cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד אסאו
ביוגרפיה
במשך שנות כהונתו, שמר על קשר עם אישי דת מוסלמים, קתולים-איטלקים, יוונים וארמנים, וכן עם אישים בכירים בממשלת טורקיה, בהם שרים ומנהיגי מפלגות פוליטיות.
מנוע הקיטור של ניוקומן
מבנה המנוע ואופן פעולתו
כאשר פתחו את שסתום האספקה (V), זרם הקיטור מן הדוד אל הצילינדר. לאחר מכן סגרו את שסתום האספקה ופתחו את שסתום ('V), שהזרים מים קרים ממכל גובה (C) לתוך הצילינדר. המים הקרים עיבו את הקיטור, הלחץ מתחת הבוכנה נפל, והיא נדחפה מטה בכוח הלחץ האטמוספירי הגדול יותר השורר מעליה. תנועת בוכנת הקיטור מטה גרמה להתרוממות בוכנת המשאבה ולשאיבת המים מן המכרה. הקורה חזרה למצבה הקודם על ידי משקל מוט בוכנת המים ובוכנת המים עצמה, שהיה גדול במעט מזה של בוכנת הקיטור. הקיטור שהוזרם מחדש אל הצילינדר הרחיק את שאריות מי העיבוי דרך שסתום חד־כיווני והחל מחזור פעולה חדש.
דוד אסאו
ביוגרפיה
שימש במשך כ-41 שנים כמנהיג הקהילה היהודית במדינה, ועד לפטירתו, היה הרב שכיהן במשך התקופה הכי ארוכה כרב ראשי במדינה באירופה.
שלט בשש שפות, בהן צרפתית, יוונית, איטלקית, לאדינו ועברית.
מנוע הקיטור של ניוקומן
מבנה המנוע ואופן פעולתו
במנועים מן הדגמים הראשונים הופעלו השסתומים בצורה ידנית, אך הדבר לא היווה כל בעיה מאחר שתנועת הבוכנות הייתה איטית מאוד. בדגמים מאוחרים יותר הופעלו השסתומים אוטומטית על ידי הקורה עצמה, באמצעות מערכת דחיפים. האגדה מספרת, שאת מנגנון השסתומים האוטומטי העשוי מיתרי חבל ותפסים (באנגלית: potter cord) המציא ב־1713 נער בשם המפרי פּוֹטֶר, שתפקידו היה לפתוח ולסגור את השסתומים של מנוע הקיטור במקום עבודתו. מכל מקום, מנגנון השסתומים שוכלל ככל הנראה עוד לפני 1715, והוא נראה בבירור באיורים המוקדמים ביותר של המנוע הידועים לנו, שצוירו על ידי הנרי בֵּייטוֹן ב־1717.
דוד אסאו
ביוגרפיה
בשנים האחרונות לחייו מונה הרב יצחק חליבה לשמש כסגנו, בשל גילו המתקדם, שמנע ממנו לבצע את כלל התפקידים המוטלים על החכם באשי.
מנוע הקיטור של ניוקומן
מבנה המנוע ואופן פעולתו
מרבית האיורים אינם מציגים את משאבת המים, אלא רק את מנוע הקיטור עצמו. כיום מקובלת הדעה, כי לפחות במנועים הראשונים השתמשו במשאבות שהבוכנה שלהן נעה מטה, במהלך הסניקה, באמצעות הכוח שהפעילה משקולת. רפליקת המנוע של ניוקומן המוצגת בטירת דאדלי כוללת משאבה מסוג זה, וספיקתה 12 פעימות לדקה, 10 גלון (54.6 ליטרים) בכל פעימה. במנועים שבנה לימים ג'יימס ואט נדחפה בוכנת המים במהלך הסניקה על ידי בוכנת הקיטור עצמה, ויכול להיות שהגרסאות המאוחרות של מנועי ניוקומן פעלו באותה צורה.
מיילו ונטימיליה
משנת 2016 מככב בתור ג'ק פירסון בסדרת הדרמה "החיים עצמם" של רשת NBC, ועל תפקידו היה מועמד לפרסי אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה שלוש פעמים ברציפות.
מנוע הקיטור של ניוקומן
חסרונותיו של מנוע ניוקומן ואחריתו
ב-1725 כבר היה המנוע בשימוש נפוץ במכרות פחם, והוא הוסיף להתקיים ללא שינויים מהותיים עד סוף המאה, אז נדחק על ידי מנועו של ג'יימס וואט היעיל יותר. שיפורים אחדים בפרטיו הטכניים ובגודלו של מנוע ניוקומן נעשו ברבע האחרון של אותה מאה על ידי ג'ון סְמִיטוֹן.
מיילו ונטימיליה
ביוגרפיה
ונטימיליה נולד באנהיים שבקליפורניה, לקרול ופיטר ונטימיליה. הוא הבן הצעיר במשפחה, לאחר שתי אחיות: לסלי ולורל. הוא נולד עם פגם בעצב השמאלי בשפה התחתונה, ולכן יש לו חיוך עקום מעט.
דוד אסאו
ביוגרפיה
הלך לעולמו באיסטנבול ב-14 ביולי 2002 (ה' באב ה'תשס"ב), ונקבר בבית הקברות היהודי הספרדי "אולוס" בעיר. הלווייתו יצאה מבית הכנסת הגדול "נוה שלום" באיסטנבול. ספדו לו נשיא טורקיה, אחמט נג'דט סזר, וראש הממשלה, בולנט אג'וויט.
מנוע הקיטור של ניוקומן
חסרונותיו של מנוע ניוקומן ואחריתו
חסרונו העיקרי של מנוע ניוקומן היה נצילותו הנמוכה. לאחר שהצילינדר קורר כדי ליצור תת-לחץ, נותרו דפנות הצילינדר קרים, ועם הכנסת מטען חדש של קיטור התעבה חלק ממנו והלך לאיבוד. המשמעות המעשית הייתה, שכמות בלתי מבוטלת של פחם התבזבזה בחימומו מחדש של הצילינדר. חיסרון זה לא היה משמעותי ביותר כל עוד המנוע הופעל במכרות פחם, אך הדבר מנע את ניצולו להנעת מכונות, מה גם שמהלך העבודה היחיד של הבוכנה היה תזזיתי ביותר.
מיילו ונטימיליה
ביוגרפיה
ונטימיליה סיים את לימודיו בתיכון "אל מודנה" שבמחוז אורנג' בקליפורניה בשנת 1995.
דוד אסאו
ביוגרפיה
השאיר אחריו שתי בנות ושני נכדים. סגנו, הרב יצחק חליבה, מונה לשמש תחתיו כחכם באשי וכרבה הראשי של טורקיה.
מנוע הקיטור של ניוקומן
חסרונותיו של מנוע ניוקומן ואחריתו
וואט הציג את המנוע הראשון שבנה ב-1769, אך הדבר לא דחק מיד את מנועיו של ניוקומן. וואט סירב לשלם תמלוגים על הפטנטים של ניוקומן, ורק כשפקע תוקפם, ב־1790, נחתם גורלם של מנועי ניוקומן להיעלם, אפילו במכרות הפחם.
מיילו ונטימיליה
ביוגרפיה
בגיל 18 קיבל מלגת לימודי קיץ בבית ספר לאמנויות התיאטרון – American Conservatory Theater. ונטימיליה למד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס במשך 4 שנים לקראת תואר באנגלית, אך נשר למען קריירת המשחק שלו.
קריירה
בגיל 18 החל מיילו ללכת למבחני בד, והופיע בתפקידים אורחים בסדרות שונות כמו "הנסיך המדליק מבל אייר", "CSI", "סברינה המכשפה הצעירה", "חוק וסדר" ו"בוסטון ליגל". הוא גם כיכב בכמה סדרות נעורים שירדו מהאוויר אחרי לא יותר משמונה פרקים כמו "המין השני".
בין השנים 2004–2005 שיחק בעונה האחרונה של הסדרה "חלום אמריקאי" בתור כריס פירס, בן השכנה החדשה העוברת להתגורר בסמוך למשפחת פריור.
החל משנת 2006 שיחק ונטימיליה באחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה של רשת NBC "גיבורים", שם הוא מגלם את הדמות של פיטר פטרלי, בעל היכולת לספוג כוחות מאחרים.
באמצע 2007, הופיע ונטימיליה בקליפ של פרגי לשיר "Big Girls Don't Cry". בנוסף באותה שנה, הוא הופיע בסרט האימה "Pathology".
בשנת 2014 שיחק בדרמה "גרייס ממונקו" בכיכובה של ניקול קידמן. עוד באותה שנה השתתף בקליפ של פריאנקה צ'ופרה לשיר "I Cant Make You Love Me".
בשנת 2015 גילם את דמותו של ג'ייסון לנון בעונה השנייה של סדרת גיבורי העל "גותהאם" שמשודרת ברשת FOX.
משנת 2016 הוא משחק לצד מנדי מור בסדרה הדרמה קומית "החיים עצמם" של רשת NBC, בדמותו של ג'ייק פירסון. ונטימיליה היה מועמד לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרת דרמה 3 פעמים ברצף בשנים 2017–2019.
בשנת 2018 שיחק בסרט "סיבוב שני" לצד ג'ניפר לופז, ושב לגלם את דמותו של רוברט בלבואה ג'וניור בסרט "קריד 2".
בשנת 2019 כיכב בסרט "אמנות המירוץ בגשם" לצדה של אמנדה סייפריד.
במרץ 2022 לוהק מיילו לככב בסדרת הפשע והמסתורין "The Company You Keep" ברשת ABC אותה גם יפיק; הסדרה מהווה עיבוד אמריקאי לסדרה דרום-קוריאנית "My Fellow Citizens!" משנת 2019.
