cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטימוביל
סטימוביל (באנגלית: Steamobile) היא מכונית בעלת מנוע קיטור אשר יוצרה בארצות הברית בעיר "Keene", במדינת ניו המפשייר, באזור ניו אינגלנד על ידי "Steamobile Company of America" בין השנים 1900–1902.
מנוע קיטור
מנוע קיטור הוא מנוע בעירה חיצונית בוכנאי, המופעל על ידי לחץ קיטור.
שני חלקיו היסודיים של מנוע הקיטור הם צילינדר ובוכנה. קיטור בלחץ גבוה, המיוצר בדוד קיטור, מסופק אל הצילינדר על ידי שסתום חלוקה, המונע באמצעות מערכת מוטות על ידי הבוכנה עצמה. הקיטור הנכנס לצילינדר דוחף את הבוכנה מטה. לאחר דחיפת הבוכנה וביצוע העבודה המכנית, יוצא הקיטור מן הצילינדר כשהטמפרטורה והלחץ שלו נמוכים יותר, והוא מעובה למים על ידי קירורו במעבה. המים החמים מוזרמים אל דוד הקיטור לשימוש חוזר. מנגנון ארכובה הופך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של גל ארכובה, אשר מניע במקרה הנ"ל את רכב הקיטור.
Pyro Studios
החברה הוקמה בשנת 1996 במדריד. המשחק הראשון קומנדוס: מאחורי קווי האויב שוחרר בשנת 1998. לאור ההצלחה פותחו משחקים נוספים מאותה סידרה: "קומנדוס: מעבר לדרישות התפקיד" (1999), "קומנדוס: גברים של אומץ" (2001), "קומנדוס: היעד ברלין" (2003) ו-"קומנדוס: כח תקיפה" (2006). בסך הכול נמכרו כ-5 מיליון עותקים של משחקי הסדרה (נכון ל-2003).
בשנת 2005 שוחרר משחק Imperial Glory.
המשחק האחרון בסדרת "קומנדוס" קיבל ביקורת שלילית שהיה סימן לבעיות בחברה. בשנת 2008 החברה הודיע על ביטול תוכניות למשחק חדש ופיטרה כ-30 מעובדיה. בשנת 2012 החברה עברה רה-ארגון והוקמה Pyro Mobile שהתרכזה בפיתוח משחקים לסמרטפונים. בשנת 2017 החברה נסגרה.
בית השגרירות הרוסית
בית השגרירות הרוסית (ידוע גם בשם בית לוין) הוא מבנה היסטורי הממוקם בשדרות רוטשילד מספר 46, פינת רחוב שד"ל בתל אביב, והוא אחד מבנייניה הנודעים של העיר. המבנה מתאפיין באדריכלות של הסגנון האקלקטי הייחודי ללב תל אביב. בבניין פעלה שגרירות ברית המועצות בין השנים 1948–1967.
היסטוריה
בשנת 1936 נמכר המבנה לצבי ברייער, איש עסקים ובנקאי. ברייער פתח בבית לוין בית ספר ללימוד אנגלית, ערך שינויים בחלליו הפנימיים והפך אותו לבניין משרדים. במקביל, פעל בו גם "בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" (שכיום נקרא U-Bank).
עם השנים החליף המבנה בעלים, ואחרי הקמת המדינה שכנה בו שגרירות ברית המועצות. ב־9 בפברואר 1953, בשעות הערב, נפגע הבית מפצצה שהונחה על ידי שלושה יהודים יוצאי לח"י. האירוע שימש אמתלה לניתוק היחסים הדיפלומטיים של ברית המועצות עם ישראל, בטענה שהפעולה קיבלה את חסותה של המדינה. היחסים הדיפלומטיים חודשו רק לאחר מות סטלין ביולי 1953, נותקו בשנית ב-1967 על רקע מלחמת ששת הימים וכוננו שוב בדצמבר 1991, בעקבות מדיניות הפרסטרויקה של מיכאל גורבצ'וב.
בחלוף שנים של הזנחה, הוכרז המבנה כמבנה לשימור, וב-1990 רכש אותו איש העסקים אלפרד אקירוב תמורת 5.5 מיליון דולר. בשנת 1991 החל שיחזור ושיפוץ המבנה על ידי משרד האדריכלים של אמנון בר אור ומוטי בודק, יחד עם משרד המהנדס שמעיה בן אברהם. עבודת השימור בוצעה במקביל לבניית מגדל אלרוב בעורף הבית ובמחובר אליו, בתכנונם של משרד אדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון. אקירוב השקיע בפרויקט כולו כ-40 מיליון דולר. פרויקט בנייה זה, המשלב שימור מבנה היסטורי בתמורה למתן זכויות בנייה רחבות לגורד שחקים בעורפו, עודד מאז עוד מספר פרויקטים דומים שנבנו באזור מרכזה ההיסטורי של תל אביב.
לאורך שנות התשעים ועד שנת 2006 שכנו בַּבניין המשרדים ואולמות התצוגה של בית המכירות הפומביות "סותבי'ס" והבניין שינה את שמו ל"בית סותבי'ס". בדצמבר 2006 נמכר הבית בלמעלה מ־35 מיליון שקלים לבני הזוג ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן, ומעתה שמו "בית הישג".
הבית נתרם לקרן הפילנתרופית שאותה הקימו בני הזוג, ולאחר שיפוץ יסודי משמש הבית לפעילויות הפילנתרופיות ובראשן קרן הישג, המעניקה מלגות לחיילים בודדים משוחררים.
אחד המונומנטים המעניינים של המבנה הוא הפגודה. כאשר שוחזר הבניין, הופתע צוות העובדים לגלות ששלושת חלקי הפגודה נפתחים בעזרת מנגנון מיוחד ויוצרים מעין פתח מעל לחדר המדרגות. המנגנון נועד, כנראה, לאפשר הכנסת רהיטים בקלות לתוך המבנה. הועלתה גם סיבה אחרת: בהיות משפחת לוין משפחה דתית, המטרה הייתה לאפשר בניית סוכה.
עשים
העָשים (שם מדעי: Heterocera) הם קבוצה פראפילטית בתוך סדרת הפרפראים. המונח מוגדר על דרך השלילה - כל הטקסונים בסדרת הפרפראים שאינם פרפרים, הם עשים. כיום ידועים יותר מ-160,000 מיני עשים בעולם.
עשים ידועים ממשפחת העשיים הם עשי הבגדים, המזיקים לאריגים. מינים אחרים של עשים מועילים לחקלאות, ואף מתורבתים - הידוע שבהם הוא טוואי המשי, המפיק את סיבי המשי. לעשים חשיבות רבה גם במערכות אקולוגיות. בין השאר, הם משמשים כמאביקים של פרחים שונים.
העש הכבד בעולם, עש העץ הענק שוקל עד 30 גרם. עש הקיסר הוא מהגדולים בעולם מגיע ל-255 מילימטר. שטח כנפיים של עש הרקולס מגיע ל-265 סנטימטר רבוע.
אריאן 1
אריאן 1 (Ariane 1) היה משגר לוויינים בינוני שפותח על ידי סוכנות החלל האירופאית. הוא שימש בעיקר לשיגור לוויני תקשורת, יצורו הופסק אחרי שמשקל הלויינים המשיך לעלות, ובמקומו החלה סוכנות החלל האירופאית להשתמש באריאן 2 ואריאן 3.
בשנת 1985 בעזרת המשגר נלחה גשושית ג'וטו חמשימת חקר שביט האלי.
חץ (מערכת נגד טילים)
מערכת החץ היא מערכת נשק ליירוט טילים בליסטיים אשר פותחה על ידי מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל בישראל בסיוע מימון אמריקני ובשיתוף עם חברת בואינג האמריקנית. המערכת מפעילה שני סוגי מיירטים, חץ 2 וחץ 3, ומורכבת ממערכת שו"ב וניהול ירי, "אתרוג זהב", מרכז בקרת משגרים, "אגוז חום" ומכ"מים ייחודיים – "אורן ירוק" ו"אורן אדיר". המערכת מבצעית בחיל האוויר הישראלי מחודש אוקטובר 2000, ומופעלת בצה"ל על ידי יחידת "חרב מגן" הכפופה למערך ההגנה האווירית, המספק לישראל את מערך ההגנה הרב-שכבתית מפני ירי תלול מסלול.
פיתוח וניסויים
תחילתו של הפרויקט כאשר ארצות הברית החליטה לשתף את ישראל בפרויקט "מלחמת הכוכבים", של הנשיא רונלד רייגן. משרד הביטחון החליט להצטרף לפרויקט לאור הצטיידות מדינות ערב בטילי קרקע-קרקע ארוכי טווח, שאיימו על ישראל. ב־6 במאי 1985 נחתם מזכר הבנות בין ממשלות ארצות הברית וישראל. שנה לאחר מכן נקבעה מערכת טיל נגד טילים בליסטיים כמתאימה לחלק הישראלי בתוכנית, כאשר ארצות הברית משתתפת ב־65 אחוז מעלות הפיתוח של הפרויקט. מהצד הישראלי נוהל פיתוח המערכת בידי מנהלת חומה במפא"ת ומהצד האמריקאי בידי הסוכנות להגנה מפני טילים.
חץ 1
הגרסה הראשונה של מערכת ה"חץ" נקראה "חץ 1" והיא שימשה לניסוי הטכנולוגיה של הטיל. בתחילת שנות התשעים נערכה ב"חץ 1" סדרת ניסויים:
חץ 2
הגרסה העדכנית לשנת 2012 של מערכת חץ 2 היא בלוק 4, שלה נוספה היכולת ליירט טילים ורקטות לטווח בינוני.
