cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סייברטות'
היפוך
במהלך סיפור הציר, סייברטות' מופיע כחבר בקבוצת נבלי-העל חסרת השם של מגנטו במהלך הקרב כנגד צורת האונסלוט של הגולגולת האדומה. סייברטות' חווה מעין הפיכה מורלית שהופכת אותו לגיבור כשהנסיון להוציא את האלמנטים של אקסבייר מאונסלוט נכשל, וגורם לקפטן אמריקה לגייס את סייברטות' ונבלי-על נוספים שחזרו למוטב לקבוצת "האוונג'רס המדהימים" כדי להביס את הגיבורים שהתהפכו. בסוף הסיפור, נראה שהתהפכותו מרשע לטוב היא קבועה בשל היותו מוגן בידי מגן אנרגיה שנוצר על ידי איירון מן והאבוק ההפוכים, מה שמשאיר אותו לתהות למה הוא נהפך. סייברטות' מסגיר את עצמו לרשויות, ומתכנן לעשות טוב כדוגמת וולברין כשישתחרר.
סייברטות' מצטרף אחרי כן לאוונג'רס המופלאים ומתלווה אליהם למשימות, ובין היתר עוזר לאוונג'רס הראשיים בחזרתו האחרונה של אולטרון.
מארוול החדשה והשונה
כחלק מהמיתוג מחדש "מארוול החדשה והשונה", סייברטות' חבר בקבוצת האקס-מן של מגנטו שמטרתה להגן על המוטאנטים בכל מחיר. ככל שהזמן עובר, היפוכו נשחק. הוא מציין כי הוא מרגיש את סייברטות' הישן חוזר - החלק בו שלא התעניין בדבר מלבד ההרג. סייברטות' מודה שאינו יכול עוד להמשיך לחיות את השקר שבו חיי כמהופך, אבל אינו רוצה לחזור להיות המפלצת שהיה, ולכן חייב להפוך למשהו אחר. הוא מאמין שהוא צריך משהו להילחם בעדו כדי להישאר אנושי, וזוכר את הבטחתו למונט, אותה החל לאהוב. הוא הבטיח לה שישמור את סוד קללתה ורצה לעזור לה למצוא תרופה ולהביס את האופל שבתוכה. כשהקבוצה מתפרקת, סייברטות' עוזב עם מונט במטרה להמשיך לעזור לה.
כוחות ויכולות
סייברטות' הוא מוטאנט בעל מספר יכולות מוטאנטיות טבעיות ושיפורים מלאכותיים לפיזיולוגיה שלו. כוחו העיקרי הוא יכולת ריפוי מואצת המאפשרת לו לחדש שטחים פגועים או הרוסים בגופו, ושיפור המבנה התאי של גופו מעבר לטיבו בגוף האדם הרגיל. הוא מחדש איברים כמו עיניים חסרות וחלקים גדולים של עור. היכולות המוטאנטיות הטבעיות של סייברטות' נובעות, בחלקן לפחות, מיכולת הריפוי המואצת שלו. זו גם מקנה לו חסינות כמעט מוחלטת לרעלים, סמים ומחלות, וכן חסינות מוגבלת לרעלני העייפות המופרשים על ידי גופו שלו.
תיאור יכולותיו של סייברטות' התפתח עם השנים בעקבות יחס שונה מכותבים שונים. יכולת הריפוי שלו הוצגה בתחילה כדבר משני, או לא הוצגה בכלל. רק אחרי כן כשהפך לאויב העיקרי של וולברין, התחילו להציג אותו כבעל יכולת ריפוי גבוהה כמו של אויביו.
לסייברטות' חושים מחודדים שמשתווים לאלו של חיות מסוימות. הוא יכול לראות עצמים בבהירות גבוהה יותר ובמרחק גדול יותר מאשר אדם רגיל. חוש הראיה שלו מחודד עד כדי כך שהוא מסוגל לראות בבהירות בחושך כמעט מוחלט, כמו חתול הפעיל בלילה. יכול להיות שדבר זה מושג באמצעות היכולת שלו לראות חלקים אולטרא-סגולים ואינפרא-אדומים של הספקטרום. חוש השמיעה שלו מחודד בצורה דומה, ומאפשר לו לשמוע צלילים שאדם רגיל אינו מסוגל לשמוע. סייברטות' מסוגל להשתמש בחושיו המפותחים כדי לאתר מטרות לפי ריח, בדומה לכלב גישוש משטרתי. הוא מסוגל לאתר מטרות בהצלחה רבה, גם אם הריח נשחק מגורמים סביבתיים כמו מזג אוויר.
רבות מיכולותיו הפיזיות של סייברטות' עולות על אדם רגיל. ברשותו כוח על-אנושי עד לרמה מסוימת (מסוגל להרים חפצים כבדים בלי לשבור את עצמותיו). גבול כוחו הפיזי אינו ידוע במדויק, אבל נראה שהוא יותר חזק מוולברין. במקור, הוא יכול היה לשבור ולמחוץ משקולות הרמה בקלות. כוחו הפיזי של סייברטות' הוגבר באופן מלאכותי לפחות פעמיים. בפעם הראשונה מבנו גריידון קריד, ובפעם השנייה אחרי הצטרפות לנשק אקס. יכולת הריפוי שלו מקנה שלו סיבולת על-אנושית. הוא מסוגל לדחוף את עצמו לשיא יכולותו למשך מספר ימים לפני שעייפות תחל להשפיע עליו.
יעל גרמן
יעל גרמן (נולדה ב-5 באוגוסט 1947, י"ט באב ה'תש"ז) היא פוליטיקאית ישראלית. כיהנה כשרת הבריאות בין השנים 2013 ו-2014, כחברת הכנסת מטעם מפלגת "יש עתיד", וכחברת רשימת כחול לבן. כיהנה גם כראש עיריית הרצליה בשנים 1998–2013. לקדנציה הראשונה שלה בראשות העירייה נבחרה מטעם מפלגת מרצ ובבחירות בשנים 2003 ו-2008, התמודדה עם רשימה-בת של מרצ, "הרצליה שלנו". במרץ 2020 התפטרה מן הכנסת עקב אירוע מוחי שעברה. ב-2022, למשך פחות משנה, כיהנה כשגרירת ישראל בצרפת.
סייברטות'
כוחות ויכולות
גמישותו והרפלקסים שלו שופרו מעבר לאלו של אדם רגיל. כפי שנראה במספר סרטים ובקומיקסים לכל אורך הופעותיו, רוב אויביו לא מספיקים להגיב לקפיצתו אליהם לפני שהם נפגעים. יחד עם כישוריו בהתקדמות שקטה, ויכולתו לראות בחושך, הוא הפך לראשון התוקף במארבים. אפילו חושיו של וולברין לא מצליחים לאתר את סייברטות' בזמן (אף על פי שנראה פעמים רבות כי הוא מריח את סייברטות' שנייה לפני שהמכה ניחתת).
יעל גרמן
ביוגרפיה
גרמן נולדה בחיפה לבנימין, איש עסקים יליד הונגריה, ולאדלה ארנר, מורה לשירה ילידת רומניה, ולה אחות גדולה ממנה. בילדותה עברה משפחתה לרמת גן. כשהייתה בת תשע עברה לגור במשך שנה באיסטנבול, שם הקים אביה בית חרושת למכונות תפירה, ושם גם למדה במנזר, וחוותה אנטישמיות כילדה. לאחר שובם לארץ, חזרה המשפחה להתגורר ברמת גן, והיא סיימה את בית הספר התיכון בגבעתיים. היא נישאה בגיל 19 ובשל כך לא שרתה בצה"ל, והחלה ללמוד במכללת לוינסקי לחינוך למורים והוסמכה למורה. גרמן בוגרת אוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה כללית, בעלת תואר שני במנהל עסקים, בהתמחות במנהיגות ציבורית, מהמרכז הבינתחומי הרצליה (משנת 2007).
סייברטות'
כוחות ויכולות
הופעתו החיצונית של סייברטות' מלווה במוטאציות המקנות לו מראה חייתי, כמו ניבים ארוכים וחדים יותר, ציפורניים חדות ונשלפות בכפות ידיו ורגליו, וגבות עבות וגדולות. עיניו בהתחלה היו אמורות להיות חומות כהות בלי אישונים נראים לעין, אך מאיירים שונים איירו אותו גם כבעל עיניים אדומות, כחולות, אפורות וחומות.
יעל גרמן
ביוגרפיה
בשנת 1980, ייסדה את בית-הספר למבוגרים "תהיל"ה" בהרצליה, אותו ניהלה עד שנת 1987. על פעילותה בו הוענק לה פרס בשנת 1986. בין השנים 1987 ל-1994 ניהלה מפעל לאלקטרוניקה. בהמשך שימשה מנכ"ל משותף בחברת "יועצים לתקשורת המונים", לצד יריב בן אליעזר.
סייברטות'
כוחות ויכולות
מאוחר יותר, מעט לפני חתונתו של וולברין לוייפר, שלדו של סייברטות' וציפורניו צופו באדמנטיום על ידי אפוקליפס, שאחרי כן הסיר אותו וציפה בעזרת אותו אדמנטיום את שלדו של וולברין מחדש. מאוחר יותר, נשק אקס חיברו אדמנטיום לגופו שוב. עם זאת, מפרקיו וחיבורי שריריו לא צופו באדמנטיום, רק העצמות, ועל כן היה ניתק לנתק את גפיו. לפי אתר מארוול הרשמי, סייברטות' עדיין בעל שלד אדמנטיום. אפילו בלי שיפור האדמנטיום, טפריו של סייברטות' יכלו לחתוך את רוב החומרים הרגילים, כמו בשר, עור, עצמות, עץ, אבן ואפילו מספר מסוים של מתכות.
