cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוסה רודריגס מרטינס
חוסה רודריגס מרטינס (בספרדית: José Rodríguez Martínez; נולד ב־16 בדצמבר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בהפועל תל אביב.
קריירת מועדונים
רודריגס החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ריאל מדריד. ב-30 באוקטובר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 4–1 על אלקויאנו במסגרת גביע המלך הספרדי, בו גם כבש את השער השלישי של ריאל.
ב-1 בדצמבר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 2–0 על אתלטיקו מדריד. שלושה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 4–1 על אייאקס, ובכך הפך לכדורגלן הצעיר בתולדות ריאל מדריד שרושם דקות משחק במפעל כאשר הוא בן 17 ו-354 ימים. במקביל שיחק עבור קבוצת המילואים של המועדון.
ב-22 ביולי 2014 הושאל לעונה לדפורטיבו לה קורוניה.
בקיץ 2015 חתם בגלאטסראיי מליגת העל הטורקית לארבע עונות. ב-15 באוגוסט 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 לאוסמנליספור באצטדיון טורק טלקום.
ב-29 ביוני 2016 חתם לארבע שנים במיינץ 05 מהבונדסליגה. בינואר 2017 הושאל למאלגה עד לסיום העונה.
ב-5 בספטמבר 2017 הושאל למכבי תל אביב עד לסיום העונה. ארבעה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–0 על בני סכנין. ב-28 באוגוסט 2018 הושאל רודריגס לפורטונה סיטארד ההולנדית.
ב-18 באוגוסט 2019 חזר למאלגה וחתם לשלוש שנים. בינואר הושאל לפואנלברדה.
ב-10 בספטמבר 2020 חתם במכבי חיפה לשתי עונות. שלושה ימים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה כשעלה כמחליף בניצחון 3–1 על הפועל באר שבע. ב-3 במרץ 2021 כבש שער בכורה בניצחון קבוצתו 2–1 על הפועל תל אביב, שער שזכה בתואר "שער העונה".
ב-12 באוגוסט 2022 חתם ברויאל אוניון סן-ז'ילואז הבלגית.
קריירה בינלאומית
רודריגס שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של ספרד והשתתף עם נבחרת הנוער באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 2013.
ב-2015 ערך חמש הופעות בנבחרת ספרד עד גיל 21.
א-קפלה
במשמעות ההיסטורית הצרה, "א־קפלה" היה סגנון הלחנה פוליפוני כנסייתי שטופח בקפלות או בבתי הספר לזמרים כנסייתיים (maîtrises או "capelle dei cantori") באירופה המערבית. במשמעות הרחבה, שנפוצה החל מהמאה ה־19 ועד ימינו, "א־קפלה" הוא כל ביצוע קולי ללא ליווי כלי.
שורשי מוזיקת א־קפלה
מוזיקת א־קפלה התפתחה מהמוזיקה הכנסייתית. מזמורים גרגוריאניים ויצירות ווקאליות דתיות מתקופת הרנסאנס הם דוגמאות לז'אנר. גם המדריגלים הראשונים בוצעו כא־קפלה, עד שבתחילת תקופת הבארוק החלו להיות מבוצעים עם ליווי כלי. מאמיני הכנסיות הנוצריות האורתודוקסיות מקפידים לשיר את התפילות ואת השירים הליטורגיים שלהם ללא ליווי כלי נגינה. כמה מהקהילות הנוצריות הנאו־פרוטסטנטיות, שביקשו לחזור לדפוסי פולחן פשוטים מימי הנצרות הראשונים, כמו חלק מהבפטיסטים, הפרסביטריאנים ובני כת האמיש, מנהלות עד היום את תפילותיהן ללא ליווי מוזיקלי.
א־קפלה מודרנית
יצירות מקהלתיות רבות נכתבו כיצירות א־קפלה, שבהן לא נכתב כל תפקיד לכלי־נגינה, פרט למטרות ליווי בעת חזרות. חלוצי הז'אנר בעידן המודרני היו הסווינגל סינגרס, הרכב שהחל לפעול בצרפת ב־1963 ולאחר עשור פורק והורכב מחדש בבריטניה. בשנות השמונים והתשעים של המאה ה־20 צברה מוזיקת א־קפלה מודרנית הכרה בעולם הודות לאמנים כגון בובי מקפרין, והרכבים כגון The Nylons, Flying Pickets, Die Printzen, Rockapella, סימורלי ו־Boyz II Men.
עיבודי מוזיקה מודרנית עבור הרכבי א־קפלה קטנים כוללים על פי רוב קול אחד ששר את המנגינה העיקרית (בדרך־כלל הסופרן), ליווי של בס ריתמי ושני קולות נוספים (אלט וטנור) המסייעים ליצירת הרמוניה שלמה וליווי פוליפוני.
ארבעת חברי אנסמבל היליארד הבריטים שרים א־קפלה מוזיקה עתיקה ומוזיקה קלאסית מודרנית המושפעת ממוזיקה עתיקה.
הרכבי א־קפלה סטודנטיאליים
מועדוני א־קפלה היו קיימים באוניברסיטאות בארצות הברית כבר מתחילת המאה ה־20, אך העלייה בפופולריות של הז'אנר בשנות השמונים והתשעים הביאה להקמת עשרות הרכבים סטודנטיאליים נוספים. הרכבים בולטים הם חלוצי התחום, Whiffenpoofs, שנוסדו באוניברסיטת ייל בשנת 1909, Bealzebubs מאוניברסיטת טאפטס ו"זמרי פליט סטריט" מאוניברסיטת סטנפורד. בחלק מהאוניברסיטאות והמכללות בארצות הברית פועלים גם הרכבי א־קפלה המתמחים במוזיקה יהודית וישראלית. בין הבולטים בקבוצה זו: "מגבת" (ייל), "קולינו" (פרינסטון), "מזמור שיר" (הרווארד) והמכביטס (ישיבה יוניברסיטי).
ביהדות
בהלכה נאסר מדרבנן להשתמש בכלי נגינה בשבתות וימים טובים, גזירה "שמא יתקן כלי שיר". מסיבה זו כל קטעי החזנות בבתי הכנסת האורתודוקסיים בישראל מבוצעים בימים אלו ללא ליווי של כלי נגינה. הפולמוס הראשון עם הרפורמים נסוב בחלקו על נושא הכנסת עוגב לבית הכנסת.
כמו כן, על פי ההלכה אין לשמוע מוזיקה כלית בזמן אבל. זמני אבל הם ימי ספירת העומר, שלושת השבועות וכן באבלות על אחד משבעת הקרובים.
אלבומים רבים של מוזיקה ווקאלית חסידית, שבהם קולות אנושיים משמשים תחליף לליווי אינסטרומנטלי, יצאו לאור על מנת לאפשר האזנה למוזיקה גם בימים אלו. מקהלות מפורסמות כמו פרחי מיאמי הוציאו דיסקים ייעודיים לימים אלו. למרות זאת, ישנו פולמוס נרחב, האם מוזיקה ווקאלית מותרת בימי אבל. המצדדים בהתרתה מציינים את העובדה, שהאיסור הוא שמיעת כלי נגינה ואילו המוזיקה הזו אינה כוללת כלים כאלה. לעומתם, יש הטוענים כי טעם האיסור הוא שמוזיקה משמחת את הלב ומוזיקה ווקאלית אינה שונה בזאת מכל מוזיקה אחרת.
א־קפלה בישראל
סצנת הא־קפלה בישראל גדלה בהתמדה. עמותת מיל"ה (מרכז ישראלי למקהלות וחבורות זמר) פועלת להעלאת רמת שירת הא־קפלה בארץ וחשיפת הז'אנר לקהל הרחב. מיל"ה מפיקה הופעות, כנסים ושבתונים ומזמינה את כלל הלהקות לקחת חלק. מאחר שא־קפלה הוא סגנון מוזיקלי שמתבסס על קולות אנושיים ולא משלב כלל כלי נגינה, זהו סגנון מאוד רלוונטי בישראל שיכול לפנות אל האוכלוסייה הדתית. בישראל יש גם כמות גדולה של מקהלות בתי כנסת שנכללות גם הם בקטגוריה של ה־אקפלה. מקהלות אלה נוהגות להוביל תפילות בחגים ושבתות מיוחדות.
בעשור השני של המאה ה-21 תפס ענף הא־קפלה בישראל תאוצה עקב הופעת להקות א־קפלה בתוכניות מציאות פופולריות, כגון הכוכב הבא של קשת ואקס פקטור ישראל של רשת. עם להקות אלו נמנות קווינטה וחצי, Kippalive, רביעיית תלמוס ו־2FOR6.
נור מסאלחה
נור מסאלחה (בערבית: نور مصالحة; נולד ב-4 בינואר 1957, בגליל) הוא פרופסור בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון, שבבריטניה. מסלחה גם מלמד פילוסופיה של ימי-הביניים ופילוסופיה מדינית ומשמש החל מ-2004 כעורך של כתב-העת האקדמי, Holy Land Studies: A Multidisciplinary Journal.
ביוגרפיה
מסאלחה בוגר תואר ראשון במדע המדינה ויחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1979), תואר שני בלימודי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית (1982) ודוקטורט מבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה של אוניברסיטת לונדון משנת 1988. עבודת התזה שלו עסקה במלך פייסל הראשון והקמת עיראק המודרנית. בשנות ה-90 לימד מסאלחה באוניברסיטת בריסטול, אוניברסיטת דרהאם ואוניברסיטת ביר זית.
