cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חינוך בפינלנד
היסטוריה
בשנת 1968 הועבר בפרלמנט הפיני תוכנית לרפורמה במערכת החינוך. בהתאם לרפורמה כל התלמידים למדו יחד בבית ספר יסודי מקיף של 9 שנים, עליו הוחלו תוכניות הלימודים של הגימנסיה. בכך הוגברו לימודי המתמטיקה והמדעים יחסית לנהוג בבתי הספר היסודיים לפני הרפורמה והוחלה חובת לימוד שפה זרה. הרפורמה הוחלה על פי התוכנית בשנים 1972-1977 בסדר גאוגרפי שהותווה מראש. בתחילה התקיימו בבתי הספר המקיפים הקבצות במתמטיקה ובשפה זרה, אולם אלו בוטלו בשנת 1985. הרפורמה הביאה גם לגידול עצום בצוות המנהלי של בתי הספר ולהעברת סמכויות ניהול בתי הספר מוועדי בתי ספר למועצות חינוכיות של הרשויות המקומיות.
במקביל, בשנים 1973-1979 בוצעה רפורמה בהכשרת המורים לשש כיתות היסוד. הכשרת מורים אלו הועברה מסמינרים קטנים ומכללות להכשרת מורים אל שמונה פקולטות לחינוך באוניברסיטאות שהוקמו לשם כך. הצוותים של הסמינרים והמכללות הועברו לפקולטות ותוכניות ההכשרה המשיכו להתבסס על תוכנית תלת-שנתית. בשנת 1979 הועלתה רמת ההכשרה של המורים כך שמסלול הכשרת המורים כלל באופן מובנה הסמכה לתואר שני.
מבחנים בינלאומיים
פינלנד קיבלה ציונים מאוד גבוהים במבחני קריאה בינלאומיים אך פחות, הגם שמעל הממוצע, במבחנים במתמטיקה ובמדעים. פינלנד הצליחה מאוד במבחן פיז"ה, אך פחות במבחן TIMSS, הגם שבעילית של המדינות. כמו כן, ציוני פינלנד במבחנים הסטנדרטיים נמצאים בירידה מתחילת שנות ה-2000, הגם שהיא עדיין בעלת הציונים הגבוהים ביותר באירופה.
ציונים לדוגמה:
ורה מנצ'יק
ורה מנצ'יק (בצ'כית: Věra Menčíková, נולדה ב-16 בפברואר 1906 במוסקבה ונהרגה בהפצצה בלונדון ב-27 ביוני 1944) הייתה שחמטאית בריטית-צ'כית ואלופת העולם הראשונה בשחמט לנשים. היא חברה בהיכל התהילה העולמי של השחמט.
ביוגרפיה
ורה מנצ'יק נולדה במוסקבה לאב צ'כי ולאם בריטית. אביה לימד אותה שחמט כשהייתה בת 9. משפחתה עברה לאנגליה בשנת 1921, ובאותה שנה זכתה מנצ'יק באליפות הבריטית לנערות. בשנת 1922 החלה ללמוד עם גזה מארוצי, אחד מטובי השחמטאים בעולם בתחילת המאה ה-20, שלימד לאחר מכן גם את מקס אויבה, שהיה לאלוף העולם.
בשנת 1923 החלה לשחק בתחרויות בינלאומיות לגברים. בינואר 1927 זכתה באליפות לונדון לנשים בתוצאה +5 -0 =0. אחותה אולגה סיימה במקום השני.
מנצ'יק הייתה ידועה בין כולם כנעימת מזג, מנומסת, טובת לב וחייכנית. בין תחביביה היו טניס, לטייל בעולם.
בעוד בתחרויות הנשים היא שיחקה באופן יותר משוחרר ולא היססה להשתמש בטקטיקות\הקרבות לניצחונות מהירים, בתחרויות בה השתתפה בין הגברים, היא לרוב שיחקה משחק מאוד שמרני, ניסתה לפתות את יריביה לעשות את הטעויות על ידי איבוד סבלנותם.
אלוף העולם לשעבר, אליכין, הגדיר את אי רצונם של פיד"א לאפשר למנצ'יק להשתתף בחלק מהתחרויות רק לגברים כ"לא הוגן. ברור לכולם שמנצ'יק היא רמה אחת מעל כל השחמטאיות וזה לא הוגן עבורה להתמודד מולן (בשל היותה יריבה ראויה לגברים)."
אלופת העולם לנשים
מנצ'יק זכתה באליפות העולם הראשונה לנשים בשנת 1927 בתוצאה (+10 –0 =1). תחרות זו נערכה במקביל לאולימפיאדת השחמט שארגנה פיד"ה. שש פעמים במהלך חייה הגנה בהצלחה על תוארה (באופן רשמי אלופת העולם 8 פעמים לפי פיד"ה). במהלך הקריירה הזו הפסידה במשחק אחד בלבד, זכתה ב-78 וסיימה ארבעה בתיקו.
בשנת 1930 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם השנייה לנשים וזכתה בתוצאה (+6 –1 =1)
בשנת 1931 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם השלישית לנשים וזכתה בתוצאה (+8 –0 =0)
בשנת 1933 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם הרביעית לנשים וזכתה בתוצאה (+14 –0 =0)
בשנת 1935 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם החמישית לנשים וזכתה בתוצאה (+9 –0 =0)
בשנת 1937 ייצגה את צ'כיה באליפות העולם השישית לנשים וזכתה בתוצאה (+14 –0 =0)
בשנת 1939 ייצגה את אנגליה באליפות העולם השביעית לנשים וזכתה בתוצאה (+17 –0 =2)
ורה זכתה שני דו-קרבות מול סוניה גראף: בשנת 1934 ברוטרדם +3 –1 =0 ובשנת 1937 בזמרלינג +9 –2 =5
בשנת 1937 היא נישאה לרופוס הנרי סטיבנסון המבוגר ממנה ב-28 שנים. סטיבנסון היה אחד מעורכי הביטאון הבריטי לשחמט "British chess magazine", שהתמנה לאחר מכן למזכיר כבוד של איגוד השחמט הבריטי.
"מועדון" מנצ'יק
כאשר נרשמה מנצ'יק לתחרות קרלסבד בשנת 1929, אלברט בקר, אמן וינאי, לעג לה והציע שכל שחקן שיפסיד לה בתחרות יקבל כניסה למועדון ורה מנצ'יק. בקר הפך מיידית לחבר הראשון במועדון זה, אליו הצטרפו בהמשך אמנים ידועים כג'ק מיזס, פרדריק ייטס, פרידריך זמיש, מקס אויבה, מיר סולטאן חאן, שמואל רשבסקי, הרי גולומבק, אדגר קול ועוד רבים.
בשנת 1929, בתחרות רמסגייט, זכתה מנצ'יק במקום השני, לאחר חוזה ראול קפבלנקה. בשנת 1934, בתחרות מריבור, זכתה במקום השלישי, אחרי וסיה פירץ ולאיוש שטיינר. בשנת 1942 קיימה דו-קרב עם ג'ק מיזס וזכתה +4 -1 =5.
מנצ'יק השתתפה מספר פעמים בתחרות הייסטינגס. גם אחותה הצעירה אולגה הייתה שחמטאית תחרותית.
ב-27 ביוני 1944, בעת שבריטניה הייתה בשנה השישית מאז כניסתה למלחמת העולם השנייה, וורה בת ה-38, אשר עדיין החזיקה בתואר אלופת העולם בשחמט לנשים, נהרגה יחד עם אחותה אולגה ואמה, כאשר רקטת V1 נחתה בביתם שברחוב גאודן 47 שבדרום לונדון.
הגביע לנבחרת הזוכה בתחרות הנשים באולימפיאדת השחמט קרוי על שמה.
לבן: ורה מנצ'יק    שחור:   חוסה ראול קפבלנקה   הייסטינגס 1931
במשחק זה מנצ'יק  מנסה לכפות תיקו על ידי החלפה של כלים רבים ככל האפשר. קפבלנקה כלל לא מתנגד לכך, ובכל החלפת כלים משיג יתרון זעיר נוסף. כאשר מרבית הכלים כבר אינם על הלוח היתרון העמדתי שצבר משמעותי דיו כדי לזכות ברגלי. די בכך לאמן שלב הסיום לזכות במשחק.
איאן קרוקר
איאן קרוקר (באנגלית: Ian Lowell Crocker נולד ב-31 באוגוסט 1982) הוא שחיין עבר אמריקאי. אלוף אולימפי בעל 5 מדליות אולימפיות מהן 3 זהב, אלוף עולם בעל 9 מדליות עולמיות מהן 4 זהב ושיאן עולם.
החזיק בשיא העולם, במשך 6 שנים במשחה ל-100 מטר פרפר וכן בשיא עולם במשחה ל-50 מטר פרפר. היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה מתחת ל-51 שניות (בריכה אולימפית) ומתחת ל-50 שניות (בריכה של 25 מטר), במשחה ל-100 מטר פרפר.
ביוגרפיה
קרוקר נולד בפורטלנד מיין. הוא התאמן תחת הדרכתו של אדי ריס בקבוצת נובקווטיק (נובה) באירווין לצידם של שיאנים ואלופי עולם בשחייה נוספים כמו ארון פירסול, ברנדן הנסן, ניל ווקר, ג'ייסון ליזאק ואמנדה בירד.
