cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אלמגסט
אַלְמַגֶסְט הוא השם המקובל היום לספרו של האסטרונום היווני תלמי, שהתפרסם במהלך המאה ה-2 לספירה. הספר, בן 13 הכרכים, נחשב ליצירת הפאר של האסטרונומיה היוונית, והוא מציג גרסה משוכללת של המודל הגאוצנטרי לפיו כוכבי הלכת נעים סביב כדור-הארץ לפי אפיציקלים - מודל שהיה מקובל על הקהילה המדעית עד לעבודותיו של יוהאנס קפלר במאה ה-16. משום כך נחשב ספר זה לאחד הספרים החשובים והמשפיעים בתולדות המדע.
הספר נקרא בתחילה ביוונית Μαθηματικἠ Σύνταξις (Mathematikē Sýntaxis, "חיבור מתמטי"), ובמהדורות מאוחרות יותר כונה Ἡ Μεγάλη Σύνταξις (Hē Megálē Sýntaxis, "החיבור הגדול") ואחר כך Ἡ μεγίστη (Hē Megistē, "הגדול ביותר"). הוא תורגם פעמיים לשפה הערבית במאה ה-9 (אחת מהן במימונו וחסותו של הח'ליף אל-מאמון). בגרסה הערבית הפך שם הספר ל- الكتاب المجسطي (אלכתאב אלמג'סטי, "הספר הגדול"), ומשם זה נגזר כינויו בלשונות אירופה, ה"אלמגסט". הספר תורגם לראשונה מן המקור היווני ללטינית בסביבתו של הנרי אריסטיפוס (בשנת 1160 לערך), אך התרגום הלטיני (הפעם מן הערבית) המשפיע יותר נעשה מעט מאוחר יותר, בידי ג'רארדו דה קרמונה בשנת 1175. גם הערבים שבו ותרגמו את המקור היווני לערבית (הפעם היה זה נסיר א-דין א-טוסי בשנת 1273). הספר השתמר אצל הערבים ורק במהלך המאה ה-16 התגלה מחדש לאירופים. גילויו היה בין הגורמים שעכבו את קבלת המודל ההליוצנטרי.
ספרו שונה מזה של אריסטו בכך שהספר מתמקד בחישובים של מקומם של גרמי השמיים לצורך מסעות ימיים וגם מתאר את המכשירים הנדרשים לצורך חישובים אלו, בעוד אריסטו מתמקד בתיאור המכני של פעולות הגלגלים.
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 17
נבחרת ארגנטינה בכדורגל עד גיל 17 היא הנבחרת הפחות מצליחה מבין נבחרות הכדורגל לגברים של ארגנטינה. גביע העולם עד גיל 17 הוא התואר היחיד בו לא זכתה ארגנטינה.
את הנבחרת מאמן שחקן העבר פאבלו איימר.
גביע העולם
מיקום השיא של ארגנטינה בגביעי העולם הוא המקום השלישי בו סיימה במשחקי גביע העולם שנערכו ב-1991, 1995 ו-2003. כמו כן, הנבחרת סיימה פעם אחת במקום הרביעי, ב-2001.
אליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17
ארגנטינה זכתה ארבע פעמים באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 17 (1985, 2003, 2013, 2019). היא סיימה כסגנית האלופה 6 פעמים (1988, 1995, 1997, 2001, 2009, 2015) ובמקום השלישי 4 פעמים (1991, 1993, 2007, 2011).
אליפות האמריקות בכדורסל 1993
אליפות האמריקות בכדורסל 1993 הידועה גם בשם טורניר האמריקות 1993 היא האליפות השישית שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 10 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באליפות העולם בכדורסל 1994.
ארצות הברית זכתה באליפות בפעם השנייה בתולדותיה.
מתכונת התחרות
תחילה נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשני בתים. בהמשך, שמונה נבחרות המשיכו בפלייאוף לקביעת הנבחרות שיעפילו לאליפות העולם.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר פיב"א
ק.א. אפלגייט
קת'רין אליס אפלגייט (באנגלית: Katherine Alice Applegate; נולדה ב-9 באוקטובר 1956) היא סופרת אמריקאית.
ביוגרפיה
אפלגייט נולדה במישיגן בשנת 1956, מאז היא התגוררה בין השאר בטקסס, פלורידה, קליפורניה, מינסוטה, אילינוי, צפון קרוליינה, ולאחר שגרה למשך שנה בפלאגו שבאיטליה, עברה לדרום קליפורניה. כבר בילדותה היא גידלה חיות מחמד מגוונות. בתיכון היא עזרה לוטרינר לטפל בחיות שבפינת החי. אפלגייט גם אהבה מדע בדיוני וכשגדלה החל לשלב בין אהבתה זו לאהבתה לחיות בסדרת ספרים לילדים בשם "אנימורפס". הספרים מספרים על ילדים שנלחמים בטפילים ובחוצנים הזוממים להשתלט על מוחם של כל היצורים ביקום. ההשראה לספרים ולפרטים הזואולוגים שבהם שאבה אפלגייט משיחות עם זואולוגים ומצפייה בטבע. אפלגייט כתבה 54 ספרי "אנימורפס". לאחר שסיימה את כתיבת אנימורפס, שכתיבתו לקחה 3 שנים, כתבה ספר ילדים בשם "סערת הבאפלו", רומן בשם "בית של אמיצים", שזכה במספר פרסים, ופרקים ראשונים בסדרת "Roscoe Riley Rules".
בשנת 2003, אפלגייט ובעלה מיכאל גרנט (ששותף לכתיבה של אפלגייט, בין השאר בספרה אנימורפס), אימצו את בתם ג'וליה, בסין.
בשנת 2013 זכתה במדליית ניוברי עם ספרה "איוון האחד והיחיד" (The One and Only Ivan).
איקרוזאורוס
איקרוזאורוס (שם מדעי: Icarosaurus; מילולית: "לטאת איקרוס") הוא סוג זוחל קדום מקבוצת הדיאפסידה שחי לפני כ-228 מיליון שנה בסוף הטריאס באמריקה הצפונית. מאוּבניו נמצאו ב-1966 בניו ג'רזי ונחקר בידי הפלאונטולוג אדווין ה. קולברט. המאובנים של היצור נלקחו תחילה אל המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע אך בהמשך ניתנו למכירה ב-167 אלף דולר.
מאפיינים
יצור זה הגיע לאורך 10 ס"מ והוא היה קרוב ללטאות ולספנודון הקיימים והוא היה בעל צלעות נמתחות, בדומה ללטאת הדרקון מדרום-מזרח אסיה. הוא קיבל את שמו על שם דמותו של איקרוס מהמיתולוגיה היוונית, אשר יחד עם אביו דדלוס הכינו לעצמם כנפיים משעווה, אך בהמשך הם נמסו והוא נפל למוות.
בניגוד לעופות ולעטלפים, היצור לא יכל לעוף באופן מושלם אלא רק לדאות למרחקים קצרים באמצעות שימוש ברוח. הוא השתמש בכך כדי להימלט מטורפים.
בתרבות
זוחל זה הופיע בסדרה כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה.
טנסי טייטאנס
טנסי טייטאנס (באנגלית: Tennessee Titans - "הטיטאנים של טנסי") היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר נאשוויל שבמדינת טנסי.
היסטוריה
לאחר שעיריית יוסטון סירבה לממן בניית אצטדיון חדש, קיבל בעלי הקבוצה הבטחה מעיריית נאשוויל להשקעה באצטדיון חדש ולתגמולים נוספים, והוא העביר את הקבוצה לטנסי ב-1997. בשנתיים הראשונות לאחר המעבר שיחקה הקבוצה בממפיס מאחר שבניית האצטדיון טרם הושלמה, ונקראה טנסי אוילרס. שנים אלו אופיינו בנוכחות דלה של קהל, כיוון שהקבוצה לא הצליחה ליצור זיקה לממפיס או לנאשוויל. ב-1999 שונה שמה של הקבוצה לטנסי טייטאנס, והיא החלה לשחק במגרשה הביתי החדש שבנייתו הסתיימה. עונה זו הייתה שנת שיא בתולדות המועדון, הקבוצה השיגה מאזן של 13 ניצחונות לעומת 3 הפסדים בלבד, היא ניצחה במשחק הראשון בפלייאוף את באפלו בילס בזכות מהלך חריג, שזכה לכינוי Music City Miracle (בתרגום חופשי: הנס של עיר המוזיקה), ושני ניצחונות נוספים הובילו אותה למפגש בסופרבול מול סנט לואיס ראמס. המשחק הוכרע רק במהלך ההתקפה האחרון של טנסי, כששחקנה קן דייסון נעצר על קו השער על ידי מייק ג'ונס, שהבטיח את ניצחונם של הראמס 16–23. בעונות 2000, 2002, 2003, 2007, 2008, 2017, 2019 ו-2020 העפילה הקבוצה לפלייאוף, אך נכשלה בניסיונותיה להגיע לסופרבול.
חברת החשמל לישראל
חברת החשמל לישראל היא חברה ממשלתית וציבורית המייצרת חשמל ומספקת אותו לכל מגזרי המשק בישראל וברשות הפלסטינית. כ-99.85% ממניות החברה מוחזקות בידי ממשלת ישראל. פעילותה כוללת ייצור חשמל, הולכה, הַשׁנָאָה, חלוקה, אספקה ומכירת החשמל ללקוחות.
