cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סמואלה ריצ'י
קריירת מועדונים
ב-30 בינואר 2022 הושאל ריצ'י עד לתום עונת 2021/2022 לטורינו מהסרייה א'. ב-27 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לקליארי במסגרת המחזור ה-27 בליגה. בסך הכל ערך 12 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה. ב-1 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
קריירה בינלאומית
ב-4 ביוני 2022 ערך ריצ'י את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ניגריה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
Ticket to Ride
Ticket to Ride (בעברית: כרטיס לנסיעה) הוא סינגל של הביטלס מהאלבום שיצא ב-1965. השיר הוקלט ב-15 בפברואר 1965 באולפני אבי רוד והופק על ידי ג'ורג' מרטין. השיר יצא באנגליה ב-9 באפריל 1965 ובארצות הברית ב-19 באפריל 1965. הבי סייד שלו הוא הסינגל Yes It Is. על אף שהשיר כמו רוב שירי הביטלס רשום על שם לנון-מקרטני כמלחינים וככותבים, התעוררה מחלוקת בין השניים לגבי תרומתו של כל אחד. לנון ניסה להמעיט מתרומתו של מקרטני, והאחרון התעקש שדובר ביצירה משותפת.
שצ'וצ'ין (מחוז משנה)
מחוז משנה שצ'וצ'ין (בבלארוסית: Шчучынскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר שצ'וצ'ין.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה שצ'וצ'ין 47,764 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 46.38% פולנים, 44.99% בלארוסים, 6.39% רוסים, 1.29% אוקראינים ו-0.95% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (72.35%) ורוסית (24.15%).
חולופ
חוֹלוֹפּ (מרוסית: Холоп) היה מעמד של אנשים לא-חופשיים ברוסיה בתקופה שבין המאה ה-10 וה-18. שבוי במעמד זה נקרא צֵ'לִיאַד (מרוסית: Челядь). בתקופה מאוחרת יותר הם כונו "אנשי-" עם ציון השייכות (למשל: "אנשי הנסיך יורי").
המונח "חולופ" נזכר לראשונה בכרוניקה לשנת 986.
עד המאה ה-14
מעמד חולופ היה בין המושגים הבסיסיים והחשובים של המשטר ברוסיה בימי הביניים. מעמדם היה גבוה במעט ממעמדו של עבד אבל נחשבו כרכוש האדונים ולכן היה מעמדם נמוך עוד יותר מאשר מעמדו של צמית ביתר העולם הפיאודלי.
להסדרת נושא החולופיות הוקדשו פרקים רבים ברוסקיה פרבדה - קובץ החוקים של רוס של קייב מהמאה ה-11. בהתאם לחוקים אלו, הריגת חולופ לא הייתה נחשבת להריגת בן אדם, אלא שוות ערך לנזק לציוד בלבד. גובה הקנס היה זהה לקנס על הריגת סוס. כמו כן, החולופ לא יכול היה להיענש בגין עבירה על החוק. במקרה זה האחריות הייתה נופלת על בעל החולופ.
בן אדם היה יכול להפוך לחולופ ממספר סיבות:
בשני המקרים האחרונים היה ניתן למנוע הפיכה לחולופ באמצעות חוזה מיוחד.
תנאי המחיה של החולופ לא היו חלק של מערכת החוקים. המחזיק בחולופ היה יכול לעשות בו ככל שעלה על רוחו כולל הריגתו. אנשים אחרים נשאו באחריות על הריגת חולופ רק כאשר זה התרחש "ללא סיבה". במידה וחולופ ברח מבעליו, הבעלים היה יכול להחזיר אותו גם כעבור תקופה ארוכה וגם במקרה שחולופ כבר חי אצל בן אצולה אחר. מצד שני, המחזיק בחולופ היה אחראי על כל פעולותיו כולל נזק לצד שלישי.
עבודת החולופים הייתה הבסיס של משקי הבית ומשקי המנזרים. היו לא מעט כפרים שכל תושביהם היו חולופים. כך למשל קיימות עדויות הכרוניקה שלפיה בזמן המלחמה נתפשו בחצר נסיך צ'רניגוב מעל 700 חולופים והועברו לאציל אחר. חלק מהחולופים עברו הכשרה מקצועית והפכו לבעלי מלאכה בתחומים שונים. חולופים היו חלק חשוב של המסחר הרוסי עם המערב. קיימות עדויות בכרוניקות על מכירת אנשים לאיטליה וליוון גם במאה ה-16.
תקופת המדינה המאוחדת
עם התחזקות נסיכות מוסקבה וריכוז הנסיכויות סביבה השתנה בהדרגה מעמד החולופ. הדבר מצא ביטוי בקובצי החוקים שפורסמו החל מסוף המאה ה-14. כך למשל, שבויים כבר לא הפכו באופן אוטומטי לחולופים אלא נוצלו בדרך כלל לחילופי שבויים. בוטל המעבר למעמד חולופ כעונש על עבירות פליליות. אי-יכולת להחזיר חוב הייתה מעבירה את האדם למעמד חולופ רק לתקופת החזר החוב על ידי עבודה לטובת בעל החוב.
עם התפתחות המשק החלו לערוך מסמכים כתובים שפירטו את רשימת החולופים וסוגיהם אצל כל מחזיק בחולופים. כמו כן היו ניסיונות לשפר את חיי החולופ ולהגדיר את זכויותיו. בשנת 1603 בוריס גודונוב פרסם צו על חובת האכלת החולופ. בשנת 1607 פורסמה הוראת הצאר המסדירה את חיי המשפחה של החולופ. כמו כן הוסדר, שחולופ שנלקח בשבי אך ברח ממנו או חולופ שבעליו בגד במדינה היו יכולים להשתחרר ולהיות אנשים חופשיים.
סוגי החולופים
עם התפתחות המשק השתרשו מספר סוגי החולופים
סוף תקופת החולופים
בשנת 1677–1678 נערך ברוסיה מפקד אוכלוסין. לאחר המפקד, בוצעה בשנת 1679 רפורמה במיסוי. החל ממועד זה המס היה נגבה מ"חצר", בהתאם למספר אנשים המתגוררים בה. כתוצאה מכך נוצר הבדל בין החולופים שהתגוררו בחצר נפרדת, שהתחילו לשלם מיסים, לבין יתר החולופים. מצד שני, נשחק ההבדל, שהיה ברור עד אז, בין החולופים לבין אכרים חסרי קרקע, שעבדו בחלקות האדמה של האציל. במהלך ביצוע הרפורמות של פטר הגדול בשנים 1718–1722 נשחק הבדל זה עוד יותר. כתוצאה מכל המהלכים בשנת 1723 תושבי העיר החלו לשלם מיסים באופן עצמאי ללא יוצא מן הכלל. מעמד החולופ בוטל מעשית ואיבד את התוקף המשפטי. המשק הרוסי עבר לשיטת הצמיתות.
פורד מודל C 10
פורד מודל C 10 (באנגלית Ford Model C Ten) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי "Ford of Britain " ("פורד בריטניה"), חברת בת של קונצרן הרכב פורד, בין השנים 1934–1937.
בין השנים 1934–1936 דגם ה"פורד מודל C 10" יוצר גם בספרד.
דגמי "פורד מודל C 10" יוצאו לאוסטרליה.
==תצורות==
ריצת שדה
ריצת שדה (באנגלית: Cross Country Running) היא ספורט שבו קבוצות ויחידים מקיימים תחרות באוויר הפתוח על גבי קרקע טבעית. המסלול הוא בדרך כלל באורך של 4–12 קילומטרים ועשוי לכלול משטחים של דשא ואדמה, ולעבור ביערות ושטח פתוח, כולל גבעות, קרקע שטוחה, דרכי חצץ, זרמי מים ונחלים.
הריצה מיועדת ליחידים ולקבוצות, הצוברות נקודות קבוצתיות. לרוב התחרויות מתרחשות במהלך הסתיו והחורף, ונערכות בכל תנאי מזג האוויר - גשם, שלג או ברד, וטווח רחב של טמפרטורות.
תחרויות בשטח פתוח התקיימו בוודאי משחר ההיסטוריה. כללי התחרות נקבעו לראשונה בבריטניה, והתחרות הפכה ללאומית בשנת 1876. תחרות בינלאומית מתקיימת החל משנת 1903, ומשנת 1973 התחרויות מאוגדות ב-IAAF.
תחרויות אישיות וקבוצתיות בריצת שדה נערכו בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת סטוקהולם (1912), אולימפיאדת אנטוורפן (1920) ואולימפיאדת פריז (1924). פינלנד שלטה בתחרויות אלו, עם חמש מדליות זהב שתיים מכסף ואחת מארד, מתוך שש אפשריות בסך-הכל. התחרויות היו פתוחות לגברים בלבד.
מלון טריפ ירושלים בת שבע
מלון "טריפ ירושלים בת שבע" (באנגלית: Tryp Jerusalem Bat Sheva Hotel) ממוקם בין הרחובות קינג ג'ורג' ושמואל הנגיד במרכז העיר ירושלים.
היסטוריה
ביולי 2005 נמכר המבנה, כחלק מתהליך כינוס נכסים, לקבוצת משקיעים אמריקאים תמורת 11.2 מיליון דולר. לפני מכירת הנכס וכחלק ממדיניות התחדשות מרכז העיר, הוועדה המקומית אישרה לשנות את ייעוד הנכס ממלונאות למגורים, והתירה להקים בו מבנה רב קומות בשטח של 10,000 מ"ר עם 80 יחידות דיור. שנה לאחר מכן, הוגשה למתחם תוכנית של האדריכל אילן פיבקו. התוכנית עוררה ביקורת רבה ולא עברה בוועדות, הן בגלל גובה המבנים והן מחשש שהעיצוב אינו מתאים לעיר.
