cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה העות'מאנית
התפשטות (אמצע המאה ה-15 עד סוף המאה ה-17)
ב-1683 התחולל קרב וינה, בו הובסו העות'מאנים בידי קואליציה נוצרית "קדושה" בראשות מלך פולין יאן סובייסקי, שפיקד על צבאות אוסטריה, האיחוד הפולני-ליטאי, וכמה נסיכויות גרמניות. קרב זה הוביל לחתימת הסכם קרלוביץ ב-1699, לפיו ויתרו העות'מאנים על שטחים נרחבים באירופה. הוא סימן את קץ איומם של הטורקים על מרכז אירופה, ואת ראשית שקיעתה האיטית של האימפריה במשך 200 השנים הבאות.
שקיעה (המאה ה-18 עד סוף המאה ה-19)
ראשית המאה ה-18 הביאה שקט יחסי ואת "תקופת הצבעונים" (Lâle Devri) מ-1718 עד 1730. התקופה כונתה כך בשל הצבעונים שהיו חביבים על הסולטאן אהמט השלישי, ושלטו באופנה באימפריה, ואף באירופה כולה. הסולטאן השקיע מאמצים בשיפור מצב המדינה: הוא הורה על הורדת מיסים, איפשר השקעות פרטיות ושיפר את ביצוריהן של ערי הבלקן. עם זאת, שליטת האימפריה במחוזות המרוחקים הייתה מוגבלת, ומספר אזורים כמו מצרים ואלג'יריה תיפקדו כישויות ריבוניות לכל דבר, למעט שמן.
ניסיונות לרפורמות בצבא העות'מאני נתקלו בהתנגדותם של גורמים שמרניים, כמו היניצ'רים, כוח העילית הוותיק באימפריה, שהחזיק בכוח פוליטי עצום. ב-1808 עלה מהמוט השני לכס השלטון והוביל תנופת רפורמה. ב-1826 הוא הורה על הקמת יחידת עילית חדשה בצבא, וכשה"יניצ'רים" – חיל הרגלים הוותיק – התקומם בתגובה ב-14 ביוני 1826, טבח בהם הסולטאן וחיסל אותם בעזרת כוחות ארטילריים. בחזיתות אחרות ספג מהמוט השני כישלונות צורבים: מלחמת העצמאות היוונית נפתחה ב-25 במרץ 1821 והיוונים זכו לתמיכה בינלאומית. באוקטובר 1827 נערך קרב נאווארינו בים בין ציי המלחמה של בריטניה, צרפת ורוסיה, לבין הצי העות'מאני, ובו הובסו העות'מאנים. הקרב נחשב לאחד המהלכים המכריעים במלחמה, ובסופה נחתמה אמנת קונסטנטינופול ביולי 1832, בה הכירו העות'מאנים בעצמאות יוון. במקביל איבדה האימפריה את אלג'יריה, עליה השתלטו ב-1830 הצרפתים.
המחצית השנייה של המאה ה-19 התאפיינה בשתי מלחמות חשובות באירופה: ב-30 בנובמבר 1853, תקפו הרוסים את ספינות הצבא העות'מאני שעגנו בנמל סינופ והטביעו כמה מהן. תקיפה זו הביאה להתערבותן של בריטניה וצרפת, והיא נחשבת ליריית הפתיחה של מלחמת קרים, שבה נלחמו שתי האחרונות לצד העות'מאנים ונגד הרוסים. המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 בלא שהושג בה ניצחון חד משמעי לצד כלשהו. מאידך, במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) (93Harbi – "מלחמת ה-93") בין רוסיה ורומניה לבין האימפריה העות'מאנית, הגיעו הרוסים לשערי איסטנבול, ורק התערבות בריטית מנעה את כיבוש העיר. בעקבות מלחמה זו נחתם חוזה סן סטפנו, אך בוטל ארבעה חודשים לאחר מכן בקונגרס ברלין. החלטות ברלין הטיבו את מצבה של האימפריה לעומת ההסכם הקודם, אך גם בו היא איבדה טריטוריה: רוסיה זכתה בשטחים בקווקז, ואנגליה זכתה בקפריסין תמורת תמיכתה בסולטאן במלחמה. עצמאות סרביה, רומניה ומונטנגרו אושרה, בוסניה והרצגובינה עברה לשליטת אוסטריה ובולגריה זכתה באוטונומיה. מלחמת קרים ומלחמות רוסיה-טורקיה המחישו היטב את חולשתה של האימפריה העות'מאנית, ששוב לא יכלה לנהל את מאבקיה הצבאיים בגפה ונזקקה לעזרתן של מעצמות אירופה האחרות.
התמוטטות (המאה ה-20)
האימפריה העות'מאנית הושתתה על בסיס דתי, וככזו, התמוטטותה נבעה מכך שהעם הרגיש כי ההנהגה בגדה במסורת הדתית. לאומיות בסגנון מערבי הייתה חסרת משמעות עבורם; הדרך היחידה, כך האמינו, הייתה חזרה לדרך האסלאם האמיתית. כך היה, בהמשך, גם ברוב ארצות ערב. תקופת טרום ההתמוטטות התאפיינה גם בסדרת מאבקים פנימיים בין קבוצות אתניות שונות באזור הבלקן של האימפריה העות'מאנית.
ב-1906 הקימו הטורקים הצעירים (מטורקית Jön Türkler) את "מועצת האיחוד והקידמה" (İttihad ve Terakki Cemiyeti). המושג "טורקים צעירים" היה כינוי כללי לקבוצות פרוגרסיביות רבות שצצו בקרב סטודנטים וקציני צבא, החל מהעשור האחרון של המאה ה-19. רוב הטורקים הצעירים הצטרפו למועצת האיחוד והקידמה, אך זו לא הייתה רק מפלגתם, אלא הפכה לארגון גג של אזרחים רבים ברחבי האימפריה, בני לאומים שונים, שנפשם קצה במצב ואשר שאפו לשינוי. ב-1907 החליטה גם הפדרציה המהפכנית הארמנית לאחד כוחות עם מועצת האיחוד והקידמה, מתוך תקווה שכשתשיג האחרונה את השינוי המיוחל, יזכו הארמנים למדינה עצמאית. ב-3 ביולי 1908 פרץ מרד הטורקים הצעירים וזכה לתמיכה רחבה בקרב הכוחות המזוינים ובקרב האזרחים, והתפשט ברחבי המדינה. הסולטאן נאלץ להשיב את החוקה על כנה ב-24 ביולי 1908 ולכנס שוב את הפרלמנט, וכך נפתחה "תקופת החוקה השנייה" (İkinci Meşrûtiyyet Devri).
מהפכת-נגד שהתחוללה ב-13 באפריל 1909 דוכאה בתוך ימים ספורים, ולאחר כשבועיים הודח הסולטאן ונשלח לגלות בסלוניקי. במקומו הומלך אחיו מהמט החמישי "רשאד" ב-27 באפריל 1909. בחמש השנים שנותרו עד מלחמת העולם הראשונה התרגשו על האימפריה שלוש מלחמות שונות, שהמשיכו וקרעו ממנה שטחים. ב-29 בספטמבר 1911 פלש הצבא האיטלקי למחוזות טריפוליטניה וקירנאיקה, מעוזיה האחרונים של האימפריה העות'מאנית בצפון אפריקה, ופתח במלחמת איטליה-טורקיה. האיטלקים כבשו את לוב, את רודוס ואת האיים הדודקאנסיים. הסכם שלום נחתם ב-18 באוקטובר 1912, אך הקלות בה הצליחו האיטלקים במלחמתם, עוררה את מדינות הבלקן להתקומם כנגד העות'מאנים, ובטרם הסתיימה מלחמת טורקיה-איטליה, נפתחה מלחמת הבלקן הראשונה. במלחמת זו חברו סרביה, מונטנגרו, יוון ובולגריה כנגד האימפריה העות'מאנית. ב-9 בנובמבר נכנעה סלוניקי לצבא היווני שהקדים את הצבא הבולגרי ביום אחד, ואילו אדירנה נפלה לידי הבולגרים בקרב אדריאנופול ב-11 במרץ 1913. הסכם לונדון סיים את המלחמה ב-30 במאי 1913, בו איבדו העות'מאנים את צפונה ומערבה של תראקיה שעברה לשליטת בולגריה, את מקדוניה ואת צפון יוון. שבועיים לאחר מכן החלה מלחמת הבלקן השנייה ביוזמתה של בולגריה וב-23 ביולי 1913 עזבו הבולגרים את אדירנה וזו הושבה לטורקים בלא ירייה בודדת.
בהפיכה נוספת (ינואר 1913), אסמאיל אנוור פאשה הצליח לתפוס את רסן השלטון. ב-1914 התקיימו בחירות לפרלמנט, אך התמודדה שם רק מועצת האיחוד והקידמה על קולות הבוחרים, והיא זכתה בכל המושבים. מאז הונהגה המדינה בידי טריומווירט של שר המלחמה איסמאיל אנוור פשה, שר הפנים מהמט טלאת פאשה (Talat Paşa) ושר הימייה אחמד ג'מאל פאשה. .
