cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחדלים בנזיקין
"מחדל" בקודיפיקציה
נקודה נוספת המתקשרת לנושא המחדל עולה בסעיף 374 להצעת חוק דיני ממונות, המדבר על "היעדר שליטה". לפי הסעיף לא ישא אדם באחריות בנזיקין, בגין מעשה (או מחדל) שלא היה בידו לבחור בין עשייתו ובין הימנעות ממנו, מחמת היעדר שליטה על תנועותיו. עם זאת, הוראות הסעיף לא יחולו כאשר המעוול הביא את עצמו מרצון למצב של היעדר שליטה (לדוגמה השתכרות לפני נהיגה). לכן אם על אדם מסוים הייתה מוטלת חובה כלשהי, בין חובה חקוקה או חובה אחרת לעשות מעשה, אולם בשל חוסר יכולת לשלוט בעצמו או שיתוק שאחז בו הוא לא פעל, לא תקום לו בשל כך אחריות בנזיקין.
לעניין המחדל הוראה זו מתקשרת יותר לחובת הצלה המוטלת על אדם מכח הוראות החיקוק השונות. לכן, אם למשל קמה לאדם חובת הצלה מסוימת כלפי חברו, אך בגין שיתוק שאחז בו (שלא באשמתו) הוא לא הצילו, לא תקום לו חבות בגין מחדל בנזיקין.
מבט לעתיד
כפי שניתן לראות, מעמדו של המחדל בדיני הנזיקין כמעט זהה למעמדו של מעשה נזיקי. הדבר בא לידי ביטוי גם בהצעת חוק דיני הממונות, בה כל הוראה המתייחסת אל מעשה, כוללת התייחסות גם למחדל.
בעבר, נמנעו בתי המשפט מלהטיל חבות בגין מחדלים, אולם עם השנים פיתחו מבחנים פסיקתיים שונים שהרחיבו את האחריות בגין מחדלים. כך למשל בפרשת ולעס נגד אגד - בפרשה זו הותקף מר ולעס ללא סיבה על ידי אדם זר בתחנה המרכזית בירושלים. השופט ריבלין קבע כי גם חברת "אגד" חייבת בנזקיו של מר ולעס, זאת משום שבשאלת הטלת חובה לנקוט באמצעי זהירות לפי נוסחת הנד, יילקחו בחשבון גם הנזקים העלולים להיגרם למזיק עצמו ("אגד") בגין אי נקיטת אמצעי הזהירות. כמו כן נקבע בפסק הדין, כי לפעמים תקום חובת פעולה גם כדי למנוע מעשה מזיק שנגרם על ידי גורם חיצוני.
דוגמה נוספת להרחבת האחריות בגין מחדל, ניתן לראות בתחום הפלילי, בפרשת ג'ייסון לורנס. מדובר במקרה בו חבורה של נערים שיחקו ב"רולטה רוסית" כאשר בסופו של דבר אחד הנערים נהרג מפליטת כדור. אמנם האקדח היה שייך לאביו של הנער ההרוג, שגם הביא את האקדח, אך היה זה לורנס, שיזם את המשחק. בית המשפט קבע כי ברגע שפלוני יוצר תשתית מסוכנת שאליה נקלע אלמוני, קמה לפלוני קרבה היוצרת חובת הצלה כלפי אותו אלמוני. ג'ייסון לורנס הפר את חובת הזהירות שקמה לו בכך שלא מנע מאותו נער לשחק עם האקדח. עוד קבע בית המשפט כי הכרעה שהתקיימה התרשלות בהליך פלילי, משליכה ישירות גם על ההליך הנזיקי.
דוקטרינת החבות של "יוצר מצב מסוכן", באה בהקשר הנזיקי בפרשת אילן חמו שבה נפגע הנער אילן חמו כאשר גחל שהשליך לעברו בטעות בעל מסעדת סטייקים (שהדליק את גריל הפחמים על המדרכה בסמוך לבית העסק) גרם לו לכוויות חמורות. בית המשפט קבע כי למועצה המקומית עתלית קמה חובה למנוע הדלקת גריל פחמים על מדרכה ציבורית, שכן יש בכך ליצור מצב מסוכן.
לעניין הרחבת האחריות במחדל בגין חובת הצלה, רלוונטי מאוד גם כפי שתואר, חוק "לא תעמוד על דם רעך" שחוקק ב-1998, המטיל חובת הצלה כללית כלפי כל אדם הנמצא בסכנה חמורה ומיידית לחייו. החוק אמנם קובע כי אם מעשה ההצלה מעמיד בסכנה את המציל או כל אדם אחר (לרבות האדם ש"מועמד" להצלה – כמו למשל הענקת טיפול רפואי על ידי אדם שאינו מבין בכך דבר), לא קיימת החובה לפעול, אולם ההחלטה אם מעשה ההצלה היה יוצר סיכון או שלא, נתונה הרבה פעמים בידי בית המשפט. ככל הנראה ההחלטה מתי הייתה קיימת לאדם חובה לפעול, רצוי שתהיה תלוית-הנורמה החברתית הקיימת ואשר אמורה להיות מבוטאת על ידי שיקול דעתו של בית המשפט. נוסחת הנד, בה משתמש בית המשפט לעיתים קרובות, יכולה לבטא באופן הולם את השיקולים הרלוונטיים לעניין הטלת חבות במחדל, אולם לעיתים על בית המשפט להפעיל שיקולי מדיניות חברתיים שונים מהגישה הכלכלית על מנת לקבוע אם ראוי להטיל חובת פעולה למניעת נזק.
קריסטן בל
קריסטן אן בל (באנגלית: Kristen Anne Bell, נולדה ב-18 ביולי 1980) היא שחקנית ומדבבת אמריקאית. התפרסמה בהתחלה בתפקיד הראשי בסדרה "ורוניקה מארס", ובהמשך בתור אל בישופ בסדרה "גיבורים" ואלינור בסדרה "המקום הטוב". קולה של בל מוכר בתור הקריינית בסדרה "אחת שיודעת" והנסיכה אנה מהזיכיון "לשבור את הקרח".
ביוגרפיה
בל נולדה ב-18 ביולי 1980 בהנטינגטון וודס (אנ'), מישיגן, פרבר של דטרויט, שם גדלה. אמה, לורליי (לבית פרייגייר), היא אחות מוסמכת, ואביה, טום בל, עובד כמנהל חדשות בטלוויזיה בלאס וגאס, נבאדה. הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים. לבל יש שתי אחיות למחצה מנישואיו השניים של אביה, ושלוש אחיות למחצה ואח למחצה מנישואיה השניים של אמה. אמה היא ממוצא פולני, ואילו אביה הוא ממוצא גרמני, סקוטי ואירי.
בל הצהירה שהיא לא אהבה את שמה הפרטי בגיל ארבע. אמה של בל שכנעה אותה לקרוא לה בשמה האמצעי, אן, במקום זאת; היא השתמשה בשם אנני עד התיכון.
רגע לפני שנתה הראשונה בתיכון, הוריה של בל החליטו להסיר אותה ממערכת החינוך הציבורית. היא למדה בבית הספר התיכון הקתולי Shrine ברויאל אוק הסמוכה, שם השתתפה במועדון הדרמה והמוזיקה. לפני שלמדה ב-Shrine, היא למדה בבית הספר היסודי ברטון ובתיכון Norup (הידוע כיום כ-Norup International School) בעיר אוק פארק (אנ'). במהלך לימודיה בבית הספר, היא זכתה בתפקיד הראשי בהפקת בית הספר משנת 1997 של "הקוסם מארץ עוץ", בתור דורותי גייל, והופיעה גם בהפקות של "כנר על הגג" (1995), "Lady, Be Good" (1996), ו"Li'l Abner" (1998).
זמן קצר לאחר סיום לימודיה בתיכון, עברה בל לניו יורק כדי ללמוד בבית הספר לאמנויות ע"ש טיש של אוניברסיטת ניו יורק, שם למדה תיאטרון מוזיקלי. בשנת 2002, במהלך שנתה האחרונה, בל פרשה מהלימודים לטובת תפקיד במחזמר של ברודוויי "הרפתקאותיו של תום סויר".
קריירה
בשנת 1992, בל הלכה לאודישן הראשון שלה וזכתה בתפקיד כפול בתור בננה ועץ בהפקה של ההצגה "ראגדי אן ואנדי" בתיאטרון פרברי בדטרויט. אמה מינתה לה סוכן לפני שבל הייתה בת 13, מה שאפשר לה להופיע בפרסומות, בעיתונים מקומיים בדטרויט ובפרסומות טלוויזיה. היא גם לקחה באותה תקופה שיעורי משחק פרטיים. בשנת 1998, היא הופיעה בתפקיד קטן בסרט "חתונה פולנית".
בשנת 2001, בל עזבה את אוניברסיטת ניו יורק כדי לגלם את התפקיד של בקי תאצ'ר במחזמר קצר המועד "הרפתקאותיו של תום סויר" שהוצג בתיאטרון ברודוויי. באותה שנה, היא השתתפה בסרטו של לואי סי. קיי. "פוטי טאנג". השורה היחידה שלה מתוך הסרט נחתכה, והופעתה קיימת רק כסצנה המוצגת במהלך הקרדיטים בסיום הסרט. בנוסף, היא עברה אודישן לסדרת הטלוויזיה "סמולוויל" לתפקיד קלואי סאליבן, שבה זכתה בסופו של דבר אליסון מאק.