בשנת 2016 הושכר המלון על ידי היזם ראובן אלה, שבבעלותו גם מלון הספא "כרמים" בירושלים, מלונות "דניאל" ו"פאבליקה" בהרצליה, ושבעה מלונות בגרמניה, ועבר שיפוץ נוסף. המלון נפתח רשמית במאי 2017. כיום במלון ישנן 11 קומות והוא מכיל 79 חדרי אירוח במגוון גדלים וסוויטה אחת. המלון פועל תחת המותג "טריפ" אשר שייך לרשת בתי המלון העולמית "וינדהאם", כשזהו המלון הראשון והיחיד שפועל כיום בישראל ושייך למותג זה.
על ניהול המלון אחראית רשת "לשם מלונות", הזכיינית של רשת "וינדהאם" בישראל, אשר מנהלת בתי מלון שונים ברחבי ישראל, בהם רמדה חדרה, רמדה נתניה ורמדה נצרת.
אור-קוואן
האור-קוואן הוא גזע בדיוני מהיקום של משחק המחשב Star Control. הם אחד הגזעים העתיקים ביותר הידועים לברית הכוכבים החופשיים, ובהפרש ניכר מהווים את ההשפעה הגדולה ביותר, הן מהבחינה הצבאית והן מהבחינה הפוליטית, על הגלקסיה ב20 אלף השנים האחרונות. בטרם הובסו על ידי ברית הכוכבים החופשיים החדשה, האור-קוואן התוו את התנהלותם של כל הגזעים התבוניים בגלקסיה. מספרם של הגזעים אשר התקדמותם הוקפאה על ידי שעבוד או הכחדה בידי האור-קוואן רב מהידוע.
האור-קוואן, כפי שאנו יודעים היום, מתחלקים לשני תתי-גזע:
שני הגזעים מתנהלים ביחידות תרבותיות, פוליטיות וצבאיות שונות, ולכן יתוארו במפורט בערכים נפרדים. ערך זה מתייחס לגזע אור-קוואן בכללותו, ובפרט להתפתחותם בטרם פוצלו לשתי אומות נפרדות.
פיזיולוגיה
האור-קוואן סווגו על ידי מדענים ארצנים כבעלי מאפיינים הדומים לזנים מסוימים של זחלים טורפים המתקיימים באיי הוואי. עם זאת, הפיזיולוגיה הבסיסית של האור-קוואן שונה בתכלית מזאת של החרקים המתקיימים על כדור הארץ, ומאפשרת להם להגיע לגובה של כעשרה מטרים. הם תוארו כבעלי עור קשיח המכוסה ברקמה פרוותית.
היסטוריה
האור-קוואן התפתחו על כוכב לכת המרוחק מכל שטח שאי פועם מופה על ידי הצ'נג'סו, אשר אוכלס על ידי גזעים רבים ורבי כח פיזי אשר נאלצו להתחרות ביניהם על משאבים. אם כי האור-קוואן נחשבים כחזקים על ידי הסטנדרטים של רוב הגזעים התבוניים - הם נפלו בכוחם מרבים מהזנים אשר אכלסו את כוכב הבית שלהם, ולכן למדו לפתח כישורי ציד אינטֶליגנטיים, יכולות קרב, ואת היכולת לייצר כלים. כך נהפך האור-קוואן לגזע הדומיננטי על כוכב מולדתו ובהמשך הכחיד את שאר הגזעים העדיפים עליו מבחינה פיזית. עקב זאת, האיום היחיד על בן גזע האור-קוואן היה למעשה בני אור-קוואן אחרים, דבר שהביא למיקוד הטריטוריאליות אחד כנגד השני אף בתוך קבוצות משפחה. מאבקים, קרבות ורציחות היו, לכן, שכיחים ביותר.
עם זאת, התפתחותה האינטלקטואלית של תרבות האור-קוואן החלה להשתלט לבסוף על היצר הטבעי, ואט-אט, עם השתפרות תפיסתם של האור-קוואן את העולם סביבם, בנתה התרבות האור-קוואנית את המנגנונים התרבותיים הנדרשים להשתלט על דחפים טריטוריאליים אלו, עד כדי פיתוח יוזמות שיתופיות בין בני הגזע ובניית מערכת ערכים "מודרנית" על פי סטנדרטים המקובלים על רוב הציוויליזיות התבוניות, האוסרת אלימות חסרת טעם ואכיפת גישה הנוקטת באחריות חברתית. במה שרבות תואר כמאבק ממושך ורצוף קשיים, הצליחו האור-קוואן להקים חברה טכנולוגית ומתועשת.
הגמוניית בעלי החישה
בסופו של דבר, עלה בידם של האור-קוואן לרתום את כח אנרגיית האטום, ובאמצעות כך ליצור כלי טיס בעלי יכולת בין כוכבית. עם התקדמות חקר מערכת השמש שלהם, יצר קשר עם האור-קוואן גזע בשם הטאאלו, אשר ניטר את התקדמות האור-קוואן מזה זמן מה ואף שקל את שילובם בהגמוניית בעלי החישה כחברים פוטנציאליים. תגובתם הראשונה של האור-קוואן הייתה כזאת של בהלה ופחד, בהמשך אף תקפו את ספינות הטאאלו משום שראו בהם משום איום. הטאאלו, שהבינו את הקסנופוביה הטבעית של האור-קוואן, נותרו סבלנים. מכשנפתח לבסוף משא ומתן בין האור-קוואן לטאאלו, נדהמו האור-קוואן לגלות שמפגש פנים אל פנים עם הטאאלו לא עורר את יצר הטריטוריאליות הטבוע בכל אור-קוואן, עקב הפיזיולוגיה הייחודית של הטאאלו שגרם להם להדמות ללא יותר מסלעים בלתי מזיקים.
תרבות האור-קוואן נדהמה לגלות שביכולתה לקיים שיתוף פעולה פורה עם בני גזע תבוני אחר, ובמהרה קיבלה את הצעת הטאאלו להשתלב כחברים שווים בהגמוניית בעלי החישה. האינסטינקטים התוקפניים של האור-קוואן מנעו מהם לקיים יחסי גומלין שלווים עם שאר הגזעים החברים, אך תשוקתם של האור-קוואן לתרום לקידום קואפרטיב ההגמוניה הייתה גדולה. במהרה גילו האור-קוואן שטבעם הופך אותם לסיירים יעילים ביותר; בני אור-קוואן עמדו היטב במשימות סיור ליחידים, ואף חיבבו את טבען של משימות סיור אלו בשל נטייתם הטבעית להתבדלות. סיירים רבים מבני גזע האור-קוואן אספו כמות עצומה של מידע הנוגע לנושאים רבים ומגוונים וספינותיהם הקטנות היו למראה שכיח בשטח החלל שבשליטת ההגמוניה.
אימפריית העבדים הדנייארית
בימים ההם, כמו גם היום, התעלומה שהעסיקה את רוב בני הגזעים התבוניים הייתה סיבת היעלמותם של הקדמונים. סיירים בני אור-קוואן היו לנכס נטול תחליף במסע לאיסוף אינפורמציה וממצאים מתקופה הקדמונים.
סייר אור-קוואן אחד גילה כוכב-לכת, אשר לאחר מכן נודע בשם "גלילאנדי", שעל פי בדיקה מקדמת, הראה את כל הסימנים של כוכב-לכת המכיל ממצאים קדמוניים. לרוע המזל, הסימנים היוו תוצר לוואי של יכולותיהם הטלפתיות האדירות של תושבי הכוכב, בני גזע שנודעו בשם "דנייארי". הפיזיולוגיה המוחית של בני האור-קוואן התגלתה, לחוסר מזלם, כמתאימה ביותר לשליטה מוחית על ידי הדנייארי; בן רגע, עם נחיתתו של הסייר על כוכב הלכת, השתלטו הדנייארי על מוחו. לאחר סריקה מקפדת של מוחו, למדו הדנייארי על כמות המשאבים העצומה שביכולתם לחמוס על ידי השתלטות על ההגמוניה. הסייר אולץ לשוב לבירת ההגמוניה כשספינתו נושאת המוני בני דנייארי. בתוך חודש, השתלטו הדנייארי על כלל גזעי וכוכבי ההגמוניה, כשהם משתמשים בתעשיית לשעשוע.
הטאאלו, שהיו מחוסנים טבעית לשליטת הדנייארי, עשו כמיטב יכולתם להתנגד, אך הבינו שההתנגדות חסרת טעם משום שכוחותם הצבאיים של כל שאר גזעי ההגמוניה סרים למרותם של הדנייארי. קורבנות הלוחמה יהיו שותפיהם לשעבר בהגמונייה. עקב כך, סירבו הטאאלו להתנגד, גם כאשר גזעי ההגמוניה, תחת שליטת הדנייארי, השמידו לחלוטין את כוכב הבית של הטאאלו, מעשה לו היו בני האור-קוואן מודעים לחלוטין ללא יכולת להתנגד, ואשר ירדוף אותם במשך הדורות הבאים.
List of Star Control races
אדגר ספייר
אדגר ספייר (7 בספטמבר 1862 – 16 בפברואר 1932) היה בנקאי ונדבן יליד ארצות הברית. בשנת 1892 היה לנתין בריטי. שימש יושב ראש חברת האחים ספייר, אשר הייתה הסניף הבריטי חברת המימון הבינלאומית בבעלות משפחת ספייר, שותפה לסניף האמריקאי והגרמני של החברה. ספייר היה יושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון (גלגולה הראשון של הרכבת התחתית של לונדון) החל משנת 1906 ועד 1915, תקופה בה החברה פתחה שלושה קווי הרכבת התחתית, חשמלה קו רביעי ונטלה את הפעלת שניים נוספים.
