cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נועדנו
האלבום כולל 11 שירים, בנוסף לשני שירי בונוס בגרסאות רמיקס. את רוב שירי האלבום כתב והלחין שגב בעצמו. יוצאי דופן הם השירים "נועדנו", שאת מילותיו כתב שגב על פי מנגינת השיר "Marble House" של להקת The Knife ו"כשאלך", שתרגם על פי השיר "When I Go" של להקת מינימל קומפקט.
האלבום מכר מעל ל-20,000 עותקים והגיע למעמד אלבום זהב. מהאלבום יצאו הסינגלים "אישה מהשמים" (לו גם הופק וידאו קליפ), "נועדנו", "אל מסתתר" ו"שתי דקות". השיר "אישה מהשמים" היה השיר המושמע ביותר בתחנות הרדיו בשנת תש"ע, והגיע למקום השלישי במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ.
Syndicate
הסינדיקט (באנגלית: Syndicate) הוא משחק אסטרטגיה בזמן-אמת שפותח על ידי חברת "Bullfrog Productions" ויצא לשווקים בשנת 1993.
תיאור המשחק
המשחק מתבסס על גרפיקה איזומטרית המזכירה את זו של משחקים דוגמת Simcity ו-וורקאפט.
השחקן מגלם ארגון פשע הפועל בעולם עתידני אפל בסגנון הסייברפאנק ועליו להוביל את הארגון לצבירת כסף וכוח רב במטרה להשתלט על העולם. השחקן מפעיל חוליית סוכני סייבורג בתוך ערים עתידניות ברחבי העולם, בהם הסוכנים מבצעים משימות שונות כגון התנקשויות במנהלים של ארגוני הפשע היריבים ובסוכני האויב, הצלת שבויים ו"שכנוע" אזרחים ומדענים להצטרף לעבור לצד של ארגון הפשע באמצעות מכשיר מיוחד בשם "Persuadertron" אשר מסוגל לשטוף את מוחם של אנשים על מנת שיצייתו לפקודות השחקן באופן עיוור. המטרה האולטימטיבית של המשחק היא להפוך לארגון הפשע השולט בעולם, תוך כדי חיסול ארגוני הפשע היריבים.
ככל שהשחקן מתקדם במשחק, הוא חייב לנהל במקביל גם את המחקר והפיתוח של כלי נשק חדשים ושדרוגים ביוניים לצוות הסוכנים. לשחקן יש מקורות מימון מוגבלים - מצב המחייב מיסוי של תושבי הטריטוריות שנכבשו תוך הקפדה שהם לא ימוסו במידה כה רבה שתוביל למרד. בתחילת המשחק הסוכנים מצוידים באקדחים פשוטים בלבד, ובהמשך מצטיידים בכלי נשק מתקדמים והרסניים בהרבה, בהם רובי עוזי, להביורים, רובי צלפים, פצצות, רובי לייזר, ורובה סלילי.
מיאון
מיאון הוא מושג בהלכה היהודית שפירושו מחאת יתומה קטנה כנגד נישואיה מדרבנן שעל ידיו היא משתחררת מהנישואין ללא צורך בגט.
מכיוון שילדה קטנה עד גיל 12 אינה נחשבת בוגרת לעניין הכרעות משפטיות, היא אינה יכולה להחליט להנשא. על פי התורה, הזכות לחתן אותה מסורה לאביה, שיכול לקבל את קידושיה, ואז יש להם תוקף של נישואים מדין תורה. במקרה זה הבת יכולה להתגרש רק באמצעות קבלת גט. יתומה קטנה שאין לה אב, אינה יכולה להתחתן עד הגיעה לגיל בגרות (12.5), וכן קטנה שנישאה על ידי אביה, ונתגרשה, שוב אין אביה יכול להשיאה בקטנותה, עד שתהיה בת 12 (נערה), ותוכל להשיא את עצמה.
חכמים תיקנו שאמה או אחיה של יתומה קטנה יכולים להשיאה בהסכמתה. לנישואים אלו יש תוקף מדרבנן, וכיוון שכך, כל זמן שהיתומה קטנה היא יכולה לשנות את דעתה ולהודיע שהיא אינה מעוניינת להיות נשואה לבעלה. הודעה כזו נקראת מיאון, ולאחריה הנישואין של היתומה בטלים למפרע. כך שבניגוד לאשה בוגרת הזקוקה לגט מן הבעל כדי לפרק קשר נישואים, ליתומה מספיק מיאון. הממאנת אינה נחשבת גרושה, והיא רשאית להנשא לכהן, וכן לקרוביו של בעלה, כאילו לא הייתה נשואה מעולם.
המיאון עצמו דורש שהקטנה תאמר "אי אפשי בפלוני בעלי" כלומר, איני רוצה את האיש הזה כבעל, או כל לשון מקביל.
מקור הדין ב:
"בית שמאי אומרים: אין ממאנים אלא ארוסות. ובית הלל אומרים: אפילו נשואות, ואפילו ביבם, ואפילו שלא בפניו ושלא בפני בית דין. לדעת בית הלל: ממאנת כשהיא קטנה אפילו ארבע וחמש פעמים. אמרו להם בית שמאי: אין בנות ישראל הפקר. אלא ממאנת פעם אחת, וממתנת עד שתגדיל, ותמאן ותינשא לאחר."
דומיטיאנוס
טיטוס פלאביוס קיסר דומיטיאנוס אוגוסטוס (בלטינית: Titus Flavius Caesar Domitianus Augustus; 24 באוקטובר 51 – 18 בספטמבר 96) היה קיסר רומא בין השנים 81–96. בנו של אספסיאנוס, אחיו של טיטוס ואחרון הקיסרים לשושלת הפלאבית. הוא היה שליט סמכותי, אשר פעל לרווחת עמו, הגן על גבולות האימפריה הרומית, ונקט צעדים לעבר שלטון טוטליטרי. דומיטיאנוס נרצח בסופה של תקופת עריצות וטרור שהשליט. בתום שלטונו החלה תקופת חמשת הקיסרים הטובים.
חייו לפני השלטון
דומיטיאנוס נולד בשנה בה אביו נתמנה לקונסול, בבית בגבעת הקווירינאליס, שהוסב מאוחר יותר למקדש למשפחה הפלאבית. משפחתו הייתה ממעמד הביניים העולה. כשהיה בן 15 אביו קיבל משימה להתמודד עם מרד היהודים, ולכן אספסיאנוס נעדר מרומא עד חזרתו כקיסר בשנת 70. במהלך מלחמת ויטליוס, בין השנים 68–69, כשהיה בן 18, חייו היו בסכנה ולכן הוא ברח אל הקפיטוליום עם דודו סבינוס ועם חלק מהצבא שנמצא באותו מקום. כשהצליחו המורדים לחדור אל המקדש והעלו אותו באש, הסתתר דומיטיאנוס במשך הלילה בחדר שומר המקדש, ובבוקר כשהוא לבוש בגדי מעריצי-איסיס, חצה את הטיבר ומצא מחסה בבית אמו של אחד מחבריו לספסל הלימודים. לאחר הניצחון של אספסיאנוס ומותו של ויטליוס, בירכו את דומיטיאנוס בשם קיסר, והוא קיבל את משרת נציג בית הקיסר. דומיטיאנוס התנהג כשליט במהלך שנה זו, הוא פרסם צווים ונתן פקודות, אך בפועל לקח את המושכות חברו הקרוב מוקיאנוס עד הגעתו של אספסיאנוס בשנת 70. לאחר שאביו חזר הוא נדחק הצידה. בשנת 71 לספירה השתתף דומיטיאנוס בניצחון של אספסיאנוס וטיטוס ביהודה. בין השנים 70–80 כהן כקונסול לא פחות משש פעמים (בשנים 71, 73, 75, 76, 77, 79), אם כי רק בשנת 73 נשׂא בכהונה מתחילת השנה (consul ordinarius). אף על פי שדומיטיאנוס לא רכש כוח פורמלי הוא היה חלק מהתוכנית השושלתית, ואכן ירש את השלטון מאחיו בשנת 81 באופן חלק. סווטוניוס מספר שהוא חילק ביום אחד למעלה מ-20 משרות, עד כדי כך שאביו היה אומר שהוא מתפלא שהוא לא שולח גם לו ממלא מקום.
עלייתו לשלטון
לאספסיאנוס הייתה כוונה להעביר את הפרינקיפט לבניו, והצביע על כוונותיו בכך שקרא לשניהם בשם קיסר ומינה אותם כמנהיגי בני הנעורים (principes iuventutis). טיטוס החל בקריירה צבאית, הצטרף לאביו בשנת 67 לדיכוי המרד ביהודה, וקיבל סמכויות ותפקידים שזיכו אותו בשותפות לשלטון אביו. בין טיטוס לדומיטיאנוס לא שררו יחסים טובים, וסווטוניוס טען שכאשר טיטוס חלה, דומיטיאנוס ציווה לעזבו כאילו הוא כבר מת, ולאחר מותו נהג לפגוע בזכרו בנאומיו ובפקודותיו. אורליוס ויקטור אף הרחיק לכת וטען שדומיטיאנוס היה אחראי למותו של טיטוס, אחיו. מיד לאחר מותו של טיטוס רכב דומיטיאנוס למחנה חיל המשמר הפרטוריאני ברומא, שם הוכרז כקיסר ב-13 ספטמבר 81. למחרת אישר הסנאט את עלייתו לשלטון והוא קיבל את כל הסמכויות והתארים הנלווים, כולל תואר הכבוד "אבי המולדת", שרוב קודמיו קיבלו רק לאחר כמה שנים בשלטון.
