cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה של הולנד
תור הזהב
מהגרים רבים הגיעו למחוזות ההולנדיים במאות ה-17 וה-18, בעיקר מהחלקים הפרוטסטנטיים של גרמניה. באותה תקופה כ-50% מתושבי אמסטרדם היו מהגרים שנולדו מחוץ להולנד. ברוב אירופה שרר עוני ולא הייתה תעסוקה מספקת לכולם; אבל באמסטרדם היו אפשרויות תעסוקה רבות, ושררה סובלנות דתית יחסית, כי השלטונות הכירו בכך שההגירה הרבה מחזקת מאוד את הכלכלה המקומית. מבקרים מבחוץ הופתעו לגלות שלא נדרשה מהם התייצבות במשטרה המקומית. נוסף לגרמנים, היגרו להולנד גם פרוטסטנטיים שנרדפו בפלנדריה ובצרפת (האחרונים כונו הוגנוטים), יהודים מגרמניה ופורטוגל, ורבים אחרים, ביניהם הפילוסוף דקארט וכמה מחלוצי המהגרים לארצות הברית (יש הרואים השפעה הולנדית רבה על הרעיונות הרפובליקניים המוקדמים בארצות הברית, וכן על התפתחות המערכת הפדרלית בה). השגשוג הכלכלי וחופש הדת והביטוי הביאו לפריחה חסרת תקדים של האמנויות בהולנד, והיא הפכה למקום מושבם של ציירים רבים. הוצאות ספרים רבות נפתחו בה, וספרים חשובים רבים יצאו לאור באמסטרדם - ביניהם ספרים שהצנזורה בארצות כתיבתם אסרה על פרסומם. הולנד הייתה גם בין המדינות המובילות בפרסום יצירות מוזיקליות, וכמה בתי דפוס למוזיקה נודעו באיכותם בכל אירופה.
מבחינה מדינית, מאז שזכתה הולנד בעצמאותה ב-1648 היא ניסתה להתגונן (במסגרת בריתות שונות) מפני צרפת, שתפסה את מקומה של ספרד כמדינה החזקה באירופה. סופה של מלחמת הירושה הספרדית ב-1713 מסמל את סוף התקופה שבה הרפובליקה ההולנדית הייתה מעצמה חשובה. במהלך המאה ה-18 הסתפקה הולנד בניסיון לשמור על עצמאותה והקפידה על מדיניות נייטרלית. הצרפתים פלשו כמה פעמים (ב-1672, 1701 ו-1748) ובכל פעם הביאו להחלפת השלטון.
המהפכה הבטאווית
בסוף המאה ה-18 הורגשה תסיסה הולכת וגוברת בהולנד. התפתח סכסוך בין שתי סיעות: האורנז'יסטים, שפעלו למען הגדלת סמכויותיו של וילם החמישי, נסיך אורנז', והפטריוטים, שקיוו להשיג צורת משטר דמוקרטית יותר, בהשראת מלחמת העצמאות של ארצות הברית. ניתן לראות את "יריית הפתיחה" של המהפכה הכושלת המכונה "המהפכה הבטאווית" במניפסט שפרסם יואן ון דר קָפֶּלֶן טוֹט דֶר פּוֹל, מייסד "הפטריוטים", בשנת 1781: Aan het Volk van Nederland, "אל העם ההולנדי".
לאחר שהולנד הייתה למדינה השנייה בעולם שהכירה בעצמאות ארצות הברית, הכריזו הבריטים מלחמה עליה. מלחמת אנגליה-הולנד הרביעית (1780–1784) הייתה הרת אסון עבור הולנד, בעיקר מבחינה כלכלית. ההיסטוריון פרנאן ברודל תיאר את חוזה השלום בתום המלחמה כ"צלצול הפעמון המבשר את מותה של הולנד כמעצמה".
ב-1785 התקוממו "הפטריוטים" במרד חמוש של מיליציות מקומיות הנחושות להגן על זכויותיהן של כמה ערים הולנדיות. "באופן כללי ניתן לראות מהפכה זו כסדרה של אירועים מבולבלים ואלימים, תאונות, נאומים, שמועות, איבה מרה בין אנשים והתעמתויות חמושות," אומר ברודל, שראה בה מבשרת המהפכה הצרפתית, על הסיסמה המפורסמת vrijheid ("חירות") המזכירה את סיסמת המהפכה הצרפתית "חירות, שוויון, אחווה". אבל בית אורנז', בתמיכת הבריטים, קראו לעזרתם את הפרוסים, קרובי משפחתם, שישלחו צבא כדי לדכא את המרידה. תגובתם של האורנז'יסטים הייתה קשה: איש לא העז להיראות בציבור ללא סרטי-עיטור בצבע כתום (צבע בית אורנז'), נעשו מעשי לינץ' וכל ראשי הערים הוחלפו בעושי דברם של האורנז'יסטים. צבא פרוסי קטן הוצב בהולנד, ומאחר שהם לא קיבלו משכורות הם התפרנסו ממעשי ביזה וסחטנות. "פטריוטים" רבים נמלטו לבראבנט ולצרפת.
הרפובליקה הבטאווית והשלטון הצרפתי
על רקע זה, לא מפתיע שאחרי המהפכה הצרפתית, כשפלש צבא צרפת וכבש את הולנד ב-1795, הצרפתים כמעט ולא נתקלו בהתנגדות מאורגנת. וילם החמישי מאוראנז' נמלט לאנגליה. הפטריוטים הכריזו על הקמתה של "הרפובליקה הבטאווית", אך זו התפרקה עד מהרה והשלטון חזר עד מהרה לידיים מנוסות ויציבות יותר. ב-1806 יצר נפוליאון את "ממלכת הולנד" על ידי כך שצירף לשטחה של הולנד חלק קטן ממה שהיום הוא גרמניה, והעמיד בראשה את אחיו, לואי בונפרטה (בהולנדית לוֹדֶוֵוייק) כמלך. גם ממלכת הולנד לא החזיקה מעמד זמן רב; נפוליאון סיפח את הולנד כולה לאימפריה הצרפתית שהקים, אחרי שאחיו התחיל להעדיף את האינטרסים ההולנדיים על פני אלו הצרפתיים. השלטון הצרפתי בהולנד הסתיים ב-1813, אחרי תבוסתו של נפוליאון, תבוסה שבה מילא וילם השישי מאוראנז' תפקיד חשוב.
במהלך שנות הכיבוש הנפוליאוני חתם בית אוראנז' על ברית עם האנגלים שבה הוא מעביר לידי הבריטים "כפיקדון" את המושבות ההולנדיות מעבר לים, והורה למושלים ההולנדיים המקומיים להיכנע לבריטים. הסכם זה הביא את הקץ, פחות או יותר, על האימפריה הקולוניאלית ההולנדית. גיאנה (למעט סורינאם) וציילון לא חזרו מעולם לשלטון הולנד. מושבת הכף, שעברה כמה פעמים מיד ליד, נשארה בשלטון בריטי אחרי 1806. מושבות אחרות, כולל אינדונזיה של ימינו, הוחזרו להולנד במסגרת ההסכם בין אנגליה והולנד מ-1814. הסכם נוסף כעבור 10 שנים הסדיר כמה חילופי שטחים קטנים נוספים בקולוניות.
מונרכיה
אחרי עידן נפוליאון חזרו ארצות השפלה אל המפה האירופית. המדינה הייתה תמיד חלק משיווי המשקל השברירי בין צרפת והמעצמות האחרות, שראו חשיבות בקיומו של משקל-נגד לצרפת. הצאר הרוסי היה מעוניין במיוחד שהולנד תשוב ותמלא תפקיד זה, ורצה שהמושבות יוחזרו לרשות הולנד. בקונגרס וינה הושגה פשרה עם בריטניה, לפיה יחזרו לרשות הולנד רק נכסיה הקולוניאליים במזרח (כלומר: בעיקר אינדונזיה של ימינו), ואילו ארצות השפלה הצפוניות והדרומיות יהפכו לראשונה בהיסטוריה למדינה אחת מאוחדת וריבונית, בשנת 1815, ולה שתי ערי בירה: אמסטרדם ובריסל. המדינה החדשה נקראה "הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה", מונרכיה בראשותו של וילם הראשון (לשעבר הנסיך וילם השישי, בנו של הסטאדהאודר האחרון, וילם החמישי). כמו כן, הפך וילם הראשון גם לדוכס הגדול של לוקסמבורג.
האליטות דוברות-הצרפתית בארצות השפלה הדרומיות החלו עד מהרה להרגיש כמו אזרחים מדרגה שנייה; הגורמים העיקריים לכך היו הבדלי דת (הדרום היה ברובו קתולי והצפון פרוטסטנטי), הבדלים כלכליים (הצפון היה מאז ומעולם אומה של סוחרים, ואילו בדרום החל תיעוש מואץ במסגרת המהפכה התעשייתית וניצול מרבצי הפלדה והפחם שם) והבדלי שפה (הצרפתית לא הייתה רק שפתה של ולוניה אלא גם של הבורגנות בערים הפלמיות). ב-1830 הגיע המצב לידי פיצוץ כשפרצה המהפכה הבלגית: הדרום התמרד כנגד הצפון, והכריז על עצמאות מן הצפון והקמת ממלכת בלגיה. המלך וילם שלח את צבאו ב-1831 כדי להכניע את המורדים, אבל תוך כמה ימים נאלץ לסגת, כשהצבא הצרפתי איים להצטרף למלחמה. הצפון הכיר בעצמאותה של בלגיה רק ב-1839.
