cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בדואים בישראל
במאה ה-21
בנייר רקע שהוכן במועצה לביטחון לאומי בשנת 2005 הוערך שיעור הריבוי הטבעי של הבדואים בנגב בכ-3% לשנה, שמשמעו הכפלת האוכלוסייה מדי 16 שנה לערך. שיעור הפריון באוכלוסייה הבדואית בנגב נמצא בירידה עקבית מאז שנת 1998 (כאשר אז ממוצע הילודה לאישה היה 10 ילדים) ונעמד על 5.5 ילדים לאישה בתחילת העשור השני של המאה 21. אולם בעשור זה, התייצב שיעור הפריון, וב-2018 נותר על 5.4. על פי ארנון סופר, חל מהפך דמוגרפי בקרב הבדואים לאחר צמצום קצבאות הילדים בנובמבר 2002.
פוליגמיה
למרות החוק האוסר על נישואים פוליגמיים, תופעת ריבוי הנשים לגבר אחד בקרב הבדואים בישראל ממשיכה להתקיים, וזוכה לברכתם של כהני דת המקיימים טקסי נישואין גם לגברים נשואים, אם כי נישואים אלו אינם נרשמים במרשם האוכלוסין. כתוצאה מכך נוצר מצב בו, על פי הנתונים הרשמיים, יש, נכון לנתוני סוף 2008, 5,800 נשים הרשומות כרווקות אולם הן אימהות לילדים (חלקן אימהות למספר רב של ילדים). לפי נתונים משנת 2009, כ-38% מהילדים הבדואים חיים במשפחות פוליגמיות. בקרב גברים בגילאי 40–49, שיעור הנשואים ליותר מאישה אחת הוא 24%. בקרב גברים בגילאי 30–39 הנתון הוא 10%.
הבדואים בנגב
באזור הנגב חיים כ-278,600 בדואים. חלקם הגדול מתגוררים בעיר רהט (74,568), וביישובי קבע במועצות המקומיות כסייפה, ערערה בנגב, שגב שלום, תל שבע, חורה ולקיה, ובמועצות האזוריות נווה מדבר ואל-קסום – והשאר מתגוררים בכפרים לא מוכרים. דוגמאות ליישובים לא מוכרים הם השבטים אפיניש, קודייראת א-צאנע, ג'נאביב, אטרש, אבו עמרה, אעצם, אבו רוקייק, אבו ג'ווייעד, קוואעין, אבו כף, עוקבי, הוואשלה, נצאצרה והוזייל, שעדיין לא קיבלו מעמד מוניציפלי. חלק מכפרים אלו הוכרו עם הקמת המועצה האזורית אבו בסמה (שהוחלפה ב-2012 במועצות האזוריות נווה מדבר ואל קסום) שבאה להתמודד עם בעיה זו.
בשנת 2003 הכריז ראש הממשלה, אריאל שרון, על תוכנית שמטרתה פתרון בעיית הכפרים הלא המוכרים. תוכנית זו כוללת מצד אחד הכרה בשבעה יישובים בדואים חדשים (קסר אל-סיר, אם תנאן, דריג'את, מכחול (מרעית), ואדי גוין, אום בטין, ביר הדאג' ותראבין א-צאנע), שייכללו במועצה אזורית אבו בסמה, ומצד שני הגברת האכיפה בסוגיית הבנייה הבלתי חוקית ופלישה לקרקעות.
ב-15 ביולי 2007, מכוח החלטת ממשלה 1999, הוקמה הרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב. תפקידיה העיקריים: הסדרת תביעות הבעלות על הקרקע; הסדרת מגורי הקבע ובכלל זאת תשתיות ושירותים ציבוריים ביישובים קיימים וביישובים החדשים; סיוע בהשתלבות בתעסוקה; תיאום שירותי חינוך, רווחה וקהילה.
בשנת 2007 שטח המחיה של האוכלוסייה הבדואית בפועל בדרום היה כ-240 אלף דונם שזה 240 קילומטר רבוע. בצירוף שטחים שנתפסו לחקלאות ושטחים נוספים שעומדות לגביהם תביעות משפטיות, שטחו של המרחב הבדואי בנגב היה כ-800 אלף דונם, שזה 800 קילומטר רבוע. סך כל שטח הנגב עומד על כ-13,000 קילומטר רבוע. כלומר שטח המגורים והתביעה של האוכלוסייה הבדואית ביחד הוא כ-6% מכלל שטח הנגב.
שטח המחיה של הבדואים בנגב נתון למחלוקת. פרופסור מאוניברסיטת בן-גוריון טוען כי סך כל שטח תביעת הבעלות של הבדואים בנגב עומד בשנת 2018 על 5%.
ב-11 בדצמבר 2008 הגישה "הוועדה להסדרת התיישבות הבדואים בנגב" בראשות השופט בדימוס אליעזר גולדברג, סדרת המלצות להסדרת תביעות הבעלות על הקרקע של הבדואים בנגב, ולסיום סוגיית ההכרה בכפרים הבלתי מוכרים. ממשלת ישראל הכריזה על אימוץ ההמלצות.
בתי דין שבטיים
עד לתחילת המאה ה-20 פעלו בנגב בתי דין שבטיים שעסקו הן במשפט פלילי והן ביישוב סכסוכים ללא הפרדה פורמלית בין התחומים. בבסיס ההשקפה המשפטית של בתי דין אלו עמדה האחריות הקולקטיבית של בית אב למעשי בניו והשופטים נבחרו בהסכמה מכוח המוניטין שרכשו בקהילותיהם. השלטון העות'מאני ניסה להחיל את מערכת המשפט שלו גם על הבדואים בנגב עם הקמת בית משפט שרעי בעיר באר שבע בשנת 1906. הבריטים החזירו לבית הדין השבטי את סמכויותיו מתוך תפיסה קולוניאלית שרווחה באימפריה שראתה בילידים בלתי כשירים לקבל עליהם מערכת משפט מערבית ולכן נזקקים לבתי דין על פי מסורתם. לפתרון סכסוכים בין-שבטיים נרחבים כינס המושל הבריטי שופטים שבטיים מהנגב, סיני ועבר הירדן. פעילות בתי דין אלו חודשה לאחר קום המדינה בשנת 1955, והם פעלו עד לסיום הממשל הצבאי לצד בתי הדין הצבאיים עד שנת 1966, אז נפתחה בפני הבדואים בנגב האפשרות להתדיין בבתי משפט אזרחיים ובבית הדין השרעי בבאר שבע שהוקם בשנת 1971. אף על פי שבתי הדין השבטיים בוטלו רשמית בדצמבר 1966, הם ממשיכים לפעול באופן לא רשמי לצד מערכת המשפט הכללית עד היום.
מצב כלכלי
פרנסתם של הבדואים בעבר התבססה כאמור בעיקר על תחומים שונים של חקלאות כגון רעיית צאן וגידולי שדה (בעיקר שעורה ודורה).
מספר תהליכים מקבילים גרמו לירידת ההכנסות מחקלאות:
כל אלה הביאו את הבדואים לחיפוש מקורות פרנסה נוספים על החקלאות, אך מיקומם בפריפריה של מדינת ישראל והיעדר תשתיות לתעשייה בעיירות הבדואיות לא אפשרו להם לפתח מספיק מקורות חליפיים.
כתוצאה מהמצב שתואר לעיל, אוכלוסיית הבדואים בנגב היא האוכלוסייה הממוקמת במקום האחרון במדרג הסוציו-אקונומי בישראל. לפי נתוני הלמ"ס, שבע עיירות הקבע הבדואיות ממוקמות בשמונת המקומות האחרונים בדירוג הסוציו-אקונומי. גם בשיעור מקבלי הבטחת הכנסה ובשיעור הבעלות על רכב פרטי מיקומן של העיירות נמוך מאוד. מידע על הכפרים הלא מוכרים לא נאסף על ידי הלמ"ס, אך משערים שהמצב שם אף יותר גרוע.
בשנת 2018 יותר מ-80% מהנשים הבדואיות האקדמאיות היו מועסקות, לעומת 10% בלבד בקרב בדואיות שאינן אקדמאיות.
אחוז האבטלה הממוצע בחברה הבדואית בשנת 2020 היה כ-12%.
מצב חברתי
עם זאת, עד לשנת 2007, רמת השירותים הממשלתיים והמוניציפליים ביישובי הבדואים הייתה נמוכה מאד. ממשלת ישראל יזמה בניית אזורי תעשייה חדשים על מנת לספק אפשרויות תעסוקה נוספות למגזר. הגדול מביניהם הוא אזור תעשייה עידן הנגב ליד העיר הבדואית רהט, המתפרס על פני 2,000 דונם וחלקו הראשון כבר אוכלס במלואו. המפעל הגדול ביותר שכבר פועל בו הוא סודה סטרים והוא מעסיק כ-2,500 עובדים מהדרום. מדובר בשותפות עסקית של מועצה אזורית בני שמעון (39%), רהט (44%) ולהבים (17%). בנוסף, ממשלת ישראל מקימה את אזור התעשייה שוקת המשותף לארבע רשויות: מיתר, מועצה אזורית בני שמעון, חורה ולקיה, בשטח כולל שגודלו 4,228 דונם. אזור התעשייה שוקת יתמחה בפעילויות תעסוקה, מסחר, תעשייה, תיירות, משרדים, ספורט ובנייני ציבור.
בשנת 2017 התקבלה החלטת ממשלה שנועדה לשפר את השירותים המוניציפליים שמקבלים התושבים ביישובים הבדואים. ההחלטה מקצה שלושה מיליארד ש"ח בטווח של חמש שנים לטובת שיפור כלל השירותים (חינוך, רווחה, בריאות, ספורט, ניקיון, תרבות ועוד).
