cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אייל עמית
אייל עמית (נולד ב-1974) הוא סופר, בלוגר, מוציא לאור, תסריטאי, מספר סיפורים, סטנדאפיסט ובעל סטודיו לדיג'רידו.
ביוגרפיה
עמית נולד, גדל והתחנך בגבעתיים. בצה"ל שירת בחיל המודיעין כעתודאי. לאחר השירות למד במכללת אפקה וסיים לימודים כמהנדס אלקטרוניקה.
בשנת 1999, בעקבות שוד מזוין שחווה בטיול בברזיל, החל לעסוק בכתיבה. בשנת 2001 הוציא לאור את ספרו הראשון, "צבע בכחול וזרוק לים", 38 סיפורים קצרים אודות הטיול אחרי השירות הצבאי. בשנת 2003 סיים לימודי תסריטאות בבית הספר חשיפה.
בשנת 2004 זנח את עולם ההייטק והקים את מוזה הוצאה לאור, הוצאת ספרים עצמית לספרי מסע, פנטסיה ועידן חדש. ההוצאה מנסה לתת דגש ליצירות מקור וליוצרים בעלי קול חדש, רענן וייחודי. באותה שנה הוציא לאור את ספרו השני כושי בלאנטיס, סיפור פנטסיה ניו-אייג' שמנסה לשפוך אור על נושא עבדות ההייטק בישראל.
בשנת 2009 פתח בלוג בשם הטור של אייל עמית והופיע כמספר סיפורים באירועים פרטיים ובתיאטרון הידית.
בשנת 2012 הקים סטודיו לבניה ונגינה בדיג'רידו. במקביל יצא במופע סטנדאפ-סיפורים בסגנון ספוקן סטוריז, ז'אנר שהיה חדש בארץ. המופע החליף במהלך השנים כמה שמות - "מופע הסיפורים של אייל עמית", "עכשיו!!!!", "תופעת יחיד" ועוד. בהמשך הופיע עמית גם בצוותא, בבית ציוני אמריקה, ובתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2017, בעזרת גיוס הדסטארט, הוציא לאור את ספרו השלישי "וכתבתָּ", סיפורים אמיתיים מחייו של עמית, בסגנון הספוקן סטוריז.
עמית נשוי לענת, ולהם שני ילדים.
בסוף שנת 2017 יצא עמית עם משפחתו לטיול בעולם בלי תאריך חזרה מוגדר מראש.
קטכולאמין
קטכולאמין (באנגלית: Catecholamine) הוא תרכובת אורגנית המכילה קבוצת קטכול (קבוצת בנזן המכילה שתי קבוצות צד הידרוקסיליות) ומתמיר אמיני.
יצירת קטכולאמינים
הקטכולאמינים מיוצרים מחומצת האמינו טירוזין. חומרים אלו מסיסים במים ונקשרים לחלבונים שונים, ובאופן זה מועברים בזרם הדם בגוף. הטירוזין מגיע אל גופינו בצורת חלבון דרך המזון הנצרך, או על ידי הידרוקסילציה של חומצת האמינו פנילאלנין על ידי האנזים פנילאלנין הידרוקסילאז.
פירוק קטכולאמינים
COMT הוא אנזים שמפרק קטכולאמינים בנוזל החוץ-תאי.
מוליכים עצביים מקבוצת הקטכולאמינים
בגוף האדם, ישנם מספר מוליכים עצביים מרכזיים המשתייכים לקבוצת הקטכולאמינים. המוליכים הקטקולאמיניים הם חלק ממערכות המוליכים העצביים המרכזיות של המוח. העיקריים שבהם הם אדרנלין (אפינפרין), נוראדרנלין ודופמין והם משתייכים גם לקבוצת המונואמינים.
אדרנלין ונוראדרנלין משתחררים מליבת יותרת הכליה, והם בעלי תפקיד מכריע בוויסות תגובת הילחם או ברח בגוף.
מוליכים עצביים מקבוצת הקטכולאמינים מיוצרים מחומצות האמינו טירוזין. הטירוזין נאגר בנוירונים מפרישי קטכולאמינים, ודורש מספר תגובות על מנת להפוך למוליך העצבי הרצוי בגוף. היצור של קטכולאמינים מווסת על ידי אנזים המכונה מונואמין אוקסידאז.
רמת השחרור של קטכולאמינים בקליפת המוח הקדם-מצחית יכולה לשנות במהירות את חוזק הקשרים ברשתות קדם מצחיות, כדי לתאם בין מצבים קוגניטיביים ותודעתיים לבין הדרישות הפיזיולוגיות המתעוררות בעקבות גירויים ואירועים שונים בסביבה. רמות גבוהות של קטכולאמינים, המופרשות בשעת לחץ כתגובה למצבי מתח, יכולים לדכא במהירות את הפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית ולהעביר אותה למצב "offline" כדי להגיב לסכנה על ידי העברת השליטה על ההתנהגות למערכות פרמיטיביות יותר כמו האמיגדלה והסטריאטום שמתווכים תגובות אינסטינקטיביות.
היבטים רפואיים
קיימות מספר תרופות בשוק שהן אנלוגים של הקטכולאמינים.
אפרת מישורי
אפרת מישורי (נולדה ב-5 במאי 1964) היא משוררת, דוקטור לספרות, מסאית, אמנית מיצג וקולנוענית ישראלית, כלת פרס ראש הממשלה לשנת 2002 פרס עמיחי לשנת 2017 ופרס לנדאו לשנת 2018.
ביוגרפיה
אפרת מישורי נולדה בטבריה, והיא בתו של הבלשן יצחק צדקה. בשנות ה-90 כתבה מסות ומאמרי ביקורת על שירה ואמנות פלסטית, שהתפרסמו בין השאר במקומון "העיר", בכתבי העת "סטודיו" ו"עכשיו" ובמוספי התרבות של "מעריב" ו"הארץ" . היא למדה באוניברסיטת תל אביב וקיבלה תואר ד"ר לספרות בשנת 2006, עבור עבודת הדוקטורט "תל אביב - מציאות או המצאה", המשלבת בין פסיכואנליזה וספרות, עוסקת בייצוג מקום בשירה כאובייקט מעבר של המשורר ומתמקדת בתל אביב של אבות ישורון כמקרה מבחן; על העבודה זכתה בפרס דב סדן.
בשנת 1989 נישאה לאמן הישראלי יעקב מישורי. השניים התגרשו ב-2011. למישורי בן והיא מתגוררת כיום בתל אביב. אחותה היא הצלמת נועה צדקה.
יצירתה הספרותית
הפרסום הראשון של מישורי היה ספר הילדים "ספר החלומות", שראה אור בשנת 1988 (בשם אפרת צדקה) ואותו גם איירה בעצמה. ספר שיריה הראשון, שראה אור ב-1994 בהוצאה עצמית במהדורה מוגבלת, זכה בפרס קרן רון אדלר לספר ביכורים והוגדר בידי המבקר מנחם בן כ"אחד המעשים השיריים החשובים שנעשו אצלנו בשנים האחרונות".
מאז פרסמה מישורי עוד שמונה ספרי שירה, חמישה מהם בהוצאת הקיבוץ המאוחד ואחד, בהוצאת אבן חושן, שלווה ביצירות פלסטיות מאת בעלה, האמן יעקב מישורי. על יצירתה הוענק לה פרס היצירה לסופרים ומשוררים (בשמו הבלתי רשמי 'פרס ראש הממשלה) ב-2002. שירתה ומסותיה נדפסו בעיתונות היומית ובכתבי עת רבים, בהם עכשיו, הו!, מעין, שבו, דחק ועוד. בשנת 2004 זכה הסיפור הקצר פרי עטה "ידיעת היבשת" בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ". בשנת 2017 זכתה בפרס עמיחי על ספרה "Thinkerbell סיפור בהמשכים של משוררת בהפסקות" ופרס אקו"ם ע"ש שלמה טנאי לעידוד פרסום היצירה על יצירתה "אישה נשואה ושירים בודדים" שיצאה לאור בספר ב-2019.
שירתה של מישורי מתאפיינת ברגישות למיקום המילים על הדף, לארגונן ולצורתן, וכן להפקה ולעיצוב ספריה; ברשימה על ספרה הראשון ציינה המשוררת מאיה בז'רנו שהוא "מופק ומעוצב אחרת מכל ספר שירה שנראה באחרונה" ו"מזכיר מבנה אוטונומי אישי". מאפיינים אלה מופיעים גם בספרים מאוחרים, למשל בפואמה "הבוהמה הביתית", שבה "השורות הבודדות מופיעות על הדפים כאילו היו מוקרנות על קיר, בקצב קבוע, במעין וידאו־ארט מדיטטיבי". בכתיבתה המינימליסטית בולטים משחקי מילים ואתגרים חידתיים ואינטלקטואליים לצד טקסטים קלילים ונגישים, העושים שימוש רב בחזרתיות. בסגנונה ניכרות השפעות מגוונות: שירתה המוקדמת הוגדרה בין השאר כ'ניאו אוואנגארד' ומבקרים זיהו ביצירותיה השפעות של פוטוריזם, דאדא ושירת הייקו, וכן של המשוררים חזי לסקלי ואהרן שבתאי (ספרה של מישורי "הבוהמה הביתית" הוא מחווה מוצהרת ל'פואמה הביתית' של שבתאי).
