cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סת' סיגל
ביוגרפיה
ב-2012 סיגל הקשיב למצגת בנושא משבר המים הצפוי בעתיד. הוא החל לחקור את הנושא וגילה שדווקא ישראל היא מובילה עולמית בהתמודדות עם מחסור במים מתוקים, זאת בשל מיקומה הגאוגרפי והגידול באוכלוסייתה, אשר הפכו את הנושא לדוחק ואקוטי במיוחד. המצאת הטפטפות, פיתוח זנים העמידים לבצורת, ניצול מי שופכין, תמחור המים, התפלת מי ים ועוד פתרונות שאומצו בישראל. סיגל ביקש להביא את הבשורה לעולם. ב-2015 פרסם ספר בשם: "ויהי מים: הפתרון הישראלי לעולם הצמא למים". ספרו זכה לשבחים מצד אישים רמי-דרג בעולם, הוא תורגם לשפות רבות (בהן עברית) וסיגל נהיה למרצה וחוקר מוביל בתחום וכן הצטרף כעמית מחקר לבית הספר למדעי מים מתוקים באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי. ב-2019 יצא לאור ספרו השני: "Troubled Water: What's Wrong with What We Drink"; בתרגום לעברית: "מים מדאיגים: מה לא בסדר במים אותם אנו שותים". ספר זה עוסק בטיב מי השתייה בארצות הברית, מצביע על הבעיות הקיימות ומציע פתרונות. ב-2021 יצא לאור ספרו השלישי: "Other People's Words" (בעברית: מילים של אחרים), בו הוא מביא דברי חוכמה מפי אחרים; למעלה מ-1,000 ציטוטים של אישים מההווה והעבר, אותם החל לאסוף עוד בעת לימודיו התיכוניים.
סיגל הוא חבר במועצה לקשרי חוץ, מכון חשיבה ותיק שבסיסו בניו יורק ועיסוקו הוא מדיניות החוץ של ארצות הברית. סיגל נשוי ואב לילדים בוגרים. הוא מתגורר בניו יורק.
מיקאיל רספוטין
מיקאיל ניקולייביץ' רספוטין (באנגלית: Mikhail Nikolaievitch Rasputin) הוא דמות בדיונית של נבל-על מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #285 מפברואר 1992, ונוצרה על ידי הכותב ג'ון ביירן וצמד המאיירים ג'ים לי ווילס פורטשיו. הוא אחיהם הבכור של קולוסוס חבר האקס-מן ומג'יק, חברת המוטנטים החדשים לשעבר.
רספוטין הוא מוטאנט בעל יכולות מניפולציה על חומר וקפיצה בין-ממדים מקבילים. היה בעברו קוסמונאוט מטעם סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, אשר ניסתה לבחון את יכולותיו ושלחה אותו למשימת התאבדות. הוא היה החבר היחידי בצוות ששרד, וחזר לכדור הארץ כשמצבו הנפשי מעורער ובעל שיגעון גדלות. מנהיג לשעבר של קבוצת המורלוקים התת-קרקעית. לעיתים הוא שותף לנבלי-על כמיסטר סיניסטר, אפוקליפס, אומגה רד וחברת המורלוקים קאליסטו.
במיני סדרה Colossus: Bloodline משנים 2005-2006 נקבע, כי מיקאיל ואחיו הם צאצאים ישירים לדמותו של גריגורי רספוטין.
טביעת הצוללת דקר
אח"י דַּקָּר הייתה צוללת בשירות חיל הים הישראלי, שטבעה בכ"ד בטבת ה'תשכ"ח, 25 בינואר 1968, בדרכה מבריטניה לישראל וכל 69 אנשי צוותה נספו. שרידי הצוללת ומקום טביעתה נתגלו רק בשנת 1999. הצוללת שירתה במקור כאוניית הוד מלכותה טוטם (HMS Totem), בצי הבריטי. ב-1965 רכשה ישראל את הצוללת, והיא קיבלה את מספר חיל הים צ-77, שופצה במספנות פורטסמות', אוישה בצוות ישראלי שאומן בידי הצי הבריטי, ויצאה לדרכה לישראל ב-9 בינואר 1968.
דיווח המיקום האחרון התקבל מהצוללת ב-24 בינואר 1968 בשעה 6:00 בבוקר מדרום לקצה המזרחי של כרתים, והשדר האחרון התקבל ממנה 18 שעות מאוחר יותר. על אף חיפושים נרחבים שנערכו אחריה על ידי אוניות, צוללות וכלי טיס, לא נמצאה הצוללת על פני המים והיא הוכרזה כאבודה. המידע וההערכות על הסיבות לאובדנה לא פורסמו, והפרשה נקבעה כתעלומה וטראומה לאומית.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף ח'אן יונס שברצועת עזה. מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומקום הימצאו הובילו לחיפושים אחריה בחופי מצרים ובים האגאי, ולהאשמות לגבי טיבועה בידי צבאות אויב, בעיקר צבא מצרים, אך אלה לא העלו דבר.
בגמר המלחמה הקרה ניאות אדמירל ג'רמי בורדה להעמיד את יכולות החיפוש והאיתור במים עמוקים שפותחו על ידי צי ארצות הברית למציאת הצוללת אולם גם אמצעים אלו לא סייעו באיתור הצוללת. בהמלצת הצי האמריקאי בוצעה התקשרות בין חיל הים לחברת "נאוטיקוס" האמריקאית המתמחה באיתור ומחקר במים עמוקים, החיפושים שבו והתמקדו בקטע הנתיב שבו אבד הקשר עמה. ב-28 במאי 1999, למעלה מ-31 שנים לאחר היעלמותה, נמצאו וזוהו שרידיה של ה"דקר" על קרקעית הים בעומק של כשלושה קילומטרים, על נתיב השיט המתוכנן לחיפה, במרחק של 485 קילומטרים מיעדה של הצוללת. באתר מציאת שרידי הצוללת בוצע באוקטובר 2000 מחקר מקיף, האתר תועד בקפידה וממצאיו נותחו, גשר הפיקוד, מדי אחד מאנשי הצוות, בית מצוף ההנצלה וחלקי צוללת נוספים נשלו לצורכי מחקר והנצחה.
רקע
אח"י "דקר" (שנקראה על שם הדג דַּקָּר - בשמו העממי לוקוס), הייתה במקורה צוללת מסדרת צוללות מדגם T. מסדרה זו נבנו 55 צוללות, ושמות כולן החלו באות T, כשמה של הסדרה (כמקובל בצי המלכותי הבריטי). הצוללת נבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי והושקה ב-28 בספטמבר 1943 בשם אה"מ טוטם (HMS Totem). הצוללת נכנסה לשירות בתחילת 1945. בתום מלחמת העולם השנייה, הושבתו מרבית הצוללות מהסדרה. אלה שנשארו בשירות, ובהן "טוטם", יועדו למשימות מעקב ולחימה בצוללות סובייטיות. לצורך כך, עברה הצוללת שיפוצים נרחבים בשנות ה-50 במספנות צ'טהם. השיפוצים כללו הארכת גוף הלחץ, הסרת תותח הסיפון, הסרת צינורות טורפדו חיצוניים, הוספת מצברים, התקנת שני מנועי דיזל חדשים, ועיצוב חדש של גשר הצוללת.
ב-1964 נחתמה עסקה בין ישראל לבין בריטניה, שבמסגרתה נרכשו שתי צוללות מדגם T, אה"מ "טרפין" (Turpin) ו"טוטם". בהמשך צורפה לעסקה צוללת שלישית, אה"מ "טרנצ'ן" (Truncheon). טרפין וטוטם שופצו במספנת הצי הבריטי בעיר פורטסמות', ושמן שונה לאח"י לווייתן ואח"י דקר, בהתאמה. הצוללת השלישית שופצה בישראל ושמה שונה לאח"י דולפין.
הפיקוד על 'אח"י דקר' נמסר לידי רס"ן, בוגר קורס חובלים ד'. רענן היה קצין מוערך, ששירת קודם לכן כסגנו של סגן-אלוף יוסף דרור, בעת שהיה מפקד הצוללת הראשונה אח"י תנין. רענן התבלט גם במסגרת הנהלים הייחודיים המסדירים את תפעול הצוללת וחיי צוותי הצוללות; נהלים אלה מחייבים משמעת הדוקה יותר מזו הנהוגה בשאר ספינות חיל הים.
השיפוץ הושלם במלואו, וכלל ניסויי ים בפורטסמות'. בגמר השיפוץ נמסרה דקר לידיים ישראליות. נס השירות הפעיל הונף על דקר ב-10 בנובמבר 1967. ביזמת מפקד שייטת הצוללות סא"ל הדר קמחי תואמה פגישה בתעלה האנגלית עם ספינת הסער הראשונה אח"י מבטח שיצאה משרבורג. הצוללת הפליגה מפורטסמות' לבסיס השייטת הבריטית בנמל Faslane בקרבת גלאזגו שבסקוטלנד שם קיימה סדרת אימוני בפיקוח בריטי. בחינת הסיום של אימוני ההיבנות כללה תרגול של 36 שעות בנוכחות מפקד הבסיס הבריטי ומפקד שייטת הצוללות הדר קמחי. הצוללת וצוותה עמדו היטב במבחן, כפי שנמסר למפקד חיל הים שלמה אראל בביקורו בבריטניה.
רענן נקט יוזמות מקוריות על מנת להגביר את מקצועיות הצוות ולמנוע חזרה על טעויות. כך לדוגמה, הורה לנהל את "ספר השטויות": איש צוות ששגה היה חייב לחבר שיר על הטעות שעשה. כלפי מפקדת חיל הים הפגין רענן מקצועיות מבצעית, ועמד באופן מדויק בדרישות הדיווח ובביצוע תוכנית ההפלגה.
