cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זנקט ונדל
היסטוריה
במהלך מלחמת הירושה הספרדית בשנים 1701–1714 נכבשה העיר ונבזזה שוב. פעילות המסחר לא התאוששה זמן רב ורק ב-1714 התחדשה בה פעילות הבנייה. גם במהלך מלחמת הירושה הפולנית (1733-1738), מלחמת הירושה האוסטרית (1740-1748), ובמלחמת שבע השנים (1756-1763), הושפעה כלכלתה של זנקט ונדל לרעה עקב מעבר הצבאות בה.
תאנה
הבשלת התאנים
התאנים מבשילות בדרך כלל, בשניים או שלושה גלים. כל גל נמשך מספר שבועות בהתאם לתכונות הזן ותנאי האקלים. בגל ההבשלה הראשון – מבשילות ה"בכורות" (בין אפריל ליולי). הבכורות יותר מימיות ומתפתחות על ענפים מהשנה שעברה. אלו המבוקשות ביותר למאכל. גל הבשלה שני - ה"קיץ" (מכאן בא השם לעונת השנה) – בו מבשיל היבול העיקרי (בין יולי לספטמבר) שהתפתח בעיקר על ענפים שצמחו באביב האחרון. פגות ה"קיץ" יותר מתוקות וטובות לדבלים. גל שלישי - פגות "אפילות" - סתווי – היבול דליל (ועשוי להופיע מספטמבר עד דצמבר). הגל מותנה בדרך כלל בהפריה של הצרעה והוא מופיע על ענפים שגדלו בעונת הקיץ.
האבקה והפצת זרעים
האבקת הפרחים נעשית על ידי צרעות זעירות באורך 2–3 מ"מ בשם "צרעת פיקוס התאנה" היא הבלסטופגה (Blastophaga psenes). עץ התאנה הוא דו-ביתי, כלומר ישנם עצים בעל פרחים נקביים וכן עצים בעל פרחים זכריים. יש התאמה מושלמת בין הסמביוט א: תאנה, וסמביוט ב: הצרעה המאביקה ביחסי סימביוזה בה שני הצדדים תלויים ונהנים זה מזה. הן התאנה והן הצרעה אינן יכולות להשלים את מחזור חייהן ללא פעולות הצד השני.
זנקט ונדל
היסטוריה
רק באמצע המאה ה-18 חזרה השלווה לעיר. ההתפתחות הבנייה העירונית עמדה בסימן של צפיפות אוכלוסין גבוהה בתוככי העיר המוקפת חומה ובסימן של צפיפות נמוכה בשטחים שמחוץ לחומה. כעת נעלמה החומה והעיר החלה לגדול. המסחר, בעיקר המסחר בצמר ובמוצרי עור, התפתח שוב. בעיר פעלו חברות גדולות שהפעילו מעל 100 מכונות אריגה. סוחרים מזארבריקן ומשטרסבורג רכשו מוצרי ביגוד והבורסקאיים ייצאו את סחורתם ליריד של פרנקפורט. מעמד עליון גבוה צמח ומבני מגורים ומסחר מפוארים נבנו. על הבזיליקה נבנתה כיפה בסגנון הבארוק, נסללו כבישים ובית הקברות הועבר מתחומי הבזיליקה אל מחוץ לשטח החומות לשעבר.
תאנה
האבקה והפצת זרעים
(א) בעץ הזכר (המכונה קפריפיקוס) הפגות מכילות קרוב לפתח הפגה הרבה פרחי זכר ובעומק הפגה=במרכזה, מעט פרחים נקביים קטנים, קצרים ובעלי עמוד עלי נבוב. פרחים נקביים אלה לא פוריים (הם ספוגיים, תפלים ונושרים מן העצים). הצרעות לא מסוגלות להטיל דרך הדופן כי יש בה את חלב התאנה שהוא חומר דוחה חרקים. הצרעות חודרות לפגה דרך הפתח ולרוב כנפיהן נפגעות ונושרות. הצרעות מתרבות בתוך הפגה הזכרית זו עם זו. נקבת הצרעה מטילה את הביצים (ביצה בכל עמוד עלי) והצרעות הצעירות מתפתחות בתוך שחלות פרחי הנקבה (העליניים) שבעומק הפגה. במקביל להתפתחות זאת מבשילה הפגה במהלך החורף והצמח יוצר עפץ סביב זחל הצרעה. בתום החורף, עם הבשלת הפרי, בוקעות הצרעות מהביצים והזכרים מזדווגים עם הנקבות. הזכרים מחוסרי הכנפיים, אינם יוצאים מהפגה ומתים בתוכה. הנקבות בעלות הכנפיים יוצאות דרך פי הפגה, דרך הקשקשים. בדרכן מהפגה החוצה, גופן מתאבק באבקה של פרחי הזכר שמרוכזים ליד הפתח שבראש הפגה. עץ זה הוא, אם כן, תורם האבקה ולכן מכונה "עץ זכר" או "תאנת השדה". הפירות שהפכו לעפצים אינם ראויים למאכל אדם. כאמור, גם פירות שלא הפכו לעפצים אינם טעימים לאדם, אך משמשים את העיזים.
זנקט ונדל
היסטוריה
במהלך המהפכה הצרפתית סבלה זנקט ונדל מפעולות הביזה של שני הצדדים. יצרני הצמר והעור נאלצו לשלם מיסים. הסחר החופשי תפס את מקומם של חוקי הגילדות, ורבים מבעלי המקצוע נותרו חסרי תעסוקה.
תאנה
האבקה והפצת זרעים
(ב) נקבת הצרעה המאובקת עפה ומחפשת פגות אחרות להטיל את ביציה, פגות של עץ זכר, אך הפגות הנקביות מפיצות את אותו ריח והצרעות מבקרות גם בהן במהלך חיפוש העץ הזיכרי. הצרעה נכנסת לפגה צעירה על עץ נקבי, שעליו יתפתחו הפירות ולכן הוא מכונה "עץ נקבה" או "תאנת הגן" (תאנים תרבותיות, כולן נקבות, שבוררו במשך הדורות וכיום בישראל הן לא זקוקות להאבקה כדי להצמיח ולהבשיל פרי, ראו בהמשך). בעץ זה הפרחים הנקביים מוכנים להפריה אך בהם עמודי העלי ארוכים ולא נבובים ולכן הצרעה לא יכולה להטיל בה את הביצים בשל עמודי העלי הארוכים, וממשיכה לעצים נוספים. תוך כדי ביקוריה בפגות הנקביות, האבקנים נושרים מגופה ונמרחים על צלקות העלי וכך מופרים הפרחים, ופגות אלו יבשילו לפרי תאנה ובו זרעים. זהו הפרי המוכר. התאנה הנקבית מושכת את הצרעות אליה על ידי ריח זהה לתאנת הזכר ובעצם מטעה אותן.
פגות נקביות שלא הופרו, נשארות קטנות ונושרות. בעלי מטעי התאנים מביאים למטע שרובו נקבות גם פגות מעצי זכר בשלב המתאים בו הן משחררות את הצרעות נושאות האבקה.
מנגנון האבקה זה קיים בכל הצמחים בסוג זה, כמו למשל בפיקוס השקמה ועוד. לכל מין של פיקוס יש סוג צרעות שונה.
זנקט ונדל
היסטוריה
החל מ-1798 הייתה זנקט ונדל בתחומי צרפת. בסופו של דבר חזר העושר לעיר שהתפחה באיטיות. שער העיר הצפוני נהרס וגשר נבנה על הנהר בליס. ב-1814 קיבל ארנסט הראשון, דוכס סקסה-קובורג-גותה את זנקט ונדל לנחלתו, כהוקרה לפעילותו במלחמות המהפכה הצרפתית.
באליאן מאיבלין
קורות חייו
לא ידוע הרבה על ילדותו של איבלין. הוא נולד למשפחת אצולה מקומית בממלכת ירושלים שצמחה - כמו רוב המשפחות המקומיות - מרקע של אצולה נמוכת דרגה, המשפחה קיבלה את איבלין - יבנה למשמרת - אז כחלק משרשרת המבצרים ששמרה על אשקלון הפטימית - מצרית לבל יצאו ממנה גדודי פשיטה מצריים אל עומק השטח הצלבני.
זנקט ונדל
היסטוריה
הממשלה הצליחה מבחינה כלכלית, אך היא ניסתה להתערב בתחום המשפט, וכתוצאה מכך איבדה את אמון הציבור. בהקימו גוף מחוקק, קיווה הציבור להשיג זכויות ממשל עצמי, אך הדוכס החליט החלטות שרירותיות ברוב המקרים. הציבור נעשה יותר ויותר ממורמר ופרצו מהומות. במהלך ההתפרצות הליברלית של שנת 1832, החריפו המהומות. המרידות דוכאו בסיועם של כוחות צבא פרוסיים מסארלואי. ב-1834 מכר הדוכס את השטח לממלכת פרוסיה וזנקט ונדל הפכה להיות עיר ראשית במחוז של טריר. חיל מצב פרוסי הוצב בעיר.
תאנה
האבקה והפצת זרעים
הפצת הזרעים של התאנה נעשית באמצעות בעלי חיים אוכלי פירות.
באליאן מאיבלין
קורות חייו
בשנת 1169 קיבל באליאן את האחוזה המשפחתית לידיו בעוד הסניורה של רמלה עברה לידי אחיו בלדווין. בשנת 1177 בעת קרב גזר נלחמו האחים שכם אל שכם בחוד החנית של ההתקפה הצלבנית שניפצה את שורות הצבא המצרי בפיקודו של צלאח א-דין. באותה שנה נישא בליאן למריה קומננה המלכה - אלמנה אשתו של המלך המנוח אמלריך הראשון, מלך ירושלים וכנדוניה קיבל את השליטה על העיר שכם. בליאן נפל בשבי המוסלמי במהלך קרב בנות יעקב בשנת 1179 ושנה לאחר מכן שוחרר בתמורה לתשלום דמי כופר ששולמו על ידי מנואל הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית - קרוב רחוק של מריה קומננה.
