cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוניברסיטת היידלברג
במאה ה-18 הובילו תלונות תכופות של התושבים באזור הקמפוס על התנהגותם של סטודנטים הוללים את הנהלת האוניברסיטה להקים בתחומה כלא סטודנטים, שבו נכלאו לתקופה שבין יומיים עד ארבעה שבועות סטודנטים פוחזים, בשל הפרת הסדר הציבורי. במהלך השנים כלא הסטודנטים שינה את מקומו מספר פעמים, עד שלבסוף נסגר ב-1914. אתר הכלא פתוח למבקרים ומהווה את אחד האתרים הפופולריים בהיידלברג, בין היתר בשל שפע כתובות גרפיטי שציירו הסטודנטים הכלואים, על הקירות, הדלתות ואף על התקרה.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון
בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ב-17 במאי 1933 השתתפו חברי סגל וסטודנטים באוניברסיטה בשריפת הספרים בגרמניה הנאצית בכיכר האוניברסיטה. הכיתוב מעל השער הראשי של האוניברסיטה שונה מ"רוח החיים" ל"הרוח הגרמנית".
לקראת סוף 1933 פוטרו מהאוניברסיטה מעל 40 פרופסורים ממוצא יהודי, ובתחילת 1934 פוטר אויגן טויבלר. כן פוטר הפרופסור הגרמני קרייאר, על שסירב למלא את מקומו של עמית יהודי שפוטר. בראשית 1936 קיימה האוניברסיטה חגיגות לרגל 550 שנה להווסד האוניברסיטה. לאחר דיון בעיתונות באנגליה החליטו ברבות מהאוניברסיטאות באנגליה להחרים את החגיגות, על רקע פיטורי המרצים היהודים מהאוניברסיטה וחוסר הסובלנות של הנהלת האוניברסיטה. בין המחרימים היו החברה המלכותית, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת בירמינגהאם ואוניברסיטת קיימברידג'. האוניברסיטאות בארצות הברית, לעומת זאת, לא החרימו את החגיגות. תעמולה נגד השתתפות בחגיגות נשמעה גם באירופה ואוניברסיטת בזל החרימה את החגיגות.
מטאל נאו-קלאסי
מטאל נאו-קלאסי (באנגלית: Neo-Classical Metal) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת ההבי מטאל, המושפע רבות ממוזיקה קלאסית בסגנון הנגינה ובהלחנה. השם מרמז על ביצוע טכני קפדני במיוחד תוך שימוש באלמנטים המושאלים מהמוזיקה הקלאסית או ממלחינים ידועים של המוזיקה הקלאסית.
הגדרה
המטאל הנאו-קלאסי הוא מושג שנלקח מתוך הזרם הנאו-קלאסי במוזיקה, שמתייחס להתפתחות ומודרניזציה, ושבו מלחינים שואבים השראה מתוך התקופה הקלאסית, שהייתה פופולרית בשנים שבין שתי מלחמות העולם. נדמה כי סגנון מוזיקה זה הוא המשכי לסגנון התקופה הרומנטית של המאה ה-19, וליצירותיו של ריכרד וגנר בפרט. מלחינים כאיגור סטרווינסקי ופאול הינדמית שילבו מספר אלמנטים מיצירותיהם של מלחינים מהמוזיקה הקלאסית, כמו חזרה להרמוניה שבשימוש נרחב והצמדות למתכונת נוקשה בעזרת הרמוניה מיוחדת וגיוון מוזיקלי משלהם.
אולם, מוזיקת המטאל הנאו-קלאסי אינה מגבילה עצמה לרעיונות קלאסיים מקובלים כגון שיווי משקל ופורמליזם. למעשה, ישנן מספר השפעות מסגנון הבארוק והתקופות הרומנטיות שנעו בין השנים 1750–1810, בהם התבלטו המלחינים מוצרט, היידן, פגניני, באך ובטהובן בתחילת דרכו. אי לכך, זוהי אינה צורה נאו קלאסית בהגדרה המסורתית של המילה, מה שיכול לגרום לבלבול ולעורר דיונים נוקבים בעניין. מטאל נאו-קלאסי מתייחס למונח "קלאסיקה" בהגדרתה הגסה של המוזיקה הקלאסית, היינו תקופת הבארוק והתקופה הרומנטית.
היסטוריית הז'אנר והשפעות
ינגוויי מלמסטין הוא הידוע ביותר כתומך בסגנון המוזיקה של המטאל הנאו-קלאסי, אשר אימץ את המוזיקה הקלאסית לתוך הגיטרה החשמלית. אולם, הוא אינו היחיד. בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80, נגני הבי מטאל כריצ'י בלקמור מדיפ פרפל, רנדי רודס ואולי ג'ון רות' שילבו אלמנטים קלאסיים בנגינתם. רבים מהם מאומנים היטב במוזיקה הקלאסית (כמו רודס וחברי להקת יס - הקלידן ריק וייקמן והגיטריסט סטיב האו). רודס שאב רבות מיצירתו של המלחין הקובני ליאו ברואר, "Elude #7", לצורך הסינגל של אוזי אוסבורן "Diary of a Madman".
הפופולריות של המטאל הנאו קלאסי תרמה לפריצתה של תנועת השרדינג, בעיקר בזכות נגינתו הווירטואוזית והמהירה של מלמסטין, היות שנגני מטאל נאו-קלאסי רבים שאבו השראה מביצועיו המהירים של פגניני בכינור.
מאפיינים מוזיקליים
המטאל הנאו קלאסי הראשוני הכיל מאפיינים רבים מסגנון המטאל הקלאסי, שכלל שימוש ב:
מודן
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פנצ'ו וייה
חוסה דורוטאו אראנגו אראמבולה (ספרדית: José Doroteo Arango Arámbula; 5 ביוני 1878 - 20 ביולי 1923) הידוע יותר בשם פרנסיסקו וייה (Francisco Villa) או בקיצור פנצ'ו וייה היה אחד הגנרלים הבכירים במהפכה המקסיקנית.
ביוגרפיה
חוסה דורוטאו נולד בעיירה סן חואן דל ריו שבמדינת דורנגו במקסיקו. לא ידוע רבות על מוצאו, בעיקר בשל חוסר תיעוד רשמי. התאוריה הרווחת גורסת כי היה בנו של החוואי לואיס פרמן גורולה.
בתחילת דרכו הועסק כאיכר בחוות אביו, אולם לאחר זמן מה עזב והפך לפורע חוק ושודד בדורנגו, מאוחר יותר היגר למדינת צ'יוואווה הסמוכה ושם המשיך במעשיו. הוא נתפס מספר פעמים באשמות של שוד, גנבות סוסים ובקר, אך הצליח להשתחרר מהאישומים בעזרת קשרים.
שינוי משמעותי בחייו התרחש לאחר פגישתו עם אברהם גונסלס, נציג של המהפכן פרנסיסקו מדרו (שמאוחר יותר יהיה נשיא) בצ'יוואווה. גונסלס חשף אותו לראשונה לעולם הפוליטיקה ושינה את דרכי חשיבתו לגבי יחסו לפוליטיקה ולאנשים בעמדות הכוח. מאותו זמן התחיל להחשיב עצמו למהפכן הנלחם למען עמו.
ב-1911 עזר וייה לניצחון צבא המהפכנים של מדרו (בתמיכת ארצות הברית) על הצבא הפדרלי של הנשיא הדיקטטור פורפיריו דיאס. בתגובה נדון במשפט צבאי שלא בפניו למוות, ועל כן ברח לגבול ארצות הברית עד יעבור זעם. יותר מאוחר המשיך בסדרת המרידות נגד בני בריתו לשעבר, השליט הצבאי החדש ויקטוריאנו אוארטה ולאחר מכן מחליפו ונוסטיאנו קאראנסה.
ב-9 במרץ 1916 הוביל וייה כ-1,500 מורדים מקסיקניים במתקפה על העיירה קולומבוס שבניו מקסיקו, בתגובה להודעת התמיכה של ארצות הברית במשטרו של קאראנסה. במתקפה נהרגו 17 מתושבי העיירה ובתים רבים נשרפו. בתגובה, שלח הנשיא וודרו וילסון משלחת של 12,000 חיילים במטרה לתפוס את וייה ולהביאו למשפט. משלחת זו הוכתרה ככישלון בינואר 1917.
פנצ'ו וייה היה בעליה של מכונית מסוג דודג' 30-35.
דאמראק
דאמראק (בהולנדית: Damrak) היא דרך ראשית במרכז אמסטרדם שבהולנד, ההולכת מצפון לדרום ומקשרת בין תחנת הרכבת המרכזית לבין כיכר דאם.
הדרך נבנתה במקום בו עברה תעלה שקישרה בין הסכר שנבנה על נהר האמסטל לבין שפך הנהר - ומכאן שמו של הרחוב - הרחוב שבהמשך ה"דאם" - ה"סכר".
מתחת לרחוב עוברים קווים של הרכבת התחתית של אמסטרדם.
במבנה בֶּרס ואן בֶּרלאחֶה (Beurs van Berlage - בורסת ברלאחה) שברחוב פעלה בראשית המאה ה-20 הבורסה של אמסטרדם, אשר בשל מיקומה זכתה לכינוי "דאמראק", על שמו של הרחוב. כינוי זה נשמר גם כיום, אף שהבורסה עברה למבנה אחר.
רבטיקו
רֶבֶּֿטִיקוֹ, לפעמים גם רמבטיקו (ביוונית: Ρεμπέτικο; ברבים: רֶבֶּֿטִיקָה, ביוונית: Ρεμπέτικα), הוא שם כוללני לכמה סוגים של מוזיקה עירונית יוונית, שהתפתחה החל משלהי המאה ה-19 באסיה הקטנה (טורקיה של ימינו), ופרחה בתחילת המאה ה-20, בעיקר בטברנות שבשכונות העוני של מספר ערי נמל חשובות ביוון: פיראוס, סלוניקי ו-וולוס. בהמשך, נפוץ סוג מוזיקה זה גם לערים נוספות ביוון.