תוכנית ההפלגה וההכנות ליציאה
בפקודת ההפלגה שנמסרה בפורטסמות', סומן נתיב שיט שכלל כניסה לתדלוק בגיברלטר, מעבר צפונית למלטה ודרומית לכרתים, עד חיפה. בתדרוך האחרון שניתן בפני מפקד שייטת הצוללות, הדר קמחי, נקבע כי באזור מפרץ ביסקאיה, בו מתאמנות צוללות נאט"ו, תיעשה ההפלגה על פני המים. המשך ההפלגה משם עד גיברלטר הייתה נתונה לשיקולו של המפקד. ההפלגה בים התיכון הייתה מתוכננת להיות בצלילה. היה זה שינוי מדיניות מהפלגות קודמות: הצוללת "אח"י לווייתן", בהפלגתה ביוני 1967, והצוללת "אח"י דולפין (1968)", שיצאה שבוע לאחר דקר, עשו את הדרך בהפלגה על-מימית. המהירות הממוצעת בנתיב השיט חושבה לפי 5.5 קשר, כדי לאפשר משטר וצלילה נוח, תוך ביצוע אימונים שונים. מועד ההגעה המתוכנן לחיפה היה יום ראשון, 4 בפברואר 1968.
הפלגתה של אח"י "דקר" הייתה אמורה להיות הפלגתו האחרונה של רס"ן רענן כמפקד צוללת. עם הגעת הצוללת לחיפה אמור היה רס"ן רענן למסור את הפיקוד על הצוללת לסגנו, ("בומי"), שכבר הוסמך לפיקוד על צוללת ואף הועלה לדרגת רס"ן. רענן עצמו אמור היה להתמנות לתפקיד מפקד שייטת הצוללות.
הקשר עם הצוללת היה אלחוטי, בקוד מורס ישירות למפקדת חיל הים. על הצוללת היה לשלוח דו"ח מצב הכולל את מקומה הגאוגרפי ויתרת הדלק אחת ל-24 שעות. כחידוש לעומת הפקודה של אח"י לויתן, נדרשה דקר לשלוח גם הודעות ביקורת קשר כל 6 שעות, שהמפקדה הייתה צריכה לאשר את קבלתן. עוד קבע התדריך, כי במקרה שהצוללת אינה מצליחה ליצור קשר עד 8 שעות משידור הביקורת הקודם, עליה לעלות על פני המים ולא לחזור לצלילה עד השגת הקשר. אם עלתה מעל פני המים, היה על הדקר לדווח לפני צלילה מחדש.
יחסי ברית המועצות–גרנדה
יחסי ברית המועצות–גרנדה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לגרנדה. היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לגרנדה נותקו בנובמבר 1983 על ידי המושל הכללי של גרנדה. בסופו של דבר, בשנת 2002 גרנדה כוננה מחדש יחסים דיפלומטיים עם רוסיה.
טביעת הצוללת דקר
מפורטסמות' עד גיברלטר
ב-9 בינואר 1968, הפליגה אח"י "דקר" מנמל פורטסמות', בדרכה לחיפה ועליה 69 אנשי צוות. את ראשית הדרך במפרץ ביסקאיה עשתה דקר על פני המים. מול חופי פורטוגל שילבה הצוללת בין תנועה בצלילה לבין שיוט על פני המים. באחד הימים התקרבה הצוללת לסירת דיג פורטוגזית, שממנה רכשה, באמצעות סחר חליפין, דגי ים שזה עתה נידוגו.
הג'וקר הוא פראי
הג'וקר הוא פראי הוא סרט דרמה שהופק באולפני סרטי פרמאונט בשנת 1957. את הסרט ביים צ'ארלס וידור והפיקו סמואל בריסקין וצ'ארלס וידור. הסרט מספר את סיפור של ג'ו לואיס (פרנק סינטרה), זמר וקומיקאי פופולרי משנות העשרים ועד תחילת שנות החמישים. הסרט מבוסס על ספרו של ארט כהן, "הג'וקר הוא פראי: סיפורו של ג'ו .אי. לואיס", שאותו קרא סינטרה וקנה את זכויות ההסרטה שלו. את הספר רצו להסריט גם אולפני MGM, והציעו לכהן 150,000 דולר, אך הוא דחה הצעה זאת.
יחסי ברית המועצות–גרנדה
היסטוריה
בעת פעילותה של תנועת JEWEL החדשה ניסתה ברית המועצות לגרום לגרנדה לתפקד כבסיס סובייטי. באוקטובר 1983 הודיע נשיא ארצות הברית רונלד רייגן על מבצע זעם דחוף, בו פלשה ארצות הברית לגרנדה, שנחשבה כבעלת ברית של ברית המועצות וקובה. בדצמבר פרסמה מחלקת המדינה של ארצות הברית דו"ח ראשוני על גרנדה, שבו נטען כי היא "אי של אינטרנציונליזם סובייטי". כאשר הגיע חיל הנחתים של ארצות הברית לאי, הם גילו כמות גדולה של מסמכים, שכללו הסכמים בין הממשלה הסובייטית לבין תנועת JEWEL החדשה, פרוטוקולים של ישיבות התנועה ודוחות משגרירות גרנדה במוסקבה.
טביעת הצוללת דקר
מפורטסמות' עד גיברלטר
הצוללת נכנסה לתדלוק בגיברלטר ב-15 בינואר, ולצוותה ניתנה חופשת חוף קצרה. העיתונאי ערן שורר ירד מהצוללת והמכונאי רס"ל יחזקאל מזרחי, אשר נשאר באנגליה למספר ימים נוספים כי רעייתו הייתה בטיפול רפואי ביום ההפלגה, הצטרף לצוות. לא היו חילופים נוספים בגיברלטר, והצוללת יצאה לדרכה עוד באותו לילה, בשעה 02:00 לפנות בוקר.
הג'וקר הוא פראי
עלילה
בשיקגו של סוף שנות העשרים, ג'ו לואיס (פרנק סינטרה) הוא זמר פופולרי שמושך קהל רב. לואיס מושך בנוסף את תשומת לבם של מספר מאפיונרים. אלו רוצים שהוא יעזוב את המועדון בו הוא מופיע, ויופיע אצלם. לואיס מסרב בנימוס, אך אל קפונה (אחד המאפיונרים), לא אוהב את סירובו, והמאפיונרים תוקפים אותו וחותכים את גרונו. מיתרי קולו נפגעים בצורה כל-כך קשה שהוא לא יכול לשיר יותר. לואיס שוקע בדיכאון ומפתח חוש הומור ציני. חברו, אוסטין מק (אדי אלברט), מציע שיתחיל לעבוד כקומיקאי. לואיס, שרואה שאין לו מה להפסיד, ובעידוד הבדרנית המפורסמת סופי טאקר (שמופיעה בתפקיד עצמה), נהיה קומיקאי והופך לכוכב.
טביעת הצוללת דקר
ההפלגה בים התיכון
לפי דיווחי המצב שנשלחו מהצוללת כל יום בשעה 06:00 בבוקר, הפליגה דקר בנתיבה במהירות ממוצעת של 7.5 קשר. הצוללת לא סטתה מנתיבה ועשתה כנראה את מרבית הדרך בשילוב ישיר של מנועי הדיזל. הגדלת המהירות הממוצעת בכ-50 אחוז ביחס לפקודה נראתה בתחום סמכותו של המפקד בים, וקיצרה את משך ההפלגה אך הגדילה את הזמן שבו הייתה הצוללת ב, דבר שחייב מאמץ מיוחד של הצוות. הייתה זו הצורה החסכונית להפלגה למרחקים ארוכים, אך העדפת המהירות הגבוהה פגעה בחשאיות שיוטה של הצוללת בשעות היום והקטינה את יכולת הגילוי שלה בשעות הלילה.
הג'וקר הוא פראי
עלילה
לואיס מפתח מערכת יחסים עם נערת מקהלה בשם מרתה סטיוארט, ועם אשת החברה הגבוהה לטי פייג'. בסופו של דבר, מתחתן לואיס עם מרתה, אך לא מצליח לשכוח את לטי. המשולש הרומנטי בו הוא נמצא והלחץ של הצלחתו כבדרן גורמים לו להתמכר לאלכוהול. תוך זמן קצר הופך לואיס הופך לשתיין מריר שעומד לאבד את הקריירה המצליחה שלו. אשתו דורשת ממנו גירושין, ובסערת רוחות הוא מכה את חברו, אוסטין. הוא מבין שיש חיים מעבר לעבודתו כקומיקאי ומעבר לשתייה, מחליט להגמל ולמצוא הנאה בחיים שהוא יבנה לעצמו.
טביעת הצוללת דקר
ההפלגה בים התיכון
ב-21 בינואר בשעה 12:20 דיווח רענן: בתקשורת שקוימה למחרת 22 בינואר, בשעה 18:30 ענתה המפקדה: הודעת האישור כללה גם תחזית הפעילות הצפויה: טקס קבלת הצוללות שישולב בטקס סיום קורס חובלים שנקבע ליום שני 5 בפברואר. שבוע מאוחר יותר מתאריך הכניסה המאושר.
בכך אושרה לצוללת כניסה לנמל כמה ימים לפני התאריך שתוכנן בפקודת ההפלגה ויום אחד מאוחר יותר מהתאריך שביקש רענן. גם במרבית המקרים בעבר הקדימו הצוללות את הגעתן מחוץ לארץ, ואז המתינו על הקרקע והכינו את הצוללת לקראת כניסתה לנמל. במברק לא נמסר הסבר לאישור במועד מאוחר יותר. רענן קיבל את ההנחיה ללא השגה ולא שינה את תוכנית השיט. "דקר" המשיכה ב המתוכנן, 102, לכיוון חיפה, ובאותה מהירות ממוצעת - 7.5 קשר. ב-22 בינואר שידרה "דקר" רשימת נושאים שדרשו טיפול במספנת חיל הים. ברשימה לא היה נושא המראה על בעיה בבטיחות הצלילה.
