cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנווטאק
היסטוריה
בנובמבר 1942, הקימו היפנים על האי אֶנְגֵבּי שדה תעופה אשר שימש לתדלוק מטוסים הטסים בין לגונת טרוק לאיים המזרחיים ולכן לא בוצר האי. כאשר נפלו איי גילברט לידי ארצות הברית, נשלחה לאזור החטיבה האמפיבית הראשונה של הצבא היפני הקיסרי על מנת לחזק את ההגנה בו. מתוך 3,940 החיילים שהגיעו לאיי מרשל ב-4 בינואר 1944, הוצבו 2,586 חיילים באטול אנווטאק, עליהם נוספו צוותי אוויר ופועלים, אולם עבודות ביצור האטול לא הושלמו טרם התקיפה האמריקאית. במהלך הקרב שהתחולל בפברואר 1944, כבשה ארצות הברית את האטול בתום מבצע אמפיבי שארך חמישה ימים. הקרב העיקרי במבצע התחולל באי אנגבי, שהיה האתר היפני החשוב ביותר באטול, אך גם באי אניווטוק ובאי פארי, בו שכן בסיס מטוסים ימיים יפני.
עם סיום מלחמת העולם הפכו איי מרשל, ובהם גם אנווטאק, לטריטוריות הנאמנות של האיים הפסיפיים – גוף בניהול אמריקאי ששלט על חלק גדול מאיי מיקרונזיה, וב-1986 הכריזו איי מרשל על עצמאותם. תושבי המקום פונו, לעיתים בניגוד לרצונם, והאטול הפך לאתר ניסויים גרעיניים. גופותיהם של חיילים אמריקאים שנפלו בקרב ונקברו באטול נחפרו והובאו למנוחות בחלקות משפחותיהם בארצות הברית, לפני תחילת הניסויים.
בשנת 2000, הורה בית הדין לנושא הגרעין של איי מרשל לפצות את תושבי אנווטאק בכ-340 מיליון דולר בגין אובדן אדמה, עגמת נפש ובעיות רפואיות שנגרמו מהשימוש באטול וכמו כן בעבור המשך הטיהור הגרעיני. סכום זה אינו כלול בתקציב השנתי בגובה כ-6 מיליון דולר אותו מעבירה ארצות הברית לאיי מרשל לטובת חינוך ובריאות.
אל-אהראם
אלְ־אַהְרַאם (בערבית: الأهرام, "הפירמידות") הוא עיתון יומי מצרי בשפה הערבית, אשר נוסד ב-27 בדצמבר 1875.
"אל-אהראם" מייצג את הקו הרשמי של ממשלת מצרים, והוא זוכה לתפוצה רבה במצרים ומחוצה לה. העיתון יוצא לאור גם בגרסה שבועית אנגלית (Al-Ahram Weekly, מאז 1991), ובגרסה שבועית צרפתית (Al-Ahram Hebdo). העורך הראשי הוא אוסאמה סראיא (أسامة سرايا). ראש ההוצאה לאור הוא סלאח אל-ע'מרי (صلاح الغمري).
"אל-אהראם" נוסד בעיר המצרית אלכסנדריה בידי שני אחים סורים, בשארה וסלים תקלא (بشارة وسليم تقلا). הוא החל לצאת לאור במהלך שנת 1876 כשבועון שכל גיליון שלו כלל ארבעה עמודים בלבד. הוא הופץ במצרים ובסוריה, ובתוך חודשיים בלבד, החליטו האחים תקלא להוציא אותו לאור כיומון. בכך, הפך העיתון ליומון המצרי הראשון. ב-1899 עברה מערכת העיתון מאלכסנדריה לקהיר.
בין האישים הבולטים המזוהים עם העיתון במאה ה-20, אפשר למנות את מוחמד חסנין הייכל ששימש כעורך הראשי במשך עשרות שנים, היה מקורב לנשיאים גמאל עבד אל נאצר ואנואר סאדאת, ונחשב לעיתונאי בעל השפעה רבה בצמרת השלטון המצרית.
אברהם עוזיאל
רבי אברהם עוזיאל רבה של יהדות פאס כשני דורות לאחר גירוש ספרד. היה שותף משמעותי ביצירת תקנות המגורשים.
ביוגרפיה
את עיקר חינוכו הוא קיבל בעיר פאס, ולימים נחשב לבולט בין החכמים בקהילת המגורשים בפאס. החל משנת ה'ש"ה אנו מוצאים את חתימתו על תקנות המגורשים יחד עם הרבנים: נחמן אבן סונבאל, יצחק נהון, יוסף טובי, אברהם חגיז, שם טוב אמיגו ורבנים נוספים. החל משנת ה'שכ"ג ועד לשנת ה'שכ"ח הוא חותם ראשון על התקנות, ונראה שמאז הוא היה למנהיר הרוחני של יהדות פאס.
רבי אברהם החליף תשובות עם רבי הרשב"ץ השני, וזה כתב בהערכה רבה עליו ועל בנו רבי יצחק:
מרדכי אליאשברג
רבי מרדכי אֶליאשברג (בכתיב המסורתי, שנהג בזמנו: עליאשבערג) (א' באדר תקע"ז, 17 בפברואר 1817, איישישוק, פלך קובנה, רוסיה (ליטא) - י"ח בכסלו תר"ן, 11 בדצמבר 1889, בויסק, רוסיה (לטביה) ) היה רב, אב"ד בויסק, מגדולי התורה בדורו ומראשי ופעילי חובבי ציון. נחשב בין האבות הרוחניים של הציונות הדתית.
אברהם עוזיאל
ביוגרפיה
כן היה בקשרים גם עם רבי אברהם גבישון והם החליפו ביניהם מכתבים ואף הקדישו שירים זה לזה. באחד מהמכתבים הזמין עוזיאל גבישון לשכון בפאס.
מכתביו של רבי אברהם שרדו כמה פסקים וכמה מתקנות המגורשים ואף ביאר כמה מהן. הוא כתב כנראה גם ביאורים לתנ"ך שאבדו. רבי יוסף בן נאים מעיד שבזמנו היה נהוג בעיר פאס לומר "וידוי גדול" שחיברו רבי אברהם.
מרדכי אליאשברג
תולדותיו
נולד בא' באדר תקע"ז בעיר צייקישוק שבפלך קובנה. למד תורה מפי אביו הרב יוסף, שהיה מו"צ ברומשישטק. בגיל שמונה החל ללמוד מפי ר' אליהו רגולר, תלמידו של ר' חיים מוולוז'ין, וממנו קיבל את דרך הלימוד שלו. רבו העניק לו את הכינוי "העילוי מצייקישוק". בגיל בר-מצווה נשא לאשה את בת הגביר ר' מארקיל קאדיסון מסלבודקה. אזי, בעצת רבו, נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין, שם היה אחד מבכירי תלמידיו של ר' יצחק מוולוז'ין (שעיסוקו בצורכי הציבור היה לו למופת) וחבר לנצי"ב. שמו נתפרסם כגדול בתורה. כששב מוולוז'ין עסק במסחר בחנות שסידר לו חותנו, שם לילות כימים בתלמוד תורה. הוא נפגש עם משה מונטפיורי ב-1846 כשהלה ביקר בבית חותנו בקובנה - ביקור שעשה עליו רושם רב. כעבור ארבע שנים, עזב את המסחר, לאחר שרבו אמר לו שעליו לשקוד על התורה, ועבר ללימוד בהתמדה גדולה של כל ענפי התורה בבית מיוחד, שנהפך במהירה ל"בית ועד לחכמים". אז כתב רבים מכתביו. בשנת תרי"ב קיבל, לבקשת חותנו, את רבנות העיר ז'ייז'מריאי, בה כיהן כרב שש שנים. לרגל מחלת אשתו חזר לקובנה, וכשנתיים לאחר מותה נתמנה לרב העיר בויסק בשנת תרכ"ב. מאז ועד יומו האחרון, במשך עשרים ושמונה שנים, שימש ברבנות זו.
הרב אליאשברג היה חביב על כל שדרות העם, אם חרדים אם רדיקלים, בין רבנים בין משכילים, בשל תמימותו ומסירות הנפש שלו למען האמת.
אברהם עוזיאל
ביוגרפיה
פעילותו הרבנית של רבי אברהם מתועדת עד לחודש אייר ה'שכ"ח (1568), אולם רבי יוסף בן נאים כותב שהוא נפטר בשנת ה'ש"ל (1569 או 1570).
בנו
בנו של רבי אברהם היה, כאמור, רבי יצחק עוזיאל מחכמי פאס, ואחר כך נסע לאמסטרדם וייסד בה קהילה לאנוסים מפורטוגל בשם "נווה שלום".
מרדכי אליאשברג
תולדותיו
חיבר עשרים וחמישה ספרים בהלכה ובמחשבת ישראל.
פועלו בתנועת חיבת ציון
הרב אליאשברג היה מקופל ומצומצם כולו בעולם התלמודי ובארבע אמות של הלכה, ודווקא מתוך תלמודו הגיע להכרה שצריכים ומחויבים לבנות את ארץ ישראל. בפומבי החל לעסוק בנושא בשנת תרל"ט, אז החל לכתוב מאמרים בעיתונים המגיד, הלבנון והמליץ בענייני חיבת ציון, מבסס בהם את שיטתו הלאומית-דתית; ביניהם המאמר "העם הנבחר והארץ הנבחרת", והמאמר "מהו יישוב ארץ-ישראל, ומהו ההפרש בין היישוב החומרי לבין היישוב הרוחני?". הוא היה הראשון בתקופתו שעורר בפומבי את השאלות האלו.
