cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ברכיכרוס
ככל הנראה היה זה יונק שוכן ערבות שהשתמש בחדק שלו כדי לאחוז בעלי עצים או אף לנשום מתחת למים. הוא ניזון מצמחייה עשבונית אותה לעס בשיניו הגדולות. ייתכן שחי בעדרים קטנים כמו פרסתנים רבים.
הרוסטראטוס
הרוסטראטוס (ביוונית עתיקה: Ἡρόστρατος) היה עלם צעיר אשר העלה באש את מקדשה של האלה ארטמיס בעיר אפסוס, ככל הנראה בשנת 356 לפנה"ס. את שריפת המקדש, שהיה אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק, ביצע הרוסטראטוס על מנת שיכנס שמו להיסטוריה. בעשותו כך קיווה הרוסטראטוס ששמו ייזכר לעד לצד שמות האלים והגיבורים של המיתולוגיה היוונית ובכך למעשה חטא בחטא ההיבריס. בדומה ליצירות רבות מן המיתולוגיה והטרגדיה היווניות, כדוגמת אנטיגונה של סופוקלס, עונשו של הרוסטראטוס היה לא רק מוות בתלייה, אלא גם איסור הגיית שמו וסיפורו בכל רחבי יוון העתיקה.
מרכז מורשת תימן
בית מורשת יהדות תימן ומורשת העיר ראש העין  הוא מכון להעצמה של מורשת תימן. המרכז הוקם ביוזמת עיריית ראש העין, שראשוני תושביה באו מתימן בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
בית מורשת יהדות תימן שוכן במבנה מנדטורי שהוכרז לשימור על ידי הרשות המקומית. המבנה עבר תהליך שיקום והתאמה, וכיום משמש משכן קבע לבית מורשת יהדות תימן ולבית `יד לבנים`. המבנה בבעלות עיריית ראש העין ומנוהל על ידי העירייה.
במהלך הכנת התערוכות ביקרו במקום תלמידים, מורים ואורחים, אשר סייעו לפיתוח המקום ותרמו לתהליך הקמת המוזיאון.
במרכז מוצגת מורשת יהדות תימן כפי שבאה לידי ביטוי במבצע העלייה לארץ במאמץ שנקרא "מרבד הקסמים". המקום מהווה מרכז מבקרים בו ניתן לצפות ביצירות תכשיטים שיוצרו על ידי תכשיטנים מקרב העולים מתימן.
המרכז מקיים פעילות לדור הצעיר, המעצימות את מורשתם התרבותית של יהודי תימן בנושאי מוזיקה ריקוד שירה ותכשיטנות.
המבנה
בית מורשת יהדות תימן שוכן במבנה מנדטורי שהוא שריד של בסיס תחזוקה של חיל האוויר הבריטי משלהי תקופת המנדט הבריטי. עם קום המדינה הפך מחנה בריטי זה לנטוש, והוסב לשימוש כמחנה מעבר לעולים מתימן בשנים 1949 עד 1950.
לאחר מכן שימש מבנה זה כבית תינוקות עבור המשפחות שהתגוררו באזור.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, עם הקמת היישוב ראש העין, שימש המבנה לצרכים שונים: מגורים זמניים לעולים חדשים, בית ספר לבנות, מחסן מועצה ותחנת כיבוי אש.
בשנות התשעים של המאה העשרים החלה הרשות המקומית, בשיתוף עמותת בית מורשת, לשקם ולשפץ את המבנה, על מנת להשמישו כמבנה ציבור.
בשנת 2004 בערך, עבר בית מורשת למשכן זה, לאחר שהיה ממוקם במבנים אחרים שונים ברחבי ראש העין. המבנה נמצא במרכזו של הגרעין ההיסטורי של היישוב, בסמיכות למוסדות ציבור בעיר ולצירי תחבורה ראשיים, ועל תוואי היסטורי-תיירותי משולט.
פייר גאווינייה
פייר גאוויניה (בצרפתית: Pierre Gaviniès; 11 במאי 1728, בורדו – 8 בספטמבר 1800 בפריז) היה כנר, מורה ומלחין צרפתי.
קורות חייו
אביו של גאוויניה היה בונה כינורות. בשנת 1734 לקח אותו אביו לפריז ובגיל 13 הופיע לראשונה בקונסרט ספיריטואל בטילרי, בנגינת סונאטה של ז'אן-מארי לקלייר לשני כינורות.
בשנת 1776 הגיע גאוויניה לשיא הקריירה שלו. ג'ובאני בטיסטה ויוטי תיאר אותו כטרטיני הצרפתי, מחמאה יחידה במינה. ז'אן גודפרי אקהרד, לדוק ל'איינה, רודולף קרויצר ורומן דה ברסר הקדישו לו יצירות. הצ'לן מרטין ברטו קרא לסונאטה בשם "לה גאווינייה".
יצירתו הבסיסית היא "24 שחריות", שיצאה לאור בשנת 1794, קובץ תרגילים לכינור, הכולל מעברים מורכבים ביותר, שמטרתם העיקרית הוא פיתוח שליטה בקשת.
גאוויניה לימד כינור בקונסרבטואר של פריז מ-1795 עד מותו.
אוסטאוקלצין
אוסטאוקלצין הוא חלבון לא קולגני שנמצא במח עצם ובשן. הוא מופרש מאוסטאובלסטים – התאים האחראיים ליצירת עצם, ותפקידו לשמר הומאוסטזיס של משק הסידן ומינרלים אחרים. הוא מתנהג גם כהורמון בגוף הגורם לתאי בטא בלבלב לייצר אינסולין ובאותו זמן לנתב תאי שומן לשחרר את ההורמון אדיפונקטין שמעלה את הרגישות לאינסולין.
הגל החדש הצרפתי
הגל החדש (בצרפתית: נוּבֵל וָאג Nouvelle vague) של הקולנוע הצרפתי היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. הכותבים במגזין "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma) החליטו להציג את תאוריית האוטר (auteur) שלהם – הבמאי כמרכז העשייה בסרט – על ידי בימוי סרטים בעצמם. הם היללו את סרטיהם של ז'אן רנואר וז'אן ויגו. כותבים לשעבר של המגזין כמו פרנסואה טריפו עם סרטו "400 המלקות" (1959) וז'אן-לוק גודאר עם סרטו "עד כלות הנשימה" (1960) סימנו את תחילת עידן זה. במאים אחרים מהזרם הם קלוד שברול, ז'אק ריווט, אריק רוהמר ולואי מאל.
מאפיינים
סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי. המסרים עצמם לא הועברו רק בעזרת תוכן הסרטים ועלילתם, אלא גם בעזרת טכניקות בימוי וצילום שונות וחריגות יחסית (למשל, צילום מעקב בשוט רציף שנמשך שבע דקות) ששימשו כאמצעי אמנותי להעברת מסרי היצירה המוסרטת. הבמאים צילמו ברחובות, כשהם דוחים את רעיון הצילום באולפן. אמצעי תאורה והקלטה היו המצאות ששימשו את הבמאים בהצלחה יתרה, ביניהן מצלמות קלות משקל (או 'מצלמות עט' - ביטוי הנטבע על ידי אלכסנדר אסטרוק. מבחינתו המצלמה היא כמו עט: הן בנוחיות ובקלות השימוש בה, והן בהיותה כלי ביטוי אישי לבעליה). סרטי גל חדש רבים מתאפיינים בתנועות הזורמות שבהם, אשר בדרך כלל עוקבות אחר דמויות הסרט לאורך רחובות פריז.
רבים מסרטי הגל החדש הופקו בתקציבים מצומצמים מאד; בדרך כלל צולמו בבתי חברים של יוצרי הסרט. אותם חברים שימשו במקרים רבים כשחקנים וכצוות צילום, ואילתרו בעזרת מה שהיה נגיש במקום (למשל, השתמשו בעגלת קניות כבסיס למצלמה נעה). גם מחירו של סרט הצילום היווה שיקול, שהניב תוצאות ייחודיות: בסרטו של גודאר "עד כלות הנשימה", לדוגמה, קיימת תחושה של "קפיצות", מעין הפרעות ברציפות, בחלק מהסצנות בשל העובדה שהן אמנם צולמו כרצף אחד, אבל על שולחן העריכה פשוט נחתכו חלקי סצנות שלא התאימו, לעיתים אף מאמצע סצנה.
לסגנון הגל החדש הייתה השפעה על הקולנוע האמריקאי. לאחר סרטו של ארתור פן "בוני וקלייד" (1967) החלו במאי "הוליווד החדשה" (New Hollywood) כמו רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, בריאן דה פלמה, ומרטין סקורסזה לביים בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים סרטים שהושפעו מעמיתיהם האירופים. גם הבמאי האמריקאי הבולט, קוונטין טרנטינו, הודה שהושפע מהגל החדש הצרפתי וכינה את חברת ההפקה שלו A Band Apart על שם סרטו של גודאר משנת 1964.
קנדיס בושנל
קנדיס בושנל (באנגלית: Candace Bushnell; נולדה ב-1 בדצמבר 1958) היא סופרת אמריקנית. ספרה "Sex and the City" היווה השראה לדרמה הטלוויזיונית המצליחה "סקס והעיר הגדולה".
