cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שמואל אבא הורודצקי
ביוגרפיה
בשנת תש"ח זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על מפעל חייו בחכמת ישראל ובפרט המסתורין העברי, ובדגש על חמשת הספרים שפרסם בשנתיים שלפני כן: "תורת הקבלה של האר"י ור' חיים ויטאל", "יהדות השכל ויהדות הרגש", "עולי ציון", "שלוש מאות שנה של יהדות פולין" ומהדורה חדשה של "שבחי הבעש"ט". חוקר הקבלה גרשם שלום נמנה עם מתנגדיו של הורודצקי ושיטתו.
ברייטקופף
ברייטקופף (בגרמנית: Breitkopf) הוא שם משפחה.
שמואל אבא הורודצקי
ביוגרפיה
בשנה השמונים לחייו כתב את זיכרונותיו, שנדפסו בהמשכים בכתב העת "גליונות" של יצחק למדן, וראו אור בצורת ספר בסדרת "דביר לעם" שלושה ימים לפני מותו ב-1957.
ליובלו ה-75 הוצא לכבודו ספר יובל בשם "אדר היקר", ובו דברי ספרות ומחקר מאת סופרים ואנשי מדע בעריכת עמנואל בן-גוריון, שהוגש לו ביום הולדתו ה-76.
הורודצקי היה נשוי למירל לבית מָגָזָניק, דודניתו. אשתו עזרה לו בעבודתו הספרותית ותרגמה לאנגלית מבחר ביוגרפיות מפרי עטו. נפטרה בפברואר 1948 מסרטן, בגיל 59. הורודצקי נפטר ב-25 במאי 1957 בביתו שברחוב השופטים 8 בתל אביב, בשנה ה-86 לחייו. נקבר בחלקת הסופרים שבבית הקברות טרומפלדור לצד אשתו מירל, בהלוויה שבה לקחו חלק סופרים, עיתונאים ואנשי ציבור. במותו ציווה את נכסיו וספרייתו לעיריית תל אביב, ואת הזכויות על ספריו בהוצאת "דביר" לאגודת הסופרים, שבה היה חבר.
ספריו
זיכרונותיו:
קישורים חיצוניים
ספרים:
מאמרים:
דניאל ג'יידלין
דניאל ג'יידלין (נולדה ב-1983 ) היא שחקנית ויוצרת קולנוע ישראלית-בריטית.
ביוגרפיה
ג'יידלין נולדה בישראל וגדלה גם בלונדון. בתיכון למדה בבית הספר תלמה ילין שגבעתיים, במגמת אמנות פלסטית. בסיום התיכון כבת 17 היא החלה ללמוד בבית הספר למשחק ומשחק מול מצלמה של שרון אלכסנדר ולאחר שנה חזרה ללונדון להמשיך את הלימודים במשחק שם. היא למדה לתואר ראשון בבית הספר למשחק Arts Educational School London.
קריירה
בשנת 2007 שיחקה בתפקיד אורח בשני פרקים של העונה הראשונה של הסדרה הבריטית "סקינס".
בנוסף ב-2007 הקימו ג'יידלין ובן זוגה הבריטי סטיבן הילדר את חברת ההפקה Jadelyn-Hilder Productions. הם יצרו סרטים קצרים, ביניהם סרט בן 40 דקות בשם "The Ending", וסרט באורך מלא בשם "Folie A Trois" ("טירוף כפול שלוש"), בו שיחקו אילנית גרשון, אברי ארבל ומעיין מלכה. את כל הסרטים ג'יידלין כתבה וביימה.
ב-2011 שיחקה בתפקיד יוליה בסדרה הישראלית "ילדי ראש הממשלה" ב-HOT.
ב-2012 שיחקה בסרט הרוסי "המנצח" ("Dirizhyor") שעוסק בהגעת תזמורת לירושלים. השתתפה גם בעוד מספר סרטים עצמאיים. באותה שנה, ג'יידלין כתבה ושיחקה בסרט הקצר "באני לאב" אותו ביימה רוני קידר.
ב-2015 שיחקה בסרט האימה הישראלי דובר-האנגלית "ג'רוזלם" לצידם של יעל גרובגלס ויון תומרקין. ב-2019 שיחקה בסרטו של יוסף אל-דרור "בלי דם".
ב-2023 הופיעה בסדרה "חאנשי" בתור נעמי, שותפתה לדירה של נוקי, שלא מחבבת את חאנשי מלכתחילה.
אלכסנדרה בלו
אלכסנדרה בלו (באנגלית: Alexandra Bellow, לשעבר אלכסנדרה יונסקו טולצ'ה, נולדה ב-30 באוגוסט 1935) היא מתמטיקאית רומניה-אמריקאית מבוקרשט, פרופסורית וחוקרת באוניברסיטת נורת'ווסטרן של התורה הארגודית, תורת ההסתברות בכלל ומרטינגל בפרט, וכן תורת ההרמה (Lifting). בלו קיבלה מספר פרסים על עבודתה, ביניהם פרס המבולט והרצאת אמי נתר.
ראשית חייה
אלכסנדרה בלו נולדה בבוקרשט, רומניה, ב-30 באוגוסט 1935. שני הוריה היו רופאים- אביה ייסד את מרפאת הנוירוכירורגיה הראשונה ברומניה, ואמה הייתה נוירופסיכיאטרית ילדים שכיהנה כשרת הבריאות בין 1946 ל-1948. אביה של בלו מת כשהייתה בת 10.
בלו למדה באוניברסיטת בוקרשט עד שנת 1957, כשקיבלה תואר שני במתמטיקה. במהלך הלימודים היא פגשה והתחתנה עם קסיוס יונסקו טולצ'ה, גם הוא מתמטיקאי. הם עברו לארצות הברית באותה שנה, ושם בלו החלה לימודי דוקטורט באוניברסיטת ייל. מנחה הדוקטורט שלה היה שיזואו קקוטני, שעסק גם הוא בתורה הארגודית אותה המשיכה חקרה בהמשך הקריירה האקדמית.
קריירה אקדמית
לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה, עבדה כעמיתת מחקר באוניברסיטת ייל שנתיים, עד 1961. לאחר מכן עבדה כפרופסורית עוזרת באוניברסיטת פנסילבניה, 1962-1964, וכפרופסורית חברה באוניברסיטת אילינוי, 1964-1967. בין השנים 1967 ו-1996, בלו עבדה כפרופסורית למתמטיקה באוניברסיטת נורת'ווסטרן. אחר כך פרשה ונהייתה לפרופסורית אמריטוס.
מחקר מתמטי
בתחילת הקריירה שלה כחוקרת, ב-1963, בלו עבדה עם המתמטיקאי קסיוס יונסקו טולצ'ה על ערכי מרטינגלים (סוג של תהליכים סטוכסטיים) במרחב בנך. לאחר מחקר זה נערכו מחקרים רבים על מרטינגלים בעלי ערכים וקטוריים. בהמשך הרחיבה בלו את הרעיונות לכדי תאוריית Uniform amarts, במחקר ב-1977–1978.
לאחר מכן ב-1968 בלו עסקה בתורת ההרמה (Lifting), ובהשלכות שלה על תהליכים סטוכסטים (תהליך אקראי שהתפתחותו תלויה בגורמים מקריים). כשבלו ויונסקו טולצ'ה השתמשו בהרמה על תהליך סטוכסטי במחקר ב-1968, הם קיבלו תהליך "שניתן להפרדה", מה שמוכיח את התאוריה של ג'. ל. דוב (Doob) שקיים תהליך כזה.
בנוסף לכך בלו חקרה בנושא התורה הארגודית- ענף מתמטי החוקר מערכות דינמיות עם מידה בלתי משתנה, ובייחוד את ההתנהגות של מערכות אלה לאחר שהן עובדות זמן רב.
באחד ממחקריה, ב-1965, בלו הראתה שטרנספורמציות בלתי- סינגולריות במרחב הסתברותי רגיל, שהתגלו בעבר ונחשבו לנידחות, הן המקרה הנפוץ.
אמנות סיבים
היסטוריה
חוטים, בדים, אופני הייצור שלהם והשימוש בהם, שימשו את האנושות משחר ההיסטוריה לצרכים פיזיים כבגדים, כלי מיטה, וילונות, תיקים וכדומה, או להעברת מסרים רגשיים, פוליטיים או דתיים כגון דגלים, ניסים ותלבושות טקסיות או מזהות תפקיד כגון כמרים, מלכים וחיילים. לכן הנטייה הייתה להתייחס להכנת מוצרי בד כאל מלאכה, בעיקר על ידי ציירים ופסלים אשר טענו כי מלאכת הסיבים היא נשית בעיקרה, ובשל כך אינה זכאית לשם אמנות. לימים בגלל דעה זו החליטו נשים אמניות לבחור דווקא בשימוש בסיבים כמעין מחאה על קיפוח הנשים באמנות. בין הראשונות לפעול בדרך זו היו מרים שפירו וג'ודי שיקגו.
המאה ה-14 ואילך
במאה ה-14 צוירו בכנסיות ציורי קיר של המדונה כשהיא יושבת וסורגת, לדוגמה ה"מדונה מבוקסטהודה", של הצייר ברטראם ממינדן ויש עוד דוגמאות רבות. המדונה המצוירת לרוב סורגת בעיגול על ארבעה שיפודים כפולי קצוות המכונים 'שיפודי גרביים', כלומר היא סורגת סריג ללא תפרים. ציורי הקיר בתקופה הזו שמשו להעברת מסרים חברתיים לציבור שרובו לא ידע לקרוא והמסר מרמז שסריגה נעשית על ידי נשים בבית, מה שמהווה חידוש שכן היו אז גילדות של סורגים של גברים בלבד, שהתמחו בסריגת גרביים ממשי, מקטורנים שונים בעיקר לאצילים ובגדי כהונה לאנשי הממסד הכנסייתי.
