cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סלמן שינה
קורות חיים
סלמן מאיר שינה נולד בבגדאד בשנת 1898 בן לציון ופראח שינה (מבית חרדון). קיבל בילדותו חינוך מסורתי במדרש בית זלכה ולאחר מכן למד בבית ספר כל ישראל חברים ע"ש אלברט ששון בבגדאד, שם הצטיין בשפות. בזמן מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני ושירת כמתורגמן עבור גנרל גרמני (פון בקר) במפקדה העות'מאנית לצד הגנרל חליל כות. לאחר כניעת העות'מאנים בחזית הפלאחייה בקרב כות השני בעיראק, הוא נלקח בשבי על ידי הצבא הבריטי, ושהה כשנה במעצר בתחילה במחנה שבויים בבצרה ולאחר מכן בהודו. בשבי הוא שימש כמתורגמן של השבויים עבור הבריטים. הוא היה פטריוט של האימפריה העות'מאנית ושמר לה נאמנות עד 1918 וזכר אותה באהדה גם לאחר מכן. ביולי 1918 לאחר ששמע על הצהרת בלפור התנדב לשרת בצבא הוד מלכותו.
בשנת 1919 חזר לעיראק, וכשנה לאחר מכן החל ללמוד בקולג' למשפטים של בגדאד עד הסמכתו כעורך דין בשנת 1925 ובמקביל עבד כמנהל חשבונות ראשי בבנק ציון עבודי. הוא עבד כעורך דין וכמשפטן והתבלט בהנהגת קהילת יהודי בגדאד. בין היתר כיהן כחבר בוועדה שניסחה את "חוק העדה היהודית מס' 77 לשנת 1931", החוק שעיצב מחדש ועיגן את מוסדות הקהילה היהודית וההיררכיה בקהילה. בשנת 1921 שינה היה מהמייסדים של שתי אגודות ציוניות שפעלו במקביל; "ההסתדרות הציונית לארם הנהריים" ו"האגודה הספרותית היהודית". השנייה שבהן הפעילה מועדון וספרייה עבריים וכן הוציאה לאור את כתב-עת ספרותי עברי קצר הימים בשם "ישורון". שינה גם כיהן בתור המזכיר ומנהל החשבונות של שתי האגודות והתכתב בקביעות עם מוסדות ההסתדרות הציונית העולמית.
נמל מספנות ישראל
היסטוריה
ב-22 באוגוסט 2007 אישרו שר התחבורה שאול מופז ושר האוצר רוני בר-און לחברת מספנות ישראל להתחיל לספק שירותי נמל לאוניות שייבאו מטעני סוכר גולמי. בכך הפכה מספנות ישראל לנמל הפרטי הראשון במדינה. החברה תשתמש בשלב הראשון רק ברציף אחד באורך של 200 מטרים ובשטח אחסון של ארבעה דונמים, זהו חלק קטן מהשטח אותו היא חוכרת. החברה תהיה חייבת לספק שירותי פריקה ואחסון של הסוכר ותיקון ותחזוקה של כלי שיט באמצעות מבדוק שכושר נשיאתו עד 1,500 טון. ההיתר שניתן למספנות לפעול כנמל תקף ל-50 שנה.
דראגן בלאטניאק
דראגן בלאטניאק (בבוסנית: Dragan Blatnjak; נולד ב-1 באוגוסט 1981 בסטודנצי שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום מאמן כדורגל.
סלמן שינה
קורות חיים
בשנות ה-30 המשיך שינה למלא תפקיד בכיר בקהילה היהודית בעיראק וכן עשה שימוש בהכשרתו המקצועית כעורך דין כדי להגן על הקהילה בבתי משפט מול הסתה גוברת מצד גרמניה הנאצית וגולים ערבים מפלשתינה. בשנת 1947 נבחר סלמן שינה כנציג יהודי בגדאד לפרלמנט העיראקי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1951. לאחר שחלק ניכר מיהודי עיראק כבר עזבו את המדינה במבצע עזרא ונחמיה, התפטר שינה מתפקידו בפרלמנט ועלה לישראל. הוא פתח משרד עורכי דין בתל אביב וכן היה פעיל בקרב יוצאי עיראק בישראל.
נמל מספנות ישראל
היסטוריה
בינואר 2008 הורחב ההיתר שהעניקה חברת נמלי ישראל, לפריקת כל סוגי המטענים שהוגדרו בהסכמי הרפורמה בנמלים. מספנות ישראל כבר קיבלו בעבר אישורים ממשלתיים להפעיל את הנמל, אך לא הצליחו להפעיל אותם בגלל התנגדות עזה של עובדי נמל חיפה. ואולם, בתחילת שנת 2005 התחייבו העובדים שלא להפריע עוד להפעלת הנמל הפרטי, במסגרת ההסכמים שנחתמו אתם לאישור הרפורמה בנמלי הים. באותה שנה הוקמה באופן רשמי חברת נמל מספנות ישראל בע"מ, כחברת בת של מספנות ישראל בע"מ. כמו כן נחתם הסכם עם ההסתדרות, שבו נקבע כי הנמל לא יעבור רף של 5% מפעילות הפריקה בישראל. ביוני 2012, נבחר נמל מספנות ישראל כנמל המוביל בישראל בסקר שביעות רצון של משתמשי הנמלים שערכו לשכת הספנות הישראלית.
סלמן שינה
קורות חיים
בשנת 1955 הוא רץ בבחירות לכנסת השלישית במקום השני ברשימת "ספרדים ועדות המזרח", אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה. הוא המשיך בעבודתו כעורך דין ואיש ציבור עד פטירתו ברמת גן בכ"ו תמוז התשל"ה (31 יולי, 1978). נקבר בבית העלמין קריית שאול תל אביב.
דראגן בלאטניאק
ב-26 בפברואר 2010 דראגן עבר לרוסטוב.
נמל מספנות ישראל
היסטוריה
בשנת 2013, הגיע היקף פעילות הנמל ל-1.7 מיליון טון, לעומת היקף פעילות שהסתכם ב-300 אלף טון בשנת הפעילות הראשונה שלו (2008), גידול של כ-500% ב-5 שנים.
בשנת 2016, הקים נמל מספנות ישראל תשתית ליבוא צמנט (חומר גלם למלט) ושיווקו. החברה פועלת בשותפות עם קבוצת לאפארג' הצרפתית ומייבאת צמנט לישראל ממפעל לאפארג' ביוון.
סלמן שינה
כתביו
אפריל 1924- יולי 1929 אחד ממפעליו החשובים ביותר של שינה היה הקמת השבועון הספרותי החשוב אל–מצבאח ("המנורה"), שבועון בערבית ספרותית שהיה הבמה המרכזית ליצירה הספרותית בערבית של סופרים ומשוררים יהודים בעיראק. העיתון היה ציוני באוריינטציה שלו ובדיווחיו האוהדים המרובים על בניין היישוב היהודי בארץ ישראל ובקריאתו לחיזוק לימודי השפה העברית בקרב יהודי עיראק. שינה ציין כי יעודו העיקרי של העיתון היה להפיץ את הרעיון הציוני, במגבלות הצנזורה העיראקית. במקביל, כמו מגמת מייסדו, העיתון היה בעל צביון לאומי-עיראקי וראה עצמו כחלק מהתחייה התרבותית של עיראק. כך העיתון שילב פטריוטיות עיראקית וציונות ויישב אותם יחדיו. בנוסף העיתון עסק בבעיות שהעסיקו את יהודי עיראק וגינה אפליה נגדם ופרסומים אנטי-יהודים בעיתונות העיראקית. עורך השבועון בשנה הראשונה היה המשורר אנור שאול ולאחר מכן יצא השבועון בעריכת סלמן שינה עצמו, שגם כתב לו מאמרים רבים. מבחינה ספרותית, מעל דפי העיתון פורסמו כמה מהסיפורים הקצרים והפואמות הרומנטיים הראשונים שפורסמו בעיראק, שהושפעו הן מהספרות האירופאית והן מהסגנון הספרותי הערבי "אל-מהג'ר" שהתפתח בקרב סופרים ערבים גולים בארצות הברית.
נמל מספנות ישראל
היסטוריה
בנובמבר 2017, עתרה החברה לבג"ץ בדרישה לבטל את המגבלות שהוטלו עליה (רף של 5% מפעילות הפריקה בישראל שאילו הגיעה במהלך 2016). בנוסף, ביקשה החברה להחריג את המלט שהיא מייבאת לצרכיה מהמכסה בסך 5%, משום שהמלט אינו מיובא עבור לקוחות אלא עבור עצמה, כמתחרה במונופול המלט של נשר מפעלי מלט ישראליים. בתחילה הודיעה המדינה כי היא מסכימה לבטל את המגבלות, אך יומיים לפני הדיון בבג"ץ חזר בו שר התחבורה ישראל כ"ץ.
סלמן שינה
כתביו
1955- "מבבל לציון: זכרונות והשקפות", אוטוביוגרפיה על חייו בעיראק וישראל. בתקופה זו החל למחות על אפליית יהודי עיראק בישראל. החל מילדותו בבגדד, לימודיו בתלמוד התורה ובבית הספר אליאנס,
חייו הפרטיים
נישא בשנת 1927 לשמחה בטאט. נולדו להם 7 ילדים, דויד, אברהם, כמאל, יצחק, משה, פרח ואולגה. בנו הבכור נפטר בגיל 12. אימו ,פרחה (לבית פרחנה) נרצחה בביתה על ידי שודדים מעט אחרי מלחמת העולם הראשונה.