הרבטיקו הובא ליוון על ידי בני משפחות של פליטים שהיגרו מאסיה הקטנה, חצי האי של מערב טורקיה דהיום.
רקע
בתחילת המאה העשרים שלטה ביוון מפלגה לאומנית, שהסיתה למלחמת יוון–טורקיה, במטרה לשחרר את היוונים מעול הטורקים. מפלגה זו כללה פעילים, שברובם הגדול חיו ברמת חיים שמעל הממוצעת ביוון. היוונים הפסידו במערכה, כי לא עמד לרשותם מערך לוגיסטי הולם של הספקה.
בעקבות הכניעה נחתם הסכם לוזאן, שקבע כי תושביה הנוצרים (היינו היוונים) של טורקיה - יועברו ליוון, ואילו התושבים המוסלמים יתרכזו בטורקיה. היוונים אולצו לקלוט שני מיליוני פליטים במדינה שמנתה אז חמישה מיליוני תושבים. פליטים אלו היו "טורקויוונים", דהיינו טורקים ממוצא יווני, כשחלקם לא ידעו יוונית.
הכלים בהם השתמשו המתיישבים החדשים כללו: בוזוקי בעל שישה מיתרים (השונה מזה של ימינו שבו יש שמונה מיתרים), בגלמה, בוזוקובגלמה, בוזוק, סאז, כינור, סנטור ומספר כלים נוספים, אשר כיום כמעט ואינם בשימוש (דוגמת חמת-חלילים יוונית ותוף יווני). מוזיקת הרבטיקו התפתחה במקביל הן באיזמיר (בשפה היוונית, למרות שבאיזמיר דיברו טורקית) והן בפיראוס, על ידי מהגרי העבודה, שהחלו להגיע מהכפר לעיר. מוזיקה זו נוצרה על רקע החיים בשכונות העוני ובשולי הערים, באופן דומה להתפתחות הג'אז באמריקה. חיים אלו בשולי החברה הולידו מוזיקת מחאה, שהייתה מוזיקת שוליים במשך שנים רבות, כמו המוזיקה המזרחית בישראל. רק מקץ שנים רבות, עם הופעתם של מיקיס תאודוראקיס ומאנוס חג'ידאקיס, זכתה המוזיקה ל"לגיטימציה" והפכה למקובלת על הזרם העיקרי בחברה, כמו גם על הבורגנות היוונית.
לא כל מלחיני הרבטיקו היו יוצאי טורקיה. וסיליס ציצאניס וסוטיריה בלו נולדו וגדלו ביוון ונשאבו לתוך האווירה הכללית; רוזה אשכנזי הגיעה ליוון במעמד של מוזיקאית ידועה ומפורסמת בטורקיה, ולמרות המתח הפוליטי שבין שתי המדינות - מוכרת אשכנזי עד היום גם בטורקיה מולדתה, וגם הוקלטה שם.
ב-1922, בתום המלחמה בין יוון לטורקיה, בוצע טרנספר, ומיליון יוונים וחצי, שחיו עד אז באסיה הקטנה - הועברו ליוון. שם נפגשו אסכולות איזמיר ופיראוס, וחיבורן יצר סגנון חדש במוזיקת הרבטיקו, אשר הכיל את שני הסגנונות.
המקצבים ברבטיקו
על מקצבי הרבטיקו הבולטים נמנים:
הסולמות ברבטיקו ("דרומוס")
סולמות הרבטיקו הם מקאמים מזרחיים, אשר הוסבו למערכת הצלילים המערבית (12 חצאי טון). בין הדרומוס הרבים ניתן למצוא את חיג'אז, חיג'אז כאר, פריוטיקוס, צבאח, חוזם, סיגח, ניהונד, עושק, ראסת.
במקור, נוגנה מוזיקת הרבטיקו על ידי הרבטיס והקהל היה גם כן הרבטיס. סגנון זו לא היה פופולרי בקרב הקהל הרחב, מאחר שמילות השירים שלו כללו תיאורים של חיי עוני, מצוקה ופשע: חיי אסירים בבתי הכלא, שימוש בסמים, אהבות נכזבות ועוד.
בשלב מאוחר יותר, בעקבות ציצאניס, פנה הרבטיקו יותר ויותר לקהל הרחב, נושאיו השתנו, והוא איבד את מהותו המקורית. הוא הפך פופולרי, והבוזוקי, שעד אז היה כלי נגינה אשר היה מזוהה עם סמים ובתי כלא - הפך לאחד מסמליה של יוון כולה. עד היום ניתן לשמע את מוזיקת הרבטיקו האמיתית באתונה ובמספר מקומות מועטים, המנוגנת ומושרת בידי מוזיקאים ותיקים וצעירים, אשר שומרים בקנאות על "אוצר" שירי הרבטיקו.
פיצוץ לווייתן
פיצוץ לווייתן הוא מעשה של הריגת לווייתן או פירוק גופתו בחומרי נפץ, לאחר שעלה לחוף.
מקרה שהתרחש באורגון
הפיצוץ המתועד הראשון התרחש באורגון שבארצות הברית ב-12 בנובמבר 1970, כאשר גופת ראשתן גדול-ראש (היו שדיווחו על לווייתן אפור) פוצצה, בניסיון לסלק אותה מהמקום ולמנוע ריקבון.
באותו אירוע, ראשתן גדול-ראש באורך כ-14 מטרים ובמשקל של כשמונה טונות גסס על החוף באורגון לאחר שנסחף אל החוף. רשויות אורגון, שהתייעצו עם אנשי חיל הים האמריקני, סברו שלא ניתן להיפטר מגופת הלווייתן בדרך של הרחקה או קבורה, והחליטו לפוצץ אותה. ההנחה הייתה שהדינמיט יפורר את הגופה באופן שיאפשר לנקות את החוף.
חיל הים האמריקני השתמש בחצי טון של דינמיט כדי לפוצץ את הלווייתן. מהלך הפיצוץ תועד בידי כתב הטלוויזיה פאול לינמן, שתיאר "חתיכות גדולות של שומן-לווייתנים" שחלקן הגיעו למרחק גדול מהחוף. משערים שהפיצוץ היה גדול מהצפוי בגלל הגזים שהצטברו בבטן הלווייתן.
המקרה התפרסם לאחר שהפיליטוניסט דייב בארי, שצפה בסרטון המתעד את האירוע, כתב עליו. כמה אגודות העוסקות בזכויות בעלי החיים טענו כי ייתכן שהלווייתן היה בחיים בזמן שהופעל מטען הנפץ, ועל-כן ראוי להשתמש בעתיד בשיטות הומאניות יותר.
מקרים אחרים
בדרום אפריקה התרחשו מספר מקרים של פיצוץ לווייתנים, בשל אוכלוסיית הלווייתנים הגדולה באזור:
רצח יורי וולקוב
רצח יורי וולקוב התרחש ב-23 בנובמבר 2022. יורי וולקוב, תושב בת ים, עובד כוח עזר רפואי ישראלי נדקר למוות לעיני אשתו. האירוע התרחש במעבר חצייה בעיר חולון והחשוד בו הוא עדי מזרחי, רוכב קטנוע שחצה את מעבר החצייה ברמזור אדום. צילום הרצח במצלמת רכב על ידי נהג ששהה בצומת, זכה לתשומת לב ציבורית ותקשורתית.
האירוע
בליל 23 בנובמבר 2022 שהו בני הזוג יורי ולנה וולקוב, תושבי בת ים, בחולון לצורך בחינת דירה להשכרה. לאחר שנפרדו לדרכם, יורי המשיך למשמרת לילה בבית החולים איכילוב, שם עבד ככוח עזר רפואי. כשחצתה לנה את מעבר החצייה, הגיח רוכב קטנוע שעבר באור אדום וכמעט דרס אותה. לנה צילמה את הרוכב בטלפון הסלולרי שלה, כדי להעביר את המידע למשטרה. הרוכב עקב אחריה ולטענתה דרש ממנה את הטלפון תוך איומים. לדבריה, אמרה לו שמחקה את הסרטון, אך הוא המשיך בדרישותיו. בשלב זה ניגש אליהם יורי. בתגובה, הרוכב שלף חפץ חד, דקר את יורי בליבו, וברח. יורי צעד מספר צעדים לעבר אי התנועה הסמוך והתמוטט. כוחות ההצלה הוזעקו למקום, ועם הגיעו לבית החולים נקבע מותו. כלי הרצח לא נמצא. כיממה לאחר האירוע נתפס עדי מזרחי, תושב חולון בן 22, החשוד במעשה. מזרחי עבריין מוכר למשטרה, נידון לעבודות שירות לאחר שהורשע בעבר בסחיטה ואיומים כנגד בעלת דירה בה התגורר בשכירות, אשר סרבה להעביר את הדירה על שמו. במהלך הפשיטה על ביתו כלבו תקף שני שוטרים. בעקבות כך השוטרים ירו בכלב ופגעו באישה בהריון. בנתיחה שלאחר המוות נמצא כי סיבת המוות של יורי הייתה דקירת חפץ חד ודק שחדר עד ללב, אולם לא היה ניתן לקבוע במדויק איזה כלי.
השפעה חברתית
הרצח עורר הדים בתקשורת וברשתות החברתיות, בעיקר בשל קלות הדעת בה בוצע. פורסמו קריאות למיצוי הדין עם הרוצח ולהחמרת הענישה. במעבר החצייה בו נדקר למוות וולקוב הושם שלט זיכרון ארעי לזכרו, הונחו זרי פרחים והודלקו נרות נשמה לזכרו. בתו של וולקוב, דריה, התראיינה בתקשורת כדי להעלות את המודעות למקרה וביקשה מהציבור לסייע בתמיכה במיצוי הדין עם הרוצח. ארגון משפחות נרצחים ונרצחות הביע תמיכה במאבקה.
