cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שוקו
היסטוריה
פולי הקקאו הובאו מאמריקה, שם הילידים שתו אותם כמשקה מר. הם האמינו כי המשקה מהווה אפרודיזיאק ומחזק את כוח הגברא. עם חזרתו של כריסטופר קולומבוס לספרד, הוא הביא איתו פולי קקאו למשקה. האירופאים הוסיפו במהרה חלב וסוכר למתכון, וכך השתרש המתכון המקובל כיום של שוקו מתוק.
בעברית מקור השם שוקו נובע מקיצור של השם "שוקולד".
השוקו בישראל
השוקו הוא משקה פופולרי בקרב ילדים ובני נוער בישראל, בעיקר בזכות טעמו המתוק. בעבר בקייטנות רבות הגישו לילדים שוקו ולחמנייה עם שוקולד כארוחת עשר. בישראל משווקות המחלבות (דוגמת תנובה ומחלבות יטבתה) שוקו קר מוכן בבקבוקי פלסטיק ובשקיות אישיות. כמו כן, משווקות חברות המזון אבקה דקה מאוד להכנה מהירה של שוקו על ידי המסתה בחלב בלבד, ללא צורך בחימום.
דוד פישלוב
דוד פישלוב (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בישראל לנחום וגיסיה פישלוב. למד בבית הספר היסודי "פרדס" ברמת גן ובתיכון בליך ברמת חן. היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר ברמת גן, במסגרתה הצטרף לגרעין הנח"ל 'רשף' לקיבוץ מגן.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון ושני ושימש כאסיסטנט בחוג לספרות כללית, את עבודת הדוקטורט בנושא METAPHORS OF GENRE כתב בהדרכתו של פרופסור רוברט (אורי) אלטר והגיש באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
עם שובו מארצות הברית החל ללמד בחוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית ואף נבחר לעמוד בראשו בשנים 1999–2001. כמו כן כיהן כמרצה אורח בחוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, פרופסור אורח בחוג לשפות ותרבויות המזרח הקרוב באוניברסיטת שיקגו, פרופסור חבר אורח בחוג לשפות ותרבויות המזרח התיכון ואסיה באוניברסיטת קולומביה ולימד בבית הספר לתלמידי חו"ל באוניברסיטה העברית בירושלים.
פישלוב פרסם עשרות מחקרים, ספרים ומאמרים. הוא פרסם ביקורת ספרים בידיעות אחרונות ובשנות ה-80 השתתף באופן קבוע ב'משא', המוסף הספרותי של העיתון דבר.
פישלוב זכה במענק ללימודי מחקר בארצות הברית מטעם קרן חינוך ארצות הברית ישראל, מלגת נשיא האוניברסיטה לעבודת דוקטור באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, מענק ללימודי מחקר באנגליה מטעם המועצה הבריטית ועוד. ספרו 'מחלפות שמשון' זכה בפרס ע"ש יעקב בהט לספר עיון לשנת תשנ"ח.
חיים אישיים
פישלוב מתגורר כיום בתל אביב, גרוש, אב לשניים.
אוויו
אוויו (Avio) היא חברה איטלקית המייצרת מנועי סילון ומנועים רקטיים ליישומים צבאיים, לתעשיית החלל, ולמשגרי לוויינים. החברה אחראית בין היתר לפיתוח ויצור מאיצים רקטיים למשגר האירופי אריאן 5 ולמשגר הלוויינים העתידי וגה, במסגרת חברה בת בשותפות עם סוכנות החלל האיטלקית, בשם ELV.
עמוס דגני
עמוס דגני (23 במאי 1926 - 28 ביולי 2012) היה איש ציבור ישראלי. כיהן כראש מועצה אזורית עמק חפר (1995-1975) וכיהן כחבר הכנסת ובכיר בתנועת המושבים ובהסתדרות.
חייו
דגני נולד בתל אביב בשנת 1926 לשמואל ובתיה דגני. בשנת 1933 עברה משפחתו לכפר ויתקין.
בוגר לימודי מינהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1944 הצטרף דגני למפא"י ולאחר הקמתה של המשמרת הצעירה מונה למרכזה הארצי. בשנת 1957 נכנס מטעם המפלגה לכנסת השלישית, במקומו של אהרן רמז, ולאחר מכן נבחר לשלוש כהונות נוספות. בעת כניסתו לכנסת היה חבר הכנסת הצעיר ביותר. במהלך הכנסת החמישית עזב את מפא"י והצטרף לרפ"י. בבחירות לכנסת השישית נכלל ברשימה של רפ"י, אך נכנס לכנסת השישית רק מספר שבועות לאחר תחילתה, בעקבות התפטרותו של צבי צור. לאורך שנותיו בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת הפנים וועדת הכספים. הוא המשיך להיות חבר ברפ"י עד איחודה מחדש אל מפלגת העבודה.
לאחר סיום כהונתו בכנסת כיהן בשנים 1970–1975 כחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות והיה אחראי מטעמה על הקואופרציה בחברת העובדים.
בשנת 1975 נבחר לראשות מועצה אזורית עמק חפר, תפקיד בו כיהן עשרים שנים רצופות.
נישא ליהודית ולהם 2 בנות (דליה אדיר ותרזה אהרוני)
עמדות
בשנת 1966 תמך בהקפאת הקמת יישובים חקלאיים חדשים מפאת המחסור במים ובמכסות ייצור, אך הבהיר שהוא אינו מתנגד להקמת יישובים כפריים חדשים. דגני תמך בצמצום הסובסידיות לחקלאות באומרו ש"חקלאי אמיתי לא ירצה להיות עובד מדינה", אולם ביקש שלא להגדיל את היבוא החקלאי באומרו ש"התוצרת החקלאית חשופה היום במידה רבה למדי לתחרות".
בשנת 1968 הביע בכנסת דאגה ממצב קרנות הפנסיה ואמר:
דבריו אלו ספגו ביקורת בעיתון ההסתדרות "דבר" על שהם גורמים לבהלת שוא, אך תוך שנים אחדות הם התבררו כנכונים.
קרן צור
קרן צור (נולדה ב-9 בספטמבר 1974) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, במאית ומתרגמת ישראלית.
קורות חייה
סבתה, יונה ויינברגר, היא ילידת הונגריה, הייתה בשואה באושוויץ ועלתה לישראל. אמה, רבקה צור, היא מורה וד"ר לספרות ואביה, אליעזר צור, היה מהנדס חשמל בצוללות בצבא הקבע. רוב ילדותה נדדה צור ברחבי העולם בשל שליחותו של האב, היא התגוררה באזור האגמים באנגליה שעל גבול סקוטלנד ובהמבורג שבגרמניה, שם למדה במגמת תיאטרון ואמנות בבית ספר בינלאומי (ISH) בשנים 1987–1991 והופיעה בו בקבוצת תיאטרון בינלאומית, שהציגה בשפה האנגלית.
בצבא השתלמה בממר"ם ושירתה ביחידת המחשבים של חיל הים. אחרי הצבא למדה תקשורת ומדע המדינה באוניברסיטת חיפה, אחרי הלימודים עבדה במשך שש שנים בתכנות מחשבים בחברת אמדוקס ובמקביל למדה משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה בשנים 1999–2001, בו השתתפה בהצגות "לחץ פיזי מתון", "בוץ", "נשי טרויה", "נשים בצמרת", "הזוג המוזר", בעיקר בתפקידים ראשיים. בשנים 2001–2004 עבדה באמדוקס ובד בבד שיחקה בתיאטרון חיפה. בו שיחקה בהצגות "תופרות", "הילדה שאני אוהב", "הצנזור",משחקים בחצר האחורית" של עדנה מזי"א שנכתב בהשראת פרשת האונס בשמרת בראשית שנות התשעים, בו שיחקה בשני תפקידים: הנאנסת ועורכת הדין. "אילוף הסוררת" של שייקספיר, בבימויו של אלדד זיו, "משפחת ישראלי" מאת בעז גאון, בבימויו של משה נאור. היא שיחקה ב"מאדלן" (לצד ג'וליאנו מר) בבימויו של סיני פתר. המחזה עוסק באהבה בלתי אפשרית באירלנד של קרומוול בין פרוטסטנט לקתולית.
קרן צור שיחקה בתפקיד הראשי בהצגה "אנדה" פרי עטו של הלל מיטלפונקט ובבימויו. צור גילמה את דמותה של אנדה, ניצולת שואה הונגריה פליטת אושוויץ, שעובדת כאחות בבית-חולים. בשנת 1961 היא רוצה להעיד במשפט אייכמן ומעוניינת לספר לעולם על הפשעים שנגרמו לה, אבל הממסד הבן-גוריוני פוסל אותה מלתת עדות. ההצגה זכתה בפרס התיאטרון הישראלי להצגת השנה והלל מיטלפונקט זכה על המחזה במחזה השנה. צור זכתה על תפקידה "אנדה" בשחקנית השנה.
ב-2010 ביימה לראשונה את המחזה הקצר "עתיד מתוק" מאת שלי ניידיץ' במסגרת פסטיבל "פותחים במה" של תיאטרון בית ליסין. ב-2011 ביימה את המחזה "פעימה חסרה" מאת ליאורה כרמלי, אף הוא במסגרת פסטיבל "פותחים במה" של תיאטרון בית ליסין. על כך זכתה צור בפרס הבימוי. שחקניה בהצגה, הדס קלדרון וניסו כאביה זכו בפרס השחקנים וההצגה זכתה בפרס ההצגה כמו גם חביב הקהל.