נמל מספנות ישראל
היסטוריה
בתחילת העשור השלישי של המאה ה-21, צפויה להפתח ממגורה בנמל. נכון לשנת 2022, פתח הכניסה לנמל ועומק המים מאפשרים טיפול באוניות קטנות ובינוניות ולא באוניות תבואה גדולות. חברת מספנות ישראל פנתה לחברת נמלי ישראל כדי שתשדרג את יכולות הנמל, כך שיוכל לקלוט אוניות תבואה גדולות..
פגישה לאין קץ (אלבום)
פגישה לאין קץ הוא אלבום סולו של הזמר הישראלי יגאל בשן, שיצא בשנת 2009. האלבום מורכב מגרסאות כיסוי של שירים עבריים מהקלאסיקה הישראלית. את האלבום עיבד הגיטריסט דורון מזרחי, אותו הפיק מוזיקלית יחד עם יגאל בשן. האלבום זכה לביקורות טובות ושיר הנושא שלו, "פגישה לאין קץ", הושמע רבות ברדיו.
הרעיון לחדש שירים עבריים קלאסיים עלה במוחו של בשן עוד בשנות ה-70, כשהקליט את השיר "עין גדי", אבל נדחה על ידו כל פעם לטובת יצירת תקליטים חדשים. הרעיון התממש רק כשפגש בדורון מזרחי והשניים הקליטו סקיצה לשיר "בית הערבה".
כלא באר שבע
כלא באר שבע הוא מתחם הכולל ארבעה בתי סוהר, כ-5 ק"מ דרומית לעיר באר שבע: בית מעצר אוהלי קידר, בית סוהר אשל, בית סוהר דקל ובית סוהר אלה. כן שוכנת במתחם מפקדת מחוז הדרום של שירות בתי הסוהר.
בית הסוהר אשל
בית הסוהר אשל הוא הגדול והמרכזי שבבתי הסוהר במתחם, וסוהריו הם שמספקים את האבטחה ההיקפית לכלל המתחם.
החלטה כללית להקים בית כלא בבאר שבע נתקבלה עוד בשנת 1951. בשנת 1961 החליט אריה ניר על הקמת בית הכלא, כדי שישמש לכליאה ברמת האבטחה הגבוהה ביותר. החלטה רשמית על הקמת בית הכלא, על ידי שרי האוצר והמשטרה, ניתנה בינואר 1964. במהלך שנת 1964 תוכנן בית הסוהר. תחילה עלתה הכוונה להקים את בית הכלא ליד קיבוץ חצרים, אולם בהמשך הוא הועבר למקומו דרומית לבאר שבע. כלא באר שבע היה בית הסוהר הראשון בישראל שהוקם במבנה שיועד לכך מלכתחילה (בעשורים הראשונים של מדינת ישראל, רבים מבתי הסוהר הוקמו במצודות טגארט שהקימה המשטרה הבריטית). מכרז להקמת בית הסוהר יצא במחצית השנייה של שנת 1967. על פי המכרז, אורך חומת בית הסוהר היה מעל קילומטר וגובהה 7 מטרים.
בסוף 1970, הוחל לכלוא בו אסירים ביטחוניים שהשתתפו בעבודות הקמת הכלא. בשנת 1971 היו בו 516 אסירים מיהודה ושומרון, רצועת עזה וסיני, שהיו שפוטים לתקופות ארוכות.
בית הסוהר אשל הוא אחד מארבעת בתי הסוהר של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
בבית הסוהר כ-900 אסירים מכל הסוגים, ויש בו 12 אגפים, מהם אגף אחד המיועד לאסירים ביטחוניים. כן יש בבית הסוהר אגף המיועד לאסירים בגמילה מסמים, אגף שיקום לאסירים שמועד שחרורם קרוב, ומפעלים לתעסוקת אסירים.
בית מעצר אוהלי קידר
בית המעצר אוהלי קידר הוקם ב-1984, תחילה כבית מעצר שהכיל ארבעה אגפים, ובו הוחזקו עצירים שהוצא נגדם צו מעצר עד תום ההליכים. ב-1993 נוספו לאגפי העצורים שלושה אגפים נוספים, המכילים 300 מקומות כליאה ומיועדים לאסירים שתקופת מאסרם אינה עולה על 7 שנים. בבית הסוהר אגפים מיוחדים לאסירים ולעצירים נקיים מסמים ולאסירים שומרי מסורת, כמו כן פועל בבית המעצר מרכז להכשרה מקצועית.
בית הסוהר דקל
בית הסוהר דקל נחנך בשנת 2003. בבית הסוהר אסירים פליליים שיתרת מאסרם אינה עולה על שבע שנות מאסר ואסירים פלסטינים שיתרת מאסרם אינה עולה על שלוש שנות מאסר, לרבות שוהים בלתי חוקיים.
בין האגפים בבית הסוהר דקל, יש גם אגף לשומרי מצוות, הנותן מענה לאסירים שבחרו באורח חיים דתי. האסירים באגף זה מחויבים לנהל אורח חיים דתי הכולל תפילות, שמירת שבת, אי-צפייה בטלוויזיה וכו'. בנוסף, נמצאת במקום מדרשה בה לומדים את תחומי היהדות והמסורת כ-75 אסירים.
בית המעצר אילת
בית המעצר אילת הוא שלוחה של בית הסוהר דקל, הכפוף לו מבחינה ניהולית ופיקודית.
בית הסוהר אלה
בית הסוהר אלה הוקם בשנים 2005–2009, והוא מכיל כ-800 מקומות. בית הסוהר אמור היה להיות בית סוהר פרטי. הוא הוקם בידי חברת א.ל.א. ניהול והחזקה, בבעלותן של אפריקה ישראל ומנרב, שהייתה גם אמורה להפעיל אותו במשך 25 שנים. בעקבות פסיקת בית המשפט העליון בבג"ץ המרכז האקדמי למשפט ולעסקים, בה נקבע כי הפרטת בתי סוהר אינה חוקתית, רכש שירות בתי הסוהר את בית הסוהר מידי החברה. האגף הראשון אוכלס באמצע 2010, ועד סוף שנה זו אוכלסו גם יתר האגפים, לבית הסוהר הועברו עצורי המשט לעזה במאי אותה שנה.
ממקס
ממקס (באנגלית: "Memex") הוא השם שניתן על ידי וניבר בוש למערכת היפרטקסט תאורטית שתיאר, עוד לפני פיתוח המחשב המודרני. הרעיון היה שכל המידע ניתן למיון, חיפוש וקריאה מיידית, ויהפוך להרחבת זיכרון אולטימטיבית, ממנה ניתן לשלוף כל התרחשות וחוויה מהעבר. כיוון שהמידע יהפוך למקוון, זיכרונותיו וחוויותיו יהפכו לנחלת הכלל.
בוש תיאר את מחשבותיו במאמר "As We May Think". המאמר, שפורסם בירחון "The Atlantic" בשנת 1945, מתאר את "ממקס" - ספריית קבצים אישיים, בה האדם שומר את כל ספריו, מסריו ורשמיו, שיהיו זמינים לו במהירות ויהוו הרחבה מלאכותית לזיכרונו. בוש תיאר מעין שולחן כתיבה עם מסכי מגע וסורק, שמאפשר לאחסן מידע טקסטואלי וגרפי ולשלוף אותו באמצעות מלות מפתח. הוא הסביר כי המשתמש במערכת יוכל לשלוף כל ספר ולהציגו על מסכים שיוצבו על השולחן.
תיאור המערכת: המערכת הייתה אמורה לאפשר חיפוש וקריאה מהירה של נתונים מהמאגר. איסוף הנתונים יכול היה להתבצע על ידי מצלמה המותקנת על ראשו של האדם. לאחר אחסון ותיוג המידע, ניתן היה למצוא אותו בעת הצורך, באמצעות מערכת קישורים והפניות שתעזור לעבור ממסמך אחד למשנהו.
ממקס השפיע על ההתפתחות של ההיפרטקסט ועל מערכות מחשב האינטלקטואליות העתידיות. ממקס לא נבנתה מעולם עקב קשיים טכנולוגיים וכלכליים, אך היא מתארת קישוריות המיושמת כיום בWWW, ומצביעה על סוג חדש של יחסים בין האדם לידע האנושי המצטבר.
דלק נדל"ן
דלק נדל"ן בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בנדל"ן מניב בישראל, במערב אירופה ובקנדה ובייזום ובנייה למגורים בישראל. החברה נמצאת בשליטתו של איש העסקים יצחק תשובה.
פעילות החברה בחו"ל היא באמצעות חברת הבת דלק בלרון בינלאומי בע"מ וחברה בת זרה Delek Global RealL Estate PLC (המוכרת בראשי התיבות DGRE). הפעילות של הבנייה למגורים בישראל נעשית באמצעות חברת הבת אלעד ישראל מגורים בע"מ. באמצעות חברת דלק נדל"ן נכסים מניבים בע"מ עסקה החברה בעסקי נכסים מניבים בישראל, אך בשנת 2009 החליטה לסיים פעילותה בתחום זה, והעמידה למימוש את כל השקעותיה בו. בשנת 2014, חברת DGRE מכרה את כל נכסיה ונכנסה להליכי פירוק.
בשנים 2008–2011 הפסידה החברה יותר מ-4 מיליארד ש"ח. בעקבות הפסדים אלה ירד שווי השוק של החברה מ-4.6 מיליארד ש"ח בחודש מרץ 2007 ל-75 מיליון ש"ח בנובמבר 2011.
היסטוריה
החברה החלה לפעול בשנת 1999. בשנת 2000 מונה איליק רוז'נסקי, שנמנה עם צוות ההקמה של החברה, למנכ"ל החברה. בשנת 2005 הונפקה החברה, בבורסה לניירות ערך בתל אביב. החברה עסקה ברכישה ממונפת של נדל"ן בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2005 רכשה, בין השאר, חלק ב-16 בתי מלון של רשת "הילטון" באנגליה ובסקוטלנד, תמורת 3.4 מיליארד ש"ח ו-30 מרכזי קניות בקנדה תמורת 435 מיליון ש"ח. הרווח הנקי בשנה זו היה 121 מיליון ש"ח.