הרב אליאשברג השקיע עצמו בענייני חיבת ציון, ונסע תכופות להכיר חברים לדעה, ולצרפם לתנועה. ב-1883 נתכנסה אספה מרכזית של "חובבי ציון“ בביאליסטוק, והוא נבחר לוועד, המונה 6 אנשים, לארגון הפעילות. יחד עמו נבחרו שמואל מוהילבר ורמ"ג יפה. בוועידת קטוביץ לא השתתף עקב בריאותו הרופפת, בוועידת דרוזגניק נבחר, שלא בפניו, לאחד הגבאים-היועצים של חובבי ציון ברוסיה, עם הנצי"ב והרב שמואל מוהילבר. סיכום מחשבותיו הציוניות נמצא בספר "שביל הזהב", שנכתב על ידו אך נדפס לאחר מותו.
הראי"ה קוק אמר על הרב אליאשברג: "אותו גאון וצדיק מבויסק, שהיה אחד מגדולי הרוח המעטים שחדרו לתוך עומקה של המחשבה הציונית האמיתית, המקורית, זאת המחשבה הספוגה כולה מרוח-חיים של קודש ישראל לה', ושהוא, רבי מרדכי רבה של בויסק היה מביע אותה כפעם בפעם כשהיה בא במשא-ומתן עם חבריו הגאונים בדבר עבודת 'חבת ציון'... רבי מרדכי עלישברג היה היותר מעמיק במחשבותיו על אודות התנועה הלאומית ודרכיה".
כתב הרב יהודה לייב הכהן פישמן: "הוא הבין והרגיש כי דווקא לטובת העבודה החומרית, כדי תהיה עבודה זו פורייה - דרושה לנו עבודה רוחנית גדולה ורחבה כדי לחנך את העם ולהכשירו לעבודת-בניין ענקית. ויותר מכן: רבי מרדכי עלישברג הבין שאין להפריש הרוחניות מן הגשמיות, וכי שתיהן נבלעות זו בזו... - כל זה אפשר רק בכח מוסרי ורוחני, כח המרגיש את ערכה ואת קדושתה של עבודת הבניין גם בשביל ההווה וגם בשביל העתיד".
הרב אליאשברג והרב אברהם יצחק הכהן קוק
הרב קוק, בהיותו רבה של זיימל, היה סר אל הרב אליאשברג בבויסק, ודן ומברר אתו בשאלות כלל ישראל וארץ ישראל. בדיונם הם נחלקו על מהות הלאומיות הישראלית. לדעת הרב אליאשברג, צריכה היא להיות לאומיות טבעית בעצמותה, כראוי ומוכרח לכל אדם לאהוב את אומתו לדבוק בה, אלא שבישראל היא ממילא נעשית מקושרת ומקודשת בכל קדושתן הא-להית של האמונה והתורה והמצוות ושמירתן וקיומן (כלומר, קומה כלל אנושית ומעליה קומה ישראלית). לדעת הרב קוק, צריכה היא להיות בתחילת יסוד עצמותה ובכל מהות מיוחדת בתוכן קדושתה העליונה, ומתוך כך הכל (כלומר, ישראל בריה מיוחדת מראש ועד עקב).
חזונו והשקפתו המעשיים
לדעת הרב מרדכי אליאשברג, כל חוזק ותוקף לאומי לא ייחשב כמו האחדות, ולא מצא הקב"ה כלי מחזיק ברכה לישראל אלא השלום, והבריח התיכון אשר בכוחו לחבר את לבבות בני ישראל היא מצווה אחת כוללת ומשתתפת ויישוב ארץ-ישראל שמה. בחזונו ראה איכרים עברים אמיצים, בריאים, שאינם יודעים לא חטיפה ופזיזות תגרנית, לא פקחות והלצה של יושבי קרנות בערים ולא רכילות של סימטא, אלא "חורשים בשעת חרישה, וזורעים בשעת זריעה", ומסתפקים במועט ועובדים בלא אנחות ובלא ענני הדאגה והתוגה, ושיחד עם זה יהיו מאורגנים ומרוקמים ומחוברים חיבור אמיתי עם יהדות נאמנת, כלומר דבקים בעמם, בארצם ובתורתם.
יישוב ארץ ישראל
לדעת הרב אליאשברג, יישוב ארץ ישראל כולל שתי מצוות, הראשונה כגוף המצווה והשניה כנשמתה, ושתיהן כאחת מביאות את היישוב לשלמותו: דרישותיו מהמתיישבים בא"י:
דרכו במוסר
בצד בקיאותו ועומק הגיונו, היה בעל מידות תרומיות: ענו וצנוע בכל דרכיו, והאמת נר לרגליו. הוא היה אומר שה"מוסר האמיתי" הוא "הצנע לכת", ולא "רעש" של מוסר. לפיכך, אף על פי שרבי ישראל מסלנט היה חברו, לא מצא חפץ בשיטת תנועת המוסר, אם כי לא התנגד לעבודתו המוסרית של רבי ישראל בעצמו, אך לעבודה של תלמידיו של רבי ישראל "המוסריים" לא הגה חיבה יתירה.
קו מאופיו המוסרי בסיפור הבא. פעם בא לעירו רבי ישראל נח שניאורסון, ולאחר שבילו יחד זמן רב, ברכו הרבי: "ה' יברך את כבוד תורתו ברוחניות ובגשמיות", ולאחר מכן דרש ממנו ברכה מפורשת. אמר לו הרב אליאשברג: "ה' יברך אתכם ברוחניות". כששאלו מדוע בירך אותו רק ברוחניות, ענה הרב: "מפני שכל ישראל לוקחים גשמיות ועושים ממנה רוחניות, מפרישים מכספם לתורה, לצדקה וכדומה, ואנו שנינו מוכרים את רוחניותנו ועושים ממנה גשמיות, ועל כן זקוקים אנו לרוחניות רבה, כדי שיהיה לנו מה למכור..."
משפחתו
בנו הרב יהונתן אליאשברג היה רב, אב"ד וולקוביסק ועסקן בחובבי ציון.
ינס הגלר
ינס הגלר (בגרמנית: Jens Hegeler, נולד ב-22 בינואר 1988 בקלן שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר.
קריירת מועדונים
הגלר החל לשחק בקבוצת הנוער של באייר לברקוזן בשנת 2006, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2008, כאשר הוא משחק לסירוגין גם בקבוצת המילואים. הגלר הושאל בפגרת החורף של עונת 2008/09 לאאוגסבורג, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה. הגלר שיחק באאוגסבורג במשך עונה וחצי, ובעונת 2009/10 סיים עמה במקום השלישי בבונדסליגה השנייה, שמקנה מקום במבחני העלייה לבונדסליגה. במשחקי מבחן אלה כשלו אאוגסבורג והגלר מול נירנברג, שנשארה בבונדסליגה. בתום עונה זו סיים הגלר את ההשאלה לאאוגסבורג, והושאל שוב מבאייר לברקוזן, הפעם למשך שתי עונות לאותה נירנברג, ששיחקה אז בבונדסליגה. הגלר הציג יכולת טובה בשתי עונותיו בנירנברג, כשבעונת 2010/11 סיימה נירנברג במקום השישי, ובעונת 2011/12 סיימה במקום העשירי. הגלר צבר 65 הופעות ליגה במדי נירנברג, בהן הבקיע ארבעה שערים. בתום תקופת ההשאלה חזר הגלר לבאייר לברקוזן, שם שיחק שתי עונות מלאות. בעונת 2012/13 הגיע עם באייר לברקוזן למקום השלישי כשהוא מרבה לשחק בהרכב. בעונת 2013/14 ירדה כמות ההופעות של הגלר באופן משמעותי, ובאייר לברקוזן סיימה רביעית בבונדסליגה.
בתחילת עונת 2014/15 עבר הגלר להרטה ברלין. בעונתו הראשונה בקבוצה צבר 24 הופעות והפך לשחקן הרכב. לאחר מכן ירד משמעותית מספר ההופעות של הגלר.
בינואר 2017 חתם הגלר על חוזה לשנתיים וחצי בבריסטול סיטי. בדצמבר 2018 שוחרר מהקבוצה בהסכמה משותפת, ולא חזר לשחק עוד כדורגל.
קריירה בינלאומית
להגלר ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21.
משה קוניץ
הרב משה קוניץ (לעיתים: קוניצר; ה'תקל"ד, 1774 – כ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837) היה רבה של אובן ישן, וחוקר תולדות ישראל. נודע בעיקר בשל ספרו "בן יוחאי" הטוען לייחוס ספר הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי, כתגובה לספר מטפחת ספרים שכתב רבי יעקב עמדין ושלל עניין זה.
ביוגרפיה
נולד באובן ישן לרב מנחם מנדל שהיה אדם עני. בהיותו בן עשר החל ללמוד מפי הרב בנימין זאב וולף בוסקוביץ, אצלו למד עד אחרי היותו לבר מצווה (1787). בגיל שלוש עשרה נסע בכוחות עצמו לפראג לישיבתו של רבי יחזקאל לנדא, אך לא הצליח לעקוב אחרי השיעורים הסבוכים בישיבה, ופנה אל הרב ברוך ייטלס שיקבל אותו כתלמיד פרטי לצד לימודיו בישיבה. אצל ייטלס למד תנ"ך עם פירושים שונים וספרות עברית מימי הביניים כמו הספר בחינות עולם של ידעיה הפניני. בשתי שנותיו בפראג החל לכתוב שירה עברית.
לאחר שנתיים בפראג, נסע ללמוד באוניברסיטת ברסלאו. לאחר חמש שנים בברסלאו השלים את ספרו "המסות הגדולות" (1794) על מקומות מוקשים בדברי התלמוד, ובשנת ה'תקנ"ו (1796) הדפיס את ספרו "העוין" המבאר את דברי הספר "בחינות עולם". לפי דעתו עלה הספר "בחינות עולם" באיכותו על כל ספרי בני דורו, ולכן התאמץ להכניס בפירושו בדברי הספר, עקרונות חשובים מספרי הרמב"ם והסברים לפסוקי תנ"ך. לעיתים אין פירושיו מתקבלים בכוונת רבי ידעיה הפניני, אך ניתן לעמוד מהם על היקף ידיעותיו של קוניץ כבר בגילו הצעיר.