ספייר תמך בפעילויות מוזיקליות ובאמנויות והיה ידידם של מספר מלחינים מובילים בתקופתו, כולל אדוארד אלגר, ריכרד שטראוס וקלוד דביסי. הוא היה יו"ר החברה למוזיקה קלאסית במשך עשר שנים, ומימן במידה רבה את הפרומס בשנים 1902 עד 1914. בין הפעילויות הלא-מוזיקליות בהן תמך הוא שימש גזבר הכבוד של קרן למימון משלחתו של רוברט פלקון סקוט לאנטארקטיקה. על פעילותו הפילנתרופית הוענק לו תואר ברון בשנת 1906 ו ובשנת 1909 הפך לחבר המועצה המלכותית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הפך מטרה להתקפות בעיתונות בטענה כי הוא נוטה לטובת גרמניה. בשנת 1915 ספייר הציע את התפטרותו מן המועצה המלכותית וביקש לוותר על תואר האצולה, אולם ראש הממשלה דחה את ההצעה. הוא התפטר מתפקידו בהנהלת חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון ועקר לארצות הברית.
בשנת 1921 חקרה הממשלה הבריטית טענות לפיהן ספייר סחר עם האויב בתקופת המלחמה, והשתתף בפעילויות אחרות בעת המלחמה שאינן עולות בקנה אחד עם מעמדו כאזרח בריטי. ספייר הכחיש את ההאשמות, אולם אזרחותו הבריטית נשללה והוא הוצא מבין חברי המועצה המלכותית.
משפחתו
ספייר נולד ב-7 בספטמבר 1862 בניו יורק. הוא היה בנם השני של מהגרים יהודים מפרנקפורט בגרמניה, גוסטב ספייר וסופיה (לבית רובינו). אביו היה בנקאי בינלאומי עם עסקים בפרנקפורט, ניו-יורק ולונדון. ספייר התחנך בתיכון בפרנקפורט. ב-10 בפברואר 1902 נישא ספייר לכנרית האמריקאית לאונורה פון סטוק, בהמבורג, לאחר שנפגשו בקונצרט בו הופיעה. לזוג נולדו שלוש בנות: פמלה, לאונורה, וויויאן.
עבודתו כבנקאי
בשנת 1884 ספייר הפך שותף בכל עסקי אביו. הוא ניהל את משרד החברה בפרנקפורט. בשנת 1887 הוא החל לנהל את המשרד האחים ספייר בלונדון. אחיו הבכור, ג'יימס, ניהל את עסקי המשפחה בניו יורק. עסקי המשפחה התמחו במסחר בין אירופה לארצות הברית ומימון של סלילת מסילות ברזל. ב-29 בפברואר 1892 ספייר קיבל אזרחות בריטית.
בזכות מעורבות האחים ספייר במימון סלילת מסילות ברזל נוצר בשנת 1900 קשר עם הבנקאי האמריקאי צ'ארלס ירקס. ירקס הוביל את הפיתוח מערכת התחבורה העירונית של שיקגו והגיע ללונדון כדי למצוא הזדמנויות עסקיות במערכת הרכבות התחתיות של לונדון. הוא חבר לספייר כדי להוביל תאגיד של משקיעים בינלאומיים בבניית שלושה קווים של הרכבת התחתית בלונדון וחשמול של קו רביעי.
ירקס שימש יושב הראש הראשון של יושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון אשר הוקמה בשנת 1902 במימון של 5 מיליון ליש"ט, רוב הסכום נאסף ממכירת מניות למשקיעים מחוץ לבריטניה. מהנפקות מניות נוספות גויס עד לשנת 1903 סך של 18 מיליון ליש"ט. הון זה שימש לפרויקטים שונים אשר היו קשורים לפיתוח הרכבת התחתית בלונדון. לאחר שירקס נפטר בשנת 1905, תפס ספייר את מקומו כיושב ראש החברה. בשנת 1907 נפתחו שלושת הקווים החדשים והושלמה עבודת החשמול. על אף ההצלחה ההנדסית של החברה בביצוע העבודות בתוך זמן קצר, החברה הייתה במצוקה כלכלית קשה. ההערכות ראשוניות באשר למספר הנוסעים הוכחו כאופטימיות מן המציאות והכנסות החברה לא כיסו את עלויות התפעול.
לאחר שספייר התגייס לעזרת החברה, הוא פעל במשך מספר שנים, יחד עם מנכ"ל החברה אלברט סטנלי, כדי להשיבה לאיתנות כלכלית. מטרה זו הושגה עם רכישת חברת האומניבוס הכללית של לונדון בשנת 1912, אשר מרווחיה יכול לאזן את הפסדי הרכבת התחתית. בנובמבר 1912 פעל ספייר לביסוסה הנוסף של החברה כאשר רכש שליטה בשתי חברות רכבת תחתית נוספות בלונדון: חברת הרכבת של העיר ודרום לונדון וחברת הרכבת של מרכז לונדון.
פעילותו כנדבן ופטרון אמנויות
בתקופת עבודתו כראש עסקי המשפחה בלונדון ספייר הפך אדם עשיר. הוא רכש זוג בתים שכנים ברחוב גרוסבנור ברובע מייפר בלונדון שאותם איחד לבית מפואר אחד בשנים 1910–1911. בביתו היה אוסף של חפצי אמנות מכל רחבי אירופה. ספייר אף הזמין מאמנים עבודות אמנות, בהן ציור פורטרט של אשתו מאת ג'ון סינגר סרג'נט בשנת 1907 ופורטרט של עצמו מאת ויליאם אורפן.
לחץ אנטי-גרמני
לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה, ב-4 באוגוסט 1914, ספייר התפטר מתפקידו בסניף פרנקפורט של הבנק המשפחתי. לאחר הצו המלכותי מ-11 בספטמבר 1914, האוסר על אזרחים בריטים לקיים קשרים עם חברות מסחריות המקיימות עסקים עם גרמניה, ספייר התפטר אף מתפקידו בסניף האמריקאי של הבנק. למרות זאת, החשדות באשר לקשרי המשפחה הגרמנים של ספייר הובילו למסע תקשורתי נגד. המונים התאספו לפני ביתו בלונדון וקראו קריאות בוז כלפי מבקרים בבית.
טענות בדבר חוסר נאמנותו של ספייר ובוגדנותו הופיעו בעיתונות הבריטית, בין השאר נטען כי הוא שולח אותות לצוללות גרמניות מביתו בנורפוק. אשתו נודתה מחוגי החברה ומאגודות שבהן הייתה חברה. ספייר התבקש להתפטר מחבר הנאמנים של בית החולים בו היה חבר, על רקע איומים להפסיק תרומות לבית החולים. הזוג ספייר התבקש להוציא ילדיהם מבית הספר על רקע הודעות הורים כי לא יתירו לילדיהם ללמוד יחד עם ילדי ספייר.
ספייר סירב לחתום על "מכתב נאמנות" כפי שהוצע על ידי סר ארתור פינרו לאזרחים בריטים בולטים אחרים ממוצא גרמני. מנגד, הוא כתב מכתב ב-17 במאי 1915 לראש ממשלת בריטניה בו ביקש להגיש את התפטרותו מן המועצה המלכותית ולוותר על תואר האצולה שניתן לו, בו טען כי הוא אזרח בריטי נאמן, אולם אין הוא יכול עוד לשאת את המסע הציבורי הבלתי צודק המתנהל נגדו. ספייר התפטר אף מתפקידו כיושב ראש חברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון, מחבר הנאמנים של קרן בית החולים על שם המלך אדוארד ומחבר הנאמנים של הגלריה לאמנות בווייטצ'אפל.
שלילת אזרחותו הבריטית
ב-2 באוגוסט 1918 נידונה בבית הלורדים הבריטי הצעת חוק לשלילת אזרחות בריטית שהוענקה. במהלך הדיון הועלה נושא חברותו של ספייר במועצה המלכותית. במהלך הדיון הודיע הלורד קרזון כי משרד הפנים הבריטי בוחן את שאלת חברותו של ספייר במועצה המלכותית. לאחר דיון זה הציע ספייר פעם נוספת לראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' את התפטרותו מן המועצה המלכותית, אולם לא זכה לתגובה על פנייתו.
לאחר שנערכה חקירה חשאית במשרד הפנים הבריטי באשר להתנהגותו של ספייר בתקופת המלחמה, אזרחותו של ספייר נשללה בצו שניתן ביום 1 בדצמבר 1921. ב-13 בדצמבר 1921 ניתן צו של המלך ג'ורג' החמישי למחוק את שמו של ספייר מבין חברי המועצה המלכותית. אירוע דומה התרחש רק בשנת 2011, עת נמחק שמו של אליוט מורלי מבין חברי המועצה המלכותית, אף שמספר חברים התפטרו מרצונם מן המועצה בין שני אירועים אלה. ועדת החקירה של משרד הפנים קבעה כי ספייר "בהתנהגותו ובדבריו הדגים את חוסר קשריו ונאמנותו למלך; וקיים קשרים לא חוקיים עם אזרחי מדינת אויב והיה קשור לעסקים שנוהלו באופן שסייע לאויב בשעת מלחמה." הוועדה הסיקה כי המשך אזרחותו של סר אדגר ספייר אינה עולה בקנה אחד עם טובת הציבור. אף אשתו וילדיו אבדו את אזרחותם הבריטית.
דין וחשבון הוועדה פורסם ב-7 בינואר 1922. באותו היום פרסמו שותפיו של ספייר מכתב התומך בספייר ודוחה את ההאשמות כלפיו בדבר התכתבות עם קרובי משפחתו הגרמנים. במכתב התמיכה נטען כי ספייר לא היה מסוגל לכל מעשה של בגידה בארצו המאומצת. יומיים לאחר פרסום דו"ח הוועדה פרסם ספייר הודעת תגובה הדוחה את פרשנות הוועדה להתנהגותו.
