cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי איסלנד–קנדה
יחסי תרבות
ג'אניס גודרון ג'ונסון, צאצאית נוספת של הקהילה האיסלנדית בקנדה, מונתה לסנאט בקנדה בשנת 1990 על ידי ראש ממשלת קנדה בריאן מולרוני. במהלך תקופת שהותה בסנאט, ג'ונסון הייתה תומכת חזקה ביחסים הדוקים בין קנדה לאיסלנד וקשרים תרבותיים. בין התאריכים 28–29 בנובמבר 2014 ליוותה ג'ונסון את שר החוץ הקנדי ג'ון ביירד בביקור דו-צדדי ברייקיאוויק כדי לדון במגוון נושאים דו-צדדיים, כולל פיתוח משאבים אחראי, הרחבת יחסי הסחר החופשי של איגוד הסחר החופשי באירופה, סוגיות ביטחון בינלאומיות ומטרות המועצה הכלכלית הארקטית.
יחסים כלכליים
בשנת 1975 דחקה ממשלת איסלנד בקנדה להקים גבול של 200 קילומטר לדיג בחוף הים כדי להגן על עצמה מפני דיג יתר על ידי ציים זרים. שר החוץ של איסלנד, איינר אגואיסון, אמר "אנו מאוד מקווים שקנדה תקבע מגבלה מהחוף של 200 מייל". נשיא איסלנד, כריסטיאן אלדיארן, אמר במהלך סיור בקנדה כי "איסלנד לא יכולה לחכות יותר בגלל מלאי דגים מדולדל ואם קנדה תצטרף אלינו יהיה לנו בעל ברית חשוב."
על פי הסכם סחר זה, הייצוא הקנדי לאיסלנד כגון מוצרים תעשייתיים קיבל הפחתות מכס. זה כלל מבנים טרומיים, צינורות קרני קתודה, מבני פלדה, מבני אלומיניום ודלתות וחלונות. מכסים על צ'יפס קפואים מיוצאים לאיסלנד יופחתו בכ-40 אחוזים.
בשנת 2008, קנדה הייתה שותפת הסחר ה-20 בגודלה של איסלנד, עם שלושת ענפי הייצוא האיסלנדיים הראשונים: דגים, סרטנים, רכיכות (11.1 מיליון דולר), כימיקלים (4.1 מיליון דולר) ומכונות (3.7 מיליון דולר).
בפברואר 2009 הציעה ממשלת מניטובה יוזמה לפיה עובדים מיומנים ומובטלים מאיסלנד יעבדו למלא משרות פנויות במניטובה כדי לסייע לאיסלנדים שנפגעו במשבר הפיננסי האיסלנדי בשנים 2008–2012. ממשלות מניטובה ואיסלנד חתמו על היוזמה בשנת 2009. עם זאת, התהליך התעכב על ידי הממשל הפדרלי סביב תוכנית העובדים הזרים הזמניים. זה תסכל את ממשלת איסלנד, נציג מנהל העבודה האיסלנדי, אמר כי "זה עבר לאט יותר ממה שציפיתי, וזה רע, לא כל שכן למי שהם מובטלים, כי הזמן לא עובד בשבילם."
בסוף 2010 מפלגת האופוזיציה באיסלנד הציעה למדינה לגרוף את המטבע שלה לטובת מעבר למטבע חדש לאחר הקריסה הבנקאית החמורה מאוד בשנת 2008. שבעה מתוך כל 10 איסלנדים מסכימים לשנות למטבע חדש אם המשמעות היא יותר שגשוג כלכלי. "מטבע הבחירה" המועדף הוא כיום הדולר הקנדי בשל קרבת המנהגים התרבותיים בין קנדה לאיסלנד. אף אחת מהממשלות לא התייחסה לכך ונאום של שגריר קנדה באיסלנד בוטל במרץ 2012, כשהנושא נפוץ יותר.
ים
קו הספנות מארסק מציע שירות מכולות ממונטריאול לרייקיאוויק וגם שירות מוונקובר לרייקיאוויק. חברת איימסקיפ, איסלנדית, פועלת בין ארגנטינה, ניופאונדלנד והליפקס, נובה סקוטיה לרייקיאוויק.
אוויר
בשנת 2007 הכריז שר התחבורה הקנדי לורנס קנון על הסכם שמים פתוחים עם איסלנד, במסגרת המדיניות של ממשלת קנדה השמיים הכחולים. שר הסחר הבינלאומי הקנדי, דייוויד אמרסון, אמר כי "הסכם זה של Blue Sky ישלים את הסכם הסחר החופשי האחרון שנחתם עם איסלנד ומדינות אחרות באיגוד הסחר החופשי האירופי, ויסייע להקל על קשרים עסקיים חזקים יותר ולשפר את התיירות בין קנדה לאיסלנד".
קיים קשר אווירי ישיר בין שתי המדינות. במאי 2007, אייסלנדאייר החלה בטיסות בין הליפקס לאיסלנד. באוגוסט 2007 הודיעה איסלנדייר כי בכוונתם להתחיל טיסות בין טורונטו לאיסלנד. הטיסות החלו במאי 2009 בין רייקיאוויק לטורונטו והליפקס.
בדצמבר 2009 הודיעה חברת התעופה האיסלנדית איסלנד אקספרס כי תחל בשירותים בין וויניפג לאיסלנד החל מיוני 2010. עם זאת, איסלנד אקספרס נמכרה מאז ל- WOW air, שיש לה טיסות סדירות מרייקיאוויק לטורונטו ומונטריאול.
החל ממרץ 2013, איסלנדייר שדרגה את שירותה העונתי מטורונטו לרייקיאוויק לכל ימות השנה. היא גם השיקה שירות כל השנה מאדמונטון החל ממרץ 2014.
צייד בודד הוא הלב
צייד בודד הוא הלב (אנגלית: The Heart is a Lonely Hunter) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1968.
בתפקידים הראשיים משחקים אלן ארקין וסונדרה לוק. על משחקם בסרט זה היה ארקין מועמד לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקן ראשי ולוק הייתה מועמדת לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית משנה.
תקציר העלילה
ג'ון סינגר (אלן ארקין) הוא חירש-אילם. הוא יכול לתקשר עם אנשים על ידי קריאת שפתיים ושימוש בשפת הסימנים. לפרנסתו הוא עובד כצורף. בגלל מגבלתו הוא מתקשה ליצור קשר עם אנשים והחבר היחיד שלו הוא ספירוס אנטונפולוס (צ'אק מקאן) שגם הוא חירש-אילם אבל סובל גם מפיגור שכלי. הוא נוהג לפרוץ לחנויות ממתקים ולהתחיל לאכול שם עד שהמשטרה עוצרת אותו וסינגר משחרר אותו.
לבסוף מחליטים להעביר את אנטונפולוס למוסד לחולי נפש הנמצא בעיירה אחרת. סינגר שאיבד את חברו היחיד מחליט לעבור לאותה עיירה כדי להיות קרוב לחברו.
הוא מגיע למשפחת קלי ושוכר שם חדר. מצבה הכלכלי של המשפחה קשה. האב מתנייד בכסא גלגלים לאחר פציעה בפרק הירך. להם שלושה ילדים בת מתבגרת, מיק (סונדרה לוק) ושני ילדים קטנים. מיק נאלצת לוותר על חדרה לטובת סינגר וכועסת עליו על כך. סינגר רוצה לכבוש את ליבה של מיק. הוא מגלה שהיא אוהבת מוזיקה קלאסית, עוקב אחריה ומגלה שהיא מגיעה לאולם קונצרטים ומאזינה שם. לפי התוכניה הוא מגלה שמנגנים את סימפוניית יופיטר של מוצרט. הוא קונה תקליט של הסימפוניה ופטיפון. כאשר מיק חוזרת היא שומעת את המנגינה, מגיעה לחדרו, מדגימה לו בתנועות את המנגינה והקרח ביניהם נשבר. מיק רוצה להמשיך ללמוד ולהתקדם בחיים אבל כשהוריה מודיעים לה שבגלל מצבם הכלכלי היא צריכה להפסיק ללמוד ולהתחיל לעבוד היא פורצת בבכי ובורחת לסינגר, האדם היחיד שהיא נותנת בו אמון למרות מגבלתו.
סינגר מבקש לרכוש חברים. בעת ישיבה במסעדה מתפרע שם מובטל אלכוהוליסט ג'ייק בלאוט (סטייסי קיץ'). ג'ייק נזרק מהמסעדה ובחוץ מתנפלים עליו ופוצעים אותו. סינגר מגיע אליו ומבקש מרופא שחור שעבר במקום, ד"ר קופלנד (פרסי רודריגז), לטפל בו. הוא מסרב בתחילה באמרו שאינו מטפל בלבנים אבל לבסוף נענה להפצרותיו של סינגר המתבטא בשפת הסימנים. סינגר רוכש את ידידותם של בלאוט וד"ר קופלנד.
סינגר מגיע למרפאתו של ד"ר קופלנד ומסייע לו בתרגום לחולה חירש-אילם. ד"ר קופלנד מספר לו שהוא מאוכזב מבתו פורשה (סיסלי טייסון) שקיווה שתהיה רופאה ובמקום זה היא עוזרת בית ובעלה וילי הוא פועל פשוט. הוא גם מגלה לסינגר שהוא סובל מסרטן הריאות. פורשה ובעלה מבלים ביריד, קבוצה של לבנים מתנפלת עליו והוא פוצע את אחד מהם מתוך הגנה עצמית. במשפט הוא נדון למאסר ומושלך לכלא בעוד שהלבנים משוחררים. פורשה מבקשת מאביה שייתן עדות על כך שהיה במקום הקטטה ויעיד לטובת וילי אך הרופא מסרב להישבע שבועת שקר. פורשה מנתקת את הקשר עם אביה. וילי מנסה לברוח מהכלא, נתפס ומושם בשלשלאות הלוחצות על רגלו. נגרם לו נמק ורגלו נקטעת. סינגר מודיע לפורשה על מחלתו הסופנית של אביה. היא מגיעה אל ד"ר קופלנד, מתחבקת ומתפייסת אתו.