בשנים הבאות החל לעמול על חיבוריו לתולדות גדולי ישראל: "מעשה חכמים", שמחברתו הראשונה עסקה בתולדות בית רבי (וינה 1805); ו"בן יוחאי", לתולדות רבי שמעון בר יוחאי וביאור מאמריו בכל ספרות חז"ל (וינה 1815). תוך כדי עבודתו על ספרים אלו, החל שמו להתפרסם, סוחר עשיר מעיר הולדתו בשם ר' שלמה הכהן השיא לו את בתו, והוא הצטרף לעסקיו של חמיו, אך את שעות הערב הקדיש להמשך מחקריו וכתיבת חיבוריו. למרות היותו סוחר, התפרסם שמו בין אנשי תנועת ההשכלה היהודית כידען ומלומד בתחומו. שמשון בלוך נטל ממנו "הסכמה" לתרגומו לספר "לתשועת ישראל" של מנשה בן ישראל.
ב-1815 הדפיס את ספרו "בן יוחאי", בספרו זה יצא נגד טענות בקרב החוקרים, ביניהם גם רבנים כמו רבי יעקב עמדין במטפחת ספרים, בדבר היות ייחוסו של ספר הזוהר לרשב"י שגוי. קוניץ האריך להוכיח שאכן רבי שמעון בן יוחאי הוא מחברו של הספר. כתגובה לספר זה חיבר שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) את ספרו "נחלת יהודה".
מצבו הכלכלי התדרדר, ובשנת 1817 כבר גר בווינה ומצבו הכלכלי היה בשפל. לבקשת הקהילה היהודית בברלין, כתב מאמר בנושא השינויים בתפילות. המאמר שנדפס בספר שזוהה כרפורמי "אור נוגה" (דסאו 1818) ונדפס לצד מאמרו של הרב אהרן חורין שהואשם כסוטה ופוקר, גרם לביקורת עליו בעולם התורני אך עשה רושם טוב בחוגים המתקדמים.
הוא התמנה לדיין בפשט ואחר כך כרבה של אובודה, בתפקידו האחרון כיהן כעשר שנים עד לפטירתו בכ"ז בשבט ה'תקצ"ז, 2 בפברואר 1837.
בנו, רבי שלום קוניץ הדפיס את חלקו השני של ספר "המצרף" לאחר פטירת אביו.
לקריאה נוספת
הרב חיים אשר פריימן, לטיבו של בעל 'בן יוחאי' וספרו, בתוך ישורון (מאסף תורני) כרך מ, תשע"ט
זואי אקינס
זואי בירד אקינס (באנגלית: Zoe Byrd Akins; 30 באוקטובר 1886 – 29 באוקטובר 1958) הייתה משוררת, מחזאית, סופרת, תסריטאית ועורכת אמריקאית. היא נולדה בהיומנסוויל, מיזורי, שבארצות הברית. אקינס כתבה כ-40 מחזות, כתבה וסייעה לכתוב עשרות סרטים, וזכתה בפרס פוליצר לדרמה בשנת 1935 על עיבודה הבימתי של הרומן "המשרתת הזקנה".
ביוגרפיה
זואי אקינס נולדה ב-30 באוקטובר 1886 לאליזבת גרין, ולתומאס ג' אקינס, בעיירה היומנסוויל, מיזורי, ארצות הברית. היא למדה בחינוך ביתי כשהייתה צעירה, וכאשר התבגרה, עברה ללמוד בבית המדרש של מונטיצ'לו, ולאחר מכן בבית ספר הוסמל הול באילינוי.
מאז צעירותה, אקינס נמשכה לבמה ולתחומים הקשורים אליה. כשהייתה צעירה היא סייעה בעריכת העיתון "Reedy's Mirror". בבגרותה, עברה לניו יורק במטרה להפוך לשחקנית מצליחה, אך קריירה זו לא הייתה לה מקור פרנסה מספיק – מה שהוביל בסופו של דבר למעברה לקריירת כתיבה.
בשנת 1929 עברה אקינס להוליווד במטרה להמשיך לתסרט ולסייע בכתיבת סרטים. בשלב מאוחר יותר היא המשיכה לכתיבה גם עבור הטלוויזיה והרדיו.
במרץ של שנת 1932 נישאה אקינס להוגו רמבולד, מעצב במות ידוע. נישואים אלו לא נמשכו לזמן רב, בעקבות מותו של רמבולד באוקטובר של אותה השנה, רק כמה חודשים מאוחר יותר.
זואי מתה ב-29 באוקטובר 1958 מסיבה לא ברורה, בגיל 72.
הישגיה בתחום התיאטרון והמחזאות
בשנת 1913, כתבה אקינס את המחזה הראשון שלה – "פאפא". מחזה זה הומחז בברודוויי 6 שנים מאוחר יותר, בשנת 1919. למעשה, המחזה הראשון של אקינס שהומחז בברודוויי היה המחזה "העיר הקסומה", אשר הומחז לראשונה ב-1 באוקטובר 1915.
לאחר שפאפא הומחז בברודוויי, כתבה אקינס את המחזה "דקלאסה" (Declassée), אשר הצליח מאוד.
המחזה הנודע ביותר של זואי אקינס הוא מחזה בשם "המשרתת הזקנה"- עיבוד בימתי של רומן באותו השם שכתבה הסופרת אדית' וורטון. מחזה זה רץ בחודשים ינואר עד ספטמבר בשנת 1935. על העיבוד הבימתי הזה זכתה אקינס בפרס פוליצר לדרמה באותה השנה. (1)
בסך הכל, 19 מחזות שאקינס כתבה או עיבדה לבמה הועלו בברודוויי.
הישגיה בתחום הקולנוע
בשנות ה-20 אקינס נכנסה גם לתחום הקולנוע, כאשר אולפני קולנוע החלו לפנות אליה בבקשה לקניית הזכויות למחזותיה במטרה ליצור סרטים המבוססים עליהם. בזמן שמחזותיה עובדו לסרטים, אקינס הפכה לתסריטאית בעצמה. היא כתבה ולפעמים אף סייעה בכתיבת סרטים כגון: "שרה והבן" ("Sarah and son"), "אישה של כולם" ("Anybody's woman"), "נשים עובדות" ("Working girls") ועוד.
איי דייגו ראמירס
אוניות קרוז עוברות שם מדי פעם בדרכן אל אנטארקטיקה וממנה.
האיים הם אתר קינון חשוב למספר רב של ציפורי ים דרומיות, בהן אלבטרוס שחור-גבות, אלבטרוס לבן-כיפה, אלבטרוס אפור-ראש, פינגווין הסלעים ויסעור דרומי ענק.
היסטוריה
האיים נצפו לראשונה ב-12 בפברואר 1619 על ידי משלחת גארסייה דה נודאל, ונקראו על שם קוסמוגרף המשלחת, דייגו ראמירס דה ארייאנו. הם הוגדרו כמסת היבשה הדרומית ביותר שצוינה במפה בזמן ההוא, והחזיקו בתואר למשך 156 שנים, עד גילוי איי סנדוויץ' הדרומיים ב-1775.
ב-1892 החכירה ממשלת צ'ילה את האיים לפדרו פבלו בנאווידס לשם דייג, ובתנאי שיבנה שם מגדלור, נמל ובית ספר. בהמשך הועברה החכירה לקניגסוורתר ופאזינוביץ'.
הצי הצ'יליאני הקים ב-1957 תחנה מטאורולוגית מעל קאלטה קונדל, מפרצון בצדו הצפון-מזרחי של האי גונסלו, והוא מחדש את ציודה פעמים אחדות בשנה. זה המוצב המיושב הדרומי ביותר של דרום-אמריקה (כולל איים), גם אם איי סנדוויץ' הדרומיים נחשבים לחלק מדרום-אמריקה, משום שהתחנה הארגנטינאית על האי תיולי פורקה ביוני 1982 (כתוצאה ממלחמת פוקלנד). המוצב הדרומי השני בסדר המרחקים שיש בו נוכחות אנושית והשייך לדרום-אמריקה הוא המגדלור בכף הורן.
שברולט קמארו הדור השישי
שברולט קמארו הדור השישי (באנגלית: Chevrolet Camaro sixth generation) היא מכונית ספורט במרכב קופה, שמיוצרת על ידי שברולט משנת 2015. היא הדור השישי של מכונית הספורט שברולט קמארו. היא נחשפה ב-16 במאי 2015. דגמי ה-SS וה-ZL1 הגיעו לישראל ב-27 בינואר 2021.
הקמארו דור שישי נמכר באירופה עד ל-31 באוגוסט 2019, שאז הותקנו תקנות פליטה חדשות באירופה ובכך הסתיימו המכירות של הקמארו דור שישי שלא יכלה לעמוד בהם.
מפרט טכני
הדור השישי משווק עם שני מנועי בנזין.
קמארו SS
גרסת ה-SS (סופר-ספורט) כוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים בנפח 6.2 ליטר טורבו המספק כ-455 כוחות סוס. תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים. היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 4.0 שניות.
קמארו ZL1
גרסת ה-ZL1, היא גרסת הביצועים הגבוהים של הקמארו SS, שהוצגה בשנת 2016. היא כוללת עיצוב יותר אגרסיבי וספורטיבי וכוללת כנף אחורית מאחור, חישוקי 20 אינץ' כסטנדרט, קימורים בבטן, מסך מגע ולוח מחוונים חצי דיגיטלי, תא המטען בנפח 257 ליטרים אך ישנה אפשרות לקפל את המושבים האחוריים ובכך להגדיל את נפח תא המטען.