בשנת 2006 המשיכה החברה במסע הרכישות, ורכשה בנייני משרדים באירופה, רשת של תחנות דלק בפינלנד ועוד. החברה מכרה נכסים בגרמניה ברווח של 90 מיליון ש"ח. הרווח הנקי בשנה זו היה 780 מיליון ש"ח. מנכ"ל החברה, איליק רוז'נסקי, היה שיאן השכר בשנה זו, עם תגמול כולל בסך 25.44 מיליון ש"ח.
בשנת 2007 רכשה החברה בבריטניה את רשת RoadChef, שלה תחנות שירות בכבישים מהירים בבריטניה, ובהן תחנות דלק, בתי מלון, מסעדות וחנויות, תמורת 3 מיליארד ש"ח. כן נרכשו 17% מרשת בתי המלון "מריוט" בבריטניה תמורת 8.6 מיליארד ש"ח. נרכשו מבני משרדים נוספים באירופה. בשנה זו הונפקו 19% מחברת הבת DGRE בבורסה לניירות ערך בלונדון. כמו כן הסכימה החברה, בשיתוף עם יגאל אהובי, על רכישת נכסיה (בתי כל-בו ומשרדים) של חברת "ילמולי" השווייצרית, תמורת 12.3 מיליארד ש"ח, אך עסקה זו בוטלה (בשנה שלאחר מכן שילמה החברה ל"ילמולי" פיצויים בסך פיצויים של 11.7 מיליון פרנק שווייצרי). הרווח הנקי בשנה זו היה 608 מיליון ש"ח.
בשנת 2008 רכשה החברה נכסים אחדים בישראל ותיק הלוואות באירופה. בשנה זו רשמה החברה הפסד של 1.6 מיליארד ש"ח, והחברה נגרעה ממדד תל אביב 100.
בשנת 2010 מכרה החברה נכסים רבים, ובין השאר נמכרה רשת RoadChef לחברה בת אחרת של קבוצת דלק. דירוג האשראי של החברה בידי "מעלות", שהיה בתחילת 2008 A פלוס, ירד ל-BBB, אחר כך ל-CCC, ואחר כך ל-CC.
בשנת 2011 ירד דירוג האשראי של החברה ל-D (הנמוך ביותר, של חברה שאינה עומדת בהתחייבויותיה). החברה הציעה 'תספורת' למחזיקי איגרות החוב שלה, כחלק מהסדר חוב, תוך מחיקה של יותר מ-50% מערכן. עם המחזיקים העיקריים באיגרות החוב של החברה נמנים בתי השקעות וחברות ביטוח, כחלק מכספי הציבור שהם מנהלים. בשנה זו רשמה החברה הפסד של 1.1 מיליארד ש"ח.
בעקבות הסדר החוב, הפכה החברה לחברה פרטית בבעלותו המלאה (העקיפה) של יצחק תשובה, ומניותיה נמחקו מהבורסה.
באוקטובר 2012 החליטו בנקים בבריטניה לחלט מידי דלק נדל"ן ושותפיה את רשת חניוני לינצ'פילד בבריטניה, ששימשה כבטוחה להלוואות ששימשו לרכישתה.
בינואר 2014 מכרה חברת הבת DGRE למשקיעים ממדינות המפרץ הפרסי את הזכויות בפרויקט Buckingham gate, תמורת 180 מיליון ליש"ט (כמיליארד ש"ח), וברווח של כ-400 מיליון שקל, שרובו שימש לפירעון חובות לבנקים בישראל ומחוצה לה.
איבנושקי אינטרנשיונל
איבנושקי International (ברוסית: Иванушки International) היא להקת פופ רוסית שנוסדה ב-1995 על ידי המלחין והמפיק איגור מטוויינקו.
שם הלהקה משקף את הרעיון של איגור מאטוויינקו לשלב את מיטב המסורות של מוזיקת פולק רוסית, מוזיקת פופ סובייטית וסגנונות ריקוד זרים פופולריים (יורודנס, טראנס ואחרים), תוך שימת לב רבה לעיצוב סאונד.
בשנת 1998, איבנושקי הוציא את השיר "טופוליניי פוך" («Тополиный пух»). בקיץ 1998, הסרטון לשיר הזה שודר בערוצי הטלוויזיה הרוסיים, והשיר תפס את המקום הראשון במצעד רוסקויה רדיו, ונכון לשנת 2020 הוא השיר המושמע ביותר של הלהקה בספוטיפיי ובאפל מיוזיק.
השיר של איבנושקי "טוצ'י" («Тучи») דורג במקום ה-18 ברשימת 100 השירים הטובים ביותר של המאה ה-20 של אירופה פלוס.
טיפון
תיאורו
טיפון מתואר לעיתים כסופה מחריבה ולעיתים כענק יורק אש. טיפון מוזכר אצל הומרוס ואילו אצל הסיודוס מתוארים טייפאון וטיפאוס כשתי ישויות נפרדות. טייפאון מוצג אצל הסיודוס כבנו של טיפאוס וכסופה מבעיתה, שיחד עם אכידנה הוליד את הכלבים אורתוס וקרברוס, את ההידרה, כימרה ואת הספינקס. פרטים אלו מתוארים גם ב"ביבליותקה" של פסבדו-אפולודורוס. בסיפורים אחרים מתואר טיפון כדרקון ענק נושף אש, שמכתפיו יוצאים נחשים ויצורים בעלי מאה ידיים.
המלחמה עם האלים
במצרים התלמיית זוהה טיפון עם האל המצרי סת, אשר תואר בתקופה זו כחמור. על פי עלילת החמור, זוהה טיפון-סת גם כאלוהי היהודים.
לפי אחד המיתוסים, הוא תוקף את האולימפוס ורק זאוס נשאר להתמודד מולו. טיפון לוקח את זאוס למערתו, מנקר את עיניו וכובל אותו, עד שהרמס ואיגיפן באו לעזור לו ויחד הם מביסים אותו וכולאים אותו מתחת להר אטנה.
בתרבות הפופולרית
בספר פרסי ג'קסון ותקוות האולימפוס מוזכר טיפון כענק שגופו בעננים ורגליו באדמה ובני האנוש אינם מסוגלים לראותו והם חושבים שהנזק שטיפון גורם הוא סופה טרופית חריגה. טיפון כמעט ומשמיד את האולימפוס לאחר שקרונוס מתעורר, אך הקיקלופים, ובניהם אחיו למחצה של פרסי, טייסון, מפילים אותו.
אולפני טריטון
אולפני טריטון הם אולפני הקלטות שהוקמו ב-1972 ופעלו עד ל-1999. האולפנים נחשבים למשפיעים ביותר על תולדות המוזיקה הישראלית.
היסטוריה
יצחק (פרנקי) גליקסמן וטומי פרידמן שהיו חברי להקת גייסות השריון הקימו את להקת קווינטט שפעלה עד שנת 1972. בסוף 1972 הלהקה התפרקה, ופרידמן יחד עם גליקסמן הקים את האולפנים ברחוב אידלסון 13 בתל אביב. כעבור שנתיים האולפנים עברו לרחוב ה’ באייר המקיף את כיכר המדינה ובסוף שנות השבעים הועתקו לאזור התעשייה בבני ברק, שם פעלו עד לסגירתם.
במהלך השנים הוקלטו באולפנים אלבומים של אמנים בולטים רבים בישראל כמו "סוף עונת התפוזים" של תמוז, "חתונה לבנה" של שלום חנוך, "אפר ואבק" של יהודה פוליקר, "סיפורי פוגי" של כוורת, "שירי תימן" של עפרה חזה, "היו זמנים" של זוהר ארגוב, "הכבש השישה עשר" ומרבית אלבומיו של אריק איינשטיין. באולפנים החלו לפעול לראשונה הלהקות כוורת, קילר הלוהטת ותיסלם והאמנים יהודית רביץ, שלמה ארצי, דפנה ארמוני ורמי קליינשטיין.
ג'ורג' לוסטיג
ג'ורג' לוסטיג (באנגלית: George Lusztig; שמו בלידה: Gheorghe Lusztig (ברומנית, כתיב שם המשפחה הוא בהונגרית); נולד ב-20 במאי 1946 בטימישוארה, ברומניה) הוא מתמטיקאי אמריקאי יהודי יליד רומניה, שנודע בתרומותיו לתורת ההצגות, במיוחד בתחום החבורות האלגבריות. הן כוללות מושגי יסוד כמו יריעת דלין-לוסטיג ופולינומי קשדן-לוסטיג. הוא פרופסור למתמטיקה בקתדרת עבדון-נור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. בשנים כיהן שם כפרופסור בקתדרה על שם נורברט וינר. להערכתו של רוג'ר וו. קרטר שעבד איתו, "התרומה של לוסטיג מתאפיינת ברמה גבוהה של מקוריות, הקיף עצום של נושאים, וירטואוזיות טכנית ניכרת ועומק מיוחד בגישתו לסוגיות. אין כל הפרזה בטענה כי ג'ורג' לוסטיג הוא אחד מגדולי המתמטיקאים של תקופתנו". לדעת סולומון מרכוס, לצד יאנוש בויאי ווירג'יל ווייקולסקו, לוסטיג הוא אחד מ"שלושת גדולי המתמטיקאים" שנולדו בשטחי רומניה של ימינו.
