cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צ'רקסים
לבוש
השמלה המסורתית של האישה הצ'רקסית היא הסאיה. בעבר נלבשה הסאיה כלבוש יום־יומי, שכן היא מחממת ומזג האוויר באזור הקווקז קר. כיום לובשים אותה באירועים מיוחדים בלבד או כלבוש חג.
12 השבטים הצ'רקסיים
12 הכוכבים בדגל הצ'רקסי מסמלים את השבטים, ושלושת החיצים המוצלבים מסמלים את אחדות השבטים, והם:
שבטים צ'רקסים אחרים:
תפוצת הצ'רקסים בעולם
מספר הצ'רקסים בעולם מוערך ב־6 מיליון. תפוצותיהם העיקריות:
הצ'רקסים בישראל
בישראל ישנם כ-5,000 צ'רקסים המתרכזים בעיקר בשני כפרים בגליל: ריחאניה וכפר כמא. עוד מימי תחילת ההתיישבות הם קיימו יחסים טובים עם היישוב היהודי, הודות לשפה המשותפת שמצאו עם עולי העלייה הראשונה מרוסיה שהתיישבו בגליל.
בתקופת המנדט הבריטי והספר הלבן סייעו צ'רקסים להעפלה בלתי חוקית דרך לבנון. צ'רקסים התנדבו לשירות במלחמת העצמאות והיו בעלי בריתם של היהודים. לאחר הקמת המדינה שרתו בהתנדבות ביחידת המיעוטים ובפלוגת הפרשים הצ'רקסים שנקראה "קוואלריה". לאחר שפורקה הפלוגה הוקם במקומה "חיל הספר" שהפך ברבות הימים למשמר הגבול. מאז 1958 משרתים הגברים הצ'רקסים, בעקבות בקשתם, בשירות חובה בכוחות הביטחון השונים בישראל. אחוז המתגייסים לצה"ל בקרב העדה הצ'רקסית הוא גבוה במיוחד. הם מעורים היטב בחברה, דוברים אדיגית (בנוסף לעברית, ערבית ואנגלית שלומדים מגיל צעיר בבית הספר), ובמקביל מטפחים את מורשתם ותרבותם הייחודית.
בכפר כמא כ-3,000 תושבים, כולם צ'רקסים. תושבי הכפר הם יוצאי חמישה שבטים שונים, ונמנים עם כ-30 משפחות שונות. לכפר כ-8,500 דונם אדמה, מהם כ-1,200 דונם שלחין והשאר שטחי בעל. תושבי הכפר מתפרנסים מכל ענפי המשק: מחקלאות, מקצועות חופשיים, תעשייה זעירה, שירותים ציבוריים ושירותים יצרניים. הכפר ריחאניה שוכן בגליל העליון, מול המושב עלמה. מספר תושביו קרוב ל-1,000 נפש, ששפת אמם היא צ'רקסית. הכפר מנוהל על ידי ועד מקומי נבחר הכפוף למועצה אזורית מרום הגליל. בכפר בי"ס יסודי שבו שפת ההוראה בכיתות הנמוכות ערבית ובכיתות הגבוהות עברית. את השפה הצ'רקסית מתחילים ללמד בבית הספר מכיתה ה'. לכפר אדמות בעל ושלחין ומקורות הפרנסה כמו בכפר כמא. בין שני הכפרים שוררים יחסי אחווה הבאים לידי ביטוי גם בשיתוף פעולה ובחלופי כלות וחתנים. תושבי שני הכפרים עושים את מיטב יכולתם לשמור על מנהגיהם ותרבותם המיוחדת, באמצעות עשייה חינוכית, חברתית ופורמלית בבית הספר.
הצ'רקסים בצה"ל
בשנת 1958 פנו נציגי הקהילה לבן-גוריון בבקשה לשרת שירות חובה בצה"ל. בן-גוריון הסכים ומאז משרתים הגברים הצ'רקסים בצה"ל, במשמר הגבול ובמשטרה. צ'רקסים רבים משרתים בקבע בכוחות הביטחון והמשטרה.
אחוז גיוסם עומד על כ-75%.
המלחמה האיטלקית–עות'מאנית
רקע
בתחילת המאה ה-20 חילקו ביניהן מעצמות אירופה את אזורי השפעתן בצפון אפריקה. צרפת קיבלה את מרוקו, בריטניה את מצרים ואיטליה את מדינת טריפולי.
מהלך המלחמה
בסוף ספטמבר 1911 הפגיזו אניות איטלקיות את טריפולי. החיילים העות'מאנים עזבו את העיר והצבא האיטלקי נכנס אליו. בהמשך יצאו החיילים האיטלקיים מן העיר לכבוש מצודות בסביבותיה. ב-23 - 27 באוקטובר 1911 ביצעו הצבא העות'מאני וכוחות ערביים התקפת נגד והאיטלקים נאלצו לסגת חזרה אל העיר. הכוחות העות'מאנים הקיפו את העיר וצרו עליה. בתחילת דצמבר 1911 הצליחו האיטלקים להכות את העות'מאנים ולשחרר את המצור מעל טריפולי.
באפריל-מאי 1912 כבשה איטליה את האיים הדודקאנסיים. תחילה נכבשה אסטיפליה, בגלל הנמל שלה, ולאחר מכן נכבש האי הגדול ביותר בארכיפלג, רודוס ושאר האיים.
באוגוסט-ספטמבר 1912 התקיימו שיחות שלום בין איטליה וטורקיה, שהסתיימו באוקטובר בחתימת הסכם אוּשִׁי (הידוע גם בשם הסכם לוזאן הראשון). בהסכם הסכימה איטליה להחזיר את האיים הדודקאנסיים לטורקיה, אך הנוסח המעורפל של ההסכם אפשר לה דה פקטו להמשיך לשלוט באיים. כמו כן העות'מאנים הסיגו את צבאם מטריפוליטניה וקירנאיקה והשאירו בהן נציגות סמלית של ה"ח'ליפות". נסיגת הכוחות הטורקיים איפשרה לאיטלקים להעמיק בכיבוש בשטחי לוב בשנת 1913 ולאחר מכן. ב-24 ביולי 1923, לאחר תבוסת העות'מאנים במלחמת העולם הראשונה וסיום מלחמת יוון–טורקיה נחתם הסכם לוזאן, בו ויתרה האימפריה על השליטה באיים הדודקאנסיים באופן רשמי.
כתוצאה של המלחמה קיבלה איטליה את הפרובינציות העות'מאניות טריפוליטניה פזאן וקירנאיקה, שביחד יוצרות את לוב המודרנית.
השפעה
במלחמה זו נעשה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת. במיוחד בצפלינים ומטוסים. ב-23 באוקטובר 1911, צי אווירי איטלקי טס לכיוון הקווים העות'מאנים וב-1 בנובמבר, הוטלה הפצצה הראשונה בהיסטוריה מהאוויר על הכוחות העות'מאנים בלוב.
במלחמה זו התבלטו אנוור פאשה, לימים אחד מחברי הטריומווירט שהנהיג את האימפריה העותמאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומוסטפא כמאל אטאטורק, שנשלח ללוב וביסס כך את מעמדו כקצין בצבא. לימים גיבור מלחמת העצמאות של טורקיה והנשיא הראשון של טורקיה המודרנית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
שבתי רפפורט
הרב שבתי אברהם הכהן רפפורט (נולד ג' בניסן ה'תש"י 21 במרץ 1950) הוא רב ישראלי ששימש במשך למעלה מעשרים שנה כראש ישיבת ההסדר שבות ישראל באפרת שבגוש עציון ולאחר מכן ראש בית המדרש ("הכולל") של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן למשך עשור.
קורות חייו
נולד בשנת תש"י (1950) בירושלים, נצר למשפחת רבנים מיוחסת. מצד אביו הוא צאצא ישיר של הש"ך ואמו היא בתו של האדמו"ר (השני) מסוכטשוב, רבי שמואל בורנשטיין.
בצעירותו למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר", ולאחר מכן בישיבת מיר בירושלים, אצל ראשי הישיבה רבי חיים שמואלביץ ורבי נחום פרצוביץ. בתקופה זו, השלים תואר ראשון במתמטיקה.
נישא בארצות הברית לרבקה טנדלר, בתו של הרב משה טנדלר, מראשי ה"ישיבה יוניברסיטי" וחתנו של רבי משה פיינשטיין. למד אצל הרב פיינשטיין במשך כמה חודשים לאחר נישואיו לנכדתו, ונסמך על ידו לרבנות. הרב רפפורט ערך חלק מכתבי הרב פיינשטיין, ביניהם שלשה מכרכי שו"ת "אגרות משה", וחלק מספרי "דברות משה" על התלמוד.
לאחר שחזר לישראל, לימד בכולל סוכוטשוב בירושלים ושימש כר"מ בישיבת הר עציון. מאוחר יותר הוזמן לעמוד בראש ישיבת שבות ישראל באפרת, שם הוא שימש כראש ישיבה במשך עשרים שנה, יחד עם מייסד הישיבה הרב יהושע בן מאיר.
הרב רפפורט ערך יחד עם הרב אברהם אבא וינגורט, מהדורה חדשה של שו"ת "שרידי אש", מאת רבי יחיאל יעקב וינברג שיצאה בשנת ה'תשנ"ט (1999).
הרב רפפורט ידוע במקוריותו ובידענותו הרבה בכל ענפי התורה, כמו גם בבקיאותו במדעים שונים, רפואה, פילוסופיה, מתמטיקה והיסטוריה. חידושיו המפורסמים בהלכה עוסקים בתחומים הנוגעים לרפואה ולטכנולוגיה. היה מהתומכים העיקריים בחידוש מצוות הטלת פתיל תכלת בציצית ואף היה מעורב בגילויים בתחום.