החברה נוסדה כ'חברת החשמל פלשתינה' ב-29 במרץ 1923 על ידי פנחס רוטנברג. מאז ועד היום היא מובילה את משק החשמל בפלשתינה-א"י ומדינת ישראל. על אף שמדובר בחברה בבעלות המדינה, המשאבים הנחוצים לפיתוח משק החשמל מגויסים על ידי החברה ממקורות עצמיים ובאמצעות גיוסי הון בישראל ובחו"ל. הם אמנם אינם ממומנים מתקציב המדינה, אך מקבלים ערבות ממשלתית.
היסטוריה
בשנים הראשונות סיפורה של 'חברת החשמל פלשתינה' שזור בסיפור היישוב העברי בעת החדשה. תהליך הקמת החברה לווה בחזון הקמת המדינה היהודית בארץ ישראל באמצעות עבודה עברית. עם זאת, הזיכיון מממשלת המנדט בו זכה רוטנברג כחברה פרטית חייב את פיתוח הארץ לטובת כל תושביה וביצירת מרחב "מחושמל" ליהודים וערבים כאחד. פנחס רוטנברג החזיק בדעות עצמאיות בכל הנוגע ליחסי יהודים-ערבים, דעות שלא תמיד עלו בקנה אחד עם הציונות הרשמית.
"חברת החשמל לפלשתינה" הוקמה בידי פנחס רוטנברג, יהודי ומהפכן רוסי בעברו, אשר עלה לארץ ישראל בשנת 1919. בשנת 1920 הגיש רוטנברג לממשלת המנדט הבריטי את תוצאותיו של סקר שערך בנושא אפשרויות ניצול מקורות המים של הארץ. על בסיס סקר זה הציע רוטנברג להקים שלוש-עשרה תחנות-כוח הידרואלקטריות על שפת נהר הירדן ויובליו, מלבנון ועד ים המלח. שלטונות המנדט ראו חשיבות רבה בייסוד תשתית חשמל מודרנית בארץ ישראל והעניקו לרוטנברג בחודש ספטמבר 1921 שני זיכיונות אשר אפשרו לו, באופן בלעדי, לנצל את מימי נהרות הירקון, הירדן ושאר מקורות המים של הארץ להפקת אנרגיה חשמלית. בטרם יהפכו לזיכיונות ארוכי-טווח התחייב רוטנברג לעמוד בתנאים שונים. ב-29 במרץ 1923 הקים פנחס רוטנברג את "חברת החשמל לפלשתינה". זו הייתה חברה אשר נרשמה בספר החברות של ממשלת המנדט הבריטי בארץ ישראל, מושב הדירקטוריון שלה היה בלונדון ומניותיה נסחרו בבורסה הלונדונית.
ב-5 במרץ 1926 חתם הנציב העליון, הלורד פלומר, על זיכיון החשמל אשר אשרר את ההסכמים משנת 1921 אותם קיבל רוטנברג מממשלת בריטניה והעניק לחברת החשמל זכות בלעדית למשך 70 שנה על ייצור החשמל, הולכתו ומכירתו ברחבי שטח המנדט הבריטי בארץ ישראל. הזיכיון נשאר בתוקף עד שנת 1996, שנה בה הומר בחוק משק החשמל הישראלי. הזיכיון כלל אמנם גם את שטח עבר הירדן המזרחי אך למעשה, בשל הקמת אמירות עבר הירדן, מומש על ידי חברת החשמל רק בחלקו המערבי של נהר הירדן. מקום נוסף בו לא היה תוקף לזיכיון החשמל היה שטח העיר ירושלים וסביבתה הקרובה, שם החזיקה בזיכיון "חברת החשמל והשירות הציבורי לירושלים". ב-3 בינואר 1942 נפטר מייסד חברת החשמל ומנהלה הראשון פנחס רוטנברג ואת מקומו כמנהל הכללי של חברת החשמל תפס אחיו, אברהם רוטנברג.
תחנת-הכוח "נהריים" - חשמל בכוח המים
לאחר שנחתם זיכיון החשמל, החלה חברת החשמל בקיץ 1927 בהקמת תחנת הכוח ההידרואלקטרית "נהריים" אשר נבנתה ממזרח לנהר הירדן, בקרוב לשפך נהר הירמוך לערוץ הירדן. תחנת הכוח "נהריים" נחנכה ב-9 ביוני 1932 והייתה לתחנת הכוח ההידרואלקטרית החדישה הראשונה במזרח התיכון. כושר הייצור של שלוש טורבינות המים שבתחנה היה 18 מגוואט, פי חמישה לערך מכושר הייצור הכולל של תחנות הכוח הראשונות. הדבר אפשר לחברת החשמל להיענות בהצלחה לביקוש מצד לקוחותיה ולצורכי הארץ המתפתחת. החשמל שייצרה התחנה הוזרם לתל אביב ולחיפה, בקווי מתח שהיוו את מוביל החשמל הראשי של רשת החשמל הארצית באותם ימים. על שטחי קרקע קרובים ל"נהריים" ניטעו, בהוראת פנחס רוטנברג, שדות חיטה ומטעי פירות בקנה מידה מסחרי וכן הוקמו שכונות מגורים לעובדי התחנה ובני משפחותיהם.
תחנות-הכוח הקיטוריות
בשנת 1935 הקימה חברת חשמל תחנת כוח קיטורית ראשונה בארץ ישראל – "חיפה א". התחנה הוקמה על חולות מפרץ חיפה, בכושר ייצור חשמל של 30 מגוואט ותרמה לאספקת הדרישה הגוברת לכוח החשמל בעקבות הגעתה של העלייה החמישית לארץ. לצד תחנת-הכוח בחיפה הוקם באותה עת גם בניין המשרדים הראשי של חברת החשמל. שני המבנים, שהם בעלי ארכיטקטורה ייחודית, הוועדו מאז לשימור אדריכלי.
ב-1938 הקימה חברת החשמל תחנת-כוח קיטורית נוספת מצפון לנהר הירקון, "רדינג א", בכושר ייצור חשמל של 24 מגוואט. כניסת שתי התחנות הקיטוריות לפעולה בשנות השלושים - לצדן של תחנת הכוח "נהריים" וכן שלוש תחנות הדיזל הראשונות - הגדיל את כושר ייצור החשמל מ-22 מגוואט בשנת 1932 ל-76 מגוואט חשמל ב-1939. עם התפתחות משק החשמל התעצמו התעשייה, המסחר והחקלאות ומוצרי חשמל שונים החלו לתפוס מקום מרכזי בחיי תושבי הארץ.
על אף קשיי מימון במחצית הראשונה של שנות ה-50, המשיכה חברת חשמל בפיתוח והרחבה של תחנות-כוח קיימות במטרה לענות על צורכי המשק הישראלי הגדל: רשת חשמל נפרסה לרבים מהיישובים החדשים שהוקמו ברחבי הארץ ובאתר תחנת-הכוח "רדינג א'" הוקמה בשנים 1953 - 1954 תחנת-כוח חדשה בשם "רדינג ב"', בכושר ייצור של 100 מגוואט.
מחברה פרטית לחברה ממשלתית ישראלית
עם סיום מלחמת העצמאות ופתיחת שערי הארץ לגלי עלייה גדולים, עמדה חברת החשמל בפני אתגרי פיתוח גדולים, אולם כספי המשקיעים חדלו להגיע ולחברה חסרו סכומי הכסף שנדרשו לכך. ב-10 בינואר 1954 החליטה ממשלת ישראל על רכישת 95% ממניות החברה והפיכתה לחברה ממשלתית. בעקבות העברת הבעלות על חברת החשמל שינה דירקטוריון החברה את מקומו מלונדון לישראל ואת חברי הדירקטוריון שהיו בתפקידם באותה עת החליפו אישים ישראליים. מקום מושבו של הדירקטוריון החדש נקבע ברחוב החשמל בתל אביב, בתוך מבנה היסטורי מהמאה ה-19, לצדו של מבנה תחנת-הכוח הראשונה.
בשנת 1956, ערב מבצע קדש, הוקמה ליד נהר הירקון תחנת-הכוח "רדינג ג'". כושר הייצור שלה היה 40 מגוואט והיא נבנתה כתחנה תת-קרקעית, במטרה להגן על מנועיה בפני סכנת הפצצה.
בעקבות תנופת ההתיישבות, גידול האוכלוסייה והפיתוח הכלכלי בעשור הראשון למדינת ישראל הוקמה, לראשונה מאז שנות השלושים, תחנת-כוח חדשה, באתר נפרד מאתרי התחנות הקיימות. יסודות תחנת-הכוח החדשה הונחו בשנת 1955 בחולות השוממים של נחל סוכריר, בסמוך למקום בו הוחל זמן מה אחר כך בהקמת העיר אשדוד. תרומת כושר הייצור של תחנת-הכוח החדשה (150 מגוואט) למערך ייצור החשמל הארצי הייתה משמעותית והביאה אותו בשנת 1960 להיקף של 410 מגוואט.
תהליך המודרניזציה שעבר על מדינת ישראל לא פסק ובתחילת שנות השישים הוקמו בכספי שילומים מגרמניה שתי תחנות-כוח חדשות בעלות נתונים זהים: חיפה ב' ואשדוד ב'. בכל תחנה היו שתי יחידות של 75 מגוואט. חיפה ב' הופעלה לראשונה ב-1960 ואשדוד ב' ב-1963. בסוף שנות השישים עמד כושר הייצור של חברת החשמל על 1,019 מגוואט.