חץ 3
ב-2009 החלה ישראל בפיתוח "חץ 3", טיל נגד טילים מעבר לאטמוספירה שנועד ליירט טילים בליסטיים בגובה רב. ב-25 בפברואר 2013 נעשה ניסוי שיגור מוצלח של חץ 3. כיום ה"חץ 3" מבצעי ומשרת במערך ההגנה האווירית של צה"ל.
חץ 4
עלות הפרויקט כולו, מתחילת הפיתוח ועד להצטיידות, מוערכת בכ־2.2 מיליארד דולר. מדינת ישראל נשאה בכ-20% מהעלות, ויתר הכסף הגיע ממימון אמריקאי. מחיר טיל בודד הוא כשלושה מיליון דולר.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה (באנגלית: Sofia The First: Once Upon A Princess) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת לכל המשפחה משנת 2012, מסוגת פנטזיה מוזיקלית, אשר משמש כפיילוט לסדרת הטלוויזיה "הנסיכה סופיה הראשונה" ששודרה לראשונה בשנת 2013. הסרט בוים על ידי ג'יימי מיטשל ונכתב על ידי קרייג גרבר, כאשר השניים גם הפיקו אותו. הסרט הולחן על ידי קווין קליאש, כאשר השירים נכתבו על ידי ג'ון קוואנו. הסרט הופק על ידי Disney Television Animation שבבעלות חברת וולט דיסני.
חץ (מערכת נגד טילים)
חץ 5
התע"א מפתחת, ובשלב זה במימון עצמי, את הדור המתקדם ביותר של טילי החץ, שייקראו חץ 5 והם אמורים לתת מענה לאיומים חדשים ועתידיים. במערכת הביטחון לא מפרטים אודות תוכניות החץ 4 והחץ 5 ולוחות זמנים הקשורים אליהן אך אפשר להניח כי בעוד שטילי החץ 4 יהיו מסוגלים ליירט טילים בליסטיים מתחת ומעל האטמוספירה, טילי החץ 5 יהיו מסוגלים ליירט איומים מורכבים הרבה יותר, כמו טילים עם ראשי קרב מתפצלים ונגד איומים מהירים ובגובה רב יותר, ויהווה פתרון לאיום שמטריד כיום את הממסד הביטחוני בעולם והרוסים כבר השתמשו בו מול אוקראינה: טילים היפרסונים, מתמרנים, שעפים במהירות של מעל 5,000 קמ"ש. לחץ 5 כבר יש אתגר חדש.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
הסרט עוקב אחר סופיה, ילדה קטנה מהכפר שבעקבות נישואיה של אמה עם המלך היא הופכת לבת מלוכה. לסופיה קשה להתרגל לחייה ולאחיה החדשים, אך בעזרת תליון מיוחד בעל כוחות קסומים היא הופכת לנסיכה בלתי רגילה. הסרט כולל חמישה שירים מקוריים, ובנוסף לדמויות המקוריות שמככבות בו, מופיעות בו פלורה, פאונה ומריוותר, פיות מהסרט "היפהפייה הנרדמת" משנת 1959, וסינדרלה, נסיכת דיסני השנייה מסרט בעל אותו שם משנת 1950. מוסר ההשכל של הסרט הוא שלכל אחד מגיע הזדמנות שנייה.
חץ (מערכת נגד טילים)
מבנה המערכת
למערכת החץ מספר רכיבים המפותחים על ידי תעשיות ישראליות: על המערכת שולטת מערכת שליטה ובקרה וניהול ירי "אתרוג זהב" המפותחת על ידי חברת אלישרא שנחשבת לאחת ממערכות השו"ב המתקדמות בעולם. "אתרוג זהב" מסוגלת להתממשק ולהפעיל מערכות הגנה נגד טילים אחרות, דוגמת ה-MIM-104 פטריוט, וכן מקושרת למטה חיל האוויר הישראלי ולמטה פיקוד העורף. מערכת "אתרוג זהב" מקבלת נתונים ממכ"ם המערכת, "אורן אדיר", המיוצר על ידי אלתא, ויכולה לחשב היכן ינחת טיל האויב, וכך הלוחם בעמדה יכול לתת התרעה מדויקת לפיקוד העורף כדי להזהיר את האזרחים, וכן הלוחם יכול להחליט לא ליירט את הטיל אם הוא ייפול בשטח פתוח. מערכת "אתרוג זהב" מפעילה את מערכת "אגוז חום", המפותחת על ידי מל"מ, הקבלן הראשי האחראי על פיתוח המערכת, ששולטת על המשגרים עצמם. המערכת מורכבת מסוללת טילים ובה מספר משגרים, כאשר בכל משגר יש 6 טילים.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
הסרט שודר לראשונה בארצות הברית בערוץ דיסני ג'וניור ב-18 בנובמבר 2012 בהפצת Disney–ABC Domestic Television, לציון יום הולדתו ה-84 של מיקי מאוס, כאשר צפו בו כ-8.17 מיליון צופים. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב עברי בערוץ דיסני ב-22 במרץ 2013, כאשר לפניו שודר סרט קצר שמבוסס על הזיכיון "פיות דיסני", ואחריו שודר הסרט באורך מלא "היפה והחיה 2: חורף קסום". הסרט הופץ ב-DVD בארצות הברית ב-25 במרץ 2013, כאשר הוא הופץ בהמשך גם בישראל. אורך הסרט הוא כ-48 דקות.
חץ (מערכת נגד טילים)
מבנה המערכת
הטיל עצמו בנוי משני שלבים: מאיץ ומיירט. המאיץ תוכנן על ידי התעשייה הצבאית, בעירת הדלק שלו נמשכת מספר שניות, שבמהלכן הוא מפתח מהירות גדולה. המיירט פותח על-ידי התעשייה האווירית, אין לו מנוע והוא נע מכוח המאיץ.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
בהשראת הסרט נכתב ספר מאת קתרין הפקה, אשר תורגם לעברית על ידי סיגל גפן ויצא לאור בישראל על ידי ידיעות ספרים. בנובמבר 2022, לרגל ציון עשור לסרט, נודע שיופק ספין אוף נוסף לסדרת הטלוויזיה לאחר הסדרה "אלנה מאוולור".
חץ (מערכת נגד טילים)
פעילות מבצעית
ב-17 במרץ 2017 ביצע טיל חץ 2 את היירוט המבצעי הראשון שלו, כשיירט טיל נ"מ מדגם S-200 שנורה מסוריה לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי שחזרו מתקיפה שם.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
תקציר העלילה
הסרט עוקב אחר סופיה, ילדה כפרייה שבעקבות נישואיה של אמה מירנדה למלך רולנד השני הופכת לבת מלוכה, דבר לו קשה לה להתרגל. בנוסף לקושי להתנהג כבת מלוכה, סופיה מתקשה להתחבר לאחיה החדשים, אמבר וג'יימס. לאחר שהיא מספרת על כך לאמה, המלך רולנד מביא לה תליון מיוחד בעל כוחות קסומים, אותו סדריק המכשף של הממלכה מעוניין להשיג. התליון מאפשר לסופיה לתקשר עם חיות, ובמהלך הסרט, כשהיא נכנסת לצרה, הוא מזמן את הנסיכה סינדרלה שנחלצת לעזרתה. בסרט רואים כיצד סופיה לומדת להשתמש בתליון שלה, איך היא מתמודדת עם חייה החדשים, ומכירים את הדמויות של הסדרה "הנסיכה סופיה הראשונה", לה הסרט משמש כפיילוט.
חץ (מערכת נגד טילים)
יעילות
לפי דב רביב, ממפתחי טיל החץ, טיל חץ בודד יכול לירט טיל בליסטי בודד ב-90% הצלחה כדי לשפר את סיכויי היירוט משוגרים שני טילי חץ כנגד טיל בליסטי יחיד, ואם שניהם אינם מצליחים ביירוט, משוגר טיל שלישי. בניסויים האחרונים של המערכת שולבה גם מערכת הפטריוט כשכבת הגנה נמוכה יותר, בתור גיבוי.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
מדבבים
הדיבוב העברי של הסרט בוים על ידי תמי ברק, והופק על ידי אסנת סדן וגלי נשר.
חץ (מערכת נגד טילים)
הפולמוס סביב הפרויקט
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 שררו חילוקי דעות במערכת הביטחון הישראלית ומחוצה לה אודות נחיצות מערכת החץ. היו שגרסו כי הפרויקט מיותר, בזבזני ולא יעיל. היו שהסירו את התנגדותם ב־1991, כאשר מלחמת המפרץ הראתה עד כמה מוחשי איום הטילים על ישראל. בין מובילי ההתנגדות לפרויקט היום הם אריה סתיו וד"ר ראובן פדהצור, המטילים ספק באסטרטגיה שמנחה את פיתוח הטיל.
הנסיכה סופיה הראשונה: היה הייתה נסיכה
שירים
במהלך הסרט מופיעים חמישה שירים מקוריים, אשר הולחנו על ידי קווין קליאש ונכתבו על ידי ג'ון קוואנו. ארבע שירים מופיעים במהלך הסרט כשהדמויות מבצעות אותם, והשיר "Rise and Shine" ("זמן להתעורר") מלווה את כתוביות הסיום של הסרט, כשהוא נחשב לשיר הנושא שלו והופק לו קליפ בהשתתפות אריאל וינטר, המדבבת המקורית של סופיה. בדיבוב העברי של הסרט כל השירים דובבו בניהולה של תמי ברק.