פעילויות נוספות
ב-1996 הפיקה מישורי את מופע היחיד "אני הדוגמנית של השירה", שהתבסס על שיריה ונמנה עם מופעי הספוקן וורד הראשונים בישראל. במופע שולבו גם אלמנטים של וידאו ארט ותנועה, והוא תואר בעיתונות כראשוני וחדשני, והושווה לסגנון הראפ.
מישורי לימדה כתיבה ופרפורמנס בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים, הנחתה סדנאות כתיבה באוניברסיטאות ובבתי ספר לאמנות והשתתפה בתוכנית 'סופר אורח' במסגרת משרד החינוך ובפרויקט סל תרבות של מפעל הפיס. כמו כן ערכה מספר ספרי שירה, בהם "המשרד לסיפורי הציבור" (כרמל, 2008) מאת גלעד מאירי ו"פרפר פרלין" (ספרא, 2013) מאת לורן מילק, ומכהנת כחברת מערכת בכתב העת ננופואטיקה. בשנת 2011 ייסדה את הסלון הספרותי "תיאטרון הטקסט הנודד", שבמסגרתו היא מנחה סדנאות קריאה וכתיבה ומקיימת מפגשים חודשיים עם יוצרות ומרצות.
מישורי הקימה, בשיתוף עם עתון 77, סדרת שירה עצמאית בשם "אש קטנה 77" - 'מעבדה לליווי ולפיתוח שירת א-נשים'.
בשנת 2014 הקימה מישורי, בשיתוף עם דנה גולדברג, את חברת ההפקות Gypsycam, המוקדשת לקולנוע ניסיוני ועצמאי. במסגרת החברה הופקו עד כה מספר סרטים קצרים שיצרו גולדברג ומישורי. השתיים היו במערכת יחסים זוגית ונפרדו. בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "מות המשוררת", שביימה ביחד עם גולדברג. השתיים גם כתבו במשותף את התסריט לסרט, שבו מופיעות בתפקידים הראשיים יבגניה דודינה וסמירה סרייה.
2018 - זוכת פרס מפעל הפיס לאמנויות על שם לנדאו לשירה.
מישורי היא חברת מערכת בהוצאת הספרים "ברחש".
שירה
"אישה נשואה ושירים בודדים" (תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2019)
הנשיא הנבחר (משחק מחשב)
הנשיא הנבחר הוא משחק וידאו מסוג סימולציה פוליטית, שפורסם לראשונה על ידי סימולציות אסטרטגיות עבור מחשב ה-Apple II בשנת 1981 ולאחר מכן יצא גם לקומודור 64 בשנת 1984.
משחק ההמשך, הנשיא הנבחר: מהדורת 1988 שוחרר בסוף שנת 1987 והיה ניתן להורדה עוד לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו שנה לאחר מכן, במשחק זה גם ניתן לשחק במחשבי MS-DOS ו-Atari ST, ההבדל היחיד במשחק היה הוספת מועמדים אחרים, בהם ביל קלינטון, אוליבר נורת', ג'רלדין פררו, מייקל דוקאקיס ודיק גפהארדט.
תיאור
המשחק נותן לשחקן את האפשרות לבחור לשחק עם מספר מועמדים שונים לנשיאות, חלקם מועמדים אמיתיים, חלקם פוטנציאליים וחלקם בדיוניים לחלוטין.
במהלך מערכות הבחירות לנשיאות שנערכו בין מערכת הבחירות ב-1960 למערכת הבחירות ב-1984 (ברוב הגרסאות שיצאו למשחק נכללה גם מערכת הבחירות ב-1988) לשחקנים ניתנה האפשרות לבחור לשחק בתרחיש "היסטורי" או "א-היסטורי" בכל אחת ממערכות הבחירות שניתן לשחק בהן. באופציה ה"היסטורית" נקבעו המועמדים, כמו גם תנאי המדיניות הכלכלית ויחסי החוץ כמו שבאמת התקיימו במערכת הבחירות שנקבע, לעומת זאת אם השחקן בחר באפשרות השנייה של "א-היסטורית", השחקנים יכולים לקבוע בעצמם את כל המשתנים האלה (למשל, השחקן יכול לבחור לשחק במערכת הבחירות ב-1984 אך שהיא תערך בין הנשיא המכהן מטעם הרפובליקנים רונלד רייגן, יתמודד מול הסנטור הדמוקרטי טד קנדי אשר לא התמודד במערכת הבחירות הזו), שחקנים גם יוכלו לבחור באפשרות להריץ מועמד בדיוני לנשיאות (או מועמד אמיתי שלא בהכרח הגיוני ביחס לציר הזמן בו מתקיים המשחק, כגון: ג'רי בראון, ג'ורג' רומני, הווארד בייקר), באמצעות בחירת מאפיינים פוליטיים, אישיים וגאוגרפיים שונים.
ניתן היה לשחק את המשחק עם שניים או אף עם שלושה מועמדים (למשל, התרחישים "ההיסטוריים" במערכות הבחירות שנערכו ב-1968 וב-1980 אשר כללו מועמדי צד שלישי כמו המקרה בו רץ לנשיאות מעומד המפלגה העצמאית האמריקאית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, ג'ורג' וולאס או המועמד העצמאי בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980, ג'ון אנדרסון). בהתאמה, תרחישים "א-היסטוריים" יכולים לכלול הוספת מועמד שלישי.
במשחק עצמו השחק צריך לנהל את מרכז הפעילות שיוכל להביא לו PAPs ("נקודות פעולה פוליטיות") שיהיו שוות ערך לכספים איתם יוכל לנהל הקמפיין, בקמפיין עצמו ניתן לקבוע מתי ואיפה לערוך ביקורים שונים במדינות שונות, מלבד זאת, קיים סיכוי כי המתמודדים במירוץ יהיו צריכים לערוך ביניהם עימות בחירות.
צ'ויושפאלוש
צ'ויושפאלוש (בהונגרית: Csólyospálos) הוא כפר בנפת קישקונמאישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
הכפר נוצר ממיזוג של שתי חוות באזור והפך לכפר עצמאי ב-1 ביולי 1945.
בכפר יש כמה אתרים בולטים, כולל בית ספר לשעבר אשר נרכש על ידי Gergely Pongrátz, מנהיג המהפכה ההונגרית של 1956, והפך למוזיאון המהפיכה. ישנו גם אתר עם ממצאים גאולוגיים מצפון-מזרח לכפר.
פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר
פרס גלובוס הזהב לפסקול הטוב ביותר (באנגלית: Golden Globe Award for Best Original Score) הוא פרס הניתן מטעם איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד (HFPA).
יאסנטלאסלו
יאסנטלאסלו (בהונגרית: Jászszentlászló) הוא כפר בנפת קישקונמאישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם ביאסנטלאסלו אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 3,482 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 2,379 תושבים.
בשנת 1920 התגוררו בכפר 5 יהודים ובשנת 1920 התגוררו בו שני יהודים. ישנו תיעוד של יהודי אחד שהתגורר בכפר שנרצח בשואה.
אורורה מרדיגניאן
ראשית דרכה
מרדיגניאן נולדה למשפחה ארמנית משגשגת בצ'מישגזק, כשלושים וחמישה קילומטרים מצפון לאֱלָזִיג (שנקראה בעבר הַרְפּוּט), בלב טורקיה העות'מאנית. היא חזתה בהירצחם של בני משפחתה, ואולצה לצעוד למעלה מ-2250 קילומטרים, ונחטפה ונמכרה לעבדות באנטוליה. היא הצליחה להימלט אל טיפליס (טביליסי כיום), ומשם לסנקט פטרבורג ולאוסלו, ובסופו של דבר הגיעה לניו יורק.
ארמניה הנאנסת ומכירה פומבית של נשמות
בניו יורק פנה אליה הארווי גייטס, תסריטאי צעיר, וסייע לה לכתוב ולפרסם טקסט שמתואר בדרך כלל כספר זכרונות, בשם "ארמניה הנאנסת" (Ravished Armenia).
מרדיגניאן תיארה שש-עשרה נערות ארמניות אשר "נצלבו" בידי מעניהן העות'מאנים. בסרט "מכירה פומבית של נשמות" מוצגות הנערות מסומרות אל צלבים. ברם, מקץ כמעט שבעים שנה, גילתה מרדיגניאן להיסטוריון הקולנוע אנת'וני סלייד שהסצנה לא הייתה מדויקת, ותיארה לא צליבה אלא שיפוד. לדבריה, "הטורקים לא בנו צלבים בסגנון המוכר. הם יצרו צלבים קטנים ומחודדים. הם הפשיטו את הנערות. אילצו אותן להתכופף קדימה, ולאחר שאנסו אותן, אילצו אותן לשבת על העץ המחודד, דרך הנרתיק. כך הם הרגו - הטורקים. האמריקאים עידנו את זה. הם לא מסוגלים להציג זוועות כאלו."
בתקשורת זכתה מרדיגניאן לכינוי "ז'אן ד'ארק של ארמניה", ותוארה כדוברת קורבנות הזוועות שהתחוללו בטורקיה וברחבי האימפריה העות'מאנית. למרדיגניאן היה חלק בהיווצרות התנועה ההומניסטית בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 נישאה מרדיגניאן וחיה בלוס אנג'לס עד מותה בשנת 1994.