מזג האוויר במערב הים התיכון היה טוב, אך הפך לגרוע בחלקו המזרחי. הלילה שבין 24 ל-25 בינואר היה מעונן, עם גשם ורוח צפון מערבית עד מערבית במהירות 18 - 25 קשר. הים היה רוגש וגובה הגלים בין 2.5 ל-4 מטרים. דיווחי המודיעין השוטפים, שהוציאה המפקדה, הראו על פעילות רגילה של חיל הים המצרי והצי הסובייטי.
ניתוק הקשר עם הצוללת והחיפושים אחריה
דיווח המיקום האחרון של "דקר" התקבל ב-24 בינואר בשעה 06:00 בבוקר. על פי הדיווח הייתה "דקר" כארבעים מיל ימי מדרום לקצה המזרחי של כרתים, בקואורדינטות 34.26667°N, 26.43333°W. הצוללת שידרה באותו יום שני שידורי ביקורת, שאינם כוללים מיקום, בשעות 12:07 ו-18:15. השידור האחרון הגיע שתי דקות לאחר חצות באותו לילה.
בבוקר יום שישי 26 בינואר החלו החיפושים אחר הצוללת. נשלח מטוס סטרטוקרוזר של חיל האוויר הישראלי, ואחריו נשלח גם מטוס נורד. הוכרז על מבצע חיפושים בינלאומי, בהנחה ובתקווה שהצוללת אולי לא הצליחה ליצור קשר, ולכן עלתה על פני המים ואולי אף התקרבה לאחד החופים. נעשתה פנייה לבריטים ולצי השישי של ארצות הברית. האמריקאים שלחו ארבע משחתות לאזור, והבריטים שלחו ספינה ומטוס לאזור קפריסין. כל אוניות צי הסוחר הישראלי שהיו בקרבת האזור, הוזעקו לחיפושים. כך גם ספינות חיל הים: הצוללת אח"י לווייתן ושתי ספינות טילים שהיו בדרכן משרבורג לישראל בדיוק באותו זמן. המשחתת אח"י יפו קיצרה את ביקורה בסיציליה ויצאה אף היא לאזור. הצוללת אח"י דולפין הגיעה לכרתים ממערב, נפגשה עם סטי"ל, וקיבלה גזרת חיפוש.
לחיל האוויר הבריטי הייתה בקפריסין תחנת חיפוש והצלה המיועדת לאיתור טייסים שנטשו מעל הים ונתנה סיוע גם לכלי שיט במצוקה. לתחנה היה מוקד קשר ונוהלי עבודה עם כל מדינות האזור, והיא אף הפעילה שתי ספינות מאוישות באנשי חיל האוויר המלכותי. החיפושים נמסרו לניהול מפקדה זו, שפעלה לפי תוכניות הקבע שלה והרחיבה את גזרת החיפושים לכל הרבע המזרחי של הים התיכון.
חיל הים שלח את רס"ן אלכס דרורי כמומחה לקשר, ואת רס"ן אלחנן התרסי כקצין צוללות, לשמש קציני קישור במפקדה זו. ב-27 בינואר בלילה דווח למפקדת החיפושים כי תחנת ניקוסיה קלטה למשך 7 דקות שידור בתדר מצופי הצוללת (4340 ק"ה) והבחינה גם באותיות SOS וכן במילה SUBSUNK, שהם חלק משיטת השידור של המצוף. בחקירות הקשר שנעשו אחר כך אבד הביטחון בדיווח זה.
ב-30 בינואר הודיעה מפקדת החיפושים הבריטית בקפריסין כי "הסיכויים למציאתה של הדקר קרובים לאפס", וכי מבצע החיפושים הבינלאומי יסתיים עם שקיעת השמש ב-31 בינואר. מבצע החיפושים הישראלי נמשך עוד ארבעה ימים, וב-4 בפברואר בערב נקראו כל ספינות חיל הים ומטוסי חיל האוויר לשוב לבסיסיהם. מבצע החיפוש אחר אח"י דקר הסתיים. בחיפושים השתתפו 38 כלי שיט שביצעו אלפי שעות סריקה. כלי השיט של חיל הים לבדם ביצעו 2,172 שעות ים במהלך החיפושים. כמו כן בוצעו 105 גיחות מטוסים.
מלחמת ההתשה עם מצרים הייתה באותה עת בעיצומה. חיל הים המצרי לא לקח חלק במאמץ החיפושים הבינלאומי ולא נערכו חיפושים בחופי מצרים. ממשלת מצרים הצהירה בחודש פברואר 1968, כי לכוחותיה המזוינים אין קשר להיעלמות "דקר".
דיווח מפקד חיל הים על אובדן אח"י דקר
מפקד חיל הים, האלוף שלמה אראל, הוציא ב-1 במרץ 1968 דו"ח שכותרתו הייתה "דו"ח אבדן אח"י דקר". הדו"ח, בהיקף של 90 עמודים, הוגש לשר הביטחון משה דיין, והציג את כל הנושאים הקשורים ל"דקר" ואת כל העובדות שהיו ידועות. בין השאר הציג הדו"ח את תרשומת הקשר עם הצוללת במהלך ההפלגה ואת התנהלות החיפושים לאחר ניתוק הקשר. הדו"ח ציין כי.
בסיכום הדו"ח הציג אראל את תובנות חיל הים לסיבות שהיו יכולות להביא לאובדן הצוללת, תרחיש אחד או שילוב של התרחישים הבאים:
אראל חשש שהחיפושים הנרחבים שנעשו יובילו למסקנה שגויה לגבי מיקום הטביעה, וכלל בדו"ח תרשים המלצה לחיפושים בעתיד. אראל הגדיר "שטח סביר לחיפוש שברי הצוללת" בהרחבה של 10 מעלות לצדי הנתיב המתוכנן לחיפה, החל מהנקודה שבה דיווחה הצוללת על מקומה בפעם האחרונה, ועד הנקודה המשוערת שבה אמורה הייתה הצוללת לשדר את הודעת הביקורת הבאה שלה על הנתיב לכיוון חיפה. בהנחה שהצוללת שמרה על נתיבה ועל מהירותה, השטח לחיפוש היה מלבן בגודל של כ-100 × 40 מיל ימי, במים שעומקם כ-3,000 מטר. לחיל הים לא הייתה באותם הימים יכולת לבצע חיפוש בעומק זה.
המכשפה של אנייזי
תיאור גאומטרי של העקומה
על מעגל נתון נבחר זוג נקודות אנטיפודיות (נקודות שביניהן עובר קוטר) O ו-M. בהינתן על המעגל נקודה A (שונה מ-O) נסמן ב-N את מפגש הישר OA עם המשיק למעגל בנקודה M. נגדיר את P כנקודת המפגש של הישר העובר דרך N ומקביל לקוטר OM עם הישר העובר דרך A ומקביל למשיק MN. המקום הגאומטרי של כל הנקודות P המתאימות לכל הנקודות A על פני כל המעגל הנתון (עם O ו-M קבועים) הוא המכשפה של אנייזי.
תיאור אנליטי של העקומה
מהתיאור הגאומטרי של דרך בניית העקומה ניתן לעבור לתיאור פרמטרי שלה. אם מציבים את המעגל כך ש-O היא ראשית הצירים, שהנקודה M נמצאת על ציר ה-y, ושרדיוס המעגל הוא a (כלומר אורך הקטע OM הוא 2a), אז העקומה מוגדרת על ידי הנוסחאות: כאשר \theta\, היא הזווית הגדלה עם כיוון השעון שבין OM ו-OA.
טביעת הצוללת דקר
דיווח מפקד חיל הים על אובדן אח"י דקר
ימאים ותיקים העריכו כי לתרחיש ההתנגשות ניתנה בדו"ח הערכת סבירות נמוכה מדי ויש להעלותה. לפיהם, הנימוק לכך "שלא התקבל אף דיווח של אונייה על התנגשות כזו" אינו חזק מספיק. תמיכה להשגה זאת נמצאה בדו"ח עצמו - בפרק שסקר תקלות בצוללות אחרות, תואר אובדנה של הצוללת הבריטית שהתנגשה באונייה כשהפליגה במצב שינור בתעלת למאנש, אך. היו שהעריכו, כי בתנאי החושך והים הסוער, ששררו באותו לילה, עשויה אונייה בגודל בינוני, למחוץ את תורני הצוללת השקועה מבלי לחוש בכך.
מאוחר יותר היו לוועדות החיפושים השגות על הגדרת אזור החיפושים המורחב, שהומלץ בדו"ח. כאשר חזר חיל הים לחפש על הנתיב נקבע שטח מצומצם הרבה יותר.
המכשפה של אנייזי
תיאור אנליטי של העקומה
מהתיאור הפרמטרי ניתן לקבל את משוואת העקומה בקואורדינטות קרטזיות:. בפרט, כאשר a=1/2, מתקבלת העקומה הפשוטה, שהיא - עד כדי כפל בקבוע - פונקציית צפיפות ההסתברות של התפלגות קושי.
תכונות
לעקומה יש מקסימום גלובלי כאשר x=0, ונקודת פיתול בנקודות.
טביעת הצוללת דקר
ועדת חקירה צה"לית
העלמות הצוללת דקר היוותה תקלה חמורה ביותר. ראש המטה הכללי חיים ברלב לא המתין לדו"ח המלא של מפקד חיל הים שלמה אראל וב-20 בפברואר 1968, מינה את האלוף ישראל טל, שהיה אז מפקד גייסות השריון, לוועדת חקירה צה"לית בראשותו. חברים נוספים בוועדה היו אל"ם משה גדרון, שהיה אז קצין קשר ואלקטרוניקה ראשי, והסא"לים אלכס שור ויקותיאל נץ, מפקדי אוניות לשעבר בחיל הים.