שנותיו האחרונות
בחודש ינואר 1920 נמכרו אחזקות האחים ספייר בחברת הרכבות החשמליות התחתיות של לונדון בסכום של כמיליון ליש"ט. חודש אחר כך העמיד ספייר את ביתו בלונדון למכירה, הבית נמכר בשנת 1923. ב-1 באפריל 1922 נסגר בנק ספייר בלונדון.
ספייר חידש את חברותו בהנהלת הבנקים המשפחתיים בארצות הברית ובגרמניה והמשיך להתגורר בניו יורק. הוא נפטר ב-16 בפברואר 1932 בברלין, לאחר שנסע לעיר לצורך ניתוח באפו. הוא נקבר בברלין. בשעת מותו עדיין החזיק בתואר האצולה, אף שהתואר פקע עם מותו משלא היה לו בן שירש את התואר.
מורשתו
מורשתו העיקרית של ספייר בעיר לונדון בתרומתו לתחבורה הציבורית בעיר ולתרבותה המוזיקלית. שלושה קווי רכבת תחתית אשר קמו בזכות הנהגתו את חברת הרכבות החשמליות התחתיות, יחד עם ירקס. קווים אלה פעילים עד היום ומהווים חלק מרכזי בקו נורת'רן, פיקדילי, ובייקרלו. סדרת הקונצרטים הפרומס לא הייתה שורדת לולא מימונו הנדיב את המפעל התרבותי. לאחר שהפסיק לממן את הפרומס תרמה למפעל חברת צ'אפל ושות', מוציאים לאור של מוזיקה. החל משנת 1927 מנהל את הסדרה ה-BBC.
לוקאס ואן פאלקנבורך
לוקאס ואן פאלקנבורך או לוקאס ואן פאלקיה, האב (בהולנדית: Lucas van Valckenborch; בערך 1535 – 2 בפברואר 1597 בפרנקפורט, שבגרמניה) היה צייר פלמי, הידוע בעיקר בנופיו. הוא גם תרם לציור דיוקנאות, וסצינות אלגוריות ושוק. צייר החצר של הארכידוכוס מתיאס, מושל הולנד הספרדית בבריסל. היגר לאוסטריה ואז לגרמניה, שם הצטרף לבני משפחת האמנים המורחבת שלו שעברו לשם מסיבות דתיות.
ביוגרפיה
לוקאס ואן פאלקנבורך נולד בלובן לאחת ממשפחות האמנים הפלמיים הבולטים. המשפחה פעלה במשך שלושה דורות, 14 אמנים ידועים ממשפחה זו, מהם אחיו הבכור מרטן האב ובנו האחרון, פרדריק ואן פלאקנבורך וגיליס ואן פלאקנבורך, היו הדמויות החשובות ביותר. ב-26 באוגוסט 1560 הוא תועד כשנכנס לגילדת הציירים במכלן. מכלן הייתה ידועה באותה תקופה כמרכז לציורי שמן ומים ובעיקר לציור נוף. הסביבה האמנותית של מכלן הייתה מכרעת בהתפתחות האמן. לוקאס ואן פאלקנבורך למד במכלן את אמנות ציור צבעי המים. כאן התוודע גם לציירים הבולטים פיטר ברויגל האב (1528-1569) והנס בול (1534-1593), ששניהם מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הנוף בארצות השפלה. הביוגרף מהמאה ה-17 קרל ואן מנדר דיווח כי לוקאס ואן פאלקנבורבך למד לצייר נופים במכלן. בתחילתו של המאבק האיקונוקלסטי בשנת 1566 עזב לוקאס ואן פאלקנבורך את אנטוורפן עם אחיו מרטן ואן פאלקנבורך, ככל הנראה מסיבות דתיות. סדרה של תמונות טופוגרפיות, כולל נוף מצויר של ליאז' משנת 1567, מוכיחות כי ואן פאלנקורבך נסע במעלה עמק המוזל. נסיעה זו מילאה תפקיד חשוב בהתפתחותו כאמן נוף שמצייר ישירות מהטבע. בשנת 1570 היה האמן באכן, שם נפגש שוב עם אחיו מרטן. כאן הצטרף לשני האחים למשך שנתיים גם הנס ורדמן דה פריס חבר ואמן עמית.
בשנת 1575 חזר לוקאס לאנטוורפן, שם כנראה התפרסם. לפני 1579 שכר אותו הארכידוכס הצעיר מאוסטריה, מושל הולנד הספרדית, כצייר החצר שלו. הארכידוכס התרשם במיוחד מכישוריו כצייר דיוקנאות. כצייר החצר הוא יצר בהולנד כמה עבודות עבור הארכידוכס, כולל עיצובים למשמר הארכידוכס וכמה דיוקנאות. לאחר שאיבד הארכידוכס את תפקידו כמושל בשנת 1582, עזב הארכידוכס את הולנד והלך להתגורר בלינץ ללא תפקיד. לא ברור מתי הצטרף לוקאס אל הארכידוכס בלינץ. ואן מנדר מתאר את שניהם שהם נוסעים יחד במורד הדנובה. אין שום ראיות תיעודיות לכך, אך ההנחה היא שהגיע ללינץ בשנת 1582 או קודם לכן, ונשאר שם לפחות עד יוני 1582.
בתחילת 1593 הצטרף לוקאס ואן פאלקנבורך לאחיו מרטן בפרנקפורט על המיין. כאן הוא הפך למורה ומשתף פעולה של גאורג פלגל. הוא נשאר פעיל בפרנקפורט עד מותו בשנת 1597.
יצירתו
לוקאס ואן פאלקנבורך ידוע בעיקר בנופיו, המתארים סצנות קיימות ודמיוניות. הוא גם צייר דיוקנאות עבור פטרונו מתיאס. כמו כן, הוא צייר סדרה של תשע אלגוריות לעונות השנה בפרנקפורט משנת 1592.
העבודות הקדומות ביותר של פאלקנבורך הן משנת 1567. המונוגרמה שלו הייתה L / VV או LVV. בתחילת הקריירה שלו הוא הציב את ה-L מתחת לשתי ה-V, ואחרי 1570 הוא חתם עם האותיות הפוכות.[7] סגנונו היה קרוב לזה של פיטר ברויגל האב, אך הוא ייצר סגנון אישי ולא העתיק. עבודתו נעוצה במסורת פלמית, מבלי לעקוב אחר התנועה המנייריסטית החדשה יותר.
נופים
ואן פאלקנבורך עבד במידה רבה במסורת של סגנון נופי עולם - נופים פנורמיים המוצגים מנקודת מבט של ציפור. סגנון ציורי זה פותח באנטוורפן במחצית הראשונה של המאה ה -16 על ידי אמנים כמו יואכים פטיניר ופיטר ברויגל האב. ואן פאלקנבורך צייר גם נופים מדויקים מבחינה טופוגרפית. משערים שהשתמשו בציורים הטופוגרפיים שלו עבור אטלס בן שישה כרכים בשם: terrarum Orbis Civitates, בהוצאת ג׳אורג בראון ופרנס הוגנברג בין 1572 ו 1617.
לוקאס ואן פאלקנבורך ביסס רבים מנופיו הדמיוניים על רישומים שצייר ישירות מהטבע במהלך מסעותיו. הרישומים סיפקו רפרטואר של מוטיבים, בהם השתמש פעמים רבות. קומפוזיציות הנוף שלו משלבות לעיתים קרובות מקומות אמיתיים עם אלמנטים דמיוניים. לפיכך לא ניתן לאתר רבים מהמקומות שצייר. חלק גדול מציורי הנוף שלו הוקדשו לתיאור נופים סלעיים שבהם הוא הציב סצנות דתיות. נושא חוזר נוסף היה אירועים כפריים כמו בציור ״נוף עם פסטיבל כפרי״ (1577) או בשתי הגרסאות של ה״נוף עם חתונה וריקוד איכרים״ (שניהם 1574 ). הוא גם יצר כמה ציורי תקריב של נופי יער.
בתערובת הפנטזיה והפרטים הטופוגרפיים המדויקים שלהם, ציורי הנוף של ואן פאלקנבורך מציעים מבט על העולם ועל יחסי האדם אליו. תפיסה זו ברורה במיוחד בנופיו הסלעיים שבהם האנשים נראים על שביל מפותל - דמותם מצטמקת מול הצוקים המונומנטליים. דוגמה לכך היא ה״נוף סלעי עם מטיילים על שביל״ (בערך 1570), שם נראות דמויות רחוקות כמו נמלים בהשוואה למרחק העצום, מנקודת המבט הגבוהה של הסצנה. התיאור החזותי הדרמטי הזה מוסבר כפרשנות על מקומו של האדם ביקום.
דיוקנאות
נאמר כי הארכידוכס מתיאס העסיק את לוקאס ואן פאלקנבורך כצייר החצר בגלל כישוריו כצייר דיוקנאות. רבות מהעבודות שהפיק עבור הארכידוכס היו למעשה דיוקנאות, כולל דיוקנאות של הארכידוכס ואשתו. דיוקנאות אלה היו פורטרטים באורך מלא או פורמט חזה. ברור שתפקידם של דיוקנאות אלה היה להראות את כוחו של הארכידוכס ולהחמיא לאגו שלו כשהוא מתואר תמיד כדמות מלכותית מרשימה ולבוש באופנה האחרונה.
