cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עמלץ לבן
מאפיינים
העמלץ בנוי בכבדות ובעל זנב שרירי העוזר לו להאיץ במרדף אחרי טרף וכן לעזור בנדידות ממושכות. מהירותו של העמלץ הלבן יכולה להגיע ל-40 קילומטרים בשעה, על פי מדידות ממצלמות וידאו מספר חוקרים טוענים שהוא יכול להגיע אף למהירות שיא של, פי עשרה ממהירות שחייה של אדם. עם זאת הוא מסוגל בעיקר להתפרצויות קצרות וגופו מגושם מכדי להסתובב ביעילות. העמלץ חי בשחייה מתמדת, בשל הצורך להזרמת חמצן לזימיו.
העמלץ הלבן יכול להעלות את חום גופו ולהאיץ את קצב חילוף החומרים שלו (אם כי בניגוד ליונקים אינו מסוגל לייצר אותו) כשטמפרטורת הגוף שלו עולה ב-10–15 מעלות על טמפרטורת המים סביבו.
חושים
בנוסף הוא בעל חוש ריח מפותח ביותר ועוזר לו לאתר טרף זעיר ממרחק של קילומטרים. העמלץ רגיש במיוחד לריח דם מה שיגרה אותו לטירוף זלילה. הוא גם בעל חוש טעם חזק עם עשרות קולטנים רבים בתוך לסתותיו. העמלץ נוהג לטעום חפצים כדי להחליט אם הם אכילים ונמשך במיוחד לשומן של חיות ימיות.
התנהגות
לרוב העמלץ משייט לבדו סביב האוקיינוס הפתוח בעומקים רדודים יחסית, אף שלעיתים יצלול לעומק 1,200 מטרים. מחקר מ-2018 בצפון האוקיינוס האטלנטי הראה שעמלצים צוללים לעומק 450 מטרים כדי ליהנות ממי מערבולות אנטי-ציקלון ועלו לפני השטח רק בלילה. העמלץ לא נח לעולם וממשיך לשחות ללא הרף.
עמלצים נפוצים בעיקר סביב מימי חופים שופעים טרף והם נודדים מרחקים גדולים בזמן קצר. עמלץ מתועד נדד מצפון-מערב אוסטרליה למימי דרום אפריקה בתשעה חודשים ועבר מרחק של 20,000 ק"מ. בין השאר חופים עתירי עמלצים מצויים בצפון-מזרח ארצות הברית, קליפורניה, יפן, דרום אפריקה, צ'ילה, דרום אוסטרליה ואף בים התיכון באזור ים מרמרה ובוספורוס.
העמלץ הלבן הוא בין הכרישים הבודדים (לצד כריש שחור-סנפירים) המרימים את ראשם מעל פני הים כדי לחפש טרף ואף מקפץ ב"קפיצות ריגול". חוקרים משערים שהכריש למד זאת מאינטראקציה עם בני אדם, והוא למד לנצל זאת כדי להריח את טרפו מעל למים (כיוון שריח נע מהר יותר באוויר מאשר במים).
רבייה
העמלץ הלבן הוא מין המתרבה באסטרטגיית רבייה K בשלב מאוחר בחייו כשבגרותם המינית מבוגרת מאוד בגילאי 26 לזכרים ועד 33 לנקבות, כשהרבייה מתקיימת אחת לשנתיים. הנקבה נכנסת להיריון ארוך של 11 חודשים עם הפרית ביצים פנימית והן מתפתחות ברחם האם עם קשר דמוי שליה אל גופה. היא משריצה כעשרה עד 14 ולדות חיים שאורכם 1.2 מטר ודומים במראם לבוגרים.
בכל שנה הצעירים גדלים בכ-25 ס"מ ומתאימים להתמודד עם טרף גדול יותר ויותר. עמלץ לבן יכול להגיע לגיל 70 לפי כמה הערכות, מה שהופך אותו לאחד מדגי הסחוס המבוגרים ביותר. עם זאת הבגרות המינית המאוחרת, קצב הרבייה הנמוך, תקופת ההיריון הארוכה והגדילה האיטית מקרבים את העמלץ לסכנה, מאחר שרבים מהצעירים מתים לפני שהם מתחילים להתרבות.
מזון ואויבים
העמלץ הלבן הוא טורף הניזון ממגוון מיני דגים, יונקים ימיים ויצורים ימיים אחרים, מתים או חיים. הטרף החביב עליו הוא טורפים ימיים, ועל כן שכיח למצוא אותו בקרבת חופים בעונת הרבייה שלהם. הוא ניזון גם בים הפתוח ממה שמזדמן בדרכו, לרבות מעמלצים קטנים יותר.
טכניקת הצייד הנפוצה של הכריש היא לאתר טרף, לצלול לעומק מתחת ומאחורי הטרף, ואז להסתער עליו תוך צבירת מהירות עצומה. העמלצים שלחופי דרום אפריקה ידועים בזינוקיהם מעל פני המים תוך טריפת גורי דובי ים בשעות הזריחה. לעיתים מספר עמלצים יצודו יחד, בייחוד באזורים שופעי מזון. עמלצים נצפים גם סועדים יחד מגופות לווייתנאים גדולים מתים כשהדם הנשפך גורם להם לתקוף בפראות את הנבלות.
העמלץ הלבן הוא טורף-על הניצב בראש שרשרת המזון והוא כמעט חסר טורפים למעט עמלצים אחרים והאדם. הטורף היחיד של עמלץ לבן בוגר הוא הקטלן, הגדול שבדולפינים שאורכו מגיע עד 10 מטרים (וייתכן שגם ראשתן גדול-ראש). הקטלן מסוגל להרוג עמלץ בקלות בהתחשב בעוצמתו, אף שנשיכת העמלץ יכולה לפגוע בו קשה. הקטלנים הורגים את העמלץ לרוב בשיתוק קטטוני תוך העמדתו הפוך עד לחניקתו למוות ואז הם אוכלים את הכבד ושאר האיברים הפנימיים. ציד זה לרוב קורה באזורים בהם שני המינים חופפים והוכח שהוא גורם להגירה שלילית של עמלצים באזורים אלה. פרטי עמלץ צעירים לעיתים נטרפים גם בידי כרישים אחרים או טורפים ימיים והבוגרים אינם בוחלים בקניבליזם של עמלצים אחרים.
תקיפות עמלץ לבן
העמלץ הלבן הוא הקטלני מכל הכרישים לבני אדם ועדיין הסיכוי להיפגע ממנו נמוך מהסיכוי להיפגע ממכת ברק. דימויו השלילי נובע מגודלו העצום ופיו הרחב והמאיים ועקב תפוצתו הרחבה, הגורמת לחיכוכים בינו לבין האדם.
בניגוד לאמונה הרווחת, בה העמלץ תוקף בטעות בחושבו שצללית האדם השוחה מעליו היא כלב ים, אריה ים או צב ים (צללית אדם השוחה על גלשן מזכירה מאוד את גופו העגול בעל הסנפירים של צב הים), הכריש מודע ברוב המקרים להבדל בין האדם לחיות אחרות מאחר שהתנהגות הציד של כריש אחרי כלבי או אריות ים שונה מההתנהגות במרבית תקריות הנשיכה.
רוב המתקפות נבעו במים עם ראות נמוכה או בתנאים אחרים בהם נפגעים חושי הכריש. הכריש נושך כדי לבדוק בחוש הטעם את המזון. עם זאת הוא לא אוהב בשר אדם, אשר מכיל יותר מדי עצמות גרמיות ביחס לשומן ולחלבונים. לכן לאחר המתקפה הראשונית הכריש ישחרר את האדם לפרפר במים. המוות נגרם בעיקר עקב אובדן דם ולא עקב קריעת איברים. במקרים בהם האדם ניצל הכריש עוזב אותו לאחר מתקפה בודדת שכללה נשיכה שטחית באופן יחסי.
עם זאת החוקרים ג'ון מקוסקר וטימותי סי טריקאס מדווחים שכרישים בקליפורניה ניזונו מחלק מהאנשים שטרפו ובמקרים אחרים לאחר המתקפה הראשונה נעו מעלה כדי לבצע מתקפה נוספת, זאת מאחר שהם מחכים שהקורבן ידמם במים. במקרים רבים צוללים שהותקפו ניצלו רק הודות לחבריהם או לסירות קרובות אליהם הגיעו.
היו מקרים שבהם תקף ואף הרג העמלץ הלבן אנשים באזור חופי אוסטרליה ואוקיאניה בעיקר אנשים שגלשו על גלשן באזורים של חופים לא רשמיים ובזמן סופות ומערבולות שנסחפו בזרם והעמלצים חשבו שמדובר במזון שלהם, כלבי ים. רוב האנשים יצאו עם חתכים ברמה קלה עד בינונית ולעיתים רחוקות לחתכים ברמה קשה ואפילו למוות.
בתרבות
העמלץ הלבן מפורסם בעיקר מסרט האימה מ-1975 של הבמאי סטיבן ספילברג - "מלתעות", בו הוצג השריף מרטין ברודי באי נופש, הרודף אחר עמלץ לבן ענקי, אשר תוקף מספר מתרחצים ומטיל אימה על חופי האזור בעונת הנופש, כשבסופו נוסעים השריף מרטין, הביולוג הימי מאט הופר והדייג קווינט להרוג אותו, מה שמציל את העיירה. הסרט זכה להצלחה רבה ואף הוביל ליצירת זיכיון בשם זה, בו 4 סרטים ולזיכיונות אימה דומים רבים, בהם מופיע עמלץ לבן אוכל אדם. הוא מופיע בצורה פחות אכזרית בעוד סרטים כמו במוצאים את נמו או בתפוס ת'כריש.
איש הקאדילק
איש הקאדילק (באנגלית: Cadillac Man) הוא סרט קומדיה משנת 1990 בכיכובם של רובין ויליאמס וטים רובינס.