רעיית הצאן אצל הבדואים בנגב
החל מראשית המאה ה-20 היו הבדואים נוודים למחצה, כיוון שהם נדדו עם עדרי הצאן רק מספר חודשים בשנה, וביתר החודשים עיבדו חלקות אדמות קטנות, כלומר שילבו עבודת אדמה עם רעיית צאן וגידול מקנה. הם עשו זאת בעיקר באזור הנגב הצפוני, בשל כמות המשקעים הגדולה בו יחסית.
עדרי הבדואים כללו בעיקר עיזים, כבשים וגמלים. בעבר הם סיפקו את רוב צורכי הבדואים (בשר, חלב וצמר) ומכירתם היוותה את עיקר מקור הפרנסה שלהם בתקופה שקדמה להקמת המדינה. עם הזמן חלו שינויים בתחום עיסוק זה, שהובילו לירידה במספר רועי הצאן היוצאים למרעה. חלקם יתוארו להלן.
אחד השינויים הוא החלטה שהתקבלה בשנת 2009, הדורשת מרועי הצאן לנהל תיק במס הכנסה.
תמורות בתחום הרעייה
ממחקר שהתקיים בנושא עלה כי המעבר ליישובי הקבע אילץ רבים מהתושבים לזנוח את מבנה האוהל המסורתי ולהקים מבני מגורים המותאמים לתנאי המגורים ביישובים אלה. מעבר זה דרש גם שינויים במקורות הפרנסה. חלק מהגברים נטשו את רעיית הגמלים ועסקו במקצועות אחרים שאינם קשורים לחיי הבדואים המסורתיים. למרות זאת, בד בבד המשיכה כל משפחה לקיים עדר קטן של עיזים, כבשים וכמה גמלים. עדרי העיזים שייכים לנשים, ובתקופת האביב הן יוצאות איתם לאזורי המרעה (רביע), שם הן מתגוררות בעִזְבֶּה (כפר מגורים זמני) כמה חודשים עד שהעשב מתייבש. חלק ממקומות הרביע נמצאים בשטחי אש או בשמורות, והעדרים נמצאים שם ללא רשות, מה שמעורר התנגדות של גורמים ממשלתיים ושל גורמי שמורות הטבע.
סוגיה נוספת שמשפיעה על ענף המרעה היא חוק חינוך חובה החל על ילדים מגיל 5 ועד גיל 16. הרעייה העונתית קלה יותר כשיש לרועה שתי נשים, האחת נמצאת בשבט עם הילדים בגיל בית ספר והשנייה במאהל העונתי. כשאין לרועה שתי נשים, הילדים מגיל 6 עד 16 נשארים אצל בני המשפחה "הגרעינית", והיא מתאחדת רק בסופי שבוע. פיצול המשפחות מצריך ביקורים במשך השבוע.
קושי נוסף שמצטרף לרשימה קשור לנושא ההולכה של העדרים בנגב. אצל רובם ההולכה נעשית רגלית ואורכת בממוצע כשלושה ימים (זמן ממושך מאוד). תדירות הנסיעות השבועיות מאתר הרעייה אל השבט משתנה בין עדר לעדר.
למרות האמור לעיל, מסקר שנערך בנושא עולה כי לרוב הבדואים יש בנים ממשיכים, ומעריכים כי על אף הקשיים והשינויים, מספר רועי הצאן לא יקטן, וימשיכו להתקיים עדרים קטנים כהשלמת הכנסה.
מדיניות הרעייה של משרד החקלאות
עדרי הצאן של הבדואים נחשבו שנים רבות לאורחים לא רצויים בשמורות וביערות, מפני הסברה כי הם גורמים להרס של הצומח הטבעי. לאחרונה משתנה גישה זו, לאור היתרונות שיש בנוכחותם של העדרים בשטחי המרעה דוגמת מניעת שריפות בשל אכילת העשב היבש על ידי העדרים. יתרון נוסף קשור לדילול הצומח בשטח שהופך את החולות למיוצבים פחות ובכך מאפשר קיום של בעלי חיים ייחודיים לדיונות.
בשנת 2012 הוחלט במשרד החקלאות לפעול במספר מישורים על מנת לפתח את ענף זה בקרב הבדואים: חלוקה של מאות אלפי שקלים לאלה שרועים את עדריהם במרחבים הפתוחים. סך התקציב שהוקצה לטובת העניין על ידי משרד החקלאות ופיתוח הכפר עומד על כחצי מיליון שקל והוגשו כ-140 בקשות של רועי צאן בדואים לקבל את כספי המענק בהתאם לגודל העדר, סוגו ותקופת הרעייה, הקצאת שטחי מרעה ביערות קק"ל וסיוע שלהם בשטחים אלו. כמו כן, הוקם ארגון שמטרתו לאגד את הרועים הבדואים ולייצר עבורם נציגות בהתאחדות חקלאי ישראל לשם קידום מטרותיהם, התמקצעות ופיתוח הענף לפי צורכיהם ומאפייניהם.
מנגד, עם התקדמות התוכניות הממשלתיות ליישוב הבדואים בנגב נוספו פקחים מטעם המנהלת ליישוב הבדואים ורשות מקרקעי ישראל. המדיניות בשטח היא מניעה של תוספת בנייה על ידי קנסות וצווי הריסה.
ההשלכות החברתיות של השינויים באורח החיים המסורתי
אובדן אורח החיים של הרועים הנוודים גרם לאובדן חלק גדול מהפעילות המסורתית. סיפורים, אגדות ופתגמים שנהגו לספר במקומות ובמצבים מסוימים, הפכו לבלתי רלוונטיים ולא נמסרו עוד לדור הצעיר. מגורי הקבע והזמינות של חומרים חליפיים הובילו לסיום מסורת העברת הידע בנוגע לבחירת מיקום האוהל וחדילה מאריגת אוהלים משער עזים, מרקמה ומשאר מלאכות מסורתיות. בעבר היו מעבירים את המיומנויות הללו לדור הצעיר יותר בעזרת צפייה ממושכת והתנסות, אך במאה ה-21 הן נחשבות מיותרות והחלו להישכח. ניתן לראות זאת בביקורי תיירים, כאשר אנשי הדור הצעיר מעידים על עצמם שלא עסקו במלאכות הללו שנים ארוכות.
הקטיעה של העברת מסורת הרועים גרמה לכך שנושאי זכר המלאכות, המסורות והסיפורים, דור ההורים והדור של שנות ה-1980 שגדלו והתבגרו כרועים נוודים, החלו לחוש שהידע שבידיהם חסר ערך, והם נאלצו להתאים את עצמם למציאות החדשה. מציאות זו ניתבה חלק מהגברים הבדואים למקורות פרנסה של מתן שירותים ברמה נמוכה, ובכך לתחתית המדרג החברתי בחברה הישראלית.
חינוך
בשנת הלימודים תשע"ז (2016–2017) למדו במערכת החינוך 95,352 תלמידים בדואים, ובהם 19,000 בגני הילדים וכ-76,000 בבתי הספר היסודיים. בכיתות גן בחינוך הבדואי בנגב לומדים בממוצע 31.6 תלמידים בכיתה, כארבעה תלמידים יותר מהממוצע הכללי במערכת החינוך. על פי משרד החינוך יש מחסור של 1,200 כיתות לימוד וכיתות גן ביישובים הבדואים. בבחינות המיצ"ב ניתן לראות פער של כ-38 נקודות בין הישגי הבנות להישגי הבנים לטובת הבנות. הפער גדל עם העלייה בגיל.
עיור ומודרניזציה
רבים מהבדואים שחיו בנגב ברחו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות או לאחריה לירדן או למצרים והפכו לפליטים לא נפקדים. הבדואים שנותרו במדינת ישראל רוכזו תחת ממשל צבאי באזור שכונה הסייג. השטח השתרע על פני 1,500 קמ"ר בין דימונה, ערד, קיבוץ שובל ובאר שבע. השבטים שהיו בשלטון הממשל הצבאי קיבלו טיפול ממסדי מזערי. המדינה חוקקה חוקים מיוחדים (חוק תפיסת מקרקעין - 1950, חוק רכישת מקרקעין, אישור פעולות ופיצויים-1953), שאפשרו לה לקבוע את בעלותה על רוב קרקעות הבדואים ובתוכן קרקעות שישבו קודם לכן באזור הסייג.
חוק התכנון והבנייה שנחקק בשנת 1965 קבע כי מרבית אדמות הסייג הן אדמות חקלאיות, ובכך הובטח שכל בניית בית תיחשב בלתי חוקית, כולל בתים שכבר היו שם. באופן זה הפכה ההתיישבות הבדואית באזור לבלתי חוקית. כמו כן, הרשויות מסרבות להכיר בבעלות הבדואית על הקרקעות, ואינן מכירות בחוק הבדואי המסורתי או בהוכחות אחרות לבעלות הבדואית על הקרקעות בנגב.
כאשר רוכזו הבדואים בנגב בתחום הסייג, נוצר למעשה סכסוך הקרקעות המעצב את מציאות הקיום הבדואית עד עצם היום הזה.
כיום, חיים כרבע מיליון בדואים באזור הנגב בשלוש צורות יישוב: כ-35 כפרים בלתי מוכרים, שבע עיירות מתוכננות שהוקמו על ידי המדינה, ו-11 כפרים שהוכרו על ידי המדינה לפני 20 שנה. האוכלוסייה הבדואית בנגב מהווה 12% מאזרחי ישראל הערבים. אומנם, חלק מתהליך העיור שתוכנן על ידי המדינה הצליח במידה מסוימת, אך ישנה אוכלוסייה גדולה, שמונה עשרות אלפי אזרחים, המתגוררת בכפרים שאינם מוכרים על ידי המדינה.
