cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנה זמר
תודעה פמיניסטית
במהלך חייה הצהירה חנה זמר חזור ושנה שהיא אינה פמיניסטית. כך למשל ברשימה בספרה הראשון, "חצי תה חצי קפה" (1969), כתבה: "בהן צדק שאינני פמיניסטית, אם אכפת לי שהנשים שוקעות בין סירים לבישול ותכשירים לאיפור עיניים, זה רק מפני הבזבוז המשווע של פוטנציאל אנושי. חברה מודרנית איננה יכולה להרשות לעצמה מותרות כאלה. אינני פמיניסטית, ובכל זאת מרגיז אותי יחס הזלזול של הגברים כלפי הנשים". למרות זאת, היא גילתה מודעות מגדרית, והחל משנות ה-50 היא בחנה באופן מתמיד את השפעת המגדר על תחומים שונים בחייה ובחיי נשים בישראל ובעולם. במובנים רבים עמדותיה שיקפו פמיניזם:
בדבריה בטקס קבלת פרס סוקולוב (1972) אמרה:
בשונה מרוב בנות דורה בישראל, זמר עסקה באופן ישיר בזהות הפמיניסטית שלה, אף שעד אחריתה דחתה את הגדרתה העצמית כפמיניסטית. למרות זאת, במובנים רבים סיפור חייה הוא סיפור חיים של עיתונאית פמיניסטית, כשדחתה את הסדר המגדרי הקיים הן במישור האישי והן במישור הציבורי ואף פעלה לשינוי המצב. נושאים הקשורים בנשים, כמו מנהיגות של נשים, תעסוקה של נשים, אלימות כלפי נשים וחלוקת התפקידים בין המינים בחברה הופיעו במאמרים רבים שכתבה.
יחסה לנושא זיכרון השואה
בתפקידה כעורכת התייחסה חנה זמר לנושא תודעת השואה בישראל. בספטמבר 1978 כתבה מאמר ביקורת בעקבות שידור המיני-סדרה "שואה: סיפורה של משפחת וייס" בטלוויזיה הישראלית. על אף שהסדרה אינה חפה מבעיות, הרושם הכללי היה חיובי:
במאמרה זה התייחסה גם לזיכרון השואה בארץ באותם ימים, אך זאת מבלי להזכיר את סיפורה האישי:
בספרה "אלוהים כבר לא גר שם יותר" (1995) נשאה עִמה את מטען יהדותה. בשל הרקע שלה היא חיפשה את החיים היהודיים בכל מקום שאליו הזדמנה, אך פעמים רבות לא מצאה אלא זכר קלוש לקהילות מפוארות. היא ביקרה בבתי כנסת שלא היו בהם מתפללים, סיירה בגטאות שתושביהם חוסלו ובמוזיאונים שנעשו לאנדרטאות, התהלכה בבתי קברות מיותמים ונברה בארכיונים. כך נחשפו לעיניה תמונות שונות של היסטוריה יהודית ממקום למקום, אך עם מכנה משותף – במערב ובמזרח, בעת העתיקה ובימי הביניים ובעידן הנאור, לכאורה: תולדות היהודים היו תולדות של אפליה והשפלה, גזירות ופורענות ומאבק לשמירת האיחוד. תוך כדי עבודתה ביקרה בארצות רבות, שוחחה עם מדינאים, השתתפה בוועידות והרצתה באוניברסיטאות, ובכל מקום תרה אחרי הנקודה היהודית. לדבריה, אם לא נשאף להכיר את ההיסטוריה שלנו במקומות התרחשותה, על הפרקים האפלים וההרואיים, על רגעי הייאוש והחסד שלה, אם לא נבקש אותה באתרים ששם שרידיה, אם לא נדע להתייחס אליה במורכבות הראויה של חמלה וגאווה, איש לא יעשה זאת. חובתנו, טענה בספרה, לדבוק בזיכרון ההיסטורי שלנו ולדאוג שלא יישמט מהתודעה. זמר מעולם לא התמסרה לזיכרון השואה, אבל כתבה ופעלה רבות לטיפוח תדמית מאוזנת ומציאותית של גרמניה בציבור הישראלי וביקשה לחזק את הקשר בין גרמניה לישראל לשם חיזוקה של מדינת ישראל. לגישתה, "אילו יכולנו לשאול אותם [את קורבנות השואה], הם היו מייעצים לנו לעשות זאת. אני מאמינה כי ה'כן' שלהם היה נחרץ יותר וצלול יותר והחלטי יותר מה'כן' שאנו מסוגלים לומר אותו. אני מרגישה שהם אינם שלמים עם התפקיד של הקורבן האומלל שישראל ייעדה להם בזכרוננו, מפני שהאמת היא כי סבלם ושואתם תרמו לתקומת ישראל לא פחות משתרמו לה מאה שנות ציונות ומלחמת השחרור". בתחילת שנת 2003 נערך בבית שגריר גרמניה בהרצליה טקס שבו הוענק לזמר אות הערכה גרמני גבוה על עידוד הקשרים עם בני נוער גרמניים.
הכרה והנצחה
ב-3 בינואר 2013 התקיים בבית העיתונאים בתל אביב כנס במלאת עשור לפטירתה של חנה זמר. בין האורחים שבאו לחלוק כבוד לזכרה היו חברי כנסת, עיתונאים ועורכים, בני משפחה וחברים. העיתונאי והפובליציסט נחום ברנע, שהחל את דרכו העיתונאית ככתב "דבר", סיפר עליה:
בשנת 2008 נחנך על שמה רחוב בשכונת בבלי בתל אביב.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
כריסטיאן דוד גינצבורג
כריסטיאן דוד גינצבורג (לעיתים: גינזבורג או גינסבורג; באנגלית: Christian David Ginsburg; 25 בדצמבר 1831, ורשה – 7 במרץ 1914) היה חוקר תנ"ך בריטי, חוקר המסורה למקרא. יהודי מומר.
גינצבורג, בן למשפחה יהודית ורשאית, למד בבית המדרש לרבנים בוורשה והתנצר בשנת 1846 בגיל 15. הוא היגר לאנגליה והחל בחקר המקרא. מלבד מהדורה מתורגמת עם פרשנות היסטורית וביקורתית של שיר השירים (1857) ואחריה של קהלת, פרסם מחקרים על הקראים, האיסיים ועל תורת הקבלה. המגנום אופוס שלו הוא ספרו לביקורת ה"מסורה" בארבעה כרכים (1880–1905) שנדפס במהדורה מצומצמת ונחשב לספר יסוד במקצוע זה.
גורדון
גורדון הוא גם שם פרטי באנגלית וגם שם משפחה יהודי שנטבע ליהודי גורדונה, עיר באוקראינה. {{פירושונים| אישים ששמם גורדון: שמות מקומות: אחר:
ראו גם
}}
אין מיסוי ללא ייצוג
אין מיסוי ללא ייצוג (באנגלית: no taxation without representation) הוא סלוגן שנוצר באמצע המאה ה-18 במושבות האמריקניות וביטא את אחת התלונות המרכזיות של שלוש עשרה המושבות כנגד הכתר הבריטי. הביטוי המקורי, המיוחס לג'יימס אוטיס, היה מיסוי ללא ייצוג הוא טיראניה (Taxation without representation is tyranny). טענה זו הייתה אחד הצידוקים האידאולוגיים המרכזיים למלחמת העצמאות האמריקנית. רבים ממתיישבי הקולוניות האמריקניות סברו כי העדר ייצוג ישיר של המושבות בפרלמנט הבריטי מהווה הפרה של זכויותיהם כנתינים בריטיים. הפרה זו הייתה הטעם לכך שבעיני המתיישבים האמריקאים חוקי המיסוי הבריטיים לא היו חוקתיים. מנגד, טענו הבריטים כי גם באנגליה עצמה, חלק גדול מאוד מהאוכלוסייה אינו מיוצג באופן ישיר בפרלמנט והפרלמנט מייצג באופן סמלי (Virtual representation) את כלל הנתינים הבריטיים ועל כן אין צורך בייצוג ישיר של כל חלק באוכלוסייה.
שימוש מודרני
כיום משמש הביטוי במחוז קולומביה, המחוז האמריקאי הפדרלי המשמש כבירת ארצות הברית ואשר תושביו אינם מיוצגים בקונגרס האמריקאי וחרף כך מחויבים בתשלום המיסים הפדרליים, כדי למחות נגד מצב זה. החל משנת 2000, מנפיקה מחלקת התחבורה של העיר לוחיות רישוי הנושאות את הסלוגן, בנוסח "מיסוי ללא ייצוג". הנשיאים ביל קלינטון וברק אובמה הורו להתקין לוחיות רישוי כאלה בלימוזינות הנשיאותיות שלהם.
יחסי אוסטרליה–רואנדה
יחסי אוסטרליה–רואנדה הם יחסי החוץ בין אוסטרליה ורואנדה.
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 2007. כיום, שותפויות עם אוסטרליה נעות בין מלגות שניתנו לסטודנטים ברואנדה וכלה בקשרי מסחר עם אוסטרליה. בשנת 2011, אוסטרליה מדורגת במקום ה-14 כיעד הייצוא העיקרי של רואנדה ורואנדה כמקורות היבוא העיקריים של אוסטרליה ה-33. אוסטרליה היא גם משתתפת בולטת במשימות שמירת השלום באפריקה, לרבות תחת משלחת האו"ם בסודאן ומשלחת האיחוד האפריקני של האו"ם בדרפור.
