cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פולידרפטון
פולידרפטון (שם מדעי: Pholiderpeton) הוא סוג של חולייתן יבשתי נכחד שהשתייך לקבוצה דמויי זוחלים (בעבר ללאבירנתודונטיה) והיה קרובו של האאוגיריניוס שחי באירופה של הקרבון הפנסילבני הלח. סוג זה התגלה בממצאי מאובנים ביורקשייר, אנגליה והוא תואר ב-1869 בידי החוקר הבריטי תומאס הנרי האקסלי. סוג זה הכיל מין אחד - Pholiderpeton scutigerum, אף שמספר חוקרים משייכים לסוג את האאוגיריניוס והמין Pholiderpeton attheyi.
מאפיינים
דמוי-זוחל זה התקיים בביצות שבהם שגשגו צמחים גבוהים כמו הלפידודנדרון והתאים לסביבה אמפיבית בדומה לרוב הדו-חיים המודרניים. היה זה טורף בעל רגליים קטנות אך זנב שרירי שהותאם לתנועה מיימית ואולי הוא ארב לטרף כמו תנין.
היצור היה מהגדולים שבחולייתנים היבשתיים של הקרבון והוא הגיע לאורך ממוצע של 2 מטרים במין Pholiderpeton scutigerum ועד 4.6 מטרים במין Pholiderpeton attheyi, כשמשקלו יכל להגיע לחצי טון. הוא ניזון כנראה מדו-חיים ומדגים או חסרי חוליות שתפס.
לב גרוסמן
לב גרוסמן (באנגלית: Lev Grossman; נולד ב-26 ביוני 1969) הוא סופר ועיתונאי אמריקאי ממוצא יהודי, כתב את "טרילוגיית הקוסמים": "הקוסמים" (2009), "מלך הקוסמים" (2011) ו"ארץ הקוסמים" (2014). בין השנים 2002 ל-2016 הוא היה מבקר ספרים וכתב טכנולוגיה במגזין "טיים".
ראשית חייו
גרוסמן נולד בקונקורד, מסצ'וסטס שבארצות הברית. הוריו הם המשורר אלן גרוסמן והסופרת ג'ודית גרוסמן. הוא אחיו התאום של אוסטין גרוסמן, סופר ומעצב משחקי וידאו, ואחיה של בת-שבע גרוסמן, פסלת. אביו של גרוסמן יהודי ואמו אנגליקנית, אך גרוסמן סיפר על ילדותו: "גדלתי בבית מאוד לא-דתי. מאוד. אין לי דת בכלל. לכן אני מתייחס לדת כמו משהו זר לחלוטין לציוויליזציה המערבית, הכי זר שאפשר."
גרוסמן בעל תואר ראשון בספרות ממכללת הרווארד. כמו כן למד ספרות משווה באוניברסיטת ייל.
עיתונות
גרוסמן כתב מאמרים רבים בנושאי ספרות, שפורסמו במגוון עיתונים, בהם הניו יורק טיימס, Wired, לינגואה פרנקה, אנטרטיינמנט ויקלי, Time Out, וול סטריט ג'ורנל ווילג' ווייס. כמו כן היה חבר במספר אגודות ספרותיות. הוא כתב את אחד הקטעים המוקדמים בסדרה "דמדומים" של סטפני מאייר.
הוא עזב את עבודתו במגזין טיים באוגוסט 2016 כדי להפוך לסופר במשרה מלאה.
ספרות
הרומן הראשון של לב גרוסמן, "Warp", פורסם ב-1997 לאחר שעבר לניו יורק. ספר זה עסק בחייו של צעיר חולמני בן 20 בבוסטון. לאחר שהספר קיבל ביקורות שליליות באתר אמזון, כתב מאמר ביקורת על תופעה זו, שהייתה אז חדשה יחסית. ספרו השני, "Codex", ראה אור ב-2004 והפך לרב מכר בינלאומי. אחריו פרסם גרוסמן את "הקוסמים", רב המכר המזוהה איתו ביותר.
במאמר לניו יורק טיימס כתב גרוסמן שהוא תכנן לכתוב פרוזה, ושאב השראה, בין היתר, מג'ונתן פרנזן, זיידי סמית' וג'ומפה להירי, והופתע לגלות את עצמו מצליח כסופר פנטזיה.
"הקוסמים" יצא לאור בכריכה קשה באוגוסט 2009, וזכה לשבחי המבקרים. גיבור הספר, קוונטין קולדווטר, הוא צעיר המתקבל לברקבילס, בית ספר סודי ואקסקלוסיבי לקוסמים בצפון מדינת ניו יורק, ומגלה ממלכה קסומה בשם פילורי. הספר זכה במספר פרסים ספרותיים.
באוגוסט 2011 פורסם "מלך הקוסמים", ספר ההמשך של "הקוסמים", שעלילתו מתרחשת בממלכת פילורי הקסומה.
הספר השלישי בסדרה נקרא "ארץ הקוסמים" והוא פורסם באוגוסט 2014.
ביולי 2019 פרסם גרוסמן את "הקוסמים: סיפורה של אליס", רומן גרפי המסופר מנקודת מבטה של אליס, דמות משנית בסדרת הספרים. הספר נכתב יחד עם לילה סטרג'ס והמאייר פיוס בק.
ספר הילדים הראשון של גרוסמן, "חץ הכסף", יצא לאור בספטמבר 2020. הוא הופיע ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
קולנוע וטלוויזיה
טרילוגיית "הקוסמים" של גרוסמן עובדה לטלוויזיה עבור רשת הכבלים. הסדרה שודרה בחמש עונות, מדצמבר 2015 עד אפריל 2020.
גרוסמן כתב את התסריט לסרט "The Map of Tiny Perfect Things", המבוסס על סיפור קצר שכתב. הסרט שודר ב-Amazon Prime Video ב-12 בפברואר 2021.
חיים אישיים
גרוסמן מתגורר בקלינטון היל, ברוקלין, עם אשתו השנייה ובת מנישואים קודמים. לזוג שני ילדים נוספים.
גרוסמן מצהיר על עצמו כאתאיסט.
שיר אהבה (סרט, 1947)
שיר אהבה (באנגלית: Song of Love) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1947, בבימויו של קלרנס בראון, עם קתרין הפבורן, פול הנרייד ורוברט ווקר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה מאת ברנרד שוברט ומריו סילבה. העלילה מתארת את חייהם של רוברט שומאן וקלרה שומאן ויחסיהם עם יוהנס ברהמס, הבסיס הוא היסטורי אבל יחסי ברהמס וקלרה מתוארים באופן רומנטי לשם עלילת הסרט ולא באופן היסטורי מדויק.
ארתור רובינשטיין מבצע את נגינת הפסנתר בפסקול. קתרין הפבורן עברה אימונים ממושכים כדי להתאים את אצבעותיה לנגינת הפסנתר.
תקציר העלילה
10 במאי 1839, הפסנתרנית קלרה ויק (קתרין הפבורן) מנגנת בקונצרט חגיגי בדרזדן לפני פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה את הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של פרנץ ליסט כשאביה, פרופסור ויק (לאו ג. קרול) יושב מאחוריה חמור סבר ומשגיח על נגינתה.
היא זוכה לתשואות ובוחרת לנגן כהדרן את הקטע "חלומות" ("Traumerei") של קומפוזיטור צעיר ומבטיח בשם רוברט שומאן (פול הנרייד). לאחר הקונצרט מבקש את הסכמתו של ויק לשאת את קלרה אך נתקל בסירוב מפני שלדברי האב הוא מבוגר ממנה, לא מפורסם ולא יוכל לכלכל אותה. הם פונים לבית משפט בו מגן פרנץ ליסט (רוברט דניאל) על שומאן ואומר שהוא גאון וצפוי לו עתיד מזהיר. השופט מאשר את הנישואים.
לאחר החתונה נושא שומאן את קלרה לדירה קטנה ומנגן לכבודה את שירו "הקדשה"(Widmung - Dedication).
תוך מספר שנים נולדים להם שבעה ילדים המטופלים על ידי העוזרת הנאמנה שלהם, ברטה (אלזה ינסן).
יום אחד מגיע אליהם יוהנס ברהמס (רוברט ווקר) עם המלצה מיוזף יואכים ובקשה ללמוד אצל פרופסור שומאן. הוא מנגן לפני בני הזוג את הרפסודיה בסול מינור ומתקבל וגם מקבל חדר בדירה. שומאן מסכים ללמד אותו וברהמס נקשר לשבעת ילדי הזוג ומשחק אתם בפרה עיוורת.
כששומאן מתרגז על העוזרת ברטה, היא עוזבת את הבית וברהמס מטפל במטבח, מבשל ורוחץ כלים ולבסוף משכנע את ברטה לחזור. קלרה וברהמס מאוהבים אפלטונית ולאחר תקופה, הוא עוזב לדרך עצמאית למרות הפצרותיה.
מצבו של שומאן מידרדר, הוא שומע מדי פעם צפצופים באזניו. האורטוריה שלו "פאוסט" נדחית וליסט שמכיר בכישרונו מצליח בעזרת השפעתו על קרל ריינקה לקבל את היצירה. שומאן מנצח על פאוסט אך לא מחזיק מעמד ומתמוטט.
הוא מאושפז שנתיים במוסד. קלרה מבקרת אותו והוא מנגן לה את "חלומות" אך מתמוטט שוב ומת אחר כך.
ברהמס מגיע לנחם את האלמנה ומתוודה על אהבתו אליה. הוא מבקש להתחתן אתה ולהיות אבא לילדיה. היא כמעט מסכימה אבל נגן כינור מגיע לשולחנם ומנגן את "הקדשה" וקלרה מודיעה לו כי היא מסרבת להתחתן ותקדיש את כל חייה להפצת עבודותיו של שומאן.