ב-1848 החלה תסיסה בכל רחבי אירופה, הידועה בכינויה "אביב העמים". אף על פי שבהולנד עצמה לא נרשמו מאורעות משמעותיים, ההתפתחויות בחוץ לארץ שכנעו את וילם השני, מלך הולנד להסכים לרפורמה דמוקרטית וליברלית. באותה שנה הזמין המלך את הליברל יוהאן רודולף תורבקה (Johan Rudolf Thorbecke) לנסח מחדש את החוקה, ובכך הפך את הולנד למונרכיה קונסטיטוציונית. החוקה החדשה נכנסה לתוקף ב-3 בנובמבר באותה שנה. היא הטילה מגבלות חמורות על סמכויותיו של המלך (הממשלה נועדה להיות כפופה לפרלמנט בלבד), והגנה על זכויות האזרח. מערכת היחסים בין המלך, הממשלה והפרלמנט נותרה פחות או יותר ללא שינוי מאז.
האוּניה הפרסונלית בין הולנד ולוקסמבורג הסתיימה עם מותו של וילם השלישי ב-1890, זאת כיוון שחוקי השושלת בלוקסמבורג (החוק הסאלי) אינם מאפשרים לאישה להיות הדוכסית הגדולה.
הולנד במאה העשרים
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 גויס בהולנד הצבא, אבל המדינה שמרה על נייטרליות. הפלישה הגרמנית לבלגיה באותה שנה הביאה לגל של פליטים משם - כמיליון איש. כיוון שהולנד הייתה מוקפת במדינות השרויות במלחמה, וכיוון שהים הצפוני היה מסוכן למעבר ספינות אזרחיות, נוצר מחסור במזון והונהג משטר קיצוב באמצעות תלושי מזון. הנורמליות חזרה רק בסוף המלחמה, ב-1918.
אף על פי ששני הבתים בפרלמנט ההולנדי נבחרו על ידי העם, הרי שעד 1918 רק גברים בעלי הכנסה גבוהה הורשו להצביע. באותה שנה, בעקבות לחץ מצד תנועות סוציאליסטיות, התקיימו לראשונה בחירות שבהן הייתה לכל הגברים זכות הצבעה; ב-1922 הורשו לראשונה גם נשים להצביע.
השפל הגדול של 1929 ותחילת שנות השלושים השפיע על הכלכלה ההולנדית בצורה הרסנית, שנמשכה זמן רב יותר מאשר ברוב ארצות אירופה האחרות. התארכותו של השפל הגדול בהולנד מוסברת לעיתים קרובות במדיניות הכלכלית של ממשלת הולנד באותה תקופה, שהחליטה לדבוק בתקן הזהב במשך זמן רב יותר משותפות הסחר שלה. השפל הוביל לאבטלה חמורה ולעוני, כמו גם לתסיסה חברתית הולכת וגוברת. עליית הנאצים בגרמניה עוררה דאגה מסוימת בהולנד, אך רוב ההולנדים האמינו שגם הפעם תכבד גרמניה את הנייטרליות ההולנדית.
מלחמת העולם השנייה
כשפרצה מלחמת העולם השנייה ב-1939 הכריזה הולנד על נייטרליות בשנית. למרות זאת, ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה הנאצית את הולנד ובלגיה, וכבשה את רוב המדינה במהירות מידי הצבא ההולנדי, שלא יכול היה להשתוות לצבא הגרמני בעוצמתו ובציוד שלו. בעת שההתנגדות ברוב המדינה כבר מוגרה, הפציץ הלופטוואפה את רוטרדם, העיר השנייה בגודלה; בהפצצה נהרסו חלקים גדולים מהעיר, נהרגו 814 איש ו-78,000 תושבים נותרו ללא קורת גג. בעקבות ההפצצה, ובעקבות איומים שגורל דומה צפוי לאוטרכט, נכנעה הולנד ב-15 במאי (מלבד מחוז זיילנד). משפחת המלוכה וכמה כוחות צבא נמלטו לבריטניה, וכמה מבני משפחת המלוכה עברו בסופו של דבר לאוטווה שבקנדה עד השיחרור.
מיד לאחר הפלישה הגרמנית החלו גזירות כנגד יהדות הולנד, שמנתה אז כ-140,000 איש (וכן כ-30,000 פליטים מגרמניה, ביניהם משפחתה של אנה פרנק); בסוף המלחמה היו בחיים רק כ-40,000, שרובם ניצלו כיוון שהצליחו להתחבא מבלי להיתפס. רוב האחרים נשלחו למחנות ריכוז בהולנד (הגדול מביניהם מחנה וסטרבורק), ורובם נשלחו ברכבות למחנות ההשמדה בפולין.
האיבה כלפי הכיבוש הגרמני הלכה וגברה ככל ששלטון הכיבוש הכביד את ידו על האזרחים, מה שגרם להולנדים רבים להצטרף למחתרות האנטי-נאציות. אבל בה בשעה גם שיתוף פעולה עם הנאצים היה נפוץ; אלפי הולנדים צעירים (שהנאצים ראו בהם ארים טהורי גזע) התנדבו ליחידות ואפן אס-אס ונלחמו לצד הגרמנים בחזית המזרחית.
כוחות יפניים פלשו ל"הודו המזרחית ההולנדית" (כיום אינדונזיה) ב-11 בינואר 1942. ההולנדים נכנעו ב-8 במרץ, אחרי שחיילים יפניים נחתו בג'אווה. אזרחים הולנדיים נלקחו בשבי ונכלאו במחנות לעבודת כפייה. על כל פנים, ספינות וחיילים הולנדיים רבים הצליחו להגיע לאוסטרליה, ומשם להילחם ביפנים.
בחזית מערב-אירופה התקדמות בעלות-הברית הייתה איטית עד סוף הפלישה לנורמנדי באוגוסט 1944. כשהתרסקה ההגנה הגרמנית במערב אירופה, התקדמו בעלות הברית במהירות לעבר הגבול ההולנדי. הארמייה הקנדית הראשונה והארמייה הבריטית השנייה ניהלו מבצעים נרחבים על אדמת הולנד החל מספטמבר. ב-17 בספטמבר נערך בהולנד מבצע מרקט גארדן, מבצע נועז שנועד לתפוס גשרים על שלושה נהרות חשובים בדרום הולנד. אף על פי שהכוחות הבריטים, האמריקאיים והפולנים עשו כמיטב יכולתם, הם לא הצליחו לתפוס את הגשר על הריין התחתון ליד ארנהם. האזור שמדרום לריין התחתון שוחרר במהלך ספטמבר ואוקטובר 1944, כולל מחוז זיילנד ששוחרר בקרב הסכלדה. למרות זאת, שאר המדינה, ובה רוב האוכלוסייה האזרחית, נותר בכיבוש גרמני עד אביב 1945. חורף 1944 - 1945 היה קשה מאוד, והולנדים רבים גוועו ברעב. ב-5 במאי 1945 נכנעה לבסוף גרמניה הנאצית, והכניעה להולנדים נחתמה בעיירה וחנינגן. המושל האזרחי של הולנד מטעם הנאצים, ארתור זייס-אינקווארט, נשפט בנירנברג אחרי המלחמה והוצא להורג. לאחר המלחמה התקיים מסע נקם כנגד הולנדים שתמכו בנאצים בזמן המלחמה.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה ניסתה הולנד שוב ושוב להגדיל את שטחה באמצעות סיפוח שטחים מגרמניה, על פי תוכנית באקר-סכוט. ארצות הברית שללה את התוכניות רחבות ההיקף (סיפוח עמוק שכלל את העיר קלן, ופינוי השטח כולו מגרמנים, מלבד דוברי גרמנית תחתית, הקרובה להולנדית), אך בוועידת לונדון שהתקיימה ב-1949 הורשתה הולנד לספח שטחים בקנה-מידה קטן יותר. כמעט כל השטח שסופח הוחזר לגרמניה ב-1963. במבצע הצבעוני השחור שתכנן ב-1945 שר המשפטים ההולנדי, גורשו באישון ליל כ-3700 גרמנים תושבי הולנד, כ-15% מהאוכלוסייה הגרמנית. התוכנית המקורית כללה את גירוש כל הגרמנים, אך הגירוש הופסק בעקבות התערבות בעלות הברית, שביקשו לעצור את זרם הפליטים שחזר לגרמניה. הצבא הבריטי בגרמניה הגיב בחריפות למבצע הצבעוני השחור, וגירש כ-100,000 הולנדים מגרמניה להולנד.
אחרי המלחמה
יומיים לאחר כניעתה של יפן הכריזה רובה של "הודו המזרחית ההולנדית" על עצמאותה כאינדונזיה. התקופה שלאחר מכן ("המהפכה הלאומית") הייתה תקופה של בלבול, שבמהלכה נלחמה הולנד במחתרות גרילה אינדונזיות בשתי מלחמות שכונו בלשון נקייה "politionele acties", כלומר "מבצעים משטרתיים". הלחץ הבינלאומי הגובר על הולנד הביא אותה בסופו של דבר לסגת, והיא הכירה בעצמאותה של אינדונזיה ב-27 בדצמבר 1949. חלקו המערבי של האי גינאה החדשה נשאר בשליטה הולנדית ונקרא גינאה החדשה ההולנדית, והריבונות עליו הועברה לאו"ם ב-1961 (בעקבות ניסיון פלישה אינדונזי), ובסופו של דבר לאינדונזיה; עד 2002 נקרא שמו איריאן ג'איה, וכיום הוא כולל שתי פרובינציות של אינדונזיה, פפואה ופפואה המערבית.
