cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דומיניקוס הקדוש
הטפות למינים וייסוד המסדר הדומיניקני
בעקבות עבודתו רבת השנים ולהיטותו של דומיניקוס במלחמתו במינות בדרום וצרפת, החלה להתגבש סביבו חבורה של מטיפים שפעלה תחת הכוונתו. באפריל 1215, פיטר סילה (seila), צעיר מאחת המשפחות העשירות בעיר טולוז, החל להתקרב לדומיניקוס במטרה להצטרף לחבורת המטיפים. סילה אף תרם לחבורה דירה שהייתה בבעלותו בעיר טולוז כדי שתשמש כמקום מושבם. בשלב זה זכה דומיניקוס לאישור מבישוף טולוז על הקמת מסדר מטיפים שיפעל באופן מקומי. במקביל לכך, בחודש נובמבר של 1215, האפיפיור אינוקנטיוס השלישי כינס בארמון לטראנו (שעל שמו קרויה הוועידה: ועידת לטראנו הרביעית), ועידה אקונומית לכלל הבישופים הקתולים. דומיניקוס שנכח בוועידה, שאף לנצל את ההזדמנות כדי לקבל אישור מהאפיפיור עצמו אישור על הקמת המסדר והפעלות באופן נרחב. בעקבות ההחלטה האוסרת על הקמת מסדרים חדשים שהתקבלה בוועידה, אינוקנטיוס השלישי נמנע מלהשיב בעת ההיא להצעה, ודומיניקוס נאלץ לשוב לצרפת ולהמשיך לפעול באופן מקומי.
בינואר 1217, מספר חודשים לאחר מיניו של הונוריוס השלישי לאפיפיור בעקבות מותו של אינוקנטיוס השלישי, זכה דומיניקוס לאישור מלא על הקמת מסדר מטיפים. כדי להתמודד עם המכשול שהציבה ההחלטה מוועידת לטראנו, הוחלט כי המסדר יקום תחת התקנון הנזירי של אוגוסטינוס. לבחירה בתקנון האוגוסטיני פן נוסף מלבד הבירוקרטי. כזכור, דומיניקוס החל את דרכו ככומר בעיר אוסמה, כנסייה ששויכה למסדר האוגוסטיני. בנוסף לכך חברי המסדר הדומיניקני מצאו בתקנון האוגוסטיני זהות רבה לדרך שבה שאפו לעצב את המסדר החדש: צניעות, דאגה לחלשים והטפה.
מאפייני המסדר הדומיניקני
הדומיניקנים ראו עצמם קודם כל כמשרתי האמונה האורתודוקסית, ועל כן מטרתם העיקרית היא הטפה נוצרית, בין אם לחיזוק הקהילה המקומית ובין אם בתהליך המרת דת בחלק ממאבק במינות של אוכלוסייה מקומית. כדי לייעל את פעילות המסדר הוחלט על חלוקה לשלוש חטיבות שפעלו במקביל: הראשונה הורכבה מנזירים וכמרים שסייעו לאנשי דת מקומיים; השנייה סייעה לנזירות בהסגר; והשלישית פעלה להפצת עקרונות המסדר בקרב המקומיים. מאפיין בולט נוסף במסדר הדומיניקני הוא חינוך רחב כחלק אינטגרלי ומהותי בחייו של חבר במסדר. החשיבות שחברי המסדר ראו בחינוך הייתה כה גדולה עד הכנסתו לתקנון הראשון של המסדר לצד הטפה וישועת הנשמות.
מותו
בשנת 1219 הזמין האפיפיור הונוריוס השלישי את דומיניקוס וחברי המסדר להתאכסן בבזיליקה הישנה של סנטה סבינה, שעד היום נחשבת ככנסייה הראשית של המסדר. תקופת חייו האחרונה של דומיניקוס הוקדשה לביסוס המסדר שהקים ועתה עמד בראשו. בשל זאת, דומיניקוס הרבה בנסיעות ארוכות ברחבי אירופה במטרה לסייע לבתי המסדר שהחלו להתרבות ברחבי היבשת. דומיניקוס נפטר ב-6 באוגוסט 1221 בגיל 51, במהלך ביקור שערך בבולוניה שבאיטליה. דומיניקוס הוכר כקדוש על ידי האפיפיור גרגורי התשיעי בשנת 1234.
יום חגו הוא ה-8 באוגוסט, קודם לוועידת הוותיקן השנייה היה זה ב-4 באוגוסט.
תעוקת לב
תְּעוּקַת לֵב או תְּעוּקַת חָזֶה (בלועזית: "אַנְגִּינָה פֶּקְטוֹרִיס") היא תסמין לבבי המאפיין מחלת עורקים כלילית ומתבטא בכאבים בחזה הנובעים ממחסור בצריכת חמצן לשריר הלב, לרוב בעקבות ירידה בזרימת הדם בעורק הכלילי. תעוקת חזה מוגדרת כתחושת לחץ בחזה שלעיתים מקרין גם אל היד השמאלית, ללסת ולבטן עקב מאמץ. בתעוקת חזה יציבה יש כאבים כאלו במשך מספר דקות ובתעוקת חזה בלתי יציבה, אף יותר מזה.
הכאב נגרם משום שלא מגיע מספיק דם עם חמצן וחומרי מזון לשריר-הלב בשל היצרות באחד העורקים הכליליים או בגלל מאמץ יתר של שריר הלב. טרשת העורקים היא הגורם המאובחן להיצרות במרבית המקרים. גורמים אפשריים נוספים להופעת התעוקה, אשר גם משפיעים על חומרתה, הם הרעלת חד-תחמוצת-פחמן, היפוגליקמיה, עומס גופני ואף עומס נפשי ("תסמונת הלב השבור"), גורמים זיהומיים (למשל חיידק הליקובקטר, נגיפים וייתכן גם זיהומים סביב שיניים), כמו גם אנמיה, צריכת סמים ושימוש בתרופות מסוימות.
הטיפול המקובל בתעוקת לב כולל שינוי הרגלי חיים, שמירה על ערכים תקינים של כולסטרול, לחץ דם וסוכר (אצל חולים בסוכרת למשל), וכן טיפול בתעוקה עצמה החל מתרופות שמטרתן הרחבת כלי דם (ניטרטים) והורדת העומס על הלב (חוסמי בטא, חוסמי תעלות סידן) ועד לצנתור לב ובמידת הצורך- ניתוח מעקפים.
גורמי הסיכון העיקריים להתפתחות מחלת לב איסכמית ובפרט תעוקת לב כוללים בין היתר עישון, יתר לחץ דם וסוכרת.
קליניקה
החולה הטיפוסי הסובל מתעוקת לב הוא לרוב גבר מעל 50 או אישה מעל גיל 60, המתלוננים על אפיזודות של חוסר נוחות בחזה, בדרך כלל מדובר בתעוקה קצרה המבטאת איסכמיה (אי אספקת חמצן) חולפת של שריר הלב. לרוב לא מדובר בכאב ממש, אלא מתוארת תחושת חנק, לחץ בחזה, אי נוחות וכבדות, ורק לעיתים נדירות מדובר בכאב של ממש. כאשר מבקשים מן המטופל לתאר את מיקום התחושה הוא לרוב מצביע מעל עצם החזה בסימן אגרוף הבא לבטא את הלחץ עצמו (קרוי גם "הסימן ע"ש לוין"). התעוקה עצמה אורכת בין 2-5 דקות ולעיתים מקרינה לכתף, ללסת, לגב ולרום הבטן. חוסר הנוחות האמור מתגבר במאמץ, בקור, לאחר ארוחה כבדה או בעת התרגשות, אם כי לעיתים חוסר הנוחות מופיע בעת מנוחה או בלילה למשל (אנגינה דקוביטוס).
מרבית מהחולים יודעים לציין החל מאיזו רמת פעילות תתרחש התעוקה (למשל "לאחר עליה במדרגות לבית"). חולים אלו סובלים כאמור מתעוקת לב יציבה. עם זאת יש חולים שהתעוקה משתנה אצלם ויש קושי בהערכת הסף ממנו והלאה תיווצר תעוקה. חולים אלו יכולים לתאר למשל תעוקה אפילו במאמץ קל בבוקר, אם כי בצהריים הם מסוגלים לבצע מאמץ גופני גדול בהרבה ללא תעוקה. התעוקה עצמה לרוב חולפת בתוך 1-5 דקות, בין אם הפעילות הגופנית מופסקת או שהחולה נח ונוטל תרופה (לרוב, ניטרוגליצרין המרחיב את כלי הדם). אצל נשים, וגם אצל חולי סוכרת, ההסתמנות הקלינית היא לעיתים שונה והתיאור הרלוונטי הוא "angina equivalent"- כלומר, תסמינים של עייפות, בחילות, קוצר נשימה, מיקום לא טיפוסי של הכאב וכן הלאה. נשים מהוות אתגר נוסף מאחר שאצלן יש לעיתים תסמינים קליניים של תעוקה, אולם ללא הוכחה של חסימת העורקים הכליליים הגדולים (הסיבה לתעוקה במקרים כאלו יכולה להיות למשל מחלה של כלי דם קטנים יותר, והעברת תחושת כאב לא תקינה של הלב).
הכאב הוא ביטוי קליני לתופעה של איסכמיה בשריר הלב, אשר נגרם ממחלת לב איסכמית שבה, כתוצאה מהתהוות של טרשת עורקים במרבית מן המקרים, יש היצרות של כלי הדם המספק דם לאותו אזור בשריר הלב, כך שבשעת עליה בביקוש לחמצן אין יכולת לספק דרישה זו.
