cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תוכנית האמירויות הפלסטיניות
רקע, הנחות ורציונל
דוגמה לסיווג מדינות על פי מודל זה: לדברי קידר, מידת ההצלחה של מדינה מזרח-תיכונית מושפעת בראש ובראשונה מגורמים אתניים ולא מעושר חומרי ומשאבי טבע, כפי שניתן לראות בהשוואה בין דובאי המוצלחת דלת-הנפט לצד עיראק ולוב הכושלות למרות עושרן בנפט. משטרים של מדינות מקוטבות יכולים להתקיים ביציבות רק כאשר הם מבוססים על איחוד העם סביב אויב משותף. ובמזרח התיכון האויב המשותף הכי זמין הוא ישראל. ולכן ככל שהשלטון פחות לגיטימי, הסיכוי לשלום עם ישראל הולך ופוחת, וגם אם מתקיים שלום (בעקבות לחץ מעצמות וכדומה) הוא רק עם המשטר השליט ולא עם העם, ויציבותו של השלום תלויה ביכולת המשטר לדכא את עמו.
טענות לאי-אחדות לאומית של מרבית העולם הערבי וכישלון עתידי של כל מדינת לאום שתיכָּפה עליהם הועלו עוד בשיחות סייקס-פיקו ב-1915. טענת תפיסת המולדת הערבית כשבטית ולא כלאום מוצגת אף על ידי ערבים, כסלמאן מצאלחה.
צריח (שחמט)
הצריח (נקרא גם ' טוּרָה'; מספרדית: torre) הוא כלי חשוב במשחק השחמט. כל שחקן מתחיל עם שני צריחים, כל אחד בקצוות המערך שלו בשורה האחרונה. הצריח יכול לנוע אופקית או אנכית בתנאי שאין כלים שחוסמים את דרכו. הוא מכה בדומה לכלים אחרים על ידי מעבר לערוגה של הכלי המוכה. הצריח משתתף יחד עם המלך במהלך מיוחד הנקרא הצרחה.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות
רקע, הנחות ורציונל
הפלסטינים הם מקבץ של חמולות מובחנות ומיושבות באזורים מוגדרים, מנוכרות זו לזו, בהן תודעה עממית לאומית היא משנית עד נעדרת. הנאמנות בקרב רוב ערביי יהודה ושומרון שמורה לחמולה שאליה הם משתייכים.
צריח (שחמט)
הצריח הוא הכלי השני בחוזקו על הלוח ונוהגים להעריכו ב-5 נקודות (כ-2 נקודות יותר מאשר הרץ או הפרש). הכאת הצריח במחיר הקרבת רץ או פרש היא מטרה נאה המכונה "רווח טיב" ששחקנים רבים מנסים להשיג, במיוחד לקראת סיום המשחק. בדרך כלל מעריכים שני צריחים כחזקים מעט יותר מהמלכה.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות
רקע, הנחות ורציונל
כאמור, על פי קידר, בחברות שבטיות המדד לקיטוב הוא היעדר נישואים בין-שבטיים. על פי מדד זה בחברה הפלסטינית קיים קיטוב מאוד מובחן, בהתאם לסיווג העממי "مش منا" (מִשׁ מִנַּא = לא משלנו). כך בחברה הפלסטינית כמעט ואין נישואים בינעירוניים, כיוון שהחברה הפלסטינית מושתתת על מבנה השבטים והחמולות השולטות בכל עיר. על כן כל מדינה פלסטינית שתוקם על חברה קונגלומרטית-משוסעת, כפי שהדפוס מוכיח, תהיה שוחרת מלחמה ותעודד טרור נגד ישראל כפי שנוהג הפת"ח ביהודה ושומרון וחמאס ברצועת עזה ותהווה "מרשם להתאבדות" עבור ישראל, וכדי להקים מדינה פלסטינית יציבה יש לתת מקום במערך השלטון למערכת הלאומנית-אתנית בקרב החמולות הפלסטיניות.
צריח (שחמט)
בתחילת המשחק הצריחים אינם מוגנים על ידי כלים אחרים. בדרך כלל נוהגים להעביר את אחד הצריחים למרכז הלוח על ידי הצרחה ואילו את השני מנסים להציב בטור פתוח, כלומר טור שאין בו רגלי או להוציאו שורה אחת או שתיים קדימה על מנת להשתמש בו מאוחר יותר במשחק. כמו כן מקובל להכפיל צריחים, כלומר: להציב שני צריחים באותה שורה או טור כך שהם מגינים אחד על השני. בדרך כלל לא מפתחים את הצריחים בתחילת המשחק בגלל העומס הרב של כלים זוטרים על הלוח.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות
רקע, הנחות ורציונל
שלטון הרשות הפלסטינית בידי פת"ח נתפס ברחוב הפלסטיני ככלי דיכוי קולוניאליסטי של ישראל בחסות מדינות המערב אשר נועד לשמר את דוקטרינת רבין למלחמה בפלסטינים "בלי בג"ץ ובלי בצלם" ולצורך כך חומש על ידי ישראל. שלטון שכזה אינו לגיטימי בעליל, ובאופן אירוני ככזה הוא תלוי בקיום סכסוך מתמיד עם ישראל לצורך שימור תחושת אחידות לאומית ונרדפות.
צריח (שחמט)
כוחם של הצריחים עולה לקראת סוף המשחק בגלל יכולתם לנוע למרחק גדולים על גבי הלוח. די ביתרון של צריח אחד על מנת לנצח במשחק בעזרת מט.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות
רקע, הנחות ורציונל
התעקשות הרשות הפלסטינית על ירושלים, בירת ישראל, כבירת המדינה הפלסטינית היא, אליבא דקידר, חלק מרעיון זה, שכן לירושלים יש עבר היסטורי בן כאלף שנים כבירת העם היהודי, בעוד בכל חלוקה מחוזית ערבית שאי פעם נעשתה לאזור הציבה ערים אחרות כבירת האזור (רמלה, דמשק, בגדד וקהיר, בתקופה המוסלמית הקדומה, עזה וצפת בתקופה הממלוכית ודמשק וצידון בתקופה העות'מאנית). התעקשות זו (לצד זכות השיבה שאמנם לכאורה בעלת בסיס היסטורי, אולם סופגת התנגדות נחרצת בישראל לאור חששות לשינוי המצב הדמוגרפי במדינה) נובעת מרצון למנוע את סיום הסכסוך כדי לאפשר את המשך שלטון פת"ח על הפלסטינים. ומאותה סיבה גם נובעת ההתעקשות הפלסטינית להעביר מענקים כספיים נרחבים לפלסטינים שנאסרו בישראל באשמת רצח ישראלים וטרור.
כך שמדינה פלסטינית כמדינת לאום תהווה כר פורה לכאוס, כפי שקרה במדינות רבות באביב הערבי, תהיה קונגלומרטית-מקוטבת ולא תוכל להתקיים לצד ישראל בשלום וביציבות. יתר על כן, למדינת ישראל אין בסיס מוסרי להסכם מדיני עם שלטון שהיא ייצרה לצורך שליטה אגרסיבית על האוכלוסייה המקומית.
התוכנית
תוקם פדרציה עצמאית שתהווה איחוד של שמונה ערי מדינה בדומה לאמירויות:
הרשות הפלסטינית תפורק ותוחלף בממשלת איחוד האמירויות הפלסטיניות בגיבוי ערבי. לכל אמירות יהיו מערכות חוקה, כלכלה ומשפט מקומיות, לצד מערכת משפט פדרלית, בדומה לאיחוד האמירויות הערביות. מדינת ישראל בתמיכה ערבית תדאג להקמת אזורי תעשייה לרווחת תושבי האמירויות, ותדאג לפתרונות הנדסיים, לתעבורה וללוגיסטיקה. האינטרסים השלטוניים והיחסים עם ישראל של כל אזור ייקבעו על ידי השלטון המקומי בלבד והסכמי הסדרת מים, חשמל וסחר ייחתמו בין ישראל לכל אמירות בנפרד. הכפרים הפלסטיניים יסופחו לישראל ותושביהם יאוזרחו. לטענת קידר אלו מהווים כ-"10% מהפלסטינים" ולכן אין באזרוחם איום דמוגרפי. אונר"א יפורק והפליטים הפלסטינים יועברו לטיפול הרווחה במדינות שבהן הם נמצאים ובנציבות האו"ם לפליטים.
קידר טוען שלישראל זכות ריבונית מלאה על כל שטחי המנדט על פי המשפט הבינלאומי כי החלטה 181 מבחינה משפטית לא מומשה ופקעה. כמו כן הוא טוען שהתוכנית שלו תמצא ביסוס משפטי בהסכמי סן רמו, אשר תקפים מבחינה משפטית לפי סעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות.
סעדה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אמירי ברקה
אימאמו אמירי ברקה (באנגלית: Amiri Baraka; 7 באוקטובר 1934 – 9 בינואר 2014) היה משורר אמריקאי, מחזאי, סופר ומנהיג תרבותי של אפרו-אמריקאים. שמו המקורי היה לירוי ג'ונס (LeRoi Jones). נולד בניוארק, ניו ג'רזי.
ביוגרפיה
לירוי ג'ונס החל את לימודיו באוניברסיטת ראטגרס, שבניו ג׳רזי. הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת הווארד, שבעיר וושינגטון, והשלים את תאריו באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק. הוא שירת בחיל האוויר בשנים 1954–1957, והתיישב ברובע האמנים גריניץ' וילג'.
