cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דגל אדמונטון
הצבע הכחול מסמל את מי נהר צפון ססקצ'ואן העובר בעיר, והצבע הלבן מסמל שלום ושלווה. הצבע הלבן והצבע הכחול הם הצבעים הרשמיים של העיר.
הדגל אומץ על ידי מועצת העיר אדמונטון ב-12 בדצמבר 1966 ושונה שינוי קל בשנת 1986.
סרטן הוושט
סרטן הוושט כולל מספר סוגים של גידולים סרטניים בוושט.
גידולים בוושט נחלקים לגידולים שפירים ולגידולים ממאירים. הגידולים השפירים נדירים, והם גידולים מזנכימאליים הנקראים GIST- GI stromal tumor. גידולים אלו לרוב קטנים מאוד, ואף עלולים להתגלות במקרה (לעיתים, רק בנתיחה שלאחר המוות). גידולים שפירים יכולים להיות גדולים יחסית וללחוץ על כל חלל הוושט, אולם עדיין להיות מוגבלים מבחינת התפשטותם. גידולים שפירים נוספים הם גידולי אפיתל מסוג פפילומה קשקשית (squamos cell papiloma). הם נדירים יחסית, קטנים מאוד, ונקראים כך בשל הקשר שבינם לבין וירוס הפפילומה.
סרטן הוושט מחולק לשני סוגים עיקריים:
סרטן מסוג SCC מתפתח מתאי קשקש הנמצאים בחלקו התחתון והאמצעי של הוושט. סרטן זה נגרם כתוצאה מחשיפה לנזקי הסביבה. עישון ואלכוהול מעלים את הסיכון לסרטן זה פי 5, כאשר אם האדם גם מעשן וגם שותה אלכוהול הסיכון עולה בין פי 25 לעד פי 100 לחלות בסרטן הוושט. חשיפה תעסוקתית לאדי סולר מעלה באופן מובהק את הסיכון לחלות בסרטן ריאות ובסרטן הוושט. מזון כגון מלפפונים חמוצים, מזון מעושן, משקאות חמים מאוד, ופגיעות בוושט, כגון בליעת אקונומיקה, אכלזיה, בולימיה ועוד, מביאים גם הם לעלייה בסיכון לחלות בסרטן מסוג זה. ההישרדות ל-5 שנים היא בעלת שונות, ויכולה להיות 70% אם יש נגעים פוליפואידיים בלבד, או 15% בלבד, אם מדובר בסרטן מפושט.
סרטן מסוג אדנוקרצינומה אחראי לרוב מקרי סרטן הוושט בארצות הברית ובמדינות מערביות. ישנן מספר סיבות שגרמו לעלייה בסוג סרטן זה, ובהם עלייה בשכיחות של GERD (רפלוקס), סגנון תזונה מערבי, ועלייה בשכיחות השימוש בתרופות מדכאות חומצה. למעשה, שתיית קפאין, אכילת שומנים ומאכלים חריפים וחמוצים הביאו לירידה בטונוס השרירי של הסוגר הוושטי התחתון (LES), ולעלייה ברפלוקס מהקיבה לוושט. כתוצאה מכך, עובר אפיתל הוושט התחתון מטפלזיה (ושט על שם בארט) שעם הזמן עלול להתפתח לאדנוקרצינומה.
קליניקה
הסימפטומים של סרטן הוושט משתנים כתלות במידה שבה הסרטן התפתח (מידת הסטייג'). סרטן שנמצא בשלב התחלתי יכול להיות אסימפטומטי או לחקות תמונה של רפלוקס, לרבות תחושה של צריבות. מרבית החולים בסרטן הוושט מציגים תמונה של ירידה במשקל וקושי בבליעה (דיספאגיה). סימפטומים אלו לרוב מרמזים על מחלה מתקדמת. בגלל היכולת של הוושט להתרחב, הגידול עלול לכלול עד שני שלישים מקוטר הוושט לפני שהחולה יחוש קושי בבליעה. ייתכנו מצבים כגון חנק, שיעול ואספירציות כתוצאה מפיסטולה המחברת בין קנה הנשימה לוושט (tracheo-esophageal fistula), כמו גם צרידות ושיתוק של מיתרי הקול כתוצאה מחדירה של הגידול לעצב המעצבב אותם (recurrent laryngeal nerve). הגידול יכול לשלוח גרורות לכבד, עצמות ולריאה, ולבוא לידי ביטוי כצהבת, כאב מפושט ובעיות בנשימה.
esophagram
בליעת בריום וביצוע esophagram מומלצת לכל חולה המגיע עם קשיי בליעה (דיספאגיה). האסופאגרם נותן תמונה של האנטומיה ותפקוד האיבר, וניתן להבחין בין נגעים פנימיים הנובעים מדופן הוושט לנגעים חיצוניים הלוחצים על הוושט. אם יש סרטן, הוא יראה כתפוח אכול- apple core lesion בבליעת בריום.
אנדוסקופיה
האבחנה של סרטן הוושט נעשית באמצעות אנדוסקופיה, במהלך האנדוסקופיה חשוב לתעד את מיקומו המדויק של הנגע, סוג הנגע (פוליפואידי, פריך, נוקשה), עד לאן הנגע מגיע, היחס של הנגע אל מבנים מסוימים באזור. ניתן לקחת באמצעות האנדוסקופ ביופסיות על מנת לבחון מהו ה –staging במחלה.
טומוגרפיה ממוחשבת (CT)
בדיקת CT בטן-חזה מתבצעת על מנת להעריך את מידת ההתפשטות של המחלה והאם שלחה גרורות, וכן מידת המעורבות של קשריות הלימפה. יצוין כי בדיקת ה- CT אינה תמיד מדויקת (רמת הדיוק לצורך קביעת מידת חדירת הגידול (T) עומדת על 57% למשל), ועל כן יש להתחשב בנתונים אלו במכלול הנתונים שמציג החולה.
בדיקת PET
בדיקה זו היא בעלת רגישות וספציפיות מעט יותר גבוהות מאשר בדיקת CT אולם עדיין לא מדויקות מספיק.
אולטראסאונד אנדוסקופי EUS
בדיקת EUS מהווה נדבך משמעותי בהערכת ה- staging במחלה. באולטראסאונד ניתן להעריך את מידת החדירה של הגידול את דפנות הוושט, והמידע המצטבר יעזור בתכנון הניתוח ובטיפול הרפואי. בדיקת EUS נוטה לעשות overstaging למידת חדירת הגידול (T) ו- downstaging למספר בלוטות הלימפה המעורבות. הדיוק של בדיקת EUS עולה ככל שה- T עולה.
טיפול
האספקט העיקרי טרם הטיפול בחולה הוא קביעת ה- staging שלו המורכב מעומק חדירת הגידול עצמו, מספר בלוטות הלימפה המעורבות, וגרורות.
עם זאת, יש לבחון מאפיינים נוספים של הגידול- ההיסטולוגיה של הגידול, מיקומו והתפשטות מקומית, האם המחלה הפכה למחלה סיסטמית, מהו מצבו הכללי של החולה, לרבות מצבו התזונתי, והאם מטרת הטיפול היא להקל על כאביו (טיפול פליאטיבי) או לרפא את הסרטן (טיפול קוראטיבי).
מבחינת ההיסטולוגיה של הגידול, תאים מסוג SCC נוטים להיות רגישים יותר לטיפול כימותרפי והקרנות, ועל כן סוג סרטן זה מטופל באופן אגרסיבי יותר בכמותרפיה והקרנות טרם הניתוח, בשונה מאדנוקרצינומה, בה הגישה הניתוחית דומיננטית יותר, מאחר שרק 25% מהחולים מגיבים לכימותרפיה.
מיקומו של הגידול גם הוא חשוב לצורך תכנון הטיפול הרפואי- 8% מהסרטנים קיימים באזור הוושט הצווארי וכמעט כולם מסוג SCC. גידולים אלו מטופלים בכימותרפיה והקרנות טרם הוצאתם בניתוח. בוושט האמצעי קיימים כ־32% מהגידולים ולרוב צריך לכרות כמעט את כל הוושט (near total esophagectomy) כדי להשיג ריפוי. שאר הגידולים נמצאים בוושט התחתון (25%) ובאזור המעבר בין הוושט לקיבה (32%)- והם נוטים להיות מסוג אדנוקרצינומה.
מידת המעורבות של בלוטות הלימפה קריטית גם היא לצורך הערכת הטיפול. למרות יכולות ההדמיה הקיימות, מידת דיוקן באבחון מספר בלוטות הלימפה המעורבות עדיין קטנה יחסית. אם נמצא כי קיימות בלוטות לימפה אזוריות נגועות, ניתן טיפול נאואדג'וונטי. אם קיימות בלוטות לימפה רחוקות המעורבות במחלה, המחלה תיחשב למחלה מפושטת ומטסטטית, ובמקרים הללו החולה יקבל טיפול כימותרפיה והקרנות. ניתוח במצב כזה ייעשה רק במצבים בהם נוצרה חסימה אשר לא מאפשרת מעבר של מזון (ניתוח פלאטיבי).
כימותרפיה
הטיפול הכימותרפי יהיה מתן cisplatin יחד עם 5FU, המשיגים תגובה של 50%. טיפול משולב זה ניתן פעם בשבוע למשך תקופה הנעה משבועיים ועד עשרה שבועות. טיפול בתרופה שלישית כגון מיטומיצין, אטופוסיד, או פקליטקסל, צובר תאוצה לאור שיפור מסוים שנצפה בחלק מן המחקרים.
