cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוסה קאייחון
קריירה
בסיום עונת 2019/2020, עזב את נאפולי לאחר שבע שנים במועדון. ב-5 באוקטובר 2020, קאייחון הצטרף לפיורנטינה. ב-10 באפריל 2022 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 2–3 על קבוצתו לשעבר, נאפולי.
אייל טרטצקי
אייל טרטצקי (נולד ב-13 בספטמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
לאחר כשנתיים כעוזר מאמן, פוטר טרטצקי מהקבוצה. בינואר 2015 הודיע על חזרה למשחק פעיל בקבוצת האוהדים הפועל רובי שפירא חיפה בליגה ג'. טרטצקי שיחק במדי הקבוצה עד תום העונה וסייע לה להעפיל לליגה ב'. בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת הוותיקים של המועדון בליגת הוותיקים.
חיננית (צמח)
חיננית (שם מדעי: Bellis) הוא סוג במשפחת המורכבים (Asteraceae או Compositae). צמח עשבוני נמוך, העלים פשוטים, עלי הכותרת לבנים והקרקפת צהובה. שלושה מינים גדלים בר בישראל:
קופת גמל
קופות גמל בישראל
בהתאם לחוק קופות הגמל, קופת גמל היא שם כולל לקבוצת מכשירי חיסכון לטווח בינוני או ארוך. עם המכשירים ניתן למנות קופת גמל לתגמולים, קרן השתלמות, קרן מחלה, פיצויים וקרן פנסיה. עם זאת, בציבור הרחב, המונח "קופת גמל" משמש לרוב רק לתיאור קופת גמל לתגמולים.
המפקיד בקופת הגמל מכונה "עמית", והוא יכול להיות חוסך עצמאי, המצטרף אל קופת הגמל בלי קשר לעבודתו, או עמית שכיר שתשלומיו לקופת הגמל מבוצעים בידי מעסיקו. מדינת ישראל מעודדת חיסכון בקופות גמל ומעניקה הקלות במס הכנסה על הפקדה בקופה: ניכוי ממס וזיכוי ממס לעובד על הפקדתו בקופה, ופטור ממס להפקדת המעביד (בגבולות תקרה הקבועה בחוק).
מבחינה משפטית, קופת גמל מתנהלת לפי דיני הנאמנות. קופת גמל היא מאגר נכסים, הנמצא בבעלותו של נאמן (החברה המנהלת) לטובת נהנים (העמיתים). לפיכך, לעמיתים יש זכות קניינית שביושר בנכסי הקופה. אם החברה המנהלת מגיעה למצב של חדלות פרעון, זכויות העמיתים כלפי נכסי הנאמנות קודמות לאלו של נושים אחרים של החברה המנהלת.
לכל קופת גמל יש תקנון, שהוא החוזה המחייב בין הקופה לבין העמיתים. זאת, בניגוד למשל לתוכניות ביטוח (כגון ביטוח מנהלים), בהן נכרת חוזה נפרד בין כל מבוטח לבין המבטח.
משיכת כספים מקופת גמל כפופה לתנאים שבשני מקורות:
כך, לדוגמה, כספים שהופקדו בקופת גמל לעצמאים לפני שנת 2006 ניתנים למשיכה במועד המוקדם מבין השניים: 15 שנה לאחר ההפקדה הראשונה בקופה, או גיל פרישה. כספים שהושקעו החל מ-1 בינואר 2006 ניתנים למשיכה החל מגיל 60 בלבד. ניתן למשוך כספים לפני המועדים הללו עם תשלום מס הכנסה של 35% על היתרה שצבר העמית. במשיכה הונית של כספים בגיל פרישה, הרווחים שנצברו פטורים ממס רווחי הון (בניגוד לתוכניות חיסכון אחרות, לגביהן חל מס של 25% על הרווח הריאלי).
רווחי הקופה נובעים מהשקעות המבוצעות על ידי החברה המנהלת. מן העמיתים גובה החברה המנהלת דמי ניהול, המחושבים על היתרה שנצברה לזכות העמית.
קופות הגמל מאפשרות השקעת כספי הקופה במגוון רחב של מסלולים לבחירת החוסך, ומאפשרות השקעה של עד 100% מהכספים בשוקי ההון השונים. מסלול נוסף שמציעות קופות הגמל הוא מסלול ה-IRA, המאפשר לחוסך לנהל את כספי הקופה באופן עצמאי, לקנות ולמכור ניירות ערך, וליהנות מהטבות מס משמעותיות ועמלות נמוכות.
עמית יכול לבחור להעביר את ניהול הנכסים, הצבורים למענו בקופת גמל של חברה מנהלת מסוימת, לחברה מנהלת אחרת, וזאת בכל עת שיבחר ומבלי למשוך את הכספים או להפסיק את ניהולם.
מתחילת 2008 ניתן להפקיד כספים בקופות גמל לקצבה לפי שני מסלולים:
קודם ל-2008 ניתן היה להפקיד כספים גם בקופות גמל הוניות. כספים אלו ניתן למשוך כסכום חד-פעמי, כאשר מתקיימים התנאים המתירים משיכה.
האצטדיון הלאומי (גאושיונג)
האצטדיון הלאומי (גאושיונג) (בסינית: 世運主場館, ידוע גם בשם אצטדיון משחקי העולם) הוא אצטדיון רב-תכליתי השוכן בעיר גאושיונג בטאיוואן. האצטדיון, שתוכנן על ידי האדריכל היפני טויו איטו, מכיל 40,000 מקומות ישיבה והוא האצטדיון הגדול ביותר בטאיוואן.
האצטדיון מעוצב בצורה ייחודית - הוא בנוי בצורה מעגלית הפתוחה בכיוון אחד ומקנה לאצטדיון מראה של דרקון. האצטדיון נבנה על פי עקרונות הבנייה הירוקה. כל חומרי הגלם ששימשו לבנייתו ניתנים למיחזור והוא אף האצטדיון הראשון בעולם המספק לעצמו את כל האנרגיה החשמלית הנדרשת להפעלתו מאור השמש בלבד. גג המבנה בנוי מרכיבים פוטו-וולטאים המפיקים אנרגיה סולארית המנוצלת לצורכי האצטדיון או נאגרת לשימוש מאוחר יותר. אנרגיה עודפת מועברת לרשת החשמל הארצית.
בניית האצטדיון החלה לאחר שהעיר גאושיונג נבחרה לארח את משחקי העולם, אירוע במתכונת האולימפיאדה הנערך אחת ל-4 שנים וכולל ענפי ספורט שאינם ענפים אולימפיים. הבנייה הושלמה בשנת 2009 ובחודש יולי באותה שנה שימש כאצטדיון המרכזי של משחקי העולם 2009. האצטדיון מיועד עבור משחקי רוגבי ותחרויות אתלטיקה וכן מארח משחקים של נבחרת טאיוואן בכדורגל.
Pawn (שפת תכנות)
Pawn (בעבר Small C) היא שפת תכנות המפותחת כקוד פתוח ומיועדת לשימוש כשפת תסריט להתאמה אישית של תוכניות. זו שפה חסרת טיפוסים שפותחה על בסיס שפת Small-C, ולה תחביר דומה לשל שפת C.
קוד בשפה מהודר ל P-Code, בדומה לשפת Java, ומורץ על ידי מכונה וירטואלית. ניתן להשתמש גם במפרש לצורך כך.
שפה זו היא השפה העיקרית, יחד עם C++ בשרתי Grand Theft Auto: San Andreas, ומשמשת בשרתי משחקים רבי-משתתפים נוספים כגון Counter-Strike.
מקור השם
השפה פותחה על בסיס שפת Small C, שבפני עצמה הייתה דומה מאוד לשפת C. עם זאת, השינויים שבוצעו בשפה, ובהם הסרת הטיפוסים והפיכת המצביעים להתייחסויות (references), היו מהותיים כל כך שלא היה טעם להשאיר את האות C בשם השפה, ולכן החליטו לקרוא לה פשוט Small. שכיחותה של המילה Small באינטרנט הפריעה לחפש מידע אודותיה, ולכן הוחלט לשנות את שמה, ולקרוא לה Pawn.
מבנה ותכונות
השפה תוכננה במטרה להקל על התאמה אישית של תוכניות (על ידי סקריפטים), ולא במטרה לכתוב תוכנות. בפרט, תמיכה במבני נתונים היא אחד מצדדיה החלשים של השפה. זאת כיוון שתוכניות בשפה אמורות לבצע מניפולציות על עצמים דרך התוכנה המארחת, ונמנעת מהן (במכוון) גישה ישירה למידע כלשהו. הדרך היחידה בה יכולות תוכניות בשפה לפעול על עצמים היא דרך קריאה לשגרות "ילידות", כלומר שגרות אותן מספקת התוכנה המארחת.
עיקר התכנון בשפה כיוון להעניק לה גמישות בתחום הקריאה לשגרות ופונקציות. השפה מאפשרת הגדרת ערך ברירת מחדל לכל ארגומנט, העברת משתני ערך ומשתני התייחסות, והעברת ארגומנטים על פי שמם או על פי מיקומם. השפה איננה תומכת בבדיקת טיפוסים, כי היא נטולת טיפוסים, אך יש לה מאפיין חלופי - "תיוג", המאפשר להגדיר רשימת תיוגים קבילים עבור ארגומנט.
השפה מאפשרת מספר תחבירים שונים, וכל מתכנת המשתמש בשפה יכול לבחור ביניהם תחביר לפי טעמו.