תקציר עלילת הסרט
ג'ואי או'בריאן (רובין ויליאמס) הוא סוכן רכב ממולח מברוקלין, אשר נקלע לצרות רבות: הבוס שלו מאיים לפטר אותו אם לא יצליח תוך יומיים למכור 12 מכוניות, הוא חייב כסף למאפיונר המקומי, אשתו לשעבר דורשת לקבל ממנו תשלומי מזונות, שתי המאהבות שלו משגעות אותו. כאילו לא די בכך– באמצע יום העבודה, כאשר הוא מנסה לסגור במקביל שתי עסקות למכירת רכב, מתפרץ לסוכנות איש רכוב על אופנוע החמוש ברובה סער מסוג AK-47 ולוקח את כל הנמצאים בה כבני ערובה.
האיש על האופנוע הוא לארי (טים רובינס), בעלה של דונה, שעובדת כמזכירה בסוכנות. לארי משוכנע כי היא בוגדת בו עם אחד מעובדי הסוכנות ומאיים להרוג את כולם. בהמולה שנוצרת בסוכנות ג'ואי הוא היחיד שמצליח לשמור על קור רוח. הוא לוקח על עצמו את ניהול משא ומתן הן עם החוטף והן עם המשטרה שמקיפה את הסוכנות.
לורקסרין
לורקסרין (שם מסחרי: Belviq) פותחה על ידי Arena Pharmaceuticals כתרופה להפחתה במשקל בקרב מטופלים הסובלים מהשמנת יתר. התרופה אושרה לשימוש בשנת 2012, אך הוסרה מהמדפים בארצות הברית בשנת 2020 כאשר התגלה שקיימת עליה בסיכון לפתח סרטן בקרב המשתמשים. התרופה מעודדת ירידה בתיאבון על ידי הפעלת רצפטור לסרטונין 5-HT2C המצוי בהיפותלמוס במוח ובעל תפקיד בוויסות תיאבון.
תופעות לוואי
לורקסרין יכול לגרום לתופעות לוואי קלות בניהן: עצירות, יובש בפה, עייפות, כאבי שרירים וגב, כאבי ראש, סחרחורות, חרדות, דחיפות במתן שתן, שיעולים, כאבי שיניים, הפרעות בראייה ויובש בעיניים. בנוסף קיימות תופעות לוואי חמורות יותר הדורשות התייעצות דחופה עם רופא, בניהן: הפרעות בקצב הלב, חום, בחילות והקאות, שלשול, התנפחות בגפיים, דיכאון, בלבול, הזיות, מחשבות אובדניות, זיקפה מעל 4 שעות הזעות ועוד.נמצא כי במינונים גבוהים לורקסרין יכול לגרום להזיות ולתלות פסיכיאטרית ולכן במאי 2013, סווג על ידי מנהל התרופות האמריקאי (DEA) כתרופה בדרגה IV. בשנת 2020 בארצות הברית התרופה ירדה מהמדפים.
מנגנון פעולה
לורקסרין הוא אגוניסט סלקטיבי לקולטן 5HT2C.קולטני 5HT2C הם רצפטורים לסרטונין הממוקמים כמעט אך ורק במוח. ניתן למצוא אותם במקלעת הכורואיד, קליפת המוח, ההיפוקמפוס, המוח הקטן, האמיגדלה, התלמוס וההיפותלמוס. לקולטנים אלה תפקיד חשוב בוויסות מצב רוח, חרדה ורעב. בדיקות in vitro של התרופה הוכיחו סלקטיביות טובה לקולטן זה. ההפעלה של קולטנים בהיפותלמוס אמורה להפעיל ייצור פרואופיומלנוקורטין (POMC). כתוצאה מכך תהיה הפרשה של alpha-melanocortin-stimulating hormone (alpha-MSH) אשר יגרום לירידה בתיאבון ועליה בתחושת השובע וכך מקדם ירידה במשקל השערה זו נתמכת על ידי ניסויים קליניים ומחקרים אחרים. אף על פי שמקובל לחשוב שקולטני 5HT2C עוזרים לווסת רק את התיאבון, הם גם משפרים את מצב הרוח וההפרשה האנדוקרינית.
היסטוריית אישורים
ב-22 בדצמבר 2009, הוגשה בקשה לתרופה חדשה (NDA) למנהל המזון והתרופות (FDA) בארצות הברית.
ב-16 בספטמבר 2010, פאנל מייעץ של ה-FDA הצביעו 9 מול 5 נגד אישור התרופה בהתבסס על חששות לגבי יעילות ובטיחות, במיוחד הממצאים של גידולים בבלוטות החלב של חולדות נקבות. ב-23 באוקטובר 2010, ה-FDA החליט שלא לאשר את התרופה בהתבסס על הנתונים הזמינים. זה לא היה רק מפני שלא ניתן היה לשלול את התכונות פרו סרטניות, אלא גם מפני שיעילות הירידה במשקל נחשבה "שולית".
ב-10 במאי 2012, לאחר סבב חדש של מחקרים שהוגש על ידי ארנה, פאנל של ה-FDA הצביע להמליץ על לורקסרין לשימוש עם הגבלות מסוימות ומעקב אחר חולים. ההגבלות כוללות חולים עם BMI של מעל 30, או עם BMI מעל 27 ותחלואה נלווית כמו לחץ דם גבוה או סוכרת מסוג 2.
הבטיחות והיעילות של Belviq הוערכו בשלושה מחקרים אקראיים, מבוקרי פלצבו, שכללו כמעט 8,000 חולים שמנים ועודף משקל, עם וללא סוכרת מסוג 2, שטופלו במשך 52 עד 104 שבועות. כל המשתתפים קיבלו שינוי באורח החיים שהיה מורכב מדיאטה מופחתת קלוריות וייעוץ לפעילות גופנית. בהשוואה לפלצבו, טיפול ב-Belviq עד שנה אחת היה קשור לירידה ממוצעת במשקל שנעה בין 3 אחוזים ל-3.7 אחוזים.
יצרן התרופה נדרש לערוך שישה מחקרים לאחר שיווק, כולל ניסוי קרדיווסקולרי ארוך טווח כדי להעריך את ההשפעה של Belviq על הסיכון לאירועי לב חמורים כגון התקף לב ושבץ מוחי.[4]
בישראל היקף השימוש בתרופה היה קצר ביחס לארצות הברית. בנוסף מעקב אחר דיווח תופעות הלוואי שלאחר שיווק התרופה בארצות הברית ובישראל בשנים האחרונות – אינו מצביע על סיכון מוגבר לסרטן. עם זאת "טבע ישראל" אשר משווקת את התרופה בארץ פנתה באופן מיידי, כמשנה זהירות, אל משרד הבריאות, על מנת שיורה על הפסקת השיווק של התרופה בארץ. עקב כך משרד הבריאות הורא על אספת התרופה מהשוק.
מושב בחיים
מושב בחיים (בגרמנית: Sitz im Leben, נקרא גם מאחז בחיים) הוא מונח במחקר המקרא שטבע החוקר הרמן גונקל בהקשר לחקר הסוגים הספרותיים במקרא (בגרמנית: Gattungsgeschichte; באנגלית: Form Criticism). המושב בחיים הוא ההקשר הסוציולוגי בו נכתבה יצירה ספרותית או ההקשר הסוציולוגי בה יצירה כזו עתידה להיות מבוצעת (אם מדובר ביצירה בעלת מאפיינים ליטורגיים), לדוגמה: האם מדובר בשיר שהושר בבית המקדש, או בסיפור שסופר מסביב למדורת השבט, וכיוצא בזה. כתוצאה מהבנת המושב בחיים ניתן להבין טוב יותר את הקשרו של הטקסט, מבנהו ומטרותיו.
מושג זה התקבל כמושג יסוד בחקר המקרא ואף מחוץ לתחום זה. בבלשנות, המושב בחיים מתייחס לפרגמטיקה.
חקר הסוגים והמושב בחיים
הרעיון העומד בבסיס שיטתו של גונקל הוא שבספרות המזרח הקדום בכלל, ובתנ"ך בפרט ישנה הקפדה על ייחודיות הצורות הספרותיות השונות למצבים חברתיים ונפשיים ספציפיים. לדעת גונקל, הצורות הספרותיות השונות בספרות המקרא התפתחו והתגבשו עוד קודם שעלו על הכתב כמקטעים בתוך מסגרת ספר תנ"כי זה או אחר. השקפות שונות, טקסים שונים ומציאויות חברתיות באו לידי ביטוי בצורות ספרותיות שונות - מזמורים, נאומים, סיפורים, שירים וכו'. על כן, גונקל סבר כי הבנת מהותם של טקסטים מקראיים שונים תלויה ביכולת ההפרדה בין הצורות השונות ובעמידה על גלגוליו של הטקסט מהשלב הראשוני האוראלי, ועד לצורתו הנוכחית באמצעות התחקות אחר התפקיד שמילאו הצורות השונות בחייהם של אנשי אותה תקופה. חיפוש זה מכוון לשאלה באילו הזדמנויות חוזרות סופרו או הושרו הקטעים השונים.
יישומים
את דרכו של גונקל המשיכו תלמידיו ובהם (1877–1927) ואלברכט אלט אשר אימץ את שיטת החיפוש אחר המושב בחיים בהקשר של החוק המקראי, מתוך כוונה לעמוד באמצעות כך על שלבי התפתחותו.
המושג אומץ ויושם גם על ידי חוקרי ספרות חז"ל אשר התייחסו לשאלת המושב בחיים של הדרשות על המקרא בכלל, והדרשות הסיפוריות, המרחיבות את הסיפור המקראי (סיפור דרשני) בפרט: האם המושב בחיים שלהן הוא בית המדרש, וממילא קהל היעד שלהן הוא קהל למדני ומשכיל, או שהמושב בחיים המרכזי שלהן הוא בית הכנסת, וממילא הן אמורות לפנות לקהל רחב ומגוון יותר.
תל חצור
תל חצור הוא תל וגן לאומי השוכן בתל אל-קדח, ממערב לקיבוץ איילת השחר, בגבולו הדרומי של עמק החולה. תל חצור משתרע על שטח של כ-840 דונם בין התוואי הישן והחדש של כביש 90 והוא הגדול מבין כ-200 תילים מקראיים ברחבי ישראל. בשנת 2005 הוכר תל חצור כאתר מורשת עולמית יחד עם תל מגידו ותל באר שבע.
