cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק פאלאנס
פרסים
עם קבלת הפרס הביט מגבוה על קריסטל, מנחה הערב, הנמוך ממנו בהרבה, ונהם - "בילי קריסטל, אני מחרבן חרא גדול ממנו..." ("Billy Crystal... I crap bigger than him."). לאחר מכן השתטח על הרצפה והחל בסדרת כפיפות שמיכה על יד אחת. בהמשך הערב שימש מטרה לעקיצותיו של קריסטל שהודיע מעת לעת כי פאלאנס קופץ באנג'י מהשלט "הוליווד", טס במעבורת החלל, נבחר ל"גבר הסקסי ביותר" על ידי המגזין "פיפל", וזכה בבחירות המקדימות לראשות עיריית ניו יורק, וסיים את הערב באמירה כי "הודיעו לי כי בשנה הבאה ינחה את הטקס ג'ק פאלאנס". בשנה שלאחר מכן נכנס קריסטל אל הטקס כשהוא על עגלה שעליה צללית ענק של פסל האוסקר, אותה גורר פאלאנס.
על אף שדמותו של פאלאנס מתה בסרט "תעצרו את העיר", נמצא הפתרון התסריטאי לשילובו ב"תעצרו את העיר 2". פאלאנס המשיך לשחק בקולנוע ובטלוויזיה עד לשנת 2004.
עבודותיו באמנויות אחרות
פאלאנס היה צייר מחונן, ואהב לצייר נופים. הוא מכר את ציוריו והציג אותם בגלריות, כאשר מאחורי כל ציור כתב שיר מפרי עטו. את שיריו קיבץ לקובץ בשם "יער האהבה" שפורסם בשנת 1996.
חייו הפרטיים
אשתו הראשונה של פאלאנס הייתה וירג'יניה בייקר, לה היה נשוי בין 1949 ל-1966. לזוג נולדו 3 ילדים. שניים מהם, מולי וקודי, פיתחו קריירת משחק משגשגת משל עצמם. קודי שיחק לצד אביו ב"אקדוחנים צעירים" אך מת בגיל צעיר, בשנת 1998 מסרטן העור. לאחר מותו החל פאלאנס במפעלי צדקה שנועדו להעלות את המודעות למחלה.
במאי 1987 נישא פאלאנס בשנית לאליין רוג'רס.
ב-10 בנובמבר 2006 מת פאלאנס בשיבה טובה בביתו בסנטה ברברה בקליפורניה.
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים
הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים (בערבית: اتفاقية فك الاشتباك الأولى, באנגלית: The Agreement on Disengagement) הוא הסכם שנחתם בין ישראל למצרים ב-18 בינואר 1974, וסיים את מלחמת יום הכיפורים ואת תקופת ההתשה שלאחריה בחזית המצרית.
רקע להסכם
הפסקת האש השנייה נכנסה לתוקפה בבוקר 25 באוקטובר 1973, על פי החלטה 339 של מועצת הביטחון של האו"ם.
לקראת הפסקת האש השלים צה"ל את כיתור הארמייה השלישית, כשכבש את נמל עדבייה במערב מפרץ סואץ, והתייצב על הקילומטר המאה ואחד מקהיר, על כביש קהיר-סואץ. בתום הלחימה החזיק צה"ל בשטח של 1,600 קמ"ר ממערב לתעלת סואץ (לעומת שטח של 1,200 קמ"ר, חלקו מכותר, שהחזיקו המצרים בסיני).
מיד בתום הקרבות הופעלו על ישראל לחצים כבדים (בעיקר אמריקאים) להסרת הכיתור מהארמייה השלישית. ישראל הסכימה להעברת אספקה לארמייה (מזון וציוד רפואי) בשיירות של האו"ם. בקילומטר המאה ואחד הוקם על ידי כוח החירום של האו"ם מתחם אוהלים שבו נפגשו נציגי צה"ל וצבא מצרים כדי להסדיר את הסידורים הטכניים של שיירות האספקה וכדי לייצב את הפסקת האש (תקריות אש מקומיות נמשכו גם לאחר הפסקת האש). השיחות נוהלו על ידי מפקד כוח האו"ם, לוטננט-גנרל אנסיו סילאסוואו, בראש הצוות הישראלי לשיחות עמד אהרן יריב, ואילו בראש הצוות המצרי עמד גנרל עבדל רני אל-גמאסי. השיחות החלו בליל 28 באוקטובר. שיחות אלה היו המגע הישיר הראשון בין ישראל ומצרים מאז שנחתם הסכם שביתת הנשק בין שתי המדינות ב-1949.
הסכם 6 הנקודות
ב-12 בנובמבר 1973 נחתם בקילומטר ה-101 הסכם ראשוני, "הסכם 6 הנקודות" (נקרא גם "ההסכם לייצוב הפסקת האש") בו נקבעה המסגרת לדיונים על הפרדת הכוחות, חילופי שבויים, המשך האספקה לארמייה השלישית והסרת ההסגר המצרי שהוטל בתחילת המלחמה במצרי באב אל מנדב בים סוף. חילופי השבויים החלו ארבעה ימים לאחר מכן. לישראל הוחזרו 233 שבויים, מהם תשעה שנפלו בשבי במהלך מלחמת ההתשה. למצרים הוחזרו כ-8,300 שבויים. במקביל לדיונים בקילומטר המאה ואחד התכנסה בדצמבר ועידת ז'נבה שהתיימרה לטפל בסיום הסכסוך, אולם חשיבותה הייתה טקסית בעיקרה.
תקופת המשא ומתן על הפרדת הכוחות התאפיינה במלחמת התשה שכללה תקריות אש רבות ומתח צבאי. בכל פעם שהמשא ומתן נקלע למבוי סתום התגברו תקריות האש.
ההסכם
ב-18 בינואר 1974 נחתם בקילומטר המאה ואחד הסכם הפרדת הכוחות. על ההסכם חתמו הרמטכ"ל דוד אלעזר וגנרל גמאסי (שמונה תוך כדי השיחות למפקד הצבא המצרי). היה זה 4 ימים לאחר נפילת החלל הישראלי האחרון.
בהסכם נקבע שישראל תיסוג מהגדה המערבית של תעלת סואץ, וגם מהגדה המזרחית, עד למרחק של 20 קילומטרים מהתעלה. נקבעו שלוש רצועות ברוחב של 10 ק"מ כל אחת: רצועה מצרית ממזרח לתעלה שהוגדרה כרצועת דילול מצרית, בה ישהו כוחות מצריים מוגבלים (7,000 חיילים ו-33 טנקים). הרצועה השנייה הייתה ממזרח לרצועה המצרית. רצועה זו הוגדרה כאזור חיץ תחת פיקוח כוח חירום של האו"ם. ממזרח לו, הרצועה הישראלית, שהוגדרה כשטח דילול ישראלי, שבו מגבלת כוחות זהה למגבלות שברצועה המצרית.
ההסכם קבע בין השאר כי תעלת סואץ תיפתח מחדש (היא אכן נוקתה ונפתחה מחדש ביוני 1975). המצרים הציגו את ההסכם כהסכם צבאי בלבד ולא כהסכם מדיני, על אף שההסכם כלל סעיף שבו נקבע שזהו הצעד הראשון לקראת הסדר שלום עתידי, וכי הסכסוך ייפתר רק בדרכי שלום. בהסכם נקבע גם כי תוך שנה ייחתם הסכם חדש שיחליף את ההסכם הזה.
בספטמבר 1975 נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים שהחליף את הסכם הפרדת הכוחות.
חשיבותו של הסכם הפרדת הכוחות היא בכך שפתח את תעלת סואץ לשייט בכך שהמצרים שלטו בשני צידיה של התעלה ותפעלו אותה, היווה את הצעד הראשון לשלום וסיים את העימות הצבאי האחרון בין שתי המדינות. עם זאת, יש הרואים בהסכם תקדים בכך שכלל את הנסיגה הראשונה משטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
הר גילה
הר גילה (הַר גִלֹה) היא התנחלות ויישוב קהילתי הנמצא במרחק של כ־2.5 ק"מ מירושלים. היישוב ממוקם מעל לעיירה הפלסטינית בית ג'אלא, ונקרא על שם ההר עליו הוא ממוקם, הר גילה. היישוב משתייך למועצה אזורית גוש עציון.
היסטוריה
הר גילה או בשמו הערבי "ג'בל א-ראס" או "ראס בית ג'אלה", שגובהו הוא 927 מטר מעל פני הים, הוא מההרים הגבוהים בין ירושלים לחברון. בשנת 1860, הקימה הכנסייה האורתודוקסית הרוסית מבנה בודד על ראש הרכס שסיבובו ניטעו עצי אורן הסלע, במטרה לארח עולי רגל נוצריים המגיעים לבית לחם הסמוכה. במקום גרו שתי נזירות אך הוא ניטש לאחר שהן נפטרו.