הסצנה הסופית היא הקונצרט האחרון של קלרה שומאן שנערך בבית האופרה של דרזדן ב־10 במאי 1890 לזכרו של שומאן ובנוכחות אלברט, מלך סקסוניה. קלרה מנגנת את הקונצ'רטו לפסנתר של שומאן ומסיימת שוב ב"חלומות" תוך פנייה למלך ששמע זאת ממנה לראשונה כשהיה בן עשר.
הוביות
הוביות (נקראת גם "הוביוט", "הווביוט", "הביוט" ו"הובי") היא שפה ממשפחת השפות הדרום ערביות. השפה מדוברת בדרום חצי האי ערב, ודומה יותר לשפות אתיופיות מאשר לערבית. השפה נמצאת בסכנת הכחדה וכיום היא מדוברת באזור קטן על הגבול בין תימן לעומאן. מספר דובריה מוערך בכ-500 איש, מהם כמאה בעומאן וכ-400 איש בתימן. השפה אינה משויכת לקבוצה חברתית מסוימת אלא היא תחומה באזור גאוגרפי מסוים שבו כולם דוברים אותה. היא כמעט ואינה נחקרת ביחס לשפות אחרות ממשפחתה ורוב המידע הקיים עליה מגיע דווקא ממחקרים על השפות השכנות לה, מהרי וג'יבאלי. קשה להגדיר במדויק את מעמדה הבלשני של השפה כיוון שדובריה לרוב מדברים אותה כאשר היא בלולה עם המהרי.
השפה תועדה לראשונה ב-1981, אף על פי שאזכורים שלה כשפה אופציונלית ולא כניב קיימים כבר מ-1970. בשנים האחרונות מספר מחקרים הוכיחו את קיומה של השפה כשפה עצמאית. המחקרים כיסו את מרבית ההיסטוריה של השפה ואת התרבות המועברת בה. אומנם יש שלד מחקרי, אך מחקר על שפה זו רחוק מסיום.
תפוצה גאוגרפית
כפי שהוזכר לעיל, ההוביות נמצאת על גבול שתי מדינות, ולכן דובריה באים מרקעים שונים. ניתן למצוא דוברים של השפה מצפון וממערב למרכזה הגאוגרפי, למשל, ישנם מספר כפרים של דייגים על חוף האוקיינוס ההודי בהם השפה נפוצה. ישנה פרשנות שגויה שההוביות היא ניב של הג'יבאלי או של המהרי. פרשנות זו נובעת מכך שדוברי ההוביות נמצאים במגע מתמיד עם דוברים מהשפות האחרות באזור. רוב דוברי ההוביות הם רב-לשוניים ודוברים את השפה הנפוצה של האזור בו הם נמצאים גם אם לא באופן שוטף.
סכנת ההכחדה
ההוביות נחשבת כשפה בסכנת הכחדה חמורה. מספר דובריה המדויק לא ידוע, אך מעריכים שמדובר במאות בודדות. רוב דובריה כיום הם בגיל מבוגר יחסית, כך שישנו חשש שהיכחדותה קרובה. האתר "אתנולוג" מסווג את השפה כשפה גוססת. כבר צוין לעיל שדובריה מבוגרים ללא סיכוי ללידת ילדים, ועקב כך סיכוייה של השפה לשרוד קלושים. הדרך היחידה שהשפה תוכל להישמר היא באמצעות חקיקה מטעם המדינות בהן נמצאים הדוברים; מצד קהילת הדוברים אין לה סיכוי לשרוד.
היום הבין-לאומי לכלכלת המשפחה
היום הבין-לאומי לכלכלת המשפחה מצוין בעולם ב-21 במרץ, מטרתו של היום היא להעלות את המודעות לחשיבות של הניהול התקין של כלכלת משק הבית של המשפחה.
רקע
כלכלת משפחה היא דיסציפלינה העוסקת בכל תחומי הניהול הכלכלי של משקי בית.
המודעות הגדלה לנושא של כלכלת המשפחה היא פועל יוצא של שינויים בתחומי הכלכלה והחברה. שינויים שהפכו את ניהול כלכלת המשפחה לנושא מורכב ומסובך יותר מאשר בעבר, בעיקר בשל אפשרויות האשראי השונות המאפשרות כניסה לחובות מסוגים שונים ולאבדן שליטה על היחס בין ההוצאות וההכנסות. אנשים רבים מתקשים לנהל את הכלכלה האישית והמשפחתית שלהם או שאינם מודעים לצורך בניהול כזה ומגיעים למצב של גירעון קבוע, לחובות הולכים וגדלים ובמקרים מסוימים אף לפשיטת רגל.
היסטוריה
הפדרציה הבינלאומית לכלכלת הבית (IFHE) הוקמה בשנת 1908 במטרה להעלות את המודעות לחשיבות של ניהול מאוזן של כלכלת המשפחה. החל משנת 1982, הפדרציה הבינלאומית החלה לציין ב-21 במרץ את היום הבינלאומי לכלכלת המשפחה. במסגרת יום זה, הפדרציה מארגנת אירועים שונים על מנת להעלות את החשיבות של ניהול כלכלי נכון ומודעות צרכנית של משקי הבית. כל שנה הפדרציה מפרסמת הצהרה במהלך חודש ספטמבר בו היא מוציאה הודעה מה הנושא השנתי שנקבע לאירועי היום הבינלאומי השנתי, וההצהרה מתפרסמת בין השאר במסגרת אירועים שונים של האו"ם.
הארגון האמריקאי למדעי המשפחה והצרכנות, בשיתוף פעולה עם הפדרציה הבינלאומית לכלכלת הבית ועם ארגון הבריאות הבינלאומי, ציינו בשנת 2018 את יום כלכלת המשפחה לאור הנושא השנתי שעסק ב"אוריינות כלכלת בית: כישורים לבישול בריא וקיים". במסגרת שיתוף הפעולה קרא הארגון האמריקאי להקפיד על היגיינה בעת הבישול והאכילה והקפדה לקרוא על המוצרים בעת רכישה.
גשר קלווין
גשר קלווין (באנגלית: Kelvin bridge), הנקרא גם גשר קלווין כפול ובמדינות מסוימות גשר תומסון, הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת נגדים חשמליים בכלי התנגדות של מתחת ל-1 אוהם. בכל המקרים, המדידה מתבצעת בארבעה חוטים, כאשר שני חוטים משמשים לאספקת הזרם, ואילו השניים האחרים משמשים לחיבור הגלוונומטר למדידת המתח בין נקודות הפוטנציאל.
רקע כללי
ניתן למדוד נגדים מעל 1 אוהם באמצעות מגוון טכניקות, כגון מד התנגדות או באמצעות גשר ויטסטון. בנגדים כאלה, התנגדות החוטים למכשיר או המסופים המחברים זניחה בהשוואה לערך ההתנגדות. עבור נגדים של פחות מאוהם, התנגדות החוטים או המסופים המחברים הופכת למשמעותית, וטכניקות מדידה קונבנציונליות יכללו גם התנגדות זו בתוצאה.
כדי להתגבר על הבעיות של התנגדויות לא רצויות אלו (הידועות בשם "התנגדות טפילית"), נגדים בעלי ערך נמוך מאוד ונגדים מדויקים במיוחד ושאנטס של מד זרם לזרם גבוה בנויים כארבעה נגדי מסוף (שאנטס פירושו מוליך חשמלי המחבר שתי נקודות של מעגל שדרכן ניתן להביר זרם חשמלי). להתנגדויות אלו יש זוג מסופי זרם וזוג מסופי מתח (פוטנציאל). בשימוש מועבר זרם בין מסופי הזרם, אך נפילת המתח על הנגד נמדדת במסופי המתח (פוטנציאל). ירידת המתח הנמדדת תהיה בשל הנגד עצמו שכן ההתנגדות הטפילית של החוטים המובילים את הזרם אל הנגד וממנו אינה כלולה במעגל הפוטנציאלי. כדי למדוד התנגדויות כאלה נדרש מעגל גשר המיועד לעבוד עם ארבע נגדי המסוף. הגשר הזה הוא גשר קלווין.
עקרון הפעולה
פעולתו של גשר קלווין דומה מאוד לגשר ויטסטון, אך משתמשת בשני נגדים נוספים. הנגדים R 1 ו- R 2 מחוברים למסופי המתח (פוטנציאל) החיצוניים של ארבעת הנגדים הידועים או הסטנדרטיים R s והנגד הלא ידוע R x (המזוהה כ- P 1 ו- P ′ 1 בתרשים). הנגדים R s, R x, R 1 ו-R 2 הם בעצם גשר ויטסטון. בסידור זה, ההתנגדות הטפילית של החלק העליון של R s והחלק התחתון של R x נמצאת מחוץ לחלק המדידה הפוטנציאלי של הגשר ולכן אינה נכללת במדידה. עם זאת, הקישור בין R s ו- R x (R par) כלול בחלק מדידת הפוטנציאל של המעגל ולכן יכול להשפיע על דיוק התוצאה. כדי להתגבר על זה, זוג שני של נגדים R ′ 1 ו- R ′ 2 יוצרים זוג שני של זרועות של הגשר (ולכן הוא נקרא "גשר כפול") ומחוברים למסופי המתח הפנימיים של R s ו- R x (המזוהים כ- P 2 ו- P ′ 2 בתרשים). הגלאי D מחובר בין הצומת של R 1 לבין R 2 והצומת של R ′ 1 ו- R ′ 2.