באסיה ואפריקה לעומת זאת יש תיעוד על גברים אורגים, רוקמים וסורגים, לעיתים יחד עם נשים, שעושות את העבודות היותר פשוטות' כגון טווייה. תעודות המסחר של חברות הודו המזרחית [East-India Company] מהמאה ה-16, מציינות שבמשפחות ובכפרים השונים שבהן ייצרו עבורם בדים, הגברים ארגו ואילו הנשים והילדים עסקו בטווייה, צביעה ורחיצה של החומרים. בתעודות מסחר וביטוח של סוחרי רקמות מצוין שרקמות שנועדו למכירה לאירופה נרקמו על ידי גברים, בעוד הנשים יצרו את מה שיוצא לארצות ערביות, או שימש אותן בבית. השפעה נוספת של שוק הקונים האירופים, הייתה התאמה של ההדפסים והצבעים לטעם האירופי, למשל כשוודי כותנת הקליקו (Calico, ע"ש העיר כלכותה) שנמכרו בכל אירופה כ"בדים הודים מקוריים" לא מצאו חן בעיני הקהל שם, שכרו החברות המסחריות מעצבים אנגליים שהעתיקו דוגמאות מכדי חרסינה סיניים - chinoiserie שהיו אז מאוד פופולריים באנגליה. דוגמאות העיצובים נשלחו להודו, הודפסו על בדי כותנה ונמכרו באנגליה כ"בדים הודיים מקוריים".
המאה ה-17 ואילך
באנגליה של המאה ה-17 וה-18 התעשייה הביתית הקטנה (Cottage Industry) פירנסה אלפי משפחות מייצור הכותנה, מניפוץ ועד אריגה. הנשים והילדים אספו את הכותנה, מיינו וטוו אותה בעוד הגברים ארגו אותה. ב-1793 המציא האמריקאי איליי ויטני (Eli Whitney), מנפטה שהפרידה ביתר יעילות בין גרעין הכותנה לסיב, כתוצאה מכך התפתחו תעשיית הכותנה בכלל ברחבי העולם וגידול הכותנה בפרט במדינות הדרומיות של אמריקה כך שאם בשנת 1810 מספר העבדים בשדות הכותנה היה מעל למיליון עבדים, 50 שנה אחרי זה יש כבר מעל לארבעה מיליון עבדים. באנגליה פיתחו מכונות שהאיצו את תהליך האריגה, כשנשים וילדים עבדו על, מתחת ומסביב למכונות הללו.
מלחמת העולם הראשונה ואילך
הגיוס הנרחב של גברים למלחמת העולם הראשונה הותיר מפעלים רבים ללא פועלים והנשים נקראות לעבוד במפעלים שונים. עם סיום המלחמה וחזרת הגברים המשוחררים הביתה, פטרו את הפועלות, כדי שלגברים יהיה מקומות עבודה. הרשויות ואף עיתוני הנשים הפעילו לחץ חברתי על הנשים לשוב הביתה ולהיות עקרות בית במישרה מלאה. כמו שהיה לפני המלחמה. הכביסה, הגיהוץ, העימלון וסידור הבגדים בארונות כך שתהיה תחלופה ושימוש אחיד ..
שנות השלושים
באופן מפתיע, אפילו אצל 'אבירי השוויון והמודרניות באקדמיה של ה'באוהאוס' שבו כביכול קראו לשוויון כלל אנושי, הייתה למעשה אפליה מגדרית. לא התלהבו לקבל נשים למחלקות לבניה ולארכיטקטורה כאשר אני וייל מבקשת להירשם לתוכנית לארכיטקטורה, גרופיוס אומר 'שמניסיונם לא מומלץ לנשים לעבוד בנלאכות כבדות כגון נגרות וכולי' ועל כן הם מקימים מחלקה לטקסטיל ומפנים לשם את הבנות הנוהרות אליהם'. אוסקר שלמר אמן הציור שלימד בבאוהאוס אמר 'שבמקום שיש בו צמר, שם יש אשה אורגת, גם אם רק כדי להעביר את הזמן'. אמניות כגון גונטה שטולצל, אני אלברס, אלזה רגנשטיינר, ועוד. נרשמות ללימודים בחוגי הטקסטיל, לא תמיד מרצונן. בדיעבד הרווחנו מכך כולנו כי האמניות הללו יישמו בתוך הטקסטיל את כל מה שיכלו להכניס מבחינת עיצוב, גישה אמנותית, גישה מדעית וידע הנדסי. הדבר מפתיע לא רק מפני שמורי ה'באוהאוס' נשאו את נס המודרניות, אלא גם כי רבים מהם התחנכו במערכת חינוכית שהתבססה על שיטת פרובל שהמציא את גן הילדים ב 1830. במסגרת 'גן הילדים' הוא נתן לילדים וילדות כאחד 'מתנות' חינוכיות, שמהן ובעזרתן הילדים/ות רכשו מיומנויות רבות. בין 20 המתנות יש גם תפירה, אריגה, ריקמה, קליעה ובניה בקוביות שכולם נועדו לעזור גם לפיתוח יכולות הקריאה הכתיבה והחשבון. מה קרה שפתאום הנערות נחשבות כפחות ראויות? אבירי חופש המחשבה של הבאוהאוס, לא הצליחו להתעלות מעל לאווירה הכללית של אחרי מלחמת העולם הראשונה, גם אצלם הנשים נדחפות למטה. עליית הנאציזם לשלטון שולחת כמה מבוגרות ומורות הבאוהאוס לארצות הברית, לארץ ועוד מקומות, הן משפיעות על שינויי הגישה להוראת הטקסטיל כמקצוע אמנותי.
מלחמת העולם השנייה ואילך
במלחמת העולם השנייה, יש שוב קריאה לנשים למלא את מקום הפועלים החסרים, הפעם הצורך לכוח עבודה מרובה עוד יותר ועל כן גיוסן למפעלים נמרץ בזמן המלחמה ומיד עם תום המלחמה ניסיון הרבה יותר תקיף, לדחוף אותן חזרה למשק הבית עם קידוש תדמית עקרת הבית האידיאלית. בפרסומות של סוף שנות ה1940 ותחילת שנות ה1950 נראות נשים לבושות שמלות יפות ומטופחות כשהן שואבות את הבית או מנקות שירותים.
ב-1943 מציינת אני אלברס מורה ויוצרת ב'באוהאוס', ש"כשאשה רוקמת תפוח מכנים זאת מלאכה אך כשגבר מצייר תפוח זה באופן אוטומטי נקרא אמנות". משום מה סירב עולם האמנות לקבל את הרעיון שנשים יוצרות הן אכן יוצרות, לא משנה באיזו טכניקה או אילו חומרים, ואם הרעיונות באים מתוכן והן מבצעות זאת בכוחות עצמן אז זו אמנות לשמה ולא רק מלאכה.
במשך המאה הקודמת היה שינוי גדול בהרבה מושגים, חפצי אמנות ומלאכה לא אירופאיים שהוצגו בתחילה כקוריוזים פיקנטיים או אקזוטיים, מבלי שבכלל התייחסו לערכים האסתטיים או למורכבות היצירתית שלהם, מתחילים בהדרגה להיות מובנים כחפצי אמנות של תרבות שונה, אקלים אחר וצרכים רוחניים אחרים. העולם האירופי שהעמיד את עצמו במרכז ובאימפריאליזם שלו גם הרס הרבה תרבויות, עדיין מרכזי אבל כבר לא לגמרי. מיעוטים לאומיים, מאמיני דתות שונות כמו גם תנועות של נשים, התחילו לדרוש הכרה בערכים המיוחדים להם ובקשו אפשרות התבטאות אמנותית של חלקם בחיים. הנשים, ניסו בהתחלה להיכנס למושגים המקובלים, כלומר ליצור אמנות זהה בסמליה ואופני מסירת הספורים בצורה ומושגים שהיו מקובלים כ'ביטוי' אמנותי'. הן ציירו, פסלו וצילמו נשים כאובייקטים במצבים 'קלאסיים'. עקרת בית בעבודות הבית כשהיא לבושה בגדי נשף, נשים מדגימות בגדים, ילדים כל כך נקיים שהם כמעט בובות סטריליות, ה'טבע הדומם' הביתי היה בדרך כלל צנצנות פרחים וסלי פירות. הנשים האמניות התחילו להעז ולהראות צילומים וציורים של בית מלוכלך, כיור מלא כלים, ילדים משחקים כשאינם נקיים, הן שוברות את מיתוס האידיאליזציה של ניקיון הבית כעיסוק מלהיב, הנעשה כהרף עין ואינו מותיר עקבות כלשהן על העושה. הצגת המראות האמיתיים /מציאותיים של גידול משפחה, ושימוש נרחב בחומרים שיש להן בבית וניצול המיומנויות שרכשו בית בא לביטוי באמנותן, אך אינו מתקבל על ידי הממסד האמנותי הגברי, שמתחיל אפילו להשמיץ ולהתנגד להכנסת הנושאים הללו למרחב הגלריות והמוזיאונים.
שנות ה-60
ג'ודי שיקגו מתארת בספרה Through the flower את תקופת לימודיה בבית הספר לאמנות, בתחילת שנות 1960.