חיים אישיים
ונטימיליה יצא במשך כ-3 וחצי שנים עם כוכבת הסדרה "בנות גילמור", אלקסיס בלדל. הזוג נפרד ביולי 2006.
הוא ואחותו צמחוניים מילדות. כמו כן, הוא ויתר על אלכוהול בגיל 22 והוא לא מעשן סיגריות. הוא זכה בתואר ה"צמחוני הסקסי ביותר" לשנת 2009 על ידי ארגון PETA.
4 בנובמבר
4 בנובמבר הוא היום ה-308 בשנה בלוח הגרגוריאני (309 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה נשארו עוד 57 ימים.
אחד ושלושה כיסאות
"אחד ושלושה כיסאות" (באנגלית: One and Three Chairs) הוא שמו של מיצב משנת 1965 מאת האמן האמריקאי ג'וזף קוסות (Joseph Kosuth). היצירה מורכבת מכיסא, תצלום של הכיסא וכתובת מוגדלת ובה הגדרה מילונית של המילה "כיסא". היצירה נחשבת לאחת מן הדוגמאות הידועות של האמנות המושגית.
העבודה היא מיצב המשתנה בכל מקום תצוגה. על פי ההוראות שחיבר קוסות למייצב ניתן לשחזר אותו בכל פעם עם כיסא אחר המלווה בתצלום שלו. האלמנטים הקבועים במיצב הם ההגדרה המילונית וכן הסידור של האלמנטים, אשר נעשה לפי תרשים מפורט.
פרוקומפסוגנתוס
פרוקומפסוגנתוס (שם מדעי: Procompsognathus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצלופיזיים שחי בתקופת הטריאס הקדומה בגרמניה.
אחד ושלושה כיסאות
העבודה של קוסות מעמתת בין ייצוגים סמיוטים שונים, של מה שנדמה כאובייקט אחד - כיסא. בהצמדתם זה בסמוך לזה מתעוררת שאלה אסתטית לגבי ה"מקור" של הכיסא. על פי האסכולה ה"פלטוניסטית" הכיסא ה"ממשי" מהווה תחליף וייצוג של האידאה של הכיסא, אולם, גישות פוסט-מודרניות יראו בכל אחד מן הייצוגים של הכיסא כתחליף.
פרוקומפסוגנתוס
מאפיינים
משמעות שמו של דינוזאור זה היא "דמוי-קומפסוגנתוס", אף שאין לו קשר משפחתי למשפחת הקומפסוגנתוסיים של תקופת היורה. ככל הנראה הקשר הוא צורת הלסתות הדומה שלהם.
זהו יצור טורף קדום שהגיע לאורך מטר אחד בממוצע ונע במהירות על שתי רגליים. הוא היה קל ביותר וכנראה שמשקלו הגיע רק ל-1.1 ק"ג. מבנה ירכיו מצביע על רגליים שיכלו לגמוא מרחקים. הוא היה בעל גוף קל, טפרים בזרועותיו ולסתות צרות ודמה לקרובו הצלופיזיס. ככל הנראה הוא היה טורף או אוכלי נבלות. דינוזאור זה תואר בשנת 1913 על ידי הפלאונטולוג הגרמני אברהרד פראס.
בתרבות
הדינוזאור מוכר בעיקר בזכות שני הספרים של פארק היורה, בהם הוא מתואר כיצור טורף קטן הנע בלהקות וטורף יצורים גדולם ממנו, בין השאר בעזרת ארס. לא התגלו בלוטות ארס במאובנים וגם לא תיעוד של ציד שלו בלהקות.
Comodo
Comodo ("קומודו") היא חברת אבטחת מידע אמריקאית העוסקת בעיקר באבטחת אתרי אינטרנט, מוסדות ממשל ובנקים ברחבי העולם, ובפיתוח טכנולוגיות אבטחה לשוק התעשייתי. Comodo מוכרת בעיקר בזכות הפיתוחים המתקדמים שלה בתחום הצפנת המידע SSL. בנוסף משווקת החברה גם מגוון רחב של מוצרים המיועדים לשוק הפרטי כגון: תוכנות אנטי וירוס, פיירוול, רוגלות, תוכנות שיחזור מידע, תוכנות מעקב, ותוכנות להצפנת מידע באמצעות דואר אלקטרוני. בנוסף על המוצרים בתשלום מציעה Comodo גם מוצרי אבטחה בחינם המיועדים לשימוש ביתי. החברה פועלת גם באירופה ואסיה: לקומודו למעלה מ-30 מיליון התקנות של מוצרי האבטחה שלה ברחבי העולם. בנוסף על כך החברה היא חברה מאושרת CA מטעם הארגון הבינלאומי הקובע את הסטנדרטים של אבטחת אתרים ומידע באינטרנט. בנוסף לכך קומודו נחשבת לחברה השנייה בגודלה בעולם במתן אישורים ותעודות דיגיטליות לאתרי אינטרנט ואבטחת מידע בהם. מוצרי חברת קומודו קיבלו את האישורים של החברות Opswat Certification, Computing Security, WildList Organization, West Coast Labs, ICSA Labs ו-CINET.
הביאה השנייה
לפי הברית החדשה, הבטיח ישו לפני מותו לשוב ולהופיע, ומאמיניו מחכים מאז לשובו. הביאה השנייה מזוהה עם הארמגדון ועם מלחמת גוג ומגוג כאירועים שיסיימו את התקופה ה'טבעית' בבריאה.
בברית החדשה, אף שהיא נזכרת מספר פעמים, חזרתו של ישו אינה מפורטת כל צרכה, (למעט בחזון יוחנן, בעיקר בפרק כ פסוקים 4-6) ותיאורה שופע מטפורות ואלגוריות. מסיבה זו צמחו לתיאורים אלה פרשנויות רבות, ומעטים הם הטוענים להבנה מוחלטת שלהם. ברם, על רוב הנוצרים מוסכם שישו ישוב לעולם הגשמי באחרית הימים כדי לשפוט את החיים והמתים (אשר יקומו לתחייה) ביום הדין ולהקים את מלכות האל, שאליה יורשו להיכנס רק הצדיקים ואשר תימשך לעולמי עד. בכך, על-פי הנצרות, תבואנה נבואות אחרית הימים שב"ברית הישנה" (התנ"ך) לידי קיום.
אף על פי שהזרמים המרכזיים בנצרות אינם מציינים את התאריך המדויק שבו תתרחש הביאה השנייה, במהלך ההיסטוריה היו מספר ניסיונות לנבא את התאריך שלה:
פרוסיה
פרוסיה (ביוונית παρουσία, במובן ביאה, הגעה או נוכחות מהמילה Οὐσία שמשמעותה להיות או נוכחות) הוא מונח הבא לתאר את ביאתו השנייה של ישו. המונח עצמו, המקושר למילה הארמית (שנקלטה בעברית) פרהסיה, במובן נוכחות גלויה, מופיע בברית החדשה 24 פעמים. 17 פעמים המונח מקושר לישו, 6 פעמים מקושר להגעתם של אנשים רגילים (למשל בפסוקים "והנני שמח בביאת אסטפנס ופרטונטוס ואכיקוס", "האלהים המנחם את-השפלים נחם אתנו בבוא טיטוס") או כאשר המחבר מתייחס אל עצמו (למשל בפסוקים "למען תרבה על ידי תהלתכם במשיח ישוע בשובי לבוא אליכם" ).
משיחי שקר בנצרות
בנצרות היו מספר אנשים שהם או תומכיהם טענו כי הם מגלמים את ביאתו השנייה של ישו. בין היתר:
The Country
"The Country" הוא מיצב שנוצר והוצג בשנת 2002 על ידי הפסלת הישראלית סיגלית לנדאו. שמו של המייצב מהווה תרגום מילולי לשמו של עיתון "הארץ", שדפיו בשנתיים שלפני התערוכה היוו חומר גלם עיקרי במיצב. המיצב נחשב לאחת מיצירות האמנות הפופולריות ביותר בתולדות האמנות הישראלית וזכה לכמות שיא של מבקרים בתערוכה לתקופה. על פי הערכות ביקרו בתערוכה כ־15 אלף איש.
התערוכה "The Country" נפתחה ב-5 בספטמבר 2002 בגלריה אלון שגב ששכנה במרתף בית יהונתן, ברחוב שאול המלך 23 שבמשכן לאמנויות הבמה בתל אביב-יפו. בתערוכה חילקה לנדאו את הגלריה ל-2 חלקים עיקריים. חלל הכניסה לגלריה הפך ל"חדר הכביסה" ובו הציבה לנדאו עצי רימון, התלויים במהופך מן התקרה והעשויים מעיסת נייר עיתון. על העצים הופיעו פרות רימון העשויים אף הם מנייר, הנושאים שרידים של כתבות דפי העיתון שמהם נוצרו. בריאיון לקראת פתיחת המיצב תיארה לנדאו את הקשר השימוש בנייר העיתון כחומר ואת המשמעויות המטאפוריות העולות ממנו: "מעניין אותי הקשר בין מקומות ויחסי הגומלין בין שתי הסביבות השונות בתכלית, הקוטביות. הסופר עוקב אחר חלוף הימים וייצור וקטיפת הפירות, והמחברת המונחת למרגלותיו מתעדת את כותרות העיתונים של אותו יום. ניתן לקחת פרי מהערימה, לבדוק מה התאריך עליו ולבדוק במחברת מה בדיוק אירע באותו יום" על הקיר יצרה לנדאו מתקן דמוי מאזניים, העשוי בקבוקי פלסטיק חתוכים, המחוברים בצינורות השקיה ומכילים נוזל דמוי דם והפועל על פי חוק כלים שלובים.