בשנת 2002, היא הופיעה במחזה "ציד המכשפות" שהועלה מחדש בברודווי עם ליאם ניסן, אנג'לה בטיס ולורה ליני. לאחר מכן, עברה בל ללוס אנג'לס ב-2002 בגלל ידידותה עם הסופרים קווין מרפי ודן סטודני, ושנה לאחר מכן החלה להופיע בקומץ תוכניות טלוויזיה בתפקידים מזעריים, כשהיא מתקשה לקבל תפקיד גדול יותר בסדרות טלוויזיה.
בנוסף ב-2006, שיחקה בסרט האימה "דופק", ובסרט "רומן".
לאחר מכן, הוזמנה בל להצטרף לצוות השחקנים של סדרת המדע בדיוני המצליחה "גיבורים" של רשת NBC. בנוסף שיחקה בתפקיד המספרת בסדרה "אחת שיודעת".
בשנת 2010 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "להתאהב ברומא". בנוסף בשנה זו, שיחקה בסרט "בורלסק", ובאותה השנה כיכבה גם בסרט "רק לא את".
החל משנת 2013 מדבבת את הנסיכה אנה, הדמות הראשית בשובר הקופות "לשבור את הקרח" של חברת וולט דיסני, אותה חזרה לדבב גם בסרטי ההמשך: "קדחת הקרח", "ההרפתקה של אולף", "לשבור את הקרח 2" ו"היה היה איש שלג".
בשנים 2012–2016 היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסדרה "בית השקרים" מבית שואוטיים.
בנוסף ב-2012, שיחקה לצד ג'ניפר קונלי בסרט הדרמה הרומנטי "כותבים, סיפור אהבה". כמו כן, בשנה זו היא כיכבה בסרט "לפגוע ולברוח", לצד בן זוגה דקס שפרד.
ב-2014 שבה לתפקיד הראשי אך הפעם בקולנוע בסרט "ורוניקה מארס".
בשנת 2016 כיכבה בסרט הקומדיה "אמהות רעות" לצד מילה קוניס, ושבה לגלם את תפקידה בסרט ההמשך "אמהות רעות 2: לשרוד את החג" שיצא לאקרנים ב-2017.
בשנים 2016–2020 שיחקה בסדרה הקומית של נטפליקס "המקום הטוב", בה היא מגלמת בתפקיד ראשי את דמותה של אלינור שלסטרופ.
בשנת 2017 שיחקה בסרט "איך להיות מאהב לטיני", ובסרט קומדיית האקשן "תרגיל לשוטרים מתחילים" (המבוסס על הסדרה "CHiPS").
חיים אישיים
בשנת 2007, בל סיימה מערכת יחסים של חמש שנים עם ארוסה לשעבר קווין מאן. מאוחר יותר היא אמרה למגזין Complex שדייטים "גורמים לי לרצות להקיא. ולא מתוך גסות - בסדר, קצת מתוך גסות, אלא רק עצבים... תמיד הייתי מונוגמיסטית סדרתית".
בסוף 2007, בל החלה לצאת עם השחקן דאקס שפרד, שגם הוא במקור ממישיגן. בני הזוג הכריזו על אירוסיהם בינואר 2010. הם החליטו לדחות את הנישואים עד שמדינת קליפורניה תעביר חקיקה המאפשרת נישואים חד מיניים. הם כיכבו יחד בסרט "להתאהב ברומא" משנת 2010, בסרט "Hit and Run" משנת 2012 ובסרט "CHiPs" משנת 2017. לאחר שסעיף 3 של חוק ההגנה על נישואין (אנ') (האוסר על הכרה פדרלית בנישואים חד מיניים) בוטל על ידי בית המשפט העליון ב-26 ביוני 2013, בל ביקשה משפרד להינשא לה באמצעות טוויטר. הם נישאו במשרד הפקיד של מחוז בוורלי הילס ב-16 באוקטובר 2013. יש להם שתי בנות שנולדו ב-2013 וב-2014.
תחומי עניין ועבודות צדקה
בגיל 11, בל הפכה לצמחונית. ב-2012 בל הפכה לטבעונית יחד עם בעלה לאחר שצפתה בסרט התיעודי "מזלגות במקום סכינים". לעומת זאת, במהלך הריונה הראשון, היא חזרה לאכול מוצרי חלב וביצים. היא תומכת בארגונים לזכויות בעלי חיים ובשנת 2009 זכתה בפרס מטעם ארגון Helen Woodward Animal Center על פעילותה לעידוד אימוץ בעלי חיים.
בל הצהירה שהיא לא דתייה ומזדהה כהומניסטית. היא מתרגלת את תוכנית המדיטציה הטרנסנדנטלית, ומציינת: "אני מאוד נהנית לכבות את ההפעלה למשך 20 דקות כי זה כמו לכבות את מתגי האור במוח שלי".
בשנת 2013 הקימה קריסטן בל, יחד עם השחקנים ריאן דוולין, טוד גרינל ורווי פאטל, את חברת בר הגרנולה This Bar Saves Lives כדי לסייע במאבק בתת תזונה. העסק תורם סיוע במזון לילדים בהאיטי, דרום סודאן, אתיופיה וסומליה. מאז השקתה, החברה תרמה יותר מ-10 מיליון חבילות נכון לפברואר 2019.
בשנת 2023, בל חשפה שהיא למדה ג'יו-ג'יטסו ברזילאי והתאמנה תחת הדרכתה של סזלינה גרייסי בשיעורי אם-בת לצד בתה.
גרייבו
גרייבו (בפולנית: Grajewo; ביידיש: גראיעווע) היא עיר קטנה בפרובינציית פודלסיה בפולין, בירת מחוז גרייבו. בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
האזכור הראשון לגרייבו הוא משנת 1426, ובשנת 1540 קיבל היישוב זכויות עיר. בשנת 1815 נכללה העיר בתחום פולין הקונגרסאית, ובמהלך המאה ה-19 הואצה התפתחותה.
העיירה מהווה מרכז של מועצה מקומית שכוללת כמה עשרות כפרים לרבות ליפניק.
יהודי גרייבו
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בגרייבו, והגיעה בשנת 1857 לכדי כ-76% מכלל האוכלוסייה בעיר. בשנת 1897 חיו בעיר למעלה מ-4,000 יהודים. בעקבות מלחמת העולם הראשונה, פחת מספר יהודי העיר לכדי 2,834, כמחצית מתושביה.
בשואה
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובשלושת השבועות בהם שהו בה עד שהועברה לידי הסובייטים במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נרצחו בה יהודים, ובית הכנסת ומספר בתי יהודים בה הועלו באש. בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי יהודים בעיר, וכמה משפחות יהודיות עשירות בה גורשו לסיביר.
ב-22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את העיר בשנית, והטילו מיד גזירות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב. ב-29 ביוני ערכו פולנים מקומיים פוגרום ביהודי העיר, בו רצחו עשרה יהודים, ופצעו כ-30. בימים הבאים ריכזו הגרמנים מדי כמה ימים מאות יהודים בכיכר העיר, ושם התעללו בהם תושבים פולנים. במקרה אחד כ-300 יהודים נלקחו לבניין התיאטרון בעיר, ובו הוחזקו תחת עינויים משך ארבעה שבועות, כאשר עשרות מהם נרצחו. במקרה אחר הוצאו להורג 50 יהודים לאחר עינויים קשים, באשמת קומוניזם. ב-7 באוגוסט 1941 נרצחו כ-120 יהודים, ובהם ילדים, בבית העלמין היהודי בעיר.
יהודית הלוי-צוויק
יהודית הלוי-צוויק (1 בדצמבר 1923 – 1 ביולי 2012) הייתה חוקרת ספרות ומחנכת ישראלית, פרופסור לספרות באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
יהודית הלוי נולדה בשנת 1923 בעיירה קֶלם שבליטא, בת בכורה לאברהם ורבקה הלוי. בינקותה, ב-1925, עלתה לארץ ישראל עם משפחתה, שהתיישבה בעפולה, שם נולדו שני אחיה, יוסף וגדעון. למדה בבית ספר יסודי של זרם "הפועל המזרחי" בעפולה והמשיכה בכפר ילדים שבגבעת המורה. המשיכה בגימנסיה ביאליק בחיפה. בשנת 1937, בהיותה בת ארבע עשרה, זכתה בתחרות חיבורים מטעם חברת "הסנה" על חשיבות הביטוח והחיסכון. לאחר סיום לימודיה בתיכון עברה ללמוד בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים, שם קיבלה תואר מוסמך בספרות עברית וערבית. עבודת הגמר שלה, שכותרתה "מושג היהדות בספרות ההשכלה", זיכתה אותה בשנת 1948 בפרס קלוזנר מטעם עיריית תל אביב. בשנת 1956 זכתה שוב בפרס קלוזנר. עוד במהלך לימודיה עבדה כמורה בכפר ילדים.
ב-1952 מונתה למנהלת בית הספר התיכון בקריית טבעון, שהוקם באותה שנה וצמח בהדרגה תחת ניהולה. בבית ספר זה גם לימדה ספרות, תנ"ך וערבית. בשנות השישים חזרה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1969 קיבלה תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "תקופת גרמניה (1914–1924) ביצירתו של ש"י עגנון", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' דב סדן. ב-1972 הצטרפה לסגל החוג לספרות השוואתית באוניברסיטת חיפה. בשנים תשל"ח–תש"ם עמדה בראש החוג. במקביל הרצתה בסמינר אורנים.
פרסמה מאמרים בעיתונים "הפועל הצעיר", "דבר הפועלת", "למרחב" ו"דבר" ובכתב העת "עלי שיח".
בשנת 1990 נבחרה כיקירת קריית טבעון. בשנת 1991 קבלה את "פרס קריב" מטעם עיריית חיפה, על ספרה "תולדות ספרות האגרונים".
