cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוריון גלין גלר
בשנת 1954 הטיס מטוס שהתרסק והרג 17 מיושבי יציע הכבוד בטקס זיכרון בקיבוץ מעגן, בהשתתפות ראש הממשלה משה שרת ובכירי היישוב. בין ההרוגים היו בכירי ההתיישבות העובדת וניצולי הצניחה באירופה בשואה. ועדת חקירה ממלכתית קבעה שגלין-גלר נהג בחוסר אחריות, אך בבית המשפט הוא זוכה מאחריות לאסון.
שירות בפלמ"ח
לאחר שלוש שנים בחברת נוער בקבוצת דגניה ב', הצטרף גלין ב-1945, לפלמ"ח לפלוגה ג' שלימים הצטרפה לגדוד השלישי שבחטיבת יפתח. נשלח לקורס מ"כים בדליה, קורס מפקדי מכונות ירייה בקיבוץ דפנה וקורס קציני מודיעין באג'ליל (כיום גלילות). נעצר בקיבוץ יגור על ידי הבריטים בשבת השחורה ונשלח למעצר ברפיח. הוא השתתף במבצע יפתח לכיבוש הגליל העליון והגליל המזרחי, וב-17 באפריל 1948 השתתף בניסיון הראשון לכיבוש מצודת כ"ח בנבי יושע. נלחם בקרב על צפת, מילא מקום מפקד מחלקה במנרה הנצורה, התנדב לאימון מחלקת הפלמ״ח בסדום המבודדת ולאחר מכן הועבר לבקשתו לחיל האוויר.
שירות בחיל האוויר
השתתף בקורס טיס מס׳ 1 של חיל האוויר בסנט ג'ין. אחרי תחילת הקורס התנדב לבקשת דן טולקובסקי לקורס מקלעני אוויר מס׳ 1 ושירת בטייסת 69 כמקלען אוויר על מטוסי הB-17 מבצר מעופף. מסיבות רפואיות לא חזר לקורס טיס והשתחרר מצה״ל, התנדב לקורס שליחים מחוץ לישראל, ולמד טיס בקלוב התעופה בשדה דב.
ב-1954 נקרא להשתתף במסגרת מילואים בקורס מדריכי טיסה מס׳ 9 של חיל האוויר בבסיס סירקין, ולאחר מכן במקביל לפעילות הספורט שלו והטיסה בקלוב התעופה, עשה מילואים כמדריך טיסה בחיל האוויר והיה טייס קישור וסיור בטייסת 100.
אורי גלין היה אחד הטייסים הישראלים היחידים בהיסטוריה של צה״ל ששירת כטייס בחיל-האוויר מבלי לעשות שם את הכשרתו ההתחלתית.
קריירה ספורטיבית
הוא סיפר שהגיע לזריקת דיסקוס במקרה:
אולימפיאדת הלסינקי
גלין השתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952), האולימפיאדה הראשונה שבה ישראל השתתפה. במשחקים עצמם הוא סיים במקום 32 והאחרון בזריקת דיסקוס בתוצאה של 40.76 מטר, אותה קבע בזריקה השנייה מתוך שלוש. לפני התחרות נקע את קרסולו, מה שהשפיע על הישגיו. כמה ימים לאחר המשחקים האולימפיים, בתחרות שנערכה בטורקו, פינלנד הוא קבע בזריקת דיסקוס 44.47 מטר.
בשל האכזבה מביצועי המשלחת, הרבו העיתונים להשתלח בחברי המשלחת אשר כונו בזלזול "פושעי הלסינקי". על דברים אלו הגיב:
סגן אלוף המכביה
בתחרויות האתלטיקה של המכביה הרביעית שנערכו בסוף ספטמבר 1953 זכה גלין במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.13 מטר, אחרי סטן למפרט (43.64 מטר) ולפני ברנרד מאייר (40.50 מטר), שניהם מארצות הברית.
בתחרות שנערכה באפריל 1955 קבע גלין בזריקת דיסקוס שיא ישראלי חדש של 44.90 מטר. חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בתל אביב ביוני הוא זכה במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 41.01 מטר, לפני אליאס מהפועל תל אביב (35.16 מטר).
בתחרות שנערכה באצטדיון המכביה בתחילת מאי 1956 קבע גלין בזריקת דיסקוס שיא ישראלי חדש של 47.13 מטר, ובכך קבע את הקריטריון אולימפי.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בסוף יוני 1956 זכה בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 46.05 מטר, לפני מ. בלומנטל מהפועל ירושלים (37.66 מטר) וי. האז מהפועל כפר סבא (37.32 מטר) ומדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 27.93 מטר, אחרי פנחס פולונסקי מהפועל כפר חיים (32.05 מטר) ומ. באום מהפועל תל אביב (31.50 מטר).
אולימפיאדת מלבורן
ועדת האתלטיקה שליד ההתאחדות לספורט המליצה להתאחדות לספורט ולוועד האולימפי הישראלי על גלין כמועמד להשתתף באולימפיאדת מלבורן (1956), והוא הפליג לאנגליה על מנת להתאמן למשחקים האולימפיים הקרבים. בסופו של דבר עקב פרוץ מלחמת סיני השתתפותו בוטלה ונבחרו שלושה ספורטאים בלבד שייצגו את ישראל.
ב-12 באוקטובר 1956 קבע גלין שיא ישראלי חדש של 48.03 מטר בתחרות שנערכה בפתח תקווה. שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי גדעון אריאל.
לאחר מעברו לארצות הברית המשיך גלין להתאמן ולהתחרות באתלטיקה. באליפות המכללות האזורית בניו יורק שנערכה באצטדיון Ohio Field שבשרובע הברונקס, ב-1 במאי 1959 בזמן שייצג את אוניברסיטת NYU בה למד באותה העת, קצר גלין שנה שלישית ברציפות מקום על הפודיום. באותה תחרות הוא זרק את הדיסקוס למרחק של 150 רגל ו-10 אינצ'ים שהם 45.97 מטר.
אסון מעגן
ב-29 ביולי 1954 הטיס גלין-גלר מטוס פייפר קאב, מעל לעצרת בקיבוץ מעגן לחנוכת האנדרטה לזכר הצנחן פרץ גולדשטיין, להעלות את פועלם של הצנחנים שנשלחו במלחמת העולם השנייה לאירופה להציל יהודים. המטוס התרסק לתוך העצרת והרג 17 איש, בהם ארבעה מוותיקי הצנחנים: דב הררי, אריה פיכמן, יהודה אחישר ושלום פינצי, עפרה ודניאל סירני, כלתו ובנו של הצנחן אנצו סירני, בן-ציון ישראלי, מראשי תנועת התיישבות העובדת, אליהו (אליק) שומרוני, מזכ"ל קיבוץ אפיקים ומייסד הנח"ל, וציפורה כסה, אשת ציבור ורעייתו של חבר הכנסת יונה כסה. ראש הממשלה משה שרת ושרים אחרים היו בקרבת מקום ההתרסקות, אך לא נפגעו.
קורניי צ'וקובסקי
ילדותו
נולד בשם ניקולאי ואסילייביץ' קורנייצ'וקוב. את השם קורניי איבאנוביץ' צ'וקובסקי הוא הגה כשם עט כשעבד בעיתון חדשותי באודסה ב-1901. הוא נולד בסנקט פטרבורג לנערה ממשפחת איכרים מאזור פולטבה, ששמה היה יקטרינה אוסיפובנה קורנייצ'וקובה ולעמנואל סולומונוביץ' לוינסון, יהודי ממשפחה עשירה, ביחסים מחוץ לנישואין. משפחתו של לוינסון לא ראתה בעין יפה את האפשרות שינשא לקורנייצ'וקובה והם נאלצו להפרד. אמו של צ'וקובסקי עברה לאודסה עם אחותו מׇרוּסְיָה ולוינסון תמך בהם כספית עד שנישא לאישה אחרת. צ'וקובסקי למד בגימנסיום של אודסה ואחד מחבריו לכיתה היה זאב ז'בוטינסקי. בשלב מאוחר יותר נזרק צ'וקובסקי מהמוסד בשל "מקורו השפל" (שכיוון להולדתו מחוץ לנישואין) ולמד לימודים גבוהים בהתכתבות.
הוא למד אנגלית בעצמו ובין השנים 1903–1905 היה כתב עיתון אודסאי בלונדון, אך בילה את מרבית זמנו בספריה הבריטית. כשחזר לרוסיה תרגם יצירות מאנגלית של וולט ויטמן וכתב מספר מאמרי ביקורת על אמנים אירופיים בני זמנו, מה שקנה לו את הכרת חוגי הספרות הרוסית וידידות עם המשורר אלכסנדר בלוק. הוא פרסם כמה כתבים ספרותיים כ"מצ'כוב ועד ימינו" (1908) ו"פנים ומסיכות" (1914) וכתב במגזין סאטירי בשם "סיגנל", מה שהביא למעצרו לשישה חודשים בגין "העלבת השלטון".
אוריון גלין גלר
אסון מעגן
לפי תחקיר שערך שי פוגלמן עבור העיתון "הארץ", שונתה עדותם של חלק מן העדים בעקבות איומים עליהם בידי אנשי קלוב התעופה, אשר אחד מהם זוהה ברבות הימים. לפי התחקיר גלין-גלר הותיר את המטוס בידי הנוסע שעמו למרות מחאותיו, ובעצמו שחרר גליל מתכת ובו איגרת ברכה שחוטיו הסתבכו בגלגלי המטוס. המטוס המוטס בידי הנוסע הזדקר, והתרסק אל הקהל, כשכנפי המטוס חתכו והרגו את יושבי יציע הכבוד, אך הטייס ונוסעו נפצעו קלות בלבד. בריאיון לידיעות אחרונות שנתן בשנת 2002 התכחש לכך. בקורות חייו של גלין-גלר שבאתר הפלמ"ח אין כלל אזכור של האסון.