מלחמת העולם הראשונה
ב-2 באוגוסט 1914 נחתמה ברית סודית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית (Osmanlı-Alman İttifakı), אשר הביאה להצטרפותה של האימפריה למעצמות המרכז. הסולטאן מהמט החמישי רצה כי המדינה תשמור על נייטרליות, אולם לחץ גרמני הביא לתוצאה שונה. מבחינת האימפריה העות'מאנית החלה מלחמת העולם הראשונה ב-29 באוקטובר 1914 כאשר ספינות עות'מאניות הפגיזו את אודסה ומספר ערים נוספות לחופי הים השחור. המלחמה התנהלה במספר זירות: זירת מסופוטמיה, זירת הקווקז ופרס, זירת הלבנט והמרד הערבי, וזירת הדרדנלים. בתחילה האירה ההצלחה פנים לצבא העות'מאני – פלישת כוחות מדינות ההסכמה לגליפולי נהדפה לחלוטין בתחילת ינואר 1916; שלושה חודשים לאחר מכן הסתיים המצור על כות במסופוטמיה בתבוסה מבישה לצבא הבריטי, והחזית בחצי האי סיני הייתה סטטית; אך לאחר מכן התהפכו היוצרות, והעות'מאנים נחלו מפלות בכל החזיתות, למעט בחזית הקווקז, שבה נטלו את היוזמה החל באפריל 1918. בעיצומה של המלחמה הורה שר הפנים מחמט טלאט פאשה על גירוש הארמנים לסוריה במסגרת "חוק הטרנספר" (Tehcir). בכך החלה הגלייתם של הארמנים מתחומי אסיה הקטנה ולאחר מכן התפתחה לרצח העם הארמני אשר ליווה את כל ימי המלחמה. מעשי טבח נעשו גם באשורים ובתושביה היוונים של אסיה הקטנה.
המלחמה הסתיימה באופן רשמי עם חתימת הפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918 בנמל מודרוס שבאי למנוס ביוון. בין היתר אפשרה הפסקת האש למנצחים לעשות כרצונם בכל שטחי אסיה הקטנה ואף להחזיק עמדות תצפית ושליטה לאורך מצרי הבוספורוס והדרדנלים. משמעותו של תנאי זה הייתה כי איסטנבול, בירת האימפריה, הפכה לשטח כבוש. ב-13 באוקטובר 1918 הגיע שלטונה של מועצת האיחוד והקידמה לסופו עם התפטרותה של הממשלה, ושלושת חברי הטריומווירט נמלטו מאיסטנבול ב-2 בנובמבר 1918 ויצאו לגלות. כוח צבאי צרפתי נכנס לאיסטנבול ב-12 בנובמבר 1918 ולמחרת הגיע כוח בריטי בעקבותיו. בדצמבר 1918 הוקם מנהל צבאי בעיר וזה החל לחפש אחר פושעי מלחמה על מנת להעמידם לדין בגין פשעים נגד הארמנים והיוונים.
הבחירות האחרונות לפרלמנט העות'מאני נערכו בדצמבר 1919 תחת שלטון הכיבוש שהתקיים מכוח הפסקת האש. רוב 140 חברי הפרלמנט הרביעי והאחרון של האימפריה נמנו עם "האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" בראשותו של מוסטפא כמאל, בעוד הוא עצמו נותר באנקרה. על אף שפרלמנט זה היה קצר ימים, הוא הספיק לקבל שש החלטות חשובות בעניין דרישותיה של טורקיה לריבונות ואשר זכו לשם הכולל "מיסק-אה מילי" (Misak-ı Millî – "שבועת הלאום"). בליל 15 במרץ 1920 החלו כוחות בריטים להשתלט על בניני מפתח בעיר וכן עצרו חמישה חברי פרלמנט. ב-18 במרץ 1920 התכנס הפרלמנט העות'מאני בפעם האחרונה ומחה על מעצר חבריו, וב-5 באפריל 1920, תחת לחץ המינהל הצבאי, הורה הסולטאן מהמט השישי על פיזורו של הפרלמנט. ב-10 באוגוסט 1920 חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם סוור (טורקית Sevr Antlaşması, אנגלית Treaty of Sèvres) שנוסח בעקבות ועידת סן רמו. ההסכם השלים את חלוקתה של אסיה הקטנה בין המדינות המנצחות.
קשה לקבוע מהו המועד המדויק בו חדלה האימפריה העות'מאנית להתקיים, במהלך השנים 1920–1922, כיוון שמקובל שמלחמת העצמאות של טורקיה החלה במאי 1919. במקביל לכיבוש בירתה וחלוקת כל שטחה של האימפריה, החל תהליך מקביל של התעוררות לאומית במרכז אסיה הקטנה, ובד בבד עם פיזור הפרלמנט העות'מאני האחרון, נוסדה, בהנהגתו של מוסטפא כמאל אטאטורק, "האספה הלאומית הגדולה של טורקיה" ב-23 באפריל 1920. האספה הפכה אחר כך לפרלמנט של טורקיה. בתוך שלוש שנים הדפו הטורקים את הכוחות הזרים מאסיה הקטנה ומתראקיה ומוסד הסולטנות בוטל ב-1 בנובמבר 1922. הסולטאן האחרון, מהמט השישי יצא לגלות ב-17 בנובמבר 1922, וזמן קצר לאחר מכן בוטל גם מוסד הח'ליפות. למעלה מ-600 שנות עצמאות עות'מאנית שהחלה בשנת 1299 באו לסיומן בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
יהודים באימפריה העות'מאנית
במקומות שאותם כבשה האימפריה העות'מאנית (כגון קונסטנטינופול וכו'), היו קהילות יהודים רבות, שנקראו בפי העות'מאנים "רומניוטים" (האימפריה הביזנטית נקראה בפיהם רום, ולכן היהודים נקראו בפיהם "רומניוטים"). לאחר כיבושה של קונסטנטינופול, החליט הסולטאן ליישב אותה מחדש, והוא העביר לשם אלפי יהודים (בעיקר ממרכז יוון ומקדוניה).
מלבדם, גם מגורשים יהודים רבים (בעיקר מצרפת, פורטוגל וספרד) התיישבו באימפריה העות'מאנית במאות ה-14–15. לאחר גירוש ספרד ופורטוגל, גירוש צרפת וכו', נודע לסולטאן באיזיט השני על גירושם של יהודים אלו, והוא רצה לשכן אותם בממלכתו.
לאחר מכן, ישבו המגורשים כמעט בכל ערי האימפריה העות'מאנית, ובייחוד התפרסמו קהילות היהודים של הערים איסטנבול, סלוניקי, אדריאנופול (אדירנה), סופיה ואיזמיר.
באימפריה העות'מאנית היו גם קהילות של יהודים שאינם ממוצא ספרדי, כלומר אינם מצאצאי היהודים שישבו בספרד. היהודים בצפון אפריקה כונו היהודים המוגרבים או היהודים המערביים (מגרב פירושו מערב, וזהו הכינוי בערבית לצפון אפריקה להבדיל מארצות המזרח). קהילה של יהודים ממוצא צפון אפריקאי הייתה קיימת גם בארץ ישראל, והייתה נפרדת מהקהילה הספרדית. לעומת היהודים המוגרבים, היהודים במצרים, בסוריה ובארץ ישראל כונו מוסתערבים, וזאת משום שדמו באורחות חייהם לשכניהם הערבים. יהודים אלו לא היו מצאצאי מגורשי ספרד אלא ישבו תמיד בארצות המזרח.
פרנסותיהם של היהודים באימפריה העות'מאנית היו מגוונות מאוד. היו יהודים רבים שעבדו באספקת מזון ונשק, ואף סיפקו דברים אלו לצבא העות'מאני והיו יהודים אחרים עבדו בתעשיית העורות והבגדים. כאמור, המגורשים הביאו איתם פיתוחים חדשים לאימפריה העות'מאנית.
יהודים רבים עסקו במלאכות הקשורות בים, כגון פועלי נמל, סבלים ועוד. קהילת סלוניקי התפרסמה יותר מכל שאר הקהילות בפעילותה הימית. משום שהיו אלה יהודים ששלטו בעיקר בנמלים, הנמלים היו סגורים בשבת, חג ומועד. הסולטאן עודד את היהודים גם לעסוק במסחר, וזאת משום שרצה לפגוע בעליונות הכלכלית של מדינות אירופה. יהודי סלוניקי ואיסטנבול, הרבו לסחור עם ארצות אירופה השונות.
היהודים הורשו לנוע באופן חופשי, להתיישב בכל מקום באימפריה, ולרכוש נדל"ן. מלבד זאת, היהודים הוכרו גם כעדה דתית (אם כי לא הורשו בדרך כלל להבליט את דתם ברבים), ונהנו מאוטונומיה בתחומי הדת, המשפט והחברה. היו יהודים רבים שהגיעו לעמדות מפתח באימפריה העות'מאנית, כגון רבי יוסף המון ובנו רבי משה המון, שניהם היו רופאי החצר של הסולטאנים שבתקופתם. גם דון יוסף נשיא, חתנה של דונה גרציה, הגיע למעלת דוכס ואף בשלטון בכמה איים בים האיגאי.
בימיו של הסולטאן מהמט השני, היה לבוש היהודים – כובע אדום, מעיל עליון מכותנה, ונעליים שחורות. לאחר מכן, בתקופתו של הסולטאן מוראט השלישי, נאסר על היהודים ללבוש בגדי משי, לנשים נאסר לענוד תכשיטים יקרים, ולגברים נאסר ללכת עם כובעים "מטופשים". הגזירות הללו חלו על כל היהודים באימפריה העות'מאנית, מלבד יהודי הפרנקוס, שהם נתינים יהודים המקורבים למלכות.
הסולטאן מוראט הרביעי החמיר עם היהודים יותר מכל שאר הסולטאנים שהיו באימפריה העות'מאנית.
מצב זה של היהודים, הביא להגירה משמעותית למחוזות הספר של האימפריה, לערים בפנים המדינה ואל מחוץ גבולות האימפריה.