בושנל נולדה בעיירה גלסטונבורי שבקונטיקט, ולה שתי אחיות צעירות. בגיל 19 נשרה מלימודיה באוניברסיטת רייס שבטקסס, ועברה לניו יורק בשאיפה להיות שחקנית, זאת ללא הצלחה יתרה. בושנל פנתה לכתיבה, והייתה ידועה בעיר ניו יורק גם כבליינית. ב-1994 החלה לכתוב עבור הניו יורק אובזרבר את הטור "Sex and the City" שעסק בחיי החברה והמין של רווקות ניו יורקיות, המסופר מנקודת מבטה של קארי בראדשו בעלת טור בעיתון "ניו יורק סטאר" הבדיוני. ב-1997 פורסם אוסף של טורים אלו כספר בעל שם זהה. הזכויות על הספר נרכשו על ידי המפיק ההוליוודי דארן סטאר, שביסס עליו, אם כי לא במדויק, סדרת טלוויזיה חדשה בעלת שם זהה עבור רשת הטלוויזיה HBO. "סקס והעיר הגדולה" שעסקה בחייהן האישיים של שלוש רווקות בשנות השלושים לחייהן, ורווקה בשנות הארבעים לחייה, המתגוררות במנהטן, הפכה לסדרת להיט, ושודרה במשך שש עונות בין השנים 1998 עד 2004. ב-2008 יצא לאקרנים סרט קולנוע שהיווה המשך לעלילת הסדרה. הצלחתה של "סקס והעיר הגדולה" הביאה לבושנל פרסום עולמי, והיא פרסמה שישה ספרים נוספים. בושנל כותבת על חייהן של נשות ניו יורק.
ב-2002, לאחר רומן בן חודשיים, נישאה לצ'ארלס אסקגארד, רקדן בלט הצעיר ממנה בעשר שנים.
ספריה
הספרים: "ארבע בלונדיניות" ו"זה ג'ונגל שם בחוץ" ראו אור בעברית בהוצאת כנרת.
אבן גיר
אבן גיר היא סלע משקע המורכבת מהמינרל קלציט (סידן פחמתי).
אין להתבלבל בין אבן גיר ובין גיר. האחרון הוא מינרל שונה - סידן גופרתי - המופיע גם בצורת גבס.
אבן גיר בצורתה הטהורה היא בצבע ירוק ביצה או כמעט חום, בארץ ובנגב לרוב היא בצבע לבן או צהוב. בשל מזהמים כמו טיט, חול, חומרים אורגניים, תחמוצת ברזל וחומרים אחרים, ניתן למצוא גם סלעי גיר בצבעים שונים, בעיקר על משטחים שנשחקו. אבן גיר יכולה להיות גבישית, קלסטית, גרגרית או צפופה, בהתאם לאופן בו נוצרה. גבישי קוורץ, דולומיט או בריט יכולים ליצור קווים בסלע. שכיח למצוא גושי חלמיש (צור) בסלעי גיר. רצועות של סלעי גיר מבצבצות מהקרקע בתצורות הרריות או באיים. דוגמאות לכך ניתן לראות בערוץ ורדון בצרפת; מפרץ מאלהם בצפון יורקשייר שבאנגליה; והפארק הלאומי מפרץ הא לונג בווייטנאם.
טרוורטין הוא סוג של סלע גיר שנוצר לאורך ערוצי נחלים, בעיקר במקומות בהם יש מפלים ומעיינות קרים או חמים. סידן פחמתי מצטבר במקומות שבהם המים מתאדים ומשאירים אחריהם תמיסה רוויה במיוחד של מרכיבי קלציט.
Only for a Moment
Only for a Moment (בעברית: רק לרגע) הוא סינגל שהוקלט על ידי הרכב הפופ-אינדי הישראלי לולה מארש. השיר יצא לאור ב-18 באוקטובר 2019, כסינגל השני מתוך האלבום השני של לולה מארש, Someday Tomorrow Maybe, על ידי חברת התקליטים אנובה מיוזיק.
אבן גיר
טופוגרפית, קרסט ומערות נוצרים לעיתים קרובות באזורים המורכבים בעיקר מאבן גיר.
היווצרות אבן גיר
אבן גיר היא ביוגנית ומורכבת משלדם של יצורים ימיים, בעיקר שוכני קרקעית, ששלדם מכיל ארגוניט או קלציט. ארגוניט הוא מינרל שזהה בהרכבו לקלציט, אך אינו יציב ועם הזמן הוא הופך לקלציט בתהליך כימי. משקעי אבן גיר צעירים מכילים לעיתים ארגוניט שטרם השתנה לקלציט. האבן נוצרת בתנאים של ים רדוד שהופך לבוצה, ומתאדה תוך כדי גיבוש הקלציט לאבן גיר.
Only for a Moment
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי יעל שושנה כהן וגיל לנדאו והופק על ידי לנדאו. השיר הוא בסגנון הפופ, המאפיין שירים נוספים מהאלבום.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-2 מיליון השמעות.
אבן גיר
השימוש באבן גיר
אבן גיר משמשת לבנייה, תשתית כבישים, עיצוב נוף וייצור מלט.
אבן גיר פופולרית במיוחד באדריכלות ובהנדסאות, ומבנים ידועים רבים, בעיקר בצפון אמריקה ובאירופה נבנו מחומר זה. אבן גיר היא נפוצה למדי לכרייה וקל לסתת אותה ללבנים או עיצובים מורכבים יותר. היא גם עמידה למדי לפגעי מזג האוויר והשנים. עם זאת, אבן גיר היא חומר כבד למדי, ולא פרקטי לבנות ממנה מבנים גבוהים; גם מחירה לא זול. אבן הגיר הייתה פופולרית במיוחד בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. תחנות רכבת, בנקים, ומבנים אחרים מאותה תקופה נבנו מאבן גיר. גיר שימש גם לבניית החזית של מספר גורדי שחקים, אולם רק ביריעות דקות ולא בלבנים גדולות. בארצות הברית נכרית רוב אבן הגיר לבנייה במדינת אינדיאנה.
Only for a Moment
רקע וכתיבה
הסינגל עצמו זכה לסיקור מיוסי חרסונסקי, שציין את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה.
אבן גיר
השימוש באבן גיר
אף על פי שאבן גיר המשמשת לבנייה עמידה באקלים לח, היא פגיעה לחומציות, ולכן גשם חומצי מהווה בעיה במקומות בהם היה שימוש רב בה, והוא שוחק את הפרטים בפסלים ויצירות אומנות אחרות העשויות מאבן גיר וחשופות לפגעי הסביבה.
בניגוד לשם המטעה, ה"גיר" אשר משמש לכתיבה על לוחות בית הספר הוא למעשה סידן גופרתי (CaSO4).
Only for a Moment
רקע וכתיבה
השיר נכלל בפסקול העונה הרביעית של הסדרה "לא טיפוסי"
אבן גיר
תכונות אבן הגיר והזיהוי בשטח
את אבן הגיר קל מאוד לזהות בשטח מכמה סיבות:
אבן גיר ורודה מאסיזי
אבן גיר ורודה מאסיזי המכונה בשם: pietra rosa di Assisi משמשת כסמל למבני הפרנציסקנים ברחבי העולם. היא נחצבת בהר מונטה סובסיו, ליד העיר. האבן נוצרה ממשקעים גירניים, אשר המסו בתוכם חומרים בצבע חום. התצורה הגאולוגית של האבן, כמו סלעי המשקע אחרים, נוצרה בתקופה בה הרי האפנינים היו מכוסים במי ים. צבע האבנים נע מלבן-אפרפר עד לוורוד עמוק. לאבנים אלה שימוש רב בבניית הבתים בערים אסיזי וספלו. באזור זה מרבית הבתים בנויים מאבנים מסוג זה. מחצבות רבות באזור עוסקות בחציבת אבנים אלה המהוות מקור פרנסה חשוב.
Only for a Moment
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה לשיר, בוים על ידי אינדי חאיט והועלה לערוץ ה-Vevo של לולה מארש ב-18 באוקטובר 2019, בסמוך לצאת הסינגל.
אבן גיר
אבן גיר בישראל
הסלע הנפוץ ביותר על פני השטח בישראל הוא הגיר, וניתן לראותו כמעט בכל רחבי הארץ. מחשופים גדולים של גיר נמצאים בהרי יהודה ושומרון ובנגב.
קיריל קפריזוב
קריירת משחק
קפריזוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת ההוקי הקונטיננטלית כששיחק במדי מטלורג נובוקוזנצק במהלך עונת 2014/15, לאחר שגויס לראשונה בדראפט הנוער 2014. קפריזוב גויס על ידי מינסוטה וויילד מליגת NHL בסיבוב החמישי בדראפט הכניסה ל-NHL לשנת 2015, כשהוא גורף 135 נקודות בסך הכל. ב-21 באוגוסט 2015חתם קפריזוב על הארכת חוזה לשלוש שנים במועדון מטלורג נובוקוזנצק. ב-2 במאי 2016 הושאל לסלבאט יולאייב אופה הבשקירית.
בשנת 2017 עבר לצסק"א מוסקבה במדיה שיחק בגמר גביע גאגרין בעונת 2018 ובעונת 2019 זכה עמה בטורניר היוקרתי.
במהלך עונתו האחרונה עם צסק"א בעונת 2019/20, קפריזוב קבע שיאי קריירה עם 33 שערים, 29 בישולים ו-62 נקודות. הוא רשם את שערו ה-100 בקריירה ב-15 באוקטובר 2019 והפך לשחקן הצעיר ביותר בתולדות KHL שעשה זאת, בגיל 22 ו-172 יום. בעונת שלאחריה הציג קפריזוב ארבע נקודות בסבב הסדרה הראשון של צסק"א מול טורפדו ניז'ני נובגורוד לפני שהעונה בוטלה בגלל מגפת COVID-19. עם זאת, הוא ושאר שחקני צסק"א זכו בתואר אלופת רוסיה על סמך תוצאות העונה הסדירה.
ב-13 ביולי 2020 חתם קפריזוב על חוזה לשנתיים עם מינסוטה ווילד האמריקאית. החוזה כלל את עונת 2019/2020, שהושבתה באמצעה.
קפריזוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת NHL ב-14 בינואר 2021 מול הלוס אנג'לס. הוא צבר שלוש נקודות, כולל שער הניצחון במשחק בהארכה, בניצחון 4–3 של הוויילד והפך לשחקן הראשון בהיסטוריה של NHL שקלע שלוש נקודות ושער הארכה בהופעת הבכורה שלו והפך גם לשחקן השלישי בהיסטוריה של NHL שכבש שער הארכה בהופעת הבכורה שלו. לאחר מכן הוא נבחר לכוכב השבוע הראשון של ה-NHL לשבוע שהסתיים ב-17 בינואר 2021. קפריזוב כבש את השלושער הראשון שלו ב-NHL ב-12 במרץ 2021 בניצחון 4–0 על אריזונה קויוטס.
דאון (עיר)
דַאוּן (בגרמנית: Daun) היא עיירה במדינת ריינלנד-פפאלץ (בגרמנית: Rheinland-Pfalz) בגרמניה. העיירה שוכנת במחוז וולקנאייפל (Vulkaneifel) שבאזור הרי אייפל הגעשיים, דרומית לרכס האייפל הגבוה, על הנחל ליזר (Lieser) (יובל של המוזל). דאון היא מושב היחידה האדמיניסטרטיבית המכונה בגרמנית Verbandsgemeinde ("עירייה משותפת" – חלוקה אדמיניסטרטיבית ייחודית למדינת ריינלנד-פפאלץ) הקרויה על שמה והכוללת 38 עיירות ומועצות מקומיות. העיירה כוללת את המרכז האורבני שבו חיו, נכון ל-31 בדצמבר 2005, 4,264 תושבים, ועוד שמונה עיירות עצמאיות מבחינה מוניציפלית. הנוף סביב העיירה הוא של גבעות וולקניות.
היסטוריה
הקלטים הקימו יישובים מבוצרים בהרים הסמוכים במאה ה-7 לפנה"ס. שרידים מהתקופה הרומית מעידים כי גם הרומאים נהגו לחנות ביישובים אלו. למעשה מקור שמו של היישוב במילה הקלטית-רומית "דוּנוּם" (Dunum) שפירושה "גדר" או "הר מבוצר". בסוף המאה ה-10 נשלט המקום על ידי האצילים שבנו את טירת דאון. העיר מוזכרת לראשונה בכתובים ב-1075 על ידי תושב המקום אדלברו די דונה (Adalbero de Duna). ב-1346 קיבל המקום מעמד של עיר שכלל שוק מקומי ובית משפט. ב-1689 הרסו חיילים צרפתיים בצבאו של לואי ה-14 את טירת דאון לחלוטין. ב-1712 בנה האלקטור והארכיבישוף של טריר את הטירה (כיום בית מלון). ב-1951 קיבלה דאון מחדש מעמד של עיר.
אתרים
בין דאון לבין העיירה קָריסוֹלוֹ (Carisolo) שבצפון איטליה יש ברית ערים תאומות. ימין|ממוזער|250px|שלושת ה[[מאר (גאולוגיה)|מארים של דאון]]
אוצר הגדולים אלופי יעקב
אוצר הגדולים אלופי יעקב הוא סדרה של ספרים המביאים את תולדות גדולי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים.
מטרת החיבור
מחבר הספר, הרב נפתלי יעקב הכהן, רב בחיפה, מסביר כי המטרה שלמענה נכתב הספר היא "לזכור... לידע ולהתבונן דברי הימים של ישראל עמו" וכן - כמקביל לאלו הספרים של אומות העולם - שיהיה ספר היסטוריה לפי רוחם של חכמי התורה כפי שנכתב בספרי שו"ת ואיגרות הפיוט.
הוא מציין שבראשית תולדות עם ישראל עוסק התנ"ך, שנכתב ברוח הקודש. החל מתקופת בית שני חז"ל כתבו את דברי הימים בספרים כמו מגילת תענית. נותרו ספרי יוסף בן גוריון ולאחר מכן חיבר התנא רבי יוסי בן חלפתא את סדר עולם רבה. כן חוברו "סדר עולם זוטא" - תולדות ראשי הגלויות בבל, סדר תנאים ואמוראים שחובר על ידי מחבר אלמוני בימי הגאונים ומבוא לתלמוד לשמואל הנגיד. המחבר מוסיף כי "דור חדש של משכילים" החל לחבר ספרים על דברי ימי עם ישראל. אך כמה מחיבוריהם הם "השערות ושקרים" ואף אלו שחבוריהם כן נכתבו "אחרי החיפוש והעיון" לקו בזה "שאינן לשם שמים". מטרתם להציג את תולדות עם ישראל כמו תולדות העמים.
על יסוד הקדמה זו, בחר הרב נפתלי הכהן להציג את תולדות חייהם ואת חיבוריהם של גדולי ישראל מתקופת הגאונים והראשונים, דהיינו משנת ד'ש"נ (642) - לפי אגרת רב שרירא גאון, עד ה'ש"נ (1643). החיבור כולל תשעה כרכים - 2,714 עמודים.
פתח אוצר
בטרם יפרט את שמות גדולי ישראל בספרו, הרב נפתלי הכהן מביא הערות כלליות המסבירות מושגים בתיאור התולדות של חכמי ישראל. להלן בדוגמאות אחדות: וכל אחת שלחו נדבותיהם ותרומת ידם לממשלה העליונה וכן העמדת שופטים, רבנים ודיינים.
"האנוסים"
מחבר הספר אינו מסתפק בהבאת תולדות אישים מישראל. הוא גם כתב ערך רחב, על פני שבעה דפים, על ה"אנוסים" -שלא במובן המקובל של המושג. וזאת, מנקודת ראות מסורתית יהודית ועל רקע תקופה ארוכה יותר בתולדות ישראל.
תחילה הוא מביא הגדרה רחבה יותר. האנוסים, לפי הגדרתו, היו מצויים בצרפת, ספרד, פורטוגל וכן ב"מדינות ישמעאל". הם נוהגים כמו נוצרים או מוסלמים. אבל הם יהודים השומרים "כפי יכולתם (את) דת משה". הנוצרים יקראו להם "מאראנוס", אשר מקורו מהמילה "מרנאת" - כינוי ל"אותו האיש". המונח הפך לגנאי ובשפה הספרדית לקללה. הם הוכרחו לאכול בשר חזיר בפומבי כדי שלא יחשדו בהם שהם ממשיכים לשמור על הדת היהודית.
הוא כתב כי רבינו גרשום מאור הגולה (960–1040) גזר חרם על מי שיזכיר - לבני האנוסים שחזרו בתשובה - את שנותיהם הראשונות, זאת, כ-400 שנה לפני גירוש ספרד.
גם הרמב"ם כתב על כך, בעקבות המרות הדת מצד המוסלמים, והבהיר כי אין לראות בהתאסלמות עבודה זרה. כך כתב גם באגרת תימן.
הסופר ממיין את האנוסים לקבוצות:
ציפסרים
ציפסרים, (גרמנית:"ציפסר" Zipser או "ציפסר זאכסן" Zipser Sachsen, הונגרית: Cipszer "ציפסר" או "Szepesi Németek, רומנית: Ţipţeri "ציפצר") הם קבוצה אתנית גרמנית בצפון הממלכה ההונגרית לשעבר, בשטחים השייכים כעת לסלובקיה, במחוז מרמורש ובחלקים של דרום-מערב בוקובינה שבצפון רומניה של היום. הציפסרים היו חלק מהמיעוט הגרמני בשטחי סלובקיה, ששמו הכוללני היה "הגרמנים הקרפטיים". שפתם היא ניב מיטלדויטש (Mitteldeutsch). מקור השם "ציפסר" הוא החבל ספיש (Spiš) (בהונגרית "סֶפֶש" Szepes או "סֶפֶּשֵג" (Szepesség), הקרוי בגרמנית "די ציפס" ("Die Zips"). חבל ארץ זה שהשתייך בימי הביניים לאזור שנקרא "הונגריה עילית" ולממלכת הונגריה, הוא בימינו חלק מסלובקיה העצמאית. מהגרים גרמנים ראשונים הובאו לעמקים הגבוהים של ציפס, מתורינגיה  אחרי שנת 1150, כנראה בסביבות 1180,  על ידי המלך ההונגרי בלה השלישי. הם היו מיומנים במיוחד בכריית מחצבות ובבניית ערים. מעמדם המשפטי והכלכלי קיבל תוקף בשנת 1271 באמצעות צ'ארטר של המלך אישטוואן החמישי ואחר כך התחדש באגרות שהוציא המלך קארוי רוברט בשנים 1312 ו־1328. חוקי העדה נקבעו בכתב בקובץ "Zipser Willkühr" משנת 1370. מנהיגי הציפסרים נטמעו עם השנים לתוך האצולה ההונגרית.
בסכסוכים עם אוסטריה הציפסרים שמרו נאמנות לצד ההונגרי. בחודשים לפני שחרור צ'כוסלובקיה מהכיבוש הנאצי רוב הציפסרים מסלובקיה התפנו. אלו שחזרו גורשו על ידי שלטונות צ'כוסלובקיה המחודשת.