בתקופת המנדט הבריטי, הופקעה פסגת ההר לצורך הקמת תחנת אלחוט וממסר של הצבא הבריטי, עליה הוצבה אנטנה גבוהה. במהלך מלחמת העולם השנייה הבסיס שימש אכסניה לתחנות שידורי רדיו מחתרתיות של תנועות ההתנגדות לכיבוש הנאצי ביוון ויוגוסלביה. לאחר מלחמת העצמאות החזיק במקום הצבא הירדני שהקים במחנה מבנים נוספים. לאחר מלחמת ששת הימים עבר המקום לחזקת צה"ל. בתצפית מפסגת ההר ניתן לראות את הר חברון, גוש עציון, ההרודיון, חלחול וחברון. ממזרח נמצאים מדבר יהודה, ים המלח והרי מואב. מצפון נראית העיר ירושלים, הר שמואל ("נבי סמואל") והרי השומרון, וממערב רואים את הרי ירושלים, השפלה הפנימית, מישור החוף והים התיכון. בתקופת השלטון הירדני הקימו תושבי בית ג'אלא מספר בתי מלון סמוך לפסגת ההר, שהמפורסם בהם היה מלון "אוורסט". הנוף ומזג האוויר הנוח בחודשי הקיץ משך תיירים רבים, בעיקר מנסיכויות הנפט במפרץ הפרסי.
הקמת בית ספר שדה הר גילה
ההתיישבות במקום החלה מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ביוזמת יהורם בן-מאיר (פיצ'י). בן מאיר (שנקרא אז בשם יורם למברג-להב) הקים וניהל שנים ספורות קודם בית ספר שדה במושב בר גיורא, והחליט להעביר אותו להר גילה, תוך ניצול המבנים הנטושים של המחנה הצבאי שהיו במקום. הוא עבר לגור באחד המבנים ללא אישור והחל לפעול למען הקמת בית ספר שדה במקום. אלוף פיקוד המרכז רחבעם זאבי הורה לו לפנות את המקום, אך בן-מאיר פנה ישירות לשר הביטחון משה דיין וקיבל אישור להישאר. הוא גם קיבל תמיכה מראש עיריית ירושלים טדי קולק. בן-מאיר גם השתדל לייצור יחסי שכנות טובה עם תושבי בית ג'אלא, מאחר שכביש הגישה להר, עבר במרכז העיירה, ובתיה צמודים לצידו המזרחי של המחנה הצבאי הנוטש. הוא אף קיבל אישור מעיריית בית ג'אלא להתחבר למערכת המים שלה ולהשתמש במים שהיו במאגר העירוני בראש ההר. בינואר 1969, החלה הקמת "בית ספר שדה הרי יהודה וירושלים" באופן רשמי, בתמיכת עזריה אלון והחברה להגנת הטבע, כמרכז הדרכה המחנך, מטייל, מדריך ושומר על ערכי הטבע באזור הרי יהודה והרי ירושלים. להקמת בית ספר השדה סייעו מתנדבים, בני נוער וסטודנטים. ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, סייע בפריסת קו חשמל מירושלים למקום וגם מועצת פועלי ירושלים סייע בעבודות הפיתוח. בית הספר נפתח בחנוכה 1969. בן-מאיר ומשפחתו היו תושבי הקבע היחידים במקום, הם התגוררו במבנה שהקימה במקור הכנסייה הרוסית. בבית הספר התארחו בקביעות קבוצות של תלמידים ומדריכים. בשנת 1972 החלה הקמתם מבני מגורים עבור החניכים, כאשר ראש עיריית בית ג'אלה, שהיה קבלן בנייה, הוזמן לעסוק במלאכת הבנייה. במקום התקיימו גם מחנות קיץ של "נוער שוחר מדע".
הקמת התנחלות הר גילה
בן-מאיר הגה תוכנית להקמת יישוב קבע במקום לעובדי החברה להגנת הטבע, אנשי רשות שמורות הטבע ואנשי כוחות הביטחון, שבמרכזו שני מוסדות מוסד אזרחי, בית ספר שדה, ומוסד חינוכי צבאי. הרעיון יצא לפעול בשנת 1975 כחלק מתוכנית לעיבוי היישובים סביב ירושלים. בפברואר 1976 הציג שר השיכון את תוכנית פיתוח ירושלים רבתי, שכללה את הקמת היישוב בהר גילה ותוכנית לכביש גישה חדש לאזור - כביש המנהרות (עוקף בית לחם). במרץ 1977 החלה הקמתו של המוסד החינוכי הצבאי, ותחילה שכנה בו המכללה לביטחון לאומי ואחר כך המדרשה הצבאית לחינוך וידיעת הארץ. לצורך הקמת ההתנחלות הופקעו אדמות מתושבי בית ג'אלא. התושבים פנו לממשל הצבאי בבקשה לבטל את ההפקעה, ועתרו גם לבג"ץ, אך כל פניותיהם נדחו. נאסר עליהם גם לקיים כנס מחאה נגד ההפקעה. בנוסף לשטחים שהופקעו, רכשה חברת הימנותא (חברה בת של הקרן הקיימת לישראל) באופן חשאי כ-25 דונם, תמורת רבע מיליון דולר. בשנת 1979, הוקם ועד היישוב כאגודה עות'מאנית, כמזכיר היישוב מונה בן-מאיר.
בשנת 1984, גרו ביישוב 60 משפחות, בית ספר שדה במקום היה הגדול בארץ, ונוהל על ידי ספי בן-יוסף. החברה להגנת הטבע הקימה במקום גם מרכז לחקר עופות דורסים, שיזם האורניתולוג יוסי לשם ומרכז לחקר בוטנאי. והוחל בתכנון שכונת בנה ביתך. באותה עת עבד במקום חוקר צמחי הבר של ארץ ישראל נסים קריספיל. קריספיל ביקר בכפרים הפלסטיניים שבאזור, ומהם למד וערך מחקר מקיף אודות צמחי הרפואה והתועלת של ארץ ישראל. פרי מחקרו ראה אור באנציקלופדיה ילקוט הצמחים.
בהסכמי אוסלו התחייבה ישראל למסור את השליטה באזור בית לחם לידי הרשות הפלסטינית ב-20 בדצמבר 1995. כך שכביש הגישה הקיים ליישוב עבר לשליטת הרשות. כפתרון, באותה עת, נסלל כביש המנהרות, עוקף בית לחם. אולם מאחר שסלילתו לא עמדה להסתיים עד דצמבר 1995, הוחלט לסלול במהירות כביש נוסף (עוקף אל-ולג'ה), שחלקו הגדול עובר בערוץ נחל רפאים, וממשיך להר גילה מכיוון מערב.
בתקופת האינתיפאדה השנייה
בתקופת האינתיפאדה השנייה סבל היישוב משורה של פיגועים. ב-6 במרץ 2001, הופעלו שני מטעני חבלה ליד הכניסה ליישוב, ושוב באוגוסט 2001. ב-15 בינואר 2002 נרצח אבי בועז, לאחר שנחטף ממכוניתו הפרטית ליד מלון "אוורסט" בכניסה ליישוב, בידי פעילי תנזים. בועז גר במלון שנים רבות וזמן קצר לפני שנרצח עבר לגור בהר גילה. באוגוסט 2003, אם ובתה נפצעו בפיגוע ירי, בעת שהיו ברכבם בדרך לכניסה המערבית להר גילה.
יאני (פירושונים)
{{פירושונים|
הר גילה
הרחבת היישוב
ביוני 2004, פרסמה לראשונה תוכנית להקמת שכונה חדשה, בין הר גילה לירושלים, בשטח של 2,000 דונם, ובהיקף של עשרות אלפי יחידות דיור. זאת במטרה לייצור רצף טריטוריאלי בין ירושלים לגוש עציון. התוכנית עוררה התנגדות רבה עקב הפגיעה הצפויה בשטחי היער והחורש הטבעי באזור, וצמצום השטח הפתוח באזור דרום ירושלים. את התוכנית, קידמו בין השאר יזמים שרכשו קרקעות בשטח ההרחבה. רוב התוכנית לא בוצעה למעט הרחבה של כ-300 יחידות דיור בהר גילה וכ-1,500 יחידות דיור כהרחבה של שכונת גילה בירושלים. ביוני 2018 הכריזה המועצה האזורית גוש עציון על תוכנית להכפלת היישוב הכוללת הקמת 330 יחידות דיור נוספות, מוסדות ציבור ותחנת דלק.
יאני (פירושונים)
ראו גם
}}
הר גילה
הרחבת היישוב
ב-23 בפברואר 2020 עתרו תושבי הר גילה לבג"ץ נגד העברת תיירים מדרום קוריאה החשודים כנשאים של נגיף הקורונה, לבידוד במדרשת הר גילה ביישוב, עד ליציאתם מישראל. בנוסף הפגינו, הבעירו צמיגים וחסמו את הכניסה ליישוב כדי למנוע את כניסת התיירים. זמן קצר אחר כך בוטלה ההחלטה.
אופי היישוב
התושבים הוותיקים חילוניים ברובם, אך בקרב התושבים החדשים קיימות משפחות מסורתיות רבות ומשפחות דתיות לאומיות. ביישוב שני מעונות יום וארבעה גנים, שניים מהם ממלכתיים, ושני האחרים הם גנים משולבים לדתיים וחילוניים בליווי של ארגון "צו פיוס", הפועלים תחת הזרם הממלכתי-דתי.
נכון לשנת הלימודים תש"ף תלמידי בית הספר בחינוך הממלכתי מופנים ללימודים בירושלים, ובחינוך הממלכתי-דתי מופנים ללימודים במוסדות החינוך בירושלים ובישובי גוש עציון הסמוכים.
במרכז היישוב מממוקמת "המדרשה הצבאית לחינוך בירושלים", בה מתקיימות הכשרות חינוך וערכים לחילי צה"ל, ו"המדרשה הצבאית לחינוך מפקדים הר גילה".
בשנת 2017 הוקם במקום סניף של תנועת הנוער בני עקיבא ובשנת 2018 הוקם שבט צופים.