ניתוח
הגישה הניתוחית משתנה בהתאם לסוג הגידול, מיקומו, סוג ההשקה שצריכה להתבצע ועוד.
בניתוחים בוושט צווארי, הוצאת הגידול עם השקה מיידית בשילוב הקרנות היא הטיפול המועדף העיקרי, בהנחה והגידול לא חדר לקנה, מיתרי הקול או לעצבים באזור. אם הגידול נמצא באזור ההשקה לקיבה, ישנם מספר ניתוחים שניתן לעשותם-
Transthoracic esophagectomy- (ניתוח ע"ש ivor-lewis): זהו הניתוח הראשון שבוצע כדי להרחיק את החלק הנגוע בוושט במטרה לטפל בסרטן. הטכניקה כוללת שני חתכים בבטן ובבית החזה, כאשר הוושט נכרת כמעט כולו ומבוצעת השקה בין הוושט לבין הקיבה, המנוידת לאזור זה. התמותה בניתוח זה היא מעט יותר גבוהה מאשר בניתוח מהסוג הקודם, אולם עומדת על פחות מ-10%. הסיבוכים הם 30% וכוללים דלקת ריאות, כשל נשימתי, פרפור עליות ואוטם שריר הלב, כתוצאה ממעורבות בית החזה בניתוח.
מלבד שתי שיטות אלו, קיימות שיטות נוספות בניתוח סרטן הוושט.
לרוב משתמשים בקיבה לצורך שימור תפקיד הוושט, ומניידים חלק ממנה למעלה במקום הוושט שהוסר. עם זאת, במצבים בהם לעיתים יש צורך להשתמש בלולאת מעי דק או בלולאת מעי גס.
יהושע ישפן
יהושע ישפן (1903 - 3 באפריל 1981) היה אמן, פסל וצייר ישראלי. נולד בפטרשון שבקובנה, ליטא.
ילדותו ותחילת עבודתו כאומן
יהושע ישפן נולד בפרטשון שבקובנה, ליטא למשפחה יהודית. בילדותו למד בחדר וגילף בעץ, דבר שלמד מאביו שייצר חפצים בזמנו הפנוי. כשפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1915, גורשו רוב יהודי ליטא וגם משפחתו של יהושע ישפן. הם נדדו עד אוקראינה וחזרו לביתם עם תום המלחמה ופרוץ המהפכה הרוסית בשנת 1917. כישוריו האמנותיים של ישפן התגלו כאשר התחיל ללמוד בגימנסיה העברית בקובנה. עם סיום לימודיו בגימנסיה, החל ללמוד אגרונומיה כדי שיוכל להשתלב בחווה החקלאית של משפחתו. בד בבד עם לימודיו באקדמיה לאמנות "מנומו קיקלה" בקובנה. לאחר מכן נרשם והתקבל לאקדמיה לאמנות בויימאר בגרמניה, אך החליט בעקבות החינוך הציוני ובהמלצת ד"ר משה שוובה-מנהל הגימנסיה, ללמוד ב"בצלאל" בירושלים.
לימודים ב'בצלאל', ההשתלמות בפריז ועבודה על עיטורי האבן בימק"א
יהושע ישפן עלה לארץ בשנת 1925 ולמד ב'בצלאל' אצל טובי המורים: פרופ' בוריס שץ המנהל, זאב רבן, מאיר גור אריה ואחרים. הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1928 והשתתף עם חבריו בוגרי 'בצלאל' בתערוכה ב'מגדל דוד'. באותה תקופה באה לארץ חברתו לאה (לבית בורשטיין) והם נישאו, אז נסע ישפן להשתלמות בפריז. בהמלצת הפסל נחום ארונסון שהתגורר שם, קיבל ישפן מלגה מהברון רוטשילד ולמד באקדמיה "גרנד שומייר". חלק מזמנו בפריז ניצל לפגישות עם אמנים יהודים ועם חברים מ'בצלאל', אך את עיקר זמנו השקיע בסיורים ב'לובר' ובשאר המוזיאונים: באותה שנה הרבה לצייר רישומים של אנשים ושל העיר פריז. ישפן כתב על תקופה זו במכתב ללאה אשתו:
ישפן שב לארץ לקראת לידת בנו הבכור-עמירם בשנת 1929. עד שנת 1933 עסק בפיסול עבודות האבן ועיטורים בבנין ימק"א בירושלים, תחת ניהולם של מוריו זאב רבן ומאיר גור אריה, שם יצר את : "האשה השומרונית", " השליחים ", "השרף", "משל הענווה" וכותרות לעמודים.
רעננה - תל אביב -רעננה
באותן שנים ניסה יהושע עבודות שונות, בין השאר הוא וגיסו המציאו "פטנט"- שיטה חדשה בגיבוש ובסלילת שבילי כורכר ברחובות ובגנים. בזכות פטנט זה וכישוריו האחרים התקבל יהושע לעבודה במחלקת הנטיעות של עיריית תל אביב שם עבד החל משנת 1940 עד פרישתו לגמלאות בשנת 1968. בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה ונולדה בתו נטע, תל אביב הופצצה ומשפחת ישפן חזרה להתגורר ברעננה בעוד ישפן נוסע מדי יום לעבודתו בתל אביב. בשנות המלחמה ומלחמת העצמאות השתתף ישפן שהיה חבר ב'הגנה' כלוחם, ולא היה לו זמן לעסוק באומנות.
החזרה לאומנות
החל מראשית שנות ה-50 החל ישפן למצוא זמן כדי לעסוק בפיסול ובציור: הוא חזר ליצירת דיוקנאות, דמויות של מבוגרים וילדים שבסביבתו הקרובה ברעננה אותם יצר מחימר ואחר יצק בגבס, הוא החל ליצור קומפוזיציות בנושאים מהתנ"ך, מסורת ויהדות ונושאים לאומיים וחברתיים שהעסיקו אותו. את הקומפוזיציות הכין מגבס, אבן או בטון שהוא בעצמו הרכיב. מדי פעם הוא גם צייר בגואש או עשה רישומים בפחם ועיפרון. בסוף שנות ה-50 ביקר ד"ר חיים גמזו ברעננה. גמזו, שהיה מבקר אומנות ומנהל מוזאון תל אביב, ראה את יצירותיו של ישפן ועודדו להמשיך בעבודותיו כדי לצאת בתערוכה.
חוג אמנים בשרון ותערוכות
בסוף שנות החמישים נסע בנו עמירם עם רעייתו ללימודים בארצות הברית והשתקע שם, בתו נטע נשלחה לטבריה ללמד, נישאה ליוסי כהן והשתקעה במקום. הטיולים סביב הכנרת השפיעו על ישפן, והוא ערך רישומים רבים וצייר בגואש את נופי טבריה והכנרת.
בתחילת שנות השישים נפגש יהושע ישפן עם שישה מחבריו האמנים והם הקימו את "חוג אמנים בשרון". קבוצה זו הייתה נפגשת בבית אחד החברים שהיה מציג להם מיצירותיו והחברים שוחחו על היצירות. וכך כתב חברו של ישפן, ירמיהו רבינא על החוג: "הפגישות החברתיות, התאריך המחייב של תערוכה שנתית שבה יש להציג עבודות חדשות, הביקורות והביקורים ההדדיים, שימשו גורם מעורר ומדרבן לעבודת יצירה".
בשנת 1963 החליטו חברי החוג שהם מוכנים לתערוכה משותפת, הם פנו לראש עיריית כפר-סבא, מרדכי סורקיס, שנתן להם את אולם בית הקלנוע "הדר" בעיר, שם הציגו את תערוכתם הראשונה. גם ראש העירייה זאב גלר, כמו קודמו, סייע ל'חוג אמנים בשרון' והם ערכו כ-10 תערוכות משותפות בשנים הבאות. בשנת 1965 הוענק לישפן פרס על דיוקן שיצר והוצג בתערוכה. הפרס שקיבל, עידודו של גמזו ושל החברים והמשפחה הביאו את ישפן להחלטה לצאת בתערוכה. תערוכת יחיד התקיימה ב-1967 בסיוע המועצה וההסתדרות ברעננה. לתערוכה זו היו הדים רבים בציבור והוא זכה לשבחים רבים, גם ברוך אורן שהיה מנהל 'יד לבנים" בפתח תקווה ביקר בתערוכה ברעננה והציע לישפן לערוך תערוכה בפתח תקווה. בשנת 1968, עת יצא לגמלאות מעיריית תל אביב, החל יהושע ישפן להתכונן לתערוכה נוספת. ב-1969 נפתחה תערוכת יחיד רטרוספקטיבית בבית יד לבנים, בפתח תקווה. את התערוכה כיבדו בנוכחותם מכובדים רבים: נשיא המדינה זלמן שזר, שר החינוך אהרון ידלין, שר התיירות משה קול, ראש עיריית פתח תקווה ישראל פיינברג, אנשי משטרה ושגרירי שוודיה ורוסיה, ביקורות רבות וטובות הופיעו בעיתונים שהיללו ושבחו את יהושע ישפן- "הפסל שהתפרנס מגננות".
שנותיו האחרונות
בשנת 1970 לקה ישפן בליבו, אך לא פסק מפיסול וציור, הוא המשיך להשתתף בתערוכות עם 'חוג אמנים בשרון' שהלך וגדל ויצר גם דיוקנאות וגם קומפוזיציות שלמרות מצבו הפיזי, היו גדולות ורובן מגבס. פטירתה הפתאומית של רעייתו לאה בשנת 1978 הרעה את מצבו והוא היה נכנס ויוצא הרבה בשערי בית החולים. למרבה ההפתעה, בסיוע המשפחה, המשיך ביצירות גדולות הממדים: 'ממעמקים', 'הללויה', 'ויעל בסערה השמימה', 'המחול' ואף צייר. גם כשתשו כוחותיו עדין עבד על שתיים מיצירותיו שאותן לא סיים: 'הטייס' ו'שיר השירים'.
