cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי גרמניה המזרחית–ישראל
שנות ה-60
גרמניה המזרחית הייתה חלק מהגוש הקומוניסטי, אולם הייתה המדינה היחידה בו שלא קשרה יחסים דיפלומטיים עם ישראל, וזאת בזמן שהייתה הראשונה בו שהכירה באש"ף. ערב מלחמת ששת הימים ב-1967, התייחסה התקשורת המזרח-גרמנית אל ההכנות הצבאיות של מצרים, סוריה וירדן כאל צעדים הגנתיים בלבד. גרמניה המזרחית גינתה את המתקפה המקדימה של ישראל והציגה אותה כיוזמת המלחמה. ב-7 ביוני פרסמה מועצת השרים של גרמניה המזרחית הודעה רשמית על "התוקפנות הישראלית נגד מדינות ערב". העיתון "נוייס דויטשלנד" הסביר כי גודלו "חסר הפרופורציות" של הצבא הישראלי, "המודרני ביותר", מחייב את מדינות ערב להתחמש באופן שמכביד "באופן משמעותי על התפתחותן הכלכלית". יומיים לאחר פרוץ המלחמה, התקבלו בסניפי המפלגה הקומוניסטית בברלין עלוני הסברה לציבור הרחב, בהם נכתב כי האוכלוסייה בישראל "היא ברובה יהודית, אך אין זו מדינה יהודית אלא מדינה אימפריאליסטית", שהקמתה "אורגנה על ידי הבורגנות הגבוהה היהודית והייתה קשורה לגירוש מיליון וחצי ערבים". ב-9 ביוני דרש חבר הפוליטביורו היהודי אלברט נורדן להציג את התקיפה הישראלית כמקבילה לתקיפת היטלר את ברית המועצות ב-1941. בהתאם לכך, האשימה התקשורת המזרח-גרמנית את ישראל בביצוע "פוגרומים" בערבים ובהקמת "גטאות". מספר ימים לאחר פרוץ המלחמה, נותקו כליל יחסיהן של מדינות הגוש הסובייטי עם ישראל. מיד לאחר המלחמה ארגנה גרמניה המזרחית "משלוחי סולידריות" בסך שישה מיליוני מארק למצרים, סוריה, ירדן, עיראק ואלג'יריה. בספטמבר 1967 פרסם משרד הכלכלה הוראה לכבד את החרם הערבי על ישראל ו"לא לקיים כל סחר עם חברות ישראליות מ'השטחים הכבושים'". ב-1969 קשרה גרמניה המזרחית קשרים דיפלומטיים עם מדינות ערביות נוספות. בהסכם עם סוריה דובר על מאבק משותף נגד "הציונות ושאר הדוקטרינות האימפריאליסטיות והקולוניאליסטיות, שמבוססות על תקיפת עמים ועל דיכוים". ב-27 באוקטובר 1969 שלח ולטר אולבריכט איגרת לברז'נייב, בה המליץ לעודד מלחמת התשה נגד ישראל ולאמן לצורך כך מתנדבים כטייסים ומפקדי טנקים.
שנות ה-70
לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972, קלטה גרמניה המזרחית לתחומה פלסטינים שגורשו מגרמניה המערבית בעקבות הטבח. עם התקיפות האוויריות הישראליות נגד מטרות פלסטיניות בסוריה ובלבנון, חידשה התקשורת המזרח-גרמנית את התקפותיה על ישראל והטייסים הישראלים הוצגו כרוצחי נשים וילדים. גרמניה המזרחית הובילה את ההכרה של הגוש המזרחי באש"ף ובאוגוסט 1973 נפתח בברלין המשרד הראשון של הארגון באירופה. בהודעה על פתיחת המשרד נאמר כי מטרתו "להעמיק את הסולידריות במאבק המשותף נגד האימפריאליזם והציונות". בתחילת אוגוסט נחתם מזכר הבנות על אספקת ציוד צבאי ל"מאבק השחרור הלאומי הפלסטיני". בשנים הבאות, העניקה גרמניה המזרחית לאש"ף גם סיוע אזרחי בשווי מיליוני מארקים מדי שנה.
במלחמת יום הכיפורים ב-1973, אימץ המשטר מדיניות אנטי-ישראלית בעלת אופי אנטישמי. התקשורת הציגה את המלחמה כתוקפנות ישראלית ואריך הונקר קרא לאזרחי ארצו לבצע פעולות מחאה אנטי-ישראליות ברחבי המדינה. במבצע חשאי שנקרא על שם העיר חלב, שיגרה גרמניה המזרחית מטוסי קרב מדגם מיג-21 לסייע לסוריה, כולל תחמושת ו-63 אנשי צוות בהם 14 טייסים. בין 18 ו-21 באוקטובר הועברו לסוריה המטוסים המפורקים במטוסי תובלה סובייטים. בחניית ביניים בבודפשט נמסר לראשונה לאנשי הצוות היעד שאליו הם נשלחים וניתנה להם האפשרות לחזור הביתה במקרה והם מסרבים להשתתף במבצע, אולם איש מהם לא התנגד לסייע במלחמה נגד ישראל. בחלב הושלמה הרכבת המטוסים ואף נערכו טיסות מבחן, אולם ב-24 באוקטובר הוכרזה הפסקת אש.
גרמניה המזרחית ניצלה את קבלתה לאו"ם ב-1973, כדי לקדם את עמדותיה הפרו-פלסטיניות. כלי התקשורת שלה יצרו אידיאליזציה של הפלסטינים, בניגוד לתדמית השלילית של ישראל. בנובמבר 1975 תמכה באופן פעיל בהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, שהגדירה את הציונות כ"סוג של גזענות". ב-1976 נאסר רשמית על כל פעולת סחר עם ישראל. בשנות ה-70 צוינו מדי שנה שבוע הסולידריות עם אש"ף ויום הסולידריות עם קורבנות התוקפנות הישראלית. בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 הביעו מדינות הגוש המזרחי, ובהן גרמניה המזרחית, תמיכה מלאה בעמדות הפלסטינים: נסיגה מלאה מהשטחים שנכבשו ב-1967, בחינת החוקיות של תפיסת שטחים על ידי ישראל מעבר לגבולות תוכנית החלוקה מ-1947, זכות השיבה של הפליטים וחלוקת ירושלים.
שנות ה-80
עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, גברו ההתקפות על ישראל מצד גרמניה המזרחית, ואלו הגיעו לשיאן לאחר הטבח בסברה ושתילה. התקשורת השוותה את צה"ל לנאצים. ארגון נרדפי הנאצים, הקשור למפלגה הקומוניסטית, פרסם הודעה בה נאמר כי "מערכת ההשמדה של המשטר הישראלי נגד העמים הפלסטיני והלבנוני מתבצעת בשיטות הנפשעות של המשטר ההיטלראי", והטבח בסברה ושתילה הוצג כפעולה של "רוצחים ישראלים", ללא התייחסות כלשהי למבצעיו הנוצרים הלבנונים. ביטאון צבא העם השווה את כניסת צה"ל ללבנון "לפשעי הפשיסטים הגרמנים במלחמת העולם השנייה". אולם לאחר ההפגנה בכיכר מלכי ישראל, נעשתה הבחנה בין "המשטר הציוני" לעם בישראל ומחנה השמאל הישראלי זכה בתקשורת המזרח-גרמנית לסיקור חיובי. ב-1982 הפך משרד אש"ף בברלין לשגרירות מלאה.
לאורך שנות ה-80 הסתמנה פתיחות כלפי ישראל. כבר בסוף 1980 ביקרה בישראל משלחת של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי, כדי לבחון את מצבה של המפלגה הקומוניסטית הישראלית. לאחר 1985 היה שינוי בעמדה המזרח גרמנית ואיתות לכיוון נורמליזציה עם ישראל, בין השאר בגלל רוח השינוי שהביא איתו מנהיג ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב.
בזמן האינתיפאדה הראשונה שפרצה ב-1987 דיווחו כלי התקשורת המזרח גרמניים על "מעשי זוועה של הכובש" ו"רצח המוני" של אוכלוסיית השטחים. ארבעה ימים לאחר הכרזת ערפאת באלג'יר על הקמתה של המדינה הפלסטינית ב-15 בנובמבר 1988, הכירה בה גרמניה המזרחית. ב-16 בינואר 1989 הפכה שגרירות אש"ף בברלין המזרחית לשגרירות פלסטין.
ב-9 בנובמבר 1988 נערכו בברלין המזרחית טקסי זיכרון לליל הבדולח, בהשתתפות יהודים רבים, גם מארצות הברית וישראל. זו הייתה הפעם הראשונה שגרמניה המזרחית הזמינה אורחים רשמיים מישראל, עובדי יד ושם קיבלו גישה לארכיונים שלה, והונקר הניח את אבן הפינה לשיקומו של בית הכנסת הגדול. ההתקרבות ליהודים וישראל לוותה בפרץ של תקיפות אנטישמיות: חילול בתי קברות בברלין ובפוטסדאם וריסוס כתובות אנטישמיות על קירות של בתים.
לאור הדיווחים שקיבל על התפתחות היחסים בין מדינות הגוש הקומוניסטי לישראל, הורה הונקר להיערך למהלך דומה מצד גרמניה המזרחית, אולם נמנע מתהליך מופגן שכזה, כפי שעשו פולין והונגריה, בשל סיבה כלכלית. מדינות ערביות היו חייבות לגרמניה המזרחית מיליארדי מארקים ותהליך כזה היה עלול לגרום למחיקת החובות מצדן. שגריר לוב אף הודיע כי אם גרמניה המזרחית תשלם פיצויים לישראל, לוב תדרוש ממנה פיצויים על הנזקים שנגרמו לה במלחמת העולם השנייה. בסוף ינואר 1989 ערך מזכיר המדינה המזרח גרמני לענייני דת קורט לופלר ביקור רשמי בישראל בראש משלחת דיפלומטים ממשרד החוץ, שבמהלכו חתם בירושלים על הסכם שיתוף פעולה עם יד ושם.