אלוף אולימפי ושיאן עולם
באולימפיאדת סידני (2000) זכה קרוקר במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:33.73 דקות (הוא שחה את משחה הפרפר בזמן של 52.10 שניות), לפני אוסטרליה (3:35.27 דקות) וגרמניה (3:35.88 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.44 שניות, אחרי המנצח לארס פרולאנדר משוודיה (52.00 שניות).
2002
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה ביוקוהמה יפן בשנת 2002 זכה קרוקר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (52.45 שניות).
אלוף עולם ושיאן עולם
באליפות העולם שנערכה בברצלונה בשנת 2003 זכה קרוקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 50.98 שניות, לפני בן ארצו מייקל פלפס (51.10 שניות) ואנדריי סרדינוב מאוקראינה (51.59 שניות) ובכך הפך לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-51 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 3:31.54 דקות, לפני רוסיה (3:34.72 דקות) ויפן (3:36.12 דקות). במשחה ל-50 מטר פרפר הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 23.62 שניות, אחרי מאט וולש מאוסטרליה שקבע שיא עולם חדש (23.43 שניות) ולפני יבגני קורוטישקין מרוסיה 23.73 שניות.
2004
בשנת 2004 במסגרת ההכנות למשחקים האולימפיים השתתף קרוקר במספר תחרויות, בהן קבע שלושה שיאי עולם חדשים. ב-29 בפברואר הוא שיפר את שיא העולם במשחה ל-50 מטר פרפר (בריכה אולימפית) בתוצאה של 23.30 שניות. בתחרות שנערכה בניו יורק בבריכת 25 מטר ב-26 במרץ קבע בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 49.77 שניות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-50 שניות ובמשחה הגמר שיפר את שיא העולם והעמידו על 49.07 שניות. שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ונשבר על ידי יבגני קורוטישקין (48.99 שניות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004) שנערכו בלונג ביץ', קליפורניה בתחילת יולי זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 50.76 שניות, לפני מייקל פלפס (51.15 שניות). במשחקים האולימפיים עצמם, הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג. מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:30.66 דקות (הוא שחה את משחה הפרפר בזמן של 50.28 שניות) לפני גרמניה (3:33.62 דקות) ויפן (3:35.22 דקות), מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.29 שניות, 4 מאיות השנייה לאט יותר מפלפס שקבע שיא אולימפי חדש (51.25 שניות) ולפני סרדינוב (51.36 שניות) ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:14.62 דקות, אחרי רביעיות השליחים מדרום אפריקה שקבעה שיא עולם חדש (3:13.17 דקות) והולנד (3:14.36 דקות). בנוסף הוא סיים במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.73 שניות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית, באוקטובר המשיך במסע הצלחותיו כשזכה ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 22.71 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:25.09 דקות.
2005
באליפות העולם שנערכה במונטריאול בשנת 2005 זכה קרוקר ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 50.40 שניות לפני פלפס (51.65 שניות) וסרדינוב (52.08 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:31.85 לפני רוסיה (3:35.08 דקות) ויפן (3:35.40 דקות). מדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.12 שניות אחרי רולנד סקומן מדרום אפריקה שקבע שיא עולם חדש (22.96 שניות) ולפני סרגיי ברוס מאוקראינה 23.38 שניות.
2006
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בוויקטוריה, קנדה בשנת 2006 זכה קרוקר בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר (51.47 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:31.79 דקות).
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן בשנת 2007 זכה בשתי מדליות כסף במשחי הפרפר. במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.47 שניות, אחרי סקומן (23.18 שניות) ולפני ג'ייקוב שייוט אנג'אר מדנמרק (23.56 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.82 שניות, אחרי פלפס (50.77 שניות) ולפני אלברט אלטס סביראץ מוונצואלה (51.82 שניות). במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב הוא קפץ מוקדם בהחלפה למשחה הפרפר ולכן הרביעייה האמריקאית פסלה ובכך מנע מפלפס לזכות לראשונה ב-8 מדליות זהב.
2008
למרות שהחזיק בשיא העולם במשחה ל-100 מטר פרפר, לא הצליח קרוקר לזכות בתואר הנכסף בשתי אולימפיאדות (אתונה ובייג'ינג) והסתפק במדליית כסף אחת.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש קרוקר משחייה תחרותית, ופתח בית ספר לשחייה באוסטין, דאלאס ביחד עם חברו לרביעיית השליחים שזכתה באולימפיאדה בשיא עולם, ניל ווקר.
חזיר נהרות
חזיר הנהרות (שם מדעי: Potamochoerus porcus) הוא מין בסוג חזיר אדום. חזיר הנהרות, הקרוי גם חזיר שיחים (שלא להתבלבל עם Potamochoerus larvatus ששמו הנפוץ הוא חזיר הסבך), הוא מין חזיר שחי בטבע באפריקה, ביערות הגשם (כמו ביערות קונגו), בהרים, ביצות, עמקים מיוערים ובשיחים וכן בסוואנות מיערות מסנגל עד לקונגו. שמו של חזיר זה מגיע מאזור חיותו ליד נהרות שהוא שוחה בהם.
מאפיינים
חזיר בוגר שוקל 45–100 ק"ג וגובה הכתף הוא 60–75 ס"מ. צבע הפרווה הוא חום עד אדום (זה מקור השם באנגלית חזיר נהרות אדום), הרגליים וחלק מהראש בצבע שחור וחוטם לבן, פס לבן נמתח מקצה אחד של עמוד השדרה לקצה השני. הלחיים לבנות. אורך הזנב 30 עד 45 סנטימטרים. הם חיים בעדרים של 6 עד 20 פרטים, המונהגים על ידי הזכר החזק ביותר. בדרך כלל, נולדים בין 3–6 חזירונים בהמלטה אחת לאחר הריון של 4 חודשים. החזיר אוכל-כול וניזון בעיקר משורשים, פקעות, פירות (בעיקר פירות שנפלו על ידי קופים, קלאונאים וסנאיים), עשב, בעלי חיים מתים, חלזונות, ביצים, חרקים, לטאות וגידולים חקלאיים כמו קסאווה ובטטה. הטורף העיקרי שלו הוא הנמר. תוחלת החיים של חזיר זה היא 15 שנים בטבע. החזיר לא נמצא בסכנת הכחדה ומצב שימרו הוא ללא חשש.
פופולארים
פופולארים, או הסיעה הפופולארית (לטינית: Populares), היה שמה של אחת משתי הקבוצות הפוליטיות העיקריות שפעלו ברפובליקה הרומית, מחציה השני של המאה ה-2 לפנה"ס ועד לימיה האחרונים של הרפובליקה, באמצע המאה ה-1 לספירה. הפוליטיקאים הרומאיים שכונו והתכנו פופולארים היו אלו שפעלו, או התיימרו לפעול, על מנת להגן על זכויותיו של העם הרומאי ושל המעמדות הנמוכים שלו מפני המעמדות הגבוהים ברומא, והסתמכו על תמיכתם בקידום הקריירה הציבורית שלהם.
הפופולארים, ויריביהם האופטימטים, אנשי האוליגרכיה השלטת ברומא ותומכיהם שדגלו בהגברת השפעתו של הסנאט ובהשארת המצב הפוליטי הקיים על כנו, לא היו מפלגות פוליטיות במובן המודרני המקובל כיום. הם חסרו מסגרת פוליטית מאורגנת ולרוב פעלו כיחידים, או כסיעות קטנות שהקשר ביניהן היה משפחתי או קשר של ידידות אישית, שחלקו באופן רופף השקפת עולם משותפת. אומנם תאודור מומזן, מגדולי ההיסטוריונים של רומא העתיקה בעת החדשה, מפרש את המצב הפוליטי של התקופה כמאבק בין שתי מפלגות, הפופולארים והאופטימטים, אולם גישה זו, המייחסת מאפיינים מודרניים לכוחות הפוליטיים של התקופה, אינה נחשבת מקובלת עוד במחקר המודרני.
השקפת עולמם של הפופולארים הייתה מבוססת, כפי שנאמר לעיל וכפי שמתפרש בשם בו כונו (populus – "עם"), על "קיום רצונם של כלל הציבור". הפופולארים סברו שפעולותיהם ישפרו את חייו של העם וחלקם סברו שקיומה של רומא מותנה בפעולות של קיום רווחה בסיסית לפשוטי העם. השקפה זו דגלה, בין השאר, בהפיכת אספת העם הרומאית למוסד הדומיננטי במשטר הרומי ובהחלת עקרון ההצבעה החשאית בו, בהגדלת כוחו וסמכותו של מוסד הטריבון, בצמצום סמכויות הסנאט, בבחירה למגיסטראטיות השונות על פי כישורים ולא על פי ייחוס אבות, בחלוקת אדמה לעם, ובייסוד קולוניות ומכירת תבואה זולה לכלל הציבור. ההיסטוריון ישראל שצמן מבהיר ומחדד את ההבדל העיקרי בין שני המחנות וכותב כי:
האישים שהיו פופולארים לא היו בני המעמדות התחתונים. חלקם היו "אנשים חדשים", וחלקם היו אנשי אצולה שלא הצליחו לקדם את עצמם ואת השקפותיהם במסגרת השלטון הקיימת, שאימצו את ההשקפה הפופולארית על מנת להשיג השפעה ומקורות כוח חדשים שמקורם בציבור הרחב. גם אלו שאכן דגלו בעקרונות או ברעיונות של השקפה זו, ניסו במקביל לשפר את מעמדם הפוליטי, החברתי והכלכלי. במידה רבה המאבק הפופולארי היה מאבק להרחבת מעגל ההשפעה והכוח בתוך האצולה הרומאית, שהיה מרוכז בידיהן של כמה עשרות משפחות, לפתיחת "מסלול המשרות" לחברים חדשים מקרב השכבות העליונות, ולהרחבת המעגל שנהנה כלכלית מיתרונות השלטון.
