cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארץ ישראל בעת העתיקה
היישוב
מספר תושבי הארץ במאה ה-10 לפנה"ס היה על פי אומדנים שונים בין 150,000 למעל 400,000 נפש.
היישוב הישראלי-יהודאי
ההתיישבות הישראלית עוברת בתקופה זו התפתחות מרחיקת לכת. בתחילה התקיימה ההתיישבות השבטית: כל שבט ישב בנחלה משלו וקבע את כלליו שלו, והשולטים בשבט היו המשפחות החזקות. לערים לא הייתה משמעות מיוחדת. באותה תקופה הערים לא היו מבוצרות, או שהיו מבוצרות בצורה דלה מחוסר ידע וכוח אדם (עבדים) לבנייה. בסקרים ארכאולוגיים זוהו מאות יישובים פרוזים מתחילת תקופה זו, בעלי מאפיינים ייחודיים: בית ארבעת המרחבים, קנקני שפת צווארון ועוד.
התפתחות היישוב מביאה לזיקה ממלכתית בעם במקום הזיקה הפטריארכלית הקודמת. כמו כן מוקמות ערים ומחוזקים ביצורים, במיוחד לנוכח התחזקות אשור. יש סימנים למינהל ממלכתי החל מן המאה העשירית והלאה.
לקראת סופה של התקופה יש סימנים של חורבן ברוטאלי, במיוחד של יישובי יהודה. חורבן זה בא במסעות השונים שערכו מלכי אשור לממלכות ישראל, יהודה והפלשתים, וכן חורבן בית ראשון בידי בבל.
ערים מרכזיות: ירושלים, חצור, גזר ובית שאן.
היישוב הפלשתי
הפלשתים אימצו את תרבותן של ערי כנען, שבהן היה שליט לכול עיר, כאשר בערים הפלשתיות לשליט אופי צבאי מובהק, ובריתות בין ערים. הערים היו מבוצרות היטב בחומות לבנים ששוקמו מתקופת הברונזה המאוחרת (3–6 מטרים עובי). כמו כן, היה צבא סדיר לכל עיר.
ערים מרכזיות: אשקלון, אשדוד, עקרון, גת ועזה.
יעקב רחביה
יעקב רחביה (רחבלסקי) (4 באוקטובר 1896 – 28 באוקטובר 1971) היה פעיל ציוני, ממקימי רשת הטלפונים בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי, מייסד ומנהל שירותי הטלפון הראשון של מדינת ישראל.
מצובה
מַצּוּבָה (המכונה גם מַצּוּבָּה) הוא קיבוץ בגליל המערבי, 550 מטר דרום מזרחית ליישוב שלומי ו-4.5 ק"מ מזרחית מן הים בקו אווירי. השייך למועצה אזורית מטה אשר.
יעקב רחביה
בתפקידיו השונים בתחום הטלפוניה היה פעיל מרכזי בביסוס רשת תקשורת מודרנית בארץ ישראל המנדטורית ובמדינה הצעירה.
מצובה
הקיבוץ שוכן מדרום לבקעת שפע, כ-2 קילומטרים דרומית לגבול עם לבנון. מצובה נקרא על שם העיירה "פי מצובה", הנזכרת בברייתא דתחומין שבתלמוד ובכתובת רחוב כעיירה בתחום צור, לעניין מצוות התלויות בארץ, ושמה השתמר בשם החורבה שמצפון לה.
יעקב רחביה
ראשית חייו ומשפחתו
נולד בעיירה מקרוב שבאוקראינה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, לראובן, סוחר ולחיה, עקרת בית. בפרעות שנערכו ביהודים בראשית המאה העשרים נרצח אביו, ובעקבות זאת היגר יעקב לארצות הברית בשנת 1911.
מצובה
הקמת היישוב
ראשיתו של הקיבוץ בקבוצה של חברי תנועת "מכבי הצעיר" שעלו בשנת 1934 מגרמניה, אוסטריה, וצ'כוסלובקיה. באביב 1937 עברה הקבוצה הכשרה בדגניה א' והפכה לגרעין שהקים בשנת 1938 את קבוצת כינורות סמוך לחדרה. בשנת 1939 עבר הקיבוץ לחניתה תחתית. לשם הגיעו מייסדים נוספים שעלו ארצה באותה שנה במסגרת "עליית הנוער" בספינות מעפילים כמו "גלילאה" ועברו הכשרה בכפר החורש.
יעקב רחביה
ראשית חייו ומשפחתו
בארצות הברית התיישב בשיקגו, עיר מגוריו של דודו, השלים את לימודיו התיכוניים, והתפרנס מחלוקת עיתונים. הוא תכנן ללמוד את מקצוע הרוקחות, אך בעקבות מפגש בשנת 1916 עם שני פעילים ציוניים, דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי, החליט להתגייס לגדודים העבריים בארץ ישראל תחת פיקודו של זאב ז'בוטינסקי, שהשתתפו במלחמת העולם הראשונה ובכיבוש הבריטי של ארץ ישראל.
מצובה
הקמת היישוב
הקיבוץ עלה לקרקע במיקומו הנוכחי בתאריך 9 בפברואר 1940 ונקרא על שם חורבת פי מצובה או חורבת מעצוב הסמוכה אליו. היישוב מוזכר בכתובת רחוב ובתלמוד הירושלמי בתיאור העיירות היהודיות בתחום צור לעניין קיום מצוות התלויות בארץ: "ואילו עיירות בתחום צור שצת ובצת ופי מצובה...". קרקעות הקיבוץ היו שייכות ללבנונים ונרכשו על ידי הקק"ל.
יעקב רחביה
ראשית חייו ומשפחתו
התגייס ב-1918 ושירת בגדוד לצידו של בן-צבי. לבקשת דוד בן-גוריון שינה את שמו מרחבלסקי לרחביה.
הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל
עם תום מלחמת העולם הראשונה חזרו רבים מחבריו לגדוד לארצות הברית, אך רחביה בחר, בעידודו של בן-צבי, להיאחז בארץ ישראל ולעסוק בחקלאות. לצורך כך הוא למד במשך שלושה חודשים בבית הספר החקלאי 'מקווה ישראל'.
מצובה
הקמת היישוב
בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ ממחסור במים ובשטחים חקלאיים ונלחם בקדחת. חלק מן החברים עבדו מחוץ לקיבוץ בהכשרת קרקע ובעבודות ייעור עבור הקק"ל. כמו כן החל הקיבוץ לגדל פטריות במערות סמוכות. בסיוע מפעל "אתא" ובמימונו של נדבן גרמני הוקם בשנת 1943 בקיבוץ בית חרושת לאריגים.
יעקב רחביה
הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל
למרות כוונתו לעסוק בחקלאות, שוכנע על ידי משלחת של ההסתדרות הציונית להשתלב באדמיניסטרציה של הממשל הבריטי החדש. במטרה להתמקצע בתחום תשתיות התקשורת, ולסייע בעזרת הידע המקצועי שירכוש להתפתחות היישוב היהודי והמדינה המתוכננת, הצטרף בפברואר 1920 לפרויקט פיתוח רשת הטלפונים והטלגרף בארץ ישראל, במסגרת הצבא הבריטי. בשלב הראשון עסק בעיקר בעבודה פיזית קשה בשכר נמוך, אשר כללה מתיחת רשתות, כריית שוחות והצבת עמודים, והשתתף בייסוד קווי הטלפון ליריחו ולחברון.
יחד עם 15 העובדים הראשונים בתחום תשתיות התקשורת בארץ ישראל הקים רחביה ארגון עובדים בשם "ההסתדרות הבינלאומית של עובדי מסילות הברזל והטלגרף של א"י", ושימש כמזכיר הראשון שלו.
מצובה
ימי קום המדינה
על פי תוכנית החלוקה מנובמבר 1947 עתיד היה הקיבוץ להכלל בשטח המדינה הערבית. בשלהי מרץ 1948 ראו החברים את שיירת יחיעם עולה בלהבות, וידם קצרה מלהושיע. במלחמת העצמאות היה היישוב תחת מצור ערבי, אשר נפסק רק לאחר מבצע בן עמי, שבו נכבש הגליל המערבי וחודש הקשר ליישובים הנצורים. לאחר פריצת המצור נשלחו ילדי הקיבוץ לכפר הילדים "אהבה" שבקריית ביאליק. הילדים שבו לקיבוץ בסוף 1948, לאחר סיום "מבצע חירם", שבו הושלם כיבוש הגליל העליון.
יעקב רחביה
הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 מונה למדריך הראשי בבית ספר 'בזק', מוסד חדש שהוקם על ידי הבריטים כדי להכשיר עובדים להקמת תשתיות תקשורת בארץ ישראל.
מצובה
תעסוקה
עם תום מלחמת העצמאות זכה הקיבוץ באדמות חקלאיות נוספות (חלק משטחיו החקלאיים של הכפר הערבי הנטוש אלבסה) וכן התגלו מקורות מים חדשים. בזכות אלה התפתח משק הקיבוץ. לאחר תקופת הצנע נמנה גידול ושיווק פטריות שמפיניון על הענפים המרכזיים במשק. במהלך השנים פעלו בו ענפים חקלאיים שונים כגון גן ירק, מטעים, רפת, לול מטילות, דיר, מכוורות וכותנה. בתחום החקלאות מגדלים כיום בקיבוץ רימונים, בננות, קלמנטינות, מנגו, אבוקדו וליצ'י.
בית האריגה בקיבוץ הפך למפעל "חיתולי מצובה" ומאוחר יותר התרחב והפך למפעל "אריגי מצובה". נגריית הקיבוץ הרחיבה גם היא את פעילותה והפכה למפעל "רהיטי מצובה". בשנת 2003 נקלע מפעל "אריגי מצובה" לקשיים כלכליים ועקב קריסתו והעובדה שלא נרשם כחברה בע"מ, נקלע הקיבוץ כולו למשבר כלכלי.