ב-5 בנובמבר 1989 פרסם איגוד הקהילות היהודיות בגרמניה המזרחית הודעה שהדגישה את הקשר בין היהודים ומדינת ישראל וקראה לממשלה המזרח-גרמנית לכונן איתה יחסים. ראשי הקהילות גם דרשו לחייב את התקשורת המזרח גרמנית לדווח על ישראל והמזרח התיכון באופן אובייקטיבי. ב-11 בנובמבר, יומיים לאחר נפילת חומת ברלין, ערכה הקהילה היהודית כינוס בו דנה על מצב היהודים במדינה, ולראשונה מזה עשרות שנים, הניפה את דגל ישראל.
מספר שבועות לאחר נפילת החומה, דרשה מפלגת הירוקים המזרח גרמנית לכונן יחסים עם ישראל מיד וללא תנאים. ב-15 בינואר 1990 בוטלה בגרמניה המזרחית ההנחיה מ-1976 על קיום החרם הערבי על ישראל. ב-22 בינואר נערך בברלין המזרחית טקס הענקת אות חסידי אומות העולם הראשון לאזרחים של גרמניה המזרחית. כעבור שבוע החל בקופנהגן משא ומתן בין ישראל וגרמניה המזרחית על כינון יחסים דיפלומטיים, אולם בתום שלושה סבבים, הסתיים המשא ומתן ללא תוצאות. ב-12 באפריל 1990 קיבלה לשכת העם החלטה שנתמכה על ידי חברי כל סיעות הפרלמנט, המצהירה שגרמניה המזרחית נושאת בחלק מהאחריות "להשפלה, לגירוש ולרצח של נשים, גברים וילדים יהודים". בפסקה נוספת נאמר:. החלטת הפרלמנט הכירה בעצם במדינת ישראל כנציגת היהודים בעולם כולו. ההחלטה קראה לכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל ותשלום פיצויים לקורבנות הנאצים. באמצע יוני קיבלה מועצת השרים של גרמניה המזרחית החלטה על כינון יחסים עם ישראל, אולם תאוצת התהליך של איחוד גרמניה מחדש הפכה את כינון היחסים ללא רלוונטי, וגרמניה המזרחית מעולם לא הכירה במדינת ישראל.
בסוף יוני הגיעה לישראל נשיאת הפרלמנט המזרח-גרמני, סאבינה ברגמן-פוהל, יחד עם עמיתתה המערב-גרמנית, ריטה זיסמוט. הביקור הסמלי נועד להרגיע את החששות בישראל מפני איחוד גרמניה. ב-22 ביולי 1990 ביטל הפרלמנט של גרמניה המזרחית את תמיכתה בהחלטת האו"ם המשווה את הציונות לגזענות (שבוטלה לבסוף ב-16 בדצמבר 1991). ב-3 בנובמבר 1990 חדלה גרמניה המזרחית להתקיים. השליש "החסר" של השילומים, שאותו הייתה גרמניה המזרחית אמורה לשלם על פי הסכם השילומים עם גרמניה המערבית, מוערך (נכון ל-2017) ב-4 מיליארד דולר. ישראל אמנם מעולם לא ויתרה עליו, אבל גם לא דרשה אותו מאז.
ג'ורג' טרנהולם
ג'ורג' אלפרד טרנהולם (באנגלית: George Alfred Trenholm; 25 בפברואר 1807 – 9 בדצמבר 1876) היה פוליטיקאי, איש עסקים, משקיע ובעל עבדים אמריקאי מקרוליינה הדרומית שהחזיק בבעלותו כמה אחוזות מטעים ותמך בקונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה"). בשנת קיומה האחרונה של הקונפדרציה הוא שימש כמזכיר האוצר שלה.
חברת הסחר שבבעלותו הרוויחה על פי ההערכות 9 מיליון דולר בעת הסגר הימי שהטיל האיחוד על הקונפדרציה באמצעות 60 ספינותיה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. אף על פי שהוא נכלא לזמן קצר לאחר המלחמה וסבל מכמה כשלים כלכליים, המשיך טרנהולם לעשות חיל בעסקיו. בשנים שלאחר המלחמה הוא פעל כפילנתרופ וסייע הן לשחורים והן ללבנים בקרוליינה הדרומית. הוא גם שימש כחבר במועצות המנהלים של חברות רכבות ובנקים ונבחר שוב לבית המחוקקים של המדינה ב-1874 וכיהן שם עד ליום מותו.
ראשית חייו
ג'ורג' אלפרד טרנהולם נולד ב-25 בפברואר 1807 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית לאמו, אליזבט אירן (לבית דה גריפין) טרנהולם ולאביו ויליאם טרנהולם, סוחר בעיסוקו. סבו מצד אביו, קומט דה גריפין, היה בעל אחוזות במושבה הצרפתית סן-דומינגי (כיום האיטי). סבו מצד אביו, ויליאם טרנהולם, נולד ביורקשייר, אנגליה, אך חי את רוב חייו הבוגרים בצ'ארלסטון. הוא נאלץ לעזוב את ארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות בשל תמיכתו בלויואליסטים וקשריו העסקיים עמם. הוא חי בניו יורק, בהולנד ובסנטו דומינגו, אך ב-1785 הוא שב לצ'ארלסטון, זמן קצר לאחר המלחמה, וחי שם 37 שנים נוספות. הוא הכניס את בנו ויליאם לעסקי המשפחה. עם מותו, עזב בנו ג'ורג' את בית הספר ונכנס לעסקים במקומו.
ב-3 באפריל 1828, בגיל 21, נשא ג'ורג' טרנהולם את אנה הלן הולמס. אביה, ג'ון הולמס, החזיק בבעלותו אחוזת מטעים באי ג'ונס שבסמוך לצ'ארלסטון. הזוג הביא לעולם 13 ילדים. חמישה מתוכם, כולל ארבעת ילדיהם הראשונים, מתו בינקותם. על פי מפקד האוכלוסין של 1860, חיו עמם אז באחוזתם ארבע בנותיהם הנותרות ושלושת בניהם, יחד עם בנם הנשוי, רעייתו ואמה של אנה.
ראשית הקריירה
כחבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר טרנהולם מטעמה ב-1852 לבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית וכיהן שם כחבר הבית עד 1856. לאחר בחירתו לנשיאות ארצות הברית של אברהם לינקולן ב-1860, תמך טרנהולם נחרצות בפרישת מדינות הדרום מהאיחוד, שהובלה על ידי קרוליינה הדרומית שהייתה בין שש מדינות העבדות המובילות.
מלחמת האזרחים
עם פרוץ מלחמת האזרחים, העביר טרנהולם מידית את המשרדים הראשיים של החברה שלו מניו יורק אל איי בהאמה ואל ברמודה. הוא מונה כחבר ב"ועדת התותחים הימיים של המדינה", שם הוא דאג לבניית האונייה מחופת השריון, "צ'יקורה". טרנהולם מימן אישית את בניית צי 12 הספינות שהועמדו להגנתה של צ'ארלסטון.
עושרו של טרנהולם גדל כאשר 60 ספינותיו פרצו את הסגר הימי שהטיל האיחוד על הדרום. הספינות נשאו כותנה, טבק וטרפנטין לאנגליה ומשם הביאו פחם, ברזל, מלח, נשק ותחמושת. ג'וזייה גורגס, האחראי על החימוש של הקונפדרציה, העריך שעד מרץ 1863 הרוויחה חברתו של טרנהולם כ-9 מיליון דולר בהובלות ימיות אלו. חברתו של טרנהולם, שכעת נקראה "פרייזר, טרנהולם ושות'" הפכה לחברת הבנקאות שמעבר לים של ממשלת הקונפדרציה. משרד החברה בליברפול ארגן מכירות כותנה ומימן את הצי העצמאי שלו. קונסול ארצות הברית בליברפול, תומאס דדלי, העריך שהצי של טרנהולם ייבא כותנה בשווי של 4.5 מיליון דולר לבריטניה, אף על פי שנשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, הטיל וטו על הצעתו של טרנהולם שהקונפדרציה תרכוש את הספינות של חברת הודו המזרחית הבריטית שיצאו מהשירות בסכום של 10 מיליון דולר.
טרנהולם ושותפו מליברפול, צ'ארלס ק. פרילו (בנו של עורך דין מצ'ארלסטון) פעלו יחד עם האמריקאי, ג'יימס דנוודי בולוק, כסוכנים של הקונפדרציה בבריטניה כדי להסדיר את ענייניה, בעיקר משלוחים של תחמושת. בריטניה הייתה תלויה בייבוא הכותנה מהדרום. המשך ייצוא הכותנה לבריטניה סייע לקונפדרציה לא רק מבחינה פיננסית, אלא גם עיצבה את דעת הקהל הבריטית לטובתה של הקונפדרציה.
בין השנים 1860 – 1863 כיהן טרנהולם שוב כחבר בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית. ב-1863 הוא רכש מאנדרו ג'ונסטון את אחוזת אננדייל ששכנה מדרום לג'ורג'טאון, אחוזה שבה עבדו 230 עבדים בשנות ה-50 של המאה ה-19 ועיסוקה העיקרי היה גידול אורז.
