cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עבדות בתנ"ך
שבויי מלחמה
אחד האזכורים המקראיים ללקיחת שבויי מלחמה כעבדים היה במלחמת מדיין (במדבר ל"א), שם מדווח כי כאשר חזרו הלוחמים מהקרב, כעס עליהם משה על שהשאירו בחיים את הנשים, שהיו בעצם גורם החטא, וציווה עליהם להרוג כל אשה גדולה מספיק למשכב, וכן את כל הזכרים שבטף (ילדים בנים). לפי הכתוב, בנות מדיין הקטנות וכן מאות אלפי בהמות, חולקו כשלל.
הרולד סי. וושינגטון מבית הספר לתאולוגיה של סנט פול מביא את פרשת אשת יפת תואר (דברים כ"א:10-14) כדוגמה לאופן שבו התנ"ך מסתייג ומביע את דעתו על אלימות מינית שבוצעה על ידי בני ישראל; הם אמנם היו רשאים לקחת נשים כשבויות מלחמה, לשכב עמן ולשאת אותן לנשים, ללא יכולת מצד אותן נשים להתנגד או להביע את עמדתן. אך לפי הוראות התנ"ך, במסגרת תנאים אלה עדיין נדרשו הלוחמים העבריים לנהוג בהן בכבוד יחסי.
MI Rey, מהמכון לתואר שני ללימודי דת באוניברסיטת בוסטון טוענת שהקטע הוא אישור לא רק לעבדות מינית אלא גם מתעד את הנורמה והלגטימיות בנוגע לאונס במלחמה ורצח עם, שכן לכידת הנשים הללו מוצדקת בטענה שאינן עבריות. עוד טוענת ריי כי נשים אלו לא נתפסו כשוות לנשים עבריות, אלא כגביעי מלחמה, ולפיכך לא היו לחוטפיהן נקיפות מצפון לעסוק באלימות מינית. עם זאת, הצו המקראי לא אומר במפורש כי המלחמה המדוברת היא נגד לא-עברים, אלא נגד "אויבים" מונח גנרי, מונח המשמש בהתייחסות לבני ישראל וגם לזרים, כאשר התנ"ך מתאר בהמשך גם מספר מלחמות בין שבטי ישראל השונים.
חז"ל בארו את טעם הלכות אשת יפת תואר בנימוק: ”לא דיברה תורה אלא כנגד יצר הרע – מוטב שיאכלו ישראל בשר תמותות שחוטות ואל יאכלו בשר תמותות נבלות” (תלמוד בבלי, מסכת קידושין, דף כ"א, עמוד ב'). כלומר, כשם שמוטב לאכול בהמה שעומדת למות אך נשחטה כדין, שזהו איסור קל, מלאכול נבלה, שזהו איסור תורה חמור, כך מוטב לאפשר לחייל לבוא על השבויה במסגרת היתר 'אשת יפת תואר', מאשר שינהג בה כשפחת מין או ימכור אותה לעבדות או לבית בושת כפי שהיה מקובל לנהוג בשבויות בקרב העמים המנצחים במלחמות. לפי דעה זו הטקסט בספר דברים כ"א יב-י"ג (המבהיר שעל האשה השבויה לגלח את ראשה, לבלות חודש אבלות וכו' לפני הנישואין) נועדו להפחית את רצונו של הגבר החוטף לקחתה לאישה.
עבדים נמלטים
ספר דברים אוסר על בני ישראל למסור עבדים נמלטים לאדוניהם או לשלוט בהם, ומורה כי יש לאפשר לבורחים אלו להתגורר היכן שהם רוצים. אף על פי שקריאה מילולית תצביע על כך שהדבר חל על עבדים מכל הלאומים והמקומות, המשנה ופרשנים רבים רואים את הכלל בתחולה מצומצמת בהרבה, רק על אותם עבדים הנמלטים מחוץ לשטח ישראל לתוכו. נימוק זה שימש את ההנהגה הדתית והשלטונית במדינות תומכות העבדות בדרום ארצות הברית, עד ביטול העבדות, כאשר תמכו בעבדות ובחוקי העבד הנמלט, תוך הסתמכות על התנ"ך כמקור מוסרי.
עבדות מלידה
אפשר היה גם להיוולד לעבדות. אם עבד ישראלי קיבל אישה (שפחה) מבעליו, אז האישה וכל הילדים שנבעו מהאיחוד יישארו רכוש בעליו, כמפורט בסוגיית עבד עברי שרבו מסר לו שפחה כנענית. אף על פי שלא צוין לאום, הפרשנים התאולוגים מהמאה ה-18 ג'ון גיל (1697–1771) ואדם קלארק הציעו שהדבר מתייחס רק לפילגשים כנעניים.
עבדות חוב
בדומה לשאר המזרח הקדום, מערכות המשפט של בני ישראל חילקו את העבדים לקטגוריות שונות: בקביעה מי צריך להרוויח מהתערבותם, מערכות המשפט ערכו שתי הבחנות חשובות: בין עבדי חוב ומיטלטלין, ובין עבדים מלידה - תינוקות שנולדו לעבדים.
השלטונות התערבו בראש ובראשונה כדי להגן על הקטגוריה הראשונה, עבדי חוב, אזרחים שנקלעו לתקופות קשות ונאלצו למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות עקב חוב או רעב."
עבדי חוב היו אחת משתי הקטגוריות של עבדים בחברה היהודית העתיקה. כפי שהשם מרמז, אנשים אלה מכרו את עצמם לעבדות, לרוב באופן זמני, כדי לשלם חובות שצברו. אנשים אלו לא היו במצב זה לצמיתות, עבדו במהלך שעות היום בשדה, ולרוב שוחררו לאחר שש עד שבע שנים, שבהן היוותה עבודתם ללא שכר סוג של החזר החוב.
עבדי עד, לעומת זאת ("עבדים מלאים", שעבדו ללא קבלת שכר) היו פחות נפוצים והיו בדרך כלל שבויי מלחמה שלא שמרו על זכות הגאולה הפרטנית. עבדי שכר עסקו בעבודות במשרה מלאה, במשך כל שעות היממה, לעיתים קרובות בתפקיד ביתי.
עבדות מינית וזוגית
שתי מילים בלשון המקרא שימשו על מנת לתאר עבדות של נשים: "אָמָה" ו"שִׁפְחָה". בהתבסס על השימושים בטקסטים שונים, נראה שלמילים יש אותן קונוטציות והן משמשות שם נרדף, כלומר של היותן אובייקט מיני, אם כי נראה שהמילים עצמן הן ממוצא אתני או לשוני שונה. מאחר שמעמדן של נשים באותה תקופה היה נמוך ביותר, היה למעשה היחס לנשים שהיו שפחות, דומה לנשים "בנות חורין" נשואות, כאשר התלות בגבר וחובתה לבצע את מטלות הבית ולספק את צרכיו המיניים היו דומים. עם זאת, החברה מתייחסת בכבוד רב יותר לנשים נשואות, הייתה לבעליהם "בעלות מינית" עליהן (רק הבעל רשאי היה לקיים עמן יחסי מין), והן היו רשאיות בתנאים מסוימים להתגרש ולחזור לאביהן; זאת בניגוד לשפחות שלא הייתה להן כל בחירה. לשפחות היו שני תפקידים ספציפיים: שימוש מיני וליווי חברתי. יכולות הרבייה שלהם הוערכו במסגרת תפקידיהם בתוך המשפחה. נישואים עם שפחות נחשבו כדבר לגטימי, אף כי לא תמיד היו מקובלים. למעשה, נישואים לשפחה הפחיתו את ניצולה המיני, כאשר הפכו את הבעלות עליה, כולל הבעלות המינית, לבלעדית על ידי הבעל. זאת בעוד שפחות אחרות היו מותרות לכל גבר בסביבה ממשפחת האדונים, ללא הגבלה. שפחות שנישאו לאדון זכו ליחס של נשים נשואות יותר מאשר לעבדים. עם זאת, ההחלטה אם הילדים המשותפים יהיו בני חורין או עבדים, הייתה נתונה לבעלה, בעליה של אותה שפחה.
עבדות מינית, או מכירתה של אישה לעבדות למטרות מין, הייתה נפוצה בעולם העתיק. לאורך תקופת המקרא, לקיחת נשים מרובות מתועדת פעמים רבות. אב עברי יכול היה למכור את בנותיו הרווקות לשעבוד, כעבדים (שפחות אמות), מתוך ציפייה או הבנה שהאדון שרכש אותן, או בניו, יוכלו בסופו של דבר לשאתן לנשים, דבר שיבטיח את עתידן (כמו בשמות כ"א:7-11). ) הפרשנים היהודים והנוצרים כאחד, מתייחסים לאמה עברייה כמכירת בת, שלא הגיעה לגיל שתים עשרה שנה ויום, וכאשר המכירה היא מתוך עוני.
שיעבוד קבוע
המילים "לא תעבוד בו עבודת עבד" אוסרות במפורש עבדות בעלת אופי רודני ובלתי הומני, שהיא היחס הנורמטיבי אליו היו חשופים עבדים (נוכריים, כנענים). מכאן, שהתייחסות כזאת לעבד כנעני הייתה דבר שבשגרה. לעומת העבד הכנעני, נשללת ההגדרה של עבד עברי כ"רכוש" של האדון: "כתושב וכשכיר יהיה עמך". כלומר העבד אינו יותר מפועל רגיל, פרט לכך שזמן עבודתו מוארך, ושאינו מקבל תשלום. ומצד שני, תמורת עבודתו, אמור בעליו לדאוג לצרכיו.