בתום לימודיו ולאחר פרסום ספר שיריו הראשון, "מבוא לפתק התאבדות בן עשרים כרכים", שהוציא לאור בשנת 1961, הוא עשה מהפך קיצוני בחייו, והצטרף אל האפרו-אמריקאים הקיצוניים. הוא הושפע מאוד מחייו ומותו של מלקולם איקס שדגל בבדלנות של שחורים והיה בעל השקפות גזעניות. מאוחר יותר התקרב ברקה גם לדעות מרקסיסטיות.
הוא שינה את שמו ל"אימאמו אמירי ברקה", התגרש מאשתו הלבנה, ובשנת 1965 ייסד קהילה של אפרו-אמריקאים בעיר ניוארק. הוא הקים במסגרת הקהילה הזו תיאטרון קהילתי של שחורים, ואף ניהל את התיאטרון האמנותי של "הרלם" בעיר ניו יורק. מחזותיו ושיריו הם בעלי אופי מבריק, שנון, שחור, מהפכני ורדיקלי מכוונים נגד עושקי האנשים הפשוטים שלרוב נתפסים כלבנים, ומלאים ברגשות של תסכול וחיפוש אחר השורשים האפריקאיים, שהועלמו עם השנים.
הוא פרסם ספרים רבים, ביניהם כשבעה רומנים, כעשרה ספרי שירה, למעלה מחמישה עשר מחזות, ואוטוביוגרפיה שזכתה לפרסום גדול. ב-1964 זכה בפרס אובי על מחזהו מעורר המחלוקת "ההולנדי". על עבודתו הספרותית והקהילתית זכה במספר פרסים, בעיקר ממוסדות אקדמאיים.
שירו של ברקה "מישהו פוצץ את אמריקה" התומך בתאוריית הקונספירציה לפיה היהודים-הישראלים ידעו מראש על פיגועי 11 בספטמבר בניו יורק עורר זעם רב והוביל לביטול הופעתו בפסטיבל השירה בירושלים. עם זאת יש בישראל כמה אוהדים לברקה בין פעילים רדיקלים מזרחים בישראל, שאימצו את דמותו ומשלבים את יצירותיו במאבקם להכרה ציבורית. המשורר והמתרגם ערן צלגוב פרסם את שיריו "מבוא למכתב התאבדות בן 21 כרכים" ו"מורשת" בעיתונות היומית בישראל.
בקיץ 2020, בשיאה של המחאה נגד הגזענות הממוסדת בארצות הברית, עלה המחזה "הולנדי" בתרגומו של ערן צלגוב על במת סמינר הקיבוצים, בבימויה של מירב לחמן ובכיכובם של שון מונגוזה ונוגה כץ.
הפיגוע במייק'ס פלייס
הפיגוע במייק'ס פלייס היה פיגוע התאבדות שאירע בכניסה לפאב "מייק'ס פלייס" שבטיילת על חוף תל אביב ב-30 באפריל 2003. הפיגוע תוכנן כ"מגה פיגוע" על ידי ארגוני טרור פלסטיניים והוצא לפועל על ידי שני בריטים מוסלמים ממוצא פקיסטני.
המחבל הראשון פוצץ עצמו בכניסה לאחר שהמאבטח מנע ממנו כניסה והמחבל השני נמלט מהזירה. 3 בני אדם נהרגו בפיגוע ולמעלה מ-50 נפצעו. ארגוני הטרור חמאס וגדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח נטלו אחריות משותפת לפיגוע. מאוחר יותר שוחררה הקלטת וידאו מטעם החמאס ברצועת עזה של המחבלים במדים ונשק תחת דגל חמאס.
רקע
הפיגוע תוכנן כ"פיגוע איכות" וכ"פיגוע המוני" ובוצע על רקע פרסום תוכנית מפת הדרכים לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. תוכנית אותה הציג נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן בנאומו ב־24 ביוני 2002.
הבחירה ב"מייק'ס פלייס" נבעה ממספר סיבות: הן ממיקומו – בשכנות למבנה שגרירות ארצות הברית, הן בגלל ריבוי האזרחים הזרים שבו והן בגלל היותו פופולרי ועמוס באנשים.
הכוונה הייתה להשתמש בשני מחבלים מתאבדים ממוצא בריטי עם חומר נפץ פלסטי תקני. השימוש באזרחים זרים נועד להערים קשיים על מנגנוני הביטחון הישראליים לגילוי החוליה, שימוש בשני מחבלים להגדלת מספר הנפגעים וחומר נפץ פלסטי תקני כדי להקשות על גילויו ואיתות על יכולותיו של הארגון השולח.
הפיגוע
ביום האירוע בשעה 00:45 הגיעו אסיף מוחמד חניף, ועומר חאן שריף, שני מחבלים מתאבדים בריטים ממוצא פקיסטני אל המועדון. אסיף מוחמד חניף ניסה להיכנס אל המועדון אך עורר את חשדו של אבי טביב המאבטח שסירב להכניסו אל המועדון. לאחר ויכוח קצר בו הבין המחבל כי המאבטח מתעקש על אי כניסתו, זז מעט הצידה כדי לחשב את צעדיו, כשבאותו הזמן דומיניק הס שעבדה במקום ניגשה לשוחח עם המאבטח. המחבל שחשב כי אבי המאבטח אינו משגיח על מעשיו ניסה לפרוץ פנימה אל המועדון. אבי חסם את דרכו של המחבל ודחף אותו מדלת הכניסה לעבר הכביש. תוך כדי המאבק עם המאבטח מחוץ למועדון המחבל פוצץ עצמו על המאבטח.
בפיצוץ נהרגו שלושה:
למעלה מ-50 נפצעו. אבי טביב המאבטח בתחילה הוגדר כהרוג ואחר כך התברר כי נפצע אנושות אך שרד את הפיצוץ.
לאחר הפיגוע
המחבל הנוסף נשא על גופו חגורת נפץ, אך זו לא התפוצצה. נראה שהנפץ התפוצץ אך חומר הנפץ העיקרי לא הופעל. מחבל זה, שייתכן כי נפגע, השליך את החגורה באחד מפחי האשפה ונמלט רגלית דרומה. הוא הגיע למלון דייוויד אינטרקונטיננטל במנשייה, ונאבק עם המאבטח בכניסה אליו, אולי בניסיון לחטוף את תעודת הזהות שלו, אך הדבר לא עלה בידיו. גופתו של המחבל נפלטה אל חוף העיר ב-12 במאי 2003, וזוהתה ב-19 במאי 2003. לא ברור כיצד מצא את מותו.
גדודי חללי אל אקצה וחמאס נטלו אחריות משותפת לפיגוע.
המועדון נפתח מחדש לאחר כשבוע. אבי טביב, המאבטח שמנע אסון כבד יותר ונפצע אנושות בפיגוע, התאושש במהירות יחסית והוגדר כ"נס רפואי", ואף חזר לעבוד כמאבטח במועדון לאחר כחצי שנה.
חקירת הפיגוע
לאירוע קדמה התרעה לא ממוקדת, אך כוחות הביטחון לא הצליחו למנוע את כניסתם של המחבלים מרצועת עזה לישראל ב-29 באפריל 2003, ואת הגעתם לתל אביב. בחדר המלון בו שהו השניים לפני הפיגוע התגלו חגורה אלסטית, חומר נפץ ומפת העיר שבה סומנו מספר מקומות הומי אדם ובהם מועדון מייק'ס פלייס.
שני המחבלים הגיעו לישראל מירדן דרך מעבר גשר אלנבי ב-12 באפריל 2003. הם שהו בגדה המערבית, ברצועת עזה ובירושלים, ולנו בתל אביב גם ב-21 באפריל. הם השתתפו בטקס האזכרה לרייצ'ל קורי, ונפגשו עם פעילי תנועת הסולידריות הבינלאומית, גורמים ברשות הפלסטינית ועם עיתונאים זרים, וזכו לסיוע מהם.
בניגוד לרבים מפיגועי ההתאבדות הקודמים, חומר הנפץ בו השתמשו המחבלים היה חומר נפץ פלסטי תקני ולא מאולתר אשר הוברח על ידם מרצועת עזה. לא בוצע שימוש ברסיסים או כדוריות ברזל אולי מחשש לגילוי מוקדם או מתוך הנחה כי איכות חומר הנפץ ואופי הפיצוץ של חומר נפץ פלסטי יגרמו ממילא לקורבנות רבים. כוונתם הייתה להוציא פיגוע איכות שישיג מטרה כפולה, קרי, גביית קורבנות יהודים/ישראלים וכן גביית קורבנות מערביים מאחר ש"מייק'ס פלייס" אירח עובדי שגרירויות רבים ושכן בצמידות לבניין השגרירות האמריקאית בתל אביב. בפיגועים בלונדון ב-2005 נעשה שימוש בחומר נפץ דומה.
הנצחה
בכניסה ל"מייק'ס פלייס", הוקמה אנדרטה בצורת גיטרה עם 3 מיתרים קרועים המסמלים את חייהם שנגדעו של שלושת הנרצחים בפיגוע. מתחתיה יש לוחית זיכרון ובה שמות הקורבנות וכתובת באנגלית: "הזמן ישנה הכל, אבל זה לא אומר שנשכח אתכם".
בתרבות
הסרט הדוקומנטרי "בלוז על החוף" (Blues by the Beach) עוסק במועדון, בפיגוע ובקורבנותיו. יוצרי הסרט החלו בהפקתו לפני הפיגוע, במטרה להציג בפני הקהל המערבי, באמצעות הווי המועדון, זווית שונה על החיים בישראל, שאינם מורכבים רק ממלחמות ופיגועים. מטבע הדברים, שינה הפיגוע את אופי הסרט.