בקיץ 2014 ביימה קופרודוקציה ישראלית-אמריקאית את המחזה ״Simple as life and death״ מאת מירב קופרברג ואלקסנדרה זלמן-דורין ב The theater of the new city בניו יורק. ההפקה עלתה במסגרת פסטיבל פרינג'.
על תפקידה כאסתר בהצגה ״אז בפראג״ הייתה אחת משלוש המועמדות הסופיות לפרס שחקנית השנה 2013.
לימדה בשנת הלימודים 2013–2014 בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה וביימה בחוג את ההפקה ״בוץ״, מאת קאריל צ'רציל.
בשנת 2015 "השחקנית קרן צור זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל תיאטרונטו להצגות יחיד, על משחקה בהצגה "מקורקעת". צור מגלמת בהצגה טייסת קרב הנקרעת בין תפקידה הצבאי להיותה אם" בימוי: סיני פתר. באותה שנה היא מביימת את ההצגה "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" מאת פדריקו גארסיה לורקה, בתיאטרון הסטודיו, חיפה.
בשנת 2015 גילמה את ד"ר גרוסמן, הרופאה של מנו, בסדרת הנוער של ניקלודיאון, "החממה" בעונה השלישית.
בשנת 2020 גילמה את אליוט סילבר בסדרה PPS.
משנת 2020 מלמדת משחק בחוג לספרות ולכתיבה יצירתית באורנים - המכללה האקדמית לחינוך.
בשנת 2021 סיימה לימודי MA בתיאטרון בהצטיינות באוניברסיטת חיפה. כיום מלמדת באוניברסיטת חיפה משחק ופעולת הדיבור, ואף מביימת בחוג לתיאטרון.
קרן צור נשואה לגיל ישראלי, מנהל בהייטק, הם מתגוררים בחיפה ולהם שלושה ילדים.
תיאטרון
תיאטרון בית ליסין
תיאטרון חיפה
כריסטיאן גוטפריד אהרנברג
כריסטיאן גוטפריד אהרנברג (בגרמנית: Christian Gottfried Ehrenberg; 19 באפריל 1795 - 27 ביוני 1876) היה זואולוג, גאולוג ורופא גרמני.
חייו
אהרנברג, בנו של שופט, נולד בעיר קטנה במחוז סקסוניה שבגרמניה. סיים לימודי תאולוגיה באוניברסיטת לייפציג ומאוחר יותר מדעי הטבע ורפואה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין. את תזת הדוקטורט שלו הגיש על הפטריה Sylvae mycologicae Berolinenses. ב-1827 קיבל מינוי כפרופסור באוניברסיטת הומבולדט.
ב-1829 התלווה אל אלכסנדר פון הומבולדט למסעו לרוסיה.
התמקדות במיקרוסקופ
כחלק מתהליך העבודה עם המיקרוסקופ החל לחקור מיקרואורגניזמים. אהרנברג היה הראשון שכינה את החיידקים בשם "בקטריה"; עד תקופתו כינו אותם בכינוי שטבע אנטוני ואן לוונהוק - אנימלקולס (animalcules).
אוספיו, הכוללים רישומים רבים, מכתבים, משטחים ומיקרוסקופים נמצאים כיום במוזיאון אוניברסיטת הומבולדט בברלין ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין.
יוז'ף קסלר
יוז'ף קסלר (בהונגרית: Keszler József; פאסטו, 4 בספטמבר 1846 – בודפשט, 18 בספטמבר 1927) היה עיתונאי, מבקר אמנות יהודי-הונגרי הוא היה גם אחד ממבקרי התיאטרון המוערכים ביותר בתקופתו. בעלה של זמרת האופרה אירמה רייך.
ביוגרפיה
יוז'ף קסלר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ קסלר (1819–1902) סוחר, ושל פולי אצ'די. הוא סיים בית ספר תיכון בג'נג'ש, ולאחר מכן בפשט. הוא סיים גם את לימודי המשפטים שלו בפשט, ולאחר מכן הפך לעיתונאי. הוא עבד עבור:
לאחר שלמד ספרות, היסטוריה ופילוסופיה בפריז במשך שנה וחצי, שר החינוך הציבורי, אגושטון טרפורט, שלח אותו בחזרה לפריז בשנת 1876 לשלוש שנים כדי, להמשיך בלימודיו ולאחר מכן להכשיר מורים לצרפתית בהונגריה. במהלך שהותו בפריז, כתב מאמרי מגזין לספרות, תיאטרון ואמנות פלסטית עבור מספר עיתונים, כגון:
שרובם פורסמו תחת השם הבדוי Du Chaudron. לאחר שחזר הביתה, מונה כמורה לשפה וספרות צרפתית במכון הלאומי להכשרת מורים. כעיתונאי עבד תחילה עבור:
הוא גם היה חבר בוועדה לביקורת דרמה של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
יוז'ף קסלר היה אחד ממבקרי התיאטרון ההונגריים המשפיעים ביותר בתקופה שבין 1880–1925. הוא קבע סטנדרט שהגדיר בביקורת ושהיה צורך לכבד את דעתו, ודעתו הופיעה בכותרות העיתונים המובילים. הוא היה נערץ... הוא היה אדון החיים והמוות - אפשר לומר, כי כתביו קבעו את גורל המחזה הנתון, לפעמים את סדרת ההצגות כולה, ובכך ההכנסה, ובכך את גורל השחקנים.
נכתב עליו לאחר מותו: "בגיל 82, מבקר התיאטרון המפורסם ו"המפחיד" עזב את ממלכת החיים ועם עזיבתו, נראה שהדיו על כתביו הנועזים דועכת, ואולי יום אחד יהפכו "האמיתות" שלו לבלתי קריאות ולבלתי קבילות... הסיפור עשוי לשמש לקח למבקרים ולצופים של ימינו כאחד."
עבודותיו
הוא ערך את כתב העת למוזיקה "הרמוניה" (Harmonia) בשנים 1883–1884. כינוייו הספרותיים: Bolygó, Lucius Verus, Patatras.
אושרת אינגדשט
אושרת אינגדשט (נולדה ב-2 באוקטובר 1990) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
אינגדשט נולדה, גדלה והתחנכה באשדוד למשפחה ממוצא אתיופי. אחותה הגדולה היא הזמרת איילה אינגדשט. בילדותה למדה באולפנה עד סיום היסודי. בנעוריה למדה במגמת התיאטרון של בית הספר למדעים ואומנויות מקיף ד'.
בשנת 2008 השתתפה באודישנים לכוכב נולד 6, אך לא עברה לשלבים הבאים. בשנת 2010 החלה את לימודיה בסטודיו של יורם לוינשטיין וסיימה בתור בוגרת הסטודיו בשנת 2013. בשנת 2010 זכתה בפרס "תחום התיאטרון" מחגיגות ה-54 לעיר אשדוד. אינגדשט גם שיחקה במספר תפקידים אורחים בסדרות: "בנות הזהב" (2011) בתפקיד קופאית, "המשרד" 2 (2012)", ו"ישראל" (2013) בתפקיד מזל. בשנת 2012 שיחקה במחזמר לילדים "פיטר פן" לצד הראל סקעת, ישראל קטורזה ועוד, ובמחזמר "המצעד - פסטיבל ישראל" לצד רוני דלומי, חני נחמיאס ועוד.
בסוף שנת 2013 השתתפה אינגדשט בהצגת "השבועה" שעלתה בהבימה שם שיחקה בתפקיד ראשי את לילית, לצד רן דנקר ולאה גלפנשטיין, תפקיד זה הכניס אותה לרשימת המועמדים לפרס התיאטרון 2014 בקטגוריית השחקנית המבטיחה של השנה. באותה שנה שיחקה גם במספר הצגות מתוך לימודיה בסטודיו של יורם לוינשטיין בהצגה "דרפור" ו"הצ'ק בדרך", והשתתפה בתחרות שירי אהוד מנור וזכתה למקום השלישי מבין בוגרי שנה ג'. באוגוסט 2014 השתתפה אינגדשט בתפקיד ראשי את אמל בהצגה "אלוהים מחכה בתחנה", שהוצגה גם בצרפת וגרמניה, ההצגה מוצגת גם היום.
בשנים 2014–2018 שיחקה בתפקיד מרכזי בסדרת הנעורים "שכונה" שיצר גיורא חמיצר, שם משחקת את לילוש, ובנוסף גם מבצעת את שיר הפתיחה "לא זזים".
החל מסוף נובמבר 2014 החלה לשחק בהצגה "אבא גוריו" בתיאטרון הבימה שם שיחקה לצד שחקנים מוכרים כמו יעקב כהן, כפיר אזולאי ודניאל סבג.
החל מדצמבר 2014 משחקת תפקיד קטן בסדרה "בתולות" בתפקיד שרה, העוזרת של עוזי.
באפריל 2015 פורסם כי אינגדשט מועמדת לפרס "השחקנית המבטיחה של השנה" על משחקה ב"אלוהים מחכה בתחנה" בתיאטרון הבימה, בפרס התיאטרון הישראלי 2015.
בחנוכה 2015 השתתפה במופע ה"היי סקול פסטיגל". מאפריל 2016 החלה לשחק בהבימה בהצגה "קוריולנוס" שביים עירד רובינשטיין.
במאי 2016 החלה לשחק בהצגה "יחסים מסוכנים" (שהועלתה כבר בסוף 2015) שביים אילן רונן.
בחנוכה 2016 השתתפה בתפקיד ראשי במופע "היי סקול פסטיגל 2 הגמר הגדול", עם דניאל מורשת, נוה צור, אליאנה תדהר, תובל שפיר, שירן סנדל ונוספים.