דרך דלת מתכת עבר הצופה אל חלל החלל הנוסף, אשר אותו הפכה לנדאו לגג של בניין תל אביבי, שנוצר על ידי ציפוי הקירות בתצלומי ענק של העיר וביצירת שכבה המדמה גג מכוסה בסיד וזפת על רצפת הגלריה. על הגג הציבה לנדאו שלוש דמויות אדם בגודל טבעי, פשוטות עור וחשופות שרירים, העשויות אף הן מנייר עיתון וצבועות בצבע אדום-חום. באחד מן המאמרים אודות התערוכה כונו הדמויות בשמות "הקוטפת", "הסוחב" ו"סופר הפירות".
פרשנויות שונות השוו את המיצב של לנדאו לציורו של ראובן רובין "פירות ראשונים" (1923). קישור זה נובע הן מכוונתה המקורית של לנדאו לכנות את מיצבה בשם דומה והן בניגוד האוטופי שבין שתי היצירות. בעוד ציורו של רובין מבטא כמיהה אל עתיד הרמוני, הרי שמיצבה של לנדאו מדמה מצב של אסון אפוקליפטי.
פיליפ ליידר כינה את המיצב במאמר בכתב העת "ארץ אחרת" כ-"הגרניקה של ישראל".
בעדותו בפני בית המשפט הצבאי במשפט הסרבנים (ישראל, 2003), שפורסמה אחר כך בספר ״משפטי הסרבנים״ בהוצאת בבל, העיד הסרבן שמרי צמרת שהמיצב השפיע עליו בהחלטתו לסרב לקחת חלק בכיבוש. השופטים גזרו עליו ועל ארבעת חבריו הסרבנים שנת מאסר.
סמדר שפי הגדירה את המיצב כאלגוריה למצב בו "תושבי כדור הארץ משלמים מס של שכול וכאב למולך כלשהו, מס שהופך אזור כפרי פורח לשממה". יגאל צלמונה תיאר את הדמויות כמבטאות "סינתזה של מידע ובשר, בלי עור שיחצוץ בין המציאות ש'בחוץ' ל'פנים'". במאמר "סיגלית לנדאו: איגרא רמה", תיאר גדעון עפרת את היצירה במונחים של התפקחות מאוטופיות מודרניות:
בעקבות התערוכה יצא, בהוצאת הספרים Spartizan ו-D.K.GraubArt, ספר המתעד את התערוכה.
חאווייר ברדם
חאווייר אנחל אנסינס ברדם (בספרדית: Javier Ángel Encinas Bardem; נולד ב-1 במרץ 1969), הוא שחקן קולנוע ספרדי, זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב, ופרס באפט"א לשנת 2007 על תפקידו בסרטם של האחים כהן "ארץ קשוחה". ברדם קיבל גם שלוש מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר; על תפקידו בסרטו של ג'וליאן שנאבל "לפני שהלילה יורד" בשנת 2000, על תפקידו בסרטו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "ביותיפול" בשנת 2010 ועבור תפקידו בסרטו של אהרן סורקין "הזוג ריקרדו" בשנת 2021.
ביוגרפיה
ברדם נולד בלס פאלמס, האיים הקנריים, שהם טריטוריה של ספרד, וגדל במשפחה נוצרית-קתולית. לקרלוס אנסינס ולשחקנית הקולנוע פילאר ברדם. ברדם הוא בן למשפחת שחקנים ותיקה מאוד בספרד שהופיעה בשלל סרטים מקומיים. אחיו הגדולים קרלוס ומוניקה, אף הם שחקנים. את תפקיד הבכורה קיבל ברדם כשהיה בן 5, בסדרת הטלוויזיה "El Pícaro", ובהמשך הופיע בתוכניות טלוויזיה מקומיות. לפני שהפך לשחקן קולנוע שיחק בנבחרת הרוגבי הלאומית של ספרד.
קריירה מקומית בספרד
בשנת 1990, כשהוא בן 20, שיחק ברדם בתפקידו הראשון בסרטו של הבמאי ביגאס לונה "The Ages of Lulu" המבוסס על
ספרה של אלמודנה גרנדס. כעבור שנתיים חזר ברדם לשתף פעולה עם לונה בסרט "נקניק נקניק", על תפקידו בסרט היה מועמד ל"פרס גויה". ב-1993 קיבל ברדם מועמדות שנייה לפרס גויה על תפקידו בסרט נוסף מבית היוצר של ביגאס לונה "Huevos de oro". לאחר שנתיים של מועמדויות זכה לבסוף בפרס גויה על תפקידו בסרט "(Running Out of Time (Días contados". כעבור שנה שיחק בסרט "(Mouth to Mouth (Boca a boca" וזכה בפרס גויה השני שלו, על משחקו כוויקטור ונטורה. ב-1997 שיתף פעולה עם הבמאי פדרו אלמודובר בסרט "אהבת בשר ודם" וזכה לביקורות נלהבות וכמו כן בפרס הקולנוע האירופי ובפרס גויה השלישי שלו.
המעבר להוליווד
סרטו הראשון בשפה האנגלית היה "לרקוד עם השטן" ב-1997, בו גילם רוצח פסיכופת בשם רומאו דולורוסה.
בשנת 2000 גילם את דמותו של הסופר והמשורר ההומוסקסואל הקובני רינלדו ארנס בסרט "לפני שהלילה יורד" בבימויו של ג'וליאן שנאבל. תפקיד זה זיכה אותו בהערכה רבה ומועמדות לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב. ברדם היה שחקן הקולנוע הספרדי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר. שנתיים לאחר ההצלחה חזר ברדם לספרד כדי לשחק בסרט "ימי שני בשמש", על תפקידו זכה בפרס גויה רביעי וקיבל שתי מועמדויות לפרס הקולנוע האירופי.
בשנת 2004 שיחק במותחן שובר הקופות "הנוסע" בבימויו של מייקל מאן. באותה שנה, שיחק ברדם בסרטו של אלחנדרו אמנבר "הים שבפנים", בו גילם את דמותו של "רמון סמפדרו" – אדם משותק הנלחם במשך 30 שנה על זכותו למות בכבוד. על תפקידו קיבל ברדם את פרס הקולנוע האירופי, את פרס פסטיבל הסרטים של ונציה ומועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2007 היה ברדם לשחקן הקולנוע הספרדי הראשון שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "ארץ קשוחה", סרטם עטור השבחים של האחים כהן שבו גילם ברדם את אנטון שיגור - רוצח שכיר, פסיכופת אנטי חברתי, שנשכר על מנת להשיב 2 מיליון דולר לבעליהם. הדמות מוגדרת כ"רוע בלתי ניתן לעצירה". על תפקידו בסרט קיבל גם את פרס גלובוס הזהב ואת פרס באפט"א.
בשנת 2008 הופיע בסרטו של וודי אלן "ויקי כריסטינה ברצלונה", בסרט שיחק את דמותו של חואן אנטוניו גונזלס, צייר כריזמטי שנמשך לכריסטינה (סקרלט ג'והנסון). על תפקידו קיבל ברדם מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2010 הועמד ברדם בפעם השלישית לפרס אוסקר ולפרס באפט"א על תפקידו בסרט הדרמה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "ביותיפול", בו שיחק בתפקיד אוקסבל, גרוש ואב לשני ילדים המתוודע לכך שהוא חולה במחלה סופנית. באותה שנה שיחק גם בסרט "לאכול להתפלל לאהוב", לצד השחקנית ג'וליה רוברטס.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד הנבל הראשי בסרט ה-23 בסדרת ג'יימס בונד – "סקייפול", אותו ביים סם מנדס. ושיחק בסרטו של טרנס מאליק "אל הפלא" לצידם של בן אפלק, רייצ'ל מקאדמס ואולגה קורילנקו.
בשנת 2013 הופיע בסרט הפשע של רידלי סקוט, "היועץ" בכיכובם של בראד פיט, מייקל פסבנדר, קמרון דיאז ופנלופה קרוז.
בשנת 2015 כיכב לצד שון פן בסרט הפעולה "מתנקש על הכוונת" של הבמאי הצרפתי פייר מורל.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של שון פן "הפנים האחרונות", לצדם של שרליז ת'רון, ז'אן רנו וג'ארד האריס.
בשנת 2017 שיחק בסרט החמישי בסדרת הסרטים של "שודדי הקאריביים" שיצא במאי, "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר". באותה שנה שיחק במותחן הפסיכולוגי "אמא!" לצד ג'ניפר לורנס. את הסרט כתב וביים דארן ארונופסקי. כן שיחק את פבלו אסקובר בתפקיד הראשי בסרט "פבלו".
בשנת 2021 גילם את דסי ארנז בסרט הדרמה הביוגרפי "הזוג ריקרדו". על תפקידו בסרט קיבל ברדם מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך.
ב-2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרט ללא מוצא (באנגלית: The Roads Not Taken). בסרט שביימה סאלי פוטר הוא משחק (עם סלמה הייק, אל פנינג ולורה ליני) סופר שהגיע בצעירותו ממקסיקו לניו יורק, שיוצא ונכנס לעולמות שונים. הסרט מראה את המציאות של החיים שהיו יכולים להיות לו, אילו עשה בחירות אישיות אחרות.
בשנת 2022 פורסם כי ברדם יגלם את המפלצת של פרנקנשטיין בסרט "כלתו של פרנקנשטיין"; גרסה מחודשת לסרט באותו שם משנת 1935. באותה שנה שיחק בסרט "קרוקודיל לייל".
חיים אישיים
מאז 2007 הוא נמצא בזוגיות עם השחקנית הספרדייה פנלופה קרוז. בארדם וקרוז שומרים על פרופיל ציבורי נמוך, והם מסרבים לדון בחייהם האישיים. ביולי 2010 הם נישאו בטקס שנערך באיי בהאמה. ב-23 בינואר 2011 נולד להם בן, וב-22 ביולי 2013 נולדה להם בת.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, ברדם ואשתו פנלופה קרוז (ביחד עם עוד קולנוענים ספרדיים כמו פדרו אלמודובר) האשימו את מדינת ישראל בביצוע רצח עם בפלסטינים, ואף שיגרו מכתב חריף לאיחוד האירופי – בו גינו את פעולות צה"ל ברצועת עזה.