משוואת האיזון של גשר זה ניתנת על ידי:
במעגל גשר מעשי, היחס בין R ′ 1 לבין R ′ 2 מסודר להיות זהה ליחס שבין R1 לבין R2 (וברוב המקרים, R 1 = R ′ 1 ו- R 2 = R ′ 2 ). כתוצאה מכך, האיבר האחרון של המשוואה לעיל מתאפס ומשוואת האיזון הופכת
בארגון מחדש כדי להפוך את R x לנושא
ההתנגדות הטפילית R par בוטלה ממשוואת האיזון ונוכחותה אינה משפיעה על תוצאת המדידה. משוואה זו זהה לגשר ויטסטון המקביל לו מבחינה תפקודית.
בשימוש מעשי ניתן לארגן את גודל הספק B כדי לספק זרם דרך Rs ו-Rx בסמוך לזרמי הפעולה המדורגים של הנגד המדורג הקטן יותר. הדבר תורם לשגיאות קטנות יותר במדידה. זרם זה אינו זורם דרך גשר המדידה עצמו. גשר זה יכול לשמש גם למדידת נגדים בעיצוב שני מסופים קונבנציונליים יותר. חיבורי פוטנציאל הגשר רק מחוברים קרוב ככל האפשר למסופי הנגד. המדידה לא תכלול כך את התנגדות המעגל שאינה בתוך שני החיבורים הפוטנציאליים.
דיוק
דיוק המדידות שנעשה באמצעות גשר זה תלוי במספר גורמים. הדיוק של הנגד הסטנדרטי (Rs) הוא בעל חשיבות עליונה. חשוב גם עד כמה קרוב היחס בין R 1 לבין R 2 ליחס של R ′ 1 לבין R ′ 2. כפי שהוצג לעיל, אם היחס זהה לחלוטין, השגיאה הנגרמת מההתנגדות הטפילית (R par) מבוטלת לחלוטין. בגשר מעשי המטרה היא להפוך את היחס הזה לכקרוב ככל האפשר, אבל לא ניתן לעשות אותו זהה בדיוק. אם ההפרש ביחס קטן מספיק, אז האיבר האחרון של משוואת האיזון לעיל הופך קטן מספיק כדי שהוא יהיה זניח. דיוק המדידה גדל גם על ידי הגדרת הזרם הזורם דרך R s ו- R x להיות גדול ככל שמאפשר הדירוג של אותם נגדים. זה נותן את הפרש הפוטנציאל הגדול ביותר בין חיבורי הפוטנציאל הפנימיים ביותר (R 2 ו- R ′ 2) לאותם נגדים, וכתוצאה מכך מתח מספיק כדי שהשינוי ב- R ′ 1 ו- R ′ 2 ישפיע בצורה הטובה ביותר. ישנם כמה גשרי קלווין מסחריים המגיעים לדיוק של פחות מ-2% לטווחי התנגדות בין 1 מיקרואוהם לבין 25 אוהם.
גשרי מעבדה נבנים בדרך כלל עם נגדים משתנים ברמת דיוק גבוהה בשתי הזרועות הפוטנציאליות של הגשר ומשיגים דיוקים המתאימים לכיול נגדים סטנדרטיים. ביישום כזה, הנגד ה'סטנדרטי' (Rs) יהיה במציאות מסוג תת-סטנדרטי (כלומר נגד בעל דיוק טוב פי 10 מהדיוק הנדרש של הנגד הסטנדרטי המכויל). עבור שימוש כזה, השגיאה שהוצגה על ידי אי-ההתאמה של היחס בשתי הזרועות הפוטנציאליות פירושה שלנוכחות ההתנגדות הטפילית R par יכולה להיות השפעה משמעותית על הדיוק הגבוה מאוד הנדרש.
כמה מדי התנגדות כוללים גשרי קלווין על מנת להשיג טווחי מדידה גדולים. מכשירים למדידת ערכים מתחת לאוהם מכונים לעתים קרובות מדי התנגדות (מד-אוהם) בעלי התנגדות נמוכה, מילי אוהם, מיקרו אוהם וכו'.
שחטאר דונצק במפעלים האירופיים
שחטאר דונצק משתתפת במפעלים האירופיים מאז 1976, תחילה כשייצגה את ברית המועצות ושיחקה לראשונה נגד דינמו ברלין במסגרת גביע אופ"א 1976/77. המועדון האוקראיני ייצג את ברית המועצות עד לפירוקה בשנת 1991. לאחר נפילת ברית המועצות, שחטאר מייצגת את אוקראינה.
שחטאר מדורגת במקום 18 בדירוג אופ"א והיא אחד ממועדוני הכדורגל הטובים במזרח אירופה.
יארוסלב רקיצקי הוא משיאני ההופעות של שחטאר במפעלים האירופיים עם 82 הופעות בכל המסגרות, 72 מהן בליגת האלופות ו־28 ב. הישג השיא של שחטאר בליגת האלופות הוא העפלה לשלב רבע גמר הטורניר בעונת 2010/2011, בו הובסה על ידי ברצלונה. אותה פגשה עוד בשנת 2009 בטורניר הסופר קאפ האירופי, בו הפסידה 1:0.
היסטוריה
מאז 1997, המועדון משתתף ברציפות מדי שנה עם הצלחות שונות, תוך שהוא משתתף גם בליגת האלופות מאז שנת 2000. ההעפלה הראשונה של שחטאר לשלב הבתים במפעל אירופי היה בליגת האלופות בעונת 2000/01, כאשר שחטאר דונצק שיחקה נגד ארסנל, לאציו וספרטה פראג בבית ב'. בהיותה משתתפת קבועה בשלב הבתים בליגת האלופות, שחטאר הגיעה רק פעמיים לשלב הבתים בגביע אופ"א או בליגה האירופית (בעונת 2005/06 ובעונת 2009/10).
בשנת 2009 זכתה שחטאר דונצק בגביע אופ"א אחרי שגברה על ורדר ברמן בגמר שנערך באיסטנבול והפכה לקבוצה הראשונה באוקראינה העצמאית שזכתה בגביע אירופי. בעונת 2010/11 העפילה שחטאר לרבע גמר ליגת האלופות, כשהודחה על ידי ברצלונה; זו הייתה הפעם הראשונה בה הקבוצה העפילה לשלב הנוקאאוט בליגת האלופות. בעונת 2015/16, למרות תצוגה לקויה בשלב הבתים בליגת האלופות, שחטאר הצליחה להעפיל לשלבי הנוקאאוט של הליגה האירופית כשסיימה במקום השלישי בבית; שחטאר הגיע לחצי הגמר לאחר שהדיחה את שאלקה 04, אנדרלכט ובראגה, אך בסופו של דבר הודחה על ידי סביליה.
אברהם סרוסי
אברהם (רוברטו) סרוסי (1921 – 2010) היה מנהל הקריה למחקר גרעיני.
ביוגרפיה
סרוסי נולד באלכסנדריה שבמצרים ובצעירותו עבר לאורוגוואי, שם גדל והיה יושב ראש הסתדרות הנוער הציוני. בשנת 1951 עלה לישראל והתגייס לחיל המדע. בשנת 1957 החל לעבוד בקריה למחקר גרעיני ויצא להשתלמות ממושכת בצרפת, בסיומה ריכז את הקמת המעבדות בקריה. בשנת 1968 התמנה לסגן מנהל הקריה, ובשנת 1973 התמנה למנהלה השלישי, אחרי יוסף טוליפמן. באותן שנים כבר היה חבר הוועדה לאנרגיה אטומית.
בראש הקריה למחקר גרעיני עמד עד 1986, כאשר בשנות עבודתו האחרונות נענה לדרישות שירותי הביטחון והשאיר את מרדכי ואנונו לעבוד במקום לשם מעקב אחר פעולותיו. בשנת 1985 הסתיימה העסקתו של ואנונו ובתקופת פרישתו מהתפקיד ב-1986 נתגלו בציבור פרטים שחשף ואנונו על אודות הפעילות במקום.
בהיותו בגמלאות ייעץ סרוסי לוועדה לאנרגיה אטומית ויזם את הקמת החממה הטכנולוגית בפארק רותם.
בשנת 1997 היה שותף לרעיון הקמת פארק טכנולוגי בדרום הארץ.
היה נשוי ואב לשלושה.
רכס קורט
רכס קורט (באנגלית: Court Ridge) הוא רכס נמוך המכוסה בקרח, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
הרכס משתרע בין הקצה הצפוני של הרי היינס, שברכסי פורד, ונמשך עד מפרץ סלצברגר.
גילוי ומיפוי הרכס
הרכס התגלה מהאוויר, בטיסה הצפון-מזרחית שנערכה על ידי אנשי משלחת בירד לחקר אנטארקטיקה, בין ה-15 וה-16 בדצמבר 1934.
מקור השם
הרכס נקרא על שמו של ארנולד קורט (Arnold Court), שהיה מטאורולוג בבסיס ווסט (West Base), של השירות האנטארקטי של ארצות הברית, בשנים 1939–1941.
דושקו ג'ורישיץ'
דושקו ג'ורישיץ' (בסרבית: Душко Ђуришић; נולד ב-20 בדצמבר 1977) הוא כדורגלן עבר מונטנגרי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
ג'ורישיץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מורנר בר ובגיל 17 הצטרף ל-OFK בלגרד במדיה שיחק 6 עונות.
בינואר ג'ורישיץ' חתם בפ.צ. סיון מליגת העל השווייצרית. ב-25 בפברואר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד לוגאנו.
בשנת חתם בסדאן הצרפתית. בינואר הצטרף ללוקרן מליגת העל הבלגית.
בקיץ הצטרף להפועל פתח תקווה מליגת העל. ב-22 באוגוסט 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד הפועל תל אביב. ב-6 במאי 2005 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 להפועל נוף הגליל.
בקיץ ג'ורישיץ' חתם בפאדרבורן 07 מהבונדסליגה השנייה, בה שיחק שלוש שנים. בקיץ חתם באפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית.