דלדול הקהילות המשיך במאה ה-18 וגם בתחילת המאה ה-19. עלילות, מיסים ומעשי שוד היו מנת חלקם היומי של היהודים באימפריה העות'מאנית באותו הזמן.
לאחר מכן, במחצית השנייה של המאה ה-19, פרצו כ-40 עלילות דם ברחבי האימפריה העות'מאנית. אך למרות זאת, השלטונות הטורקיים הגנו על היהודים, בעיקר משום התערבותו של משה מונטיפיורי.
בסוף המאה ה-19 נטשה רוב האוכלוסייה היהודית שבאימפריה העות'מאנית את קהילותיה היהודיות, ונשאר מספר מצומצם של יהודים, בעיקר בערי המסחר הגדולות. סבורים שבימיה האחרונים של האימפריה היו בה 375,000 יהודים (כולל בשטחי ארץ ישראל).
לקריאה נוספת
Lord Kinross - The Ottoman Centuries, the Rise and Fall of the Turkish Empire ,William Morrow Paperbacks 1979
האופה מברלין
הבכורה העולמית של הסרט הייתה בפסטיבל קרלובי וארי במסגרת התחרות הרשמית. הסרט זכה בפרס מיוחד מטעם חבר השופטים. בטקס פרסי אופיר לשנת 2018 הסרט היה מועמד ל-9 פרסי אופיר והיה לזוכה הגדול של הטקס לאחר שזכה ב-7 פרסים, לרבות עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר.
המפיק הישראלי-אמריקאי אורי סינגר רכש את הזכויות להפקת עיבוד הוליוודי לסרט.
תקציר העלילה
תומאס (טים קלקהוף) הוא אופה בבית קפה בברלין המתאהב בלקוח חוזר - אורן (רוי מילר), ישראלי המתגורר בירושלים, נשוי ואב לילד, העובד בתאגיד ישראלי-גרמני ומגיע לברלין אחת לחודש לצורכי עבודתו. הרומן בין השניים נגדע כאשר אורן נהרג בתאונת דרכים. האובדן מוביל את תומאס למסע בירושלים בעקבות זיכרונות אהובו ואל בית הקפה הירושלמי המנוהל על ידי ענת (שרה אדלר), אלמנתו של אורן.
פנילאלנין
פנילאלנין (Phenylalanine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הנפוצות בטבע והמרכיבות את החלבונים. תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז פנילאלנין, ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית שיש לקבל אותה דרך המזון.
כימיה
כפי שמעיד שמה, פנילאלנין היא נגזרת של חומצת אמינו אחרת: אלאנין. שתי החומצות זהות בהרכבן, אלא שלפנילאלנין מתווספת קבוצת פניל (טבעת בנזן פחות אטום מימן אחד, C6H5). השייר של פנילאלנין מורכב מקבוצת מתילן (CH2) אליה מחוברת קבוצת פניל. פנילאלנין היא, אם כן, אחת משלוש חומצות האמינו הארומטיות, ומביניהן היא ההידרופובית ביותר, שכן בשייר שלה אין קבוצת הידרוקסיל (כמו בטירוזין) ואין אטום חנקן (כמו בטריפטופן).
הממתיק המלאכותי אספרטיים מורכב מפנילאלנין ומחומצה אספרטית.
מקורות תזונה
פנילאלנין, כמו כל חומצת אמינו חיונית, קיימת כמעט בכל מזון, וכמו כל חומצת אמינו חיונית, המקורות המשמעותיים ביותר שלה הם מזונות עשירים בחלבון, כגון בשר בקר, דגים ועוף, חלב, ביצים, קטניות (כגון פולי תורמוס, פולי סויה, עדשה תרבותית, שעועית, חומוס, פול ואפונה) וגרעינים מסוימים.
ביולוגיה
המחלה התורשתית פנילקטונוריה (Phenylketonuria - PKU) נגרמת כתוצאה מחוסר גנטי באנזים פנילאלנין הידרוקסילאז, המזרז את הפיכת הפנילאלנין בגוף לחומצת האמינו טירוזין. כתוצאה מכך מצטבר פנילאלנין במקומות שונים בגוף, ובעיקר במוח; הדבר גורם לפיגור שכלי מגיל צעיר ולתופעות אחרות. אם המחלה מזוהה בגיל צעיר, ניתן למונעה בקלות יחסית על ידי שמירה על דיאטה קפדנית נטולת פנילאלנין. PKU היא אחת המחלות התורשתיות הראשונות שנתגלו.
אסון לוז'ניקי
האסון
ב-20 באוקטובר 1982 נערך באצטדיון לוז'ניקי משחק בין קבוצת ספרטק מוסקבה לבין הקבוצה ההולנדית פ.צ. הארלם במסגרת גביע אופ"א. באותו יום שרר במוסקבה מזג אוויר קר מהרגיל לאוקטובר (הטמפרטורה הייתה 12 מעלות מתחת לאפס) ונשבו רוחות חזקות. בשל תנאי מזג האוויר מספר קטן יחסית של צופים הגיע לראות את המשחק – כ-10,000 איש, בעוד קיבולת האצטדיון עמדה על 80,000 מקומות. הנהלת האצטדיון (בתיאום עם המשטרה) החליטה לפתוח לצופים המקומיים רק יציע אחד – היציע המזרחי. משטרת מוסקבה סגרה את כל שערי היציאה מהיציע הזה, בחשבה כי כך יתאפשר לשוטרים לשלוט טוב יותר בקהל הצופים ולתפוס מפירי סדר (אם יהיו כאלה). לאוהדים ההולנדים המעטים (מספרם לא עלה על 100 איש) נפתח יציע נפרד, כדי למנוע מגע בינם לבין אוהדי ספרטק. הסיבה העיקרית להפרדה לא הייתה החשש מעימותים אלימים בין האוהדים, אלא כדי למנוע מהמוסקבאים מפגש חופשי עם אזרחים מערביים.
כמה דקות לפני תום המשחק, כאשר התוצאה הייתה 0:1 לטובת ספרטק ולא נראה כי היא עומדת להשתנות, החלו חלק מהאוהדים לנוע לכיוון שער היציאה היחיד, כדי לחסוך את ההמתנה הארוכה ליציאה בסיום המשחק. בינתיים במגרש השתנתה התוצאה – סרגיי שבצוב, חלוצה של ספרטק, הבקיע את השער השני. חלק מהאוהדים, שכבר היו קרובים לשער היציאה, שמעו את קריאות השמחה של צופים שנותרו באצטדיון והחלו לחזור אל היציע. בדרך הם נתקלו בצופים אחרים שהמשיכו לנוע לכיוון היציאה. כתוצאה מכך נוצרה במקום מהומה בה נלכדו מאות אנשים ללא יכולת לזוז קדימה או אחורה. מדרגות האבן של היציע היו מצופות בקרח (כתוצאה ממזג האוויר) מה שגרם לצופים רבים להחליק ולפול לרצפה, שם הם נרמסו למוות. למרות המהומה שנוצרה המשטרה לא פתחה שערי יציאה אחרים.
לפי האומדן הרשמי (שפורסם רק בשנת 1989) נהרגו באסון 67 אנשים. לטענת המקורות המערביים ומקורות רוסיים בלתי רשמיים נהרגו באסון 340 איש. המשטר הסובייטי שמר על איפול מוחלט בנושא. האירוע לא דווח בשום כלי תקשורת בברית המועצות. רק בעיתון מוסקבאי אחד פורסמה למחרת ידיעה קטנה, בה נאמר כי במהלך משחק הכדורגל אירעה התפרעות של חוליגנים וכתוצאה מכך נפצעו כמה אוהדים. הנספים הובאו לקבורה רק כעבור שבועיים מיום האסון. רק בשנת 1989, בתקופת ה"פרסטרויקה", פורסמה כתבה נרחבת על האסון בעיתון "סובייטסקי ספורט" – עיתון ספורט מרכזי בברית המועצות.
גם שחקני קבוצת פ.צ. הארלם והאוהדים ההולנדיים לא ידעו על מה שהתרחש – בסיום המשחק הם הוצאו במהירות מהאצטדיון דרך יציאה צדדית אל האוטובוסים שהמתינו להם בחוץ.
החקירה הרשמית
משרד התובע הכללי של מוסקבה ערך חקירה מזורזת של האסון, שהובילה לפתיחת משפט פלילי בפברואר 1983. הנאשמים היחידים במשפט היו אנשי הנהלת האצטדיון. פעולות המשטרה באירוע לא נחקרו כלל וגם לא נדונו במהלך המשפט. בסופו של דבר המורשע היחיד במשפט היה המנהל האדמיניסטרטיבי של האצטדיון, שנידון ל-18 חודשי עבודות שירות. שאר הנאשמים זוכו.
החקירה הבלתי רשמית
בתחילת שנות ה-90 ניסו כמה עיתונאי ספורט להכין כתבת תחקיר על האסון. הכתבה פורסמה באוקטובר 1992, לקראת מלאת 10 שנים לאסון. התחקיר התבסס על עדויות של כמה עשרות אוהדים, שנכחו במשחק, ועל עדויות עובדי האצטדיון. נציגי הפרקליטות והמשטרה סירבו לתת מידע כלשהו לעיתונאים. מהתחקיר עולה תמונה הבאה של המתרחש: במהלך המשחק חלק מהאוהדים ביציע התעמתו מילולית עם השוטרים, שאבטחו את המשחק. במקרה אחד הם גם זרקו על השוטרים גושי קרח. המתפרעים "סומנו" על ידי השוטרים, אך הוחלט לעצור אותם רק בתום המשחק, כדי לא ליצור מהומה ביציע במהלך המשחק. על מנת לאפשר שליטה טובה על היוצאים מהאצטדיון וכדי למנוע מאותם מתפרעים "להתערב עם הקהל" ניתנה הוראה להשאיר את שער היציאה (היחיד) פתוח חלקית, כדי לאפשר יציאה בו זמנית של 2 - 3 אנשים. כך, קיוו השוטרים, הם יוכלו לזהות ולתפוס את המתפרעים. לטענת עורכי התחקיר החלטת המשטרה על פתיחה חלקית של שער היציאה היחידי הובילה לאסון.