אופיו וחייו האישיים
סווטוניוס מתאר את דומיטיאנוס כגבר גבוה, בעל פנים מלאות ענווה ועיניים גדולות, אך ראייתו הייתה לקויה. הוא היה יפה ומלא חן אך כשהתבגר הקריח והיה רגיש מאוד לכך. על אופיו סווטוניוס מעיד כי "מנעוריו היה לבו של דומיטיאנוס גס בבריות, אף גבה-לב היה ובלתי מרוסן בדבריו ובמעשיו כאחד". הוא התאהב בדומיטיה לונגה, שהייתה נשואה לאילוס לאמיה, לכן אספסיאנוס שכנע אותו להתגרש ממנה בשנת 71 כדי שתוכל להינשא לדומיטיאנוס. כאשר היה קונסול בפעם השנייה, בשנת 80, אשתו ילדה לו בן (שנפטר בילדותו), וכעבור שנה בת. סווטוניוס מתאר כי דומיטיאנוס גירש אותה מאחר שהתאהבה בשחקן בשם פאריס, אבל כעבור זמן לא רב קרא לה לחזור מפני שהפרידה הייתה לו קשה, באמתלה שהעם דרש ממנו להחזירה. דומיטיאנוס שאב השראה מטיבריוס ונהג לקרוא את נאומיו לעיתים תכופות. בראשית שלטונו נהג להתבודד, לצוד זבובים ולשפד אותם על מקל. בנוסף לכך, בתקופה זו היה נמנע משפיכת דמים, ומסופר שאף רצה לאסור על זבח שוורים, עד כי ורגיליוס כתב עליו: "טרם ישחט הדור החוטא עגלים לסעודתו". הוא היה ישר בענייני כספים ואף נדיב, נהג לחלק לקרוביו מתנות ולהטיף להם לא להיות צרי עין. דומיטיאנוס שם קץ להלשנות בענייניי האוצר בעזרת עונש חמור על המלשינים והיה אומר "שליט, שאינו מייסר את המלשינים, מזרזם".
שלטונו של דומיטיאנוס
דומיטיאנוס התייחס במלוא הרצינות לתפקידו כקיסר, תוך שמירה על הגינות מוסרית, והפגנת כבוד כלפי טקסים דתיים. באופן כללי ניתן לתאר את דומיטיאנוס כשליט שפעל בעריצות, פגע בשכבות העליונות של רומא ועם זאת התייחס ברצינות רבה לתפקידו. הוא ניהל בקפדנות את תקציב המדינה, דאג לרווחתן של איטליה והפרובינקיות, קיים קשרים הדוקים עם הצבא ושמר על ביטחון המדינה והקיסרות. כשעלה לשלטון דומיטיאנוס היה בן 31, חסר ניסיון ניהולי או צבאי, ודרש הכרה במעמדו העליון. במהלך שלטונו הוא החזיק 10 קונסולטים כקיסר, והפך לקנסור נצחי ב-85, האחראי על הסנאט. הוא נהג להסתובב בליווי של 24 ליקטורים, שהיו חיילים אשר סימלו את סמכות הענישה וליוו את הפקידים הראשיים של רומא. לקיסרים לפניו היו רק תריסר, ואילו המספר 24 ליקטורים היה נהוג עבור הדיקטטורים בתקופת הרפבוליקה. התנהגותו הייתה יהירה, והוא לכאורה החל מכתב רשמי במילים: "אדונינו ואלוהינו גוזר שיעשה דבר זה". בהדרגה הוא דרש שכל פניה אליו תעשה בלשון "אדון ואל", וכדי להאדיר את עצמו, דאג לכך שיזכה בעשרים ושתיים הכרזות על ניצחון בשדה הקרב, ערך שלוש תהלוכות ניצחון ונהג להגיע לסנאט לבוש בטוגת ארגמן (בגדי טריומפטור). סימן נוסף למעמד מיוחד היה קריאת החודשים ספטמבר ואוקטובר בשמות גרמניקוס, על שמו, שכן הוכרז לקיסר בחודש זה, ודומיטיאנוס, גם כן על שמו, שכן נולד בחודש זה.
דומיטיאנוס טיפל במגוון רחב של נושאים ברחבי האימפריה הרומית. הוא פעל למען קידום הרווחה של אנשי רומא ואיטליה, בנה אסמי תבואה ודאג לתחזוקה של אמות המים. כמו כן ערך תהלוכות ניצחון מפוארות הכוללות משחקי ראווה וארוחות לציבור הרחב. במשחקים לכבוד חג "שבע הגבעות" הגדיל ועשה, וערך סעודה עשירה אשר פתוחה לכל העם. דומיטיאנוס העניק שלוש פעמים תשורות כסף לאזרחים, על סך 300 סטטרקים לאיש בכל פעם. תשורות אלו נחשבות מאופקות יחסית.
תחרויות ומשחקים
דומיטיאנוס ערך פסטיבלים וחגיגות דתיות, תוך כבוד מיוחד ליופיטר ומינרווה, וכן קיים משחקים קדושים; בשנת 86 החיה דומיטיאנוס את המשחקים הקפיטוליניים לכבוד יופיטר הקאפיטוליני ושאב השראה מן המשחקים האולימפיים ביוון. המשחקים נערכו כל 4 שנים, והפרסים שנקבעו בהם היו גבוהים מהמקובל. המשחקים כללו מרוצי סוסים, תחרויות אתלטיקה שירה ומוזיקה. מרוצי הסוסים כללו תחרויות של כרכרות רתומות לשניים או ארבעה סוסים, וכמו כן נערכו קרבות גלדיאטורים וחיות טרף לאור לפידים, בהם השתתפו גם נשים. בתחום השירה התקיימו נאומי פרוזה ביוונית ולטינית, ובתחום הנגינה התקיימו תחרויות נגינה בכלי קַתְרוֹס. דומיטיאנוס נהג להופיע לתחרויות לבוש בטוגת ארגמן, סנדלים יווניים ועטרת זהב מקושטת בדמויות יופיטר, יונו ומינרווה. השעשועים המפוארים נערכו באצטדיון דומיטיאנוס, באמפיתיאטרון וגם בקרקס. כדי לערוך קרבות אוניות בין ציים שלמים לשם שעשוע, חפר דומיטיאנוס בריכה ליד הטיבר, אותה הקיף במקומות ישיבה.
תוכנית הבנייה האימפריאלית
בעקבות שׂרפה אדירת ממדים שפרצה בורא בשנת 79 יזם דומיטיאנוס תוכנית בניה נרחבת, כדי לשקם את ההריסות. במסגרת התוכנית הוא שיפץ והקים מעל ל-50 מבנים. בין המבנים החשובים שהקים נכלל האודיאון, בו נערכו רסיטלים, מופעי שירה והרצאות. כמו כן הקים את האצטדיון שנקרא על שמו, את הפורום שנקרא לאחר מותו (ועד היום) על שם נרווה, ואת ארמון הפלאבים על גבעת הפלאטין שעוצב על ידי רביריוס. דומיטיאנוס שיפץ מבנים רבים שניזוקו בשריפה ולאחר שיפוצם נטל לעצמו את מלוא התהילה על בנייתם, כגון הקפיטוליום (שנשרף שוב לאחר מכן) ותיאטרון פומפיוס.
התנהלות פוליטית
דומיטיאנוס ריכז סמכויות רבות בידיו ובידי עוזריו וחידד את אופי משטר הפרינקיפאט כמונרכיה אבסולוטית, בניגוד לאחיו ואביו שהקפידו לשתף את הסנאט בהחלטות שלטוניות. הוא כהן בעוד 10 קונסולטים מעבר לשישה בהם כהן לפני שהפך לקיסר. לשם השוואה לאוגוסטוס שהאריך ימים בשלטון היו רק 13 קונסולטים. תפקיד הקנסור, שאחת מסמכויותיו היא שליטה על הרכב חברי הסנאט, היה תפקיד מוגבל בזמן, אך דומיטיאנוס מינה את עצמו לקנסור נצחי בשנת 85. מאז נפילתה של הרפובליקה, כוחו של הסנאט דעך, אך דומיטיאנוס החליש אותו עוד יותר, ולא הסתיר את המציאות של שלטון היחיד שלו, דבר שגרם לחיכוכים בינו לבין הסנאט. לדומיטיאנוס, כמו לטיטוס, לא היו בנים משלו, לכן בשנת 90 מינה את שני בניו של פלאביוס קלמנס, בן דודו, כיורשיו, והעניק להם את השמות אספסיאנוס ודומיטיאנוס. במעשה זה המשיך את דרכו של אביו שייחל להמשך השושלת הפלאבית בשלטון. במקביל להתדרדרות יחסיו עם הסנאט, חיזק את חשיבותה של מועצת הפרינקפס. מועצה זו נוסדה בתקופת אוגוסטוס וקיבלה את כוחה מתוקף ריכוז סמכויות בה, והיא בתמורה סייעה לקיסר במסגרת דיונים וכן בהכנת חוקים ותקנות. דומיטיאנוס הפך את המזכירויות שארגן קלאודיוס למנגנון ממלכתי, מינה ופיקח על הפרשים שבראשן, זאת לפי דוגמתו של ויטליוס.
הפרובינקיות בתקופת דומיטיאנוס
לפי המקורות העתיקים קשה להבחין בין פועליהם של אספסיאנוס וטיטוס לבין למעשי דומיטיאנוס בפרובינקיות. באופן כללי הוא המשיך את המדיניות שקבעו קודמיו. המקורות ככל הנראה ממעיטים בהישיגיו בהקשר זה. דומיטיאנוס ניהל את הפרובינקיות ביד רמה, בעזרת מינוי נציבים מיומנים ופיקוח עליהם, כן הקפיד להעמיד למשפט את אלו שסרחו או מעלו בתפקידם. תהליך ביטול ממלכות חסות וצירופן לפרובינקיות קיימות המשיך במזרח, כאשר חלקיס אמסה ותדמור הפכו לחלק מהפרובינקיה הסורית. הוא דאג במיוחד לערים יווניות עתיקות ביוון ואסיה הקטנה, טורקיה לימינו, ביניהם קורינתוס, אתונה, דלפי ורודוס. הוא שיקם מקדשים שניזוקו ואף הקים מקדשים חדשים, וכן דאג לחדש את דרכי ההגעה אליהם. במצרים הוא חפר תעלה בין אלכסנדריה לנילוס. דומיטיאנוס המשיך את תהליך העיור והרומניזציה שהחל אביו במערב. ישנן כתובות המעידות על הענקת זכויות לטיניות בספרד, אשר מתוארכות לתקופת דומיטיאנוס.