יעל גרמן
ביוגרפיה
בשנת 1988, הצטרפה למפלגת "שינוי" של אמנון רובינשטיין. בשנת 1992, עם הקמת מרצ, שהייתה אז עדיין רשימה אחת לכנסת אך כקואליציה של שלוש מפלגות, הצטרפה גרמן למרצ וכאשר אנשי "שינוי" בראשות אברהם פורז פרשו ממרצ, נשארו גרמן ורובינשטין במפלגה, ועד מהרה היא נבחרה ליו"ר הסניף של המפלגה בהרצליה. ב-1993 נבחרה כחברת מועצת העיר מטעם מרצ.
סייברטות'
כישורים
סייברטות' הוא לוחם פנים-מול-פנים מעולה בעקבות אימוניו הרבים בארגונים שונים כמו ה-CIA, נשק אקס, הידרה והמתנקש שידוע בכינוי הזר. כמו כן הוא צייד וגשש מעולה, אפילו בלי להשתמש בחושיו המחודדים.
יעל גרמן
ראש העיר הרצליה
גרמן כיהנה כראש העירייה במשך שלוש קדנציות. בשנת 1998 נבחרה לכהונה ראשונה, בסיבוב שני. בכך הייתה גרמן לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה בהרצליה, והיחידה אי פעם מטעם מרצ. בשנת 2003, נבחרה לכהונה שנייה, בתמיכת 56% מהמצביעים. בפברואר 2005, התמנתה ליו"ר ועדת החינוך במרכז השלטון המקומי. בנובמבר 2008, נבחרה לכהונה שלישית בראשות העירייה, הפעם ברוב של 62%, ורשימתה "הרצליה שלנו" זכתה בשבעה מושבים במועצת העיר.
סייברטות'
כישורים
סייברטות' פיתח התנגדות גבוהה לגישוש ומניפולציות טלפתיים אחרי תקרית בה וולברין דקר אותו מתחת לסנטרו וניקב את מוחו. אף על פי שיהירותו הרבה וטבעו הפראי מעניקים לו מראה של טיפש, הוא מאוד חכם. סייברטות' פרץ פעמים רבות למאגרי נתונים ממשלתיים כדי לגנוב מידע מסווג, וברח מבתי הכלא מאובטחים ביותר. כמו כן, הוא הראה פעמים רבות את כישוריו הגבוהים במניפולציות פסיכולוגיות, והפגין את יכולתו לדבר גרמנית שוטפת.
יעל גרמן
ראש העיר הרצליה
כראש עיר, ניהלה גרמן תקציב של למעלה ממיליארד ש"ח בשנה, תוך שמירה על איזון תקציבי וניהול כספי יציב. הוכחה לכך ניתנה כשהעיר הרצליה קיבלה, בדומה לעיריית רעננה ועיריית תל אביב, דירוג אשראי של ilAAA/Stable (הדירוג הגבוה ביותר בסולם דירוג האשראי המקומי) מחברת דירוג האשראי S&P מעלות.
גרמן עמדה בראש מאבק למניעת הרחבת פריסת האנטנות הסלולריות, מאבק שהביא אותה לעימות עם פורום החברות הסלולריות. בעקבות המאבק, חוקק "חוק האנטנות הסלולריות", המחייב את החברות המפעילות רשתות סלולריות לקבל אישור מוועדת התכנון והבנייה המחוזית כדי להציב אנטנה.
בקדנציה הראשונה שלה הקימה את "תיאטרון אנסמבל הרצליה" ואת המרכז העירוני לתיאטרון, שפעלו תחילה באוהל שהוקם בסמוך לאצטדיון הכדורגל העירוני, ולאחר מכן עברו למשכן קבע בבית חיל האוויר שהוקם בעיר. עם זאת, עלויות תפעול גבוהות, קושי בגיוס חסויות והכנסות נמוכות מהצפוי ממכירת כרטיסים, קלעו את האנסמבל לגירעון תקציבי שהלך וגדל. גרמן שאפה לשפר את מצבו של האנסמבל באמצעות עמותה פרטית שבה כיהנה כיו"ר. עד 2004, אז הפכה העמותה לעירונית, הזרימה עיריית הרצליה 7.2 מיליון שקלים לעמותה. ב-2005 הגיש מבקר העירייה נתן לביא דוח בו נטען כי תמיכת העירייה באנסמבל הייתה בהיקפים חריגים ביחס לתמיכה לה זכו עמותות אחרות. כמו כן נטען בדוח כי לא בכל המקרים דווחו העברות הכספים. זמן קצר לאחר סיום כהונתה נסגר "תיאטרון אנסמבל הרצליה".
גרמן הקימה את הספורטק העירוני ולאחר מכן את בית הנוער. בעת כהונתה הוקמו בעיר קניון שבעת הכוכבים וקניון ארנה הרצליה, ונחנך בית חיל האוויר. בקדנציה השנייה שלה הובילה גרמן שיפוץ נרחב של מרכז העיר ובעיקרו רחוב סוקולוב, הרחוב הראשי של העיר, לשם הרחבה ניכרת של מדרכותיו, כחלק מפרויקט הידוע בשם "המרכז החדש של הרצליה". במסגרת הפרויקט נפתחו במרכז העיר סינמטק הרצליה, ובית האזרח, אליו עבר תיאטרון אנסמבל הרצליה. בקדנציה זו נפתח פארק הרצליה ובית משפט השלום עבר למבנה חדש, מרווח ומודרני.
ב-10 בנובמבר 2006, הייתה גרמן לראש העירייה הראשונה במדינת ישראל, שהביעה סולידריות עם הקהילה הלהט"בית, והשתתפה בעצרת הגאווה באצטדיון האוניברסיטה העברית בגבעת רם בירושלים. היא אמרה בעניין:
.
הכנסת ה-19
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הודיעה גרמן על הצטרפותה למפלגת "יש עתיד". זמן קצר לאחר מכן, הודיעה על התפטרותה מתפקידה בראשות העיר, כדי שתוכל להקדיש מזמנה למערכת הבחירות. גרמן הוצבה במקום השלישי ברשימת "יש עתיד" לכנסת ונבחרה לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-19 מנדטים.
גרמן פעלה לקרוב לבבות עם האוכלוסייה הלא-יהודית בישראל, ואף גילתה יחס ליברלי לנישואים בין-דתיים. היא נתנה דגש לכך בשיאו של מבצע צוק איתן, כשבאה לתמוך ביהודיה שהתאסלמה ובן זוגה, שחוגי הימין הקיצוני הפגינו נגדם וניסו למנוע את חתונתם. כמו כן, דוגלת גרמן בגישה, שמקלה על איחוד משפחות בין אזרחי ישראל לבין תושבי רצועת עזה ויו"ש שאינם אזרחי ישראל.
שרת הבריאות 2013–2014
ב-18 במרץ 2013, הושבעה גרמן לכהונה כשרת הבריאות. שימשה כחברה בוועדת השרים לענייני חקיקה. ההחלטה הראשונה שקיבלה גרמן כשרת הבריאות הייתה לבחון מחדש את הסעיף בשאלון תורם דם האוסר על הומואים שקיימו יחסי מין עם גברים לתרום דם בישראל. החלטה נוספת שקיבלה הייתה בנוגע להפסקת ההפלרה הגורפת של מי שתייה בישראל; משנת 2002 חייב משרד הבריאות את כל ספקי המים בישראל להוסיף פלואוריד למי השתייה בכל יישוב המונה מעל 5,000 איש. בעקבות החלטתה של גרמן, הופסקה ההפלרה בראשית 2014.
בתקופתה של גרמן כשרה, הוסכם גם על ביטול הרחבת טיפולי השיניים לילדים, שהייתה אמורה להיכנס לתוקף ביולי 2013; למשרד הבריאות הובטח תקציב של 80 מיליון ש"ח לצורך הרחבת טיפולי שיניים לילדים עד גיל 14, אולם על רקע גירעון של 40 מיליארד ש"ח בתקציב המדינה שנוצר בשנת 2012, בוטלה ההרחבה במסגרת חוק ההסדרים.
בנובמבר 2013, פורסם דבר הקמת מועצה לאומית למניעת התאבדויות. המועצה תפעל להקטנת הנגישות לאמצעי התאבדות, לפיקוח על מקומות המועדים לפורענות, ולהכשרת 'שומרי סף' שיאתרו תושבים בסיכון להתאבדות, ויפנו אותם לאבחון מקצועי במרפאות הציבוריות לבריאות הנפש של משרד הבריאות בהליך הפניה מהיר. המועצה מתוקצבת בכ-40 מיליון ש"ח בשנה. גרמן פעלה לפתיחת מרפאה פסיכיאטרית למסתננים מאפריקה, כמו גם לקידום הוצאתו לדרך של מיזם לסבסוד הטיפול התרופתי במסתננים נשאי HIV וחולי איידס.
ב-30 במרץ 2014, פיזרה גרמן את דירקטוריון קופת חולים מאוחדת וביטלה את תקנון הקופה. ברקע המהלך עמדה שורת חשדות, לפיהן, הבחירות לדירקטוריון התנהלו בצורה לא כשרה, וכי אופן הפעולה לקראת איתור המועמדים לבחירות "נועד לסמן מראש את זהות המתמנים או להבטיח השפעה מהותית של גורמים מוגדרים בקופה על קביעת זהותם, בדרך אחרת, בבחינת 'אותה גברת בשינוי אדרת'". במקום הדירקטוריון שפוזר מינתה גרמן דירקטוריון זמני, ובראשו עורך הדין יעקב כהן.
ב-3 באפריל 2014, פורסם כי גרמן החליטה שלא לאפשר כל סוג של כריית פוספטים בשדה בריר הסמוך לערד, זאת, לאור חוות דעתו של המומחה שנשכר בעניין על ידי משרד הבריאות.
בדצמבר 2014, פרשה גרמן מהממשלה, יחד עם יתר שרי יש עתיד, בעקבות פיטוריו של ראש המפלגה ממשרת שר האוצר.