היסטוריה רפואית ובדיקה גופנית
חולה אשר יש חשד לגביו כי הוא סובל תעוקת לב, צריך להישאל בין היתר, את השאלות הבאות:
בבדיקה הגופנית, במידה והחולה לא חש תעוקה תוך כדי, קשה להתרשם ממצאים גופניים אולם יש להעריך קיומה של טרשת עורקים באזורים שונים כגון אוושות על פני הקרוטידים, דופק מופחת בגפיים תחתונות ואנאוריזמה של האאורטה הבטנית. לעיתים ניתן להתרשם מהגדלה של הלב ומאוושה לבבית. קיימת חשיבות לשלילת פתולוגיות אחרות כגון היצרות מסתם אבי העורקים, אי-ספיקת מסתם אבי העורקים, יתר לחץ דם ריאתי וקרדיומיופתיה היפרטרופית מאחר שמחלות אלו כשלעצמן גורמות לתעוקה לבבית גם בהיעדר מחלת לב איסכמית. בדיקה גופנית תוך כדי התקף אנגינוטי יכולה להועיל באבחנה היות שתעוקת לב יכולה להביא לקול לב שלישי או רביעי (קולות לב) וממצאים נוספים.
סוגים של תעוקת לב
קיימות שלוש צורות של אנגינה פקטוריס-
בדיקות דם
אף שהאבחנה של תעוקת לב יכולה להיעשות גם על סמך הריאיון הרפואי והבדיקה הגופנית בלבד, ניתן לקחת בדיקות נוספות אשר יאששו את האבחנה:
בדיקות אק"ג, הדמיה וצנתור לבבי
בדיקת אק"ג יכולה להיות תקינה אצל חולים עם תעוקת לב, אולם לעיתים ניתן לראות שינויים במקטע ST ובגל T, וכן סימנים להיפרטרופיה של חדר שמאל ולהפרעות קצב והולכה אשר מאפיינים מחלת לב איסכמית. כל הסימנים הללו יכולים להופיע גם במחלות לבביות אחרות (כלומר, אינם ספציפיים), אולם כאשר סימנים אלו מופיעים בזמן התקף תעוקתי ועוברים לאחריו (למשל, שינויים בגל T ובמקטע ST) הם יותר ספציפיים לתעוקת לב.
מאחר שהקליניקה בתעוקת לב לרוב מתרחשת בזמן מאמץ, המבחן היעיל לאבחון מחלה זו הוא בביצוע אק"ג במאמץ, כלומר ביצוע ארגומטריה, לרוב על גבי מסילה. מבחן המאמץ מסתיים כאשר יש תלונות גופניות (כגון תעוקה, סחרחורת, עייפות קשה, קוצר נשימה חריף) או תיעוד תוך כדי באק"ג על צניחה של מקטע ST ביותר מ-2 מ"מ או התפתחות של טכיקרדיה חדרית. במקרה שהמטופל לא מסוגל לבצע פעילות גופנית, ניתן לבצע הדמיה של הלב על ידי מיפוי גרעיני, אקוקרדיוגרפיה, דימות תהודה מגנטית ללב או טומוגרפיית פליטת פוזיטרונים ללב.
מבחן "חיובי" של אק"ג במאמץ הוא מבחן שבמהלכו מתועדת ירידה במקטע ST של לפחות 1 מ"מ הנמשך מעל 0.08 שניות. לעיתים המבחן חיובי למרות שאין תעוקת לב, ולעיתים המבחן שלילי על אף קיומה של התעוקה (חיובי כוזב ושלילי כוזב, בהתאמה). עם זאת, נמצא כי גברים מעל גיל 50 המתייצגים עם תלונה טיפוסית של תעוקת לב, ואשר פיתחו תעוקת לב במהלך הבדיקה, סובלים בכ-98% מן המקרים ממחלת לב כלילית. התוויות נגד לביצוע מבחן מאמץ כוללות תסמינים של תעוקת לב במנוחה ב-48 השעות האחרונות, קצב לא סדיר של שריר הלב, דלקת חריפה של שריר הלב, אי-ספיקת לב לא מאוזנת, היצרות חריפה של מסתם אבי העורקים, יתר לחץ דם ריאתי קשה ואנדוקרדיטיס זיהומית.
דימות נוסף של שריר הלב יכול להיעשות באמצעות ביצוע מיפוי תלוים של הלב וכן באמצעות אקוקרדיוגרפיה ואמצעי דימות אחרים. מבחן מאמץ על ידי מיפוי לב הוא מבחן בו מודגמים האזורים האיסכמיים בשריר הלב לאחר מאמץ. המאמץ יכול להיעשות גם בצורה תרופתית על ידי מתן תרופות המביאות לעלייה בדרישת הלב לחמצן כגון דיפירידמול או דובוטמין. באותו האופן, ניתן לבצע גם בדיקת אקוקרדיוגרפיה במאמץ (תרופתי או גופני). במידת הצורך ובהינתן התוויות מסוימות, ניתן לבצע צנתור לב.
פרוגנוזה
הפרוגנוזה הצפויה לחולי תעוקת לב תלויה במידת החומרה של המחלה. קיימים סימנים במהלך בדיקות ההדמיה המרמזים על סיכון גבוה לאירועים כליליים עתידיים. סימנים אלו כוללים חוסר יכולת להתעמל במשך 6 דקות (מוגדר כ-שלב 2 בפרוטוקול ברוס), מבחן מאמץ חיובי לפני השלמת שלב 2 כאמור או צניחת ST משמעותית או ארוכה (הנמשכת מעל 5 דקות), התפתחות של הפרעת קצב חדרית תוך כדי מבחן מאמץ, התהוות אזורים גדולים של איסכמיה במיפוי לבבי וירידה במקטע הפליטה במהלך ביצוע אקוקרדיוגרפיה. צנתור לב המדגים עליה בלחץ החדרי בסוף הדיאסטולה ועליה בנפח החדרי, כמו גם ירידה במקטע הפליטה, מצביעים כולם על בעיה בתפקוד החדר השמאלי ועל פרוגנוזה שאינה טובה.
טיפול
הטיפול בתעוקת לב מתחלק לשינוי באורחות חיים (ביצוע פעילות גופנית מותאמת, הפסקת עישון ודיאטה), מניעה או הפחתה של גורמי סיכון (למשל טיפול בדיסליפידמיה, הורדת לחץ דם וכדומה) וטיפול בתסמינים עצמם.
מטרת הטיפול בתסמינים היא להגביר את אספקת החמצן לשריר הלב (על ידי חומרים מרחיבי כלי דם כמו ניטרטים למשל, או על ידי ניתוח מעקפים, צנתור וכו'), או לחלופין, להוריד את דרישת החמצן של שריר הלב על ידי הורדת פעילות הלב, כגון מתן חוסמי בטא וחוסמי תעלות סידן. גורם מרכזי המשפיע על דרישות החמצן הוא המכפלה הכפולה: המכפלה של קצב הלב בלחץ הדם הסיסטולי, ומטרת הטיפול היא להוריד מכפלה זו.
ניטרטים – תרופות אשר משמשות הן לכאב חריף והן לטיפול מונע. ניטרוגליצרין הוא תרופה ניטרטית המקובלת בטיפול במקרים של תעוקת לב. הניטרטים משחררים חנקן חמצני אשר מרחיב כלי דם, מביאים לפתיחה של תעלות אשלגן (גורם להיפרפולריזציה והרפיה) ובנוסף מעכבים את כניסת הסידן לתאים. ניטרטים מביאים להרחבה מהירה וחדה של כלי הדם, ולכן הם מועדפים בטיפול חריף. ההשפעות הקליניות של שימוש בניטרטים הן הרפיה בוורידים ובעורקיקים, אשר מביאים לירידה בלחץ הדם, בעומס שלפני הלב ובעומס שאחריו. כתוצאה מכך דרישות החמצן יורדות. תופעות הלוואי הן טכיקרדיה רפלקסיבית כתוצאה מהירידה בלחץ הדם ואפקט אינוטרופי חיובי, כלומר הגברת יכולת ההתכווצות. תופעות לוואי נוספות הן תת-לחץ דם תנוחתי וכאב ראש. ישנה התוויית נגד לשילוב ניטרטים יחד עם מתן ויאגרה, עקב הסכנה להורדת לחץ דם משמעותית. דוגמאות לניטרטים: ניטרוגליצרין, איזוסורביד דיניטראט ואיזוסורביד מונוניטרט.
חוסמי תעלות סידן תלויות מתח – תרופות מקבוצה זו חוסמות את תעלת הסידן מסוג L-type. כתוצאה מכך, חלה ירידה בכניסת הסידן לשריר, ולכן עוצמת ההתכווצות בלב תרד, ואילו כלי הדם יתרחבו. לרוב נהוג לטפל בחוסמי תעלות סידן במקרים של טיפול ממושך בתעוקת לב קלאסית או מעווית כלי הדם, מצבים של יתר לחץ דם כרוני ולאחר אוטם של שריר הלב. לא נהוג לתת תרופות מסוג זה במקרים חריפים, והן עלולות להיות מסוכנות במקרים של אי-ספיקת לב. מאחר שחוסמי בטא הראו עלייה בתוחלת החיים לאחר אוטם לבבי וחוסמי תעלות סידן לא הדגימו עלייה כאמור, מועדף הטיפול בחוסמי בטא אצל מטופלים עם תעוקת לב ותפקוד פגוע של החדר השמאלי. עם זאת, חוסמי תעלות סידן ניתנים במצבים שבהם אין תגובה מספקת לחוסמי בטא וניטרטים, באי סבילות לתופעות הלוואי של חוסמי בטא (עייפות, דיכאון וירידה בתפקוד המיני), סיפור של אסתמה או מחלת ריאות חסימתית, בעיות הולכה משמעותיות, תעוקת לב מעווית כלי הדם או מחלת כלי דם עורקיים היקפיים.