היהודים והנוצרים תחת שלטון דומיטיאנוס
מצבם של היהודים לא השתנה בתקופת דומיטיאנוס, אשר המשיך את דרכו של אביו. היהודים כמעט לא נזכרים במקורות על אודותיו. לאחר המרד הגדול הטיל אספסיאנוס על היהודים בכל רחבי האימפריה מס גולגולת בסך שתי דרכמות לטובת מקדש יופיטר הקאפיטוליני. סווטוניוס מציין שגביית מס זה נאכפה באכזריות רבה בתקופת דומיטיאנוס, והמס הוחל לא רק על שומרי המצוות, אלא גם על אלו שהסתירו את יהדותם, וגם ככל הנראה על הנוצרים. סווטוניוס מדגים את האכזריות באמצעות מקרה שבו אדם בן 90 הופשט כדי לראות האם עבר מילה. לפי ההיסטוריון בן המאה ה-3 דיו קסיוס הוציא דומיטיאנוס להורג את פלאביוס קלמנס (בן דודו ואבי יורשיו המיועדים), יחד עם מקורבים רבים, באשמת אתאיזם ״האשמה בה הורשעו רבים שנטו לדרכי היהדות״.
המסורת הנוצרית רואה בדומיטיאנוס אחד מגרועי הרודפים את הנצרות. האישום של קלמנס ומקורביו נתפס כרדיפה של הקיסרות הרומית את הכנסייה הצעירה ואת המאמינים בה.
התנהלות כלכלית
סווטוניוס מספר על שתי תקנות שתיקן דומיטיאנוס בנוגע לחקלאות. תקנה ראשונה קבעה כי הבעלות על האדמה בקולוניות תהיינה של מעבדי האדמה ולא המתיישבים. תקנה שנייה אסרה על נטיעת גפנים באיטליה והורתה לעקור את מחצית מהגפנים שהיו קיימים בפרובינקיות. סווטוניוס טוען שהסיבה לתקנה הראשונה הייתה שהאיטלקים הזניחו את גידולי החיטה לטובת הגפנים, ולא הייתה די חיטה להאכיל את אזרחי איטליה, ואף מוסיף שלא אכף זאת. בנוגע לתקנה השנייה, יכול להיות שדבר זה נועד למנוע תחרות כלכלית של תוצרת חקלאית מן הפרובינקיות.
התנהלות צבאית
מדיניות הביטחון והגבולות של שלושת הקיסרים הפלאביים הייתה אחידה ולכן אינה מתייחסת לדומיטיאנוס בלבד. בתקופת השושלת הפלאבית התנהלו שני תהליכים בצבא הרומי. אחד מהם הוא המשבר שהחל עם מרד וינדֵקס בשלהי ימי שלטונו של נרון קיסר והסתיים עם דיכוי המרד של הבטווים, אשר חייב נקיטת פעולות לחידוש המשמעת ולאיגוד כל היחידות הצבאיות תחת השלטון המרכזי. התהליך השני הוא בניית בסיסי קבע מאבנים ומיגונם בחומות, זאת משום שפחת הצורך בניידות שלהם ממקום למקום, ובמקומם הוקמו יחידות שנקראו vexillatio, אשר היו נשלחות למקום העימות בזמן חירום. תקופת הקיסרים הפלאביים הייתה מאופיינת בפעילות מתמדת ברחבי האימפריה והפרובינקיות, במעשה של ייצוב ולא התפשטות תוקפנית, בהתאם לשינויים שחלו בכל מקום ומקום. מעבר לכך, אירעו מספר סכסוכים ועימותים שדרשו את התערבות השלטון המרכזי. דומיטיאנוס היה הקיסר הראשון מאז קלאודיוס שערך ביקורים בחזיתות המלחמה השונות: הוא ביקר בריין פעם אחת, ובדנובה 3 פעמים. יוליוס פרונטינוס מדווח לטובה על השליטה האישית של דומיטיאנוס באסטרטגיה ובטקטיקה. סווטוניוס מספר שבמסעות, דומיטיאנוס נהג להתנייד באפריון, ורכב רק לעיתים רחוקות. הוא מוסיף ומספר שדומיטיאנוס העדיף קשת על פני כלי נשק אחרים, והתמחה בכך עד כי היה מסוגל לירות חצים דרך הרווחים שבין אצבעות אדם מפושקות.
החזית המזרחית
השתלשלות המרד ביהודה הוכיחה כי לא ניתן לשמור על חלק זה באימפריה, ששימש כמעבר בין אסיה למצרים. הפיקוד המיוחד שהוקם לדיכוי המרד לא פורק, ויהודה הפכה לפרובינקיה בפני עצמה. לפיקוד זה התווסף הלגיון העשירי. מאז כלל מערך ההגנה של הקיסרות שישה לגיונות במזרח, שניים בקפדוקיה-גלטיה, שלושה בסוריה ואחד ביהודה. הגבול המזרחי של סוריה היה שקט למדי, ולרומאים הייתה אחיזה על נהר הפרת ובהרי דרום אנטוליה, ויכולת להשגיח על דרכי השיירות במדבר הסורי. הקמת הפיקוד של קיליקיה-גלטיה אפשרה לפקח על ארמניה ולעמוד במתקפות האלנים.
החזית באפריקה
עם צירוף שתי המאוריטניות לקיסרות, שלטה רומא על כל חופי הים התיכון. במערב אפריקה השליטה הייתה על שטח מצומצם, שאפשר עמדת הגנה על דרום ספרד. בחלק המזרחי, שכלל את שטחי ממלכות הפונים ונומידיה, הקימו יישובים ומחנות צבאיים והרחיקו את הגבול אל אזור האגמים המלוחים. דאגה מתמדת הייתה עקב שבטים נודדים שאיימו מדי פעם על ביטחון הפרובינקיות. בשנת 85 או 86 פרץ מרד של שבט הנסמונים, שהושמדו לגמרי בקרב.
החזית בבריטניה
מקור מיוחד שמעשיר את הידע שלנו על התקופה הוא הביוגרפיה של אגריקולה מאת טקיטוס, ובנוסף לכך ממצאי החפירות הארכיאולגיות. אגריקולה כבש את האי מונה בשנת 78, אשר שימש מרכז לפולחן הדרואידים ולאחר מכן עסק בהרחבת השליטה הרומית מצפון לנהרות טיין וסולוואי, לעבר הנהרות קלייד ופורת. בשנת 83 הוא יצא לכיבוש האזור שמצפון לנהר הפורת בראש צבאו. צבאו השמיד את השבטים שהתאחדו בקלדוניה, סקוטלנד לימים. ב-84 התרחש שם קרב נוסף בו ניצח שוב אגריקולה, לאחר מכן נקרא לשוב לרומא, ובהמלצת דומיטיאנוס הסנאט העניק לו את אות הכבוד של הטריומף.
החזית בגרמניה
הודות לפעילויותיו של אספסיאנוס, בשנת 79 שלטו הרומאים על כל השטח שממערב לקו שבין ארגנטורטוס לאגם קונסטנס. דומיטיאנוס המשיך במדיניות פעילה באזור והעביר את הגבול בהדרגה צפונה לנהר מיין וליער טאונוס. בהתקדמות זו נתקלו הצבאות של דומטיאנוס בהתנגדות מצד השבטים הגרמאנים ובמיוחד בשבט החטים. המערכה נמשכה שלוש שנים בין השנים 83–85 והוכרעה לטובת דומיטיאנוס שהגיע לסיים את הקרב. הוא חזר לרומא וערך תהלוכת ניצחון, ובאותה הזדמנות העניק לעצמו את הכינוי גרמניקוס. גם בדרום הצבאות נגסו פנימה, והגיעו עד יער טאונוס וקולוניית אגריפיננסיס שהיא קלן של ימינו. אורך הגבול החדש היה 500 ק"מ לערך. דומיטיאנוס ביצר את הגבולות וסלל דרכי הגעה למחנות הקבע שנשארו לאורך הריין.
החזית בדנובה
בתקופת דומיטיאנוס התקרבו הקוודים, הרוקסולנים והיזיגים לדנובה ולאימפריה הרומית. בשנת 85 פלשו הדקים בראשות דקבלוס למואסיה. הדקים ניצחו את הפרובינקיה וכבשו מספר מבצרים, אך מחנות הלגיונות שרדו. כתגובה, דומיטיאנוס העביר לגיון שחנה בדלמטיה ובכך העלה את הכוח באזור לחמישה לגיונות. מאחר שלא נמצאו עדויות לקרב במקורות הספרותיים, הארכאולוגיים או בכתובות, הסיקו שהדקים נסוגו ללא קרב מתוך מורא מהכוחות האדירים של הרומאים. דומיטיאנוס שלח את מפקד הקרב, קורנליוס פוסקוס למסע נקמה מעבר לדנובה, בטרנסילווניה, אך הוא ספג אבדות קשות ואף שילם בחייו. דומיטיאנוס לא היה מוכן לוותר ובשנת 88 שלח את טטיוס יוליאנוס להכות את הדקים בטפאי, ליד מעבר "שערי הברזל".