משנת 2006 הוא חבר בוועד העורכים של כתב העת Palestinian Society and History Review של אוניברסיטת חיפה.
מחקריו
מחקריו של מסאלחה עוסקים בנושאי הסכסוך הישראלי-פלסטיני: בבעיית הפליטים הפלסטינים, הפוליטיקה הדתית של ירושלים במבט השוואתי, ההיסטוריוגרפיה הפלסטינית והישראלית החדשה, בניית האומה הפלסטינית ותהליך השלום במזרח התיכון. מסאלחה גם חוקר ומלמד פילוסופיה ותאולוגיה, בין השאר את הפילוסופיה של הרמב"ם ואת הפונדמנטליזם האיסלאמי המודרני.
מסאלחה פרסם שורה של מאמרים וספרים על הנכבה, אותה חקר מנקודת המבט היסטוריוגרפית. לטענתו, הנכבה גרמה לשבר דרמטי בהמשכיות המיקום והזמן ההיסטוריים בהיסטוריה הפלסטינית. לדעתו, הנכבה גרמה שינוי בלתי הפיך בחייהם של הפלסטינים ברמה האינדיבידואלית והלאומית, והיא ממשיכה להגדיר את חייהם, ולהבנותם היא מונעת מהם את הזכות לעצמאות ולמדינה משלהם, וכתוצאה של כך מתייחסים אליהם כאל ”פליטים“ וכ“בעיה הומוניטרית“, המזכה אותם בתמיכה מארגונים בינלאומיים או כ“בעיה כלכלית“, הדורשת פתרון באמצעות סכמות של תעסוקה. מסאלחה סבור כי הזיכרון של האירועים הטראומטיים של 1948 ממשיך להיות מרכזי בחיי הפלסטינים, במיוחד מאחר שמיליוני פלסטינים ממשיכים לחיות תחת כיבוש ובגולה.
מסאלחה ואינטלקטואלים אחרים ביקרו את התעלמותו של בני מוריס מ"חשיבת טרנספר" שאפיינה את ההנהגה הציונית עוד לפני מלחמת העצמאות. מוריס אישש טענה זו בעקבות הביקורת והסכים עם מסאלחה שרוב המנהיגים הציוניים בזרם המרכזי עסקו באפשרות זו בצורה מסוימת בעשורים הראשונים של התנועה הציונית, אף שעד לפרסום מסקנות ועדת פיל העיסוק בנושא הוצנע. מוריס, עם זאת, טען שהשפעתה של חשיבה כזו על מדיניותה של התנועה הציונית אינה חד-משמעית.
אמילקר סוג M
אמילקר סוג M (בצרפתית: Amilcar Type M) היא מכונית בתצורות סדאן, קבריולה וקופה, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית "אמילקר" אשר יוצרה בין השנים 1928–1935.
התקופה הרומית בארץ ישראל
התקופה הרומית בארץ ישראל החלה ב-63 לפנה"ס (ג' תרצ"ז ) עם פלישת הצבא הרומי לארץ בפיקודו של פומפיוס; תקופה זו נמשכה עד 324 לסה"נ, שנה שמקובל לראותה כתחילת השליטה של האימפריה הביזנטית בא"י (תקופה זו אף מכונה תקופת הַמִּשְׁנָה, שכן במהלכה, מסוף המאה ה-1 ועד תחילת המאה ה-3, גיבשו התַּנָּאִים את המִּשְׁנָה). החל מימיו של הקיסר אדריאנוס, כונתה ארץ ישראל בשם "פלשתינה" (מן השורש המקראי פ.ל.ש.), שנזכר כבר באמצע המאה ה-5 לפנה"ס בחיבורו של ההיסטוריון היווני הרודוטוס לתיאור נחלת הפלשתים לאורך מישור החוף הדרומי בואכה השפלה הפנימית של ארץ ישראל.
רקע
עד המאה ה-2 לפנה"ס הייתה ארץ ישראל תחת שלטונה והשפעתה העיקרית של האימפריה הסלאוקית, כשמדרום לה שושלת בית תלמי, ששלטה במצריים, ניסתה אף היא להתערב במה שקורה בארץ.
ראשית יחסי יהודה ורומא
תחילת היחסים בין יהודה לרומא במשלחת דיפלומטית רומאית ששהתה במזרח והגישה סיוע ליהודים שבשלב זה מרדו באימפריה הסלאוקית בעקבות גזרות השמד שהטיל המלך אנטיוכוס הרביעי, הקשרים הפכו לרשמיים בשנת 161 לפנה"ס, כשמנהיג המרד יהודה המכבי שלח משלחת לרומא, בראשות אֶוְפּלֵמוֹס בן־יוחנן בן־הקוֹץ ויָסוֹן בן־אלעזר, שכרתה ברית רשמית עם הרפובליקה. הברית הייתה מבוססת על העוינות ההדדית לסלאוקים ויורשיו של יהודה, יונתן הוופסי, שמעון התרסי ויוחנן הורקנוס הראשון חידשו את הברית ונקטו מדיניות פרו־רומאית.
מצב זה השתנה בימי מלכותו של אלכסנדר ינאי, אשר בניגוד לקודמיו בחר שלא לחדש את הברית עם רומא. הרקע למדיניותו היה ככל הנראה התפוררותה של האימפריה הסלאוקית והפחד מפני כוחה המתעצם של רומא במזרח. אלכסנדר ינאי בחר, ככל הנראה, לקשור את עצמו לברית מזרחית אנטי־רומאית עם האימפריה הפרתית, פונטוס וארמניה. ובכך הרחיק את סיכויי צאצאיו להיכנס לתקופה הרומית כבעלי ברית של הרומאים, דבר שהיה יכול לשמר את עוצמת הממלכה החשמונאית כפי שהעביר לשלומציון אלכסנדרה.
סופו של בית חשמונאי (63–37 לפנה"ס)
עם כיבוש סוריה על ידי המצביא הרומאי פומפיוס, היה ברור לכל שארץ ישראל תבוא בעקבותיה, תחת עול השעבוד לרומא. אל פומפיוס הגיעו משלחות מטעמם של הורקנוס השני ואריסטובולוס השני שהיו מעורבים במחלוקת על השליטה ביהודה ונציגי העם שמאסו בשלטון האחים. בתחילה פומפיוס לא הגיע לידי החלטה, אולם עם ניסיונו של אריסטובולוס למרוד בו, הוא כבש את ירושלים ולכד את אריסטובולוס ומשפחתו ושלחם לרומא. כמו כן הוא חילל את בית המקדש כשנכנס לקודש הקודשים, אבל מייד לאחר מכן ציווה לטהר אותו ולהמשיך את הפולחן כסדרו. עתה מסר פומפיוס את הממלכה להורקנוס תוך שהוא מוריד אותו לדרגת אתנרכוס ("ראש העם", תואר פחות ממלך), קורע מספר מחוזות משליטתו ומקים מחדש את הערים ההלנסטיות בדקפוליס ובשפלת החוף, שהחשמונאים החריבו.
נוכחותה של רומא עוררה התנגדות עזה ביהודה. בשנת 57 לפנה"ס הניף את נס המרד אלכסנדר השני שהיה בנו של המלך המודח ונכדו של אלכסנדר ינאי, השתלט על ירושלים, לקח לעצמו את משמרת המקדש והחל להקים את חומות ירושלים שהרס פומפיוס. אלכסנדר הקים כוח צבאי גדול שעל פי המקור של יוספוס פלביוס מנה עשרת אלפים רגלים ואלף וחמש מאות פרשים. המרד דוכא בידי מושל סוריה אולוס גביניוס. לאחר ניצחונו גביניוס הגיע למסקנה שכדי להכפיף את יהודה למרותה של רומא הוא יצטרך לנקוט צעדים יותר קיצוניים - על הבסיס הרעיון של הפרד ומשול ועל המודל של הכיבוש הרומאי במוקדון, גביניוס פירק את ממלכת יהודה וחילק אותה לחמישה מחוזות נפרדים: ירושלים, יריחו, ציפורי, חמתן ואדוריים. מטרת גביניוס בחלוקה זאת הייתה לפורר את האחדות הלאומית היהודית שהייתה מקור כוחו של רוח המרד כנגד שלטון רומא. אף צעד זה לא השקיט את המרדנות היהודית ובשנת 56 לפנה"ס ברח המלך לשעבר אריסטובולוס השני ובנו מתתיהו אנטיגונוס השני משביים ברומא ועשו דרכם ליהודה, שם עשו ניסיון כושל למרוד והובסו על ידי גביניוס.
לאחר ניצחונו של יוליוס קיסר בשנת 45 לפנה"ס במלחמת האזרחים הוא איחד מחדש את יהודה תחת שלטונו של הורקנוס ומינה את אנטיפטרוס לאפיטרופוס של יהודה וזה מינה את בניו פצאל והורדוס למושלי ירושלים והגליל. יחסו של יוליוס קיסר ליהודים היה סובלני ומקבל. הוא קבע שהיהודים הם עם (אתנוס), הנשלט בידי אתנרך/כוהן גדול במעמד מוכר של בעל ברית. למושלים מעין אלו התירו הרומאים להחליט בכל אורחות החיים של אזרחיהם. יוליוס קיסר התיר מחדש לבנות את חומות ירושלים והשיב ליהודה חלקים שנקרעו ממנה על ידי פומפיוס, לדוגמה, העיר יפו. כן אסר, לדברי יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים", על גיוסם של היהודים (כולל יהודי התפוצות) לצבא רומי, ועל גביית כספים מהם בשנת השמיטה. אולם מצב זה לא נמשך זמן רב, קיסר נרצח בשנת 44 לפנה"ס ואנטיפטרוס נרצח בשנה שלאחר כך. יהודה נפלה תחת השפעתם של רוצחי קיסר שכמו בכל מקום שלטו שלטון רודני וסחטו כספים רבים מן הערים שהיו תחת מרותם.