סינגר מגיע למוסד ומבשר שחברו אטונפולוס נפטר. הוא נכנס לדיכאון, מגיע לחדרו ויורה בעצמו. כעבור זמן מגיעים לקברו מיק וד"ר קופלנד, מדברים בשבחו ומיק מתייפחת ואומרת "כמה אהבתי אותו".
רייב
רייב, (באנגלית: Rave) הוא סגנון מוזיקלי, תנועה חברתית ומעל הכול - מסיבת ריקודים המתבססת על מוזיקה אלקטרונית.
הרייב היא מסיבה, לעיתים ספונטנית, לרוב במרחב פתוח או בחלל שייעודו המקורי לאו דווקא קשור בחיי הלילה. ברייב לרוב תתנגן מוזיקה אלקטרונית: טכנו, אסיד-טכנו, האוס, טראנס או הארדסטייל בידי די.ג'י. המיקום הלא-שגרתי של מסיבת הרייב נועד להקשות על המשטרה להפריע לחוגגים. סצנת הרייב מזוהה עם שימוש בסוגי סמים שונים, דוגמת MDMA, GHB ו-LSD. מחקר שנעשה בארצות הברית מצא התאמה גבוהה בין השתתפות במסיבות אלו לבין צריכתם סמים אלו.
מסיבת רייב היא לרוב יוזמה קהילתית, קבוצת חברים אחראית על ארגון המסיבה כאשר התועלת הכלכלית מגביית דמי כניסה ומכירת משקאות אלכוהוליים לא נחשבת כעומדת בראש סולם העדיפויות.
התפתחות תרבות הרייב
באותן שנים, השמועות על המסיבות הגיעו לסן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וכן דטרויט (בחוף המזרחי) והן הפכו למוקדים הראשונים למסיבות רייב בארצות הברית.
שנות ה-80 באנגליה הייתה תקופה טעונה מאוד מבחינה פוליטית, תחת שלטונה של מרגרט תאצ'ר, עם אג'נדה שמרנית ונאו-ליברלית ברורה, שיצרה חיכוך ישיר עם מעמד הפועלים האנגלי. אף על פי שהמוזיקה והתרבות התייחסה כבר אז בעיקר למסיבות ומועדונים, תנועות שונות ניסו להשתמש במסיבות רייב כדי למשוך צעירים למחאות פוליטיות אנטי-ממסדיות.
על רקע התדמית האנטי-ממסדית של תרבות הרייב, ועם התרבותם של גורמים עברייניים בהפקת מסיבות הרייב, בעיקר בהקשר סחר בסמים, החלה התנועה לסבול מפשיטות משטרתיות, שהובילו למספר תקריות אלימות, והוציאו את מסיבות הרייב אל מחוץ למתחמי הבילוי הלגיטימיים.
בשנת 1992, על רקע תדמית מורכבת של תנועת הרייב, שסוקרה לא פעם בהיסטריה בתקשורת סביב התנגדות למשטרה, לממסד ולחוק, נחגג פסטיבל קסלמורטון קומון, אליה הגיעו למעלה מ-20,000 חוגגים. החוגגים עוררו זעם גדול בקרב המקומיים כאשר השאירו אחריהם שאריות רבות של אשפה והרעישו ונהגו בחוסר התחשבות. הפסטיבל והבעיות שעורר סוקר על ידי התקשורת שהציגה את ה"רייברים" כאנרכיסטים חסרי חוק, ולאחר פשיטה משטרתית בה נעצרו 13 ממארגני הפסטיבל, הגיע תדמית הרייב לשפל בנקודה שנחשבת לתחילת הסוף של תקופת השיא הקצרה של הרייב כתרבות המאחדת סביבה צעירים רבים.
בעקבות הפסטיבל נחקקו באנגליה מספר חוקים אשר התרו למשטרה לעצור אנשים שנחשדים שהם עלולים להתפרע, הביאו הלכה למעשה למצב בו כל מי שמשתתף במסיבת רייב, בכל סדר גודל, היה עלול למצוא עצמו במעצר משטרתי. חוקים אלו גרמו למהומות בלונדון, ויצרו פיצול בין חברי תנועת הרייב הדועכת.
במהלך שנות ה-90 השתנה מושג הרייב באופן מובהק יותר מתנועה חברתית לסגנון מסיבות, אם כי במקרים מסוימים במקומות שונים בעולם לעיתים עדיין מתאחדים צעירים יחד במסיבות רייב כמחאה חברתית או פוליטית, בניסיון לשחזר את תפיסתה המקורית של תרבות הרייב. מקרים כאלו קרו, למשל, בברלין של שנות ה-90, ובטביליסי של העשור השני של המאה ה-21.
בישראל
במקביל לאינתיפאדה השנייה, התקיימו בישראל שתי מסיבות בשם "רייב נגד הכיבוש" שהביעו מחאה נגד צעדי הממשלה נגד הפלסטינים וקראו לחזרה לגבולות 1967. מסיבות אלה היו ממקורות ההשראה לסרט הבועה של גל אוחובסקי ואיתן פוקס(2006) ולסרט צווארון כחול לבן של נועם קפלן (2004).
הערות שוליים
রাৱের
אלפונס אראולה
אלפונס אראולה (בצרפתית: Alphonse Areola; נולד ב-27 בפברואר 1993) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בווסטהאם יונייטד ובנבחרת צרפת בעמדת השוער.
תחילת הקריירה
אראולה התחיל לשחק כדורגל במועדון החובבני "פטי אנז'", אליו הצטרף בגיל 9. כשהיה בן 13 הצטרף לאקדמיה של פריז סן-ז'רמן.
ב-2010 הועלה לקבוצת המילואים של פריז סן-ז'רמן.
ב-18 במאי 2013 אראולה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1–3 נגד ברסט.
השאלות
ב-17 ביוני 2015 אראולה הושאל לויאריאל מליגת העל הספרדית. בעונתו בוויאריאל, אראולה ספג 26 שערים בלבד כאשר רק יאן אובלק וקלאודיו בראבו ספגו פחות ממנו. בנוסף, אראולה שבר את שיא מועדון של שמירה על שער נקי כאשר הצליח לעשות זאת במשך 620 דקות משחק רצופות.
החזרה לפריז סן-ז'רמן
בתחילת עונת 2016/2017, אראולה חזר לפריז ושימש בהתחלה כמחליפו של קווין טראפ. ב-13 בספטמבר אראולה ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו בפריז בתיקו 1-1 נגד ארסנל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות. בזכות היכולת הטובה שהציג במשחק מול ארסנל, אראולה המשיך לשמש כשוער הראשון של פריז, אך גילה יכולת חלשה בהמשך וטראפ חזר לשמש כשוער הראשון של פריז.
בעונת 2017/2018, אראולה, קיבל את ההזדמנות מהמאמן אונאי אמרי. בסוף חמשת המחזורים הראשונים של העונה, פריז רשמה את פתיחת העונה הטובה בהיסטוריה שלה עם חמישה ניצחונות וספיגה אחת בלבד. בתום העונה סיים כשוער המצטיין בליגה, כששמר על רשת נקייה במשך 17 משחקים.
ריאל מדריד
ב-2 בספטמבר 2019 אראולה עזב את פריז ועבר בהשאלה לריאל מדריד לשנה אחת. השוער של ריאל, קיילור נבאס, עשה את הדרך בכיוון השני.
פולהאם
ב-9 בספטמבר 2020 הושאל לעונה אחת לפולהאם מהפרמייר ליג עם אופציה לרכישה עתידית. ב-17 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 0–1 על איפסוויץ' טאון בגביע האנגלי.
ווסטהאם
ב-29 ביוני 2021 הושאל לקבוצת וסטהאם יונייטד מהפריימר ליג. ביוני 2022 עבר לקבוצה באופן קבוע.
קריירה בינלאומית
לאראולה הייתה אפשרות לייצג את צרפת מולדתו או הפיליפינים ארץ מוצא הוריו. בשנת, אראולה זומן לסגל נבחרת הפיליפינים, אך דחה את ההצעה כיוון ששאף לייצג את צרפת.
אראולה, שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של צרפת ואף זכה עם נבחרת הנוער באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 בשנת, ושנה לאחר מכן באליפות העולם, בתום דו-קרב בעיטות עונשין בו אראולה הדף שני פנדלים וצרפת ניצחה 1–4 את אורוגוואי.
ב-1 באוקטובר 2015 אראולה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת לקראת משחקי הידידות נגד ו. אראולה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018 כשוער שלישי. בסוף הטורניר, צרפת זכתה באליפות העולם בפעם השנייה בתולדותיה.
ויליאם בקלנד
ויליאם בקלנד (באנגלית: William Buckland; 12 במרץ 1784 – 14 באוגוסט 1856) היה תאולוג אנגלי, שהפך לדיקן וסטמינסטר. הוא היה גם גאולוג ופלאונטולוג. הוא כתב את התיאור המלא של דינוזאור מאובן, אותו כינה Megalosaurus. עבודותיו הוכיחו כי המאובנים במערת קירקדייל הם שרידי צבוע פרהיסטורי, מחקר שזיכה אותו במדליית קופי. הוא זכה לשבחים בתהליך הניתוח המדעי שהביא לשחזור אירועים רחוקים. הוא היה החלוץ של השימוש במאובנים לשחזור מערכות אקולוגיות, בטבע, להן נתן המונח coprolites.