יחסי דנמרק–קוסובו
יחסי דנמרק-קוסובו הם היחסים הבילטרליים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ממלכת דנמרק לבין הרפובליקה של קוסובו. קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008, דנמרק הכירה בכך ב-21 בפברואר 2008. שגריר דנמרק לקוסובו כפוף לשגרירות בווינה שבאוסטריה מאז 6 במרץ 2008.
צבא
דנמרק תרמה קבוצה של כ-308 חיילים לכוח קוסובו שבראשות נאט"ו. נכון לנובמבר 2010, נותרו בתוכה יחידה של 152 חברים.
בולטימור אוריולס
בולטימור אוריולס (באנגלית: Baltimore Orioles) היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר בולטימור, מרילנד. הקבוצה משחקת בבית המזרחי של האמריקן ליג.
היסטוריה
האוריולס הוקמו ב-1901 והם אחת משמונה הקבוצות המייסדות של האמריקן ליג. בשנה הראשונה פעלה הקבוצה בעיר מילווקי תחת הכינוי מילווקי ברוארס (ללא קשר לקבוצה בעלת השם הזהה שנוסדה ב-1970), וב-1902 עברה לשחק בסנט לואיס, עיר בה שיחקה במשך יותר מחמישה עשורים, תחת הכינוי סנט לואיס בראונס.
לאחר שורה של כישלונות מקצועיים ואי הצלחה כלכלית, הגיע בעל הקבוצה, ביל ויק, למסקנה כי אין מקום לשתי קבוצות בייסבול בכירות בסנט לואיס (בעיר שיחקה במקביל גם הסנט לואיס קרדינלס) ולכן החל בניסיונות לגרום לקרדינלס לעזוב את העיר. הוא גייס שחקנים ואנשי מקצוע שזוהו עם הקרדינלס ונקט בפעולות נוספות במטרה לערער את בסיס האוהדים של היריבה העירונית. נראה היה שעמלו נשא פרי, כשבעלי הקרדינלס חיפשו קונה לקבוצה, אך כשיצרנית הבירה הענקית אנהאוזר-בוש רכשה את הקרדינלס היא הודיעה כי תשאיר אותה בסנט לואיס ובכך סתמה את הגולל על מאמציו. ויק שהבין כי אין לו יכולת להמשיך בתחרות, חיפש עיר אחרת להעביר אליה את הקבוצה; ניסיונותיו להעבירה חזרה למילווקי או לבולטימור לא צלחו, לאור התנגדות בעלי הקבוצות האחרות בליגה, והוא נאלץ למכור את הקבוצה.
תחת הבעלות החדשה הסכימה הליגה לאשר את המעבר וב-1954 התמקמה הקבוצה בבולטימור, מקום מושבה עד היום. שמה של הקבוצה שונה לבולטימור אוריולס, כשם של ציפור שיר נפוצה הנושאת את שם העיר, וכשמה של קבוצת בייסבול מקומית שפעלה בעבר בעיר.
לאחר שהצליחה רק פעם אחת בעבר, ב-1944, להעפיל לוורלד סיריס ונחשבה לאחת הקבוצות החלשות בליגה, שינתה הקבוצה את פניה בבולטימור. היא זכתה שש פעמים באליפות האמריקן ליג ושלוש פעמים בוורלד סיריס: ב-1966, 1970 ו-1983, כולם יחד עם המגיש המצטיין ג'ים פאלמר.
ידידי ישראל במפלגה השמרנית
ידידי ישראל במפלגה השמרנית (באנגלית: Conservative Friends of Israel - CFI, מילולית: הידידים השמרניים של ישראל) הוא ארגון בריטי פרו-ישראלי, הפועל בקרב השלטון הבריטי, בעיקר בקרב חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית. הארגון הוקם ב-1974 והוא ממומן על ידי מקורות עצמאיים. כיום מונה הארגון כ-1,500 חברים. יושבת ראש הארגון היא חברת הפרלמנט ג'יליאן שפרד, שהייתה חברת קבינט בתקופת ג'ון מייג'ור.
מטרתו המוצהרת של הארגון היא "שחברי הפרלמנט מטעם השמרנים לא יראו את ישראל כפי שהיא משתקפת ב-BBC ובעיתונות הזרה" אלא "להביא לכך שהחברים, מרמת המנהיג ועד לאחרון הפרלמנטרים, יקבלו תפיסה נכונה ומאוזנת יותר ביחס לישראל". ב-1994 הצליח הארגון להביא לביטול אמברגו נשק בריטי על ישראל.
הארגון מעודד ביקורים בישראל, של חברי הפרלמנט הבריטי, נציגים בריטים בפרלמנט האירופי ובכירים בשלטון. הארגון יוזם מפגשים בינם לעמיתים ישראלים. בנוסף פועל הארגון לשיתוף יזמים ומפעלים ישראלים ביוזמות ממשלתיות בריטיות.
הנאשמים
הנאשמים הוא סרט אמריקאי משנת 1988, בכיכובן של ג'ודי פוסטר וקלי מקגיליס, ובבימויו של ג'ונתן קפלן.
מבוסס חלקית על המקרה האמיתי של האונס של שריל אראוחו שהתרחש בבר במסצ'וסטס ב-1983, זהו אחד הסרטים ההוליוודיים הראשונים שהתמודד עם נושא האונס באופן ישיר.
ג'ודי פוסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור גילום התפקיד של שרה טוביאס, וכן בפרס גלובוס הזהב.
עלילה
בפתיחת הסרט, בחור צעיר בשם קנת' ג'ויס (ברני קולסון) יוצא בריצה מתוך בר קטן בצד הכביש. כעבור זמן קצר, נשמעות צרחות איומות של אישה, בזמן ששרה טוביאס (ג'ודי פוסטר) יוצאת מתנדנדת מהבר, שם מסתבר שעברה אונס קבוצתי קשה. כשהמשטרה מגיעה ואוספת אותה בכביש הבינעירוני, ג'ויס מספר להם ששלושה גברים אנסו אותה לעיניי קהל נוכחים במקום. בבית החולים, שרה פוגשת את קתרין מרפי (קלי מקגיליס), התובעת במקרה. למרות ששרה מצליחה לזהות את התוקפים שלה, קתרין לא מתרשמת ממנה לטובה, ורוצה לסגור את התיק מכיוון ששרה הייתה שיכורה ולבושה, בעיניה, באופן פרובוקטיבי, עם מחשוף.
שרה מתעקשת שהתיק יתקדם, וקתרין מגיעה עם שלושת האנסים לעסקת טיעון על סעיף מופחת עם עונש מאסר מינימלי. שרה זועמת על כך, ומרגישה שמאשימים אותה בפשע שבוצע בה, וששוללים את זכותה להציג את סיפורה בפני בית משפט. היא מתעמתת עם קתרין, וצועקת עליה שבזמן שאנסו אותה שלושה גברים על מכונת הפינבול, כל הקהל מסביב הריע ועודד את האנסים, ושלא אותה קתרין צריכה לשפוט.
כשהיא חוזרת הביתה לקרוואן שבו היא חיה עם בן זוגה, לארי וכלבתה סיידי, היא שוקעת בדיכאון מהטראומה, וגוזזת את שערה, לארי לא מגלה כלפיה אמפתיה, ומנסה לשכנע אותה לשכב איתו. היא מסרבת, ובזעם, אומרת לו להסתלק ולא לחזור. למחרת, בחנות תקליטים, גבר ניגש אל שרה ומנסה להתחיל איתה באופן גס ובוטה, וממשיך להטריד אותה גם כשהיא מנסה לברוח ממנו. הוא מגלה לה שהוא היה אחד מהצופים באונס שלה, ושואל אותה בצחוק, "רוצה לשחק פינבול?". שרה מאבדת את עשתונותיה, נכנסת למכוניתה, ומתנגשת בטנדר של הגבר המטריד. שניהם נלקחים לבית החולים עם פציעות קלות.
קתרין מגיעה לבית החולים, אכולת רגשות אשם שלא התייעצה עם שרה לפני שסגרה עסקה עם האנסים. היא נחושה עכשיו בדעתה לתבוע את המעודדים למעשה בשידול פלילי. כך, האונס יירשם בפרוטוקול, והאנסים ירצו את העונש המרבי לפשע המינורי יחסית במסגרת עסקת הטיעון. עמיתיה בפרקליטות חושבים שהשתגעה, ואינם מסייעים לה, אך שרה וחברתה סאלי נרתמות לעזרתה. סאלי היא מלצרית בבר שבו התרחש האונס, והיא מזהה את המעודדים עבור קתרין, שמגישה נגדם כתב אישום.
המשפט מתחיל ברגל שמאל, כאשר קתרין מחליטה שסאלי לא תוכל להעיד מכיוון שהיא ראתה את שרה מפלרטטת עם אחד האנסים מוקדם יותר. אך היא מצליחה למצוא את הבחור שהתקשר למשטרה, קנת', סטודנט באוניברסיטה הסמוכה. קנת' אינו רוצה להעיד; מסתבר שאחד האנסים הוא חבר שלו. הוא טוען שזו לא אשמת הקהל בבר. "זה היה כמו הצגה, הם צפו. זה לא כזה עניין". אך כשקלי משמיעה לו את ההקלטה שלו לקו החירום, והוא שומע את הזעזוע שחווה באותו הערב בזמן אמת, הוא מסכים להעיד.