לאחר פרישתה מהאוניברסיטה התנדבה במשך שנים רבות, עד לפטירתה, להרצות על ספרות ושירה ובעיקר על יצירות עגנון, במרכז ההנצחה בטבעון ובחוג לקשישים ביישוב.
משפחתה
ב-1949 נישאה למהנדס אברהם צוויק, לימים מנכ"ל רכבת ישראל, והם התיישבו בקריית טבעון. לבני הזוג נולדו שלושה בנים: רמי, פרופסור למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בריוורסייד, אורי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב, וחנן, כלכלן.
בשנת 2001 התאלמנה מבעלה. נפטרה בי"א בתמוז תשע"ב, 1 ביולי 2012 ונטמנה לצד בעלה בבית העלמין של קריית טבעון.
ספריה
בעריכתה:
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
אלקטרופיזיולוגיה
אלקטרופיזיולוגיה (באנגלית: Electrophysiology) היא תחום מחקר בביולוגיה המאופיין במדידת זרמים חשמליים או שינויים במתח חשמלי מתכשירים ביולוגיים או מבני אדם, בעזרת אלקטרודות. ביונקים, שתי רקמות מייצרות זרמים חשמליים ושינויי מתח כחלק מתפקודן: מערכת העצבים והשרירים. לפיכך, עיקרו של התחום התפתח החל במאה העשרים בתחום של מדעי העצב (נוירוביולוגיה), ופיזיולוגיה של הלב.
הפעילות החשמלית ברקמות
נושא המטען החשמלי בגוף החי הוא היון, כלומר אטום שיש לו חוסר או עודף של אלקטרון אחד או יותר בקליפה החיצונית. מאחר שהסביבה התאית היא מימית, מלחים של תרכובות שונות מתמוססים במים, וכתוצאה מכך נוצרים יונים חיוביים ושליליים המוקפים במולקולות מים (יונים ממוימים), ומסוגלים לנוע בתמיסה באופן חופשי. היונים העיקריים שתנועתם דרך קרומי התא מייצרת את הפעילות החשמלית הם אשלגן, נתרן, כלור וסידן. קרומי התאים בנויים מולקולות שומניות שאינן חדירות ליונים, ותנועה זו מתקיימת רק דרך מבנים חלבוניים, תעלות יונים, באופן מבוקר. תנועת היונים דרך קרומי התא והבדלי הריכוז שלהם בין האזורים החוץ תאיים והתוך תאיים יוצרים הבדלי פוטנציאליים חשמליים בין פנים וחוץ התא (ערך אופייני בתא שריר הוא כ־90 - מיליוולט). בהתאפשר זרימה של יונים דרך קרום התא (ממברנת התא) ייווצר זרם חשמלי הניתן למדידה. זרמים אלו והשינויים שהם גורמים להפרש המתחים בין פנים וחוץ התא ניתנים למדידה בעזרת סדרה של טכניקות אלקטרופיזיולוגיות.
ניתן להציג מודל חשמלי (הנקרא מודל הודג'קין-הקסלי) לקרום התא כמעגל חשמלי שיש לו קבל ונגד מקבילים. הקבל מייצג את חלוקת המטענים משני צדי הקרום ואילו הנגד מייצג את המוליכות החשמלית של ה"תעלות היוניות". בסדרת משוואות דיפרנציאליות שפותחו על ידי הודג'קין והקסלי בשנות הארבעים של המאה העשרים, הוצג מודל מתמטי של זרמי הנתרן והאשלגן בתא העצב, המתבסס על התכונות החשמליות של קרום העצב ומהווה מודל בסיסי להבנת דרך פעולתו של תא רגנרטיבי, כלומר תא הפועל כאשר הבדל הפוטנציאלים בין החוץ והפנים עובר סף מסוים. על כך זכו בפרס נובל בשנת 1963.
מדידת המתחים והזרמים על ידי אלקטרודות נעשית בעזרת כלים אלקטרונים כדוגמת משקף תנודות (אוסצילוסקופ) לאחר הגברה בסדרת מגברים רגישים. בגלל רמת האות הקטנה דרושה זהירות רבה להפקת אותות נקיים ללא "רעש אלקטרוני" דבר המחייב עבודה בתוך כלוב פאראדיי והארקות שונות.
ניתן להפריד באופן גס את שיטות העבודה לשנים: רישומים מתבחינים ביולוגים המתקיימים במעבדה בתבחינים מבודדים in vitro ובשיטות מדידה מאיבר שלם ומתפקד in vivo.
עדנה לב
עדנה לב (נולדה ב-13 במאי 1950) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
לב נולדה וגדלה בחיפה ליחיאלה ואליהו לב, שם גם התגלתה לראשונה על ידי המלחין אפי נצר. לב היא אחותו של הזמר רני לב, סולן להקת "ההדים". נצר הלחין את שירה הראשון, "כומתה אדומה", כשהייתה בגיל 16. השיר הוקלט ודורג במצעד הפזמונים של גלי צה"ל. בוגרת הקונסרבטוריון בלימודי פסנתר.
בשנת 1967 יצא גם תקליטון הבכורה שלה, שנקרא גם הוא "כומתה אדומה" ובו חמישה שירים: שיר הנושא, "הוא היה", "החייל שלי חזר" (נעמי שמר), "ירושלים של ברזל" (מאיר אריאל, לחן: נעמי שמר) ו"הם ישנם", במקור של יהורם גאון. באותה שנה הקליטה עבור אלבום משירי מלחמת ששת הימים את שירו של דידי מנוסי "המכתב", שהלחין מיכה בר קול.
בשנת 1968 התגייסה לצה"ל ושירתה בלהקת פיקוד צפון, בתוכניות "קצת מזה וקצת מזה" ו"לצפון באהבה". בתוכניות אלה שרה כסולנית את השירים "אם תשוב", "יצאתי לבד" ("זה קורה לפעמים, זה קורה..."), "רגע לפני", "שכב בני", ובסולו משותף לה וליגאל בשן את "מיכל מיכאל".
בשנת 1970, לאחר שחרורה מהצבא, החלה בקריירה עצמאית שכללה הופעה במופע "שירי החומש" על פי שירי איציק מאנגער בתפקיד חוה, וכן הופיעה בפסטיבלים של התקופה עם שירים שזכו להצלחה רבה: "את ואני נולדנו בתש"ח" שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון, "ידיד נפש" מתוך פסטיבל הזמר החסידי 1972, "שתי אחיות" מפסטיבל הזמר המזרחי ו"שיר שכולו שאלות" מפסטיבל שירי הילדים.
בשנת 1971 השתתפה בפסקול הסרט "מלכת הכביש", שם שרה בדואט עם שלמה ארצי את השיר הקצר "גלגל".
בשנת 1972 זכתה בתואר "זמרת השנה" של מצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל, ונבחרה להקליט את שיר הנבחרים, "צריך לשמור על הבית שלי" יחד עם זמר השנה יגאל בשן. באותה השנה היא זכתה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "בואו נשיר". היא גם הוציאה באותה שנה את השיר "אל תשנה אותי", שהוא הראשון שהיא כתבה בעצמה. השיר הולחן על ידי בשן וזכה להצלחה אך לא נכלל באלבומה הראשון "עדנה לב" שיצא גם באותה שנה. העטיפה של האלבום יצאה בשתי מהדורות שונות. בין להיטי האלבום נמצאים "עירי שבערים", "רגע לפני", "אם תשוב", "ידיד נפש", "שיר שכולו שאלות" ועוד. התקליט זכה להצלחה רבה, ובשתי מהדורות העטיפה, ניתן לראות חתימה של השם "עדנה לב", שהפכה לסמלה המסחרי.
בשנת 1973 שיחקה את דמותה של דינה בסרטו של גד בן ארצי "מתנה משמיים" והשתתפה בפסקול, עם השירים "מתנה משמיים" ו"סוד" (שהם שני השירים הם השרידים של הסרט, שלא יצא על גבי DVD). שני שירים מצליחים אלה של הסרט, שקיבל ביקורת שלילית, נכללו באלבומה השני "עדנה לב" שיצא באותה שנה. ופרט להם בלטו גם "ספר לי כוכב" (מפסטיבל הזמר המזרחי), "צריך לשמור על הבית שלי" (עם יגאל בשן), "בואו נשיר" ו"אהבתה של תרזה דימון" (שבוצע במקור על ידי שלמה ארצי). בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 זכתה לב במקום הראשון עם השיר "את ואני נולדנו בתש"ח" למילים של מוטי גלעדי, ללחן של יגאל בשן ולעיבוד של אלדד שרים.
בשנת 1974 הקליטה עבור אלבום משירי מלחמת יום הכיפורים בשם "מלחמה ושלום" גרסה משלה לשיר של נועם קניאל "מודה אני לפניך". בעקבות הצלחתו הרבה של השיר, ביצועו זוהה ביותר עם לב. באותה שנה היא הייתה אמורה להיכנס לתפקיד של גילה זוהר בסרט "צ'רלי וחצי" ועברה את הבחינה, אך ברגע האחרון החליט הבמאי להעביר את התפקיד לזמרת אילנית, שגם היא עברה את הבחינות. לבסוף הבמאי העביר את התפקיד לחיה קציר.