הכנסת ה-20
לקראת הבחירות לכנסת ה-20, הוצבה בשנית במקום השלישי ברשימת יש עתיד ונבחרה לכהונה נוספת, לאחר שמפלגתה זכתה ב-11 מנדטים. כיהנה כחברה בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדת חוק, חוקה ומשפט. בנוסף, עמדה בראש שלוש שדולות: השדולה לבריאות ציבורית, השדולה למען זכויות בעלי החיים והשדולה לקהילה הגאה (בשיתוף עם חברי הכנסת יואב קיש, מרב מיכאלי ומיכל רוזין). שימשה כחברה בשדולה לחיזוק ופיתוח הכלכלה הערבית. באותה קדנציה הוכתרה כחברת הכנסת במקום ה-2 במדד דירוג פעילותם הפרלמנטרית של חברי הכנסת ה-20 לטובת הקהילה הגאה.
הכנסת ה-21
ב-15 במרץ 2020, נודע כי גרמן עתידה להתפטר לקראת השבעת הכנסת העשרים ושלוש. זאת בשל אירוע מוחי קל שעברה.
כשגרירת ישראל בצרפת
ב-3 באוגוסט 2021 מונתה על ידי שר החוץ יאיר לפיד לשגרירת ישראל בצרפת במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים במשרד החוץ. ב-18 בינואר 2022 יצאה לשליחותה, וביולי 2022 הגישה את כתב האמנה לנשיא צרפת עמנואל מקרון. ב-29 בדצמבר באותה שנה היא התפטרה מתפקידה, לאור חילופי הממשלה שהתרחשו באותו יום בישראל ועליית ממשלה בראשותו של בנימין נתניהו וחוסר רצונה לייצג את הממשלה הזו.
חיים אישיים
גרמן הייתה נשואה ליוסף (אוסיקה) גרמן, מנהל ובעלים של מפעל אלקטרוניקה, והתאלמנה ממנו במאי 2020. יש לה שני בנים ובת. בנה נהרג בתאונת אימונים ב-17 בנובמבר 1987, במהלך שירותו הצבאי. היא תושבת הרצליה משנת 1979.
שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה
שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה (בגרמנית: Sowjetische Besatzungszone (SBZ) or Ostzone, רוסית: Советская зона Германии, היה שטחה המזרחי של גרמניה שנכבש על ידי ברית המועצות בשנת 1945, בסופה של מלחמת העולם השנייה. ב-1949 הוקמה בשטח הכיבוש הסובייטי "הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" (גרמניה המזרחית), מדינה גרורה קומוניסטית של ברית המועצות.
שטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה היה אחד מארבעת שטחי הכיבוש שנוצרו לאחר מלחמת העולם השנייה. לפי הסכם פוטסדם, הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה קיבל אחריות על חלקה המזרחי של גרמניה, פרט לחלק המערבי של הבירה ברלין שנמסר לבעלות הברית המערביות. מיד לאחר מכן, הממשל הצבאי הסובייטי בגרמניה הורשה לפתח ארבע מפלגות פוליטיות, למרות שהדבר חייב אותן לעבוד ביחד בתנאי ברית שנודעו כ"בלוק הדמוקרטי". באפריל 1946, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה והמפלגה הקומוניסטית של גרמניה התאחדו ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה שהייתה המפלגה השלטת בגרמניה המזרחית רוב שנות קיומה.
תחילה, יוסיף סטלין רצה להביא את כל שטחה של גרמניה תחת השפעה סובייטית, אך כשהמערב התנגד לרעיון, הוא ביקש להפוך את כל גרמניה ליחידה אחת ונייטרלית. כשהמערב התנגד גם לרעיון הזה, סטלין החליט למקד את מאמציו בשטח הכיבוש הסובייטי.
שטח הכיבוש הסובייטי הכיל בעיקר את שטחיה המרכזיים של פרוסיה. לאחר שפרוסיה פורקה על ידי בעלות הברית בשנת 1947, השטח חולק בין המדינות הגרמניות (גרמנית: Länder) ברנדנבורג, מקלנבורג, סקסוניה, סקסוניה-אנהלט ותורינגיה. ב-7 באוקטובר 1949 הסתיים הכיבוש הסובייטי הישיר ובשטחו הוקמה מדינה בשם הרפובליקה הגרמנית הדמוקרטית (נקראה לרוב גרמניה המזרחית). מדינה זו הייתה גרורה סובייטית, וחיילי הצבא האדום נשארו בשטחה לאורך שנות קיומה. בשנת 1952 פורקו המדינות שהרכיבו את מזרח גרמניה ושטחה חולק ל-14 מחוזות (גרמנית: Bezirke), כולל המחוז של מזרח ברלין.
התנהלות ברית המועצות בשטח הכיבוש
בספרו של נורמן מ. ניימארק "The Russians in Germany: A History of the Soviet Zone of Occupation, 1945-1949", מעריך המחבר ב-2 מיליון את מספר הנשים הגרמניות שנאנסו בידי חיילים סובייטיים.
הסובייטים שאפו לקבל שילומים מגרמניה, ולצורך כך הפקיעו מפעלים שונים והעבירו אותם לברית המועצות, וכן בזזו מכל הבא ליד. ניימארק מעריך את השווי הכולל של השלל ב-10 מיליארד דולר.
ברית המועצות השקיעה מאמצים בהשגת טכנולוגיה צבאית גרמנית, במיוחד בתחום הגרעין, ולכדה מספר מדענים.
הסובייטים הקימו משטרה חשאית אשר ב-1950 הפכה לשטאזי הידוע לשמצה. במקביל עסק האמ וה דה בכליאת נאצים ואלמנטים אנטי-סובייטים במחנות, בהם מצאו את מותם עשרות אלפים.
דוד טל
דוד טל (ח' בשבט ה'תש"י, 26 בינואר 1950 – כ"ו בסיוון ה'תשע"ו, 2 ביולי 2016) היה פוליטיקאי ישראלי. בתחילת דרכו בכנסת היה ח"כ מטעם מפלגת ש"ס ולאחר מכן מטעם עם אחד, ממנה פרש לסיעת היחיד "נוי" (שנקראה על שם נכדתו) ולאחר מכן הצטרף לסיעת קדימה.
ביוגרפיה
נולד ברחובות בשם דוד טויטו, רכש השכלה תיכונית מקצועית בתחומי המכניקה בבית הספר אורט רחובות, ושירת בצה"ל בתחום זה. השתחרר מצה"ל בדרגת רס"ר.
כיהן בעבר כחבר מועצת העיר ראשון לציון והנהלת העיר, סמנכ"ל רשת החינוך של ש"ס "אל המעיין", חבר דירקטוריון החברה הכלכלית של ראשון לציון, יו"ר אגף רווחה בהסתדרות, חבר הנהגת ההסתדרות, וחבר דירקטוריון מ.ת.י.
בשנת 1996 נבחר לראשונה לכנסת מטעם ש"ס, וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת. טל רץ גם לכנסת ה-15 במסגרת רשימת ש"ס, וכיהן במהלכה כיו"ר ועדת העבודה והרווחה של הכנסת. גם בכנסת זו כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, וניהל את הישיבה המיוחדת ביום הירצחו של שר התיירות רחבעם זאבי.
עם הקמת סיעת קדימה הצטרף טל אליה. הוא מוקם במקום ה-23 ברשימת קדימה לכנסת ה-17 ונבחר שוב לכנסת. נבחר פעם נוספת לכהן כסגן יו"ר הכנסת, והחל מה-23 באוקטובר 2007 כיהן כיו"ר ועדת הכנסת.
במהלך כהונתו בכנסת, יזם טל מספר חוקים, ובהם:
חיים אישיים
טל היה נשוי, אב ל-6 והתגורר בראשון לציון.
בשנת 2011 לקה בסרטן המוח. נפטר ממחלתו ב־2 ביולי 2016.
חופית אלפינית
חופית אלפינית (שם מדעי: Calidris alpina) היא מין של עוף ביצה ממשפחת החרטומניים אשר מקנן בחלקים הצפוניים של כדור הארץ.
החופית האלפינית ניזונה מסרטנים, חלזונות, תולעים וזחלי חרקים אותם היא תופסת בזריזות במקורה הארוך והכפוף.
זוהו 10 תתי-מינים של חופית אלפינית. לישראל מגיעה בוודאות ובאופן סדיר חופית מתת-מין אחד (C.a.Alpina), והיא מוגדרת בארץ כחולפת וחורפת שכיחה.
מצב השימור של חופית אלפינית מוגדר ללא חשש.
פרדי קאנוטה
פרדריק עומאר קאנוטה (צרפתית Frédéric Oumar Kanouté; נולד ב-2 בספטמבר 1977 בליון שבצרפת), הידוע בשם פרדי קאנוטה, הוא כדורגלן עבר צרפתי-מאלי ששיחק בעמדת החלוץ. קאנוטה נודע בשל תקופתו בסביליה, שם שיחק במשך 7 שנים. בנוסף, ערך 39 הופעות בנבחרת מאלי.
קאנוטה גדל במחלקת הנוער של ליון שם הצטיין ומשם עבר לבוגרים של הקבוצה. בחלון העברות בינואר 2000 הושאל קאנוטה לקבוצת וסטהאם יונייטד ובקיץ נהייה שחקן קבוע בווסטהאם. ב-2003 עבר לקבוצת טוטנהאם הוטספר שם כבש 14 שערים ב-60 הופעות. ב-2005 עבר לקבוצת סביליה, עמה זכה בגביע אופ"א לעונת, לאחר שעלה כמחליף במחצית וכבש את השער הרביעי בניצחון קבוצתו 4-0 על מידלסברו במשחק הגמר. בשנת 2007 הפך לשחקן הרכב בסביליה, וסייע לה לזכות פעם נוספת בגביע אופ"א, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אספניול. קאנוטה כבש בהארכה את שער היתרון של סביליה, בדרך לניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין.