המכשפה של אנייזי
תכונות
העקומה אסימפטוטית למשיק למעגל הנתון העובר דרך הנקודה O (כאשר הנקודה O נמצאת בראשית הצירים, משיק זה הוא ציר ה-x). השטח הכלוא בין העקומה ובין משיק זה שווה לארבע פעמים שטחו של המעגל הנתון. כאשר רדיוס המעגל הנתון הוא a, השטח הכלוא בין העקומה ובין המשיק הוא 4 \pi a^2. הצנטרואיד (מרכז הכובד) של שטח זה נמצא בנקודה.
טביעת הצוללת דקר
ועדת חקירה צה"לית
על הוועדה הוטל לחקור את הנסיבות שקדמו להיעדר הצוללת דקר על ציוותה ולנסות לקבוע את סיבות האירוע. על הוועדה הוטל להתייחס בין היתר לנקודות הבאות: על מנת להבין גורמים ונושאים מקצועיים ימיים התנהלה ועדת החקירה בשיטה של ביצוע תחקירים קבוצתיים ולא בשיטה של גביית עדויות פרטניות. הוועדה הסתמכה על דו"ח אובדן אח"י דקר שהוגש על ידי מפקד חיל הים. בעת החקירה לא נמצאו שרידים או סימנים מהצוללת.
המכשפה של אנייזי
תכונות
הנפח של גוף הסיבוב של המכשפה של אנייזי, הנוצר עם סיבובה סביב המשיק שהיא אסימפטוטית לו, הוא 4\pi^2 a^3.
טביעת הצוללת דקר
ועדת חקירה צה"לית
המסקנה העיקרית הייתה: תוכנית ההפלגה מגיברלטר לישראל בצלילה רצופה נראתה כיומרה לגיטימית להשיג סטנדרטים מקובלים בעולם. הוועדה לא ראתה עצמה מספיק מקצועית לקבוע אם השינויים שנעשו בהעברת מכלי דלק חיצוניים למיכלי לחץ כפי שנעשתה באח"י לויתן (צ-75) ואח"י דקר, פגעה בכשירות הצוללת לעמוד במאמצים. הקשר שהוקם לכאורה ובצהרי יום הטביעה ומיד הופסק לא עורר חשד מתוך שיפוט מוטעה של אלחוטן.
המכשפה של אנייזי
היסטוריה
העקומה נחקרה על ידי פייר דה פרמה בשנת 1630. בשנת 1703 הציג לואיג'י גואידו גרנדי בנייה של העקומה. בשנת 1718 הציע גרנדי לקרוא לעקומה באיטלקית בשם averisera, בעקבות השם האיטלקי של הפונקציה הטריגונומטרית versine שבה השתמש לתיאור העקומה. בשנת 1748 פרסמה מריה גאטנה אנייזי את ספרה Instituzioni analitiche ad uso della gioventù italiana, שבו השתמשה בשם שהציע גרנדי. המתמטיקאי האנגלי ג'ון קולסון תרגם את ספרה של אנייזי לאנגלית וכינה את העקומה "Agnesi's Witch", כנראה עקב הדמיון בין המונח averisera לבין המילה האיטלקית avversiera שמשמעותה "אשת השטן" או "מכשפה". שם דומה משמש בשפות נוספות, ובאחרות ידועה העקומה במונחים שמשמעותם "המקום הגאומטרי של אנייזי" או "עקומת אנייזי".
טביעת הצוללת דקר
ועדת חקירה צה"לית
לגבי הסיבות לטביעה הוועדה כתבה:
המכשפה של אנייזי
היסטוריה
היסטוריון המתמטיקה דירק יאן סטרייק (Struik) מייחס את הכינוי "מכשפה" למתמטיקאי בנג'מין ויליאמסון, בספרו Integral calculus משנת 1875. הסטטיסטיקאי סטיבן סטיגלר טוען שכבר גרנדי עצמו השתעשע במשחק המילים שבשם שהציע.
טביעת הצוללת דקר
ועדת חקירה צה"לית
המשמעות לגבי המשך הפעלת צוללות - חיל הים קיבל את דו"ח הוועדה באנחת רווחה. מעבר למשימותיה המוגדרות הייתה הבנה שמסקנותיה יהיו קריטיות לגבי המשך הפעלת צוללות בחיל הים. פיקוד חיל הים היה מודע לכך שמתגבשת בחוגי המטה הכללי הערכה שלחיל הים הישראלי אין כשירות טכנית או מבצעית להפעיל כלי שיט מסובכים אלה, בשיטת פעולה מסוכנת מעצם טיבה. ציינו כי לא מעט ציים בעולם נמנעו מלהיכנס לנושא שבו יחידת הלחימה הבודדת יקרה ביותר וסיכון מתמשך. מה שלא נכתב בדו"ח טל היה חשוב אף יותר ממה שהיה כתוב בו.
המכשפה של אנייזי
היסטוריה
"המכשפה של אנייזי" הוא גם שמו של רומן מאת רוברט ספילר משנת 2006, שבו מורה מציג גרסה משלו להיסטוריה של המושג.
שימושים
בשלהי המאה ה-20 הפכה המכשפה של אנייזי מעקומה בעלת משמעות תאורטית בלבד, לכזו המופיעה בהקשרים פיזיקליים, ובהם התפלגותן של קרני אור וזרימה סביב מכשול חלק.
טביעת הצוללת דקר
ההכרזה על אובדן הצוללת
ביום רביעי 6 במרץ 1968, הכריז שר הביטחון משה דיין בכנסת כי "דקר" ואנשי צוותה נחשבים אבודים. הוכרז יום אבל לאומי ודגלי הלאום ברחבי המדינה הורדו לחצי התורן. בסיום דבריו אמר דיין:
עם הכרזתו של השר דיין על אובדנה של דקר, הנחו אנשי הרבנות הצבאית הראשית את משפחות אנשי הצוות של הצוללת לנהוג על פי כל דיני האבלות ולשבת שבעה. יום הפטירה נקבע ליום שלישי, כ"ט בטבת תשכ"ח, 30 בינואר 1968.
השתתפות וחלוקת האבל
16 מתוך 69 הנספים בטביעה היו נשואים, והיעלמם הפך את נשותיהם לעגונות, שעל פי ההלכה אינן מותרות להינשא מחדש בשל הסיכוי שבעליהן עדיין בחיים. למרות ההכרזה על אנשי "דקר" כמתים, לא ניתן היה להתיר אותן מעגינותן לפני שייבדקו היטב כל נסיבות הטביעה, ותוסר לחלוטין האפשרות שאנשי הצוות עדיין חיים. הרב הצבאי הראשי, האלוף הרב שלמה גורן, ביקר בשייטת הצוללות ואף צלל בצוללת אח"י "לויתן". באישורו הוצאו ב-1 ביולי 1968 תעודות פטירה לכל אנשי הצוות. הדבר נעשה כדי לאפשר לשאיריהם לקבל פיצויים ממשרד הביטחון וכדי להסדיר את ענייני הירושה, אך על התעודות נכתב: . רק כשנה וחצי לאחר היעלמות הצוללת הותרו נשות אנשי הצוות מעגינותן, זאת לאחר פסק הלכה ארוך ומפורט, שבו, בין השאר, שלל הרב גורן את האפשרות שהצוללת נפגעה בידי כוח עוין. פסק ההלכה של הרב גורן התבסס בין השאר גם על הדו"ח של מפקד חיל הים, אלוף שלמה אראל.
התעלומה וחרושת השמועות
הדו"ח שהוציא האלוף שלמה אראל ב-1968 היה נייר מטה מסודר ומקיף, שכלל את כל הקשור לאובדן הצוללת, ומסקנותיו סקרו במדויק את אזור טביעתה המשוער של "דקר" ואת הסיבות האפשריות שהביאו לאסון, וכן את הכיוון להמשך המאמצים לגילויה. ואולם, הדו"ח יצא בתפוצה קטנה, והגיע לגורמי המטה הכללי של צה"ל ולשר הביטחון משה דיין. מסקנותיו כמו גם מסקנות ועדת החקירה הצהלית בראשות אלוף ישראל טל, לא הובאו לידיעת הציבור.
ללא ניצולים, קשה מאוד לחקור טביעה של צוללת, וכמעט בכל התאונות הקטלניות לא ניתן לברר את האירוע עד תומו. בתודעתן של המדינות הימיות מתקבלת טביעה של צוללות כחלק מגזירת גורל של הפעילות בים. בישראל התודעה הציבורית שונה, ואסון "דקר" נהיה לאסון לאומי. מספרם הרב של הנספים, וסמיכות האסון לטיבוע המשחתת אילת כשלושה חודשים קודם לכן, הגבירו את תחושת הכאב הציבורי. הימנעות חיל הים מפרסום הערכות לנסיבות הטביעה, עד שלא תתקבלנה ראיות חותכות, יצרו חלל שהחל להתמלא על ידי אחרים. בתודעה הציבורית בישראל החלה להיווצר תעלומת הדקר.
החלה להתפתח חרושת של שמועות. כאשר הגיעה הצוללת אח"י "דולפין" לארץ בתום מבצע החיפושים אחרי "דקר", פשטה בכל הארץ שמועה ש"דקר" נמצאה והגיעה לנמל. נפוצו גם שמועות נוספות, ספקולציות ואף חזיונות מיסטיים ועל טבעיים. חיל הים נאלץ לבדוק כל שמועה, לתייקה ולהפריכה, והתעלומה הלכה והתעצמה. ההימנעות מקביעת עמדת חיל הים לנושא, יצרה עוגמת נפש רבה אצל משפחות הצוות והעיקה על הפעלת שייטת הצוללות.