העובדה כי אוכלוסיות רבות מעתיקות את מגוריהן ממקום למקום טומנת בחובה קשיים לא מעטים דוגמת היעדר תחושת שייכות, הזדהות ומחויבות למקום החדש. כמו כן, רבים מהם מרגישים מופלים כיוון שהתהליך לא נעשה ביוזמתם, לבקשתם או תוך מעורבות שלהם בתכנונו. לקשיים אלה יש השלכות שונות הנוגעות לאספקטים מגוונים בחיי הפרט והקהילה. ולכן, רבים אינם ממהרים לעבור לעיירות אלה, והן אינן משגשגות מבחינת כמות האוכלוסייה המגיעה אליהן.
המעבר ליישובים החדשים דרש את הסכמתם של הבדואים. רבים מהם סירבו לו, אולם זו הייתה הברירה היחידה עבורם לקבלת תנאי מחיה בסיסיים שנכללו בהתיישבות החדשה. עד לתחילת שנות האלפיים, המעבר למגורים בעיירה היה תנאי לקבלת הכרה בחוקיות ההתיישבות.
סיבה נוספת לחוסר הרצון לעבור לעיירות מוסדרות קשורה לאחד המאפיינים המשמעותיים בחברה הבדואית מאז ומתמיד והוא ההשתייכות השבטית. השתייכות זו היא מגדיר משמעותי בחייו של הפרט הבדואי, הן בעבר והן בהווה. מידת הניידות החברתית בין השבטים היא זעומה. במקביל, תהליכים אלה גרמו גם להיחלשות מעמד השייח'ים, זקני השבט הבדואים, שמשקלם היה רב בתוך הקהילות הבדואיות בהיבטים של גישור סכסוכים.
המעבר לעיירות גרר אחריו שינוי גם במעמדה החברתי של האישה בתוך הקהילה הבדואית. הנשים, שמילאו תפקיד מרכזי בקיום הכלכלי בחיים הנומאדיים, נותרו מנותקות עקב תהליכים אלה. עולמן הצטמצם לזירה הביתית והחמולתית בשלב העיור הראשון. לאחר מכן, דרך רכישת השכלה, הן החלו לשוב לעולם הכלכלי, זאת בזכות השתלבותן בשוק התעסוקה. עם זאת, לאור המבנה הפטריארכלי של החברה הבדואית, יציאת הנשים לעבודה תלויה עדיין בהסכמתו של הגבר.
בכפרים הלא מוכרים אין שירותים בסיסיים ותשתיות, דבר שמקשה על האוכלוסייה במקומות האלה לייצר סביבת אקלים נורמטיבית בהיבטים שונים כמו החינוך, חיי קהילה מיטביים וחיי משפחה הולמים.
אם כן, אנו רואים כי השינויים הפיזיים בתנאי המגורים הולידו גם שינויים במרקם החברתי והכלכלי של החברה הבדואית בנגב והם בעלי השפעה בתחומים רחבים מאוד, שאינם נוגעים רק למקום מגוריהם.
תוכנית פראוור
על פי החלטת ממשלה מאוקטובר 2007, הוקמה ועדת גולדברג שנדרשה להמליץ לממשלה על מדיניות להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב. בינואר 2009, לאחר בחינת דו"ח ועדת גולדברג, מינתה הממשלה צוות יישום ויישוב הסתייגויות אשר נדרש להגיש מתווה מפורט ובר-יישום להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב. לתפקיד ראש הצוות מונה אהוד פראוור, ראש האגף לתכנון מדיניות במשרד ראש הממשלה. ב-31 במאי 2011 הגיש צוות פראוור את המלצותיו. ב-11 בספטמבר 2011, בהחלטה מס' 3707, אישרה ממשלת ישראל את תוכנית פראוור.
באותו היום אישרה הממשלה גם תקציב של 1.2 מיליארד ש"ח ליישום התוכנית. מטרת התוכנית היא לגרום לשילוב טוב יותר של הבדואים בחברה הישראלית. התוכנית נועדה גם להביא לצמצום משמעותי של הפערים הכלכליים והחברתיים בין האוכלוסייה הבדואית בנגב לכלל החברה הישראלית. מדובר בקידום מנופי צמיחה תוך דגש מיוחד על נשים וצעירים בתחומי התעסוקה והתשתיות התומכות בה. התוכנית תתמקד בפיתוח אזורי תעשייה, הקמת מרכזי תעסוקה ביישובים, קידום הכשרות מקצועיות ועוד. יופנו משאבים לתחומים תומכי תעסוקה ובמרכזם חינוך, תשתיות (לרבות מבני ציבור ותחבורה), חברה וקהילה וכן ביטחון אישי של התושבים. כל אלו צפויים לקדם באופן משמעותי את מצב התעסוקה במגזר, את מצבם הכלכלי של התושבים והיישובים ושיפור בתנאי החיים בהם. תחום ההתיישבות כולל תהליך תכנון מקיף במסגרתו יורחבו יישובים בדואים קיימים. כן ייקלטו תושבים ביישובי המועצה האזורית אבו בסמה ויוקמו יישובים במסגרת תוכנית המתאר המחוזית באר שבע. האופי של כלל ההתיישבות – חקלאית, כפרית, פרברית או עירונית – יותאם לאופי האוכלוסייה וייעשה בשיתוף פעולה עמה. ההערכה היא כי מקום מגוריהם של כשני שלישים מתושבי הפזורה יוסדר בקרבת מקום. לפי החלטת הממשלה, תביעות הבעלות על הקרקע יוסדרו באמצעות מנגנון אחיד ושקוף שייקבע בחוק, ולפיו יינתנו תמורות בקרקע ובכסף בהיקף משמעותי. כך למשל, עבור כל תביעת בעלות של תובע שמחזיק בקרקע, שתוסדר במלואה, יקבל 50% מסך תביעתו, לעומת 20% בלבד המוצעים לו. החוק קובע כי מי שיאחר בהגשת התביעה או שהדיון בבקשתו לא יסתיים עד לתאריך קובע יאבד את זכותו בה אפילו אם בעלותו הוכחה. מי שיישאר על הקרקע צפוי על פי הצעת החוק לעונש של שנתיים מאסר.
במסגרת התוכנית מתוכננת שכונה חדשה לבני שבט אל-עזאזמה בשטח שעליו הם יושבים ליד יישוב הקבע הבדואי שגב שלום. שבט אל-עזאזמה מונה כ-14,000 איש, היושבים באזור רמת בקע, רמת חובב וכלא באר שבע. לפי הרשות, הושגה הסכמה עם כמחצית מבני השבט על בניית השכונה החדשה בשטח שעליו הם יושבים, צמוד ליישוב. התושבים יקבעו יחד עם אנשי התכנון את אופן חלוקת המגרשים, את מיקום המסגד, המרפאות וסניף טיפת החלב, ואת פיזור החממות והלולים.
דוגמה אחרת – יישוב בדואי חדש, תראבין א-צאנע. בעבר אנשי השבט ישבו ליד היישוב עומר. אחרי מספר הסכמים עם השלטון כל השבט עבר ליישוב החדש הנבנה עבורו לא רחוק מבאר שבע.
בספטמבר 2012 אישר משרד הפנים להרחיב את היישוב הבדואי לקייה בנגב בשלוש שכונות שיכללו 2,000 יחידות דיור, חלקן גם בבנייני קומות.
החלטת ממשלה 3708
בשנת 2011 התקבלה החלטת ממשלה מספר 3708 בדבר תוכנית לקידום הצמיחה והפיתוח הכלכליים של האוכלוסייה הבדואית בנגב ולשילובה בכלכלה ובחברה הישראלית. משרד החקלאות ופיתוח הכפר, באמצעות האגף לפיתוח כלכלי חברתי – החברה הבדואית בנגב, עסק במעקב ובקרה אחר יישום התוכנית על כל היבטיה.
סך תקציב ההחלטה עמד על 1.3 מיליארד ש"ח, מתוכם עמד התקציב התוספתי, תקציב שאינו עומד בבסיס התקציב של המשרדים, על כ-68%.
בהמשך לתוכנית החומש לשנים 2012–2016, קיבלה הממשלה את החלטה 2397, תוכנית חומש לקידום אוכלוסיית הבדואים בנגב, לשנים 2017–2021. תקציב ההחלטה עומד על 3.2 מיליארד ש"ח ועל יישומה הופקד גם כן האגף לפיתוח כלכלי חברתי במשרד החקלאות, שעבר בשנת 2021 בעקבות ההסכמים הקואליציוניים למשרד הרווחה. ההחלטה מממשיכה את החלטה 3708, תוך מתן דגש לפיתוח הרשויות המקומיות.
הבדואים בצפון הארץ
באזור הגליל התגוררו עד קום המדינה שבטים בדואים רבים, רובם נודדים למחצה. בזמן מלחמת העצמאות חלקם עזבו לסוריה וירדן. אך לקראת תום המנדט הבריטי בארץ ישראל ובמהלך מלחמת העצמאות סייעו בדואים רבים לצה"ל מתוך אמונה שהשלטון הישראלי החדש ייטיב עימם. בשנת 1949 מנו הבדואים בצפון ישראל כ-6,500 נפש.