כ-300,000 מתיישבים הולנדים עזבו את הארץ שבה רובם נולדו והתיישבו בהולנד; רבים מביניהם היו בני איי מלוקו שנלחמו ביפנים לצד ההולנדים, וכן בני תערובת. אף כי רבים ציפו כי אובדן המושבות באסיה יביא להרס הכלכלה ההולנדית, בפועל התוצאה הייתה הפוכה: הכלכלה ההולנדית שגשגה בשנות ה-50 וה-60, בין השאר בזכות כספים רבים מתוכנית מרשל וכפיצויי מלחמה מגרמניה. כמו מדינות רבות בצפון אירופה, גם ההולנדים עודדו הגירה, תחילה מאיטליה וספרד, ומאוחר יותר מטורקיה ומרוקו, עקב הצורך בידיים עובדות. לתיאור התופעה נטבע המונח המחלה ההולנדית ב-1977 על ידי האקונומיסט, אשר תיאר את הירידה במגזר הייצור בהולנד לאחר תגליות של שדות גז משמעותיים במדינה בשנת 1959.
סורינאם הייתה המושבה הבאה שזכתה לעצמאות בנובמבר 1975, הפעם בעידוד ממשלת הולנד, גם כיוון ששליטה במושבות הפכה לנטל תדמיתי על המדינה וגם כדי לבלום את זרם המהגרים משם; סורינאמים רבים, על כל פנים, העדיפו לעבור להולנד, וכיום מספר התושבים ממוצא סורינאמי בהולנד הוא בערך כמספר תושבי סורינאם עצמה. גם מן האנטילים ההולנדים הגיעו מהגרים רבים, והחברה ההולנדית הפכה לחברה הטרוגנית ומגוונת יותר.
השיטפון הגדול האחרון פקד את הולנד בתחילת פברואר 1953, כשסערה חזקה מוטטה כמה סכרים בדרום מערב המדינה (ראו: שיטפון הים הצפוני). יותר מ-1800 איש טבעו. בעקבות האסון פתחה ממשלת הולנד בתוכנית מקיפה של הנדסה אזרחית ("עבודות הדלתא") כדי להגן על האזור משיטפונות דומים. הפרויקט הושלם רק כעבור 30 שנה; על פי הערכת מהנדסי הממשלה, הסיכוי להצפה נרחבת בהולנד כיום הוא 1:10,000 לשנה. שנות ה-60 וה-70 היו תקופה של שינוי תרבותי עצום בהולנד, כמו גם ברוב מערב אירופה. כמה משינויים אלו זכו לכינוי ontzuiling, כלומר התפוררותה של "החלוקה לעמודים" (zuiling) שאפיינה את החברה ההולנדית המסורתית, שהייתה מחולקת מעין חלוקה שבטית באופן אנכי על פי גאוגרפיה, דת וכיוצא בזה. הדור הצעיר - ובעיקר סטודנטים - דחו מעליהם את ערכי הדור הקודם, ותבעו שינוי בתחומים כמו זכויות האישה, מיניות, פירוק נשק ונייטרליות מדינית, ונושאים הקשורים באיכות הסביבה. תהליכים אלה הם בין הסיבות המובילות לליברליות הרבה של הולנד בימינו: החוק מתיר המתת חסד ונישואים חד-מיניים, ויש סובלנות כלפי שימוש בסמים קלים.
הולנד כיום
ב-1952 הייתה הולנד בין החברות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שהפכה בסופו של דבר לאיחוד האירופי של ימינו; הולנד היא גם בין המדינות המייסדות של ברית נאט"ו. באיחוד האירופי נחשבת הולנד לאחת המדינות השואפות לאיחוד קרוב יותר בין המדינות החברות, והיא בקבוצת המדינות הראשונות שאימצו את האירו. עם זאת, במשאל-העם על אשרור החוקה האירופית הצביעה הולנד "לא", ובכך הייתה, לצידה של צרפת, לאחד הגורמים החשובים להקפאת התהליך.
הולנד היא מדינה מתועשת, אך גם יצואנית גדולה של מוצרים חקלאיים, והיא אחת העשירות באירופה במושגים של תל"ג ותמ"ג לנפש, וכן מבחינת השכר הממוצע. הולנד מפורסמת ב"מודל הפּוֹלדֶר", שעל פיו המדיניות הכלכלית נקבעת בהסכמה בין ארגוני המעסיקים, ארגוני העובדים והממשלה; לזכותו של מודל זה נזקף מיעוט השביתות בהולנד, והולנד נחשבת בעיני רבים לפשרה מצליחה בין כלכלת שוק ומדינת רווחה.
שני מעשי רצח שקרו בתחילת שנות ה-2000 זעזעו את החברה ההולנדית ועוררו בה דיון ציבורי נוקב בענייני חברה, הגירה ומדיניות ממשלתית: פים פורטאון, מנהיג פופוליסטי של הימין הקיצוני והומוסקסואל מוצהר שנרצח ב-2002 על ידי פעיל שמאל שרצה למנוע את זכייתו בבחירות, והבמאי תאו ואן גוך שנרצח על ידי צעיר מוסלמי רדיקלי ממוצא מרוקני ב-2004 על רקע התנגדותו להגירה.
שופרונהורפאץ'
שופרונהורפאץ' (בהונגרית: Sopronhorpács) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
יהודי שופרונהורפאץ'
בשופרונהורפאץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
אי המלחמה הגדול
אי המלחמה הגדול (בסרבית: Велико ратно острво) הוא אי באפיק הדנובה, באזור בלגרד, בסרביה. האי נוצל במהלך מלחמות רבות ומכאן שמו.
האי ממוקם במפגש הסאווה עם הדנובה. בקיץ מציבים גשר זמני שמחבר את האי לאחת משכונות בלגרד. מרבית האי מכוסה ביערות ויש מקומות בלתי עבירים. במרכז האי יש אגם מוארך. באי יש צמחים רפואיים רבים והמקום משמש תחנה עבור 200 זני ציפורים.
צנינון חסר שיניים
צְנִינוּן חֲסַר-שִׁנַּיִם או צנינון זהוב (שם מדעי: Gnathanodon speciosus) הוא מין דג טורף ממשפחת הצניניתיים והוא המין היחידי בסוגו.
מאפיינים
אורכו של הדג יכול להגיע ל-120 ס"מ ומשקלו עד ל-15 ק"ג. הוא שונה משאר בני המשפחה במספר מאפיינים: כשמו הוא חסר שיניים אך בעל שפתיים בשרניות גדולות, עיניו קטנות וגופו זהוב ומפוספס בפסים אפורים עד שחורים - פסים שבולטים בעיקר אצל הצעירים. הבוגרים בעלי צבע כסוף עם כמה אזורים זהובים - בעיקר הסנפירים וקווי המתאר.
דגים אלה חיים בלהקות כצעירים ועוקבים אחרי יצורי ים גדולים כמו כרישים, דקריים או מדוזות, כדי לחטוף שיירי מזון אחריהם או כדי להתגונן מטורפים. הם מחפשים מזון בחיטוט בחול הימי עם שפתיהם הגדולות כדי לשלות טרף קטן כמו סרטנים, דגים אחרים או רכיכות או צדים דגים קטנים המתקהלים בלהקות.
הצנינון חי ברחבי האוקיינוס האינדו-פסיפי הטרופי, מצוי צפונה עד יפן ודרומה עד דרום אפריקה. הם חיים בעיקר בימים רדודים ובשוניות אלמוגים אך גם באוקיינוס הפתוח או בין איים שונים.
הפיגוע המשולב בצומת אריאל
הפיגוע המשולב בצומת אריאל הוא פיגוע טרור פלסטיני שכלל דקירה וירי. הפיגוע בוצע בצומת אריאל וצומת גיתי אבישר באזור השומרון בי' באדר ב' תשע"ט, 17 במרץ 2019.
רקע
בחצי השנה שקדמה לפיגוע נערכו בשומרון פיגועים קטלניים אחדים בידי מחבלים פלסטינים בודדים שתקפו אזרחים ישראלים וחיילי צה"ל: פיגוע הירי באזור התעשייה ברקן, פיגוע הירי בגבעת אסף ופיגוע הירי בצומת עפרה.
לאבטחת הגזרה הוצב גדוד 334 מחיל התותחנים באזור אריאל. הגדוד עבר הכשרה בת שבוע לפני שנשלח למשימת האבטחה בגזרה.
הפיגוע
ביום ראשון בבוקר, י' באדר ב' ה'תשע"ט, ה-17 במרץ 2019, הגיע המחבל לצומת אריאל וניסה לדקור חייל צה"ל שעמד בתחנה יחד עם גל קיידאן ז"ל, החייל הדף את המחבל ולאחר ההדיפה המחבל דקר את חייל צה"ל גל קיידאן מגדוד הרעם של חטיבת האש 282, ששמר במקום וחטף את נשקו. קיידאן הדקור נאבק במחבל אך המחבל ירה בו למוות. הצמד של גל דרך את נשקו אך לא ירה מכיוון שהיה מעצור בנשק. לאחר תפעול המעצור ירה לכיוון המחבל שהספיק כבר לברוח אל הכיכר. המחבל עלה אל הכיכר שבמרכז הצומת, עמד עליה ופתח באש לעבר מכוניות נוסעות. מפקד הכוח ירה מעבר לכביש ופצע את המחבל באורח קל בכתפו.
הרב אחיעד אטינגר, ראש ישיבה בדרום תל אביב ותושב היישוב עלי, שנהג ברכבו וכבר עבר בנסיעה את הצומת, שמע את קולות הירי ושב אל המחבל. הוא היה חמוש וירה באקדח שברשותו גם הוא לעבר המחבל. המחבל, חמוש ברובה אותו נטל מן החייל, השיב באש לעבר אטינגר פגע בו ופצע אותו באורח אנוש. בדיעבד התברר שבחתירתו אל המחבל הציל הרב אטינגר את חייה של אישה בהריון מתקדם שהייתה על כוונת המחבל.