בשנות השבעים גברו הביקושים לחשמל ובהתאם לכך גדל גם כושר ייצור החשמל של חברת החשמל, על ידי הקמת תחנות-כוח חדישות וגדולות יותר מאשר קודמותיהן: בשנת 1971 נחנכה תחנת-הכוח "רדינג ד'" בכושר ייצור כולל של 428 מגוואט; בשנים 1974–1977 הופעלו לראשונה ארבע יחידות ייצור חדשות בתחנות-הכוח אשדוד ג' ו-ד', כל אחת בכושר ייצור של 228 מגוואט. אתר תחנות-הכוח באשדוד נקרא על שם לוי אשכול, ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
בשנות השמונים פרסה החברה וחיברה את כל אזור יהודה ושומרון לרשת החשמל של ישראל. עד אז פעלה באזור רשת נפרדת שהוקמה בזמן השלטון הירדני שחלקה הופעלה על ידי חברת החשמל המזרח ירושלמית.
מעבר לייצור חשמל תוך שריפת פחם
בעקבות האמרת מחירי הנפט לאחר מלחמת יום כיפור וחרם הנפט אותו הפעילו מדינות ערב, החליטה חברת החשמל להקים תחנות-כוח היכולות לייצר חשמל הן בכוח הפחם - הזול מהדלק הנוזלי. בין השנים 1981 ל-2000 הוקמו ארבע תחנות-כוח חדישות, בעלות כושר ייצור גדול שמייצרות חשמל באמצעות פחם: בחדרה, באתר הקרוי היום אתר "אורות רבין" על שמו של יצחק רבין, הוקמו שתי תחנות-כוח בכושר ייצור כולל של 2,590 מגוואט. באשקלון, באתר הקרוי על שם האחים פנחס ואברהם רוטנברג, הוקמו שתי תחנות-כוח נוספות, בכושר ייצור כולל של 2,250 מגוואט. נכון לשנת 2008 מופק בשני אתרי ייצור אלה חלק נכבד מהחשמל הדרוש למשק הישראלי. הפעלת תחנות הכוח הללו באמצעות פחם, במקום בדלק נוזלי, תרמה לחיסכון רב בעלויות ייצור החשמל בישראל עד למעבר לשימוש בגז הטבעי.
סיום תקופת הזיכיון
בשנת 1996 הסתיימה תקופת הזיכיון. בהתאם לכך חוקק "חוק משק החשמל" והוקמה רשות החשמל שהחלה לפקח על פעילות חברת החשמל, הסדירה את החובות שלה כלפי הצרכנים וקיבלה אחריות על תעריף מכירת החשמל. כמו כן חברת החשמל איבה את בלעדיות לייצור החשמל ובהדרגה נכנסו למשק יצרני חשמל פרטיים.
עידן הגז הטבעי בייצור החשמל
באוגוסט 2005 חתמה חברת החשמל על הסכם לרכישת גז טבעי מחברת EMG, אשר קיבלה מעמד מיוחד המאפשר לה לרכוש גז טבעי מחברות הגז במצרים ולמכור אותו למדינות בחוף המזרחי של הים התיכון במסגרת קו צינור אל עריש-אשקלון. על-פי הוראות ההסכם הקימה חברת EMG מערכת לאספקת גז ממצרים לישראל, הכוללת מערכת דחיסה באל עריש, צינור ימי באורך של 92 ק"מ מאל עריש לאשקלון ומסוף קבלה באתר קצא"א באשקלון. EMG סיימה לבנות את הצינור הימי ומסוף הקבלה באשקלון בחודש פברואר 2008. תחילת אספקת הגז החלה בחודש יולי 2008. כגיבוי נוסף להבטחת ההסכם נחתם מזכר הבנות בין ממשלת מצרים וממשלת ישראל, לפיו ערבה ממשלת מצרים לאספקה של עד 7BCM של גז טבעי בשנה למדינת ישראל.
במהלך 2010 הרחיבה חברת החשמל את השימוש בגז טבעי וביכולתה היה לייצר באמצעותו למעלה מ-50% מסך יכולת הייצור הכוללת. כ-56% מהגז הטבעי סופקו על ידי קבוצת "ים-תטיס" ו-44% סופקו על ידי חברת EMG המצרית.
מאז כניסת הגז הטבעי למערך ייצור החשמל חלה ירידה ניכרת בכמות פליטות מזהמי האוויר בישראל: הפחתה של למעלה מ-90% בפליטות גופרית דו-חמצנית וחומר חלקיקי וכן הפחתה של 20% - 30% בפליטת תחמוצות חנקן מהאתרים שבהם נעשה שימוש בגז טבעי.
ב-5 בפברואר 2011, אירע פיצוץ בצינור הגז הטבעי בסיני, אשר גרם להפסקה מוחלטת באספקת הגז לישראל וכן למדינות שאליהן מוזרם הגז באמצעות צינור הגז הערבי (ירדן, סוריה) למשך 39 יום. לאור אי רציפות באספקת הגז הטבעי ממצרים, עד כדי הפסקה מוחלטת של האספקה, נדרשה חברת החשמל להיערך לייצור חשמל בתמהיל דלקים שונה. תמהיל זה נדרש גם בשל הוראות הצו הרוחבי של המשרד להגנת הסביבה, המחייב שריפת סולר לפני שריפת מזוט (סולר הוא דלק יקר משמעותית ממזוט, אך הוא נחשב ידידותי יותר לסביבה ומזהם פחות).
בחודשים דצמבר 2011 ופברואר 2012 אישר דירקטוריון חברת החשמל את תנאי ההתקשרות עם שותפות שדה "תמר", הממוקם כ-90 ק"מ מערבית לחיפה. ההסכם הוא לרכישת גז טבעי במשך 15 שנה. במקביל, הושלמה קבלתם של היתרי הזרמה למרבית אתרי ייצור החשמל ברחבי ישראל ובוצעו מהלכים לבדיקת חלופות לאגירת גז טבעי (גז טבעי נוזלי), כדי לגשר על תקופת המחסור הנצפית בגז טבעי עד תחילת הפקת הגז משדה "תמר" וכמענה לשיאי ביקוש ואמינות האספקה.
בסוף מרץ 2013 החלה אספקת הגז מקידוח תמר לצרכנים בישראל ובראשם חברת החשמל, מה שסיים תקופה ארוכה של מחסור בגז טבעי.
הרפורמה בחברת החשמל
במהלך שנת 2018 נחתם הסכם קיבוצי בנושא הרפורמה בחברת החשמל. ב-18 ביולי 2018 אושר תיקון 16 לחוק משק החשמל והרפורמה בחברת החשמל אושרה.
מאז חתימת ההסכם מתבצעת הרפורמה לפי אבני הדרך. נערך שינוי ארגוני בחברה, חברת נגה - ניהול מערכת החשמל החלה לפעול חלקית בסוף 2020, נמכרו שלוש תחנות כוח של חברת החשמל: אלון תבור בסוף שנת 2019 רמת חובב בסוף שנת 2020 וחגית בסוף 2021 ועובדים פורשים בפרישה מוקדמת על פי תוכנית הרפורמה.
== מנהלי החברה ==
מבנה החברה
חברת החשמל הוקמה כחברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בלונדון, ולתקופה מסוימת בבורסה בתל אביב, אך בעקבות הלאמת החברה והצעת רכש של מדינת ישראל ליתרת המניות המוחזקות בידי הציבור, הפכה החברה לחברה ממשלתית, כאשר מדינת ישראל מחזיקה בכ־99.85% ממניות החברה, והיתרה מוחזקת בידי משקיעים בודדים. בעקבות כך הופסק המסחר הציבורי במניותיה של החברה. על פי רשות החברות, מעמדה של החברה הוא עדיין כשל חברה ציבורית, בשל יתרת המניות המוחזקת בידי הציבור ושייתכן והונפקו בהנפקה ציבורית, ועל כן פועלת חברת החשמל בהתאם להוראות החלות על חברות ציבוריות, כדוגמת פרסום דו"חות כספיים רבעוניים ושנתיים לציבור.
דירקטוריון החברה, ובראשו יושב ראש הדירקטוריון הוא האחראי לניהול תקין של החברה. הדירקטוריון אחראי בין היתר על אישור דוחות כספיים של החברה, תקציב, תוכניות פיתוח, הלוואות, הסכמי שכר, מינויי בכירים, מבנה ארגון ועוד.
המנהל הכללי של החברה פועל בכפיפות ישירה ליושב ראש הדירקטוריון.
למנהל הכללי כפופים חברי הנהלת החברה, העומדים בראש חטיבות מקצועיות ויחידות סמך.
החטיבות הכפופות למנהל הכללי הן:
חברת החשמל מחזיקה בבעלות מלאה על החברה הלאומית לאספקת פחם, 50% ממניות החברה המנהלת של קרן השתלמות של עובדי חברת החשמל לישראל, כ־40% ממניות חברת התקשורת Unlimited (IBC), וכ־8.3% ממניות המכון הישראלי לאנרגיה וסביבה. בנוסף לחברה אחזקות זניחות בחברת כימיקלים לישראל, כ־50% מניות החברה (לא-פעילה) לפיתוח משאבי אנרגיה (פמ"א). לחברת החשמל חברות בנות לא פעילות בשמות: חברת נכסי הירדן, חברת מגרשי קבלנים, מעברות הירדן, ו־"חברת הבניין לארץ-ישראל".