יעקב רחביה
הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל
בשנת 1921 מונה למנהל מחלקת הטלפונים בתל אביב, ובתפקיד זה התקין בין השאר את הטלפון הראשון במשרדו של ראש העיר, מאיר דיזנגוף. במהלך המרד הערבי הגדול היה אחראי על הטלפונים במחוז הדרום. במסגרת זו עסק בשמירה על קווי הטלפון ובתיקון הנזקים שגרמו להם כנופיות ערביות. משימה זו הייתה כרוכה בסיכון של ממש, ורחביה ספג איומים מחברי הכנופיות. באחד המקרים, בנובמבר 1938, נפצע מפגיעת כדור כשהותקף על ידי קבוצה של ערבים ביפו. על פעולותיו בשנים אלו קיבל מהנציב העליון את אות 'חבר הקיסרות הבריטית' מאת המלך ג'ורג' השישי. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוטל עליו לחבר את העיר באר שבע ומחוז הדרום לרשת הטלפונים של המרכז, משימה שעבורה גויסו מאות עובדים.
מצובה
תרבות
באמצע שנות ה-90 הוקם בבית התרבות בית כנסת של הקהילה המסורתית.
יעקב רחביה
הקמת מערכת הטלפוניה בארץ ישראל
לאחר מלחמת העולם השנייה הועבר לירושלים ומונה לסגן מנהל שירותי הטלפון בארץ ישראל. בשנת 1945 מונה למנהל שירותי הטלפון בארץ ישראל מטעם המנדט הבריטי.
ב-1948 הוקמה מרכזת טלפונים עצמאית בתל אביב, שהייתה אמורה לנתק את העיר העברית מהתלות במרכזת שביפו הערבית. לאחר שהמהנדס האנגלי האחראי על מחוז תל אביב סירב להפעיל את המרכזת החדשה, ירד רחביה מירושלים והפעיל בעצמו את המרכזת.
מצובה
תרבות
בשנת 1999 החלו חברי הקיבוץ לקבל "משכורת דיפרנציאלית" ובשנה שלאחר מכן עבר הקיבוץ הפרטה, שבעקבותיה נסגרו המטבח וחדר האוכל.
יעקב רחביה
מנהל שירותי הטלפון במדינת ישראל
עם קום המדינה בשנת 1948 מונה למנהל שירותי הטלפון הראשון בה, תפקיד אותו מילא עד פרישתו לגמלאות ב-1961. תחילה היו שירותי הטלפון תחת אחריות משרד התחבורה, ולאחר מכן הפך תחום הדואר למשרד הדואר, שכלל גם את שירותי הטלפון. לאורך כהונתו פיקח על התקנת 63,000 קווי טלפון חדשים, ועל פיתוח רשת הטלפונים של ישראל. היה אחראי על הקמת מרכזיות טלפון בערים שונות, ובראשן המרכזייה הבין-עירונית בתל אביב.
לאחר פרישתו משירות המדינה שימש כחבר הוועדה לבחירת עובדים לשירות המדינה. בנוסף עסק בהעברת קורסים מקצועיים למשתלמים שהגיעו ממדינות אפריקה ללמוד את תחום הטלפוניה.
מצובה
תרבות
בשנת 2003 התגוררו בקיבוץ כ־600 תושבים, מהם כ־200 חברים. כשליש מהחברים היו מעל גיל 70.
יעקב רחביה
חיים אישיים
ביוני 1922 נישא בתל אביב לפנינה אברמוביץ. לזוג נולדו שני בנים ובת.
קונרד כהן
קונרד כהן (בגרמנית: Conrad Cohn; 25 בנובמבר 1901, ברסלאו - 15 באוגוסט 1942, מחנה הריכוז מאוטהאוזן) היה עורך דין גרמני ממוצא יהודי, פעיל הקהילה היהודית בגרמניה שנרצח ב.
חייו
כהן היה בנו של פקיד במערכת הבריאות. הוא למד בגימנסיה Johannes-Gymnasium בברסלאו, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת ברסלאו. את הדוקטורט קיבל בשנת 1924 בברסלאו על עבודת גמר בנושא "הטבע המשפטי של תשלום הג'ירו ".
כהן היה עורך דין בבית הדין האזורי הגבוה בברסלאו. בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, ותחילת רדיפת יהודי גרמניה הנאצית, נאסר עליו לעבוד. הוא עבד בהנהלה של קהילת בית הכנסת בברסלאו. תפקידו האחרון שם היה מנהל אדמיניסטרטיבי. משנת 1937 הועסק בברלין כראש מחלקה ב.
מיולי 1939 עמד כהן בראש מחלקת הרווחה של הנציגות, למרות שלא עמד בתנאי הסף ולא היה בעל ניסיון רלוונטי. הוא פיקח על חנה קרמינסקי (רווחה כללית) ו-ולטר לוסטיג (בריאות). בנוסף, היה אחראי על הכשרה מקצועית וארגון מקצועי מחדש במחלקה להכנה להגירה. אשתו ליאונור הנרייט עבדה בנציגות הארצית כקלדנית. לזוג נולדה בת אחת, מריאן, ב-31 במרץ 1931 בברסלאו. המשפחה התגוררה עם הוריו של כהן ברח' ליצנבורגר 8, שם הועסקה אינגה דויטשקרון כעוזרת בית עד אפריל 1940.
לאחר בחירות בפברואר 1940, באישור הנאצים, נבחר כהן לוועד המנהל של הנציגות הארצית. באביב 1942 נעצר וגורש למחנה ריכוז. ככל הנראה נספה במחנה הריכוז זקסנהאוזן. לפי ברטולד סימונסון, כהן התאבד במחנה הריכוז מאוטהאוזן. אשתו ובתו גורשו ב-26 ביוני 1942 עם הטרנספורט ה-16 מגרמניה למזרח ונרצחו בשואה.
חדקן יפני
חדקן יפני או חדקן אמור (שם מדעי: Acipenser schrenckii) הוא מין של דג ממשפחת החדקניים, החי במימי סין וברוסיה לאורך נהר אמור. למרות שמו הוא לא חי בנהרות יפן אך ייתכן שהוא נמצא גם בים יפן, אך לא זוהה.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה עקב דיג להכנת קוויאר מביציו.
מאפיינים
החדקן הוא דג בעל עצמות סחוסיות בדומה לשאר הסחוס גרמיים. הוא בעל חוטם ארוך ומכופף בעל זיפי חישה לאורך החוטם ובעל לסתות בשרניות וחסרות שיניים. הוא ניזון משאיבה של טרף קטן לתוך לועו. החדקן מגיע לאורך ממוצע של 96 עד 125 ס"מ אך יכול להגיע גם לאורך ומשקל של 190 ק"ג. החדקן יכול להגיע לגיל 65 שנה. הוא מגיע לבגרות מינית סביב גיל 9–10 בנקבות ו-7–8 בזכרים.
יגאל וילפנד
יגאל וילפנד (8 בנובמבר 1944 - 20 באוגוסט 2019) היה סופר, עורך, עיתונאי ומחנך ישראלי, חבר קיבוץ עין השופט ואיש תנועת השומר הצעיר.
ביוגרפיה
יגאל וילפנד נולד ליוסף ובלה וילפנד בניו-יורק, שם שהה עם הוריו במסגרת שליחותם כאנשי השומר הצעיר באמריקה. לאחר המלחמה חזרו הוריו לביתם בקיבוץ עין השופט. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל, ולאחר שחרורו למד לימודים הומניסטים בסמינר אורנים. במהלך שנות ה-70 חינך במוסד הרי אפרים, וכן עסק כעיתונאי בעיתון "על המשמר", וכיהן כמזכיר קיבוצו. במקביל, היה פעיל במפ"ם ובשלום עכשיו. בשנות ה-80 יצא כשליח מטעם הקיבוץ הארצי לארצות הברית, ולאחר מכן נסע למספר שליחויות לברית המועצות, לקראת קליטתם של יהודי ברית המועצות בישראל. בין השנים 1987–1994 ערך וילפנד את פינת "השבוע בקבוץ-הארצי" בעיתון על-המשמר, וכתב בעיתונים שונים, ביניהם מעריב, כל העמק והגליל, והדף הירוק. בין 1994–2005 כיהן כמזכיר עין-השופט במשך שלוש קדנציות, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך הוצאת "בכתב" של עין השופט, שם עסק בתיעוד תולדות קיבוצו, תנועתו, וכן בזיכרון השואה. יגאל וילפנד נפטר ב-20 באוגוסט 2019 והותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, ו-11 נכדות ונכדים.
אוניברסיטת קיוטו
אוניברסיטת קיוטו (ביפנית: 京都大u, וכן 京大) היא אוניברסיטה בולטת ברשת האוניברסיטאות הלאומיות היפניות, הנמצאת בעיר קיוטו ביפן. זוהי האוניברסיטה השנייה שנוסדה ביפן, ואשר הייתה בעבר אחת מן האוניברסיטאות הקיסריות. באוניברסיטה לומדים כ-22,000 סטודנטים בתוכניות לתואר ראשון ולתארים מתקדמים. האוניברסיטה חברה ב-RU11 וחברה באיגוד אוניברסיטאות המחקר במזרח אסיה.