בחורות היו במיעוט, היו רק 2 מורות מבוגרות ממנה והיא פחדה להיות בקשר עמן כי המרצים והסטודנטים האחרים כולם גברים שזלזלו בהן וביכולותיהן. אף-על-פי שנוכחה באופן אישי שזה לא נכון, היא פחדה להידבק בסטיגמה ועל כן שמרה מרחק מהן. כל האווירה, לדבריה, הייתה של זלזול בנשים וביכולותיהן. בשיעור הפיסול בנו דגמים לפסלים תוך שימוש בקרשים ומסמרים, ג'ודי הרגישה שאין בכוחה להתמודד עם הבנים בשטח זה, הם כולם הגיעו מיומנים להקיש בפטישים. היא החליטה אם כן, להתחיל ולעשות דגמים בחומרים ובמיומנויות שהיא למדה בבית, בדים, חוטים ומחטים, כמו גם לעבוד על חומרים שקל היה לה לטפל בהם. היא גם מספרת כיצד גברים כל הזמן העירו לה שאמנותה פגומה, כי אשה לא יכולה ליצור אמנות וכיצד אמנים גברים שבאו לבקר אותה,לא הבינו מדוע אינה מוכנה לבשל להם ולטפל בהם. היא הרגישה צורך לבטא את עצמה בעבודות שבהן ציירה איברי מין נשיים פות, רחם, שחלות וגם את האיברים הגבריים באותו אופן גרפי. מדריכי הציור שלה התעצבנו והורו לה להפסיק עם דימויים אלו, היא התחילה להסתיר את הדימויים הללו ואז זכתה לשבחים. הדבר נראה תמוה אם נזכור שלאורך מאות שנים ב'ציור הקלאסי' גברים ציירו נשים ערומות, כלומר ג'ודי ואמניות אחרות באותה התקופה, נוכחות לדעת שעדיין מקובלת הדעה שהאישה היא 'אובייקט' או הנסקרת של אמנים גברים ולא 'סובייקט' או הסוקרתשבעצמה יכולה לצייר את חלקי גופה מנקודת מבטה. ואין בדעתי להרחיב, רק להזכיר לכם את מיעוט האמניות הנשים המציירות עירום גברי.
שנות ה-80 וה-90
בשנות ה-80 וה-90 של המאה-20 הלך והתרבה מספרן של אמניות שהצטיינו בתחומי אמנות שונים, אך התחילו במודע ליצור בסיבים כחלק מהחומרים המשמשים אותן, כשהן מודעות היטב לתדמיות של הסיבים. הן לא קבלו את ההדרה, הזלזול והלעג לחומרים נהדרים אלה, הנושאים מטען של כל התרבות האנושית. ציירים נוטים לשכוח כאשר הם מציירים על קנבס שגם הוא בד סיבי, אך הם חנקו וחנטו אותו בשכבות של דבק וצבע, אמניות ואמני הסיבים עובדים עם החומר ותכונותיו ולא מנסים לכפות על חומר להיות משהו אחר.
קבלת החומר על תכונותיו, והתעלמות מן התדמיות המדומיינות שלו יכולים רק להעשיר ולגוון את עולם היצירה.
אף על פי שיש כל כך הרבה סימוכין מתועדים שנשים יכולות ליצור בכל חומר ושיטת עבודה ולא רק בטקסטיל/סיבים. ואף על פי שניכר שה'אחריות' או השליטה באופן היצירה הטקסטילי/סיבי עובר לסירוגין בין המגדרים בדרך כלל לפי צרכים כלכליים של החברות השונות. בולטת העובדה שהגברים במשך דורות רבים, מצליחים לבנות ולתחזק את התדמית כאילו כושריהם היצירתיים טובים מאלו של הנשים, בין אם זה, בתקופות שהעבודה מתחלקת שווה בשווה ובין אם זה, בתקופה שהם רק מעצבים ומנהלים את הנשים היוצרות בפועל בידיהן את המוצרים. גם מעמד החומר הטקסטילי ומוצריו, יורד ועולה יחד עם השלטון המגדרי הגברי.
המאה ה-21
בשנת 2009 הקימה אמנית הסיבים ג'נט אכלמן סטודיו ליצירת גופים רשתיים, מלופפים, קשורים וקלועים, שמורכבים בשמי ערים ומהווים משהו דמוי מתנועע ברוח. היצירות משלבות עיצוב עירוני, פיסול, מדעי החומר, ארכיטקטורה ומדעי המחשב, הרשתות עשויות מסיבים קלי משקל, ארוכים ועמידים. האמנית שיש לה גם תארים בפסיכולוגיה וקליגרפיה סינית, מלמדת ב-MIT.
בינואר 2020, נפתחה ב'מוזיאון לאמנות יפה' בבוסטון, תערוכה מקיפה של אמנות נשים 'Women take the floor', שיצרו אמניות סיבים משנת - 1950 ועד שנת - 2000 יצירות שפרצו דרך ושינו את האמנות המודרנית. יצירות של אנני אלברס, שילה היקס, ליור טאונני, אולגה דה אמארל, רות אסווה, קיי סקימצי.
בראשית המאה ה-21, מוצגים יותר ויותר מיצבים של אמנות סיבים במקומות פומביים. בפסטיבל `I light Marina Bay Festival`שהתקיים בסינגפור קבוצת ארכיטקטים הציגו שלושה 'קיפודי ים' מצונרים ביד בגובה של 56 רגל שנוצרו על ידי 50 אנשים במשך 3 חדשים.
כיום מוצגים במוזיאונים רבים שלל יצירות נשיות לא חתומות בשם היוצרת, אלא מוגדרות כאילו נעשו על ידי אלמוני.
שימוש חוזר יצירתי - מיחזור משביח
אמני ואמניות סיבים רבים, משתמשים בבדים, חוטים, כפתורים, רוכסנים ועוד שכבר השתמשו בהם קודם למשהו אחר. חלקי בגדים שהתפוררו, קטעי בד קרועים ועוד משמשים אותם לתיקונים יצירתיים של בגד קים, או ליצירת בגד חדש שלעיתים אפשר לקרוא לו אמנות נלבשת [Wearable Art]. יש יצירות שנוצרות מטלאים, או סריגים המורכבים מקטעי חוטים כגון ריבועי סבתא. האקדמיה ללשון העברית נתנה את השם מיחזור משביח לסוג יצירה זו.
אמני סיבים יוצרים דגמים מדעיים
יש מדענים שעוסקים גם באמנות סיבים, והם משתמשים בתכונות המיוחדות של הסיבים כדי ליצור דגמים מדעיים להדגמה והוראה, או לצורך מחקר.
כבר ב-1883 התפרסם בעיתון אמריקאי, שאלן הרדינג בייקר [Ellen Harding Baker] (1886-1847)מורה למדעים מאיווה יצרה 'מרבד טלאים מערכת השמש' [Solar System Quilt]. היא בססה את היצירה על הסתכלות בטלסקופ במצפה הכוכבים הלאומי בשיקגו. היא השתמשה ביצירתה להוראת אסטרונומיה.
האמנית מרגרט נזון [Margaret Nazon] קנדית ילידית יצרה דימויים של גרמי השמיים השונים ברקמה וסריגה.
אמן הנייר רוגן בראון [Rogan Brown] יצר מנייר יצירה בשם 'וריאציות של ציטוקינזה' [Cytokinesis Variations], שמראה ומסבירה באופן חזותי את התפצלות התא. היצירה נוצרה בחיתוך יד ובחיתוך לייזר. כל מחצית באורך של 47 אינץ והוצגה ב-2019 בתערוכה בסותבי בלונדון.
אמניות ואמני סיבים בישראל
בשנת 1991 הוצגה במשכן לאמנות בעין חרוד תערוכת 'אמנות הסיבים הפולנית בת-זמננו', באוצרות גייל וימר וגליה בר אור.
בשנת 2020, יצא לאור קטלוג חדש של האמנית בתיה שני שמאגד בתוכו יצירות מתוך שתי תערוכותיה האחרונות 'בית כלא של סוד' שהוצגה ביריד האמנות 'צבע טרי' ו'ככל שיותיר לנו החוט' שהוצגה בסטודיו של שני בתל אביב. ביצירותיה הרקומות על בגדים ישנים, האמנית מפנה זרקור ל'אלימות בתוך המשפחה'.
השיטפון בים הצפוני (1962)
השיטפון בים הצפוני (באנגלית: North Sea flood of 1962; בגרמנית: Sturmflut 1962) ב-1962 היה אסון טבע שפגע בחופי גרמניה המערבית ובעיקר בעיר המבורג. השיטפון גרם למותם של 347 נפשות והרס את בתיהם של 60,000. בנוסף לכך, בעקבות רוחות הים שנוצרו מהשיטפון, ניזוקו גם אזורי חוף בממלכה המאוחדת, כאשר העיר שספגה את הנזק הרב ביותר הייתה שפילד.
השיטפון נגרם בעקבות סופת רוחות במהירות של 200 קמ"ש ששררה במי הים הצפוני. בעקבות הסופה נגרמו הצפות שעלו מעל לסוללות הנדסיות ולתעלות ניקוז בנהרות האלבה והוזר. בעקבות השיטפון נשלחו אמצעי תמיכה הומניטרית ממדינות נאט"ו שונות לידי גרמניה המערבית ונעשה לראשונה שימוש בצבא גרמניה (הבונדסוור) למען מטרות הצלה של תושבים מההצפות.
רקע לשיטפון ומהלכו
השיטפון נגרם בעקבות סופת רוחות אירופאית מהסוג שהובילה לאסון ההצפות בהולנד ומזרח אנגליה מזה עשור קודם לכן, אם כי הפעם הסופה פגעה בחופי גרמניה המערבית. צפון-מערב גרמניה (מדינת סקסוניה התחתונה) נפגעה במלוא העוצמה מרוחות במהירות של 200 קמ"ש שגרמו לנחשול סערה עוצמתי בים הצפוני שפגע בחוף ועלה לגובה של 3 מטר (10 רגל) מעל הגאות הגבוהה ביותר שנמדדה קודם לסופה. הסופה התגברה על תעלות הניקוז והסוללות האזרחיות הקיימות שלא התאימו להתמודדות עם שיטפון בקנה מידה שכזה. בשעת ערב מאוחרת ב-16 בפברואר, תעלות הניקוז הראשונות הוצפו מעל גדותיהם ואפקט דומינו אפשר במהירות למים המתקדמים לבלוע שטחים נרחבים לאורך נהרות האלבה והוזר.