במשפט, שרה מספרת בפרטי פרטים את כל ההתרחשויות של אותו לילה, כיצד זה אחר זה אנסו אותה שלושת הגברים, וכיצד הקהל קרא להם קריאות עידוד. הסרט מציג את כל זאת לצופים הקולנועיים בפלאשבקים, בהם רואים כיצד האחד מסייע לשני להצמיד אותה למכונת הפינבול בזמן האונס, וגברים בבר צועקים "תגרום לה לגנוח!" ו"תכניס לה!" וגם "אחת, שתיים, שלוש, ארבע! אנוס את הכוּס הזה עד שיפצע!"
המקרה של קלי מקגיליס
ב-1982 קלי מקגיליס הותקפה, נשדדה ונאנסה בביתה בידי לירוי ג'ונסון, פושע מין ששוחרר זמן קצר לפני כן מכלא נוער. בגלל גילו הצעיר, על אף הרשעתו בתקיפתה, הוא ריצה עונש קצר למדי של כשלוש שנים. נגד שותפו לפשע, שהיה בגיר, לא נמצאו מספיק ראיות כדי לתבוע אותו לדין. חוויה זו הביאה את מקגיליס לבקש את התפקיד של התובעת קתרין מרפי, למרות שהיא לוהקה בתחילה דווקא לתפקיד שרה טוביאס. לירוי ג'ונסון ריצה מאסר נוסף בגין איומים נגד רונלד רייגן וג'ורג' בוש, ומאוחר יותר נידון לחמישים שנות מאסר בגין שני מעשי אונס נוספים.
ביקורת ופרסים
הסרט הכניס סך הכל $32,078,318 בקופה בארצות הברית. הוא גרף ביקורות חיוביות, עם דירוג של 95% באתר Rotten Tomatoes.
רוג'ר איברט כתב שמוסר ההשכל של ההליכים המשפטיים המתוארים בסרט הוא "אולי המסר הכי חשוב שיש לסרט הזה להציע... שהטרדה מינית מילולית, בין אם היא מתקיימת בצורה גסה בחדר אחורי בפאב, או בין אם היא מרומזת בסיטואציה יומיומית, היא סוג של אלימות - כזו שאינה משאירה סימנים נראים לעין אך בכל זאת יכולה לגרום לקורבנותיה לחוש אי-יכולת לנוע בחופשיות ובקלות בחברה. זהו סוג של כליאה."
הסרט היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 1989.
שטפן לוקס
שטפן לוקס (בצ'כית: Štefan Lux; 4 בנובמבר 1888 – 3 ביולי 1936) היה עיתונאי יהודי ממוצא צ'כי שפעל בשנות עלייתם של הנאצים לשלטון באוסטריה ובגרמניה, שחקן תיאטרון, משורר ובמאי. הוא התאבד בפומבי ביריית אקדח במהלך ישיבה של חבר הלאומים במחאה על משטר הנאצים.
ביוגרפיה
לוקס נולד במלצקי (בסלובקית: Malacky) שבהונגריה (כיום סלובקיה) בקיץ 1888 להורים יהודים ממוצא צ'כי. אביו היה אינטלקטואל ונוטריון מכובד בעירו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בברטיסלאבה למד משפטים באוניברסיטת בודפשט, אך לא מצא סיפוק במקצוע זה. בווינה למד דרמה בשנת 1911, והתפרנס מקריירת משחק בתיאטרון עד שנקטעה ב-1914 – כאשר נקרא להילחם במלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה שירת בחזית ואושפז פעמיים במצב קשה. הוא חלה בטיפוס הבהרות ונפגע משני כדורים – האחד בזרועו והשני בריאתו, שנותר בתוכו עד יום מותו. בשנת 1919, לאחר סיום המלחמה, עבר לברלין, שם ביים את סרטו היחיד.
ב-1922 נולד לו ולאשתו דורה בן, אלברט. באותן שנים עבד לוקס עבור מספר אולפנים ומוציאים לאור, עד שהחל בדרכו כעיתונאי עבור העיתון "די ולטבינה" ("במת העולם") של ברלין שעבר לשווייץ עם עליית היטלר לשלטון. הפרנסה ממקצוע העט הקשתה על המשפחה, אך לפני מותו תיאר לוקס את ארבע עשרה שנותיו עם אשתו כהרמוניות.
יצירותיו
תחת שם העט פטר שְׁטוּרְמְבּוּש (Peter Sturmbusch) פרסם לוקס ארבע יצירות בגרמנית: בנוסף ביים לוקס סרט בשם "צדק" (Gerechtigkeit), אשר הושלם ב-1 בפברואר 1920. לוקס נחשף לאנטישמיות משחר ילדותו. הסרט נועד לשלול את הסטריאוטיפים שהדביקה החברה ליהודים, ועסק במאבקם לשמור על הגינות על אף גירושים וגזרות. הפרמיירה בברלין תוכננה למרץ אותה שנה, אך לאחר הפוטש של קאפ חששו המשקיעים מפני האווירה הפוליטית הכבדה ומשכו את תמיכתם; "צדק" מעולם לא הוקרן.
מותו
שטפן לוקס התאבד ביריית אקדח תופי באולם הישיבות של חבר הלאומים בז'נבה במהלך ישיבה ביום שישי, 3 ביולי 1936. בזמן נאום הפתיחה של בא הכוח הספרדי על כיבוש אתיופיה בידי איטליה תחת משטר הפשיזם של מוסוליני, עשה לוקס את דרכו מתא העיתונאים לרחבה השמורה לצלמי עיתונות, ובשולפו אקדח טעון, זעק "C'est le dernier coup" – "זוהי המכה הניצחת" – וירה בעצמו בחזה. הוא פונה לבית החולים, ומת עוד באותו היום, לאחר שעות של ייסורים. אחד ממכתבי ההתאבדות שלו הופנה לסר אנתוני אידן, שר החוץ הבריטי ובא הכוח האנגלי בחבר הלאומים, וזו לשונו:
לוקס מת בבית החולים בסביבות השעה תשע באותו ערב בייסורים. לפני מותו דיבר עם הרב הראשי של ז'נבה וביקש להיקבר בין יהודים. כבקשתו נקבר לוקס בבית העלמין היהודי בז'נווה. במימון הקהילה. לוקס העביר גם מספר מכתבים לאשתו, ובהם הביע את רצונו שיטפלו בה ובבנו לאחר מותו. על קברו נחקקה הכתובת "Martyr D'Israël" (מרטיר ישראל). בהלווייתו נכחו אישים רבים. רוברט דל, עורך עיתון "המנצ'סטר גוארדיאן", נשא דברים אלו:.
תגובה להתאבדותו
ראש הממשלה הבלגי הוסיף ואמר כי "למקרה ההתאבדות לא היה כל קשר לדיון שנערך בחבר הלאומים". בפרסומים הראשונים, אפוא, הוצגה התאבדותו של לוקס באופן לוקה. בגין חוסר הוודאות כינתה אותו התקשורת "פליט מופרע". בתקשורת הגרמנית אף תוארה התאבדותו כאקט של "אידיוט". חבר הלאומים פטר את התאבדותו של לוקס כשם שפטר את מכתבו. האבטחה במבנה הוגברה עקב הצלחתו של עיתונאי לשאת נשק טעון לתוך האולם, אך מעבר לכך לא נעשה דבר. בדיעבד נכשל לוקס, אם כי השקפתו על המשטר הנאצי הוכחה כמדויקת.
כחודש לאחר מותו נשאו חברי הקונגרס היהודי העולמי הראשון נאום באולם שבו התאבד לוקס. נחום גולדמן אמר באותה אספה: "יום אחד נבנה אנדרטאות לזכר שטפן לוקס בגרמניה".
אזכור בתרבות המודרנית
התאבדותו של שטפן לוקס מופיעה בתחילת הסרט הגרמני "אָמִן" (2002) בבימוי קוסטה גברס.
ירח (אל)
יֶרַח (בכנענית, גם יַרַח או יֹרַח; באוגריתית: יָרִיחְ) הוא אל הירח במיתולוגיה הכנענית. הכנענים והפיניקים האמינו כי ירח הוא ראש צבא הכוכבים ומאורות הלילה, וכן אל הקציר (בשל צורת החרמש של הירח). כמו כן ירח היה אחראי על הורדת הטל. רעייתו של ירח הייתה האלה ניכל - אלת הפרדסים ונאות המדבר, ובזכות הטל שהוריד ירח פרחו פרדסיה.
פולחן האל ירח היה נפוץ באזור עמק הירדן עוד בתקופת האבן החדשה - באלף השמיני לפנה"ס והערים יריחו ובית ירח נקראו על שמו.
פולחן האל כלל מדי חודש, במילואו של הירח, חתונה טקסית בינו לבין ניכל.
"Heroes"
"Heroes" (בתרגום לעברית: "גיבורים") הוא אלבום של המוזיקאי הבריטי דייוויד בואי משנת 1977, ומהווה את חלקה השני של טרילוגיית אלבומים שהוקלטו בהשראת העיר ברלין, בשיתוף פעולה עם המוזיקאי בריאן אינו.
המירכאות הכפולות מהוות חלק משם האלבום ומשמו של שיר הנושא שלו. בריאיון לכתב העת NME בשנת 1977 בואי הסביר שקיבל את ההשראה לכתיבת השיר מזוג אוהבים שנפגש מספר פעמים ליד מגדלי השמירה של חומת ברלין, שלידם נמצא גם אולפן ההקלטות. מכיוון ש"סיפור הגבורה" שלהם נראה לו אירוני, הוא הוסיף לשם השיר את המירכאות. השיר נחשב לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם בואי.
אלבום זה קרוב בסגנונו לאלבום הראשון בטרילוגיה Low, בשונה מהאלבום Lodger. מבין השלושה זהו האלבום המושפע ביותר מהאווירה הברלינאית של אותה העת, והיחיד שהוקלט כולו בעיר ברלין עצמה.
