cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שרה ברקאן סילברמן
ביוגרפיה
ברקאן-סילברמן נולדה בדווינסק שבלטביה למשפחה יהודית. אביה היה שלום בר-כהן (לו הקדישה את אחד מספריה) ואמה הייתה חנה וילנץ-ברקאן (עליה כתבה סיפור באחד מספריה). האם התאלמנה בגיל שלושים, ובמשך שנים הסתובבה בבגדי אלמנות. שרה ואחותה הגדולה, נחמה, היו פעילות בתנועה הסוציאליסטית בלטביה, אז בתחומי האימפריה הרוסית. לאחר כישלון מהפכת 1905, חלק גדול מן היהודים והפעילים הסוציאליסטיים נרדפו על ידי הקוזאקים מטעם השלטונות. בעקבות רדיפות אלו, היגרה ברקאן-סילברמן לארצות הברית. בשנת 1907 הגיעה לארצות הברית ואת שיריה הראשונים פרסמה בשנת 1911. כמו כן, פרסמה שירי ילדים, סיפורים ומחזות בכתבי עת. ברקאן-סילברמן הייתה חברה במפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית - היא פרסמה חומר בביטאון המפלגה ביידיש, "די פרייהייט" (חירות), וכן בירחון הקומוניסטי "דער האמער" (הפטיש), שיצא לאור בניו יורק. עבודתה מרוכזת בארבעה ספרים שיצאו לאור בניו יורק. ברקאן-סילברמן נפטרה בניו יורק בשנת 1957.
צ'ארלס ויקליף
צ'ארלס אנדרסון ויקליף (באנגלית: Charles Anderson Wickliffe; 8 ביוני 1788 – 31 באוקטובר 1869) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קנטקי, כיושב ראש בית המחוקקים של קנטקי, כמושל קנטקי וכמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר. אף על פי שהוא היה מזוהה בעקביות עם המפלגה הוויגית, הוא היה עצמאי מבחינה פוליטית ולעיתים קרובות היו לו חילוקי דעות עם מייסד המפלגה, בן מדינתו הנרי קליי.
ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר
ז'ורז' בלנשאר (בצרפתית: Georges Blanchard; 1877–23 בנובמבר 1954) היה גנרל צרפתי, אשר שירת בצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, ובמלחמת העולם השנייה היה מפקד הארמייה הראשונה, אשר התקדמה לתוך בלגיה במהלך הקרב של בלגיה.
צ'ארלס ויקליף
ויקליף זכה לחינוך טוב בבתי ספר ציבוריים וממורים פרטיים. הוא למד משפטים והיה חלק ממועדון דיבייטינג שעל חבריו נמנו מי שלימים היה התובע הכללי של ארצות הברית, פליקס גראנדי, ומי שלימים היה מושל פלורידה, ויליאם פופ דובאל. ב־1812 הוא נבחר לבית המחוקקים של קנטקי. כתומך נלהב של מלחמת 1812 הוא שירת לזמן קצר כשליש האישי של שני גנרלים במלחמה. ב־1823 הוא נבחר בפעם הראשונה מתוך חמש פעמים רצופות לבית הנבחרים של ארצות הברית. ב־1833 הוא שב לבית הנבחרים של מדינתו וב־1836 הוא נבחר כסגן מושל קנטקי. באוקטובר 1839 נפטר מושל קנטקי, ג'יימס קלארק וויקליף החליפו למשך שנת כהונתו האחרונה של קלארק.
לאחר תום כהונתו כמושל, מינה הנשיא ג'ון טיילר את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית. ב־1844, כאשר היה בהפלגה על אוניית קיטור, הוא נדקר על ידי אדם שבהמשך נמצא בלתי שפוי. ב־1845 מינה אותו הנשיא ג'יימס פולק לשליחות סודית כדי שידווח על כוונותיהם של הבריטים והצרפתים בנוגע לסיפוח טקסס ושיעריך את הייתכנות של נקיטת פעולה זו על ידי ארצות הברית. פעילותו זו של ויקליף הרחיקה אותו בהמשך מהוויגים.
ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר
בין שתי מלחמות העולם
בין השנים 1927–1930 שימש בלנשאר כראש מטה הצבא הצרפתי על הריין, ובין השנים 1930–1932 היה ראש המטה של גנרל אדולף גיומא. בשנת 1932 הוא הועלה לדרגת גנרל, ומונה למפקד הארטילריה של המחוז הצבאי השני. בין השנים 1935–1938 הוא פיקד על המחוז הצבאי השביעי, ובין השנים 1938–1939 הוא היה חבר מועצת המלחמה העליונה של צרפת.
צ'ארלס ויקליף
ב־1861 נבחר ויקליף שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית ושירת בו תקופת כהונה אחת. הוא היה בין אלו שניסו למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים כאשר שימש כנציג הן בוועידת השלום ובוועידת מדינות הגבול ב־1861. לאחר פרוץ המלחמה הוא צידד במטרתו של האיחוד. ב־1863 הוא ניסה להיבחר שוב כמושל קנטקי, אך כוחות הצבא הפדרליים התערבו בבחירות וכתוצאה מכך הוא נוצח על ידי תומאס א. בראמלט. בהמשך חייו נפצע ויקליף בתאונת כרכרה שגרמה לו לנכות והוא גם לקה בעיוורון. ויקליף נפטר ב־1869, כאשר היה בביקור אצל בתו במרילנד.
ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר
מלחמת העולם השנייה
בלנשאר מונה למפקד הארמייה הראשונה ב-2 בספטמבר 1939, שהגנה על צרפת במקום בו חדל קו מאז'ינו מדרום לגבול הבלגי. על פי תוכנית המבצע הצרפתית היה על הארמייה של בלנשאר להיכנס אל בלגיה ולתפוס עמדות באזור שנקרא "פער ז'אמבלו" סמוך לעיר נאמור. עם הפלישה הגרמנית אכן חדרה הארמייה הראשונה ותפסה את העמדות שיועדו לה, ולחמה שם בקרבות קשים להדיפת השריון הנאצי, אך התמוטטות הקו הצרפתי, והמבקע הגרמני בסדאן אל תעלת למאנש איימו לכתר את הארמייה שנאלצה לסגת מעמדותיה. ב-19 במאי 1940, תשעה ימים לאחר תחילת הפלישה הגרמנית, נפצע מפקד קבוצת הארמיות גסטון ביוט בתאונת דרכים, ומת כעבור יומיים. בלנשאר תפס את מקומו, אך לא הצליח למנוע את כיתור קבוצת הארמיות והשמדתה. חלק מקבוצת הארמיות, כוח המשלוח הבריטי בראשות לורד גורט וכן מספר רב של חיילים צרפתים הצליחו לחצות את התעלה לבריטניה דרך דנקרק במבצע דינמו. בתחילת יוני 1940 הוענק לו עיטור הצלב הגדול של לגיון הכבוד על ידי ראש הממשלה הצרפתי פול ריינו על פי המלצתו של המפקד העליון של צבא צרפת הגנרל מקסים וייגאן, בזכות פעולותיו על יד דנקרק. לפני כניעת צרפת הוא עוד הספיק לשמש לתקופה קצרה כמפקד המחוזות הצבאיים ה-9 וה-12.
צ'ארלס ויקליף
ראשית חייו
צ'ארלס ויקליף נולד בבקתה ליד ספרינגפילד שבקנטקי. הוא היה הצעיר מבין תשעת ילדיהם של צ'ארלס ולידיה (לבית הרדין) ויקליף. המשפחה היגרה לקנטקי מווירג'יניה ב־1784.
ז'ורז' מוריס ז'אן בלנשאר
מלחמת העולם השנייה
ב-23 בנובמבר 1954 הוא מת בביתו בניי-סיר-סן.
צ'ארלס ויקליף
ראשית חייו
חינוכו של ויקליף החל בבתי הספר המקומיים בספרינגפילד ומשם הוא המשיך לאקדמיית וילסון בברדסטאון. במשך שנה הוא למד אצל המורה הפרטי ג'יימס בליית', הנשיא בפועל של אוניברסיטת טרנסילבסניה שבלקסינגטון, ולאחר מכן למד הוא משפטים בהנחייתו של מרטין ד. הרדין, בן דודו מצד אמו. ב־1809 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בברדסטאון. יחד עם עוד חמישה עורכי דין בולטים בברדסאטון הוא הקים מועדון דיבייטינג שנקרא "מועדות הפליאדות".
בצעירותו נודע ויקליף בשל הרגלו להמר במשחקי קלפים. ידידיו סברו שהרגל זה היה מופרז ושניים מהם, דובאל והשופט ג'ון פופ אולדהאם, תכננו תוכנית לגמול אותו מהרגלו. השניים ידעו שוויקליף עומד למשוך סכום כסף גבוה במושב המתקרב של בית המשפט של מחוז בוליט. הם תכננו להזמין אותו לשחק עמם וסיכמו על שיטה סודית של סימנים ביניהם בנוגע לקלפים שהיו בידיהם. באופן זה הם קיוו לזכות בכל כספו של ויקליף, ואז להחזיר לו אותו תמורת הבטחה לחדול ממנהגו. בערב בו התקיים המשחק היה זה ויקליף שזכה בכל הכספים של השניים, זאת על אף שיתוף הפעולה ביניהם. מאוחר יותר כאשר נודע לוויקליף על תוכניתם של חבריו הוא הסכים לוותר על ההימורים.