העיר חצור הייתה מיושבת מסוף האלף ה-3 לפנה"ס ועד המאה ה-2 לפנה"ס. בתנ"ך נזכרת חצור בשלושה הקשרים: תפקידה בעת יישוב הארץ בידי הישראלים באלף השני לפנה"ס, בנייתה מחדש על ידי ממלכת ישראל החל במאה ה-10 לפנה"ס, וכיבושה בשנת 732 לפנה"ס בידי מלך אשור, תגלת פלאסר השלישי.
חצור הגלילית, שקמה כמעברה ב-1953, נקראה על שם חצור הקדומה.
תקופת הברונזה
חצור שכנה על דרכי המסחר שבין מצרים העתיקה בדרום ופיניקיה, סוריה, אסיה הקטנה ומסופוטמיה בצפון. עושרה התבסס על המישורים הפוריים של עמק החולה ובתחילת האלף ה-2 לפנה"ס הוערכה אוכלוסייתה בכ-15,000 עד 20,000 נפש. אותה עת הייתה חצור העיר הגדולה בארץ ובין החשובות שבעריה.
חצור נזכרה לראשונה בכתבי המארות המצריים מהמאה ה-19 לפנה"ס וכן בכתבי מארי שנמצאו בקרבת הפרת במסופוטמיה (מלך חצור אבניאדו שמוזכר בארכיון מארי הוא אולי "הידהוד" לשם יבין). במאה ה-18 לפנה"ס ניהלו מספר ממלכות בצפון מסופוטמיה דיפלומטיה בינלאומית שכללה תכתובות ומפגשים. חצור הייתה חלק מהמגעים הדיפלומטיים, דבר המעיד על חשיבותה. במכתב שנמצא בארכיון מארי שנכתב על ידי אחד הפקידים של זמרי-לים מלך מארי, הוא מציין את הממלכות שלקחו חלק במגעים הדיפלומטיים וכותב אליו בבקשת הנחיות:
מאוחר יותר נזכרה חצור במכתבי אל עמרנה שנמצאו באל עמרנה במצרים ושנכתבו במאה ה-14 לפנה"ס. במכתבים מוזכר מלך חצור עבדי תישרי המביע את נאמנותו לפרעה. עבדי תישרי הוא היחיד משליטי כנען שמכונה במכתבים בתואר "מלך" דבר המעיד על גודלה וחשיבותה של העיר בתקופה זו. מכתבי אל עמארנה כוללים שתי אגרות של שליטי חצור וכן במכתבי שליטי צור ועשתרות (עיר מחבל הבשן). על פי מכתב מלך עשתרות היה סכסוך בין שתי הממלכות.
בתקופת הברונזה המאוחרת הייתה חצור עיר גדולה. בחפירות הארכאולוגיות נחשפו מקדשים, מקדש גדול שבחזיתו מזבח, ביצורים, אורתותסטטים (לוחות בזלת מסותתים ששימשו כנדבך תחתון לאורך קירות מבני ציבור), פסלים מבזלת, לוחות אחדים בכתב יתדות. תרבותה החומרית של העיר בתקופה זאת הייתה קשורה לממלכות ששכנו בסוריה. חצור לא הייתה מעורבת במאבקים שהתחוללו בכנען בתקופת אל עמארנה.
תקופת ההתנחלות
האזכור הראשון של חצור בתנ"ך הוא בספר יהושע, שם מתוארת עוצמתה של העיר וגורלה מידי יהושע בן נון:
הממצאים הארכאולוגיים אכן מאשרים כי חצור נהרסה בשרפה בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת וננטשה. במקום נמצאו כדים ובהם תבואה שרופה בת 3,400 שנה ממצאים אחרים מצביעים על חורבן במאה ה-13 לפני הספירה. קיימת מחלוקת לגבי הקשר בין הממצאים לבין הסיפור התנ"כי. עד אמצע המאה ה-20 הגישה המקובלת במחקר אימצה את תיאור הכיבוש המקראי כתיאור היסטורי, גישה שאותגרה בהמשך על ידי גישות מתחרות. חורבן חצור קושר גם עם משבר תקופת הברונזה המאוחרת, במהלכו חרבו ערים רבות במזרח התיכון, במקרים רבים בלי עדות ברורה לזהות המחריבים. חסרון ממצאים כגון כלי נשק וסימני אלימות, כמו גם תהליך הידרדרות ממושך לפני החורבן, הוליכו חופרת אחרת של האתר, הארכאולוגית שרון צוקרמן, להציע התקוממות עממית פנימית.
עם זאת, בשכבת השריפה וההרס נמצאה התזה מכוונת של ראשי פסלים, גם כנעניים וגם מצריים, דבר המחזק את ההתאמה לסיפור המקראי על כיבוש חצור בידי בני ישראל, ועושר הממצאים מתאים לתיאור המקראי על מרכזיותה של חצור באלף השני לפני הספירה.
אזכור נוסף של המאבק עם חצור נמצא בספר שופטים:
יש חוקרים המאמינים כי שני הסיפורים הם תיאור של אירוע אחד העוסק במלחמות ישראל כנגד אותו יבין מלך חצור ויש אף הטוענים, כי התנ"ך קיבץ מספר התרחשויות היסטוריות וייחס אותן למנהיג בודד - יהושע. חוקרים אחרים רואים התאמה מלאה לסיפור התנ"כי ומציינים שהיה יותר מיבין אחד מלך חצור. רד"ק פירש שיבין היה ממשפחת מלכי כנען בית יבין, שמלכו בחצור לפני חורבנה, ולאחר מכן משכנם היה "חרשת הגוים". הדבר ניכר, לפרשנותו, גם מלשון הפסוק "אֲשֶׁר מָלַךְ בְּחָצוֹר" לשון עבר, לעומת "וְהוּא יוֹשֵׁב בַּחֲרֹשֶׁת הַגּוֹיִם" לשון הווה.
התקופה הישראלית
במחקר הארכאולוגי נמצאה בנייה חדשה בעיר העילית של חצור (העיר התחתית לא נבנתה שוב לעולם). ביצורי העיר מתקופה זו נחשבו בתחילה כדומים לביצוריהם של תל מגידו ותל גזר אשר יוחסו בעקבות המקרא לשלמה המלך. אולם מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על אי דמיון ביניהם, ועל כך שהם לא נבנו על ידי אותו גורם. ועל כן מתארכים אותם חוקרים כדוגמת ישראל פינקלשטיין לתקופת המלך עמרי. בכל אופן, בתקופת המלך אחאב, באמצע המאה ה-9 לפנה"ס הפכה העיר לאחת מערי הבירה של המדינה, ונבנתה בה מצודה חדשה. חצור המשיכה ושגשגה גם בתקופת ירבעם השני במחצית הראשונה של מאה ה-8 לפנה"ס.
בשנת 732 לפנה"ס נכבשה העיר, עם ממלכת ישראל כולה, על ידי תגלת פלאסר השלישי. וכך נכתב בספר מלכים ב':
ברור שעל אף שהמקום המשיך להיות מיושב, העיר כבר ירדה מגדולתה. הפעם האחרונה בה מוזכרת חצור במקורות העת העתיקה היא בספר מכבים א', המציין כי מלחמת יונתן הוופסי בדמטריוס התנהלה במישור חצור בשנת 147 לפנה"ס.
המחקר באתר
שטחה של העיר מתחלק לשני חלקים - העיר העליונה, או האקרופוליס ששטחו 120 דונם, והעיר התחתונה המשתרעת על 700 דונם. חצור זוהתה לראשונה עם תל אל-קדח בשנת 1875 ונערכה בה חפירת בדיקה קצרה על ידי ג'ון גרסטנג בשנת 1928. מחקר מעמיק התקיים על ידי משלחת של האוניברסיטה העברית בשנים 1955–1958 חפרה במקום משלחת גדולה בהנהלתו של יגאל ידין (שפרסם על כך ספר פופולרי בשם חצור: "ראש כל הממלכות האלה"). בין חברי המשלחת היו החוקרים רות עמירן, יוחנן אהרוני, ז'אן פרו, טרודה דותן. עונה נוספת ניהלה משלחתו של ידין בשנת 1968. החפירות במקום התחדשו בשנת 1990 על ידי משלחת חפירות בהנהלתו של אמנון בן תור אליו הצטרפה ב-2006 שרון צוקרמן, עד לפטירתה בנובמבר 2014.
ממצאי התעודות
בחפירות בתל נמצאו מאז תחילת החפירות ועד מחצית שנת 2012, 18 תעודות בכתב יתדות. בכל ארץ ישראל נמצאו עד לאותו מועד 95 תעודות בכתב זה. רובן של התעודות הן מתקופת הברונזה התיכונה (1550-2000 לפנה"ס), ויתרתן מתקופת הברונזה המאוחרת (1200-1550 לפנה"ס). קיים שוני בסוג הכתב בשתי התקופות. הכתובות שנמצאו עסקו במגוון של נושאים: מכתבים, מסמכים מנהליים, כתובות הקדשה, טקסט המסביר איך מלמדים חשבון, טקסטים לנבואה, וכן שבר קטן של אוסף חוקים המקביל לחוקי חמורבי. הימצאותן של תעודות רבות אלו במקום אחד הובילו את החוקרים הממונים על החפירה למסקנה שחצור הייתה מרכז של מנהל ולימוד ושפעלו בה סופרים מן השורה הראשונה.
אליפות העולם בשחמט 1996 (פיד"ה)
אליפות העולם בשחמט 1996 הייתה תחרות שאורגנה על ידי פיד"ה. בשלב הסופי אלוף העולם אנטולי קרפוב ניצח בדו-קרב את גטה קמסקי.
רקע
בשנת 1993 גארי קספרוב היה אמור להיפגש עם מנצח תחרות המועמדים. אומנם לקראת המפגש זה התברר שקיימת אי-הסכמה בין השחמטאים לבין פיד"ה. כתוצאה מכך, קספרוב ומנצח תחרות המועמדים, נייג'ל שורט, פרשו מפיד"ה וארגנו מפגש בחסות "איגוד השחמטאים המקצוענים". במפגש זה ניצח גארי קספרוב.