חוליו קפלן
חוליו קפלן נולד בבואנוס איירס. הוא התחיל ללמוד שחמט אצל חקובו בולבוצ'אן. בשנת 1963 משפחתו היגרה לפוארטו ריקו. בשנים 1967–1972 הוא למד באוניברסיטת ברקלי. לאחר סיום לימודיו עבד ב-Autodesk. הוא כתב תוכנות מחשב לשחמט ועבד בתחום, בין היתר, ב-Electronic Arts. בעבודתו זו שיתף פעולה עם גארי קספרוב.
פעילות בתחום השחמט
בשנת 1967 קפלן זכה באליפות פוארטו ריקו. בהמשך אותה שנה הוא ניצח באליפות העולם לנוער, שנערכה בירושלים. בעקבות הצלחות אלו הוענקה לו דרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1969 הוא זכה במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 20 (ניצח אנטולי קרפוב).
הוא היה חבר של נבחרת פוארטו ריקו וארצות הברית באליפות העולם בשחמט לסטודנטים. בשנת 1966 הוא זכה במדליית זהב אישית ובשנת 1976 במדליית כסף אישית.
קפלן הפסיק להשתתף בתחרויות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20.
צאלון נאה
צֶאֱלוֹן נָאֶה (שם מדעי: Delonix regia) הוא עץ תרבותי מתת-משפחת הקסאלפיניים שמקורו במדגסקר. העץ בעל נוף רחב וגובהו 5–12 מטרים. בעת הפריחה מתכסה העץ בפרחים גדולים בצבע כתום-אדום (ואכן, שמו בשפות אחדות הוא "עץ השלהבת"). העץ גדל רק במקומות חמימים.
עץ הבר המקורי במדגסקר נמצא בסכנת הכחדה.
הצאלון נשיר בחורף ומלבלב באביב לפני הפריחה. במקומות חמים במיוחד הוא מתכסה בשִפְעת פרחים אדומים בין עליו. עליו ערוכים בציציות, צבעם ירוק עמוק, כהה מעט מזה של הסיגלון חד-עלים (שעל אף דמיונם והיות שניהם עצים נשירים, מוצאם שונה), כמו כן עליו קטנים יותר וצפופים יותר מאלה של הסיגלון. צילו הרחב מונע צמיחה אחרת בקרבת גזעו רחב ההיקף והחלק.
הצאלון נפוץ כעץ שדרות וגנים באזורים שבהם הטמפרטורה בחורף מתונה, ולכן השימוש בו בישראל שכיח. כמו כן אופן צמיחת העלווה שלו הנפרשת הרחק מגזע העץ ופחות לגובה תורמת להצללת הסביבה (אם נשוב להשוות לעץ שכיח בגינון המקומי, אז בניגוד לסיגלון), מרכיב חשוב בתכנון ועיצוב נופים. ואומנם היו חורפים דוגמת חורף 1950 בו מתו עצי צאלון רבים בישראל בשל הקור העז והשלג שכיסה רחבי הארץ. הצאלון אף נפוץ בבקעת הירדן עד אזור יריחו חרף מאפייני מזג השמים בחבל ארץ זה.
את הצאלון הראשון בישראל נטעו הטמפלרים במושבה שרונה.
העץ הנטוע נפוץ בסין, בדרום-מזרח אסיה ובאיי האוקיינוס השקט, ואף משמש כעץ העירוני הרשמי בעיר טאינן שבטאיוואן ובאיי מריאנה הצפוניים. בארצות הברית הוא נפוץ בפלורידה ובטקסס, ואינו צומח במדינות צפוניות יותר. באוסטרליה הוא הכרז כצמח פולש, עקב התפשטותו הבלתי מבוקרת בחורשות הבר.
סטורן (מיתולוגיה)
סטורן (לטינית: Saturnus) נקרא גם סטורנוס הוא אל החקלאות והקציר במיתולוגיה הרומית. מקבילו של קרונוס במיתולוגיה היוונית.
סאטורנליה - חג לכבודו של סטורן, נערך סמוך ליום הקצר ביותר בשנה, ב-17 בדצמבר. זה היה אחד מהחגים העליזים ביותר מכל חגי רומא. במהלך החג התייחסו אל העבדים כאל בני חורין ונתנו להם תוספת מזון וכן היה זה היום היחיד בו הוסרו הכיסויים מעל פסלי סטורן.
כוכב הלכת שבתאי קרוי ברוב שפות העולם על שמו של סטורן, וגם יום השבת מכונה במספר שפות אירופאיות, "יומו של סטורן".
צ'אד
רפובליקת צ'אד (בערבית: جمهورية تشاد, תעתיק מדויק: ג'מהורית תשאד; בצרפתית: République du Tchad) היא מדינה במרכז אפריקה ללא מוצא לים שגובלת בלוב בצפונה, בסודאן במזרחה, ברפובליקה המרכז-אפריקאית בדרומה, בקמרון ובניגריה בדרום-מערב ובניז'ר במערב.
רוב אוכלוסיית צ'אד הם מוסלמים, והיא אף חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
היסטוריה
שטחה של צ'אד של היום עשיר בממצאים פלאונטולוגיים וארכאולוגיים. בשנת 1996, אנתרופולוג צרפתי בשם מישל ברונה (Michel Brunet) מצא באזור בחר אלע'זאל (בערבית: بحر الغزال) לסת הומינינית שגילה תוארך ל-3 מיליון שנים, ואשר קיבלה את השם המדעי Australopithecus bahrelghazali וכן את הכינוי הבלתי רשמי אבּל (Abel), על שם ידידו של ברונה. בשנת 2002 מצאו ברונה ושותפיו באזור בורקו (Borkou) בצפון צ'אד גולגולת של הומינין, שגילה תוארך לכ-7 מיליון שנים, לה הוענק השם המדעי סהלאנתרופוס צ'אדנסיס. באזור אנדי (Ennedi) נמצאו פטרוגליפים שלהערכת הארכאולוגים צוירו באלף השביעי לפני הספירה. ממצאי קדרות מאותו אזור מתוארכים לזמנים קדומים מאלה שנמצאו בעמק הנילוס.
בדומה לאזורים רבים בעולם, ראשוני המתיישבים באזור בו שוכנת כיום צ'אד היו בני שבטים מבודדים. גולגולות אנושיות וציורי מערות מצויים לרוב באזור זה. במהלך ההיסטוריה חיו השבטים הללו במסגרת ממלכות שונות. צ'אד נשלטה על ידי מספר ממלכות מקומיות חלשות עד שנכבשה על ידי האימפריה האפריקנית של קאנם-בורנו.
לקראת סוף האלף הראשון לספירה החלו להיווצר מדינות ראשונות באזור הסאהלי שבין המדבר לסוואנה. לאורך האלף השני, ההיסטוריה של צ'אד היא ההיסטוריה של המדינות האלה ויחסיהן עם שבטים שלא חיו במסגרת מדינתית. מחקרים אחרונים מראים כי המדינות הללו נוסדו על ידי אפריקאים מקומיים, ולא על ידי מהגרים ערבים, כפי שההיסטוריונים נהגו לחשוב עד אותו הזמן, אף כי לכל הדעות שיחקו המהגרים הערבים תפקיד חשוב בהיווצרותן. המדינות החלו בדרך כלל כממלכות שבהן המלך נחשב לאל. לכל ממלכה היה צבא, אך אף אחת מהן לא התפשטה לדרום צ'אד, בה הג'ונגל וזבובי הצה צה הקשו על השימוש בחיל פרשים. הכלכלה של הממלכות הללו התבססה בעיקר על נתיבי המסחר שעברו דרך מדבר סהרה. ההיסטוריה הידועה של המדינות הללו מתבססת על רישומים של סוחרים וחוקרים ערבים.
מאוחר יותר, ישויות חוץ-אפריקניות החלו להשפיע באופן הולך וגובר על צ'אד. עוד בימי הביניים הייתה צ'אד צומת דרכים חשוב שקישר בין סוחרים מוסלמים מהמזרח לבין השבטים הילידים. ב-1891 נעשתה צ'אד קולוניה צרפתית, וב-1910 נכללה בפדרציה של אפריקה המשוונית הצרפתית. במלחמת העולם השנייה הייתה צ'אד, שהונהגה על ידי המושל השחור פליקס אבואה, המושבה הצרפתית הראשונה שתמכה בצרפת החופשית והצטרפה לבעלות הברית. ב-11 באוגוסט 1960 זכתה המדינה לעצמאות מלאה מצרפת, בראשות פרנסואה טומבלבי, אך חמש שנים לאחר מכן גלשה למלחמת אזרחים עקובה מדם.
ב-1979 כבשו פלגים מורדים בהנהגת היסנה הברה את הבירה, וכל סמכות השלטון המרכזית במדינה התפרקה. פלגים חמושים, רבים מהם היו מעורבים בהתקוממות בצפון המדינה, התחרו על השלטון.
