cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
עונת 1961/1962 בליגת העל ההולנדית
עונת 1961/1962 הייתה העונה השישית של ליגת העל ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום עונה זאת זכתה פיינורד באליפות הליגה. פנלו 03, DWS אמסטרדם וראפיד ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו בלו וויט אמסטרדם, וולנדם ווולוויקרס שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 16, 17 ו-18 נשרו לליגת המשנה ההולנדית.
מדליית מעבר לים
מדליית מעבר לים (בצרפתית: Médaille d'Outre-Mer) היא מדליה אשר מוענקת לחיילי צבא צרפת על השתתפות במבצעים מחוץ לאדמת צרפת. מדליה זו מחליפה את המדליה הקולוניאלית מ-6 ביוני 1962.
מועצה אזורית הגליל התחתון
כלכלה
במהלך העשור האחרון חלה עלייה גדולה בתעשיית הצימרים בכל אזורי צפון הארץ כמו גם אזור זה.
ביישובי המועצה מרובים ענפי החקלאות. בעיקר נפוצים: חממות פרחים, פלחה, רפתות ולולים.
מדליית מעבר לים
תיאור המדליה
על לוח המתכת שמוצמד לסרט חרוט שם המדינה שבה השתתף במבצע צבאי מקבל המדליה. קיימות כיום כ-13 מדינות:
מועצה אזורית הגליל התחתון
כלכלה
בשטח המועצה קיימים שני אזורי תעשייה אשר בתחומם פועלים מפעלים שונים:
איכות הסביבה
במשך שנים רבות ולפחות עד שנת 2002 נמנעה המועצה מלהקים אתרי סילוק פסולת, ויישובי המועצה פינו את הפסולת לאתרים פיראטיים. בשנת 1995 הוגש נגד המועצה וראשה כתב אישום על המחדלים בפינוי הפסולת, ובשנת 2006 הרשיע בית המשפט העליון את המועצה במחדלי פינוי הפסולת והורה על סגירת אתרי הפסולת הפיראטיים או התאמתם לדרישות החוק.
קריינא דאיגרתא איהו ליהוי פרוונקא
קַרְיָינָא דְּאִיגַּרְתָּא אִיהוּ לֶיהֱוֵי פַּרְוַונְקָא הוא ביטוי ארמי שמשמעו: קורא (כרוז) האיגרת (הצו) – הוא יוציאה לפועל. כלומר, הקורא לפעולה – יבצע אותה בעצמו. בשימוש היומיומי קורא הביטוי לאידאולוגים להיות גם אנשי מעשה.
מקור הביטוי
המילה "פרוונקא" הושאלה לארמית מן השפות האיראניות, ומשמעותה המקורית: מנהיג, מורה דרך ההולך בראש, אך בארמית היא קיבלה גם משמעות של "שליח הנושא את האיגרת". ומשמעותו המילולית של הביטוי: הקורא את האיגרת, הוא יהיה המוביל, הצועד בראש והמוציא אל הפועל. או: הקורא את האיגרת, הוא יהיה השליח לשאת אותה אל יעדה.
שימוש
הביטוי נכנס לשפת הדיבור, ובמסכת בבא מציעא מתואר שכאשר השיא רבי אלעזר ברבי שמעון עצות לשוטר מקוף, ושיפר את הצלחותיו בתפיסת גנבי רכוש, נודע הדבר לממונים מטעם מלכות רומי, שאמרו: "קריינא דאיגרתא איהו ליהוי פרוונקא", ומינו אותו לתפוס גנבים.
שימוש מושאל
ספר איגרותיו של הרב יעקב ישראל קניבסקי נקרא "קריינא דאיגרתא", כלומר: קורא האיגרת. עורכי הספר ביקשו להביע בשם זה שההדרכות הכלולות באיגרותיו של הרב לא היו אידאולוגיה לשמה, אלא דרך חיים מעשית.
נורטריפטילין
נורטריפטילין (בלועזית: Nortriptylin), ידוע בין היתר בשמות המסחריים Nortylin או Pamelor, הוא תכשיר מקבוצת התרופות האנטי-דיכאוניות הטריציקליות, המשמשות בעיקר בטיפול לדיכאון, אך גם לכאב נוירופתי, לפעמים בהפרעת קשב וריכוז, בהפסקת עישון ובחרדה.
הוא ניתן בדרך פומית. מנגנון הפעולה שלו קשור ככל הנראה בהעלאת רמות בעיקר של נוראפינפרין (נוראדרנלין) ובמידה פחותה - של סרוטונין.
לתרופה פחות תופעות לוואי אנטיכולינרגיות מתרופות טריציקליות אחרות, ולכן היא בשימוש גם בפסיכוגריאטריה. עם זאת יש לו תופעות לוואי מסוימות מסוג זה, כגון טכיקרדיה, יובש בפה, עצירות, טשטוש ראייה, ירידה או עלייה במשקל, וכן ישנוניות, לחץ דם נמוך אורטוסטטי (בקימה לעמידה), פריחה וחולשה.
תופעות לוואי אחרות יכולות להיות פרכוסים, עלייה בסיכון האובדני בגיל ההתבגרות, אצירת שתן, גלאוקומה, מאניה והפרעות מסוימות בלב.
בדרך כלל נטילת התרופה אינה מומלצת בעת היריון. השימוש בעת הנקה הוא יחסית בטוח.
התכשיר אושר לשימוש רפואי בארצות הברית בשנת 1964. בארצות הברית תפסה בשנת 2016 את המקום ה-192 בין התרופות הנרשמות, עם מעל 3.1 מיליון מרשמים.