זנקט ונדל
היסטוריה
מבחינה כלכלית היה אזור זנקט ונדל עני עד לאמצע המאה ה-19, ועקב כך היגרו רבים מתושבי האזור ליבשת אמריקה. גם כיום ניכרת השפעת הדיאלקט של זנקט ונדל באזורים מסוימים בברזיל.
תאנה
האבקה והפצת זרעים
לפי הספרות הבוטנית, התאנה היא צמח אלרגני.
באליאן מאיבלין
קורות חייו
במהלך המאבק על ירושת בלדווין הרביעי, מלך ירושלים תמכו בליאן ובלדווין ד'איבלין ברמון השלישי מטריפולי במאבקו מול גי דה ליזיניאן. תחילה תמכו האחים לבית בליאן בהכתרת בלדווין החמישי, מלך ירושלים ובמהלך טקס ההכתרה אף נשא באליאן את המלך-ילד על ידיו.
תאנה
מונחים עבריים הקשורים בתאנה
התאנה היא מין העץ הראשון המופיע בתורה. היא מופיעה בסיפור אדם וחוה, שתפרו לעצמם חגורות מעלי העץ. כמו כן, אחת הדעות בתלמוד היא שפרי עץ הדעת היה תאנה. נוסף על כך, ישנם מקורות יהודיים רבים המזכירים שם זה:
סוגיות בכשרות
פירות וירקות כשלעצמם כשרים לאכילה, בכפוף להלכות השייכות להם. אמנם בחלק מהפירות והירקות קיימת שכיחות גבוהה להמצאות חרקים, האסורים באכילה לפי ההלכה, ועל כן יש לבודקם או לנקותם היטב בטרם האכילה. גם בתאנה, כביתר פירות הפיקוס, קיימת שכיחות רבה להמצאות חרקים שונים: בפירות המבשילים על העצים הנקביים שכיחוֹת צרעות בוגרות, ובפירות שעל העצים הזכריים ניתן למצוא את כל גלגולי הצרעה.
היות שבדיקת התאנים מחרקים כרוכה בטרחה ניכרת ודורשת תשומת לב ומיומנות רבה, יש הנמנעים לחלוטין מאכילת תאנים.
עם המצדדים בהיתר אכילת התאנים נמנה גם הרב יהודה הלוי עמיחי, ראש מכון התורה והארץ, שכתב:
זנקט ונדל
היסטוריה
באמצע המאה ה-19 צמחו העיר והכפרים הסובבים אותה. נבנתה תחנת הרכבת ונסללו הרחובות הראשיים של העיר. ב-1859 סופחו כמה מהכפרים הסובבים לעיר. באותה תקופה הותקנה ברחובות מערכת תאורה, נבנה בית חולים ונבנתה כנסייה אוונגלית.
באליאן מאיבלין
קורות חייו
באביב 1185 מת המלך בלדווין הרביעי, אחת הדמויות הטרגיות וההירואיות בהיסטוריה של ממלכת ירושלים וארץ ישראל ואת מקומו ירש בלדווין החמישי, בן השש. בעוד השלטון נמצא למעשה בידי ריימון מטריפולי. באביב 1185 נחתמה שביתת נשק בין הצלבנים למוסלמים לאחר ששני הצדדים הגיעו לאפיסת כוחות. בשנה לאחר מכן נפטר המלך בלדווין החמישי במפתיע. למרות החלטת מועצת האצילים שחייבה החלטה של וועדת שליטים אירופאים לגבי המלך החדש של ממלכת ירושלים פעלה מפלגת החצר - שהתנגדה להחלטה ובהפיכת בזק בוטלו כל סדרי הממשל שנקבעו בעבר. מפלגת החצר בראשות ז'וסלין דה קורטני אפוטרופוסו של המלך המנוח תפסה את ירושלים וניהלה בה מהלכים להכתרת גי דה ליזיניאן ומתנגדיהם בראשות ריימון מטריפולי שהתכנסו בשכם מתוך כוונה להכתיר את איזבל ובעלה. במהלך מפתיע, המכריע את הכף - ככל הנראה על מנת להימנע מעימות, או מחוסר עניין בכיסא המלך - חמק אונפרוא מטורון בלילה משכם והופיע למחרת בבוקר ה-20 ביולי 1186 בכנסיית הקבר שבירושלים ונשבע אמונים לסיבילה ובעלה - המלך החדש של ירושלים. מפלגת אצילי הממלכה בראשות ריימון מטריפולי התפרקה, והם הופיעו זה אחר זה בפני גי וסיבילה ונשבעו אמונים. בלדווין מאיבלין, אדון רמלה, העדיף לעזוב את ממלכת ירושלים מלשרת את גי דה ליזיניאן, באליאן נשאר כאדון הנחלות המשפחתיות ואפוטרופוס של בנו בכורו של בלדווין.
תאנה
מזיקים
התאנה רגישה במיוחד למזיק בשם יקרונית התאנה. המזיק, חיפושית, שמקורה ממזרח אפריקה מטילה את ביציה על גזעי וענפי תאנים בוגרות והזחלים שבוקעים מהביצים מכרסמים בעץ ויוצרים מחילות גדולות בגזעו. פעמים רבות מביא המזיק למות העץ.
תפקיד בהדברה ביולוגית
נטיעת תאנים בכרמי זיתים תורמת בהגנה על הזית מפני פשפשים טפיליים.
זנקט ונדל
היסטוריה
מצבה הכלכלי של זנקט ונדל השתנה ב-1860, עם פתיחתה של מסילת הברזל שקישרה את בינגן (Bingen) לזארבריקן וזנקט ונדל הייתה לתחנה בה פעלה חברת תחזוקה של הרכבת. בין השנים 1910–1937 הוכפל השטח הבנוי של העיר.
באליאן מאיבלין
קורות חייו
תקופת שלטונו של גי דה ליזיניאן, קצרה, נמהרת ועמדה באופן מוחלט בצל הטרגדיה של קרב קרני חיטין. בתקופה הקצרה בין הכתרתו לקרב מואצים כל התהליכים ההרסניים בממלכת ירושלים והמדינה חדלה מלתפקד.
זנקט ונדל
היסטוריה
בתקופת השלטון הנאצי נבנה בסיס צבאי גדול ליד שוליה המערביים של העיר. לאחר מלחמת העולם השנייה גדלה העיר עוד במסגרת הנס הכלכלי. חבל הסאר נותר כאזור חסות צרפתי נפרד מגרמניה עד שהוא הפך להיות חלק מגרמניה ב-1957. האטה כלכלית חלה ב-1960, כאשר מפעל הטבק, שהיה המעסיק הגדול בעיר, סגר את שעריו.
תאנה
תפקיד בהדברה ביולוגית
לעץ התאנה קיים פשפש ייחודי בשם Homotoma ficus המופיע על קליפת הגזע. פשפשים אחרים, מסוג אנתוכוריס, טורפים פשפש זה. כאשר פשפש התאנה נודד, טורפיו עוברים לעצי המטע וניזונים מהפשפשים הייחודיים להם. השתתפות דומה בהדברה ביולוגית מספק גם כליל החורש.
באליאן מאיבלין
קרב קרני חיטין
בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים ובאביב התחילה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים. המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו. כשנודע לצלבנים על ההיערכות המסיבית מצדו של צלאח א-דין, הסכים דה ליזיניאן לשלוח משלחת לריימון בסוף חודש מרץ 1187. המשלחת כללה את ראשי שני המסדרים הצבאיים ואישי ממשל ודת בכירים. בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה. הצבאות הנוצריים התחילו להתקבץ במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע. השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא הצבא הצלבני ממעיינות ציפורי לכיוון טבריה. הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה. ונאלצו לעצור לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה. למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין. בשעת צהריים פקד המלך על רמון להיערך להתקפת נגד בראש גדודיו על מנת לפרוץ דרך לצבא הנצור לעבר מעיינות חיטין ועל ידי כך להציל אותו. טאקי א-דין, שפיקד על הכוחות המוסלמים שהוצבו במקום, פקד לפתוח את השורות והפרשים עברו דרכם בלי לגרום לנזק ממשי למוסלמים. לאחר שעברו הפרשים של רמון, נסגרו השורות המוסלמיות. במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר רמון להציל את נפשו. המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד. הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית, נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי. הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה. האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נאלצו לסגת אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית. בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין מאדסה לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט. שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד.
זנקט ונדל
היסטוריה
למרות המלחמות, נותרו בעיר מבנים היסטוריים רבים עד לשנות השישים. אך במשך השנים, חוסר עניין היסטורי ושיקולים תברואתיים, גרמו להרס רבים מהם. חלקים מהעיר הימיביניימית עדיין קיימים באזור של הבזיליקה.
באליאן מאיבלין
המצור על ירושלים
תוצאות קרב קרני חיטין היו הרות אסון לצלבנים. כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה. הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות. קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי. ב-17 בספטמבר הגיעו הגדודים המוסלמיים אל מול חומות ירושלים וב-20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין בעצמו בראש עיקר הצבא המוסלמי וכיתר את ירושלים.