השפה משמשת גם כשפת תכנות עבור תוספת למשחק קאונטר סטרייק וכן לתוספת עבור משחקי סורס.
תוכנית שלום עולם
הקוד המשתמש להדפיס "Hello World" בשפת הPAWN ובשפת C דומה מאוד:
רשת השמיים רחבה
תקציר העלילה
אוטורי שיגרו בן ה-12 הוא הבן של שליט האוטורי, שיגמורי. כאשר בגיל 15, הוא וחברו נתפסים במיטה עם אחת המשרתות, אביו מזהיר אותו מפני הסכנה של ילדים לא חוקיים שיתחרו על ירושתו. אכן, 30 שנים קודם לכן, נולד לשגימורי ילד כזה עם בת האחווה, ומאז הוא חושש שהילד שלו יופיע שוב בחייו. הוא שולח את שיגורו לקבל הכשרה מידי מטסודה שינגן, כומר לוחם בטריאמה. במהלך המסע, שיגרו מתחיל לחשוב שאחד מבני בריתם של האוטורי, לורד נוגוצ'י, מתכנן לבגוד בהם, והוא חושש שמלחמה עם שבט טוהאן הוא בלתי נמנע. בעת האימונים, שיגרו מכה בראשו של מטסודה והוא נופל חסר הכרה. שיגרו רץ לחפש עזרה, ומוצא את קנג'י, חבר האחווה היודע בכינוי "השועל". קנג'י  שיודע להפוך עצמו לבלתי נראה, מסייע לשיגרו ונותן לו עשבי מרפא עבור מטסודה. כשזה מתעורר מעלפונו, הוא מזהיר את שיגרו שכשמדובר בבני האחווה, יכלו העשבים באותה מידה להיות רעילים.
במספר תקריות, המתחים מול שבט טוהאן גוברים. כששיגרו יוצא לגבול ארצם, הוא מגלה שם את בני הדת "הנסתרים", הנרדפים בשל אמונותיהם. הוא לומד שבני הטוהאן חוצים לתוך אדמות אוטורי כדי להתעמר ולענות את בני הנסתרים. בסיור באזור, שיגרו ואנשיו מגלים את לורד אידה סדאמו לכוד במערה. הם מצילים אותו, בתמורה להבטחתו לכבד את הגבולות בין הארצות. ואולם, אין הם בוטחים בו שיקיים את הבטחתו. אמו של שיגרו מארגנת נישואי שידוך בין שיגרו לינאגי מואה. אקאנה, שהיא פלגשו של שיגרו, מטילה קללה שגורמת למואה להגיב בטרור כששיגרו מתקרב אליה במטרה לממש את הנישואים. כשהמצב מסתבך עוד יותר, צעיר שביקש שאקאנה תברח איתו נהרג, וכל משפחתו נידונה גם היא למוות. אקאנה, בניסיון להצילם, מסכימה לרגל על שיגרו לטובת דודיו.
בתורו, שיגרו ממשיך במאמציו לכרות בריתות עם שבטים שכנים כדי להתכונן למלחמה שהוא מאמין שתבוא מול שבט טוהאן. בת האחווה מוטו שיזוקה מסדרת לו מפגש עם אראי דאיצ'י, מצביא שהוא גם המאהב שלה. דאיצ'י לא מסכים לברית המוצעת, ומנצל את שיזוקה במזימותיו לצבור כוח באופן שמסמן תבוסה ודאית לאוטורי. כששיגורו חוזר לטריאמה, הוא פוגש את מארויאמה נאומי, מנהיגת שבט בה השלטון עובר בירושה דרך הנשים, השבט היחיד בקיסרות שנוהג כך. שיגרו וליידי מארויאמה כורתים ברית. היא גם מגלה לו שהנסתרים בארצה הם תחת הגנתה.
שיגרו חוזר להאגי ומשכנע את שגימורי לשלוח משם את דודיו הבלתי אמינים, אך אלה מצליחים לדחות את יציאתם עד שהחורף מונע את המסע. כשמגיע האביב הם עוזבים בשמחה, ואומרים לאקאנה שזה לא יהיה לזמן רב. כצפוי, פורצת מלחמה בין טוהאן לאוטורי. האוטורי נבגדים על ידי הכוחות שלהם: בני הקיטאנו מסרבים להילחם ברגע הגורלי בו כוחות הטוהאן עוברים על פניהם, ובני הנוגוצ'י תוקפים את האוטורי בגלוי. אביו של שיגרו, שיגמורי, נופל בקרב. מובס, שיגרו נסוג ומגיע לשפת נחל, שם הוא מתכונן ליטול את חייו. אך השועל (קנג'י), מוצא אותו שם, ומוסר לו את "ג'אטו", החרב של אביו, שנמצאו ליד גופתו בשדה הקרב. שיגרו זוכר שהו נדר נדר לאביו שישמור על חרבו, ומבין שעליו לשרוד. הוא הולך עם קנג'י לכפר הסודי של האחווה כדי להחלים שם. יחסי אמון מתפתחים בינו לבין קנג'י.
כששיגורו חוזר להאגי, הוא מבין שהתנאים השתנו: דודיו מונו בינתיים לעוצרים, אקאנה התאבדה, אביו נהרג, וכך גם רוב חבריו ויועציו. הדודים ניהלו משא ומתן עם אידה סדאמו, באמצעות לור קיטאנו, אשר כעת מחזיק בכוח חדש, ואינו חבר לשיגרו. שיגרו נאלץ לוותר על השלטון, ופורש לחיי הכפר עם אשתו מואה.
בדיוק כאשר המלחמה כבר בפתח, שיגרו שומע שיש בכפר של הנסתרים נער שחזותו כחזות בני האוטורי, אך הוא משבט הקיקוטה, מן האחווה. שיגרו יודע שכאשר אידה יכבוש את הכפר הוא יהרוג את הנער, ומאיץ דרכו להציל אותו, גם בתקווה שהוא ירש את כוחות שבטו, ויוכל להיות המתנקש שיסייע לו לנקום נקמתו. כשהוא מגיע לכפר הוא כבר נהרס, אך הנער טומאסו שרד. שיגרו לוקח אותו עמו הביתה, מאמץ אותו כאוטורי, ונותן לו שם חדש - טקאו.
סרייבו (קנטון)
קנטון סרייבו (בבוסנית: Kanton Sarajevo, בקרואטית: Kanton Sarajevo, בסרבית קירילית: Сарајевски кантон) הוא אחד מעשרת הקנטונים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, מחוז בבוסניה והרצגובינה. בירת המחוז היא העיר סרייבו, שהיא גם עיר הבירה של בוסניה והרצגובינה.
היסטוריה
ההיסטוריה של סרייבו מתוארכת לתקופות הנאוליתיות, בהן התרבות הבוטמירית הפכה את הריה וגבעותיה לביתם. בימי קדם, אזור הקנטון נכבש על ידי האילריאנים. השבט המקומי, הדייזיטים, שלט ברוב האזור. הם היו שבט עקשן ומלחמתי והשבט האילריאני האחרון שהתנגד לשלטון הרומי, שהגיע לבסוף ב-9 לספירה. תחת השלטון הרומאי הוקמו דרכים רבות באזור, ועיר חדשה, אשר כיום נמצאת תחת העיר המודרנית של איליצ'ה. במהלך ימי הביניים, אזור קנטון סרייבו היה חלק מרכזי וחשוב בממלכה הבוסנית. בימי הביניים קראו לאזור ורבוסנה (Vrhbosna).
ההתפתחות האמיתית של האזור הגיעה לאחר הכיבוש העות'מאני, כאשר האציל המוסלמי מסרייבו איסה-בג איסקוביץ' הקים את יסודות העיר המודרנית סרייבו, בין 1461 ל-1463. האזור צמח יחד עם העיר, שהפכה במהרה, אחרי איסטנבול, לעיר החשובה ביותר בבלקן. לאחר השלטון העות'מאני אוסטריה-הונגריה כבשה את בוסניה והרצגובינה, ועשתה תהליכי מודרניזציה לאזור. לאחר מכן, תחת השלטון היוגוסלבי, התרחשה התפתחות משמעותית של האזור, ששילשה את גודל האזור. בגלל מיקומה הגאוגרפי האידיאלי בין ההרים, נבחרה סרייבו לארח את אולימפיאדת החורף ב-1984. חלק ניכר מההתקדמות של העיר קוזז על ידי מלחמות יוגוסלביה בראשית שנות התשעים.
קנטון סרייבו הייתה תוצאה של מלחמה זו, שנוצרה על ידי הסכמי וושינגטון בשנת 1994, וגבולות הקנטון הוגדרו על ידי הסכם דייטון בשנת 1995.
ממשלה
כמו כל קנטוני הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ראש קנטון סרייבו נקרא גם ראש ממשלה. ראש הממשלה הנוכחי הוא אדין פורטו (מאז 26 בדצמבר 2018). כמו רבים מהממשלות ברחבי העולם, לראש הממשלה יש קבינט העוזר לו למלא את תפקידו. בקנטון סרייבו יש גם משרדים, שירותים וסוכנויות המסייעים בניהול האזור.
הקנטון מחולק ל-9 עיריות. כולם מבוססים על ידי היישובים הגדולים באזורם, למעט סרייבו, שגודלה ומעמדה כעיר בירה מקנים לה ארבע עיריות נפרדות וממשלת עיר נפרדת משלה. ערים מרכזיות הנמצאות בעיריות עם אותו שם בבוסניה והרצגובינה (כגון איליצ'ה, אשר חלק מעיריית איליצ'ה) שממשלותיהן הן ממשלת העיר דה-פקטו, מכסות את העיר המרכזית והפרברים הגדולים.