פרס אורורה
בעשור השני של המאה ה-21 נחנך "פרס אורורה להקצת האנושות", אשר מוענק על ידי ניצולי רצח העם הארמני למי שבמעשיהם, ובמחיר סיכון אישי, השפיעו משמעותית על הצלת חיי אדם ועל קידום מטרות הומניטריות. הפרס הוענק לראשונה בשנת 2016, בירוואן, בירת ארמניה.
ללכת על דגים
"ללכת על דגים" הוא רומן המספר על זוג מאורסים טריים הנחשפים לסוד משפחתי עתיק לפיו סבו של החתן הוא ממזר ולכן לפי ההלכה היהודית כל צאצאיו פסולי חיתון. גילוי זה מטלטל את יחסי הזוג ואת חיי משפחת החתן ומעלה תהיות ואף התקוממות על הלכות פסולי חיתון. הספר יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת "ידיעות ספרים" וזכה לביקורות חיוביות.
נפאל במשחקים הפאראלימפיים
נפאל השתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים אתונה (2004), כששלחה למשחקים אתלטית אחת, ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע. במשחקי החורף לא נטלה נפאל חלק מעולם.
היסטוריה
המשלחת הראשונה אותה שלחה נפאל למשחקים באתונה בשנת 2004 כללה רק את ספורטאית אחת, אתלטית שהתחרתה בהדיפת כדור ברזל. אל משחקי אולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) שלחה נפאל ספורטאי בודד גם כן, שלקח חלק במרוץ ל-100 מטר. הספורטאים הנכים אותם שלחה נפאל למשחקי הנכים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
כדרך בני מאדים (ספר)
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1955 ובעברית בהוצאת "מסדה" בשנת 1980, בתרגומו של אדם שרתיאל.
קהילת יהודי ע'ריאן
קהילת יהודי ע'ריאן הייתה קהילה של יהודים תושבי מערות, הידועים גם כטרוגלודיטים (מהביטוי הצרפתי "Juifs troglodytes"), היו אלו קהילות יהודיות ששכנו במערות מעשה ידי אדם בהרים. הקהילות הידועות ביותר מסוג זה התקיימו באזור רמת ע'ריאן ("ג'בל ע'ריאן") של הרי נפוסה, באזור העיר ע'ריאן בצפון-מערב לוב, והן מכונות בדרך כלל יהודים ע'ריאנים. הקהילות הללו כבר אינן קיימות היום.
היסטוריה
שבטים יהודים חיו במערות מעשה ידי אדם במשך מאות שנים במרוקו, אלג'יריה, בטריפוליטניה ובלוב. בתיהם ובתי הכנסת שלהם היו במערות; ורק בתי הקברות היו על פני השטח. הקבוצות העיקריות של תושבי המערות היהודים היו בהתיישבויות ע'ריאן, טיגרנה ובני-עבאס.
בשנת 1906 ביקר באזור הארכאולוג נחום סלושץ וכתב תיאור מפורט של חיי היהודים באזור.
ע'ריאן הוא שם כולל של שלושה יישובים – ע'ריאן, תיגרינה ובני-עבאס, השוכנים כ-100 ק"מ דרומית לטריפולי. יחידה ישובית, שנחשבה כאחת ובה היו מעל ל-500 יהודים. תושבי המערות היהודים של לוב היו ידועים לפחות משנת 70 לספירה, כאשר ההיסטוריון הרומנו-יהודי יוספוס פלביוס תיאר את ה"טרוגלודיטיס".
המידע ההיסטורי מצביע על הימצאותם שם, לפחות משנת 1510, כאשר יהודים רבים נמלטו לתוך פנים הארץ עם כיבוש טריפולי על ידי הספרדים.
רוב יהודי ע'ריאן שכנו, עם מקניהם תוצרתם ורכושם, במערות שמתחת לאדמה, שהיוו מקום מסתור והגנה, וכן מקום קריר בימי הקיץ החמים ומקום חמים בימי החורף הקרים.
בתקופה העות'מאנית נהנתה הקהילה מאוטונומיה מסוימת ונוהלה על ידי מועצת זקנים, שבראשה עמד "שיח' אליהוד", שהתיישב בתיגרינה ונמנה עם פרנסי הקהילה. הוא היווה חוליה מקשרת בין השלטונות לקהילה והאחראי על גביית מס גולגולת ומיסים קהילתיים, אך גם המנהיג הדתי של הקהילה, שמינה את השוחטים, המוהלים ומלמדי התינוקות. הרופא והמשורר, ח'ליפה חג'אג', היה "שיח' אליהוד" האחרון בתקופה העות'מאנית. אחריו, בתקופת המרד הערבי נגד השלטון האיטלקי וכיבוש ע'ריאן על ידי האיטלקים ב-1922, היה הרופא, יעקב חג'אג', חתנו של ח'ליפה חג'אג', ובתקופה האיטלקית עד 1943, היה ברח'אני זיגדון, חתנו השני של ח'ליפה חג'אג'. ברח'אני לא היה אישיות רבנית, אך ניהל את הקהילה היטב. הוא העמיד לצידו נכבדים ששרתו בקודש, וביחד הם דאגו לחינוך התורני של הילדים, להכשרת בעלי תפקידים לקיום הפולחן הדתי, להפעלת המוסדות הדתיים והקהילתיים, לעזרה לאביונים, ומשנות השלושים, לחיזוק התודעה הציונית ולימוד העברית.
יהודי המערות היו דתיים מאוד עד כדי אדיקות וקנאות. הם דקדקו במצווה קלה כבחמורה ונזהרו בקיום כל המצוות שבתורה. שני בתי כנסת היו בע'ריאן ובהם היו 32 ספרי תורה. בתי הכנסת היו בנויים מתחת לאדמה ולפי המסורת המקובלת בידי תושבי המקום גילם רב מאוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה העניקו יהודי ע`ריאן מחסה ליהודים שברחו מערים ומכפרים אחרים בלוב. יהודים רבים, בעיקר מטריפולי, ברחו אליהם והשתכנו בבתיהם. ב-1941 חנה באזור חיל מצב גרמני מן הקורפוס הגרמני אפריקני, ובהמשך הוגלו ליישוביהם כ-400 יהודים מקירינאיקה.
עם סיום הכיבוש האיטלקי וכניסת הכוחות הבריטיים, בשלהי ינואר 1943, סייעו יהודי ע'ריאן, יחד עם הבריטים, ליהודים שברחו או הוגלו אליהם, לשוב לבתיהם. ח'ליפה חוגה חסאן (חתנו של ברח'אני זיגדון), שהיה תושב היישוב ע'ריאן ואיש משכיל, דובר איטלקית ואנגלית, מונה ל"שיח' אליהוד". בשל קשריו המסחריים הוא הצליח ליצור יחסים טובים עם השלטונות הבריטיים וכן, הנהיג את הקהילה, ככל שהתגברה הלאומנות הערבית. עם פרוץ פרעות נובמבר 1945, הצליח ח'ליפה חוגה חסאן, בשל קשריו, למצוא מחסה לבני הקהילה אצל נכבדים ערבים, ובמקביל לדאוג שהשלטונות הבריטיים ישלחו כוחות צבא ומשטרה להגן עליהם. כתוצאה מכך בע'ריאן לא היו נפגעים בנפש, והיו רק פגיעות ברכוש. אך, הטראומה מהפרעות, שאילצו יהודים למצוא מחסה ולהזדקק להגנת השלטונות, התערערות המצב הכלכלי בעטיין והמתיחות ביחסים עם האוכלוסייה הערבית המקומית, גרמו לכך שמספר משפחות מע'ריאן עזבו את יישוביהם ועברו לטריפולי.
לאחר שלוב קיבלה עצמאות, רוב היהודים, כולל אלה של ע'ריאן, היגרו לסוריה מתוך מטרה לעלות לארץ ישראל עקב פוגרומים מהם סבלו. כל יהודי ע'ריאן, הן אלו שנותרו ביישוביהם, הן אלו שעברו לטריפולי אחרי פרעות נובמבר 1945, והן אלו שבמהלך השנים התפזרו ברחבי לוב (בעיקר לזוארה), עלו כאיש אחד לארץ ישראל, כאשר רובם התיישבו במושבים ועסקו בחקלאות.
נכון ל-2023, רבות מהמערות הללו מאוכלסות על ידי לובים, אשר ביצעו מודרניזציה של המקום, כולל הוספת חשמל, מים זורמים ופינוי שפכים. ישנם מספר יתרונות לסוג זה של דירות. חלק מבתי המערות הללו מושכרים גם לתיירים.
תיאור
נחום סלושץ כתב:"'מעת לעת חדי העין מגלים, בין עצי זית ותאנה, או ליד מסגד או חורבות, חורים פעורים בשפל של גבעה, הדומים בצורתם לדלת של מערה. דלת עץ קטנה נפתחת לפני הטייל, והוא נכנס למעין גלריה חשוכה ולא אחידה, משופעת כל הדרך, כדי לעבור אותה בבטחה [,] דרוש תרגול. לאחר הליכה של חמישה-עשר עד עשרים מטרים, יורדים למעין חצר, מוארת מלמעלה בקלילות בכמה קרני אור; יש את האורווה, שקודמת לחדר המרכזי, ואשר משמשת לעיתים קרובות בית מלאכה לנפחים היהודים. בירידה מתמדת מגיעים לחצר תת-קרקעית המשמשת כבית מגורים מרכזי, מטבח ובית מלאכה, התאים נמצאים במערות שנחפרו בקירות החצר, מהן מקבלים מעט אור ואוויר. הילידים מוצאים את החיים התת-קרקעיים מאוד טבעיים ונוחים, אם כי המטייל אינו חש בנוח. גם בית הכנסת של הכפר בני-עבאס ממוקם במערה, אך הגישה אליו פתוחה וקלה, וגגו אפילו מעל מפלס הקרקע. בטיגרנה נבנה זה עתה בית כנסת שכולו מעל פני הקרקע.'"