קבורה
אשתו של יורי, לנה, ביקשה מהציבור סיוע במימון הקבורה בבית העלמין הדרום, בסכום של עשרות אלפי שקלים, וכן בסיוע כספי, שכן יורי היה היה המפרנס העיקרי של המשפחה. פרטי חשבון הבנק של המשפחה פורסמו לצורך תרומה, ונפתח פרויקט מימון המונים לתמיכה במשפחה. מוטי ששון, ראש עיריית חולון, שוחח עם מנכ"ל חברה קדישא וביקש ממנו לעזור לבני המשפחה בקבורתו של יורי, ובעקבות כך ניתנה למשפחה הנחה של 50% בהוצאות הקבורה.
פסקל קיניאר
פסקל קיניאר (בצרפתית: Pascal Quignard; נולד ב- 23 באפריל 1948), סופר צרפתי.
ביוגרפיה
נולד למשפחת מורים בוֶורנֵיי-סור-אַבְר שבחבל נורמנדי עילית בצרפת, וגדל בעיר הנמל לה הבר. nגיל שנה ומחצה סבל מקשיים שתוארו כקשורים לאוטיזם ואנורקסיה, שנמשכו עד שהיה בן שש עשרה שנה. בהקשר זה אמר מאוחר יותר: "אי יכולתי לדבר גרמה לי לכתוב." הוא התעניין בספרות העת העתיקה ובמוזיקה, ולמד בכוחות עצמו לנגן בפסנתר, בעוגב, בצ'לו, בכינור ובויולה.
ב-1966 החל ללמוד פילוסופיה בסורבון והיה תלמידם של עמנואל לוינס ושל פול ריקר. התכונן לכתוב עבודת מחקר בהדרכתו של עמנואל לוינס, אך מרד הסטודנטים של מאי 1968 שם לאל את תוכניתו זו. הוא התרחק מן הפילוסופיה משום שלדבריו: "היא לבשה צורה שלא התאימה לי עוד." הוא עסק במכירת ספרים עתיקים והחל לכתוב את ספריו הראשונים.
חיבורו הראשון הייתה מסה שהוקדשה לסופר ולעיתונאי האוסטרי לאופולד פון זאכר-מאזוך מסה זו פורסמה בכתב העת מרקור דה פראנס. ב-1976 הפך לאחד העורכים של כתב עת זה. ב-1986 פרסם את הרומן "סלון וירטמברג", וב-1989 - את הרומן "מדרגות טירת שאמבור", שלא זכו להצלחה בציבור. הוא הפך לאחד העורכים של הוצאת גלימאר בפריז.
ב-1994 החליט פסקל קיניאר לפרוש מכל פעילות מוזיקלית ולהתמסר לספרות בלבד. ב-1997 לקה בהתקף לב - מה שגרם לו לכתוב את ספרו "חיים סודיים". ספר זה כולל רומן, יומן אישי, קובץ שירה, מסות ואמרות. בשנת 2000 פרסם את הרומן "מרפסת ברומא", ב-2002 - את הרומן "הצללים הנודדים" שזיכה אותו בפרס גונקור, וב-2006 - את הרומן "וילה אמאליה".
יצירתו של פסקל קיניאר זוכה לתשומת לב מרובה בחוגים הספרותיים של צרפת.
צוקר, אברהמס וצוקר
צוקר, אברהמס וצוקר (או: האחים צוקר; באנגלית: Zucker, Abrahams and Zucker או ZAZ) הם שלישיית יוצרי קומדיות קולנועיות אמריקאים-יהודיים, המתמחים בסרטי פרודיה. הרכב השלישייה: ג'ים אברהמס (נולד ב-10 במאי 1944), והאחים דייוויד צוקר (נולד ב-16 באוקטובר 1947) וג'רי צוקר (נולד ב-11 במרץ 1950).
ביוגרפיה
עבודתם המשותפת של השלושה החלה בזמן שגדלו יחד במילווקי, ויסקונסין. במקביל ללימודיהם באוניברסיטה, השלושה הקימו קבוצת תיאטרון בשם "קנטאקי פרייד ת'יאטר" (Kentucky Fried Theatre), בה רכשו את המיומנויות הקומיות שלהם, אשר הובילו אותם לכתיבת, הפקת ובימוי סרטם הראשון "סרט מטוגן" בשנת 1977. הפריצה הגדולה של השלושה הגיעה בשנת 1980, כאשר יצא לאקנים סרטם "טיסה נעימה", אשר זכה להצלחה כלכלית. השלושה המשיכו לשתף פעולה לאחר מכן, בסרטים "סודי ביותר!", "חטיפה נעימה" וסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק". כל הפרויקטים שלהם הסתמכו בכבדות על פרודיות, בדיחות חזותיות ושבירת הקיר הרביעי, כאשר רבים מהם הפכו לסרטי פולחן.
בין השחקנים השונים, אשר הצוות נהג לשתף איתם פעולה שוב ושוב, ניתן למנות את: לזלי נילסן, לויד ברידג'ס, רוברט סטאק, רואן אטקינסון, וופי גולדברג, צ'רלי שין, ואנה פאריס.
פילמוגרפיה
להלן רשימת כל סרטי הקולנוע, אשר לפחות אחד מן השלישייה היה שותף להם (בכתיבת התסריט, בהפקה או בבימוי). הסרטים המודגשים הם סרטים אשר כל השלושה נטלו בהם חלק.
מיון אפרוחים
מיון אפרוחים מהווה פרקטיקה שגורה בתעשיית הביצים המתבצעת במדגרה לאחר בקיעת הביצים. במהלך המיון מופרדים אפרוחים זכרים (אשר אינם יכולים להטיל ביצים) וכן אפרוחות הסובלות מפגמים, ומושמדים. המיון מתבצע על ידי עובדים הבוחנים את מינו של האפרוח. ההבחנה מתבצעת באמצעות השוואת 2 שורות של נוצות באחת מהכנפיים, כאשר אורך הנוצות אצל הנקבות אינו זהה וכך ניתן להבדילן מהזכרים.
בחקלאות המודרנית מגדלים זנים שונים של תרנגול הבית ששונו גנטית כדי להתאימם להטלת ביצים (וזנים אחרים ששונו גנטית - לבשר עוף). בלולי הטלה אין למגדלים צורך באפרוחים זכרים שכן אינם יכולים להטיל. גידולם לבשר אינו משתלם מבחינה כלכלית מכיוון שקצב גדילתם איטי וגודל החזה שלהם קטן יחסית למקובל בזנים המיועדים לבשר עוף (באפרוחים המיועדים לגידול לבשר, מופרדים ומושמדים באופן דומה האפרוחים הסובלים ממומים או פגמים). ארגונים לזכויות בעלי-חיים ורווחת בעלי חיים מבקרים את שיטות הריגת האפרוחים הלא רצויים (בחשמול, גריסה, חנק או מעיכה) ואת הרג האפרוחים בכללו.
בדצמבר 2013 נערך דיון בוועדת החינוך של הכנסת על הצורך בהסדרה חוקית לנושא. ב-7 בינואר 2014 התפרסם תחקיר כלבוטק על השמדת אפרוחים.
נכון להיום (2017), המינוח השיווקי "ביצי חופש" נוגע לתנאי הגידול של האפרוחות הנבחרות, אך אינו טוען להימנעות מהליך הברירה וההשמדה של אפרוחים ממין זכר וכו' המתואר לעיל.
מדוזת רעמת האריה
מדוזת רעמת האריה (שם מדעי: Cyanea capillata) הוא מין המדוזה הגדול ביותר המוכר למדע. המדוזה נצפתה במימי אוקיינוס הקרח הצפוני, בצפון האוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט. היא נפוצה בתעלת למאנש, בים האירי, בים הצפוני ובחלק המערבי של מימי סקנדינביה. כמו כן, עלולה המדוזה להיסחף אל החלק הדרום מערבי של הים הבלטי (שם היא איננה יכולה להתרבות בשל מליחות נמוכה). מין מדוזה דומה, (אשר עשוי להתגלות כאותו המין) נצפה בים ליד אוסטרליה וניו זילנד. הפעם המתועדת הראשונה בה נצפתה המדוזה, הייתה כאשר נשטפה אל החוף של מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1870. היה לה ראש בצורת פעמון, בקוטר של 2.3 מטרים, וזרועות באורך של 37 מטרים.
תוחלת החיים של מין זה הוא שנה אחת. המדוזה משתמשת בזרועות הצורבות שלה על מנת ללכוד, למשות ולאכול את טרפה הכולל דגים, יצורי ים ומדוזות קטנות יותר.
תיאור
ראש הפעמון של מין זה יכול להגיע לקוטר של מעל ל-, אך קיים מגוון גדול של גדלים: אלה שנמצאים בקווי רוחב נמוכים יותר, קטנים הרבה יותר מאשר עמיתיהם הצפוניים, עם פעמון בקוטר של 50 סנטימטרים. לעומתם, הזרועות של הפרטים הגדולים במין זה יכולות להגיע לאורך של או יותר. הפרט הגדול ביותר שנמצא, עם אורך כולל של, ארוך יותר מלווייתן כחול, ונחשב לאחד מבעלי החיים הידועים הארוכים ביותר בעולם.
סביבת המחיה
מדוזת רעמת האריה לא מסוגלת לחיות במים חמים, היא חיה בים הפתוח במשך רוב חייה, אך נוטה להתיישב במפרצים רדודים ומוגנים לקראת סוף חייה. בים הפתוח, מדוזה זו מתנהגת כ"נווה מדבר" צף עבור מינים מסוימים של דגים וסרטנים: היא מספקת מקור יציב וקבוע של מזון, וגם מספקת הגנה מפני טורפים.