מזכיר האוצר של הקונפדרציה, כריסטופר ממינגר, בן צ'ארלסטון גם הוא, וידיד של טרנהולם, נעזר בו כיועץ בלתי רשמי במשך כמעט ארבע שנים. ב-1 ביולי 1864, כאשר ממינגר התפטר עקב מחאה ציבורית נגדו לאחר שהוא הנפיק מיליוני שטרות כסף של בנק הקונפדרציה בשווי של שליש מאלו הקודמים, ושב לקרוליינה הדרומית, החליף אותו טרנהולם בתפקידו. רשמית מונה טרנהולם ב-18 ביולי. הוא היה דמות כריזמטית יותר בהשוואה לקודמו בתפקיד. באמצעות הפרסומים הקבועים שלו הוא יצר יחסים טובים יותר עם העיתונות וקשר טוב יותר עם הקונגרס של הקונפדרציה. טרנהולם היה בעל אישיות בלתי וותרנית, אך הוא היה מסוגל לעשות מעט מאוד כדי לבלום את החורבן אשר נגרם מחדלות הפירעון של ממשלת הקונפדרציה ומהדפסת הכסף שגרמה לאינפלציה. הוא תמך במיסוי ישיר, צמצום ההפצה של שטרות הכסף, הפצה נוספת של אגרות מלחמה ורכישת ספינות נוספות לשבירת הסגר הימי במקום המשך ההסתמכות על חברות ספנות פרטיות, אך הקונגרס של הקונפדרציה סירב לאשר את נקיטת הצעדים הללו.
טרנהולם אישר את התשלומים למרגלים של הדרום, כולל בקנדה ובוושינגטון די. סי., וכן תשלומים לטובת הגנתה של ריצ'מונד. הוא עבר לבירת הקונפדרציה, ריצ'מונד, לאחר שחיסל את עסקיו בצ'ארלסטון. הוא הצליח להשיג הלוואה גדולה לממשלת הקונפדרציה מקונסורציום צרפתי, אך צעד זה היה מאוחר מכדי לסייע למאמץ המלחמתי.
הפעילות החברתית המפוארת של טרנהולם בריצ'מונד (בבית שלימים היה מוזיאון ולנטיין), ומימון ארוחת חג המולד מפוארת (שנדחתה עד ערב ראש השנה 1865), חיבבה אותו על האליטה של העיר. ב-6 בפברואר 1865 הציע הקונגרס של הקונפדרציה לנשיא דייוויס שהוא יפטר את כל הקבינט שלו חוץ מטרנהולם. דייוויס דחה את ההצעה, אך מזכיר המלחמה ג'יימס סדון התפטר והוחלף בג'ון ברקינרידג'.
הבריחה מריצ'מונד
במהלך הימים האחרונים של המלחמה ארגן טרנהולם את העברתם של האוצר של הקונפדרציה, הארכיונים שלה ומיליארד דולר שהיו בבעלות הבנקים של ריצ'מונד אל קרוליינה הצפונית באמצעות רכבת שאובטחה על ידי קפטן ויליאם הווארד פרקר ופרח קצונה של צי הקונפדרציה. ערכם של מטילי הזהב והמטבעות הוערך מאוחר יותר בשווי של רבע עד חצי מיליון דולר. הדיווח האחרון שפורסם על כך היה אודות 86,000 דולר במטבעות שהוסתרו בתחתית כפולה של כרכרה ושהופקדו בידיו של ג'יימס א. סמפל, שלם בצי וחתנו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון טיילר. הוא היה אמור להעביר את המטען לליברפול כדי להפקידו בחשבונות הקונפדרציה שם. מזכיר המדינה של הקונפדרציה, יהודה פיליפ בנימין, עשה שימוש בשובר זהב בשווי של 1,500 דולר שהיה חתום על ידי טרנהולם כדי להבטיח את נסיעתו לבריטניה בספינה.
ב-40,000 דולר נוספים נעשה שימוש על ידי מייג'ור רפאל ג'. מוזס (קצין הגיוס של הגנרל לונגסטריט) כדי לסייע לוותיקי צבא הקונפדרציה במאבקם לשוב לבתיהם. יש המאמינים שטרנהולם הורה שמטילי הזהב יושלכו מגשרי הרכבת במסע המילוט שלו ושל משפחתו (בציון העובדה שבנו ויליאם פיתח מכשיר לאיתור חפצים במים לאחר המלחמה) או שהוא דאג להברחת כספים לאנגליה על ידי סילבסטר ממפורד (שבהמשך שב לג'ורג'יה, שם הוא תרם רבות לחינוך יתומים), או לקנדה.
טרנהולם שלח את בנותיו מחוץ לריצ'מונד ב-3 באפריל 1865 יחד עם רעייתו של דייוויס, ורינה, ברכבת, ואליהן התלווה פרח הקצונה ג'יימס מוריס מורגן (שבהמשך נשא לאישה את אחת מבנותיו של טרנהולם). הנשים רכבו לשארלוט שבקרוליינה הצפונית ומשם הם הגיעו לבית שכור באבוויל שבקרוליינה הדרומית, שם הם פגשו את אחיהן ויליאם ואת משפחתו. על אף מחלתו, ג'ורג' טרנהולם (עם רעייתו ששימשה כאחות עבורו, כאישה היחידה בקרב 30 גברים) התפנה מריצ'מונד בליל ה-5 באפריל, כשפניהם מועדות לדנוויל, וירג'יניה, על אותה רכבת בה התפנו שאר חברי ממשלת הקונפדרציה. נאמר שהוא ריפא את עצמו באמצעות ברנדי אפרסקים, שאותו חלק עם שותפיו לנסיעה ובאמצעות מורפין.
כמה ימים לאחר מכן, הועבר טרנהולם באמצעות אמבולנס לרכבת אחרת שהסיעה את חברי ממשלת הקונפדרציה לקרוליינה הצפונית, שם נודע להם על רצח הנשיא לינקולן ב-14 באפריל. בסופו של דבר, ממשלת הקונפדרציה, כולל טרנהולם, הגיעה לפורט מיל שבקרוליינה הדרומית. עם הגעת הידיעה על כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי באפומטוקס, וירג'יניה ב-9 באפריל, הציע המפקד המקומי בשארלוט, גנרל ג'ון אכולס לחייליו את הבחירה בין כניעה לבין המשך הלחימה. מחצית מפרשיו וכמעט כל חיילי הרגלים עשו דרכם אל בתיהם, כשרק אלף איש יצאו בפיקודו של אכולס כדי לחבור לנשיא דייוויס ולחברי הקבינט שנותרו בפורט מיל. טרנהולם ביקש מדייוויס להגיש את התפטרותו בציינו את מצב בריאותו וב-27 באפריל קיבל דייוויס את התפטרותו.
מאסר וחנינה
ב-12 ביוני לערך, התבקש טרנהולם על ידי קצין צבא האיחוד להגיע לצ'ארלסטון כדי להשיב על כמה שאלות. כשהוא מלווה בחתנו, ג'יימס מ. מורגן (או על פי דיווחים אחרים, בבנו ויליאם), וכשהוא נושא תיק עם מטילי זהב, נסע טרנהולם לאורנג'בורג שבקרוליינה הדרומית. משם הוא לקח את הרכבת לצ'ארלסטון, שם הוא נעצר והובל לכלא ב-13 ביוני. הוא הואשם על ידי הממשלה הפדרלית בהעלמת מיליונים מנכסי הקונפדרציה. עד מהרה הוא הצטרף בכלא לתאודור דוהן וגנר, מנהל חברת "טרנהולם, פרייזר ושות'".
לזמן קצר נכלא טרנהולם בהילטון הד איילנד שבקרוליינה הדרומית, אך גנרל קווינסי גילמור, שהכיר אותו ואת טוב ליבו כלפי השבויים מצבא האיחוד במהלך המלחמה, וזיהה את קשייו הרפואיים, העניק לו כתב חנינה ב-25 ביוני ואפשר לו לשוב לביתו. ביולי שוחרר גילמור מתפקידו וב-12 ביולי נאסר טרנהולם מחדש. מזכיר המלחמה של ארצות הברית, אדווין סטנטון, חשד בו במעורבות ברצח הנשיא לינקולן.
ביולי נעצרו גם תאודור ג'רווי וא.ס. ג'ונסון, שניהלו את תנועת הספינות שפרצו את המצור הימי בתקופת המלחמה. טרנהולם נכלא בפורט פולסקי ליד סוואנה שבג'ורג'יה. הותר לו לקבל מבקרים, שהגיעו אליו, כולל רבים מפקידי הקונפדרציה הבכירים. יחד עמו נכלאו שם ג'יימס סדון, דייוויד לוי יולי, רוברט מ. ט. האנטר, מושל פלורידה לשעבר א. ק. אליסון, צ'ארלס קלארק ממיסיסיפי, א.ג. מגרת' ועוזר מזכיר המלחמה, ג'יימס א. קמפבל – לכולם הוענקה חנינה באוגוסט.
לאחר המלחמה
בנו של טרנהולם, פרד, הפליג הביתה מאנגליה כדי להשתתף בחתונת אחותו הלן לג'יימס מוריס מורגן. טרנהולם יצר קרנות והעביר אחוזות לילדיו ולבני זוגם. הממשלה הפדרלית עיקלה כמה מנכסים אלו בהתבסס על אי תשלום מכס על ידי החברה של טרנהולם על פריטים שיובאו על ידי הספינות פורצות המצור במהלך המלחמה.
ב-1867 הוכרזה חברת תיווך הכותנה של טרנהולם כפושטת רגל. החברה התארגנה מחדש כ"ג'ורג' טרנהולם ובנו" ועברה הסבה לכריית זרחה, תחום שזכה לפריחה לאחר המלחמה. ב-1868 נבחר טרנהולם כמנהל של חברת הרכבות בלו רידג'. מסילה זו תוכננה לקשר את צ'ארלסטון אל המערב התיכון, אך היא פשטה רגל בשל מעילה של אחד ממנהליה שנמלט לצפון. ייתכן גם שפשיטת רגל זו נבעה מניהול לקוי.