בינואר חתם בוויבודינה נובי סאד מליגת העל הסרבית. בסיום העונה פרש מכדורגל.
שמוליק מרקו
ביוגרפיה
מרקו נולד בישראל. שירת בצה"ל בחטיבת גולני.
בין השנים 1976 ל-1988 עבד כמדריך וכמנהל בית ספר שדה אילת של החברה להגנת הטבע.
למד במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים לימודי בוגר, מוסמך ודוקטורט (קיבל את התואר ב-1997). בשנת 1991 השתלם במחלקה לגאופיזיקה באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
משנת 1994 עד 2000 עבד כחוקר במכון הגאולוגי.
בשנת 2000 הצטרף מרקו בדרגת מרצה לחוג לגאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2003 קודם לדרגת מרצה בכיר, ב-2007 הפך לפרופסור חבר וב-2013 לפרופסור מן המניין. בשנים 2013–2016 שימש כראש החוג לגאופיזיקה, ובשנים 2016–2021 היה הראשון לעמוד בראשות בית הספר לסביבה ולמדעי כדור הארץ.
מחקר
עיקר מחקריו של מרקו מכוונים לתיעוד ההופעה בזמן ובמרחב של רעידות האדמה שהיו באזור בעבר על פי דפורמציה בסדימנטים (פלאוסייסמולוגיה) ובאמצעות ניתוח נזקים במבנים ארכאולוגיים (ארכאוסייסמולוגיה). כמו כן הוא חוקר את התנהגות השדה המגנטי של כדור הארץ בעבר (פלאומגנטיזם).
קבוצת המחקר של מרקו מתעדת את הופעת הסייסמיטים לאורך בקע ים המלח במספר אופנים. שכבות המשקעים של ים המלח ושל האגמים שקדמו לו חשופות בפני השטח מכיוון שמפלס המים ירד מרום של 160 מטרים מתחת לפני הים (לפני כ-26 אלף שנה, בשיא תקופת הקרח האחרונה), עד לכ-425 מטרים מתחת לפני הים בשנת 2013. הגילים של שכבות הסייסמיטים שמצאה קבוצתו במשקעי ים המלח מאלפיים השנים האחרונות, נמדדו באמצעות איזוטופים רדיואקטיביים ונמצאו תואמים לעדויות כתובות על רעידות אדמה שנמצאו בתעודות היסטוריות עתיקות. כך משלב מרקו במחקרו עדויות מההיסטוריה ומאמת אותן בתצפיות באתרים ארכאולוגיים שבהם ניתן לנתח אך מקרוב נזקים שגרמו רעידות אדמה.
בסך הכל, תיעדה קבוצתו של מרקו עד עתה את רעידות האדמה שהתרחשו באזור בכ-220 אלף השנים האחרונות. זהו התיעוד הארוך ביותר בעולם, אך השאיפה היא להשיג תיעוד של פרק זמן ארוך עוד יותר.
Suus
Suus הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת האלבנית רונה נישליו. השיר יצא לאור בשנת 2012, כסינגל שלא מתוך אלבום, וכשיר אשר ייצג את אלבניה באירוויזיון 2012. כמו כן, הפך השיר למצליח ביותר של אלבניה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-6 במצעד הרשמי של אלבניה.
אירוויזיון 2012
עם השיר השתתפה רונה נישליו באירוויזיון 2012. בחצי הגמר הצליח השיר להגיע אל המקום ה-2 עם 146 נקודות בסך הכל. בגמר האירוויזיון הצליח השיר להגיע אל המקום ה-5 עם 146 נקודות בסך הכל גם כן, ובכך הפך למצליח ביותר של אלבניה בתחרות זו.
הופעתה של נישליו עם השיר צברה מיליון צפיות בסך הכל.
נחל עיט
נַחַל עַיִט הוא אחד מיובליו הגדולים של נחל יהודיה. הנחל זורם לאורך כ-7 ק"מ, במרכז רמת הגולן ליד כביש 808 צפונית לגמלא. חלק גדול מהנחל הוא בערוץ עמוק, ובקטע זה נשפך "מפל עיט" אל קניון בזלת עמוק. לאורך הנחל קיימות בריכות רחצה רבות. בחלק מהנחל יש שביל שמותאם לנכים. עם צמחיית הנחל נמנים חלבלוב מגובשש, תורמוס צר-עלים ונורית אסיה.
שיבל כרמי מנסור
שיבל כרמי מנסור (בערבית: شبل كرمي منصور; נולד ב-22 בספטמבר 1989) הוא קריין, שדרן רדיו ועיתונאי דרוזי-ישראלי אשר שימש כקריין החדשות הראשי בתחנת הרדיו גלי צה"ל, ומשנת 2016 עד לפרישתו מחברת החדשות בשנת 2020 הגיש מבזקים בחדשות 12.
קורות חיים
מנסור נולד ביישוב הדרוזי עספיא, ולמד בבית הספר התיכון "אורט רונסון" ביישוב. ביולי 2007 התגייס לגלי צה"ל, והיה לקריין הדרוזי הראשון בתחנת הרדיו הצבאית, תחילה כמבזקן. הגיש חלק נכבד ממהדורות החדשות של התחנה, במקביל לקריין הבכיר רן יבנאי. בשנים 2009–2012, עוד בשירות החובה, הגיש את תוכנית הרדיו "שטח שש", שעסקה בנושאי צבא וביטחון. בשנים 2014–2016, כאזרח עובד צה"ל, הגיש את התוכנית "מהדורת לילה", שעסקה בסיכום חדשות היום. במהלך השנים הגיש גם רצועות מוזיקה וספיישלים מוזיקליים.
ב-2010 השתתף בשעשועון הטלוויזיה "1 נגד 100" בערוץ 2. ב-2013 נבחר למקום ה-90 ברשימת 100 המשפיעים בתקשורת של המגזין "פירמה" של העיתון "גלובס".
ב-2014 הנחה את טקס פרס ישראל.
בנובמבר 2016 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 12 כמגיש מבזקי חדשות. בערב ליל הסדר 2017 הגיש לראשונה את המהדורה המרכזית.
בנובמבר 2018 עזב את גלי צה"ל לאחר 12 שנים בתפקיד.
ביולי 2020 עזב את חברת החדשות, ועבר לחברת ההיי-טק NetApp.
חיים אישיים
התארס לחברתו הדרוזית-ישראלית נור זידאן חלבי (בת משפחתו של רפיק חלבי, ראש מועצת דלית אל-כרמל), לאחר שנתיים של זוגיות. השניים התחתנו באוגוסט 2021.
מצודת אל-מסמכ
מצודת אל-מסמכ (בערבית: قصر المصمك, תעתיק מדויק: קצר אלמצמכ) היא מצודה הנמצאת במרכז העיר ריאד בערב הסעודית.
היסטוריה
המצודה נבנתה בסביבות שנת 1865 על ידי הנסיך של ריאד עבד אלרחמן בן צ'בעאן בתקופת שלטונו של בית רשיד בחצי האי ערב. בשנת 1902 יצא ראש בית סעוד עבד אל-עזיז בן עבד א-רחמן בן פיצל אָאל סעוד שהיה אז בגלות בכווית במסע לכיבוש חצי האי ערב. בכוח מצומצם של כ-20 לוחמים הצליח להשתלט על מצודת אל-מסמכ, דבר שהיווה נקודת מפנה - התמיכה והאהדה לבית סעוד עלתה מחדש וכוחו הצבאי והפוליטי התחזק. המצודה הייתה השלב הראשון בכיבוש חצי האי ערב כולו שנמשך במהלך השנים שלאחר מכן. המצודה שימשה את עבד אל-עזיז מכיבושה בשנת 1902 ועד שנת 1938 אז עבר לארמון מוראבע, ארמון הפאר שבנה מחוץ לריאד.
יוסף הירש
יוסף (בוז'יק) הירש (12 ביולי 1920 – 14 בנובמבר 1997) היה רשם ישראלי יליד גרמניה.
ביוגרפיה
יצירותיו נמצאות באוספיהם של המוזיאון הבריטי, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה לאמנות והמוזיאון הפתוח תפן.
אקספרסיוניזם
האקספרסיוניזם הגרמני היה חוליה אחת ברצף היסטורי ששורשיו ברומנטיקה ובסימבוליזם האירופי. בסוף המאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים נחלו הרישום וההדפס מעמד של מדיום אמנותי אוטונומי, בגלל היותם ישירים ואותנטיים. אדולף פון מנצל, למשל, היה אמן אקדמי גרמני "שהוא לא כל כך חשוב, אבל הוא וירטואוז של העיפרון, ואני באתי מהאסכולה הזאת של הווירטואוזיות עם העיפרון", אמר הירש בראיון. על אף העובדה שהאקספרסיוניזם היה בעל אופי והשפעה בינלאומיים, היה בו משהו גרמני מאוד, אשר קסם גם ליוסף הירש: "התערובת המסוימת בה צמחה התנועה הגרמנית הייתה רק עד נקודה מסוימת תופעה אירופית כוללת. היה בה אלמנט גרמני מכריע ובולט שהיה חלק ממסורת ישנה ומושרשת. היו אלה, והם עדיין קיימים, מספר מרכיבים 'טאוטונים' אופייניים, הנראים כאלה לא רק על ידי העולם החיצון אלא גם על ידי מבקרים גרמנים רבים: אפלוליות, אינטרוספקציה, עיסוק במסתורי ובעל-טבעי, חשיבה מטפיזית כבדה, מידה של אכזריות-חינם ונוקשות קווית מבריקה, המתבטאת לעיתים על ידי התפתלויות אקסטרווגנטיות".
