cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תסמונת נוירולפטית ממארת
ייתכן כי המנגנון המוביל לתסמונת הוא חסימה פתאומית של קולטני דופמין או נסיגתו של הנוירוטרנסמיטר מהסינפסות. הוצע כי חסימה זו של קולטנים מובילה לשחרור מאסיבי של גלוטמט, אשר גורם לקטטוניה, רעילות עצבית ורעילות שרירים. בנוסף, תרופות אנטי-פסיכותיות יכולות להביא גם לחסימתם החלקית של קולטני סרוטונין, אשר מפחיתה את שחרור הנוירוטרנסמיטר GABA, מה שגורם לשחרור נוסף של גלוטמט המחריף את השפעות התסמונת. הסימפטומים במערכת השרירים מקושרים לחסימת קולטני הדופמין, אשר גורמת לתפקוד לא תקין של גרעיני הבסיס, בדומה לתסמיני מחלת פרקינסון. אולם, חסימה זו של קולטני דופמין לא יכולה להסביר את שלל התסמינים המופיעים, מה שהוביל להשערות נוספות; ייתכן כי תסמינים שונים מופיעים בשל פעילות יתר של בלוטת האדרנל ומערכת העצבים הסימפתטית, הנגרמת כתוצאה מהסרת העיכוב על קולטני ה-GABA בעקבות נטילת התרופות האנטי-פסיכוטיות; כמו כן, ייתכן כי השימוש בתרופות אנטי-פסיכוטיות גורם לעודף הפרשה של סידן מהרשתית הסרקופלזמית של השרירים, מה שגורם להיפרטוניה, נוקשות שרירים, היפרתרמיה ותמס שרירים. עודף הפעילות בשרירים עלולה להוביל ללויקוציטוזיס ולהצטברות של קראטין קינאז, העלולה להוביל בתורה לאוטם שריר הלב, אי-ספיקת כליות חריפה, דיסטרופיות של שרירים ודלקת שרירית חריפה. השינוי בפעילות המוחית הנמדדת באלקטרואנצפלוגרם ככל הנראה מופיע גם הוא עקב חסימת קולטני הדופמין, המובילה לשינויים במערכות העצביות.
הטיפול בתסמונת כולל את הפסקת הנטילה, הקטנת המינון או החלפת התרופה האנטי-פסיכוטית. כמו כן, ניתנות כטיפול בתסמינים תרופות כמו אפומורפין, בנזודיאזפינים לטיפול באגיטציה הפסיכומוטורית, דנטרולן להרפיית השרירים, אמנטדין  או ברומוקריפטין  לטיפול בנסיגת הדופמין או דיאזפאם לדיכוי פעילות מערכת העצבים המרכזית. כמו כן, טיפול בנזעי חשמל הניב תוצאות משתנות. הסיכוי לתמותה מהתסמונת עומד כיום על 10%, אך בעבר עמד על בין 20% ל-38%. הירידה באחוז התמותה התרחשה בעקבות ההכרה בתסמונת, גילויה המוקדם במטופלים ונתינת טיפול מתאים. לעיתים קרובות, בעת ההחלמה מהתסמונת, מופיעה אצל המטופל אמנזיה זמנית, אשר בחלק מהמקרים נותרת גם לאחר ההחלמה. נכון לשנת 2011, מוערך כי 15 מכל 100,000 שוהים בבתי חולים פסיכיאטריים לוקים בתסמונת (0.015%). התסמונת תוארה לראשונה ב-1960 ובחצי המאה שלאחר גילויה, 2,000 מכל 100,000 שוהים לקו בה (2%). התסמונת תוארה לראשונה על ידי קלינאים צרפתים שחקרו את תופעות הלוואי של התרופה הלופרידול, אותן כינו בשם "syndrome malin des neuroleptiques" ובעברית, תסמונת נוירולפטית ממארת.
עקרב FV-101
העקרב FV101 או סקורפיון FV-101 הוא טנק קל/רק"מ סיור בריטי. רכב זה הוא חלק ממשפחה של שבעה כלי רכב קרביים משוריינים: CVR (T), שמיוצר על ידי אלביס. הוא הוכנס לשירות בצבא הבריטי בשנת 1973 ויצא משרות בשנת 1994. מעל 3,000 טנקים כאלה יוצרו ושימשו ככלי סיור או טנק קל. הוא מחזיק בשיא העולם בתור הטנק המהיר ביותר שיוצר – ב-26 בינואר 2002 נרשם שיא של 82.23 קמ"ש במסלול הניסוי לרכב QinetiQ צ'רטסי, סארי.
יהושע אבן שועיב
רבי יהושע אבן שועיב (1280 בקירוב - 1340 בקירוב), רב ספרדי המפורסם בספר הדרשות שלו. הוא מוכר כתלמידו של הרשב"א, וכרבים מתלמידי הרשב"א (ר' יעקב ב"ר חננאל סקילי, רבנו בחיי; כך גם רבו של הרשב"א - רבנו יונה גירונדי) גם הוא כתב ספר דרשות על התורה.
דרשותיו נאמרו, כנראה, בפני הציבור בשבתות. כך יש להסיק מסיומו לדרשה בפרשת ואתחנן, בה הוא מציין ששבת זו חלה בחמישה עשר באב.
גורם זה מסביר כמה מאפיינים של הדרשות, שנועדו ללמד את העם את המוסר ומעט הלכות הנלמדים מפרשת השבוע. לעיתים הוא מקשר, ביצירתיות רבה, חלקים שונים בפרשה לכלל מאמר מוסרי-השקפתי מקיף, או מעיר הערות – דומות במידת-מה לתועליות הרלב"ג, אלא שהן מורחבות ברוח הדרשנות – על הפרשה. ספר דרשותיו נדפס לראשונה בקושטא, בשנת ה'רפ"ג.
ספר נוסף שלו הוא באור על פירוש הרמב"ן לתורה אשר נדפס על שם רבי מאיר אבו סהולה וכיום הוכח שהוא של אבן שועיב וכנראה נערך על ידי השני.
תלמידו הוא רבי מנחם בן זרח, מחבר הספר "צידה לדרך". תלמיד נוסף היה רבי יוסף בן שלום אשכנזי המכונה רבי יוסף הארוך.
Lose Control (Let Me Down)
(בעברית: לאבד שליטה (לאכזב אותי)) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית קרי הילסון, בשיתוף הראפר האמריקאי נלי. השיר יצא לאור ב-10 במאי 2011, על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה, No Boys Allowed.
הרכב
"" הוא שיר בו מתארח הראפר האמריקאי נלי, בהפקת הצמד הנורווגי סטארגייט. השיר נפתח בקולות של כלי מקלדת שונים. כפי שנאמר על ידי נדין צ'ונג מ-AOL Music, השיר מציג את "השירה ללא הדופי של הילסון. קולה מותאם בדיוק לשיר ולסוגה שלו". קרן טיי מ-Adelaide תיארה את " כ"גרסת דרג ב' של הלהיט הבינלאומי "", של הזמרת ריהאנה". בנוסף, צ'ונג העירה כי בשיר "הילסון נמשכת באופן מיידי לבחור מסוים במהלך מפגש במועדון".
במהלך הפזמון של השיר, הילסון מעודדת את בן זוגה לשים את ידיו על גופה ולאבד שליטה. לאחר מכן, נלי מבצע את "הבית המיני ביותר בשיר" ושר על איבוד השליטה שלו במהלך האקט עם הילסון כביכול. רובי דוו מ-Idolator השווה את השורה של נלי "בצורה שאת מטלטלת את פי הטבעת שלך" לשירה "Cannibal" של הזמרת-יוצרת קשה, משנת 2010. בערך בדקה השלישית של השיר, היחסים בין השניים מתפתחים יותר.
וידאו קליפ
בסוף מרץ 2011 דווח על ידי מגזין הראפ Rap-Up כי הילסון תצלם את הקליפ של "", ביחד עם במאי הווידאו קליפים קולין טילי, שביים בעבר את הקליפים לשיריה "One Night Stand" ו-"In the Air", שיצאו ביחד עם הראפר הבריטי צ'יפמונק. תמונות מהצילום הודלפו ברשת באפריל 2011.
הקליפ הוקרן לבסוף בשידור ישיר דרך Vevo ב-20 במאי 2011, עשרה ימים לאחר צאתו כסינגל.
קיק אגוזים
קיק אגוזים (שם מדעי: Nucifraga) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת העורביים, בו 3 מינים החיים ביערות המחטניים של אמריקה הצפונית, צפון אירואסיה והרי ההימלאיה והם משמשים כמפיצי זרעים של עצי מחט.
ציפורי הקיק ניזונים בעיקר מזרעי עצי אורן, אשוחית ועצים מחטניים נוספים וכן מעצים נוספים. הם בעלי מקור קשיח שחור, מקור המזכיר את מקור העורבני, קרוב משפחתו אך ארוך יותר וכפוף מטה. הקיק בעל נוצות חומות-לבנות מנומרות בשחור ובעל עיניים שחורות. הוא חי בזוגות ולעיתים בקבוצות גדולות יותר בין ענפים העצים ומחלץ בעזרת לשונו את הצנוברים מהאצטרובלים. הוא אוסף ומפזר כך הרבה זרעים שהוא שומר לחורף ולעיתים העצים מסתייעים בו כדי להפיץ את עצמם.
קיק אגוזים מנוקד
קיק אגוזים מנוקד (שם מדעי: Nucifraga caryocatactes) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת העורביים אשר חי ברחבי אירואסיה ביערות מחטניים ונשירים מאירופה עד לסיביר וליפן במזרח.