היסטוריה
האוניברסיטה הקיסרית של קיוטו (京都帝國大學, Kyōto teikoku daigaku), אשר הייתה חלק ממערכת האוניברסיטאות הקיסריות, נוסדה ב-18 ביוני 1897. יחד עם יסוד האוניברסיטה נפתח בה בית ספר למדע וטכנולוגיה. בשנת 1899 נפתחו באוניברסיטה בתי ספר לרפואה ולמשפטים, ובשנת 1906 בית ספר למדעי הרוח. כל זאת לצד עיסוקה העיקרי של האוניברסיטה במחקר והוראת מדעי הטבע.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוסדה אוניברסיטת קיוטו, אשר מיזגה לתוכה את האוניברסיטה הקיסרית ואת בית הספר הגבוה השלישי (第三髙等學校, Daisan kōtō gakkō), אשר הוקדש למחקר ולהוראת המדעים עוד משנת 1886. בשנת 2004 התאגדה אוניברסיטת קיוטו, על פי חוק, כאוניברסיטה לאומית, בדומה לאוניברסיטאות לאומיות אחרות ביפן. על אף התאגדותה, צעד שהוביל לעצמאות כלכלית רבה יותר, אוניברסיטת קיוטו עדיין נשלטת באופן חלקי על ידי משרד החינוך היפני.
אקדמיה
אוניברסיטת קיוטו מפרסמת עצמה כמוסד המטפח "רוח עצמאות". שישה מבין מרצי ובוגרי האוניברסיטה זכו בפרס נובל ושניים במדליית פילדס. בעשור הראשון של המאה ה-21 מדורגת האוניברסיטה באופן קבוע בין האוניברסיטאות הטובות בעולם. האוניברסיטה אף ידועה כערש הולדתה של "אסכולת קיוטו" בתחום הפילוסופיה.
הפעילות האקדמית של האוניברסיטה מתקיימת בשלושה קמפוסים ברחבי העיר קיוטו.
פוסה ענקית
פוסה ענקית (שם מדעי: Cryptoprocta spelea) הוא מין טורף נכחד מהמשפחה טורפי מדגסקר אשר חי באי מדגסקר שבאוקיינוס ההודי ונכחד בעת החדשה. קרובו היחיד לסוג פוסה הוא המין פוסה (Cryptoprocta ferox) החי במדגסקר והוא הטורף הגדול ביותר בה. נמצאו תת-מאובנים שלו במערב, צפון ובדרום--מרכז מדגסקר. המין תואר בשנת 1902 בידי החוקר הצרפתי גוליאם גרנדידייר. משמעות שם המין: "spelea" הוא "מערה", עקב התגלות המאובנים במערת אנקזואדו (Ankazoabo Cave), בדרום מדגסקר.
מאפיינים
הפוסה הענקית היה טורף גדול שהזכיר במראהו נמייה ענקית חומה אך הוא השתייך למשפחה שונה. הוא היה דומה מאוד למין הקיים אך היה גדול יותר והגיע על פי הערכות לאורך 2 מטר, בהתחשב באורך עצם הירך הארוכה שלו ולמשקל 17-20 ק"ג, גדול מכל מין של טורף מדגסקר. הפוסה היה בעל שיניים מחודדות בעלות ניבים גדולים ובעל שרירים גדולים מאוד. ככל הנראה הוא היה מטפס עצים מוצלח.
טורף זה חי בפאונה נכחדת שכללה עופות ענק, למורים בגודל גורילות, טנרקיים והיפופוטמים גמדיים שכנראה שימשו בחלקם מזון לטורף הגדול. עם זאת הוא נכחד כתוצאה מהגעת האדם והפגיעה בבתי גידולו סביב שנת 500 לספירה. לא נתגלו עדויות לכך שחי לצד קרובו בזמן כלשהו.
סטניסלב סוסבווסקי
סטניסלב פרנצ'ישק סוסבווסקי (בפולנית: Stanisław Franciszek Sosabowski; 8 במאי 1892 - 25 בספטמבר 1967) היה גנרל דיוויזיה פולני אשר שימש כמפקד בריגדת הצנחנים העצמאית ה-1 במהלך מלחמת העולם השנייה. התפרסם בעיקר בשל חלקו בקרב ארנהם.
תחילת דרכו
סוסבווסקי נולד ב-8 במאי 1892 בעיר סטניסלבו, שנמצאה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית. כיום שם העיר איוואנו-פרנקיבסק, והיא נמצאת בתחומי אוקראינה המודרנית. ב-1910 החל ללמוד בפקולטה לכלכלה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב. עם זאת, בעקבות מותו של אביו ומצבה הכלכלי הקשה של משפחתו, הוא נאלץ לעזוב את האוניברסיטה ולחזור לסטניסלבו כדי לסייע למשפחתו. באותה תקופה הוא הצטרף לחוליות הרובאים הפולניות - מיליציה מחתרתית אשר פעלה למען עצמאות פולין מידי האוסטרו-הונגרים.
ב-1922 החל סוסבווסקי ללמוד בבית הספר הצבאי בוורשה. לאחר שסיים את לימודיו שובץ במטה הכללי הפולני. ב-1928 הועלה לדרגת פודפולקובניק. בשנה שלאחר מכן הוא מונה לסגן מפקד רגימנט פודהיל. החל משנת 1930 היה גם פרופסור ללוגיסטיקה בבית הספר הצבאי בוורשה. בשנת 1937 הועלה סוסבווסקי לדרגת פולקובניק והיה למפקד גדוד הרגלים ה-9 של חיל המצב בזמושץ'. בינואר 1939 הוא הפך למפקד רגימנט הרגלים ה-21 היוקרתי "ילדי ורשה" בוורשה.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939 פלשה גרמניה הנאצית לפולין. הרגימנט של סוסבווסקי הועבר לצ'חאנוב כדי לשמש כעתודה אסטרטגית עבור ארמיית מודלין. הרגימנט לחם בכמה קרבות כנגד הגרמנים, אולם ב-15 בספטמבר נסוג לוורשה. הגרמנים כיתרו את ורשה, והכוחות הפולנים נערכו לקרבות בתוך העיר. הרגימנט ה-21 הופקד על הגנת רובע פראגה. חיילי הרגימנט לחמו באומץ והצליחו להדוף את כל ההתקפות הגרמניות על הרובע, ואף לצאת למספר התקפות נגד. עם זאת, ב-29 בספטמבר נכנעה העיר.
סוסבווסקי נכלא במחנה שבויים ליד ז'יררדוב, אולם עד מהרה נמלט והסתתר בוורשה בשם בדוי. הוא הצטרף למחתרת הפולנית, אולם קיבל הוראה מממשלת פולין בגולה לעזוב את הארץ ולהגיע לצרפת, שם החל להתגבש צבא פולני גולה. לאחר מסע ארוך דרך הונגריה ורומניה, הוא הגיע לבסוף לפריז שם הפך לאחד ממפקדי הדיוויזיה הפולנית ה-4. הדיוויזיה כללה למעלה מ-11,000 גולים פולנים, אולם ממשלת צרפת סרבה לתת להם נשק. בעקבות פתיחת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, סיפקו הצרפתים לחלק מהפולנים נשק, אולם כבר היה מאוחר מדי. הגרמנים כבשו את מרבית צרפת, והפולנים נאלצו לסגת אל האוקיינוס האטלנטי. ב-19 ביוני 1940 הצליח סוסבווסקי להגיע לחוף עם 6,000 מאנשיו. עד מהרה הם התפנו לבריטניה.
בבריטניה, מונה סוסבווסקי למפקד הבריגדה ה-4. הבריגדה נועדה במקור לנקז אליה מגויסים פולנים-קנדים, אולם עד מהרה התברר שמספר המגויסים מקנדה קטן משחשבו. סוסבווסקי החליט על דעת עצמו להפוך את הבריגדה שלו לבריגדת צנחנים, הראשונה מסוגה בצבא הפולני. אי לכך, הוא שינה את שמה ל"בריגדת הצנחנים העצמאית ה-1". הגנרל הבריטי פרדריק בראונינג, הציע להעניק לסוסבווסקי דרגת גנרל ולמנות אותו למפקד דיוויזיה שתהיה מורכבת מבריגדות בריטיות בנוסף לבריגדה הפולנית שלו. סוסבווסקי סרב, מכיוון שרצה להישאר מפקד כוח פולני בלבד. ב-15 ביוני 1944 הוא העלתה אותו הממשלה הגולה לדרגת בריגדני גנרל.
עם פרוץ מרד ורשה, דרש סוסבווסקי שהבריגדה שלו תוצנח לעיר ותסייע למורדים. עם זאתף המרחק בין שדות התעופה בבריטניה לוורשה היה גדול מדי, והצבא האדום סירב לאפשר לפולנים להשתמש בשדות התעופה שלו. הבריגדה הועברה תחת פיקוד בריטי ויועדה להשתתף בפלישה העתידית לאירופה.
קרב ארנהם
אנשיו של סוסבווסקי יועדו להשתתף במבצע מרקט גארדן - תוכנית שאפתנית של ברנרד מונטגומרי להשתלט על גשרים אסטרטגיים בהולנד, שבאמצעותם ניתן יהיה לפלוש לגרמניה עצמה במהירות. סוסבווסקי התנגד בחריפות למבצע. הבריטים תכננו להנחית את הצנחנים במרחק גדול מהגשרים, תוך הנחה שהכוחות הגרמניים באזור דלילים ונחותים. סוסבווסקי התנגד למרחק הגדול והסתמך על מידע שהגיע מהמחתרת ההולנדית על פיו במקום נמצאות שתי דיוויזיות פאנצר של הוואפן אס אס. עם זאת, לאחר שהתקבלה ההחלטה לצאת למבצע, סוסבווסקי היה נחוש שאנשיו ייקחו בו חלק.