כלכלה
סרייבו הוא האזור החזק ביותר מבחינה כלכלית בבוסניה והרצגובינה. העיר והקנטון מייצרים יותר מ־37% מהתמ"ג הבוסני-הרצגוביני. כלכלתו של קנטון סרייבו צומחת אט אט יותר, אם כי היא הוחלשה מאוד על ידי המצור על סרייבו, והיא עדיין חלשה יותר ממה שהייתה בעבר בתקופה היוגוסלבית. שיעור התעסוקה בבוסניה והרצגובינה הוא 45.5% רשמית; עם זאת, כלכלה אפורה עשויה להפחית את האבטלה בפועל בין 25-30%, כשבסרייבו שיעור האבטלה הרשמי הוא כ-15%.
תעשיות מרכזיות באזור כוללות תיירות, עיבוד מזון, ייצור כללי וייצור טכנולוגיה מדעית. בקנטון קיימות מספר חברות בוסניות מרכזיות כגון Bosnalijek ו- Bosna Bank International. באזור יש גם תאגידים זרים רבים, כמו קוקה קולה, בנק רייפייזן, בנק זירעת, רשת השידור אל ג'זירה, פולקסווגן, ותאגידים רבים אחרים.
דמוגרפיה
קנטון סרייבו מכיל את העיר סרייבו ואזור המטרופולין שלה. מכיוון שהעיר היא הגדולה ביותר בבוסניה והרצגובינה, היא גם אחת הקנטונים המאוכלסים ביותר בבוסניה והרצגובינה. על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2013, האוכלוסייה הכללית של קנטון סרייבו היא 413,593. 84% מהאוכלוסייה הם בוסניאקים אתניים, 4.2% קרואטים ו-3.2% סרבים.
צפיפות האוכלוסייה של קנטון סרייבו היא כ-350 איש לקמ"ר. 15.8% מאוכלוסיית קנטון הם בני נוער עד גיל 14, 67.8% הם בני 15 עד 64, וכ-16.4% מהאוכלוסייה מעל גיל 65.
מבין תשע העיריות, האוכלוסייה הגדולה נמצאת בנובי גראד, עם כ־125,626 תושבים, והאוכלוסייה הקטנה ביותר נמצאת בטרנובו, בה מתגוררים כ-2,850 תושבים בלבד.
עיריות
1-סרייבו מרכז, 2-חדג'יצ'י, 3-איליצה, 4-איליאש, 5-נובי גראד, 6-סרייבו החדשה, 7-סטארי גראד, 8-טרנובו, 9-ווגושצ'ה]] קנטון סרייבו מורכב מ-9 עיריות, מתוכן 4 קנטונים נמצאים בעיר סרייבו:
ג'ורג' הנרי בוטון
ג'ורג' הנרי בוטון (באנגלית: George Henry Boughton; 4 בדצמבר 1833 – 19 בינואר 1905 היה צייר, מאייר וסופר אנגלו-אמריקאי.
ביוגרפיה ועבודה
בוטון נולד בנוריץ' בנורפוק, אנגליה, בנו של האיכר ויליאם בוטון. המשפחה היגרה לארצות הברית בשנת 1835, והוא גדל באלבני, ניו יורק ושם החל את דרכו כאמן אוטודידקט. בשלב מוקדם הוא הושפע מאמני אסכולת נהר הדסון. בגיל 19 הוכר כצייר נוף ופתח את הסטודיו הראשון שלו בשנת 1852. בשנת 1853 רכש איגוד האמנות האמריקני את אחת מתמונותיו המוקדמות שמימנו שישה חודשים של לימוד אמנות באנגליה. הוא סיים את תקופת הכשרתו בסיור רישומים באזור האגמים, סקוטלנד ואירלנד.
לאחר שחזר לארצות הברית, בוטון הציג את עבודותיו בוושינגטון הבירה ובניו יורק, אך בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 החליט לעבור לאירופה. בין השנים 1859–1861 למד אמנות בצרפת בהנהגתו של פייר אדואר פרר (1819–1886) ואדוארד הריסון מיי (1824–1887).
בשנת 1861 בוטון פתח סטודיו בלונדון. אף על פי שהתגורר באנגליה, התמקד בנושאים של היסטוריה קולוניאלית אמריקאית מוקדמת. תמונות הנושא שלו, כמו הפוריטנים המוקדמים של ניו אינגלנד הולכים לכנסייה (1867), היו פופולריים במיוחד. "חזרתה של המייפלאואר" (שהוצגה בגלריה גופיל, ניו יורק בשנת 1871) זכתה לשבחים כ"תמונה שתחיה כל עוד זכרו של המייפלאוור עצמה יחזיק מעמד."
וינסנט ואן גוך, שהתגורר בלונדון בשנים 1873–1875, התרשם מאוד מציורו של בוטון "צליינים בדרך לקנטרברי". הוא נשא דרשה בהשראת הציור, וכתב על כך לאחיו תיאו. הציור של בוטון הוא חלק מאוסף מוזיאון ואן גוך באמסטרדם.
בוטון אייר את "המכתב של סקרלט" של נתניאל הות'ורן ואת שיריו של הנרי וודסוורת' לונגפלו. בשנת 1893 התפרסמה בלונדון המהדורה של "ריפ ואן וינקל וסליפי הולו" שכתב וושינגטון אירווינג עם 53 איורים מאת בוטון.
בוטון הציג באופן נרחב גם בבריטניה וגם בארצות הברית, ונבחר לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק בשנת 1871. הוא נבחר כחבר במכון המלכותי לציירים בצבעי מים, עמית של האקדמיה המלכותית לאמנויות (ARA) בשנת 1879, ואקדמאי מלכותי (RA) בשנת 1896. לאחר מותו של ג'ון קלקוט הורסלי, נבחר בוטון למנהל חברת האמנות והביטוח הכללי.
בין ציורי הנוף שלו, ישנם נופים של אנגליה ובריטני בצרפת. בשנת 1883 נסע להולנד. סיפורו המאויר של המסע פורסם במגזין "הרפרס" כ"אמן מטייל בהולנד", ופורסם בשנה לאחר מכן בלונדון כ- Sketching Rambles בהולנד.
נראה שבוטון נהנה מכתיבה: מאוחר יותר הוא השתתף בפרסום הספר "האמנות האנגלית בגלריות הציבוריות של לונדון" וסיפק את סקירת הביוגרפיה והעבודה של ג'ורג' מורלנד.
בשנת 1865 התחתן בוטון עם קתרין לואיז קולן (1845 – אחרי 1901), והייתה להם בת מאומצת, פירנצה. יחד עם ג'ון קלקוט הורסלי, הוא היה אחד מלקוחותיו הראשונים של האדריכל ריצ'רד נורמן שו שבנה בית למשפחתו על קמפדן היל בלונדון.
בוטון הושפע מיצירותיו של הצייר והמאייר הבריטי פרדריק ווקר (1840–1875). בשנות השבעים של המאה ה-19 הוא פגש בלונדון את ג'יימס אבוט מקניל ויסלר. בשנת 1878 שיבח אותם מבקר אמריקאי כ"אורות זורחים בעולם האמנות" של לונדון. בוטון פרסם זיכרונות חיים על ויסלר, ובמיוחד הזכיר את עבודתו על "חדר הטווס" המפורסם. בשנת 1877 ערך היכרות עם הנרי ג'יימס (1843–1916).
הסופרת ויולט האנט (1862–1942) ביססה את הרומנים שלה על פרשת האהבה המוקדם שלה עם בוטון. הרומן "כריסטינה צ'ארד" (1894) מאת רוזה קמפבל-פראד (1851–1935), סופרת אוסטרלית, הוקדש לבוטון, מכיוון שהוא הציע את הרעיון לספר.
בשנות השמונים והתשעים הוא היה קשור למספר מושבות אמנותיות באזורים הכפריים, בעיקר עם הכפר ברודוויי בווסטרשייר, שיופיו הכפרי הוכר על ידי אמנים אמריקאים רבים. יחד עם הנרי ג'יימס, אדווי אבי, ג'ון סינגר סרג'נט ואחרים, הוא ביקר לעיתים קרובות בברודוויי. דרך הורסלי ושו הוא גם היה קשור למושבת האמנים קרנברוק, וביקר אצלם.
בוטון נפטר ממחלת לב ב-19 בינואר 1905 בסטודיו שלו בקמפדן היל בצפון לונדון.
ג'ני אקין דלוני
ג'ני אקין דלוני, (באנגלית: Jenny Eakin Delony; 1866–1949) הייתה ציירת ומחנכת אמריקאית. היא התמחה בדיוקנאות של דמויות מפורסמות והיסטוריות בארצות הברית, אך גם עשתה ציורי מיניאטורות, נוף, חיות בר, טבע דומם וציורי ז'אנר.
ביוגרפיה
דלוני נולדה בוושינגטון, ארקנסו, ב־13 במאי 1866, לאלצ'יני טרנר דלוני, עורך דין, ואליזבת פירסון דלוני. היא התחתנה עם נתנאל רייס מדנוור, קולורדו, ב -10 בדצמבר 1891, שנפטר בשנת 1893. נישואיה השניים היו לפול מיירוביץ', ב־19 בנובמבר 1910 בשיקגו, אילינוי.
