cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האדם הדניסובי
מיפוי הגנום הדניסובי
בשנת 2006 השלים צוות חוקרים בינלאומי, בראשות סוונטה פבו ממכון מקס פלאנק לגנטיקה אבולוציונית בלייפציג, את פיענוח רצף הגנום המיטוכונדרי של הניאנדרטלים. הרצף פוענח בעיקר על פי דנ"א שמוצה מתוך עצמות ממערת וינדיה בקרואטיה, כצעד ראשון לקראת מיפוי הגנום הניאנדרטלי כולו, ש"טיוטה" ראשונה שלו פורסמה בשנת 2010. תודות להישג זה התאפשר לראשונה סיווג מאובני שיניים ושברי-עצם זעירים, לא בשיטה הרגילה על פי המאפיינים האנטומיים שלהם, אלא על פי רצף הדנ"א שמוצה מהם. בשנים שלאחר מכן שיתפו חוקרי מכון מקס פלאנק פעולה עם חוקרים מרוסיה, וממדינות אחרות של רוסיה הסובייטית לשעבר, במיצוי דנ"א מתוך עצמות קדומות רבות שנמצאו במערב ומרכז אסיה ונחשדו כעצמות ניאנדרטלים. באופן כזה הם הוכיחו לראשונה שניאנדרטלים חיו בהרי הקווקז ואף בהרי אלטאי בסיביר, הקצה המזרחי ביותר הידוע כיום של תחום התפוצה שלהם. במסגרת מחקר זה, הצוות בראשותם של יוהנס קראוס וסוונטה פבו מיצה דנ"א מדגימה במשקל 30 מיליגרם מתוך עצם האצבע "דניסובה 4" ממערת דניסובה. את רצף הגנום המיטוכונדרי שלה הם השוו לרצפים המקבילים מכמה עשרות בני-אדם בני-ימינו, משלד בן כ-30 אלף שנה של אדם מודרני אנטומית שהתגלה ברוסיה, משישה שלדי ניאנדרטלים, וכן משימפנזה מצוי אחד ומשימפנזה ננסי אחד. החוקרים כבר ידעו שניאנדרטלים נבדלים מבני-אדם מודרניים ב-202 זוגות נוקלאוטידים בממוצע, מתוך 16,569 הזוגות בדנ"א המיטוכונדרי האנושי, והם ציפו שהרצף מהמערה יתגלה אף הוא כניאנדרטלי. ברם, הם הופתעו למצוא שהוא שונה מרצפי הניאנדרטלים ב-385 זוגות בממוצע, וגם מרצפי בני-האדם המודרניים ב-375 זוגות בממוצע. היינו, בעליה של האצבע רחוק גם מהניאנדרטלים וגם מהאדם בן-ימינו כמעט פי שניים ממרחקם זה מזה. מכיוון שניתן להשתמש במרחק הגנטי כבשעון מולקולרי לתיארוך האב הקדמון המשותף, הצוות העריך שגיל הפיצול בין השושלת המובילה לבעל האצבע ובין השושלת המובילה לאדם המודרני ולאדם הניאנדרטלי הוא כמעט כפול מגיל הפיצול בין שני האחרונים, כמיליון שנה. בנוסף, הדנ"א הראה שבעלת האצבע הייתה נקבה, והיא קיבלה באופן זמני את הכינויים הבלתי-רשמיים "האשה X" (אנגלית: "Woman X") או "הומינין X", על שם האות הלטינית המקובלת לציון נעלמים באלגברה. התגלית פורסמה בכתב העת המדעי היוקרתי נייצ'ר באפריל 2010.
החוקרים גם מיפו חלק גדול משאר הדנ"א מתוך דניסובה 3, מה שאיפשר להם הערכה מדויקת יותר של המרחק הגנטי בינו לבין הניאנדרטלים והאדם המודרני, ושל גיל האבות הקדמונים המשותפים שלהם. על פי הערכה מעודכנת זו האדם הדניסובי והניאנדרטלי קרובים זה לזה יותר מאשר לאדם המודרני. החוקרים העריכו שהשושלת הדניסובית-ניאנדרטלית התפצלה מהשושלת שמוליכה לאדם המודרני לפני כ-800 אלף שנה בממוצע, והדניסובים התפצלו מהניאנדרטלים לפני כ-640 אלף שנה.
התגלית המפתיעה ביותר עליה דיווח המאמר היא שהגנום הדניסובי דומה יותר לגנום של אדם מלנזי בן ימינו מפפואה, בשיעור של 4% עד 6%, מאשר לגנומים של בני-אדם אחרים בני-ימינו – בושמני, ניגרי, סיני, וצרפתי. ההסבר הפשוט ביותר לממצא הוא שחלק מהגנום המלנזי הוא ממקור דניסובי, כתוצאה מכך שאבותיהם של ילידי מלנזיה העמידו צאצאים משותפים עם הדניסובים. ממצא זה הצטרף לתגלית קודמת מתוך הגנום הניאנדרטלי, לפיה אבותיהם של בני-האדם המודרניים מחוץ לאפריקה העמידו צאצאים משותפים עם הניאנדרטלים. לעומת זאת המחקר לא מצא עדויות לגנים ממקור דניסובי אצל האפריקאים והאירופים בני-זמננו, וגם לא אצל הניאנדרטלים שחלקם חיו אף הם בהרי אלטאי באותה תקופה.
באוקטובר 2012 דיווח צוות בינלאומי גדול בראשות פבו ורייך על מיפוי הגנום המלא של האצבע המסומנת "דניסובה 3" ברמת כיסוי של פי 30 (היינו, כל מקטע בגנום מופה בממוצע 30 פעם), רמת ביטחון דומה לזו של מיפוי גנומים של בני-אדם חיים. רמת ביטחון גבוהה זו אפשרה להעריך את מידת ההטרוזיגוטיות של הגנום, והסתבר שהיא נמוכה מאוד, ככל הנראה לא בגלל נישואי קרובים בדורות האחרונים, אלא בגלל גודלה הקטן של אוכלוסיית הדניסובים, שהפך אותה להומוגנית מאוד. רמת הקרבה בין הוריה של בעלת האצבע דמתה לקרבה שבין אחים למחצה. תוצאה זו אינה מראה בהכרח שהוריה אכן היו בעלי הורה אחד משותף, אלא יכולה לנבוע מכך שהאוכלוסייה כולה הייתה הומוגנית מאוד, בגלל גודלה הקטן או בגלל צוואר-בקבוק גנטי בעבר.
בינואר 2014 פרסמו חוקרי מכון מקס פלאנק בראשותו של פבו את רצף הגנום השלם מתוך עצם הבוהן דניסובה 5 שהתגלתה במערה. הסתבר שבניגוד לשני הגנומים הקודמים מהמערה זהו גנום של אישה ניאנדרטלית. תגלית זו מראה שגם ניאנדרטלים וגם דניסובים גרו במערה, אם כי עדיין לא ברור אם באותו זמן או בתקופות נפרדות. גנום זה פוענח ברמת כיסוי גבוהה מאוד של פי 50, ובצירוף עם הממצאים הקודמים סייע לשחזר בדיוק גבוה יותר את מאורעות רביית הכלאיים בין אוכלוסיות האדם השונות. הממצאים אישרו תרומה דניסובית בשיעור של 3% עד 6% לגנום של ילידים מלנזים ואוסטרלים בני-ימינו, ובנוסף הראו תרומה של הניאנדרטלים הסיבירים לגנום הדניסובי בשיעור של פחות מ-0.5%. באופן מפתיע, נמצאו גם רמזים לכך ש-0.5% עד 8% מהגנום הדניסובי מקורו ברביית כלאיים שלהם עם אוכלוסייה רביעית בלתי-ידועה, שאינה דניסובית, ניאנדרטלית או אוכלוסייה מודרנית, והתפצלה מהם לפני כמיליון שנה.
באוגוסט 2018 פרסמו חוקרי המערה וחוקרי מכון מקס פלאנק בראשותו של פבו את הגנום של דניסובה 11, שבר עצם בן למעלה מ-50 אלף שנה מן המערה. לפי ניתוח הגנום, דניסובה 11 הייתה אשה בת-כלאיים לאם ניאנדרטלית ואב דניסובי.
ממצאים מטיבט
באפריל 2019, צוות חוקרים מטיבט, סין, גרמניה, בריטניה וצרפת דיווח על לסת תחתונה דניסובית שהתגלתה במערת באישיה (Baishiya Karst Cave), בגובה של 3,280 מטר מעל פני הים, במחוז גאנסו ברמת טיבט. הלסת התגלתה עוד בשנת 1980, אך הסיווג והתיארוך שלה לא היו ברורים. הצוות תיארך את הלסת לתקופה של לפחות 160 אלף שנה לפני זמננו, והראה שהיא מכילה אללים מהגנום הדניסובי באמצעות אנליזת חלבון עתיק. ממצא זה הוא הראייה הראשונה להימצאותם של דניסובים מחוץ למערת דניסובה. לפי ההשערה, אללים מסוימים שרווחים כיום בקרב טיבטים ובני עם השרפה, ומאפשרים להם לתפקד טוב יותר בגבהים דלי החמצן של רכס ההימלאיה, הגיעו אל האדם המודרני מהאדם הדניסובי, באמצעות רביית כלאיים, והשיעור של האללים הללו באוכלוסייה הטיבטית גדל מאוד בזכות ברירה טבעית.