בשנת 2017 שיחקה בתיאטרון הבימה בהצגות: 1984 ואין סוף. באותה שנה שיחקה בתפקיד אורח בעונה 3 של הסדרה "שנות ה-80" ברשת, בתור הידידה העולה מאתיופיה של שלום, ושיחקה בסדרה "נופלות על הרגליים" שיצרה איילת מנחמי לקשת.
בשנת 2018 החלה לגלם בתיאטרון הבימה את דבי במחזמר "מיקה שלי", המבוסס על שירי יאיר רוזנבלום, בבימויו של משה קפטן. באותה שנה גם החלה לגלם בהפקה משותפת של תיאטרון הבימה והתיאטרון הקאמרי מספר תפקידים במחזה "הילד חולם", מאת חנוך לוין, בבימויו של עמרי ניצן, וכן שיחקה בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים".
בחנוכה 2020 לקחה חלק במופע "MY פסטיגל", במסגרת חגיגות ה-40 למופע הוזמנו כוכבי העבר של המופע להשתתף לצד הכוכבים העכשוויים, אינגדשט לקחה חלק בשני פסטיגלים רצופים וזה היה הפסטיגל השלישי שלה.
בשנת 2022 יצא לאקרנים הסרט "אמריקה" בו גילמה את איריס. על תפקידה בסרט זה קיבלה מועמדות לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
אופטימיזציה (מתמטיקה)
בעיות אופטימיזציה יכולות לעסוק בפונקציות ממשיות, בפונקציות במספר משתנים, בפונקציות מרוכבות, בפונקציונלים וגם בפונקציות שמקבלות ערכים בדידים בלבד.
הקביעה איזה ערך נחשב לאופטימלי תלויה בנתוני הבעיה. בבעיות מסוימות הערך האופטימלי הוא הערך המינימלי שמקבלת הפונקציה הנתונה תחת הגבלות האילוצים, ובבעיות מסוימות זהו הערך המקסימלי. הקושי במציאת הערך האופטימלי תלוי בפונקציה העלות המבוקשת ובתחום בו יש לבצע אופטימיזציה.
הצורה הסטנדרטית
הצורה הסטנדרטית של בעיית אופטימיזציה היא:
ומקיים את האילוצים: כאשר: ו- ביחד נקראות האילוצים (לפעמים גם ההגבלות) של הבעיה.
כאשר, הבעיה נקראת בעיית אופטימיזציה לא מאולצת (כלומר הבעיה היא מציאת מינימום גלובלי של הפונקציה במרחב ).
כאשר הבעיה היא בעיה של מציאת מקסימום (לדוגמה בעיית תרמיל הגב, שבה נדרש למקסם את שווי המחיר של העצמים בתיק), נוכל להפוך אותה לבעיית מציאת מינימום על ידי החלפת פונקציית העלות בפונקציה  כך:
אזי יתקיים השוויון הבא:
ולכן כל נקודת מקסימום של הפונקציה f היא נקודת מינימום של הפונקציה \bar{f}, ומכך נקבל שהבעיה של מציאת מינימום של הפונקציה \bar{f} שקולה למציאת מקסימום של הפונקציה f.
היסטוריה
בשנות ה-30 של המאה ה-20 פיתח לאוניד קנטורוביץ' את התכנון הליניארי, ובשנות ה-40 פיתח ג'ורג' דנציג את שיטת הסימפלקס. בשנות ה-50 פיתח ריצ'רד בלמן את משוואות בלמן למציאת אופטימליות בבעיות בקרה, ואת אלגוריתם בלמן-פורד למציאת המסלול הקל ביותר מצומת מסוים לכל שאר הצמתים בגרף. באותה תקופה פרסם רוברט פלויד את אלגוריתם פלויד-וורשאל ודייקסטרה פיתח את אלגוריתם דייקסטרה.
שיטות חישוביות
קיימים אלגוריתמים שונים לפתרון בעיות אופטימיזציה, חלקם מסתיימים לאחר מספר סופי של צעדים, חלקם מבוססים על שיטות איטרטיביות המתכנסות לפתרון וישנם אלגוריתמים שמבוססים על היוריסטיקה שעשוים לתת קירוב לפתרון לבעיה (אך לא מובטחת בהם התכנסות לפתרון).
אופטימיזציה רציפה
שיטות איטרטיביות נפוצות לפתרון בעיות תכנון לא-ליניארי, וניתן לסווג אותן על פי התבססותן על ערך הפונקציה בלבד, על הגרדיאנט של הפונקציה או על ההסיאן שלה. שיטות המבוססות על הגרדיאנט או על הסיאן עשויות להתכנס מהר יותר עבור פונקציות שיש להן כאלו, אך לעיתים החישוב שלהם מורכב חישובית.
אחת מאמות המידה החשובות בהקשר של שיטות איטרטיביות הוא מספר הפעמים שנדרשים לשערך את ערך הפונקציה, שכן שערוך הפונקציה עשוי להיות יקר. עבור פונקציה בעלת N משתנים, שערוך של הנגזרת עשוי להיות כרוך בלפחות N+1 שערוכים של הפונקציה, ואילו שערוך של הנגזרת השנייה (לצורך מטריצת ההסיאן) עשוי להיות כרוך בסדר גודל של N^2 שערוכים של הפונקציה. לדוגמה, הרחבת שיטת ניוטון-רפסון לאופטימיזציה שמתבססת על נגזרת שנייה מצריכה בכל איטרציה לשערך את הפונקציה בסדר גודל של N^2 פעמים, ולעומתה שיטה המתבססת על הגרדיאנט בלבד מצריכה סדר גודל של N שערוכים של הפונקציה. עם זאת, שיטות מבוססות גרדיאנט ידרשו לרוב יותר איטרציות עד להתכנסות.
בין השיטות המשתמשות בחישוב ההסיאן ניתן למצוא את הרחבת שיטת ניוטון-רפסון לאופטימיזציה, ואת אלגוריתם פרנק-וולף שמשמש לפתרון בעיות אופטימיזציה קמורה, ובין השיטות המשתמשות בחישוב הגרדיאנט ניתן למצוא את Gradient descent.
אופטימיזציה בדידה
בין השיטות האיטרטיביות באופטימיזציה בדידה נוכל למצוא את אלגוריתם חיפוש מקומי שבכל איטרציה בוחר את האפשרות הטובה ביותר להתקדם מהמצב הנוכחי עד להגעה למצב שטוב יותר מכל שכניו (כלומר אין למצב שכנים טובים ממנו). אלגוריתמים כאלו יכולים לפתור לדוגמה הרחבה של חידת 8 המלכות בעבור n מלכות.
שיטות אופטימיזציה היוריסטיות
בין השיטות שמשתמשות בהיוריסטיקה באופטימיזציה בדידה נוכל למצוא את חיפוש A* לחיפוש בגרף ובאופטימיזציה רציפה נוכל למצוא את אלגוריתם Hill-Climbing.
אופטימיזציית הנחיל ואופטימיזציית הגחלילית הן שיטות אופטימיזציה מטה-היוריסטיות. דהיינו, לא נסמכות על תכונה כלשהי של הבעיה לפתרון אלא מספקות מנגנון כללי למציאת פתרון.
מיקרו-כלכלה
הניתוח הבסיסי של מיקרו-כלכלה מתבסס על הנחות התחרות המשוכללת, שבה אחת מהנחות היסוד היא התנהגות רציונלית של המוכרים והקונים. כלומר מניחים שמטרת הקונים היא למקסם את התועלת שלהם, בעוד שחברות והמוכרים ינסו למקסם את הרווח שלהן. בהתקיים הנחות אלו, על פי הכלכלה הנאו-קלאסית, השוק יתנהל לפי חוקי הביקוש וההיצע, וישאף להגיע לשיווי משקל וליעילות פארטו באמצעות מנגנון "היד הנעלמה". תחת הנחות אלו אפשר להפעיל שיטות אופטימיזציה כדי לחזות את התנהגות השחקנים בשוק. בעקבות התפתחות הענף של כלכלה התנהגותית שמצביע על כך שהשחקנים פועלים עם רציונליות מוגבלת והטיות קוגניטיביות, כלכלנים פיתחו מודלים של אופטימיזציה סטוכסטית שמתבססים על תאוריית תוחלת התועלת של ג'ון פון נוימן ואוסקר מורגנשטרן, ועל כלים מתורת המשחקים שמסוגלים להגיע לתוצאות אופטימליות תוך התחשבות בתנאי אי ודאות. בעיות רבות במיקרו-כלכלה הן בעיות אופטימיזציה, לדוגמה: בעיית מיקסום התועלת (כיצד הקונה יכול למקסם את התועלת שלו) היא בעיית אופטימיזציה.
מקרו-כלכלה
במקרו-כלכלה כלכלנים משתמשים במודלים של אופטימיזציה סטוכסטית כדי לתאר את תנודות השוק כתוצאה מהחלטות אופטימליות של צרכנים, מוכרים, חברות וממשלות.
חקר ביצועים
בחקר ביצועים נעשה שימוש באלגוריתמי אופטימיזציה סטוכסטית כדי למדל קבלת החלטות בתנאי אי ודאות. לדוגמה, בתורת ההחלטות. נעשה גם שימוש באלגוריתמי אופטימיזציה בדידה כדי למצוא את הדרך היעילה ביותר לנצל משאבים מוגבלים. לדוגמה, פיזור מיטבי של מוקשיים ימיים או תחנות מכ"ם.