דלוני החלה את לימודיה המקצועיים באקדמיה לאמנות בסינסינטי משנת 1886 עד 1888. שנתיים לאחר מכן, נסעה לפריז, שם למדה באקדמיה ז'וליאן, האקדמיה דלקלה, ואצל הצייר פול-לואי דלנס.
בהמשך למדה בבית הספר לאמנות בסנט לואיס בין השנים 1892 עד 1893, ואז נסעה ללמוד בוונציה, לפני שנת 1895, אצל הצייר האיטלקי סטפנו נובו. דלוני נכנסה "לבית ספר לאמנויות היפות" בפריז בשנת 1896, וזו הייתה השנה הראשונה שנשים יכלו ללמוד שם. היא הייתה בין הנשים הראשונות שלמדו אנטומיה אומנותית בבית הספר לרפואה בפריז. היא למדה בתקופה מסוימת אצל הצייר האמריקני ויליאם מריט צ'ייס והייתה מזכירתו האישית, בבית ספר הקיץ שצ'ייס ניהל בסאות'המפטון בלונג איילנד בשנים 1891–1902. שם עבדה לצד הציירת לידיה פילד אמט.
דלוני הפכה לאחת הראשונות שהציגו באקדמיה הלאומית לעיצוב. עבודותיה הוצגו בחברות ציירי המיניאטורות של פילדלפיה, בוסטון וניו יורק, מועדון האישה לאמנות של ניו יורק, האקדמיה הלאומית לעיצוב ומועדון צבעי המים של ניו יורק.
דלוני הקימה את הסטודיו המקצועי הראשון שלה בליטל רוק, ובשנות ה-80 וה-1890 ציירה דיוקנאות של אזרחים מכובדים רבים. היא ייצגה את ארקנסו בתערוכות שונות: תערוכת המאה העולמית בניו אורלינס (1884), תערוכת המדינה בליטל רוק (1887), התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו (1893), ומדינות הכותנה והתערוכה הבינלאומית באטלנטה (1895).
דלוני לימדה אמנות בוירג'יניה במשך שלוש שנים, תחילה במכון לנשים ברואנוק (1893–1894), אחר כך במכללה לנשים צעירות בנורפוק (1894–1896). משנת 1897 עד 1899, היא הייתה המנהלת הראשונה של מחלקת האמנות באוניברסיטת ארקנסו, בפאייטוויל.
דלוני עזבה את פאייטוויל כדי להקים סטודיו בניו יורק בשנת 1900, והתעניינה באקטיביזם פמיניסטי בשנת 1903 היא הציגה באקדמיה הלאומית לאמנויות.
בשנת 1935 פרשה מעיסוק באמנות בניו יורק וחזרה לליטל רוק. היא גרה בבית הוריה לשעבר עם אחותה דייזי.
נפטרה ב-1949 וקבורה בבית הקברות ההיסטורי באוקלנד בליטל רוק.
משרד ראש הממשלה
משרד ראש הממשלה הוא המשרד הממשלתי האחראי ליישום מדיניות ראש ממשלת ישראל, תיאום פעילויות משרדי הממשלה בתחומים השונים וניהול מהלכי שינוי ועבודות מטה ברמה הלאומית. זהו משרד המטה המרכזי של ממשלת ישראל. משרד ראש הממשלה ממוקם בקריית הממשלה בגבעת רם בירושלים.
לשכת ראש הממשלה, הפועלת כחלק מהמשרד, מסייעת לראש ממשלת ישראל בניהול סדר יומו ומרכזת את כלל ההיבטים בעבודתו. צוות הלשכה הבכיר כולל, בנוסף לראש הלשכה, חמישה בעלי תפקידים בכירים, המנהלים את יחידות המשרד השונות. מזכירות הממשלה אחראית לניהול ישיבות הממשלה השונות, ובראשה עומד מזכיר הממשלה. המזכירות הצבאית מהווה זרוע קישור בין המשרד לבין חלקים שונים במערכת הביטחון הישראלית. המטה לביטחון לאומי מרכז את עבודת המטה בתחומי החוץ והביטחון. מערך ההסברה הלאומי, בראשו עומד יועץ התקשורת של ראש הממשלה, מרכז את היבטי ההסברה השוטפים. מנכ"ל משרד ראש הממשלה מרכז את עבודת המטה בתחומי החברה והכלכלה, בין היתר באמצעות אגף כלכלה ותשתיות, האגף לממשל וחברה ואגף פנים, תכנון ופיתוח.
יחידות ארגוניות הפועלות במשרד
במסגרת משרד ראש הממשלה פועלים מספר רב של גופים, חלקם משולבים בפעילותו השוטפת וחלקם סוכנויות ביצוע הנמצאות תחת אחריותו המיניסטריאלית. בין הגופים המרכזיים המשולבים בעבודת המשרד:
לשכת ראש הממשלה
לשכת ראש הממשלה מנהלת את שגרת יומו של ראש הממשלה ואת עבודתו השוטפת. לשכת ראש הממשלה כוללת את מנהל הלשכה, עוזרים וצוות מזכירות. ללשכה כפופים יועצי ראש הממשלה בנושאים השונים.
בראשה עומד ראש לשכת ראש הממשלה המוכר גם כראש הסגל. הוא עוזרו הבכיר של ראש ממשלת ישראל. הוא עובד בצמוד לראש הממשלה על בסיס יומיומי, וכתוצאה מרוכזת בידיו עוצמה רבה. ראש הסגל הנוכחי הוא צחי ברוורמן.
ראש הסגל הוא הגורם המתכלל והמנהל של כל הצוות הבכיר ביותר בסביבת ראש הממשלה.
מזכירות הממשלה
מזכירות הממשלה אחראית לתחומים שונים בעבודתה השוטפת של הממשלה ובעיקר לישיבות הממשלה וועדות השרים; הקשר בין הממשלה לכנסת; דוברות הממשלה ותפקידים מיוחדים נוספים. הממשלה היא הממנה, על פי הצעת ראש הממשלה, את מזכיר הממשלה.
המזכירות הצבאית
המזכירות הצבאית מתאמת את כלל פעולות לשכת ראש הממשלה עם הגופים המרכזיים במערכת הביטחון הישראלית. בראשה עומד המזכיר הצבאי של ראש הממשלה המהווה את ציר התקשורת המרכזי בינו לבין צה"ל ומערכת הביטחון.
המטה לביטחון לאומי
המטה לביטחון לאומי (בראשי תיבות: מל"ל) הוא גוף המטה לראש הממשלה ולממשלה בענייני חוץ וביטחון. המל"ל פועל מכוח חוק המטה לביטחון לאומי, התשס״ח–2008 ומהווה יחידת סמך במשרד ראש הממשלה. המל"ל אמון בעיקרו על הכנת החומר לישיבות הקבינט המדיני-ביטחוני ועל הובלת עבודות מטה בין משרדיות בתחומים שונים הקשורים לביטחון הלאומי מטעם ראש הממשלה. בראש המל"ל עומד היועץ לביטחון לאומי של ראש הממשלה: צחי הנגבי. תפקידי המל"ל הם:
המועצה הלאומית לכלכלה
גוף מטה המייעץ לראש הממשלה ולממשלה בנושאים כלכליים ומסייע בתכנון המדיניות הכלכלית, תוך דגש על ראייה ארוכת טווח. בראש המועצה עומד היועץ הכלכלי של ראש הממשלה: אבי שמחון.
תפקידי המועצה:
המטה הכלכלי-חברתי
המטה נמצא תחת אחריותו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה והוא חולש על 4 אגפים.
מערך ההסברה הלאומי
אמון על פעולות ההסברה של ישראל ועל דוברות משרד ראש הממשלה. המערך מונה שלושה גופים העובדים בשיתוף פעולה. הוא פועל מכוח החלטת ממשלת ישראל מ-8 ביולי 2007. המערך הוקם לאור לקחי מלחמת לבנון השנייה.
מבנה מערך ההסברה הלאומי:
מערך הגיור
מערך הגיור אחראי על הגיור הממלכתי במדינת ישראל.
תפקידיו הם:
המערך קובע את תוכני הלימוד, ואחראי על כך שיושג הידע הנדרש להגשה לבית הדין לגיור. המערך מכווין ומסייע למתגיירים במהלך כל תהליך הגיור.
מערך הגיור פועל ב-4 מחוזות ובתי דין מיוחדים לגיור הפרושים ברחבי הארץ – ירושלים, תל אביב, חיפה וקריית גת. בנוסף המערך פועל במרכזי קליטה בהם שוהים עולים מאתיופיה הפרוסים ברחבי הארץ בחיפה והצפון ובדרום.
ממלא מקום ראש המערך הוא: הרב יהודה עמיחי.
רשות האסדרה
(בעבר: אגף למדיניות רגולציה בתוך אגף ממשל וחברה) הרשות הוקמה בשנת 2022 מכוח חוק עקרונות האסדרה.
תפקידי הרשות הם: ראש הרשות הוא: יואל בריס
אגף ביטחון וחירום
אמון על אבטחת מתקני משרד ראש הממשלה, עובדיו ומבקריו, בידוק הקהל וכבודתו, ביצוע סריקות נגד פעילות חבלנית עוינת, ביצוע התאמה ביטחונית לעובדי המתקנים ולמבקרים בהם, אבטחת שרי הממשלה ובכירים נוספים. האגף מונה כ-600 עובדים במגוון תפקידים, לרבות מנהלי שטח ועובדי מטה אשר עוסקים בתחומים שונים כגון: אבטחת משרד ראש הממשלה, המעון הרשמי ומתקנים מסווגים נוספים, אבטחת אישים יחידת מגן, מוכנות לחירום, אבטחת מידע, ניהול פרויקטים, רכש, תקציבים, משאבי אנוש, רווחה, הדרכה, התאמה ביטחונית ומודיעין.