היא בעלת מתלים מיוחדים שמספקים למכונית יציבות בכביש גם במצבי הספורט, הצמיגים של ה-ZL1 יוצרו במיוחד בשביל הדגם, ומספקים יציבות רבה בכל רגע שהצמיג יותר ויותר מתחמם. הבלמם מחברת ברמבו כוללים דיסק מאוורר עם קליפר 6 בוכנות מלפנים ו-4 בוכנות מאחור.
היא כוללת מנוע בנזין V8 צילנדרים בנפח 6.2 ליטר עם מגדש על המספק 650 כוחות סוס ב-6,400 סיבובים לדקה. תיבת הילוכים ידנית בעלת שישה הילוכים או תיבת הילוכים אוטומטית בעלת עשרה הילוכים. היא מאיצה מ-0 עד 100 קמ"ש בתוך 3.5 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 322 קמ"ש. בשימוש מלא במצב ספורט צריכת הדלק המשולבת עומדת על 3.8 ק"מ לליטר, אך בנסיעה ללא מצב ספורט הנתון עולה לסביבות ה-10 ק"מ לליטר.
ג'נרל מוטורס מייצרת גרסה משלה במפעל שלה ברומולוס, מישיגן. גרסת ה-ZL1 1LE שונה קצת בצורה, המשקל הופחת ב-27 ק"ג לעומת ה-ZL1 הסטנדרטי והיא מכוונת למסלול.
ברברה איב האריס
ברברה איב האריס (באנגלית: Barbara Eve Harris, נולדה ברברה אוודני ריד-היברט, 8 במרץ 1959) היא שחקנית טובגונית-קנדית, הידועה בהופעות המשנה שלה בטלוויזיה. היא ככל הנראה ידועה בעיקר בזכות תפקידה כסוכנת ה-FBI פלישיה לאנג בנמלטים ובתור דוט, מנהלת ב-CIA בפובאר.
ביוגרפיה
האריס נולדה באי טובגו שבאוקיינוס האטלנטי, להורים ג'מייקנים, והיגרה עם משפחתה לקנדה בגיל שש.
קריירה
האריס הופיעה ביותר מ-60 סדרות בטלוויזיה ושיחקה במספר סרטי קולנוע.
האריס כיכבה בסדרת הדרמה הקנדית "תופעות לוואי" משנת 1994 עד 1996. על הופעתה בתוכנית, היא הייתה מועמדת לפרס ג'מיני להופעה הטובה ביותר של שחקנית בתפקיד דרמטי מתמשך. בטלוויזיה האמריקאית היא התארחה בסדרות: נוטס לנדינג, שולחן לחמישה, הבית הלבן, הפרקליטים, CSI: מיאמי, ER, ג'אג, גברתי הנשיאה, מרפאה פרטית, אחים ואחיות, מחשבות פליליות, NCIS, ריזולי ואיילס, נקמה והמדריך לרוצח. היא גם הופיעה במספר סרטי טלוויזיה, כמו אישה במנוסה: הסיפור של לורנסיה במבנק (1993), נגד רצונן: נשים בכלא (1994) ולב שבוי: הסיפור של ג'יימס מינק (1996).
להאריס היה תפקיד חוזר כסוכנת ה-FBI פלישיה לאנג בסדרת הדרמה של פוקס נמלטים" בשנים 2006 עד 2009 ומאוחר יותר הופיעה בסדרת ההמשך - Prison Break: The Final Break בשנים 2011 עד 2012, היה לה תפקיד חוזר נוסף בסדרה CSI בתור השריף שרי ליסטון.
בשנים 2015 עד 2017 היה לה תפקיד חוזר כמפקדת כיבוי האש אמה קראולי בשיקגו PD ובשיקגו Fire.
ב-2023 הופיעה בתור דוט, מנהלת CIA בסדרה פובאר בכיכובו של ארנולד שוורצנגר.
1985 בברית המועצות
1985 בברית המועצות הייתה השנה בה נחגגה השנה ה-68 למהפכת אוקטובר. בדצמבר 1979 החלה פלישת הכוחות הסובייטיות לאפגניסטן והחלה מלחמה שנמשכה 10 שנים.
מערכת לומדת
מערכת לומדת היא מערכת אשר משפרת את ביצועיה בביצוע משימה נתונה ככל שהיא מבצעת משימה זו.
עקרון הפעולה של מערכות אלו בנוי משני שלבים עיקריים, למידת המידע ובדיקת מידע חדש.
בשלב הלמידה, הידוע גם כשלב אימון המערכת, המערכת מקבלת מידע מוכר ובונה מודל סטטיסטי באמצעותו תאפיין מידע חדש.
בשלב הבדיקה, המערכת מקבלת מידע חדש ובהתאם למודל שנבנה מסווגת אותו.
מערכת כזו מכילה:
שימוש במערכות כאלו מקובל במערכות זיהוי כתב, זיהוי דיבור, זיהוי דובר, גילוי ספאם, תוכנות ללמידת משחק ועוד.
בשנים האחרונות הופך תחום המערכות הלומדות לאחד מהתחומים המובילים במסגרת מחקרים בביואינפורמטיקה, בעיקר בכל האמור בזיהוי דפוסים חוזרים במסדי נתונים ביולוגים (מבנה חלבונים, אתרי קישור של פקטורי שעתוק ו-gene expression).
יציאה מהארון
יציאה מהארון (במקור מאנגלית: Coming out of the closet; ובקיצור: Coming out) הוא ביטוי המתייחס לאנשים מהקהילה הגאה החושפים את זהותם המינית או המגדרית בפני אנשים אחרים. מכיוון שמדובר בנושא פרטי, יציאה מהארון מתוארת לרוב כתהליך פסיכולוגי או כמסע – היות שבתהליך משולבים אלמנטים של קבלת החלטות ולקיחת סיכונים; ביטוי אישי; תחושות טקס מעבר; זהות אישית; מעבר מדיכוי לאמנציפציה; ומבושה ותחושות סטיגמה לגאווה אישית. תהליך היציאה מהארון הוא תהליך מורכב של השלמה וקבלה עצמית, כמו גם יצירת הזדהות קהילתית קולקטיבית.
במובן הרחב יותר, מתייחס ביטוי זה לנכונות של אנשים לחשוף חלקים מסוימים בזהותם שבעבר היה פחות מקובל לדבר עליהם ולהודות בקיומם, דוגמת השתייכות דתית ופולחנית. הביטוי "יציאה מהארון" הוליד ביטויים דומים לתיאור תופעות באותו התחום: אדם ש־"נמצא בארון" מכונה ארוניסט, ו־"הוצאה של אדם מהארון" מכונה אאוטינג. הארון משמש כמטפורה למקום מסתור אפל, בו נאלצים "הארוניסטים" לשהות (ברוב המוחלט של המקרים) מחוסר ברירה, מבושה או מחשש מפני תגובת הסביבה. בעוד הביטוי "יציאה מהארון" מתייחס לחשיפה מרצון של האדם (שמחליט "לצאת מהארון"); הביטוי "אאוטינג" (מאנגלית: Outing) או "הוצאה מהארון" מתייחס לחשיפתו בניגוד לרצונו, על ידי אדם אחר.
היסטוריה
בשנת 1869, כמאה שנים לפני מהומות סטונוול, הציע קרל היינריך אולריכס, הוגה דעות ולוחם זכויות אדם גרמני, את רעיון החשיפה העצמית כאמצעי לאמנציפציה. בטוענו כי חוסר הנראות הוא אחד המכשולים הגדולים של הומואים ולסביות בשינוי דעת הקהל, דחק היינריך אולריכס בהומואים ובלסביות לחשוף בפומבי את נטייתם המינית.
איוואן בלוך (Iwan Bloch), רופא יהודי-גרמני נודע, קרא בשנת 1906 להומוסקסואלים מבוגרים לחשוף את נטיותיהם המיניות בפני משפחותיהם ומכריהם. את קריאתו פרסם בספר "חיי המין של תקופתנו והקשר לחברה המודרנית".
היציאה מהארון הבולטת ביותר בארצות הברית הייתה זו של המשורר רוברט דאנקן. בשנת 1944 הוא פרסם תחת שמו האמיתי מאמר במגזין האנרכיסטי "Politics", ובו טען כי הומואים ולסביות הם מיעוט חברתי אשר סובל מדיכוי קשה.
החשאיות המוחלטת של אגודת מאטאשין, הקבוצה המבוססת הראשונה של הומוסקסואלים בארצות הברית אשר הוקמה בלוס אנג'לס בשנת 1950, התפוגגה בשנת 1953 ופעילותה הפכה פומבית לאחר שהאקטיביסט הול קול החל לעמוד בראשה בסן פרנסיסקו - שינוי שעודד רבים לצאת מהארון.
בשנת 1957 פוטר פרנק קמני ממשרתו בוושינגטון די. סי. כאסטרונום בצבא ארצות הברית מכיוון שהיה הומוסקסואל. הפיטורים דחפו אותו "להוביל מאבק ענקים נגד המוסדות האמריקאיים, ולעמוד בראש החנית של מאבקים כוחניים של התנועה למען זכויות הומוסקסואלים בתחילת שנות ה-60 בארצות הברית". את מאבקיו ברשויות הוביל קמני במקביל לשכנוע הציבורי כי "אנו חייבים להחדיר בקהילת ההומוסקסואלים תחושת שווי-ערך להומו האינדיבידואל. את זה נוכל להשיג רק דרך הפגנות ציבוריות אשר יובילו אותן בפתיחות ההומואים בעצמם".