מערכת הייצור
במדינת ישראל פועלות 5 תחנות כוח חופיות, המתופעלות בידי חברת החשמל לישראל:
טורבינות הגז
לקראת סוף שנות ה-80 החלה חברת החשמל להקים תחנות-כוח גם באתרים המרוחקים משפת הים. תחנות-הכוח הללו זכו לשם "המערך הפנים ארצי" והוקמו במסגרתו יחידות ייצור מסוג טורבינות גז, שאינן זקוקות למי ים לטובת קירור. טורבינות הגז מופעלות ישירות באמצעות גזים הנוצרים בתהליך שריפת הדלקים, בשונה מטכנולוגיית הקיטור, שבה הטורבינה מופעלת באמצעות קיטור הנוצר כתוצאה מחימום מים בדודי תחנת-הכוח באמצעות שריפת דלקים.
שתי טורבינות הגז הראשונות בישראל הופעלו בשנת 1961 בתחנת "אורים" שליד חיפה. הספק התחנות הללו היה קטן יחסית (10 מגאווט כל אחת) והן נועדו לספק חשמל בשעות עומסי שיא. בנוסף לכך, נועדו טורבינות הגז אלו לשמש עתודה ביטחונית בשעת חירום.
מערך טורבינות הגז של חברת החשמל כולל יחידות משלושה סוגים שונים: חברת החשמל מפעילה מספר אתרים פנים ארציים בהם מותקנות טורבינות גז:
מערכת הולכת החשמל
במקביל להגדלת כושר ייצור החשמל במדינה פותחה גם רשת החשמל הארצית, שתפקידה להוליך את החשמל מתחנות-הכוח אל כל רחבי הארץ. קווי החשמל הראשוניים, במתח חשמל של 6, 22 ו-66 קילו-וולט, הוחלפו במהלך השנים בקווי מתח חשמל גבוהים יותר - 110 קילו-וולט ו-161 קילו-וולט. בסוף שנות השמונים החלה חברת החשמל להקים את קו מתח העל 400 קילו-וולט אשר הפך במהלך שנות התשעים למעין "מוביל החשמל הארצי" (והידוע גם בשם "אוטוסטראדת החשמל"). הקטע הראשון של הקו הוקם ב-1989 וחיבר את תחנת-הכוח "רוטנברג" עם תחנת המיתוג בצפית. בשנת 1990, עם כניסתה של היחידה הראשונה ב"רוטנברג" לפעולה, הושלם גם הקטע השני בקו 400 קילו-וולט שהגיע מתחנת מיתוג צפית עד לפתח תקווה. כיום מהווה קו ההולכה 400 קילו-וולט את חוט השדרה של רשת החשמל הארצית. בעשור האחרון השקיעה החברה למעלה מ-9 מיליארד דולר בפיתוחו של משק החשמל בישראל. אף על פי שמדובר בחברה בבעלות המדינה – ההון הדרוש לפיתוח המשק מגויס על ידה ממקורות עצמיים ובאמצעות גיוסי הון בישראל ובחו"ל, ואינם ממומנים מתקציב המדינה.
בסוף 2018 כללה מערכת ההולכה וההשנאה כ-760 ק"מ של קווי מתח-על המחוברים ל-11 תחנות מיתוג, עם יכולת השנאה כוללת של 12,945 מגה וולט-אמפר וכ-4,827 ק"מ מעגלי מתח עליון המתחברים ל-150 תחנות משנה בבעלות החברה עם יכולת השנאה של 17,954 מגה וולט-אמפר, ו-52 תחנות משנה פרטיות עם יכולת השנאה של 3,134 מגה וולט-אמפר.
מערכת החלוקה כללה בסוף 2018 קווי רשת מתח גבוה באורך כולל של 28,340 ק"מ, 50,418 שנאי חלוקה בהספק כולל של 24,745 מגה וולט-אמפר וקווי רשת מתח נמוך באורך כולל של 35,924 ק"מ (כולל כבלי חיבור לבתים).
תעריפי צריכת החשמל
תעריפי החשמל בישראל נקבעים על ידי הרשות לשירותים ציבוריים - חשמל.
היקף העובדים
מספר עוברי החברה יורד בהדרגה והגיע מהשיא שהיה בשנת 2014 - 12,754 עובדים ל-11,103 עובדים בשנת 2021 ול- 10,848 ביוני 2022.
במאי 2018 נחתם הסכם קיבוצי בנושא הרפורמה בחברת החשמל (להלן הסכם הרפורמה). ההסכם כולל מהלך התייעלות נרחב, כך שבתוך כ-6 שנים צפוי מספר העובדים הקבועים בחברה להצטמצם בשיעור של כ־22%.
גיוון תעסוקתי: החברה פועלת לשלב אוכלוסיות בתת-תעסוקה: ערבים, חרדים, אנשים עם מוגבלות וכו׳. בשנת 2019 הועסקו בחברה 5.4% יוצאי אתיופיה, 2.9% חרדים, 6.2% ערבים ו-4.2% עובדים עם מוגבלויות. נקבעו יעדים להגדלת הגיוון התעסוקתי.
יחסי עבודה ותנאי שירות
יחסי העבודה בחברה מוסדרים בחוקת העבודה, בהסכמים קיבוציים, בהסדרים קיבוציים וכפופים להוראות הדין (להלן הסכמי העבודה). הסכמי העבודה חלים על כל העובדים בחברה בסייגים המפורטים בהם, למעט עובדים בחוזה אישי.
הסכמי העבודה מסדירים את תנאי העבודה של עובדי החברה, לרבות חובות וזכויות, שכר ותנאי שירות: שעות עבודה ומנוחה, עבודה בשעות נוספות, תנאי עבודה במשמרות, היעדרות בתשלום (חופשה, מחלה וכו'), תנאי פרישה לגמלאות וכן הוראות הנוגעות לניהול המשאב האנושי בחברה וביניהן: הליך קליטת עובדים, הליך פיטורי עובדים, סדרי משמעת ועוד.
שינויים ועדכונים בהסכמי העבודה נערכים מעת לעת, בעקבות משא ומתן בין הנהלת החברה לבין הסתדרות העובדים הכללית החדשה וועד העובדים הארצי של עובדי החברה, וטעונים אישור של רשות החברות הממשלתיות, הממונה על השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר ודירקטוריון החברה.
חברת החשמל היא אחד ממקומות העבודה המבוקשים בישראל על פי סקרים. מקום 15 בשנת 2020 מקום רביעי בשנת 2019, מקום שני בשנים 2018 ו-2017
ניתן לסווג את עובדי החברה לשתי קבוצות: עובדים בדירוג מינהלי ועובדים בדירוג מקצועי הכוללים מהנדסים, אקדמאים ומשפטנים, הנדסאים וטכנאים.
בחברת החשמל מועסקים 21% נשים ו-79% גברים. בחברה אין הבדלים ברמת השכר והתגמול בין נשים וגברים באותו דירוג והיקף משרה.
שכר
השכר הממוצע בחברה הוא 27,400 ש"ח ברוטו בחודש. בעל תפקיד כגון מנכ"ל, סמנכ"ל, מנהל אגף ומנהל מחלקה משתכר בממוצע 31,800 ש"ח ברוטו בחודש, עובד בשכר גבוה שאינו בעל תפקיד (בעיקר עובדי משמרת) משתכר בממוצע 38,000 ש"ח ברוטו בחודש ועובדים אחרים משתכרים בממוצע 18,500 ש"ח ברוטו בחודש.
על פי הסכם הרפורמה נוהל משא ומתן אינטנסיבי לחתימה על הסכם קיבוצי שנחתם בשנת 2022. בין היתר בהתאם להסכם בוטל "קביעות חובה" לעובדים חדשים.
הטבת חשמל
עובדיה של חברת החשמל נהנים מזכאות לצריכת חשמל ביתית לשימוש אישי, בדירת המגורים בלבד, ללא עלות. הזכאים הם עובדים קבועים בחברה וכן גמלאים ושאירים שהגימלה אותה הם מקבלים בשל עבודתם בחברה היא הכנסתם העיקרית. הזכאות היא עד לתקרה שנתית של 18,000 קוט"ש לשנה . העובדים משלמים על צריכת חשמל מעל לתקרה. הזכאות לצריכת חשמל היא ללא עלות וכוללת גילום מס שמחושב לכל עובד על פי אחוז המס השולי שלו.
על פי הסכם הרפורמה הופסקה הזכאות של הטבת חשמל, לעובדים חדשים שיתקבלו לעבודה לאחר חתימת ההסכם. עובד זכאי יחשב עובד קבוע בחברה בעת חתימת ההסכם, או עובד שיעבור למעמד של עובד קבוע ועבד בחברה ביום חתימת ההסכם (17.5.2018).