נכון לשנת 2004, מתגוררים כ-60,000 בדואים בצפון ובמרכז מדינת ישראל, ובעיקר בגליל ובעמק יזרעאל, המשתייכים לכ-75 שבטים שונים.
עם גידול האוכלוסייה בגליל ועיבוד אינטנסיבי של הקרקעות, חל אצל הבדואים של צפון הארץ מעבר מזורז להתיישבות קבע. הממשלה תמכה בכך ובנתה יישובים קבועים במיוחד לבדואים עם קרקעות זולות ותשתית ציבוריות מפותחות – בתי-ספר, קופות-חולים וכו', וגם תשתיות מים, ביוב וחשמל. אזור גוש שגב היה תחום הנדידה המסורתי של שני שבטים: שבט ערב אל-סוועאד (צפונה לכביש סכנין) ושבט ערב אל-חוג'יראת (אנשי הסלעים/האבנים) המתגורר דרומה ממנו על רכס יוטבת. שני השבטים הבדואים האלה הם הגדולים באזור הגליל. בתחילת שנות ה-1980 מנה שבט חוג'יראת כ-3,500 נפש, ושבט סוואעד – כ-3,000 נפש. מרבית בני שבט חוג'יראת מתגוררים בכפר ביר אל-מכסור, והשאר נשארו על הרכס ביישוב הישן דהרה הנמצא ליד יודפת העתיקה.
שירותי בריאות
ד"ר בנימין בן אסא היה בין הראשונים שתיארו את השפעת המדבר על בריאות הבדואים. בכל יישובי הקבע הבדואים המוכרים על ידי המדינה יש סניפים של קופות חולים: כללית, מכבי, מאוחדת ולאומית. כן נפתחו תחנות טיפת חלב. לעומת זאת, בדואים של הפזורה נאלצים להגיע ליישובי קבע או לבאר שבע על מנת לקבל שירותי בריאות. 60% מהגברים הבדואים מעשנים, רובם מגיל צעיר יחסית.
בשנת 2009 התפרסם דו"ח של משרד הבריאות לפיו ילדים בדואים סובלים מבעיות גדילה, חוסרים תזונתיים ועוד. למרות הניסיונות לשיפור מצבם, בריאות הילדים ירודה. שיעור תמותת התינוקות במגזר הבדואי הוא בין הגבוהים במדינה – תמותת התינוקות עד גיל שנה במגזר הבדואי גבוהה פי ארבעה ויותר בהשוואה ליישובים היהודיים בישראל (לפי נתוני 2011). אבל לפי ממצאי הדו"ח של משרד הבריאות (2009), משנת 2004 נצפית מגמת ירידה בשיעורי תמותת תינוקות בקרב הבדואים בנגב מ-16.9 ל-1,000 לידות בשנת 2004 ל-11.5 ל-1,000 לידות בשנת 2007. משרד הבריאות מקצה תקציב שנתי לפרויקט מיוחד להפחתת תמותת תינוקות באוכלוסייה הבדואית בנגב. הגורם העיקרי לתמותת תינוקות באוכלוסייה הבדואית הוא מומים מולדים ומחלות תורשתיות, שגרמו ל-43% ממקרי התמותה בשנים 2004–2006.
90.4% מהילדים הבדואים בנגב מקבלים את כל המנות של החיסונים השגרתיים המומלצים על ידי משרד הבריאות בתוכנית חיסוני השגרה בילדות המוקדמת. כתוצאה מקבלת החיסונים, משנת 1999 לא התקבלו דיווחים על מקרי תחלואה בחצבת, חזרת, אדמת, קרמת (אסכרה), טטנוס (פלצת), פוליו (שיתוק ילדים) ודלקת כבד נגיפית B בקרב ילדים בדואים מתחת לגיל 5. משנת 2001 התקבלו דיווחים על מקרים ספורים בלבד של דלקת קרום המוח ואלח דם שנגרמו על ידי Haemophilus influenzae מזן b (בממוצע 1.2 לשנה). כמו כן, משנת 2001 אובחנו מקרים בודדים של דלקת כבד נגיפית A עקב הכנסת החיסון נגד המחלה לשגרת החיסונים הניתנים בתחנות טיפת חלב ברחבי המדינה ב-1998; ועדיין מאובחנים מדי פעם מקרים מעטים של שעלת בקרב ילדים בדואים (בממוצע 7.3 לשנה).
השכלה
עד שנות ה-50 רוב מוחלט של הבדואים בישראל לא ידעו קרוא וכתוב. חוק לימוד חובה יושם בתחילה באופן חלקי ביותר. בתקופת הממשל הצבאי, בין השנים 1948–1966, הוגבלה הניידות של האוכלוסייה הערבית-הבדואית, ונדרש היתר מיוחד לתעסוקה וללימודים. כתוצאה מכך נמנעה מרבים, ובמיוחד מנשים, הזכות לחינוך. רק בשנות ה-70 המאוחרות החלה המדינה ליישם את חוק לימוד חובה בנגב. שני בתי-ספר נבנו בשני יישובים בדואים. בניגוד לנשים הערביות מצפון הארץ, שהייתה להן גישה למערכת חינוך מפותחת, לנשים הערביות הבדואיות לא הייתה כמעט גישה למערכות חינוך פורמליות. רק ב-1976 האישה הבדואית רכשה השכלה גבוהה ורק ב-1988 קיבלו 12 נשים בדואיות את התואר הראשון. למרות זאת, יישום חוק לימוד חובה חולל מהפכה במגזר. במהלך דור אחד השתנתה רמת האוריינות מ-25% ל-95%. אלה שעדיין אינם יודעים קרוא-וכתוב הם על פי רוב קשישים. רמת הנשירה מבתי-הספר עודנה גבוהה מאוד, בין הגבוהות בישראל. לפי נתוני 2010, שיעור הנשירה במגזר נע בין 4.1% (בחורה) ל-10.6% בשבט הבדואי אל-אעצם. בשנת 1998 האחוזים היו גבוהים עוד יותר: רק 43% מהצעירים הבדואים התחילו ללמוד בכיתה י"ב.
מאמצים רבים נעשים על מנת לשפר את המצב. באוניברסיטאות לדוגמה, יש מלגות מיוחדות לבדואים. זה גרם לעלייה חסרת תקדים בכמות הסטודנטיות מהמגזר – פי 6 רק בחמש שנים – בין השנים 1996 ל-2001.
בקיץ 2012 אותרה מגמה חדשה – מאות בדואים מתקבלים ללימודים גבוהים באוניברסיטאות הפלסטיניות. שכר הלימוד הגבוה בישראל, הדרישה לעבור את הבחינה הפסיכומטרית ומחסור במקצועות שמעניינים את הבדואים, גורמים למאות מהם ללמוד באוניברסיטאות בחברון ובג'נין.
מעמד האישה ותעסוקת נשים
במשך שנים רבות הייתה הזנחה של הנשים הבדואיות בתוך המגזר אך לאחרונה חל שיפור ומעמד האישה התחזק. הסיבה לכך היא הרחבת ההשכלה הגבוהה ויציאה הדרגתית של נשים בדואיות לשוק העבודה. הנשים הבדואיות זכאיות למלגות מיוחדות.
כמו כן הן משתתפות בקורסי הכשרה מקצועית במסגרת פרויקטים שונים. לדוגמה, קיים פרויקט האריגה בנגב בכפר לקיה – קורס הכשרה בעיבוד טקסטיל, תפירה, וייצור בגדים במשך השנתיים האחרונות. המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי הוביל יוזמה בשיתוף פעולה עם משרד התעשייה, המסחר והעבודה בקרב הקהילה הבדואית בכפר לקיה, וסיפק ל-20 נשים בדואיות הכשרה מיוחדת. הפרויקט כלל הכשרה בעניין התעסוקה, הכשרה בניהול עסקים, עזרה בבניית עסק, והדרכה ממושכת. זה היה פרויקט מאוד מוצלח – ארבע משתתפות הקימו עסק שיתופי של עיצוב וייצור אופנה לנשים מוסלמיות; 9 משתתפות הקימו מפעל תפירה, ואחרות התחילו לתפור בגדים באופן אינדיבידואלי מהבית.
שיעור הנשים הבדואיות המשתתפות בשוק העבודה נמוך במיוחד ועומד על 11.4%. מחקר שנערך על ידי עַאמֶר אבו קַרְן קבע כי הסיבות לשיעור הנמוך הן מחסור בהשכלה ובניסיון רלוונטי לשוק העבודה, והיעדר תשתיות תחבורה נאותות. קרנית פלוג וניצה קסיר הצביעו על אפליה בשוק העבודה, רמת ההשכלה ביישובים הבדואים ומחסור במקומות עבודה מתאימים באזור כגורמים מהותיים בהסבר של שיעורי התעסוקה הנמוכים של הנשים בחברה הבדואית.
חומרי הגלם של האוהל הבדואי הקלאסי
האוהל הבדואי הקלאסי עשוי משיער עיזים וכבשים, המעניק חום, מגן מפני הקור העז, ומונע חדירת מי גשמים. החומרים מהם עשוי האוהל מקלים על בעליו, ומאפשרים לו לעבור ממקום למקום בהתאם למזג האוויר. חומר גלם זה מגן על תושבי האוהל מפני תנודות האקלים המאפיינות את המדבר.
על גבי בד האוהל מונחת יריעה נוספת (الشقاق – אלשקאק) שמטרתה למנוע חדירת מים כשיורד גשם. בתוכו ישנה חלוקה המפרידה בין נשים וגברים (الخدرة – אלח'דרה). כמו כן, ישנם עמודים שמטרתם לייצבו, ומחוצה לו ישנם חבלים שמטרתם להחזיקו צמוד לאדמה ולאווררו במידת הצורך (الطناب – אלטנאב).