ראשית הקריירה הפוליטית
הקריירה הפוליטית של ויקליף החלה כאשר הוא נבחר לייצג את מחוז נלסון בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1812–1813. במהלך כהונתו שם הוא תמך בהתלהבות במלחמת 1812. בתחילה הוא שירת כשלישו האישי של הגנרל ג'וזף וינלוק וב־24 באוגוסט הוא התגייס כטוראי בפלוגתו של מרטין ה. ויקליף. ב־2 בספטמבר הוא נבחר לשרת כשלישו האישי של גנרל סמואל קלדוול ובתפקיד זה הוא שירת בקרב התמז ב־5 באוקטובר.
ב־1816 הוא החליף את בן הרדין בתפקיד התובע המדינתי במחוז נלסון. בשנים 1822–1823 שב ויקליף לבית הנבחרים של קנטקי. בתקופה זו התחוללה בקנטקי מחלוקת שנודעה כ"מחלוקת בית המשפט הישן-בית המשפט החדש". כתוצאה מהתנודות הכלכליות שנבעו מהפאניקה של 1819 דרשו רבים מאזרחי קנטקי הקלות בחובותיהם. כאשר אמצעים שונים להקלות שהועברו בבית הנבחרים הוכרזו כמנוגדים לחוקה על ידי בית המשפט לערעורים של קנטקי, ניסה בית הנבחרים לפזר את בית המשפט ולהחליפו בבית משפט אוהד יותר. למשך זמן מה טענו שני בתי המשפט להיותם הערכאה העליונה בקנטקי. ויקליף תמך בבית המשפט הישן, שבסופו של דבר היה זה שגבר במחלוקת.
כהונה ראשונה בבית הנבחרים
ב־1823 נבחר ויקליף לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו חמש תקופות כהונה רצופות. גם פה הוא ירש את בן דודו וידידו בן הרדין. אף על פי שהוא היה מזוהה עם המפלגה הוויגית, הוא חלק על רבות מעמדותיו של מייסד המפלגה הנרי קליי. כאשר אף מועמד לא זכה ברוב של חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1824, נקבע על פי חוקת ארצות הברית שהבחירות יוכרעו בבית הנבחרים. ויקליף סירב להצביע עבור קליי ותחת זאת הוא הצביע לאנדרו ג'קסון, שהיה בחירתו של בית הנבחרים של קנטקי.
ההיסטוריון רוברט פאוול סבר שניתן להסביר את השבר בין ויקליף לבין המפלגה בכך שהוא לא מונה לשום ועדה בראשית ימיו בבית הנבחרים. בכל אופן, החל מ־1829 הוא ישב בראש ועדת הקרקעות הציבוריות של הבית. בתפקיד זה הוא תקף את תוכניתו של קליי לחלק עודפי הכנסות בין המדינות כצעד שלא יהיה הוגן כלפי המדינות החדשות. הוא גם היה חלוק עם קליי על רצונו של זה האחרון להגביל את העבדות. הוא כתב לקליי בנוגע לאיטיות התגובה שלו לבעיית חוק העבד הנמלט. קליי מעולם לא השיב לו. מצד שני ויקליף לא היה גם נאמן למצעו של ג'קסון. במכתב לאחיו, הוא הלין על ההתקפות של ג'קסון על. הוא עודד בפומבי את תושבי קנטקי לחזק את הוויגים, זאת על אף המחלוקת שלו עם קליי.
ב־1830 נבחר ויקליף על ידי עמיתיו כאחד מחברי הבית שינהלו את הליך ההדחה כנגד שופט בית המשפט המחוזי במיזורי, ג'יימס ה. פק. ב־1831 הוא היה אחד המועמדים שהוצעו על ידי האספה הכללית של קנטקי להחליף את ג'ון רואן בסנאט. מתוך 69 הקולות שנדרשו לאשר את הבחירה, קיבל ויקליף, רק 49. שאר המועמדים היו ג'ון קריטנדן (שקיבל 68 קולות), ג'ון בריטהיט (שקיבל 66 קולות), וריצ'רד ג'ונסון (שקיבל 64 קולות). לאחר שלושה ימי של סבבי הצבעה, עדיין לא עלה בידה של האספה להגיע לידי הכרעה והמושב בסנאט נותר פנוי עד למושב הבא של האספה. ויקליף לא הציג את מועמדותו מחדש לבית הנבחרים של קנטקי ב־1833.
מושל קנטקי
כמושל, הייתה דאגתו העיקרית של ויקליף הפאניקה של 1837. הוא תמך בהעלאת מיסי הרכוש כדי לפצות על הגרעון בתקציב שטיפס ב־1839 ל־42,000 דולר, אך תחת זאת בית הנבחרים אישר לקיחת הלוואות כדי לכסות על הגרעון. התחומים היחידים בו הוא קרא להגדלת ההוצאות היו השיפורים בתעבורת הנהרות, שימור הארכיון של המדינה והחינוך הציבורי. לצד דאגותיו אלו, הוא הוצף בבקשות חנינה.
בממשל הפדרלי
ויקליף לקח חלק במערכת הבחירות של המפלגה הוויגית ובמועמדיה לתפקיד הנשיא וסגן הנשיא ויליאם הנרי הריסון וג'ון טיילר בבחירות לנשיאות של 1840. ויקליף וטיילר היו מיודדים עוד קודם לכן, כאשר הם חלקו לשכה בעת כהונתם בבית הנבחרים. כאשר היה טיילר לנשיא בעקבות מותו הפתאומי של הריסון, הוא מינה את ויקליף לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, בחירה שהכעיסה את תומכיו של קליי במפלגה. ויקליף שירת בקבינט של טיילר עד תום נשיאותו ב־1845.
מבצע שבא
מבצע שבא (אנגלית: Operation Sheba) או מבצע יהושע (Operation Joshua) היה מבצע שהתרחש בימים 28 - 29 במרץ 1985 במסגרת עליית ביתא ישראל, שבו הועלו כחמש מאות יהודים מאתיופיה שנותרו במחנות הפליטים בסודאן, ברכבת אווירית מסודאן לישראל.
צ'ארלס ויקליף
בממשל הפדרלי
ב־1 באוגוסט 1844 עלה ויקליף עם שתיים מבנותיו לאוניית הקיטור "ג'ורג'יה" להפלגה מהמפטון שבווירג'יניה לבולטימור. בעת ההפלגה הוא נדקר בחזהו על ידי אדם שהחזיק באולר. האולר פגע בעצם החזה של ויקליף מבלי לגרום לנזק לאברים פנימיים וקצין צי ארצות הברית שנכח במקום מנע ממנו לדקור את ויקליף פעם נוספת. התוקף, ג'. מקלין גרדנר, נוטרל מנשקו ונעצר. מאוחר יותר באותו לילה הוא כתב לוויקליף מכתב התנצלות. ויקליף לא נפצע באופן רציני ושב לביתו שלושה ימים לאחר המקרה. גרדנר נשפט ונמצא בלתי שפוי. בהמשך הוא אושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
מבצע שבא
רקע
פרטים על מבצע משה שהחל ב-22 בנובמבר 1984 החלו לדלוף לעיתונות יומיים לפני המבצע עצמו והתעצמו עם הזמן. הראשונים לחשוף את המבצע בעקבות הדלפה היו עיתונים בארצות הברית, ולאחר מכן עיתונים ישראלים וסוכנות הידיעות AP ורויטרס. ב-4 בינואר 1985 אישר ראש ממשלת ישראל, שמעון פרס את קיומו של המבצע. בעקבות זאת דרשה סודאן מישראל לסיים את המבצע באופן מידי. המבצע הסתיים בסביבות 20 בינואר 1985 ולאחריו נותרו עדיין יהודים רבים במחנות הפליטים.
צ'ארלס ויקליף
בממשל הפדרלי
ויקליף תמך בסיפוחה של טקסס לארצות הברית, סוגיה ששמה את החותם על תבוסתו של קליי בבחירות לנשיאות של 1844. ב־1845 מינה הנשיא ג'יימס פולק את ויקליף כשליח מיוחד במשלחת סודית לרפובליקת טקסס. מלכתחילה מטרתו הייתה לסכל ניסיונות של בריטניה וצרפת למנוע את סיפוחה של טקסס על ידי ארצות הברית, אך בהמשך הוא הצטרף לקומודור רוברט סטוקטון בשכנוע מנהיגי הרפובליקה להורות לכוחותיהם הצבאיים לפלוש למקסיקו דרך ריו גראנדה. סטוקטון וויקליף האמינו שאם יעלה בידם לגרום לפלישה טקסנית למקסיקו, אזי יהיה לארצות הברית צידוק טוב יותר לסיפוחה של טקסס. בסופו של דבר, לא עלה בידם לשכנעה את הטקסנים לפלוש, אך הם הצליחו לקבץ תמיכה לסיפוח. הן עמדתו של ויקליף בעד הסיפוח, והן הסכמתו לבצע את המשימה שהוטלה עליו על ידי הנשיא פולק, הרחיקו אותו עוד יותר מהמפלגה הוויגית.
מבצע שבא
מבצע שבא
לאחר המבצע הודיע נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, כי היהודים יכולים לעזוב את המדינה, אך לא לישראל. בעקבות זאת כתב ארגון AAEJ מכתב שבו קרא לנשיא ארצות הברית להתערב בנושא היהודים שנותרו. המכתב נשלח לסנאטור אלן קרנסטון שהחתים עליו 80 סנאטורים. בנוסף נשלח מכתב אחר שביקש מהסנאטורים לשמור על כך בסוד, וכל 100 הסנאטרים הסכימו. הנושא הועלה בפני סגן הנשיא ג'ורג' בוש שהשיב כי ארצות הברית תטפל בעניין. במרץ יצא בוש לסודאן כדי לשוחח עם נשיא סודאן ועם אישורו של הנשיא רונלד רייגן הועלה גם נושא היהודים. נומיירי הסכים למבצע אווירי, חד פעמי, שייקח את כל יהודי המחנות ואשר יבוצע רק על ידי האמריקאים, ללא מעורבות ישראלית, ושהטיסות לא יצאו ישירות לישראל. ההסכמה של סודאן כללה שחרורם של כספי הסיוע הבינלאומי בסך של 215 מיליון דולר שאותו עצר הקונגרס.