מרי אמילי הולמס
ילדות וחינוך
מרי אמילי הולמס נולדה ב־10 באפריל 1850 בצ'סטר שבאוהיו לכומר ומסיונר פרסביטריאני מיד הולמס (1819–1906), ולמרי ד. הולמס (1819–1890). היא הייתה ילדתם השנייה; אחיה, מיד ג'וניור, היה מבוגר בתשע שנים. כאשר מרי אמילי הייתה בת שלוש עברה המשפחה למניטובוק, ויסקונסין, שם אביה ביצע עבודות מסיונריות בקרב ילידים אמריקאים מקומיים ותמך במתנגדי העבדות. אמה ניהלה סמינר תאולוגי לנשים במשך שנתיים.
מרי אמילי גילתה כישרון לשפות, ועל ידי האזנה לשיעורים של אחיה למדה יוונית, לטינית וצרפתית עד גיל שמונה. היא גם הפגינה עניין במדעי הטבע, כשהתחילה את אוסף העשבים המיובשים הראשונה שלה בגיל חמש והפכה את בית משפחתה (ומאוחר יותר ביתה שלה) ל"גן חיות" עם אוספי חיות כגון סנאים, דביבונים, שועלים, נשר, ינשופים, וציפורים קטנות שונות.
אחיה של מרי אמילי נפטר במפתיע באפריל 1863 בעת ששירת כחייל בצד "האיחוד" בזמן מלחמת האזרחים. שנה לאחר מכן עברה המשפחה לרוקפורד, אילינוי, שם אביה הכומר נעשה פעיל בפוליטיקה המקומית. אמה מרי ד. הולמס הפכה למזכירה של מועצת הנשים הפרסביטריאניות האקטיביסטיות, והייתה פעילה למען רווחתם של העבדים החופשיים לאחר סיום מלחמת האזרחים.
מרי אמילי למדה בסמינר רוקפורד לנשים, אליו נכנסה בגיל 14 וסיימה בשנת 1868. לאחר מכן החלה ללמד בסמינר בזמן שלמדה לתעודה מתקדמת וסיימה בשנת 1870. בהמשך הצטרפה להוריה בעבודה עם עבדים חופשיים בחסות מועצת המיסיונים הפרסביטריאניים למען החופש.
קריירת הוראה ומדע
בשנת 1877 חזרה מרי אמילי הולמס לסמינר, לימדה שם בוטניקה וכימיה עד שנת 1885; בין תלמידיה בתקופה זו הייתה הסופרת ג'יין אדמס. כשהסמינר החל להעניק את התואר ב.א. בשנת 1881 עתרה הולמס במהירות לקבל אותו. לאחר מספר מבחנים קיבלה את התואר הראשון שלה בשנת 1882. בשנת 1885 עזבה את הסמינר, והלכה ללימוד תואר מתקדם באוניברסיטת מישיגן. שם השלימה תואר שני בשנת 1886 וגם תואר דוקטור בשנת 1888. נושא עבודת המחקר שלה היה מורפולוגיה של אלמוגים ותחום המחקר שלה היה גאולוגיה ופלאונטולוגיה. היא הייתה האישה הראשונה שזכתה באוניברסיטה לדוקטורט במדעי כדור הארץ.
בשנת 1889 מרי הולמס הפכה לעמיתה הראשונה של האגודה הגאולוגית של אמריקה, ככבוד "לחקירותיה והגילויים המדעיים המקוריים שלה" וכן משום שקיבלה תואר דוקטור בגאולוגיה. שלוש שנים לאחר מכן היא נאמה בפני נשים בקונגרס העולמי בזמן התערוכה העולמית בשיקגו, והדגישה את חשיבות לימודי הגאולוגיה בשלב מוקדם בחינוך הילדים.
אקטיביזם חינוכי וכתיבה
מאחר שנחסמה דרכה המדעית, מרי הולמס הפנתה את תשומת לבה לחינוך ומיקדה את מאמציה בצרכיהם של אפרו-אמריקאים. היא הסתובבה בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 ונשאה נאומים בתמיכה בחינוך חופשי. דרך מועצת הנשים, היא התערבה בניסיון לפתוח בית ספר לאפרו-אמריקאים, האקדמיה במונטיצ'לו, ארקנסו. עם זאת, איומי מוות אילצו את המנהל הראשון של בית הספר, לסגור את בית הספר ולעזוב את העיר.
לאחר מות אמה בשנת 1890, מארי אמילי ואביה החלו לתכנן את הקמת קולג' חדש לצעירות שחורות לזכרה של אמה מרי ד. הולמס. חזונו של הולמס התגשם בשנת 1892 בחסות מועצת המיסיונים לחופש של הכנסייה, שמימנה ופיקחה על המכללה בשנותיה הראשונות בג'קסון ובהמשך בווסט פוינט, מיסיסיפי.
מטרתם הראשונית הייתה להכשיר את הבנות להיות עקרות בית וגם מנהיגות בקהילה ובכנסייה הפרסביטריאנית. הסגל והצוות היו לבנים, והתלמידים היו בעלי השכלה מגוונת - מבית הספר היסודי לתיכון. תוכנית הלימודים התמקדה בשלושה תחומים - "ספרות, מוזיקה ומלאכה" - וכללה קורסים בספרות, דקדוק, היסטוריה, מדע, מתמטיקה, מוזיקה, לימודי קודש, וכישורי בית מעשיים כמו בישול ותפירה. המכללה ע"ש מרי הולמס שרדה תהפוכות רבות, כולל שתי שריפות. המכללה התפתחה בסופו של דבר במאה ה-20 ל"מכללת מרי הולמס". מרי הולמס השקיעה מאמץ רב בגיוס כספים לבנייה מחודשת של המוסד לאחר כל אחת מהשריפות, ואף שימשה זמן קצר כנשיאה לאחר השריפה השנייה.
לאורך כל חייה הייתה הולמס פעילה בכנסייה הפרסביטריאנית, כיהנה כנגנית אורגן, והחזיקה במספר משרות בכנסייה כולל נשיאות האגודה המיסיונרית. חברי אגודה זו גייסו כסף לבתי ספר נוצריים ובתמיכה במורות מיסיונריות. מרי הולמס השתתפה בפעילות קולקטיבית של כתיבת סיפורים ורומנים מהווי המסיונרים וחוויות האפרו-אמריקאים בתקופתה. ישנם שסבורים כי סיפורים אלה הם למעשה פרקים אוטוביוגרפיים שלה.
הולמס נפטרה בביתה ב-13 בפברואר 1906, בגיל 55, כשהיא מקדימה את מות אביה בכמה חודשים והותירה אחריה את "אחד האוספים המדעיים הפרטיים הטובים ביותר במערב." היא המשיכה בעבודתה למען העבדים המשוחררים עד זמן קצר לפני מותה.
מחנות העקורים בסלנטו
מחנות העקורים בסלנטו הם מחנות, שבהם כונסו יהודים ניצולי השואה משארית הפליטה, שהגיעו לסלנטו, אזור הנמצא בקצהו הדורמי של "המגף" האיטלקי, במטרה לעלות משם לארץ ישראל. במחנות הללו בסלנטו שהו העקורים בין השנים 1944 ועד 1947.
מחנות עקורים בסלנטו הוקמו בארבע עיירות: טריקאזה (Tricase), סנטה צ'זריה (Santa Cesarea), סנטה מריה די לאוקה (Santa Maria Di Leuca) וסנטה מריה אל בניו (Santa Maria El Bagno). שלושת המחנות האחרונים, כונו "הסנטוס".
הקמת מחנות העקורים
בסוף מלחמת העולם השנייה, לאחר שהושמדו שישה מיליון יהודים בקירוב, נותרו באירופה כשלושה מיליון יהודים, בעיקר בברית המועצות (כולל חלקיה האסייתיים). במחנות הכפייה, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה שרדו כ-200,000 יהודים. כ-50,000 מניצולי המחנות נשארו במקומות שבהם שוחררו, בעיקר בגרמניה ובאוסטריה, ושהו במחנות עקורים. מחנות אלו שימשו כמעין מעון זמני לכל העקורים היהודים שלא היה להם לאן ללכת. מחנות העקורים הוקמו באזורים שבהם שלטו בעלות הברית בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה.
במהלך 1948 הוקמה מדינת ישראל והשתנו חוקי ההגירה בארצות הברית. כך יכלו רבים משוכני מחנות העקורים להגר. מחנות העקורים נסגרו עד שנת 1950, פרט למחנה פרנוואלד שפעל עד 1957. רוב העקורים היגרו לארץ ישראל, כשליש פנו לארצות הברית ורבבות נותרו באירופה, כולל בגרמניה עצמה, והקימו מחדש קהילות רבות שחרבו בשואה.
מחנות העקורים באיטליה
למחנות העקורים באיטליה הגיעו עקורים יהודים משארית הפליטה כבר מיד לאחר סוף המלחמה, בעיקר בין השנים 1946–1947. יהודים אלה ראו בשהותם באיטליה תחנת מעבר זמנית במסעם למולדתם החדשה, בין אם בישראל או במדינות אחרות מעבר לים.
מספרם המדויק של העקורים היהודים ששהו באיטליה אינו ידוע לחוקרים, משום שרבים מהעקורים הסתננו לאיטליה באופן בלתי חוקי, היו חסרי מסמכים מזהים, בעלי מסמכים מזויפים או שלא נרשמו כלל אצל הרשויות או הארגונים שפעלו באיטליה. על פי ההערכות, בין השנים 1945 ל-1951 שהו על אדמת איטליה לפרקי זמן שונים בין 50,000 ל-70,000 עקורים יהודים. רובם עלו לארץ ישראל, ואחרים למדינות אחרות מחוץ לאירופה, בעיקר לצפון אמריקה.