הנדסה
תחומים רבים בהנדסה משתמשים בשיטות אופטימיזציה בתכנון העבודה:
הנדסת חשמל
בהנדסת חשמל, שיטות מתקדמות באופטימיזציה מסייעות לשלב בין מודלים פיזיקליים מורכבים שונים (שילובים בין מודל מהיר ולא מדויק למודל איטי ומדויק כדי לקבל מודל מהיר ומדויק). אופטימיזציה משמשת גם ביצור רכיבים, בתכנון מעגלים חשמליים ובתכנון רשתות חשמל אופטימליות (כך שיוכל לעבור בהן זרם מקסימלי גם אם חלקים מהרשת אינם עובדים).
הנדסת מערכות תקשורת
אופטימיזציה משמשת בהנדסת מערכות תקשורת כדי לתכנן רשתות תקשורת אופטימליות (כך שקצב העברת המידע יהיה מקסימלי, וכן שהרשת תדע להתמודד בצורה אופטימלית בשינויים ברמות העומס עליה).
ביולוגיה
אופטימיזציה נמצאת בשימוש בביולוגיה מולקולרית, ביולוגיה מתמטית (ובפרט בתתי התחומים שלה: ביואינפורמטיקה וביולוגיה מערכתית), הנדסת חילוף חומרים וגנומיקה חישובית.
שיטות אופטימיזציה נמצאות בשימוש במידול מערכות ביולוגיות, ובפרט בניבוי מבני חלבונים (לדוגמה שיטת Dead-end elimination). תכנון לא ליניארי בשילוב עם סימולציות של מערכות ביוכימיות נמצא בשימוש בחקר של חילופי חומרים. שיטות אופטימיציה סייעו גם ביצירת דגמים בחקר התא ובביולוגיה מולקולרית ובדינמיקה של אוכלוסיות (חיזוי התפתחות של זיהום ומחלות זיהומיות). ולבניית שרשראות מיקרוביולוגיות יעילות, שמשמשות לייצור בין היתר של דלקי מאובנים ותרופות.
למידת מכונה
קיים שימוש בשיטות אופטימיזציה הרמונית בשלב העיבוד המקדים של המידע כדי להוריד את המימד של המידע ולהופכו לנוח יותר לעיבוד.
שיטות אופטימיזציה משמשות גם בכל שלוש הפרדיגמות של למידת מכונה. אולם, יש הבדל בין התחומים שכן אופטימיזציה מנסה למזער את פונקציית ההפסד על הנתונים הידועים (נתוני האימון), ואילו למידת מכונה מנסה למזער את ההפסד גם על נתונים לא ידועים (עקרון ההכללה).
למידת מכונה מונחית
בעיות רבות בלמידה מונחית מוגדרות על ידי מזעור של פונקציית ההפסד. לדוגמה, מכונת וקטורים תומכת מנסה למצוא את המפריד הליניארי אשר יוצר מרווח גדול ככל האפשר בינו לבין הדוגמאות הקרובות לו ביותר, ברגרסיה ליניארית פונקציית ההפסד היא שיטת הריבועים הפחותים והפתרון הוא הישר שממזער את פונקציית ההפסד.
למידת חיזוק
בלמידת חיזוק בדרך כלל מטרת האלגוריתם היא למצוא את הפעולה או את המדיניות האופטימלית בעבור הסוכן, כדי למקסם את התגמול. לשם כך משתמשים באלגוריתמי אופטימיזציה כגון אלגוריתם Q-learning למציאת מדיניות אופטימלית.
בעיות NP באופטימיזציה
מחלקת בעיות NP באופטימיזציה (ידועה גם כמחלקת סיבוכיות NPO) ניתנת לחלוקה לסוגי הבעיות הבאות:
סקרימינג ג'יי הוקינס
סקרימינג ג'יי הוקינס (באנגלית: Screamin' Jay Hawkins) היה שם הבמה של ג'אלאסי הוקינס (18 ביולי 1929 - 12 בפברואר 2000), זמר רוק אנד רול ובלוז אפרו-אמריקאי, הידוע בשל הופעתו התיאטרלית והפרועה. ההקלטה המפורסמת ביותר שלו היא השיר "I Put a Spell on You", שזכה מאז לגרסאות כיסוי רבות.
קריירה מוקדמת
הוקינס טען כי הושפע בתחילת דרכו מפול רובסון ואנריקו קארוזו וייעד לעצמו את האופרה כתחום פעילותו. מכיוון שלא הצליח בתחום זה, החל לאחר שחרורו מן הצבא בקריירה של זמר בלוז מן המניין, ואף כפסנתרן.
בשנת 1951 הצטרף לגיטריסט טייני גריימס, והקליט עמו מספר שירים.
"I Put A Spell On You"
פריצתו של הוקינס באה בעקבות הלהיט "I Put a Spell on You" אשר הוקלט, כפי הנראה, בשנת 1956. בשיר זה הוקלט הוקינס כשהוא גונח, צווח וצורח, בסגנון הרוק אנד רול שהיה אז בחיתוליו. השיר הוא דרישה מאהובה שעזבה כי תשוב, ובהקלטתו איבד הוקינס כל רסן (לטענתו היה כה שיכור עד שאינו זוכר אף את נסיבות ההקלטה), וגילה את יכולתו האמיתית בביצוע שירי רוק אנד רול באופן פרוע ותיאטרלי.
השיר הפך לקלאסיקה של סגנון הרוק אנד רול, וזכה מאז לביצועים רבים של אומנים כנינה סימון. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו רבות, אך הדבר לא מנע ממנו להגיע ל"ארבעים הגדולים" במצעד בארצות הברית.
שוק רוק
הצלחת השיר הביאה למפגש עם שדר הרדיו המוביל אלן פריד, ולזינוקה של הקריירה של הוקינס. היה זה פריד שהציע להוקינס את הגימיק שהפך לסימן ההיכר של הופעותיו. הוקינס החל להופיע כשהוא מגיח מארון מתים, לבוש בגלימה שחורה, בתוך ענן של עשן וערפל.
עד למפגש עם פריד היה הוקינס זמר בלוז מן המניין. לאחר מכן החלו הופעותיו ללבוש אופי מוזר ותיאטרלי. נחשים החלו להיות לאביזר בימה מקובל, כמו גם גולגולת מעשנת סיגר שכונתה "הנרי". הוקינס עצמו החל להדביק לאפו חטים בניסיון להראות כ"קניבל".
הופעתו של הוקינס בצורה זו פרצה את הדרך להופעות "שוק רוק" של אומנים שפרצו כל גבול בהופעתם בפני קהל כאליס קופר, מרילין מנסון, בלאק סאבאת ואחרים, שחפצו בתואר אותו נשא הוקינס "המטורף של הרוק אנד רול".
קריירה מאוחרת
להוקינס היו מספר להיטים נוספים כ"בלוז העצירות", "שמיים צבועים בכתום" ו"סעודת המאו מאו" אשר התייחס למוניטין שלו כקניבל. שירים אלו היו להצלחות, אך אף אחד מהם לא הגיע להישגים האומנותיים והמסחריים של "I Put A Spell On You".
הוקינס המשיך להקליט בשנות השישים והשבעים, במיוחד באירופה בה זכה לפופולריות. בשנות השמונים זכה להכרה אף בארצות הברית כאשר הבמאי העצמאי ג'ים ג'ארמוש השתמש בשירו "I Put A Spell On You" כשיר הנושא של סרטו "זרים" (Stranger Than Paradise) (1983), אשר החזיר את השיר ואת יוצרו אל התודעה. ג'רמוש השתמש בהוקינס לתפקיד בסרטו "רכבת המסתורין", דבר שהביא להופעתו של הוקינס בסרטים נוספים.
הצלחה נוספת לה זכה הייתה כאשר שירו "Frenzy" משנת 1982 הושמע בפסקול של הסדרה "תיקים באפילה" ואף נכלל בדיסק של שירים מן הסדרה. במקביל, הופיע שירו "Heart Attack and Vine" (ביצוע מחודש לשיר ישן של טום וייטס) בפרסומת לג'ינס ליווייס, אשר הבטיחה אותו מבחינה כלכלית, ותרמה להחדרתו מחדש לתודעת הציבור.
הוקינס הופיע ביחד עם אומנים כקלאש וניק קייב בתקופה זו, וכן הופיע בפסטיבלי בלוז ובפסטיבלי סרטים. את הופעתו האחרונה ערך ביוון בדצמבר 1999.
הוקינס ניהל חיים אישיים סוערים, נישא והתגרש חמש פעמים, ועם מותו בשנת 2000 היה נשוי לאשתו השישית, לה נישא בשנת 1993. הותיר אחריו ילדים רבים מנשים שונות. 55 מילדיו מוכרים באופן רשמי, ורבים נוספים סבורים שהם ילדיו. אתר אינטרנט מיוחד הוקם על מנת לסייע לאלו הסבורים שהם ילדיו של הוקינס. בשיא פעילותו מנה האתר מספר אלפי כניסות מדי יום.
סרט דוקומנטרי על חייו, שצילם במאי הסרטים היווני ניקולס טריאנדפילידיס הוקרן במסגרת פסטיבל קאן בשנת 2001.
שוער (כדורגל)
שוער הוא עמדה בכדורגל, שתפקידה הוא למנוע מהקבוצה היריבה להבקיע (להכניס את הכדור לתוך קו השער). על השוער עובר למסלול הכדור כדי לתפוס אותו או להדוף אותו רחוק יותר מהשער. בתוך רחבת העונשין שוערים רשאים להשתמש בידיהם, היחידים מבין השחקנים שיכולים לעשות זאת (למעט זריקת חוץ). השוער מסומן על ידי לבישת חולצה בצבע שונה מחבריו לקבוצה, ולובש כפפות.