חיזוק יכולות הניהול והמטה במשרד
בשנים האחרונות חל חיזוק הדרגתי במעמדו וביכולות הניהול של משרד ראש הממשלה, והוא נתפס יותר ויותר כגוף המטה המרכזי בממשלה אשר עליו האחריות לממש את אג'נדת ראש הממשלה הנבחר. השינוי בא לידי ביטוי גם בגיוסם של אנשי מקצוע בתחומי המדיניות וההערכה, אשר עובדים בצמוד לאנשי אמונו של ראש הממשלה, וגם בשורה של שינויים מבניים שהוטמעו בפעילות המשרד. בעוד המטה לביטחון לאומי הוקם על ידי בנימין נתניהו בשנת 1999, פעילותו הועברה פיזית לבניין משרד ראש הממשלה בירושלים בשנת 2006 במהלך כהונתו של אהוד אולמרט, וכוח האדם בו הורחב משמעותית. אולמרט, יחד עם רענן דינור כמנכ"ל משרדו, הביאו גם להקמתם של המועצה הלאומית לכלכלה, האגף לממשל וחברה ומערך ההסברה הלאומי וביססו אותם כגופי מטה מרכזיים בתחומי הכלכלה, החברה, הממשל וההסברה. בנוסף, הוגדר מחדש תפקידו של האגף לתיאום, מעקב ובקרה במשרד.
כתוצאה משינויים אלה, החל משרד ראש הממשלה לתכנן ולהוביל בעצמו שורה של מהלכי מדיניות לאומיים, וזאת תוך שיתוף פעולה והפעלה של יתר משרדי הממשלה, המחזיקים בידע המקצועי בתחומים השונים. בין הדוגמאות הבולטות לכך, תוכנית הסיוע לניצולי השואה שאישרה הממשלה בשנת 2008, ההחלטה על שינוי הכללים הפיסקאליים לאורם נקבע תקציב המדינה בשנת 2010, המהלך להטמעת תרבות ותהליכי תכנון, מדידה והערכה בעבודת הממשלה שהחל בשנת 2006, התוכנית הלאומית לחיזוק הצפון בעקבות מלחמת לבנון השנייה, הקמת רשות החירום הלאומית במשרד הביטחון בהחלטת ממשלה משנת 2007, המהלך לביסוס יחסי הממשלה עם ארגוני החברה האזרחית שאושר ב-2008 ומהלכים נוספים. בעוד בעבר הובילו משרדי ממשלה שונים את תהליכי התכנון וההחלטה בנושאים אלה, כיום גופי המטה הפועלים במשרד הם מובילי התהליך, בהתאם להנחיות ראש הממשלה.
בניין משרד ראש הממשלה
בראשית ימי המדינה שכן משרד ראש הממשלה בתל אביב. בדצמבר 1949, על רקע החלטת האו"ם לבינאום ירושלים, הועבר משרד ראש הממשלה בבהילות לירושלים. נשקלו אפשרויות שונות לשכן את משרד ראש הממשלה, בהן בית טליתא קומי, ונבחרה הצעת הסוכנות היהודית לשכן את משרד ראש הממשלה באגף החדש שהיה אז לקראת סיום הבנייה, בבית המוסדות הלאומיים. באופן זמני, עד סיום הבנייה של האגף החדש, שוכן משרד ראש הממשלה בבניין קרן היסוד. ב-20 בדצמבר 1949 כבר התקיימה ישיבת הממשלה בבית המוסדות הלאומיים. בסוף אוגוסט 1962 עבר המשרד לקריית הממשלה בגבעת רם. במאה ה-21 הוגברה האבטחה סביב בניין זה, והוא מאובטח יותר מאשר יתר המשרדים הממשלתיים.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה
תפקידו של מנכ"ל המשרד היא להוביל את עבודת המטה ומדיניות הפנים המתבצעת שנקבעה על פי ראש הממשלה במכלול הנושאים הכלכליים, החברתיים והאזרחיים. ריכוז עבודת המטה הממשלתית בנושאים אלו, מטעמו של ראש-הממשלה, והוא מוביל ושותף מרכזי בפרויקטים לאומיים גדולים שעל סדר יומה של הממשלה ושל ראש הממשלה. מנכ"לי המשרד:
לפני המבול
לפני המבול (באנגלית: Before the Flood) הוא סרט תיעודי משנת 2016 בנושא שינויי אקלים בבימויו של פישר סטיבנס. הסרט הופק כשיתוף פעולה בין סטיבנס, לאונרדו דיקפריו, ג'יימס פאקר, ברט ראטנר, טרבור דוידוסקי וג'ניפר דייוויסון קילורן. מרטין סקורסזה הוא מפיק הסרט.
הסרט מתאר את השפעות שינויי האקלים באזורים שונים בעולם, ודן בהכחשת שינויי אקלים. אנשי ציבור רבים התראיינו לסרט. במטרה לקזז את פליטת הפחמן של ההפקה, יוצרי הסרט שילמו מס פחמן מרצון.
תוכן
הסרט מציג את דיקפריו מבקר באזורים שונים על פני הגלובוס, חוקר את השפעת ההתחממות הגלובלית. דיקפריו מתייחס שוב ושוב לטריפטיכון מהמאה ה-15 מאת הירונימוס בוש, גן התענוגות הארציים, שהיה תלוי מעל עריסתו כתינוק, ושהוא משתמש בו כאנלוגיה למהלך הנוכחי של העולם לעבר חורבן פוטנציאלי. הסרט גם מתעד, בחלקו, את הפקת סרטו של דיקפריו מ-2015 "האיש שנולד מחדש".
הם מראיינים את האסטרונאוט יליד בריטניה פירס סלרס, מדען של נאס"א שטס לשלוש משימות חלל, שדן ברצונו לפרסם את סכנות ההתחממות הגלובלית בזמן הקצר שנותר לו לחיות, שכן הוא חלה בסרטן הלבלב בשלב IV. הוא נפטר ב-23 בדצמבר 2016.
ליהוק
יחד עם דיקפריו, מופיעים בסרט התיעודי פירס סלרס, ברק אובמה, האפיפיור פרנציסקוס, סוניטה נראין, אנוטה טונג, ג'ון קרי, אילון מאסק, אלחנדרו גונסלס איניאריטו, יוהאן רוקסטרום, גרג מנקיוב, גידעון אשל, לינדזי אלן, ג'רמי ג'קסון, תומאס רמנגסאו ג'וניור, אלווין לין, מא ג'ון, מייקל מאן, פיליפ לווין, ג'ייסון אי בוקס, ד"ר אנריק סלה, מייקל ברון, ובאן קי-מון.
שידור וסטרימינג
הסרט היה זמין בחינם באינטרנט בין 30 באוקטובר ל-6 בנובמבר 2016, לקראת יום הבחירות בארצות הברית, לאחר ששודר בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק ב-171מדינות ובערוצי הטלוויזיה הלאומיים של חלק מהמדינות. הסרט כתוב ב-45שפות. הסרט נצפה ביותר מ-2מיליון פעמים ביום שלאחר שחרורו. החל מנובמבר 2022, הוא זמין לצפייה בדיסני+.
מס פחמן
הסרט בוחן מקרוב את האפשרות להטלת מס פחמן בארצות הברית.
תגובות
לפני המבול תואר כ"מרגש באופן מפתיע" וכ"סרט דוקומנטרי מכל הלב, הגון וחינוכי על הנושא החשוב ביותר של זמננו" ב"הגרדיאן".
שמואל נתן וילסון
שמואל (סם) נתן וילסון (נולד: שמואל נתן וישינצקי) (כ"ז בכסלו תר"ל, 1869 – 29 בדצמבר 1958, ראשון לציון) היה קבלן בניין ישראלי, שבנה יותר מ-200 מבתיה הראשונים של שכונת אחוזת בית ותל אביב הקטנה, ובהם כמה מבתי היוקרה, בתי המסחר ומבני הציבור החשובים בתחילת ימיה של העיר. שימש גם בין מקימי שירותי כיבוי והצלה בתל אביב.
ביוגרפיה
נולד באחוזה פודריאסק שבין העיירות וולקוביסק ופורזאבה בפלך גרודנה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס). אביו היה חוכר האחוזה וסוחר יינות. הוא למד בפוליטכניקום בעיר ביאליסטוק והוסמך כעוזר-מהנדס. הוא היגר לארצות הברית, עסק שם בבניית תנורי חימום וכיהן כנשיא של ארגון ציוני. באותה תקופה שינה את שמו ל"סם וילסון" (כאשר וילסון, שהיגר מרוסיה לארצות הברית, רצה לרכוש שם אמריקאי, ראה שם זה מתנוסס על חנות בניו יורק ואימץ אותו). עלה לארץ ישראל בשנת 1909 והתגורר בתל אביב, בהותירו את אשתו, טובה, מאחור. שנה לאחר מכן, עלתה אשתו עם ששת ילדיהם, ולאחר תקופה מסוימת עברה המשפחה להתגורר בבית חדש שהקים וילסון ברחוב מונטיפיורי ואשר היווה סמל לאיכות וסגנון עבודתו.