ועד העובדים
ועד העובדים הארצי של חברת החשמל, מהווה אורגן של הסתדרות העובדים הכללית החדשה וכפוף להחלטותיה. רובם המכריע של עובדי החברה מיוצגים על ידי ועד העובדים (למעט עובדים בחוזה אישי לרבות דרג ההנהלה הבכיר). נציגי ועד העובדים נבחרים על ידי העובדים בבחירות. ועד העובדים פועל במסגרת של שלושה מרחבים גאוגרפיים: צפון, דרום, ירושלים ובו חלוקה סקטוריאלית לפי דירוג העובדים: מינהליים, מהנדסים, הנדסאים וטכנאים, אקדמאים. תחומי הפעילות העיקריים של ועד העובדים הם: ניהול משא ומתן בשם העובדים בעניין הסכמי שכר והסכמים קיבוציים אחרים והגנה על עובדים מפני החלטות שעלולות לפגוע בזכויותיהם. בהסכם הרפורמה הוכנס סעיף הדן במיצוי זכויות ושקט תעשייתי, הקובע כי עם כניסת ההסכם לתוקף לא נותרו סכסוכי עבודה שלא טופלו. ועד העובדים הארצי של חברת החשמל התחייב לשתף פעולה ולסייע בקיום אבני הדרך שבהסכם לשם הצלחת הרפורמה.
יהודה גן-אל משמש בתפקיד יושב ראש ועד העובדים של החברה, החל מנובמבר 2022. הוא החליף את מיקו צרפתי שמלא תפקיד זה משנת 2004 עד פרישתו ב-2022.
בשנים 1978–2004 כיהן בתפקיד ישב ראש ועד העובדים של החברה יורם אוברקוביץ'.
ביקורת על התנהלות החברה וחוב פיננסי
חברת החשמל הייתה מוקד לדוחות רבים של מבקר המדינה. לפי דוח של מבקר המדינה, חובה של חברת החשמל מגיע ל-72 מיליארד שקל, ומצבה הפיננסי רעוע.
עם השנים קמו ועדות רבות לטובת ביצוע רפורמה בחברת החשמל ביניהן ועדת צ'מנסקי, ועדת ורדי וועדת יוגב.
בשנת 2017 קנסה רשות התחרות את חברת החשמל ב-13 מיליון שקלים כאשר הואשמה החברה בניצול לרעה של כוחה המונופוליסטי ביחס שנתנה החברה ללקוחות עסקיים שרכשו חשמל מיצרנים פרטיים.
בשנת 2022, פסק בית המשפט הגבוה לצדק שעל חברת החשמל לקיים הליכי שימוע לפני ניתוקים של אספקת חשמל בשל חובות של צרכנים ביתיים. פסק הדין ניתן בעקבות עתירה שהוגשה נגד האמצעים שננקטים כלפי צרכנים שמאחרים בתשלום חשבון החשמל.
ביקורת על מחיקת חוב למצרים
רשות החשמל פרסמה במרץ 2019 כי חברת החשמל אמורה הייתה לקבל ממצרים פיצוי בסך של 2.3 מיליארד דולר, בגין הפרת חוזה הגז בין שתי המדינות, שהביאה ב-2011 לעצירת ההזרמה של הגז המצרי לישראל.
הפסקת הזרמת הגז הביאה לעליה במחיר החשמל.
את סכום הפיצוי המקורי (1.76 מיליארד דולר) קבעה בוררות בינלאומיות עוד ב-2015, וזה צבר מאז ריבית והצמדות. אלא שממשלת מצרים סירבה לשלם את הסכום שנפסק לחובתה, ובתום משא ומתן הסכימה חברת החשמל הישראלית להסתפק בכ-16% בלבד מהסכום שנפסק.
דירקטוריון חברת החשמל אישר את טיוטת הפשרה הזאת עוד בסוף ינואר – אך החברה לא דיווחה על כך כמתחייב לבורסה בתל אביב
המשמעות האופרטיבית היא ויתור על כ-2 מיליארד דולר פיצוי. אשר היו יכולים להיות מקוזזים לצרכני חברת החשמל.
גיוס והעסקה של קרובי משפחה
בדוח מבקר המדינה משנת 2014 בנושא גיוס והעסקה של קרובי נמצא ששיעור ההעסקה של עובדים שיש להם קרובי משפחה בחברת החשמל הוא כ-24% לעומת שיעור של 27% בביקורת הקודמת. נתון זה מצביע על כך ששיעור העסקת קרובים בחברת החשמל עדיין גבוה, אך במגמת שיפור.
שיעור הקליטה של עובדים חדשים שיש להם קרובי משפחה ירד ל-4.6%.
נמצאו עשרות מקרים מקרים של קרובי משפחה המועסקים באותה מחלקה או באותו אזור, או כפופים לקרובי משפחה.
המבקר המליץ לחברה לדון במקרים שבהם עובדים מועסקים בכפיפות לקרוביהם, או שמתקיימים ביניהם קשרי עבודה ולקבוע הסדרים למניעת יחסי כפיפות וניגוד עניינים.
נכון לשנת 2021 עומד שיעור ההעסקה של קרובי משפחה בחברה על כ-14% ממצבת כוח האדם של חברת החשמל.
יוזמות
מאז מרץ 2007 פועלת חברת החשמל למכירת יכולותיה בביצוע פרויקטים בישראל ובחו"ל, במטרה להפוך תחום זה למקור הכנסה משמעותי. החברה השתתפה בפרויקטי תכנון והקמת תחנות-כוח במדינות הבלקן, באיטליה ובהודו, והיא פועלת בתחום האנרגיה הקונבנציונלית ובתחום האנרגיה החלופית (אנרגיית רוח, תאים פוטו-וולטאיים ואנרגיה הידרו-אלקטרית).
חברת החשמל, באמצעות היחידה לפיתוח עסקי, פועלת למכירת יכולותיה המגוונות בביצוע פרויקטים בישראל ובחו"ל, במטרה להפוך תחום זה למקור הכנסה משמעותי. החברה עוסקת בתחום של יזמות עסקית במסגרת הרישיונות מכוחם היא פועלת, וחלק מיוזמותיה מחייבות אישור גורמי ממשלה. יחידות הפיתוח העסקי של החברה מופקדות על ייזום מתקני ייצור גדולים בטכנולוגיות קונבנציונליות ומתחדשות בחו"ל. הן פועלות גם בתחום מתקני חשמל בהיקפים קטנים ובינוניים, בתחום האנרגיות המתחדשות, התייעלות אנרגטית, פרויקטים בתחומי ההולכה והחלוקה, רכב חשמלי, רשת חכמה ועוד. כמו כן עוסקת החברה בנושאים כגון מכירת תוצרי לוואי שנוצרים בתהליך ייצור החשמל (אפר פחם, גבס וכדומה). פעילות נוספת היא ניצול מושכל של תשתיות ונכסים וכמו כן מכירת שירותים שונים של מומחים, מעבדות ואמצעים אחרים.
החברה פועלת גם בתחום התקשורת. לטובת קידום הנושא התקיים במהלך 2010 פיילוט בשיתוף חברות המספקות שירותי אינטרנט וטלפוניה, בו חוברו כ-150 בתי אב ומתחם חינוך גדול בקריית שמונה לרשת מהירה מבוססת סיב אופטי עד הבית (FTTH) תוך שימוש בתשתית של רשת החשמל וקבלת שירותי אינטרנט בפס רחב (100 מגה-ביט לשנייה) ושירותי טלפוניה על גבי רשת האינטרנט (VOB).
חברת Unlimited נמצאת בבעלות חלקית של חברת החשמל. למרות הציפיות, החברה לא מצליחה לחדור לשוק באופן משמעותי.
איכות הסביבה
בשנת 2005 הרשיע בית משפט השלום בתל אביב את חברת החשמל בגין מפגעי זיהום אוויר מתחנת הכוח רדינג בניגוד לחוק למניעת מפגעים (התשכ"א-1961) והטיל עליה קנס בסך 300,000 ש"ח.
באתרי תחנות-הכוח הפחמיות "אורות רבין" בחדרה ו"רוטנברג" באשקלון יצא לדרך בשנת 2011 פרויקט הפחתת פליטות בהיקף של כ-8 מיליארד שקל, אשר הוריד עם הפעלתו את ערכי פליטת המזהמים של SOX ו-NOX מתחת ל-200 מ"ג למק"ת (ערך הפליטה שנקבע בצו אישי).
לטובת שיפור איכות האוויר וצמצום פליטת גזי החממה שילבה החברה מאז שנת 2004 בקצב מואץ את הגז הטבעי כדלק מרכזי במערך ייצור החשמל ובמקביל רכשה דלקים (פחם, מזוט וסולר) באיכות גבוהה, בעלי תכולה מופחתת של גופרית. פעולות אלו, לצד הגדלת נצילות תחנות-הכוח באמצעות הכנסת יחידות מודרניות מסוג מחזור משולב (מחז"מ) הובילו להפחתה נוספת בפליטה הסגולית של מזהמים לאוויר.
בנובמבר 2020 פרסמה חברת החשמל באתר האינטרנט שלה מפות וטבלאות של אזורים בישראל בהם ניתן לחבר מתקני אנרגיה מתחדשת, בהתאם לזמינות מערכות השנאה והולכה. נתונים אלה אמנם דינאמיים מאוד ועשויים להשתנות ברמה יומית, אולם מאפשרים ליזמים לקבל אינדיקציה מסוימת לפוטנציאל חיבור ייצור מבוזר לרשת החלוקה באזורים השונים. לדברי מנכ"ל חברת החשמל באותה עת, עופר בלוך, חברת החשמל מברכת על הצטרפות יצרני אנרגיות מתחדשות למערכת החשמל הארצית ורואה בכך תרומה לשיפור איכות הסביבה.