ישנם החוקים המגבילים את פעולת השוערים. למשל, לשוער אסור לגעת בידו מחוץ לרחבה, ואסור לו לתפוס ביד כדור שנמסר אליו מחברו לקבוצה. שוערים מבצעים בעיטות שוער במידה והכדור יצא החוצה מקו הבסיס שלהם, וכן נותנים פקודות להגנה שלהם במהלך בעיטות קרן ובעיטות חופשיות. שוערים ממלאים תפקיד חשוב בהכוונה על אסטרטגיית המשחק מכיוון שיש להם זווית ראייה בלתי מוגבלת של המגרש כולו, מה שנותן להם פרספקטיבה ייחודית.
מכיוון שהתפקיד דורש מיומנויות שונות משחקני השדה, שוערים מתאמנים בנפרד מחבריהם לקבוצה ולעיתים קרובות עובדים עם מאמן שוערים כדי לפתח את המשחק שלהם. בעוד ששחקני שדה בדרך כלל חייבים להיות בעלי סיבולת לב-ריאה טובה כדי לשחק עד 90 דקות במשחק, שוער חייב להיות מסוגל לנוע מהר ולהיות בעל זריזות רגליים וכוח מתפרץ טוב עבור מרווחי זמן קצרים. במהלך האימון, שוערים מתמקדים מאוד בעבודת רגליים וביכולת לקום במהירות לאחר הצלה. חשוב ששוער יצליח להגיע לעמידה טובה, כלומר ברוחב הכתפיים ובאצבעות רגליו, לפני שהבעיטה הבאה תגיע אליו, כדי שיוכל להגיב ולהציל.
מספר החולצה של שוער ראשון הוא בדרך כלל 1, אף על פי שהוא עשוי ללבוש כל מספר בין 1 ל-99.
היסטוריה
הכדורגל, כמו ענפי ספורט רבים, חווה שינויים רבים בטקטיקה וכתוצאה מכך נוצרו ובוטלו עמדות שונות. שוער הוא התפקיד היחיד שהיה קיים מאז יצירת הספורט. אפילו בימיו הראשונים של הכדורגל המאורגן, כאשר החוקים היו מעטים והרעיון המרכזי היה שכל השחקנים יתקיפו ויגנו, לקבוצות היה תמיד שחקן ייעודי שפעל כשוער.
התיאור המוקדם ביותר של קבוצות כדורגל עם עמדות שחקנים נכתב על ידי ריצ'רד מולקאסטר ב-1581 ואינו מפרט שוערים. ההתייחסות הספציפית המוקדמת ביותר לשמירה על השער מגיעה מספורט הקורניש הרלינג בשנת 1602. הכותב מתאר את התפקיד כך: "הם מטילים שני שיחים באדמה, במרחק 8 או 10 רגל; וישירות מולם, 10 או 12 רגל לאחר מכן, שניים אחרים במרחק דומה, אותם הם מכנים אותם שערים. יש להקצות שומר, כמה מההרלרים הטובים ביותר שלהם". התייחסויות אחרות להבקעת שערים מתחילות בספרות האנגלית בתחילת המאה ה-17; לדוגמה, בשיר משנת 1613 של מייקל דרייטון.
המילה "שוער" הופיעה בחוקי שפילד משנת 1867, אך המונח לא התייחס לשחקן ייעודי, אלא ל"שחקן בצד המגן שברגע מסוים הוא הקרוב ביותר לשערו". השוער, כפי שהוגדר, לא נהנה מרשות לגעת בידו בכדור.
חוקי המשחק הראשונים של התאחדות הכדורגל האנגלית משנת 1863 לא קבעו שום הוראות מיוחדות לשוער, כאשר כל שחקן הורשה לתפוס את הכדור. הנגיעה ביד בכדור נאסרה לחלוטין (לכל השחקנים) בשנת 1870. בשנה שלאחר מכן תוקנו החוקים כדי להציג את השוער ולציין כי השוער רשאי לגעת בכדור בידו "למען הגנת שערו". ההגבלות על יכולת השוער לטפל בכדור שונו מספר פעמים בתיקונים הבאים של החוקים:
בתחילה, שוערים שיחקו בדרך כלל בין קורות השער והיו בעלי ניידות מוגבלת, למעט כשניסו לעצור בעיטות של היריב. לאורך השנים, תפקיד השוער התפתח, עקב השינויים במערכות המשחק, להיות פעיל יותר. השוער הוא השחקן היחיד בכדורגל שמותר לו להשתמש בידיים כדי לשלוט בכדור (למעט בעת חידוש משחק בזריקת חוץ).
בשל מספר טכניקות בזבוז זמן ששימשו שוערים, כמו הקפצת הכדור על הקרקע או זריקתו באוויר ואז תפיסתו שוב, בשנות ה-60 חוקי המשחק שונו כך שהשוער היה יכול ללכת לכל היותר ארבעה צעדים תוך כדי אחיזה, הקפצה או זריקה של הכדור באוויר ותפיסתו שוב, ללא צורך לשחררו למשחק. מועצת פיפ"א פיתחה מאוחר יותר גם חוק נגד הדיפטת, הטענה כי הדיפה מכוונת במטרה להתחמק מהחוק צריכה להיחשב גם כן כהחזקה בכדור.
בשנת 1992 ועדת הכדורגל הבין-לאומית ערכה שינויים שנעשו בחוקי המשחק שהשפיעו על שוערים – בעיקר כלל ההחזרה, שאוסר על שוערים לגעת בידיהם בכדור בעת קבלת מסירה מכוונת מחבר לקבוצה שנעשית ברגליים (לא נגיחה או הוצאת חוץ). שינוי כלל זה נעשה כדי למנוע בזבוז זמן ומשחק הגנתי יתר על המידה לאחר מונדיאל 1990 שתואר כמשעמם ביותר, עם הרבה מסירות אחורה ושוערים המחזיקים את הכדור. כמו כן, שוערים היו מפילים את הכדור לעיתים קרובות ומגלגלים אותו, רק כדי להרים אותו שוב ברגע שהיריבים התקרבו להפעיל עליהם לחץ, טכניקה טיפוסית לבזבוז זמן. לכן הונהג כלל נוסף במקביל לכלל ההחזרה אחורה, שאוסר על שוערים לגעת בידיהם שוב בכדור ברגע שהכדור שוחרר למשחק. עבירה מביאה לבעיטה חופשית עקיפה לקבוצה היריבה. יתר על כן, כל שחקן ששולל את רוח הכלל החדש עשוי להיות מוזהר על התנהגות לא ספורטיבית ונענש בבעיטה חופשית עקיפה.
ב-1 ביולי 1997, פיפ"א החליטה להרחיב את חוק ההחזרה על ידי החלתו גם על זריקות חוץ. על מנת למנוע בזבוז זמן נוסף, פיפ"א גם קבעה שאם שוער מחזיק בכדור יותר מחמש או שש שניות, על השופט לקבוע זאת כבזבוז זמן ולהעניק בעיטה חופשית עקיפה לקבוצה היריבה, אם כי בפועל "חוק שש השניות" נאכף רק לעיתים נדירות בספירה מילולית של 6 שניות, ובמקום זאת, כאשר הוא נאכף, זה לרוב לאחר פרק זמן ארוך יותר בו השוער מזייף זריקות ובעיטות או מתרוצץ ברחבת העונשין. דוגמה לכלל זה במשחק חשוב הייתה במשחק חצי גמר טורניר כדורגל הנשים של אולימפיאדת לונדון 2012 בין ל. כשקנדה מובילה 3–2 בסוף המשחק, השוערת ארין מקלאוד תפסה את הכדור מכדור קרן ואז החזיקה בו במשך 10 שניות אף על פי שהשופט הזהיר אותה לא לבזבז זמן. הבעיטה החופשית העקיפה הביאה לבעיטת עונשין על נגיעת יד, שנכנסה והשוותה את התוצאה ל-3–3. המשחק הלך להארכה, בה ארצות הברית ניצחה 4–3, העפילה לגמר וזכתה במדליית הזהב.
חוקים ומשחק
עמדת השוער היא העמדה היחידה במשחק אשר נבדלת מבחינה טכנית מהאחרות במהלך משחק רגיל. חוקת משחק הכדורגל מבדילה את השוער משאר השחקנים בכמה דרכים, ופוטרים אותו מהאיסור על נגיעה ביד בכדור, אם כי רק בתוך רחבת העונשין שלו. ברגע ששוער שולט בכדור בידיו, היריבים אינם רשאים להפריע לו. לשוער יש תפקיד מיוחד כמגן הבלעדי נגד בעיטת עונשין, והוא נדרש ללבוש צבעים שונים משחקנים אחרים.
החוקים אינם מגבילים את השוער בתנועתו ולשוער מותר לעזוב את רחבת העונשין שלו ולשחק כשחקן רגיל, אם כי בדרך כלל שוערים נשארים קרובים לשערים שלהם לאורך כל המשחק.
על מנת להדוף יותר כדורים, שוערים מרחיבים את גופם באופן שגרתי באופן שגרתי. כדי לבצע זאת, הם דוחפים את הקרקע עם כף הרגל הקרובה לכדור, ומשגרים את עצמם למצב אופקי. כך הסיכוי שהכדור יעצר או ידף גדל. במקרה האחרון, שוער טוב ינסה להבטיח שהכדור החוזר לא יילקח על ידי שחקן של הקבוצה היריבה, אם כי זה לא תמיד אפשרי.