קוריה הוסטיליה
הקוריה הוסטיליה (בלטינית: Curia Hostilia - החצר ההוסטיליאנית) הוא המבנה בו היה מתכנס הסנאט הרומי בפורום ברומא העתיקה. המבנה נמצא בקצה המערבי של הפורום, לרגלי גבעת הקפיטוליום.
אמין חארית
קריירת מועדונים
ב-13 באוגוסט 2016 ערך חארית את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית עם נאנט בניצחון 1–0 על דיז'ון.
קוריה הוסטיליה
היסטוריה
על פי המסורת, המבנה המקורי נבנה באתר זה במאה השישית לפני הספירה על ידי המלך השלישי של רומא - טולוס הוסטיליוס, וקרוי על שמו. המבנה הראשון הורחב על ידי לוקיוס קורנליוס סולה בשנת 80 לפנה"ס כדי לאפשר את הכפלת מספר חברי הסנאט, אך שם המבנה (קוריה הוסטיליה) נשמר. במבנה זה נערכה ההוצאה להורג של לוקיוס אפוליוס סטורנינוס, ובו נשרפה בשנת 52 לפנה"ס גופתו של פובליוס קלודיוס פולכר שגרמה לשריפת המבנה כולו.
בית הסנאט נבנה שנית לאחר שרפה זאת על ידי פאוסטוס קורנליוס סולה ונקרא על שמו - קוריה קורנליה. יוליוס קיסר בנה שוב את בית הסנאט שנקרא מאז על שמו - קוריה יוליה. בעת השיפוצים, התכנס הסנאט בתיאטרון פומפיוס ושם נרצח יוליוס קיסר באידו של מרץ בשנת 44 לפנה"ס. הבנייה נעצרה אחרי הרצחו של קיסר אך סוימה על ידי בנו המאומץ, הקיסר אוגוסטוס.
הקוריה יוליה שופצה (תוך שימור שמה) ראשית על ידי הקיסר דומיטיאנוס בשנים 81-96 לספירה. אחרי נזק נרחב בעקבות שרפה בשנת 283 בימי הקיסר קארינוס, שופץ המבנה שנית בשנים 284-305 בתקופת הקיסר דיוקלטיאנוס. מבנה זה פחות או יותר הוא הקיים היום. המבנה שרד את ימי הביניים בשל העובדה שבשנת 658 הפך לכנסייה. על קירות המבנה נותרו ציורי קיר נוצריים. בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני שוחזר המבנה לצורתו המקורית.
אמין חארית
קריירה בינלאומית
חארית ייצג את נבחרות הנוער של צרפת מהנבחרת עד גיל 18 ועד הנבחרת צרפת עד גיל 21. חארית הוא ממוצא מרוקאי, ובאוקטובר 2015 דחה את זימונו לנבחרת מרוקו עד גיל 19, אך שנתיים לאחר מכן הוא החליט לשנות את בחירתו ולבחור לשחק במדים הלאומיים של מרוקו.
קוריה הוסטיליה
היסטוריה
גודל המבנה כגודל מגרש כדורסל ומשני צדדיו במות אבן ששימשו כמקומות ישיבה לסנאטורים.
אמין חארית
קריירה בינלאומית
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022, אולם נגרע מהסגל מספר ימים לפני פתיחת הטורניר בשל פציעה.
אנסטסיה פבליוצ'נקובה
אנסטסיה סרגייבנה פבליוצ'נקובה (רוסית: Анастасия Сергеевна Павлюченкова; נולדה ב-3 ביולי 1991) היא שחקנית טניס מקצועית מרוסיה. דירוג השיא שלה היה המקום ה-13 בעולם (4 ביולי 2011), מדורגת נכון לאוקטובר 2019 במקום ה-30 בדירוג ה-WTA. בטוקיו 2020 היא זכתה במדליית זהב בתחרות זוגות מעורבים.
בשנת 2021 היא לראשונה הגיע לגמר אליפות צרפת הפתוחה והפסידה לברבורה קרייצ'יקובה.
פבליוצ'נקובה זכתה עד היום ב-7 תוארי יחידות (2 WTA ו-5 ITF) וב-10 תוארי זוגות (2 WTA ו-8 ITF). פבליוצ'נקובה שיחקה בנבחרת רוסיה החל משנת 2009. מאזנה עומד על 16 ניצחונות ו-12 הפסדים.
שידור וידאו דיגיטלי
שידור וידאו דיגיטלי (ידוע כ-DVB, ראשי תיבות של Digital Video Broadcasting) הוא שמו של קובץ תקנים פתוחים שהפכו לתקנים מקובלים בעולם לשידור דיגיטלי של טלוויזיה ווידאו. על כתיבת ותחזוקת התקנים אחראי גוף המכונה DVB Project, קונסורציום שבו חברות כ-270 חברות מהתחום. את התקנים מפרסמת "הוועדה הטכנית המשותפת" (Joint Technical Committee - בראשי תיבות JTC) ל"מכון תקני התקשורת האירופאים" (ETSI), ל"ועדה האירופאית לתקינה אלקטרוטכנית" (CENELEC) ול"איגוד השידור האירופי" (EBU).
תקני DVB
שידורי ה-DVB מתבססים על קידוד הווידאו MPEG. יצוג המידע הוא חבילות מידע דיגיטליות (PACKETS) ולכל חבילה יש מספר מסוים כמו כתובת לאיזה ערוץ הוא שייך.
מיס תבל
תחרות מיס תבל או מיס יוניברס (באנגלית: Miss Universe), היא תחרות יופי בינלאומית שנתית לנשים הנערכת בידי ארגון מיס תבל. בכל שנה משתתפות בה מאות נשים שנבחרו למלכות יופי במדינות מהן הגיעו.
היסטוריה
התואר מיס תבל הוענק לראשונה בתחרות יופי בינלאומית לנשים שנוסדה בשנת 1926, והופסקה בשנת 1935 עקב השפל הגדול. הזוכה בתחרות מיס אמריקה 1951, יולנדה פוקס, סירבה לדגמן בבגד ים של חברת האופנה האמריקנית נותנת החסות פסיפיק מילס. עקב כך החברה פרשה מהתחרות, והקימה את התחרויות מיס ארצות הברית ומיס תבל בשנת 1952. הטקס משודר בטלוויזיה משנת 1955. משנת 1960 הוא שודר ברשת CBS, ומשנת 2003 ברשת NBC.
התחרות עברה במהלך השנים לשליטת חברות אחרות ובשנת 1996 נרכשה בידי איש העסקים האמריקני דונלד טראמפ (לימים נשיא ארצות הברית ה-45) שגם הפיק את התחרות בעזרת חברות ההפקות שלו, טראמפ הפקות. בשנת 2015 קנה דונלד טראמפ את חלקה של רשת NBC בזכויות של הארגון, לאחר שהרשת ביקשה להפסיק לשתף איתו פעולה לאחר הצהרתו בעניין המהגרים ממקסיקו. טראמפ, שהפך לבעלים היחיד של הארגון, מכר כעבור כמה ימים את מלוא זכויות בארגון לחברת WME/IMG.
בתחרות בשנת 1986 שנערכה בפנמה נציגת בלגיה גואדל לייקנס סירבה ללחוץ את היד של מנהיג המדינה מנואל נורייגה.
בשנת 1998 נוסד ארגון מיס תבל שהחליף את חברת מיס תבל, ומטה החברה עבר מלוס אנג'לס לניו יורק.
בשנת 2002, לראשונה בתולדות התחרות, הודחה הזוכה אוקסנה פדורובה, נציגת רוסיה. הכתר הועבר לסגניתה, ג'סטין פאסק מפנמה. מארגני התחרות טוענו כי החליטו להדיח את "מיס יוניברס" משום שכשלה במילוי תפקידה, ובין השאר לא נכחה כמתחייב בתחרות "מיס עשרה" של ארצות הברית לשנת 2002. בנוסף, פדורובה נחשדה כי נישאה בחשאי והרתה, בניגוד לנוהלי התחרות ולחוזה עליו חתמה. פדורובה מצידה טענה שפרשה מרצונה כדי להשלים תואר במשפטים.
בשנת 2012 החליט ארגון מיס יוניברס לאשר לראשונה את מועמדותה של טרנסג'נדרית.
בתחרות שנערכה ב-20 בדצמבר 2015 בלאס וגאס שבארצות הברית, ובה נבחרה פיה אלונזו וורצבך מהפיליפינים כמיס תבל, לאחר שכמה דקות לפני כן הוכרזה בטעות על ידי המנחה סטיב הארווי מיס קולומביה כמיס תבל.
בשנת 2019, תבעה מיס אוקראינה את מארגני התחרות, לאחר ששללו ממנה את התואר כי היא גרושה עם ילד. על פי כללי התחרות מאפשרים רק לרווקות ללא ילדים להתחרות כדי שיוכלו להתמסר להתחייבויות ברחבי העולם.
תחרות מיס תבל בישראל
כחלק מחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל יזם איש העסקים לוי קושניר את הבאת התחרות לישראל. עלות התחרות הוערכה בכ-5 מיליון דולר וקושניר הצליח לשכנע את עמותת חגיגות שנת ה-50 לאשר את התקציב. אך בתחילת פברואר 1998, החליט שר התיירות משה קצב שהיה ממונה על החגיגות, שלא לקיים את התחרות בשל עלותה הגבוהה, וסירובו של משרד האוצר לממן אותה. ביוזמתו של ראש עיריית אילת, גבי קדוש, נעשה ניסיון לגייס חסויות עסקיות למימון. אך הוחלט לבסוף לקיים את התחרות בהוואיי ולא באילת. בהמשך נסע קדוש יחד עם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לפגוש את דונלד טראמפ בניו יורק, במטרה לדון בקיום התחרות באילת בשנת 1999 או 2000. אך הדבר לא יצא לפועל.