בינואר 2009, בזמן שחגג כיבוש שער בגביע המלך, פשט את חולצת המשחק והראה חולצה עם הכיתוב 'פלסטין' בספרדית ובערבית, ונענש על כך בכרטיס צהוב ובקנס של 4,000 דולר. כמו כן, קאנוטה רכש מכיסו מסגד בסביליה, בסכום של 700,000 דולר אמריקאי.
מנחם קפליוק
מנחם קָפֶּלְיוּק (2 באוגוסט 1900 – 18 בספטמבר 1988) היה עיתונאי, מזרחן, סופר ומתרגם ישראלי. תרגם את ספריו של עארף אל-עארף מערבית לעברית. עם שמות העט שלו: ק. מנחם, מ. קפיל, מ. אבי-רחל, מ. אבי-עודד, מ. אבו אמין, מקף, מ. פודולי, ועוד.
ביוגרפיה
קפליוק נולד בקיץ 1900 בקיטייגורוד-פודולסק שברוסיה, למלכה ואהרן מאיר קפליוק, שהיה מורה לעברית, תנ"ך ומדעי היהדות. בילדותו קיבל חינוך מסורתי בבית ספר עברי מודרני שייסדו ציוני המקום.
בראשית 1921 עזב את רוסיה, ועלה לארץ ישראל במרץ 1922 כחבר "החלוץ" כאשר הוא בתפקיד חבר המועצה לחלוצי רוסיה המטפלת בסידורם הארעי ועלייתם של העולים.
תחילה עבד כפועל בנין, בסלילת כבישים ובייבוש ביצות. וכן החל לעבוד במפעל חברת המלח בעתלית בתקופת הקמתו. בין השנים 1924–1925 היה חבר מועצת פועלי חיפה, ובין השנים 1926–1927 היה חבר מועצת פועלי עפולה.
קפליוק למד ערבית מדוברת בזכות עבודתו בנטיעות מטעם מחלקת הייעור של ממשלת המנדט ובסיורים שקיים בכפרים ערבים ובשבטי בדואים.
ב-1927 החל בפרסום רשימות מחיי הערבים בארץ בעיתון "דבר" ובין השנים 1928–1932 גם בעיתון הארץ, הרשימות תיארו את חיי הערבים ויחסם ליהודים. רבות מרשימותיו תורגמו ליידיש, אנגלית, גרמנית, פולנית, צרפתית, סרבית ושפות נוספות, וזכו לפרסום בארצות שונות.
ב-1930 בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים, זכה לפרס של המכון למדעי המזרח על עבודתו "הערבים בספרות העברית החדשה" בעת שהתמחה בלשון וספרות ערבית ובמדעי האסלאם.
בין השנים 1938–1939 הרבה לפרסם מאמרים בתחום הספרות הערבית בירחון "מאזנים" וברבעון היידי "די גאָלדענע קייט" שהוציאה ההסתדרות הכללית בתל אביב. בשנת 1934 החל את דרכו כחבר מערכת בעיתון "דבר", במדור לעניינים ערביים ומוסלמיים.
בין השנים 1931–1932 פרסם מאמרים על נושאי ספרות ותרבות בעולם הערבי בעיתון היידי הניו יורקי "דער טאָג". וכן פרסם מונוגרפיות של סופרים ערביים מימי הביניים בקבצים ספרותיים שיצאו בשנות ה-40 על ידי אגודת הסופרים. בשנת 1942 כתב בעיתון "דבר לילדים" על נושאים אקטואליים ותולדות הערבים בתקופה הקדומה.
משנת 1934 הרצה בנושאים ערביים מטעם המרכז לתרבות של ההסתדרות. בין השנים 1949–1952 היה מרצה לעניינים מדיניים אקטואליים של מדינות ערב בקול ישראל. בין אוקטובר 1950 לאוגוסט 1951 ניהל את אחד המדורים המזרחיים של מחלקת החקר במשרד החוץ. בין 1958–1959 פרסם מאמרים ברבעון "המזרח החדש" הירושלמי.
קפליוק הרבה לתרגם ספרות ערבית. מתרגומיו הבולטים: "שבטי הבדואים במחוז באר שבע" ו"תולדות באר שבע ושבטיה" של עארף אל-עארף בהוצאת בוסתנאי. הוא פרסם סיפורים ב"גזית", ברבעון "אורלוגין" וב"מאסף" של אגודת הסופרים. בשנת 1957 זכה לשבח מיוחד בתחרות הפרסים הספרותיים של אקו"ם עבור סיפורו "פרשה בתל שמנים". בשנת 1973 זכה במענק לסופרים מטעם קרן תל אביב לספרות ולאמנות.
קפליוק נישא ליוכבד לבית ליפמנוביץ (נפטרה ב-2000), שהייתה מזכירה בוועד המרכזי של ההסתדרות הרפואית בישראל. הזוג היו הורים לשלושה: העיתונאי והמזרחן אמנון קפליוק ממייסדי ארגון "בצלם"; במאי, ומפיק הסרטים עודד קפליוק, ורחל.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
קובי אפללו
קובי אפללו (נולד ב-4 באוגוסט 1976) הוא זמר, מוזיקאי, מלחין ופזמונאי ישראלי.
ביוגרפיה
אפללו נולד וגדל במושב חוסן בן לאריאלה, מורה לספרות, ודוד, ממוצא צפון אפריקאי. בנעוריו עבר לעיר הסמוכה מעלות. הוא למד בתיכון אורט מעלות, ושירת בחטיבת הנח"ל. בהמשך למד שיווק וניהול באוניברסיטת חיפה, במסגרת תוכנית ללימודי חוץ.
התחיל לכתוב לאחר שירותו הצבאי, כחלק מגרעין נח"ל. הוא היה סולן הלהקה הגלילית "שמעונה", שהוציאה אלבום יחיד ב-2004, "ביום ההוא". במקביל להופעות הלהקה ניהל אפללו את חברת ההסעות המשפחתית והיה קב"ט באילת.
לאחר שהלהקה התפרקה, התמסר להקלטת שירי אלבומו הראשון, אך הוא החליט לגנוז אותו ולהקליט שירים חדשים.
בתחילת 2006 הוציא סינגל ראשון לתחנות הרדיו, "בא מן השתיקה". השיר לא זכה להצלחה גדולה, אך כשהופץ מחדש בסוף 2006 החלו תחנות הרדיו להשמיעו. אפללו הוחתם בחברת NMC, וביוני 2007 הוציא סינגל שני, "שיר געגועים", שהצליח גם הוא. לאחר סינגל מצליח נוסף בשם "ים הרחמים" שיצא בחודש אוקטובר, ב-23 בנובמבר 2007 הוציא אפללו את אלבום הבכורה שלו, "בא מן השתיקה". אחרי צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "מה שהלב בחר", "אין לי דבר אחר" ו"אהבת חיים".
את כל שירי האלבום כתב והלחין אפללו בעצמו, פרט לגרסת הכיסוי לשיר "טורונה" שכתב דידי מנוסי על פי לחן עממי. את העיבודים המוזיקליים ביצעו עמוס בן דוד וגיא בוקאטי. שירי האלבום הושמעו רבות בתחנות הרדיו, ובאוגוסט 2008 הוא הגיע למעמד אלבום זהב. בעקבות האלבום זכה אפללו בפרס אקו"ם בקטגוריית "תגלית השנה", וכן בתואר "זמר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ.
ב-25 במרץ 2009 הוציא אפללו את אלבומו השני, "ביום הכי בהיר". קדמו לו הסינגלים "יש בי אור" ו"ביום הכי בהיר" שזכו להשמעות רבות בתחנות הרדיו. בסמוך לצאת האלבום יצא הסינגל "אהבה משוגעת", ואחריו "שכל העולם יידע". אפללו כתב והלחין את כל שירי האלבום, שסימן את המשך שיתוף הפעולה שלו עם עמוס בן דוד. באלבום התארחו סגיב כהן בדואט "שכל העולם יידע" וליטל גבאי ב"עדיין כאן". כחודשיים לאחר צאתו הגיע האלבום למעמד אלבום זהב.
בשנת 2010 התארח באלבומו של המוזיקאי עילי בוטנר, ושר בו את השירים "מכתב לאחי" ו"כל מה שיש לי עכשיו". השיר "מכתב לאחי" יצא כסינגל לתחנות הרדיו, והפך ללהיט גדול.
במרץ 2012 יצא אלבומו השלישי של אפללו, "שמע", בהפקתו המוזיקלית של פטריק סבג. התפרסמו ממנו הסינגלים "צחורת כנף", "חצי אדם", "שמרי עליי", "שמע", "סודות" ו"יחידה שלי". האלבום כלל 2 רצועות בונוס: הראשון - חידוש ל“עוד ניפגש”, שביצע במקור אריק איינשטיין, השני הוא הפיוט “שיר למעלות” מתוך ספר תהילים, שבוצע בגרסת אקפלה.
בסוף שנת 2013 יצא אפללו לסיבוב הופעות ברחבי הארץ. ב-2014 הופיע לצד מירי מסיקה ודוד דאור בפני חיילים בבתי חולים בתקופת מבצע צוק איתן.
ביוני 2015 הוציא את אלבומו הרביעי "מראות". התפרסמו ממנו הסינגלים: "מראות", "לצידך", "עד אלייך", ו"מהן המילים"- חידוש ללהיט של שלמה ארצי. שמוליק דניאל עיבד והפיק מוזיקלית את שירי האלבום. בקיץ אותה שנה שימש כשופט בתוכנית המציאות "הפייטן" של ערוץ 20.
ביוני 2016 הוציא את הסינגל הרוקי "אני לא רק", שהטקסט שלו מדמה עולם שבו לא מתעסקים רק בהבדלים בין בני האדם, אלא בחיבור והמשותף ביניהם.
בשנת 2017 השתתף בפרויקט "צמאה", אמנים שרים תפילה עם השיר "האדרת והאמונה".