בתקופה שלאחר המלחמה נודע טרנהולם בשל פעילותו הפילנתרופית בקרוליינה הדרומית, הן למען שחורים והן למען לבנים. ב-1865 הוא כתב שהאמנציפציה ניתנה לשחורים בצדק ודחף לקידומם. רבים מתושבי קרוליינה הדרומית לא היו שבעי רצון מהפעולות שננקטו בתקופת השיקום ומהמושל רוברט קינגסטון סקוט. הוא הוביל את המאמצים להשקיע ברווחת הציבור ובתשתיות, שכתוצאה מכך שולש החוב המדינתי שכן לא בוצעו השקעות רבות לפני המלחמה. הוא שרד תהליך הדחה. ב-1874 נבחר טרנהולם לבית המחוקקים של המדינה והוא היה חבר בו עד יומו האחרון.
באותה שנה לוותה מערכת הבחירות למושל המדינה באלימות, כאשר דמוקרטים לבנים פעלו כדי לדכא את המצביעים הרפובליקנים השחורים. הארגון הצבאי-למחצה, "החולצות האדומות" התחמש וחבריו רכבו בכל האזור. הם היו לוחמניים באופן מיוחד והצליחו להטיל אימה על מצביעים שחורים רבים. הדמוקרט וייד האמפטון, גנרל לשעבר בצבא הקונפדרציה, נבחר כמושל והדמוקרטים הלבנים השיבו לעצמם את השליטה בבית המחוקקים של המדינה למשך רוב מאה השנים הבאות.
מותו והנצחתו
ג'ורג' טרנהולם נפטר בצ'ארלסטון ב-9 בדצמבר 1876 ונטמן בבית הקברות מגנוליה.
בספריית הקונגרס מוחזקים רבים מתיקי מחלקת האוצר של הקונפדרציה, רבים מהם נוצרו על ידי טרנהולם.
קיימת אמונה עממית שטרנהולם ומעשיו נתנו השראה למרגרט מיטשל כאשר יצרה את דמותו של רט בטלר בספרה על תקופת מלחמת האזרחים, חלף עם הרוח.
מכון הדסה
מכון הדסה, פיתוח אישי וארגוני נוסד בשנת 1944. בשנת 2006 חברת אדם-מילא רכשה את פעילותו.
היסטוריה
פעילותו של מכון הדסה התרחבה וכללה את תחומי הייעוץ תעסוקתי, מיון והערכת עובדים, הכוונת תלמידים, ספריית מקצועות ומחלקת מחקר. תקציב המכון נבנה על הכנסות מפעילות שוטפת ועל תרומת ארגון הדסה. חלק מהתרומות הופנה ליעדים ייעודיים, כגון ייעוץ לפריפריה, לנשים מוכות, למובטלים וכו'.
כיום
ההחלטה על סגירת מכון הדסה התקבלה על ידי הדסה - הסתדרות הנשים הציוניות באמריקה, במסגרת שינויים בפעילותם בארץ. חברת אדם-מילא העוסקת בגיוס כוח אדם, אבחון, מיון, השמת עובדים וייעוץ קריירה רכשה בשנת 2006 את פעילותו של מכון הדסה יחד עם הכלים, המבחנים והידע המקצועי. לאדם-מילא חמישה סניפים והסניף בירושלים ממוקם בבניין המקורי של מכון הדסה.
ביצנית לבנת-בטן
ביצנית לבנת-בטן (שם מדעי: Actitis hypoleucos) היא מין של עוף מים מן הסוג ביצנית מצויה. היא נקראת בעברית "ביצנית" אף שבדרך-כלל משייכים אותה לסוג שונה מסוג הביצנית. הביצנית לבנת-הבטן היא חורפת וחולפת מצויה בישראל.
סיווג ומיון
הביצנית לבנת הבטן סווגה לראשונה על-ידי קארולוס לינאוס, לסוג מרובה המינים ביצנית (Tringa). אך מאז ראשית המאה ה-19 יוחד לה סוג נפרד Actitis, ביחד עם המין האמריקאי Actitis macularius. בעברית עדיין לא נמצא לה שם סוג נפרד מן השם "ביצנית".
תיאור חיצוני
היא הקטנה מבין מיני הביצניות, ודומה במקצת לחופית גדולה. אורך גופה 20 ס"מ, ומקורה ורגליה קצרים יחסית למיני ביצנית אחרים. אורך מוטת הכנף שלה 40 ס"מ, ומשקלה כ-45 גרם. גבה חום-אפור, גחונה לבן, וממנו מתפשט "מפרץ" לבן העולה מן הגחון לצידי החזה. בעת התעופה היא ניכרת בפס לבן בולט לאורך הכנף.
קל לזהותה בטבע על-פי התנהגותה האופיינית: על הקרקע היא מנידה את זנבה וראשה מעלה ומטה כאשר היא חוששת, ובעת שמחרידים אותה ממקומה היא מתעופפת נמוך מעל למים במקביל לחוף, בחתירות כנף מהירות המתחלפות בגלישות קצרות בכנפיים נטויות מטה, תוך השמעת קריאת אזהרה טיפוסית: חזרה מהירה על הברה גבוהה וחדה.
תפוצה ונדידה
הביצנית לבנת-הבטן נפוצה במרבית האזורים הממוזגים והסוב-טרופיים באירואסיה, וכן היא חורפת באפריקה ובאוסטרליה. בישראל היא חורפת וחולפת מצויה.
בדומה למרבית מיני משפחת החרטומניים, הביצנית לבנת-הבטן היא עוף מים החי בבית גידול של חוף ימים ואגמים. היא מעדיפה חופים מכוסים חלוקי אבן או חופים סלעיים של אגמים בעלי מים צלולים, ושל נהרות ונחלים עמוקי זרימה. בארץ היא נפוצה גם בגדותיהן של ברכות דגים.
יאן ויקטור אולסון
יאן ויקטור אולסון (בשוודית: Jan Viktor Olsson; 18 במרץ 1944 – 19 במאי 2023) היה כדורגלן שוודי ששיחק בגאיס, שטוטגרט ואורגריטה בעמדת הקשר. לאולסון 22 היו הופעות במדי נבחרת שוודיה, עמה השתתף במונדיאל 1970. אולסון נבחר ככדורגלן השנה בשוודיה לשנת 1970.
קריירה
אולסון עלה לקבוצה הבוגרת של גאיס מליגת העל השוודית בשנת 1965, שם ערך 92 הופעות והבקיע 23 שערים. בשנת 1967 קיבל אולסון את זימון הבכורה לנבחרת שוודיה. בשנת 1969 החל אולסון לשחק כדורגל מקצועני בשטוטגרט. בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 1969/70, ערך אולסון 30 הופעות וסיים כשיאן הכיבושים של הקבוצה עם 12 הבקעות, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם מנפרד ויידמן, הורסט האוג וקרל-היינץ הנדשו. שטוטגרט סיימה עונה זו במקום השמיני בבונדסליגה. בתום עונה זו השתתף אולסון עם נבחרת שוודיה במונדיאל 1970, בו פתח בהפסד לנבחרת איטליה ובתיקו מול נבחרת ישראל, אך לא שותף בניצחון על נבחרת אורוגוואי. אולסון הציג במונדיאל יכולת טובה מאוד בקישור, כאשר הוא נחשב למתקל מצוין, וזכה לשבחים על העובדה ששמר היטב את החלוץ האיטלקי לואיג'י ריבה. על אף זאת, שוודיה הודחה ממונדיאל זה בשלב הבתים. בתום שנת 1970, זכה אולסון בתואר כדורגלן השנה בשוודיה, הן בזכות עונתו הטובה בשטוטגרט והן בזכות המונדיאל המוצלח. בעונתו השנייה בשטוטגרט, 1970/71, הבקיע אולסון שמונה שערים, ושטוטגרט סיימה את העונה במקום ה-12. בתום עונת 1970/71, חזר אולסון לגאיס, שם שיחק שלוש עונות נוספות. בשנת 1973 ערך אולסון את הופעתו ה-22 והאחרונה במדי נבחרת שוודיה. בשנת 1975 עבר לאורגריטה השוודית, בה סיים את הקריירה בשנת 1977.
הר סיקאפו
הר סיקאפו הוא הר בקורדילרה סנטרל (רכס קורדילרה) במחוז אילוקוס נורטה, באי לוזון, בצפון הפיליפינים. זו הנקודה הגבוהה ביותר במחוז אילוקוס נורטה. ההר ממוקם מדרום להר קילאנג, דרומית מזרחית לעיר לאואג וממזרח לנהר פאדסאן. בהר צומחים עצי אורן. הפסגה הגבוהה ביותר של ההר היא 2,352 מטרים מעל גובה פני הים.
באוקטובר 2016, כשפרצה סופת הטייפון חיימה, ההר הפחית את עוצמתה בדרכה לעבר סין, אף שהיא נותרה טייפון בקטגוריה 1.
פורמולה 1 עונת 2012
עונת 2012 בפורמולה 1 היא העונה ה-63 בה התקיימה האליפות. 25 נהגים המייצגים 12 קבוצות לקחו חלק ב-20 המרוצים שהתקיימו במדינות שונות. שבעה נהגים שונים נצחו את בעת המרוצים הראשונים בעונה. פרננדו אלונסו היה הנהג הראשון שהשיג ניצחון שני, כשניצח את גרנד פרי אירופה, שהתקיים בולנסיה ולקח את הובלה במרוץ לאליפות. הוא החזיק בראשות הטבלה במהלך שבעת המרוצים הבאים, אך פרישות במהלך הגרנד פרי הבלגי והיפני אפשרו לפטל לתפוס את מקומו. אל המרוץ האחרון בעונה הגיע פטל בפער של 13 נקודות מאלונסו. הוא סיים את המרוץ במקום השישי וזכה באליפות בפעם השלישית ברציפות.