בשנים שלאחר המלחמה, פעלו באיטליה כ-35 מחנות עקורים. לא כל הפליטים במחנות היו יהודים, ולא כל המחנות היו פעילים לאורך כל התקופה. היו מחנות קטנים בהם שכנו עשרות יהודים, והיו שהכילו מאות ואף אלפי יהודים. לצד המחנות פעלו גם כ-77 הכשרות חלוציות וקיבוצים, לפי מחקרה של קוקונן (Kokkonen), ו-45 הכשרות לפי נתוני יד ושם. בכל מקום שבו שהו העקורים, הם התארגנו במסגרת קהילתית, חברתית, פוליטית ותרבותית עצמאית ומובדלת.
בנובמבר 1944 הגיעו חיילי הבריגדה היהודית (חי"ל, חטיבה יהודית לוחמת) לאיטליה. לאחר תום הקרבות הוצבה הבריגדה בטרוויזיו (Tarvisio) שבאיטליה, סמוך לגבול עם יוגוסלביה ואוסטריה. משלחות יצאו מטרוויזיו למזרח אירופה ולמחנות העקורים באוסטריה ובגרמניה, ועד מהרה נמשכו לחיילי הבריגדה ניצולים מקרב בני הנוער היהודי ברחבי אירופה כולה. בתקופה הקצרה בה פעלו חילי הבריגדה במקום (מאי – יולי, 1945), הוברחו כ-15,000 יהודים לטרוויזיו, אושפזו והוזנו על ידם, ויחידות ההובלה היהודיות בצבא הבריטי העבירו למרכזי הפליטים בדרום איטליה.
באיטליה שלאחר המלחמה התקיימו שלושה סוגים של מחנות עקורים:
מחנות העקורים בסלנטו
סלנטו הוא אזור הנמצא בקצה המגף שבדרום איטליה, "העקב" שבמגף האיטלקי, הנמצא בין הים היווני ממערב לבין הים האדריאטי ממזרח. סלנטו, או בשמו השני, חצי האי סלנטו, הוא תת-אזור של דרום מחוז פוליה. אזור סלנטו כולל את כל נפת לצ'ה, רוב נפת ברינדיזי, וחלק מנפת טרנטו.
לצ'ה היא העיר הגדולה בחצי האי סלנטו, והעיר השישית בגודלה במחוז פוליה,
בסלנטו הוקמו לאחר מלחמת העולם השנייה מחנות עקורים בארבע עיירות:
שלושת המחנות האחרונים, כונו "הסנטוס".
טריקזה
עיירה בת 18 אלף תושבים בקרבת סנטה מריה די לאוקה.
סנטה צ'זריה
עיירה איטלקית בת 3,000 במחוז. ממוקמת על החוף המזרחי של חצי האי סלנטו, על צוק בפתח ערוץ נהר אוטרנטו. העיירה היא אחת ממרכזי התיירות החשובים ביותר של סלנטו. בעיירה מעיינות חמים רבים.
סנטה מריה אל בניו
סנטה מריה אל בניו (לשעבר סנטה מריה די באני) הוא כפר דייגים קטן הממוקם על חוף הים היווני, במפרץ טרנטו. בסמוך לכפר נמצאת שמורת הטבע Portoselvaggio, הכוללת כ-400 דונם של יער ורצועת חוף של כשבעה קילומטרים. בכפר השתמרו מגדלי שמירה שנבנו בתקופתו של קרל החמישי.
בכפר הוקם מוזיאון לזכרם של העקורים ששהו בסלנטו לאחר מלחמת העולם השנייה. המוזיאון מכיל את חומר ארכיוני רשמי, עדויות, תמונות וסרטונים, וכן חדר מולטימדיה וספרייה.
סנטה מריה די לאוקה
מקור השם "לאוקה" (Leuca) מן השפה היוונית, ומשמעותו "לבן". נקרא כך על פי צוק הסלעים הלבנים הניצבים בסמוך לים, שעליו ממוקמים הבזיליקה והמגדלור של העיירה. מגדלור זה, אשר נישא לגובה של 47 מטרים, בגובה של 102 מטרים מעל פני הים הוא השני בחשיבותו באיטליה, לאחר המגדלור של ג'נובה. Punta Meliso, הצוק שעליו ממוקם המגדלור, הוא נקודת הקצה הדרום מזרחי של איטליה. צוק זה תוחם את המפרץ שבו ממוקמת העיירה. המרינה של העיירה נמצאת לרגלי המגדלור.
המגדלור נבנה בשנת 1864 על פרויקט של אחיל רוסי והואר בפעם הראשונה ב -6 בספטמבר 1866. בסמוך למגדלור, ממוקמת הבזיליקה "סוף הארץ" (De Finibus Terrae), שנבנתה בין השנים 1720–1755, לציין את מסעו של פטרוס הקדוש לאיטליה. הבזיליקה מוקדשת למריה הקדושה, שעל שמה נקראת העיירה.
כיום, העיירה היא יעד תיירותי פופולרי במיוחד בשל וילות מפוארות מהמאה ה-19, שנבנו על פי סגנונות אדריכליים שונים. בשלהי המאה התשע-עשרה היו כ-43 וילות. במהלך מלחמת העולם השנייה הוסרו מווילות רבות אלמנטים דקורטיביים רבים העשויים ממתכת שהיו דרושים לייצור נשק. חלק מן הווילות סבלו מנזקים חמורים, ולכן רובן נבנו מחדש. רק חלק מהווילות עדיין שומרות על המראה המקורי החיצוני והפנימי שלהן.
לאחר המלחמה, וילות אלה הוחרמו מבעליהן ושימשו לקליטה של עקורים יהודים שהגיעו לסלנטו.
ארגונים שפעלו במחנות
באיטליה היו קיימים מספר גורמים ותנועות שעזרו וסייעו ליהודים בדרכם לאיטליה, בזמן שהותם במחנות, ולאחר מכן, בהעברתם לארץ ישראל או למקומות אחרים בעולם.
תנועת בית"ר
לאחר מלחמת העולם השנייה, הגיעו לאיטליה פלוגות הכשרה. מטרת התנועה באיטליה הייתה לאמן את העקורים באימונים טרום צבאיים לקראת גיוסם לכוחות המגן בארץ ישראל.
התנועה פעלה בשלושה אזורים באזור הדרום. ספיריטו (spirito) באזור בארי, בטריקזה (tricase), ובשלוש "הסנטוס", סנטה מריה אל בניו, סנטה צ'זריה (santa cesarea), וסנטה מריה די לאוקה. לתנועה הייתה גם פעילות ברומא, גרוטה-פראטה, סלרנו ואזור נאפולי. באזור הצפון פעלה בית"ר בפירנצה, במסטרה (Mestre) הסמוכה לוונציה ובמילאנו.
תנועת הבריחה
תנועת הבריחה פעלה באירופה משלהי מלחמת העולם השנייה ועד להקמת מדינת ישראל, והייתה אחראית להברחתם של כשלוש מאות אלף ניצולי שואה ממזרח אירופה לכיוון דרום מערב – אל נמלי הים התיכון, ובתוך כך גם לאיטליה. הבריחה החלה בהתארגנות ספונטנית של ניצולי השואה, ששרדו במחנות, ביערות ובמקומות המסתור, והחלו להתארגן יחד לקראת יציאה מאירופה. תנועת הבריחה טיפלה בלוגיסטיקה הכרוכה בהעברת העקורים מארץ לארץ, חציית מעברי הגבול לאיטליה בעזרת שוחד ותעודות שזויפו במעבדות הארגון, ועל ידי מעבר לא חוקי של הגבול ברגל בקור ובשלג. כמו כן, דאגו לארגון של מחנות מעבר וטיפול בשוהים בהם בדרכם אל נמלי הים.
הבריגדה היהודית
הוקמה כחטיבה בצבא הבריטי ב-1944, וכללה מפקדים וחיילים יהודים שהתנדבו למלחמה נגד הנאצים. לאחר המלחמה, חיילי הבריגדה סייעו לניצולי השואה ולעקורים בכך שעזרו להם להגיע לאיטליה. חיילי הבריגדה היו ממוקמים בעיירה טרוויזיו, שסמוכה לגבול עם אוסטריה. תקופת שהות הבריגדה היהודית בטרוויזיו סימלה את המפגש הראשון בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה. מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה רבים של יהודים דרך הגבול האוסטרי לאיטליה. הצבא הבריטי אשר שלט צבאית באזור, גילה כי תחנת הגבול הפכה לתחנת מעבר לעלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, פעילות אשר נחשבה לבלתי חוקית בעיני השלטון הבריטי. בנוסף לכך, הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם. לכן החליט הצבא הבריטי ביולי 1945 להעביר את הבריגדה לבלגיה והולנד.