באוקטובר 2018 הוציא את הסינגל "צונח למעלה" לעיבוד והפקה מוזיקלית של יוסי מור. באותה השנה הקליט מחדש את השיר "תפילה" של עפרה חזה, עבור אלבום המחווה קול הנשמה - שרים עפרה חזה.
ב-2020 הוציא שיר שנכתב על ידי מאור תיתון בשם ״מה נשאר לי״ בקליפ בכיכובה של השחקנית חן אמסלם.
בסוף שנת 2021 הוציא את הדואט "מילים שקופות" עם הזמרת נופר סלמאן.
באוגוסט 2022 הוציא את הסינגל "מה הייתי עושה בלעדייך".
ב-17 באוגוסט 2023 יצא לאור השיר "כתונת הפסים 2023" בו השתתף לצד אמנים ישראלים רבים אחרים.
חיים אישיים
ב-21 באוגוסט 2016 התחתן עם אמילי מגנאג'י בחתונה יהודית ברומא, ולהם בת.
אפללו מתגורר בגבעתיים.
יקטרינה פורצבה
יקטרינה פורצבה (ברוסית: Екатерина Алексеевна Фурцева; 7 בדצמבר 1910 - 24 באוקטובר 1974), הייתה פוליטיקאית סובייטית, האישה היחידה שהצליחה להגיע לדרג הבכיר של הממשל הסובייטי והייתה חברה בפוליטביורו.
חייה
יקטרינה פורצבה נולדה למשפחת פועלים בעיר ורכני וולוצ'ק שבמחוז טבר. לאחר סיום לימודיה בבית הספר עבדה במפעל טקסטיל מקומי. החל משנת 1930 החלה לעבוד במנגנון הקומסומול. בשנים 1933-1930 ו-1937–1941 היא למדה הנדסת כימיה במוסקבה. בשנת 1942 פורצבה החלה לעבוד במנגנון המפלגתי במוסקבה. באותה תקופה הכירה את ניקיטה חרושצ'וב. בשנת 1954 פורצבה התמנתה לתפקיד המזכיר הראשון של סניף המפלגה במוסקבה וכהנה בתפקיד זה עד לשנת 1957. ב-25 בפברואר 1956 פורצבה קודמה לתפקיד מזכר הוועד המרכזי של המפלגה וב-29 ביוני 1957 קודמה לחברה בפוליטביורו. בשנת 1957 קבוצת חברי פוליטביורו בראשות ויאצ'סלב מולוטוב ניסו להדיח את ניקיטה חרושצ'וב מהשלטון. להגנת כרושצ'וב היו רק מיעוט של משתתפי הישיבה, כולל פורצבה, אך בסופו של דבר ההדחה לא הצליחה. בעקבות תמיכתה של פורצבה בכרושצ'וב היחסים ביניהם התחממו עוד יותר מבעבר.
בשנת 1960 פורצבה מונתה לתפקיד שרת התרבות של ברית המועצות וכיהנה בתפקיד זה במשך 14 שנים. פורצבה נפטרה ב-25 באוקטובר 1974 ממחלת לב לפי הגרסה הרשמית. היא הוטמנה בבית העלמין נובודוויצ'יה. במשך שנים רבות היו שמועות על רצח. בשנת 2001, יו"ר הק.ג.ב לשעבר ולדימיר קריוצ'קוב הודה שפורצבה התאבדה. קיימות עדויות שבשנים אחרונות היא סבלה משתיית יתר על רקע שמועות על בגידות בעלה ושמועות על הדחה צפויה מהתפקיד.
פורצבה התחתנה בפעם הראשונה בשנת 1935. בשנת 1942 לזוג נולדה בת ובשנת 1944 הם התגרשו. בשנת 1956 פורצבה התחתנה בפעם השנייה עם פאבל פיריובין שהיה דיפלומט סובייטי שכיהן כשגריר ברית המועצות ביוגוסלביה. לאחר החתונה בעלה החדש הועבר למוסקבה והתמנה לתפקיד סגן שר החוץ.
עבור ההישגים בפעילותה הציבורית קיבלה פורצבה 4 פעמים את עיטור לנין ואת עיטור הדגל האדום של העמל.
בהיותה שרת התרבות של ברית המועצות, השפיעה פורצבה רבות על התרבות הסובייטית. בעקבות תמיכתה, החלה להיערך תחרות על שם צ'ייקובסקי וחודש פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה. היא קידמה הופעות בברית המועצות של מספר זמרים ומוזיקאים מהמערב, ביניהם בני גודמן, איב מונטן ודיוק אלינגטון. לעומת זאת היא התנגדה נחרצות להופעת להקת הביטלס בברית המועצות והובילה לכך שהצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ' לא יכול היה להופיע ברחבי המדינה.
החל משנת 2000 צולמו מספר סרטים על חייה, כולל סדרה בת 12 פרקים שהוקרנה בטלוויזיה בשנת 2011.
פנחס אברמוביץ
פנחס אברמוביץ (1909 – יוני 1986) (Abramovic Pinhas) היה צייר נודע בתקופת היישוב ובימי המדינה. נמנה עם מייסדי קבוצת אופקים חדשים. היה מזכיר הקבוצה במשך כל שנות קיומה (1948 – 1963).
ביוגרפיה
פנחס אברמוביץ נולד ב-1909 במאזייק, האימפריה הרוסית (כיום בליטא). בשנת 1925 למד בבית הספר לאמנות בקובנה. עלה לארץ ישראל בשנת 1929. בשנים הראשונות בארץ היה פועל וחבר קיבוץ בית זרע. בשנת 1932 עבר להתגורר בתל אביב ועבד שנתיים בסטודיו של יוסף זריצקי. 1934 התקבל כחבר באגודת הציירים. מ-1938 - 1941 היה פעיל בהגנה וב 1942 - 1943 שהה במצרים, עיראק ופרס מטעם הצבא הבריטי וכשחזר הטמיע בציורין איכויות צבע דקורטיביות מזרחיות ושילבן עם אסכולת פריס שכה השפיעה עליו בהיותו שם. אברמוביץ צייר בטכניקות שונות, עבודות על נייר, רישום, ובצבעי מים. בעבודות על נייר הוא הצליח להתמודד עם צורות ואמצעי ביטוי חדשים, המראות אמן של צבע וקומפוזיציה אך גם אמן של רישום. חיבה מיוחדת הייתה לו לנופי הארץ והוא נהג לנסוע ולצייר בטבע. אברמוביץ היה בין מייסדיה של קבוצת אופקים חדשים ומזכיר הקבוצה. בשלהי שנות השלושים יצא ל"השתלמות" מקצועית בפריז. הביקורים של הציירים היו קצרי מועד, אך אברמוביץ אהב את האווירה התוססת של פריז ונשאר שם כשנה וחצי. במהלך חייו חזר כמה פעמים לפריז שכה אהב.
בשנים 1952-1972 לימד ציור בסמינר הקיבוצים. והיה יו"ר אגודת הציירים והפסלים בסניף תל אביב בשנים 1981-1984 ונשיא כבוד של האגודה. השנים העוברות הייטיבו עם פנחס אברמוביץ. האיש שקנה לעצמו שם כמחנך מעולה בתחומי אמנות שונים (הדפס משי, קרמיקה ועוד), התפתח צעד אחר צעד כצייר חשוב שבדיו כמו רקומים ויוצרים שטיחים מזרחיים עשירים הכובשים את הדמיון. הוא שנמנה עם הצנועים באמני ישראל נחשב כיום לאחד המקוריים והבולטים בין בני החבורה המוכרת כ"אופקים חדשים". ידידו, הסופר יוסף אריכא, אמר עליו כי "התמדתו של אברמוביץ היא חלק בלתי-נפרד מכישרונו. הוא הולך ומתפתח ממש מול עינינו." וכפי שציין אברמוביץ ביומן זכרונותיו שהשאיר: תמיד חיפשתי לחדש את עצמי ולשמור על ביטוי אישי. (מקור). אברמוביץ נפטר ביוני 1986 בתל אביב ממחלת לב קשה בהיותו בן 79.
ממלכת עיראק
ממלכת עיראק (בערבית: المملكة العراقية الهاشمية) הייתה ממלכה עצמאית, שראשיתה בשנת 1921, אז הוקמה במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה, ובשנת 1932 הפכה לעצמאית בעקבות ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הממלכה התאחדה בשנת 1958 עם ממלכת ירדן במסגרת האיחוד הערבי, אולם זמן קצר לאחר מכן פרצה מהפכת ה-14 ביולי אשר הביאה לביטול המונרכיה ולפירוק האיחוד.
רקע היסטורי
שטחי עיראק המודרנית היו תחת שליטת האימפריה העות'מאנית עד מלחמת העולם הראשונה. במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה כבש הצבא הבריטי את שטחי עיראק, והם נכללו במסגרת המנדט הבריטי על מסופוטמיה. בעקבות המרד העיראקי בוטלה התוכנית המקורית, והאמיר פייסל הראשון, מנהיג המהפכה הערבית כנגד האימפריה העות'מאנית בזמן מלחמת העולם הראשונה הוכתר כמלך עיראק. בשנת 1922 נחתם ההסכם האנגלו-עיראקי שבו התחייבה בריטניה לסייע לעיראק להקים מוסדות עצמאיים ותמליץ על קבלתה לחבר הלאומים, ומאידך עיראק תהיה כפופה במדיניות החוץ לבריטניה. בשנת 1925 איבדה משפחתו של חוסיין, אביו של פייסל, את השליטה בנחלותיה שבחג'אז עליה השתלט בית סעוד מייסד המדינה ערב הסעודית. עלי בן חוסיין מחיג'אז, אחיו של פייסל הגיע לבגדאד והשתקע בה. ביחד עמו הגיעו בתו עליה ובנו עבד אל-אילה.