בקלנד עקב אחר תאוריית הבריאה בפרשנות המקרא על פי ספר בראשית. הוא ראה בהם שני פרקי יצירה מופרדים. כך ניסה ליישב את תיאורי התנ"ך עם התגליות בגאולוגיה שהצביעו על כך שכדור הארץ עתיק מאוד. בתחילת הקריירה שלו האמין בקלנד שמצא עדות למבול התנ"כי, אולם בהמשך ראה כי תאוריית הקרחונים של לואי אגאסי נותנת הסבר טוב יותר, והוא מילא תפקיד משמעותי בקידומה והפצתה.
ראשית חייו
בקלנד נולד באקסמינסטר שבדבון, וכילד, היה מלווה את אביו שהיה איש דת בכפרי הסביבה. סיוריו שם הוביל אותו לאיסוף צדפים מאובנים, כולל אמוניטים, מתקופת היורה, ובסלעי ליאס שנחשפו במחצבות מקומיות.
תחילה התחנך בבית הספר בלונדל, טיברטון, דבון ואחר כך במכללת וינצ'סטר, שם זכה במלגה לקולג׳ קורפוס קריסטי באוקספורד, וסיים תואר ראשון ב־1805. הוא השתתף גם בהרצאות של ג'ון קיד בנושא מינרלוגיה וכימיה, פיתח עניין בגאולוגיה וביצע מחקר שדה בשכבות סלעים במהלך חופשותיו. הוא המשיך לתואר שני בשנת 1808, היה עמית של קורפוס כריסטי. בשנת 1809 הוסמך ככומר. הוא המשיך לעשות סיורים גאולוגיים תכופים באזורים שונים באנגליה, סקוטלנד, אירלנד ווילס.
בשנת 1813 מונה בקלנד למרצה במינרלוגיה, לצד ג'ון קיד, והעביר הרצאות מלאות חיים ופופולריות עם דגש חזק על גאולוגיה ופליאונטולוגיה. בנוסף הוא היה האוצר הלא רשמי של המוזיאון האוניברסיטאי באוקספורד, הוא בנה אוספים, סייר באירופה ובא במגע עם חוקרים רבים.
נישואים
בדצמבר 1825 נישא למרי מורלנד מאבינגדון, אוקספורדשייר, מאיירת ואספנית מאובנים. ירח הדבש שלהם היה סיור של שנה באירופה, עם ביקורים באתרים גאולוגיים מפורסמים. היא המשיכה לסייע לו בעבודתו, ונולדו להם תשעה ילדים, חמישה מהם שרדו עד בגרות. בנו פרנק בקלנד הפך לחוקר טבע ידוע, סופר ומפקח על דייג הסלמון.
דחיית "תאוריית השיטפונות" ומערת קירקדייל
בשנת 1818 נבחר בקלנד כחבר החברה המלכותית. באותה שנה הוא הצליח להקים קתדרה לגאולוגיה ונהיה מרצה הראשון בדרגת "רידר" במחלקה זו. הוא נשא את הרצאת הפתיחה ב-15 במאי 1819. בהרצאה זו הוא ניסה לגשר בין ממצאי מדע הגאולוגיה ובין סיפור הבריאה הדתי. הא הביא טענות שמוכיחות כיצד המדע החדש של הגאולוגיה מתאים את הראיות הגאולוגיות לתיאורים המקראיים של הבריאה והמבול של נח. בתקופה בה חוקרים אחרים התנגדו ל"עקרון האחידות" של ג'יימס האטון, פיתח בקלנד השערה חדשה לפיה המילה "התחלה" בספר בראשית פירושה תקופה בלתי מוגדרת בין יצירת כדור הארץ ליצירת תושביו הנוכחיים, במהלך אשר התרחש בסדרה ארוכה של הכחדות ויצירות רצופות של סוגים חדשים של צמחים ובעלי חיים. לפיכך, תאוריית הקטסטרופיזם שלו שילבה גרסה של בריאתנות כדור הארץ. בקלנד האמין באירוע עולמי בתקופת נח אך לא תמך ב"תאוריית השיטפונות" שכן הוא האמין שרק כמות קטנה מהשכבות הייתה יכולה להיווצר בשנה היחידה שבה היה המבול.
מחקירותיו על עצמות מאובנים במערת קירקדייל, ביורקשייר, 1822, הוא הגיע למסקנה כי המערה אכלסה למעשה על ידי צבועים בתקופות הבין שטפוניות, וכי המאובנים הם שרידי צבועים ובעלי החיים שהם אכלו, במקום להיות שרידים של בעלי חיים שנסחפו בשיטפון על ידי המים הגואים, כפי שהוא ואחרים חשבו בהתחלה.
הניתוח של באקלנד על מערת קירקלנד ומערות אחרות נתפס כמודל לניתוח מדוקדק כדי לשחזר את עברו של כדור הארץ. האגודה המלכותית העניקה לבקלנד את מדליית קופי בשנת 1822 על עבודתו על מערת קירקדייל.
הוא פיתח רעיונות אלו ליצירתו המדעית הגדולה Reliquiæ Diluvianæ, או, תצפיות על שרידים אורגניים המעידים על אירוע מבול אוניברסלי שפורסם בשנת 1823 והפך לרב מכר. עם זאת, במהלך העשור הבא, לאחר שהגאולוגיה המשיכה להתקדם, שינה בקלנד את דעתו. בחיבורו המפורסם של ברידג'ווטר, שפורסם בשנת 1836, הוא הודה כי לא ניתן היה לאשר את התיאור המקראי על המבול של נוח באמצעות עדויות גאולוגיות. עד שנת 1840 הוא קידם באופן פעיל את התפיסה לפיה מה שהתפרש כעדות למבול האוניברסלי שני עשורים קודם לכן, ובעקבות זאת לעליית דור חדש של גאולוגים כמו צ'ארלס לייל, היה למעשה ממצאים שהם עדות לקרחון גדול.
מגלוזאורוס
הוא המשיך להתגורר בקולג׳ קורפוס קריסטי ובשנת 1824 התמנה לנשיא האגודה הגאולוגית של לונדון. כאן הוא הודיע ​​על התגלית, בסטונספילד, של עצמות מאובנות של זוחל ענק אותו כינה Megalosaurus ('הלטאה הגדולה') וכתב את התיאור המלא הראשון של מה שנקרא לימים דינוזאור.
בשנת 1825 נבחר בקלנד כחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים. באותה שנה התפטר מההוראה באוקספורד - הוא תכנן להתפרנס ממשרה דתית בהמפשייר, והפך לראש כנסיית כריסטוס, עם שכר גבוה ללא אחריות מנהלית רצינית.
הגברת האדומה מפאבילנד
ב־18 בינואר 1823 נכנס בקלנד למערת פאבילנד (דרום ויילס) שם גילה שלד שאותו כינה "הגברת האדומה מפאבילנד", בהתחלה הוא שיער שאלה שרידיה של זונה מקומית. זהו האדם הקדום ביותר המודרני שנמצא בבריטניה. אף על פי שמצא את השלד במערת פאבילנד באותן שכבות כמו עצמות של יונקים שנכחדו (כולל ממותות), בקלנד חלק על השקפתו של ז'ורז' קיווייה כי בני האדם לא התקיימו יחד עם בעלי חיים שנכחדו, והוא ייחס את נוכחות השלד שם לקבר שנחפר בתקופות היסטוריות, אולי על ידי אותם אנשים שבנו כמה ביצורים לפני הרומאים, בשכבות הקדומות יותר. בדיקות פחמן שנעשו מאז, תיארכו את השלד, הידוע כיום כגבר מלפני 33,000 שנה.
קופרוליט ושרשרת המזון
ציידת המאובנים מרי אננינג הבחינה כי חפצים מאובנים המכונים "אבני באזור״( bezoar ) נמצאו לרוב באזור שלדי איכתיוזאורוס שנמצאו בתצורת הסלעים ליאס מתקופת היורה המוקדמת. היא גם ציינה כי אם אבנים כאלה נשברות, הן מכילות לרוב עצמות דגים מאובנים, ולפעמים עצמות מאיכתיוזאורים קטנים. תצפיות אלה על ידי אנינג הובילו את בקלנד להציע בשנת 1829 כי האבנים העגולות האלה, היו למעשה גללי צואה מאובנת. הוא טבע עבורם את השם קורפוליט coprolite; השם הפך לשם כללי לכל צואה מאובנת.
בקלנד הגיעה גם למסקנה כי סימוני הספירלה על המאובנים הצביעו על כך כי לאיכתיוזאורים היו רכסי ספירלה במעיים שלהם בדומה לאלה שיש לכרישים מודרניים, וכי חלק מהם היו שחורים מכיוון שלאיכיתיוזאורוס היו כנראה שקיות דיו. הוא כתב תיאור חי של שרשרת המזון בתקופה זו על סמך תצפיות אלה, אשר עוררו את הנרי דה לה בש לצייר בליטוגרפיה את הייצוג הציורי הראשון של סצנה מהעבר הגאולוגי הרחוק. בקלנד השתמש בציורים אלה להרצאותיו.
הוא גם דן בממצאים דומים אחרים שנמצאו בתצורות אחרות, כולל גללי הצבועים המאובנים שמצא במערת קירקדייל. הוא סיכם וכתב כי גללים אלה הם עדות למלחמת הקיום בטבע במשך כל העידנים, והכרחיים לשמרית האיזון בבריאה. הגיר מעצמות הטורפים והנטרפים בונים את פני כדור הארץ.
בקלנד סייע ועודד את רודריק מורצ'יסון במשך כמה שנים. בשנת 1831 הצליח להציע נקודת פתיחה טובה בדרום ויילס למחקריו של מורצ'יסון בסלעים שמתחת לשכבות המשניות הקשורות לעידן הזוחלים. מאוחר יותר ייקרא מרצ'יסון לשכבות האלה, המאופיינות במאובנים ימיים חסרי חוליות, כתקופת הסילור, על שם שבט שחי באזור מאות שנים קודם לכן.