פדי (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קמפץ
קמפץ (בהונגרית: Kömpöc) הוא כפר בנפת קישקונמאישה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בקמפץ אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 855 תושבים ובשנת 2022 חיו בו רק 630 תושבים.
הבתים הפזורים באזור היו חלק מקישקונמאישה עד שבשנת 1950 הפך קמפץ לכפר עצמאי.
פיליפ נוארה
פיליפ נוארה (בצרפתית: Philippe Noiret; 1 באוקטובר 1930 – 23 בנובמבר 2006) היה שחקן קולנוע ותיאטרון צרפתי, אחד השחקנים הפופולריים בצרפת, ונחשב ל"אחד השחקנים הצרפתים המוערכים בכל הזמנים". הקריירה הקולנועית שלו נמשכה על פני יותר מ-50 שנה, בהם הספיק להשתתף ביותר מ-125 סרטים, שזיכו אותו בתהילה עולמית.
ביוגרפיה
נוארה נולד בליל, בצפון צרפת, לפייר ז'ורז', סוחר טקסטיל קטן וחובב ספרות ושירה, וללוסי קלמאנס הרמאן (Heirman), עקרת בית, שהיו מבני המעמד הבינוני-נמוך. בילדותו גדל בטולוז.
נוארה למד משחק בתיאטרון העממי הלאומי של פריז, והופעתו הראשונה כשחקן הייתה ב-1949. כ-11 שנים מאוחר יותר, ב-1960, הגיע לאחד מהישגיו הגדולים הראשונים, כששיחק בסרטו של לואי מאל "זאזי במטרו". נוארה היה שחקן אופי מצוין, היה לו קול ייחודי, ששימש אותו גם כקריין במספר סרטי אנימציה, והוא הרבה לגלם את בן המעמד הבינוני או האריסטוקרטי.
נוארה התחתן ב-1962 עם מוניק, שחקנית צרפתייה, אותה פגש בתיאטרון העממי, ובמהלך הקריירה שיחק לצדה בכעשרה סרטים.
נוארה התפרסם בעיקר בזכות תפקידיו במספר סרטים מפורסמים, ובהם הסרט האיטלקי "סינמה פרדיסו", בו גילם את אלפרדו, מקרין סרטים; הסרט "הדוור", בו גילם את דמותו של המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה; וכן הסרטים: "השען מסנט פול"; "שוטר מגנב פטור", סדרה קומית שחלק ממנה שודר בישראל; "אישה כפול שבע" של ויטוריו דה סיקה; "המלחמה של מרפי" שביימו פיטר ייטס ופיטר או'טול; "טופז" של אלפרד היצ'קוק, ועוד.
ב-1967 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של הבמאי איוו רובר, "אלכסנדר המאושר". נוארה גילם בסרט תפקיד של גבר העובד ללא הפסק עד אשר הוא מתאלמן והופך לחסיד החופש והבטלה. נוארה זכה לשבחי הביקורת ונאמר עליו כי הוא פנומן - "הן בהופעה, הן במשחק ובייחוד ברגש הכן והחמים שהוא יוצר סביבו."
הסרט האחרון בו שיחק, "שלושה חברים" (Trois Amis), אותו ביים מישל בוז'אנה, צולם בשנה האחרונה לחייו, 2006.
יחד עם רומי שניידר זכה נוארה בפרס סזאר הצרפתי ב-1976 על תפקידו בסרט "Vieux Fusil", ופעם נוספת זכה בפרס, ב-1990, על תפקידו בסרט "La Vie et rien d'autre". בנוסף, היה מועמד שלוש פעמים נוספות במהלך הקריירה לזכייה בפרס.
במותו הותיר אחריו את אשתו מוניק, כשהיא קרובה לגיל 80, ואת בתו פרדריק.
חיים משה סלור
חיים משה סלור (י"ז בניסן ה'תרי"ט, אפריל 1859, יליזבטגרד אוקראינה שברוסיה - י"ג באדר ה'תש"ו, 1946, פתח תקווה) היה המודד היהודי הראשון בארץ ישראל, מדד קרקעות ביישובים רבים ברחבי הארץ, חילק את הקרקעות של האיכרים בפתח תקווה ורשם את נחלותיהם בספר האחוזה.
משפחתו ועלייתו לארץ ישראל
הוריו של משה היו רבקה וביינוש, שהיה צורף וממתיישביה הראשונים של שכונת נחלת שבעה בירושלים.
למשה היו שבעה אחים ואחיות: חנוך, צבי אריה ו-5 אחים ואחיות נוספים.
לפני שביינוש סלור ביקש להתחתן עם רבקה, הוא הציב לה תנאי לעלות לארץ ישראל והיא הסכימה. בפועל, לאחר חתונתם הרגישה רבקה בנוח ברוסיה ולא קיימה את הבטחתה. לאחר שבתם הבכורה נפטרה, האשים בינוש את רבקה אשתו במותה. ביינוש רצה לעלות עם בנו חיים משה לארץ ישראל, אך באותו זמן בנו חלה מאוד. למרות זאת הם עלו לארץ בשנת 1861, כאשר משה בנם היה בן שנתיים והוא הבריא.
לימודיו והתיישבותו בפתח תקווה
עד גיל 14 משה למד בחדר בירושלים ולאחר מכן עבר ללמוד בישיבה הירושלמית "עץ החיים". בגיל 16 השיא אותו אביו. חצי שנה לאחר נישואיו עזב משה את הישיבה ולמד את מלאכת הצורפות והגילוף.
עם הקמתה של פתח תקווה בשנת תרל"ח, קנה לו אביו נחלה על גדות הירקון כדי שיעסוק בחקלאות. כאשר משה ראה את תנאי החיים של המתיישבים במקום שסבלו ממחלת הקדחת, הוא החליט להתיישב בחלק הגבוה של המושבה, רחוק מהירקון ומהיתושים שהפיצו את מחלת הקדחת.
כאשר פתח תקווה נעזבה בגלל הקדחת, עבר משה למנסורה שבמצרים לעזור לאביו בעבודת הצורפות. לאחר זמן קצר חזר משה לארץ ישראל והתיישב בירושלים ועסק שנתיים במלאכת הגילוף. בשנת תרפ"ג העלה משה את עצמות אביו ממצרים לקבורה בפתח תקווה.
חיים משה נישא לשלוש נשים: חליקה, חווה ומאטל (לבית גרינבוים) שנולדה בשנת 1860 בירושלים. הוא אביה של שושנה גולדברג.
השתתפותו במשלחת איכרים לפריס ווינה בשנת 1900 כדי לקבל סיוע כספי
סלור כתב יומן שבו תיאר את מסע השתדלויותיה של משלחת מטעם איכרי פתח תקווה, שיצאה בשנת 1900 לפריז ולווינה כדי להציל את המושבה מקריסה כלכלית. בין השאר הם נפגשו עם ויליאם הכלר. לא ידוע מה היו הישגיה של המשלחת הזו.
מדידת קרקעות
משה סלור השתלם בעבודת מדידה מלמידה ממודד גרמני, ונתמנה על ידי אותו מהנדס לאחד מעוזריו.
כאשר התחדש היישוב בפתח תקווה בשנת תרמ"ו (1885/1886), עבר סלור מירושלים ליפו ועל פי בקשת התושבים מדד את הקרקעות מחדש בהדרכתו של המהנדס מרדכי לובמן מראשון לציון, שעזר לו להשתלם במקצוע המדידה.
עבודת המדידה הראשונה של סלור הייתה בפתח תקווה שהייתה המושבה החקלאית הראשונה בארץ ישראל ואותה סלור הכיר היטב. הוא חילק את קרקעות פתח תקווה לעשרה חלקים שווים, כמספר שבטי ישראל, בלי אפרים ומנשה. כל חלק הוא חילק שוב לעשר חלקות ובסה"כ 100 חלקות. כל המגרשים היו בעלי חזית שווה שפונה לרחוב. כך נוצרו מגרשים צרים וארוכים, כשרוחבה של כל חלקה אינו עולה על 16 מ'. במגרש הוקמו כל המבנים הדרושים למשק החקלאי: בית, רפת, מזווה, מחסן לכלי עבודה ולול. רחובותיה הראשונים של המושבה היו חובבי ציון ופינסקר. במפת הרחובות והבניה שהכין סלור ב-1892 צוינו גם הרחובות רוטשילד, נחלת צבי, מונטיפיורי, הברון הירש, שטמפפר וגוטמן. מכיוון שסלור היה אדם דתי מאוד הוא הקפיד לשרטט את רחובות העיר בלי שיהיו בהם רחובות מצטלבים (בצורת צלב).
פעילותו כמודד קרקעות
עבודתו החשובה השנייה אחרי פתח תקווה הייתה מדידת אדמת חדרה, בהשגחת מהנדס גרמני. למראה עבודתו של סלור הוכרח להודות, המהנדס המומחה, שיהודי חובב זה, שמעולם לא למד הנדסה או תכנון, מיטיב ממנו לעשות את המדידות והמפות.