חוסמי בטא – תרופות אלו מסוגלות להוריד את צריכת החמצן של שריר הלב באמצעות ירידה בפעילותו. חוסמי בטא לא פועלים בדרך של הרחבת כלי דם, אלא על ידי הורדת קצב הלב. משתמשים בהם לאחר אירוע של אוטם שריר הלב, וטיפול בתעוקת חזה לא יציבה. התרופות לא מיועדות לשימוש בתעוקה מעווית כלי הדם. שילוב של חוסמי בטא יחד עם ניטרטים מוביל להורדת לחץ דם (על ידי הניטרטים) ולביטול הטכיקרדיה הרפלקסיבית (על ידי חוסמי בטא).
פותחי תעלות אשלגן – תרופות אלו פותחות תעלת אשלגן ומסייעות במקרים של תעוקת לב כתוצאה מההרפיה הנגרמת לשריר.
טיפול בתעוקת לב על ידי נוגדי קרישה: תעוקת לב נגרמת לרוב כתוצאה מחסימה של עורק על ידי רובד טרשתי, שעליו עלול להתפתח קריש דם, ומכאן שחלק מהתרופות לטיפול הן תרופות אנטי-תרומבוטיות, ומטרתן להמס את הקריש שנוצר בעורקים ולשחזר את זרימת הדם:
טיפול על ידי מעכבי ACE הוכח כיעיל אצל חולים עם מחלת לב איסכמית הנמצאים בסיכון גבוה, למשל כאלו הסובלים גם מסוכרת, בעיה בתפקוד החדר השמאלי או בעיה בשליטה על לחץ הדם או על רמות הכולסטרול (תחת טיפול בסטטינים ותרופות להורדת לחץ דם). עם זאת, לא הוכח כי מתן תרופות אלו לחולים ללא סיכון מוגבר אכן מפחיתה אירועים כליליים.
אצל חולים הממשיכים להציג תסמיני תעוקה, ולא מגיבים לטיפול המקובל, ניתן לשקול מתן טיפולים חדשים כגון רנולזין, אשר פועלת ככל הנראה על ידי חסימה של תעלות סידן מסוג late inward. ישנה התוויית נגד למתן תרופה זו במצבים של בעיות תפקוד של הכבד או אצל חולים הנוטלים תרופות אשר מאריכות את מקטע QT.
טיפול על ידי צנתור
טיפול על ידי צנתור כלילי נשקל במצבים בהם התסמינים לא נעלמים, יש בעיה בתפקוד החדר השמאלי, אין תגובה טובה לתרופות או שיש איסכמיה חריפה. הצנתור נעשה באמצעות החדרת צנתר המלווה בבלון ובהנחת תומכן כדי לפתוח את העורק החסום. ההחלטה בין ניתוח מעקפים לבין צנתור קשורה למידת החסימה ומיקומה, וכן מספר כלי הדם המעורבים. כיום נהוג כי חולים אשר מציגים חסימה של שלושה כלי דם לפחות, או חסימה של העורק הכלילי השמאלי הראשי, במיוחד חולים הסובלים בנוסף מסוכרת וכן מתפקוד לקוי של החדר השמאלי, הם חולים המועמדים לניתוח מעקפים, בעוד שחולים המציגים תמונה קלה יותר יכולים לעבור צנתור לבבי. חשוב לציין כי אצל חולים הסובלים מתעוקת לב יציבה, לא הוכח כי טיפול באמצעות צנתור הראה עדיפות על פני טיפול אופטימלי תרופתי, כלומר לא מפחית את שיעור המוות או האוטם הלבבי. זאת לעומת חולים עם תעוקת לב לא יציבה, אשר צנתור אצלם הדגים שיפור בתוצאה הכוללת. עד כה דווחה הצלחה בפתיחת העורקים החסומים בכ-95% מן המקרים, אולם חסימה מחודשת מתרחשת בתוך חצי שנה אצל כ-20% מהמקרים (ותסמינים תעוקתיים יהיו אצל כ- 10%). כיום השימוש בתומכנים המשחררים תרופה (drug eluting stent) הביא לירידה של מתחת ל-10% בסיכון להיצרות מחודשת של העורקים (restenosis). על מנת להפחית את הסיכון להיווצרות קריש על גבי התומכן מומלץ טיפול באספירין במשך לפחות שנה לאחר הצנתור.
מנגנון התכווצות שריר הלב
לאחר יצירה של פוטנציאל פעולה בשריר, נכנס אליו סידן דרך תעלות סידן תלויות מתח. הסידן אשר נכנס לא מביא לכיווץ שריר הלב, אולם הוא נקשר לרצפטור שעל דופן הרשתית הסרקופלזמית, ובפרט הקולטן לריאנודין. הקישור לקולטן מביא לפתיחת המאגר ולשחרור של רמות סידן גבוהות לציטופלזמה של תא השריר. הסידן נקשר לטרופונין, וחלה אינטראקציה בין מיוזין לאקטין אשר מביאה לכיווץ השריר. ישנם מספר גורמי בקרה על רמות הסידן בשריר: ריבוי של סידן עלול להביא להפרעות קצב, ולכן קיימים מספר גורמים מווסתים אשר משפיעים על כמות הסידן: משאבת הסידן, משחלף נתרן/סידן, משאבת SERCA אשר מכניסה סידן בחזרה למאגרים, וחלבון בשם פוספולמבן (phospholamban) אשר עושה את הפעולה ההפוכה של SERCA – מעכב את פעילותה כדי לאפשר נוכחות של סידן במהלך הסיסטולה (התכווצות ארוכה). הגברת עוצמת הכיווץ מתבצעת על ידי המערכת הסימפתטית, אשר מביאה לקישור של נוראדרנלין ואדרנלין לקולטנים שלהם ולעלייה ברמות הסידן בציטופלזמה (ומניעת חזרתו למאגרים). מכאן, שעל מנת להקטין את עוצמת הכיווץ יש לתת תרופות אשר חוסמות את הקולטנים הסימפתטיים (חוסמי בטא) או לחלופין תרופות אשר מעכבות את תעלות הסידן. כדי ליצור הרפיה של כלי הדם, ניתן להשתמש בניטרטים או בניטריטים אשר מרחיבים את כלי הדם.
קרבות עשרת הימים
קרבות עשרת הימים הם סדרת מבצעים שנערכו במהלך מלחמת העצמאות בין 8 ל-18 ביולי 1948. ימים אלו החלו עם סיום "ההפוגה הראשונה" במלחמה, הפוגה שנמשכה כחודש ימים, ואמורה הייתה להסתיים ב-9 ביולי 1948, ב' בתמוז תש"ח. יום קודם סיום ההפוגה, ב-8 ביולי חודשו הקרבות, תוך שהמצרים מפרים את ההפוגה בהתקפה על כפר דרום, למשך עשרה ימים, עד 18 ביולי, י"א בתמוז, אז הוסכם על "ההפוגה השנייה". בסדרת קרבות אלו הצליח צה"ל לשפר את מצבו או לשמור על עמדותיו בכל החזיתות, למעט אזור לטרון שניסיון לכיבושו העלה חרס, הכישלון לשוב ולהשתלט על ראש הגשר הסורי במשמר הירדן וכן שטח קטן שישראל איבדה לצבא העיראקי באזור הגלבוע. קרבות עשרת הימים חוללו תמורה ניכרת ביחסי הכוחות בשטח. המאמץ הערבי היה מפוצל וחסר תיאום ואילו צה"ל השכיל לרכז את המאמץ שלו ולזכות ביתרונות מקומיים משמעותיים.
קרבות עשרת הימים בירושלים
הקרבות בירושלים נועדו להרחיב את גבולה של העיר העברית מערבה ככל האפשר, ובמהלכם נכבשו אזור חרבת-אל-חממה (סמוך להר הרצל של ימינו) ובית מזמיל (אזור קריית היובל), ובהמשך הכפרים אל-מאלחה (מלחה של ימינו), ג'ורה (אורה של ימינו) ועין כרם. בניגוד לקרבות עשרת הימים בכל הארץ, הקרבות בירושלים התנהלו אז לא על ידי צה"ל, אלא בשיתוף פעולה של המחתרות, אשר בשלב זה של המלחמה שמרו עדיין על עצמאותן בעיר.
קרבות עשרת הימים בחזית הצפונית
במקביל נערכו קרבות קשים בצפון-מזרח אצבע הגליל. ישראל כבשה מספר גבעות אסטרטגיות כמו תל עזזיאת וגבעת האם. הסורים כבשו בהתקפות נגד את תל עזזיאת. בסיבוב קרבות זה זכו העיראקים להצלחה מסוימת כשהדפו את כוחות צה"ל מספר קילומטרים באזור שבין ג'נין להרי הגלבוע.
קרבות עשרת הימים בחזית הדרומית
בחזית המצרית המשיכו כוחות שריון וארטילריה לתקוף את היישובים היהודיים הבודדים ובראשם נגבה ובארות יצחק. נגד כוחות אלו הופעלו יחידות הלוחמים שכונו "שועלי שמשון" וערכו פשיטות על מעוזי הצבא המצרי.