עבדים עבריים אמורים להשתחרר תוך זמן קצוב: עד שנת השמיטה או בשנה השביעית לשירותם, המוקדם מבין השניים. המקרא מאפשר לעבדים עבריים, לוותר מרצונם על מעמדם כעבדים בשנה השביעית ולהיות עבדים קבועים - ללא תאריך שחרור. עליהם ליזום זאת מרצונם, ואין מדובר בברירת מחדל. החוק מחייב שהעבדים יאשרו את הרצון הזה "לפני אלוהים", ולאחר שעשו זאת, עבדים היו צריכים להכניס מרצע דרך אוזנם לתוך עמוד דלת על ידי אדונם. טקס זה היה נפוץ בכל המזרח הקדום, והיה מקובל אצל עבדי חוב, גם על ידי המסופוטמים, הלידיים והערבים ; בעולם השמי, האוזן סימלה ציות (כפי שהלב מסמל רגש, בעולם המערבי המודרני), ותנוך אוזן מחורר סימן עבדות. גם כאשר ויתרו על זכותם לצאת לחופשי והתחייבו להישאר עבדים לצמיתות, היחס אליהם נותר כאל עבדים עבריים.
המקרא אינו מתייחס באותו אופן ל"עבד כנעני" - שבויי מלחמה גברים שנלקחו לעבדות (פרט לאשת יפת תואר) או לצאצאיהם שהם עבדים מלידה. אותם עבדים אכן נחשבים כרכוש ונעדרי זכויות, כמקובל בעולם העתיק, והמקרא פחות מתייחס לזכויותיהם. עבד כנעני, בין השאר, מחויב לעבור גיור חלקי ליהדות, הכולל ברית מילה, מבלי שעמדתו בעניין נשמעת. חז"ל שפירשו את המקרא אמנם דרשו כי אין להתעמר בעבד הכנעני, אך הדברים אינם מוזכרים בטקסט המקראי.
סחר בעבדים
הדינים הנוגעים לעבדים נוכריים בספר ויקרא מקבלים כמובן מאליו את עובדת הסחר בעבדים. במסגרת הוראותיה שלא להתעלל בעבד העברי, מבהיר הטקסט המקראי את ההבדל. המקרא מתייחס לסחר בעבדים כאל חלק ממציאות החיים. עבדים כנעניים, שאינם "עבד עברי", נחשבים סוג של רכוש שניתן למכור, לרכוש ולהעביר בירושה. למעשה, כאשר המקרא קורא להתייחס לעבד העברי בתנאים משופרים, הוא מבהיר במפורש כי הדבר הוא בניגוד לעבדים כנענים או נוכריים.
תנאי עבודה
ספר דברים, המאוחר יותר, מורה שיש לאפשר לעבדים לחגוג אף את חג הסוכות.
ציוויים אלה תרמו לכך שגם בעבדות בארצות הברית, בה לא היו כל זכויות אדם לעבדים, נהגו רוב בעלי העבדים, המאמינים בכתבי הקודש, לאפשר לעבדים את יום המנוחה בימי א'.
בניגוד לספרים האחרים, ספר ויקרא אינו מזכיר את שחרור העבד העברי לאחר שש שנים, אלא פשוט נותן את ההוראה המעורפלת שאין להכריח את העבד העברי לעבוד בקפדנות. "לֹא-תִרְדֶּה בוֹ, בְּפָרֶךְ; וְיָרֵאתָ, מֵאֱלֹהֶיךָ", " כִּשְׂכִיר שָׁנָה בְּשָׁנָה, יִהְיֶה עִמּוֹ; לֹא-יִרְדֶּנּוּ בְּפֶרֶךְ לְעֵינֶיךָ. וְאִם-לֹא יִגָּאֵל בְּאֵלֶּה, וְיָצָא בִּשְׁנַת הַיֹּבֵל, הוּא וּבָנָיו עִמּוֹ." הרמב"ם טוען שיש לפרש זאת כאיסור על עבודה לנצח ללא הגבלה, או על מתן עבודות לעבד שאין להן סיבה משמעותית והן חסרות טעם.
המקרא מדבר גם על מקרה מיוחד בו אדם החייב כספים לאחרים ואינו יכול להחזירם, מוכר עצמו כעבד לנושה שלו, כ"עבד חוב". ספר ויקרא מציין כי במצב זה אין להכריח את החייב לעשות מלאכת עבדים, אלא יש להתייחס אליו כאל שכיר: "וְכִי-יָמוּךְ אָחִיךָ עִמָּךְ וְנִמְכַּר-לָךְ, לֹא-תַעֲבֹד בּוֹ עֲבֹדַת עָבֶד".
פגיעה ופיצויים
ספר שמות מספק תיאור ישיר יותר להגנה עם גופו ובריאותו של העבד, כולל אל העבד הנוכרי, ובכך שונה לטובה מהיחס אל עבדים בתקופות מאוחרות יותר בהיסטוריה האנושית. הכתוב אינו אוסר על ענישה פיזית של העבד, אך מזהיר מפני פגיעה בלתי הפיכה בו. הטקסט שם מקביל את העיקרון המוסרי של מידה כנגד מידה הבסיסי ( ...עין תחת עין, שן תחת שן... ), גם לעבדיו של האדם, כדי להבהיר שכאשר עבדים נפגעים באופן משמעותי על ידי אדוניהם, עליו לפצות גם אותם על ידי שחרורם. שתי הדוגמאות שמביא הטקסט המקראי הן: פגיעה חמורה בעין או בשן. "וְכִי-יַכֶּה אִישׁ אֶת-עֵין עַבְדּוֹ, אוֹ-אֶת-עֵין אֲמָתוֹ וְשִׁחֲתָהּ, לַחָפְשִׁי יְשַׁלְּחֶנּוּ תַּחַת עֵינוֹ. וְאִם-שֵׁן עַבְדּוֹ אוֹ-שֵׁן אֲמָתוֹ יַפִּיל, לַחָפְשִׁי יְשַׁלְּחֶנּוּ תַּחַת שִׁנּוֹ."
טקסט זה דומה ומשלים טקסט קדום של חוקי חמורבי, המורה שכאשר נגרמת פגיעה של אדם באדם אחר, הנמצא במעמד חברתי נמוך ממנו, יש לתת לו פיצוי כספי, במקום העיקרון של "מידה כנגד מידה". יוסף בן מתתיהו, שחי מאות שנים לאחר תום תקופת המקרא, מציין שעד זמנו היה מקובל לשלם קנס לעבד שנפגע קשות, במקום לאפשר לו להשיב מידה כנגד מידה ולפגוע פיזית באדונו. רמב"ן טוען שהמקרא מחייב במקרה כזה לשחרר את העבד שנפגע
שחרור כתוצאה מפגיעה בשן ובעין הוא היוצא דופן. במקרים אחרים היחס אל העבד הוא כאל רכוש בעליו, ופגיעה בו נחשבת כפגיעה בבעליו. החוק החיתי והחוק הבבלי הקדומים מציינים שניהם שאם עבד נפגע על ידי צד שלישי, מחויב הצד השלישי חייב לפצות כספית את הבעלים, ולא את העבד. הדבר דומה למדי לרשום בספר שמות: אם שור (השייך לצד שלישי) פוגע בעבד, חייב בעל השור לשלם לבעליו של העבד קנס כספי, והשור עצמו יומת. "אִם-עֶבֶד יִגַּח הַשּׁוֹר, אוֹ אָמָה--כֶּסֶף שְׁלֹשִׁים שְׁקָלִים, יִתֵּן לַאדֹנָיו, וְהַשּׁוֹר, יִסָּקֵל." כלומר היחס כאן אל העבד הנוכרי הוא כאל רכוש בעליו.
אלימות מצד הבעלים כלפי העבד מותרת, בהיותם רכושו. אמנם, רצח של עבד על ידי בעלים נאסר במפורש בספר שמות. אך הכתוב מסייג זאת. בעוד שהכאת אדם חופשי למוות היא דבר אסור שעונשו מוות; הכאת עבד למוות נאסרת רק אם הוכה קשות במטרה להורגו. במקרה בו העבד שורד יום או יומיים מאז הכאתו, ורק אז מת, בעליו אינו מחויב בדבר, מאחר שהעבד הוא רכושו.
אברהם בן נתן, מחכמי פרובנס, בן המאה ה-12, וכן הרמב"ם, טוענים שהביטוי "נקום יינקם" מרמז על עונש מוות, אך חוקרים אחרים סבורים כי מתואר כאן עונש קל יותר.
שחרור מעבדות
במקביל לשחרור העבד העברי בשנת השמיטה, הטקסט המקראי קובע כי עבד עברי ישוחרר לא יאוחר משש שנים לאחר תחילת עבודתו. עם זאת, הדבר אינו כולל עבדים נוכרים, שאינם עבריים, ובאופן ספציפי מוציא את בנות ישראל שנמכרו לעבדות על ידי אבותיהן, משחרור אוטומטי כזו בשנה השביעית. האמה העברייה נמכרה כדי שתהיה לבעלים או לאחד מבניו אופציה לשאתה לאישה; ואם לא נעשה כן, יש להתיר לפדותם. גם במקרה בו הנישואין התקיימו, ניתן לשחרר את האמה העברייה לחופשי אם בעלה התרשל בהתחייבויותיו הזוגיות הבסיסיות.
ההבדל בין היחס לעבד העברי ליחס לעבד הנוכרי אינו רק בעצם השחרור הקצוב בתום שש שנים או שנת השמיטה. הטקסט מורה לפצות את העבד העברי עם שחרורו בסחורה ופיצוי כספי נרחבים.
לפי הנביא ירמיהו, בספרות הנביאים, אחד מחטאיו הגדולים של עם ישראל היה אי התייחסות הולמת לעבדים העבריים ואי שחרורם בתום שש השנים כנדרש.