הכנת ספר האחוזה בפתח תקווה
מראשית הקמתה של פתח תקווה התעורר קושי ברישום קרקעות האיכרים. הגורם לכך היה שהשלטון העות'ומני אסר על היהודים לקנות קרקעות מחוץ לערים. כדי לעקוף את האיסור, תושבים בעלי נתינות זרה רכשו את הקרקעות, והעבירו אותם לתושבי המושבה. ב-1905 הציע יהושע שטמפפר להכין ספר רישום פנימי של חלוקת קרקעות המושבה שיקרא ספר האחוזה. הצעתו של שטמפפר התקבלה, ועבודת המדידה נמסרה לסלור. הוא רשם בספר בדייקנות את כל הפרטים הטכניים והפיזיים של כל הנחלות וגם שירטט מפה של כל נחלה וגבולותיה. כל מתיישב קיבל פנקס עם שרטוט השטח שלו וכל הפרטים הקשורים בו. הספר הוכר כמסמך רשמי שלפיו התנהל הרישום באדמות פתח תקווה. לפי הרישום בספר יכלו האיכרים לשנות את גודל הנחלות, להעביר אותן לבעלות אחרת או לרכוש אותן. עם פרסומו הראשון של הספר נרשמו בו 80 בעלי אחוזה ב-80 עמודים.
הספר סימל שלטון עצמאי של היהודים, ולכן הם הסתירו אותו מהשלטון הטורקי שהתנגד לכל גילוי של שלטון עצמאי יהודי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה חשש שהספר ייפול לידי השלטון הטורקי ולכן הוכן עותק נוסף של הספר כגיבוי. כדי לשמור על העותק המקורי, הוטמן ספר האחוזה עם מסמכים חשובים נוספים באחד מפרדסי המושבה, והעותק נמסר למשמרת לאחד מחברי הוועד. לאחר שהאנגלים כבשו את הארץ והחלו ברישום הקרקעות, נודע לשלטון הבריטי על קיומו של הספר, והם ביקשו ללמוד את שיטת החלוקה. כשהובא להם הספר, הם נדהמו מהשיטתיות והמקצועיות של חלוקת הקרקעות. סלור הראה להם את השיטה והם נעזרו בו לגבי רישום אדמות פתח תקווה ופעלו לפיה. בשנת 1922 השלטון הבריטי הודיע לבעלי הנחלות לרשום את קרקעותיהם במשרדי הממשל הבריטי וכך התבטלה חשיבותו של ספר האחוזה.
תרומתו להקמת ישיבת לומז'ה
ישיבת לומז'ה נבנתה בשנת תרפ"ו-1925 עם עלייתם לארץ של ראשי ישיבת לומז'ה ו-40 תלמידים, שהיוו את הגרעין של הישיבה הגדולה. תושבי פתח תקווה, שראו בהקמת הישיבה במושבה כבוד גדול, תרמו בעין יפה להקמתה. המגרש של כ-10 דונם נתרם על ידי ר' משה חיים סלור ולהקמת הבניין סייעו יצחק ובתיה גולדנהירש ותושבי המושבה. הבניין נחנך בשנת 1929 והוא מהמפוארים בארץ והכיל את היכל הישיבה ואוצר הספרים. כן מצויים במתחם הישיבה בית החפץ חיים, המשמש כתלמוד תורה, ובית המוסר. הישיבה הפכה למרכז תורני רב מוניטין בארץ ובעולם. מבין כתליה יצאו מאות תלמידים, שתפסו עמדות כבוד בארץ ובקהילות השונות בעולם כרבנים, ראשי ישיבות, משגיחים ומורים. היא הייתה אחת מישיבות תנועת המוסר שייסד הרב ישראל מסלנט במזרח אירופה באמצע המאה ה-19, במטרה לפעול באופן ציבורי למען תיקון המידות.
נאמנותו לפתח תקווה
משה סלור היה אמנם איש שלום, אך תמיד היה בין הראשונים להגן על פתח תקווה במקרה של התקפה עליה. מכיוון שאהב מאוד את פתח תקווה, שבה היה רוב חייו, הוא ביקש מבניו שיקברו אותו שם במקרה שימות במקום אחר. הוא נפטר בגיל 87 ונקבר בפתח תקווה וזכה להוקרה רבה.
כהוקרה על פעילותו הרבה למען העיר, נקרא רחוב על שמו - רחוב סלור - במרכז העיר.
הדיוויזיה ה-35 (ורמאכט)
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1936 בקרלסרוהה, והועמדה תחת פיקוד הוברט שאלר-קאלידה. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהארמייה השביעית בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסרת במסגרת הארמייה התשיעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-5 במסרת ארמיית הפאנצר השלישית, ולאחר מכן במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בגזרה המרכזית, כחלק מהארמיות השונות, ואף השתתפה במבצע בגרטיון כחלק מקורפוס הפאנצר ה-41 במסגרת הארמייה התשיעית וספגה בו אבדות כבדות. לאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה השנייה, ולחמה עמה בקרבות הקשים שהתחוללו בפרוסיה המזרחית עד סוף המלחמה.
מחצבת פורבס
מחצבת פורבס (באנגלית: Forbes' Quarry) היא מחצבה הממוקמת בצידו הצפוני של צוק גיברלטר. המקום נחצב במהלך המאה ה-19 במטרה לספק אבנים לתיקון ובנייה מחדש של תשתיות המתקנים הצבאיים והביצורים בגיברלטר, ונתפרסם כאשר במהלך החציבה נתגלתה מערת אבן גיר ובה גולגולת של נקבה ניאנדרטלית בוגרת. המחצבה נקראת על שמו של מתקן צבאי מהמאה ה-18 הממוקם ישירות מעל המערה וידוע בשם סוללת פורבס.
ארכאולוגיה
הגולגולת נמצאה על ידי קפטן אדמונד פלינט (Flint) מהצי המלכותי הבריטי ב-1848. בהיותו מזכיר החברה המדעית של גיברלטר, הציג פלינט את הממצא בכינוס של החברה ב-3 במרץ 1848. היה זה המאובן הניאנדרטלי השני בלבד שנתגלה עד אותו הזמן.
הגולגולת שנמצאה הייתה בעלת מאפיינים בלתי רגילים יחסית לבני אדם מודרניים, אך חשיבותה כמייצגת טיפוס עתיק ונכחד של בני אדם לא הובנה עד ל-1864 - 8 שנים לאחר גילויו של אוסף נרחב יותר של שרידים ניאנדרטליים בעמק ניאנדר שבגרמניה ב-1856, אשר נקבע כ"ממצא המגדיר" (type specimen) של המין הומו ניאנדרתלנסיס (Homo neanderthalensis). לפי שחיקת השיניים המוגברת וגידול גרמי על עצם המצח נקבע שהגולגלות שייכת לאישה בוגרת שהייתה כבת 40 בעת מותה. היא תוארכה לתקופה שבין 50,000 ל-30,000 שנים לפני זמננו.
הממצא עורר את התעניינותם של מדענים בולטים בבריטניה, כשהוצג בכינוס של האגודה המדעית לקידום המדע (כיום האגודה המדעית הבריטית) בספטמבר 1864. צ'ארלס דרווין הביע זמן ממושך עניין לגבי הגולגולת, אך לא יכל להגיע לכינוס משום שהיה חולה, ועל כן ארגנו הגאולוג צ'ארלס לייל והאנתרופולוג יו פלקונר את משלוח הגולגולת לבית גיסתו בלונדון, שם שהה באותו הזמן, כך שיוכל לבחון אותה. במכתב שכתב לידידו הקרוב, הבוטנאי והחוקר ג'וזף דלטון הוקר, כתב דרווין לאחר מכן: "פאלקונר הביא לי את הגולגולת הנפלאה מגיברלטר".
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם דווייט אייזנהאואר
הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם דיוויט אייזנהאואר (באנגלית: The Dwight D. Eisenhower Presidential Library, Museum and Boyhood Home) הם הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים העוסקים בהנצחת נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר. המוזיאון ממוקם בעיר הבית של אייזנהאואר- אבילין, קנזס.
המוזיאון כולל את בית הילדות שלו שבו חי בין השנים השנים 1911-1898. אייזנהאואר ואשתו קבורים באתר המוזיאון.
חיים רפופורט (אנגליה)
הרב חיים רפופורט (נולד בשנת ה'תשכ"ג) הוא מרצה ליהדות. בעבר היה יועצו לאתיקה רפואית של הרב יונתן זקס שהיה הרב הראשי של בריטניה עד 2013.
ביוגרפיה
נולד במנצ'סטר אנגליה, אביו היה רב בית הכנסת הגדול בעיר במשך למעלה מ-40 שנה. למד בישיבות מנצ'סטר, גייטסהד, ישיבת תורת אמת בירושלים וישיבת ליובאוויטש המרכזית בברוקלין, שבה קיבל תעודת סמיכה לרבנות. לאחר נישואיו בשנת ה'תשמ"ז המשיך את לימודיו בניו יורק.
בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ד שימש ראש כולל בלידס. לאחר מכן שימש כרב בית הכנסת המרכזי בעיר. בשנת ה'תשנ"ז מונה לרב בית כנסת בעיר אילפורד שבאנגליה. יחד עם חזן בית הכנסת אברהם לוין, פוטר הרב רפופורט מתפקידו, במהלך מחלוקת מול איגוד הקהילות של אנגליה, בשל ויכוח על מימון בתי הכנסת בקהילות הקטנות של אנגליה.