נמרוד אשל
נמרוד אשל (27 ביולי 1925 - 15 בספטמבר 2015) היה רב חובל, מנהיג פועלים, סופר ומתרגם שנודע כמנהיג שביתת הימאים שנערכה ב-1951. קודם לכן, היה לוחם בפלמ"ח ובפלי"ם ופעיל במוסד לעלייה ב'.
ביוגרפיה
אשל נולד בעין חרוד. אמו הייתה שלומית גולומב (1982-1904), אחותו של אליהו גולומב. אביו, יהושע אייזיק (אשל), היה בן למשפחה חקלאית ברוסיה, עלה לארץ ישראל ב-1913, היה חבר בגדוד העבודה, ממייסדי עין חרוד, ובעל השקפת עולם קומוניסטית. לימים היה יהושע אשל מפקד שירות האוויר של "ההגנה".
ילדותו ונעוריו של נמרוד אשל עברו עליו בשכונת בורוכוב בגבעתיים, אליה עברה המשפחה. למד בבית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן לילדי עובדים בגבעת השלושה, במחזור אחד עם רחבעם זאבי, רפי איתן וישעיהו גביש. לדבריו נמשך עוד מילדות אל הים וקרא כל ספר על ים וימאות שנפל לידיו. בגיל 17 הצטרף לצי סוחר כנער סיפון וכעבור זמן קצר התגייס לפלוגה ד' של הפלמ"ח והגיע לפלי"ם, הפלוגה הימית של הפלמ"ח.
בפלמ"ח עסק בעיקר בפעילות העפלה כימאי על אוניות "ההגנה" שהעלו מעפילים מארצות אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה במסגרת המוסד לעלייה ב'. עסק גם בפעילות חינוכית לנוער שעל גבי האוניות ונפגש עם ניצולי השואה במחנה עקורים ליד מילאנו. בכ"ט בנובמבר 1947 שהה, יחד עם מלווים אחרים, על סיפון אוניית "החלוץ" (ששמה שונה ל"כ"ט בנובמבר") בשעה שגורשה למחנה מעצר בקפריסין. המלווים נשארו עם המעפילים, הכשירו אותם להגנה במחנות המעצר ועלו איתם ארצה עם הקמת המדינה.
במלחמת העצמאות שירת ב"גדוד הפשיטה" של חטיבת הנגב. לאחר השחרור הצטרף לצים כחובל.
מרד הימאים
בנובמבר 1951 התכנס כינוס איגוד הימאים, שמנה כ-2,000 ימאים, ואשל נבחר ליושב ראש הכינוס. בכינוס נערכו בחירות דמוקרטיות לאיגוד ונבחרה רשימה לא מפלגתית בשם "נציגי כינוס הימאים", שהציגה תביעות לשיפור תנאי הימאים ששירתו ברובם על אוניות צים, שהייתה בשליטת ההסתדרות והממשלה, בשליטת מפא"י. ההסתדרות והממשלה סירבו להכיר בוועד הנבחר ומינו ועד אחר מטעמם. כתגובה פרצה שביתה, שהייתה הגדולה עד אז בארץ, בהנהגתו של אשל.
הימאים התבצרו על האוניות וסירבו להפעיל אותן, בעוד ההסתדרות והממשלה ניסו להפעילן על ידי שוברי שביתה, במקביל להתנגשויות אלימות מול הימאים השובתים שנערכו על ידי המשטרה ועל ידי אנשי פלוגות "הסדרן" של הפועל, בראשות מועצת פועלי חיפה. כאשר המרד לא נשבר, נשלחו מלשכת ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון צווי קריאה לשירות מילואים לאשל ולשאר מנהיגי המרד. למעשה היה זה צו שנועד להרחיק את מנהיגי המרד (אף על פי שהם הצליחו להתחמק מפעם לפעם). אורך השירות הבלתי קצוב מראש נמשך כשנה. בתום השנה נחתם הסכם, שאחד הסעיפים בו היה "שלא תהיה נקמנות כנגד מנהיגי השביתה".
למרות סעיף האי-נקמנות נמנעה מאשל עבודה ב"צים" ובמשך 13 שנה הפליג על אוניות חברה לשירות ימי עתיד. על חוויותיו בתקופה זאת כתב בספר "הקברניט דאוטי נשלח לגמלאות". במסגרת זאת הוסמך גם לרב חובל.
פעילות פוליטית
במהלך השביתה נפגש אשל עם המשורר יבי, שארגן לו פגישה עם חברת הלשכה הפוליטית של מק"י (המפלגה הקומוניסטית הישראלית), אסתר וילנסקה. אשל ווילנסקה המשיכו להפגש אך אשל חבר לסיעה השמאלית במפ"ם, בראשות משה סנה, ואל מק"י הגיע בעקבות פירוק הסיעה ב-1953. לדברי אשל:
שנים לאחר שחזר אשל לישראל ועזב את מק"י, התמנה למנהל אגף הספנות והנמלים במשרד התחבורה והיה יושב ראש הוועדה הבין משרדית לחינוך ימי.
פעילות תרבותית
נמרוד אשל סיפר את סיפוריו, סיפורי פלי"ם, סיפורי מרד הימאים וסיפורי הפלגות, במסגרות שונות (בהן תוכניות האירוח של יוסי אלפי). הוא שיתף פעולה עם נתן זך בתרגום ספרי המסעות של ג'וזף קונרד. תרגומיו זכו להערכה אמנותית, בין היתר מאת המתרגם עמינדב דיקמן.