לוקאס ואן פאלקנבורבך כלל גם דיוקנאות של עצמו ושל חבריו במספר ציורי הנוף שלו. כך רואים במקרה של הציור ״טיולו של הקיסר ביער״ שם תיאר את עצמו מצד שמאל עם כלי הציור שלו. בציור ״הנוף עם פסטיבל כפרי ״(1577) הוא כלל דיוקנאות של חבריו אברהם אורטליוס, ג'וריס הופנגאל ואת עצמו בקרב הקהל החוגג.
סצינות שוק
לוקאס צייר מספר סצינות שוק, שקשורות גם הן לארבע העונות. ״שוק הבשר והדגים״ (חורף) (בערך 1595) הוא דוגמה לסצנת שוק, שהיא גם אלגוריה לחורף. היצירה הייתה ככל הנראה חלק מסדרה של ארבע יצירות שהוקדשו לעונות השנה. את הדימויים בסצנות השוק ניתן לייחס לדור הקודם של הציירים מבית הספר באנטוורפן. בסדרה זו הוא פיתח את המסורת של סצינות שוק. הוא שאף לסינתזה של טבע-דומם עם ציור נוף וז'אנר.
ציור טבע- דומם בסצינות השוק היו עבודתו של עוזרו ג׳ורג׳ פלגל שאולי גם אימן אותו. סצנת שוק דגים מושלג היא דוגמה נוספת לסצנת שוק שתארה את החורף. אנשים מוצגים ברקע כשהם מחליקים על הקרח. מוכר הדגים פורס חתיכות סלמון, בעוד אשתו מוכרת דגים מעושנים. הדגים והכלים בחזית הם יצירתו של פלגל שהצליח להבהיר את הברק המתכתי הדק של דלי הפליז ואת דלי המים. ג'ורג' פלגל צייר גם את האוכל וכלי השולחן המפוארים בשני ציורים של ואן פאלקנבורך המתארים נשפים.
החופש הגדול (אלבום של תמיר בר)
החופש הגדול הוא אלבום האולפן הראשון של תמיר בר, אשר יצא ב-25 בנובמבר 2022 תחת נענע דיסק. בר כתב את כל שירי האלבום, ועל ההפקה המוזיקלית חתומים ישי סוויסה, מתן אגוזי וניר דנן.
באלבום מתארחים הראפר רביד פלוטניק בשיר "לא ממהר" והזמרת איה זהבי פייגלין בשיר "אין עולם". מהאלבום יצא הסינגל "תקווה" ב-24 באוקטובר של אותה שנה.
סלונים (מחוז משנה)
מחוז משנה סלונים (בבלארוסית: Слонімскі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר סלונים.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה סלונים 67,288 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 85.94% בלארוסים, 8.32% רוסים, 2.69% פולנים, 1.74% אוקראינים ו-1.31% אחרים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (62.95%) ורוסית (33.54%).
אלק גרייבן
אלק גרייבן (באנגלית: Alec Greven; נולד ב-2000 בקסל רוק שבקולורדו) הוא המחבר של הספר "איך לדבר עם בנות", שיצא לאור כשהיה בן 9, בנובמבר 2008.
הספר החל כחוברת שמכר ביריד בית-ספרי בעבור 3 דולר לעותק. אלן דג'נרס הזמינה את גרייבן לתוכניתה בפברואר 2008 ועזרה לו לזכות בעסקה עם הרפר קולינס, הוצאת ספרים בריטית. הספר, שבאנגלית כולל 46 עמודים עם איורים של גרייבן בעצמו, מייעץ לבנים כיצד להתנהג בקרב בנות בעזרת משפטים פשוטים, שתוארו בביקורות כמדויקים למדי. הספר נכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס, ואלק גרייבן בן תשע בלבד.
גרייבן הופיע פעם נוספת ב"אלן", שם סיפר כי הוא בתהליכי כתיבה של ספר נוסף, שיעזור לילדים להתקרב להוריהם. לאחר הוצאת הספר הופיע במופע הלילי של קונאן או'בריין ובטונייט שואו של ג'יי לנו.
איירבראש
איירבראש (באנגלית: Airbrush, משמעות מילולית "מברשת אוויר"; על פי האקדמיה ללשון העברית: אקדחון ריסוס) הוא מרסס ידני קטן דמוי עט המשמש להתזת צבע נוזלי על אובייקט באמצעות אוויר דחוס. ניתן ליישם באמצעותו סוגים שונים של צבע נוזלי (צבעי מים, דיו, שמן וצבעים אקריליים) על גבי משטחים שונים. האיירבראש משמש בעיקר לצביעת ציורים ריאליסטיים, ריטוש תמונות, צביעת ציורי קיר, קריקטורות, קעקועים זמניים, צביעת מכוניות וכדומה.
היסטוריה
הכלי הראשון שדמה במידת מה לאיירבראש הומצא בשנת 1876 על ידי האחים סטנלי, תאומים-ממציאים, אמריקאים, שהפכו אחר כך לחלוצים בתחום המכוניות. האיירבראש הראשון שכונה בשם "איירבראש" נוצר בשנת 1879 על ידי אבנר פילר מאיווה, ארצות הברית. המכשיר לא היה יעיל, והוא כלל דחיסת אוויר ידנית. למרות זאת, אבנר המשיך בפיתוח המכשיר, והמכשיר תפס תאוצה בעולם האומנות. האומן המפורסם הראשון שעשה שימוש באיירבראש היה האימפרסיוניסט האמריקאי וילסון איירויין.
המכשיר ודרך פעולתו
המכשיר מעוצב לרוב כמו עט, כאשר בצידו האחד מורכב אגן צבע קטן ובצידו השני מורכב צינור לחץ המזין אוויר דחוס. בקצה המכשיר דמוי העט מורכבות דיזות דרכן מותז הצבע בעת הצביעה. כאשר לוחצים על הדק המכשיר מעברי הצבע והאוויר נפתחים והצבע נמשך עם זרם האוויר על ידי יניקה ונטורית. את הדיזות שבראש המכשיר ניתן להחליף בהתאם לצמיגות החומר המותז ולקוטר הריסוס הרצוי. ברוב המכשירים המודרניים ישנה אפשרות להחלפה מהירה של אגן הצבע, אפשרות זו מקלה מאוד את עבודת האמן ואת ניקוי ותחזוקת המכשיר.
מקובל להבחין בין שתי תצורות שונות: "איירבראש פעולה אחת" (Single Action) ו"איירבראש שתי פעולות" (Double Action).
דחיסת האוויר
כאמור, על מנת שהאיירבראש יפעל, צריך להגיע אליו זרם בלתי פוסק של גז דחוס כלשהו. ישנן שתי שיטות דחיסה מקובלות כיום:
ערבוב הצבע עם האוויר הדחוס
ב"איירבראש ערבוב פנימי" הצבע מתערבב עם האוויר בתוך האיירבראש עצמו, וכך נוצר זרם ממוקד מאוד של צבע. ב"איירבראש ערבוב חיצוני" האוויר "מתיז" את הצבע החוצה, וכך נוצרת פעולה הדומה לפעולתו של תרסיס צבע. על כן "איירבראש ערבוב חיצוני" משמש כאשר רוצים לכסות שטח רחב יותר, ו"איירבראש ערבוב פנימי" משמש לציור מדויק.
האיירבראש באומנות
לאיירבראש שימוש מצומצם באומנות של המאה העשרים, וציירים גדולים ממעטים להשתמש בו, אך משתמשים בו רבות בתחומים משיקים, כמו באיורים של ספרי קומיקס ובפרסומות. בנוסף, משתמשים בו רבות לציור על משטחים לא שגרתיים, כמו בציורי קיר ובציור על מכוניות.
אומני רחוב רבים מציירים באמצעות איירבראש, ויוצרים באמצעותו תמונות שנמכרות לתיירים. במקומות מסוימים בארצות הברית, כמו כיכר ג'קסון בניו אורלינס והעיר פנמה סיטי ביץ' שבפלורידה, הדבר הפך למנהג.
האיירבראש בקוסמטיקה
לאיירבראש שימושים רבים בתחום הקוסמטיקה. ביניהם:
האיירבראש ככלי לריטוש תמונות
לפני העידן הדיגיטלי האיירבראש שימש כאמצעי העיקרי לריטוש תמונות, שהוא עיצוב מחדש של תמונה שצולמה.
בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין, ובייחוד בתקופת הטיהורים הגדולים, היה שימוש אינטנסיבי באיירבראש לעיצוב תמונות ע"פ רצונו של סטלין. לעיתים אף הועלמו אנשים במלואם מתמונות שבהם הם "לא היו רצויים".
האיירבראש שימש גם לריטוש תמונות לא פוליטיות, בייחוד לעיצוב תמונות אופנה של דוגמנים, והסתרת פגמים בגופם או בפניהם.
עם המצאת המחשב והתמונות הדיגיטליות, ירדה קרנו של האיירבראש ככלי לריטוש תמונות. כיום משתמשים במקום בתוכנות עיבוד תמונה ממוחשב, כמו אדובי פוטושופ, כדי לרטש תמונות.
אדי צ'פמן
אדי צ'פמן (באנגלית: Eddie Chapman; 16 בנובמבר 1914 – 11 בדצמבר 1997) היה עבריין רכוש בריטי בשנות השלושים של המאה העשרים, שהתמחה בפריצת כספות. הוא נתפס, נשפט למאסר ונכלא בכלא באיי התעלה. בשנת 1940, כשנכבשו איי התעלה על ידי הגרמנים, הם הכשירו אותו לרגל למענם בבריטניה. הוא הוצנח לאדמת בריטניה, אך הפך לסוכן כפול וסיפק לבריטים מידע רב ערך בעוד שלגרמנים סיפק מידע מוטעה. עלילותיו הונצחו בסרט קולנוע ובמספר ספרים.