התפרקותה של צ'אד הובילה לקריסת המעמד של צרפת במדינה. לוב ניסתה למלא את הוואקום והתערבה במלחמת האזרחים, אך ההרפתקה שלה הסתיימה בכישלון ב-1987. הברה, שנתמך על ידי צרפת, הצליח לאחד את המדינה ולהדוף את צבא לוב. הברה ביסס את משטרו הדיקטטורי באמצעות מערכת שהתבססה על שחיתות ואלימות, ואלפי אנשים נהרגו לפי ההערכות תחת שלטונו. הוא היטיב עם הקבוצה האתנית שאליה הוא משתייך, טובו, והפלה את בעלי בריתו לשעבר, מקרב הזגווה.
משטרו של הברה נפל ב-1990, בהפיכה בהובלת הגנרל שלו אידריס דבי. השלטון החדש ניסה להעמידו לדין במשך שנים, וב-2013 הוא הואשם בפשעים והפרות זכויות אדם חמורות, כולל מעשי אונס, שעבוד מיני ורצח של כ-40 אלף איש. ב-2016 הוא נידון למאסר עולם.
דבי זכה בכהונה שנייה בבחירות ב-2001, אך התקווה ליציבות ולשגשוג בעקבות חיפוש אחר נפט במדינה התנפצו במהירות עם פרוץ מלחמת אזרחים חדשה ב-2005. דבי פעל באופן חד-צדדי כדי לשנות את החוקה ולהסיר את הגבלת שתי הכהונות בחוקה, למורת רוחם של האופוזיציה וארגוני חברה אזרחית.
דבי זכה בקדנציה שלישית בבחירות ב-2006, שהוחרמו על ידי האופוזיציה. האלימות האתנית במזרח המדינה התגברה, והאו"ם הזהיר מפני רצח עם בדומה למתחולל בחבל דארפור. באותה שנה, וכן ב-2008, כוחות מורדים ניסו להשתלט על הבירה, אך נכשלו. ב-2010 חתמו צ'אד וסודאן על הסכם לסיום מלחמה בת חמש שנים ביניהן ולפתיחת הגבול אחרי שבע שנים שבהן היה סגור. במאי 2013 סיכלו כוחות הביטחון של צ'אד הפיכה נגד דבי, שלטענתם תוכננה כמה חודשים.
באפריל 2021, יום לאחר שדווח כי זכה בכהונה שישית הודיע צבא צ'אד כי אידריס דבי, ששלט במדינה 30 שנה, מת מפציעות שספג במהלך הקרב בצפון צ'אד. הצבא הכריז על פיזור הפרלמנט ומסר כי המדינה תנוהל ב-18 החודשים הקרובים על ידי מועצת המעבר.
פוליטיקה
על-פי חוקת צ'אד, המדינה מוגדרת כרפובליקה נשיאותית שבראשה עומד נשיא הנבחר על ידי אזרחי המדינה שמלאו להם 18 שנים. הנשיא ממנה ראש ממשלה ו"מועצת מדינה" (קבינט), ומחזיק בהשפעה ניכרת על מינוים של שופטים, מפקדי צבא, פקידי מחוזות ומנכ"לי החברות הממשלתיות. הרשות המחוקקת של צ'אד מורכבת מאספה לאומית, פרלמנט חד-ביתי בן 155 מושבים, הנבחר כל ארבע שנים (החוקה מגדירה את הפרלמנט כדו-ביתי, בקובעה כי לצד האספה הלאומית יוקם סנאט, אך זה טרם נוסד). הרשות השופטת כוללת בית משפט עליון, בית דין לערעורים, בתי דין פליליים ובתי דין אזרחיים.
המערכת הפוליטית של צ'אד נשלטת במידה רבה על ידי הרשות המבצעת בעלת סמכויות נרחבות, המונהגת על ידי הנשיא אידריס דבי מתנועת הגאולה הפטריוטית. דבי נבחר באופן חוקתי בשנים 1996 ו-2001, ואולם משקיפים בינלאומיים הבחינו באי-סדרים שונים בתהליך הבחירות. בפועל, דבי כיהן כנשיא צ'אד משנת 1990, אך החוקה נכתבה רק ב-1996. דבי שינה ב-2005 את החוקה כך שיותר לו להיבחר לכהונה שלישית כנשיא, צעד שקומם נגדו חוגים רחבים. כוחות מורדים המשתייכים למספר ארגונים מנהלים מאבק נגד משטרו של דבי, הנתמך בידי צרפת. בראשית פברואר 2008 תקפו המורדים בכוח שמנה אלפי לוחמים את הבירה נג'מנה, ואף צרו על ארמון הנשיאות, אך נהדפו.
יחסים עם ישראל
ישראל כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'אד במהלך שנות השישים, במסגרת ניסיונותיה הכלליים להתקרב ליתר מדינות אפריקה. כינון היחסים עם צ'אד, שבה רוב מוסלמי ברור, נתפס כאלמנט שיביא לכך שהסכסוך המדיני בין ישראל לערבים לא יהפוך לסכסוך בעל אופי דתי עם העולם המוסלמי כולו. עיקר פעילותה של ישראל בצ'אד, כמו במדינות אפריקניות רבות, התרכז בהכשרת כוחות הביטחון והמשטרה במדינה, לרבות הדרכת תנועות נוער, נח"ל וגדנ"ע.
לישראל היו יחסים קרובים עם הנשיא הראשון של צ'אד פרנסואה טומבלבי. עוד לפני עצמאות המדינה הוא הגיע לביקור ב-1959. ב-1965 ביקר כנשיא צ'אד בישראל כאורחו של לוי אשכול ראש הממשלה.
צ'אד הייתה אחת משלושים המדינות האפריקניות אשר ניתקו יחסיהן עם ישראל בראשית שנות השבעים. למעשה, עוד לפני מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973), בעקבות ביקורו של המלך הסעודי פייסל ולחץ הרוב המוסלמי, הביאה צ'אד לקץ יחסיה עם ישראל. על אף ניתוק היחסים הרשמי, הוסיפו מומחים ישראליים לסייע לממשלת צ'אד בענייני צבא וביטחון גם במהלך שנות השמונים, על רקע מלחמת האזרחים שזעזעה את המדינה. האלוף אברהם טמיר אף ערך ביקור בצ'אד בתקופה זו. עסקאות נשק שונות נערכו בין שתי המדינות.
בשנת 2005 פורסם כי צ'אד שוקלת לחדש את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל, אך מהלך זה לא יצא לפועל. לאור הקשר המיוחד של צ'אד עם ישראל, הנפיקה צ'אד בשנת 2008 גיליונות זיכרון לציון שישים שנות עצמאות לישראל. בינואר 2011 אמר נשיא צ'אד שלכבוד יום העצמאות ה-50 לצ'אד "אנחנו שוקלים לחדש את היחסים עם ישראל".
ביולי 2016 ביקר מנכ"ל משרד החוץ אצל נשיא צ'אד אידריס דבי בכפר הולדתו, ושם דיברו השניים על חידוש היחסים בין שתי המדינות. בנוסף, בירך ושיבח נשיא צ'אד את צבא הגנה לישראל ואף הצהיר שהוא מעוניין להיפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו בארמונו. ב-25 בנובמבר 2018, הגיע נשיא צ'אד לביקור דיפלומטי בישראל, במהלכו נפגש עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וכן גם עם ראובן ריבלין נשיא מדינת ישראל.
ב-20 בינואר 2019, בפגישה רשמית בנג'מנה של ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה, הכריזו על חידוש היחסים בין צ'אד לישראל. ב-1 בפברואר 2023, במהלך ביקור רשמי של נשיא צ'אד בארץ, הכריז נשיא צ'אד מחמוד דבי איטנו על פתיחת שגרירות צ'אד ברמת גן.
מחוזות
צ'אד מחולקת ל-22 אזורים (החל מ-2008). בראשות כל אזור עומד מושל הממונה על ידי ממשלת צ'אד. האזורים מחולקים ל-61 נפות אשר בעצמן מחולקות לתת-נפות, שגם הן מחולקות לקנטונים.
כלכלה
כלכלתה החקלאית והענייה של צ'אד זוכה בשנים האחרונות לעידוד משמעותי כתוצאה ממיזמי נפט שונים במדינה. כשמונים אחוזים מאוכלוסיית המדינה נשענים על חוואות לצורכי-קיום ועל גידול צאן לצורכי פרנסה, וחיים מתחת לקו העוני. צ'אד מייצאת בעיקר כותנה, בקר וגומי ערבי, ומשנת 2004 החלה בייצוא מפוקח של נפט. עם אוצרות הטבע של צ'אד נמנים מצבורי אורניום, אשלגן, קאולין (טין לבן) ודגה. כלכלתה של צ'אד סבלה זה שנים לנוכח היעדר מוצא לים, עלויות חשמל גבוהות והיסטוריה של היעדר יציבות כללית. פיגורה הכלכלי של צ'אד מתבטא גם בתשתיתה התקשורתית והתחבורתית; נכון ל-2002, מספר קווי הטלפון בצ'אד לא עלה על 12,000, כ-15,000 בני אדם בלבד חוברו לרשת האינטרנט, רק 267 ק"מ מרשת הכבישים במדינה (כ-33,400 ק"מ בסך הכל, נכון ל-1999) נסללו, ולא פועלת בה כלל רשת רכבות. צ'אד מוסיפה להישען על סיוע חוץ ועל הון חיצוני, המממנים את מרבית ההשקעות במגזר הפרטי והציבורי כאחד.
צבא וביטחון
ההגנה הלאומית באחריות הצבא (כולל כוחות היבשה וחיל האוויר), הז'נדרמריה והמשמר הלאומי, בעוד שמירת הסדר והביטחון הציבורי היא באחריות המשטרה, הז'נדרמריה והמשמר הלאומי.