התיישבות תחת מלכי הונגריה
בסלובקיה הציפסרים היוו אי לשוני גרמני שחולק בין שני אזורים עיקריים: הציפס העליון (Oberzips) בשיפולי הרי טטרה על הנחלים פופר (פופראד) קונדרט (הרנאד) ועם המרכזים העירוניים קזמרק ולויטשאו והציפס התחתון (untere Zips) או der Gründner Boden על הנחלים גחניץ ושמלניץ והעיירות הראשיות ערי הכורים גלניץ, שמלניץ וואגנדריסל (נאלפקובו). המתיישבים הציפסרים בציפס העליון באו בשני גלי הגירה :הראשון מריינלנד (רנאניה) ולוקסמבורג והשני משלזיה. לאחר מכן גל של מהגרים גרמנים דוברי "אוברסדויטש" מבוואריה התיישבו באזורי המכרות שהקימו בעבר הסלבים בציפס התחתון. בסך בכל הציפסרים אכלסו כ-30 ערים ועיירות בתוך ה"רוזנות" ציפס וסמוך אליה, כשהמרכזים החשובים שלהם היו הערים קז'מארוק, לבוצ'ה (החל מהמאה ה-17 המרכז החשוב באזור), פופראד וספישסקה נובה ווס. האזור משתרע על כ-3700 קמ"ר. אחרי החרבת הונגריה על ידי פלישת הטטרו-מונגולים בשנת 1241, המלך בלה הרביעי ויורשיו הביאו מתנחלים גרמנים נוספים משלזיה, תורינגיה וסקסוניה על מנת שיסייעו בשיקום הממלכה.
ההתארגנות
בשנת 1271 בעקבות החלטת המלך אישטוואן הרביעי של הונגריה, ה"סקסונים הציפסרים" (בהונגרית Szepessi szászok) זכו, בדומה לסקסונים הטרנסילבנים לניהול עצמי בראשותו של גראף (רוזן) משלעצמם. האזור אורגן כפרובינציה מיוחדת שלהם - בלטינית universitas seu provincia Saxonum de Scepus).
בימי המלך קארוי רוברט, בשנת 1312 התושבים הגרמנים בחבל ציפס התארגנו מבחינה פוליטית-משפטית ב"ברית של 24 ערי הציפס" (Zipser Bund), בעלת אוטונומיה, במקביל לארגון רוחני-דתי "האחווה של 24 הכמרים המלכותיים". בראש ברית 24 הערים עמד גראף (רוזן) שנבחר על ידי ראשי כל הערים. החל משנת 1370 24 הערים ועוד 20 יישובים נוספים של ציפסרים זכו לספר חוקים משלהם הקרוי ציפסר וילקיר (Zipser Willkür). בשנת 1412 ברית 24 בערים בוטלה עקב מסירת 13 מהן למלך פולין על ידי מלך הונגריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג, בתור ערבון תמורת סיוע כספי בזמן עימותו עם ונציה.
הרפורמה, השלטון ההבסבורגי והשלטון הפולני
מלחמות ההוסיטים זרעו הרס רב באזור. מצד שני רעיונות הרפורמה הדתית מצאו בו קרקע פורייה ובשנות ה-1520 הערים המאוכלסות בגרמנים וגם חלק מהאצולה המקומית עברה לדת הלותרנית.
בעקבות קרב מוהאץ' ב-1526 שהביא לאבדן העצמאות של הונגריה ולחלוקתה, סופח האזור שפיס או ציפס לאימפריה ההבסבורגית ועבר לשליטת הארכידוכס פרדיננד הראשון שהכריז עצמו מלך בוהמיה והונגריה. מדיניותו הסובלנית של פרדיננד כלפי תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית עזרה להתחזקות היסודות הגרמניים באזור. לעומת זאת אמצעי הקונטרה-רפורמציה שהונהגו בשנת 1674 גרמו להפחתת האוכלוסייה הגרמנית, שחלקה נמלט לאזורים אחרים - כמו צפון טרנסילבניה -מפחד הדיכוי הדתי.
בעקבות חלוקת פולין בשנת 1772, בימי הקיסרית מריה תרזה, הערים מצפיס שנמסרו לפולין במאה ה 15 התאחדו בחזרה עם אחיותיהן שנותרו בשטח הונגריה, הפעם תחת שליטה הבסבורגית. זהותן הגרמנית נשארה חזקה יותר בשנות השלטון הפולני. מתוך היישובים שנותרו בהונגריה רק ערי הכתר קרסמארק (קרז'מרוק) ולויצ'או (לבוצ'ה) שמרו על גרמניותן הודות למערכת חינוך מפותחת. מתוך חוסר האמון שרחשו למונרכיה הקתולית השמרנית האוסטרית, הזדהו הציפסרים יותר ויותר עם המאבק של ההונגרים לעצמאות, ואפילו הסכימו עם קביעת השפה ההונגרית כשפה רשמית בממלכה. העיר קזמארוק הסכימה לכך עוד בימי הקיסר יוזף השני והקיסר הגיב לכך בכעס וביטל את הפריבילגיות של העיר.
ירידה דמוגרפית והתבוללות במאה ה-19
במהלך המאה ה-19 התחוללה הגירה מוגברת של סלובקים מהסביבה אל תוך ערי הציפס. באותו זמן השפעת התרבות ההונגרית הביאה להונגריזציה של ציפסרים רבים, בעיקר מהשכבה העליונה. תהליך ההונגריזציה הואץ כמובן אחרי הנהגת הדואליזם האוסטרו-הונגרי, כשהתחזק המנהל העצמי ההונגרי. בשנת 1872 בוטל המנהל העצמי של העדה הגרמנית. מספר הציפסרים הגרמנים ירד מ-61,631 (35% מהאוכלוסייה) ב-1869 ל-38,424 (22%) בשנת 1910. ציפסרים רבים היגרו לארצות הברית שבה ארגוניהם הקהילתיים מצאו פריחה מחודשת.
תחת השלטון הצ'כו-סלובקי בין מלחמות העולם
ב-22 באוקטובר 1918 הגרמנים הציפסרים מקז'מארוק הכריזו על נאמנותם לממלכת הונגריה, אבל כעבור יומיים סלובקיה הפכה לחלק מהרפובליקה הצ'כוסלובקית. בהתחלה היו הצעות שהסתברו כלא מציאותיות להקים ישות מדינית של עצמם -רפובליקת ציפס Republica Scepusia. ב 24 בינואר 1920 הוקמה בקזמארק מפלגת הציפסרים הגרמנים (Zipser Deutsche Partei) שיוצגה ב-1923 על ידי 10 נבחרים בפרלמנט בפראג. בראשה עמד אנדור ניץ' שנבחר לפרלמנט הצ'כוסלובקי בין השנים 1935-1925 ברשימה מאוחדת גרמנית-הונגרית. בחודשים הראשונים של שנת 1920 הייתה אף הגירה מסוימת של ציפסרים להונגריה. בעיני חלק מהסלובקים המיעוט הציפסרי נחשבו כבן ברית של המיעוט הגדול ביותר של סלובקיה - ההונגרים, יתרה מזה - מעין "הונגרים דוברי גרמנית". אולם בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית הראשונה (1918–1939) עדת הציפסרים בסלובקיה קבעה קשרים הדוקים עם שאר בני המיעוט הגרמני הגדול של המדינה החדשה שכלל את הגרמנים ממוראביה ובוהמיה. ב-1929 הוקמה מפלגת הגרמנים הקרפטים. בהמשך, ההתלהבות הלאומנית שפרצה בעקבות כינון המשטר הנאצי (נציונל-סוציאליסטי) החדש של גרמניה, קמה ב-1933 המפלגה של הגרמנים הסודטים שהצליחה ב-1938 למשוך 92% מקולות הגרמנים בצ'כוסלובקיה. החל משנת 1935 המפלגה של הגרמנים הקרפטים התחברה למפלגה זו ברשימה משותפת לפרלמנט. אחרי הסכם מינכן וכיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה ב-1939 ב"רפובליקה הסלובקית הראשונה" המפלגה של הגרמנים הקרפטים הפכה ל"מפלגה הגרמנית" או ה"פולקסגרופה" של הגרמנים הקרפטים בראשותו של המהנדס פרנץ קרמזין. קרמזין התמנה למזכיר לעניינים גרמנים בממשלה של יוזף טיסו, המנהיג הפרו-נאצי של סלובקיה. הוא השתתף בפגישות המנהיגים הסלובקים והגרמנים בנושא "הפתרון" של "הבעיה היהודית" בסלובקיה. בעת הכיבוש הנאצי המיעוט הגרמני בסלובקיה ראה עצמו במעמד מועדף, עם בתי ספר "אוטונומיים" וכו'.
אחרי מלחמת העולם השנייה
בין נובמבר 1944-ינואר 1945 עוד לפני הגעת הצבא הסובייטי רוב רובם של הציפסרים מסלובקיה התפנו למולדת ההיסטורית - גרמניה, ביוזמת השלטונות הגרמנים, ובמיוחד של אדלברט ואנהוף ומאמצים של הכנסייה האוונגלית הגרמנית. בתום המלחמה באביב 1945 כשליש מהפליטים הגרמנים חזרו לסלובקיה. אולם ב-2 באוגוסט 1945 הם איבדו את האזרחות הצ'כוסלובקית לפי צו 33 של אדווארד בנש ונשלחו לכמה "מחנות איסוף" (Sammellager) בשטח סלובקיה. בין השנים 1947-1946 כ 33,000 גרמנים גורשו מסלובקיה בהתאם להסכם פוטסדאם. הורשו להישאר 20,000 גרמנים בלבד בתנאי שיעברו תהליך של "רה-סלובקיזציה", יכריזו עצמם סלובקים וישנו את שמותיהם לשמות סלובקים או בעלי צליל סלובקי. בימינו נשאר מיעוט קטן של ציפסר-דויטשה רק בכפר מצנזייפן. בכל סלובקיה נותרו כ-5000 גרמנים קרפטים. אחד מהם הוא נשיא סלובקיה לשעבר, רודולף שוסטר.
