', תיאטרון היימרקט, ליריק המרסמית, תיאטרון הגלוב, תיאטרון קווינס, תיאטרון פיקדילי, תיאטרון סבוי והלהקה השייקספירית המלכותית.
בין השאר הופיעה אדמס במחזות "The Chiltern Hundreds" מאת ויליאם דאגלס-יום, "Time and the Conways" מאת ג'. ב. פריסטלי, "חודש בכפר" מאת טורגנייב, "פיגמליון", "'Tis Pity She's a Whore" מאת ג'ון פורד, "A Small Family Business" מאת אלן אייקבורן, "Tons of Money" מאת ויל אוונס וארתור ולנטיין, "Plunder" מאת בן טרוורס, "The Philanderer", "רביזור", "Benefactors" מאת מייקל פריין, "הדבר האמיתי" מאת טום סטופארד, "Present Laughter" מאת נואל קאוורד, "חשיבותה של רצינות", "Hay Fever", "הסוחר מוונציה", "Private Lives" מאת קאוורד, "The Complaisant Lover" מאת גרהם גרין והמחזה "Relatively Speaking" מאת אייקבורן.
אדמס שיחקה בטלוויזיה בבריטניה והופיעה בתוכניות כמו "סיפורי המסתורין של רות' רנדל", "צל של ספק", הסדרה "רק ויליאם", במיני-סדרה "The Cinder Path", בפרק "רצח בבית הכומר" מסדרת סרטי מיס מארפל על פי ספריה של אגאתה כריסטי, בסדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים", בסדרה "The First Churchills", בעיבוד לרומן "שלל פוינטון" ובסדרה "גאווה ודעה קדומה" עיבוד לרומן מאת ג'יין אוסטן. בקולנוע שיחקה בסרטים "Kisna" וב-"A Woman of the North".
חיים אישיים
בנותיה של אדמס סוזאנה וקרוליין הרקר הן שחקניות. אדמס גילמה את הדמות של ג'יין בנט בסדרת הטלוויזיה "גאווה ודעה קדומה" משנת 1967, ובתה סוזאנה שיחקה באותו תפקיד בסדרה באותו שם משנת 1995. אדמס גרה באיצ'נור.
כריסטיאן רולפס
כריסטיאן רולפס (בגרמנית: Christian Rohlfs; 22 בדצמבר 1849 – 8 בינואר 1938) היה צייר מודרניסטי גרמני.
ביוגרפיה
בשנת 1851 עבר רולפס עם הוריו לפרדסדורף. בשנת 1864 הוא נפל מעץ וספג פציעה קשה ברגלו. הרופא המטפל נתן לו חומרי ציור נגד שעמום וזמן קצר לאחר מכן זיהה את כישרונו האמנותי של הילד, אותו עודד מכאן ואילך. משנת 1866 למד רולפס בבית הספר התיכון בסגברג.
רולפס פגש את הצייר וסופר האמנות לודוויג פייטש בברלין בשנת 1870, אשר המליץ ​​עליו לבית הספר לאמנויות בווימאר, שם קיבל משרה מפול תומאן (היסטוריה וציור דמויות). בשלב מוקדם זה הוא יצר בעיקר יצירות נטורליסטיות.
עקב מחלת ברגלו אחרת (דלקת כרונית במח העצם), נאלצו לקטוע רגל אחת בשנת 1873, ובשנת 1874 חזר רולפס ללימודיו.
משנת 1884 היה אמן עצמאי בווימאר ופנה לאימפרסיוניזם. בשנת 1886, בהזמנתו של תרז היידנרייך, בילה כמה חודשים כאורח באחוזה Schauenburg ליד קאסל, שם צייר כמה דיוקנאות של המשפחה ונופי האחוזה.
בשנת 1901 עבר להאגן בהזמנתו של קרל ארנסט אוסטהאוס, שם הצליח להקים סטודיו. ב 1904–1906 שהה רולפס בסוסט, בין השנים 1910 - 1912 היה במינכן והסביבה.
הוא המשיך להתמקד בכנסיות ובבנייני ימי הביניים של סוסט ביצירתו עד שנות העשרים של המאה העשרים, וכן בתצפיות על מנזר אנדקס בבוואריה. בנוסף, צייר עירום ונופי הרים בבוואריה עילית.