אנטומיה ומורפולוגיה
האדם הדניסובי הוא האוכלוסייה הראשונה של בני-אדם קדומים שהתגלתה והוגדרה באמצעות מחקר גנטי, תודות להשגים במיצוי דנ"א מעצמות מאובנות. עקב היעדר מאובנים מפורטים יותר שלו, בשנים הראשונות לגילויו לא היה ידוע כמעט דבר על תכונותיו האנטומיות, ולכן גם לא היה ברור היחס שלו לאוכלוסיות ומינים קדומים אחרים כמו הומו היידלברגנסיס או הומו ארקטוס.
השן הטוחנת שהתגלתה היא גדולה בממדיה, ובכך אופיינית יותר לטווח הגדלים של אוכלוסיות מתקופת הפלייסטוקן התיכון, כלומר להיידלברגנסיס ולארקטוס, מאשר לניאנדרטלים ולבני-אדם בני-ימינו.
בשנת 2019 פרסם צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית מהמעבדה של לירן כרמל מאמר המשחזר את המורפולוגיה של שלד האדם הדניסובי. השחזור בוצע על סמך דנ"א שהופק מעצם הזרת דניסובה 3 ועל מיפוי המתילציה שאותם חוקרים שחזרו מתוך עצם הזרת כמה שנים קודם לכן. במחקר שילבו החוקרים את המידע על הקשר בין גנים לתכונות מורפולוגיות שונות המתבטאות בשלד יחד עם נתוני המתילציה של אותם גנים. מכיוון שמתילצית דנ"א מהווה מנגנון בקרה המווסת את פעילות הגנים ניתן, בהצלבת המידע, להבין כיצד התבטאו תכונות שונות בהתאם לרמת פעילות הגנים המקושרים אליהן. החוקרים מצאו שהאדם הדניסובי היה ברוב תכונותיו דומה מאוד לאדם הניאנדרטלי, קבוצת האדם הקרובה אליהם ביותר. עיקר ההבדלים מרוכזים בגולגולת, שאצל דניסובים היא רחבה יותר משל ניאנדרטלים ובעלת מבנה לסת ושיניים שונה.
מוצא
לא ידועים שלדים מאתרים אחרים, פרט למערת דניסובה, שניתן ליחסם בוודאות לדניסובים. כריס סטרינגר הציע לזהות את הדניסובים עם מאובני אדם ממספר אתרים ארכאולוגים בסין, כמו דאלי (Dali), ג'יניושן (Jinniushan) ומאבה (Maba), שמתוארכים לגילים של 280 אלף עד 100 אלף שנים. לפי הנפח הפנימי של הגולגולות, מאובנים אלו היו בעלי מוח בנפח של 1,120 עד 1,260 סמ"ק, שנחשב גדול מהטווח האופייני לארקטוס האסייתי, דומה לזה של מאובני היידלברגנסיס מאירופה, ועדיין קטן במקצת מהממוצע של בני-אדם בימינו ושל ניאנדרטלים מאוחרים. לפני גילוי הגנום הדניסובי, כמה חוקרים ראו במאובנים אלו ענף מזרחי של היידלברגנסיס.
רביית כלאיים עם אוכלוסיות אדם אחרות
למרות הפיצול העתיק בין הדניסובים לאדם המודרני, מחקרים מצאו שאנשים בני-ימינו ילידי פפואה, מלנזיה ואוסטרליה נושאים בגנום שלהם שיעור מסוים – נמוך אומנם – של אללים שאופייניים לגנום הדניסובי. תגלית זו מצביעה על רביית כלאיים מאוחרת יחסית בין האדם הדניסובי לחלק מן האנושות המודרנית. היא מצטרפת לתגלית קודמת מתוך הגנום הניאנדרטלי בדבר רביית כלאיים בין האדם הניאנדטלי לבני-אדם מודרניים מחוץ לאפריקה (ילידי אירופה, אסיה, אוסטרליה ואמריקה).
בדומה לשאר בני-האדם המודרניים שאינם אפריקאים, הגנומים של ילידים מלנזים ואוסטרלים בני-ימינו דומים יותר לגנום הניאנדרטלי בשיעור של כ-3%-2%, בהשוואה לגנומים של אפריקאים בני-ימינו, אך בנוסף לכך, הגנומים המלנזים והאוסטרלים גם דומים יותר לגנום הדניסובי בשיעור של 4% עד 6%, יחסית לשאר בני-האדם בני-ימינו (ילידי אפריקה, אירופה, אסיה ואמריקה). התסריט הפשוט ביותר שהוצע להסברת עובדות אלו מורכב משלושה שלבים:
תסריט זה עדיין אינו מסביר מדוע גנומים של ילידי מזרח אסיה של היום, בניגוד לילידי מלנזיה ואוסטרליה, מראים רק שיעור נמוך מאוד או אפסי של דמיון לגנום הדניסובי. להסברת עובדה זו הוצע שגלי הגירה מאוחרים יותר של בני-אדם מודרניים מן המערב התנחלו במזרח אסיה והחליפו את גל ההגירה הראשון, שבו נטמעו הדניסובים, אך צאצאי גל זה עדיין שרדו במלנזיה ובאוסטרליה.
כמו כן נמצאו בגנום הדניסובי תרומות ניאנדרטליות בשיעור של פחות מ-0.5% כתוצאה מרביית כלאיים שלהם עם ניאנדרטלים מסיביר, שהגנום שלהם נמצא במאובן אחר ממערת דניסובה, ותרומות של 0.5% עד 8% כתוצאה מרביית כלאיים שלהם עם אוכלוסייה בלתי-ידועה שהתפצלה מן הדניסובים, הניאנדרטלים והאדם המודרני לפני כמיליון שנה. הועלתה השערה שאוכלוסייה זו מייצגת את המין הומו ארקטוס.
סיווג טקסונומי
אין עדיין קונצנזוס מדעי בנוגע להגדרה הטקסונומית של האדם הדניסובי, ואין לו שם מדעי רשמי, אך הוא שייך ללא ספק לסוג האדם (הומו). פלאואנתרופולוגים "פצלנים" (אנגלית: splitters), שמסווגים את האדם הניאנדרטלי כמין אדם "ניאנדרתלנסיס" נפרד מספיינס, יראו קרוב לוודאי גם את האדם הדניסובי כמין נפרד בסוג אדם. לעומת זאת פליאואנתרופולוגים "אחדנים" (lumpers), המסווגים את האדם הניאנדרטלי כתת-מין של ספיינס, עשויים להגדיר באופן כזה גם את האדם הדניסובי, במיוחד לאור הראיות לרביית כלאיים שלו עם אוכלוסיות ספיינס.
השוואה מפורטת של הגנום הדניסובי לגנומים שלמים של ניאנדרטלים ושל בני-אדם בני ימינו מכל העולם מראה כי המרחק הגנטי בין הדניסובים והניאנדרטלים גדול רק במקצת מהמרחק הגדול ביותר שניתן למצוא בין אוכלוסיות אדם בנות-ימינו מכל העולם. כל אוכלוסיות האדם כיום שייכות לכל הדעות לאותו המין, ואין להן כל קושי להתרבות אלו עם אלו ולהעמיד צאצאים פוריים לחלוטין. לכן השוואה זו מרמזת שאפילו אם יסווגו הניאנדרטלים כמין נפרד מספיינס, הדניסובים צריכים להחשב כתת-מין או אוכלוסייה של ניאנדרטלים. עם-זאת, השוואה זו מבוססת על רצפים גנטיים בלבד, ואם בעתיד יתגלו מאובנים דניסובים שהאנטומיה שלהם שונה מן האנטומיה הניאנדרטלית, יהיה בכך סיוע לסיווגם כמין נפרד.
הים הצהוב
הים הצהוב (בסינית מפושטת: 黄海; בקוריאנית: 황해), הוא חלקו הצפוני של ים סין המזרחי, המסתיים באוקיינוס השקט. הים שוכן בין סין לבין חצי-האי קוריאה.
מקור שמו של הים הוא מגרגירי החול שצבעו את מימיו, בדומה לנהר הצהוב שבסין.
האקלים מאופיין בחורפים קרים ויבשים וקיצים רטובים וחמים. מסוף נובמבר ועד מארס שורר מונסון צפוני חזק, שמלווה לפעמים בסופות שלגים. סופות טייפון מתרחשות בקיץ. טמפרטורות האוויר נעות בין 10 ל-28 מעלות צלזיוס וכמות המשקעים השנתית היא בין 500 מ"מ בצפון עד ל-1,000 מ"מ בדרום. ערפל ימי קיים לעיתים קרובות לאורך החופים, במיוחד באזורים קרים.
גאוגרפיה
החלק הפנימי ביותר של הים הצהוב נקרא ים בוהאי, אליו זורמים מימיו של הנהר הצהוב והנהר האי. מפרץ קוריאה, שגם הוא חלק מהים הצהוב, נמצא בין מחוז ליאונינג בצפון-מזרח סין לבין חלקה הצפון-מערבי של קוריאה הצפונית. ים בוהאי ומפרץ קוריאה מופרדים על ידי חצי-האי ליאודונג, בו שוכנת עיר הנמל דאליין.
הים הצהוב משתרע על שטח של כ-416 אלפי קילומטרים רבועים. נפח המים הממוצע הוא כ-17,000 קילומטרים מעוקבים, והעומק הממוצע הוא 40 מטר. במקומות העמוקים ביותר הוא מגיע ל-105 מטרים. תחתית הים מכוסה בחול וסחף. קו החוף אינו אחיד ויש בו מפרצים גדולים וקטנים רבים. בצד הסיני, החופים הם לרוב שטוחים, וחוף קוריאה מורכב כולו מסלעים. ליד החוף קיימים מספר איים קטנים, שכמה מהם מתפקדים כאתרי נופש פופולריים.
הים הצהוב הוא אחד מארבעה ימים הנקראים על שם שמות צבעים נפוצים - כשהאחרים הם הים השחור, הים הלבן והים האדום.