צ'ארלס ויקליף
כהונה שנייה בבית הנבחרים
ב־1861 נבחר ויקליף לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, שנמשכה עד 1863. הוא התנגד לפרישתן של מדינות הדרום והיה נציג גם בוועידת השלום וגם בוועידת מדינות הגבול שנערכו ב־1861 בניסיון למנוע את פריצתה של מלחמת האזרחים. באפריל 1861 הוא נכח בפגישה סודית במלון קפיטול בפרנקפורט, שם תכננו המשתתפים לחמש את תומכי האיחוד באזורי מפתח במדינה. ב־18 במאי שלח הנשיא לינקולן רובים שכונו "רובי לינקולן" לטובת המיזם. לאחר שכוחותיו של ברקסטון ברג הרסו את גשר הרכבת ליד ברדסטאון, שכר ויקליף באופן אישי את ג'וזף ז. אוז לשאת את הדואר של האזור באמצעות כרכרה פרטית. הגשר נבנה מחדש בפברואר 1863.
מבצע שבא
מבצע שבא
ב-28 במרץ יצא המבצע לפועל כאשר יהודים אתיופים מישראל שעבדו עם "המוסד" הגיעו למחנות כדי לאתר יהודים. שישה מטוסי הרקולס של חיל האוויר האמריקאי שהגיעו מבסיסם שבפרנקפורט נחתו לא רחוק מגדריף והללו הטיסו את היהודים, שלהם הונפקו ויזות למדינות אירופה. המטוסים נחתו למחרת, 29 במאי, בבסיס חיל האוויר הישראלי רמון (כנף 25). ההערכות דיברו על כ-2,000 יהודים שנותרו, אך במסגרת המבצע נמצא שהיו רק 494 יהודים. שלושה מטוסי הרקולס חזרו ריקים לבסיסם.
צ'ארלס ויקליף
שנותיו האחרונות
בשנותיו האחרונות הוא התעוור לחלוטין. צ'ארלס ויקליף נפטר כאשר עשה בביקור אצל בתו ליד אילצ'סטר שבמרילנד. ב־31 באוקטובר 1869. הוא נטמן בבית הקברות של ברדסטאון.
מבצע שבא
מבצע שבא
מספר ימים לאחר המבצע, ב-4 באפריל הודח נשיא סודאן בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ישראל, והוצאה הוראה שאמרה כי מי שהיה שותף בעניין היהודים יוצא להורג או ייאסר.
כוי סנג'ק
כּוי סנג'ק או כּויֶה (בכורדית: کۆیە, בערבית: كوي سنجق, בארמית נוצרית: ܟܘܝܐ‎) היא עיר במחוז ארביל בצפון מזרח עיראק. העיר שוכנת באזור הכורדי של עיראק ובקרבה לגבול עם איראן. בעיר בין 50,000 ל-100,000 תושבים.
נשיא עיראק ה-6, ג'לאל טאלבאני, נולד בכפר קלקן הסמוך לכוי סנג'ק ואף למד בעיר. הנשיא השביעי פואד מעצום הוא יליד העיר עצמה.
יהודי העיר
בתחילת המאה ה-20 מנתה הקהילה היהודית בכוי סנג'ק כ-200 אנשים. במלחמת העולם הראשונה עזבו יהודים רבים את העיר אך חזרו אליה לאחר סיומה. בין הרבנים הבולטים בעיר היה רבי משה ב"ר אברהם חרירי. לרוב יחסי הקהילה עם השכנים המוסלמים היו טובים, והם נשמרו תחת חסותם של השייחים המקומיים. מצב זה השתנה עם תחילת הפעילות הציונית בכפר בשנת 1946, עם הגעת שליחים מארץ ישראל, והקמת מדינת ישראל ב-1948, עת החלו רדיפות כנגד היהודים מצד השלטונות. עד שנת 1951 עזבו כל יהודי כוי סנג'ק לישראל. רבים מהם התיישבו במושב אלקוש בצפון.
היהודים בכוי סנג'ק, כמו גם המיעוט הנוצרי, דיברו דיאלקט של ארמית חדשה צפון-מזרחית.
לני שחף
לני שחף (נולדה ב-9 במאי 1970) היא שחקנית ובמאית ישראלית.
קורות חייה
לני שחף נולדה וגדלה בנתניה לבלה ולזלמן שחף. הוריה היו אנשי עסקים. בלה היא רואת חשבון ומעצבת תלבושות שעיצבה את התלבושות של לני בהצגות בהן שיחקה בילדותה.
הופעתה הראשונה על הבמה הייתה בגיל שש כשלמדה בבית הספר "הבוסתן" של מיקי וזאביק מרין. בהיותה בת שמונה נסעה עם משפחתה לניירובי, קניה לרגל עבודתו של אביה. היא למדה ב-ISK, והמורה שלה לדרמה היה קית' פירסון. מגיל 11 עד גיל 16 שיחקה שם בתיאטרון הלאומי של קניה, בהנהלתו של פוקלנד. שיחקה במחזות זמר שונים. הראשון שבהם היה בתפקיד אדלייד ב"ברנשים וחתיכות", אחר-כך גולדה ב"כנר על הגג", ואמילי ב-Our Town, מאת ארתור מילר. בכיתה י"ב שבה לישראל על מנת לשרת בצבא. בצה"ל שירתה באבו כביר וניתחה דו"חות תאונות של חיל האוויר. התחילה ללמוד בלשנות באוניברסיטת תל אביב וכעבור זמן קצר טסה לדרום אפריקה ביחד עם בן-זוגה, התגוררה שנה בקייפטאון ואז שבה לישראל.
היא בוגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1995). בין מוריה היו הפרופסוריות נולה צ'לטון, רות קנר ונורית יערי. ב-1993 שיחקה בהצגה "פולחן חורף", בבימויה של רות קנר, על פי דן צלקה, שהוצגה בתיאטרון האוניברסיטה. בהיותה בת 25, בשנה השלישית ללימודיה, שיחקה בהצגה "הבאקכות" בתיאטרון האוניברסיטה, בבימויו של דורון תבורי, דבר שהוביל לשיתוף פעולה ממושך בין השניים.
חודשיים לפני סיום לימודיה החלה שחף לשחק בתיאטרון באר שבע, בניהולו של גדי רול. תפקידה הראשון היה במחזה היעקוביני "המתחזה", בבימויו של הבמאי היהודי-אמריקאי רוברט וודרוף. שיחקה בתפקיד הראשי של ביאטריס, דוכסית צעירה שמתאהב בה המשרת הזקן דה פלורס (דורון תבורי). תפקיד זה זיכה אותה "בתגלית השנה" מטעם עיתון העיר. בהצגה שיחקו גם עמוס לביא, אלון אופיר, אביטל פסטרנק ודן תורן. לאחר מכן שיחקה ב"היהודי זיס" בבימויו של וודרוף, שעוסק ביהודי שנצלב בסוף הצגה. בהצגה שיחקו גם דורון תבורי כיהודי זיס וכן גל זייד ושרית וינוגרד.
ההצגה השלישית בבאר שבע הייתה "חלום ליל קיץ" בבימויו של שחר סגל. היער עוצב כבריכה גדולה. בהצגה שיחקו גם ליאור אשכנזי, יוסי טולדו, שרה פון שוורצה, ח'ליפה נאטור ואשר צרפתי.
אחר-כך שיחקה במשך שמונה שנים בתיאטרון הבימה. התחילה ב-1997 ב"יונה יונה", המבוססת על סיפור חייה של יונה וולך, בו עשתה דאבל קאסט עם אורנה כץ. אחר-כך שיחקה בפרויקט שטרנהיים, סדרה של ארבעה מחזות פרי עטו של קרל שטרנהיים שתרגם דורון תבורי ויזם את הצגתם בבימויים של גדליה בסר, משה פרלשטיין, גדי רול ורוברט וודרוף. אחר-כך שיחקה ב"מדיאה" של אוריפידס, בבימויו של וודרוף. גילה אלמגור שיחקה את דמות מדיאה ואורה מאירסון את דמות האומנת. תפקידה האחרון בהבימה היה ב"מונולוגים מהווגינה", לאחריו עזבה את הבימה והייתה שחקנית פרילאנסרית.
ב-2000 עיבדה לבמה את הספר "החיים בוורוד" מרי דריוסק בבימויה של סיגי פרל – מונודרמה שהוצגה בתיאטרון תמונע. ההצגה מספרת על אישה במלחמת העולם השנייה בפריז, שבשל חיסרון כיס מתחילה לספק שירותי מין לגברים והופכת לחזירה.
החליפה את אסי לוי בתפקיד הראשי בהצגה ליזיסטרטה הספרטנית בהצגה "ליזיסטרטה 2000" בתיאטרון הקאמרי, עיבוד של ענת גוב לאריסטופאנס, בתפקיד הראשי השני שיחקה לימור גולדשטיין.
היא שיחקה בסרט הקולנוע "פרא", בבימויו של יורם גל (2000) בהשתתפות עומר ברנע ודור פלס. שיחקה בדרמת הטלוויזיה "זנב של עפיפון" (2001) ובו גילמה את דמותה של נוגה, אישה חולת נפש. בדרמה שיחקו גם שרגא הרפז, מוסקו אלקלעי ונתן סגן כהן.
ב-2002 עיבדה וביימה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין את "הקוסם מארץ עוץ".