אמנים חברי "הזצסיון הווינאי" כאגון שילֶה, אוסקר קוקושקה וגוסטב קלימט ראו ברישום יסוד ראשון בעבודת הציור. קו חד וחריף, עיוות דמות האדם על ידי הגזמה גרוטסקית לשם הדגשה של תכונות ועזות הביטוי מאפיינים אותם כמו גם את אמני "האובייקטיביות החדשה" (Neue Sachlichkeit) לאחר מלחמת העולם הראשונה. אמנים כאוטו דיקס, מקס בקמן וג'ורג' גרוס, אשר יצירתם הביקורתית עסקה בצדדים הדוחים של החברה ובחולשות האנושיות, היו מופת של אמנות לוחמת, נושכת ותוקפנית. על רקע האתוס של ציור ביקורתי ולוחם זה, אשר ליווה את תקופות הזעזועים הגדולים של שנות השלושים, הארבעים והחמישים, יש לראות את יצירתו המוקדמת של יוסף הירש. להירש היה קשר אישי עקיף לאקספרסיוניזם מנעוריו, בעיקר אל שניים מחברי קבוצת "הגשר" (Die Brücke), אוטו מוּלר ואריך הֶקֶל. את השנתיים האחרונות של התיכון למד הנער יוסף הירש בעיר המחוז של שלזיה, ברסלאו (Breslau, היום וורוצלב, פולין) שם פגש את האמן היהודי איזידור אשהיים, לימים מורה בבצלאל. אשהיים היה מקורב לאמן אוטו מולר אשר חי בברסלאו עד מותו בשנת 1930. מולר, מצידו, העריץ את הצייר ארנולד בֶּקְלין, ובהשראת יצירתו התגבשה תפיסתו המיתית של מולר את הטבע, וכן גישתו לעיצוב משטחים בצבעוניות הרמונית. מולר והקל הרבו לצייר דמויות, בעיקר של נשים, בטבע ובין עצי היער. השפעת הרומנטיקה הגרמנית ויחסה אל הטבע, בפריזמה של הציור האקספרסיוניסטי הזוויתי, האלים, ניכרת במספר הרב של רישומים, ששנים רבות אחר כך הקדיש אותם הירש לדימויים של חורש, עצים ודמויות נעות ביניהם.
בצלאל החדש
הירש דבק ברישום מגיל צעיר. על נעוריו הוא מספר בריאיון עם דוד גרשטיין: "שיעורי רישום לקחתי עם קבוצה של חמישה-שישה ילדים אצל זוג מורים שנתנו שיעורים אחר הצהריים. לא בלטתי במיוחד בכיתה ואולי להפך. אך הייתה לי אהבה לזה ומעין חשק, ממש גופני, להציב דמות על הנייר. זה בעצם הכשרון, החשק והשמחה הזאת, שבמשך החיים מעמיקה, אך תמיד נשאר בה היסוד הפיזי, והוא בעצם הקובע. מאז שהתחלתי, לא נטשתי את הציור. אני לא זוכר תקופה שבה לא עסקתי בזה באיזושהי צורה. אם לא בציור לפי הטבע, אז בקשקושים או בכתב".
מקום חשוב בהתפתחותו האמנותית של יוסף הירש יש לשנתיים וחצי הפורמטיביות שבילה בבצלאל, בשנים 1939–1942. עם עלותו ארצה ב-1939, והוא בן תשע עשרה, הצטרף למחלקה הקטנה לגרפיקה חופשית בבית הספר לאמנות "בצלאל החדש". בין חבריו הקרובים למחזור היו הציירים דן הופנר, לימים מנהל בצלאל, לוץ הופמן-חצור, וברברה בובר. הירש, כיתר תלמידי בצלאל באותה תקופה, ציין לטובה את הוראתו רבת ההשראה של מקס ברונשטיין, הוא מרדכי ארדון, אשר החל לנהל את בצלאל בשנת 1940, והיה המורה המרכזי לרישום וציור. ארדון היה בוגר הבאוהאוס, תלמידם של פאול קליי, וסילי קנדינסקי, וליונל פיינינגר. "ארדון אינו מגביל את תלמידיו מבחינת הסגנון הצורני. הוא אמון על פלורליזם משולש שאותו ביטא בהרצאותיו על אמנות. כאן דיבר על שלוש מגמות בתולדות האמנות: האימפרסיבית (קבלת רשמי חוץ), האקספרסיבית (תפיסה הרגשתית) והקונסטרוקטיבית (החזון הגאומטרי)... נראה שתלמידיו נווטו אל שלושת הנתיבים גם יחד, מבלי להוציא זה את זה. איזידור-יצחק אשהיים, שהחליף לא אחת את ארדון בשיעורים אלה, המשיך באותה המגמה, באשר גם יצירתו האישית איחדה שלושה קצוות אלה".
הניסיון לאחד בין התרשמות מראייה, ביטוי רגשי עז ובנייה גאומטרית היו מרכיבים מרכזיים במשנתו האמנותית של הירש בהמשך חייו. העובדה שבחר לעסוק ברישום בלבד, בגוונים של אפור ובפורמטים קטנים, בסגנון שהזכיר לרבים רישום אקדמי, היסטורי וקלאסי, הוציאה אותו במשך השנים מהתחרות עם הזרמים והתנועות שהעסיקו את בני דורו. בחירתו זו העמידה אותו בשורה אחת עם אמנים אחרים בישראל, מבוגרים ממנו, שעסקו ברישום בלבד, ובהם אנה טיכו, לאופולד קראקאור ואוזיאש הופשטטר. אולם יצירתו של הירש איננה קלאסית ובוודאי שאיננה אקדמית. הירש עצמו ראה בה לא פעם אספקט חתרני ובלתי קונבנציונלי, מעין פעולה מהפכנית שנובעת מן ההבנה של התגלגלות ההיסטוריה.
מכורח מוצאו, חינוכו וגורלו היה שותף לקבוצה גדולה של אמנים שצמחו על ברכי האמנות הגרמנית והוקאו ממנה. אמנים, אנשי אקדמיה והוגי דעות גרמנים רבים, שנפוצו לרחבי תבל בשנות השלושים, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובאוסטריה, הביאו אתם למקומות מושבם החדשים את המסורות, הערכים והתובנות שסערו ברפובליקה של ויימר. אחת ממסורות מפותחות אלה היא המסורת הארוכה של הרישום. במסורת זו, היכולת לרשום מן הטבע, מתוך התבוננות, היא הדרישה הבסיסית, המובנת מאליה, מאמן. במקביל צמח במאה העשרים במרחבי עולם התרבות הגרמנית אתוס של יצירה בשחור לבן, בעל גוון מוסרי-ביקורתי. השפעתו העצומה של הציור הגרמני, בעיקר של האקספרסיוניזם על כל ביטוייו וגווניו, על התודעה של אמנים בכל העולם, נובעת בראש ובראשונה מעצמת הביטוי הנובעת מיכולת רישום, כפי שהתבטאה ברישומי גיר ופחם, חיתוכי עץ, תחריטים וליתוגרפיות.
על אף ההקשרים ההיסטוריים של הירש לאמנות האקספרסיוניסטית הגרמנית ולמסורת הרישום של בצלאל, יצירתו איננה שייכת לזמן ולסגנון מוגדרים, אלא כבר היום נראית כאמנות שמעבר לזמן. רוב הרישומים שלו מעוררים אי שקט, מטרידים ומדרבנים למחשבה, על אף ואולי בזכות, שלמותם הוויזואלית ורמת הביצוע הגבוהה. רובם רישומים בעט, מכחול ודיות, לעיתים בתוספת של נגיעות בגרפיט, צבע מים או גיר, העשויים מתוך התבוננות מחמירה, במגע יד ווירטואוזי ובאירוניה דקה הגובלת לעיתים בסרקזם. מכלול היצירה ומעמדו של יוסף הירש ממשיכים לעורר שאלות באשר לתפקידו של האמן, תפקיד האמנות ומקומו של הצופה.
לימים יאמר על הירש שהשתתף בבצלאל רק בשיעורי הרישום. אולם אין ספק שלמד גם בשיעורי כתב אצל ירחמיאל שכטר, שכן ציור שלטים וכתיבת טקסטים במכחול ובציפורן הייתה פרנסתו העיקרית בעשרים השנה לאחר מכן. אהבתו לכתב וההשתעשעות בו כבאמצעי אמנות נפרד ימשיכו וילוו אותו כל השנים.
וירטואוזיות
לאיש מן הכותבים על יצירתו של הירש לא היה ספק ביכולתו הווירטואוזית. כבר מוריו בבצלאל הבחינו בכישרונותיו הבולטים: "התלמיד הזה עולה בידיעותיו ברישום על כולם בבית ספרנו, ובלי הגזמה הוא הכישרוני או אחד הכישרוניים ביותר, וראוי למחלקה לאמנות טהורה. דמיון לו מוגבל לפי שעה, אך זה נובע מפחד לעשות דבר-מה שלא כדין. הוא שואף לדעת, להבין, ונדמה לי שדרך האמנות היא היחידה אשר תרכז אותו. דומני שבו כשרון אמיתי ורק דרושה התעמקות כדי שיתגלה כולו". ב-1976 כתב עליו יגאל צלמונה: "הירש הוא 'מאיסטר' שבכל נגיעת מכחול שלו חשים את האחריות והכבוד למקצוע. איכות יצירותיו נשענת על ארגון מוצלח של האור והצל (כשחלקים מגולים של הדף מהווים, בדרך כלל, את האזורים הבהירים ביותר); ארגון, הבא לא רק לשם יצירת אפקטים של נפח ועומק אלא בייחוד לסיפוק צרכים קומפוזיציוניים והבעתיים".