בשנת 1927 התגלתה פריצת נפט ענקית בשדה באבא גורגור סמוך לעיר כירכוכ שהביאה עימה צמיחה כלכלית. הזיכיון לחיפוש הנפט ולהפקתו ניתן לתאגיד רב לאומי שכונה חברת הנפט העיראקית אשר החזיקה במונופול על הפקת הנפט בעיראק במשך כל התקופה בה התקיימה הממלכה. כספי הנפט היוו חלק ניכר מהכנסת המדינה העיראקית, והם איפשרו את פיתוחה. עם זאת, בעיות המיעוטים האופייניות לעיראק היוו גם בתקופה זו עילה למשברים תמידיים, ולחימה בכורדים ומעשי טבח במיעוט האשורי הכתימו את תקופת כהונתו של פייסל.
עצמאות
כאשר דן חבר הלאומים בקבלת עיראק כחברה, לא היה די לו בהוראות החוזה, והוא דרש ערבות לשוויון זכויות למיעוטים. לאחר שזו ניתנה, התקבלה עיראק כחברה, בשנת 1932 וההסכם נכנס לתקפו.
ב-8 בספטמבר 1933 מת פייסל הראשון ובנו ראזי, מלך עיראק עלה לשלטון במקומו. ראזי לא נהנה מהסמכות האישית שהייתה לאביו, ויכולתו לשלוט בסיעות השונות המתמודדות על השלטון בעיראק הייתה פחותה. ב-1935 החלה שורה של מרידות שאותה היה צורך לדכא באופן צבאי, ושהובילה להפיכה צבאית בראשותו של בכר צדקי. צדקי נרצח ב-1937 והשלטון שב לידי הממסד האזרחי. ראזי מת בתאונת דרכים ב-4 באפריל 1939. את מקומו של ראזי ירש בנו, פייסל, שהיה אך בן 4. משום כך מונה בן דודו של ראזי, עבד אל-אילה בנו של עלי, כעוצר.
במהלך שנות השלושים של המאה העשרים גברה בעיראק האהדה לעליית של הממשלים הנאצים והפשיסטים בגרמניה ובאיטליה. הממשלות העיראקיות פיתחו קשרי מסחר עם שתי המדינות ועודדו לאומנות ערבית המבוססת על עקרונות פרו-פשיסטים. סאמי שוכת, שכיהן בשנות השלושים כשר החינוך וכשר הרווחה העיראקי, בהיותו מוקסם בגלוי על ידי משמעת "הנוער ההיטלראי", ייסד יחד עם פדיל אל ג'מאלי בשנת 1935 את תנועת הנוער הלאומנית הערבית "אל-פוּתוּוָה".
מלחמת העולם השנייה
בעת מלחמת העולם השנייה הייתה עיראק מחויבת לסייע לבריטניה, על פי ההסכם האנגלו-עיראקי, אך למעשה פסחה על שתי הסעיפים, לא הכריזה מלחמה על גרמניה ואיטליה, ובאפריל 1939 עלה לשלטון בהפיכה צבאית המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני. אל-כילאני גירש את עבד אל-אילה, והמשיך לשלוט בשמו של הפעוט פייסל, לו מינה עוצר חדש, קרוב משפחה רחוק של השושלת ההאשמית בשם שריף שראף בין פואז. אל-כילאני דרש כי הבריטים יסלקו את חייליהם מעיראק. המשבר התפתח לכלל מלחמה, היא המלחמה האנגלו-עיראקית בסיומה כבשו הבריטים את עיראק, הדיחו את אל-כילאני שיצא לגלות, והחזירו את עבד אל-אילה לתפקיד העוצר ואת הפוליטיקאי הפרו בריטי נורי סעיד לתפקיד ראש הממשלה. במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947.
עיראק נטלה חלק בהתקפת מדינות ערב על ישראל, במלחמת העצמאות בשנת 1948. כ-17,000 חיילים עיראקים השתתפו במלחמה, וכ-500 נהרגו בקרבות. בשנת 1950 מתה עליה, ששימשה בתפקיד המלכה האם, בטרם עת, לאחר מאבק במחלת הסרטן. בשנת 1953 קיבל לידיו פייסל השני את השלטון בפועל. בהשפעת ראש ממשלתו הפרו-מערבי נורי א-סעיד פעל לביסוסה של "ברית בגדאד" בשנת 1955. בברית פרו-בריטית זו היו חברות איראן, טורקיה, פקיסטן, בריטניה ועיראק. בחלק ממדינות אלו שלטו שושלות מלכים, אשר כבעיראק, ייצגו אינטרסים של מעצמות מערביות זרות ובעלי הון. ברית זו עמדה בניגוד לרוח הזמן בעולם הערבי, אשר אותה ביטא גמאל עבד אל נאצר, אשר הלהיב את ההמונים ברטוריקה פאן-ערבית, סוציאליסטית, רפובליקנית ואנטי-אימפריאליסטית.
האיחוד הערבי
ב-1 בפברואר 1958 נאצר הגביר את מאמצי האחדות הערבית בראשותו, כאשר הוכרז על איחוד בין סוריה ומצרים תחת השם הרפובליקה הערבית המאוחדת. תנועות פרו-נאצריות שכנו במדינות ערב רבות, ובכלל זאת ירדן ועיראק. תחת החשש שההגמוניה המצרית תחסל אותן, פעלו שתי המונרכיות ההאשמיות ליצור איחוד נגדי כדי שיהווה אלטרנטיבה לנאצריזם.
האיחוד הערבי בין ירדן ועיראק הוקם ב-14 בפברואר 1958, פחות משבועיים לאחר הקמת רע"ם בידי נאצר. מנהיגי המדינות רצו להציג את האיחוד כמייצג האמיתי של הלאומיות הערבית, שלא כמו האיחוד המצרי-סורי שאותו ראו כהשתלטות נאצריסטית על המזרח התיכון. בטקס הקמת האיחוד בבגדאד הונף דגל האיחוד, שהיה זהה בצבעיו לדגל המרד הערבי הגדול מימי מלחמת העולם הראשונה כסימן לקוממיות הערבית המאוחדת. בנאום ברדיו המלך חוסיין הפציר כי האיחוד מתבסס על שוויון אמיתי, בניגוד למצב של רע"ם שבה מדינה אחת דומיננטית ומדינה אחת גרורה. לאחר הקמת רע"ם חוסיין הפציר בערב הסעודית להצטרף לברית עם ההאשמים בכל מסגרת אפשרית - פדרציה, קונפדרציה ואפילו הסכם הגנה הדדי. למרות הפצרות אלו, המלך סעוד לא הסכים להצטרף לברית. אף שהיה מודע לסכנות מצד נאצר ונטה לטובת הצד המלוכני, העדיף סעוד לשבת על המדוכה ולא לנקוט צד בין שני הגושים האזוריים שנוצרו. במרץ 1958 נחשף ניסיון הפיכה בסוריה שבמסגרתו תוכנן להתנקש בחייו של נאצר. בעקבות חשיפה זו, לצד בעיות פנימיות כלכליות, סעוד נאלץ לפנות את הכס לטובת אחיו פייסל, שהיה פרו-מצרי והעמיק עוד יותר את הפער בין סעודיה לבין "האיחוד הערבי". מדינה נוספת אותה ניסו למשוך עיראק וירדן לברית הייתה שייח'ות כווית. ראש ממשלת האיחוד נורי א-סעיד ושר החוץ של האיחוד תופיק א-סוידי ניסו ללחוץ על השייח' הכוויתי עבדאללה א-סבאח להצטרף לברית, זאת במטרה להוסיף לברית יוקרה פוליטית בזירה הערבית וכן עוצמה כלכלית. שרי האיחוד ניסו גם להפעיל לחץ על בריטניה, שכווית הייתה תחת המנדט שלה, אולם ניסיונות אלו עלו בתוהו לאחר סירוב בריטניה והאמיר של כווית.
מהפכת ה-14 ביולי
ביולי 1958 חש חוסיין, מלך ירדן כי משטרו מתערער, וביקש עזרה צבאית מפייסל. פייסל מיהר לשלוח לעזרתו חטיבה ובראשה קצין בשם עבד אל-כרים קאסם, אשר יחד עמו פעל עבד א-סלאם עארף, קצין שהיה נתון להשפעת נאצר וקע"מ. קאסם ניצל את ההזדמנות שניתנה לו, ושינע את החטיבה לבגדאד במקום אל הגבול הירדני, שם הכריז על הפיכה צבאית. נורי סעיד ופייסל נתפסו בידי המורדים, ונתלו בכיכר העיר ב-14 ביולי 1958. קאסם מונה לראש ממשלת עיראק, שהייתה מורכבת מחברים במפלגה הקומוניסטית הפרו-סובייטית שקאסם היה תומך נלהב שלה, מחברים ממפלגת הבעת' שהוקמה חמש שנים קודם לכן בסיוע מישל עפלק, מורה סורי, ולאומנים שונים.
חוסה מריה גטיקה
חוסה מריה גטיקה (בספרדית: José María Gatica; 25 במאי 1925 - 12 בנובמבר 1963) היה מתאגרף ארגנטינאי ואחד מהספורטאים המפורסמים בהיסטוריה של המדינה. קריירת האיגרוף שלו הייתה מלווה במחלוקות בשל תמיכתו בנשיא חואן פרון.
ביוגרפיה
חוסה מריה גטיקה נולד בעיר ויז'ה מרסדס, בפרובינציית סן לואיס בארגנטינה, ב-25 במאי 1925. הוריו היו פועלים קשי יום, שהחליטו לעבור לבואנוס איירס כאשר גטיקה היה בן 7. חיי העוני הקשים של המשפחה נמשכו גם בעיר הבירה, גטיקה בילה את מרבית זמנו ברחובות ומעולם לא נשלח לבית ספר או למד קרוא וכתוב.