שינויים בנהגים
קבוצת לוטוס שחררה את ויטלי פטרוב וברונו סנה, נהגיה בעונה החולפת. במקומם החתימה הקבוצה את קימי רייקונן, שחזר לאליפות אחרי שנתיים של השתתפות באליפות העולם בראלי ואת רומן גרוז'אן לשעבר, אלוף ה-GP2, שנעדר אף הוא כשנתיים מסבב הפורמולה 1. פטרוב חתם בקבוצת קטרהאם וסנה הצטרף לקבוצת ויליאמס. נהג נוסף שחזר לאליפות לאחר היעדרות היה ניקו הולקנברג, ששב לקבוצת פורס אינדיה לצידו של פול די רסטה.
קבוצת טורו רוסו החליפה גם היא את צמד נהגיה - דניאל ריקארדו וז'אן-אריק ורן הוחתמו במקומם של חיימי אלגורשוארי וסבסטיאן באומי.
פדרו דה לה רוסה ונראיין קרטיקיאן חזרו גם להתחרות באליפות כנהגיה של קבוצת HRT. דה לה רוסה לא התחרה באופן סדיר מאז הגרנד פרי האיטלקי בעונת 2010. בעונת 2011 שימש כנהג מבחן עבור קבוצת מקלארן והשתתף בבגרנד פרי הקנדי כנהגה של קבוצת סאובר. קרטיקיאן עזב את הקבוצה לפני הגרנד פרי הבריטי בעונה הקודמת וחזר להופעה נוספת בגרנד פרי הודו.
אליפות הנהגים
הנקודות חולקו לעשרת הנהגים הראשונים בכל מרוץ, בהתאם לפירוט בטבלה הבאה:
כביש 807
כביש 807 הוא כביש רוחב אזורי במזרח הגליל התחתון. הכביש מתחיל בצומת מע'אר ונגמר בצומת מגדל שליד הכנרת. אורכו של הכביש הוא 12.2 ק"מ.
ילדי הזאב אמה ויוקי
ילדי הזאב אָמֶה ויוּקי (ביפנית: おおかみこどもの雨と雪, בתעתיק: אוֹאוֹקָאמִי קוֹדוֹמוֹ נוֹ אָמֶה טוֹ יוּקִי) הוא סרט אנימה מז'אנר הדרמה, בבימויו של מאמורו הוסודה, שיצא לאקרנים בשנת 2012. עלילתו של הסרט עוסקת באם צעירה, שלאחר מות בעלה, אדם המסוגל להתחלף לצורתו של זאב, מגדלת את שני ילדיהם - אמה ויוקי - לבדה. זהו הסרט הראשון שבויים בסטודיו העצמאי שהקים הוסודה, סטודיו צ'יזוּ.
עלילה
בזמן לימודיה במכללה בטוקיו, האנה מתאהבת בסטודנט שמגיע ללמוד בה. כעבור זמן-מה, היא מגלה שהוא אדם זאב: הוא יכול לשנות את צורתו מאדם לזאב וחוזר חלילה. האנה מולידה לו שני ילדים - בן, בשם אמֶה ("גשם"), ובת, בשם יוּקי ("שלג"). כמה חודשים לאחר הלידה, אביהם של שני הילדים נהרג בתאונת-דרכים בזמן שיצא לצוד מזון עבור ילדיו.
חייה של האנה בתור אם בודדה קשים - ילדיה מחליפים שוב ושוב צורות. היא מנסה לבודד אותם משאר העולם, אך לאחר שהגיע לביתה עובד סוציאלי שדרש ממנה לחסן את ילדיה, היא עוברת איתם אל אזורי הכפר המבודדים. היא קונה בית ישן ומשפצת אותו. היא וילדיה חיים מהגידולים החקלאיים שהם מגדלים.
כאשר הם מתבגרים, דרכיהם של יוקי ואמה נפרדות: יוקי מעוניינת ללכת לבית הספר בעוד אמה מסרב. רוב הסרט מתאר את התבגרותם של אמה ויוקי, כאשר יוקי בוחרת להשתלב בחברה האנושית כילדה רגילה, ואילו אמה מתרחק מהחברה יותר ויותר, ומעדיף לחיות את חייו כזאב.
סארומן
סארומן הוא דמות בדיונית מגזע המיאר, בלגנדריום מעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין. סארומן הוא אחד מהאיסטרי, מיאר שנשלחו לארץ התיכונה כדי להגן על תושביה מפני סאורון, והיווה את הראש של מסדר זה עד שהושחת על ידי אויב המסדר סאורון.
לפני עלילת ה"הוביט"
סארומן הוא הקוסם הלבן. הוא מיאר, אחד מהאיסטארי. הוא השני המוכר ביותר מבין המיאר שבולינור. בשנת 1000 לעידן השלישי החליטו הולאר לשלוח מסדר קוסמים לארץ התיכונה כדי ליעץ ולסייע ליושבי הארץ התיכונה במאבקם נגד סאורון. שמו היה קורומו בוואלינור והוא המיאר הראשון שנחת בחופי הארץ התיכונה. נאמר עליו שהוא הבכיר מבין האיסטרי וגנדלף תמיד התייחס אליו כראש המסדר. עוד נאמר עליו שהוא היה החזק במסדר, ואף מהחזקים שבמיאר. מאחר שהיה לבוש בגלימה לבנה, היה כינויו בקרב בני האדם "סארומן הלבן" (כינויי הקוסמים נובעים מצבע גלימתם וחשיבותם במסדר; "לבן" היא הדרגה הגבוה ביותר). כינוייו הנוספים הם: "סארומן החכם", "סארומן הבוגד", וקורוניר. לאחר הרבה שנות שירות של האיסטרי, חשק סארומן בכוחו של סאורון וחפץ להשיג את הטבעת ולשלוט בה בעצמו. עם זאת, כוחו לא עמד בפני סאורון והוא היה נתון למרותו דרך אבני הפלנטיר.
במשך אלף שנים בערך הוא שוטט במזרח הארץ התיכונה, יחד עם הקוסמים הכחולים. הוא חזר לבדו (לא ידוע מה עלה בגורלם של הקוסמים הכחולים) בשנת 2463 לעידן השלישי והפך לראש המועצה הלבנה (נגד הצעתה של גלדריאל). שהוקמה על ידי הבני לילית (הארץ התיכונה) והאיסטארי. זה הזמן שבו סארומן החל לחקור את מקור ומהות טבעות הכוח.
בשנת 2758 לעידן השלישי הוא קיבל את מפתחות האורתנק מהסוכן ברן, שם הוא בנה את משכנו ומשם גם המשיך את מחקריו על טבעות הכוח.
החשמלית של דובאי
החשמלית של דובאי (בערבית: ترام دبي) היא חשמלית הממוקמת באל סופוח, דובאי, איחוד האמירויות הערביות. היא פועלת לאורך. החשמלית מתחברת לתחנות מגדלי אגמי ג'ומיירה ולתחנות DAMAC Properties  בקו האדום  של המטרו בדובאי, ושתי תחנות נוספות צפויות להתחבר לחשמלית בעתיד.
הקטע הראשון מכיל 11 תחנות ואורכו 10.6 ק"מ. הקטע נחנך בחגיגיות ב-11 בנובמבר 2014 על ידי מוחמד בן ראשד אאל מכתום, שליט דובאי.
סארומן
תפקידו ב"שר הטבעות"
כשהמועצה הלבנה דנה בטבעת הכוח, הכריז סארומן שהטבעת אבדה לנצח, אף שהוא לא האמין בכך. בשלב זה הוא כנראה החל לחפש את הטבעת האחת בעצמו, במטרה להפוך לבעליה. הוא החל להקים צבא אורקים ווארגים. האורקים נתנו לו את הכינוי שארקי שפירושו "הזקן". כמו כן הפעיל את סוכנו גרימא לשון נחש במטרה להפיל את רוהאן. בשנת 3018 סארומן התגלה כבוגד כאשר כלא את גנדלף במגדלו. בשלב זה כבר היה ידוע שהוא משתף פעולה עם סאורון.
החשמלית של דובאי
בנייה
התכנון והבנייה של החשמלית דובאי בוצע בשיתוף פעולה של החברות אלסטום, Besix ופרסונס.
סארומן
מפלתו של סארומן
צבאו של סארומן הובס לבסוף על ידי כוחות רוהן והאנטים שהטילו מצור על האורתנק. מובס ומושפל, סארומן הצליח לדבר אל ליבו של זקן עץ ושכנעו לתת לו לעזוב את האורתנק. הוא שם פעמיו לפלך, ושם הצליח להשתלט עליו באמצעות חבורת בני בליעל מהדרום. כשפרודו חזר יחד עם חבורת הטבעת לפלך הוא גירש את בני הבליעל.
מותו
במהלך טיהור הפלך סארומן מת ועבר ממעגלי העולם הזה לאחר שעבדו הנרצע גרימא שיסף את גרונו מכיוון שסיפר להוביטים שהוא רצח את בן משפחתם.
החשמלית של דובאי
בנייה
הבנייה חולקה לשני שלבים: שלב 1, אשר צפוי היה להיפתח באפריל 2011, עוכב בפועל עד נובמבר 2014. שלב 1 עלה כ-3.18 מיליארד דולר אמריקני. שלב 2 תוכנן להוסיף עוד 14 ל-11 החשמליות שהחלו לפעול בשלב 1, ו-8 תחנות נוספות לאורך.
סארומן
תיאור
בתחילה מופיע סארומן כאיש זקן עם זקן לבן וגלימה לבנה (זוהי ככל הנראה הסיבה לכינויו "סארומן הלבן"), צעיף וכובע לבן מחודד. סארומן בתפקיד ראש "מסדר" המכשפים (האיסטרי) וגם היה לראש המועצה הלבנה. בספר, גנדלף אומר שהוא הפך למה שסארומן אמור היה להיות: לוחם למען הארץ התיכונה. אך לאחר בגידתו הוא התחפש לזקן עם ברדס.