באמצע שנות ה-70 נסעה לארצות הברית ושהתה שם עד 1987. בזמן שהותה שם עסקה לב בתכשיטנות. בשנת 1980 הוציאה בארץ את אלבומה השלישי, "עדנה לב", שהוקלט במהלך שהותה בארצות הברית והורכב משירים עבריים, ביניהם גם שירים שכתבה לב עצמה. מהאלבום הצליחו השירים "עייפה קצת" (שיר מקורי של לב לעיבוד של יאיר שרגאי, שאף צולם לו קליפ והגיע למקום ה-26 במצעד הפזמונים העברי השנתי), "אחרת" (שתיאר את ניסיונה לחדש את הקריירה ללא הצלחה) בו היה דני רובס זמר הליווי, "הם לא מבינים מה זה בלי שמש" (לחן ועיבוד: צביקה פיק) "שמלה של חג", ו"פחות אבל כואב", שכתב יהונתן גפן והלחינה נורית הירש, והוקלט מאוחר יותר על ידי יהודה פוליקר בלחן שלו עבור אלבומו באותו שם משנת 1990. האלבום נכשל מסחרית, על אף השקעה כספית גדולה של מיליון דולרים. שמה החל להיות מוזכר לרעה במדורי רכילות וצהובונים בגלל הכישלון.
בשנת 1987, לאחר גירושיה מיורם שיינמן ושובה לארץ, ניסתה פעם נוספת לחדש את הקריירה אך גם הפעם היא לא הצליחה לשוב אל השיא בו הייתה לפני שעזבה. ההתחלה הייתה טובה, כאשר השתתפה בפסטיגל באותה שנה עם השיר "הדגל שלי" שזכה במקום השלישי. אחר כך היא שיחקה בסרטיו של יהודה ברקן "מצלמה בלי בושה" (1988) (בתפקיד מתחנית).
בשנת 1989 הוציאה את אלבומה הרביעי "הדרך אלי", בשיתוף פעולה עם אריק רודיך ובחודשים הראשונים של ההקלטות עם יהודית רביץ, עד שזו פרשה. בדומה ובשונה מאלבומה הקודם, כל השירים זכו להצלחה מסוימת, אך האלבום שלדברי לב, עלותה הפקה שלו הייתה כמעט כשל רכישת דירה, לא זכה להצלחה, מה שגרם לה להמשיך להיות מוזכרת במדורי רכילות וצהובונים, אך בדיעבד גם הצליח להביא להיטים שהפכו לידועים מאוד. אגב, באלבום הופיעה גרסה חדשה ללהיט העבר שלה "שתי אחיות", אך מילות השיר לא כתובות בצד האחורי של עטיפת האלבום (האלבום לא יצא על גבי דיסק, ולא כולל דף מילים. המילים מופיעות בצד האחורי של העטיפה).
בשנת 1993, לאחר שלוש שנים בארצות הברית והולדת בתה היחידה נטעלי, חזרה לב לארץ והוציאה את אלבומה החמישי (והראשון על גבי דיסק), "יותר מקרוב", בשיתוף פעולה עם הקלידן אדי גרימברג, שהלחין חלק מהשירים עיבד את כולם, ואף שר קולות רקע. האלבום כלל 11 שירים אישיים שתיארו את הרגשותיה של לב ומשברים שהיו לה, וממנו בלטו השירים "לחם" ("לחם בטעם של אדם"), "עד מתי", "עכשיו מותר ילדה" (שנכתב כהתנצלות לבתה נטעלי על החיים הקשים שעברה), "כמו שובר גלים" ובמיוחד "יש עוד". האלבום לא זכה להצלחה, וגם הוצאתו המחודשת של האלבום בשנת 1994 לא עזרה. . השיר "אתה עושה לי להרגיש" שהופיע באלבום ונכתב על ידי לב והולחן על ידי גרימברג, הופיע קודם באלבום "עדנה לב" משנת 1980 בשם "הנכון בין השגיאות" ובלחן של צביקה פיק, ואף הזכיר בקצבו את שירה של ריקי גל "לגור איתו" (1979), שאף הוא הולחן על ידי פיק.
בשנת 2003 הוציאה חברת NMC בהפקת אילן בן שחר את "עדנה לב - האוסף הכפול", אוסף כפול ושני (והפעם גם מצליח) הכולל שירים מכל חמשת אלבומיה. רוב השירים באוסף מעולם לא הופיעו באלבומיה הרשמיים של לב. האלבום הראשון והשני יצאו ב-2017 על גבי דיסק כפול "עדנה לב - השנים הראשונות". האלבומים השלישי והרביעי לא תועדו עד היום על גבי דיסק.
בשנת 2010 הקליטה תקליט שדרים בהפקת תמיר קליסקי שבו 6 שירים, מהם חידושים ללהיטי עבר. האלבום שהיה אמור לצאת בספטמבר של אותה שנה והתקליט שדרים לא יצאו עדיין.
חיים אישיים
לאורך שנות הקריירה שלה, מוזכרת לב בתדירות גבוהה במדורי הרכילות של העיתונים ובצהובונים. בשנות ה-70 נקשר שמה ברומנים עם ידוענים כמו רפי שאולי, חיים רמון ויהודה ברקן.
בשהותה בארצות הברית, חייתה עם כוכב הטלוויזיה דייוויד ברנר. באותה תקופה הייתה בתחילת הקלטות של אלבום שלישי שנגנז. לאחר פרידתה ממנו נישאה ליורם שיינמן, יורד ישראלי שהפך באמריקה למיליונר. בהמשך נולדה בתם המשותפת נטע-לי, עליה נכתב השיר "עכשיו מותר ילדה", שהופיע באלבומה החמישי משנת 1993 "יותר מקרוב". לב ושיינמן התגרשו לאחר שנת נישואין אחת בשנת 1987. לאחר גירושיה חזרה לישראל.
בשנת 1991 נישאה למפיק יורם גלובוס, והתגרשה ממנו כעבור זמן קצר. במדורי הרכילות סופר בהרחבה על נישואיה לגלובוס, ועל גירושיה ממנו לאחר שגילתה כי הוא התאהב בגיסתה לאה, שאיתה התחתן מאוחר יותר. למרות הגירושין שמרו השניים על קשר, וגלובוס אף ייעד לה תפקידים בסדרות "רמת אביב גימל" ו"סיטי טאוור", אך הייעודים עלו על שרטון ואחרות זכו בתפקיד.
לב מתגוררת בגבעתיים. אחייניה הם השחקנים עידו ולירון לב. דודיה, רותי ועזריה רפפורט, הם הוריה של אשת התקשורת טלי ליפקין-שחק.
מעצרים
שמה של לב חזר שלוש פעמים בשנת 2005 להופיע בעיתונים, אך בהקשרים בלתי מחמיאים של מעצרים:
בפברואר התלונן אדר טיסונה, החבר של לב לשעבר, כי בשנת 2004 היא התחילה להטריד אותו בשיחות טלפון חוזרות. בתחילת החקירה לב תקפה את השוטרת שניסתה לגבות ממנה עדות, ואף בעטה בשוטר שחש לעזרת השוטרת. היא שוחררה בערבות, הובאה להארכת מעצר בית ולמשך חצי שנה נאסר עליה להתקרב לביתו של טיסונה.
במרץ הגיעה לב לאסוף כרטיס אשראי מסניף בנק. כאשר פקיד הבנק הסביר לה כי אין באפשרותו לתת לה את הכרטיס, היא השתוללה והתפרעה. היא נתבקשה להתפנות מהמקום אך סירבה, וכך גם כאשר השוטרים הגיעו לסניף הבנק. גם הפעם נעצרה ונחבלה באפה לאחר ששוטר הטיח אותה לקיר, והובהלה להיבדק בבית חולים. לטענתה, השוטרים אף אזקו אותה חזק מאוד, מה שגרם לה לקבל שטפי דם, זרקו אותה לניידת ואף צחקו עליה לאחר שנפלה משם. גם לאחר הבדיקות בבית החולים היא לא שוחררה.
באפריל נעצרה לב לאחר שתקפה אישה שהגיעה להתלונן עליה במשטרה, ואת השוטרים שניסו להפריד ביניהן. ב-2009 הסתיימה הפרשה, כאשר לב הורשעה בעבירות של העלבת עובד ציבור, איומים, הטרדה טלפונית, תקיפה, הסגת גבול, וניסיון לתקוף שוטר, ונגזרו עליה שישה חודשי מאסר על תנאי.
ננסי אודל
ננסי אודל (באנגלית: Nancy O'Dell, נולדה בתור ננסי אוולין האמפריס ב-25 בפברואר 1966) היא מנחת טלוויזיה אמריקאית ועיתונאית של עולם הבידור. היא שימשה כמנחה משותפת של התוכניות "כניסה להוֹלִיווּד" ו"בידור הערב" מה-3 בינואר 2011 עד ה-2 באוגוסט 2019.
ראשית חייה וחינוך
אודל נולדה בסאמר, דרום קרוליינה, ועברה להתגורר עם הוריה במירטל ביץ' כשהייתה תינוקת. יש לה אחות אחת. לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1984 בבית הספר התיכון " Coastal Academy High School" היא המשיכה ללמוד באוניברסיטה. בשנת 1990 היא סיימה את לימודי התואר הראשון בשיווק באוניברסיטת קלמסון בציון ראוי לשבח. בקלמנסון או'דל הצטרפה לאחווה קאפה קאפה גאמא.
ב-1987 נבחרה למיס דרום קרוליינה וייצגה את המדינה בתחרות מיס אמריקה 1988, שם זכתה לראשונה בפרס בגד הים.
בשנת 1990, בתחרות מיס דרום קרוליינה ארצות הברית, אודל סיימה בתואר סגנית האלופה של אמריקה ג'ינה טולסון. טולסון זכתה במיס עולם באותה שנה.