עבדים עבריים יכולים להשתחרר לפי המקרא אף לפני תום שש השנים או השמיטה, במידה שיקנו את חירותם על ידי תשלום סכום השווה לשכר הכולל של עובד שכיר לאורך כל התקופה שנותרה עד היובל הבא (דבר שעשוי להיות גם עד 49 שנות שכר). בנוסף, גם קרובי דם של העבד הורשו לקנות את חירותו של העבד, והמקרא מברך על כך ורואה זאת כגמילות חסדים חשובה. (גואל).
אידאולוגיה כנגד העבדות, וביטולה
מעטים פסוקי המקרא המעידים על אידאולוגיה שהתנגדה לעצם קיום העבדות ורואה בכך עוול, ומעט פסוקים אלה נמצאים רק בספרי הנביאים, ולא בספרים אחרים בתנ"ך. אותם נביאים קצפו על אכזריותה של העבדות והטיפו לתנאים אנושים יותר, אך לא לביטולה.
בנוגע לעבדי חוב - עבד עברי, למרות החובה בכתובים לשחררו לאחר שש שנים או בשנת השמיטה, כפי הנראה לא נהגו כך והיו בעלי חוב רבים שלא שחררו את עבדי החוב כנדרש. הנביא נחמיה למשל נזף אף הוא בבני ישראל העשירים של ימיו על כך שהם ממשיכים להחזיק בעבדים ישראלים, ודרש לחדול מכך. לפי האנציקלופדיה היהודית, מוסד "העבד העברי" בוטל על ידי הנביאים לאחר חורבן בית המקדש הראשון
היחס לעבדות בברית החדשה
הברית החדשה היא החלק השני של אוסף כתבי הקודש הנוצריים, ומכילה 27 ספרים. הברית החדשה כוללת ארבעה ספרי בשורה (אוונגליונים), המתארים את חייו ופועלו של ישו, כתבי איגרות ששלח פאולוס (שאול התרסי) אל הקהילות הנוצריות הראשונות (איגרות פאולוס), וספרים נוספים.
גם בתקופה בה נכתבה הברית החדשה, היה מוסד העבדות תופעה חברתית קיימת ולגיטימית, ובהתאם מוזכרת בה העבדות מספר פעמים.
ספרי הבשורות
באופן פרדוקסלי, תומכי העבדות הנוצריים במהלך השנים, ואף עד המאה ה-19 במדינות הדרום של ארצות הברית, בחרו להתייחס במקרה זה יותר דווקא לציוויי הברית הישנה בתנ"ך, המתייחסים לעבדות כדבר נורמטיבי; ופחות לדבריו של ישוע בברית החדשה, הרואים בעבדות דבר מגונה.
השקפתו של ישוע על העבדות משווה את היחסים בין אלוהים למין האנושי, ליחסים של אדון ועבדיו. שלושה מקרים שבהם ישוע מעביר דעה זו כוללים:
מתי 18:21-35: משל העבד שלא מחל, שבו ישוע משווה את היחסים בין האל לבני האדם, כיחס של אדון לעבדיו.
מתי 20:20-28: רשומות מספר הערות בהן ישוע מכיר בכך שצריך להיות עבד כדי להיות "ראשון" בין הנפטרים הנכנסים לגן עדן.
מתי 24:36-51: משל ישוע על העבד הנאמן, שבו ישוע שוב משווה את היחסים בין אלוהים למין האנושי לזה של אדון ועבדיו. וכן הלאה.
האיגרת אל פילימון
האיגרת לפילימון הפכה לטקסט חשוב ביחס לעבדות; נעשה בו שימוש בעיקר על ידי המתנגדים לה. באיגרת כותב פאולוס לפילמון, שהוא מחזיר אליו את אונסימוס הקדוש, עבד נמלט; עם זאת, פאולוס גם מפציר בפילימון להתייחס לאוניסימוס, שלדבריו הוא רואה כבן, לא כעבד אלא כאח אהוב המאמין במשיח. פילימון מתבקש להתייחס לאוניסימוס כפי שהיה מתייחס אליו. לפי המסורת הקתולית, בהמשך לאותה איגרת, פילימון שחרר את אונסימוס.
ויכוחי המאה התשע עשרה על ביטול העבדות
ייצוג העבדות בתנ"ך, היה נושא לדיונים ממושכים וסוערים במאה ה-19, כבסיס ערכי או היעדרו, בנוגע לעבדות בארצות הברית. שני הצדדים, הן תומכי העבדות והן המתנגדים לה, נוצריים מאמינים ברובם, נעזרו בכתבי הקודש, הן אלה שבברית הישנה (תנ"ך) והן אלה שבברית החדשה, לתיקוף עמדותיהם. טענה שהועלתה שוב ושוב היא שהעבדות המוזכרת בתנ"ך שונה בתכלית מעבדות המיטלטלין הנהוגה בדרום ארצות הברית של אמריקה, ושבמקרים מסוימים המילה "עבד" היא תרגום שגוי. למשל, לעבדים עבריים בתקופת המקרא והתלמוד היו זכויות רבות שלא היו לעבדים באמריקה, כולל הדרישה שעבדים עבריים ישוחררו לאחר שבע שנות עבדות. (בניגוד לעבדים הנוכריים).
מאחר שהנוצרים ראו עצמם כממשיכי דרכם הרוחניים והאמוניים של בני ישראל המקראיים, נשאלה השאלה, האם עבדים שקיבלו עליהם את הנצרות (כלומר רוב מוחלט של העבדים במאה ה-19 בארצות הברית) נחשבים מבחינה רוחנית כעבריים, או כנוכריים, מבחינת היחס אליהם והצורך לשחררם, אל מול הזכות להשאירם כעבדים.
סוגיה נוספת היא בעובדה כי התנ"ך לא מתייחס כלל למוצא או לגזע, ואין קורלציה או מתאם בתנ"ך בין עבדות לבין מוצא אפריקאי. למעשה, הפסוק היחיד המדבר על מוצא ומתייחס לעבדות, מציין את השם "כנען", ולא את השם "חם", שהוא המקור המיוחס לעמי אפריקה, בפסוק "וַיֹּאמֶר אָרוּר כְּנָעַן עֶבֶד עֲבָדִים יִהְיֶה לְאֶחָיו."
העבדות במאה ה-19 הייתה שונה גם מהעבדות ברומא עתיקה, שאף אליה נשאו עיניים תומכי העבדות במאה ה-19.
עבדים ביוון וברומי בעת העתיקה, מעבר לכך שלא היו דווקא ממוצא אפריקאי, גם יכלו לפדות את עצמם בכסף, גם אם בכסף רב מאוד, ולצאת ממוסד העבדות. ידוע כי ברומי העתיקה היו עבדים לשעבר שקיבלו אזרחות רומית, וחלקם הגיע בהמשך ימיו לסטטוס חברתי גבוה. זאת בניגוד לעבדות בארצות הברית, בה היו העבדים אך ורק אנשים ממוצא אפריקאי, וכמעט שלא הייתה בה יכולת למוביליות (התניידות) חברתית.
גלעד שגב
גלעד שגב (נולד ב-16 בנובמבר 1974) הוא זמר-יוצר, מלחין, פזמונאי, מוזיקאי וסופר ישראלי בינלאומי, הידוע גם בכינוי Passerby.
נעוריו ותחילת דרכו
שגב נולד, גדל והתחנך ברמת גן, כבן זקונים לכרמלה ויצחק שגב ולו שני אחים גדולים-, שנהרג ב-14 ביוני 1984 בעת מילוי תפקידו בצה"ל ודגניה.
כבר בילדותו הוא הראה כישורים מוזיקליים ובגיל 11 הלחין את השיר הראשון שלו, "אפור". הוא למד בבית ספר תיכון בליך ברמת גן והשתתף ב"פסטיבליך". בתקופת לימודיו בתיכון ניגן שגב יחד עם אורי קליאן ושי נובלמן בלהקת ג'וני הכבאי עמה הקליט, בשנת 1991, את השיר "בשורות מצפון", שאת מילותיו כתב רן דברת ושגב, עצמו, הלחין ושר. סיים את לימודיו בשנת 1992. ב-1993 התגייס לשירות במודיעין חיל האוויר.
בסוף שנות ה-90 היה חבר בלהקה גלעד שגב והעניבות.
העשור הראשון של המאה ה-21
שגב התפרסם לראשונה בשנת 2000, כשכתב והלחין את השיר "אני סולחת" לג'וזי כץ בהשראת סיפורה על יחסיה עם בעלה לשעבר, שמוליק קראוס.
ב-2004 הוציא שגב סינגל בכורה לרדיו, "עכשיו טוב", שנחל הצלחה גדולה. השיר נכתב על ידי שגב לזכרו של אחיו,, שנהרג בעת שירותו הצבאי, ומספר על יום בו בילו שני האחים יחד מספר שבועות לפני התאונה.
בפברואר 2006 הוציא שגב את הסינגל "האהבה נשארת", שהיה לשיר הנושא של אלבומו השני, שיצא באוגוסט 2006. השיר נבחר להוביל את הקמפיין השנתי של "הוט" חברת הטלוויזיה בכבלים. מתוך האלבום יצאו גם השירים "מאמי", "רוח ים" ו"נצמד ללב" כסינגלים. גם באלבום זה, כמו בקודמו, היה שגב אחראי על כל המילים והלחנים. את האלבום הפיק גלעד שמואלי.