כישרונותיו הווירטואוזיים ברישום ובקליגרפיה העמידו את יצירתו בהשוואה מתמדת עם יצירות מופת ברישום של אמנים מן העבר, כמו גם עם אמנים בני זמננו. האובססיה של אמן למדיום אחד, לפורמט מצומצם ולמבחר קבוע של נושאים, הוכרו על ידי רבים כחותם של אמנים הפועלים מעבר לממד הזמן, ללא קשר מובהק לסגנונות ולערכים של תקופתם. יצירתו של הירש הושוותה לזו של ג'רג'יו מוֹרַנדי כמו גם ליצירתם ברישום של פרנסיסקו דה גוֹיה, אונור הדומיֶה, ואחרים: "הירש עובד יותר במסורת של גויה, דומייה, ברלך, מולר וליברמן מאשר במסורת האקספרסיוניסטית. הוא משתמש באמצעי הבעה שמזכירים את האקספרסיוניזם הגרמני אבל האמצעי הזה מוביל למטרה שונה מזו של מחאה, עיוות לשמו או מיזנתרופיה. העובדה שבדמויותיו יש בכל זאת אספקט גרוטסקי, אספקט כמעט קריקטורלי, מצביעה על תוצאות של ראייה לשמה יותר מאשר על אמצעי-מחאה".
עיוות, מוזיקליות ותנועה
העיוות של גוף האדם הוא תו היכר בולט ביצירותיו של הירש. בשנות החמישים והשישים היו רישומיו קוויים, קונטרסטיים וגרוטסקיים. בתערוכותיו הראשונות הופיעו דמויות אנושיות מוארכות או מושמנות ותנועתן הייתה תיאטרלית ומוגזמת. עיוות לצורך חיזוק הרגש היה מקובל בקרב אמנים בני דורו וצעירים יותר, כנפתלי בזם, רות שלוס ואברהם אופק. אלא שאצלם בא העיוות לבטא עוצמה, התחדשות ומחאה סוציאלית, בעוד נושאיו של הירש היו החולשה האנושית, עליבות ורפיון הגוף. בשנות הארבעים והחמישים פיתח ז'אן דובופה בצרפת את שיטתו הציורית המבוססת על דימויים השואבים השראתם מציורים של חולי נפש ומגרפיטי: דמויות של נשים ושל פרות מצוירות בסגנון ילדותי ותוקפני. בצד השני של האוקיינוס החל באותה התקופה וילם דה-קונינג בסדרה של ציורי נשים מעוותות שיתפתחו לכיוון של ציור הפעולה הידוע. הציור הרציני באירופה, ארצות הברית ובארץ לאחר מלחמת העולם השנייה לא יכול היה לשוב ולעסוק בנושא גוף האדם מתוך גישה אסתטית ו"מהוגנת".
בשנת 1967 תרגם הירש מאמר של תיאודור אדורנו, שנקרא "האם האמנות עליזה?", שהתפרסם בעיתון בגרמניה: "מאז נקראה האמנות אל דגל תעשיית התרבות היא מוצאת עצמה על מדף אחד עם מוצרי תצרוכת; עליזותה נהיית סינתטית, שקרית, מכושפת. לא תיתכן עליזות אמיתית עם מה שמופעל על-פי הזמנה מראש... עליזות כיום היא מעוותת בגין הופעתה לפי פקודה, ומגיעה עד לקביעה הפסבדו-טרגית והמתנחמת הרת-האסון: 'ככה החיים!' האמנות, באשר היא לא תיתכן יותר ללא מחשבה, צריכה מצידה לוותר על עליזות, קודם כל בגלל מה שקרה לאחרונה. המשפט שלא ייתכן לכתוב שיר אחרי אושוויץ אינו נכון כפשוטו, אך ודאי הוא שלאחריה - בגלל שזה התאפשר בכלל ושזה נשאר אפשרי לעדי-עד, לא תיתכן יותר אמנות עליזה. היא הייתה נהפכת לצינית, אפילו אם תנסה לקחת הלוואה לעצמה מטוב הלב של ההבנה האנושית".
ברבים מרישומיו הראשונים של הירש הופיעו נושאים מוזיקליים: כנר, גיטריסט, חלילן, זמר, מבקר מוזיקלי וקונצרט. "יש שהדמות מופיעה בלבוש מעוות, אך ללא שבירת צורות, בקיצורים המזכירים אמנים הולנדיים בני זמננו, גם הם הומוריסטיים אכזריים, לוסברט, למשל", כתבה המבקרת מרים טל על תערוכתו השנייה של הירש בשנת 1962. שינוי הפרופורציות של איברי הגוף לשם הגברת הרושם האקספרסיבי, צוין במשך השנים על ידי המבקרים בביטויים קריקטורלי, סרקסטי, אכזרי ואף דמוני. אולם התחביר הפנימי של העיוות לא נבע מתוך רצון ללעוג לזולת אלא מתוך הזדהות עצומה עם חולשות אנוש ועם המבע של הגוף, באמצעות הגזמה בפרופורציות ובמחווה התנועתית. שנים אחר כך אמר הירש: "יש לי בעיה בעניין זה עם ציור הדיוקן. עקב עוותו אני מעדיף תמיד לצייר אנשים הקרובים אלי, המכירים אותי, המוכנים 'לבלוע צפרדעים', והמודעים לכוונותיי הטובות. הלוך הרוח שלי בזמן העבודה הנו של לומד את האדם, של מי שיוצא מתוך הצורה כמתוך נקודת-זינוק ומנסה ללמוד דבר-מה אודות האדם כנציג האנושות; מנסה ללמוד מה הוא הפן המייחד אותו בקונטקסט הכללי". הירש תיאר את עקרון ה"מימזיס", יכולת הביטוי המימטי, מושג שתיאודור אדורנו ראה בו מרכיב מרכזי של שפת האמנות. לפי אדורנו, חיקוי הופך למימזיס (חיקוי מתוך הזדהות), כאשר האדם מחקה את רעהו מתוך הכרה ובכוונה, ובכך מוביל ל"הכפלה" של הטבע. אדורנו, והירש בעקבותיו, ראה ב"מימזיס" את הצורה המקורית של הרציונליות.
להירש הייתה היכרות עמוקה עם גוף האדם. ככל שהתבגר, כך הלך ופחת הצורך שלו בעיוות קיצוני. בשנות השמונים והתשעים הפכו העיוותים ברישומים שנעשו מהסתכלות למתונים ומרומזים יותר, ונבעו בעיקר מהחסרה או הדגשה של פרטים. הם העבירו לצופה תחושות של מצבים פסיכולוגיים מורכבים: "בני האדם שיוצר הירש הם מיוסרים. עיניהם החולדתיות מכווצות ופיותיהם קפוצים ממאמץ נפשי לשלוט בלחצים פנימיים בעיקר. אלה אנשים בעלי ראשים גדולים ביחס לגופם וגפיהם, כאותו 'צינובר', יציר רוחו של א.ת. הופמן. יש בהם אלמנטים דמוניים לצד יסודות גרוטסקיים". העניין במוזיקה ובתנועה התפתח ביצירתו המאוחרת של הירש לעיסוק בעקרונות הוויזואליים בהקשרים של סדר, שפה ותמטיקה. לא הכנר או המנצח הם הנושא אלא הרמוניה, מקצב, סינקופה ופוליפוניה. על אף העובדה שהמשיכו להופיע ביצירותיו שמות כרקדן, מהלך על חבל ועל פי התהום, הנושאים והתחושות הם של שיווי משקל דינמי, התנגדות לכוח הכבידה, מתח ורפיון. דמויותיו המומצאות של הירש, כפי שיוסבר להלן, משלבות ביחסיהן זו עם זו ועם הסביבה המצוירת יחסים של כוריאוגרפיה מתוזמרת: "ריקוד" הדמויות וכתמי הדיו במרחב הרישום דומה לדף פרטיטורה שאפשר "לקרוא" בו.
ראייה וזיכרון
מאז ראשית שנות השבעים, עת ביסס הירש את תפיסתו האמנותית הבוגרת, הוא פעל במקביל בשני ערוצים: בערוץ הראשון פיתח שיטת רישום אישית מתוך התבוננות, כשהוא מתרכז בשני נושאים עיקריים: דמות אדם וטבע דומם. בערוץ השני פעל כצייר הממציא דימויים, אשר גם אם אוכלסו על ידי דמויות אנושיות, היו מומצאים, מסוגננים ומבוימים. הירש מעולם לא פסק מלרשום "לפי הטבע". הרישום לפי הטבע היה מנומק ומעוגן בהשקפה מוצקה: על האמן להתבונן במה שלפניו, לוותר על עצמיותו ולהתרכז במסר המועבר על ידי האובייקט שלפניו. בשנות השישים והשבעים הרבה לרשום מודלים בעירום, במקביל לפורטרטים ורישומי דמות מלאה. בשנות השמונים החל לרשום טבע דומם, וזנח את רישומי העירום. המעבר לרישום טבע דומם ליווה את התהליך של שיבה למקורות אמונתו היהודית. התפיסה שהאמן הוא פרשן של המציאות, מין עד המוסר עדות אישית, היא יסוד אתי ראשון של השקפתו האמנותית: "אותי עניין תמיד הנושא שעמד לפני. הסתכלתי על הסביבה והשתדלתי להביא את מה שאני רואה, הציור היה לי אמצעי ולא מטרה. הסגנון שלי הוא אי-סגנון. תרשה לי לטעון כי אין לי סגנון. מה שיש לי זו יכולת מסוימת למסור מה שאני רואה. יש ראייה לפני הטבע ויש ראיה מתוך הזיכרון. בזיכרון מתגבש איזה מראה, וכשמביאים אותו אל הדף, יש בעיות מסוימות". עם זאת, הירש מעולם לא חדל להמציא דימויים. הצורך "להעמיד דמות על הנייר" היה חזק ממנו. לעיתים עמדו רישומים אלה בסתירה לעמדה האתית של ה"עד". בשוחחו עם תלמידיו ניסה הירש לא פעם להמעיט מערכם של רישומים אלה. אולם אין ספק שאלה היו יצירי רוחו האותנטיים, והשינוי וההעמקה שחלו בהם בשנותיו האחרונות יידונו בהמשך. הדיכוטומיה הזו בין עבודה "לפי הטבע" לבין עבודה "מהראש", ליוותה אותו כל חייו. לאוצרת של תערוכתו האחרונה אמר: "אלה שתי מתודות נפרדות. אם אני אצייר אותך, זה יהיה ככה (מצביע על טבע דומם גדול), אבל אם אזָכֵר בך, אצייר אותך ככה (כמו ציור מן הדמיון). כל העולם האסוציאטיבי מנוע ממני בזמן הציור מהטבע. מה שאני רואה הוא כלכך עשיר ששום דמיון לא יכול להתמודד עם זה. אבל כשאני נזכר בך – איך אני יכול להגיד את זה – אני נזכר בכל הכמיהות של חייך, שלא באות לידי ביטוי במראֶה שלך אלא בהופעה שלך, בממד אחר, בעבר והווה מתמיד. כשאני רואה אותם בהווה, אני חש את הקשר לעבר ולעתיד בלי שזה יהיה מודע לי".