לאחר מכן שדד המחבל רכב תוך שהוא מאיים על נהגו בנשק שחטף, נסע לצומת גיתי אבישר, שם ירה לעבר חייל נוסף ופצעו באורח קשה. לאחר מכן נסע המחבל לעבר העיירה הפלסטינית בורוקין, שם נטש את הרכב.
המחבל שביצע את הפיגוע הוא עומאר אבו לילא, פלסטיני בן 19 מהעיירה הפלסטינית זאוויה שבאזור סלפית במרכז השומרון, סמוך לאריאל. אבו לילא היה סטודנט באוניברסיטה הפתוחה אל-קודס בסלפית.
לאחר הפיגוע
ב-18 במרץ יום לאחר הפיגוע נפטר הרב אחיעד אטינגר מפצעיו. כשבוע לאחר מכן ילדה האישה שניצלה בזכותו והתינוק שנולד נקרא על שמו.
ב-19 במרץ, יומיים לאחר הפיגוע, אותר המחבל במבנה נטוש בכפר עבוין. כוח משולב של הימ"מ, צה"ל והשב"כ כיתר את המקום. בתגובה ירה המחבל לעבר הכוחות. אלה השיבו בירי לעברו, שממנו נהרג.
באפריל באותה שנה, לקחו מוסדות בני דוד עלי חסות על הישיבה של הרב אחיעד אטינגר בדרום תל אביב, ופיתחו אותה.
ב-29 במאי פרסם דובר צה"ל את תחקיר צה"ל אודות הפיגוע. התחקיר העלה כשלים מבצעיים שונים הנוגעים למשמעת המבצעית של הכוח בשטח, לפעולות החסרות בהכנתו למשימה ובבקרת המפקדים. רמטכ"ל רא"ל אביב כוכבי ציין כי הכוח שהוצב בצומת התנהל בצורה לקויה ולא ביצע את המצופה מלוחמים בזירת פיגוע. בעקבות התחקיר העיר מפקד עוצבת געש תת-אלוף אבי גיל הערה פיקודית למפקד הגדוד ומפקד הסוללה. כן הודחו מלחימה מספר חיילים שלא פעלו כמצופה מלוחמים בזירת פיגוע.
תגובות לפיגוע
בכפר הפלסטיני בורוקין, אליו נמלט המחבל לאחר הפיגוע, הוחלט כשבוע לאחר הרצח לקרוא לרחוב הראשי של הכפר על שם המחבל.
ספרטקס יורמלה
FK ספרטקס הוא מועדון כדורגל לטבי מהעיר יורמלה. המועדון נוסד בשנת 2007 וכבר בשנת 2012, הוא סיים במקום השלישי בליגת המשנה הלטבית ולאחר ניצחון בפלייאוף העלייה על JFK אולימפס, הוא העפיל לליגת העל הלטבית. בהמשך הוא פעמיים כה באליפות.
היסטוריה
מועדון הכדורגל ספרטקס יורמלה נוסד בתחילת שנת 2007 והחל את פעילותו בליגה הלטבית השלישית. הקבוצה זכתה באליפות ליגת המשנה השנייה כבר בשנה הראשונה לקיומה. ארבע העונות הבאות של הקבוצה היו בליגת המשנה הלטבית. בשנת 2011, המועדון רשם את ההישג הגדול ביותר בתולדותיו, כשסיים במקום השלישי בליגה, מתחת ל-FS מטה ולליאפייס מטאלורגס. מאחר שקבוצות מילואים לא יכולות להעפיל לליגה הבכירה, ספרטקס הגיעה למשחקי פלייאוף העלייה נגד JFK אולימפס, שבו ניצחה בתוצאה 4-1 בסיכום שני המשחקים והעפילה לליגת העל. מאז שנת 2012, ספרטקס יורמלה משחקת בליגת העל הלטבית. ספרטקס סיימה את עונתה הראשונה בליגת העל הלטבית במקום החמישי בטבלה. בשנים 2016 ו-2017 המועדון זכה באליפות הליגה.
אספרגאים
אספרגאים (שם מדעי: Asparagales) הוא שם בוטני של סדרה, במחלקת הצמחים החד פסיגיים, במערכת בעלי הפרחים. רוב משפחותיה נמנו בעבר עם סדרות אחרות, בעיקר בשושנאים.
משפחות
המשפחות הבאות נמנות באספרגאים על פי שיטת המיון APG II (מ-2003):
בארץ
בארץ ישראל צומחים בר נציגי המשפחות סחלביים, נרקיסיים, אספרגיים, אירוסיים, עיריתיים ושומיים. האירוסיים והשומיים כוללות מינים אנדמיים לארץ ישראל.
(C/2022 E3 (ZTF
(C/2022 E3 (ZTF הוא כוכב שביט עם מחזור ארוך במיוחד, שהתגלה על ידי מתקן חליפה זוויקי (Zwicky Transient Facility, בראשי תיבות: ZTF) ב-2 במרץ 2022. כוכב השביט חלף את נקודת הפריהיליון במסלולו ב-12 בינואר 2023 במרחק של 1.11 יחידות אסטרונומיות (166 מיליון קילומטר), וחליפתו הקרובה ביותר לכדור הארץ, תהיה ב-1 בפברואר 2023 במרחק של 0.28 יחידות אסטרונומיות (42 מיליון קילומטר). ייתכן שכוכב השביט יהיה בהיר יותר מעוצמה 6 ויהיה גלוי לעין בלתי מזוינת, ויראה כמו כתם מרוח מעט, אם השמיים יהיו אפלים מספיק, אבל צפוי שיהיה צורך בשימוש במשקפת לרוב האנשים.
אורך המחזור של כוכב השביט מוערך בכ-50,000 שנות ארץ.
ג'ורג' שירינג
ג'ורג' אלברט שירינג (באנגלית: George Albert Shearing; 13 באוגוסט 1919 – 14 בפברואר 2011), היה פסנתרן, מלחין ומעבד ג'אז אנגלי.
שירינג, עיוור מלידה, חיבר למעלה מ 300 קטעי ג'אז וביניהם השיר Lullaby of Birdland, הוביל הרכבי ג'אז רבים ומגוונים, הקליט עשרות אלבומים שזכו להצלחה רבה. בשנים 1982 ו-1983 זכה שירינג בפרס גראמי על שני אלבומים שיצר עם הזמר מל טורמה.
ביוגרפיה
שירינג נולד בלונדון ב-13 באוגוסט 1919, הצעיר בתשעה ילדים למשפחה ממעמד הפועלים. אביו עבד כמוביל פחם ואמו ניקתה רכבות בלילה אחרי טיפול בילדיה במשך היום. על אף שהיה עיוור מלידה, שירינג גילה יכולות וכישרונות מוזיקליים כבר מגיל צעיר, והיה מנגן משמיעה שירים ששמע ברדיו על הפסנתר בביתו. הוא החל ללמוד אצל מורה מקומי והמשיך עוד ארבע שנים בלימודיו ב.
הודות לכישרונו הוצעו לשירינג מלגות לימוד מאוניברסיטאות נחשבות, אך הוא העדיף לצאת ולהתפרנס והחל לנגן בפאב מקומי תמורת חמישה דולרים לשבוע. ב-1937 הוא הצטרף לתזמורת שכל נגניה עיוורים בהובלת קלוד במפטון והחל להתפרסם. באותה תקופה החל להקשיב לתקליטים של הפסנתרנים פאטס וולר וטדי וילסון מהם הושפע בדרך לעיצוב סגנון ייחודי משלו.
ב-1938 נערכה השמעת הבכורה שלו בתחנת הרדיו BBC והוא החל להקליט בקביעות כסולן, וכן עם מיטב הנגנים באנגליה באותה תקופה. ב-1947 החליט שירינג להגיע למולדת הג'אז ארצות הברית ולהיות חלק מסצנת הג'אז בניו יורק. במהרה התפרסם כפסנתרן בי בופ והחל לנגן במועדוני הג'אז של ניו יורק, תחילה כפסנתרן בהפסקות וכמחליף של הפסנתרן של אלה פיצג'רלד, עד שהקים רביעייה והוזמן לנגן עם הרביעייה שלו ושל הקלרניתן באדי דה פרנקו. בשנת 1941 נשא שירינג לאשה את טריקסי בייס, שממנה התגרש מאוחר יותר.
הפריצה הגדולה שלו לתודעת הקהל התרחשה ב-1949 כשהקליט עם קווינטט שהוביל גרסה לשיר September in the rain. התקליט הפך ללהיט ונמכר ב-900 אלף עותקים. שירינג ביסס את מעמדו כפסנתרן ג'אז והירבה להקליט ולהופיע עם הקווינטט בכל רחבי ארצות הברית. עם הזמן החל להוסיף אלמנטים קלאסיים לנגינתו והופיע כסולן עם תזמורת סימפונית. משנת 1968 צימצם את ההרכבים שלו לטריו ודואו, דבר שאיפשר לו לאלתר ולנוע בחופשיות מיצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך לסגנון בי בופ באותו קטע מוזיקלי.
בשנת 1973 התגרש שירינג מאשתו הראשונה ונשא לאשה את הזמרת אלי גפרט.
שירינג הוזמן על ידי שלושה מנשיאי ארצות הברית להופיע בבית הלבן - הנשיאים ג'רלד פורד, ג'ימי קרטר ורונלד רייגן. בשנת 2006 הוענק לשירינג תואר אביר על ידי המלכה אליזבת השנייה. כשהתבשר על קבלת הפרס אמר "אני לא יודע למה מגיע לי הפרס, פשוט עשיתי את מה שאני אוהב לעשות" כשנשאל על ידי העיתונות לתחושותיו השיב "אני חושב על הדרך שעשיתי מנגן פאב בשכונה עבור 5 דולר לשבוע עד לארמון בקינגהאם, זו בהחלט דרך ארוכה וקבלת תואר האבירות יכולה אולי להראות לאנשים צעירים לאן ניתן להגיע בחיים אם אדם לומד היטב את מלאכתו והולך בעקבות חלומותיו".