בשל קשיים בתובלה, פוצלה הבריגדה לשניים. הכוח הראשון בפיקודו של סוסבווסקי עצמו, צנח בעיירה דריל ב-19 בספטמבר. כעבור יומיים צנחה שארית הבריגדה בעיירה גרייב. הקבוצה השנייה צנחה היישר אל תוך יחידה גרמנית שחנתה במקום ורבים נטבחו. הכוח הפולני היה אמור לחצות את נהר הריין באמצעות מעבורת ולחבור בארנהם אל הדיוויזיה המוטסת הראשונה (בריטניה). סוסבווסקי ניסה לחצות את הנהר שלוש פעמים, אולם הגרמנים הטביעו את המעבורת, והפולנים נאלצו לחצות בסירות גומי. מעברו השני של הנהר קיבלו הגרמנים את פניהם באש כבדה, ורק 200 חיילים פולנים הצליחו לחצות את הנהר ולחבור לכוחות הבריטיים שהיו נצורים בידי כוח פאנצר גרמני גדול. הפולנים ספגו אבדות כבדות. כמעט 40% מאנשיו של סוסבווסקי נפגעו. עם זאת, הוא טען שעדיין ניתן לנצח את המערכה באמצעות מתקפה מרוכזת של כוחות בריטיים ופולניים על העמדות הגרמניות לכל אורך הריין ההולנדי. עם זאת, הצעתו נדחתה, והכוחות נאלצו לסגת חזרה דרומה כשהגרמנים מזנבים בהם.
ב-5 באוקטובר 1944 קיבל סוסבווסקי מכתב ממונטגומרי, אשר בה שיבח מונטגומרי את לחימתם של הפולנים ובאופן אישי את מנהיגותו של ססווובסקי. עם זאת, ב-14 באוקטובר, שלח מונטגומרי מכתב חדש לפיקוד העליון הבריטי, אשר בו תקף את סוסבווסקי והאשים אותו בכישלון המבצע. ממשלת בריטניה, שבאותה תקופה ניסתה לשכנע את הפולנים להכפיף את עצמם לברית המועצות, השתמשה במכתבו השני של מונטגומרי כדי ללחוץ על הפולנים בוועידת מוסקבה. ב-27 בדצמבר הודח סוסבווסקי מתפקידו. הוא המשיך למלא תפקידי מטה בצבא הפולני הגולה עד 1948.
אחריתו
עם סיום המלחמה, עברה פולין מהכיבוש הגרמני לכיבוש סובייטי. סוסבווסקי הצליח ברגע האחון להבריח מהארץ את אשתו ובנו, ויחד עמם התגורר בלונדון. הוא חי באלמוניות ועבד במפעל. הוא נפטר ב-25 בספטמבר 1967. ב-1969 הוחזרו עצמותיו לפולין.
בסרט "גשר אחד רחוק מדי" גולמה דמותו בידי ג'ין הקמן.
ויקטור פולישצ'וק
ויקטור פולישצ'וק (באוקראינית: Viktor Polishchuk; 9 באוגוסט 1929; האיסין במחוז ויניצה, אוקראינה - 18 במרץ 2009) היה חסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
בזמן מלחמת העולם השנייה, בגיל 14, התגורר בהאיסין, יחד עם אימו לאונידה זליכובסקיה (Leonida Zhelikhovskaya) בבית בו עבדו גיסה של אימו, פיוטר לשינסקי ( Leshchinskiy) ואשתו אולימפיאדה כמשגיחים בחווה חקלאית. אביו נלקח על ידי המשטרה החשאית טרם המלחמה ומאז נותק עמו הקשר.
בחודש מאי 1943, בזמן פינוי הגטו בעיירה, הביא לשינסקי לביתו שני יהודים, אב ובנו לב וארקדי ברשטיין. השניים עבדו כחייטים במפעל בעיר ויהדותם הייתה גלויה לכל ומשכך תפיסתם על ידי הגרמנים הייתה עניין של זמן.
בין החודשים מאי - אוקטובר 1943 חיו השניים תחת השגחתם של הזוג לשינסקי ותפקידם של ויקטור ואימו היה להאכילם ולדאוג לפנות את צורכיהם מן המחבוא בו שהו. באוקטובר 1943 הצליח לשינסקי להבריח את השניים בסיוע חברו פיוטר סמופאל לאזורים בטוחים משלטון הגרמנים. בהמשך חזרו לב וארקדי ברשטיין לגור באוקראינה.
לאחר המלחמה נשא ויקטור לאישה את אלוירה, בת למשפחה שהצילה גם כן יהודים במהלך המלחמה. לשניים נולדו שני ילדים, נטלי, בשנת 1953 ופטר בשנת 1959. המשפחה השתקעה בזפרוז'יה באוקראינה, שם עבד ויקטור כקרדיולוג.
לאחר ההכרה בו כחסיד אומות העולם ועלייתה של ביתו נטלי לישראל, החל ויקטור לחלק את חייו בין אוקראינה וישראל ואף קיבל אזרחות ישראלית ועלה לארץ ב-28 בדצמבר 1997.
ויקטור מת ביום 18 במרץ 2009 ונקבר לצד אשתו ואביה בבית הקברות "פרבומייסקויה" בזפרוז'יה, אוקראינה.
ביתו נטלי עלתה לישראל, נישאה לאדם ממשפחת וסרמן והתגוררה ברחובות. בהמשך לאחר מותו נישאה לבוריס סובוטייויץ, איתו התגוררה בערד עד מותה ביום 2 באוגוסט 2020. נטלי לא הותירה אחריה צאצאים.
נכדו של ויקטור, בנו של בנו פטר, אנטון הובא בשנת 2009 לבקשת ויקטור בסיוע עמותת עצום, לטיפול בארץ לאחר שחלה בלוקמיה ואף נמצא לו תורם מח עצם, אך אנטון מת טרם ההשתלה ביום 7 ביולי 2009. אנטון נקבר בסמוך לוויקטור בבית הקברות בזפרוז'יה. לפטר בן נוסף, סטס, אשר מתגורר בארצות הברית.
במהלך חודש יוני 2021, בנוכחות בנו של ויקטור פטר, ובסיוע שליח חב"ד בזפרוז'יה הרב מנחם ערנטרוי סומן קברו של ויקטור פולישצ'וק כקבר השייך לחסיד אומות העולם. לידו אותר קבר אימו של ויקטור ליאונידה.
המשחקים האסלאמיים לנשים
המשחקים האסלאמיים לנשים הם אירוע ספורט בינלאומי, רב ענפי, שהתקיים כל ארבע שנים החל משנת בשנים 1993, 1997, 2001, ועד 2005 באיראן. האירוע אורגן על ידי הפדרציה האסלאמית לספורט נשים (IFWS) ובו הורשו נשים מוסלמיות מכל הלאומים להשתתף במשחקים. אירוע זה יוצא דופן מכיוון שבמדינות מוסלמיות רבות נשים אינן מורשות לקיים אורח חיים כפי שמקיימים הגברים, וחל עליהם איסור להשתתף במשחקי ספורט, שבמדינות רבות עד לאחרונה היו מקצוע ותחביב המיועדים "לגברים בלבד".
Geo Eye 2
Geo Eye 2 (ידוע גם בשם WorldView-4) הוא שמו של לוויין תצפית מסחרי בעל רזולוציה גבוהה ביותר, שתוכנן לשיגור בתחילת שנת 2013. שיגורו בוטל והוא אוחסן עד שיגורו בשנת 2016. על פי התוכנית המקורית, הלוויין אמור היה להצטרף ללוויין Geo Eye 1, הנמצאת בבעלות של חברת GeoEye שמספקת צילומי לוויין למגוון יישומים על בסיס מסחרי, ומפעילה בין השאר את לוויין הצילום המסחרי הראשון שצילם ברזולוציה של מטר אחד, איקונוס. ב-11 במרס 2010 הודיעה חברת Geo Eye על בחירתה בחברת לוקהיד מרטין כקבלנית הראשית של הלוויין.
רזולוציית הצילום של Geo Eye 2 היא 31 ס"מ. רזולוציה זו נחשבת טובה דיה לחלק ניכר משימושי הריגול.
הלווין שוגר ב-11 בנובמבר 2016, ובינואר 2019 חברת MAXAR הכריזה כי מערכת בקרת ההכוון שלו נכשלה, וכי הוא אינו מתפקד יותר.
יישומים
תצלומי הלוויין ישמשו למגוון יישומים, ובהם:
קריית הוותיקן
קריית הוותיקן, או בקיצור הוותיקן (רשמית "מְדִינַת קִרְיַית הוַותִיקָן"; באיטלקית: Città del Vaticano; בלטינית: Status Civitatis Vaticanæ), היא המדינה העצמאית הקטנה בעולם מבחינת שטחה – פחות ממחצית קמ"ר, אשר נמצאת בתוך העיר רומא שבאיטליה. כמו כן, היא הקטנה בעולם גם מבחינת האוכלוסייה – כ-519 נפשות (נכון ל-2023). קריית הוותיקן היא הביטוי הטריטוריאלי לעצמאותו וריבונותו של הכס הקדוש (הממשלה האוניברסלית של הכנסייה הקתולית) והאפיפיור. קריית הוותיקן משמשת כמרכז הנצרות הקתולית בעולם, ובהתאם רוב התושבים הם אנשי דת קתולים.
שם המדינה
השם "קריית הוותיקן" הופיע לראשונה ב-1929 במסגרת ההסכמים הלטראניים שבהם נוסדה קריית הוותיקן כריבונות עצמאית בתוך איטליה. קריית הוותיקן קרויה על שם גבעת הוותיקן (בלטינית: Mons Vaticanus) שעל שטחה היא נמצאת וקרויה כך עוד מימי רומא העתיקה. ככל הנראה מקור השם של גבעת הוותיקן ביישוב אטרוסקי בשם Vatica או Vaticum שהיה באזור. עם זאת, לא נמצאו שרידים של יישוב כזה. תאוריה אחרת קושרת את השם לאל הרומי הקדום Vagitanus או Vaticanus, שהיה קשור לבכי הראשון של תינוק שזה עתה נולד.