נמל מאלברי
ממוזער|250px|תצלום אוויר חלקי של הנמל המלאכותי הבריטי ליד חוף גולד. נראה בו רציף הפריקה המרכזי ומעליו רציף נוסף ששימש לפריקת תחמושת נמל מאלברי (באנגלית: Mulberry Harbour, "נמל תות עץ" שם קוד ללא משמעות) היה נמל מלאכותי, מורכב מחלקים שיוצרו מראש, אשר נבנה על ידי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. שני נמלים שכאלו הובאו לנורמנדי לאחר הפלישה אליה ביוני 1944 והוצבו מול שניים מחופי הפלישה. הנמל שבחוף אומהה האמריקני נהרס במהרה בסערה, אך הנמל האחר, בחוף גולד, פעל כחצי שנה וסייע בהזרמת אספקה לכוחות בעלות הברית באירופה.
סיבות להקמה
לאחר כיבוש צרפת במאי 1940 נעשו ניסיונות לחדור לשטח על ידי כוחות של בעלות הברית אך ללא הצלחה. המפורסם שבניסיונות אלו הייתה הפשיטה על דייפ ב-19 באוגוסט 1942 ניסו כמה אלפי חיילים של בעלות הברית שרובם היו מדיוויזיית החי"ר ה-2 הקנדית, לתפוס ראש גשר בחופה הצפוני של צרפת. ניסיונם לא עלה בטוב ורוב הכוח נהרג או נלקח בשבי. אחד הלקחים המרכזיים של פשיטה זו היה, כי ערי נמל בצפון צרפת יהוו יעד מבוקש לנחיתת בעלות הברית ובשל כך יהיו ממוגנות היטב מה שיגרום לאבדות רבות בכיבושן.
הנמל הצף
מהנדסים של בעלות הברית הגו את הרעיון לפיו ייבנה נמל מלאכותי מחלקים מוכנים מראש. חלקיו ייגררו על פני תעלת למאנש אל חופי הפלישה. שם יוצב וישמש בסיס אליו יוכלו בעלות הברית לפרוק אספקה עד לתפיסת אחת מערי הנמל הגדולות.
חלקיו העיקריים של הנמל היו: ממוזער|250px|טנק יוצא מספינת נחיתה לטנקים אל רציף פריקה בנמל מאלברי הבריטי ממוזער|250px|מזח צף בנמל מאלברי האמריקני; ברקע מאחוריו - רציף פריקה
פעילות הנמלים
שני נמלים מלאכותיים הוקמו בחופי הפלישה, האחד בחוף אומהה והשני בסמוך לחוף גולד ליד העיירה ארומאנש. ב-19 ביוני 1944 נהרס הנמל בחוף אומהה עקב סופה חזקה במיוחד. רק הנמל של ארומאנש המשיך לפעול.
בנמל הוקם רציף פריקה מרכזי לספינות, שהורכב משבעה רציפי פריקה שהוצבו בטור עורפי וביניהם חוליות מקשרות. אורכו הכולל היה כ-700 מטר. שני מזחים צפים באורך של כקילומטר כל אחד הובילו ממנו אל החוף.
בנוסף לכך הוקמו בנמל עוד שני רציפי פריקה, שלכל אחד מהם היה מזח צף משלו: רציף פריקה לנחתות ולספינות נחיתה לטנקים, ורציף פריקה לכלי שיט שנשאו תחמושת.
הנמל בחוף ארומאנש פעל כששה חדשים, עד אשר נפתח נמל אנטוורפן שבבלגיה לשימושן של בעלות הברית בחודש נובמבר 1944. בנמל נפרקה אספקה של מעל 2 מיליוני טונות ואין ספק כי הוא מילא את ייעודו.
כיום ניצבות תיבות הבטון העצומות ושרידי האוניות הטבועות, כעדות אילמת למבצע הגדול שהתחולל בחוף במחצית השנייה של 1944.
בעיירה ארומאנש, שלחופה שכן בעבר הנמל הבריטי, קיים כיום מוזיאון המספר על המבצע ובו דגם שלו.
מקורות
Guy Hartcup, Code Name Mulberry: The planning, building and operation of the Normandy Harbours, Barnsley, UK: Pen & Sword, 2006 (originally published 1977).
פסגות 8,000 המטרים
פסגות 8,000 המטרים הן ארבע עשרה הפסגות העצמאיות הגבוהות ביותר בכדור הארץ, שגובהן הוא מעל 8,000 מטרים מעל גובה פני הים. כל הפסגות נמצאות ברכסי ההרים הימליה וקארקוראם שבאסיה.
המטפס הראשון שטיפס את כל 14 הפסגות היה ריינהולד מסנר מאיטליה, בין השנים 1970–1986. הוא טיפס על הפסגה האחרונה ב-16 באוקטובר 1986 בגיל 42. נכון לשנת 2021, רק 44 מטפסים השלימו משימה מסוכנת ותובענית זו. לפחות ארבעה מטפסים נספו בהיותם קרובים לסיום המשימה.
ב-29 באוקטובר 2019 המטפס הנפאלי נירמל פורג'ה קבע את שיא הטיפוס המהיר בטפסו את כל 14 הפסגות תוך שישה חודשים ושישה ימים, תוך שהוא מנפץ את השיא הקודם שעמד על שמונה שנים. משימה זו שהוא קרא לה Project Possible תועדה בסרט 14 פסגות: שום דבר אינו בלתי אפשרי.
רשימת פסגות 8,000 המטרים
(הנתונים מעודכנים לספטמבר 2003, מספר החברה הגאוגרפית הסינית.)
הגרדיאן
הגרדיאן (באנגלית: The Guardian) הוא עיתון יומי בריטי. יחד עם העיתונים האובזרבר ו-"The Guardian Weekly" הוא חלק מ"קבוצת גרדיאן מדיה", שבבעלות "נאמנות סקוט". הנאמנות נוצרה בשנת 1936 כדי "להבטיח את עצמאותו הכלכלית והמערכתית של ה'גרדיאן' לנצח, ולשמור על החופש העיתונאי והערכים הליברליים של ה'גרדיאן' ללא התערבות מסחרית או פוליטית". הנאמנות הוסבה לחברה בע"מ בשנת 2008, עם חוקה שנכתבה כך שתשמור עבור הגרדיאן את אותן ההגנות שהובטחו ב"נאמנות סקוט" על ידי יוצריה. הרווחים שלה מושקעים מחדש בעיתונות ואינם מחולקים לבעלי מניות.
לגרדיאן יש מהדורה מקוונת, TheGuardian.com, וכן שני אתרים בינלאומיים, Guardian Australia (נוסד בשנת 2013) ו-Guardian US (נוסד בשנת 2011). קהל הקוראים של העיתון נוטה לכיוון השמאל הליברלי בבריטניה. לפי סקר משנת 2000, 80% מקוראיו הם מצביעי מפלגת הלייבור הבריטית. סקר דומה משנת 2004 מצא ש־44% מקוראיו הם מצביעי לייבור ו־37% הצביעו למפלגת הליברל דמוקרטים.
ב עבר העיתון בהדרגה למודל הכנסות דיגיטלי, כאשר חלקם של הכנסות מהמהדורה המודפסת ומפרסום ירד. למהדורה המקוונת של העיתון אין חומת תשלום, אך הקוראים מוזמנים לרכוש מינוי דיגיטלי, או לספק 'תמיכה' בסכום שהקורא יכול לבחור, באופן חד פעמי או קבוע. ביולי 2018 דיווח העיתון שההכנסות הדיגיטלית עקפו לראשונה את ההכנסות מהמהדורה המודפסת. בדצמבר 2021, דיווח העיתון על 1,000,035 מינויים ותומכים קבועים דיגיטליים, ו-114,251 מינויים למהדורה המודפסת.
השנים הראשונות
ה"גרדיאן" נוסד בשנת 1821 במנצ'סטר, בשם The Manchester Guardian, "הגרדיאן של מנצ'סטר", על ידי איש העסקים וסוחר הכותנה ג'ון אדוארד טיילור, עם גיבוי כספי של קבוצת "המעגל הקטן", קבוצת אנשי עסקים ליברלים ונון קונפורמיסטיים. הם השיקו את העיתון, ב-5 במאי 1821 (במקרה היה זה יום מותו של נפוליאון) לאחר שמשטרת מנצ'סטר סגרה את העיתון "מנצ'סטר אובזרבר" הקיצוני יותר, עיתון שתמך במפגיני טבח פיטרלו.
בשנים אלו היה "הגרדיאן של מנצ'סטר" לרוב עוין לדרישות של מעמד הפועלים לשיפור תנאיו. הוא הטיל ספק בהצעת חוק המגבילה את יום העבודה לעשר שעות ב-1832, כי לנוכח התחרות הזרה, העברת החוק תביא להרס הדרגתי של תעשיית הכותנה בממלכה. העיתון גם כתב בגנות שביתות שפרצו בעיר.
עבדות ומלחמת האזרחים של ארצות הברית
עם התגברות המתחים בארצות הברית על רקע הניסיונות לביטול העבדות, כתב העיתון כי "העבדות היא רוע מפלצתי, אך מלחמת אזרחים גם היא; ולא היינו מבקשים לבטל אפילו את העבדות באמצעות הסכנה הקרובה של מלחמה". העיתון הציע שארצות הברית תפצה את בעלי העבדים על שחרור עבדים, וקראה לנשיא פרנקלין פירס לפתור את המשבר בדרכי שלום.