במאי 2007 במהלך עצרת מחאה שהתקיימה בכיכר רבין בעקבות פרסום דו"ח וינוגרד ביצע שגב יחד עם רעות חסון את השיר "מגיע לנו יותר" שכתב אחד ממארגני העצרת, משה קלוגהפט, והלחין גיא כהן. באותה שנה יצא אלבומם של רן דנקר ועילי בוטנר "שווים", ובו נכלל השיר "בואי נעזוב" שכתב שגב יחד עם בוטנר. השיר היה אחד המצליחים ביותר מהאלבום, וזכה בתואר "שיר השנה" בטקס פרסי עמ"י הרביעי. כמו כן הצטרף שגב למיזם "יום ללא תאונות דרכים", והוציא סינגל בשם "בצד הכביש" למענו. המיזם יצא לדרך ב-24 ביולי 2007, שהוכרז כ"יום ללא תאונות".
בשנת 2008 חזר שגב לשתף פעולה עם ג'וזי כץ, והשניים העלו את המופע המשותף "האהבות שלי", כמחווה ללהקת החלונות הגבוהים, בה הייתה כץ חברה. השניים גם הקליטו גרסת כיסוי לשירה של הלהקה "אהבה ראשונה", שיצא כסינגל לתחנות הרדיו.
באוגוסט 2009 הוציא שגב את הסינגל "אישה מהשמיים", הראשון לקראת אלבומו השלישי. השיר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, והגיע לראש מצעדי הפזמונים. באוקטובר הוציא סינגל נוסף, "נועדנו", שתרגם על פי השיר "Marble House" של להקת The Knife. בשיר השתתפו הזמרת דין דין אביב והגיטריסט יהודה קיסר. גם שיר זה הושמע רבות בתחנות הרדיו. בדצמבר 2009 יצא האלבום עצמו, "נועדנו". באלבום זה שילב שגב בין שורשי מוצאו השונים - יהדות סוריה ויהדות אשכנז. לאחר צאת האלבום יצאו כסינגלים גם השירים "כל העולם" ,ו"א-ל מסתתר" המבוסס על הפיוט "אל מסתתר" ו"שתי דקות". האלבום מכר מעל 20,000 עותקים, והגיע למעמד של אלבום זהב. השיר "אישה מהשמיים" היה המושמע ביותר בתחנות הרדיו בישראל בשנת תש"ע.
העשור השני של המאה ה-21
שגב כתב את המילים העבריות לשיר "תן", שהקליטה הזמרת רוני דלומי בשנת 2010. השיר הגיע לראש מצעדי הפזמונים, והיה בין עשרת השירים המושמעים ביותר לשנת תש"ע.
בתחילת שנת 2011 הקליט שגב, בשיתוף מטבוחה פרוג'קט, גרסת כיסוי לשיר "חנה'לה התבלבלה" שנכתב על ידי נתן אלתרמן. ביצוע זה זכה להצלחה גדולה ודורג במקום הרביעי במצעד ההשמעות השנתי של שנת תשע"א.
ב-1 בינואר 2012 הוציא את "יום קדוש", סינגל בכורה מתוך האלבום הרביעי. עם יציאתו שבר השיר את שיא מצעד ההשמעות השבועי ברדיו. השיר כבש את מצעדי הפזמונים בתחנות הרדיו במיוחד ברשת ג' שם נכנס ישירות למקום הראשון. בעיצוב עטיפת הסינגל זכה שגב לשיתוף פעולה מצדו של חתן פרס ישראל האמן מנשה קדישמן.
ביוני 2012 הוציא סינגל שני מהאלבום המיועד לצאת – שיתוף פעולה עם מירי מסיקה בדואט הקרוי "קולות הלב" – השיר כבש את מצעד ההשמעות הארצי והוביל אותו במשך שבועות רבים. אף על פי שיצא באמצע השנה זכה השיר להיות מדורג במקום השלישי במצעד ההשמעות השנתי הרשמי של 2012.
באוקטובר 2012 הוציא שגב את הסינגל השלישי "אף אחד" שגם כן זכה להצלחה רבה.
במרץ 2013 יצא אלבומו הרביעי של שגב "קולות הלב". האלבום כלל את שיר הנושא המצליח "קולות הלב", וכמו כן את הסינגלים המושמעים שיצאו לפניו "יום קדוש" ו"אף אחד", סך הכול 12 שירים חדשים.
באפריל 2013 הגיש את תוכנית הרדיו "ציפורי לילה" במסגרת השידורים המיוחדים של ערב יום הזיכרון בגלי צה"ל.
ב-2 ביוני 2013 נבחר שגב לייצג את ישראל בפסטיבל Celebrate Israel בניו יורק, והופיע מול 200 אלף איש במנהטן.
ב-25 באוגוסט 2013 נבחר שגב להופיע בתור האמן המרכזי בפסטיבל One World בקליבלנד, ארצות הברית.
בספטמבר 2013 נכנסו 3 שירים של שגב, "אף אחד", "הדמעות שלך" ו"קולות הלב" לרשימה של 40 השירים המושמעים של השנה במצעד השנתי של מדיה פורסט לשנת תשע"ג.
בפברואר 2014 במסגרת ציון עשור לפעילותו זכה שגב לאלבום זהב נוסף הפעם על האלבום "קולות הלב".
ביולי 2014 נבחר שגב לבמה המרכזית בפסטיבל Zebra בשנגחאי להופיע מול רבבות אנשים עם שיריו באנגלית.
בינואר 2015 הקליט גלעד 4 שירים בהפקתו של מועמד הגראמי FirstBorn, שעבד בין היתר עם ניקי מינאז' ובריטני ספירס לפרויקט הבינלאומי שלו Passerby.
באפריל 2015 ביצע ויצר שגב שירים לפרויקט "מזרח מערב" של זוכה גראמי Sterling Craw.
במאי 2015 יצא הסינגל הראשון ושיר הנושא של האלבום  "זמן להשתנות". שיתוף פעולה זה עם היוצר והמבצע האמריקאי זוכה גראמי Jack Knight, היה לדואט חדשני בעברית ואנגלית והגיע למאות אלפי צפיות ביוטיוב תוך זמן קצר. ממש אחריו יצא "אני כאן" סינגל שני לקראת האלבום.
ביולי 2015 לאחר סיבוב הופעות בסין שכלל את הערים שנז'ן והונג קונג, הוזמן גלעד כנואם מרכזי בכנס סין ישראל לעסקים בעיר שנז'ן.
בספטמבר 2015 בזמן סיבוב הופעות בקובה, הקליט גלעד את "Havana Africa" שיצר בשיתוף ההרכב הקובני המוביל "Havana d'Primera".
בינואר 2016 יצא לרדיו "לא צריך יותר" שהפך ללהיט כשהושמע למעלה מ-1000 פעמים תוך מספר חודשים במגוון תחנות הרדיו.
בפברואר 2016 הוחתם גלעד על ידי Aida Gurwicz על הפרויקט "Passerby", אשר ידועה על החתמותיה בעבר של בלאק אייד פיז, וJohn Legend, במסגרת היותה הבעלים והנשיאה של Cherry lane Publishing.
במרץ 2016 הופיע גלעד בלמעלה מ15 קולג'ים ברחבי ארצות הברית בסיבוב הופעות נוסף.
במאי 2016  יצא האלבום החמישי "זמן להשתנות", אלבום שנכתב במהלך הסיבובים שלו בעולם ומאחד בתוכו שיתופי פעולה עם אמנים בינלאומיים בשפות עברית, אנגלית וסינית. האלבום יצא יחד עם הסינגל "רגש פרטי", שיתוף פעולה ייחודי של גלעד שגב עם רביד כחלני סולן Yemen Blues.
שגב כתב קרוב לעשור טור אורח כפובליציסט עבור "ידיעות אחרונות" במדור "דעות אחרונות".
ביולי 2016 הוזמן גלעד להופיע בבמה המרכזית של פסטיבל המוזיקה של שנגדו בסין.
באוקטובר 2017 השיק גלעד שגב את פרויקט Passerby ברשתות החברתיות בסין ובמערב, אותו הגדיר כמערכת תוכן ותקשורת שבאה להעצים את הקולות הבלתי נשמעים. במסגרת פרויקט זה בכל שיר או תוכן מתארח על אמן אחר אותו פגש גלעד בעולם.
במרץ 2018 יצא גלעד לסיבוב הופעות וצילומים כ-Passerby בסין וביפן.
ביולי 2018 השיק גלעד שגב בפארק הירקון מול רבבות אנשים את פרויקט Premonition, פרויקט הרמיקסים של Passerby.
בספטמבר 2018 הוציא גלעד את ספר הבכורה שלו בשפה הסינית, Passerby - משפטים לשביל החיים.הספר יצא יחד עם השיר "קחי רק מה שטוב לך", סינגל ראשון לאלבום האולפן השישי של שגב "Passerby - עובר אורח".
באפריל 2019 הופיע גלעד כ Passerby בסיבוב באפריקה, במסגרת יום המעשים הטובים אותו ייסדה שרי אריסון. במסגרת זו הקליט גלעד כPasserby את שיר יום המעשים הטובים העולמי, דואט משותף עם הזמר-יוצר Ben Mankhamba.
ביוני 2019 הוזמן גלעד כ-Passerby לסיבוב הופעות ענק בסין שנפתח בשנחאי במסגרת אירוע לציון 25 שנות יחסים בין ישראל לסין, בייג'ינג, שיאן, שנגדו, והסתיים בננג'ינג בה היה המופיע המרכזי בוועידת הטכנולוגיה השנתית.
בספטמבר 2019 השיק גלעד שגב את ספרו Passerby - משפטים לשביל החיים בישראל, אליו בצעד חדשני צורף אלבום מוזיקלי לסריקה לכדי ספר - אלבום מוזיקלי. כחודש לאחר צאתו הוכרז הספר כרב מכר ושהה בדירוג חמשת הנמכרים של סטימצקי במהלך שישה חודשים.