התנהגות ורבייה
מדוזת רעמת האריה נשארת בדרך כלל קרוב מאוד לפני הים, לא יותר מעומק של 20 מטרים, הפעימות האיטיות שלה בקושי דוחפות אותה קדימה, היא תלויה בזרמי האוקיינוס עליהם היא רוכבת מרחקים גדולים. המדוזות נצפות לרוב במהלך סוף הקיץ והסתיו, לאחר שהגיעו לגודל גדול, והזרמים מתחילים לשטוף אותם לחוף.
פגיעה בבני אדם
מדוזת רעמת האריה יכולה לצרוב כמו מדוזות אחרות. העקיצות גורמות לכאב זמני ואדמומיות מקומית. בנסיבות רגילות, ואצל אנשים בריאים, העקיצות שלהם אינן קטלניות. בשל המספר הגדול של זרועות העקיצה, טיפול רפואי מומלץ לאחר חשיפה מוקדמת, על מנת למנוע מצב של אלרגיה לטיפול. ב-21 ביולי 2010 נצרבו כ-150 אנשים משרידיה של מדוזת רעמת האריה שהתפרקה לחתיכות, בריי, ניו המפשייר, בארצות הברית. בהתחשב בגודל של המין, ייתכן כי האירוע ההמוני נגרם על ידי פרט בודד.
אזכור בספרות
מדוזת רעמת האריה מופיעה בסדרת "שרלוק הולמס", בסיפור הקצר "הרפתקת רעמת האריה". הולמס מגלה בסוף הסיפור שהרוצח האמיתי של הפרופסור, שהתגלה מת זמן קצר לאחר שיצא לשחייה, היא בעצם המדוזה. בתוכנית הטלוויזיה הבריטית הפופולרית QI נטען כי מדוזה זו היא החיה הארוכה ביותר בעולם, בעוד היא אמנם ארוכה יותר מלווייתן כחול, היא לא הארוכה ביותר בעולם, כפי שאחר כך תוקן, מכיוון שהחיה הארוכה בעולם היא תולעת שרוך הנעל (55 מטרים).
דמיטרי סיפיאגין
ביוגרפיה
מוצאו ממשפחת האצולה סיפיאגין. אביו סרגיי סיפיאגין (1826–1856) נפטר בגיל מאוד צעיר בפרוץ מגפת הטיפוס באודסה. אמו — דריה פרופירייבנה, קרסובסקאיה טרם נישואיה (1835–1877), הייתה נשואה בשנית לנסיך וסילי ואסילייביץ' מצ'רסקי (1830–1880). אחותו אלכסנדרה (1854–1928) הייתה נשואה לאדמירל פ. ו. דובאסוב.
הוא סיים את לימודיו בתחום המשפטי באוניברסיטת סנקט פטרבורג (1876). מאז 1878 נבחר שוב ושוב לשופט בבית המשפט השלום של מחוז וולוקולאמסק;
ב-1893 — מונה לשר רכוש המדינה, מ-1 בינואר 1894 — כיהן כסגן שר הפנים. ב-20 באוקטובר 1899 מונה למנהל משרד ולבסוף ב-26 בפברואר 1900 התמנה לתפקיד שר הפנים, האחראי על כוחות השיטור והכיבוי. בתקופת כהונתו הנהיג צעדי ענישה מחמירים כנגד הפועלים, החקלאים והסטודנטים שנחשדו כחברים בתנועה המהפכנית, הוא הנהיג את מדיניות הרוסיפיקציה בפינלנד.
רצח סיפיאגין
שר הפנים דמיטרי סיפיאגין נרצח ב-2 באפריל (15 באפריל) 1902, בשעה 13:00. התנועה המהפכנית דנה אותו ל"גזר דין מוות", שבוצע על ידי המתנקש המהפכן סטפן בלמאשב, חבר הארגון הלוחם של הסוציאליסטים-המהפכנים, שהגיע למבנה מועצת המדינה במדי קצין, עם חבילה לכאורה מן הדוכס הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' עבור סיפיאגין. כאשר סיפיאגין לקח את החבילה לידו, בלמאשב ירה חמש יריות שהביאו למות השר. הוא נקבר בבית הקברות טיחווין שבתחומי מנזר אלכסנדר נייבסקי בסנקט פטרבורג.
יעקב ורניקוב
יעקב איליץ' ורניקוב (ברוסית: Яков Ильич Верников; 31 באוקטובר 1920 – 30 בספטמבר 1993) היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל האוויר הסובייטי, גיבור ברית המועצות.
ביוגרפיה
כבר ביום הראשון של פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות השתתף בקרבות אוויר. יעקב ורניקוב לחם בבאזור קווקז, בחזית לנינגרד ובקרבות באזור לטביה. במהלך המלחמה ביצע 454 גיחות קרב, במהלכן הפיל 15 מטוסי אויב. בנובמבר 1944, הוענק לו תואר "גיבור ברית המועצות. את המלחמה סיים בדרגת רב-סרן.
לאחר תום המלחמה שירת כשנה בתפקיד מפקד טייסת ובהמשך עבר לשרת ביחידת הניסוי של חיל האוויר הסובייטי. במהלך שירותו השתתף בבחינה וניסוי של דגמים הבאים: יאק-15, מיג-9, לאבוצ'קין La-11, מיג-15, אנטונוב An-8, אנטונוב An-10, אנטונוב An-12, טופולב Tu-126, איליושין Il-18, איליושין Il-38 והגרסאות הצבאיות של איליושין Il-62 ושל איליושין Il-76. בשנת 1971 הועלה יעקב ורניקוב לדרגת גנרל. בשנת 1975 פרש מהשירות הצבאי.
לאחר פרישה מן השירות עבר לעבוד בחברת יאקובלב כמנהל יחידת הניסויים. יצא לגמלאות בשנת 1988.
יעקב ורניקוב נפטר במוסקבה ב-30 בספטמבר 1993
עיטורים
עוטר בעיטורים הבאים: תואר גיבור ברית המועצות, 3 עיטורי לנין, 4 עיטורי הדגל האדום, עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה ראשונה, עיטור הדגל האדום של העמל, 3 עיטורי הכוכב האדום.
קפיטול מדינת וושינגטון
בניגוד למדינות רבות אחרות בארצות הברית בהן בניין הקפיטול הוא מבנה אחד, במדינת וושינגטון הקפיטול הוא קמפוס המכיל מספר מבנים: בניין בית המחוקקים של מדינת וושינגטון, בניין בית המשפט העליון של מדינת וושינגטון ובית מושל המדינה.
היסטוריה
לאחר שאולימפיה הפכה לבירת טריטוריית וושינגטון בשנת 1854, מייסד העיר, אדמונד סילבסטר הקצה עבור בית המחוקקים שטח של 49,000 מ"ר. שטח זה היה בראש גבעה וצפה לעבר האגם הסמוך (הידוע כיום בשם אגם קפיטול). בשנת 1856 הוקם באתר מבנה דו קומתי עשוי עץ עבור בית המחוקקים שהתכנס בו. כאשר בשנת 1889 הפכה וושינגטון למדינה, נשיא ארצות הברית בנג'מין פרנקלין העניק שטח פדרלי בגודל של 534 קמ"ר במטרה שההכנסות משטח זה ישמשו למימון הקמת קפיטול המדינה.
בשנת 1893 מינה בית המחוקקים המדינתי ועדה לפקח על בניית הקפיטול החדש. הוועדה ערכה תחרות אדריכלית, ובחרה את תוכניתו של ארנסט פלאג. זמן קצר לאחר שהחלו עבודות הבנייה ונשלמה הקמת היסודות, נפסקה הבנייה בשל קשיים כלכליים והעדר מימון. בשנת 1897 העביר בית המחוקקים תקציב חדש לבניית הקפיטול, אולם מושל המדינה ג'ון רנקין רוג'רס הטיל וטו על התקציב, ודרש כי ירכש בניין קיים לצורך קפיטול המדינה - בניין בית המשפט של המחוז. בית המחוקקים אישר את ההצעה והחל להתכנס במבנה זה החל משנת 1905.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1911, בשל העדר מקום, כינס בית המחוקקים ועדה חדשה במטרה לבנות קפיטול חדש. הוועדה החליטה על הקמת מספר מבנים במקום מבנה אחד, והכריזה על תחרות אדריכלית נוספת. הוועדה בחרה בתוכניתם של וולטר וילדר והארי וייט. עבודות הבניה החלו בשנת 1912. בניית "מקדש הצדק" - בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית הסתיימה בשנת 1920. בניין בית המחוקקים הושלם בשנת 1928.
מבני הקפיטול
בניין בית המחוקקים מכיל את בית המחוקקים של וושינגטון, משרדי מושל המדינה, סגן המושל, מזכיר המדינה וגזבר המדינה. המבנה הוא הבולט במבני גבעת הקפיטול - ובראשו כיפה שגובהה 87 מטרים. כיפה זו היא אחת מכיפות האבן הגבוהות בעולם. למול בניין בית המחוקקים נציב "היכל הצדק" ("Temple of Justice") בו ממוקם בית המשפט העליון של המדינה והספרייה המשפטית של המדינה.
מערבית לבניין בית המחוקקים ניצב בית המושל. מבנה זה נבנה בשנת 1908 בסגנון אדריכלות ג'ורג'יאנית. למבנה ארבע קומות, ונועד כמבנה זמני, אשר עתיד להיות מוחלף במבנה קבוע מרשים יותר. בשנת 1973 הוחלט להשאיר את המבנה ולשפצו, ומאז מנוהל המבנה על ידי קרן בית המושל - גוף ציבורי ללא מטרת רווח.