בשנים 2006–2012 שיחקה שחף בשבע הצגות בבימויה של לילך דקל-אבנרי ועיצובה של איריס מועלם. הראשון שבהם "דג בבטן" על-פי ספרה של אפרת דנון (תיאטרון תמונע). השני היה מקבת' של שייקספיר בו גילמה את המספר – תפקיד רב דמויות (תיאטרון תמונע).
שיחקה בהצגה "פדרה מאוהבת" של שרה קיין, עיבוד מודרני ל"פדרה" של אוריפידס (תיאטרון תמונע). המחזה מספר על פדרה (שחף) המאוהבת בבנה החורג והצעיר היפוליטוס (ישי גולן) ומחליטה לממש את אהבתה. על תפקיד זה זכתה בפרס קיפוד הזהב 2007.
שיחקה בהצגה "מישהו בדרך הנה" (תיאטרון תמונע) של יון פוסה בתפקיד אישה שביחד עם בעלה (גל הויברגר) רוכשת בית ישן ומבודד ליד הים, בניסיון למצוא מפלט מהעולם החיצון. אל ביתם מגיע האדם שמכר להם את הבית (יפתח אופיר) שמנסה להתקרב לאישה. ב-2010 שיחקה בהצגה "אדם גייסט" (תיאטרון תמונע) של דאה לוהר – הפקה שהוזמנה והשתתפה בפסטיבל בוורשה בתיאטרון דרמטיצ'ני.
בשנת 2013 שחף שיחקה בהצגה "רוחות מורנוב" עיבוד לבמה של הסיפור הקצר פרי עטה של המחזאית הפולניה סילביה חוטניק. זוהי קומדיה שחורה, בבימויה של דקל-אבנרי אשר שילבה בטקסט של חוטניק, שתי סצינות מק. צטניק. "רוחות מורנוב" הוצגה בבכורה בתיאטרון דרמטיצ'ני וורשה ואחר-כך בביכורי העיתים נחמני תל אביב. ההצגה מספרת על סבתא פולניה שמשכנעת את נכדיה לרדת למרתף הבית, שנבנה על חורבות גטו ורשה ולמצוא שם אוצרות יהודים.
למדה פסיכודרמה בלזלי קולג', התחילה מסלול ישיר לדוקטורט בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, אולם לא סיימה.
היא מופיעה ביחד עם אייל שכטר בעבודת הווידאו "עולם אחר" של האמנית שחף דקל ירון, על פי הספר "פתאום אהבה" של אהרן אפלפלד. העבודה עוסקת בישראלי מבוגר אשר נזכר בהוריו במלחמת העולם השנייה ומהרהר בעולם הבא.
לימדה מספר שנים בבית הספר לתקשורת מתקדמת בירושלים בהנהלת רן ישפה. היא מלמדת נוער בסיכון. ב-2012 החלה ללמד ולביים באקדמיה לאמנויות המופע.
ב-2014 שיחקה בהצגה "גן העדן האבוד", על פי "פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס, בבימויה של לילך דקל-אבנרי, שהציגה בפסטיבל עכו. ההצגה זכתה בפרסים להצגה, עיצוב הסאונד ועיצוב החלל. שחף זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר; השופטים כתבו בנימוקיהם: "על ביצוע מלא תבונה ומכשף של טקסט הנע על הסקאלה בין הקלאסי ליומיומי."
חיים אישיים
אחותה נועה היא מנהלת אנליזה ומחקר שיווקי בחברת סטארטאפ.
הייתה נשואה לאורי בנאי ולהם שני ילדים משותפים. נינה ומיכאל.
Snyk
Snyk היא חברת אבטחת מידע ישראלית-בריטית, העוסקת באבטחה של תוכנה המבוססת על רכיבי קוד פתוח.
לני שחף
חיים אישיים
מתגוררת כיום בנתניה.
Snyk
היסטוריה
החברה הוקמה ב-2015 על ידי יוצאי יחידה 8200: גיא פודחרני, אסף חפץ ודני גרנדר. החברה החלה את פעילותה בתל אביב ובלונדון, ובהמשך עבר מטה החברה לבוסטון שבארצות הברית, ושם נמצאים מרבית עובדיה. השלוחה הישראלית של החברה היא סניק ישראל בע"מ. מנכ"ל החברה מאז הקמתה היה גיא פודחרני, וביוני 2019 החליף אותו בתפקיד זה פיטר מקיי, מראשוני המשקיעים בחברה, ופודחרני מונה לנשיא החברה. בשונה ממרבית חברות אבטחת המידע, קהל היעד של סניק הוא מפתחי תוכנה, להם היא מספקת כלים לאיתור חולשות אבטחה ברכיבי קוד פתוח שקיבלו, ולפתח יישומים מאובטחים.
לני שחף
קישורים חיצוניים
ראיונות
ביקורות על רוחות מורנוב
Snyk
גיוס הון
במרץ 2018 גייסה החברה שבעה מיליון דולר.
בספטמבר 2018 גייסה החברה 22 מיליון דולר.
בספטמבר 2019 גייסה החברה 70 מיליון דולר.
בינואר 2020 גייסה החברה 150 מיליון דולר לפי שווי של מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
בספטמבר 2020 גייסה החברה 200 מיליון דולר לפי שווי של 2.6 מיליארד דולר.
במרץ 2021 גייסה החברה 175 מיליון דולר, ובנוסף רכשו משקיעים 125 מיליון דולר מהמייסדים והעובדים.
בספטמבר 2021 גייסה החברה 300 מיליון דולר לפי שווי של 8.5 מיליארד דולר, ובנוסף משקיעים קיימים רכשו מניות ב-230 מיליון דולר מעובדים וממשקיעים אחרים.
בדצמבר 2022 גייסה החברה 196 מיליון דולר לפי שווי של 7.4 מיליארד דולר.
ר"ג קולינגווד
רובין ג'ורג' קולינגווד (באנגלית: Robin George Collingwood; 22 בפברואר 1889 – 9 בינואר 1943) היה פילוסוף והיסטוריון בריטי.
ביוגרפיה
קולינגווד נולד בקרטמל (Cartmel) בלנקשייר, בנו של חוקר האמנות ו"ג קולינגווד, ולמד בבית ספר רוגבי (Rugby School) ובקולג' אוניברסיטת אוקספורד, שם הוא למד בתוכנית הלימודים המורחבת של האוניברסיטה בלימודים קלאסיים ופילוסופיה (הקרויה "Greats"). הוא סיים בהצטיינות את הקולג' ונבחר כעמית בקולג' פמברוק (Pembroke) באוניברסיטת אוקספורד.
קולינגווד היה עמית בפמברוק במשך 15 שנים עד שהתמנה לפרופסור המופקד על הקתדרה על שם ויינפלט לפילוסופיה מטפיזית בקולג' מודלן, אוקספורד. הוא היה תלמידו היחידי של הברפילד (F. J. Haverfield) ששרד את מלחמת העולם הראשונה. קולינגווד הושפע בעיקר מהאידיאליסטים האיטלקים Croce, Gentile and Guido de Ruggiero, האחרון היה גם חברו הקרוב. הוא הושפע מאוד גם מהגל, קאנט, ויקו,, F. H. Bradley and J. A. Smith. מקור השפעה חשוב אחר היה אביו, ה.ג. קולינגווד, פרופסור לאמנויות יפות באוניברסיטת רדינג וסטודנט של Ruskin.
קולינגווד ידוע ביותר בשל ספרו "מושג ההיסטוריה" (The Idea of History), עבודה אותה השלים לאחר מותו תלמידו T. M. Knox.. הספר היווה מקור השראה עיקרי לפילוסופיית ההיסטוריה בעולם דובר האנגלית. מרבים לצטט אותו, דבר שהוביל את אחד הפרשנים להעיר באירוניה שקולינגווד נהפך להיות "ההוגה הנשכח הידוע ביותר של זמננו."
קולינגווד היה לא רק פילוסוף של ההיסטוריה, אלא גם היסטוריון וארכאולוג בעצמו, והיה בחייו סמכות מובילה בענייני בריטניה בתקופה הרומית. קולינגווד ראה בהיסטוריה "זיכרון" של "החשיבה" של הדמויות ההיסטוריות החשובות. קולינגווד תהה האם יכולה לשני אנשים שונים להיות אותה המחשבה ולא רק אותו התוכן והסיק ש"אין שום תאוריה עמידה של הזהות האישית" שתמנע את קיומה של דוקטרינה כזו.
בספרו "עקרונות האמנות" (Principles of Art) סבר קולינגווד (בעקבות Croce) שיצירות אמנות הן ביסודן ביטויים של רגשות. הוא תיאר את האמנות כבעלת תפקיד הכרחי במוח האדם, וסבר שהיא פעילות שדורשת שיתוף פעולה. בפוליטיקה הגן קולינגווד על האידיאלים של מה שהוא כינה ליברליזם "במובנו הקונטיננטלי": "מהות המושג היא... רעיון הקהילה כבעלת שלטון עצמי, בכך שהיא מטפחת את הביטויים החופשיים של כל הדעות הפוליטיות שמתגבשות בתוכה, ומביאה בכל מיני אמצעים להפחתת ריבוי הדעות הללו והפיכתם לאחדות."
הוא גם הוציא לאור את הספר "יומנו של רב-חובל" (The First Mate's Log) (1940), סיפורו של שיט יאכטה בים התיכון, בחברתם של כמה מתלמידיו. ארתור רנסום (Arthur Ransome) היה ידיד משפחתו של קולינגווד, ולמד להשיט את היאכטה שלו ומאוחר יותר לימד את ילדי אחותו להפליג. ראנסום שאב השראה לספריו the Swallows in Swallows and Amazons ממסעות עם ילדי אחיותיו של קולינגווד. ראנסום גם הציע נישואים לשתיים משלוש אחיותיו. אחרי מספר שנים של שבצים הולכים ומתגברים הלך קולינגווד לעולמו בקוינסטון (Coniston, Lancashire), לנקשייר בינואר 1943.