אונרר"א (United Nations Relief and Rehabilitation Administration)
סוכנות הסיוע שהוקמה על ידי האומות המאוחדות ומטרתה לסייע בהחזרתם של מיליוני פליטים לבתיהם עם תום המלחמה בשנת 1945. אונרר"א ניהלה מאות מחנות עקורים בגרמניה, איטליה ואוסטריה. היא סיפקה סיוע בריאותי ורווחה לעקורים, כמו גם הכשרה מקצועית ובידור. היא ניהלה את עבודתם של כ-23 רשויות רווחה נפרדות, כולל ארגון הג'וינט, אורט (ORT), וחברת הסיוע לעולים (HIAS). אונרר"א הייתה המעסיק העיקרי של העקורים. מאמצי ההקלה המאסיביים והממושכים אילצו את הסוכנות לגייס כספים רבים, וב־1947 הוקם ארגון הפליטים הבינלאומי (IRO). הסוכנות החדשה ירשה את הטיפול ב-643 אלף עקורים ב -1948. משימתה הייתה לספק סיוע כלכלי לאומות אירופיות לאחר מלחמת העולם השנייה ולהחזיר את הפליטים ולסייע לפליטים שיגיעו לשליטת בעלות הברית. ממשלת ארצות הברית מימנה קרוב למחצית התקציב של אונרר"א.
ארגון הג'וינט (Joint או JDC)
הוא ארגון צדקה יהודי אמריקאי שנועד לסייע ליהודים באשר הם. כבר בסוף שנת 1944 הגיעו אנשי הג'וינט לשטחים באירופה ששוחררו מידי הכיבוש הנאצי וארגנו את מאמצי השיקום. עד שנת 1947 זכו כ-700,000 יהודים לתמיכה מהג'וינט. 250,000 שכנו במחנות עקורים שניהל הג'וינט. הג'וינט יזם תוכניות הכשרה מקצועית כדי לעזור לעקורים לשקם את עצמם ולרכוש תעסוקה שבעזרתה יוכלו להרוויח את לחמם. הארגון סיפק לעקורים גם בגדים, אוכל וציוד. הג'וינט גם יזם פעילויות תרבותיות ודתיות במטרה לשקם את הקהילות היהודיות שנהרסו במלחמה.
מספרם של הפליטים היהודים במחנות
במחנה סנטה מריה דה לאוקה, לפי נתוני פברואר 1946, שהו 1500 פליטים יהודים, כולל בקיבוצים (קבוצות ההכשרה של תנועות הנוער החלוציות).
במחנה סנטה מריה אל בניו (כולל יהודים ששהו בטרנטו ובסנטה קטרינה) היה מחנה מעורב שבו שהו כ-541 פליטים יהודים בפברואר 1945. כשנה לאחר מכן מספר הפליטים במחנה עלה ל-2,400.
במחנה טריקזה, שהוקם על ידי בעלות הברית, שהו 1000 פליטים יהודים, לפי נתוני בפברואר 1946.
על סנטה צ'זריה אין נתונים מאומתים.
אורח החיים של במחנות
במחנות העקורים בסלנטו שהו העקורים בין השנים 1944 ועד 1947. היהודים שהגיעו למחנות הללו היו מחולקים פוליטית בהובלת השליחים מארץ ישראל, כגון: התנועות החלוציות, הדתיים ובית"ר. יחס האוכלוסייה המקומית האיטלקית כלפי העקורים היה יחס חיובי ברובו. האוכלוסייה המקומית עזרו גם הם, בנוסף לארגוני העזרה השונים במטרה לשקם את העקורים. יחס הכנסייה בעיירות אלה כלפי היהודים היה אף הוא חיובי. הכנסיות שיתפו את היהודים בשירה בכנסיות, ולא הרחיקו אותם מהכנסייה.
בקרב רבים מהעקורים שרר ייאוש. הניצולים התקשו למצוא עצמם שוב ב"לאגער" (מחנה); בקרב חלק ממשוחררי מחנות העבודה והריכוז הנאציים, עבודה עוררה אסוציאציה של כפייה. הניצולים היו תלושים ממולדותיהם, כואבים את העבר וחסרי עתיד נראה לעין. עבור רבים מהם שימשה ארץ ישראל כעוגן הצלה; אך בשל סגירת שערי ארץ ישראל על ידי הבריטים, העקורים יכלו לעזוב את מחנות סלנטו באופן מוגבל. לכן, ארגנו העקורים הפגנות נגד הבריטים ושביתות רעב למען עלייה לארץ ישראל.
תפקידי ארגוני העזרה היה לספק לעקורים ציוד, בגדים ומצרכים חיוניים כדי שיוכלו להשתקם במחנות. הם קיימו סדנאות של הכשרה מקצועית לנשים ולגברים. על מנת להרוויח כסף ולהשיג עוד ציוד שהיה דרוש להם, עסקו העקורים במסחר ובמלאכה. פעמים רבות, הם מכרו את הציוד והביגוד שקיבלו בשווקים המקומיים. כמו כן, הקימו הארגונים ליהודים ארגוני ספורט, מועדון שייט, קיימו טורנירים של נבחרות כדורגל שהקימו, כמו נבחרת הכדורגל של קבוצת "אודים".
היהודים במחנות ניסו להמשיך ולקיים אורח חיים יהודי, וכן לחגוג חגים ומנהגים יהודיים. במחנות בסלנטו התקיימו חתונות רבות, ונולדו תינוקות רבים.
ב-2015 יצא הסרט התיעודי אור בקצה המגף, בבימויה של פרופ' יעל קציר, המביא את סיפורן של שלוש נשים, שנולדו במחנות העקורים בסלנטו. הסרט מתעד את מסען לסלנטו בחיפוש אחר מידע אודות הוריהן. הן מבקרות בווילות שבהן חיו הוריהן, בבית החולים שבו נולדו, ופוגשות את אנשי העיירות.
ריק קרופורד
ביוגרפיה
קרופורד נולד בבסיס חיל האוויר האמריקני הומסטד שבפלורידה, לרות אן ודוני ג'יי. את לימודיו סיים בתיכון אלווירן בעיירה הדסון שבניו המפשייר, ובעדן, התגייס לצבא ארצות הבריתכטכנאי חבלה וסילוק פצצות במחלקה ה-56 בפנסילבניה. לאחר ארבע שנות שירות, עזב את הצבא בדרגת סמל. קרופורד קיבל תואר ראשון בחקלאות ובכלכלה מאוניברסיטת המדינה של ארקנסו, ואחר כך הצטרף לרודיאו של מחוזו. אולם בעקבות פציעה ברגלו, נאלץ קרופורד לפרוש מהקריירה שלו כקאובוי. בשנת 1994 הוציא קרופורד לאור את אלבום הבכורה שלו, Crackin' Out, שהוקלט באולפני האג בקירביוויל. האלבום לא זכה להצלחה, וקרופורד נאלץ לעזוב את תחום המוזיקה. במרוצת השנים הפעיל קרופורד רשת קמעונאות בתחום החקלאות, שמנתה בשיאה 39 סניפים ברחבי ארקנסו, מיזורי, טנסי, מיסיסיפי וקנטקי.
בשנת 2010, לאחר שהנציג הדמוקרטי רוברט מריון ברי פרש, החליט קרופורד להתמודד על מחוז הקונגרס הראשון של ארקנסו, במטרה להיכנס אל בית הנבחרים האמריקני. הוא ניצח בבחירות המוקדמות של המפלגה הרפובליקנית, ברוב של 72 אחוזים על יריבו אסא האצ'ינסון. בבחירות הכלליות ניצח קרופורד את צ'אד קיסי ברוב של 52 אחוזים, ונבחר לייצג את מדינתו בבית הנבחרים. באותה שנה חתם קרופורד על האמנה של הארגון אמריקאים למען שגשוג, המתחייבת להסתייג לכל חקיקה בנושא התחממות עולמית. ב-5 בינואר 2011 הושבע לתפקיד, והחל לכהן כחבר בבית הנבחרים. קרופורד הצליח להיבחר שוב מטעם מחוז הקונגרס שלו כחמש פעמים נוספות. במרוצת כהונתו, הצביע בעד ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והפסקת מימון מערכות הבחירות המקדימות של המפלגות על ידי משלמי המיסים. קרופורד תמך בצו הנשיאותי 13769 של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שמנע את כניסתן של אזרחים מוסלמים מאיראן, עיראק, סוריה, תימן, לוב, סודאן וסומליה. בשנת 2019 איים ג'יימס פאוול ברצח על קרופורד. פאוול נשלח למאסר במשך 6 שנים, וקיבל קנס של 10,000 דולרים.
נואה סאדאווי
קריירת מועדונים
סאדאווי נולד במרוקו ושם החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של ודאד קזבלנקה. בגיל 11 היגר עם משפחתו לארצות הברית והצטרף לאקדמיית ניו יורק בולס ושיחק בליגת הפיתוח האמריקאית. לאחר מכן הצטרף לנבחרת הכדורגל של בית הספר סנט בנדיקט ועמה העפיל לשלב משחקי הפלייאוף של ליגת הפיתוח שבעקבות כך זכה בשנת 2011 בתואר שחקן העונה. בעקבות הצטרפותו למכינת קדם אקדמית הצטרף סאדאווי לקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת סנט פיטרס.
ב-7 בפברואר 2013 עזב סאדאווי את יבשת אמריקה וחתם במכבי חיפה ומיד הושאל תחילה להפועל כפר סבא ולאחר מכן להפועל נוף הגליל.