ב-13 במאי 1861, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, הציג "הגרדיאן של מנצ'סטר" את מדינות הצפון כאלו המטילות מונופול מסחרי מכביד על מדינות הקונפדרציה, והעלה את הטענה שאם למדינות הדרום יתאפשר סחר ישיר עם אירופה, לא ירחק היום שהעבדות עצמה תפסיק. בדעה דומה החזיק גם המנהיג הליברלי ויליאם גלאדסטון.
באותן השנים הייתה מחלוקת בבריטניה על מלחמת האזרחים, אפילו בתוך מפלגות פוליטיות. גם בתוך "הגרדיאן של מנצ'סטר" היה עימות. העיתון תמך בתנועות העצמאות של עמים ברחבי העולם, וסבר שהוא צריך לתמוך גם בזכויות של הקונפדרציה להגדרה עצמית. הוא מתח ביקורת על הצהרת האמנציפציה של הנשיא אברהם לינקולן, על כך שהיא לא שחררה בפועל את כל העבדים בארצות הברית. באותה עת, המצור שהטילו מדינות הצפון על מדינות הדרום, הביא לרעב וסבל בערי התעשייה הבריטיות, שהסתמכו על הכותנה ממדינות הדרום כחומר גלם עיקרי לתעשיית הטקסטיל. בחלקם כולל בעיר ליברפול, רבים תמכו בקונפדרציה של מדינות הדרום. ב-31 בדצמבר 1862 קיימו עובדי תעשיית הכותנה פגישה באולם הסחר החופשי במנצ'סטר, אשר בו גינו את העבדות באמריקה, ואת הניסיון של בעלי העבדים הדרומיים המרדנים לארגן ביבשת האמריקאית הגדולה מדינה עם עבדות. "הגרדיאן של מנצ'סטר" ביקש להרתיע את העובדים מההתאספות למטרה גינוי זה והתמיכה בלינקולן. כשנרצח ב-1865, כתב העיתון ששלטונו של לינקולן היה "סדרה של מעשים שסולדים מכל תפיסה אמיתית של זכות חוקתית וחירות אנושית", אך גם "אין ספק שיש להצטער על כך, שלא הייתה לו הזדמנות להצדיק את כוונותיו הטובות".
תקופת סקוט
משנת 1872, במשך 57 שנים, ערך את העיתון צ'ארלס פרסטוויץ' סקוט, אחיין של המייסד ג'ון טיילור, שהפך את העיתון מעיתון מקומי לעיתון כלל-ארצי, ובשנת 1907 רכש אותו מידי ג'ון אדוארד טיילור הבן. סקוט העניק לעיתון מגמה יותר רדיקלית, למשל כשהצטרף למחנה של גלאדסטון מנהיג המפלגה הליברלית, הביע התנגדות למלחמה השנייה עם הבורים בדרום אפריקה וכשתמך ב-1895 במאבק לזכות בחירה לנשים והזכות של נשים להיבחר לתפקידים ציבוריים. אך היה ביקורתי כלפי טקטיקת הפעולה הישירה של הסופרג'יסטיות. נטען כי הביקורת של סקוט שיקפה זלזול נרחב, באותה עת, כלפי אותן נשים ש"עברו על הציפיות המגדריות של החברה האדוארדית".
ידידותו של סקוט עם חיים ויצמן מילאה תפקיד בהצהרת בלפור משנת 1917, במאמרי תמיכה שפרסם.
בשנת 1919 נסע כתב העיתון ווט גוד למוסקבה, וערך ראיונות עם ולדימיר לנין ומנהיגים סובייטים אחרים.
בשנת 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, החלו יהודי וינה להיעזר בעיתון כדי לפרסם פניות למשפחות בבריטניה, על מנת שאלה יאמצו את ילדיהם. כ-60 ילדים יהודים מווינה אומצו בדרך הזו על ידי משפחות בריטיות. הסיבה לכך שיהודי וינה פנו לגרדיאן ופרסמו את המודעות, נובעת מכך שכמה שנים לפני כן, במהלך מלחמת האזרחים בספרד, אומצו ילדים בסקיים באותה שיטה של פרסום מודעות בעיתון.
במחצית השנייה של המאה ה-20
בשנת 1948, נאמן לרעיונותיו של צ'ארלס סקוט, תמך הגרדיאן בהקמת מדינת ישראל.
הגרדיאן התנגד נחרצות להתערבות הצבאית במהלך משבר סואץ ב-1956, במאמר ציין כי "האולטימטום האנגלו-צרפתי למצרים הוא מעשה איוולת, ללא הצדקה בשום תנאי. הדבר שופך דלק על אש גוברת. אין לדעת איזה סוג פיצוץ יבוא בעקבותיו".
בשנת 1959 שונה שם העיתון מ"הגרדיאן של מנצ'סטר" לשמו הנוכחי, שבא להדגיש את אופיו הכלל-ארצי, וכעבור חמש שנים, ב-1964, עברה מערכת העיתון ללונדון.
בשנת 1983 העיתון עמד במרכז מחלוקת, סביב מסמכים בנוגע להצבת טיל שיוט של ארצות הברית בבריטניה, שהודלפו לגרדיאן על ידי עובדת המדינה שרה טיסדל. בסופו של דבר העיתון נענה להוראת בית המשפט למסור לרשויות את המסמכים, מה שהביא לעונש מאסר על טיסדל לשישה חודשים, מהם ריצתה ארבעה. "אני עדיין מאשים את עצמי", אמר פיטר פרסטון, שהיה אז עורך ה"גרדיאן", אך הוא המשיך וטען כי לעיתון לא הייתה ברירה כיוון שהוא "האמין בשלטון החוק". במאמר שדן בג'וליאן אסאנג' והגנה על מקורות על ידי עיתונאים, ג'ון פילגר מתח ביקורת על עורך ה"גרדיאן" דאז, על שבגד בטיסדל, בכך שבחר לא להיכנס לכלא בעצמו, על פי העיקרון הבסיסי של הגנה על מקור.
בדצמבר 1992, לשכת העיתונות הממשלתית שללה את תעודות העיתונאי של כתב ה״גרדיאן" איאן בלק, בעקבות הפרה כביכול של הוראות הצנזורה הצבאית בנושא אסון צאלים ב'. החשיפה כי באסון מעורבת סיירת מטכ"ל שהרמטכ"ל דאז, אהוד ברק, היה במקום וכי התרגיל בו התרחש האסון היה לקראת ביצוע התנקשות בחיי נשיא עיראק, סדאם חוסין. מידע שאחר כך הותר לפרסום.
בשנת 1993 קנה "הגרדיאן" את השבועון "אובזרבר", המופיע בימי ראשון.
בשנת 1995 נתבע העיתון על הוצאת דיבה על ידי השר ג'ונתן אייטן, בשל כתבה בה נטען כי המיליונר המצרי מוחמד אל-פאייד, שילם עבורו ועבור אשתו את השהות במלון ריץ בפריז. שלכאורה היה קבלת שוחד מצד אייטן. אייטן הצהיר בפומבי כי הוא "יילחם על האמת הפשוטה". תיק בית המשפט נמשך מספר שנים, וב-1997 הציג הגרדיאן ראיות לכך שטענת אייטן שאשתו שילמה עבור השהות במלון אינה נכונה. בשנת 1999, אייטן נכלא בגין עדות שקר ועיוות הצדק.
בינואר 1995, מונה אלן רסברידג'ר לעורך העיתון. רסברידג'ר הוביל את העיתון להשקעה של מאות מיליוני ליש"ט באתר אינטרנט ותוכן דיגיטלי, כדי להיהפך לכלי תקשורת בעל השפעה בינלאומית. הוא הקים צוותים בארצות הברית ובאוסטרליה, שכר מאות עיתונאים ואנשי טכנולוגיה. האתר הושק ב-1999, זכה להצלחה רבה אך גרר את העיתון לשנים של הפסדים כספיים.
במאה ה-21
בדצמבר 2000, מאמר מערכת שהתפרסם בעיתון עורר סערה, לאחר שקרא לקיים משאל עם בשאלת עתידו של בית המלוכה, או הפיכתה של בריטניה לרפובליקה; המאמר היה עבירה על חוק בן 150 שנה, לפיו כל מי שמביע תמיכה פומבית ברפובליקה יועמד לדין; אך חוק זה לא נאכף בפועל.
בשנת 2004 הודיע ה"גרדיאן" על מתיחת פנים עם העברתו לפורמט מסוג "ברלינר", בדומה לעיתונים אירופיים רבים. הפורמט בגודל 470 × 315 מ"מ, הוא מעט גדול יותר מפורמט הצהובון המסורתי הבריטי. שינוי זה בא בעקבות מהלכים דומים של המתחרים העיקריים שלו ה"אינדפנדנט" ו"הטיימס". הפורמט החדש הושק ב-12 בספטמבר 2005. הפורמט גם כלל עיצוב מקיף מחדש של מראה העיתון. המעבר עלה לגרדיאן כ-80 מיליון ליש"ט וכלל הקמת בתי דפוס חדשים במזרח לונדון ובמנצ'סטר, מכיוון שעד אז אף מכונת דפוס בבריטניה לא יכלה לייצר עיתונים בפורמט ברלינר. ההשקעה הביאה לעלייה בתפוצת העיתון. בדצמבר 2005 עמדה התפוצה היומית הממוצעת על 380,693 עותקים, כמעט 6 אחוז יותר מהנתון בדצמבר 2004. עם זאת בשנים הבאות חלה ירידה בתפוצת העיתון.