כתיבה תאולוגית
בקלנד הוזמן לכתוב את אחד הספרים המגשרים בין מדע והתאולוגיה: "על כוחו, חוכמתו וטובתו של אלוהים, כפי שבאו לידי ביטוי בבריאה". לקח לו כמעט חמש שנים של עבודה, והספר פורסם בשנת 1836 עם הכותרת "גאולוגיה ומינרלוגיה בהתייחסות לתאולוגיה טבעית". הכרך שלו כלל סקירה מפורטת של תיאוריות שתמך בהן, לגבי "תאוריית הפערים" - סוג של בריאתנות מתקדמת, בה הסבר שנשען על תיעוד המאובנים, כאילו הם יצירות אלוהיות רצופות שהכינו את כדור הארץ להופעת בני האדם:
לאחר חזרתו של צ'ארלס דרווין ממסעו, בקלנד דן עמו באיגואנות שבאיי גלאפגוס ובאיגואנות הימיות. לאחר מכן הוא המליץ ​​על הפרסום של דרווין על תפקידם של תולעי אדמה בהיווצרות הקרקע, ושיבח אותו תוך דחייתו בצדק השערה אחרת של דרווין לפיה ניתן להסביר בעזרת תולעים אלה את היווצרות שכבות הגיר.
תורת הקרחונים
בשלב זה בחייו, בקלנד היה מדען בולט ומשפיע וידידו של ראש הממשלת הטורי, סר רוברט פיל. בשיתוף עם אדם סדג'וויק וצ'ארלס לייל הכינו את הדו"ח שהוביל לייסוד הסקר הגאולוגי של בריטניה.
לאחר שהתעניין בתיאוריה של לואי אגאסי, שסלעים מלוטשים ומפוספסים כמו גם חומר שנסחף, נגרמו על ידי קרחונים עתיקים, הוא נסע לשווייץ בשנת 1838 לפגוש את אגסי ולראות בעצמו את הממצאים. הוא נזכר בתופעות שראה בסקוטלנד, ויילס ובצפון אנגליה, אך ייחס אותם בעבר לשיטפון. כשאגאסי הגיע לבריטניה לישיבה בגלאזגו של האיגוד הבריטי, בשנת 1840, הם יצאו לסיור בסקוטלנד ומצאו שם עדויות לקרחוני העבר. באותה שנה שוב שב בקלנד ונבחר לנשיא האגודה הגאולוגית, ולמרות תגובתם העוינת של עמיתיו להצגת התיאוריה על הקרחונים, כעת היה משוכנע שהקרחונים אחראים לחלק גדול מהסדימנטים המכסים את פני השטח בבריטניה.
בשנת 1845 הוא מונה על ידי סר רוברט פיל, לדיקן של כנסיית וסטמינסטר ולאחר מכן הועבר לכנסייה באזור אוקספורד. באותה העת, בקלנד היה מעורב בתיקונים ותחזוקה של מנזר וסטמינסטר ובהטפת דרשות מתאימות לאוכלוסייה הכפרית בכנסייה הקטנה באזור אוקספורד. במקביל, הוא המשיך להרצות על הגאולוגיה באוקספורד. בשנת 1847 התמנה לנאמן במוזיאון הבריטי ובשנת 1848 הוענק לו מדליית ולסטון על ידי האגודה הגאולוגית של לונדון.
אחרית ימיו ומורשת
"דורסום בקלנד" הוא רכס הרים על הירח שנקרא על שמו. האי בקלנד באיי בונין (כאלף ק״מ מדרום לטוקיו) נקרא על שמו 1827. בשנת 1846, ויליאם בקלנד היה רקטור בכנסייה כפרית ושמו ושם אשתו מונצחים שם מ-1861.
חואן קרלוס נבארו
חואן קרלוס נבארו פייחו (מקטלאנית: Juan Carlos Navarro Feijoo; נולד ב-13 ביוני 1980 בברצלונה, קטלוניה, ספרד) הידוע בכינויו "לה בומבה" (La Bomba - הפצצה) הוא כדורסלן עבר ספרדי, ששיחק בתפקיד הקלע.
ברצלונה (1997 - 2007)
נבארו החל את הקריירה בברצלונה, ואת הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-נובמבר 1997, בגיל 17. הוא הוזמן לשחק בנייקי הופ סאמיט, משחק אולסטאר לצעירים (הממומן על ידי נייקי) בו בדרך כלל צופים מגלי כישרונות מקבוצות ברחבי העולם, אך החליט להישאר באירופה ולשחק עבור קבוצתו. מאותה סיבה גם החמיץ נבארו את זכיית הנבחרת הספרדית בטורניר AST במנהיים ב-1998.
ב-2003, עם רכישתם של דיאן בודירוגה וגרגור פוצ'קה, זכו נבארו וברצלונה בכל המפעלים בהם השתתפו באותה עונה: אליפות הליגה הספרדית, גביע המלך וביורוליג (זכייתו הראשונה של המועדון בטורניר).
נבארו זכה, יחד עם ברצלונה, בעוד 7 אליפויות (1999, 2001, 2004, 2009, 2010, 2012 ו-2014) ו-5 גביעים (2001, 2003, 2007, 2010 ו- 2011), בנוסף לזכייה בגביע קוראץ' ב-1999 ובסופרקאפ הספרדי ב-2007. ב-2006 נבחר נבארו ל-MVP של הליגה הספרדית.
ממפיס גריזליס (2007 - 2008)
בעונת 2001, בה שיחק לצד שחקנים כמו פאו גאסול, אלכסנדר ג'ורג'ביץ' ושארונאס יאסיקביצ'יוס בברצלונה השתפר נבארו רבות והוא סומן כמועמד להיבחר בסיבוב הראשון של הדראפט, אך בעונת 2001–2002 בעקבות פציעות רבות הייתה עונתו של נבארו בינונית. למרות זאת וושינגטון ויזארדס בחרה בנבארו במקום ב-40 של דראפט 2002, ונבארו מצידו החליט להישאר בברצלונה. בתחילת אוגוסט 2007 העבירו הוויזארדס את נבארו לממפיס גריזליס בתמורה לבחירת דראפט עתידית, ונבארו זכה להתאחד מחדש עם בן ארצו, פאו גאסול.
בעונתו הראשונה ב-NBA, למרות ספקות לגבי יכולתו לשחק ברמות אלו, הוכיח נבארו את כישוריו והפגין יכולת טובה, ועמד על 36.1% בזריקות משלוש. ב-2007–2008 נבחר נבארו לחמישייה השנייה של הרוקי'ס, ועמד באותה עונה על ממוצע של 10.9 נק' למשחק.
ברצלונה (2008 - 2018)
ב-24 בנובמבר 2011 קלע נבארו 14 נקודות נגד אולימפיה ליובליאנה ועבר את מרכוס בראון בראש רשימת קלעי כל הזמנים ביורוליג עם 2,716 נקודות.
ב-17 באוגוסט 2018 פרש נבארו ממשחק פעיל בגיל 38, והצטרף להנהלת ברצלונה.
בנבחרת ספרד
נבארו שיחק עם נבחרת ספרד בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת סידני 2000 ובאליפות אירופה 2001, שם הצטיין בשורות הספרדים כשניצח שני משחקים עם סל בשנייה האחרונה, וקלע 27 נק' במשחק על המקום השלישי מול נבחרת גרמניה. נבארו גם היה שותף לזכיית נבחרתו במדליית הכסף באליפות אירופה 2003 בשוודיה.
באוגוסט 2006 זכה נבארו עם ספרד במדליית הזהב באליפות העולם. בספטמבר 2007, נבארו הפצוע לא שיחק באליפות אירופה, בה ספרד הביתית הפסידה בגמר לנבחרת רוסיה של דייוויד בלאט. בבייג'ינג 2008 וכן בלונדון 2012 זכה נבארו עם הנבחרת הספרדית במדליית הכסף במשחקי הגמר מול הדרים טים.
תארים קבוצתיים
ברצלונה
נבחרת ספרד
תארים אישיים
ברצלונה
נבחרת ספרד }}
From This Moment On
From This Moment On (בעברית: מרגע זה ואילך) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השלישי, Come On Over. השיר יצא לאור ב-14 ביולי 1998, כסינגל הרביעי מתוך האלבום, וכסינגל החמישה עשר של טוויין.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-4 במצעד הבילבורד הוט 100, וה-9 במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
בדומה ל-"" ו-"You're Still the One" השיר נכתב, הולחן והופק על ידי שאניה טוויין ורוברט ג'ון "מאט" לאנג. השיר הוא שיר בסגנון הקאנטרי-פופ, המשלב בתוכו גם את סגנון המוזיקה העכשווית למבוגרים.
בשנת 2004, הוציאה טוויין את אלבום הלהיטים הראשון שלה Greatest Hits, בו נכלל השיר.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי פול בויד אשר ביים עבור טוויין גם את הקליפ לשיריה "", "That Don't Impress Me Much" ו-"You've Got a Way". בקליפ ניתן לראות את טוויין, כשהיא לובשת בינדי ושרה את השיר.
נכון ל-31 באוגוסט 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-205 מיליון צפיות.
ארנסט לודוויג קירכנר
ארנסט לודוויג קירכנר (בגרמנית: Ernst Ludwig Kirchner; 6 במאי 1880 – 15 ביוני 1938) היה צייר ויוצר אקספרסיוניזם גרמני וממייסדי קבוצת האמנים "הגשר" (בגרמנית: Die Brücke – "די בריקה"). הוא התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה, אך עד מהרה סבל מהתמוטטות ושוחרר. עבודתו סומנה כאמנות מנוונת על ידי הנאצים בשנת 1933, ובשנת 1937 נמכרו או הושמדו יותר מ-600 מיצירותיו.