חץ (מערכת נגד טילים)
הפולמוס סביב הפרויקט
אריה סתיו, עורך ביטאון "נתיב", משווה את הקונספציה של טיל החץ למקרה בו אדם נדרש לפגוע בקליע של האקדוחן שמולו במקום לירות באקדוחן עצמו. לטענתו, החץ איננו יכול לסגור ולהגן הרמטית על שמי ישראל, אינו מסוגל להתמודד עם טיל בליסטי עם ראשים מתפצלים (טענה שנראה שהופרכה בניסוי הטיל שנערך ב-7 באפריל 2009), ובזבזני מאוד מכיוון שעל כל שיגור של טיל סקאד, שהוא זול יחסית, צריך יהיה לשגר שני טילי חץ בעלות של 3 מיליון דולר כל אחד. סתיו מוסיף שפיתוח החץ הוביל למרוץ חימוש של טילים מצד מדינות ערב. לטענתו, צריך היה לפתח מערכת אקטיבית הפוגעת במשגרי הטילים מיד עם השיגור על הקרקע, ולא לחכות עד שהטילים הבליסטיים יגיעו לשמי הארץ — פתרון שהיה לדעתו משיג כושר הרתעה גבוה יותר, מסב נזק לאויב במקרה של טילים לא קונבנציונלים, והיה גם זול יותר. סתיו טוען כי העובדה ששום מדינה בעולם (כולל ארצות הברית) לא רכשה את מערכת החץ, מעידה על הבעייתיות של מערכת זו.
ד"ר ראובן פדהצור משווה את פרויקט החץ לפרויקט הלביא השאפתני שבוטל, וטוען שהוא מסוכן אף מבחינה כלכלית וטכנולוגית, ואף מצביע על ליקוי במערכת קבלת ההחלטות במדינת ישראל.
מה שמערער במעט את טענתו הכלכלית, היא העובדה שבשנת 2002 הודו רכשה מספר אמצעי לחימה ובהם המכ"ם "אורן ירוק", שפותח במסגרת החץ, כך שפרויקט זה גם התחיל להניב פירות כלכליים. ב-31 בינואר 2006 חתמה קוריאה הדרומית על קניית 36 טילי חץ ו-3 יחידות של המכ"ם.
בנוסף, התבררה לימים נחיצותה של המערכת עם בואו של האיום האיראני וטיל השיהאב 3 המגיע לטווח של 1,300 ק"מ שלימים אף עלול לשאת ראש נפץ גרעיני. בטווחים אלו האפשרות להשמיד את משגרי השיהאב מוגבלת ביותר, מה שמערער את טענתו של אריה סתיו. על הטענה הכלכלית ניתן להשיב כי יש להשוות לא את מחירו של טיל סקאד, אלא את עלות הנזק שעלול לגרום טיל שכזה בפוגעו באזור מאוכלס.
מנהל לשעבר של מפעל מלמ של התעשייה האווירית, דב רביב, טען שהמתנגדים אינם מבינים את מטרת המערכת. לשיטתו מערכת החץ נועדה למנוע התקפת פתע של טילים גרעיניים על ישראל מצד מדינה עוינת שתשיג נשק גרעיני ולא תעמוד בפיתוי לשגר טיל יחיד או מטח של כמה טילים בודדים לעבר ישראל. זאת, על ידי החזקת שתי סוללות בעלות מספר מוגבל של טילים שמתאים (עד כמה שניתן להעריך) לירוט כמות מקסימלית של טילים שניתן לירות מבלי לחשוף את המערכות לירי. לטענתו, אחרי יירוט מטח הפתע הראשון מסיימת המערכת את תפקידה. טיעון זה בא להתמודד מול הטענה שטיל גרעיני עלול להיות משוגר לאחר שיגורם של כמה עשרות סקאדים (לא גרעיניים), שיביאו ל"בזבוז" כל מאגר טילי החץ.
המצדדים בפרויקט מצביעים – מעבר להשגת ההגנה מפני טילים בליסטיים – על העליונות הטכנולוגית המרשימה של ישראל, שהיא המדינה היחידה בעולם שפיתחה נשק מבצעי מסוג זה. על ההתקדמות הטכנולוגית שהשיגה ישראל בעקבות הפיתוח בטילים, מערכות הנחיה ומכ"מים, ושניתנת ליישום לתחומים נוספים, על המסר המועבר למדינות העוינות לישראל בפיתוח נשק אסטרטגי זה, על מערכת הקשרים שנרקמה עם ארצות הברית ועל כך שמדינות רבות ירצו לקנות מערכות טכנולוגיות בישראל.
ראלף ליטל
ראלף אלסטייר ג'ון ליטל (באנגלית: Ralf Alastair John Little; נולד ב-8 בפברואר 1980) הוא שחקן אנגלי וכדורגלן חצי מקצועני. ליטל מופיע בעיקר בתוכניות קומיות בטלוויזיה. הוא גילם את אנתוני רויאל בסדרה "משפחת רויאל" וג'וני קיו בשש העונות הראשונות של הסדרה "שתי בירות וחבילת צ'יפס".
ביוגרפיה
ליטל נולד באולדהאם ולמד בבית הספר בולטון. הוריו הם רואי חשבון.
תפקידיו הראשונים בטלוויזיה היו בתוכניות טלוויזיה לילדים כגון "אלידור", "Children's Ward" ו-"Sloggers".
קריירה
פריצת הדרך בקריירה של ליטל הייתה כשלוהק לתפקיד אנתוני רויאל בסיטקום של ה-BBC "משפחת רויאל". זה הניע אותו לעזוב את הלימודים (בבית הספר לרפואה במנצ'סטר) ולהתרכז בקריירת המשחק. השידור המקורי של הסדרה היה החל מ-1998 עד דצמבר 2000. אחר כך שודרו פרקי ספיישל לחג המולד ב-2006, ומ-2008 עד ל-2012. ליטל גילם את הדמות של אנטוני ב-2006, ב-2009 וב-2010.
אחרי "משפחת רויאל" לוהק ליטל לסיטקום נוסף "שתי בירות וחבילת צ'יפס" בתפקיד ג'וני קוי. העונה הראשונה שודרה החל מפברואר 2001, והיא רצה במשך תשע עונות. ב-2007 אמר ליטל בריאיון ל-"This Morning" שהוא לא ישוב לעונה נוספת בגלל לוח זמנים צפוף. ב-1999 גילם ליטל את כוכב בית לחם בדרמה הקומית "The Flint Street Nativity" של רשת ITV.
בדצמבר 2000 שיחק ליטל בתפקיד וישי ואשי במחזה המוזיקלי (Panto) "אלאדין" שצולם בתיאטרון ניו וימבלדון.
ב-2001 גילם ליטל את ג'ורג' האריסון הצעיר במחזה "Presence" בתיאטרון רויאל קורט עליו היה מועמד לפרס אוליבייה. ב-2004 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "בילי בדאי" בתיאטרון רויאל בווינדזור. ב-2005 הופיע בסרט "Frozen", על פי סיפור רוחות רפאים / רצח מאת ג'ולייט מק'קואן, שמתרחש בפליטווד שבלנקשייר. בין נובמבר 2002 לינואר 2003 הנחה את התוכנית "המופע של ראלף ליטל" בערוץ BBC3.
בקולנוע שיחק ליטל בסרטים "אנשי המסיבות" בתפקיד פיטר הוק, הבסיסט של הלהקות ג'וי דיוויז'ן וניו אורדר, ובסרט "Al's Lads". עוד כיכב בתפקיד סטיבן לצדה של אן-מארי דאף בסרטו של רוג'ר גולדבי "The Waiting Room", שיצא לאקרנים בבריטניה ביוני 2008. בטלוויזיה הופיע ליטל בסדרה "Paradise Heights".
באוגוסט 2008 יצא לאור הרומן הראשון שכתב ליטל בשיתוף פעולה עם סטיבן מוריס "The Golden Generation". כל ההכנסות ממכירת הרומן נתרמו לארגון הצדקה Shelter. ליטל השתתף בסדרת הרשת "KateModern", שהחלה ביולי 2007, והסתיימה ביוני 2008.
ביולי 2008 הופיע ליטל במחזה "50 Ways To Leave Your Lover" שהוצג בתיאטרון בוש. בהמשך אותה שנה עודכן שם ההצגה ל-"50 Ways To Leave Your Lover at Christmas". בספטמבר אותה שנה כיכב בסדרה "Massive", קומדיה של ה-BBC על חברת תקליטים עצמאית. הוא היה קריין בעונה השנייה של הסדרה "Last Man Standing", ובסדרה "Monkey Life". ב-2009 שיחק ליטל בתפקיד קלינט בסדרה "נשוי רווק אחר" לצדה של מירנדה רייסון. עוד שיחק בסרט "Powder". בסתיו 2010 הופיע במחזה "The Aliens" מאת אנני בייקר, שוב בתיאטרון בוש. ב-2011 שיחק בתפקיד ריצ'רד דיקנס בסדרה הקומית "בית הקפה" ששודרה בערוץ Sky 1. את הסדרה כתבו ליטל ומישל טרי, וביים אותה קרייג קאש.
ב-2013 הופיע ליטל בפרק בסדרה "Death in Paradise". באפריל 2013 שיחק בהפקה מחודשת בתיאטרון ליברפול פלייהאוס של המחזה "A Day in the Death of Joe Egg" וגילם את אביה של ילדה הסובלת משיתוק מוחין.