באלול ה'תשס"ח (2008) החל הרב רפפורט לכהן כראש בית המדרש של המכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן, תפקיד בו שימש עד אלול תשע"ח (2018), אז הוחלף על ידי הרב ד"ר יהודה אלטשולר.
החל משנת ה'תשע"ט מעביר הרב רפפורט שיעורים שבועיים בהלכה וגמרא בישיבת ההסדר בתקוע.
דיארבקיר
דיארבקיר (בטורקית: Diyarbakır; בערבית: دیاربکر, תעתיק מדויק: דיארבכר; בכורדית: Amed/ئامەد - אמד; בסורית: ܐܡܝܕ; ביוונית: Ἄμιδα - אמידה; בארמנית: Ամիդ - אמיד) היא עיר בדרום-מזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז דרום-מזרח אנטוליה. לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir - "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2022 אוכלוסייתה מנתה כ-1.8 מיליון בני אדם, זוהי העיר השלישית בגודלה במזרח טורקיה (אחרי שנלאורפה וגזיאנטפ) ואחת מהגדולות בטורקיה כולה. העיר ממוקמת על רמה של בזלת, בגדה המערבית של נהר החידקל. מן התקופה העתיקה ועד לימינו בפי חלק מעמי האזור נקראת אמד או אמיד. בתקופה העות'מאנית השתרש השם דיארבקיר. עד למלחמת העולם הראשונה חלק חשוב מתושבי העיר היו נוצרים, בעיקר ארמנים. במחצית השנייה של המאה ה-20 אוכלוסיית העיר הלכה וגדלה על ידי התיישבות מסיבית של מוסלמים סונים, לרוב כורדים. בדיארבקיר חיה כאמור אוכלוסייה כורדית גדולה ויש שרואים בה את בירת "כורדיסטן הטורקית".
שם העיר
השם הקדום של דיארבקיר, אמיד או אמידה, מוזכר עוד בימי שלטון ממלכת אשור. שם זה נשמר לאורך מאות השנים בפי תושביו הארמנים, הנוצרים האשורים, הערבים והכורדים ("אמד"). הארמנים קראו לה גם דיקרנאקרט או טיגרנאקרט לפי שם מלכם, טיגראנס הגדול מן המאה הראשונה לספירת העמים, או לפי טיגראנס אחר מן המאה ה-6, המלך טיגראנס מירבאנדוני משושלת האורונטים שלפי עדות הכרוניקן מובסס חורנאצי בנה את חומות העיר העתיקה של דיארבקיר. בתקופה הרומית וזו הביזנטית נקראה העיר "אמידה". זמן מה קיבלה את השם "קונסטנטיה" לכבוד הקיסר קונסטנטינוס הגדול ששיקם אותה. הטורקמנים הארטוקים ואק קויונלו קראו לה "אמיד השחורה" (קארא-אמיד), ייתכן, בגלל צבעם השחור של הבתים והחומות העשויים בזלת. בספר "זפרנאמה" היא נקראה "המבצר השחור" - "קארה קאלה". ב"ספר של דדה קורקוט" וכתבים טורקים אחרים הופיעה תחת השם "קארה חמיד".
בימי הכיבושים הערבים האסלאמיים במאה ה-7,האזור התחיל להיוודע ב"דיאר בכיר", "נחלת השבט בכיר", ככל הנראה שבט ערבי. עם הזמן שם האזור הועתק בשפה הטורקית גם לעיר - דיארבקיר. חוקרים כורדים אחדים טוענים שהשם בכיר בא משבט כורדי דווקא. הנוצרים האשורים מאמינים שהשם הוא ממקור ארמי ושמשמעות השם "דייר בכיר" היא "מנזר ראשון" או מנזר הבתולה. בשנת 1937 כשלרגל סכסוכים עם הכורדים המקומיים ביקר בעיר מוסטפא כמאל אטאטורק לא אהב את ההשערות הסותרות בנוגע למקור שם העיר והחליט שהיא תיקרא בטורקית Diyarbakır -"דיארבקר", כלומר "נחלת הנחושת", משום שפע הנחושת הטמון באדמתו.
הקרב על סור
העיר נחשבת באופן לא רשמי לבירת "כורדיסטן הטורקית". זה עשרות שנים שהעיר נמצאת בעין הסערה ומהווה מוקד להתכתשויות ולקרבות עזים בין הממסד הטורקי לבין המורדים הכורדים.
בחודש אוגוסט 2015 הכריזו פעילים כורדים המזוהים עם המחתרת הכורדית על ממשל עצמאי במחוז סור הכורדי שבדיארבקר, כחלק מהמאבק להשגת ריבונות כורדית בשטחי כורדיסטן הגדולה, אשר הביא להישגים באותה תקופה בצפון סוריה. כתוצאה מההכרזה, בחודש דצמבר 2015 הוטל מצור טורקי על המחוז, שהוביל להתפרצות קרבות בין הפעילים הכורדים לבין הצבא הטורקי וכוחות משטרה, שנמשכו כשלושה חודשים, והביאו להרס של כ-80% מהשטח הבנוי במחוז והסתיימו בניצחון טורקי. במלחמה נהרגו למעלה מ-200 אזרחים, ואבידות הצדדים מוערכות על ידי הצבא הטורקי ב-271 הרוגים מהצד הכורדי, ו-71 מהצד הטורקי.
באוצן
באוצן (בגרמנית: Bautzen, בסורבית עילית: Budyšin, בסורבית תחתית: Budyšyn, בצ'כית: Budyšín, בפולנית: Budziszyn) היא בירת מחוז באוצן שבמדינת סקסוניה שבגרמניה. העיר שוכנת על גדות נהר השפרה. על שמה של העיר נקרא אסטרואיד בשם 11580 Bautzen.
מקובל להתייחס לבאוצן כבירתה הבלתי רשמית, אך ההיסטורית, של, והיא אחד המרכזים התרבותיים של העם הסורבי.
גאוגרפיה
באוצן שוכנת על גדות הנהר שפרה במרחק של כ-50 ק"מ ממזרח לדרזדן, מדרום לרמות לוזטיה ובלב האזור של לוזטיה העילית. מצפון לה משתרע מאגר המים של באוצן, שב-1974 הוצף.
חלקה העתיק של באוצן שוכן על רמה מעל נהר השפרה, כשהנקודה הגבוהה ביותר היא מצודת אורטנבורג (Ortenburg). העיר העתיקה תחומה בחומות. בתקופה מאוחרת יותר התפשטה העיר מזרחה אל מעבר לנהר. עם זאת, החלק שממערב לשפרה נותר קטן יחסית עד היום. בשנות השבעים של המאה ה-20 הוקמו בבאוצן שכונות חדשות ולאחר 1990 סופחו אליה כמה כפרים שכנים.
היסטוריה
במאה השלישית לספירה התקיימו באזור יישובים שהיו מאוכלסים בשבטים גרמאניים מזרחיים, אך חפירות ארכאולוגיות מעידות כי נוכחות אנושית הייתה באזור כבר בתקופה הנאוליתית.
העדות הכתובה הראשונה על קיומה של העיר היא משנת 1002. בשנת 1018 נחתם שלום באוצן בין היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבין בולסלב הראשון, דוכס פולין. ההסכם הותיר את באוצן תחת שלטון פולני. ב-1033 הועברה העיר לידיה של האימפריה הרומית הקדושה, ב-1319 לבוהמיה וב-1635 לסקסוניה. במהלך ימי הביניים הייתה באוצן חברה בברית לוזטיה, שכללה את באוצן, גרליץ, קאמנץ (Kamenz), לובאן (Lubań), לבאו (Löbau) וציטאו (Zittau).
בתקופת השלטון הנאצי ובמהלך מלחמת העולם השנייה שכן בעיר מחנה משנה של מחנה הריכוז גרוס-רוזן. לפני שהועבר לבוכנוואלד היה ארנסט תלמאן כלוא במחנה המשנה. בין ה-21 באפריל ל-30 באפריל 1945 התנהל בעיר קרב בין הצבא האדום לבין צבא גרמניה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי של גרמניה המזרחית הייתה באוצן ידועה בשל בתי הסוהר שלה. בית הכלא באוצן 1 שימש כבית סוהר רשמי וכונה "הסבל הצהוב" (Gelbes Elend) ובית הכלא הסודי באוצן 2 שימש לכליאתם של אסירים פוליטיים. באוצן 1 עדיין משמש כיום כבית כלא פעיל ובאוצן 2 משמש כאתר זיכרון מאז 1993.
בשנת 2002 חגגה באוצן אלף שנים לייסודה.
אתרים חשובים
המרכז ההיסטורי של באוצן קטן וזוכה לשימור נאות. בעיר פזורים כנסיות רבות ומגדלים וחומת העיר שוכנת על הגדה התלולה של נהר השפרה. מפעל המים של העיר שנבנה ב-1558 הוא אחד ממפעלי המים העתיקים שהשתמרו בצורה נאה במרכז אירופה.
בנציון רסקין
בנציון (בן ציון) רסקין (ראַסקין; 1890 – 1 בספטמבר 1930) היה סופר יידיש ועברית ומתרגם. כתב גם בשם העט "פֿעטער בן-ציון" ("הדוד בן-ציון").
ביוגרפיה
בנציון רסקין נולד בעיירה נזנה שליד מוהילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, באזור רוסיה הלבנה (בתחומי בלארוס של ימינו) בשנת 1890, למשפחת רבנים. למד במסלול מסורתי, ב'חדר', ואחר כך בישיבה; אך במקביל למד גם לימודי חוץ, סיים את הגימנסיה היהודית בקייב, אוקראינה, והשתלם במקצועות הבלשנות והמתמטיקה. עם סיום לימודיו התקבל לעבודה כעוזר למהנדס רכבות, ועבד בהנחת פסי מסילת ברזל.