בשנת 1961 פרסם הפרופסור לסוציולוגיה וקרימינולוגיה והסופר אדוארד סאגרין תחת שם העט דונלד וובסטר קורי (Donald Webster Cory) את הספר הנחשב לציון דרך בחקר הנושא: "The Homosexual in America", אשר התיאורים הכנים והאישיים שתוארו בו היוו תמריץ משמעותי בהתפתחות המודעות-העצמית של הקהילה הגאה, ובהמשך להתפתחות תנועת ההומופיל. בספר כתב:
בשנת 1978 נדונה בקליפורניה יוזמת בריגס, שמטרתה הייתה למנוע מהומואים, לסביות, וכל מי שתומך בזכויות להט"ב מלעסוק בהוראה בבתי הספר הציבוריים במדינה. זה היה הניסיון הראשון מסוגו להגביל זכויות הומואים ולסביות בארצות הברית. הפעילים החברתיים קרייג גוון, ביל קראוזה, הארווי מילק, האנק וילסון וטום אימאנו פעלו על מנת להביא לביטול היוזמה. הם תמכו בסלוגן "!Come out! Come out! Wherever you are" (בתרגום חופשי: "צאו! צאו! איפה שתהיו!") הלקוח משיר של פרנק סינטרה ומהווה פרפרזה ליציאה מהארון. במסגרת הקמפיין שזכה לשם "קמפיין מס' 6", עברו פעילים חברתיים הומואים ולסביות מדלת לדלת במחוזות מגוריהם ועסקו בהסברה אודות הנזק החברתי שיוזמה זו עלולה לגרום.
במצעדי הגאווה בקיץ 1978 בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו, השתתפו מאות אלפי אנשים. המארגנים ביקשו מהמשתתפים לשאת שלטים ובהם עיירות המוצא שלהם, ולהציגן למצלמות, כדי להראות כמה רחוק אנשים נדדו כדי להגיע למחוז קסטרו שהיה "מקום מפלט" לאנשי הקהילה הגאה. הארווי מילק נשא במצעד את אחד הנאומים המפורסמים ביותר שלו: .
הקמפיין הביא ליציאה מהארון של להט"בים רבים, אשר סיפרו על נטייתם המינים למשפחותיהם, חבריהם וקולגות שלהם. רבים יזמו נאומים במרכזים חברתיים והכנסיות אליהן הם משתייכים ופנו בכתב לעורכי העיתונים המקומיים. מטרת הקמפיין הייתה להראות לציבור כי הומואים ולסביות הם חלק אינטגרלי מהחברה, וכי באוכלוסייה זו נכללים גם מכרים שלהם שעלולים להיפגע מהיוזמה.
בצבא ארצות הברית, חוק הממשל הפדרלי של ארצות הברית Pub.L. 103-160 (10 U.S.C. § 654), שנודע בכינויו העממי "אל תשאל, אל תספר" (באנגלית: "Don’t ask, don’t tell") ושהיה תקף בין 1993 לשנת 2011, אסר שירות צבאי של הומוסקסואלים ולסביות רק אם יצאו מהארון "על ידי הצהרה שחייל הוא הומוסקסואל או ביסקסואל". החוק אסר לשאול חיילים לגבי נטייתם המינית.
מניעים ומשמעויות
במקביל לעדויות המחקריות המציינות כי להומואים, לסביות וביסקסואלים שיצאו מהארון יש רווחה נפשית גבוהה יותר, דימוי עצמי גבוה יותר ובריאות נפשית רבה יותר, ישנם מחקרים המצביעים על כך שיציאה מהארון בפני ההורים ובני המשפחה היא המשימה הקשה ביותר הטומנת בחובה סיכונים וסכנות בריאותיות ורגשיות - בעיקר לבני נוער.
ממחקר שערך ד"ר גיא שילה, רכז מחקר בארגון הנוער הגאה ומחבר הספר 'החיים בוורוד', במסגרת עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב, עולה כי גיל היציאה מהארון הממוצע של להט"בים צעירים בישראל נמצא במגמת ירידה: בתוך עשור, מסוף שנות ה-90, ירד הגיל הממוצע מ-22 ל-16 וחצי. תרומה נכבדה ליכולת לצאת מהארון תרם האינטרנט, המאפשר לערוך שיחות, בעיקר אנונימיות, במגוון נושאים ועקב כך, לתת לאנשים תחושה שהם "לא לבד". גם העובדה שרבים מ"היוצאים מהארון" (במובן הרחב של הביטוי), הם אנשים מפורסמים ובעלי תדמית של "מצליחנים", כמו גם "הוצאה מהארון" שעושים לדמויות מהעבר, יכולה לעזור לאנשים רבים להתמודד יותר טוב עם בעיותיהם ולבטיהם ואולי אף להתגבר עליהן, תוך גיבוש תחושת גאווה והשלמה.
במדינות בהן הומוסקסואליות נחשבת לעבירה פלילית, להט"בים עלולים לסבול מהשלכות חוקיות בעקבות יציאה מהארון וחשיפת נטייתם המינית בפומבי. על כן, ישנן מדינות בהן יציאה מהארון מהווה למעשה הפללה עצמית.
גיבוש זהות ויציאה מהארון אצל בני נוער
גיל ההתבגרות מאופיין בעוררות מינית, פנטזיות ומשיכה לשני המינים אצל חלק מהמתבגרים, ולעיתים עד סוף גיל ההתבגרות קשה לדעת בביטחון מהי הנטייה המינית. תקופת ההתבגרות של הומוסקסואלים ולסביות עלולה להיות תקופה המאופיינת בבלבול ובכאב רב. עם ההתנסויות ההומוסקסואליות הראשונות – המחשבות, הרגשות, הפנטזיות, או המגע המיני – חשים מתבגרים רבים, הומוסקסואליים או לסביות, שמשהו "לא נורמלי" קורה להם. רבים פוחדים לחשוף את נטייתם ההומוסקסואלית ומעדיפים להימנע מפעילויות חברתיות, כדי לא לחלוק את רגשותיהם עם חבריהם.
בגיל ההתבגרות, מתחזק הדחף "להיות כמו כולם", ולכן צעירים הומוסקסואלים ולסביות רבים ינסו לקשור מערכות יחסים עם בני המין האחר. מעט מן הצעירים הללו מוצאים להם מסגרת התייחסות שעם חבריה הם יכולים לחלוק את חוויותיהם וקשייהם. מחקרים שנעשו בארצות הברית מצאו ששיעור ההתאבדות בקרב בני נוער הומוסקסואלי גבוה בצורה משמעותית מזה של בני נוער שאינם הומוסקסואלים.
יציאה מהארון בפני ההורים מעלה בפני בני הנוער דילמות עמוקות: מחד גיסא, קיים הרצון לשתף את ההורים בחלק חשוב זה של חייהם כך שלא יצטרכו לחיות בשקר; מאידך גיסא, קיים הפחד המתמיד שההורים לא יקבלו את נטייתם המינית ויגיבו באופן קשה. ההתלבטות בשאלה זו כרוכה בהערכת המחיר שהצעיר או הצעירה עלולים לשלם בעקבות הגילוי. חשוב להדגיש כי כל מקרה הוא ייחודי. הנער ההומוסקסואל או הנערה הלסבית צריכים לשקול ולהעריך את היתרונות והחסרונות היכולים להתלוות לחשיפה, עוד לפני החשיפה להורים או לכל אדם אחר. ייתכן בהחלט, במקרים מסוימים, שחשיפת הנטייה ההומוסקסואלית תתבע מחיר כבד מדי שעלול להקשות על ההתמודדות, כגון המשפחה המביעה התנגדות ודחייה, הרחקת הצעיר או הצעירה מן הבית או הקהילה וכדומה.
צבא פרו
צבא פרו (בספרדית: Fuerzas Armadas del Perú) הוא שמם של כלל הכוחות המזוינים של פרו. הצבא הוקם בשנת 1821 ומורכב משלושה חיילות: חיל היבשה של פרו, חיל האוויר של פרו וחיל הים של פרו. מטרתו העיקרית של הצבא היא להבטיח את ריבונותה של פרו ולהגן עליה מאיומים חיצוניים, ומפקדתו הראשית נמצאת בעיר הבירה לימה.
חיל היבשה
חיל היבשה של פרו מונה כ-75,000 חיילים. מפקדתו הראשית בלימה אך יש לו מספר מפקדות אחרות בעלות חשיבות משנית. חיל היבשה פורס את כוחות לפי אזורים בפרו- בכל אזור יש בריגדה שאחראית על ביטחונו (ולרוב גם מפקדה באותו אזור). החיל משתמש בטנקים מסוג T-55 וטנקים מסוג AMX-13, מספר סוגים של משאיות נושאות חיילים מסוג M-113 ו- UR-416, מספר סוגים של תותחים מיושנים כמו: D30, M-101, M-109 ו-M-114. החיל מפעיל שני סוגים של מסוקים: MIL MI-2, MIL MI-17.
הצי
הצי של פרו (Marina de Guerra del Perú) מונה כ-25,000 חיילים ומפקדתו הראשית נמצאת בלימה אך יש לו מספר מפקדות בערים אחרות בעלות חשיבות משנית. תפקידו הוא להגן על המים הטריטוריאליים של פרו.
ספינת הדגל של הצי היא BAP Almnte Grau. הצי מפעיל 8 ספינות טילים מסוג Lupo class, שש ספינות מסוג PR-72P class, ארבע ספינות נחיתה אמפיביות, ארבע צוללות דיזל מסוג Type 209/1100 ושתי צוללות מסוג Type 209/1200- צי הצוללות הגדול ביותר בדרום אמריקה. לצי מספר ספינות סיור, ספינות תובלה ומכולות. לצי יש גם כוח תעופה ימי, מספר גדודי נחתים ויחידות של כוחות מיוחדים.
חיל האוויר
חיל האוויר של פרו (CAP, Cuerpo de Aviación del Peru) הוקם ב-20 במאי 1929 כשרות האוויר של פרו. ב-1950 החיל שינה את שמו לחיל האוויר של פרו (FAP, Fuerza Aérea del Perú). לחיל האוויר מפקדה ראשית בלימה ומספר מפקדות בעלות חשיבות משנית בערים אחרות. לחייל האוויר שש מפקדות כנף, 35,00 חיילים והוא מפעיל כלי טיס מסוג: מיג-29 ו- מיראז' 2000.