ראשית דרכו
אדוארד ארנולד (המכונה אדי) צ'פמן נולד בעיירה קטנה בצפון-מזרח אנגליה בשנת 1914. בגיל 17 הצטרף לגדוד של משמר קולדסטרים (באנגלית Coldstream Guards), אחד הרגימנטים המרכיבים את משמר המלוכה בצבא הבריטי. הגדוד הוא יחידת חיל רגלים הממלאת גם משימות ייצוגיות ברחבי אנגליה, כולל תפקידי משמר במצודת לונדון. הוא נהנה מההטבות הכרוכות בתפקיד אך עד מהרה החל להשתעמם. לאחר תשעה חודשי שירות ניתנה לו חופשה והוא ניצל אותה לעריקה מהצבא. צ'פמן נעצר, נשפט ל-84 ימי מחבוש שבסיומם סולק בקלון מהשירות.
צ'פמן הגיע לרובע סוהו בלונדון ובמשך זמן קצר עסק בעבודות ארעיות שונות. השתכרותו מהן לא הספיקה לו לנהל אורח חיים כחפצו של הימורים ושתיית אלכוהול והוא התדרדר לחיי פשע. בתחילה ביצע עבירות קלות של גנבה והונאה. הוא התחמק מזרועות החוק אך הן הצליחו להשיגו ולהרשיעו בעבירה של זיוף צ'ק והוא נדון לשני חודשי מאסר. כששוחרר חבר לכנופיה של עבריינים ובחברתם הפך לפורץ קופות. בביצוע הפריצות נעזר בחומרי נפץ.
המשטרה הבריטית הייתה מודעת לכך שצ'פמן וחבורתו ביצעו עשרות פריצות אולם לא עלה בידה לתופסו או למצוא מספיק ראיות כדי להעמידו לדין. כך פעל צ'פמן לאורך כל שנות השלושים בערים שונות ברחבי בריטניה. בחוגי העולם התחתון נחשב למעין ידוען. הוא התגורר בדירה נאה במרכז לונדון וחי חיי הוללות, עד שבשנת 1939, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה, עלה בידי המשטרה לעלות על עקבותיו לאחר שפוצץ כספת בעיר אדינבורו בירת סקוטלנד. הוא נעצר ושוחרר בערבות.
בעודו ממתין למשפטו ברח צ'פמן מהכלא ונמלט לאי ג'רזי שבאיי התעלה, שהם קבוצת איים בשלטון בריטי בתעלה האנגלית מול חופי צרפת. בעודו סועד ערב אחד במלון De La Plage (החוף) עם אהובתו בטי פרמר הבחין בבלשי המשטרה לבושים בבגדים אזרחיים המתקרבים לעברו ונמלט דרך חלון המסעדה. עוד באותו ערב ביצע פריצה נוספת והפעם עלה בידי המשטרה לתפוס אותו. הוא נעצר, נדון לשתי שנות מאסר ונכלא בכלא באי ג'רזי.
סוכן כפול
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה, ב-1 בספטמבר 1939, היה צ'פמן כלוא באי ג'רזי. בתחילת המלחמה לא ניצלו צבאות צרפת ובריטניה את המערכה בפולין לתקיפת החזית המערבית של הגרמנים והחלה תקופה שנקראה המלחמה המדומה, בה לא התחוללו מהלכי קרב גדולים. המלחמה המדומה נפסקה כאשר גרמניה פלשה לדנמרק ונורווגיה ב-9 באפריל 1940 וב-10 במאי פלשה לצרפת ולארצות השפלה והתחוללה המערכה על צרפת, שנסתיימה בתבוסת צרפת. לאחר תבוסת צרפת שאף היטלר לפלוש לבריטניה. כוונתו סוכלה בשל עמידתו האיתנה של העם הבריטי תחת מנהיגותו של וינסטון צ'רצ'יל ובשל ניצחונו של חיל האוויר המלכותי בקרב על בריטניה, והנאצים לא פלשו לבריטניה.
ב-15 ביוני 1940, שבעה עשר יום לפני כניעת צרפת, החליטה הממשלה הבריטית שאיי התעלה הם חסרי חשיבות אסטרטגית ולא ניתן להגן עליהם, והם נכבשו ללא קרב על ידי הגרמנים והאי ג'רזי נפל בידיהם ב-1 ביולי 1940. היה זה השטח היחידי מהשטחים שתחת שלטון בריטניה שנכבש על ידי גרמניה.
עם כיבוש האי הועבר צ'פמן על ידי הגרמנים מכלאו לכלא Fort de Romainville בפאתי פריז ששימש כמחנה מעצר נאצי. בהיותו עצור שם פנה צ'פמן אל הגרמנים וביקש לשתף עמם פעולה בביצוע פעולות ריגול וחבלה בבריטניה. בתחילה הגרמנים לא האמינו לו, אולם לאחר שהפציר בהם וגם הראה להם גזרי עיתונים בהם נתפרסמו פרטים על משפטו, הם נטו להאמין שהוא רוצה לנקום בארצו. צ'פמן נשלח לגרמניה, שם נחקר ארוכות והוחלט לתת בו אמון. בפיקוחו של מפקד האבווהר, שירות המודיעין הצבאי הגרמני, בעיר נאנט, סרן (האופטמן) סטפן פון גרוניג (Stephan von Gröning), התאמן צ'פמן בהפעלת משדרי רדיו, בחבלה ובצניחה.
במסגרת האימונים תודרך צ'פמן כיצד לאסוף מידע על מקומות נפילתן של פצצות המוטלות על מפעלי תעשייה בלונדון וסביבותיה. כן אומן כיצד להכניס אצבעות דינמיט לתוך מטעני פחם המיועדים לתנורי ספינות, כדי שאלו יגרמו להתפוצצות בספינות כאשר הפחם יוכנס לתנורים. בסוף האימונים הוטלה עליו משימה ספציפית - לבצע חבלה במפעל לייצור המטוסים דה הבילנד, בו יוצרו מטוסי המוסקיטו. הגרמנים הבטיחו לצ'פמן כי ישלמו לו סכום של 10,000 לירות שטרלינג וישלחו אותו לבצע חבלות בארצות הברית אם יצליח לבצע את החבלה במפעל. הם נתנו לו שם הקוד פריצכן (Fritzchen) והוא צויד במכשיר אלחוט, באקדח, בגלולות ציאניד ובסכום של 1,000 לירות שטרלינג. הם מסרו לו תעודות של חייל בריטי שנפל חלל בפשיטה על דייפ, ובאחד מלילות חודש דצמבר 1942 הוא הוטס מנמל התעופה לה בורז'ה במטוס פוקה-וולף לבריטניה והוצנח באזור מיוער צפונית מזרחית ללונדון.
לאנשי שירות הריגול הנגדי הבריטי, ה-MI5, נודע מראש על משימתו של צ'פמן בשירותם של הגרמנים. דבר המשימה נודע להם מתוך מה שהם כינו בשם "אולטרה", החומר שפוענח בבלצ'לי פארק מהתקשורת הגרמנית שהוצפנה באמצעות מכונת ההצפנה אניגמה, שהם הצליחו לפצח. הם ציפו לבואו וערכו מצוד אחריו, אך הוא הקדימם ומיד לאחר צניחתו התקשר בטלפון לתחנת משטרה קרובה והציע שירותיו למודיעין הבריטי. הוא נתקל בקושי לשכנעם בדבריו כי הוא פורץ קופות שהפך למרגל גרמני ובא עתה להציע שירותיו לבריטים. לעומתם אנשי המודיעין הבריטי שחקרו אותו מצאו אותו ראוי להיות סוכן כפול שיפעל נגד שולחיו הגרמנים. למפעילו מטעם המודיעין הבריטי נתמנה קצין בשם רוני ריד.
צ'פמן התנה את פעולתו בשירות הבריטים בשני תנאים, כי לא יוחזר לכלא להשלים את תקופת מאסרו וכי סכום הכסף שהביא עמו יישאר ברשותו. הוא החל לפעול כסוכן כפול נגד הגרמנים לטובתם של הבריטים, שהעניקו לו את שם הקוד "זיגזג". בבחירת שם זה היה גם משום רמז על האופן בו תפסו הבריטים את זגזוגו של צ'פמן מעבריין רכוש לסוכן בשירות הגרמנים ולבסוף לסוכן המופעל על ידי הבריטים.
צ'פמן החל להעביר לשולחיו, באמצעות המשדר שסיפקו לו, ידיעות שהוכנו על ידי הבריטים שמטרתן להטעות את הגרמנים. הבריטים גם דאגו לכך שהידיעות תאושרנה גם ממקורות אחרים. לבסוף הגיעה השעה לבצע את החבלה במפעל המטוסים דה הבילנד. על מנת להראות לשולחיו הגרמנים כי צ'פמן עומד במילתו לבצע את החבלה במפעל המטוסים, ערכו אנשי המודיעין הבריטי פעולת הונאה רחבת היקף. בלילה שבין 29 ל-30 בינואר 1943 היסוו מומחים מטעמם את המפעל כדי שייראה מן האוויר כאילו בוצע בו מעשה חבלה נרחב, גגו שקע והתחוללה בו שרפה. טיסת מטוסי סיור גרמנים שחגו לאחר מכן מעל המפעל וצילמו אותו גרמה לגרמנים להשתכנע כי אכן צ'פמן ביצע את המשימה.
בהגיעו לגרמניה התקבל צ'פמן כגיבור, הוענק לו עיטור גבוה על ביצוע החבלות במפעל המטוסים ובספינה. הוא חויל לוורמאכט כקצין בדרגת סגן (אובר לויטננט) ונשלח לשרת בנורווגיה הכבושה. הוא הסתובב בחברת אנשי מודיעין גרמנים ומהם למד רבות על פעילות שירותי הריגול והחבלה של גרמניה.