בשנת 1905 עבר לוורשה, פולין הרוסית, היה מורה ופעיל מהפכני בתנועת "פועלי ציון", ונעצר בידי משטרת הצאר. לאחר שחרורו מהמעצר שב להוראה והתחייב שלא לעסוק עוד בפעילות מהפכנית. בעת מלחמת העולם הראשונה הגיע לעיר אודסה שבאוקראינה, ושם חינך ולימד בבית יתומים יהודי על שם יאנוש קורצ'אק שם גם הכיר את חנה, אשתו לעתיד שעבדה כגננת.
בשנת 1922 עלה רסקין לארץ ישראל, והשתלב במערכת ההוראה שבקיבוצים הצעירים. בין השאר היה מורה בעין חרוד, בתל יוסף ובקריית ענבים. בכל שנותיו בארץ כתב ערך והוציא לאור את ספרי הילדים שלו. אחדים מהם נכתבו ישירות בעברית, ואחדים הוא תרגם בעצמו מספרי היידיש המוקדמים שלו. יצירתו מצטיינת בלשונה העממית והפשוטה, והיא עשירה בהומור. הוא גם עיבד ללשון ימיו אגדות עתיקות וסיפורים ישנים. תרגומו הידוע ללשון יידיש הוא של "שירת היאותה" מאת הסופר האמריקאי הנרי וודסוורת' לונגפלו, שתורגם גם בידי המשורר יהואש.
בראש השנה 1930 טבע בנציון רסקין ומת בחוף הים של תל אביב, בן ארבעים במותו. השאיר אחריו אישה ובת ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
מבין שירי הילדים שכתב, מושרים עד היום: "היום יום הולדת" שכתב לכבוד יום הולדתה החמישי של בתו אסתר (לחן: ורדה גלבוע) ו"רק ביום הולדת" (לחן: מרק ורשבסקי).
120 פעימות בדקה
120 פעימות בדקה (בצרפתית: '; באנגלית: ' או ) הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2017 בבימויו של רובן קמפיו ובכיכובם של נאוול פרז ביסקאיאר ואדל אנל. הסרט עוסק בזכויות להט"ב בצרפת ובמגפת האיידס בשנות ה-90. קמפיו ושותפו לכתיבת התסריט פיליפ מנז'ו התבססו על חוויותיהם האישיות הקשורות לארגון האקטיביסטי ACT UP בפיתוח הסיפור.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן 2017, ולאחר מכן הוקרן בפסטיבלי קולנוע אחרים. בקאן הוא זכה לשבחים מצד המבקרים וכן בארבעה פרסים, לרבות פרס Grand Prix. הסרט זכה בשישה פרסי סזאר לרבות עבור הסרט הטוב ביותר.
תקציר העלילה
בראשית שנות ה-90, קבוצה של אקטיביסטים הקשורים לארגון ACT UP בפריז פועלים למען זכויות להט"ב בצרפת ונגד מגפת האיידס המשתוללת. הם מחליטים לנקוט במחאה ציבורית נגד הממשלה וחברות התרופות, אך נאבקים גם ביניהם לבין עצמם בנוגע לאסטרטגיה הנכונה שיש לנקוט בה.
הסרט עובר בהדרגה מהסיפור החברתי של פעולות המחאה של הקבוצה אל סיפוריהם האישיים של החברים בה: ז'רמי, צעיר נשא איידס שבריאותו מתדרדרת במהירות; נתן (ארנו ולואה), שאינו נשא בעצמו, המצטרף אל הארגון ומתחיל להתאהב בשון (נאוול פרז ביסקאיאר), נשא ותיק.
הפקה
הבמאי רובן קמפיו כתב את התסריט, והתייחס אל עצמו כאל "אקטיביסט מיליטנטי של ACT UP בשנות התשעים", כלומר לא היה עליו לבצע שום על מנת לדעת כיצד יש לתאר את האירועים בצורה נאמנה. סצנה אחת בסרט התבססה גם על הניסיון האישי שלו עם מגפת האיידס, כפי שאמר: "אני הלבשתי בן-זוג לאחר מותו". גם שותפו לכתיבת התסריט, התסריטאי פיליפ מנז'ו היה מעורב ב-ACT UP.
בקאן, הסביר קמפיו את החלטתו להמשיך בבימוי הסרט, ואמר כי "מעל לכל, BPM הוא סרט שרציתי לעשות במקום שבו כוחן של המילים הופך לרגעים טהורים של אקשן". התקציב להפקת הסרט, כ-5 מיליון דולר, גויס בתוך חודשים ספורים.
הפצה
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-20 במאי 2017. ב-24 ביוני הוא הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, ולאחר מכן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בניו זילנד בחודש יולי. על אף שהחל משנת 2016 הופחתו מספר הסרטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, הסרט בכל זאת התקבל לפסטיבל זה, שנערך בספטמבר 2017.
בקאן, חברת ההפצה The Orchard רכשה את זכויות להפצת הסרט בארצות הברית. הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-23 באוגוסט 2017. בישראל, הסרט הופץ ברשת בתי קולנוע לב החל מה-19 באפריל 2018.
ביקורות
באתר האינטרנט הצרפתי AlloCiné, הסרט קיבל ציון ממוצע של 4.5 מתוך 5 על סמך 31 ביקורות, מה שהופך אותו לסרט עם הדירוג הגבוה ביותר של השנה. לסרט דירוג של 98% באתר Rotten Tomatoes, בהתבסס על 107 ביקורות, עם ממוצע משוקלל של 7.8 מתוך 10. על פי דעת הרוב באתר זה, הסרט "מרגש מבלי להיות מלודרמטי ... מציע מבט מרתק על תקופה מרכזית בהיסטוריה, שמותירה [את הצופים] מהורהרים זמן רב לאחר סיום ההקרנה". באתר Metacritic, לסרט יש ציון של 84 מתוך 100, בהתבסס על 25 ביקורות.
ג'אדה יואן (Vulture.com) כתבה כי הסרט מרגש עד דמעות, ושיבחה אותו על היותו "דיוקן ייחודי ואינטימי של הקהילה מבפנים". פיטר האוול ("Toronto Star") כתב כי המבקרים הצרפתיים בפסטיבל הקולנוע בקאן התרגשו מסרט זה וסימנו אותו כסרט הראוי לזכות בפרס חשוב. מבקר של ההוליווד ריפורטר, דוד רוני, סקר באופן חיובי את הדיאלוגים ואת צוות השחקנים הצעיר, תוך שהוא מותח ביקורת על הקצב של הסרט. טים רובי (דיילי טלגרף) העניק לסרט שלושה מתוך חמישה כוכבים, החמיא לרגעים הקומדיים ולסצנת הסקס, אשר לדעתו מאזנת היטב בין המודעות לסיכון (בקיום יחסי מין כאשר אחד הפרטנרים הוא נשא HIV) לבין סקסיות. מבקר הואניטי פייר, ריצ'רד לוסון, שיבח את הסרט כ-"חצי דוקו-דרמה מפוכחת ומקיפה, וחצי נרטיב על התמודדות אישית עם מחלה ארורה". לוסון והמבקרים בהוליווד ריפורטר השוו את הסרט למחזה "הלב הנורמלי" של לארי קרמר.
תקריות
ב-4 בפברואר 2018 שיבשה קבוצת מפגינים נוצריים המחזיקים בסמלים דתיים כשהם שרים מוזיקה כנסייתית את הקרנת הסרט במוזיאון האיכרים הרומני בבוקרשט. המפגינים נשאו שלטים עם מסרים לאומיים ונוצריים וטענו כי "סרט עם עלילה כזו אינו מקובל" במוזיאון האיכרים הרומני, שכן "זהו סרט על הומוסקסואלים" ו-"האיכר הרומני הוא אורתודוקסי נוצרי". לאחר חצי שעה הוציאה המשטרה את המפגינים מהקולנוע. הקרנה זו של הסרט הייתה חלק מסדרת אירועים המוקדשים להיסטוריה של הלהט"ב. הבמאי טודור ג'יורג'יו, תומך בזכויות להט"ב ועד למה שקרה, מתח ביקורת בפוסט בפייסבוק על התנהגות פוגענית זו וביקש אמצעי אבטחה באולמות הקולנוע שבהם מוקרנים סרטי להט"ב.
פרסים ומועמדויות
הסרט התחרה על פרס דקל הזהב במסגרת התחרותית המרכזית של פסטיבל הקולנוע בקאן. ביולי 2017, הוא נכללת ברשימת עשרת הסרטים המתחרים על פרס לוקס. הסרט נבחר לייצג את צרפת בתחרות על פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-90, אך בסופו של דבר הוא לא היה מועמד.
קאת (צמח)
קאת נאכלת (שם מדעי: Catha edulis) הוא צמח ממשפחת הקלסטריים שעליו משמשים ללעיסה, בין השאר לשם מיצוי החומרים הפעילים בעלים, קאתין וקאתינון, המשפיעים על מצב הרוח. בישראל הצמח מכונה לרוב בשם גת.
מקור השם
מקור השם הוא בערבית – قات – קאת. בחלק מהדיאלקטים של הערבית המדוברת, בעיקר במרכז וצפון תימן כמו באזור צנעא, צעדה וד'מאר נהגית הק|קו"ף הנחצית כג|גימ"ל סותמת, ומכאן ההגייה הרווחת גת. שם החומר הפעיל בצמח וכן שמו המדעי, מקורם בשם הערבי "קאת".