הזהות הציפסרית בממלכה ההונגרית ובמרחב דובר הונגרית
במהלך השנים הזהות האתנית והתרבותית של הגרמנים הציפסרים כללה יסודות דתיים - שייכות לדת הנוצרית הלותרנית (אצל מרביתם, בעוד מיעוטם קתולים) ויסודות חברתיים כלכליים - שייכות למעמד בורגני עירוני, בניגוד לסטריאוטיפ של הסלובקים כעם כפרי של עובדי אדמה ואנשי צבא, ברובו רומי-קתולי ולהונגרים המקומיים המזוהים עם הממלכה השלטת ועם האצולה. תפקיד חשוב בהתהוות תרבות הציפסרים היה לבתי הדפוס שהוקמו בעריהם בתקופת הרפורמה הלותרנית. דוד פרהליך מקז'מארוק פרסם בשנת 1644 אחד הספרים הראשונים על הציפסרים ועל הסקסונים הטרנסילבנים. מאוחר יותר זרם נציגי הרומנטיזם הגרמני והתנועות הפאן-גרמניות עוררו עניין סביב הקהילות הגרמניות המפוזרות מחוץ לגבולות גרמניה, כולל הציפסרים. בספרות ההונגרית הסטריאוטיפ של הציפסרים כמיעוט נערץ נאמן להונגריה ממאות שנים, הופיע למשל בספרו של מור יוקאי "האשה הלבנה מלצ'ה" (לבוצ'ה) (A Löcsei fehér asszony). בדרך כלל התבוללות הציפסרים התחוללה בתוך המעמד הבורגני הבינוני-גבוה של החברה ההונגרית. הם השתלבו במספרים גדולים בקרב הצבא ועולם האקדמיה בהונגריה, רבים השתתפו במהפכת 1848 וכמה גנרלים מתוכם שילמו על כך בחייהם. לפעמים הם התייחסו בבוז מסוים לבני המיעוט הגרמני הנפוץ ביותר ברחבי הונגריה -השוואבים הקתולים, שחלק גדול מהם היו חקלאים, בעלי מלאכה ובעלי מעמד נמוך עד בינוני.
ברומניה
הציפסרים (ברומנית - ציפצר) החיים עדיין ברומניה הם בני גלים מאוחרים יותר שבאו מכוון סלובקיה מאזורים דוברי ניבים Oberdeutsch (אוֹבּרדויטש) של השפה הגרמנית.
מרמורש
הם יושבו בחבל מרמורש בהתאם לתוכנית התיישבות ביוזמת המינהל האימפריאלי האוסטרי החל משנת 1776. המרכזים החשובים של הציפסרים במרמורש היו העיירה וישאו דה סוס (בגרמנית - אוברווישאו), בורשה וכו'. אבות הציפסרים באו מבאד אישל, גמונדן, אבנזה ומחבל ספיש או ציפס שבסלובקיה. בווישאו דה סוס התיישבו בשנים 1790-1788. בווישאו דה סוס דיברו שני ניבים גרמניים: "ציפסריש" וה"וישאו-דויטש" שמקורה בניב הבווארי "טאייטש" מקבוצת הניבים אוברדויטש (Oberdeutsch).
הציפסרים חיו בשכונתם, שנקראה "ציפצראי", בסמוך לשכונות ובתים של יהודים, רומנים ורותנים. לכן גם ניבם שאל מספר מילים מהשפות של הקבוצות האתניות השכנות, למשל "קרמזל" ממילה ביידיש "חרמזלך" (ביידיש - לביבות תפוחי אדמה), "באצ'י" מהונגרית בשביל "דוד", "גוגושאר" מרומנית בשביל "פלפלים אדומים גמבה" ו"דראניצן" בשביל רעפי גג - מרותנית. בשנות ה-2000 חיו עדיין בווישאו דה סוס כ-800 ציפסרים.
הציפסרים עסקו בראש ובראשונה בתעשיית היערות ועיבוד העץ. בעמק הוואסר הם שתלו אשוחית נורווגית, דאגו למשתלות, בכריתת יערות, בנו רפסודות ושילח אותן על פני המים עד לסיגט, וישאו דה סוס ובורשה, סללו דרכים ובנו גשרי עץ. בעבודות קלות יותר עזרו גם נשותיהם.
השם של ציפסר עבר במאה ה-18 גם למהגרים שהגיעו למרמורש מאוסטריה התחתונה - מהיישובים גמונדן, באד אישל, באד גויזרן ואבנזה. לכן התושבים שהתיישבו בעמק הוואסר (ואסרטאל), על גדות הנחל ואסר, דיברו ניב ייחודי, שונה מניב הסקסונים הטרנסילבנים וקרוב מאוד לניב מאוסטריה התחתונה. במהלך המאה ה-19 הגרמנים ממרמורש, שכללו את הציפסרים ואת השוואבים של סאטמר עברו תהליך של הונגריזציה שהפחית את אלו המזוהים כגרמנים עד ל-10%.
בוקובינה
אחרי 1784 ובתחילת המאה ה-19 ההתיישבות הציפסרית עברה גם לדוכסות בוקובינה. אחד היישובים הראשונים והחשובים, שהוקם סביב למכרה בדרום בוקובינה עוד בסוף המאה ה-18 היה קרליבאבה, שבו עדיין חי מספר מצומצם של ציפסרים. אולם רוב הציפסרים הגיעו לבוקובינה קצת מאוחר יותר. בשנת 1805 ליישובים פוז'וריטה ופונדו מולדוביי, בגרמנית - לויזנטאל, בשנת 1808 לכפר פריסאקה דורנה, הקרוי בגרמנית אייזנאו, וב-1809 לכפרים דראגושה וואליה סטיניי על ידי פרומוסו. קהילות ציפסרים אחרות קמו בגורה פוטניי, תחת השם קרלסברג, בסולקה ובווייבודיאסה, (הקרויה פירסטנטאל). המתיישבים הציפסרים האחרונים הגיעו בשנת 1829. בשנת 1937 היו בבוקובינה שבעה יישובים של ציפסרים עם 1,609 משפחות ו-6,542 תושבים. בנוסף חיו בחבל ארץ זה עוד 3,000 ציפסרים ביישובים מעורבים. הסך הכל חיו איפוא בבוקבינה כ-9,500 ציפסרים, רובם בהרים שבדרום-מערב האזור. מחציתם היו פועלים שכירים ופועלי יום, 27% היו בעלי מלאכה שעסקו צדדית גם בחקלאות, 11% היו בעלי בתי חרושת וסוחרים, 10% היו פקידים, ורק 2% היו חקלאים.לרוב הציפסרים היה בית קטן עם גינה, כשאחדים מהם היו גם בעלי שדה של לא יותר מ-10 דונם ששימש את צורכי הבית. למעטים הייתה גם פרה שסיפקה למשפחה חלב, חמאה וגבינה. מבחינת השתייכות דתית, 62% מן הצפיסרים של בורוקבינה היו לותרנים, בעוד 32% היו רומים-קתולים. בשנת 1940 בעקבות המשא ומתן בין גרמניה הנאצית ובין ברית המועצות, הוחלט על החזרה למולדת הגרמנית של הגרמנים מבוקובינה. למשל, ב-14–18 בנובמבר 1940 הציפסרים מפונדו מולודוביי נרשמו ברשימות ההחזרה למולדת בהתאם למו"ם עם רומניה. לפי תעודה זו היגרו אז לשטח הרייך 1,118 גרמנים ו 3 רומנים מנישואי תערובת. בתום המלחמה, רוב הציפסרים חזרו לכפר, אבל בהמשך לאור הנסיבות הסוציאל-פוליטיות של השכנת המשטר הקומוניסטי והשלכותיו, רובם חזרו לגרמניה.
כעת ברומניה, שארית קהילות הציפסרים מיוצגות יחד עם שאר הקבוצות של המיעוט האתני הגרמני, על ידי "הפורום הדמוקרטי של הגרמנים ברומניה" (Demokratisches Forum der Deutschen in Rumänien).
חקר תרבות הציפסרים
ב-מאה ה-19 פורסמו מחקרים חשובים על תרבות הגרמנים מציפס. י. מלצר (1836-1782) פרסם בשנת 1806 את ספר "הסקסונים הציפסרים ההונגרים כפי שהם באמת" (Der Ungarische Zipser Sachse in seiner wahren Gestalt). כ. גנרזיץ' וג.ק. רומי כתבו על שפת הציפסרים. מתיאש בל ויאנוש צ'אפלוביץ' ערכו מחקרים היסטוריים -סטטיסטיים על התושבים הגרמנים באזור ציפס ובטרנסילבניה.
עם הסופרים ממוצא ציפסרי מרומניה נמנה גרהרד צ'רני, שהוריו היגרו במאה ה-19 מסלובקיה לשטח רומניה של היום. משורר וחוקר ידוע של הניב של הציפסרים היה פרידריך לאם (פריגייש לאם) (1881–1955), יליד סלובקיה, שחי ופעל בהונגריה.
לקריאה נוספת
(השיר העתיק ביותר בניב הציפסרים) (בגרמנית) (קלאוס סטפאני, סיפורי-עם ציפסריים ממרמורש, דרום בוקובינה וחבל נסאוד), הוצאת קריטריון, בוקרשט 1981 (קלאוס שטפאני - שירי עם ציפסרים מחבל וישאו ודרום בוקובינה, הוצאת קרפטן, ראפנסבורג, 1981) (קלאוס סטפאני, מרה וקאסקה הציפסרים, הוצאת אלוורט, מרבורג, 1989)
קישורים חיצוניים
Balázs A. Szelényi - Ethnic and Class Identity Formation within the Germans of Hungary ,NCEER (National Council for Eurasian and East European Research), Washington, 2004
אלוהים לא משחק בקוביות
אלוהים לא משחק בקוביות (בגרמנית: ) או אלוהים לא משחק בקוביות עם העולם היא אמרת כנף מפורסמת המבוססת על דבריו של אלברט איינשטיין על מכניקת הקוונטים. מקור האמרה בציטוט מתוך מכתב ששלח איינשטיין לעמיתו מקס בורן ב-4 בדצמבר 1926:
רקע
הרקע לאמרה הוא פיתוחה של מכניקת הקוונטים, תורה פיזיקלית מהפכנית שזכתה להצלחה רבה בהסברת תופעות חריגות שהטרידו פיזיקאים בראשית המאה ה-20. לזכותו של איינשטיין עצמו נזקפת תרומה מכרעת למכניקת הקוונטים, אך הוא התנגד באופן חריף למסקנות שעלו ממנה. מהניסוח המתמטי של מכניקת הקוונטים עלה שאקראיות שזורה בחוזקה בטבע. הפיזיקה שלפני התורה הקוונטית תארה את היקום כעולם דטרמיניסטי – לכל תהליך יש תוצאה אפשרית אחת בלבד שנכפית על ידי חוקי הפיזיקה. מכניקת הקוונטים ערערה על תפיסה זו מן היסוד, והראתה שלתהליכים בסיסיים בטבע ייתכנו כמה תוצאות אפשריות, ושלכל היותר ניתן לקבוע את ההסתברות שתוצאה כלשהי תתקבל.
