cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רנה קרהין
קריירת מועדונים
קרהין התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מריבור, ובגיל 16 הצטרף למחלקת הנוער של אינטר מילאנו. ביולי הצטרף למחנה האימונים של הקבוצה הבוגרת בארצות הברית ואף שותף בכמה משחקי ידידות. ב-13 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד פארמה. בנובמבר חתם ל-5 שנים במועדון.
ג'ידאי גקי
בין אם נושא התפקיד הראשי הוא סמוראי פשוט או נושא במשרה נכבדת, שיאם של סרטי הג'ידאי גקי הוא בדרך כלל מאבק עם חרב עצומה לקראת סופו של העלילה. הדמות הראשית של העלילה תמיד מנצחת, אם בעזרת חרב או jutte**.
רנה קרהין
קריירת מועדונים
ב-27 ביולי 2010 חתם בבולוניה תמורת 2 מיליון אירו. ב-11 במרץ 2012 הוא הבקיע את השער הראשון שלו בסרייה א' בניצחון 1-3 נגד לאציו.
ג'ידאי גקי
מאפיינים בג'ידאי גקי
ישנם כמה מאפיינים הקיימים ברוב סרטי הג'ידאי גקי:
רנה קרהין
קריירת מועדונים
ב-23 ביולי 2015 חתם ל-4 שנים בגרנדה.
ב-10 בפברואר 2021, חתם בהעברה חופשית בקאסטיון מהליגה הספרדית השנייה עד לסיום העונה.
ב-15 באוקטובר 2021 קרהין חתם בווסטרן יונייטד.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, קרהין שיחק בנבחרות הצעירות של סלובניה. ב-5 בספטמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-1 נגד, והפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק בנבחרת בגיל 19 שנים, 3 חודשים ו-15 ימים. קרהין השתתף עם הנבחרת במונדיאל 2010. ב-7 ביוני 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
עוזיה צדוק
עוזיה צדוק (נולד בכ"ה באדר ה'תשס"ב, 8 במרץ 2002) הוא זמר ישראלי. זוכה העונה השלישית של תוכנית המציאות בית ספר למוסיקה.
ביוגרפיה
צדוק נולד ומתגורר ביישוב אבני חפץ שבשומרון. שמיני מבין 11 ילדים. למד בבית הספר ברקאי נווה מנחם שבקרני שומרון. את דרכו המוזיקלית החל בגיל אחת עשרה כאשר הוציא עם להקת ה"יאמאן סטייל" את הקאבר ל"יא מאמא" בהפקתו של יקיר ונה.
לאחר פרסומו לראשונה הוצג על ידי FDD פרודקשיין והמפיק דוד פדידה לקחו תחת חסותו והוציא איתו ב-2014 את האלבום הראשון "שומר ישראל" ובו 11 שירים, הבולטים שבהם: "כוכב מאיר" – על הרב עובדיה יוסף, שיר הנושא "שומר ישראל", שהולחן לשלושת הנערים החטופים, ו"הכל זה לטובה". האלבום זכה להצלחה רבה, ובמצעד שנתי של רדיו קול ברמה הוכתר כזמר השנה.
ב-2015 השתתף בתוכנית הריאליטי "בית הספר למוסיקה" ובלט עם ביצועיו לשירים "צל עץ תמר", "יא מאמא", "כשאת עצובה" ו"כשהלב בוכה", וזכה במקום הראשון. לאחר התוכנית הוציא שני סינגלים מהאלבום השני, "פסגות חייך", שכתב והלחין דורון מדלי, ו"תודה" שכתב והלחין איציק דדיה. הסינגל "פסגות חייך" קיבל את המקום הראשון במצעד ההשמעות הארצי.
ב-2016 הוציא אלבום DVD מתוך מופע ייחודי שנערך ברידינג 3 תל אביב.
ב-2018 הוציא שיר בשם "שיר ימיך".
ב-2019 סיים את הקשר המקצועי עם המפיק דוד פדידה והחל לעבוד עם המפיק יקיר ונה, אשר פרסם אותו לראשונה בשנת 2013.
באוקטובר 2020 הוציא את השיר "כנס ללב".
החל משנת הלימודים תשפ"א למד בישיבת ההסדר קרני שומרון ובאפריל 2022 התגייס לצה"ל.
מגדל הטלוויזיה של פיונגיאנג
מגדל הטלוויזיה של פיונגיאנג (הנגול: 평양텔레비죤탑) הוא מגדל טלוויזיה בנוי מבטון הממוקם בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית, ומתנשא לגובה של 150 מטר. המגדל ניצב בלב פארק קאסון, מצפון לאצטדיון קים איל-סונג.
שידורי רשת הטלוויזיה המרכזית הקוריאנית משודרים באמצעות המגדל.
בקומתו העליונה של המגדל שוכנת מרפסת תצפית, וכן מסעדה בעלת נוף פנורמי לעיר בגובה של 150 מטרים.
היסטוריה
מגדל הטלוויזיה נבנה בשנת 1967 במטרה לשפר את איכות שידורי הטלוויזיה הצפון-קוריאנית, אשר התאפיינו בתקופה זו באיכות ירודה, וכמו כן לאפשר לראשונה שידורי טלוויזיה צבעונית.
העיצוב של מגדל הטלוויזיה בפיונגיאנג התבסס בעיקרו על העיצוב של מגדל אוסטנקינו במוסקבה, אשר בנייתו הסתיימה אף היא בשנת 1967.
מאפיינים טכניים
במגדל ממוקמות אנטנות שידור וציוד טכני בגובה 34.5, 65, 67.5 ו-85 מטר, על גבי פלטפורמות שידור עגולות. מרפסת התצפית ממוקמת בגובה 94 מטר מעל פני הקרקע, ובראש המגדל מתנוססת אנטנת שידור בגובה 160 מטר.
יחסי דרום אפריקה–פינלנד
יחסי דרום אפריקה–פינלנד הם יחסי החוץ בין פינלנד לדרום אפריקה. יחסים דיפלומטיים כוננו ב-15 במאי 1949. נציגות דרום אפריקה הוקמה בשנת 1967 ובמרץ 1991 שודרגו היחסים לרמה השגרירית. במהלך מלחמת העולם השנייה דרום אפריקה הכריזה מלחמה על פינלנד.
הסכמים
בשנת 2008 חתמו דרום אפריקה ופינלנד על הסכם שיתוף פעולה לתמיכה בפרויקטים של מדעי הביולוגיה בקהילה לפיתוח דרום אפריקה.
אפרטהייד
פינלנד הייתה תומכת נמרצת בפירוק האפרטהייד בדרום אפריקה.
יחסי סחר
דרום אפריקה מייצאת לפינלנד פירות טריים ויבשים, יין, עיסת נייר, ברזל, פלדה ופחם. דרום אפריקה מייבאת מפינלנד ציוד טלקומוניקציה, נייר, מוצרי לוח ומכונות.
יום דייוויד הקדוש
יום דייוויד הקדוש (באנגלית: Saint David's Day; בולשית: Dydd Gŵyl Dewi) הוא חג נוצרי אשר נחוג מדי שנה ב-1 במרץ. דייוויד הקדוש היה קדוש נוצרי שנחשב לקדוש המגן של ויילס, ויום חגו מצוין במה שנחשב כתאריך מותו, ביום הראשון של חודש מרץ.
הקדוש דייוויד נחשב למי שהפיץ את הנצרות בוויילס הקלטית במאה ה-6. יחודו של היום בתור חג לאומי ולשי החל עוד במאה ה-11 בתקופת ההתנגדות הוולשית לכיבוש הנורמני.
היום נחגג על ידי קהילות ולשיות ברחבי העולם ובמיוחד בוויילס עצמה ובבירתה קארדיף. היום מצוין בתהלוכות ופסטיבלים אשר עושים שימוש בסמלים ובמנהגים וולשים מסורתיים. בנוסף, יחידות בצבא הבריטי בעלות זהות ולשית (כמו המשמר הוולשי והרגימנט הוולשי המלכותי) מציינות את יום דייוויד הקדוש בתור היום היחידתי שלהן. סמלו של דייוויד הקדוש מופיע במספר מקומות כחלק מהזהות הוולשית (בין היתר ביחידות צבאיות) ודגלו מונף במספר מקומות לציון חגיגות היום. בנוסף לסמלי דייוויד הקדוש, נפוצים במיוחד הסמל הלאומי של ויילס; הכרישה והפרח הלאומי של ויילס; הנרקיס.
הארמייה הראשונה (פולין)
הארמייה הפולנית הראשונה (בפולנית: Pierwsza Armia Wojska Polskiego, הידועה גם כצבא ברלינג) הייתה יחידת צבא של הכוחות המזוינים הפולניים במזרח. היא הוקמה בברית המועצות בשנת 1944, מהקורפוס הפולני הראשון שהיה בעבר בברית המועצות, כחלק מצבא העם של פולין (LWP). הארמייה הראשונה לחמה בחזית המזרחית, כחלק מהחזית הבלארוסית הראשונה, במהלך המתקפה נגד גרמניה הנאצית שהובילה לכיבוש ורשה בינואר 1945 ולכיבוש ברלין במאי 1945.