חברים בולטים
הפופולארים המפורסמים והבולטים ביותר היו האחים הגרקכים: טיבריוס גרקכוס, שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 133 לפנה"ס, ואחיו הצעיר גאיוס גרקכוס, שכיהן כטריבון ב-123 לפנה"ס וב-122 לפנה"ס. הגרקכים היו למעשה הפופולארים הראשונים ומנהיגי התנועה בתחילת דרכה. עיקר פעולתם התרכזה ברפורמה אגררית, חלקות אדמות, ניסיון לספק פרנסה ותנאי חיים משופרים לפשוטי העם, וצמצום כוחו של הסנאט. רבות מהשיטות שהם השתמשו בהן אומצו כדרך הפעולה של הבאים אחריהם. שני האחים סיימו את חייהם בצורה טראגית, כאשר הסנאט ונציגיו האופטיאמטים הגיבו באלימות ובכוח לאיום ששני אלו הציגו לסדר הפוליטי הקיים: טיבריוס נרצח וגאיוס, ככל הנראה, התאבד.
גאיוס פלאמיניוס, על אף שמת מאה שנה לפני תקופתו של טיבריוס גרקכוס, נחשב לסמלם של הפופולארים עד ימיו של קיקרו. פלאמיניוס היה קונסול וטריבון רומאי בסוף המאה ה-3 לפנה"ס שמדיניותו כללה חלוקת אדמות נרחבת. מדיניות זו, יחד עם יכולתו לארגן שכבות חברתיות חדשות ולהגביר את השפעתן, דמתה מאוד לדרך הפעולה של הגרקכים שבאו מאה שנה אחריו ובכך הפך לסמלם ולסמל האידאולוגיה שהם ייצגו.
יוליוס קיסר, לפחות בצעירותו, היה קשור לסיעה הפופולארית, אם לא חבר בה. הוא היה אחיינה של אשת מאריוס ואף היה נשוי לקורנליה, בתו של לוקיוס קורנליוס קינה. לפי סויטוניוס, סולה והאופטיאמטים, שהיו הצד המנצח במלחמת האזרחים, החשיבו את קיסר הצעיר לאחד מ"אנשי המפלגה היריבה".
עמנואל סיון
עמנואל סיון (נולד ב-28 בנובמבר 1937) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית ובחוג לתולדות עמי האסלאם שבאוניברסיטה העברית.
ביוגרפיה
עמנואל סיון נולד בקיבוץ כפר החורש, אותו עזבו הוריו, למד בבית הספר הריאלי בחיפה. עשה תואר ראשון ושני בהיסטוריה כללית ובשפה וספרות ערבית. במהלך הלימודים נוצר אצלו עניין עמוק במסעי הצלב, בין השאר כי היה אסיסטנט של פרופסור יהושע פראוור בעבודה על ספרו "ממלכת ירושלים הצלבנית". סיון החליט להבין את מסעי הצלב מנקודת ראות מוסלמית. עשה דוקטורט באוניברסיטת הסורבון בפריז בשנים 1963–1965, בנושא הג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית. מדריכו בעבודה היה פרופסור קלוד כאהן. מלמד בסגל האוניברסיטה העברית החל מ-1965, שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1967–1970. ב-1972 התמנה לפרופסור חבר וב-1977 התמנה לפרופסור מן המניין. שימש כראש המחלקה להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנים 1973–1976. פרש מהאוניברסיטה העברית בשנת 2006 כפרופסור אמריטוס. ב-1994–1997 כיהן כסגן יו"ר הקרן הלאומית למדע מיסודה של האקדמיה הלאומית למדעים. כיהן כסגן יושב ראש האגודה המדעית הישראלית בשנים 1994–2007. יסד את כתב העת THE JERUSALEM QUARTERLY ב-1976 והיה עורכו עד 1990. עשה שבתונים בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה ובסורבון בפריז, באוניברסיטת מונטריאול שבקנדה ובאוניברסיטאות פרינסטון ופנסילבניה שבארצות הברית.
כיום מלמד בבית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה שבמרכז הבינתחומי הרצליה.
לאחר המהפך היה ממייסדי חוג 77 במפלגת העבודה. מאמצע שנות השמונים ובעיקר מראשית שנות התשעים מפרסם מאמרים בהארץ ומשמש כפרשן טלוויזיה. היה יועץ חיצוני בנושאים שונים למשרד ראש הממשלה. החל משנת 2003 משמש כיועץ למשרד הביטחון, ומשנת 2006 משמש כחבר בוועד המייעץ של המועצה לביטחון לאומי.
בשנת 2012 התבטא בחריפות נגד אוניברסיטת אריאל וטען שעל מרצים ישראליים לנצל את מעמדם האקדמי על מנת להחרים את אוניברסיטת אריאל: "אנחנו יכולים להשתמש בקשרים הבינלאומיים שלנו למנוע פרסומים של חוקרים מאריאל. פשוט צריך לא לדון בהצעות המחקר והפרסום שלהם, במיוחד בכתבי העת בהם אנו מכהנים כחברים ... בנוסף צריך לא להציג ניירות, לא להשתתף בכנסים ולא לתת הרצאות יחד עם מרצים מאותה אוניברסיטה כביכול."
האסלאם ומסעי הצלב
זהו ספרו הראשון של עמנואל סיון, שיצא לאור בצרפתית ב-1968 (L’Islam et la croisade) והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו, מהדורה שנייה ראתה אור לאחר הפיגוע במגדלי התאומים ב-11 בספטמבר. הספר עוסק בג'יהאד בתקופת מסעי הצלב כתנועה חברתית, פוליטית ואינטלקטואלית. סיון בחן את התהליך שבו הג'יהאד הופך לתודעה קיבוצית ביוזמתם של אינטלקטואלים ושליטים. מסקנת הספר היא שהייתה זו תנועה עממית ורחבה שתועלה בידי השלטון. סיון הראה בספר כי עד לתקופת מסעי ירושלים הייתה קדושת ירושלים שנויה במחלוקת באסלאם.
קומוניזם ולאומיות באלג'יריה
זהו ספרו השני של סיון שראה אור ב-1976 בפריז {Communisme et nationalisme en Algerie}. לאחר שחקר את הצלבנים ביקש לבדוק פרשה היסטורית שנייה שיש לה אנלוגיות והשלכות למצבה של מדינת ישראל. הוא בחן את הצד של הצרפתים באלג'יריה דרך בדיקת הוגים, תועמלנים פוליטיים ואנשים שנלכדים במצב הקולוניאלי. הספר עוסק בתולדות המפלגה הקומוניסטית באלג'יריה בשנים 1920–1962. הייתה זו מפלגה בה השתתפו בני העדות העיקריות המרכיבות אותה – צרפתים ומוסלמים האמינו באחוות עמים ובדה-קולוניזציה. היה זה עיקרון חשוב למפלגה הקומוניסטית שלפיו המתחים הקולוניאליים ניסו ליצור אחוות לאומים במצב קולוניאלי של שסע בין אלה שיש להם זכויות אדונים לבין הנכבשים. התנועה נחלה הרבה משברים ועזיבות, אך גם הצלחות מסוימות.
אלג'יריה הייתה פורמלית חלק מצרפת כאשר עשרה אחוזים מאוכלוסייתה היו צרפתים, וויתור עליה נחשב לויתור על טריטוריה לאומית. כשניסו להסביר לעצמם את הקושי לשרוד השתמשו הצרפתים במושג "מנטליות של רגליים שחורות". רגליים שחורות הוא השם שבו נקראו הצרפתים תושבי אלג'יריה. סיון בדק מהי המנטליות הזו ולשם כך בחן חוברות הומור עממי שהיו פופולריות מאוד באלג'יריה במשך רבע מאה ושניסו לתאר את חייהם והווייתם של פשוטי העם באלג'יריה. מחבר חוברות אלה היה מפקח עבודה סוציאלי. בדיחות אלה היו משוקעות בתיאור אורחות חיים. סיון ניסה בספרו להבין את המנטליות של ציבורים גדולים, להסביר את ראיית המציאות שלהם ולתפוס את השורשים האמוציונליים שלהם.
דור תש"ח: מיתוס, דיוקן וזיכרון
זהו ספרו היחיד של עמנואל סיון שנכתב מראש בעברית וראה אור בהוצאת מערכות ב-1991. הוא בוחן את תופעת הדומיננטיות של האובדן בחברה הישראלית. הנחתו היא שדפוסי הטיפול באובדן עוצבו במלחמת העצמאות, מכיוון שהייתה זו מלחמה עם שיעור האבדות הגבוה ביותר והמלחמה הראשונה בתולדות מדינת ישראל. מבחינת המתודה בה השתמש סיון, אין הספר עוסק בהנצחה רשמית כי אם בהנצחה ספונטנית על ידי משפחות וחברים, ומשתמש לשם כך בספר יזכור לחללי מלחמת העצמאות ובנתוני אגף כוח אדם במטכ"ל, תוך עיבוד סטטיסטי ואיכותני.
קנאי האסלאם
סיון חוקר את תופעת המיליטנטיות הדתית בחברה המודרנית מאז 1980. הוא זיהה תופעה של קשר חזק מאוד בין עבר להווה בעולם האסלאמי. הוא מצא שורשים של האסלאם המהפכני בטקסטים מימי הביניים מהמאה ה-13 אותם כתב אבן תיימיה, שבשבילם העבר הוא מצפה ומורה דרך, ותפיסה זו הוחייתה בידי קנאי האסלאם.