אשל היה חבר ועדה למונחי תחבורה ימית באקדמיה ללשון העברית שפרסמה מילון למונחי ים וימאות. כמו כן, חיבר ספרים נוספים, שאת חלקם אף אייר בעצמו, וכתב מאמרים שפורסמו בבמות שמאל שונות.
נמרוד אשל נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
היה נשוי לברכה ולהם שלושה ילדים. בתו, תמי, נשואה לשחקן יוסי פולק. בתו, יעל, פסיכולוגית מומחית בטיפול זוגי ממוקד רגש. נכדו, יונתן פולק, הוא מראשי הארגון "אנרכיסטים נגד גדרות".
מאיומי אאוקי
מאיומי אאוקי-נישוגוטי (ביפנית: 青木-西口 まゆみ; באנגלית: Mayumi Aoki; נולדה ב-1 במאי 1953) היא שחיינית עבר יפנית, אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר, 36 שנה אחרי שהידקו מאהאטה, שחיינית יפנית הראשונה שזכתה במדליית זהב האולימפית.
שיאנית עולם ואלופה אולימפית
בתחרות שחייה שנערכה בטוקיו ב-21 ביולי 1972 קבעה אאוקי במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 1:03.9 דקות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-1.04 דקות. באולימפיאדת מינכן (1972) היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 1:03.34 דקות, לפני רוסביטה באייר ממזרח גרמניה (1:03.61 דקות) ושיאנית העולם היוצאת אנדריאה ג'רמטי מהונגריה (1:03.73 דקות). כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 1:04.00 דקות. נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:22.84 דקות ובמקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:30.18 דקות, את סגנון הפרפר היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:02.47 דקות.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה אאוקי במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:03.73 דקות, אחרי קורנליה אנדר (1:02.53 דקות) ורוזמרי קותר (1:02.68 דקות) שתיהן ממזרח גרמניה.
פאוסטינה בורדוני
פאוסטינה בורדוני (באיטלקית: Faustina Bordoni, 30 במרץ 1697, ונציה - 4 בנובמבר 1781, ונציה) הייתה זמרת אופרה, מצו-סופרן איטלקיה.
כינויה של פאוסטינה בורדוני היה "הסירנה החדשה" ובציבור נודעה, פשוט, כ"פאוסטינה". היא עשתה לה שם בזריזות ובגמישות של קולה ושנים רבות שרה בוונציה, וינה ולונדון. בשנת 1730 נישאה למלחין הגרמני יוהאן אדולף האסה.
פאוסטינה נחשבה, בעיני רבים, לאחת הזמרות הגדולות ביותר של זמנה, שרק פרנצ'סקה קוצוני הייתה יריבה לה. הופעת הבכורה שלה הייתה בוונציה, בשנת 1716, ב"אריודנטה" של פולארולו. בגרמניה הופיעה לראשונה במינכן בשנת 1723, ב"גריזלדה" של טורי, ואילו הופעתה הראשונה בלונדון הייתה בתפקיד רוקסנה ב"אלסנדרו" של הנדל, בתיאטרון המלך, בשנת 1726.
קפה גרג
קפה גרג (בעבר: קפה גרג מאוד) היא קבוצת בתי קפה ישראלית, המפעילה 6 רשתות ו-5 מפעלים וכוללת מעל ל-160 סניפים נכון לשנת 2023.
היסטוריה
בשנת 1994 הוקם אספרסו בר במרכז הכרמל שבחיפה על ידי גרג וולף. בשנת 2000 רכשו את הבעלות במקום יאיר מלכה וגלעד אלמוג ובשנת 2008 חבר אליהם השותף ניר אדרי. בהמשך נפתחו סניפים נוספים בישראל, ומרשת חיפאית התפתחה קפה גרג לרשת ארצית.
החל משנת 2010 החלו שלושת השותפים ברשת, להתמקד ברכישת נדל"ן שישמשו כסניפי הרשת.
בשנת 2014 הושקה רשת הבת "קפה ביגה" המתמחה במזון בריאות בסגנון צרפתי. הרשת התבססה על חנות לחמים בקריית טבעון בשם "ביגה". לצורך הקמת "ביגה" הוקם על ידי הבעלים מפעל בחיפה לייצור לחמים, מאפים ועוגות, כיום הרשת מונה כ40 סניפים.
בשנת 2016 הושקה רשת הבת "קיטשן ביי גרג", רשת מסעדות ביסטרו כשרות, הסניף הראשון נפתח בחיפה וכיום הרשת מונה 5 סניפים.
בשנת 2020 נפתחו שלושה מפעלים חדשים בנשר על שטח כולל של 2,500 מ"ר: מפעל לייצור פסטה טרייה, מפעל לייצור רטבים ומפעל לייצור אבקות תיבול, אשר יספקו מוצרים לרשתות בתי הקפה שבבעלותה של קבוצת קפה גרג. ההשקעה בפסי הייצור במפעלים עומדת על כ־15 מיליון שקל. באותה השנה הושקה גם רשת בת נוספת ״מאמא גרג״ המתמחה במטבח איטלקי.
בשנת 2021 הושקה רשת "בי בייקרי" המתמחה במעדניות ובית מאפה בשירות עצמי.
במדד המותגים של העיתון הכלכלי "גלובס" קבוצת קפה גרג נבחרה מבין אלפי חברות ודורגה במקום ה-62 במדינה ובתחום המסעדנות, בתי הקפה ומזון מהיר, נבחרה הקבוצה למקום 3.