אל העיר הגיע, בדרך המקרה באליאן דה איבלין בעקבות אשתו מריה קומננה ומשפחתו שהייתה בין הפליטים שהתקבצו בעיר. על פי מקורות מוסלמיים, נעשתה כניסתו לעיר של בליאן לעיר ברשותו של צלאח א-דין ובתנאי שבליאן ישהה בעיר יום אחד בלבד ולא יילחם נגד הסולטאן. משנכנס בליאן לעיר פנו אליו נציגי הציבור הצלבני וביקשו כי ייקח את הפיקוד ויגן על העיר. לטענתו כי נדר נדר שלא מאפשר לו לחימה שחרר אותו היראקליוס מנדרו:
על פי מקורות לטיניים, בעיקר של ההיסטוריון בן התקופה שנכח בירושלים בעת המצור ארנול (בלטינית: Ernoul), כתב בליאן מכתב לצלאח א-דין בו התנצל על שהפר את הבטחתו וביקש את סליחת הסולטאן. המקורות הנוצרים מוסיפים ומספרים כי נדרו לסולטאן לא היה המחסום היחיד בטרם קיבל עליו בליאן את משימת הגנת העיר - הוא חוכך בדעתו ומצוטט כמי שאומר:
עם הסכמתו לקחת על עצמו את הפיקוד על הגנת העיר הוא מעמיד מספר תנאים המתמלאים מיידית. הוא דורש ומקבל הכרה כאדון העיר, הוא דורש ומקבל את שבועת הנאמנות המגיע לו במעמדו כסניור. בעיר נמצאו שני אבירים נוספים ובליאן הסמיך 50 בנים של אצילים מעל גיל 16 מתושבי העיר כאבירים, ובהמשך הסמיך מספר בורגנים לתואר אצולה על מנת שיוכלו לפקד על הלוחמים לעת מצוא - אזרחי העיר ולהוות גרעין עיקרי של כוח חיל המצב.
המצור, גולת הכותרת של מסע המלחמה והג'יהד של צלאח א-דין נמשך מה-20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ב-2 באוקטובר. המצור היה קצר יחסית אך אינטנסיבי ואלים, כאשר שני הצדדים מרגישים כי הם נלחמים על עיקרי אמונתם וסמל מרכזי בתרבותם. על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס, וככל הנראה בלחץ האוכלוסייה האזרחית שרוחה נפלה בלחץ הקרבות ובהתייעצות עם מפקד העיר באליאן מאיבלין, הוחלט להיכנס למשא ומתן על תנאי הכניעה עם צלאח א-דין. הנוצרים ערכו מספר פגישות עם הסולטאן שהביע אי נכונות להציע תנאי כניעה אלא חזר על הצהרתו כי בדעתו לכבוש את העיר בכוח החרב ולהרוג בתושביה כפי שנפל בגורל תושבי ירושלים המוסלמיים לאחר המצור הצלבני. במפגש הבא בין באליאן דה איבלין לסולטאן הטיל הצלבני את כל הקלפים על השולחן ואיים ב"נשק יום הדין": על פי דבריו, אם לא יוכלו הנוצרים לקבל תנאי כניעה נוחים שיאפשרו יציאתם מהעיר תמורת כופר הם יפנו את זעמם אל השבויים המוסלמיים הנמצאים בעיר ולאחר מכן יפגעו באתרים הקדושים לאסלאם - הר הבית ובו כיפת הסלע ומסגד אל-אקצא. איום זה בשילוב הלחץ מצד מפקדי הגדודים האסלאמיים שהאפשרות לסיום מהיר של הלחימה הביאה אותם לנכונות לוויתורים. בחוזה הכניעה סוכמו התנאים הבאים: העיר תיכנע לצלאח א-דין ותושביה יהיו שבויי מלחמה. תמורת תשלום שייקבע מראש ייפדו שבויי המלחמה את עצמם המחיר שנקבע היה 10 ביזנטים לגבר, 5 ביזנטים לאישה ו-2 ביזנטים לילד. ב-2 באוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו. עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם אך העניים והפליטים שהגיעו אל העיר בחוסר כל לאחר שכבר ברחו מבתיהם לא היו מסוגלים לשלם את דמי הכופר. כ-15,000 נוצרים חסרי כל שנותרו בעיר לאחר 40 ימי פינוי העיר יצאו מירושלים בשיירות שבויים לכוון ערים מוסלמיות כגון דמשק וקהיר שם כילו את חייהם כעבדים.
בליאן מאיבלין יצא את העיר בשיירה עם הפטריארך הלטיני בלווית פרשי המוסלמים לצור ומשם המשיך בליאן לטריפולי שם כבר המתינו אשתו וילדיו.
סיבוב שני של מאבק על המלוכה
איזבל נישאה בחטף לאנרי השני, רוזן שמפאן. אנרי, צלבן שהשתתף במסע הצלב השלישי מתחילתו היה פתרון אידיאלי מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה. על מנת לקבל את תמיכת אצילי הארץ להכתרת המועמד הזר הוחלט להשיא אותו לאלתר לאיזבל שהייתה בהריון מתקדם מקונארד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו. בליאן עצמו הפך לאציל המקורב לכיסא המלוכה ויועץ למלך.
דמותו בקולנוע
דמותו של באליאן, בגילומו של אורלנדו בלום, משמשת כדמות המרכזית בסרט "ממלכת גן עדן" משנת 2005. הסרט מציג תיאור אירועים שונה מזה שאירע במציאות. על פי הסרט באליאן הוא נפח ממזר (ככל הנראה בנו של גוטפריד מבויון) היוצא במסע הצלב לארץ הקודש, ולאחר הגעתו לארץ הקודש מתקיים רומן בינו לבין סיבילה, מלכת ירושלים, והוא עובר להתגורר באחוזה באיבלין. הסרט אכן מציג את באליאן כמגינה היחיד של ירושלים, אולם בניגוד למציאות בה הגן באליאן על העיר יחד עם הפטריארך, בסרט הם מוצגים כיריבים אשר חולקים זה על זה בשאלות דתיות-מוסריות.
בית האופרה המטרופוליטנית (רחוב 39)
בית האופרה המטרופוליטנית (באנגלית: Metropolitan Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב ברודוויי 1411 בין רחוב 39 ו-40 במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הוא תוכנן על ידי האדריכל קליבלנד קיידי ושימש כביתה הראשון של המטרופוליטן אופרה. הוא נפתח בשנת 1883 ונהרס בשנת 1967.
היסטוריה
ב-27 באוגוסט 1892, נשרף בית האופרה ועקב כך בוטלו כל ההופעות, עד אשר הוא תוקן ונפתח מחדש כבר באותה שנה. בשנת 1903, שופץ פנים הבניין בעיצובם של האדריכלים קררה והסטינגס (Carrère and Hastings).
במהלך השנים הוצעו מספר מקומות שעליהם יוכל להיבנות בית אופרה חדש ובעל קיבולת רבה יותר, כולל הצעה מהאדריכל ג'וזף אורבן (Joseph Urban). חלק מההצעות היו על המגרשים בהם עומדים כיום כיכר קולומבוס ומרכז רוקפלר. כלל ההצעות נדחו עד בנייתו של מרכז לינקולן.
בית האופרה המטרופוליטנית נסגר ב-16 באפריל 1966, וכיון שלא זכה למעמד שימור, הוא נהרס בשנת 1967, לטובת הקמת בניין משרדים בן 40 קומות. בניין המשרדים נמכר מאוחר יותר על ידי אגודת מטרופוליטן אופרה, לחברת 1411 TrizecHahn-Swig LLC.
דרק שולמן
דרק שולמן (באנגלית: Derek Shulman; נולד ב-11 בפברואר 1947) הוא מוזיקאי, מלחין, רב נגן, משורר וזמר בריטי-יהודי. שולמן ידוע בעיקר כסולן להקת הרוק המתקדם ג'נטל ג'ייאנט אותה ייסד עם אחיו ריי ופיל שולמן.
ביוגרפיה
שולמן נולד בעיר גלאזגו שבסקוטלנד, לאב שהיה חצוצרן בהכשרתו ועבד כאיש מכירות, ועבר עם משפחתו לפורטסמות' כשהיה בן שנה. על אף שהוריו אילצו אותו ואת אחיו להתאמן בנגינה שעה מדי יום, דרק ואחיו מעולם לא קיבלו הכשרה מוזיקלית מסודרת.
שולמן נשאר בלהקה עד לפירוקה בשנת 1980, בטרם פנה לקריירה מוצלחת כמפיק מוזיקלי ובשנת 1998 מונה למנכ"ל חברת התקליטים Atco.
Saurer D 330 N
Saurer D 330 N היא משאית מתוצרת יצרנית האוטובוסים והמשאיות השווייצרית Saurer (שם מלא: Adolph Saurer AG) אשר יוצרה לשימוש צבא שווייץ בין השנים 1979–1982.
הצ'רצ'ילים
להקת הצ'רצ'ילים (The Churchills) הייתה להקת רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1965 ופעלה עד אמצע שנות השבעים. הייתה חלק מסצנת להקות הקצב שפעלו בשנות השישים והשבעים בישראל, בעיקר באזור מועדוני הלילה והדיסקוטקים של רמלה ודרום תל אביב. הלהקה ניגנה מוזיקת רוק באנגלית הנעה בין רוק פסיכדלי לרוק כבד.
היסטוריה
תחילה נקראה הלהקה "המלחשים" ומאוחר יותר "מתבודדי צ'רצ'יל", לפי הכינוי שבו נודע יצחק קלפטר. את השם "הצ'רצ'ילים" קבע האמרגן יהודה טלית. הלהקה פעלה גם בחו"ל, בשם Jericho Jones, כדי שלא לפגוע ברגשות הפטריוטיים של הבריטים ובכבודו של ראש ממשלתם לשעבר, וינסטון צ'רצ'יל, ומאוחר יותר בשם Jericho.