כאשר גלגל המלחמה החל להתהפך, לאחר שבמזרח הגיעו כוחות הצבא האדום לגבולות פולין ובמערב החלה ב-6 ביוני 1944 הפלישה לנורמנדי, הפעילו הנאצים את ה-V-1, טיל השיוט המבצעי הראשון בעולם, ושיגרו מטחי טילים לעבר לונדון. על מנת לבדוק את דיוק הפגיעות ויעילותן הטילו הגרמנים על צ'פמן לשוב ללונדון ולשגר ידיעות על מקום נפילת הטילים. צ'פמן דרש מהם לשלם לו עבור ביצוע המשימה סכום של 50,000 לירות שטרלינג. הגרמנים נתנו לו מקדמה בסך 6,000 לירות והצניחו אותו בפאתי לונדון.
מלונדון דיווח לגרמנים שהטילים פגעו ביעדם במרכז לונדון, בעוד שלמעשה הם החטיאו את מטרתם. כתוצאה ממידע מוטעה זה לא תיקנו הגרמנים את הכוונת הטילים ורוב הטילים נחתו בדרום לונדון או באזור הכפרי של חבל קנט, וגרמו להרבה פחות נזק ממה שהיו גורמים לו נפלו במרכז לונדון.
בהיותו בלונדון בתקופה זו, בעוד המלחמה נמשכת, חזר צ'פמן לסורו. הוא היה מעורב בסימום כלבים שהשתתפו במרוצי הימורים והתרועע עם גורמים פליליים במועדוני הלילה של רובע הווסט אנד בלונדון. הוא גם לא נצר את פיו בקשר למקור השתכרותו, שהיה קופת המודיעין הבריטי. בכך הפך לנטל על ה-MI5, שלא הצליח להשתלט עליו, ולבסוף הוחלט להדיחו. הוענקה לו חנינה על הפשעים שביצע לפני המלחמה, שולם לו סכום של 6,000 לירות והותר לו לשמור ברשותו על 1,000 לירות מהכספים ששולמו לו על ידי הגרמנים. את שארית תקופת המלחמה בילה בלונדון וה-MI5, שהמשיך לעקוב אחריו, מצא שהוא חי במקומות יוקרתיים של לונדון ונראה בחברתן של נשים יפות מצמרת החברה.
לאחר המלחמה
בשנת 1954 היה צ'פמן מעורב בעסקי שחיתות ושוחד במושבה הבריטית חוף הזהב (לימים גאנה). הוא שהה במושבה ביחד עם אשתו במשך מספר חודשים והתרועע עם בכירים בשלטון הקולוניאלי של המושבה. בעזרת קשריו הצליח להשיג חוזים גדולים לביצוע עבודות במושבה לחברות מלונדון. גם מפרשה זו נחלץ ללא פגע.
בשנת 1967 התגורר צ'פמן באיטליה ועסק במסחר בעתיקות. לאחר מכן הקימו צ'פמן ואשתו חוות בריאות ורכשו טירה באירלנד.
לאחר המלחמה שמר צ'פמן על קשרי ידידות עם מפעילו לשעבר מן האבווהר הברון סטפן פון גרונינג שהגיע גם לחתונת בתו של צ'פמן.
אדי צ'פמן נפטר שׂבע מעללים בשנת 1997.
חייו הפרטיים ואישיותו
אדי צ'פמן היה גבר בעל חזות נאה שנמשך לנשים ונשים נמשכו אליו. אהובתו הראשונה, שעימה סעד במלון באי ג'רזי לפני שנתפס ונשלח למאסר, הייתה בטי פרמר. בעת המלחמה, בשהותו בבריטניה כסוכן כפול, הפך צ'פמן לבן זוגה של בחורה בריטית בשם פרדה סטיבנסון. לאחר מכן בהיותו בנורווגיה הכיר בחורה נורווגית בשם דאגמר להאלום שהייתה חברת תנועת ההתנגדות לנאצים והפכה לבת זוגו. הוא גילה לה כי הוא סוכן בריטי, היא התרגשה מהגילוי שבן זוגה אינו קצין גרמני ועזרה לצ'פמן לאסוף מידע על הגרמנים. למרות זאת נדונה לאחר המלחמה לשישה חודשי מאסר על כי התרועעה עם צ'פמן שנחשב לקצין גרמני. בהיותה סבורה כי צ'פמן כבר אינו בין החיים לא היה ביכולתה להוכיח כי בן זוגה היה למעשה סוכן בריטי. שנים רבות לאחר מכן, זמן לא רב לפני מותו של צ'פמן, היא פגשה אותו בפגישה חטופה.
לאחר המלחמה נשא אדי צ'פמן לאשה את אהובתו הראשונה בטי פרמר, אותה עזב בהמלטו בחפזון מן המלון De La Plage בג'רזי לפני המלחמה. בשנת 1954 נולדה לבני הזוג בת.
העיתון הבריטי טלגרף הגדיר את צ'פמן במילים "רודף נשים וגנב שהצליח להוליך שולל את הנאצים" (a womaniser and thief who double-crossed the Nazis) ולגבי אופיו ציטט העיתון את אחד מקציני הביון הבריטי שתיאר את צ'פמן במשפט "צ'פמן אהב את עצמו, אהב הרפתקאות ואהב את ארצו, קרוב לוודאי בסדר זה" (Chapman loved himself, loved adventure and loved his country, probably in that order).
אישיותו הצבעונית של צ'פמן ועלילותיו המשיכו להעסיק את הציבור בבריטניה ובעולם עוד בימי חייו ושנים רבות לאחר מותו.
גילוי מאוחר
בשנת 2007 פרסם הטיימס של לונדון כי ה-MI5 חשפה 1,800 עמודי מסמכים הנוגעים לפרשת צ'פמן שמלפני יותר מיובל שנים. ממסמכים אלה עלה גילוי היסטורי רב חשיבות, כי במהלך מלחמת העולם השנייה הציע צ'פמן, בעת שפעל כסוכן כפול עבור שירות הביון הבריטי, להתנקש בחייו של אדולף היטלר באמצעות פיצוץ מטען בעצרת נאצית, אך הצעתו לא התקבלה.
הטיימס הוסיף כי סביר שההצעה הובאה לידיעתו של ראש הממשלה, וינסטון צ'רצ'יל, שגילה עניין בנושא זיגזג, אולם ההצעה נדחתה. ההחלטה נבעה ככל הנראה ממדיניותה של הממשלה הבריטית נגד התנקשויות בראשי מדינות זרות. כמו כן הצביעה ההחלטה על כך שלמרות פעילותו של צ'פמן עבור שירות הביון הבריטי לא ניתן בו אמון מלא.
השבועון הגרמני "דר שפיגל" כתב על גילוי זה כי מספר היסטוריונים מאמינים כי למפעילו הגרמני של צ'פמן, סטפן פון גרונינג הייתה כוונה אמיתית להשתמש בצ'פמן כדי להתנקש בחיי היטלר, מאחר שכמו קציני אבווהר אחרים נמנה פון גרונינג על מתנגדי היטלר.
צ'פמן בספרות ובקולנוע
לאחר המלחמה פרסם צ'פמן את זכרונות המלחמה שלו בסדרה שהופיעה בעיתון צרפתי. על כך הוא הואשם בבריטניה בעבירה על חוק הסודות הרשמיים ונדון לקנס בסך 50 לירות שטרלינג. שנים אחדות לאחר מכן עמד לפרסם את זכרונותיו בצהובון הבריטי "ניוז אוף דה וורלד" אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1953 ראה אור ספרו האוטוביוגרפי של צ'פמן שנקרא בשם "סיפורו של אדי צ'פמן" (The Eddie Chapman Story). צ'פמן, שהיה ככל הנראה משולל כישורים ספרותיים, סיפר את סיפור חייו ועלילותיו לפרנק אוון חבר הפרלמנט הבריטי, שהעלה אותם על הכתב.
בשנת 1966 הופק סרט הקולנוע Triple Cross (בעברית: "צלב משולש", שם השאוב מאות השידור במורס של צ'פמן שהיה שלושה איקסים - XXX). הסרט העלה למסכים את סיפורו של צ'פמן. את דמותו של צ'פמן גילם כריסטופר פלאמר, שהיה באותה עת בשיא הצלחתו ככוכב קולנוע לאחר שגילם את הדמות הראשית בסרט "צלילי המוסיקה". כוכב אחר, יול ברינר, גילם את דמותו של סטפן פון גרונינג, קצין המודיעין הגרמני שהיה מפעילו של צ'פמן. הסרט זכה להצלחה קופתית רבה והוצג בישראל בשנת 1967 בשם "סיפורו של אדי צ'פמן".
בשנת 2007 ראה אור ספר נוסף אודות צ'פמן והוא: "The incredible Wartime Exploits of Double Agent Eddie Chapman" (מעלליו המלחמתיים של הסוכן הכפול אדי צ'פמן) פרי עטו של ניקולס בות' (Nicholas Booth).
ליאו פילר
ליאו (לאונידס) פילֶר (1929 – 30 ביולי 1979) היה במאי ותסריטאי קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי. בנוסף, שיחק בתיאטרון ובסרטים.
חייו
לאונידס בן חוליו פילר נולד ב-1929 בבואנוס איירס בירת ארגנטינה. למד משחק בארגנטינה ובארצות הברית ושיחק בתיאטראות בארגנטינה ובמקסיקו, לצד לימודי הנדסה. בשנת 1950 עלה לישראל.
כשחקן תיאטרון הוא זכור במיוחד מן "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני, מכיוון שהשתתף בהקלטה של ההצגה. הוא השתתף גם במחזות אחרים.