ב-1980 השתתף ישפן בשתי תערוכות בכפר סבא באולם ע"ש רייזל והציג את כל עבודותיו האחרונות. יהושע ישפן נפטר בכ"ח באדר ב' תשמ"א, 3 באפריל 1981. במלאת שנה לפטירתו ב-1982 ושנה אחריה ב-1983, ערכה עיריית רעננה בראשות בנימין וולפוביץ' ומחלקת התרבות, תערוכת זיכרון בבית האמן ברחוב רמב"ם. משנפתח בית 'יד לבנים' רעננה בשנת 1988 הוצגו בו כ-20 מיצירותיו של יהושע ישפן.
מתתיהו רוזין
מתתיהו רוזין (1916 – 1 במאי 1950) היה זמר פזמונים, בדרן, מגיש ושחקן עברי בתל אביב בימי היישוב. משחקני התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו", ומטובי המבצעים של פזמוני נתן אלתרמן.
ביוגרפיה
רוזין נולד ב-1916 בוורשה בירת פולין. יחד עם חבריו לתנועת הנוער הציוניות ביקש לעלות לארץ ישראל. הוא הגיע לארץ, אך היות שלא עלה בידו להשיג סרטיפיקט, לא הורשה להיכנס אליה, נסע לסוריה ומשם הוחזר לפולין. משם נסע עם להקות נודדות דרך הבלקנים והגיע לאיטליה. במאי 1935 רכשה חברת ספנות ארץ-ישראלית את האונייה "תל אביב", לשם הובלת נוסעים בקו טריאסטה–חיפה. רוזין עלה על האונייה כימאי במטרה לעלות ארצה באופן בלתי-לגאלי. בפעם הרביעית או החמישית שהגיע עם האונייה לנמל חיפה, ירד ממנה ונשאר בארץ. הוא עלה לירושלים. תחילה עבד כפועל בניין ובסלילת כבישים. כעבור שנה החל לעבוד בלילות כאופה, ובזמנו הפנוי החליט לנסות את כוחו כזמר. הוא החל את דרכו בזמרה (עברית) בבתי קפה בחיפה שקיימו תוכנית אמנותית עבור הימאים הזרים והחיילים הבריטים: בקפה גינתי-אור שברחוב הרצל ובקפה כץ שבשדרות נורדאו. לאחר מכן התקבל לתיאטרון הסאטירי הקטן "כל הרוחות" שהוקם בראשית 1939 בתל אביב. בתום תוכנית אמנותית אחת, בראשית ימי מלחמת העולם השנייה, עזב את "כל הרוחות" ועבר לשיר בקברט "סמדר" שלחוף תל אביב, וכן בקפה גינתי-ים ובגן מלון סן רמו (גם הם בחוף), וכן בתיאטרון "המטאטא", ובמסיבות ובשמחות. בתל אביב הכיר את נתן אלתרמן, והלה התרשם מכישרונו והחל לכתוב עבורו פזמונים, שהולחן על ידי שמואל פרשקו ומשה וילנסקי. אלתרמן חיבר עשרות פזמונים שיועדו לרוזין, מהם כמה שהיו ללהיטים, כמו "מילא", "שיכור", "פרוטקציה", "יום-יומיים", "סטלה וגבריליקו", "מי לימון ומר צלחת", "אני רוצה רק להציץ", "אמנות הפיוס", "יוסל", ו-"אם אין לי מה שאני אוהב – אני אוהב את מה שיש לי...". "השניים השלימו זה את זה. אלתרמן היה זקוק למבצע טוב – ורוזין היה זקוק למחבר טוב." רוזין עצמו חיבר ב-1944 (בתקופת "סמדר") פזמון בשם "קָבָלֶרוֹ פלאפל".
בשנת 1945 הצטרף לתיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" (בתוכנית השנייה שלו – "ריאיון בלי-לה-לו"), והפופולריות של פזמוניו הגיעה לשיאה. רוזין נחשב לאחד המבצעים הטובים ביותר של פזמוני אלתרמן. מייסד התיאטרון ומנהלו, משה ולין, סיפר לימים כי לדעתו רוזין הוא מבצעו הטוב ביותר של אלתרמן מאז ומעולם, והודה ששילם לו את השכר החודשי הגבוה ביותר בתיאטרון: 70 לא"י. את מרבית פזמוניו ביצע ב"לי-לה-לו". בנוסף לפזמונים שביצע לבדו, רוזין השתתף ב-11 מערכונים (רובם מוזיקליים), ככוכב הגברי, וזכה לתשבחות גם כשחקן.
מבקר התיאטרון דב בר מלכין כתב כי "רוזין הוא פרטנר קולגיאלי ביותר על הבמה, הוא עוזר לכל פרטנר שלו להוציא מעצמו את הטוב ביותר... רוזין – גוץ ומהיר תנועה. משחק את פזמוניו – וזה סוד ההצלחה והפופולריות שלו אצל הקהל". לדעת המבקר אורי קיסרי,
לאחר שחרורו מצה"ל בקיץ 1949 חזר רוזין להופיע ב"לי-לה-לו". אמרגן יהודי מניו יורק שביקר בארץ, הציע דרך הסופר ההומוריסטן יוסף שמעון גולדשטיין ("דער לוסטיגער פעסימיסט" – הפסימיסט העליז') לארבעה מאמני התיאטרון, אלכסנדר יהלומי, מינה בֶּרן, קלרה אימס ורוזין, לנסוע לארצות הברית לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים. הנסיעה, שתוכננה לסתיו של אותה שנה, התעכבה, ובסופו של דבר נסעו יהלומי, ברן ורוזין, בחושבם שיוכלו להרוויח סכומי כסף ניכרים שיוכלו לשוב עמם לארץ. השלושה נסעו בחודש ינואר. רוזין וברן הופיעו בוודוויל היידי "נאשיונל טיאטר" בניו יורק עם מערכונים מחיי הארץ. הצגת הבכורה החגיגית זכתה לתשבחות, ובמהלך השבועות שלאחר מכן הוסיפו השניים להופיע, אולם כעבור כחודש נסגר התיאטרון, והם מצאו עצמם עומדים בפני שוקת שבורה. רוזין הצליח להופיע בנשפים קטנים ובהופעות לטובת המגבית היהודית המאוחדת, אך במקום לחסוך כסף לדירה לאשתו ובנו, הפסיד אלפי דולרים. מבין השלושה, רק יהלומי הצליח להרוויח דיו, והאריך את שהותו. (מינה ברן נשארה באמריקה לאחר שהכירה בן-זוג ונישאה לו.) באביב 1950, כעבור יותר מ-3 חודשים בארצות הברית, חש רוזין ברע, ניגש להיבדק אצל רופא ומת מהתקף לב באופן פתאומי עוד בטרם הבדיקה. בן 34 במותו.
גופתו הובאה לארץ (באוניית המשא "תל אביב"), והוא נקבר בבית העלמין נחלת יצחק. רוזין הותיר אישה, יטקה, ואת בנם בן השנה וחצי, אברהם (לימים עברת שמו לרז). ב-6 ביולי 1950 ערך תיאטרון "לי-לה-לו" ערב לזכרו, שההכנסות ממנו הוקדשו לאלמנתו.
האל רוג'רס
הרולד דאלאס רוג'רס (באנגלית: Harold Dallas Rogers; נולד ב-31 בדצמבר 1937) הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קהיליית קנטקי, ברציפות מאז תחילת 1981. מטעם המפלגה הרפובליקנית, הוא מכהן בקונגרס ה-118 את תקופת כהונתו העשרים ושתיים.
לאחר מותו של חבר בית הנבחרים הוותיק ביותר ,דון יאנג, במרץ 2022, משמש רוג'רס כחבר בית הנבחרים הוותיק ביותר.
ביוגרפיה
רוג'רס נולד בעיירה בארייר שבדרום קנטקי. הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קנטקי המערבית השוכנת בעיר באולינג גרין, ואחר כך קיבל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת קנטקי שבלקסינגטון. רוג'רס שירת במשמר הלאומי של קנטקי ובמשמר הלאומי של קרוליינה הצפונית. לאחר תום לימודיו הגבוהים, היה רוג'רס עורך דין פרטי ונבחר לכהן כתובע המחוזי במחוזות פולאסקי ורוקאסטל, החל מ-1969 ועד היבחרו לקונגרס 11 שנה מאוחר יותר. ב-1979 היה רוג'רס מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן המושל, כעמיתו למירוץ של מושל קנטקי לואי נון. הצמד הפסיד למועמדת המפלגה הדמוקרטית מרתה ליין קולינס.