ממלכת הורדוס (37–4 לפנה"ס)
מצבה המדיני של יהודה השתנה שוב בעקבות ניצחון הטריומווירט השני בקרב פיליפי, יהודה נפלה תחת מרותו של מרקוס אנטוניוס שאישר את מעמדם של פצאל והורדוס והעלה אותם לדרגת טטרכים. שלטון האחים נמשך עד שנת הפלישה הפרתית בשנת 40 לפנה"ס, הפרתים כבשו את יהודה והמליכו את אנטיגונוס כמלך מטעמם. בינתיים, עשה הורדוס את דרכו לרומא והצליח לשכנע את הטריומווירט להמליכו למלך יהודה. עם כיבושה מחדש של יהודה בידי הצבא הרומאי בשנת 37 לפנה"ס, כוננה רומא את שלטונו של הורדוס על יהודה.
מבחינה מדינית היה הורדוס וסאל נאמן של רומא ובאופן טבעי היה מקורב לשליט המזרח מרקוס אנטוניוס. עם תבוסת אנטוניוס פטרונו בקרב אקטיום, בשנת 31 לפנה"ס, מיהר הורדוס להעביר את תמיכתו לאוקטביוס (ששינה את שמו לאוגוסטוס קיסר), וזה אשרר את מעמדו כמלך יהודה ואף הגדיל את שטח ממלכתו מספר פעמים. הפילוסוף היהודי פילון האלכסנדרוני, בחיבורו "המשלחת לגאיוס", משבח את אוגוסטוס על יחסו ליהודים בכלל וליהודי רומא בפרט ועל סובלנותו כלפי המגבלות שהטילה הדת היהודית עליהם. בנוסף לכך, פילון זוקף לזכותו של אוגוסטוס את יוזמת הנהגת "קורבן הקיסר" - קורבן יומי בבית המקדש בירושלים לשלום הקיסר, שהופסק בשנת 66 ובכך ניתן האות לפרוץ המרד הגדול.
שלטון הורדוס היה בעל אופי רודני, והוא לא נהנה מתמיכת רובו הגדול של העם, הן בשל תמיכתו המדינית ברומא והן בגלל זילזולו בחוקי היהדות. נוסף לכך, פעל הורדוס לחיזוק הגורמים הלא יהודיים בממלכה, אשר היו נאמנים לשלטון הרומאי. לאחר מותו של הורדוס, פרצו מספר מרידות אשר דוכאו בידי נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס.
הטטררכיה ההרודיאנית (4 לפנה"ס – 6 לספירה)
עם מותו של הורדוס בשנת 4 לפנה"ס, הקיסר אוגוסטוס, בניגוד לבקשת נציגי העם, כיבד את צוואתו של הורדוס, וחילק את ממלכתו בין שלושת בניו ואחותו: ארכלאוס קיבל את חלקה העיקרי של הממלכה שכלל את אדום, שומרון ויהודה, הורדוס אנטיפס קיבל את הגליל והפראיה (עבר הירדן היהודי), פיליפוס קיבל את הבשן ואחותו שלומית קיבלה את יבנה, אשדוד ופצאליס. מעמדם של בני הורדוס היה נחות משל אביהם, שכן אף אחד מהם לא החזיק בתואר מלך והם אף לא נהנו מאותו אמון מצד רומא, לו זכה הורדוס אביהם.
ארכלאוס המשיך את מדיניותו של אביו, אך נתגלה כשליט בעל כישרון נחות משל הורדוס, ואף הצליח לעורר עליו את זעמו של העם, עד אשר בשנת 6 לספירה יצאו (בפעם השנייה) משלחות יהודית ושומרונית לרומא, והעלו קובלנות בפני הקיסר אוגוסטוס על שלטונו של ארכלאוס. עקב כך, החליט הקיסר להדיח את ארכלאוס, ולשלוח אותו לגלות בגאליה, ולספח את יהודה כפרובינקיה רומאית.
תקופת הנציבות הראשונה (6–41 לספירה)
ארגונה של יהודה כפרובינקיה הוטל על נציב סוריה קוויריניוס, הוא התחיל לבצע קנסוס (מפקד אוכלוסין) דבר שעורר את זעם האוכלוסייה המקומית מכיוון שצעד זה היה מנוגד לחוקי היהדות וגם מכיוון שהוא נועד לשרת את מטרות המיסוי הרומאי בארץ. רק בהתערבות הכהן הגדול יועזר בן ביתוס המפקד קוים, אולם הייתה קבוצה בראשותו של יהודה בן חזקיה שהתנגדה לקוויריניוס בצורה אלימה.
לאחר סיום המפקד מונה נציב רומאי ביהודה. הנציב היה בעל סמכויות מועטות, לא עמד לרשותו כוח צבאי רומאי (הכוח הצבאי היחיד שהוא פיקד עליו היה חיילות העזר) ובשעת חירום הוא היה כפוף לנציב סוריה הבכיר ממנו. ראשוני הנציבים כיבדו את היהודים ולא ידוע על כל התנגשויות יוצאות דופן שלהם עם האוכלוסייה.
המצב השתנה בזמן נציבותו של פונטיוס פילאטוס, שנהג להתעמת עם האוכלוסייה היהודית ופגע ברגשותיה הדתיים. על פי הברית החדשה, השגיח פילאטוס על משפטו של ישו ונתן את ההוראה לצליבתו, מאורע שמסמן את תחילת הנצרות. כל הדברים הללו התרחשו בתקופת שלטונו של טיבריוס (14–37 לספירה). באותה תקופה, היהודים גורשו מן העיר רומא, כיוון שעסקו בתעמולה דתית וגיור, ובשנת 19 לספירה נענשו המוני יהודים על שלא רצו להילחם בשבת ויום טוב. בהמשך חזר טיבריוס לדרך במדיניות הסובלנות של יוליוס קיסר ואוגוסטוס, וכשנציב יהודה, פונטיוס פילאטוס, הציב מגנים שעליהם כתובות הקדשה לקיסר בארמונו של הורדוס בירושלים, הורה טיבריוס להסיר אותם כדי למנוע פגיעה ברגשות היהודים. הורדוס אנטיפס היה ידידו הקרוב ואף קרא את בירתו החדשה, טבריה, על שמו.
לאחר מותו של הקיסר טיבריוס ועלייתו של נכדו קליגולה לכס השלטון בשנת 37, זכר קליגולה לחברו הטוב אגריפס הראשון, נכדם של הורדוס ושל מרים החשמונאית, את התקרית שבעטיה נכנס לכלא לאחר שהביע את תקוותו שקליגולה יעלה לשלטון, והמליך אותו על ארץ הבשן (שנת 37). כמו כן העניק לו שרשרת של זהב (במקום שרשרת הברזל שהייתה לו בכלאו). לאחר מכן הגלה קליגולה את דודו של אגריפס, הוא הורדוס אנטיפס, שהיה "טטרארך הגליל והגולן", וסיפח חבלי ארץ אלו לממלכתו של אגריפס (שנת 39).
אך בהמשך עלייתו של שליט עריץ זה, עתיד לסמן את תחילתו של אחד מהמשברים החמורים ביותר בתולדות היחסים הרומאים־יהודים. משהקימו התושבים ההלניסטים ביבנה מזבח לפולחן הקיסר, הרסו אותו התושבים היהודים במקום. הדבר דווח לקליגולה, והוא הורה בכעסו על הקמת פסל לכבודו בבית המקדש בירושלים. פקודתו גרמה לזעזוע גדול ביהודה ועוררה התנגדות גדולה, לכן על פובליוס פטרוניוס מושל סוריה הוטלה המשימה להקים את הפסל, לאחר שפטרוניוס התרשם כי היהודים מוכנים למות, ובלבד שבית המקדש לא יחולל בצלמו של קליגולה, שב לאנטיוכיה ונקט בצעדים לעיכוב הקמת הפסל. אגריפס ששהה בחצר הקיסר ברומא לקח חלק במגעים לביטול הפקודה של קליגולה ואף הצליח לשכנעו לבטלה, אולם לפי גרסה אחרת קליגולה חזר בו מהביטול, והפקודה התבטלה עם הירצחו בשנת 41.
מלכות אגריפס הראשון (41–44 לספירה)
עלייתו של הקיסר קלאודיוס בשנת 41 לספירה סימנה רגיעה ביחסים שבין האימפריה ונתיניה היהודים. הוא דאג ליישוב הסכסוך בין היהודים והיוונים באלכסנדריה, ואף סיפח את הפרובינקיה לתחומי ממלכתו של אגריפס הראשון (שכבר קיבל מקליגולה את שטחי שלטונם של דודיו פיליפוס והורדוס אנטיפס) ובכך אוחדה ממלכתו של הורדוס שוב תחת שליט יהודי. כמו כן, העניק קלאודיוס את ממלכת כלקיס לאחיו הורדוס. אגריפס נקט מדיניות דומה לזאת של סבו הורדוס אולם שלא כמו יתר השליטים מבית הורדוס הוא השכיל לנסות ואף הצליח לקנות אהדתו של חלק מן העם. אגריפס נפטר ממחלה במרץ 44 בשעה שחגג בקיסריה בפסטיבל לכבוד ניצחונו של אוגוסטוס בקרב אקטיום. לאחר מותו עצמאותה הסמלית בת השלוש שנים של יהודה בוטלה, והיא סופחה מחדש, ושבה להיות פרובינקיה רומאית תחת שלטונו של קלאודיוס.