בקיץ 2014 חתם סאדאווי באייאקס קייפטאון מהליגה הראשונה בדרום אפריקה עמה זכה בגביע המקומי. שנה לאחר מכן, חזר לארצות הברית וחתם במיאמי יונייטד עמה עלה מהליגה השלישית לשנייה. ב-2016 חתם בריאל אספנייה מהליגה הראשונה בהונדורס אך בעקבות חילופי מאמנים מצא עצמו מחוץ לסגל הקבוצה ובחודש ספטמבר של אותה עונה הצטרף לאל-חוברא, מהליגה הראשונה בעומן. לאחר כשנה במועדון הצטרף לקבוצת מריבט מאותה הליגה. בשנת 2018, עזב את עומן וחתם בקבוצת ENPPI מהליגה הראשונה במצרים. בשנת 2019, חזר למרוקו וחתם במולודיה מאוג'דה מהליגה הראשונה.
ב-19 ביולי 2022 חתם בגואה מהסופר ליג ההודי.
רועי ויינברג
רועי וינברג (נולד ב-28 במאי 1990) הוא שחקן ומדבב ישראלי, שידוע בעיקר בשל משחקו בסדרת הנוער "ראש גדול", בה גילם את איתי לאופר במשך כל שש העונות של הסדרה.
ביוגרפיה
ויינברג נולד וגדל בתל אביב, ולמד בתיכון לאומנויות "תלמה ילין" במגמת התיאטרון. הוא התפרסם בעיקר בזכות השתתפותו בסדרת הנוער של ערוץ הילדים - "ראש גדול", שם גילם במשך שש עונות את דמותו של איתי לאופר, לצד שחקנים כמו אדם הירש, אלמה בן זאב וספיר דרמון.
כשהיה בן תשע, השתתף בפסטיגלים בשנים 1999–2000. לאחר מכן השתתף במספר פרסומות טלוויזיה ובסרט אמנויות הלחימה של אורי פסטר, "אג'ימה".
בשנת 2003 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי בהצגה "אישה, בעל, בית" (מאת שמואל הספרי), ובשנת 2004 הופיע בדרמה "טיול שנתי", לצידו של טל מוסרי, ובטלנובלה הקומית "אסתי המכוערת" ששודרה בערוץ 2.
בשנים 2004–2009 גילם את דמותו של איתי בסדרה "ראש גדול", ששודרה בערוץ הילדים של YES, והיה בין השחקנים היחידים שנשארו בסדרה לאורך כל עונותיה. בשנת 2004 דיבב גם את נוח בסדרה "קובי קובי".
בשנת 2005 גילם את גל בסדרה "ההפסקה הגדולה" של הטלוויזיה החינוכית.
בשנת 2008 התגייס ויינברג לצה"ל ושירת ככתב תרבות בגלי צה"ל. הוא הפיק בין היתר את תוכניות הרדיו "ציפורי לילה משוחחות", "ישראקלאסי" ו"בילוי היום" המשודרות בתחנה.
בשנת 2012 הצטרף לצוות מגישי חדשות ynet ברדיו ושידר את מהדורות החדשות בתחנות הרדיו האזוריות. בנוסף הוא תפקד גם כמגיש רדיו זמני באקו 99 FM.
ויינברג למד בסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין. במסגרת הלימודים זכה במספר רב של תחרויות מונולוגים ובנוסף, הוא זוכה מלגה בתחום המשחק (תיאטרון) מקרן התרבות אמריקה ישראל (America-Israel Cultural Foundation) לשנת 2014–2015.
לאחר סיום לימודיו בשנת 2015, החל לשחק בתיאטרון בית ליסין בהצגות: "טרטיף" ו"לצאת מהארון" בבימויו של אלון אופיר ולצידם של יניב ביטון, דב נבון ומיכל שטמלר. בחודש דצמבר 2016 החל לשחק את דמותו של מלך במחזה "קוראים לו מלך", מאת סביון ליברכט ולצידם של אבי גרייניק, נתי קלוגר ודני גבע.
שיחק בתיאטרון המדיטק בהצגה המוזיקלית "ילדי בית העץ" ובתיאטרון השעה בהצגות "הכוכבים של סבא", "מייד אין יזראל" ו"האחים רייט".
בשנת 2017, חזר לגלם את דמותו של איתי, בעונת הקאמבק של "ראש גדול" ("ראש גדול - ראש חדש"), שמונה שנים לאחר סיום העונה האחרונה. הוא הדמות היחידה, יחד עם אלחנן ברדוגו, אותו שיחק השחקן איציק כהן, ששיחק בכל שש העונות של הסדרה. בעונה השישית משמש איתי כשותף בחברת פרסום יחד עם דניאל ודיתי. יחד הם מנסים להפיל את תאגיד המזון "מוסקט" באמצעות מחתרת סודית, שמורכבת מילדי בית הספר "אביבים", עידו, תכלת ומוריה.
הופיע כשחקן אורח בסדרה "מתים לרגע", בסיטקום "לה פמיליה".
בשנת 2018 גילם את דמותו של רוסטר האניגן, הנוכל במחזמר אנני בבימויו של צדי צרפתי ובהפקתו של מאור מימון.
בשנת 2019 לוהק לתפקיד ג׳ימי במחזמר "פלאשדנס". באותה שנה גילם בסדרה "בת אל הבתולה" את אביב, מפיק מוזיקלי.
בשנת 2020 לוהק להצגה "גרטה" בבימויו של עידו רוזנברג בתיאטרון הארצי. בשנת 2021 לוהק למחזמר "סלאח שבתי" בבימוי של צדי צרפתי, בתפקיד גולדשטיין. בשנת 2022 לוהק למחזמר "כנר על הגג" בתפקיד פרצ'יק, הסטודנט מקייב.
חיים אישיים
בשנת 2022 התחתן עם בת זוגו שלי ובמאי 2023 נולד בנו הבכור דילן.
הובלה פעילה שניונית
הובלה פעילה שניונית (Secondary active transport, או coupled transport, או co-transport) היא הובלה פעילה של חומרים דרך קרום התא בכיוון המנוגד לכוחות הפיזיקליים המשפיעים על תנועת אותם חומרים. הובלה פעילה שניונית רותמת את האנרגיה האצורה במפל ריכוזים של חומרים אחרים שנוצר בעזרת הובלה פעילה ראשונית.
הובלה פעילה שניונית תלויה בקיומו של מפל ריכוזים של חומר כלשהו, בדרך כלל יוני נתרן (אך גם ביקרבונט, אשלגן וכלור), שנוצר במהלך הובלה פעילה ראשונית תוך שימוש באנרגיה כימית זמינה בתאים. יוני נתרן בריכוז גבוה שוהים במצב אנרגטי גדול יותר מיוני נתרן בריכוז נמוך, והם שואפים לנוע מהריכוז הגבוה לריכוז הנמוך. הובלה פעילה שניונית נעשית על ידי חלבונים טראנסממברנלים המאפשרים ליוני הנתרן לעבור דרך קרום התא בחזרה לריכוזם הנמוך, אך מנצלים את האנרגיה שלהם להנעת חומרים אחרים דרך קרום התא בניגוד למפל הריכוזים שלהם, לכוח החשמלי וללחצים המשפיעים על תנועתם.
חלבונים שהם מובילים פעילים שניוניים הם אלוסטרים. יוני נתרן הנקשרים אליהם משנים את אפיניות החלבונים לחומרים אותם הם מובילים ומשנים את מקומם של אתרי הקשירה על החלבונים. ריכוזם הגבוה של יוני הנתרן מחוץ לתא בהשוואה לפנים התא, גורם לשיעור גדול יותר של קשירת יוני נתרן לחלבונים מחוץ לתא ושיעור גדול יותר של שחרור יוני נתרן מהחלבונים בתוך התא.
קיימים שני מקרים של הובלה פעילה שניונית. בהובלת-יחד החומר המובל נע דרך קרום התא יחד עם החומר המניע את התהליך. בהובלת-נגד החומר המובל נע דרך קרום התא בכיוון ההפוך לחומר המניע את התהליך.
הובלת-יחד
הובלת-יחד (אנגלית: Co-transport) מתארת מעבר של חומרים מובלים דרך קרום התא יחד עם החומרים המניעים את ההובלה. חלבון דרכו נעשית הובלת-יחד מכונה סימפורטר (Symporter).
גלוקוז וחומצות אמינו מובלים לתוך תאים נגד מפל ריכוזים רק בתהליך של הובלת-יחד. סימפורטרים בעלי אתרי קשירה ליוני נתרן ולגלוקוז או לחומצת אמינו מסוימת ישנו את המבנה שלהם ויאפשרו ליון נתרן להיכנס לתא, רק לאחר ששני החומרים (נתרן וגלוקוז או נתרן וחומצת אמינו) נקשרו לסימפורטר. שינוי המבנה מעביר את שני החומרים אל תוך התא. הובלת-יחד של גלוקוז וחומצות אמינו מתרחשת בעיקר בתאי מעי ובתאי כליה ומאפשרת את ספיגת החומרים הללו לתוך הדם.
חומרים נוספים מובלים בדרך זו, ביניהם יוני כלור דרך סימפורטרים כמו Na+/K+/2Cl-‎ המעביר יון נתרן, יון אשלגן ושני יוני כלור אל תוך התא, וכן Cl-/K+‎ המוציא מהתא כלור ואשלגן.
הובלת-נגד
הובלת-נגד (Counter-transport) מתארת מעבר של חומרים מובלים דרך קרום התא בכיוון הפוך לתנועת החומרים המניעים את ההובלה. חלבון דרכו נעשית הובלת-נגד מכונה אנטיפורטר (Antiporter).