קיק האגוזים דומה במראהו לעורבני אך בעל מקור נוקשה שחור המותאם לפיצוח זרעים קשים או בלוטים. הוא מגיע לאורך 32–38 ס"מ, בעל מוטת כנפיים של 49–53 ס"מ ומשקלו 120–170 גרם. הקיק בעל נוצות חומות-לבנות עם מצח בצבע חום, אזור שת לבן וקצוות כנפיים וזנב שחורים. הרגליים אפורות ובעלות טפרים חזקים והעיניים שחורות.
קיק האגוזים ניזון בעיקר מצנוברים של עצי אורן ממגוון מינים וכן מזרעי לוז ואשוחית, אותם הוא מחלץ מקליפתם באמצעות נקישה עם מקורו ושימוש בלשונו הארוכה ובעלת הקרסים לחילוץ הצנוברים. אם זה לא עוזר הוא ינסה לנפץ את הקליפה בחבטות תוך שהוא מצמיד את הזרעים לרגליו. הקיק אוסף את הזרעים ואת חלקם טומן באתרי מסתור, מה שלפעמים עוזר לאורנים הצעירים לנבוט ומסייע בעקיפין לעץ. בנוסף הוא ניזון ממזונות נוספים כמו פירות, דבש, דבורים וחרקים נוספים וגם מגוזלים, ביצים, מכרסמים קטנים ונבלות.
תת-מינים:
דגי משוט
מאפיינים
אלו דגי הגרם הארוכים ביותר בים והגדול מכולם הוא דג משוט ענק שמגיע עד לאורך 17 מטר מהראש עד הזנב ומשקלו 270 ק"ג. דגים אלה בעלי ראש קטן וכהה, פה עם שפתיים פעורות כלפי מעלה, סנפיר גב ורוד מזדקר כמו ציצה ומאחוריו רעמת סנפיר לאורך כל הגוף עד הזנב הדק. דגים אלה משייטים במים וניזונים מפלנקטון ומקריל.
הם יכולים לצלול לעומק 1 ק"מ מתחת פני הים וחיים הן באוקיינוסים הטרופיים והן באוקיינוסים הממוזגים אך כמעט ולא מתקרבים לחופים.
מאיר יזרעאלי
מאיר יזרעאלי (תרפ"ט, 1929 - כ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014) היה אמן ואיש תיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
יזרעאלי נולד בירושלים, דור רביעי לילידי הארץ. בשנים 1932–1942 התגורר עם משפחתו בכפר חסידים. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד הוראה בסמינר "מזרחי". היה חבר בארגון "ההגנה" והשתתף במלחמות ישראל.
יזרעאלי עבד במשך שנים רבות בהסתדרות הציונית בתחום הארגון ואחר כך בעלייה. למד משחק אצל המורה פניה לוביץ'. השתלם בבימוי אצל משה הלוי וצבי פרידלנד (תיאטרון הבימה).
יחד עם חבריו הקים את תיאטרון "אורות", שהעלה כ-40 הצגות. עקב היותו שומר מצוות לא הצליח להסתדר עם החזרות וההופעות בשבת, והחל לעסוק בהוראת משחק. יזרעאלי פרסם מספר סיפורים במוספי הספרות של העיתונים היומיים. במשך כשנתיים כתב את סיפורו החשוב ביותר, "סטולרק הזקן ואני", שפורסם על ידי אברהם שלונסקי בינואר 1955 בספר "אורלוגין 11".
פרסם שלושה ספרים, "אגרת תק"ח" (1977), "משפחתנו" (1981), ו"החסידים הראשונים ביישוב ארץ ישראל" (1995).
יזרעאלי היה בין ראשוני משתתפי "המרכז ליודאיקה" שהוקם בגוש עציון בשנת 1995.
ב-1996 הקים את הסטודיו שלו ביישוב אלעזר שבגוש עציון, ובנה שם גם את ביתו.
ערך 15 תערוכות (יחיד וקבוצתי).
מאיר יזרעאלי נפטר בכ"ח בתשרי תשע"ה, 21 באוקטובר 2014 באלעזר שבגוש עציון.
הותיר אחריו ארבעה ילדים.
עבדל-חמיד שפסו
עבדל-חמיד שפסו (באדיגית: Абдыл-Хьэмид Шапсыгъ) (מוכר גם בשם חוטה) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1970–1972.
אביו של שפסו היה בין הראשונים שנולדו בכפר, האב היה בין שומרי ראשו של שליט עכו והגליל, הגנרל הצ'רקסי מוסטפא רמזי פאשה. בתקופת המנדט הבריטי הוא עסק בצורפות וניהל את עסקו בשני בתי מלאכה פרטיים, אחד בצמח והשני בנצרת.
שפסו הלך בעקבות אביו ועם תום לימודיו התגייס למשטרה המנדטורית ושירת בה שנים אחדות, לאחר הקמת מדינת ישראל שירת גם במשטרת ישראל. בתום שירותו התקבל כחבר בחברת האוטובוסים "אגד", ועבד בה כנהג מן המניין עד לפרישתו.
שפסו נבחר לראשות המועצה המקומית בשנת 1970, הדגש העיקרי בפעילותו הושם על הפן החברתי, ובמקביל עסק בביצוע פרויקטים כלכליים. בתקופת כהונתו הוקם ארגון לחקלאי הכפר להשקיית האדמות, פתיחת מתפרה שהעסיקה כשלושים תופרות וכמו כן שיפוץ המסגד המקומי באדריכלות מתקדמת.
טאקוונדו במשחקים האולימפיים
טאקוונדו הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סידני (2000). עוד קודם לכן, נערכו תחרויות ראווה באולימפיאדת סיאול (1988) ובאולימפיאדת ברצלונה (1992).
שיטת הטורניר
הלוחמים מתחרים בארבע קטגוריות משקל:
הטורניר נערך בשיטת נוקאאוט בת ארבעה שלבים. המנצח בשלב הגמר זוכה במדליית זהב, והמפסיד במדליית כסף. לוחמים שהפסידו לאורך הדרך לשני הלוחמים שהגיעו לשלב הגמר, מקבלים הזדמנות לזכות במדליית ארד בטורניר ניחומים, שנערך אף הוא בשיטת נוקאאוט. מאז אולימפיאדת בייג'ינג (2008) מחולקות שתי מדליות ארד: המפסידים לזוכה במדליית הזהב מתחרים זה נגד זה ולאחר מכן בקרב הסופי נגד מי שהפסיד בחצי הגמר לזוכה במדליית הכסף, ולהפך.
שרמן M50/M51
שרמן M50 ושרמן M51 הם שני טנקים ישראלים שפותחו בצה"ל. הטנקים מבוססים על הטנק האמריקאי M4 שרמן. מחוץ לישראל כונו הדגמים "סופר שרמן" או "יִשֵרְמַן" (באנגלית: Isherman, כלומר השרמן הישראלי).
ה-M50 היה הטנק ראשון שעבר הסבה בישראל אשר והיה לטנק המודרני ביותר במבצע קדש. הכנסת תותח ה-75 מ"מ של הטנק הצרפתי AMX-13 חייבה שינוי כל הצריח ומערכות רבות בטנק, לרבות . הייתה זו תשובת ישראל להצטיידות הצבא המצרי בטנקי T-34 בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית שקדמה למלחמת סיני.
M51 שרמן הוא דגם השרמן רב העוצמה והמתקדם ביותר. הוא פותח על מנת להתמודד מול חדירת השריון של טנקי T-54/55 שנכנסו באותה תקופה לשירות בצבאות ערב. השדרוג כלל הסבת התותח לקוטר 105 מילימטר והחלפת המנוע למנוע דיזל. הטנק המשופר נכנס לשירות בצה"ל באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, השתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, ושירת עד שנות ה-70 של המאה ה-20. טנקים מסוג זה נמכרו לצבא צ'ילה.
פיתוח וייצור
ה-M50 הספיקו להשתתף במלחמת סיני והוכיחו את יכולתם, אולם הטנק סבל מבעיות מכניות, בעיקר במנוע שכבר היה מיושן. בנוסף, הגדלת משקל הטנק הגדילה את הלחץ הסגולי על הזחלים ופגמה ביכולת העבירות של הטנק. בתחילת שנות ה-60 החל תהליך הסבה של ה-M50, במהלכו הוחלפו המנועים הישנים במנועי דיזל של חברת קאמינס. היה זה מנוע דיזל V8 בהספק של 460 כ"ס שנקנה בארצות הברית.
בראשית שנות ה-60 החל צבא מצרים להצטייד בטנקי T-54 בעלי תותח 100 מ"מ, ובצה"ל הובן הצורך בטנק כבד יותר שיוכל להתמודד עם האיום החדש. באותה תקופה פותח בצרפת תותח 105 מ"מ מדגם CN-105-F1, ששימש בטנק AMX-30 החדש. תותח זה נרכש על ידי צה"ל ועבר מספר התאמות כדי שיוכל לפעול בטנק שרמן, ביניהם קיצור הקנה ב-1.5 מטר והקטנת מהירות הלוע. דגם התותח החדש שהוכן עבור צה"ל כונה D1504 L/44 ויוצרה עבורו תחמושת מיוחדת. הקליבר הופחת מ-56 ל-44 והיה מצויד בבלם לוע. כמות התחמושת הופחתה מ-62 ל-55 פגזים.