איגוד השחמטאים הצליח לארגן תחרות על תואר אלוף העולם במתכונת דומה לזו של פיד"ה בשנת 1995. רוב השחמטאים הבולטים (למעט גארי קספרוב ונייג'ל שורט השתתפו גם באליפות שאורגנה על ידי פיד"ה. לאחר תחרויות אזוריות התקיימה תחרות בין-אזורית בהשתתפות 73 שחמטאים. היא נערכה בביל/ביין ביולי 1993.
שלבי הפלייאוף
שלב שמינית הגמר החל ב ויק אם זהה (הולנד בינואר 1994 והמשך היה בסנדרי נגר (הודו) שנת 1994 ו-1995. דו-קרב הגמר נערך ביוני-יולי 1996 באליסטה.
דו-קרב על התואר
הדו-קרב נערך באליסטה. הוא היה במתכונת של 20 משחקים והסתיים לאחר המשחק מס' 18. אנטולי קרפוב ניצח והמשיך להיות אלוף העולם בשחמט. גטה קמסקי היה המפסיד של דו-קרב הגמר, בדומה ל-1995.
ﭺ
צ'ים או גים (בערבית: ﭼﻴﻢ), היא אות חיצונית לאלפבית הערבי שנוספה, כוואריאנט של ג'ים.
האות נוצרה בשפה הפרסית כשזו עברה להשתמש באלפבית הערבי כדי לייצג את העיצור /ʧ/ (כמו צד"י גרושה המשמשת בעברית למילים שאולות), שלא קיים בערבית. בהוראה זו היא משמשת ברוב השפות שבהן היא כלולה, בהן, מלאית, אינדונזית, אורדו, ובכתב ג'אווי ושמה הוא צֶ'ה.
בישראל, ברשות הפלסטינית, בעיראק ובמדינות המפרץ הפרסי משתמשים בה כדי לייצג דווקא את העיצור /g/ (כמו גימ"ל) במילים משפות זרות ובשמות מקומות כמו ﺭﻣﺎت ﭼﺎﻥ (רמת גן) – כך מופיע שם העיר על תמרורי דרכים בישראל.
במצרים, האות ج נקראת "גים" ונהגית /g/ (כמו גימ"ל), ואילו האות چ נקראת "גים בשלוש נקודות" (جيم بتلات نقط) ונהגית /ʒ/, בדומה ל-ז' (זי"ן גרושה) המשמשת בעברית במילים שאולות ובשמות כמו ז'בוטינסקי.
פרימוש רוגליץ'
פרימוש רוגליץ' (סלובנית: Primož Roglič; נולד ב-29 באוקטובר 1989) הוא קופץ סקי לשעבר ורוכב אופני כביש סלובני, שרוכב בקבוצת יומבו–ויסמה. רוגליץ' הוא מנצח הג׳ירו ד׳איטליה 2023 והוואלטה אספנייה 2019, והגן על תוארו בשנתיים הבאות, כשניצח גם ב2020 ו-2021. כשהוא גם הסלובני הראשון שניצח גרנד טור, כשבג'ירו ד'איטליה 2019 סיים שלישי ובטור דה פראנס 2020 שני. הוא ניצח את הטור דה רומאנדי ב-2019 ו-2018 ובתחום המרוצים החד-יומיים הוא מנצח מוניומנט לייז'–בסטון–לייז' ב-2020 וסגן אלוף העולם בנגד השעון לשנת 2017.
קריירה כקופץ סקי
רוגליץ' היה קופץ סקי בין השנים 2003–2011, ואלוף העולם לג'וניור בסקי לשנת 2007. ב-2007 עבר התרסקות קשה מאוד ושבר את האף.
אדריה מוביל (2013–2015)
ב-2013 הצטרף לקבוצת אדריה מוביל הסלובנית. הוא לא רשם תוצאות בולטות, אך הגיע כמקום ה-3 בקטגוריית מלך ההר בטור סלובניה. באליפות סלובניה באופני כביש, סיים במקום ה-10. ב-2014, סיים 4 באליפות סלובניה, בפער של 42 שניות מהמנצח, מאטיי מוגרלי. הוא ניצח את מרוץ קרואטיה - סלובניה. ובטור סיביו, הגיע במקום ה-3 הכללי. ב-2015, ניצח את טור אזרבייג'ן, ואת טור סלובניה.
לוטו אנ.אל יומבו (2016-היום)
ב-2016, רשם את הישג שיאו לשנה זו, כשניצח בקטע ה-9 של הג'ירו ד'איטליה. ובסופו של דבר סיים במקום ה-57 הכללי. הוא ניצח את אליפות סלובניה בנגד השעון. באליפות אירופה סיים במקום ה-7, ובאליפות העולם בנגד השעון לקבוצות, הגיע עם קבוצתו במקום ה-5.
2017
את עונת 2017 פתח רוגליץ' בוולטה אה ולנסיה, הוא סיים שלישי בקטע ה-3 ורביעי בקטע ה-5 אך סיים רק במקום ה-49 הכללי. לאחר מכן התחרה בוואלטה או אלגארבה, בקטע השני שהסתיים בעלייה לאלטו דה פויה, הפסיד לדן מרטין בספרינט בין שניהם. בקטע השלישי, שהיה קטע נגד השעון, הראה רוגליץ' את חוזקו בנגד השעון וסיים שלישי, 5 שניות מג'ונתן קסטרובייחו המנצח, מה שהספיק לו לעלות למקום הראשון הכללי. הוא שמר על יתרונו עד סוף המרוץ וניצח אותו, 22 שניות ממיכל קוויאטקובסקי ו-55 שניות מטוני גלופן. לאחר מכן עבר לאיטליה על מנת להתחרות בטירנו - אדריאטיקו, בקטע ה-5 סיים רוגליץ' שלישי, בספרינט מצומצם בו ניצח פטר סאגאן. גם בקטע ה-7 והאחרון שהיה נגד השעון התבלט רוגליץ' עם מקום חמישי, 11 שניות מרוהאן דניס המנצח. בסופו של דבר סיים רוגליץ' את המרוץ במקום הרביעי הכללי, 45 שניות מנאירו קינטנה המנצח. לאחר מכן התחרה בוואלטה אל פאייס ואסקו וניצח את הקטע הרביעי לאחר התקפה 2.9 קילומטרים לסיום, שבסופה הקדים את הפלוטון שהובל על ידי מייקל מת'יוס בשלוש שניות. גם בקטע השישי והאחרון שהיה נגד השעון רוגליץ' ניצח, מקדים את אלחנדרו ולוורדה ב-9 שניות ואת יון איסאגירה ב-15 שניות. בסופו של דבר סיים רוגליץ' במקום החמישי את המרוץ, 59 שניות מוולוורדה המנצח. רוגליץ' סיים שלישי גם בקטגוריית הנקודות במרוץ. לאחר מכן התחרה בטור דה רומאנדי ופתח את המרוץ עם מקום שישי בקטע הפרולוג, 9 שניות מפאביו פלינה המנצח, אך ניצח את קטע נגד השעון המסיים של המרוץ וסיים שלישי כללי, 26 שניות מריצ'י פורט המנצח. רוגליץ' המשיך לבלוט בקטעי נגד השעון לאחר שניצח את קטע הפרולוג ב-Ster ZLM, אך את המרוץ כולו סיים במקום השני, 11 שניות אחרי חוסה גונזאלבש המנצח. לאחר מכן סיים חמישי באליפות הולנד. יכולתו המצוינת של רוגליץ' במהלך העונה הובילה אותו להיבחר לראשונה לטור דה פראנס, אך הוא יצא מתמונת הדירוג הכללי לאחר שבקטע ה-5, הקטע ההררי הראשון שהסתיים בלה פלאנש דה בל פיי, סיים במקום ה-47, 3:25 דקות מפאביו ארו המנצח. לכן עבר רוגליץ' להתרכז בניצחונות בקטעים בתחילת השבוע השלישי, בקטע ה-15 נכנס לקבוצת הבריחה המוקדמת של השלב, אך בסופו של דבר סיים רביעי את הקטע, 19 שניות מבאוקה מולמה המנצח, שהוא למעשה מפסיד לדייגו אוליסי וגלופן בקרב על המקום השני. שני קטעים מאוחר יותר, בקטע ה-17, השיג רוגליץ' את מה שחיפש וניצח את הקטע לאחר בריחת סולו ארוכה, והפך לסלובני הראשון לנצח קטע בטור דה פראנס. הוא סיים במקום 38 את המרוץ ושני בקטגוריית ההרים, אחרי וורן ברגיל המנצח. לקראת סוף העונה התחרה באליפות העולם במקצה נגד השעון, במקצה הקבוצתי סיים שביעי ביחד יומבו, במקצה האישי זכה במדליית כסף, 57 שניות מטום דימולן המנצח, ההישג הבכיר ביותר של רוכב סלובני במקצה.