אלבום הבכורה שלהם, צ'רצ'ילים, שיצא בשנת 1969, נחשב עד היום לפריט אספנות והוא מבוקש מאוד בקרב אספני תקליטים בישראל וברחבי העולם. בנוסף, בנובמבר 1969, הופיעה הלהקה לראשונה, על במת היכל התרבות בתל אביב, בקונצרט עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית. הלהקה, יחד עם נגן האורגן אדי שפירוביץ', הופיעה במהלך הקונצרט בחלק נפרד מזה של התזמורת וביצעה עיבודים מיוחדים לשתיים מהיצירות של באך: קוראל לאוהבים צעירים (עיבוד לקוראל פרלוד לעוגב, רי"ב 645, על פי הקנטטה "עורו ישנים", רי"ב 140) והקונצ'רטו הכפול לשני כינורות.
בשנת 2012 הלהקה הוציאה גרסת כיסוי לשיר When I'm Sixty-Four של הביטלס לכבוד יום העצמאות ה-64 של מדינת ישראל. בשנת 2015 חזרה הלהקה והתאחדה לשתי הופעות שהתקיימו בתל אביב. שנה לאחר מכן יצא האלבום הכפול Churchill's Live המתעד את ההופעות. בפברואר 2020, הוציאה הלהקה שיר חדש - "Messianic times", אותו כתב והלחין מיקי גבריאלוב.
חברי הלהקה
ההרכב הראשון (1965–1967)
ההרכב השלישי (1969–1972)
הצ'רצ'ילים החדשים (1972–1975)
יצחק חי טייב
הרב יצחק חי טייב ( ה'תק"ד, 1743 - ט"ז באייר ה'תקצ"ז, 21 במאי 1837) היה מרבניה החשובים של יהדות תוניסיה. התפרסם בשל בקיאותו והעמקתו בתלמוד, אך נודע בעיקר בשל ידיעתו בחכמת הקבלה. נחשב הוא בעל מופת.
קורות חייו
בן דודו היה רבי יצחק טייב מחבר סדרת ספרי ההלכה ערך השולחן.
בגיל צעיר היה נערץ וריכז סביבו תלמידים רבים. הוא חי חיי עוני, ועיקר פרנסתו הייתה מנדבות של אנשים אשר הכירו בגדולתו. למרות חכמתו הרבה ומעריציו הרבים לא זכה לכהן ברבנות או לשמש במשרה רשמית כלשהי, ורק לאחר מותו הפך להיות אחד מרבניה הגדולים של תוניסיה.
אנשי הקהילה ייחסו לרב יכולת לראיית הנגלה והנסתר. היו שטענו כי חולל נסים כמו הורדת גשם, גרימה להתעברות נשים עקרות, ראיית חלומות וקריאת מחשבות. כתב ספר חלב חיטים ושם מתגלה עיונו הזך והטהור.אך לצערנו רוב כתביו נשרפו ואינם.
ידוע שהיו לו בנים ובנות, ושהיה בעל משפחה גדולה וצאצאים רבים, מהם יצאו גם תלמידי חכמים שלא התפרסמו. רוב צאצאיו עלו לארץ ישראל וחיים בה, אך גם כיום ישנם שחיים עדיין בתוניסיה.
קברו
לאחר מותו נוסף לו הכינוי 'לא מת'. על-פי האגדה, כאשר נקבר רבי חי טייב כתבו על מצבתו: "פ.נ. ר' חי טייב, מת בתאריך ט"ז אייר". לאחר מכן בא הרב בחלום למעצב מצבתו, ודרש ממנו למחוק את המילה "מת" מהמצבה. האומן טען שאחרי שהמצבה עשויה אי אפשר לשנות בה משהו, ולכן הוסיף מעל השורה את המילה 'לא', ומאז מכונה בפי יהודי תוניסיה בשם "רבי חי טייב לא מת".
קברו נמצא בבית הקברות בורג'ל בפרוורי העיר תוניס. עצמותיו הועברו לשם מבית הקברות היהודי הישן ששיטחו הופקע ב-1958.
כתביו
רוב כתביו לא פורסמו, ורק חלקם שרדו לאחר פטירתו. כ-60 שנים לאחר פטירתו יצא לאור ספר בשם "חלב חיטים" שכלל חלק מכתביו. הספר נאסף מכל כתבי הקדש הנשארים ונעתק על ידי רבי יוסף גז, בהגהתו והשלמתו של הרב משה שתרוג. ביאורים נכתבו על חידושיו על מסכתות יומא, תענית וביצה על ידי הרב רפאל סדין.
הנצחתו
הקהילה התוניסאית בישראל הוקירה את זכרו על ידי הקמת בתי כנסת על שמו - באשדוד, ברמלה, דימונה, קריית אונו, אשקלון, יפו, אופקים, טירת כרמל, הוד השרון נתיבות, ירושלים, ראשון לציון, פתח תקווה, צפת, בני ברק ובאר שבע ולוד, ובהם נערכת הילולה לזכרו פעם בשנה בתאריך י"ט בכסלו. ישנם גם רחובות שנקראים על שמו ברמת גן, בני ברק, אור עקיבא, חדרה, נתיבות ובשכונת הר נוף בירושלים. בנתניה יש רחוב וישיבה על שמו. כמו כן נכתב פיוט בשפה התוניסאית לכבודו.
הפולמוס סביב יום ההילולה
באופן מסורתי יום ההילולה נערך ביום פטירתו של האדם. בקרב היהודים יוצאי תוניסיה התקבע יום ההילולה לתאריך י"ט בכסלו. אבל ממאמר שיפרסם הרב רפאל ארדיטי חוקר יהדות תוניסיה עולה שעל פי הכתוב על מצבתו בבית הקברות הישן של תוניס יום פטירתו הוא ט"ז באייר. בעקבות כך ישנם כאלה שעברו לחגוג את יום ההילולה בתאריך זה.
פולי (פירושונים)
{{פירושונים|
אישים המכונים פולי:
אישים ששם משפחתם פולי:
ראו גם
}}
טכניקות מסירה
טכניקות מסירה הן מושג מעולם ההדרכה והפרזנטציה. טכניקות אלה מכילות מספר מיומנויות שמטרתן להעביר ידע או מידע כלשהו באופן ברור ומעניין יותר. ניתן למנות את טכניקות המסירה הבסיסיות ביותר בראשי התיבות "נ"ס קתימב"ה" שפירושן: ניסוח, סביבה, קול, תנועה, ידיים, מבט, בטחון והתלהבות/הופעה. מיומנויות אלו מתייחסות למעשה לדרך בה מדבר ומתנהג המדריך עצמו ללא כל קשר לתוכן הדברים שהוא אומר ולעזרים הפיזיים השונים שהוא עשוי להיעזר בהם, כגון לוחות, מצגות וכיוצא באלה. טכניקות המסירה משמשות מדריכים, נואמים, מורים וכל אדם שמטרתו להעביר מסר כלשהו.
מטרות טכניקות המסירה
מטרת העל של טכניקות המסירה היא לסייע למדריך להעביר את המסר שלו לקהל בצורה טובה וברורה יותר. מטרות נוספות הן עירור עניין, השגת תשומת הלב המרבית של הקהל, שיתופו ושילהובו. שימוש נכון ומתאים בטכניקות המסירה השונות מהווה אלמנט חשוב ממדד השליטה במכלול מיומנויות ההדרכה הקרוי אינטליגנציה הדרכתית.
טכניקות מסירה נפוצות
טכניקות המסירה הנפוצות והבסיסיות ביותר הן, כאמור, אלו המצוינות בראשי התיבות קתימב"ה שפירושן: קול, תנועה, ידיים, מבט, ביטחון והתלהבות. כל היבט בטכניקות המסירה מכיל מספר מישורים המסייעים להשגת מטרת העל.
טיפים לשימוש נכון בטכניקות מסירה
לא די בשימוש בכל טכניקות המסירה באופן זהה ובכל מצב על-מנת להעביר את המסר בצורה טובה. שימוש מושכל בטכניקות המסירה יהיה שימוש שייקח בחשבון תנאים וגורמים נוספים כגון: קהל היעד, זמן ומיקום ההדרכה ועוד. בנוסף, טכניקות המסירה שלובות זו בזו וניתן לפרט את ההקשרים ביניהן גם בצורות נוספות:
זמן ההדרכה - על הדובר להתאים את עוצמת הקול ושטף הדיבור לשעה הרלוונטית מבחינת הקהל (ולא השעה הפיזית). למשל: קהל עייף עלול להירדם אם הדובר יהיה איטי ועוצמת קולו נמוכה. משהשיג הדובר את תשומת הלב של הקהל מומלץ שישנה טון מדי פעם, ינמיך ויעלה את עוצמת קולו על מנת ליצור אפקט של בניית מתח, הפתעה וריכוז. ניתן לעורר קהל מנומנם על ידי הגברת תנועה ושימוש בידיים וכן על ידי שמירה רציפה של קשר עין עם כלל הצופים.
מיקום ההדרכה - היבט זה מכיל כפל משמעות: יש לתת את הדעת להקשר בו נושא המדריך את דבריו ויש להתייחס גם למרחב הפיזי הנתון העומד לרשותו בשטח ההדרכה. דרשה בבית תפילה קטן וסגור או מקום מכובד אחר תהיה שונה אלפי מונים מנאום בחירות בפארק בשטח פתוח (הסביבה, האווירה, וההקשר). בנוסף יהיה על הדובר לדבר חזק וברור יותר ככל שהמרחב וקהל המאזינים גדל. לרוב בתנאים אלו הוא גם ינוע פחות ויגביר את התלהבותו וביטחונו בטון דיבורו (הקשר המרחב הפיזי).