בבוקר 8 ביולי, טרם סיומה הרשמי של ההפוגה הראשונה, החל הצבא המצרי בהתקפה על כפר דרום. לאחר הפגזה ארטילרית נכנס כוח רגלים מצרי למקום וגילה כי היישוב ננטש באותו הלילה. הצבא המצרי פתח בהתקפה לכיוון באר טוביה ונהדף. משלא עלה בידו להתקדם, התקיף את ג'וליס, אך נהדף גם משם. למרות זאת המשיכו המצרים בהתקפה, כשמטרתם ליצור חיץ בין מושבות דרום יהודה לבין יישובי צפון הנגב ולאחר מכן לשוב ולתקוף את היישובים המנותקים. צה"ל היה עתה מצויד טוב יותר וחמוש בארטילריה ובנשק נגד טנקים. כוחות צה"ל ערכו פשיטה על הכוח המצרי שתקף את קיבוץ נגבה, וסייעו בכך להדיפתו, אולם התקפה על משטרת עיראק סווידאן נכשלה. המצרים ניסו לכבוש נקודות יישוב יהודיות, תקפו את בארות יצחק ואת גלאון ונהדפו. אבדות המצרים היו כבדות ובידי צה"ל נפל שלל רב, אך הדרך לנגב נשארה חסומה.
מבצעי צה"ל שנערכו בחזית זו:
החזית האווירית והימית
בחזית האווירית ערך חיל האוויר הישראלי, במהלך עשרת הימים, גיחות רבות, כולל גיחות הפצצה ממפציצים כבדים מסוג B-17 ("המבצר המעופף"), שזה עתה הובאו ארצה. חיל האוויר הישראלי הפציץ אף את בירות ערב קהיר ודמשק ואת אל עריש בתגובה להפצצות אוויר של מטרות אזרחיות בתל אביב על ידי חיל האוויר המצרי שגרמו לאבדות רבות והרס. חיל הים הישראלי נטל אף הוא חלק במערכה והפגיז מן הים את נמל צור (בין 17 ל-18 ביולי) ומטרות בחוף עזה.
קליאו
במיתולוגיה היוונית קליאו (Κλειώ - "המספרת") הייתה אחת מתשע המוזות, מלוותיו של האל אפולו וצאצאיותיהם של זאוס, ראש האלים, ומנמוסינה, אלת הזיכרון. קליאו הייתה המוזה הממונה על ההיסטוריה ועל שירת הגבורה.
דמות קליאו במיתולוגיה
המיתוס מספר שהיא זו שהעניקה ליוונים הקדמונים את האלף-בית הפיניקי. בהתאם לתפקידה, היא בדרך כלל תוארה מחזיקה קולמוס, מגילות קלף או לוחות לכתיבה.
לפי סיפורי המיתולוגיה, קליאו נזפה באפרודיטה, אלת האהבה והיופי, על אהבתה רבת התשוקה לאדוניס. אפרודיטה הכועסת החליטה להעניש אותה, וגרמה לה להתאהב בפיראוס, מלך מקדון, ממנו היא הרתה וילדה את יקינטון יפה התואר, שברבות השנים היה למאהבו של האל אפולו. אך אהבתם של השניים לא האריכה ימים, כיוון שיקינטון נהרג בשגגה על ידי אפולו (לפי מסורות אחרות, יקינטון דווקא נהרג על ידי זפירוס, אל הרוח המערבית). לאחר מותו, אפולו יצר מדמו את פרח היקינטון, הקרוי על שמו.
על שמה של קליאו
שמה של קליאו הוענק, בין היתר, להיסטוריה הכמותית הנמדדת - קליאומטריה; לאסטרואיד 84, שנתגלה ב-1865; לפרס שמוענק, החל מ-1959, לפרסומות הטלוויזיה הטובות ביותר; למספר יישובים ברחבי ארצות הברית, וכן שמה הוא גם השם הרשמי של החברה להיסטוריה של אוניברסיטת קיימברידג', שקמה ב-1997.
חפצי זוהר
חפציבה (חפצי) זוהר (נולדה ב-26 באוקטובר 1968) היא סגנית וממלאת מקום של ראש העיר באר שבע משנת 2008.
ביוגרפיה
זוהר נולדה וגדלה בבאר שבע, כחפציבה אזולאי. היא התחנכה בעיר, לרבות לימודים לתואר שני ושלישי ומחקר בתחום הביוכימיה המולקולרית.
שירות צבאי וקריירה אקדמית
בשנת 1986 התגייסה לצה"ל ועד שנת 1990 שימשה כקצינה בתפקידי הדרכה שונים בבה"ד 12 עד לתפקיד של מפקדת פלוגת צוערות בקורס קצינות. בשנים 1990–1993 למדה לתואר ראשון במחלקה לכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ומיד אחר-כך המשיכה לתואר שני באוניברסיטת בן-גוריון בנגב אותו סיימה בהצטיינות בשנת 1996. בשנת 2002 סיימה את בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית. את הדוקטורט שלה בנושא "קטליזה הטרוגנית במערכות סלולריות צמודות" סיימה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת 2000. במהלך לימודי הדוקטורט שלה, בשנת 1998, זכתה בפרס וולף (מלגה) לדוקטורנטים מצטיינים. במהלך לימודיה עסקה בהוראה ומחקר באוניברסיטה, שימשה כסגנית יו"ר ועד הסגל האקדמי הזוטר הארצי וכיו"ר ועד הסגל האקדמי הזוטר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. במהלך מחקרה באוניברסיטה פרסמה עשרה מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים. בנוסף, עסקה בתקופת לימודיה בהוראת תלמידים מחוננים, ובשנים 2007–2008 שימשה כמפקחת הארצית של הוראת המחוננים במשרד החינוך. במסגרת זו כתבה והפיצה בשנת 2010, יחד עם שלומית רחמל, לכלל בתי הספר "קווים מנחים לתוכניות לטיפוח המצוינות וההצטיינות בבתי הספר".
קריירה פוליטית
החל משנת 2008 ועד היום (2021), משמשת זוהר כסגנית וממלאת מקום ראש העיר באר שבע, ומחזיקת תיק החינוך. בין השנים 2013–2018 החזיקה גם בתיק הרווחה בעירייה. בנוסף, משמשת כיום כיו"ר ועדת החינוך בעירייה, כמ"מ יו"ר ועדת כספים, כמ"מ יו"ר הוועדה למיגור אלימות, וכמ"מ יו"ר ועדת מל"ח. היא חברה במועצות המנהלים של: החברה העירונית כיוונים, בית יציב ושל פארק קראסו למדע.
כתב צבאי
כתב צבאי הוא עיתונאי, כתב שטח (קורספונדנט) המדווח מאירועי מלחמה וסכסוך, הגדרה זו כוללת גם צלמי עיתונות העוסקים בתיעוד ודיווח מזירות לוחמה באמצעות צילום מלחמה. כיוון שמטרתו של הכתב הצבאי היא להביא את הידיעות או את התמונות הטובות ביותר והמעניינות ביותר, הוא נוטל על עצמו לעיתים קרובות סיכונים בלתי סבירים. כתב צבאי יכול להתלוות לצד לוחם אחד ולסקר את הסכסוך באופן חד-צדדי או להיות נייטרלי ולנסות לסקר את הסכסוך באופן שיקיף את כל הצדדים הלוחמים.
כוחות לוחמים משתמשים לעיתים בכתבים צבאיים הנלווים אליהם למטרות של לוחמה פסיכולוגית, על מנת להעביר מסרים לאויב (הפחדה והרתעה) או לעם בעורף (העלאת המורל, רקימת מיתוסים של ניצחון וגבורה). הידיעות שמעביר הכתב הצבאי יכולות להכיל סודות או להיות בלתי-מחמיאות לצד הלוחם ולפיכך מוטלת עליהם צנזורה צבאית, שאכיפתה וההענות לה משתנות לפי טיב היחסים בין הכוחות בשטח לבין העיתונאים וגופי העיתונות או השידור ששלחו אותם. לפי אמנות המלחמה נהוג שאין לפגוע במתכוון בכתב צבאי העושה את מלאכתו וכתבים צבאיים נעים כשהם לא חמושים, אך כתבים צבאיים רבים נפגעים ונהרגים או נלקחים בשבי בעת מילוי תפקידם ולעיתים נחטפים על ידי כוחות גרילה או מיליציות בלתי-סדירות תמורת כופר. בעת מלחמת וייטנאם (בין 1955 ל-1975) נהרגו 66 עיתונאים, בשנת 2007 לבדה נהרגו באזורי עימות (בעיקר אפגניסטן ועיראק), 65 עיתונאים.
היסטוריה
תיעוד מלחמות היה עבודתו של ההיסטוריון משחר ההיסטוריה. הרודוטוס סיקר את מלחמת פרס–יוון, אך לא נכח בקרבות בעצמו. קסנופון השתתף בקרבות ודיווח עליהם בעיקר בספרו "מסע הרבבה".
אבי הכתבים הצבאיים בעת החדשה היה הנרי קראב רובינסון (Henry Crabb Robinson) שתיעד את המלחמות הנפוליאוניות עבור הטיימס הלונדוני. ויליאם הווארד ראסל (William Howard Russell), שתיעד עבור הטיימס את מלחמת קרים נחשב לאבי סוגת "הדיווח המשתתף", של כתב הנלווה אל החיילים הפשוטים ומדווח לא רק על הקרבות אלא גם על חוויות הלחימה והכוננות.
איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט, ראה בתיעוד המלחמה פן של העיתונות הבידורית ("העיתונות הצהובה") וכמקדם מכירות. כתביו, שתיעדו את מלחמת ארצות הברית–ספרד, הביאו לראשונה סיפורי צבע מרתקים מאזורי הקרבות, נלוו לרגימנטים לוחמים וסיפרו סיפורים אישיים על מפקדים וחיילים. כך למשל ריצ'רד הרדינג דייוויס שנלווה לגדודו של תאודור רוזוולט וסיקר את פועלו. קיט קולמן שסקרה את המלחמה בהיותה בקובה, הייתה אישה-כתבת מלחמה ראשונה שקיבלה את התפקיד באופן רשמי.