הקבוצה מפעילה כיום כ־115 סניפים של רשת גרג, 5 סניפים של רשת קיטשן ביי גרג, 40 סניפים של רשת ביגה, 2 סניפי מאמא, 3 סניפי בי בייקרי ו-6 מפעלי מזון שפועלים תחת המותג ביגה: מפעל פסטה, מפעל לחם, קונדיטוריה, מפעל ללא גלוטן, מפעל רטבים ומפעל תבלינים.
ג'יימס בירד
ג'יימס אנדרו בירד (באנגלית: James Andrew Beard; 5 במאי 1903 – 21 בינואר 1985) היה שף וסופר אוכל אמריקאי. הוא היה הדמות המרכזית בהתהוות ובמיסוד זהות המטבח האמריקאי אנין-הטעם. בירד הביא את המטבח הצרפתי למעמד הבינוני והעליון בשנות החמישים. מורשתו נותרה בעשרים ספרים, כתבים רבים, הקרן שהקים, ופרסי קרן ג'יימס בירד שמוענקים מדי שנה במגוון תחומים קולינריים.
שנותיו הראשונות
בירד נולד בפורטלנד, אורגון, לאליזבת וג'ון בירד. אמו ניהלה את מלון גלדסטון ואביו עבד במשרד המכס של עירו. המשפחה יצאה לנפוש בחוף האוקיינוס השקט בגירהארט אורגון. שם נחשף בירד לאוכל המקומי הייחודי של צפון-מערב ארצות הברית, בכלל זה פירות ים ופירות יער.
בהיותו בן שלוש, רותק בירד למיטה מפני שחלה במלריה. המחלה השאירה בידו זמן לאכול וליהנות מהתבשילים שהכינו אמו ועוזרתה הסינית. ילדותו המוקדמת של בירד והשפעת הבישול הסיני עליו סייעה לו מאוחר יותר בחייו, כשעמד בחוד החנית של אופנת הבישול באמריקה. לדברי בירד, גידלו אותו תמה ולט שהחדירו בו את התשוקה לתרבות הסינית. לפי דייוויד קמפ, "ב-1940 – הוא נוכח לדעת שחלק ממשימתו (כמומחה לאוכל) הייתה להגן על ההנאה של הבישול האמיתי והמרכיבים הטריים נגד התקפת אנשי ומדעני המזון המעובד." בירד התגורר בצרפת בשנות העשרים. כתוצאה מכך, התנסה בירד בבישול הצרפתי בביסטרואים. מפני שבירד נחשף והושפע מהתרבות הקולינרית הצרפתית הוא נהפך לפרנקופיל.
חינוכו
לפי מה שמוסרת קרן ג'יימס בירד, "אחרי תקופת לימודים קצרה בריד קולג' בפורטלנד", (שממנו הוא הורחק ב-1922 בשל פעילות הומוסקסואלית) "ב-1923 נדד בירד בדרכים עם להקת תיאטרון. הוא חי בחו"ל במשך מספר שנים, למד תיאטרון ושב לארצות הברית לתמיד ב-1927".
קריירה
לדברי ג'וליה צ'יילד, היה בירד על מפת הדרכים הקולינרית עם פרסום ספרו הראשון Hors d'Oeuvre and Canapés בשנת 1940. בירד יצא לדרך עם עסק הקייטרינג בניו יורק, והמשיך עם הרצאות, הוראה וכתיבת ספרים ומאמרים כאחד. צ'יילד כותבת "במרוצת השנים הוא נהפך בהדרגה לא רק לדמות הקולינרית המובילה במדינה, אלא ל"דיקן המטבח האמריקאי". לפי המפורסם באתר קרן ג'יימס בירד:
ג'יימס בירד הביא את הבישול הצרפתי לאמריקאים בני המעמדות הגבוה והנמוך של שנות החמישים. בירד כיכב בטלוויזיה כאישיות קולינרית. דייוויד קמפ מציין שתוכניתו הייתה תוכנית הבישול הראשונה שהוקרנה בטלוויזיה. קמפ משווה את תוכנית הבישול ובית הספר לבישול של דיון לוקאס לאלו של ג'יימס בירד, בציינו שפרסומם בשנות החמישים סימן את הופעתה של תרבות האוכל המתוחכמת ששמה יצא לפניה בעולם ובארצות הברית ומרכזה בניו יורק. קמפ כותב "היה זה בעשור זה (שנות החמישים) שהשם "ג'יימס בירד", הפך למותג, הפנים והבטן של הגסטרונומיה האמריקאית". קמפ מספר שבירד היה מסוגל לפגוש את אליס ב. טוקלס בטיול לפריז ומתאר את הרשת הענפה של חבריו ידועני האוכל שהלכה אחריו במהלך חייו והמשיכה את מורשתו אחרי לכתו לעולמו.
קשיים כספיים גרמו לבירד לפרסם מוצרי מזון שהוא לא היה משתמש בהם בעצמו או ממליץ עליהם, אם הוא היה עצמאי כלכלית. בירד חתם על חוזה פרסום עם חברת המזון המשומר "גרין ג'יאנט". קמפ מסביר שבירד חש כי הוא היה "זונה גסטרונומית" מפני שעשה כן. נראה שייצור המוני של מזון שלא היה טרי, מקומי, ועונתי, היה בגידה באמונתו הגסטרונומית של בירד, אולם התעורר מתוך שאיפתו לממן את בתי הספר לבישול שלו.