הספר קנאי האסלאם ראה אור לראשונה בהוצאת אוניברסיטת ייל ב-1985, והוא תורגם והתפרסם בעברית ב-1986 בהוצאת עם עובד וזכה בפרס לנדאו לשנת 1987. וכן תורגם והתפרסם בשפות סיניות, פולנית, וספרדית. הספר נפתח בסיפורם של רוצחי אנואר סאדאת. הם היו ארבעה חיילים מצטיינים בצבא המצרי, ביניהם אלוף הצליפה של הצבא. אחד מהרוצחים היה קצין מצטיין שנהג לנפץ מכשירי טלוויזיה של קצינים אחרים כאשר הם ראו סרטי תועבה, באותם ימים הטלוויזיה המצרית הייתה ממלכתית והוא ראה בסאדאת אחראי לכך. בלילה שלפני הוצאתו להורג כתב רשימה של מה הוא רואה כחטאי סאדאת. הסכם השלום בין ישראל למצרים הופיע רק במקום ה-18, מספר 1 ו-2 ברשימה היו תקנות שמונעות מסטודנטיות ללבוש רעלה באוניברסיטה. לרוצחי סאדאת היה מורה אוטודידקט, עבד א-סלאם פרג, מהנדס חשמל במקצועו, שכתב להם את הספר "המצווה המוזנחת", בו מוסבר מדוע מותר להרוג שליט חוטא. הייתה זו טענה מהפכנית עבור ימי הביניים אז נוצרה. לפי הדת האסלאמית צריך לקבל את השליט, אפילו אם הוא שליט רע ולא לחתור תחתיו. אסכולה של הוגים מוסלמיים מודרניים התעניינה במה שכתב על מנת להצדיק רצח עריץ. גילויו של הספר שנכתב עבור הרוצחים הוביל למאסרו והוביל את כל החמישה לגרדום. הארגון שביצע את הרצח רצה לבצע מהפכה שלמה. סיון מנסה להראות שמדובר בתנועה רחבה יותר. הספר עוסק במצרים, סוריה (ההתקוממות בעיר חאמה שבסוריה שאירעה מיד לאחר רצח סאדאת) ולבנון וכן באיראן, בה הופיעה אותה תופעה אך במושגים שיעיים. ספר זה היה אחד הראשונים שעסקו באסלאם מהפכני סוני. התופעה הסונית יותר קשה להסבר, השיעה לעומת זאת היא כת נרדפת ולכן רווחות בה יותר מגמות מהפכניות. ספר זה היה מהראשונים שהשתיתו את עולם המושגים של התופעה.
מיתוסים פוליטיים ערביים
ספרו זה של סיון ראה אור לראשונה בעברית בהוצאת עם עובד ב-1988 והוא תורגם לצרפתית ולספרדית. הספר עוסק במיתוסים, דהיינו סיפורים מכוננים של תנועות חברתיות. הוא דן הן בימין והן בשמאל ובאלג'יריה שם מתחוללת תופעה שהיא מחוץ לשמאל ולימין. הספר מתפרש גם על העבר וגם על ההווה. הספר משתמש במיתוסים ככלי להבין עולם מנטלי של קיבוצים אנושיים.
תרבות המובלעת
זהו מאמר שפרסם עמנואל סיון בכתב העת אלפיים ב-1991. המאמר עוסק בפונדמנטליזם באסלאם, בנצרות וביהדות. ומסביר אותם בכלים של האנתרופולוגית הבריטית מרי דאגלס, שבספרה "טוהר וסכנה" התבוננה על תופעת האמונות והדעות לעומת התנהגות בפועל וטענה שמה שמארגן את היחס בין שני המישורים הללו הוא צורת הארגון החברתי, תופעה אותה היא כינתה מובלעת. המאמר מראה את החוקיות שלפיה מתנהל הפונדמנטליזם. מאמר זה הפך לתשתית הספר שכתב עם אפלבי ואלמונד.
קנאות דתית מודרנית: יהדות, נצרות, אסלאם, הינדואיזם
ספר זה הוא תוצר של פרויקט רחב של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, שנערך בשנים 1990–1995. הפרויקט בדק פונדמנטליזם בכל התרבויות וסיון השתתף בפרויקט כמומחה לאסלאם. סיון לקח עליו גם את הנושא ההשוואתי ובחן האם הדבר קיים באסלאם, נצרות, יהדות והינדואיזם, או שהתקשורת מדביקה להם זאת. המסקנות המובאות בספר הן שהמונח פונדמנטליזם תקף לגבי ארבע הדתות. את הספר, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת שיקגו כתב סיון בצוותא עם פרופסור גבריאל אלמונד מאוניברסיטת סטנפורד, ממייסדי מדע המדינה בארצות הברית ופרופסור סקוט אפלבי, מאוניברסיטת נוטרדאם. הספר תורגם לעברית ויצא לאור ב-2004, כן תורגם לאיטלקית.
מלחמה וזכירה במאה העשרים
ספר זה ראה אור ב-1999 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' (War & Remembrance in the 20th Century). הספר הוא אסופת מאמרים שהם תוצר של סדנה שהתקיימה בנושא. בפתח הספר הקדמה גדולה שכתב סיון ביחד עם פרופסור ג'י וינטר מאוניברסיטת ייל, עמו ערך את הספר. בהקדמה הם ניסו לקחת את ממצאי הפסיכולוגיה העכשוויים אודות הזיכרון ולחבר אותם ביחד עם ממצאי היסטוריונים בנושא ההנצחה.
חרדים ישראלים: השתלבות בלא טמיעה?
זהו ספר שערך עמנואל סיון ביחד עם קימי קפלן מאוניברסיטת בר-אילן והוא תוצר של סדנה שנערכה בנושא וראה אור בהוצאת מכון ון ליר בירושלים והוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 2003. בפתח הדבר המשותף של העורכים הם משווים בקצרה את החברה החרדית לנוצרים האוונגליסטים בארצות הברית, וסוברים כי שתי החברות מקיימות "תרבות מובלעת".
התנגשות בתוך האסלאם
זוהי אסופת מאמריו של עמנואל סיון שראתה אור בשנת 2005 בהוצאת עם עובד. התיזה המונחת בבסיסו של הספר היא שאין כיום התנגשות ציוויליזציות כפי שטוען סמואל הנטינגטון בספרו התנגשות הציביליזציות כי אם מאבק איתנים בתוך הציוויליזציה המוסלמית, בין קנאים דתיים לשמרנים וליברליים.
מחקריו העכשוויים
1. אנטישמיות מוסלמית (פרסום ראשון ב-2009)
2. פיתוח שיטה לניתוח אוטומטי ממוחשב של כמויות גדולות של טקסטים אסלאמיים, השיטה בנויה על המתודה ל"כריית דעות" (פטנט של פרופ' רונן פלדמן) ומאפשרת לא רק בדיקת שכיחויות אלא גם ניתוח עוצמת הרגשות והדעות.
ספריו
(English & Hebrew versions). edited by JPPPI, Jerusalem
קאל פן
באפריל 2009, פן הצטרף לממשל אובמה בתור מנהל שותף במחלקת יחסי הציבור של הבית הלבן. פן עזב לזמן קצר את תפקידו ביוני 2010 כדי לצלם את הסרט השלישי בסדרת "הרולד וקומר", וחזר לעבודתו בבית הלבן עם סיום הסרט. ביולי 2011, הוא שוב עזב את הבית הלבן כדי לקבל תפקיד בסדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" (2011–2014).
ביוגרפיה
קאלפן סורש מודי נולד בעיירה מונטקלייר (אנ'), ניו ג'רזי שבארצות הברית לזוג מהגרים הודים ממוצא גוג'ראטי. אימו, אסמיטה, עובדת כמבקרת בשמים עבור חברת בישום, ואביו סורש מודי, הוא מהנדס. בעבר ציין כי סיפורים על הוריו הצועדים יחד עם מהאטמה גנדי למען עצמאותה של הודו השפיעו רבות על התעניינותו בפוליטיקה.
פן למד בחטיבת הביניים מרלבורו (אנ') בעיירה מרלבורו (אנ'), ניו ג'רזי, שם ניגן בסקסופון בריטון בלהקת הג'אז של בית הספר. בשנתו הראשונה בתיכון, הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות ואמנויות הבמה בבית הספר התיכון האוול (אנ'), ולאחר מכן עבר לבית הספר התיכון פריהולד (אנ'). הוא היה פעיל בהפקות התיאטרון של בית הספר והתחרה בקבוצת הנאומים והדיונים שלה. לאחר מכן למד לתואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם עשה התמחות כפולה בקולנוע ובסוציולוגיה, וסיים את לימודיו בשנת 2000.
פן סיפר כי הוא הגיע לבחור בשם המשחק שלו, קאל פן, מתוך שעשוע: "כמעט בתור בדיחה כדי להוכיח לחברים כי הם טועים, ובאופן חלקי בניסיון לראות אם מה שאמרו לי אכן יעבוד (ששמות אנגליים יותר יקרצו לתעשייה הנשלטת בידי לבנים), החלטתי לרשום 'קאל פן' על קורות החיים והתמונות שלי". בתגובה, כמות האודישנים בהם הוא נקרא חזרה עלתה ב-50 אחוז. עם זאת, הוא מציין שהוא מעדיף כי יקראו לו בשם לידתו, ואילו בשם "קאל פן" הוא משתמש לצורכי עסקים בלבד.