באוגוסט 2007 פרסם העיתון לראשונה כתבה בהתבסס על מידע שנמסר באמצעות אתר ויקיליקס, על שחיתות מצד משפחתו של מנהיג קניה לשעבר דניאל אראפ מוי. ב-2009 שיתפו פעולה העיתון והאתר שוב, לאחר שצו שהוציא שופט בלונדון מנע מהעיתון לפרסם תחקיר מקיף על ניסיונות של בנק ברקליס להונות את רשויות המס. בתגובה העביר הגרדיאן את כל המסמכים שהיו ברשותו בפרשה זו לוויקליקס, שפרסם אותם. שני כתבי העיתון, דייוויד ליי ולוק הרדינג, זכו לאמונו של מייסד ויקיליקס ג'וליאן אסאנג', והוא סיפק להם מידע רב שהחזיק האתר. הוסכם גם שישותפו במידע את ה"ניו יורק טיימס" האמריקאי והשבועון "דר שפיגל" הגרמני. בין היתר נחשף, שמנהיגי מדינות ערביות תמכו בפתרון צבאי לתוכנית הגרעין האיראנית, מאות אלפי מסמכים על המלחמה בעיראק ובאפגניסטן, ואלפי מברקים מסווגים של דיפלומטים אמריקאים.
ביולי 2013, פרסם העיתון מספר כתבות שהיו המבוססות על מידע שהעביר לו אדוארד סנודן, עובד לשעבר בסוכנות לביטחון לאומי (NSA) של ארצות הברית. חודש אחר כך מספר נציגים של סוכנות המודיעין הבריטית מטה התקשורת הממשלתית (GCHQ), הגיעו לעיתון ופיקחו על השמדתם של כוננים קשיחים ומחשבים שעליהם היו חומרים של סנודן. במאמר שכתב העורך, אלן רסברידג'ר, נמסר שהממשלה הבריטית איימה על העיתון שאם לא ישמיד, או ימסור לידיה, מסמכים הקשורים להדלפות של סנודן, יינקטו נגד הגרדיאן הליכים משפטיים. אחר כך התפרסם כי שניים מיועציו הבכירים של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון הם שהביאו לפעולה נגד העיתון. בשימוע בפרלמנט הבריטי, טען עורך הגרדיאן שהביטחון הלאומי לא נפגע בעקבות פרסום מסמכי סנודן ורק 1% מהמסמכים שהודלפו על ידי אדוארד סנודן פורסמו לבסוף. בשנת 2014, זכה העיתון בפרס פוליצר על סיקור הדלפות אדוארד סנודן.
בשנת 2015 פרש אלן רסברידג'ר מתפקיד עורך העיתון, במקומו מונתה קתרין וינר, שניהלה קודם את מהדורת העיתון בארצות הברית. היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לתפקיד עורכת ראשית. שנה לאחר שמונתה, נאלץ העיתון לבצע קיצוץ נרחב ולפטר מאות עובדים לאחר הירידה המתמשכת במכירות הפרסום בעיתונות המודפסת.
באפריל 2016, היה העיתון שותף לפרסום מסמכי פנמה, שכוללו ראיות לפעילות פיננסית ענפה של אנשי עסקים ופוליטיקאים ממדינות שונות, במקלטי מס שונים ברחבי העולם, לרבות הלבנת הון.
בינואר 2018, עבר העיתון שוב מתיחת פנים והחל להיות מודפס בפורמט של טבלואיד בריטי סטנדרטי (280 × 430 מ"מ), בין היתר במטרה לצמצם את ההפסדים הכספיים שספג העיתון בעקבות ההתרחבות הבינלאומית שלו.
ביולי 2021, היה הגרדיאן שותף לקבוצה של 17 גופי תקשורת ברחבי העולם שעבדו על פרויקט פגסוס, תחקיר עיתונאי שחשף ריגול של ממשלות לעיתונאים, פוליטיקאים באופוזיציה, פעילים, אנשי עסקים ואחרים באמצעות תוכנת הריגול פגסוס שפותחה על ידי חברת הטכנולוגיה הישראלית NSO Group, שמשווקת לכאורה למעקב אחר "פשעים חמורים וטרור". בשנת 2020, רשימה של 50,000 מספרי טלפון דלפה לארגון "סיפורים אסורים", וניתוח של הרשימה גילה שהיא מכילה את מספרי טלפון של פוליטיקאים מובילים, פעילי זכויות אדם, עיתונאים, עורכי דין ופעילים חברתיים ברחבי העולם.
המהדורה הדיגיטלית
בשנת 1999, השיק העיתון אתר אינטרנט בכתובת Guardian.co.uk, שהפך במהרה לאתר העיתונות הפופולרי ביותר בבריטניה. באוקטובר 2008 הוא הפך לעיתון הראשון בבריטניה שמשך יותר מ-25 מיליון משתמשים ייחודיים בחודש. באוגוסט 2010 עקף אותו אתר הצהובון השמרני דיילי מייל כאתר העיתון הפופולרי ביותר בבריטניה. ביוני 2011, הודיע העיתון כי האסטרטגיה החדשה תינתן עדיפות לגרסה המקוונת על פני המודפסת, בנוסף הוקם צוות של העיתון בארצות הברית, שיעסוק בפיתוח גרסה אמריקאית של האתר.
ב-30 ביולי 2013, האתר הועבר מ-guardian.co.uk ל-theguardian.com כחלק מהגדלת ההשקעות באתר והפיכתו לאתר גלובלי.
סיירה רמירז
סיירה אלכסה רמירז (באנגלית: Cierra Alexa Ramirez; נולדה ב-9 במרץ 1995) היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
ביוגרפיה
רמירז נולדה ב-9 במרץ 1995 ביוסטון שבמדינת טקסס שבארצות הברית. אביה, סוני, היה מפיק מוזיקלי ואמה, קריס, הייתה גננת. רמירז גדלה בשוגר לנד, טקסס לפני שעבר ללוס אנג'לס, קליפורניה. היא סיימה את לימודיה באמצעות חינוך ביתי כדי לאפשר לה להמשיך בקריירת המשחק שלה.
קריירה מוזיקלית
רמירז חתומה על חוזה תקליטים באיגוד המוזיקה אימפייר וטריבקה. היא הופיעה כמופע החימום למספר אמנים, כולל Earth, Wind & Fire.
ב-20 ביוני 2016 הוציאה רמירז את המיני-אלבום הראשון שלה, Discreet.
בשנת 2018 הוציאה רמירז את הסינגל הראשון "Bad Boys" מתוך אלבום הבכורה שלה, Over Your Head, שיצא ב-28 בפברואר 2020. סינגלים שיצאו בעקבות "Bad Boys" היו; "Liquid Courage (Love Me Better)", "Broke Us" בהשתתפות טרבור ג'קסון בשנת 2019 ו"BBU" בשנת 2020.
קריירת משחק
בשנת 2007 שיחקה רמירז תפקיד משני בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני, "החיים היפים של זאק וקודי" בתפקיד ג'סמין. רמירז גילמה את דמותה של קת'י בסדרת הטלוויזיה "סודות ההתבגרות", שהופיעה לראשונה בפרק ה-100 של התוכנית.
רמירז שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העלילתי "נערה בתהליך" בשנת 2012 לצד אווה מנדז ופטרישה ארקט, עליו זכתה בפרס ALMA לשחקנית המשנה האהובה ביותר בסרט.
החל משנת 2013, רמירז מגלמת את דמותה של מריאנה פוסטר, תחילה בסדרת הטלוויזיה של רשת Freeform, "משפחת פוסטר". התוכנית עלתה לאוויר ב-3 ביוני 2013 ושודרה במשך כ-5 עונות עד יוני 2018. היא ממשיכה לגלם את דמותה של מריאנה בספין אוף לסדרה "צרות טובות", שעלתה לשידור ב-9 בינואר 2019, בכיכובן של רמירז ומאיה מיטשל.
חיים אישיים
רמירז היא ממוצא קולומביאני ומקסיקני.
תוכנית שרון (תכנון פיסי בישראל)
התוכנית לא הייתה בעלת תוקף סטטוטורי, אולם היא שימשה כבסיס למדיניות הפיתוח של מדינת ישראל במשך שנים רבות.
ארכיטקטורת MIPS
מעבד ה-MIPS התחלק ל-3 סוגי מעבדים עיקריים, אשר עבדו בצורות שונות.
(מעבד רב-מחזורי היה יכול לעשות יותר פקודות ממעבד חד-מחזורי משום שהוא מורכב מיותר חלקים)
היסטוריה
MIPS החל את דרכו כפרויקט מחקר באוניברסיטת סטנפורד של צוות בראשות ג'ון הנסי (John L. Hennessy). בהמשך ייסד הנסי חברה בשם MIPS Computer Systems (כיום MIPS Technologies) שייצרה את המעבדים. החברה נקנתה על ידי סיליקון גרפיקס בשנת 1992.
כמו ARM, גם MIPS מספקת רישיונות למימוש המעבד כחלק ממעבדים אחרים, ומעבדי MIPS נפוצים למדי במערכות משובצות.
עשרה שקלים חדשים (מטבע)
עשרה שקלים חדשים הוא המטבע בעל הערך הגבוה ביותר בסדרת השקל החדש. המטבע הונפק לראשונה בישראל בשנת ה'תשנ"ה (1995), וזאת לאחר ששטר כסף בשווי זה הונפק משנת ה'תשמ"ה (1985) עם המעבר משקל ישן לשקל החדש.