החומרים החשובים ביותר המובלים אל מחוץ לתאים בהובלת-נגד הם יוני סידן ומימן (פרוטונים). לשניהם יש משאבות המוציאות אותם מהתאים בהובלה פעילה ראשונית בעזרת האנרגיה הגלומה באדנוזין תלת-זרחתי (ATP) ולשניהם משאבות נוספות המוציאות אותם בהובלה פעילה שניונית. האנטיפורטרים של הסידן והמימן לא יכולים להעבירם נגד אותם מפלי ריכוזים שבהם הם מובלים באופן ראשוני, אך עדיין יש להם חלק ניכר בהובלתם. האנטיפורטרים שלהם מניחים ליוני נתרן להיכנס לתא בתמורה להובלה של סידן או מימן אל מחוץ לתא.
אנטיפורטרים מחליפים בדרך כלל בין שני אניונים (למשל כלור וביקרבונט) או בין שני קטיונים כדי לא להפר את המאזן החשמלי משני צידי קרום התא בעקבות פעולתם.
500 Miles High
קומפוזיציה ומילים
"500 Miles High" (בעברית: "בגובה 500 מיילים") הוא אחד משלושה קטעים באלבום של להקת Return to Forever ובראשה קוריאה, "Light as a Feather", הכוללים את שירתה של זמרת הג'אז הברזילאית פלורה פורים.
הביצוע המקורי, שאורך יותר מתשע דקות, הוא אינסטרומנטלי ברובו, מכיל שלושה בתים, ובנוי בצורה הקלאסית של סטנדרט ג'אז: החלק המרכזי של השיר הוא הבתים, שמנוגנים כולם ברצף בזה אחר זה ומכונים "Head" ("ראש"). בתחילת השיר, לפני הכניסה לבתים, מופיעה הקדמה שמנגן קוריאה על פסנתר הפנדר רודס ברובטו, כלומר ללא קצב אחיד. לאחריהם מגיע שלב האלתורים, בו מאלתרים בזה אחר זה ג'ו פארל על הסקסופון, צ'יק קוריאה על הפסנתר החשמלי וסטנלי קלארק על הקונטרבס. אחרי שלב האלתורים, חוזרים חברי הלהקה לנגן פעם נוספת את ה-"Head".
השיר עצמו הוא שילוב של כמה אלמנטים מוזיקליים, בהם מוזיקה לטינית ופיוז'ן. אף שהוא נקשר לעיתים לתרבות הסמים, מילות השיר, שכתב נוויל פוטר, מבטאות בכלל אהבה רומנטית.
ביקורות
ריצ'רד ג'יי לון כתב על השיר כי "מנגינות כמו '500 Miles High' [...] הן תרומות משמעותיות לרפרטואר בימינו. בכל הקטעים הללו קוריאה מראה על אהבה למנגינות חזקות, מבנים מוזיקליים מורכבים, אלמנטים ספרדיים וברזילאים וצליל קבוצתי קליל ומאוורר". בספרו של איאן קר, "המדריך המחוספס לג'אז" ("The Rough Guide to Jazz") מתואר "500 Miles High", יחד עם שיריו הנוספים של קוריאה, "Spain" ו"Captain Marvel", כ"יצירותיו הטובות ביותר של קוריאה".
בספרו של ג'רי קוקר, "אלמנטים של שפת הג'אז למאלתר המתפתח" ("Elements of the Jazz Language for the Developing Improvisor") הוא משתמש בשיר כדוגמה להכללה הרמונית.
בשנת 2009 פרסם המרצה והמוזיקאי דון גלנדן מהאוניברסיטה לאמנות בפילדלפיה סרטון ובו הוא מנתח את השיר על הפסנתר.
המכלול (אתר אינטרנט)
המכלול היא אנציקלופדיה חרדית מבוססת-ויקי. נכון לשנת 2023 רוב הערכים במכלול הם העתקים מדויקים של ערכי ויקיפדיה העברית או גרסאות מסוננות שלהם עבור חרדים. לצידם יש בה ערכים שנכתבו במקור עבור המכלול.
האתר, שהושק ב-11 בינואר 2015, מנוהל ומתופעל בידי עמותת "מכון חכמת התורה" (שנודעה בעבר בשם "המכון לאוריינות וידע כהלכה"), שנוסד לצורך ההקמה והפיתוח של האתר.
הקמה
בשנת 2014 ייסד יוסף קמינר את המכון לאוריינות וידע כהלכה, אשר במסגרתו הוקם המכלול. לפי האתר, המכלול הוא "המיזם ליצירת האנציקלופדיה היהודית הגדולה ביותר בהיסטוריה, הכוללת את כלל הערכים התורניים, את כלל ערכי היהדות ותולדות עם ישראל, וכן את כלל הידע האנושי הקיים בכל תחומי החולין — בלשון נקייה ובהתאם להשקפה יהודית". לדברי קמינר, האתר נועד לשמש את ציבור שומרי התורה, ובמיוחד את הציבור החרדי, שנמנעים בחלקם משימוש בוויקיפדיה בשל בעיות צניעות, היחס לאבולוציה, אזכורים לתאריכים או תקופות הסותרות את מניין השנים בלוח העברי, ועוד.
זיקה לוויקיפדיה העברית
נכון ל־08 בדצמבר 2022 הכיל אתר "המכלול" 320,368 ערכים, מתוכם כ-86,000 דפים ריקים המסומנים כ-"דפים בטיפול", וכ-1100 דפים ריקים המסומנים כ-"דפים הדורשים עריכה כבדה", 2000 ערכים שנוצרו במקורם במכלול, ו-89 ערכים המתורגמים ממיזמי ויקיפדיה בשפות זרות. שאר הערכים מהווים ערכי מראה לערכים בוויקיפדיה העברית, תוך התאמה לקהל החרדי.
עדכונים והרחבות שערכי ויקיפדיה העברית עוברים לא מתעדכנים אוטומטית למכלול, אלא רק כאשר עורכי המכלול בודקים את התאמתם למדיניות התוכן של המכלול ומייבאים גרסה מעודכנת. כל תוכן באתר שיובא במקור מוויקיפדיה העברית מוגש תחת הרישיון החופשי CC-BY-SA, כולל עריכות שנעשות בערכים אלו לאחר היבוא על ידי עורכי המכלול. זכויות היוצרים של יתר תוכני האתר שמורות למכון חכמת התורה.
שיקולי כשרות
על מנת ליצור את הבסיס של האתר בחרו יוצרי האתר בשלב הראשון לייבא את כל ערכי ויקיפדיה העברית ולערוך מחדש או למחוק את התוכן שאינו ראוי לציבור שומרי התורה, ובפרט לציבור הקוראים החרדי. התוכן מיובא מוויקיפדיה העברית בהתאם לרישיון החופשי של ויקיפדיה שמאפשר לעורכים לבצע "פיצול" מעין זה. התוכן המיובא מסונן לפי מדיניות התוכן של האתר השוללת כפירה, תיאורי אלימות מפורטים, ניבולי פה ועיסוק בתרבות שאינה הולמת את אורח החיים החרדי, ותאריכים קודמים לשנת 3500 לפנה"ס או מאוחרים לתום האלף השישי, ומחייבת הקפדה על צניעות, על קדושת התורה ועל ראיית הציבור החרדי כמייצגה. בעיות בערכים המיובאים מסווגות לפי מידת חומרתן לכאלו המחייבות חסימה של הערך כולו, מצריכות שכתוב חלקי, ולכאלו שאינן מונעות הצגה של הערך וניתנות לטיפול בהמשך.
באמצעות השוואת ערכים ספציפיים באתר עם הגרסה של הערכים המקבילים בוויקיפדיה העברית מהם נגזרו ניתן לעמוד על האופן בו נערכו. לדוגמה:
שיתוף פעולה עם סנני אינטרנט
החל מיולי 2018 סנן "נטפרי" ממיר כתובות ערכים ב לכתובות הערכים המקבילים באתר "המכלול", כאשר הערך-המקביל קיים שם. שיתוף הפעולה עם "נטפרי" הגדיל משמעותית את התעבורה לאתר ואת דירוגו באתר אלכסה.
מתחילת 2023 סנן האינטרנט "אתרוג" החל לחסום אף הוא את אתר ויקיפדיה העברית, כאשר למשתמשים מוצע לעבור לערך המקביל במכלול כתחליף.
שימוש בלתי מקוון
בחודש אדר תשפ"א השיקה הנהלת המכלול את תוכן האתר בקובץ ZIM המאפשר צפייה בתכני המכלול גם ללא חיבור לאינטרנט, באמצעות תוכנת kiwix. בכך נותן "המכלול" מענה גם לצרכנים ללא גישה לאינטרנט, דבר שנפוץ בחברה החרדית.
אניטה פלנברג
אניטה פלנברג (באיטלקית: Anita Pallenberg; 6 באפריל 1942 – 13 ביוני 2017) הייתה דוגמנית, שחקנית ומעצבת אופנה איטלקייה-גרמנייה.
הייתה הידועה בציבור של גיטריסט להקת הרולינג סטונז קית' ריצ'רדס בין השנים 1967 ו-1977.
ביוגרפיה
פלנברג נולדה ברומא שבאיטליה, לאב איש מכירות איטלקי-גרמני ולאם מזכירה גרמנייה. בגיל צעיר היא ידעה לדבר ארבע שפות. היא חיה בגרמניה וניו יורק, ולבסוף התיישבה בלונדון.