בשנת ה'תשנ"ח מונה לחבר במשרד הרב הראשי של אנגליה, הרב יונתן זקס, ולשמש כיועצו לענייני אתיקה ורפואית יהודית.
בשנת ה'תשס"ה הקים את מכון מעיין חיים, לחקירת "גישות ייחודיות" של לימוד התורה. הוא מרצה בתחומי היהדות בבתי הספר של איגוד הקהילות של אנגליה. משמש כמרצה אורח ב"ישיבת חובבי תורה" בניו יורק.
ספריו ומאמריו
בשנת ה'תשס"ב הוציא לאור את הספר "בעיית המשיח", כתגובה לספרו של דוד ברגר "הרבי המלך המשיח - שערוריית האדישות והאיום על אמונת ישראל".
פרסם מחקרים במדעי היהדות ומאמרים תורניים בקובץ הערות וביאורים. הביע הסתייגות מניסויים של שיבוט אנושי. בשנת 2010 פרסם ספר תגובה על ספרו של מנחם פרידמן על רבי מנחם מנדל שניאורסון.
משפט שני הטורים של קולמוגורוב
בתורת ההסתברות ובפרט בתהליכים מקריים, משפט שני הטורים של קולמוגורוב מתאר תנאי להתכנסות בהסתברות של תהליך מקרי. משפט זה נובע מאי-שוויון המקסימום של קולמוגורוב, ויש לו תפקיד באחת מההוכחות המקובלות של החוק החזק של המספרים הגדולים.
המשפט קרוי על שמו של המתמטיקאי הרוסי אנדריי קולמוגורוב.
נוסח פורמלי
תהי סדרה של משתנים מקריים בלתי-תלויים במרחב הסתברות. נניח כי הם בעלי תוחלות סופיות שנסמן ובעלי שונויות סופיות שנסמן.
אם הטור מתכנס והטור  מתכנס, אז גם הטור  מתכנס בהסתברות 1. כלומר,
הוכחה
נניח ללא הגבלת הכלליות כי \mu_n = 0 (אחרת נתבונן בסדרת המשתנים המקריים, שתוחלתם היא אפס ושונויותיהם זהות לאלה של ). נסמן, ונראה שמתקיים בהסתברות 1.
נשים לב שעבור כל מתקיים,
ולכן לכל ולכל  מתקיים,
כאשר אי השוויון שבשורה השלישית נובע מאי-שוויון המקסימום של קולמוגורוב.
מההנחה כי הטור מתכנס, נובע כי הביטוי האחרון שואף לאפס כאשר. בחרנו שרירותית, ולכן ההסתברות הזאת היא בהכרח 0 לכל, כנדרש.
Sennacieca Asocio Tutmonda
סֶנְנַצִיאֶצַה אָסוֹצִיאוֹ טוּטמוֹנְדַה (אספרנטו: Sennacieca Asocio Tutmonda, המוכר בקיצור SAT – קרי: אגודת מחוסרי הלאום העולמית) הוא ארגון עצמאי עולמי, בעל תפיסת עולם שמאלית-סוציאליסטית ואנטי-לאומית, המבקש לקדם את רעיונות תנועת הפועלים באמצעות שפת האספרנטו - כשפה שוויונית ונייטרלית עבור חילופי רעיונות בין עובדים ואנשי שמאל מכל העולם. הארגון הוציא לאור את המילון המוכר והמקיף ביותר בשפת האספרנטו - ה-Plena Ilustrita Vortaro de Esperanto (PIV - "מילון האספרנטו המאויר השלם").
היסטוריה
הארגון הוקם ב-1921 על ידי יוג'ין לנטי (שם העט של יוג'ין אדם) ופעילים נוספים מתנועת העבודה האספרנטית. הוא הגיע לשיא גודלו בתקופה שבין מלחמות העולם. בשנים 1929–1930 היו חברים בו 6524 איש מ-1674 קהילות ב-42 ארצות. הוא הצטמצם משמעותית זמן לא רב לאחר מכן, כשברית המועצות החלה להתנכל לפעילים בפעילות 'קוסמופוליטית' לאחר עליית הסטאליניזם וכן לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והאיסור על תנועת האספרנטו ב-1933. ברית המועצות וגרמניה היו שני המעוזים המשמעותיים ביותר של הארגון. גם ויכוחים פנימיים בארגון בין כוחות אנרכיסטיים, קומוניסטיים וסוציאל-דמוקרטיים תרמו להתחלשותו. עם זאת, הארגון מכיל גם כיום חברים פעילים ממגוון תפיסות עולם שמאליות, ואיננו משתייך לזרם ספציפי מביניהן.
מטרות
בקונגרס המכונן של SAT נקבעו לו המטרות הבאות:
בהצהרה של הארגון משנת 1928 נקבע כי הארגון, "בהיותו ארגון לא פוליטי, כי אם חינוכי, הסברתי ותרבותי, מטרתו לפתח בקרב חבריו סובלנות והבנה כלפי מערכות פוליטיות או אסכולות פילוסופיות עליהן נשענות מפלגות הפועלים השונות ותנועות האיגודים המקצועיים. באמצעות בחינת עובדות ורעיונות על ידי דיון חופשי, היא נועדה למנוע מחבריה לפתח דוגמטיזם או להתקבע ברעיונות שספגו בסביבתם הספציפית. SAT מכוונת באמצעות השימוש בשפה שהומצאה באופן רציונלי לשימוש עולמי, לסייע ליצירת נפשות בעלות חשיבה רציונלית, המסוגלות לבחון היטב, להבין ולשפוט רעיונות, תזות ונטיות, ולכן מסוגלות לבחור לעצמן את הדרך הנראית הישרה ביתור או האפשרית ביותר - לשחרור מעמדי ולהעלאת האנושות לרמה הגבוהה ביותר האפשרית של תרבות והתפתחות".
מבנה ארגוני ופעילות
משרדי הארגון הם בפריז. על אף של-SAT יש מבנה ארגוני המחולק לאזורים, החברות בארגון היא ישירה ואיננה משויכת לאזור מסוים. מבנה קבלת ההחלטות הרשמי של הארגון מחייב תיקוף החלטות הוועדה הנבחרת שלו באמצעות משאלים בקרב כלל החברים, אולם החלטות רבות של הוועדה הנבחרת אינן מוגשות בפועל למשאל כללי. הארגון מנוהל ברמה השוטפת על ידי ועד מנהל בן 8 חברים.
SAT מפרסמת מדי חודש את הירחון 'סננציאולו' (Sennaciulo - חסר הלאום) וכן מגזין שנתי לענייני תרבות סננציאצה רֶבוּאוֹ (Sennacieca Revuo). לצד זאת היא מוציאה גם ספרים, חלקם בעלי אופי חינוכי, דוגמת מילון PIV. זאת, לצד ספרות פוליטית מגוונת באספרנטו. מדי שנה עורך הארגון קונגרס בינלאומי, המתקיים בנפרד מקונגרס האספרנטו העולמי.
נכון לשנת 2003 היו בארגון 883 חברים; בשנת 2006 היו בו 724 חברים; ובשנים 2015–2016 היו בו 525 חברים.
Cheese (אלבום)
Cheese (בעברית: גבינה) הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי הבלגי סטרומאה, שיצא ב-14 ביוני 2010. השירים "Bienvenue chez moi", "House'llelujah", "Rail de Musique", "Peace or Violence", "Te Quiero" ו-"Silence" פורסמו כסינגלים שיווקיים, כאשר כולם נכנסו למצעדי מוזיקה שונים, מלבד "Rail de Musique" ו-"Bienvenue Chez Moi". מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים רשמיים, הלהיט "Alors on danse", "Te Quiero" ו-"House'llelujah".
נטליה רייס
נטליה רייס גייטן (בספרדית: Natalia Reyes Gaitán; נולדה ב-6 בפברואר 1987) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע קולומביאנית, המוכרת מתפקידה בתור דניאלה "דני" ראמוס בסרט ההוליוודי "שליחות קטלנית: גורל אפל".
ביוגרפיה
רייס נולדה בבוגוטה, קולומביה. בגיל 9, החלה ללמוד בבית ספר לתיאטרון מוזיקלי בו למדה שירה, ריקוד ומשחק במשך 7 שנים.
קריירה
בשנת 2000 קיבלה את תפקידה הראשון כאשר לוהקה לטלנובלה "Pandillas, guerra y paz" בדמותה של מריה פרננדה, אותה גילמה עד 2002.
בשנת 2002 השתתפה בתוכנית לגילוי כישרונות "Popstars", שם הדגימה את כישורי השירה והריקוד שלה, וסיימה כשהיא בין 10 הפיינליסטים. בשנת 2003 היא החלה להגיש את תוכנית הילדים "Club 10", אותה הגישה עד 2006.
בשנת 2009 שיחקה את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה לילדים "אוהב אותך איסה +" מבית ניקלודיאון, שם גילמה את דמותה של פביאנה מדינה.
בשנים 2013–2015 שיחקה במשך שלוש עונות של סדרת הדרמה והמסתורין "קומביה נינג'ה" של רשת פוקס, בדמותה של ג'יסקה: הסדרה שודרה ברחבי אמריקה הלטינית בערוץ Star Channel, ובישראל שודרה התכנית בערוץ ויוה.