גם וינסטון צ'רצ'יל החל ככתב צבאי כאשר סיקר את מלחמות האימפריה הבריטית בהודו ובסודאן.
המצאת הטלגרף והטלפון האיצו את העברת הידיעות מן החזית לעורף. מלחמת הבורים ומלחמת רוסיה–יפן היו המלחמות הראשונות מהן הועברו דיווחים כמעט בזמן אמת. המודיעין והצנזורה הפיקו לקחים מן ההתקדמויות הטכנולוגיות במלחמות אלה והטילו במלחמת העולם הראשונה איפול כבד, דרישות צנזורה מחמירות ואספקת דיסאינפורמציה לכתבים, כדי לבקר את המידע המועבר לעורף מזירות המלחמה. העיתונאי דייוויד פאלמר הציע לצבא ארצות הברית ליצור מאגר כתבים אמינים ("פוּל"), עמו ישתף פעולה ויחלוק מידע אמין. אולם יוזמה זו לא באה לידי מימוש במלחמת העולם הראשונה.
כתבים צבאיים אמריקאים רבים יחסית, היו חלק מהנוף של מלחמת האזרחים בספרד (בהם הצלם רוברט קאפה, הסופרים ג'ורג' אורוול וארנסט המינגוויי מצד הרפובליקאים והעיתונאים ספטון דלמר וקים פילבי מצד פרנקו) הם יצרו דיווחים אמנותיים ברוח "הדור האבוד" שהעבירו תחושות עמוקות של זעזוע ותיאורים מפורטים של זוועות המלחמה. כתבים צבאיים הצטרפו לכוחות הלוחמים במלחמת העולם השנייה והיו בין הראשונים שתיעדו והעבירו ידיעות על מחנות ההשמדה, בפרט הצטיינו בדיוקם ובאמינותם דיווחי הרדיו של ה-BBC, אמצעי תקשורת חדש בזירה, בנוסף לרדיו היו יומני הקולנוע שהביאו לראשונה תמונות משדה הקרב. בין הכתבים הבולטים של המלחמה ניתן לציין את ארני פייל שליווה את כל המלחמה ודיווח עליה מנקודת מבט של החייל הפשוט, עד שנהרג בקרב באוקינאווה ואת כתב CBS, אדוארד מורו האמריקאי, שהוצב בראשית המלחמה בלונדון ודיווח דיווח רדיו חי מהשטח, הדיווחים החיים משכו קהל מאזינים רב. לאחר מכן הצטרף לכוחות לוחמים והביא את המלחמה באופן חי למיליוני מאזינים הוא הגיע עד שערי מחנה בוכנוואלד שם תיאר את שראו עיניו וסיכם:
מלחמת קוריאה התאפיינה בסגירות וצנזורה ולפיכך כמעט שלא תועדה באופן ישיר ובוודאי שלא ביקורתי, כאשר כל התכנים עברו סינון מחמיר של הצנזורה, אדוארד מורו היה בין העיתונאים הבולטים שסיקרו מלחמה זו. לעומת זאת, במלחמת וייטנאם התלוו כתבים לכוחות אמריקאים רבים, תוך פתיחות של הדרג הצבאי. הייתה זו גם המלחמה הראשונה שצולמה בצילום טלוויזיה חי והועברו ממנה תמונות חיות של קרבות ומעשי זוועה, כולל תמונות קשות ביותר לצפייה. להעברה הישירה של מראות משדות הקרב הייתה תרומה להתנגדות האמריקאית למלחמה. אחד הכתבים הבולטים במלחמת וייטנאם, שאף זכה על פועלו בפרס פוליצר היה דייוויד הלברשטאם. כתיבתו, שהדגישה משגים שראו עיניו והציגה עובדות שראה, שעמדו בסתירה לדיווחים הרשמיים, הייתה חדשנית. עד אז נצמדו בדרך כלל כתבים צבאיים לקו המרכזי וניזונו במידה רבה מדוברות הצבא, הלברשטאם "שינה את הדיווח הצבאי לעד כאשר הראה שאפשר ואף רומנטי לספר את סיפור החזית האמיתי ולהציג את הצד שלך בסכסוך כמטעה", כתב עמיתו ריצ'רד הולברוק. עיתונאי בולט נוסף במגמה האופוזיציונית במלחמה זו היה פיטר ארנט (סיקר גם את מלחמת המפרץ עבור רשת CNN).
בישראל
מלחמת העצמאות סוקרה על ידי כתבים זרים, חלקם הגיעו לאזור מאירופה, לאחר שסיקרו את מלחמת העולם השנייה ואת אימי השואה וגילו לפיכך אמפתיה לצד הישראלי. צלם השבועון לייף ג'ון פיליפס, למשל, התלווה לכוחות הלגיון הערבי וסיקר את פינוי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, תוך מבט אוהד לצד הישראלי.
בעת מלחמת ששת הימים התלוו אל הכוחות הלוחמים בשטח כתבים רבים, במיוחד זכור דיווחו של כתב קול ישראל רפאל אמיר שהתלווה למרדכי גור ולחטיבת הצנחנים בעת שחרור הכותל המערבי והעביר תוך התרגשות גדולה את דבריו של גור: "הר הבית בידינו" ואת תקיעת השופר על ידי הרב גורן וסיכם:
במלחמת יום כיפור התלוו לכוחות הלוחמים עיתונאים רבים ששידרו בשידור חי ברדיו ובטלוויזיה, ברוח פתיחות, בדומה לזו שהפגין הצבא האמריקאי בווייטנאם בתקופה המקבילה. בעת המלחמה נפוצה התופעה שכונתה "כתבי חצר", כתבים שהתלוו למפקד צבאי ותיארו את פעולותיו תוך האדרת שמו, בתמורה לגישה לחומרים ייחודיים. הידוע בכתבי החצר היה אורי דן שהתלווה לחפ"ק אריאל שרון.
במלחמת לבנון הראשונה, הכתב רון בן ישי שהיה עד לסימנים המעידים על כוונות הפלנגות היה בקשר עם עמוס ירון ואריאל שרון ומנע בכך את המשך טבח סברה ושתילה. בעת האינתיפאדה הראשונה נפוצו טענות ישראליות שעצם הימצאותם של כתבים וצלמים בשטח מלבה את המהומות, במקביל ולאחר מכן נותחה סוגיית הקשרים בין הצבא לתקשורת. מיקום המצלמות רק מצידו הפלסטיני של הסכסוך, למשל, הציג בעולם תמונה של חיילים ישראליים המכוונים את נשקם אל הצופה בבית. גם במהלך האינתיפאדה השנייה היה לכתבים בשטח תפקיד מכריע למשל בפרשת מוחמד א-דורה, ילד פלסטיני שמותו תועד בזמן אמת על ידי מצלמות טלוויזיה וגרם לתהודה ציבורית בישראל ובעולם.
כתבים צבאיים ישראלים יצאו החל מסוף שנות השמונים לסקר מוקדי סכסוך ומלחמה ברחבי העולם, בולטים במגמה זו רון בן ישי ואיתי אנגל. צדוק יחזקאלי נפצע קשה בעת שסיקר את המלחמה בדרום אוסטיה ב-2008.
בטי ויליאמס
בטי ויליאמס (באנגלית: Betty Williams; 22 במאי 1943 – 17 במרץ 2020) הייתה פעילת זכויות אדם מצפון אירלנד, כלת פרס נובל לשלום לשנת 1976 יחד עם מייריד קוריגן, על מאמציהן להביא להפסקת האלימות בעת תקופת הצרות.
ביוגרפיה
ויליאמס נולדה למשפחה קתולית מבלפסט שבצפון אירלנד. לאחר שסיימה את לימודי התיכון החלה לעבוד כמזכירה. נישאה בגיל 18 וילדה שני ילדים.
באופן נדיר לאותה תקופה בצפון אירלנד, אביה היה פרוטסטנטי ואמה הייתה קתולית; רקע משפחתי שמאוחר יותר, אמרה ויליאמס, נתן לה השראה, סובלנות דתית ואת החזון שהניע אותה לפעול למען השלום. בתחילת שנות השבעים הצטרפה למסע נגד אלימות בראשות כומר פרוטסטנטי. ויליאמס אמרה שחוויה זו הכינה אותה בסופו של דבר לייצר תנועת שלום משלה, שהתמקדה ביצירת קבוצות שלום המורכבות ממתנגדים לשעבר, תרגול צעדים בוני אמון ופיתוח תהליך שלום עממי.
ב-10 באוגוסט 1976, בשיאה של תקופת "הצרות" בצפון אירלנד, ירה סיור חמוש של הצבא הבריטי על מכוניתו של פעיל בצבא האירי הרפובליקני, ברחוב שוקק אדם בבלפסט. מהירי נפגע הנהג, הרכב בו נהג סטה ועלה על המדרכה, דורס בכך למוות שלושה ילדים ופוצע אנושות את אימם.
בעקבות התקרית החליטה ויליאמס לנקוט מעשה, היא החלה להחתים תושבים על עצומה הקוראת להימנע מאלימות ולמחות כנגד המצב. ויליאמס חברה למייריד קוריגן, דודתם של קורבנות האירוע, ולעיתונאי בשם קירן מקיוהאן ויחד החלו לארגן שורה של הפגנות ומחאות אזרחיות לא אלימות.
מקיוהאן חיבר מנשר בו מפורטים עקרונות התנועה החדשה ונתן לארגון את שמו: "קהילת אנשי השלום". התנועה החלה לתפוס תאוצה ברחבי אירלנד, כשצעדות שלום רבות יצאו מערים שונות וכספים רבים גויסו למען המטרה. תוך חצי שנה בלבד ירד שיעור התקריות האלימות בכ-70%.