מעורבות בקהילה
בין התוכניות הקהילתיות ניתן למנות שיתופי פעולה מתמשכים ונקודתיים עם רשויות מקומיות בתוכניות כלל קהילתיות, עם משרד החינוך: "ירוק מחשמל" – עם אשכולות הפיס, "מנהיגות טכנולוגית – בית חכם ירוק" - בשיתוף ה"תעשיידע", "מנהיגות ירוקה" - ברשת אורט, הטכנודע בגבעת אולגה; שיתוף פעולה עם יחידות צה"ל לשינוי התנהגותי בתחום השימוש בחשמל באמצעות מפקדת קצין חינוך ראשי תוכנית טו"ב (טכנאי ובגרות) בשיתוף התאחדות התעשיינים, המעניקה למשתתפים בה תעודת טכנאי בנוסף לתעודת הבגרות; ופרויקט "פורשים כנף - אימוץ הנשרים והדורסים בישראל" בשיתוף החברה להגנת הטבע לאישוש אוכלוסיית העופות הדורסים. בנוסף, מרחיבה החברה את פעילותה בתוכנית "נתיב האור", המקדמת את נושא הבטיחות והשימוש המושכל בחשמל באמצעות פעילות חינוכית-חווייתית נתיב האור - תוכנית חינוכית קהילתית. בשנת 2011 לקחו חלק בתוכנית כ-1,100 בתי ספר ב-114 רשויות ברחבי ישראל. כ-350 מעובדי החברה וגמלאיה לוקחים חלק בתוכנית בהתנדבות, ובשנה זו השתלבו בה גם הורי התלמידים בכ-25 יישובים.
בשנת 2020 מכללת INT יצאה בשת"פ עם חברת החשמל בנושאי למידה טכנולוגים מתקדמים. בוצעו הכשרות במגוון תחומים כמו DevOps, Big Data, AWS ועוד.
לחברת החשמל מרכזי המבקרים בתחנות-הכוח: בחיפה, "אורות רבין" בחדרה, ובחוות חפציבה ההיסטורית שבחדרה.
קומודקטילוס
קומודקטילוס (שם מדעי: Comodactylus) הוא סוג זוחל מעופף מסדרת הפטרוזאורים שחי בתקופת היורה העליון לפני כ-155 מיליון שנה. מאובני הפטרוזאור נמצאו בתצורת מוריסון שבוויומינג ב-1981. הפטרוזאור קרוי על שם רכס הרי קומו בלוף (Como Bluff) שבוויומינג. הסיומת "daktylos" משמעה - "אצבע". המין קרוי על שם החוקר ג'ון אוסטרום. כמה חוקרים רואים בטקסון זה מוטל בספק.
פטרוזאור זה היה בעל קרבה לרמפורינקוס והוא הגיע למוטת כנפיים של 2.5 מטר. הוא היה בעל שורש כף יד הקרוב לאצבעות הארוכות אשר עליהן התבססו רצועות העור שהניעו את הגוף באוויר.
לא נמצאו חלקים רבים ממנו ולכן קשה לדעת אם היה קרוב לפטרודקטיליים אך המראה מזכיר את מבנה גפיהם של הרמפורינקוסיים. אם הדבר נכון אז הוא הגילוי הראשון של בן הקבוצה הזו באמריקה.
איל דה לה סיטה
איל דה לה סיטה (בצרפתית: Île de la Cité) הוא אחד משני האיים הטבעיים שבנהר הסן בשטח פריז, צרפת (השני הוא איל סן לואי). הוא מרכזה של פריז, והגרעין ההיסטורי ממנו התפתחה העיר.
בקצה המערבי של האי היה ארמון מאז התקופה הרומית, ואילו הקצה המזרחי הוקדש מאז אותה תקופה לענייני דת, במיוחד מאז בניית קתדרלה במקום במאה העשירית, היכן שניצבת כיום קתדרלת נוטרדאם. השטח בין הקצוות יועד למגורים ולמסחר עד שנות החמישים של המאה ה-19, אך מאז אוכלס בבנייני משרד המשטרה, היכל הצדק הפריזאי (Palais de Justice), בית החולים אוטל דייה (Hôtel-Dieu) ועוד. רק החלקים המערבי והצפוני של האי משמשים כיום למגורים, בהם כמה שרידים לבתים מהמאה ה-16.
היסטוריה
רוב החוקרים סבורים שבשנת 52 לפנה"ס, בזמן מלחמת השבטים הגאליים ביוליוס קיסר, התגורר שבט קלטי קטן, הפריזיאים, על האי. באותה העת היה האי נמוך יותר ונתון להצפות שהפכו אותו לאזור נוח לחציית נהר הסן ולמקום מפלט בעת פלישות. עם זאת, היסטוריונים מסוימים מאמינים שפריז כוננה על אי אחר, ששקע מאוחר יותר. לאחר כיבוש הקלטים נבנה מחנה על האי, וסביבו התפתחה התיישבות רומית נוספת.
בתקופה מאוחרת יותר ברחו אל האי נוצרים בהנהגתה של ז'נבייב הקדושה, בזמן שעירם הותקפה על ידי שבטים ברברים. כלוביס הראשון ייסד במקום את בירת המרובינגים. האי נותר מרכז צבאי ופוליטי חשוב לאורך ימי הביניים.
מתחת לכיכר שבחזית קתדרלת נוטרדאם נמצאת קריפטה עתיקה, ובה שרידים ממבנים בני התקופה הגאלו-רומית ומתקופות מאוחרות יותר.
הפארק הקטן, שנמצא במורד הזרם בקצה האי, הוא פארק "ור גלן" (Vert Galant, מצרפתית: "האביר הירוק"), על שמו של המלך אנרי הרביעי. לא הרחק משם מונצח בצנעה זכרו של ז'אק דה מולאי, ראש מסדר אבירי היכל שלמה שהועלה על המוקד ב-18 במרץ 1314.
יוסף ארלנגר
יוסף ארלנגר (באנגלית: Joseph Erlanger; 5 בינואר 1874 – 5 בדצמבר 1965) היה רופא ופיזיולוג יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1944 על תגליתו כי סיבים שונים הנמצאים בתוך עצב אחד הם בעלי תפקודים שונים. ארלנגר הוא מאבות תחום האלקטרופיזיולוגיה.
קורות חיים
ארלנגר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה להרמן ושרה ארלנגר. הוא סיים לימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולימודי רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור מרילנד בשנת 1899. לאחר שהשלים שנת השתלמות בעבודה בבית חולים החל לעבוד כעוזר מחקר במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לרפואה בג'ונס הופקינס. בשנת 1906 התחתן עם איימי הירשטל ולזוג נולדו שלושה ילדים. אשתו נפטרה בשנת 1959.
בשנת 1906 קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה בבית ספר חדש לרפואה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם החל מחקרו על תפקוד סיבי העצב. עד לשנת 1910, חקר ארלנגר בוויסקונסין יחד עם תלמידו גסר (Gasser), עמו המשיך לעבוד בשיתוף פעולה משך עשרות השנים הבאות. בשנת 1910 קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושם ניסה דרכים ליישום פיתוחים בתחום האלקטרוניקה (תחום חדש באותם הימים) למחקר בתחום הפיזיולוגיה.
בשנת 1922 הצליח ארלנגר להגביר את האות החשמלי מסיב עצב בודד, כך ניתן היה לנתח את האות בעזרת אוסצילוסקופ. זו הייתה הפעם הראשונה בה ניתן היה לנתח את האות החשמלי של תגובה עצבית על גבי מסך מכשיר הניטור. בשנת 1932 ארלנגר וגסר גילו כי עצבים מוליכים אותות חשמליים במידה שונה בהתאם לעוביים, סיבים שונים בתוך אותו עצב מובילים אותות חשמליים שונים ולכל סיב יש רמת גירוי שונה הגורמת לו להוביל אות חשמלי. על תגליותיהם אלה חלקו ארלנגר והרברט ספנסר גסר את פרס נובל לרפואה בשנת 1944.
בשנת 1946 פרש ארלנגר לגמלאות.
מיה
ראו גם
}}
האספה הלאומית של אריתריאה
האספה הלאומית (באנגלית: National Assembly (Eritrea); בשפה המקומית: הגראווי באיטו Hagerawi Baito) של מדינת אריתריאה מורכבת מ־150 נציגים, 75 נציגים שמונו/נבחרו על ידי האוכלוסייה הכללית, מתוכם לפחות 11 חייבות להיות נשים, ו-15 נציגים חייבים להיות אריתראים, המייצגים אריתראים שחיים מחוץ למדינה ו-75 נציגים המייצגים את חברי הוועד המרכזי של מפלגת השלטון, מפלגת החזית העממית לדמוקרטיה וצדק (PFDJ), המפלגה הפוליטית החוקית היחידה המותרת באריתריאה. לפי האיגוד הבין-פרלמנטרי, באספה הלאומית יש 150 חברים שנבחרו בעקיפין. האספה הלאומית הורכבה בפברואר 1992, ומושבה נמצא באסמרה בירת אריתריאה.
סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה שהעם האריתראי בחר בפועל 399 נציגים בששת האזורים של המדינה בתהליך ממושך שהוביל להקמת האספה המכוננת. הבחירות האזוריות התחילו ב-4 בינואר 1997 בחלקים מסוימים של המדינה והסתיימו בחלקים אחרים רק ב-1 במרץ 1997. נכון לספטמבר 2022 מעולם לא התקיימו בחירות ישירות במדינה: הבחירות שתוכננו לשנת 2001 נדחו בכל פעם לפני התאריך שנקבע לבחירות. ב-2016, משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם תיאר את האספה הלאומית, כאספה שלא קיימת, מאחר שהיא לא התכנסה מאז ינואר 2002. בפועל, הנשיא איסאייס אפוורקי מפעיל סמכויות חקיקה בעצמו בנוסף לתפקידים הביצועיים המוענקים לו על ידי החוקה.
רקע כללי
בזמן שאריתריאה הייתה מדינה פדרלית כאחת המדינות הפדרליות של אתיופיה, בין השנים 1952–1962, הייתה האספה הלאומית של האריתריאה הגוף המחוקק. לאריתריאה יש אספה לאומית חד-מפלגתית, המנוהלת על ידי מפלגת החזית העממית לדמוקרטיה וצדק (PFDJ) (במקור נקראה החזית העממית לשחרור אריתריאה (EPLF)). מרגע העצמאות מאז מאי 1993, המדינה המשיכה להתנהל על ידי ממשלת המעבר שנבחרה במהלך הבחירות ביוני 1993; הבחירות שתוכננו לשנת 2001 נדחו ללא הגבלת זמן.
הבחירות האזוריות והמקומיות נערכות על בסיס תקופתי במסגרת מוגבלת, כאשר כל הגברים והנשים מכל עדה אתנית או דתית רשאים להצביע. רק יחידים, בדגש לא מפלגות, רשאים להתמודד בבחירות, בהסכמת נציגי PDFJ. ההחלטות חייבות להיות להתקבל על פי מנדט המתקבל מהמפלגה.
סמכויות חוקתיות
על פי החוקה נקבע שהנשיא יבחר על ידי חברי האספה הלאומית לכהונה של חמש שנים, ולכל היותר לשתי קדנציות. בעוד שחברי האספה הלאומית יבחרו ישירות בהצבעה עממית.
במאי 1997 התקבלה חוקה חדשה, שאפשרה את בחירת 75 הנבחרים הדרושים מהציבור בהצבעה עממית, בעוד ש-75 אחרים היו מועמדים מהוועד המרכזי של ה-PFDJ; כמו כן נקבע שחברי ממשלת המעבר יורשו להמשיך בכהונתם עד לבחירות הבאות. האספה הלאומית הייתה אמורה להתכנס כל חצי שנה, או בזמן חירום, בהוראת הנשיא ושני שלישים מהנבחרים. החוקה גם קבעה שהממשלה הזמנית כפופה לאספה הלאומית ועליה לדווח לאספה הלאומית, שהוגדרה כגוף המחוקק העליון ביותר של חוקת אריתריאה שעליו להבטיח את זכויות היסוד של אזרחי המדינה ולהבטיח צדק, שלום ויציבות. האספה הלאומית נקבעה גם לפקח על הרשות המבצעת במהלך ממשלת המעבר. התפקידים העיקריים האחרים של האספה הלאומית כוללים: אישור תקציבים, ניהול מדיניות פנים וחוץ והסדרת מדיניות המועצה.
שקיעת האלילים
שקיעת האלילים: כיצד מתפלספים עם פטיש או בפטיש (בגרמנית: Götzen-Dämmerung: oder Wie man mit dem Hammer philosophiert) הוא ספר אשר נכתב על ידי הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה בשנת 1888 ופורסם לראשונה ב-1889. הספר מהווה סיכום של הפילוסופיה המאוחרת של ניטשה. בספר זה מופיעה אחת מאמירתו הידועות ביותר של ניטשה: "מה שלא הורג אותי מחשל אותי".
שם הספר
במקור נקרא הספר "בטלנות של פסיכולוג" אך השם שונה לשם הנוכחי אשר מתחלק לכותר וכותר משנה. הכותר "שקיעת האלילים" הוא משחק מילים על שם האופרה של ריכרד וגנר "דמדומי האלים" (Götterdämmerung). כותרת המשנה "איך מתפלספים בפטיש" באה לרמוז לעמדתו של ניטשה, איקונוקלסט התומך בניפוץ (מטאפורי ופיזי) של דמות האל הריקה מתוכן.
התזה היסודית של ניטשה
התזה המונחת ביסודה של כל הפילוסופיה של ניטשה, של כל המטריאליזם שלו המתבטא בדחייה של כל האידיאלים, היא שאין בנמצא כל השקפת עולם שמקורה מחוץ לחיים או מעליהם. אין בנמצא כל השקפת עולם שבכוחה להתנתק ממערכת הכוחות המהווים את המציאות.
הנה מה שניטשה מבטא באופן ברור ביותר בקטע חשוב מתוך ספרו זה:
ברנרד לואיס
ברנרד לואיס (באנגלית: Bernard Lewis; 31 במאי 1916 – 19 במאי 2018) היה מזרחן, היסטוריון וסופר יהודי בריטי-אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת פרינסטון, שם שימש כמופקד הקתדרה ע"ש קליבלנד דודג' ללימודי המזרח הקרוב. התמחה בהיסטוריה של האסלאם וביחסי הגומלין שבין האסלאם למערב, ובמיוחד נודע בחוגים אקדמיים בשל מחקריו על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית. זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1990.
חייו
הוריו של לואיס ביקשו שיהיה עורך דין. באנגליה נהוג ללמוד תואר ראשון בכל מקצוע שהוא, ורק אחר כך להמשיך בלימודי משפטים, וכך הוא למד תואר ראשון בהיסטוריה בבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (SOAS) של אוניברסיטת לונדון, עם דגש על המזרח התיכון והמזרח הקרוב. בשנת 1936 סיים בהצטיינות וזכה בפרס של מאה לירות שטרלינג, סכום גדול באותם ימים, עבור ה-B.A בהיסטוריה הטוב ביותר באותה השנה. התנאי לקבלת הפרס היה שימשיך את לימודיו לתואר שני במזרח התיכון. הוא המשיך בלימודי המזרח התיכון ושפות בבית הספר ללימודי המזרח התיכון ואפריקה, ושלוש שנים לאחר מכן (בשנת 1939) קיבל תואר דוקטור, שבו התמחה בהיסטוריה של האסלאם.
באוניברסיטה למד ערבית, פרסית וטורקית. הדיסרטציה שלו יצאה לאור כספר בשם "מקורות האסמעיליזם". בתוך כך שהה שנה באוניברסיטת פריז, שם למד אצל המזרחן לואי מסיניון ובשנת 1937 קיבל דיפלומה בלימודים שמיים (Diplôme des Études Sémitiques). החברה האסייתית המלכותית העניקה לו סכום של 150 ליש"ט, שבעזרתו נסע לשישה חודשים למזרח התיכון. במהלך שנת 1937/8 ביקר בארץ ישראל, סוריה, לבנון, מצרים וטורקיה.
במקביל למד לואיס משפטים, אולם השתעמם מאוד מתחום זה. באותה עת (1938) הציע לו ה-SOAS משרה כעוזר הוראה (משרת ההוראה הנמוכה ביותר באוניברסיטה הבריטית) להיסטוריה אסלאמית, ועקב כך עזב את לימודי המשפטים. בשנת 1940 מונה למרצה.
באותה שנה, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לואיס לשירות בצבא הבריטי. בתחילה שירת בחיל השריון, ובשנת 1941 הועבר למודיעין, שם שירת עד לסיום המלחמה. בתום המלחמה ב-1945 שב לואיס ל-SOAS. במהלך המלחמה הכיר את שמעון רבידוביץ', משכיל יהודי ממזרח אירופה, שהיה מסור לקידום העברית ופרסם שני כתבי עת בעברית (לימים היגר רבידוביץ' לאמריקה והיה לפרופסור באוניברסיטת ברנדייס). לואיס פרסם אחד ממאמריו הראשונים, "עבר וערב", בכתב העת "מצודה" של רבידוביץ', ואחרי כן כתב מאמר בכתב העת השני שלו, "מְלִילָה". (שנים רבות מאוחר יותר, ב-1961, תרגם לאנגלית את יצירתו של שלמה אבן גבירול "כתר מלכות"). בשנת 1946 מונה לואיס למרצה בכיר ב-SOAS, בשנת 1947 לרִידֶר ( מקביל לפרופסור חבר) וב-1949, בגיל 33, היות שהיה אחד המומחים היחידים בתחום – כל המומחים האחרים לאזור היו פילולוגים בהכשרתם, ולואיס היה הראשון שהיה היסטוריון – מונה לפרופסור מן המניין והופקד על הקתדרה החדשה למזרח התיכון ואפריקה, מינוי שבו החזיק עד 1974.
ב-1974 קיבל לואיס מינוי משולב, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1986, באוניברסיטת פרינסטון, שם הופקד על הקתדרה ע"ש קליבלנד דודג' ללימודי המזרח הקרוב ולימד סמסטר אחד מדי שנה, ובמכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי. בואו של לואיס לפרינסטון הביא עמו את תחילתה של התקופה הפורייה ביותר בקריירה המחקרית שלו, שבה עלה בידו לפרסם ספרים ומאמרים רבים שהיו מבוססים על החומרים שצבר קודם לכן. יתרה מכך, בארצות הברית נהפך לואיס לאינטלקטואל ציבורי בולט.