מרד סטורנינוס
בשנת 89 אנטוניוס סטורנינוס, נציב גרמניה העילית, הכריח את חייליו להכתירו כקיסר. המקורות אמנם דלים, אולם ניתן לשער כי חלק מראשי הצבאות במערב הקיסרות לקחו חלק במהלך. דומיטיאנוס פעל במהירות ויעילות, וכעבור 11 ימים בלבד לאחר ההכרזה, הוא יצא לצפון איטליה בראש חיל המשמר הפרייטוריאני וצירף אליו כוחות מפרובינקיות אחרות. טרם הספיק להגיע, מקסימוס נורבנוס, שהיה בן בריתו, הכניע את המרד וניצח במערכה במהלכה נהרג סטורנינוס. לסווטוניוס גרסה אחרת: "מלחמת האזרחים שחוללה לוקיוס אנטוניוס, נציב גרמניה העליונה, נסתיימה בלי שהקיסר יהיה נוכח במקום, מאחר שהשעה שיחקה לו באורח פלא". לטענתו, בזמן הקרב עלה נהר הריין על גדותיו ומנע מחיילות הברברים לעבור דרך הנהר אל אנטוניוס. דומיטיאנוס המשיך לרכוב ליעדו כדי להעניש את הנחשדים כשותפים למרד, ושלח את נורבנוס נגד החטים שתמכו במרד. הוא ניצח במערכה, ועל כן זכה לקונסולט שני. הניצחונות העניקו לרומאים אחיזה רחבה יותר במשולש שבין הריין לדנובה. בעקבות המקרה הוא אסר על שני לגיונות לחנות במחנה אחד וגם אסר להפקיד מעל אלף סטטרקים בקופת הלגיון כי כך עשה אנטוניוס בשעה שעורר את ההפיכה. הוא המשיך במסעו כדי להעניש את הקוודים והמרקומנים שלא תמכו בו נגד הדקים, ובאותה הזדמנות הגיע להסכם עם דקבלוס, מלך הדקים. דומיטיאנוס שלח לו מהנדסים ופועלים שיסייעו לו בהקמת ביצורים נגד שבטים סרמטיים, והבטיח לו מענק אם ישמור על גבולותיו. יריבי דומיטיאנוס ציירו את המעשה ככניעת רומא, אך למעשה היה זה המשך המדיניות המסורתית של תמיכה במדינות חיץ. מאז מרד סטורנינוס בשנת 89 הפך דומיטיאנוס לחשדן ופרנואיד, הוא הגיב באכזריות כלפי כל סימן לערעור על שלטונו. דומיטיאנוס אף גייס מלשינים שיספקו ידיעות על אנשים או פעילויות שעלולים להוות סכנה על ביטחונו האישי.
סוף שלטונו ומותו
סווטוניוס מעיד כי ככל שנמשך שלטונו השתנה דומיטיאנוס באופיו ובהתנהלותו. הוא הורה על הוצאה להורג של לפחות תריסר קונסולים לשעבר, של מושל מצרים, של שני מפקדים של המשמר הפרייטוריאני, ואף של אי-אילו אנשים שנחשדו בקבלת מידע על ההורסקופ של הקיסר. קבוצה נוספת אשר נרדפה על ידי דומיטיאנוס הייתה המקורבים לנירון, על אף שחלקם כיהנו בתפקידי שונים בממשל שנים רבות. דומיטיאנוס אף הרחיק לכת והחל מעניש והורג אנשים לפי גחמותיו, כגון הריגתו של אחד מתלמידיו של השחקן פאריס, משום שהיה דומה לרבו. לקראת סוף שלטונו הוא הוציא להורג סנאטורים רבים, ביניהם כמה קונסולים לשעבר כגון קיוויקה קֵרֵאָליס, אשר היה בזמנו פרוקונסול באסיה. סווטוניוס ממשיך ומגולל מסכת ארוכה של הוצאות להורג בתואנות מגוחכות ומעידות קלות ביותר. דומיטיאנוס הפך לפרנואיד יותר ויותר וציפה את קירות הסטווים באבן זוהר, כדי שיוכל לראות את הנעשה מאחורי גבו. על מנת להרתיע את עבדי ביתו שלא לפגוע בו הוא דן למיתה את אפאפרודיטוס, מזכירו הפרטי של הקיסר נירון, על כך שלכאורה סייע לאדונו להתאבד. בשנת 95, הורה דומיטיאנוס להוציא להורג את פלאביוס קלמנס, בן דודו, שאת בניו אימץ כיורשים. החלטה זו הסתברה כטעות קריטית מבחינתו, שכן המעשה הוביל לידי תחושת חוסר ביטחון בקרב מקורביו. סווטוניוס העיד כי לדומיטיאנוס הייתה אמרה: "מצב השליטים בכל רע, כי אין מאמינים להם בדבר קשר שנתגלה אלא לאחר שנרצחו כבר". נראה כי אמרתו הייתה מוצדקת מאחר שאכן התנקשו בחייו. המזימה לרצוח את דומיטיאנוס נרקחה על ידי הפמליה הקרובה שלו, שככל הנראה כללה את אשתו דומיטיה, שני מפקדי המשמר הפרייטוריאני החדשים, משרתו האישי של הקיסר ועוד כמה בעלי תפקידים בבית הקיסר. הם החליטו להרוג אותו ולמנות במקומו את נרווה, אשר היה סנאטור זקן ומשפטן, שגם אותו התכוון דומיטיאנוס להוציא להורג. המורדים הכניסו את דומיטיאנוס לחדר השינה במטרה לספר לו על קושרים כנגדו, שם חיכה לו עבד משוחרר של דומיטיליה, אשתו של קלמנס. באמצע הקראת שמות הקושרים הוא הוציא פגיון והחל לדקור את הקיסר, וכאשר זה צעק לעזרה נכנסו שאר המורדים וסייעו לו ברצח. כך ב-18 ספטמבר 96, בגיל 45 נרצח דומיטיאנוס, ואיתו הגיעה לקצה שושלת הקיסרים הפלאביים. העם קיבל את מותו בשוויון נפש, ואילו הצבא הביע מורת רוח והתנגדות למעשה, ודרש להעמיד לדין את הרוצחים. הסנאט היה מרוצה מן המעשה, מיהר לגדף את המת, ואף מחק את שמו מכל הכתובות כדי למחות את זכרו.
מקורות עתיקים
במקורות העתיקים דמותו של דומיטיאנוס מוצגת באופן שלילי ביותר, אך ייתכן שהוא מוצג כך כדי להצדיק את הקיסרים שהגיעו לשלטון כתוצאה מרצח דומיטיאנוס, הלא הם נרווה וטראיאנוס. הם פיארו את האחרונים, את דרך שלטונם וסגנון חייהם בניגוד לאחרון קיסרי הפלאביים.
ישנם כמה מקורות עתיקים, השניים החשובים ביותר הם הביוגרפיה של סווטוניוס, ותקציר ספר 67 של ההיסטוריה הרומית לקסיוס דיו. סווטוניוס נהג לתבל בפרטים מעניינים אך התעלם מצדדים אחרים של אירועי התקופה וכן מציוני כרונולוגיה. תיאורו של סווטוניוס, אם כי עוין ביסודו, מאוזן יותר, ומציע השקפה חיובית יותר שאיננה מהותה חנופה, בניגוד למשוררים כמו סטטיוס ומרטיאליס. הקיצור ה-67 של ההיסטוריה הרומית לקסיוס דיו, שנכתב על ידי קסיפילינוס במתכונת "ספרי השנים", מספק מסגרת כרונולוגית. שני מקורות אלה בתוספת ה"קיצורים" (אורליוס ויקטור, אוטרופיוס, פסטוס ואורוסיוס) אפשרו לחוקרים המודרניים להבין את עיקרי הדברים של התקופה. לחיבורים אלה ניתן להוסיף חיבורים מתקופת דומיטיאנוס ומהשנים לאחר מותו, אשר שופכים אור נוסף על התקופה. המקורות העתיקים לפי טקיטוס ופליניוס הצעיר מציגים מסורת של עוינות מצד הסנאטורים כלפי דומיטיאנוס. גישה זו מציגה את המתח בין האצולה לשליט יחיד. חיבורו של טקיטוס על חיי חותנו אגריקולה, נכתב שנים ספורות לאחר רצח דומיטאנוס ופורסם בשנת 98, בשנה הראשונה לשלטון טראיאנוס. בפרקי המבוא ובהערות השוליים תיאר טקיטוס את השלטון הברוטלי בשנותיו האחרונות של דומיטיאנוס, ואת מצבה של שכבת העילית ברומא, כאשר הקיסר היה עריץ חסר מעצורים. מקור חשוב נוסף כאמור, הוא פליניוס הצעיר, שאף שרוב חיבוריו נכתבו בתקופת נרווה וטראיאינוס, והם מכילים מידע רב על זמנו של דומיטיאנוס. בנוסף לכך ישנם שלושה משוררים: סטטיוס מרטיאליס ויובנאליס, שכתביהם מכילים רמזים למאורעות ואישים שמאפשרים בירור של פרטים ותאריכים. שלושתם היו עניים והתקיימו מתרומות מהקיסרים ומעשירי רומא, ועל כן שני הראשונים כתבו דברי חנופה לקיסר ולפטרונים שלהם. סטטיוס (96-40 בקירוב) כתב חיבורים שמציגים את אווירת החצר של דומיטיאנוס ופרטים ביוגרפיים שונים, ביניהם חיבור על חנוכת פסל של דומיטיאנוס. מרטיאליס היה חנפן ביותר, ספרו הראשון היה בעיקרו הלל לקיסר, לגדולתו, פועלו, למשחקים שערך, לגבורתו וחוכמתו. גם בספריו האחרים החניף לו על חוקי המוסר שחוקק ועל מידותיו הנעלות. יובנאליס, אף על פי שהיה תלוי בחסדם של אחרים על מנת להתקיים, היה כותב סאטירות, לדבריו רק על המתים. הסאטירה השנייה והרביעית כללו התרסות קשות נגד דומיטיאנוס.
פרידריך ארנולד ברוקהאוס
נודע בעיקר בשל אנציקלופדיית ברוקהאוס, שהמשיכה לצאת במהדורות רבות לאחר מותו, על ידי החברה המשפחתית הנושאת את שמו F.A. Brockhaus AG (פ. א. ברוקהאוס אה. גה.).