איינשטיין לא היה מוכן לקבל רעיון זה. הוא הקדיש חלק ניכר מעבודתו לניסיון להוכיח כי הגרסה ההסתברותית איננה שלמה. הוא האמין שמכניקת הקוונטים היא צל לתאוריה בסיסית יותר, והסיבה שיש אלמנט הסתברותי בה היא שטרם חשפנו את המנגנונים היסודיים של התאוריה הבסיסית שהם דטרמיניסטיים בעיקרם. גישה זו נודעה כ"גישת המשתנים החבויים" ואיינשטיין היה לדובר המוכר ביותר שלה. מנגד לעמדתו של איינשטיין עמדה פרשנות קופנהגן, בראשותו של נילס בוהר, שטענה כי לעצמים אין בכלל גדלים פיזקליים מוגדרים (מיקום, מהירות, אנרגיה וכו') כל עוד אלו לא נמדדים. ואילו כאשר הגדלים נמדדים, המדידה כופה על העצם קבלת גדלים פיזיקליים מדויקים שנבחרים באופן אקראי (לפי הסתברויות הניתנות לחישוב) בו במקום (השפעת האקראיות בלתי מורגשת בתנאים השוררים בחיי היום-יום). איינשטיין לִגְלֵג על השקפת בוהר באומרו:.
האמרה של איינשטיין נועדה לבטא את הסתייגותו מפרשנות קופנהגן ותמיכתו במשתנים חבויים. הוא האמין שלא ייתכן שבטבע מתרחשת "הטלת קוביות" הקובעת דברים באופן אקראי.
תגובת בוהר
בעקבות האמרה, מיוחסת לנילס בוהר התגובה המבודחת:. על אף המחלוקת המקצועית החריפה בין איינשטיין לבוהר, שכללה אף מספר עימותים פומביים מאורגנים, בין השניים שררו יחסי ידידות והערכה הדדית.
המשך המחלוקת
במכתב ששלח לפיזיקאי ההונגרי קורנל לנצ'וש (Kornél Lánczos) ב-21 במרץ 1942 התבטא איינשטיין באופן דומה:
איינשטיין מתייחס בציטוט למתקפתו הנודעת ביותר נגד מכניקת הקוונטים, הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן, אותו הציג יחד עם בוריס פודולסקי ונתן רוזן בשנת 1935. בפרדוקס מוצגת סיטואציה שבה נראה כאילו מכניקת הקוונטים סותרת את תורת היחסות הפרטית. זאת כיוון שהיא חוזה ששני אירועים, הנמצאים אחד מחוץ לקונוס האור של השני, יהיו מתואמים, לכאורה בסתירה לעקרון המקומיות הקובע שאירוע לא יכול להשפיע באפס זמן על אירוע מרוחק ממנו. ה"טלפתיה" אליה איינשטיין מתכוון, מתייחסת לאפשרות שמשהו ישפיע על דבר מרוחק ממנו בלא שיעבור שום דבר ביניהם. איינשטיין טען שהפרדוקס מהווה ראיה מכרעת לקיומם של משתנים חבויים מקומיים.
גישתו של איינשטיין זכתה למכה ניצחת בשנת 1964, כאשר ג'ון סטיוארט בל הוכיח את משפט בל, הקובע כי לא ניתן למצוא למכניקת הקוונטים תיאורית משתנים חבויים מקומיים. בל הראה שבלתי אפשרי ליצור תאוריה כזאת שכל תחזיותיה יתאמו את תחזיות מכניקת הקוונטים לגבי ניסויים מסוימים. ניסויים שנערכו החל משנת 1976 אישרו את תחזיות מכניקת הקוונטים, ובכך רוקנו את מתקפתו של איינשטיין מתוכן.
איינשטיין נפטר בשנת 1955, קודם לפרסום הממצאים הללו. הוא מעולם לא הצליח לנסח תאוריית משתנים חבויים שתסביר את הממצאים הקוונטיים.
הוצאה מן ההקשר
האמרה של איינשטיין זכתה לתפוצה רחבה שחרגה רבות מההקשר המקורי בו נאמרה, ומצוטטת גם בהקשרים שאינם נוגעים למכניקת הקוונטים או לדטרמיניזם.
בהקשרים מסוימים, מושם הדגש במשפט על ההתייחסות ל"אלוהים" (או "הזקן" כפי שהוא מכונה במקור). אמונתו התאולוגית של איינשטיין עצמו הייתה מורכבת. הוא דגל בהשקפה פנתאיסטית הדומה לתפיסתו של שפינוזה. הוא האמין שהטבע הוא האלוהים ודחה את ההשקפה של אל משגיח כפי שהוא נתפס בדתות המונותאיסטיות. באומרו "אלוהים" מתכוון איינשטיין לטבע ולחוקיו ו"אלוהים לא משחק בקוביות" אנלוגי ל"אין אקראיות בטבע".
שיבוש נפוץ נוסף הוא ייחוס האמירה כתגובה לעקרון האי-ודאות של הייזנברג. אמנם העיקרון מנוגד להשקפותיו של איינשטיין ומחריף את המחלוקת שלו עם מכניקת הקוונטים, אך הוא פורסם בשנת 1927, לאחר שאיינשטיין כבר שלח את מכתבו לבורן. טענה מוטעית נוספת הנשמעת היא שאיינשטיין אמר את המשפט ישירות לבוהר.
פרפרזות
אמירתו הנודעת של איינשטיין זכתה לגרסאות ופרפרזות רבות. בין הפרפרזות הנודעות ניתן למנות את, המיוחסת למתמטיקאי פאול ארדש בהתייחסו לדפוס הדמוי-אקראי של סדרת המספרים הראשוניים; ואת שנאמרה על ידי הסופר הנודע סטניסלב לם.
בספר "בשורות טובות" מאת טרי פראצ'ט וניל גיימן מופיעה הפרפרזה:
בשנת 2011 הוציא הרב ד"ר מיכאל אברהם את הספר "אלוהים משחק בקוביות", ועוסק בביסוס הטיעון הטלאולוגי לקיומו של אלוהים בעקבות תאוריית האבולוציה. הספר טוען שאף על פי שהאבולוציה מבוססת מדעית, בלתי סביר בעליל שתהליך מורכב כזה יהיה אקראי, ולכן מוכרח שהוא מכוון על ידי אלוהים, ומכאן שאלוהים קיים, והוא "משחק בקוביות" ומכוון את חוקי הטבע וברירה הטבעית.
מרים הרמן
מרים הרמן–בד (2 בינואר 1919 – 5 בינואר 1990) הייתה מראשונות קרייניות רשות השידור בתקופתה המנדטורית ומנהלת מחלקת השידורים לילדים ונוער ברשת א' של קול ישראל.
ביוגרפיה
הרמן-בד נולדה בקניגסברג שבגרמניה, ובהיותה בת ארבע עלתה משפחתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, בה היא חיה כל ימיה. אביה, ד"ר היינץ (חיים) הרמן, היה רופא עצבים ועד 1948 ניהל את בית החולים "עזרת נשים" בירושלים. מרים למדה בגימנסיה העברית ברחביה ובנעוריה הייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1938 נסעה לאנגליה והחלה בלימודיה האקדמיים, אך אלו הופסקו בעקבות מלחמת העולם השנייה והרמן התגייסה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי ושירתה במצרים. בתום המלחמה השתחררה והתגייסה לארגון "ההגנה". את לימודיה השלימה במהלך השנים וסיימה לימודי תואר שני בספרות אנגלית.
הרמן-בד החלה לעבוד בשנת 1947 ב"קול ירושלים", תחנת הרדיו שנקראה "קול ישראל" לאחר קום המדינה. בראשית דרכה בתחנה שימשה קריינית, כמנחה בקורסים לשדרים וכאחראית על תסכית י הנוער. בשנים שלאחר מכן החזיקה בתפקידים מנהלתיים נוספים, עם מינויה בראשית שנות החמישים לאחראית על תוכניות הנוער ובראשית שנות השישים למנהלת אגף השידורים לילדים ונוער. באחריות האגף נכללו שידורי התחנה המיועדים לגיל הרך ועד לנוער בוגר. באמצעותו הונהגו עד לשלהי שנות השבעים השידורים ברדיו לבתי הספר, אשר פסקו עם כניסת הטלוויזיה הלימודית.