זנקט אינגברט
זנקט אינגברט (בגרמנית: Sankt Ingbert) היא עיר במחוז זארפפאלץ שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה. העיר שוכנת במרחק של 10 ק"מ מצפון-מזרח לזארבריקן, בירת החבל ובמרחק של 10 ק"מ מדרום-מערב לנוינקירכן.
העיר נקראת על שם קדוש אירי ובמשך 300 שנים השתייכה למחוז של טריר.
תחנת צ'רינג קרוס
תחנת הרכבת צ'רינג קרוס (באנגלית: Charing Cross railway station) היא תחנת רכבת במרכז העיר לונדון בירת אנגליה. התחנה היא אחת מ-17 התחנות המנוהלות על ידי חברת נטוורק רייל. הרכבות העוצרות בתחנה שייכות לחברות סאות'איסטרן וסאות'רן.
התחנה נמצאת באזור צ'רינג קרוס של לונדון, ונקראת, כשם האזור, על שם ה-12 והאחרון מבין צלבי אלינור, שהוצב בסמוך. חזית תחנת הרכבת פונה לרחוב הסטרנד, ואילו בחלקה הדרומי נמצא קצהו הדרומי של גשר הנגרפורד המשמש את הרכבות המגיעות לתחנה. מול החזית ניצב מונומנט הצלב של צ'רינג קרוס שהוא צריח בסגנון נאו גותי המייצג את נקודת המרכז המדויקת של לונדון.
בשעות השיא, יוצאות מהתחנה 35 רכבות מדי שעה.
היסטוריה
קודם לבניית התחנה, עמד במקום זה שוק הנגרפורד. תחנת הרכבת הראשונה במיקום זה נבנתה על ידי חברת סאות' איסטרן רילוויי ונפתחה לציבור ב-11 בינואר 1864. התחנה תוכננה על ידי סר ג'ון הוקשו, בסגנון ויקטוריאני טיפוסי. גג התחנה היה בנוי כיפת ברזל שכיסתה את השטח שבו עמדו ששת הרציפים. שנה מאוחר יותר נפתח לציבור מלון צ'רינג קרוס, שתוכנן על ידי האדריכל אדוארד מידלטון בארי, ב-15 במאי 1865. המלון נבנה בסגנון הרנסאנס הצרפתי. לרגל פתיחת התחנה והמלון, הוצב בכיכר שבפתח המלון העתק של אחד מצלבי אלינור, הדומה לצלב שעמד במקום מאז המאה ה-13 ועד שנת 1647.
גג התחנה המקורי התמוטט ב-5 בדצמבר 1905. שישה אנשים נהרגו בתקרית (שני פועלים שעבדו על הגג באותה עת, מוכר ספרים, ושלושה הולכי רגל שהלכו בסמוך למבנה התחנה). מספר הנפגעים הקטן יחסית היה הודות לעובדה שההתמוטטות אירעה שלא בשעת העומס, ובשל כך שהגג התמוטט באיטיות, דבר שאיפשר לעומדים על רציפי התחנה לברוח ממנה בטרם התמוטט הגג. בעת תחילת העבודות להסרת חלקי הגג שלא התמוטטו, ואשר היו בסכנת התמוטטות, הוצבו פיגומי עץ מעל התחנה. במקום מבנה הגג האלגנטי בעל הכיפה הגדולה, נבנה ב-1906 גג ברזל פשוט.
התחנה והמלון ניזוקו על ידי הפצצות מטוסי הלופטוופה במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה ושוקמו לאחריה.
בשנת 1990 הוחלף גג התחנה הפשוט בצורתו, במבנה משרדים ומרכז קניות רחב-היקף. מבנה זה נבנה בסגנון פוסט-מודרני, בתכנונו של האדריכל טרי פארל, ומרמז בצורתו על תחנות הרכבת של המאה ה-19.
רכבת תחתית
מתחת לשטח התחנה מצויות שתי תחנות של הרכבת התחתית של לונדון המשמשות אותה - תחנת הרכבת התחתית צ'רינג קרוס ותחנת הרכבת התחתית אמבנקמנט.
מאיר שמחה הכהן
רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק (ה'תר"ג, 1843 - ד' באלול ה'תרפ"ו, 14 באוגוסט 1926) מגדולי רבני מזרח אירופה בדור שלפני השואה. ספריו החשובים הם "אור שמח" על הרמב"ם, חידושיו לתורה שפורסמו אחרי מותו בספר "משך חכמה" ("משך" הם ראשי התיבות של שמו) ו"חידושי רבינו מאיר שמחה על הש"ס" על התלמוד הבבלי והירושלמי. בדור האחרון נתפרסמו גם תשובותיו.
ביוגרפיה
נולד בעיר בוטרימוניס באזור וילנה בליטא לרב שמשון קלונימוס הכהן ולאסנת. והתפרסם כגאון מצעירותו. אחרי חתונתו ישב בביאליסטוק אצל חמיו. אשתו פרנסה אותו במסחר והוא ישב ועסק בתורה שנים רבות יחד עם ידידו רבי יוסף זונדל הוטנר. בביאליסטוק התקרב גם לרב המקומי, רבי יום טוב ליפמן הלפרין שקירב אותו ולמד עמו בחברותא. כך למד גם עם הרב יצחק ליב גרוסברג, מחבר "שי למורא" על מסכת בכורות.
בתרמ"ח (1888) נתמנה לרב ליטאי בדווינסק לאחר פטירתו של הרב ראובן הלוי לוין שכיהן בתפקיד זה בשמונה שנותיו האחרונות (הרוגוצ'ובר היה הרב החסידי שם). איסר הראל, יליד העיר, מתאר בספרו "ביטחון ודמוקרטיה", מאורע שהסעיר את כל העיר וקשור ישירות לרבי מאיר שמחה:
הספר משך חכמה מלא בדברי תורה מקוריים ומחודדים ובשל כך זכה לתפוצה רחבה מאוד. חוגים דתיים שונים לחלוטין התענגו עליו ומצאו בו סמך להשקפותיהם, מהחרדים ועד ישעיהו ליבוביץ. בין השאר הזהיר בו את אלו הסוברים כי "ברלין היא ירושלים" כי "רוח סופה וסער" תעקרם ממקומם, אזהרה שהתגשמה עשור אחרי פטירתו. הוא התייחס בחיבה ליישוב הארץ, אך שמר על ריחוק מהתנועה הציונית. במכתב שכתב לבקשת שליחי קק"ל כתב: "כעת הסבה ההשגחה אשר באספת הממלכות הנאורות בסאן רעמא, ניתן צו אשר ארץ ישראל תהיה לעם ישראל, וכיון ש"סר פחד השבועות" וברישיון המלכים, קמה מצוות יישוב ארץ ישראל ששקולה כנגד כל מצוות שבתורה למקומה".
בתו היחידה אסנת נישאה לרב אברהם לופטביר מחבר השו"ת זרע אברהם וזמן קצר אחרי הנישואים חלתה במחלה חשוכת מרפא. שניהם נפטרו בדמי ימיהם חשוכי ילדים, חתנו רבי אברהם גר בעיר ווארשא, ושם נפטר ביום כ"ג ניסן שנת תרע"ח, ונקבר בבית הקברות ליד האהל של בעל חמדת שלמה.
נגרר
נגרר (מכונה גם "עגלה") הוא רכב ללא מנוע הנגרר על ידי רכב ממונע. משמש לרוב לשינוע משאות, אך גם להסעת אנשים ובעלי חיים, וכן כמבנה נייד לשימושים שונים.
מבנה
המבנה הבסיסי של נגרר כולל משטח (פלטפורמה) נישא על גלגלים, עם אמצעי המאפשר חיבור וניתוק מהרכב הגורר. קיימים נגררים עם זוג גלגלים על סרן יחיד או יותר - מספר זוגות הגלגלים מכתיב את המשקל הניתן לנשיאה על ידי הנגרר. נגרר שלא כולל סרן גלגלים קדמי אלא תלוי בזה של הרכב הגורר נקרא "סמי-טריילר" ואילו נגרר הכולל גם סרן קדמי נקרא "פול-טריילר".
חיבור לרכב
נגררים קטנים המיועדים לחיבור לרכב פרטי בעיקר מתחברים לוו גרירה קיים על הרכב. נגררים גדולים מחוברים למשאיות באמצעות צלחת ריתום.
מגבה
בנגררים רבים קיים מגבה מכני בחלקו הקדמי של הנגרר. תפקיד המגבה הוא להרים את הנגרר לגובה המאפשר חיבור או ניתוק הנגרר לרכב הגורר וממנו. המגבה משמש גם לאיזון אופקי של הנגרר במהלך אחסון.
סוגים נפוצים
חלק מהנגררים מיועדים לשימוש אישי (או לעסקים קטנים) עם כמעט כל רכב ממונע בעל וו גרירה, וחלק מהנגררים מחוברים דרך קבע למשאיות גדולות הנקראות משאיות סמי-טריילר לשינוע מטענים. בין הנגררים הנפוצים:
יפה לך
יפה לך היא תוכנית טלוויזיה יומית בהנחיית מיכל אמדורסקי, אורנה דץ ושרון חזיז (אשר הוחלפה בידי איגי וקסמן) ששודרה בערוץ 24, החל מ-17 בינואר 2010 במשך כשנה.