ב-2017 הופיע ליטל בתפקיד "סטדפאסט" בפרק בעונה העשירית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
קריירת כדורגל
ליטל הוא אוהד של מנצ'סטר יונייטד, ושחקן כדורגל נלהב. הוא שיחק בכמה מועדנים חצי מקצוענים כשהיה פנוי ממחויבויות אחרות. במרץ 2003 שיחק עם קבוצת מיידסטון יונייטד נגד וימבלדון, אחרי שהתאמן עם קבוצת סטיינס טאון. באוקטובר 2004 הצטרף לקבוצת אדג'וור טאון בליגת איסטמיאן, והופיע בטורניר אגרטל ה-FA במשחק נגד וולטהאם אבי.
הוא שיחק עם קבוצת צ'רטסי טאון בעונת 2007/08, וב-8 ביולי 2008 חתם עם מועדון סטון דומינוס בליגת נורת' וסט קאונטיס. ליטל השתתף פעמים אחדות במשחקי כדורגל עם ידוענים למטרות צדקה. עוד שיחק עם קבוצת ארסנל אקס-פרו וסלבריטי XI. ב-6 ביוני 2010 השתתף במשחק במסגרת אירוע הצדקה Soccer Aid.
ב-9 באוגוסט 2011 שיחק ליטל במשחק הוקרה לכדורגלן ג'ון קנדי עם מנצ'סטר יונייטד נגד סלטיק. תוצאת המשחק הייתה 5–2 לסלטיק.
במאי 2012 הופיע ליטל עם הנבחרת הלאומית של סילנד נגד איי צ'גוס. באוגוסט 2012 ובמרץ 2013 שיחק בשני משחקים נגד קבוצת הכדורגל של אולדרני.
המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה
המקדשים החיים הגדולים של צ'ולה (באנגלית: Great Living Chola Temples) הם אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו הכולל קבוצה של מקדשים הינדיים מתקופת שושלת צ'ולה במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו. המקדשים, שהושלמו בתחילת המאה ה-11 ובמאה ה-12 כוללים את:
הכרה כאתר מורשת עולמית
מתחם המקדש בתנג'אבור הוכר כאתר מורשת בשנת 1987. מתחם המקדש בגנגאיקונדה צ'ולפורם ומתחם המקדש איראווטסווארה נוספו כהרחבות לאתר בשנת 2004. הקריטריונים להכללה באתר "מקדשי הצ'ולה הגדולים החיים" שהוצעו על ידי הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים (ICOMOS) הם:
בסופו של דבר האתר נבחר על פי קריטריונים 2 ו-3.
המקדשים
תנג'אבור נמצאת כ-350 קילומטרים דרומית-מערבית לצ'נאי. גנגאיקונדה צ'ולפורם ודראסורם נמצאים בהתאמה כ-70 קילומטרים וכ-40 קילומטרים מצפון-מזרח לה.
מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור
מקדש בריהאדיסוואראר בתנג'אבור הוא מקדש הינדי המוקדש לשיווה. זהו אחד המקדשים הגדולים ביותר בדרום הודו ודוגמה למופת לאדריכלות טאמילית במלוא הדרה. נבנה על ידי בשנים 1003–1010 לספירה. המונומנטים המקוריים של מקדש זה מהמאה ה-11 נבנו סביב חפיר. הוא כלל מבני, המקדש הראשי, המגדל המסיבי שלו (וימאנה), כתובות, ציורי קיר ופסלים הקשורים בעיקר לשיוויזם, אך גם למסורות הווישנויזם והשאקטיזם של ההינדואיזם. המקדש נפגע כמה פעמים מאז בנייתו וכמה יצירות אמנות חסרות כעת. ומונומנטים נוספים נוספו במאות השנים שלאחר מכן. המקדש ניצב כיום בין חומות מבוצרות שנוספו לאחר המאה ה-16.
המגדל (וימאנה) מעל קודש הקודשים במקדש בנוי מגרניט, והוא אחד הגבוהים בדרום הודו. במקדש יש מסדרון עמודים (פרקרה) מסיבי ולינגאם שיווה בין הגדולים בהודו. המקדש מפורסם גם בזכות איכות הפיסול שבו, כמו גם היותו המיקום שהכין פסל של (שיווה כאדון הריקודים), במאה ה-11. המתחם כולל מקדשים עבור, גנש ואלים אחרים. המקדש הוא אחד האטרקציות התיירותיות המתויירות ביותר בטאמיל נאדו.
מקדש בריהאדיסוואראר בגנגאיקונדה צ'ולאפורם
מקדש בריהאדיסוואראר בגנגאיקונדה צ'ולאפורם הוא מקדש הינדי השוכן בגנגאיקונדה צ'ולפורם, כ-70 קילומטרים צפונית-מזרחית מהמקדש בתנג'אבור. המקדש הושלם בשנת 1035 לספירה על ידי כחלק מבירתו החדשה, מקדש זה של שושלת צ'ולה דומה בעיצובו ויש לו שם דומה למקדש בתנג'אבור, ולפעמים הוא קרוי רק מקדש גנגאיקונדה צ'ולאפורם.
הוא מוקדש לשיווה ומבוסס על תוכנית ריבועית, אך המקדש מציג באדיקות נושאים של וישנויזם, שאקטיזם והקבלה סינקרטית של ההינדואיזם עם פסלים של וישנו, דורגה, סוריה,, ואחרים. בנוסף למקדש הראשי עם לינגאם שיווה, במתחם המקדש יש מספר מקדשים קטנים יותר, מבני גופורם ומונומנטים אחרים, כאשר חלקם נהרסו חלקית או שוחזרו במאות מאוחרות יותר. המקדש מפורסם בפסלי הברונזה שלו, יצירות האמנות על קירותיו, והמגדל (וימאנה) שלו, שבשונה מהמגדל בעל קווי המתאר הישרים במקדש תנג'אבור, יש לו קווי מתאר מפותלים, קעורים מעט כלפי מעלה.
מקדש איראווטסווארה בדראסורם
מקדש איראווטסווארה בעיירה דראסורם ליד העיר בדרום הודו הושלם בשנת 1166 לספירה. זהו אחד מקבוצות של שמונה עשרה מקדשים הינדים גדולים מימי הביניים באזור קומבקונם. המקדש מוקדש לשיווה. הוא גם מכבד באדיקות את מסורות הווישנויזם והשאקטיזם של ההינדואיזם, יחד עם האגדות הקשורות לשישים ושלושה ה - קדושי תנועת הבהקטי של השיוויזם.
המקדש, הקרוי על שמו של הפיל הלבן של אל המלחמה אינדרה, הוא עדות לאדריכלות המקדש הגדולה של אימפריית צ'ולה. זהו האחרון מבין שלושת המקדשים הגדולים שנבנו על ידי דורות עוקבים של קיסרים החל מרג'ארג'ה הראשון. מקדש איראווטסווארה הוקם על ידי רג'ארג'ה השני בסביבות 1150 לספירה. אחד המאפיינים הבולטים של מקדש זה הוא רג'אגמבהירה תירומאנדפאם - חצר המלוכה, עם עמודים מגולפים באופן מורכב, מדרגות ארוכות עשויות אבני גרניט ומרכבות אלגנטיות רתומות לסוס - שנחצבו מאבן. עבודת האומנות טובה יותר במקדש זה מאשר במקדשים הקודמים.
מקדש האבן משלב מבנה מרכבה, וכולל אלוהויות ודיות ו, ראשיות כמו אינדרה, (אל האש), וארונה (אל השמים והמים),  (אל הרוח), ברהמה, סוריה (אלת השמש), וישנו,  (שבע האמהות), האלה דורגה, סראסווטי, סרי דווי (לקשמי), גנגה, יאמונה, סוברהמניה, גנש,  (תשוקה),  (אלת האהבה) ואחרים. מקדש איראווטסווארה היה גדול בהרבה ממה שהוא עכשיו. על פי הכתובות היו בו שבעה רחובות ושבע חצרות, בדומה למקדש סרירנגם. כולם נעלמו, למעט החצר האחת עם המקדש הראשי ששרד. יש חורבות של גופורם וכמה מבנים במרחק מה ממתחם המבקרים הנוכחי המאשרים שהאתר נפגע קשות בשלב כלשהו כמו שאר המקדשים הגדולים והערים השונות מתקופת צ'ולה, כולל הבירה גנגאיקונדה צ'ולפורם. המקדש ממשיך למשוך כינוסים גדולים של עולי רגל הינדים מדי שנה במהלך חודש, כשחלק מהפסלים כמו אלה של האלה דורגה ושיווה הם חלק מפוג'ות (טקסים הינדיים) מיוחדות.
לקריאה נוספת
על המקדשים של צ'ולה קיימת ספרות ענפה, והרשימה להלן מכסה רק חלק ממנה. לרשימה מקיפה יותר מומלץ לעיין בערך המקביל בוויקיפדיה באנגלית.
הקברים של אטואן
הקברים של אטואן הוא ספר פנטזיה מאת אורסולה ק. לה גווין. הספר הוא השני בסדרת ארץ ים. הספר זכה בשנת 1972 באות ההערכה של ניוברי.
תקציר
הספר מספר על ילדה קרגית שנלקחה ממשפחתה והוקדשה ככוהנת הגדולה של "אלה חסרי השם" על האי של אטואן. השם האמיתי שלה הוא טֵנַר אך כאשר היא מגיעה לאי אטואן היא עוברת טקס מיוחד, בו נלקח ממנה שמה באופן סמלי והיא הופכת ל"ארהה" (זו שאכלוה). כשהיא הופכת בצורה רשמית למשרתת האלים. בגיל שש, ניתנת לה הסמכות הגבוהה לראשונה.