תקופת הנציבות השנייה (44–66 לספירה)
שלטון הנציבים הוחזר ליהודה, אולם שלא כמו בתקופת הנציבות הראשונה, הנציבים שמונו היו אנשים ממוצא סורי, ולכן עוינים ליהודים ותמכו בסורים ההלניסטים, במריבותיהם עם היהודים. יתרה מזאת, חמשת הנציבים היו ברובם אנשים מושחתים ורודפי בצע, אשר ניצלו את משרתם להתעשרות אישית על חשבון העם, וללא הבנה לרגשותיו האתניים והדתיים. שלטונם הגביר את ההתנגדות היהודית לרומא ועורר ציפיות משיחיות בקרב העם.
רשיד
העיר התפרסמה בזכות אבן רוזטה שנמצאה בשטחה.
התקופה הרומית בארץ ישראל
תקופת הנציבות השנייה (44–66 לספירה)
התקופה בה שלטו הנציבים בפרובינקית יודיאה אינה זהה מבחינת שטח השליטה. בתקופה הראשונה (שנים 6–41) שטח פרובינקיית יודיאה כלל את שטח יהודה, שומרון ואדום. בתקופה השנייה (שנים 44–66) כלל את רוב שטח ארץ ישראל, כולל הגליל ועבר הירדן המזרחי.
במאה הראשונה לספירה רוב תושביה של ארץ ישראל היו יהודים, בין 2 ל-2.5 מיליון איש מתוך אוכלוסייה שמנתה כ-3–4 מיליון. בסוף תקופת בית שני, אזורים נרחבים בארץ היו מיושבים בצאצאי עמים מהתקופה המקראית. באזורים שלחוף הים התיכון ובעבר הירדן הייתה אוכלוסייה מעורבת, אולם בעלת רוב לא-יהודי, במיוחד בערים הגדולות.
המרד הגדול וחורבן בית שני (66–73 לספירה)
המרד הגדול היה הראשון מבין שתי מרידות גדולות שמרד העם היהודי היושב ביהודה כנגד הכובשים הרומאים. בין הגורמים לפריצת המרד, אכזריות השלטון הרומי ושחיתויותיו, סכסוך בין יהודים ולא יהודים (יוונים הלניסטים, סורים, שומרונים ואחרים), וכן מתחים פנימיים בין כתות יהודיות שונות. לאחר הצלחות ראשוניות של המורדים, נשלחו אספסיאנוס ובנו טיטוס לדכא את המרד. שיאו של המרד היה בשנת 70 לספירה, עם כיבוש ירושלים והחרבת בית המקדש על ידי טיטוס, אולם דיכוי המרידה בכל מעוזי המורדים, ובהם מצדה, נמשך עוד כשלוש שנים לאחר מכן.
המרד נכשל כישלון חרוץ והיה בעל תוצאות קשות: מנהיגיו נהרגו או נלקחו בשבי. מאות אלפי יהודים נהרגו, רבים אחרים הוגלו או נמכרו לעבדות ולפעילות גלדיאטורית, ערים כמו יפו, יודפת וגמלא נחרבו, והגרוע מכל היה חורבנה של ירושלים ובית המקדש השני - מרכזו הרוחני והדתי של העם היהודי. נוסף לכך, מעמדה המשפטי של יהודה שלפני המרד הוגדרה כ"ידידת ובעלת ברית של העם הרומאי" בוטל.
פרובינקית יהודה לאחר החורבן (70–132 לספירה)
בוטלה האוטונומיה ויהודה הפכה לשטח כבוש, הוצאו גדודי חיל העזר מסבסטיה וקיסריה ובבירתה ירושלים, חנה לגיון רומאי - הלגיון העשירי פרטנסיס, שיוכל לטפל ביתר יעילות במרד. בשל נוכחות הלגיון (שחנה בירושלים) הפכה יהודה לפרובינקיה קיסרית ולכן איכות הנציבים השתפרה, ומעתה שלטו נציבים בעלי דרגה סנאטורית ואדם ששימש קודם כפראיטור (תוארו הרשמי היה "לגאטוס אוגוסטי פרופראיטור"). קיסריה, שתפקדה כבירת הפרובינקיה, קיבלה מעמד של קולוניה מה שנתן לחלק מתושבי העיר אזרחות רומית והטבות מס שונות כמו כן הערים יפו (פלאוויה יופה) ושכם (פלאוויה נאפוליס) שוקמו והוקמו מחדש כערים הלניסטיות.
הגישה הקנאית שרווחה בקרב שכבות מסוימות המשיכה להתקיים והייתה אמונה שחורבן הבית היה "תקלה היסטורית" ובית המקדש השלישי עתיד להיבנות בקרוב. לאחר חורבן בית המקדש קם ביבנה מרכז של חכמים בהנהגתו של רבן יוחנן בן זכאי ממנו צמחה בהדרגה התנועה הרבנית שעתידה הייתה לתפוס בהדרגה את הסמכות הרוחנית.
גביית "המס היהודי" הוקלה בימי הקיסר הרומי נרווה (96 עד 98 לספירה) ואף הונפק מטבע מיוחד מטעמם של הרומאים לפרסם זאת. זאת ועוד, בתקופה זו שלט ביהודה הנשיא רבן גמליאל דיבנה (שנפטר לקראת שלהי מרד התפוצות), שזכה לאישור רשמי בנשיאותו מטעם הנציב הרומי. רבן גמליאל היה פרגמטיסט באישיותו, ועשה את הכול כדי להסדיר את מערכת היחסים בין היהודים לבין הרומאים, ולהתקינה לפסים חיוביים ותועלתיים לשני הצדדים. כלומר, בתקופתו ובעקבות מדיניותו, לא נוצרו תנאים תשתיתיים להתפרצות מרד כנגד הרומאים. מהלכים חשובים אלה איבדו מערכם בעקבות מרד התפוצות בימי הקיסר טראיאנוס, ואף כי לא ברור עד כמה שפולמוס קיטוס המוזכר בתלמוד משקף השתתפות של יהודי יהודה במרד, נראה המצב ביהודה לאחר מרד התפוצות די מורכב ורגיש.
פולמוס קיטוס (115–117 לספירה)
קיימים מקורות מעטים ביותר על ההיסטוריה של ארץ ישראל בין המרד הגדול למרד בר כוכבא. בניגוד למרד הגדול, שתועד בפירוט על ידי יוספוס פלביוס, תועדה תקופה זו רק על ידי היסטוריונים רומים, שלא התמקדו בארץ ישראל, ולכן הידע על 11 הנציבים ששלטו ביהודה באותה תקופה, ועל פולמוס קיטוס (מרד שהתרחש בארץ ישראל במקביל למרד התפוצות) קטן.
מרד התפוצות (115–117 לספירה) הוא ייחודי בהיסטוריה היהודית משום שלא פרץ בארץ ישראל, אלא דווקא בפזורה. הקהילות היהודיות החזקות בקירנאיקה, בקפריסין ובמצרים החלו למרוד בשנת 115 בעת שהקיסר טראיאנוס היה עסוק במסע מלחמה כנגד האימפריה הפרתית. מרידה זו הייתה עזה ביותר, ובמהלכה נהרגו יהודים, יוונים ורומאים רבים. דיכוי המרד נמשך כשנתיים. דיכוי המרד בזמן בו רומא הייתה נתונה במלחמה נגד הפרתים פגע במאמץ המלחמתי ולכן דוכא באכזריות יתרה ובהשמדת הקהילות היהודיות.
על פי ההיסטוריה אוגוסטה, שלרוב לא נחשבת כמקור מהימן, באותה תקופה גם ארץ ישראל "גילתה רוח מרדנות". בשנת 117 מינה הקיסר טראיאנוס את הנציב האכזר לוסיוס קווייטוס, שדיכא את המרידות במסופוטמיה, למושל יהודה והוסיף לגיון שני למצבת כוח האדם הרומאי בפרובינקיה (ככל הנראה היה זה הלגיון השני טראיאנה) שהועבר מסוריה והוצב בכפר עותנאי (כיום לג'ון) סמוך למגידו. ניתן להניח שקווייטוס קיבל את מינויו כדי להשקיט את יהודה ולדכא את המרד היהודי.
דבר זה הפך את יהודה לפרובינקיה פרוקונסולרית (כלומר פרובינקיה שנציבה היה קונסול לשעבר), מה שמדגים את הרצינות שייחסו הרומאים לאיום ואת החשש שלהם מן המרידה היהודית. מאורעות אלו, אשר היקפם אינו ברור, החווירו לעומת מאורעות מרד בר כוכבא שהגיע כחמש עשרה שנים לאחריהם, וזכרם כמעט לא נשמר.
אדריאנוס: תסיסה מרדנית וליסטות מדינית (117–132 לספירה)
היחסים בין היהודים לרומאים המשיכו להחריף במהלך השנים 117–132, בעיקר בגליל. הדעה הרווחת כיום היא כי בימים שבין פולמוס קיטוס למרד בר-כוכבא, הייתה תסיסה מרדנית בקרב יהודי ארץ ישראל, והסיבות הישירות למרד בר כוכבא אינן הסיבות היחידות, כפי שטוען גדליהו אלון: "כלום פרצה המלחמה הגדולה בבת אחת בתוקפה של גזירה מן המלכות... או שמא קדמו לכך מעשים מסוימים העשויים להוכיח שהמרידה הוכשרה מלפניה, שתססה קימעא קימעא הרבה קודם לכך?". הם תולים זאת באמצעות צירוף קטעי מקורות תלמודיים המעידים על תסיסה מרדנית ועדויות ארכאולוגיות שונות.