אינגולשטאדט
אינגולשטאדט (בגרמנית: Ingolstadt, בבווארית: Inglstod, נכתב לעיתים אינגולשטאט) היא עיר בשטח המטרופוליטני של מינכן רבתי, כ-80 ק"מ צפונית למינכן בבוואריה, גרמניה.
אוכלוסיית העיר עומדת על כ-122,579 בני אדם. העיר ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר הדנובה.
העיר מפורסמת ברחבי העולם כמקום מושבו של המטה הבינלאומי של חברת המכוניות אאודי.
בעיר נמצא מוזיאון המשטרה הבווארית.
Title
Title (בעברית: כותרת) הוא אלבומה של הזמרת מייגן טריינור אשר יצא שלא באופן עצמאי ואלבומה הרביעי בכללי אשר יצא ב-9 בינואר 2015 על ידי אפיק רקורדס. האלבום מהווה המשך ל־EP שלה אשר יצא על גביי אותו שם בספטמבר 2014 והכיל 4 שירים מתוך האלבום המלא. רוב השירים באלבום נכתבו והולחנו על ידי טריינור עצמה וקווין קדיש והופקו על ידי קדיש עצמו ובנוסף גם הזמרים כריס גלבודה וג'סי פרייסור שימשו ככותבים באלבום. באלבום התארחו הזמרים ג'ון לג'נד ושיי קרטר. מבחינה מזויקלית האלבום היה מושפע מאהבה של הזמרת לאלבומים אשר היו פופולארים וטרנדים בעבר וממוזיקת שנות ה-50 וה-60. האלבום משלב מספר סגנונות ביניהם מוזיקה קאריבית, דו-וופ, היפ הופ, סוקה ופופ.
עם יציאתו האלבום הגיע למקום הראשון בארצות הברית כאשר מכר באותו שבוע 238 אלף עותקים במכירות משולבות, כאשר 195 אלף מתוכם היו במכירות נקיות. בנוסף הוא גם הגיע למקום הראשון בסקוטלנד, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ובריטניה. כניסתו אל המקום הראשון באוסטרליה הפכה את טריינור לאמן הראשון מאז מייקל ג'קסון שהיה חתום באפיק רקורדס והצליח להגיע להישג זה. מתוך האלבום יצאו 4 סינגלים: "All About That Bass" אשר יצא כסינגל הראשון מהאלבום ומה-EP בעל אותו השם ב-30 ביוני 2014 וזכה להצלחה אדירה כאשר הגיע לקום הראשון ב-58 מדינות שונות ומכר נכון לאפריל 2015 11 מיליון עותקים מה שהופך אותו לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בהיסטוריה. הסינגל השני היה "Lips Are Movin" אשר יצא כסינגל ב-21 באוקטובר של אותה שנה וזכה להצלחה ענקית גם כן כאשר מכר 5.5 מיליון עותקים מה שהפך אותו לאחד מהשירים הנמכרים ביותר באותו עשור. הסינגל השלישי מהאלבום היה השיר "Dear Future Husband" אשר גם זכה להצלחה כאשר הגיע למקום ה-14 בארצות הברית ולעשרים העליונים ב-11 מדינות נוספות ובנוסף הגיע למעמד פלטינה משולשת במדינה ולמעמד פלטינה או יותר ב-3 מדינות נוספות. הסינגל הרביעי והאחרון מהאלבום היה השיר "Like I'm Gonna Lose You" אשר יצא ב-23 ביוני 2015 והגיע למקום ה-8 בארצות הברית ובכך הפך לשיר הרביעי מהאלבום שמגיע לעשרים העליונים בארצות הברית. בנוסף הוא גם הגיע למעמד זה בעוד מספר מדינות נוספות ובנוסף גם למעמד פלטינה מרובעת בארצות הברית ולמעמד פלטינה או יותר בעוד 5 מדינות נוספות.
על מנת לקדם את האלבום הופיעה הזמרת בהופעות ציבוריות ביניהן בפסטיבל ג'ינגל בול. בנוסף גם יצאה הזמרת לשני סיבובי הופעות That Bass Tou ו-MTrain Tour. נכון להיום האלבום מכר 3 מיליון עותקים בארצות הברית מה שמזכה אותו למעמד פלטינה משולשת במדינה ובנוסף הגיע למעמד של פלטינה או יותר בעוד 7 מדינות נוספות. במכירות נקיות מכר האלבום נכון לסוף שנת 2015 1.8 מיליון מה שהפך אותו לאלבום הנמכר ביותר באותה שנה במכירות נקיות.
הליכוד-גשר-צומת
הליכוד-גשר-צומת הייתה רשימה מאוחדת למפלגות הליכוד, גשר, וצומת שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת ה-14 (1996).
היסטוריה
הרשימה הוקמה כחלק ממאמציו של בנימין נתניהו לאחד את גוש הימין מאחוריו נוכח הבחירות הקרבות, ולמנוע מרפאל איתן ודוד לוי להתמודד בבחירות האישיות לראשות הממשלה שהתקיימו אז לראשונה. במסגרת הסכם האיחוד, שוריינו שבעה מקומות לצומת ושבעה לגשר ברשימה המשותפת. הסכם האיחוד זכה לרוב גדול במרכז הליכוד, למרות שהבטיח לאנשי גשר וצומת הרבה יותר מקומות ברשימה משהם קיבלו בסקרים. בולט בהתנגדותו להסכם היה זאב בנימין בגין אשר נאם נגד ההסכם תוך שהוא לועג לדרישת דוד לוי לקבל את תיק החוץ, למרות שמצע מפלגתו היה חברתי.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ל-32 מנדטים, מתוכם 22 לליכוד, 5 לגשר, ו-5 לצומת. אמנם מפלגת העבודה בהנהגתו של שמעון פרס זכתה ל-34 מנדטים, אך נתניהו נבחר לכהן כראש הממשלה עקב זכייתו בבחירות האישיות ברוב דחוק של 50.5% מהקולות, לעומת 49.5% לפרס.
במהלך כהונת הכנסת, הסתמן שיתוף פעולה יציב בין הליכוד לבין צומת. אולם עם הזמן נוצרו בקיעים בין דוד לוי, הרוח החיה מאחורי גשר, לבנימין נתניהו. לוי פרש מהממשלה ב-6 בינואר 1998 ברעש גדול לאחר שטען שנתניהו לא משלב אותו מספיק במהלכים המדיניים וגשר התנדנדה בין הקואליציה לאופוזיציה.
ב-23 בפברואר 1999 התרחש פילוג בסיעה. שלושה מנציגי גשר דוד לוי, מקסים לוי, ויהודה לנקרי עזבו את הסיעה המאוחדת והקימו את סיעת גשר. חברי הכנסת בני בגין ודוד ראם מהליכוד יחדיו עם מיכאל קליינר מגשר פרשו והקימו את סיעת חרות. יצחק מרדכי ודן מרידור מהליכוד, דוד מגן מגשר, ואליעזר זנדברג מצומת פרשו והקימו במשותף עם חגי מרום וניסים זווילי מהעבודה את סיעת ישראל במרכז (מפלגת המרכז). הליכוד וצומת המשיכו לכהן במשך זמן קצר כסיעה משותפת, עד שב-4 במרץ 1999 פרשה גם צומת מן האיחוד, והסיעה התפלגה סופית.
בבחירות לכנסת ה-15 התמודדה כל אחת מהמפלגות בנפרד. הליכוד ספג מפלה קשה כשזכה ב-19 מנדטים בלבד (ואולם למעשה שמר על כוחו, שכן זהו מספר המושבים שנותרו לסיעה ערב הבחירות בעקבות הפילוג). מפלגת המרכז זכתה ל-6 מנדטים. גשר, שעברה מגוש הימין לגוש השמאל, זכתה לשני מנדטים במסגרת ישראל אחת. חרות זכתה למנדט אחד במסגרת האיחוד הלאומי, ואילו צומת שהתמודדה עצמאית לא עברה את אחוז החסימה ונותרה ללא ייצוג פרלמנטרי לראשונה מאז הכנסת ה-11.
מייסדי תל אביב
מייסדי העיר תל אביב היו 66 משפחות ובודדים, חברי אגודת אחוזת בית ביפו, אשר השתתפו בהגרלת המגרשים לאחוזת בית ב-11 באפריל 1909.
משפחות מייסדי העיר תל אביב
לרוב עיסוקה של האשה לא מוזכר ויש לשער שרוב הנשים לא היו בעלות מקצוע ועבדו במשק ביתן בעיקר. מקצוע הנשים מוזכר רק אם הוא ידוע.
שמואל אידלסון ולאה לבית אייזנברג
שמואל נולד בוויטבסק ב-1883 למשפחת חסידי חב"ד ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בהיותו בן 8. המשפחה התגוררה בבית ויטנברג ברובע המוסלמי בירושלים.
לאה נולדה בפינסק ב-1884, לבלהה ולאהרון אייזנברג. המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1886 ונדדה ביפו, ראשון לציון, ואדי חנין (נס ציונה) ורחובות ונמנתה על משפחות המייסדים של שתי המושבות האחרונות. אחותה הייתה יהודית הררי, גם היא ממייסדי תל אביב.
שמואל ולאה נישאו ב-1902, שמואל היה מראשוני הפקידים של בנק אפ"ק. ביתם היה מראשוני בתי אחוזת בית וניכר בגנו הנאה. הבית, ששמר על צורתו המקורית שנים רבות, נהרס ב-1975. בעת מלחמת העולם הראשונה שהה שמואל בחו"ל ונמנע ממנו לשוב לארץ ולכן נסע לארצות הברית, משפחתו שהתה ברחובות. ב-1919 חזר שמואל לארץ ולקח עמו את משפחתו לעשר שנים נוספות בארצות הברית. ב-1929 חזרו שמואל ולאה עם אחת מבנותיהם לתל אביב (שלושת הבנים נותרו בארצות הברית). רחל הייתה פעילה באגודות שונות ובין היתר הייתה גזברית אגודת "עזרת נשים".