ראשית חייו
ארנסט לודוויג קירכנר נולד באשפנבורג שבבוואריה. הוריו היו ממוצא פרוסי ואמו הייתה צאצאית של ההוגנוטים, עובדה אליה התייחס קירכנר לעיתים קרובות. כשאביו של קירכנר חיפש עבודה, המשפחה עברה לעיתים תכופות וקירכנר למד בבתי ספר בפרנקפורט ובפרלן עד שאביו זכה בתפקיד פרופסור במכללה הטכנולוגית בקמניץ, שם למד קירכנר בבית ספר תיכון. אף על פי שהוריו של קירכנר עודדו את הקריירה האמנותית שלו, הם גם רצו שהוא יסיים את לימודיו הפורמליים בשנת 1901, אך הוא החל ללמוד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית בדרזדן. המוסד סיפק מגוון רחב של קורסים בנוסף לאדריכלות, כגון רישום חופשי, רישום פרספקטיבה ולימוד היסטורי של אמנות. שם התיידד עם פריץ בלייל, אותו פגש קירכנר במהלך הסמסטר הראשון. הם שוחחו על אמנות יחד ולמדו גם טבע, עם השקפה רדיקלית משותפת. קירכנר המשיך את לימודיו במינכן בין השנים 1903–1904, וחזר לדרזדן בשנת 1905 כדי להשלים את התואר. בשנת 1905 הקים קירכנר יחד עם בלייל ושני סטודנטים נוספים לאדריכלות, קרל שמידט-רוטלוף ואריך הקל, את קבוצת האמנים Die Brücke ("הגשר"). מכאן ואילך התחייב לאמנות. הקבוצה שאפה להימנע מהסגנון האקדמי המסורתי ולמצוא דרך חדשה לביטוי אמנותי, שיהווה גשר (ומכאן השם) בין העבר להווה. הם הגיבו הן לאמנים בעבר כמו אלברכט דירר, כמו גם לתנועות אוונגרדיות בינלאומיות מודרניות. כחלק מאישור המורשת הלאומית שלהם, הם החיו מחדש טכניקות ישנות יותר, במיוחד הדפסי חיתוך עץ.
הקבוצה נפגשה בתחילה בסטודיו הראשון של קירכנר, שהיה בעבר אטליז. בלייל תיאר אותו כ"מקום של בוהמיין אמיתי, מלא ציורים המונחים בכל מקום, רישומים, ספרים וחומרי אמן – הרבה יותר כמו מגורים רומנטיים של אמן מאשר ביתו של סטודנט מאורגן היטב לאדריכלות".
הסטודיו של קירכנר הפך למקום שביטל מוסכמות חברתיות כדי לאפשר יצירת אהבה מזדמנת ועירום תכוף. מפגשי ציור חיים קבוצתיים התקיימו באמצעות מודלים מהמעגל החברתי, ולא אנשי מקצוע, ובחירת תנוחות של רבע שעה לעידוד הספונטניות. בלייל תיאר דוגמנית אחת כזו, איזבלה, ילדה בת חמש עשרה מהשכונה, כ"אדם תוסס מאוד, בנויה להפליא, שמחה, ללא שום דפורמציה שנגרמה על ידי האופנה המטופשת של המחוך ומתאימה לחלוטין לדרישותינו האמנותיות במיוחד במצב הפריחה של ניצניה הילדותיות."
בספטמבר ובאוקטובר 1906 נערכה התערוכה הקבוצתית הראשונה, שהתמקדה בעירום הנשי, באולם התצוגה של זייפרט ושות' בדרזדן.
בשנת 1906 פגש את דוריס גרוס, שהייתה הדוגמנית המועדפת עליו עד שנת 1911. בשנים 1907–1911 שהה במהלך הקיץ באגמי מוריצבורג ובאי פמרן עם אמנים אחרים. בעבודתו הופיע העירום הנשי בסביבות טבעיות. בשנת 1911 הוא עבר לברלין, שם הקים בית ספר פרטי לאמנות, בשיתוף פעולה עם מקס פכשטיין במטרה להפיץ את הוראת הציור המודרנית. המוסד לא זכה להצלחה ונסגר בשנה שלאחר מכן, אז החלה גם מערכת יחסים שלו עם ארנה שילינג שנמשכה כל חייו.
בשנת 1913, כתב את ההיסטוריה של "הגשר" שהתפרקה באותה שנה. בשלב זה הוא ביסס זהות אישית עם תערוכת היחיד הראשונה שלו, שהתקיימה במוזיאון אסן. במהלך השנתיים הבאות הוא צייר סדרה של סצינות רחוב שהציגה את רחובות ברלין, עם דמויות של הולכי הרחוב.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בספטמבר 1914 התנדב קירכנר לשירות צבאי. ביולי 1915 הוא נשלח להתאמן כנהג ביחידת המילואים של גדוד ארטילריה שדה. אבל הוא שוחרר לאחר התמוטטות נפשית.
לאחר מכן שב קירכנר לברלין והמשיך לעבוד והפיק ציורים רבים, כולל דיוקן עצמי כחייל (1915); בדצמבר 1915 הוא התקבל לסנטוריום שם אובחן כסובל מתלות חזקה בורונאל ואלכוהוליזם. במשך 1916 חזר קירכנר מעת לעת לברלין לכמה שבועות בכל פעם כדי להמשיך בעבודה בסטודיו שלו. הוא גם הפיק סדרת ציורי שמן ורישומים רבים במהלך שהותו בסנטוריום בקוניגשטיין. לאחר תערוכה של עבודותיו בגלריה של לודוויג שיימס, בפרנקפורט, באוקטובר 1916, מכר קירכנר עבודות רבות והחל להסתדר כלכלית. בדצמבר הוא סבל מהתמוטטות עצבים נוספת והתקבל לסנטוריום של ד"ר אדל בשרלוטנבורג בברלין.
דאבוס
בשנת 1917, נסע קירכנר לדאבוס, שווייץ, שם צפה בתערוכה של ציוריו של פרדיננד הודלר. ביקורו הראשון של קירכנר בדאבוס חפף מזג אוויר קר במיוחד והוא שב לברלין לאחר שהות של עשרה ימים בלבד. זמן קצר לאחר מכן, חברו הקרוב והמנטור של קירכנר, בוטו גרייף נפטר וקירכנר החליט לחזור לדאבוס לטיפול. שם הוא היה בהשגחתו של ד"ר לוציוס ספנגלר שאילץ את קירכנר לדבוק בכללים ובשגרה קפדניים. קירכנר התרעם עמוקות על כך ועשה כל שביכולתו כדי להונות את הרופא.
קירכנר המשיך לחוות דיכאון, כאבים מזדמנים ושיתוק בגפיו אך כתב בנימה עליזה יותר לד"ר הגמן בסוף יולי: "אני רוצה להישאר כאן, ההרים הגבוהים יעזרו לי". הקיץ היה פרודוקטיבי מאוד למרות מחלתו של קירכנר. הוא סיים כמה יצירות חשובות במהלך החודשיים, כמו "נוף הכנסייה במונשטיין" ו"ירח עולה בסטפלאלפ". יחד עם 11 חיתוכי עץ, עבודות אלה היוו את תחילת חייו האלפיניים של קירכנר.
קירכנר המשיך לעבוד בשנים 1919 ו-1920 מכיוון שבריאותו השתפרה במהירות. המוניטין שלו גדל עם מספר תערוכות בגרמניה ובשוויץ בשנת 1920. [2] הוא מצא נושאים רבים לצייר כשהתוודע לחקלאים באזור, שנדהמו מהגרמופון שלו. קירכנר החל לכתוב ביקורות על סגנון האמנות שלו בכינוי בדוי – לואי דה מרסל כדי לשלוט בדעת הקהל עליו ולהשתחרר מתלות במבקרי האמנות של ימיו.
בשנת 1921 הוצגה בברלין תערוכה גדולה של יצירתו של קירכנר, הביקורות היו חיוביות. אביו של קירכנר נפטר ב-14 בפברואר. קירכנר ביקר בציריך בתחילת מאי ופגש את הרקדנית, נינה הארד, אותה הזמין חזרה לדאבוס (למרות התנגדויותיה של אשתו ארנה). נינה הארד תהפוך למודל חשוב עבור קירכנר ומופיעה ברבות מיצירותיו.
בין דאבוס לברלין
בשנת 1925 התיידד קירכנר עם אמן עמית, אלברט מולר ומשפחתו. רוט-בלאו, קבוצת אמנות חדשה שבסיסה בבזל, הוקמה על ידי הרמן שרר, אלברט מולר, פול קומניש והנס שיס, שביקרו כולם את קירכנר ועבדו בהדרכתו. בסוף 1925 חזר קירכנר לגרמניה ונסע לפרנקפורט, צ'מניץ (שם התגוררה אמו), וברלין שם נפגש עם קרל שמידט-רוטלוף שרצה שקירכנר יקים קבוצת אמנים חדשה, קירכנר סירב בנימוס.
ג'ייקוב קובלסקי
ג'ייקוב קובלסקי (באנגלית: Jacob Kowalski) הוא דמות בדיונית בסדרת הסרטים "חיות הפלא והיכן למצוא אותן", שיצרה ג'יי קיי רולינג. בסדרת הסרטים ג'ייקוב הוא מוגל המגלה בטעות את קיומו של עולם הקוסמים בעקבות פגישה עם ניוט סלמנדרה. ג'ייקוב הוא אחד הפרוטגוניסטים בסדרת הספין-אוף, "חיות הפלא", שבמהלכה מתואר חלקו במאבק נגד גרינדלוולד. דמותו של ג'ייקוב ייחודית בעולם הקוסמים של ג'יי קיי רולינג משום שהוא הדמות הראשית היחידה בסדרה שאינה קוסם, אלא מוגל.