שמועות עיקריות על הגורמים לאובדנה של הצוללת, מפורטות להלן:
שלילת פגיעה על ידי הצי הסובייטי
בדו"ח מודיעין מיום ניתוק הקשר עם "דקר", שהועבר גם ל"דקר", לא נרשמה פעילות מיוחדת באזור הנתיב. כדי להציב מארב לצוללת בים הפתוח יש צורך בהתארגנות של מספר כלי שיט ומטוסי סיור, פעילות שקשה לבצעה מבלי שתתגלה על ידי אמצעי מודיעין של מדינות אחרות. קהילת המודיעין האמריקאית, שעקבה באופן שוטף אחר הסובייטים, דיווחה לישראל שלא הייתה פעילות כזאת.
אף על פי שהשמועה על הטבעת "דקר" בידי הצי הסובייטי נדחתה עוד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, עם חידוש היחסים עם ברית המועצות בדצמבר 1991 והעלייה הגדולה ממנה, נפוצו שוב שמועות על פגיעה כביכול של "דקר" בידי הצי הסובייטי. גם שמועות אלו נבדקו ונמצאו לא אמינות, ומקורן היה בעיקר בנטייתם של העולים לייחס למשטר הסובייטי כוונות זדון ויכולת למזימות חשאיות.
שלילת פגיעה על ידי חיל הים המצרי
אפשרות שהועלתה כסיבת לאובדנה של "דקר" הייתה הטבעתה על ידי חיל הים המצרי. כלי השיט המצרים הוכיחו יכולת נמוכה בלוחמה בצוללות כאשר ב-6 ביוני 1967 לא הצליחו לפגוע באח"י תנין גם אחרי שירתה טורפדו בקרבת אלכסנדריה. הבדיקה העלתה כי הצי המצרי לא פעל בגזרת נתיב השיט של הצוללת. ב-28 בינואר 1968 הודיעה ממשלת מצרים, ביוזמתה, כי לכוחות הים שלה אין קשר להיעלמות. לו היה הצי המצרי מטביע את "דקר" לא הייתה למצרים סיבה להסתיר ניצחון ימי כזה ובוודאי היו אף מתגאים בו. למרות הכרזת ממשלת מצרים, פורסמו בעיתונות המצרית סיפורים שונים על הטבעתה כביכול של הצוללת בידי הצי המצרי באזור אלכסנדריה. המועדים של הסיפורים לא התאימו ואופן הפגיעה לא היה ברור, אך בעקבות המסקנה השגויה של חקירת מצוף הצוללת שהתגלה ב-1969 קיבלה הסברה תימוכין.
שלילת טביעה בשל כשל מבני
טענות אלו נמצאו חסרות בסיס. בחוגים טכניים מקובל להניח שהצוללת מסוגלת לבצע ללא קושי עשרת אלפים צלילות לעומק מקסימלי. מעבר לכך, חולשת מבנה קשורה ללחץ הידרוסטטי גבוה הנוצר בצלילה לעומק רב. צוללות בסיור מבצעי צוללות מדי פעם לעומק מרבי אך ספק אם הדבר נעשה בהפלגתה של "דקר", בה נוצל כל רגע להתקדמות מהירה לחיפה. גם הוספת מכלי הפיצוי כסיבה לטביעה נדחתה; הוספת מכלים כזאת בוצעה גם בצוללת אח"י "לווייתן", ששירתה בחיל הים עד סוף 1973 ללא תקלה. בבדיקות שנערכו לא נמצאה ראיה לתלות בה את אובדנה של "דקר" בהוספת המכלים. השמועות על פגמים באיכות הצוללת נדחו, לאור העובדה כי הצוללת עברה שיפוץ ארוך בנוכחות הצוות, קיימה אימונים רבים בפיקוח מקצועי, ועשתה דרך ארוכה מבלי שיתגלו בה תקלות משמעותיות.
סיבות על-טבעיות
בנוסף לניסיונות להציע סיבות רציונליות לטביעתה של הצוללת, הוצעו גם סיבות מהתחום המיסטי. אחד מההסברים המיסטיים שהוצעו היה קשור לשמה המקורי של הצוללת, אה"מ "טוטם". בעת שירותה של הצוללת בצי הבריטי, נשאה הצוללת טוטם מתוצרת האינדיאנים משבט Cowichan ממערב קנדה, שהיה מעין קמע שלה. הצוללת הייתה מציגה אותו בקדמת הגשר בעת הימצאה בנמלים. אנשי הצוות הבריטי ייחסו חשיבות רבה לקמע, עד כדי כך שכאשר נגנב הטוטם בעת ביקור בנמל הליפקס בשנות ה-50, הצוות הבריטי לא הסתפק בציור של "המגן הרשמי". ההפלגה נדחתה עד שנרכש טוטם חדש אצל האינדיאנים. לקראת מכירת הצוללת לחיל הים הישראלי הוסר הטוטם מן הצוללת. על-פי ההסבר המיסטי, הסרת הטוטם מהצוללת הייתה הסיבה להיעלמותה, בהיותו הקמע ש"שמר" על הצוללת. חיל הים התייחס אל הצוללת בשמה החדש ועם קבלתה לשירות חיל הים, יחד עם הדגל והמגן הבריטי לא נותר זכר גם לטוטם. ספרו של ערן שורר, שתיאר את הלך הרוח בצוות הצוללת, אינו מזכיר כלל את נושא הטוטם ולא נראה ששלוות נפשם של אנשי הצוות, או אופי תפקודם, הוטרדו בשל חסרונו של הטוטם.
טענה אחרת בישראל הייתה כי צוות הדקר לא שמר את דיני ישראל ולכן נענש. למרות זאת, הכתב ערן שורר מספר על רס"ל, טבח הצוללת, שהוגדר על ידי מפקד השייטת, הדר קמחי, כ"אחד מל"ו צדיקים" כי הצליח לשמור על כשרות מלאה במטבח הצוללת הקטן.
שמועות פנימיות
אנשי חיל הים לא היו בקיאים בנושא "דקר" והיעלמותה. פיקוד חיל הים רצה להתמקד בתפקוד השוטף ולמנוע עיסוק שיסיח את הדעת. ואולם, התוצאה הייתה הפוכה: קציני החיל לא ידעו לְהָזֵם את השמועות החיצוניות, ואף החלו להוות בעצמם כר נוח לשמועות. גם קצינים בתפקידים בכירים לא הכירו את דו"ח אראל ולעומת זה נחשפו לדו"ח חקירות המצוף ומסקנתו השגויה, וכאשר החלו החיפושים במצרים בתחילת שנות השמונים החלו להתפתח שמועות ותאוריות בהתאם.
תקלות בצוללות אחרות
היעלמותה של "דקר" הביאה לבחינת תאונות של צוללות בציים אחרים; המקרים שהיו ידועים עד האירוע תוארו בדו"ח אראל. מן הדו"ח עולה כי גם ציים בעלי וותק רב בהפעלת צוללות לא היו חסינים מתאונות ותקלות. ציי העולם שומרים על סודיות רבה בנושאי הפעלת צוללות בכלל ולגבי תקלות מבצעיות בפרט, אך מהתפלגות הסיבות לתקלות הידועות ניתן להעריך את ההסתברות לסיבות שהיו עלולות לגרום לטביעת "דקר".
התנגשות בכלי שיט אחר - דו"ח שהופק בהזמנת ארגון גרינפיס, שכותרתו "Peacetime Naval Accidents" מתאר מאות תקלות בכלי שיט צבאיים בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה ועד 1989, תקלות שלא נבעו מפעילות קרבית. בסך הכל מתוארים 385 אירועים. 232 מן האירועים המתוארים לא היו יכולים להיות הסיבה לטביעת "דקר", מאחר שהם כוללים סיבות כמו תקלות בעת תיקונים במספנות או תמרונים בנמל, מקרים המופיעים בעומק רדוד (הסתבכויות ברשתות דייג, עליה על שרטון, או היתקלות בקרקעית), תקלות בהנעה גרעינית, ותקלות הקשורות לחימוש, כמו פיצוץ טורפדו וכדומה ("דקר" לא הייתה חמושה כלל בעת מסעה). מתוך 153 התקלות שייתכן ואירעו ב"דקר" התקלה הנפוצה ביותר היא התנגשויות עם כלי שיט אחר (107 אירועים, כ-70 אחוזים מן האירועים), שריפות (21 אירועים, 14 אחוזים), מקרי הצפה (18 פעמים, כ-12 אחוזים), ופיצוץ מצברים (7 פעמים, קצת פחות מ-5 אחוזים). בדיקת אזורי ההתנגשות מעלה שמרביתם קרו בקרבת מיצרים בהם מתקיימת צפיפות בתנועת כלי השייט. אזור תנועת הדקר בים הפתוח לא נחשב לצפוף וסבירות של 50 אחוזים נראית מתאימה יותר. פרסום שראה אור שנים רבות מאוחר יותר מתאר שאוניית הקיבוץ א.מ דרור שהפליגה בדרכה לחיפה באותו אזור חוותה חבטת ברזל בתחתית. הנושא לא נבדק בתקופה הרלוונטית.
תקלה תפעולית או טכנית - ניתוח הסטטיסטיקה מעלה כי אף צוללת לא נפגעה בשל טעות תפעולית. שמירת העומק בכל הצוללות נעשית על ידי צוות של שלושה אנשים לפחות, וב"דקר", כמו בשאר הצוללות מסדרת T, שמירת העומק נעשתה בהשגחתו המיידית של קצין המשמרת, כך שבקרת הטעויות הייתה מיידית. מכאן שבלי מידע ייחודי על האירוע, ניתן ליחס את טביעת הדקר בסבירות נמוכה להתנגשות. האפשרות שקרתה תקלה טכנית קיימת אף היא.