רבקה בהרב
נולדה ברוסיה ליקותיאל-זוסמן ליבין ב-1854, התחתנה עם ישעיהו בהרב ביקטרינוסלב ולזוג נולדו חמישה ילדים, שניים מהם נפטרו בצעירותם. בנוסף גידלו בביתם שני ילדים מנישואיו הקודמים של ישעיהו. האווירה בבית הייתה ציונית והשפה - עברית. ישעיהו נפטר ב-1903, שנה לאחר מכן עלתה רבקה עם ילדיה, לאחר שחתנה, יהודה הלב"ץ, עלה שנה קודם לכן כדי להכשיר את הקרקע. את ביתה בתל אביב בנתה בעבודה עברית מלאה, שהייתה יקרה בהרבה מעבודת פועלים ערבים. חתנה, הלב"ץ, רכש ביוזמתה אדמות בעטרות להתיישבות יהודית. על מנת לפרנס את משפחתה לאחר מות חתנה השכירה חדרים בביתה. בעת גירוש תל אביב שהו ביבנאל. רבקה נפטרה ב-1924. כל ילדיה המשיכו בפעילות ציונית וחלוצית. סוניה ויהודה הלב"ץ חיו בירושלים והיו ממיסדי הגימנסיה העברית, בית העם ובית הספר "תחכמוני". בנה יקותיאל היה עוזרו של פנחס רוטנברג ומזכיר חברת החשמל.
ניסן בלוצרקובסקי ופסיה
ב-1922 נפטרה פסיה בגיל 62, ב-1923 בתם נפטרה בדמי ימיה (בגיל 43) וב-1924 נפטר גם ניסן, כשהוא בן 67.
אברהם דוד ושיינה בלכמן
אברהם היה חלבן ובנה את ביתו יחד עם אליעזר גרשון צדיקוב.
דבורה ודב ברגר
דב ברגר, יליד 1860, היה עם עלותו לארץ ב-1881 פועל חקלאי במושבה זכרון יעקב, שם הכיר את דבורה, בת למשפחת מייסדים. לאחר מכן הפך לסוחר מכולת ביפו והיה בין חברי הוועד הראשונים של אחוזת בית.
משה ואסתר גולדברג
משה נולד בירושלים בשנת 1856 לחיים יהושע ("חיים בֶּקֶר") ואסתר איטה (לבית טרופ) גולדברג. משפחתו עברה להתגורר ביפו כאשר היה בן שלוש ואביו הפך לאחד מראשי העדה האשכנזית בעיר. כשבגר יצא לווינה על מנת לקבל זיכיון לייצוג חברת הביגוד והאריגים "טירינג" בארץ ישראל. כשחזר פתח בתי מסחר בירושלים וביפו.
הוא נשא לאשה את אסתר בת יצחק הלולא, שהיה אחד מראשוני קבלני הבניין היהודים בשכונת מאה שערים ולזוג נולדו שמונה ילדים.
בשנת 1910 נפטרה אשתו והוא מכר את הבית שבנה ונסע עם ילדיו לפריז על מנת להפקיד את חינוכם של חלק מילדיו בידי אחות אשתו, רחל זילברשטיין, או על מנת להרחיב את עסקיו. נפטר בשנת 1911 בפריז.
ישראל וחיה ויינשטיין
ישראל היה אחיהם של המוהל נחום ויינשטיין ושל שושנה רסקין. יחד עמם הקים בית בן ארבע דירות בליליינבלום 18–20. בדירה הרביעית התגורר ר' אליהו ויינשטיין, אביהם.
ישראל נולד בירושלים ב-1877 וזכה לחינוך דתי בישיבת עץ חיים, עם זאת למד במקביל בעצמו גם מתמטיקה. בן 17 נשא לאשה את חיה באביל הורביץ. הוא עבר ליפו ולימד שם בחדר מתוקן. היה בין מייסדי אגודת אחווה, מייסדי בנק קופת עם ועוד. הוא התפרנס כמלמד אך סייע לתושבים בבעיות הנדסיות שונות הקשורות לבניין ולתפעול.
נפטר ב-1935 ונקבר בנחלת יצחק. אשתו נפטרה ב-1951.
דוב וטובה זוסמנוביץ (זוסמאן)
עלו לארץ מריטובה, ליטא. טובה נפטרה ב-23 באפריל 1940 ודוב נפטר ב-25 בפברואר 1941.
משה ודורה חיינקו
משה חיינקו 1886–1967 עלה לארץ ישראל ב-1908 לאחר מעצר ברוסיה וכיהן כסגן הקונסול הרוסי. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ירדו למצרים ולאחר מכן חזרו לירושלים, בה חיו בעוני.
אברהם גרשון ומלכה חנוך
אברהם גרשון נולד בווילנה ב-13 בדצמבר 1868, עלה לארץ ישראל ב-1906 יחד עם רעייתו ושני ילדיהם והשתכן בשכונת נוה שלום. היה חבר בית משפט השלום, חבר ועד הקהילה וממארגני ההגנה והשמירה היהודית ב-1910. נפטר ב-18 בפברואר 1947 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אלכסנדר ואהובה כהן
אלכסנדר נולד בירושלים ב-1870 אמו, רבקה, הייתה נצר למשפחת ילין. נדד בדרום אמריקה במושבות הברון הירש. חזר ליפו ב-1895 ועבד במסחר עם קרובו, יחזקאל דנין (סוכובולסקי). נישא ב-1904 והצטרף לאחוזת בית בשכנועו של דנין.
משה וחסיה כהן
משה היה יליד ירושלים, 1882. אביו יסד את בית המלון "מלון אשל" ביפו, לימים "מלון משה כהן". המלון היווה מרכז קליטה לעולים שהגיעו ליפו. משה כהן נפטר בירושלים ב-7 במרץ 1926.
שמואל ורחל כהן-יוחננוף
שמואל נולד בעיר בוכרה בשנת 1867 ועלה לארץ שם משפחתו ב-1874. היה מראשי יהדות בוכרה וממייסדי שכונת הבוכרים בירושלים. היה מייסדי בית הכנסת "אוהל מועד" בתל אביב ופעל בו כגבאי עד מותו ב-1952.
ישראל וחיה כהן-שצקי
ישראל נולד ליד ביאליסטוק ב-10 ביולי 1869, עלה לארץ ישראל ב-1889 ועבד כפועל חקלאי במושבות גדרה, חדרה, רחובות ובאר טוביה. ב-1898 עבר להתגורר עם אשתו במטולה וב-1901 פתח טחנת קמח בצידון ויזם את הקמת בית הספר של כי"ח שם. לאחר שלוש שנים עברו ליפו וישראל היה מבין חברי אגודת אחווה. לאחר מאורעות תרפ"א השתתף ביוזמה להקמת מרכז למסחר סיטונאי ברחוב הגשר בתל אביב.
חיה נפטרה בכ"ב תמוז תרפ"ז (1927) ונקברה בבית הקברות טרומפלדור. ישראל נפטר בכ"ב אדר ב' ת"ש (1940) ונקבר ליד רעייתו.
בן ציון ושרה לוי
בן ציון נולד ב-1885 ונפטר בכ"ו ניסן תרס"ט, 17 באפריל 1909, שישה ימים בלבד לאחר הגרלת המגרשים. הוא היה פקיד בבנק אפ"ק ונישא לשרה מהודר, נכדתו של אהרן שלוש שנה לפני כן. אלמנתו, שהייתה מורה למלאכת יד בבית הספר לבנות בנוה צדק, בנתה את ביתה יחד עם הוריה.
דוד ומנוחה לבני-וייסברוד
לבני וייסברוד נולד ב-1870, עלה לארץ ישראל ב-1906 יחד עם רעייתו וחמשת ילדיהם. בעת מלחמת העולם הראשונה היה בסנקט פטרבורג ובשל המלחמה והמהפכה נמנעה ממנו חזרה לארץ ישראל עד 1920. עקב כך גם איבד את רוב הונו. היה איש ציבור, חבר ועד המתיישבים ולאחר מכן חבר מועצת העיר וממייסדי בית הכנסת הגדול. פרסם בעיתון הארץ ואת ספר זיכרונותיו "ירושלים דליטה".
דוד נפטר ב-21 בספטמבר 1929, אשתו האריכה ימים ונפטרה ב-4 באפריל 1962, שניהם נקברו בבית הקברות טרומפלדור.
דוד ורוזה מזרחי
דוד יליד העיר העתיקה בירושלים, 1865, נשא לאשה את רוזה, בת יוסף אשכנזי בנקאי יהודי מהעיר ניש בסרביה, שעלתה לארץ בגפה. בהיותו אזרח עות'מאני סייע למתיישבים במגעיהם עם השלטון וארגן שמירה עברית. סחר במזון וסיפק מזון לצבא הטורקי. סחר גם ביין והבריח יין לפקידים טורקים (שדתם המוסלמית אוסרת על שתיית אלכוהול), עקב כך זכה לנגישות מיוחדת למידע אותו העביר למאיר דיזנגוף.
דוד נפטר בירושלים ב-1935 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, אשתו רוזה האריכה ימים, נפטרה ב-1962 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור.
יוסף נסים ובייה מזרחי
יוסף נולד ביפו ב-1874, דור חמישי בארץ ישראל. בייה הייתה בת למשפחת מטלון שהתגוררה ביפו דורות רבים, מאז שאהרן מטלון התיישב שם. למשפחה לא היה צורך בבית כיוון שהיו לה בתים ביפו ובנוה שלום, אך הם הצטרפו ל"אחוזת בית" מסיבות חברתיות ולאחר ההגרלה מכרו את המגרש. יוסף נסים היה גבאי בבית הכנסת "אליהו הנביא" שברחוב לוינסקי.