ישראל הגישה מועמדות לאירוח התחרות בתל אביב, בדצמבר 2019 והתחרות ה-70 התקיימה באילת, ישראל, ב-11 ועד 12 בדצמבר 2021.
רשימת התחרויות והזוכות
שורה בצהוב מסמלת ניצחון של המתמודדת מישראל שורה בחום מסמלת תחרות בה המתמודדת הישראלית הגיעה למקום השלישי שורה בטורקיז מסמלת תחרות בה המתמודדת הישראלית הגיעה למקום הרביעי שורה בירוק מסמלת תחרות בה המתמודדת הישראלית הגיעה למקום החמישי
דירוג הזוכות לפני מדינות
המדינות שזכו במספר התארים הרב ביותר הן ארצות הברית (שמונה), ונצואלה (שבע), פוארטו ריקו (חמש)שוודיה,הפיליפינים,מקסיקו והודו (שלוש). ישראל זכתה בתחרות זו פעם אחת בלבד, בשנת 1976 עם הנציגה רינה מור.
נציגות ישראל בתחרות
מלכת היופי הישראלית היחידה שזכתה בתואר מיס תבל היא רינה מור בשנת 1976. משנת 1952 נהוג כמעט בכל שנה שמלכת היופי הישראלית נוסעת לייצג את ישראל בתחרות זו, למעט שנים מעטות. לדוגמה בשנת 1996 מלכת היופי טלי לוונטל הייתה בת 17 ואחד מהקריטריונים בתחרות הוא שכל המתמודדות צריכות להיות מעל גיל 18 אז הזוכה במקום השני ("נערת ישראל") לירז מסילתי נסעה לייצג את ישראל בתחרות ולוונטל נסעה לייצג את ישראל בתחרות מיס עולם, תחרות אליה נועדה לנסוע נערת ישראל.
ב-2021 מלכת היופי לשנת 2021 נועה כוכבא התמודדה כמיס ישראל בתחרות של 2021, שנערכה לראשונה אי פעם בישראל - בעיר אילת.
בית הכנסת העתיק במעון
בית הכנסת העתיק שוכן בחורבת מעון (ערבית חרבת אל-מעין) שהיא אתר ארכאולוגי השוכן ליד צומת מעון, ממזרח לקיבוץ נירים שבנגב הצפון-מערבי וכ-20 ק"מ מדרום לעזה.
המבנה ידוע בעיקר בזכות רצפת הפסיפס הצבעונית שבו, שהשתרעה על פני אולם התווך שלו. אורכה של הרצפה עמד על 10.2 מטרים ורוחבה היה 5.4 מטרים, אך רק מחציתה המערבית השתמרה. בפסיפס נראית גפן שענפיה יוצאים מתוך אמפורה ונושאים 55 עיגולים ב-11 שורות, שבתוכם פירות ובעלי חיים. בחלקו התחתון של הפסיפס נראה טווס ובחלקו העליון מנורת שבעת קנים, שני אריות, סמלו של שבט יהודה, וכן שני עצי דקל, שופר, לולב, אתרוג וסמלים יהודיים נוספים. כתובת בארמית שרדה בחלקה והיא מציינת את מממני הפסיפס ומברכת את הקהילה כולה:
כלומר "זכורים לטוב כל בני הקהילה שעשו פסיפס זה. וכן דאישין, תומה ויהודה שתרמו סך שני דינרים". על הרצפה נמצאו מספר ממצאים נוספים ובהם מטבעות, חפצים שהיו ככל הנראה חלק מארון הקודש, קמעונות ושברי נרות חרס וזכוכית.
רצפת בית הכנסת דומה בסגנונה לרצפת פסיפס שהתגלתה בשרידי כנסייה בחירבת שלאל, כיום בגן לאומי אשכול, כתשעה ק"מ ממזרח למעון. חיילים אוסטרליים גילו את הפסיפס בחירבת שלאל במלחמת העולם הראשונה ב-17 באפריל 1917, והוא הועבר לקנברה בירת אוסטרליה, ושובץ שם באנדרטת המלחמה של אוסטרליה. על גבי הפסיפס בשלאל נמצאה הערה המתארכת את יצירתו לשנת 561 או 562 לספירה. ייתכן ששני הפסיפסים הורכבו על ידי אותו האמן בשליש השלישי של המאה ה-6.
רצפת פסיפס מעוטרת מאותה תקופה נמצאה גם בכנסייה ביזנטית ליד כיסופים. כנסייה זו כמו בית הכנסת במעון היו חלק מההתיישבות הצפופה שהתקיימה בתקופה זו, באזור שבין עזה לבאר שבע.
רצפת בית הכנסת במעון ניזוקה עם השנים, וב-2006 היא הועברה לשיקום במעבדות השימור במוזיאון רוקפלר בירושלים. בשנת 2009 הוחזרה הרצפה למקומה ומעליה הוקמה סככה. בשנת 1957 נתבקשה האמנית נעמי הנריק להכין עותק של הפסיפס עבור בית הנשיא.
מגפת הקורונה בגינאה המשוונית
מגפת הקורונה בגינאה המשוונית פרצה ב-14 במרץ 2020, לאחר אישה בת 42 שחזרה לגינאה המשוונית ממדריד אובחנה חיובית לנגיף.
ציר זמן
ב-18 במרץ, אושרו בסך הכל 4 מקרים. כל המקרים היו מהטיסה הבין יבשתית.
ב-19 במרץ, אושרו 2 מקרים חדשים ובסך הכל אושרו 6 מקרים. מקרה חדש אחד היה גבר פורטוגזי בן 46, שנכנס לטיסה הבין-יבשתית; המקרה השני היה גבר ספרדי בן 68, שנכנס בטיסת אייר פראנס.
נכון ל-24 במרץ, ישנם 9 חולים במדינה, כולם נדבקו מחוץ למדינה. טרם נרשמו מקרים מאושרים של התפשטות קהילתית במדינה.
אחמד טיבי
אחמד טיבי (בערבית: أحمد كامل أحمد الطيبي; שם מלא: אחמד כאמל אחמד א-טיבי; נולד ב-19 בדצמבר 1958) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי, מכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת תע"ל החל משנת 1999 (כיום חלק מסיעת הרשימה המשותפת); היה יועצו לענייני ישראל של יו"ר אש"ף יאסר ערפאת. רופא במקצועו.
בכנסת ה-24 שימש כסגן יושב ראש הכנסת, תפקיד אותו הוא מילא מאז שנת 2006.
קורות חיים
טיבי נולד בטייבה שבמשולש כילד השני מבין שבעה, להייפא לבית תאג'י, ילידת רמלה, ולכאמל טיבי, יליד יפו. בשנת 1983 סיים בהצטיינות לימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים ובדצמבר 1986 הוסמך לרופא. החל התמחות בגינקולוגיה בהדסה הר הצופים. לפני סיום ההתמחות פוטר בשנת 1987 בעקבות תקרית שבה הטיח את תיקו בראשו של מאבטח בכניסה לבית החולים והלה נפצע.
פעילות פוליטית
בתקופת לימודיו החל בפעילות פוליטית והשתתף בהפגנות. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 יצר קשרים עם פעילים פלסטינים בולטים כגון רימונדה טוויל, איבראהים קרעין ורדואן אבו עייאש. ב-1984 נפגש עם יאסר ערפאת בתוניס, תוך עבירה על החוק הישראלי שאסר על מפגשים עם אנשי אש"ף. טיבי המשיך להיפגש עם אנשים אלו במקומות שונים בעולם בשנים הבאות, ועקב כך נחקר מספר פעמים במשטרה, לתקופה קצרה הוצא נגדו צו איסור יציאה מהארץ ופעם אחת אף נעצר. באותה תקופה ליווה אותו עורך הדין אמנון זכרוני.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו ב-1993, התמנה טיבי ליועץ לענייני ישראל של ערפאת, שנתמנה ליו"ר הרשות הפלסטינית. בנובמבר 1996 התבטא בקשר ליחסיו עם ערפאת: "כל המהלכים שלי מבוצעים בהנחיותיו. אני מאמין שיש לו אמון בי, ואני מקווה שאני מצדיק אותו". ב-1998 שימש טיבי כדובר המשלחת הפלסטינית בפסגת ואי פלנטיישן.
ב-1995 הקים עם קבוצת אקדמאים ערביים את מפלגת תע"ל והתמודד בראשה בבחירות לכנסת ה-14, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה. ב-1999 נענה לפניית עזמי בשארה, שבאותה עת פרש מחד"ש והקים את מפלגת בל"ד, וחבר עימו לרשימה משותפת שזכתה בשני מנדטים בבחירות לכנסת ה-15. החיבור בין תע"ל לבל"ד לא צלח ולאחר הבחירות פורקה הרשימה לשתי סיעות נפרדות.
לפי המתואר באתר מפלגת תע"ל, טיבי שבר את ידו כשהתעמת עם אריאל שרון בזמן שהאחרון עלה להר הבית, ובמהלך מבצע חומת מגן נכנס למחנה הפליטים ג'נין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 החליטו חד"ש ותע"ל להקים רשימה משותפת לשתי המפלגות אשר זכתה בשלושה מנדטים. השותפות בין טיבי לחבר הכנסת מוחמד בָּרָכֵּה הייתה מוצלחת עד תום כהונת הכנסת ה-16 אך חילוקי דעות בתוך חד"ש בין ברכה ואנשיו לבין יוצאי מק"י גרמו לפירוק השותפות עם תע"ל. סיעת הליכוד בראשות חבר הכנסת מיכאל איתן הצליחה להשיג רוב בהצבעה על פסילתו מלרוץ לכנסת ה-17 בגין "תמיכה בטרור", אך בג"ץ פסל החלטה זו.