בשנת 2015 שיחקה בתפקיד הראשי בטלנובלה מבית סוני "Lady, la vendedora de rosas" את דמותה של ליידי טאבאס.
חיים אישיים
בשנת 2009 החלה לצאת עם חואן פדרו סאן סגונדו בפסטיבל מוזיקה שרייס נכחה בו, כאשר חואן נמנה בין מקימי הפסטיבל. השניים נישאו ב-2016. במאי 2021, רייס הודיעה שהם מצפים לילד ראשון.
מניעת היריון בהלכה
ההלכה מתמודדת עם רצונם של זוגות יהודים במניעת היריון באמצעות הגבלות חלקיות, במטרה לשמור על רוח המצוות הנוגעות להעמדת צאצאים. בעקבות התפתחויות תרופתיות וטכנולוגיות, הפך הנושא בדורות האחרונים לנפוץ ומדובר יותר בציבור. ישנן שיטות מניעה שנהגו בעבר וחלפו מן העולם, וישנן שיטות שהתחדשו ומתחדשות בשנים האחרונות.
מקורות להגבלות הלכתיות
מניעת היריון גובלת ב"ביטול עשה" של פריה ורבייה, שכן המצווה הראשונה בתורה, היא ברכה שמברך אלוהים את האדם: "ויאמר להם אלוהים פרו ורבו", חוזרת ונשנית לנח אחרי צאתו מהתיבה: "ואתם פרו ורבו, שרצו בארץ ורבו בה", עיקרה הוא להוליד בן ובת הראויים בעצמם להוליד, וכך להמשיך את יישוב העולם. יש הסבורים שדחיית ילודה לצרכים שונים איננה נחשבת כביטול מצווה זו.
בנוסף, הגמרא ביבמות מביאה ברייתא המזהירה את האדם להוסיף ולהוליד ילדים גם לאחר קיום החובה מדאורייתא, חובה זו נדרשה על ידי רבי יהושע מהפסוק בקהלת: "בבוקר זרע את זרעך ולערב אל תנח ידך...". הרמב"ם הסביר את תוספת החיוב "שכל המוסיף נפש אחת בישראל כאילו בנה עולם", בעוד שהמצווה מדאורייתא מוגדרת בספרות ההלכה, המצווה מדרבנן איננה ברורה ומוגדרת דיה.
כמו כן בפרקטיקות שונות למניעה העוצרות את הזרע ייתכן איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור המובא בתלמוד ובספרות ההלכה בחומרה רבה, ומיוחס לנאמר בתורה במעשה ער ואונן.
במניעת היריון על ידי סירוס הורמונלי זמני של האשה, או הגבר, יש לדון מצד איסור סירוס אדם דבר הנאסר בתלמוד ונלמד מהנאמר בתורה לגבי סירוס בעלי חיים, אולם איסור זה הוא קל מהאיסורים הקודמים, שכן על אשה לא חל איסור זה, ובפרט שמדובר על סירוס זמני.
ראשית הנישואין
בשנים האחרונות נשאלת השאלה האם ניתן לדחות קצת את ההיריון הראשון. השאלה בדרך כלל נשאלת על ידי בני זוג שטרם הגיעו לעצמאות כלכלית, ורוצים לחכות לסיום הכשרתם המקצועית, ולעיתים, היא אף נשאלת מתוך רצון לבסס את הקשר הזוגי לפני כניסת הילדים לתא המשפחתי. ישנו כלל הלכתי הקובע כי מצוות עשה שאין להן זמן קבוע, יש לקיימן בהזדמנות הראשונה האפשרית, כאשר דחיית קיום מצווה נחשבת כביטולה. לפי כלל זה, יש מן הפוסקים המתנגדים בצורה חד משמעית לדחייה כלשהי של מצוות פריה ורבייה, כפי הנלמד מהרמב"ם "חייב לבעול בכל עונה עד שיהיו לו בנים, מפני שהיא מצות עשה של תורה". לפי שיטות אלה סיבות, כגון פרנסה וסיום לימודים ואפילו לימוד תורה, כשלעצמן, אין בהן היתר מספיק לדחיית ההיריון לפני קיום המצווה מדאורייתא. מנגד, ישנם פוסקים שכתבו, שבימינו ניתן להתיר דחיית היריון לאחר החתונה בהסכמת שני בני הזוג, כיוון שאין מתחתנים היום בגיל שלוש עשרה, וממילא מצוות פרייה ורבייה נדחתה כבר, ומניעת היריון לאחר הנישואין עדיפה על דחיית הנישואין עצמם. פוסק נוסף מתיר דחיית פרייה ורבייה לתלמידות העשויות להפסיק לימודיהן אם תלדנה אבל אך ורק אם כבר התחילו קיום מצוות פרו ורבו בלפחות לידה אחת, ויש המתירים לדחות את קיום המצווה כאשר עסוקים במצווה אחרת, כתלמוד תורה. כאשר ניתן היתר למניעת היריון הוא בדרך-כלל ניתן לתקופה מוגבלת של בין שישה חודשים לשנתיים.
ריווח בין לידות
הרמב"ם כותב: "אבל אם לא קיים (פריה ורבייה), חייב לבעול בכל עונה עד שיהיו לו בנים, מפני שהיא מצות עשה של תורה". אולם, למרות דבריו מתיר החיד"א לבעל להימנע באופן פאסיבי מגרימת היריון, על ידי פרישה חלקית וזמנית מאשתו ורק בהסכמתה, ולדעתו הבעל אינו עובר על מצות "לערב אל תנח ידך" כל עוד הוא משמש עם אשתו בעת מן העתים, אף על פי שאינו מקפיד על כל עונה. מקובל גם לצטט בשם החזון איש שאחרי לידה מותר להשתמש בכל אמצעי המניעה המותרים כדי להרחיק את ההיריון הבא לתשעה חודשים עד שנה, גם בלי שום בעיות רפואיות גופניות או רוחניות, מפני שהתכיפות בלידות נחשבת גם כן לספק סכנה. כן מובא גם בשם הרב דוד אוירבך מטבריה שכאשר קיימת סיבה חשובה מותר להשהות את הלידה הבאה גם לפני קיום פרו ורבו, כגון כאשר תכיפות הלידות קשה לבני הזוג. אמנם אביו הגרש"ז אוירבך, מסופק אם החזון איש מקל כל כך גם אחרי לידה ראשונה, אך למעשה הוא עצמו מקל לזמן מוגבל על פי שיקול דעתו של הפוסק בכל מקרה לגופו. נשמע מפוסקים חשובים בירושלים שהמנהג להקל גם יותר מזה, ואפשר לגרום לכתחילה שהמרווח בין ילד לילד לא יפחת משנה וחצי עד שנתיים, גם לאחר הלידה הראשונה.
לקראת גיל המעבר
כאמור לעיל, חכמים למדו מהפסוק בקהלת "ולערב אל תנח ידך" שיש להוסיף ולהוליד עוד ילדים, מעבר לבן ולבת עליהם מצווים מהתורה. כבר ראשוני הפוסקים נחלקו אם לברייתא זו יש תוקף ככל מצוות דרבנן, או שזו הדרכה והנהגה שאינה בעלת תוקף הלכתי חיובי מלא. רבים מן הפוסקים האחרונים נטו לדעה הראשונה, שזו מצווה גמורה, אך הגבילו את עוצמת החיוב במקרים מסוימים. כך החיד"א שסובר שמצוות "לערב" אינה מונעת מן האדם לרווח בין הלידות, וכך גם החתם סופר שאף צעד צעד נוסף ופסק שאין לאשה חובה לצער את עצמה צער גדול כדי להרשות לבעלה לקיים את מצות "לערב" ויכולה במקרה כזה לשתות כוס של עקרין. האפשרות להקל נובעת מהעובדה שהאישה עצמה אינה מצווה במצות פריה ורבייה וגם לא בתוספת המצווה, "לערב". אולם על פי רוב הפוסקים גם האישה מצווה לתרום את חלקה ביישובו של עולם, כפי הנלמד מהפסוק "לא תוהו בראה לשבת יצרה". יש פוסקים שהתירו למנוע היריון כאשר יש לזוג ילדים רבים, ובמיוחד כאשר המשך הילודה מביא לקטטות בין בני הזוג, ולקשיים נוספים.
כשישנה סיבה רפואית
פיקוח נפש דוחה כמעט את כל המצוות שבתורה, ואין ספק שדוחה את מצות פרו ורבו. מקובל למשל על רופאים רבים להמליץ לאשה שהפילה להימנע מלהיכנס להיריון לתקופה של כשלושה חודשים וזאת על מנת שרירית הרחם הזקוקה לתקופת התחדשות, תאפשר מאוחר יותר השרשה טובה של היריון נוסף, תקופה של כחודשיים שלושה מקובלת על רוב הפוסקים. מבחינה הלכתית אין ספק שדין הפלה כדין כל בעיה גופנית אחרת, וכל עוד יש הצדקה רפואית לדחיית ההיריון יש גם היתר הילכתי לכך. בכלל סכנה נמנו גם נשים לאחר ניתוח קיסרי, כאשר יש חשש לדיכאון אחרי לידה ועוד. במנעד שבין סכנה ממשית לאישה ובין רצון למניעת היריון משיקולי נוחות או ירידה ברמת החיים, נמצאים מצבי ביניים רבים, כגון: עייפות קיצונית, אי יציבות נפשית, תנאי מצוקה כלכליים וחברתיים ועוד. בזוגות שכבר קיימו "פרו ורבו", ישנה נטייה להתיר מניעת היריון גם כאשר ישנו צורך רפואי או נפשי קל אף על פי שאין סכנה ממשית לבריאותה של האישה.