בגלל השעה המאוחרת והעובדה שקווי הטלפון והחשמל נפלו בעקבות השיטפון הפתאומי, אוכלוסיית העיר המבורג לא הוזעקה מפני הסכנה הנשקפת. המבורג הייתה לעיר השנייה בגודלה בגרמניה המערבית ולעיר נמל שנשאה בחשיבות מכרעת בעבור כלכלתה של המדינה. לפני שניתן היה לארגן תגובה יעילה של הגנה אזרחית, הוצפה שישית מהעיר. למעלה מ-6,000 מבנים נהרסו או ניזוקו ללא אפשרות תקנה ומאות אזרחים יושבי המקום נהרגו. המבורג נותקה אף מן העולם החיצון מכיוון שלא היה ניתן לנסוע בכבישים המוצפים ומערכת הרכבות הפכה לבלתי פעילה.
כמעט חמישית מהשטחים העירוניים (12,500 דונם) דיווחו על "קרקע שקועה" מתחת למים. האזורים שנפגעו בצורה הקשה ביותר היו בדרום העיר, שכללו את רובע וילהלמבורג המאוכלס בצפיפות, שתושביו היו עיקר קורבנות השיטפונות בעיר. מלבד אלפי חיות משק וחיות מחמד שמספר האבדות בקרבם לא ידוע, בסך הכל 315 בני אדם בהמבורג ועוד 35 איש בשאר צפון גרמניה נהרגו באסון השיטפונות.
פעולות הצלה
בעת הסופה כיהן הלמוט שמידט בתפקיד הסנאטור לענייני-פנים של עיר המדינה המבורג, והוא לקח לרשותו את כל סמכויות קבלת ההחלטות ותיאם את פעולות החילוץ ואמצעי הסיוע. הופעלו פעולת חילוץ חסרות תקדים. מלבד מכבי האש ואנשי הצלב האדום, שמידט החליט על דעת עצמו לגייס את הכוחות המזוינים הגרמניים ואת המתנדבים הבינלאומיים שהתבקשו על ידי נאט"ו לסייע בפעולות החילוץ. ממשלת המבורג וממשלת גרמניה המערבית היושבת בבון פנתה בבקשה לעזרה כלכלית מרחבי אירופה. שמידט קרא לעירוב של הבונדסוור בכדי לחלץ נפגעים ללא תיאום עם הממשל הפדרלי. מבחינה רשמית, פעילותו של שמידט הפרה את חוקת גרמניה, שכן פריסת כוחות הבונדסוור במשימות אזרחיות מקומיות לא הייתה מעוגנת בחוק היסוד נכון לאותה העת. אף על פי כן, ההצלחה של פעולות ההצלה הובילה לכך שבסיום האירוע הוא לא הואשם ולא ננזף על כך שפעל נגד קביעת החוקה.
כוח בן 26,000 מסייעים נכנס לאזור האסון בסירות מתנפחות ומסוקים, ואלו פינו בהצלחה כעשרת אלפים תושבים וטיפלו בהם במקלטי חירום. לאור ההצלחה רחבת ההיקף בניהול משברים, הן הלמוט שמידט והן הצבא הגרמני החדש שנבנה זכו להכרה ציבורית רחבה. עבור הכוחות המזוינים הגרמניים, זה היה מאמץ הסיוע ההומניטרי הראשון שלהם על אדמת גרמניה. הנזק שנגרם בעקבות ההצפות בהמבורג בלבד הוערך בכ-3 מיליארד מארק גרמני.
ההלם סביב השיטפון וקורבנותיו והעובדה שהתבררה השבריריות של אמצעי האבטחה הביאו למפנה במדיניות ההגנה על החופים ובמוכנות לאסונות עתידיים דומים. הצעדים הראשונים של הממשל הפדרלי והרשות הביצועית של המבורג כללו תכנון ובנייה של תשתיות חדשות להגנה מפני הצפות, הגדלת גובה וחוזק של סוללות מהונדסות ותעלות ניקוז ישנות והקמת תוכנית מגירה לקראת אסונות עתידיים לבוא. למרות השיטפונות הרבים, החמורים באותה מידה, שבאו בעקבות השיטפון של 1962, לא התרחשה פגיעת נזק בקנה מידה דומה בחוף הים הצפוני מאז.
אקדמיית המטרייה
אקדמיית המטרייה (באנגלית: The Umbrella Academy) היא סדרת קומיקס אמריקאית שנוצרה ונכתבה על ידי ג'רארד ויי ואויירה על ידי גבריאל בא. סדרה מוגבלת ראשונה באורך שישה כרכים בשם The Umbrella Academy: Apocalypse Suite יצאה לאור על ידי חברת דארק הורס קומיקס בין ספטמבר 2007 לפברואר 2008. הסדרה זכתה בפרס אייזנר 2008 בקטגוריית הסדרה הטובה ביותר. סדרה שנייה, The Umbrella Academy: Dallas, יצאה אחריה בשנת 2008. לאחר הפסקה הסדרה חזרה בשנת 2018 עם Umbrella Academy: Hotel Oblivion שפורסמה בין התאריכים 3 באוקטובר 2018 ל-12 ביוני 2019. מתוכננת יציאת סדרה רביעית בשם Umbrella Academy: Sparrow Academy.
ב-15 בפברואר 2019 שודר פרק בכורה של עיבוד טלוויזיוני באותו שם בשירות הזרמת המדיה נטפליקס. ביוני 2019 הכריזה Dark Horse Comics על שיתוף פעולה עם Studio71 להכנת משחק קלפים המבוסס על אקדמיית המטרייה.
תקציר עלילה
הדמויות העיקריות הן משפחה לא מתפקדת של גיבורי על. באמצע המאה ה-20, במהלך אירוע קוסמי, נולדו באופן בלתי מוסבר 43 תינוקות בעלי כוח רב לנשים אקראיות וחסרות קשר שלא הראו סימני הריון בתחילת היום; נרמז על ידי דמות המשתמעת כאלוהים כי הם קולקטיב גלגול מודרני של המשיח. סר רג'ינלד הרגריבס, המכונה גם 'המונוקל', דמות חייזרית המחופשת ליזם מפורסם, מאמץ שבעה מהילדים ומכין אותם להציל את העולם מאיום לא מוגדר תחת "אקדמיית המטרייה". עם התקדמות העלילה, הצוות מתפרק ומתנתק ממגע עד שהם נפגשים שוב עם דבר הידיעה על מותו של הרגריבס ובהמשך מתאחדים מחדש כאשר אחד המספרים שלהם הופך לנבל-על.
דמויות
האקדמיה מנוהלת על ידי המונוקל (סר רג'ינלד הרגריבס), חייזר שמתחפש ליזם עשיר ומדען בעל שם עולמי. הוא מאמץ 7 מתוך 43 התינוקות שנולדו באותו היום והופכים לחברים באקדמיית המטרייה, הכוללים את ספייסבוי (לותר הרגריבס), הקרקן (דייגו הרגריבס), השמועה (אליסון הרגריבס), הסיאנס (קלאוס הרגריבס), הילד (מספר חמש), האימה (בן הרגריבס), והכינור הלבן (ואניה הרגריבס).
כרך 1: סוויטת אפוקליפסה
האקדמיה היא צוות של ילדים בעלי כוח על הנלחמים ברוע במשך מרבית ילדותם בהדרכת האפוטרופוס והמנטור שלהם, ד"ר רג'ינלד הרגריבס. אבל הצוות מתפרק, ותשע שנים אחר כך, החברים המנוכרים מתאחדים מחדש עם מותה של הדמות האבהית היחידה שהכירו ועלייתו של איום חדש ונורא.
כרך 2: דאלאס
האקדמיה מתמודדת עם מספר אירועים קטסטרופליים ומותו של בעל ברית קרוב. כאשר מתגלה איום חדש הנוגע לחבורת מתנקשים, על האקדמיה להילחם באיום, אך כל חבר מוסח בשל בעיות אישיות.
כרך 3: מלון השכחה
ג'רארד וואי הודיע בשנת 2009 במהלך קומיק-קון בסן דייגו כי הסדרה השלישית תזכה לשם אקדמיית המטרייה: מלון השכחה. נרמז כי זו יכולה להיות חזרתו של ד"ר טרמינל, כפי שמעיר ספייסבוי באומרו "אף אחד לא יכול לברוח מהמלון" בגיליון 3 של סוויטת אפוקליפסה. במקור הודיעה חברת דארק הורס כי 'מלון שכחה' ישוחרר מתישהו במהלך 2010, אך הדבר לא התרחש.
ביוני 2013 ג'רארד ווי צייץ בטוויטר על חוסר הוודאות בנודע עתידה של "אקדמיית המטרייה" וקבע כי יעבור זמן "ממש ארוך" לפני שחרורו של 'מלון שכחה', מכיוון שהוא מתכנן להתרחק מתחום הקומיקס. הוא הצהיר בשיחה בעקבות הציוץ שהוא יחזור לקומיקס "כשזה יהיה נכון". עם זאת, בדצמבר 2013 הודיע שהוא וגבריאל בא יעבדו שניהם על הכרך השלישי והרביעי במהלך 2014. ביוני 2015 הוא צייץ שהוא עדיין כותב באופן פעיל את הסדרה החדשה.