ב-1980 החליט חבר הקונגרס הרפובליקני המכהן טים לי קרטר, נציג המחוז החמישי של קנטקי בבית הנבחרים, לפרוש מהחיים הפוליטיים. רוג'רס זכה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית ברוב של 23% מהקולות, וביום הבחירות הכלליות גבר על יריבו הדמוקרטי ונבחר לראשונה ל. מאז הוא ניצח בכל הבחירות לקונגרס שנערכו אחת לשנתיים, כשהאחרונות בהן ב-2018, עם תמיכה של לפחות 65% מקולות הבוחרים, למעט ב-1992, כאשר גבר על חבר הסנאט של קנטקי כשלו 55% מהקולות. רוג'רס הוא בעל התפקיד הפדרלי בעל הכהונה הארוכה ביותר המייצג את קהיליית קנטקי. הוא מייצג את אחד ממחוזות הקונגרס הנחשבים לרפובליקניים מבחינה שורשית השוכנים דרומית לנהר אוהיו. דרום-מרכז קנטקי, לבו של המחוז, דומה מאוד מבחינה דמוגרפית למזרח מדינת טנסי. בוחריו הזדהו עם הרפובליקנים לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ותמכו במפלגה הרפובליקנית מאז ועד ההווה. רוג'רס היה ציר במספר כינוסים של הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
בבית הנבחרים, רוג'רס מפגין עמדות שמרניות רבות. למשל, הוא בעד המאמצים להחלת השפה האנגלית כשפה הלאומית של ארצות הברית, ובעד הפסקת המימון הפדרלי לתחנת הרדיו הלאומית NPR. הוא תומך בגדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו ובהרחבת מערכת בתי המשפט לנוער, מתנגד לנייטרליות הרשת ולהפלות מלאכתיות. מבחינת זכויות אזרח, הוא מתנגד להעדפה מתקנת, והאיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים העניק לו דירוג בן 28% לאור היסטוריית ההצבעות שלו. הוא מתנגד בולט לנישואים חד מיניים, ולראייה הוא קיבל דירוג בן 0% מהקמפיין לזכויות אדם על עמדותיו בנוגע לזכויות להט"ב. רוג'רס תומך בעונש מוות ומתנגד למחקר בתאי גזע עובריים.
בשנים 2011–2017 כיהן רוג'רס כיושב ראש ועדת ההקצבות, מהוועדות המשפיעות ביותר בבית הנבחרים של ארצות הברית. כיו"ר הוועדה, שם לו כיעד את צמצום גודל והיקף הממשל הפדרלי תוך ריסון הוצאות כלכליות פדרליות, ניהול פיקוח קפדני על סוכנויות ממשלתיות, ופעילות להשבת "המשמעת הפיסקלית" והשקיפות בתהליך קביעת תקציב המדינה. רוג'רס הוביל את הקונגרס לצמצם את ההוצאות הפדרליות באמצעות קיצוץ של 126 מיליארד דולר אמריקני מאז 2010. במהלך כהונתו, ניהל רוג'רס 650 שימועים בנושא פיקוח ולמעלה מ-2,000 תיקונים להצעות חוק בנושא הקצבות ממשלתיות במליאת בית הנבחרים. בשל עמדתו הבכירה בבית הנבחרים ועמדותיו השמרניות, רוג'רס נתון לביקורות רבות מצד חוגים ליברליים ופרוגרסיביים כאחד בשל סדרי העדיפויות שלו בכל הקשור לביטחון לאומי. כתב העת "National Review" כינה אותו "ביזיון לאומי", והמגזין רולינג סטון מנה אותו בין "עשרת חברי הקונגרס הגרועים באמריקה", והגדירו כ"החבר הטוב ביותר של אוסאמה בן לאדן" בגין הכוונת כספי ביטחון המולדת הפדרליים הרחק מערים גדולות אל יישובים במחוז הקונגרס שלו, אשר מבקריו טוענים כי מחוזו הוא אחד מיעדי הטרור הפחות סבירים באמריקה בגלל היעדר במונומנטים ייחודים או במרכזי אוכלוסייה בולטים.
לרוג'רס שלושה ילדים מאשתו הראשונה, שירלי מקדוול, לה היה נשוי מ-1958 עד למותה כתוצאה ממחלת הסרטן ב-1995. ארבע שנים מאוחר יותר נישא בשנית לסינת'יה דוייל.
יוהנס פריסנר
גנרל-אוברסט יוהנס (הנס) פריסנר (בגרמנית: Johannes (Hans) Frießner; 22 במרץ 1892 – 26 ביוני 1971) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריירה מוקדמת
פריסנר נולד ב-22 במרץ 1892 בחמניץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית. בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-103 (הסקסוני ה-2). לאחר מכן הועבר פריסנר לרגימנט הרגלים ה-179, ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן שימש כקצין מטה בדיוויזיה ה-24 (הסקסונית ה-2). על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך (סקסוניה), צלב האבירים של מסדר אלברט הסקסוני עם חרבות, אות הפציעה בשחור, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה נשאר פריסנר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. בשנת 1924 מונה למפקד פלוגה 5 ברגימנט ה-10 (הסקסוני), בשנת 1928 מונה כמדריך טקטיקות ושליש למפקד בית הספר באקדמיה הצבאית בדרזדן, וב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת מיור. ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים גטינגן, ובמקביל מונה למדריך בבית הספר הצבאי בפוטסדם, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט. ב-1 במרץ 1938 מונה פריסנר לראש מטה מפקדת הפיקוח על בתי הספר הצבאיים בברלין, וב-20 בספטמבר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פריסנר ראש אגף החינוך של הוורמאכט, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-1 במאי 1942 מונה פריסנר למפקד הדיוויזיה ה-102, שהייתה חלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט. ב-19 בינואר 1943 מונה פריסנר למפקד הקורפוס ה-23 שהיה חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באפריל הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. פריסנר לחם עם הקורפוס שבפיקודו באזור אורל, ועל כך קיבל ב-9 ביוני 1943 את הצלב הגרמני בזהב. לאחר מכן לחם עמו בקרב קורסק, ועל כך קיבל את צלב האבירים של צלב הברזל. בדצמבר 1943 מונה למפקד הארמייה הרביעית, ופיקד עליה עד ינואר 1944. ב-4 בפברואר 1944 מונה פריסנר למפקד "פלגת הארמייה פריסנר", שהפכה ב-23 בפברואר לפלגת הארמייה נארווה, והחזיקה את הקו בתפר בין הארמייה ה-16 לארמייה ה-18 כחלק מקבוצת ארמיות צפון. על פעולותיו בקרבות קיבל פריסנר ב-9 באפריל 1944 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-1 ביולי 1944 הועלה פריסנר לדרגת גנרל אוברסט, וב-4 ביולי מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון במקום גנרל גאורג לינדמן, אך ב-23 ביולי הועבר לפקד על קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. פריסנר פיקד על קבוצת הארמיות במבצע יאשי-קישינב שבו כותרה הארמייה השישית, ובעקבותיה השתלט הצבא הסובייטי במהירות על רומניה ובולגריה, וברומניה התחוללה הפיכה, שהביאה להדחתו של אנטונסקו, ולמעבר של רומניה ממחנה הציר למחנה בעלות הברית. ב-23 בספטמבר שונה שמה של קבוצת הארמיות לקבוצת ארמיות דרום, אולם הכוחות הסובייטיים המשיכו בהתקדמות מהירה דרך בולגריה, נכנסו לצפון יוגוסלביה, חברו עם צבא הפרטיזנים של טיטו, וב-20 באוקטובר שחררו את בלגרד. באוקטובר חדרו הכוחות הסובייטיים להונגריה המזרחית, ורק אז נבלמה התקדמותם, לאחר שנתקלו בהתנגדות עזה של כוחות הונגריים וגרמניים מתוגברים. ב-22 בדצמבר 1944 הודח פריסנר מתפקידו, עקב כישלונו בבלימת הסובייטים.
לאחר המלחמה
בסוף המלחמה נפל פריסנר בשבי האמריקאי, ממנו שוחרר בנובמבר 1947. לאחר שחרורו כיהן פריסנר כיו"ר איגוד החיילים הגרמנים, שהגן על מעשי הוורמאכט בשעת המלחמה, וכתב ספר על מה שהוא כינה "הבגידה של הרומנים" - המעבר של רומניה למחנה בעלות הברית ב-1944. פריסנר התגורר בבאד רייכנהאל עד למותו ב-26 ביוני 1971.
פיוטר
פיוטר (בעברית: בְּדוֹלֶת) הוא סגסוגת מתכתית, שעשויה בדרך כלל מ-85 עד 99 אחוז בדיל, 1 עד 4 אחוז נחושת, המשמש כמקשיח, עם תוספת של עופרת לדרגות הנמוכות של הסגסוגת, שיש להם גוון כחול. באופן מסורתי, היו שלוש דרגות איכות של פיוטר, שנועדו לשימושים שונים, למשל לתכשיטים וכלי שולחן. המשתנה ביניהם היה אחוז החומרים בתערובת. בתערובות מודרניות מערבבים בדיל עם נחושת, אנטימון ו/או ביסמוט, בניגוד לעופרת.
מבחינה חיצונית, פיוטר הוא מתכת בהירה מבריקה שדומה מאוד במראה לכסף. כמו כסף, פיוטר גם יתחמצן לאפור עמום במשך הזמן אם יונח ללא טיפול. פיוטר הוא סגסוגת מאוד חשילה, והיא רכה מספיק כדי לפסל בה עם כלי יד, כמו כן אפשר לעצב אותה עם חבטות ולחיצות. בגלל התכונות האלו, פיוטר לא יכול לשמש להכנת כלים מעצמו. לפיוטר יש נקודת התכה נמוכה של בערך 225-240 מעלות צלזיוס, תלוי בריכוזים של החומרים בתערובת.
ASK
ASK
Rct
{{פירושונים|* RCT (משחק) – משחק RollerCoaster Tycoon
אברשאים
אברשאים (שם מדעי: Ericales Bercht. & J. Presl) היא סדרה גדולה ורבגונית של צמחים במחלקת הדו־פסיגיים המונה 22 משפחות. בין נציגי הסדרה ניתן למצוא צורות חיים רבות, הן עצים ושיחים והן צמחים עשבוניים ומטפסים. לצד צמחים אוטופיטיים רגילים הסדרה מכילה צמחים מיקוטרופיים נטולי כלורופיל כמו Sarcodes sanguinea, וצמחים טורפים כמו הסוג Sarracenia.