קריירה
בשנת 1993 היא הצטרפה ל- WTVJ ב- NBC במיאמי, והנחתה את חדשות השעה 17:30  אחר הצהריים עם עם ג'קי נספרל  אודל עזבה את תחנת הטלוויזיה בשנת 1995 כדי לעבור ללאס וגאס. בהיותה בלאס וגאס עבדה ככתבת לענייני בידור בתוכנית הצהובונים "רומן נוכחי" עד לסיום התכנית בשנת 1996.
1996–2009 מנחה Access Hollywood
אודל הצטרפה לתוכנית הבידור כניסה להוֹלִיווּד Access Hollywood כאשר התכנית עלתה לשידור לראשונה בשנת 1996. בנוסף לעבודתה ב- Access Hollywood, אודל הנחתה גם NBC News את התכנית היום אמריקה - Today ואת התכנית תחקי הפשע  Dateline NBC. היא סיקרה טקסים כמו פרסי האוסקר, האמי, הגראמי וגלובוס הזהב, וכן אירחה מספר אירועי קדם הופעות לאמי ולפרס גלובוס הזהב.
אודל אירחה את תחרויות מיס ארצות הברית ומיס תבל בשנים 2004 ו- 2005. היא הנחתה את מצעד יום פטריק הקדוש בעיר ניו יורק ברשת WNBC בין השנים 2004–2006. היא הגישה יחד עם דרו לאצ'י את תחרות מיס ארצות הברית 2006, תחרות מיס יוניברס 2006 עם קרלוס פאנס, ותחרות מיס ארצות הברית 2007 יחד עם טים וינסנט.
ב־13 בינואר 2008, לאחר שבוטל האירוע השנתי השישים וחמש של פרסי גלובוס הזהב כתוצאה משביתת איגוד התסריטאים האמריקאי (2007–2008), היא אירחה את 65 הזוכים בפרסי גלובוס הזהב בתוכנית של רשת רשת NBC עם המנחה של Access Hollywood, בילי בוש.
בשנת 2009 אירחה אודל את תוכנית המוקדמות של NBC לטקס פרס גלובוס הזהב השנתי ה-66 עם טיקי ברבר וברוק בורק. היא שיחקה את עצמה בפרק השלישי של העונה של האנה מונטנה "Cheat It". היא הופיעה גם בסיטקום "ברשת פוקס" בסדרה האחים. ב־12 באוקטובר באותה שנה היא ומריה מנונוס ארחו במשותף ב- WWE Raw. אודל הייתה אמורה להשתתף בעונה השמינית של הסדרה רוקדים עם כוכבים, יחד עם הרקדן המקצועי טוני דובולני, אך נאלצה לוותר על התפקיד, לפני שהעונה החלה, לאחר שקרעה את המניסקוס שלה במהלך האימונים; המחליפה שלה הייתה מליסה ריקרופט. אודל עברה ניתוח ארתרוסקופיה לתיקונו ב -20 במרץ 2009.
בדצמבר 2009 אודל הכריזה על עזיבתה את התכנית אקסס הוליווד. היא עזבה את התוכנית כשנותרו לה עוד שנתיים בחוזה.
ב־22 ביוני 2010, אודל אירחה את הקונצרט של נאשוויל Nashville Rising במטרה לגייס כסף לטובת תושבי נאשוויל, לאחר השיטפונות שהתרחשו בחודש מאי באותה שנה. היא חלקה את הנחיית האירוע עם טים מקגרו ופיית' היל.
2011–2019 מנחה Entertainment Tonight
ב־2 באוגוסט 2019 אודל הודיעה בשידור החי שהיא תסיים ותעזוב את התכנית "בידור הערב" לאחר השידור של אותו יום. היא גם נשאה דברי הספד למנהל שלה שמת באותה שנה.
פילמוגרפיה
בין השנים 1995 - 2020 השתתפה בצילומי הסדרות והסרטים הבאים :-
חיים אישיים
אודל הייתה נשואה לריצ'רד אודל Richard O'Dell מ־30 בספטמבר 1995 ועד ל -4 בנובמבר 2004. בשנת 2005 נישאה לקית' זובצ'ביץ'. אודל ילדה את בתם ביוני 2006, במרכז הרפואי ארז-סיני בלוס אנג'לס. לדבריה, שינויים בלתי צפויים ומפתיעים קרו בגופה במהלך ההריון שגרמו לה לכתוב ספר הורות בשם, "מלא חיים".
היא הייתה שגרירה של האגודה הלאומית האמריקאית המטפלת בחולי ניוון שרירים כתוצאה ממחלת ה-ALS. בספטמבר 2016 אודל הגישה בקשה להיפרדות משפטית מזובצ'ביץ' ובנובמבר 2017 הם הגישו בקשה לגירושין.
במאי 2013 אודל קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי הרוח מאוניברסיטת קלמסון. בטקס היא נשאה דברים לשאר הבוגרים, ועודדה אותם לעולם לא לוותר על חלומות: "החלטתי שאני מעדיפה להיכשל בלעשות משהו שנהניתי ממנו מאשר להצליח לעשות משהו שיהיה רק טחינה [.. ..]. המשאלה שלי מכולכם, שתעשו את אותו הדבר. תהיה מי שאתה כי תמיד אתה צודק".
ליאו רוט
ליאו רוֹט (17 במאי 1914 - 25 בדצמבר 2002) היה צייר ישראלי, חבר קיבוץ אפיקים.
ביוגרפיה
בנם בכורם של דוד ורבקה, רוט נולד ב-1914 בעיירה טישמייניצה שבגליציה למשפחת סוחרים אמידה וציונית. ב-1920, לאחר המלחמה, היגר עם משפחתו לדואיסבורג שבגרמניה. מוריו הגרמנים התרשמו מנטיותיו האמנותיות, והציעו לו מלגות גבוהות להשתלמות בברלין. רוט עזב בגיל 16 את בית הספר בשל גילויי אנטישמיות והחל לעבוד כשוליה למעצב חלונות ראווה וללמוד ציור אצל יוזף דופלפלד. באותה תקופה החלו לנשב רוחות רעות ומאיימות ורוט החליט לעזוב הכל ולפתוח דף חדש בחייו. הוא עזב את גרמניה ואת בני משפחתו בידיעה שהם יגיעו אחריו, וב-1933 עלה לארץ ישראל. בהגיעו לנמל תל אביב-יפו חבר אל קבוצת יקים גרמנים והתפרנס מניקוי חלונות ראווה לתקופה קצרה. דודו, אליהו גורביץ, הגיע מעמק הירדן לקחת אותו לקבוצת כנרת. ב-1934 הצטרף לקיבוץ אפיקים, בו היה חבר עד מותו. באפיקים הכיר את מניה ויחד הקימו את משפחתם ונולדו ילדיהם דודו וזלי. יתר בני משפחתו, פרט לאביו, עלו מגרמניה, והצטרפו אליו בקיבוץ.
רוט הצניע את כישוריו האמנותיים כדי להשתלב טוב יותר בחברת הפועלים, מתוך רצון להיות חלוץ כמו כולם, אך הדחף לצייר, אף על פי שהודחק, הסתנן והחל לפרוץ החוצה. בשנותיו הראשונות בקיבוץ עבד ברעיית צאן, ובשנים מאוחרות יותר שילב עבודה בענפים שונים בקיבוץ במקביל לציור, וזכה לקבל סטודיו משלו – צריף שעמד מחוץ לגדר הקיבוץ – כדי שיוכל לצייר בשעות הפנאי. ב-1951, נסע לפריז ללמוד באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, שם התמחה במיוחד בעבודות פרסקו. בשנת 1953 הקים בית ספר לציור באפיקים, שבו למדו אמנים מכל רחבי התנועה הקיבוצית. בשנת 1959 זכה בפרס לציור מטעם עמק הירדן וריכז את אגודת הציירים והפסלים בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1979 נפטר בנו הבכור, דודו רוט, שהיה אף הוא צייר והשתתף בעבודתו של אביו. במשך השנים בריאותו של רוט נפגעה והוא נזקק לניתוחים קשים. אשתו מניה נהרגה בתאונת דרכים ב-2002, ורוט נפטר בדצמבר באותה שנה, בגיל 88. מנשה קדישמן, שהיה תלמידו, אמר בדברי ההספד על קברו כי רוט "התחבא בקיבוץ וצייר" והיה אחד מחשובי הציירים הישראלים. עוד מתלמידיו: איקא ישראלי, אריק קורן, וכתריאל עפרוני.
עבודתו האמנותית
חלק מעבודותיו של רוט עסקו בנושאים אישיים, בעוד חלקן האחר הוקדש לנושאים לאומיים וחברתיים בהתאם לצרכיו התרבותיים של הקיבוץ. מרבית יצירותיו המוקדמות של רוט אבדו בתקרית בשנת 1947 בה נשרף הצריף שבו נהג לצייר. עבודות אלו כללו בעיקר דיוקנאות וציורי נוף בסגנון אימפרסיוניסטי, ומאוחר יותר גם בסגנונה של אסכולת פריס היהודית, אליה התוודע בעיקר באמצעות קשריו עם חיים אתר. כל שנותיו נאבק ליאו עם עצמו על השילוב בין "האני האמן" האישי, הפרטי, הייחודי, לבין "האני הקיבוצי", הקולקטיבי, המחויב אל הכלל.