הטנק החדש, שכונה M51, נבנה על בסיס תובה של שרמן M4A1, וכלל בנוסף לתותח החדש גם את מנוע הדיזל של חברת קאמינס בהספק של 460 כ"ס שכבר היה בשימוש ב-M50 ושכלולים נוספים שכבר היו קיימים בטנק הקודם. מערכת בקרת האש שופרה ונוספו זרקורי אינפרא-אדום. גם במקרה זה הוספה משקולת נגד בחלקו האחורי של הצריח כדי לאזן את משקל הטנק. התוספות הרבות העלות את משקל הטנק ב-7 טונות למשקל של 39 טון. מערכת הזחלים שונתה למזקו"ם רחב יותר מסוג HVSS וזו התמודדה היטב עם תוספת המשקל והגבירה את עבירות הטנק.
180 טנקי M51 שרמן נבנו. הטנק החדש הוצג לציבור בפעם הראשונה במהלך טקס יום עצמאות בשנת 1965.
חימוש
תותח ה-D1504 L/44 הארוך של הסופר שרמן (M51), מסוגל היה להשמיד את הטנקים של צבאות ערב כמו ה-T-54/55 וה-T-62 הרוסי ואפילו ה-M48 פטון האמריקאי המתקדם בהרבה.לטנק היה מקלע אחד מסוג M2 בראונינג בקוטר 12.7 מ"מ ושני מקלעים מסוג M1919A4 בראונינג בקוטר 7.62 מ"מ, אחד מקביל ואחד בתובה.
היסטוריה מבצעית
טבילת האש הראשונה של ה-M50 הייתה במלחמת סיני. מספר שבועות לפני פרוץ המלחמה נמסרו 14 טנקי M50 ראשונים לפלוגה א' בגדוד 82, ואלה השתתפו בהצלחה בקרב על סכר הרואיפה.
ה-M51 לקח חלק פעיל בקרב על המים מול הסורים ובמלחמת ששת הימים בכיבוש רמת הגולן, הגדה המערבית וחצי האי סיני בידי ישראל, לעיתים קרובות נלחם כנגד טנקים כמו T-54. פלוגת טנקי M51 שהוסתרה בירושלים בניגוד להסכם שביתת הנשק עם ירדן השתתפה בכיבוש מזרח העיר. במלחמת יום הכיפורים הופעל הטנק לצד ונגד טנקים מודרניים יותר. השימוש בטנקי השרמן המיושנים לכאורה היה הכרחי בהתחשב באופי הנואש של הלחימה.
בלחימה נגד צבאות ערב, ה-M51 הוכיח את עצמו כמסוגל להילחם עם טנקים חדשים ומתקדמים הרבה יותר. תותח ה-105 מ"מ של M51 היה יכול לחדור יריבים כמו ה-T-55 בקלות באמצעות פגזים חודרי שריון. בקרב בעמק דותן נלחם M51 שרמן בטנקים ירדנים מדגם M48 פטון המתקדם בהרבה והוכיח שהוא מסוגל להשמיד אותם. בקרבות בחזית הצפון במלחמת יום הכיפורים נלחמו השרמנים של חטיבות המילואים בהצלחה מול טנקי T-55 עיראקיים וטנקי T-62 סוריים, שהיו חדישים יותר. ה-M51 הוא נחשב לדוגמה מצוינת כיצד ניתן לשדרג את טנק מיושן (שרמן) מעבר לגבולות היכולות המקוריות שלו.
בשנת 1976 נתפסו שני טנקים על ידי הארגון לשחרור פלסטין. טנקים אלה נלחמו בהגנה על מערב ביירות במהלך מלחמת שלום הגליל ב-1982 כנגד הכוחות הישראליים בלבנון.
ה-M51 יצאו משימוש בהדרגה משנות שישים המאוחרות עד תחילת 1980. טנקים רבים נמכרו לצ'ילה, וחלק צוידו בתותח 60 מ"מ וכונו M-60. גרסה זו אף פעם לא הייתה בשימוש על ידי צה"ל. ה-M51 שנותרו בצה"ל הוסבו לרכבי הנדסה קרבית ולמטרות טנקים, או לשימור למוצגים.
אובדה (ספרד)
גאוגרפיה
אובידה ממוקמת במרכזה של פרובינציית חאאן. היא נמצאת בגובה 748 מטר מעל פני הים, ברמת אובדה (Loma de Úbeda). רמה המפרידה עמקי נהר הגואדלקיווויר מצפון ונהר הגוודלימאר בדרום.
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות באובדה נמצאו שרידים מהתקופה האיברית. בהמשך היו במקום הרומאים והויזיגותים. היישוב הוקם מחדש במחצית הראשונה של המאה התשיעית, על ידי האמיר של קורדובה, עבד-א-רחמן השני (عبد الرحمن الثاني). הוא קרא למקום אובדת אל ערב (أُبَّدَة الْعَرَب).
בשנת 1212 נכבשה על ידי הנוצרים, אולם כעבור שנתיים המוסלמים השתלטו עליה מחדש. התקופה המוסלמית של אובדה הסתיימה סופית ב-1233 עם כיבוש העיר על ידי פרננדו השלישי.
המאה ה-16 הייתה "תור הזהב" של אובדה. בתקופה זו נבנו הבניינים שבזכותם הוכרזה לאתר מורשת עולמית.
אתרים בעיר
מרכזה המונומנטלי של אובדה היא כיכר ואסקס דה מולינה (Plaza Vázquez de Molina). הכיכר מוקפת ארמונות וכנסיות מרשימות. ביניהן: ועוד בעיר:
מרטין שו
מרטין שו (באנגלית: Martin Shaw; נולד ב-21 בינואר 1945) הוא שחקן אנגלי. הוא ידוע מהופעותיו בסדרות הטלוויזיה "המקצוענים", "The Chief", "השופט ג'ון דיד", ו"המפקח ג'ורג' ג'נטלי". שו שיחק בתיאטרון ובקולנוע, והיה קריין של ספרי שמע רבים. כמו כן הגיש סדרות תיעודיות בטלוויזיה בהן הסדרה "Martin Shaw: Aviators" מ-2006.
ביוגרפיה
שו נולד בברמינגהאם. הוא גדל ברובע ארדינגטון ובסוטון קולדפילד. לפי דבריו הופעתו הראשונה על הבמה הייתה כשהיה בן שלוש והשתתף בתיאטרון חובבים שבו הופיעו הוריו.
שו למד בבית הספר "Great Barr School" והצטיין בספרות אנגלית ובשיעורי דרמה. בגיל 16 הוצעה לו מלגה ללימודים בבית ספר למשחק בברמינגהאם. הוא דחה את המלגה ועזב את בית הספר כדי להתחיל לעבוד. אחת מעבודותיו הייתה במשרד של בית יציקה של פליז. בצעירותו היה מעורב בקטטה בין שיכורים. הוא נפגע בשיניו, פציעות בפניו ושבר בגולגולת, ונדרש לעשות ניתוח בפניו בגלל שבר בלסת הימנית.
כשהיה בן 18 עבר שו לחיות בלונדון ולמד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון. הוא התמחה בתיאטרון רפרטוארי כעוזר מנהל במה בתיאטרון קווינס בהורנצ'רץ ובתיאטרון בריסטול אולד ויק.
תיאטרון
ב-1968 שיחק שו בהפקה מחודשת של המחזה "הבט אחוה בזעם" בתיאטרון רויאל קורט. ב-1973 השתתף במחזה "Saturday, Sunday, Monday" של התיאטרון המלכותי הלאומי לצדו של לורנס אוליבייה. ב-1974 הופיע במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" שהוצג בתיאטרון פיקדילי. הוא אמר שהתפקיד סטנלי קוואלסקי בהצגה זו היה פריצת הדרך בקריירה שלו.
בשנות השמונים של המאה העשרים גילם שו את דמותו של אלביס פרסלי במחזה מאת אלן בליזדייל. המחזה מתאר את שעותיו האחרונות של אלביס. אחרי תקופה ארוכה שהמחזה הוצג בלונדון, עברה הפקה לסידני, מלבורן ואדלייד שבאוסטרליה.
שו שיחק בתפקיד לורד גורינג במחזה "בעל אידיאלי" מאת אוסקר ויילד בברודוויי והיה מועמד לפרס טוני על תפקידו וזכה בפרס "דרמה דסק".
אחרי סיום הסדרה "השופט ג'ון דיד" גילם שו את דמותו של תומאס מור במחזה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט. בתו של שו, סופי, שיחקה לצדו בתפקיד מרגרט, הבת של מור. ההפקה הוצגה בסיבוב הופעות בערים בבריטניה ואחר כך בתיאטרון היימרקט שבלונדון.
ב-2013 שיחק בהפקה חדשה של המחזה הקלאסי "שנים עשר המושבעים" בתיאטרון גאריק בלונדון, בתפקיד אחד המושבעים.
טלוויזיה
שו החל להופיע בטלוויזיה ב-1967. אחרי שהשתתף בכמה מחזות של רשת גרנדה טלוויזיה, שיחק בתפקיד סטודנט היפי בשם רוברט קרופט באופרת הסבון "קורוניישן סטריט". אחד מתפקידיו הראשונים היו בסדרה הקומית "Doctor in the House" בה גילם סטודנט לרפואה בשם יו אוונס. הוא גילם את אותה דמות גם בפרק אחד בסדרת ההמשך "Doctor at Large".
שו הופיע בפרק בסדרה "The New Avengers" יחד עם לואיס קולינס. שניהם שיחקו בתפקידי טרוריסטים. שו וקולינס כיכבו יחד בסדרה "המקצוענים" (1977–1981), שו בתפקיד ריי דויל וקולינס גילם את ויליאם בודי. בשנות התשעים של המאה העשרים שיחק שו שוב בתפקיד איש חוק בהפקה "The Chief" של ITV.