בעברית התעתיק השגור והמקובל הוא "ותיקן", על אף שעל פי האקדמיה ללשון העברית צריך להיות "וטיקן".
היסטוריה
היישות ממנה התפתח הוותיקן של ימינו התגבשה במאה הרביעית כ"נחלת פטרוס הקדוש" - שטחים בריבונות האפיפיור במרכז איטליה. עם השנים הרחיבו האפיפיורים את שליטתם באזור ובמאה השמינית כבר שלטה מדינת האפיפיור על רומא וסביבתה המורחבת. בעקבות איומים מצד הלומברדים פנה האפיפיור לפפין הגוץ, שליט הפרנקים אשר העניק למדינת האפיפיור שטחים רבים שאותם כבש במלחמתו מול לומברדיה. מחווה זו, אשר התרחשה בשנת 756 לספירה, אושררה כעבור זמן על ידי בנו של פפין, קרל הגדול והיא נחשבת בעיני רבים לתחילת קיומה של מדינת הוותיקן.
במאה ה-9 קיבלה המדינה עצמאות מוחלטת ואף ניהלה מלחמות על קיומה מול הקיסרים הגרמנים אשר ראו בה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, מלחמות אשר הגיעו לקיצן בסוף המאה ה-13.
השלטון האפיפיורי במדינה התערער מאוד עקב הפילוג הגדול וגלות אביניון בשנים 1309–1377, אך היא המשיכה להתקיים וחזרה לגדולתה בתקופת הרנסאנס בה היוותה גורם כוח מכריע במפה הפוליטית של אירופה.
בשנת 1791 סיפחה צרפת, בראשות נפוליאון, את המדינה לתחומיה. נפוליאון נהג במדינה כבשלו ואף ביטל את שלטון האפיפיור פעמיים. בשנת 1815, בקונגרס וינה, הוחזר השלטון במדינה לאפיפיור, אשר הנהיג בה משטר אבסולוטי ריכוזי. הדבר נתפס באיטליה כמכשול לאיחוד ההולך ומתקרב. האפיפיורים נעזרו בצבאות זרים כדי לנסות ולמנוע את סיפוח שטחיהם לממלכת איטליה המתגבשת, אך עם נסיגת הצבא הצרפתי מרומא ב-1870 סופחה העיר ומדינת האפיפיור כולה לאיטליה ובוטל שלטון האפיפיור. האפיפיור סירב להכיר בסיפוח עד 1929 - השנה בה נוסדה קריית הוותיקן כריבונות עצמאית בתוך איטליה בהסכם שיזם מוסוליני, ההסכמים הלטרניים, ונחתם בין האפיפיור פיוס האחד עשר לבין מלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי.
ממשל ופוליטיקה
"הכס הקדוש" הוא מכלול הסמכות והריבונות לניהול הכנסייה הרומית-קתולית ברחבי העולם. ככזה, הוא ישות משפטית שוות ערך למעמד מדינה. ניהול המדינה עצמה מואצל על ידי האפיפיור ל"ועדה האפיפיורית למדינת קריית הוותיקן". חוקי הדת תקפים במדינה, ובמקרים אותם אין הדת מכסה – חוקי רומא תקפים. הרשות המבצעת והגוף המנהלי העליון של הכס הקדוש הוא הקוריה הרומאית, שמשרדיה נמצאים בוותיקן (אך היא אינה מנהלת את קריית הוותיקן עצמה אלא את העולם הקתולי כולו).
הוותיקן הוא מקרה נדיר של מונרכיה נבחרת, שאינה עוברת בירושה. המונרך הוא האפיפיור, והוא נבחר על פי הכלל, לכל ימי חייו על ידי מועצת הקרדינלים המתכנסת בוועידה מיוחדת הנקראת בלטינית "קונקלווה" (Conclave). למרות כלל זה, פעמים ספורות לאורך ההיסטוריה פרש אפיפיור מתפקידו בטרם נפטר, לאפיפיור סמכויות עליונות בתחום התחיקתי, הביצועי והשיפוטי בכל הנוגע ל"כס הקדוש" ומדינת קריית הוותיקן. מה שהופך אותו למונרך האבסולוטי היחיד שנותר באירופה.
שטחו המצומצם של הוותיקן מוכר בינלאומית כטריטוריה ריבונית, מאז 1929. אך "הכס הקדוש" הוא הישות המתקשרת בהסכמים בינלאומיים, שולחת ומקבלת שגרירים במסגרת יחסי החוץ של הכס הקדוש וכדומה. השגרירויות הזרות, כולל שגרירות איטליה, ממוקמות בפועל בעיר רומא, מהיעדר שטח בתחומי הוותיקן. הוותיקן היא המדינה העצמאית היחידה שמשקיפה באו"ם ולא חברה מלאה בה.
כלכלה
כלכלת המדינה ייחודית בכך שאינה מסחרית. סך תקציב המדינה הוא כרבע מיליארד דולר (2003). מרבית הכנסות המדינה מקורן בתרומות של קתולים מרחבי העולם. חלק קטן מהכנסותיה מקורו במכירת בולים ומזכרות, הוצאה לאור של פרסומים וכתבי קודש, ודמי כניסה של תיירים למוזיאון.
גאוגרפיה
קריית הוותיקן ממוקמת על גבעת הוותיקן (בלטינית: Mons Vaticanus) בצפון-מערב רומא, ממערב לנהר הטיבר. גובה הגבעה נע בין 75 מטרים ל-19 מטרים מעל פני הים. אורך גבולותיה של המדינה כ-3.5 ק"מ, והיא גובלת באיטליה בלבד שמקיפה אותה מכל עבריה. זוהי המדינה הריבונית הקטנה ביותר בעולם, ושטחה הוא כמחצית הקמ"ר בלבד. כל שטח המדינה הוא יבשתי, ואין לה מוצא לים.
האקלים, באופן טבעי, זהה לזה של רומא – ים תיכוני, עם חורף (ספטמבר עד אמצע מאי) מתון וגשום, וקיץ (מאי עד ספטמבר) יבש ולח. שלג יורד לעיתים נדירות.
דמוגרפיה
אוכלוסיית הוותיקן מונה (נכון ל-2015) כ-1,000 נפש. האוכלוסייה כוללת את ראשי הכס הקדוש, אנשי כמורה ונזירות, וכן 100 חיילי המשמר השווייצרי האחראים על הסדר והביטחון בתחומיה. כל האוכלוסייה, כולל חיילי המשמר, קתולים. שפת המדינה הרשמית היא לטינית. איטלקית נפוצה בקרב מרבית תושביה, חיילי המשמר השווייצרי דוברים גרמנית. כוח העבודה כולל בעיקר 3,000 עובדי יום שאינם תושבי הוותיקן.
צבא
חיל המשמר של קריית הוותיקן הוקם ב-22 בינואר 1506 על ידי האפיפיור יוליוס השני והוא מורכב מ-134 נוצרים קתולים (נכון לשנת 2005), תושבי שווייץ שגובהם חייב להיות 1.74 מטרים לפחות וגילם נע בין 19 ל-30. מדי הצבא עוצבו על ידי מפקד המשמר בשנת 1914, בהשפעת ציורים מתקופת הרנסאנס. כוח צבאי זה מגן על ארמון האפיפיור, על הכניסה לעיר, והאחראי לביטחונו האישי של האפיפיור. על אף שחיילי המשמר עוברים הכשרה צבאית מלאה והם מצוידים בכלי נשק מודרניים (כגון רובים ואקדחים), הם עדיין לומדים להשתמש בחרבות, בגרזנים, בהאלברד ובכלי נשק עתיקים נוספים.
רכבות
תחבורת הרכבות בקריית הוותיקן מתנהלת על מערכת של 300 מטר מסילות רכבת והיא מערכת מסילות הרכבת הלאומית הקטנה ביותר בעולם. גישה למערכת הרכבות האיטלקית הובטחה לתושבי הוותיקן בהסכמים הלטרניים (1929), ומסילות ותחנות רכבת נבנו במהלך כהונתו של פיוס ה-11 כאפיפיור באותה תקופה. עיקר פעילות הרכבות בוותיקן היא בהעברת סחורות ייבוא, אך לעיתים הרכבות גם משמשות נוסעים, בדרך כלל מסיבות סמליות או טקסיות.
האפיפיור גרגוריוס השישה עשר (שכיהן בתפקיד מ-1831 עד 1846) מנע את בניית מסילות הרכבת במדינת האפיפיור, והוא ידוע באמירתו "chemin de fer, chemin d'enfer" (בעברית: "מסילת הברזל היא המסילה לגיהנום"). מחליפו, פיוס התשיעי, החל בבניית קו רכבת מבולוניה לעיר הנמל אנקונה, בניגוד לדעת קודמו, אך האזור הותקף על ידי צבאות שלחמו לאיחוד איטליה ב-1861, לפני סיום בניית המסילות. תחבורת רכבות הפכה להכרח עם העלייה ההמונית לרגל לקריית הוותיקן במאה ה-19, שהחלה בערך ב-1858, והייתה לאחד מהגורמים שמיתנו את ההתנגדות לרכבות בוותיקן.
בניית תחנות רכבת בקריית הוותיקן והזיקה שלה למערכת הרכבות האיטלקית הובטחו בהסכמים הלטרניים מה-11 בפברואר 1929. הגוף הרשמי שעסק בבניית מסילות רכבת באיטליה הוציא לפועל את ההבטחה הזו והתחיל בבנייה ב-3 באפריל 1929, תחת מימונה של הממשלה האיטלקית. הכספים שהושקעו בבנייה נלקחו מתוך הכספים שהובטחו לוותיקן כפיצוי בהסכמים הלטרניים.