העבודות שפורסמו לאחר מותו
כל המהדורות המתוקנות כוללות את הטקסט המקורי פלוס מבוא חדש וחומר רב נוסף.
TFNP
בתורת הסיבוכיות, TFNP (Total Function Nondeterministic Polynomial) היא מחלקת סיבוכיות המהווה תת-מחלקה של מחלקת הסיבוכיות FNP בה מובטח כי קיים פתרון. יחס בינארי P(x,y) הוא ב-TFNP אם ורק אם קיים אלגוריתם דטרמיניסטי בעל זמן ריצה פולינומי היכול לזהות, בהינתן x ו-y האם האם P(x,y)=1 (כלומר, היחס הוא ב-FNP), ולכל x מובטח כי קיים y כך שהזוג הסדור (x,y) מקיים (x,y) \in P.
פירמידת בול
פירמידת בּוֹל (באנגלית: Ball's Pyramid) הוא אי קטן באוקיינוס השקט הנמצא כ-600 קילומטרים ממזרח לאוסטרליה, כ-20 קילומטרים דרומית מזרחית לאי הלורד האו. האי הוא פקק געשי, שריד לחרוט מגן וקלדרה שנוצרו לפני כ-7 מיליון שנים. גובה פסגת האי 562 מטר, צורתו כסהר שרוחבו המרבי כ-200 מטר ואורכו כקילומטר. האי הוא חלק מ"הפארק הימי האי לורד האו".
סביב פירמידת בול יש כמה איונים לוויינים. צוק אובסרווטורי (Observatory Rock) ואיון ויטשיף (Wheatsheaf Islet) שוכנים כ-800 מטרים בכיוון מערב צפון מערב, ומערב דרום מערב בהתאמה. בקצה המערבי של קבוצת האיונים סביב פירמידת בול מתנשא "הצוק הדרום מזרחי" (Southeast Rock), צוק זקוף השוכן כ-3.5 קילומטרים דרומית מזרחית לפירמידת בול. כמו אי הלורד האו וכמו שרשרת ההרים התת-ימיים על שם הלורד האו, מתרוממת פירמידת בול מהרמה התת-ימית המכונה "Lord Howe Rise", שטח של קרקעית האוקיינוס, שגם האי הלורד האו הוא חלק ממנו, שעומקו נמוך יחסית לקרקעית האוקיינוס שמסביבו. רמה זו היא חלק מזילנדיה, יבשת ששקעה לפני כ-20 מיליון שנה.
היסטוריה
האי קרוי על שמו של הסגן הנרי לידג'ברד בול (Henry Lidgbird Ball) שגילה אותו ב-1788 במסע שבו גילה גם את אי הלורד האו (ראו את פרק ההיסטוריה בערך ההוא). האדם הראשון שנחת על האי היה כנראה הנרי וילקינסון (Henry Wilkinson), גאולוג ממחלקת המכרות של מדינת ניו סאות' ויילס שהגיע לאי ב-1882.
הטיפוס המוצלח הראשון לפסגה היה ב-14 בפברואר 1965. את הטיפוס ביצע צוות של מטפסי צוקים ממועדון מטפסי הצוקים של סידני (Sydney Rock Climbing Club) שכלל את בריידן אלן, ג'ון דייוויס, ג'ק פטיגרו ודייוויד ויטהאם
קדם לכך ניסיון ב-1964 על ידי צוות אחר מסידני שכלל את ההרפתקן דיק סמית (שאז היה רק בן 20) וחברים נוספים מתנועת הצופים של אוסטרליה. הם נאלצו לסגת לאחר חמישה ימים כשאזלו להם המים והאוכל. סמית חזר לאי ב-1979 יחד עם מטפסי הצוקים ג'ון וורל ויו וורד, והם הצליחו לטפס עד לפסגה. בהגיעם למעלה פרשו את דגל ניו סאות' ויילס שניתן להם על ידי נוויל רן (Neville Wran), ראש ממשלת מדינת ניו סאות' ויילס והכריזו על האי כטריטוריה אוסטרלית (טקס רשמי שמשום מה לא נערך קודם לכן).
מטפס הצוקים ריק וייט (Rick White) הצליח לטפס לבדו לפסגה בלא שימוש בחבלים תוך שעה ו-45 דקות.
פאונה
בשנת 2003 חזר צוות מחקר משירות הפארקים הלאומיים ושמורות הטבע של ניו סאות' ויילס לפירמידת בול ואסף שני זוגות של זכר ונקבה בגיל הפריון, זוג אחד נשלח לִמְגַדֵּל פרטי בסידני והשני לגן החיות של מלבורן. לאחר כמה קשיים ראשונים הם החלו להתרבות בשביה. המטרה הסופית היא ליצור אוכלוסייה מספיק גדולה על מנת לשחררם בחזרה באי הלורד האו.
בשנת 2014 ראה צוות טיפוס לא מורשה חרקי מקל חיים בקרבת פסגת פירמידת בול, בסבך של שיחים ממשפחת הגמאיים המושרשים בקרקעות דקות מאוד בגובה 500 מטר, מה שמרמז כי תחום התפוצה של החרק באי רחב יותר ממה שחשבו בעבר, וכי העדפות המזון שלו אינן מוגבלות ל-Melaleuca howeana.
לוויין צילום
לוויין צילום הוא לוויין המצויד במצלמה ומטרתו צילום כדור הארץ. לצילום זה יכולות להיות מספר מטרות: לווייני צילום מודרניים מצוידים במצלמות דיגיטליות בעלות כושר הגדלה (זום) וכושר הפרדה (רזולוציה) גבוהים במיוחד. המצלמות המתקדמות ביותר מאפשרות להבחין בפרטים שגודלם קצת פחות מ-10 ס"מ.
רוהאן דניס
2013
לאחר כמה שנים בדרג הקונטיננטל, הצטרף דניס לקבוצת גארמין שארפ (כיום אי.אף אדוקיישן). הוא סיים שני באליפות אוסטרליה, לאחר שהיה איטי בכ-21 שניות מלוק דורבריג', המנצח. הוא סיים במקום ה-9 בקטע ה-5 של טור דה רומאנדי, וסיים במקום ה-76 הכללי. בטור של קליפורניה, סיים 3 בקטע ה-6 אך מעבר לכך לא התבלט. הוא התחרה במרוץ הדופינה ליברה, וסיים שני בקטע הרביעי ושמיני כללי, וניצח את דירוג הצעירים. הוא נבחר לטור דה פראנס אך פרש לפני הקטע ה-9. ניצחון הקטע הראשון שלו הגיע בטור של אלברטה, לאחר שניצח את הקטע ה-3 ואת המרוץ כולו. בנוסף לכך, ניצח גם את דירוג הצעירים. באליפות העולם בנגד שעון, הגיע במקום ה-12. 3:09 דקות לאחר המנצח, טוני מרטין.
2014
במהלך מרץ, עזב דניס את קבוצת גארמין והצטרף לקבוצת בי.אמ.סי. דניס סיים שני בקטע השני של קריטריום אינטרנשיונל, ושני בקטע השלישי של הקירקוי סארה, וסיים במקום ה-2 הכללי וניצח את דירוג הצעירים. דניס סיים במקום השני גם בפרולוג של טור דה רומאנדי, וניצח את הקטע השלישי של הטור של קליפורניה, וסיים שני כללי באותו המרוץ. הוא סיים שני במשחקי חבר העמים בנגד שעון. דניס נבחר לוואלטה אספנייה, והישגו הבכיר היה מקומו ה-3 בקטע ה-21. דניס ניצח ביחד עם קבוצתו, בי.אמ.סי, את אליפות העולם בנגד שעון קבוצתי. ובנגד השעון האישי, סיים במקום ה-5. 57 שניות יותר ממנצח התחרות, בראדלי וויגנס. במהלך אפריל, חתם דניס בקבוצת בי.אמ.סי.
2015
דניס סיים שוב במקום השני באליפות אוסטרליה בנגד שעון, הפעם פיגר ב-8 שניות אחרי ריצ'י פורט. הוא השיג ניצחון כללי מרשים בטור דאון אנדר, לאחר שניצח את הקטע השלישי, וניצח גם את דירוג הצעירים. בחודש יולי, נבחר לראשונה לטור דה פראנס ובהופעת הבכורה שלו במרוץ, ניצח את קטע הפרולוג. בקטע התשיעי, קבוצת בי.אמ.סי שדניס רוכב בשורותיה, ניצחה את הקטע ה-9 שהיה נגד שעון קבוצתי. לאחר מכן ניצח דניס את הקטע הרביעי והחמישי באתגר הפרו האמריקאי, ואת המרוץ כולו. קבוצתו, בי.אמ.סי, ניצחה את אליפות העולם בנגד שעון קבוצתי.
2017
דניס שמר על תוארו כאלוף אוסטרליה בנגד השעון וניצח את הטור דה לה פרובנס וגם את קטגוריית הנקודות במרוץ. הוא ניצח את הקטע השביעי של טירנו - אדריאטיקו, וסיים במקום ה-2 הכללי. בטור של האלפים, ניצח את הקטע השני. בטור דה סוויס, ניצח דניס את שני קטעי נגד השעון (קטעים 1 ו-9). הוא נבחר לוואלטה אספנייה ולג'ירו ד'איטליה, אך את הוואלטה נטש לפני הקטע ה-16. ואת הג'ירו לפני הקטע הרביעי. באליפות העולם לקבוצות, הגיע עם בי.אמ.סי במקום השני. באליפות העולם לנגד שעון אישי, סיים במקום השמיני.