שטר
השטר מסדרה א' של השקל החדש, הזהה בעיצובו לשטר בערך של 10,000 שקלים שעיצב אשר קלדרון, נשא את דיוקנה של ראש ממשלת ישראל הרביעית, גולדה מאיר. בחזית השטר, לצד דיוקנה של מאיר, הופיע עץ מסוגנן שענפיו שלובים, כאשר ברקע מנורת שבעת הקנים והמילים "שלח את עמי" באותיות זעירות. בגב השטר תמונתה של גולדה מאיר בתוך קהל מול בית הכנסת הכוראלי במוסקבה, לאחר שהגיעה לשם בתור שגרירת ישראל, עם המלים "שלח את עמי", הפעם הן באותיות גדולות והן באותיות זעירות. הצבע השליט בשטר הוא כתום, ומידותיו הן 13.8 ס"מ אורך על 7.6 ס"מ רוחב. מעוין בצד הפנים מימין למעלה הופיע כסימן ללקויי ראייה.
מטבע
לאחר יציאת השטר מן המחזור הונפק ב-7 בפברואר 1995 מטבע דו-מתכתי, לראשונה בישראל, בשווי עשרה שקלים חדשים, שטבעתו החיצונית עשויה מפלדה מצופה בניקל ואילו מרכזו עשוי ארד מצופה באורייט. מסתו של המטבע 7 גרם, עוביו 2.2 מ"מ וקוטרו 23 מ"מ, כאשר מרכזו הזהוב בקוטר 16 מ"מ. שולי המטבע מחורצים.
על פי נתוני החברה הישראלית למדליות ולמטבעות, הוטבעו 28,224,000 מטבעות.
בצד הנושא של המטבע, אשר עוצב על ידי ראובן נוטלס, מוטבע דקל מניב תמרים, שלמרגלותיו שני סלים קלועים ובתוכם תמרים. משמאל לדקל, על פני הטבעת, מופיע סמל מדינת ישראל, ובמחצית הימנית של הטבעת מופיע הכיתוב "לגאלת ציון" בכתב העברי הקדום ובכתב עברי בן ימינו. לאורך מחצית ההיקף הימני של העיגול הפנימי מוטבעות פנינים, ואילו מצד שמאל המטבע מחורץ לאורכו באופן חלקי. מקורו של עיצוב צד הנושא הוא במטבע עברי קדום משנת 69 לספירה - השנה הרביעית למלחמת היהודים ברומאים לפני חורבן בית המקדש השני.
בשנת 1995 הוטבע דיוקנה של ראש הממשלה גולדה מאיר על צד הנושא לפי עיצובו של גבי נוימן.
בחודש יוני 2023 דווח על הימצאות מטבעות עשרה שקלים, עם טעות הטבעה מסוג 'שבר ברשומה'.
אולימפיאדת השחמט 1978
אולימפיאדת השחמט ה-23 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בבואנוס איירס, שבארגנטינה, בין ה-25 באוקטובר ל-12 בנובמבר 1978.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו השתתפה נבחרת ישראל שכללה את:
התחרות לנשים
אולימפיאדת ה-8 לנשים התקיימה במקביל לתחרות הפתוחה.
נבחרת ישראל
באולימפיאדה זו נבחרת ישראל לא השתתפה.
כירורגיה
כירורגיה היא תחום ברפואה העוסק בריפוי מחלות, פציעות ומצבים רפואיים אחרים באמצעות ניתוח פולשני של גוף החולה.
כיום ניתן לבצע ניתוחים זעירים פולשניים, אשר מבוצעים באמצעות מספר חתכים קטנים בשילוב עם מצלמה.
הכירורגיה מבוצעת לרוב בבתי חולים, אם כי כיום הולך וגדל מספר הניתוחים המבוצעים במרפאות ואשפוזי יום. העוסק בכירורגיה קרוי כירורג או "רוֹפֵא מְנַתֵּחַ". הניתוחים מבוצעים בשיטה סטרילית, שמטרתה למזער את הסיכון לזיהומים.
את תחום הכירורגיה ניתן לחלק על פי החלוקה המקובלת למחלקות המנתחות בבתי החולים:
ניתוחים כירורגיים כללים כוללים גם כריתת איברים.
ישנן עדויות כי ניתוחים בוצעו כבר בימי קדם. לעדות זו משמשות מספר גולגולות אשר בהן חורים סימטריים בגדלים שונים, חלקם לאחר החלמת עצם, המצביעים על חיתוך מעשה ידי אדם. עד להמצאת ההרדמה בוצעו ניתוחים כאשר החולה ער לחלוטין.
כיום, עם התפתחות הטכנולוגיה, מספר הניתוחים המבוצעים בשיטת הלפרוסקופיה ובשיטת האנדוסקופיה, שבהן הפולשנות מזערית וההחלמה מהירה יחסית, הולך וגדל.
מיקרוכירורגיה הוא ענף בכירורגיה שבו מבוצעים ניתוחים עדינים ביותר בעזרת מיקרוסקופים מדויקים במיוחד. טכניקה זו מאפשרת ניתוח של חלקים שלא ניתן היה להגיע אליהם קודם בעין, באוזן הפנימית, בחוט השדרה ובמוח, וכן חיבור מחדש של אצבעות שנקטעו שמצריך תפירה של עצבים וכלי דם זעירים או של צינור זרע שנכרת.
היסטוריה
במהלך השנים הצטברו עדויות למגוון הליכים רפואיים שידעו הרופאים הקדומים לבצע כבר לפני אלפי שנים, בחלק מהמקרים אפילו הרחק בתקופת האבן. בין הממצאים נכללים ניתוחי ראש בהם נקדחו גולגולותיהם של המטופלים גם לפני 7,600 שנה, קידוחי שיניים שנערכו בדרום פקיסטן לפני 9,000 שנה ולאחרונה אף התפרסמו ממצאים המעידים על ניתוח קטיעת יד מוצלח באירופה לפני 7,000 שנה.
ממצאים מהאלף השני והאלף השלישי לפנה"ס במצרים העתיקה:
"פפירוס אדווין סמית'" הוא המסמך הכירורגי הקדום ביותר שהתגלה עד כה. הוא נכתב במאה ה-17 לפנה"ס, ולטענתם של רבים מהחוקרים, ביניהם פרופ' רוברט ה. ווילקינס (Robert H. Wilkins), רוב המידע שבו מבוסס על טקסטים שנכתבו בסביבות שנת 2640 לפנה"ס. הטקסט מורכב מ-48 מקרי פציעה, ועבור כל אחד מהם מפורטים הבדיקה הפיזיולוגית, האבחון ואופן הטיפול.
בשנת 2001 חוקרים מגרמניה גילו מומיה מצרית, המתוארכת לשנים 1500-700 לפנה"ס, של אדם שבוהן רגל ימין שלו נקטעה במהלך חייו והוחלפה בתותבת עץ שחוברה לרגל באמצעות רצועות עור. רקמה רכה שכיסתה את אזור הקטיעה מדגימה שהאדם המשיך את חייו לאחר הקטיעה.
אמנות הכירורגיה הייתה מוכרת כבר במצרים העתיקה, ובקברים מצריים קדומים נמצאו גולגולות מנוקבות או גולגולות שמהן הוצא פלח של עצם, כנראה כדי להקל על כאב ראש. גם בהודו היה לרופאים, כבר לפני 3,000 שנה, ידע כירורגי. אך בשל הידיעות המועטות שהיו לאנשים בזמן העתיק, בימי הביניים ואף בעת החדשה, עד למאה ה-19, על גוף האדם ופעילות איבריו, מתו רבים מהמנותחים על שולחן המנותחים, אם מחמת הלם ואיבוד דם, אם מחמת זיהומים, ואם בשל כאבי הניתוח האיומים.
הניתוח היה מבוצע בגוף המנותח ללא כל הרדמה, ולמעשה עד המאה ה-19 הייתה הכירורגיה נתונה בארצות אירופה בידי גלבים ולא בידי רופאים. אך במאות ה-19 וה-20 נתגלו תגליות מדעיות, שהפכו את הכירורגיה לאמצעי ראשון במעלה להצלת חיי אדם. תחילה חלו שיפורים בהרדמת המנותח. בראשית דברי ימי הכירורגיה ניסו המנתחים לטשטש את ערנותו של המנותח ולסמם אותו במשקאות כוהליים או באופיום ודומיו. במאה ה-19 הוכנסו לשימוש האתר, הכלורופורם והחנקן החמצני.
מאוחר יותר נסתייעו גם בחומרי הרדמה המוזרקים לגוף המנותח, כגון פנטוטל.
הבעיה הקשה שעמדה בפני הכירורגיה הייתה בעיית הזיהום של מקום הניתוח. בעיית הזיהום נפתרה עם גילוי החיידקים וגילוי אפשרות החיטוי.
שיפור הטכניקות הכירורגיות התבטא, למשל, בהמצאת חוטי תפירה הנמסים בגוף, שאין צורך להוציאם אחרי הניתוח, וכן בפיתוח מכונת לב-ריאה, שמאפשר ניתוח לב פתוח, כאשר הלב עצמו ריק מדם, והדם זורם דרך המכונה. הטכניקות הכירורגיות שופרו גם עם הכנסת שימוש באיברים תותבים עשויים מחומרים פלסטיים ועוד פיתוחים נוספים שנעשו מפלסטיק.