הסיכון ב - לפי הערכה בלתי רשמית של הצי הצרפתי שתי הצוללות מסדרת 'דפנה' שנעלמו: הצוללת מינרב בשנת 1968 והצוללת אוורידיצה  בשנת 1970 שייטו במצב שינור כאשר טבעו. לאחר טביעות אלה עברה מערכת השינור בצוללות הצרפתיות שיפור משמעותי. הסבירות הגבוהה ביותר לתקלה טמון בסיכון המובנה בשיטת ההפלגה במצב שינור בים סוער. בעת הפלגה בשינור, נעשית הזנת האוויר למנועים דרך חלל הצוללת באמצעות צינור שינור, שבראשו מצוף המונע כניסת מי הים. פתח יניקת האוויר נמצא בגובה מטר אחד מעל פני הים. בים גבה גלי פתח היניקה מתכסה מדי פעם על ידי הגלים. המצוף המונע כניסת מים חוסם גם את כניסת האוויר. יניקת המנועים שואבת את האוויר מחלל הצוללת. תנאים אלה ייצרו תת-לחץ וחוסר אוויר לנשימה, מה שיגרום לקשיי תפקוד של הצוות וכיבוי המנועים. בעת הטביעה נרשם באזור שיוט הדקר ים גבה גלי 4.00-2.5 מטר, וכיוון תנועת הגלים ממערב למזרח ייצור זמני כיסוי ארוכים.
יישום לקחים
חיל הים לא המתין למציאת השברים ואף לא לתחילת החיפושים. ההשערות לגבי גורלה של "דקר" אמנם לא פורסמו, אך המשך פעילותה של שייטת הצוללות חייב יישום מיידי של לקחים שנלמדו.
למרות חוסר הבהירות לגבי נסיבות האובדן, התקבלה החלטה עוד בשבוע של האירוע להמשיך להפליג ולצלול עם הצוללת אח"י לויתן, אף על פי שנהוג במקרים של תקלות לעצור את פעילותם של כל הכלים מאותה סדרה עד בירור מהות התקלה ויישום הלקחים הנדרשים. לקבלת ההחלטה תרם מפקד הלוויתן מיכאל ברקאי, שאחיו היה בין הנעדרים; הוא הודיע בקשר עם התקרבותו לחיפה, כי. ברקאי חשש שעצירת הצלילות תפגע בביטחון הצוות. העובדה שאחיו הצעיר היה בין הנעדרים נתנה לבקשתו גם משמעות מוסרית. אברהם בוצר, אז ראש מחלקת ים, העריך את המצב, קיבל את הערכתו של ברקאי ואישר את הצלילה שהתבקשה. ובהמשך ניתן לכך גיבוי גם על ידי מפקד חיל הים שלמה אראל. עם זאת, במשך כל החיפושים נמצאה "לויתן" על פני המים, כדי לא לבלבל את המחפשים.
בשייטת הצוללות ובחיל הים ננקטו צעדים שיכולים להיחשב כלקחים הנוגעים לאירוע: צלילה נעשתה רק על מנועים חשמליים; הפלגה בשילוב ישיר של מנועי הדיזל לציר המדחף הורשתה רק בתנועה על מימית; גזרות הפעולה של הצוללות חולקו לריבועים והצוללת נדרשה לדווח על חריגה מהריבוע המתוכנן; תקופות השירות בין השיפוצים קוצרו; מספר אנשי הצוות בדור הבא של הצוללות הועמד על שליש ממספרם בצוללות ה-T. בנוסף, בהפלגותיהן של הצוללות הבאות לארץ, העיקרון המנחה חזר להיות "הגעה בטוחה במועד" (Safe and Timely Arrival), שמקורו עוד מימי השיירות במלחמת העולם השנייה.
עם הזמן ולאחר המעבר לצוללות הגל וצוללות דולפין פג התוקף של חלק מהלקחים הטכניים, אך נושא "דקר" המשיך להימצא במודעות המיידית של הצוללנים. ההכרה ש"לטעות קטנה בצוללת עשויה להיות השפעה קריטית" הוטמעה.
מציאת מצוף הסימון
ב-9 בפברואר 1969 הוזעק סגן מפקד בסיס אשדוד, רס"ן שמואל שבח, על ידי הממשל הצבאי בעזה בעקבות דיווח של דייג מקומי על מוקש גדול שנמצא בחוף ח'אן יונס. אנשי חיל הים הגיעו למקום בשעות הערב וזיהו במרחק 20 מטר מקו המים מצוף נטוי על צידו וחציו קבור בחול. המצוף הוצא מן החול בחפירה ידנית והובא לבסיס אשדוד. לבקשה, בדיעבד מיותרת, שהגיעה ממפקדת חיל הים הוטל המצוף למים ודווח כי הוא אכן צף.
המצוף זוהה על סמך שלטי המתכת שעליו כמצוף האחורי של "דקר". ההתרגשות מקבלת האות מהצוללת האבודה הייתה גדולה. לצוללת דקר היו שני מצופי סימון חירום, קדמי ואחורי, שאוחסנו מחוץ ל מתחת לסיפון העליון. תפקיד המצופים היה לסמן את מקום הצוללת אם היא על הקרקעית ואינה יכולה לעלות לפני הים. המצוף הוא גליל פח צבוע באדום שבמרכזו מכל אטום ומותקנים בו משדר ומצבר. בעת חירום יכול היה הצוות לשחרר את המצוף, בפעולה ידנית; המצוף היה קשור לצוללת בכבל שאורכו 200 מטרים. בעת השחרור הייתה משתחררת אנטנה הקבועה במצוף, ושחרורה היה מפעיל משדר המכוון לשידור אוטומטי בתדר המוקצה לכל צוללת, ומשדר אותות מצוקה.
לבסיס אשדוד הגיעו קצינים ממטה החיל ולקחו את המצוף לבדיקות בטכניון ובמכון לחקר ימים ואגמים.
במכון לחקר ימים ניסו להעריך לפי מקום המצאו של המצוף איזה זרמים בים הובילו אותו לשם ומכאן לשער מאין נפלט מהצוללת ומכאן היכן היא טבעה. אולם, כפי שהתברר לראש צוות החוקרים של המכון, ראש מחלקת הפיזיקה של הים, דר' ארטור הכט, רק שנים רבות אחר-כך, אחד הנתונים החשובים ביותר לעריכת בדיקה מעין זו לא נמסר לצוות החוקרים של המכון. הנתון החסר היה שהמצוף נמצא כשהוא חצי-קבור, משמע הוא שכב על החוף לפחות מסוף הקיץ. כיוון שלא ידעו נתון זה, בדקו החוקרים את הזרמים בתקופת החורף בלבד מתוך הנחה שהמצוף ניתק מהצוללת רק זמן קצר לפני שהגיע לחוף.
בטכניון נבדק המצוף בלחצים הולכים וגוברים, ונמצא כי בלחץ המתאים לעומק מים של 326 מטרים יקרסו גלילי האלומיניום שבמצוף, המספקים את כושר הציפה, וכי בלחץ המתאים לעומק של 86 מטרים יתחילו להיכנס מים למכל האטום. מסקירת הנזקים למצוף, כמו האנטנה שנמשכה ונקצצה, בורגי תפיסת מכסה המשדר שנמעכו, ארבעת החסרות וקטע באורך 65 ס"מ מכבל עגינת המצוף, הסיקו שהמצוף ניזוק כבר בעודו נמצא מתחת למכסה הסיפון. מדגימות החול, התולעים והצדפים הסיקו כי המצוף היה עגון תקופה מסוימת מול החוף המצרי, ומקצות הכבל הסיקו כי חלקם נחתך במכה יחידה כשנה לפני שנמצא, ושאר החוטים נשחקו במשך השנה, עד שהמצוף נותק סופית רק כארבעה שבועות לפני שנמצא.
בדיקות הלחץ וחקירות התולעים והצדפים שנעשו בפירוט רב תפסו את כל תשומת הלב. לא הוצג הסבר מה גרם לנזקים על המצוף. מהעובדה שהכבל נשחק הסיקו שהכבל היה תקופה מסוימת מתוח ולכן הסיקו שנשאר מחובר לצוללת. הדו"ח התעלם מאפשרויות אחרות, כמו האפשרות שאירוע אלים שסימניו נראים על המצוף הסיר את כל מכלול המצוף מהצוללת, ולפיכך ייתכן שהצוללת עצמה שקועה במקום אחר ובעומק אחר. במסמך חקירת המצוף שהוגש על ידי החוקרים הייתה מסקנה יחידה ונחרצת שבדיעבד נמצאה שגויה לחלוטין: "דקר" נמצאת מול החוף המצרי, בעומק רדוד מ-326 מטרים ועמוק מ-86 מטרים. המסקנה אף הוצגה על המפה כרצועה באורך של 160 וברוחב 10 מיילים ימיים, לאורך חוף סיני ומצרים, שבה אמורים להימצא שברי ה"דקר".
מסקנת החקירה שהדקר בחוף המצרי התבססה על הממצאים מהמצוף. לחיזוק המסקנה הועלתה הסברה שאישור מפקדת חיל הים להקדמת הכניסה ניתן למחרת המועד שביקש רענן. נעשו הערכות שאת הזמן הפנוי ניתן היה להפנות לסיור במצרים. מספר קצינים בחיל שהכירו את רענן כאדם מיוחד ובעל יזמה לא שללו אפשרות כזאת.
בדיעבד, ניתן לומר כי המסקנה לא התאימה להערכות ונתונים אחרים שהיו בידי חיל הים:
דו"ח המצוף הופיע בעת שיאה של מלחמת ההתשה עם מצרים, ולפיכך לא ניתן היה לבחון את מסקנות המחקר ולגבש פעילות בעקבותיו. הדו"ח תויק, ולא שימש בסיס לפעילות עד כעשר שנים מאוחר יותר.