סוגי אמצעי המניעה
מלבד השאלה העקרונית, האם מותר למנוע היריון? יש לשאול, כיצד? חלק מאמצעי המניעה מעלים בעיות הלכתיות נוספות כגון: איסור הוצאת זרע לבטלה, איסור סירוס, ועוד. לדעת רוב הפוסקים הגלולה היא אמצעי המניעה העדיף, בתנאי שאין סכנה לאישה. כאשר לא ניתן להשתמש בגלולה היו שהעדיפו את ההתקן התוך-רחמי, הדיאפרגמה או קוטלי הזרע.
אמצעי מניעה חוסמים
כובעון (או קונדום) נחשב לאחת מהשיטות הבעייתיות ביותר מבחינה הלכתית, שכן הזרע אינו נוגע בגוף האישה ויש בכך משום הוצאת זרע לבטלה. רבים מן הפוסקים פסקו שאין להתירו גם במקום סכנה, ויש שהתירו רק במקרים חריגים כגון כשישנה סכנה ואין דרך אחרת ו/או כאשר הבעל קיים כבר פרייה ורבייה.
אמצעי מניעה הורמונליים
הגלולה למניעת היריון נחשבת בעיני הפוסקים ככוס של עקרין ואף עדיפה עליו כיוון שהיא מונעת היריון רק באופן זמני. בנוסף, אמצעי מניעה זה אינו גורם להשחתת זרע, אינו גורע מקיום מצוות עונה ולכן מעיקר הדין אין איסור להשתמש בו. יש שהסתייגו ממנו בשל הסיבוכים הרפואיים האפשריים, ויש שחששו בשל הדימומים הבין-ווסתיים. שני החששות פחתו במידה ניכרת בגלולות החדישות. אמצעים נוספים הפועלים באותו עיקרון הם הטבעת הנרתיקית, המדבקה וסוגים שונים של פרוגרסטרון בשחרור אטי.
התקן תוך רחמי, נראה שמעיקר הדין אין איסור לאישה להשתמש בו כיוון שאין בו השחתת זרע, הוא אינו פוגם ביחסי האישות והוא הפיך. אלא שיש מהפוסקים שחששו שמא מנגנון מניעת ההשרשה נחשב כהפלה מוקדמת ולכן אסרו את השימוש בו. כיום סוברים המדענים שההתקן התוך רחמי, פועל על מנגנונים אחרים, הקודמים להשרשה, ולכן, פחתו ההסתייגויות ממנו. החיסרון בהתקן הם הדימומים הבין-ווסתיים, הבעיה מחריפה בהתקן ההורמונלי המכיל פרוגסטרון בשחרור אטי.
קוטלי-זרע
קוטלי-זרע, בנרות, קצף או ספוגיות אינם נחשבים כהשחתת זרע, האסורה, כיוון שאינם משפיעים ביחסים שבינו לבינה ואינם יוצרים חסימה בדרכם של תאי הזרע. אך יש שהעדיפו לא להשתמש בהם, שכן לדעתם יש בשימוש בקוטלי-זרע משום השחתת הזרע.
עיקור וסירוס
עיקור הגבר נחשב כבלתי הפיך ועל-כן נאסר אפילו באופן זמני, לרוב הפוסקים.
עיקור האישה על ידי קשירת חצוצרות, נחשבת כשיטה שכמעט ואיננה הפיכה, ולכן לא רצויה, אם יתברר שאמצעי זה הוא הפיך ברוב המקרים, ייתכן ולא יחשב יותר כעיקור.
שיטות טבעיות
בהינזרות מיחסי אישות במועדים בהם האישה עשויה להתעבר אין חשש לאיסורי סירוס או השחתת זרע, ובהסכמת שני בני הזוג היא מותרת בכל מקרה בו מותר להם למנוע היריון. השיטה הוותיקה יותר היא שיטת 'הימים הבטוחים', המתבססת על מועדי המחזור החודשי ההיסטוריים. 'שיטת המודעות לפריון' מתבססת גם על בדיקות ועשויה לצמצם את מספר ימי הפרישה הנדרשים.
שיטה טבעית אחרת היא משגל נסוג, שיטה האסורה משום השחתת זרע.
אלוף הבונים
אלוף הבונים (בנורווגית: Bygmester Solness) הוא מחזה פרי עטו של המחזאי הנורווגי הנריק איבסן. הוא ראה אור לראשונה בדצמבר 1892 ונחשב כאחת היצירות הבולטות והחושפניות ביותר שלו.
ההפקות הראשונות
הצגת הבכורה של "אלוף הבונים" התקיימה ב-19 בינואר 1893 בתיאטרון לסינג, ברלין, כאשר עמנואל רייכר שיחק בתפקיד הראשי של סולנס. הוא עלה לראשונה בתיאטרון טרפלגר, לונדון, ב-20 בפברואר של אותה שנה, כשבתפקיד הראשי שיחק הרברט וורינג ובתפקיד הילדה שיחקה אליזבת רובינס. התרגום האנגלי נעשה בידי מבקר התיאטרון ויליאם ארצ'ר. ההפקות באוסלו ובקופנהגן הועלו באותו תאריך, ה-8 במרץ 1893. כעבור שנה עלה המחזה בתיאטר דה אובר, להקת התיאטרון הבינלאומית שמשכנה בפריז, שהעלתה את ההפקה בפריז, לונדון ובירות אירופאיות אחרות. "אלוף הבונים" הציג לראשונה בארצות הברית בקרנגי הול, ב-16 בינואר 1900, כשבתפקידים הראשיים שיחקו ויליאם פסקו ופלורנס קאהן.
תקציר העלילה
הדבר קרה ב-19 בספטמבר, בדיוק עשר שנים קודם לכן, וכעת היא באה לדרוש את המלכות שהבטיח לה. בהתחלה אין הוא זוכר זאת, אבל בהדרגה הוא משתכנע בכך.
סולנס הוא גם מנהלה של חברת הבנייה שמעסיקה את קנוט ברוביק, בנו, ראגנאר ואת קאיה פוסלי. קאיה וראגנאר מאורסים ולראגנאר יש שאיפות לצאת לדרך עצמאית, אך אינו זוכה לברכתו או תמיכתו של סולנס. לסולנס יש גם קשר מורכב עם אשתו עלינה והשניים מגלים שהם איבדו את ילדיהם התאומים כתוצאה משרפה שכילתה את ביתם, תריסר שנים קודם לכן. במשך שהייתה של הילדה בביתו, נרקם בינה ובינו קשר קרוב.
במהלך בנייתו של הפרויקט האחרון שכולל מגדל גבוה. הילדה נוכחת לדעת שסולנס סובל מפחד גבהים, אולם חרף זאת היא מעודדת אותו לטפס למעלה המגדל. סולנס, שמילותיה מדרבנות אותו, מתחיל להעפיל לרום המגדל של הבית שזה עתה השלים את בנייתו. לפתע הוא נופל מהבניין ונהרג במקום. ההמון צורח באימה, רק הילדה מנופפת בצעיפה וצועקת בקול את המילים המסיימות של המחזה:
פרשנות
האלווארד סולנס, אלוף הבונים, נהפך לקבלן הבניה המצליח ביותר בעיר הולדתו בעקבות סדרת אירועים הרי מזל שבהם לא צלח מזלם של מתחריו. הוא ייחל לכך שתתרחש שרפה בביתו ואכן פרצה שרפה וכילתה את הבית, אף על פי שלא היה לו יד ורגל בפריצתה:
סולנס מספר כל זאת להילדה, אישה בת עשרים וארבע אותו פגש עשר שנים קודם לכן, בהיותה בת ארבע עשרה, כשסולנס בנה כנסייה נאה בעירה. הילדה ביקרה באופן בלתי צפוי בביתו כעבור עשר שנים. אף על פי שסולנס סבור שפנטזיות אלו הן אינדיקציות לשיגעונו:
הנשים בחייו של איבסן
הלן ראף הייתה ציירת שאיבסן פגש באותה עת והצהיר על חיבתו לה.
הילדור אנדרסן הייתה פסנתרנית שאיבסן פגש לראשונה כשהייתה בת עשר בכריסטיאנה (אוסלו דהיום) ופגש בה בשנית, כעבור 19 שנים. נמרצותה ואופן דיבורה מזכירים יותר מכל את הילדה במחזה. איבסן כתב לה שהוא רוצה לעשות איתה "מה שאמר פעמים רבות-רבות", הדבר מזכיר את כך שסולנס נישק את הילדה "פעמים רבות-רבות". הוא חתם את מכתבו במילים "אלוף הבונים שלך, שלך". בדומה לכך המחזה מסתיים במילותיה של הילדה "אלופי! אלופי! אלוף הבונים שלי!". אלא שבניגוד להילדה שחיפשה את סיפוקה בחיים דרך מימוש הקריירה של סולנס, הרי שהילדור הייתה אשת קריירה עצמאית ומוצלחת. היא נסעה לווינה כדי לפתח את כשרונותיה המוזיקליים, סייעה לאיבסן בכתיבת המחזה ואיבסן העניק לה כתשורה את העותק הראשון שלו.