החל מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 נטש רוט את ההשפעה האימפרסיוניסטית. מכאן ואילך עמדו במרכז ציוריו דמויות כבדות ומוצקות, בעלות קווי מתאר ברורים ומוגדרים היטב, זאת בהשפעת הציור הגרמני של שנות העשרים והשלושים ובפרט של תנועת "החפציות החדשה" (Neue Sachlichkeit). את יסודותיו של סגנון זה ספג בעיקר דרך היכרותו עם האמן שלום סבא, אותו פגש באמצעותו של מרדכי גומפל ועמו התיידד. הייתה זו גם תקופת תור הזהב של ציורי הקיר, פרסקאות בתנועה הקיבוצית ששימשו לעיטור מבנים ציבוריים. בציוריו מתואר הווי הקיבוץ ומוצגים חיי החלוצים מחד והעיירה היהודית מאידך וכך מקבלת ביטוי הטרנספורמציה שעברו המתיישבים החדשים בארץ ישראל. ברבים מציוריו גם ניכרת השפעת עבודותיו של האמן היהודי מרק שאגאל. ביצירותיו השונות של רוט הופיעו דמויות פועלים ורועי צאן, ששיקפו את התודעה הקיבוצית, אך בהשפעתו של שאגאל החלו בשלהי שנות ה-50 להופיע בציוריו מוטיבים יהודיים. אותם דימויים יהודיים הזכירו את מוצאם של חברי התנועה מעיירות מזרח אירופה. זאת על אף שסממנים גלותיים היו מוקצים מפאת ניסיון התנועה הציונית לשלילת הגלות, לטובת יצירת האדם החדש. הרכב התרבות החדשה צמח מתוך ערכים יהודיים, עבודת אדמה וחיי קהילה, אותם ביטא רוט ביצירותיו. אלו קיבלו מקום מכובד בקיבוץ שעיטר בציוריו של רוט את פנים חדר-האוכל, מקום בו התכנסו לחגוג חגים, אספות, ואירועי תרבות נוספים.
רוט הציג בישראל, בארצות הברית, במקסיקו, בספרד, בהולנד, בשוודיה, ובדנמרק.
ליאו רוט מופיע כדמות מרכזית בספרו של אסף ענברי "הביתה" (2009).
קאלסוי
קאלסוי (בפרואזית: Kalsoy) הוא אי בצפון-מזרח איי פארו, בין האיים איסטורוי וקונוי.
גאוגרפיה
בשל צורתו הצרה והארוכה של האי ובשל מנהרות הכבישים שנחצבו בו הוא מכונה "החליל". באי 13 פסגות, שהגבוהות בהן הן ההרים נסטינדאר (787 מטרים) ובוטנסטינדור (743 מטרים).
יישובים
באי ארבעה יישובים - כולם ממוקמים בחופו המזרחי (מאחר שהחוף המערבי של האי הוא צוק תלול): הוסאר (Húsar), מיקלאדאלור (Mikladalur), סיראדאלור (Syðradalur) וטרולאנס (Trøllanes). העיירות מחוברות באמצעות מנהרות שאורכן מגיע לעיתים ל-2 ק"מ.
קאלסוי בספרות העברית
עלילת ספרו של העיתונאי עמרי גלפרין, 'האי בקצה האוקיינוס', מתרחשת ברובה באי קאלסוי, ובפרט בכפר סיראדאלור, המצוי בחלקו הדרומי של האי.
קולטור
קולטור (בפרואזית: Koltur) הוא אי הממוקם באיי פארו, מערבית לסטריימוי וצפונית להסטור.
גאוגרפיה
באי יישוב אחד בלבד הקרוי על שם האי. ביישוב התגוררו מגדלי צאן שרעו את עדריהם על מורדותיו הדרומיים של האי, אולם היישוב נעזב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בשנת 1994 שבו לאי שני מתיישבים.
באי הר אחד בלבד - קולטורשאמאן (478 מטרים).
ברמן (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים ששמם ברמן:
ראו גם
}}
סיקמה F16
סיקמה F16 (בצרפתית: Secma F16) היא מכונית מיקרו בתצורת מכונית ספורט רודסטר מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית SECMA (שם רשמי: Société d'Etude et de Construction de Mecanique Automobile) אשר מיוצרת משנת 2008.
שטיבל (טחנת קמח)
שטיבל בע"מ היא רשת טחנות קמח מובילה בישראל. הטחנה הראשונה נוסדה בחיפה בשנת 1935 על ידי זאב שטיבל. כיום ממוקמות טחנות קמח של שטיבל בחיפה, נתניה, אשדוד, עד-הלום ובאר שבע.
טחנות שטיבל מייצרות ומשווקות קמחים שונים מסוגי חיטה שונים ובדרגות קילוף וטחינה שונות (קמח מלא, קמח לעוגות, קמח לפסטה, סולת ועוד) וכן מוצרי ביניים שונים של תהליך הטחינה. הטחנות משווקות גם קמח לייצור תעשייתי ומקצועי של מוצרי מאפה ופסטה.
סיווג הקמחים של שטיבל הפך לתקן דה פקטו במתכונים לאפייה בישראל וברבים מהם ניתן למצוא הנחיה לשימוש ב"קמח שטיבל מספר 2" למשל, כחלק מהנחיות המתכון.
היסטוריה
בשנת 1935 ייסד זאב שטיבל את טחנת הקמח "שטינמץ א"י" במפרץ חיפה, בו נבנה הנמל ותשתיות תעשייה מפותחות שהוקמו בימי המנדט הבריטי.
בתחילת דרכה,  התבססה פעילות הטחנה על יבוא קמח לפי זיכיון שנקרא "שטינמץ- גרמניה", שהינו שיטת טחינה לקמח מלא. עם הביקוש הגובר לקמח זה נבנה אתר ייצור לטחינת קמח מלא לפי שיטת שטינמץ, לצורך אפיית לחמים מקמח מלא שהיו אהודים על האוכלוסייה ביישוב היהודי בארץ, ובעיקר על ידי עולי גרמניה ומזרח אירופה.
בשנים אלו הוקם בארץ "האיגוד למען תוצרת הארץ" שמטרתו הייתה עידוד ותמיכה בתעשייה ובתפוקת הייצור העברי בארץ ישראל. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק הזיכיון לטחינת קמח שטינמץ. בנוסף, בהתאם לתקנות ממשלת המנדט מ-1939 לייצור "קמח סטנדרט" –  בשל מחסור בקמח ובחיטים, נקבע כי הלחם בארץ ייוצר מתערובת קמח מיוחדת שכונתה "קמח סטנדרט א"י" – המוכר כקמח אחיד – ללחם אחיד שקיים עד היום.
בשנת 1942 הוגבל לפי פקודת הפיקוח על המזונות, ייצור הלחמים בארץ לסוג לחם אחד בלבד, המוכר כלחם אחיד.
בעקבות הביקוש הגובר ללחם כמוצר יסוד חיוני במהלך המלחמה ובשנים שלאחר קום המדינה ועם גלי העלייה הגדולה לארץ,  הורחבו קווי הייצור בטחנה, על מנת להבטיח אספקת קמחים, ושם הטחנה החל מהקמת מדינת ישראל הוסב לטחנת קמח שטיבל בע"מ.
בשנת 1955 הצטרף ברוך תורג'מן לחמיו – זאב שטיבל. לאחר שובו מלימודים בבית ספר לטוחנים בשווייץ (בו למדו לימים בניו ונכדו - דור שלישי ורביעי לטוחנים בשטיבל). במהרה מגוון הקמחים פותח על מנת להתאימם לדרישות וצרכי השווקים המשתנים, ובנוסף הגדילה הטחנה את הפריסה הארצית שלה. החברה שותפה גם בטחנת "דגן" המייצרת משפרי אפייה בארץ ובעולם.
במהלך שנות התשעים (1990) הופרט יבוא החיטים לארץ שעד אז היה בידי הממשלה והטחנה גדלה בהדרגה. בשנת 2016 הוענק לברוך תורג'מן – מנכ"ל קבוצת שטיבל, פרס התעשייה על ידי התאחדות התעשיינים בישראל.
כיום, ייצור הקמחים של שטיבל שמחזיקה במעל 50% משוק הקמח בישראל, מתבצע בחמש טחנות קמח אשר בבעלות החברה, הממוקמות במטה החברה שנמצא במפרץ חיפה, ושאר הטחנות נמצאות ב: נתניה, צומת עד הלום, אשדוד ובאר שבע.
כמו כן החברה מחזיקה ב-24% מהבעלות של יצרנית מוצרי המאפה הגדולה בישראל, קבוצת מאפיות אנג'ל.
דולפין דרום-אפריקאי
דולפין דרום-אפריקאי (שם מדעי Cephalorhynchus heavisidii) הוא מין דולפין קטן בסוג דולפין קטן (יחד עם דולפין קומרסון, דולפין לבן ראש ודולפין צ'יליאני), המצוי לחופי דרום אפריקה המערביים וחופי נמיביה.
תפוצה
תפוצת המין מתפרשת מחופיה הצפוניים ביותר של נמיביה ועד הקצה הדרומי של דרום אפריקה. גודל האוכלוסייה אינו ידוע, אם כי המין נצפה פעמים רבות בחוף סקלטון, מול הערים קייפטאון וואלוויס ביי. הדולפין נצפה לרוב בקבוצות גדולות, אך כיום אין הערכה של גודל האוכלוסייה.
תיאור
אורכו של דולפין דרום-אפריקאי ממוצע מגיע עד ל-1.8 מטרים ומשקלו עד ל-75 ק"ג. צורתם ומבנה הראש של הדולפינים גורמים לרבים להתבלבל ביניהם ובין לווייתנאים ממשפחת הפוקניים. ראשם של הדולפינים בצבע אפור כהה. החלק הקדמי של החלק העליון והסנפירים בצבע אפור בהיר יותר, והחלק האחורי וסנפיר הגב הם בצבע אפור כהה. הבטן לבנה, וכתמים לבנים מופיעים על הסנפירים ועל הגב התחתון.