ב-1981, ביחד עם חברתו גייל גרין, ייסד בירד את מיזם Citymeals-on-Wheels, שסייע להזין זקנים מרותקים לביתם בעיר ניו יורק.
חייו האישיים
בירד היה רווק ובעל נטייה חד-מינית ושמר מרבית שנות חייו על פרטיותו, מתוך חשש שאאוטינג עלול לחבל בתדמיתו הציבורית ובמפעל חייו.
ג'וליה צ'יילד מסכמת במדיוק את חייו האישיים של ג'יימס בירד בתיאור קצר:
סיכומה של צ'יילד משמיט שתי נקודות מרכזיות. הראשונה שהוא היה הומוסקסואל. בירד כתב בזיכרונותיו: "כבר כשהייתי בן שבע, ידע שאני גיי. אני חושב שזה הזמן לגלות זאת." השנייה היא ובירד הודה בכך בעצמו, שהוא היה רכושני ושתלטן "עד שהייתי בן ארבעים וחמש, אני מניח שהייתי נוח להתרגז".
מרק ביטמן (שלא הכיר את בירד באופן אישי) מתאר אותו באורח הדומה לזה שג'וליה צ'יילד תיארה אותו:
בירד הלך לעולמו ב-21 בינואר 1985, בעיר ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית, כתוצאה מאי ספיקת הלב, הוא היה בן 81. גופתו נשרפה ואפרו פוזר מעל החוף בגירהארט, אורגון, ארצות הברית, שם הוא שהה בקיץ כילד.
קרן ג'יימס בירד
קרן ג'יימס בירד הוקמה לכבודו של ג'יימס בירד על-מנת להעניק מלגות לכישרונות מבטיחים בשדה האוכל וכדי לתמוך במסורת הקולינרית האמריקאית – אותה בירד עזר ליצור. מאז 2001 קרן בירד נתנה מעל $2.2 מיליון במלגות ומימון שכר לימוד לטבחים צעירים ולאנשים שלמדו קולינריה.
במשך זמן מה, פרצה שערורייה בקרן, ב-2004, לאונרד פיקל, העומד בראשה, התפטר והושם במעצר בגלל השתלטות בזדון על רכושו של אדם אחר וב-2005 התפטר חבר הנאמנים. היה זה באותה עת שהשף והסופר אנתוני בורדיין התייחס אל הקרן כ"מפעל נדיב לסחיטת כספים". מאז התקופה ההיא נכנס לתפקידו חבר נאמנים חדש הנהיג כללי התנהגות חדשים ובחר נשיאה חדשה, סוזן אונגרו, שתי הפעולות כאחת היו מיועדות למנוע מחדל דומה בעתיד.
הקרן המשיכה לעמוד בפני קשיים כלכליים; היא פעלה בגירעון תקציבי מספר שנים רצופות, אם כי גודלו של הגירעון קטן מאז עזיבתה של פיקל ו-2010 צפויה להיות נקודת המפנה של הארגון.
לאחר לכתו של בירד מהעולם ב-1985, עלה במוחה של ג'וליה צ'יילד הרעיון לשמר את ביתו בעיר ניו יורק כמקום מפגש כפי שהיה בעודו בחיים. פיטר קמפ, תלמידו לשעבר של בירד ומייסדו של המכון לחינוך קולינרי (שנקרא קודם לכן בית הספר לבישול של פיטר קמפ בניו יורק) הוא זה שדאג לרכוש את הבית וליצור את קרן ג'יימס בירד.
בית האבנים החומות של בירד שוכן ב-167 West 12th Street, בטבורו של גריניץ' וילג'. זהו המרכז הקולינרי ההיסטורי היחידי בצפון אמריקה, מקום בו חברי הקרן, העיתונות, והציבור הכללי מוזמנים להתענג על יצירותיהם של שפים בעלי שם ומתחילים כאחד, מכל רחבי המדינה ומסביב לגלובוס.
פרסי קרן ג'יימס בירד השנתיים מוענקים במסיבה הגדולה ביותר של התעשייה, כחלק משבועיים של פעילויות של הילולת המטבח האמריקאי המעודן ויום הולדתו של בירד. הם נערכים ביום שני הראשון של חודש מאי, טקס חלוקת הפרסים לשפים, מסעדנים, מחברי ספרי הבישול, מעצבי המסעדות, והעיתונאים הטובים ביותר בארץ. הם מסתיימים בקבלת פנים שבו מוגש תפריט טעימות ממנות הדגל של למעלה מ-30 השפים הטובים ביותר של קרן ג'יימס בירד.
כתב עת היוצא פעם ברבעון, Beard House, הוא מבחר מהמיטב של עיתונאות הקולינריה. הקרן גם מפרסמת את James Beard Foundation Restaurant Directory, מדרי לכל השפים שאי-פעם בישלו ארוחה בבית ג'יימס בירד או השתתפו באחד מאירועי גיוס הכספים של הקרן ברחבי הארץ.
שפטיצקי
שפטיצקי (באוקראינית: Шептицький) הוא שם משפחה אוקראיני.
קרל דניץ
קרל דניץ (בגרמנית: ; 16 בספטמבר 1891 – 24 בדצמבר 1980) היה מפקד צי הצוללות הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה, ומשנת 1943 היה גרוס-אדמירל - המפקד הראשי של הצי. דניץ נבחר על ידי היטלר ליורשו בתפקיד נשיא גרמניה (לתפקיד הרייכסקאנצלר היטלר מינה את יוזף גבלס, שהתאבד למחרת), והוא כיהן כנשיא גרמניה הנאצית בשבוע האחרון שלפני כניעתה.