החשמלית של דובאי
פעולות
החשמלית של דובאי מופעלת על ידי חברת סרקו.
סארומן
כוחו ונשקו
על פי גנדלף, כוחו העיקרי של סארומן היה חבוי בקולו, כלומר שהיה ביכולתו לשכנע כמעט כל אחד בין אם הוא חכם ובין אם טיפש. לכן גם לאחר שאיבד את שרביטו ואת מעמדו במועצה הלבנה (הוא הוחלף על ידי גנדלף וסולק מן המועצה הלבנה על מעשי בגידה) הוא עדיין נחשב לדמות מאוד מסוכנת אפילו על ידי גנדלף.
החשמלית של דובאי
פעולות
יש מעל 80 נהגים מוסמכים לחשמלית בדובאי. כדי להבטיח את בטיחות החשמלית והנוסעים, כל נהג נדרש לעבור בדיקת אלכוהול לפני שהוא נהג בחשמלית.
סארומן
בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון
בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון משתתף סארומן בתור דמות שולית (בספר ההוביט של ג'ון רונלד רעואל טולקין הוא אינו מופיע כלל). הקטעים בהם מופיע סארומן בסרט מבוססים חלקית על טקסטים שטולקין רשם אך לא פרסם בחייו, ופורסמו לאחר מותו על ידי בנו כריסטופר טולקין.
החשמלית של דובאי
שעות פעילות ותדירות
תחנת המטרו של דובאי פועלת בין השעות 06:30 עד 01:00 בלילה למעט בימי שישי שבהם היא פועלת בין השעות 09:00 עד 01:00 בלילה.
מחיר
לחשמלית מחיר קבוע של AED 3 לנסיעה ללא קשר למסלול הנסיעה, מה שהופך את החשמלית לאחת מהחשמליות הזולות בעולם.
אורות האמונה
אורות האמונה הוא ספר מכתבי הראי"ה קוק, העוסק ביסודות האמונה הישראלית. החיבור נערך בידי הרב משה גורביץ, מתלמידי הרב קוק והרב הנזיר, והוא נדפס לראשונה בשנת ה'תשמ"ה (1985).
רקע והוצאה לאור
הספר נערך בידי הרב משה גורביץ (הישראלי) (ה'תר"ס~ – כ' טבת ה'תשמ"ד), יליד פולין, חניך ישיבת סלבודקה ומראשוני תלמידי ישיבת מרכז הרב, מעוזרי רבו הרב דוד כהן ("הרב הנזיר") בעריכת אורות הקודש. לאחר מכן שימש ברבנות בברוקלין וכר"מ בישיבות שונות, ביניהן ישיבת תורה ודעת וישיבת יעקב יוסף, והיה ממקורבי הרב יצחק הוטנר.
החיבור נערך בחיי הראי"ה, מתוך שמונה קבצים שהיו באותה עת תחת ידי הרב הנזיר, ותבנית עריכתו הראשונית עמדה לנגד עיני הרב קוק. כן עברו על הספר הרב הנזיר, הרב יעקב משה חרל"פ והרצי"ה קוק. בשנת ה'תש"ו (1946) פנה הרב גורביץ היושב בארצות הברית אל הרצי"ה קוק, וביקש להוציא את הספר לאור. הרצי"ה סירב תוך שהוא מנמק:
לצד זאת, מספר שנים לאחר מכן שיבח הרצי"ה את מלאכת העריכה. כתב היד של הספר היה בידי חוג רבני מרכז הרב, ונדפס לראשונה בברוקלין ובירושלים בשנת ה'תשמ"ה, כשנה לאחר פטירת העורך הרב גורביץ. המהדורה הראשונה של הספר נחשבת לבלתי-מוגהת, ומהדורה שנייה מתוקנת יצאה לאור רק בשנת ה'תשנ"ח, על פי כתב ידו המקורי של הראי"ה ובסיועו של הרב זאב נוימן. למהדורה זו נלוו מפתחות לסעיפים שנדפסו בספרים אחרים, והצעות הגהה שונות.
תוכן
בראש הספר נדפסו "מילים אחדות מאת המו"ל" הרב נפתלי לנגזם, חתנו של הרב גורביץ, וכן מאמר קצר מאת העורך: "הרהורים על שירת הרב קוק". בחתימת הספר הובאו ארבעה מכתבים מאת הרצי"ה והרב הנזיר אל הרב גורביץ, וכן תמלול שערך הרב גורביץ משיחותיו של הראי"ה, כפי ששמעם בסעודה שלישית בישיבת מרכז הרב בשנת ה'תרפ"ו.
הספר כולל שמונה חלקים: פתיחה כללית; התעלות העולם – צל האורה (יתרון האור מן החושך): אליליות, מינות וכפירה; חופש המחשבה והאמונה (חופש דעות); מהות האמונה; האמונה והמדע; האמונה הטבעית (או: הכללית); המצווה והאמונה; אמונה חיה (או: האמונה הגדולה). בסך הכל כולל הספר 168 פרקים.
כל פרקי הספר קובצו מתוך כתב היד של שמונה קבצים. לאורך שנים היווה החיבור מעין השלמה לכרכי אורות הקודש, ולצד ערפלי טוהר היה מראשוני החיבורים שפרסמו פרקים מתוך מחברות שמונה קבצים שהיו באותה עת בכתב יד ולא נחשפו בפני הציבור.
מזרחים בישראל
יהודים מזרחים מהווים את אחת הקבוצות האתניות הגדולות ביותר בקרב יהודי ישראל. האוכלוסייה היהודית המזרחית הם צאצאי היהודים שחיו במזרח התיכון, מרכז אסיה וצפון אפריקה – החל עוד מיהדות מרוקו, יהדות בבל ויהדות פרס, אשר חיו תחת שלטון מוסלמי במשך דורות רבים החל מתקופת ימי הביניים. רובם המכריע עזב את מדינות האסלאם במהלך המאה ה-20 כתוצאה מההחרפה של הסכסוך הישראלי-ערבי, כאשר הוביל לכך כקהילות יהודיות שלמות אולצו לעזוב את מדינות ערב והמדינות המוסלמיות בהן הם נולדו וחיו.
כ-607,900 מהיהודים המזרחים בישראל הם מהגרים וצאצאים מהדור הראשון של יהודים שהיגרו לישראל. יהודים ישראלים רבים יותר הם דור שני ושלישי לעולים יהודים מזרחים, ועל כן חלקם הם גם צאצאים של קבוצות אתניות אחרות. הקבוצות האתניות הדומיננטיות האחרות בקרב יהודי ישראל הם יהודים אשכנזים ויהודים ספרדים. לעיתים קרובות היהודים המזרחים, היהודים הספרדים, והיהודים של צפון אפריקה מקובצים יחד בשל הדמיון הניכר בהיסטוריה של כל הקבוצות הללו אשר אבותיהם חיו במשך דורות תחת שלטון מוסלמי ומשום שבניגוד לקבוצות רבות אחרות בחברה הישראלית, הקהילות הללו הצליחו להגר כמעט כולן לישראל מארצות מגוריהם במהלך המאה ה-20.
נכון לשנת 2005 כ-61% מהיהודים בישראל היו ממוצא מזרחי מלא או חלקי.
לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר הקמת מדינת ישראל ובעקבותיה מלחמת העצמאות השליטים במדינות המוסלמיות גירשו את מרבית היהודים המזרחים או שהם בחרו לעזוב מרצונם. מרביתם היגרו למדינת ישראל.
המדיניות האנטי-יהודית שהייתה רווחה במדינות המוסלמיות במהלך שנות ה-50 וה-60 בעקבות הקמת מדינת ישראל הובילה לכך שמספר רב של יהודים מזרחים היגרו לישראל ממדינות שונות ברחבי המזרח התיכון. כ-25,000 יהודים מזרחיים ממצרים היגרו לישראל בעקבות מלחמת סיני בשנת 1956, אשר הוביל בהמשך לכך שרוב היהודים המזרחיים עזבו את מדינות ערב. הם הפכו לפליטים ורובם עלו לישראל.
כיום נותרו כ-40,000 יהודים מזרחים במדינות העולם המוסלמי הלא-ערביות - בעיקר באיראן, אך גם באוזבקיסטן, אזרבייג'ן וטורקיה.
קליטה בחברה הישראלית
הקליטה בחברה הישראלית לא הייתה פשוטה. טראומת הקרע מארצות מוצאם של היהודים המזרחים הסתבכה עוד יותר בעקבות קשיי המעבר שהם חוו עם הגעתם לישראל. מהגרים ופליטים רבים הועברו בתחילה לערי אוהלים שהוקמו בחיפזון (המכונים מעברות) והיו רבים שעברו לגור בעיירות הפיתוח באזורי הפריפריה של מדינת ישראל. ההתיישבות במושבים הצליחה רק באופן חלקי מכיוון שרבים מהיהודים המזרחים עבדו שם רק כבעלי מלאכה וסוחרים ורובם לא עסקו בעבודות החקלאיות. משום שרוב הפליטים השאירו מאחוריהם את רכושם בארצות מולדתם בעת המעבר לישראל, רבים סבלו מכך שמעמדם החברתי-כלכלי הוחמר, בעיקר בשל ההבדלים התרבותיים והפוליטיים שהיו להם מול הקהילה האשכנזית הדומיננטית. יתר על כן, באותה התקופה נאכפה מדיניות הקיצוב שגרמה לקשיים כלכליים ניכרים בקרב הפליטים.