עד מלחמת העולם הראשונה הקים כמאה בתים, ולאחריה בנה כמאה נוספים. בין המבנים הנודעים שבנה:
ב-1935 עבר וילסון להתגורר במושבה ראשון לציון בסמוך לבתו, ועסק בבניית תנורי הסקה בהזמנת הצבא הבריטי.
בנו אייבי וילסון היה ספורטאי, שנודע בעיקר הודות לפרסום שקנה כשחקן כדורגל. בתו עידה (עדה) נישאה לעשהאל פוחצ'בסקי (בנם של נחמה פוחצ'בסקי ויחיאל מיכל פוחצ'בסקי).
צבי בר
צבי בר (שמו המקורי: צבי ברזאני; נולד ב-8 באוקטובר 1935) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כראש העירייה הרביעי של רמת גן בשנים 1989–2013 וקודם לכן שימש כניצב במשטרת ישראל וכאלוף-משנה בצה"ל. נידון לשלוש שנות מאסר באשמת קבלת שוחד, מתוכן ריצה תשעה חודשים בפועל.
ביוגרפיה
צבי בר נולד בשנת 1935 בכפר יונה ליעקב ברזאני, פעיל ציבור מיוצאי כורדיסטן העיראקית, ולברכה כץ מסיגט הונגריה. סבו היה יהודה ברזאני, מראשוני יסוד המעלה ופעיל בהגנה ובהתיישבות. הוא החליף את שמו לבר בהמלצתו של דוד בן-גוריון. למד בבית ספר תיכון טשרניחובסקי בנתניה.
בר התגייס לחטיבת גבעתי ב-1954 עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים. לאחר מלחמת סיני התנדב בר לצנחנים ושימש שם כסגן מפקד פלוגה ו' וכמפקד פלוגה ב'. לאחר סיום קורס בפו"ם הוצב בנובמבר 1966 כקצין אג"ם בחטיבת הצנחנים. לאחר שמפקד גדוד 202 נהרג בפעולת סמוע הוא מונה למחליפו, ובתפקיד זה שירת במלחמת ששת הימים בה השתתף הגדוד בקרבות הקשים לכיבוש מבואותיה הדרומיים של העיר עזה. בסוף המלחמה הועלה הגדוד שלו לרמת הגולן וקבע את קו הגבול באזור הר פרס. במרץ 1968 השתתף גדוד 202 בפיקודו בפעולת כראמה בבקעת הירדן.
בהמשך היה סגן מפקד חטיבה מרחבית 275 שמפקדתה ישבה בבלוזה ואחר כך מפקד בית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1). בתפקידו זה הורה להקטין את אחוז ההדחות מקורס קצינים שעמד אז על 50%. באוקטובר 1973 מונה למפקד חטיבה 820, חטיבה מרחבית ברמת הגולן ופיקד עליה במלחמת יום הכיפורים שפרצה למחרת. הוא עבר הסבה לשריון ומונה למפקד החטיבה המשוריינת 166 בגבול לבנון שמפקדתה הייתה בבירנית.
בר הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"ם), ובית הספר הגבוה למלחמה בצרפת. בשנת 1976 סיים לימודים לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בסיום לימודיו עבר למשטרת ישראל ושימש כסגן מפקד משמר הגבול. כמה חודשים מאוחר יותר, ב-1976 מונה למפקד הרביעי של משמר הגבול. בינואר 1977 הוענקה לו דרגת ניצב. ב-1983 מונה לראש אגף המבצעים במשטרה ושירת בתפקיד עד 1985.
פעיל בארגון "חוקה לישראל", ופועל למען פתיחת שערי ההשכלה הגבוהה בפני כל ישראלי בעל תעודת בגרות, ולימודי תואר ראשון חינם לכל בוגר צבא.
בשנת 2006 הוענק לו אות "קרן שלם" על טיפולו בלוקים בפיגור שכלי.
באפריל 2009 פרסם ספר אוטוביוגרפי בשם "כמו צמח בר", שראה אור במסגרת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
כראש עיריית רמת גן
בין הנושאים שאותם קידם ברמת-גן בולט ניסיונו להחיל יום לימודים מלא (יול"ם). גם אם עד היום אין יול"ם למרבית תלמידי העיר, עדיין נרשמה לזכותו הוספת כ-60 אלף שעות לימוד שנתיות. בר גם הרחיב מאוד את הבניה הציבורית והפרטית בעיר, שכלל את מערכות התעבורה ושיקם ופיתח את הגנים בה. בתקופתו הוקם בית הספר התיכון החדש ורמת גן זכתה לתוספת קרקע הסמוכה לקריית קריניצי, אשר מתוכנן להקים בה אזור תעשייה.
בר היה ראש עיריית רמת גן בעת מלחמת המפרץ, ב-1991, שבה נפגעה רמת גן מחלק משמעותי מתוך 39 הטילים שנורו על ישראל. לקראת מלחמת המפרץ השנייה, בשנת 2003, תכנן בר פינוי מסודר של תושבי רמת גן לקריית גת, אולם בסופו של דבר לא היה בכך צורך.
בשנת 2006 יזם את הקמת אנדרטת המחתרות. האנדרטה, מעשה ידיו של מנשה קדישמן, הוקמה במטרה להקנות את מורשת המחתרות ולהבליט את המשותף ביניהן ואת ערכיהן.
צבי בר קידם משמעותית את חיי התרבות והחינוך בעיר, בכך שאפשר הקמה של תזמורת סימפונית בעיר, וקיום קונצרטים לעיתים תכופות, הכוללים מופעי קיץ מדי שנה בכיכר אורדע (ביניהם ביצוע בכורה של התשיעית של בטהובן ברמת-גן). תרומתו גדולה הן בטיפוח מצוינות בתחום המוזיקה בקרב הדור הצעיר של העיר.
הרשעות וחקירות פליליות
בר הועמד לדין בשנת 1997, באשמה של הפרת אמונים, לאחר שהסכים להעסיק, דרך תאגידים של העירייה, חברי מועצה שהצטרפו לקואליציה שלו. בר טען שלא ידע שמעשה זה אינו חוקי, ובסופו של דבר גובשה עסקת טיעון על פיה נמחקה האשמה בהפרת אמונים ובר הורשע בעבירה של קשירת קשר להשיג מטרה כשרה באמצעים אסורים.
בתחילת חודש דצמבר 2008 נחקר בר במשרדי היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה), בעקבות תלונה של איש עסקים, שטען כי נתן שוחד לבר. באפריל 2011 המליצה המשטרה להעמיד לדין את בר, באשמת לקיחת שוחד, הלבנת הון, זיוף, מרמה והפרת אמונים. על-פי החשדות, בר לקח שוחד מיזמים ובעלי עניין בעיר רמת-גן, ובתמורה קידם את ענייניהם בפרויקטים נדל"ניים בעיר. בינואר 2013 הוגש כתב אישום נגד בר.
בעקבות הגשת כתב האישום, התפטר בר מכל תפקידיו ברשויות התכנון, ועדת המשנה וכן הוועדה המחוזית. בשנת 2011 הוגשה עתירה לבג"ץ בדרישה להשעיית בר מתפקיד ראש העיר, אולם בר סירב להתפטר ומועצת העירייה גיבתה אותו. בג"ץ ביקש משר הפנים, גדעון סער, להודיע אם בכוונתו להדיח את בר ותשובת היועץ המשפטי לממשלה הייתה שהגם שלא ראוי שבר ימשיך בתפקידו, לא ניתן להדיח את בר בזמן כה סמוך לבחירות לראשות עיריית רמת גן. בעקבות זאת, הוציא בג"ץ צו על תנאי נגד בר ומועצת עיריית רמת גן בדרישה שינמקו מדוע בר לא יודח. ב-14 ביולי 2013 הודיע בר כי לא יתמודד בבחירות לראשות העיר באוקטובר 2013. בפברואר 2015 הורשע בקבלת שוחד ובהלבנת הון, וביוני נגזרו עליו 5 וחצי שנות מאסר. בית המשפט העליון, בדונו בערעור של בר, אישר במידה רבה את הכרעת הדין של בית המשפט המחוזי, אך הוריד במעט את סכום השוחד שקיבל וביטל את הרשעתו במספר עבירות נלוות. עונשו של בר קוצר לשלוש שנות מאסר, בין השאר בהתחשב בהיותו של בר מעל גיל 80. ב-1 בפברואר 2017 הוא נכנס לרצות את עונשו בבית סוהר מעשיהו.
ב-19 באוקטובר 2017 החליט נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין לקצר את עונשו של בר. שבועיים לאחר מכן, החליטה ועדת השחרורים לקצר את עונשו ולשחררו.
חיים אישיים
בר נשוי לריבה ולזוג שלושה ילדים. מתגורר בהרצליה.
ג'ון קייטר
ביוגרפיה
בטלוויזיה הופיע קייטר בסדרה "Danger Man", בסדרת הדרמה "Z-Cars", ב"הגומלים", בסדרה "הברון", במיני-סדרה "The War Machines" מתוך "דוקטור הו", בסדרת הטלוויזיה לילדים "Follyfoot", בסדרת הדרמה "Softly, Softly", בסדרת ההרפתקאות "Department S", בסדרה הקומית, ב"הצבא של אבא", בסרט הטלוויזיה "עובד המדינה העירום", בסדרה ההיסטורית "אני, קלאודיוס", בסיטקום "Alcock and Gander", בסדרת הדרמה "הדוכסית מרחוב דיוק", בסדרה "היחידה", בסדרות הבלשיות "המפקח מורס" ו"ברז'ראק", בקומדיית המצבים "רגל אחת בקבר", בסדרה "לאבג'וי", בסדרה הקומית "ג'יבס וווסטר", בפרק בסדרה "רציחות במידסומר" ובסדרה "רופאים".