האלבום נחשב לאחד מהאלבומים הטובים ביותר שהוציא בואי במהלך הקריירה שלו, לא מעט הודות לעבודת נגן הגיטרה באלבום, רוברט פריפ, שהקליט את חלקו לאלבום במהלך יום הקלטות אחד בלבד. ג'ון לנון טען כי כשהקליט את אלבומו Double Fantasy, כוונתו הייתה ליצור אלבום שיהיה טוב לפחות כמו "Heroes".
הפקת האלבום
האלבום הוקלט באולפני הנזה בצמוד לחומת ברלין בצידה המערבי של העיר ברלין. "Heroes" מאפיין את רוח תקופת המלחמה הקרה והרוח ששררה בברלין החצויה. השותף של בואי להפקת האלבום, טוני ויסקונטי, ראה בהפקת האלבום את פסגת יצירתו, וזאת הודות לשילוב טכניקות הקלטה ייחודיות במטרה להשיג איכויות צליל רצויות.
שם האלבום ושיר הנושא הם גם מחווה לשיר Hero של הלהקה הגרמנית Neu!. שם השיר V-2 Schneider, הוא מחווה לחבר להקת קרפטוורק פלוריאן שניידר, וזאת בעקבות הכללת שמו של בואי בלהיטה של הלהקה Trans-Europe Express מאותה שנה.
עטיפת האלבום צולמה בהשראת עבודתו של הצייר הגרמני מייסד תנועת "הגשר", אריק הקל. עטיפה דומה נוצרה באותה שנה גם לאלבומו של איגי פופ The Idiot, אותו הפיק בואי בברלין.
עם יציאתו לווה האלבום במסע יחסי ציבור ייחודי, שכותרתו הייתה: " There’s Old Wave. There’s New Wave. And there's David Bowie... " ("יש גל ישן. יש גל חדש. ויש דייוויד בואי..."). האלבום זכה לביקורות משבחות, והגיע למקום השלישי במצעדי המכירות בבריטניה בו נשאר במשך 26 שבועות. בארצות הברית זכה האלבום להצלחה מועטה יחסית והגיע למקום ה-35 בלבד.
שירי האלבום הופיעו במסע ההופעות שקיים בואי באותו זמן, ונכללו באלבום Stage שהוקלט בארצות הברית בשנה לאחר מכן. בשנת 1996 הקליט המלחין האמריקאי פיליפ גלאס עיבוד משלו למספר קטעים מהאלבום, בביצוע תזמורתי. היצירה הוקלטה לאלבום Heroes" Symphony". שיר הנושא של האלבום זכה לגרסאות כיסוי רבות. בואי עצמו שר את השיר במופע המחווה וההתרמה לכבאי העיר ניו יורק בשנת 2001.
גאלוס
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פרכוס חום
פרכוסי חום הם פרכוסים המקושרים לחום גוף גבוה, ללא גורמים נוספים נלווים. הם קורים, בדרך כלל, אצל ילדים בין הגילאים 6 חודשים עד 6 שנים ובמספר כפול אצל בנים מאשר אצל בנות. רוב פרכוסי החום נמשכים פרק זמן של פחות מחמש דקות, כאשר הילד חוזר למצב ההכרה נורמלי לחלוטין תוך פחות משעה לאחר הפרכוס.
פרכוסי חום עשויים להיות מואצים כתוצאה מדלקת בדרכי הנשימה העליונות או דלקת הקיבה והמעיים. הסבירות ללקות בפרכוס חום עולה עם עליית טמפרטורה לערכים של מעל ל-39°C ואינה תלויה במהירות בה השתנתה הטמפרטורה.
דיאגנוזה
האבחון מתבצע על ידי שלילת סיבות חמורות יותר להתקפים וחום. במיוחד יש לשים לב לדלקת קרום המוח ודלקת מוח. במקומות בהם ילדים מקבלים חיסון נגד דלקת ריאות ודלקת קרום המוח השכיחות של חיידקי דלקת קרום המוח היא נמוכה.
סוגים
יש שני סוגים של פרכוסי חום:
כ-80 אחוזים מפרכוסי החום הם פרכוסים פשוטים, הנחשבים למדאיגים פחות מאשר פרכוסים מורכבים.
פרכוס חום פשוט אינו גורם לנזק מוחי, לא חוזר לעיתים קרובות (ילדים גדלים ממנו והפרכוסים לא מתפתחים לאפילפסיה של מבוגרים).
ילדים נוטים יותר לסבול מהתקפים אפילפטיים שאינם קשורים לחום בעתיד, אם יש להם פרכוסי חום מורכבים, יש היסטוריה משפחתית של התקפים אפילפטיים שאינם קשורים בחום אצל קרובי משפחה מדרגה ראשונה (הורה או אח). במקביל הפרוגנוזה אחרי פרכוס חום פשוט היא מצוינת, בעוד שהוכח שיש סכנה גדולה יותר למוות בפרכוסי חום מורכבים.
מיאמי פיוז'ן
השנים הראשונות
MLS הכריזה על הקמת קבוצה בדרום פלורידה בשנת 1997 כאחת משתי קבוצות ההרחבה הראשונות של הליגה, יחד עם שיקגו פייר. איש העסקים ממיאמי, קן הורוביץ, שימש כבעלים, הוא היה המשקיע החדש הראשון שהצטרף ל-MLS מאז הקמתה בשנת 1995. הקבוצה, שנקראה בסופו של דבר בשם מיאמי פיוז'ן, שיחקה לראשונה בעונת 1998 של ה-MLS, כששיחקה באצטדיון לוקהארט, האצטדיון הראשון בליגה ששימש רק לכדורגל.
מיאמי פתחה את עונת הבכורה שלה באופן חזק, בהנהגת הקשר קרלוס ולדרמה. למשחקה הראשון באצטדיון לוקהארט נגד די. סי. יונייטד מול קהל של 20,450 צופים, האצטדיון היווה חוויה אינטימית יותר משאר האצטדיונים, משום שתוכנן במיוחד לכדורגל. עם זאת, עניין האוהדים בקבוצה דעך לאורך השנה יחד עם הופעות בינוניות של הקבוצה על המגרש. מיאמי החליפה את מאמן הראשי קרלוס "צ'אצ'ו" קורדובה באיבו וורטמן לאחר המחזור ה-19, והקבוצה הצליחה להשיג מקום בפלייאוף, בו הפסידה לדי. סי. יונייטד, ובסוף השנה מספר הצופים הממוצע של הקבוצה ירד ל-10,284.
הפיוז'ן המשיכה להיאבק הן במגרש והן מחוצה לו במשך השנתיים הבאות. לאחר שנים של חילוקי דעות, הנציב "הקצה מחדש" את קרלוס ולדרמה חזרה לטמפה ביי מיוטיני בשנת 1999, והקבוצה החליפה את מאמן הראשי איבו וורטמן בריי הדסון באמצע עונת 2000. הקבוצה עשתה שיפור דרמטי בעונת 2001, כשזכתה במגן האוהדים עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה, מקום ראשון במחוז המזרחי, והגיעה עד לחצי גמר הפלייאוף. נוכחות האוהדים במשחקים השתפרה גם היא, אך עדיין נותרה במקום הרביעי הגרוע ביותר בליגה עם ממוצע של 11,177 אוהדים למשחק. בהנהלה, הבעלים קן הורוביץ נאבק פיננסית. הוא, יחד עם רוברט קראפט מניו אינגלנד רבולושן וסטיוארט סובוטניק מניו יורק/ניו ג'רזי מטרוסטארס, הקימו סיעה בקרב הבעלים ב-MLS שרצו להמשיך לבזבז, לעומת למאר האנט ופיליפ אנשוץ שרצו להשקיע בפיתוח לטווח הארוך. למרות השיפורים של הקבוצה, בסוף עונת 2001 היו לה את כמות המינויים השנתיים הנמוכה ביותר בליגה, ואת ההכנסות הנמוכות ביותר מספונסרים.
הפירוק
על פי הדיווחים, ה-MLS הפסידה כ-250 מיליון דולר בחמש שנותיה הראשונות. מצבה הכלכלי הירוד של הליגה אילץ את ה-MLS להפסיק את הדימום. בפגרת החורף בין עונת 2000 לעונת 2001, החלו להתפרסם דיווחים כי ה-MLS שוקלת לקצץ את הליגה מ-12 קבוצות בחזרה ל-10 קבוצות. שמועות החלו להסתובב שהליגה עשויה לפרק את מיאמי, למרות שלפיוז'ן היה חוזה שכירות על האצטדיון בעל עלות נמוכה, וביצועים משופרים בעונת 2001 עם חזרה מוגברת של האוהדים למשחקים.
ה-MLS הודיעה בינואר 2002 כי החליטה לחתוך את שתי הקבוצות מפלורידה, הפיוז'ן וטמפה ביי מיוטיני. שתי הקבוצות הוצאו מהליגה, הפסיקו פעילות והתפרקו. ההתכווצות של ה-MLS צמצמה את הליגה מ-12 ל-10 קבוצות. הליגה בחרה לפרק את מיאמי פיוז'ן, בין היתר מכיוון שלפי הדיווחים קבוצת הבעלות של הפיוז'ן הייתה חסרת משאבים כספיים, ניסתה להפעיל את הפיוז'ן בתקציב מינימלי בלבד, וביקשה מהליגה לשלם חלק מהוצאות המועדון. הנציב דון גרבר הצהיר כי למיאמי היו ההכנסות הנמוכות ביותר בליגה, בגלל שפחות מינויים שנתיים נמכרו, וכמעט ללא הכנסות מחסויות מסחריות.