בתפקיד זה נותרה עד צאתה לגמלאות, בשנת 1984. במהלך שנים אלו התפתחה מתכונת השידורים וכללה סידורים של עיבודים לתסכיתים של ספרות ילדים ונוער (דוגמת "מסע הפלאים של נילס הולגרסון", "הרפתקאות אלפונס החתול הג'ינג'י", "קרשינדו ואני" (מאת דבורה עומר, שלימים יצא כספר) ו"סיפורי אלף לילה ולילה" בהקראת מוטי ברכאן). נוסף לאלו הוקראו במסגרת התוכניות סדרות סיפורים שרבים מהם יצאו לימים כספרים (דוגמת ספריו של יצחק נוי "גבעת האירוסים השחורים" ו"רון וג'ודי בניו יורק"), וכן שעשועונים (חידוני "בארץ הלמה" של שמואל רוזן) ומגזינים (דוגמת "עולם המדע" ו"חתול בשק").
אנשי רדיו, טלוויזיה ותיאטרון רבים החלו את דרכם תחת הדרכתה. בהם: רבקה מיכאלי, יורם רונן, אסתר סופר, נעמי דליות, נילי המאירי, בצלאל לוי, בני הנדל וכמה מבני משפחת בנאי. בין מגישי המגזינים ניתנה במה לאנשי רוח בנעוריהם ובהם דויד גרוסמן, ששידר את ספר ביכוריו "דו-קרב", אריה אלדד, עליזה רוזן ואחרים.
הרמן-בד השתתפה בעצמה בתסכיתים (בהם "דו-קרב") ובהקראת סיפורים (בהם "ידידי מרחוב ארנון"). מלבד קולה המוכר, הרמן-בד נודעה כבעלת השכלה ורואיינה בתוכניות שונות בתחומי מוזיקה קלאסית וספרות אנגלית וכללית.
הרמן-בד נתפסה בציבור כאשת מקצוע שהגשימה למופת את מעמדה כאשת ניהול דעתנית, עוד בטרם חדרה התודעה הפמיניסטית לישראל. תודעתה הפוליטית המפותחת הביאה אותה ליטול חלק במאבקים מקצועיים, בהם מניעת פיטוריו, בשנות החמישים, של אלף ארי וולף, מנהל אולפני התסכיתים של "קול ישראל", על רקע היותו קומוניסט.
הרמן-בד נישאה בשנת 1961 להלל-פליקס בד, חברה לתנועת "השומר הצעיר" ובנו של הרמן בדט.
דורון בלשה
בצעירותו
דורון בלשה נולד ב-1944 בשכונת הדר הכרמל בחיפה לחנה בלשה לבית גריניץ, מאבחנת פסיכולוגית ולאנדור מאיר בלשה, מהנדס אזרחי שהיה מחלוצי בנייתה של חיפה בשנותיה הראשונות וכן צייר שהציג בתערוכות רבות. כחניך תנועת הצופים, התגייס לגרעין נח"ל לקיבוץ רביבים.
פעילות אקדמית
ב-2005 מונה כפרופסור בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון, שם גם התמנה לתפקיד ראש "מרכז רן נאור לחקר הבטיחות בדרכים". בטכניון עסק פרופ' דורון בלשה בהוראה של מקצועות התחבורה ובמחקר בתחום הבטיחות בדרכים.
קריירה מקצועית
פעילותו של בלשה כמתכנן תנועה ותחבורה החלה עם קבלת התואר השני במשרד המהנדסים מ.ת.ן., שם עסק בתכנון מפורט של צמתים, רמזורים (תרשים זרימה ראשון בישראל), עורקים, חניונים והכין את תוכנית האב לתחבורה לעיר כפר סבא.
ג'ורג' בידל
ג'ורג' וולס בידל (באנגלית: George Wells Beadle; 22 באוקטובר 1903 - 9 ביוני 1989) היה גנטיקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1958 (יחד עם אדוארד לורי טטום ויהושע לדרברג) על גילוי התפקיד של הגנים בניהול התהליכים הביוכימיים בתא.
דורון בלשה
קריירה מקצועית
לאחר פרישתו מהטכניון בשנת 1982, פתח בלשה עם שני שותפיו, ד"ר יורם בן יעקב ופרופ' ברוך קיפניס את המשרד לתכנון תנועה ותחבורה "איתות", ושם עסק בתכנון מפורט של תנועה עירונית ותוכניות אב תחבורתיות לערים שונות ברחבי הארץ. בשנים אלה החל בלשה לפתח את תפיסת התכנון של ריסון תנועה (היום מכונה – "מיתון תנועה") עם מספר פרויקטים ניסיוניים, וניסה להחדיר בערי הארץ עקרונות הנדסיים – תנועתיים של עדיפות להולכי רגל ולבטיחות שלא היו מקובלים עד אז.
ג'ורג' בידל
תולדות חייו
בידל נולד בחווה חקלאית בנברסקה. ב-1927 סיים תואר מוסמך אוניברסיטה באוניברסיטת נברסקה והתקבל כעוזר מחקר באוניברסיטת קורנל ועסק במיפוי גנטי ותאי של זני תירס (Zea mays) בשיטות מנדליאניות. ב-1931 קיבל תואר דוקטור.
דורון בלשה
קריירה מקצועית
במקביל קידמו בלשה וצוותו תכנון מפורט של מאות פרויקטים במטרופולין חיפה שהמרכזיים בהם:
ג'ורג' בידל
תולדות חייו
ב-1937 התמנה בידל לפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד. בניסויים שערכו בידל ואדוארד טייטום בסטנפורד, הקרינו מיקרו אורגניזם עובש (Neurospora crassa) בקרני רנטגן, שהיה ידוע שיוצרות מוטציה גנטית. השניים הוכיחו קשר ישיר בין המוטציות הגנטיות לבין התבטאותם של אנזימים במסלולים מטבוליים במיקרו אורגניזם ופיתחו את השערת הקשר הישיר גן-אנזים ( One gene-one enzyme hypothesis). עבודה זו זיכתה את השניים בפרס נובל ב-1958. אחת מיכולותיו ותרומותיו של בידל למדע הביולוגיה המולקולרית הייתה בחירה באורגניזמי מודל טובים לניסוייו וכינון מתודולוגיה לבחירתם.
דורון בלשה
קריירה מקצועית
ברוב הפרויקטים הללו היה בלשה יוזם התוכניות, מנחה ומוביל אותם תכנונית, (בעיקר בהיבטים של תכנון התחבורה, הנדסת התנועה, התאום בין המתכננים, הטיפול בתיקצובם והמעקב אחר ביצועם והשלמתם). היקפי התכנון הלכו וגדלו וכך גם היקפי הביצוע שהגיעו עד למאות מיליוני ₪ בשנה.
ג'ורג' בידל
תולדות חייו
ב-1946 שב בידל לקליפורניה כראש המחלקה לביולוגיה וב-1961 נבחר לכהן כנשיא אוניברסיטת שיקגו.
דורון בלשה
קריירה מקצועית
בנוסף על כך עסק בלשה בקידום מאות פרויקטים קטנים ובינוניים בגוש דן. בתקופה זו היה בלשה בתפקידו כמנכ"ל נתיבי איילון אחראי ומעורב מקצועית וניהולית גם ב"נתיבי כרמל" וגם ב"נתיבי גליל" (שעסקה בביצוע פרויקטים לא גדולים במאות יישובים ערביים). בתקופה זו עסק ולעיתים נאבק בלשה על החדרת עקרונות תכנוניים מקצועיים כוללניים בהתאם למדיניות התחבורתית של משרד התחבורה ולהתפתחותו המקצועית בעולם.
ב-1 בינואר 1999, מטלות "נתיבי כרמל" הועברו לחברה החדשה "יפה נוף", ובלשה עבר להיות המנכ"ל הראשון של החברה, שם עבד עד ספטמבר 2006. ביפה נוף המשיך בלשה ביתר תנופה להנהיג את המהפך התחבורתי של מטרופולין חיפה. שני קווי היסוד בפעילות זו היו:
במקביל להובלת התכנון והביצוע המורכבים של פרויקטים עירוניים אלה, היה ד"ר בלשה פעיל בעשרות ועדות מקצועיות ארציות ומקומיות, נתן עשרות רבות של הרצאות מקצועיות ברחבי הארץ, וניסה להפיץ את הידע בתפיסות התחבורתיות והחדשניות לכל הקהילה התכנונית.
ב-2006, פרש בלשה מיפה נוף ומונה כפרופסור בפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון. במקביל פעל בלשה בייעוץ למשרד התחבורה בהכנת תוכנית חומש אינטגרטיבית לתחבורה היבשתית בישראל, במטרה ליישם את מדיניות המשרד וליצור שילוביות בין כל מערכות התחבורה בארץ. בשנת 2007 מונה לעמוד בראש במכון לחקר הבטיחות בטכניון.
בלשה הוא ממייסדי איגוד ITS -ישראל, הפועל לקידום חזון העתיד התחבורתי – מערכות תחבורה תבוניות (ITS) ושימש יו"ר האיגוד החל מהקמתו בשנים 2005 - 2011. כמו כן פעיל בלשה בפעילויות מקצועיות ברחבי הארץ, בוועדות מקצועיות רבות ובייעוץ תחבורתי למשרד התחבורה וחברותיו.
ב-2010 פרש בלשה מהטכניון ופתח משרד פרטי לתכנון תנועה ותחבורה הנושא את שמו. במסגרת משרדו, מעורב בלשה בתכנון אב לתחבורה בישראל ובפרויקטים רבים, בהם:
משפחתו
בלשה נשוי לחוה בלשה לבית שרייבר ולהם שלושה ילדים, שגיא, ארז ותמיר.