רעידות אדמה
שלוש רעידות אדמה עיקריות פגעו בקמפוס הקפיטול. בשנת 1949 נפגעה הכיפה של בית המחוקקים בצורה קשה. בעקבות הפגיעה נבנתה הכיפה מחדש. בשנת 1965 רעידת אדמה בעוצמה של 6.5 בסולם ריכטר פגעה שוב הכיפה. בפגיעה זו לא קרסה הפגיעה, אולם היה חשש מקריסתה ברעידות אדמה נוספות ולכן היא הוחלפה. בשנת 1975 חוזקה הכיפה על מנת שתוכל לעמוד ברעידות אדמה נוספות, ואולם רעידת אדמה בשנת 2001 גרמה לתזוזת הכיפה (אף שחיזוקי הכיפה מנעו את קריסתה). רעידת אדמה זו גרמה לתזוזת הכיפה (שהוחזקה קודם לכן במקומה מכוח משקלה). בשל רעידת האדמה זזה הכיפה מרחק של 76 מילימטרים. עבודות שיפוץ שהחלו לאחר רעידת האדמה והסתיימו בשנת 2004 החזירו את הכיפה למקומה וחיברו אותה למבנה על מנת למנוע תזוזה נוספת.
Precision Time Protocol
Precision Time Protocol (ידוע גם כ-PTP) הוא פרוטוקול המשמש לסינכרון שעונים עבור רשתות מחשבים. ברשת LAN, הוא משיג דיוק בטווח של מיקרו-שניות המתאים למערכות בקרה ומדידה. הפרוטוקול הוגדר במקור על ידי תקן IEEE 1588-2002 בשנת 2002 (הידוע בשם PTP Version 1).
בשנת 2008 פורסם תקן חדש יותר (הידוע בשם PTP Version 2), המשפר את הדיוק והחסינות אבל אינו תואם לגרסה הקודמת משנת 2002. הוא ממלא נישה שלא קיימת בתקני הסינכרון NTP ו-GPS בשל הדיוק הגדול יותר (לעומת NTP) או העלות של שימוש ב-GPS.
גרינלנדית
גרינלנדית (Kalaallisut - IPA: [kaˈlaːɬːisut] - שפת הכלשׂיט) היא השפה המדוברת והרשמית בגרינלנד. עד שנת 2009, כאשר קיבלה גרינלנד אוטונומיה מוגברת, חלקה הגרינלנדית את מקומה כשפתה הרשמית של גרינלנד יחד עם דנית, עם השליטה העצמית לא הוכרה יותר הדנית כשפה רשמית בגרינלנד.
סיווג
הגרינלנדית משתייכת לקבוצת השפות האינואיטיות אשר במשפחת השפות האסקימו-אלאוטיות. אף על פי שאינה שייכת בשום צורה למשפחת השפות הגרמאניות, הושפעה הגרינלנדית משנות הכיבוש הנורווגי ומשנות הכיבוש הדני הממושכות, ולאוצר המילים שלה נכנסו מילים משפות אלה, תחת עיבוד והטיה אסקימו-אלאוטי.
לשפה מספר ניבים: אך שפת האִינוּכְּטוּן המדוברת בצפון גרינלנד נחשבת לניב של אינוקטיטוט.
בעבר היה בשימוש גם פידג'ין גרינלנדית מערבית.
תנועות
בגרינלנדית קיימות שלוש תנועות בסיסיות /u i a/ ,שלוש תנועות ארוכות /uː iː aː/ ודיפתונג אחד /ai/ שקיים רק בסוף מילה (הדיפתונג /au/ שהיה קיים בגרינלנדית עתיקה הפך ל-/:a/ בגרינלנדית מודרנית).
דקדוק
גרינלנדית היא שפה סינתטית (להבדיל משפה אנליטית). היחסים התחביריים במשפט והמשמעות אינם נקבעים על ידי שימוש במיליות ובסדר המילים, אלא על ידי הטיות של מילים וחיבור מורפמות. מילות הקישור בשפה זו, צורות הזמנים וצורות היחס בה מופיעות בעיקר על ידי הוספת סיומות.
סאונדקלאוד
סאונדקלאוד (באנגלית: SoundCloud) היא פלטפורמה מקוונת להפצת אודיו. לאתר ישנו גם בלוג, ערוצי שידור וקבוצות. החברה הוקמה בשנת 2007 ואתר האינטרנט שלה הוקם ב-7 באוקטובר 2008. מנהלי החברה הם אלכסנדר ליונג ואריק וואלפורס. באתר מועלים שירים, הרצאות, פודקאסטים, ושידורים חיים.
היסטוריה
SoundCloud הוקמה בברלין בשנת 2007 על ידי מעצב הקול השוודי אלכסנדר יונג והאמן השוודי אריק וואלפורס, ואתר האינטרנט שלה הושק בסוף 2008. במקור נועד האתר להקל על מוזיקאים לשתף פעולה על ידי הקלת שיתוף הקלטות ראשוניות ודיון עליהן, אך מאוחר יותר הפך לאתר להוצאה לאור של שירים.
קרב החווה הסינית
קרב החווה הסינית הוא כינוי לרצף של קרבות בין כוחות שריון וחי"ר של צה"ל לכוחות משוריינים וממוכנים של הצבא המצרי שהתרחש במערב חצי האי סיני סמוך לתעלת סואץ ולאגם המר הגדול, בין 15 באוקטובר ל-18 באוקטובר 1973, יומה התשיעי עד יומה השנים-עשר של מלחמת יום הכיפורים. את המתקפות יזם המטכ"ל כדי להשתלט על הצירים "טרטור", "עכביש" ו"לכסיקון" והצמתים שביניהם. האזור, שהיה בתפר (אזור לא מוחזק) בין הארמייה השנייה לארמייה השלישית המצריות, היווה את המסדרון (שכונה "מסדרון הצליחה") דרכו היה ניתן להעביר את גשר הגלילים וגשר הדוברות לקראת חציית התעלה מערבה. הכוחות הישראליים התוקפים נתקלו בכוחות מצריים מאורגנים בהגנה ועדיפים כמותית וספגו בשל כך נפגעים רבים. רק ביום הלחימה הרביעי הצליחו כוחות צה"ל לכבוש ולאבטח את הציר.
רקע
ב-6 באוקטובר 1973 פרצה מלחמת יום הכיפורים. בחזית סיני צלחו כוחות הצבא המצרי את תעלת סואץ לכל אורכה ובשלושת הימים הראשונים כבשו רצועה בעומק של כ-10 קילומטרים לכל אורך התעלה. הרצועה שנכבשה ונחלקה תחת פיקוד שתי הארמיות המצריות, עובתה וחוזקה בכוחות ארטילריה, חי"ר ושריון, וזאת במקביל למאמצי הלחימה מול כוחות צה"ל. כוחות צה"ל בסיני, שמנו בראשית המלחמה 3 אוגדות משוריינות, ניסו החל משעותיה הראשונות להדוף את הפולש המצרי אך ספגו אבדות כבדות (כ-180 טנקים ומאות הרוגים, פצועים ונעדרים), ולא היו מסוגלים לעמוד בפני השטף המצרי שהתפרס על כל החזית, שהייתה באורך של כ-200 קילומטרים. מאמץ אוגדתי נוסף להדיפת הצבא המצרי נערך ב-8 באוקטובר אך נכשל גם הוא, כאשר מאותו שלב ועד סוף המלחמה לא הצליחו כוחות צה"ל להדוף את המצרים מסיני.
ב-9 באוקטובר בערב ערך כוח טנקים מגדס"ר 87 סיור באזור החוף הצפוני של האגם המר הגדול ומוצב "מצמד". הכוח לא נתקל בכוחות מצריים והאזור אותר כקו התפר בין הארמיות המצריות.
מ-9 עד 13 באוקטובר היו ערוכים כוחות צה"ל בהגנה על העמדות הקיימות בסיני והתעסקו בבניית הכוח לקראת הקרב הגדול הבא. ההזדמנות הגיעה ב-14 באוקטובר, בו ביצעו המצרים מהלך התקפי גדול כדי להוריד את הלחץ מהצבא הסורי, שאיבד את יכולת הלחימה (הרעיון היה כי מתקפה מצרית תביא להעברת כוחות צה"ל מצפון לדרום, דבר שלא קרה). המצרים ביצעו מתקפת שריון רחבה, אך זו נבלמה בהצלחה על ידי כוחות השריון של פיקוד דרום תוך הסבת אבדות כבדות (השמדה של 200–250 טנקים) לכוחות המצריים. בצמרת צה"ל הוחלט שכישלון ההתקפה המצרית יוצר הזדמנות טובה לצליחת תעלת סואץ מערבה, מכיוון שהכוח העיקרי ממנו חששו בצה"ל הושמד או נפגע, וחשוב להזדרז ולהכות לפני שהמצרים יוכלו לשקם אותו.
מבצע אבירי לב
משימת הצליחה הוטלה על חטיבת הצנחנים 247, שתצלח את התעלה בסירות גומי ותבסס ראש גשר ממערב לתעלה. במקביל, טנקים של חטיבת השריון 421 נשלחו לגרור את אמצעי הצליחה (גשר הגלילים, דוברות היוניפלוט והתמסחים) במהלך הלילה, כדי שיוכלו להשיקם למים, לחצות את התעלה ולחזק את אחיזת הצנחנים בגדה הנגדית. על חטיבה 14 בפיקודו של אל"ם אמנון רשף הוטלה המשימה לפתוח את הצירים המובילים לתעלה ולכבוש את אזור "החווה הסינית", כדי שכוחות הצנחנים, השריון ואמצעי הצליחה יוכלו להגיע אל אזור הצליחה. חטיבה 600 יועדה לביצוע התקפת באזור מיסורי, מצפון לאזור הצליחה ולחווה הסינית, כהסחה למבצע הצליחה.