אחריות
האחריות הטקטית של שוערים כוללת:
אף על פי שלשוערים יש זכויות מיוחדות, כולל היכולת לגעת ביד בכדור ברחבת העונשין, הם כפופים לרוב הכללים כמו כל שחקן אחר.
משחק והתקפה
שוערים אינם נדרשים להישאר ברחבת העונשין. הם עשויים להיות מעורבים במשחק בכל מקום על המגרש, ומקובל שהם פועלים כמגן נוסף בחלקים מסוימים של המשחק. שוערים עם טווח זריקה ארוך או בעיטות מדויקות למרחקים ארוכים עשויים להיות מסוגלים ליצור במהירות מצבי התקפה לקבוצה והזדמנויות לכבוש שערים ממצבי הגנה.
שוער-שומר (Sweeper-keeper)
גיולה גרושיץ' מ"נבחרת הזהב" של של שנות ה-50 נחשב לשוער הראשון ששיחק כ"שומר-שוער", שוער בעל יכולות הגנתיות של מגן שחקן שדה. רנה היגיטה היה אחר שנודע בטכניקות הלא שגרתיות והמיומנות הגבוהה שלו. מנואל נוייר תואר כשומר-שוער בשל מהירותו וסגנון המשחק הייחודי שלו, שבו הוא יוצא לעיתים משערו כדי לעצור חלוצים יריבים שניצחו את מלכודת הנבדל. עם השליטה שלו בכדור ויכולת הבעיטה שלו, שמאפשרת לו להתחיל משחקים מאחור, הוא אמר שהוא יכול לשחק בליגה הגרמנית השלישית כבלם אם ירצה בכך. הוגו לוריס מטוטנהאם הוטספר ונבחרת ושוערי העבר פביאן בארטז ואדווין ואן דר סאר, תוארו גם הם כשומרים-שוערים,  בעוד קלאודיו בראבו ואדרסון מוראס אף תוארו כעושי משחק בתקשורת.
שחקנים אחרים שסומנו בתקשורת "שומרים-שוערים" כוללים את שוערי ברצלונה בעבר ובהווה, ויקטור ואלדס ומארק-אנדרה טר שטגן, והשוער הסובייטי לשעבר לב יאשין, שמכונה לעיתים קרובות אחד מהשוערים הראשונים ששיחקו בתפקיד השומר-שוער. שומרים-שוערים זכו לפופולריות בעיקר בקרב מאמנים שמשתמשים בטקטיקות בהשראת הטוטאל פוטבול, למשל יוהאן קרויף וז'וזפ גוארדיולה, והם נבחרים לא רק בגלל יכולות עצירת הכדורים שלהם, אלא גם בשל המיומנות שלהם עם הכדור ברגליהם ("משחק רגל"), היכולת שלהם לבחור מסירות ולתרום לבניית המשחק של קבוצתם, והמהירות שלהם כשהם יוצאים מרחבת העונשין כדי לעצור את היריבים, מה שמאפשר לקבוצה שלהם לשמור על קו הגנה גבוה. מהלכים כאלו אינם נטולי סיכון, שכן שוער שנמצא כל כך רחוק מרחבת העונשין עלול לספוג שערים מטווח ארוך אם הוא או קבוצתו מאבדים את השליטה בכדור, כמו גם להסתכן בכרטיס אדום אם יפגע בשחקן יריב או יגע בכדור בידו.
כובשי שערים
כמה שוערים אף כבשו שערים. מלבד במקרה כאשר הרחקה ארוכה בעיטה מגיעה לקצה השני של המגרש וחומקת מהשוער היריב בעזרת רוחות חזקות או קפיצות בלתי צפויות על המגרש (למשל במקרה של שוערה הבוסני של סטוק סיטי אסמיר בגוביץ', שכבש כך אחרי 14 שניות במשחק מול סאות'המפטון ), הדבר מתרחש לרוב כאשר שוער עולה לקצה הנגדי של המגרש על מנת לתת לקבוצתו יתרון מספרי בהתקפה, ומשאיר את שערו חשוף. זה קורה בדרך כלל רק מאוחר במשחק כשיתרונות הבקעת השער עולים על ספיגת שער נוסף, למשל כשקבוצה מפגרת בטורניר נוקאאוט או חייבת ניצחון כדי להשיג מטרה מסוימת. כך שוערה הברזילאי של ליברפול, אליסון בקר, כבש בנגיחה מקרן בדקה ה-95' נגד וסט ברומיץ' והעניק לה ניצחון 2–1.
כמה שוערים, כמו רנה היגיטה, רוג'ריו סני, הנס-יורג בוט וחוסה לואיס צ'ילאברט, הם גם בועטי בעיטות חופשיות מומחים. שחקנים אלה עשויים לקחת את הבעיטות החופשיות או הפנדלים של הקבוצה שלהם. סני, שוערה של סאו פאולו מ-1992 עד 2015, כבש 132 שערים בקריירה שלו, יותר משחקני שדה רבים.
ציוד ולבוש
שוערים חייבים ללבוש מדים שמבדילים אותם בבירור משחקנים אחרים ושופטים, כך נדרש בחוקי פיפ"א. כמה שוערים זכו להכרה על לבוש המשחק שלהם, כמו לב יאשין מ, שזכה לכינוי "העכביש השחור" בשל התלבושת השחורה הייחודית שלו, קלאוס לינדנברגר מ, שעיצב וריאציה משלו לתחפושת של ליצן, חורחה קמפוס מ, שהיה פופולרי בשל הלבוש הצבעוני שלו, ראול פלסמן מקרוזיירו והתלבושת הצהובה שלו, וגאבור קיראי שנודע כשלבש זוג תחתונים של אימונית אפורה במקום מכנסיים קצרים.
אף על פי שבתחילה היה נפוץ יותר ששוערים לובשים חולצות עם שרוולים ארוכים, בעשורים האחרונים יותר ויותר שוערים, כמו ג'אנלואיג'י בופון, לובשים גם שרוולים קצרים.
רוב השוערים גם לובשים כפפות כדי לשפר את אחיזתם בכדור, וכדי להגן על עצמם מפציעות. חלק מהכפפות כוללות חוטי פלסטיק קשיחים לאורך כל אצבע כדי לסייע במניעת פציעות כגון נקעים ושברים. אף על פי שכפפות אינן לבוש חובה, נדיר ששוערים נמנעים מהן, בגלל היתרונות שלהן. ביורו 2004 הוריד שוער ריקרדו את כפפותיו במהלך דו-קרב הפנדלים ברבע הגמר נגד, בידיעה שהוא השחקן הבא בקבוצתו שיבעט. הוא עצר את הפנדל של דריוס וסל בידיו החשופות לפני שהבקיע בעיטה משלו והעלה את פורטוגל לחצי הגמר.
אף על פי שהשימוש בהם נדיר, שוערים רשאים ללבוש כיסויי ראש כגון כובע מצחייה כדי למזער את הסינוור מאור השמש, או כובע גרב לבודד ממזג אוויר קר. דוגמה לשימוש אחר לכיסוי ראש היה של פטר צ'ך, שחבש כיסוי מגן בסגנון רוגבי מאז שנפצע משבר כמעט קטלני בגולגולת ב-2006, למשך שארית קריירת המשחק שלו.
קריירה ופציעות
עבודתם של שוערים תובענית מאוד מבחינה פיזית. הם השחקנים היחידים שמורשים להשתמש בידיהם, ולכן שוערים נפצעים לעיתים קרובות במהלך בעיטות קרן ובעיטות חופשיות מכיוון שהם מזנקים על כדורים לתוך גופם של שחקנים אחרים. כמה שוערים מפורסמים נפצעו בדרכים ששחקני שדה לא יכלו להיפצע בהן. לדוגמה, פטר צ'ך נפגע בראשו לאחר שהתנגש בשחקן אחר במהלך משחק ב-2006. כעבור כמה חודשים הוא החל ללבוש כיסוי ראש בסגנון רוגבי, והמשיך לעשות זאת עד סוף הקריירה. עם זאת, חלק מהשוערים מצליחים להימנע מפציעה וממשיכים לשחק. רבים מהם לא פורשים עד סוף שנות ה-30 או תחילת שנות ה-40 לחייהם, בעיקר מכיוון שעבודתם דורשת מאמץ פחות זמן משחקני שדה. פיטר שילטון הוא דוגמה קיצונית לקריירה ארוכה במיוחד, כששיחק במשך 31 שנים בין 1966 ל-1997 לפני שפרש בגיל 47.
באופן כללי, שוערים יכולים לסבול כל פציעה שאליה פגיעים עמיתיהם בחוץ. פציעות נפוצות בגפיים התחתונות והעליון כוללות קרעים בסחוס, קרעים ברצועה הצולבת הקדמית ונקע בברך. מצד שני, שוערים רק לעיתים רחוקות נופלים קורבן לפציעות הקשורות לעייפות, כגון התכווצויות ברגליים, מתיחה בשרירי מיתר הברך והתייבשות. פציעות כתף יכולות להיגרם מהתנגשות עם הקרקע ועלולות לגרום לפציעות משמעותיות לטווח ארוך שכן אובדן טווח התנועה עלול לגרום לחוסר יכולת מוחלט לבצע את עבודת השוער.
שיאים
שוערים הם גורמים מכריעים בדו-קרב פנדלים. שיא הפנדלים שנעצרו בדו-קרב פנדלים יחיד הוא של האוגנדי דניס אונאנגו, שהציל חמש בעיטות עונשין כדי לעזור לקבוצתו, ממלודי סאנדאונס לגבור על קייפטאון סיטי 3–2 בפנדלים בטורניר MTN 8 של דרום אפריקה באוקטובר 2021.