שירינג נפטר בגיל 91 ממחלת לב. פסנתרן הג'אז והמלחין דיק היימן אמר עליו "לג'ורג' שירינג היה צבע עשיר וחושני בפסנתר. הוא התחבר לפסנתר קרוב יותר מכל הפסנתרנים שאני מכיר".
עינת שלאין
עינת שלאין היא דיפלומטית ישראלית, מנהלת המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי (מש"ב), סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל במשרד החוץ. כיהנה כשגרירת ישראל בירדן.
ביוגרפיה
שלאין נולדה וגדלה בישראל. ב-1991 סיימה תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב. היא החלה לעבוד במשרד החוץ ב-1992 היא שימשה חברת סגל שגרירות ישראל בירדן, יועצת לענייני המזרח התיכון בשגרירות ישראל בוושינגטון, מנהלת מחלקת צפון אמריקה במשרד החוץ וראש החטיבה הבינלאומית במרכז למחקר מדיני.
ב-2014 מונתה לשגרירת ישראל בירדן ובספטמבר 2015 הגישה את כתב האמנתה לעבדאללה השני, מלך ירדן.
בעקבות תקרית ביולי 2017 בה ירה מאבטח של השגרירות בשני אזרחים ירדנים והרגם, פונה לישראל הסגל הדיפלומטי של השגרירות, כולל שלאין. משך חודשים ארוכים, הירדנים לא איפשרו את שובה של שלאין לשגרירות טרם העמדתו לדין של המאבטח. בינואר 2018 התנצלה ישראל בפני ירדן על התקרית והבטיחה לשלם פיצוי למשפחות ההרוגים. נקבע ששגרירות ישראל בעמאן תחזור לפעול, אולם שלאין נאלצה לסיים את תפקידה.
ב-2019 מונתה לראש אגף אפריקה במשרד החוץ. בנובמבר 2020 מונתה לראש המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
שלאין בוגרת תוכנית העמיתים של קרן וקסנר ובעלת תואר שני במינהל ציבורי מבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד.
ידירה קרבאו
'''ידירה ד. קרבאו (באנגלית: Yadira D. Caraveo'''; נולד ב-23 בדצמבר 1980) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קולורדו. טרם שירותה בקונגרס של ארצות הברית, ייצגה קרבאו את מחוז הבחירה ה-31 בסנאט של קולורדו. היא חברת המפלגה הדמוקרטית.
ביוגרפיה
קרבאו נולדה בדנוור, בירת קולורדו, לזוג מהגרים חסרי-תיעוד ממקסיקו שהגיעו לארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20. כבר במהלך לימודיה הגבוהים התנדבה קרבאו כסטודנטית במטה הבחירות הנשיאותי של ברק אובמה במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. לקרבאו תואר ראשון מאוניברסיטת ריג'יס ותואר דוקטיור ברפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת קולורדו בדנוור. קרבאו השלימה התמחות רפואית ברפואת ילדים במרכז למדעי הבריאות של אוניברסיטת ניו מקסיקו, שם הייתה מעורבת גם בפעילות איגוד ועדת המתמחים והתושבים לרופאים תושבים.
ב-6 בנובמבר 2018, יום בחירות האמצע באותה שנה, נבחרה קרבאו לסנאט של קולורדו וגרפה כ-55% מקולות הבוחרים לעומת 39 האחוזים של ריקו פיגרואה, מועמד המפלגה הרפובליקנית. לצד היותה מחוקקת בסנאט המדינתי הייתה קרבאו רופאת ילדים פעילה בת'ורנטון שבקולורדו. מאז 2017 ועד היבחרה לקונגרס הוסיפה להיות חברה בחבר הנאמנים של ספריית "Anythink" של מחוז אדמס.
במהלך כהונתה בסנאט המדינתי, נתנה קרבאו את חסותה להצעת חוק המעניקה אמצעי מניעה וטיפולי פוריות בחינם למהגרים חסרי-תיעוד, תוך ציטוט מחקרים המראים כי התוכנית מורידה את שיעורי תמותת התינוקות והאימהות. היא גם קידמה הצעת חוק שהציבה הגבלת גיל על חלק ממוצרי קנאביס, חייבה פתולוגים לערוך בדיקת THC לכל "מקרי המוות הלא טבעיים", והגדירה מכסה לרמות עוצמת הקנאביס במוצרים שונים. הצעת החוק הייתה שנויה במחלוקת, וקרבאו טענה שהיא תמנע מאנשים צעירים להתמכר לקנאביס, בעוד מתנגדיה טענו שבדיקות אלה מונעות ממניעים גזניים. הצעת החוק נתמכה על ידי חברי בית המחוקקים הרפובליקנים ונדחתה על ידי יו"ר בית הנבחרים המדינתי אלק גארנט הדמוקרטי.
ב-24 באוגוסט 2021 הכריזה קרבאו על מועמדותה לייצוג מחוז הקונגרס השמיני של קולורדו, שנוצר זה עתה בבחירות 2022. ב-5 באפריל 2022 זכתה קרבאו במועמדות המפלגה הדמוקרטית. ב-9 בנובמבר אותה שנה נבחרה לקונגרס בבחירות הכלליות לאחר שגברה על יריבתה, ברברה קירקמאייר. היא הושבעה לתפקידה בראשית ינואר 2023.
דייוויד קופרפילד (סרט, 2000)
דייוויד קופרפילד (באנגלית: David Copperfield) הוא סרט טלוויזיה משנת 2000 בהפקה אמריקאית ואירית, עיבוד לרומן "דייוויד קופרפילד" מאת צ'ארלס דיקנס. צילומי הסרט נערכו באירלנד והוא שודר ב-10 וב-11 בדצמבר 2000 בערוץ הטלוויזיה TNT כהפקה של הולמרק אנטרטיינמנט.
העלילה נאמנה למדי למקור הספרותי, למרות שבסרט מערכת היחסים שבין סטירפורת' ואמילי והקשרים עם בני משפחת פגוטי אינם נראים כמעט על המסך, בדומה לעיבוד של הספר משנת 1935. כמו כן סצנת "הסערה" המפורסמת הושמטה לחלוטין. הסרט שם דגש על קו עלילה אחר שבו מופיעים האח והאחות לבת מורדסטון לאורך כל הסיפור, כך שדייוויד מתענה מנוכחותם כמעט כל חייו. לקראת הסוף הוא מתעמת איתם בסצנה שאינה לקוחה מתוך הרומן. קווי עלילה אחרים הפכו לפשוטים יותר מאשר בספר כמו למשל, המעילה המורכבת והערמומית שמתכנן אוריה היפ ברומן הופכת בסרט לגנבה פשוטה של יהלומים. עם זאת, בסרט מודגשת מערכת היחסים שבית דייוויד, אגנס ואוריה היפ יותר מאשר בעיבודים הקודמים.
ז'וז'ה רובוז
ביוגרפיה
ז'וז'ה רובוז נולדה במשפחה יהודית. אביה, במאי התיאטרון אימרה רובוז, ניספה בבודפשט כקורבן השואה. עוד בצעירותה עזבה ז'וז'ה רובוז את הונגריה, כבר ב-1947 והגיעה לבריטניה. מאז חייתה בחו"ל. היא גדלה אצל לאיוש פלדש, מנהל הסניף ההונגרי של אולפן הסרטים סרטי פרמאונט, שנשא לאישה את אחות אביה, אילונה רובוז.
בשנת 1954 סיימה רובוז את לימודיה באקדמיה המלכותית לאמנויות (London Royal Academy of Art School). במשך השנתיים לאחר מכן הייתה תלמידתו של המאסטר פייטרו אניגוני בפירנצה. בשנת 1957 הוענק לה פרס האקדמיה המלכותית לאמנויות. תערוכת היחיד הראשונה שלה נפתחה ב-1960 בלונדון. בלטו הפורטרטים והציורים שלה בסגנון ריאליסטי המתארים שחקנים, רקדני בלט ומוזיקאים. חלק מיצירותיה נשמרות במוזיאון לאמנות יפה (בודפשט).
בשנת 1991, לזכר אביו, ייסדה את "פרס הזיכרון לאמנות אימרה רובוז" בתיאטרון הקומדיה של בודפשט. הפרס הוענק לראשונה לאישטוואן הורבאי, ולאחר מכן לשחקנים מצטיינים רבים ולבמאים מובילים.
תערוכותיה
רובוז הציגה בתערוכה השנייה של אמנים הונגרים שהתגוררו בחו"ל (היכל האמנות (בודפשט), 1982), שנערכה בשם "כבוד למולדת".
יואל הנביא
יוֹאֵל בֶּן-פְּתוּאֵל, הוא דמות מקראית, נביא, אשר ספרו הוא השני בספרי תרי עשר (בתרגום השבעים הוא הרביעי, אחרי הושע, עמוס ומיכה).
המקרא מנדב מעט מאוד פרטים אודות יואל הנביא. התקופה בה חי ופעל אינה ידועה, וכך לא קיים רקע כלשהו שבאמצעותו ניתן להבין מהו הרקע לנבואותיו של יואל. מעט המידע שיש מבוסס על השערות, שכן הספר, כרוב ספרי קובץ תרי עשר, אינו מיידע בפרטים אודות הנביא או כותב הספר. כך, ניתן להניח שחי בירושלים או בסביבתה, שכן רבים אזכוריה בספר. פרט לכך, מובאת בתלמוד אמירה, ש"כל מקום ...(כשמפורש) שמו ולא שם עירו בידוע שהוא מירושלים". ייתכן כי גם אביו היה נביא, כמצוין באותה פסקה תלמודית: "כל מקום ששמו ושם אביו בנביאות בידוע שהוא נביא בן נביא".