על פי הדיווחים, קבוצת הבעלות במיאמי חוו הפסדים תפעוליים של 15 מיליון דולר מאז הצטרפותה של מיאמי לליגה. קן הורוביץ, בעלי מיאמי פיוז'ן תיאר מספר קשיים בהפעלת קבוצת MLS בדרום פלורידה. רבים מתושבי מיאמי לא היו במקור מהאזור ולא הזדהו עם קבוצות הספורט המקומיות. בנוסף, עונת ה-MLS היא בקיץ, השונה מעונת הכדורגל בגילי הנוער, ומקשה על משיכה של קבוצות נוער ללכת ולצפות במשחקי מיאמי פיוז'ן. היו גם בעיות עם החום והגשם המקומיים בקיץ. לבסוף, הורוביץ זיהה גם חוסר תמיכה מצד חברות מסחריות בקבוצה.
אצטדיון
מיאמי פיוז'ן שיחקה את משחקיה הביתיים באצטדיון לוקהארט שבפורט לודרדייל. במקור הם תכננו לשחק באצטדיון אורנג' בול במרכז מיאמי, אך הקבוצה לא הצליחה להגיע לחתימה על הסכם עם עיריית מיאמי, מכיוון שהעירייה רצתה הסכם חכירה למשך 10 שנים ואיסור על הקבוצה לעבור לאצטדיון אחר בדרום פלורידה. לאחר מכן, הפיוז'ן הגיעה להסכם עם "מועצת בתי הספר של מחוז ברווארד" ועיריית פורט לודרדייל על השימוש באצטדיון לוקהארט.
אצטדיון לוקהארט, שבמקור הוקם כאצטדיון פוטבול אמריקאי עם מסלול ריצה בשנת 1959, שימש כביתה של פורט לודרדייל סטרייקרס מליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית המקורית בשנים 1977 עד 1983, וכן גם משחקי כדורגל אחרים. בעלי מיאמי פיוז'ן קן הורוביץ עמד הוביל שיפוץ בעלות של 5 מיליון דולר שהפך את אצטדיון לוקהארט לאצטדיון ייעודי לכדורגל בעל 20,000 מושבים. האצטדיון המחודש היה הראשון מסוגו ב-MLS; באותה תקופה כל הקבוצות האחרות בליגה שיחקו באצטדיוני פוטבול אמריקאי ענקיים. חידוש זה התחיל מגמה לבניית מתקנים דומים ברחבי הליגה הנמשכת גם היום.
שנה אחרי שנה
* זכתה במגן האוהדים
כביש 7111
כביש 7111 הוא כביש רוחב מקומי שמקשר את כביש 4 לכפר האמנים עין הוד, למושב ניר עציון, לכפר הנוער ימין אורד, ובהמשך, לאחר יציאה מהכביש, לעין חוד.
היסטוריה
הכביש נסלל בשנת 1961 כדי לאפשר גישה לעין הוד, לניר עציון ולימין אורד. עד אז דרך הגישה היחידה אליהם הייתה מכבישים פנימיים ביערות הכרמל.
סבואה עילית
אוט-סבואה (בצרפתית: Haute-Savoie, "סבואה העילית") הוא מחוז בצרפת, בחבל אוברן-רון-אלפ. הוא נקרא על-שם סבויה ההיסטורית. בירת המחוז היא העיר אנסי.
ג'ורג' חכים
הארכיבישוף ג'ורג' חכים (מאקסימוס החמישי) (18 במאי 1908 – 29 ביוני 2001) היה מנהיג הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית במזרח התיכון בין 1967–2000, מן המנהיגים הבולטים של ערביי ישראל בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20.
שנים ראשונות
ג'ורג' סלים חכים נולד בטנטא שבמצרים. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבר הסמכה לכמורה בכנסיית סנטה אנה בירושלים והוסמך ככומר ב-1930. לאחר שנה נוספת בירושלים חזר לקהיר. ב-1943 מונה לארכיבישוף עכו, חיפה, נצרת והגליל.
איש הלאומיות הערבית
הארכיבישוף חכים חבר לתנועה הלאומית הערבית, העיד ב-1946 בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל כנגד התנועה הציונית, טען לאחדות אינטרסים של הערבים הנוצרים והמוסלמים ושלח מסרים כנגד הציונות לוותיקן.
בינואר 1948 ניהל חכים מגעים עם נציגי היהודים בחיפה, כנציג הנוצרים. לקראת סוף החודש יצא לקהיר במשלחת מטעם הוועדה הלאומית בחיפה לפגישה עם המופתי כדי לתאם איתו הפסקת אש בחיפה. עמדתו של חכים הייתה שיש להגיע להפסקת אש בחיפה כדי למנוע את בריחת האוכלוסייה האזרחית מהעיר, ומשלא הצליח בכך הוביל קו של פינוי מסודר של נשים וילדים לסוריה ולבנון, קו שהתקבל על דעת הועד הערבי העליון בתחילת מרץ.
בשלל מקורות צוטט חכים כמי שאמר בראיון ב-16 באוגוסט 1948 לעיתון הלבנוני "צדא אל-ג'נוב": "הפליטים היו סמוכים ובטוחים כי לא ימים רבים ייעדרו, וכי שוב ישובו בתוך ימים מעטים, בתוך שבוע או שבועיים. מנהיגיהם הבטיחו להם כי קל-מהרה ימחצו הצבאות הערביים את 'הכנופיות הציוניות' וכי אין כל מקום לבהלה או לחשש של גלות ממושכת". אולם במכתב לחוקר בריטי משנת 1961 הכחיש בתוקף שאמר את הדברים או שמנהיגי ערב קראו לפלסטינים לעזוב כפי שנטען לא אחת בהסברה הישראלית. E. B. Childers (1971). "Transformation of Palestine". In I. Abu-Lughod (ed.). The Wordless Wish. Northwestern University Press. pp. 197–198.
מנהיג בגליל
העדה היוונית-קתולית שעמה נמנו רבים מתושבי הגליל שנותרו במדינת ישראל נותרה ללא מנהיג ובמצב קשה. שלטונות ישראל פנו לחכים וביקשו ממנו שיחזור וינהיג את עדתו בארץ. באמצע פברואר 1949 חזר חכים לישראל, במטוס של האו"ם. ההנחה הרווחת היא שהוא הוחזר כדי להוות משקל נגד להשפעת הקומוניסטים בקרב הערבים הנוצרים. חכים דאג רבות לפליטים הפלסטיניים וביקר במחנות הפליטים. הוא הציע להגיע להסדר בין ישראל לארצות ערב על החזרת כ-250,000 פליטים לישראל ויישוב השאר בארצות ערב. במיוחד דאג חכים לבני עדתו. הוא פנה לממשלת ישראל בבקשה לתת רשות לכ-5,000 מבני עדתו שברחו לשוב לישראל, כדי לכונן מחדש את עדתו ממנו נותרו רק מעטים בישראל. בקיץ 1949 הגיע להסכם עם ישראל על פיו הורשו לחזור כמה אלפים מבני עדתו, בהם תושבי הכפר עיילבון, תמורת תמיכה שלו בשיתוף פעולה עם ישראל. באוגוסט ובספטמבר 1949 ביקר פעמיים בלבנון במסגרת דאגתו לערביי ארץ ישראל שנמלטו ללבנון במהלך מלחמת העצמאות. בתחילת אוקטובר 1949 הוא שב לישראל עם 150 פליטים יתומים מבני עדתו שהורשו לשוב לישראל.
הוא הקים כנסיות בכפרי הגליל, בתי ספר, בית אבות ושני בית יתומים. כמו כן יזם ב-1956 את שיפוץ כנסיית יוסף הקדוש בנצרת שהייתה הגדולה בעיר עד הקמת כנסיית הבשורה ב-1969 ובית ספר גדול לכמרים בעיר, הראשון במזרח התיכון שבו כל המורים ערבים. כן הקים את "מסדר הגליל" לנזירות, בית מלון וחברת תיירות לצליינים "ניו גרנד הוטל", בית דפוס "אלחכים" בו הודפס ביטאון העדה "א-ראבטה" ויזם הקמת שיכון למגורים.
התקרבות למדינת ישראל
במסגרת מאמציו להשפיע על הציבור כרת הארכיבישוף חכים ברית עם מפא"י במסגרתה שוריין מקום לבן עדתו במפלגות הלוויין של מפא"י בקרב הציבור הערבי, בלי קשר לכוחה האלקטורלי של העדה. בתמורה העניק הארכיבישוף את ברכתו להצבעה בבחירות עבור רשימותיה של מפא"י. בבחירות לכנסת השנייה והשלישית חבר לרשימה דמוקרטית לערביי ישראל והציב בה את מסעד קסיס ובבחירות לכנסת הרביעית ו החמישית חבר למפלגת קידמה ופיתוח והציב ברשימתה את אליאס נח'לה. בדרכו הצליח להחזיר לכנסייתו את נכסיה שהוחרמו על ידי מדינת ישראל, קיבל אישורים מסודרים ורשמיים להקמת מבני ציבור והיווה צינור להעברת מסרים ובקשות מן הציבור הערבי בגליל לממשלה ולהפך. בינואר 1961 נפגש עם דוד בן-גוריון ובין שני המנהיגים נוצר קשר אישי, כן קשר קשרים אישיים עם יועצו של בן-גוריון לענייני ערבים, אורי לוברני. במאמר מעל דפי "א-רבאטה" קרא לציבור הערבי "להתפכח" משאיפותיו הלאומניות ולהיאבק על זכויותיו הטבעיות במסגרת המדינה, תוך שמירה על חוקיה והכרה בחובותיו כלפיה. למרות שהיה מנהיגו של מיעוט זעיר זכה להשפעה ניכרת בציבור, שהוא ברובו מוסלמי, וזכה לכבוד רב.