קורניי צ'וקובסקי
בברית המועצות
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים קנה לו צ'וקובסקי את מרבית פרסמו כסופר ומשורר לילדים. רבים מסיפוריו עובדו לסרטים מצוירים, לתיאטרון ואף לבלט ואופרה, על ידי סרגיי פרוקופייב.
אוריון גלין גלר
קריירה אקדמית
ב-1956 פנה גלין-גלר למימוש חלומו ללמוד. בהיעדר תעודת בגרות לא התקבל ללימודים בישראל ונסע לארצות הברית, למד רפואה והתמחה באנטומיה. לאחר מכן סיים תואר דוקטור באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי והרצה שם. ב-1972 נתבקש על ידי פרופסור דוד ארליק לבוא ארצה לסייע בהקמת בית הספר לרפואה בחיפה. גלין-גלר הקים את המחלקה למדעים מורפולוגיים, הריץ את המחזור הראשון וב-1974 חזר לברקלי ל-10 שנות עבודה נוספות ומונה שם לפרופסור לאנטומיה. ב-1984 חזר עם משפחתו לישראל, ועמד בראש המחלקה לאנטומיה במכללת זינמן שבמכון וינגייט כ-17 שנים. יצא לפנסיה בשנת 2002, והמשיך עד גיל 87 להרצות לקשישים ברחבי הארץ על מגוון נושאים, ביניהם גם נושאים רפואיים.
קורניי צ'וקובסקי
בברית המועצות
צ'וקובסקי ערך את כל כתבי ניקולאי נקרסוב ופרסם בשנת 1933 את הספר "משתיים ועד חמש" שהיה למדריך פופולרי להבנת שפתם של ילדים. על פי הכתוב ביומניו, הוא ניצל את הפופולריות של והשפעתו כדי לסייע ליוצרים שנרדפו על ידי השלטונות הקומוניסטיים כאנה אחמטובה, מיכאיל זושצ'נקו, אלכסנדר גאליץ' ואלכסנדר סולז'ניצין. הוא היה הסופר הסובייטי היחיד שבירך רשמית את בוריס פסטרנק לרגל זכייתו בפרס נובל לספרות. בתו, לידיה צ'וקובסקיה, הייתה סופרת, בלשנית והעוזרת של אנה אחמטובה.
אוריון גלין גלר
אתלטיקה וספורט
גלין חזר לישראל, ייסד והיה יו"ר עמותת שא"י (שוחרי אתלטיקה קלה בישראל), יו״ר איגוד האולימפיינים הישראלי , ועמית כבוד באיגוד האתלטיקה בישראל.
קורניי צ'וקובסקי
בברית המועצות
בשנת 1962 קיבל צ'וקובסקי את פרס לנין ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אוקספורד על ספרו "אמנותו של נקרסוב".
אוריון גלין גלר
מותו
נפטר ב-4 באפריל 2021 ונקבר ב-7 באפריל בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה, לא הרחק מקבריהם של הוריו. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
אצטדיון בולנפלטור
אצטדיון בולנפלטור הוא אצטדיון רב-תכליתי בעיר דרמשטאדט המשמש כמגרשן הביתי של קבוצת הכדורגל דרמשטאדט 98 ושל קבוצת הפוטבול דרמשטאדט דיאמונדס. האצטדיון מסוגל לקלוט 16,500 צופים במשחקי הבונדסליגה כולל יציעי עמידה.
בשנת 2016 שוה שם האצטדיון למשך עונת אחת ל"אצטדיון יונתן היימס על בולנפלטור", על שם אוהד הקבוצה שנפטר.
דוד צבי קצבורג
הרב דוד צבי הכהן קצבורג (בכתיב יהודי אירופאי: קאטצבורג) (תרט"ז – תרצ"ו, 1857–1936) היה רב, דיין, פוסק, מחבר תורני ומוציא לאור הונגרי.
קורות חיים
נולד בכפר פילזן במחוז הונט, הונגריה לאביו הרב זלמן. למד אצל ר' נפתלי סופר אב בית דין פטשיניידורף, ר' זוסמן סופר אב"ד פאקש, וחמש שנים אצל ר' שמחה בונם סופר בעל 'שבט סופר'.
שימש בהוראה בכמה קהילות. החל מתרנ"ב (1892) החל לשמש כדיין ומגיד בעיר ווייצן (ואץ, סמוך לבודפשט).
בעריכתו נדפס כתב העת התורני "תל תלפיות", החל מקיץ תרנ"ב, שהיה פעיל 45 שנה, עד לשנת תרצ"ו. בכל חוברת הדפיס העורך משלו דברי הלכה ואגדה בעניינים שעל הפרק. כן הדפיס כמה ספרים משלו.
הרב קצבורג היה אמנם סופר מחונן, אבל כבד פה וכבד לשון. הרופאים הבטיחו לרפא את מחלתו, אולם ההוצאות היו יקרות, ולא ברור אם הטיפול הרפואי יצא לפועל.
השקפתו
הרב קצבורג היה בעל יחס חיובי לציונות, הוא סבר שהגאולה תגיע בדרך הטבע, והוא תמך ועודד שיתוף פעולה עם החילונים ביישוב הארץ. מבחינה רעיונית הוא סבר שהגאולה צריכה להגיע דווקא על ידי אנשים רחוקים מתורה. לדעתו ההימנעות מהצלת היהודים מהפוגרומים באירופה לארץ ישראל, מחשש שיתקלקלו שם, היא "ממש לא תרצח".
בשל המלחמה החריפה של כמה מרבני הונגריה נגד הציונות, נאלץ הרב קצבורג להסתיר את עמדותיו. כחלק ממהלך זה, בתחילה פרסם הרב קצבורג סדרה של שלושה מאמרים בהם תמיכה מפורשת ונלהבת בציונות בכתב העת שהוציא לאור תל תלפיות (שני מאמרים שלו, והשלישי של הרב שלמה זלמן ברודי). אולם, בשל התערבותו של הרב ישעיהו זילברשטיין, רבה של וויצן שפיקח על כתב העת נפסקו הפרסומים, ופורסמו בכתב העת מכתבי מחאה חריפים האוסרים להשתתף עם הציונים וקובעים שהציונות היא מזימה שנועדה לצוד נפשות של יהודים חרדים.
במקרה שבא לפניו צידד לגייר גוי שרוצה להתחתן עם נערה יהודייה שהייתה ידועה כיראת שמים. לדבריו, בגיור יש ללכת אחר ראות עיני הדיין, וכאן ניתן לומר שהנערה תשפיע על הגוי לשמור תורה ומצוות לאחר גיורו. הוא הוסיף שבגיור לא הולכים אחר הרוב, כי מדובר ב"פיקוח נפש" אם נסרב לגייר אדם שאכן ראוי לכך. לדבריו, יש להקל באופן מיוחד בגוים שאינם עובדי עבודה זרה, כפי שנהגו להקל באשכנז ב"סתם יינם של נוצרים.
אוקראינה באירוויזיון לרוקדים צעירים
אוקראינה נטלה חלק באירוויזיון לרוקדים צעירים 3 פעמים, ב-2001, 2003 ו-2013.
רות סטאוט
רות אימוגן סטאוט (באנגלית: Ruth Imogen Stout; 14 ביוני 1884 – 22 באוגוסט 1980) הייתה סופרת אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות ספריה על שיטות גינון "ללא עבודה".
חייה קודם להיותה גננית
רות אימוגן סטאוט נולדה ב-14 ביוני 1884, בעיר ג'רארד בקנזס, ילדתם החמישית של ג'ון וואלאס סטאוט ולוצטה אליזבת טודהונטר סטאוט אשר היו קוויקרים. אחיה הצעיר אף הוא היה סופר, שהתפרסם בכתיבת סיפורי בלשים.
לאחר שהתפרסמה טענה כי בנעוריה ליוותה את קארי א' נישון, מפעילות תנועת ההתנזרות מאלכוהול בפעילות הריסת בתי מרזח. נישון נעצרה, אולם סטאוט, אז בת 16, שוחררה לדרכה אף כי גרמה נזק רב יותר.
בגיל 18 עברה סטאוט לניו יורק והועסקה במקצועות שונים, בהם: מטפלת בתינוקות, מנהלת חשבונות, מזכירה, מנהלת עסק ועובדת מפעל. היא הייתה מרצה ויזמה הרצאות ודיונים, הייתה בבעלותה חנות תה קטנה בגריניץ' וילג' והיא אף עבדה במופע קריאת מחשבות.
בשנת 1923, היא נסעה עם קבוצת קווירים לרוסיה כדי לסייע ברעב שהיה אז במדינה. ביוני 1929 היא הכירה והתחתנה עם אלפרד (פרד) רוסיטר, בנו של איש עסקים אמריקני. רוסיטר נולד בגרמניה בשנת 1882, ומשפחתו היגרה לעיר ניו יורק בשנת 1894. במרץ 1930 עברו בני הזוג להתגורר בחוות פוברטי הולו, ברידדינג רידג', בפרברי העיירה רדינג בקונטיקט.
אף ששינתה את שם משפחתה לשם משפחת בעלה, המשיכה סטאוט להשתמש בשם נעוריה כפסבדונים.
פוברטי הולו
בני הזוג רוסיטר פרשו לחיי כפר, בחווה על שטח 220 דונם בשם פוברטי הולו (Poverty Hollow). פרד, שהיה פסיכולוג בהכשרתו, בוגר אוניברסיטת קולומביה, עסק בתחביבו בחריטת עץ ובהמשך נודע בקערות העץ שייצר. סטאוט החליטה לנסות את מזלה בגינון, ובאביב 1930 נטעה את הגינה הראשונה שלה.