2018
דניס ניצח בפעם השלישית ברצף את אליפות אוסטרליה בנגד שעון. הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, וניצח את הקטע ה-16. דניס גם הספיק ללבוש את חולצת המוביל הוורודה לאחר שבקטע השני בתל אביב, לקח שניות בונוס על טום דימולן. דניס החזיק בחולצה הוורודה עד הקטע ה-6, שם איבד אותה לסיימון ייטס. בוואלטה אספנייה, ניצח דניס שני קטעי השעון האישיים (קטעים 16 ו-1), אך פרש לפני הקטע ה-17. הוא ניצח את אליפות העולם בנגד שעון שנערכה באינסברוק, וביחד עם בי.אמ.סי, זכה במדליית הארד בנגד השעון הקבוצתי.
2019
בשל סגירתה של קבוצת בי.אמ.סי, חתם רוהאן דניס בקבוצת בחריין מרידה. הוא הפסיד ללוק דורבריג' את אליפות אוסטרליה בנגד שעון. הוא ניצח את הקטע הראשון של הטור דה סוויס וסיים במקום ה-2 הכללי, אחרי איגן ברנל. דניס נבחר לטור דה פראנס, אך פרש במהלך הקטע ה-12 מסיבות לא ברורות. לקראת סוף העונה התחרה באליפות העולם, שנערכה בהרוגייט ובמקצה נגד השעון ב-25 בספטמבר שמר על תוארו כאלוף העולם בנגד השעון, לאחר הקדים את רמקו אוונפול הבלגי שסיים שני ב-1:09 דקות, ואת פיליפו גאנה האיטלקי שסיים שלישי ב-1:55 דקות.
יקותיאל אבן חסאן
יקותיאל בן יצחק אבן חסאן (הוצא להורג ניסן ד'תשצ"ט, מרץ / אפריל 1039) היה נדיב יהודי, איש הגות ומדע ובעל משרה בחצר המלוכה בספרד המוסלמית. ידוע כפטרונו של המשורר ר' שלמה אבן גבירול.
שמו וזהותו
שמו המלא של יקותיאל ידוע לנו בעיקר מן הכותרות הערביות של שיריו של אבן גבירול המופיעות בכתבי-היד השונים. בכותרות של חלק מן השירים הוא מופיע כ'יקותיאל בן יצחק אבן חסאן' או 'אבו אסחאק אבן אבי חסאן'. לדעת החוקרים חיים שירמן ונחמיה אלוני 'אבן חסאן' היה כינויו הערבי (כֻּנְיַה). בכותרות ערביות אחרות מופיע השם 'אבן קפרון' או 'אלמתואכל אבן קברון'. שירמן ואלוני הראו כי 'יקותיאל אבן חסאן' הוא 'יקותיאל אבן קברון / קפרון'. שירמן סבר כי השם 'אלמתואכל' (או: 'אלמתוכל') הוא תרגום לערבית של שמו העברי 'יקותיאל'. השם 'אלמתואכל' הוא קיצור של הצירוף 'אלמתוכל באללה', שפירושו 'החוסה באל', כשם שהשם יקותיאל הוא למעשה צירוף המילים 'יקוה באל'. אלוני לא הסכים עם סברה זו. לדעתו סביר יותר שזהו כינוי שקיבל בשל תפקידו בחצר המלוכה. בנוגע לכינויים 'אבן חסאן' ו'אבן קברון / קפרון', הרי שאלוני מסביר, כי למשפחות של יהודי ספרד, שגרו בה עוד לפני הכיבוש המוסלמי, היו לעיתים שני כינויים או שמות משפחה: אחד עתיק יותר, שמקורו לטיני, והשני, חדש יותר, שמקורו ערבי. באותו אופן סבור אלוני, כי הכינוי 'אבן קברון / קפרון' הוא כינוי לטיני במקורו, ואילו הכינוי 'אבן חסאן' הוא כינויו הערבי של יקותיאל. היו שחשבו כי מדובר באישיות קראית ממשפחת ענן, אולם סברה זו אינה מקובלת בקרב החוקרים.
קורות חייו ודמותו
מעט מאוד ידוע על יקותיאל אבן חסאן. הוא נזכר בעיקר בדיוואן של אבן גבירול, וכן בספרו של משה אבן עזרא 'ספר העיונים והדיונים'.
המשורר שלמה אבן גבירול, בן חסותו של אבן חסאן, חי במשך תקופה ארוכה בעיר סרגוסה שבספרד, ויש המסיקים מכך שגם יקותיאל חי בעיר זו. שירמן הראה, כי מסקנה זו אינה מתחייבת בהכרח. אין זה מחויב המציאות שהמשורר ופטרונו נפגשו פנים אל פנים או שחיו באותה עיר. בשניים מן השירים שהקדיש לו אבן גבירול ישנם רמזים לכך שאולי נפגשו, אולם אי אפשר להסיק מכך על מקום מגוריו של יקותיאל, שכן ייתכן גם כי הקשר ביניהם היה באמצעות איגרות ששלחו זה לזה. רמז נוסף לכך שאולי מקום מגוריו של אבן חסאן היה בעיר סרגוסה, הוא העובדה שבשנת 1039 התרחשה הפיכה בעיר זו, וגם יקותיאל הוצא להורג באותה שנה. ייתכן שגם הוא היה מקורבנותיה של אותה הפיכה.
לא ידוע בדיוק באיזו משרה שלטונית החזיק אבן חסאן, אולם ככל הנראה הייתה זו משרה חשובה, שבזכותה יכול היה לפעול למען בני עמו ולהחלץ לעזרתם בעיתות מצוקה. משיריו של אבן גבירול ניתן ללמוד שיקותיאל היה בעל סמכויות שיפוט על בני עמו. אבן גבירול מכנה אותו בשיריו 'נגיד' ו'נשיא'. יש הגורסים כי הייתה לו משרת וזיר, בדומה לרבי שמואל הנגיד.
בנוסף להיותו איש עשיר ופטרונו של אבן גבירול, הרי שמהשירים שהקדיש לו בן חסותו אנו למדים כי מדובר היה באישיות משכילה, וככל הנראה היה מצוי בתחום הפילוסופיה. בנוסף לתמיכתו במשוררים, נראה שגם חיבר שירה בעצמו. במחזור מן העיר פאס מהמאה ה-15 מופיע פיוט ליום הכיפורים המיוחס למחבר בשם יקותיאל אבן חסאן, וגם האקרוסטריכון שלו (יקות[י]אל) מעיד על שמו של המחבר. סביר להניח כי מדובר באותו יקותיאל, שכן שם זה אינו שכיח, וגם מבחינת סגנון הפיוט אין זה מן הנמנע שנכתב במאה ה-11.
היחסים בין אבן גבירול ליקותיאל כפי שהם משתקפים בשירתו של אבן גבירול, היו יחסי תלות והכנעה של בן חסות ופטרון. אבן גבירול העריץ את יקותיאל והרבה לשבח את נדיבותו ומעלתו, כדוגמת מילות הקלס בשיר 'ואת יונה':
[...] יְקוּתִיאֵל, נְשִׂיא שָׂרִים וְרוֹזְנִים,
מְאוֹר עוֹלָם, יְסוֹד אַדְנֵי מְכוֹנָיו,
וְעַמּוּדֵי מְרוֹמִים בּוֹ נְכוֹנִים,
אֲשֶׁר כָּל רוֹזְנִים אֵלָיו מְיַחְלִים [...]
גְבִיר דּוֹמֶה כְּשַׁחַק עַל אֲדָמָה
וְגַם כַּפָּיו לְהַמְטִיר כַּעֲנָנִים:
בְּהֵעָצְרָם – יְמוֹתוּן הַנְּפָשׁוֹת,
וְיִמָּלְאוּן – בְּהַמְטִירָם – רְנָנִים
וְלִדְבָרוֹ מְקַוִּים כָּל סְגָנִים [...]
יאנגשוו
נפת יָאנְגְשְׁװֹ (בסינית: 阳朔县; בפין-יין: Yángshuò xiàn) היא נפה תחת תחום השיפוט של הנציבות העירונית גווילין במחוז האוטונומי גואנגשי שבדרום הרפובליקה העממית של סין הידועה בזכות הנופים המרהיבים שלה. כאחד מיעדי התיירות הפופולריים ביותר והראשונה שנפתחה לתיירות בסין מאז הרפורמה הכלכלית של דנג שיאופינג, היא מושכת תיירים רבים בזכות נופיה הייחודיים. תעשיית התיירות היא מקור ההכנסה העיקרי של כלכלת יאנגשוו.
יקותיאל אבן חסאן
קורות חייו ודמותו
אולם לעיתים אבן גבירול מלין בשיריו על יחסו של פטרונו כלפיו ועל כך שהזניח אותו ('אכן מיודעי זנחתני מאוד'). יכול להיות שהתלונות על יחסו של יקותיאל אליו נבעו מכך שלא תמיד קיבל ממנו אבן גבירול את התמיכה הכספית לה ציפה.
יאנגשוו
אוכלוסייה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנפה העירונית מנתה 273,124 תושבים. נכון לשנת 2010, ישנן ביאנגשוו 11 קבוצות אתניות: האן, ג'ואנג, יאו, חווי, מיאו, טיבטים, דונג, קוריאנים, טוג'יה, מנצ'ו ובאי.
יקותיאל אבן חסאן
קורות חייו ודמותו
הקשר בין המשורר ליקותיאל לא ארך זמן רב. יקותיאל הוצא להורג כאשר אבן גבירול היה בן 17 בלבד. אבן גבירול חיבר עליו שלוש קינות. הקינה 'בימי יקותיאל אשר נגמרו' היא הארוכה שבהן. היא חוברה לקראת יום השנה למותו (בשנת 1040), ונראה שנועדה לקריאה בציבור. בקינה זו מתואר כי רוצחיו של יקותיאל באו על עונשם.