היא ידועה ביותר במעורבויותיה הרומנטיות עם שלושת מחברי הרולינג סטונז: בריאן ג'ונס (אותו היא פגשה בשנת 1965), קית' ריצ'רדס (שבשבילו היא עזבה את ג'ונס בשנת 1967), ומיק ג'אגר. לה ולריצ'רדס יש שלושה ילדים: בן בשם מרלון ריצ'רדס (נולד בשנת 1969), שנשוי לדוגמנית הצרפתית-וולשית לוסי דה לה פלייז; בת בשם דנדליון (נולדה בשנת 1972) שידועה כעת בתור אנג'לה ריצ'רדס; ובן נוסף, טרה ריצ'רדס (נולד בשנת 1976), אבל מת בסמוך ללידתו, בשל סיבוך רפואי.
פרשיית אהבים קצרה עם ג'אגר התרחשה במהלך צילומו של הסרט Performance. היא כיכבה גם כמלכה השחורה בסרט Barbarella.
אחרי שנפרדה מריצ'רדס, היא הפכה להיות מעצבת אופנה וחילקה את זמנה בין ניו יורק לאירופה.
הארומהוטה
הארומהוטה (בהונגרית: Háromhuta) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית הארומהוטה קטנה משמעותית בעשרות השנים האחרונות מ-221 תושבים בשנת 1990 עד 105 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-52%).
שירים ופיוטים לפסח
שירי ילדים על פסח
לכבוד פסח נכתבו שירי ילדים, למשל פסח כאן מאת נעמי שמר, פרעה בפיג'מה מאת רבי אלתר, שמחה רבה אביב הגיע פסח בא מאת בלהה יפה, ועוד רבים אחרים.
שירים לפני הסעודה
בין השירים לפני ארוחת ליל הסדר:
מה נשתנה
"מה נשתנה" ("ארבע השאלות") הן ארבע השאלות המושמעות בסדר פסח על ידי הילדים הקטנים. השאלות נשאלות במסגרת ההגדה, לאחר "יחץ", בשלב "מגיד".
דיינו
"דיינו" הוא שיר עברי, המושר באופן מסורתי במהלך חגיגת הפסח. משמעות המילה עצמה היא בעצם "זה היה מספיק לנו". "די" במובן של "מספיק" והסיומת "ינו" במובן של "שלנו".
והיא שעמדה
והיא שעמדה הוא קטע מההגדה המספר שההבטחה של ה' שישמור עלינו היא עמדה לנו ועזרה לנו לשרוד את הגלות, השיר מוכר בביצוע של חב"ד, בביצוע שמח ועממי, ובביצוע של יעקב שוואקי ויונתן רזאל.
שירים לאחר הסעודה - נרצה
הקטעים הבאים מושרים באופן מסורתי "נרצה" האחרון מבין 15 חלקי הסדר, המוקדשים כמעט אך ורק לשירה.
כי לו נאה
כי לו נאה (הידוע גם בשם אדיר במלוכה): השיר הזה אינו קשור לחג הפסח אלא מפייט בכל בית שני תיאורים מלכותיים של אלוהים, ואחריהם כינוי של בני אדם (תלמידי חכמים, מאמינים, מלאכים וכו'). המשבחים אותו, שלוש השורות באקרוסטיכון מתמשך של אלפבית, עם הפזמון "שלך ושלך, שלך כן שלך, רק שלך. שלך, אדוני, המלכות." ומסיים את הבית כִּי לוֹ נָאֶה, כִּי לוֹ יָאֶה׃ – "הלל לו ראוי לשבח". השיר כנראה בהשראת תהילים 74:16 ("שלך היום, שלך הלילה") ומקטע מדרשי (בראשית רבה ו, ב) המרחיב את המילים הללו. המחבר ותאריך החיבור אינם ידועים, הוא הושר במקור כל השנה בסעודות, הוא לא היה חלק מהסדר במאה ה-11 אך הגיע להיות חלק מהסדר בתקופת רבי מאיר מרוטנבורג במאה ה-13.
אדיר הוא
"אדיר הוא": פיוט המספר על מידותיו של האל לפי סדר האלפבית העברי, המביע תקווה שאלוהים יבנה מחדש את בית המקדש במהירות. רוב מעלותיו של אלוהים הן שמות תואר (למשל, קדוש הוא); עם זאת, כמה הם שמות עצם (לדוגמה, אדון הוא). המנגינה המסורתית היא שמחה, מז'ורית. מנגינות אחרות, לעומת זאת, הולחנו עבור השיר האלפביתי.
אחד מי יודע
"אחד מי יודע": החל מאחת ועד שלוש עשרה, כל פסוק מתאר מושג דתי או עולמי אחר הקשור במספרו. לדוגמה, הפסוק החמישי עוסק בחמשה חומשי תורה ואילו הפסוק התשיעי מתאר את תשעת חודשי ההריון. לאחר שירה של כל פסוק חדש, כל הפסוקים הקודמים חוזרים על עצמם בסדר יורד בחזרה לאחד.
מאיר לייפר
רבי מאיר לייפר (1881, אדר תרמ"א - 9 באפריל 1941, י"ב בניסן תש"א) היה אדמו"ר משושלת נדבורנה בקליבלנד.
ביוגרפיה
נולד באדר תרמ"א (1881) בהונגריה, לרבי ישכר בער מסאטמר ולטויבא רחל ונקרא על שם דודו רבי מאיר מפרמישלאן. כשהיה בן שנה נפטרה אמו, ואביו נישא בזיווג שני לאחייניתה, דבורה, שהייתה צעירה לימים ולא יכלה לגדל אותו ומשום כך נמסר לתקופה לאומנה אצל ידידי המשפחה.
שירים ופיוטים לפסח
אחד מי יודע
לא ידוע מי המחבר של השיר ולא ידוע מי מחברו.
חד גדיא
"חד גדיא" (גדי אחד) הוא שיר ארמי המתאר את האכילה של כל ישות על ידי האחר, מגדי, דרך חתול, כלב, מקל, אש, מים, שור, שוחט, ומלאך המוות, עד אלוהים. רבים חושבים שהוא מספר באופן מטפורי את ההיסטוריה של היהודים מתחילתם ועד לתקופת המשיח העתידית.
מאיר לייפר
ביוגרפיה
נישא לאסתר רייזל, בת רבי יצחק מאלעסק - סטניסלאב (נכדו של רבי שלום מבעלזא), ולאחר נישואיו גר בבוטשאטש, גליציה. לאחר מכן עבר להאלמין (הסמוכה לסאטמר, מקום מגורי אביו), בהמשך עבר לקיווישאד.
שירים ופיוטים לפסח
חד גדיא
לא ידוע מתי השיר התחבר ועל ידי מי, לשיר נכתבו גרסאות כיסוי רבות.
מאיר לייפר
ביוגרפיה
במלחמת העולם הראשונה עבר לבודפשט, שם פתח בית תמחוי למאות הפליטים היהודים ששהו בעיר. כיוון שבמהלך המלחמה סייע לבחורים יהודים להשתמט מגיוס והסתיר עריקים בביתו, העמידו אותו השלטונות לדין והוא ברח לאמריקה.
שירים ופיוטים לפסח
שירים הנהוגים בקהילות מסוימות
במספר קהילות נהוג להגיד פיוטים אשר לא התפשטו בכלל ישראל.
מאיר לייפר
ביוגרפיה
בכ"ה באייר תרפ"ב (1922) הגיע לאמריקה והשתכן באיסט סייד, שם כיהן כאדמו"ר מנדבורנה, לאחר כמה חודשים ביקשוהו יהודי קליבלנד - בה היה ריכוז גדול של יוצאי הונגריה - שיעבור לעירם, ושם הקימו לו בית מדרש בשם "חברת שומרי שבת", ולצדו מעון מגורים. בקליבלנד נודע רבי מאיר כמכניס אורחים והיה מארח בביתו שד"רים מאירופה ומארץ ישראל.
בשנת תרצ"ו (1935) הידרדרה בריאותו שוב והוא עבר ללוס אנג'לס, שם מזג האוויר נוח יותר. בי"ב בניסן תש"א (1941) נפטר, ונקבר בלוס אנג'לס, על פי רצונו להקבר היכן שימות.
צאצאיו
בתו היחידה נישאה לרבי אשר מרדכי מקליבלנד, בנו הבכור של רבי ישכר בער רוזנבוים.
ספרו
ניניו (חתני נכדו רבי יהושע העשיל רוזנבוים מקליבלנד) הוציאו את חידושי תורתו בספר 'אורות המאירים', ניו יורק, תשס"ו.
יחסי גרמניה–מקדוניה הצפונית
יחסי גרמניה-מקדוניה הצפונית הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הפדרלית של גרמניה לבין הרפובליקה של מקדוניה הצפונית. שתי המדינות הן חברות במועצת אירופה וחברות הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
היסטוריה
מסוף המאה ה-14 נכלל האזור של מקדוניה הצפונית של ימינו בשטחי האימפריה העות'מאנית. במהלך המלחמה הטורקית הגדולה (1683–1699) כבשו הכוחות הקיסריים את סקופיה, אולם החזירו אותה לטורקים לאחר המלחמה. עם הידרדרותה של האימפריה העות'מאנית במהלך המאה ה-19, החלו המעצמות האירופיות הגדולות ועמי הבלקן, השואפים לעצמאות תחת השלטון הטורקי, להתמודד עם הארגון מחדש של דרום מזרח אירופה. לאחר הניצחון הרוסי במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שהביא את הכוחות הרוסים עד 60 ק"מ מאיסטנבול, התעוררה הבעיה הבלקנית במלוא עוזה. מאחר שהמעצמות האירופיות לא הסכימו לקבל את חוזה סן סטפנו, שנחתם בהשפעה רוסית, הזמין קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק את קונגרס ברלין כדי ליישב את הסכסוך בדרכי שלום. אחת התוצאות של הקונגרס הייתה שמקדוניה נשארה תחת שליטת האימפריה העות'מאנית. בשנת 1912 פרצה מלחמת הבלקן הראשונה, ובסיומה חולקה מקדוניה בין בולגריה, סרביה ויוון. בולגריה לא הסכימה לתוצאות ההסכם, ובעקבות כך פרצה בשנת 1913 מלחמת הבלקן השנייה, ובסיומה כבשו הסרבים והיוונים שטחים נוספים ממקדוניה, על חשבון הבולגרים.