הפיוט של הנראה
בשנים 1964–1981 לימד יוסף הירש רישום בבית הספר לאמנות בצלאל, תחילה במחלקה לגרפיקה ומשנת 1966 במחלקה לאמנות. לאחר צאתו לגמלאות מסיבות בריאות, המשיך ללמד בסטודיו אמנים וחובבים רציניים, שחלקם ליוו אותו במשך שנים רבות. שיטת ההוראה של הירש הייתה בנויה על תפיסה רציונלית שלפעולת הרישום כתהליך מתמשך הנבנה בשלבים. הוא הציג את הדף כולו כבמה, עליה מתרחש אירוע, שהאמן הוא הבמאי שלו. הוא הדגיש את התהליך של בנייה קונסטרוקטיבית, כאשר הדף מחולק ליחידות שטח גדולות, קווי מבנה, צירים וכיוונים. שלושת ה"מנטרות" המרכזיות שלו - "לפעול מהכללי לפרטי, מהגדול לקטן ומהבהיר לכהה", הפכו לנכסי צאן ברזל של תלמידיו. גישתו העקרונית תבעה שלא לשעמם את הצופה: מסיבה זו אין לרשום קווים החוזרים על כיוונם שלשולי הדף, אין לחזור על קווים באותו הגודל וחשוב שלא ליצור צורות החוזרות על עצמן. מאותה סיבה אין צורה שתחזור פעמיים באותו הגודל, ואין שני כתמים באותה עוצמה. איסורים אלה נבעו מן התפיסה העקרונית החשובה ביצירתו שהיא הא-סימטריה המוחלטת. עקרונות נוספים בשיעוריו היו ההנחיות ליצור קשר בין הדמות (או הנושא), לרקע, לחפש בקומפוזיציה יחסי גודל בין צורות ולשים לב להדים, צורות משנה המופיעות ברקע והן חוזרות על צורות עקרוניות בנושא המרכזי.
בשנות השמונים חיבר הירש בין שיטת העבודה שלו על "הציורים מן הדמיון" לבין עקרונות שעלו במשך השנים בהוראתו. בשנת 1989, לאחר שהציג בגלנהואזן, גרמניה, 100 רישומים דידקטיים קטנים, העלה הירש על הכתב, לבקשת מארחיו, את הדרך בה הוא בונה רישום: "העקרונות בהם דבקתי במשך כל עבודתי על התמונה ואותם שמרתי באופן עקבי, כולם, כל הזמן, הם: 1. הסכימה של הציפיות הנלוות לכל שטח ברגע שמסתכלים עליו כעל תמונה; 2. עקרון הא-סימטרייה המוחלטת; 3. עקרון הקריאה (סך הכל) מימין לשמאל (בטקסט האנגלי - משמאל לימין). העיקרון השני מייצג את הפעילות במהלכה, השלישי מייצג את מהלך-הזמן; ושניים אלה ממלאים, משנים, משבשים או מכזיבים את הציפיות של הראשון, במטרה לתת פירושים מפרושים שונים לקורות בעולם, אשר להן אותה הסכימה משמשת במה. ניתוח תמונותיו, שלב אחרי שלב, מלמד שהירש פעל בבניית רישומיו המומצאים באופן סיסטמטי כזה, כשהוא הופך את הקווים למשטחים, מוסיף להם חלקים פנימיים וכך הופך אותם לראשים גדולים, לאלה מוסיף ידיים ורגליים, גוני רקע וקווים המחברים ביניהם - הכל באופן א-סימטרי שאיננו חוזר על עצמו פעמיים. ניתוח זה מפורט בסכימה "ציור לפי הטבע" - "הפיוט של הנראה" (ג'יימס וויסטלר): א. ראייה, ב. שטח התמונה, ג. פיוט. בסכימה זו תמצת הירש את עקרונות שפתו הוויזואלית והגדיר אותם כמילון בסיסי של מושגים. המושג ראייה מתחלק לשלושה מרכיבים: שדה הראייה, הווה אומר המציאות כפי שהיא משתקפת לפני הצופה, הראייה כפעולה, ההתמקדות בנושא על ניגודיו השונים, וראייה סמלית, כזו המעריכה את היחסים בין העצמים. שטח התמונה מתייחס לדרך שבה קוראים את הדף: כמרחב סמלי, לכל אחד מחלקי הדף יש ערך נתון, עוד לפני פעולת הציור. החלוקה האופקית הבסיסית ל"שמיים" "חיים" ו"אדמה", בנאלית ככל שתראה, היא הבסיסית והיציבה בתובנות של הציור. פחות מוכרת ממנה היא החלוקה המאונכת לשלושה חלקים: שמאלי, אזור של חולשה ודיכאון, מרכזי, אזור של פעילות וריכוז וימני, אזור של עוצמה וביטחון. השוני בין תמונה לתמונה מוסבר על ידי יחסי הגודל המשתנים בין החלקים השונים של הדף. שתי ההגדרות הנוספות לבחינת משטח התמונה, ייחודיות לשפתו של הירש ומתמצתות את פעולתו כאמן: "שטח התמונה כבמה: תנועת האדם על הבמה,(אנטומיה סטטית ודינמית): מסלול - כוריאוגרפיה, האנשת חפצים ויסודות בנוף באמצעות מיקומם בשטח. כפרטיטורה: משפט ויזואלי או שורה, (עיקרון הא-סימטרייה של מרכיביו). השורה והדיה כלפי מעלה וכלפי מטה. שורות נוספות והיחסים בין השורות השונות". המשפט האחרון מציג את השקפת הירש על משמעות הפיוט באמנות. למעשה מדובר בשינוי העמדה הצפויה של הצופה, בנקודת מבט חדשה, רעננה על המציאות: "פיוט: השלחה ושילוח (צ"ל הצבה ועקירה), הזזה והשמטה של מרכיבים חזותיים ממקומם הרגיל לשם הארה ופרוש של מצב במציאות החיה".
קארמין
קארמין (Karmin, מזוהים גם כ-KarminMusic) היא להקת פופ אמריקאית הכוללת את בני הזוג איימי היידמן וניק נונן. הלהקה פועלת משנת 2010, וידועה בעיקר בשירם "Brokenhearted", שהגיע למקום ה-20 במצעד בילבורד בארצות הברית.
היסטוריה
איימי רנה היידמן (Amy Heidemann) נולדה בנברסקה; ניקולס לואיס "ניק" נונן (Nick Noonan) נולד במיין. השניים הכירו במהלך לימודיהם במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון. שנה וחצי לאחר מכן הם התארסו ועברו לגור בדירה משותפת בבוסטון עד לסיום לימודיהם. נונן למד נגינה על טרומבון והיידמן למדה פיתוח קול. בשנת 2013 עברו השניים ללוס אנג'לס.
ב-2 ביוני 2011 חתמו השניים על חוזה הקלטות באפיק רקורדס.
במהלך השנים 2012–2013 השתתפו השניים במספר קמפיינים פרסומיים, בהם קמפיינים של חברות ההלבשה Coach, גאפ ופומה, חברת מוצרי ההיגיינה Tone, חברת האלקטרוניקה סוני, מותג המים והמשקאות DASANI, ורשת בתי הכלבו מייסיס.
בשנת 2014 השתתפו הזוג בקמפיינים לחברת מק'קפה של מקדונלד'ס וגם לחברת המזון האמריקאית הרשיז. היידמן אף לקחה חלק בסרט המצויר ריו 2, בו דיבבה דמות בשם לולו, עצלן מהאמזונאס.
מיד לאחר צאת האלבום, יצאו השניים לסיבוב ההופעות הראשון שלהם ברחבי ארצות הברית, הPulses Tour.
היידמן ידועה בחיבתה לקוסמטיקה ולאיפור, בעקבות כך בחודש יולי של שנת 2014 הכריזו השניים על פתיחתו של אתר הלייף-סטייל שלהם תחת השם "קארמינולוג'י" (Karminology).
האתר קארמינולוג'י נחנך ב-15 ביולי ומציע מגוון טיפים בנושא קוסמטיקה ואיתם גם מוצרים פרי פיתוחה של היידמן.
בתחילת שנת 2016, הכריזה איימי על שינוי שם משפחתה לשם משפחתו של ניק - נונן, ובכך הכריזה על שנישאו.
במאי 2017, הכריזה איימי על פרויקט סולו משלה וקראה לעצמה בשם במה חדש, "Qveen Herby". באותה השנה שחררה שני מיני אלבומים שהופקו על ידי ניק וקליפים.