בקולנוע שיחק קייטר בסרטים "ד"ר פייבס" ובסרט ההמשך "ד"ר פייבס עולה שוב" וכן בסרט "Captain Kronos – Vampire Hunter".
חיים אישיים
קייטר היה נשוי לוונדי גיפורד מ-1963 עד למותו ב-2009. לבני הזוג נולדו שני ילדים.
החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה
החוק להגברת האכיפה של דיני העבודה נחקק ב-19 לדצמבר 2011 במטרה להרחיב את הפיקוח הממשלתי על חברות קבלני כוח אדם ולשפר את אכיפת זכויותיהם של עובדי קבלני שירותים המועסקים בענפי הניקיון, השמירה, האבטחה וההסעדה באמצעות הטלת אחריות מינהלית, אזרחית ופלילית על מזמיני השירות בענפים אלו לפיקוח על זכויות עובדי הקבלן. החוק נכנס לתוקפו ב-19 ביוני 2012. האחריות המוטלת במסגרת החוק על מזמיני השירות, פחותה מזו המוטלת על קבלני השירותים עצמם המעסיקים את העובדים ישירות.
בין היתר, מאפשר החוק למינהל הסדרה ואכיפה במשרד העבודה להטיל עיצומים כספיים על מעסיקים ועל מזמיני השירותים, הנעים בין 2,550 ל-35.7 אלף שקלים בהתאם לחומרת העבירות. המשרד אף מאפשר לדווח על מעסיקים המפרים את חובותיהם על פי החוק. העיצומים הכספיים אף מתפרסמים בהתאם לחוק באתר משרד העבודה.
בנוסף, חושף החוק גם את מזמיני השירות לתביעות אזרחיות של עובדי קבלן שעבדו בחצריהם במידה וזכויותיהם קופחו, ואף מטיל אחריות פלילית על מנכ"ל או מנהל ברשות ציבורית בגין הפרות מסויימות של חוקי העבודה כלפי עובדי קבלן בחצריו.
החוק מחדד כי על הקבלן תחול אחריות אזרחית ופלילית במידה ובחוזה שנחתם מול הקבלן לא פורטו בכתב רכיבי השכר שישלם הקבלן לעובדיו וכן עלות השכר המינימלית (כולל הצהרת הקבלן על עלויות נוספות, כולל רווח), או במקרה ששילם לקבלן בפועל סכום הנמוך מערך שעות העבודה של העובדים. זאת, על מנת למנוע מצבים של 'מכרזי הפסד' בהם מתחייב הקבלן לספק שירות תמורת סכום הנמוך מהחובות שלו כלפי העובדים מה שיגרור אותו לפגוע בזכויותיהם. בשנת 2023 תיקן משרד העבודה את התקנות המבהירות את ערך השעה בהקשר זה עבור עובדי קבלן בענפי הניקיון, השמירה וההסעדה.
הגנות על מזמין השירות
כדי להימנע מהענישה שבחוק, על המעסיקים להפעיל אמצעי בקרה שיאפשרו להם לוודא עמידה בהוראות החוק. בין היתר נקבע כי מזמין שירות חייב לקבוע דרך יעילה במקום העבודה למסירת דיווחים על פגיעה בזכויות עובדי הקבלן ולבדיקת הפניות, וליידע את עובדי הקבלן בדבר דרך זו.
בתובענות אזרחיות יכול מזמין שירות להגן על עצמו אם יוכיח כי ההפרה כנגד העובד תוקנה במלואה; כי הסתמך בתום לב על בדיקות תקופתיות של בודק שכר מוסמך ועם גילוי הפרה של החובה עשה כל שביכולתו לתיקון ההפרה בידי הקבלן, ואם ההפרה לא תוקנה בתוך זמן סביר – ביטל את החוזה בינו לבין הקבלן בשל הפרת החובה; או אם בדיקות העידו כי החובות בוצעו על ידי הקבלן. בהקשר זה הגדיר החוק גם את התנאים למינוי אדם כ'בודק שכר מוסמך' והסמיך את שר העבודה לקבוע את ההכשרה הנדרשת להסמכה זו.
על אף הגדרת האחריות של מזמיני השירות לזכויות עובדי קבלני השירות בחצריהם, הבהיר החוק כי הוא איננו יוצר יחסי עובד-מעסיק בין מזמין השירות לבין עובדי הקבלן המועסקים אצלו.
הרקע לחקיקת החוק
החוק נחקק בין היתר בעקבות המחאה החברתית בקיץ 2011, והסכמות שהובילה ההסתדרות עם נשיאות הארגונים העסקיים בכבר בשנת 2006, אשר ועדת היגוי של משרד הכלכלה והתעשיה (שהחזיק אז את תיק העבודה) ומשרד האוצר המליצה אף היא ליישם. טרם חקיקת החוק אף הוביל יו"ר ההסתדרות עופר עיני מאבק וסכסוך עבודה לשיפור תנאי עובדי הקבלן ולצמצום התופעה במגזר הציבורי.
לחוק זה קדם חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם המגביל העסקתם של עובדי קבלן כוח אדם אצל מזמין שירות לעד 9 חודשים, ומחייב את מזמין השירות לקלוט אותו להעסקה ישירה לאחר מכן - אולם חוק זה לא חל על קבלני שירותים.
תופעת ההעסקה הקבלנית בישראל הלכה והתרחבה החל מתחילת שנות ה-2000, והגיעה לשיעור של 5-6% מאוכלוסיית העובדים. עובדים אלו מגיעים על פי רוב משכבות האוכלוסיה החלשות, וחשופים יותר לניצול מאשר עובדים אחרים. החוק להגברת האכיפה של חוקי העבודה בא לתת לקבוצת עובדים מתרחבת זו מענה, בין היתר מתוך הנחה שקבוצה זו תתקשה פעמים רבות לתבוע את זכויותיה בעצמה, ושהליכים משפטיים יהיו פחות נגישים לה.
בעקבות החוק
כשנה לאחר חקיקת החוק דיווח מרכז המחקר והמידע של הכנסת כי מינהל ההסדרה והאכיפה קיבל כ-2,500 תלונות על הפרת זכויותיהם של עובדי קבלן ופתח ב-1,912 תיקים בנושא. עד סוף אוקטובר 1122 התקבלו החלטות בדבר 700 מעסיקים, ניתנו 1,221 התראות מינהליות ו-156 הודעות על כוונה להטיל עיצומים בסכום כולל של כ-12.5 מיליון שקלים.
בעקבות החקיקה, גם החשב הכללי במשרד האוצר הקים מערך המבצע מדי שנה בדיקה תקופתית של שכרם של לפחות 10% מעובדי קבלני השירותים בתחומי השמירה, הניקיון וההסעדה המועסקים במשרדי הממשלה. במסגרת הבדיקה מקבל כל קבלן שירותים ציון הנוגע למידת עמידתו בחובותיו כלפי עובדיו, המשפיע על יכולתו להתמודד למכרזים נוספים. ספקי השירותים נדרשים להצהיר ולהציג דו"ח רואה חשבון המלמד על תיקון הליקויים והשבת הכספים לעובדים. על אף מערך זה, מדי שנה מאתר המערך הפרות בסכומים כוללים של מיליוני שקלים. כך למשל בכל אחת מהשנים 2019 ו-2020 אותרו הפרות בסכומים של 1.89 מיליון שקלים כלפי עובדי קבלן.
טמפלרים (תנועה)
טמפלרים הם חברי ארגון המקדש (בגרמנית: Tempelgesellschaft - טמפלגזלשאפט), תנועה דתית פרוטסטנטית שנוסדה בווירטמברג שבדרום גרמניה באמצע המאה ה-19. חברי התנועה פרשו מהכנסייה האוונגלית (לותרנית) של ממלכת וירטמברג. מייסדה ואביה הרוחני של התנועה, כריסטוף הופמן, שאף להכשיר את הקרקע לקראת הביאה השנייה של ישו ולקרב את הגאולה, לפי האמונה הנוצרית.
לפי אמונתם של הטמפלרים, קירוב הגאולה יכול היה להתבצע רק באמצעות מגורים ועבודה קשה בארץ הקודש שבה הם שאפו לקיים מודל של חיים אידיאליים באמצעות הקמת כפרים יצרניים. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 התיישבו מאות טמפלרים במושבות אחדות שהוקמו ברחבי ארץ ישראל, בהן עסקו בחקלאות, במלאכה ובמסחר, וקיימו חיים קהילתיים עשירים תוך יחסי שכנות טובה עם ערבים ויהודים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה החלו חברים מן הקהילות הטמפלריות בארץ ישראל לעסוק בפעילות פוליטית נאצית ואף הצטרפו למפלגה הנאצית. כמו כן התגייסו חלק מבני הקהילה הטמפלרית לוורמאכט. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ריכזו שלטונות המנדט הבריטי את הטמפלרים, שהוגדרו כאזרחי אויב, במחנות מעצר. המושבות החקלאיות שרונה, ולדהיים, וילהלמה ובית לחם הגלילית, הפכו למחנות הסגר. המעצר נבע מחשש שיהוו גיס חמישי. משם גירשו הבריטים את מרביתם לאוסטרליה. תמורת שחרור חלק מהם הוחזרו לארץ יהודים בעלי אזרחות ארץ ישראלית ששהו במחנות ריכוז באירופה.