ישנן עדויות על קידוחי שיניים מלפני כ-9,000 שנה. בשנת 2006 דיווח כתב העת Nature על העדויות הקדומות ביותר שהתגלו לקידוח בשן אנושית של אדם חי. בעיר מרגר (Mehrgarh) הקדומה שבמערב פקיסטן של ימינו, התגלו שרידיהם של תשעה בני אדם שחיו לפני כ- 9,000-7,500 שנה ושבשיניהם הטוחנות נמצאו סימני קידוח. סימני שחיקה שהתגלו בשרידי הקידוח מעידים שהטיפול נערך במהלך חייהם של המטופלים, אשר המשיכו בחייהם עוד שנים אחר כך. כפי שסיפר מוביל המחקר פרופ' דייוויד פרייר (David Frayer) מאוניברסיטת קנזס שבארצות הברית על קידוחי השיניים באזור, "השיטה הזו יושמה במשך כ-1,500 שנה והייתה למסורת באתר הזה (העיר מרגר)". החוקרים מציעים שהקידוחים בוצעו באמצעות סכין צור זעירה שחוברה לקשת שאפשרה את סיבובה המהיר של אבן הצור. כיוון שהחומר ששימש לסתימת החור לא שרד עד ימינו, לחוקרים בינתיים קשה להעריך כיצד סתמו הרופאים את החור. לטענת החוקרים הידע הרפואי שעמד לרשות בני העיר מרגר לא עבר לתרבויות מאוחרות יותר שאכלסו את האזור.
ניתוחי ראש
קידוח (Trepanation) - התהליך של גילוף או קדיחה של חור בגולגולת, הוא דבר שהאדם יישם ברחבי העולם במשך אלפי שנים. גולגולות שעברו קידוחים כאלו התגלו בחלקים שונים של עולמנו, ביניהם בפרו, באירופה ובמצרים. אחת הדוגמאות המעניינות היא מתקופת האבן החדשה, גולגולת בת 5,000 שנה שהתגלתה בצרפת ובה שני קידוחים שונים. הרמה שבה הגולגולת נרפאה היא הוכחה ברורה לכך שהאדם המשיך לחיות שנים רבות לאחר שהתנסה בניתוח העדין הזה. אם נחזור לימים מוקדמים יותר, הוכחות נוספות ליישומן של השיטות האלו התגלו מתקופת האבן התיכונה: הגולגולת הקדומה ביותר שנתגלתה עם סימני קדיחה נמצאה באוקראינה בשנת 1966, והיא מתוארכת לשנים שלפני 8,020-7,620 שנה.
כפי הנראה הניתוחים בוצעו כשהמטופל היה נתון להשפעתו של סם מאלחש כלשהו. הרופא המומחה היה חותך את הקרקפת ואז שובר את העצם עם מקדח גס, כשהוא מקפיד לא לפגוע במוח. ברגע שהניתוח הסתיים הרקמות הרכות היו נסגרות ונתפרות. בסופו של דבר היה צומח עור חדש מעל החור.
כריתת גפים לפני 7,000 שנה
על פי המחקר שפורסם בכתב העת Antiquity Journal, לא נחשפו עדויות לזיהומים הקשורים להליך הקטיעה, דבר המציע שהניתוח נערך בתנאים לא מזוהמים יחסית. באופן מרשים, נראה שהמטופל אפילו הורדם לצורך הטיפול. האיבר נקטע בצורה נקייה והפצע טופל בתנאים סטריליים. חוקרים גילו שהמנותח שרד את הניתוח, ואף על פי שסבל ממחלת מפרקים ניוונית, הוא המשיך לחיות לאחר הניתוח במשך חודשים אם לא במשך שנים.
נראה שאובדן אמת ידו של המטופל לא הרחיקה אותו מהקהילה. קברו גדול יחסית לקברים מאותם ימים ונמצאו בו גרזן עשוי צפחה, מכוש צור ושרידיה של חיה צעירה, המעידים על מעמד חברתי גבוה.
נחשפו כבר שני מקרים של אנשים ששרדו קטיעות קדומות: אחד בגרמניה והשני בצ'כיה, שניהם משתייכים לתרבות LBK (המכונה גם תרבות קדרות קווית – Linear Pottery Culture) שחיה באירופה לפני 6,500 - 7,500 שנה.
בשנות ה-1880 שיפרה הממציאה האמריקנית הלן בלנשארד את המחט הכירורגית.
במקורות היהודיים
על פי המסופר בתלמוד הבבלי, ניתוח תחת הרדמה נעשה לרבי אלעזר, בנו של רבי שמעון בר יוחאי:
שרית לארי
שרית לארי (נולדה ב-12 באוקטובר 1971) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
לארי נולדה לאם ממוצא רומני ואב ממוצא פרסי, היא למדה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
קריירת משחק
היא הופיעה בתוכנית "דומינו" של הטלוויזיה החינוכית, גילמה את תפקיד טלי בעונה השנייה של "20 פלוס", סדרת ההמשך של "עניין של זמן". היא שיחקה בסרט הטלוויזיה "זמן אוויר" של הבמאי יצחק צפל ישורון, בסרט הטלוויזיה "המכתב שהגיע בזמן" גילמה את אחותה של איילת זורר.
היא שיחקה את אפרת הקצינה בסדרה "טירונות", היא גם שיחקה בסדרה "מיי פירסט סוני" ששודרה בערוץ 2. היא שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "הגננת".
עיסוקים אחרים
בשנים 2013–2014 עבדה בעמותת גישה - מרכז לשמירה על הזכות לנוע. משמשת מנכ"לית שותפה בעמותת מהפך-תע'ייר. קיבלה תואר דוקטור לפילוסופיה מבוסטון קולג'. כותרת הדיסרטציה שלה: "Trigger Narrative A Perspective on Radical Political Transformations". לימדה בסמינר הקיבוצים, הקריה האקדמית אונו, מכללת ספיר ובוסטון קולג'.
קישורים חיצוניים
\
בירקירקארה (כדורגל)
הקבוצה הוקמה בשנת 1950 מאיחוד שתי קבוצות שהיו קיימות בעיר בירקירקארה: "בירקירקארה יונייטד" ו"בירקירקארה סלטיק". היריבות המרכזיות של הקבוצה היו ונשארו גם כיום ולטה ופאולה היברניאנס וקבוצות אלה נאבקו בה לא פעם במאבקי הצמרת, לעיתים עד המשחקים האחרונים ממש לקביעת אלופת מלטה.
לאחר מאבקים קשים עד תום העונה בעונות 1997/98 ו-1998/99, בהן הקבוצה נלחמה עד תום העונה אך הפסידה במשחקים האחרונים של העונה, בעונת 2000 הקבוצה זכתה לראשונה בתולדותיה באליפות המלטזית ושחזרה הישג זה גם בעונת 2006 כאשר היא זוכה באליפות השנייה בתולדות המועדון.
הופעות באירופה
הקבוצה הופיעה לראשונה בתולדותיה באירופה, בעונת 1997/98, אז הופיעה בגביע אופ"א והפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת ספרטק טרנבה מסלובקיה. הקבוצה חזרה לגביע אופ"א גם בעונה לאחר מכן, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת שחטאר דונצק האוקראינית. גם בעונת 1999/00 הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה גם הפעם, הפעם לקבוצת לינגבי בולדקלאב הדנית. בעונת 2000/01 הקבוצה שיחקה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת קיי. אר. רייקיאוויק מאיסלנד.
בעונת 2001/02 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז עברה לראשונה בתולדותיה שלב במפעל אירופי כלשהו כאשר גברה בעזרת הפרש שערי חוץ על קבוצת לוקומוטיב טביליסי הגאורגית בסיבוב המוקדם והעפילה לסיבוב הראשון, אז הפסידה לקבוצה הרוסית דינמו מוסקבה. גם בעונה לאחר מכן הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצה האוקראינית מטאלורג זאפוריז'יה. בעונה לאחר מכן, עונת 2003/04 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה לקבוצה ההונגרית פרנצווארוש.
בעונת 2004/05 הקבוצה חזרה לגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת פרטיזן טיראנה מאלבניה. גם בעונה לאחר מכן הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, אז הפסידה בסיבוב המוקדם לקבוצת אפואל ניקוסיה הקפריסאית. בעונת 2006/07 הקבוצה חזרה למוקדמות ליגת האלופות, אז הפסידה בסיבוב המוקדם הראשון לקבוצת B36 טורסהאבן מאיי פארו. בעונת הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א, בסיבוב הראשון הקבוצה הפסידה לקבוצת היידוק ספליט מקרואטיה והודחה מהטורניר.
לוסי דובינצ'יק
לוּסִי דוּבִּינְצִ'יק (ברוסית: Люси Дубинчик; נולדה ב-17 בדצמבר 1982) היא שחקנית ישראלית. זוכת פרס אופיר לשנת 1996 על תפקידה כקלרה בסרט "קלרה הקדושה".
ביוגרפיה
דובינצ'יק נולדה לאירנה ולאלכס במשפחה בת ארבעה ילדים וגדלה במוסקבה שברוסיה (אז חלק מברית המועצות). ב-1989, בהיותה בת שבע, עלתה לישראל יחד עם משפחתה. בתחילה התגוררו ברחובות, וב-1992 עברו לתל אביב. בשנת 1992, כשהייתה בת 10, הוחתמה על ידי סוכנות הדוגמניות "יולי" כדוגמנית, ודגמנה עד שנת 1994 בקמפיינים, קטלוגים ופרסומות. דובינצ'יק היא בוגרת מגמת משחק ותיאטרון בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין" (ביחד עם תלמידי המגמה הופיעה בהפקת המקור של ההצגה "רצח" של חנוך לוין, כשהייתה בכיתות ז'-ח'), ובוגרת הסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב, מחזור ל"ח (2003-2000). בכיתתה למדו בין השאר רועי אסף, ליאת אזר, אודי רוטשילד, שרון דנון, יובל רז ומיכל שפירא.