בקרן אפריקה באתיופיה ובסומליה הוא נקרא צ'את, במזרח אפריקה – מירה, באוגנדה – מוסיטאט ובסוואהילית – מלונגה. שמות נוספים באפריקה ובאסיה: Tohat, Catha, Gat, Ciad, Tschat, Mustsawari.
לדעת הרב יצחק רצאבי, השם "קאת" מצוי בתרגום המיוחס ליונתן בן עוזיאל בבראשית כ"ב ג' ("ויבקע עצי עולה"): . לדעת אחד מחכמי תימן שכתב את פירוש המרגלית על מדרש הגדול בשנת 1580, הקאת הוא ה"קניא" שנזכר בתלמוד הבבלי.
מאפייני הצמח
ישנם שני זנים עיקריים של קאת: האדום והלבן. שיח הקאת הוא ירוק-עד ועשוי להגיע לגובה של 3 מטר. הצמח דורש השקיה מרובה וכמעט שאינו פגיע למזיקים ולמחלות, למעט קימחון, אקריות ותריפס. תפוצתו המקורית של הצמח היא במזרח אפריקה (אתיופיה) ובחצי האי ערב (בעיקר בתימן ועומאן).
לעיסת הקאת
לעיסת עלי הצמח נחשבת במדינות רבות כפעילות חברתית ונלווית לרוב למסיבות רעים או למפגשי אחר הצהרים או ערב. נהוג ללעוס את העלים הצעירים בזה אחר זה, וכל עלה המוכנס לפה יוצר אט אט בליטה בצד הפה שבו נלעס הקאת, בליטה ההולכת ותופחת על פי אורך זמן הישיבה. המיץ המר ממוצה אט אט תוך כדי הלעיסה, שיכולה להימשך עד מספר שעות. בדומה ללעיסת עלי טבק או קוקה, גם עלי הקאת מוצאים דרכם אל מחוץ לפה ולא נבלעים. פעולה זאת אף זכתה לכינוי: "לכזן" ("לאחסן", מכיוון שלא בולעים את העלים), ומסיבה בה נעשית לעיסה בחברותא מכונה "תכזינה" (אחסנה).
עלי הקאת הצעירים מכילים את החומרים הפעילים קאתין (Cathine) וקאתינון (Cathinone), אלקלואידים הקרובים למשפחת האמפטמינים ונחשבים לסמים פסיכואקטיביים בדרגה בינונית-קלה. השפעת החומרים הפעילים משתנה על פי הכמות, אורך זמן צריכת הקאת, והיא גם משתנה מלועס ללועס. יש מי שחשים בשעת הלעיסה תחושה של עליזות ושמחה, ויש מי שצריכת הקאת גורמת לו לתחושת אופוריה קלה, התרגשות, ערנות מוגברת, כושר ריכוז, ביטחון עצמי, ידידותיות, שביעות רצון, השראה מוגברת ועידוד הדיבור.
צמח הקאת מכיל חומרים רבים ולכן אינו קל למחקר. ממה שידוע הצמח בטוח ללעיסה וללא נזקים בריאותיים, למי שאינו לועס באופן יומיומי כמויות משמעותיות. מי שכן לועס עשרות שנים באופן יומיומי – מומלץ לבדוק את בריאות הפה והלב. כמו כן התגלו מקרים של תלות פסיכולוגית. לא נמצאה התמכרות פיזיולוגית. ככלל, השפעת הקאת אינדיבידואלית. אנשים שונים ילעסו את אותה הכמות באותו זמן וירגישו דברים שונים. נמצא כי הלעיסה משפיעה לרעה על הנהיגה אצל חלק מהנהגים ואצל אחרים – כלל לא.
מחקר השוואתי בנושא נזקי סמים פסיכואקטיביים שפורסם בירחון המדעי-רפואי Lancet, דירג את צמח הקאת במקום האחרון אחרי אלכוהול סיגריות וקפה.
ערך תזונתי
הקאת משופע ברזל (פי 18 מברוקולי), ויטמין סי, סידן (פי 6 מברוקולי), בטא קרוטן (פי 9 מברוקולי) ועוד בדומה לירקות העליים.
מסורות רפואיות
לקאת נודעו סגולות רפואיות ויש משתמשים בו לדיכוי תיאבון במקרי השמנת יתר, המרצת מחזור הדם, הורדת רמת הסוכר והשומנים בדם (לא לסכרתיים), סיוע לדרכי הנשימה ("מייבש", במקרים של שפעות וקצרת), שיפור איכות תאי הזרע ועירור החשק המיני. מחקר שנעשה ב-2004 הזריק קאתינון (חומר הממריץ המצוי בקאת) לזרעונים של חולדות ושל בני אדם ומצא שהחומר הממריץ את הזרעונים ומשפר את יכולת ההפריה בשלב האחרון. אפקט דומה הושג על ידי הזרקת אדרנלין.
מסחר והגבלות
בשל נוכחות הקאתינון בצמח הקאת, הוא אסור למסחר בארצות הברית, בגרמניה, בבריטניה בחלק ממדינות אירופה ובמצרים. הוא מותר לשימוש ברוב מדינות האיחוד האירופי ובחלק ממדינות ערב.
בישראל לא הייתה שום הגבלה על צמח הקאת עד שבפיצוציות החלו להימכר גלולות סינתטיות בשם "חגיגת". ה"חגיגת" הכיל גם כמויות גדולות של קאתינון שפגע במשתמשיו. בעקבות כך התקיים דיון בכנסת ולפי המלצת משרד הבריאות, הותר הצמח לשימוש ולמסחר בצורתו הטבעית בלבד. נכון ל-2011, מגודל צמח הקאת בישראל, לשימוש מסחרי, בשטח בהיקף כולל של כ-1,000 דונם, המשווקים לירקנים ולפיצוציות.
לאור העובדה כי הצמח מותר לשימוש ברוב מדינות העולם, מחירו נמוך יחסית, ופחות גורמים עבריינים מעורבים בסחר. שמועות שהסחר בקאת תומך בטרור הופרכו. נמצא שהדבר נכון לשתי מדינות בלבד: אפגניסטן וקולומביה. יש המניחים כי גם בתימן הקאת משמש למימון ארגוני טרור כמו אל-קאעידה.
קיימת הערכה שמחצית מאוכלוסיית תימן נוהגת לשבת בצוותא, בדרך כלל בשעות אחר הצהרים, ללעיסת קאת. בעבר נעשו ניסיונות מטעם גורמים בממשל להניא את האזרחים מהמשך קיומו של הרגל זה.
אוסטריה וינה
מועדון כדורגל אוסטריה וינה (בגרמנית: Fußballklub Austria Wien) היא קבוצת כדורגל אוסטרית, המייצגת את עיר הבירה וינה. הקבוצה משחקת בבונדסליגה האוסטרית. הקבוצה זכתה ב-24 אליפויות וב-27 גביעים אוסטרים.
הקבוצה נוסדה בשנת 1911 על ידי וויאנר אמטאור. היא הפכה במהרה לאחת הקבוצות הטובות באירופה של תחילת המאה ה-20 כאשר ניצחה מספר קבוצות מאנגליה ומסקוטלנד. הקבוצה התחרתה במסגרת אוסטרית מסודרת רק לאחר כניעתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
מיד לאחר האנשלוס, במרץ 1938, נסגר המועדון בהוראת הנאצים מכיוון שנשיא המועדון, עמנואל מיכאל שווורץ (מיחל), היה יהודי, כמו רוב חברי ההנהלה. רובם וחלק מן השחקנים נמלטו תוך זמן קצר לצרפת או לשווייץ. כל כספי המועדון הוקפאו ורכושו הוחרם. המועדון שינה את שמו ל-SC Ostmark.
הקבוצה הגיעה פעם אחת לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1977/1978, פעם אחת לחצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1978/1979 ופעמיים לרבע גמר גביע אופ"א בעונת 1983/1984 ובעונת 2004/2005. בעונת 2013/2014 אוסטריה וינה השתתפה בפעם הראשונה בתולדותיה בשלב הבתים של ליגת האלופות.
סגל הקבוצה
נכון ל-11 באוגוסט 2022
אוניברסיטת לואיוויל
אוניברסיטת לואיוויל (באנגלית: University of Louisville) היא אוניברסיטה ציבורית בעיר לואיוויל אשר במדינת קנטקי שבארצות הברית. כאשר האוניברסיטה נוסדה ב-1798, היא הייתה האוניברסיטה הציבורית הראשונה בארצות הברית בבעלותה של עירייה. האוניברסיטה נמצאת תחת סמכותה של העצרת הכללית של קנטקי. לאוניברסיטה רשומים סטודנטים מכל אחת מ-50 מדינותיה של ארצות הברית, ומ-116 ארצות מרחבי העולם.
השנים הראשונות (1798-1845)
אוניברסיטת לואיוויל נוסדה בשנת 1798 כבית־ספר להשכלה גבוהה בעיר החדשה לואיוויל על שטח של 24 קמ"ר. בשנת 1813, לאחר מסע גיוס כספים נפתחה מדרשת ג'פרסון אשר הציעה הן לימודים תיכוניים והן לימודי קולג' במספר רב של מקצועות. המדרשה נסגרה ב-1829 ונפתחה מחדש ב-1837 לאחר שמועצת העיר לואיוויל בנתה את המכון הרפואי של לואיוויל. בשנת 1840 נוסד בית-ספר בשם "המכון הקולגי של לואיוויל" אשר נפתח בשנת1844.