הקמת הארמייה
הארמייה הראשונה הוקמה בברית המועצות בשנת 1944, מהקורפוס הפולני הראשון שהיה קיים בעבר כחלק מצבא העם של פולין (LWP). ב-10 באוגוסט 1943, נתנו הסובייטים אישור להרחבת דיוויזיית הרגלים הפולנית הראשונה של טדיאוש קושצ'יושקו לקורפוס (הקורפוס הפולני הראשון). המערך החדש אמור היה להיות מורכב משתי דיוויזיות חי"ר, חטיבת ארטילריה וחטיבת שריון, רגימנט תמיכה ורגימנט אווירי, ארבעה גדודים עצמאיים ויחידות תמיכה. ב-29 ביולי 1944 אורגנו מחדש היחידות הפולניות לארמייה הפולנית הראשונה. בין ה-12 ל-14 באוקטובר 1943, דיוויזיית הרגלים הפולנית הראשונה ביצעה הסתערות על לנינו ליד סמולנסק וספגה עשרים וחמישה אחוז הפסדים. מאוחר יותר, דיוויזיית הרגלים הראשונה של קושצ'יושקו לחמה בברלין סביב קנצלריית הרייך והרייכסטאג. בשלב זה של המלחמה, התפקיד הפולני במתקפה הסובייטית מערבה היה משמעותי למדי, ותרם 200,000 חיילים; זה היה כעשרה אחוזים מהכוח שהשתתף במסע של ז'וקוב וקונייב על ברלין.
כוח אדם
בתחילה גויסו אנשי הארמייה הפולנית הראשונה מחיילים פולנים שנפלו בשבי במהלך הפלישה הסובייטית לפולין ב-1939 (לאחר שגרמניה כבשה את מערב פולין), ומפולנים שגורשו מפולין הכבושה הסובייטית בשנים 1939–1941. הם היו כמעט כל הכוחות הקרביים של הארמייה הראשונה. עם זאת, רבים מאנשי ברית המועצות שירתו בארמייה הראשונה, כולל 39% מהקצינים והמומחים הטכניים, בעוד שאצל קצינים בכירים השיעור הגיע ל-75%. כאשר הצבא האדום עבר לאזורים הפולניים ממערב לקו קרזון, מגויסים מאותם אזורים הפכו זמינים גם לארמיה הפולנית הראשונה (והארמייה הפולנית השנייה) בהתאם לצו ה-15 באוגוסט 1944 של הוועד הפולני לשחרור לאומי (ממשלת לובלין).
עד אוקטובר 1944 פיקד על הארמייה הראשונה לוטננט גנרל זיגמונט ברלינג. מפקדה השני היה לוטננט גנרל קרול שווייצ'בסקי. קולונל ולודז'ימייז' סוקורסקי היה הקצין הפוליטי הראשי. הקורפוס השתתף בלחימה מספטמבר 1943.
היסטוריה מבצעית
הארמייה פעלה בחסות הצבא האדום, היא נכנסה ללחימה לראשונה בקיץ 1944 במסגרת החזית הבלארוסית הראשונה באגף הימני של מבצע לבוב-סנדומייז', ונלחמה בקרבות במהלך החצייה הסובייטית של נהר ויסלה סביב דמבלין ופולאווי. בספטמבר 1944, יחידות הארמייה הראשונה היו מעורבות בקרבות קשים בשלבים האחרונים של מרד ורשה לאחר שחצו את נהר הוויסלה בעקבות כיבוש מחוז פראגה המזרחי של ורשה, אך ספגו אבדות כבדות.
לאחר שבסופו של דבר השתלטה על ורשה בינואר 1945, הארמייה הראשונה השתתפה במתקפת ויסלה-אודר, ולאחר מכן נעה לכיוון בידגושץ'. הארמייה הראשונה לחמה לאחר מכן בפומרניה, פרצה את הקו המבוצר של חומת פומרניה (Pommernstellung) וכבשה את מבצר קולברג, עיר מבוצרת בכבדות, במרץ. יחידותיה התקדמו לצפון-מזרח עד גדנסק במהלך הקרבות לחדור לביצורים של פומרניה, חטיבת הפרשים הראשונה "ורשה" ערכה את ההסתערות האחרונה של הפרשים הפולנים בכפר שוינפלד. באביב 1945 הצבא, שמנה כעת 78,556 חיילים, הוצב מחדש בחזית על נהר האודר לקראת המתקפה הסובייטית הסופית של המלחמה באירופה. גם הארמייה השנייה הפולנית נכנסה בזמן זה לקו החזית, וביחד תרמו שני הארמיות כ-10% מסך הכוחות המעורבים במבצע. במהלך המתקפה היא חצתה את הנהר ב-16 באפריל והצטרפה לקרב על ברלין. במסגרת זו, בין שאר הפעולות, חצו יחידות פולניות של הארמייה הראשונה את תעלת הוהנצולרן והתקדמו לעבר קרמן, פלאטו, פארן ונאואן. הם סיימו את המערכה שלהם בהשתתפות בקרב על ברלין. במתקפה על ברלין, כוחה של הארמייה הפולנית הראשונה היה למעלה מ-74,000 לוחמים, ובכך היווה 7.5% מכוחה של החזית הבלארוסית הסובייטית הראשונה, שמנתה למעלה מ-980,000 איש כאשר הארמייה הראשונה הפולנית נכללת בסך הכללי. במהלך מתקפת ברלין, הארמייה הראשונה של פולין ספגה אבדות של למעלה מ-10,400 איש. הכוחות של דיוויזיית הרגלים הראשונה שנתמכה על ידי חטיבת ארטילריית ההוביצרים השנייה וחטיבת המרגמות העצמאית הראשונה, לחמו בברלין סביב האוניברסיטה הטכנית והצד הדרום מערבי של טירגארטן קרוב לגן החיות של ברלין.
הארמייה פורקה לאחר המלחמה ב-22 באוגוסט 1945. יחידותיה המשיכו לשרת בכוחות המזוינים של הרפובליקה העממית הפולנית החדשה שנוצרה.
סדר הכוחות
הארמייה הפולנית הראשונה הייתה דומה מאוד בארגון לארמיות אחרות שהיוו את עיקר סדר הכוחות של הצבא האדום. היה לה שילוב טוב של יחידות חי"ר וארטילריה יחד עם זרועות תמיכה אחרות. יכולת השריון שלה הייתה חלשה משמעותית, והורכבה מחטיבת טנקים אורגנית אחת בלבד. בכוח אדם היא הייתה שוות ערך לקורפוס רגלים אמריקאי, עם כוח של 74,530 איש ב-1 במאי 1945. בתום המלחמה ב-1945, היא הייתה מורכבת מהיחידות הגדולות הבאות (שמות כבוד בסוגריים)
זמירה חן
זמירה חן (נולדה ב-22 בנובמבר 1940) היא זמרת, פזמונאית ומלחינה ישראלית. הייתה פעילה החל משנות ה-60 והגיעה לשיאה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
נולדה וגדלה ברמת גן בשם זמירה חיון, במשפחה מרובת ילדים, בת להורים מלוב ומאיטליה. אביה, מורה במקצועו, היה חזן בבית הכנסת "אוהל רחל". בשירות הצבאי התגייסה ללהקת גייסות השריון, והקליטה שירים רבים הן כסולנית והן כחלק מהלהקה.
ב-1964 השתתפה במופע התיאטרלי "ערק ודבש", על בימת מועדון התיאטרון, לצידם של משה יערי, יהודה כתבי ושלמה ניצן. ב-1965 השתתפה בגרסה העברית למחזמר המצליח "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ", שהעלה גיורא גודיק. היא גילמה את דמותה של רוזמרי. ב-1966 השתתפה במחזה "אסתר המלכה", מאת נתן אלתרמן, שהועלה בתיאטרון הקאמרי, וגילמה בו את תפקיד ושתי.
ב-1969 הוציאה תקליט בשם "כל המילים האוהבות", שכלל ארבעה שירים; שלושה מהם למילים שלה (כולל שיר הנושא שהולחן על ידי דרורה חבקין) והשיר הרביעי, "יום בו יקום", מאת לאה גולדברג (לחן: דני ליטני). בהמשך, העלתה מופע בשם "שלח את עמי", שהוקדש ליהודי ברית המועצות; שירה המפורסם ממופע זה נקרא "כחול ולבן". בשנות השיא שלה בישראל כתבה מילים ללהיטים של זמרים רבים, הבולטים בהם: "אני אצבע את השלכת בירוק" שהלחין ושר יורם ארבל, "פמלה" בלחנו וביצועו של בעז שרעבי ו"ים של דמעות" בביצועה של אווה פרנסיס (אולם התפרסם בביצועו של זוהר ארגוב).
לאחר שיא הקריירה שלה בישראל ובחיפושה אחר אפיקי התפתחות חדשים, עברה להתגורר בניו יורק, שם היא מופיעה עד ימים אלו. בשנות ה-80 הקליטה מספר שירים באלבום בשפה העברית, אותו הקדישה לאביה שנפטר בשנים אלו. אלבום זה כולל פיוטים וזמירות של יוצאי יהדות לוב.
בשנת 1985 הפיקה קלטת בשם "יונתי תמתי".
בשנת 1987 הפיקה את אלבומה "לא הפכתי ליבי" שאת כלל השירים בו הלחינה וכתבה, פרט לשלושה מהם אותם תרגמה.
ב-2017 הועלתה טענה כי הלחן לשיר "דלילה" שפורסם ב-1979 והולחן על ידה, היווה השראה ללחן השיר "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
הבלוז של מא רייני (מחזה)
הבלוז של מא רייני (במקור: התחת השחור של מא רייני, באנגלית: Ma Rainey's Black Bottom) הוא מחזה משנת 1982 מאת המחזאי אוגוסט וילסון. הוא אחד מסדרת עשרת המחזות מעגל פיטסבורג של וילסון, המתאר את החוויה האפרו-אמריקאית במאה העשרים. המחזה מתרחש בשיקגו בשנות העשרים של המאה העשרים ועוסק בסוגיות של גזע, אמנות, דת וניצול היסטורי של אמני הקלטות שחורים על ידי מפיקים לבנים.