בשנת 2008 מונה לעמוד בראש ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי.
טיבי נהג לומר כי "איפה שתע"ל תהיה, שם תהיה הרשימה הערבית הגדולה ביותר". אכן, בבחירות לכנסת ה-17 הוקם גוש רע"ם-תע"ל שהניב 4 מנדטים וביסס את סיעת רע"ם-תע"ל כרשימה החזקה במגזר הערבי בישראל, מה שנחשב להישג אישי ופוליטי עבור טיבי ומפלגתו תע"ל. בכנסת ה-17 כיהן כסגן יושבת ראש הכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת יזם טיבי מספר חוקים, ובהם:
בשנת 2005 ביקר טיבי פעמים בלבנון. בעקבות ביקור זה שקל היועץ המשפטי לממשלה להעמידו לדין בשל עברה לכאורה על החוק נגד הסתננות, אך לבסוף החליט לסגור את התיק כנגדו.
בשנת 2008 נסע לקטר כדי להשתתף בפורום דוחה לדמוקרטיה. לכנס נסעה משלחת ישראלית שכללה 23 נציגים, בראשותה של שרת החוץ ציפי לבני, אולם בגיליון המשתתפים של הכנס, הופיע רישומו של טיבי כנציגה של "פלסטין". עובדה זו, לצד הביקורת שמתח בכנס על ישראל, אותה הגדיר כ"מדינת אפרטהייד", בה "הדמוקרטיה היא ליהודים בלבד" גררו תגובות נזעמות בכנסת. באותה שנה נפגש טיבי בפריז עם נשיא סוריה, ועם שרי החוץ של סוריה, תימן, בחריין, ירדן, סודאן ואיחוד האמירויות הערביות בניו יורק.
בשנת 2010 השתתף טיבי במשלחת של חברי כנסת ערבים ללוב, בעת שהייתה הנשיאה התורנית של הליגה הערבית. בפגישה עם שליטה, מועמר קדאפי, נשא נאום בו ביקר בחריפות את העולם הערבי:.
בנאומו בעצרת לציון 42 שנה להקמת הפת"ח שנערכה ברמאללה, קרא "ברכותי לאנשי הפת"ח שמקרבם נפלו השהידים הראשונים ונעצרו האסירים הראשונים. הישראלים רוצים לחסל את פלסטין, אך אנו נמשיך במאבק עד להקמת מדינה שבירתה אל-קודס". הקהל הגיב לדבריו בקריאות: "לירושלים צועדים מיליוני שהידים". בינואר 2011 השתתף בכינוס תמיכה בפלסטינים שכלואים בישראל, שנערך במרוקו.
ב-27 בינואר 2010 נשא נאום בכנסת לרגל יום השואה הבינלאומי. הנאום זכה לשבחים גם מחברי כנסת מהימין ויושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, אף הגדיר אותו כנאום הטוב ביותר ששמע במליאת הכנסת. בנאום הביע אמפתיה לקורבנות ולניצולים, דחה את הכחשת השואה, וקרא לעמוד נגד תופעות של אפליה, גזענות ושנאה.
בדצמבר 2013, בעת הפגנה נגד מתווה פראוור בבאר שבע, שפך עליו ציון וקנין כוס תה חם. על כך נידון וקנין לארבעה חודשי מאסר.
היה מועמד לכנסת במקום הרביעי של הרשימה המשותפת, בבחירות לכנסת ה-20 ונבחר לכנסת. בהמשך מונה לסגן יו"ר הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת עזבה סיעת תע"ל בראשות טיבי את הרשימה המשותפת. היא התאחדה עם חד"ש בראשות איימן עודה וטיבי הוצב במקום השני ברשימה המאוחדת. המפלגה קיבלה שישה מנדטים וטיבי נכנס פעם נוספת לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוקמה מחדש הרשימה המשותפת. טיבי הוצב במקום השלישי ברשימה ונבחר לכנסת. גם בבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב טיבי במקום השלישי ברשימה המשותפת ונבחר לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום השני ברשימה המשותפת.
באוגוסט 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" והוכתר כמוביל במספר הצעות לסדר שאושרו בכנסת ה-24.
פולמוסים שגרם
בינואר 2012 השעתה ועדת האתיקה של הכנסת את טיבי למשך שבוע בשל דברים שנשא במליאה והכילו, לדברי הוועדה, "שפה נמוכה ודברי עלבון בעלי קונוטציות מיניות, משפילות ושוביניסטיות". טיבי קרא אז במליאה טקסט היתולי שכתב בעקבות תקרית שבה שפכה חברת הכנסת אנסטסיה מיכאלי מים על חבר הכנסת ראלב מג'אדלה. כמה שבועות לאחר מכן אסרה עליו הוועדה לשאת במשך חודש נאומים קצרים בני דקה במליאה, בעקבות עימות עם סגן היושב ראש יצחק וקנין, לאחר שחזר במליאה על עיקרי אותו נאום.
במרץ 2012 הטילה ועדת האתיקה על טיבי נזיפה חמורה בשל דבריו בנאום ב"יום השהיד הפלסטיני" ברמאללה, שבו אמר: "אין ערך נעלה יותר מאשר השהאדה. השהיד הוא אשר פורץ את הדרך ומשרטט בדמו את הדרך לחירות ולשחרור... ברכות לאלפי השהידים במולדת ובניכר וברכות לשהידים שלנו ושלכם בקו הירוק. אלה שהכובש רצה שיכנו אותם מחבלים, בעוד שאנו אומרים כי אין דבר נעלה יותר מאלו שמתו למען המולדת". טיבי טען שהסרט שהובא לפני הוועדה ערוך והושמטו בו קטעים שבהם הזכיר אנשים שנהרגו, ולא כאלה שהרגו, ולהם הוא קורא שהידים. הוועדה לא קיבלה את הסבריו וכתבה כי "כפי שניתן להבין את פשוטם של הדברים על ידי מרבית אזרחי המדינה, יש במקרה זה תמיכה של חבר כנסת באנשים שנהרגו בעת שהרגו אחרים בפיגוע טרור".
ביוני 2013 שפך טיבי מעל דוכן הכנסת מים על הצעת החוק להסדרת ההתיישבות הבדואית בנגב וקרע אותה. בשל המעשה, שהביא את הכנסת להוצאה של 21 אלף ש"ח על מערכת ההגברה שבדוכן, החליטה ועדת האתיקה להענישו בכך שלא ינהל את ישיבות הכנסת עד לסוף המושב, במשך כשבוע.
בפברואר 2014 רשמה ועדת האתיקה הערה לחבר הכנסת טיבי על "פגיעה בכבוד הכנסת ובכבוד חבריה", לאחר שבמשך כשעה לא אפשר ליו"ר ועדת הפנים מירי רגב לנהל דיון בנושא עליית יהודים להר הבית.
באוגוסט 2015 דחף טיבי שני סוהרי שב"ס כאשר ניסו למנוע ממנו להיכנס עם טלפון נייד לחדר בבית החולים ברזילי שבו אושפז עציר מנהלי שובת רעב. השניים הגישו תלונה גם על כך שכינה אותם "פאשיסטים".
במאי 2022 בעת פעילות משטרתית בבית חנינא עוכב צעיר לבירור בעקבות חשד כי הפר את הסדר הציבורי והשחית דגל ישראל. בתוך כך הגיע ח"כ טיבי והפריע לשוטרים בביצוע העיכוב, ולבסוף סיכל את העיכוב בכך שאפשר לצעיר לברוח - תוך שהוא מנצל את חסינותו. לאחר שהחשוד נמלט, הוא נתפס בשנית על ידי כוחות מג"ב בתום מרדף רגלי.
עמדותיו
טיבי הוא דמות מוכרת בעולם הערבי. ככזה, הוא גייס את קשריו הענפים בארצות ערב כדי להשיג שישה מיליון דולרים להקמת אצטדיון דוחה בסח'נין, מעשה שהעניק לו פופולריות רבה במגזר הערבי.
טיבי רואה את עצמו כערבי פלסטיני עם אזרחות ישראלית. הוא תומך בהקמת מדינה פלסטינית לצד ישראל ובו זמנית הוא דוגל בביטול אופייה היהודי של מדינת ישראל. הוא תומך בסיסמה "מדינת כל אזרחיה" לצד הסיסמה שטבע "מדינת כל לאומיה" כביטויים המייצגים את התביעה הכפולה למתן זכויות פרט והכרה בערבים כמיעוט לאומי בישראל. כחלק מתפיסה זו הוא סבור כי יש לבטל את הסמלים המייצגים את מעמדו המיוחד של הרוב היהודי במדינה, בהם חוק השבות, הדגל וההמנון, וכן את מגילת העצמאות (אותה הוא מציע להחליף במגילה אזרחית) ומעמדה העליון של השפה העברית. מתנגד לגיוס צעירים ערבים לצה"ל גם במסגרת של "מדינת כל אזרחיה". לדעתו "זכות השיבה" של פליטים פלסטינים לתחומי ישראל היא "תנאי בל יעבור" לפיוס בין הפלסטינים לישראל, אם כי הוא סבור שרק חלק קטן ממיליוני הפליטים יממשו זכות זאת. בנוסף, דוגלת תע"ל בהנהגת טיבי בדמוקרטיה רב-תרבותית, בשותפות אזרחית מלאה, ובהפרדת דת ממדינה. בעבר אמר כי "הנשק הטוב ביותר נגד גזענים הוא אחמד כמוני".