ב-1983 גילם שו את דמותו של רוברט פלקון סקוט במיני-סדרה "The Last Place on Earth". אתר הצילומים היה במפרץ פורבישר קרוב לעיר איקאלואיט באי באפין בקנדה. עוד באותה שנה שיחק בדמות סר הנרי בסקרוויל בעיבוד הטלוויזיוני לסיפור "כלבם של בני בסקרוויל" מאת ארתור קונאן דויל, בכיכובם של איאן ריצ'רדסון בתפקיד שרלוק הולמס ודונלד צ'רצ'יל בתפקיד ד"ר ווטסון.
ב-1996 הופיע שו בתפקיד ססיל רודס בסדרה בת שמונה חלקים בשם "רודז" שצולמה בדרום אפריקה. בנו של שו, ג'ו, שיחק בדמות רודז בצעירותו. החל מ-2007 הופיע שו בסדרת דרמה "המפקח ג'ורג' ג'נטלי" של ה-BBC יחד עם לי אינגלבי שכיכב לצידו.
ב-2001 לוהק שו לתפקיד הראשי בדרמה של ה-BBC "השופט ג'ון דיד". בין העונות של הסדרה "השופט ג'ון דיד" גילם שו את דמותו של הבלש חובב השירה אדם דלגליש בעיבודים לספרים "מוות בשורות הכנסייה" (2003) ו"רצח במוזיאון" (2005) מאת פ.ד. ג'יימס. אחרי שצולמו שש עונות של הסדרה "השופט ג'ון דיד" הופיע שו בסדרה "Apparitions" ששודרה ב-BBC בשנת 2008. שו היה גם מפיק בפועל של סדרה זו.
קולנוע
במשך השנים היו לשו תפקידים אחדים בסרטי קולנוע. ב-1966 הופיע בפעם הראשונה בקולנוע בסרט "Love on the Dole" בתפקיד קומוניסט אירי. תפקיד ידוע יותר שלו הוא בדמות בנקו בעיבוד הקולנועי למחזה "מקבת'" בבימויו של רומן פולנסקי. הוא השתתף גם בסרט "Operation Daybreak" על מלחמת העולם השנייה, בסרט "Facelift" גילם את "זקס" קוסם עתידני. ב-1973 שיחק בתפקיד ראשיד בסרט "מסע הזהב של סינבד", ובתפקיד נבל מבוקש הנמצא במנוסה בסרט "Ladder of Swords".
קריינות ותוכניות דוקומנטריות
שו הקליט ספרי שמע רבים בהם "ההוביט" ו"הסילמריליון" מאת טולקין, "מסעי גוליבר" מאת סוויפט והרומן "אנקת גבהים" מאת אמילי ברונטה.
ב-2010 הגיש תוכנית תיעודית של ה-BBC בשם "Dambusters Declassified", שבה חקר והפריך כמה מהמיתוסים של "מבצע נזיפה" כפי שתוארו בספרים "Enemy Coast Ahead" ו-"The Dambusters" ובסרט הקולנוע "פורצי הסכרים".
חיים אישיים
אשתו השנייה של שו, מגי מנספילד, הייתה אחות במקצועה ואחר כך מטפלת ברפואה אלטרנטיבית ופסיכותרפיסטית. אשתו השלישית, ויקי קים, הייתה מגישת הטלוויזיה, פעילה בתחום איכות הסביבה וטייסת כמוהו.
בראיונות ובתוכנית התיעודית "Martin Shaw – Aviators" סיפר שו על אהבתו למטוסים ישנים (vintage). ברשותו רישיון טיסה.
פרסים ומועמדויות
ב-1996 זכה שו בשני פרסים על הופעתו בתפקיד לורד גורינג בהפקה בברודוויי של המחזה "בעל אידיאלי" והיה מועמד לפרס שלישי:
חייראלדין תחאוכו
חייראלדין תחאוכו (באדיגית: Хъэйрэдин Тхьэухъо) (מוכר גם בשם חייראלדין אסלנקרי) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1952 – 1956.
ביחס לתושבי הכפר, ח'יר אלדין היה שייך לקבוצה מצומצמת של בעלי קרקעות רבים. הוא היה בין חלוצי המתגייסים לחיל הספר העבר-ירדני וכמו כן מהראשונים לקבל דרגת קצונה.
עם תום שירותו הצבאי ח'יר אלדין שינה מקצועו לחקלאות. בשלהי שנת 1952 החליט להתמודד בבחירות לראשות המקומית, הוא היה ער למאבקים הפוליטיים ושאיפתו הייתה להגיע לתפקיד ציבורי ייצוגי.
בבחירות לאותה שנה נבחר לתפקיד ראש המועצה המקומית בכפר כמא. הוא היה בין הראשונים בכפר שדבר בארבע שפות, צ'רקסית, אנגלית עברית וערבית. בתקופת כהונתו של ח'יר אלדין בוצעו מפעלים שונים בכפר כמו למשל הרחבת בית הספר.
נטשה טרת'ווי
פרופסור נטשה טרת'ווי (באנגלית: Natasha Trethewey; נולדה ב-26 באפריל 1966) היא משוררת ומורה אמריקאית שכתבה בעיקר על היסטוריה, גזע ומורשת. היא כלת פרס פוליצר לשירה לשנת 2007 וזוכת פרס המשוררים של ארצות הברית לשנים 2012-2013.
ילדותה והתבגרותה
נטשה טרת'ווי נולדה ב-1966 במיסיסיפי שבדרום ארצות הברית, למשפחה ממוצא מעורב (אמה הייתה אפרו-אמריקנית ואביה קנדי). בעת היוולדה נישואים מעורבים היו בניגוד לחוק במיסיסיפי. אמהּ, גוונדלין אן טרבו, הייתה עובדת סוציאלית, ואביה אריק טרת'ווי, היה משורר ומורה. השניים התגרשו כאשר נטשה הייתה בת שש. לאחר הגירושין, היא בילתה חלק מהזמן עם אמה באטלנטה, וחלק מהזמן עם אביה בניו אורלינס. מאוחר יותר אמה נישאה לג'ואל גרימט שהיה מתעלל בה וממנו התגרשה כאשר טרת'ווי הייתה בת 18. לגוונדלין ולג'ואל נולד בן בשם ג'ו. כשנה לאחר מכן, אמה של טרת'ווי נרצחה על ידי גרימט. הטרגדיה הזו הובילה את טרת'ווי להתחיל לכתוב שירה כשהייתה בת 19 בלבד. במבט לאחור, היא התייחסה לכך שטרם ידעה איך לבטא את רגשותיה, ולא ידעה מה היא רוצה להגיד על הטרגדיה שעברה, ולכן הניסיון לא נחל הצלחה רבה. טרת'ווי ציינה שמותה של אמה היא הסיבה העיקרית לכך שהיא כותבת.
אביה של טרת'ווי נפטר בשנת 2014. נכון לשנת 2020 היא גרה באוונסטון שבאילינוי עם בן זוגה ההיסטריון בראד וי גדסדן.
השכלה
טרת'ווי למדה לתואר ראשון בכתיבה יוצרת באוניברסיטת פרנקלין, וקיבלה תואר שני בכתיבה יוצרת מאוניברסיטת הולינס, שם לימד אביה בעבר. בנוסף לכך, היא בוגרת תואר שני בשירה במחזור 1995 של אוניברסיטת מסצ'וסטס. לאחר מכן טרת'ווי לימדה במספר אוניברסיטאות, ובין היתר היא פרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת אמורי.
פעילות מקצועית
טרת'ווי עוסקת בשיריה בעיקר בגזע, מורשת, מעשים אנושיים וצדק חברתי. חוויותיה כילדה ממוצא מעורב, חייה בדרום ארצות הברית והטרגדיה שעברה השפיעו רבות על עבודתה ועל שיריה.
ספר השירה הראשון שלה יצא בשנת 2000 ונקרא "Domestic Work" (עבודות משק בית) והוא עוסק בעיקר בחייהם של אפרו אמריקנים, המועסקים בעבודות משק בית של אנשים אחרים. הוא מבוסס בין השאר על חייה של סבתה. הכרך זכה בפרס קייב קאנם (Cave Canem). הכרך השני שלה נקרא "Bellocq’s Ophelia" נכתב בהשראת תצלומים של הצלם א.ג בלוק בהם מופיעות נשים בזנות מסטוריוויל. בספר זה היא התמקדה בתצלום של אישה ממוצא מעורב בשם אופליה. בשנת 2006 הוציאה כרך בשם "משמר הילידים" (Native Gurd) לזכר חייה של אימה ולזכר חייהם של חיילים במשמר הילידים של לואיזיאנה – בהם עוסקים שירי הספר. בזכות ספר זה היא זכתה בפרס פוליצר.
בשנת 2010 היא הוציאה את הספר "Beyond Katrina: A Meditation on the Mississippi Gulf Coast" בתגובה להרס שיצר הוריקן קטרינה במיסיסיפי בשנת 2005. הספר משלב שירה עם היסטוריה עיונית. בספר היא מדברת בין השאר על חוויותיו של אחיה למחצה, שעדיין גר במיסיסיפי, בעקבות ההוריקן.
בשנת 2012 הוציאה טרת'ווי את ספרה "Thrall" ובו היא עוסקת במשפחות ממוצא מעורב ובייצוגן בהיסטוריה. ב-2017 זכתה בפרס היינץ לאומנויות ולתחומים הומניסטיים. בשנה זו היא גם שימשה כעורכת של כתב העת "השירה הטובה ביותר לשנת 2017". את ספרה החמישי "Monument" היא הוציאה בשנת 2018, והוא היה מועמד לפרס הספר הלאומי לשנה זו. ב-2020 היא הוציאה ספר בשם "Memorial Drive" (מסע זיכרון) העוסק בחייה ובמותה של אמה. היא לימדה באוניברסיטת אמורי שבאטלנטה אך עזבה אותה בשנת 2017.