גטיקה החל את קריירת האיגרוף שלו בקרבות לא מורשים שנערכו בנמל, לעיני קהל של מהמרים. גטיקה הצעיר בלט בסגנונו הפרוע בזירה, ועד מהרה התגלה על ידי מאמנים מקומיים בעזרתם פצח בקריירה מקצוענית.
קריירה
גטיקה עבר להתאמן תחת הדרכה מקצועית ופיתח את סגנונו המלהיב. עד מהרה הוא הפך לאהוב הקהל ולאחד מאנשי הספורט הבולטים במדינה. בין מעריציו הגדולים ביותר היו הנשיא חואן פרון ואשתו אוויטה, וגטיקה הפך לתומך נלהב בנשיא ובממשלתו. עם הפרסום הגיעה גם רווחה כלכלית גדולה לגטיקה ומשפחתו, שנהנו מסגנון חיים ראוותני ונראו פעמים רבות במסעדות יוקרתיות בחברת האליטות של המדינה.
גטיקה החל לטפח שאיפות לזכות באליפות העולם בקטגוריית המשקל הקל, ונסע לארצות הברית ב-1951 כדי להתמודד מול האלוף אייק ויליאמס, אך חלומו התנפץ במהרה כאשר כשל בזירה והובס בנוק אאוט בסיבוב הראשון. למרות ההפסד גטיקה (שכונה El Mono - "הקוף") המשיך להיות פופולרי במולדתו וחזר לארגנטינה כדי להשתתף בסדרת קרבות מלהיבה מול יריבו המושבע אלפרדו פראדה.
לאחר נפילת חברו הנשיא פרון ב-1955, הפך גטיקה מאליל ההמונים לאחד האנשים השנואים במדינה. הוא נעצר על ידי המשטרה אחרי שהקדיש את אחד מניצחונותיו לפרון הגולה, ונאלץ לפרוש לאחר שרישיון האיגרוף שלו נשלל לצמיתות. בסך הכל נלחם גטיקה ב-96 קרבות וניצח ב-86 מתוכם.
ב-1993 לאונרדו פביו הפיק הסרט Gatica, El Mono ("גטיקה, הקוף") שמספר את סיפור חייו ומותו. הוא זכה לכבוד בעיר הולדתו שקראה לאולם הספורט בעיר על שמו.
מכסחי השדים - האמיתיים
מכסחי השדים - האמיתיים (באנגלית: The Real Ghostbusters) היא סדרת טלוויזיה מונפשת המבוססת על הסרט המצליח מכסחי השדים. הסדרה, ששודרה ברשת ABC, זכתה להצלחה ופופולריות רבה. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
העלילה מתמקדת במכסחי השדים: פיטר ונקמן, ריי סטנץ, וינסטון זדמור ואגון ספנגלר; ביחד עם רוח הרפאים "סליימר" והמזכירה ג'נין מלניץ, במהלך ניסיונם להציל את העיר ניו יורק משדים ורוחות.
סדרת המשך
ב-1997 יצאה סדרת המשך בשם "מכסחי השדים אקסטרים", שמתרחשת מספר שנים לאחר הסדרה המצוירת. בסדרה זו כל החבורה המקורית התפצלה, מלבד ד"ר אגון ספנגלר, שמלמד חבורת תלמידים שיהיו מכסחי השדים הבאים. תלמידיו הם קיילי גריפין, אדוארדו ריוורה, ארט מילר ורונלד ג'קסון. מלבדם מופיעות גם דמויות מוכרות, כג'נין מלניץ המזכירה ורוח הרפאים סליימר.
רחים ספווי
יחיא רחים ספווי (פרסית: يحيى رحيم صفوى; נולד בשנת 1952) הוא גנרל איראני המשמש כיועץ לענייני צבא וביטחון במשרד המנהיג העליון באיראן. בעבר, בין היתר, מפקד משמרות המהפכה האסלאמית ואחד המפקדים הבולטים במלחמת איראן–עיראק, שם היה אז בן 23 בלבד.
ספווי הוא אזרי במוצאו (אחד מני רבים במנגנון השלטוני האיראני). ב-9 בספטמבר 1997, לאחר ששימש כסגן מפקד משמרות המהפכה האסלאמית, מונה לעמוד בראש משמרות המהפכה, במקום מוחסן רזאי. הוא כיהן בתפקיד בכיר זה עד אוגוסט 2007, אז מונה ליועץ לענייני הכוחות המזוינים וביטחון במשרד המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
ג'אגרנוט
ג'אגרנוט הוא האלטר אגו של קיין מארקו, אחיו החורג של צ'ארלס אקסבייר, אשר בעקבות מפגש מקרי עם אבן חן מיסטית הפך לכוח הרסני שבלתי ניתן לעצירה. עם השנים, הוא הצטרף לאחוות המוטאנטים של מגנטו, היה שותפו של טום קאסידי השחור, ואף חזר למוטב והצטרף לאקס-מן בשנות ה-2000.
דמותו של ג'אגרנוט מדורגת במקום ה-19 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN. את דמותו של ג'אגרנוט גילם בסרט הלייב אקשן "אקס-מן 3: המפלט האחרון" השחקן ויני ג'ונס, וראיין ריינולדס תרם את קולו בדיבוב הדמות ב"דדפול 2".
שנות השבעים
מארקו חזר לכדור הארץ, אך שהותו ביקום החלופי גרמה להזדקנות מואצת. הוא נלחם בחיה, אשר החזיר אותו ליקום החלופי. ישות מהיקום הפכה את תהליך ההזדקנות, וזאת בתנאי שמארקו לא יחזור. הוא נמשך בטעות לכדור הארץ בבסיס ההאלקבסטרס באמצעות מכשיר שנועד לגרש את הענק הירוק, שעזר למארקו לברוח אך תקף אותו כאשר מרקו איים על אזרחים. קסדתו הוסרה והוא הובס בידי צ'ארלס, מארוול גירל וסייקלופס. מארקו התיידד עם טום קאסידי השחור ונאבק באקס-מן. כאשר קאסידי נפל מחומה לאחר דו-קרב נגד בן-דודו באנשי, מארקו קפץ אחריו.
שנות השמונים
קאסידי השתמש בבת דודתו מדרגה שנייה, סיירין, כדי לגנוב משלוח ויברניום. מארקו נלחם בספיידרוומן ובאקס-מן, אך השלושה נלכדו ונכלאו. לאחר שהשתחררו, קאסידי החליט כי מאדאם ווב תהיה שימושית לעסקיו הפליליים ושלח את מארקו לחטוף אותה. מארקו הרס מספר רחובות בעיר והתעלם ממאמציו של ספיידרמן לרסנו, וכמעט הרג את קור כאשר ניתק אותה ממערכת הקורים ששמרה על חייה ונטש אותה. בעזרת תחבולה, ספיידרמן הצליח לנטרל את מארקו. הוא החל קטטה בפאב עם קולוסוס, ולאחר קרב נגד ספיידרמן והאקס-מן, נתקל בסנטינל העתידי נמרוד שהביס והשפיל את מארקו. הוא אחד מהנבלים שהתאחדו נגד הביונדר, נלחם באקס-מן ונפגש עם קפטן בריטניה וקבוצת אקסקליבר באופן הומוריסטי. הוא השתתף באירוע הקרוסאובר "מעשי נקמה", בהם נלחם בתור ובקבוצת הלוחמים החדשים.
שנות התשעים
בתקופה זו, מארקו הופיע יותר בפרסומי מארוול קומיקס. הוא נלחם בתור, באקס פורס, בדוקטור סטריינג', בענק הירוק (בחוברת אחת לבד ובשנייה עם דוקטור אוקטופוס, הגולגולת האדומה, המנהיג, מנטאלו ורינגמאסטר), בשכיר החרב דדפול, באנטי גיבור ונום ועוד פעם נגד האקס-מן. הוא נחל תבוסה קשה, וזאת כאשר אונסלוט הביס וכלא אותו באבן הארגמן של סיטוראק, אך הוא ברח. מארקו נפגש עם קבוצת אנשים, אשר קיבלו כוחות מידי ישויות כמו סיטוראק. הם חברו לאוונג'רס, שלכדו את מארקו. מארקו נאבק בשליטתו של סיטוראק, ואילו קפטן אמריקה גרם לשאר לעזוב את כדור הארץ.
שנות האלפיים
בעזרת תחבולה שתוכננה בידי קאסידי, מארקו הצטרף לאקס-מן בכוונה לתקוף אותם מבפנים. כאשר קאסידי בגד בו, מארקו נשאר עם האקס-מן בכוונה לשנות את דרכיו ולחזור למוטב. הוא התיידד עם ילד התמנון שעזר לו לחזור למוטב, וזאת למרות מכשולים דוגמת קרב נגד קבוצות אלפא פלייט, הניאפים וריינו. מאוחר יותר, האקס-מן שלחו את מארקו להסתנן לאחוות המוטאנטים. ילד התמנון נתקל בהם וטעה לחשוב כי מארקו בוגד, מה שגרם לקאסידי למעוך את עצמותיו של ילד התמנון. על ערש דווי, ילד התמנון גינה את מארקו, מה שרדף אותו. מארקו צץ שוב, והצטרף לקבוצת אקסקליבר החדשה. אחת מעלילותיהם חשפה כי מארקו הוא לכאורה האווטאר האחרון של סיטוראק, וכל הקודמים נהרגו בניסיון לשמור את סיטוראק בתוכם. במהלך אירועי "מלחמת-עולם הענק הירוק", כוחו של מארקו החל לדעוך. בעזרת אחיו, מארקו חזר לדרכו הרעה, אך כדי שיוכל לשמור על קישורו עם סיטוראק ולהתמודד נגד הענק הירוק. למרות ניסיונותיו של אקסבייר להחזיר את מארקו למוטב, הוא הודה כי גאולה היא בלתי אפשרית.