יסודות שיטת הגינון ללא עבודה
במהלך שנת הגינון הראשונה שלה ושנים רבות אחריה, השתמשה סטאוט בשיטות גינון מקובלות באותה העת וזכתה לתוצאות מעורבות. טרם שתילת ירקות, היא נאלצה תמיד להמתין שמישהו אחר יבוא ויחרוש את השדות טרם היא תוכל להתחיל. החקלאי שסייע לה איחר לעיתים קרובות, או התעכב בגלל תקלות בציוד החקלאי. אירועים אלה קיצרו את עונת הגידול הקצרה ממילא בחלקה הצפוני של ארצות הברית וכילו את סבלנותה. יתר על כן, עבודת הכפיים הכרוכה בנטיעת גינה מסורתית הפכה למשימה גדולה מכדי שתוכל לשאת בה. באביב 1944 החליטה סטאוט שהיא לא מתכוונת לחכות לחרישת הגן, ואף החליטה שלא לחרוש בעצמה. במקום זאת פיזרה את הזרעים בתלם בקרקע וכיסתה אותם. היא חיכתה לראות מה יקרה, וגילתה הצלחה מפתיעה.
חייה המאוחרים
ככל שחלפו השנים, סטאוט שכללה את שיטותיה, ובסופו של דבר אימצה שיטה של חיפוי הקרקע בשכבה עבה של שחת אשר חסכה את עיקר העבודה הקשורה לשיטות גינון מסורתיות, בהן קיים שימוש תכוף במעדר ובקלשון. הגישה המינימליסטית שלה היוותה את היסוד לסדרת מאמרים ארוכת שנים במגזין "חקלאות וגינון אורגניים" וכן במספר ספרים שפרסמה.
בעלה, פרד, נפטר ב־24 בנובמבר 1960, לאחר מחלה ממושכת. אחותה, מרי, שהתגוררה גם היא בחווה למעלה מ-40 שנה, נפטרה ב־20 באוגוסט 1977, בגיל 88.
נורלן באלגימבייב
באלגימבייב סיים את המכון הפוליטכני באלמטי ועבד כמהנדס בתעיישת הנפט. בשנים 1993–1995 השתלם ב-MIT המשיך את ההכשרה בחב' נפט אמריקאית. בחזרה לקזחסטן בשנת 1994 מונה לשר הנפט וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1997. משנת 1997 היה נשיא של חברת הנפט המקומית עד למינוי לראש הממשלה.
מפברואר 2002 שימש כנשיא חברת הנפט של קזחסטן. בשנת 2007 מונה ליועץ לנשיא ובשנת 2009 שוחרר מתפקיד זה.
נפטר ב-14 באוקטובר 2015 כתוצאה ממחלת הסרטן.
אוליבר טמבו
אוליבר רג'ינלד קאיזנה טמבו (באנגלית: Oliver Reginald Kaizana Tambo; 27 באוקטובר 1917 – 24 באפריל 1993) היה פוליטיקאי ואקטיביסט דרום אפריקאי ממתנגדי האפרטהייד, שכיהן כנשיא הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) בין השנים 1967 ו-1991. יחד עם מנדלה, הקים טמבו את משרד עורכי הדין הראשון בדרום אפריקה שנוהל על ידי אנשים שחורים.
ילדות מוקדמת
אוליבר טמבו נולד ב-27 באוקטובר 1917 בכפר נקנטולו בטרנסקאי באזור שכיום שייך לפרובינציית הכף המזרחי. הכפר היה מורכב ברובו מחקלאים בני שבט הפונדו, דוברי קוסה. אביו, מזימני טמבו, היה בנו של חקלאי ועוזר מכירות בחנות מסחר מקומית. לאביו היו ארבע נשים ועשרה ילדים, כולם יודעי קרוא וכתוב. אמו של אוליבר, ג'וליה, הייתה אשתו השלישית של מזימני.
לימודים
טמבו סיים את לימודיו ב-1938 כאחד מהתלמידים הטובים בשכבת גילו, ובתקופת הלימודים צבר מוניטין כשחקן קריקט וכשחקן כדורגל.
לאחר סיום התיכון, רצה טמבו ללמוד רפואה, אך באותה התקופה בתי הספר לרפואה בדרום אפריקה לא קיבלו סטודנטים שחורים. טמבו בחר ללמוד מדעים באוניברסיטת פורט הייר, שם פגש לראשונה את נלסון מנדלה, ושניהם הצטרפו כחברים לאגודת הסטודנטים הנוצרית (SCA). משנת הלימודים הראשונה שלו, לימד טמבו בבית ספר של יום ראשון. לאחר שלוש שנות לימודים, בשנת 1941, סיים טמבו תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה. עם סיום התואר הראשון, רשם ללימודי תעודת הוראה.ב זמן הלימודים החל לסבול טמבו מאסתמה, שממנה המשיך לסבול לאורך כל חייו. בשנת 1942 נבחר פה אחד ליושב ראש ועד הסטודנטים.
בשנת 1942 הוא סולק מהלימודים, יחד עם כמה אחרים, כולל נלסון מנדלה, בשל השתתפותם בשביתת סטודנטים נגד הרשויות עקב סירובן לאפשר לסטודנטים לשחק טניס בימי ראשון. לאחר סילוקו חזר טמבו לביתו וניסה להתקבל למשרת הוראה, אך נדחה לאחר שנודע למעסיקים על סילוקו מהאוניברסיטה. עם זאת, הוא קיבל משרת הוראה בבית הספר התיכון ביוהנסבורג והחל ללמד שם מדעים ומתמטיקה. במהלך התקופה שבה לימד בתיכון, הפך טמפו לחלק מהאליטה האפריקאית הצעירה ביוהנסבורג.
הפעילות ב-ANC
בשנת 1942 פגש טמבו את וולטר סיסולו, סוכן נדל"ן שמשרדו שימש כמקום התכנסות קבוע של אינטלקטואלים צעירים. בהתכנסויות הללו פגש צעירים אחרים בעלי דעות דומות כמו אנטון למבדה ונלסון מנדלה, שאותו כבר הכיר קודם לכן, בלימודים באוניברסיטה. טמבו, סיסולו ומנדלה ביקרו בקביעות בביתו של אלפרד זומה , רופא במקצועו, שהיה גם נשיא הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC) באותן השנים. טמבו החל להשתלב באופן לא רשמי בדיונים של חברי ANC.
בדצמבר של 1943 הקימו טמבו, מנדלה ווולטר סיסולו את ליגת הנוער של ה-ANC (ANCYL), וטמבו הפך למזכיר הלאומי הראשון שלה. ליגת הנוער הציעה שינוי בדרכי הפעולה נגד משטר האפרטהייד. בשנים המוקדמות לפעילותה, ה-ANC ביקשה לקדם את מטרותיה באמצעות פעולות כמו עצומות והפגנות. ליגת הנוער חשה שפעולות אלו אינן מספיקות כדי להשיג את יעדי הקבוצה והציעה תוכנית פעולה חדשה שדגלה בטקטיקות כמו חרמות, מרי אזרחי ושביתות.
בוועידת ה-ANC ב-1948 הציגה ANCYL את הטקטיקה שלה. עם זאת, ד"ר זומה, נשיא ה-ANC, לא היה בעד מחאה עימותית. לכן החליטה ה-ANCYL שלא לתמוך בבחירתו המחודשת של זומה לנשיאות ה-ANC, אלא אם יאשר את תוכנית הפעולה שלה. בוועידה עצמה התקבלה תוכנית הפעולה, אך זומה דחה את השימוש בחרם שהוצע על ידי חברי ה-ANCYL. טמבו ונטסו מוקיישליי (שלימים התמנה להיות ראש ממשלת לסוטו), שכנעו אז את ג'יימס מורוקה  להתמודד לנשיאות ה-ANC. הוא נבחר כדין והוועידה אימצה רשמית את תוכנית הפעולה שהציעה ה-ANCYL.
ב-1948 עלתה לשלטון בדרום אפריקה המפלגה הלאומית. עליית המפלגה לשלטון ביססה את משטר האפרטהייד, והחוקים המפלים נגד אפריקאים, הודים וצבעוניים התעצמו. בעקבות העברת חוקי אפליה הולכים ומחמירים של הממשלה נגד האוכלוסייה חסרת הזכויות, ה-ANCYL, עם טמבו בראשה, הכינה תוכנית פעולה שכללה קמפיין אי ציות אזרחי, שביתות של תנועת העבודה, פעולות המוניות של המפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה וכן קמפיינים עממיים.
ניקוי השטח
ניקוי השטח (ברומנית: Curăţirea terenului) הוא המונח הרומני המקורי המקביל למונח הגרמני על הפתרון הסופי. פירוש ניקוי השטח, בפי מנהיגי רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, היה "סילוק היהודים, לאחר שנלקח מהם כל רכושם, מכל שטח רומני". ההוראות ניתנו בעל פה ויצאו ישירות מהסמכות העליונה, ממרשל יון אנטונסקו ומסגנו, מיכאי אנטונסקו, שהנחו את שרי ממשלת רומניה ואת מפקדי צבא רומניה והז'נדרמריה הרומנית, שהיו זרועות הביצוע ברצח וגירוש יהודי בסרביה ובוקובינה.
אוליבר טמבו
הפעילות ב-ANC
על מנת לאפשר לעצמו לפרסם מסמכים משפטיים בשם הארגונים שבהם היה חבר, נרשם טמבו ללימודי משפטים בהתכתבות, וב-24 ביולי 1951 הוסמך כעורך דין. נלסון מנדלה, שגם הוא היה עורך דין מוסמך, פנה אליו במטרה ליצור שותפות, ויחד הם הקימו משרד עורכי דין ביוהנסבורג, שעם הזמן נודע כמשרד מצליח. כאשר מנדלה נאסר ב-1951, טמבו המשיך לנהל את המשרד.