בשנת 1915 בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, חברה בולגריה למעצמות המרכז, וכתוצאה מכך הצליחה לספח את "מקדוניה הסרבית" בין השנים 1915–1918. לאחר תבוסת מעצמות המרכז בסיום המלחמה, חזרה מקדוניה לשלטון סרבי, והייתה חלק מממלכת יוגוסלביה. במהלך מלחמת העולם השנייה שוב הצטרפה בולגריה לגרמניה הנאצית, ולאחר כיבוש יוגוסלביה הורשתה לכבוש את מזרח ומרכז מקדוניה הסרבית. בניגוד לשטחי המולדת הבולגרית, היהודים שהיו בשטחים הכבושים בידי בולגריה ספגו את אימי השואה. 7,100 יהודים, כולל 2,000 ילדים, גורשו משטחי מקדוניה למחנה ההשמדה טרבלינקה, ורק 196 מהם שרדו. בסוף אוגוסט 1944 נסוגה בולגריה מהשטחים הכבושים של יוגוסלביה. לאחר כיבושה של יוגוסלביה בשנת 1941, נוספה מערב מקדוניה הסרבית לאיטליה, ומאז 1943 הייתה תחת חסותה הגרמנית כחלק מאלבניה הגדולה. בקיץ 1944 נסוגו הכוחות הגרמניים מיוון דרך סקופיה, והמיטו סבל וחורבן על העיר.
לאחר נסיגת הגרמנים, הפך האזור שוב לחלק מיוגוסלביה בתור הרפובליקה הסוציאליסטית של מקדוניה. לאחר קריסת יוגוסלביה הכריזה מקדוניה על עצמאותה בספטמבר 1991, אולם בשל הסכסוך על שם המדינה, הכירה ממשלת גרמניה בעצמאותה של מקדוניה רק בסוף 1993. לאחר מכן הייתה גרמניה התומכת הפעילה ביותר במקדוניה, ובכלל זה היא סיפקה את רוב הסיוע לפיתוח מקדוניה, וקידמה את יחסי הסחר והתרבות עמה באופן מסיבי. בהמשך תמכה גרמניה במקדוניה בהתמודדות עם משבר פליטים מקוסובו בעקבות מלחמת קוסובו (1999), ובבלימת ההתקוממות האלבנית במקדוניה ב-2001, ואף סייעה לחתימת הסכם אוחריד ליישוב הסכסוך.
יחסים דיפלומטיים
גרמניה מחזיקה במקדוניה הצפונית שגרירות בסקופיה. מאידך, מקדוניה הצפונית מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין ו-6 קונסוליות בדיסלדורף, המבורג, מיינץ, מינכן, נירנברג ושטוטגרט.
כריסטופר ריי
כריסטופר אשר ריי (באנגלית: Christopher Asher Wray; נולד ב-17 בדצמבר 1966) הוא עורך דין אמריקאי ומנהל ה-FBI הנוכחי. לפני כן שירת כראש המחלקה הפלילית במחלקת המשפטים בשנים 2003–2005 תחת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש. משנת 2005 ועד 2017 עבד במשרד עורכי הדין קינג אנד ספולדינג שבאטלנטה. ב-7 ביוני 2017 מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ לראש ה-FBI, במקומו של ג'יימס קומי שפוטר על ידו חודש לפני כן. המינוי אושר על ידי הסנאט ב-1 באוגוסט 2017 ברוב 5–92.
ראשית חייו
כריסטופר ריי נולד בניו יורק. למד בבית הספר באקלי במנהטן ובבית ספר תיכון פרטי עם פנימייה באנדובר, מסצ'וסטס. בשנת 1989 סיים תואר ראשון, ובשנת 1992 סיים תואר במשפטים, שניהם מאוניברסיטת ייל. במהלך לימודיו, היה חבר המערכת של כתב העת המשפטי של האוניברסיטה. לאחר לימודיו היה במשך שנה עוזרו של השופט מייקל לטיג בבית המשפט לערעורים של הסבב הרביעי.
קריירה במשרד המשפטים
ריי הצטרף לממשלה הפדרלית בפעם הראשונה ב-1997, כעוזר לתובע הפדרלי של המחוז הצפוני של ג'ורג'יה. ב-2001 התמנה לעוזרו של התובע הכללי של ארצות הברית. ב-2003 מינה אותו הנשיא דאז ג'ורג' ווקר בוש למנהל היחידה למשפט פלילי במחלקת המשפטים הפדרלית. מינויו אושר בסנאט פה אחד. הוא שירת בתפקיד זה עד 2005, ועבד תחת פיקוחו של סגן התובע הכללי דאז ג'יימס קומי, לימים ראש ה-FBI. בעודו מנהל את היחידה למשפט פלילי פיקח בין השאר על החקירה הפלילית נגד חברת האנרגיה אנרון.
ב-2005 זכה ריי בפרס על שם אדמונד רנדולף. זהו הפרס הגבוה ביותר שמעניקה מחלקת המשפטים הפדרלית על שירות הציבור והנהגת מחלקות.
כעורך דין פרטי
לאחר העבודה בממשלה, הצטרף ב-2005 למשרד עורכי הדין קינג אנד ספולדינג. עבד בייצוג נאשמים במטה החברה באטלנטה ובסניף בוושינגטון הבירה. עמד בראש קבוצת עורכי הדין שעסקה בחקר מקרים מיוחדים וחקירות ממשלה באותו משרד. בתקופה זו היה בין השאר עורך דינו הפרטי של כריס כריסטי, מושל ניו ג'רזי, בשערוריית ברידג'גייט.
כראש ה-FBI
ב-9 במאי 2017 פיטר הנשיא דונלד טראמפ את ראש ה- FBI ג'יימס קומי. ב-30 במאי ראיין לתפקיד את ריי, וב-7 ביוני הודיע טראמפ כי בחר בריי למנהל ה-FBI החדש. השימוע בוועדת המשפטים בסנאט לקראת המינוי החל ב-12 ביולי. בין השאר נשאל בשימוע האם לדעתו החקירה המתנהלת בעניין קשרים אפשריים בין הקמפיין של טראמפ להתערבות הרוסית בבחירות היא "ציד מכשפות", כפי שהתבטא על זאת הנשיא. ריי השיב שאינו מאמין בכך. ב-20 ביולי הוועדה אישרה פה אחד את מינויו. ב-1 באוגוסט אישרה מליאת הסנאט המינוי ברוב גדול. 92 סנאטורים תמכו, חמישה התנגדו, ושלושה לא הצביעו.
ב-2 באוגוסט 2017 הושבע ריי והחל את כהונתו כראש ה-FBI.
בעקבות הטבח בתיכון דאגלס בפברואר 2018, ה-FBI הודתה כי חודש לפני כן קיבלה מידע שלפיו מבצע הטבח ניקולס קרוז, עשוי לצאת למסע הרג אך לא פעלה לפי הנהלים. בשל כך, נשמעו קריאות הדורשות מריי להתפטר מתפקידו, בין השאר מצד מושל פלורידה ריק סקוט.
חיים אישיים
ריי נשוי מאז 1988 לאלן גריסון הוול, חברתו לכיתה בייל, אב לשניים. הזוג מתגורר בג'ורג'יה. ריי רשום כחבר במפלגה הרפובליקנית.
שינוי שמות רחובות בהם שוכנות נציגויות דיפלומטיות
שמות רחובות בהם שוכנות נציגויות דיפלומטיות שונו מתוך הבעת מסר למדינה השולחת. בדרך כלל שינוי שמות נעשה על ידי העירייה המקומית, ואינו תלוי בממשל, אך בקונגרס האמריקאי הועלו מספר הצעות לשינוי שם הרחוב בו שוכנת שגרירות סין בוושינגטון, שלא עברו.
לראקי פולגורה
לראקי פולגורה (באנגלית: Laraki Fulgura) היא מכונית קונספט, המוגדרת כמכונית-על, בתצורת מכונית ספורט, 2 דלתות, 2 מושבים, מבית לראקי. יוצרו 2 אבות טיפוס בשנת 2002.
עונת 1928/1929 בליגה הלאומית האיטלקית
עונת 1928/1929 בליגה הלאומית האיטלקית הייתה העונה ה-29 (שלישית ואחרונה כליגה לאומית) של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית. המשחקים החלו ב-30 בספטמבר 1928 והסתיימו ב-7 ביולי 1929.
בליגה השתתפו 32 קבוצות. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
בעקבות משחקי ליגת המשנה של העונה הקודמת והחלטה על הגדלת הליגה ל-32 קבוצות, 10 קבוצות מליגת משנה העפילו לליגה לאומית.
בולוניה זכתה באליפות הליגה בפעם השנייה בתולדות המועדון. זו הייתה העונה האחרונה של ליגה לאומית. החל מעונת 1929/1930 התחרות התקיימה במסגרת סרייה א'.