פורמט
"יפה לך" היא תוכנית פאנל נשית, שבה שלוש המנחות חושפת את חייהן האישיים ודנות בנושאי מוזיקה, יחסים, נשיות, קריירה, אימהות ועוד. מדי יום הן מגישות ביצועים משותפים לשירים ומארחות אמנים וידוענים שונים. בנוסף, ישנן פינות אשר עוסקות בסגנון חיים, בידור, אופנה, טלוויזיה ועוד.
התוכנית זכתה להצלחה בערוץ המוזיקה והחזיקה בנתוני צפייה גבוהים, בין השאר בזכות הדינמיקה הטובה בין המנחות.
"יפה לך" החלה את דרכה כאשר שידרה מ"האולפן החם" של ערוץ 24 בדיזנגוף סנטר, במאי 2010 עברה ל"אולפן השקוף" בכיכר ציון בירושלים, בסיוע כספי של עיריית ירושלים וועד סוחרי העיר, ביוני 2010 עבר האולפן לכיכר העצמאות בנתניה, ובאוקטובר לאשקלון.
החל מיולי 2010 צלמו המנחות גם את "שישי חם" - תוכנית אשר שודרה בערוץ 2 על ידי הזכיינית קשת, בימי שישי בערב.
באוקטובר 2010 המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין בראשותו של ניצן חן מצאה פרסום סמוי מעבר לכללים המותרים בתוכניות של ערוץ 24, בין היתר גם ב"יפה לך", וקנסה אותו ב-100 אלף שקל.
בתחילת 2011 עבר האולפן השקוף למתחם שרונים, שבהוד השרון ואחר כך התוכנית בוטלה.
תיאור התוכנית
התוכנית שודרה בשידור חי בין הימים ראשון עד רביעי בשעות 11:00–13:30.
התוכנית נפתחה מדי יום בנושא שיחה על סדר היום ומשלבת בתוכה נושאים אקטואליים בחדשות, בתרבות ובבידור. בכל תוכנית ישנם שני אורחים - אורח מרכזי (ידוען) ומוזיקאי צעיר, ומוגשים ביצועים משותפים של המנחות לשירים ישראלים מוכרים.
בנוסף, התוכנית כללה פינות אשר השתנו במעבר מאולפן לאולפן. בין היתר:
קישורים חיצוניים
ביקורות
יוסף פרנס
יוסף פרנס (ברוסית: Джозеф Фернс; 1901-1941) היה יהודי, משפטן ועורך דין במקצועו חי בעיר לבוב. שימש כראש היודנראט בגטו לבוב. והועד המנהל מטעם הממשלה לפני שלטון הנאצים בעיר לבוב באוקראינה משנת 1941 עד שנרצח על ידי הנאצים באוקטובר 1941 לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה בשואה.
קורות חיים
בן למשפחה נכבדה בגליציה. למד משפטים והיה עורך דין.
מלחמת העולם השנייה
בזמן שהיה ראש היודנראט, מחלקות רבות הוקמו ביודנראט בלבוב, המחלקה הכי חשובה הייתה מחלקת המשק, שהייתה אחראית על הקצבה ואספקת מצרכים מזון. למרות מאמציה, הורגש מחסור גדול במצרכי מזון. מכיוון שהגרמנים הקצו כמות מזון מצומצמת ביותר. חלק מהיהודים בגטו הטיחו ביקורת על התנהלות היודנראט וטענו שהמקורבים לחברי היודנראט, זוכים בטובות הנאה. כך חלק מגדול מהמזון שהוקצב ליהודים הלך לעובדי היודנראט והמקורבים אליהם. תחת ניהולו של יוסף פרנס פעלה גם מחלקת שירות הסדר היהודי. בנוסף, פרנס ביקש לשקם את מוסדות הדת, והאמין שגל הגזרות של התקופה הראשונה של הכיבוש ישכך. לכן חשב להקים את הרבנות כמחלקת דת, אולם לקח זמו עד שזאת הוקמה בפומבי וזאת מפני שהיו הרבה דרישות לגירושים מבני זוג מעורבים יהודים ונוצרים.
ד"ר יוסף פרנס נרצח על ידי הנאצים, לאחר שסירב למסור לידיהם יהודים לעבודה במחנה העבודה ינובסקה.
אזור השימור נגורונגורו
נגורונגורו הוכרז כאזור שימור ב-1959, עוד בזמן השלטון הבריטי בטנגניקה. ב-1979 הכריז עליו אונסק"ו כעל אתר מורשת עולמית, וב-1981 – כעל שמורה ביוספרית.
גאוגרפיה
אזור השימור הוא חלק מהמערכת האקולוגית סרנגטי, ובצפון-מערבו משתרעים שוליהם של המישורים הגדולים המאפיינים אותה, והמצויים ברובם בתחומי הפארק הלאומי סרנגטי. את גבולותיו הדרומי והמזרחי של אזור השימור מתווה השבר הסורי אפריקני.
בדרומו ובמערבו של אזור השימור משתרעות רמות געשיות, הכוללות הר געש פעיל אחד - אוֹל דוֹיִנְיוֹ לֶנְגָאִי (בשפת המסאים - "הר האלוהים"), שגובהו 2,878 מ' - ושישה הרי געש כבויים: לוֹאוֹלְמָסָאנִי (3,648 מ'), אֶמְפָּקָאָאִי (3,262 מ'), אוֹלְדֶאָנִי (3,216 מ'), מָקָרוֹט (3,132 מ'), אוֹלְמוֹטִי (3,100 מ') ונגורונגורו (2,200 מ').
מכתש נגורונגורו
האתר הידוע ביותר באזור השימור, והוא שהעניק לו את שמו, הוא מכתש נגורונגורו. מכתש זה, שהוא הקלדרה השלמה הגדולה בעולם, נוצר עם קריסתו של הר געש לפני כ-2 מיליון שנים. עומקו 610 מ' ושטחו 260 קמ"ר. מורדותיו התלולים יוצרים מתחם סגור, ובעלי חיים כמעט שלא נכנסים ויוצאים ממנו.
מקור המים העיקרי במכתש הוא נחל מוּנְגֶה, שזורם בצפונו לאגם המלוח מָגָאדִי. בדרום המכתש זורם נחל לֶרָאִי, שמגיע אף הוא לאגם מגאדי, אך רק כאשר יורד מספיק גשם. בנוסף, נובעים לדפנותיו של המכתש מספר מעיינות, שחלקם משמשים את המסאים.
פאונה
בשטחו הקטן יחסית של מכתש נגורונגורו חיים כ-25,000 בעלי חיים גדולים, וניתן למצוא בו את רוב בעלי החיים המאפיינים את מזרח אפריקה. עם בעלי החיים הנמצאים במכתש נמנים קרנפים צרי-שפה, שמספרם הידלדל מ-108 בשנות ה-60 ל-14 בלבד ב-1995, וב-2007 עמד על 23. במכתש מספר רב של פרסתניים, ובהם גנו כחול, זברות, אילנדים מצויים, צביי תומסון, דאמאליסקי הסהר ותאואים אפריקנים. אוכלוסיית הטורפים כוללת, בין היתר, אריות, נמרים וצבועים. כמו כן יש במכתש פילים והיפופוטמים.
במישורי הסרנגטי שבצפון אזור השימור עוברים מדי קיץ עדרים עצומים של גנו (כ-1.7 מיליון), זברות (כ-260 אלף) וצבאים (כ-470 אלף).
תיירות
ריכוזם של בעלי חיים רבים בשטחו הקטן יחסית של מכתש נגורונגורו, וקרבתו לעיר ארושה הם גורמים מרכזיים בהפיכתו לאחד מאתרי התיירות החשובים בטנזניה. רוב התיירים מגיעים למכתש במסגרת טיול ספארי.
מוקדי משיכה נוספים לתיירים הם כפרי המסאים שברחבי אזור השימור והמוזיאון הפרה-היסטורי הסמוך לקניון אולדובאי, וכן אזור הרמה הוולקנית, המתאים לטרקים ולטיפוס הרים.
דייוויד ביטי
דייוויד ביטי (אנגלית: David Beatty; 17 בינואר 1871 – 11 במרץ 1936), הרוזן ביטי הראשון, אביר מפואר של מסדר האמבט (GCB), היה מפקד הצי הגדול, היחידה העיקרית של הצי המלכותי הבריטי במחצית השנייה של מלחמת העולם הראשונה, ואדמירל הצי של הצי הבריטי (Admiral of the Fleet), הדרגה הבכירה ביותר בצי.
ילדות ותחילת הקריירה הצבאית
ביטי היה הילד השני מבין ארבעה, בנם של דייוויד לונגפלו ביטי וקת'רין (או קתרין) אדית ביטי. שניהם היו במקורם מאירלנד. אביו של ביטי היה קצין בגדוד ההוסרים הרביעי, ושניים מאחיו הלכו בעקבותיו ושירתו בצבא הבריטי; לעומתם, גילה דייוויד הצעיר עניין רב בים והביע את רצונו להצטרף לצי המלכותי. ב-1883 החל בהכנות למבחני הכניסה, ובינואר 1884 עבר את בחינות הקבלה לאוניית אימוני הקצינים בריטניה, שעגנה בדרתמות', במקום העשירי מתוך תשעים ותשעה מועמדים. במשך שתי שנות האימונים נרשמו לביטי עשרים וחמש "עברות קלות" והוא הולקה שלוש פעמים בשל עבירות חמורות יותר. לסיום הקורס, בסוף שנת 1885, הגיעו שלושים ושלושה חניכים, וביטי סיים במקום השמונה עשר מתוכם. הודות להשפעתה של אימו זכה ביטי למינוי על האונייה אה"מ אלכסנדרה, שהייתה אוניית הדגל של אדמירל אלפרד, הדוכס מאדינבורו, מפקד הצי המלכותי בים התיכון.