ניקוי השטח
יון אנטונסקו התחיל להשתמש בנוסח "ניקוי השטח" בהוראות שנתן לקראת פרעות יאשי. באחת מישיבות מועצת השרים של רומניה, ב-15 באפריל 1941, הסביר אנטונסקו לשריו:
אוליבר טמבו
הפעילות ב-ANC
בקונגרס ה-ANC שנערך ב-1954, טמבו נבחר לתפקיד המזכיר הכללי של הארגון. באותה השנה קיבל טמבו צו החרמה מהמדינה. צווים כאלו היו דרך של המשטר לדכא את מתנגדי האפרטהייד, והיו כרוכים בהגבלה של חירות האדם שהופנו כלפיו. צו ההחרמה קבע היכן הנאשם יכול לגור ועם מי הוא יכול ליצור קשר, הוא חייב את הנאשם להתייצב מדי שבוע בתחנת משטרה, ואסר עליו לנסוע אל מחוץ למחוז מגוריו. כמו כן, נאסר על הנאשם להשתתף בפגישות מכל סוג שהוא, לדבר בפומבי, או לפרסם ולהפיץ כל חומר כתוב. עקב איסור ההשתתפות בפגישות, הנאשם לא היה מורשה להיות עם יותר מאדם אחד בזמן מסוים. נאסר על הנאשם כל מגע עם מוחרמים אחרים, ואסור היה לו לעסוק בפעילות פוליטית כלשהי. העונש על הפרת צו ההחרמה היה עד חמש שנות מאסר. על אף ההחרמה, טמבו נשאר מעורב באופן פעיל בפעילות הארגון מאחורי הקלעים, והשתתף בוועדה שניסחה את אמנת החירות, שאומצה בקונגרס העם (COP) שהתכנס ביוני 1955. בעת כינוס ה-COP, טמבו לא היה מורשה להשתתף עקב צו ההחרמה, ונאלץ לצפות בהליכים ממקום מסתור שהשקיף על הכיכר שבה התקיים הקונגרס.
ניקוי השטח
ובתרגום לעברית: אני משחרר את ההמון לשחוט אותם. אני נסוג לתוך המצודה שלי ולאחר ששוחטים אותם אני משיב את הסדר.
אוליבר טמבו
הפעילות ב-ANC
ב-5 בדצמבר 1956 נעצר טמבו באשמת בגידה, ושוחרר בערבות. לאחר הדיונים בבית המשפט, זוכה טמבו. במשפט הואשמו בסך הכל 155 חברי ANC בבגידה.
ניקוי השטח
הוא אכן פעל כך בפרעות יאשי, נתן הוראה לפינוי כל האוכלוסייה היהודית מהעיר, חבילה אחר חבילה וגם פינוי הנשים והילדים. התוצאה הייתה רצח המוני עליו איש לא נתן את הדין בתקופת אנטונסקו.
עם פתיחת המלחמה נגד ברית המועצות וכיבוש בסרביה ובוקובינה, המנהיגים של רומניה היו משוכנעים בניצחון גרמניה הנאצית ובהתאם לכך הודיעו, תחילה לשרי ממשלת רומניה ולאחר מכן לפקידות הממשלתית הבכירה על תוכניותיהם בנושא ניקוי השטח. ב-3 ביולי 1941 נשא מיכאי אנטונסקו נאום במשרד הפנים, נאום שהודפס והופץ כחוברת ובו יש הוראה מספר 10 בנוגע לאוכלוסייה היהודית. הנאום שוחזר לצורכי משפטו של מיכאי אנטונסקו לאחר המלחמה וכך נאמר בו (התרגום לעברית של ז'אן אנצ'ל בספר תולדות השואה - רומניה, בהוצאת יד ושם):
אוליבר טמבו
בגלות
בעקבות טבח שארפוויל שאירע ב-21 במרץ 1960, יצא טמבו אל מחוץ לגבולות דרום אפריקה על מנת לנסות להשיג תמיכה בינלאומית בתנועה לשחרור דרום אפריקה. ב-27 במרץ 1960 עבר טמבו את הגבול לבצ'ואנאלנד, שם שלח מברקים לאו"ם, אך אלו יורטו והועברו לשלטונות דרום אפריקה. שהותו של טמבו בבצ'ואנאלנד הפכה למסוכנת עקב הסיכוי לחטיפה בחזרה לדרום אפריקה.
טמבו נמלט במטוס חכור לדאר א-סלאם, אז בירת טנגניקה, ולאחר מכן טס לניירובי, שם ממשלת הודו הנפיקה לו מסמכים להמשך המסע. למחרת עזב את ניירובי לתוניסיה, שם נשא את נאומו הראשון מחוץ לדרום אפריקה, ופגש את הנשיא חביב בורגיבה על מנת להתדיין איתו על עמדות ה-ANC. משם נסע לגאנה ונפגש עם הנשיא קוואמה נקרומה על מנת לדון במצב בדרום אפריקה.
ב-1 במאי 1960 נסע טמבו לדנמרק בהזמנת ראש הממשלה ויגו קמפמן, נאם בכינוסים בקופנהגן ובאורהוס וקרא לאיגודים מקצועיים לעזור בהחרמת ממשלת האפרטהייד של דרום אפריקה. לאחר מכן, טס למצרים כדי לנסות לגייס את תמיכתו של גמאל עבד אל נאצר. בסוף אותה השנה נסע טמבו לניו יורק כדי לנאום במטה האומות המאוחדות. משם הוא טס לאתיופיה ונאם בוועידה הראשונה של ראשי מדינות אפריקה שהתקיימה במאי 1963.
במקביל למסעותיו של טמבו, ב-15 בספטמבר 1960, עברו אשתו אדלייד וילדיהם ללונדון, שם התגוררה המשפחה עד לשנת 1990. אדלייד הצליחה למצוא עבודה כאחות בבית חולים, ולעיתים עבדה במשמרת לילה בזמן שהילדים נשארו לבד בדירה. בשנים הללו טמבו פגש את משפחתו מעט מאוד בשל הנסיעות התכופות שלו והפעילות למען ה-ANC. אדלייד נאלצה לעבוד בין 12 ל-20 שעות ביום כדי להרוויח כסף לרווחת המשפחה, ותמכה בקליטה של חברי ANC שהגיעו לבריטניה. לטמבו היה מעט כסף והוא חסך באדיקות את הכסף שקיבל מה-ANC על סך 2 פאונד לשבוע, כדי לקנות מתנות לילדיו.
אדית דימוק
אדית דימוק ( באנגלית: Edith Dimock; 16 בפברואר 1876 – 28 באוקטובר 1955) הייתה ציירת אמריקאית. עבודותיה הוצגו בתערוכת הארמורי ב-1913 בניו יורק. היא נישאה לאמן ויליאם גלקנס, אך המשיכה להשתמש בשם נעוריה לאחר הנישואין.
אוליבר טמבו
בגלות
בשנת 1963 נאם טמבו מספר נאומים על המצב בדרום אפריקה ברחבי העולם. בין היתר, נאם בוועידה הראשונה של ראשי מדינות אפריקה שהתקיימה במאי 1963 באתיופיה. באוקטובר של אותה השנה נסע טמבו לניו יורק כדי לנאום במטה האומות המאוחדות, ובנאומו קרא לשחרור האסירים הפוליטיים בדרום אפריקה. הנאום היווה השראה להחלטת האו"ם מספר XVIII שעברה ב-11 באוקטובר 1963, שקראה לממשלת דרום אפריקה לשחרר את האסירים הפוליטיים. בביקורו התיידד עם אנוגה סריניווסולו רדי, דיפלומט הודי שהוביל את המאמצים למאבק באפרטהייד מטעם האו"ם, ובהמשך הפכו השניים לבעלי ברית.
אדית דימוק
ביוגרפיה
דימוק נולדה בשנת 1876 בהרטפורד, קונטיקט. היא קיבלה את הכינוי "טיד", והייתה בתו של אירה דימוק, סוחר משי. דימוק פיתחה עניין באמנות בילדותה והחלה את לימודיה באמנות בניו יורק בשנות העשרים לחייה בניגוד לרצון הוריה. ב־16 בפברואר 1904 נישאה לצייר ויליאם גלקנס באחוזה של משפחת וונדרבילט, שנבנתה במקור עבור קורנליוס ואנדרבילט.
אוליבר טמבו
בגלות
ב-8 בינואר 1965 כינס טמבו פגישה של נציגי ANC מרחבי העולם, בלוסקה, בירת זמביה. באותה השנה הוא ניהל משא ומתן עם ארגון אחדות אפריקה ועם ממשלת טנזניה להקצאת קרקע להקמת מחנה צבאי בדאר א-סלאם, ובהמשך הקים מחנה נוסף בזמביה. בשנים הללו היה שרוי טמבו בלחץ מתמיד שהשפיע על בריאותו.
אדית דימוק
ביוגרפיה
כמתנת חתונה צייר רוברט אנרי דיוקנאות של החתן והכלה. הדיוקן של אדית התחיל בשנת 1902. עד שהצליחו למצוא מקום גדול יותר, הם התגוררו בדירת חדר בבניין שרמן בניו יורק. לאחר מכן הם התגוררו בוושינגטון סקוור. בעקבות הנישואין, "היא הקדישה את זמנה וכוחותיה למשפחתה." בנם אירה, יליד 1907, היה סופר שכתב שני ספרים על אביו. בשנת 1913 ילדה דימוק את בתם, לנה, אמנית. לנה ואדית היו דוגמניות מועדפות עבור ויליאם גלקנס. [4] בשנים 1911 עד 1917 בילו דימוק ומשפחתה את הקיץ בבלפורט בלונג איילנד, שם צייר בעלה סצנות חוף. אמנים וחברים טובים שלהם היו מאי וילסון פרסטון ובעלה שבילו איתם לעיתים קרובות את הקיץ ונסעו לאירופה.