הילדות של ארהה היא ניגוד בין רדיפת הרפתקאות קלילה ואפלה, לטקסים רשמיים. החבר האמיתי היחיד שלה הוא מָנָן, סריס שדואג לה. בהדרגה היא מקבלת תפקיד אנונימי משלה, להרגיש בבית במבוך תת-קרקעי חשוך, קברי אפונימוס, שם חסרי השם החזקים שוכנים, והיכן שאסירים נשלחים למוות אטי. ואכן, בעודה נעשית מודעת למריבות הפוליטיות בין הכוהנות המבוגרות ת'אר וקוסיל, הקברים הופכים למפלט בשבילה - היא היחידה שיכולה לשוטט בהם. כאשר ת'אר מתה, ארהה הופכת מבודדת יותר ויותר, מפני שאף שהיא בעלת כוח, ת'אר הייתה הוגנת איתה. עכשיו נשארו רק ארהה וקוסיל, שבזה לארהה, והפולחן הוא תחת שלטונה של קוסיל.
השגרה המרדימה בעולמה של ארהה מופרת באופן דרמטי על ידי הגעתו של גד, הגיבור של הספר הקוסם מארץ ים, כאשר היא בת חמש עשרה. הוא מגיע לקברים על מנת למצוא את החצי האבוד של הטבעת של ארת'-אקבה, קמע קסום שהכרחי לשלום בארץ ים, שנשברה לפני מאות שנים (המחצית השנייה הגיע לידיו, אם כי נדרש דרקון כדי שגד יבין מהי מחצית הטבעת באמת). ארהה מוצאת אותו משוטט, אבוד בתוך מבוך קסום, והיא מניחה לו מלכודות מתחת לאדמה כדי להעניש את מה שהיא רואה כחילול הקודש. היא מתלבטת, האם היא צריכה להרוג אותו. אף על פי הבדידות שלה, היא נמשכת אליו ואל סיפוריו על העולם החיצון. ארהה חסה על חייו של גד, שומרת אותו אסיר הקברים ומביאה לו מזון ומים. עם זאת, היא אינה מסוגלת לשמור על כך בסוד לנצח, ועל קוסיל הכוהנת לדעת על קיומו של גד. ארהה לכודה בהבטחה כי גד יהיה קרבן לאלה שאין להם שם. היא מבינה שהיא אינה יכולה להמשיך עם הרג גד ומורה למנן לחפור קבר תת-קרקעי לשווא, בעוד היא לוקחת את גד למסתור באוצר הקברים שבו רק היא רשאית ללכת.
במשך הזמן, היחסים בין ארהה לבין קוסיל מתדרדרים עד לנקודת אל-חזור ויש להן נפילה ציבורית מול כוהנות הכפופות להן. קוסיל אומרת בגלוי לארהה שאף אחד כבר אינו מאמין באלה שאין להם שם וכי ארהה היא רק בובה חסרת אונים. הכוח האמיתי נמצא איתה, קוסיל, ככוהנת של האל-מלך. ארהה מקללת אותה בתגובה בשם אלה שאין להם שם. בו בזמן, גד האסיר מגלה את מה שהוא בא למצוא - את החצי השני של הטבעת של ארת'-אקבה. הוא מתחנן בפני ארהה לנטוש את תפקידה ככוהנת ולברוח עמו מן הקברים. ארהה בוחרת בסופו של דבר לעזור לגד. היא מבינה כי אלה שאין להם שם מבקשים שתשרת אותם, אך אינם יוצרים ואינם נותנים לה שום דבר בתמורה. גד חייב להשתמש בכוחו על עצמו כדי להסתתר מאלה שאין להם שם, כי הם יהרגו אותו אם יזהו את נוכחותו. ארהה מבינה שאין לה עתיד בתפקידה ככוהנת, וחוזרת לקרוא לעצמה טנר, השם המקורי שלה. היא מסייעת לגד לברוח מן הקברים עם החצי השני של הטבעת, ואף משתחררת מן הכהונה. גד מביא אותה בחזרה להבנור ביחד עמו, שם הם מצליחים לאחד את הטבעת של ארת'-אקבה ונפתח עידן חדש של שלום בארץ ים.
מאחורי הספר
באפילוג שכתבה לה-גווין להוצאה המחודשת של הספר ב-2001, ציינה כי מלכתחילה בעת שכתבה את 'הקוסם מארץ ים', שקודם כרונולוגית ועלילתית לעלילת הקברים של אטואן, לא התכוונה לכתוב לו ספר המשך או סדרה - זאת על אף שהספר כולל רמזים על עתידו של גד הקוסם, ובכללם מוזכר גם הסיפור כיצד קיבל גד את מחצית הטבעת של ארת' אקבה משני אנשים זקנים שחיו לבדם על אי בודד בלב ים, אליו הגיע במסעו - ונרמז כי את סיפורה השלם של הטבעת למד מאוחר יותר במסעו לקברים של אטואן. לדבריה, ההשראה לספר באה לה מטיול משפחתי לדרום-מזרח אורגון שם נחשפה לנוף המדברי שהשפיע עליה.
לה-גווין החליטה שגיבורת הספר תהיה ילדה, וזוהי הגיבורה-אישה הראשונה שלה בספריה. לדבריה, כשכתבה את הספר ב-1961 לא הכירה לדבריה גיבורות נשיות בסיפורי הרפתקאות מלבד בספריהם של טורקוואטו טאסו ולודוביקו אריוסטו מימי הרנסאנס. נדרש מצידה דמיון רב על מנת לכתוב על דמות ילדה שניתן או הוטל עליה לשאת כוח רב - ומכיוון שכתבה על נשים, אשר במרבית התרבויות הודרו ממוקדי הכוח, חשבה שיהיה זה נכון להציב את הדמות בסיטואציה שתגרום לה לבחון מחדש את טבעו וערכו של הכוח עצמו.
בן שמואל
{{פירושונים|
הקברים של אטואן
מאחורי הספר
בעוד שבספרה הראשון רודף גד אחר הכוח, עד כדי כך שגאוותו וכוחו מכשילים אותו - על טנר הכוח דווקא נכפה. היא אמנם העניקה לטנר בספרה שליטה על בני אדם ותפקיד נישא, אולם הותירה את הדמות במסגרת שבה מרחב הבחירה שלה מוגבל ביותר, והיא כמעט כלואה בתפקידה, בדומה למצבן של נשים בכלל בחברה - כחלק מתפיסת עולמה על פיה תפקיד הפנטזיה הוא בין היתר לשקף את המציאות. הכוחות הקדומים, חסרי השם, שטהר נדרשת לשרת מוצגים ככוחות מסתוריים, מאיימים ועם זאת בלתי-פעילים - בקריאה לאחור, כ-40 שנה לאחר כתיבת הספר, ציינה לה-גווין כי דימויים אלו מתחברים לתפיסה הפטריאכלית של מהות האישה, וציינה כי הריסתם בסוף הספר מייצגת אולי את רצונה בהריסת סדר חברתי זה.
בן שמואל
ראו גם
}}
הקברים של אטואן
מאחורי הספר
לדבריה רבים הצביעו על כך שטנר אינה יכולה להשתחרר מכלאה עד שהיא חוברת לקוסם גד שהופך לאסיר שלה, כהוכחה לכך שנשים תלויות בגברים על מנת להגשים את ייעודן. לדבריה, על אף שייתכן והוגות פמיניסטיות היו מעדיפות שדמותה של טנר תשחרר עצמה בלא צורך בקוסם הגבר, היא התקשתה לדמיין עלילה שכזו - משום ש'לבה אמר לה שאף אחד מהמגדרים לא יוכל להרחיק לכת בלא האחר', ושהמסע המשותף של הדמויות הוא גם מסע לגילוי רגש האמון והיכולת להישען על האחר. את נושא היחסים המגדריים ויחסי הכוח, חוקרת לה-גווין פעם נוספת דרך יחסיהם של טנר וגד בספר הרביעי בסדרה 'טהאנו', שנכתב כ-20 שנה לאחר הטרילוגיה.
קישורים חיצוניים
Övärlden
יחסי ארצות הברית–יפן
היחסים בין יפן לארצות הברית (日 米 関係) החלו בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם משלחות דיפלומטיות מגובות בכוח של קברניטי הספינות האמריקאיות, ג'יימס גלין ומת'יו פרי לשוגונות טוקוגאווה. המדינות שמרו על יחסים ידידותיים לאחר מכן ובעשורים הראשונים של המאה העשרים. המתיחות בין המדינות גברה בשנות ה-30, כאשר פעולות יפניות במהלך מלחמת סין–יפן השנייה גרמו לארצות הברית להטיל סנקציות קשות על יפן. המתיחות הובילה למתקפת הפתע היפנית נגד בסיס חיל הים האמריקני פרל הארבור, אשר היוותה את פתיחת המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה. ארצות הברית ובעלות בריתה הביסו בסופו של דבר את יפן, והמלחמה הסתיימה בהטלת פצצות האטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי. יפן נכנעה, והייתה נתונה לשבע שנים של כיבוש צבאי על ידי ארצות הברית, שבמהלכו סייעו הכובשים האמריקאים לבנייה מחדש של המדינה וביצעו רפורמות פוליטיות וכלכליות נרחבות במטרה להפוך את יפן לדמוקרטיה ולכוח כנגד הקומוניזם. לאחר סיום הכיבוש, שוב שגשגו יחסי המדינות. כריתת בריתות בנושא הצבאי, וחילופי הטכנולוגיה והתרבות יצרו שיתוף פעולה והתקרבות בין המדינות וכן לשגשוג של המסחר בין המדינות.