במהלך 2019 החל גלעד את צילומי הסדרה שיצר Passerby, ברחבי כל העולם.
העשור השלישי של המאה ה-21
בינואר 2020 הגיע מספר בעוקבים של Passerby הפרויקט של גלעד שגב לקרוב למיליון עוקבים ברשת החברתית הסינית weibo.
בנובמבר 2021 שחרר גלעד כPasserby את השיר "Oh my Child", דואט נוסף משותף עם הזמר-יוצר Ben Mankhamba, שיצא לקראת הופעת הבכורה של גלעד בהיכל התרבות (תל אביב) בתל אביב.
בינואר 2022 כתב גלעד שיר בנושא חדשנות "Dots" למרכז היזמות של סין ישראל CICP ומרכז פרס לשלום ולחדשנות.השיר זכה בפרס חדשנות של מחוז ג'יאנגסו.
חיים פרטיים
שגב סיים תואר ראשון בשנת 2000 בניהול ותקשורת באוניברסיטת תל אביב. הוא נשוי לשחר ואב לנאו-יצחק.
כלב לבן (סרט)
כלב לבן (באנגלית: White Dog) הוא סרט דרמה ואימה אמריקאי משנת 1982 בבימויו של סם פולר, עם כריסטי מקניקול, פול וינפילד וברל אייבס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באפן חלקי על הספר "כלב לבן" של רומן גארי ובמרכזו בעיית הגזענות שמיוצגת על ידי כלב שאולף לתקוף בני אדם שחורים ומעלה את העובדה שקשה לטפל בבעיה הזאת.
הכלב הלבן הוא אלגוריה אלימה ומאשימה נגד הגזענות בארצות הברית הסרט, שמבוסס על סיפור אמיתי שפרסם רומן גארי, עורר סערה עם יציאתו ופולר עצמו הואשם בגזענות ואויים על ידי קבוצות קיצוניות כמו הקו קלוקס קלאן וגם ארגונים של שחורים כמו NAACP. אולפני פרמאונט גנזו את הסרט למשך עשור, פולר עזב במחאה ועבר לגור בפריז, והסרט סיים למעשה את הקריירה שלו בהוליווד.
את תפקיד הכלב ממלאים חמישה כלבים מסוג רועה גרמני ויש בו קטעים קשים לצפייה של תקיפת אדם על ידי כלב אלים שגורם למותו. הפקת הסרט וההסרטה הייתה בפיקוח ה-American Humane Association.
תקציר העלילה
ג'ולי סוייר (כריסטי מקניקול) היא שחקנית צעירה. בנסיעה לילית היא פוגעת בכלב רועה גרמני לבן שברח מבעליו. הכלב נפגע והיא לוקחת אותו לווטרינר המקומי שאומר לה שלכלב בגילו המתקם לא יימצאו מאמצים.
הכלב חוזר לג'ולי כשהוא מלא דם, היא רוחצת אותו ומביאה אותו לחזרה על הצגה עם שחקנית שחורה. הכלב תוקף את השחקנית השחורה ובקושי מצליחים לשחרר אותה.
רולנד (גיימסון פרקר), ידיד של ג'ולי קובע שהמדובר בכלב תקיפה מסוכן וכי עליה להיפטר ממנו.
ג'ולי מסרבת ומביאה את הכלב לחוות אילוף חיות אותה מנהלים קרות'רס (ברל אייבס) וקיז (פול וינפילד). קרת'רוס מגלה לה כי הכלב הוא למעשה "כלב לבן" שאולף עוד בהיותו גור, לתקוף רק אנשים שחורים וכי יהיה קשה מאוד לרפא אותו מכך. לדבריו החלו לאמן כלבים לבנים בתקופת העבדות כדי שיתפסו עבדים שחורים בורחים.
הכלב מתקיף בחווה פועל שחור וקיז מפריד ביניהם. קיז אומר שהוא מוכן לאלף את הכלב. במשך ארבעים יום.
האימון הוא קשה מסובך ומפרך וקיז עושה זאת כשהוא מכוסה כולו בלבוש מגן. באחד הימים מצליח הכלב לברוח לעיירה סמוכה תוקף עובר אורח שחור שבורח לכנסייה ושם מחוסל על ידי הכלב. קיז מוצא את הכלב והקרבן אך מחליט להמשיך את האימון ולא להרוג אותו.
ביתיים מגיע בעל הכלב, קשיש חביב שמודה לג'ולי ונותן לה בונבוניירה אך היא משליכה את הבונבוניירה בפניו ומקללת אותו.
לבסוף האימון מצליח. קיז מפגיש בין הכלב לפועל שחור והוא אינו תוקף אותו. קרות'רס מגיע למקום ואז מתקיף אותו הכלב שיצר התקיפה שלו הוסט משחורים ללבנים. לקיז אין ברירה אלא לירות בכלב ולהרוג אותו.
ג'יין קמפיון
ג'יין קמפיון (באנגלית: Jane Campion; נולדה ב-30 באפריל 1954) היא תסריטאית, מפיקה ובמאית קולנוע מניו זילנד, זוכת פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולבימוי הטוב ביותר. נכון לשנת 2021 היא האישה הראשונה שזכתה בפרס דקל הזהב עבור בימוי.
ביוגרפיה
קמפיון נולדה בוולינגטון, ניו זילנד. היא סיימה את לימודיה באוניברסיטת ויקטוריה ב-1975, שם למדה אנתרופולוגיה, וב-1979 סיימה את לימודיה באוניברסיטה לאמנויות בסידני, שם למדה ציור. את קריירת הבימוי שלה החלה בתחילת שנות ה-80 בבית הספר לקולנוע, טלוויזיה ורדיו באוסטרליה.
ב-1982 ביימה את הסרט הקצר הראשון שלה "Peel ", עליו זכתה בפרס דקל הזהב לסרט קצר בפסטיבל הקולנוע בקאן 1986. היא זכתה בפרסים נוספים גם על סרטיה הקצרים "Passionless Moments" (1983) ו"A Girl's Own Story" (1984). ב-1989 ביימה את הסרט באורך מלא הראשון שלה "Sweetie", עליו זכתה בפרסים בינלאומיים. קמפיון זכתה להכרה, על סרטה הביוגרפי והפסיכולוגי על המשוררת ג'נט פריים, "מלאך אצל שולחני" משנת 1990.
ב-1993 זכתה להכרה בינלאומית על סרטה "הפסנתר" שהיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר וזכה בשלוש מהם, שמתוכם פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר לקמפיון. בנוסף גם זכתה בפרס המכון האוסטרלי לקולנוע לבמאי הטוב ביותר. קמפיון היא אחת מארבע הנשים היחידות שהיו מועמדות אי פעם לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, כשהשלוש האחרות הן לינה ורטמילר, סופיה קופולה וקתרין ביגלו. כמו כן זכתה בפרס דקל הזהב והייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה (והיחידה, נכון ל-2016).
ב-2013 יצרה וכתבה את המיני-סדרה "קצה האגם" בשיתוף עם הכותב האוסטרלי ג'רארד לי. היא ביימה את הסדרה עם הבמאי גארת' דייוויס. הסדרה הופקה בהפקה משותפת של ארצות הברית, אנגליה וניו זילנד. הסדרה צולמה בניו זילנד בכיכובם של אליזבת מוס, דייוויד ונהם והולי האנטר. הסדרה זכתה לשבחים רבים. הסדרה הייתה מועמדת ל-8 פרסי אמי.
בשנת 2021 ביימה את הסרט "כוחו של הכלב", ועל כך זכתה בפרס אוסקר ובפרס גלובוס הזהב.
ילדה רצה על המרפסת
"ילדה רצה על המרפסת" (באיטלקית: Bambina che corre sul balcone) הוא ציור שמן מאת הצייר הפוטוריסטי ג'אקומו באלה (Giacomo Balla), משנת 1912.
הציור מתאר ילדה הרצה מצדו השמאלי של הבד אל צדו הימני. הילדה אינה מתוארת בצורה ריאליסטית, כי אם בעזרת טכניקת הפוינטיליזם. טכניקה זאת שימשה את באלה להדגיש את התנועה של הדמות בצורה "סימולטאנית". בהשפעת הכרונומטוגרפיה, באלה תיעד את המשכיות התנועה ומיזג אותה אל רגע אחד. באלה אף יצר רישומים מקדימים לעבודה זו, בהם הוא שם דגש על שינוי התנוחות של פלג הגוף התחתון בעת תנועת הריצה.
ברברה ליף
'''ברברה א. ליף (באנגלית: Barbara A. Leaf''') היא דיפלומטית אמריקאית. מאז מאי 2022 מכהנת כעוזרת מזכירת המדינה לענייני המזרח הקרוב. קודם לכן כיהנה בתפקידים בכירים בשירות החוץ האמריקאי, בין היתר כשגרירת ארצות הברית באיחוד האמירויות הערביות בין השנים 2014–2018
חינוך
ליף סיימה את לימודיה בקולג' של ויליאם ומרי בשנת 1980 עם תואר ראשון בממשל ובעל תואר שני בענייני חוץ עם התמקדות בענייני ברית המועצות מאוניברסיטת וירג'יניה.
צרפת
משנת 1996 עד 2000 שימשה ליף כ"משקיפה" במחלקה למזרח התיכון בשגרירות ארצות הברית בפריז, ודיווחה על מדיניות החוץ הצרפתית צרפת בנוגע לעיראק, איראן, הסכסוך הערבי-ישראלי, לוב ומלחמה בטרור. משנת 2001 עד 2003 שימשה כיועצת למנהל הרפואי של המחלקה. תפקיד זה נוצר בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, כדי לפתח תוכניות רפואיות ואבטחה להתמודדות עם איומי אב"כ על מתקנים דיפלומטיים בארצות הברית ומחוצה לה.