אוליבר טמבו
בגלות
בשנת 1967 הפך טמבו לנשיא של ה-ANC בפועל, לאחר מותו של הצ'יף אלברט לוטולי. הוא פעל לשמירה על אחדות ה-ANC על אף שגלה מדרום אפריקה.
מותו
טמבו נפטר ב-24 באפריל 1993 מהתקף לב, בגיל 75, לאחר שסבל מסיבוכים בעקבות שבץ מוחי. מותו אירע 14 ימים לאחר רצח כריס האני ושנה אחת לפני הבחירות הכלליות ב-1994 שבהן נלסון מנדלה נבחר לנשיאות. מנדלה, תאבו מבקי, וולטר סיסולו ופוליטיקאים נוספים השתתפו בהלוויה. טמבו נקבר בבאנוני, חאוטנג.
אדית דימוק
קריירה
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בין השנים 1895–1899 אצל ויליאם מריט צ'ייס. דימוק תיארה את השיעורים שלה בליגת הסטודנטים לאמנות: "בחדר דחוס התפקיד היה לצייר את פסלי ונוס (רק את הראש) ואת עמיתיה מתוך העתקים…. היתרון של העתקים היה בכך שכל האלים והספורטאים האלה היו דוגמנים מצוינים, מעולם לא הייתה עווית של שריר אצלם...זורק הדיסקוס מעולם לא התעייף. הם היו גם דגמים זולים ולא היה צריך לשלם להם תעריפי איגוד".
אוליבר טמבו
חיים אישיים
ב-1955 התארס טמבו עם אדלייד פרנסס צוקהודו, אחות במקצועה. חתונתם נקבעה ל-22 בדצמבר 1956, אך היא כמעט נדחתה מכיוון שטמבו נעצר באשמת בגידה ב-5 בדצמבר 1956. לאחר ששוחרר בערבות, החתונה התקיימה כמתוכנן. עד לשנת 1958 נולדו לבני הזוג שלושה ילדים.
אדית דימוק
קריירה
לאחר מכן למדה אצל צ'ייס בבית הספר לאמנות בניו יורק. היא שיתפה סטודיו בבניין שרווד, ובניין שיתופי של אמנים ברחוב 57 במנהטן, עם מאי וילסון פרסטון ואמנית נוספת. שלוש הנשים החזיקו סטודיו פתוח מדי שבוע ונודעו בכינוין "אחיות שרווד" התוססות. לאחר נישואיה בשנת 1904, המשיכה דימוק לחתום על עבודותיה עם שם נעוריה.
אוליבר טמבו
יחסים בינלאומיים
הובלת המאבק נגד האפרטהייד הביאה את טמבו ליצור שורה של מערכות יחסים בינלאומיות אינטנסיביות. ב-1977 חתם טמבו על הסכם הסולידריות הראשון בין ה-ANC לבין עיירה, עם העיירה האיטלקית רג'ו אמיליה שהייתה היישוב הראשון בעולם שחתם על הסכם סולידריות שכזה. זו הייתה תחילתה של שרשרת אירועים שהביאה את איטליה להשקיע מאמצים בפעולות קונקרטיות לתמיכה בזכות ההגדרה העצמית של העם הדרום אפריקאי. אחת מהפעולות הללו הייתה ארגון משטים של ספינות סולידריות. הספינה הראשונהה נקראה "אמנדה", והיא יצא מג'נובה ב-1980. לבקשתו של טמבו, רג'יו אמיליה הטביעה את מדליות איסיטוואלנדווה, מדליית הכבוד של ה-ANC.
אדית דימוק
קריירה
בשנת 1904 הוצגו עבודותיה בתערוכת החברה האמריקאית לציורי מים. היא יצרה סצנות ז'אנר בצבעי מים "הן היו מקסימות, ולעיתים קרובות הציגו חוש הומור קאוסטי."
אוליבר טמבו
הוקרה והנצחה
בשנת 2004 צוין טמבו במקום ה-31 ברשימת Great South Africans של תאגיד השידור הדרום אפריקני, ציון נמוך יותר מזה של הנדריק פרוורד שהיה מבולטי מנהיגי ממשל האפרטהייד. תאגיד השידור החליט לבטל את סבבי ההצבעה האחרונים מכיוון שרוב השחורים בדרום אפריקה לא השתתפו בהצבעה, שכן תאגיד השידור פונה בעיקר לדוברי אנגלית.
אדית דימוק
קריירה
היא איירה את "ספר הילדים" של גרייס ואן רנסלייר דווייט בן תשעה סיפורים קצרים, החתול הצהוב וחבריו שיצא לאור בשנת 1905 ואת "סיפורי סבתא", של קייט פורסט אוסוול, שיצא לאור בשנת 1912.
אוליבר טמבו
הוקרה והנצחה
בסוף 2005 הכריזו פוליטיקאים ממפלגת ה-ANC על תוכניות לשנות את שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג כך שיקרא על שם אוליבר טמבו. הנשיא ששלט בדרום אפריקה בתקופה ההיא, תאבו מבקי, התנגד לרעיון, מכיוון שהממשלה בראשות ה-ANC כבר שינתה בעבר, בשנת 1994, את שמו של נמל התעופה הבינלאומי של יוהנסבורג, שקודם לכן נקרא על שם יאן סמאסט, בטענה שאסור לקרוא לשדות תעופה בדרום אפריקה על שם דמויות פוליטיות. הנשיא הציע לקרוא לרחוב ביוהנסבורג על שם טמבו במקום. ההצעה התקבלה ברוב קולות בהצבעה שהתקיימה בנושא, וטקס שינוי השם התקיים ב-27 באוקטובר 2006, לציון 89 שנים להולדתו.
אדית דימוק
קריירה
עבודותיה הוצגו בשנת 1908 עם שבעה ציירים נוספים בגלריות מקבת באסכולת אשקאן. דימוק הציגה גם בתערוכת הארמורי של ניו יורק בשנת 1913. שם הציגה 8 עבודות.
אוליבר טמבו
הוקרה והנצחה
בסמוך לבית שבו התגורר טמבו בלונדון מוצב פסל בדמותו. בפברואר 2021 שם הפארק שבו מוצב הפסל שונה ל"מגרש הבילויים של או. אר. טמבו". ביוני 2013, העיר רג'ו אמיליה באיטליה הקימה פארק המוקדש לטמבו, נשיא הקונגרס הלאומי האפריקאי. בשנת 2010 נקנה ביתו ברחוב אלכסנדרה פארק 51 בלונדון על ידי ממשלת דרום אפריקה, והיום הוא משמש כאנדרטה היסטורית ושלט מוצב במקום.
אדית דימוק
קריירה
בשנת 1928 הוצגו דיוקנאות שציירה בצבעי מים עם ביולה סטיבנסון במועדון הסטודיו ויטני ולאחר מכן הם היו חלק מתערוכה נודדת של ליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, במוזיאון פוג לאמנות, במוזיאון האמנות של דנבר, במכון לאמנות מיניאפוליס, בארמון קליפורניה בסן פרנסיסקו, ובמועדון האמנות בניו אורלינס.
אוליבר טמבו
הוקרה והנצחה
זמן קצר לאחר מותו של טמבו הוכרז קברו כאתר מורשת לאומית בדרום אפריקה, אך הקבר איבד את המעמד כאשר אשתו, אדלייד טמבו, נפטרה ונקברה לצדו. באוקטובר 2012 קברו הוכרז מחדש כאתר מורשת לאומית.
סועאד סבאח
סועאד סבאח (בערבית, سعاد الصباح; בתעתיק מדויק: סֻעַאד אלצבאח; 22 במאי 1942) היא כלכלנית, משוררת וסופרת פמיניסטית כוויתית.
קורות חייה
סועאד סבאח נולדה ב-1942 בכווית, למשפחה שהיא חלק ממשפחת המלוכה הכוויתית. היא הייתה הבכורה והבת היחידה של הוריה - אביה אלשיח' מוחמד אל סבאח (الشيخ "محمد الصباح, 1892) שנקרא על שם סבו, שהיה שליט כווית, ואמה שאיקה א-ת'אגיב, בתו של אלשיח' אחמד א-ת'אגיב, שליט אלזובייר, מערב הסעודית. החלה לכתוב שירה בגיל 13.
ב-1959, בגיל 17, היא נישאה בשידוך לאלשיח' עבדאללה אל-מובארכ, ששימש כסגנו של שליט כווית. נולדו להם חמישה ילדים, שלושה בנים ושתי בנות. בנה הבכור, שייח' מובארכ (1961–1973), נפטר בעת טיסה כשהוא בן 12. סבאח עדיין ידועה כ"אום מובארכ". בנה השני, שייח' מוחמד (1971ׂׂׂׂ), היה למדינאי ומשמש כשר בממשלת כווית, ובנה הצעיר, גם הוא שייח' מובארכ (1978) הוא איש עסקים. שתי בנותיה הן שייח'ה אמניה (1972) ושייח'ה שאימה (1980).
כתיבה
ב-1965, הזמין אותם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר לבוא לקהיר, והם עברו לשם עם בנם מובארכ. בקהיר סבאח המשיכה לכתוב, וגם המשיכה את לימודיה. ב-1973 סיימה תואר ראשון בכלכלה ומדעי המדינה בהצטיינות באוניברסיטת קהיר, ותואר שני ב-1975. ב-1981 נסעה סבאח עם משפחתה - כעת עם שלושה ילדים - לבריטניה, היא סיימה את הדוקטורט במדעי מדינה וכלכלה באוניברסיטת סארי בעיר גילפורד בבריטניה. נושא הדוקטורט שלה היה "תכנון ופיתוח במדינת כווית ומעמד האישה". היא האישה הכוויתית הראשונה שקיבלה דוקטורט בכלכלה בשפה האנגלית.