עיקר העימות של הארכיבישוף בקרב ערביי ישראל היה כנגד המגמות הקומוניסטיות שהנהיגו מפלגות מק"י ולאחר מכן רק"ח. יריביו קראו לו "הבישוף של מפא"י" ו"סוכן כפול". הוא השתמש בפחד של השלטונות מפני התפרצות קומוניסטית (בעיקר לאחר מהומות שפרצו בהפגנת האחד במאי 1958) על מנת להשיג כוח פוליטי מחד והישגים בהקלות לציבור הערבי מאידך.
ב-1964 ביקש להתקבל כחבר ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, הצהיר שעקרונותיה אינם סותרים את עקרונות הכנסייה וקרא לציבור הערבי להיכנס כחברים בהסתדרות. זאת תוך דרישה מההסתדרות לפתוח סניפי קופת חולים במגזר הערבי ותבע ייצוג יווני-קתולי בוועד הפועל של ההסתדרות. ב-1965 אף יצא במסגרת משלחת של ההסתדרות לגיוס כספים בארצות הברית.
במלחמת ששת הימים קרא חכים לבני עדתו היוונית קתולית לתרום דם לפצועי צה"ל.
מאקסימוס החמישי
מיד לאחר מלחמת ששת הימים התמנה חכים לפטריארך מאקסימוס החמישי של אנטיוכיה והמזרח התיכון ועבר לדמשק. למחליפו כארכיבישוף בישראל התמנה הילריון קפוצ'י.
בהיותו "אורח" בבירה מוסלמית הפך זהיר ביותר ונהג לגנות את מדינת ישראל. במהלך מלחמת האזרחים בלבנון יצר ברית עם מנהיג הדרוזים וליד ג'ונבלאט כדי לקבל הגנה על המיעוט היווני-קתולי בלבנון (4% מן האוכלוסייה).
ב-29 בנובמבר 2000 התפטר ממשרתו עקב בעיות בריאות. ביוני 2001 מת ונקבר בביירות.
אורה חדשה
אורה חדשה הייתה חברת הסרטים הראשונה בארץ ישראל. נוסדה ב-1914 על ידי עקיבא אריה ויס.
כמו בכל מפעליו האחרים בארץ, גם באמצעות חברה זו, ויס רצה לקדם את יישוב ארץ ישראל. החברה פעלה בעליית הגג, בביתו ברחוב הרצל 2 בתל אביב. ויס צילם ממראות הארץ על מנת להוכיח לבני הארץ וליהודי הגולה שאפשר לחיות בארץ ולגאול אותה משיממונה.
ויס תכנן את מכונות הפיתוח של הסרטים, ועל פי עדותו, אפשר היה לפתח 1,000 מטרים ביום אחד. סרטיו הוצגו בראינוע עדן ובסינמה בירושלים, אך עד היום לא נמצא אף אחד מהסרטים.
בימי מלחמת העולם הראשונה, ויס גלה עם משפחתו לטבריה, ופעילות החברה נפסקה. כשחזר לתל אביב, העיד ביומנו שעם חזרתו הוציא את מצלמת הראינוע שלו מהבור בגינת ביתו שבו טמן אותה, צילם ובדק אם לא נגרמו לה נזקים.
עם תום המלחמה והצהרת בלפור ויס צרף שותפים לחברה וקיווה שהיא תתבסס ותתרחב, אך לא נחל הצלחה. מסמך משנת 1928 מעיד על מכירת הציוד של החברה על ידי ויס, וממנו לומדים שפעילות החברה נפסקה בסמוך לכך.
קבוצת תומאס קוק
קבוצת תומאס קוק (באנגלית Thomas Cook Group plc) הייתה חברת תיירות ותעופה בריטית.
היסטוריה
קבוצת תומאס קוק הוקמה ב-19 ביוני 2007 כמיזוג של חברת תומאס קוק איירליינס וחברת "מייטראוול" (MyTravel Group plc).
החברה נוסדה ב-1841, על ידי הכומר הבפטיסטי תומאס קוק, שיזם הסעתם ברכבת של תומכי הימנעות משתייה בין הערים לסטר, נוטינגהאם, דרבי וברמינגהאם. בשנת 1851 ארגן קוק הסעה לתערוכה הגדולה של 1851, בשנת 1855 יזם את הטיולים הראשונים באירופה ובשנת 1865 את הטיולים הראשונים לארצות הברית. באותה שנה החל בנו של המייסד, ג'ון מייסון קוק, לעבוד בחברה ועם הפיכתו לשותף בה (1871) שונה שמה של החברה ל"תומאס קוק ובנו".
בשנת 1924 הפכה החברה לחברה בערבון מוגבל ובשנת 1928 נמכרה לבעלים חדשים, שהתחלפו מספר פעמים מאז. כיום בעלי החברה הם חברת הטיולים הגרמנית Öger Tours.
בשנת 2012 ניצלה מפשיטת רגל בזכות הלוואת ענק של 1.2 מיליארד ליש"ט.
ב-23 בספטמבר 2019 פשטה רגל לאחר 178 שנות פעילות
ב-25 בספטמבר 2019 סיפקה ממשלת גרמניה הלוואה כדי להציל את חברת-הבת של תומאס קוק קונדור איירליינס.
משה רוטשילד
משה רוטשילד (שבט ה'תרפ"ט, 1929 – כ' בתשרי ה'תשע"ט, 29 בספטמבר 2018) היה רופא חרדי ישראלי, מייסד ונשיא בית החולים מעיני הישועה בבני ברק, ומנהלו הראשון.
ביוגרפיה
נולד בציריך ליוסף ושרה רוטשילד, ילידי דרום גרמניה. אח לעשרה. נכד של הרב ארנסט וייל, מראשי הקהילה היהודית באלזס, וצאצא למשפחת רוטשילד. למד בתלמוד תורה בציריך. בישיבתו של הרב יצחק דוב קופלמן בלוצרן, ובהמשך בישיבת עץ חיים במונטרה. היה פעיל בתנועת צא"י בעירו.
למד רפואה באוניברסיטת ציריך, בפריז ובמקומות נוספים. התמחה ברפואת ילדים במספר בתי חולים בפריז. עם סיום לימודיו, עבד כרופא ילדים בציריך וניהל מכון דימות. במקביל עסק ביזמות ועסקים בתחום הנדל"ן. בשנת ה'תש"ך (1960) נישא לבת עירו, רוזה, בת ר' נתן לנג.
במשך מספר שנים עבד לפרקים בבית החולים שערי צדק הישן בירושלים בניהולו של ד"ר משה וולך. בתקופה זו זכה לקרבתם של רבנים ידועים, בהם הרב יצחק זאב סולובייצ'יק, הרב חיים שמואלביץ, הרב יחזקאל אברמסקי, והרב יחזקאל לוינשטיין (שרוטשילד שימש גם כרופאו האישי). קשר מיוחד היה לו עם הרב יוסף שלמה כהנמן, שעודדו לעלות לישראל.
בשנת ה'תש"ל (1971) עלה לישראל והתיישב בבני ברק. שימש כרופאם האישי של רבנים בולטים, בהם הרב ישראל אבוחצירא, והרב יעקב ישראל קניבסקי (ששימש גם כנהגו האישי). כן זכה לקרבתם של הרב שך, הרב שטינמן, והרב חיים קניבסקי, ואחרים, שתמכו בו גם בהקמת ופיתוח בית החולים שייסד. בכל יום למד עם חברותא בכולל חזון איש.
רוטשילד היה גם מוהל ידוע. הוא ביצע אלפי בריתות ברחבי העולם, בהן מל גם מבוגרים עולי ברית המועצות במחנה המעבר בלדיספולי שבאיטליה, ובישראל. כן מל מפורסמים רבים במדינת ישראל.
בחג הסוכות ה'תשע"ט, נפלה עליו תקרת המעלית שבביתו הוא איבד את הכרתו ואושפז בבית החולים מעיני הישועה במצב קשה. בשבת, 29 בספטמבר 2018, נפטר בבית החולים. במוצאי השבת הלווייתו יצאה מבית החולים, עברה בביתו, ומשם לבית הקברות פוניבז' שם נקבר. בהלוויה השתתפו אלפים, בהם אישי ציבור והרבנים חיים קניבסקי, גרשון אדלשטיין, דב לנדו, ברוך דב פוברסקי, משה הלל הירש, ואחרים.
מעיני הישועה
רוטשילד יזם הקמת בית החולים חרדי בבני ברק, וייסד את "אגודת בית החולים" שפעלה למימוש החזון. תכנון הפרויקט וגיוס הכספים למענו היה מבצע אישי שלו, בו גייס לבדו כ-20 מיליון דולר בסבב ברחבי העולם במשך כ-14 שנה. אבן הפינה לבניין הונחה ב-7 בדצמבר 1978 (ז' בכסלו ה'תשל"ט). בניית הבניין החלה מאוחר יותר וארכה חמש וחצי שנים, ובמרץ 1990 (ה'תש"ן) נחנך בית החולים בהשתתפות אלפים ובהם שמעון פרס. בית החולים החל לפעול ב-23 באוגוסט 1990 (אלול ה'תש"ן) עם פתיחת מחלקת יולדות. במהלך השנים התפתח בית החולים ונפתחו בו מחלקות נוספות.
רוטשילד שימש כמנהל בית החולים במשך למעלה מעשור. לאחר פרישתו מניהול בית החולים שימש כנשיאו. הוא שקד על פיתוח בית החולים, ובפרט על בניית המרכז הפסיכאטרי "מרבה דעת" שנפתח בשנת 2016 במבנה סמוך לבית החולים. רוטשילד ביקר מדי יום במחלקות השונות בבית החולים, וטס מספר פעמים בשנה לגיוס כספים לבית החולים.
חיים אישיים
רוטשילד היה אב ל-17 ילדים.
בנו שלמה הוא מנכ"ל "מעיני הישועה" החל מיוני 2014.