ניהול החיפושים
המסקנה לגבי מיקום השברים בחוף המצרי, שהגיעה מחוקרי המצוף, עמדה בסתירה למסקנות שבדו"ח אראל. דו"ח אראל היה מסווג ומרבית אנשי החיל מודרו ממנו. המסקנה החדשה נתקבלה ללא ערעור והוצגה כעובדה לחיל הים. הדבר פגע בביטחון העצמי של החיל, והיוותה מכשול להמשך תהליך החיפושים. באותן שנים עסק חיל הים במלחמת ההתשה, ובתהליך של הסבת חיל הים ממשחתות וטרפדות מיושנות לספינות טילים ודבורים חדישים. הפעולות המבצעיות הרבות בים התיכון ובים סוף היו עיקר עניינו של חיל הים, ופענוח תעלומת "דקר" נותר בתחום אחריותה של שייטת הצוללות. על יכולת החיפוש במים עמוקים עוד לא היה ידוע בישראל, ולמעשה לא ניתן היה לעשות דבר.
האלופים אברהם בוצר, בנימין תלם ומיכאל ברקאי לא דחו את דו"ח המצוף, אך גם לא ראו בו בסיס לעבודה לנוכח אי הסבירות של מסקנותיו. ברקאי, שהכיר היטב את הנושא (כמפקד אח"י "לוויתן", כידידו הטוב של יעקב רענן וכאחיו של סגן המפקד), העריך ש"דקר" נמצאת על הנתיב המתוכנן בעומק הים. במשך השנים הועברה חקירת הטביעה משייטת הצוללות לטיפולו האישי של מפקד חיל הים. כל אחד ממפקדי החיל, במשמרתו, הביא את התובנה שלו ואת סגנון הפיקוד שלו לנושא. מתחילת שנות ה-80 ואילך מונו קצינים שהיו אחראים לנושא, ואלו פעלו בכפיפות ישירה למפקד חיל הים. היו אלה לפי הסדר: סא"ל יואב עיטם, תא"ל מיל הדר קמחי, תא"ל מיל גדעון רז, ובשלב המחקר אל"ם מיל דורון עמיר.
העיקרון המנחה בחיל היה לא להביע הערכות והשערות שאין להן ראיה חותכת. הדבר נבע מתפישת האחריות המקצועית, אך לא מעט גם מהרגשת המחויבות לחברים שאבדו ב"דקר". למעשה, לא נערך תחקיר בפורום קציני חיל הים לאירועי הדקר. הדבר היה מתוך המגמה הלא מוצהרת לכוון את הקצינים שיעסקו בעניינים הנוגעים לאחריותם.
משפחות צוות ה"דקר" התארגנו ליצירת לחץ שיביא להמשך חיפוש הצוללת. התארגנותן אכן סייעה לשמירת המוטיבציה לחיפושים, אך לא הייתה להן אפשרות לשקול את המידע שהגיע אליהן. התקשורת שמחה לשתף עמן פעולה ולהגביר את העוצמה של כל פנייה מהמשפחות. גם קודם לכן ובאופן טבעי שרר בחיל הים הרצון שלא להוסיף לכאבן של המשפחות, שהפך כעת לשיקול בעל משקל רב. מידור נושא הדקר ננקט מסיבה מוצהרת שלא להכאיב למשפחות, ולא מסיבה של מניעת מידע לאויב. סיבה אחרת ולא מוצהרת הייתה לאפשר עבודה שקולה. היות שנושא ה"דקר" היה סוחף בעוצמתו, וכדי שמפקדים וקציני החייל יוכלו לרכז את תשומת לבם למשימות הכרוכות בביטחון השוטף ובהכנות ללחימה מודרו גם הם, במכוון, מעיסוק בנושא. מדיניות המידור הצליחה מבחינת קציני חיל הים, ומיקדה את עבודתם במשימות המבצעיות, אך יצרה חשדנות אצל המשפחות.
לפי תפישת חיל הים החיפושים באתרים השונים היוו חלק מתהליך מתכנס, שבו נעשה בכל עת מה שניתן היה להיעשות באותה תקופה. מונו אנשים מתאימים שהשקיעו את מלוא מחשבתם ומרצם, חלקם בהתנדבות וכולם בתחושת שליחות. המאמצים למציאת השברים, שנעשו על ידי כל המעורבים בנושא, הניבו לבסוף פרי. לדעת חיל הים קוימה התחייבותו של שר הביטחון משה דיין לחיפוש שרידי הצוללת במלואה.
החיפושים במצרים
בתחילת שנות השבעים התפרסמו בעיתוני מצרים ידיעות שונות, שבהן התפארו קציני צי בכך שפגעו בצוללת. זאת, למרות הודעת הממשלה המצרית מפברואר 1968 שלכוחותיה לא היה קשר לנושא. התיאורים שהתפרסמו לא תאמו את המיקום וגם לא בתאריך והתקבלו בגיחוך בחיל הים.
בהסכם השלום בין ישראל למצרים נקבע שישראל תהא רשאית להמשיך בפעילות איתור נעדרי צה"ל גם בתחום מצרים, ובעזרתם של המצרים. חיפוש "דקר" הוצג למצרים כפעילות לאיתור נעדרים. הוברר כי קשרי שר הביטחון עזר ויצמן עם חוסני מובארכ יאפשרו ואפילו יעודדו חיפושים בחופי מצרים. בחיל הים הוצג הנושא כ"ניצול חלון ההזדמנויות".
מעבר לבסיס התאורטי לחיפושים, ההיקש השגוי ממחקרי המצוף, נסמכו אלה גם על שמועות שונות שהיו בחיל הים, ושחיזקו לכאורה את הסברה ש"דקר" טבעה ליד חופי מצרים. שמועות אלה טענו, ש"דקר" ביקשה ואף קיבלה נתונים על מכ"מים בסוריה ובמצרים, וכי באותה עת נערך תרגיל ימי מצרי-סובייטי בקרבת החוף המצרי, בו הייתה "דקר" מעוניינת לצפות.
עיון ביומן הקשר מראה שלשמועות אלה לא היה בסיס. "דקר" לא ביקשה את נתוני המכ"מים במצרים וסוריה, ולא נרשמה כל פעילות מצרית-סובייטית מיוחדת בים התיכון באותה עת. אכן, בתרשומת הקשר בשעה 231230 (23 בינואר, 12:30) ביקשה "דקר": "שלח נתונים ומועדי הפעלה של המכ"מים החופיים שאנו עשויים לגלות בתבליט בסביבות הארץ". למחרת העבירה המפקדה את נתוני המכ"מים בחיפה ובאשדוד. דו"ח מודיעין חיל הים שנשלח לצוללת תיאר פעילות רגילה לחלוטין של הצי המצרי והרוסי.
הדו"ח שהיווה את בסיס לחיפושים הוגש למצרים ולאמריקאים. קציני חיל הים היו ממודרים מהדו"ח הזה כדי למנוע חשיפת התנגדויות לו. המסמך תחת כותרת דו משמעית "Where Does Dakar Lies" תיאר את הבדיקות והניסויים, שערך הטכניון על המצוף. זאת כדי לתת מסכה של אמינות למסקנות לכאורה. בדו"ח שונו מספר נתונים עיקריים. כגון:- העלאת המהירות הצוללת, שינוי שעת הדיווח ל-08:00, תיאור זרם תת-מימי שסייע לכאורה לצוללת, ועוד. כל זאת כדי להצדיק בקשה לחיפוש מול נמל אלכסנדריה, אף על פי שגזרה זו הייתה מערבית יותר לגזרה ששורטטה בדו"ח המצוף, אזור שבו כביכול הותקפה "דקר" על פי הידיעות בעיתונים המצרים. האדמירל האמריקאי שקיבל את הדו"ח שאל את נספח חיל הים, אל"ם יעקב ניצן, אם הוא מאמין שמפקד ישראלי יכול היה לעשות חריגה כזאת מנתיבו. ניצן התחמק מתשובה.
אלוף שלמה אראל התנגד לחיפושים אלה; במכתב שהופנה למפקד חיל הים, אלוף זאב אלמוג, לרמטכ"ל רב-אלוף רפאל איתן, ולשר הביטחון עזר ויצמן, שב והביע אראל את אמונו במפקדי כלי השיט של חיל הים וביעקב רענן, מפקד "דקר" בפרט, והדגיש את חוסר התוחלת בחיפושים בחוף המצרי. מכתבו לא הועיל.
חיל הים רכש ציוד איתור תת-מימי מתוצרת ארצות הברית. יחידת האיתור התת-מימית של חיל הים הפעילה גוררת של החיל לצורך החיפושים. ניהול החיפושים נמסר לידי סא"ל יואב עיטם, שעמד מאחורי דו"ח המצוף מ-1969 ונעשה לראש ענף הידרוגרפיה בחיל הים. להפלגה הראשונה הוזמן כתב הטלוויזיה מיכה לימור כדי לתעד את מציאת שברי הדקר.
משפחות החללים היו מרוצות מאוד מתחילת החיפושים. הערכתם הייתה שכאשר יתחילו בחיפושים תיווצר תנופה שלא תיעצר עד למציאת הצוללת. חוה ברקאי, אלמנתו של "בומי" ברקאי, אמרה: ברבות הימים התברר כי צדקה.
החיפושים בחוף המצרי נערכו בשנים 1981–1982. הם חייבו את חיל הים להתארגנות לוגיסטית רבה, שכללה גם פרישת חוליות ישראליות בחוף המצרי, ותרמו לתרגול ורכישת ניסיון על ידי יחידת האיתור. לאחר מבצע שלום הגליל ב-1982 ביטלו המצרים את נכונותם לחיפושים. מאוחר יותר ב-1986 הסכימו לחיפושים בתנאי שיעשו על ידי חברה אמריקאית.