הקטר הראשון נכנס לוותיקן במרץ 1932. ועדה משותפת לענייני רכבות של איטליה והוותיקן אושרה ב-12 בספטמבר 1934, ובאוקטובר באותה שנה הושלמה בניית מערכת הרכבות על ידי הגוף שעסק בכך המוזכר לעיל והמערכת הועמדה לרשות הוותיקן וה-Ferrovie dello Stato, מפעילת מערכת הרכבות האיטלקית.
מאז ה-7 ביוני 1929, החקיקה האיטלקית בענייני רכבות מחייבת גם את מערכת הרכבות של הוותיקן.
ספריית הוותיקן
קריית הוותיקן מכיל ספרים מתקופות שונות בהיסטוריה האנושית, וכן ספרים, קלפים וציורים נדירים.
אתרים חשובים
מדינה זו מפורסמת באתרי התיירות והעתיקות שבה, בין האתרים החשובים:
ראו גם
ניוּאֶה - מדינת אי בדרום האוקיינוס השקט בעלת הממשל העצמי הקטנה ביותר בעולם.
מתן יפה
מתן יפה (נולד ב-5 באוקטובר 1984) הוא פעיל ויזם חברתי ישראלי, מייסד ומנכ"ל ארגון "כוכבי המדבר" – עמותה המפעילה תוכנית ראשונה מסוגה לפיתוח והעצמת מנהיגות בקרב בני נוער בדואים.
ביוגרפיה
יפה, נולד ליחיעם וברוריה יפה. בן למשפחה ציונית שורשית ונכדו של אורי יפה. הוא גדל והתחנך בבית הכרם בירושלים וסיים את לימודי התיכון בבית הספר "הראל". בצעירותו, היה פעיל בתנועת הצופים, תחילה כחניך ומאוחר יותר כמרכז צעיר בשבט יהונתן.
בשנת 2003, התגייס לחיל שריון. הוא נשלח לקורס קציני שריון, זכה להיות מצטיין גדודי וקיבל את דרגותיו מהרמטכ"ל דן חלוץ. בהמשך השרות הצבאי שימש יפה כמ"פ תומכי לחימה בשריון, אז נחשף לראשונה לאוכלוסייה מוחלשת בעלת רקע סוציו-אקונומי נמוך.
לאחר שחרורו מצה"ל בשנת 2007, טס יפה לטיול באוסטרליה, מונגוליה, סיביר וקמצ'טקה ועם חזרתו ארצה, החל לעבוד כיזם נדל"ן.
בשנת 2011, הצטרף לכפר הסטודנטים באשלים ובשנת 2012 שימש כמנכ"ל מתחם התיירות האזורי "פונדק הק"מ ה-101" של כושי רימון.
פעילות חברתית ותרומתו לקהילה
בשנת 2013, ייסד יפה יחד עם ד"ר מוחמד אלנבארי את עמותת כוכבי המדבר – במטרה להצמיח דור חדש של מנהיגים בדואים צעירים, שהוא חלק בלתי נפרד מהחברה הישראלית. הרעיון להקים את כוכבי המדבר, נולד לאחר לידת בנו הבכור, אז הבין יפה כי צורת החיים של היישובים היהודיים בנגב (המתבצרים מאחורי גדרות וחומות מפני התושבים הבדואים) אינה יכולה להחזיק לאורך זמן וכדי להבטיח ביטחון ושקט לתושבי הנגב, יש לפעול לקידום החברה הבדואית ולאפשר לה את אותן הזדמנויות להן זוכים הצעירים בחברה היהודית בישראל. באותה נקודת זמן, יצא יפה לסדרת מפגשים עם אישים בדואים, אנשי חינוך, פוליטיקאים ואנשי שלטון מקומי כדי ללמוד את הנושא וליזום פתרונות חדשניים, יצירתיים ויעילים.
המחזור הראשון של החממה למנהיגות ויזמות לצעירים בדואים נפתח בשנת 2014, בסיוע ראש המועצה האזורית רמת נגב שמואל (שמוליק) ריפמן, ומנהל כפר הנוער ניצנה, דויד פלמ"ח. באותה השנה, עבר יפה להתגורר עם משפחתו בניצנה, אז נולד בנו השני ושותפו ד"ר מוחמד אלנבארי מונה לסנדק.
בתחילת דרכה, מומנה פעילות העמותה מכיסו הפרטי של יפה. בשנת 2016, הוא העתיק את הפעילות לשטח המועצה האזורית בני שמעון כשהוא עובד יד ביד עם סיגל מורן ראש המועצה האזורית בני שמעון.
עמותת כוכבי המדבר, מונה 80 עובדים ומתוקצבת בכ־20 מיליון ש"ח: כ-40% מהתקציב הוא במימון ממשלתי וכ-60% מתקציב העמותה הוא מתרומות אותן מגייס יפה מהארץ ומהעולם.
יפה מוביל באמצעות כוכבי המדבר את הקמתו של כפר הנוער הערבי-בדואי הראשון בישראל.
חייו האישיים
מתן יפה מתגורר עם אשתו אביב וארבעת ילדיהם במושב קלחים.
הערות שוליים
10. דרור פויר, האנשים שהופכים את הנגב מואר יותר, באתר גלובס, 7 ביולי 2018
I Didn't Change My Number
I Didn't Change My Number (בעברית: לא שיניתי את המספר שלי) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית בילי אייליש. השיר יצא לאור ב-30 ביולי 2021, על ידי חברות התקליטים דארק-רום ואינטרסקופ, כרצועה מתוך האלבום, Happier Than Ever.
רקע ופרסום
השיר נכתב על ידי אייליש, יחד עם אחיה, פיניאס או'קונל, שגם הפיק את השיר. "I Didn't Change My Number" היא הרצועה השנייה מתוך אלבומה השני של אייליש, Happier Than Ever. בתחילת השיר, נשמעות נביחות של הכלב של אייליש, שארק. פיניאס, אחיה, רמז על כך שהנביחות יישמעו באחת הרצועות, בטרם יציאת האלבום. בריאיון ל-"Open House party", אישרה אייליש כי במקור היה אמור השיר להיקרא "Laura".
ב-30 ביולי 2021, יום יציאת האלבום, עלה קליפ המילים הרשמי לשיר בערוץ היוטיוב של אייליש.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-111 מיליון השמעות.
ביקורות
השיר זכה לביקורות חיוביות ולשבחים רבים מצד המבקרים. ליסה רייט ממגזין DIY כינתה את השיר "יורשו הרוחני של 'Bad guy'" (להיטה הגדול של אייליש, מתוך אלבום הבכורה שלה), וכתבה כי השיר הוא בעל "טון ווקאלי מפתה ועוצמתי". באתר "AllMusic", צוין השיר, יחד עם הסינגלים "Therefore I Am" ו-"Lost Cause" כשירים המעניקים לאלבום "אווירת טריפ-הופ נוסטלגית" ומשמשים כ"הסחות דעת שובבות" מהבלדות הרגועות שבאלבום.
רבים ממבקרי המוזיקה ציינו לחיוב את הפקת השיר. אלכס מקלוי מהעיתון המקוון "The A.V. Club" שיבח את אחיה של אייליש, פיניאס או'קונל, שהפיק את השיר, ואת השילוב בין המוזיקה האלקטרונית ומוזיקת הטראפ שבשיר. במגזין "Clash" נכתב על השיר: "'I Didn't Change My Number' הוא שיר לחישות על חרטה, אבל הקול שבו - מלא בעדינות, ומתאזן הודות לקצב הטראפ וההיפ הופ המודרני של השיר".
על אף הביקורות החיוביות, סבר טים סנטז מהאתר "Beats Per Minute" כי השיר "מרגיש ריק למדי מבחינה נושאית, בהשוואה ל-'Goldwing' (רצועה אחרת מתוך האלבום)".
הופעות
ב-5 באוגוסט 2021, ביצעה אייליש את השיר בהופעה חיה, בלייב לאנג' של BBC רדיו 1.
אובאנגי-שארי
אובאנגי-שארי (בצרפתית: Oubangui-Chari) הייתה מושבה צרפתית במרכז אפריקה, חלק מאפריקה המשוונית הצרפתית.
המושבה נקראה על שם הנהרות אובאנגי וצ'ארי שלאורכם היא יושבה. היא הוקמה ב-29 בדצמבר 1903 מאובאנגי עילית (Haut-Oubangui) ושארי עילית (Haut-Chari) שהיו חלק מקונגו הצרפתית; שמה שונה לרפובליקה המרכז-אפריקאית (CAR) ב-1 בדצמבר 1958, וב-13 באוגוסט 1960 היא קיבלה עצמאות.
היסטוריה
הפעילות הצרפתית באזור החלה בשנת 1889 עם הקמת המאחז בנגי בראש הניווט על האובאנגי.
אובאנגי עילית הוקמה כחלק מקונגו הצרפתית ב-9 בדצמבר 1891. למרות אמנה של צרפת–מדינת קונגו החופשית שקבעה גבול בסביבות קו הרוחב 4 צפון, האזור היה במחלוקת בין השנים 1892–1895 עם מדינת קונגו החופשית, אשר תבעה את האזור Oubangui-Bomou). אובאנגי עילית הייתה מושבה נפרדת מ-13 ביולי 1894 ועד 10 בדצמבר 1899, אז היא צורפה בחזרה לקונגו הצרפתית. אזור שארי עילית הוקם כחלק מקונגו הצרפתית ב-5 בספטמבר 1900. באותה שנה השתלטה חברת סולטנות אובאנגי עילית על 140,000 קמ"ר באובאנגי עילית בויתור.
השטחים אוחדו כמושבה הנפרדת של אובאנגי-שארי ב-29 בדצמבר 1903, לאחר התבוסה הצרפתית של עבאס השני ממצרים, שתבע את האזור. ב-11 בפברואר 1906, מושבה זו התמזגה עם ההתנחלויות הצרפתיות סביב אגם צ'אד והפכה לטריטוריית אובאנגי-שארי-צ'אד (Oubangui-Chari-Tchad). בשנת 1909 היא קיבלה את הממשל על סולטנות זמיו ורפאי מקונגו הבלגית.