גודלו של האוהל הבדואי הוא לרוב כשבעה מטרים והוא מחולק לשני מדורים: האחד לקבלת אורחים (בערבית רַבּעַה), והשני עבור הנשים והטף, המכונה מַחַלְלַת אל-חַרִים. יש כאלה המכנים את האוהל המרכזי המיועד לקבלת האורחים בשם: שַיק מַקְעַד אל-רִגַ'אל (מקום מושב הגברים). בין מדור הגברים ומדור הנשים ישנה מחיצה.
במדור הנשים נמצאים הכסתות, הכיריים ומכשירי האוהל: פטיש עץ גדול, קערות נחושת, מכשירים לתעשיית החלב. כמו כן נמצא באזור זה ארגז האישה (סנדוק), שבו היא שמה את חפציה האישיים, בגדיה, כספה ותכשיטיה. לארגז יש מכסה ומנעול, והמפתח שמור אצל עקרת הבית על בגדיה, ובזמן השינה היא הייתה מניחה אותו סמוך לראשה מחשש שייגנב.
השוואה בין האוהל הקלאסי לבין האוהל העכשווי
כאמור, האוהל בעבר היה מחולק לפי חלוקה מגדרית, ואילו כיום בשל העובדה שישנו בית קבע, הנשים נמצאות בבית והגברים באוהל, והוא משמש רק בזמנים של מסיבות ואירועים מיוחדים.
האוהלים של פעם היו מחוסרי אמצעים טכנולוגיים, ולמעט תאורה ורדיו לא היו בהם מכשירי חשמל נוספים. כיום האוהלים מכילים טלוויזיה, "ראוטר" ואפילו אמצעי מיזוג אוויר שונים.
יחס הבדואים לצה"ל
אף שהבדואים אינם מחויבים לשרת בצה"ל, כבר בשנות ה-50 שולב מספר קטן של בדואים כגששים ביחידת המיעוטים לשעבר.
כיום רק אחוזים בודדים מתוך הבדואים שחיים בישראל בוחרים לשרת בצה"ל.
בדואים שכן בוחרים לשרת צפויים להתגייס ליחידת הגששים, לגדס"ר הבדואי (סיירי המדבר), או למשמר הגבול. במחנה מחו"ה אלון יש מסלול טירונות בשם "פלוגת אייל" המיועד למתגייסים בדואים – מסלול זה עוזר להם לתרגל ולשפר את העברית שלהם תוך כדי הטירונות, ופותח בפניהם אפשרויות שיבוץ נרחבות מלבד היחידות המוכרות למגזר. בשנת 2020, שם הפלוגה שונה ל"ראם" - וכיום מתגייסים לפלוגה זו כלל בני המיעוטים הזקוקים לחיזוק השפה העברית: דרוזים מחויבי גיוס, ובדואים, מוסלמים-פלאחים ונוצרים דוברי השפה הערבית המתנדבים לצבא. הגיוס לפלוגת ראם במחו"ה אלון מתבצע ב3 מחזורי גיוס בשנה, כשבכל מחזור מספר החיילים משתנה אך נע בין 100-150 חיילים.
הגיוס שנוי מאוד במחלוקת בקרב בני העדה. בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה, ובעקבות תחושת האפליה של רבים במגזר והתחזקות התנועה האסלאמית בקרב התושבים, נרשמה ירידה באחוז המתגייסים הבדואים. עם זאת מאז 2002 הסתמנה מגמת עלייה במספר המתגייסים, שהגיע למאות חיילים בשנה. כמו כן נרשם מקרה ראשון של גיוס אישה בדואית (אמירה אל-הייב מהצפון), שהתגייסה למג"ב, וכן גיוס של בדואים בודדים לעתודה האקדמית. בשנת 2004 שירתו בצה"ל כ-1,000 בדואים ובשנת 2021 שירתו בצה"ל כ-1,500 בדואים, רבים מהם בשירות קבע.
לזכר הבדואים שנפלו בעת שירותם, הוקמה אנדרטת הלוחם הבדואי.
כל חברי הכנסת הבדואים שכיהנו בכנסת ישראל התנגדו לגיוס המגזר לצה"ל. ח"כ טלב א-סאנע הצהיר שהוא מסרב לשירותם של הבדואים בצה"ל, ואף הציג חיילים אלו כ"חלק ממכונת הג'נוסייד של ישראל כנגד הפלסטינים" וקרא להם לחזור, כדבריו, למקומם הטבעי בקרב עמם.
גוג'ם
היסטוריה
לפנים ישבו בגוג'ם האגאו. האזכור הראשון של השם האזור מגיע מן המאה ה-14 והתייחס בזמנו לאזור הדרום-מזרחי של גוג'ם המודרנית. כבר במאה זו תושבי גוג'ם היו לדוברי אמהרית שככל הנראה הגיעו מהאזורים הסמוכים לרבות מאמהרה. גוג'ם סופחה ככל הנראה לאימפריה האתיופית בתחילת המאה ה-14 ובראשה עמד מלך שהעלה מס לקיסר אתיופיה. במאה ה-15 היה גוג'ם לאחד מהמחוזות החשובים באימפריה ובאותה מאה כדי לחזק את השלטון הקיסרי, מינה הקיסר זרע יעקב מושל מטעמו וכן מתיישבים נאמנים שהגיעו לאזור.
בתקופת מלחמת אתיופיה-אדאל, אזור גוג'ם לא חווה פלישה אדאלית. בשלהי המאה ה-16 היגרו לדרום האזור תושבי דמות ותושבים נוצריים רבים שחיו מדרום לנילוס הכחול שנסו מפלישת שבטי האורומו לאזוריהם והתיישבו ברחבי גוג'ם. הקיסרים זה דנגל, סוסניוס, פאסילידס, יוהנס הראשון וייאסו הראשון הובילו מערכות צבאיות שיצאו מגוג'ם כנגד האונג'י-אגאו שבאגאו מדר, האורומו, השינשה של מתקל.
בשנות הכיבוש האיטלקי גוג'ם היה למחוז שבו פעלו מחתרות רבות כנגד האיטלקים ובראשם דג'זמץ' בלאי זלקה. היילה סלאסי עצמו נכנס לאתיופיה במהלך מלחמת השחרור דרך המחוז יחד עם כח גדעון. בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 היו בגוג'ם מספר התקוממויות כנגד עול המיסים שבעקבותיהם הם הורדו.
בחלוקה המנהלית של המאה ה-20 היה גוג'ם למחוז שגבולו המערבי היה גבול סודאן וגבולו הצפון-מערבי היה נחל שינפה שהפרידו מקווארה. כיום רוב שטחי גוג'ם נמצאים במדינת אמהרה וחולקו בין המחוזות מזרח גוג'ם, מערב גוג'ם, אגאו מדר ובהר דר, תוך שמתקל סופחה למדינת בנישנגול-גומאז והפכה למחוז בה.
יהודים
בגוג'ם חיו קהילות יהודיות משך זמן רב, אך אלו לא נחקרו לעומק. באיגרת רבי אליהו מפירארה מתחילת המאה ה-15 מוזכר "נהר גוזן" כנהר שעובר ביישובי ביתא ישראל. שם הנהר "גוזן" הגיע, ככל הנראה, מהשם "גוזם" שהיה שמו של האזור בתקופת הרב. הנהר המוזכר הוא ככל הנראה הנילוס הכחול או אחד מיובליו הזורמים באזור. במאה ה-16 מזכירים מקורות פורטוגזים יהודים החיים באזור גאפאת השוכן דרום מערבית מגוג'ם ההיסטורית. במאה ה-19 מוזכר כי יהודי גוג'ם מתפקדים כנפחים וייתכן שהקבוצה המכונה "בודה" והמוזכרת במקורות מאותה התקופה מתכוונת אליהם. בשנות ה-70 של המאה ה-19 מוזכר כי מלך גוג'ם תקלה היימנות לקח יהודים שעסקו בנפחות ונגרות מאבורה שבגונדר לגוג'ם כדי שאלו יבנו כנסיות, יהודים אלו עבדו כל השנה וחזרו לביתם בעונות הגשומות. בשלהי המאה ה-19 היו יהודי גוג'ם היו מטרה למיסיונרים מטעם החברה הלונדונית וזכו לביקורים תכופים.
דם הנפש
אין לבלבל ערך זה העוסק בדם אדם עם "הדם הוא הנפש" העוסק בדם בהמה, חיה ועוף האסור באכילה.
בהלכה היהודית, דם הנפש הוא רביעית הדם היוצא בשעת מיתה. על פי ההלכה חובה לקבור את דם הנפש של יהודי שמת. הרוג שיש חשש שדם הנפש נבלע בבגדיו, נקבר בבגדיו. גם אוספים וקוברים עפר או בגדים שבלעו מדם הנפש.
יש לקבור דם שיצא לאחר מיתה וחוששים שמא נצטבר ממנו שיעור רביעית במקום אחד, אך פחות מכך אין צריך לאסוף ולהביא לקבורה.
עניין רביעית הדם הוסבר בתוספתא ככמות החיונית לעובר. חוקר התלמוד יהודה לייב קצנלסון הסביר שמדובר בעובר בן שבעה חודשים העומד לחיים. קיימת גם מסורת הסבר בשם רבנו חננאל האומרת שמדובר בדם היוצא מן הלב בפעימה אחת.