בדצמבר 1977 הוענק לויליאמס ולקוריגן פרס נובל לשלום.
בשנים לאחר קבלת הפרס התגרשה ויליאמס מבעלה הראשון. היא נישאה בשנית ב-1982 ועברה להתגורר בארצות הברית. ויליאמס שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת המדינה סם יוסטון בטקסס, היא מכהנת כנשיאת ארגון הסיוע לילדים World Centers of Compassion for Children ויו"ר המכון למען דמוקרטיה באסיה.
ב-2006 חברה לחמש זוכות פרס נובל לשלום נוספות: מייריד קוריגן, ג'ודי ויליאמס, שירין עבאדי, ואנגרי מאטאיי וריגוברטה מנצ'ו, להקמת "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם. בנוסף הייתה פעילה בקידום האמנה לפיקוח על סחר בנשק שנחתמה ב-2014.
מתה בשנתה ב-17 במרץ 2020.
סירוק לופטון
סירוק לופטון (באנגלית: Cirroc Lofton) הוא שחקן אמריקאי, שהחל את קריירת המשחק שלו בגיל 9, עם תפקידים קטנים רבים. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כג'ייק סיסקו, מסדרת הטלוויזיה המצליחה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" בשנים 1993–1999 - תפקידו הטלוויזיוני הראשי הראשון.
ללופטון היה תפקיד קבוע, כשחקן הכדורסל המקצועי קרטיס ת'ורפ, בסדרת הדרמה "The Hoop Life" של רשת "שואוטיים", וכן תפקיד אורח קבוע, בסדרה "Soul Food" באותה הרשת, כסטודנט למשפטים אנתוני קרטר.
על פי דיווחים בכלי תקשורת שונים, ביוני 2005 סיים לופטון הפקתו של אלבום היפ הופ, שהיה מתוכנן לצאת להפצה בחנויות בספטמבר 2005. עם זאת, נכון לשנת 2012 - האלבום טרם יצא.
לופטון הופיע כדמות בשם "טומי ויאר" בפרק "Darkroom" של סדרת הטלוויזיה של רשת "CBS" האמריקאית "CSI: מיאמי", ששודר ב-13 בנובמבר 2006.
לופטון הוא אחיינו של שחקן הבייסבול קני לופטון.
קלארק
{{פירושונים|;אישים:
ראו גם
}}
מע'אזי
מחנה הפליטים אל-מע'אזי (בערבית: مخيم المغازي, בתעתיק מדויק: מח'ים אלמע'אזי; בעברית מוזכר שמו של המחנה לא פעם בתור "מועזי") הוא מחנה פליטים פלסטינים במרכז רצועת עזה, מזרחית לדיר אל בלח.
היסטוריה
מחנה הפליטים הוקם על בסיס של הצבא הבריטי שהוסב על ידי מתנדבים קוויקרים למחנה פליטים. אוכלוסיית הפליטים מנתה בזמן מלחמת העצמאות כ-2,500 פליטים שהגיעו מ-8-10 כפרים ערבים, בהם: יאזור, קסטינה, באטאני ומע'אר. בשנת 1967 התגוררו במחנה כ-8,300 נפש ובשנת 1976 הגיע מספר התושבים לכ-9,000 נפש.
בשנת 1969 השתכנה במחנה חוליית טרור שביצעה פעילות חבלנית בסביבה. באוגוסט 1969 פשט צה"ל על המחנה, ריכז את כל הגברים בבית ספר וערך סריקות מקיפות במחנה. במהלך הסריקות נהרגו שלושה מחבלים. בעקבות זאת הוטל עוצר לילה על המחנה. בינואר 1970 נהרגו במחנה ארבעה חברים של החזית העממית לשחרור פלסטין. בעקבות זאת, נפרצו באותו חודש דרכים ברוחב של 6-12 מטר במחנה, תוך פינוי מעל 60 בתים שתושביהם הועברו לבתים ריקים במחנה. במהלך העבודות גם הונחו צינורות ניקוז וביוב. בפברואר 1970 זופתו הדרכים והוחל בחיבור המחנה לרשת החשמל הישראלית לצורך תאורת רחוב, והעבודות הושלמו בתחילת אפריל 1970. עמודי החשמל היוו יעד חוזר ונשנה של מחבלים. מע'אזי היה המחנה הראשון ברצועת עזה בו נפרצו דרכים ושחובר לרשת החשמל ולאחר מכן נפרצו דרכים באופן דומה במחנות פליטים אחרים ברצועת עזה.
בשנת 1972 ניסה הממשל הצבאי לארגן ועד של תושבי המחנה שיהווה בסיס לרשות מקומית, אולם בעקבות לחץ מצד ארגוני מחבלים הוועד התפטר.
בשנת 1994 פינה צה"ל את המחנה, יחד עם שאר מקומות היישוב הערביים ברצועת עזה והשליטה במחנה עברה לידי הרשות הפלסטינית.
ב-2003 ביצע צה"ל מעצר במחנה וב-2004 ירו מסוקי צה"ל טילים לעבר המחנה.
הלל פריד
הרב הלל פריד (ה'תקכ"ג, 1763 - ה'תקצ"ג, 1833), היה "משנה לראש הישיבה" בישיבת וולוז'ין בתקופת היסוד שלה, תחת הנהגת חותנו רבי חיים מוולוז'ין, ולאחר מכן כיהן כרב העיר גרודנה.
קורות חייו
נולד בניאסוויז' לרב שמחה פריד, רבה של גרודנא. נישא לאסתר בתו של רבי חיים מוולוז'ין.
כנהוג בישיבת וולוז'ין, לצד ראש הישיבה התמנה "משנה לראש הישיבה". רבי חיים מוולוז'ין מינה את חתנו הרב הלל פריד למשנהו, והוא נשא בתפקיד זה במשך עשר שנים. בכל אותן שנים מסר בקביעות שיעורים לבני הישיבה. על כך מעיד נכדו הרב חיים הלל פריד בשם אביו הרב אליעזר יצחק פריד: "וגם א"ז (אדוני זקני) הגאון מ' הלל זללה"ה הגיד השיעור בהישיבה הק' דפעה"ק עשר שנים רצופות, ומהם כמה שנים עוד בחיי חותנו הגאון רשכבה"ג אדמו"ר מהר"ח זצ"ל, כאשר כה מצאתי כתוב בין כי"ק א"א (אדוני אבי) הגאון זצ"ל בהספדו אשר ספד עליו בקהל עם בבהמ"ד דפה".
לאחר פטירת אביו בשנת תקע"ג (1813), עבר לגרודנה למלא את מקומו. בשל סכסוכי רבנות לא כיהנו עוד רבנים בגרודנה מאז שנת תקע"ח (1818), אלא רק דיינים, ולפיכך, תוארו הרשמי של הרב פריד היה אב"ד ומו"ץ.
רבי הלל פריד נפטר בב' באדר תקצ"ג (1833). על מצבתו בבית העלמין בגרודנא נכתב: "המורה לצדקה משפטי ה' ותורתו. לכס אבותיו צדיק ישר למלאותו. לצאן קדשים דלה מבאר מים חיים. בחסותו בצל קורת נפש החיים".
עיזבונו התורני
בהקדמת הספר "חוט המשולש" כותב נכדו, הרב חיים הלל פריד: "אמנם מגודל חסידותו וענוותנותו לא רצה לכתוב חידו"ת (=חידושי תורה) שלו, כאשר כה מצאתי בין כתבי אבי הגאון וצדיק ז"ל שהגיד כן בהספדו אשר ספד עליו... ואמר לי שאף שאמר השיעור עשר שנים רצופות, ובכל יום לא הלך לשיעור בלי חידוש, אמר שמעולם היה מהדר שלא לכתוב שום חידוש, גם שלא לומר החידוש בפני רבים את מה שאמר בתוך השיעור, כי אולי זכהו ה' באיזה חידוש יותר מכפי שכלו למען זכות תלמוד תורה דרבים ואיך יתפאר בו, והחידושי תורה שאמר לכותבם הם שחידש בהיותו בהוראדנא".
בשו"ת חוט המשולש (ווילנא תרמ"ב) נדפסו שמונה תשובות שלו, הכוללות התכתבות עם הרב משה זאב מרגליות מגרודנא, מחבר מראות הצובאות. בפתיחה לספר כלולה דרשה אחת ממנו שהייתה מצויה ברשימת ההספד של בנו הרב אליעזר יצחק.