גאוגרפיה
צ'אד היא מדינה ללא מוצא לים, השוכנת בצפון-מרכז אפריקה. שטחה כ-1,284,000 קמ"ר. אורך גבולותיה הכולל (עם לוב, קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, ניז'ר, ניגריה וסודאן) הוא 5,968 ק"מ. ישנם מספר אזורי-אקלים בצ'אד: צפונה מדברי, מישורי וצחיח ברובו, ומהווה חלק ממדבר סהרה. במרכז המדינה שורר אקלים צחיח למחצה האופייני לחבל הסאהל, ואילו במישוריה הדרומיים נמצאת סוואנה טרופית. פני השטח ברובם מישוריים, פרט להרי בצפון מערב (הנקודה הגבוהה ביותר: הר אמי קוסי, 3,415 מטרים), ולרמות אֶנֶדי (Ennedi) וואדאי (Ouaddaï) במזרח, שמגיעות לרום של עד 1,500 מטרים.
פחות משלושה אחוזים מאדמות המדינה ניתנים לעיבוד, ואין גידולי קבע כלשהם. מפגעים סביבתיים כוללים סופות אבק חמות ויבשות בצפון, בצורות תקופתיות וכן נחילי ארבה. בנוסף, אחוז ניכר ממי השתייה של צ'אד הוא מזוהם, בעיה הגורמת למקרי כולרה רבים. אגם צ'אד, הנמצא בתחומי צ'אד, ניגריה וקמרון, היה בעבר האגם השני בגודלו באפריקה, ואולם בעשורים האחרונים הצטמק באופן ניכר, וגודלו הנוכחי הוא עשרה אחוזים מכפי שהיה בעבר. עם זאת, זהו גוף המים החשוב ביותר באזור הסהרה.
דמוגרפיה
אוכלוסיית צ'אד מונה כ-17 מיליון איש. תוחלת החיים לשני המינים היא 55 שנים. קצב הריבוי הטבעי עומד על שלושה אחוזים לשנה, כאשר שיעור הפריון עומד על 5.4 צאצאים לאישה. שיעור תמותת התינוקות עומד על 67.14 מקרי מוות לכל 1,000 לידות. כ-210,000 נשאי איידס חיים בצ'אד ובכל שנה מתים כ-2,700 בני אדם כתוצאה מהמחלה. אחוז הבערות במדינה עומד על 73.24%.
כשלושה רבעים מאוכלוסיית צ'אד (74.8%) מתגוררים באזורים הכפריים של המדינה.
יותר ממאתיים קבוצות אתניות שונות קיימות בצ'אד. אלה השוכנות בצפון המדינה ובמזרחה הן מוסלמיות ברובן (סה"כ: 51.8% מאוכלוסיית המדינה), ואילו הדרומיות – נוצריות: פרוטסטנטים 23.5%, קתולים 20.3%, 2.9% חסרי דת ו-0.6% אנימיסטיות. רבים מתושבי האזורים המזרחיים והתיכוניים של צ'אד עברו תהליך הדרגתי של שיערוב בעקבות יחסיהם הדתיים והמסחריים עם סודאן ומצרים: רובם דוברי ערבית ומקיימים מנהגים תרבותיים ערביים.
ערבית וצרפתית הן השפות הרשמיות במדינה, אף שקיימים כ-120 לשונות ודיאלקטים אחרים השגורים בפי הקבוצות השונות החיות בה.
הילד (סרט, 2000)
הילד (באנגלית: The Kid) הוא סרט קולנוע אמריקאי, מסוגת דרמה קומית ופנטזיה, אשר הופק על ידי Walt Disney Pictures ו-Junction Entertainment. הסרט בוים והופק על ידי ג'ון טרטלטאוב, יחד עם הפקתם של האנט לורי וקריסטינה סטיינברג, נכתב על ידי אודרי ולס, צולם על ידי פיטר מנזיס, נערך על ידי פיטר הונס ודוד רניי והולחן על ידי מרק שיימן וג'ייסון וייט. הסרט עוקב אחר יועץ תדמית בן 40 (ברוס ויליס) שמתעמת באופן מסתורי עם גרסה בת שמונה של עצמו (ספנסר ברסלין). בסרט מככבים גם אמילי מורטימר, לילי טומלין, צ'י מקברייד וג'ין סמארט.
הסרט יצא לראשונה לאקרנים בארצות הברית ב-7 ביולי 2000 בהפצת Buena Vista Pictures Distribution. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע ב-10 באוגוסט 2000. הסרט זכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים, כאשר הוא הכניס 100 מיליון דולר מול תקציבו שהוא 65 מיליון דולר. אורך הסרט הוא כ-104 דקות.
כיכובו של ויליס בסרט היה חלק מעסקה שעשה עם חברת וולט דיסני, בה סוכם שהוא יככב בשלושה סרטים בהפצת החברה בשכר מופחת מאוד כדי לפצות על הפסקת הפקת הסרט "Broadway Brawler". בנוסף לסרט זה הוא כיכב בסרטים "ארמגדון" (1998) ו"החוש השישי" (1999), כאשר שלושתם הכניסו יחד כ-1.3 מיליארד דולר.
עלילה
הסרט עוקב אחר ראס דוריץ, יועץ תדמית מצליח אך שוחק בלוס אנג'לס בעל מערכת יחסים מתוחה עם אביו. בשובו הביתה, מספר ימים לקראת הגעתו לגיל 40, ראס מוצא מטוס צעצוע במרפסת שלו ובפנים ילד מוזר, שאחריו הוא רודף ברחובות.
לאחר שראה את הילד נכנס למסעדה, ראס לא מוצא ממנו סימן בפנים. כשהוא חושב שהוא הוזה, הוא מבקר אצל פסיכיאטר, אבל מוצא את אותו ילד על הספה שלו אוכל פופקורן וצופה בטלוויזיה כשהוא חוזר הביתה. הילד אומר שקוראים לו ראסטי ושהוא בדיוק חיפש את מטוס הצעצוע שלו.
כשראה דמיון, ראס משווה זיכרונות וכתמי לידה ומבין שראסטי הוא למעשה עצמו כילד. לאחר שחקר את ראס, ראסטי אומר לו, "אני גדל להיות לוזר". ראסטי חולם להחזיק כלב בשם צ'סטר ולהטיס מטוסים, אבל ראס ויתר על החלומות האלה.
איימי, שותפתו לעבודה של ראס, חושבת שראס וראסטי הם אב ובן ומאשימה אותו בכך שהוא אבא מכה. ראסטי מבטיח לה שהוא לא בנו ומפציר בראס לספר לה את האמת, אבל הוא חושב שהיא לעולם לא תאמין להם. איימי מבינה את האמת תוך כדי צפייה בשניים מתווכחים, מכיוון שהם כמעט זהים.
בתגובה לשאלותיו של ראסטי לגבי איך הוא הפך לראס, הוא מספר לו על המלגה שלו לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ועל כך שעבד שש שנים כדי לקבל תואר שני ולשנות את עצמו למי שהוא. ראסטי מבין את תפקידו של ראס כיועץ תדמית כדי להכשיר אנשים להעמיד פנים שהם מישהו אחר.
ראס מבטל את הפגישות שלו ומבלה את היום עם ראסטי, כמו כן הוא מנסה להבין מה מהעבר צריך לתקן כדי להחזיר אותו הביתה. כשהוא נוהג דרך מנהרה, ראס נזכר בקרב שהתרחש בבית ספר עם כמה בריונים שהתעללו בכלב בעל שלוש רגליים. הם יוצאים מהמנהרה אל יום הולדתו השמיני של ראסטי ב-1968.
בבכי, ראס מבטיח לראסטי שהוא לא אחראי למות אמו, ושההתפרצות של אביו לא הייתה בגלל שהוא באמת האמין שראסטי אחראי, אלא פשוט בגלל שהוא פחד מהסיכוי לגדל אותו לבד.
הם חוגגים את יום הולדתם, אבל מבינים שהמאמצים שלהם לשנות את תוצאות היום נכשלו, שכן ההתפרצות של אביהם הותירה את ראסטי מצולק רגשית בשני המקרים. כשכלב בשם צ'סטר מברך את ראסטי, הם מגלים שהבעלים שלו הוא גרסה מבוגרת שלהם שיש לו מטוסים ויש לו משפחה עם איימי.
רווחים
בסוף השבוע הראשון להקרנתו בצפון אמריקה, הסרט הרוויח 12,687,726 דולר והיה הסרט הרביעי הכי נצפה לאחר "הפטריוט", "הסערה המושלמת" ו"מת לצעוק". כשהסרט הפסיק להיות מוקרן הוא הרוויח 69,691,949 דולר בצפון אמריקה ו-40,625,631 דולר במקומות אחרים, ובכך הביא את הסכום העולמי שלו ל-110,317,580 דולר, מול תקציב של 65 מיליון דולר.
ביקורות
עם יציאתו לאקרנים הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים. אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" הביא לסרט דירוג כולל של 49% על סמך 99 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.30/10. על הסרט נכתב באתר "מבקרים מוצאים שהילד מתוק מדי והמסר של הסרט הוא פשטני בצורה מעצבנת". באתר הביקורות "Metacritic" לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 45 על סמך 32 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות". קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "−A" בסולם +A עד F.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט מאתר "שיקגו סאן-טיימס" העניק לסרט 3 כוכבים מתוך 4, והבחין כי הסרט הוא "משל קטן ומתוק שמערב גבר וילד שעוזרים זה לזה להפוך לילד טוב יותר ולגבר טוב יותר". עוד הוא שיבח את משחקו של ויליס וציין שהוא מוכשר בתחומי הקומדיה, לאחר שהוא "מזוהה כל כך בקלות עם סרטי פעולה". מבקר הקולנוע איי. או. סקוט כתב בעיתון "הניו יורק טיימס" שברסלין חמוד אבל מעצבן.