יום השלום הבין-לאומי
יום השלום הבין-לאומי (באנגלית: International Day of Peace) לפעמים נקרא יום השלום העולמי, נחגג ב-21 בספטמבר בכל שנה. הוא מוקדש לשלום עולמי ובמיוחד להיעדר מלחמה ואלימות. את היום חגגו לראשונה ב-1982 והוא נחגג על ידי אומות רבות, קבוצות פוליטיות, קבוצות מיליטנטיות ועמים. ב-2013, הוקדש היום על ידי המזכיר הכללי של האו"ם לחינוך לשלום, האמצעי המרכזי במניעת מלחמה.
כדי לחנוך את היום, מצלצלים בפעמון השלום היפני במטה האו"ם בניו יורק. את הפעמון חלשו ממטבעות שנתרמו על ידי ילדים מכל היבשות והיה מתנה שנתנה על ידי ארגון האו"ם היפני, כ-"תזכורת למחיר האנושי של המלחמה". על צדו נחרט, "יחי השלום העולמי המוחלט".
לא לעלות יותר
לא לעלות יותר הוא סרט בבימויו של זאב רווח בז'אנר סרטי הבורקס. הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה, והיה הסרט הנצפה ביותר בישראל בשנת 1980, עם כ-450,000 צופים.
עלילה
ששון (זאב רווח) הוא נהג שכיר בחברת דן החי בשכונת שפירא כאשר בשלב מאוחר יותר הוא עובר לצפון תל אביב. למרות יחסי מין סדירים עם אשתו (גאולה נוני) הוא אינו מצליח להביא ילדים לעולם. בעזרת חברו הטוב (ז'אק כהן) הוא עובר לדיור טוב יותר ומשתתף בטיפולי הפוריות של אשתו אצל רופא מומחה (גדעון זינגר). ככל שהזמן חולף הוא מתחיל לחשוד שאשתו בוגדת בו עם חברו לעבודה (גבי עמרני), מצב זה גורם לקומדיית טעויות של שקרים וסודות.
ארנסט אבלס
לפני מלחמת העולם השנייה
בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס ושרת כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי בחזית המזרחית, נשבה ושהה בשבי הרוסי עד תום המלחמה. עם תום מלחמת העולם הראשונה הצטרף לעסק המשפחתי ליבוא קטניות וקפה ולבית חרושת לייבוש פירות, ובהמשך ירש אותו. למד משפטים באוניברסיטת ברטיסלבה אך לא השלים את לימודיו וסיים כדוקטור למדעי המדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה
עד הכיבוש הנאצי, נהנו היהודים בצ'כוסלובקיה משיויון זכויות, כולל יצוג בפרלמנט הצ'כוסלובקי. לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית ב-1939, הוכרזה סלובקיה כמדינה אוטונומית. בעקבות עליית מפלגת משמר הלינקה האנטישמית כוננו חוקי הגזע הראשונים בסלובקיה, אשר הביאו בין היתר להחרמת בית החרושת המשפחתי של משפחת אבלס, ולסגירה בכפייה של העסק המשפחתי.
ארנסט אבלס שירת בתקופה זו כמנהל מחלקת ההגירה והמחלקה הסוציאלית ב"מרכז היהודי" (Ustredna Zidov). עם הקמת "קבוצת העבודה" (או "ממשלת הצללים היהודית") היה אחראי אבלס על הניהול הכספי יחד עם וילי פירסט. בתקופה זו, עמד בקשר עם דיטר ויסליצני. כאשר ביקר אבלס את מחנה פופראד שבצפון סלובקיה כדי לארגן סיוע לנערות יהודיות שהוחזקו בו לקראת השילוח לפולין בתנאי קור ורעב, ציווה ויסליצני על מעצרו. אבלס נשלח למחנה ריכוז אך שילוחו להשמדה בפולין נמנע בזכות שוחד ששולם על ידי אשתו.
אחרי זמן מה נעצרו משלוחי היהודים, אך עם פרוץ מרד הפרטיזנים בסלובקיה בשנת 1944 הסתיימה הפוגה זו; הגרמנים ביצעו גירושים המוניים של יהודים מסלובקיה, במסגרתם נשלחה גיזי פליישמן, מנהיגת "קבוצת העבודה", לאושוויץ. הרב חיים מיכאל דב ויסמנדל, אף הוא ממקימי הקבוצה, הצליח לקפוץ מרכבת נוסעת וניצל בזמן שאשתו וילדיו הובלו לתאי הגזים.
ד"ר אבלס ומשפחתו מצאו מסתור במרתף של בר שהוכן למטרה זו מראש. את האספקה הדרושה סיפקו אם ובתה, נוצריות שעבדו בסמוך למקום. במרוצת הזמן הצטרפו למסתור אנשים נוספים. חברתו הנוצרייה של אחד מהם עונתה על ידי הגסטפו והסגירה את מקום המסתור. ב-1 בינואר 1945, לאחר כ-4 חודשים במחבוא, עצרו אנשי הגסטפו את 21 השוהים במקום המסתור במפקדת הגסטפו בברטיסלבה. בזכות הכרותו עם מפקד הגסטאפו המקומי הותר לאבלס ולמשפחתו להתאבד בבליעת ציאניד. בנו הבכור, חנן, סירב לבצע את המעשה ובכך הציל את המשפחה מכליה. כעבור יום הועברו העצורים למחנה המעבר סרד (Sered), משם יצאו המשלוחים מזרחה.
ארסנט אבלס נשלח למחנה זקסנהאוזן עם בנו, אשתו ובתו נשלחו למחנה טרזיינשטט ואמו הקשישה למחנה ראוונסבריק. בהגיעם לזקסנהאוזן התחזה ארנסט אבלס לצעיר יותר, בנו בן ה-14 הכריז על עצמו כמבוגר יותר, כך ששניהם נשלחו יחד למחנה עבודה בברלין – ליכטנרד, משם יצאו מדי יום לעבודות פינוי הריסות ובניית מחסומים במרכז ברלין. תוך זמן קצר התקרב הצבא האדום לגבול, ועקב כך חוסל מחנה העבודה ואסיריו הועברו למחנה האם – זקסנהאוזן. עם שחרור מחנה זה על ידי הסובייטים ניתנה האפשרות לצאת מהמחנה. בעזרת מריצה הוביל אבלס את בנו שחלה בדלקת ריאות משך מספר ימים מזרחה עד שהגיעו למחנה צבאי, ומשם נסעו ברכבת משא לברטיסלבה. עקב העדר תעודות מזהות, עוכבו בבית מעצר עד שבן משפחה אסף אותם לביתו, שם התאחד אבלס עם אשתו ובתו אשר שרדו את מחנה טרזיינשטט (אמו נספתה בראוונסבריק זמן קצר לאחר הגעתה לשם).
עלייה לארץ
עם תום מלחמת העולם השנייה, החל ד"ר אבלס לחפש מקור פרנסה וחזר להצליח בעסקיו. בשנת 1949 עלו שני ילדיו לארץ ישראל ואבלס ואשתו החליטו לצאת בעקבותיהם. עקב קשיים בהוצאת הונו ורכושו מהמדינה הקומוניסטית חנה ד"ר אבלס בבלגיה ובצרפת, משם ניהל משפט נגד ממשלת צ'כוסלובקיה. בשנת 1952, לאחר שהחזיר לעצמו את רכושו, עלו ד"ר אבלס ואשתו לארץ והתיישבו בחיפה. את הרכוש והסחורות שהביא ארצה בזזו אנשי המכס והוא נשאר למעשה חסר כל. בארץ עבד במקומות שונים כפקיד ומחסנאי עד שיסד שותפות עם שניים ממכריו והתחילו לייבא מכוניות רליאנט. בהמשך ד"ר אבלס עזב את השותפות והקים חברה לשיווק מזון לחיות עבור קיבוצים.
פעילות ציבורית
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, היה חבר בהנהלת הקהילה האורתודוקסית היהודית בסלובקיה. בימי עליית המשטר הנאצי ותחילת השפעתו בסלובקיה בשנת 1940, דרשו השלטונות את הקמת "המרכז היהודי", שנדרש לרכז את כל המידע והטיפול ביהודים. הד"ר אבלס ניהל ב"מרכז" את מחלקת ההגירה והמחלקה לעזרה סוציאלית והיה נציגם בסלובקיה של המוסדות היהודיים הבינלאומיים "היצ'ם" (Hicem) ו-"ג'וינט" (Joint), אשר שלחו סיוע ליהודים גם בזמן מלחמת העולם השנייה. במסגרת זו פעל בשיתוף פעולה עם גיזי פליישמן, נציגת הג'וינט בסלובקיה.
בשנת 1942 החלו גירושים של יהודים למזרח, ועל רקע אוזלת ידו של "המרכז היהודי" התגבשה "קבוצת העבודה" (Pracovna Skupina) או "הועדה המחתרתית להצלת יהודים", בניהולם של גיזי פליישמן והרב חיים מיכאל דב וייסמנדל. מטרת הקבוצה, שכונתה "ממשלה שנייה", הייתה להציל כמה שיותר יהודים ולעכב את משלוחם מסלובקיה, ובהמשך הוחלפה בהצלת יהודים מאירופה כולה. פעילותם התמקדה בנושאים הבאים: ד"ר אבלס הצטרף לקבוצה וקיבל על עצמו את הניהול הכספי יחד עם וילי פירסט. חלק מרכזי בתפקידו היה תאום הפעילות מול דיטר ויסליצני, שהיה נציג הגסטפו בסלובקיה. בתקופה זו, ניהלה קבוצת המנהיגים היהודיים וביניהם הד"ר אבלס, מגעים עם קצינים גבוהים נוספים בגסטפו על עסקאות להצלת יהודים.