הזכרים והנקבות מגיעים לבגרות מינית בגיל 7-9, ומשך ההריון הוא ככל הנראה עשרה חודשים. הדולפינים מזדווגים בדרך כלל באביב ובקיץ. הנקבות יולדות, אחת לכשלוש שנים. תוחלת החיים הארוכה ביותר שנצפתה אצל מין זה היא של 20 שנים, קצרה יחסית למינים אחרים של דולפינים. צירופם של תוחלת חיים קצרה, משך הזמן הנדרש להגעה לבגרות מינית, תקופת הריון ארוכה והפסקות ארוכות בין הריון להריון, גורמות לקצב גידול אוכלוסייה איטי. הדולפין הדרום-אפריקאי הוא בעל חיים חברותי, ולרוב הוא חי בקבוצות של 5-10 פרטים, לעיתים אף בקבוצות גדולות יותר.
מנה ברטו
ז'ואאו דה דאוס מנה ברטו (בפורטוגזית: João de Deus Mena Barreto; 30 ביולי 1874 – 25 במרץ 1933) היה איש צבא ומדינאי ברזילאי. היה מבין ראשי ההנהגה של החונטה הצבאית הברזילאית אשר בשנת 1930 ביצעה הפיכה שלטונית שהדיחה את וושינגטון לואיס מהנשיאות והחליפה אותו במועמד לנשיאות ז'טוליו ורגאס, שהיה מקורב לחוגים פנימיים בתוך הכוחות המזוינים של ברזיל.
ביוגרפיה
מקורו של ברטו בחבל ריו גראנדה דו סול. ברטו היה יליד פורטו אלגרה, האימפריה הברזילאית, בשנת 1874. אביו היה הפילדמרשל חוסה לואיש מנה ברטו ששירת בצבא ברזיל בסדרת מאבקים צבאיים, הגדול שבהם היה מלחמת הברית המשולשת. ברטו התחנך בבית ספר צבאי עד שנת 1893, עת החל בשירות צבאי פעיל. הוא הועלה בדרגות הצבא עם השנים והפך ליועצו המקורב של דודו, שכיהן בתפקיד שר המלחמה הברזילאי בממשלתו של ארמס דה פונסקה. בשנת 1918, בדרגת קולונל, מונה למפקד בריגדת הרגלים המוצבת בבירה ריו דה ז'ניירו.
לנוכח חוסר יציבות שלטונית ותסיסה אזרחית גוברת שהתנגדה לשלטון האוליגרכים של סאו פאולו ומינאס ז'ראיס, ברטו החל לתכנן הפיכה צבאית שתביא סוף למשטר האוליגרכי בראשותו של וושינגטון לואיס. מהפכת 1930 כפי שהיא נודעה הביא לנפילת הממשלה האזרחית ומנעה את השבעתו של הנשיא הנבחר, ז'וליו פרסטס. ברטו החל ביחד עם שני מהמתכננים הראשיים האחרים של המהפכה, הגנרלים אוגוסטו פרגוזו ואיזאיאס דה נורוניה, בשלטון חונטה צבאית בברזיל שנמשך 11 ימים. לאחריהם הועברו כל סמכויות השלטון לידי הפוליטיקאי ז'טוליו ורגאס, שהעניק חנינה לשותפים במהפכה ושלט בברזיל שלטון דיקטטורי עד לשנת 1945.
כרכן ירוק
כרכן ירוק (שם מדעי: Gonyosoma prasinum) הוא מין נחש לא-ארסי ממשפחת הזעמניים המצוי ביערות גשם לחים בתת-היבשת ההודית ובדרום-מזרח אסיה במדינות: הודו (במערב בנגל, אסאם וארונאצ'ל פרדש), בנגלדש, בורמה, צפון תאילנד, מערב מלזיה, לאוס, וייטנאם, סין (במחוזות: יונאן, גוויג'ואו והאינאן) והפיליפינים.
מאפיינים
אורכו של הנחש עד 1.2 מטרים והוא בעל קשקשים ירוקים לאורך גופו עם גב ירוק כהה, בטן בהירה, ראש גדול ובעל עיניים גדולות ושחורות בעלות קרום כחול המקיף אותם. הלסת גדולה ולעיתים בעלת קצוות צהובים. הנחש שוכן על העצים ופעיל במשך היום. נקבות הנחשים גדולות מהזכרים והן מטילות 5–11 ביצים.
הנחש מצוי על ענפי העצים ביערות הגשם, היערות ויערות הבמבוקים של תפוצתו עד לגובה 2,500 מטרים. הוא ניזון מצפרדעים, לטאות, עופות קטנים ויונקים.
נחש אינו מצוי בסכנה בטבע אך עלול להיות עקב הפגיעה בבית גידולו וסחר בו לחיית מחמד. כיום הוא נחשב למין מוגן במדינות בהם חי.
בנדיקטינים
מסדר בנדיקטוס הקדוש (בלטינית: Ordo Sancti Benedicti – OSB), או הבנדיקטינים, היא קבוצת-גג של נזירים קתולים קוינוביטים (החיים במנזר שיתופי) שקיבלו על עצמם את הרגוּלה (התקנון) של בנדיקטוס הקדוש מנורסיה (Nursia) (480-547). נזירים אלה חיים בקהילות עצמאיות, שאינן כפופות להנהגה מרכזית. ראשיתו של המסדר במאה השישית באיטליה עם התקבצותם של תלמידים סביב בנדיקטוס, שהקים במהלך חייו שנים-עשר מנזרים, וניסח בשנת 540 את הרגולה שלפיה עליהם לפעול. מתוך הבנדיקטינים התפצלו במהלך השנים מסדרים נוספים, דוגמת מסדר קלוני והציסטרציאנים. כיום ניתן למצוא קהילות בנדיקטיניות ברחבי העולם.
ראשית הנזירות הנוצרית והקמת המסדר
היסודות הרעיוניים שהביאו בסופו של דבר להתפתחות הנזירות הבנדיקטינית מקורם באזור מצרים, סוריה וארץ ישראל, במאה השלישית לספירה. תנועת הנזירות המזרחית – שאת הקמתה מייחסים לאנטוניוס הקדוש (251–356) – התאפיינה בתחילת דרכה בפרישות, סגפנות קיצונית והתבודדות. זרם זה של מתבודדים נקרא הנזירות הארמיטית. במקביל לארמיטים התפתח זרם נוסף בנזירות המזרחית, שענה על הצורך של אותם נזירים שהעדיפו לחיות בקהילה, ומכאן קיבלו את שמם: קוינוביטים.
במהלך המאה הרביעית חדרו רעיונות נזיריים אלה למערב אירופה. בתקופה זו הייתה הנצרות בעיצומו של תהליך התפשטות מואץ, שדרש פעמים רבות פישוט של הרעיונות הדתיים כדי להתאימם לאוכלוסייה. מתוך ה"רצון ליצור איים של נצרות טהורה בים הבינוניות והפשרות מסביב", אימצו רבים מהקתולים האדוקים את הרעיונות הנזיריים המזרחיים, והתאימו אותם לתנאים השונים באזור זה.
אף על פי שקדמו לו מספר אישים בהפצת הנזירות במערב אירופה, זכה בנדיקטוס הקדוש לתואר "אבי הנזירות המערבית". במהלך התחנכותו ברומא, היה בנדיקטוס עד לסיאובה של החברה, וכתגובה החליט להתרחק ממנה. הוא יצא להרים באזור סוּבּיאקוֹ שבמרכז איטליה סביב שנת 500, שם התבודד במערה במשך שלוש שנים. שמו יצא למרחקים, ותלמידים רבים התאספו סביבו. כאמור, במהלך חייו הקים בנדיקטוס שנים-עשר מנזרים קוינוביטים, ביניהם המנזר הידוע במונטה קאסינו, ובשנת 540 ניסח את תקנון החוקים (הרגולה) המחמיר המתווה את דרך החיים הראויה.
הרגוּלה הבנדיקטינית וחיי הנזיר
בספרו "הדיאלוגים" כותב האפיפיור גרגוריוס הראשון כי בנדיקטוס ניסח את תקנון החוקים שלו בסוף ימיו, לאחר שלמד רבות על החיים במנזר מחוויותיו האישיות. ואכן, הבנתו העמוקה של בנדיקטוס את הצורך בשילוב בין החוקים הנוקשים לבין האפשרות לשינוי וגמישות ניכרת בו בבירור. כתוצאה מכך, מלבד התוויית הדרך לנזירים הבנדיקטינים שאבה ממנו השראה הנזירות המערבית כולה, המושתת על עקרונות היסוד שלו. להפצת הרגולה ברחבי העולם הנוצרי תרם אף ניסוחה הנגיש והפשוט, שככל הנראה הושפע מסגנונה של החוקה הרומית.
מטרת העל של החיים במנזר היא ההגעה לישועה. בנדיקטוס האמין כי הנזירות הארמיטית מיועדת ליחידי סגולה שעברו הכשרה מיוחדת, ובפנותו דווקא לאדם הממוצע, טען כי עליו לחיות בקהילה סגורה ותומכת, שתאפשר לו לרכוש כלים המסייעים להגעה לישועה נחשקת זו. יתר על כן, תהליך הכניסה לחיי הנזירות הוא הדרגתי, ומאפשר הסתגלות לחוקים הנוקשים.
לאחר שקיבל על עצמו את הרגולה, מחויב הנזיר בחמשת העקרונות הבאים: עוני; פרישות; צייתנות (שהם שלושת הנדרים); עבודה ותפילה; קביעות במקום. ואכן, הנזירים הבנדיקטינים חיו (וחיים עד היום) בקהילות קטנות וסגורות, המספקות לעצמן את כל צורכי הקיום, ללא כל רכוש פרטי ותוך ציות מוחלט לאב המנזר. סדר יומם מורכב מתפילות (שבע במספר) ומעבודה פיזית ועיונית, כל זאת בשאיפה לחקות את דרכו של ישו (Imitatio Christi).