ב-21 ביולי 2017, חברת Dark Horse הודיעה כי 'מלון שכחה' ישוחרר בשנת 2018. ג'רארד ווי וגבריאל בא יחזרו לכתוב אותה. המהדורה הראשונה של Hotel Oblivion פורסמה לבסוף ב-3 באוקטובר 2018 עד ל-12 ביוני 2019 וכללה שבעה גליונות. הסדרה שוחררה במלואה עם חומר נוסף ב-17 בספטמבר 2019.
כרך 4: אקדמיית הדרורים
ביולי 2020 גילה ג'רארד ויי כי הכרך הרביעי ייקרא בשם 'אקדמיית הדרורים' (Umbrella Academy: Sparrow Academy).
עיבוד טלוויזיוני
גרסה קולנועית תוכננה על ידי אולפני יוניברסל, אך מעולם לא הופקה. בסופו של דבר, ב-7 ביולי 2015 הוכרז כי אקדמיית המטרייה תפותח במקום זאת כסדרת טלוויזיה ולא סרט קולנוע. ב-11 ביולי 2017, הוכרז רשמית כי נטפליקס הזמינה עיבוד לייב אקשן, שפרק הבכורה שלה עלה לראשונה ב-15 בפברואר 2019, כשסטיב בלקמן שימש כיוצר עם ויי כמפיק בכיר. ב-2 באפריל 2019 חודשה הסדרה לעונה שנייה, ששוחררה ב-31 ביולי 2020. העונה השנייה מתמקדת באקדמיה הנשלחת חזרה לתחילת שנות ה-60 אך כל אחת מהן נפרדת וחיה חיים חדשים המובילים לרצח ג'ון קנדי. ב-10 בנובמבר 2020 חודשה הסדרה לעונה שלישית וההפקה אמורה להתחיל בפברואר 2021.
רדיו/מוסיקה/עברית
רדיו/מוסיקה/עברית הוא אלבומה השמיני של להקת טיפקס, שיצא במרץ 2006.
באלבום זה הרכב החברים כלל גם את מוטי יוסף ודני אברג'ל (שהצטרפו ללהקה אחרי צאת הבאלבום הקודם), ובנוסף אליהם הצטרף גם נועם ינקלביץ' כקלידן.
באלבום נכללו מספר דואטים, בהם "פרח השכונות" עם השחקנית עלמה זק (שהפך לשיר המצליח ביותר מתוך האלבום), "כלוב של זהב" עם מירי מסיקה ו"אהבה ראשונה" עם שחר סוויסה.
כדורסל באולימפיאדת ברצלונה (1992)
אולימפיאדת 1992 נערכה בברצלונה, ספרד. תחרויות הכדורסל נערכו בין ה-26 ביולי ל-8 באוגוסט בבדאלונה. זו הייתה תחרות כדורסל ה-13 במשחקים האולימפיים. בתחרות הגברים השתתפו 12 נבחרות ובתחרות הנשים השתתפו 8 נבחרות. המשחקים נערכו באולימפיקו דה בדאלונה.
לראשונה בתולדות המשחקים שחקני NBA קיבלו אישור להשתתף בתחרות. נבחרת חבר המדינות זכתה במדליית זהב בתחרות הנשים ונבחרת ארצות הברית  זכתה בתחרות הגברים.
אליפה רפעת
פטימה רפעת (5 ביוני 1930 - ינואר 1996), המוכרת בשם העט אליפה רפעת, הייתה סופרת מצרית. סיפוריה הקצרים עסקו במיניות נשית, מערכות יחסים ואובדן בתרבות המצרית הכפרית. דמויותיה נותרו אדישות לגורלן. סיפוריה לא ניסו למרוד בפטריארכיה ולא התנגדו לתפקידיהן המגדריים; הם שימשו להצגת הבעיות המהותיות בחברה הפטריארכלית, כאשר לנשים אין זכות בחירה אמיתית או שליטה על גורלן. אירוע אשר השפיע רבות על כתיבתה היה כאשר חייבו אותה להתחתן, על אף רצונה להמשיך ללמוד לימודים גבוהים. פטימה רפעת השתמשה בשם העט במטרה "לשמור על כבוד משפחתה" עקב נושאי הסיפורים, שהיו מעוררי מחלוקת ובלתי-מסורתיים, ובגלל עצם קיומה של קריירת הכתיבה שלה. כתיבה נחשבה לעיסוק שהיה שמור לגברים בלבד בתרבות המצרית.
סיפוריה של רפעת זכו להצלחה רבה בעולם ותורגמו למספר שפות, ביניהן עברית.
ביוגרפיה
פטימה רפעת נולדה ב-5 ביוני 1930 בקהיר, בירת מצרים, לאב ארכיטקט ואם עקרת בית. היא גדלה במצרים הפרובינציאלית, שהפכה בהמשך לתפאורה לרוב סיפוריה. התנסותה הראשונה בכתיבה הייתה בגיל 9, כאשר כתבה שיר על הייאוש בכפרה. היא נענשה על ידי משפחתה בגלל נושא השיר. לאחר שסיימה לימודי אנגלית, בגיל 19, רצתה להמשיך וללמוד לימודים גבוהים. בתגובה, אביה ארגן חתונה בינה לבין מהנדס כרייה, נישואים אשר נמשכו 8 חודשים בלבד. לאחר כישלונם, אביה ארגן נישואים בינה לבין בן דודה, אשר היה שוטר. השניים התחתנו ביולי 1952, ונולדו להם שלושה ילדים. עבודתו של בעלה חייבה את המשפחה לבצע נסיעות מרובות, וכך הייתה חשופה לחלקים שונים של מצרים.
במשך השנים הראשונות של נישואיה, בעלה הרשה לה לכתוב ולפרסם סיפורים תחת שם עט. היא פרסמה סיפורים בשנים 1955–1960. לאחר מכן הפסיקה לכתוב, עקב לחץ מבעלה לשים קץ לקריירת הכתיבה שלה. במשך 14 השנים הבאות, בהן נאסר עליה לכתוב, היא למדה ספרות, אסטרונומיה, מדע והיסטוריה. עם זאת, היא נותרה מתוסכלת מכך שלא יכלה לבטא את עצמה, ואת הסוגיות החברתיות איתן התמודדה עקב היותה אישה, דרך כתיבה.
ב-1973, לאחר שהתמודדה עם מחלה קשה, בעלה של רפעת נתן לה רשות לשוב ולכתוב סיפורים. החל מ-1974, היא חזרה לפרסם סיפורים, בתחילה בכתב עת ספרותי ובהמשך גם כאסופת סיפורים קצרים, וכן שני רומנים. סיפוריה זכו לאהדה.
ב-1979 בעלה של רפעת נפטר. רק לאחר מותו היא יצאה לראשונה מחוץ למצרים. ב-1981 היא עשתה חג', כלומר עלתה למכה, והמשיכה לארצות אירופאיות וערביות נוספות, כמו אנגליה, טורקיה, גרמניה, מרוקו ואוסטריה.
רפעת הייתה חברה בפדרציית הסופרים המצרית, מועדון הסיפור הקצר, וכן השתתפה ביריד הספרים הנשי הבינלאומי הראשון, אשר התקיים בלונדון, אנגליה ב-1984. שם נשאה נאום על זכויות נשים באסלאם ופוליגמיה. בשנה זו היא קיבלה את פרס המצוינות של אספת הספרות המודרנית (Modern Literature Assembly).
נושאי כתיבה ותרגומים
רפעת כתבה בשפה הערבית לכל אורך חייה. בתחילה, היא כתבה בסגנון רומנטי, אך בהמשך נטתה לכתוב ביקורת חברתית, לאחר שפגשה את המתרגם דניס ג'ון-דוויס. ג'ון-דוויס שכנע אותה לכתוב בסגנון כתיבה מדובר יותר, שהוא אמנם נגיש יותר לאוכלוסייה המצרית, אך באותו הזמן היה פחות רצוי מאשר הערבית הספרותית.
ספריה וסיפוריה הקצרים תורגמו לשפות רבות כולל אנגלית, גרמנית, הולנדית, שוודית ועברית. אסופת הסיפורים הקצרים, "מבט מרחוק על מינרט וסיפורים אחרים" זכתה להצלחה הרבה ביותר מתוך ספריה אשר תורגמו לאנגלית.
בכתיבתה, רפעת התמקדה בנשים אשר ממלאות תפקידים אסלאמיים מסורתיים. לאסלאם תפקיד חשוב בחייהן של הנשים. התפילה נותנת להן כוח, והקריאה לתפילה היא הפסקול של רבים מסיפוריה. דמויותיה לא מאשימות את האסלאם בחייהן הקשים. במקום, הן תולות את האשמה בגברים אשר אינם מצייתים לדרישות האסלאם האמיתי, ומקיימים פרשנות של האסלאם הדואגת לשעבוד הנשים.
באוטוביוגרפיה, היא מציינת את חוסר החיבה של אביה כלפיה כמקור אפשרי לעיסוקה בצרכיהם ורצונותיהם של גברים מנשים.
כתיבתה מתמקדת בצרותיהן השקטות של הנשים בחברה המוסלמית הפטריארכלית. יצירותיה מספרות על סקס, מוות, נישואים, אוננות, מילת נשים, אהבה, הריון בגיל ההתבגרות, אלמנות, אובדן ונושאים מעוררי-מחלוקת אחרים.
זיגי
זיגי היא סדרת נעורים ישראלית שעלתה לשידור ב-15 בנובמבר 2020 ב-TeenNick לצופי HOT, ב-12 בנובמבר עלה פרק הבכורה עלה לערוץ היוטיוב של HOT. לסדרה עונה שלישית אליה הצטרפו גאיה גור אריה, תקווה גדעון, בר ברימר ואלין גולן.