מיקוריזה היא אחד ממאפייני האברשאים. קיום סימביוטי עם פטריות שורשים נפוץ למדי בקרב הסדרה, וישנם אף שלושה סוגי מיקוריזה הבלעדיים לאברשאים (Ericoid, arbutoid and monotropoid mycorrhiza). כמו כן, במספר משפחות ניכרת היכולת לאגירה מוגברת של אלומיניום בתוך הרקמות.
תפוצת הסדרה היא כלל־עולמית. אזורי תפוצה של משפחות בודדות מגוונים מאוד - בעוד שמשפחות אחדות מוגבלות לאזורים טרופיים, האחרות מתקיימות באזורים קרים. סך מניין המינים בסדרה הוא מעל 8,000. משפחת האברשיים היא הגדולה בסדרה, עם מספר מינים הנע בין 2,000 ל־4,000 לפי הערכות שונות. בארץ ישראל ייצוג האברשאים מוגבל מאוד, ומונה עשרה מינים בלבד המפוזרים בין שלוש משפחות.
חשיבות כלכלית
רבים מנציגי הסדרה הם בעלי פרחים יפים, וגדלים בתרבות כצמחי נוי.
מיון
סדרת האברשאים כוללת על־פי המיון המודרני את 22 המשפחות הבאות :
צ'יט קודס
צ'יט קודס (באנגלית: Cheat Codes) היא שלישיית DJ של מוזיקה אלקטרונית אמריקאית, המורכבת מקווין פורד, טרבור דאהל ומת'יו ראסל, שבסיסם נמצא בלוס אנג'לס, קליפורניה. ההרכב מוכר מכך שהוא הוציא את הסינגל "Sex" ב-2016, שהודגם מהסינגל "Let's Talk About Sex" של Salt-N-Pepa. בנוסף, ההרכב מוכר מכך שהוא הוציא את הסינגל "No Promises" ב-2017, בשיתוף פעולה עם הזמרת האמריקאית, דמי לובאטו, והגיע ל-40 הגדולים בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה.
גרוב
גְּרוּב הוא מושג מופשט המבטא תחושת קצב או "סווינג", שנוצר על ידי השילוב המוזיקלי של נגנים שונים בחטיבת הקצב בלהקה (נגני הגיטרה, הבס, הפסנתר, התופים ועוד).
מאז סוף המאה ה-19, ג'אזיסטים החלו לשים דגש על קצב ותחושה ("feel"), והחלו להשתמש במושג. הוא נמצא בשימוש במוזיקה שחורה על כל סוגיה וכן מוזיקה פופולרית אחרת כמו פאנק (Funk), דיסקו, רוק וכדומה.
הגרוב הוא התבנית עליה חוזרת חטיבת הקצב בגרסאות מסוימות, כדי להעביר תחושה קצבית, לעיתים מרגיעה, לעיתים מרקידה או מקפיצה. מבחינה מופשטת יותר, הגרוב הוא אווירה, או תחושה, שאחראית עליה חטיבת הקצב, ש"מבינה" את המשמעות, או "מרגישה" את המוזיקה, ומעבירה תחושות אלו גם למאזינים ולנגנים הנוספים. מוזיקאים יכולים להשתמש בביטוי "איזה גרוב מדהים יש ליצירה הזאת" כדי לבטא מספר דברים: שליצירה יש תבנית ריתמית טובה, או שהיצירה מעבירה תחושה ריתמית מעניינת, מושכת ומרגשת, לעיתים עד כדי קהות חושים.
IFR Aspid
IFR Aspid היא מכונית על בתצורת מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב הספרדית Aspid (שם מלא: IFR Automotive, S.L) אשר הייתה מיוצרת משנת 2008 ועד 2010 במפעל החברה בראוס.
תא אלקטרוליטי
תא אלקטרוליטי (באנגלית: Electrolytic cell) הוא סוג של תא אלקטרוכימי שמבצע אלקטרוליזה באמצעות חשמל. בדומה לתא גלווני (תא אלקטרוכימי שמספק חשמל) גם תא אלקטרוליטי מכיל שתי אלקטרודות (קתודה ואנודה), אלא שבניגוד לתא גלווני התא האלקטרוליטי צורך חשמל ולא מספק אותו. הקתודה של התא האלקטרוליטי, שבה מתבצעת תגובת חיזור, מסומנת ב"מינוס" ("-"), ואילו האנודה, שבה מתבצעת תגובת חמצון, מסומנת ב"פלוס" ("+"). המשמעות היא שהמתח החשמלי של הקתודה נמוך מהמתח החשמלי של האנודה בתא אלקטרוליטי, וזאת בניגוד לתא גלווני או סוללה חשמלית שבהם הקתודה מסומנת ב"פלוס" ("+") והאנודה ב"מינוס" ("-").
החומר שממלא את התא האלקטרוליטי קרוי אלקטרוליט, והוא מהווה בדרך כלל תמיסה מימית של החומר אותו רוצים לפרק. דוגמאות לאקטלרוליזה בתאים אלקטרוליטיים: פירוק תמיסת מלח בישול לנתרן ולכלור, פירוק מים למימן ולחמצן.
קנת' סטאר
קנת וינסטון סטאר (באנגלית: Kenneth Winston "Ken" Starr; 21 ביולי 1946 – 13 בספטמבר 2022) היה עורך דין ושופט פדרלי אמריקאי, אשר נודע בעיקר עקב החקירות שביצע נגד נשיא ארצות הברית ביל קלינטון בזמן כהונתו כנשיא.
ביוגרפיה
סטאר שימש כשופט בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה בשנים 1983–1989 וכפרקליט המדינה של ארצות הברית בשנים 1989–1993, תחת הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בתחילה, הוטל על סטאר ושני שופטים נוספים מטעם מחלקת המשפטים לחקור את התאבדותו של סגן היועץ המשפטי בבית הלבן, וינס פוסטר, שבה קבע כי הוא התאבד עקב דיכאון וניקה מהאשמות קונספירטיביות בדבר מותו; וכן את פרשת וייטווטר שכללה השקעות נדל"ן, שבה היו מעורבים ביל קלינטון ורעייתו הילרי. לאחר זמן מה, חקירות שערכו השלושה חשפו את מערכת היחסים מחוץ לנישואים שניהל הנשיא קלינטון עם מוניקה לווינסקי. לאחר מספר שנים של חקירה, פרסמו סטאר ושני השופטים האחרים את דוח סטאר, שהיה המקור לניסיון הדחתו של קלינטון בקונגרס ושלילת רישיון עריכת הדין שלו לחמש שנים.
בין השנים 2010–2016 כיהן כנשיא אוניברסיטת ביילור שבטקסס. חבר הנאמנים של האוניברסיטה ביטל את המינוי והסיר אותו כנשיא (אך השאירו כפרופסור) ב-2016, בעקבות כשלים בטיפול בתלונות על תקיפות מינית באוניברסיטה.
אהרון סטאטון
אהרון סטאטון (באנגלית: Aaron Staton; נולד ב-2 באוגוסט 1980) הוא שחקן אמריקאי, אשר ידוע בעיקר מגילום הדמות קן קוסגרוב בסדרה "מד מן" בה שיחק בשנים 2007–2015, ומהסדרה "נרקוס: מקסיקו" בנטפליקס בתור הסוכן בוץ' סירס.
ביוגרפיה
סטאטון נולד בווירג'יניה והעביר את רוב ילדותו בג'קסונוויל שבפלורידה. ב-2004 הוא סיים לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת קרנגי מלון בפיטסבורג, פנסילבניה.
הוא נשוי לשחקנית קוני פלטשר, לזוג שני בנים.
חבורת שומר אמונים
חבורת שומר אמונים (או השם הנפוץ אך השגוי שומרי אמונים). הוקמה בעיר סאטמאר שברומניה, על ידי האדמו"ר רבי אהרן ראטה. מחבורה זו השתלשלו חסידות שומרי אמונים וכן חסידויות תולדות אהרן ותולדות אברהם יצחק הקיימות היום.
ראשיתה של החבורה
הרב ראטה, תלמידם של הרב צבי אלימלך שפירא מבלוז'אב, הרב יהוסף רוטנברג מקסני, הרב ישכר דב רוקח מבעלזא והרב ישראל הגר (אהבת ישראל) מוויז'ניץ. הקים בשנת תרפ"א-(1921) את קהילת "יראי ה'" בעיר סאטמאר שברומניה, מתוך מטרה לבנות בית יוצר לאברכי עילית עובדי ה', שאין להם בעולמם אלא תורה ותפילה. שיטתו היוותה למעשה מיזוג של מאפיינים שונים מדרכם של רבותיו. סביבו התקבצה קבוצה קטנה של צעירים צמאי דעת, אותם הוא הדריך לחיי פרישות וחינכם לתפילה בהתלהבות ובקול רם.
למרות מוצאו של רבי אהרן שלא הגיע ממשפחה רבנית (אביו ר' שמואל יעקב היה קצב), התפרסם הוא כאדם קדוש וסגפן, ונודע בעבודת ה' שלו שהייתה בהתלהבות רבה.