שנותיו המוקדמות ותחילת הקריירה
דניץ נולד ב-1891 בפרבר גרינאו (Grünau) שליד ברלין, לאב מהנדס, והיה השני מבין שני בנים. בשנת 1910 התגייס לצי הגרמני הקיסרי כצוער, ובשנת 1913 הוסמך כקצין בדרגת לויטננט צור זי. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת על גבי 'ברסלאו' (Breslau), סיירת קלה שפעלה בים התיכון. זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה, נמכרה 'ברסלאו', יחד עם סיירת המערכה,'גבן' (Goeben), לצי העות'מאני. שתי הסיירות פעלו בים השחור, כנגד הצי הרוסי.
דניץ קודם לדרגת אובר-לויטננט צור זי בשנת 1916. זמן מה, כאשר ה'ברסלאו' הייתה בתיקונים, מונה דניץ למפקד של שדה תעופה סמוך למיצרי הדרדנלים. באותה השנה הוא הועבר לשרת כקצין בצי הצוללות הגרמני. בשנת 1918 קיבל פיקוד על צוללת משלו. הצוללת של דניץ הוטבעה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-4 באוקטובר 1918 והוא עצמו נפל בשבי הבריטי ונותר כשבוי מלחמה, במחנה שבויים ליד שפילד, עד לשחרורו ביולי 1920. דניץ שב לגרמניה, כאשר על פי הסכם ורסאי, אשר סיים את מצב המלחמה, נאסר על גרמניה להחזיק בצוללות. בכל זאת, דניץ נשאר בשירות הצי, ופיקד על ספינות טורפדו. ב-1934 דניץ מונה למפקד הסיירת 'אמדן' (Emden), ספינה אשר שייטה ברחבי העולם, במשך כשנה בכל פעם, ושימשה בעיקר לאימונים בתנאי ים.
כאשר צי הצוללות הגרמני הוקם מחדש ב-1935 מונה דניץ למפקדו. במסגרת תפקידו זה לחץ להסבת הצי הגרמני לצי שיהיה מורכב כמעט כולו מצוללות. הוא תמך באסטרטגיה של התקפה רק כנגד ספינות סוחר בריטיות, מטרות שתהיינה יחסית בטוחות להתקפה. דניץ הצביע על העובדה שאם יושמד צי המכליות של בריטניה, הדבר יגרום לכך שלצי הבריטי לא יהיה דלק, והישג זה יהיה שקול להטבעת הצי עצמו. דניץ טען כי באמצעות צי של 300 צוללות מדגם 7 החדש, שהתאימו למבצעים באוקיינוס האטלנטי, גרמניה תוכל לנצח במערכה מסוג זה. דניץ חישב שכמות של 300 צוללות דרושה על מנת להחזיק בכל זמן 100 צוללות פעילות בזירת המבצעים באוקיינוס האטלנטי מול בריטניה (והשאר בדרך אליה או בדרך חזרה לנמל, בתיקונים, בהפלגות אימונים, ובמשימות אחרות). על מנת להתגבר על נוכחות ספינות הליווי, הציע דניץ לאחד כמה צוללות ל"להקת זאבים" אשר תגבר על ההגנה באמצעות יצירת עדיפות כמותית מקומית לצוללות התוקפות.
דעתו של דניץ לא הייתה מקובלת על מפקד הצי הגרמני, גרוס-אדמירל אריך רדר, והשניים רבו ללא הרף על תקצוב ומשאבים בתוך הצי, ובו-בזמן ניהלו מאבק חיצוני כנגד אנשים כהרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה במלחמת העולם השנייה, אשר גייסו לעצמם משאבים והשפעה אשר איימה להמעיט את השפעת הצי במאזן הכוחות בצמרת הנאצית. רדר לא האמין שהצי הגרמני של אניות מערכה כבדות יהיה בעל השפעה מכרעת, אך לא היה אמיץ דיו לקדם את תוכנית הצוללות של דניץ.
תפקידו במלחמת העולם השנייה
כאשר החלה המלחמה בשנת 1939, מוקדם יותר ממה שציפו רבים, כלל צי הצוללות של דניץ רק 50 צוללות, רובן בעלות טווח מצומצם, ורק 12 צוללות שהתאימו לפעולה נגד הספּנות לבריטניה באוקיינוס האטלנטי. דניץ נאלץ להקציב חלק מהצי לפעולות ראווה נגד הצי הבריטי העדיף, באופן ישיר, שנדונו ברובן לכישלון (אם כי השיגו כמה הצלחות מרשימות, שהבולטת בהן הייתה הטבעת אוניית המערכה הבריטית רויאל אוק בתוך מעגן סקאפה פלו המוגן; ההצלחה הייתה מושלמת, שכן הצוללת התוקפת, בפיקוד קפיטן גונתר פרין, הצליחה לחמוק החוצה מהנמל ולחזור בשלום), בעוד שהמשאבים שהופנו כנגד צי הסוחר הבריטי נחלו הצלחה.