קורות חיים
ג'ורג' לוסטיג נולד בשנת 1946 במשפחה יהודית בעיר טימישוארה, שבחבל באנאט בדרום-מערב רומניה. כתלמיד תיכון השתתף וזכה במדליות כסף באולימפיאדות בינלאומיות למתמטיקה בשנים 1963 ו-1962. לימים בריאיון לעיתון הזכיר באסירות תודה את מוריו בתיכון, ובייחוד את מורתו למתמטיקה, מריה נוימן, שהייתה מאוחר יותר מרצה באוניברסיטת טימישוארה.
קריירה מקצועית
בשנת 1968 סיים לוסטיג תואר ראשון בפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת בוקרשט. שני מחקריו הראשונים, שפורסמו בשפה הרומנית היו: Un mod de geometrie plană afină pe un câmp finit (סוג גאומטרית מישור אפינית על שדה סופי) (1965) ו- Construcția unui fascicul universal pe poliedre arbitrare (בניית אגד אוניברסלי בפאונים שרירותיים) (1966) מאמריו של לוסטיג (חלקם פורסמו בצרפתית) עוררו את תשומת לבו של המתמטיקאי הבריטי מייקל עטייה. אחרי שסיים לוסטיג את התואר הראשון בשנת 1968 נאמר לו כי לא יוכל להישאר במרכז אוניברסיטאי וכי לכל היותר יוכל להתמנות מורה בתיכון בעיר סיביו. עם זאת בסופו של דבר מומחה בגאומטריה באוניברסיטת טימישוארה, הפרופסור דן פפוק, הציע לו להישאר באוניברסיטה. לוסטיג הסכים בשמחה. מאוחר יותר הורשה על ידי השלטונות לנסוע לחו"ל ולהשתתף בכנס באיטליה, משם הוא נסע לאנגליה, לאוניברסיטת ווריק ואוקספורד. באוקספורד, בה שהה חודשיים, פגש לוסטיג את פרופ' מייקל עטייה, שהזמין אותו לפרינסטון, בארצות הברית, למכון למחקר מתקדם, מוסד שבו עטייה התמנה זה עתה כפרופסור. בשובו לטימישוארה פנה לוסטיג לשלטונות הקומוניסטים עם בקשה לאשר לו יציאה לפרינסטון, אך בקשתו נדחתה. באותה תקופה הוא קיבל אישור נסיעה לכנס בעיר בון בגרמניה למשך שבוע. מבון החליט לוסטיג לנסוע לפרינסטון ולא לחזור לרומניה ולמשטר השרירותי שלה.
במכון למחקר מתקדם בפרינסטון השתלם לוסטיג אצל מייקל עטייה למשך שנתיים. הוא סיים את התואר השני ואחר כך, בשנת 1971 את הדוקטורט, תחת הדרכתו של ויליאם בראודר, עם עבודה שדנה ב"משפט האינדקס של אופרטורים אליפטיים, תחת הכותרת „Novikov's Higher Signature and Families of Elliptic Operators”.
המשך פעילותו המדעית והאקדמית
בשנת 1978 קיבל לוסטיג משרת הוראה בפקולטה למתמטיקה של MIT. בשנים 1999–2009 הוא כיהן כפרופסור מן המניין כראש הקתדרה על שם נורברט וינר ואחר כך בראש הקתדרה על שם עבדון-נור. המשיך לעסוק בתורת ההצגות. בשנת 1984 הוא הצביע על כל הצגות החבורות לי השפוטות הסופיות. במאמר "הצגת החבורות קוקסטר והאלגברות הקה" (Representation of Coxeter groups and Hecke algebras, (Inventiones Mathematicae כרך 53, 1979, ע'165) הנהיגו קשדן ולוסטיג את הפולינום הנושא את שמם (וניסחו את ההשערות קשדן-לוסטיג). בשנת 1980 הם מצאו פירוש לקוהומולוגיית חיתוך של גורסקי ומקפרסון. בכנס הבינלאומי של המתמטיקאים בקיוטו בשנת 1990 דיווח לוסטיג על יישום שיטות "גאומטריות" אלו בתורת ההצגות (Intersection Cohomology Methods in Representation Theory). בסוף שנות ה-1980 הוא עסק גם בחבורות קוונטיות (שהוגדרו על ידי ולדימיר דרינפלד ומיצ'יו ג'ימבו).
עם תלמידיו נמנים קוראדו דה קונצ'יני ויאן גרוינובסקי.
חיים אישיים
בשנת 1972 התחתן לוסטיג עם מיכל-נינה אברהם ומנישואים אלו נולדו שתי בנות. בשנת 2000 הוא התגרש ובשנת 2003 נשא לאישה את גונגג'ין לי. אחת מבנותיו היא אייריני לוסטיג, אשת קולנוע, במאית הסרט התיעודי "בנייה מחדש" ("Reconstruction"). החל משנת 1994 בזמנו הפנוי עושה לוסטיג תרגילי יוגה. כמו כן הפך לצמחוני.
בנוגע לחווייתו כיהודי, התבטא פעם לוסטיג בריאיון: "אינני דתי. אבל יהדותי מילאה תפקיד חשוב, גם בבחירתי במתמטיקה, שנראתה לי העיסוק הרחוק ביותר מן המגע עם פוליטיקה, וכן תחום שבו היו לי הסיכויים הגדולים ביותר להיות מוערך באובייקטיביות. הייתה ליהדותי משקל גם בעזיבתי את רומניה. העובדה שלא קיבלתי משרת מחקר ברומניה נגרמה במאה אחוז על ידי מוצאי היהודי, נאמר לי זאת אז ואישרו לי את העובדה הזאת גם מאוחר יותר. בעת הדיונים על בקשתי לקבל המלצה לפרינסטון, סברו שהוזמנתי לשם בגלל הקשרים שלי כיהודי.
קישורים חיצוניים
Matematicianul descoperă ceea ce pre-există "המתמטיקאי מגלה דברים שמקדימים את הקיום" באתר הרומני Liter.net
ממשלת אוסטריה
ממשלת אוסטריה (בגרמנית: Österreichische Bundesregierung) הוא הקבינט המהווה את הרשות המבצעת של אוסטריה. הוא מורכב מהקנצלר, העומד בראשות הממשלה, סגנו והשרים השונים.
מאז הרפורמה בשנת 1929 בחוקה הפדרלית האוסטרית, כל חברי הממשלה הפדרלית ממונים על ידי נשיא אוסטריה. מכיוון שהממשלה הפדרלית חייבת לשמור על אמון הפרלמנט, הנשיא נוהג להתחשב במצב הפוליטי בפרלמנט. בפועל מנהיג המפלגה הפוליטית החזקה ביותר, שהתמודד כ"מועמד לקנצלר" בבחירות לפרלמנט, הוא זה שמתמנה לתפקיד ומרכיב את הממשלה. השרים מוצעים למינוי על ידי הקנצלר, אם כי הנשיא רשאי לעכב את אישור המינוי. כמו כן, הנשיא רשאי לפטר את הקנצלר או את שאר הממשלה בכל עת. בתרחיש זה, על מפלגות הפרלמנט להקים ממשלה חדשה.
הממשלה מתכנסת לישיבות המתוכננות לעיתים קרובות. הקנצלר מכהן בישיבות הממשלה כראשון בין שווים ללא סמכות החלטה סופית. הקבינט מאמץ החלטות בנוכחות לפחות מחצית מחבריו.
ב-7 בינואר 2020 מינה הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן את סבסטיאן קורץ לקנצלר. ממשלתו של קורץ מורכבת ממפלגתו (מפלגת העם האוסטרית) ומפלגת הירוקים. ורנר קוגלר מכהן כסגן קנצלר.
משרדי הממשלה
הערה: רשימת 13המשרדים מעודכנת לתחילת 2021:
לורן גבאגבו
לורן גבאגבו (בצרפתית: Laurent Gbagbo; נולד ב-31 במאי 1945, כפר מאמא (Mama), מערב אפריקה הצרפתית) הוא פוליטיקאי שכיהן כנשיא חוף השנהב משנת 2000 עד מעצרו באפריל 2011.
היה היסטוריון במקצועו. הוא נכלא בתחילת שנות ה-70, שוב בשנות ה-90 המוקדמות, וחי בגלות בצרפת במהלך רוב שנות ה-80 כתוצאה מפעולותיו נגד המשטר הנשיאותי בחוף השנהב. גבאגבו הקים את "החזית העממית של חוף השנהב" (Ivorian Popular Front - FPI) בשנת 1982, ורץ לנשיאות כנגד פליקס הופואה-בואני, ללא הצלחה, בתחילת הפוליטיקה הרב-מפלגתית בחוף השנהב בשנת 1990 (התרה למפלגות נוספות להתמודד בבחירות). על אף כישלון זה, זכה גבאגבו במושב באספה הלאומית של חוף השנהב באותה שנה.
בבחירות לנשיאות שנערכו בשנת 2010, ערער גבאגבו על תהליך ספירת הקולות, בטענה להונאה. הוא קרא לביטול תוצאות ההצבעה בתשעה ממחוזות המדינה. אלאסן ואטארה הוכרז כמנצח על ידי ועדת הבחירות (Independent Election Commission בקיצור CEI) והוכר ככזה על ידי משקיפי בחירות, הקהילה הבינלאומית, האיחוד האפריקאי והקהילייה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (Economic Community of West African States, או ECOWAS). עם זאת, המועצה החוקתית, שלה הסמכות היחידה להכשיר את התוצאות, על פי סעיף 94 בחוקת חוף השנהב קבעה גם היא מחלוקת בתוצאות הבחירות לנשיאות והכריזה על גבאגבו כמנצח. לאחר תקופת משבר פוליטי ופריצתה של מלחמת האזרחים השנייה נעצר גבאגבו על ידי תומכיו של אלאסן ואטארה, שנתמך על ידי הכוחות הצרפתיים של "מבצע חד קרן" ("Operation Unicorn", בצרפתית: Licorne). בנובמבר 2011 הוסגר גבאגבו לבית הדין הפלילי הבינלאומי, והפך לראש המדינה המכהן הראשון שהובא למעצר. בינואר 2019 נסתיים משפטו בזיכוי.