אוניברסיטה ציבורית עירונית (1846-1969)
בשנת 1846, הרשות המחוקקת איחדה את המכון הרפואי של לואיוויל עם המכון הקולג'י של לואיוויל ובית הספר החדש למשפטים. ב-1923, האוניברסיטה רכשה את הקמפוס על שם משפחת בלנפ והפקולטות למדעי הרוח ובית הספר למשפטים עברו לשם. ב-1931, רכשה אוניברסיטת לואיוויל את הקולגَ העירוני של לואיוויל לשחורים, אבל הקולגَ נסגר ב-1951 כאשר ההפרדה בין לבנים ושחורים הסתיימה.
אוניברסיטה ציבורית מדינתית (1970-הווה)
בשנות השישים הצטרפה אוניברסיטת לואיוויל לאוניברסיטאות הציבוריות של מדינת קנטאקי, ובשנת 1970 בשל תקציבים נמוכים של האוניברסיטה שהביאו לעליה משמעותית בשכר הלימוד חברה לתוכנית הציבורית של המדינה. ב-1995 הצליח נשיא האוניברסיטה לגייס כספים ולפתוח תוכנית שמעניקה שיעורי עזר לסטודנטים של האוניברסיטה.
בשנים האחרונות חלה התפתחות ניכרת בעבודת המחקר המתבצעת באוניברסיטת לואיוויל. ב-2006 הקימה האוניברסיטה מרכז מחקר בקמפוס בלנף בו מצויה מעבדה מתקדמת המצוידת במגוון של טכנולוגיות מיקרו וננו.
מחלקת המחקר באוניברסיטה, בשיתוף אוניברסיטאות אחרות ברחבי ארצות הברית, פיתחה את החיסון הראשון לסרטן צוואר הרחם שאושר לשיווק ב-2006. המחקר המתקדם באוניברסיטה בתחום הכירורגי תרם להצלחת השתלת הלב המלאכותי הראשון ולהשתלת היד הראשונה.
תחומים אקדמיים
אוניברסיטת לואיוויל מציעה לימודים לתואר ראשון ב–70 תחומים, תוארי מוסמך ב–78 תחומי לימוד, ותוארי דוקטור ב-22 תחומי לימוד.
בתי ספר:
ספורט
הקמע של האוניברסיטה הוא ציפור הקרדינל ולכן קבוצות הספורט של האוניברסיטה נקראות ה"לואיוויל קרדינלס" או בקיצור ה"קרדס". באוניברסיטה קיימות 13 קבוצות ספורט נשים ו-10 קבוצות גברים שמשתתפות בתחרות הספורט של מזרח ארצות הברית, המכונה "ביג איסט קונפרנס" ((ליגת ביג איסט).
קמפוס בלנפ
קמפוס בֶּלְנַפּ (באנגלית: Belknap Campus, מבוטא ללא האות K) נרכש ב–1923 ונחשב לקמפוס הראשי של האוניברסיטה. הקמפוס נמצא שלושה מייל (כ–5 ק"מ) מדרום למרכז העיר בשכונת לואיוויל הישנה. הקמפוס כולל שבע מתוך שתים עשרה המכללות האקדמיות, יצוין כי חלק מבנײני הקמפוס שימשו במקור כבית יתומים. במרכז הקמפוס מול בניין המינהלה הראשי, ניצב הפסל המפורסם של אוגוסט רודן, 'האדם החושב'. בשנים האחרונות בוצעה הרחבה של קמפוס בלנפ באמצעות רכישה של בניינים ומפעלים נטושים ושיפוצם. פרויקטים שנבנו מאז 1998 כוללים את אצטדיון הקרדינל ומרכז טרגר, קרדינל פארק (שכולל כמה אצטדיונים ומגרשי ספורט) אצטדיון ג'ים פיטרסון לכדור בסיס, בריכת שחיה, מרכז רפואת ספורט ואצטדיון לקרוס. קמפוס בלנפ כולל גם פלנטריום על שם ראוח (Rauch Planetarium), גלריית קובי של מוסד האומנויות ע"ש הייט, ומקום הקבורה של לואיס ברנדייס, שופט מכובד של בית המשפט העליון האמריקני, על יד בית הספר למשפטים שנקרא על שמו. במרכז הקמפוס ניצב מוזאון האומנויות על שם ספיד שכולל אנדרטה לחיילי הקונפדרציה שנפלו במלחמת האזרחים האמריקנית. מוזיאון האומנויות אינו חלק מהקמפוס שכן האנדרטה נבנתה לפני ששטח האוניברסיטה התרחב והקיף את המוזאון.
ייחודי לאוניברסיטה הוא טורניר קווידיץ’ שנתי, הספורט הפופולרי בסדרת הספרים הארי פוטר.
הסטודנטים מפעילים את תחנת הרדיו של האוניברסיטה. באוניברסיטה מתפרסם ה-"לואיוויל קרדינל" שהוא שבועון עצמאי שמופעל על ידי הסטודנטים. במרכז הפעילות של האוניברסיטה קיים קולנוע לסטודנטים על שם פלויד המופעל על ידי סטודנטים ובו 228 מושבים.
הרחבת ופיתוח קמפוס בלנפ
בשנת 2008, התווספו שני שטחים לאוניברסיטה, הראשון בגודל 55 אקרים (כ–223,000 מ"ר) מצפון–מערב לקמפוס בלנפ והשני בגודל 30 אקרים (כ–121,000 מ"ר) דרומית לבית הספר להנדסה. בשטח הראשון נבנים בנייני מגורים לכ–3,000 סטודנטים. בנוסף, מרכז ספורט אולימפי בגודל של 12,000 רגל רבועים (כ–1100 מ"ר) נבנה בסמוך לאצטדיון טרגר.
קמפוס שלבי
לאוניברסיטה שלוחה שנמצאת ברובע המזרחי של העיר לואיוויל ונקראת קמפוס שלבי (Shelby Campus). במקור, היה קמפוס שלבי מכללת קנטאקי הדרומית, מכללה של הדת הבפטיסטית שהתמקדה במדעי הרוח ופעלה מ–1961 עד 1969. לאחר שהמכללה פשטה רגל, נרכשו נכסיה על ידי אוניברסיטת לואיוויל. כיום, הקמפוס כולל רק שלושה בניינים אשר משמשים לשיעורי ערב, אך מרכז גדול לרפואה מונעת הולך ונבנה בקמפוס.
כמו כן, קמפוס שלבי מהווה בית למרכז המשאבים לטכנולוגיית המידע (Information Technology Resource Center) שנמצא תחת סמכותו של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית. מרכז זה עוסק בעיקר בחקר הקומוניקציה וטכנולוגיית המידע בענייני ביטחון.
ספריות
באוניברסיטת לואיוויל מערכת של שש ספריות, היא חברה באיגוד סיפריות המחקר (Association of Research Libraries) שמהווה רשת שיתוף פעולה בין הספריות של האוניברסיטאות והמכללות הטובות ביותר בארצות הברית. הספרייה הראשית של האוניברסיטה היא הספרייה ע"ש ויליאם פ. אקסטרום (William F. Ekstrom Library) שנפתחה ב–1981. בניין הספרייה בעל ארבע הקומות הורחב במרץ 2006 לגודל של 290,000 רגל רבוע (כ–27,000 מ"ר) ובאפשרותו להכיל 1.3 מיליון ספרים. ספרייה זו היא אחת מבין חמש ספריות בארצות הברית שכוללת מערכת שליפת ספרים רובוטית המאחסנת את ספרי האוניברסיטה בתיבות אטומות–לחות.
אוניברסיטת לואיוויל כוללת חמש ספריות נוספות המכילות בסך הכל מעל 400,000 כרכים והן:
חתיתולוג
חִתיתולוג (באנגלית: Hittitologist) הוא ארכאולוג, היסטוריון, בלשן או היסטוריון של האמנות המתמחה בהיסטוריה של החִתים, בשפה החתית ובאימפריה החתית.
כמו כן, החתיתולוג מתעמק בהיסטוריה ובתרבות החתית באנטוליה באלף הראשון והשני לפנה"ס, ובממלכה החתית החדשה בסוריה-אנטוליה.
בית הנכים ברחוב מרמורק
בית הנכים ברחוב מרמורק פעל בשנים 1937–1964. בהפצצה של מטוסי וישי על תל אביב נהרגו 13 מתושבי הבית.
היסטוריה
בית הנכים, שנקרא בתחילה בית האינולידים, נוסד בשנת 1937 על ידי אנשים פרטיים. תחילה הוא פעל כסניף של מושב הזקנים. אחר כך הוא עבר לדירה שכורה בנווה שלום ובשנת 1938 עבר לבניין ברחוב מרמורק 22 בשכונת שפאק, שנתרם על ידי ישראל ישראלזון, יהודי עשיר מהולנד שלאחר שהפסיד את כל הונו מסר את הבית לשימוש בית הנכים, בו יזכה הוא עצמו לטיפול. ישראלזון התנה את התרומה בכך שבבניין יפעל בית כנסת שינציח אותו ואת אשתו. בשנת 1939 התרחב המוסד לבניין סמוך ברחוב מרמורק ובהמשך סופח למוסד מבנה שלישי.
ב-12 ביוני 1941, לאחר חצות, הופצצה תל אביב על ידי מטוסים צרפתיים מכוחות ממשלת וישי. בהפצצה זו נהרגו 13 אנשים בבית האינואלידים ברחוב מרמורק. לאחר שלא נמצא מבנה אחר לשיכון השוהים במוסד, הנהלת המוסד העבירה את הנכים אל הבניין שנפגע פחות בהפצצה ושיקמה את חלק מהבניין לאחר ההפצצה אך התקשתה בגיוס הכסף הנדרש להשלמת התיקונים.
בשנת 1944 הוקמה ועדת חקירה שהציעה תיקונים בהנהלת המוסד. בשנת 1945 ביקשה הנהלת המוסד להעבירו למקום אחר משום שהוא מפריע לשכנים ורעש השכנים מפריע לו.