בשנת 1941 השתפר מצב האספקה של צוללות מטיפוס VII לנקודה שבה פעולת הצי של דניץ הייתה בעלת השפעה של ממש על משק המלחמה הבריטי. אף על פי שהייצור של ספינות סוחר עלה בתגובה להטבעות, הרי פצצות טורפדו משופרות, צוללות טובות יותר, ותכנון מבצעי משופר הוליכו למספר הטבעות גובר והולך, מה שאילץ את בריטניה וארצות הברית להשקיע משאבים אדירים בכוחות ים ואוויר ללוחמה נגד צוללות. בדצמבר 1941 הצטרפה ארצות הברית למלחמה, ודניץ תכנן את מבצע "הקשה" כנגד הספינות בחוף המזרחי של ארצות הברית. מבצע שנערך בחודש שלאחר מכן, ותוצאותיו היו דרמטיות. דניץ חשד כי בעלות הברית חשפו את קוד האניגמה (מכונת ההצפנה ששימשה את הגרמנים במהלך המלחמה, ובעלות הברית אכן הצליחו "לפצח" את הצופן שבו פעלה), ולכן הורה לצי לעבור להשתמש בדגם אניגמה משופר החל מ-1 בפברואר 1942. זאת על אף ששאר הצבא הגרמני המשיך להשתמש בקוד האניגמה, מתוך אמונה בכך שלא ניתן לפצחו. שינוי זה בקוד של הצי הגרמני גרם לבעיה של ממש בקרב מפצחי הקודים של בעלות הברית. לבסוף (בשל טעות בשיגור של מסר אחד) התברר לבעלות הברית כי המדובר במכונת אניגמה ולה ארבעה גלגלי הצפנה במקום שלושה במכונת האניגמה הרגילה, והשדרים האלו פוצחו לבסוף גם כן.
בסוף שנת 1942, התגברה אספקת הצוללות מטיפוס VII עד לנקודה שבה יכול היה דניץ להורות על התקפות בכוחות גדולים שכונו "להקת הזאבים". אובדן בעלות הברית באוניות עלה בצורה שקשה היה להן לסבול אותה לאורך זמן, והיה חשש ממשי לאספקת הדלק לאיים הבריטיים. בשנת 1943 החליף דניץ את רדר כמפקד הצי הגרמני.
במשך 1943 המלחמה באוקיינוס האטלנטי פנתה לרעת הגרמנים, בעיקר משילוב של ההיקף הגדול של המשאבים שהופנו ללוחמה נגדם, במיוחד כיסוי אווירי של רוב האוקיינוס האטלנטי הצפוני על ידי מפציצים ארוכי טווח מצוידים במכ"ם, ומינויו של אדמירל מקס הורטון, מפקד זרוע הצוללות של הצי הבריטי, למפקד המערכה נגד הצוללות הגרמניות. הורטון, המומחה לצוללות, הוביל פיתוח טקטיקות חדשות ואמצעי לחימה חדשים ששיפרו מאוד את יעילות הלחימה נגד הצוללות הגרמניות.
למרות זאת, דניץ המשיך לדחוף את תוכנית הצוללות שלו, והגביר את הפיתוח ואת האספקה של צוללות חדשות. בסוף המלחמה היה צי הצוללות הגרמני הגדול והמתקדם ביותר בעולם, ודגמי צוללות מתקדמים, ובפרט דגם 21, היו לאבטיפוס לצוללות האמריקניות והרוסיות לאחר המלחמה.
יורשו של היטלר
בסוף המלחמה, כאשר נפגשו הכוחות הסובייטים והאמריקניים על נהר האלבה, ולמעשה פיצלו את השטחים שבשליטת גרמניה לשטח צפוני ולשטח דרומי, העמיד היטלר את כל הכוחות שבשטח הצפוני שבשליטת גרמניה (לא רק כוחות הצי) תחת פיקודו של דניץ. לדניץ היה ברור כי ימיו של היטלר ספורים, ומכיוון שסבר שהיינריך הימלר יהיה היורש, אף נפגש עמו והציע לו את תמיכתו. אך חינו של הימלר (אשר ניהל מגעים לכניעה עם הרוזן פולקה ברנדוט) ואף חינם של יורשים נוספים כהרמן גרינג סר בעיני היטלר, ובטרם התאבד מינה את דניץ כיורשו וזאת כחלק מהצוואה הפוליטית שהותיר היטלר. יש להניח כי לא היה זה רק בשל תכונותיו של דניץ כמצביא ימי מבריק, אלא גם כהבעת זעם כלפי כל הגורמים במפלגה הנאצית ובצבא אשר "בגדו" בו בשעותיו האחרונות, ואשר הוא ראה בהם את האשמים בתבוסתו. דניץ היה מהבודדים בצמרת הצבא הגרמני שמעולם לא הכזיבו את היטלר. בשנת 1934, עם מותו של פאול פון הינדנבורג, הכריז היטלר על חוק מיוחד, שאושרר לאחר מכן במשאל עם, לפיו תאוחד כהונת הנשיא עם כהונת הקאנצלר לכלל כהונה אחת בשם "פיהרר ורייכסקאנצלר". אך בעת זו, עם לכתו, הפריד היטלר בין שתי הכהונות. לנשיא מינה את דניץ, ולרייכסקאנצלר מינה את יוזף גבלס. הלה התאבד ביום שלאחר מכן.
דניץ כיהן כנשיא גרמניה במשך שמונה ימים, החל ממותו של היטלר ב-30 באפריל 1945 עד כניעתה של גרמניה ב-8 במאי 1945. מושבה של הממשלה החדשה היה בפלנסבורג, עיר נמל בצפון גרמניה (ולכן כונתה בדיעבד ממשלת פלנסבורג), שם השתכן דניץ באוניית הנוסעים "פאטריה", ומשם ניהל את ממשלתו, שלמעשה הייתה בעלת סמכויות אפסיות וטווח שלטונה היעיל היה תחומה העירוני של פלנסבורג, אם לא פחות מכך. ממשלה זו פעלה באותו זמן קצר בחלל ריק, תוך שהיא מתכנסת מדי יום באחת הכיתות של בית הספר הימי בפלנסבורג ל"ישיבות קבינט" חסרות תכלית. דניץ הפנה את מרבית מאמציו בתקופה זו כדי לוודא כי חיילים רבים ככל האפשר נכנעים לארצות הברית ולבריטניה ולא לברית המועצות. ב-23 במאי פיזר הצבא הבריטי את שרידי ה"ממשלה" ואסר את כל חבריה.