קריירה
קאל פן ידוע בשל תפקידיו בדמותו של ד"ר לורנס קוטנר בתוכנית הטלוויזיה "האוס", ובדמותו של קומר פאטל בסדרת הקומדיות "הרולד וקומר". פן ידוע גם בשל הופעתו בסרט עטור השבחים "עניין של שם", ב-2007 הוא שיחק בעונה השישית של הסדרה "24" בתור מוסלמי בשם אחמד.
ב־8 באפריל 2009, הוכרז כי פן יצטרף לממשל אובמה בתור מנהל שותף במחלקת יחסי הציבור של הבית הלבן. בשל סיבה זו התחייב כי דמותו כלורנס קוטנר תורד מסדרת הטלוויזיה "האוס". פן החליט לעשות הפוגה מתפקידו בבית הלבן ב-1 ביוני 2010, לצורך חזרה לקריירת המשחק שלו, בזמנה הוא הצטלם לסרט השלישי בסדרת סרטי "הרולד וקומר" - "הרולד וקומר 3: חוגגים את חג המולד". ביולי 2011 סיים את תפקידו בבית הלבן.
ב-2011 הצטרף לעונה השביעית של הסיטקום "איך פגשתי את אמא" בדמותו של קווין, וחזר לגלם את קומר בסרט השלישי בסדרה "הרולד וקומר 3: חוגגים את חג המולד" לצד ג'ון צ'ו.
חיים אישיים
ב-2017 פן ניצח בתכנית המציאות הקולינרית "MasterChef Celebrity Showdown" והחליט לתרום את כספי הזכייה על סך 25 אלף דולר ל-UNRWA, גוף של האו"ם שמסייע לפליטים הפלסטינים.
באוקטובר 2021, בזמן שקידם את ספר הזיכרונות שלו, "You Can't Be Serious", פן יצא מהארון וחשף את אירוסיו לג'וש, בן-זוגו מזה כ-11 שנים.
אתרונגאיוס
אתרונגאיוס (ביוונית: Αθρογγαίος, אַתְּרוֹנְגַיוֹס או אתרו֗נגֶס; המחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס) היה רועה יהודי שביקש לעורר מרד כנגד בית הורדוס והרומאים לאחר מותו של המלך הורדוס.
תופעת המרדנות האידאולוגית
תקופת שלטונו של המלך הורדוס הייתה מלווה בניסיונות מרדנות של קנאים יהודים, וזו התמידה גם לאחר מותו. אותם קנאים, חדורי שנאה כנגד הרומאים ומשתפי הפעולה עימם, מונעים על ידי תוצאות המצב הכלכלי והחברתי הבעייתי, רוויים בפרטנזיות אישיות של שלטון ושררה וחלקם מוטמעים ברעיונות משיחיים-גאולתיים, ביקשו לנצל נסיבות היסטוריות נוחות כדי לממש את תוכניותיהם.
רקע היסטורי ואידאולוגי
יוסף בן מתתיהו מציין כי "בימים ההם קמו מהומות רבות בקרב הארץ (הקדם-פרובינקיה) והרבה אנשים מצאו שעת-הכשר לעשות מלוכה". היה זה בתחילת שלטונו של ארכלאוס, בנו של הורדוס, כשהקבוצות הקנאיות בקשו לנצל את הנסיבות ההיסטוריות, למרוד ולהפיל את שלטון בית הורדוס.
התקוממות אתרונגאיוס
תופעה מרדנית ייחודית התקפלה באישיותו של אתרונגאיוס, רועה בעל נתונים פיזיים חזקים ואומץ לב. השילוב בין דמות עממית, לכאורה גסה, כוח פיזי, חוסן נפשי ושם יווני, מצביע על אידיאליזציה של מיתולוגיות יווניות, כפי שהתגבשו במחשבתו של הכותב, יוסף בן מתתיהו, ואף נפוצו בקרב החברה.
מאפיין נוסף לאותו מורד, כפי שנמצאנו למדים מאירועים אחרים, היה הממד המשפחתי של הנהגת המרידה. ממד זה הבטיח נאמנות, אמינות ובעיקר סודיות טקטית ומבצעית. ארבעת אחיו, כאלה שדמו לו בתכונותיהם, חיזקו את ידיו.
המרד התארגן כשאתרונגאיוס הפקיד בידי כל אחד מהאחים גדוד לוחמים שמנה חמישים איש. הללו התמנו לשרי צבא ועסקו בשוד ובביזה.
אתרונגאיוס ייחס לעצמו תכונות של מלך, מה שמאפיין לא מעט מרידות אחרות, אף מאוחרות (תקופת המרד הגדול ומרד בר כוכבא). יוסף בן מתתיהו מספר כי מנהיג המרד הניח כתר מלכות על ראשו והתמיד במעשי פשיטה ושוד. האויבים הראשונים שסומנו על ידי האחים היו הרומאים ותומכי הנשיא ארכלאוס, אלא שגם יהודים רבים נטבחו על ידם, כאלה שבידיהם היו חפצי חן ונוי.
בשלב מתקדם של המרד התנפלו האחים בראש כוחותיהם על גדוד רומי בקרבת העיר אמאוס והסבו לו אבדות: הקנטוריון אריאוס וארבעים לוחמים רומיים נפלו בקרב.
אתרונגאיוס ואנשיו הסבו נזקים רבים לתושבים הלניסטיים עד שנלכדו בידי הרומאים והומתו. מנהיג המרד נפל בידי כוחותיו של ארכלאוס, שני אחיו נפלו בידי הרומאים והאח הרביעי הסגיר עצמו לידי ארכלאוס.
התמרדויות שמעון ואתרונגאיוס שימשו סימן ואות להתפרצויות נוספות, חלקן בשל שאיפת שלטון וחלקן אידאולוגיות ומשיחיות. באופן זה החלה להתהוות התשתית להתפרצות המרד הגדול ברומאים של שנת 66.
יריעת קאלאבי-יאו
בגאומטריה מרוכבת וגאומטריה אלגברית, יריעות קאלאבי-יאו (Calabi Yau) מהוות מחלקת יריעות בעלות תכונה גלובלית מסוימת. יש מספר הגדרות למושג זה הדומות אחת לשנייה אך לא שקולות. בהקשרים שונים מקובלות הגדרות שונות.
ליריעות אלה חשיבות רבה בתורת המיתרים.
רקע
ב-1957 קאלאבי שיער שכל יריעת קהלר קומפקטית שמחלקת Chern הממשית הראשונה שלה מתאפסת (מחלקת Chern הממשית ה-n-ית של יריעה חלקה היא איבר מסוים בחבורת הקוהומולוגיה ) היא בעלת מטריקת קהלר שהעקמומיות ריצ'י שלה מתאפסת. למעשה קאלאבי שיער השערה חזקה יותר הנקראת השערת קאלאבי. השערה זו הוכחה ב-1977 על ידי Shing-Tung Yau.
השערה זו משכה את תשומת הלב ליריעות המקיימות את תנאי ההשערה, ויריעות אלה (ולעיתים מחלקות צרות יותר של יריעות) נקראו יריעות קאלאבי-יאו.
הגדרות
קיימות מספר הגדרות למושג יריעת קאלאבי-יאו. לפי המחמירה בהן, יריעה מרוכבת M נקראת יריעת קאלאבי-יאו אם היא יריעת קהלר קומפקטית שאגד התבניות הדיפרנציאליות העליונות עליה טריוויאלי. במילים אחרות, קיימת תבנית דיפרנציאלית עליונה על M שלא מתאפסת באף נקודה.
תנאי זה גורר שמחלקת צ'רן השלמה הראשונה של היריעה (ז"א מחלקת צ'רן הראשונה כאיבר בחבורת הקו-הומולוגיה השלמה H^2(X,\Z) ) מתאפסת. ההפך אינו נכון באופן כללי.
לפי הגדרה פחות מחמירה יריעה מרוכבת M נקראת יריעת קאלאבי-יאו אם היא יריעת קהלר קומפקטית כך שהתנאים השקולים הבאים מתקיימים:
קיימת גם הגדרת בינים שדורשת שמחלקת צ'רן השלמה הראשונה של היריעה מתאפסת.
כלליות שונות
בדרך כלל המושג יריעת קאלאבי-יאו מתייחס ליריעות חלקות וקומפקטיות. אולם לעיתים מרחיבים אותו ליריעות לא קומפקטיות ולא חלקות (בתנאי שהן יריעות גורנשטיין).
בגאומטריה אלגברית
המושג קאלאבי-יאו קיים גם בגאומטריה אלגברית. ניתן לחזור על ההגדרה למעלה גם עבור יריעה אלגברית X מעל שדה K כלשהו. בגאומטריה אלגברית יתר מקובלת ההגדרה החזקה, אם כי גם לחלק מהתנאים השקולים של ההגדרה החלשה יש משמעות. לפי ההגדרה אם K=\Complex אז X יריעת קאלאבי-יאו אם ורק אם היריעה המרוכבת של הנקודות שלה X(\Complex) היא יריעת קאלאבי-יאו.
דוגמאות ומיון
אפשר לפרק את בעיות המיון של יריעות קאלאבי-יאו לשתיים:
בממד 1, הטיפוס הטופולוגי האפשרי היחיד עבור יריעת קאלאבי-יאו הוא הטורוס, כלומר העקום מגנוס 1. מיון היריעות המרוכבות בעלות טיפוס הטופולוגי הזה נתון על ידי העקום המודולרי (ז"א חצי המישור העלון מודולו טרנספורמציות מביוס הנתונות על ידי SL_2(\Z)). כל יריעה מרוכבת מטיפוס זה היא יריעת קאלאבי-יאו.