פרסים ומועמדויות
הסרט היה מועמד לשלושה פרסים, כאשר הוא זכה באחד מהם. ברסלין היה מועמד על תפקידו בסרט לפרס סאטורן בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר של שחקן צעיר בטקס פרסי סאטורן ה-27, אך הפסיד לשחקן דבון סאווה שגילם את אלכס בראונינג בסרט "יעד סופי". כמו כן הוא זכה בפרס אמן צעיר בקטגוריית ההופעה הטובה ביותר בסרט עלילתי - שחקן צעיר בגיל עשר ומטה בטקס פרסי אמן צעיר ה-22. הסרט באותו טקס היה מועמד גם לקטגוריית סרט המשפחה העלילתי הטוב ביותר - קומדיה, אך הפסיד לסרט "הגרינץ'".
מוריה שלומות
מוריה שלומות (נולדה ב-30 בנובמבר 1968) היא עורכת דין ומגשרת שהייתה מנכ"לית שלום עכשיו, וכיום מנכ"לית הארגון "הורים נגד מעצרי ילדים" וחברת מועצת העיר תל אביב-יפו. מראשי תנועת "ארץ לכולם", תנועה ישראלית-פלסטינית שמקדמת את פתרון המדינה האחת.
קורות חיים
מוריה שלומות גדלה בקיבוץ ברעם. היא בוגרת בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
סיימה תואר ראשון במשפטים במכללה למינהל.
משנת 2000 עד 2002 הייתה מנכ"לית "שלום עכשיו".
בשנת 2004 נשאה דברים בהפגנת תמיכה בתוכנית ההתנתקות, בה נאמו גם שמעון פרס, יוסי ביילין והרב מיכאל מלכיאור.
משנת 2003 עד 2011 הייתה מנכ"לית "מרכז ייעוץ לאישה", עמותה המסייעת בטיפול נפשי לנשים מנקודת מבט פמיניסטית. עסקה בכלל פעילות הארגון, לרבות ניהול תקציבים, גיוס כספים, פרויקטים, משאבי אנוש ושיתופי פעולה עם ארגונים נוספים. לאחר מכן נשארה חברת הוועד המנהל של העמותה.
בנובמבר 2011 פרסמה מספר מאמרי דעה ב"ישראל היום" בהם הביעה ביקורת על תמיכתו של בנימין נתניהו בחוק שקיפות העמותות ועל פעולות "תג מחיר".
משנת 2015 עד 2017 עבדה כעורכת-דין במשרדו של מיכאל ספרד.
בשנת 2018 נבחרה למועצת עיריית תל אביב-יפו במסגרת רשימת אנחנו העיר, בהסכם רוטציה עם מכי חכם נאמן.
ממרץ 2019 היא מנכ"לית הארגון "הורים נגד מעצרי ילדים".
בנובמבר 2019 ארגנה אירוע בשם "ילדים באזיקים" לציון יום זכויות הילד הבין-לאומי. באירוע הקריאה את עדותו של אמיר, בן 12, שנעצר מספר חודשים לפני כן בעיסאוויה.
ביוני 2022 השתתפה בהפגנה של הארגון "הורים נגד מעצרי ילדים" בכניסה לקיבוץ חורשים, בו מתגורר אלוף פיקוד המרכז יהודה פוקס. הם כינו אותו "הורס החלומות" וביקשו להפסיק מעצרים ליליים של נערים פלסטינים במסגרת מבצעים למעצר מבוקשים שעורך צה"ל.
חיים אישיים
נשואה לחן אלון, במאי תיאטרון וחבר סגל בכיר בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, שהיה ממייסדי "לוחמים לשלום" וממנהיגי הסרבנים במכתב הקצינים של תנועת אומץ לסרב, ונכלא על סירובו לשרת כקצין בשטחים בתקופת האינתיפאדה השנייה. בשנת 1998 נולדה בתם, תמר. בשנת 2017 היא סירבה להתגייס לצה"ל ונכלאה במחבוש למשך 130 יום.
מייטי קונג
מייטי קונג (באנגלית: The Mighty Kong) הוא סרט הנפשה- מוזיקלי של האחים וורנר שיצא ישירות לווידאו ב-1998, הסרט מבוסס על סיפורו הקלאסי של קינג קונג. הסרט מכיל את השירים של האחים שרמן. ואת שני התפקידים הראשיים מדבבים ג'ודי בנסון ודאדלי מור (הופעתו האחרונה בסרט לפני מותו ב-2002).
עלילה
אן דארו, שחקנית ללא מזל מחפשת עבודה, פוגשת במאי סרטים בשם קארל דנהאם, אשר מציע לה עבודה בסרטו החדש. הם מתאכסנים להרפתקה ועוזבים לצילומי הסרט. הקוף שחי באיכסון עושה צרות במשך הטיול. הם מגיעים אל אי ואל הילידים של האי, אשר מתיידדים עם צוות ההפקה, הם שואלים את ההפקה אם אפשר לעזוב את אן על מנת שהם יוכלו להקריב אותה. אן אז הועלתה קורבן לקוף ענקי בשם קינג קונג אשר מביא אותה אל הג'ונגל. שם הם נלחמים בטירנוזאורוס רקס, פטרודקטילוס וגיגנטופיס והם יצאו מהאי תוך 5 דקות.
הסרט אז מציג את ההשתוללות של קונג בניו יורק סיטי. קונג לוקח את אן אל בניין האמפייר סטייט. המטוסים תוקפים את קונג עם הרובים, אולם מחטיאים רוב הזמן. כאשר כל המטוסים הופלו, הצבא שולח שני צפלינים עם רשת על מנת ללכוד את קונג. הם לכדו אותו עם הרשת בהצלחה. קונג ניסה לצאת מהרשת, אולם הרשת נקרעה וכאשר קונג מחפש את אן, הוא נופל מהרשת. הוא נחבט במרפסת וצנח לאדמה. במהלך הנפילה הוא התייפח. הכוח של קונג הסתיים שהוא התנגש הרחוב של ניו יורק. אולם למרבה המזל, קונג שרד את הנפילה.
המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית
המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית (בצרפתית: Parti Socialiste או PS) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית גדולה בצרפת. היא החליפה את הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים (ה-SFIO) בשנת 1969. המפלגה חברה אף במפלגת הגג של הסוציאל-דמוקרטים האירופאים, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
היסטוריה
המפלגה זכתה לראשונה להגיע לשלטון בימי הרפובליקה הצרפתית החמישית בבחירות לנשיאות ב-1981, בהנהגתו של פרנסואה מיטראן. בנוסף, כחלק מקואליציה, היא זכתה לראשונה ברוב באספה הלאומית. ב-1986 הפסידה את הרוב שלה באספה הלאומית, ונאלצה להיכנס לממשלת קוהביטסיון ("חיים משותפים" - כינוי לממשלת אחדות) עם המפלגה הגוליסטית השמרנית של ז'אק שיראק, שהתמנה לראש הממשלה. ב-1988 שוב ניצח מיטראן בבחירות לנשיאות, ברוב גדול של 54% מהקולות. המפלגה קיבלה רוב יחסי באספה הלאומית, ומיטראן מינה את מישל רוקאר לראשות ממשלה. ב-1993, לאחר תוצאות חלשות של המפלגה בבחירות לפרלמנט, עלה אדוארד בלאדור לראשות הממשלה לאחר שז'אק שיראק סירב להיכנס שוב לקוהביטסיון עם מיטראן.
ב-1995, עם מועמדותו של ליונל ז'וספאן, הפסידה המפלגה בבחירות לנשיאות לשיראק, שסיים 14 שנות נשיאות סוציאליסטית. בהמשך, לאחר שזכתה המפלגה בבחירות לפרלמנט ב-1997, החלה תקופת קוהביטסיון שלישית כאשר ז'וספאן מונה לראשות הממשלה על ידי שיראק. ממשלת הקוהביטסיון החזיקה מעמד עד הבחירות לנשיאות ב-21 באפריל 2002, שבהן נחל ז'וספאן הפסד מכריע לשיראק, כאשר לא הצליח להגיע לסיבוב ההצבעה השני משום עלייתו המפתיעה של ז'אן-מארי לה-פן ממפלגת החזית הלאומית.
ב-2008 נבחרה לתפקיד יו"ר המפלגה הסוציאליסטית מרטין אוברי, שגברה בקולות ספורים על המועמדת לשעבר של המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות, סגולן רויאל. האחרונה לא הכירה בתוצאת הבחירות עד להודעת ועדת הבחירות המרכזית לראשות המפלגה שאשררה את התוצאות באופן ברור.
בבחירות לסנאט הצרפתי בספטמבר 2011, זכתה המפלגה במירב המושבים ולראשונה בתולדות הרפובליקה החמישית, עבר הסנאט לשליטת השמאלנים.
באוקטובר 2011 ניצח פרנסואה הולנד את מרטין אוברי בסיבוב השני של הבחירות למועמד המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות צרפת, עם כ-57 אחוז מקולות הבוחרים, והוביל את המפלגה בבחירות, שם ניצח עם 52 אחוז מהקולות.
במאי 2012 נבחר פרנסואה הולנד לנשיא צרפת.