ארנסט לודוויג קירכנר
בין דאבוס לברלין
לאחר מכן חזר לשווייץ בדצמבר 1926 נפטר חברו הקרוב אלברט מולר, מטיפוס יחד עם אשתו, אנני מולר. בשנת 1927 ארגן קירכנר תערוכת זיכרון לאלברט מולר. בבית הספר בדאבוס הייתה תערוכה גדולה של עבודותיו של קירכנר. הביקורות היו חיוביות.
ג'ייקוב קובלסקי
חלקו בעלילת הסרטים
בשנת 1926 מגיע ג'ייקוב לבנק על מנת לקבל הלוואה שתעזור לו להגשים את חלומו ולפתוח מאפייה. הפקיד מסרב לבקשה, וג'ייקוב יוצא מאוכזב מהפגישה. ג'ייקוב נפגש עם ניוט סלמנדרה, קוסם המגדל חיות פלא, ובטעות מחליף את מזוודתו שלו עם מזוודתו של ניוט, המלאה בחיות פלא. ג'ייקוב פונה לדירתו וניוט מגלה כי התחלפו במזוודות ורץ אחריו. בדרכו אל ג'ייקוב, טינה גולדשטיין, הילאית מושעית, תופסת את ניוט ומביאה אותו למטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית", אך ראש הקונגרס וההילאי הבכיר פרסיבל גרייבס, מבטלים את התיק נגדו. ניוט יוצא משם וממהר לדירתו של ג'ייקוב. בינתיים, ג'ייקוב משחרר בטעות כמה מחיות הפלא של ניוט בדירתו ונפצע מאחת מהן, ואלו בורחות אל העיר הגדולה. ניוט מגיע לדירתו של ג'ייקוב, מספר לו על הקוסמים ומרפא אותו. לאחר שטינה מאתרת שוב את ניוט בדירתו של ג'ייקוב, היא לוקחת את השניים אל דירתה המשותפת עם אחותה הצעירה, קוויני, אשר לה יכולות ביאור הכרה מתקדמות. ג'ייקוב וקוויני נמשכים הדדית זה לזה ומתאהבים.
ארנסט לודוויג קירכנר
בין דאבוס לברלין
קירכנר המשיך לעבוד בפרואנקירך, סגנונו הלך והפך מופשט יותר ויותר. בשנת 1929 נאלץ קירכנר להתרחק מקבוצת רוט-בלאו לאחר שהתחייבו לו אמונים, מה שהרגיז את קירכנר מאוד.
ג'ייקוב קובלסקי
חלקו בעלילת הסרטים
ניוט לוקח את ג'ייקוב למסע בתוך מזוודת הקסמים שלו, שם ג'ייקוב מגלה אובסקורוס שניוט הוציא בעברו מילדה כלשהי וניוט משכנע את ג'ייקוב לעזור לו בלכידת חיות הפלא החסרות. לאחר שלכדו את הניפלר וחיית פלא בשם ארומפנט, טינה לוקחת את ניוט וג'ייקוב בתוך מזוודת הקסמים אל מטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית". בהגיעם לשם, השלושה נעצרים בחשש כי האובסקורוס שניוט מחזיק אצלו במזוודה הוא זה אשר אחראי לרצח הסנאטור הנרי שו הבן, ומתקבלת החלטה להרוס את מזוודתו של ניוט ולמחוק את זיכרונו של ג'ייקוב. גרייבס חוקר את ניוט וטינה, ומאשים את ניוט בקשירת קשר עם הקוסם האפל גלרט גרינדלוולד. ניוט וטינה נידונים למוות, אך הם בורחים ונפגשים עם קוויני וג'ייקוב שנמלט גם הוא. ביחד, הרביעייה מאתרת ולוכדת את חיות הפלא של ניוט עד לאחרונה שבהן.
ארנסט לודוויג קירכנר
החיים אחרי עליית הנאצים
כאשר המפלגה הנאצית השתלטה על גרמניה, היה בלתי אפשרי עבורו למכור את ציוריו. בשנת 1937 נאלץ להתפטר מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות. לקירכנר הפריע יותר ויותר המצב בגרמניה וכתב ביומנו: "כאן שמענו שמועות איומות על עינויים ביהודים, אבל זה בוודאי לא נכון. אני קצת עייף ועצוב לגבי המצב שם. מריחים מלחמה באוויר. במוזיאונים נהרסים ההישגים התרבותיים שזכו להצלחה רבה בעשרים השנים האחרונות, ובכל זאת הסיבה שבגללה הקמנו את "ברוקה" הייתה לעודד אמנות גרמנית אמיתית, תוצרת גרמניה. ועכשיו היא אמורה להיות לא גרמנית. אלוהים יקר זה מרגיז אותי ".
ג'ייקוב קובלסקי
חלקו בעלילת הסרטים
לאחר שאנשי "קונגרס הקסמים של ארצות הברית" מביסים את גרינדלוולד, הם חוששים שכעת לא יוכלו להשיב את הגלגל לאחור, היות שסוד עולמם נחשף לקהילת האל-קסים, אך ניוט מציע פתרון ומשחרר חיית פלא בשם טונדרבירד המפזרת טיפות גשם של שיקוי משכיח ברחבי העיר. קוסמי "הקונגרס" מתקנים את ההרס ברחבי העיר, ובאי-רצון, ג'ייקוב מסכים למחיקת זיכרונותיו. קוויני מנשקת את ג'ייקוב לשלום בעוד הגשם משכיח ממנו את זיכרונותיו. ניוט חוזר לאירופה, אך משאיר לג'ייקוב קליפות של ביצי אוקמי (העשויות מכסף) על מנת שיוכל להגשים את חלומו ולפתוח מאפייה, ומעניק לו השראה ליצירת מאפים בדמויות חיות הפלא שלו שלא ביודעין. בסצנה האחרונה של הסרט, קוויני מבקרת את ג'ייקוב במאפייה שלו.
מספר חודשים לאחר מכן, ניוט חוזר לביתו ומוצא שם את שני חבריו האמריקאים משכבר הימים, קוויני גולדשטיין וג'ייקוב קובלסקי, שברחו מארצות הברית על מנת להתחתן, מפני שהחוק האמריקאי אוסר על נישואי אל-קסים וקוסמים. ניוט מבין שזיכרונו של ג'ייקוב שב אליו מכיוון שזיכרונותיו הטובים מההרפתקה שהארבעה עברו נשארו בתת-המודע שלו, וג'ייקוב מגלה שקוויני הטילה עליו כישוף במטרה להביאו לצרפת ולהנשא לו בניגוד לדעתו. הגילוי מעורר ריב בין השלושה וקוויני, רותחת בעקבות הריב, עוזבת לבדה לחפש את אחותה טינה - שמתחקה אחרי עקבותיו של קרידנס בפריז. ניוט וג'ייקוב עוקבים שניהם אחריה ואחרי טינה לפריז. קוויני מגיעה לפריז ומובאת לבית המסתור של גרינדלוולד, שם היא פוגשת אותו ומוקסמת מחזונו לעולם חופשי עבור הקוסמים ומבטיחה להגיע לעצרת אותה הוא מתכנן. ג'ייקוב מסתנן בנפרד לאותה עצרת בתקווה להשיב אותה לחיקו. גרינדלוולד מגיע ופורש בנאום את חזונו, וטוען שאם לא יעצרו את המוגלגים הם יתחילו מלחמת שמד חסרת תקדים. כדי לבסס את טענתו, הוא מנבא את מלחמת העולם השנייה ומראה לקהל חזיונות גשמיים של כל זוועותיה. הוא טוען בפני תומכיו ששליטת הקוסמים בעולם תמנע את כל זה.
ארנסט לודוויג קירכנר
החיים אחרי עליית הנאצים
לאורך השנים 1936 ו-1937 החל קירכנר לחוות בעיות בריאות. בשנת 1937 התקיימה בגרמניה תערוכת האמנות המנוונת; בסך הכל הוצאו 639 יצירות של קירכנר ממוזיאונים ו-25 הוצגו בתערוכה. האקדמיה לאמנויות בברלין גירשה את קירכנר ממנה. קירכנר המשיך לעבוד וארגן תערוכה גדולה בבזל, שזכתה לביקורות מעורבות. בשנת 1938 התרגז קירכנר יותר ויותר מהמצב בגרמניה. לאחר שסופחה אוסטריה על ידי גרמניה באנשלוס, הוא היה מוטרד מהרעיון שגרמניה עשויה לפלוש לשווייץ.
ב-15 ביוני 1938 התאבד קירכנר ביריות מול ביתו בפרואנקירך.
ג'ייקוב קובלסקי
תיאור
ג'ייקוב חביב בעיני חבריו, ועל אף שאינו קוסם, הוא משתתף במלחמה נגד גלרט גרינדלוולד. ג'ייקוב מתואר כאדם עב-כרס בעל עיניים חומות ושיער שחור. במהלך מסעותיו המשותפים עם ניוט הוא הרבה ללבוש ג'קט שחור ועניבה אדומה. ג'ייקוב הוא מוגל ולכן הוא חסר יכולות קסם.
ארנסט לודוויג קירכנר
החיים אחרי עליית הנאצים
שלושה ימים לאחר מכן הובא למנוחות קירכנר בבית העלמין וולדפרידהוף.
ג'ייקוב קובלסקי
ניוט סלמנדרה
ג'ייקוב פוגש בניוט במקרה בבנק, כשהוא מבקש הלוואה ונענה בשלילה. ג'ייקוב מגלה בטעות על עולם הקוסמים דרך ניוט, כשהם מחליפים מזוודות והוא משחרר לחופשי את חיות הפלא שבמזוודה של ניוט. ג'ייקוב וניוט נעשים חברים טובים במהלך הסרט, וג'ייקוב עוזר לניוט בחיפוש אחר חיות הפלא.