החל מסוף המאה ה-20 ואילך, ארצות הברית ויפן מקיימות קשרים פוליטיים, כלכליים וצבאיים יציבים וקרובים. ארצות הברית רואה ביפן את אחת מבעלות בריתה ושותפותיה הקרובות. יפן היא אחת המדינות הפרו-אמריקאיות ביותר בעולם, כאשר 85% מהתושבים היפנים רואים את ארצות הברית בחיוב ו-87% צופים באמריקאים באורח חיובי ב-2011, 73% צופים באמריקנים בחיוב ו-69% רואים את ארצות הברית בחיוב ב-2013. רוב האמריקנים תופסים את יפן באופן חיובי, כאשר 81% צופים ביפן לטובה בשנת 2013, התפיסה החיובית ביותר ליפן בעולם, אחרי אינדונזיה.
הקומודור פרי
ב-1852, הקומודור אמריקני, מת'יו ס. פרי, יצא מנורפוק, וירג'יניה, ליפן, בפיקוד על שייטת ספינות קיטור שחורות לנהל משא ומתן על הסכם סחר עם יפן. הוא הגיע עם ארבע ספינות, מיסיסיפי, פלימאות', סאראטוגה וסוסקהאנה, לנמל אורגה ליד אדו (כיום טוקיו) ב-8 ביולי 1853, ונפגש עם נציגי שוגונות טוקוגאווה. הם הורו לו להמשיך לנגסאקי, שם חוקי הסאקוקו כבר אפשרו להולנדים סחר מוגבל עם יפן. פרי סירב לעזוב, ודרש להציג מכתב מהנשיא מילרד פילמור. יפן סלדה במשך מאות שנים מהקידמה המערבית, שכללה גם פיתוחים טכנולוגים מודרניים, והצבא היפני לא היה יכול לעמוד בפני ספינותיו של פרי; "ספינות שחורות" אלה יהפכו מאוחר יותר לסמל של איום של הטכנולוגיה המערבית ביפן. פרי חזר במרץ 1854 עם שתי ספינות, ומצא כי הנציגים הכינו חוזה המכיל כמעט את כל הדרישות במכתב של פילמור; פרי חתם על הסכם השלום בין ארצות הברית ליפן ב-31 במרץ 1854, ועזב.
שגרירות יפנית לארצות הברית
שבע שנים לאחר מכן, ב־19 בינואר 1860, שלח השוגון את קאנרין מארו בראש משלחת שיצאה אל ארצות הברית, מתוך כוונה להציג את שליטתה של יפן בטכניקות ניווט והנדסה ימית. המשלחת כללה את קטסו קאישו כקפטן הספינה, נקהמה מניירו ופוקוזאווה יוקיצ'י, והיא יצאה אל סן פרנסיסקו ומשם המשיכה בספינות אמריקאיות דרך פנמה אל וושינגטון הבירה.
היעד הרשמי של המשלחת היפנית היה לשלוח את השגרירות הראשונה שלה לארצות הברית ולאשר את האמנה החדשה שמסדירה קשרי ידידות, מסחר וניווט בין שתי הממשלות. נציגי קאנרין מארו ניסו לשנות חלק מהסעיפים הלא שוויוניים בחוזים של פרי, אך ללא הצלחה.
השגריר הראשון של ארצות הברית היה טאונסנד האריס, שהיה נוכח ביפן משנת 1856 עד 1862, אך לא הורשה להציג את תעודותיו לשוגון עד שנת 1858. ממשיכו, רוברט ה. פרוין, היה פוליטיקאי מניו יורק, והיה ידיד קרוב ובעל ברית של מזכיר המדינה ויליאם הנרי סיוורד. פרוין שירת בין השנים 1862 ו-1865, וניהל משא ומתן מוצלח, שלווה בעימות האלים של הפצצת שימונוסקי.
משנת 1865 ועד 1914
בסוף המאה ה-19 פיתוחם של מטעי הסוכר בממלכת הוואי הובילה להגירה של מספר רב של יפנים. הוואי הפכה לחלק מארצות הברית בשנת 1898, והיפנים היוו את המרכיב הגדול ביותר באוכלוסייה כבר מאז.
היו מספר חיכוכים על השליטה בהוואי ובפיליפינים. שתי המדינות שיתפו פעולה עם המעצמות האירופיות בדיכוי מרד הבוקסרים בסין בשנת 1900, אך ארצות הברית הייתה מוטרדת יותר ויותר מהתכחשותה של יפן למדיניות הדלת הפתוחה שתבטיח שכל המדינות יוכלו לעשות עסקים עם סין באופן שווה. הנשיא תיאודור רוזוולט מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן על סיום המלחמה בין רוסיה ליפן בשנים 6–1905.
הסנטימנט האנטי-יפני (במיוחד בחוף המערבי) חיזק את היחסים בעידן של 1907-24. וושינגטון לא רצתה להכעיס את יפן על ידי העברת חקיקה שתעלה על ההגירה היפנית לארצות הברית, כפי שנעשה על ההגירה הסינית. תחת זאת, נחתם הסכם הלא רשמי "ההסכם הג'נטלמני" (1907-8) בין ארצות הברית ליפן, שלפיו ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית. ההסכם אסר על הגירה של פועלים יפניים לארצות הברית או להוואי, וביטל את סדר ההפרדה של מועצת בית הספר בסן פרנסיסקו בקליפורניה, שהשפיל והרגיז את היפנים. ההסכמים נשארו בתוקף עד 1924, כאשר הקונגרס אסר על כל ההגירה מיפן.
צ'ארלס ניו מסכם שמדיניותו של רוזוולט הייתה הצלחה: בשנת 1912 שלחו תושבי יפן 3,020 עצי דובדבן לארצות הברית כמתנת ידידות. הגברת הראשונה של ארצות הברית, הלן הרון טאפט, והוויסקונטה צ'ינדה, אשת השגריר היפני, שתלה את שני עצי הדובדבן הראשונים על הגדה הצפונית של אגן הגאות. שני עצים מקוריים אלה עדיין עומדים היום בקצה הדרומי של רחוב 17. פועלים נטעו את שארית העצים סביב אגן הגאות והשפל בפארק הפוטומק המזרחי.
המיסיונרים הפרוטסטנטים האמריקאים היו פעילים מאוד ביפן, אף על פי שביצעו מספר מועט של המרות דת. אולם, הם הקימו ארגונים כגון אוניברסיטאות וקבוצות אזרחיות. ההיסטוריון ג'ון דוידן טוען כי המיסיונרים האמריקנים האוונגליסטים של ימק"א קשרו את הפרוטסטאנטיות עם הלאומיות, ואף רמזו שהאמריקאים הם העם הנבחר של אלוהים. הם רצו ממיר לבחור "ישוע על יפן". הנוצרים ביפן, אם כי מיעוטים קטנים, קיימו זיקה חזקה למסורת "הבושידו" העתיקה של האתיקה הלוחמת, שעסקה ביסוד הלאומיות היפנית.
מלחמת העולם הראשונה 1920
שתי המדינות לצד בעלות הברית. צבא יפן השתלט על בסיסים גרמניים בסין ובאוקיינוס השקט, ובשנת 1919 קיבלה אישור אמריקאי שניתן לה המנדט של החבר הלאומים על האיים הגרמניים מצפון לקו המשווה, כאשר אוסטרליה קיבלה את השאר. ארצות הברית לא רצתה אף מנדט.
עם זאת, היה סכסוך חריף בין יפן מצד אחד לבין סין, בריטניה וארצות הברית על עשרים ואחת הדרישות של יפן שנעשו על סין בשנת 1915. דרישות אלה אילצו את סין להכיר בחזקתה של יפן באחזקות הגרמניות לשעבר ובדומיננטיות הכלכלית שלה במנצ'וריה, והיה לה פוטנציאל להפוך את סין למדינת בובה. וושינגטון ביטאה תגובות שליליות חריפות לדחייתה של יפן את מדיניות הדלת הפתוחה. בהודעת שהוציא מזכיר המדינה ויליאם ג'נינגס ברייאן ב-13 במרץ 1915, ארצות הברית, תוך שאישרה את "האינטרסים המיוחדים" של יפן במנצ'וריה, מונגוליה ושאנדונג, הביעה דאגה מפני הפרות נוספות לריבונות הסינית.
הנשיא וילסון נלחם נחרצות נגד דרישות יפן בפריז ב-1919, אך הוא הפסיד משום שבריטניה וצרפת תמכו ביפן. בסין נוצר זעם רב, והסנטימנט האנטי-יפני הסלים. ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית אישרה הסתייגות מחוזה ורסאי, "למסור את שאנדונג לסין", אך וילסון אמר לתומכיו בסנאט להצביע נגד כל הסתייגות מהותית. ב-1922 ארה " ב בתיווך פתרון של שאנדונג בעיה. סין קיבלה ריבונות נומינלית על כל שאנדונג, כולל האחזקות הגרמניות לשעבר, בעוד שבפועל נמשכה הדומיננטיות הכלכלית של יפן.
יפן וארצות הברית הסכימו על תנאי המגבלות הימיות בוועידת וושינגטון ב-1921, כאשר היחס של חיל הים הוא 5-5-3 עבור ארצות הברית, בריטניה ויפן. המתחים התעוררו עם חוק ההגירה האמריקני משנת 1924 שאסר על הגירה נוספת מיפן.