לאחר ניסיונו להתערב כדי לשפר את התנאים הקשים במחנה פופרד, הדיח אותו ויסליצני מתפקידיו ב"מרכז היהודים", אך אבלס המשיך בפועל לעסוק בענייני היהודים. בנוסף, נפגש אבלס עם אדולף אייכמן עצמו, בעת שהאחרון פיקח על פעילותו של ויסליצני בסלובקיה. בהזדמנות מסוימת שכנע אבלס את אייכמן להימנע מהחלטה בדבר ניתוק הקשר בין "המרכז היהודי" לבין המשרד הארץ ישראלי, ויצו והיצ'ם.
במקביל, ערך ארנסט אבלס נסיעות רבות לקהילות שונות בסלובקיה ומספר פעמים אף לקהילות שמחוצה לה (בעיקר בודפשט), על מנת להזהיר את היהודים בפני הסכנות הצפויות. יחד עם גיזי פליישמן יצר ד"ר אבלס קשר עם שליח האפיפיור (נונציו), שסייע להפעיל לחץ על סלובקיה להפסיק את שילוח היהודים. כתוצאה ממאמצים אלה הועברו בין היתר מאות ילדים מסלובקיה להונגריה בתקופת גרוש היהודים, אולם אלה גורשו בסופו של דבר מהונגריה ב-1944.
אבלס היה מעורב גם במאמצים לקדם את "תוכנית אירופה" שהוביל הרב וייסמנדל, להצלת יהדות אירופה כולה בתמורה להעברת 2–3 מיליוני דולרים מיהדות ארצות הברית.
במשפט אייכמן
בנוסף, מסר ד"ר אבלס לבית המשפט מידע אודות סדר האירועים בסלובקיה בזמן המלחמה, גודל הקהילה ושרידיה, פרטים אודות פעילים יהודים, בעלי תפקידים נאציים ופקידים מקומיים. חלק מעדותו של אבלס הוקדש לקורות משפחתו הקרובה והייסורים שעברה בשנות המלחמה. מזמן ההכנות לעדות ועד יום מותו, סבל אבלס מסיוטי לילה על רקע זכרונות התקופה.
משפחתו
ד"ר אבלס נולד בברטיסלבה למשפחה יהודית חרדית אורתודוקסית בת מעמד הביניים, בנם של מקס אבלס והרמינה לבית שפיצר. בשנת 1927 התחתן עם רגינה שטרק מליפטובסקי מיקולש ונולדו להם שני ילדים (החיים כיום עם משפחותיהם בישראל). על אף שאבלס היה חבר בהנהלת הקהילה האורתודוקסית, הוא בחר לשלוח את ילדיו לבית הספר של הקהילה הנאולוגית, בו היו ללימודי הדת חלק קטן. ב־11 באפריל 1969 נפטר הד"ר אבלס בן 72 ממחלת הסרטן ונקבר ליד אשתו רגינה.
קישורים חיצוניים
רשומות:
טניה דקסטרס
טניה דקסטרס (נולדה ב-6 בפברואר 1977) היא דוגמנית ומנחת טלוויזיה בלגית.
ביוגרפיה
דקסטרס נולדה בולוניה, היא נבחרה למיס בלגיה ב-1998 והשתתפה בתחרויות מיס עולם 1998 ומיס תבל 1999.
לאחר שנת כהונתה כמלכת יופי היא נסעה לדגמן במילאנו.
בשנת 2000 היא הופיעה בעירום במגזין פלייבוי.
היא הנחתה מספר תוכניות טלוויזיה במדינתה.
היא הקליטה מספר סינגלים כזמרת, והשתתפה ב-2002 בקדם האירוויזיון בבלגיה.
הטבח
הטבח היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה שעלתה לשידור ב-5 בנובמבר 2020 ומכילה 9 פרקים, מבית yes. בכיכובם של גורי אלפי, גל תורן, רותם סלע ויעל אלקנה. הסדרה צולמה בבית הטקסטיל שבתל אביב, במטבח ששימש את מסעדת "הרברט סמואל" שנפתח מחדש בשביל הצילומים.
בינואר 2021 הוכרז שהסדרה חודשה לעונה שנייה שתעלה ב-2023, בה דנה פרידר תככב גם כן.
תקציר העלילה
נמרוד (גורי אלפי) הוא איש משפחה שמחליט לעזוב את עבודתו כהייטקיסט ולבצע הסבה מקצועית לטבח במסעדה של השף דורי (גל תורן), אחד הבשלנים המובילים בתל אביב.
נמרוד מתאהב בקצב ובחיות שיש למטבח להציע, בשונה מעבודתו בהייטק הוא מוצא ריגוש בעבודה כטבח. הוא מתאהב גם בשרה (יעל אלקנה) והשניים נסחפים לרומן, על אף היותו נשוי לאפרת (קרן ברגר) עם שתי בנות משותפות.
דורי מתגלה כטיפוס גאוותן פרנואידי וצמא שליטה, תכונות אשר מובילות אותו להרס עצמי שבא לידי ביטוי בהתמכרות לסמים, בפיטורין רועשים של קונדיטורית מצטיינת שהעסיק בשם סאני (גיתית פישר), מריבות אין סופיות עם צוות העובדים ועד להטרדה מינית של אחת מהמלצריות שעובדות במסעדה בפרקיה האחרונים של הסדרה. במקביל לניהול המסעדה הסדרה עוסקת ברומן בגידה שמנהל דורי עם אלונה (רומי אבולעפיה), אשתו של חברו איש העסקים מיכה (דורון צברי), וכן ברומן שמנהל דורי עם שרה, רומן אשר מעורר את קנאתו של נמרוד. שותפתו העסקית של דורי היא אסנת (רותם סלע), ונראה שהיא הדמות היחידה שיודעת איך לנהל את דורי ולרסן את נטיותיו ההרסניות.
בפרקה האחרון של הסדרה העלילה קופצת כמה חודשים קדימה, אסנת בהריון מתקדם ונראה שהיא קיבלה את השליטה במסעדה לאחר מריבה עם דורי הקשורה בהטרדה המינית שביצע במלצרית המסעדה. שרה שפית מוערכת מאוד ונמרוד טבח במסעדה.
רובר דה פוון
רובּר דה פֵווָן (בצרפתית: Robert de Févin שלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16) היה מלחין צרפתי מתקופת הרנסאנס. רובר היה אחיו של אנטואן דה פוון, מלחין מפורסם פי כמה בחצר לואי ה-12 מלך צרפת. לא ידוע אם היה מבוגר או צעיר מאנטואן.
קורות חייו
מעט מאוד ידוע על חייו, פרט לכך שנולד או בקמברה או באראס, שם נולד אחיו, ושם כיהן אביו כחבר מועצת העירייה בשנת 1474. הוא כיהן כמנצח מקהלה בקמברה, אצל הדוכסים מסבויה, בערך בסביבות 1500; ייתכן אף שנולד שם. יש אזכורים של "האחים פוון" כמלחינים מאותו זמן. ייתכן שרובר מת סמוך לשנת 1518, כמסתבר מרשומת זיכרון שנכתבה בעותק של ה"מיסה לה סול מי פה רה", שהועתקה כנראה בסביבות שנה זו.
רובר דה פוון כתב מיסות, מוטטים וקינות, אף כי רק מקצת יצירתו שרד. שלוש מיסות, קרדו בארבעה קולות מתוך מיסה (שיתרה הלך לאיבוד), שתי יצירות לטקסט של קינות ירמיהו, אנטיפון לכבוד הבתולה מריה בחמישה קולות (Alma Redemptoris mater) והמוזיקה למוטט בשישה קולות (ללא הטקסט) הם כל השרידים ליצירתו. מבחינה סגנונית, הדמיון בין כתיבתו לזו של אחיו אנטואן ניכר עד כדי כך, שאחדות מיצירותיו של רובר יוחסו בטעות לאנטואן. יש ראיות לכך שרובר חיקה את סגנון כתיבתו של ז'וסקן, כיוון שלא זאת בלבד שהעתיק את הפוליפוניה החלקה של המלחין המפורסם יותר אלא אף ביסס שתיים מן המיסות שלו ישירות על יצירות של ז'וסקן.
חלק מן המוזיקה של פוון נמצא בקודקס מדיצ'י משנת 1518.
ברכת אשר יצר אתכם בדין
ברכת אשר יצר אתכם בדין היא ברכת השבח שתיקנו חז"ל לברך בשעה שאדם רואה קברי ישראל, לאחר שעברו שלושים יום מראייתו האחרונה.
מקור הברכה
מקור הברכה היא בתלמוד בבלי במסכת ברכות
פירוש הברכה
רבי דוד אבודרהם כתב לפרש ברכה זו כך:
אשר יצר אתכם בדין - קודם שנולד, כלומר שאלוקים דן את האדם אם יהיה נוצר.
ודן אתכם בדין - לאחר שנולד.
וכלכל אתכם בדין - דן על הפרנסה אם תהיה ברווח או בקושי.
והחיה אתכם בדין - שקבע בדין כמה יהיה מספר ימי חייהם.
והמית אתכם בדין - בשעה שגזר עליכם מיתה.
ויודע מספר כולכם בדין - אפילו לאחר מיתה אין נסתר מנגד עיניו.
ועתיד להחיות וכו' - אם תהיו זוכים לכך.
נוסחאות הברכה
בנוסח ברכה זו, ישנם נוסחאות רבות בספרי הראשונים.
יש שהוסיפו "ואסף אתכם בדין", וכן הוא בנוסח ספרד המצוי. וכן יש גורסים "וזן אתכם בדין", ויש גורסים "ודן אתכם בדין".