משם חזרה המשפחה לכווית, שם פרסמה ספר שירים נוסף ב-1982, שכלל שירים לזכר בנה שנפטר, ונקרא "לך, בני". אוסף שירים פמיניסטים בשם "פירורי אישה" יצא ב-1985, אך הוחרם על ידי ממשלת כווית וברחבי מדינות המפרץ. סבאח פתחה במלחמה משפטית נגד משרד המידע ולבסוף ספרה פורסם בארצה. באותה שנה, הקימה את בית הדפוס "דאר סועאד סבאח", אשר מוציא ספרים במגוון סוגות ונושאים, וכן את פרס ג'איזט א-סבאח, פרס ספרותי שמטרתו לתמוך בסופרים צעירים מהעולם הערבי.
ספרה "ובראשית הייתה האישה" יצא ב-1988, והאוסף "שיח בין הוורדים לרובים" ב-1989. ב-1990, כשעיראק פלשה לכווית, יצא ספרה מטעם ממשלת כווית, "מברקים דחופים אל מולדתי", שכלל שמונה שירים לאומניים שכתבה מלונדון, שם פעלה בתמיכה לבני עמה ולמען שחרור כווית. שיריה פורסמו גם בעיתונים של גולים כוויתים, ונקראו בתחנות רדיו.
עם שחרור כווית ב-1991, נפטר בעלה. סבאח פרסמה עוד ספר של שירי אבל לזכרו, בשם "אחרון החרבות", ב-1992, ובאותה שנה פרסמה גם את הספר "שירי אהבה". בשנים הבאות פרסמה עוד מספר אוספי שירה: "אישה ללא חוף" ב-1994, "קח אותי לגבולות השמש" ב-1997, "השיר הוא אישה והאישה היא שיר" ב-1999, "גם הפרחים כועסים" ב-2005, אוסף שירה דתית ב-2006, "אגרות מהתקופה היפה". האוסף האחרון שיצא הוא "שירה ופרוזה רק לך" מ-2016.
סך הכל, לסבאח 17 ספרי שירה, ביניהם שירים ליריים, שירים לאומניים, שירים פמיניסטיים, שירי קינה ושירי אהבה במגוון סגנונות, הכתובים בערבית כוויתית וכן בערבית סטנדרטית. מספר משיריה המפורסמים יותר הולחנו, וזמרים מובילים בעולם הערבי הופיעו עמם. חלקם פורסמו בכתבי עת ספרותיים בינלאומיים ובאנתולוגיות, ויצירותיה תורגמו ללפחות 15 שפות, ביניהן קוריאנית, סינית, פרסית, בולגרית, אלבנית, גרוזית, סרבית, בוסנית, שוודית, רומנית, גרמנית, ספרדית, צרפתית, אנגלית ואיטלקית. שיריה נלמדים בבתי ספר ובאקדמיה והוגשו עליהן תזות לתארים מתקדמים ודוקטורט בירדן, מצרים, ערב הסעודית, לבנון, בחרין, צרפת, סין ואיראן.
סבאח כתבה גם ספרים היסטוריים וביוגרפיים, כולל ספרים אודות בעלה המנוח, וכן אודות אביו, אלשיח' מובארכ א-סבאח, השליט השביעי של כווית ומייסד כווית המודרנית, הידוע כ"מובארכ אלכביר" (מובארכ הגדול).
כלכלה
סבאח פרסמה מספר ספרים כחוקרת. ספרה הראשון מ-1983, היה מבוסס על עבודת הדוקטורט שלה, The Planning and Development in the Kuwaiti Economy and the Role of Women, ולאחר מכן שורת ספרים שהתמקדו בתפקיד נשים בכלכלת כווית והמפרץ, נפט וכלכלת משאבים טבעיים, ותפקידן של כווית וערב הסעודית בכלכלה אזורית ובינלאומית.
סבאח היא אחת מנשות העסקים המובילות של כווית כיו"ר מספר חברות מסחריות בינלאומיות, כולל Action Group Holdings Company, Action Consultancy Bureau, ו-Egypt Kuwait Holding Company. היא גם שמשה כמנכ"לית הבורסה לניירות ערך הכוויתי, Kuwait Stock Exchange (KSE).
פעילות פמיניסטית והומניסטית
הרבה משירתה של סבאח הייתה פמיניסטית. בשיריה היא ביקשה הכרה בזכויות נשים בכל העולם הערבי. בשיר אחד אף כתבה "דמוקרטיה אין פירושה שגבר יכול להביע דעתו ללא התרסה; דמוקרטיה היא כשאישה יכולה לומר את דעתה באהבה.. מבלי שתיהרג" .
בנוסף להתבטאויותיה הספרותיות ומחקריה האקדמיים בנוגע לכלכלה ונשים, סבאח, פעלה למען זכויות פוליטיות לנשים בארצה. נשים כוויתיות זכו לרוץ לבחירות ולהצביע ב-2005. מזכ"ל האו"ם בוטרוס בוטרוס ראלי בחר בסבאח להשתתף במשלחת האו"ם לכנס העולמי הרביעי בנושא נשים בבייג'ינג ב-1995, לצד נשיאת איסלנד ויגדיס פינבוגדוטיר, הגברות הראשונות של ארצות הברית (הילרי קלינטון), ניגריה (מרים אבאצ'ה) וצרפת (ברנדט שיראק).
סבאח חברה באגודת הסופרים בכווית, במועצת החינוך, ובוועדה הגבוהה לקידום החינוך, היא הקימה ועמדה בראש מרכז מידע לנשים באגודה החברתית לנשים. היא גם חברת הוועד המנהל של הארגון העולמי לנשים מוסלמיות בדרום-מזרח אסיה, ובדירקטוריון של הקרן לשיתוף פעולה בז'נבה, ושל המרכז לאנרגיה באוניברסיטת סארי, שם למדה לדוקטורט. היא גם חברה מייסדת במועצה להתפתחות ילדים בקהיר.
עבודותיה
סבאח כתבה 25 ספרים בסך הכל, וערכה שמונה. סבאח גם עסקה באמנות פלסטית וציור. היא שילבה את יצירותיה בספרי השירים שכתבה.
שאול הון
שאול הון (22 ביוני 1922 - 12 ביולי 2009) היה עיתונאי חבר מערכת "מעריב", משפטן, שחמטאי, תשבצאי, מחבר ספרי שחמט וממציא כתיב השחמט העברי.
ביוגרפיה
שאול הון נולד בשנת 1922 בפולין, ובגיל 4 הגיע לארץ ישראל. הוריו היו ממייסדי עפולה. הוא למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים תארים בכמה תחומים, חקר המקרא, חקר הלשון, תולדות האמנות והתרבות, וכמו כן למד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך כעורך דין. לפני קום מדינת ישראל היה קריין בקול ירושלים ו"תלם שמיר בועז", תחנת השידור של "ההגנה" וזכה ב-1949 בפרס על שם נתן פרלמן לכתבות צבאיות. הוא עבד כעיתונאי ותשבצאי בעיתון "דבר" משנת 1945 ועד 1953, אז עבר ל"מעריב". שם שימש ככתב משפטי וערך את מדור השחמט עד פרישתו לגמלאות. ב-1946–1947 ערך את הירחון "שחמט". בסוף 1958 הוסמך כעורך דין.
היה נשוי לחנה לבית מלץ ואב לשתי בנות.
כעיתונאי
במהלך פרשת רצח פיאטלי נדונה לראשונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון. הון שהיה כתב העיתון מעריב, פרסם כתבה על המשפט בה נאמר שהנאשם כפר באשמה בבית המשפט אך לפני תחילת המשפט הוא השיב תשובה אחרת לשאלת עיתונאי. הון ועורך העיתון, אריה דיסנצ'יק, הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בהפרת איסור הסוב יודיצה ובית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים. על דיסנצ'יק והון הוטל קנס בגובה 200 ל"י.
שחמט
תרגם וערך
טיפול זוגי (סדרת טלוויזיה)
רקע
הסדרה מבוססת על פורמט אמריקאי Couples Therapy של רשת שואוטיים. ארבעה זוגות הנמצאים במשבר בחיי הנישואין עוברים טיפול זוגי לעיני המצלמות, על ידי המטפלת הזוגית שרון ברעם וולובסקי. כמנטור של היועצת הזוגית משמש פרופסור משה אלמגור טיקוצקי, בעבר יושב ראש האגודה לטיפול זוגי ומשפחתי.
הסדרה בת 12 פרקים והיא צולמה במשך כחצי שנה.
היחסים הצבאיים בין ארצות הברית לישראל
היחסים הצבאיים בין ארצות הברית לישראל היו קרובים באופן עקבי לכל אורך שנות קיומה של מדינת ישראל, והם משקפים את האינטרסים הביטחוניים המשותפים של שתי המדינות במזרח התיכון הבלתי יציב וכמו גם את השפעת הלובי הפרו-ישראלי החזק בארצות הברית. משנת 1976 ואילך ישראל היא המדינה שמקבלת מארצות הברית את הסיוע הכלכלי והצבאי הגדול ביותר מדי שנה. ישראל, אשר רוכשת ומשתמשת כיום בעיקר בציוד צבאי אמריקני, מעורבת גם בפיתוח של טכנולוגיה צבאית בשיתוף עם ארצות הברית, וכמו כן לוקחת חלק באופן תדיר בתרגילים צבאיים בשיתוף עם ארצות הברית, וכמו גם בעלות ברית אחרות. היחסים הצבאיים בין ארצות הברית לישראל העמיקו בהדרגה עם הזמן, אם כי, כפי שהגדיר זאת ההיסטוריון אלן דאוטי, זה היה "לא תהליך ליניארי פשוט של שיתוף פעולה הולך וגדל, אלא סדרה של מצבי מיקוח מגמתיים עם מרכיבים אסטרטגיים ופוליטיים שונים בכל אחד מהם."