1937-1941
היחסים בין יפן לארצות הברית הפכו מתוחים יותר ויותר לאחר תקרית מאנצ'וריאן / מוקדן ובעקבותיה התרחשה תקיפה צבאית של הצבא היפני על חלק ניכר מסין בשנים 1937–1939. הזעם האמריקאי התמקד בהתקפה היפנית על סירת-הנשק האמריקנית "פנאי" במימי סין בסוף שנת 1937 (יפן התנצלה), ובזוועות של הטבח בננקינג בעת ובעונה אחת. ארצות הברית החזיקה בחיל רב עוצמה באוקיינוס השקט, והוא פעל בשיתוף פעולה הדוק עם הבריטים ועם ממשלות הולנד. כאשר התקיפה יפן את אינדוצ'ינה (כיום וייטנאם) בשנים 1940–1941, ארצות הברית, יחד עם אוסטרליה, בריטניה והממשלה ההולנדית בגלות, החרימה את יפן באמצעות אמברגו מסחרי. הם חתכו 90% מאספקת הנפט ביפן, ויפן נאלצה לסגת מסין או לצאת למלחמה עם ארצות הברית ובריטניה, וכן בסין כדי לקבל את הנפט.
על פי הסכם וושינגטון הימי של 1922 והסכם הצי הימי, הצי האמריקני היה שווה לצבא היפני בשיעור של 10 : 6. עם זאת, מאז 1934, היפנים סיימו את מדיניות פירוק הנשק שלהם ואפשרו את מדיניות החימוש מחדש ללא מגבלות. הממשלה בטוקיו עודכנה היטב בנושא חולשתה הצבאית באוקיינוס השקט ביחס לצי האמריקני. הגורם החשוב ביותר בהתאמת המדיניות הצבאית שלהם היה הצורך של יפן להשתלט על בארות נפט בריטיות והולנדיות.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, צבא יפן הזדקק לייבוא נפט למטוסים ולספינות מלחמה. זה היה תלוי ב-90% על היבוא, כאשר 80% ממנו מגיע מארצות הברית. יתר על כן, הרוב המכריע של ייבוא הנפט כוון כלפי הצי והצבא. אמריקה התנגדה למדיניות ההתפשטות של טוקיו בסין ובאינדוצ'ינה וב-1940–1941 החליטה להפסיק את אספקת הנפט ששימשה את יפן להרחבת כוחות צבא נגד בעלות הברית האמריקנית. ב - 26 ביולי 1940 חוקקה ממשלת ארצות הברית את חוק הפיקוח על הייצוא, אשר קיצץ את ייצוא הנפט, הברזל והפלדה ליפן. מדיניות ההכלה הזאת נתפסה על ידי וושינגטון כאזהרה ליפן שכל התרחבות צבאית נוספת תביא לעיצומים נוספים. עם זאת, טוקיו ראתה את זה בתור מצור כדי להתמודד עם הצבא היפני והכוח הכלכלי. לפיכך, עד שארצות הברית כפתה את חוק הייצוא, יפן החזיקה בכ-54 מיליון חביות נפט. וושינגטון הטילה אמברגו נפט מלא שהוטל על יפן ביולי 1941.
בדרך למלחמה: 1937-1941
יפן כבשה את כל מנצ'וריה ואת רוב חופי סין עד 1939, אך בעלות הברית סירבו להכיר בכיבושים והגבירו את מחויבותם. הנשיא פרנקלין רוזוולט סיפק לטייסים אמריקנים ולצוותי הקרקע להקים חיל אוויר סיני אגרסיבי המכונה "הנמרים המעופפים", שיגן לא רק על כוח האוויר היפני, אלא גם יתחיל להפציץ את האיים היפנים. הבדלנות שאפיינה את האופוזיציה החזקה של אמריקנים רבים למלחמה באירופה לא חלה על אסיה. ליפן לא היו ידידים בארצות הברית, לא בבריטניה ולא בהולנד. ארצות הברית עדיין לא הכריזה מלחמה על גרמניה, אך היא שיתפה פעולה עם בריטניה והולנד בקשר לאיום היפני. ארצות הברית החלה להעביר את המפציצים החדשים שלה מסוג B-17 לבסיסים בפיליפינים, גם בטווח של ערים יפניות. המטרה הייתה הרתעה של כל ההתקפות היפניות מדרום. יתר על כן, תוכניות היו בשלבים כדי לשלוח את חיל האוויר האמריקני לסין, שם טייסים אמריקאים במדים סיניים טסים במטוסים אמריקאים, התכוננו להפציץ ערים יפניות הרבה לפני פרל הארבור. בריטניה, אם כי הבינה שהיא לא יכולה להגן על הונג קונג, הייתה בטוחה ביכולתה להגן על הבסיס העיקרי שלה בסינגפור ובחצי האי המלאי. עם פרוץ המלחמה בדצמבר 1941 הועברו החיילים האוסטרלים לסינגפור, שבועות לפני כניעת סינגפור, וכל הכוחות האוסטרליים והבריטיים נשלחו למחנות שבויים.
ההחלטות בטוקיו נשלטו על ידי הצבא, ולאחר מכן אושרו אוטומטית על ידי הקיסר הירוהיטו; גם לחיל הים היה קול. אולם, הממשלה האזרחית והדיפלומטים התעלמו מכך במידה רבה. הצבא ראה את כיבוש סין כמשימתו העיקרית, אך פעולות במנצ'וריה יצרו גבול ארוך עם ברית המועצות. עימותים צבאיים לא רשמיים בקנה מידה גדול עם הכוחות הסובייטיים בנומונהן בקיץ 1939 הוכיחו שלסובייטים יש עליונות צבאית מכריעה. על אף שזה יסייע למלחמה של גרמניה נגד רוסיה אחרי יוני 1941, הצבא היפני סירב ללכת צפונה. היפנים הבינו את הצורך הדחוף בנפט, שיותר מ-90% מהם סופקו על ידי ארצות הברית, בריטניה והולנד. מנקודת מבטו של הצבא, אספקת דלק מאובטחת הייתה חיונית למטוסי הקרב, הטנקים והמשאיות, ספינות המלחמה ומטוסי הקרב של חיל הים. הפתרון היה לשלוח את הצי לדרום, להשתלט על שדות הנפט באזור איי הודו המזרחית, ובמושבות בריטיות בקרבת מקום. מספר אדמירלים ואזרחים רבים אחרים, ביניהם ראש הממשלה פומימרו קונואה, האמינו שמלחמה עם ארצות הברית תסתיים בתבוסה. בעוד האדמירלים היו מפוקפקים לגבי יכולתם ארוכת הטווח להתעמת עם הצי האמריקני והבריטי, הם קיוו שמכת 'נוק-אאוט' שתשמיד את הצי האמריקני בפרל הארבור תביא את האויב לשולחן המשא ומתן עבור תוצאה חיובית. דיפלומטים יפנים נשלחו לוושינגטון בקיץ 1941 כדי לנהל משא ומתן ברמה גבוהה. עם זאת, הם לא דיברו על הנהגת הצבא שקיבלה את ההחלטות. בתחילת אוקטובר הבינו שני הצדדים כי לא ניתן יהיה לפשר בין מחויבותה של יפן לכבוש את סין לבין מחויבותה של אמריקה להגן על סין. הממשל האזרחי של יפן נפל והצבא תחת הגנרל טוג'ו השתלט על המלחמה.
מלחמת העולם השנייה
יפן תקפה את בסיס חיל הים האמריקאי בפרל הארבור, הוואי, ב-7 בדצמבר 1941. בתגובה הכריזה ארצות הברית על מלחמה ביפן. בעלי הברית של יפן, כולל גרמניה הנאצית, הכריזו מלחמה על ארצות הברית ימים לאחר המתקפה, והכניסו את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה. הסכסוך היה מריר, וסומן על ידי זוועות כגון הוצאות להורג ועינויים של שבויי המלחמה האמריקאים על ידי הצבא היפני הקיסרי וחילול של גופות יפניות מתות. האסטרטגיה הייתה מוצלחת במידה ניכרת ככוחן של בעלות הברית, שהשתלטו בהדרגה על שטחים ועברו לאיים הדוממים, תוך פלישות מאסיביות החל מסתיו 1945. ההתנגדות היפנית נותרה בעיצומה. המלחמה הפסיפית נמשכה עד 1 בספטמבר 1945, כאשר יפן נכנעה בתגובה לפיצוצים האטומיים של הירושימה ונגסקי - בין המעשים השנויים במחלוקת בהיסטוריה הצבאית - לבין כניסת הסובייטים לזירת המלחמה באסיה לאחר כניעת גרמניה.
המסמך הכניעה היפני הרשמי נחתם ב-2 בספטמבר, וארצות הברית כבשה את יפן בשלמותה.
תקופת הכיבוש לאחר מלחמת העולם השנייה
בסוף מלחמת העולם השנייה נכבשה יפן על ידי מעצמות הברית, בהנהגת ארצות הברית ובסיוע מאוסטרליה, בריטניה וניו זילנד. זו הייתה הפעם הראשונה מאז האיחוד של יפן כי העם נכבש על ידי כוח זר. חוזה סן פרנסיסקו, שנחתם ב-8 בספטמבר 1951, סימן את סוף הכיבוש של בעלות הברית, וכאשר הוא נכנס לתוקף ב-28 באפריל 1952, הייתה יפן שוב מדינה עצמאית, ובת ברית של ארצות הברית.
שנות ה-50: אחרי הכיבוש
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, יחסי יפן עם ארצות הברית הושבו על בסיס שוויוני בפעם הראשונה בסיום הכיבוש בידי כוחות בעלות הברית באפריל 1952. שוויון זה, שבסיסו המשפטי נקבע בהסכם השלום שנחתם על ידי ארבעים ושמונה מדינות בעלות הברית ויפן, היה בתחילה נומינלי. מאזן התשלומים היפני עם ארצות הברית הושג ב-1954, בעיקר כתוצאה מהוצאות הסיוע הצבאי של ארצות הברית ביפן.