ב-17 באפריל 1948 כבשו כוחות ההגנה את המושבות ולדהיים ובית לחם הגלילית, ואחרוני המתיישבים שנותרו במושבות הטמפלרים גורשו מהארץ, תחילה לקפריסין ואחר כך הצטרפו לקרוביהם באוסטרליה. עם קום המדינה, כשנכסי המקרקעין של הנציב העליון עברו לידי מדינת ישראל, הפכו אדמותיהם לאדמות מדינה בבעלות מדינת ישראל ובניהול מינהל מקרקעי ישראל. רכושם של הטמפלרים, לרבות המקרקעין רב הערך של מושבותיהם, הועברו לניהול האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
כחלק מהסכם השילומים בין מדינת ישראל לגרמניה בשנת 1952 הוסכם עקרונית גם על פיצוי שתשלם ישראל לטמפלרים על הרכוש שהיה להם בישראל. תהליך המשא ומתן על גובה הפיצויים והעברת הפיצויים לטמפלרים ארך כעשר שנים. עד שנת 1962 שילמה ממשלת ישראל לטמפלרים וליורשיהם 54 מיליון מארק גרמני (שהיו כשלושה עשר מיליון דולר) כפיצויים בגין אדמותיהם ונכסיהם, סכום שהיה כ-10% מהסכום אותו תבעו הטמפלרים.
לטמפלרים תרומה ייחודית לידע בחקלאות ובאדריכלות בארץ ישראל. הם הביאו רעפים משתלבים, שיטות מתקדמות במשק החלב ועוד.
ייסוד התנועה
רעיונם של הטמפלרים צמח מהפייטיזם של המאה ה-17, רעיון שבישר על רוח חדשה בכנסייה הלותרנית באמצעות חיזוק האמונה שבלב, אהבת הזולת וחזרה לראשית הנצרות. הדמויות שעמדו בראש הקהילה החדשה היו שתיים, כריסטוף הופמן וגאורג דויד הארדג. בקרב הקהילה התגבש הרעיון של כינוס עם האל בירושלים: "אך בקשו ראשונה את מלכות האלוהים, וצדקתו וכל החפצים ההם יינתנו לכם מתנות נוספות" (הבשורה על-פי מתי ו' 33). הכוונה הייתה לטפח עדת מאמינים, שיהיו מחוננים במתנת הרוח ועשיית ניסים, תוך תיקון סדרי עולם והצלתו מבבל החדשה.
בקהילה התקיימה אווירה משיחית, וכוונה ליצור עם חדש שבו היחיד יהיה המקדש, בעקבות הפסוקים:
מאחורי הרעיון עומדת התפיסה של "הגשמת מלכות אלוהים על פני הארץ תוך מסר אהבה יום יומי". המקדש שיקום הוא של עם האל, אשר יהווה את משכן האלוהים, יבטל את הכנסייה המסורתית ויקיים כנסייה אנושית.
ב-1856 הוקמה חוות הכשרה בקירשנהרדוף שבגרמניה, והופמן יצא והציג את הרעיונות בעיתון הקהילה "די וארטה" (Die Warte, "המצפה"):
ההתיישבות בארץ ישראל
לאחר ששלחו "מרגלים" שיתורו את הארץ בשנת 1858, ולאחר מספר ניסיונות כושלים של קבוצות קטנות להיאחז בקרקע בעמק יזרעאל, הגיעו בשנת 1868 454 מחברי התנועה מוירטמברג לארץ ישראל, שהייתה תחת שלטון עות'מאני. עם הגיעם הקימו את המושבה הגרמנית בחיפה, לאורך הרחוב שנקרא כיום שדרות בן-גוריון (רחוב הכרמל בשמו הקודם). כעבור שנה (1869) הקימו 320 מתיישבים נוספים את המושבה השנייה, ביפו. המושבה החקלאית הראשונה שהקימה התנועה הייתה שרונה, שהוקמה בשנת 1871 על אם הדרך יפו-שכם ובה 269 מתיישבים. ב-1873 הקימו 300 מתיישבים טמפלרים מושבה בעמק רפאים בירושלים, אזור המכונה עד היום "המושבה הגרמנית". פרוור של המושבה בחיפה הוקם על הכרמל ונקרא "כרמלהיים". בסיום גל ההתיישבות הראשון ישבו במושבות ברחבי הארץ 1,340 איש, שעסקו בחקלאות, מלאכה, מסחר, תחבורה, תיירות, אדריכלות ועוד.
ב-1898 ביקר בארץ ישראל קיסר גרמניה וילהלם השני. עם חזרתו לגרמניה החליטה אשתו אוגוסטה ויקטוריה להקים עמותה שתתמוך במפעל הטמפלרי, ולאחר 30 שנה בהן לא הוקמו מושבות חדשות, החל גל ההתיישבות השני של הטמפלרים. ב-1903 הוקמה בסמוך למושבה הוותיקה ביפו שכונה טמפלרית נוספת, "ולהאלה" שמה, שאכלסה את הדור השני של המתיישבים. באותה תקופה הוקמו גם שלוש מושבות חקלאיות מחוץ לערים הגדולות: "וילהלמה" (1902) - כיום מושב בני עטרות הסמוך לנמל התעופה בן-גוריון, בית-לחם (1906) - כיום המושב בית לחם הגלילית, ו"ולדהיים" (מילולית "בית היער", 1907) - כיום מושב אלוני אבא. דרומית לחיפה ממול לכפר הערבי טירה, התיישבו מספר משפחות וקראו למקום נויהרדטהוף. ערביי טירה התנכלו למתיישבים וב-1910 רצחו את האיכר פריץ אונגר, פרשה שגרמה לסכסוך דיפלומטי בין גרמניה לטורקיה. ערב מלחמת העולם הראשונה מנו קהילות הטמפלרים ברחבי הארץ 2,200 נפש.
הטמפלרים נהנו מקשרים טובים עם השלטונות העות'מאניים, זכו להערכתם של הערבים והיהודים, ותרמו רבות להתפתחותו של היישוב בארץ ישראל. הם הביאו עמם מאירופה כלים ושיטות עיבוד מודרניות לחקלאות כ"משק מעורב", גידולים חדשים (דבורת הדבש מתורבתת ונראה שהיו בין מביאי האקליפטוס לארץ), משק חלב מודרני, כרכרות רתומות לסוסים וסגנון אדריכלי אירופי.
יואל משה סלומון כתב בעיתון יהודה וירושלים⁩⁩ (1877):
אחרי מלחמת העולם הראשונה, הקים מרטין שטול, חתנו של גוטליב שומכר, יחד עם טמפלרים נוספים, את "חוות שטול" על שטח של כ-400 דונם. המבנים היו במקום בו נמצא היום קיבוץ שמרת, חלק מהאדמות שייכות היום לבוסתן הגליל.
ניסיונות התיישבות נוספים היו ברמלה, בג'נין ובאשדוד. אחד מניסיונות ההתיישבות נעשה בעמק בית שאן בשנות ה-20 של המאה ה-20, שעה שטמפלרים רכשו קרקעות בין טירת צבי לשדה אליהו של ימינו והקימו שם שלושה מבנים מלבני בוץ שהיו ייחודים בפתרונות שנתנו לבעיית החום הכבד של עמק בית שאן. מבנים אלו נהרסו בינתיים וברעפים נעשה שימוש לקירוי בית הכנסת של שדה אליהו.
דור ההמשך
בתחילת דרכם היו הגרמנים שהגיעו לארץ בעלי תפיסה דתית משיחית. במשך הזמן ירדו חשיבות הדת והתפיסה המשיחית בקרב בני הדור השני והשלישי, והם היו לחקלאים ואנשי מקצוע המגובשים בתפיסות חילוניות ללא השפעת אנשי הדת. הם לא קיבלו את הנתינות העות'מאנית (או את הבריטית מאוחר יותר), והמשיכו לשמור על נתינותם הגרמנית, ולכן גם לא הכיר בהם השלטון המקומי כ"עדה דתית מקומית" וענייניהם התנהלו לפי המשפט האזרחי הגרמני. הם נשארו נאמנים לרייך הקיסרי ערב מלחמת העולם הראשונה, וצעירים רבים הצטרפו גם לכוחות הגרמניים הלוחמים. רק מעטים שבו מן המלחמה.
ב-1917 נכבשו דרומה ומרכזה של ארץ ישראל על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקוד בריטי, אשר הטיל בה ממשל צבאי. הטמפלרים, אזרחי האימפריה הגרמנית המובסת, נחשבו נתיני אויב ופעילותם נאסרה, ולמרות זאת את ההכנות וההצטיידות לצליחת הירקון רכזו הבריטים בשרונה ובפרדסיה ונעזרו לשם כך בתושבי שרונה. ב-1918 הוגלו 850 מבין תושבי מושבות הטמפלרים הדרומיות למצרים, שם הושמו במחנה מעצר. 300 מתוכם גורשו חזרה לגרמניה. עם ייסודו של הממשל האזרחי של המנדט הבריטי בארץ ישראל ביולי 1920 הורשתה מחדש פעילות הטמפלרים בארץ, ובמהלך השנים 1920–1921 שבו הגולים ממצרים ומגרמניה. את מושבותיהם מצאו חרבות, שוממות ובזוזות, והם ניגשו מיד לשקמן. בתוך שנים אחדות של עבודה חרוצה חזרו המושבות ברחבי הארץ לפרוח, להיות דגם מוצלח להתיישבות ולספק מוצרי חקלאות ושירותים שונים לאוכלוסיית הארץ.