על פי ישראל פרידמן בן שלום כלל הפרושים לא הכירו בזכותם של הרומאים - שכונו בספרות חז"ל "מלכות הרשעה" - לשלוט בארץ ישראל, ולגבות מיסים. אימרת "דינא דמלכותא דינא", היא הלכה בבלית מהמאה השלישית לספירה.
גדליהו אלון טבע את המושג "ליסטות מדינית" כלומר שוד מדיני, כדי לתאר מאבק אידאולוגי במסווה של מעשה פלילי. פעילות שהתקבלה בעצימת עין אם לא באהדתם של החכמים. ליסטות זו בארץ ישראל באה לידי ביטוי במספר מקורות התלמודיים: בתלמוד הבבלי מסופר על גליליים שהואשמו ברצח ופנו לרבי טרפון, שמקום מושבו היה בלוד לשם מציאת מחסה. ניתן להניח כי אותם גליליים פנו לרבי טרפון, שהיה בעל אידאולוגיה שמותית, משום שהאמינו כי ייתן להם מחסה אולי בשל הדעות הפוליטיות הקנאיות שלו. כשהגיעו אליו, התברר כי השמועה אודותם הגיע לאוזניו – משמע שפועלם של אותם גליליים לא הייתה עבריינית, אלא בעלת אופי פוליטי כלשהו. במקור קדום יותר (איכה רבה, ג, ו), מסופר על בנו של רבי חנינא בן תרדיון שבגד בחבריו הליסטים והוצא להורג בשל כך. רבי חנניה בן תרדיון שמקום מושבו היה בסכנין והיה מעשרת הרוגי מלכות מה שמחזק את האידאולוגיה השמותית שלו, התכחש לבנו בשל מעשה זה. מקור קדום זה מעיד כי הייתה פעילות מרדנית באזור זה. מקור נוסף מדבר על מפגש בין תלמידי רבי עקיבא לחבורת ליסטים (שודדים) – במפגש זה לא רק שהליסטים אינם שודדים את התלמידים, אלא אף מלווים ומשבחים את תלמידיו של רבי עקיבא, שאף הוא היה מעשרת הרוגי מלכות ומתומכיו העיקריים של מרד בר כוכבא. יש המשערים שההכנות למרד נעשו בחסות ליסטים מדיניים אלו, שהרחיקו את משמרות החיילים הרומאים מאזורים רגישים שהוכנו למרד.
מצב חסר ביטחון זה, גרר תגובה של הרומאים - הם בנו מצודות ברחבי הגליל, והוסיפו בה מערכת דרכים משוכללת: דרך בין בסיס הלגיון בלגיו, דרך ציפורי לפתולומאיס (עכו) שהושלמה בשנת 120, וכן דרך מציפורי לטבריה. דרך נוספת מבסיס הלגיון בלגיו לבית שאן, וכן דרך מבסיס הלגיון לקיסריה, בירת הפרובינקיה. פריסה זו של הכוחות החדשים בצפונה של הארץ איפשר לכוחות הוותיקים יותר להתפרש בדרומה – ואף טוען שצמן, הקמתה של איליה קפיטולינה בירושלים הייתה בשל אותה מגמה בדיוק – אמצעי להבטחת השלטון הרומאי באוכלוסייה עוינת.
הציפיות לבניין מחודש של בית המקדש
עוד גורם שתרם להחרפת המצב היה צורת שלטונו של אדריאנוס (שעלה לשלטון בשנת 117). לפני שהתמנה לקיסר נלחם אדריאנוס במזרח נגד היהודים המורדים בזמן מרד התפוצות, וייתכן שהדבר גיבש אצלו דעה שלילית על היהודים. במסגרת מדיניותו להלניזציה של האימפריה, הוא הוציא מספר ערים בארץ ישראל כמו טבריה מידי שליטיהם היהודיים, ומסר אותם לידי האוכלוסייה הפגנית. כמו כן, הוא תכנן לבנות את ירושלים מחדש כעיר אלילית בשם איליה קפיטולינה. שרשרת האירועים הללו הובילה בסופו של דבר לפרוץ מרד בר כוכבא בשנת 132.
בעת ביקורו של אדריאנוס ביהודה, בשנת 129 או 130 - כחלק ממסעו במזרח התיכון בפרובינקיות: סוריה, ערביא, יהודה ומצרים - הבטיח כפי הנראה הקיסר להקים את ירושלים מחורבותיה, ולשוב ולבנות את בית המקדש. אין לדעת עד כמה התכוון לכך הקיסר, ועד כמה שמעו היהודים מהרהורי לבם. יש האומרים כי השומרונים הוציאו דיבתם, ואף ראשוני הנוצרים השתדלו אצל הקיסר, למנוע את בניית הבית מחדש. פול ג'ונסון טוען כי ההיסטוריון הרומאי טקיטוס שעסק בתעמולה אנטישמית, השפיע על אדריאנוס לבטל את הבטחותיו.
כגודל התקווה שעורר אדריאנוס אצל היהודים, כן היה גודל מפח הנפש של היהודים, משהתברר כי הקיסר חזר מהבטחותיו ואף התחיל לבנות עיר אלילית בירושלים המקודשת, ומקדש בהר הבית לאלים הקפיטולינים, שבה הוא מיישב נוכריים, ובכך סותם את הגולל על כל אפשרות עתידית לבנות מחדש את בית המקדש. בניית אליה קפיטולינה לא הייתה הפעילות ההלניסטית היחידה, אלא השתלבה במסגרת מפעלי הבנייה הרומאית בארץ ישראל. אדריאנוס הקים מחדש בפרובינקיה ערים הלניסטיות שנחרבו בעבר כמו עכו־פטולמאיס, וקיסריה. הוא גם הקים מקדשים אליליים בטבריה, בעזה, בקיסריה, בירושלים ובמקומות נוספים. בכמה ערים חשובות כמו טבריה וציפורי, העביר את השלטון מידם של היהודים למיעוט היווני. כל המעשים הללו הביאו את היהודים לתחושה קשה, שיש מדיניות מכוונת מלמעלה להדירם מהארץ.
קשה לומר שקיסר דעתן כמו אדריאנוס, לא היה מודע למפח הנפש שעורר, ונראה יותר שהיה פשוט אדיש להן. במטבע שהטביע נראה הקיסר מקריב קורבן על מזבח, כאשר לצדו אישה (המסמלת את יהודה), וילדים המגישים לקיסר כפות תמרים, אות לשלום ולאחווה. בניגוד למטבעות שנטבעו בפרובינקיות אחרות, מטבע זה מתעלם באופן מופגן מתרבותם של היהודים, אף שהיו רוב התושבים בפרובינקיה. ניסיון הקיסר להעניק לתושבי הממלכה עיר הלניסטית לתפארת, כפי שהוקמה במקומות אחרים ברחבי הממלכה, הייתה בצורה שגרמה לדיכוי הדתות הדומיננטיות באזור, וליהודים נראה עתה עצם הקיום היהודי בסכנה.
מרד בר כוכבא (132–136 לספירה)
מרד בר כוכבא הוא מרד של יהודים בארץ ישראל כנגד שלטון האימפריה הרומית בראשותו של קיסר אדריאנוס, בין השנים 132 ו־136 לספירה, כשישים שנה לאחר דיכוי המרד הגדול.
בראש המרד עמד שמעון בר כוכבא, אשר זכה לתמיכת חכמי דורו ובראשם רבי עקיבא. היהודים התכוננו בשיקול דעת מלחמתי למרידה מסודרת, מאורגנת ומדוקדקת שכללה: אגירת כלי נשק (שנוצרו לצבא הרומי פגומים מלכתחילה). תפיסת מקומות אסטרטגיים, בניית קווי הגנה, ביצור עיירות, חפירות מערכות מסתור, מנהרות קשר, חומות ומעברים תת־קרקעיים. בניית צבא התנדבותי איכותי ואימונו. בניגוד למרד הקודם הפעם החליטו היהודים להתקיף מתוך מערות מסתור שהוכנו מראש, ולנקוט בלוחמת גרילה.
המרד שמרכזו היה ביהודה אבל ייתכן שהתרחב גם לגליל ולפראיה - עבר הירדן המזרחי, נחל הצלחה בתחילתו, וגרם לרומאים נזק כבד, כאשר מערך של כשני לגיונות הושמד, והשלטון עבר לידי היהודים, למרות לגיונות שהגיעו מסוריה, ממצרים, וערביה. אך לאחר מכן, באמצעות טובי המצביאים וכשליש מהכוח הצבאי של האימפריה שהוזרם לארץ ישראל, ובו אף הצי הרומי, המרד דוכא ביד ברזל. בדומה למדיניותו של טראיאנוס בדאקיה, אדריאנוס נקט במדיניות של החרבה טוטאלית. מאות אלפי יהודים נטבחו, מאות רבות של יישובים ביהודה הוחרבו עד היסוד, האליטה נרצחה, ונגזרו גזירות שמד, כדי לעקור את הדת היהודית מארץ ישראל. תקופת שלוש השנים שבהן שלט בר כוכבא בממלכת יהודה, הייתה תקופת העצמאות האחרונה של עם ישראל בארצו עד המאה ה-20.