ב-1995, חיל האוויר לקח חלק במלחמת קנפה שבה נלחמה פרו נגד אקוודור. לאחר המלחמה, החל החייל לרכוש מטוסים וכלי נשק, בעיקר את המטוס מיג-29 ו- סוחוי 25 שהפכו להיות, ביחד עם המיראז' 2000, מטוסי הקרב העיקריים של החיל.
כוח אדם
קצינים: 10,337
משק"ים: 38,008
משק"ים שעוברים הכשרה לקצונה: 2,108
טירונים שעוברים הכשרה למשק"ים: 2,549
חיילים בשרות סדיר: 67,356
אזרחים: 26,570
בסך הכול: 120,658
האנשים החדשים
האנשים החדשים הוא האלבום השלישי של הזמר הישראלי עברי לידר שיצא לאור בינואר 2002 על ידי חברת התקליטים הליקון בהפקת לידר עצמו.
הפקה
זהו האלבום הראשון שהפיק לידר לבד, והוא היה בעל גוון חדשני ואלקטרוני. אלבום זה מכר מעל 18 אלף עותקים בתוך כשלושה חודשים, הגיע למעמד אלבום זהב, והמשיך ומכר מעל 30,000 עותקים. לידר העלה את סיבוב ההופעות "האנשים החדשים" במשך שנתיים ב-150 הופעות.
מהאלבום יצאו הסינגלים "בתי קפה", "על קו המים", "האנשים החדשים" ו"איש יקר". האלבום כולל גם את הביצוע של לידר לשירו של אהוד מנור "גשם אחרון", שהוכנס כבונוס לדיסק לבקשת הקהל, לאחר שהוקלט לפרויקט המחווה של גלגלצ לשירותרום. מאוחר יותר צורף לאלבום כבונוס גם ביצועו של לידר ל"בוא" של ריטה, שאותו הקליט עבור הסרט "יוסי וג'אגר".
מצעד מוזיקה
מצעד מוזיקה הוא דירוג של מוזיקה מוקלטת על פי קריטריונים מסוימים בתקופה מסוימת. הדירוג במצעדים מתבסס על נתוני מכירות, השמעה בתחנות רדיו וטלוויזיה, דירוג הקהל או החלטת מפיקי המצעד. המצעדים משודרים ברדיו, מוקרנים בטלוויזיה או נכתבים בעיתון או באתר אינטרנט. מצעדים הנחשבים לאמינים מתבססים על נתוני מכירות או זמן השמעה. במרוצת השנים, נחשבו נתוני הסטרימינג לקריטריון דומיננטי.
מצעד השירים הראשון פורסם בשנת 1936 במגזין בילבורד, שהחל לפרסם את מצעדי הבילבורד. בשנת 1992 ז'ורדי, בן 4 וחצי הגיע לראש מצעד הפזמונים בצרפת ושהה בה 15 שבועות.
סוגי מצעדים
המצעדים השונים מתחלקים על פי תדירותם. לעיתים שיר הזוכה לדירוג גבוה במצעדים הנערכים בתדירות גבוהה, מדורג נמוך יותר במצעדים בתדירות נמוכה יותר, וכן להפך.
מצעדי שירים
מצעד שירים שבועי מתבצע פעם בשבוע ובו מדורגים השירים שיצאו לאחרונה בדרך כלל. גם במרבית תחנות הרדיו האזוריות בישראל מתבצע מצעד עברי או לועזי מדי שבוע ולעיתים אף שניהם.
המצעדים משודרים לרוב בימי חמישי.
מצעדי אלבומים
מצעד אלבומים שבועי מתבצע פעם בשבוע ובו מדורגים האלבומים שיצאו לאחרונה בדרך כלל.
מהיקארי
היסטוריה
בשנת 1959, קוטמה אוקדה, מייסד הדת, נפל מסוס ושבר את עמוד השדרה. לפי המסורת זו הסיבה זו בעטיה זכה להתגלות האל סוּ, והתבקש על ידו להקים קהילה רוחנית וטהורה אשר תהיה משוחררת מכל אותם הרעלים בהם נגועים בני הגזע האנושי. רעלי החומרנות יובילו את האנושות השטופה בהבלי העולם הזה אל האבדון.
חימקי (כדורגל נשים, 2006)
חימקי (רשמית UOR-זבזדה, УОР-Звезда) הוא מועדון כדורגל נשים מהעיר חימקי. שימש כמועדון המילואים של רוסיאנקה וצסק"א ומאז 2021 משמש כמועדון בת של חימקי. מתמודד בליגת המשנה של אליפות רוסיה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 2006 כמועדון מילואים של רוסיאנקה. בשנת 2008 הוא זכה באליפות ליגה א' ועלה לליגה העליונה ולכן שינה את שמו. שתי עונות התמודד בליגת העל (2009-2010). מאז 2011 הוא שיחק בליגה הראשונה בשם "רוסיאנקה" (נוער). בשנת 2013 הוא לא השתתף באליפות ובשנת 2014 הקבוצה הוקמה מחדש כקבוצה מהליגה הראשונה.
בשנת 2017 "רוסיאנקה" חדלה להתקיים, אך בית הספר לשמורה אולימפית של זווניגורוד מספר 2 (UOR-2) המשיך לתמוך בקבוצה בתחרויות לאומיות. בשנת 2018 נעשה ניסיון מטעם קבוצת צסק"א להקים מועדון מילואים משלה, אך בסוף העונה, צסק"א החלה בשיתוף פעולה עם הקבוצה.
לשכת המסחר ירושלים
לשכת המסחר ירושלים הנה הגוף הרשמי המייצג את הסוחרים ובעלי העסקים בירושלים וסביבתה. הלשכה נוסדה בימי השלטון העות'מאני על ארץ ישראל, ופועלת מאז ועד היום לקידום והעמקת קשרי המסחר בירושלים והשפלה. נשיא לשכת המסחר המכהן הוא דרור אטרי. לשכת המסחר ירושלים היא עמותה רשומה, חברה בפדרציה של איגוד לשכות המסחר.
שירותי הלשכה
לשכת המסחר ירושלים מעניקה את השירותים הבאים לחבריה.
מבצע ענפי זית
מבצע ענפי זית היה מבצע של מערכות הביטחון הישראליות ויחידת החילוץ וההצלה הארצית של פיקוד העורף, שבמהלכו נשלחה משלחת סיוע הומניטרית ולחלץ אזרחים מטורקיה שנלכדו במבנים שקרסו בשל רעידות האדמה שהתרחשו באזור. משלחת הסיוע חילצה 19 לכודים ונתנה טיפול רפואי לכ-180 בני אדם נכון ל-12 בפברואר 2023.
רקע
בשעה 04:17 בבוקר לפי שעון טורקיה, התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של כ-7.8 בסולם מגניטודה לפי מומנט. מוקד הרעידה היה בדרום טורקיה, מערבית לעיר גזיאנטפ, בקצהו הצפוני של הבקע הסורי-אפריקני, בעומק של 17.9 ק"מ. לאחר כ-9 שעות התרחשה רעידת אדמה גדולה נוספת בעוצמה של כ-7.5 בסולם מגניטודה לפי מומנט. כתוצאה מהרעידות נהרגו עד כה יותר מ-37,350 בני אדם בטורקיה ובסוריה, יותר מ-94,770 בני אדם נפצעו וישנם עוד עשרות אלפים נעדרים.
יום 1 למשלחת
ב-6 בפברואר 2023, לאחר שהתרחשה רעידת האדמה, בשעות הצהריים, המריאה משלחת "ענפי זית" של גופי ביטחון ישראלים למוקד ההרס בטורקיה, בו התרחשו רעידות האדמה. המשלחת הצליחה לחלץ מספר קטן של אזרחים. באותו היום נאמר גם כי "המשלחת הישראלית תפעל גם בסוריה, בעקבות בקשה שהגיעה מהשלטונות שם לעזרה". על פי מפקד המשלחת, המשלחת מונה כ-150 מומחי חילוץ.
יום 2 למשלחת
ב-7 בפברואר 2023, שלושה אזרחים חולצו מההריסות בטורקיה במסגרת המבצע.
יום 3 למשלחת
ב-8 בפברואר 2023, משלחת סיוע של חיל הרפואה, באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל ובשיתוף משרד הביטחון ומשרד הבריאות המריאה לדרום טורקיה. אותה המשלחת הקימה בית חולים שדה באזור. 15 מטוסי חיל האוויר הטיסו מאות טונות של ציוד וכ-230 משתתפים בהם חיילי צה"ל בסדיר ובמילואים. באותו היום חילצה 10 אזרחים.
יום 5 למשלחת
ב-10 בפברואר 2023, משלחת הסיוע הרפואי של צה"ל בטורקיה פתחה בית חולים בקהרמאנמרש, בו היא נותנת מענה.
בלאגן בכוורת
בלאגן בכוורת (בצרפתית: Drôles de Petites Bêtes, בתרגום לעברית: חיות קטנות מצחיקות) הוא סרט צרפתי-לוקסמבורגי בהנפשה ממוחשבת מסוגת הרפתקאות וקומדיה משנת 2017, המבוסס על סדרת ספרים שנכתבה על ידי אנטון קרינגס, ונמכרה במעל 20 מיליון עותקים ברחבי העולם.
הסרט הופץ לראשונה בבתי הקולנוע בצרפת ב-13 בדצמבר 2017. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-29 בנובמבר 2018. אורך הסרט הוא כ-88 דקות ושפת המקור שלו היא צרפתית.
בפברואר 2017, הסרט היה מועמד לפרס לומייר בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר, אך הפסיד לסרט "השועל הרשע וסיפורים נוספים".