את המקום השני חולקים הלמוט דוקאדאם מסטיאווה בוקרשט בגמר גביע אירופה לאלופות 1986 נגד ברצלונה, וסיארן קלי מסליגו רוברס נגד שמרוק רוברס בגמר הגביע האירי 2010, שניהם עצרו את כל ארבעת הפנדלים שנבעטו לעברם.
סטפאנו טאקוני הוא השוער היחיד שזכה בכל תחרויות המועדונים הרשמיות בהן שיחק. נד דויג, שבילה את רוב הקריירה שלו בסנדרלנד, קבע שיא כבר במאה ה-19 כשלא ספג שערים ב-87 מתוך 290 הופעותיו בליגה העליונה (30%).
רוג'ריו סני הוא השוער שהבקיע הכי הרבה שערים, לאחר שרשם 131 שערים באמצעות בעיטות חופשיות ופנדלים לאורך 23 שנות הקריירה שלו. טוני ריד וחוסה לואיס צ'ילאברט הם השוערים היחידים שהבקיעו שלושער (שלושה שערים במשחק), כאשר כל שלושת השערים מגיעים מבעיטות עונשין.
ג'אנלואיג'י בופון הוא השוער היחיד שזכה בפרס כדורגלן המועדונים של השנה של אופ"א . אוליבר קאן מחזיק בשיא פרסי השוער האירופי הטוב ביותר, עם ארבעה. איקר קסיאס מחזיק בשיא ההופעות של שוער ב-11 הכדורגלנים של השנה בעולם של ארגון שחקני הכדורגל העולמי, וגם בנבחרת השנה של אופ"א, כמו גם בשיא פרסי השוער הטוב בעולם, לצד בופון ומנואל נוייר, כשזכה בפרס במשך חמש שנים רצופות בין 2008 ל-2012. קסיאס מחזיק בשיא השערים הנקיים בתולדות ליגת האלופות.
ברמת הנבחרות הלאומיות, דינו זוף לא ספג שער במשך פרק הזמן הארוך ביותר, בעוד שוולטר זנגה מחזיק בשיא הזמן הארוך ביותר עם שער נקי בגביע העולם, 517 דקות. ג'אנלואיג'י בופון, פביאן בארטז ואיקר קסיאס מחזיקים בשיא של הכי פחות שערים שספג שוער שזוכה במונדיאל, עם שניים כל אחד. בופון הוא השוער היחיד שזוכה במונדיאל ולא ספג שער במשחק "פתוח" לאורך כל הטורניר, כששער אחד היה שער עצמי לאחר בעיטה חופשית, והשני מפנדל. בארטז ופיטר שילטון מחזיקים בשיא השערים הנקיים במשחקי גביע העולם, עם עשרה כל אחד. מוחמד א-דעיע מחזיק בשיא המשחקים הבין-לאומיים לשוער, עם 178 הופעות רשמיות עבור. הופ סולו מ מחזיקה בשיא המשחקים הבין-לאומיים לשוערת, עם 202 הופעות.
פסקל צוברבולר מחזיק בשיא של הכי פחות שערים שספג שוער בטורניר גביע העולם, וגם הגיע לשיא של חמישה משחקים רצופים בטורניר בין-לאומי מבלי לספוג שער. הוא לא ספג ב-463 דקות של משחקי גביע העולם מול, ו - מה שהופך את  לנבחרת היחידה בתולדות הטורניר שלא ספגה שער בזמן הרגיל. טים הווארד מחזיק בשיא ההצלות במשחק גביע העולם, עם שש עשרה נגד בשמינית גמר טורניר 2014. אוליבר קאן הוא השוער היחיד שזכה בכדור הזהב לשחקן הטוב ביותר במונדיאל, כשעשה זאת ב-2002. לב יאשין הוא השוער היחיד שזכה בכדור הזהב, שניתן לשחקן הטוב של השנה. בשנת 2021, ג'אנלואיג'י דונארומה הפך לשוער הראשון לזכות בפרס שחקן הטורניר ביורו 2020. ג'אנלוקה פליוקה מ הפך לשוער הראשון שהורחק במשחק גביע העולם, לאחר שספג כרטיס אדום על נגיעה ביד מחוץ לרחבה נגד ב-1994. קבוצתו המשיכה לנצח 1–0 והגיעה לגמר, בו הפסידה ל בדו-קרב פנדלים. בדו-קרב הפך פליוקה לשוער הראשון אי פעם שעוצר פנדל בדו-קרב בגביע העולם.
איקר קסיאס מחזיק גם בשיא הכי מעט שערים שספג באליפות אירופה (רק אחד ב-2012), וגם בשיא הזמן הארוך ביותר ללא ספיגה ביורו, כשהוא שובר את השיא הקודם שקבע דינו זוף. הוא גם מחזיק בשיאי השערים הנקיים הבין-לאומיים (102), כשהוא שובר את השיא הקודם של אדווין ואן דר סאר (72) והופך לשוער הראשון בהיסטוריה ששומר על 100 שערים נקיים ברמה הבין-לאומית בשנת 2015.
הוא גם חולק עם הופ סולו את השיא הכללי לגברים ונשים של שערים נקיים בנבחרות. בופון מחזיק בשיא הדקות מבלי לספוג שער במשחקי מוקדמות אליפות אירופה, 644.
באסטר קיטון
ג'וזף פרנסיס "באסטר" קיטון (באנגלית: Joseph Francis "Buster" Keaton; 4 באוקטובר 1895 – 1 בפברואר 1966) היה שחקן ובמאי ראינוע קומי אמריקאי פופולרי ומשפיע. קיטון יצר קומדיה פיזית, אך שמר על פרצוף חסר הבעה, שהביא לו את הכינוי "פני אבן". עבודתו החדשנית כבמאי תרמה תרומה חשובה להתפתחות אומנות הקולנוע. על אף שנעשו בטרם הומצא הפסקול ממשיכים סרטיו להיות נצפים ומוערכים על ידי חובבי הקולנוע, וסרטים כמו "הגנרל" (1927), או "הנווט" (1924) נחשבים לנכסי צאן ברזל של הקומדיה הקולנועית לדורותיה.
ילדות וקריירה מוקדמת
קיטון נולד בשם ג'וזף פרנק קיטון, לג'וזף האלי קיטון ומיירה אדית' קאטלר. אביו היה אמן וודביל נודד, שותף ללהקה נודדת שנקראה "להקת הרפואה של שבט המוהוק", שהופיעה על הבמה, ובמהלך ההופעה קידמה מכירת תרופות פטנט. קיטון נולד בעיירה פיקווי שבקנזס, שם הופיעה הלהקה. כיום משמשת העיירה כמוזיאון למורשתו של קיטון, על אף שבית ההארחה בו נולד קיטון נהרס בסופת טורנדו. העיירה היא כה זעירה עד שפסטיבל קיטון השנתי נערך בעיירה השכנה איולה.
קיטון טען שהארי הודיני היה שותף בלהקה של אביו ושימש כסנדקו של הבן. לגרסתו, את הכינוי "באסטר" קיבל קיטון מהודיני כאשר היה בן שישה חודשים, והתגלגל במורד גרם מדרגות מבלי להיפגע. באותה העת היה פירוש המילה "נפילה". הביוגרפית של קיטון, מאריון מיד, מצאה כי הודיני לא היה כלל באותה העת במסע הופעות הוודביל של להקת רופאי המוהוק, וכי מדובר במיתוס שיצר קיטון.
בגיל שלוש החל קיטון להופיע עם הוריו במופע וודביל שנקרא "שלושת הקיטונים". מיירה ניגנה בסקסופון בעוד שג'ו ובאסטר הופיעו על הבמה. במהלך ההופעה היה באסטר מתגרה בג'ו ולא מציית לפקודותיו, וג'ו היה משליך אותו על התפאורה, אל בור התזמורת או אף אל הקהל. עוד מגיל צעיר למד קיטון את סודות הנפילה הבטוחה, ומעולם לא נפגע על הבמה. בשנים מאוחרות יעלו האשמות כנגד ג'ו על התעללות בבאסטר במהלך המופע. קיטון עצמו טען כי לא היה מדובר בהתעללות, וכי נפילה בטוחה היא עניין של אימון ותזמון. למעשה, קיטון טען כי כל כך נהנה מהעניין, בתור פעוט, שהתחיל לצחוק בשעה שהושלך על הבמה, ושם לב כי כאשר לא צחק, הדבר גרר תגובה חיובית יותר מהקהל, וכך החל לאמץ לעצמו את הפרצוף חסר ההבעה שהיה לסמלו המסחרי.
המופע פעל בניגוד לחוקים האוסרים על שימוש בילדים במופעי וודביל. אך למרות זאת, ולמרות סיור הופעות כושל באנגליה היה קיטון הנער כוכב במה ידוע, עד כדי כך שכאשר ניסו מיירה וג'ו להחליפו באחיו, דרש הקהל את באסטר ולא איפשר זאת. כבר כשהיה בן שש שונה שמו של המופע ל"באסטר, ואיתו ג'ו ומיירה קיטון"
כאשר היה קיטון בן 21 הביא האלכוהוליזם של אביו לפירוק המשפחה. באסטר עזב לניו יורק והחל להופיע בראינוע.
עידן הסרט האילם
בפברואר 1917 פגש באסטר בקומיקאי העולה רוסקו ארבוקל באולפני תלמדג' בניו יורק, בהם יצר ארבוקל סרטים. הוא נשכר ככוכב משנה, ואיש פעלולים. קיטון וארבוקל הפכו לידידי נפש, וקשר זה עמד במבחן קשה כאשר נשפט ארבוקל על הריגת צעירה, ועל אף שזוכה, איבד את מעמדו ככוכב ואת משפחתו.