שירי ר' שלמה אבן גבירול ליקותיאל
ר' שלמה אבן גבירול הקדיש ליקותיאל מספר שירים: שירי שבח בחייו, וקינות לאחר מותו.
יאנגשוו
גאוגרפיה
נפת יאנגשוו משתרעת על פני 1,434 קמ"ר בדרום הנציבות העירונית גווילין. בגבולה הצפון-מזרחי נמצא רכס הרי הָאיְיָאנְג.
חלוקה מנהלית
בנפת יאנגשוו שש עיירות ושלוש מועצות:
כלכלה
בשנת 2015 התוצר המקומי הגולמי של הנפה כולה היה 10.82 מיליארד יואן סיני. כלכלת יאנגשוו מתבססת בעיקר על תעשיית התיירות הענפה שלה. בשנת 2015 ביקרו ביאנגשוו כ-13 מיליון תיירים, וההכנסה ברוטו מתיירות הייתה כ-10 מיליארד יואן סיני.
נופים ואטרקציות
בעיירה יאנגשוו, בירת הנפה, ישנן מגוון אטרציות: "הרחוב המערבי" (בסינית: 西街, בפין-יין: Xī jiē) הידוע כמוקד משיכה עיקרי לתיירים מערביים, ביתו של הצייר המפורסם Xú Bēihóng, פארק יאנגשוו ועוד.
במזרח העיירה נערך מופע גדול בשם "האחות השלישית לבית לְיוֹ" (בסינית: 印象刘三姐, בפין-יין: Yìnxiàng Liú Sānjiě), המופק על ידי המפיק המפורסם Zhāng Yìmóu, שמשתמש בכ-2 ק"מ מנהר לי ובגבעות הקרסטיות סביבו כבמה טבעית, והוצג עד היום בפני מיליוני צופים.
התמונה על הצד האחורי של שטר ה-20 יואן צולמה באזור נהר לי ליד העיירה יאנגשוו.
גבעת הירח
גבעת הירח (בסינית: 月亮山, בפין-יין: Yuèliang Shān) ממוקמת בקרבת נהר יוּלוֹנְג ליד הכפר פֵנְגְלוֹאוּ (כ-8 ק"מ מהעיירה יאנגשוו) וקרויה כך משום שעל פסגת הגבעה ישנו סלע גדול בעל קימור טבעי עם חור חצי עגול במרכזו, שבראייה מרחוק מזכיר בצורתו את הירח ומזוויות שונות גם חצי ירח. הגבעה מתנשאת לגובה של כ-230 מטר ובמקום ישנן כ-800 מדרגות המובילות אל פסגת הגבעה, שממנה ישנה תצפית מדהימה על כפרים, שדות אורז, עצים וגבעות כולל העיירה יאנגשוו.
נמל התעופה הבין-לאומי אוסלו גרדרמואן
נמל התעופה הבינלאומי אוסלו גרדרמואן (בנורווגית: Oslo lufthavn Gardermoen) הוא נמל התעופה הגדול בנורווגיה, והשני בגודלו במדינות סקנדינביה.
בשנת 2014 עברו דרך נמל התעופה יותר מ-24 מיליון, הנמל נמצא במקום ה-21 ברשימת שדות התעופה העמוסים באירופה, ומועסקים בו כ-13,000 איש.
היסטוריה
במלחמת העולם השנייה, בנו הלופטוואפה במקום שדה תעופה, מוסך, ושני מסלולים.
לאחר המלחמה חיל האוויר הנורווגי הפך את השדה לבסיסו הראשי, והוצבו בו שלוש טייסות קרב.
בשנות החמישים שימש השדה בעיקר כתחלופה לנמל התעופה אוסלו Fornebu, וכשדה תעופה מקומי לתעופה כללית.
בתחילת שנות השישים השתמשה SAS בנמל לטיסות שבוצעו במטוסי קרוול, מכיוון שמסלול הנחיתה בנמל התעופה אוסלו Fornebu היה קצר מידי למטוסי סילון.
בשנת 1972 בשל מגבלות בקיבולת נמל התעופה Fornebu, הורו הרשויות להעביר את טיסות השכר לנמל התעופה גרדרמואן.
עם זאת, החברות SAS ו-Braathens הורשו להמשיך להפעיל את טיסות השכר שלהם בנמל התעופה Fornebu, כדי שלא יצטרכו לפעול משני בסיסים. ההאנגר לשעבר שופץ והפך למבנה הטרמינל.
בשנת 1974 עברו בנמל 269,000 נוסעים.
בשנת 1983 גם החברות SAS ו-Braathens העבירו את טיסות השכר שלהם לנמל. מספר הנוסעים בשנה זו גדל ל-750.000. בשנת 1985 התנועה בנמל התעופה אוסלו Fornebu גדלה כל כך והפרלמנט הנורווגי התבקש למצוא נמל חלופי, ובשנת 1988 הוחלט להעביר את כל הטיסות הבינלאומיות לנמל גרדרמואן, משנות התשעים הורחב הנמל בצורה משמעותית.
תחבורה אל הנמל וממנו
נמל התעופה נמצא במרחק של 50 קילומטר ממרכז העיר אוסלו. כביש האגרה Oppland, כביש E6 של הכביש האירופי, וכביש 35, מחברים את נמל התעופה לאוסלו. מספר קווי רכבת עוצרים בנמל. שירותי מוניות ואוטובוסים נפוצים גם הם בשדה התעופה.
חברות תעופה ויעדים
בנמל פועלות שש חברות תעופה נורווגיות ו-30 חברות תעופה זרות הטסות לאירופה, צפון אמריקה, אפריקה, ואסיה.
טיסות לישראל וממנה
חברת התעופה נורוויג'ן אייר שאטל מפעילה 2 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב.
מעשה בחתוליים
מעשה בחתולַיִים היא מעשייה ידועה שכתב ע. הלל ופורסמה בספר '''מעשה בחתולים ושאר החיות של ע. הלל''', שיצא בשנת 1977 בהוצאת כתר, מלווה באיורים מאת אלונה פרנקל. בשנת 2014 יצא הספר מַעֲשֶֹה בַּחֲתוּלַיִם בספריית נח (הוצאת הקיבוץ המאוחד), עם איורים מאת שמרית אלקנתי.
עלילה
המעשייה מספרת על שני חתולים, האחד לבן ואילו השני שחור. כל אחד מהם קינא ברעהו עקב צבע פרוותו. על-מנת לשנות את צבע הפרווה קפץ כל אחד מהם לחבית עם החומר המתאים: החתול הלבן קפץ לחבית של זפת והחתול השחור לחבית של סיד. אמנם צבע הפרווה של כל אחד מהם השתנה כפי שתכנן אבל נוכחותו של החומר על הפרווה היוותה אי-נעימות. החתולים שבו כל אחד לצבעו המקורי על ידי רחצה בים ולאחר ששבו לצבעיהם המקוריים התנצלו זה בפניו של זה.
מקור
סיפור כמעט זהה תחת הכותרת "כלכלבים רבו והשלימו" הופיע במוסף "דבר לילדים" בשנת 1932.
1001 (מספר)
בספרות ובתרבות
בתרבות הערבית, המספר מתאר אוסף של סיפורי עם ידועים הנקראים סיפורי אלף לילה ולילה, שהם אלף לילה, ועוד לילה אחד, קרי, 1001 לילות. בעברית ישראלית נעשה שימוש במונח זה כדי לתאר סיפורים מוגזמים שלא יכולים להתרחש. שמות סרטים רבים מתחילים ב-1001. בהם:
סדרת האנימציה "אלף ואחת אמריקות".
האלף ואחד הוא אלבום מוזיקה מאת ג'וני שועלי.
איתן איזמן
הרב איתן דב איזמן (נולד ב-תמוז ה'תש"ג, יולי 1943) הוא רב ואיש חינוך דתי-לאומי, מייסד רשת החינוך נועם - צביה ומי שעמד בראשה במשך עשרות בשנים.
ביוגרפיה
נולד בארץ ישראל בתמוז ה'תש"ג (יולי 1943). התייתם מאביו בצעירותו, וכשהיה בן 16 נישאה אמו עדה בשנית ליוסף ולק, שאצלו גדל כבן. למד בישיבת בני עקיבא נחלים ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב. שם למד אצל הרבנים צבי יהודה הכהן קוק, יצחק אריאלי, אברהם שפירא, ושלמה גורן. הרב איזמן קיבל סמיכה לרבנות עיר מהרב שלמה גורן וכן סמיכת חכמים מרבני הישיבה הרב יצחק אריאלי והרב אברהם שפירא.
את שירותו הצבאי עשה הרב איזמן במסגרת הסדר מרכז. בשירות המילואים שימש כחובש בחטיבת ירושלים. השתתף במלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת שלום הגליל.
יחד עם הרבנים יעקב פילבר, עוזי קלכהיים וצפניה דרורי, יסד הרב איתן איזמן את ישיבת ירושלים לצעירים, ושימש בה כר"מ ואף לשנה אחת כראש ישיבה. לאחר מכן ביחד עם הרבנים יעקב הלוי פילבר ונפתלי בר-אילן ייסד את בתי הספר "נעם בנים" ו"נעם בנות" בירושלים, ומאז במשך שנים רבות עומד מאחורי הקמתם של בתי ספר "נעם" ומוסדות "צביה" רבים ברחבי הארץ וייסוד רשת "מרחביה".