לצד עדויות ארכאולוגיות רבות, שגרמו להתקדמות מרשימה במחקר המרד, כמו מטבעות שנמצאו במספר אתרים, אגרותיו של בר כוכבא, מערות מסתור ומערות מפלט, עדיין לא נחקרו אתרים ראשיים הקשורים למרד כמו ביתר שנסקרה אבל לא נחפרה, ואזור העיר איליה קפיטולינה שהרובע הנוצרי של העיר העתיקה כולו ממוקם עליה, מקשה על חפירות מסודרות בחלקים ממנו בשל רגישות דתית.
בעקבות מרד בר כוכבא
בעקבות מרד בר כוכבא הטיל הקיסר אדריאנוס מכלול פעולות עונשין שנקראו גזרות השמד במטרה לעקור את הדת היהודית מארץ ישראל, ולפרק את אחידותה של היהדות מבחינה תרבותית ולאומית, ובכך לשבור את מוקד ההתנגדות לשלטונה של רומא בארץ. הגזירות כללו שורה של צווים שאסרו קיומן של מצוות בארץ ישראל, ובהם איסורים על המילה, על סמיכת חכמים ועל שמירת השבת, והם נאכפו במלוא חומרתם, בעונש מוות על העוברים עליהם. תקופה זו נקראה על ידי חכמי התלמוד בשם הקוד "שעת הסכנה".
השלטון הרומי מחק את הפרובינקיה "יהודה" (Iudaea) והקים במקומה את הפרובינקיה סוריה-פלשתינה (Syria Palestinae). שינוי שמה של הארץ על שמו של העם הפלשתי שנכחד זה מכבר, נעשה במטרה לנתק את הקשר בין עם ישראל לארץ ישראל. אף על פי ששינויי שמות מסוג זה התרחשו גם במקומות אחרים, מעולם לפני או אחרי המרד לא נמחק שמה של אומה כתוצאה ממרידה. נתן שור מעיר כי לגזירה זו השפעה מרחיקת לכת עד ימינו, כאשר התנועות הערביות הפלסטיניות מתבססות עליה. גם להקמת העיר האלילית והנוכרית איליה קפיטולינה על חורבותיה של ירושלים, ובה מקדש אלילי על מקום המקדש היהודי, ואיסור על יהודים לבוא בתחומה, הייתה מטרה דומה.
בעקבות מרד בר כוכבא ותוצאותיו התחולל בארץ ישראל שינוי דמוגרפי נרחב. היישוב היהודי במחוז יהודה חרב באופן מוחלט, ורוב האוכלוסייה היהודית התמקמה בגליל. השומרונים החלו להתפשט לאזורים שמחוץ לשומרון. חוקרים מודרניים סבורים שיש להחשיב את הגלות של בית שני החל מתקופה זו, ולא מתקופת חורבן הבית השני, כפי שקבעו חוקרים נוצרים־פרוטסטנטים. כיוון שגם לאחרי חורבן בית שני, הייתה קהילה יהודית תוססת, פורייה ויצרנית בארץ ישראל, שאף הצליחה להקים מתוכה כוח צבאי רציני.
אנטונינוס פיוס (138–161 לספירה)
הקלה ביחסים עם היהודים נעשתה שלוש שנים לאחר דיכוי המרד, עם מותו של אדריאנוס ועלייתו לשלטון של הקיסר אנטונינוס פיוס בשנת 138. יורשו של אדריאנוס ביטל את הגזרות על הדת היהדות, וחזר למדיניות הרומאית המסורתית, של הבטחת חופש הדת של היהודים. ואף אפשר הקמת בית דין לענייני ממונות. צעדים אלו אפשרו את הקמת המרכז היהודי באושא שבגליל, שהפך לאחר חורבן יהודה, למרכז היישוב היהודי בארץ ישראל. המועצות העירוניות בטבריה וציפורי חזרו לידי היהודים, אך איסור התיישבות בירושלים עמד בעינו, אם כי השלטונות העלימו עין מעליה לרגל של יהודים, שלא השתהו במקום זמן רב. הכלכלה היהודית בגליל התאוששה, והגליל נשאר יהודי כמעט בשלמותו. ובהנהגתו של רבן שמעון בן גמליאל היהדות הדחיקה את התקוות המשיחיות, והשלימה בלית ברירה עם נוכחותה של רומא בארץ, ובמקביל, מנהל הקיסרים מהשושלת הנרווה-אנטונינית גילה סובלנות יחסית כלפי היהודים.
ספטימיוס סוורוס (193–211 לספירה)
במלחמת האזרחים שפרצה בקיסרות בשנת 192, בעקבות רציחתו של הקיסר קומודוס, צידדו יהודי ארץ ישראל במצביא ספטימיוס סוורוס, כנגד השומרונים שצידדו במתנגדיו, ולאחר שניצח את כל יריביו בשנת 193 הוא גמל להם על תמיכתם. סוורוס המשיך במגמת העיור של קודמיו, וייסד בשנת 200 את לוד (דיוספוליס) ובית גוברין (אלותרופוליס) לערים, וכך ארץ ישראל השלימה מהפך של מעבר לתחומים עירוניים. בתקופת שלטונו של סוורוס הותר ליהודים לכהן במשרות פקידות ברחבי הערים בקיסרות. בני שושלתו הלכו אחריו והמשיכו את המדיניות האוהדת ליהודים.
קרקלה (211–217) ורבי יהודה הנשיא
שיאו של תהליך זה הגיע בתקופתו של רבי יהודה הנשיא, שבזמנו שככה האיבה המסורתית לרומא, והוא פעל לשילוב עם ישראל במערך המִנהל הקיסרי הרומי. כמו כן, אין להתעלם מהשינויים הגדולים שקרו ברומא - עליית השושלת הסווראנית בשנת 193 סימלה שינוי תרבותי בקיסרות, כשלראשונה עלתה שושלת שמית שהחדירה לרומא את פולחני המזרח. מעצם טבעה הייתה השושלת החדשה אוהדת ליהודים. הסווראנים התירו ליהודים לכהן במשרות בפקידות הרומית, והם קיבלו אזרחות רומית כתוצאה מן החוקה האנטונינית של הקיסר קרקלה בשנת 212, שהעניקה אזרחות לכל תושבי הקיסרות שהיו בני חורין, ובכללן הזכות לאייש משרות ציבוריות. בתקופה זו נודעו יחסיו הטובים של מנהיג היהודים רבי מבית שערים, עם האימפריה הרומית בכלל והקיסר בפרט. רבי ריכז סמכויות רבות בידיו, וחתם את המשנה.
פטירתו של רבי וירושת בנו רבן גמליאל ברבי ונכדו רבי יהודה נשיאה עמדו בסימן משבר המאה השלישית, ויצרה אווירת משבר כלכלי פוליטי וחברתי. אך התערערות כוחה של האימפריה הביאה גם להחלשת האיסורים הישנים כמו הכניסה לירושלים. עם זאת, במאמצים משותפים של הנשיאות, שהחלה לאבד מכוחה, ושל חכמי הסנהדרין, ובעיקר רבי יוחנן וריש לקיש הטבריאניים, לא פוררה התקופה את החברה היהודית, אם כי סדקה בה וצלקה בה כהוגן, ולראיה שבעידן זה הונחה התשתית לעריכתו ולחתימתו של התלמוד הירושלמי, ביצירת התוספתא ומדרשי ההלכה, ועיבוד המסורות והפרשנות למשנה.
דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה)
עם עלייתו של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 284, האיש שהוציא את האימפריה מהמשבר, נערכו רפורמות מקיפות במינהל ובצבא הפרובינקיות. הנגב סופח לשטח הפרובינקיה סוריה פלשתינה, בעוד חלקי עבר הירדן: הבשן והחורן, עברו לשליטת הפרובינקיה ערביה פטריאה. כמו כן, נעשתה רפורמה מנהלתית, הפיקוד על הלגיונות נלקח מן הנציב ונוצר תפקיד חדש בשם "דוכס פלשתינה" שעליו הוטל הפיקוד על הצבא שהוצב בפרובינקיה. וכן, הלגיון העשירי פרטנסיס הועבר מירושלים, והוצב מחדש באילה (מקום בקרבת עקבה המודרנית). בתקופה של מחצית המאה השנייה ותחילת השלישית, יהודים רבים החלו להגר מארץ ישראל לרחבי האימפריה הרומית ולעסוק במלאכה ובמסחר. וכך נבנו קהילות בדרום גרמניה ובספרד. יחסו של דיוקלטיאנוס ליהודים היה חיובי, בעוד שהוא רדף את הנוצרים. בתקופה זו עברה הסנהדרין לטבריה. פרישתו של הקיסר דיוקלטיאנוס בשנת 305 הייתה תחילתה של תקופות של מלחמות אזרחים וחוסר יציבות, כתוצאה מזה השלטון הרומי בארץ ישראל התרופף, והשומרונים בהנהגת בבא רבה שלטו במחוז השומרון המוגדל, כמדינה עצמאית לכל דבר אף שלא באופן רשמי.
סופה של התקופה הרומית ותחילתה של התקופה הביזנטית בארץ ישראל מתוקף, בדרך כלל, בעליה לשלטון של הקיסר קונסטנטינוס בשנת 324 לכלל האימפריה הרומית, תחת קיסר זה כוחה של הנצרות החל עולה כדת מועדפת, ואחר כך כדת המדינה בקיסרות הרומית.