הממשלה נאלצה לאזן את הלחץ השמאלי שתומך בניתוק מארצות הברית, לכאורה, "נגד המציאות" של הצורך בהגנה צבאית. בהכרת הרצון העממי לשובם של איי ריוקיו ואיי בונין (הידוע גם בשם איי אוגסאוורה), ארצות הברית כבר ב-1953 ויתרה על שליטתה בקבוצת האיים בקצה הצפוני של איי ריוקיו. אולם, ארצות הברית לא התחייבה להחזיר את אוקינאווה, שהייתה אז תחת הממשל הצבאי של ארצות הברית לתקופה בלתי מוגבלת כפי שנקבע בסעיף 3 בחוזה. התסיסה העממית הגיעה לשיאה בהחלטה פה אחד שאומצה על ידי הדיאט ביוני 1956, וקראה להחזרת אוקינאווה ליפן.
1960: ברית צבאית והחזרת השטחים
על פי האמנה, שני הצדדים התחייבו לסייע זה לזה במקרה של התקפה מזוינת על שטחים תחת הממשל היפני.(עם זאת, הבינו שיפן אינה יכולה לבוא להגנת ארצות הברית משום שאסור על פי חוק לשלוח כוחות חמושים לחו"ל (סעיף 9). בפרט, החוקה אוסרת על החזקת "היבשה, הים וחיל האוויר". היא מבטאת גם את ויתורם של היפנים על "האיום או השימוש בכוח כאמצעי ליישוב סכסוכים בינלאומיים". בהתאם לכך, היפנים מתקשים לשלוח את כוחות ההגנה העצמית שלהם לחו"ל, אפילו למטרות שמירה על השלום). היקף האמנה החדשה לא כללה את איי ריוקיו, אך נקודה מצורפת הבהיר כי במקרה של התקפה מזוינת על האיים, שתי הממשלות יתייעצו וינקטו פעולה מתאימה. בניגוד להסכם הביטחון משנת 1952, נקבעה האמנה החדשה לתקופת כהונה של עשר שנים, ולאחר מכן ניתן היה לבטל אותה בהודעה שנתית של אחד הצדדים. האמנה כללה הוראות כלליות על המשך הפיתוח של שיתוף פעולה בינלאומי ועל שיפור שיתוף הפעולה הכלכלי בעתיד.
שתי המדינות עבדו מקרוב על מנת לקיים את הבטחת ארצות הברית, לפי סעיף 3 של החוזה, להחזיר את כל השטחים היפנים שנרכשו על ידי ארצות הברית במלחמה. ביוני 1968, החזירה ארצות הברית את איי בונין (כולל איוו ג'ימה) לשליטת הממשל היפני. ב-1969, סוגיית ההחזרה של אוקינאווה וקשרי הביטחון של יפן עם ארצות הברית הפכו למוקד של קמפיינים פוליטיים מפלגתיים. המצב נרגע במידה ניכרת כאשר ראש הממשלה סאטו איסקו ביקר בוושינגטון בנובמבר 1969, ובהודעה משותפת שנחתמה על ידו ועל יד הנשיא ריצ'רד ניקסון, נודע על הסכם ארצות הברית להחזיר את אוקינאווה ליפן ב-1972. ביוני 1971, לאחר שמונה עשר חודשים של משא ומתן, חתמו שתי המדינות על הסכם בדבר החזרת אוקינאווה ליפן ב-1972.
ההסכמה המוצקה של הממשלה היפנית והמתנדבת על הסכם הביטחון ויישוב שאלת החזרה של אוקינאווה פירושה ששתי סוגיות פוליטיות מרכזיות ביחסי יפן-ארצות הברית נפתרו, אך התעוררו בעיות חדשות. ביולי 1971 הופתעה הממשלה היפנית מהכרזתו הדרמטית של ניקסון על ביקורו הקרוב ברפובליקה העממית של סין. יפנים רבים נדהמו מכישלונה של ארצות-הברית להתייעץ מראש עם יפן לפני שיבצע שינוי יסודי במדיניות החוץ. בחודש שלאחר מכן הופתעה הממשלה לגלות כי ללא התייעצות מוקדמת הטילה ארצות הברית היטל של 10% על היבוא, החלטה שתעכב את הייצוא של יפן לארצות הברית. היחסים בין טוקיו לוושינגטון היו מתוחים עוד יותר מהמשבר המוניטרי, שעסק בהערכת היין היפני בדצמבר 1971.
אירועים אלה של 1971 סימנו את תחילתו של שלב חדש ביחסים, תקופה של הסתגלות למצב העולמי המשתנה, שלא היה נטול תקופות של מתיחות הן בתחום המדיני והן בתחום הכלכלי, אם כי הקשר הבסיסי נותר קרוב. הסוגיות הפוליטיות בין שתי המדינות היו בעיקרן ביטחוניות ונובעות ממאמציה של ארצות הברית לגרום ליפן לתרום יותר להגנתה ולביטחון האזורי. הסוגיות הכלכליות נבעו מהרחבת הסחר וגירעון התשלומים עם יפן, שהחלו ב-1965, כאשר יפן הפכה את חוסר האיזון שלה בסחר עם ארצות הברית, ובפעם הראשונה השיגה ייצוא עודף.
הוצאות צבאיות כבדות במלחמת קוריאה (1950 - 533) ומלחמת וייטנאם (1965 - 1973) סיפקו תמריץ גדול לכלכלת יפן.
1970: מלחמת וייטנאם ומשבר המזרח התיכון
נסיגת ארצות הברית מווייטנאם ב-1975 וסיומה של מלחמת וייטנאם הביאו לכך ששאלת תפקידה של יפן בביטחון מזרח אסיה ותרומתה להגנה עצמית הפכה לנושאים מרכזיים בדיאלוג בין שתי המדינות. חוסר שביעות הרצון של ארצות הברית ממאמצי ההגנה היפניים החל להתגבש ב-1975 כאשר שר ההגנה ג'יימס שלזינגר הציג בפומבי סטיגמות יפניות. ממשלת יפן, המוגבלת על ידי המגבלות החוקתיות ודעת הקהל הפציפיסטית, הגיבה באיטיות ללחצים להתעצמות מהירה יותר של כוחות ההגנה העצמית שלה (SDF). זהיא הגדילה בהתמדה את הוצאותיה התקציביות עבור הכוחות האלה, והראתה על נכונותה לשאת יותר ממחיר השמירה על הבסיסים הצבאיים של ארצות הברית ביפן. בשנת 1976 הקימו ארצות הברית ויפן רשמית ועדת משנה לשיתוף פעולה ביטחוני, במסגרת ועדה ביטחונית דו-צדדית שנקבעה לפי אמנת הביטחון משנת 1960. ועדת משנה זו, הכינה הנחיות חדשות לשיתוף פעולה ביטחוני ביפן וארצות הברית, שבמסגרתן נערכו מתכננים צבאיים של שתי המדינות וניהלה דיונים הקשורים לפעולה צבאית משותפת במקרה של התקפה מזוינת על יפן.
בחזית הכלכלית, ביקשה יפן להקל על החיכוכים המסחריים בכך שהסכימה לסידורי שיווק מסודרים, אשר הגבילה את היצוא על מוצרים שהזרמתם לארצות הברית יוצרת בעיות פוליטיות. ב-1977 נחתם הסכם שיווק מסודר המגביל את היצוא הטלוויזיוני היפני לארצות הברית, בעקבות דפוס מוקדם יותר של בעיית הטקסטיל. הייצוא של פלדה לארצות הברית צומצם אף הוא, אך הבעיות נמשכו, שכן סכסוכים התלקחו מעל ההגבלות של ארצות הברית על פיתוח יפני של מתקני עיבוד חוזר של דלק גרעיני, הגבלות יפניות על יבוא חקלאי מסוים, כגון בשר ותפוזים וליברליזציה של השקעות הון רכש ממשלתי בתוך יפן.
תחת הלחץ האמריקאי פעלה יפן לקראת אסטרטגיה ביטחונית מקיפה עם שיתוף פעולה הדוק יותר עם ארצות הברית על בסיס גומלין ואוטונומי יותר. מדיניות זו הועמדה לדין בנובמבר 1979, כאשר איראנים רדיקלים השתלטו על שגרירות ארצות הברית בטהראן, ונטלו בה 60 שבויים. יפן הגיבה בגינוי הפעולה כהפרה של החוק הבינלאומי. בד בבד, חברות מסחר יפניות וחברות נפט רכשו, לפי הדיווחים, נפט איראני שהפך לזמין כאשר ארצות הברית אסרה על ייבוא נפט מאיראן. 257/5000 פעולה זו הביאה ביקורת חריפה מצד ארצות הברית על "חוסר הרגישות" של ממשלת יפן לאפשר את רכישת הנפט והובילה להתנצלות יפנית ולהסכמה להשתתף בסנקציות נגד איראן, בשיתוף עם בעלות בריתה של ארצות הברית.
בעקבות אירוע זה, ממשלת יפן הקדישה תשומת לב רבה יותר לתמיכה במדיניות הבינלאומית של ארצות הברית שנועדה לשמור על היציבות ולקדם את השגשוג. יפן הייתה מהירה ויעילה בהכרזה על סנקציות נגד ברית המועצות בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979. בשנת 1981, בתגובה לבקשות ארצות הברית, היא קיבלה אחריות גדולה יותר להגנה על הים סביב יפן, התחייבה תמיכה גדולה יותר לכוחות ארצות הברית ביפן, והתעקשה בהתעצמות מתמדת של ה-SDF.