צאצאיו
הרב פריד הותיר אחריו כמה בנים:
פרידריך-וילהלם מילר
גנרל פרידריך-וילהלם מילר (בגרמנית: Friedrich-Wilhelm Müller; 29 באוגוסט 1897 – 20 במאי 1947) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
מילר נולד ב-29 באוגוסט 1897 בבארמן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1915 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-2 (פומרניה ה-1 - פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה). ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה. בהמשך המלחמה הועבר מילר לרגימנט המילואים ה-266, והועלה לדרגת לויטננט. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף מילר למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1936 עבר מילר לוורמאכט, והועלה לדרגת מיור. ב-10 בנובמבר 1938 מונה מילר למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-105, וב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה מילר מפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-105, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-34 בעתודת הארמייה הראשונה, ובמהלך המערכה על צרפת לחם עם גדודו כחלק מהדיוויזיה ה-34 במסגרת הקורפוס ה-23, ובשלב השני במסגרת הקורפוס ה-26. ב-1 באוקטובר 1940 מונה מילר למפקד רגימנט הרגלים ה-105, ובינואר 1941 נשלח עם הרגימנט שבפיקודו לרומניה. במהלך המערכה בבלקן לחם מילר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-72 במסגרת הקורפוס ההררי ה-18, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם מילר עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה ה-72 במסגרת הקורפוס ה-54, וב-22 בספטמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 במאי 1939 הועלה לדרגת אוברסט, וב-8 באפריל 1942 קיבל על פעולותיו בקרב קרץ' תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 באוגוסט 1942 הועלה מילר לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-22 שהייתה חלק מהארמייה ה-12 ביוון. בנובמבר 1942 הועברה הדיוויזיה לכרתים, ושהתה שם עד ספטמבר 1944. ב-1 באפריל 1943 הועלה מילר לדרגת גנרל לוטננט, וב-18 ביוני 1943 קיבל על פעולותיו את הצלב הגרמני בזהב. במהלך ספטמבר - נובמבר 1943 פיקד מילר על המערכה לכיבוש איי הדודקאנס, והדף את כוחות בעלות הברית. ב-15 בפברואר 1944 פרש מילר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ובכך חמק מחטיפה על ידי המחתרת. ב-4 במאי 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-5, שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-2 ביוני 1944 מונה למשך שבוע למפקד הקורפוס ה-59, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות צפון אוקראינה. ב-1 ביולי 1944 הועלה מילר לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד מבצר כרתים. כאמצעי תגמול על חטיפתו של היינריך קרייפה הרס מילר את העיר אנוגיה, והרג את הגברים תושבי העיר, ובספטמבר 1944 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים. ב-13 בנובמבר 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-34, שהיה חלק מקבוצת ארמיות E, וב-1 בדצמבר 1944 מונה מילר למפקד הקורפוס ה-68, שהיה חלק מארמיית הפאנצר השנייה במסגרת קבוצת ארמיות F, והוביל אותה במהלך הנסיגה מהבלקן, וב-27 בינואר 1945 קיבל על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-29 בינואר 1945 מונה מילר למפקד הארמייה הרביעית, במקום פרידריך הוסבאך שהודח מתפקידו, ולחם עימה בקרבות הקשים בפרוסיה המזרחית. ב-27 באפריל 1945 נכנע מילר בראש כוחותיו לצבא האדום ונלקח בשבי.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה הוסגר מילר על ידי הרוסים ליוון, ונשפט על חלקו בטבח בני ערובה בכרתים, נמצא אשם ונידון למוות, והוצא להורג באתונה ב-20 במאי 1947.
סולטנות אוסה
סולטנות אוסה הייתה מדינה בצפון מזרחה של אתיופיה, מדינה זו הייתה מדינתם של העפרים וגבלה בצפונה באריתריאה, ובמערבה ודרומה בשאר אתיופיה.
היסטוריה
הסולטנות הייתה היורשת של אימאת אוסה, שהתפרקה בשנת 1577 כאשר מוחמד ג'אסה העביר את בירתו מהעיר הרר לעיר אוסה, מוחמד ג'אסה מת בשנת 1672 והאימאם עומר דין בן אדם ירש אותו. בפועל הסולטנות הוקמה על ידי הסולטאן קאדהאפו בשנת 1734. הסמל הראשי של הסולטאן היה שרביט כסף, שהיה בעל תכונות קסומות.
במשך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה, הסולטאן מוחמד יאייו הסכים לשתף פעולה עם הפולשים האיטלקיים. כתוצאה מכך ב-1943 הממשלה האתיופית החדשה שלחה את הצבא שלכד את הסולטאן מוחמד, והכריזה על סולטאן אחר מבני משפחתו. בעקבות שלטון הדרג באתיופיה בשנת 1975 הסולטאן עלי מיראה האנפאדה גורש לערב הסעודית אך חזר לאחר הפלת משטר זה בשנת 1991, והמשיך את שלטונו בין 1995 עד 1996. כיום סולטנות זו הפכה למחוז עפר המודרני שהוא דמוקרטי, שושלת הסולטאנים ששלטה באזור ירדה מהשלטון בשנת 1996, מושל עפר הנוכחי הוא ישמעאל עלי סירו.
לורד אקטון
ג'ון אמריך אדוארד דאלברג-אקטון, הברון הראשון מאקטון (באנגלית: John Emerich Edward Dalberg-Acton, 1st Baron Acton; 10 בינואר 1834 – 19 ביוני 1902), הידוע כלורד אקטון, היה היסטוריון ופוליטיקאי בריטי. הלורד אקטון נודע ככל הנראה יותר מכל בשל המימרה שטבע במכתב לבישוף האנגליקני מנדל קרייטון: "כוח נוטה להשחית, וכוח מוחלט משחית באופן מוחלט. אנשים גדולים הם כמעט תמיד אנשים רעים".
חייו
נולד בנאפולי. בשל היותו קתולי לא יכול היה להתקבל ללימודים באוניברסיטת קיימברידג', לכן למד היסטוריה במינכן.
בשנים 1859–1866 כיהן אקטון כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הליברלית והיה מקורבו של ראש הממשלה ויליאם גלאדסטון, שהעניק לו תואר אצולה.
אקטון היה חסיד נלהב של החירות הפוליטית במדינה המודרנית.
בשנת 1895 התמנה לפרופסור להיסטוריה בקיימברידג', מינוי שהתאפשר הודות לביטול המבחנים הדתיים באוניברסיטאות בשנת 1871. אף שכתביו מעטים למדי (חיבורו השאפתני ההיסטוריה של החירות לא הושלם מעולם), השפיעו השקפותיו הליברליות השפעה רבה על בני זמנו ועל חקר ההיסטוריה באנגליה.
מלינה קאנאקארדס
מלינה אלני קאנאקארדס-קונסטנטינידס (באנגלית: Melina Eleni Kanakaredes-Constantinides; נולדה ב-23 באפריל 1967) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, שהייתה מועמדת פעמיים לפרס אמי על תפקידה באופרת הסבון "אור מנחה", ולאחר מכן התפרסמה בשל השתתפותה בסדרת הטלוויזיה "CSI: ניו יורק" בתפקיד הבלשית סטלה בונסרה, ובסדרת הטלוויזיה "פרובידנס" בתפקיד ד"ר סידני הנסן.
ביוגרפיה
קאנאקארדס נולדה בעיר אקרון שבמדינת אוהיו בארצות הברית, לסוכן הביטוח הארי קאנאקארדס (Harry Kanakaredes - נולד בשנת 1928) ושל קונסטנס (קוני) טמו (Constance "Connie" Temo - נולדה בשנת 1936) שהייתה בעלים של חברת ייצור ממתקים, שניהם ממוצא יווני-נוצרי. יש לה שתי אחיות.
קאנאקארדס למדה באוניברסיטת המדינה של אוהיו לזמן קצר, ולאחר מכן עברה לאוניברסיטת פוינט פארק בפיטסבורג שבפנסילבניה.
קריירה
קאנאקארדס החלה את קריירת המשחק שלה בגיל שמונה, בהפקת המחזה "תום סויר" בתיאטרון וות'רוויין פלייהאוס (Weathervane Playhouse) שבעיר הולדתה.
קאנאקארדס הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "אור מנחה" בה השתתפה בין השנים 1991–1995, בתפקיד אלני אנדרוס קופר, תפקיד עליו קיבלה שתי מועמדויות לפרס אמי בשעות היום (1995-1994).
בין השנים 1999–2002 השתתפה בסדרה המצליחה "פרובידנס" בתפקיד ד"ר סידני הנסן. כמו כן השתתפה בשש עונות של הסדרה "CSI: ניו יורק" בתפקיד הבלשית סטלה בונסרה.
קאנאקארדס השתתפה בסדרות "NYPD Blue", "חשיפה לצפון", "Due South", "אוז", "הפרקליטים" ו"המופע של בן סטילר".
כמו כן השתתפה קאנאקארדס בסרטי הקולנוע "נשיקה ארוכה ללילה" בתפקיד טרין, "15 דקות" בתפקיד נוקלט קאראס, בתפקיד האלה אתנה בסרט "פרסי ג'קסון וגנב הברק.
בשנת 2017 שיחקה בעונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה המתמחה בתפקיד ליין האנטר רופאה בבית החולים.
חיים אישיים
קאנאקארדס נשואה לפיטר קונסטנטינידיס (Peter Constantinides) ולהם שתי בנות: זואי (נולדה ב-23 במאי 2000) וקארינה אלני (נולדה ב-25 בינואר 2003).
זיס 115
זיס 115 (ברוסית: ЗИС-115) הוא רכב המסווג כלימוזינה משוריינת סובייטית המבוססת על ה"זיס 110" שנבנתה במיוחד עבור יוסיף סטלין.
מבנה
הרכב שקל כארבע טונות. החלונות, שכל אחד מהם שקל כ-200 ק"ג, הופעלו על ידי מערכת הידראולית והיו מזכוכית מיוחדת בעלת כמה שכבות בעובי 35 מ"מ. כדי למנוע את ערפול החלונות, המהנדסים יצרו צינורות מיוחדים בחלונות שיספגו את האדים והלחות.
המנוע היה מנוע 6.0L משודרג, והפיק 162 כוחות סוס.
גוף המכונית לא היה מורכב מלוחות נפרדים, אלא מריתוך שלם. כל חתיכה מרותכת נשאה מספר סידורי ואת שם היצרן, כדי שכל האחריות תיפול על היצרן המסוים במקרה של פגיעה.
צג המהירות במכונית היה מיוחד: עד 40 קמ"ש הוא צבעו היה ירוק, בין 40 ל-80 קמ"ש הוא היה כתום, ומעל ל-80 קמ"ש צבעו הפך לאדום.
המכונית נמצאה לאחר זמן ושוקמה. השיקום ארך 5 שנים ועלה כ-200 אלף דולר.