ארין
הביטוי בגאלית Erin go bragh (ארין גו בראך, מילולית: ארין לנצח) נטבע בסביבות 1780 כסיסמת המפלגה הפטריוטית האירית. במהפכת 1798 שימשה הסיסמה את המתנגדים לאיחוד עם אנגליה. ב-1847 שימשה הסיסמה את "גדוד פטריק הקדוש" של צבא ארצות הברית, שהורכב מאירים-קתולים, שעזבו את הצבא האמריקני וחברו ללוחמים המקסיקנים במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הסיסמה משמשת גם כמוטו של מועדון הכדורגל היברניאן (למרות שמדובר במועדון סקוטי, הוא הוקם על ידי אירים-קתולים). הביטוי מסמל גם את יום פטריק הקדוש.
ארין הוא גם שם פרטי מקובל לנשים ולגברים באירלנד, ויילס, סקוטלנד וארצות הברית.
בקיץ 1940 הגישו הסופר ג'יימס ג'ויס ואשתו, ששהו בפריז, בקשת כניסה לשווייץ, על רקע כיבושה של העיר על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה. הם נענו בשלילה מאחר ששלטונות ההגירה הפדרליים של שווייץ חשבו שג'ויס יהודי, וקיבלו אשרה רק לאחר התערבות ידידים בעלי השפעה בשווייץ. בתגובה לקביעה שהוא יהודי אמר ג'ויס כי:
ברוק בנט
ברוק מרי בנט (באנגלית: Brooke Marie Bennett נולדה ב-6 במאי 1980) היא שחיינית עבר אמריקאית. אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב אולימפיות, משתי אולימפיאדות ואלופת עולם בעלת 4 מדליות עולמיות אחת מהן זהב.
ביוגרפיה
ברוק בנט נולדה בטמפה, פלורידה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכתה בנט במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:31.30 דקות, אחרי המנצחות ג'נט אוונס בת ארצה (8:29.85 דקות) והיילי לואיס מאוסטרליה (8:29.94 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה במרץ 1995 זכתה בנט במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי (4:11.78 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי (8:47.99 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באטלנטה, ארצות הברית באוגוסט אותה שנה זכתה בנט ב-3 מדליות, מתוכן שתיים זהב. מדליות זהב במשחה ל-400 מטר חופשי (4:10.46 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (16:15.58 דקות) ובמדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי (8:29.21 דקות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה בנט במדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:27.89 דקות, ימים ספורים לאחר מותו של סבה, ובצילה של אגדת השחייה במשחה זה, האחרון בקריירה של אוונס שסיימה במקום ה-6 (8:38.91 דקות). שנייה הייתה דאגמר האסה מגרמניה (8:29.91 דקות) ושלישית קירסטן וליחוהיז מהולנד (8:30.84 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכתה בנט ב-3 מדליות, מתוכן שתיים זהב. מדליות זהב במשחה ל-800 מטר חופשי (8:26.36 דקות) ובמשחה ל-1500 מטר חופשי (16:10.24 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי (4:09.77 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכתה בנט ב-3 מדליות, אחת מהן זהב. מדליית זהב במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:28.71 דקות, לפני בת ארצה דיאנה מונז (8:29.97 דקות) ווליחוהיז (8:32.34 דקות) ושתי מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.07 דקות, אחרי יאן צ'ן מסין (4:06.72 דקות) ולפני האסה (4:08.82 דקות) ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:02.88 דקות, אחרי גרמניה (8:01.46 דקות) ולפני אוסטרליה (8:04.19 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בסידני, אוסטרליה בשנת 1999 זכתה בנט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי (4:08.39 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי (8:25.06 דקות). המשחה ל-1500 מטר בו זכתה פעמיים ברציפות לפני כן, לא נערך בתחרות זו.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה בנט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.80 דקות, לפני מונז (4:07.07 דקות) וקלאודיה פול מקוסטה ריקה (4:07.83 דקות) ובמשחה ל-800 מטר חופשי, כשהגנה על תוארה בשיא אולימפי חדש 8:19.67 דקות, לפני יאנה קלוצ'קובה מאוקראינה (8:22.66 דקות) ובת ארצה קייטלין סנדנו (8:24.29 דקות).
בשנת 2001 עברה בנט ניתוחים בשתי כתפיה.
במבחנים לאולמיפיאדת אתונה סיימה בנט "רק" במקום השלישי, המאכזב עבורה, ולכן לא נכללה בניבחרת האמריקאית למשחקים (רק שתי שחייניות בכל משחה זכו להיכלל בניבחרת) ובכך לא הצליחה להשתתף באולימפיאדה שלישית ולהגן על תוארה הכפול.
יהודה לייב אמציסלבסקי
יהודה לייב (ליאון) אמציסלבסקי (תר"י, 1850 - י"ז בטבת תרצ"א, 5 בינואר 1931) היה עסקן ופעיל בתנועה הציונית, איש העלייה הראשונה, בעל אדמות בראשון לציון ומנכבדי העיר. אחיו של ד"ר יצחק ד'ארבלה.
ביוגרפיה
קשריו הראשונים עם ארץ ישראל התחילו על ידי אחיו, ד"ר יצחק ד'ארבלה. בהמשך נוספו לו קשרים עם ידידים ומכרים שעלו לארץ מדרום רוסיה וייסדו את המושבה ראשון לציון. בשנת 1887 עלה ארצה והשתקע בראשון לציון. הוא רכש בעיר כשלוש מאות דונם אדמה ונטע בה כרמים, ואת ניהולם הפקיד בידי דודנו חיים יעקב קרישבסקי.
בשנת 1892 שב לרוסיה, שם היה פעיל בתנועת חיבת ציון, ואחר כך היה פעיל מרכזי בתנועה הציונית מראשיתה. בקונגרס הציוני הראשון שהתקיים בבזל באוגוסט 1897 השתתף כציר מיליזבטגרד.
במהלך השנים ביקר פעמים אחדות בארץ. בשנת 1911 שב ארצה לצמיתות, היה מאזרחיה הנכבדים של ראשון לציון ופעיל בחייה הציבוריים והחברתיים. מפעם לפעם פרסם מאמרים בעיתונות, שבהם הביע את השקפתו הציונית. תרם חלקת אדמה לבניין בית הכנסת של חסידות חב"ד בראשון לציון.
בי' באלול תרע"ו (1916), בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נפטרה אשתו בירושלים. בתחילת הכיבוש הבריטי קשר קשרי ידידות עם הגנרל אלנבי ואנשי מטהו. בתקופת המנדט הבריטי רכש ידידים בריטים רבים וקשר אותם למפעל הציוני.
נפטר בראשון לציון. ארבע בנותיו הן: שרה ראשוני מראשון לציון, אלכסנדריה, ויקטוריה ואנה שהתגוררו בחו"ל.
ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר
ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, (באנגלית: William Cavendish, 4th Duke of Devonshire; 8 במאי 1720 – 2 באוקטובר 1764) היה מדינאי בריטי מהמפלגה הוויגית שכיהן כראש ממשלת בריטניה. הוא היה בנם של ויליאם קוונדיש, הדוכס השלישי מדבונשייר, ושל קאתרין הוסקינס.
תחילת הקריירה
קוונדיש נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה של דרבישייר (Derbyshire) בבחירות של 1741 וב-1747. הוא היה מתומכיו של סר רוברט וולפול ולאחר פרישתו היה מתומכיהם של האחים פלהם, הנרי פלהם ותומאס פלהם-הוליס, דוכס ניוקאסל. בין השנים 1751–1755 הוא כיהן כמגיסטר אקוויטום, מינוי שהצריך את פרישתו מבית הנבחרים והעברתו לבית הלורדים ולמועצה המלכותית. דבונשייר תמך בדוכס ניוקאסל לאחר מותו של אחיו הנרי פלהם ב-1754 ומונה כלורד לפטננט של אירלנד מאפריל 1755 ועד ינואר 1757 במסגרת ממשלתו של ניוקאסל. במקביל הוא מונה להיות אחד מלורדי המשפט. בדצמבר 1755 ירש את תואר הדוכס לאחר מות אביו.
מלחמת שבע השנים התנהלה בצורה גרועה מבחינתה של בריטניה תחת מנהיגותו של ניוקאסל ועם התפטרותו באוקטובר 1756, ביקש המלך ג'ורג' השני מדבונשייר להרכיב ממשלה. הוא קיבל את המינוי בתנאי שזה יימשך רק עד לסיום כהונת הפרלמנט. הוא האמין שזוז חובתו להסכים לבקשת המלך כדי שהמלחמה תנוהל באופן נאות.
ראש ממשלה
דבונשייר מונה כאביר מסדר הבירית וקיבל את תפקיד הלורד הראשון של האוצר (למעשה היה זה תפקיד ראש הממשלה) בנובמבר 1756 ושירת בתפקיד זה עד למאי 1757. למעשה מי שניהל את פעילותה של הממשלה היה ויליאם פיט האב. ממשלתו של דבונשייר המשיכה להבטיח את הזרמת התקציב לטובת המלחמה, כוחות נשלחו לאמריקה ונחקק חוק המליציה.
בסופו של דבר פוטרה הממשלה של דבונשייר מכמה סיבות שאחת מהן הייתה פרשת משפטו והוצאתו להורג של האדמירל ג'ון בינג. אחריה הוקמה ממשלת ניוקאסל השנייה שהובילה את בריטניה במשך רובה של מלחמת שבע השנים.