אבי דהן
אבי דהן (נולד בשנת 1975) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, המשמש ראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה. קודם לכן שימש סגן מפקד אוגדת איו"ש, מפקד חטיבת אילת ומפקד חטיבת שועלי מרום.
טיה מריה
טיה מריה (באנגלית: Tia Maria) הוא ליקר קפה בעל 26.5% אלכוהול בנפח, על בסיס רום המיוצר בג'מייקה. המשקה הומצא על ידי ד"ר אוונס (Dr. Evans) בשנת 1947. טיה מריה מיוצרת מפולי קפה מסוג "ההר הכחול" מההרים במזרח ג'מייקה, וניל וסוכר. על פי האגדה, באמצע המאה ה-17 בג'מייקה, האי היה שרוי במלחמות קולוניאליות. אצילה ספרדייה הוכרחה לנטוש את ביתה עקב הקרבות העזים ובמהלך הכאוס המשתולל, המשרתת האישית שלה הספיקה, בקושי רב, להציל מעט מהרכוש המשפחתי, והחשוב מכל – תיבת אוצר אשר הכילה זוג עגילי פנינה שחורה ומתכון ישן וסודי של הליקר המשפחתי. כאות להערכת תודה על מעשה זה, קראה הספרדייה האצילה למשקה על שם המשרתת – "TIA MARIA" הדודה מריה.
המותג טיה מריה נקנה על ידי חברת המשקאות האיטלקית אילווה בשנת 2009.
אבי דהן
שירותו הצבאי
התגייס לצה"ל בשנת 1993, ושובץ בגדוד דוכיפת. עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה. בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 931. לאחר מכן מונה למפקד פלחה"ן נח"ל. במהלך תפקידו כמפקד הפלחה"ן, שימש בשנת 2000 כמפקדו האחרון של מוצב הבופור, ופיקד על פינוי ופיצוץ המוצב בעת הנסיגה מלבנון. לאחר מכן מונה לסגן מפקד יחידת דובדבן.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 931, ופיקד עליו במהלך פינוי חומש כחלק מתוכנית ההתנתקות. במלחמת לבנון השנייה הוביל את הגדוד בין היתר בקרבות כנגד החזבאללה בכפרים א-טייבה וחולא, בקרב על הסלוקי ובלחימה בכפר ע'נדוריה, את תפקידו סיים בשנת 2007. לאחר מכן מונה למפקד גדוד בבה"ד 1 בין השנים 2007–2008, ופיקד עליו במבצע עופרת יצוקה. בהמשך שימש כמפקד גדוד גפן בין השנים 2008–2009. לאחר מכן מונה לנספח צה"ל במארינס בין השנים 2009–2011.
לאחר שובו לישראל, הועלה לדרגת אל"ם ומונה במאי 2011 למפקד חטיבת שועלי מרום, ובמקביל לראש מחלקת הדרכה בזרוע היבשה, הוא פיקד על החטיבה בין היתר במהלך מבצע עמוד ענן, בתפקידיו אלו שימש עד אוגוסט 2013. ב-9 באוקטובר 2013 מונה למפקד חטיבת אילת, ושימש בתפקיד עד 26 באוגוסט 2015. לאחר מכן היה חניך במכללה לביטחון לאומי במחזור מ"ג (2016-2015). באוגוסט 2016 מונה לסגן מפקד אוגדת איו"ש וביולי 2017 מונה במקביל לראש מחלקת כושר קרבי בזרוע היבשה. בשנת 2018 סיים את תפקידו כסגן מפקד אוגדת איו"ש ופרש מצה"ל, תוך שהוא ממשיך בתפקיד ראש מחלקת כושר קרבי, בתור אזרח עובד צה"ל.
דהן נשוי ללימור ואב לשלושה.
יחסי פולין–קוריאה הדרומית
יחסי פולין–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת פולין ובין הרפובליקה של קוריאה.
היסטוריה
בשנות התשעים, לאחר סיום המלחמה, שבו המדינות לקיים יחסים ביניהן. פולין הייתה המדינה השנייה אחרי הונגריה לחדש את קשריה עם קוריאה הדרומית. לצורך עזרה בשיקום המדינה, העבירה קוריאה הדרומית לפולין מענק סיוע בסכום של 450 מיליון דולר.
בשנת 2018 הביע נשיא פולין, אנדז'יי דודה, את רצונו לתמוך ביוזמה לאיחוד שתי הקוריאות, בהנהגת האו"ם.
לוטוס סימן 6
לוטוס סימן 6 (באנגלית: Lotus Mark VI) היא מכונית ספורט, בתצורת קבריולה, רודסטר, 2 מושבים, מתוצרת יצרנית מכוניות המרוץ והספורט "לוטוס מכוניות" הבריטית אשר יוצרו בין השנים 1952–1957.
תאוצת ה-"לוטוס סימן 6" בין 0–100 קמ"ש היא 15 שניות ויוצרו ממנה 110 יחידות.
תרמיל פגז מעוטר בדימוי מקומות קדושים בארץ-ישראל
"תרמיל פגז מעוטר בדימוי מקומות קדושים בארץ-ישראל" הוא תרמיל של פגז תותח מעוטר, שנוצר על ידי אברהם בר-אדון באזור שנת 1920. התרמיל נמצא היום באוסף מוזיאון ישראל.
תיאור
התרמיל היינו דוגמה ליצירות אמנות שנעשו בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות בתקופת מלחמת העולם הראשונה (1918-1914) ולאחריה, שעשו שימוש בתרמילי פגזים כבסיס ליצירת אמנות. הקומפוזיציה של העבודה מתבססת על שלושה רגיסטרים (רצועות אורך) עיקריים. התחתונה מכילה טקסטים מתוך "חזון אחרית הימים" (מיכה ד: א-ג ). טקסטים אלו כתובים בתשליב אותיות וברצועות של דגמי עיטורים (אורנמנטיקה) צמחית. הרצועה המרכזית מתארת אפריז הנשען על עמודים, כמעין ארקדה. האפריז מכיל מעין מדליונים ובהם תיאורים תנ"כיים וטקסט מברכת משה לבני ישראל לפני מותו (דברים לג: כח-כט). הרגיסטר העליון מכיל שורה אריות האוחזים בעצי תמר. ברקע התיאור מופיעים דימויים של מקומות קדושים בארץ-ישראל, כגון קבר רחל ומבנים אחרים.
התרמיל נרכש על יד מוזיאון ישראל בשנת 2011. הוא הוצג בתצוגה "אברהם אשר בר–אדון ומלאכת דמשק בבצלאל" התקיימה בשנת 2015.
עיד אל-פיטר
באסלאם, עיד אל-פיטר (בערבית: عيد الفطر, בתעתיק מדויק: "עיד אלפטר" - "חג שבירת הצום", מכונה גם العيد الصغير, "החג הקטן") הוא החג המציין את סיומו של חודש רמדאן (חודש הצום המוסלמי), והוא מצוין במהלך שלושת הימים הראשונים של חודש שוואל, החודש העשירי בלוח המוסלמי.
מועדו המדויק של עיד אל-פיטר, כמו גם המועד המדויק של תחילת חודש רמדאן, נקבע בכל קהילה מוסלמית בנפרד, על-פי עדויות על ראיית מולד הירח. אם במוצאי היום ה-29 של רמדאן נראה מולד הירח, מכריזים על תחילת החג. אם טרם נראה המולד, דוחים את החג ביום אחד. מאחר שלא כל הקהילות הכריזו על תחילת צום רמדאן באותו היום, ולא בכולן שוררת הסכמה לגבי אורכו של חודש רמדאן בשנה הנדונה, ייתכנו הבדלים של יום או יומיים במועד החג בין מדינות או קהילות מוסלמיות שונות. צום הרמדאן עשוי להימשך 29 או 30 יום, ולפיכך היום הראשון של עיד אל-פיטר חל ביום ה-30 או ביום ה-31 לאחר ההכרזה על ראשית הצום בקהילה מוסלמית מסוימת. לדוגמה, בשנת 2022 חל החג בתקופה של 01.05.2022 עד 03.05.2022 (או מ־02.05.2022 עד 04.05.2022).
עיד אל-פיטר הוא אחד משני החגים העיקריים באסלאם. הוא מכונה "החג הקטן" כיוון שהוא קצר ביום אחד מהחג העיקרי האחר - עיד אל-אדחא (عيد الأضحى). הוא נחוג בכל הקהילות המוסלמיות, בקרב סונים ושיעים. הדרוזים אינם חוגגים אותו, משום שאינם מציינים את חודש רמדאן, אף כי הם חוגגים את עיד אל-אדחא.
אחת המסורות מייחסת לחג את המועד שבו הסתיימה כתיבת הקוראן. בנוסף לכך, עיד אל-פיטר הוא חג של מחילה, שלום, קהילתיות ואחווה. לכן במהלך החג המוסלמים מרבים לבקר את חבריהם וקרוביהם, וזוהי הזדמנות ליישוב מריבות ומחלוקות.
בעיד אל-פיטר מקובל לקום מוקדם בבוקר וללבוש בגדים חגיגיים, רצוי חדשים. לאחר מכן מתפללים המוסלמים תפילות מיוחדות לרגל החג, אשר נערכות בקהל גדול. אחרי התפילה מתחילות החגיגות עצמן. מנהג נוסף של החג כולל נתינת מתנות לנשים ולילדים.
בעיד אל-פיטר חובה על כל מוסלמי שיש בידו המינימום המספיק למחיה לתת בשמו ובשם בני משפחתו צדקה מיוחדת (הקרויה זכאת אל-פיטר زكاة الفطر). מטרת צדקה זו היא לטהר את המוסלמי מטעויות שעשה במהלך הצום כגון דברי שטות שאמר (لغو) או ניבול פה (رفث), וכן לעזור לעניים ולמסכנים לחגוג את החג. את הצדקה הזאת מקיימים בדרך כלל בנתינת מזון כגון אורז, קמח או כסף. ניתן לתת זאת משקיעת השמש של היום האחרון בחודש הרמדאן ועד תפילת החג.