עלילה
דורי ארזי (אמיתי ארמן) הוא נער בן 17 אשר חולם על קריירה בתור זמר, אך נאלץ להסתיר את פניו וגופו משום שהוא חולה במחלת הוויטיליגו היוצרת כתמים על עורו ומעניקה לו מראה שמפריע לצופים האחרים.
עונה 1
משפחת ארזי מגיעה למושב חדש, דורי החולה במחלת הויטילגו מתקשה להשתלב. ותמוז אחותו מצליחה במהירות להתחבר אל מיקי (שירלי לוי) וניב. ניב מתאהב בתמוז על אף שיש לה בן זוג מהמקום הקודם - נדב (יוני מלס) שקנאי לה מאוד. דורי מתחבר אל סיוון ילד אומנה, ונטע. ניב ועילי (שחר גולן) חברו מתעללים בדורי ללא ידיעתה של תמוז. תמוז וניב מנסים להתקבל למופע הגדול, אליו גם שיקמה (אנה זק) מנסה להתקבל. דורי, נטע וסיוון מקימים את "זיגי" זמר במסכה שהופך במהירות להיות כוכב גדול. נדב נפרד מתמוז בגלל הקרבה שלה לניב, והיא וניב נהפכים לבני זוג, גם דורי ונטע ושיקמה ועילי נהפכים לבני זוג. בסוף העונה דורי מגלה לתמוז שהוא זיגי.
עונה 2
העונה השנייה מתחילה מספר ימים לאחר שדורי גילה לתמוז את האמת. לאחר שתמוז גילתה היא לא סולחת לדורי על ששיקר. סיוון נחטף בידי אזולאי, והוריה של מיקי מתגרשים. ניתאי אח של עילי רואה את שקמה עם בן וחושב שהיא בוגדת בו, הוא אומר לעילי והם נפרדים. לאחר שמתגלה שהבן הזה הוא אחיה של שיקמה שעם תסמונת דאון, שיקמה ועילי חוזרים ונדיר מתחיל לעבוד בבורגר ראפ. סיוון משתחרר. ניב מנסה להפיל את דורי בכך שמתחזה אליו, לאחר שתמוז מגלה את זה היא נפרדת ממנו. העונה נגמרת בזה שדורי חושף בפני כולם שהוא זה זיגי ומגלה שהקהל אוהב אותו ומיקי נחטפת בידי אורי.
עונה 3
העונה השלישית מתחילה חצי שנה אחרי סוף העונה השנייה. העונה מתחילה שמשפחת ארזי עברה לבית חדש. דורי מסיים את ההופעה האחרונה בתור זיגי. כל חבריו עושים לו מסיבת הפתעה במסיבה מגלים שדורי ונטע נפרדו, מיקי הצליחה לברוח מאורי ולחזור לביתה, עילי הלך לפנימייה מה שגרם לשקמה להפוך להיות בת זוגו של ניתאי בלי שהוא והאחרים יודעים. בר (גאיה גור-אריה) היא בת דודתם של דורי ותמוז מגיעה להיות בבית שלהם. נדיר מצטרף לבית נחמה. ניתאי מסתבך עם המשטרה לאחר שחושבים שדחף מהגג של "בית נחמה" את בוריס איש הפשע. בהמשך תמוז מגלה שניב כתב שיר עליה והם חוזרים. ונטע מתחילה לחשוד בדרור בן זוגה החדש. בסוף העונה תמר מגלה שנכדה ניב רוצה לעשות לה אירוע התרמה ושהיא יוצאת מביתו של דורי היא מתעלפת ומתה מדום לב. נטע מגלה שדרור הוא לא זה שדחף את בוריס אלא אחיו אזולאי ונחטפת על ידיהם.
עונה 4
העונה הרביעית מתחילה בתפיסת דרור ואחיו אזולאי על יד המשטרה, שגילתה מי הפושע האמיתי שדחף את בוריס מהגג, לאחר גילוי זה ניתאי משתחרר וכל החשדות נגדו נמחקות. ניב מגלה שסבתו תמר נמצאת מחוסרת הכרה ומזמין אמבולנס, במסיבה שנערכת לניתאי לרגל שחרורו ניב מספר לתמוז שתמר מתה (במסיבה גם שיקמה נפרדת מניתאי על כך שבגד בה ואמונה בו נגמר. לאחר מכן עושים לתמר טקס זיכרון. בעריכת הטקס שיקמה פוגשת את חברתה לשעבר ליאור, ששינתה את שמה להודיה בעקבות המורה שלה ומנסה לשכנע את שיקמה להצטרף אליה והן חוזרות להיות חברות קרובות אך שיקמה לא יודעת כי כוונותיה של הודיה הן לטובתה הפרטית בלבד. ניב עושה שהכל בסדר אצלו רק בשביל שלא ירחמו עליו. נטע עוזרת לדרור לברוח מהמשטרה אך לאחר מכן דרור מגלה כי שיתפה פעולה עם המשטרה ובגללה אחיו בכלא. נטע עושה זאת שנית ושוב, עוזרת למשטרה ואומרת לדרור כי אם יסגיר את עצמו מצבו יהיה טוב יותר. בר מתקרבת לאיתמר אך לאחר מכן הוא מגלה כי אבא של בר משמיץ את אימו, דבר זה גורם להתנקשות בראש הממשלה, אימו של איתמר. איתמר לא מסוגל לדבר עם בר אבל אחר כך שניהם מתפייסים. רונה ניצלה ממוות ומני קקון פרש. לאחר כן דורי והלהקה שלו השתתפו בתחרות להקות וזכו במקום השני, הלהקה שזכתה במקום הראשון היא הלהקה של סיוון וכל זה בזכות דורי, שהחליף את הקלידן. לאורך העונה שיקמה משתתפת "במעגל אור" שלאחר מכן חבריה מגלים כי אורקה, המורה, היא פושעת שמנצלת את בנות המעגל. הם מספרים לשיקמה אך היא לא מקשיבה להם. אורקה מציעה לשיקמה לבוא איתה לחו"ל ומבקשת לשמור את העניין בסוד, נדיר מגלה את כוונותיה של שיקמה ומספר לניתאי שהם עוצרים את שיקמה שנייה לפני שהיא נוסעת עם אורקה.
עונה 5
העונה החמישית צפויה לעלות לשידור ב31 באוגוסט 2023 בטין ניק. הוכרז גם שהפרקים הראשונים של העונה יהיו בבינג' מלא
תקציר העונה: דורי, ניב, שיקמה, נטע, איתמר ובר כבר בני שמונה עשרה, אבל השישה החליטו לדחות את הגיוס לטובת שנת שירות בקרית הרצל, ישוב קטן ונכשל בצפון. הם מגיעים חדורי מטרה ורצון למפגש עם תלמידי פנימית "נווה ישראל": מאור, כחלון, רוי, יאנה ולינור. החמישה כולם מוגדרים נוער בסיכון ממשפחות הרוסות. המפגש בין ילדי השמנת לחבורה הצעירה מזמן אין סוף אתגרים וקשיים אבל גם הזדמנויות לחיבורים ולחוויות כשהם מחליטים לפתוח בית קפה מוזיקלי שבו יעבדו ויופיעו ילדי הפנימיה יחד עם זיגי וחבריו. אבל מה שמעיב על האפשרות לעתיד טוב יותר עבור החבורה הצעירה, הם אנשי העולם התחתון בצפון, שחושפים בלי להתכוון סוד מהעבר המשפחתי של תמוז ודורי.
מערך קילומטר רבוע
מערך קילומטר רבוע (באנגלית: The Square Kilometre Array, בראשי תיבות: SKA) הוא מיזם עתידי רב־ממשלתי לבניית רדיו־טלסקופ באוסטרליה המערבית ובדרום אפריקה. הרעיון המקורי נולד בשנות ה־90, ופותח עוד בסוף שנות ה־20. עם השלמתו יהיה שטח איסוף כולל של כקילומטר רבוע והתכנון להשלימו מתי שהוא בשנות ה־20 של המאה ה־21. הוא יפעל בטווח רחב של תדרים ובשל גודלו רגיש פי 50 מכל מכשיר רדיו אחר. הוא ידרוש מנועי מחשוב מרכזיים בעלי ביצועים גבוהים מאוד וקישורים ארוכי טווח עם קיבולת תעבורה ברשת הגדולה יותר מתעבורת האינטרנט העולמית בכללותה נכון לשנת 2013. אם יבנה כמתוכנן, הוא אמור להיות מסוגל לסקור את השמים במהירות גדולה יותר מפי עשרת אלפים מבעבר.
מטה הפרויקט ממוקם במצפה הכוכבים ג'ודרל בנק בבריטניה, בנוסף לקארו בדרום אפריקה ומורצ'יסון באוסטרליה המערבית.
חוזי הבנייה הראשוניים החלו בשנת 2018. תצפיות מדעיות של המערך השלם אינן צפויות מוקדם משנת 2027.
פריסת מערכי לוויינים בחלל עלולה לגרום להפרעות בתצפיות האסטרונומיות באורכי גל הייעודים של טלסקופ זה.
שותפי המיזם
נכון לפברואר 2021, ארגונים משש עשרה מדינות שותפים במיזם מערך קילומטר רבוע ברמה ממשלתית או בתיאום לאומי או מיוצגים כמשקיפים. יתר על כן, בעוד ששש עשרה מדינות מהוות את ליבת ה־SKA, כמאה ארגונים בכ־20 מדינות השתתפו בתכנון ופיתוח ה־SKA ועוסקים כעת בתכנון המפורט ובניית הטלסקופ. המצפה הבין־ממשלתי SKAO, הוא הגורם המשפטי האחראי על ניהול הפרויקט וגביית והוצאת כספים. אחד האתגרים של המיזם, הוא גיוס מיליארד דולר לצורך בניית הפרויקט בשלב הראשון הידוע בשם - SKA1. להלן ארבעה עשר הארגונים המייצגים מדינות משתתפות ברמת תאום לאומית:
הערה: # - מציין את המדינות המייסדות של המיזם - מצפה מערך קילומטר רבוע (SKAO), שנוסד ב־12 במרץ 2019, ברומא.