עיראק
ליף הנחתה את צוות השיקום הפרובינציאלי של ארצות הברית במחוז האסטרטגי של בצרה, עיראק, משנת 2010 עד 2011, והשאיר תפקיד של יועץ שר פוליטי בשגרירות ארצות הברית ברומא, איטליה, כדי לפקח על המעבר של צוות השיקום לקונסוליה האמריקאית. בין השנים 2011 ל-2013 שימשה כסגנית עוזרת מזכיר המדינה לעיראק.
חצי האי ערב
היא הייתה סגנית עוזרת מזכיר המדינה של חצי האי ערב בלשכה לענייני המזרח הקרוב.
ממשל ביידן
בינואר 2021, מונתה ליף למנהלת הבכירה של המועצה לביטחון לאומי למזרח התיכון וצפון אפריקה בממשל ביידן.
חיים אישיים
ליף דוברת ערבית, צרפתית, איטלקית וסרבו-קרואטית.
היא הייתה עמיתת רות וסיד לפידוס במכון וושינגטון ומנהלת תוכנית גדולד לפוליטיקה ערבית מ-2018 עד 2022.
אגודת אפרת
אגודת אפרת (ברשם העמותות: "אפרת - אגודה למתן ייעוץ וסיוע לנשים הרות במצוקה"; שמה הקודם: "אפרת - אגודה לעידוד הילודה בעם היהודי") היא עמותה ישראלית הפועלת לשכנע נשים יהודיות להימנע מביצוע הפלה מלאכותית. לשם כך עוסקת האגודה בהסברה ובהגשת עזרה כלכלית לנשים הרות השוקלות הפלה על רקע כלכלי. בנוסף העמותה מפעילה קו ייעוץ רפואי כדעה נוספת לשאלות לבריאות העובר ואישה.
האגודה הוקמה על ידי ניצול השואה הרשל פיגנבוים במגמה לשקם את עם ישראל בעקבות השואה באמצעות עידוד הילודה היהודית בארץ ישראל. האגודה הייתה פעילה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20, ונרשמה כעמותה בשנת 1982. משרדה הראשי נמצא בירושלים ועל-פי אתר האגודה פעילים בה 2,800 מתנדבים בישראל.
הכירורג אלי שוסהיים, היה יושב ראש האגודה בהתנדבות עד פטירתו.
האגודה קרויה על שם אפרת, המוזכרת בספר דברי הימים א, שלפי מדרשי חז"ל היא מרים הנביאה ושעליה נאמר "ומפני מה נקרא שמה אפרת? מפני שפרו ורבו ישראל על ידה", כאשר סרבה לציית לפקודת פרעה לרצח התינוקות העבריים הזכרים. ובנוסף מרים ויוכבד תמכו בנשים היולדות
פעילות
חומרי ההסברה של אגודת אפרת מציגים את החיוּת של העובר בשלבי ההיריון השונים, במטרה לשכנע שהעובר הוא יצור חי. בנוסף, האגודה מציגה את הסיכונים הרפואיים הכרוכים בביצוע הפלה, סיפורים של נשים אשר ביצעו הפלה ולאחר זמן התחרטו. על פי פרסומי האגודה היא הצילה כ-80 אלף תינוקות שאמותיהם חשבו להפילם. "אגודת “אפרת” תמכה בהן, סוציאלית, פסיכולוגית וכלכלית והיום הם משפחות מאושרות".
האגודה עורכת מבצע התרמה שנתי בפרשת שמות, שבה מסופר על המיילדות העבריות שהפרו את גזירת פרעה להמית את הבנים הזכרים.
בשנת 2007 היה מחזור הפעילות של העמותה 9.2 מיליון שקל והיא גייסה בתרומות והקצבות 11 מיליון שקל. החלק העיקרי בתקציב העמותה מופנה לסיוע כלכלי של חלוקת סלי מזון וציוד לתינוקות.
בית משפחה
בית משפחה (באנגלית: Bet Mishpachah) היא קהילה יהודית שוויונית הממוקמת במחוז כיכר דופונט, וושינגטון די. סי., ארצות הברית. הקהילה מקבלת לתוכה מתפללים להט"בים, וכן מתפללים אחרים ש"ברצונם להשתתף בקהילה מכילה, שוויונית עם תמיכה הדדית". החברות בקהילה פתוחה לרווקים, לזוגות ולמשפחות, ללא קשר לשיוך דתי, נטייה מינית או זהות מגדרית.
אגודת אפרת
הפולמוס סביב פעילות האגודה
אישים שונים מתחו ביקורת על האידאולוגיה של האגודה ועל דרכי פעולתה, בין היתר בטענה כי מדובר בגישה דתית התומכת באופן מוחלט בשימור ההיריון, גם כשהדבר פוגע בכבוד האישה ובזכותה על גופה ואשר עלולה להביא לאומללות של האם והיילוד, או שפרסומת מפעילה סחיטה רגשית. עם זאת, האגודה אינה מציגה בפרסומיה טענות דתיות. טענה אחרת היא שהם שמים לעצמם ערך עליון אלא גידול דמוגרפי יהודי ולא גורל העובר או האישה.
בית משפחה
מרבית תפילות השבת והתוכניות החינוכיות-דתיות של הקהילה נערכות במרכז הקהילתי היהודי בוושינגטון די. סי. .
היסטוריה
קהילת בית משפחה נוסדה בשנת 1975, כ"קהילה מטרופולינית". בשנת 1976, היא אירחה את "הוועידה הבינלאומית של יהודים הומוסקסואלים ולסביות" שהתקיימה לראשונה, ואורגנה בתגובה להחלטת האומות המאוחדות המשווה בין ציונות לגזענות, במאמץ ליצור פורום לתקשורת ותמיכה הדדית בקרב יהודים הומוסקסואלים ולסביות.
בשנת 1978 בחרה הקהילה ועד מנהל, והחלה לקיים תפילות מדי שבוע, באולמות ששכרה בוושינגטון די. סי.. בשנה שלאחר מכן קיבלה הקהילה ספר תורה ששרד מתקופת השואה, בהשאלה קבועה מבית הכנסת וסטמינסטר בלונדון. ספר התורה היה שייך בעבר לקהילה יהודית קטנה בת 500 שנה שפעלה בעיירה דולני קוניצה שבצ'כוסלובקיה, אשר נהרסה ב-1940.
בשנת 1980, אימצה הקהילה רשמית את שמה הנוכחי, "בית משפחה", והייתה שותפה להקמת "הקונגרס העולמי של יהודים הומוסקסואלים ולסביות" בוועידה הבינלאומית השלישית של יהודים הומוסקסואלים ולסביות, בסן פרנסיסקו, קליפורניה. בשנת 1985 אירחה הקהילה את הוועידה הבינלאומית התשיעית של הקונגרס העולמי של יהודים הומוסקסואלים ולסביות.
בשנת 1991, הקהילה קיבלה אליה את הרב הראשון שלה, רוברט סאקס. באותה שנה היא רכשה את ספר התורה השני שלה. כמו הספר הראשון, גם ספר זה היה בעל ערך היסטורי. הוא נכתב ב-1917 ברוסיה הצארית, אך מעולם לא הותקן על עצי חיים (מוטות העץ שאליהם מחובר הקלף), ולכן לא נעשה בו שימוש על ידי בית הכנסת.
בנוסף באותה השנה, בית הכנסת הוציא לאור סידור משלו, לימי שבת וחג. בשנת 1992 יצא לאור סידור נוסף, "תפילות נחומים", הכולל טקסטים ותפילות הנאמרים במהלך ימי שבעה וטקסי אזכרה.
בשנת 1997 עברה הקהילה למרכז הקהילתי היהודי בוושינגטון די. סי. אשר עבר שיפוץ ונפתח מחדש. בשנה שלאחר מכן, 1998, הסתיימה העבודה על מחזור תפילה מיוחד בן חמישה כרכים, "חדש ימינו".
בשנת 1998 אירחה הקהילה את הוועידה האזורית השמינית של "הקונגרס העולמי של יהודים להט"בים", ובשנת 2000 קיבלה אליה את הרבה לילה גל ברנר, שהייתה חלק מהקהילה עד שנת 2004.
בשנת 2009 פרש הרב סאקס והפך לרב אמריטוס הרשמי של הקהילה. באותה שנה החל טובי מאנוות' לכהן כרב. בשנת 2013 החליפה לורי גרין את מאנוות' כרב. בשנת 2019 החליף הרב ג'ייק זינגר-ביילין את לורי גרין.
במרץ 2022, ג'ושוע מקסי, יהודי לא-לבן, קיבל את תפקיד מנהל הקהילה.
בית קברות
הקהילה הקימה גם בית קברות יהודי, שנמצא ברובע כיכר דופונט בדרום מזרח העיר וושינגטון די. סי. בשם "בית הקברות בית משפחה".
בית הקברות נפתח בשנת 2012 על ידי אנשי הקהילה. שטח בית הקברות נרכש מבית הקברות של קהילת יוצאי יליזבטגראד, ונמצא בקרבתו.
פולחן, חינוך ואירועים מיוחדים
הקהילה ידועה כ"בית משפחה" – מקום של "שיבה הביתה". בין התוכניות השונות שמציעה הקהילה נמנות תוכניות חינוכיות, טקסים, אינטראקציה חברתית – בהן הכנסת אורחים בבית, ובשיתוף פעולה עם ארגונים מקומיים, לאומיים ובינלאומיים אחרים, תוך קידום ערכים של חירות, אמונה, צדק חברתי וזכויות אדם.