מזכיר ההגנה לשעבר של ממשל אובמה, רוברט גייטס, סיווג את היחסים הצבאיים בין ארצות הברית לישראל באופן הבא: "אני לא זוכר תקופה במהלך חיי הציבוריים בה היו בין שתי המדינות יחסי הדוקים יותר בתחום הביטחון. ארצות הברית וישראל משתפות פעולה מקרוב. בתחומים כמו טכנולוגיית הגנה מפני טילים, תוכנית Joint Strike Fighter, ובתרגילי אימון כמו Juniper Stallion... היחסים הדו-צדדיים שלנו והדיאלוג הזה הם כה קריטיים מכיוון שישראל חיה במוקד של כמה מהאתגרים הביטחוניים הגדולים ביותר העומדים בפני העולם החופשי - הקצנה אלימה, התפשטות הטכנולוגיות הגרעינית, והדילמות שמציבות מדינות יריבות כושלות. ואני חושב שחשוב, במיוחד בתקופה של שינוי כה דרמטי באזור, להדגיש שוב את מחויבותה הבלתי מעורערת של אמריקה לביטחון ישראל."
הצבת כוחות אמריקאיים בישראל
בתקופת מלחמת המפרץ הציבה ארצות הברית בישראל סוללות פטריוט, שהיא מערכת טילי קרקע-אוויר שתוכננה נגד מטוסים והוסבה ליירוט טילים. סוללות אלו לא הצליחו למנוע פגיעת טילי סקאד עיראקיים בישראל, בין היתר עקב התפרקות חלק ניכר מהטילים (שהורכבו בעיראק מחלקי טילים אחרים) במהלך מעופם. במקרים רבים, הפטריוט פגע בסקאד, אך לא הצליח לפוצץ אותו. בנוסף לכך, כישלון הירוט בעזרת טילי הפטריוט התבטא בחלק מהמקרים גם בנפילתם באזורים עירוניים, ולנזק נוסף.
מתקן המכ"ם בדימונה הוא מכ"ם מסוג AN/TPY-2 המהווה חלק ממיזם צבאי אמריקאי לגילוי ויירוט כלי טיס וטילים בליסטיים בטווח של 2,000 ק"מ. המתקן ממוקם על שני מגדלים נפרדים בגובה כל אחד בסמוך לדימונה. המתקן נמצא בבעלות אמריקאית ומופעל על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. ישראל רשאית על פי ההסכם לקבל חלק מהמודיעין המשני שמופק ממנו.
ציוד צבאי אמריקאי בשימוש ישראלי
בראשית שנות ה-60 החלה ארצות הברית למכור נשק לישראל, תחילה נשק הגנתי (כמו טילי הוק שנקנו בשנת 1962) ולאחר מכן גם נשק התקפי (טנקי פטון שנקנו בשנת 1965). האמברגו הצרפתי על מכירת נשק בישראל בשנת 1967 הביא את ארצות הברית למכירת מטוסי F-4 פנטום לישראל בשנת 1968, והמשלוח הראשון שלהם הגיע לישראל בספטמבר 1969.
משנת 1985 נהנית ישראל מסיוע כספי אמריקאי לרכש צבאי, בסכום של 3 מיליארד דולר לשנה ואף יותר. בנוסף מימנה ארצות הברית פיתוח אמצעי לחימה בישראל, ובהם פרויקט הלביא, הטיל "חץ" ומערכת "כיפת ברזל".
הרשימה שלהלן איננה רשימה מקיפה של כל הציוד הצבאי האמריקני שנרכש על ידי ישראל. בנוסף לציוד הצבאי שפותח במקור בישראל לשימוש של כוחות צה"ל, ישראל לאורך השנים ישראל ביצעה מספר רכישות בולטות של ציוד צבאי מארצות הברית, כולל מערכות שנרכשו ישירות מיצרנים אמריקניים וכמו גם ציוד שהיה בעבר בשימוש כוחות צבא אמריקנים. צה"ל עושה גם שימוש במערכות צבאיות אמריקאיות שלא בהכרח נרכשו ישירות מארצות הברית. הרשימה שלהלן כוללת מערכות נשק מתוצרת ארצות הברית שנרכשו מארצות הברית או שנוצרו על בסיס שילוב של מקורות מימון מישראל ומארצות הברית. המקור של כל הנתונים המוצגים להלן הוא מ-"Jane's Sentinel Eastern Mediterranean 2007" אלא אם כן צוין אחרת.
ציוד צבאי ישראלי בשימוש אמריקני
ישנם מעט נתונים סטטיסטיים זמינים אודות מכירות נשק ישראליות לארצות הברית. כלי הנשק הבאים, אשר פותחו בישראל, משמשים כיום את הצבא האמריקני:
בולגריה באירוויזיון לרוקדים צעירים
בולגריה השתתפה בתחרות האירוויזיון לרוקדים צעירים פעם אחת בלבד, ב-1991.
טרור כלכלי
טרור כלכלי הוא מאבק אשר נעשה על מנת לחבל בפעילותה התקינה של המערכת הכלכלית באזור או במדינה מסוימת; על מנת לזרוע פחד בקרב האוכלוסייה באותו אזור או מדינה. טרור כלכלי עשוי לפגוע ביציבות הכלכלית, בחלוקת המשאבים או בערכם של המשאבים הכלכליים.
הגדרה
על פי הגדרה זו, טרור כלכלי מתאפיין בשתי תכונות יסודיות:
ים דייוויס
ים דייוויס הוא אזור של הים לאורך חופי מזרח אנטארקטיקה, בין מדף הקרח המערבי ממערב לו ומדף הקרח שקלטון ממזרחו. או בין 82° ל-96° מזרח. השם "ים דייוויס" מופיע ברוב הפרסומים הנחשבים לבני סמכא בתחום הגאוגרפיה, כגון המהדורה ה-10 משנת 2014 של "אטלס העולם" בהוצאת נשיונל ג'יאוגרפיק והמהדורה ה-12 משנת 2014 של "אטלס העולם" של טיימס.
ליאו אלתון
ליאו אלתון (באנגלית: Leo Elthon; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-32 מנובמבר 1954 ועד ינואר 1955. הוא כיהן כסגן מושל איווה בשנים 1953–1957, ומתוקף כך כיהן כמושל המדינה בשארית תקופת כהונתו של ויליאם בירדסלי שנהרג בתאונת דרכים בעת כהונתו.
ים דייוויס
לפי "האנציקלופדיה הסובייטית הגדולה", משתרע ים דייוויס מ-87° מזרח עד 98° מזרח, והעומק המרבי שלו הוא 1,300 מ'. שטחו הנתון הוא 21,000 קמ"ר. מקורות מהימנים אחרים, כגון נשיונל ג'יאוגרפיק, מקצים לו שטח קטן בהרבה.
ליאו אלתון
ראשית חייו
ליאו אלתון נולד בעיירה פרטייל שבאיווה כבנם של אנדרו ואולנה אלתון. אביו היה ממוצא נורווגי ואמו קנדית. ב-1917 סיים אלתון את לימודיו בבית הספר התיכון של פרטייל, ובהמשך למד בסמינר אאוגסבורג שבמיניאפוליס, בקולג' המדינתי של איווה למורים שבסידר פולס, ובאוניברסיטת המילטון למסחר במייסון סיטי. בשנים 1918–1919 הוא לימד בבית ספר מקצועי בקלייר לייק, שם הוא היה גם מורה לספורט. ב-1920 הוא היה מנהל בית הספר התיכון בעיירת הולדתו. באותה שנה הוא החל לעסוק בחקלאות. ב-1922 נשא אלתון לאישה את סינווה ימלנד, בת עיירת הולדתו, ולשניים נולדו שישה ילדים. בשנים הראשונות לעיסוקו בחקלאות, הוא היה פעיל בעסקי הציבור כנשיא מועצת בית הספר וכמנהל משרד החקלאות של העיירה.
ים דייוויס
ים דייוויס שוטף את חופי ארץ הנסיכה אליזבת (שם רק חוף לאופולד ואסטריד), ארץ קייזר וילהלם השני, וארץ המלכה מרי, כולם חלקים של הטריטוריה האוסטרלית באנטארקטיקה.
כ-55 ק"מ מחוף ארץ המלכה מרי נמצא האי דריגאלסקי. תחנת מירני הרוסית נבנתה בשנת 1956 על חוף ארץ המלכה מרי. קרחון רוסקו זורם אל חלקו המזרחי של ים דייוויס. סמוך לחוף נמצאים סלע ביג'לו ואיי גיליס.
את ים דייוויס גילתה משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה (1911–1914) בראשות סר דאגלס מוסון, שכינה אותו על שם רב החובל של אוניית המשלחת, "אורורה", ג'ון קינג דייוויס, משנה למפקד המשלחת.
ליאו אלתון
מחוקק באיווה
אלתון כיהן בסנאט של איווה עשרים שנה, לאחר שנבחר לכהונות נוספות ב-1936, 1940, 1944 ו-1948 (בבחירות הכלליות של 1940 ו-1944 הוא נבחר כמועמד יחיד בבחירות הכלליות). בתחילה הוא נבחר לוועדה לענייני המחוזות הפוליטיים והשיפוטיים, לוועדת החקלאות, לוועדת התביעות, לוועדה לענייני המחוזות והרשויות המקומיות, לוועדה לדגי ופנאי, לוועדת בתי הספר הציבוריים, ולוועדת המיסוי והתקצוב. בסוף שנות ה-30 מינה אותו המושל נלסון קראשל לוועדה המדינתית לעבודות החירום לשימור, שם הוא למד את ערכה של אבן הגיר החקלאית לטובת השבחת האדמה, וב-1938 הוא החל לעסוק בחציבה בנוסף לעבודתו כחוואי וכמחוקק. במהלך תקופת כהונתו האחרונה בסנאט המדינתי, היה אלתון למנהיג הסיעה הרפובליקנית של הבית. ב-1951 זכה אלתון בפרס מטעם מועדון העיתונות והרדיו של דה מוין על "שירות יוצא מן הכלל במהלך המושב של הסנאט של אותה שנה".