כותרת המחזה מגיעה משיר של מא רייני בעל אותו שם, המתייחס לריקוד התחת השחור. רייני, שהייתה זמרת בלוז ידועה בשנות העשרים מהווה השראה למחזה, והיא גם הדמות הראשית.
"הבלוז של מא רייני" פורסם בתחילת שנות השמונים והוצג לראשונה במרכז התיאטרון יוג'ין אוניל בקונטיקט. הוא הוצג בהצגת בכורה בברודוויי בתיאטרון קורט בשנת 1984, וזכה בפרס מעגל מבקרי הדרמה בניו יורק וקיבל מועמדות לפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
עלילה
באולפן הקלטות בשיקגו מתאספים נגני הלהקה של מא רייני: קטלר, טולדו, סלואו דראג (נגרר איטי) וליווי להקליט אלבום חדש משיריה. בזמן שהם מחכים שהיא תגיע הם מספרים סיפורים, מתבדחים, מתפלספים ומתווכחים. מתח ניכר בין החצוצרן הלוהט הצעיר ליווי, שחולם להקים להקה משלו, לבין קטלר וטולדו הוותיקים.
כשמא רייני מגיעה עם פמליה מלווה, ההקלטה מתעכבת הרבה אחר המתוכנן, מה שמכעיס את המפיקים סטורדיוונט וארווין. התעקשותה של מא כי אחיינה המגמגם סילבסטר יקריא את הקדמת שיר הנושא גורמת להידרדרות נוספת. כשהלהקה מחכה לפתרונות של בעיות טכניות שונות, ליווי וקטלר מגיעים לכדי מכות. אז ליווי מפוטר בו זמנית על ידי מא ונדחה על ידי המפיק סטורדיוונט ובזעם דוקר אנושות את טולדו, והורס כל אפשרות לעתיד לעצמו.
הפקות
ההצגה הוצגה בקריאה שהועלתה לראשונה בשנת 1982 במרכז התיאטרון יוג'ין אוניל בווטרפורד, קונטיקט. ארבעת השחקנים הראשיים – צא'רלס ס. דאטון בתפקיד ליווי, ג'ו סנקה כקטלר, לאונרד ג'קסון בתפקיד סלואו דראג ורוברט ג'אד כטולדו – התגבשו כאנסמבל חזק. באותה תקופה השחקנית הידועה ביותר בקאסט הייתה תרזה מריט, שגילמה את מא.
המחזה הוצג לראשונה בבריטניה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בשנת 1989 בהפקה של הווארד דייוויס בכיכובם של קלארק פיטרס ויו קווארשי בתפקיד טולדו וליווי. ההפקה התקבלה בביקורות טובות מאוד.
הפקה מחודשת בברודוויי נפתחה ב-6 בפברואר 2003 בתיאטרון רויאל, בהשתתפות צ'ארלס ס. דאטון בתפקיד ליווי, וופי גולדברג בתפקיד מא, ובבימויו של יון מקלינטון. המופע רץ 68 הופעות.
בשנת 2016 התיאטרון הלאומי בלונדון חידש את ההצגה לשבחי הביקורת הגדולה, וזכה בפרס לורנס אוליבייה למחזה המחודש הטוב ביותר. בהפקה כיכבו או. טי. פגבנל בתפקיד ליווי ושרון ד. קלארק בתפקיד מא רייני.
בשנת 2019 הוכרז כי ויולה דייוויס, צ'אדוויק בוסמן, גלין טורמן, קולמן דומינגו ומייקל פוטס אמורים לככב בעיבוד קולנועי לנטפליקס, בהפקת דנזל וושינגטון לצד טוד בלק ודני וולף, ובבימויו של ג'ורג' סי וולף. הסרט הוא גם ההופעה האחרונה של בוסמן לפני מותו בשנת 2020 מסרטן המעי הגס.
זעמנים (תת-משפחה)
אלו נחשים באורך קטן עד בינוני בעלי גיוון גדול בין סוג אחד לאחר. הם יכולים להגיע לאור של 3.5 מטרים בכמה מינים ולחלקם ישנו ארס חלש בשיניהם האחוריות. הם נפוצים בכל העולם במגוון סביבות חיות ממדבריות ועד למים ואזורים קרירים.
נחשים אלה טורפים יצורים קטנים יותר בעיקר באמצעות תפיסה ובליעה עם הלסתות. הם ניזונים עכברים, עופות, זוחלים אחרים, דוחיים וכמה מינים אוכלים חרקים.
סיריל מ. קורנבלות'
'''סיריל מ. קורנבלות (באנגלית: Cyril M. Kornbluth'''; 2 ביולי 1923 - 21 במרץ 1958) היה סופר מדע בדיוני יהודי אמריקאי, וחבר בולט של Futurians. הוא השתמש במגוון שמות עט, כולל ססיל קורווין, '''ס. ד. גוטסמן, אדוארד ג'בלן, קנת פלקונר, וולטר ג. דייוויס, סיימון אייזנר, פרק הירדן, ארתור קוק, פול דניס לאבונד ומארינר סקוט'''. תוספת ה-"M" בשמו של קורנבלות' היה אולי כמחווה לאשתו, מרי באיירס.
קורות חיים
קורנבלות' נולד וגדל באינווד בעיר ניו יורק. כנער, הוא הצטרף ל-Futurians, קבוצה רבת השפעה של חובבי מדע בדיוני וסופרי הז'אנר. כחבר בקבוצה זו, הוא פגש והתיידד עם אייזק אסימוב, פרדריק פול, דונלד א. וולהיים, רוברט לאונדס ואת אשתו לעתיד מרי באיירס. הוא גם השתתף בפנדום של איגוד עיתונאים חובבי פנטסיה (Fantasy Amateur Press Association).
עבודתו
סיפורו התיק השחור הקטן עובד לראשונה לתוכנית הטלוויזיה Tales of Tomorrow ב-30 במאי 1952. מאוחר יותר הותאם לטלוויזיה על ידי ה-BBC בשנת 1969 לסדרה Out of the Unknown. בשנת 1970, אותו הסיפור עובד מחדש על ידי רוד סרלינג לפרק בסדרת ה-Night Gallery. בפרק זה כיכב ברג'ס מרדית' כאלכוהוליסט דוקטור ויליאם פול, שמזה זמן איבד את רישיון הרופא שלו והפך לאלכוהוליסט חסר בית. הוא מוצא את התיק השחור ובו טכנולוגיה רפואית מתקדמת מהעתיד (2098), ולאחר שנכשל בניסיון למשכן אותו, הוא משתמש בכליו בנדיבות.
הסיפור "מצעד המטומטמים" הוא מבט על עתיד רחוק שבו אוכלוסיית העולם מורכבת מחמישה מיליארד אידיוטים וכמה מיליוני גאונים - מיעוט רעוע של "אליטה" העובדת מאחורי הקלעים באופן נואש כדי לשמור על תפקוד המערכות.
רבים מהרומנים של קורנבלות' נכתבו כשיתופי פעולה: או עם ג'ודית מריל (באמצעות שם העט סיריל ג'אד), או עם פרדריק פול. בין החשובים בהם היו הרומנים גלדיאטור בחוק וסוחרי החלל. הסיפור "סוחרי החלל" תרם באופן משמעותי להתבגרות ז'אנר המדע בדיוני ולמכובדות אקדמית רחבה יותר שלו, לא רק באמריקה אלא גם באירופה. קורנבלות' גם כתב מספר רומנים תחת שמו שלו והמוצלחים בהם היו: The Syndic ו-Not This August.
מותו
קורנבלות' מת בגיל 34 בלווינטאון, ניו יורק. הוא אמור היה להיפגש עם בוב מילס בעיר ניו יורק, ופינוי השלג משביל הגישה של מכוניתו, גרם לו לאבד זמן ולמהר כדי להשיג את הרכבת. הוא קיבל התקף לב על רציף תחנת הרכבת.
מספר סיפורים קצרים נותרו בלתי גמורים עם מותו של קורנבלות', והם הושלמו בסופו של דבר ופורסמו על ידי פרדריק פול. אחד מהסיפורים האלה, "המפגש" (The Meeting) שפורסם בנובמבר 1972 במגזין לפנטזיה ומדע בדיוני, היה שותף לפרס הוגו ב-1973 לסיפור הקצר הטוב ביותר, הוא זכה יחד עם סיפורו של ר. א. לפרטי "Eurema's Dam".
כמעט כל סיפורי המדע הבדיוני של קורנבלות' נאספו לספר His Share of Glory: The Complete Short Science Fiction of C. M. Kornbluth בהוצאת NASFA ב-1977.
פרסי המוזיקה של APAN
במקור, אמור היה האירוע להתקיים ב-28 בנובמבר 2020 בגראנד פיס הול שבאוניברסיטת קיונג הי, ולהיות ישודר באופן בלעדי בפלטפורמות המקוונות Olleh TV ו-Seezn. ב-18 בנובמבר נודע כי הטקס נדחה בעקבות ההנחיות הריחוק החברתי המחודשות, שנכנסו לתוקף על רקע התעוררות מחודשת של מגפת הקורונה בסיאול ובסביבתה. הזוכים בקטגוריות המוגבלות נחשפו במקום זאת באינטרנט.
ב-17 בדצמבר 2020, הוכרז כי התאריך שנקבע לטקס הוא ב-23 בינואר 2021. ב-15 בינואר 2021, עודכן כי הטקס נדחה בשנית, ל-24 בינואר 2021.