Paper
Paper (בעברית: נייר) הוא השיר שייצג את איסלנד באירוויזיון 2017. השיר בוצע על ידי סבאלה. השיר שנבחר ב-Söngvakeppnin 2017 שהוא הקדם האיסלנדי המסורתי נכתב והולחן באיסלנדית על ידי איינר אגליסון וסבאלה עצמה ובאנגלית על ידי לסטר מנדז ולילי אליס. בתום ההצבעה התברר כי לא נבחר להעפיל לשלב הגמר.
אסון העטלפים בחדרה
אסון העטלפים בחדרה אירע ב-16 ביוני 2016, כאשר נהרס בניין נטוש ברחוב תרנ"א בעיר, שהיה מיועד לשמש כמשכנו החדש של שוק חדרה הוותיק בעיר. באותה עת שהו במבנה אלפי עטלפי פירות ועטלפים ממינים אחרים, שמצאו בו את ביתם למעלה מ-20 שנה. בשטח הבניין שנהרס מתוכנן לקום מרכז המגורים והמסחר "פרויקט ויוה". הבניין נהרס בניגוד להבנות שהיו עם עיריית חדרה ועם יזם הבנייה על פינוי העטלפים לפני ההריסה כדי להצילם. אלפי עטלפים מצאו את מותם בעת ההריסה או מפציעות בימים שאחריה, במה שהיה אסון העטלפים הגדול ביותר הזכור בישראל.
רקע
בניין השוק שכונה גם "הפיל הלבן" היה מבנה נמוך בשטח של 3,000 מ"ר שנבנה בסביבות 1990, במטרה לשמש שוק עירוני. השוק לא הוקם, ומבנה הבטון החשוף עמד בשיממונו יותר מרבע מאה. במשך הזמן קיננו בו אלפי עטלפי פירות, והמושבה העצומה הייתה מוקד לעניין ולימוד.
במאי 2016 הבחין תושב חדרה, פטר ויט, בתכונה במתחם בנין השוק, והודיע לעמותת ע.ט.ל.ף על הסכנה. הפעילים פנו לעיריית חדרה וליזם צפריר בלכנר, כדי לפנות את העטלפים לפני ההריסה ולמנוע הרג המוני. ב-11 ביוני 2016 התקיימה פגישה בה נכחו חדוה יחזקאלי סגנית ראש עיריית חדרה מטעם הירוקים, נורה ליפשיץ מנהלת עמותת ע.ט.ל.ף, וכן נכח בפגישה זואולוג. ליפשיץ ביקשה שהות כדי לפנות את מושבת העטלפים, שמנתה לפי הערכות בין 5,000 ל-10,000 פרטים, ולפי הערכות אחרות אף יותר. סגנית ראש העיר הבטיחה לעמוד בקשר עם היזם ולמנוע את הרג בעלי החיים במבנה. הפעילים שהגיעו לאתר כדי לסקור את המקום דיווחו "נתגלתה לעינינו ממלכה מופלאה מלאה בחיים. מערכת אקולוגית קסומה".
למחרת, ב-14 ביוני, דיווח ויט שבניגוד להסכמות התחילה פעילות הריסה במבנה, לקראת טקס הנחת אבן הפינה. ב-16 ביוני נצפתה הריסה מסיבית, ועמותת ע.ט.ל.ף הסיקה שעיריית חדרה הפנתה לה עורף.
פעולות הצלה
המתנדבים שהגיעו למקום גילו זירת הרס ובה אלפי עטלפים מתים או פצועים לכודים מתחת לאבנים ומשופדים על תיילי ברזל. בעמוד הפייסבוק של העמותה התפרסם קול קורא להתגייסות למבצע הצלה. לקראת ערב התגבר זרם הפעילים ועשרות אנשים עסקו בחילוץ עטלפים מתוך כוכים וכיסים מתחת להריסות. נורה ליפשיץ ניהלה את המבצע והקימה עמדת מיון, עמדת עזרה ראשונה, ותינוקייה.
המחלצים ביקשו מצביקה גנדלמן, ראש עיריית חדרה, קו חשמל כדי להאיר את הבניין, אך הוא סרב, ופעולות החילוץ נמשכו עד הבוקר לאור פנסים. למחרת בשעות אחר הצהריים הגיעו שוטרים כדי לפנות את המתנדבים. לדברי השוטרים הם הגיעו בעקבות תלונה שהוגשה על ידי היזם.ב-17 ביוני השיגה המחלקה המשפטית של תנו לחיות לחיות צו מניעה זמני נגד ההריסה; כשהקבלן התייצב באתר עם עובדיו, הוא קיבל את הצו והתרחק מהמקום. עבודות ההצלה נמשכו כדי לחלץ את מי שעוד ניתן היה להציל, ולהרדים את הגוססים.
300 עטלפים פצועים הגיעו לבית החולים לחיות בר בספארי ברמת גן ולבית החולים הווטרינרי של הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, והרופאים ביצעו בהם ניתוחי חירום. מאות עטלפים פצועים קל יותר נקלטו בבית המחסה של עמותת ע.ט.ל.ף, ועטלפים שהתאוששו אחרי הניתוחים הועברו גם הם מבתי החולים למחסה בעמותה.
ב-27 ביוני נסגר הסכם בין עורכי הדין של תנו לחיות לחיות, זואולוגים של החברה להגנת הטבע, פקחים של רשות הטבע והגנים, עמותת ע.ט.ל.ף ויזם הבניין. ב-28 לחודש לעת לילה פינו הפעילים את העטלפים שעדיין נשארו בבניין.
זאיון סוזוקי
זאיון סוזוקי (ביפנית: 鈴木 彩艶; נולד ב-21 באוגוסט 2002 בליטל רוק שבמדינת ארקנסו, ארצות הברית) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת השוער בקבוצת אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית.
חיים אישיים
סוזוקי נולד בליטל רוק שבמדינת ארקנסו, ארצות הברית, לאב יפני ולאם גנאית.
קריירת מועדונים
סוזוקי גדל במחלקת הנוער של אוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית. בעונת ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון.
קריירה בינלאומית
סוזוקי היה חלק מסגל נבחרת יפן עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2019.
כמו כן, הוא היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
בית הכנסת הראשי הישן (מינכן)
בית הכנסת הראשי הישן במינכן (בגרמנית: Alte Hauptsynagoge München) שבגרמניה עמד ברחוב הרצוג-מקס שטראסה בלב מינכן. ביוני 1938, חמישה חודשים לפני פרעות ליל הבדולח, היה המבנה אחד מבתי הכנסת הראשונים שנחרבו בגרמניה, בעידודו האישי של אדולף היטלר.
המבנה שבלט כבניין מונומנטלי בודד מוקף בשלשה רחובות, תוכנן על ידי האדריכל אלברט שמידט. מראהו העוצמתי כמו גם מיקומו הבולט במרכז העיר מינכן, הדגישו את חשיבותו כמבנה ציבורי בחיים העירוניים במינכן של אותם ימים.
בשטח שבו עמד בית הכנסת קיים כיום מרכז קניות, לאחר שהוא נמכר בשנת 1999 לרשת הכל-בו הגרמנית Karstadt. כספי המכירה שימשו לבניית בית כנסת ראשי חדש בעיר.
חברת הודו המזרחית הצרפתית
חברת הודו המזרחית הצרפתית (בצרפתית: Compagnie française pour le commerce des Indes orientales) הייתה חברת מניות שנוסדה בצרפת ב-1 בספטמבר 1664 כדי להתחרות בחברות הסחר האנגלית (לימים הבריטיות) וההולנדית באיי הודו המזרחית. החברה תוכננה על ידי ז'אן-בטיסט קולבר, וקיבלה הרשאה מהמלך לואי הארבעה עשר למטרת מסחר בחצי הכדור המזרחי. זה נבע מהתמזגות של שלוש חברות קודמות, קומפני דה צ'ין משנת 1660, קומפני ד'אוריינט וקומפני דה מדגסקר. המנהל הכללי הראשון של החברה היה פרנסואה דה לה פיי, שאליו צרפו שני דירקטורים המשתייכים לשני ארגוני המסחר המצליחים ביותר באותה תקופה: פרנסואה קארון, שעבד 30 שנה בחברת הודו המזרחית ההולנדית, כולל יותר מ־20 שנה ביפן, ו-Markara Avanchintz, סוחר ארמני מאספהאן, פרס.
היסטוריה
בשנת 1604, אנרי הרביעי, מלך צרפת אישר את הקמתה של "Compagnie des Indes Orientales" (חברת הודו המזרחית), והעניק לחברה החדשה מונופול של 15 שנים על הסחר הצרפתי עם הודו המזרחית. חברה זו קדמה לחברה באותו שם שייסד ז'אן-בטיסט קולבר, אם כי העסק הראשון לא היה חברת מניות, ומומן על ידי הכתר הצרפתי. במאה ה-17 נעשו כמה מאמצים צרפתיים לסחור עם איי הודו המזרחית. הם הושפעו מהמיזמים העסקיים המוצלחים של חברת הודו המזרחית ההולנדית. בין שנות ה-1630 לתחילת שנות ה-1660, המאמצים הצרפתיים היו קטנים יותר בקנה מידה, אך הם זכו להצלחה מסוימת. ספינות סוחר צרפתיות חצו את המפרץ הפרסי, הים האדום והחוף הצפון מערבי של תת היבשת ההודית. הישגים אלה החווירו את צרפת בהשוואה לאנגליה והרפובליקה ההולנדית. נמלי האוקיינוס האטלנטי של צרפת רצו להתחרות ולהתמזג זה בזה. המומחיות המסחרית וההונית הוענקה סביב אזורי החוף של ברטאן ונורמנדי.