לורד צ'מברלין
דבונשיר שימש כלורד צ'מברלין בממשלתו השנייה של ניוקאסל והיחסים ביניהם היו קרובים. באוקטובר 1760 מת ג'ורג' השני ובמקומו עלה לכס המלוכה נכדו, ג'ורג' השלישי, שיחסו כלפי דבונשייר וניוקאסל היה חשדני. עם התפטרותו של ניוקאסל במאי 1762, אמר דבונשייר כי הוא לא מתכוון להשתתף בישיבות ממשלתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט. כאשר התבקש דבונשייר על ידי המלך להשתתף בישיבת הקבינט באוקטובר על הסכם השלום, הוא סירב, בטענה שהוא לא מצוי בנושא. ב-28 באוקטובר, בעת נסיעתו מארמון קיו ללונדון, הדביק המלך את המרכבה שבה נסעו דבונשייר וניוקאסל מתוך מחשבה ששני הדוכסים מתכננים מזימה ושדבונשייר מתכוון להגיש את התפטרותו. דבונשייר אכן היה בדרכו לעשות כן. ארבעה ימים לאחר מכן הוא גם הוצא מהמועצה המלכותית.
שנותיו האחרונות
כאות הזדהות עם ניוקאסל ועם רוקניגהאם הוא התפטר מתפקידו כלורד לוטננט כאשר אלה פוטרו מתפקידיהם. מצב בריאותו שלא היה שפיר החמיר אף יותר בשנים אלה. הוא מת כאשר שהה לצורך ריפוי באתר מי מרפא בעיר ספא שבבלגיה. מותו היווה אובדן גדול מבחינה פוליטית לבעלי בריתו במפלגתו. הוא היה ראש הממשלה הבריטי שמת בגיל הצעיר ביותר ונקבר בקתדרלת דרבי.
יצחק ישר
יצחק ישר (1920, מוסקבה – 14 בפברואר 2011, תל אביב) היה אדריכל ישראלי, מייסד משרד ישר אדריכלים, חתן פרס רוקח לאדריכלות (פעמיים) ופרס רכטר.
ביוגרפיה
ישר נולד במוסקבה בשנת 1920. שם משפחתו נגזר מראשי תיבות של סבו: יצחק שמואל רמסיסקין (שם כפרו בבלארוס). עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל ארבע. הוא התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון, אולם מלחמת העולם השנייה קטעה את לימודיו והוא התגייס לצבא הבריטי. לאחר שחרורו השלים את לימודיו האקדמיים בטכניון. עד לשנת 1952 עבד עם האדריכל דב כרמי, והחל מאותה העת פתח משרד עצמאי. בין השנים 1958–1965 עבד יחד עם האדריכל דן איתן במשרד משותף.
ישר זכה במספר פרסים למבנים שהיה שותף בתכנונם: פרס רוקח לבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב אותו תכנן עם האדריכל דן איתן, פרס רכטר לתכנון מוזיאון תל אביב לאמנות אותו תכנן גם כן עם איתן, ופרס רוקח על דיזנגוף סנטר אותו תכנן עם האדריכלית עליזה טולדו.
ישר היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה השחקנית חנה מרון, ממנה התגרש. לאחר מכן היה בן זוגה של תמר רפפורט, אותה הכיר במשרדו של דב כרמי. השניים נפרדו בעקבות נסיעתה של רפפורט לארצות הברית. לאחר מכן נישא לזמרת רמה סמסונוב, אם בנו, האדריכל אבנר ישר, המנהל כיום את המשרד. לאחר שובה של רפפורט לישראל, בסוף שנות ה-50, התגרש ישר מסמסונוב ונישא לרפפורט. לשניים שתי בנות משותפות.
יצחק ישר נפטר בביתו שבתל אביב, בגיל 91, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
משנת 2012 מוענק פרס יצחק ישר לפרויקט גמר מצטיין באדריכלות.
מור (בושם)
מוֹר הוא בושם המופק משרף עץ המור (Commiphora Myrrha) אשר מקורו באתיופיה ותימן.
זיהוי
ב-1976 הציע חוקר הצמחים נגה הראובני שהצמח מרוות יהודה הוא המור ושזוהי המוריה שעל שמה ההר. אך מספר גורמים מורים שאין הדבר כך: ממצאים ארכאולוגיים נוספים, השתמרות של השמות המקוריים, השימוש בבושם בתרבויות וקיומו בשפה היוונית והאיטלקית עד ימינו, וכן השימוש הרב שעושה בו הכנסייה האורתודוקסית.
במקורות היהודיים
המור מוזכר רבות בתנ"ך. בתורה מופיע המור כבושם הראשון מבין הבשמים להכנת "שמן המשחה" - שמן הקודש, שבו קידשו את כל כלי המקדש - "וְאַתָּה קַח-לְךָ, בְּשָׂמִים רֹאשׁ, מָר-דְּרוֹר חֲמֵשׁ מֵאוֹת..." שמות (ל', כ"ג). המור בפסוק מאוית "מָר" (בקמץ קטן) ומוקף למילה "דְּרוֹר".
המור נמנה עם אחד מסממני הקטורת ("... מור וקציעה שיבולת-נרד וכרכום...") שהקטירו בבית המקדש בשחרית ובין הערביים. יתרה מכך, בית המקדש נבנה על הר המוריה ועל פי המסורת היהודית: "נקרא שמו מוריה על שם המור" (מדרש בראשית רבה נ"ה ז').
מספר דוגמאות נוספות בהן מוזכר המור בתנ"ך הן: בתלמוד מכוּנה המור בעקבות הפסוק בספר שמות בכינוי "ראש לכל הבשמים", ובהקשר לשמו של מרדכי היהודי שקיבל אף הוא את הפירוש "מר דכי - מירא דכיא" . מכאן המשיכו הפירושים אל הקבלה וכתבי האר"י, לעיתים כאשר מר משמעותו חשוב (המשמעות הארמית של המילה), ולעיתים מר במשמעות הטעם המר - טעמו של המור כמו בשמים רבים אחרים - ובכך ממשיל את הקושי בהישרדות היהודית בגלות, שבזכותו מגיע הדרור והגאולה לבסוף.
במקורות רבים המור מופיע כ"שמן המור", הצורה העיקרית בה הוא משמש. לפי פירוש הרמב"ן על התורה, השימוש הנפוץ בשם "שמן המור" נובע מאופן הכנתו, על ידי המסת אבקת המור, או משחת המור, בשמן.
לדעת הרמב"ם, המור מופק מן החי, מאייל המושק.
בנצרות
בנוסף, המור מוזכר בברית החדשה בין המתנות שחילקו שלושת האמגושים (חכמי המזרח) לישו "וַיָּבֹאוּ הַבַּיְתָה וַיִּרְאוּ אֶת־הַיֶּלֶד עִם־מִרְיָם אִמּוֹ וַיִּפְּלוּ וַיִּשְׁתַּחֲווּ־לוֹ וַיִּפְתְּחוּ אֶת־אֹצְרֹתֵיהֶם וַיַּקְרִיבוּ לוֹ מִנְחָה זָהָב וּלְבוֹנָה וָמֹר".
בדתות ובתרבויות אחרות
במקדשים רבים במזרח השתמשו במור, כך גם ביוון וברומא העתיקה, שם שימשה המילה "מור" במשמעות הכללית של בושם. המור עצמו היה בושם יקר ונדיר, ולפי מקורות רומיים, "שווה את משקלו ויותר בזהב". את הריח הפיקו משריפת השמן. השמן מתעבה תחילה בעת שריפתו, ולאחר מכן מפיק עשן כבד בעל ריח חריף, שיש לו דמיון מסוים לקינמון, והוא בעל תכונות משכרות.
בשפה העברית
עם התחדשות השפה העברית, נבחר השם "מור" כשם משפחה מעוברת על ידי רבים בישראל. השם הפרטי מור הפך נפוץ, בעיקר לבנות.
שומן לבן
שומן לבן הוא אחד משני סוגי רקמת שומן בגופם של יונקים (השני הוא שומן חום). בבני אדם, שומן לבן מהווה 20% ממשקל הגוף של הגברים ו-25% ממשקל הגוף של הנשים. משמש כמאגר אנרגיה, על ידי פירוק חומצות שומן, ולריפוד אזורים רגישים.
תאי שומן לבן הם תאי ענק ויכולים להגיע עד לגודל של  120 מיקרון. כל תא מכיל טיפת שומן אחת ענקית (unilocular) הדוחפת את גרעין התא לשוליים. לתאים קולטנים לאינסולין, הורמוני גדילה, נוראדרנלין וגלוקוקורטיקואידים. בניגוד לרקמת חיבור, ברקמת שומן לבן, תאים סמוכים מוקפים בלמינה חיצונית המחברת ביניהם וכמות החומר החוץ-תאי מועטה.
מחקרים
בשנת 2019 פורסם בכתב העת Cell Reports מחקר שערכו קבוצת מדענים באוניברסיטה הטכנית של מינכן שבגרמניה בשיתוף עם המכון השווייצרי לביואינפורמטיקה. במחקר המדענים רצו לבחון כיצד תאי השומן מתמיינים ואילו גנים פועלים בתא כדי ליצור אותם.
במחקר, המדענים גידלו תאי שומן לבן בתרבית תאים והפכו אותם באמצעות תרופה ייחודית לתאי שומן חום, כדי לבדוק מה התהליך הגני שמתרחש בהם תוך כדי השינוי. צוין במחקר ניתן גם להפוך שומן לבן לשומן חום בתנאים טבעיים (שלא באמצעות תרופות) למשל כמו בחשיפה ממושכת לקור. במחקר נמצאו 25 חלבונים שונים שהיו אחראיים בתהליך ההפיכה של תא שומן לבן לשומן חום.