שבתאי מירקיס
רווק. היה מורה בגימנסיה הרצליה. את ביתו מכר לשאול לוי.
אברהם ורבקה פוגל
אברהם פוגל נולד בשנות ה-60 של המאה ה-19 באודסה, ניסה להגר לארצות הברית אולם משלא קיבל ויזה החליטו בני המשפחה ב-1904 לעלות לארץ ישראל יחד עם שני בניהם, משה ויעקב. עבד בקונסוליה הרוסית כאחראי על הדואר. בתקופת מלחמת העולם הראשונה גורש למצרים בשל היותו נתין רוסי, כששב אחרי המלחמה קיבל משרת פקידות במחלקת המיסים של העירייה.
ב-1937 נפטרה רבקה. אברהם נרצח בביתו ב-29 באפריל 1939 בנסיבות שלא הובהרו. נכון ל-2019, הרצח אינו מפוענח.
לפי נחום גוטמן בספרו "בין חולות וכחול השמים" היה בית משפחת פוגל הבית הבנוי השני באחוזת-בית. בחצר הבית הייתה גינה ובה בריכת דגי נוי.
חייקל ואסתר פלמן
חייקל נולד ברוסיה ב-1874 ועלה לירושלים עם הוריו בגיל צעיר. אסתר נולדה ברוסיה ב-1881 ועלתה עם הוריה ב-1882. שניהם היו חרדים, אך לאחר שהתחתן חייקל ונולד בנו הראשון נפטרה אשתו הראשונה. זמן קצר לאחר מכן התחתן עם אסתר, החליט להפסיק להתקיים על החלוקה, למד את מקצוע הכובענות ובני הזוג עברו להתגורר בנוה שלום. חייקל היה מבין מייסדי בית הכנסת הגדול. הוא נפטר בשנת 1912 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אסתר ניהלה בית שהיה פתוח לאורחים ולענייני ציבור. בנה, משה, היה ממייסדי תנועת הנוער העובד וממייסדי קיבוץ נען, בית פלמן היה אחד ממקומות הכינוס של התארגנויות אלה. בן הזקונים, יהושע פלמון, היה איש "ההגנה" ונמנה עם מקימי הש"י (שירות הידיעות של ההגנה) יחד עם עזרא דנין (בנם של יחזקאל ורחל דנין) והיה גם יועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
אסתר נפטרה ב-1953 ונקברה לצד בעלה.
נחמן פלמן ומיכל לבית שלאנק
נחמן פלמן נולד בעיירה מזריטש ועלה ב-1884 לכפר סומייל, שם הכין אביו קרקע. ב-1892 עבר לפתח תקווה ושימש שם מדריך חקלאי. הוא נשא את מיכל שלאנק הירושלמית. הוא עסק בפרדסנות ובשיווק יינות יקבי ראשון לציון והיה בעל בית מסחר ליינות ביפו. היה גם פקיד בשלוחה הארץ-ישראלית של חברת הנפט "Vacuum Oil" (כיום ExxonMobil) והתקדם עד שהיה למנהל השלוחה. השתתף גם בייסוד שכונת בית-וגן בת-ים. וייסד את חברת "מרכולת" שהקימה את חלקו הצפוני של המרכז המסחרי יחד עם מנחם גילוץ.
מיכל נפטרה בשנת 1950 ונקברה בבית הקברות טרומפלדור. ב-1955 נפטר נחמן פלמן ונטמן לידה.
אליעזר ושרה צדיקוב
בני הזוג צדיקוב עלו לארץ מרוסיה מיד לאחר נישואיהם ב-1906 והתיישבו ביפו. בבית צדיקוב ביפו התקיימו כמה מהישיבות הראשונות של ועד אחוזת בית. אליעזר היה סוכן נוסע של מכונות תפירה "זינגר". ב-1913 ירדו למצרים ומשם לדרום אפריקה.
מנחם ושרה בריינה רוזין
מנחם-מנדל רוזין נולד בוויטבסק ב-1872 ועלה ב-1891. היה השען הראשון של תל אביב. נפטר ב-1933, ורעייתו שרה - שנה אחריו. בנם היחיד, יצחק בן עמי (רוזין), היה חלק ממשלחת האצ"ל בארצות הברית בראשות הלל קוק וחזר לארץ על האלטלנה. בהמשך, היגר לארצות הברית. בנו, ג'רמי בן עמי, הוא מייסד ונשיא הארגון היהודי-אמריקני J Street.
יעקב ופרלה שלוש
יעקב (1880–1944) היה צעיר בניו של אהרן שלוש מיפו. בניגוד למסורת משפחתו לא עסק במסחר אלא נטה ללימודי ספרות ושירה. למד בביירות שירה ערבית ערך ופרסם מחקרים על הקשר בין שירה עברית וערבית. במקביל השתלם בלימודי מסחר. כשחזר ליפו התמנה על ידי זלמן דוד ליבונטין לגזברו הראשון של בנק אפ"ק, תפקיד בו שירת 40 שנה. יעקב שלוש נחשב לבורר ומגשר אמין.
הוא נישא לפרלה, נולדו להם שני בנים ושלוש בנות. הבן גבריאל, שהיה מהנדס ואיש ההגנה, נהרג בעת המרד הערבי הגדול בשנת 1938. הבן שלמה פעל במסגרת המוסד לעליה בהעלאת יהודי מרוקו לישראל. הבת מרגלית נישאה למתמטיקאי ואיש משרד הביטחון משה חבצלת (בתם היא רוני רובינשטיין, אשת אמנון רובינשטיין); מאירה נישאה לבנקאי וולטר אדם, ולאה נישאה לדוד לובינסקי.
משה רסקין
משה רסקין נולד ב-1 באפריל 1878 בעיירה ז'רוויץ שבמחוז הומל בבלארוס למשפחת חסידי חב"ד. אמו הייתה פרידה בת פנחס רבינוביץ. אביו זלמן לוי יצחק היה מלמד. רסקין למד בתלמוד תורה ולאחר שבגר השתלם בעסקי הבורסקאות (עיבוד עורות). בן 22 גויס לצבא הצאר ושירת שנתיים בהצטיינות.
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל. תחילה עבד כבורסקאי בירושלים ולאחר זמן קצר עבר ליפו ועבד כמומחה בבית החרושת לעורות של משה בצלאל טודרוסוביץ (אביו של החוקר והביוגרף דוד תדהר). משה בצלאל לקח את הצעיר תחת חסותו ושידך לו ב-1905 את שושנה רייזל (אז בת 17), בתו של השוחט ובודק ליהודי יפו, ר' אליהו ויינשטיין. הזוג עבר להתגורר סמוך לבית הוריה בשכונת נוה שלום.
ב-1909 הצטרפה המשפחה, עם ילדיהם דבורה ויעקב, לאגודת אחוזת בית. הם הגרילו את המגרש ברחוב ליליינבלום 20, ובו בנו את ביתם ב-1910. בית זה היה אחד הבתים הראשונים שהוקמו. בתל אביב נולדו להם ילדיהם פנחס, שולמית, יהושע וזילפה.
בעת גירוש תל אביב (1917) עברה המשפחה לפתח תקווה, אולם כיוון שהצבא הטורקי הזדקק לעורות מעובדים, הותר לו לפתוח, בתיווכו של ספק הצבא הטורקי ישראל חבס (אביה של ברכה חבס), מפעל לעיבוד עורות באדמות הכפר סומייל (בפינת רחוב ארלוזורוב ורחוב אבן גבירול של היום). לאחר מלחמת העולם הראשונה העביר את המפעל לשכונת עג'מי ביפו.
משה נפטר ב-21 באפריל 1958, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
שושנה רייזל
שושנה רייזל נולדה ב-1888 והייתה בתו של השוחט ובודק של יפו, ר' אליהו וינשטיין. היא נולדה בדירה מעל החמאם (לימים, מקומו של מועדון לילה ידוע ביפו העתיקה). חברי ילדותה היו בני משפחת שלוש, כיוון שלא היו משפחות יהודיות רבות בסביבה. ב-1894 עברה עם משפחתה לנוה שלום.
גם אחיה, המוהל נחום ויינשטיין והמורה ישראל ויינשטיין היו מבין מייסדי אחוזת בית.
ב-1980 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו והיא בת 92. ארבע שנים מאוחר יותר, ב-13 במאי 1984 נפטרה, אחרונת מייסדי אחוזת בית.
פרס וולף למתמטיקה
פרס וולף במתמטיקה הוא פרס ישראלי שמוענק כמעט מדי שנה (מאז 1978) במסגרת בחלוקת פרסי וולף על שם ריקרדו וולף. הפרס נחשב לשלישי היוקרתי ביותר בעולם כולו(אחרי פרס אבל ומדליית פילדס) ולפני שהוכרז פרס אבל היה מקביל ל"פרס נובל" במתמטיקה. הפרס בסך 100,000 דולר, מוענק על ידי נשיא מדינת ישראל, בטקס הנערך במשכן הכנסת. זהו אחד מששת פרסי וולף שהוקמה על ידי הקרן ומוענקים מאז 1978; האחרים הם בחקלאות, כימיה, רפואה, פיזיקה ואמנויות. על פי סקר מהשנים 2013–2014, פרס וולף במתמטיקה הוא הפרס האקדמי הבינלאומי השלישי היוקרתי ביותר במתמטיקה, לאחר פרס אבל ומדליית פילדס.