הקשר לתורת המיתרים
באחד המודלים המקובלים של תורת המיתרים, העולם הוא בעל עשרה ממדים. ממדים אלו כוללים את שלושת ממדי המרחב המוכרים לנו, ממד הזמן, ושישה ממדים 'מכורבלים', שהמבנה המדויק שלהם עדיין אינו ידוע. ב-1985 גילו P. Candelas, G. Horowitz, A. Strominger ואדווארד ויטן, שהתנאים לכך שאותם ממדים מכורבלים יתמכו בגרסה סופרסימטרית של המודל הסטנדרטי, שקולים לכך שממדים אלה מהווים יריעת קאלאבי-יאו מממד 3 מעל המרוכבים (שממדה מעל הממשיים 6). בנוסף, הם הראו שקבועים יסודיים של המודל הסטנדרטי (כגון מסות של חלקיקים) ניתנים להמרה לפרמטרים מספריים, הקובעים את הגאומטריה של אותה יריעת קאלאבי-יאו.
אחת הבעיות הקשות בפניה ניצבת תורת המיתרים המודרנית היא לפתור את המשוואות המאפשרות לבחור איזו יריעת קאלאבי יאו (מתוך המבחר הענק) מתאימה לחלקיקים ולכוחות הנצפים ביקום שלנו. לדוגמה יריעה עם בדיוק 3 'חורים' טופולוגיים רב ממדיים - תתן הסבר עמוק לשאלה מדוע יש ביקום הנצפה בדיוק 3 משפחות חלקיקים יסודיים, אך ישנם הרבה מאוד יריעות קאלאבי יאו העונות על דרישה זו.
ביל הארדמן
ויליאם פרנקלין הארדמן ג'וניור (באנגלית: William Franklin Hardman, Jr; 6 באפריל 1933 - 5 בדצמבר 1990) היה חצוצרן ג'אז ונגן פלוגלהורן אמריקאי, שניגן בעיקר בסגנון ההארד בופ.
ביוגרפיה
בעודו בבית הספר התיכון נהג להופיע יחד עם טד דאמרון, ולאחר שסיים את הלימודים הוא הצטרף ללהקתו של טיני בראדשו. עוד לפני שהתפרסם, הופיע והקליט עם כמה ממוזיקאי הג'אז המפורסמים ביותר. הקלטתו הראשונה הייתה עם ג'קי מקלין, ב-1955. לאחר מכן ניגן יחד עם צ'ארלס מינגוס, ארט בלייקי ומבשרי הג'אז, הוראס סילבר, לו דונלדסון, והוביל להקה יחד עם ג'וניור קוק. כמו כן, הוא גם הקליט כמוביל. הארדמן השתתף בשלושה סיבובי הופעות עם מבשרי הג'אז של ארט בלייקי, אך לא ניגן איתם בזמן תהילתם בהקלטות בלו נוט. במקור, ניגן הארדמן בסגנון ההארד בופ, בצליל חד ונקי, ללא צלילי גדיל. אך במהלך שנות השישים והשבעים, החל לנגן בסגנונו של קליפורד בראון, נגינה שופעת ויותר מוחצנת.
קרב ואלמי
קרב ואלמי (בצרפתית: bataille de Valmy) הוא קרב שהתחולל בשלב הראשון של מלחמות צרפת המהפכנית, סמוך לכפר ואלמי (Valmy) שבצפון צרפת, בין צבא צרפת המהפכנית לבין כוח פולש שהתבסס על צבא ממלכת פרוסיה. הקרב היה מוגבל למעשה להפגזה ארטילרית, ומבחינה טקטית לא הושגה בו הכרעה, אך חשיבותו האסטרטגית ואף ההיסטורית הייתה רבה: הוכח שצבא מהפכני המבוסס ברובו על מתנדבים מסוגל לעמוד מול צבאות מקצועיים, והובטחה הישרדותה של המהפכה הצרפתית מול האויבים מבחוץ, שהיו בדרכם לפריז.
רקע
הכוח הפולש מנה כ-35,000 חיילים, ומולו התייצבו כ-47,000 צרפתים, שחלק ניכר מהם היו מגויסים טריים בעלי הכשרה צבאית חלקית מאוד ולעיתים ללא נשק.
הכוח הפולש נכנס לצרפת מצפון-מזרח, תפס את לונגוי ב-23 באוגוסט, התקדם לעבר ורדן ותפס גם אותה ב-2 בספטמבר, בדרכו לפריז. מוורדן נע הכוח לעבר אזור הדפיל (Defile) הסמוך ליער ארגון. המפקד הצרפתי דומורייה אימן בינתיים מגויסים חדשים, וביצע התקפות נקודתיות באזור ולנסיין שבצפון, כהכנה לפלישה לארצות השפלה האוסטריות (בלגיה של ימינו). לנוכח ההתקדמות הפרוסית-אוסטרית, החלו כוחותיו של דומורייה לנוע דרומה לקראת עימות עם הכוח הפולש על הדרך שמוורדן לפריז. דומורייה זימן את צבא המרכז של קלרמן, שהתקדם באיטיות וחבר אל צבא הצפון ב-19 בספטמבר, יום לפני הקרב.
הקרב
הדוכס מבראונשוויג תמרן את כוחותיו במטרה לפצל את כוחותיו של דומורייה. בטרם הושלם התמרון, קידם דה קלרמן את האגף השמאלי של כוחותיו, התמקם בסמוך לטחנת הקמח של הכפר ואלמי, והחל בהפגזה ארטילרית על צבאו של בראונשוויג. הארטילריה הצרפתית, שהתבססה על תותחים קלים ומדויקים יחסית שפיתח ז'אן-בטיסט דה גריבובל, הצדיקה את המוניטין שיצא לה כטובה באירופה. הסתערות צרפתית ספגה אש תותחים ונכשלה, תוך שסוסו של דה-קלרמן עצמו נהרג, אך הצרפתים לא נשברו. כוחותיו של בראונשוויג יצאו להסתערות רגלית מהוססת וחלקית, שלא הצליחה למוטט את שורות הצרפתים, ולאחר כישלונה נסוגו.
חלק לא מבוטל בקרב מילא המורל. הצבאות הפולשים הניחו שעוצמתם תכניס מורך-לב בשורות הצרפתים, שרבים מהם היו מתנדבים לא מקצועיים. דה-קלרמן השקיע מאמץ ביום הקרב כדי לשלהב את חייליו ולשכנעם ביכולתם לנצח ובצדקת מטרותיהם. הוא דהר על סוסו בקרבת הקו הראשון, בקוראו "Vive la Nation" (תחי האומה), קריאה שהצרפתים חזרו עליה שוב ושוב, ואפשר וערערה את המורל בקרב אויביהם ברגע המכריע שבו הסתערו על שורות הצרפתים.
תוצאות הקרב
בסיכום הקרב ספג הכוח הצרפתי כ-300 אבדות. ואילו הפרוסים ובעלי בריתם איבדו 184 חיילים. אף שמספר האבדות היה קטן, וצבא הפלישה נותר גם לאחר הקרב כמעט ללא פגע בעומק שטחה של צרפת, נודעה לקרב ואלמי משמעות רבה.
מבחינה אסטרטגית, הציל הקרב את גורל המהפכה, כיוון שצבאם של קלרמון ודומורייה היה הכוח היחיד שניצב בין צבא הדוכס מבראונשוויג לבין פריז. עשרה ימים לאחר הקרב, מבלי שהתרחשו התנגשויות צבאיות נוספות, החל הצבא הפולש בנסיגה מחוץ לצרפת. המפקד הצרפתי דומורייה הניח לפולשים לסגת, ולא ניסה לזנב בהם.
למחרת הקרב, ב-21 בספטמבר, הכריזה האספה הלאומית על ביטול המלוכה והקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה. המשורר הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה, שנכח בקרב, כתב מאוחר יותר כי "במקום זה וביום זה החל עידן חדש בתולדות העולם". עמידתו של צבא מהפכני, המורכב ממתנדבים החדורים התלהבות לאומית, מול צבא המורכב מחיילים מקצועיים ומנוסים, הסרים למרותם של מלכים, היוותה נקודת מפנה היסטורית. מכאן ואילך עלתה קרנו של המודל הצבאי ששימש את הצרפתים בואלמי - צבא המוני של מגויסים משורות העם, הנלחם למען מטרה לאומית - לעומת המודל הפרוסי של צבא מקצועי המורכב משכירי חרב. יתרה מזאת, הקרב המחיש את עוצמתה של הלאומיות ככוח היסטורי עולה, גם מעבר להיבט הצבאי.
אליפות העולם בשחמט 1993
כתוצאה מכל נוצר המצב שבשחמט היו שני אלופי העולם - אנטולי קרפוב וגארי קספרוב.
רקע
בהתאם למתכונת שאושרה על ידי פיד"ה האליפות התקיימה במספר שלבים. בשלב הראשון התקיימו תחרויות אזוריות. בסיום שלב זה במנילה התקיימה תחרות בין-אזוריות עם 64 משתתפים. 11 שחמטאים העפילו לתחרות המועמדים ולתחרות זו הוזמנו גם אנטולי קרפוב, יאן טימן, ג'ון ספילמן וארטור יוסופוב. בשלב זה בסרייבו התקיימו מפגשים מקדימים בהם נקבעו 8 עולים לשלבי הגמר. התקיימו מפגשי חצי הגמר והגמר. מנצח הגמר קיבל זכות למפגש עם גארי קספרוב על התואר.