ב-15 בינואר 1910 אוחד ממשל זה עם קונגו הצרפתית וגבון כאזור אובאנגי-שארי של אפריקה המשוונית הצרפתית (FEA). ב-12 באפריל 1916 היא הפכה שוב למושבה הנפרדת של אובאנגי-שארי, אך ב-1920 איבדה את השטח סביב אגם צ'אד, וב-30 ביוני 1934 שוב צורפה לאפריקה המשוונית הצרפתית. כחלק מאפריקה המשוונית הצרפתית, היא הוכרזה כטריטוריה מעבר לים ב-31 בדצמבר 1937.
בין השנים 1915 ו-1931 הודפסו בולים לשימוש באובאנגי-שארי, ולאחר מכן הודפסו במיוחד עבור המושבה.
טעות התקן של המדידה
טעות התקן של המדידה היא מונח בתורת המבחנים הקלאסית. זהו אומדן לטעות המדידה של המבחן, שמאפשר לחשב טווח טעות בתוכו נופל הציון האמיתי של האדם. ציוניו של אדם אינם זהים ממדידה אחת לאחרת, הדבר נובע מכך שלכל מדידה יש טעות. יש לראות את הציון של האדם כאומדן לציון האמיתי, אומדן שמכיל טעות. הידע או היכולת האמיתיים של התלמיד נקראים ציון אמיתי. <BR> טעות התקן של המדידה מאפשרת להעריך את מידת ההשתנות של ביצועי התלמיד, מתוך נתוני הקבוצה. הנוסחה לחישוב טעות המדידה היא:
S\sqrt{1-r}
S היא סטיית התקן של ציוני המבחן.<BR> r הוא מקדם המהימנות של המבחן.<BR>
לדוגמה: אם המהימנות הפנימית של המבחן היא 0.93 וסטיית התקן היא 8.5, אז החישוב יהיה:
אדם שקיבל ציון 64 במבחן, למעשה הציון האמיתי שלו נע בין פלוס 7.14 למינוס 7.14 מהציון שקיבל. נעריך שהציון האמיתי שלו נופל בטווח שבין 57 ל-71.
אלכסיי מרקוב
אלכסיי מרקוב (ברוסית: Алексей Марков; 24 במרץ 1802 – 12 במרץ 1878) היה צייר היסטוריה רוסי, אקדמאי ופרופסור באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
ביוגרפיה
אביו היה שען. הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל אנדריי איוואנוב, אלכסיי יגורוב ו-ואסילי שבייב; סיים את לימודיו ב-1824, לאחר שקיבל מספר מדליות. הוא קיבל מדליית זהב ומענק עבור נסיעה לימודית מחוץ לרוסיה בשנת 1830, כהוקרה על ציורו "סוקרטס, לפני מותו, מדבר עם תלמידים על נצחיות הנפש".
בן עמי
בֶּן עַמִּי הוא מושב בצפון ישראל ליד נהריה השייך לתנועת המושבים ונמצא בתחום מועצה אזורית מטה אשר. היישוב הוקם בשנת 1949 ושמו ניתן לו לזכרו של בן עמי פכטר שהיה מג"ד בחטיבת כרמלי במלחמת העצמאות ושנפל בקרב של שיירת יחיעם. היישוב הוקם על אדמות הכפרים הערביים "א-תל", "אום אל-פרג'" ו"א-נהר" על ידי קבוצת חיילים משוחררים.
אלכסיי מרקוב
ביוגרפיה
למרות שהיה בעל מלאכה מצוין, תרומתו העיקרית לאמנות הרוסית הייתה הוראתו החרוצה. הוא חיפש אמנים צעירים, שבתורם העדיפו את השיעורים שלו כשביקשו חניכות.
בן עמי
במושב 65 משקים חקלאים. כמו כן הרחבה לבנים המונה 65 יחידות של חצי דונם. המושב מפורסם במטעי האבוקדו הרבים, בצימרים לתיירות ובעסקים תיירותיים אחרים כגון מחלבה לגבינות עיזים. בן עמי ממוקם מול בית החולים לגליל המערבי - נהריה בסמוך לכביש נהריה - מעלות-תרשיחא. שטחו של המושב כ-3000 דונם.
אלכסיי מרקוב
ביוגרפיה
בנוסף לציוריו, יצר ציורי קיר ועבודות דקורטיביות. אחד הבולטים שלו הוא "יוסף פוגש את אחיו במצרים", בעליית הגג של קתדרלת יצחק הקדוש. הוא גם ביצע את הרישומים והקומפוזיציה לתיאור האל על תקרת קתדרלת ישו המושיע, אם כי את העבודה בפועל ביצעו איוואן מקרוב, איוואן קראמסקוי, ניקולאי קושלב ובוגדאן וניג.
בן עמי
תולדות היישוב
המושב הוקם באוגוסט 1949 על ידי גרעין שהתגבש מפקודים של בן עמי פכטר, יוצאי גדוד 1 של הפלמ"ח וחבורה של בוגרי עליית הנוער שיחד מנו כ-90 צעיר וצעירה. לפני כן חיו המתיישבים בכפר א-נהר, בביתו הנטוש של מוחמד עפיפי (כיום בשטחי קיבוץ כברי) . לגרעין המושב הוקצו 3000 דונם של אדמות נפקדים, בהם אדמות הכפר אום אל פרג', אשר לטענת האפוטרופוס על נכסי נפקדים היה נטוש לגמרי בעת המפקד הקובע ב-1948. בעת העלייה על הקרקע נכנסו כ-40 המתיישבים הראשונים לצריפי פח ששימשו למגורים ארעיים.
ערביי אום אל פרג' ניסו לפחות מפברואר 1949 להאחז בכפרם, אך גורשו ממנה בפברואר 1949 ושוב בספטמבר 1949 כדי לאפשר את הקמת המושב. בנובמבר 1949 שבו והתיישבו במרכז המושב כ-30 ערבים מאום אל פרג' אשר טענו שהם היו במקום מאז כיבושו באוקטובר 1948 וכלל אינם נפקדים. כסימוכין הביאו הערבים מכתב מהמושל הצבאי. במשך הזמן התפתחו עימותים רבים בין אנשי המושב אשר בקשו לנהוג בעלות באדמות שהוקצו להם והערבים אשר בקשו לשמור על האדמות שטענו שהם שלהם. לשיא הגיע העימות בעת שהערבים ניסו למנוע מחברי המושב קטיף משמש מעצים שבמחלוקת ובתגובה נורה אחד הערבים ונפצע. כח משטרתי הוצב במושב למשך 3 שבועות כדי למנוע עימותים נוספים. הסכסוך נדון בבתי משפט שונים, בין השאר בבית המשפט המחוזי בחיפה בפני השופט משה לנדוי, אשר קבע שהערבים היו נפקדים ועל כן האדמות שייכות למושב. במרץ 1953 קבע בית המשפט העליון סופית שהערבים היו נפקדים ועליהם לפנות את האדמות לטובת אנשי המושב. אולם הפינוי התעכב בגלל דרישת הערבים לאדמה חלופית אחרת משהציעו להם, שנתמכה על ידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים. באוגוסט 1953 ניסו אנשי בן עמי לפנות את הערבים בעזרת בולדוזר, אולם הדבר לא עלה בידם. ב-14 בספטמבר 1953 הועברו הערבים על ידי המשטרה לאדמות חלופיות במזרעה.
פרובינציית אגן ורכס
פרובינציית אגן ורכס (באנגלית: Basin and Range Province) היא אזור פיזיוגרפי נרחב בארצות הברית ובמקסיקו המוגדר על ידי מונח טופוגרפי ייחודי - טופוגרפיית אגן ורכס. טופוגרפיה זו מאופיינת בשינויים חדים בגובה פני השטח כששושלות הרים צרות מתחלפות לסירוגין בעמקים שטוחים או באגנים צחיחים. האזור משתרע על מרבית מערב ארצות הברית וצפון מערב מקסיקו, רובו מדברי, והוא נחלק לכמה אזורים אקולוגיים. הפיזיוגרפיה של הפרובינציה היא תוצאה של כוחות מתיחה טקטוניים שהחלו לפעול באזור לפני כ-17 מיליון שנים, בתחילת תקופת המיוקן.
הגאולוג קלרנס דטון השווה את רכסי ההרים הצרים המקבילים הרבים המאפיינים את הטופוגרפיה הייחודית של אגן ורכס ל"צבא של זחלים הצועד לעבר מקסיקו". אמרה ידועה זו יכולה לסייע לדמיין את המראה הכללי של האזור. יש החושבים בטעות ש"האגן הגדול" הוא כינוי נוסף לאזור הפיזיוגרפי של פרובינציית אגן ורכס, ולא היא. האגן הגדול הוא אזור משנה שלה המוגדר על ידי התכונות ההידרולוגיות הייחודיות שלו (ניקוז פנימי).