כיסופים
כיסופים (כִּסּוּפִים) הוא קיבוץ במערב הנגב הצפוני בעוטף עזה, כ-39 ק"מ ממערב לבאר שבע, כ-25 ק"מ דרום-מערב לשדרות, כ-18 ק"מ מערב לנתיבות וכ-2 ק"מ ממזרח לרצועת עזה. משתייך לתנועה הקיבוצית.
היסטוריה
הקיבוץ נוסד בשנת 1951, על ידי גרעין תנועת נוער מארצות הברית ואמריקה הדרומית.
שטחי הקיבוץ משתרעים על כ-9,500 דונם. בעשרות משנותיו הראשונות פעל בקיבוץ מפעל לייצור משקפיים. ענפי החקלאות הם רפת, לול, מטע אבוקדו, פרדסים וגידולי שדה. בכיסופים מוזיאון ובו ממצאים ארכאולוגיים מן האזור (באר שמע ועוד) והוא נקרא על שם עמי שאול, אביו של הבמאי דרור שאול.
דרור שאול, במאי הסרטים מבצע סבתא ואדמה משוגעת גדל בקיבוץ זה, והסרטים עצמם מבוססים על הקיבוץ, על-אף שלא צולמו שם. שאול זינגר, הסופר והעיתונאי הישראלי אמריקאי, אחד משני מחברי רב המכר "מדינת הסטארט אפ", התגורר בקיבוץ שנים אחדות, בשנות השבעים.
בשדות הקיבוץ נמצאה בשנות ה-70 של המאה ה-20 שרידיה של כנסייה ביזנטית שרצפתה כללה תיאור של בעלי חיים במחזות ציד וחיים שלווים.
בעבר פעל בקיבוץ גרעין חיילים של תוכנית "עם;וארץ" של עמותת עין פרת.
ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים
ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים (משנת 1935: האיחוד העולמי של הקהילות הספרדיות) הייתה ארגון בינלאומי שהוקם בשנת 1925 בווינה ונועד לגבש את קהילות יהודי ספרד וארצות האסלאם בארץ ישראל ובגולה, במטרה לפתור בעיות כלליות, לתאם מאמצים כלכליים ותרבותיים, ולעורר את הזיקה לציונות ולעלייה לארץ ישראל. במשך השנים עבר הארגון מספר שינויים, וכיום הוא פועל תחת הפדרציה הספרדית העולמית.
תולדות ההתאחדות
בשנות ה-20 של המאה ה-20 חפצו בני העדה הספרדית בארץ ישראל, שהתאחדו כגוף פוליטי, להקים ארגון ספרדי עולמי שיפעל במסגרת התנועה הציונית. בקונגרס הציוני ה-13 בקרלסבד בשנת 1923, הצירים הספרדים ובני עדות המזרח שהגיעו אליו מארץ ישראל וממדינות נוספות, החליטו לאחר דיונים על הקמת משרד בירושלים שמטרתו הכנת ועידה עולמית לנציגי הקהילות הספרדיות והמזרחיות מסביב לעולם, שתפקידה יהיה לייסד התאחדות עולמית שבעזרתה נציגיה במוסדות התנועה הציונית ייטלו חלק בקביעת המדיניות ובקבלת ההחלטות בה. המטרה הייתה הרחבת הפעילות הציונית בקרב בני קהילותיהם, והגברת שיתוף הפעולה שלהם בתחיית הארץ ובבניינה.
לנשיא המשרד המכין מונה יצחק לוי, וסגניו היו יצחק שמעיה אלישר ואברהם אלמליח. מלבדם נבחרו גזבר, יועץ משפטי, מזכיר ושישה חברים נוספים.
עבודתו המעשית של המשרד החלה באביב של שנת 1924, ואל פעילותו הצטרפו גם ראשי הסתדרות חלוצי המזרח.
מרכז המשרד המכין הוקם בירושלים, ומלבדו הוקמו סניפים בחברון, בחיפה וביפו. פעילים נוספים של המשרד היו בהר טוב, בזכרון יעקב ובפתח תקווה. בפברואר 1925 התקיים בארץ ישראל ועידה של נציגים ספרדים שהחליטה על הצטרפות להתאחדות העולמית.
Dumb Love
Dumb Love הוא סינגל של הזמרת-יוצרת הבריטית מימי וב. נכון ליולי 2021, השיר הושמע למעלה מ-10 מיליון פעמים בספוטיפיי. הסינגל הגיע גם למקום הראשון במצעד ה-Heatseeker השוודי.
ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים
תולדות ההתאחדות
בגולה הוקמו סניפים בדמשק שבסוריה, בווינה שבאוסטריה, בבלגרד שביוגוסלביה, במנצ'סטר שבאנגליה ובבואנוס איירס שבארגנטינה.
רעיון הקמת ההתאחדות זכה לתמיכה רחבה, בין היתר של הרב יעקב מאיר, חיים ויצמן, מנחם אוסישקין, ההנהלה הציונית בארץ ישראל, הוועד הלאומי ו-ועד העיר ליהודי ירושלים.
Dumb Love
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, שבויים על ידי אליוט סימפסון, יצא ב-11 ביוני 2021. נכון ליולי 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-1.4 מיליון פעמים ביוטיוב.
ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים
ועידה עולמית ראשונה
באוגוסט 1925 קיימה התאחדות הספרדים כנס ייסוד בווינה, במקביל לקונגרס הציוני העולמי שהתקיים בעיר באותה עת. בכנס השתתפו 62 צירים מ-15 מדינות, בהן ארץ ישראל, בולגריה, יוון, יוגוסלביה ואוסטריה. משה דה פיג'וטו נבחר לנשיא הארגון, וכנשיא הכבוד של הוועידה הוכתר הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל. במהלך הדיונים בכנס נדונו הדרכים להגברת ההשתתפות של היהודים הספרדים בפעילות הציונית. נציגי בולגריה הציעו שלא להקים ארגון נפרד, אלא לדרוש מההסתדרות הציונית להקים משרד שיפעל לעורר את הפעילות הציונית בקרב הספרדים. שאר נציגים בכנס התנגדו לדרך זו והציעו להקים התאחדות עולמית של היהודים הספרדים שתהיה תנועה עממית רחבהותשנה את המצב מלמטה. הוסכם בחוקות ההתאחדויות שיוקמו יחייבו את היות ההתאחדויות חלק בלתי נפרד מהתנועה הציונית ללא יכולת לפרוש ממנה. הרב נסים עובדיה, מיוזמי ההתאחדות, הכריז מעל בימת הנואמים על הקמת הארגון בפועל. בתקנות ההתאחדות נקבע שמטרתה היא:
בשנות ה-20 וה-30
לשם מילוי תפקידו כנשיא ההתאחדות, עזב דה פיג'וטו את עסקיו ועלה לארץ ישראל, כדי למסד בה את הארגון. בתקופה שלאחר ההכרזה, הוקמו סניפים להתאחדות במדינות הבלקן, אירופה, אפריקה, סוריה וארצות הברית, בעוד שבארץ ישראל ההתארגנות הייתה דלה ולא משמעותית.
בשנת 1926 נרשמה ההתאחדות במשרד מושל מחוז ירושלים, ועם הקמתה בפועל, הוקמו סניפים בתל אביב, ביפו, בחיפה, בצפת, בביירות שבלבנון, בדמשק ובחלב שבסוריה, בקהיר ובאלכסנדריה שבמצרים, בבלגרד ובניש שבסרביה, בסרייבו שבבוסניה, בסקופיה ובביטולה שבמקדוניה, בפלבודיב שבבולגריה, בווינה שבאוסטריה, בפריז שבצרפת, במנצ׳סטר שבאנגליה, בניו יורק וברוצ׳סטר שבארצות הברית, בארגנטינה, באורוגוואי, בברזיל, בפרו, בצ׳ילה ובקובה. עד לשנת 1945, נוספו להתאחדות סניפים באלג'יריה, באיטליה, בהולנד, בוונצואלה, בתוניסיה, ביוגוסלביה, במרוקו ובקולומביה.
הרב נסים עובדיה עשה סיור בבלקן במטרה לגייס את הקהילות בה להתאחדות החדשה אך רבים טענו שאין צורך להקים מסגרות נפרדות לספרדים וניתן לפעול יחד.
בשנים הראשונות, חברי הוועד הפועל בארץ ישראל היו אברהם אלמליח, שבת אשר, משה דוד גאון, מאיר לניאדו, יצחק לוי, יוסף מיוחס ומשה קרסו. בוועד הפועל של חוץ לארץ, שמרכזו היה בסלוניקי, חבריו היו שלמה אלקלעי, ויטה חיון, דוד פולרנטין, דוד קואינקה, יצחק קנסינו ואברהם רקאנטי.
בוועידת היהודים הספרדים מארצות הבלקן, שהתקיימה בבלגרד בחודש מאי 1930, נאם משה דה פיג'וטו כנציג ארץ ישראל, ואמר כי מאחר שמאמצי ההתאחדות שבנשיאותו לא צלחו לטפל באפליית יוצאי יהדות ספרד והמזרח בארץ ישראל בכל הקשור לתעסוקה, משרות, עלייה, התיישבות וחלוקת כספי הקרנות, יש לתרום לקרנות הלאומיות אך ורק בתנאי שכספי התרומה ילכו לטובת יוצאי ספרד והמזרח בארץ ישראל. מסקנה זו קיבלה תמיכה מנציגי קהילת יהודי סופיה מבולגריה, והצהירו כי אם מוסדות התנועה הציונית לא ייענו לדרישות יוצאי ספרד והמזרח, לא יתרמו האחרונים כספים לקרנות הלאומיות.
בסוף שנת 1931 נוסד בפריז שבצרפת וועד מרכזי שכלל 12 חברים, שמטרתו הייתה לפעול לכינוס ועידה ספרדית עולמית, ובראשו הועמד משה דה פיג'וטו, שלבינתיים עבר להתגורר בפריז, ולסגניו מונו הרב נסים עובדיה וסלבדור אברבנאל.