אין לדעת בכמה סרטים היה קיטון מעורב באותה התקופה. חלק גדול מן הסרטים אבד (בין היתר בשל האיסור על הקרנה של סרטי ארבוקל לאחר השערורייה שנקשרה בשמו). אחד מן הסרטים, "הקצב הצעיר" (1917) הצליח מאוד. המדובר בכמות רבה של סרטים שנעשו בין 1917 ל-1919.
לאחר שהצליח מאוד בסרטיו עם ארבוקל, קיבל מן המפיק ג'וזף שנק, שהפיק את סרטי ארבוקל, אולפן משלו, שנקרא "אולפן קיטון". במסגרת זו צילם קיטון סדרה של קומדיות קצרות בנות כחצי שעה. לאחר הצלחת סדרה זו של קומדיות, שצולמו בין 1920 ל-1922, עבר קיטון ליצירת סרטים באורך מלא. סרטים אלו הפכו את קיטון לאחד הקומיקאים המפורסמים בעולם. באותה העת נחשב לאחד משלושת הקומיקאים הידועים, לאחר צ'ארלי צ'פלין והרולד לויד.
בין סרטיו הידועים נמצאים "הכנסת האורחים שלנו" (1923), הנווט (1924), שרלוק הצעיר (1924), הגנרל (1927), "איש המצלמה" (1928), וביל המלח (1928). "הגנרל" המתרחש במלחמת האזרחים האמריקנית נחשב ליצירת המופת של קיטון, והוא משלב קומדיה פיזית, עם אהבתו של קיטון לרכבות. עם כל זאת, כמה מהסרטים היו כישלונות קופתיים.
כאשר החל השימוש בפסקול, נראה היה כי דמותו הקולנועית של קיטון, שניחן בקול ערב, תסגל עצמה להמצאה החדשה, שלא כדמותו של "הנווד" הצ'פליני, שנראה היה כי לא תשרוד.
עידן הקול והטלוויזיה
אולפני קיטון נרכשו על ידי חברת MGM בשנת 1928, והוא נאלץ לעבוד במסגרת שיטת "האולפנים הגדולים", באווירה שונה לחלוטין מן החופש האומנותי לו היה רגיל עד אז. הוא לא יכול היה לעמוד בכך, ופנה אל האלכוהול, דבר שהביא לאובדן כוחו היצירתי, ואף לאשפוז פסיכיאטרי בשנת 1937. בתוך מספר שנים אבדה תהילתו, והוא בילה את שנות השלושים באלמוניות יחסית, ככותב קטעי הומור עבור קומדיות שונות. קטעים שכתב קיטון מצויים בסרטי האחים מרקס "לילה באופרה" (1935), "האחים מרקס בקירקס" (1939) ו"האחים מרקס במערב הפרוע" (1940). הבדיחות שכתב, לעיתים מורכבות ולפעמים ארוכות מדי, לא לגמרי התאימו לסגנון ההומור של האחים מרקס, וגרמו לחיכוכים בין קיטון לאחים. כאשר גראוצ'ו אמר לקיטון שהבדיחות שלו לא מתאימות לאחים מרקס, קיטון ענה, "אני רק עושה מה שביקש ממני מר מאייר לעשות. אתם לא ממש זקוקים לעזרה". כמו כן כתב עבור הקומיקאי רד סקלטון. בשנת 1940 הופיע בסרט "הנבל עדיין רדף אחריה", לצד הקומיקאי ריצ'רד קרומוול. מעת לעת היה מופיע בסרטים קצרים שלא זכו להצלחה.
אחרי שנגמל מאלכוהול בעזרת אשתו השלישית, חזר למסך בהופעות אורח בסרטי קולנוע וטלוויזיה. בשנים 1950 ו-1951 הופיע בסדרות טלוויזיה "המופע של באסטר קיטון" ו"לחיות עם באסטר קיטון", אך למרות הצלחתן של הסדרות, קיטון ביטל אותן, כי לא יכול היה לייצר קומדיה ברמה גבוהה מדי שבוע.
בשנת 1952 שיחק לצד צ'ארלי צ'פלין בקומדיה בעלת המאפיינים הטראגיים אורות הבמה. בקומדיה זו שיחק לצד צ'פלין (בפעם היחידה בה נפגשו שני כוכבי הראינוע על הבמה), כחצי מזוג בדרנים נוגע ללב המתגברים על מכשולים על מנת לסייע לרקדנית צעירה (קלייר בלום). הסרט מציג את צ'פלין וקיטון כמי שזמנם חלף, ומסתיים במותו של צ'פלין על הבמה. הצלחת הסרט הביאה לתחיית הקריירה של קיטון. החל עניין בסרטיו הישנים, והוא שימש כדמות אורח נדרשת בקומדיות הוליוודיות. הוא מצא פרנסה טובה ביצירת תשדירי פרסומת לטלוויזיה, ובהופעות בפסטיבלי קולנוע, וברטרוספקטיבות לסרטיו. עוד בימי חייו הופיע הסרט "סיפורו של באסטר קיטון" (1957) בו גולמה דמותו על ידי הקומיקאי דונלד או'קונור. בשנת 1965 שיחק בסרט הקצר "The Railrodder" בו החיה את אומנות הסלפסטיק של הסרט האילם מימי הצלחתו. באסטר קיטון היה מעשן כבד ובשנת 1966 נפטר מממחלת סרטן ריאות, לא לפני שהספיק לפרסם ביוגרפיה בשם "עולם הסלפסטיק המופלא שלי".
מורשתו
קיטון, צ'פלין ולויד זכורים כחדשנים הגדולים בקומדיה של הראינוע. רבים סבורים כי מבין השלושה קיטון יצר את הקומדיות החדשניות יותר. הדואר של ארצות הברית כיבד את זכרו של קיטון בבול דואר הנושא את דיוקנו בשנת 1964 שעוצב על ידי הקריקטוריסט אל הירשפלד.
קומיקאים רבים הושפעו מקיטון, ובהם אלק גינס, פיטר סלרס, בלייק אדוארדס וג'קי צ'אן.
חיים אישיים
ב-1921 נישא קיטון לנטלי תלמדג', אחותה של כוכבת הראינוע נורמה תלמדג' שהייתה נשואה למפיק ג'ו שנק, שהיה הבעלים של האולפן בו עבד קיטון. לאחר לידת בנם השני החלו הנישואים להתערער. בשנת 1932 התגרש הזוג, ונטלי נטלה לעצמה את כל ההון שרכש קיטון בשנות תהילתו. בית המשפט אסר על קיטון להתראות עם ילדיו.
בשנת 1933 נישא קיטון למיי סקריבן, ששימשה כאחות בעת שעבר משבר הקשור באלכוהוליזם. כאשר התגרשו בשנת 1936 נטלה סקריבן את שארית רכושו של קיטון.
בשנת 1940 נישא קיטון לאלינור נוריס, שהייתה צעירה ממנו ב-23 שנים. היא סייעה לו לשקם את חייו ואת הקריירה שלו, ונישואים אלו נמשכו עד מותו של קיטון. בשנים 1947–1954 הופיע הצמד כזוג בקרקס מדרנו בפריז.
ממסר בוכהולץ
ממסר בוכהולץ הוא התקן בטיחות, סוג של מבטח המותקן בשנאי כוח המבודדים ומקוררים על ידי שמן מינרלי.
שנאי כח הם מתקנים המאפשרים המרת מתחים ברשת החשמל. בשנאים אלו משתמשים בשמן מינרלי לבידוד ולקירור השנאי. במקרה של תקלה בשנאי, עומס יתר או מחסור בשמן יש סכנה של יצירת קשת חשמלית בשנאי עקב המתח הגבוה. תקלה כזו עלולה לגרום להתחממותו של השנאי ובזאת להחמיר את התקלה עד כדי שרפה או פיצוץ.
ממסר בוכהולץ רגיש לגזים הנוצרים בשמן כתוצאה מיצירת קשת חשמלית והוא מפסיק את פעולת השנאי עם גילוי התקלה. בשל מבנהו, ממסר בוכהולץ מפסיק את פעולת השנאי גם במצב של רעידת אדמה מעל עוצמה מסוימת.
תפקידיו של הממסר הם:
חוג הסרטן (ספר)
כתיבה ופרסום
אני גר בווילה בורגזה. אין פירור של לכלוך בשום מקום, ואף כיסא שאיננו במקומו. אנחנו כולנו כאן לבד ואנחנו מתים.
- קטע מהפסקה הראשונה
מילר כתב את הספר בין 1930 ל -1934 במהלך "חייו כנווד" בפריז. :105–107 הווילה בורגזה הבדיונית היא למעשה וילה סוראט 18, ברובע ה-14 של פריז. כפי שמילר מגלה בטקסט של הספר עצמו הוא התכוון לראשונה לקרוא לספר "זין משוגע". מילר נתן את ההסבר הבא למדוע הכותרת הייתה בסופו של דבר, "חוג הסרטן" : "זה היה כי בעיניי סרטן סימל את המחלה של הציוויליזציה, נקודת הקצה של המסלול הלא נכון, הכרח לשנות מסלול בצורה קיצונית, להתחיל לחלוטין מחדש מכלום.":38
אנאיס נין עזרה בעריכת הספר.:109 בשנת 1934 פרסמה הוצאת הדפוס אובליסק של ג'ק כהנא את הספר בגיבוי כספי של נין שלוותה את הכסף מאוטו ראנק.:108 :116