ב-1889 עזב ביטי את אלכסנדרה ומונה כסגן משנה בקורבטת המפרשים אה"מ רובי, לאימוני ימאות. משם הועבר אל האונייה אה"מ קרוזר (Cruiser). הוא המשיך בשירותו באוניית האימונים אקסלנט, שהייתה בית ספר לתותחנות, שם למד בין השנים 1890–1892, ואז קודם לדרגת סגן. הוא חזר לאונייה רובי, בה שירת עד 1893; לאחר מכן הועבר לאוניית המערכה אה"מ קמפרדאון, בה שירת עד 1895. אחריה שירת באוניית המערכה טרפלגר; ב-1897 קיבל את הפיקוד העצמאי הראשון שלו, על המשחתת ריינג'ר.
ביטי השתתף במלחמה המהדית (1897–1899) בה כבשה בריטניה מחדש את סודאן מידי המורדים המוסלמים שכבשו אותה. הוא נבחר על ידי לורד קיצ'נר, מפקד הצבא הבריטי במלחמה, להיות סגן המפקד של שייטת ספינות התותחים שהשתתפה במלחמה. ביטי פיקד על ספינת תותחים בקרב אומדורמאן שבו הביס הצבא הבריטי את צבא המורדים תבוסה מוחצת. במהלך המלחמה קודם ביטי לדרגת קומנדר, המקבילה לדרגת סגן-אלוף; הוא היה רק בן 27 כאשר זכה לדרגה זו, ובקידום זה דילג על עשרות קצינים ותיקים ממנו.
ביטי זכה לתהילה נוספת כאשר נטל חלק בדיכוי מרד הבוקסרים בסין (1900). הוא היה מוצב על אוניית המערכה בארפלור (Barfleur) בבסיס הבריטי בסין, ויחד עם הצוות היה חלק מהחטיבה הבריטית שלחמה במורדים הסיניים, ביבשה. במהלך הקרב על טיינג'ין נפצע פעמיים בזרועו, וכהערכה לאומץ ליבו קודם שוב בדרגה, ועלה לדרגת קפטן. הוא היה בן 29 בלבד, והיה הקצין הצעיר ביותר בצי הבריטי לזכות בדרגה זו. הגיל הממוצע באותה תקופה לקצינים בדרגה זו היה 43.
קצין בכיר
בין 1900 ל-1902 עדיין התאושש ביטי מפציעתו, ולכן ניתן לו הפיקוד על אוניית המערכה המיושנת אה"מ דיוק אוף וולינגטון, שהייתה אוניית קו מונעת במפרשים וקיטור, ועגנה דרך קבע בפורטסמות', כבסיס צף. באוגוסט 1902 הוכרז ביטי ככשיר לשירות בים, ומונה כמפקד בשורה של הסיירות: אה"מ ג'ונו, אה"מ ארוגנט (Arrogant) ולאחריהן אה"מ ספוק (Suffolk). ב-1906 מונה ביטי כיועץ הימי למועצת הצבא. ב-1908 קיבל ביטי את הפיקוד על אוניית המערכה אה"מ קווין (Queen).
ב-1 בינואר 1910 קודם ביטי לדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral). ביטי היה כשבועיים לפני יום הולדתו ה-39, ובכך היה לאדמירל הצעיר ביותר בצי הבריטי מאז הוריישו נלסון (למעט בני משפחת המלוכה).
לביטי הוצע להיות סגן מפקד צי האוקיינוס האטלנטי, אך הוא סירב להצעה וביקש לקבל תפקיד בצי הבית (Home fleet, הצי המגן על בריטניה עצמה). ביטי היה כוכב עולה בשמי הצי הבריטי, ללא דאגות כלכליות ועם תמיכה מסוימת ממשפחת המלוכה, חש ביטחון רב יותר מקצינים אחרים בבואו להציב רצון משלו ולעמוד על דעתו. ואולם, ראשי האדמירליות הבריטית לא התלהבו מרצונו של ביטי, והוא כמעט שפוטר מן הצי; המשרה בצי האטלנטי הייתה נכבדת בהרבה מזו של צי הבית, ורצונו של ביטי בתפקיד סמוך יותר לביתו לא התקבל באהדה. ביטי היה כעת לאחר קרוב לשנתיים שבהן היה ללא תפקיד, ועל פי נוהלי האדמירליות קצין שבמשך שנתיים לא היה בתפקיד כלשהו, מפוטר אוטומטית מן הצי.
הקריירה של ביטי ניצלה בזכות פגישתו עם הלורד הראשון של הימיה, וינסטון צ'רצ'יל. צ'רצ'יל הכיר את ביטי מקרב אומדורמן, שם היה צ'רצ'יל קצין פרשים. סיפור שאמיתות מוטלת בספק מתאר את המפגש ביניהם: ביטי נכנס למשרדו של צ'רצ'יל. זה האחרון העיר לו: "אתה נראה צעיר מכדי להיות אדמירל". ביטי השיב מניה וביה: "ואתה נראה צעיר מכדי להיות לורד ראשון" (צ'רצ'יל היה בן 38 בלבד). כך או כך, ביטי נתמנה על ידי צ'רצ'יל להיות מזכירו האישי, בניגוד לדעתו של לורד הים הראשון, סר ארתור וילסון.
ב-1 במרץ 1916 זכה ביטי לדרגת תת-אדמירל (Vice Admiral), והתמנה למפקד שייטת סיירות המערכה הראשונה. תפקיד זה היה אחד התפקידים היוקרתיים והנחשקים ביותר בצי: השייטת כללה את האוניות המודרניות ביותר בצי, ונועדה לתפקידים מלהיבים ומלאי עניין. ואולם, ביטי לא מיהר לקבל את תפקידו החדש, מכיוון שלא רצה לקטוע את חופשתו במונטה קרלו שבה שהה כאשר קיבל את ההודעה. כאשר קיבל את הפיקוד, ניסח ביטי את הוראות הקבע שלו לרבי החובל של האוניות שבפיקודו, הוראות קבע שביטאו את רוחו ואת תפיסתו הפיקודית: גישה זו הייתה שונה מהגישה הכללית של הצי הבריטי באותה תקופה, אשר גרסה פיקוח צמוד של האדמירל על כל הנעשה בצי.
מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה ביטי האדמירל הנערץ והאהוב ביותר בבריטניה. הוא נתפס בציבור כנלסון חדש - אגרסיבי, נועז, יוזם, ולא כבול במגבלות מיושנות. דמותו של ביטי הודפסה על מיליוני גלויות שנחטפו בכל רחבי בריטניה. בקרב מפרץ הלגולנד, הקרב הימי הראשון במלחמה, שנערך כחודשיים לאחר תחילתה (28 באוגוסט 1914), התערב ביטי בקרב מבולבל שנערך בין משחתות וסיירות משני הצדדים, ואוניותיו הצליחו להטביע 3 סיירות קלות, שתי ספינות טורפדו, ומשחתת אחת; כמו כן נפגעו קשות שלוש משחתות וסיירת קלה אחת, ועוד שתי סיירות קלות נפגעו באורח בינוני. מן הצד הבריטי היו האבדות קלות בהרבה: סיירת קלה אחת שנפגעה קשות. בקרב הימי הבא שהתחולל בין הציים, קרב שרטון דוגר, הצליח ביטי להפתיע את יריבו, פרנץ פון היפר, בעקבות מידע מודיעיני שהועבר אליו (התשדורות הגרמניות פוענחו כבר מתחילת המלחמה על ידי חדר 40 באדמירליות). בקרב שהתחולל הצליחו הבריטים להטביע את הסיירת המשוריינת בליכר. ואולם, חוסר מזל וטעויות בריטיות מנעו מביטי להגיע להשמדה מלאה של שייטת סיירות המערכה הגרמניות. ב-11 בפברואר 1915 מונה ביטי למפקד צי סיירות המערכה.
תוצאות הקרב לא היו חד משמעיות. הבריטים איבדו פי שלושה מלחים וקצינים מאשר הגרמנים, ואיבדו אוניות בהדחק כולל של פי שניים מהאבדות הגרמניות. ואולם, הצי הגרמני נכשל במשימתו, ולא הצליח לפרוץ את המצור הימי שהטילה בריטניה. לאחר הקרב לא יצא יותר הצי הגרמני לקרב משמעותי נגד הבריטים.
לאחר הקרב נתפס ג'ליקו כמי שהחמיץ הזדמנות חד פעמית, החמצה בלתי נסלחת. הוא הועבר להיות לורד הים הראשון, מפקד הצי אך ללא פיקוד פעיל. ביטי ירש את מקומו והועלה לדרגת אדמירל. הוא היה בן 45 בלבד.
הפארקים המלכותיים של לונדון
במהלך המאה ה-18 וה-19 רבים מהפארקים הפכו לשטחים הפתוחים לציבור הרחב. כיום יש שמונה פארקים מלכותיים:
דייוויד ביטי
מלחמת העולם הראשונה
כמפקד צי הים הגדול קיבל ביטי את כניעת הצי הגרמני בנובמבר 1918. על פי ההסכם, אוניות הצי הגרמני היו אמורות להפליג למפרץ פירת' (Firth of forth), שם ייכנעו לביטי, ומשם יפליגו לסקפה פלו, מעגנו של הצי הגדול, שם תהיינה בהסגר עד סיום שיחות השלום. במקום לנהוג ברוחב לב כלפי המובסים, השפיל ביטי את נציגי הגרמנים ונהג כלפיהם באדנות. הוא אמר לאנשיו: "אל תשכחו שהאויב הוא חיה מתועבת", וערך את כל מפגן הכניעה בדרך שתשפיל את הגרמנים. הגרמנים מעולם לא סלחו לביטי על יחסו זה, וכאשר הלך לעולמו התעלמו הגרמנים מכך לגמרי. מפקד הצי הגרמני בעת פטירתו של ביטי, אריך רדר, סירב להשתתף בהלוייתו למרות שהשתתף בזו של ג'ליקו, ושלח רק את הנספח הימי.