ביוגרפיה
לורן גבאגבו נולד ב-31 במאי 1945 בכפר מאמא ליד גנגניואה (Gagnoa) במערב אפריקה הצרפתית של אז. הוא הפך פרופסור להיסטוריה והתנגד למשטרו של הנשיא פליקס הופואה-בואני. הוא נכלא ב-31 במרץ 1971 ועד ינואר 1973 על חתרנות כנגד השלטון. בשנת 1979 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת דידרו שבפריז (Diderot University). בשנת 1980 הפך למנהל המכון להיסטוריה, אמנות וארכאולוגיה אפריקאית באוניברסיטת אביג'אן (University of Abidjan) והשתתף בשביתת מורים בשנת 1982 כחבר באיגוד המקצועי הלאומי למחקר ולהשכלה גבוהה.
במהלך שביתת המורים בשנת 1982, הקים גבאגבו את מה שהפך לתנועת "חזית העממית של חוף השנהב" (Ivorian Popular Front, או FPI) ה-FPI הבטיחו להחזיר את המודרניזציה במדינה, על ידי בניית תשתיות, תחבורה, תקשורת, מים ואנרגיה נקייה. לאחר ששהה תקופה בגלות בצרפת, חזר גבאגבו לחוף השנהב ב-13 בספטמבר 1988, ובקונגרס המכונן של FPI, שהתקיים בנובמבר של אותה שנב, נבחר כמזכ"ל המפלגה.
גבאגבו נבחר למושב ממחוז אוורגאחיו (Ouragahio District) במדור גאגניואה (Gagnoa Department) והיה נשיאה של הקבוצה הפרלנטרית של FPI ב-1990 עד 1995. ב-1992 הוא נידון לשנתיים בכלא והואשם בהסתה לאלימות. ב-1993 נפטר הופואה-בואני, ותפס את מקומו שר האוצר בממשלתו, הנרי קונאן בדייה (Henri Konan Bédié). ה-FPI החרימו את הבחירות הנשיאותיות שנערכו ב-1995. ב-1996 גבאגבו נבחר מחדש לכיסאו באספה הלאומית של אוורגאחיו, ובאותה שנה נבחר לנשיא ה-FPI.
בקונגרס השלישי של FPI, שהתקיים ביולי 1999, גבאגבו נבחר למועמד מטעם FPI לבחירות לנשיאות באוקטובר 2000. הבחירות נערכו לאחר ההפיכה של דצמבר 1999 שבה הגנרל בדימוס רובר גאי (Robert Guéï) תפס את כיסא השלטון מידי הנשיא המכהן הנרי קונאן בדייה. גאי סירב לאפשר לנשיא הקודם, הנרי קונאן בדייה, או לראש הממשלה לשעבר, אלאסן ואטארה, לרוץ בבחירות, והשאיר את גבאגבו כמתמודד האופוזיציה היחיד. גאי טען לניצחון בבחירות, שנערכו ב-22 באוקטובר 2000. עם זאת, מבקרים טענו כי הייתה הונאה והתוצאות זויפו, במהלך מחאות רחוב שהגיעו לאחר מכן נרצחו גאי ואשתו על ידי המפגינים הכועסים. גבאגבו הכריז על עצמו כנשיא.
מלחמת אזרחים
כמעט מיד עם כניסתו לתפקיד, כוחות מורדים תושבי צפון המדינה (בעיקר מוסלמים זרים) החלו במהומות נגד ממשלתו של גבאגבו, דבר שהתפתח מהר מאוד למלחמת אזרחים בספטמבר 2002. המורדים, קראו לעצמם "הכוחות החדשים" (Forces Nouvelles), ניסו להשתלט על הערים של אביג'אן (Abidjan), בואקה (Bouaké) וקורוגו (Korhogo). הם הביעו מחאה על כך שהמנטור שלהם, אלאסן ואטארה, שנאסר עליו לרוץ בבחירות לנשיאות שנערכו ב-2000, הוכרז על ידי בית המשפט העליון, על פי חוקי המדינה שהוא לא אזרח אמיתי של חוף השנהב.
הזמן לאחר מלחמת האזרחים
הסכם השלום קרס בתחילת נובמבר 2004, בעקבות הבחירות שמבקרים טענו כי הן לא היו דמוקרטיות וסירובם של המורדים להתפרק מנשקם. במהלך התקפה אווירית בבואקה ב-6 בנובמבר 2004, נהרגו תשעה חיילים צרפתים. בעוד שממשלת חוף השנהב טענה כי ההתקפה על החיילים הצרפתים הייתה תאונה, מקורות ממשלתיים צרפתים טענו כי היה זה במתכוון והגיבו בהרס רוב המטוסים הצבאיים של חוף השנהב.
לקראת סוף אוקטובר 2006, היה נראה כי הסבירות לקיום בחירות הולכת ופוחתת, האופוזיציה והמורדים דחו את אפשרות הארכת כהונתו של גבאגבו, אך מועצת הביטחון של האו"ם אישרה את הארכת כהונתו של גבאגבו בשנה נוספת ב-1 בנובמבר 2006; רבים מן המורדים החזיקו את נשקם והיו מוכנים להתקוממות נוספת, אולם, החלטה זו סיפקה את התחזקות כוחו של ראש הממשלה צ'ארלס קונן באני (Charles Konan Banny). גבאגבו אמר יום למחרת כי לא ייושמו מרכיבי ההחלטה הנחשבים כהפרות חוקתיות.
במרץ 2007, נחתם הסכם שלום בין הממשלה לבין המורדים ("הכוחות החדשים") בואגאדוגו (Ouagadougou) בירת בורקינה פאסו, ולאחר מכן הוקמה ממשלת מעבר עם גיום סורו (Guillaume Soro) מנהיג הכוחות החדשים כראש הממשלה וגבאגבו כנשיא. לאחר חתימת ההסכם ביקר גבאגבו בצפון המדינה בפעם הראשונה מאז פרוץ המלחמה על מנת להשתתף בטקס פירוק מהנשק, "להבת השלום" ב-30 ביולי 2007. טקס זה עירב את שריפת כלי הנשק כדי לסמן את סופו של הסכסוך. בטקס, הצהיר גבאגבו שהמלחמה הסתיימה ואמר שהמדינה צריכה לנוע מהר לבחירות, שתוכננו אז לתחילת 2008.
ב-30 באוגוסט 2008, גבאגבו מונה כמועמד מטעם FPI בוועידת המפלגה לבחירות לנשיאות שנערכו בנובמבר 2008; בחירות לנשיאות ולרשות המחוקקת - שתוכננו תחילה להתקיים בתוך עשרה חודשים מיום הקמתה של ממשלת המעבר – נדחו שוב ושוב בשל בעיות בנושא הרגיש של אימות האזרחות לתושבי חוף השנהב וההתקדמות האיטית ברישום הבוחרים.
בחירות 2010 לנשיאות ומשבר ההמשכיות
ב-31 באוקטובר 2010 נערכו בחירות לנשיאות בחוף השנהב שבהם התמודד גבאגבו מול אלאסן ואטארה. בחירות אלו התקיימו לאחר שתקופת כהונתו של גבאגבו כנשיא הסתיימה 5 שנים קודם לכן ב-2005. בסיבוב זה זכה גבאגבו ב-38% מהקולות, אך מכיוון שלא זכה ברוב נקבע סיבוב שני של הבחירות מול ואטארה.
ב-28 בנובמבר 2010, התקיים הסיבוב השני של הבחירות לנשיאות. ארבעה ימים לאחר מכן הכריזה ועדת הבחירות (CEI) על אלאסן ואטארה כמנצח עם 54.1% מקולות הבוחרים. המפלגה של גבאגבו התלוננה על הונאה וציוותה שקולות מתוך תשעה אזורים בצפון המדינה יבוטלו בטענות על שיטות הונאה והביאה מקרים של הפחדת בוחרים בחלק זה של המדינה, שם ואטארה היה פופולרי. טענות אלו נמצאו לא-מוצדקות על ידי ועדת הבחירות ומשקיפי בחירות בינלאומיים. המועצה החוקתית, בהתאם לסמכויותיה המשפטיות בהתאם לסעיף 94 לחוקת חוף השנהב, ביטלה את ההכרזה של ועדת הבחירות, בהתבסס על הונאה בהצבעה-לכאורה, והוציאה מן השכלול את הצבעתם של תשעת האזורים הצפוניים. המועצה החוקתית הגיעה למסקנה כי ללא קולות אלה זכה גבאגבו ב-51% מהקולות. ביטול הצבעות אלו הגבירו את המתחים במדינה.
גבאגבו הואשם בביצוע מעשי זוועה רבים נגד מתנגדי המשטר. כוחותיו של ואטארה הואשמו גם הם בהרג המוני. באזורי שונים במדינה, כולל אביג'אן, דווח על אלימות וחילופי אש. גבאגבו נתמך בעיקר על ידי אזור הדרום הנוצרי ברובו; מתנגדיו התרכזו בעיקר בצפון המוסלמי.
גבאגבו, אשר זכה לתמיכת הצבא והממשלה העליונה של המדינה, הושבע לתקופת כהונה נוספת כנשיא, ואילו ואטארה גם כן הושבע כנשיא במקביל, על בסיס הצהרתה הקודמת של ועדת הבחירות שהוא זה שזכה בבחירות, והקים ממשלה מקבילה. הקהילה הבינלאומית, כולל האיחוד האפריקני, הכירה את וואטארה כנשיא הנבחר כדין, וקראה לגבאגבו לכבד את רצון העם. הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה, גם הכירה בוואטארה כנשיא, ודרשה מגבאגבו לוותר על השלטון.