סגן מושל איווה
ב-1952 התמודד אתלון על משרת סגן מושל איווה. בבחירות המקדימות לא קיבל אף אחד מהמועמדים את 35 האחוזים הדרושים לבחירה, כך שההחלטה על זהות המועמד עברה לוועידה המדינתית של המפלגה הרפובליקנית, שבחרה באלתון. בנובמבר הוא ניצח בבחירות הכלליות בהפרש של כמעט 200,000 קולות על פני יריבו הדמוקרטי.
מושל איווה
במהלך כהונתו הקצרה כמושל, המתיק אלתון את עונשי מאסר העולם של 17 נידונים, ובכך השלים הליך שהחל בו ברידסלי. הוא גם נשא את "נאום מצב המדינה", שבו הוא קרא להרחבת הסיוע המדינתי לבתי הספר, האצת תוכנית סלילת הכבישים, עדכון של חוקי הארגון מחדש של בתי הספר, שיפור הבטיחות בדרכים, והרחבת ביטוח האבטלה והפיצויים לעובדים.
שנותיו האחרונות
עם סיום כהונתו כסגן המושל בינואר 1957, שב אלתון לפרטייל ונבחר כראש העיר שלה. בתפקיד זה הוא כיהן עד 1962, כאשר הוא נבחר שוב לסנאט המדינתי מטעם מחוז הבחירה ה-45 (מחוזות האוורד, מיטשל וורת'). בשל התקף לב שלקה בו ב-1964 הוא נעדר מכמה מהמושבים של 1965.
ליאו אלתון נפטר ב-16 באפריל 1967. הוא נטמן בעיירת הולדתו.
מיופנתרה
מיופנתרה (שם מדעי: Miopanthera; מילולית: "פנתר המיוקן") הוא סוג של טורף ממשפחת החתוליים שהתקיים בתקופת המיוקן לפני 12 עד 9 מיליון שנה מהיום. הסוג הוגדר ב-1938 ונכללו בו 2 מינים: Miopanthera lorteti ו-Miopanthera pamiri.
חתול זה היה קרובו של הפסדאלורוס ובעבר השתייך אליו, כשממצאי המין M. lorteti, שהתגלה בצרפת, היו שייכים אליו. בשנת 1965 התגלו ממצאי מאובנים של חתול בטורקיה שהשתייכו לסוג, אך השתייכו למין נוסף - Miopanthera pamiri. עם זאת טיב הממצאים היה נמוך וחלק מהחוקרים ראו במין זה טקסון מבוטל.
בשנת 2017 העריכו כמה חוקרים שהמין שנמצא בטורקיה היה מאבות הפנתרים המודרניים והיה קרובו של המין פנתר בליתיה, הקדום שבפנתרים שהתקיים בטיבט. ייתכן שהוא היה גם קרוב לסוג נמר ערפילי, הסוג הקרוב ביותר לפנתרים שקיים עד היום.
חתול זה היה קטן יחסית לפנתרים והגיע לגודל של קרקל עד לנמר קטן, באורך של 130 ס"מ ומשקל ממוצע של 35 ק"ג. בדומה לפנתרים המודרניים הוא היה בעל מבנה ניבים גדולות וארוכות עם חותכות שפונות כלפי מעלה מעט.
נייר פחם
נְיָר פֶּחָם (ידוע בישראל כנייר קופי, נְיָר עִתּוּק או נייר העתקה) הוא נייר המשמש להכנת עותק אחד או כמה עותקים בו זמנית.
הנייר מצופה בצד אחד בשכבה של פחם או דיו יבש בצבע שחור (קיימים גם ניירות העתקה בצבע כחול). את הנייר מניחים בין שני ניירות. רישום בנייר העליון מועתק אל הנייר התחתון. בצורה זו אפשר להכין עותק אחד או יותר.
שימושים
נייר פחם היה נפוץ בעבר אולם כיום הוחלף בעיקר על ידי נייר כימי או שימוש באמצעים אלקטרוניים כגון צילום מסמכים.
הנייר עדיין בשימוש במקרים בהם עותקים מיידית של מסמכים בכתב נחוצים. דוגמאות לכך הן קבלות בנקודת המכירה או הודעות קנס.
הנייר משמש גם לעטיפת תכולת מעטפות בעיקר בשל אטימותו לאור.
משטרת המנדט
משטרת המנדט או "כוח המשטרה הפלשׂתינאי" (באנגלית: Palestine Police Force) היה כוח משטרה, שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, בין 1920 ל-1948, וקדם למשטרת ישראל.
הדיוויזיה השנייה (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה השנייה (בגרמנית: 2. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, מלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
משטרת המנדט
כוח משטרה זה היה אחד ממספר כוחות שיטור ואכיפת חוק בתקופת המנדט הבריטי, חלקם משטרות מקומיות כמשטרת תל אביב וחלקם ז'נדרמריות כחיל הספר העבר-ירדני, אך להבדיל מהם, המשטרה וכוחות הנוטרים הנספחים אליה, היוו את הארגון המרכזי של שלטונות המנדט הבריטי לאכיפת החוק בתקופת שלטונם. ככזו, שימשה משטרת המנדט בתפקידים היסטוריים חשובים, הן בדיכוי מהומות ופרעות, כגון מאורעות תרפ"ט או המרד הערבי הגדול, והן באכיפת מדיניות הבריטים על היישוב, כולל מאבק נגד המחתרות היהודיות, וכל זאת בנוסף לפעולות שיטור ואכיפת חוק שוטפות על כלל האוכלוסייה. במשטרת המנדט שירת סגל מעורב, שכלל בריטים, ששימשו לרוב בתפקידי פיקוד, ערבים ויהודים. עם הקמת מדינת ישראל היוו 700 מהשוטרים הוותיקים של משטרת המנדט את הבסיס שממנו הוקמה משטרת ישראל.
יצירת הכוח
בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית היה כוח המשטרה בארץ ישראל מורכב ממשטרה עירונית וממיליציה רכובה שקיימה את מרות הממשל, דיכאה מהומות וגבתה מסים. כוח זה נודע באוזלת-ידו ובאכזריותו.
הדיוויזיה השנייה (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
הדיוויזיה השנייה לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה נגד האימפריה האוסטרית ב-1866, כולל קרב קניגרץ. הדיוויזיה לחמה לאחר מכן במלחמת צרפת–פרוסיה נגד צרפת בשנים 1870–1871. היא לחמה בקרב נויזוויל, קרב גרבלוט, המצור על מץ, קרב אמיין, קרב הלוו וקרב סן-קנטן.
משטרת המנדט
יצירת הכוח
עם כיבוש ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה על ידי הבריטים, הביא עִמו הצבא הבריטי מספר רב של שוטרים צבאיים ממצרים, ששימשו לאכיפת הסדר במקומות שבהם חנה הצבא בעת הכיבוש בין קרב באר שבע באוקטובר 1917 ובין כיבוש חיפה בספטמבר 1918. בנוסף לכך, נמצאו כוחות מקומיים שונים משאריות הכוח העות'מאני, שאכפו את הסדר במקומותיהם, ובשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי התגבשו למסגרת ארגונית זמנית. בשלב זה הייתה ארץ ישראל תחת משטר צבאי בריטי, שאמור היה להתחלף בשלטון אזרחי. לכוח הזמני, חלקו בריטים, חלקו ערבים וחלקו יהודים, נמצא מפקד בשם קולונל פרסי בראמלי. בקיץ 1919 עמד בראמלי בראש כוח משטרתי של כ-1,300 שוטרים וקצינים.
ב-1 ביולי 1920 הוחלף המשטר הצבאי בממשל אזרחי, שבראשו עמד הנציב העליון, הרברט סמואל. סמואל המשיך את כהונתו של בראמלי, והעניק לו את התואר "מנהל הביטחון הציבורי". סמואל רצה לבסס את הסדר הציבורי בארץ על "חיל הגנה לפלשׂתינה" – ז'נדרמריה שתכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי מיוצאי הגדודים העבריים בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין. פעולות ארגוניות ראשונות להקמת הגדוד החלו בשנים 1920–1921. בעוד הגדוד בהקמה, ביצע סמואל בסוף 1920 קיצוץ תקציבי משמעותי, שהוביל להתפטרות רוב השוטרים הוותיקים. על מנת למלא את השורות, נפתח בית ספר לשוטרים בירושלים בהנהגת קצין יהודי בשם מונטיפיורי. אך בכך לא היה די, והמשטרה קיבלה מגויסים רבים, מבלי לדאוג לאיכותם. הכוח שנוצר היה חלש ומושחת. המגויסים היו ברובם ערבים, שיכלו להסכים לרמת השכר הנמוכה ולתנאי המשמעת המעדיפים את הבריטים.
הדיוויזיה השנייה (האימפריה הגרמנית)
היסטוריה
במלחמת העולם הראשונה, הדיוויזיה שירתה בעיקר בחזית המזרחית, כשהיא לחמה בקרבות גומבינן וטננברג, ובקרבות ה-1 וה-2 על האגמים המזוריים. לאחר תבוסתה של רוסיה במלחמה, הדיוויזיה הועברה לחזית המערבית ב-1918, וסיימה את המלחמה כשהיא מחזיקה עמדות סביב אנטוורפן ולאורך המז בבלגיה.
משטרת המנדט
יצירת הכוח
בשנת 1921 פורסמה פקודת המשטרה, שהעניקה תוקף חוקי לפעולת הגוף החדש. בשנה זו הוקמה גם מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (CID), שכאשר הוקמה יועדה להיות הגוף הממונה על חקירת פשעים אזרחיים רגילים.
עם הקמת המשטרה שירתו בה 18 קצינים בריטים, 55 קצינים מקומיים, ו-1,144 שוטרים מן השורה.