לאחר המלחמה
ב-1919 עלה ביטי לדרגת אדמירל הצי, וזכה לתואר אצולה, רוזן. הוא מונה לתפקיד הלורד הראשון של הצי, ושימש בו עד 1927. זו הייתה תקופה קשה עבור הצי המלכותי. לא היה לצי המלכותי יריב משמעותי, עם היעלמו של הצי הגרמני; ובאמנת וושינגטון שנחתמה ב-1922 הוסכם על יחס קבוע שיישמר בין שלושת הציים הגדולים בעולם, צי ארצות הברית, הצי המלכותי והצי הקיסרי היפני; היחס שהוסכם עליו היה 5 (ארצות הברית):5 (בריטניה):3 (יפן). איטליה וצרפת הסכימו גם הן להגבלת הציים שלהן על פי יחס קבוע, שאיפשר להן ציים קטנים יותר. הדבר הביא לכך שבריטניה נאלצה להוציא משירות מספר רב של אוניות, והצי קטן באופן משמעותי. תוצאה נוספת של הסכם זה היה עלבונה של יפן; כמדינה שהייתה בעלת ברית של בריטניה מאז 1900, לא ראו היפנים בעין יפה את ההתייחסות אליהם כאל כוח ימי מדרג שני, והיחסים בין שתי המדינות החלו להידרדר מאותה שנה והלאה. בשנות השלושים החלה ארצות הברית להגדיל את הצי שלה, ובריטניה איבדה את עליונותה הימית.
מעבר להתמודדות הדיפלומטית במישור הבינלאומי, נאלץ ביטי להתמודד גם עם קיצוצים מבית. צ'רצ'יל, כעת שר האוצר, רצה בקיצוצים נרחבים; למרות שבתחילת המאה תמך צ'רצ'יל בהגדלת הצי, הרי שכעת לא היה לבריטניה אויב נראה לעין, ולא הייתה סיבה לממן צי גדול ויקר. ביטי ניבא שיפן תהיה אויב בעתיד, אך נבואתו לא התקבלה אז. הוויכוח נמשך עד פרישתו של ביטי, ובהסכם ימי נוסף, אמנת לונדון הראשונה, שנחתם ב-1930, הוטלו הגבלות גם על מספר הסיירות של כל צי.
הוויכוח על יוטלנד
קרב יוטלנד נתפס בציבור הבריטי, מיד לאחר שנודעו בציבור תוצאותיו, כתבוסה; דעת הקהל הבריטי ציפתה לקרב טרפלגר חדש, שבו יושמד האויב, ומשהתברר שאבדות הבריטים היו גדולות בהרבה, הייתה האכזבה רבה. ג'ליקו, מפקד הצי, נתפס כאחראי לכישלון, ואילו ביטי נחשב כמי שהוביל לניצחון שהוחמץ בשל טעויות של ג'ליקו. זאת, למרות העובדה שהאבדות העיקריות היו בשייטת של ביטי. עם הזמן הלך והסתבר, שלמרות האבדות הבריטיות לא הצליחו הגרמנים לפרוץ את המצור הבריטי, ותדמית הקרב הלכה והשתנתה. ואולם, הוויכוח על האחריות להחמצת האפשרות לניצחון בקרב היה רק בתחילתו.
לאחר המלחמה הוכן באדמירליות דין וחשבון על קרב יוטלנד, עבור לורד הים הראשון. ואולם, לפני פרסום הדו"ח קיבל ביטי את התפקיד, והוא הורה מיד לעשות תיקונים שונים בדו"ח. מחברי הדו"ח לא הסכימו לעשות תיקונים אלו, ולכן הורה ביטי להשמיד את הדו"ח ופרסם דו"ח חלופי, שהיה ביקורתי מאוד כלפי ג'ליקו. פרסום הדו"ח עורר ביקורת עזה וויכוח ציבורי, וספרים רבים התפרסמו בתמיכה באחד מן הצדדים בוויכוח. ביטי ותומכיו ביקרו את זהירותו הרבה של ג'ליקו בהפעלת הצי הגדול; תומכיו של ג'ליקו ציינו שהוא שמר על כוחו של הצי, וזו הייתה מטרתו העיקרית; מה גם, שכל הטקטיקות שבהן נקט בקרב נידונו לפני הקרב, וכל הנוגעים בדבר הסכימו עליהן.
ימיו האחרונים
ביטי חי בשארית ימיו בליסטיירשייר, במרכז אנגליה. הוא נפטר לאחר שהצטנן כשהיה אחד מנושאי הארון בהלווייתו של ג'ליקו. הוא היה חולה עוד לפני כן, ורופאיו המליצו לו שלא יצא מביתו, אך הוא אמר: "מה יגידו בצי אם לא אהיה בהלווייתו של ג'ליקו?". ביטי ביקש להיקבר ליד אשתו, אך נקבר בקתדרלת סנט פול.
פרוטומה של ביטי מוצבת בכיכר טרפלגר, לצד פרוטומות של ג'ליקו ושל אנדרו קנינגהם, אדמירל הצי בעת מלחמת העולם השנייה.
לביטי היו שני בנים, פיטר ודייוויד. דייוויד פילד ביטי היה חבר בית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית הבריטית. כאשר נפטר אביו, ירש את תואר האצולה שלו, ועבר לבית הלורדים.
בילינגסגייט
באזור שכנו בימי הביניים הרציפים של לונדון, שפנו לבריכה של לונדון. הידוע מכולם היה רציף בילינגסגייט שהפך, יחד עם הרחובות הסמוכים לו, לשוק בילינגסגייט - שוק הדגים העיקרי של לונדון החל מהמאה ה-16.
השוק נוסד באופן רשמי - אף שהיה קיים קודם לכן - בצו של הפרלמנט הבריטי משנת 1699.
בית תבור
בית תבור ברחוב הנביאים 58 בירושלים נבנה בסוף המאה ה-19 כבית מגורים על ידי האדריכל קונרד שיק, ומשמש כיום את המכון התאולוגי השוודי.
היסטוריה
הארכאולוג והאדריכל הגרמני תושב ירושלים קונרד שיק היה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנת 1882 הניח את אבן הפינה להקמת ביתו הפרטי ב"רחוב הקונסולים" של אז (רחוב הנביאים היום). היה זה הרחוב היוקרתי ביותר בירושלים הנבנית של אותה תקופה, ולאורכו שכנו מרבית הקונסוליות של המעצמות הזרות.
עם השלמתו בשנת 1889 היה הבית אחד הבתים המפוארים והמרשימים בעיר. קונרד שיק התגורר בבית מהשלמת בנייתו ועד פטירתו בשנת 1901. אשתו פרדריקה נפטרה זמן קצר אחריו, ובנותיהם המשיכו לגור בבית עוד שנים אחדות. במלחמת העולם הראשונה הפקיעו השלטונות העות'מאנים את הבית, כדי שישמש למגורי קצינים טורקים. לאחר המלחמה עבר לידי הכנסייה המתודיסטית האמריקאית, ושימש כבית ספר למדעי האסלאם ושפות. במלחמת העצמאות השתלטו כוחות צה"ל על הבית, ולתקופה קצרה שימש לשיכון פליטים מהרובע היהודי.
בשנת 1950 ננטש הבית, ובשנת 1951 נשכר על ידי הכנסייה הפרוטסטנטית השוודית שהקימה בו את המכון התאולוגי השוודי. בשנת 1996 רכשו השוודים את הבניין, והוא כיום בבעלותם. המכון מכשיר צעירים סקנדינבים בנושאי יהדות, מקרא, לשון עברית, ארכאולוגיה וחקר ארץ ישראל, במטרה לקרבם לעם היהודי וארץ הקודש.
על הבית, צוטט ראש העיר טדי קולק כמי שאמר "אם הייתי יכול לבחור בית אחד בירושלים לגור בו - זה הבית שבו הייתי בוחר".
מבנה הבית
על הכניסה לבית חקק שיק, פרוטסטנטי אדוק, את השם THABOR בהשראת פסוק מספר תהילים פ"ט, י"ג:.
סגנונו המיוחד של הבית משלב גותיקה גרמנית עם אדריכלות מזרח תיכונית. הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה במבנה המזכיר שער למבצר גרמני של ימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן. המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה את בתי הערבים האמידים של אותה תקופה, עם קירות אבן בעובי מטר ויותר, גומחות בקיר ותקרות מקומרות. בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק ממצאים ארכאולוגיים המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל. למבנה המרכזי פינות דמויות קרנות מזבח. בין היתר שיבץ באחד מקירות החצר האחורית העתק מלט של כתובת תחום גזר, אך כיוון הכתב שם הוא הפוך. במתחם שתי חצרות מסוגננות, האחת בחזית הבית והאחת מאחוריו, כשמתחתיה בור מים גדול. באגפו המזרחי של המבנה שילב שיק אולם תפילה נוצרי.
בשנת 2013 פגע דחפור שעבד ברחוב במבנה השער והסב לו נזק קשה, מרפסת השער והשלט "תבור" נשברו. המועצה לשימור אתרים והמכון התאולוגי השוודי שיקמו את השער על פי תיק התיעוד של המבנה.