ארגונים ממדינות משקיפות:
שמונה מדינות שותפות אפריקאיות לוקחות חלק בפעולה מתואמת לתמיכה בהרחבה העתידית של מיזם SKA באפריקה: ,, , , , , ,
לקריאה נוספת
Peter J. Hall, The Square Kilometre Array: An Engineering Perspective, Springer 2005, ISBN 978-1-4020-3798-6
קישורים חיצוניים
* SKA, The Science, skatelescope.org * SKA, The Telescopes, skatelescope.org * SKA, Infographics, skatelescope.org
הווידויים של אליסטר קראולי: אוטוביוגרפיה
הווידויים של אליסטר קראולי: אוטוביוגרפיה (באנגלית: The Confessions of Aleister Crowley: An Autohagiography) הוא אוטוביוגרפיה חלקית שנכתבה על ידי אליסטר קראולי. הספר מגולל את סיפור חייו, משנותיו הראשונות ועד לאמצע שנות העשרים של המאה ה-20. הספר לא מכיל את המשך סיפור חייו עד לפטירתו בשנת 1947.
תיאור
הווידויים מספקים את נקודת המבט של קראולי עצמו על אירועים רבים במחצית הראשונה של חייו. ישנם תיאורים נרחבים של מספר משלחות טיפוס הרים למקומות אקזוטיים כמו הרי ההימלאיה. בהתייחס לשנותיו הראשונות של גידול על ידי נוצרים פונדמנטליסטים, קראולי מסביר כיצד הפך למורד בדת הקונבנציונלית וכיצד התנהגותו והתנגשויותיו עם דמויות סמכות תרמו למוניטין שלו כמכשף אפל. בעוד שקראולי אינו מכחיש את התעסקות עם כוחות דמוניים, זיכרונותיו מגלים שמטרתו הייתה ההתקדמות והחירות הרוחנית של האנושות.
מרי אנתוני (רקדנית)
מרי אנתוני (11 בנובמבר 1916, ניופורט, קנטקי – 31 במאי 2014, מנהטן) הייתה כוריאוגרפית, רקדנית מודרנית ומורה למחול אמריקאית. הן בעבודתה כרקדנית והן ככוריאוגרפית, הושפעה אנתוני מאוד ממרתה גרהם ומהאניה הולם.
חייה ופועלה
אנתוני נולדה וגדלה בקנטקי. היא למדה תיאטרון במכללת גרינל באיווה, והמשיכה ללימודי מחול בבית הספר של האניה הולם בניו יורק. מאוחר יותר למדה מחול גם עם מרתה גרהם. כמו כן למדה משחק בסטודיו אייץ' בי בגריניץ' וילג'. בשנים 1943 עד 1949 רקדה בלהקת המחול של האניה הולם. בשנים 1949–1950 הייתה רקדנית ראשית במחזמר Touch and Go בברודוויי, לפי כוריאוגרפיה מאת הלן טמיריס. במהלך שנות ה-50 רקדה בכמה הפקות באופרה של ניו יורק, וגם חיברה כוריאוגרפיה לכמה מחזות זמר באיטליה.
בשנת 1956 הקימה אנתוני להקה משלה – "להקת המחול של מרי אנתוני". הלהקה כללה שניים משותפיה הקודמים במחול, ג'וזף גיפורד וקמרון מֶקּוֹש. הלהקה הציגה כוריאוגרפיות של אנתוני עצמה, שנטלו לעיתים קרובות נושאים ממקורות ספרותיים. שתי היצירות הידועות ביותר שלה היו "ליידי מקבת", על פי המחזה של שייקספיר, ו־Threnody, על פי המחזה Riders to the Sea של ג'ון מילינגטון סינג. במהלך שנות ה-70 הגיעה להקתה לשיא ההצלחה עם קבוצת רקדנים דינאמיים במיוחד, כולל הרקדן והמורה הנודע רוס פארקס.
בשנת 1946 החלה אנתוני ללמד במסגרת ה־New Dance Group, והוסיפה ללמד בה במשך שנים רבות. כמה מתלמידיה הפכו לכוריאוגרפים ורקדנים מצליחים, ביניהם רונלד ק' בראון, יוליסס דאב, יוריקו קימורה, ריצ'רד קאץ', דניאל מלוני, דונלד מקייל, ארתור מיטשל, אלייזה מונטה, אנאבלה לנזו, רוס פארקס, סטיב רוקס וריצ'רד סיגל. יוריקו קימורה גם רקדה לצד אנתוני עצמה, תקופה מסוימת.
בשנת 1988, שימשה מורה אורחת למחול מודרני באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, במחלקה למחול. שם שיחזרה את המופע "Fables for Our Times" של צ'ארלס ויידמן, שהתבסס על "Fables For Our Times and Famous Poems Illustrated" מאת ג'יימס ת'רבר.
אמנדינה ליהאמבה
אמנדינה ליהאמבה (באנגלית: Amandina Lihamba; נולדה בשנת 1944) היא שחקנית, מחזאית ובמאית קולנוע טנזנית. היא פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה.
חייה
אמנדינה ליהאמבה נולדה במחוז מורוגורו שבטנזניה בשנת 1944. היא קיבלה את התואר דוקטור, מאוניברסיטת לידס. בשנת 1985, עבודת הדוקטורט שלה הייתה "Politics and Theatre in Tanzania after the Arusha Declaration 1967–1984" (בתרגום חופשי לעברית: פוליטיקה ותיאטרון בטנזניה לאחר הצהרת ארוש'ה 1967-1984). בעבודה היא מתארת איך התפתחה הצהרת ארושה מכלי תעמולתי של מפלגה בשלטון לצורה חתרנית וקונקרטית. בשנת 1989, אמנדינה ליהאמבה הייתה בין מייסדי פרויקט והפסטיבל הלאומי לתיאטרון ילדים. היא גם ייסדה עם פנינה מוהנדו את קבוצת הדרמה הנשית "Tuseme" (בתרגום חופשי לעברית: בואו נדבר) בשנת 1998.
כיום, אמנדינה ליהאמבה פרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם במחלקה לאומנויות יפות ואומנות הבמה. בעבר היא שימשה כדיקנית, ראש מחלקה וחברה באוניברסיטה.
The Lucky One (שיר של טיילור סוויפט)
The Lucky One (בעברית: בר המזל) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט, מתוך אלבומה הרביעי, Red. השיר יצא לאור ב-22 באוקטובר 2012, בסמוך לצאת האלבום עצמו, על ידי חברת התקליטים ביג משין רקורדס.
וסילי ליוואנוב
וסילי בוריסוביץ' ליוואנוב (ברוסית: Василий Борисович Ливанов; נולד ב-19 ביולי 1935) הוא שחקן, במאי, תסריטאי וסופר רוסי. את עיקר פרסומו קיבל בזכות משחקו בסדרה הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון, בו גילם את דמותו של שרלוק הולמס ובשנת 2006 אף קיבל על כך את אות מסדר האימפריה הבריטית. בשנת 1988 הוענק לו תואר אמן העם של רוסיה הסובייטית.
The Lucky One (שיר של טיילור סוויפט)
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט והופק על ידי המפיק המוזיקלי ג'ף באסקר. היא הצהירה כי:
וסילי ליוואנוב
ביוגרפיה
ליוואנוב הוא בנו של השחקן בוריס ליוואנוב, ונכדו של השחקן ניקולאי איזוולסקי. אמו יבגניה הייתה "אחת הנשים היפות ביותר במוסקבה". בין המבקרים הקבועים בבית משפחת ליוואנוב נמנו בוריס פסטרנק, אלכסנדר דובז'נקו וניקולאי צ'רקסוב.
The Lucky One (שיר של טיילור סוויפט)
ביקורת
ברולינג סטון הוא דורג במקום ה-109 ברשימת "כל 206 השירים של טיילור סוויפט, לפי דירוג".
(בעברית: בר המזל (גרסתה של טיילור)) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט. ההקלטה החוזרת של סוויפט לשירה "The Lucky One" משנת 2012, היא הרצועה השלוש עשרה מאלבום ההקלטה החוזרת השני שלה, ; הקלטה חוזרת של אלבומה Red, משנת 2012. יצא לאור ב-12 בנובמבר 2021, על ידי חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. סוויפט כתבה את השיר לבדה. "" כולל את אותן המילים, ההפקה והמכשור של "The Lucky One" המקורי.
וסילי ליוואנוב
ביוגרפיה
כבר בשנות לימודיו נכר בו השילוב של אינטליגנציה, שנינות רגשית, ורומנטיקה.
בין השנים 1966 ל-1973 עבד באולפני סויוזמולטפילם. במהלך עבודתו דיבב כשלוש מאות דמויות, ביניהן קרלסון, התנין גֶנַה מצ'בורשקה, ויחד עם יורי אנטין יצר את הסרט המצויר "הנגנים של ברמן".
בשנת 1988 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות. ב-15 ביוני 2006 העניק לליוואנוב שגריר בריטניה במוסקבה את אות מסדר האימפריה הבריטית על משחקו בסדרה הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון שבזכותו הוכרז כ"שרלוק הולמס הטוב ביותר בכל הזמנים".
משפחה
ב-2009 הורשע בנו בוריס בהריגה בהיותו שיכור ונידון ל-9 שנות מאסר.