בשנת תרצ"ו - (1936) תבעה ממשלת גרמניה הנאצית את גירושם של כל הנתינים הזרים מרומניה, סלובקיה והונגריה. במסגרת זו, גורש רבי אהרן (שהיה בעל נתינות הונגרית) להונגריה והקים את חצרו בעיר ברגסז, שם אף הוחלף שמה של החצר לחברת "שומרי אמונים". עם כיבושה של הונגריה על ידי הנאצים והחלת מוראות השואה על יהודיה, נמלט האדמו"ר מהונגריה והגיע ארצה עם בני משפחתו, ביניהם בנו וחתנו – האדמו"רים לעתיד. עם הגיעו ארצה חיזק את קהילתו הקטנה והעמיק את יסודותיה. בארץ ישראל קיבל גם השפעה מחצרות ארצישראליות, כמו חסידות קרלין ממנה נטל את הצעקות בתפילה ואת עניין השמחה, ומחסידות סלונים ממנה קיבל את עניין שברון הלב וההתחטאות לפני הקדוש ברוך הוא. כמו כן הנהיג את לבישת הטלית בליל שבת כמנהגן של שתי חסידויות אלו. בצוואתו אף הורה שאם החבורה לא תחזיק מעמד אחר פטירתו, יצטרפו לחסידות קרלין.
את מקומו בראשות החבורה בברגסז מילא תלמידו רבי יוסף מאיר פולק, נינו של רבי יוסף מאיר מספינקא ואביו של רבי אברהם אלתר האדמו"ר מברגסאס-פתח תקווה.
רבי אהרן נפטר בו' בניסן ה'תש"ז-(1947). את מקומו בהנהגת החבורה תפסו בנו רבי אברהם חיים ראטה וחתנו רבי אברהם יצחק קאהן. בהמשך התפלגו הגיסים, ורוב החבורה הלכה עם רבי אברהם יצחק, שפתח את בית המדרש תולדות אהרן. מיעוט מחברי החבורה הלכו עם רבי אברהם חיים שירש את בית מדרשו של אביו ובה הקים את חסידות שומרי אמונים.
קלויסטר
קלויסטר (מלטינית: claustrum) הוא אלמנט אדריכלי באדריכלות של מנזרים, קתדרלות וכנסיות מנזר. הקלויסטר הוא חצר מרובעת, המוקפת בארבעת צדדיה בארקדות ובמרכזה גינה או רחבה מרוצפת. הקלויסטר מתוכנן כך שיהיה מוגן מפני גשם אך פתוח לאוויר הצח. קלויסטר הצמוד לקתדרלה (בעיקר באנגליה) מעיד כי שימש מוסד נזירי בשלב כלשהו.
הקלויסטר הגדול ביותר נמצא במנזר צ'רטוזה די פאדולה (Certosa di Padula) בדרום איטליה ושטחו 12,000 מטר רבוע. בארץ ישראל השתמרו כמה קלויסטרים מימי הביניים. המוכר ביותר מביניהם הוא קבר דוד המלך בהר ציון. המבנה הוקם במאה ה-13 על ידי המסדר הפרנציסקני, ומשמש את ישיבת התפוצות.
במקורות תורניים
הקלויסטר מוזכר ברש"י בביאור המושג התלמודי חצר המוקפת אכסדרה:"'דוגמה לדבר קלוישטר'א בלשון אשכנז של מיני האומות הם הגלחים (=כמרים) שיש לה אויר שיש בה עשבים והיקף אכסדרה סביב לו'."
קהילת יהודי קייב
קהילה יהודית בקייב התקיימה בהפוגות מאז המאה השמינית. במהלך פרעות ת"ח–ת"ט בשנת 1648 נרצחו רוב יהודי העיר בידי קוזאקים זפורוז'ים יחד עם מרבית יהודי אוקראינה.
לאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית האוכלוסייה היהודית גדלה במהירות. לפני הכיבוש הגרמני הצליחו יותר מ-100,000 מתוך 160,000 יהודי העיר להימלט ממנה. אחרי המלחמה קבעה ועדת חקירה סובייטית שבקייב נרצחו 195,000 אזרחים ושבויי-מלחמה בתאי-גאזים ניידים וביריות, מהם יותר ממאה אלף בבאבי-יאר.
לאחר שואת יהודי אוקראינה חזרו היהודים ששרדו לעיר. היהודים שחזרו לקייב המשוחררת נתקלו באיבת התושבים, שרבים מהם יצאו נשכרים ברכוש מן הטבח הגדול. ובכל זאת תוך 15 שנים צמח בעיר יישוב יהודי בן 200,000 ומעלה (על פי מפקד רשמי משנת 1959 רק 154,000).
היסטוריה
סוחרים יהודים הגיעו לקייב במאה השמינית; העיר הייתה אז צומת דרכים חשוב בין ארצות המזרח למערב אירופה. בגניזת קהיר נמצא מכתב בעברית משנת 930, ובו פנייה ליהודי קהילות אחרות לסייע בפדיון יהודי מקייב שנאסר בגלל חוב. שמות היהודים במכתב הם עבריים, סלאביים וטורקיים.
לקראת סוף שנת ד'תש"ץ (1030) ניסו שליחים מארץ הכוזרים לגייר את ולדימיר, הנסיך של קייב; באותה התקופה כבר הייתה קהילה יהודית בעיר.
קייב נזכרת בתיאורי המסעות של בנימין מטודלה ושל פתחיה מרגנסבורג בני המאה ה-12; ר' משה מקיוב עמד אז בקשרי מכתבים עם רבנו תם במערב ועם הגאון שמואל בן עלי במזרח.
תחת שלטון הטטרים (1320-1240) זכו היהודים להגנת הכובש, למורת רוחם של תושבי העיר הנוצרים. כשנכללה קייב בנסיכות ליטא קיבלו היהודים זכויות מיוחדות להגנת הנפש והרכוש. באותה התקופה היו יהודים שצברו הון עתק מחכירת מיסים.
במהלך הכיבוש המונגולי הקהילה נהרסה יחד עם שאר חלקי העיר, אך הקהילה התחדשה עם רכישת העיר על ידי האיחוד הפולני-ליטאי. בתקופת השלטון הפולני-ליטאי הורשו היהודים להתיישב בעיר. הקהילה גדלה בחומר וברוח; במאה ה-15 חיבר ר' משה מקייב פירושים ל"ספר היצירה" ולפירושיו של אברהם אבן עזרא, וניהל ויכוחים עם הקראים. בפשיטת הטטרים ב-1482 נלקחו רבים מיהודי העיר בשבי, וכעבור 13 שנה גורשה הקהילה עם שאר קהילות ליטא. הקהילה נתחדשה עם ביטול האיסור כעבור שמונה שנים, אך היהודים גורשו שוב בשנת 1619.
תקופת הרנסאנס
כעבור מאה שנה לערך השיגו העירונים ממלך פולין (שהתאחדה עם ליטא ב-1569) צו האוסר יישוב-קבע של יהודים או רכישת נכסי דלא ניידי בידיהם בעיר (הצו משנת 1619). המעטים שהוסיפו להתגורר בקייב נפגעו ורובם נרצחו בגזרות ת"ח–ת"ט (1648), ועם סיפוח העיר לרוסיה ב-1667 חודש האיסור על מגורי יהודים במקום.
במהלך מרד חמלניצקי בשנת 1648 נרצחו רוב יהודי העיר בידי קוזאקים זפורוז'ים יחד עם מרבית יהודי אוקראינה. לאחר הכיבוש הרוסי בשנת 1654, יהודים לא הורשו להתיישב בעיר.
העת החדשה
האיסור להתיישב בעיר בוטל רק בשנת 1793 לאחר החלוקה השלישית של פולין.
הקהילה שוקמה ב-1793, בעת החלוקה השנייה של פולין, וגדלה חרף מחאות העירונים.
ב-1827 נענה הצאר ניקולאי הראשון לתביעות העירונים וחידש את איסור המגורים; הצו נשאר בתוקפו עד 1861, כאשר הוקצו למגורי קבע ליהודים בעלי זכויות (סוחרים ותעשיינים עשירים ועובדיהם, בעלי מקצועות חופשיים ובעלי-מלאכה) שני פרברים במבואות העיר. בתקופת האיסור השתתפו מאות יהודים בירידים השנתיים והתאכסנו בשתי אכסניות עירוניות שהוחכרו לנוצרים. תוך עשר שנים גדלה האוכלוסייה היהודית בקייב לכדי 13,800 נפש (כ-%12 מכלל האוכלוסייה). משנת 1862 קיימה הקהילה בית-חולים כללי, בית-חולים מיוחד לניתוחים, מרפאה למחלות עיניים (בהנהלת מ' מאנדלשטאם) ומוסדות צדקה למיניהם.
במאה ה-19 משפחת ברודסקי ששלטה על תעשיית הסוכר ובנתה ברוסיה מסילות ברזל ממקום מושבה בקייב התפרסמה מאוד ברוסיה. אילי ההון היהודים ישראל ברודסקי ובניו אליעזר ואריה לייבוש בנו בעיר בית-כנסת מרכזי, הנושא את שמם, בתי ספר למלאכה ובתי חולים. ב-26 באפריל 1881 התבצע בעיר פוגרום כנגד האוכלוסייה היהודית, מספר אנשים נהרגו, 20 נשים נאנסו ועונו ומאות דירות ועסקים יהודיים חובלו ונבזזו. המשטרה המקומית סייעה למתפרעים.
במאי 1881 היו מהומות אנטישמיות; רבים נפצעו, נגרם נזק רב לרכוש, וכ-800 משפחות יהודיות איבדו את מקורות פרנסתן.
בשנת 1898 נחנך בית כנסת מפואר, בתרומת ל' ברודסקי.