המשולש ההרמוני של לייבניץ
היסטוריה
המשולש ההרמוני הומצא על ידי גוטפריד וילהלם לייבניץ במסגרת פתרונו לבעיה שהציג בפניו מורו כריסטיאן הויגנס כדי לאתגרו: לסכום את טור ההופכיים של המספרים המשולשיים. לייבניץ מצא במהרה את הפתרון (הטור הזה מהווה טור טלסקופי) ושב אל הויגנס עם הכללה מעניינת: לייבניץ הראה כיצד לסכום את טור ההופכיים של המספרים הארבעוניים, וכן כל טור הופכיים של מספרי הכדורים בערימות המהוות סימלפקסים n-ממדיים. כדי לתאר בצורה סכמטית את התבניות שמצא, לייבניץ הציג את המשולש ההרמוני שלו, מעין מניפולציה מעניינת על משולש פסקל.
עד מהרה הזין המשולש ההרמוני את מחקריו של לייבניץ על טורים אינסופיים, והוא היווה מרכיב חשוב במרבית עבודותיו המוקדמות על החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי.
המשולש
שמונה השורות הראשונות של המשולש ההרמוני הן:
הקשר למשולש פסקל
בעוד שערך כל תא של משולש פסקל הוא סכום של שני המספרים בשורה שמעליו, ערך כל תא במשולש לייבניץ הוא סכום שני המספרים שבשורה שמתחתיו. למשל, בשורה החמישית, התא (1/30) הוא סכום שני התאים שערכם (1/60) שנמצאים מתחתיו בשורה השישית.
בדיוק כשם שמשולש פסקל ניתן לחישוב בעזרת מקדמים בינומיים, כך גם המשולש של לייבניץ:. מילולית ניתן לתאר נוסחה זאת כך: "האיברים בכל שורה שווים לאיבר ההתחלתי של השורה חלקי האיבר המתאים במשולש פסקל (בעל אותו אינדקס שורה ועמודה)". למעשה, כל אלכסון במשולש ההרמוני קשור באופן ישיר לאלכסונים במשולש פסקל: האלכסון הראשון במשולש לייבניץ מורכב מההופכיים של המספרים הטבעיים, השני ממחצית ההופכיים של המספרים המשולשיים, השלישי מ-1/3 ההופכיים של המספרים הארבעוניים וכן הלאה.
פרידריך שליירמאכר
פרידריך דניאל אֶרְנְסְט שְׁלַיֶירְמַאכֶר (בגרמנית: Friedrich Daniel Ernst Schleiermacher; 21 בנובמבר 1768, ברסלאו – 12 בפברואר 1834, ברלין) היה תאולוג ופילוסוף גרמני אשר ידוע בעיקר בשל נסיונותיו הנועזים ליישב את הביקורת של הוגי עידן הנאורות על האורתודוקסיה הפרוטסטנטית המסורתית עם האמונה וליצור השקפה דתית המתאימה לעולם המודרני. השפיע על התפתחות ה'ביקורת הגבוהה' בחקר המקרא וכתביו מהווים חלק מעמודי התווך של תחום ההרמנויטיקה המודרנית. בשל השפעתו המכרעת על הלך הרוח הנוצרי הבא אחריו הוא לרוב מכונה "אבי התאולוגיה הפרוטסטנטית המודרנית". הגישה הנאו-אורתודוקסית מן המאה ה-20, שמייצגה הבולט הוא קרל בארת, היוותה במובנים רבים ריאקציה נגד הגישה שייסד שליירמאכר.
לדעתו, את המצב הטבעי הקדום של האנושות מאפיינת הבנה לא-נכונה של המציאות. על מנת להתגבר על המצב הבסיסי השגוי, זקוקים לפרשנות – להרמנויטיקה. ההרמנויטיקה היא אומנות ההתמודדות עם ההבנה המוטעית.
אבי התאולוגיה המודרנית
שליירמאכר נחשב ל"אבי התאולוגיה הנוצרית המודרנית". הגותו הדתית הושפעה מן "האחווה המוראבית" (אשר בחיקה הוא עצמו גדל) – אחווה נוצרית אשר שמה דגש על חוויות ספיריטואליות, והן מן ההגות הפילוסופית – הקאנטיאנית, השפינוזיסטית והפנומנולוגית בת זמנו. תפיסתו הדתית היא, למעשה, ניסיון להיענות לאתגרים המודרניים מתוך החוויה הדתית ובכך להתגבר על ביקורת הדת האופיינית למודרנה. ספריו החשובים בנושא זה הם "על הדת" (1799) ו"האמונה הנוצרית" (1821).
תפישת הדת של שליירמאכר
דת איננה מערכת מושגית בהירה ומובנת שניתנת לניסוח שיטתי, אלא צורת חיים נבדלת שעיקרה בחוויית האיחוד עם האינסופי. שליירמאכר דחה את הדאיזם כמייצר מושג אלוהות ודת חסרות חיות וחיוניות, שאינו משביע את הצורך הדתי. הדת היא אחד משלושת תחומי ההוויה של האדם: בידיעה עוסק המדע, בעשיה עוסק המוסר ובחוויה עוסקת הדת: פרקסיס היא מילוי חובה מוסרית מחד ואומנות מאידך, ספקולציה היא מדע, דת היא רגישות וטעימה מן האינסוף. המדע מושג באמצעות התבונה, הפרקסיס מכיל שני יסודות סותרים: חובות מוסריות המזוהות עם כפייה והכרח ויצירה אומנותית המזוהה עם החופש.
הדת האמיתית היא טעימה מן האינסוף. המאמינים המבורכים האוחזים בהשקפה הדתית האמיתית הם שגרירים של אלהים, פרשנים שלו או של עבודתו, המראים את הדרך להפיכת אהבה עצמית לאהבת האינסוף. עצם ההנחה שהכוחות הסותרים הללו דרים יחד באדם מעידה על האינסוף המאחד אותם. הדת היא המעניקה לתחומים השונים אחדות אורגנית ולמאמין מגע ישיר עם האינסופי.
לאור זאת, עולה שרק גישה פנומנולגית עשויה להנהיר את הדת האמיתית. את הדת ניתן להבין רק מבפנים ומתוך נקודת המבט הדתית לחוות את העולם. דרך החוויה הדתית העולם חודר לתודעה והאדם חווה את עצמו כחלק מן הכוליות. שיאה של החוויה הדתית ב"דבקות" – המהווה אישור עז רגש של חוויות הזרימה. החיים הדתיים האמיתיים הם חידוש מתמיד של חוויות האיחוד – המבוססים על איחוד של רגשות ואינטואיציה. הדת היא כמו מוזיקה קדושה שצריכה ללוות את כל החיים.
הדת והתנ"ך
שליירמאכר אינו מבקר רק את מסגרות הדת הממוסדות, אלא גם מציע תפיסה חדשה של היחס בין המקרא לבין הדת האמיתית. המקרא אינו תיאור של הדת האמיתית, אלא מכיל אמונות אמיתיות בצירוף תיאורים שנועדו להמון. ככזה, התנ"ך אינו מורה פיזיקה ומטאפיזיקה, אלא מהווה משטח המראה לדת. את התנ"ך – גורס שליירמאכר – יש לקרוא לאור ההכרות המדעיות והמטאפיזיות שלנו ולא להפך.
תלמידים ומבקרים
הגל היה תלמיד ובר פלוגתא חריף של שליירמאכר – שניהם ביקשו להעניק חיוניות מחודשת לדת, אך בעוד ששליירמאכר שם דגש על החוויה הרגשית והאישית, הגל שם דגש על התבונה, המתבטאת בדינמיות של הרוח ההיסטורית – המזוהה עם אלהים. בעוד שעבור שליירמאכר הדת היא ממלכת היחיד, עבור הגל הדת האמיתית היא ממלכת ההתפתחות ההיסטורית. שופנהאואר אף הוא היה תלמיד של שליירמאכר, אך ביקר את תורתו בחריפות ולעג לניסיון לחבר בין תפיסות דתיות לבין פילוסופיה ביקורתית. בקרל בארת ניתן לראות מבקר מימין של תפיסת הדת האנטי-ממסדית של שליירמאכר.
שליירמאכר והיהודים
שליירמאכר התנגד להתנצרות אופורטוניסטית של יהודים כאמצעי לקבל זכויות אזרח, תופעה שצצה כשהיה צעיר. ב-1799, כשדוד פרידלנדר שיגר את האיגרת שלו לווילהלם טלר ובה ההצעה להיטבל בתנאי שיוכל להוסיף להיות דאיסט ולא יחויב להאמין בעיקרי דתו החדשה, שליירמאכר דחה זאת על הסף. בהיותו רומנטיקן, ואף אנטי-רציונליסט, סבר שהדת עמוקה בהרבה מן ההגיון השכלי, בניגוד להשקפה הפופולרית עדיין בזמנו; אדם שהתחנך בדת אחת לא היה יכול להשתייך בכנות לדת אחרת. לפיכך, התנגד לקבלתם של מומרים שלא יהיו נוצרים כנים. תחת זאת, הציע לתת ליהודים זכויות אזרח בתנאי שיתכחשו לאמונה במשיח עתידי ויחדלו מלקיים את המצוות שהיו מנוגדות לחובות האזרחיות. הוא עמד על כך שניתן יהיה להיות אזרח מבלי להיות נוצרי, משום שכריכת עניינים אלו ביחד פגעה בטוהרה של הדת.