ארנסט לודוויג קירכנר
החיים אחרי עליית הנאצים
ארנה אשתו המשיכה להתגורר בביתם עד מותה בשנת 1945.
ג'ייקוב קובלסקי
טינה גולדשטיין
יחסיו של ג'ייקוב עם ההילאית טינה גולדשטיין טובים, והשניים משתפים פעולה במלחמה נגד גלרט גרינדלוולד.
ארנסט לודוויג קירכנר
מורשתו
בשנת 1913, התצוגה הציבורית הראשונה בארצות הברית של יצירתו של קירכנר התקיימה בתערוכת הארמורי, שהייתה גם התצוגה הגדולה הראשונה של האמנות המודרנית באמריקה.
ג'ייקוב קובלסקי
קוויני גולדשטיין
ג'ייקוב וקוויני נפגשים בדירתה של טינה ומתאהבים. הם נפרדים כשזיכרונו של ג'ייקוב נמחק, אך חוזרים לאחר שקוויני מכשפת אותו. בסרט השני הם נפרדים שוב כשג'ייקוב מגלה שקווני כישפה אותו, והוא כועס עליה כשהיא מחליטה לעבור לצידו של גרינדלוולד.
ארנסט לודוויג קירכנר
מורשתו
בשנת 1921, מוזיאונים בארצות הברית החלו לרכוש את יצירתו ועשו זאת לאחר מכן יותר ויותר. תערוכת היחיד הראשונה שלו במוזיאון בארצות הברית הייתה במכון לאמנויות דטרויט בשנת 1937.
ג'ייקוב קובלסקי
ביקורת
על פי ביקורות מסוימות, קובלסקי נחשב ל"פאן-פייבוריט" בסדרת הסרטים. דן פוגלר, שמשחק את ג'ייקוב קובלסקי, טען בריאיון כי לאחר שקרא את תסריט הסרט השלישי, הסיק כי הדמות תתפתח בו כראוי.
ארנסט לודוויג קירכנר
מורשתו
בשנת 1969, רטרוספקטיבה גדולה של ציורים, רישומים והדפסים הייתה במוזיאון לאמנות בסיאטל, למוזיאון לאמנות פסדינה ולמוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
בנובמבר 2006, בכריסטיס, סצנת הרחוב של קירכנר, ברלין (1913), השיג 38 מיליון דולר, שיא של האמן. מ-3 באוגוסט עד 10 בנובמבר 2008, המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ערך תערוכה גדולה ש"כנראה כוללת את מיטב יצירותיו".
מוות
מוות הוא מצב שבו גוף חי חדל לחיות, כלומר חדל לשמר את הסביבה הפנימית שמאפיינת אותו, והופך לגופה. העובדה שאין הגדרה חד-משמעית למושג "חיים" או גוף-חי (אורגניזם) מקשה על הגדרת המושג "מוות". עם זאת, אפשר להגדיר תהליכים מסוימים שמאפיינים יצורים חיים, ואשר הפסקתם מוגדרת לפיכך כ"מוות".
מוות מבחינה ביולוגית
גוף חי מתבדל מהסביבה החיצונית באמצעות "הדיפת" השפעות חיצוניות, ובאמצעות שינוי חומרים חיצוניים שמסתפחים אליו. הגוף החי שומר על תנאים פנימיים קבועים (כגון טמפרטורה, מבחר החומרים, ריכוז החומרים וכדומה) השונים מהתנאים השוררים בסביבה החיצונית העוטפת אותו. תהליך מתמיד זה מכונה בביולוגיה: הומיאוסטזיס. עם מותו מתחיל הגוף להגיב לסביבה ככל עצם דומם. הוא סופג ופולט חום מהסביבה בלי לווסת את הטמפרטורה שלו, ריכוז החומרים בתוכו מושפע מריכוז החומרים החיצוני, ולבסוף הוא מתחיל להתפרק, כיוון שאין עוד ייצור והחלפה של חלקיו המתכלים. אורגניזמים רב-תאיים מתפקדים כקהילה של יצורים חיים. כל תא הוא בעצם יחידה חיה בפני עצמה, אבל תפקודיו מצטמצמים ומתייחדים לתהליכים מסוימים, כך שהוא "מוותר על עצמאותו" לטובת התפקוד של הגוף הרב-תאי כולו. בגוף רב-תאי כזה, תאים מתים כל הזמן ומוחלפים בתאים חדשים שנוצרים בחלוקה. לדוגמה: תאי המעי הדק בגוף האדם נשחקים ומתים כל הזמן במגע עם המזון שזורם מן הקיבה, אולם חלוקת התאים המהירה שומרת על מספר קבוע של תאים חיים בדופן המעי. במצב כזה, אף על פי שהתאים הבודדים מתים, הגוף הרב-תאי כולו מוסיף לחיות.
גוף רב-תאי מת כאשר האיזון בין התאים המרכיבים אותו, איזון המאפשר את תפקודו, מופר בצורה בלתי-הפיכה. לדוגמה: אם בשל חסימת כלי דם אין אספקת חמצן ללב, דבר הגורם למוות של תאי לב רבים בלי אפשרות להחליפם, עלול תפקוד הלב כולו להיכשל. בעקבות זאת כושלות מערכות חיוניות אחרות התלויות בלב עד למותו של הגוף כולו.
בשנת 2018 פורסם מחקר מטעם המרכז לרגולציה גנטית בברצלונה שמצא כי גנים מסוימים פועלים גם לאחר המוות הביולוגי של הגוף. הודגש כי לא מדובר בגנים שתפקידם פירוק, אלא גנים פעילים שבונים את הגוף אקטיבית. עם זאת, נטען כי הגנים מופעלים ללא שום איזון ובקרה.
הגדרת המוות ברפואה
הגדרת מותו של אדם השתנתה במהלך הזמן, והיא נתונה היום במחלוקת. בעבר היה מקובל להגדיר מוות כהפסקת פעולת הלב או היעדר דופק, תופעה המכונה "מוות לבבי", אולם עם התפתחות הרפואה הצליחו פעמים רבות להחיות בני-אדם שליבם חדל לפעול. מצב כזה, שבו האדם נראה מת, אך יש לו סיכוי להתאושש, מכונה כיום מוות קליני. התאוששותו של האדם הנתון במצב כזה מותנית בטיפול מהיר ואינטנסיבי (הטיפול הראשוני במצב כזה מכונה החייאה, והטיפול הרפואי האינטנסיבי שבא בעקבותיו מכונה טיפול נמרץ).
רוב היצורים החיים, ובייחוד היצורים הרב-תאיים, מתים גם אם לא נפגעו ולא חלו במהלך חייהם. בני-אדם כמו כל היונקים, מזדקנים בהדרגה ומתים. במהלך המאה ה-20 עלתה תוחלת החיים של בני-אדם במידה רבה. עם זאת כיום, רק בני-אדם מעטים מצליחים להתקרב לגיל 100 שנה, ומעטים עוד יותר מצליחים לעבור אותו. אחדים בלבד הצליחו לעבור את גיל 120 שנה ואין הוכחות חד-משמעיות לאדם שעבר את גיל 125. ההכרח שבמוות וחוסר האפשרות להימנע ממנו, עוררו תהיות ושאלות כמעט בכל התרבויות האנושיות.
הסיבות למוות
מוות יכול להיגרם במספר נסיבות:
במדינות העולם השלישי, בעקבות תנאים סניטריים ירודים וחוסר בטכנולוגיה רפואית, מוות ממחלה זיהומית נפוץ הרבה יותר מבמדינות המערב. מנגד, חלק מגורמי המוות בעולם המערבי כמעט ואינם קיימים או קיימים במידה מועטה הרבה יותר במדינות עניות, בעיקר מחלות הנובעות ממזון לא בריא ועתיר שומן וכולסטרול, שנפוץ פחות בעולם השלישי (לדוגמה התקפי לב ומחלות לב) או בעיות ומחלות הנובעות מזיהום אוויר כתוצאה מתיעוש (לדוגמה אסתמה, מחלות ריאה וכדומה). בטבלה הבאה מובאת השוואה בין גורמי המוות הנפוצים ביותר בעולם המערבי לבין גורמי המוות הנפוצים ביותר בעולם השלישי, לפי סדר שכיחותם (מספר המתים מתייחס לשנת 2001):
הסיבות למוות בישראל
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2014 היו הסיבות למוות בישראל לפי הסדר הבא:
הטיפול בגופת המת
ביהדות ובאסלאם מקובל לרחוץ את גופת הנפטר בתהליך המכונה 'טהרה', לעטוף אותה בתכריכים, ולקבור אותה באדמה בטקס שכולל תפילות מיוחדות וביטויי אבל של קרובי הנפטר כגון קריעת הבגדים וחליצת הנעליים. בקהילות נוצריות מקובל להניח את גופת המנוח בארון ולפעמים מציבים את הארון בכנסייה ומאפשרים לבני הקהילה לעבור על פניו ולהיפרד מהמנוח.