מאז ועד מהפכת 1917 התפרסמה קייב בחיפושי-פתע תכופים שעשתה המשטרה אחר יהודים "בלתי-לגאליים" בעיר. למרות זאת גדל מספר תושביה היהודים של קייב ל־50,800 ב-1910, וליותר מ-81,000 בסוף 1913. למעשה היו אף יותר מזה, כי רבים התחמקו ממיפקדי אוכלוסין.
המוני יהודים עבדו במפעלי התעשייה בעיר ובסביבה, והיו גם יהודים עתירי-הון דוגמת משפחות ברודסקי וזאיצב, בענף הסוכר. רב היה מספר בעלי המקצועות החופשיים ובאוניברסיטת קייב למדו בשנת 1911 888 יהודים, ריכוז הסטודנטים היהודיים הגדול ביותר באוניברסיטה רוסית (%17 מכלל הסטודנטים במקום). בקייב פעלו סופרים עבריים דוגמת י' קאמינר, י"ל לוין (יהל"ל), מ' קאמיונסקי, י' וייסברג, א' שולמן וא' פרידמן.
הסופר שלום-עליכם, שישב בקייב ישיבת-ארעי, הנציח אותה בספריו בתיאורי יהופיץ.
בין 18 ל-20 באוקטובר 1905 התקיים בעיר פוגרום נוסף נגד האוכלוסייה היהודית, כאשר המשטרה סייעה שוב לפורעים ואף הסיתה נגד היהודים, ואף על פי כן אבל היישוב היהודי המשיך להתפתח ונעשה אחד העשירים ברוסיה, ובאותו הזמן התרוששו היהודים העניים עוד יותר.
ב-1910 היו כ-5,000 הסוחרים היהודיים בקייב %42 מכלל הסוחרים בעיר, אבל רבע מכלל היהודים שחיו במקום נזקקו לקמחא דפסחא באותה השנה.
הקהילה היהודית המשיכה לגדול והגיעה ליותר מ־81,000 בשנת 1913. באותה תקופה נבנו בתי כנסת רבים, כולל בית הכנסת הראשי בעיר, בית הכנסת של ברודסקי. בתי ספר וסדנאות יהודיים נבנו ברחבי העיר.
במהלך המהפכה הרוסית ומלחמת העצמאות האוקראינית היו בעיר פוגרומים חדשים נגד היהודים. לאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית האוכלוסייה היהודית גדלה במהירות והגיעה לגודל של כ־224,000 איש בשנת 1939.
בשנים 1906–1921 שימש כרב הקהילה ש' אהרונסון, ומן ה"רבנים מטעם" התפרסמו יהושע צוקרמן וש"ז לוריא.
בזמן מלחמת-העולם הראשונה קלטה קהילת קייב פליטים יהודים מאזורי הקרבות. ב-1917 בוטלו כל הגבלות המגורים בעיר, ובסוף אותה שנה התפקדו בה 87,240 יהודים %19 מכלל תושבי העיר.
הקהילה התארגנה על בסיס דמוקרטי בהנהגת הציוני משה נחמן סירקין, ובעיר נערכו כינוסים כלליים ואזוריים של יהודי רוסיה, פורסמו ספרים ועיתונים של המפלגות השונות, והתנהלה פעילות תרבות ית וחינוכית בעברית וביידיש.
באביב 1919 ישבו בקייב כ־114,520 יהודים.
במלחמת האזרחים בין 1919 ל-1921 על העיר שלטו גדודים שונים, הנלחמים זה בזה, כשהיהודים הם הסובלים המרכזיים, מאות נהרגו, ואלפים נפצעו באותה תקופה.
בששת חודשי השלטון הסובייטי שבין פברואר לאוגוסט 1919 נמסרה הנהלת הקהילה לידי ה"יבסקציה" והתחיל הרס שיטתי של חיי הציבור המקובלים. עם נסיגת הצבא האדום התארגנה "הגנה עצמית", וכאשר נכנסו לעיר האוקראינים אנשי פטלורה הם אסרו את אנשי קבוצת המגן והרגו 36 מהם. כנופיות דניקין רצחו ושדדו עד שנהדפו בידי הצבא האדום בדצמבר אותה שנה. רעב ומגיפות הפילו חללים נוספים ביישוב המקומי. עם זאת גדל מספר היהודים בקייב עם נהירת פליטי-חרב יהודים משאר מקומות באוקראינה. ב-1923 מנתה העיר 128,000 יהודים. מספרם הלך וגדל והגיע ב-1939 לכדי 175,000 (%20 מכלל האוכלוסייה).
בעשרים שנות השלטון הסובייטי נעשתה קייב מוקד לתרבות יידיש נוסח מוסקבה; בקהילה הייתה רשת בתי-ספר ומכוני לימוד שהקיפו אלפי תלמידים, ובראשם המחלקה לתרבות יהודית באקדמיה האוקראינית למדעים (1926) שהוכתרה בשנת 1930 בשם "המכון לתרבות יהודית פרולטארית", בהנהלת יוסף ליברברג. במכון נתפרסמו מחקרים חשובים וקבוצה מאנשי הסגל שלו יצאה לבירוביג'אן להניח שם יסודות לפעולה תרבותית וחינוכית.
בקייב פעלו אז משוררים וסופרים כגון דוד הופשטיין ואיציק פפר, הוצאות ספרים ותיאטרון ממלכתי ביידיש. עם חיסול המוסדות היהודיים בסוף שנות השלושים הקיץ הקץ על מרכז גדול זה של תרבות יידיש בברית-המועצות.
בתקופת השואה
ערב מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) ישבו בקייב כ־140,000 יהודים.
ב־19 בספטמבר 1941 התקדמו הנאצים מזרחה וכבשו את קייב. לפני הכיבוש הצליחו יותר מ-100,000 מתוך 160,000 יהודי העיר להימלט ממנה. ב-28 בספטמבר 1941 פורסמה ברחבי קייב הודעת גירוש לכאורה, ורוב תושבי העיר האמינו שמדובר בגירוש מהעיר התייצבו בשעה היעודה כאמור בהוראות. אלה הופנו אל בית הקברות היהודי ואל באבי יאר ושם נורו למוות. לפי דו"ח של האיינזצגרופן, 33,771 יהודים נטבחו ב-29 וב-30 בספטמבר בבאבי יאר. במהלך השנה שלאחר הרצח הובלו לבאבי יאר והומתו שם בהריגה 15,000 יהודים נוספים שנתפסו בעיר ובסביבתה.
אחרי המלחמה קבעה ועדת-חקירה סובייטית שבקייב נרצחו 195,000 אזרחים ושבויי-מלחמה בתאי-גאזים ניידים וביריות, מהם יותר ממאה אלף בבאבי-יאר. במאי 1943 נשרפו הגוויות בכבשנים שנחפרו בהר.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה חזרו היהודים ששרדו לעיר. ב־4-7 בספטמבר 1945 התרחש פוגרום, כמאה יהודים הוכו, מתוכם שלושים ושש אושפזו וחמישה מתו מפצעים.
היהודים שחזרו לקייב המשוחררת נתקלו באיבת התושבים, שרבים מהם יצאו נשכרים ברכוש מן הטבח הגדול. ובכל זאת תוך 15 שנים צמח בעיר יישוב יהודי בן 200,000 ומעלה (על פי מפקד רשמי משנת 1959 רק 154,000), %13.9 מכלל תושבי העיר.
כ-%15 הצהירו על יידיש כשפת-אם, לעומת %33 בקרב היהודים תושבי הערים הקטנות במחוז קייב.
בשנת 1946 היה בקייב בית כנסת אחד בלבד. הרב האחרון שכיהן בקייב היה הרב פאנטס, שפרש בשנת 1960 ונפטר בשנת 1968, ולאחריו במשך עשרות שנים לא מונה רב חדש.
רופאים יהודיים רבים תושבי העיר פוטרו ממשרתם במשפט הרופאים ב-1953. אחרי המלחמה חזרו אלפי יהודים לקייב המשוחררת ונתקלו באיבת התושבים, שרבים מהם יצאו נשכרים ברכוש מן הטבח הגדול. ובכל זאת תוך 15 שנים צמח בעיר יישוב יהודי בן 200,000 ומעלה (על פי מפקד רשמי משנת 1959 רק 154,000), 13.9% מכלל תושבי העיר.
ב-1957 נידונו ארבעה יהודים למאסר על "פעילות ציונית", ביניהם ברוך מרדכי וייסמן שיומנו העברי הוברח ופורסם בישראל. ב-1959, ביובל המאה להולדת שלום-עליכם, תלו היהודים שלט זיכרון על פתח הבית שבו התגורר הסופר בשעתו; באותה שנה סגרה העירייה את בית-העלמין הישן ליד באבי-יאר אך התירה ליהודים את העברת העצמות לבית-עלמין חדש. לבקשת נשיא מדינת ישראל, יצחק בן-צבי, התירה הממשלה הסובייטית להעלות את עצמות בורוכוב למדינת ישראל.
בשנות הששים פעל בעיר בית-כנסת אחד לכאלף מתפללים ולידו מקווה, משחטה לעופות ומאפיית מצות; "מניינים" פרטיים נסגרו. הרב פאנץ, אחרון הרבנים בקייב, פרש ב-1960. בתקופת כהונתו של בארדאך כראש הוועד של בית-הכנסת הייתה האווירה נינוחה יחסית ואורחים מחוץ-לארץ היו מתקבלים בעין טובה. ב-1961 השתנה המצב לרעה עם בחירתו של הנדלמן כיו"ר הוועד, עד שפרש בלחץ המתפללים כעבור שש שנים.