בוצעו שלוש סדרות חיפושים בחוף המצרי ובהם לא נמצאה ה"דקר". בינתיים התגלו פרטים חדשים על הזרמים במזרח הים התיכון, ולאור המידע החדש הגיע ראש ענף הידרוגרפיה יואב עיטם למסקנה שיש לעשות פסק זמן בחיפושים ולחזור ולבדוק את הממצאים. חלקים מהמצוף שכבר הוצב במוזיאון ההעפלה וחיל הים נשלחו לבדיקות חדשות.
חיפושים בים האגאי
ב-16 במרץ 1988 מינה מפקד חיל הים אלוף אברהם בן שושן את תא"ל במילואים הדר קמחי לנהל את המשך החיפושים. קמחי שלל את התרחיש המצרי, בעיקר על בסיס נתוני הזמן והמרחב, ומינויו סימן את סיום הפעילות בחופי מצרים. תשומת הלב הופנתה לאזורים בהם הייתה הצוללת עשויה להימצא במקומות או מסלולי שיט שאינם בניגוד לפקודת ההפלגה.
מבואות הים האגאי מהוים נתיב ים חשוב לישראל, והם נמצאים בתחום המים טריטוריאליים של יוון. במסגרת החוק הבינלאומי ניתנת לכלי שיט זכות המעבר בתום לב במים אלה, אך לא לנקוט בפעילות צבאית. צוללת יכולה לעבור גם היא אך עליה לשוט על פני המים; מצב צלילה אינו נכלל במסגרת "מעבר בתום לב".
רענן הכיר את החוק הבינלאומי והכיר היטב את האזור, ויש להניח שאם הייתה לו כוונה להיכנס לאזור זה היה מודיע על כך. בשל כך, הימצאות "דקר" בקרבת מיצרי הים האגאי הייתה יכולה לנבוע רק מאילוץ, תרחיש שניתנה לו סבירות נמוכה: על פי תרחיש זה "דקר" ניזוקה מסיבה כל שהיא ואיבדה את יכולתה ליצור קשר עם המפקדה. בשל כך פנתה הצוללת לחוף הקרוב ביותר, אך היא לא הצליחה להגיע אליו וטבעה.
בבחירת אזור החיפושים בים האגאי שררה עדיין ההנחה הבסיסית השגויה מדו"ח המדענים שהמצוף היה מחובר כל שנת 1968 לצוללת. בדיקות ספקטרומטריות חדשות שבוצעו לחול שנאסף מפינות המצוף, הראו שהוא מתאים דווקא לים האגאי. קמחי גם שם לב לכך שקו המים בתוך מכל המשדר היה אלכסוני וסבר שזה סימן להימצאות המצוף בתוך הצוללת עצמה.
מפקד חיל הים, האלוף מיכה רם, קיבל את המלצת קמחי לחיפושים, תוך ידיעה שהחיפושים נערכים באזורים בהם הסבירות להמצאות הדקר נמוכה. השלטונות היווניים לא העמידו קשיים, ובאישורם נסרקו חופי כרתים, קסוס, קרפאתוס ורודוס. הסריקות נערכו בקרבת החופים ועד עומק של 350 מטרים, אך לא הניבו תוצאות.
שמועות שהועלו בעיתונות באותה תקופה סיפרו על קריעת רשתות דייגים מול חופי סיני, והועלתה הסברה שהמדובר בשרידי הצוללת. על אף שהסבירות לכך הייתה אפסית, נשלחה ספינת איתור תת-מימי של חיל הים למקום. למרות הפרסום הרב שמשכו לעצמם הדייגים, לא נמצא דבר.
יכולת חיפוש בעומק רב
יכולות איתור וחיפוש על קרקעית הים בעומק רב היו באותה תקופה רק בידי האמריקאים. ב-1963 נמצאו שברי הצוללת הגרעינית האמריקאית ת'רשר רק זמן רב לאחר שהתפוצצה בעת קריסתה, אף על פי שמקומה היה ידוע במדויק. שבריה אותרו על ידי הבתיסקף טריאסטה ואוניית המחקר האוקיינוגרפי של הצי האמריקאי "מיזר". שרידי "ת'רשר" שנמצאו כללו שישה שברים גדולים ושברים קטנים רבים שהיו מפוזרים על שטח גדול.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה רישתו האמריקאים בהידרופונים את מרחבי הימים וקיימו האזנה רצופה. ההידרופונים קלטו את רעשי הצוללות וגם הצליחו לאתר שברי צוללות שקרסו. הצוללת הגרעינית הליבוט, שהוכשרה למשימות איתור תת-מימי, מצאה באוגוסט 1968 את שרידי הצוללת הרוסית K-129 בעומק 4,800 מטרים באוקיינוס השקט, וזאת לאחר חיפוש של שלושה שבועות בלבד.
באוקטובר 1968 נמצאה הצוללת הגרעינית סקורפיון שאבדה עקב פיצוץ מצבר בטורפדו, ב-5 ביוני 1968 בלב האוקיינוס האטלנטי. החיפושים נעשו באתר שנקבע לפי הצלבת רעשים שנרשמו במערכת, כאשר העומק באותו אזור הוא כ-3,000 מטרים. היות שפיקוד הצי סירב לקבל את האפשרות שהאובדן נגרם בעקבות הפעלה לא רצונית של טורפדו, נעשו החיפושים על ידי אוניית המחקר האוקיינוגרפי של הצי מיזר בגזרה מערבית לאתר הראשוני. לאחר חמישה חודשי חיפוש עקרים עברה מיזר לחפש מזרחה מהאתר ושברי הסקורפיון נמצאו תוך שבוע ימים.
יכולת האיתור התת-מימי הייתה חלק ממרכיבי העוצמה האמריקאית במלחמה הקרה, והם שמרו עליה בסודיות רבה גם בפני בעלי בריתם. המידע על כושר החיפוש האמריקאי במים עמוקים הגיע לישראל באמצע שנות השמונים, ונוצל לחיפוש הדקר רק באמצע שנות התשעים.
מיקוד גזרת החיפוש
קמחי סיכם את החיפושים בים האגאי ודיווח כי "כל אזורי הסבירות הנמוכה נסרקו ויש לחזור לנתיב ולחפש במים העמוקים". ראש מחלקת מבצעים אל"ם חיים געש שהורה לעשות תחקיר פנימי הגיע למסקנה דומה. ב-1996, מפקד חיל הים עמי אילון העמיד בראש הוועדה את תא"ל מיל גדעון רז, צוללן ותיק שפיקד בעבר על הצוללת אח"י לווייתן. רז עבר יחד עם אברהם ברקאי, סגן מפקד "דקר", את קורס החובלים ואת קורס קציני הצוללות. רז התמקד בחיפושים בלבד; את הפעילות בתחום הציבורי ומול המשפחות ריכז תא"ל במילואים גבי נווה, איש צוללות וראש מספן כוח האדם בעברו.
רז ואיילון ידעו שאין לחיל הים יכולת איתור בעומק רב, ולשם כך יידרש סיוע מציים אחרים. גדעון רז הכין בקשת סיוע למציאת "דקר" שהועברה דרך נספחי צה"ל לציי ארצות הברית, הולנד, בריטניה ורוסיה. רק הצי האמריקני הגיב ונענה לאתגר.
בנובמבר 1995 תוכננה לאיילון פגישה עם מפקד הצי האמריקני אדמירל ג'רמי בורדה, בה התכוון להעלות, בין יתר הבקשות, גם סיוע לחיפוש ה"דקר". עקב רצח ראש הממשלה יצחק רבין חזר איילון בדחיפות לארץ, והפגישה לא התקיימה. במקומו נפגש נספח חיל הים בארצות הברית, אל"ם חזי משיטה, עם אדמירל בורדה, ובהוראת איילון הציג רק בקשה אחת: סיוע למצוא את שברי "דקר".
הפיקוד על חיל הים עבר לאלוף אלכס טל. באוקטובר 1998 נענה שר הביטחון יצחק מרדכי לפניית משפחות הדקר והכריז על פרס כספי של 300,000 דולרים, למי שיביא נתונים שיסייעו לפתרון התעלומה. הודעת הפרס פורסמה בעיתונים בטורקיה, יוון, קפריסין, צרפת ורוסיה. ועדה בראשות גדעון רז נקבעה כדי לטפל בידיעות שיגיעו ולהמליץ על מתן הפרס. מידע ממשי על ה"דקר" לא הגיע, והסכום שהוקצב לא שולם. שולמו סכומים קטנים ליזמים שונים.
פגישה בין אדמירל ג'רמי בורדה למפקד חיל הים אלכס טל התקיימה כאשר הגיע לביקור בישראל. בורדה היה ממוצא יהודי, והוא היחיד שהגיע לתפקיד מפקד הצי האמריקאי CNO מתוך שורות אנשי הצוות ולא כצוער במכללה לקצונה ימית. בשיחה אישית עם מפקד חיל הים סיפר ג'רמי בורדה על שאיפתו לסייע לחיל הים הישראלי, ואלכס טל ביקש לקבל סיוע במציאת "דקר". האדמירל לא הופתע מהבקשה והבטיח להעמיד את הציוד והידע של הצי האמריקני לצורך החיפושים.
אדמירל בורדה הלך לעולמו במאי 1996 ולא ראה בתוצאות הוראותיו. הצי האמריקני מילא את ההתחייבות והודיע שניתן יהיה להשתמש בצוללת המחקר הגרעינית של הצי NR1 לפרק זמן מסוים. הצי האמריקני המליץ לחיל הים על מספר חברות שהתמחו בגילוי עצמים בעומק הים, ביניהן חברת נאוטיקוס. לאחר הסידורים הכספיים הקים גדעון רז ועדה מקצועית, אליה צרף את רב חובל אברהם אריאל מצי הסוחר ואת דורון עמיר ויחיאל געש מחיל הים. בעצת אדמירל קרול מצי ארצות הברית, צורפו לוועדה מנהל חברת "נאוטיקוס" דייוויד ג'ורדן והמהנדס הראשי טום דטויילר.