הרב איזמן שימש גם כרב המושב שדמות מחולה שבבקעת הירדן. כשנבחר הרב אברהם שפירא לרב הראשי לישראל, בשנת ה'תשמ"ג, התמנה למנהל לשכתו. בשנת ה'תשמ"ו התמנה לשמש כמנכ"ל הרבנות הראשית לישראל ומשנה למנכ"ל משרד הדתות. כן שימש מנהל מועצת הרבנות הראשית.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקריאת הרב שפירא שלא להשתתף בעקירת יהודים ממקומם. חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בחודש אוגוסט 2013 הודיע הרב אייזמן על פרישה מראשות רשת נועם-צביה לאחר שהגיע לגיל 70.
בבחירות לכנסת ה-24 תמך ברשימת ימינה, לדבריו, לאחר שהובטח לו שלא תסתמך על קולות רשימת רע"מ. לאחר שפורסם שפניה של המפלגה לממשלה הנשענת על קולות רע"מ, פרסם לצד רבנים נוספים מחאה כנגד הקמת ממשלה.
הרב איזמן נמנה עם חברי פורום תקנה. בנוסף משמש כרב תנועת הנוער אריאל. בעבר שימש כחבר לשכת המפד"ל.
משמש כאחד מרבני איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
משפחתו
הרב איתן איזמן נשוי ללאה ואב ל-7 ילדים. בנו צבי יהודה (ציקי) נהרג בתאונת דרכים בעת מילוי תפקידו ביחידת אגוז בי' בתמוז ה'תשס"ב.
מכרתניים
המכרתניים (שם מדעי: Bathyergidae) הם משפחת מכרסמים קטנים החיים באדמה ברחבי אפריקה. למכרתניים פרווה דלילה למעט אצל החולד הכסוף. למרות השימוש בשם "חולד" בקרב בני המשפחה, הם אינם קרובים לחולדים האמיתיים, אלא קרובים לקביה ולקפיבארה.
מאפיינים
המכרתניים שקיבלו את שמם עקב מנהגם לחפור מתחת לאדמה, הם משפחה ייחודית הקרובה כיום לחולדות הקנים ולחולדה השפנית. הם יצורים קטנים מאוד ובעלי גפיים קצרים וראשים חזקים עם שיני חפירה גדולות היוצאות החוצה מהפה ועוזרות לבעליו לדחוף אדמה או להג על עצמו מטורפים. הם חיים במחילות ואין להם פרווה בהרבה מקרים. העיניים שלהם קטנות מאוד והם כמעט לא משתמשים בהם ועולים לקרקע לעיתים רחוקות, בדרך כלל בלילות. במקום את הם משתמשים בחושי השמיעה, הריח (עם נחיריים שנסתמות מתחת לאדמה) ובעיקר המישוש המפותח שלהם. לחולד העירום אין יכולת לווסת את חום גופו והוא מתחמם באותו תהליך של זוחלים, הכולל רביצה בשמש והתחככות בקרוביו עד שהוא פעיל דיו.
הם יצורים האוכלים בעיקר צמחייה, כולל תת-קרקעית ולעיתים גורמים לנזקים לחקלאים.
מועד זיכרון ופיוס לאלה שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה
מועד זיכרון ופיוס לאלה שאיבדו את חייהם במלחמת העולם השנייה (באנגלית: Time of Remembrance and Reconciliation for Those Who Lost Their Lives during the Second World War) הוא מועד זיכרון בינלאומי שנקבע על ידי העצרת הכללית של האו"ם לזכר קרבנות מלחמת העולם השנייה. תחולת המועד נקבעה לימים 8 ו-9 במאי. בימים אלו הוכרז בשנת 1945 על סיום מלחמת העולם השנייה באירופה. המלחמה תמה גם באוקיינוס השקט ב-2 בספטמבר, עם כניעת יפן.
המועד נקבע בהחלטה מס' 26/59 של העצרת הכללית, שנתקבלה ב-22 בנובמבר 2004, לקראת מלאת 60 שנים לסיומה של מלחמת העולם השנייה. ההחלטה קבעה בין היתר כי העצרת הכללית מודעת לקיומם של ימי זיכרון שונים למלחמה במדינות שונות, וכי היא מזמינה את המדינות חברות האו"ם, ארגונים לא-ממשלתיים ואנשים בכלל לציין בדרך ראויה את אותם ימים או את המועד שנקבע בהחלטה, או את כולם, וזאת כמחווה כלפי כל קרבנות המלחמה.
ביל ניי
ויליאם פרנסיס "ביל" ניי (באנגלית: William Francis "Bill" Nighy; נולד ב-12 בדצמבר 1949) הוא שחקן אנגלי, זוכה פרסי גלובוס הזהב ובאפט"א. הוא הרבה להופיע בתיאטרון ובטלוויזיה לפני שגילם את תפקידו הראשון בקולנוע בשנת 1981. תפקידיו הידועים הם בסרטים "אהבה זה כל הסיפור", "מת על המתים", "רמז לסקנדל", "מלחמת האופל", "שוטרים לוהטים", "הגנן המסור" ו"שודדי הקאריביים".
ביוגרפיה
ביל ניי נולד בקאטרהם שבמחוז סארי. אמו, קתרין ג'וזפין, הייתה אחות פסיכיאטרית ואביו, אלפרד מרטין ניי, היה בעל מוסך ועסק במכונאות. לניי אח (מרטין) ואחות (אנה) מבוגרים ממנו. הוא למד בבית הספר "ג'ון פישר" ברובע פורלי שבלונדון ובבית הספר למשחק גילדפורד.
ניי הופיע במשך שתי עונות ב"אברימן תיאטר" בליברפול. הופעת הבכורה שלו בלונדון הייתה בתיאטרון הלאומי במחזה האפי "אילומינטוס" של קן קמפבל וכריס לנגהם, אשר הועלה לראשונה בתיאטרון קוטסלו ב-4 במרץ 1977. בהמשך הופיע בהצגות של המחזאי דייוויד הר שוב בתיאטרון הלאומי.
ניי כיכב בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, הבולטת שבהן הייתה סדרת הטלוויזיה של הבי בי סי "The Men's Room" משנת 1991. לטענתו סדרה זו שעובדה לפי רומן של אן אוקלי, הזניקה את הקריירה שלו. ב-1981 השתתף בתסכית רדיו של "שר הטבעות" בו הופיע בתפקיד סמווייז גמג'י. עוד השתתף בשנות השמונים בגרסה הרדיופונית של הסדרה הקומית "כן, אדוני השר". הוא כיכב בדרמה הרדיופונית "סיפורו של קרטון" לצידם של סטיבן מור ולזלי שארפ ששודרה לראשונה ב-1996. ב-2002 שיחק בתפקיד ראשי בסדרה "Auf Wiedersehen, Pet" שבה גילם דמות של פוליטיקאי בשם ג'פרי גריינג'ר. הוא השתתף בתפקיד אורח בסדרה "באלדי" של רדיו בי-בי-סי 4. בטלוויזיה הופיע ב-2003 בסדרת המתח "שם המשחק" ובסדרת הדרמה התקופתית "הוא ידע שהוא צודק" על פי רומן מאת אנתוני טרולופ.
שתיים מהופעותיו בתיאטרון הלאומי זכו במיוחד לשבחים. האחת במחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד בתפקיד ברנרד נייטינגייל, איש אקדמיה חסר מצפון לצידה של פליסיטי קנדל בתפקיד האנה ג'רביס. במחזה "כחול/כתום" מאת ג'ון פנהל גילם דמות של פסיכיאטר, והיה מועמד לפרס אוליבייה בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
בתחילת 2004 היה ניי ברשימת המועמדים לתפקיד הדוקטור בחידוש של שנת 2005 של הסדרה הוותיקה של ה-BBC דוקטור הו, תפקיד שגילם בסופו של דבר השחקן כריסטופר אקלסטון.
ב-2005 גילם את דמותו של סלארטיברטפאסט בעיבוד הקולנועי ל"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" ושיחק בדרמה-הקומית "הנערה מבית הקפה" לצידה של קלי מקדונלד. ב-2006 הופיע בדרמה של סטיבן פוליאקוף "בתו של גדעון", בה גילם את הדמות הראשית גדעון, מארגן אירועים מצליח המתחיל לאבד את הקשר עם המציאות. על תפקידו זה זכה ב-2007 בפרס גלובוס הזהב כשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה. עוד ב-2006 הופיע ניי לראשונה בברודוויי בהצגה "The Vertical Hour" שביים סם מנדס לצידה של ג'וליאן מור.
ב-2008 החלו צילומי הסרט "מלחמת האופל: עלייתם של אנשי הזאב" בו מגלם ניי שוב את תפקיד ויקטור. ניי הוא הבחירה של הבמאי דייוויד ייטס לתפקיד רופוס סקריג'מר בסרט הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם שיצא ב-2009. עוד הוא מיועד להשתתף בסרט "Wild Target" לצידה של הלנה בונהם-קרטר שמצולם באי מאן ובלונדון.
בשנת 2011 שיחק ניי לצד פליסיטי ג'ונס בקומדיה הרומנטית "מסלול לאהבה" של הבמאי פיל טרייל. בשנת 2017 הופיע בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה", לצדם של ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין.
חיים אישיים
בת זוגו של ניי מ-1981 הייתה השחקנית דיאנה קוויק ולהם בת, מרי, שנולדה ב-1984. השניים נפרדו ב-2008. ניי אוהד של קבוצת הכדורגל האנגלית קריסטל פאלאס, והוא פטרון של CPFRIS מועדון ילדים נכים של הקבוצה. ניי מתגורר בסאפוק שבאנגליה.
קורפוס הפאנצר ה-48 (ורמאכט)
קורפוס הפאנצר ה-48 (בגרמנית: XLVIII. Panzerkorps) היה קורפוס שריון של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.