בסביבות 1910 רולפס פנה לאקספרסיוניסטים, באותה שנה הוא נבחר לחבר מושבעים באיגוד האמנים הגרמני בדרמשטאדט.
נישואיו עם הלן ווגט בשנת 1919 וההכרה הציבורית שקיבל עם תערוכה מיוחדת בגלריה הלאומית בברלין העניקו לו תנופה החדשה. ביום הולדתו ה -75 בשנת 1924 הוענקה לו בברלין חברות באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
משנת 1927 הוא היה באסקונה כל שנה - בעיקר מאביב עד דצמבר. בשנת 1930 פגש שם את הלמוט מקה ומריאן פון ורפקין, "איתם עבד בצמוד עד לאביב 1931."
עבודות רולפס רבות הוחרמו לתערוכת "האמנות המנוונת" במינכן בשנת 1937, כולל כ -450 יצירות ממוזיאון כריסטיאן רולפס בהאגן (מוזיאון אוסטהאוס האגן). על האמן נאסר לצייר, והוא הוצא מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות בברלין ב־7 בינואר 1938, יום לפני מותו.
יצירה
כמה מגמות מודרניות באות לידי ביטוי בעבודתו האמנותית של כריסטיאן רולפס, החל מציור האקדמיה הנטורליסטית של שנות השבעים. אך הוא השיג בולטות בשני הסגנונות החשובים של תקופתו, תחילה האימפרסיוניזם ואחר כך האקספרסיוניזם, ובכך הפך ל"נסטור של המודרניזם הגרמני ".
לאחר תקופת מעבר שסימנה חיפושים חסרי מנוח וגם משברים אישיים, שבה הוא פנה יותר ויותר למוטיבים פיגורטיביים ותנ"כיים, הוא זכה לשלווה שהפכה לשיא החדש בעבודתו המאוחרת בשני העשורים האחרונים.
צבע הוא הביטוי החשוב ביותר לתמונותיו, במיוחד לנופים שטופי אור טבעי, וטבע עם פרחים, אלה הפכו אותו למאסטר ללא תחרות של תמונות פרחים אקספרסיביות.
האוסף הנרחב ביותר של יצירותיו, כלומר כ־700 עבודות מכל הסוגים, נמצא עדיין במוזיאון אוסטהאוס האגן.
מריה־ז'ואאו פירש
מריה ז'ואאו פירש (בפורטוגזית: Maria João Pires; נולדה ב־23 ביולי 1944) היא פסנתרנית פורטוגלית, המופיעה עם תזמורות ומנצחים בעלי שם. הקליטה לחברות ההקלטה החשובות בעולם, ביניהן דויטשה גרמופון, ארטו, דנון ועוד.
שנים ראשונות
פירש נולדה בליסבון, בירת פורטוגל. החלה את לימודי הנגינה בגיל שלוש, ושנתיים לאחר מכן הופיעה לראשונה בפומבי. בהיותה בת חמש הופיעה מול קהל בנגינת קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת מאת מוצרט. בגיל תשע זכתה בפרס הראשון של פורטוגל למוזיקאים צעירים. היא למדה בקונסרבטוריון של ליסבון אצל קמפוס קואלו ופרנסין בנואה. בנוסף ללימודי הנגינה, היא גם למדה הלחנה, תאוריה והיסטוריה של המוזיקה. בגיל 16 סיימה את לימודיה ועברה לגרמניה, שם למדה אצל רסל שמידט במינכן, ועם קרל אנגל בהנובר. בשנת 1970 זכתה בתחרות המאתיים שנה להולדת בטהובן בבריסל, אירוע שהזניק את הקריירה המוזיקלית שלה.
התפתחות הקרירה המוזיקלית
בשל קשיים משפחתיים נטשה פירש את הנגינה ובמשך ארבע שנים נמנעה לחלוטין מנגינה. היא חזרה אליה לאחר מכן ובהצלחה רבה.
פירש הופיעה בלונדון לראשונה בשנת 1986, ושלוש שנים לאחר מכן בניו יורק. היא הופיע עם התזמורות הגדולות באירופה ובאמריקה, כולל התזמורת הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פריז, תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועוד. משנת 1989 שמה פירש דגש על נגינת מוזיקה קאמרית. יחד עם הכנר אוגוסטין דומי והצ'לן ג'יאן וונג, יצרה שלישייה שהופיעה באירופה ובמזרח הרחוק, ברפרטואר קלאסי ורומנטי.