2010 ואילך
בזמן שאימן את בנו, סקאאר, ברוס באנר הצליח לגרום לסקאאר ולמארקו להיכנס לקרב. סקאאר זרק את מארקו לחלל, והראה לאביו כי הוא בעל היכולת להשתמש באסטרטגיה ובערמה ולא רק בכוח פיזי. בהמשך לאירועי "דבר לא יכול לעצור את הג'אגרנוט!" בהם מארקו כמעט הרג את מאדאם קור, ספיידרמן מצא את מארקו חסר הכרה. הממשלה לקחה אותו למתקן מאובטח, אליו ספיידרמן הסתנן ושאל את מארקו מה התרחש. לפתע, קפטן יוניברס חדש הגיע למקום וטען כי הוא שם כדי להרוג את ספיידרמן. מארקו גילה כי קפטן יוניברס הוא ויליאם נגוין, שרצה לנקום בו על שהרס את חייו בקרב הקודם נגד ספיידרמן. כאשר נגוין התעקש להרוג את מארקו במקום לתקן את הלוחות הטקטוניים שנפגעו בקרב נגד ספיידרמן, הכוח האוניברסלי נטש אותו ועבר למארקו, אשר תיקן את הנזקים ואיבד את הכוח האוניברסלי.
באירועי "העידן הגיבורים" שלאחר המצור על אסגרד, מארקו הוצג כאסיר בכלא הרפסודה. מארקו נחלש, וזאת כנראה כי סיטוראק לקח חזרה חלק מכוחותיו לאחר שראה בכוחו האוניברסלי הזמני של מארקו עלבון. כאשר לוק קייג' נעשה מנהיג קבוצת ת'נדרבולטס, מארקו הוצע כמועמד לקבוצה. בתחילה קייג' סירב, אך לאחר שיחה טלפתית עם אקסבייר, הסכים בתנאי שמארקו יקשיב להוראותיו. בסתר, הושתלו במארקו נניטים כדי שימלא פקודות. במהלך אירועי "הפחד עצמו", מארקו הרים את אחד מהפטישים בהם אוחסנו נשמותיהם של גנרלי "הנחש", הפך לקואורת' שובר האבן וגרם לבריחה בכלא הרפסודה. הוא עשה את דרכו לקליפורניה ונלחם באקס-מן. מג'יק, קולוסוס ושאדוקאט הגיעו ליקומו של סיטוראק, ויידעו אותו על המתרחש. מג'יק הצליחה לבצע עסקה עם סיטוראק, שבחר בה כמארחת החדשה שלו אך הפך את קולוסוס למארח. קולוסוס נלחם במארקו, לפני שזה האחרון שוגר משם על ידי "הנחש". הוא לקח חלק בקרב של הראויים נגד האוונג'רס. הוא הובס בידי וולברין עם שריון האורו, ופטישו נלקח ממנו כאשר תור הרג את "הנחש".
מחוסר כוחות אך בעל גוף עצום, מארקו הוכנס למעצר צבאי סמוך לגבול האומה הבדיונית שארזאד. שם, שטאנה עזרה ליצור-אדם לפתוח שער ליקומו של סיטוראק או ליקום חלופי אחר. כאשר מארקו הכניס את ידו לשער, הוא זכה חזרה לכוחותיו של סיטוראק. עם זאת, ההשפעה הייתה זמנית בלבד, והוא עזב את קבוצתו והחל להתבודד. לאחר שמג'יק טיהרה את קולוסוס מכוחותיו, סיטוראק נותר ללא מארח. למרות שכוחותיו של הג'אגרנוט עזבו אותו, מארקו הציג רמה מסוימת של כוח פיזי מועצם, והחל להתגורר ביוטה. כאשר גילה כי סיטוראק יצר אבן חדשה, הוא הכריח את המעלים באיומי אקדח להעביר אותו לתאילנד, שם נמצאת האבן השנייה.
החוב (סרט, 2007)
החוב הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2007 בבימויו של אסף ברנשטיין, שגם כתב את התסריט ביחד עם עידו רוזנבלום. בתפקידים הראשיים - גילה אלמגור, נטע גרטי, איתי טיראן, יחזקאל לזרוב והשחקן הגרמני אדגר סלגה.
ב-2011 הופק רימייק הוליוודי לסרט עם הלן מירן וסם וורת'ינגטון בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא מותחן פסיכולוגי שעלילתו נעה על שני צירי זמן. הציר המרכזי מתרחש בשנת 1997 וציר העבר שהתרחש בשנת 1964.
העלילה מקבלת השראה מחטיפת אייכמן אלא שכאן הפעולה נכשלת.
הסרט היה מועמד ל-4 פרסי אופיר: שחקנית משנה - נטע גרטי, צילום - גיורא ביח, עיצוב אומנותי - עידו דולב, תלבושות - ענבל שוקי.
תקציר העלילה
בשנת 1964 נשלחים שלושה סוכני המוסד לברלין כדי לחטוף את פושע המלחמה הנאצי ד"ר מקס ריינר (אדגר סלגה), שכונה "המנתח מבירקנאו" על שם ניתוחיו הניסיוניים שגרמו למותם של אסירים רבים, ולהביאו למשפט בישראל.
השלושה הם רחל ברנר (נטע גרטי), צבי (איתי טיראן) ואהוד (יחזקאל לזרוב). ריינר הוא כעת גינקולוג בברלין ורחל מתחזה לחולה גינקולוגית ומקדישה את גופה לפעולה. כאשר ריינר שקוע בבדיקה וראשו בן רגליה היא מזריקה לו סם שינה חזק. הוא מתמוטט כאילו קבל התקף לב, אשתו מזעיקה אמבולנס אבל במקום אמבולנס אמיתי מגיע הרכב של אהוד וצבי והם "מפנים" אותו לדירת מסתור.
הפינוי התלוי בשגרירות, משתהה והשלושה שומרים על ריינר הקשור ופיו סגור בפלסטיק. רחל מאכילה ומגלחת אותו. באחד הפעמים נשמט ממנה סכין גילוח. היא לא משגיחה בכך אבל ריינר לוקח את הסכין ובשעת הכושר כשהיא מנמנמת, הוא חותך את החבלים, מסתער על רחל פוצע אותה בלחי ונמלט.
כדי לא להתבזות הם מחליטים להמציא סיפור כאילו ריינר ניסה לברוח ורחל ירתה בראשו, הרגה אותו והם נפטרו מהגופה.
הם מתקבלים בארץ כגיבורים. במשך הזמן כותבת רחל את הספר "בשליחות חיי" המתאר את הפעולה והפך לרב-מכר.
הם מחליטים לחסל אותו לפני שהאמת תתגלה. צבי נשאר בארץ ומצייד את רחל בזריקת רעל. רחל טסה לקייב כדי לפגוש שם את אהוד המבוגר (עודד תאומי).
אהוד מחליט לחסל את ריינר באקדח. הם מגיעים לבית האבות אבל השומר לא מכניס אותם. אהוד נתקף בפחד, הם חוזרים למלון והוא מתאבד ביריית אקדח בראשו.
רחל מחליטה להמשיך במשימה כדי לפרוע את החוב המעיק על מצפונה. היא מצליחה להתגנב לבית האבות אבל מסתבר לה שהזקן הוא אדם סנילי שאינו מקס ריינר. היא מחליטה להסתלק אבל בחדר האוכל היא מזהה בוודאות את מקס ריינר הקשיש ועוקבת אחריו כשהוא נכנס לשירותים. שם היא מזדהה בפניו ותוקפת אותו בסכין. הוא מתגונן, תוקף ופוצע אותה אבל היא מצליחה לדקור אותו בצוואר והוא מתמוטט ומת. רחל רצה במהירות לתחנת הרכבת ושם מתמוטטת וצונחת על הקרקע.
ידי ג'אז
ידי ג'אז היא תנועת ידיים נפוצה ששימושה מקובל בריקוד ותיאטרון. אופן הביצוע הוא החזקת הידיים עם כפות הידיים קדימה ואצבעות פרושות.
מיקום הידיים יכול להשתנות מווריאציה אחת לאחרת. בדרך כלל, הזרועות נמצאות מעל גובה הכתפיים. ניתן גם להחזיק יד אחת ישרה באלכסון כלפי מעלה והשנייה ישרה באלכסון כלפי מטה. וריאציה נוספת היא החזקת הזרועות באופקי, כשהמרפקים נוגעים בצידי הגוף.
ניתן להרעיד את ידי הג'אז, כמו תוף מרים. אך זהו אינו חלק חיוני מהתנועה עצמה.
יז'י קושינסקי
יֶז'י ניקוֹדֶם קוֹשינסקי (בפולנית: Jerzy Nikodem Kosiński; 14 ביוני 1933 – 3 במאי 1991) היה סופר אמריקאי-פולני-יהודי.
ביוגרפיה
קושינסקי נולד בעיר לודז' שבפולין למשפחה יהודית עירונית-חילונית, אמידה, אביו היה מורה ללשונות עתיקות ואמו הייתה פסנתרנית. במהלך מלחמת העולם השנייה התחבא עם הוריו מפני הנאצים. במהלך המלחמה נרצחו בני משפחתו המורחבת.
בשנת 1948 אושפז בעקבות תאונת סקי, שהיממה את גופו וכך החזירה לו את יכולת הדיבור. בין 1950 ל-1956 היה מדריך סקי באתר סקי פולני וסיים לימודי תואר במדע המדינה באוניברסיטת לודז'. בשנים 1955-1957 שימש כמרצה במכון לסוציולוגיה ומדעי התרבות, באקדמיה הפולנית למדעים בוורשה.
בדצמבר 1957 נמלט מפולין והיגר לארצות הברית.
ב-1965 פורסם ספרו "הציפור הצבועה". בשנת 1966 קיבל את הפרס הצרפתי לספר הטוב ביותר עבור ספרו זה. בשנת 1969 זכה הרומן שלו "צעדים" (1968, "Steps") בפרס הספר הלאומי בארצות הברית.