בחודש מאי 1935 התקיימה ועידה בין-ארצית בלונדון, שבה הוחלף שם ההתאחדות ל"האיחוד העולמי של הקהילות הספרדיות" (Universelle Des Communautés Sépharadites L'union). בוועידה זו השתתף רק נציג אחד מארץ ישראל, ומעתה והלאה הלכה ההתאחדות והתמקדה יותר ביהודי הגולה מאשר ביהודי ארץ ישראל. בוועידה גם נבחרו תוכניות פעולה חדשות שלא נכללו בהן ארץ ישראל, ומטרתן שיפור מצבם הרוחני והגשמי של יהודי ספרד והמזרח, תוך הדחקת הנושאים הפוליטיים והשארת הטיפול בהם לגופים רשמיים אחרים. בוועידה גם הוחלט על הקמת שני וועדים, שמרכזיהם בפריז בנשיאות הרב נסים עובדיה, ובלונדון, בנשיאות ונובס דה קוסטא.
למרות ירידת המעורבות של נציגי ארץ ישראל, בוועידה הבין-ארצית שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1938, השתתפו מטעם הוועד הפועל הרב יוסף מרדכי הלוי (כחבר נשיאות האיחוד) ויצחק רפאל מולכו, שנבחרו גם למוסדות המרכזיים של ההתאחדות. בוועידה זו הוחלט על הקמת בית מדרש לרבנים בירושלים, ודנו באפשרות לפתיחת מדור לענייני ספרדים בסוכנות היהודית.
לאחר השואה
בשנת 1945 התארגנו בארצות הברית לפעילות של האיחוד בצופן ודרום אמריקה. הנהלת האיחוד התיישבה בלונדון.
כתב עת
בדצמבר 1931 הוחלט להוציא לאור בטאון של ההתאחדות העולמית של הספרדים ובחודש יולי 1932 (סיוון ה'תרצ"ב) ייסד הרב נסים עובדיה יחד עם עובדיה קמחי כתב עת בשם "Le Judaisme Sepharadi" ("היהדות הספרדית") שיצא לאור בפריז, ובו פורסמו מאמרים אודות ארגון ואיחוד הקהילות הספרדיות בעולם. כתב העת שימש גם כבמה להפצת רעיונותיה של ההתאחדות ובמה למחקרים ומאמרי הגות וספרות בנושאי הקהילות הספרדיות בעולם. עם הכותבים בו נמנו זאב ז'בוטינסקי, מנחם אוסישקין, משה דוד גאון, דוד ילין, אברהם אלמליח ואחרים. בשנת 1940 פסקה הוצאת הירחון בשל כיבוש צרפת על ידי הנאצים, ובשנת 1945 חזר לצאת תחת השם "קול ספרד" עד לשנת 1967 בעריכת עובדיה קמחי. בשנות ה-50 עבר הבטאון להיות דו שפתי: צרפתית ואנגלית.
מטרות
המטרה המרכזית של הקמת ההתאחדות הייתה "לאחד בעבודת בנין הארץ וגאולת העם את הקהילות הספרדיות-המזרחיות אשר בכל מרכזי הגולה תחת הנהלה מסודרת... כדי לעבוד שכם אחד... עבודה לאומית משותפת לבניין הארץ והפרחתה, ולהגשמתה המהירה והמלאה של תקוותנו בארץ אבות".
במסמכי ההתאחדות נכתב כי מטרותיה הן פעילות ציונית וחברתית בקהילות הספרדיות, פעילות חינוכית ותרבותית בקהילות הגולה, הגברת עליית בני עדות המזרח ארצה וסיוע בקליטתם ומציאת תעסוקה עבורם, הכשרת קבוצות להתיישבות חקלאית והקמת מושבים לבני עדות המזרח, השתתפות במגביות לפיתוח הארץ ויישובה ובעיקר הגדלת התרומות לקרנות הלאומיות, שיגור משלחות תעמולה לארצות הגולה כדי לספר אודות רעיון ההתאחדות, ייסוד מוסדות סיוע וחסד לבני עדות המזרח, סיוע להוצאה לאור של כתבים וחיבורים על יהודי ספרד ועדות המזרח, ולשמש כמוסד מתווך ומפשר בין ארגונים ספרדים, ולנהל משא ומתן בשם בני עדות המזרח וספרד אל מול המוסדות הציוניים.
כדי לא ליצור בידול, הסתייגו מייסדי ההתאחדות והבהירו כי הקמת ההתאחדות, אין מטרתה להביא לפירוד האומה, אלא לאחדות בלבד. המטרה הייתה לסייע להסתדרות הציונית כפי שסייעו לה המפלגות הציוניות שארגנו את הקהילות באירופה ובאמריקה, ומעודדות עלייה לארץ ישראל.
מזכיר החינוך של ארצות הברית
מזכיר החינוך של ארצות הברית (באנגלית: United States Secretary of Education) הוא ראש מחלקת החינוך של ארצות הברית. המזכיר הוא חבר הקבינט של ארצות הברית.
מזכיר החינוך הוא נושא המשרה ה־16 בסדר ההחלפה של נשיא ארצות הברית במקרה שכהונת הנשיא נקטעת.
ג'ון קלייטון
ג'ון מידלטון קלייטון (באנגלית: John Middleton Clayton; 24 ביולי 1796 - 9 בנובמבר 1856), עורך דין אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית וכסנאטור מטעם מדינת דלאוור.
קלייטון נולד בדאגסבורו שבדלאוור, בנם של ג'יימס ושרה קלייטון ואחיינו של מושל דלאוור ג'ושוע קלייטון. את לימודיו התיכוניים סיים בעיר מגוריו ובשנת 1815 סיים לימודים אקדמיים באוניברסיטת ייל. קלייטון למד משפטים בבית הספר למשפטים ליצ'פילד ובשנת 1819 הוסמך לעריכת דין ופתח את משרדו הפרטי בעיר דובר שבדלאוור. בתקופה זו נפטר אביו ופרנסתו הועברה לאמו ולמשפחתו. כעבור שנים ספורות נפטרה רעייתו סאלי, לה נישא בשנת 1822, לאחר לידת בנם הצעיר וקלייטון היה אב יחיד לשני ילדיהם.
בשנת 1824 נבחר קלייטון לבית הנבחרים של דלאוור ובשנים 1826–1828 הוא כיהן כמזכיר מדינת דלאוור. בשנת 1831 הוא היה משתתף מרכזי בכתיבת ואישור חוקת המדינה. בשנת 1829 נבחר לסנאט של ארצות הברית והיה החבר הצעיר ביותר בו. כהונתו נמשכה שש שנים, לאחריהן ביקש שלא להציג מועמדותו, אך נבחר כנגד רצונו והתפטר כעבור זמן קצר. נאומיו במהלך תקופה זו זכו לציון בשל רהיטותם וזכו לתשומת לב נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון שקלייטון היה בין תומכיו. דקדקנותו בנעשה במשרד הממשלתי האחראי על שרותי הדואר הביאו לארגון מחדש של מחלקות המשרד. בשנים 1833–1836 הוא שימש יו"ר הוועדה לענייני משפט.
בתום כהונתו בסנאט מונה קלייטון לנשיא בית המשפט העליון של דלאוור. הוא מונה לתפקיד כמחליפו של בן דודו, תומאס קלייטון, שמונה כממלא מקומו בסנאט. בשנים 1837–1839 עמד בראש בית המשפט ולאחר מכן סיים תפקידו על מנת להביע תמיכה אקטיבית במועמדות ויליאם הנרי הריסון לנשיאות ארצות הברית.
בשנים 1845–1849 כיהן קלייטון פעם נוספת כסנאטור. במהלך תקופה זו הוא התנגד לסיפוח שטחי טקסס לארצות הברית ולעצם התנהלות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא התפטר מהסנאט עם מינויו למזכיר המדינה של ארצות הברית על ידי הנשיא זאכרי טיילור.
כהונתו כמזכיר המדינה נמשכה כשנה וחצי בלבד, לאור פטירתו של הנשיא טיילור והחלפת חברי הקבינט על ידי יורשו, מילרד פילמור. בשנת 1850 הוא היה שותף לחתימת המשא ומתן עם בריטניה בנוגע לאזורים הפתוחים לשיט בסביבות פנמה (לימים הוביל ההסכם לכריית תעלת פנמה). פרשנותו הדקדקנית במשפט בינלאומי הובילה ליצירת משברים מסחריים עם ספרד, פורטוגל וצרפת.
לאחר סיום כהונתו נבחר קלייטון בפעם השלישית לסנאט, החל ב-1853 ועד לפטירתו ב-1856. במהלך תקופה זו הוא הביע התנגדותו לחוק קנזס נברסקה. בשנת 1855 הוא נשא נאום שזכה להדים בנוגע להתנגדותו להחלטת הנשיא פרנקלין פירס להקצות קרקע ציבורית לבניית בית אשפוז לחולי נפש.
לואיג'י קאפלו
לואיג'י קאפלו (באיטלקית: Luigi Capello) (1859–1941) היה גנרל בצבא איטליה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביוגרפיה
קאפלו החל את הקריירה הצבאית שלו בהשתתפות במלחמת איטליה בלוב ובמלחמת איטליה- טורקיה (1911-1912). במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד קאפלו על מספר יחידות צבאיות, מאז יוני 1917 פיקד על הארמייה השנייה. הוביל את הארמייה לכיבוש העיר גוריציה מידי צבא אוסטרו-הונגריה. קאפלו הודח מתפקידו לאחר התבוסה האיטלקית בקרב קפורטו (אוקטובר-נובמבר 1917).