פרסומים
פרסומים ועבודות מחקר עיקריים בטכניון 1972 - 1984:
עבודות מחקר במרכז רן נאור לבטיחות בדרכים בטכניון 2009 - 2012:
ש. שלמה החזקות
'''ש. שלמה החזקות בע"מ''' היא חברה פרטית ישראלית שנוסדה בשנת 1969 ועוסקת כחברת החזקות בליסינג של כלי רכב, בהשכרת רכב, בסחר בכלי רכב, במתן אשראי בעיקר לשם רכישת כלי רכב) ובביטוח אלמנטרי. בנוסף יש לחברה השקעות בחברות טכנולוגיה (בהן יומן אקסטנשנס) ובחברת תיירות. בנוסף לפעילות בישראל יש לחברה פעילות ברומניה. החברה נמצאת בבעלות עתליה שמלצר כחלק מקבוצת שלמה. איגרות חוב של החברה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
היסטוריה
בשנת 1991 הוקם "שלמה השכרת רכב", המרכז הלוגיסטי הראשון של הקבוצה, בקריית אריה בפתח תקווה. באותה שנה הקבוצה קיבלה את הזיכיון למכירת רכבי סקודה בישראל.
בשנת 1996 רכשה החברה את חברת "קופל נהיגה עצמית" ושינתה את שמה ל"חברת ניו קופל", שקיבלה את ניהול צי הרכב של לקוחות קבוצת שלמה.
בשנת 2002 קיבלה החברה את הזיכיון לפעילות בישראל של חברת השכרת הרכב העולמית "Sixt".
ב־2005 הרחיבה הקבוצה את פעולתה אל מחוץ לגבולות ישראל עם הקמתה של הזרוע שזכתה לכינוי "שלמה רומניה", אשר מספקת שירותי ליסינג, השכרה ומכירה של רכבים.
ב־2007 הוקמה "ש. שלמה חברה לביטוח".
באוקטובר 2020 נכנסה החברה כשותפה בחברת התיירות "תלמה תיירות", והיא מחזיקה כ-30% ממנה.
פעילות החברה
ש. שלמה החזקות מספקת שירותי רכב ללקוחות ממשלתיים, ציבוריים, פרטיים ועסקיים. החברה מחזיקה בצי של כ-80,000 כלי רכב. החברה פועלת באמצעות מספר חברות-בת. חטיבת הליסינג התפעולי של "ש. שלמה החזקות" היא חברת הליסינג הגדולה ביותר בישראל. היא מחזיקה בכ־25% מנתח שוק הליסינג בישראל עם צי כלי רכב המונה כ־54,000 כלי רכב לחכירה לתקופה ארוכה. לחברה 3,500 לקוחות עסקיים ממגזרים שונים. בתחום הליסינג הפרטי לחברה כ-20,000 לקוחות מאז שנת 2009, כ־32% מנתח השוק, עם 27 נקודות מכירה פרוסים ברחבי הארץ. בתחום השכרת הרכב מחזיקה קבוצת שלמה כ־25% מהשוק הישראלי עם צי של 13,000 כלי רכב להשכרה ו-29 תחנות השכרת רכב ברחבי הארץ. קבוצת שלמה מחזיקה בזיכיון בלעדי בישראל של חברת ההשכרה הבינלאומית Sixt שלה נציגות ב־105 מדינות ברחבי העולם עם כ-4,000 נקודות השכרה.
בשנת 2019 השיקה קבוצת שלמה כחלק מפעילות החטיבה שירות השכרת רכב שיתופי דרך אפליקציה בשם שלמה Share. השירות התחיל כפיילוט בעיר מודיעין-מכבים-רעות אך בהמשך התפרס לערים נוספות, וכיום הוא ניתן בכ-40 ערים ברחבי הארץ. חטיבת הרכב של "קבוצת שלמה" היא זרוע המכירה של רכבי ההשכרה והליסינג התפעולי של הקבוצה. החטיבה מפעילה 37 נקודות מכירה ברחבי הארץ ומדווחת על כ־25,000 מכירות בשנה המהוות כ־25% מנתח השוק לתחום זה. הרכבים הנמכרים על ידי חטיבת המכירות הם רכבי יד ראשונה שגילם עד ארבע שנים, בהם נעשה שימוש על ידי לקוחות חטיבות הליסינג וההשכרה. רכבים אלו עוברים השבחה ולאחר מכן מוצעים למכירה.
קבוצת שלמה קיבלה בנובמבר 2007 רישיון מהמפקח על הביטוח. בתחילת 2008 הוקמה "שלמה חברה לביטוח" המספקת ביטוח רכב, ביטוח דירה, ביטוח בתי עסק וביטוח תאונות אישיות.
לקבוצה 700,000 לקוחות עם 1,500 סוכני ביטוח פעילים. לפי פרסומי החברה שווי תיק ההשקעות של החברה עומד על סך של 1.7 מיליארד ש"ח. בין השאר מבטחת החברה בביטוח חובה בישראל את צי הרכב של קבוצת ש. שלמה החזקות.
תביעות נגד החברה וחברות הקשורות בה
בעקבות תובענה ייצוגית שהוגשה נגד החברה וחברות הקשורות בה, נקבע בהסכם פשרה שאושר על ידי בית המשפט במאי 2020 שהחברה תיתן ללקוחותיה הטבה בסך 38 מיליון ש"ח בצורת זכות לשכור כלי רכב ללא תמורה על פני תקופה כוללת של 6 שנים.
משתנים אוגרי אשלגן
משתנים אוגרי אשלגן (באנגלית: potassium-sparing diuretics) הן תרופות המשפיעות על הצינור המאסף שבכליה.
תרופות אלו גורמות להשתנת יתר, להפרשת יתר של יוני הנתרן, אולם גם לעיכוב ולהפחתת כמות האשלגן המופרשת מהגוף דרך השתן. דבר זה מוביל לאגירת כמויות עודפות של מלח האשלגן בגוף ולכן לעיתים משלבים תרופות אלו יחד עם תרופות ממשפחת התיאזידים, כדי לאזן את ריכוז האשלגן בנוזל הדם.
בקבוצה זו של תרופות, ישנן מספר תרופות אשר פועלות במנגנונים שונים:
תרופות שחוסמות קולטנים לאלדוסטרון
תופעות לוואי של התרופה: מאחר שהתרופה גורמת לאגירת אשלגן, עלולה להיווצר היפרקלמיה, שהיא יתר אשלגן בנוזל הדם. בנוסף לחסימת הקולטנים לאלדוסטרון, חוסמת התרופה גם קולטנים עבור הורמוני המין פרוגסטרון, ולכן חסימה בלתי בררנית זו גורמת להשפעות לוואי כגון הגדלת רקמת השד בגברים (גינקומסטיה) והפרעות בתפקוד המיני.
תרופות שחוסמות תעלות נתרן שונות
תופעות לוואי: ירידה באובדן האשלגן מביאה להיפרקלמיה והירידה באובדן פרוטונים מביאה לחמצת מטבולית.
קז'ימייז' השלישי, מלך פולין
קז'ימייז' השלישי ובכינויו: "הגדול" (בפולנית: Kazimierz III Wielki; 30 באפריל 1310 – 5 בנובמבר 1370) היה מגדולי מלכי פולין.
ביוגרפיה
קז'ימייז' נולד בקובאל, לולדיסלב הראשון, מלך פולין ולידוויגה מקאליש. אשתו הראשונה הייתה אלדונה מליטא, בתו קוניגונדה נישאה ללודוויג השישי, דוכס בוואריה, בתו אליזבת נישאה לבוגיסלב החמישי מפומרניה. ב-1339 נפטרה אשתו אלונדה והוא נישא לאדלהיד מהסן, ממנה התגרש ב-1365 ונישא לכריסטינה ממנה התגרש באותה השנה ונישא לידוויגה.
בתקופתו נוסדה בקרקוב האוניברסיטה הראשונה במדינה.עם מותו של קז'ימייז' הגדול הסתיימה עת שלטונה של שושלת פיאסט (המאה ה-8 – 1370).
קז'ימייז' ויהדות פולין
על פי הפולקלור היהודי-הפולני, בתקופת מלכותו של קז'ימייז' נפוצה באירופה המגפה השחורה אשר מתו בה מיליוני אנשים (1347-1351). עובדה ידועה בזמן המגפה הייתה כי הקהילות היהודיות נפגעות פחות מהמגפה, ככל הנראה משום שהקפידו ליטול ידיים בבוקר למרות שלא נודעו סיבותיה ודרך התפשטותה. לכן, נפוצה בקרב הנוצרים עלילת דם חדשה שעל פיה היהודים הם שליחי השטן ומפיצים בשבילו את המגפה ולכן אינם נדבקים בה. היום רווחת הטענה כי בזמנים ההם ההיגיינה בקרב הקהילות היהודיות הייתה גבוהה בהרבה מאשר אצל שכניהם הנוצרים, וזאת בעקבות הדעה הרווחת באותו זמן בקרב מרבית האוכלוסייה הלא יהודית שמקלחות הן מקור למחלות ולכן יש להימנע מהן.
בעקבות עלילה זו החלו לפרוץ פוגרומים ברחבי אירופה נגד הקהילות היהודיות, אשר בהיעדר תמיכת השלטונות והגנתן נפגעו רבות. על פי האגדה, באותן שנים למלך פולין קז'ימייז' הייתה מאהבת יהודיה ושמה אסתרקה. המאהבת שכנעה אותו לעזור לאחיה היהודים ולבנות להם רובע משלהם בבירת פולין דאז, קרקוב. המלך הסכים לתחינותיה, והורה על הקמת הרובע היהודי בקרקוב. בנוסף, נשלחו רצים אל כל הקהילות היהודיות בפולין ומחוצה לה המזמינות את היהודים להגר אל הבירה. עדויות ברובע היהודי מצביעות על כך שבאותן שנים היגרו לרובע החדש קהילות יהודיות רבות מפולין וסביבתה, ואף ממקומות מרוחקים יותר כגון הולנד. ברובע החדש נתן המלך ליהודים אוטונומיה, ואיפשר להם חופש דת ושגשוג אשר לא דמה לשום דבר שהיהודים זכו לו לפני כן באירופה המזרחית.