זוכים לפי מדינות
חלק מהזוכים נספרים כמה פעמים במקרה של אזרחות כפולה. נכון ל-2023:
Rain
Rain (בעברית: גשם) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, Erotica. השיר יצא לאור ב-19 ביולי 1993, כסינגל החמישי מתוך האלבום, על ידי חברות התקליטים האחים וורנר, מאבריק רקורדס וסייר רקורדס.
השיר הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי, וה-14 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע, כתיבה והצלחה
השיר נכתב והופק על ידי מדונה ושפ פטיבון. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המושפע מסגנון הטריפ הופ ומוזיקת הגל החדש. בנוסף לכך, תואר השיר כ-"שיר בסגנון המוזיקה העכשווית למבוגרים, שנחשב לידידותי ביותר, ביחס לשאר השירים מהאלבום Erotica, בו הוא נכלל".
במרוצת השנים, נודע על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI) כי השיר נמכר בבריטניה בלמעלה מ-130,771 עותקים בסך הכול. באוסטרליה קיבל את תואר הזהב.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של מדונה ב-26 באוקטובר 2009. הוא בוים על ידי מארק רומנק וצולם בין ה-16 ל-19 במאי, 1993, בסנטה מוניקה, קליפורניה. בתחילת הקליפ ניתן לראות את מדונה יושבת על כיסא.
נכון לינואר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-18 מיליון צפיות.
כוח המשימה של ארצות הברית בסיביר
כוח המשימה של ארצות הברית בסיביר היה כוח צבאי אמריקאי שהיה מעורב במלחמת האזרחים ברוסיה בולדיווסטוק שבאימפריה הרוסית בסופה של מלחמת העולם הראשונה, לאחר מהפכת אוקטובר, מ-1918 עד 1920.
בשליחת הכוחות לסיביר ניסה נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להשיג מטרות דיפלומטיות בנוסף לאלו הצבאיות. מטרה עיקרית אחת הייתה הרצון לחלץ כ-40,000 חיילים מהלגיונות הצ'כוסלובקיים שנעצרו על ידי כוחות בולשביקים בדרכם לוולדיווסטוק אליה ניסו להגיע בעזרת הרכבת הטרנס-סיבירית. החיילים הצ'כוסלובקים היו אמורים להגיע בסופו של דבר לארצות הברית ומשם לחזית המערבית, שם יתמכו במדינות ההסכמה. מטרה נוספת הייתה לאבטח כמויות גדולות של אספקה צבאית ששלחה ארצות הברית כדי לתמוך בהשתתפותה של רוסיה במלחמה. באותה מידה הדגיש וילסון את הצורך "לייצב כל ניסיון לשלטון עצמי או הגנה עצמית בו הרוסים עצמם יסכימו לקבל סיוע". באותו זמן, שלטו הבולשביקים על שטחים מעטים בסיביר ווילסון רצה להבטיח שלא הקוזאקים ולא היפנים ינצלו את חוסר היציבות השלטונית וישתלטו על מסילת הברזל והאזורים המקיפים אותה שהיו עשירים במשאבים ובעלי חשיבות אסטרטגית גבוהה.
באופן דומה שלח וילסון כ-5,000 חיילים אמריקנים לארכנגלסק, שם הם נאבקו בבולשביקים במטרה לשמור על האינטרסים של מדינות ההסכמה.
כוח המשימה
כוח המשימה בסיביר כלל 7,950 חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל גרייבס. החיילים היו מצוידים ברובי ספרינגפילד, ברובי בראונינג ובאקדחים, בהתאם לתפקידם.
שלא כמו עמיתיו, מטרותיו של גרייבס היו לאבטח ציוד אמריקני ולסייע ללגיון הצ'כוסלובקי לעזוב את רוסיה ולא להילחם בבולשביקים. הוא נאלץ להתעקש על עמדתו זו מול דרישותיהם התקיפות של מפקדי כוחות בריטים, צרפתים ויפנים ששהו באזור וציפו ממנו להתערבות אקטיבית יותר במאבק הצבאי. בעקבות מדיניות של אי-התערבות בשטח שהיה בשליטה אמריקאית התארגנו יחידות פרטיזנים שתמכו במשטר הבולשביקי.
לוגיסטיקה ואבדות
החיילים סבלו בסיביר ממגוון בעיות לוגיסטיקה. שרר מחסור קבוע בדלק, תחמושת וציוד. הסוסים שהובאו איתם והיו רגילים לאקלים ממוזג לא תפקדו באקלים הרוסי הקפוא. מנגנוני קירור מבוססי מים של מכונות ירייה קפאו ונעשו חסרי תועלת.
אחרון החיילים עזב את סיביר ב-1 באפריל 1920. במהלך 19 חודשי שהייתם שם מתו 189 חיילים מסיבות שונות. לשם השוואה, הכוח המקביל שנשלח לארכנגלסק היה קטן יותר ואיבד 235 מאנשיו תוך 9 חודשים בלבד.
ונרה 11
ונרה 11 (ברוסית: Венера-11), היא משימת חלל סובייטית בלתי מאוישת לחקר כוכב הלכת נוגה, כחלק מתוכנית ונרה. ונרה 11 שוגרה ב־9 בספטמבר 1978 ב־3:25:39 UTC. הגשושית נבנתה במשרד לאבוצ'קין.
נודל (סרט)
נודל הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויה של איילת מנחמי, שכתבה את התסריט יחד עם שמי זרחין. הסרט יצא לאקרנים ביולי 2007.
ונרה 11
במהלך הטיסה לנוגה בוצע ניסוי סובייטי-צרפתי לגילוי ומדידה של קרינת גמא. לצורך כך הותקנו מכרישי מדידה ב"ונרה 11", ונרה 12 וחללית "פרוגנוז 7". מכשירי מדידה היו במרחק משמעותי ביניהם ולכן היה ניתן לבצע טריאנגולציה לגילוי מקור הקרינה.
נודל (סרט)
הפקה
מנחמי ביססה את הדמות הראשית בסרט, על אישה אמיתית, דיילת בכירה באל על, שהתאלמנה פעמיים ופנתה אליה בעקבות תוכנית טלוויזיה שבה סיפרה מנחמי כיצד מדיטציית ויפאסנה שינתה את חייה. על הרעיון לתסריט החלה לעבוד בשנת 1999. ב-2005 אושר תקציב להפקת הסרט על ידי קרן הקולנוע הישראלי.
ונרה 11
הגשושית התנתקה מפלטפורמת הטיסה ב־23 בדצמבר 1978 ונכנסה לאטמוספירה של נוגה יומיים מאוחר יותר ב־25 בדצמבר במהירות של 11.2 ק"מ לשנייה. במהלך הירידה היא הפעילה בלימה אווירודינמית ולאחריה בלימת מצנח שנסתיימה עם בלימה אטמוספירית. היא ביצעה נחיתה רכה על פני השטח ב06:24 שעון מוסקבה ב־25 בדצמבר, לאחר זמן ירידה של שעה בקירוב. מהירות הנחיתה הייתה 7-8 מטר לשנייה. מידע הועבר לפלטפורמת הטיסה להעברה מחודשת לכדור הארץ במשך 95 דקות אחרי הנחיתה.
נודל (סרט)
עלילה
מירי קלדרון (מילי אביטל), דיילת אוויר ב"אל על" ואלמנה בשנית, חיה בדירתה באופן זמני עם אחותה, גילה (ענת וקסמן), אשר נמצאת במשבר נישואין עם בעלה איזי ששון (אלון אבוטבול). באחד מימי השבוע, בו מגיעה לביתה העוזרת הסינית שלה, ליאנג סו (ויקי לין), מבקשת העוזרת רשות לצאת בדחיפות לשעה ולהשאיר את בנה הקטן והשתקן בן השש (באוצ'י צ'אן) בדירתה. העוזרת יוצאת אך לא חוזרת, ומשאירה את מירי עם בנה, ללא דרך להשיגה. עניין זה מעורר את חייה הרדומים של האלמנה שחיה חיי שגרה מונוטוניים. היא מחפשת את האם ומגלה כי משטרת ההגירה גירשה אותה חזרה לסין. מכיוון שבנה נולד בישראל, הוא אינו רשום מבחינה חוקית ואין דרך כשרה להחזירו לסין. בעודה מתכננת את המסע להחזרת הבן שאותו היא מכנה "נודל" לאמו באמצעות אחותה, גיסהּ וחבר הילדות שלה מתי גואטה (יפתח קליין), נוצר בין מירי ובין הילד קשר של אחווה, אמון ואהבה.
ונרה 11
רכב הנחיתה נשא ציוד לחקר הטמפרטורה והתרכובת הכימית של הקרקע ושל האטמוספירה. מכשיר שנקרא גרוזה זיהה ברקים בנוגה. לוונרה 11 ולוונרה 12 היו רכבי נחיתה עם שתי מצלמות שתוכננו להדמיית צבע, למרות שהספרות הסובייטית אינה מציינת אותן. המצלמות כשלו בהחזרת תמונות כאשר כיסוי העדשה לא נפרד לאחר הנחיתה עקב פגם תכנוני. גם מאבחן האדמה כשל. היה עליה כרומוטוגרף גז כדי לאמוד את הרכב האטמוספירה של נוגה ומכשירים לחקר קרינה סולרית מפוזרת. התוצאות שדווחו כללו הוכחה לרעם וברק וגילוי פחמן חד-חמצני בגבהים נמוכים.
נודל (סרט)
פרסים
ביולי 2007 זכה "נודל" ב-10 מועמדויות לפרסים מתוך 13 בטקס פרסי אופיר. בספטמבר זכה הסרט בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במונטריאול, קנדה. בהמשך החודש זכתה כוכבת הסרט ענת וקסמן בפרס לשחקנית המשנה בטקס פרסי אופיר.