ויש שכתבו שאין נפקא מינה להלכה, מאחר שבאיזה נוסח שיאמר יצא ידי חובת הברכה.
דיני הברכה
ברואה קבר אחד בלבד, נחלקו הפוסקים האם יכול לברך עליו. ויש שכתבו שלא יברך מאחר שנוסח הברכה נתקן בלשון רבים.
אם רואה בית קברות אחר תוך שלושים יום מראייתו הראשונה, נחלקו הפסוקים האם צירך לברך שנית.
אף בשבת ניתן לברך ברכה זו.
קברי גויים
ברכה זו נתקנה רק על הרואה קברי ישראל.
על הרואה קברי גויים, תקנו לומר הפסוק בירמיהו פרק נ פסוק יב:
רוטב לחם
רוטב לחם (באנגלית: Bread sauce) הוא רוטב חם או קר מהמטבח האנגלי, הנאכל בדרך כלל עם בשר עוף או בשר הודו צלויים.
הרוטב מהווה חלק ממאכלי חג המולד המסורתיים, ונאכל על פי רוב ביחד עם הצלי בארוחת חג המולד. יש הרואים ברוטב הלחם חלק בלתי נפרד מחג המולד במטבח הבריטי.
מרכיבים
לצורך הכנת הרוטב מפוררים לחם, מבשלים חלב, חמאה עם בצל בו נעוצים ציפורנים, עלי דפנה ופלפל אנגלי, התערובת מסוננת, מעורבבת עם פירורי לחם, וחמאה נוספת, הבצל נסחט לתוך התערובת, וזו מתובלת עם מוסקט, עלה דפנה, פלפל ומלח.
היסטוריה
ראשיתו של הרוטב במטבח האנגלי של ימי הביניים והוא הוגש כשהוא מלווה עוף או הודו ממולאים. בראשיתו נעשה שימוש בלחם יבש, כך שהוא אפשר שימוש מחדש בלחם זה. הרוטב קל להכנה, ונעשה שימוש במרכיבים זמינים. מאכלים על בסיס לחם, היו מקובלים בכל רחבי אירופה בימי הביניים.
לקריאה נוספת
• Harlan Walker, Milk-- Beyond the Dairy, P. 229
• The foods of England Project
רסאם פירירי
רסאם פירירי (בנפאלית: रेशम फिरिरी, תרגום: ליבי מתנופף ברוח כמשי) הוא פזמון נפאלי עממי אשר הפך ללהיט, ומהווה אחד מאבני היסוד במוזיקה הנפאלית המודרנית. השיר נפוץ ביותר בקרב נגני רחוב המנגנים את השיר באמצעות סראנגי - כלי קשת נפאלי עממי. השיר הולחן על ידי בונדי פריאר והוקלט במקור על ידי סונדאר שרסטה ודוואריקה לל ג'ושי.
תרגום חופשי לעברית
ליבי מתנופף ברוח כמשי, האם לעוף גבוה או לשבת על גבעה? ככלב הנענה לקריאות "קוטי קוטי (מילת קריאה לכלב)" וכחתול הנענה לקריאות "סורי" אהבתנו בצומת דרכים תחכנה. אקדח בעל קנה אחר או אקדח בעל שני קנים המכוון לאיל, לא לאיל אני מכוון, אלא לאהובת ליבי. אם מטוס בשמיים אין, גם לא מכונית על הכביש, עגלת שוורים ישנה. אם ליבך כליבי אהבתנו תגדלנה ותתעצמנה, אז בואי. על יד התהום מסוכן הוא לעגל. איני יכול לעזוב, בואי נלך יחד, אהובתי.
מרים עזורי
מרים עזורי (נולדה ב-1956) היא קצינת משטרה בדימוס בדרגת תת-ניצב, שבתפקידה האחרון כיהנה כראש החטיבה לזיהוי פלילי באגף החקירות והמודיעין.
ביוגרפיה
בתום לימודיה התגייסה למשטרת ישראל ושירתה במחלקת הזיהוי הפלילי. תחילה שירתה במעבדה הביולוגית ולאחר מכן במעבדה האנליטית לזיהוי סמים. שימשה סגן ראש המעבדה האנליטית וראש מעבדת פיתוח טביעות אצבעות. במהלך תפקידה זה סייעה לפענוח רצח רחבעם זאבי באמצעות שימוש ראשון בפיתוח של שיטה כימית חדשה לחשיפת טביעות אצבע.
ב-2006 מונתה לראש מחלקת סיוע מרחבי בדרגת ניצב משנה, וב-2012 מונתה לראש מחלקת המעבדות. באפריל 2013 קודמה לראש החטיבה לזיהוי פלילי בדרגת תת-ניצב והיא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה. היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 2019 כאשר במקומה מונתה אשירה זמיר.
עזורי אם לארבעה ילדים. אחיה הצעיר הוא פרופסור דניאל זייפמן.
ננסי שפר- יוז
ננסי שפר- יוז (באנגלית: Nancy Scheper- Hughes; נולדה- ב-25 בספטמבר 1944) היא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה רפואית, ומנהלת תוכנית הדוקטורט למחקרים בנושא מדעי הגוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. היא עוסקת בעיקר באנתרופולוגיה של הגוף, פסיכיאטריה, פוליטיקה, מחלות, אלימות, סבל, מוות בטרם עת, ומתמחה בסחר באיברים ובבני אדם, באימהות, ובמוות המוני באזורים מוחלשים.
היא ידועה בזכות ספריה; "קדושים, חוקרים וסכיזופרנים: מחלות נפש באירלנד", "מוות ללא בכי: אלימות חיי היום -יום בברזיל", "גופי סחורה" שכתבה יחד עם לואיק וואקוונט, "אלימות במלחמה ושלום" שכתבה יחד עם פיליפ בורגויס ו"אלימות בשוליים העירוניים" שכתבה עם פ' בורוג'יס וג'יי אויירו. בנוסף לכך, היא ידועה בתרומתה להקמת הארגון "Organs Watch", המבקר את הסחר באיברים, ודואג להפחית את מקרי ההתעללות, להגדיר גבול בין ניתוח והשתלת איברים אתית לבין מקרים של ניצול, שחיתות ופגיעה בזכויות אדם, ולדווח על מכירות האיברים או בני האדם הלא חוקיות באמריקה הלטינית, המזרח התיכון, דרום מזרח אסיה, מרכז ומזרח אירופה, צפון אפריקה, דרום אפריקה וארצות הברית.
קורות חיים
ננסי שפר- יוז נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק, באזור שנחשב לשכונות מהגרים, ומכיוון שחיה בקהילה קתולית, היא למדה מגיל צעיר בבתי ספר קתוליים עד לסיום התיכון. אביה היה ממוצא גרמני, אימה הייתה דור ראשון צ'כי- אמריקאי, וכל משפחתה המורחבת גרה באותו האזור. ב־1962 היא החלה ללמוד תואר ראשון במכללת קווינס, אך עזבה לאחר שנתיים בכדי להצטרף לחיל השלום ולהיות פעילה חברתית בברזיל. ב־1970 היא השלימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי במדעי החברה. ב־1976 היא סיימה את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה, גם אותו היא עשתה באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי. ב־1979-80 היא עשתה פוסט דוקטורט במעבדה לפיתוח אנושי באוניברסיטת הרווארד, במכון הלאומי לבריאות הנפש.
פעילות מקצועית
בספרה השני, "מוות ללא בכי" שיצא לאור בשנת 1993, היא כותבת על התקופה שבה חזרה לברזיל בשנות השמונים, על השכיחות הגבוהה של תמותת תינוקות, ועל ההשפעה של תופעה זו על גישת ההורות בקרב האימהות בברזיל. היא גילתה שרוב האימהות באזור הזה, אמנם התנגדו להפלות, אך הן הבינו שלא כל ילד נועד לחיות, וכאשר הן ראו שהן לא מסוגלות לטפל או לדאוג לילדתן, הן נאלצו לנטוש אותו או לגרום למותו בדרך כלשהי. רק הילדים העמידים ביותר, אלו שהצליחו להגיע לגיל מבוגר מבלי לחלות או להראות סימנים של בעיות בריאותיות, זכו להמשיך לחיות.
תרומתה למאבק בסחר לא חוקי באיברים
ב-1999 הקימה שפר- יוז, יחד עם עוד שלושה פרופסורים, ארגון בשם “Organs Watch” שמטרתו לפקח על שוק ניתוחי ההשתלות. הסחר באיברים הפך, בזכות התקדמות הטכנולוגיה, לעסק בין לאומי; דבר שהפך העלמת התעללויות וניצול של "תורמי איברים" לפשוטים מאוד. רבים מהאיברים ש"נתרמו" נלקחו למעשה, מאנשים עניים, שהיו מוכנים למכור את איבריהם בכדי לקבל את המחיר הזעום שיוכל לפרנס את משפחתם למעט זמן, או נגנבו מגופות ללא הסכמתם מראש או הסכמה של משפחתם. מרכז התיעוד של הארגון חוקר דיווחים על סחר לא חוקי באיברים ועל הפרת זכויות אדם, ועוזר לרשויות למצוא את האחראיים למקרים אלו. בזכות הארגון ככלל ועבודותיה של שפר- יוז בפרט, נעצרו רבים מסוחרי האיברים שניצלו וכפו על אנשים למסור את איבריהם.
ברכת זוכר הברית
ברכת זוכר הברית היא אחת מברכות הראייה שתיקנו חז"ל לאומרה בשעה שנראית הקשת בענן.