על מצבות שנבנות על גבי קברים של יהודים מקובל לרשום את שם האדם שמת, מספר פרטים על-אודותיו, את תאריך מותו (כדי להציג בפומבי את יום-השנה לזכרו), וכן את ראשי התיבות: תנצב"ה, שמשמעם: "תהא נשמתו צרורה בצרור החיים". כמו כן נהוג לרשום את ראשי התיבות פ"נ, שמשמעם: "פה נטמן", בראש המצבה שעל הקבר. על קברים של נוצרים נוהגים להציב צלב, או לשרטט צלב על-גבי המצבה, זכר לאופן שבו ישו מת. בקהילות דתיות מסוימות מתירים להסיר את המצבה אחרי תקופה של כמה עשרות שנים כדי להשתמש בשטח לקבורת מתים אחרים, או כדי לעשות שימוש אחר בשטח. מנהג זה היה מקובל אצל יהודים עד תקופת המשנה, שאף מתייחסת למנהג, אך כיום אינו מקובל. באנגלית מקובל לציין על-גבי מצבות את הביטוי Rest In Peace (בראשי-תיבות: RIP) שפירושו: "נוח בשלום" (ביטוי זה בדרך כלל מתורגם כ"נח על משכבו בשלום"). בערבית מקובל לציין אחרי שמו של אדם שמת את הביטוי: الله يرحمه (או: رحمه الله) "אללה ירחמו" שמשמעו: "האל ירחם עליו". ביטויים דומים אחרים בערבית הם: المغفور له שפירושו: "האדם שנסלחו חטאיו" (הד לאמונה שהאדם נשפט על מעשיו אחרי מותו), طيّب الله ثراءه – האל ייטיב את אדמתו (האדמה שבה נקבר).
המוות בתרבות ובאמונה
בתנ"ך, בספר בראשית, מתואר החטא של האכילה מעץ הדעת כמעשה שהביא את המוות על האנושות וכתוצאה ממנו גורשו אדם וחוה מגן עדן, תהליך שהביא את בני אדם להיוולד בעצב, לחיות בקושי ולמות. ועם זאת מסופר במקרא על חנוך ש"לקח אותו האלהים" ועל אליהו הנביא, שעל פי המסופר עלה לשמים בעודו בחיים.
ביהדות
ביהדות המוות נחשב לתוצאה של חטא אדם הראשון, כאשר על יחידי סגולה שלא חטאו נכתב בתלמוד שהם "מתו בעטיו של נחש" - בשל חטא אדם הראשון שבעקבותיו נגזרה מיתה על כלל המין האנושי. כשהאל גירש את אדם וחוה מגן עדן ופירט להם את עונשם, הוא אמר לאדם: "כי עפר אתה – ואל עפר תשוב", ואין מכך מנוס. תפיסות דומות מקובלות גם בדתות המונותאיסטיות האחרות, האסלאם, הנצרות וזרמים הקשורים בהן. עוד מובא בתלמוד שלאחר מותו של האדם מתכפר לו החטא הקדום, וכי אדם יזכה לקום לתחייה ביום תחיית המתים אם עשה מעשים טובים בימי חייו. חזון העצמות היבשות בספר יחזקאל מתאר קימה של בני אדם לתחייה, ומשמש לפעמים בסיס לאמונה בתחיית המתים, לצד פירושו המטפורי, כביטוי לשחרור עם ישראל מגלות בבל.
במיתוסים של המזרח הקדום
בכתבי אוגרית מופיעים מיתוסים על אודות מוֹת. בפנתאון האלים האוגריתי והכנעני, מות הוא בנו של אל, ראש האלים, ואחיו של בעל (אל הגשם והפריון), ים (אל הים) וענת (אלת המלחמה). במיתולוגיה האוגריתית, מות ובעל נמצאים בעימות תמידי, וזהו ההסבר המיתולוגי לחילופי העונות – עונת גשמים פורה, שבה השליטה נתונה לבעל, לעומת עונה צחיחה, שבה בעל נאלץ לרדת לעולם המתים, ממלכתו של מות, עד שענת אחותו מגיעה כדי להילחם במות ולשחרר את בעל.
במיתוסים השומריים-בבליים מתואר מותו של אדם כירידה לשאול. השאול הוא עולם אחר הנשלט בידי אלים אחרים וכפוף לחוקים מיוחדים. הירידה לשאול מתוארת כעונש או כחוויה לא-נעימה. גם בשאול יש דרגות שונות של סבל, וקיימת אמונה כי קרוביו של המת, בפרט בניו, יכולים להקל על סבלו בשאול באמצעות טיפול בקברו וקיום טקסים לזכרו. לפי המיתוסים השומריים-בבליים יכולים האלים להעניק לאדם חיי נצח באמצעות הפיכתו לאל. בפרט חוזר בגרסאות שונות מיתוס על-אודות אדם שהצליח לעבור בשלום מבול שהביאו האלים על הארץ, בזכות אזהרה שמסר לו אחד האלים. לאחר ששרד, הופך אותו אדם לאל וזוכה לחיי נצח. מיתוס זה משולב גם באפוס עלילות גילגמש, שם מכונה האדם שזכה לחיי נצח אוּתְנפּישתים. יש הטוענים כי הסיפור הזה שימש השראה לסיפור נח והמבול בספר בראשית, אולם בתנ"ך מודגש כי נֹח אומנם זכה להאריך ימים, אבל מת לבסוף.
הפרדה בין גוף לנפש
גישה אחרת מפרידה בין חיי הגוף לחיי הנפש. גישה זו מכונה דואליזם, והיא גורסת כי הגוף אומנם מת ומתכלה, אך הנפש, שגרה בתוך הגוף כמו שאדם גר בביתו, מוסיפה להתקיים גם אחרי מות הגוף. גישה זו קרובה לאמונה בחיים לאחר המוות. רעיונות ברוח זו אפשר למצוא אצל הפילוסוף היווני אפלטון, וכמו כן בספרות חז"ל ובתאולוגיה הנוצרית. בנצרות וביהדות קיימת אמונה כי נפשו של האדם, ששורדת אחרי מות גופו, מגיעה אל גן עדן שממנו גורש אדם הראשון. יש המאמינים כי נשמתו של אדם צדיק מגיעה לגן עדן בעוד נשמתו של אדם חוטא מגיעה לגיהנום שם היא נענשת.
האנשה של המוות
בתרבויות וביצירות ספרותיות לא מעטות, המוות מתואר או מיוצג על ידי דמות אנושית או דמוית-אדם המבצעת את עבודת ההפרדה בין הנשמה לגוף. צורת הייצוג משתנה מתרבות לתרבות.
במיתולוגיה היהודית הייצוג האנושי של המוות מופקד בידי מלאך, ונהוג לייחס את תפקיד מלאך המוות לעזריאל או לסמאל.
בימי הביניים התפתח הייצוג של המוות כשלד האוחז בחרמש. ייצוג זה התפתח מציורי "ריקוד המוות" של שלדים רוקדים, שנהיו נפוצים בעקבות מגפת המוות השחור (הדבר) שהרגה שליש מאוכלוסיית אירופה בתחילת המאה ה-14. מאוחר יותר נוספו לייצוג זה גם ברדס הנזירים השחור והשימוש בחרמש על מנת להפריד בין הנשמה לגוף. האנשה זו של המוות ידועה גם בשם The Grim Reaper.
ייצוג זה הוא שהתקבע באמנות ובתרבות הפופולרית ואף צוטט לא מעט בסרטי קולנוע. הסרט "החותם השביעי" של אינגמר ברגמן, המתאר את מסעו של אביר שחזר ממסעי הצלב לאירופה של המוות השחור (מגפת הדבר), חיזק את ההאנשה הזו של המוות ואף המציא את התמונה הקלאסית של אביר המשחק שחמט נגד המוות על חייו. דמות זו של המוות שימשה אחר כך מודל לחיקוי ופרודיה בסרטי קולנוע הוליוודים. בספרות בולטת דמותו של מוות, מלאך המוות של עולם הדיסק, פרודיה אוהדת על ייצוגו של מוות בתרבות הפופולרית, המציגה אותו כישות אתנומורפית המגלה סקרנות וחיבה כלפי בני האדם ורואה בתפקידו שירות חשוב לציבור.
המוות בשפה העברית
המילה הבסיסית לתיאור מותו של אדם היא "מת", אך נוצרו לה תחליפים רבים, מעודנים יותר, שבהם המוות רק נרמז, ובהם נפטר, הלך לבית עולמו, הלך לעולמו, נאסף אל אבותיו, שכב עם אבותיו, נאסף אל עמיו, נפח את נשמתו, הוציא את נשמתו, הלך בדרך כל חי, הלך בדרך כל בשר, הלך בדרך כל הארץ, הוציא את ימיו, שבק חיים לכל חי, יצא לחופשי, החזיר נשמתו לבורא, נקרא לישיבה של מעלה.
לאחר שמו של אדם שנפטר נהוג להוסיף את הביטוי "זיכרונו לברכה" או "זכרו לברכה", ובראשי תיבות ז"ל. לשמות רבנים או מכובדים אחרים שמתו נהוג להוסיף "זכר צדיק לברכה" – זצ"ל, וביתר הידור – "זכר צדיק וקדוש לברכה" (זצוק"ל), "זכר צדיק וקדוש לברכה לחיי העולם הבא" (זצוקללה"ה) או "זכותו יגן עלינו אמן" (זיע"א).
ביטויים אחרים שמקובל להוסיף לשמם של אנשים שמתו: "עליו השלום" (ע"ה), "מנוחתו עדן" (או: "נוּחוֹ עדן"), "ינוח בשלום על משכבו". אם המנוח המדובר נרצח בשל יהדותו או בהגנה על עמו, נהוג לאמר "השם ייקום דמו" (הי"ד).
לשמותיהם של צוררים או רשעים מפורסמים שמתו נהוג להוסיף את הביטוי "ימח שמו" (ימ"ש) או "ימח שמו וזכרו". יש המעדיפים "שם רשעים ירקב" (שר"י), הנדיר יותר. הקיסר הרומי אדריאנוס אף זכה לכינוי "שחיק טמיא" (יישחקו עצמותיו).
כאשר מאזכרים ברצף שמות של מספר אנשים, שאחדים מהם מתו ואחדים עודם בחיים, נוהגים להציב לאחר שמות החיים את ראשי התיבות "יבדל"א" או "תבדל"א", לציון "ייבדל/תיבדל לחיים ארוכים, אמן". או "להבחל"ח" = להבדיל בין חיים לחיים, כלומר בין החיים לחיי עולם הבא לבין החיים בעולם הזה.