ונרה 11
הקשר עם הגשושית נותק ב-1 בפברואר 1980
נודל (סרט)
קישורים חיצוניים
ביקורות
ג'וגינג
ג'וגינג (באנגלית: Jogging) היא צורת ריצה בקצב איטי או נינוח. המטרה העיקרית של הג'וגינג היא להגביר את הכושר הגופני עם פחות לחץ על הגוף' מאשר בריצה מהירה יותר, אבל יותר מבהליכה, או לשמור על מהירות קבועה לפרקי זמן ארוכים יותר. כשהג'וגינג הוא ריצה למרחקים ארוכים, זהו סוג של אימון סיבולת אירובי. ג'וגינג הוא אחד הסוגים של ספורט עממי.
הגדרה
ג'וגינג היא ריצה בקצב עדין. ההגדרה של ג'וגינג, בהשוואה לריצה, אינה רשמית. באופן כללי, מהירות הג'וגינג היא בין 6 ל-10 קילומטרים לשעה. ריצה לפעמים מוגדרת כתנועה הדורשת רגע של חוסר מגע עם הקרקע, בעוד ג'וגינג לעיתים קרובות מקיימת את המגע.
בית העולים
בית העולים או בית החלוץ הוא בית דו-קומתי ברחוב יפת 34 ביפו (לשעבר רחוב עג'מי), ששימש לשיכון עולים חדשים בימים הראשונים לאחר עלייתם לארץ ישראל.
ג'וגינג
היסטוריה
המונח "ג'וג" שימש לעיתים קרובות בספרות אנגלית וצפון אמריקאית כדי לתאר תנועות מהירות וקצרות. ריצ'רד ג'פריס, חוקר טבע אנגלי, כתב על "ג'וגרים", ותיאר אותם כאנשים שזזים במהירות ומרחיקים אחרים הצידה בזמן שהם עוברם בדרך. השימוש הזה הפך לנפוץ ברחבי האימפריה הבריטית, וברומן שלו מ-1884, My Run Home, כתב הסופר האוסטרלי רולף בולדרווד, "וילונות חדר השינה שלך עדיין היו מוסטים כשעברתי בג'וג הבוקר שלי".
בית העולים
היסטוריה
המבנה נשכר על ידי ועד הצירים, ונחנך בראשית ספטמבר 1920 ('הצפירה', 6.9.1920). הוא נוהל בידי יהודה ודֻובה צ'רקסקי. מיקומו, בין עג'מי ליפו העתיקה, נבחר בשל קרבתו לנמל יפו, ממנו הגיעו העולים.
ג'וגינג
היסטוריה
בארצות הברית קראו לג'וגינג "עבודת כביש" (roadwork), כאשר ספורטאים, כמו מתאגרפים, נהגו לרוץ מספר קילומטרים בכל יום כחלק מתנאי האימונים שלהם. בניו זילנד במהלך שנות ה-60 או ה-70, הוחלפה המילה "עבודת כביש" על ידי המילה "ג'וגינג". הרעיון של ג'וגינג כפעילות מאורגנת הועלה בכתבה בדף ספורט ב-ניו זילנד הראלד בפברואר 1962, שסיפרה על קבוצה של ספורטאים וחובבי כושר לשעבר שנפגשו פעם בשבוע לרוץ למען "כושר וחברותא". מכיוון שהם ביצעו ג'וגינג, העיתון טען ש"ייתכן שייקרא מועדון הג'וגרס של אוקלנד" - מה שנחשב לשימוש הראשון בשם העצם "ג'וגר". מאמן האתלטיקה של אוניברסיטת אורגון, ביל באוורמן, הקים מועדון ג'וגרים ביוג'ין, אורגון, בתחילת 1963. הוא פרסם את הספר ג'וגינג ב-1966, והפך את הג'וגינג לפופולרי בארצות הברית.
תרגיל
ג'וגינג יכול לשמש גם כחימום או הרגעה עבור רצים, לפני או אחרי אימון או מרוץ. הוא משמש לעיתים קרובות רצים מקצועניים כאמצעי להתאוששות פעילה במהלך אימון אינטרוולים. לדוגמה, רץ שמשלים חזרה מהירה של ריצת 400 מטר בקצב של פחות מ-3 דקות לק"מ עשוי לרדת לג'וגינג בקצב של 5 דקות לק"מ להקפת התאוששות.
בית העולים
היסטוריה
ב-1 במאי 1921 תקפו ערבים עוברי אורח ובתי עסק של יהודים ביפו, התקפה שסימנה את פרוץ פרעות תרפ"א. הפורעים הגיעו לבית העולים שסימל עבורם את העלייה היהודית, וניסו לפרוץ אליו. באותה העת שהו בבית עשרות עולים חדשים שלא היו חמושים. הניסיון הראשון לחדור לבית נכשל לאחר שהעולים הדפו את הפורעים באמצעות מוטות ברזל שהוצאו מהגדר הפנימית. הדיירים ציפו לסיוע המשטרה, אך הקצינים והשוטרים הערבים שהגיעו ירו לעבר השער ופרצו אותו. ההמון שפרץ פנימה החל במסע הרג וביזה, במהלכו נרצחו 14 מיושבי הבית, ביניהם בני הזוג צ'רקסקי שסירבו להצעתו של קצין משטרה נוצרי להתפנות מהבית מבעוד מועד. 26 דיירים נוספים נפצעו. דיירים שהתבצרו בקומה השנייה ניצלו, משום שהפורעים לא הספיקו להגיע אליהם. כעבור כארבעים דקות הגיע למקום הקצין הבריטי מיג'ור לינול ג'ון שפיזר את המתפרעים ביריית אקדח. הביא אותו לבית פקיד משרד העלייה בנמל, ניסל רוזנברג, שחשש לגורל העולים.
ג'וגינג
תרגיל
ג'וגינג יכול לשמש להגברת הסיבולת או לספק אמצעי לפעילות גופנית קרדיו-וסקולרית אך עם פחות לחץ על המפרקים או דרישה למערכת הדם.
בית העולים
היסטוריה
אירועי בית העולים מתוארים בספרים "עד הסוף" מאת משה שמיר ו"הנדר" מאת משה גרנות, חתנו של משה צ'רקסקי, שכנער בן 13 היה בבית בעת הפרעות.
למור עדין
למור עדין או למור במבוק (שם מדעי: Hapalemur) הוא סוג במשפחת הלמוריים. זהו פרימט בגודל בינוני האנדמי למדגסקר.
ג'וגינג
תרגיל
ניתן לבצע פעילות זו במים.
בית העולים
היסטוריה
לאחר המאורעות ננטש בית העולים, ובית חדש הוקם בקצהו הדרומי של רחוב אלנבי. מהבית החדש נגזר שמו של רחוב העלייה, המשכו של רחוב אלנבי.
למור עדין
מיני הלמורים המשתייכים לסוג זה מתאפיינים בפרווה חומה-אפרפרה, שגווני המשנה שלה נעים בין המינים בין אדמדם לירקרק. חרטומם קצר ואוזניהם עגולות ושעירות. גודלם נע בין 26-46 ס"מ ללא הזנב, שאורכו דומה או ארוך יותר. משקלם נע בין 700-2,300 גרם, אך לרוב אינו עולה על 1,700 גרם.
ג'וגינג
יתרונות
על פי מחקר של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד, ג'וגינג יעיל בהגדלת תוחלת החיים של האדם, ובהפחתת השפעות ההזדקנות, ומעניק יתרונות למערכת הלב וכלי הדם. ג'וגינג שימושי למלחמה בהשמנה ולשמירה על בריאות. המכון הלאומי לסרטן של ארצות הברית ביצע מחקרים המצביעים על כך שג'וגינג וסוגים אחרים של פעילות אירובית יכולים להפחית את הסיכון לסרטן הריאה, המעי הגס, השד והערמונית, בין היתר. האגודה האמריקאית לסרטן מציעה כי ג'וגינג של לפחות 30 דקות חמישה ימים בשבוע יכולה לסייע במניעת סרטן.
למור עדין
למורי במבוק חובבים יערות חזרן לחים. למרות שהם פעילים במשך כל שעות היום, שיא פעילותם הוא מיד לאחר הזריחה. הם חיים הן על האדמה והן בין העצים, ויודעים הן לרוץ על האדמה והן לקפץ בין עצים. הבאנדרו מבלה חלק ניכר מזמנו במים והוא שחיין טוב.
ג'וגינג
יתרונות
בעוד ג'וגינג על הליכון תספק יתרונות בריאותיים כגון מניעת סרטן וסיוע בירידה במשקל, מחקר שפורסם ב-BMC Public Health מדווח כי ג'וגינג בחוץ מעניקה יתרונות נוספים, של הגברת האנרגיה והריכוז. ג'וגינג בחוץ הוא דרך טובה יותר לשפר את רמות האנרגיה ולהעלות את מצב הרוח מאשר להשתמש בהליכון בחדר הכושר.
ג'וגינג גם מונע נזקי שרירים ועצמות המתרחשים לעיתים קרובות עם הגיל, משפר את ביצועי הלב ואת זרימת הדם, ומסייע בשימור עלייה מאוזנת במשקל.
מחקר דני שפורסם ב-2015 דיווח כי ג'וגינג קל ו"מתון" קשור לתמותה מופחתת בהשוואה ללא-ג'וגינג וגם לג'וגינג "מאומץ". הכמות האופטימלית בשבוע הייתה שעה עד 2.4 שעות, התדירות האופטימלית הייתה קטנה או שווה ל-3 פעמים בשבוע והמהירות האופטימלית הייתה "איטית" או "ממוצעת". מטא-אנליזה עדכנית על ריצה/ג'וגינג ותמותה, הכוללת יותר מ-230,000 משתתפים, מצאה כי רצים היו בסיכון נמוך ב-27% למוות מאשר לא רצים, במהלך מעקבים של 5.5-35 שנים.