שלבי הפלייאוף
שלב רבע הגמר התקיים במהלך אוגוסט 1991 בבריסל, חצי הגמר נערך באפריל 1992 בלינרס ומפגש הגמר התקיים בינואר 1993 בסן לורנזו דה אל אסקוריאל.
מפגש הגמר - פיד"ה
פיד"ה לא הכירה בדו-קרב של קספרוב נגד שורט כקרב על האליפות. הם הוצאו מחוץ למסגרת של פיד"ה לרבות הוצאתם מרשימות מד כושר. אורגן מפגש בין אנטולי קרפוב לבין יאן טימן שהחל בהולנד והסתיים באינדונזיה. המפגש זה היה יכול לכלול 24 משחקים והסתיים בפועל לאחר משחק מס' 21. אנטולי קרפוב הוכרז אלוף העולם על ידי פיד"ה.
קיטי קארלייל הארט
קיטי קארלייל הארט (באנגלית: Kitty Carlisle Hart; 3 בספטמבר 1910 - 17 באפריל 2007) הייתה זמרת שחקנית, רקדנית אמריקאית-יהודייה. בשנת 1991 זכתה במדליה הלאומית לאומנויות מהנשיא ג'ורג' בוש. ושמונה שנים אחר כך נכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי. היא יודעה בזכות הופעתה כפאנליסטית בסדרת הטלוויזיה "לספר את האמת". הארט נפטרה במנהטן בגיל 97.
חיים אישיים
נולדה בשם קתרין קון (Catherine Conn) בניו אורלינס, לואיזיאנה שבארצות הברית למשפחה ממוצא גרמני-יהודי. אביה היה רופא גינקולוג. לאחר מות אביה, אמה מכרה את הבית ולקחה את הארט לניו יורק ואירופה. הן נסעו לאירופה כדי להתנתק ממוצאן היהודי ובמטרה לחתן אותה עם בן למשפחת אצולה אירופאית, אך לאחר שהתוכנית נכשלה, קיטי ואמה נשארו באירופה וקיטי החלה ללמוד במוסדות לחינוך גבוה בלונדון פריז רומא ושווייץ. היא בחרה לעסוק במשחק לאחר שהתקבלה ללימודים באקדמית רויאל לונדון לדרמה ואומנות, היא נסעה לפריז כדי לעסוק בתיאטרון.
ב-10 באוגוסט 1946 נישאה למוס הארט וחיה עמו עד ליום מותו ב-20 בדצמבר 1961, לזוג שני ילדים.
בשנת 1991 קיבלה את המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית מידי הנשיא ג'ורג' בוש האב. כשמונה שנים לאחר מכן זכתה קיטי בכבוד הגדול ביותר של אמן בארצות הברית ונכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי.
בשנת 1976 שימשה תוך כדי קריירת המשחק כיושבת ראש מועצת ניו יורק לאומנות עד שנת 1996.
קיטי הלכה לעולמה ב-17 באפריל 2007 בעקבות אי ספיקת לב מוגברת שנגרמה מהתקפים ממושכים של דלקת ריאות היא נקברה ליד בעלה מוס הארט בניו יורק.
קריירה
בשנת 1932 לאחר שסיימה את לימודיה האקדמיים, היא חזרה יחד עם אמה לניו יורק ושם החלה בקריירת המשחק שלה והופיעה במחזות זמר בברודוויי כגון קרמן, סולט לייק סיטי וללכת עם מוזיקה (באנגלית: walk with the music).
כשנתיים לאחר מכן בשנת 1934 החלה להופיע בסרטים כאשר סרטה הראשון היה "רצח בהבל הבלים" (באנגלית: Murder at the vanities). כשנה לאחר מכן השתתפה בשלושה סרטים, "לילה באופרה" שצולם יחד עם האחים מארקס,  "היא לא אוהבת אותי" (באנגלית: she love me not) ו"הנה הלב שלי" (באנגלית: here is my hart). הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "תפוס אותי אם תוכל" (באנגלית: catch me if you can) של סטיבן שפילברג בהשתתפות לאונרדו דיקפריו וטום הנקס. בסרט הזה קיטי שיחקה בהופעת קמע כלומר היא שיחקה בסרט בתפקיד עצמה כדמות שולית שלא קשורה לעלילה.
סימון פיליפ קאמל
סימון פיליפ קאמל (בערבית מצרית: سيمون فيليپ كامل; נולדה ב-14 ביוני 1966), הידועה בשם סימון (באנגלית: Simone), היא זמרת מצרייה, שלאורך שנות ה-90 הייתה מפורסמת בקול הסופרן שלה. השירים המפורסמים ביותר שלה כוללים את "مش نظرة وابتسامة", "تاكسي", "خاف مني", "مبسوطة", "تاني تاني", "ميرسي", "ساعتى مش مظبوطة", "كازانوفا" ו-"بتكلم جد". היא גם הוציאה שיר יווני/ערבי בשם "Munawar" עבור פסטיבל הידידות היוונית-מצרית.
ראשית חייה והשכלה
לסימון יש תואר ראשון בספרות צרפתית מאוניברסיטת עין שמס.
התחלת הקריירה
היא השתתפה בפסטיבל הידידות היוונית-מצרית בו ביצעה שיר ביוונית.
גרהם גרין
גרהם גרין (באנגלית: Graham Greene; 2 באוקטובר 1904 - 3 באפריל 1991) היה סופר אנגלי.
תולדות חייו
גרהם גרין נולד ב-2 באוקטובר 1904 בברקהמסטד, עיירה היסטורית בדרום-מזרח אנגליה, למשפחה מיוחסת של סופרים ומלומדים, ובהם הסופר רוברט לואיס סטיבנסון. אביו, צ'ארלס גרין, היה מנהל בית הספר המקומי.
עם סיום לימודיו, ב-1926, המיר דתו לנצרות הקתולית, והפך לוחם לעקרונותיה, נושא הבא לידי ביטוי ברבים מספריו. בשנים 1930–1926 עבד בעיתון "טיימס". ספרו הראשון, "האיש שבפנים", יצא לאור ב-1929.
בשנת 1927 נישא לוויויאן דייריל-בראונינג, הוליד בת ובן, אולם די במהרה התרחק מאשתו, אף שנשאר נשוי לה עד מותו. גרין היה חובב נשים כפייתי כמעט. פרט לקשריו עם עשרות פרוצות היו לו ארבע אהבות גדולות - דורותי גלובר, תפאורנית, הליידי קייתרין וולסטון (שהייתה אהבתו ותשוקת חייו הגדולה), השחקנית השוודית אניטה ביורק, והצרפתייה איוון קלואטה, שליוותה אותו בשלושים שנות חייו האחרונות ופרסמה ספר זכרונות על חייהם, "בחיפוש אחר התחלה", החושף צדדים נסתרים באישיותו.
בשנים 1939-1935 היה מבקר קולנוע, והביא לסגירת כתב-העת שבו כתב, עקב הערה שכתב אודות שירלי טמפל וגרמה להגשת תביעת דיבה נגד כתב-העת. בשנת 1948 שהה באי קאפרי שבמפרץ נאפולי, קנה בו בית קטן והחזיק בו יותר מ-40 שנה. הוא נהג לחזור אליו לביקורים קצרים, בעיקר באביב ובסתיו, עד ימיו האחרונים, כשהיה חולה מכדי לנסוע.
גרין יצא לראשונה מאירופה ב-1935, במסע לליבריה, ובהמשך חייו הרבה לתור בעולם, בין היתר באפריקה ובאמריקה הלטינית. בשהותו מחוץ לארצו עסק בעבודה עיתונאית ודיפלומטית, ובמקביל פעל כסוכן של סוכנות הביון הבריטית MI6. ב-1941 יצא לסיירה לאון מטעם סוכנות הביון, ושהה שם עד 1943. הארצות שבהן חי ועיסוקיו כסוכן חשאי היוו נושאים מרכזיים ביצירתו. שלושת אחיו - אליזבת דניס וריימנוד ויו שרתו אף הם בשירותי הריגול הבריטיים. במשך 40 שנה, מסוף שנות ה-40 ועד מותו ב-1991, עקבה אחריו הבולשת הפדרלית של ארצות הברית, וחיברה דו"חות מפורטים עליו ועל השקפותיו הפוליטיות. במסמכים חשאיים שפורסמו לאחר מותו, עלה כי סוכני הבולשת חקרו את מעשיו של גרין ובחנו בדקדקנות את מפגשיו ושיחותיו. בין השאר השיגו מידע על שיחות שניהל עם ידידו, מנהיג קובה, פידל קסטרו והסופר גבריאל גארסיה מארקס.
גרין היה פעמים אחדות מועמד לקבלת פרס נובל לספרות, אך הפרס לא הוענק לו. בשנת 1967 היה מועמד מוביל, אך בסופו של דבר זכה בו הסופר הגואטמלי מיגל אנחל אסטוריאס. בשנת 1974 החליטה ועדת הפרס להעניק אותו לשניים מחברי הוועדה, הסופרים השוודיים איווינד יוהנסון והארי מרטינסון, בהעדיפה אותם על-פני שלושת המועמדים המובילים באותה שנה — גרין, ולדימיר נבוקוב, וסול בלו. החלטה זו ספגה ביקורת חריפה.