אחד משלנו
אחד משלנו הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1989 הופק על ידי צבי שפילמן - ישראפילם ובבימויו של אורי ברבש על פי תסריט של בני ברבש. הסרט עוסק בהתנגשות בין ערך אחוות הלוחמים לבין ערך הנאמנות לאמת. את ההשראה לסרט קיבל התסריטאי, ברבש, מפרשת פינטו. אחד מכוכבי הסרט, שאול מזרחי נועץ בקרוב משפחתו, אביב כוכבי, מ"פ צנחנים דאז ולימים הרמטכ"ל, כדי להיטיב להבין את הדמות שעליו לשחק את ההוויי בצנחנים. הסרט נשלח על ידי ישראל להתחרות על מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
עלילה
הסרט מתאר שלושה חברים טובים, אמיר, יותם ורפא, שעם גיוסם לצה"ל מתנדבים לצנחנים, עברו את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבלו ליחידה מובחרת. במהלך הטירונות בצנחנים הם עוברים מסלול הכשרה כלוחמים, והופכים לחלק ממשפחת לוחמים בה הנאמנות אחד לשני היא מעל לכול. אולם, רפא נאלץ לפרוש מהטירונות עקב פציעה שנגרמה מרשלנותו של מפקדם הקשוח, המכונה "המלאך הלבן". רפא עובר לשרת כחוקר במשטרה הצבאית.
פסקול
נעימת שיר הנושא של הסרט, מה אתה בכלל יודע על אהבה, מופיעה מספר פעמים לאורך הסרט; ובסוף הסרט, ברולר של הקרדיטים, מתנגן השיר בביצועו של גידי גוב. השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן על ידי אילן וירצברג, שגם יצר את המוזיקה לכל הסרט.
הפקות נוספות והתייחסויות תרבותיות
למעשה את הסרט אחד משלנו הקדימה הצגה באותו שם, שאותה כתב בני ברבש ובבימויו של איציק ויינגרטן, ושהוצגה בתיאטרון בית ליסין החל מינואר 1988 (כמעט שנתיים לפני הסרט). במרץ 1989 החל הבמאי אורי ברבש לצלם את הסרט על פי תסריטו של אחיו בני, וב-6 באוקטובר 1989 הוצג הסרט בהצגת בכורה. כמו כן, בשנת 2010 עלתה ההצגה בביצועם של תלמדי שנה ג' של סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין. בשנת 2011 עלתה ההצגה בבית הספר לאומנויות הבמה בית צבי בבימוי עמית גזית בהשתתפות תלמדי שנה ג'. תיאטרון באר שבע העלה את ההצגה "אחד משלנו" ב-2 בדצמבר 2021.
One Jump Ahead
One Jump Ahead (בעברית: צעד אחד קדימה) הוא שיר מהסרט "אלאדין" משנת 1992, אשר הושמע שוב ברימייק של הסרט משנת 2019. השיר בוצע על ידי בראד קיין בסרט, אדם ג'ייקובס במחזמר, ומנה מסעוד ברימייק. בגרסה העברית של הסרט משנת 1992 השיר בוצע על ידי אלון אופיר.
הפקה
לסרט "אלאדין" היו הרבה שכתובים במהלך ההפקה, ושירים רבים נחתכו כשדמויות נכתבו מהתסריט או כשהעלילה שונתה. בשלב מסוים, השיר שהראה כי אלאדין נמצא בנקודה הנמוכה ביותר שלו ורוצה לשאוף ליותר בחייו, נקרא "Proud of Your Boy", ופונה לאמו, שהתאכזבה מבחירותיו בחייו. לאחר שנחתך באופן שנוי במחלוקת, ניסיון נוסף היה 'Count On Me', שיר "אני רוצה" בפשטות לאלאדין. בסופו של דבר נבחר השיר 'One Jump Ahead' והחזרה שלו.
השירים "One Jump Ahead" ו"A Whole New World" נכתבו על ידי אלן מנקן וטים רייס עבור הסרט לאחר שהווארד אשמן מת במרץ 1991. אשמן ומנקן כתבו במקור סדרה של נאמברים מוזיקליים, שרבים מהם נחתכו. סצנת הקולנוע מסבירה "בקאק, עומר, אלאדין, קאסים [היה] מנגינה מקפיצה שעזרה להוות השראה ל"קפיצה אחת קדימה" בסרט הסופי".
תקציר
השיר מתרחש כאשר אלאדין וקוף המחמד שלו אבו גורמים להרס בכיכר ומתנהגים כמו עכברוש רחוב. אלאדין נתפס גונב כיכר לחם, וראזול ושומרי הארמון רודפים אחריו ברחובות אגרבה, בעוד אלאדין אומר לקהל שהוא חייב לגנוב כדי לשרוד. בעודו מתחמק מראזול ושומרי הארמון, אלאדין מטפס במעלה בניינים, מתחמק מאחורי אמני רחוב, מתנדנד לתוך הרמון, ואפילו מושך את תשומת הלב של כמה מנשות הרחוב של אגרבה. החזרה של השיר מתרחשת מיד לאחר כשהוא מתחיל לשאול מה הפכו חייו ואם יש עתיד טוב יותר עבורו. בחזרה השנייה, המופיע רק ברימייק, אלאדין מבין שהוא לא יכול להמשיך לשחק את הנסיך עלי ונאלץ לומר לנסיכה יסמין שהוא לא נסיך, אלא ילד עני.
יצחק כדורי
הרב יצחק כדורי (ט"ז בתשרי ה'תרנ"ט, 2 באוקטובר 1898 - כ"ט בטבת ה'תשס"ו, 28 בינואר 2006) היה מקובל ישראלי בולט. בשנותיו האחרונות כונה "זקן המקובלים". עמד בראשות ישיבת המקובלים "נחלת יצחק".
ביוגרפיה
נולד כבן בכור לכדורי דיבה (זאב בערבית) ולתוּפאחה בבגדאד. הוא נולד בט"ז בתשרי, יום האושפיזין של יצחק, ולכן נקרא בשם זה. אביו, שהיה סוחר בשמים, שלח אותו ללמוד ב"מדרש בית זלכה", וכילד פגש שם את הרב יוסף חיים מבגדאד ("הבן איש חי"). בגיל שבע עשרה דרש בפני גדולי התורה בבגדאד, ועם תום דבריו נתבקש שלא להרבות בדרשות בעתיד מחשש לעין הרע.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת שושנים לדוד ובישיבת פורת יוסף שבעיר העתיקה בירושלים אצל הרב אפרים כהן.
סמוך לנישואיו עם אשתו הראשונה, שרה שדרה, שינה את שמו לכדורי. (משמעות השם כדורי הוא 'ירק'. כ'דור ב-כ' רפויה, מקורה במילה בערבית "אכד'ר", ב-"כ" רפויה -"أخضر" שמשמעותה "ירוק", כאשר ה-" ד' " נהגת כ-"TH)
לאורך השנים התפרנס מעבודתו ככורך ספרים בשכונת הבוכרים בירושלים, שבה התגורר ונחשב למצטיין מאוד גם במלאכה זו. אגב כך - היה מרוויח שיכול היה לעיין בספרים רבים שידו לא הייתה משגת לקנותם.
בהמשך כיהן כראש ישיבת המקובלים "נחלת יצחק", שנוסדה על ידי בנו הרב דוד כדורי לשם לימוד כוונות התפילה לפי סדר הרש"ש.
נפטר בגיל מופלג במוצאי שבת, כ"ט בטבת ה'תשס"ו, 28 בינואר 2006. גרסאות שונות לגילו בעת פטירתו נעות בין 104 ל-110, ואף ל-122.
הלווייתו התקיימה ביום ראשון בירושלים. מסע ההלוויה נע מישיבת "נחלת יצחק" שבראשה עמד אל הר המנוחות. בהלוויה השתתפו בין 200,000 ל-300,000 אנשים, וזו הייתה הפעם הראשונה בה ערוצי הטלוויזיה שידרו בשידור חי ממסע הלוויה של מנהיג רוחני.
לרב כדורי ולשרה נולדו שני ילדים – רחל והרב דוד, שהיה ראש ישיבת "נחלת יצחק".
כתביו
חיבר ספר בשם פתחי עולם - חיבור בן 5 כרכים בענייני קמעות, סגולות ותפילות. תורתו בנושאים אלה יצאה לאור תשע"א (2011) בשישה כרכים בשם קדושת יצחק עם הערות וביאורים מהרב יעקב עדס.
מעורבותו בפוליטיקה
אנשי ציבור, פוליטיקאים, קציני צבא ומשטרה ורבים אחרים באו אל ביתו לקבל את ברכתו. הוא רשם בצורה מסודרת את שמו ושם אמו של כל מי שפנה אליו לברכה ולעצה. הרשימות הצטברו לעשרות מחברות, קונטרסים ויומנים. בנוסף התפתחה סביבו תעשייה של קמעות וברכות תמורת תשלום. עם זאת נאמר שלא היה מודע לכספים שגובים אנשי חצרו.
בשנת 1996, יום לפני הבחירות לכנסת ה-14 שבהן ניצח בנימין נתניהו את שמעון פרס, בא נתניהו לבקש את ברכתו של הרב כדורי, שהבטיח לו "מחר תהיה אתה ראש הממשלה". בשנת 1997, בעת ביקור נוסף של נתניהו כראש הממשלה אצל הרב כדורי, הוא נשמע אומר לו: "אנשי השמאל שכחו מה זה להיות יהודים, הם חושבים שהם ייתנו נשק לערבים, והערבים ישמרו עלינו". הרב כדורי לא הגיב לדברים.