2019: ניצחון בוואלטה אספניה ושלישי בג'ירו ד'איטליה
ב-2019, ניצח את שלושת המרוצים הראשונים בהם התחרה, הראשון מביניהם היה הטור של האמירויות, את טירנו - אדריאטיקו, ושנית את הטור דה רומאנדי. רוגליץ' השתתף בג'ירו ד'איטליה בפעם השנייה, הוא פתח את המרוץ עם ניצחון בקטע הפרולוג שהיה נגד השעון, כשהוא מקדים את סיימון ייטס ב-19 שניות ואת וינצ'נצו ניבאלי ב-23 שניות. בעקבות כך רוגליץ' עבר להוביל את המרוץ ולבש את החולצה הוורודה של מוביל המרוץ בפעם הראשונה בקריירה שלו. בקטע ה-5, הרוכב שנחשב אולי ליריב הכי גדול של רוגליץ' על ניצחון במרוץ, טום דימולן, פרש מהמרוץ לאחר שבקטע 4 איבד יותר מ-4 דקות. בקטע ה-6 איבד רוגליץ' את ההובלה במרוץ והדרדר עד המקום ה-11, רוגליץ' איבד את ההובלה לולריו קונטי האיטלקי, לאחר שסיים שני בקטע מבריחה ששרדה עד הסיום. בקטע ה-9, שהיה קטע נגד השעון השני במרוץ לאחר הפרולוג, רוגליץ' ניצח את השלב וצמצם את הפער מקונטי, שסיים במקום ה-38 ובפער של 3:34 דקות מרוגליץ', ל-1:50 דקות בלבד. בקטע ה-12, יאן פולאנץ היה כחלק מקבוצת בריחה ששרדה עד הסיום, הוא תפס את ההובלה במרוץ במקומו של קונטי שירד למקום ה-3, בעוד רוגליץ' נשאר במקום השני, בפער של 4:07 דקות מפולאנץ. בקטע ה-13, הפער של פולאנץ מרוגליץ' ירד מ-4:07 דקות ל-2:25 דקות, לאחר שבקטע עצמו בו ניצח אילנור זאקארין, רוגליץ' הגיע 1:42 דקות לפני פולאנץ. בקטע ה-14, ריצ'רד קאראפאס ניצח בפער של 1:54 דקות מרוגליץ' ושאר דבוקת רוכבי ה-GC ו-7:41 מפולאנץ, בעקבות כך פולאנץ יצא מתמונת הדירוג הכללי, בעוד רוגליץ' נשאר שני, פער של 7 שניות מקאראפאס המוביל. בקטע ה-15 רוגליץ' איבד עוד זמן, והפער בינו לבין קאראפאס גדל ל-47 שניות והפער שלו מניבאלי במקום השלישי הצטמצם ל-1:47 דקות. בקטע ה-16 רוגליץ' חווה עוד קטע לא מוצלח, כשבמהלך הטיפוס ל"פאסו די מוטירולו" ניבאלי, קאראפאס, וכמה רוכבים נוספים (ביניהם מיקל לנדה שהיה מדורג חמישי לפני הקטע) פתחו פער מרוגליץ' וסיימו בפער של 1:41 מג'וליו צ'יקונה המנצח ויאן הירט שסיים שני באותו הזמן. בעוד רוגליץ' מסיים בפער של 3:03 דקות מצ'יקונה והירט ובפער של 1:22 דקות מהדבוקה של ניבאלי וקאראפאס, בעקבות כך נעקף רוגליץ' על ידי ניבאלי וירד למקום השלישי. בקטעים הבאים המאבק על הניצחון במרוץ היה בין ניבאלי לקאראפאס ובקטע ה-20 רוגליץ' אף נעקף על ידי מיקל לנדה וירד למקום הרביעי, אך הצליח להחזיר לעצמו את המקום בפודיום בקטע ה-21 והאחרון, והחזיר את לנדה למקום הרביעי. באליפות סלובניה, סיים במקום ה-4.
הניצחון בוואלטה אספנייה
רוגליץ' השתתף בוואלטה אספנייה, הגרנד טור השני בו הוא משתתף ב-2019 לאחר הג'ירו יותר מוקדם בשנה. בקטע הראשון שהיה נגד הראשון הקבוצתי, יומבו–ויסמה, קבוצתו של רוגליץ', התרסקה כולה ובשל כך היא סיימה במקום ה-18 מתוך 22 קבוצות, בפער של 50 שניות מאסטנה המנצחת. למחרת, בקטע השני, רוגליץ' היה חלק מדבוקה שהתנתקה מהפלוטון וכללה גם את נאירו קינטנה, פאביו ארו, מיקל נייבה, ריגוברטו אוראן וניקולס רוש. הקבוצה שרדה עד הסיום כשקינטנה מנצח בפער של 5 שניות משאר הרוכבים, ו-8 שניות מנייבה. הפלוטון הגיע 37 שניות אחרי קינטנה, בשל כך רוגליץ' עלה למקום ה-6, 36 שניות מ-רוש שעבר להוביל את המרוץ. בקטע ה-5, רוגליץ' סיים במקום השישי, 59 שניות אחרי אנחל מדראזו ששרד מקבוצת הבריחה. בעקבות כך רוגליץ' עלה למקום השני, 14 שניות ממיגל אנחל לופס שתפס את ההובלה במרוץ, בעוד ש-רוש מתדרדר למקום החמישי. בקטע ה-6, רוגליץ' ירד למקום הרביעי, לאחר שנעקף על ידי דילן טונס (מקום ראשון) ודויד דה לה קרוז (מקום שני) שהיו חלק מקבוצת הבריחה של השלב ששרדה עד הסיום. בקטע ה-7, רוגליץ' חזר למקום השני ולופס חזר למקום הראשון, לאחר שרוגליץ' סיים שני בקטע, כשהוא מפסיד לאלחנדרו ולוורדה בספרינט אל קו הסיום בעלייה של ה"מאס דה לה קוסטה". בקטע השמיני, רוגליץ' חזר אל המקום הרביעי ולופס שב אל המקום השלישי, כשניקולה אדה עבר להוביל את המרוץ לאחר שהיה חלק מקבוצת בריחה ששרדה עד הסיום, דילן טונס עבר למקום השני, לאחר שגם הוא היה חלק מאותה קבוצת בריחה. בקטע השמיני, רוגליץ' חלף על פני לופס ושב למקום השני, לאחר שסיים שלישי בקטע, 48 שניות אחרי טאדיי פוגאצ'אר שניצח בקטע, בעוד נאירו קינטנה מסיים שני ותופס את ההובלה במרוץ. אולם בקטע ה-10, רוגליץ' עבר להוביל את המרוץ לאחר שניצח בקטע שהיה נגד שעון, פער של 3:06 מקינטנה שסיים במקום ה-27. בקטע ה-13, רוגליץ' סיים שני לאחר שהפסיד לפוגאצ'אר באותו הזמן, אך רוגליץ' הרוויח זמן על קינטנה ו-ולוורדה שסיימו 27 שניות מאחוריו. רוגליץ' לא איבד זמן ליריביו בקטעים הבאים ואף הגדיל את הפער מקינטנה, בקטע ה-20, סיים רוגליץ' בפער של 1:41 דקות מפוגאצ'אר שניצח את הקטע כשרוגליץ' מסיים במקום החמישי. אומנם ולוורדה סיים 9 שניות לפני רוגליץ' בקטע, אך הפער בדירוג הכללי עמד על 2:33 דקות לטובת רוגליץ', במקום השלישי סיים טאדיי פוגאצ'אר, 2:55 דקות מרוגליץ'. במקום הרביעי סיים קינטנה ובמקום החמישי סיים לופז. המרוץ מנה 21 קטעים כמו שאר הגרנד טורים, בקטע ה-21 שהיה מישורי ונחשב לטקסי ללא מאבקים על הדירוג הכללי, רוגליץ' לא הפסיד זמן ובעקבות כך ניצח רוגליץ' את המרוץ, זה הפך לגרנד טור הראשון בו הוא מנצח והוא הפך לסלובני הראשון לנצח גרנד טור.
רוגליץ' המשיך ביכולת הטובה גם לאחר הוואלטה, כשהוא מנצח את צמד המרוצים "ג'ירו דל'אמיליה" ואת מרוץ "טרה ואלי וארזינה", הוא סיים שביעי במונומנט ג'ירו די לומברדיה. בעקבות העונה הזאת והצלחותיו, הוא זכה בתואר איש השנה בספורט של סלובניה של 2019.
2020
ב-2020 ניצח את אליפות סלובניה באופני כביש, כשבמקצה נגד השעון סיים שני, 9 שניות אחרי טאדיי פוגאצ'אר המנצח. רוגליץ' התחיל לערוך את הכנותיו לטור דה פראנס בצרפת ותחילה התחרה בטור דה ל'אן, מרוץ עם תוואי הררי בן שלושה קטעים, בקטע הראשון סיים שני לאנדראה באג'יולי וניצח את שני הקטעים האחרונים במרוץ ואת הדירוג הכללי, מקדים ב-18 שניות את איגן ברנל במקום השני ובמקום השלישי את נאירו קינטנה ב-28 שניות. לאחר מכן התחרה בקריטריום דו דופינה וניצח את הקטע השני שהסתיים בעלייה של הקול דה פורטה, מקדים ב-8 שניות דבוקה של שלושה רוכבים שהובלה בידי טיבו פינו למקום השלישי. בעקבות כך עלה רוגליץ' למקום הראשון הכללי ושמר על ההובלה גם בשני הקטעים הבאים, אך נאלץ לפרוש לפני הקטע ה-5 בשביל לא להחמיר פציעות אפשריות ולהספיק להתאושש לקראת הטור.