לואיס שימש כמופקד הקתדרה ע"ש אנדרו וייט באוניברסיטת קורנל בשנים 1984–1990, ובמקביל כיהן כמנהל מכון המחקר אנֶנברג השייך לאוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה בשנים 1986–1990. כן כיהן כפרופסור כבוד בקתדרה ע"ש כמאל אטאטורק ללימודים עות'מאניים וטורקיים באוניברסיטת פרינסטון בשנת 93–1992. בנוסף, מאז שנת 1980 היה פרופסור אורח קבוע במכון סאקלר ללימודים מתקדמים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1947 נישא לרות הלן אופּנהיים, ובני הזוג היו הורים לבת ובן. השניים התגרשו בשנת 1974. בשנת 1982 התאזרח בארצות הברית.
לואיס היה אחד ממייסדי הארגון האגודה ללימודי המזרח התיכון ואפריקה (ASMEA), שנוסד ב-2007 כאיגוד אקדמאי המוקדש לקידום אמות המידה הגבוהות של המחקר וההוראה של המזרח התיכון ואפריקה והנושאים הקשורים אליו, וכיהן כיושב ראש המועצה האקדמית שלו.
בשנת 1990 בחרה הקרן הלאומית למדעי הרוח בלואיס לשאת את "הרצאת ג'פרסון" (Jefferson Lecture), אות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי עבור הישגים במדעי הרוח. ההרצאה שנשא, "התרבות המערבית: מבט מהמזרח", ראתה אור בכתב העת The Atlantic Monthly תחת הכותרת "שורשי הזעם המוסלמי." בשנת 2007 נשא את "הרצאת אירווינג קריסטול" ב-American Enterprise Institute (AEI) והיא פורסמה בשם "אירופה והאסלאם."
בשנים 1960–1991 שימש כחבר במועצת המערכת של "האנציקלופדיה של האסלאם".
ברנרד לואיס נפטר ב-19 במאי 2018 בניו ג'רזי, בסוף השנה ה-102 לחייו, והובא למנוחת עולמים ב-24 במאי 2018 בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מחקריו
השפעתו של לואיס משתרעת מעבר לאקדמיה ומגיעה לציבור הכללי. הוא חלוץ בהיסטוריה החברתית והכלכלית של המזרח התיכון ומפורסם בשל מחקריו הנרחבים בארכיונים העות'מאניים.
לואיס החל את הקריירה המחקרית שלו בחקר מדינות בימי הביניים, במיוחד היסטוריה סורית. מאמרו הראשון הוקדש לגילדות המקצועיות באסלאם בימי הביניים, ונחשב בעיני רבים לעבודה המוסמכת ביותר בנושא הזה במשך כשלושים שנה. ואולם, לאחר הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, האפשרות לפעול במדינות ערב הפכה בעייתית עבורו כיהודי. על רקע זה שהה לואיס בשנת 1949/50 בישראל, טורקיה ואיראן, והחליף את נושא מחקרו לאימפריה העות'מאנית, בעודו ממשיך לחקור את ההיסטוריה הערבית באמצעות הארכיבים העות'מאניים; אלה נפתחו בפני חוקרים מערביים רק זמן קצר קודם לכן, והוא היה המערבי הראשון שעיין בהם. הוא ערך מחקרים על ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית החל מהמאה ה-16. במרוצת השנים שלאחר מכן פרסם סדרת מאמרים שחוללו מהפך בהיסטוריה של המזרח התיכון, בהעניקם תמונה רחבה יותר של החברה האסלאמית, בכלל זה המשטר, הכלכלה והדמוגרפיה שלה.
לואיס טען כי המזרח התיכון המודרני הוא נחשל וכי שקיעתו נובעת במידה רבה מהמצב שהביא על עצמו הן בשל תרבותו והן בשל דתו; זאת בניגוד להשקפה הפוסט-קולוניאליסטית, המניחה שבעיות האזור מקורן בהתפתחות פוליטית וכלכלית לקויה כתוצאה מהקולוניאליזם האירופי של המאה ה-19. בספרו "הגילוי המוסלמי של אירופה" (1982) טען לואיס כי החברות המוסלמיות אינן יכולות לצעוד בקצב של המערב וש"הצלחת הצלבנים נבעה במידה לא מועטה בגלל חולשת המוסלמים." יתר על כן, הוא הציע לתארך את שקיעת החברות האסלאמיות למאה ה-11. לדעתו הדבר נבע פחות מלחצים חיצוניים מצד הצלבנים ויותר מבעיות כמו "יוהרה תרבותית", שיצרה מחסום בפני שאילת חידושים מדעיים ותרבותיים.
לואיס, שהיה מזועזע מניסיונות הערבים לשלול את קיומה של מדינת ישראל ולהוקיעה כמדינה גזענית, כתב ספר על אנטישמיות בשם "שמיים ואנטישמיים" (1986), שבו דן ביחסים בין יהודים לערבים ובאנטישמיות בעולם הערבי. בספר הוא גם דן ביחסם של הערבים למדינת ישראל. הספר תורגם לעברית וכן לערבית במצרים. בעבודותיו האחרות הוא טען שזעם הערבים נגד ישראל היה לא פרופורציונלי לטרגדיות או עוולות אחרות בעולם המוסלמי, כגון הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, תוך כדי השליטה על ארץ במרכז אסיה שבה רוב מוסלמי (1979–1989); הקרב העקוב מדם והטבח בחמאת שבסוריה (1982); מלחמת העצמאות של אלג'יריה (1954–1962) ומלחמת איראן–עיראק (1980–1988).
בנוסף לעבודתו המחקרית, כתב לואיס מספר ספרים בעלי השפעה שזכו לתפוצה רבה בקרב הציבור הכללי: "הערבים בהיסטוריה" (The Arabs in History, 1950), "המזרח התיכון והמערב" (The Middle East and the West, 1964) ו"המזרח התיכון" (The Middle East, 1995). בעקבות פיגועי 11 בספטמבר (2001) גאתה ההתעניינות בעבודתו של לואיס, במיוחד במסה שלו "שורשי הזעם המוסלמי" מ-1990.
שלושה מספריו ראו אור אחרי פיגועי 11 בספטמבר: "מה השתבש?" (What Went Wrong?), שנכתב לפני ההתקפה וחקר את הסיבות לחששות העולם המוסלמי (ולפעמים לעוינות המוחלטת) ממודרניזציה; וכן "משבר האסלאם" (The Crisis of Islam, 2001) ו"אסלאם: הדת והאנשים" (Islam: The Religion and the People, 2008). שני הראשונים שבהם היו ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
עיקרי השקפותיו על האסלאם
לואיס תמצת ממחקריו את המסקנות הבאות בנוגע להיסטוריה של התרבות האסלאמית:
השקפותיו והשפעתו על הפוליטיקה בת זמננו
באמצע שנות השישים הגיח לואיס כפרשן לענייני המזרח התיכון בן ימינו. הניתוח שלו של הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועליית האסלאם הלוחמני קנו לו פרסום רב וחוללו חילוקי דעות רבים. לעצותיו הפוליטיות של לואיס היה משקל מיוחד הודות למעמדו האקדמי. דיק צ'ייני, סגן נשיא ארצות הברית, ציין: "...במאה החדשה הזו, מדינאים, דיפלומטים, עמיתיו לאקדמיה ותקשורת ההמונים נעזרים מדי יום בעצותיו החכמות."
לואיס היה מבקר חריף של ברית המועצות, ובכך המשיך את המסורת הליברלית במחקריו בהיסטוריה האסלאמית. אף כי ניתן להבחין בהשקפותיו המרקסיסטיות המוקדמות בספרו הראשון, "מקורות האסמעיליזם", מאוחר יותר התנער לואיס מהמרקסיזם. עבודותיו המאוחרות הן תגובה נגד הזרם השמאלני בעולם השלישי, שהפך לזרם משמעותי במחקרי המזרח התיכון.
לואיס תמך בקשרים חזקים עם ישראל ועם טורקיה, שאותן ראה כחשובות במיוחד לאור התרחבות ההשפעה הסובייטית במזרח התיכון. לטורקיה המודרנית נודע מקום מיוחד בהשקפותיו של לואיס על האזור בגלל מאמציה להיות חלק מהעולם המערבי. הוא היה עמית של כבוד של המכון ללימודים טורקיים, כבוד שניתן ל"ציון תרומה מחקרית יוצאת דופן ושירות ממושך ומסור בשדה מחקרי טורקיה".
לואיס השקיף על עולם הנצרות ועולם האסלאם כתרבויות הנתונות בהתנגשות נצחית מאז הופעת האסלאם במאה ה-7. במסתו "שורשי הזעם המוסלמי" טען כי המאבק בין המערב לאסלאם עלה מדרגה. לפי מקור אחד, המסה שלו (ובהרצאת ג'פרסון שלו משנת 1990, שעליה התבססה המסה), הציגה לראשונה את המונח "התנגשות הציביליזציות" בפני צפון אמריקה. יש הזוקפים לזכות המסה הזו את המונח "התנגשות הציביליזציות", שזכה לפרסום רב בשל הספר בעל אותו שם שכתב סמואל הנטינגטון (הנטינגטון הסכים על כך שלואיס השתמש בביטוי קודם לכן); אולם, מקור אחר מצביע על כך שלואיס השתמש לראשונה בביטוי "התנגשות הציביליזציות" בוועידה בוושינגטון שנערכה ב-1957, שם מתועד הדבר.