טיבי מתנגד לשלטון הישראלי על יהודה ושומרון, שבו הוא רואה כיבוש שיש לבטל. לטענתו יש לפנות את ההתנחלויות, אותן כינה "גידול סרטני שיש להסיר". הוא התנגד גם לשלטון הישראלי ברצועת עזה. את חיסולו של מנהיג החמאס השייח' אחמד יאסין כינה "פשע מלחמה". הוא הטיל את האשמה על חטיפת החיילים בהר דב על ידי החזבאללה על מדינת ישראל. לדבריו, "ההתנגדות הלבנונית נאלצה לחטוף את החיילים, לאור דרך המחשבה של ההנהגה הישראלית וטמטומה". טיבי הצהיר שהוא מתנגד לפיגועים ולפגיעה באזרחים חפים מפשע. את השתלטות החמאס על עזה תוך שימוש בנשק הגדיר כ"טעות קשה", אך טען שעל העולם היה לקבל את תוצאות הבחירות הדמוקרטיות, וכי טענת ישראל וארצות הברית "שהדמוקרטיה מותנית בתוצאה" היא "בלתי דמוקרטית בעליל". בספטמבר 2013 אמר טיבי בריאיון בערבית כי מסגד אל-אקצא שייך למוסלמים בלבד וליהודים אין זכות לטמא אותו. עוד אמר כי "הכיבוש הישראלי" של ירושלים יסתיים כמו הכיבוש הצלבני והבריטי. הוא חזר על עמדה זו בריאיון לעמית סגל ואף הכחיש את קיומו של בית המקדש בהר הבית.
טיבי מגלה עניין באיכות הסביבה ובצער בעלי חיים. הוא מתמיד להשתתף מדי שנה באירוע "לכל איש יש שם" בכנסת ומתנגד תקיף למכחישי שואה.
חיים אישיים
מתגורר בטייבה. נשוי למאי, ילידת טולכרם, רופאת שיניים לילדים, ואב לשתי בנות. גיסו הוא חבר הכנסת אוסאמה סעדי, גם הוא איש תע"ל.
קישורים חיצוניים
מכתביו
שכונה ה' (באר שבע)
שכונה ה' שבבאר שבע נמצאת צפונית לשכונה א', דרומית לשכונה ד', מערבית לשכונה ב' ומזרחית לשכונה י"א.
רעיון הקמת השכונה
שכונה ה' נבנתה ביוזמתו של דוד טנא, שכיהן כראש אגף השיכון הממשלתי. טנא, התרשם עמוקות מביקורו בתערוכת "אינרטבאו", שהתקיימה בברלין ב-1957, והציגה רעיונות וניסיונות חדשים בתחום הדיור. לאחר שחזר לישראל החליט לגייס צוות אדריכלים צעירים בראשותו של אברהם יסקי, שכלל את אמנון אלכסנדרוני, נחום זולוטוב, דניאל חבקין, תאודור קיסלוב, אהרן ברעלי, דב ורם כרמי, צ'צ'יק וקונפורטי. הצוות עבד במשותף על התכנון והבינוי הכולל של שכונה בארשבעית חדשה, שתשמש חלופה לבניית השיכונים הגנרית של העיר. זהו גם מקור הכינוי "לדוגמה".
שכונה ה' לדוגמה, זכתה לפרסום בינלאומי רב עם הקמתה.
אוכלוסיית השכונה
שכונה ה' הוקמה כשיכון בסוף שנות ה-60. תושביה הבורגנים של העיר הגיעו לשכונה, שוכנו בה המדענים הצרפתיים, שהקימו את הקריה למחקר גרעיני בדימונה, מרצים מאוניברסיטת בן-גוריון, קציני צבא בכירים (אלוף פיקוד הדרום אז ישעיהו גביש), פקידי ממשלה ובעלי מקצועות חופשיים. השכונה זכתה כמעט באופן מיידי למעמד יוקרתי. בהמשך יושבה השכונה בעיקר על ידי עולים מברית המועצות. בשנות ה-90 קלטה השכונה עלייה גדולה מברית המועצות לשעבר. כיום יש בשכונה הרבה משפחות דתיות עם ילדים.
עם יוצאי השכונה נמנים סילבן שלום; האחים למשפחת בנאי מאיר ,אביתר ואורנה; הזמרים יהודית רביץ; וישראל בר און, ושדר הספורט נדב יעקובי.
מבני ציבור
בשכונה פועלים קופת חולים, מתנ"ס, מרכז קניות, שלושה בתי ספר יסודיים (אוריין - ממלכתי, רמב"ם - ממלכתי-דתי, קורצ'אק - אנתרופוסופי, בעבר שימש כבית ספר ממלכתי רגיל במשך עשרות שנים ) ובית ספר על יסודי ממלכתי, מקיף ג'. נוסף לכך פועל בשכונה בית ספר "אילנות" לחינוך מיוחד, במבנה שבו פעל במשך כ-26 שנים בית ספר יסודי ממלכתי "מעיין".
בשכונה שניים מסמלי העיר - "שיכון רבע הקילומטר", המוכר גם כ"מרכז קליטה יעלים" או "בית רמט", היה בניין המגורים הארוך ביותר במזרח התיכון ואורכו כרבע קילומטר. בסמוך לו, בשטח המפריד בין השכונה לשכונה ב', שוכן האצטדיון העירוני (לשעבר) על שם וסרמיל. סמוך למרכז הקליטה נמצא המרכז המסחרי המכונה "הגשר" (או בשמו הרשמי כיכר יצחק ורדימון), על שם הגשר הסמוך לו המתוח מעל רחובה הראשי של השכונה, רחוב יעלים, ונועד לחבר בין שני חלקיה. בשכונה פועל מבנה ה"מחוז" של הנוער העובד והלומד שזהו מרכז הדרכה אזורי של התנועה. מאפיין ייחודי נוסף בשכונה, הוא שיכון "השטיח" (המכונה משעולים).
בתחומי השכונה, באזור הידוע כשכונה ה' לדוגמה, שוכן בית כנסת הכיפה העל-עדתי ("היכל אהרון") על שם צורתו האדריכלית (כיום לאחר הרחבתו קשה להכיר את המבנה המקורי), והוא משמש כבית כנסת מרכזי לציבור הדתי-לאומי בעיר. מלבדו שוכן בשכונה בית הכנסת הספרדי "רינת ירושלים". מוסד דתי נוסף בחלק אחר של השכונה הוא חצרה של משפחת אבוחצירה (בעבר הרב אלעזר אבוחצירא וכיום בנו הרב פנחס), המושכת אליה חסידים מכל רחבי הארץ ואף מחו"ל.
במרכז השכונה, משתרע פארק ה' ובשמו הרשמי "פארק גדולי ישראל". בחודשי הקיץ נערכים בו מופעים. כיום ישנה תוכנית להרוס את הפארק ולהקים במקומו שכונת מגורים. תושבי השכונה מתנגדים לתוכנית זו.
דליה
דליה (שם מדעי: Dahlia) היא פרח רב שנתי בעל פקעות השייכת למשפחת המורכבים. מקורה במקסיקו, שם היא מוגדרת פרח לאומי.
שניים מ-30 המינים של הדליה הובאו לאירופה במאה ה-18. היו אלה הדליה הרבגונית והדליה האדומה שטופחו וגודלו בידי הבוטנאי השוודי אנדריאס דאהל, ועל שמו קרוי הצמח.
חרף מוצאה האמריקני, שפע הזנים של הדליה (כ-20,000 זנים) הוא תולדת מאמציהם של גננים אירופאים. הדליה מקובלת כיום כפרח קיץ הגדל בכל הארצות שאקלימן ממוזג.
בתפרחת של הדליה המקסיקנית המקורית יש מרכז צהוב ושוליים אדומים, אבל בזנים השונים אפשר למצוא כיום מכלול גוונים של אדום, צהוב וארגמן. הם שונים מאוד זה מזה בצורת הפרח ובגודלו, אך על פי רוב ניתן ללמוד משמותיהם על מראיתם. קיימים זנים שקוטר הקרקפת של פרחיהם מגיע ל-20 ס"מ. המין העיקרי, הדליה המנוצה, הוא בן כלאיים ונבדל משאר המינים בכך שהוא פוליפלואידי, כלומר מספר הכרומוזומים שלו כפול ממספר הכרומוזומים הבסיסי של שאר המינים.
ריבוין של הדליות השונות נעשה באמצעות פקעות. פקעות אלו מכילות כמויות ניכרות של חומר דמוי עמילן הקרוי אינולין. לאחר גמר הפריחה יש להוציא את הפקעות בזהירות מן הקרקע ולשמרן במקום יבש, עד למועד השתילה באביב הבא.
זנים מודרניים פופולריים כוללים:
בת קול - נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות
בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות היא עמותה המספקת מסגרת של תמיכה וערבות הדדית לנשים המבקשות לשלב בין שני חלקים בזהותן העצמית והחברתית – היותן להט"ביות מחד והיותן דתיות מאידך. הארגון מקדם חינוך לסובלנות ולשוויון בחברה הדתית, מתוך מטרה לאפשר ללסביות דתיות ולבני משפחותיהן לחיות חיים מספקים של כבוד ושותפות בתוך החברה הדתית.