2020: שני בטור דה פראנס, ניצחון בלייז'-בסטון-לייז' וניצחון שני ברציפות בוואלטה אספניה
בטור דה פראנס ניצח רוגליץ' את הקטע הרביעי בעליה לאוריסאר מרלט' לאחר שגבר בספרינט בין דבוקה של 17 רוכבים על טאדיי פוגאצ'אר וגיום מרטן במקום השני והשלישי, וניצב במקום השלישי, 7 שניות מז'וליאן אלאפיליפ ו-4 שניות מאדם ייטס. בתום הקטע החמישי אלאפיליפ נקנס בשניות וירד עד למקום ה-16 הכללי, כשרוגליץ' התקדם למקום השני, 3 שניות מייטס. בקטע ה-9 התנתקו במהלך העלייה לקול דו מארי בלאנק משאר הפלוטון רוגליץ', מנצח הטור ב-2019 איגן ברנל, טאדיי פוגאצ'אר, ומיקל לנדה, הארבעה תפסו 2 קילומטרים לסיום את מארק הירשי שהיה בהובלת המרוץ לאחר בריחת יחיד, ובספרינט הסיום בין החמישה פוגאצא'ר ניצח כשרוגליץ' שני והירשי שלישי, אדם ייטס סיים את הקטע 54 שניות אחריהם ובמקום ה-15. תמונת הדירוג הכללי החדשה הייתה שרוגליץ' הוא המוביל, ברנל שני בפער של 21 שניות ומרטן שלישי ב-28 שניות, בקטע 10 לבש את החולצה הצהובה לראשונה בקריירה. בקטע ה-13 ניצח דניאל פיליפה מרטינס מקבוצת הבריחה, הקטע הסתיים על עלייה משופעת ל"פא דה פיירו", כשרוגליץ' ופוגאצ'אר חצו ביחד במקומות ה-12 וה-13 בהתאמה והרוויחו זמן על שאר רוכבי הדירוג הכללי, כשהבולט מביניהם היה ברנל, שהפסיד 38 שניות לרוגליץ' ופוגאצ'אר. גם הקטע ה-15 היה הררי והסתיים בעלייה לגרנד קולומבייר, בתחילת העלייה התפרק ברנל ויצא מעשית מתמונת הדירוג הכללי. בקטע השיג טאדיי פוגאצ'אר את הניצחון השני שלו בקטע, לאחר שגבר על רוגליץ' פעם נוספת בספרינט הסיום, כשריצ'י פורט סיים שלישי, 5 שניות אחריהם. רוגליץ' שמר על הובלתו במרוץ בפער של 40 מפוגאצ'אר ו-1:34 דקות מריגוברטו אוראן במקום השלישי. ברנל התדרדר עד למקום ה-10 בפער של 8:25 דקות מרוגליץ' ואיבד סיכוי לשחזר את הישגו במרוץ משנה שעברה. הקטע ה-17 הסתיים בעלייה לקול דה לוז, ומיגל אנחל לופס ניצח את הקטע, בפער של 15 שניות מרוגליץ' ו-30 שניות מפוגאצ'אר, לופס עלה למקום השלישי בפער של 1:26 דקות מרוגליץ', בעוד הפער של רוגליץ' מפוגאצ'אר גדל ל-57 שניות. בשני הקטעים הבאים שמר רוגליץ' על הובלתו והתייצב בעמדה מצוינת לניצחון כללי והיסטורי בטור דה פראנס, הקטע ה-20 היה לפני אחרון אבל אחרון מבחינת תחרויות על הדירוג הכללי, כשכן הקטע ה-21 הוא קטע מסורתי בפריז והשאנז אליזה. הקטע ה-20 היה קטע נגד השעון היחיד בטור, 36 קילומטרים מלור עד לעלייה בלה פלאנש דה בל פי. למרות הציפיות מרוגליץ', הוא סיים את הקטע במקום החמישי, 1:56 דקות מטאדיי פוגאצ'אר שניצח את הקטע, שני שותפיו לקבוצה של רוגליץ', טום דימולן ו-ווט ואן ארט, סיימו לפני רוגליץ' את הקטע, במקומות ה-2 וה-4 בהתאמה, בעקבות הקטע רוגליץ' הפסיד את הטור דה פראנס וירד למקום השני הכללי, בפער של 56 שניות מבן קבוצתו שניצח טאדיי פוגאצ'אר, כשריצ'י פורט סגר את הפודיום בפער של 3:30 דקות.
שבוע לאחר הטור חזר להתחרות רוגליץ', במדי סלובניה באליפות העולם, האליפות התקיימה במסלול שמורכב מהקפות באימולה, איטליה. רוגליץ' סיים במקום השישי והאחרון מתוך דבוקה של חמישה רוכבים שהובלה בידי ואן ארט שזכה בכסף והירשי בארד, 25 שניות אחרי אלאפיליפ שזכה במדליית זהב לאחר בריחת יחיד. לאחר מכן התחרה במונומנט לייז'–בסטון–לייז', במהלך המרוץ קבוצה של חמישה רוכבים שכללה את רוגליץ', הירשי, אלאפיליפ, פוגאצא'ר ומיכל קוויאטקובסקי התנתקה מהשאר, אך במהלך עוד האצה מצד הירשי התפרק קוויאטקובסקי, בקילומטרים האחרונים גישר אל הקבוצה סלובני נוסף, מאטיי מוחוריץ', בספרינט הסיום ניצל רוגליץ' יהירות וחגיגה מוקדמת מצד אלאפיליפ בשביל לנצח במרוץ, בעוד אלאפיליפ בכל מקרה נפסל והועבר למקום החמישי לאחר ספרינט לא חוקי שלו, כשהירשי שני ופוגאצ'אר שלישי. רוגליץ' הפך לסלובני הראשון לנצח במרוץ והסלובני הראשון לנצח מונומנט.
למרות העונה האינטנסיבית והצפופה שעברה על רוגליץ', הוא החליט בכל זאת לזנק לוואלטה אספניה ולהגן על תוארו. כבר בקטע הראשון, שהיה הררי, ניצח רוגליץ' ותפס את ההובלה במרוץ לאחר התקפה בקילומטר האחרון, הוא הקדים בשנייה את ריצ'רד קאראפאס ואת דן מרטין. בשני הקטעים הבאים סיים שני, בפעם הראשונה למארק סולר ובפעם השנייה למרטין. בקטע ה-6 איבד רוגליץ' את ההובלה לקאראפאס, לאחר שסיים במקום ה-20 ו-1:38 דקןת אחרי יון איזאגירה שניצח מקבוצת הבריחה, בעוד קאראפאס סיים במקום ה-12, 55 שניות אחרי איזאגירה, וירד למקום הרביעי בפער של 30 שניות מקאראפאס, 10 שניות ממרטין ו-12 שניות מיו קארת'י במקום השני. בקטע ה-8 ניצח רוגליץ', בעלייה שהסתיימה לאלטו דה מונקלווילו, מקדים ב-13 שניות את קאראפאס ו-19 שניות את מרטין, בזכות התוצאה הזו עלה למקום השני הכללי, 13 שניות מקאראפאס. בקטע ה-10 השיג רוגליץ' את הניצחון השלישי שלו במרוץ, לאחר שניצח מתוך ספרינט בדבוקה של שמונה רוכבים, בתוואי גבעי, קאראפאס סיים שלוש שניות אחרי ואיבד את ההובלה לרוגליץ'. הקטע ה-12 הסתיים בעלייה המיתולוגית והידועה לאלטו דה אנגלירו, רוגליץ' סיים אותו במקום ה-5, 26 שניות אחרי קארת'י המנצח, בעוד קאראפאס סיים רביעי, 16 שניות מקארת'י, ופעם נוספת הדיח את רוגליץ' מהובלת המרוץ, בפער של 10 שניות ממנו. בקטע ה-13, שהיה קטע נגד השעון היחידי במרוץ, ניצח רוגליץ' בפעם הרביעית, מקדים בשנייה את וויל בארטה וב-10 שניות את נלסון אוליביירה. קאראפאס סיים את הקטע במקום ה-7, 49 שניות מרוגליץ'. רוגליץ' חזר להובלת המרוץ בפער של 39 שניות מקאראפאס ו-47 שניות מקארת'י. בפעם הזאת רוגליץ' כבר לא איבד את ההובלה עד הסוף ואף סיים שני בספרינט המוני למגנוס קורט בקטע ה-16. בקטע ה-17 רוגליץ' הפסיד 21 שניות לקאראפאס אך זה לא הספיק לאקוודורי, כשרוגליץ' שיחזר את הישגו מ-2019 והגן על תוארו כמנצח הוואלטה.
בסוף העונה, זכה באופני הזהב.
ג'ים גאריסון
ג'ים גאריסון (באנגלית: Jim Garrison; 20 בנובמבר 1921 - 21 באוקטובר 1992) היה משפטן אמריקאי, ששימש כתובע מחוזי בניו אורלינס, לואיזיאנה, והעמיד לדין את נשיא לשכת המסחר בעיר, קליי שאו, באשמת מעורבות ברצח קנדי.
קריירה מוקדמת
גאריסון נולד כ-ארלינג קרות'רס גאריסון בעיר נוקסוויל במדינת איווה, אך גדל בניו אורלינס. בשנת 1941 הצטרף לצי, ושירת במלחמת העולם השנייה כקצין תצפית ארטילרי מוטס. לאחר שחרורו למד משפטים באוניברסיטת טוליין, ולאחר מכן הצטרף לארגון ה-FBI בו שירת שנתיים כסוכן. לאחר שחרורו מן הארגון עבר לניו אורלינס ושירת כשנה וחצי במשמר הלאומי. עם תום שירותו, בשנת 1958 הצטרף למשרד התובע המחוזי, ובשנת 1961 התמודד על התפקיד, אל מול מועמד בעל תמיכה פוליטית חזקה. הוא נכנס לתפקיד התובע המחוזי במאי 1962.
החקירה בעניין רצח קנדי
לאחר הרצח של הנשיא קנדי, התברר כי החשוד העיקרי ברצח, לי הארווי אוסוואלד, הוא יליד ניו אורלינס, ואף שהה מספר חודשים לפני הרצח בניו אורלינס, כשהוא יוצר פרובוקציות, ומחלק כרוזים בעד משטרו של פידל קסטרו. מידע שזרם אל משרד התובע המחוזי קישר בין אוסוואלד ובין כמה דמויות ידועות בניו אורלינס - חוקר פרטי בשם גיא בניסטר, טייס בשם דייוויד פרי, ואיש מסתורין שכונה "קליי ברטרנד". כעבור זמן מה מצא עצמו גאריסון חוקר את העניין במלוא המרץ, ומקדיש לכך עוד ועוד משאבים של משרדו.
בתחילת שנת 1967, הכריז גאריסון כי איתר את הקושרים לרצח קנדי בניו אורלינס, וכי "קליי ברטרנד" הוא נשיא לשכת המסחר בניו אורלינס, מאנשי החברה הגבוהה ונכבדי העיר, אדם בשם קליי שאו. שאו הכחיש כל קשר לרצח, או ל"קליי ברטרנד". הקשר שיצר גאריסון באמצעות עדים, היה כי קליי שאו, דייוויד פרי ואוסוואלד קשרו לרצוח את הנשיא קנדי, והיו אף חלק מקשר רחב בהרבה. חלק מן החקירה נסב על קשריו ההומוסקסואלים של שאו, שהיה, אכן, הומוסקסואל גלוי.
ב-22 בפברואר 1967 נמצא דייוויד פרי מת בביתו. גאריסון טען כי זו התאבדות (כיום נראה, על פי ממצאי נתיחה שנערכה בפרי, כי היה זה מוות טבעי). גאריסון ראה במותו של פרי משום אישור כי הוא אכן על הנתיב הנכון. לאחר מותו של פרי איתר גאריסון עד בשם רוסו אשר העיד על כך שבמסיבה בביתו של שאו, בנוכחותו, זממו שאו, אוסוואלד ופרי לרצוח את קנדי, ואף זיהה את שאו כ"ברטרנד". על סמך עדות זו הכריז ב-19 במרץ בית משפט בניו אורלינס כי יש עילה מספקת להעמיד את שאו לדין.