אפשר גם להניח, על פי תיאוריו המפורטים בענייני חקלאות, כי התמצא והכיר מקרוב את המציאות החקלאית. גם תיאוריו בענייני צבא מצביעים על בקיאות מסוימת בנושאים אלו.
זמן חיבור הספר
אין בספר אזכור של אחד ממלכי יהודה או ישראל, וגם לשונו וסגנונו אינם מאפשרים לקבוע בוודאות את התקופה שבה התחבר, אולם ניתן להניח שהספר נכתב בתקופת בית שני, וזאת על בסיס מספר טיעונים: בספר נעשה שימוש בשם "יהודה" לארץ ישראל כולה; נזכרים בו היוונים; מודגשת בו חשיבותם של הכהנים; אין בו זכר למאבק בעבודת אלילים; אין בו אף רמז לעימותים בין ממלכות ישראל ויהודה לבין המעצמות ששלטו בארץ ישראל בתקופת בית ראשון; ויש בו רמזים לתפוצת עם ישראל בין הגויים ולחלוקת ארץ ישראל, וכן לשיבה ליהודה ולירושלים.
השם יואל
השם יואל חוזר רבות בתנ"ך, והוא שמם של למעלה מעשרה אנשים (מרביתם מוזכרים ברשימות דברי הימים בלבד). המוקדם שבהם הוא בנו של שמואל הנביא, והאחרונים נזכרים ברשימות בספרי עזרא ונחמיה. במשנה ובתלמוד לא מופיע השם אף לא פעם אחת, לבד מאזכורים בודדים של הנביא הנושא שם זה.
משמעות השם איננה ברורה לחלוטין, ויש שתי אפשרויות להסבירה: ייתכן כי הוא שם תאופורי והלחם של שתי מילים - יו + אל - ה' הוא אל, בדומה למשמעות השם "אליהו". מצד שני, יש המפרשים שם זה כפועל, מן השורש י.א.ל המופיע גם ב,, ועוד. שני פירושים אלו מניחים ששם זה הוא כללי, ואין לו משמעות מיוחדת לדורו (ואכן, כפי שראינו, שם זה חוזר לאורך התנ"ך) או לנבואותיו.
זיהוי
המקרא אינו מוסר פרטים רבים על הנביא יואל וזמן פעילותו, כנהוג בספרי נביאים אחרים. פער מידע זה הביא את חז"ל ופרשני מקרא מאוחרים להשלים את המידע לקורא. בסדר עולם נכתב כי (. בספר חיי נביאים, ספר יווני מהמאות הראשונות לפני הספירה נכתב כי יואל היה משבט ראובן. ייתכן כי זיהויו של יואל עם שבט ראובן מתבסס על הכתוב ב.
על־פי מדרש רות רבה,יואל הנביא מזוהה עם יואל בן שמואל. לעומתו מדרש במדבר רבה (י', ה') קושר את יואל הנביא עם אביו – שמואל:.
לדעת מרדכי כוגן, חוקר המקרא מהכתוב בספר יואל ניתן להבין על דמותו ומקום פועלו. לשיטתו ריבוי החזרות בכתוב על המקומות ציון והר ציון ומהסיבה הנוספת שיואל אינו מזכיר את ממלכת ישראל ניתן להבין כי יואל היה צאצא של שבט יהודה. מעבר לכך יואל היה בקיא בהלכות הפולחן והוא אף מוסר בכתוב נוסח תפילה לכוהנים. השוני בין יואל לבין נביאים אחרים בא לידי ביטוי בכך שנתן הוראות ברורות לקהל כיצד יש לנהוג במהלך הצום הציבורי בסיום התפילה. נראה כי יואל נמנה עם נביאי הפולחן, נביאים שפעלו בבית המקדש ובין שלל תפקידיהם היה לתת מענה לשאלות המתעוררות בקרב הבאים לתפילה במשכן. יש הרואים ביואל נביא הכתב כיוון שכתב את הנבואות.
לדעת בוסתנאי עודד ואחרים הנביא יואל פעל בתקופה הפרסית (המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפנה"ס).
קברו
קבר יואל אינו נזכר בתנ"ך, אך לפי רבי חיים ויטאל (1570) קברו ממוקם בבקעה שמצפון לכפר גִי'ש בגוש חלב.
היער האטלנטי
היער האטלנטי (בפורטוגזית: Mata Atlântica) הוא אזור הכולל יער גשם טרופי, סוואנה ויערות מנגרובים, המשתרע לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי בברזיל, בין מדינת ריו גראנדה דו נורטה לבין מדינת ריו גראנדה דו סול. במערב מגיע היער עד פרגוואי ופרובינציית מיסיונס שבארגנטינה.
היער כולל שישה סוגים של יערות:
ייחודו של היער האטלנטי בכך שהוא מכיל צמחייה טרופית במרחק רב מקו המשווה, דרומית אף מחוג הגדי, והוא הוכרז בשל כך כשמורה ביוספרית.
מאז התקופה הקולוניאלית, מצוי היער בנסיגה מתמדת, בשל הקמת ערים וברוא יערות כדי לפנות מקום למטעים (בעיקר של קני סוכר). בעבר השתרע על פני כ-1,250,000 קמ"ר, שהם כ-15% משטחה של ברזיל, וכיום נותרו ממנו רק כ-90 אלף קמ"ר, שהם כ-8% משטחו המקורי.
החי והצומח
היער האטלנטי מאופיין במספר רב של מינים אנדמיים: כ-70% ממיני העצים, כ-85% ממיני הפרימטים ו-39% ממיני היונקים ביער לא חיים בשום מקום אחר בעולם.
עד כה זוהו בתחומי היער כ-55 אלף מיני צמחים (כ-22% ממיני הצמחים בעולם), מהם כ-18 אלף צמחים אנדמיים, 524 מיני יונקים (מהם 131 אנדמיים), 1,622 מיני עופות (מהם 191 אנדמיים), 517 מיני דו-חיים (מהן 294 אנדמיים), 468 מיני זוחלים (מהם 172 אנדמיים) ולמעלה מ-3,000 דגי מים מתוקים. לפי ההערכות, חיים ביער בין 10 ל-15 מיליון מיני חרקים.
כמה מבעלי החיים ביער מצויים בסכנת הכחדה, ובהם קוף עכביש צמרירי, שאגן חום, ארבעה מיני טמרין, אוצלוט והרפיה.
אתר המורשת העולמית
בנוסף להכרזה על שמורה ביוספרית, הוכרזו בשטח היער שמורות טבע רבות. 25 מהן, המשתרעות על פני שטח מצטבר של כ-4,700 קמ"ר בשטחיהן של מדינות סאו פאולו ופרנה, הוכרזו בשנת 1999 כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו. השמורות כוללות:
אורי בן ארי (מוזיקאי)
אורי בן ארי (נולד ב-30 ביולי 1990) הוא פזמונאי, מלחין וזמר ישראלי.
ביוגרפיה
בן ארי החל את דרכו בתעשיית המוזיקה כפזמונאי בשנת 2014, כשכתב לזמר לירן דנינו את השיר "הרבה ממך נשאר". החיבור בין דנינו לבן ארי נוצר דרך מנהלו המוזיקלי של דנינו רוני קידר. השיר הגיע למקום ה-10 במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ווואלה! NEWS. בהמשך, כתב והלחין שירים נוספים לזמרים אחרים, בהם "פיסה מזכרוני" של עדן בן זקן, שיצא בשנת 2015 ו"השעות הקטנות" של ניב דמירל, שיצא בשנת 2016. השירים הגיעו למקומות ה-17 וה-19 במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ לשנת תשע"ו בהתאמה.
בשנת 2017 כתב והלחין את השירים "בסוף הכל חולף" ו"פוליטיקה וסקס" של הזמר עומר אדם, מתוך אלבומו החמישי, "אחרי כל השנים", שהיו גם הם ללהיטים, כשהראשון הגיע למקום הרביעי במצעד השנתי של גלגלצ, ולמקום ה-10 במצעד הפזמונים השנתי של כאן גימל. עוד באותה השנה, הוציא את סינגל הבכורה שלו, "אושר לדקה", הראשון מתוך אלבום הבכורה שלו, אותו הפיק אריאל טוכמן.
בשנת 2018 כתב והלחין יחד עם איתן דרמון את השיר "נסיכה שלי" של הזמר עברי לידר, שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים השנתיים. עוד באותה השנה, הוציא את הסינגל "לפעמים", שהגיע למקום ה-22 במצעד הפזמונים השנתי של גלגלצ ו-ynet והיה לשיר ה-25 המושמע ביותר ברדיו בשנת 2019, לפי נתוני מדיה פורסט. עוד באותה השנה, הוציא סינגל נוסף בשם "שממה", שהיה גם הוא ללהיט, תוך שזכה למיליוני השמעות וצפיות ביוטיוב ובסטרימינג. בנובמבר של אותה השנה, יצא השיר "אגרוף" של עדן בן זקן, שכתב והלחין יחד עם איתן דרמון והפיק אריאל טוכמן.
ב-25 במרץ 2021, הוציא בן ארי את הסינגל "רקדנית".
ב-24 באפריל 2022, הוציא אורי בן ארי את הסינגל החדש שלו "רוק ישן".