החשיבות של הפיכת תא שומן לבן לשומן חום היא בעיקר בעבור אנשים שמעוניינים לרזות, זאת מכיוון שיותר קל לשרוף תאי שומן חום מאשר שומן לבן.
גיבוניים
גיבונים (שם מדעי: Hylobatidae) היא משפחה בתת-סדרת קופים צרי אף ובקבוצת ההומינואידים שכוללת גם את ההומינידים. בתוך משפחת הגיבונים יש ארבעה סוגים: סיאמנג, גיבון לבן גבות, גיבון גיבון, וגיבון מצויץ
מיון
על אף ששיוך ההילובטידים בתוך הפרימטים ידוע ואין עליו השגות, לא זה המצב לגבי החלוקה הפנימית בתוך המשפחה. מחקרים ראשונים, שלא הכירו את כל מיני הגיבונים, חילקו את המשפחה לשני סוגים בלבד - הסיאמנג גדול הגוף כסוג אחד, ושאר הגיבונים, שנודעו אז כקבוצת "לאר", כסוג שני. חלוקה דיכוטומית זו ניתן להסביר בשל המידע המועט שהיה ידוע על שאר המינים עד לשנות ה-80 של המאה ה-20, כמו כן בשל ההבדלים הברורים לעין שבין שני הסוגים: לסיאמנג קול עבה יותר, גרונו החיצוני אלסטי ומתנפח, אצבעות כף רגלו 2–3 מחוברות יחד בקרום עורי.
כאשר התגלו מינים נוספים של גיבונים ואחרים נחקרו יותר לעומק, נגלה גם הצורך להוסיף עוד שני סוגים לפחות על הקיימים. בשנות ה-80 כבר נודעו 14 המינים במשפחה, ונעשתה חלוקה גנטית לארבעה סוגים על פי תבנית קריוגרם. רק בשנת 2001 התקבלו המחקרים בקהילת חוקרי הפרימטים. בסוגריים מצוין מספר הדיפלאודים של חברי אותו סוג.
אזורי מחיה
הגיבונים הם הקטנים שבקרב קופי האדם. משקלם נע בין חמישה לעשרה קילוגרם. הם נפוצים ביערות הטרופיים של דרום-מזרח אסיה. מרוכזים באוכלוסיות קטנות בסין, לאוס, וייטנאם, תאילנד, בנגלדש, צפון מזרח הודו, בורמה, מלזיה ואינדונזיה ובמספר איים כבורנאו וסומאטרה. רוב הארצות מסווגות את המינים שבתחומם בסכנת הכחדה, והסכנה ברורה וממשית כל עוד נמשך בירוא היערות וצמצום שטחם לטובת התעשייה והחקלאות. גורמים שיש לאוכפם על מנת לשמר את הגיבונים הם איסור הציד, המסחר בחלקי גופות לתרופות שבטיות והמסחר בגורים כחיות שעשועים.
התנהגות
לגיבונים מאפיינים של יתר ההומינואידים: גפיים קדמיות ארוכות, חזה רחב, העדר זנב, אך עם זאת שמרו על תכונות רבות של הפרימטים הפרימיטיביים יותר. בעיקר תזונתם החדגונית ואורח חייהם על העצים. חוקרים הרואים את הגיבונים כמשפחה בעלת המאפיינים הפרימיטיביים ביותר בקבוצה זו (שמם באנגלית Lesser Apes), רואים בהם כעת כמשפחה המגשרת בין הקופים בעלי הזנב ליתר קופי האדם.
הם יכולים ללכת זקוף כיתר חבריהם ההומינידים, אך לעומתם עיקר חייהם על העצים. זרועותיהם ארוכות מאוד ביחס לרגליהם, והם מרבים להלך על זוג רגליהם כאשר הזרועות מונפות לצדדים כדי לאזן את גופם בעת הליכתם. הגיבונים הקסימו את שוחרי הטבע והמדענים ביכולות האקרובטיות שלהם: יכולתם המופלאה לתמרן בין העצים הסבוכים, יופי תנועותיהם וזריזותם הפכה אותם גם למיצגים מועדפים בגני חיות.
הגיבונים חיים אורח חיים מונוגמי ושומרים על משפחה גרעינית - זוג ופעוט על פי רוב. צאצא יחיד נולד במרווחים של שלוש שנים לערך, הוא גדל עם הוריו עד להגיעו לבגרות מינית בגיל 8 שנים לערך, אז הוא מסוגל לחפש את בת זוג ולהקים טריטוריה משלו.
מונוגמיה אובחנה רק אצל 3% מכלל היונקים, על כן הנושא נמצא בדיון מתמיד בקשר לגיבונים. מחקר שמתנהל אצל מינים רבים, בוחן את הסברה שמונוגמיה אינה תוצר של הזדקקות הנקבה להגנתו של הזכר, אלא בעצם תוצר של גורמים סביבתיים רבים כגון כמות המזון בנחלה וגודלה. סברה נוספת שנבחנת נוגעת בעצם לקולות הגיבונים שנשמעים מרחוק. הנקבות עלולות להתפתות לקולות אשר מגיעים מנחלות קרבות, ועל כן במאמץ להגן על הטריטוריה שלו נוצר אצל הזכר אורח חיים מונוגמי שנכפה על הנקבה.
זוג מגן על הטריטוריה שלו בעזרת תנועותיהם הנמרצות ובעיקר בעזרת קולם. הגיבונים נשמעו והוקלטו בטבע כשהם מבצעים שירים: "שירי סולו" ו"דואטים" המזכירים את הגיוון והווקליות של העופות ולאו דווקא של יתר הפרימטים. מאפיין בולט זה לעיתים בעוכריהם של הגיבונים, מאחר שכך ניתן לאתרם וללוכדם. השירים נועדו, לדעת החוקרים, למספר מטרות עוקבות בחיי הגיבון המבסס את נחלתו: לשמור על הטריטוריה וגבולותיה, לחפש אחר בני המין השני ולשמר את קשרי הזוגיות בתא המשפחתי.
הציידים השבטיים במדינות אסיה, יצרו אגדות ציד בבואם ללכוד את הגיבונים. שלוש תכונות חברו יחדיו כדי לשלהב את הציידים בבואם ללכוד חיה "מסתורית" זו - קולותיה החדים והווירטואוזיים, זריזותה ותנועתה הקלילה וכן עמידתה הזקופה ששיוותה לה מראה מאיים באנושיותו.
צבעי הפרווה מגוונים ומשתנים ממין למין - חלקם קרמיים-חומים, חלקם אפורים-שחורים. צבע הפרווה של הפעוטים שונה לעיתים משל הבוגרים, כמו כן צבע פרוות הזכר שונה לעיתים מצבע פרוות הנקבה.
עיקר תזונתם היא פירות טרופיים. התניידותם המהירה מאפשרת להם ללקט מזון המפוזר בין העצים השונים ביער הטרופי.
אבולוציה
הדעות חלוקות לגבי התפתחות הקבוצה מבחינה אבולוציונית: יש הרואים את הסיאמנג כסוג הראשון שהתפצל משאר הקבוצה לפני כ-8 מיליון שנים, אחרים טוענים שהדבר נכון לגבי גיבון מצויץ ואחרים רואים בגיבון לבן גבות הסוג העתיק ביותר. סברה אחרונה טוענת שלסיאמנג ולגיבון המצויץ אב קדמון משותף שאינו קשור לגיבונים האחרים.
קישורים חיצוניים
Gibon
בלאק אנד טאנס
בלאק אנד טאנס (באנגלית: Black and Tans, באירית: Dúchrónaigh) היה כינויו של כוח משטרה ארעי, אשר הופעל על ידי הבריטים במלחמת העצמאות האירית, לצורך סיוע למשטרה המקומית, במאבק לשמירת שלטונם באירלנד. שמם ניתן להם בשל צבע מדיהם המאולתרים - black and tan פירושו באנגלית שחור וחום - שהיו מעין גרסת ביניים של מדי צבא (חאקי) ומשטרה (כחול או ירוק כהה), וכן, באירוניה, ככינויו של סוג מפורסם של כלבי ציד, כמו גם תערובת מסוימת של שיכר ובירה. הכוח הורכב ברובו ממתנדבים וותיקי מלחמת העולם הראשונה, אשר גויסו בבריטניה בתחילת 1920, כדי להילחם אל מול הצבא האירי הרפובליקני. כוח זה נודע לשמצה על ידי האירים, בשל הברוטאליות בה פעל כנגדם, כולל פגיעה באזרחים, הן בנפש והן ברכוש. הכינוי חל לעיתים גם על כוח עזר משטרתי נוסף, שפעל אף הוא באירלנד באותם ימים: דיוויזיית העזר (Auxiliary Division). שם אחר בו נודעו כוחות עזר אלו היה 'הקשוחים של טיודור' (Tudor's Toughs), על שם מפקד המשטרה באירלנד בתקופת פעולתם, סר הנרי יו טיודור.
רקע
ב-21 בינואר 1919 התאספו עשרים ושבעה חברי הפרלמנט מסיעת שין פיין, בבניין העירייה בדבלין, והכריזו על הקמת הרפובליקה האירית ועל הקמת ה'דייל' (Dail) - הפרלמנט האירי. עוד באותו היום נהרגו שני שוטרים בריטים במחוז טיפררי. הייתה זו תחילתה של מלחמת העצמאות האירית. עד סוף השנה נהרגו 18 שוטרים בריטיים. בספטמבר הוציא דייוויד לויד ג'ורג', ראש הממשלה הבריטי, את ה'דייל' אל מחוץ לחוק, והחל מחדש בהליכים להנהגת 'שלטון בית' באירלנד.