תיאור
פרובינציית אגן ורכס משתרעת על שטח של קרוב ל-800,000 קמ"ר במערבה של אמריקה הצפונית. בפרובינציה כלול כל שטחה של מדינת נבדה, מערב יוטה, דרום מזרח קליפורניה, וחלקים מאריזונה וצפון מערב מקסיקו. צורתה כשל משולש הפוך שבסיסו בארצות הברית בצפון וקודקודו במקסיקו בדרום. בארצות הברית היא גובלת במערב במתלול ההעתקים של הרי סיירה נבדה, במזרח גובלת פרובינציית אגן ורכס בהעתק ווסאץ' (Wasatch Fault), ברמת קולורדו ובבקע הריו גרנדה, סך הכל כ-800 קילומטרים. פרובינציית אגן ורכס משתרעת צפונה עד לרמת קולומביה והרחק דרומה עד לחגורה הגעשית הטרנס-מקסיקנית (Eje Volcánico Transversal) במקסיקו, אם כי גבולותיה הדרומיים של פרובינציית אגן ורכס שנויים במחלוקת. על סמך העדויות משערים כי חלקה הדרומי והפחות מוכר של פרובינציית אגן ורכס גובל במזרח בחזית הדחיקה הלרמידית של הרי סיירה מדרה אוריינטל (Sierra Madre Oriental), ובמערב במפרץ קליפורניה ובחצי האי קליפורניה. במרכז החלק הדרומי ביותר של פרובינציית אגן ורכס שוכנת שושלת ההרים, שבה בולטת פחות תופעת ההעתקים, של הסיירה מדרה אוקסידנטל (Sierra Madre °Ccidental). הפרובינציה מתחלקת לאזורי המשנה שגבולותיהם משורטטים באיור למעלה משמאל: הנוף הטיפוסי הוא של שושלות הרים צרות מתחלפות לסירוגין בעמקים שטחים או אגנים צחיחים שכיוונם הכללי הוא מצפון לדרום. גובה האגנים נע בין 1,200 ל-1,500 מטרים מעל פני הים בעוד שגובה שושלות ההרים נע בממוצע בין 900 ל-1,500 מטרים מעל לאגנים. המקום הנמוך ביותר בפרובינציה (שהוא גם המקום הנמוך ביותר ביבשת אמריקה הצפונית) הוא עמק המוות, 86 מטרים מתחת לפני הים. מערבית לו מצויה פסגת טלסקופ (Telescope Peak) ברכס פנאמינט (Panamint Range) שגובהה 3,368 מטרים.
אקלים והידרולוגיה
הפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה, כצפוי מאזור מדברי, קיצוניים. כך למשל ביולי הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת בעיירה בישופ בקליפורניה היא 36°C והיא יורדת ל-11°C בלילה. ההפרש בין היום ללילה קטן בחורף ונע בדצמבר בין 6°C- ל-3°C-. הגורם החשוב ביותר בקביעת הטמפרטורה הוא הגובה, והיא יורדת בממוצע ביותר מ-8°C לכל קילומטר גובה. ההבדל בגובה שבין קרקעית האגנים לפסגות ההרים שיכול להגיע ל-3,000 מטרים מתורגם להבדל של 25°C. משום כך מזג האוויר באגנים בחורף הוא נוח (בעמק המוות נעות הטמפרטורות בדצמבר בין 19°C ל-4°C) בעוד שבהרים בגובה 3,000 מטרים הוא קר מאוד (בהרים הלבנים (White Mountains) נעות הטמפרטורות בדצמבר בין 0°C ל-13°C-), והוא בלתי נסבל באגנים בקיץ (בעמק המוות נעות הטמפרטורות ביולי בין 30°C ל-46°C) והוא נוח בהרים (בהרים הלבנים נעות הטמפרטורות ביולי בין 3°C ל-19°C).
פרובינציית אגן ורכס היא ברובה מדבר צל גשם. הרי סיירה נבדה שבמערב המגיעים לגבהים שמעל ל-4,000 מטרים חוסמים את ענני הגשם המגיעים מאוקיינוס השקט ועקב כך מקבלים מרבית האזורים (תלוי בגובהם) פחות מ-250 מ"מ גשם בשנה. כך לדוגמה הממוצע השנתי בעמק המוות הוא 60 מ"מ בלבד, בעמק אוונס בין 130 ל-180 מ"מ לשנה, העמקים צפונית לעיירה בישופ בקליפורניה השוכנים בגובה שמעל ל-1,000 מטרים מקבלים בין 200 ל-350 מ"מ לשנה, בעוד שבהרים הממוצע גבוה יותר. בהרים הלבנים נמדדו בין 330 ל-480 מ"מ. להשוואה, באותו גובה בהרי סיירה נבדה מגיעה כמות המשקעים השנתית למעל ל-1,500 מ"מ. מרבית המשקעים (כ-70%) יורדת בין נובמבר לאפריל, אבל סופת רעמים קיציות מתרחשות מדי פעם, וגורמת לשיטפונות רציניים שעיצבו את פני הנוף. התופעה רווחת ברכס פאנאמינט והשיטפונות שם גרמו ליצירת הקניונים העמוקים והצרים.
האקלים הצחיח מאפשר מעט מאוד נחלים. מי הגשמים המעטים שיורדים בפרובינציה יחד עם מי פשרת השלגים מפסגות ההרים הגבוהות באביב מחלחלים לקרקע, או מתנקזים לאגנים הנמוכים תוך יצירת אגמים פלוביאליים (pluvial lake - אגם ללא ניקוז) המכונים פלאיה (playas). מרביתם קצרי ימים והם מתנדפים בחום הקיץ, למעט מעט אגמים, דוגמת ימת המלח הגדולה ביוטה ואגם פירמיד בנבדה. האזור הגאוגרפי שממנו אין מוצא של נחלים לים מכונה האגן הגדול. שטחו כ-500,000 קמ"ר והוא כולל את מרבית נבדה, חלק גדול מיוטה וחלקים מאיידהו, קליפורניה ואורגון. כמות המים המעטה היא הסיבה שהניקוז הוא פנימי. בעבר, כמו למשל בעידן הקרח האחרון, ירדו באזור מספיק מים שפילסו את דרכם מחוץ לשטח האגן הגדול.
צמחייה
כיוון שהצמחייה מותאמת לטמפרטורה ולכמות המשקעים, ואלו נקבעים בעיקר על פי הגובה, מחולקים מיני הצמחים לאזורים על פי הגובה. במקומות הנמוכים ביותר, קרקעית האגנים, בולטים בנוף שיחים מהמין לראה משולשת (Larrea tridentata) ממשפחת הזוגניים, מין הנפוץ גם ברחבי מדבר מוהאבי. חורש פתוח של עצי יהושע, גם הוא מין המזוהה עם מדבר מוהאבי, גדל גם צפונה יותר בגבהים שבין 1,000 ל-1,500 מטרים. חבורת הצומח הנפוצה ביותר מכונה Great Basin sage scrub ("חבורת שיחי המרווה של האגן הגדול") שמחליפה את חבורת הצומח של הלראה המשולשת החל מגבהים של 1,000 מטרים ומעלה. הצמח השולט בחבורה זו הוא לענה משוננת (Artemisia tridentata), מין של לענה. מין זה נפוץ גם מתחת לחופה של עצי הערער והאורנים מתת-הסוג  Cembroides (אורן פיניון באנגלית pinyon - כמה מינים המייצרים צנוברים אכילים), הגדלים בחורש פתוח בגבהים שבין 1,500 ל-3,000 מטרים. מעל גובה זה גדלים עצי אורן בודדים מהמינים Pinus flexili (באנגלית Limber Pine) ואורן האצטרובל הזיפני (Pinus longaeva באנגלית Bristlecone Pine) המצטיינים באורך חייהם. בייחוד מצטיין בכך המין האחרון שעצים ממנו חיים אלפי שנים, כולל העץ העתיק ביותר בעולם, מתושלח, שבהרים הלבנים, שגילו (נכון ל-2013) הוא 4,845 שנים. בגלל תנאי הסביבה גם עצים מתים אינם נרקבים, ותוך שימוש בתיארוך באמצעות טבעות עצים יכלו מדענים ללמוד על תנאי הסביבה של העצים במשך כ-8,000 השנים האחרונות.
גאולוגיה
באופן כללי מקובל שטופוגרפיית אגן ורכס היא תוצאה של התמתחות והידקקות הליתוספירה, הבנויה מקרום כדור הארץ ומחלקה העליון של המעטפת העליונה. סביבות התמתחות כדוגמת אגן ורכס מאופיינות על ידי העתק ליסטרי נורמלי, העתקים אנכיים שהופכים בעומק לאנכיים. ההעתקים הנורמלים מתחברים בעומק, ויוצרים גאומטריה של הורסטים וגראבנים. כאשר הורסט מתייחס לגוש שהורם עקב ההעתק, וגראבן לגוש ששקע עקב ההעתק.
טקטוניקה
המנגנונים הטקטוניים האחראים להתארכות הליתוספירה בפרובינציית אגן ורכס שנויים במחלוקת, ובניסיון להסביר אותם צצו כמה תאוריות מתחרות. המאורעות העיקריים שקדמו להתארכות הליתוספירה כללו תקופה ארוכה של דחיסה בשל הפחתה של לוח פרלון מתחת לחוף המערבי של הלוח הצפון-אמריקאי היבשתי שעוררה התעבות של הקרום. מרבית תנועות הלוחות הטקטוניים הקשורות ביצירת פרובינציית אגן ורכס התרחשו בתת-תור הנאוגן שבתור השלישון, והן נמשכות עד ימינו. בתחילת תקופת המיוקן התאכל מרבית לוח פרלון והרכס המרכז אוקייני שהפריד בין לוח פרלון ללוח הפסיפי (רכס מזרח האוקיינוס השקט) התקרב לאמריקה הצפונית. באמצע המיוקן נחת הרכס המרכז אוקייני מתחת ללוח הצפון-אמריקאי ועצר את ההפחתה לאורך חלק זה של שולי האוקיינוס השקט, יחד עם זאת לוח פרלון המשיך לנחות לתוך המעטפת. תנועה בגבול זה פיצלה את רכס מזרח האוקיינוס השקט ויצרה את העתק סן אנדראס, העתק חילוף אופקי. כיום נע הלוח הפסיפי לצפון-מערב יחסית לאמריקה הצפונית, תצורה שגרמה למאמצי גזירה מוגברים לאורך שולי היבשת.