זוכים ומועמדים
המועמדים בקטגוריות הפופולריות השונות הוכרזו ב-26 באוקטובר. ההצבעה החלה ב-27 באוקטובר דרך אפליקציית Idol Champ לנייד ונמשכה עד ה-27 בנובמבר. ההצבעה לקטגוריית KT Seezn Star התקיימה באפליקציית "Seezn".
המועמדים לקטגוריית ה-Bonsang (הפרס הראשי) הוכרזו ב-6 בנובמבר 2020. ה-APAN טופ 10 (Bonsang) נבחרו על סמך שילוב של מכירות אלבומים, מכירות דיגיטליות, הערכות מפאנל השופטים והצבעות מעריצים.
הזוכים בקטגוריות ה-APAN טופ 10 (Bonsang), האייקון הטוב ביותר, הביצועים הטובים ביותר, הקליפ הטוב ביותר וה-All-rounder הטובים ביותר הוכרזו ב-26 בנובמבר. שאר הזוכים הוכרזו ב-30 בנובמבר וב-15 בינואר 2021.
במהלך הטקס, שהתקיים ב-24 בינואר 2021, הוכרזו קטגוריות חדשות; ייצוג שיר השנה, ייצוג אמן השנה, ייצוג שיא השנה, פרס הגל החדש והקיי-טרוט הטוב ביותר.
פרסי פופולריות
הזוכים בקטגוריות אלה נבחרו באמצעות ההצבעות באפליקציית Idol Champ ובאפליקציית KT Seezn בלבד.
רכס קלייר
הרכס משתרע לכיוון מערב - דרום-מערב, החל ממצוק ספרם ועד רכס וילט.
הרכס משתרע מצידו הדרומי של קרחון מקאיי.
גובהו של הרכס 1,456 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס הוקף באוקטובר - דצמבר 1957 על ידי משלחת הסקר הצפונית הניו זילנדית (New Zealand Northern Survey Party) של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
מקור השם
של הרכס ניתן לו על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית.
הרכס נקרא על שם קלייר קולג', באוניברסיטת קיימברידג', שבאנגליה, וזאת בדומה לאתרים נוספים באזור הנקראים על שם קולג'ים בקיימברידג'.
הקורפוס ה-17 (בריטניה)
הקורפוס ה-17 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי, אשר השתתף במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
בינואר 1916 הוקם הקורפוס ה-17 בצרפת, והוא הועמד בפיקודו של ג'וליאן בינג. הקורפוס לחם במהלך קרב אראס כחלק מהארמייה השלישית, ולאחר מכן נותר באזור אראס. בשנת 1918 לחם הקורפוס במתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורק הקורפוס.
ניניה סרסלו
ניניה סרסלו (בפינית: Ninja Sarasalo; נולדה ב-8 במאי 1982) היא זמרת ודוגמנית פינית.
ביוגרפיה
סרסלו נולדה בהלסינקי, סבתה הייתה ממוצא שוודי ורוסי.
כדוגמנית היא עבדה עבור חברת הקוסמטיקה "Garnier" ותמונותיה הופיעו במגזינים Elle וGQ. היא צעדה בתצוגות אופנה במילאנו ופריז.
ב-2001 הופיעה בסרט הצרפתי "Absolument fabuleux" לצד נטלי ביי.
ב-2006 ניניה סרסלו הוציאה את הסינגל הראשון שלה כזמרת הנקרא "Fashion" ודורג במקום הראשון בטבלאות בפינלנד, אלבומה הראשון "I Don't Play Guitar" יצא בתחילת 2007.
גילה בן עקיבא
גילה (דרוקר) בן עקיבא (18 בדצמבר 1925, נהלל - 27 באוגוסט 1953, ירדן) הייתה לוחמת ומפקדת בפלמ"ח. נהרגה בירדן במהלך מסע לסלע האדום.
ילדות ונעורים
נולדה ב-18 בדצמבר 1925 בנהלל, בת בכורה ללאה ומשה דרוקר. הוריה עלו לארץ בשנת 1921 והוכשרו לעבודה חקלאית במסגרת ההכשרה במקוה ישראל, משם נשלחו לעבוד בנהלל. בנהלל השתייכו לקבוצת "ארגון א'" או "נהלל ב'" שייסדה ב-1927 בעמק יזרעאל את המושב כפר יהושע. הייתה הבת הבכורה במושב, שנה אחריה נולדה אחותה דליה וארבע שנים אחר-כך נולד האח יעקב.
בכפר לקחו הילדים חלק פעיל בתפעול המשק וסייעו להורים בכל אשר יכלו: עדות לכך ניתן למצוא במכתב שכתבה בגיל 11 לילדי הגולה, בו תיארה את המשק החקלאי של משפחתה במושב: "הורינו משכימים קום ויוצאים לשדה. לעונה הזאת קנינו מכבש נודד, והוא מספיק לכבוש שש-מאות חבילות ליום. כבר התחילו לקצור את השעורה, הכרם מלבלב. עוד מעט יקצרו גם את החיטה". במקביל למדה בבית-הספר ושותפה בוועדת החינוך של הכפר. במשך שנתיים נשלחה לשישה שבועות של העשרה לימודית בירושלים שהועברו על ידי מרצים מהאוניברסיטה העברית, במקום הלימודים בבית הספר.
אמנם שם המשפחה שונה ל"בן עקיבא" באופן רשמי רק לאחר פטירת אביה בשנת 1947, אך עוד משנת 1931 בערך נהג האב לחתום על מכתביו בשם "משה בן עקיבא". עקיבא היה אביו של משה, שנפטר אז. מכיוון שבנו הצעיר, דודה של גילה, נקרא יעקב על שם הסב מצד האם, החליט משה להנציח בחתימתו את אביו. לאחר פטירת משה דרוקר החליטה המשפחה לשנות את שם המשפחה באופן רשמי.
שירותה בפלמ"ח
ב-1944, והיא בת 18, ביקשה להצטרף לשורות "ההגנה" ונשלחה לקורס מדריכות בנשק קל שהתקיים בשפיה. באחת מנסיעותיה לקורס בשפיה פגשה חבורת פלמ"חניקיות והתרשמה מהן מאוד. שלוש שנים לאחר מכן הצטרפה למסע של פלוגה ד' של הפלמ"ח לנגב, ובעקבות חוויותיה החיוביות מהמסע התגייסה זמן קצר לאחר מכן לפלמ"ח ושובצה בפלוגה ח' למחלקת רמת-רחל. שובצה לכיתת הסיירים של הפלוגה, ובכך הייתה לאחת הנשים הראשונות שעברו קורס זה, בהמשך נשלחה לקורס מפקדי כיתות סיירות והייתה לאישה היחידה בקורס זה. בתקופה זאת לקחה חלק במשימות רבות במדבר יהודה ובנגב שאת חלקן הובילה.
במהלך משימות אלה הצילה מספר פעמים את כוח המשימה שיצא לשטח. במהלך מטווח של הפלוגה במדבר יהודה ביום חמסין, יצאה עם ארבעה לוחמים להביא מים מעין פשחה. כל ההולכים כמעט והתייבשו והיא הייתה הראשונה לחזור עם מים לחברי הפלוגה, בכך הצילה אותם מהתייבשות. במסע אחר, בנחל קומראן, נתקלה מחלקתה בקבוצת בדואים. היא הייתה היחידה שחשדה בהם. היא הוציאה את אקדחה מהסליק וברגע שהבדואים ניסו לשדוד אותם מנעה את השוד.
השתתפותה בליל הרכבות בבתיר
בניגוד למקובל, כאישה בפלמ"ח לא היה עליה להיאבק על מקומה בפעולות המבצעיות הרבות בהן לקחה חלק. היא השתתפה בפעילות איסוף מודיעין בירושלים, בליל וינגייט ובליל הרכבות בבתיר. במהלך המאבק נגד הבריטים יצאה עם כוח מפיקוד רעננה למסילת הברזל ליד הכפר בתיר. מיד לאחר הנחת המטענים על פסי הרכבת שמעו את הרכבת, שהתקרבה מוקדם משצפו. הכוח התחבא לצד המסילה והרכבת הפעילה את המטענים. שוטרים בריטים יצאו מהרכבת לחפש ונשמעו יריות. כל פלמ"חניק ברח בצורה של נסיגה חופשית, ובסופה של הנסיגה לא ידע איש מאנשי הכוח היכן היא. כעבור מספר שעות הגיעה בכוחות עצמה בחזרה לבסיס ללא סיוע של חבריה למשימה.
מפקדת בפלמ"ח
תפקידה הפיקודי הראשון היה כמפקדת כיתת בנות במשמר השרון, מחליפתה של ברכה פולד. לאחר שההכשרה עלתה לפרק ההתיישבות עברה לפקד על מחלקת קריית ענבים ולאחר מכן למחלקת מעלה החמישה. לקראת תאריך שחרורה יצאה לקורס מפקדי מחלקות. בשל מות אביה ביקשה להשתחרר לפני תום הקורס.
ביום הכרזת המדינה התנדבה לחזור לשורות הפלמ"ח כדי להילחם במלחמת העצמאות. היא שירתה כמפקדת מחלקת גח"ל (גיוס חוץ-לארץ) וכלוחמת ומפקדת מחלקה בגדוד הרביעי של הפלמ"ח בחטיבת הראל. חייליה במחלקה זו כינו אותה "ז'אן", על-שם ז'אן ד'ארק. באתר הפלמ"ח נוסף לשמה כינויה "הג'ינג'ית".
במהלך שירותה הרגישה כי הופלתה לרעה משום שהיא אישה וכי המפקדים לא התירו למחלקה בפיקודה לצאת לפעילויות מבצעיות. היא התווכחה רבות עם מפקדיה ולבסוף בחרה לסיים את תפקידה. המשיכה לשירות במחלקת הסיירים של הגדוד הרביעי ואף הוצע לה לפקד עליה, אך היא סירבה להצעה בטענה שעל-אף דרגתה ישנם מפקדים מנוסים יותר.