ב-1970 עמד בראש המחלקה לקולנוע בבית הספר "בית צבי" ברמת גן, שהייתה המחלקה הראשונה ללימודי קולנוע בישראל.
נפטר בקיץ 1979, בגיל 50. נקבר בבית העלמין הדרום. הותיר את אשתו, הרקדנית הדסה אבני.
מסרטיו
סרטים תיעודיים:
דיוניסיוס (אפיפיור)
דיוניסיוס (בלטינית: Dionysius) היה אפיפיור בין השנים 259–268. דיוניסיוס כנראה נולד ביוון הגדולה, אך אין הוכחה לכך. הוא היה פרסביטר בכנסייה הרומית ונטל חלק במחלוקת סביב תקפות טבילת הכופרים. הוויכוח גרם לבישוף דיוניסיוס מאלכסנדריה לכתוב אליו מכתב בנושא זה. אחרי מותו של האפיפיור סיקסטוס השני נותר הכס האפיפיורי ריק משך כמעט שנה, משום שרדיפתם של הנוצרים לא אפשרה לבחור ראש חדש לכנסייה. רק כאשר שככו הרדיפות ניתן היה לבחור את דיוניסיוס למשרה ב-22 ביולי 259.
כמה חודשים אחרי עלות דיוניסיוס לכס האפיפיור, הקיסר ולריאנוס שהוביל את הרדיפות נגד הנוצרים נתפס על ידי מלך פרס שאפור הראשון והוצא להורג. יורשו, הקיסר גליאנוס, הוציא צו סובלנות שהביא את הרדיפות לקיצן. גליאנוס התיר בצו לנוצרים, כפי שמספר אאוסביוס, לצאת ממקומות מחבואם (או, קריאה אחרת, לשוב ולקבל את רכושם) והכיר לראשונה ברכוש הכנסייתי ובהיררכיה הכנסייתית. תקופה זו נמשכה כארבעים שנה, ומוכרת כ"השלום הקטן של הכנסייה".
בערך כשנה אחרי עלייתו לכס, בשנת 260 התעוררה סערה מתמשכת סביב מכתב של הבישוף דיוניסיוס מאלכסנדריה לאמוניוס ואאופרנוריוס בו השווה את האל לכורם ואת הלוגוס, הבן, לגפן, ותיאר את תכונותיו האנושיות של הבן (היינו, ישו). תיאור זה הביא לגינוי שלו ונטען כי דיוניסיוס ערך ויעוד ברומא בשנה זו ליישב את העניין ופרסם מכתב דוקטרינרי שבו הוקיע את תורתו השגויה של סבליוס, שהרחיק לכת וטען כי האל האב, ישו הבן (המילה, הלוגוס) ורוח הקודש היו ישויות נפרדות, ולא ביטויים של אותה ישות. אתנסיוס, שתיאר את הפרשה בפירוט, ביאר את עמדתו של דיוניסיוס מאלכסנדריה, הבהרותיו והתנצלויותיו, ויישב את טיעונו עם הדוקטרינה האורתודוקסית. סינוד אנטיוכיה שהדיח את הבישוף פאולוס מסמוסטה, שאף הוא אחז בדעות לא-אורתודוקסיות בנוגע לשילוש הקדוש שלח מכתב לדיוניסיוס בנוגע להליכי ההדחה שננקטו.
עבד אל-מואמן ג'אבו
עבד אל-מואמן ג'אבו (בערבית: عبد المؤمن جابو, בצרפתית: Abdelmoumene Djabou; נולד ב-31 בינואר 1987) הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת MC אלג'יר ובנבחרת אלג'יריה.
דיוניסיוס (אפיפיור)
דיוניסיוס מת ב-26 בדצמבר 268 והיה האפיפיור הראשון שלגביו לא נטען במסורה הנוצרית כי מת כמרטיר. צוו של גליאנוס לביטול רדיפות הנוצרים היה עתיד להיוותר בתוקף עד שנת 303.
עבד אל-מואמן ג'אבו
קריירת מועדונים
ג'אבו שיחק במחלקות הנוער של הקבוצות המקומיות USM סטיף ו-ES סטיף, מהעיר בה נולד. במהלך עונתו הראשונה ככדורגלן מקצועי, עונת, הוא ערך שתי הופעות ליגה. בעונה שלאחר מכן שוב שיחק פעמיים בלבד. בעונת ג'אבו הושאל לקבוצת אל-אולמה.
ב-30 בספטמבר 2008 ג'אבו הושאל לקבוצה השווייצרית פ.צ. סיון. לאחר חודש בשווייץ, שלא הספיק להופיע במדי הקבוצה, הוא חזר לסטיף.
ב-13 ביוני 2012 ג'אבו עבר למועדון התוניסאי קלאב אפריקן.
בשנת 2016 חזר לES סטיף.
נבחרת אלג'יריה
ג'אבו זומן לסגל נבחרת אלג'יריה למונדיאל 2014. הוא כבש שני שערים, נגד בשלב הבתים ונגד  בשלב שמינית הגמר.
תומאס מורל
תומאס מורל (באנגלית: Thomas Morell 18 במרץ 1703 – 19 בפברואר 1784) היה לבריתן אנגלי, מומחה ללימודים קלאסיים ומדפיס.
חייו
מורל נולד באיטון, בקינגהמשייר, ולמד באיטון קולג' ובקינגס קולג', קיימברידג' (תואר ראשון ב-1726, תואר שני ב-1730 ודוקטורט ב-1743).
מורל היה עמית ב"אגודת חוקרי עתיקות" של לונדון ובשנת 1768 נבחר ל"עמית החברה המלכותית" כ"רקטור של באקלנד בהרטפורדשייר, מחבר התזאורוס היווני שיצא לאור לא מכבר ועמית באגודת חוקרי העתיקות של לונדון, ג'נטלמן בקיא ומיומן בתולדות הטבע ובכל סעיף של ספרות הנימוסין"
לבריות
מורל התפרסם בעיקר כלבריתן של האורטוריות הבאות מאת גאורג פרידריך הנדל:
טומאת ביאה לבית
טומאת ביאה לבית היא טומאה הנגרמת מנגע הצרעת על ידי הימצאות באותו מקום תחת אותו אוהל. טומאה זו נובעת מצרעת שנמצאת בין אם באדם, בבתים, או בבגדים, שהוכרזו על ידי הכהן כטמאים.
פרטי הדינים
אדם או בגד שנכנס לבית, והבית מנוגע מטמאים את כל מה שתחת אוהלם, והופכים אותם לראשון לטומאה.
אדם מצורע או בגד מנוגע או אבן (ועצים או עפר) מבית מוסגר או מוחלט, שנכנס והונח או נעמד לפחות רובו תחת אוהל כגון שהתיישב או הונח תחת עץ, טימאה את כל מה שנחשב מושבו, כלומר אם הטומאה רק עברה מתחת לעץ וישב שם אדם או כלי האדם או הכלי לא נטמא, אך אם הטומאה נעצרה שם ולא רק עברה בדרך למקום אחר, האדם והכלים ששם נטמאו, ונעשו ראשון, כיוון שזה נחשב מושב של הטומאה. דין זה נלמד מהפסוק  מה הוא טמא אף מושבו טמא.
אדם
מצורע שרוצה להיכנס למקום ציבורי ולא יטמא את כל מי שנמצא שם יכול להגדיר לעצמו מושב על ידי מחיצות שגבוהות לפחות 10 טפחים (כ-80 ס"מ), ורוחבה 4 אמות, כך המושב שלו הוא בלעדי לו ולא מתערבב עם מושב כולם ומטמאם.
בגד
שיעור הכניסה בבגד לבית צריך להיות לפחות כזית, אך כאשר כל הבגד הוא פחות מכזית עד שיעור הטומאה המינימלי של בגד שזה 3 על 3 אצבעות (כ-6 ס"מ), הוא מטמאה את הבית אף שאין בו כזית. ומספיק שנכנס רובו של הבד הנגוע תחת אוהל כדי לטמא כל מה שבתוכו.
בית
בית מוסגר או מוחלט מטמא אדם או כלים שלפחות רובם נכנסו אליו, ובגד מספיק 3 על 3 אצבעות כדי להיטמא. אוהל שמאהיל על בית מנוגע גם מטמא את הבא אליו כגון חדר טמא בתוך בית. במקרה שאדם הכניס רק את ידיו לבית רק הם טמאים מדין טומאת ידיים.
הבדלים בין טומאת ביאה לבית לטומאת אוהל המת
ישנם שישה הבדלים עיקריים בין טומאת ביאה לבית לטומאת אוהל המת:
נחום בנארי
נַחוּם בֶּנאֲרִי (בּרוֹדסקִי) (1 במרץ 1893 – 24 בדצמבר 1963) היה איש ההסתדרות הכללית שפעל רבות לקידום התרבות הישראלית בשנות ה-40 וה-50, סופר והוגה.
שחרות באוקראינה
נַחוּם בֶּנאֲרִי (בּרוֹדסקִי) נולד בשכונה היהודית של הכפר לֶבֶּדִין שבאוקראינה. בן בכור במשפחה מרובת ילדים, עשרה בנים ובנות. אביו, אריה לייב ברודסקי, היה בעל משׂרה בכירה בבית חרושת לסוכר, ואמו דבורה לבית זבניגורודסקי הייתה עקרת בית.
בצעירותו נשלח ללמוד בישיבה, אבל לימודי ההלכה לא סִפקו את יצר הסקרנות שלו. הוא נדד מישיבה לישיבה ברחבי אוקראינה, עד שהגיע לישיבתו של הרב חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") באודסה. בין מוריו היו סופרים ידועי-שם, כמו ביאליק ומנדלי מוכר ספרים. שם גם ספג את ערכי הציונות, אותם העביר לכל אחיו ואחיותיו.