במהלך ההתמודדות הפנימית למועמד המפלגה הסוציאליסטית לנשיאות צרפת (2011) - מונה הארלם דזיר ליו"ר המפלגה הסוציאליסטית בפועל בעת שהייתה היו"ר המכהנת, מרטין אוברי, בתקופת הקמפיין.
לאחר שהפסידה לנשיא צרפת, פרנסואה הולנד, את המועמדות שבה אוברי לעמדת יו"ר המפלגה הסוציאליסטית. היא התפטרה מתפקידה במהלך 2012 והחליף אותה בתפקיד הארלם דזיר, השחור הראשון בתפקיד.
לאור השינויים אשר עברו על המפלגה הסוציאליסטית עם הכישלון המשמעותי בבחירות לרשויות המקומיות (2014) והחלפת ממשלות בצרפת, מונה יו"ר המפלגה הסוציאליסטית הארלם דזיר למזכיר המדינה לעניינים אירופאים בממשלתו של מנואל ואלס. לאור מינויו התפטר האחרון מתפקידו כיו"ר המפלגה.
עם התפטרותו של דזיר בחרה המועצה הלאומית של המפלגה הסוציאליסטית ברוב של 67% בז'אן-כריסטוף קומבאדליס ליו"ר המפלגה הסוציאליסטית החדש.
סלובודן מילושביץ'
סלוֹבּוֹדָן מילוֹשֶּביץ' (בסרבית: Слободан Милошевић,, 20 באוגוסט 1941 – 11 במרץ 2006) היה פוליטיקאי סרבי ממוצא מונטנגרי, שכיהן ברציפות כנשיא סרביה, במסגרות פוליטיות שונות, בין 1989 ל-2000, ושמילא תפקיד מכריע בהתפרקות הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובמלחמות שפרצו בבלקן בעקבות זאת. מילושביץ' החל את הקריירה הפוליטית שלו כאיש המפלגה הקומוניסטית, ומאמצע שנות ה-80 אימץ בהדרגה עמדות לאומניות סרביות. הוא הנהיג את סרביה בניסיון לספח, או להקים מדינות עצמאיות, בטריטוריות המאוכלסות בסרבים אתניים ברפובליקות שפרשו מיוגוסלביה, ובייחוד במלחמה ובטיהור האתני בבוסניה-הרצגובינה. לאחר תום סבב המלחמות בהסכם דייטון ב-1995, התעמת שוב מילושביץ' עם האו"ם בעת משבר קוסובו ב-1999. בשנת 2000 הוא נאלץ להתפטר מן הנשיאות עקב גל הפגנות מחאה, וב-2001 הוסגר לבית הדין הבינלאומי בהאג והועמד למשפט באשמת פשעי מלחמה, בייחוד בקשר לטבח סרברניצה. מילושביץ' מת בתאו ב-2006.
נשיא סרביה ברפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה
עלייתו של מילושביץ' לשלטון בסרביה אירעה במקביל להתחזקות הלאומנות ברפובליקות של יוגוסלביה לשעבר, בעקבות התמוטטות המשטר הקומוניסטי במזרח אירופה. ביוני 1991 פרשו הרפובליקות סלובניה וקרואטיה מהפדרציה היוגוסלבית, ואחריהן עשו כן גם מקדוניה (ספטמבר 1991) ובוסניה והרצגובינה (אפריל 1992). נוכחותם של מיעוטים סרבים גדולים בקרואטיה (580 אלף) ובבוסניה (1.6 מיליון) הובילה לפרוץ מלחמות בכל אחת ממדינות אלה, שבהן תבעו הסרבים אותה זכות הגדרה עצמית שניתנה לשכניהם הקרואטים והמוסלמים הבוסנים. הסרבים דרשו שהאזורים שבהם מתגוררים סרבים בבוסניה ובקרואטיה יישארו בשטח יוגוסלביה.
הסרבים בקרואטיה החלו לארגן מדינה נפרדת משלהם בתמיכת ממשלת יוגוסלביה, ובמהלך 1991 ובראשית 1992 ניהלו מלחמה נגד ממשלת קרואטיה. ב-1992 קרה דבר דומה בבוסניה והרצגובינה, בעזרתו של הצבא היוגוסלבי, לאחר שב-5 באפריל באותה שנה הייתה בוסניה והרצגובינה המדינה הרביעית שהכריזה על עצמאותה מיוגוסלביה.
נשיא סרביה ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה
ב-1995 השתתף מילושביץ' במשא ומתן להשגת הסכם דייטון בשמם של הסרבים הבוסנים. ההסכם שם קץ למלחמת בוסניה, ומילושביץ' נתפס במערב כאחד מעמודי התווך של השלום בבלקנים. כונה ברחבי העולם "הרודן מהבלקן".
נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה
מכיוון שהחוקה הגבילה את נשיא סרביה לשתי כהונות בלבד, התמנה מילושביץ' ביולי 1997 למשרת נשיא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, אשר הייתה מורכבת עתה מסרביה ומונטנגרו, כשהוא מחליף את הנשיא-בפועל של הפדרציה, סרג'ה בוז'וביץ'.
נפילתו מהשלטון
בחורף 1996, לאחר שהתגלו מעשי מרמה בבחירות המקומיות, התקיימו בבלגרד הפגנות סטודנטים נגד שלטונו של מילושביץ', שנמשכו כשלושה חודשים. עם זאת, המערב לא תמך במתנגדי מילושביץ', והנשיא הצליח להישאר בשלטון.
תמיכת המערב נמוגה ב-1998, לאחר שפרצה התקוממות האלבנים בחבל קוסובו, שדרשו להעניק לחבל עצמאות מסרביה, וכוחות הצבא הסרביים הגיבו בכוח רב-נגד הבדלנים והטרוריסטים האלבנים. לאחר שממשלת סרביה לא שעתה לאזהרות הקהילה הבינלאומית, פתחו כוחות נאט"ו במתקפה אווירית על סרביה ב-1999, כדי להסיג את צבא סרביה מקוסובו.
האישומים בפשעי מלחמה ומותו
במהלך מלחמת קוסובו הואשם מילושביץ' בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות שבוצעו בהוראתו בקוסובו. ב-1 באפריל 2001 הוא נעצר ביוגוסלביה בחשד לשחיתות, וב-28 ביוני הוסגר לבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג. לאחר הסגרתו לבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג, נוספו לכתב האישום אישומים במעורבותו ברצח עם שבוצע בבוסניה ובפשעי מלחמה שבוצעו בקרואטיה. משפטו נפתח ב-12 בפברואר 2002, ומילושביץ' בחר לנהל בעצמו את ההגנה, בטענה שהוא אינו מכיר בסמכותו של בית הדין. באוקטובר 2004, בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי, מינה לו בית הדין סנגור. ב-11 במרץ 2006, טרם סיום משפטו, נמצא מילושביץ' ללא רוח חיים בתאו בגיל 64.
אלמנתו, מירה מרקוביץ', נמלטה לרוסיה, ומתה שם ב-2019 בגיל 76.
דבורה (מושב)
דְּבוֹרָה הוא מושב באזור הצפון שנמצא בגוש חבר חלק משלושת גושי היישובים שבחבל יישובי תענך שבאזור עפולה, בדרום מזרח עמק יזרעאל, ומצפון לקו הירוק, ושייך למועצה האזורית הגלבוע.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1956 על ידי עולים מגרעין "שובה" מרקש שבמרוקו כחלק ממבצע אכלוס חבל תענך שבעמק יזרעאל.
שמו של היישוב הוא על שם דבורה הנביאה שכפי הנראה ניצחה את סיסרא במקום המושב כיום. ביישוב גני ילדים, בריכה, בית כנסת ובית ספר יסודי "יד לחמישה".
בשנת 1994 הוקם ביישוב מפעל פריניב - מפעל לייצור מיצים.
תנועת דרור-ישראל
תנועת דרור-ישראל הוקמה בשנת 2006 ומאגדת בתוכה את תנועת הנוער "הנוער העובד והלומד", תנועת הבוגרים "מחדשי רעיון החלוץ בישראל" (מרח"ב), ואת "קהילת קיבוצי הקבוצות השתפנים משימתיים".
הקמת התנועה
תנועת הבוגרים של הנוער העובד והלומד (מרח"ב) מונה -1,000 חברים המאורגנים במעגלים שונים. גודלה של התנועה, הקשרים בין תנועת הבוגרים לתנועת הנוער והרצון בהרחבת הפעילות הובילו להחלטה להקים את תנועת דרור ישראל, שתאגד בתוכה את מכלול פעילויות "הנוער העובד והלומד", ארגונים חדשים שהוקמו על ידי בוגרי התנועה, ואת מסגרות חייהם המגוונים של בוגרי התנועה.
בשנת 2006 החלה תנועת הבוגרים לשלוח עשרות צעירים בשנה לפעול בחטיבת בני המושבים.
הנוער העובד והלומד החליטה על ייסוד תנועת דרור-ישראל בישיבת מזכירות החניכים הארצית (מוסד נציגותי של חניכי הנוער העובד והלומד) בנובמבר 2008. החלטת המזכירות והצטרפות תנועת הנוער לאותה תנועה רעיונית הביאה להקמת תנועת דרור-ישראל המשותפת לחניכי הנוער העובד והלומד ובוגריו. לתנועה הצטרפו גם בוגרים של הבונים דרור שעלו לישראל.
באוקטובר 2018 פרשה תנועת הנוער בני המושבים מתנועת דרור-ישראל בשל טענות שאנשי תנועת הנוער העובד והלומד לא העבירו לתנועת בני המושבים עשרות מיליוני שקלים שקיבלו עבור פעילותה וכן טענות בדבר אי סדרים כספיים.