במהלך ההפוגה חזרה לבית המשפחה בכפר יהושע כדי להחזיק את משק המשפחה וביקשה מחברתה למחלקה, אביבה רבינוביץ', לעדכן אותה כשהלחימה תימשך. עם פתיחת מבצע חורב נשלח מסר לקרוא לה לבוא להשתתף בלחימה, אבל ההודעה הגיעה אליה מאוחר מדי והיא לא הספיקה לקחת בו חלק.
תכנון המסע
נודעה כחובבת טבע ובוטניקה ואהבה לטייל. לאחר הקמת המדינה הצטרפה לחבורת צעירים וצעירות שהרבתה לטייל במסעות נועזים ברחבי הארץ, בעיקר בנגב ובמדבר יהודה. עם כמה חברים מהקבוצה, אריק מגר, מרים מונדרר, איתן מינץ ויעקב קליפלד, תכננו מסע אל הסלע האדום, בפטרה שבירדן. במהלך תכנון הטיול נפגשו החמישה עם זאב וילנאי, אשר על ספרו, מדריך ארץ ישראל, הסתמכו בתכנון מסעם. הוא עודד אותם לצאת למסע זה. היא ידעה על הסכנות האורבות למי שיצאו למסע לפטרה. חברתה רחל סבוראי סיפרה כי לפני שיצאה לדרך הבטיחה לה כי אם תחוש בסכנה תפרוש מן המסע. בראיון אמרה רחל סבוראי שהיא סיפרה לה על הקבוצה המתארגנת. ב-27 באוגוסט 1953 חצו החמישה את הגבול לירדן.
הרצח
על-פי אחת הגרסאות, שמעולם לא אומתה, במהלך המסע הכיש נחש את איתן מינץ והחמישה פנו למשטרת ביר-מד'כּור, היישוב הקרוב ביותר לנקודה בה נמצאו, לקבלת עזרה. כשהגיעו שוטרים למקום הם נעלו מאחוריהם את השערים, ירו למוות בארבעה והניחו למינץ הפגוע למות מהכשת הנחש. לפי גרסה אחרת, החמישה נרצחו על ידי בדואים שם, ומפקד משטרת ביר-מד'כּור, בדואי משבטי האזור, הורד בדרגה לאחר הרצח על כי פעל על דעת עצמו ברוצחו את החמישה.
גופותיהם הועברו לישראל ב-29 באוגוסט 1953. רצח החמישה הפתיע את הארץ כולה. בתחילה הניחה העיתונות כי מדובר בחבורת תיירים ששהו באילת. כאשר התברר שמדובר בישראלים הועלתה הסברה כי אלה היו מטיילים שסטו מדרכם. בבדיקה ראשונית היה ברור שחמשת המטיילים לא היו חמושים. בת 27 במותה. הותירה אחריה אם, אח ואחות. הובאה למנוחות בבית העלמין בכפר יהושע.
הנצחתה
אחותה דליה הוסיפה לשם משפחתה את המילה "סלע", אחיה קרא לבנו על שמה. נהרג בלילה בין 6 ל-7 ביוני 1982 בקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה, ונטמן בבית העלמין בכפר יהושע.
הונצחה בספר "לבנינו" בהוצאת כפר יהושע ובספר עד סלע: חמישה שהלכו (עורך: משה טל) לזכר חמשת ההרוגים. ב-2003 נחנכה במוזיאון הפלמ"ח פינה לזכרה ולזכר חבריה הלוחמים שנהרגו בדרכם לפטרה.
קווין פאלמר
קווין פאלמר (באנגלית: Kevin Palmer נולד ב-21 ביוני 1987) הוא שחקן כדורסל אמריקאי ששיחק בעבר בליגת העל היוונית בכדורסל ובליגת העל בכדורסל.
קריירה
פאלמר החל את הקריירה שלו בססיל קולג'. לאחר שהוביל את הקבוצה עם 18 נקודות למשחק ו -80% קליעה מחוץ לשדה (שלשה) ב-2007 החליט פאלמר לעבור למכללת טקסס A & M בקורפוס קריסטי.
במהלך שנת הלימודים האחרונה שלו עם טקסס A & M קורפוס קריסטי הגיע פאלמר לממוצע של 19.7 נקודות למשחק, 5.4 ריבאונדים למשחק, ו-2.4 חטיפות למשחק. לאחר שנה זו הוא החליט שליגת המכללות הספיקה לו ונרשים לאוסטין ספרס אשר בליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-15 ביולי 2013 פאלמר חתם לשתי עונות בהפועל אילת לאחר ששיחק עבור קאו דראמאס במהלך עונת 2012-13. ב-6 ביוני 2015, פאלמר חידש את חוזהו וחתם עליו שנית בהפועל אילת, לאחר שחזה בעונה טובה יחסית עם הצוות ובמשחק בכלל. בסופו של דבר פאלמר חזר בו מחתימתו ועבר למכבי ראשון לציון איתה זכה ב-9 ביוני 2016 באליפות המדינה.
אוון צ'מברלין
אוון צ'מברלין (באנגלית: Owen Chamberlain; 10 ביולי 1920 – 28 בפברואר 2006) היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1959, יחד עם אמיליו סגרה, על גילוי האנטיפרוטון.
צ'מברלין נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית וסיים את לימודיו התיכוניים בפילדלפיה בשנת 1937. למד פיזיקה במכללת דרטמות ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי. ב-1942 הצטרף לפרויקט מנהטן, ושנה לאחר מכן נישא לביאטריס, ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הוא התאלמן מביאטריס בשנת 1988.
ב-1946, לאחר מלחמת העולם השנייה, המשיך בלימודי הדוקטורט באוניברסיטת שיקגו, בהדרכת הפיזיקאי אנריקו פרמי. קיבל תואר דוקטור בשנת 1949.
ב-1959 זכה בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם אמיליו סגרה, על גילוי האנטיפרוטון.
צ'מברלין היה גם פעיל פוליטי בנושאי שלום וצדק חברתי, ולא אחת התבטא נגד מלחמת וייטנאם.
הוא אובחן כחולה במחלת הפרקינסון בשנת 1985, וב-1989 פרש מהוראה. נפטר בברקלי מסיבוכים של המחלה.
סיפור הפרברים (סרט, 2021)
סיפור הפרברים (באנגלית: West Side Story) הוא סרט דרמה מוזיקלי אמריקאי בבימויו של סטיבן ספילברג. הסרט הוא עיבוד קולנועי למחזמר באותו השם משנת 1957 מאת ליאונרד ברנשטיין וסטיבן סונדהיים, שמהווה עיבוד מודרני למחזהו של ויליאם שייקספיר "רומיאו ויוליה" שנכתב בשלהי המאה ה-16.
בסרט מככבים אנסל אלגורט ורייצ'ל זגלר (בהופעתה הקולנועית הראשונה), לצד אריאנה דבוז, דייוויד אלוורז ו. עוד מככבת בסרט ריטה מורנו, שהופיעה גם בעיבוד הקולנועי משנת 1961.
הסרט עלה לאקרנים ב-10 בדצמבר 2021; בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-9 בדצמבר 2021.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-79, הסרט זכה בקטגוריות הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי, השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (זגלר) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (דבוז).
תקציר העלילה
כמו במחזמר ובסרט המקוריים, עלילת הסרט מתרחשת בשכונת האפר וסט סייד שבמנהטן, ניו יורק, במהלך קיץ 1957 ובוחנת את היריבות המתוחה בין כנופיית "הג'טס", קבוצת בני מעמד הפועלים ממוצא פולני-אמריקאי בהנהגת ריף לורטון, לבין כנופיית "השארקס", קבוצת בני מהגרים מפוארטו ריקו המונהגת על ידי ברנרדו וסקז. כשטוני ויזאק (חבר כנופיית "הג'טס") מתאהב במריה - אחותו של מנהיג "השארקס" - היריבות בין הכנופיות גואה ומאיימת על אהבתם של השניים.
שחקנים ודמויות
חברי כנופיית "הג'טס" מגולמים על ידי בריאנה אברוצו, קייל אלן, קייל קופמן, בן קוק, הריסון קול, קווין קסלק, קלי דרובניק, ג'וליאן אליה, מיילס ארליק, ליי-אן אסתי, שרה אסתי, ג'ון מייקל פיומרה, פלומה גרסיה-לי, גארט האו, פטריק היגינס, שון הריסון ג'ונס, אלואיז קרופ, לורן ליץ', ג'ס לפרוטו, סקיי מאטוקס, עזרא מנאס, אדריאנה פירס, בריטני פולק, דניאל פטריק ראסל, טליה ריידר, ג'ונלין סאקסר והאלי טולנד.
פיתוח
במרץ 2014, נודע שהבמאי והיוצר סטיבן ספילברג הביע עניין בבימוי עיבוד מחודש למחזמר "סיפור הפרברים". מידע זה הניע את חברת פוקס המאה ה-20 לרכוש את הזכויות על הפרויקט. התסריטאי טוני קושנר, שעבד בעבר עם ספילברג על הסרט "לינקולן" משנת 2012, חשף בריאיון ביולי 2017 שהוא כתב את התסריט של הסרט, אמר שהוא לא נגע בנאמברים המוזיקליים והשאיר אותם כפי שהיו, ואף ציין בנוסף כי סיפור העלילה של הסרט יהיה דומה יותר לזה של המחזמר המקורי מאשר לגרסת הסרט משנת 1961.