משפטו של קליי שאו
שאו היה האדם היחיד שהועמד אי פעם לדין כנאשם בקשר לרצח קנדי. ב-21 בינואר 1969 נפתח משפטו של שאו. מספר עדים (ובהם רוסו) העידו כי ראו את אוסוואלד, פרי ושאו זוממים לרצוח את הנשיא קנדי. על עדויות אלו נמתחה לאחר מכן ביקורת רבה, והן תוארו כבלתי מהימנות מסיבות שונות. כן הביא גאריסון עדים מהעיירה קלינטון במדינת לואיזיאנה, שהעידו כי ראו את שאו, אוסוואלד ופרי נוסעים יחדיו במכונית.
גאריסון לא הסתפק בעדויות הקושרות את שאו אל הרצח. על אף ששאו הוא שעמד למשפט, הנאשם האמיתי היה דו"ח ועדת וורן. גאריסון הביא עדים לרצח, שאינם קשורים ל"מזימת ניו אורלינס". מרינה אוסוואלד, אשתו של אוסוואלד, הובאה על מנת להעיד. עדי ראייה לרצח הובאו מדאלאס והסרט שצילם אברהם זפרודר הוצג בפני המושבעים. נראה כי היה לגאריסון חשוב להוכיח כי שאו היה חלק מקשר רחב לרצח הנשיא, וכי הגרסה הרשמית לרצח אינה אמת.
ב-1 במרץ 1969 ניתן פסק הדין. לאחר שהתייעצו במשך פחות משעה זיכו המושבעים את שאו מכל אשמה.
גאריסון לא ויתר, ומספר ימים לאחר הזיכוי עצר שוב את שאו באשמת עדות שקר, בטענה כי שיקר כשהעיד במשפטו כי לא הכיר את אוסוואלד או את פרי. רק ב-7 ביוני 1971 נתן בית משפט צו האוסר על גאריסון להמשיך ולתבוע את שאו.
ארבע שנות המשפט רוששו את קליי שאו. מאדם אמיד, ומרכז בחיי האומנות והתרבות בניו אורלינס הפך שאו לאדם נרדף. הוצאותיו המשפטיות רוששו אותו, ושמו הטוב היה למרמס.
לאחר המשפט
גאריסון הפסיד את תפקידו בבחירות (בארצות הברית תפקיד התובע המחוזי הוא תפקיד של נבחר ציבור) בשנת 1973 אך מונה לכהונת שופט ושימש כשופט בבית המשפט לערעורים של מדינת לואיזיאנה בין 1978 ועד מותו בשנת 1992.
גאריסון כתב שלושה ספרים על רצח קנדי "מורשת של אבן", "החוזה זרוע הכוכבים", ו"בעקבות המתנקשים". ספרים אלו היו רבי מכר.
בשנת 1991 יצא לאקרנים סרטו של אוליבר סטון, "ג'י. אף. קיי - תיק פתוח", המתאר את רצח קנדי מנקודת המבט של גאריסון. בתפקיד גאריסון שיחק השחקן קווין קוסטנר, ובתפקיד קליי שאו שיחק טומי לי ג'ונס. גאריסון שיחק בסרט את השופט ארל וורן.
הערכת פועלו של גאריסון
הדעות באשר לגאריסון חלוקות. חוקרים רבים סבורים כי המדובר באדם רודף פרסום, אשר קודם ירה את החץ ורק לאחר מכן סימן את המטרה, והשתמש ברצח לצורכי קידום אישי, תוך שהוא רומס את זכויות האזרח של שאו ופרי. חוקרים אלו סבורים כי גאריסון "חיפש את המטבע מתחת לפנס" וכי חשף את הקשר לרציחת קנדי בניו אורלינס, רק משום שהוא עצמו היה תושב ניו אורלינס.
לעומת זאת ישנם אחרים הסבורים כי אכן עלה גאריסון על עקבות אמיתיים, וכי רק קשר השתקה של הממשל מנע ממנו מלנצח במשפט ולהרשיע את שאו. אנשים אלו מייחסים חשיבות לעדותם של העדים שהביא גאריסון למשפט ואשר מסרו על קשר בין אוסוואלד, שאו ופרי.
דעה נוספת אומרת כי על אף שאין בראיות דבר הקושר את שאו לרצח וכי זיכויו היה מוצדק, הרי שגאריסון תרם רבות לקידום האמת בשני מישורים - הוא הציג את קשריו החברתיים של אוסוואלד בניו אורלינס עם חוגי הימין דווקא (אוסוואלד היה ידוע כקומוניסט, ואף שהה זמן מה בברית המועצות), וזאת כאישור לכך שאוסוואלד לא היה מטורף בודד. למעלה מכך, תרומתו העיקרית של גאריסון לחקר האמת היא כי הוא הראה בראיות חזקות במשפט כי אכן הייתה מזימה לרצח קנדי, אם כי לא הצליח להוכיח ששאו היה מעורב בה.
Slicker Than Your Average
Slicker Than Your Average הוא אלבום הסולו השני של קרייג דייוויד. האלבום יצא לאור ב-19 בנובמבר 2002 על ידי אטלנטיק רקורדס. האלבום הצליח פחות מן אלבומו הראשון של דייוויד, אבל הצליח להוציא 6 סינגלים מצליחים- "What's Your Flava?", "Hidden Agenda", "Rise And Fall" Ft Sting, "Spanish", "World Filled With Love", "You Don't Miss Your Water". האלבום מכר ברחבי העולם כ-3 מיליון עותקים.
האלבום דורג במקום ה-3 במצעד האלבומים הבריטי ובמקום ה-32 במצעד האלבומים האמריקאי.
דיצרתריום
דיצרתריום (שם מדעי: Diceratherium; משמעות השם: "בהמה בעלת שתי קרניים") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הקרנפיים, אשר התקיים במהלך סוף האוליגוקן עד המיוקן של אירואסיה ואמריקה הצפונית 33.9 עד 11.6 מיליון שנה לפני זמננו. רבים מהם התגלו בארצות הברית ממונטנה עד לדקוטה הדרומית, לעיתים בקבוצה גדולה. הוא תואר לראשונה ב-1875 בידי החוקר האמריקאי עותניאל צ'ארלס מארש, על שם שתי הקרניים שבלטו מעל לסתותיו בקרבה רבה אחת לשנייה וייתכן שבלטו רק אצל הזכרים. נמצאו 5 מינים מהסוג.
הדיצרתריום היה קרנף קדום מאוד שהיה קרובו של האצרתריום והסובהירקודון והשתייך לאותה תת-משפחה: Aceratheriinae. הוא הכיל על הגולגולת שלו קרניים קטנות מאוד ולסתות צרות יחסית אך בעלות ניבים ארוכים שנראה נועדו להגנה. השיניים שלו היו דקות וחרוטיות עם דמיון לשיני שפנים והוא הותאם בעיקר ללעיסת עלים. הקרנף הבוגר הגיע לגובה 121 ס"מ ולאורך 231 ס"מ ולמשקל של 1 טון בממוצע, די קטן עבור קרנף אך היה הגדול שביונקי אמריקה הצפונית הקדומה.
למרות מבנה שיניו החרוטי הוא התאים דווקא לתזונה של צמחייה קשיחה ששררה בערבות העשב הקדומות, אך לצד אזורי יער רחבים בהם היו עלים רכים יותר. הקרנף התפתח לתזונה האחרונה בעת המעבר למיוקן. עם זאת הוא לא התאים לתזונה מעשבים קשים יותר וייתכן שבשל כך נכחד.
מנזר נאה מוני בכיוס
נאה מוני (ביוונית: Νέα Μονή - "המנזר החדש") הוא מנזר מהמאה ה-11 הנמצא במרכזו של האי כיוס בים האגאי ונכלל ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו. המנזר שוכן על הר פרובאטיו אורוס בחלק הפנימי של האי, במרחק 15 קילומטרים מהעיר כיוס. המנזר ידוע בשל הפסיפסים שבו, שביחד עם הפסיפסים של מנזרי דפני והוסיוס לוקאס מהווים דוגמאות בולטות לאמנות המקדונית ביוון.
היסטוריה
המנזר נבנה במאה ה-11 בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס ואשתו זואי. לפי המסורת, המנזר נבנה במקום שבו שלושה נזירים, ניקיטאס, יואנס ויוסיף, מצאו באופן ניסי איקונין של הבתולה מרי התלוי על ענף של הדס. באותה תקופה קונסטנטינוס שהה בגלות בלסבוס, והנזירים ביקרו אותו וסיפרו לו על חיזיון שהם ראו שבו הוא הופך לקיסר. קונסטנטינוס הבטיח לבנות כנסייה אם זה אכן יקרה. בסופו של דבר קונסטנטינוס הפך לקיסר ב-1042, וכהוקרת תודה הוא החל בבניית המנזר, המוקדש לתאוטוקוס. הקתוליקון נחנכה ב-1049, ובניית המתחם כולו הסתיימה ב-1055, זמן קצר לאחר מותו של קונסטנטינוס.
כתוצאה ממענקי קרקעות, הקלות מס וזכויות יתר אחרות שהוענקו למנזר על ידי קונסטנטינוס והקיסרים שבאו בעקבותיו, המנזר פרח במהלך התקופה הביזנטית. המנזר צבר עושר רב במהלך השנים והפך לאחד המנזרים העשירים ביותר באזור הים האגאי. בשיא פריחתו, בשנת 1300 בערך, נכסיו של המנזר כללו שליש משטחו של כיוס וההערכה הייתה ש-800 נזירים היו חברים בו. לאחר הביזנטים שלטה באזור הרפובליקה של ג'נובה ובתקופה זו פחת עושרו של המנזר, אך הוא פרח שוב בתקופת השלטון העות'מאני, כאשר הוא היה באחריותו הישירה של הפטריארך מקונסטנטינופול, וזכה לעצמאות רבה. הגאוגרף האנגלי סמיואל פרצ'ס ציטט עדות של נוסע בשלהי המאה ה-16 לפיה במנזר יש 200 נזירים, וכי "לבד ביוון, הם היחידים שיש להם זכות להשתמש בפעמונים". במהלך המאה ה-17 מספר הנזירים פחת עוד יותר, אך חזר ועלה במאה ה-18. הפטריארך של ירושלים, כריסנטוס נוטאראס, והכומר הצרפתי פורמו שביקרו במנזר ב-1725 ו-1729 בהתאמה, ציינו את מספר הנזירים הגדול, כמות השרידים המשומרת, יופיו של המנזר וקישוטיו.