חורחה לואיס פינטו
חורחה לואיס פינטו אפנדור (בספרדית: Jorge Luis Pinto Afanador; נולד ב-16 בדצמבר 1952 בסן חיל, קולומביה) הוא מאמן קולומביאני המאמן את נבחרת איחוד האמירויות הערביות בכדורגל.
קריירה
פינטו אימן מספר קבוצות בקולומביה משנת 1984 ועד 1996. ב-1996 עבר לאמן את אליאנסה לימה איתה זכה באליפות פרו, 17 שנים לאחר האליפות הקודמת שלהם. בתום העונה חזר לקולומביה ואימן את מיונאריוס. לאחר שנה בקבוצה, שב לאמן את אליאנסה לימה וזכה איתה באליפות נוספת ב-1999. ב-2002 עבר לאמן את אלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה וזכה איתה ב-3 אליפויות במשך שתי עונות.
ב-2009 חזר לאמן בקוקוטה ולאחר מכן אימן את אל נסיונל מאקוודור ואת דפורטיבו טאצ'ירה מוונצואלה איתה זכה באליפות ונצואלה בשנת 2011.
ב-2011 שב לאמן את נבחרת קוסטה ריקה והעפיל איתה למונדיאל 2014 לאחר שסיים במקום השני במוקדמות המונדיאל. במונדיאל הצליח לעלות מהמקום הראשון בבית שכלל את, ו. בשמינית הגמר הוביל את נבחרתו לניצחון על בפנדלים.
בשנת 2014 מונה למאמן נבחרת.
1941 בארץ ישראל
להלן אירועים בולטים שהתרחשו במהלך שנת 1941 בארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
הנהגה
שלטון המנדט
3ds Max
התוכנה פועלת על חלונות בגרסת 32 הסיביות ופלטפורמת 64 סיביות. היא עברה גלגולים רבים, והיא עכשיו בגרסה השש-עשרה.
1941 בארץ ישראל
הנהגה
הנהגת היישוב
3ds Max
היסטוריה של התוכנה
התוכנה בגרסתה המקורית נוצרה למערכת ההפעלה DOS על ידי חברת "Yost Group", מפתחי Autodesk Animator ופותחה על ידי Autodesk, יוצרי התוכנה האדריכלית אוטוקאד. אוטודסק קנו את הזיכיון הבלעדי לפיתוח התוכנה לאחר יציאת הגרסה השנייה של התוכנה לשווקים. לאחר יציאת "3D Studio 4" לשווקים, התוכנה הומרה לפלטפורמת חלונות NT, ובתחילה נקראה "3D Studio MAX". גרסה זו בתחילה גם כן פותחה על ידי חברת "Yost Group". גרסה זו הופצה לשווקים על ידי חברת "Kinetix", אשר באותה העת הייתה מחלקה של חברת אוטודסק. החל מגרסה 2.03, נקנתה התוכנה על ידי Autodesk, ששינתה את שם המוצר ל"3ds Max".
סקירה
התוכנה 3ds Max נמצאת בשימוש רחב היקף בתעשיות משחקי המחשב, הפרסומות, ההדמיות האדריכליות וליצירת אפקטים מיוחדים בקולנוע. לתוכנה יכולות מידול תלת-ממדי חזקות במיוחד, ופלאגין ארכיטקטוני גמיש. בנוסף ליכולותיה במידול ובאנימציה, בגרסאות האחרונות של התוכנה נוספו טכניקת Shaders מיוחדת, סימולציית דינמיקה, Radiosity, מערכת חלקיקים (Particle System), מיפוי מיוחד, אופציות לתאורה מתקדמת וכן אפשרות ליצירת תסריט קבוע מראש. בנוסף, יכולת הרינדור (קרי, הבאת הפרויקט להמחשה ויזואלית) קיבלה שדרוג בצורתן של תוספות הרינדור המתקדמות V-Ray, Mental Ray ו-Brazil R/S בין היתר.
בין הכלים המצויים בתוכנה ניתן למנות את:
ממשק התוכנה
ממשק התוכנה בנוי מארבעה חלונות עיקריים המייצגים היטלים למבט על, צדדי, קדמי ופרספקטיבה. נוסף על כך, קיימות שורות לחצנים בחלק העליון והצדדי של התוכנה - העליון אחראי לפקודות הבסיסיות בעוד הצדדי מאפשר גישה נוחה לתפריטי התוכנה השונים והמגוונים. בצידה התחתון של התוכנה קיימת שורת לחצנים שאחראית על האנימציה.
נוסף על ארבעת ההיטלים הרגילים ניתן לבחור בכל היטל אחר (אחורי, תחתון ומבט מצלמה אם קיימת מצלמה).
וישניצה (לובלין)
יהודים בווישניצה
בווישניצה התקיימה במשך שנים קהילה יהודית. בסוף המאה ה-19 פתח ביישוב רבי שלמה הלברשטאם את ישיבתו, ולאחר שעבר בשנת תרנ"ב (1892) לבובובה, עמד בנו רבי בן ציון הלברשטאם בראשות הישיבה, עד שעבר גם הוא לבאבוב לתמוך באביו בעת מחלתו.
בתחילת אוקטובר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר גבוהים. בסוף שנת 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו גם יהודים מיישובי הסביבה. בגטו שררו תנאי צפיפות ורעב קשים, והתפשטו בו מגיפות.
בסוף ספטמבר 1942 הועברו כ-1,000 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה לגטו מיינדזיז'ץ פודלסקי, ומשם שולחו כעבור כחודש לטרבלינקה. במהלך האקציה שהתקיימה בווישניצה התנגדו לגרמנים מספר צעירים יהודים עם נשק שאספו, ויהודים רבים הצליחו להימלט מהגטו. חלקם נתפסו לאחר מכן במצוד שערכו אחריהם הגרמנים. ב-17 בנובמבר 1942 נרצחו כ-120 היהודים האחרונים שנותרו בעיירה.
פרנץ לוי
פרנץ לוי (בהונגרית: Lőwy Ferenc; קרשלדאן, 19 בינואר 1869 – 1944) היה רב, תאולוג, חוקר, מתרגם, יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
ביוגרפיה
פרנץ לוי סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובבית המדרש לרבנים בברלין עם דוקטורט בפילוסופיה. הוא היה רב בנג'אטאד (1894-1903), אחר כך הרב הראשי של קהילת הסטטוס קוו אנטה של טרגו מורש; הוא כתב מחקרים המסבירים את כתבי הקודש. ספרו בשם "סיפור מקראי מבריאת העולם עד פילוג ממלכת ישראל המאוחדת" (בודפשט, 1904; טרגו מורש, 1922) כספר לימוד, הודפס בשלוש מהדורות. הוא היה חבר ב"אגודת ז'יגמונד קמני" (KZST) הספרותית מאז 1909, שם הרצה על מדעי המזרח (1912), על רוסטם ואמברי (1914), הסובוטניקים (1920) ועל השירה בשם "היסטוריה של המלך תלמי" שכתב פטר שיימש אילושוואי (1930), על הסופר מור יוקאי (1931), והסיבות לאי הכרתו בחו"ל של המשורר יאנוש אראן (1932). הכתיבה שלו על "ההסמכה האחרונה של נסיכי טרנסילבניה" פורסמה במגזיני טרגו מורש (1935) ובשנתונים של KZST.
הוא תרגם מגרמנית להונגרית את הדרמה של מקס נורדאו ד"ר קוהן (כהן). דרמה (קלוז'-נאפוקה, 1920).
Will You Marry Me?
(בעברית: האם תתחתן איתי?) הוא שיר של הזמרת והרקדנית פאולה עבדול, אשר יצא ב-12 במרץ 1992 על ידי חברת וירג'ין רקורדס. השיר יצא כסינגל החמישי מאלבומה השני של הזמרת. הוא נכתב על ידי עבדול עצמה, סנדרה סטריט ויקטור, וי ג'פרי סמית' ופיטר לורד והופק על ידי לורד וסמית'.
רקע והצלחה
השיר נכתב בהשראת האירוסין שלה לאמיליו אסטבז והוא יצא לאור קצת לפניי חתונתם.
סטיבי וונדר גם מופיע בשיר כאשר הוא מצבע קולות רקע.
השיר מכיל כבי-סייד את השיר "Good Night, My Love (Pleasant Dreams)" אשר שוחרר על מנת לאסוף כסף למלחמה נגד איידס.
השיר זכה להצלחה בארצות הברית כאשר הגיע למקום ה-19 במדינה והפך לשיר הרביעי מהאלבום לעשות זאת. בקנדה השיר אף זכה להצלחה יותר גדולה כאשר הגיע למקום השישי.
לקליפ לשיר יצאו חמש גרסאות שונות כאשר בכל גרסה עבדול רוקדת בסגנון אחר.
נחל גלילות
נחל גלילות (ואדי אלע'רבי) הוא נחל אכזב קצר המנקז את חלקו הצפוני של עמק גלילות לים התיכון וחלק ממערבה של הרצליה (אזור הרצליה פיתוח ואזור התעשייה) במקביל לנחל אחיה המנקז את חלקו הדרומי של עמק גלילות לירקון, יחודו של הנחל הוא במנהרה שנחצבה בתקופה הרומית-ביזנטית שבה הנחל חוצה את רכס הכורכר בתחומה של הרצליה.
מקור השם
בתקופה הרומית-ביזנטית היה באזור כפר שומרוני בשם כפר גלילות, הכפר נתן את שמו לכפר הערבי שקם באתרו-הכפר אל ג'ליל ובעקבות זאת לעמק גלילות, לנחל ולקיבוץ גליל ים שקם במקום.