קריירה קולנועית
תפקידה הראשון על המסך היה בסרט הקולנוע "זהר", שם גילמה לזמן קצר את חברתו של גילי ארגוב, בנו של זהר. ב-1996 כיכבה בסרט "קלרה הקדושה", בבימוים של ארי פולמן ואורי סיון. המלהקת אורית אזולאי, שליהקה אותה לפרסומת, הזמינה אותה לאודישנים לסרט ודובינצ'יק נבחרה לתפקיד הראשי. הסרט יצא לאקרנים בשנת 1996 וזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר. על תפקידה בסרט זכתה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר, והייתה לשחקנית הצעירה ביותר שזכתה אי פעם בפרס זה. במסגרת מסע ההקרנות של הסרט השתתפה בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם ואז שבה ללימודיה בבית הספר.
בשנת 1999 שיחקה בסרט הקולנוע "החברים של יאנה". בסרט גילמה את דמותה של בתו של יורי (שמיל בן-ארי), נגן רחוב שמקבץ נדבות. על תפקידה בסרט הייתה מועמדת לפרס אופיר בקטגוריית "שחקנית המשנה הטובה ביותר".
לאחר שסיימה את לימודי המשחק השתתפה בסרט הסטודנטים האמריקני-ישראלי "איפור" ("Make-up", בבימויה של ענבר גלבוע), בסרט "גיבורים קטנים" ובתפקיד אלמנתו הצעירה של נתי רביץ בדרמת הפשע "מלח הארץ" (בבימויו של אורי ברבש). ב-2006 השתתפה בסרט המוקומנטרי הקצר "סיפורו של ג. ג. אסלמונד" בבימויו של יואב נבו, שפתח את הפסטיבל הבינלאומי ה־11 לסרטי סטודנטים בתל אביב, לצדם של שרון אלכסנדר, גורי אלפי, ליאור מילר וגילה אלמגור. ב-2006 שיחקה לצדו של אייל שכטר בסרט האימה הקצר "טוב שחזרת הביתה", בבימויו של ליאור חפץ.
ב-2007 השתתפה בקופרודוקציה צרפתית-ישראלית "חומר למחשבה" (סינדרום ירושלים), בבימוים של סטפן בלאיש ועמנואל נקש, לצד לירון לבו. באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי לצד גיא זו-ארץ בקומדיה הרומנטית של יאיר הוכנר "אנטארקטיקה" (2007). היא גילמה את דמותה של שירלי, לסבית חולמנית.
ב-2008 שיחקה בסרט הקולנוע "מפטיר" בבימויו של דויד בן ארי.
ב-2012 גילמה את דמותה של אפרת זימר בסרטו של אסי דיין "ד"ר פומרנץ". באותה שנה שיחקה בסרט הרוסי "המנצח" בבימויו של פאבל לונגין, לצידה של אניה בוקשטיין.
ב-2014 הצטלמה לסרט הקולנוע "מי את" בבימויו של אריאל כהן. דובינצ'יק משחקת בתפקיד הראשי של אליזבת, ניצולת שואה שמתחזה לנאצית.
ב-2016 הצטלמה לסרט "עלה קטן" בבימויה של טלי אברהמי.
קריירה טלוויזיונית
הקריירה הטלוויזיונית של דובינצ'יק כללה הפקות דרמה לצד טלנובלות ואופרות סבון. הופעתה הטלוויזיונית הראשונה הייתה במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין", בשנת 1998. בהמשך השתתפה בסדרה "השכנים ממול" (ערוץ 1) וב"החצר", אופרת הסבון הדתית הראשונה בערוץ התכלת.
דובינצ'יק שיחקה בטלנובלה היומית "מיכאלה", ששודרה בערוץ הוט 3. היא גילמה את דמותה של מיה אקריש, בתם של דן (שרון אלכסנדר) ויסמין (חני נחמיאס), דוגמנית בולימית המכורה לסמים.
שיחקה בסרט הטלוויזיה "מכתבים מרישיקש" (2004), בבימויו של דניאל וקסמן, שצולם בהודו. בסרט גילמה את דמותה של אנה וייסמן, שיצאה למסע בהודו ואביה אלכס (ולדימיר פרידמן) יוצא לחפש אחריה. כעבור שנה שיחקה בסרט הטלוויזיה "מרכבה ירוקה" בבימויו של גילי גולדשמידט. שיחקה במיני-סדרה "תחת שמי ורונה" שהופקה בטלוויזיה ברוסיה (2005) וצולמה בישראל, ברוסיה ובוורונה. הסדרה מהווה גרסה רוסית-יהודית-מודרנית ל"רומיאו ויוליה". דובינצ'יק שיחקה בתפקיד הראשי של לאה, בחורה יהודייה-דתייה שמחתנים אותה עם בחור יהודי (סשה דמידוב), בעוד היא מנהלת רומן עם אנדריי (מיכאל קוגל), בחור רוסי.
בסדרת הטלוויזיה "מרחק נגיעה" ששודרה בערוץ 2 ב-2007, גילמה את דמותה של נטליה מינץ, מחליקה על הקרח ואחותו הקטנה של זוריק (הנרי דוד), שעולה לישראל מרוסיה עם הוריה מרינה (יבגניה דודינה) וסשה (סלבה ביברגל), למורת רוחה.
ב-2008 שיחקה בתפקיד הראשי של נערה דתייה מתנחלת על רקע ההתנתקות בסרט הטלוויזיה "פרשת רות".
בשנת 2008 השתתפה בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" עם בן זוגה, הרקדן דניס בלוצרקובסקי. השניים נאלצו לפרוש בסיבוב החמישי עקב פריצת דיסק חמורה של בלוצרקובסקי.
ב-2010 שיחקה בסרט הטלוויזיה הגרמני "דואט לרצח", לצידו של מנשה נוי. ב-2013 שיחקה בסדרת דרמה "בית המשאלות" מאת ובבימויו של חיים בוזגלו, שהוקרנה בערוץ הראשון.
בשנת 2015 השתתפה בעונתה השנייה של תוכנית הדוקו "6 אימהות" ששודרה בערוץ 2 (רשת).
ב-2018 השתתפה בתוכניות "גב האומה" ואנשים.
קריירת התיאטרון
ב-2005 שיחקה בתפקיד הראשי בהפקת התיאטרון מחול "התיבה". גילמה את דמותה של לילי, בת למשפחה בורגנית צרפתית, המכירה בפריז את טימופיי, פליט סרבי הומוסקסואל. השניים מנסים לחיות ביחד ולאהוב.
ב-2007 השתתפה בהצגה "כן לא שחור לבן" יחד עם גיא לואל. באותה שנה הצטרפה לתיאטרון גשר, שמאז ועד 2020 היווה את עיקר פעילותה בשדה המשחק. בגשר שיחקה בשמונה עשרה הצגות:
מלבד זה, בהיותה ב"גשר", שיחקה בסדרת תפקידי גברים: ב"שש דמויות מחפשות מחבר" גילמה את דמותו של הנער, ב"פיניטה לה קומדיה" בה שיחקה מאז 2012 ועד 2020 גילמה את דמותו של ילד חירש-אילם וב"הנפש הטובה מסצ'ואן" שעלתה באוקטובר 2014 גילמה את דמותו של נער סיני.
בהצגת המולטימדיה "הלוך ושוב" (2013-14) שיחקה בתפקיד הראשי. דובינצ'יק גילמה שתי דמויות: בסרט את אהובתו של השייט (הנרי דוד) ועל הבמה את הבת שלהם.
שיחקה ב"גשר" בהצגות "הדיבוק", "מר ורטיגו", "דון קיחוטה" ו"אנדי וורהול".
בין 2014 ועד 2015 שיחקה בהצגה "חמוצ", מאת ובבימויו של ג'ייסון דנינו הולט, בתפקיד הנשי הראשי לצדו של דנינו הולט.
עיסוקים נוספים
בשנים 2005–2007 הייתה שותפה במשרד יחסי הציבור RBD, לצד שירי רווה ותמי בארי, המשרד התמחה ביחסי ציבור למסעדות ואמנים.
הייתה עוזרת-במאי בהצגות "שונאים. סיפור אהבה" (בבימויו של יבגני אריה, 2008), "הרפר ריגן" (בבימויו של עודד קוטלר, 2009), "רומן בעבודה" (בבימוים של יבגני אריה ולנה קריינדלין, 2009), "הלוך ושוב" (בבימויו של סשה קריינדלין, 2014). הייתה מנהלת הצגה ב"וואסה" (בבימויה של נטשה מנור, 2013).
במסגרת תיאטרון גשר הקימה והפיקה את "מועדון 71 הכיסאות" בשנת 2010. הפיקה בשנים 2012–2013 את פסטיבל הקיץ של התיאטרון.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו באוקטובר 2013, ניצבה במקום העשירי ברשימתו של רון חולדאי - תל אביב אחת למועצת העיר תל אביב יפו.
בשנים 2013–2014 הופיעה לצד ולדימיר פרידמן במופע השירה "ואלנקי", המיועד לקהל הרוסי.
בשנים 2013–2014 הופיעה ביחד עם הבמאי אייזק בראל בדואט "לכי אהבה". הם הוציאו ביחד קליפ מצולם ושיר לרדיו.
ב-2014 שרה שיר ראפ קומי בשם "לוסי דובינצ'יק פותחת ה-כ-ל!", מתוך התוכנית "מחוץ לחוק" שמשודרת ב-HOT. השיר זכה לתפוצה רחבה ביו טיוב וברשתות החברתיות.
הייתה בין המשקיעים בפיתוח האפליקציה "Intoeat" - רשת חברתית לאוכל ומסעדות. במאי 2016 הגישה דובינצ'יק בקשה להכרה בה כפושטת רגל, לאחר שלא הצליחה להשיב לבנק חוב בסך 156 אלף ש"ח, שמקורו בהלוואה שנטלה לשם השקעה זו. ב-2018 בוטלה פשיטת הרגל.