ב-11 באפריל 2011, כוחות הנאמנים לוואטרה שנתמכו על ידי הצבא הצרפתי וצבא האו"ם תכננו לתפוס את גבאגבו בביתו שבאביג'אן לאחר משא ומתן כושל לסיום משבר הירושה הנשיאותית לדברי ואטארה, כוחותיו הקימו מערך ביטחון במעונו, שם חיפש גבאגבו מקלט, וחיכו לו שייגמרו לו המזון והמים. האו"ם עמד על כך שייעצר, יישפט על פשעים נגד האנושות בתקופת כהונתו ומאז בחירתו של ואטארה.
מעצר והעברה לבית הדין הפלילי הבינלאומי
גבאגבו נעצר אחר הצהריים ב-11 באפריל 2011. גבאגבו הוחזק במלון גולף על ידי כוחותיו של ואטארה, אך משטרת האו"ם קיבלה את בקשתו להגן עליו. דיווחים ראשוניים הצביעו על כך שהכוחות המיוחדים של צרפת ביצעו את המעצר, על סמך הצהרות של עוזרו של גבאגבו, אך השגריר הצרפתי בחוף השנהב הכחיש זאת. מאוחר יותר טען דובר הצבא הצרפתי כי הכוחות הצרפתיים לא נכנסו לביתו של גבאגבו, אם כי הם כן נכנסו. לאחר תדרוך מועצת הביטחון של האו"ם על המצב, אלן לה רואה (Alain Le Roy), תת-מזכ"ל האו"ם לתהליכי שמירת שלום, אישר לכתבים כי כוחות ואטארה ביצעו את המעצר.
מאוחר יותר ביקש גבאגבו מהצבאות להפסיק את הלחימה. נשיא ארצות הברית, ברק אובמה (Barack Obama), שמח על החדשות על ההתפתחויות האחרונות בחוף השנהב, ו- CNN ציטט את מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון (Hillary Clinton), כי "לכידתו של גבאגבו" שולחת איתות חזק לדיקטטורים ולרודנים ... הם לא יכולים להתעלם מקול אֲנָשִׁיהם".
באוקטובר 2011 פתח בית הדין הפלילי הבינלאומי בחקירת מעשי אלימות שבוצעו במהלך העימות לאחר הבחירות, והתובע הראשי של בית הדין לואיס מורנו אוקמפו (Luis Moreno Ocampo) ביקר במדינה. בית הדין הפלילי הוציא צו מעצר לגבאגבו, והטיל עליו ארבעה סעיפים של פשעים כנגד האנושות - רצח, אונס וצורות אחרות של אלימות מינית, רדיפות ו"מעשים לא אנושיים אחרים ", בין 16 בדצמבר 2010 ל -12 באפריל 2011, אם כי תומכיו טוענים שזה לא נכון. גבאגבו נעצר בקורוגו, שם הוא הועמד במעצר בית, והועבר לטיסה להאג ב -29 בנובמבר 2011 מבלי לדעת לאן הוא מובל.
קריאת האישומים של בית הדין לגבאגבו נקבעה ל-18 ביוני 2012, אך נדחתה ל-13 באוגוסט 2012, כדי לתת לצוות ההגנה שלו זמן נוסף להתכונן. הדיון נדחה לאחר מכן ללא הגבלת זמן, בשל חששות לגבי בריאותו של גבאגבו. התובע היה אמור למסור מסמך חדש המכיל את ההאשמות באמצע ינואר 2014. PTC החליטה לקבל רק הגשות בכתב ואז ניתנו לו 60 ימים כדי להחליט אם לאשר או לא לאשר את ההאשמות.
קרחון בורדניס
קרחון בורדניס (באנגלית: Burdenis Glacier; בבולגרית: ледник Бурденис) הוא קרחון בצד המזרחי של הפסגה הראשית של רכס סנטינל שבחלק הצפוני של מרכז הרי אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
הקרחון ממוקם צפונית לקרחון דליו, ודרומית לקרחון גרילה.
הקרחון מנקז את המורדות הצפוניים של הר וייטס, ואת המורדות הדרום-מזרחיים של הפסגה הדרומית של פסגות לונג גייבלס.
הקרחון זורם לכיוון צפון-מזרח, ויחד עם קרחון דליו וקרחון גרילה, נשפך אל החלק העליון של קרחון אלן, מצפון לפסגת ברוגייר.
אורכו של הקרחון 6 קילומטרים; רוחבו של הקרחון 1.7 קילומטרים.
מיפוי הקרחון
הקרחון מופה על ידי סוקרים אמריקאיים בשנת 1961, ומופה בשנית בשנת 1988.
מקור השם
הקרחון נקרא על שמו של היישוב הרומי העתיק בורדניס שבדרום בולגריה.
הרמן יבלוקוף
הרמן יַבְּלוֹקוֹף (בכתיב יידי: הערמאַן יאַבלאָקאָף; באנגלית: Herman Yablokoff), לעיתים יבלַאקוף (יאַבלאַקאָף; Yablakoff), הוא שם העט של חיים יַבְּלוֹניק (Haim Yablonik) (11 באוגוסט 1903, גרודנו, האימפריה הרוסית – 3 באפריל 1981, קוני איילנד, ברוקלין, ניו יורק), שהיה משורר, פזמונאי, מלחין, שחקן, במאי ומפיק יידי, יליד האימפריה הרוסית, אשר פעל בעיקר בארצות הברית. יבלוקוף הוא מחבר הפזמון המפורסם "פּאַפּיראָסן" (קרי: "פָּפִּירוֹסְן"; יידיש: "סיגריות"), שעל אף שנכתב במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, נקשר כיום לעיתים קרובות בזיכרון השואה.
קורות חיים
נולד בגרודנו, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (ברוסיה הלבנה, כיום בבלארוס). למד בחדר מתוקן ובישיבה. בגיל 10 היה נער מקהלה במקהלתו של החזן יוסף אַלטשול ("יאָשע דער סלאָנימער" – יוֹשֶׁה סְלוֹנִימֶר, כלומר יושה מסלונים; 1840–1908), ומגיל 12 גילם תפקידי ילדים על במות התיאטרון היהודי באזור הולדתו. בגיל 17 עזב את ביתו לתור עם להקת תיאטרון יידית ברחבי ליטא ופולין. במשך כ-4 שנים היה חבר ב-"קאָוונער פֿאַראיַיניקטע טרוּפּ" (הלהקה המאוחדת מקובנה), ובמסגרת זו שיחק על במות יידיש בגרמניה והולנד. בשנת 1924 היגר לאמריקה. לאחר ששיחק תקופה בתיאטראות יהודים בקנדה – בטורונטו ובמונטריאול – ואחר כך בלוס אנג'לס, התיישב בניו יורק.
יבלוקוף בלט כאחד מהדמויות החשובות של הבמה היידית בשדרה השנייה בשנות ה-30 וה-40. הייתה לו גם תוכנית רדיו שבועית שזכתה לפופולריות רבה בשם "דער פּאַיאַץ" ("הליצן"), על שם אחד ממחזות הזמר הידועים ביותר שלו. בשנת 1931 התקבל כחבר איחוד השחקנים היהודים בניו יורק (Hebrew Actors Union of New York), לאחר 1945 נבחר מספר פעמים ליושב-ראש שלו. עמד גם בראש מוסדות אחרים כמו ברית התיאטרון היידית (Yiddish Theatrical Alliance) והתיאטרון הלאומי היידי הניו-יורקי (Yiddish National Theater). בתום מלחמת העולם השנייה ערך יחד עם אשתו, השחקנית בלה מייזל, סיור במחנות העקורים בגרמניה, אוסטריה ואיטליה, ושׁר ושיחק בפני ניצולי השואה. באוגוסט 1946 שר בפני יהודים פולנים ששהו במחנה העקורים ברגן-בלזן. בעת סיורים אלה הזדמן לו לפגוש אחיינית, שכנראה הייתה היחידה ששרדה ממשפחתו שנשארה באירופה. על פעילותו ההתנדבותית קיבל תעודת הוקרה מטעם הצבא האמריקני. יחד עם אשתו עשה סיור מופעים גם בישראל, בארצות הסקנדינביות, בארצות נוספות באירופה, בקובה ובדרום אמריקה (1950). הופיע בישראל ב-1959. עם המבצעים המפורסמים של להיטיו נמנו אהרן לבדב, מוריס שוורץ ומנשה סקולניק.
יבלוקוף נפטר בבית החולים מאונט סיני במנהטן, ניו יורק, בשנת 1981, בגיל 77.
זיכרונותיו
בתרגום:
הנצחה
הרמן יבלוקוף ובלה מייזל זכו בכוכב בשדרת התהילה Yiddish Theatre Walk of Fame שבאולד סקנד אווניו דלי.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
הפועל "פלרם" גוש זבולון
הפועל "פלרם" גוש זבולון הוא מועדון כדורמים הפעיל בליגה הלאומית בכדורמים.
המועדון הוקם בשנת 1975 על ידי קבוצת שחיינים ושחקני כדורמים, שעזבו את הפועל קריית טבעון השכנה והחליטו להקים אגודת כדורמים במועצה האזורית זבולון.
הקבוצה מאומצת על ידי מפעל פלרם.
השנים האחרונות
עונת 2008/2009 הביאה עימה הצלחה חסרת תקדים למועדון, אשר בסופה הוכרזה כאלופת המדינה לראשונה בתולדותיה. באותה עונה בלטו שחקנים רבים בקבוצה, בהם האחים אייל ואור קרן, טל גרודמן, השוער הזר ואדים פאדנין ועוד. לאחר עונת האליפות הודיעה ההנהלה, כי המאמן שהצעיד את הקבוצה לאליפות, סמי קרן לא ימשיך בקבוצה ובמקומו מונה ערן עמור.