העמותה הוקמה בשם בת-קול – ארגון לסביות דתיות, ובינואר 2021 שינתה את שמה ברשם העמותות ל"בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות".
העמותה
העמותה הוקמה בחורף 2005 תחת השם "בת-קול – ארגון לסביות דתיות" על ידי כעשר נשים דתיות לסביות, אשר ביקשו לשמור על זהותן הדתית מצד אחד, ולממש את חייהן כלסביות מצד שני - להקים משפחה המורכבת משתי נשים, כולל גידול ילדים. במסגרת בת-קול מתקיימים מפגשי שיחה קבועים ופעילויות חברתיות שונות ללסביות דתיות לאורך כל השנה, ביניהן קבוצת לימוד ושבת משותפת. מפגשים אלו מהווים מסגרת חברתית חשובה וקבוצת תמיכה וסיוע. בנוסף פועלת בת-קול במישור הציבורי ומעוררת מודעות לנושא הנטייה המינית בחברה הדתית באמצעות פעולות הסברה, ראיונות באמצעי התקשורת, וצעידה כארגון במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
ביולי 2008 מניין החברות בארגון היה יותר מ-150. לאחר תהליך של ארגון מחדש, בי"ד בתמוז תשס"ח (17 ביולי 2008) התכנסה לראשונה מליאת בת-קול, נערכו בחירות פנימיות, ונבחרו חמש חברות הוועדה המנהלת הראשונה.
בינואר 2021 שינתה העמותה את שמה לשם "בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות", במטרה.
בנוסף להיותה מסגרת חברתית, העמותה פועלת לשינוי תפיסות ושילובן המלא של לסביות בחברה הדתית.
פעילויות
במסגרת העמותה מתקיימות פעילויות שונות המותאמות לתחומי עניין, קבוצות גיל ואזור גאוגרפי.
קבוצת לימוד
קבוצת הלימוד שמארגנת העמות החלו לפעול בחורף תשס"ז בירושלים. הן נועד לאפשר לחברות העמותה להכיר זו את זו ולעסוק יחדיו בנושאים הקשורים בעולמן הרוחני-היהודי. במפגשים אלה נידונו בעבר מעשה מביטחון לר' נחמן, אלישע בן אבויה, עניין רצוא ושוב, תרגום השבעים, שכר מצוות, יצר הרע ויצירה, חטא אדם וחוה ומהותם של ימים נוראים.
מחיל אל חיל
העמותה מארגנת קבוצת לימוד בצוותא בירושלים, על בסיס מקורות חז"ל בנושאי הלכה, השקפה, מוסר ותנ"ך. במסגרת השיעורים מתפתחים דיונים שונים הקשורים בקונפליקט של להיות לסבית וחרדית, וכך הם משמשים גם לעידוד ותמיכה.
"פסח שני"
בת קול שותפה במיזם "פסח שני - יום הסובלנות הדתית", המתקיים בפסח שני בכל שנה. המיזם בו שותפים חברותא, נאמני תורה ועבודה, וארגון קולך, נועד לקדם סובלנות בחברה הדתית כלפי השונה. יום זה נבחר לאירוע מפני הסיפור המקראי על תשובתו של הקב"ה שיש אפשרות למצוות הקרבת הפסח, גם למי שלא היה יכול להיות חלק מהציבור בפסח. פעם בשנה ביום זה, מתקיים כנס העוסק באדם השונה בחברה הדתית. בכל שנה נבחר נושא אחר המציע זווית לבחינת הנושא, ורבנים ואישי ציבור נפגשים על מנת לעסוק בו. בין הדוברים בכנסים האחרונים: פרופ' הרב דניאל שפרבר, הרב יהודה גלעד, הרב שי פירון, פרופ' תמר רוס וד"ר חנה קהת.
מצעדי הגאווה
בשנת 2005 השתתפו חברות העמותה במצעד הגאווה הירושלמים הראשון כקבוצה, לצד חברי פורום "גייז דתיים", בני משפחה ותומכים. מאז 2009 הן צעדו גם בתל אביב. משנת 2010 הן צעדו במסגרת "קהילה דתית גאה".
משלחות מחוץ לישראל
במאי 2012 ביקרו חברי בת קול וחברותא נציגים של קהילות להט"ב והקהילה היהודית, פוליטיקאים ועיתונאים בברלין, בריסל ואמסטרדם. המסע התאפשר בסיוע משרד החוץ.
שרונה נסטוביץ'
שרונה נסטוביץ' (נולדה ב-19 בדצמבר 1971) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
נסטוביץ' נולדה בבת ים ולמדה בבית הספר רימון.
ב-1994 השתתפה כזמרת בלהקת הבית בסדרת תוכניותיו של דודו אלהרר "שירים ומשהו" בערוץ הראשון.
ב-2005 הוציאה את השיר "לא אומרת כלום" במסגרת פרויקט מטרופולין של עופר מאירי, ובהמשך הופק סינגל הבכורה שלה, "גבוה", שאותו כתב טל שגב. באותה שנה שיתפה נסטוביץ' פעולה עם אורן שטרית במסגרת הפרויקט "Guesthouse".
בחודש נובמבר 2006 יצא אלבום הבכורה של נסטוביץ', שנקרא בפשטות "שרונה נסטוביץ'", וכולל 11 שירים. נסטוביץ' כתבה חלק נכבד מהשירים, והאלבום כולל גם שירים שכתבו טל שגב, דני רייכנטל וארז ברזוליק. השירים הופקו על ידי אורן שטרית, דני רייכנטל, אייל קצב, זוהר בירגר ובועז וולף. האלבום מכיל גם את הקליפים לשירים "אוריאנה" ו"חופשי".
בתחום הדיבוב, שרונה ביצעה את שיר הפתיחה של "לאן נעלמה כרמן סן דייגו?" עם מומי לוי, וגם דיבבה בסרטי שרק את הנסיכה פיונה.
פרעיים
פרעיים (שם מדעי: Hypericaceae) היא משפחת צמחים בעלי פרחים. בארץ ישראל נפוצים מספר מינים מהסוג פרע.
על פי החלוקה המסורתית, משפחה זו נמנית עם סדרה נפרדת הנקראת על שמה. בחלוקה הסיסמטית של קבוצת APG פוצלה סידרה זו, והסוג פרע והקרובים לו מסווגים כתת-משפחה במשפחת ה-Guttiferae (או Clusiaceae) שבסדרת המלפיגאים.
צבי הקר
צבי הקר (בגרמנית: Zvi Hecker; נולד ב-31 במאי 1931) הוא אדריכל ישראלי.
קורות חיים
נולד ב-1931 בקרקוב שבפולין. הקר עזב את פולין עם פרוץ המלחמה והיגר לקזבלנקה ולישראל עלה ב-1950. למד אדריכלות בטכניון שבחיפה וסיים את לימודיו ב-1955. בין 1955 ל-1957 למד ציור במכון אבני וב-1959, לאחר שירותו הצבאי, הקים משרד ופעל בשיתוף עם אלדר שרון (עד 1964) ואלפרד נוימן (עד 1966). עבודותיהם המשותפות כוללות את מועדון הים התיכון באכזיב (1960-1961), כפר הנופש במכמורת (1961), מלון בונגלוס בשארם א-שייח' (1972–1976), בניין העירייה של בת ים (1969-1963), בנין הפקולטה להנדסת מכונות ע"ש דנציגר בטכניון (1965) ובית הספר לקצינים בה"ד 1 (1963-1967).
בסוף 1966, לאחר שלטענתו הטכניון שינה מתוכניתו לבניין דנציגר, הוא ניסה לצבוע את קירות הבניין ומאוחר יותר אף לחבל בו. תביעה שהגיש ביחד עם אלפרד נוימן בדרישה להורות לטכניון להסיר את השינויים שנעשו בבניין בגלל הפגיעה בשם הטוב של המתכננים נדחתה על ידי בית המשפט.
במשך שנים התגורר הקר ברמת גן. כיום הוא מתגורר ופועל רוב הזמן בברלין. הוא מלמד בגרמניה ומתכנן בייחוד פרויקטים הקשורים לקהילה היהודית. מבין הפרויקטים המאוחרים שלו, ניתן לציין את שכונת המגורים רמות פולין שבירושלים (1971-1973), בית הספר היהודי בדואיסבורג, גרמניה (1996-1999) ואת מוזיאון הפלמ"ח (1995) בתל אביב.
Shakira: Bzrp Music Sessions, Vol. 53
Shakira: Bzrp Music Sessions, Vol. 53 הוא סינגל של הדי ג'יי הארגנטינאי ביסאראפ שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקולומביאנים שאקירה. הוא יצא לאור ב-11 בינואר 2023, על ידי חברת התקליטים דאלה פליי, כסינגל שלא מתוך אלבום. את השיר כתבו השניים ביחד עם קווין קרוז וסנטיאגו אלבארדו.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הבין-לאומי של ספוטיפיי עם 14.3 מיליון השמעות; שיא של כל הזמנים לשיר בשפה שאינו באנגלית.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-42 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-12 בינואר 2023. הוא צבר למעלה מ-123 מיליון צפיות בפחות משבוע; אחד מהקליפים הבודדים בהיסטוריה שעשו זאת.
נכון לינואר 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-100 מיליון צפיות.
ביקורות
השיר הגיע למקום השני ברשימת "23 השירים הלטיניים הטובים ביותר של שנת 2023 עד כה" של בילבורד.