ב-1 בנובמבר 1952 עבר בית הנכים לרשות עירית תל אביב יפו. בשנות ה-50 הוחלט שיש לפנות את המוסד ובמשך השנים נעשו מאמצים למצוא לו תחליף. בשנת 1955 בקשה הנהלת המוסד הקצאה של שטח באזור רמת אביב לצורך בניית מבנה חדש. עירית תל אביב שלמה לממשלת ישראל עבור מבנה לבית הנכים, אך הממשלה העבירה את המבנה למטרה אחרת. בשנת 1959 עלתה כוונה לפנות את בית הנכים למבנה של בית החולים ליולדות שיפונה עם תיחת בית חולים איכילוב, אך תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל. בשנת 1960 הוסכם עם מלב"ן שהקשישים יועברו למוסדותיו, ואלו הועברו בפברואר 1961. אולם הנכים נותרו בבית הנכים בלי פתרון.
באוגוסט 1964 נסגר בית הנכים והשוהים בו הועברו למוסד בגבעת השלושה שהועבר מידי מלב"ן לידי עירית תל אביב יפו. בשנת 1966 נהרס הבניין ובמקומו הוקם, בשנת 1993, בית כנסת.
ביליארד
ביליארד הוא משחק המשוחק על גבי שולחן מוארך, מצופה באריג שעיר (בלעז: בֵּיז, בד ארוג דמוי לבד), שבארבע מפינותיו ובמרכז כל דופן ארוכה ישנם "כיסים" (סך הכל 6). מטרת המשחק המשותפת במשפחת משחקים זו היא להכניס את הכדורים אל הכיסים בעזרת מקל עץ ארוך, בסדר ולפי חוקי המשחק. המשחק נועד לשני שחקנים או לשני זוגות שחקנים.
סוגי משחקים
ספורט הביליארד הוא שם כולל למשחקי כדור על שולחן, הפופולריים ביותר בישראל הם: פּוּל אמריקאי וסנוּקֶר.
פול אמריקאי
"פול" הוא שם כולל לסוג המשחק הנפוץ שבו 15 כדורים ממוספרים. הכדורים 1-8 הם בצבע אחיד (לכל מספר צבע אחר), לכדורים 9-15 פס לבן ומספרו של הכדור השחור הוא 8. ישנן מספר גרסאות למשחק ובכל גרסה חוקי משחק שונים. אופייני לרוב משחקי ה"פול" שולחן קטן יותר משולחן ה"סנוקר" בעל "חורים" רחבים יותר. שני סוגי המשחקים הנפוצים ביותר הם "הכדור השמיני" ("Eight-Ball") ו"תשעה כדורים" ("Nine-Ball").
הכדור השמיני
לכל שחקן (או זוג) יש 7 כדורים, החלקים (1-7) או המפוספסים (9-15), שאותם צריך להכניס לחורים, שהשחקן מכריז עליהם לפני כל מכה. לאחר מכן עליו להכניס את הכדור השמיני – השחור – לחור שהוא גם הכריז עליו. את הכדורים מסדרים בעזרת משולש עזר, כאשר קודקוד המשולש פונה לכיוון הכדור הלבן, משני צדי השולחן.
סוג הכדור (חלק או מפוספס) נקבע על פי ההטבעה הראשונה של כדור במשחק, למעט הטבעה במכה הראשונה. כלומר, אם שחקן הטביע כדור חלק עליו להטביע את הכדורים 1-7 ועל יריבו את הכדורים 9-15. במקרה של הטבעת כדור במכה הראשונה, מקבל השחקן תור נוסף אך השולחן עדיין "פתוח", קרי, עדיין לא נקבע מי ינסה להטביע את החלקים ומי את המפוספסים.
עבירות: הערה: בהכנסת כדור של היריב - כל עוד התבצע במכה חוקית (השחקן פגע קודם כל בכדור שלו, לא הטביע את הלבן ולא הטביע את השחור), הכדור נשאר בחור.
תשעה כדורים
המשחק כולל רק את הכדורים שמספרם 1-9, ומטרתו היא להטביע את כדור מספר 9, כאשר בכל תור מותר לפגוע עם הכדור הלבן רק בכדור עם המספר הנמוך ביותר בלוח. באופן זה, ניתן להטביע את הכדור שמספרו 9 בשתי דרכים: על ידי פגיעה ישירה כאשר שאר הכדורים בלוח כבר הוטבעו, או על ידי פגיעה עקיפה באמצעות פגיעה ראשונית בכדור שמספרו הוא הנמוך ביותר על השולחן (לאחר מכן אותו כדור, הכדור הלבן, או כדור כלשהו שזז בעקבות הפגיעה יכול לפגוע בכדור מספר תשע ולהטביעו ולהביא לניצחון במשחק). את הכדורים בתחילת המשחק יש לסדר בצורה של יהלום, כאשר כדור מספר 1 בראש היהלום וכדור מספר 9 במרכזו. לפי אותו היגיון, הטבעת כדור מספר תשע במכת הפתיחה של המשחק (עם פגיעה בכדור מספר 1), תזכה את המכה בניצחון באותו המשחק, דבר שקורה פעמים רבות אצל שחקנים מקצועיים.
משחקי פול אמריקאי נוספים
"מלחמה" או "כולם על כולם" הוא משחק לא רשמי. במשחק זה ניתן לשחק 3 או 5 שחקנים, מספר אי זוגי של שחקנים, ובו כל שחקן מקבל 5 או 3 כדורים (בהתאמה למספר השחקנים - מחלקים את 15 הכדורים בין השחקנים), וכל שחקן צריך להכניס את כדורי יריביו. האחרון שנשאר עם כדורים על השולחן מנצח. שחקן שכל הכדורים שלו הוכנסו יוצא מהמשחק. אם שחקן מבצע עבירה מוצאים בחזרה כדור אחד של כל שחקן יריב, כך שחקן שיצא כבר מהמשחק יכול לחזור לשחק.
סנוקר
סנוקר הוא משחק מורכב יותר, הכולל בנוסף שיטת ניקוד, מידות שולחן, מקלות משחק וכדורים שונים מאלה של משחק הפול. כדורי המשחק הם:
מהלך המשחק
בתחילת המשחק מסודרים הכדורים האדומים במשולש הממוקם ברבע השולחן. הכדורים הצבעוניים ממוקמים בעמדות קבועות. השחקן הפותח מניח את הכדור הלבן בתחום ה-D המסומן על השולחן בכל מקום שיבחר, ומכה בו לעבר הכדורים האדומים. בשלב הראשון, מטרת כל אחד מהשחקנים להכניס כדור אדום לחור. כל עוד לא מוכנס כדור כזה, מכים השחקנים לסירוגין.
עם הכנסת כדור אדום, מקבל השחקן תור נוסף, ובו עליו להכניס כדור צבעוני לפי בחירתו. במידה והצליח להכניס כדור צבעוני, מושב כדור זה לעמדתו הקבועה, והשחקן מקבל תור נוסף בו עליו להכניס שוב כדור אדום - וחוזר חלילה, עד גמר הכדורים האדומים על השולחן.
כאשר נגמרים הכדורים האדומים, על השחקנים להכניס את הכדורים הצבעוניים לפי סדר הניקוד (צהוב - ירוק - חום - כחול - ורוד - שחור) כאשר הפעם לא מוחזרים הכדורים. עם הכנסת הכדור השחור, מסתיים המשחק, והזוכה בו הוא זה אשר צבר את מרבית הנקודות.
חוקי המשחק העיקריים
על השחקן המכה להכניס את הכדור התורן לתוך חור. קיימות מספר אפשרויות:
פירמידה רוסית
למשחק יש מספר תתי סוגים עם חוקים שונים. המשחק הפופולרי ביותר משוחק באמצעות 15 כדורים לבנים ואחד בצבע בורדו. פותחים את המשחק עם הכדור הבורדו לאחר מכן כל שחקן בתורו מכניס את הכדורים כל כדור נחשב לנקודה אחת. המנצח הוא זה שמגיע ל-8 נק' ראשון. הייחודיות במשחק היא שאפשר להכניס את הכדור שבו אתה מכה אם הוא פוגע בדרך בכדור אחר (עוזר). בישראל ישנם מועדונים בודדים בהם נמצאים סוג השולחן, המקלות והכדורים הנדרשים לשם המשחק.
ביליארד אנגלי
משחק המשוחק על גבי שולחן בגודל 12 פיט.
סוגי שולחנות
המשחק נערך על אחד משני סוגי שולחנות: סנוקר ופול. שולחן סנוקר הוא שולחן עם חורים קטנים יותר, ומשחקים עליו עם כדורים קטנים, בעוד שבשולחן הפול החורים והכדורים גדולים יותר (ולכן קל יותר לשחק עליו). בשולחנות הפול המשוכללים ישנן מסילות שמנתבות את הכדורים מהחורים לנקודת איסוף מרכזית. על שולחן הפול נהוג לשחק רק פול, בעוד שעל שולחן סנוקר ניתן לשחק גם סנוקר וגם פול. גודלי השולחנות נעים בין 6 רגל ל-12 רגל. כיום נמכרים שולחנות ביליארד גם לבתים פרטיים, וניתן לקנות אפילו שולחנות קטנים מתקפלים.
אוגוסטו דוס אנז'וס
אָוּגוּסטוֹ דוס אנז'וס (בפורטוגזית: Augusto dos Anjos; 20 באפריל 1884 – 12 בנובמבר 1914) היה משורר ברזילאי.
חייו
אנז'וס נולד בפאראיבה. את פיוטו הראשון הלחין בגיל 7, והסונטה הראשונה שלו, Saudade ("געגועים"), יצאה לאור ב-1900. הסימבוליזם השפיע רבות על פיוטים מוקדמים אלו, כמו גם פילוסופים כהרברט ספנסר וארנסט האקל.