בינואר 2018, הוכרז כי רוב הסיכויים הם שספילברג יביים את הסרט לאחר השלמת הצילומים עבור "אינדיאנה ג'ונס 5". הכרזה זו באה כמה ימים לאחר האודישנים הפתוחים שהתקיימו לדמויותיהם של מריה, טוני, אניטה וברנרדו. מספר אודישנים פתוחים התקיימו בניו יורק באפריל, ובאורלנדו שבפלורידה במאי. ביולי, תהליך הפקת "אינדיאנה ג'ונס 5" נדחה, מה שאיפשר לספילברג להתחיל בתהליכי הפקת הסרט. ג'סטין פק נשכר לתאם את הכוריאוגרפיה לסרט בספטמבר 2018.
ליהוק
בספטמבר 2018, אנסל אלגורט לוהק לדמותו של טוני. בנובמבר, איזה גונזלס ניהלה משא ומתן על גילום דמותה של אניטה. ריטה מורנו, שהשתתפה בסרט המקורי בדמותה של אניטה, לוהקה לדמותה של ולנטינה, גרסה מחודשת לדמותו של דוק מהסרט המקורי. בינואר 2019, רייצ'ל זגלר לוהקה לדמותה של מריה, ואריאנה דבוז, דייוויד אלוורז וג'וש אנדרס ריברה לוהקו לדמויותיהם של אניטה, ברנרדו וצ'ינו, בהתאמה. במרץ 2019 קורי סטול ובריאן דארסי ג'יימס הצטרפו לצוות השחקנים. חודש לאחר מכן, הוכרזו שאר חברי הצוות המגלמים את חברי כנופיות "הג'סט" ו"השארקס".
צילומים
צילומי הסרט התקיימו בהארלם, ובמיקומים נוספים במנהטן ובפלאטלנדס שבברוקלין, ניו יורק סיטי, ביולי 2019. באוגוסט 2019, התקיימו עשרה ימי צילום בפטרסון, ניו ג'רזי, שם הוקם סט חיצוני. הצילומים התקיימו גם בניוארק ובאזורים אחרים במחוז אסקס, ניו ג'רזי. צילומי הסרט הסתיימו ב-27 בספטמבר 2019.
הפצה
הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-18 בדצמבר 2020, תחת הפצתה של חטיבת אולפני המאה ה-20 בחברת וולט דיסני. אולם ב-23 בספטמבר 2020 נחשף כי הסרט יעלה לאקרנים ב-10 בדצמבר 2021.
קישורים חיצוניים
ביקורות:
רוברטה קאוול
רוברטה אליזבת מרשל קאוול (8 באפריל 1918 – 11 באוקטובר 2011) הייתה נהגת מרוצים בריטית וטייסת קרב במלחמת העולם השנייה. היא הייתה האישה הטרנסית הבריטית הראשונה שעברה ניתוח להתאמה מגדרית ב-1948.
ראשית חייה
קאוול הייתה אחת משלושת ילדיהם של מייג'ור-גנרל סר ארנסט מרשל קאוול (1886–1971) ודורותי אליזבת' מילר (1886–1962). למדה בבית הספר Whitgift, בית ספר ציבורי לבנים בקרוידון והייתה חברה נלהבת במועדון מכוניות המרוץ של בית הספר. לקראת סיום בית הספר היא ביקרה בבלגיה, גרמניה ואוסטריה עם חברה מבית הספר. באותו הזמן, אחד מתחביביה היה צילום ויצירת סרטים, והיא נעצרה לזמן קצר בגרמניה על צילום סרט קולנוע של קבוצת נאצים. היא הבטיחה את שחרורה על ידי הסכמה להשמיד את הסרט, אך הצליחה להחליף את מלאי הסרטים שאינם בשימוש, ולשמור על הצילומים המקוריים.
קאוול עזבה את בית הספר בגיל 16 כדי להצטרף לחברה בריטית לייצור מטוסים כמהנדסת מטוסים מתלמדת, אך עד מהרה עזבה כדי להצטרף לחיל האוויר הבריטי המלכותי, והפכה לקצינת טיס בפועל על תנאי ב-4 באוגוסט 1936; קאוול החלה להתאמן, אך שוחררה בגלל מחלת אוויר.
בשנת 1936, קאוול החלה ללמוד הנדסה. כמו כן, באותה השנה, היא החלה להתחרות במרוצי מכוניות. היא צברה ניסיון ראשוני בספורט על ידי התגנבות לאזור בו טופלו מכוניות במסלול המרוצים ברוקלנד, לבושה בסרבלים של מכונאי, והצעת עזרה לכל נהג או מכונאי שרצו בכך. עד 1939 היו בבעלותה שלוש מכוניות.
מלחמת העולם השנייה
ב-28 בדצמבר 1940, קאוול הוסמכה לחיל השירות של הצבא המלכותי כסגן שני, וביוני 1941 התחתנה עם דיאנה מרגרט זלמה קרפנטר (1917–2006), שהייתה גם סטודנטית להנדסה עם עניין במרוצי מכוניות. קאוול קיבלה רישיון טיס פרטי לפני המלחמה.
קאוול שירתה סיור עם טייסת ספיטפייר בחזית ולאחר מכן לזמן קצר כמדריכה. במהלך המלחמה הטיסה הטייסת מגוון סוגי מטוסים, אך עד אמצע 1944 היא הטיסה את ספיטפייר. זמן קצר לפני הפלישה לנורמנדי, ב-4 ביוני 1944, הייתה לה בריחת מזל כשמערכת החמצן של הספיטפייר שלה התקלקלה בגובה 31,000 רגל (9,400 מ') מעל פרוז', צרפת. היא התעלפה אך המטוס המשיך לטוס בכוחות עצמו במשך כשעה מעל צרפת הכבושה הגרמנית בזמן שהיה נתון לירי נ"מ גרמני, היא שבה להכרה למחצה בגובה נמוך והצליחה לטוס בחזרה לבסיס הטייסת. דרומית מזרחית לקסל, קאוול תקפה מטרות על הקרקע, אך מנוע המטוס שלה התקלקל וכנפו נפערה באש נ"מ גרמנית. קאוול טסה נמוך מדי מכדי להיחלץ ובמקום זאת זרקה את חופת תא הטייס והחליקה את הטייפון שלה לנחיתה מוצלחת. היא הצליחה ליצור קשר עם חברתה ברדיו ולאשר שהיא לא נפגעה לפני שנלכדה על ידי חיילים גרמנים. קאוול ביצעה שני ניסיונות בריחה, בנימוק שסיכויי ההצלחה היו גדולים ביותר אם הניסיון נעשה במהירות, בעודו קרוב לקו החזית. עם זאת, הניסיונות כשלו והיא נלקחה הלאה לגרמניה, כשהיא בילתה מספר שבועות בבידוד במרכז חקירות של אנשי צוות-אוויר שבויים של בעלות הברית, לפני שהועברה למחנה שבויים בגרמניה.
קאוול נשארה אסירה במשך כחמישה חודשים, והעבירה את הזמן בהוראת שיעורים בהנדסת רכב לעמיתים אסירים. בביוגרפיה שלה היא מתארת את ההתנהגות המינית המצבית שהפגינו כמה מאסירי בעלות הברית של המחנה, ואת אי הנוחות שלה מהצעת הצעות על ידי אסירים שהניחו שהיא גם רוצה לקחת חלק בזה. הציעו לה תפקיד של אישה בהפקת תיאטרון במחנה, אך דחתה זאת, מכיוון שחשבה שזה יגרום לה להיראות הומוסקסואלית בעיני אסירים אחרים. לקראת סוף המלחמה, הצטמצם האוכל במחנה; קאוול ירדה במשקל 23 ק"ג, ומאוחר יותר תיארה את הרג החתולים של המחנה ואכילתם בגלל רעב.
באפריל 1945, הצבא האדום המתקדם התקרב. הכוונה הגרמנית הראשונית הייתה לפנות את המחנה, אך האסירים סירבו לעזוב. לאחר משא ומתן בין הקצין האמריקני הבכיר והקומנדנט, הגרמנים ששמרו על מחנה השבויים נטשו אותו ופונו לכיוון מערב, כשהם משאירים את השבויים מאחור. הצבא האדום הגיע למחנה חסר השמירה וההגנה בליל 30 באפריל 1945. אנשי חבר העמים הוטסו חזרה לבריטניה כשבועיים לאחר מכן, בין ה-12 ל-14 במאי, במטוסים של חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
החיים אחרי המלחמה
לאחר השחרור, קאוול הייתה מעורבת במספר מיזמים עסקיים עד שבשנת 1946, היא הקימה צוות מרוצי מכוניות והתחרתה באירועים ברחבי אירופה.
ב-1948, קאוול נפרדה מרעייתה, וסבלה מדיכאון, היא חיפשה פסיכיאטר פרוידיאני מוביל באותה תקופה, אך לא הייתה מרוצה מהעזרה שהציע. פגישות עם פסיכיאטר פרוידיאני שני, המתואר בביוגרפיה שלה רק כגבר סקוטי בעל גישה פחות אורתודוקסית למקצועו, חשפו בהדרגה, במילותיה שלה, ש"המוח הלא מודע שלה היה בעיקר נשי" ו"הצד הנשי של הטבע שלי, שכל חיי ידעתי והדחקתי קשות, היה הרבה יותר יסודי ושורשי ממה שחשבתי".