בעונת 2010/11 הודיעה הנהלת הקבוצה כי קפטן הקבוצה טל גרודמן פורש ממשחק פעיל והופך להיות מאמן הקבוצה.
לקראת עונת 2012/13 לאחר שנתיים ללא תארים עשתה הקבוצה רכש מסיבי והביאה לקבוצה שני זרים מנוסים מאוד ברמות הגבוהות באירופה וארבעה ישראלים. ב-16 במרץ 2013 זכתה הקבוצה בגביע המדינה לאחר ניצחון במשחק הגמר שנערך בבריכת השחייה של מכון וינגייט 4:5 על קבוצת אס"א תל אביב. מאז ממשיכה הקבוצה להצליח ולזכות בגביע המדינה (2022) ובאליפות המדינה (2021). לאגודה מועדון פעיל וחזק המאמן קבוצות בנים/גברים מגיל 8 ועד 18. במהלך השנים שטל גרודמן משמש כמאמן הראשי, קבוצות הגיל השונות זוכות גם הן בגביעים ואליפויות.
נכון לשנת 2023 המועדון מחזיק ב7 אליפויות ליגה ו7 גביעים
גיאואינפורמטיקה
גיאואינפורמטיקה או הנדסת מיפוי וגאו-אינפורמציה היא תת-תחום הנדסי של הנדסה אזרחית, העוסקת בקביעת מיקום על פני כדור הארץ ובחלל, ובניתוח ועיבוד מידע מרחבי.
מהווה את הבסיס למערכות מודרניות למיפוי, לניהול ופיתוח תשתיות הבינוי, התחבורה, הטלקומוניקציה והאנרגיה ולפיתוח מערכות מדויקות למודיעין ושליטה. נגישות המידע המרחבי, ההנדסי והגאוגרפי ומערכות המחשוב המהיר והאינטרנט הפכו מידע זה לאלמנט חשוב בתעשיות המידע המודרני. חשיבות זו באה לידי ביטוי הן בתחום הפצת המידע והן בתחום פיתוח יישומים. פיתוחים מעין אלה מבוצעים כיום באמצעות מהנדסי מיפוי וגאו-אינפורמציה בחברות ההיי טק בישראל ומחוצה לה. גיאואינפורמטיקה הוא אחד מענפי המחקר הבינתחומיים של אינפורמטיקה.
שימושים בגאו-אינפורמציה
שדות רבים נהנים מגאו-אינפורמציה: תכנון עירוני ושימוש בקרקע, מערכות ניווט לרכב, גלובוסים וירטואליים, בריאות הציבור, ניהול תיקונים מקומיים וארציים, מודלים וניתוח סביבתי, צבא, תכנון רשתות תחבורה, חקלאות, מטאורולוגיה ואקלים, מידול הים והאוויר, תכנון מיקום העסק, ארכיטקטורה ושיקום ארכאולוגי, טלקומוניקציה, קרימינולוגיה וסימולציה לפשע, תעופה, שימור המגוון הביולוגי ותחבורה ימית. בניטור ומידול נושאים שונים ובעיות הקשורות לניהול בר קיימא של משאבים טבעיים הגיאואינפורמציה הופכת לטכנולוגיה חשובה מאוד למקבלי ההחלטות במגוון רחב של תחומי דעת, בתעשייה, במסחר, בסוכנויות לאיכות הסביבה, בממשלות, במחקר ואקדמיה, בארגוני סקר ומיפוי לאומיים, בארגונים בינלאומיים, באו"ם, בשירותי חירום, בשירותים ציבוריים ושירותי בריאות, אפידמיולוגיה, מיפוי פשעים, תחבורה ותשתיות, תעשיות טכנולוגיות מידע, חברות ייעוץ של GIS, סוכנויות ניהול סביבתי, תעשיית תיירות, חברות כלי עזר, ניתוח שוק ומסחר אלקטרוני, חיפושי משאבים מתכלים ועוד. הגיאואינפורמציה עוזרת להשתמש בנתונים מרחביים לניהול הפעילויות היומיומיות שלהם.
לימודי הנדסת מיפוי וגאו-אינפורמציה בישראל
הנדסת מיפוי וגאו-אינפורמציה או גיאואינפורמטיקה נלמדים במוסדות הבאים:
בירה בעת העתיקה
ב הייתה הבירה מרכיב חשוב בתזונה היומיומית ובפולחן. יש המייחסים את תירבות החיטה בזמן המהפכה הנאוליתית לצריכת הבירה, ויש המקדימים את ייצור וצריכת הבירה, אפילו לתרבות הנאטופית הקדומה, 14,000 שנה לפני זמננו, קודם לתירבות החיטה. במזרח הקרוב, מתחילת האלף השלישי לפנה"ס, הפך ייצור הבירה לאינטנסיבי בקרב תרבויות רבות. בייחוד היה הדבר שכיח במצרים העתיקה ובמסופוטמיה, בהן שימשה הבירה הן את החיים והן את המתים, כמנחות קבורה. התרבויות העתיקות ייחסו לבירה כוח רב, בעיקר בפולחן, אך גם כתרופה. באזורים אחרים כמו בדרום הלבנט לא היה לבירה תפקיד משמעותי לאורך התקופות, למעט כשהאזור הרלוונטי היה כבוש על ידי אחת הממלכות של הבירה, בעיקר המצרית.
שיטות ייצור הבירה השתנו במהלך השנים, אך תהליך היצור הבסיסי (שילוב לתת, שמרים ותהליך התסיסה) נשאר אותו הדבר. את תהליך היצור של הבירה העתיקה חוקרים על ידי קריאת מקורות ראשוניים כתובים וחזותיים, ביחד עם מיתולוגיה, מחקר ארכאולוגי ושימוש במדעים מדויקים כמו מיקרו-כימיה. תהליך ייצור הבירה הידוע כיום חלקי, אף שקיימים מקורות רבים, משום שבכולם אין רשימה של מרכיבים, כמויות, זמנים ואת התהליכים המדויקים ומיקומם במתכון הכללי. זו הסיבה שעל אף שמספר חוקרים ניסו להפיק בירה על בסיס הנתונים הקיימים התוצר הסופי שהתקבל לא היה מדויק ובמקרים רבים נגמרו ניסויים אלו בכישלון.
ארץ ישראל
עדות המוקדמת ביותר למבשלת בירה בארץ ישראל התגלתה בתל עין הבשור בצפון-מערב הנגב. הממצאים מיוחסים לתקופת השושלת הראשונה המצרית (3100–2890 לפנה"ס). האתר מאופיין במבני לבנים מיובשות בשמש ובכלי חרס המאפיינים מבשלות מצריות כמו קערות קמח. המבשלה בעין הבשור קשורה לשלטון המצרי בארץ ישראל בתקופת השושלות הראשונות של הממלכה הקדומה, ואינה תופעה מקומית. עדויות ארכאולוגיות נוספות לייצור בירה בארץ ישראל מהאלף ה-3 לפנה"ס נמצאו בערד ובמתחם חסן ערפה בתל אביב. בנוסף, נמצאו בארץ ישראל קנקנים בעלי זרבובית רחבה ומסננת. לדעת חוקרים רבים, כלים כאלה שהיו נפוצים בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל ותקופת הברזל בארץ ישראל באתרים פלשתיים ופיניקיים מעידים על שתיית בירה, משום שהמשקאות האחרים בתקופות אלו היו מזוקקים יותר לעומתה. עדיין לא נעשו בדיקות כימיות לקיומה של בירה בקנקנים אלו.
מצרים
במצרים העתיקה נחשבה הבירה למשקה הלאומי המצרי. הבירה הייתה מצרך מזון בסיסי ושימשה גם כמטפורה לחיים טובים. הבירות הראשונות נוצרו בבישול ביתי על ידי נשים, ורק מאוחר יותר התפתחה תעשיית בירה מלכותית המעסיקה גברים. האופי הנשי של עשיית הבירה נשמר בקשר של הבירה לאלה טננת. אלה זו הייתה אחראית לאיכות של הבירה ולשימור המתכון שלה, ולעיתים לא נכתבה הבירה בהירוגליפים הרגילים אלא לשם לכבוד האלה טנמו. הבירה מוזכרת בכתבים שונים העוסקים בהספקה וחלוקה של המזון היומי של בוני הפירמידות בגיזה, בכתבי רפואה רבים כתרופה בפני עצמה ולא כמרכיב וגם כאמצעי לסילוק רוחות רעות. בירות שימשו גם כמנחות למתים ולאלים, כשבשני המקרים הונחו קנקני הבירה לפני פסל האל או המת כדי לזכות בחיבתו ותמיכתו.
היצגים של הבירה ותעשיית הבירה הם ממצא נפוץ במכלולי הקבורה המצריים והם מגיעים בכמה אופנים: פסלוני עץ, צלמיות חרס. האזכורים הראשונים לבירה בכתובות מצריות קיימות כבר מתקופת השושלת ה-3, בעיקר כחלק ממנחות הקבורה. המוקדמת מכולם היא אסטלה מסקארה המתוארת כ-"hnqt-ndmt" (בירה מתוקה). אף על פי שהעדויות הכתובות הן מהתקופות השושלות במצרים יש עדויות ארכאולוגיות לשימוש בבירה כבר מהתקופה הפרה-שושלתית (5500–3100 לפנה"ס), לדוגמה צנצנות הבירה מנקדה. יש חוקרים שמחשיבים את העלייה בחשיבות בירה וייצור הבירה לשינויים הפוליטיים-כלכליים של סוף התקופה הפרה-שושלתית. במצרים התגלו מבנים מעטים בלבד שניתן לזהות אותם בוודאות גבוהה עם מבשלות בירה, אך ישנם מבנים בהם התגלו מכלולי מאפיינים של מטבח או מאפייה ובשל הקשר ההדוק של תעשיית הלחם והבירה הוגדרו במחקר כמבשלות. תעשיית הבירה המוקדמת ביותר שנחפרה במצרים מתוארכת לסביבות 3500–3400 לפנה"ס בעיר היירקונפוליס שעל הגדה המזרחית של הנילוס, ונמצאו בה שרידים של 8 גתות ליצור בירה שעל פי הערכות יכלו לייצר 300 ליטר בירה ביום, בנוסף לחביות בהן שאריות של דגניים: חיטה ושעורה וגם מעט שרידים של פירות.