בלב הפעילות הקהילתית עומדות התפילות. החל משנת 2010, מדי שבוע מתקיימות תפילות ערב שבת ומדי שבועיים תפילות יום שבת, במרכז הקהילתי היהודי שבוושינגטון די. סי. בתקופות מיוחדות, כדוגמת הימים הנוראים, התפילות מתקיימות באולמות גדולים יותר באזור.
מוזיקה היא מרכיב אינטגרלי בקהילה. המקהלה של הקהילה, "תכשיטים", שהוקמה במקור כשלישייה בשנות השמונים, משתתפת בתפילות ובאירועים המיוחדים שח הקהילה, והופיעה גם בתפילות ומופעים יהודיים ובין-דתיים במסגרות אחרות באזור וושינגטון ובולטימור. כמו כן, בשנת 2000 הוציאה לאור המקהלה את השיר "Family and Friends", ובשנת 2004 השתתפה בפסטיבל ה-GALA Choruses ("איגוד המקהלות של הומואים ולסביות"), שנערך במונטריאול, קוויבק, קנדה. בנוסף, המקהלה הופיעה גם בסרט התיעודי מ-2006, "Why We Sing".
קהל ומטרות
קהילת בית משפחה היא שותפה פעילה עם ארגונים שונים בקהילה היהודית הלהט"בית, ובכלל בקהילת הלהט"ב ובקהילה היהודית. היא ממייסדות "קשת גאווה – הקונגרס העולמי של היהודים להטב"קים", ושותפה קרובה לתוכנית קורלנדר לקירוב ומעורבות של להט"בים במרכז הקהילתי היהודי אדלביץ' בוושינגטון די. סי.. היא משתתפת ברשת של קהילות וחבורות יהודיות עצמאיות, המנוהלת על ידי הקהילה להתחקשות יהודית "עם כולל" בוושינגטון רבתי; ועדת ההלוויה היהודית של וושינגטון רבתי; והמועצה ליחסי קהילה יהודית (JCRC) של וושינגטון רבתי.
קשת גאווה
חלקה של קהילת בית משפחה ב"קשת גאווה", הקונגרס העולמי של יהודים להטב"קים (World Congress of GLBTQ Jews), הוא חלק ממאמץ מתמשך של הקהילה ליצירת רשת חברתית בין קהילות יהודיות לאומיות ובין-לאומיות, לרבות בישראל, ולקדם את חזונה הכולל בתוכו "סביבה שבה יהודים ויהודיות לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בכל רחבי העולם יכולים ליהנות מחיים חופשיים ומספקים". בין מטרותיה בנושא:
כדי להשיג מטרות אלו, העקרונות המנחים של הארגון הם להעריך, לקדם ולתמוך ב:
הוקרה
בשנת 2010 קיבלה הקהילה מפרויקט מאוטנר את "פרס עבודות הריפוי", המוענק לארגונים שפעולותיהם השונות תורמות לריפוי ושמירה על בריאות הקהילה ואנשיה.
קורח (פירושונים)
{{פירושונים|* קורח בן יצהר בן קהת - דמות מקראית המוזכרת בספר במדבר במחלוקת על משה רבנו ואהרון הכהן אישים:
ראו גם
}}
ארקפה
ארקפה (Arcaffe) היא רשת בתי קפה בוטיק ויצרנית קפה בישראל. הרשת הוקמה בשנת 1995 על ידי שרה וקובי שמר (76%), בשיתוף יצרנית הקפה "ארקפה" מליוורנו שבאיטליה (16%) ותמיר ברלקו (8%), מנכ"ל הרשת.
בשנת 2002 הקימה ״ארקפה״ מפעל ייצור באזור התעשייה בנתניה ובו בית קלייה, מאפייה, קונדיטוריה ומטבח המספקים מוצרים טריים מידיי יום לכל רשת., ב-2006 מכר תמיר ברלקו את כל מניותיו לקובי שמר.
בשנת 2012 רכש ירון ירקוני את השליטה בחברה מהמייסדים, ומאז ועד היום הוא בעל השליטה ויו״ר החברה.
אגודת אפרת
הפולמוס סביב פעילות האגודה
עמדתה של אגודת "אפרת" היא כי ההתנגדות להפלות היא מוסרית ולגיטימית ובמקרים רבים ביצוע הפלה גורם לאומללות. בנוסף, לדברי האגודה, היא אינה מונעת מהאישה להחליט לבדה, אלא דואגת שיהיה בידיה יותר מידע לפני החלטתה, וכי לא תאלץ לעשות הפלה עקב סיבות כלכליות או לחצים חיצוניים. המשפטן פרופ' אליאב שוחטמן אמר כי למעשה רשויות המדינה הן שהיו אמורות לבצע את הפעילות ההסברתית בקרב נשים בהריון.
בשנת 2010 דרש ח"כ ניצן הורוביץ להפסיק את תשדירי הרדיו של האגודה, שנוסחם היה: בנימוק שהנושא שנוי במחלוקת ציבורית. רשות השידור והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו אכן הפסיקו את התשדירים. האגודה עתרה בעניין לבג"ץ, שקבע כי על הצדדים להגיע לסיכום בדבר נוסח התשדיר, אחרת יינתן צו על-תנאי להשמעת התשדיר שנפסל. הצדדים הסכימו על תשדיר שנוסחו:. בשנת 2018 פסלה הרשות השנייה תשדיר רדיו של האגודה בו נאמר "שוקלת לבצע הפלה? לייעוץ, עזרה ותמיכה כלכלית פני לאפרת", בעקבות פניות לנציב תלונות הציבור של הרשות.
המקובל יצחק כדורי היה נשיא העמותה, והרבנים הראשיים, הראשון לציון הרב עובדיה יוסף, הרב ישראל מאיר לאו, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו והרב אברהם שפירא עודדו מאד את פעילותה. הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר והרב יונה מצגר, הביעו בתחילת 2013 תמיכה בפעילות האגודה, וקראו לכל הרבנים לפעול בדרשותיהם "לעידוד הילודה בעם היהודי ומניעת הפלות שאינן הכרחיות". ובשנת 2015 הרבנים הראשיים דוד לאו ויצחק יוסף פרסמו מכתב לפיו הפלה מותרת רק כשהעובר מסכן את חיי האם, ושיבחו את העמותה. בנוסף רבים מאד הרבנים שתמכו ותומכים בעמותה כגון הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל אליהו ועוד.
בשנת 2013 זכתה אגודת אפרת בפרס ירושלים מטעם "ערוץ 7" והעיתון "בשבע".
בין תורמיה גרעין של תורמים נוצרים אוונגליסטים. בשל כך, נטען שהעמותה מושפעת ממסיון או מגישה נוצרית זו, וכי תפיסה נוצרית זו סותרת את ההלכה, שמעדיפה את בריאותה הפיזית והנפשית של האישה. במשך 40 הימים הראשונים לאחר ההתעברות, העובר נחשב ל"מים בלבד" בניגוד לנצרות.
סודוקו שכנים
סודוקו שכנים (באנגלית: Consecutive Sudoku) הוא וריאנט של סודוקו המוסיף לעולם הסודוקו את אלמנט השכנות על ציר המספרים. בסודוקו שכנים מסמנים על הלוח כל מקרה שבו יש שכנות בין ספרות סמוכות על ציר המספרים.
ארקפה
ב- 2018 הקימה החברה את ״בית ארקפה״, חלל תעשייתי מעוצב המשמש כבית הקלייה של הרשת ובית קפה ייחודי.
פריהנד
פריהנד (FreeHand) או "מקרומדיה פריהנד" הייתה תוכנה לגרפיקה וקטורית דו-ממדית ועימוד אשר פותחה על ידי חברת אלדוס ובהמשך על ידי חברת מקרומדיה. בדצמבר 2005 מקרומדיה נרכשה על ידי אדובי מערכות, ובעקבות כך הופסק פיתוח התוכנה. התוכנה נועדה לעריכה וקטורית, בעיקר דו-ממדית, כאשר היא מוכוונת לשוק הגרפיקה והוצאה לאור השולחנית המקצועי.
השימוש בתוכנה היה נפוץ בישראל בשנות ה-90 של המאה ה-20 בתחומי העיצוב הגרפי, עיצוב אתרי אינטרנט והבאה לדפוס. בעשור הראשון של המאה ה-21 מעמדה של Freehand הולך ונשחק לטובת תוכנות חדשניות יותר, כמו אדובי אינדיזיין ואדובי אילוסטרטור.
סקירה
פריהנד נוצרה על ידי Altsys, חברה אמריקאית מטקסס, בעבור חברת אלדוּס אשר שחררה את גרסאות 1-4 של התוכנה. לאחר שאלדוס התמזגה עם אדובי מערכות, צצו חיכוכים משפטיים ואדובי נאלצה להחזיר את פריהנד ל-Altsys. בהמשך נרכשה Altsys על ידי מקרומדיה, אשר שחררה את הגרסה ה-5, 5.5 (למקינטוש בלבד), 7, 8, 9, 10, ו-11 (MX). בשנת 2005 אדובי רכשה את מקרומדיה ובכך החזירה לעצמה את הזכויות על המוצר.
פריהנד שימשה לעימוד דפים כמו גם ליצירה ועריכה של גרפיקה וקטורית לדפוס ולאינטרנט. גרסתה האחרונה, ששווקה בשם FreeHand MX, סיפקה אינטגרציה פונקציונלית עם שאר מערך תוכנות ה-MX - מקרומדיה פלאש, דרימוויבר, פיירוורקס ואחרות.