היהודים המזרחים שהגיעו לישראל דיברו שפות רבות. רבים, במיוחד אלה שהגיעו מאזור צפון אפריקה ואזור הסהר הפורה אשר דיברו ניבים שונים של ערבית, אלו שהגיעו מאיראן דיברו פרסית, יהודי ההרים מאזרבייג'ן דיברו אזרית, יהודי בגדאד מהודו הגיעו עם אנגלית; יהודי בוכרה מאוזבקיסטן וטג'יקיסטן דיברו בוכרית, קהילת בני ישראל שהגיעו מאזור מהארשטרה שבהודו דיברה מראטהית, ויהודים מזרחים שהגיעו ממקומות אחרים דיברו בין היתר גאורגית, גאורגית יהודית, ג'והורי ואף שפות נוספות. השפה העברית הייתה מבחינה היסטורית שפת התפילה עבור מרבית הקהילות היהודיות שלא גרו בישראל, כולל של היהודים המזרחים. לפיכך, עם הגעתם לישראל הביאו עימם היהודים המזרחים תרבות, מנהגים ושפה אשר היו שונים מאלו של יהדות אשכנז.
פערים ואינטגרציה
ההבדלים התרבותיים בין היהודים המזרחים ליהודים האשכנזים השפיעו על מידת האינטגרציה שלהם בחברה הישראלית, ולפעמים הפער בין היהודים שהגיעו ממזרח אירופה ליהודים שהגיעו מהמזרח התיכון היה מהותי במיוחד. הסגרגציה, במיוחד בתחום הדיור, הגבילה לאורך השנים את אפשרויות האינטגרציה של יהודים מזרחים רבים. עם השנים נישואי תערובת בין יהודים אשכנזים ליהודים מזרחים הפכו נפוצים יותר ויותר בישראל וכתוצאה מכך, בסוף שנות ה-90 כ-28% מכלל ילדי ישראל היו צאצים להורים ממוצאים אתנים שונים (לעומת 14% בשנות ה-50). יש הטוענים שנישואי תערובת לא נוטים להקטין את ההבדלים במצב הסוציו-אקונומי בין הקבוצות השונות באוכלוסייה, אף על פי כן נישואי התערבות בהחלט מסייעים להקטין את ההבדלים במצב הסוציו-אקונומי של ילדי נישואי התערבות.
אף על פי שהאינטגרציה החברתית של צאצאי היהודים המזרחיים משתפרת כל העת, עדיין קיימים פערים בחברה הישראלית. מחקר שנערך על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מצא שיהודים מזרחים נוטים פחות להמשיך ללימודים אקדמאיים מאשר יהודים אשכנזים. שיעור היהודים האשכנזים ילידי ישראל אשר נוטים ללמוד באוניברסיטאות גבוה פי שניים משיעור היהודים המזרחים ילידי ישראל שלומדים באוניברסיטאות. יתר על כן, אחוז היהודים המזרחים בעלי השכלה אוניברסיטאית נותר גם נמוך בהשוואה לקבוצות מהגרים ממוצא אשכנזי שהיגרו לישראל אחרי היהודים המזרחים, כגון היהודים ממוצא רוסי. בשנת 2004 ההכנסה הממוצעת של היהודים האשכנזים הייתה גבוהה ב-36 אחוז מזו של היהודים המזרחים.
גרשון זלקינד
גרשון זלקינד (16 באוקטובר 1928 – 26 בספטמבר 2017) היה איש עסקים ישראלי, שכיהן כמנכ"ל ובעל שליטה של החברה הציבורית "אלקו".
קורות חיים
גרשון זלקינד נולד בשנת 1928 בגרמניה בשם גאורג זלקינג (בגרמנית: Georg Salkind) לתעשיין אלכסנדר זלקינד. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ברחו הוא ומשפחתו לארץ ישראל המנדטורית. למד בגימנסיה הרצליה. שירת בחי"ש ובחמ"ד, השתתף במלחמת העצמאות ונפצע בקרב "שיירת נבי דניאל".
בשנת 1949 ייסד אביו אלכסנדר את חברת "חרושת אלקטרו מכנית ישראלית", שלימים הוחלף שמה לשם המקוצר "אלקו". עם הקמתה עסקה החברה בייצור שנאים ומוני חשמל, כספק יחיד של חברת החשמל לישראל בתחום זה, ובייצור מכשירי חשמל נוספים. למד במכון הטכנולוגי של ציריך, שם קיבל תואר מוסמך בפיזיקה גרעינית בהנחיית וולפגנג פאולי, ובשנת 1955 חזר לשראל והצטרף לעסק המשפחתי.
בשנת 1970 קיבל גרשון זלקינד את השליטה בחברה זו. בשנת 1987 רכש מידי דיסקונט השקעות את מלוא החזקותיה בחברת "אלקו". בשנת 1988 רכש זלקינד את יתרת מניות "אלקו" מידי כונס הנכסים של חברת "דנות". בשנת 1989 החלה החברה במהלך לשינוי אופי פעילותה, במסגרתו רכשה החברה במשך השנים חברות שונות, מימשה החזקות וביצעה רה-ארגון במבנה הקבוצה, כך שבסוף התהליך הפכה לחברת החזקות, שבשליטתה, בין השאר, החברות הבורסאיות אלקטרה, אלקטרה נדל"ן ואלקטרה מוצרי צריכה.
זלקינד נפטר ב-26 בספטמבר 2017. במועד זה היה שווי השוק של "אלקו" 2.4 מיליארד ש"ח ומחזורה הגיע ל-8.8 מיליארד ש"ח בשנה. זלקינד הותיר אחריו שני בנים, דניאל ומיכאל זלקינד, מנכ"לים משותפים בחברת "אלקו", להם הוריש באופן שוויוני את מניותיו בחברה, ובת, ד"ר דפנה ססלר, שלה הוריש נדל"ן ומזומן.
לאחר מותו ילדיו הקימו קרן הנושאת את שמו.
לאנדרו סילבה
לאנדרו מיגל פריירה דה סילבה (בפורטוגזית: Leandro Miguel Pereira da Silva; נולד ב-4 במאי 1994 בקסטלו דה פאיבה שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
סילבה הצטרף למחלקת הנוער של פורטו בגיל 12. בשנת 2013 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בעונות ו- הושאל סילבה בהתאמה לאקדמיקה דה קוימברה ולפאסוס די פריירה בליגת העל הפורטוגלית. ב-26 בדצמבר 2016 נקררא בחזרה מפאסוס די פריירה בשל מחסור בדקות משחק, והושאל פעם נוספת לאקדמיקה דה קוימברה, הפעם בליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-25 ביולי 2017 חתם סילבה בא.א.ל. לימסול מליגת העל הקפריסאית. בעונת הושאל לאקדמיקה דה קוימברה מהליגה הפורטוגלית השנייה, ובעונת  הושאל לארוקה מהליגה הפורטוגלית השנייה, איתה העפיל לליגת העל הפורטוגלית. ב-2 ביולי 2021 חתם על חוזה קבוע בארוקה.
ב-23 ביוני 2022 חתם סילבה על חוזה לשתי עונות בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית. ב-29 בספטמבר הגיע עם המועדון להסכמה על שחרורו, לאחר שנפצע פציעה ארוכת-טווח במשחק אימון.
קריירה בינלאומית
סילבה שיחק בנבחרות הצעירות של פורטוגל.
ליאורה חביליו
ליאורה חביליו (נולדה ב-10 באפריל 1960) היא עורכת דין ישראלית המשמשת כנציבת קבילות שוטרים וסוהרים במשרד לביטחון לאומי. בין השנים 2015–2023 שימשה כפרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי) בפרקליטות המדינה.
ביוגרפיה
נולדה לשרה ודוד נבו. בעלת תואר ראשון ושני במשפטים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים. בוגרת תוכנית מכון אלכא למנהיגות וממשל של ג'וינט ישראל.
פרידריך לאנג
פרידריך לאנג (בגרמנית: Friedrich Lang; 12 בינואר 1915 - 29 בדצמבר 2003), היה מיור בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני). זכה בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
קריירה מוקדמת
לאנג נולד במורבסקה טרבובה ב-12 בינואר 1915. הוא למד בניית מטוסים באוניברסיטה הטכנית בברסלאו, ובאוקטובר 1935 התגייס לוורמאכט והצטרף לרגימנט הרגלים ה-28. במרץ 1936 עבר ללופטוואפה ועבר הכשרה בקורס טיס. לאחר סיום הקורס ב-1 בינואר 1938, הועלה לדרגת לוטננט והוצב כטייס במפציצי צלילה.
ליאורה חביליו
בפרקליטות המדינה
בשנת 1987 החלה לעבוד במחוז ירושלים של פרקליטות המדינה. חביליו הייתה חברה בצוות המשולב לענייני הסתה והמרדה שהקימה ממשלת ישראל אחרי רצח רבין, במטרה לטפל בעבריינות אידאולוגית. במסגרת זו טיפלה בפרשת סוכן שב"כ אבישי רביב, והגישה כתבי אישום כנגד חברי ארגון אי"ל שהקים. ניהלה את תיקי דני בונפיל יו"ר ועד עובדי עיריית ירושלים לשעבר באשמת מרמה והפרת האמונים, המחבלים שסייעו לרצח השר רחבעם זאבי, בעלי מועדון האומן 17 אשר הורשעו בהעלמת מס, צחי הנגבי ופרשת עמותת "דרך צלחה" (על פי המלצת חביליו בחר היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין שלא להגיש כתב אישום בפרשה), ועוד. ב-2003 הגישה כתב אישום בהסתה לגזענות נגד הרב יצחק גינזבורג, בעקבות פרסום ספרו "צו השעה – טיפול שורש". מלבד עבודתה כתובעת מילאה תפקידים ניהוליים שונים.