לאחר המלחמה הצטרף קאפלו למפלגה הפאשיסטית האיטלקית. בשנת 1923 הודח קאפלו משורות המפלגה עקב חברותו בבונים חופשיים. קאפלו נכלא ונשפט בשנת 1927 בעקבות מעורבותו בניסיון ההתנקשות הכושל בבניטו מוסוליני. קאפלו שוחרר מכלאו בשנת 1936 ונפטר ב-5 שנים לאחר מכן ברומא.
רון פולמן
רון פולמן (נולד ב-16 בפברואר 1963) הוא פיזיקאי ופעיל חברתי ישראלי. פולמן משמש כפרופסור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוא עומד בראש קבוצת השבב האטומי באוניברסיטה.
ביוגרפיה
פולמן, נולד בתל אביב לאהובה (לובה) גורדון ילידת רוסיה וישעיהו פולמן יליד פולין. אימו של פולמן, נמלטה בקושי רב יחד עם משפחתה מהעיר מינסק כאשר הצבא הנאצי החל מתקדם לאזור, וניסתה יחד עם משפחתה, להגיע לארץ ישראל על גבי ספינת הפליטים האקסודוס אך הבריטים החזירו אותם לגרמניה.
בשנת 1998, קיבל פולמן את תואר הדוקטורט שלו ממכון ויצמן, כאשר את המחקר עצמו עשה במאיץ שבז'נבה (CERN).
בשנים 1999–2000, שימש כפוסט דוקטורנט באינסברוק. בין השנים 2000–2003, כיהן כחוקר באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
פולמן הוא פעיל חברתי בנושאי זכויות אדם, זכויות בעלי חיים, צדק חברתי, שלום וקיימות סביבתית.
מספר אושוויץ
אביו של פולמן הוא ניצול מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ, שם קועקע המספר B-1367 על זרועו. פולמן, קעקע על זרועו העתק מדויק של מספרו של אביו. עבור פולמן, מספרו של אביו תמיד היה סמל ותזכורת שהוא עצמו, כמו שאר בני האדם, צרכים לשאוף להיות אנשים טובים יותר.
מדע
פולמן הוא פרופסור לפיזיקה קוונטית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, שם הוא עומד בראש קבוצת ה- Atom Chip. הוא המייסד והמנהל הראשון של המרכז האוניברסיטאי למדע וטכנולוגיה קוונטית, והמייסד והמנהל הראשון של המרכז לננו-פבריקציה (לייצור שבבים).
פולמן הוא אחד מממציאי השבב האטומי, הוא וקבוצתו גם היו הראשונים לממש אינטרפרומטר שטרן-גרלך מלא.
קבוצת השבב האטומי חוקרת גם את הקשר שבין תורת הקוונטים לתורת היחסות הכללית (גרביטציה).
מעבר לפיזיקה קוונטית, פולמן גם עוסק בפיזיקה של אנטי-חומר ב-CERN (ניסוי GBAR) ובחיפוש אחר Dark Matter (חומר אפל).
בשנת 2011 הוא קיבל את הפרס ע"ש Willis Lamb ובשנת 2013 זכה במלגת מילר לפרופסור אורח בברקלי.
בשנת 2021 קיבל את פרס הקירות הנופלים בברלין.
חיים פרטיים
לפולמן 4 בנות והוא מתגורר בעיר תל אביב.
במרוצת ארבעת העשורים האחרונים, פולמן הטיס מטוסי סילון, מטוסים אווירובטיים, אולטרה-לייט ומצנחי רחיפה. בנוסף הוא עוסק בספורט אתגרי.
פולמן הוא צמחוני מזה 30 שנים.
חוזה בלבן
חוזה בלבן, היה כינוים של חוזי מכירה בכתב, שחברי התנועה הלגיונרית, במסגרת פעילות הרומניזציה, אילצו יהודים בעלי רכוש לחתום עליהם בתקופת המדינה הלאומית-לגיונרית. "חוזה בלבן" היה דף נייר עליו הודפסו רק המילים "חוזה מכירה", שמו של בעל הרכוש היהודי ושם העסק והיהודי שאולץ לחתום בתחתית הדף. היהודים אולצו לחתום על חוזים אלה על ידי הפחדה, מכות ועינויים המופנים כלפיהם וכלפי בני משפחותיהם.
הלגיונרים מילאו את תוכן החוזים לאחר חתימת היהודים, כשהם קובעים את המוטבים, שבדרך כלל היו לגיונרים או אוהדי התנועה או אפילו התנועה הלגיונרית עצמה. אם נקבע בחוזה תשלום, התשלום שולשל לידי הלגיונרים או לידי מוסדות לגיונריים דוגמת הסיוע הלגיונרי. חוזים אלה הוגשו לאישור בידי נוטריונים (לעיתים הנוטריונים היו נוכחים בשעת הפעלת הלחץ על היהודים) ונרשמו במשרדים לרישום זכויות במקרקעין.
בולגריה במלחמת העולם הראשונה
ממלכת בולגריה לחמה במלחמת העולם הראשונה מ-14 באוקטובר 1915 ועד 29 בספטמבר 1918 לצד מעצמות המרכז. הרפתקנותו הצבאית של מלך בולגריה פרדיננד הראשון, אשר הקים צבא מודרני מאומן ומצויד במיטב הציוד הגרמני ושאף להקים מחדש את האימפריה הבולגרית כבר גבתה מבולגריה מחיר כבד, כאשר ב-1913 הובסה במלחמת הבלקן השנייה, אך שאיפותיו להחזרת השטחים שאבדו לבולגריה, בשילוב לחץ מהפיקוד הצבאי, הביאו להצטרפות בולגריה למלחמה. היה זה הימור מצדו של המלך, אם כי נראה היה, לפחות בתחילת הקרבות, שההימור היה מושכל, שכן בחודשים הראשונים נראה היה שסיכויי הניצחון של מעצמות המרכז גבוהים. לאחר תבוסת הסרבים, החזיקו הבולגרים בשטחים נרחבים באזור מקדוניה הווארדארית ובהמשך כבשו שטחים במזרח מקדוניה ותראקיה. בגזרה הרומנית עלה בידי הבולגרים לכבוש את חבל דרום דוברוג'ה אותו איבדו לרומנים במלחמת הבלקן השנייה, ולהשתתף בקרבות שהובילו לתבוסתה של רומניה. אלא שבהמשך נטתה המערכה לרעת הבולגרים, שהלכו ונשחקו בחזית המקדונית עד תבוסתם בספטמבר 1918. המלך פרדיננד אולץ לוותר על כיסאו, ויורשו, בוריס השלישי, נכנע למדינות ההסכמה.
חלום "בולגריה הגדולה"
רעיון הלאומיות שהתפשט במאה ה-19 באירופה, בעיקר כתגובה לכיבושי נפוליאון ולהתפשטות הרעיונות הליברליים של המהפכה הצרפתית, הביא להתעוררות תנועות לאומיות אצל עמים רבים ביבשת. היחלשות האימפריה העות'מאנית עוררה גל של רגשות לאומיים גם בחבל הבלקן, והביאה ליצירת ישויות לאומיות חדשות, כדוגמת בולגריה וממלכת סרביה, שהתנתקו מהעות'מאנים תוך כדי מאבק לעצמאות. לאחר סיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נחתם חוזה סן סטפנו שבמסגרתו הוסכם על הקמתה של נסיכות בולגרית שגבולותיה כוללים גם חלקים נרחבים במזרח תראקיה, אזורים בצפון תראקיה ובמקדוניה היוונית וכן במקדוניה הווארדארית.
גבולות אלו היו הגשמת חלומם ההיסטורי של הבולגרים לשוב לימי הממלכה הבולגרית הראשונה. אולם הבריטים והאוסטרו-הונגרים, שחששו מהתחזקות מעמד האימפריה הרוסית בבלקנים באמצעות גרורתה בולגריה, הובילו לכינוס קונגרס ברלין ב-1878, שבו צומצמו מאוד גבולות בולגריה, ונלקחו ממנה שטחים רבים, כולל שטחי מקדוניה שאפשרו גישה לים האגאי. הבולגרים ראו בסיכומי קונגרס ברלין בגידה של חלק מהמעצמות במאבקם לעצמאות ובזכותם לגבולותיהם ההיסטוריים. אכזבה זו הובילה את הבולגרים לחתירה להגמוניה אזורית ולהחזרת השטחים שנגרעו ממדינתם גם בכוח. הסרבים חתרו אף הם למעמד דומה, דבר שהוביל למתיחות בינם לבין בולגריה.
מדינות אלה חוזרו במרץ על ידי המעצמות הגדולות באמצעות סיוע כלכלי, באספקה של ציוד צבאי רב וכן בתמיכה פוליטית בשליטים. מנהיגי המעצמות חששו מפריצתו של גל לאומי דומה, בעיקר באימפריה הרוסית ובאימפריה האוסטרו-הונגרית, שגבלו בבולגריה ובסרביה שבהן ישבו בני אותם לאומים אתניים. המעצמות שאפו ליציבות שלטונית בבולגריה ובסרביה, וכן שאפו ליחסים קרובים עם המשטרים בשתי המדינות, ובכך למעשה ליבו את מאבק הכוחות האזורי בין הבולגרים לסרבים.
החתירה להגמוניה אזורית
כך נוצרו עימותים בין מדינות הבלקן, שבהם בלט בחריפותו העימות בין בולגריה לסרביה, שהייתה האויב ההיסטורי של העם הבולגרי, עוד מימי האימפריה הבולגרית הראשונה. ב-14 בנובמבר 1885, הכריז המלך הסרבי מילאן הראשון מלחמה על בולגריה, בשאיפה להישגים טריטוריאליים, ותוך ניצול חוסר הסדר הפנימי בנסיכות הבולגרית. לאחר הישגים סרביים בראשיתה, הסתיימה מלחמת בולגריה-סרביה בניצחון בולגרי, ובה כבשה בולגריה שטחים בסרביה. רק איום מפורש של האוסטרו-הונגרים על בולגריה מנע את המשך התקדמות הצבא הבולגרי, והביא לסיום המלחמה.