דרך נוספת לימוד על תהליך הכנת הבירה במצרים העתיקה הוא על פי המקורות החזותיים כמו מודלי העץ והחרס או תיאור של סצנות בישול בציורים ותחריטים על קברים מצריים. הדוגמה למקור הראשון היא המודל של המאפייה או מבשלת בירה שנמצאה בקברו של וזיר מקת-רע מתקופת השושלת ה-11 שנמצאה בקברו ב. זו דוגמה למודל שלם שמורכב ממבנה, חפצים ודמיות אנושיות, אך יש גם מודלים שכוללים רק את דמות האדם שעוסק באחת מפעולות בישול הבירה. דוגמה למקור מצויר הוא מקבר טיי שמתוארך לשנת 2500 לפנה"ס ומתארת לפרטים את תהליכי הכנת הבירה והלחם. מקור אחר הוא תחריטים מקבר הנסיך ראחותפ  שהיה האחראי על תהליך ייצור הבירה ובדיקת איכותה במצרים סביב שנת 2590 לפני הספירה.
הבירה במצרים הייתה נפוצה יותר מיין, שהיה יחסית תופעה שולית במצרים עד הממלכה החדשה (1550–1069 לפנה"ס) והמעבר הכמעט מוחלט ליין במצרים הרומית (30 לפנה"ס-395 לספירה). הבירה במצרים הייתה משקה יומיומי שנצרך כדי להרוות צימאון ואולי אף כתחליף לשתיית מים שלא תמיד היו סטריליים. הבירה התעשייתית שנועדה לצריכה יומיומית הייתה בעלת רמת אלכוהול נמוכה יחסית, כלומר לא היה ניתן לשמר אותה לזמן ארוך, דבר שהצריך תעשיית בירה אינטנסיבית יומיומית ואספקה של בירה טרייה מהיצרן ללקוחות בפרקי זמן קצרים. הבירה הייתה בשימוש גם בפסטיבלים דתיים ובאירועים חשובים, בירה זו נעשתה בתהליך ייצור שונה מזו היומיומית והייתה בעלת רמת אלכוהול גבוה. ההפרדה בין יין לבירה נחקרה רבות, חלק מהחוקרים משייכים את הצריכה של הבירה לאזורים שבהם טבעית לא ניתן לגדל גפן, ולכן אין אופציה לייצור של יין. אחרים טענו כי היין היה המשקה של האליטות המצריות ואילו הבירה הייתה הנחמה של פשוטי העם.
במיתולוגיה
על פי המיתולוגיה המצרית, הומצאה הבירה על ידי האל אוסיריס וניתנה לאנושות בתחילת דרכה יחד עם החקלאות. הבירה ממלאת מקום חשוב בסיפור מיתולוגי מצרי, העוסק בריסון האלה סח'מת שמוכרת גם כצד השלילי והאגרסיבי של אלת הפוריות חתחור. סח'מת יצאה במסע טבח אחרי ששוחררה על יד האל רע שמאס בחטאי האנושות. שאר האלים המצרים קראו לאל רע להחזיר את סח'מת שתהרוג את כל האנשים ולא יישארו מאמינים שיסגדו לאלים. רע השתכנע וקרא לסח'מת לחזור אך היא סירבה ולכן הוא הורה להביא בירה ולצבוע אותה בצבע אדום שידמה אותה לדם ולהניח אותה בדרכה של סח'מת. האלה מצאה את הבירה האדומה שתתה, השתכרה ונרדמה וכך נצלה האנושות. על בסיס אגדה זו נערך פסטיבל טקח (Tekh) כלומר "פסטיבל השכרות" שנמצאו עדויות לקיומו מתקופת הממלכה התיכונה וכנראה מקורו מוקדם יותר, אך שיא הפופולריות שלו היה בתקופת הממלכה החדשה. המשתתפים היו צריכים להשתכר ולהירדם בחדר מסוים בו היו מתעוררים לקולות תופים. לפי תאוריות מסוימות מלבד ההשתכרות, כלל הפסטיבל גם פעילות מינית כלשהי משום שיש קשר ישיר של מחזור חיי האדם שכולל את ההתרבות שלו עם האלה חתחור שמתעוררת מתוך סח'מת אחרי שהיא מתעוררת משכרותה.
מסופוטמיה
בהשוואה למידע הקיים אודות הבירה במצרים, היסטוריית הבירה באזור מסופוטמיה היא חלקית, שכן קיימים מעט מאוד תיעודים ויזואליים ואומנותיים המתארים תהליכי הכנה, צריכה וסחר הקשורים לבירה. הציוויליזציה השומרית הייתה הראשונה לייצר בירה באופן מסחרי. האזכור הכתוב הראשון לבירה הו בפיקטוגרם השומרי KAS, המתאר קנקן בירה ומשקה בירה (מתוארך לתחילת ההיסטוריה הכתובה). בעיר גירסו, שהשתייכה לעיר-המדינה לגש, נחשפו מספר תבליטים המתעדים כמויות חיטה ושעורה שנשלחו להכנת בירה. ערים נוספות בהן נמצאו תבליטים הן מארי, ותבה ע'אורא שבה פרט לתבליטים נמצא גם חותם המתאר שני אנשים משתמשים בקשים על מנת לשתות בירה מקנקן גדול. בדומה למצרים, גם במסופוטמיה הייתה הבירה מצרך מזון בסיסי לכל שכבות האוכלוסייה, ונצרכה לאורך כל ההיסטוריה. בנוסף, לבירה היה קשר הדוק עם הרוחניות והדת המסופוטמית ואף לרגשות שמחה ואושר ותפישתן בתרבות המסופוטמית, שכן לתרבות זו מספר פתגמים הקשורים לבירה: "הדרך היא רעה, הבירה היא טובה", "אין ילדים ללא יחסי מין, אין שכרות ללא בירה". למבשלי הבירה היה מקום מיוחד בחברה המסופוטמית. מבשלי הבירה הועסקו על ידי השלטון המקומי או בתי המקדש ומעמדם החברתי היה גבוה, חלקם היו אמידים מספיק להחזיק בעבדים. את שכרם קבלו בשטחי קרקע, חיות משק, שעורה ומצרכים נוספים בהם השתמשו לייצור הבירה. תבליט ממקדש איננה מתאר את מבשלי הבירה מכינים את מרכיבי המשקה ואת קבלת השעורה כשכר על עבודתם. הבירה מוצאת את מקומה הייחודי אף בפנתאון המסופוטמי דרך האלה נינקאסי, אלת הבירה של שומר.
הבירה נצרכה בבתי בירה וגם בבתים פרטיים. בבתי הבירה היא נצרכה בעזרת צינוריות מתוך קנקן בירה גדול ומשותף לכולם. בסופם של הצינוריות הייתה מסננת. בבית שתו את הבירה מתוך ספל או קערה.
מקורן של העדויות להכנת בירה במסופוטמיה הוא בעיקר בתבליטים, שכן כיום (2018) נמצאו רק שלושה אתרי מבשלה-מאפייה באזור, אחד מהם בלגש. אתרים אלה זוהו כמבשלות-מאפיות בשל כלי קיבול הנחשפו בהם אשר מזוהים עם הכנת בירה. בנוסף, נמצאו גם אבני שחיקה וכתישה, תנורים ומסננות, המאששים את זיהוי אתרים אלה כאתרי מבשלה-מאפייה. ארכאולוגים קבעו שגודלם של אתרים אלה מעיד על ייצור בירה מסחרי ואינטנסיבי. מלבד עדויות אלה נמצאו בקנקני בירה שרידי חומרים המעידים על השימוש בהם.
על תפקידה ונוכחותה של הבירה בציוויליזציה הבבלית קיים ויכוח. ישנם ארכאולוגים הסבורים כי הבבלים אכן צרכו בירה, בעוד שאחרים טוענים שלא כך הדבר, ומזהים את המשקה כמשקה מוגז דמוי הקוואס המזרח אירופאי.
הארכאולוג בדז'יך הרוזני הוביל מחקרים מעמיקים בנושא צריכת הבירה בממלכת בבל וקבע מספר סוגים שונים של בירה: בירה שחורה, בירה אדומה, בירת שעורה, בירת כוסמין, בירה לבנה, בירת תבלינים ועוד. ההבדל העיקרי באיכות הבירות שצוינו הוא כמויות החיטה והכוסמין שהוסיפו לבירה, כאשר בירה שחורה הייתה נקיה מחיטה וכוסמין וכן הכי זולה והכי נחותה מבחינת איכות. בתקופת שלטונה של האימפריה הנאו-בבלית הבירה המסורתית המבוססת על חיטה, כוסמין ובעיקר שעורה הוחלפה על ידי בירה מבוססת תמרים. שינוי זה הוביל לצמיחת תעשיות בירה חדשות מבוססות על פירות, אחת מהן מתוארת במארי ושמה alappanu - בירה המבוססת על רימונים.