תהליך ההתאמה המגדרית
עד 1950, קאוול נטלה מנות גדולות של אסטרוגן, אך עדיין חיה כגבר. היא הכירה את מייקל דילון, רופא בריטי שהיה הגבר הטרנס הראשון שקיבל ניתוח פללופלסטיקה, לאחר שקראה את עבודתו בנושא מ-1946. עבודה זו הציעה שלפרטים תהיה הזכות לשנות מגדר, לקבל את סוג הגוף שהם רוצים. השניים פיתחו ידידות קרובה. דילון ביצע לאחר מכן ניתוח להתאמה מגדרית בקאוול. סודיות הייתה הכרחית לשם כך מכיוון שההליך היה אז לא חוקי בבריטניה ואף מנתח לא יסכים לבצעו בגלוי.
לאחר מכן התייצבה קאוול בפני גינקולוג פרטי מרחוב הארלי והצליחה להשיג ממנו מסמך לפיו היא אינטרסקסית. זה איפשר לה להוציא תעודת לידה חדשה, כשהמין המתועד שלה שונה לנקבה. היא עברה ניתוח תחתון ב-15 במאי 1951. הניתוח בוצע על ידי סר הרולד גיליס, הנחשב באופן נרחב לאבי הניתוחים הפלסטיים, בסיועו של המנתח האמריקאי ראלף מילארד. גיליס ניתחה את מייקל דילון, אבל ניתוח תחתון היה אז הליך חדשני לחלוטין, שג'ילי ביצע רק בניסוי. השם בתעודת הלידה שלה שונה ב-17 במאי של אותה השנה.
חיים מאוחרים
עד 1954, שני המיזמים העסקיים שלה, חברת הנדסת מכוניות מרוץ (Leacroft of Egham) וחברת ביגוד, הפסיקו להיסחר, ושינוי המגדר המשפטי שלה לא איפשר לה להמשיך לקחת חלק במרוצים. עם זאת, במרץ 1954 התפרסמה הידיעה על שינוי המגדר שלה, וזכתה לעניין ציבורי ברחבי העולם. בבריטניה, סיפורה פורסם במגזין Picture Post, וקאוול קיבלה מהמגזין עמלה של כ-8,000 ליש"ט.
היא המשיכה להיות פעילה במרוצי מכוניות ומשכה פרסום מסוים על הזכייה שלה ב-1957. בנובמבר 1958, היא רכשה מטוס, כאשר כוונתה הייתה להשתמש במטוס לטיסה שוברת שיא מעל דרום האוקיינוס האטלנטי. עם זאת, הפרויקט נפל עקב מחסור במנועים מתאימים ובשנת 1958 היא פשטה רגל עם חובות בסך 12,580 ליש"ט.
קשייה הכלכליים נמשכו, שכן התקשתה למצוא תעסוקה. בשנים מאוחרות יותר היא נשרה במידה רבה מעיני הציבור. עם זאת היא עדיין הייתה דמות פעילה במרוצי המכוניות הבריטיים בשנות ה-70. היא גם המשיכה לטוס ובזמן זה כבר רשמה למעלה מ-1,600 שעות כטייסת.
בשנות ה-90, עברה קאוול להתגורר במקום מגורים מוגן בהמפטון, לונדון אף על פי שהיא המשיכה להחזיק ולנהוג במכוניות גדולות וחזקות. היא נפטרה ב-11 באוקטובר 2011. בהלווייתה השתתפו שישה אנשים בלבד ו (בהוראתה) לא פורסמה; מותה לא דווח בפומבי עד שנתיים לאחר מכן, כאשר פרופיל שלה הודפס בעיתון "אינדיפנדנט" באוקטובר 2013.הניו יורק טיימס פרסם את ההספד של קאוול ב-5 ביוני 2020.
משנת עקביא בן מהללאל
משנת עקביא בן מהללאל היא משנה בתחילת פרק ג' של פרקי אבות, שזו לשונה:
המשנה מציגה לאדם את אפסותו בעולם הזה לעומת גדולתו של הקדוש ברוך הוא, ובכך באה להרתיע את האדם מחטא.
מקבילות
באבות דרבי נתן מופיעה המשנה בגרסה שונה:
מדרש ויקרא רבה מביא את משנת עקביא בן מהללאל ומוסיף: "ר' אבא בר כהנא אמר בשם רב פפי ור' יהושע דסכנין בשם ר' לוי שלשתן דרש ר' עקיבא מתוך פסוק אחד :
פרשנות מרחיבה
רבי עובדיה מברטנורא מציג את ההשפעה המשולשת של דברי עקביא בן מהללאל: "והמסתכל שבא מטפה סרוחה, ניצול מן הגאוה. והמסתכל שעתיד לילך למקום עפר רמה ותולעה, ניצול מן התאוה והחמדה אל הממון. והמסתכל שעתיד ליתן דין וחשבון, פורש מן החטא ואינו נכשל בעבירה".
בתחילת פרק ב' מוצגת דרך אחרת, מפי רבי, להימנעות מעברה:. המבנה הדומה של שתי המשניות הביא את ישעיהו ליבוביץ לעסוק בהבדל שביניהן: "רבי אומר: תחשוב על הקדוש ברוך הוא, ואילו עקביא בן מהללאל אומר: חשוב על עצמך. אפשר לומר שרבי מציג חשיבה תאולוגית, ועקביא מציג חשיבה אנתרופולוגית (שהיא איננה יותר פשוטה). על כל פנים, המסקנה מדברי שניהם היא אותה מסקנה, דהיינו שאתה עתיד ליתן דין וחשבון."
המשנה כחלק מטקס ההלוויה
המשנה נאמרת על ידי עורך הטקס במהלך הלוויה יהודית דתית. את המילים "מטיפה סרוחה" יש הנוהגים לומר בלחש.
מקור המנהג
המשנה הוזכרה בהספדו של הרב יעקב שאול אלישר על הרב מאיר אוירבך בשנת 1878 ובשנת 1894 דווח שהיא נאמרה בהלוויה בירושלים כמנהג הספרדים.
המנהג מוזכר בסוף המאה ה-19 בספריו של הרב אליהו בכור חזן, מגדולי רבני לוב ומצרים: בספר "נוה שלום",, הכולל את מנהגי אלכסנדריה ומצרים בכלל, ובספר "תעלומות לב". בסקירה של אברהם שמואל הרשברג על מנהגי הספרדים בירושלים שפורסם בשנת 1908 כתוב:
ככל הנראה, המנהג חִלחל לבני יהדות ארצות האסלאם בארץ ישראל במהלך השנים שלאחר מכן; מתחילה ליחידים, ובהמשך, באופן רווח יותר.
בספר "גשר החיים" שיצא בשנת 1947, מזכיר רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי את הדבר כמנהג פשוט ורווח. הספר משקף בעיקר את מנהגי ירושלים ובעיקר של קהילת הפרושים בירושלים, מהם השתרשו מנהגים רבים בכל הקשור ללוויות בשל ביסוסה של החברה קדישא בירושלים העתיקה.
תוקף המנהג
עם התפשטות המנהג בירושלים ובשאר ארץ ישראל היו שהתלוננו על המנהג. הרב אהרן קמינקא טען שאין מקום למנהג ואולי אף יש איסור באמירת דברי תורה בפני המת. הרב יקותיאל יהודה גרינוולד בספרו "כל בו על אבלות", מתייחס למחלוקת ומצדד לביטול והימנעות מהמנהג מחמת שאין לו מקור וטעם של ממש. הרב טוקצינסקי יצא להגנת המנהג.
כיום, במרבית ההלוויות שעל ידי ארגוני החברה קדישא השונים נהוג לומר את המשנה. כך למשל נאמר המשנה בהלווות של הנשיא יצחק בן צבי, ושל ראשי הממשלה לוי אשכול וגולדה מאיר.
המשנה בתרבות
מנהג אנשי ירושלים בחתונה טרם ריקוד החתן עם הכלה (מצווה טאנץ) לשורר את המשנה הזאת לעורר את החתן ולהזכיר לו את "יום המיתה".
מספר לחנים חוברו על מילות המשנה והושרו על ידי גדולי החזנים. הלחן של יהושע ווייסר יצא בתחילת 1931 בתקליטו של מרדכי הרשמן. המפורסם ביותר הוא של ישראל אלטר, בביצועו של משה קוסביצקי. לחן זה הושר במספר וריאציות על תקליטיו של קוסביצקי, מראשית ביצועו בוורשה (תחת חברת "סירנה") בשנת 1934, ועד ימיו האחרונים בארצות הברית, והיה ליצירת המבוקשת ביותר בקונצרטים שערך. עקיבא צימרמן כותב כי שמע מאלטר שאת לחן השיר המפורסם חיבר בעת שנקלע למלון בווינה בו שהו גדולי ישראל שנאספו לשם הכינוס העולמי של אגודת ישראל ("הכנסייה הגדולה") שהתקיים באותה עת בעיר, והתבקש על ידי אחד האדמו"רים לשיר קטע חזנות כלשהו.
מאוחר יותר חבר אלטר לחן שני. לחן נוסף הוא של יוסל'ה רוזנבלט.
לילי (פירושונים)
{{פירושונים| מקומות: אישים:
ראו גם
}}
רומואלד טראוגט
ביוגרפיה
טראוגט נולד באחוזת שסטקובה במחוז Hrodna שבאימפריה הרוסית (כיום הכפר שסטקובה במחוז קמניץ שבבלארוס). הוא סיים את לימודיו בגימנסיה סוויסלוץ' ב-1842 והצטרף לצבא.
לפני המרד היה לוטננט קולונל בצבא האימפריה הרוסית, שם זכה בהצטיינות במלחמת קרים. הוא פרש מהצבא ב-1862 והסתבך עם לאומנים פולנים. לאחר שהוביל יחידת פרטיזנים במרד הראשוני, הוא הפך למנהיג כוחות המורדים באוקטובר 1863.