שקיעתו של המנזר החלה זמן קצר לאחר טבח כיוס ב-1822 במהלך מלחמת העצמאות היוונית. המנזר נבזז, ומאז לא חזר לגדולתו. ב-1881 נגרם לכנסייה הראשית נזק נוסף כתוצאה מרעידת אדמה, ובעקבות זאת קרסה הכיפה, בעוד שבניינים אחרים, כגון מגדל הפעמונים מ-1512, חרבו. בעקבות מחסור בנזירים הפך נאה מוני למנזר המיועד לנזירות ב-1952. לפי מפקד אוכלוסין שנערך ב-2001 המנזר היה מאוכלס על ידי שלוש נזירות בלבד.
מבנה ואדריכלות
מתחם המנזר משתרע על שטח של כ-17,000 מ"ר ובו קתוליקון, שתי כנסיות קטנות יותר (מוקדשות לצלב הקדוש ולפנטלאון הקדוש - Άγιος Παντελεήμων), הרפקטוריום (τράπεζα), תאי הנזירים (κελιά), אולם הקבלה או "טריקלינון" ומקווה מים תת-קרקעי (κινστέρνα). המתחם מוקף על ידי חומה (החומה הביזנטית המקורית נהרסה ב-1822), ובפינה הצפון-מזרחית מצוי מגדל שמירה, שבתקופה מוקדמת יותר שימש כספרייה. בנוסף, מחוץ לחומות, וליד בית הקברות של הנזירים, ישנה קפלה קטנה המוקדשת ללוקאס האוונגליסט.
ביחד עם הקתוליקון, המבנים היחידים מהמאה ה-11 ששרדו הם המגדל ההרוס חלקית, קפלת לוקס, מקווה המים והרפקטוריום. התאים, שרובם נהרסו עד כה, מתוארכים לתקופה הוונציאנית והג'נוביאנית. מוזיאון קטן שנפתח ב-1992 משרת את המבקרים במקום והוא ממוקם בתא משופץ. החפצים המוצגים מתוארכים ברובם למאה ה-19.
הארכה
הארכה היא תוספת זמן שמוסיפים למשחק ספורטיבי בסופו, כדי למנוע מצב של תיקו.
בכדורגל
במשחק כדורגל נוספת הארכה אם התוצאה היא שוויון לאחר סיום הזמן הרגיל (90 דקות במשחקי בוגרים).
ההארכה מתקיימת רק כאשר יש צורך בקבוצה מנצחת במשחק, כלומר בתחרות בשיטת "נוק אאוט", שבו רק קבוצה אחת יכולה לעבור לשלב הבא או לזכות בתחרות כשהזכייה נקבעת על פי המנצחת במשחק הכרעה. במשחקי בוגרים, הארכה היא בת 30 דקות, ומחולקת לשתי מחציות של 15 דקות שביניהן הקבוצות מחליפות צדדים.
להארכה בכדורגל היו שלושה סוגי סיומות לאורך ההיסטוריה:
במצב של שוויון לאחר הארכה, נהוג כיום להכריע את המשחק בדו-קרב פנדלים.
הארכה אינה זהה לתוספת זמן, שהיא זמן קצר של כמה דקות שהשופט מוסיף לשיקול דעתו בסיום כל מחצית במהלך ה-90 דקות או אף במהלך הארכה, כדי לפצות על עצירות במהלך המשחק הרגיל, שנוצרות בגלל עיכובים אדמיניסטרטיביים (חילופים, הזמן שלקח לסדר ולבעוט בעיטות ועוד), בזבוזי זמן של השחקנים או פציעות שחייבו טיפול רפואי במגרש.
בכדורגל חופים
במשחק כדורגל חופים משוחקת הארכה בכל משחק שמסתיים בשוויון, גם אם אין חובה במנצחת. הארכה משוחקת אם יש שוויון לאחר 36 דקות משחק (3 שלישים של 12 דקות). אורך הארכה בכדורגל חופים הוא 3 דקות, והיא דומה להארכת שער הזהב בכדורגל. במקרה שאין הכרעה אחרי 3 דקות, הקבוצות יעברו לבעיטות עונשין. שלא כמו בכדורגל, בבעיטות העונשין המנצחת תהיה מי שתוביל אחרי כל זוג בעיטות (אחת לכל קבוצה).
בכדורסל
בכל משחק כדורסל, אם לאחר הזמן הרגיל (40 דקות בכדורסל העולמי או 48 דקות בליגת ה-NBA) התוצאה שווה - תהיה הארכה בת חמש דקות. אם גם לאחר הארכה התוצאה שווה - יהיו הארכות נוספות (כולן בנות חמש דקות), עד שהמשחק יוכרע.
בכדוריד
בדרך כלל, משחק כדוריד יכול להסתיים בתוצאת תיקו אם יש שוויון בתום זמן המשחק, אלא אם הוא מתקיים במהלך טורניר בשיטת "המפסיד יוצא" שבו חייבת להיקבע מנצחת. במקרה כזה, ניתנת הארכה של 10 דקות (2 מחציות של 5 דקות כל אחת). אם יש שוויון בתום ההארכה, ניתנת הארכה נוספת, ואם יש שוויון לאחר 2 הארכות, המשחק מוכרע ב"שובר שוויון" - זריקות עונשין של שחקני שתי הקבוצות לחלופין מקו שבעה המטרים.
בשחמט
בשחמט תחרותי מוקצבות בדרך כלל לכל שחקן שעתיים ל-40 מסעים ראשונים. אם המשחק לא הוכרע תוך 40 מסעים, מקבלים השחקנים תוספת זמן של שעה נוספת לכל אחד ל-20 מסעים. אם גם זה לא הספיק, מקבלים השחקנים חצי שעה נוספת לכל אחד עד סוף המשחק. אם המשחק לא הוכרע, השחקן שזמנו אזל מהר יותר, הוא המפסיד.
בפוטבול
בליגת ה-NFL משך המשחק הוא ארבעה רבעים בני 15 דקות כל אחד. אם במהלך משחק בעונה הסדירה לא הושגה הכרעה במשך הזמן הרגיל, נוסף למשחק רבע נוסף. בהארכה, אם הקבוצה משיגה טאצ'דאון בסדרת המהלכים הראשונה בהארכה היא מנצחת באופן מידי, וכך גם אם מושג "סייפטי". אם הקבוצה לא הצליחה להשיג טאצ'דאון אלא שער שדה, ליריבתה יש אפשרות בסדרת המהלכים הבאים להבקיע טאצ'דאון ולזכות בניצחון או שער שדה ולהשוות את התוצאה. אם שתי הקבוצות הבקיעו שער שדה במהלכים הראשונים שלהם או שהקבוצה הראשונה לא הצליחה להשיג שער שדה בסדרת המהלכים הראשונה, ההכרעה מתקבלת כאשר אחת הקבוצות מצליחה להשיג נקודות. אם אף קבוצה לא השיגה נקודות במהלך ההארכה, המשחק מסתיים בשוויון. במשחקי הפלייאוף, השיטה דומה, אך המשחק ממשיך עד הכרעה.
בבייסבול
משחק בייסבול כולל תשעה סבבים (אינינג) בהם כל קבוצה מגישה ליריבתה. אם המשחק לא הסתיים בהכרעה לאחר תשעה סבבים אלו ממשיכות הקבוצות לשחק עד להשגתה.
מייק סקוט
ג'יימס מייקל "מייק" סקוט (באנגלית: James Michael "Mike" Scott; נולד ב-16 ביולי 1988) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת חיגנטס דה קרולינה מליגת העל הפורטוריקנית.
קריירת מכללות
סקוט נולד וגדל בעיר צ'ספיק שבווירג'יניה, ובין השנים 2007–2012 למד באוניברסיטת וירג'יניה. במשחק העשירי של עונת 2010/2011 נפצע בקרסול רגלו השמאלית, ומכיוון שנאלץ להחמיץ את המשך העונה קיבל זכאות להמשיך לעונה חמישית בליגת המכללות ("Redshirt"). בעונת 2011/2012 חזר לכשירות מלאה, והוביל את קבוצת הכדורסל של וירג'יניה עם ממוצעים של 18.0 נקודות ו-8.3 ריבאונדים למשחק. בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה של מחוז החוף האטלנטי (ACC) לאחר שהוביל את כל שחקניה באחוזי קליעה מהשדה עם 56.3%. לאורך תקופתו בווירג'יניה שיתף פעולה, בין היתר, עם סילבן לנדסברג, ג'ו האריס ומלקולם ברוגדון.
אטלנטה הוקס
בדראפט ה-NBA 2012 נלקח סקוט בבחירה ה-43 על ידי אטלנטה הוקס, במדיה שיחק ב-5 עונותיו הראשונות בליגה. לאורך עונתו הראשונה באטלנטה נשלח מספר פעמים לקבוצת בייקרספילד ג'אם מליגת הפיתוח של ה-NBA, ובשבעת משחקיו בקבוצה קלע 18.1 נקודות והוריד 8.3 ריבאונדים בממוצע למשחק. בעונת הציג יכולת טובה עם ההוקס כמחליפו מהספסל של פול מילסאפ, עם ממוצע של 9.6 נקודות למשחק, ובסיומה חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-3 עונות נוספות עבור כ-10 מיליון דולר. בעונת העפיל עם ההוקס לגמר האזור המזרחי, אך קבוצתו הפסידה מול קליבלנד קאבלירס בתוצאה 0–4.