ביין הואה
ביין הואה (בוייטנאמית: Biên Hòa) היא העיר החמישית הגדולה ביותר בווייטנאם. העיר ממוקמת במחוז דג'ונג נאי, וייטנאם.
גאוגרפיה
העיר ממוקמת כ-1,120 ק"מ מבירת וייטנאם, האנוי. בנוסף, העיר ממוקמת ליד הנהר דג'ונג נאי.
אקלים
הטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס. החודש הכי חם הוא אפריל (29 מעלות צלזיוס). החודש הכי קר הוא אוגוסט (24 מעלות צלזיוס). כמות המשקעים הממוצעת היא 2,038 מילימטרים בשנה. חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (411 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (17 מ"מ גשם).
כתב יד וויניץ'
כתב יד ווֹינִיץ' (באנגלית: Voynich manuscript) הוא ספר מאויר הכתוב בכתב ובשפה לא מזוהים ולא מפוענחים, וייתכן שעושה שימוש בצופן. על פי תיארוך פחמן 14 של הקלף עליו נכתב, הספר נכרך בין השנים 1404 ל-1438 על ידי מחבר שזהותו אינה ידועה, ככל הנראה בתקופת הרנסאנס באיטליה. כתב היד נקרא על שמו של סוחר ספרים פולני-אמריקני בשם וילפריד וויניץ' שהביא את הספר לעין הציבור. וויניץ' קנה את הספר מאגודת ישו בשנת 1912 בווילה מונדרגונה, הסמוכה לרומא.
גילוי החיבור
כשגילה וויניץ' את כתב היד, המהווה ספר קטן יחסית (18X25 ס"מ) בעל כריכה קשה, היה מקופל בתוכו מכתב שנשלח על ידי הרקטור של אוניברסיטת קארל בפראג לאתנסיוס קירכר בשנת 1665. על פי המכתב, רכש רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ששלט בין השנים 1576–1612, את כתב היד המסתורי תמורת 600 דוקטים. מאחר שכל הניסיונות לקרוא בו עלו בתוהו, פנה הרקטור למלומד ידוע שם על מנת שינסה לפענח את תוכנו. במכתב יש גם רמז למעורבותו האפשרית של רוג'ר בייקון – נזיר פרנציסקני שעסק גם בתחומי המיסטיקה והמדע, מה שאולי פורש את התעלומה כמה מאות שנים לאחור, עד למאה ה-13, התקופה שבה חי בייקון ופעל.
וויניץ' היה בטוח שהחוקרים יוכלו לפתור את סודותיו של כתב היד ויגלו מהי מהות הטקסט המוזר שבתוכו, ואז הוא יוכל למכור אותו במחיר גבוה ולהתעשר, אולם הוא התבדה במהרה. הוא הציע למומחים רבים לנסות לפענח את הספר. פילולוגים ניסו לפענח את הספר באמצעות שיטות לפענוח שפות עתיקות, בוטנאים ניסו לפענח את השפה באמצעות ציורי הצמחים, המופיעים בו, אסטרונומים ניסו לפענח את השפה באמצעות איורי גרמי השמיים המופיעים בו, אולם כולם נכשלו.
תיאור כתב היד
כתב היד של וויניץ' מאויר, ולצד המלל הסתום מופיעים בו איורים ורישומים של תמונות נשים עירומות, איורים בוטניים של צמחים ופרחים שאינם מוכרים, וסמלים אסטרולוגיים. על פי ההערכה, יש בו מאות אלפי סמלים דמויי אותיות שחלקן מזכירות אותיות או ספרות משפות שונות, בהן ספרות ערביות ואותיות רומיות.
איורים
האיורים המלווים את הכתוב בכתב היד שופכים מעט אור על התוכן ועל פירושיו, ומרמזים כי הספר נחלק מבחינת תוכנו לשישה חלקים שתוכנם וסגנונם שונה. להוציא את החלק האחרון, המכיל טקסט בלבד, כמעט כל עמוד בפרקים האחרים מכיל איור אחד לפחות. אלו חלקי הספר (מבחינת התוכן) כפי שמתפרש מהאיורים המצורפים אליו:
ניסיונות ניתוח ופענוח
האתגר הראשון שעמד בפני החוקרים היה לפענח באיזו שפה כתוב החיבור. במהרה התברר שרוב הצמחים המצוירים בכתב היד כלל אינם קיימים, ומבין גרמי השמים שמצוירים ניתן לזהות אחדים, אך לא את כולם.
קריפטואנליסטים ניסו לנקוט בשיטה המקובלת של מציאת הסמלים שחוזרים על עצמם מספר רב של פעמים ולהשוות אותם עם האותיות הנפוצות ביותר של האלפבית. הם זיהו בקלות שיש בכתב היד 29 סימנים ואותיות, אבל כל ניסיון לתרגם אותם לשפה מוכרת כלשהי עלה בתוהו. יתר על כן, מניתוחי המומחים נראה שלא מדובר בצופן, אלא במסמך שנכתב על ידי מישהו הבקיא בכתב ובשפה או בדיאלקט בה נכתב החיבור.
בשנת 1919 הכריז ויליאם ניובלוד, פרופסור לפילוסופיה מאוניברסיטת פנסילבניה, כי הוא פענח את הצופן. לדבריו, הוא תרגם את הסימנים לאותיות רומיות וניתח את תוצאות התהליך. לאחר מכן, יצר ניובלוד לא פחות מארבע גרסאות שונות של הטקסט, שהרביעית שבהן הייתה לטענתו לטינית פשוטה משולבת באנגראמות שונות, והפיענוח הראה שכתב היד היה טקסט מדעי שמוכיח כביכול שרוג'ר בייקון היה אחד מגדולי הגאונים בכל הזמנים. ניובולד גם טען שמצא משפט בלטינית באחד העמודים שבכתב היד ובו כתוב "Michiton oladabas multos te tccr cerc portas" בהשמטת כמה אותיות מיותרות מהטקסט: "Michi dabas multas portas" שפירושו: "נתת לי המון דלתות". פרסום התגלית של ניובלוד עורר רעש רב בקרב העיתונות, אולם לאחר מותו של ניובולד התברר שהפענוח שלו היה שגוי, ושהוא "מצא" בכתב היד חומרים וטקסטים שלא היו בו כלל. עם האנגרמות שניובולד יצר אפשר לקרוא כמעט כל דבר בטקסט – ובאלפי דרכים שונות.
בשנה האחרונה של מלחמת העולם השנייה כינס הקריפטואנליסט הראשי של צבא ארצות הברית, ויליאם פרידמן (שהיה אחראי לפיצוח חלק מהצפנים היפניים בעת המלחמה), קבוצה שלמה של מומחים שינסו לפענח את הצופן, אולם סיום המלחמה הוביל לפירוק הקבוצה לפני שהגיעו להישגים משמעותיים כלשהם בהבנת הכתוב. מכל מקום, ניתוחם הראה כי כתב יד וויניץ' שונה מכתבי קוד נפוצים: על פי רוב, יוצרי קודים מכניסים בהם כמה שפחות חזרות כדי להקשות על מפענחים, אך בכתב יד וויניץ' קיימות חזרות רבות על מילים ואותיות שונות. מסיבה זו שיער פרידמן שמדובר כאן בשפה מתוכננת שהומצאה בידי מישהו – ייתכן שבמאה ה-13, אך לא סביר ששפה מתוכננת תציית לחוק זיף.
בשימוש בקרינת על-סגול, נמצאה בעמוד הראשון של כתב היד חתימה ובה כתוב "Jacobj à Tepenece", שניתן לפרש כשמו של רופאו האישי של רודולף השני, יאקוב הורצ'יצקי מטפנק (Tepenec), שכתב היד היה ככל הנראה גם בבעלותו. אך הכתב אינו תואם את כתב ידו של הורצ'יצקי, ולכן חוקרים הסיקו שחתימתו זויפה, ייתכן שעל ידי וויניץ' עצמו.
לאורך כל ההיסטוריה המתועדת שלו, משך כתב יד וויניץ' התעניינות עזה מצד מפענחי כתב סתרים מקצוענים וחובבים כאחד, שלמדו אותו היטב וניסו למצוא בו היגיון פנימי כלשהו שיסייע בפענוחו. בין המומחים שחקרו את כתב היד ניתן למנות את גדולי מפצחי הצפנים האמריקאים והבריטים שזכו לתהילה במלחמת העולם השנייה, אך גם אלו לא הצליחו לפענח בטקסט ולו מילה אחת. שרשרת הכישלונות הארוכה בניסיונות הפענוח הפכה את כתב היד לנושא ידוע בהיסטוריה של הקריפטוגרפיה. לנוכח הכשלונות גדל הפיתוי להניח שהכתב הוא לא יותר מאשר מתיחה משוכללת – מלל חסר משמעות המורכב מסמלים שאין בהם סדר או הגיון כלשהו, אבל הטקסט מורכב מכדי להיות מתיחה: בבדיקה סטטיסטית התגלה שהטקסט מציית להתפלגות זיף, שמחד גיסא אופיינית לשפות טבעיות, ומאידך גיסא התגלתה לאחר מציאת כתב היד, כך שלא ייתכן שהייתה ידועה למחבר כתב היד.
מלבד ההשערה הגורסת שמדובר במתיחה, שיטות אחרות אודות פשרו של הכתב טענו שמדובר בספר העוסק ברפואה או בצמחי מרפא, ספר אסטרונומיה שנכתב על ידי מלומד בן ימי הביניים, חיבור כלשהו הקשור ללוח שנה לא מזוהה או לספר אלכימיה, ואחרים טענו שמדובר בעיוות או גרסה קדומה של שפה כלשהי; ההשערות הללו דיברו בין השאר על סינית, נבטית, כתב עברי עתיק או שפה שמית אחרת. הדעות חלוקות בנוגע לשאלה אם לכתב היד יש מחבר אחד או יותר. בבדיקת מחשב התברר שיש בו שימוש ביותר מלשון (או דיאלקט) אחת, ושתי הלשונות זכו לכינויים "וויניץ' A" ו"וויניץ' B". לכאורה, הדבר מאשר את הטענה שהחיבור נכתב על ידי אנשים שונים, אולם ייתכן שלחיבור יש מחבר אחד שכתב אותו בתקופות שונות של חייו.