טיבריוס יוליוס אלכסנדר
טיבריוס יוליוס אלכסנדר (חי במאה הראשונה), היה מצביא יהודי-רומאי בתקופת הבית השני שבין תפקידיו כיהן גם כנציב יהודה ויועץ ראשי לטיטוס, בעת המצור על ירושלים ושריפת בית המקדש.
תולדות חייו
טיבריוס יוליוס אלכסנדר נולד למשפחה יהודית עשירה ומיוחסת באלכסנדריה ככל הנראה בשנותיו הראשונות לשלטונו של הקיסר טיבריוס, אביו אלכסנדר האלברכוס היה המוכס הראשי של מצרים ובעל אזרחות רומאית וקשרים עסקים עם מלך יהודה אגריפס הראשון ואנטוניה הצעירה שהייתה אמו של הקיסר קלאודיוס, ודודו היה הפילוסוף וההיסטוריון פילון האלכסנדרוני. אחיו מרקוס נישא לברניקי, בתו של אגריפס הראשון.
כתוצאה מייחוסו של אביו אלכסנדר היה בעל אזרחות רומאית והיה בן למעמד הפרשים, הוא החליט להתגייס לצבא הרומאי למרות שייחוסו היהודי והמצרי היה כתם על הקריירה הפרשית שלו. יוסף בן מתתיהו כותב עליו שהוא "לא נשאר בדת אבותיו". התייחסות זאת פורשה בדרך כלל כמצביעה על כך שהוא נטש את היהדות והפך למשומד, אולם פירוש אלטרנטיבי לדבריו של יוספוס, הוא שהוא מטיח ביקורת באלכסנדר על כך שהוא שם את האינטרסים של רומא מעל לאלו של בני עמו.
תפקידו הראשון הידוע היה בשנת 42 כמושל מחוז תבאי שבדרום מצרים, אחד משלושת המחוזות שהפרובינקיה מצרים הייתה מחולקת להם. לאחר מכן נשלח בשנת 46 עד שנת 48 לשמש כנציב ביהודה. אם סבר העם המעונה ביהודה כי נציב ממוצא יהודי יקל עליו, הרי שטעות הייתה בידו. שנות נציבותו של אלכסנדר היו שנים של רעב ומחסור, אך גם של מרד והתקוממות. בניו של יהודה הגלילי, ראש הקנאים מימי הקנסוס של קויריניוס, הרימו את נס המרד, אך אלכסנדר הביא לתפיסתם והעניש אותם בצליבה. צליבתם לא דיכאה את תנועת הסיקריקיים, והקנאים המשיכו לטפח את גחלת המרד עד לפרוץ המרד הגדול כעשרים שנים לאחר מכן. למרות זאת, יוסף בן מתתיהו מסכם את תקופת נציבותו ואת זו של קודמו בחיוב: "שניהם לא נגעו במנהגי יושבי הארץ ונהגו את העם בשלום ובמנוחה".
לאחר סיום תפקידו ביהודה, המשיך אלכסנדר בקריירה צבאית למרות שפרטיה המדויקים לא ידועים, הוא שימש כאחד מקציניו של גנאיוס דומיטיוס קורבאלו שהיה מפקד המלחמה באימפריה הפרתית. ביחד עם חותנו של קורבאלו ויניאנוס אניוס הוא נשלח ללוות את טיגראנס הראשון מלך ארמניה למפקדה של הצבא הרומאי במטרה להפוך אותו למלך קליינט של רומא.
הקיסר נירון מינה את אלכסנדר בשנת 66 למושל מצרים, המשרה הבכירה ביותר שפרש רומאי יכול לשאוף אליה פרט לתפקיד מפקד המשמר הפרטוריאני. ייתכן שנטיותיו הפילהלניות של נירון תרמו למינויו אולם אין ספק שהעובדה שהוא שירת במצרים בעבר והיה בעל ניסיון בתחום תרמה למינויו למושל אחת הפרובינקיות החשובות ביותר באימפריה.
לאחר פרוץ המרד הגדול פרצו אף מהומות באלכסנדריה, שם התמרדו היהודים, כשם שהתמרדו בערים מעורבות ביהודה, כגון קיסריה או עכו. כאשר ראה אלכסנדר כי לא יוכל לדכא את המרידה, שלח במורדים את שני הלגיונות שעמדו לפקודתו, ובטבח ביהודי העיר נהרגו חמישים אלף יהודים.
בשנת 69, לאחר רצח הקיסר נירון, שררה אי יציבות ברומא. הקיסר שהחליף את נירון, גלבה נרצח אף הוא, ועל כס הקיסרות רבו אותו וויטליוס. באווירה זו נראה כי מנהיג צבאי חזק יוכל לקבל את השלטון. אספסיאנוס אשר פיקד על הלגיונות שביהודה ועסק בדיכוי המרד הגדול שקל להכריז על עצמו כקיסר, אך היסס. על פי השערת ההיסטוריון צבי גרץ, ברניקי, שהייתה אלמנת אחיו של אלכסנדר, והמאהבת של טיטוס, בנו של אספסיאנוס, ראתה לעצמה סיכויים טובים אם יוכרז אביו של מאהבה טיטוס (שהבטיח לשאת אותה לאישה) לקיסר ברומא. בהשפעתה, הכריז אלכסנדר על אספסיאנוס כקיסר, ובעקבותיו עשו כן גם הצבאות שבסוריה וביהודה. בעקבות תמיכה זו החל אספסיאנוס במערכה צבאית כנגד הקיסר ויטליוס שבסופה היה לקיסר.
אספסיאנוס הותיר ביהודה את בנו טיטוס, אשר מינה את אלכסנדר למפקד צבאותיו. אלכסנדר הפך ליועץ ראשי לטיטוס, בעת המצור על ירושלים ואף בעת שריפת בית המקדש.
על פי מקורות אחדים שימש אלכסנדר לאחר עליית אספסיאנוס לשלטון כמפקד המשמר הפרטוריאני, אם כי הדבר אינו ודאי.
ארתור נבה
ארתור נֶבֶּה (13 בנובמבר 1894 – 21 במרץ 1945) היה קצין אס אס בכיר בדרגת גרופנפיהרר, שפיקד על איינזצגרופה-B במהלך השואה והיה אחראי לרציחת עשרות אלפי יהודים. נבה היה איש משטרה מקצועי, ושימש כמפקד משטרת ברלין ובכיר בגרמניה בגוף שהפך עם הזמן לאינטרפול של ימינו. הסבך הפוליטי הפנימי בזרועות השלטון של הרייך השלישי קירב את נבה לשורות קושרי קשר ה-20 ביולי. לאחר כישלון הקשר נבה נכלא, והוצא להורג בימיה האחרונים של המלחמה.
ביוגרפיה
נבה נולד בברלין ב-1894, כבנו של מורה בבית ספר יסודי. הוא שירת שירות קרבי במלחמת העולם הראשונה ונפצע פעמיים בלוחמת גז.
בתום המלחמה הצטרף נבה למשטרה הפלילית (KRIPO - KRIminalPOlizei), ואף הגיע לדרגת מפקד ה-KRIPO בברלין ב-1924. הוא הצטרף לשורות המפלגה הנאצית ב-1931, עוד בטרם עלתה המפלגה לשלטון. נבה יצר קשרים בארגון ה-SS, ובין היתר התיידד עם קורט דליגה, קצין בכיר באס.אס.; באפריל 1933, עם עליית אדולף היטלר לשלטון, מונה נבה למפקד משטרת המדינה. באותה שנה הכיר את הנס ברנד גיזביוס, בכיר בגסטפו בעל קשרים מגוונים, שהכיר לו בהמשך את הנס אוסטר, גנרל שהיה מראשי המתנגדים לנאציזם. אוסטר וגיזביוס קירבו את נבה לחוגי המתנגדים לשלטון הנאצי.
ב-1936 הפכה ה-KRIPO למחלקה ב"משרד לביטחון המדינה" RSHA, אגף במסגרת ה-SS שאיחד תחת גג אחד מחלקות שונות, כגון ה-SD וה-KRIPO, ליצירת כוח אכיפה שיטפל בכל הגורמים הפליליים והפוליטיים. האיחוד הביא לנבה דרגת "גרופנפיהרר" ב-SS. ב-1937 נוצר כוח משטרה ממלכתי אחיד לרייך כולו, כשבעבר הייתה המשטרה בסמכות המדינות השונות; נבה הועמד בראש הכוח, והוכפף ישירות לריינהרד היידריך. במקביל היה נבה מעורב בפעילות של חוגי הקושרים נגד היטלר, לרבות הניסיון של אוסטר ב-1938 להדיח את היטלר, ניסיון שכשל בשל כניעת מדינות המערב בוועידת מינכן. באותה שנה עמד בראש חקירת ניסיון ההתנקשות בהיטלר במינכן, והצליח לקשור בין ההתנקשות לבין מבצעה, גאורג אלזר.
ב-1941 התייצב נבה בראש "איינזצגרופה B", כוח יעודי של ה-SS שפעל במקביל לכוחות הלוחמים, מאחורי הקווים, להשמדת היהודים במרחבי רוסיה שנכבשו. "איינזצגרופה B" פעלה בגזרת "קבוצת ארמיות המרכז", שהבקיעה בחזית המרכז במבצע ברברוסה, ועסקה בפעילות השמדת היהודים בעיקר בבלארוס. נבה הודה כי הוא אחראי למותם של 45,000 יהודים.
בסוף 1942 דיווח נבה לקושרים על הפתרון הסופי, ועל הפעולות הננקטות להשמדת היהודים.