התפשטות הנזירות הבנדיקטינית באירופה
אחרי מותו של בנדיקטוס, בשנת 597, שלח גרגוריוס הראשון נזירים בנדיקטינים לאנגליה במטרה להפיץ את בשורתו של ישו. שליחות זו תרמה רבות להתפשטות המנזרים הבנדיקטינים, שהגיעו עד לפריסיה וגרמניה המרכזית. אולם, במאות השמינית ותחילת התשיעית חלה התדרדרות מוסרית במנזרים רבים, כתוצאה מהנהגתם של אבות מנזר שלא נצמדו לחוקי הרגולה. גורם נוסף שפגע במעמדה של הרגולה היה לחצו של קרל הגדול להעצמת הלמדנות במנזרים, שדחקה לשוליים את עבודת הכפיים.
בתגובה לתהליכים אלה הקים בשנת 779 בנדיקטוס מאַנְיַין (750–821) מנזר שדגל בהליכה מחמירה ובלתי מתפשרת בדרכי הרגולה, וסחף אחריו מנזרים נוספים ברחבי בורגונדיה. בחסותו של לואי החסיד, יורשו של קרל הגדול, הוא כינס בשנת 817 אספה של אבות המנזרים הבנדיקטינים, והכריז על הצבה מחודשת של הרגולה במרכז, שיבה לעבודת הכפיים וטיהור המנזרים מהשפעות חיצוניות. הרפורמה של בנדיקטוס מאניין לא החזיקה זמן רב. עם שקיעתה של הממלכה הקרולינגית, שקעה אף היא, והתפוררותה הסופית של הממלכה בשנת 843 הובילה להתדרדרות נוספת במעמדה של הרגולה.
קלוּני
במחצית השנייה של המאה התשיעית ובמאה העשירית השתלטו אצילים מקומיים על רבים מהמנזרים הבנדיקטינים, ובאין הנהגה מרכזית למסדר, היו חשופות הקהילות להשפעות חיצוניות משחיתות. על רקע מציאות זו הוקם בשנת 909 מנזר קלוּני בידי גיום החסיד, דוכס אקוויטניה. הדוכס העניק למנזר עצמאות מוחלטת, והכריז בפומבי כי הוא כפוף לכס הקדוש בלבד. הנזירים בקלוני נצמדו בשנית לרגולה, בגרסתו המפורשת של בנדיקטוס מאניין, כאשר הרוחניות והתפילה גברו בחשיבותם על העבודה הפיזית. בעקבותיהם הוקמה רשת ענפה של מנזרים שהיו כפופים להנהגה מרכזית, והיוו למעשה מסדר בפני עצמם, הוא מסדר קלוני, שמנה כאלף מנזרים במחצית המאה השתים-עשרה. מלבד הרפורמה של מסדר קלוני, התפצלו מהבנדיקטינים מסדרים נוספים. להלן הצגה של שניים מהמרכזיים שבהם.
קרטוזיאנים
כתוצאה מההתפשטות המהירה של מסדר קלוני והעושר הרב שצברו מנזריו, מאמצע המאה האחת-עשרה שוב חלה התדרדרות בהקפדה על הרגולה. בתגובה, נוסדו באירופה מסדרי נזירים נוספים, דוגמת הקרטוזיאנים, שתחילתם בשנת 1084 בדרום-מזרח צרפת. המאפיין המרכזי של מסדר זה היה "שילוב בין הנזירות הבנדיקטינית לבין פרישות מחמירה...", ומייסדו, ברונו מקלן, העניק חשיבות רבה להתבודדות הנזיר בתאו.
ציסטרציאנים
באותה תקופה קם מסדר נוסף, שראשיתו בפרישת קבוצת נזירים בהנהגת רוברט הקדוש מהמנזר הקלוני מוֹלם בשנת 1098, והקמת מנזר ציטוֹ. פרישתם של הנזירים נגרמה עקב התנגדותם לדגש היתר ששמו הקלונים על תפילה, ועקב עושרו הרב של המנזר, שהביאוֹ לזניחת הרגולה. מתוך רצון לקיים את חוקי הרגולה הבנדיקטינית ככתבם וכלשונם, חיו הציסטרציאנים באתרים מבודדים, בצניעות רבה, ועמלו קשה למחייתם. כדי למנוע את תהליך הדעיכה המוסרית שהתרחש לא אחת, הם יצרו מנגנון בקרה ארגוני, שהכפיף את כל אבות המנזרים השונים לאב המנזר של ציטו.
אחד המנזרים הבנדיקטיניים המפורסמים בארץ נמצא באבו גוש שליד ירושלים ובו כנסייה צלבנית שנשתמרה כמעט בשלמותה.
בנימין מרדכי נבון
חייו
נולד בירושלים, לאפרים נבון ממשפחת נבון הירושלמית, צאצא לרב יונה נבון (מחבר "נחפה בכסף" ו"גט מקושר") ולאמו אלישבע בת הרב חיים מונדובי. רעייתו הראשונה ובניהם נפטרו, אירוע שהותיר עליו רושם עז אשר מצא את ביטויו בספרו "בני בנימין וקרב איש" משנת תרל"ה (1875). בתקפ"ח (1828), נשא בנישואים שניים את אמו של הרב יעקב שאול אלישר, 4 שנים לאחר פטירת בעלה הראשון.
הרב נבון שימש ראב"ד בירושלים ועמד בראש כמה ישיבות בהן ישיבת המקובלים בית אל, ישיבת בית אהרון קצין (יחד עם קרובו, הראשון לציון הרב יהודה נבון), ישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה.
בשנת תר"ט (1849) מונה לתפקיד עוזרו של הראשון לציון הרב יצחק קובו ולמעשה הועברו אליו הסמכויות המנהליות של הראשון לציון.
הרב נבון נפטר בירושלים ונקבר ב"חלקת הרבנים", בבית הקברות בהר הזיתים. לימים נקבר לצדו בנו החורג - הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר.
יצירתו
ספרו בני בנימין וקרב אי"ש נדפס לראשונה על ידי הרב אלישר בשנת תרל"ה בצירוף תשובותיו שלו. בספר נדפסו גם תשובות מרבנים נוספים, ובהם הרב שמואל סלנט.
פרס לייטרסדורף לאומנויות
פרס לייטרסדורף לאומנויות (פרס ע"ש דני לייטרסדורף ז"ל לתרומה ציבורית מוכחת בתחום האומנויות), הוא פרס ישראלי ליצירת אמנות (ספרות, שירה, ציור, קולנוע) הקרוי על שם דני לייטרסדורף (1960–2015). הוא מוענק מדי שנה מאז שנת 2016, על ידי הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
ייסודו של הפרס
משפחת לייטרסדורף ייסדה בשנת 2012 הענקת פרס שנתי ע"ש מעצבת האופנה פיני לייטרסדורף על סך 50,000 ₪. דני לייטרסדורף היה נכדה של המעצבת ובנו של האדריכל טומס לייטרסדורף. הוא היה יוצר שאהב מאוד אמנות, ונפטר לאחר מחלה ממושכת בשנת 2015. לאחר פטירתו החליטה משפחת לייטרסדורף ליזום את הפרס לזכרו, יחד עם האוניברסיטה העברית.
2018
פרופ' אהוד כץ על תערוכת אמנות של ציור ורישום.
2019
פרופ' מנחם רון וכסלר על תערוכות בתחום ציור, רישום ופיסול ועל ספרו:
2020
פרופ' אוריאל הרסקו-לוי.
2021
פרופ' אברהם רובנישטיין
ליגת העל הברזילאית
ליגת העל הברזילאית בכדורגל, הנקראת רשמית סרייה א' של האליפות הברזילאית בכדורגל (בפורטוגזית: Série A do Campeonato Brasileiro de Futebol), ומכונה גם "הברזילאי הגדול" (Brasileirão), היא ליגת הכדורגל הבכירה בברזיל. משתתפות בליגה 20 קבוצות ברזילאיות, כאשר בסוף כל עונה ארבע הקבוצות מתחתית הטבלה יורדות ל"סרייה ב'" (ליגת המשנה בברזיל) ואילו ארבע הראשונות בטבלת ליגת המשנה עולות לסרייה א'. כמו כן, קובעת ליגת העל 4 מתוך 5 המשתתפות ברזילאיות בגביע ליברטדורס. עד שנת 2011, המפעל גם קבע את כל 8 המשתתפות הברזילאיות בגביע סודאמריקנה של השנה שאחרי, אבל בשנת 2012 תפקיד זה עבר לגביע הברזילאי.
האליפויות של המדינות
בגלל גודלה של ברזיל והמרחק הרב בין עריה, תחרויות הכדורגל ברמה הלאומית לא התאפשרו באופן מעשי לפני שנות ה-60. במשך רוב המאה ה-20, התחרויות החשובות בברזיל נערכו ברמה של מדינות, כאשר החשובות והוותיקות ביניהן הן אליפות סאו פאולו ואליפות ריו דה ז'ניירו. גם לאחר ייסוד התחרויות הלאומיות המשיכו האליפויות של המדינות להתקיים והן מוסיפות גם היום להיות תחרויות חשובות בברזיל. האליפות של מדינה מסוימת מאורגנת על ידי פדרציית הכדורגל של אותה המדינה. הפדרציות של המדינות כפופות לקונפדרציית הכדורגל הברזילאית.