פרידריך לאנג
מלחמת העולם השנייה
לאנג השתתף בלחימה במהלך המערכה בפולין וקיבל על כך את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ולאחר מכן לחם במהלך המערכה על צרפת. ב-8 ביוני 1940 נפצע באורח קשה והיה מאושפז עד חודש אוגוסט באותה שנה בבית חולים בהיידלברג. לאחר מכן הועבר לאנג יחד עם כנף תקיפה קרקעית 2 לאזור הים התיכון, ואף הצליח לפגוע קשות בשתי משחתות בריטיות. עם תחילת מבצע ברברוסה הועברה הטייסת שלו לחזית המזרחית, שם קיבל ב-23 בנובמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בסוף אוקטובר 1942 מונה לאנג לקצין קישור של צי האוויר ה-4 עבור הארמייה ה-17, וב-21 בנובמבר 1942 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באפריל 1943 מונה למפקד להק III, שהיה מצויד במטוסי יונקרס Ju 87. ב-7 במרץ 1944 השלים את גיחתו ה-1,000 מדרום לוויטבסק, וב-4 ביולי 1944 קיבל את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. בין ה-9 בפברואר 1945 ל-13 במרץ 1945 פיקד על כנף תקיפה קרקעית 2, כממלא מקומו של הנס אולריך רודל, ועד סוף המלחמה הועלה לדרגת מיור.
ליאורה חביליו
פרקליטת מחוז ירושלים (אזרחי)
בפברואר 2008 מונתה לפרקליטת מחוז ירושלים (אזרחי). במסגרת תפקידה עסקה בביטול הבחירות בעיר בית שמש, והייתה שותפה בהליכים משפטיים בעניינן של ועדת שישינסקי הראשונה והשנייה (בין השנים 2010–2014). ב-2010 תבעה את פעיל הימין הקיצוני נעם פדרמן, בשל הוצאות המדינה על פינוי החווה בה התגורר. כן הייתה מעורבת בהליכי מכרזים הנוגעים לסוכנות היהודית.
פרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי)
באפריל 2015 מונתה לפרקליטת מחוז תל אביב (אזרחי). בשלהי אותה שנה פורסם כי שכרה החודשי הממוצע היה הגבוה ביותר מבין פרקליטי המדינה. ב-2016, בדיון בוועדת הכנסת אשר עסק בפרשת מאיה פורמן ובמעמדה של נציבות הביקורת על הפרקליטות, הבהירה חביליו כי הפרקליטות פעלה על פי הנחיותיו של היועץ המשפטי לממשלה. הייתה מעורבת בהליכי תביעת הדיבה שהגיש נתן זהבי כנגד הדס שטייף. בקיץ 2020 הייתה בין מגישי תביעת ענק של המדינה כנגד חברות פולקסווגן, אאודי וצ'מפיון מוטורס, לפיה ייבאו ארצה בתרמית ורשלנות מכוניות מזהמות.
במקביל לעבודתה המשפטית שמשה כחמש שנים כיו"ר ארגון הפרקליטים. חביליו הובילה שינויים משמעותיים של הארגון, ביניהם קציבת כהונה לבכירי הפרקליטות, גיבוש תקני ניהול בדרגי ביניים, ועוד.
נציבת קבילות שוטרים וסוהרים
בקיץ 2022 קידם השר לביטחון הפנים עמר בר-לב את מינויה של חביליו לנציבת קבילות שוטרים וסוהרים במשרדו. המינוי אושר בוועדת הפנים של הכנסת, אולם ארגון נשות השוטרים והסוהרים עתר כנגדו לבג"ץ, בטענה שבוצע בתקופת בחירות. לבסוף אושר המינוי.
חיים אישיים
נשואה ליוסי חביליו, חבר מועצת העיר ירושלים ועורך דין, ולהם שלושה ילדים. מתגוררת במושב אורה. אחיה הוא פרופ' יורם נבו, מנהל המכון לנוירולוגיה במרכז שניידר.
חיים מאיר הורוויץ
חיים מאיר הורוויץ הלוי בן יוסף - (1855–1904) היה רב, חוקר כתבי יד, ובעל חנות ספרים עבריים בפרנקפורט. למד בבית המדרש לרבנים בברלין, מפי הרב עזריאל הילדסהיימר (ראש בית המדרש ומייסדו, אב בית הדין של ברלין). כמו כן, היה תלמיד הנצי"ב מוולוז'ין.
הוא פענח ופרסם נוסח מוגה של כתבי היד הישנים, חלקם כתבים שלא היו ידועים עד אז. את כתבי היד מצא באוסף ספריית פאלאטינה בעיר פארמה שבאיטליה, על פי הרשימה של האספן ומומחה כתבי היד העבריים הנוצרי ג'יאובני ברנרדו דה רוסי מעיר זו.
כתבי היד הישנים כללו כתבים של ספרוּת תנאית - לפחות חמישה כרכים של "תוספתא עתיקתא", ספרות מתקופת הגאונים - בינם כתבי רב יהודאי גאון נטרונאי גאון תשובות של רבי סעדיה גאון ושל רב האי גאון, וכן כתבים מתקופת הראשונים וביניהם הרמב"ם ורבי אברהם אבן עזרא. ספריו הידועים לנו הודפסו בפרנקפורט בשנים תר"מ (סביבות 1880) תרמ"א-תרמ"ב (1881-2), תרמ"ט ותר"ן (סביבות 90–1889).
בהקדמות לספרים ובשערי הספרים הסביר והדגיש את חשיבות הנושאים וחשיבות ההוצאה לאור של כתבים אלו, ולעיתים גם דן בפרטי סוגיות בהשוואה לידוע אז מתוך הדפוסים ובדיוניו עם חוקרים אחרים.
בספריה הלאומית שמורה רשימת הספרים מתוך חנותו, משנת תרמ"ד (סביבות 1884).
משפחתו וקשריו עם חוקרים
ר' חיים מאיר הורוויץ הלוי נישא לחיה, בתם של הרב משה סג"ל לנדאו (בן הרב אלעזר לנדאו, מחבר הספר "יד המלך") ושל פרל לאה ציסמן. אביו של הרב אלעזר, ישראל, בנו של הרב יחזקאל לנדאו הנודע ביהודה, היה אחד המו"לים הידועים של תנועת ההשכלה בפראג.
בנו הבכור אלעזר אליהו נולד באב תרמ"ט (1889), חודשים אחדים לפני ההוצאה לאור של הכרך החמישי של ספרו תוספתא עתיקתא.
קשריו: מאחת ההקדמות עולה שהיה בקשר עם חוקרי כתבי היד שלמה בובר (מלבוב), אברהם ברלינר (מברלין), אברהם דרבקין והרב ד"ר אברהם אליהו הרכבי (מסנט פטרסבורג), רפאל נתן נטע רבינוביץ, פרץ פרלס ואברהם מרצבכר (ממינכן), אברהם (אדולף) נויבאואר (מאוקספורד), אהרן ילינק (מווינה), הברון דוד גינצבורג, שניאור זק"ש וצדוק כהן (מפריז) מ' לוי ומרדכי דא-כאפו (מרומא), נפתלי הרמן אדלר ונתן אדלר (מלונדון), ושלמה זלמן חיים הלברשטאם (מביליץ).
על שושלת משפחת לנדא
במסגרת ההקדמה לכרך החמישי של תוספתא עתיקתא, הורוויץ הלוי הביא את אילן היוחסין של משפחת לנדאו, משפחת חותנו משה סגל לנדאו, שהיה נין של הנודע מיהודה. הוא מפרט את שמות הבנים והבנות במשפחה, את קשריהם ותפקידי המנהיגות היהודית שתפסו, ואף את שעת היום בה נכנס בנו בברית המילה. בני ובת הנודע ביהודה התפרסו ברחבי אירופה, אחד נותר בפראג, האחרים הגיעו לראדום שבפולין, לאוסטרוה שליד מזריטש (כיום באוקראינה), ברעז'אן (בז'ז'ני בגליציה), לקייב בירת אוקראינה, ולהאנובר שבגרמניה שם כיהן הרב בתוספת התואר דוקטור. הם היו נשואים למשפחות זוסמן, רפופורט, זייצב וציסמן.
כתבי היד שהוציא בדפוס
כאמור, פרסם את תכנם של כתבי יד קדומים מתקופת המשנה ועד לימי הראשונים בתחילת ימי הביניים. בין ספריו, ידועים:
מהדורות סרוקות באתר כתבים עבריים (היברובוקס)
נועה ברנר
נועה ברנר (נולדה בתל אביב ב-30 במרץ 1968 בשם נועה ארד) היא תסריטאית, מחזאית, פזמונאית ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה ברמת אביב. נכדתו של הסופר והמשורר צבי ארד. למדה בבית הספר התיכון אליאנס. בראשית דרכה התבלטה כשחקנית בלהקת צעירי תל אביב (1983—1986).
בשנת 1986 התגייסה ואת שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד דרום, לצידם של רמה מסינגר, עינת ארליך, ירון כפכפי, יוסי מאיר, אייל בוחבוט ועוד. לאחר שחרורה מהצבא למדה משחק ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב. במקביל ללימודים שיתפה פעולה עם עודד מנשה וירון כפכפי בלהקת "רקע דומה", שהופיעה באופן קבוע בתוכנית "זהו זה!" (1990).
בראשית דרכה כשחקנית כתבה ושיחקה במופע הסאטירי "לחץ" עם צביקה הדר, שבו יצרה וכתבה מגוון דמויות, ביניהן גם ז'וז'ו חלסטרה, בגילומו של צביקה הדר.
שיחקה בתיאטרון ילדים ונוער (1991), ובתיאטרון הקאמרי (1991–1995).
בשנת 1996 החלה לימודים לקראת תואר שני בבימוי וכתיבה באוניברסיטת תל אביב. במקביל החלה ללמד משחק ולביים בני נוער בבית הספר אליאנס בתל אביב ובהמשך במקום מגוריה, בקדימה-צורן.
ב-1999 כתבה את התסריט לדרמה "כאילו כלום לא קרה", במסגרת ראשון בדרמה ערוץ 3 בכבלים.