אנז'וס סבל ממחלת האסתמה ומאוחר יותר נפטר מדלקת ריאות במינאס ז'ראיס ב-12 בנובמבר 1914. רבים סברו שהוא מת משחפת, מחלה שהרבה לכתוב עליה.
יוברט ג'. פארנסוורת'
'''פרופסור יוברט ג'. פארנסוורת' (באנגלית: Hubert J. Farnsworth'''; 9 באפריל 2841) הוא דמות בדיונית של מדען וממציא בסדרת האנימציה פיוצ'רמה. בעליה הזקן במיוחד של חברת פלאנט אקספרס - חברת המשלוחים בה עובדות הדמויות הראשיות ובהן הדוד רבא-רבא-רבא (למשך 13 דורות) (ובנוסף קרוב המשפחה החי היחיד) שלו, פיליפ ג'יי פריי.
הגם שהדבר לא נאמר מעולם, הוא חייב להיות צאצאו של אחיו היחיד של פריי, יאנסי פריי הבן, עם זאת, כיוון שהתגלה שפריי הוא סבא שלו עצמו (ולכן של יאנסי) בעקבות מסע בזמן בו השתתף במהלך הסדרה, הרי שפארנסוורת' הוא גם צאצא ישיר של פריי.
הפרופסור מצטייר כ"מדען המשוגע" (תואר אותו אישר בעצמו מספר פעמים). הוא קרוי על שמו של ממציא הטלוויזיה פילו פארנסוורת' כששמו הפרטי הוא שמו של יוברט דרייפוס, פילוסוף יהודי-אמריקאי שהרצה בברקלי, ושאריק קפלן, אחד הכותבים והמפיקים של תחילת הסדרה, היה מתלמידיו. הוא סנילי, מופרע, בלתי צפוי ונוטה לסתור את עצמו. בעל תשוקה וכישרון ליצירת "מכשירי יום הדין" ומהווה סכנה תמידית לעצמו, לעובדיו וליקום בכלל. יקום מקביל אחד לפחות הועמד בסכנה עקב המצאותיו.
הדמות
הפרופסור מלמד באוניברסיטת מאדים ועבד עבור "מאמקורפ", אך במהלך הסדרה הוא מקדיש את מרבית זמנו להמצאת מכשירים מגוחכים ולמציאת משימות התאבדות עבור צוותו. בעבר התאהב בבעלי מאמקורפ, מאמ (MOM), אך עזב אותה ואת התאגיד כולו כשהחליטה להפוך לנשק את צעצועי "QT McWhiskers", בובות חתולים דמויות אדם היורות קשתות מעיניהן (התאגיד הציע להחליף קשתות אלה בקרני לייזר קטלניות), ולפי Bender's Game, לאחר שרימתה אותו, חזרה להתחתן עם בעלה הקודם, וגרמה שיפוטר על ידי בנה הבכור וולט, על ידי ההטחה בקיר.
פארנסוורת' מאופיין באמרתו הקבועה: "חדשות טובות, אנשים!" שבעקבותיה מפורטות, לרוב, חדשות רעות, ובדרך כלל משימות הכמעט-התאבדות אליהן הוא שולח את הדמויות. בעונה השישית כשפרי התפטר הפרופסור הפסיק להגיד חדשות טובות כי לטענתו הוא אמר זאת רק כדי לעודד את פרי בגלל עבודתו חסר התועלת. במקרים הנדירים בהם יש לו חדשות טובות הוא קורא "חדשות רעות, אנשים!", אך לפני ההקלה הוא מוסיף הערת "חדשות טובות". ביטוי שגור אחר הוא "ישו הזומבי המתוק!" (Sweet zombie Jesus). מאפיין נוסף של דיבורו הוא הדגשת ה-wh, למשל, במילת התמיהה ?wha בה הוא משתמש תדיר, אף במילים בהן כלל אין h (כך, הגיית well כ-whhhel).
נושא תדיר לבדיחות הוא גילו המופלג להדהים של הפרופסור. הפרופסור הוא אחד מבני האדם הזקנים ביותר על פני כדור הארץ (לבד מאלה שהוקפאו - פריי הוא, טכנית, בן 1025 - או שראשיהם נשמרו בתוך צנצנת) וגילו מעל ל-160 שנה, דבר המתבטא בסניליות שלו ובתשישותו. הגם שהוא לרוב ידידותי, פארנסוורת' נוטה לזעוף או לבוז כלפי דברים באופן שרירותי. הפרופסור מוכר גם בזכות נטייתו לאקסהיביציוניזם ואינו מתבייש להופיע ערום בציבור. הוא מציין שכמו פודלים ועצי דקל, גם מושגי הצניעות הפרימיטיבים של המאה ה-20 נעלמו מזמן. למרות טענה זו, הרמס מציין שהוא הועמד לדין מספר פעמים על התערטלות. מעבר לכך, הערותיו החריגות של הפרופסור ביחס לעצמו מרמזות על עבר מיני צבעוני, כשאותן הוא בדרך כלל מסיים עם "הו, כן..." נוסטלגי. יתר על כן, במהלך הסדרה מוצגת גם נטייתו לקניבליזם. בסרט benders game מתגלה אצל הפרופסור נטייה עזה לבלוע דברים קטנים ובעיקר מפתחות. בכל פרקי הסדרה, גם כשהוא מסיר את משקפיו, לא ניתן לראות את עיניו (הגם שהן נראו בגיליון 29 של "Futurama Comics").
פארנסוורת' כמעט שאינו דואג לבטיחות צוותו ורואה בהם כלים להשגת מטרות. צוותים קודמים של הפרופסור הושמדו, עובדה שנדמה כי אינה מטרידה אותו במיוחד. ככלל, הצוותים נשלחים למשימות ששום חברת משלוחים אחרת לא הייתה מוכנה לקחת, למשל לכוכבים מוכי פשע ומגפות. בפרסומות לפלאנט אקספרס נאמר "כאשר חברות אחרות אינן נמהרות או מופרעות די הצורך" וכן "את הצוות שלנו ניתן להחליף, את המשלוח שלך לא" ומוצגים אנשי הצוות כשהם רצים דרך שדה מוקשים. לדעתו החברה היא "מקור לעבודה זולה, כמו משפחה".
המצאות
הפרופסור ניסה את המכונה על פריי וניסה להתנקש בו במשך שבוע.
הישגים
הגם שהפרופסור נראה לעיתים כבדיחה של הקהילה המדעית, בפעמים אחרות הוא זוכה לכבוד רב. על עצירת ההתחממות הגלובלית וריצ'רד ניקסון, הוא זוכה למדליית הזיהום המזהמת. כמו כן זכה גם בפרס אקדמיית הממציאים עבור עצירת מטאור זבל מלפגוע בניו יורק.
הפקה
את קולו של פרופסור פארנסוורת' מדבב בילי ווסט, האחראי גם לקולותיהם של פריי, דר. זוידברג, קפטן זאפ ברניגן ועוד. יוברט ג'. פארנסוורת' הוא גם שמה החוקי של הדמות סקיטר בספרו של ג'ון אפדייק "ראביט רידוקס".
The Complete Book of Dinosaurs
The Complete Book of Dinosaurs, או בשמו המלא: "The Complete Book of Dinosaurs: A Fascinating Insight to 500 Species from the Prehistoric Age", הוא ספר מדע פופולרי מאת סטיב פארקר העוסק בדינוזאורים ובעלי חיים פרה-היסטוריים אחרים. הספר יצא ב-2004 באנגלית. הספר מיועד לקהל הרחב המתעניין בדינוזאורים אך רמתו גבוהה יחסית.
הספר כולל מבוא, דיון על מאובנים והתקופה הפרה-היסטורית בה חיו הדינוזאורים - המזוזואיקון, מיון הדינוזאורים ופרקים העוסקים בקבוצות השונות של בעלי החיים שחיו מהיווצרות החיים ועד ההומו ספיינס. כל פרק מכיל סקירה קצרה על הקבוצה ואחריה דפי מידע על היצורים העיקריים בכל קבוצה. כל דף מידע כולל מעין "תעודת זהות" הכוללת את שמו המדעי, פירוש השם, הגייתו, תקופת חייו, קבוצה טקסונומית עיקרית, אורך, משקל, מזון והמקומות בהם נמצאו המאובנים. בנוסף, כולל דף המידע תיאור מילולי של היצור, איור צבעוני המשחזר כיצד נראה כשהיה קיים ולעיתים אף צילומים של מאובניו.
פרקי הספר
פרקי הספר הם:
ארמין הארי
ארמין הארי (בגרמנית: Armin Hary; נולד ב-22 במרץ 1937) הוא אתלט גרמני בעבר, הוא אלוף אולימפי, שיאן עולם ואלוף אירופה בריצת 100 מטר. האתלט הראשון בעולם שרץ ריצה זו בזמן של 10 שניות.
ביוגרפיה
הארי נולד בקווירשיד שבחבל הסאר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכה הארי בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.2 שניות.
שיאן עולם
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-21 ביוני בשנת 1960 קבע הארי בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 10.0 שניות בדיוק.
אולימפיאדת השיא
באולימפיאדת רומא (1960) זכה הארי בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.2 שניות לפני דייב סיים מארצות הברית 10.2 שניות ופיטר רדפורד מבריטניה (10.3 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר לאחר שהשוו את שיאם העולמי שקבעו בשלב המוקדמות 39.5 שניות, לפני ברית המועצות (40.1 שניות) ובריטניה (40.2 שניות). ארצות הברית שניצחה במירוץ בתוצאה של 39.40 שניות נפסלה.