מקור הברכה
ברכה זו הוזכרה בתלמוד. התנאים נחלקו בנוסח הברכה, ומחמת זה להלכה מברכים ברכה אחת הכוללת את שתי הנוסחאות.
פירוש הברכה
פירוש הברכה הוא כך (ע"פ הרב דוד אבודרהם הלכות ברכות, שער ח'):
זוכר הברית - שנאמר 'והיה לאות ברית', וזוכר שנשבע שלא יביא מבול, וכשרואה את הרשעים רוצה להחריב את עולמו ורואה הקשת ונזכר בברית ונמנע.
נאמן בבריתו - שלא יעבירנו אף שרבו הרשעים.
קיים במאמרו - אפילו לא היה הברית, כיוון שאמר הקב"ה "ולא יהיה עוד מבול לשחת הארץ".
זיהוי הקשת
הרב יהונתן אייבשיץ (יערות דבש דרוש יב) בהסתמכו על דברי הזוהר, כתב לחדש, שרק קשת שהיא במראה צבע תכלת היא לזכר הברית ורק עליה יש לברך, אבל הקשת המצויה בשבעה מיני צבעים היא טבעית, ואין לברך עליה. למרות דברים אלו, המנהג הוא לברך אף על מראה קשת המצויה.
רואה מקצת הקשת
בביאור הלכה הסתפק אם רשאי לברך גם אם רואה רק מקצת הקשת.
אנדרסון טאליסקה
אנדרסון סוזה קונסיאו (בפורטוגזית: Anderson Souza Conceição; נולד ב-1 בפברואר 1994) הוא כדורגלן ברזילאי שמשחק בא-נסר בליגה הסעודית כקשר התקפי.
באהיה
הוא שיחק בקבוצת הנוער של באהיה לשם הגיע ב-2009, טאליסקה ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו נגד קורינתיאנס ב-7 ביולי 2013, וכבש את שערו הראשון במשחק הבא נגד סאו פאולו.
בנפיקה ליסבון
ב-5 ביולי 2014, שנה אחרי עונת הבכורה שלו, עבר טאליסקה לאלופת פורטוגל בנפיקה ליסבון תמורת שכר של 4.7 מיליון יורו, השכר הגבוה ביותר עבור שחקן שנולד בבאהיה. ב-18 ביולי 2014, הוא הבקיע את שערו הראשון עבור בנפיקה בהופעת הבכורה שלו בניצחון שלהם בחצי גמר טאסה דה הונרה מול אסטוריל. ב-12 בספטמבר הוא כבש שלושער בניצחון חוץ נגד ויטוריה דה סטובל. ב-27 בספטמבר הוא הבקיע שני שערים ברציפות מול אסטוריל בניצחון חוץ (3–2) והפך למלך השערים של הליגה הבכירה עם חמישה שערים. ב-5 באוקטובר הוא כבש את שערו השישי בליגה הפורטוגלית ושמר על יתרון מלך השערים. ב-31 באוקטובר, הוא כבש את שערו השמיני והרביעי ברציפות בליגה הפורטוגלית, בניצחון ביתי מול ריו אבה (1–0), ושמר על יתרון מלך השערים.
בעונת 2015–16, טאליסקה הבקיעה את שער הניצחון של בנפיקה בניצחון חוץ 2–1 מול זניט סנט פטרסבורג במשחק השני של שמינית הגמר של ליגת האלופות, וקבעה את התוצאה 3–1. ב-8 במאי, הוא חתם את ניצחון החוץ 0–2 ב- מאריטיאמו בליגה עם בעיטה חופשית ישירה.
בשיקטאש (השאלה)
ב-24 באוגוסט 2016, טאליסקה הצטרף למועדון הטורקי בשיקטאש על הסכם השאלה שנתיים תמורת 2 מיליון יורו עבור העונה הראשונה. טליסקה חתם על חוזה בשווי 1.5 מיליון יורו בעונה הראשונה פלוס בונוסים. ב-13 בספטמבר, עם שובו לאסטדיו דה לוז במשחק קבוצתי בליגת האלופות, הוא כבש בעיטה חופשית בתוספת הזמן וקבע את תוצאת המשחק 1-1.
גואנגזו אוורגרנדה
ב-8 ביוני 2018, טאליסקה הושאל לקבוצת הסופרליג הסינית גואנגג'ואו אברגרנדה לחצי שנה, תמורת 5.8 מיליון יורו. ב-18 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגואנגז'ו אברגרנדה פתח במשחק וכבש שלושער, כולל בעיטה חופשית ישירה, כדי לעזור לקבוצתו לנצח 4–0 על גוויג'ואו הנגפנג בליגה. ב-29 ביולי 2018, הוא כבש שני שערים בהופעתו השנייה בגואנגז'ו בניצחון ביתי 0–5 על צ'ונגצ'ינג דנגדאי ליפאן.
ב-26 באוקטובר 2018, בנפיקה הודיעה שטאליסקה עבר למועדון הסיני תמורת 19.2 מיליון יורו.
אל נאסר
ב-2021 עבר טאליסקה עבר לאל נאסר שבליגה הסעודית.
קריירה בינלאומית
ב-11 בנובמבר 2014, טאליסקה זומן על ידי דונגה לנבחרת ברזיל כדי לשחק במשחקים הבינלאומיים נגד טורקיה ואוסטריה.
סגנון משחק
הוא זכה לכינוי "יאיא טליסקה" בהתייחסות לקשר מחוף השנהב יאיא טורה, אך מבסס את משחקו על זה של בן ארצו ניימאר. הוא הושווה גם לריבאלדו הברזילאי. לאחר שהצטרף למועדון הסעודי אל-נאסר, הוא קיבל את הכינוי "המוזיקאי" (الموسيقار).
תארים
באהיה
בנפיקה ליסבון
בשיקטאש
גואנגזו אוורגרנדה
נבחרת ברזיל
ברזיל עד 20
אישי
שנות ה-90 של המאה ה-18
שנות ה-90 של המאה ה-18 היו העשור העשירי והאחרון של המאה ה-18, החלו ב־1 בינואר 1790 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1799.
התנקשויות, חיסולים, וניסיונות התנקשות
ההתנקשויות, החיסולים, וניסיונות ההתנקשות הבולטים ביותר במהלך העשור:
תומאס דלהאנטי
'''תומאס ק. דלהאנטי (באנגלית: Thomas Delahanty'''; נולד בשנת 1935) הוא שוטר אמריקאי לשעבר במחוז קולומביה שנפצע במהלך ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן ב-30 במרץ 1981.
ביוגרפיה
תומאס דלהאנטי נולד בפיטסבורג, פנסילבניה. הוא שירת בצי האמריקאי ועבד בחברת הפלדה "ג'ונס ולפלין". בספטמבר 1963 הוא התגייס למשטרת מחוז קולומביה. כאשר אירע ניסיון ההתנקשות בחיי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן במרץ 1981, דלהאנטי היה שוטר כבר 17 שנים. אחיינו תיאר את דלהאנטי שהוא דור רביעי במשפחתו המשרת במשטרה כחלק מ-"שורה ארוכה של שוטרים אירים".
במהלך שירותו של דלהאנטי במשטרה, הוא שירת ככלבן משטרתי. לאחר שכלבו חלה, הוא התנדב לסייע בשמירה על הנשיא רייגן במקום לקחת יום חופש. רייגן, דובר הבית הלבן ג'יימס בריידי וסוכן השירות החשאי של ארצות הברית טימותי מקארתי נפצעו גם מהירי של המתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור. כשהינקלי ירה את הקליע הראשון מתוך שישה, שפגע בראשו של בריידי ופצע אותו קשה, זיהה דלהאנטי את הצליל כירי אקדח והפנה את ראשו בחדות שמאלה כדי לאתר את רייגן. במהלך הפניית ראשו, הוא נפגע בעורפו על ידי הקליע השני שנורה, הכדור ניתז מחוט השדרה שלו. דלהאנטי צנח על גבי בריידי שהיה כבר שרוע על הקרקע, וזעק "נפגעתי!".
דלהאנטי הובהל לבית החולים מד-סטאר וושינגטון. אקדחו של הינקלי היה טעון בשישה קליעי "Devastator" (בתרגום חופשי לעברית: משמידן/הרסן), שהכילו עופרת אזיד, כימיקל רעיל ונפיץ במיוחד שנועדו להתפוצץ בעת פגיעה. הקליע שפגע בבריידי היה היחיד שהתפוצץ. ב-2 באפריל, לאחר שנודע לרופאים כי הקליעים האחרים עלולים להתפוצץ בכל עת, רופאים מתנדבים הסירו את הקליע מצווארו של דלהאנטי תוך שהם לבושים באפודי מגן. הוא נשלח בחזרה לביתו אחד עשר ימים מאוחר יותר ביום שישי, 10 באפריל 1981, וצוטט כאומר: "אני מרגיש טוב... אני מוכן ללכת."
מכיוון שהכדור ניתז מחוט השדרה שלו לאחר שפגע בצווארו, הוא סבל מנזק עצבי קבוע בזרועו השמאלית, ובסופו של דבר נאלץ לפרוש מהמשטרה בשל נכותו.
לאחר ניסיון החיסול, דלאהנטי הפך לגיבור על אף שחש חרטה רבה על כך שלא הצליח לסייע יותר.
מאוחר יותר תבע דלהנאטי את המתנקש הינקלי, הפסיכיאטר של הינקלי, ואת יצרנית הנשק ששימש את המתנקש. טענתו נגד היצרנית, שלפיה לאקדחים קטנים וזולים אין תכלית מלבד שימוש לצורכי פשיעה, ועל כן על החברה לקחת אחריות, נדחתה על ידי בית המשפט לערעורים של מחוז קולומביה.