בשנת 2019, נוצרה לסרט סדרת טלוויזיה בעלת אותו שם, הסדרה שודרה בישראל בערוץ JimJam.
דמויות ומדבבים בעברית
במאית הדיבוב של הסרט בעברית הייתה טליה ברקאי ומפיקי הדיבוב היו מיה שחר, יעל אללוף ודן שצברג. בנוסף דיבבו בדיבוב העברי איתי ברקאי, אייל לייבין, מורין מורמן ומיה שחר.
פורמט (טלוויזיה)
פורמט טלוויזיה הוא הקונספט הכולל והמיתוג של תוכנית טלוויזיה. הסוגים הנפוצים ביותר של פורמטים הם שעשעונים ותוכניות מציאות, שרבים מהם מעובדים למספר מדינות. דוגמאות נפוצות לפורמטים שעובדו להפקות ברחבי העולם הן הישרדות, המירוץ למיליון, האח הגדול ומי רוצה להיות מיליונר?.
פורמטים הם חלק מרכזי בתחום הפקות הטלוויזיה. רכישת פורמטים הוא דבר פופולרי בקרב חברות הפקות, בעיקר בגלל שהעדפת הקהל לפורמט כבר הוכחה, והסיכון נמוך יותר מבשל יצירת רעיון חדש.
פורמטים של טלוויזיה הם כסוג של קניין רוחני, והם נרכשים ונמכרים באופן קבוע על ידי מפיקי טלוויזיה, חברת הפצה וגופי שידור. לדוגמה, שעשועון הטלוויזיה המצליח מי רוצה להיות מיליונר?, הופק ב-108 מדינות וטריטוריות, גרסאות מקומיות של הפורמט "איידול" שודרו ב-42 טריטוריות, כשהבולטת ביותר היא "אמריקן איידול" ובישראל שודרה בשם "כוכב נולד‎", פורמט הסדרה "סופר נני" נמכר ל-25 מדינות ברחבי העולם שהפיקו גרסאות מקומיות, ובסך הכל שודרה ב-47 מדינות.
עם זאת, פורמטי טלוויזיה אינם מוגנים בדרך כלל על פי חוקי זכויות יוצרים. כתוצאה מכך, נוצרים לעיתים פורמטים מעותקים, המבקשים לשכפל את הצלחתו של פורמט מקורי מבלי לשלם למי שהגה אותו. מפתחי פורמטים מבקשים למנוע זאת באמצעים שונים, כולל שימוש בסימנים מסחריים או מניעת הפצה של גרסאות אחרות. הקמת "הוכחת ביקורת" וחשיפה לחברות הבודקות פורמטים חדשים של טלוויזיה היא היבט חשוב אחד של הגנה על ידי התעשייה בכספת כותבי הטלוויזיה. האגודה לזיהוי והגנה על פורמטים (FRAPA) שמה לה למטרה להגן על זכויות על פורמטים ומשמשמת כשדולה להגנה משפטית.
בין הפורמטים הישראלים שנמכרו בעולם היו:
מינוטאורוס
המִינוֹטַאוּרוס (וכן המינטאור; ביוונית: Μῑνώταυρος) הוא מפלצת מן המיתולוגיה היוונית המתוארת כיצור כלאיים שחציו אדם וחציו שור - גוף אנושי עם ראש וזנב של שור. הוא שכן בלבירינת - מבוך נרחב ומשוכלל שנבנה עבור מינוס, מלך כרתים על ידי הממציא דדלוס, במטרה לכלוא את המפלצת. מִנְחה של שבעה עלמים ועלמות תשלח למינוטאורוס כל תשע שנים (או לפי גרסה אחרת, כל שנה) בצו המלך מינוס. המינוטאורוס הומת, בסופו של דבר, על ידי הגיבור היווני תסאוס.
המיתוס
לפני שמינוֹס היה למלך כרתים, הוא התפלל לאל פוסידון, וביקש סימן שיאשש שהוא זה שצריך לקבל את כס המלכות, ולא אחיו. בתמורה, הוא הבטיח להקריב לפוסידון את היצור שייצא מהים. פוסידון שלח לו פר לבן ויפהפה, אך מינוס, שרחמיו נכמרו על היצור המופלא, הקריב במקומו שור רגיל. פוסידון, נזעם מהפרת ההבטחה, גרם לפסיפאה אשתו של מינוס להזדווג עם הפר, וכתוצאה מכך נולד המינוטאורוס - יצור כלאיים של שור ואדם. זהו מקור המלה מינוטאורוס, שפירושה ביוונית: השור של מינוס.
קהילת יהודי ריגה
ראשית הקהילה
התיישבות יהודים בשטחי העיר הייתה אסורה מהיווסדה. בשנת 1301 פורסם צו המודיע שלכל מי שיספק מקום מחסה ליהודי בביתו יינתן עונש כבד. מהמאה ה-16 אפשרו לסוחרים יהודיים לינה מחוץ לגבולות העיר, ובשנת 1638 נפתחה עבורם אכסניה מחוץ לגבולות העיר. בשנים 1621–1681, עת שלטון פולין בריגה, הורשו היהודים להתגורר בין חומות העיר, ומספרם בעיר ובמחוז הלך וגדל. אותם יהודים היו מתווכים בין סוחרי העיר לבין סוחרים ממחוזות אחרים באזור. בשנים 1681–1710, שלטו בריגה השוודים, ואלו נהגו ביד קשה כלפי היהודים. עם כיבוש ריגה אמר המלך גוסטוב אדולף: "אין לסבול בעיר יהודים וזרים הגורמים נזק לסוחרים המקומיים". הרב יוסף שלמה בומדיגו עבר במסעו לליטא דרך ריגה וטען כי רוב יהודי ליטא הם אנשי רוח, בעוד בריגה ובעיירות השכנות לה מרבית היהודים הם סוחרים ועובדי כפיים.
מינוטאורוס
המיתוס
המינוטאור היה יצור אכזר ופראי שהטיל את חיתתו על תושבי כרתים, ולכן מינוס, בעצתו של האורקל מדלפי, כלא אותו בלבירינת.
באותה תקופה הכריז מינוס מלחמה על אתונה, כיוון שרצה לנקום באתונאים שרצחו את בנו. אתונה נוצחה במלחמה, וכעונש, נדרשה לשלוח, מדי תקופה קבועה, שבעה נערים ושבע נערות אל תוך הלבירינת, כדי שיהיו טרף עבור המינוטאורוס. בהמשך, תסאוס, בנו של מלך אתונה, התנדב להישלח אל תוך המבוך, במטרה לשים קץ ליצור ולהורגו. למרבה מזלו של תסאוס, לפני שהוא נשלח ללבירינת, אריאדנה, בתו של המלך מינוס, התאהבה בו וגמרה אומר לסייע לו להשמיד את המינוטאורוס. היא העניקה לו פקעת חוטים, כדי שיוכל לשוב על עקבותיו ולצאת מן המבוך. תסאוס אכן הרג את המינוטאורוס, והוביל את שאר האתונאים החוצה מן הלבירינת.
קהילת יהודי ריגה
שלטון רוסיה הצארית
טרם שלטון רוסיה הצארית בריגה, היו בעיר תשעה עשר יהודים. בשנת 1710 נכבשה ריגה בידי רוסיה הצארית. בהמשך המאה ה-18 הותר לכמה סוכני מסחר יהודים מטעם ממשלת רוסיה הצארית לגור בין חומות העיר, ובשנת 1725 אף הורשו לקדש בית עלמין. באותה תקופה התיישבו בריגה בין 60 ל-70 יהודים. בשנת 1743 גורשו תושבי העיר היהודים במסגרת גירוש יהודי רוסיה, על פי צו של הקיסרית אליזבטה. חלק מהסוחרים המקומיים, שהסתמכו כלכלית על סוכני המסחר היהודים, ניסו למנוע את הגירוש, אך כשלו. הגירוש פגע באופן ניכר בכלכלת העיר. מרבית היהודים המגורשים המשיכו לעסוק במסחר והתיישבו בקרבת נמלים: חלק בקרבת נמל ונטספילס (וינדוי) ואחרים על יד נמל קניגסברג. עם עלייתה לשלטון של יקטרינה השנייה, אושרה כניסתם של הסוחרים היהודים לעיר. קיסרית זו אישרה לכל סוחר מומחה שיחפוץ בכניסה לעיר להיכנס אליה ללא אפליה בגין הבדלי דת או מוצא. במסמכים מסוימים משנת 1764 מוזכרים "יהודי חסות", סוחרים עשירים שהיו מהראשונים לחזור לעיר וזכו לזכויות מיוחדות.
פרדריק מרלט בל-סמית'
פרדריק מרלט בל-סמית', באנגלית: Frederic Marlett Bell-Smith, (26 בספטמבר 1846 - 23 ביוני 1923) היה צייר נוף קנדי הידוע בעבודותיו בהרי הרוקי ורכס סלקירק, קוויבק ומיין.
קהילת יהודי ריגה
פריחתה של הקהילה
בשנת 1736 היו בעיר 736 יהודים. הרב הראשון של הקהילה נתמנה באותן השנים והיה הרב שלמה-פסח ראבר. לפי הוראות השלטון המקומי בריגה, נבחר ליהודים מנהיג לא רשמי שזכה לכינוי "זקן העדה" שהיה אחראי על הסדרת שירותי הדת בעיר ועל התפילה בבתי תפילה זמניים. הוא זכה למעמד של כבוד בין תושבי העיר ולעלייה חודשית לארץ ישראל ללא תשלום כהוקרה על פועלו. זקן העדה היה מנהיג ועד הקהילה, שעזר לו בהסדרת שירותי הדת והקהילה. ועד הקהילה מנה חמישה חברים. זקן העדה היה אחראי גם על מוסדות הצדקה שקמו בעיר. בשנת 1893 עברה אחריות זו לידי העירייה. בשנת 1785 הותרה התיישבות יהודים באזור חוף הים הבלטי ויהודים נוספים הגיעו לריגה. הם סחרו והתיישבו בה, אך נחשבו כתושבי העיירה שלוק, שנמצאת במרחק של 38 קילומטרים מריגה. בשנים אלו פרחה הקהילה, הלכו והתרכזו בה מאות יהודים שהקימו בה בתי תפילה ובתי ספר והיו בעלי חיי קהילה. אף התפתח סכסוך בין אותם יהודי חסות שהוזכרו בשנת 1764 לבין צאצאים של יהודים שהתגוררו בעבר בריגה אך גורשו ממנה וזכו לכינוי "יהודים זרים". בשנת 1810 התגוררו בעיר כ-700 יהודים בשלושה מעמדות: יהודי חסות, יהודים זרים ויהודי שלוק.