החווה הסינית
"החווה הסינית" הוא השם שהשתרש בקרב חיילי צה"ל לחווה חקלאית מצרית בסיני, במקום החיבור בין תעלת סואץ לצפונו של האגם המר הגדול. המתחם היה פרויקט חקלאי ניסיוני מצרי שהוקם בשנות החמישים בסיוע יפני, ונועד לפתח חקלאות בסיני ולספק תעסוקה לאוכלוסייה המצרית.
אזור החווה הסינית הוא שטח מדברי ומישורי, מחורץ בתעלות השקיה רבות ועמוקות מבטון. שטחה של החווה הוא כ-50 קמ"ר.
שמו של המתחם ניתן לו על ידי ראשוני חיילי צה"ל שכבשו אותו במלחמת ששת הימים. החווה ננטשה ערב מלחמת ששת הימים, אך עדיין נותרו בה משאבות וציוד חקלאי שעליו היה כיתוב ביפנית. החיילים, שסברו בטעות שהכיתוב בסינית, העניקו למתחם את הכינוי "החווה הסינית".
המים להשקיית השדות בחווה הועברו מתעלת המים המתוקים ממערב לתעלת סואץ, בתעלות ובצינורות מתחת לתעלה, ובחווה הוקמו בתי משאבות לקליטת המים. במפת הקוד הצה"לית "סיריוס" נקרא אזור בתי המשאבות בשם "אמיר".
מצפון לחווה הסינית נמצא מתחם נוסף, בשם "מיסורי", עליו נערכו קרבות נוספים במהלך המלחמה. החווה הסינית ניצבה ממזרח לציר האורך "לכסיקון", כאשר במקביל אליה מצידו המערבי נמתחו הצירים "נחלה", "שיק" ו"אושה" שהובילו לתעלת סואץ.
תוכנית הקרב באזור החווה הסינית
לקראת מבצע אבירי לב צורף לחטיבה גדוד הטנקים 407 מחטיבה 600 וכוחות חי"ר שלא היו חלק אורגני מהחטיבה. ערב המבצע עמדו לרשות החטיבה ארבעה גדודי טנקים (סך הכל כ-95 טנקי מגח) וכשלושה גדודי חי"ר:
לפי המודיעין שנמסר לחטיבה, הכוח מצרי באזור כלל את דיוויזיית החי"ר 16 ודיוויזיית השריון 21, שספגה אבדות כבדות בקרבות ב-14 באוקטובר. סך כל הכוחות המצריים היו כ-שתי חטיבות חי"ר, שתי חטיבות ממוכנות ושתי חטיבות שריון מוקטנות. היחידות המצריות היו ערוכות הגנתית לכיוון מזרח, מאזור "אמיר" (אזור המבנים של החווה הסינית) וציר "שיק" וצפונה. צומת "טרטור"-"לכסיקון" היתה, לפי המודיעין, ריקה מאויב. אף כי בוצעו צילומי אויר של השטח לאחר התחפרות המצרים באזור, מידע זה לא הגיע לאוגדה ולא ירד לכוחות בשטח.
בפועל, הייתה חטיבת החי"ר 16 מדיוויזיה 16 ערוכה בחווה הסינית. גדוד 18 של החטיבה נערך בצומת "טרטור"-"לכסיקון" יחד עם פלוגת טנקים מגדוד הטנקים החטיבתי. גדוד 16 נערך ממזרח לו על ציר "טרטור", גם הוא מתוגבר בפלוגת טנקים. גדוד 17 של הדיוויזיה הוצב מצפון לשני הגדודים הקדמיים. כוחות החי"ר המצרים היו ערוכים בתעלות חפורות ומצוידים בטילי נ"ט מסוג RPG-7 וסאגר, תותחי נ"ט ותול"רים. הטנקים ותותחי הנ"ט הוצבו בעמדות אש חפורות.
תוכנית חטיבה 14 הייתה לנוע מדרום למתחם עד לציר "לכסיקון" (כביש לאורך תעלת סואץ ובמרחק כ-1 ק"מ ממנה), משם לנוע צפונה על הציר, באזור התפר בין הארמיות המצריות שנתגלה ב-9 באוקטובר, עד החווה הסינית. בדרך זו החטיבה תחדור לתוך המערך המצרי באזור ותפתיע אותו מעורפו. לפי התוכנית, גדודי הטנקים יפרצו ראשונים, ואחריהם גדודי החי"ר (על זחל"מים) שיטהרו את הצירים.
במהלך שעות היום של 15 באוקטובר נערכו הכוחות לקרב ובחטיבה נערכו תדריכים לקראת הקרב ברמת החטיבה והגדודים.
כניסת חטיבה 14 לחווה הסינית
את תנועת חטיבה 14 הוביל גדס"ר 87, שהכיר את האזור מהסיור שערך ב-9 באוקטובר. אחריו נעו מפקדת החטיבה וגדודי השריון. כוחות החי"ר (סיירת שקד, כוח "שמוליק", גדס"ר 582), שנעו בזחל"מים היו איטיים יותר ונעו לאחר גדודי השריון.
בשעה 20:00 הגיע גדס"ר 87 לציר "לכסיקון", כשני קילומטרים מדרום למוצב "לקקן", והחל בתנועה צפונה. גדודי השריון הגיעו לציר עד שעה 20:44 ואילו סיירת שקד וגדס"ר 582 (שהיווה כוח עתודה ואבטח את החטיבה מדרום) הגיעו בשעה 21:07 ו-22:31 בהתאמה.
גדס"ר 87 הגיע לצומת "טרטור"-"לכסיקון" מבלי שנתקל בהתנגדות והתפצל ל-3 כוחות: פלוגה ב' המשיכה צפונה ופנתה מערבה לציר "שיק". הכוח נתקל בכמות גדולה של רק"מ (רכב קרבי משוריין) ופתח באש. לבסוף התמקמה הפלוגה כ-400 מ' צפונית לציר "שיק" ובסמוך לתעלה. פלוגות א' ו-ג' נעו מערבה אל עבר מעוז "מצמד" בצירים "נחלה" ו"טרטור". על פלוגה א' נפתחה אש מהמעוז והפלוגה השיבה אש. הפלוגות תפסו עמדות מצפון למוצב "מצמד".
גדוד 79 יחד עם טנק המח"ט הגיע בשעה 21:06 לצומת "לכסיקון-שיק", והמשיך לנוע משם צפונה לעבר ציר "אושה", שהיווה את הגבול הצפוני לתחום ההתרחבות של ראש הגשר הישראלי. אל מול הגדוד עמד כוח מצרי גדול שכלל שריון, ארטילריה ומשמידי טנקים, יחד עם כוחות חי"ר שהיו מצוידים ברקטות נ"ט ובטילי נ"ט אישיים. גדוד 79 פתח באש ראשון על הכוחות המצריים המופתעים והשמיד מטרות רבות, אך המצרים התעשתו ופתחו באש על הגדוד. הקרבות התנהלו לעיתים בטווחים של מטרים ספורים. אחד המ"פים נהרג, טנק מ"פ אחר נפגע, והלחץ על הגדוד גבר.
לאחר ששני גדודים עברו בצומת "טרטור"-"לכסיקון", הגיע גדוד 184 בשעה 21:21 לצומת וספג אש כבדה. טנקים החלו להיפגע, ורק מחצית מהטנקים הצליחו לחצות את הצומת. הגדוד, עם 11 טנקים, התמקם כקילומטר צפונית מזרחית לצומת "לכסיקון-שיק" (סגול 140).
גדוד 407 (פלוגות א' ו-ב') הגיע בשעה 20:56 לצומת "לכסיקון-עכביש". פלוגה א' נעה מזרחה על ציר "עכביש" על מנת לפתוח אותו, ושאר הגדוד המשיך לנוע צפונה. בצומת "לכסיקון-טרטור" נפתחה אש על הגדוד והמג"ד נפצע. את מקומו תפס מפקד פלוגה ב'.
סיירת שקד נעה אחרי גדוד 407 ופנתה מערבה לטיהור הצירים "נחלה" ו"טרטור". לאחר כקילומטר בציר "נחלה", בשעה 21:52, נפגע זחל"ם המ"פ ו-9 לוחמים נהרגו. הזחל"ם שהתפוצץ חסם את ציר "נחלה" והביצות בשולי הציר לא אפשרו את התקדמות שאר הכוח. כוח הסמג"ד נתקל גם הוא באש כבדה בצומת "לכסיקון"-"טרטור". הסיירת החלה לפנות פצועים מהצומת ומציר "נחלה" לאזור "לקקן".
"כוח שמוליק" נעצר סמוך לצומת "טרטור"-"לכסיקון" עקב הכוחות הרבים שנפגעו בצומת, וגם עליו נפתחה אש כבדה של טנקים, ארטילריה ונ"ט. הכוח החל לפנות את נפגעיו ופצועים נוספים מטנקים שנפגעו באזור הצומת.
אחרי השעה 21:00 החלה טנקי חטיבה 18 המצרית ללחוץ על גדוד 79 מצפון. הגדוד, שנותר עם כ-10 טנקים, נסוג דרומה ונערך עם גדוד 184 באזור ציר "שיק". במהלך הנסיגה נהרג הקמב"צ והמג"ד עמרם מצנע נפצע. סגנו של מצנע, נתן בן ארי, לקח פיקוד על הגדוד.
משלב זה היו כוחות החטיבה מפוצלים בשתי גזרות עיקריות: המח"ט עם הטנקים של גדודים 79 ו-184 ופלוגה ב' מגדס"ר 87 היו מצפון לצומת "טרטור"-"לכסיקון", באזור ציר "שיק". שאר הכוחות היו באזור הצומת, ניהלו אש מול הכוחות המצרים באזור, וניסו לחלץ נפגעים.