לאחר שההתקוממות נכשלה, טראוגט נבגד על ידי ארתור גולדמן,   נעצר בדירתה של הלנה קירקורובה ונידון למוות על ידי בית המשפט הרוסי. הוא נתלה ליד מצודת ורשה ב-5 באוגוסט 1864, בן 38, יחד עם מפקדי המורדים ראפאל קראייבסקי, יוזף טוצ'יבסקי, רומן ז'ולינסקי ויאן יז'ראנסקי. הכנסייה הקתולית שוקלת את הקדשתו בשל מסירותו הגורפת לאלוהים והקרבתו למען מולדתו פולין. אחד מהביוגרפים המוקדמים שלו היה האב מריאן, יוזף ג'רז'בובסקי (1897-1964), שהקדיש שלושה כרכים לחייו וליצירתו של טראוגט.
הנצחתו
בשנת 1916 הוקמה בוורשה אנדרטה במקום הוצאתו להורג, ובשנת 1925 הוקדש האזור סביבה כפארק טראוגט. בשנת 1945, הוא זכה לכבוד על בול הדואר הראשון של הרפובליקה של פולין שקמה מחדש, כחלק מסט של שלושה בולים לכבוד גיבורים לאומיים. הוא זכה קודם לכן בבול ב-1938 שנקבע למלאת 20 שנה לעצמאותה של פולין לאחר מלחמת העולם הראשונה. פולין הנפיקה בולים נוספים לכבודו ב-1962 ו-1963. הוא הונצח גם על השטר הפולני של 20 זלוטי של שנות ה-80.
בית הספר התיכון בצ'נסטוחובה נקרא על שמו, ועמוד זיכרון שלו הוקם בשנת 1933 בצ'חוצ'ינק.
יש גם אנדרטה לטראוגוט בעיירה סוויסלוץ' בבלארוס.
סרביה במלחמת העולם הראשונה
סרביה במלחמת העולם הראשונה הייתה זירת המערכה הראשונה והעילה לפרוץ המלחמה, כאשר הניצוץ לפרוץ המלחמה נגרם בשל סכסוך פנימי של האימפריה האוסטרו-הונגרית מול סרביה, שגרר אחריו, בשל מערכת הבריתות, את כל מדינות אירופה למלחמה. הצבא האוסטרו-הונגרי פלש לסרביה ב-28 ביולי 1914, אך באופן מפתיע הצליחה הממלכה הקטנה שנלחמה על חייה להדוף את פלישת האימפריה פעמיים. רק באוקטובר 1915, ובסיוע צבא האימפריה הגרמנית ובולגריה, הצליחו מעצמות המרכז לכבוש את סרביה ומונטנגרו ולהשליט בשטחן משטר צבאי. הכוחות הסרביים הכשירים פונו ממנה במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה לאי קורפו והשתתפו מאוחר יותר בלחימה לצד מדינות ההסכמה בחזית המקדונית. סרביה ספגה במלחמה 1,100,000 הרוגים חיילים ואזרחים, רבע מכלל כל הכוח המגויס, כרבע מכלל אוכלוסייתה בת 4.6 מיליון (שיעור הרוגים לגודל אוכלוסייה הגבוה ביותר במלחמת העולם הראשונה) ו-56% מכלל אוכלוסיית הגברים, אובדן ממנו לא התאוששה. מיד לאחר סיום המלחמה קמה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ממנה צמחה יוגוסלביה.
פרוץ המלחמה
סרביה הייתה ממלכה חופשית מאז קונגרס ברלין (1878), וקיימה ברית פאן-סלאבית עם האימפריה הרוסית, איתה חלקה מאפיינים של מוצא, דת ותרבות. באותו הסכם קיבלה אוסטרו-הונגריה את השליטה על הטריטוריה של בוסניה, לגביה היו ללאומנים סרבים תביעות טריטוריאליות. יורש העצר האוסטרו הונגרי, פרנץ פרדיננד הצטייר בעיני הסרבים כמי שתומך באיחודם של השטחים הסלאביים כמלכות שלישית (אוסטרית-הונגרית-סלאבית) תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית. אף שבמציאות השקפתו הייתה כי צעדים כאלה צריכים להינקט תוך התחשבות ברצונותיהם של המיעוטים האתניים בשטחים אלה. ממלכה סלאבית הייתה יכולה להכשיל את שאיפותיהם הלאומיות של הסרבים להתאחד יחדיו למדינה עצמאית ולכן פרנץ פרדיננד נתפס כאיום על ידי חלק מן הלאומנים הסרביים.
ב-28 ביוני 1914, ביקר פרנץ פרדיננד בבוסניה כדי להשתתף בתרגילים צבאיים מטעם הקיסר פרנץ יוזף. במהלך ביקורו בסרייבו עם אשתו, תכננו חבורת קושרים, חברי הארגון המחתרתי היד השחורה, להתנקש בחייו. לאחר כישלון הניסיון עברה מכוניתו של פרנץ פרדיננד, שזכתה לאבטחה דלה בלבד, מול גברילו פרינציפ, אחד הקושרים, שבמקרה נכח במקום. פרינציפ התקרב לרכב וירה לעבר יורש העצר ואשתו סופי. שניהם נפגעו קשה ומתו לאחר זמן קצר. במהלך החקירה, התגלה כי הקושרים התארגנו בבלגרד, בירת סרביה, ולכן התעורר החשד שהייתה מעורבות סרבית בהתנקשות. לעומת הקיסר פרנץ יוזף הזקן (שהיה בן 84 באותה עת) ושוחר השלום, ביקשו בכירים אוסטרים (בהם הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ושר החוץ לאופולד פון ברכטולד) לעשות שימוש ברצח כהזדמנות לחסל אחת ולתמיד את האיום הסרבי. משהסתיימה החקירה הפלילית ב-23 ביולי והתגלה שבתכנון וארגון ההתנקשות היה מעורב רב-סרן בצבא הסרבי, הגישה אוסטרו-הונגריה מכתב אולטימטום לממשלת סרביה. המכתב הציב לסרבים עשר דרישות מפורטות שמטרתן להרוס את מקורות המימון ובסיסי הפעולה של ארגוני הטרור אשר לטענת אוסטרו-הונגריה עמדו מאחורי הרצח בסרייבו. אוסטרו-הונגריה איימה כי במידה וסרביה לא תקבל את מלוא דרישותיה בתוך 48 שעות, תחזיר אוסטריה את שגרירה מסרביה. סרביה קיבלה למעשה את כל הדרישות האוסטרו-הונגריות, להוציא את הדרישה (אחת מתוך עשר שנקבעו באולטימטום) כי יותר לסוכנים אוסטרים לנהל חקירה בבלגרד, כיוון שהדבר פגע לטענתה בריבונותה.
חיילי מילואים סרביים אשר הושטו על נהר הדנובה בספינות קיטור, חצו כנראה בטעות את הנהר לגדה האוסטרו-הונגרית בטמש-קובין וחיילים אוסטרו-הונגריים ירו באוויר כדי להרחיקם. תקרית זו יצאה מכל פרופורציה וממשלת אוסטרו-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה והחלה לגייס את צבאה ב-28 ביולי 1914. רוסיה אשר תמכה באופן מסורתי בשאיפות הלאומיות של הסרבים, מיהרה להתייצב לצידם וגייסה את צבאה. בהתאם להסכם סודי משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבת לגייס את צבאה. גרמניה מצידה, מתוקף הסכם עם אוסטרו-הונגריה, גייסה אף היא את צבאה. עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים ופרצה מלחמה כוללת.
הפלישה לסרביה
בראשית המערכה הצליחו הסרבים להעמיד כוח לוחם שמנה 250,000 חיילים בפיקודו של המרשל רדומיר פוטניק. ב-28 ביולי פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה בכוח של שלוש ארמיות תחת פיקודו של אוסקר פוטיורק. עם כניסת הרוסים למלחמה יומיים לאחר מכן עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים אוסטרו-הונגרים מול 180,000 סרבים. על אף יתרונם המספרי ואיכות ציודם, לא הצליחו האוסטרו-הונגרים להביס את הסרבים ואיבדו כ-40,000 חיילים, בשלושת ניסיונות ההתקפה בסוף יולי וראשית אוגוסט, בראשית ספטמבר, ובנובמבר - דצמבר. הצלחתם היחסית של הסרבים נבעה גם מכך שהרוסים בעלי בריתם העבירו להם ערב המלחמה את תוכנית הפלישה האוסטרו-הונגרית, שהועברה אליהם באמצעות המרגל קולונל אלפרד רדל. ב-2 בדצמבר כבשו האוסטרו-הונגרים את בלגרד. בנקודה זו הצליחו צרפת ויוון להחיש לסרבים סיוע בתחמושת, בעיקר פגזי ארטילריה וב-15 בדצמבר שוחררה בלגרד על ידי הכוחות הסרביים. הניצחון הוביל תנופה במסגרתה הובסו האוסטרו-הונגרים בקרב קולובארה ונסוגו מסרביה.
עד סוף השלב הראשון בדצמבר 1914, לאחר שהאוסטרו-הונגרים גורשו אל מעבר לגבול, עמדה מצבת כוח האדם של הצבא הסרבי על 420,000 חיילים בעוד האוסטרו-הונגרים תגברו את הכוחות לסדר גודל של 450,000 חיילים.
1915
מלבד האיבה הלאומית שחשו האוסטרו-הונגרים כלפי הסרבים ורצונם בנקמה על מות הארכידוכס, מעצמות המרכז נזקקו לשטחה של סרביה לצורך העברת אספקה יבשתית בין גרמניה לאימפריה העות'מאנית.