פרדריק מרלט בל-סמית'
ביוגרפיה
בל-סמית' היגר לקנדה מאנגליה בשנת 1866. הוא למד ציור באנגליה בבית הספר לאמנות סאות' קנזינגטון ועבד כאמן וצלם במונטריאול עד 1871, אז עבר לטורונטו. לאורך שנות ה-70 וה-1880 הוא שרטט, צייר ולימד שיעורי אמנות בטורונטו, המילטון ובלונדון, אונטריו. הוא חזר ללמוד בפריז באקדמיה קולרוסי ב-1896.
קהילת יהודי ריגה
פריחתה של הקהילה
החל משנת 1822 הורשו יהודי החסות להתפרנס גם מניהול של בתי מחסה ובתי תמחוי אך לא הורשו לעסוק בצורפות. בשנת 1842 נוסדה הקהילה היהודית בעיר באופן רשמי, עם רישומם של 409 יהודים בעיר כתושבים רשמיים בעיר. באותו זמן הוקם בריגה בית ספר יהודי תחת ניהולו של ד"ר מנחם מאכס ליליינטאל שמונה לתפקיד זה מטעם השלטון. בשנת 1843 הוקם בית הכנסת הראשון בעיר. רב בית הכנסת היה הרב אהרן בר' אלחנן, מתלמידי ישיבת וולוז'ין. לאחר מותו החליף אותו הרב יעקב ריבלין. יהודים רבים היגרו לעיר תחת שלטונו של אלכסנדר השני ממניעים כלכליים. אלכסנדר השני היה מעוניין לפתח את החבל הבלטי מבחינה מסחרית ותעשייתית, נתן אישור להגירה של תושבים רבים אליו ובכך פגע בפרנסת היהודים (המהגרים יצרו תחרות רבה לסוחרים היהודים ופגעו בפרנסתם). היהודים החלו להגר לריגה עם תעודות המוכיחות כי הם סוחרים, אומנים ותעשיינים וכך קיבלו אישור להתגורר בעיר. מספר התושבים בעיר המשיך לגדול ובשנת 1864 כבר היו בעיר 2,641 יהודים. אחד מראשוני החסידים שהתיישבו בריגה היה הרב ישעיה ברלין שהתיישב בריגה בשנת תרל"ח (1877-1878 בלוח השנה הלועזי). בשנת 1897 גדל מספר היהודים בעיר ל-22,000 יהודים. באותה השנה השתתף לייב שליט בקונגרס הציוני העולמי הראשון שהתקיים בבזל, שווייץ בתור נציג אגודת "ציון" שהתפתחה בריגה. בשנה הבאה ייצג א. אטינגן את ריגה בקונגרס הציוני העולמי השני ובוועידת ציוני רוסיה הראשונה. בשנת 1913 היו בה כבר 33,651 יהודים. מרבית היהודים היו סוחרים ותעשיינים. מרבית הסוחרים עסקו בייצוא עצים, תבואה ופשתן. התעשיינים שבהם פתחו וניהלו בתי חרושת, טחנות קמח ובתי דפוס. כמו כן, היו יהודים רבים שבחרו לעסוק במקצוע הרפואה.
פרדריק מרלט בל-סמית'
ציור הרי הרוקי
בשנת 1886 ניצל בל-סמית' את ההזדמנות לצייר את הרי הרוקי הקנדיים כאשר סגן הנשיא של הרכבת הקנדית הפסיפית (CPR), ויליאם קורנליוס ואן הורן, הציע כרטיסי נסיעה חינם למספר אמנים שישרטטו וציירו נופים של המערב הקנדי. ההנהלת הרכבת רצתה יצירות אמנותיות שיגבירו את העניין הציבורי בנסיעות חוצות יבשת. ציוריו השמרניים הסגנונית של בל-סמית' היו פופולריים הן במזרח קנדה והן בבריטניה, והוא חזר לעיתים קרובות למערב כדי לעבוד. הוא אהב במיוחד את היופי הטבעי של האזור סביב אגם לואיז ועד תחילת המאה הוא ערך טיולים שנתיים למערב.
מינוטאורוס
המיתוס
מינוס, בזעמו על תסאוס שהצליח לברוח מן הלבירינת, החליט להעניש את דדלוס על כישלונו בבניית הלבירינת כמקום ללא מוצא, וכלא אותו ואת בנו איקרוס במבוך. עם זאת, בזכות תושייתו וכושר המצאתו של דדלוס, הצליחו השניים למצוא את דרכם מחוץ למבוך וניסו לברוח מהאי בעזרת כנפיים שבנו לעצמם מנוצות ושעווה. במהלך מעוף הבריחה של השניים, ניתכה השעווה בכנפיים שנשאו את איקרוס. הן קרסו והוא נפל למותו לנגד עיניו של אביו, דדלוס.
קהילת יהודי ריגה
פריחתה של הקהילה
במהלך השנים נפתחו בעיר בתי כנסת רבים: בשנת 1850 הוקם בית הכנסת אלט נוי שול, ב-1871 נפתח בית הכנסת הגדול ה"קר שול" (בית הכנסת הכוראלי של ריגה) וב-1873 נחנך בית ספר לחיילים. עד שנת 1915 הוקמו בעיר כ-40 בתי כנסת ומניינים.
מינוטאורוס
המיתוס
המיתוס אודות המינוטאורוס וקטילתו על ידי תסאוס נושא, ככל הנראה, הדים לשינויים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים. לפי פרשנות אחת, המינוטאורוס טורף האדם הוא סמל לפולחן דתי שכלל קורבנות אדם, שהתקיים בתקופות ברבריות (בדומה לעבודת המולך שנפוצה בכנען ובסביבותיה), אך הריגתו על ידי תסאוס מסמלת את ביטולו של הפולחן הדתי הספציפי הזה, ומעבר לציוויליזציה מתקדמת יותר. לפי פרשנות אחרת, שמתמקדת בהיבט הפוליטי, המיתוס מתייחס לשחרורם של האתונאים, או של היוונים ככלל, מעולם של הכרתים.
פרדריק מרלט בל-סמית'
ציור הרי הרוקי
חוויות אלו הובילו את בל-סמית' לתמוך בבית ספר קנדי לאמנות ששאב את ייחודו מהשימוש בנוף הקנדי כנושא שלו. אמנים מאוחרים יותר, כולל טום תומסון, אמילי קאר וקבוצת השבעה, תרמו להתמקדות זו בסביבה הטבעית של קנדה באמנות.
מינוטאורוס
המיתוס
אזכור שכיח למינוטאורוס נמצא בספרי פנטסיה שם מוזכרים המינוטאורים בדרך כלל כעם (ולא בדמות יחיד) גס, חסר תרבות ובעל כבוד מפוקפק, אך כיצורים חזקים מאוד ולוחמים מסורים. דמויות של מינוטאורים מופיעות, בין היתר, במשחק התפקידים "מבוכים ודרקונים" ובסדרת הספרים "נרניה". בספר פרסי ג'קסון וגנב הברק המינוטאור רדף אחרי פרסי עד שהגיע למחנה החצויים בפעם הראשונה.
דמויות מצוירות של מינוטאורים מופיעות ביצירות רבות של פבלו פיקאסו, בעיקר משנות ה-30 של המאה העשרים. מספר תמונות מציגות את המינוטאורוס כאנס וכרוצח, אך תמונות אחרות דווקא מציגות אותו כמאהב ולא כמפלצת.
דמויות הקרובות למינוטאור נפוצות בתרבות הפופולרית, דוגמת הדמות המצוירת "מוש השור".
פרדריק מרלט בל-סמית'
ציור המלכה ויקטוריה
שעה שעסק בסדרה של ציורים הקשורים למותו של ראש הממשלה סר ג'ון תומפסון ב-1894, הצליח בל-סמית לנהל משא ומתן על ישיבת ציור עם המלכה ויקטוריה, שבדרך כלל לא אהבה שהדיוקן שלה יצויר על ידי מישהו מלבד כמה דיוקנאים נבחרים. בל-סמית' הצליח להגיע למפגשים עם הנסיכות ביאטריס ולואיז, כשהאחרונה נשואה לדוכס מארגייל, שהיה מושל כללי של קנדה לשעבר והמליץ על בל-סמית'. הנסיכות השתמשו בהשפעתן כדי לשכנע את המלכה לשבת לפני בל-סמית'.
הישיבה הלבבית נמשכה למעלה משעה, ובמהלכה התירה המלכה ויקטוריה לבל-סמית' למקם אותה כרצונו; הנסיכה לואיז, אמנית בעצמה, הציעה לבל-סמית' עצות. המלכה גם דיברה (בעיקר בגרמנית) עם בנותיה ועם מלווים אחרים על נכדיה. בתום הישיבה אישרה המלכה את עבודתו של בל-סמית'. פרק אנקדוטלי זה הדגים את השפעתו והפופולריות של בל-סמית' בבריטניה.
הוא המשיך לצייר עד מותו, והפך פחות פעיל לקראת סוף חייו.