איגוד האתלטיקה הגרמני השעה את הארי לאחר המשחקים האולימפיים מאחר שדרש תשלום עבור תחרות שבה אמור היה להשתתף, אף על פי שמארגני התחרות סירבו לשלם לו (באותה תקופה רק חובבים יכלו להשתתף באולימפיאדה). אירוע זה הוביל לפרישתו מספורט תחרותי.
בשנת 1980, כסוחר נדל"ן נמצא הארי אשם בהונאת הכנסייה הקתולית בסכום כולל של 3,200,000 מארק גרמני, הוא נידון למאסר על תנאי למשך 18 חודשים עד שנת 1983.
אן פדרסדוטר
אן פדרסדוטר (באנגלית: Anne Pedersdotter; נפטרה ב-7 באפריל 1590) הייתה נורווגית, שהואשמה בכישוף והוצאה להורג. המקרה שלה היה מהמתועדים ביותר מבין משפטי המכשפות הרבים בנורווגיה במאות ה-16 וה-17. יחד עם ליזבת' ניפן, פדרסדוטר הייתה אולי הקורבן המפורסם ביותר של ההאשמה זו בנורווגיה.
תולדות חייה
אן פדרסדוטר נולדה בעיר טרונדהיים, נורווגיה. היא הייתה בתו של פקיד ואחותו של פקיד של טרונדהיים, סרן פדרסון. בשנת 1552 נישאה לאבשלום פדרסון בייר (1528–1575), כומר לותרני ופרופסור לתאולוגיה בעיר ברגן, שם התגוררו. בשנת 1575 אן הואשמה בכך שהיא הרגה את דודו של בעלה, הבישוף גייבל פדרסון, על ידי כישוף, כדי להפוך את בעלה לבישוף. היא שוחררה מן ההאשמות דרך קשרים של בעלה, אשר הצליח להביא לה חנינה ממלך דנמרק. שנה אחרי זה, היא הפכה לאלמנה עשירה, משוחררת ממסים על ידי המלך. לאחר שנאשמה בכשפים, היא נחשבה תמיד למכשפה. אן התבודדה והגיבה לשמועות בעוינות ובהתווכחות עם אנשים. השמועות נעשו גרועות יותר ויותר במשך השנים. במרץ 1590 היא נאשמה בפעם השנייה. היא סירבה להשתתף במשפט, והובאה אליו בכוח. במהלך המשפט אן הואשמה בכך שרצחה שישה אנשים על ידי הפיכתם לחולים על ידי קסמים. העדים במשפט היו חבריה ושכניה. בנוסף, המשרתת שלה, אלינה, האשימה אותה שהשתמשה בה כסוס רכיבה ל"שבת של מכשפות", שם תכננו המכשפות לשרוף את העיר. אחרים טענו שהם ראו אותה בנוכחות שדים. במהלך המשפט, אן דיווחה על "כוח רצון, ראייה ומיומנות". על האשמתה בהריגת הילד היא השיבה: "ילדים רבים מתים בעיר, לא הרגתי את כולם". למרות מחאות של כמה שרים מכמורת ברגן, היא נידונה למוות. בנורווגיה נשרפו בדרך כלל מכשפות, ואן קיבלה את המשפט הזה. בדרך להוצאה להורג היא בכתה את חפותה כמה פעמים. אן פדרסדוטר נשרפה בעודה בחיים על המוקד בעיר ברגן ב-7 באפריל 1590. המקרה שלה נחשב לנקודת המוצא של משפטי המכשפות הרבים בנורווגיה (Trolldomssakene i Norge) במהלך המאה ה-17, במיוחד בפינמרק ב"(Vardø witch trials (1621".
מורשת
המחזה 'אן פדרסדוטר' הוא דרמה בארבע מערכות של המחזאי הנורווגי, הנס ויירס-ג'נסן, שהופיע ב -1909. בהשראת לה פאיאמה (1934), נכתבה אופרה מאת המלחין האיטלקי אוטורינו רספיגי והסרט "יום הזעם" (1943) שיצא בדנמרק, בזמן הכיבוש הנאצי, בבימויו של הבמאי הדני קארל תאודור דרייר. דמותה של פדרסדוטר היה גם הנושא של 'אן פדרסדוטר', אופרה מאת המלחין הנורווגי אדוארד פליפלט ברן. בשנת 1977, הסופרת הנורווגית ורה הנריקסן פרסמה את הרומן "Skjærsild" המציג היבטים של הסיפור. אבן זיכרון בשם אבן המכשפה (Heksesteinen på Nordnes) הוקמה כאנדרטה לקרבנות של משפטי המכשפות בנורווגיה. האנדרטה נחשפה ב-26 ביוני 2002 בשכונת ברגן והכתובת מציגה 350 קרבנות שנשרפו ללא הצדקה בשנים: 1550-1700. בנוסף, אלבומו של המוזיקאי העצמאי קווין לוי משנת 2009 "לזרוק כסף" כולל את הסיפור על אן פדרסדוטר. כמו כן, הלהקה הנורווגית "קוולרטק" כתבה שיר בשם "שריפת מכשפות" (Heksebrann) עבור האלבום שלהם בשנת Nattesferd) 2016). הנסיבות סביב אן פדרסדוטר מתוארות בשיר.
אוסביוס מקיסריה
אֵוסֵביוס איש קיסריה (ביוונית: Εὐσέβιος, סביבות 265/260 – 340/339; כונה גם "אֵוסביוס פמפילי", קרי: "אוסביוס חברו של פמפילוס") היה בישוף קיסריה ונחשב לאבי ההיסטוריה הכנסייתית בשל חיבוריו, המתעדים את ההיסטוריה המוקדמת של הכנסייה הנוצרית (בפרט חיבורו "תולדות הכנסייה"). היסטוריה מוקדמת יותר מאת הגסיפוס, אותה מצטט אוסביוס, לא שרדה.
ביוגרפיה
ב-307 נאסר פמפילוס, אך אוסביוס המשיך בתוכניתם. הוא סיים את כתיבת ההגנה של אוריגנס, שאותה החלו לכתוב יחד, לאחר מותו של פמפילוס, ושלח אותה למרטירים במכרות של פאנו במצרים. אוסביוס נמלט לצור ולאחר מכן למצרים, שם סבל בתחילה מרדיפות ונאסר למספר חודשים.
לאחר מכן יש אזכורים של אוסביוס כבישוף בקיסריה. הוא ירש את אגפיוס, שלא ידוע מתי נשא במשרה זו, אך נראה שאוסביוס נעשה בישוף זמן קצר לאחר 313. לא ידוע דבר על שנותיו הראשונות בתפקיד זה. כשועידת ניקיאה הראשונה התכנסה ב-325, היה לאוסביוס מקום חשוב בדיונים. הוא לא היה מנהיג רוחני טבעי או תאולוג, אך כמלומד וכסופר מפורסם שנהנה מאהדתו של הקיסר, היה מהחשובים בין 300 חברי המועצה. ההודאה שהוא הציע הייתה לבסיס של האמונה הניקיאנית.
אוסביוס היה מעורב בהתפתחות הוויכוחים על האריאניות. לדוגמה, הוא התווכח עם אוסטאתיוס מאנטיוכיה, שהתנגד להשפעה הגוברת של אוריגנס ולצורת הפרשנות שלו לכתובים, מכיוון שראה בה את השורש לאריאניזם. בוויכוח זה נזף אוסטאתיוס באוסביוס על כך שסטה מהאמונה הניקיאנית, והוא הואשם בסבליאניזם. אוסטאתיוס הואשם והורשע, והורחק בסינוד באנטיוכיה. אנשי אנטיוכיה התמרדו נגד פעולה זו, ואילו המתנגדים לאוסטאתיוס הציעו את אוסביוס כבישוף החדש, אך הוא לא רצה בתפקיד.
לאחר שהוסר אוסטאתיוס פעלו האיזביאנים (מצדדי אוסביוס) כנגד אתנסיוס מאלכסנדריה, יריב מסוכן הרבה יותר. ב-334 הוזמן אתנסיוס לסינוד בקיסריה, אך לא הגיע. בשנה שלאחר מכן הוא הוזמן שוב בפני סינוד בצור שבראשו ישב אוסביוס. אתנסיוס, שחזה את התוצאה, נסע לקונסטנטינופול על מנת לשטוח את טענותיו בפני הקיסר. קונסטנטינוס כינס את הבישופים בחצרו, וביניהם את אוסביוס. אתנסיוס הורשע והוגלה ב-335. באותו הסינוד הותקף גם יריב אחר: מרסלוס מאנקירה התנגד זה זמן רב לאיזביאנים, והתנגד להחזרתו של אריוס. הוא הורשע בסבליאניזם והורחק ב-336. קונסטנטינוס מת בשנת 337.
אוסביוס מת כנראה בקיסריה. תאריך מותו אינו ידוע, אך לפי הקשרים שונים שבהם נזכר מותו, נראה שמת בשלהי שנת 339 או בתחילת שנת 340. באוסף מרטירולוגי סורי מהמאה ה-4 נזכר יום אזכרתו ב-30 במאי, ולפיכך ניתן אולי לקבוע את יום מותו ב-30 במאי 339.
כתביו
מהפעילות הספרותית הענפה של אוסביוס שרדו כתבים רבים יחסית. על אף שנחשד באריאניזם היה אוסביוס הכרחי לכנסייה בשל שיטת הכתיבה שלו; הציטוטים המדויקים שלו מהמקורות הראשוניים חסכו מיורשיו את המאמץ שבמחקר מקורי. לפיכך שרדו מקורות רבים מכיוון שצוטטו על ידי אוסביוס, שאחרת לא היה נותר מהם זכר.