הלחימה בגזרה הצפונית
סמוך לחצות תקפה חטיבת השריון 14 המצרית מצפון. גדוד 79 וגדוד 184, שהיו תחת לחץ כבד, הצליחו לבלום את המתקפה. בהמשך הלילה התקדם גדוד 79 צפונה עד לסגול 136 על מנת לפנות פצועים, כשגדוד 184 מחפה עליו. פינוי הפצועים נמשך עד לשעה 1:39.
בבוקר, אחרי השעה 7:00 תקפה חטיבת השריון 1 המצרית מצפון ונבלמה. גדוד 79 פינה את פצועיו ל"לקקן". גדוד 184, עם כ-10 טנקים, נותר להגן על מסדרון הצליחה מכיוון צפון. בשעות הבוקר תקפו המצרים את הגדוד מספר פעמים ונהדפו.
הלחימה בצומת "טרטור"-"לכסיקון"
הקרב בצומת התנהל בטווחים קרובים ונמשך כל הלילה. גדוד 407 המשיך להילחם בצומת "טרטור"-"לכסיקון" ועסק במקביל בפינוי נפגעים יחד עם כוח "שמוליק". בשעה 22:30 הגיעו גדוד הצנחנים 582 לציר "לכסיקון", הותיר פלוגת תול"ר באבטחה לכיוון דרום, והמשיך לכיוון הצומת. ב-23:30 התקבל לזמן קצר הרושם שהצומת פתוח לתנועה לאחר שטנקים מגדוד 407 חצו את הצומת ללא הפרעה. המח"ט, אל"ם אמנון רשף, צירף את הטנקים מגדוד 407 לגדס"ר 582 והורה לנתן שונרי להתארגן ולתקוף את הצומת.
פלוגת טנקים מגדוד 599 (חטיבה 421) שליוותה את הצנחנים נכנסה לצומת "טרטור"-"לכסיקון" מדרום וספגה אש. מספר טנקים נפגעו ו-7 מחיילי הפלוגה נהרגו.
בשעה 2:09, לאחר ריכוך ארטילרי כבד, נע גדס"ר 582 עם הטנקים מגדוד 407 במטרה לכבוש את הצומת, אך ההתקפה נכשלה עקב מכת אש קשה של שריון מצרי שהיה מחופר היטב בצומת, והכוח החל לפנות את נפגעיו.
המח"ט ניסה לתקוף את הצומת שוב, הפעם ממערב למזרח עם שתי פלוגות גדס"ר 87 שהיו סמוך לתעלה באזור "מצמד". הגדוד החל לתקוף את הצומת לאחר השעה 3:00, ספג אש מטווח קצר ונעצר. המג"ד יואב ברום נהרג ושני מ"פ נפצעו. שרשרת הפיקוד של הגדוד נפגעה באופן קשה והגדוד חדל מלהתקיים.
גדס"ר 582 יחד עם פלוגת הטנקים תקף שוב את הצומת אחרי 4:30. הכוח הגיע לצומת ונתקל בהתנגדות קלה בלבד, המשיך מזרחה על ציר "טרטור" כ-2 קילומטרים, ואז החל לספוג אש כבדה ממערך נ"ט שהיה מצפון לציר. כוח הצנחנים נכנס למעשה למערך ההגנתי של גדוד 16 המצרי שהיה ערוך מצפון לציר "טרטור". שני טנקים וכמה זחל"מים נפגעו ושאר הלוחמים נחלצו ברגל ובזחל"מים הנותרים דרום-מזרחה לכיוון ציר "עכביש". הסמח"ט סא"ל איתן אריאלי עם פלוגת טנקים מגדוד 407 נשלח לחילוץ בשעה 5:30, וכשהגיע לצומת נתקל באש ושלושה טנקים נפגעו.
בשעה 5:50 פנה המח"ט אל מפקד האוגדה, אלוף אריאל שרון וביקש סיוע. גדודי הטנקים 599 מחטיבה 421 ו-409 מחטיבה 600 נקראו למשימה. גדוד 599 הגיע ב-7:00 בבוקר לצומת "עכביש"-"טרטור", חבר לנתן שונרי, וניסה לפרוץ מערבה בציר "טרטור". הטנקים ספגו אש כבדה מצפון ונחלצו לאחור.
באזור השעה 9:00 בבוקר החליט המח"ט לתקוף את הצומת ממספר כיוונים בו זמנית. המח"ט ארגן מספר טנקים מגדוד 87 באזור "מצמד" ותקף איתם ממערב, פלוגה ג' מגדוד 407 תקפה מדרום, וגדוד 599 תקף ממזרח וניסה לפרוץ שוב בציר "טרטור". גדוד 409, שהיה מול מתחם "מיסורי", תקף לדרום מערב בסיוע לגדוד 599. בשעה 9:43 ולאחר יותר מ-12 שעות לחימה עקובות מדם נכבש הצומת והציר נפתח. כוחות החטיבה התמקמו מחדש כדי לאבטח את האזור.
סיכום לחימת חטיבה 14
למרות שציר "טרטור" לא נפתח לתנועת כוחות ישראלים במשך הלילה, הצליחו הכוחות הצולחים להגיע לתעלה ולחצות אותה ללא כל פגע. חטיבת הצנחנים 247 בפיקוד דני מט עברה בציר "נחלה" ללא בעיה והגיעה לתעלה. בשעה 1:22 ירדו סירות הגומי הראשונות של החטיבה למים וכעבור 9 דקות דיווחו "אקפולקו", לאחר שחצו את התעלה והגיעו לגדה השנייה.
הצירים החסומים מנעו את העברת גשר הגלילים ודוברות היוניפלוט לתעלה, אך דוברות מסוג "תמסח" הצליחו להגיע לתעלה ולהעביר על גביהן גדוד טנקים ראשון מחטיבה 421. למרות זאת, נמשך הצורך בהרחבת מסדרון הצליחה בשל הצורך בגשרים קבועים שיוכלו להעביר חטיבות נוספות לצד המערבי של תעלת סואץ.
בקרב על ה"חווה הסינית" בלילה זה נהרגו 122 חיילים מחטיבה 14 ומהכוחות שסופחו אליה, רובם בצומת "טרטור"-"לכסיקון". בסיום הקרב נותרו בחטיבה 14 35 טנקים תקינים. באזור החווה הסינית נותרו עשרות טנקים ישראלים ומצרים פגועים.
16 באוקטובר
בעקבות אי-הצלחתה של אוגדה 143 לפתוח את ציר "טרטור" לתנועת כוחות, החליט מפקד החזית, רא"ל בר-לב, להטיל על אוגדה 162 את המשימה. בתחילה נשלחה חטיבה 217 לתקוף את הכוחות המצרים ממזרח, ולאחר מספר ניסיונות כושלים עצרה החטיבה במקומה. המערך המצרי כלל חוליות סאגר רבות, ולכן החליט מפקד האוגדה לתקוף את המערך בלילה על ידי כוחות חי"ר.
בליל 16 באוקטובר קיבל גדוד 890 של הצנחנים, בפיקודו של יצחק מרדכי, שינוי משימה על ידי המח"ט עוזי יאירי, והוטס במסוקים מרפידים לקרבת "ציר עכביש" הסמוך לחווה הסינית. בשל בעיות של משקל יתר במסוקים הורד ציוד רב וחשוב מהמסוקים ובו גם המרגמות הכבדות, שנשלחו במשאיות, במקום זאת, אל שטחי הכינוס.
למפקדי הכוח נאמר שעליהם להיכנס לשטח ולטהרו מחוליות "ציידי טנקים" המצוידים בטילים, אשר מסתובבות בשטח ומפריעות למעבר הכוחות ב"ציר טרטור". על פי סרטו הדקומנטרי של ניר טויב "החווה הסינית - רשומון" יש מחלוקת האם ראשי הפיקוד ידעו כי במתחם נמצאים כוחות מצרים גדולים, או שכפי שידוע עד כה, שלמקבלי ההחלטות היה מידע רק לגבי חוליות בודדות, שהכח שנשלח, גדוד 890, יכול להתמודד מולן.
17 באוקטובר
ב-17 באוקטובר, בשעה 1:00 בלילה, יצא גדוד 890 בפיקוד מרדכי למשימתו כאשר הוא סורק את השטח בפריסה רחבה של שלוש פלוגות הגדוד. מאחוריו נע חפ"ק המח"ט יאירי, ובו סגנו סא"ל ליפקין-שחק וקציני צנחנים שסופחו אליו ובהם סרן נחמיה תמרי ורס"ן אבנר חרמוני, מפקד סיירת צנחנים לשעבר. בשעה 3:00 בלילה לערך, נתקלו הצנחנים בכוח חטיבתי ערוך ומצויד, שהלם בהם בירי מקלעי גוריונוב, ירי בכינון ישיר של תותחי נ"מ, ירי טנקים ופצצות מרגמה. פלוגת נגמשים "כח במבה" בפקוד סגן שלמה גורן, יועדה לחילוץ הצנחנים בצומת עכביש-טירטור. מיד עם התקלות הצנחנים התחילה פעולת החילוץ שנתמכה עם עלות השחר על ידי גדוד 100 וכוחות אחרים.
עד מהרה היו רוב חיילי הכוח פצועים או הרוגים, והקרב הפך למאמץ נואש לפינוי הפצועים, אשר גרם לפצועים והרוגים נוספים.