ב-1981 זכה בפרס ירושלים. בשנותיו האחרונות חי באנטיב בריביירה הצרפתית ובויוויי שבשווייץ.
גרין נפטר ב-3 באפריל 1991. כשהיה על ערש דווי חתם על מסמך בו משפט אחד, המבהיר שהוא ממנה לעצמו ביוגרף רשמי יחיד, נורמן שרי. אירוע שהוביל למאבק בין הנהלת עזבונו לספריית אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שמחזיקה באוסף גדול של מסמכיו.
יצירתו
ספריו של גרין מתאפיינים בהרפתקאות ומתח שמרתקים את הקורא, יחד עם חיבוטי נפש של הגיבורים. עלילותיהם מתרחשות במדינות רבות, ומעוגנות בהתרחשויות האקטואליות בהן. "האמריקאי השקט", למשל, שיצא לאור ב-1955, הוא רומן העוסק בתחילת המעורבות האמריקאית בווייטנאם.
גרין נחשב כיום לאחד מענקי הפרוזה האנגלית של המאה העשרים.
הוא העמיד אף תרומה משמעותית לקולנוע, לרבות בתסריטו לסרט "האדם השלישי" (בבימויו של קרול ריד, 1949) הנחשב, על פי משאלי מבקרים, לאחד מטובי הסרטים הבריטיים מאז ומעולם, וישנם המחשיבים אותו כסרט האפל הטוב ביותר שהופק בבריטניה. גרין שיתף פעולה עם הבמאי קרול ריד פעמיים נוספות, בסרטים "האליל שהכזיב" (1948) ו"האיש שלנו בהוואנה" (1959).
מחזותיו, לעומת זאת, זכו לתגובות פושרות בעיקר.
ספריו
מרבית ספריו של גרין תורגמו לעברית. אלה שלא תורגמו מופיעים כאן בשמם המקורי. רבים מספריו וסיפוריו עובדו לקולנוע ולטלוויזיה.
שפות ברבריות
עם השפות הברבריות העיקריות נמנות: תאמאזיגת (מדוברת במרכז מרוקו), תאריפית או ריפי (מדוברת בצפון מרוקו), תַשֶלְחִית (מדוברת בדרום מרוקו), קבילית (מדוברת בחלקים נרחבים של אלג'יריה), ותאשאוית או שאויה (מדוברת בצפון־מזרח אלג'יריה). תמאזיגת הייתה שפה כתובה בהפסקות למשך כ־3,000 שנה.
הכתב שונה עם הזמן, לפי העמים שישבו בארצות שדוברו בהן שפות אלו. תחילה נכתבה השפה בכתב התיפינאג, שעודנו בשימוש אצל הטוארגים, ומופיע גם על שילוט דרכים באלג'יריה ובמרוקו. הממצא הקדום ביותר של כתב זה מתוארך ל־200 לפנה"ס. בין שנת 1000 לשנת 1500 נכתבה השפה בכתב הערבי (התשלחית של מרוקו נכתבת כך גם בימינו); יש הכותבים שפות אלו באלפבית הלטיני, בייחוד דוברי הקבילית. כתב התיפינאג הפך באחרונה לרשמי במרוקו והכתב הלטיני הפך רשמי באלג'יריה, מאלי וניז'ר. אף על פי כן, בכתבי התיפינאג והערבית נעשה שימוש רב במאלי ובניז'ר, בשעה שהכתבים הלטיני והערבי עודם בשימוש רב במרוקו.
תוניסיה
בשנים 1952 ו־1968, שנערכו בהן הערכות לגבי מספר דוברי הניב הברברי בתוניסיה, נמצא כי רק כאחוז אחד מכלל האוכלוסייה דובר אותו. כיום יש המעריכים את מספר דוברי הניב הברברי התוניסאי בכ־26 אלף דוברים. הם מרוכזים בכמה כפרים קטנים בודדים בדרום תוניסיה; בעיקר בכפרים: שְנִינִי, דְוִּירֶת (הנמצאים ממזרח לעיר טאטאוין), תַמְזַרְת, זְרַאוַּה, תַאוּזְ'ז'וּת (הנמצאים ממזרח לעיר מטמאטה), ובכפר קַלְלַאלַה (שבדרום האי ג'רבה) — אשר בו ישנו בית הספר היחיד בכל תוניסיה ששפת ההוראה בו היא ברברית. הניב הברברי התוניסאי נקרא "שֶלְחַה" בפי דובריו.
לוב
בלוב הוערך שיעור הלובים שאינם דוברים ערבית בכ־4 אחוזים נכון לשנים 1991 ו־1996, אולם סך הדוברים שפות ברבריות בלוב הוא 3 אחוזים (162 אלף תושבים), המתחלקים ל:
מאוריטניה
במאוריטניה חיים כיום רק כ־200‒300 דוברי שפות ברבריות, ורובם דוברי זנאגה. יש גם קהילה קטנה מאוד מתוכם הדוברים גם את השפה התמשקית, אך קבוצה זו קטנה מאוד.
מאלי
במאלי כ־470 אלף דוברי תמשק.
ניז'ר
בשנת 1998 נמנו בניז'ר כ־720 אלף דוברי טוארגית. כיום יש שם כ-1.2 מיליון (כ-5%):
בורקינה פאסו
בשנת 1991 נספרו בבורקינה פאסו כ־20—30 אלף טוארגים הדוברים קידל תמשק.
ניגריה
ישנם טוארגים מעטים בניגריה, הדוברים תואלאמאת תמג'ק.
צרפת
בצרפת חיים נכון להיום כ־537 אלף דוברי קבילית, 150 אלף דוברי תמאזיגת של האטלס התיכון ומעט דוברי תאריפית ותַשֶלְחִית. בשאר אירופה לא ידוע על קהילות דוברות שפות ברבריות.
ספרד
בספרד ישנן שתי ערים אוטונומיות, בשם מלייה וסאוטה. רוב אוכלוסיית מלייה ומיעוט אוכלוסיית סאוטה דוברים שפות ברבריות.
סיני תור
סיני תור (נולד ב-1978) הוא זמר, מלחין וכותב שירים ישראלי המשלב בין סגנון הרוק למוזיקה חסידית.
ביוגרפיה
תור נולד וגדל בקריית ארבע, חמישי מבין תשעה ילדים. אביו, אילן תור למד בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והיה ממייסדי היישוב היהודי בחברון. אמו יונה היא יועצת חינוכית. בילדותו היה סיני כתב צעיר בעיתון "אותיות". את דרכו המוזיקלית החל כילד בחוגים שנערכו במרכז ללימודי מוזיקה בקריית ארבע. את ימי נעוריו חילק בין לימודים בישיבה תיכונית מצפה רמון ובין גבעות יצהר. כמו כן למד בישיבת שילה - דרכה התגייס לצה"ל ושירת במסגרת "הסדר" בגבעתי.
מיד לאחר שסיים את שירותו הצבאי נישא והתיישב בבת עין שבגוש עציון. באותה תקופה התחיל ביצירה המוזיקלית שלו והוציא דיסק ראשון סגנון מוזיקה יהודית מקורית. תור החל לצבור קהל מעריצים בקרב צעירי המתנחלים. בהמשך נפוצה שמועה שהגיעו לביתו בני נוער צעירים שהשתמשו בסמים, ואמרו שאף תור עצמו השתמש בסמים. תור שלל זאת בנחרצות ואמר בריאיון לעיתון בשבע: "זה מעולם לא היה נכון, הכול ניפוחים וקשקושים... ממה שראיתי אצל אנשים, אני רואה עין בעין שגם סמים קלים מפריעים בעבודת ה'... רק מי שהוא פארש צריך את זה". לאחר מכן עבר לגור בקריית ארבע, ובהמשך לחווה בין גבעת החרסינה לקריית ארבע שהייתה שייכת לאודי דוידי, במטרה ליצור יותר "חיבור לאדמה". בשנת 2016 עבר להתגורר ברמת השרון. הוא נשוי בשנית ואב לשישה ילדים.
בשגרת יומו עובד כיום תור עם תלמידי בתי ספר ותיכון בפרויקט העצמה וחינוך מוזיקלי הנקרא "אפיק-אומן".
בשנת 2016 הוגש נגד תור כתב אישום על הסתה לאחר שהשתתף בחתונת השנאה. בית המשפט פסק שהוא זכאי, בנימוק ש"לא ידע על המעשה ולא התכוון לקחת חלק".
סימני ההיכר שלו הן פאותיו הגדולות השמלה התנ"כית והבנדנה שהוא חובש לראשו. על בגדיו אמר בריאיון לעיתון "בשבע": "כל אחד שמתלבש – מתחפש למישהו...אני אוהב להתחפש לאברהם אבינו, דוד המלך וכל הג'מעה שם בגזרה. למה שרק אני לא אתחפש? כשמתחפשים זה כדי שנזכור שהכול פה זה תחפושת שלו, וצריך לגלות אותו בעולם". יותר מעשור שנים לאחר מכן התבטא: "אני חובש כיסוי ראש כי אני רוצה להיות כמו אבותינו, אני רוצה לזכור שאנחנו חלק מהסיפור של התנ"ך.. . אני חושב שכולנו תחפושות, כל אחד בוחר משהו ללבוש".
קהל המאזינים של תור מורכב בעיקר מצעירים דתיים לאומיים, אך הוא מופיע גם בפני הציבור החילוני במרכז הארץ, וכן בפסטיבלים שונים. משמש גם כחזן קבוע בימים הנוראים בתפילות שחרית ומוסף על יד מערת המכפלה בחברון.