ב-2014, הציע הבלשן סטיבן בקס פרשנות חדשה לטקסט. בקס זיהה מספר מילים בטקסט, את שמה של מערכת הכוכבים שור ואת שמם של מספר צמחים, וזאת על ידי התאמה בין תמונת מערכת הכוכבים או הצמח למילה שנראית ככותרת הפסקה. בתוך כך זיהה בקס כ־15 אותיות וערכיהן הפונטיים. מסקנותיו של בקס מן הניתוח שערך:
כתב היד נתרם ב-1969 לספריית אוניברסיטת ייל בקונטיקט שבארצות הברית (פריט MS 408), והעותק המשוכפל הראשון שלו יצא לאור בשנת 2005.
הערות שוליים
גרסה ראשונית של תוכן הערך הנוכחי מבוססת על שני המאמרים הבאים ובחלקה, מועתקת מהם באישור:
קלייב סוויפט
קלייב וולטר סוויפט (באנגלית: Clive Walter Swift; 9 בפברואר 1936 – 1 בפברואר 2019) היה שחקן ופזמונאי יהודי-בריטי. נודע בעיקר בתפקידו כריצ'רד באקט בסדרה הקומית הבריטית "מה יגידו השכנים?". בנוסף שיחק סוויפט בתפקידים רבים בקולנוע ובטלוויזיה בין השאר הופיע בתפקיד רוי בסיטקום "החבר'ה הזקנים" לצדו של רוג'ר לויד-פק.
ביוגרפיה
סוויפט נולד למשפחה יהודית בליברפול שבמחוז לנקשייר. הוא בנם של לילי רבקה (שם נעורים גרינמן) ואברהם סמפסון סוויפט. גם אחיו הבכור, דייוויד סוויפט, הוא שחקן. שני האחים למדו ב"קליפטון קולג'" וב"גונביל וקאיוס קולג'" שבקיימברידג'. קלייב למד ספרות אנגלית. הוא לימד בבתי הספר למשחק "האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון" (LAMDA) ו"האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה".
בשנות השבעים של המאה העשרים הופיע סוויפט בתפקיד דוקטור בלק בעיבוד של ה-BBC לשניים מסיפורי האימה של מ. ר. ג'יימס "The Stalls of Barchester" ו-"A Warning to the Curious". בשנים 1970 ו-1971 גילם את מפקח הבילוש וו (Waugh) בסדרת הטלוויזיה "Waugh on Crime". תפקידו המוכר ביותר הוא בדמות ריצ'רד באקט, בעלה האומלל של הייסינת', בסדרה הקומית "מה יגידו השכנים?". סוויפט כיכב בעיבוד של ה-BBC לרומנים "דברי ימי מחוז ברצ'סטר" מאת אנתוני טרולופ, והופיע בפרק "Revelation of the Dale" של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". הוא הופיע שוב בסדרה ב-25 בדצמבר 2007 בספיישל חג המולד "מסע הארורים" בתפקיד מר קופר. ב-1981 השתתף בסרטו של ג'ון בורמן "אקסקליבר" וגילם את דמות אביו המאמץ של המלך ארתור, סר אקטור.
בנוסף לפעילותו כשחקן סוויפט היה פזמונאי. רבים משיריו כלולים במופע שלו "Richard Bucket Overflows: An Audience with Clive Swift" שאיתו יצא לסיור הופעות בבריטניה בשנת 2007, וכן במופע "Clive Swift Entertains" משנת 2009. בשנים 2002 עד 2005 שיחק בתפקיד הכומר יוסטשוס ברוייר בסדרה "Born and Bred" ששודרה ב-BBC 1.
חיים אישיים
סוויפט היה נשוי לסופרת מרגרט דראבל מ-1960 עד 1975. נפטר ב-1 בפברואר 2019. הותיר אחריו בת, רבקה, ושני בנים, אדם וג'ו סוויפט.
אנה סאסו
אנה סאסו (בקרואטית: Ana Sasso; נולדה בשנת 1963) היא דוגמנית קרואטית.
ביוגרפיה
ב-1982 קיבלה הצעה להשתתף בתחרות "מיס יוגוסלביה" לאחר שאחד המארגנים הראשיים של התחרות גילה אותה, היא נענתה להצעה וחודשיים לאחר מכן הוכתרה בתואר "מיס יוגוסלביה".
בתחרות מיס עולם 1982 עלתה לשלב חצי הגמר.
היא השתתפה במדינתה בפרסומת למי סודה של חברת "Pipi" לצד איוואן שולה. בנוסף, דגמנה בפריז ובמילאנו.
ב-1983 עשתה קולות רקע לאלבומה של הלהקה היוגוסלבית "Dʼ Boys".
סאסו הייתה אחת ממלכות היופי הידועות ביוגוסלביה ונחשבה כסמל ליופי נשי.
ב-2005 התחתנה עם עורך דין מהעיר ספליט והתגרשה שנה לאחר מכן.
עלי שריעתי
עַלִי שָׁרִיעָתִי (בפרסית: علی شريعتی, 23 בנובמבר 1933 - 19 ביוני 1977) היה מהפכן איראני, סוציולוג בהכשרתו שהתמחה בסוציולוגיה של הדת. הוא נמנה בין האינטלקטואלים החשובים ביותר במאה ה-20 וזכה לכינוי "אידאולוג המהפכה האיראנית". רעיונותיו, למרות זאת, לא שימשו לבסוף בסיס רעיוני של הרפובליקה האסלאמית של איראן. שריעתי פעל במסגרת האופוזיציה לשלטון השאה מוחמד רזה פהלווי והשקפותיו מילאו תפקיד חשוב בתסיסה העממית שקדמה למהפכה האיראנית בשנת 1978, אשר הובילה להדחת השאה. הוא ביקש לנסח אידאולוגיה אסלאמית שיעית בהשראת החשיבה המרקסיסטית בהשפעת פרנץ פאנון, שאת כתביו תרגם לשפה הפרסית. במסגרת לימודיו בפריס (משנת 1962) שריעתי נרשם לקורסים שלימדו חוקרי אסלאם וסוציולוגים כמו לואי מאסיניון, ז'אק ברק וז'ורז' גורביץ'. הוא אף התוודע בזמן שהותו שם לפילוסוף ז'אן-פול סארטר.
קורות חייו
עלי שריעתי נולד ב-1933 בכפר מאזינאן, פרבר של עיר סַבְּזוַאר, הנמצאת במחוז סבזואר בפרובינציה ראזאוי ח'וראסאן, כ-220 ק"מ מבירת הפרובינציה משהד בצפון-מזרח איראן.
השפעות מוקדמות
הוא היה צאצא למשפחה ידועה של אנשי דת ומלומדים פרסים. אביו, אקא מוחמד תקי שריעתי, היה מחנך ומלומד דתי שייסד במשהד "מרכז להפצת האמת של האסלאם" ב-1944. פורום זה היה בעל השפעה בתקופת התנועה להלאמת הנפט באיראן בשנות החמישים של המאה העשרים. גם הבן הפך לחבר פעיל בפורום זה והצטרף, יחד עם אביו, לקבוצה בעלת פרופיל אסלאמי חברתי שקראה לעצמה "התנועה של הסוציאליסטים בשליחות האל". בראש אותה תנועה עמד אבו אל-קאסם שאקיבניה,שטען כי את יסודות הסוציאליזם צריך לחפש בתורתו של הנביא מוחמד ובחברה שהוא הקים בימיו הראשונים של האסלאם בחצי האי ערב.
ימי מוסאדק - הדרך השלישית
עלי שריעתי למד במכללה למורים במשהד, ובתקופת לימודיו התוודע לספרים של מחברים מערביים בתחום הפילוסופיה, וההגות הפוליטית. במאמרים שפרסם ביומון "ח'וראסאן" במשהד, ועסקו במצב החברות האסלאמיות באותה תקופה, שיבץ שריעתי רעיונות הלקוחים מהוגים אסלאמים מודרניים כמו ג'מאל א-דין אל אפגאני ומוחמד אקבאל, כמו גם מתוך ספרים של הוגים מערביים כמו זיגמונד פרויד ואלקסיס קארל. אחרי סיום הלימודים במכללה, בשנת 1952, לימד שריעתי בבית ספר יסודי בכפר בקרבת משהד. באותה שנה הוא הקים את "איגוד הסטודנטים המוסלמים" ונעצר בפעם הראשונה במהלך הפגנה. בימי הממשלה האנטי-קולוניאליסטית של מוחמד מוסאדק הוא נמנה עם התומכים הפעילים בחזית הלאומית. בשנת 1953, שנת הדחת ממשלתו של מוחמד מוסאדק, התגייס שריעתי לשורות "החזית הלאומית האיראנית".
באותה תקופה סיים לתרגם את הספר של עבד-אל-חמיד ג'אוודאת אל זהר אבו זר: הסוציאליסט שעבד את אללה. גבור הספר, אבו זר, היה אחד מחסידי הנביא מוחמד שדרש צדק לעניים והוקיע את העשירים על נטישתם את האל למען אליל הממון. ספר זה השפיע מאוד על דרכו של שריעתי, כשאבו זר משמש בעיניו דמות מופת.