לחילוץ הנפגעים נשלח גדוד 100 בפיקודו של אהוד ברק, שהורכב מאנשי מילואים ששבו מחוץ לישראל בזמן המלחמה. הציוד של הגדוד הורכב במהירות ממחסני החירום, וכלל שתי פלוגות של טנקים מסוג "פטון", פלוגת טנקים מסוג "צנטוריון" ופלוגת חרמ"ש. כאשר גדוד 100 התקרב לאזור הלחימה, לבקשתו של ברק, כוח הצנחנים של מרדכי הפעיל רימון עשן כדי שניתן יהיה לזהות את מיקומו. הגדוד של ברק זיהה את העשן והסתער חזיתית על כוחות המצרים. מנגד, המצרים הגיבו במטח טילי "סאגר" מהאגף ובירי טנקים מהחזית. ההסתערות של גדוד 100 נבלמה. הטנקים שלא נפגעו חיפשו עמדות הגנה וחיפו על פינוי הפצועים של כוח הצנחנים לתעלה עורפית. לברק עצמו אזלה התחמושת, הוא וחייליו החלו לזרוק רימוני יד על מנת לעכב את החיילים המצרים שהתקדמו לכיוונם. הגדוד איבד חמישה טנקים ושני נגמ"שים. לאור זאת נסוג הגדוד לאחור. עם שחר נשלח גדוד 142 מחטיבה 217 מדרום מערב לכוח הצנחנים כדי לחפות על חילוץ הפצועים וההרוגים.
בקרב זה נהרגו 43 חיילים לגדוד הצנחנים, ולמעלה ממאה נפצעו. לכוחות השריון היו 10 הרוגים, 20 פצועים ו-4 נעדרים. הכוח התוקף נסוג לאחר 17 שעות של קרב.
18 באוקטובר
בשעות הבוקר נשלחה חטיבת שריון 600 מערבה לעבר ציר "טרטור" על מנת לפגוע בכוחות המצרים החולשים עליו. החטיבה התקדמה ללא קושי ונוכחה לדעת שהמערך המצרי נסוג צפונה. גדוד 409 התמקם מצפון לציר ואבטח אותו מפני המערך המצרי מצפון, ואילו גדוד 410 גרר את גשר הגלילים דרך ציר "טרטור" שזה עתה נכבש.
בשעות הצהרים יצאו שתי חטיבות השריון, 600 ו-14 להתקפה צפונה כנגד המערך המצרי, על מנת להרחיב את הפירצה שבין שתי הארמיות. בשעות הצהרים תקפו לוחמי יחידה 424 ("סיירת שקד") ויחידה 88 את מתחם החווה הסינית וכבשו אותו כמעט ללא התנגדות אויב.
מוזיאון אלארד פירסון
היסטוריה
המוזיאון נקרא על שמו של פרופסור אלארד פירסון, שהיה המרצה הראשון לארכאולוגיה באוניברסיטת אמסטרדם, ואשר בין השנים 1877–1895 אסף עותקי גבס של פסלים ואלמנטים אדריכליים מהמזרח התיכון, יוון ואיטליה.
יאן סיקס אשר לימד אף הוא ארכאולוגיה באוניברסיטה לאחר פירסון, צבר אוסף ניכר של ספרות ומוצגים ארכאולוגיים. עם מותו בשנת 1926, רכשה האוניברסיטה את האוסף. בשנת 1932 הקים יאן לודווייק, בנו של פירסון, את קרן אלארד פירסון, שמטרתה רכישת מוצגים למטרות מחקר עבור האוניברסיטה. עם השנים גדל האוסף, וב-12 בנובמבר 1934 נפתח רשמית מוזיאון אלארד פירסון בסאפיאטיסטראט.
שי גור
שי גוּר (גְרָזוֹבְסקי) (אנגלית: Shai Goor; 1986-1904) היה וטרינר מומחה בגידול בקר, ראש השירותים הווטרינריים ובריאות המקנה של מדינת ישראל בשנים 1962–1969. פרסם עשרות מחקרים בכתבי-עת מקצועיים בארץ ומחוצה לה.
ראשית חייו
נולד בשם ישעיהו גרזובסקי ביפו, בן זקונים של הבלשן, המחנך והמילונאי העברי יהודה גור (גרזובסקי) ורחל בת מרדכי ניימן. אחיו עמיהוד התקשה באמירת השם ישעיהו וקיצר ל"שי", שם שאימצו כולם. מאוחר יותר שינה גור את שמו באופן רשמי בתעודת הזהות. ככל הידוע היה הילד העברי הראשון שנשא בשם זה. כבן לאחד ממובילי חידוש השפה העברית הייתה העברית שפת האם שלו.
שי גור למד בבית הספר לבנים שבו נלמדה השפה העברית, ולאחר מכן למד בגימנסיה העברית "הרצליה". בצעירותו ניגן בכינור, ושיחק כחלוץ מרכזי בקבוצת הכדורגל "המכבי" תל אביב (אז קבוצת הכדורגל העברית היחידה).
הסמכה וטרינרית ועבודה בשירות הווטרינרי
לאחר שסיים לימודיו בתיכון נסע לאדינבורו שבסקוטלנד ללימודי רפואה וטרינרית שם קיבל תואר M.R.C.V.S (חבר הקולג המלכותי לרופאים וטרינרים) ואף השתלם בבית הספר למחלות טרופיות בלונדון. עם סיום לימודיו ב־1930 שב ארצה והתקבל לעבודה בשירות הווטרינרי המנדטורי. ב־1934 התחתן עם צילה מילר, בתו של טוביה זיסקינד מילר, מראשי עסקני התאחדות האיכרים.
עם קום המדינה התמנה ליועץ וטרינרי לממשלה הזמנית, ולאחר מכן עבד בשירות הווטרינרי במשרד החקלאות. גור מילא שורה של תפקידים, ובהם: קצין למחלות עופות, קצין וטרינרי מחוזי, מנהל המחלקה למניעת מחלות מידבקות ויועץ וטרינרי לפיקוח על יבוא מזונות. במסגרת תפקידיו הרבה לנסוע בעולם על מנת לפקח על יבוא בשר ליישוב היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1962 התמנה לראש השירותים הווטרינריים בישראל. בתקופתו שופר מהותית מצבו של השירות הווטרינרי, עם יישום פעולות חיוניות כגון: הנהגת חיסון מניעה כללי כנגד מחלת הפה והטלפיים, הנהגת סימון חובה בבקר, ביעור מחלת השחפת בבקר, התחלת ייצוא בשר מישראל, ועוד. בשנת 1969, לאחר פרישתו לפנסיה, התבקש לנסוע בשליחות משרד החקלאות לארגנטינה ולפקח על ייבוא בשר בקר מדרום אמריקה לישראל.
בשנות עבודתו כתב גור עשרות מאמרים בתחומים וטרינריים בעיתונות מקצועית מקומית ובינלאומית, והוציא ספר על מחלות עופות. את מאמריו הרבים כתב בשמות עט שונים: שץ (שי וצילה), אפיטרוס (רופא סוסים ובהמות בלטינית), שי, מ.ר.ק.ו.ס, אבירמה, אביגיל, סבא שי, ועוד.
בשנת 1986 נפטר שי גור. בקשתו האחרונה הייתה להיקבר בבית העלמין היהודי ביפו, העיר שבה נולד. בבית קברות זה לא בוצעה קבורה במשך 66 שנים (משנת 1920). צוות מיוחד של החברה קדישא איתר חלקת קבר מתאימה וכך הוגשמה צוואתו.
משפחתו
שני אחיו של שי גור פנו אף הם לחקלאות: ד"ר אסף גור, מומחה לגידול עצי פרי ומטעים, היה מופקד על ענף המטעים בארץ מ-1929 ועד 1963; וד"ר עמיהוד גור (1888–1982) היה יערן בעל שם. כיהן במשך שנים רבות כמנהל מחלקת הייעור הממשלתית. שתי אחיותיו הן הדסה (נישאה לאדווין סמואל, בנו הבכור של הנציב העליון הבריטי הראשון, הרברט סמואל) ונחמה. שי גור הותיר אחריו שני ילדים.
אברהם בירן
אברהם בירן (23 באוקטובר 1909 - 16 בספטמבר 2008) היה מאבות הארכאולוגיה המקראית בישראל, תלמידו של ויליאם פוקסוול אולברייט. התפרסם בעיקר בזכות חפירותיו בתל דן במשך כ-30 שנה. עמד בראש המכון לארכאולוגיה בהיברו יוניון קולג'. חתן פרס ישראל בחקר הארכאולוגיה לשנת ה'תשס"ב. במשך למעלה מ-50 שנה היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית.
קורות חיים
אברהם ברגמן נולד בפתח תקווה ב-1909 לאחת המשפחות המייסדות של ראש פינה. את ילדותו בילה במצרים, שם ניהל אביו חווה חקלאית. לאחר פטירת אביו שב לישראל לגור בבית סבו וסבתו ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה. בשלב מסוים עברת את שם משפחתו ל"בירן". המשיך את לימודיו במכללת דוד ילין בירושלים, ושב ללמד בבית הספר הריאלי בשנים 1928 - 1930. ב-1930 עבר ללמוד באוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, וב-1931 החל ללמוד מזרחנות אצל הפרופסור ויליאם פוקסוול אולברייט באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. קיבל תואר מוסמך בשנת 1934 ותואר דוקטור בשנת 1935. לתקופה קצרה שימש כמורה בקולג' העברי בבולטימור. ב-1935 שב לישראל בתור עמית בבית הספר האמריקני לחקר המזרח בירושלים. באותן שנים השתתף במספר חפירות ארכאולוגיות, ביניהן: תל ח'ליפה ליד עקבה, טפה גוורא ליד מוסול וחפג'ה ליד בגדאד בעיראק, אירביד בעבר הירדן וראס אל ח'רובה ליד ירושלים. בתקופה זו נענה לבקשת יו"ר הוועד הלאומי, יצחק בן-צבי, לכתוב תגובה לחוברת שטנה נגד התנועה הציונית מאת ד"ר תאופיק כנעאן.