עובדות מעניינות
את קולו הייחודי קיבל ליוואנוב לאחר משחקו בסרט "המכתב שלא נשלח", בו הכריח הבמאי מיכאל קאלאטוזוב את השחקנים לצעוק בקור של-40 מעלות וכתוצאה מכך קרע ליוואנוב את מיתרי גרונו. לאחר שעבר טיפולים רפואיים להחזרת קולו התברר שהוא שב לדבר, אך עם צרידות ייחודית שמהווה את אחד מסמליו המסחריים.
קלברי
קלברי (באנגלית: Kalbarri) היא עיירה באוסטרליה המערבית כ-592 ק"מ מפרת'.
העיירה נמצאת באזור אקלים ים-תיכוני.
היישוב ממוקם בשטחי שבט ננדה. השם "קלברי" הוא שמו של איש שהיה מתגורר בשטח העיירה הנוכחית. התיישבות של יוצאי אירופה באזור החלה עוד במהלך המאה ה-17, כאשר מספר ימאים מהספינה של חברת הודו המזרחית ההולנדית הורדו מהספינה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 האזור הפך למקום תיירות ודייג. האזור ליד העיר הוכרז כ"פארק לאומי". כל שנה כ-200 אלף תיירים מגיעים לאזור. בעבר עיירה סבלה מאמינות אפזרת חשמל ירודה. בשנת 2019 הופעלה יחידת מצברים בהספק של 5 מגוו"ט לאבטחת אמינות חשמל אמינה לצרכני האזור.
באפריל 2021 בעקבות סופה טרופית שעברה באזור, סבלה העיירה מנזק משמעותי.
שינייד מתיוס
שינייד מתיוס (באנגלית: Sinead Matthews; נולדה בשנת 1980) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
באוגוסט 2016 שיחקה מתיוס בתפקיד הרמיה / פיה / מיסטרס קווינס במחזה "חלום ליל קיץ", שהלחין פליקס מנדלסון-ברתולדי במופע הפרומס.
קוואסקי נינג'ה ZX-12R
קוואסקי נינג'ה ZX-12R הוא אופנוע ספורט שיוצר על ידי חברת קוואסקי בין השנים 2000 ל-2006. האופנוע התמודד על תואר האופנוע המהיר בעולם בייצור סדרתי, והיה בין הגורמים להחלטה על הגבלת המהירות של אופנועי ספורט ל-300 קמ"ש.
בעת הצגתו היה ה-ZX-12R אופנוע הדגל של קוואסקי ונועד להתמודד עם הסוזוקי GSX-1300R היאבוסה. לאופנוע מנוע בנפח 1,199 סמ"ק בעל 161.2 כ"ס.
השליטה והבלמים תואמים את כוח המנוע, דבר שהפך אותו לאופנוע נוח לנסיעה במהירויות נמוכות וקל לתפעול גם בפקקים, אך בעל תאוצה חזקה.
ה-ZX-12R יוצר עד לשנת 2006, אז החליפו ה-ZX-14, שגם גרף ממנו את תואר האופנוע הסדרתי המהיר ביותר.
שגרירות הממלכה המאוחדת באיראן
שגריר הממלכה המאוחדת באיראן משנת 2018 הוא רוב מקייר (Rob Macaire).
השגרירות
נציגות דיפלומטית בריטית הוקמה באיראן לראשונה בשנת 1821. היא שכנה בבזאר הגדול בעיר. בשנות ה-60 של המאה ה-19 נאלצה השגרירות לחפש לעצמה משכן אחר עקב התנאים בלתי הולמים במקומה, ואז נרכש האתר בשדרת פירדוסי. האדריכל ג'יימס ויילד (James Wild) תכנן את בית השגרירות שנבנה במקום, בלב גן. הבנייה נועדה להסתיים ב-1871, אך התעכבה עקב קשיים רבים בהבאת חומרי הבנייה לאתר והסתיימה ב-1876.
במהלך ועידת טהראן בחורף 1943 נערכה בבניין השגרירות הפגישה הראשונה בין משתתפי הוועידה - ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל, נשיא ארצות הברית רוזוולט ושליט ברית המועצות סטלין.
השגרירות פונתה מאנשיה ונסגרה מספר פעמים: ב-1987-1989, שוב ב-1989-1990 - בעקבות הפתווה שהוציא שהוציא שליט איראן חומייני נגד הסופר סלמאן רושדי - וב-1997, לאחר שבית משפט גרמני קבע כי סוכני מודיעין איראנים רצחו ארבעה איראנים כורדים בגרמניה ב-1992.
בנובמבר 2011 הטילה בריטניה עיצומים על איראן במסגרת המאבק בתוכנית הגרעין האיראנית. בעקבות זאת גירשה איראן את שגריר בריטניה. ב-29 בנובמבר 2011 פרץ המון של מפגינים לתוך השגרירות הבריטית, גרמו לו נזק, השחיתו רהיטים ומסמכים, ריססו גרפיטי, שרפו את דגל בריטניה והניפו במקומו את דגל איראן על הבניין. המשטרה האיראנית עמדה מנגד ולא התערבה, אך לאחר שהמפגינים תפסו שבעה מאנשי סגל השגרירות, השוטרים הוציאו אותם מידי ההמון. ממשלת איראן גינתה את הפריצה. בעקבותיה סגרה ממשלת בריטניה את השגרירות ופינתה את אנשיה מאיראן. באוגוסט 2015, לאחר חתימת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, שב השגריר הבריטי לשגרירות.
גן קולהאכ
גן קולהאכ הוא גן מיוער בשטח של 200 דונם בחלקה הצפוני של טהראן, מספר קילומטרים ממתחם השגרירות. במהלך המאה ה-19, כשהגן עוד היה כלול בכפר קולהאכ שמחוץ לטהראן, הוא הוענק לשגרירות הבריטית על ידי שאה משושלת קאג'אר על מנת שישמש כבית קיץ לשגריר. מאז משמש הגן כמתחם דיפלומטי בריטי.
בשטח הגן, המוקף חומה גבוהה, ממוקמים מספר מבנים שבהם מתגוררים דיפלומטים בריטים ובני משפחותיהם, וכן בית ספר. בשנת 1963 הושלמה הקמתו בחלק הדרומי של הגן של בית קברות צבאי בריטי. נקברו בו כ-570 מחיילי האימפריה הבריטית שנהרגו באיראן ובארצות שכנות לה במהלך שתי מלחמות העולם. כמו כן מוצבת בו אנדרטה לכ-3,600 חיילים שמקום קבורתם לא נודע.
מאז המהפכה ב-1979 מהווה הגן מקור למתיחות בין בריטניה לבין איראן, אשר דרשה מספר פעמים להשיב את הגן לידיה. הפגנות אנטי-מערביות נערכו מול הגן. ב-29 בדצמבר 2008 פרצו כ-300 מפגינים לתוך הגן במסגרת הפגנות נגד מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה. הם החזיקו במתחם הגן במשך זמן קצר. בעת המשבר ב-29 בנובמבר 2011, במקביל לפריצה למתחם השגרירות, פרצו מפגינים שנית לשטח הגן. גם שם הם תפסו מספר אנשי סגל בריטים, שחולצו על ידי המשטרה האיראנית.
מיכל אקרמן פרקש
מיכל אקרמן פרקש (נולדה ב-30 במאי 1970) היא מחזאית, תסריטאית, במאית ומפיקה ישראלית.
ביוגרפיה
אקרמן פרקש נולדה בתל אביב. את הכשרתה האקדמאית החלה באוניברסיטת תל אביב שם למדה בימוי. בהמשך סיימה בהצטיינות את התואר הראשון במכללה למנהל. כחלק מהכשרתה המקצועית השתלמה בקורסים ובסדנאות רבות בהם: משחק מול מצלמה של רותי דייכס, משחק עם יורם לוינשטיין, כתיבה דרמטית בבית הספר לכתיבה בניהולו של יובל המון, כתיבה עם גורן אגמון, כתיבת סיפור עם רוברט מקי, דרמטורגיה עם אבישי מילשטיין, תסריטאות עם שבי גביזון וכן בכיתות אמן עם במאים מובילים.
אקרמן פרקש מתארת את עצמה בראיונות כמי שההטרדה המינית שעברה הובילה אותה לעבד את החוויה לעולם היצירה ולתסריט הקולנועי שכתבה לסרט "סדקים".
מיצירותיה
בשנת 2013 העלה תיאטרון גבעתיים עיבוד שלה למחזה "בדמי ימיה", על פי הסיפור של ש"י עגנון, בבימוי של יוסי אלמוג. באותה שנה עלה עיבוד שלה לספר "התחלה של משהו יפה", שכתבה ליזי דורון, בבית הספר למשחק של יורם לוינשטיין.
בשנת 2015 כתבה את המחזמר "גולדי חזיות" בכיכובה של חני נחמיאס, שזכה במקום הראשון בתחרות חג המחזמר 2015.
בשנת 2016 הועלה המחזה המקורי פרי עטה, "לכודים", בתיאטרון הקאמרי, בהשתתפות מרינה שויף, נטלי עטיה ודן תורג'מן,, בבימויו של ניר ארז וכן עיבוד מוזיקלי ל"סיפור פשוט", על פי סיפורו של ש"י עגנון בכיכובו של ערן צור.
בשנת 2017 עלה למסך הסרט שכתבה אקרמן פרקש, "סדקים", בכיכובם של צופית גרנט, שמואל וילוז'ני ושלומי קוריאט. הסרט זכה בביקורות מעורבות. מצד אחד יש שראו ובו סרט הסברה נגד הטרדה מינית, ומהצד השני עורר התנגדות מסוימת בשל ההתמקדות שלו בקושי שעוברת משפחתו של המטריד.