למור עדין
ההריון אורך 135-150 יום וההמלטה, של ולד אחד או שניים, מתרחשת בין ספטמבר לינואר. הצאצאים נגמלים לאחר ארבעה חודשים לערך, אם אספקת המזון מספקת, ומגיעים לבגרות מלאה בגיל שנתיים. תוחלת חייהם היא עד לשתים-עשרה שנים.
מיון
החוקרים מסכימים כי בסוג נמצאים המינים הבאים:
מעבר לכך הדעות חלוקות לגבי הפרדתם של מספר מינים נוספים. יש המונים את הבאנדרו כמין בפני עצמו - H. alaotrensis, בעוד אחרים טוענים כי הוא אינו אלא תת-מין של למור הבמבוק האפור. אחרים הציעו, על סמך מידע שנאסף מדנא מיטוכונדריאלי, להפריד גם את תת-המין H. g. meridionalis למין עצמאי, H. meridionalis.
המין למור במבוק ענק (H. simus) הועבר לסוג עצמאי - Prolemur .
איילת לטוביץ'
איילת לטוביץ' (נולדה ב-31 ביולי 1972) היא שפית ומחברת ספרי בישול ישראלית.
ביוגרפיה
לטוביץ' נולדה בחולון. בבית הספר היסודי למדה בכיתת מחוננים. בבית הספר התיכון למדה במגמת קולנוע. לאחר סיום שירותה הצבאי כעורכת ביחידת ההסרטה של צה"ל למדה בבית הספר לבישול של "פרו לית'" בלונדון. בסיום לימודיה החלה לעבוד אצל שגריר בריטניה בישראל ולאחר מכן במסעדת "קרן" של חיים כהן. היא ניהלה את מסעדת "דיאדה", ששמה דגש על אוכל טרי ובריא. משנת 2005 ועד היום משמשת איילת כשפית של ביתא קפה, קפה-מסעדה שלו ארבעה סניפים.
לטוביץ' הגישה בצוותא עם גיל חובב את העונה הראשונה של תוכנית הבישול שום, פלפל ושמן זית של הערוץ הראשון בטלוויזיה והופיעה גם בתוכניות הכי טעים שיש בערוץ השני ומדריך האוכל בערוץ עשר.
כמו כן היא עורכת ומתרגמת ספרי בישול ואחראית לתרגום ולעריכה של סדרת ספרים בשם "מה אוכלים היום?".
ללטוביץ' בת מנישואיה לשף הצרפתי בנואה וינוז. כיום היא בת זוגה של הזמרת אליוט.
Leave (Get Out)
Leave (Get Out) הוא סינגל הבכורה של הזמרת האמריקאית, ג'וג'ו, שנמצא באלבום האולפן הראשון שלה, JoJo. השיר יצא, על ידי חברות התקליטים דה פמילי רקורדס ובלאקגראונד רקורדס, כסינגל המוביל של האלבום, ב-24 בפברואר 2004. השיר, שנכתב על ידי סאולשוק וקרלין, אלכס קנטרל ופיליפ וייט, והופק על ידי סאולשוק וקרלין, קיבל הצלחה מסחרית, בין היתר לאחר שהגיע למקום ה-12 בבילבורד הוט 100, ולמקום השני במצעד הסינגלים הבריטי. כאשר השיר הגיע למקום הראשון מצעד 40 שירי המיינסטרים, ג'וג'ו נהייתה, בגיל 13, לאמנית הסולו הצעירה ביותר שהגיעה למקום הראשון בארצות הברית. השיר מופיע במשחקי הקריוקי, Karaoke Revolution Volume 3 ו-Singstar Pop Hits.
נכון לינואר 2022, השיר הושמע למעלה מ-81 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
ג'וני לופטוס, מ-AllMusic, ציין את השיר כאחד מהשירים המובילים של האלבום, וכתב כי: "אין לו [לשיר] הרבה כוח עמידה, אבל דמות הגיטרה שלו היא מגע נחמד, והפזמון פוגע עם מספיק כמות של חוצפה". אמה מורגן, מ-Yahoo! Music UK, אמרה כי השיר הוא שיר החתימה של ג'וג'ו, וכי השיר יהיה "חזק מספיק" לבסס עליו קריירה מוזיקלית, אך העירה שלא תהיה לאמנית זהות מעבר לזה.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, בבימויו של אריק וייט ובכוריאוגרפיה של לורי אן גיבסון, מתרחש בבית ספר תיכון בקליפורניה. בווידאו קליפ, ג'וג'ו נראית עם חברים בחצר, במסדרון ובשירותי הבנות. היא נראית גם רוקדת עם מעודדות, כולל תמונות תלויות על הקירות עם החבר לשעבר שלה לכאורה. הווידאו קליפ היה מועמד בקטגוריית פריצת השנה בפרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2004. בשל כך, ג'וג'ו הייתה המועמדת הצעירה ביותר שהועמדה לפרס זה. הווידאו קליפ הוצג ב-Total Request Live של MTV, למשך 50 יום, והגיע, בשיאו, למקום הראשון. והגיע למקום הראשון. בשל כך, ג'וג'ו הייתה האמנית הצעירה ביותר שהווידאו קליפ הוצג בתוכנית, ושהגיעה למקום הראשון.
גרסאות אחרות
בדצמבר 2018, ג'וג'ו הוציאה גרסה מוקלטת מחדש של השיר, הכוללת שירה והפקה מחודשת. ג'וג'ו הקליטה מחדש את השיר, כמו כן את שני אלבומיה הראשונים, JoJo ו-The High Road, בעקבות מחלוקת עם בלאקגראונד רקורדס. נכון לינואר 2022, גרסה זו הושמעה למעלה מ-34 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ב-19 במרץ 2020, ג'וג'ו העלתה סרטון שבו היא שרה מהבית גרסה מחודשת לשיר, "Chill (Stay In)", שהכיל מילים שמעודדות בידוד עצמי וריחוק חברתי במהלך מגפת הקורונה. ב-23 במרץ 2020, ג'וג'ו הופיעה עם השיר, בשידור חי, בשיתוף עם הזמרת האמריקאית, טורי קלי.
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות
נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות היא יחידה במשרד המשפטים, אשר פועלת לקידום שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, למניעת אפלייתם, ולקידום עקרונות היסוד של חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, במטרה לשלבם בחברה הישראלית, כאזרחים שווי זכויות.
בראש הנציבות עומד נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. נכון לשנת 2023, הנציב הוא מר דן רשל.
היסטוריה
מאז שנות השבעים החלה במדינות מערביות שונות חקיקה בתחום זכויות האדם של אנשים עם מוגבלות. בישראל, לדוגמה, חוק התכנון והבנייה משנת 1974 קובע שיש להנגיש מבני ציבור לאנשים עם מוגבלות. עם התקדמות החקיקה במערב ומתוקפה, קמו במדינות שונות נציבויות שתפקידן להגן על זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות. לחוקים וללקחים מאכיפתם הייתה השפעה חוצת גבולות, ובשנות התשעים החברה הישראלית יכלה לבסס את החקיקה בתחום זה על ניסיון שנצבר בחוץ לארץ (למשל, מארצות הברית: Americans with Disabilities Act of 1990 (אנ'), המגן על מקבל שירות עם מוגבלות, ומבריטניה: Disability Discrimination Act, 1995 (אנ')).
בשנת 1995 ניסחה עמותת "בזכות" הצעת חוק על מנת להבטיח את שילובם של אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים. חבר הכנסת דדי צוקר הגיש הצעה זו בכנסת, והיא עברה קריאה ראשונה במרץ 1996. בעקבותיה, כונסה ועדה ציבורית בראשות ד"ר ישראל כץ, שהמליצה בשנת 1997 על חקיקה "מקיפה ומפורטת" לצמצום הפער הקיים בין עקרונות השוויון וכבוד האדם לבין מציאות חייהם של אנשים עם מוגבלות בישראל. בעקבות המלצה זו הוחזרה ההצעה לדיון בכנסת, ובחודש פברואר 1998 התקבל חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות. נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות הוקמה כיחידה במשרד המשפטים בשנת 2000. בשנת 2005 נחקק פרק הנגישות לחוק זה, ובשנת 2016 בוצע בחוק תיקון בנוגע ליצוג הולם בגופים ציבוריים גדולים.
נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות
נציב שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות מתמנה על פי החלטת ממשלה, אחרי התייעצות עם שר המשפטים ועם שר העבודה והרווחה, והוא ממונה ממונה על ביצוע תפקידי הנציבות. הנציב מתמנה לקדנציה בת שש שנים.
תפקידים
תפקידי הנציבות מוגדרים בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, פרק ו' סעיף 21 וכוללים:
הנציבות מוסמכת לפעול כדי להביא להשתתפות פעילה ושוויונית של אנשים עם מוגבלות בחברה.
הנציבות מופקדת על אכיפת החקיקה העוסקת בנגישות על כל היבטיה וחקיקת הייצוג ההולם בתעסוקה, והיא מוסמכת לחקור חשד לעבירה על החוק, להוציא צווי נגישות וכן להגיש תביעות אזרחיות ופליליות. הנציבות פועלת לקידום חקיקה ומדיניות בעיקר בתחומי התעסוקה, החינוך, הדיור בקהילה, הפנאי, הרווחה והנגישות בכל היבטיה.