ב-1966 דחה הוועד המרכזי של המפלגה במוסקבה בקשה מטעם יהודי העיר לחדש את פעולת התיאטרון היידי. קייב הוסיפה לשמש מרכז לסופרים ביידיש, רבים מהם יוצאי מחנות מתקופת סטלין, כגון: איציק קיפניס, הירש פוליאנקר, נתן זבארה, אלי שכטמן ויחיאל פאליקמן. הודפסו ספרים יהודיים במקור ובתרגום לרוסית ואוקראינית.
ב-1966 נהרו רבבות יהודים מאוקראינה כולה לדוכן הישראלי בתצוגה בין-לאומית בענף הלול וכעבור שנה, בעקבות מלחמת ששת הימים, ניתן ביטוי פומבי לרגשות היהודים בניסיונות חוזרים להביע את זהותם הלאומית ביום-השנה לטבח באבי-יאר.
המהנדס בוריס קוצ'ובייבסקי נאסר ב-1968 באשמת "הוצאת דיבה על המשטר הסובייטי", לאחר שביקש היתר יציאה לישראל בשבילו ובשביל אשתו הלא-יהודיה; בקיץ 1970 חתמו עשרה יהודים מקייב על מכתב גלוי שלפיו ויתרו על אזרחותם הסובייטית וביקשו להיות אזרחי מדינת ישראל.
בשנים 1911–1913 סערה קייב מסביב לעלילת-הדם שהייתה קשורה בשמו של מנחם מנדל בייליס. המסורת האנטישמית הגסה בעיר מצאה לה ביטוי מחודש בשנות השישים עם פרסום ספריו של ט' קיצ'קו מטעם האקדמיה האוקראינית למדעים.
ב-1970 התגוררו בקייב 152,000 יהודים (כ-%10 מכלל האוכלוסייה).
אחרי התמוטטות השלטון הקומוניסטי בראשית שנות התשעים של המאה העשרים, חלה התעוררות דתית בקרב היהודים, למרות הירידה במספרם. בתי כנסת, בתי ספר יהודיים ומוסדות קהילה החלו לפעול ולהתרחב.
לאחר קריסת ברית המועצות
לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991, רוב האוכלוסייה היהודית היגרה מקייב. לאחר עצמאות אוקראינה התחוללה תחייה בחיי הקהילה היהודית, עם הקמתם של שני בתי ספר יהודיים ואנדרטת זיכרון בבאבי יאר, שם מתקיים טקס רשמי מדי שנה.
בשנת 1997, אחרי העלייה הגדולה לישראל, התגוררו בקייב כ־110,000 יהודים, יותר משליש מיהודי אוקראינה כולה. האוכלוסייה היהודית בעיר מונה כ-110,000 נפש. בתחילת שנות ה-2000 קייב הייתה למרכז החיים היהודיים באוקראינה. בקייב מרוכזים המשרדים של הארגונים היהודיים המקומיים והזרים, ביניהם חב"ד הג'וינט, הסוכנות היהודית ועוד.
הקהילה במאה ה-21
לפי נתוני הקונגרס היהודי האוקראיני האוכלוסייה היהודית בעיר מונה כ־110,000 נפש, אף שישנם גם הערכות נמוכות יותר של כ-50,000 יהודים. קייב מהווה את מרכז החיים היהודיים באוקראינה ומרוכזים בה המשרדים של הארגונים היהודיים המקומיים והזרים, ביניהם חב"ד הג'וינט, הסוכנות היהודית ועוד.
בית כנסת חב"ד שמנוהל על ידי רבה הראשי לקייב הרב יונתן בנימין מרקוביץ', נמצא ברחוב saksaganskoho 67. בקייב פועלים בתי כנסת נוספים: בית הכנסת ברודסקי, ביה"כ "גליטסקה" בשיתוף המדרשה הציונית, בראשותו של הרב שלמה נאמן. ובית כנסת "פודול". ליד ביה"כ "גליטסקה" נמצא המרכז לתרבות והיסטוריה יהודית המקיים פעילות לנוער ומבוגרים ומוזיאון יהודי.
בשנת 2000 הרב יונתן בנימין מרקוביץ' עבר יחד עם משפחתו לקייב ויחד עם אשתו החלו להקים מוסדות חינוך ולקיים אירועים לקהילה היהודית. לאחר שהוצע לו לכהן כרבה הראשי של העיר קייב ושליחה הראשי של תנועת חב"ד, הרב מרקוביץ' החל להקים יחד עם זוגתו מוסדות חינוך ולקיים אירועים לקהילה היהודית. מאז פיתחו את הקהילה והיא מונה מרכז קהילתי, בית חב"ד גן ילדים בית ספר פרטי יהודי (פרלינה) ברמה גבוהה, וגן ילדים פרטי לילדים בעלי מוגבלויות הפונה לכלל אוכלוסיית העיר יהודים ושאינם יהודים, מערכת כשרות, תוכניות לצעירים בהם מעורבים מאות צעירים, בית חב"ד לישראלים ומערך סיוע של פעילויות, מזון ותרופות לאלפי קשישים ונזקקים.
לחסידות קרלין (בראשות הרב יעקב דב בלייך) שני בתי כנסת מרכזיים, בית הכנסת של ברודסקי ובית הכנסת הכוראלי הגדול.
ניתן למצוא בעיר גם גן ילדים ובית ספר יהודי, מסעדות כשרות, בית אבות, מועדון קשישים, מועדון לקהילה הצעירה ועוד
בתי ספר
נכון ל-2019 בעיר 3 בתי ספר יהודיים: בית ספר היהודי של חב"ד "פרלינה" בראשות הרב יונתן בנימין מרקוביץ', השני שמחה, שיסד השליח הרב דב בער קרסיק, ועוד אחד של קהילת אורח חיים. הרב יונתן בנימין מרקוביץ' משמש כרב העיר משנת 2000.
בית הכנסת ברובע פודיל
בית הכנסת כורל הגדול נבנה בשנת 1895 בתכנונו של האדריכל ניקוליי גרדרינה, ובתרומת הסוחר גבריאל יעקב רוזנברג. בית הכנסת הורחב על ידי של אדריכל ולריאן ריקוב, במימון התעשיין ולדימיר גינזבורג בנו של הוראצי גינצבורג וחתנו של אליעזר ברודסקי.
בית הכנסת של ברודסקי
בית הכנסת של ברודסקי (ביידיש: די בראָדסקי שיל) הוא בית כנסת היסטורי במרכז העיר קייב שבאוקראינה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1898 לפי תכנונו של האדריכל גאורגיי שלייפר, ובמימון הסוחר והתעשיין אליעזר ברודסקי. הפרויקט בוצע על ידי חברת הבנייה של לב גינזבורג.
בית כנסת פודל
בית הכנסת "פדול" נבנה בשנת ה' תרס"ב ונפתח מחדש בשנת ה'תש"ז. בשנת ה'תשס"ב, הוא עבר שיפוץ אשר חידש את פניו, באווירה המיוחדת אשר אפיינה את בתי הכנסת העתיקים של התקופה הקומוניסטית. אחד הדברים הבולטים בבית הכנסת הוא המשפט המופיע על אחד מקירות בית הכנסת: "מה נורא המקום הזה", משפט שאינו נפוץ בבתי כנסת כיום. המסורת מספרת שיהודים כתבו את המשפט על קיר בית הכנסת לא כפסוק המתייחס לתפילה או לקדושת המקום, אלא לסובייטים. מה נורא המקום הזה, כפשוטו. המדינה הזאת, השלטון הזה.
אנטישמיות
ה- CFCA (פורום התיאום למאבק באנטישמיות) דיווח על יותר משלושה אירועים אנטישמיים שהתרחשו בקייב מאז סיפוח חצי האי קרים ב -2014. גם האוקראינים הפרו-רוסים וגם תומכי ממשלת אוקראינה האשימו זה את זה במצבם של יהודי קייב.
החל מ 2018 הרב מרקוביץ מתקשר ישירות עם שר הפנים על כל מקרא כזה או אחר של אנטישמיות
מנורת הזיכרון בבאבי יאר, צפונית-מערבית לקייב, חוללה פעמיים עם צלב קרס מרוסס, בראש השנה וכעבור כמה חודשים. במהלך יוני 2015 אירע פיצוץ בחנות בבעלות יהודית בקייב. ארגון ימין קיצוני לקח אחריות על האירוע. מאוחר יותר באותו החודש חוללה אנדרטת הזיכרון בבאבי יאר.
דוד תדמור
דוד (דודי) תדמור (נולד ב-9 באפריל 1960), הוא עורך דין ישראלי, אשר כיהן בתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים בשנים 1997–2001.
חייו
דוד תדמור נולד ב-ירושלים לאשורולוג חיים תדמור ולארכאולוגית מרים תדמור. סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (1986); בתקופה זו שימש כעוזר הוראה לפרופסור אוריאל פרוקצ'יה בדיני חברות ומימון חברות. התמחה כעורך דין אצל השופט העליון מאיר שמגר וסיים תואר שני במשפטים (1988) ותואר דוקטור במשפטים (1992) בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק (NYU). נושא הדוקטורט שלו היה הפרטה ובעלות עובדים במניות מעסיקים. תדמור הוא חבר לשכת עורכי-הדין בישראל ולשכת עורכי הדין במדינת ניו-יורק שבארצות הברית.
בשנים 1988–1993 שימש כעורך דין בתחום דיני חברות במשרד עורכי הדין Wachtell, Lipton, Rosen & Katz בניו יורק.