בדצמבר 2005 רכשה אדובי את הזכויות על פריהנד, והצהירה כי תמשיך לתמוך במוצר. בשנת 2007 הצהירה אדובי כי פיתוח פריהנד יופסק. הצהרה זו גרמה לסערה בקרב משתמשי התוכנה, שיצאו למחאות ברשת. בשנת 2008 הודיעה חברת אדובי כי על אף המחאות, פיתוח התוכנה לא צפוי להתחדש ומשתמשי פריהנד הוזמנו לעבור לעבוד בתוכנת אדובי אילוסטרייטור.
שמואל כהנא שפירא
הרב שמואל שפירא (1926 תרפ"ו – 19 בדצמבר 2011, כ"ג בכסלו תשע"ב) היה דיין, כיהן כאב בית הדין בבית הדין הרבני בירושלים.
ביוגרפיה
נולד בירושלים להענע רייזל (לבית זקס) ולרב שלמה זלמן, בנו של הרב צבי אשר כהנא שפירא. אחיו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, שהיה ראש ישיבת מרכז הרב והרב הראשי לישראל. אחיו הבכור היה הרב אהרן יהושע פישל, אביו של הרב אליעזר שפירא.
למד בתלמוד תורה בשכונת גאולה, בישיבת חברון ולאחר מכן, החל משנת ה'תש"ז, בישיבת מרכז הרב. שירת בצה"ל בזמן מלחמת העצמאות. בעת לימודיו במרכז הרב זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג. נישא לחיה בת הרב אריה ליב בויארסקי מרבני פרדס חנה, חתנו של הרב אליהו דוד שולזינגר.
לאחר נישואיו מונה לדיין בעיר טבריה, ולאחר מספר שנים מונה מונה לאב"ד. בהמשך היה גם ר"מ בישיבת מרכז הרב בה למד, ואב"ד בבית הדין הרבני בירושלים.
בתו רבקה נשואה לרב יוסף גולדברג, אב"ד בירושלים ובנו של הרב אברהם הלל גולדברג, רבו של כפר פינס. חתן נוסף שלו, הוא הרב ברוך מרדכי אטינגר.
מיצי לוקר
מיצי לוֹקֶר (Mizzi Locker; 14 בינואר 1914/1917 – 12 בספטמבר 2014) הייתה זמרת סופרן אופראית ומורה לפיתוח קול רומנית-ישראלית, ניצולת שואה מבוקובינה.
ביוגרפיה
נולדה בשם מיצי שכטר כבת הזקונים לינקל (יעקב) והני לבית גרטנר ברדאוץ שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, הבת היחידה מבין עשרת ילדי המשפחה. באותה שנה נפטר אביה ממחלה קשה.
זרון אפריקני
זֵרוֹן אפריקני (שם מדעי: Circus ranivorus) הוא מין של דורס יום המצוי באפריקה ושייך לסוג זרון.
מיצי לוקר
ביוגרפיה
לאחים מבית שכטר היה כישרון מוזיקלי; אחד האחים, אוטו שכטר, התקדם במוזיקה בעת שלמד רפואה בווינה והיה כנר ראשון באופרה של וינה. ארבעה מהאחים השתתפו במקהלת ההיכל הגדול של רדאוץ והחזן היה עושה איתם חזרות בבית המשפחה. מיצי, ששמעה את החזרות למדה את השירים ולעיתים שרה בעצמה והחזן התרשם מקולה והציע שתלמד פיתוח קול. מורה לפיתוח קול מסטורוז'ינץ נתנה לה מספר שיעורים ללא תשלום, אך מיצי לא חשה בנוח לקבל ולא לשלם, לכן הפסיקה. בהמשך החלו חלק מהאחים לעבוד וגם מיצי הרוויחה מעט כסף ממתן שיעורי עזר לתלמידים חלשים וכך הצליחה לשלם עבור שיעורי פיתוח קול למורה בשם אלטהיים פלר (Althaim Feler) בצ'רנוביץ.
בנעוריה התחברה מיצי עם ברנהרד לוקר, יליד 1913, מי שעתיד היה להיות בעלה, בן למשפחה מבוססת היטב בעלת מפעל עורות, והוא תמך בלימודי המוזיקה שלה ושילם עבור שכירת פסנתר. מיצי החלה להופיע בסטרוז'ינץ ובצ'רנוביץ ואף ברדיו צ'רנוביץ. ב-21 בנובמבר 1937 נישאה מיצי לברנהרד לוקר, שכבר סיים לימודי פיזיקה ומתמטיקה.
זרון אפריקני
מאפיינים
אורך הזרון האפריקני 44–49 ס"מ ומשקלו 382–590 גרם, כאשר הנקבות גדולות ב-30% מהזכרים. לזרון עיניים צהובות ונוצות חומות וכמו ששמו רומז גם "זר" של נוצות מסביב לצווארו בצבע חום כהה. הירכיים והבטן אדמוניים מעט והכנפיים הלבנות גדולות ובעלות שכמה עליונה חומה וקצוות שחורים. הרגליים גדולות ומכוסות בקשקשים צהובים גדולים. הם ציפורים קולניות בעונת הרבייה ובחיזור הזכר צריך להגיש לנקבות הגדולות פיסת מזון וכן מעוף מיוחד בשביל להתקרב אליה.
הוא חי בעיקר בדרום ודרום מזרח אפריקה מדרום סודאן לדרום אפריקה ונצפו בודדים עד לניגריה.
מיצי לוקר
בתקופת מלחמת העולם השנייה
בעקבות הסכם מולוטוב ריבנטרופ והאולטימטום, שהגישה ברית המועצות לרומניה, הועבר חבל ארץ זה לשלטון ברית המועצות והשלטונות הקומוניסטים הלאימו את מפעל העורות של משפחת לוקר. מלחמת העולם השנייה, בה חברו גרמניה הנאצית ורומניה תחת משטרו של יון אנטונסקו למלחמה משותפת נגד ברית המועצות, שינתה פעם נוספת את זהות השולטים בחבל ארץ זה. יהודי צ'רנוביץ נרדפו, נשדדו, הוגלו ונרצחו בהמוניהם. בליל 14 ביוני 1942 נלקחו בני הזוג לוקר יחד עם בני משפחה נוספים ועוד יהודים והועברו בקרונות בקר הרחק מזרחה. המסע נמשך במעבורת ובמשאיות מעבר לנהר הבוג הדרומי עד למחנה המוות מיכאילובקה (בנפת קזנקיבקה, מחוז ניקולאיב) ,סביבה של מחצבת אבן, שם שוכנו באורוות מקומיות, כשהם מיועדים לעבוד במחצבה ובתיקון הדרכים עבור ארגון טודט. לאחר שהגרמנים שמעו, שברנהרד לוקר יודע לעבד עורות בדרכים טבעיות, הטילו עליו לעסוק בכך ומיצי עזרה לידו ומצבם השתפר מעט. ב-26 במאי 1943 סיפרה להם בעלת הבית בו עבדו בני הזוג שלמחרת עומדים להרוג אותם ובני הזוג לוקר החליטו להימלט ולנסות להגיע מעבר לבוג, לטרנסניסטריה וכך עשו. ב-15 ביולי ברחו גם הצייר ארנולד דגני ורעייתו ועוד 9 יהודים - יתר היהודים (היו 745 במשלוח זה) הומתו ביריות ונקברו בקבר משותף בדצמבר 1943. דגני כתב ספר בשם Groapa este în livada de vișini (הבור נמצא בחורשת הדובדבנים) בו סיפר את ההתרחשות.
בני הזוג לוקר הצליחו למצוא מקלט בבית כפרי לכמה ימים ובהמשך, בעזרת פרטיזן יהודי, הצליחו לעבור את הבוג ולהתגנב לתוך מחנה ריכוז בטרנסניסטריה.
זרון אפריקני
מאפיינים
לעומת שאר מיני הזרונים הם חיים ביחד במשך כל השנה. הם מזדווגים במאי-יוני והקן נבנה בין ערוגות הסוף ולעיתים אף על המים. הם מטילים 2–4 ביצים אך הצאצאים יכולים לאכול אחד את השני.
מיצי לוקר
אחרי המלחמה
מיצי חיפשה עבודה כזמרת, אך אי-ידיעת העברית ואי-פרסומה בישראל עמדו לה למכשול. היא פנתה להסתדרות העובדים הכללית וביקשה שיעסיקו אותה במסיבות שהם עורכים, אך הם סירבו משום שלא התפרסמה. מיצי הציעה לעסקני ההסתדרות להופיע ללא תשלום כדי להתחיל להתפרסם, והצעה זו התקבלה. מיצי לוקר התקבלה לאופרה הישראלית לתפקיד "מיכּאלה" בכרמן ומשכה תשומת לב רבה, לכן זכתה לאחר מכן בתפקיד מרגרטה (גרטכן) באופרה "פאוסט" של שארל גונו. היא זכתה להופעות ברדיו קול ישראל, לעיתים סולו בליווי פסנתרן או תזמורת ולעיתים בדואטים עם ליקה שדה או סלינה אלפנדרי. היא שרה בתל אביב, בקונצרט המוקדש למוצרט, את כך עושות כולן יחד עם אלפנדרי והופיעה בקונצרטים תחת ניצוחו של איתן לוסטיג.
החל מ-1961 ועד 1976 הייתה מיצי לוקר מורה לפיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב. ב-1971 נפטר בעלה, ברנהרד, שהיה באותו זמן דוקטורנט באוניברסיטת בר-אילן, ולאחר מותו הפסיקה מיצי להופיע והסתפקה בהוראה. לבני הזוג לא היו ילדים.
זרון אפריקני
מאפיינים
זרונים אלה זקוקים לשטחי ביצות עצומים כדי לשגשג. הם עלולים להיפגע מזיהום ביצות או מייבושן לצורכי חקלאות ובנייה.