המשפט
דניץ היה אחד מהנאשמים העיקריים במשפטי נירנברג. שלא כמו רבים מהנאשמים האחרים, לא הואשם בפשעים נגד האנושות, ושוררת אחדות דעים כי על אף מעמדו הרם לא לקח חלק של ממש בשואה. הוא הואשם בפשעים נגד השלום, בעריכת מלחמה תוקפנית, ובפשעי מלחמה. אישומים אלו נגעו ל, ולהוראה שנתן שלא להציל ניצולים מספינות שהוטבעו על ידי צוללות (פקודת לאקוניה).
דניץ התעקש כי לא עשה דבר שהמקבילים לו בתפקיד אצל בעלות הברית לא עשו. בעדותו במשפט מסר תצהיר מאדמירל צ'סטר נימיץ מהצי האמריקני, שהעיד כי ארצות הברית ניהלה אף היא מלחמת הצוללות הבלתי מוגבלת כטקטיקה במלחמתה נגד יפן באוקיינוס השקט, ושגם צוללות אמריקניות לא הצילו ניצולים מספינות שהוטבעו על ידיהן. אף־על־פי־כן מצא חבר השופטים את דניץ אשם בפשעים נגד השלום ודן אותו לעשר שנות מאסר, אותן ריצה בבית הכלא שפנדאו, אשר נמצא במה שהפך במהלך תקופת מאסרו למערב ברלין. עד מתן גזר דינו של צ'ארלס טיילור, ב-2012, דניץ היה ראש המדינה היחיד אשר הורשע על ידי בית משפט בינלאומי. גזר דינו של דניץ נחשב לשנוי במחלוקת ביותר מבין כל נאשמי נירנברג. דניץ שוחרר ב-1 באוקטובר 1956, לאחר שסיים לרצות את עונשו.
דניץ טען במהלך השנים שעד שנתמנה לראש המדינה לא ידע על השמדת היהודים ושהיה כל כולו עסוק בענייני הצי. היסטוריונים בריטיים פקפקו בכך וגם אלברט שפר טען שדניץ שיקר בטענו שלא ידע על השואה.
שנותיו האחרונות
זכרונותיו יצאו לאור בגרמניה תחת השם "עשר שנים ועשרים יום" ב-1958, ותורגמו לאנגלית כעבור שנה. בשנות ה-70 תרגמה הוצאת מערכות את הספר לעברית, אך הוצאתו נגנזה בהוראת שר הביטחון, שמעון פרס.
דניץ התגורר ברובע יוקרה בהמבורג והתכתב עם היסטוריונים ואנשי צבא שנלחמו נגדו. בתחילת 1963 הוא הוזמן להופיע בפני תלמידים בבית ספר, הצדיק את המהלכים הצבאיים של גרמניה הנאצית וזכה לתשואות. בעקבות זאת ניתנה הוראה שלא להזמין אישים מהתקופה הנאצית להרצות בבתי ספר.
הוא מת ב-25 בדצמבר 1980. ממשלת גרמניה המערבית הודיעה שלא תיערך לו הלוויה צבאית. להלווייתו הגיעו רבים מאנשי הצי הגרמני, וכן נציגים מציים של מדינות זרות. על קברו הונח זר מטעם רודולף הס ומטעם הואפן אס אס ובהלוויה נוגן ההמנון הנאצי. לאחר מותו נמכרו בגרמניה מטבעות זיכרון לזכרו.
תאוריית האפס
תיאוריית האפס (באנגלית: The Zero Theorem) הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי בבימויו של טרי גיליאם משנת 2013.
עלילה
קוון לת' (כריסטוף ואלץ), הוא מתכנת מחשבים אשר חברה בשם מנקום מטילה עליו משימה – לחקור את משמעות הקיום. במהלך עבודתו הוא נתקל ומוטרד בידי דמויות שונות, בהן הממונה עליו, ג'ובי (דייוויד ת'יוליס), "הנהלה" (מאט דיימון) וד"ר שרינק-רום (טילדה סווינטון), מטפלת מתוכנתת שתפקידה להעריך את מצבו הנפשי.
הפקה
פט רשין כתב את התסריט לסרט בהשפעת מגילת קהלת, אשר לדבריו מעלה שאלות פילוסופיות באשר למשמעות הקיום. שחקנים שונים תוכננו להיות מלוהקים לסרט, ביניהם גם יואן מקגרגור, עמו נחתם חוזה לשחק בתפקיד הראשי, אך הוא פרש מאוחר יותר מההפקה. צילומי הסרט החלו בשנת 2009, אך הופסקו משום שטרי גיליאם נאלץ לחזור לעבודה על סרטו "מופע הפלאים של ד"ר פרנסוס", בעקבות מותו של השחקן הית' לדג'ר. הפקת הסרט חודשה בשנת 2012, עם כריסטוף ואלץ, אשר החליף בתפקיד הראשי את בילי בוב ת'ורנתון וארכה כשנה. חלק מהקשיים בהם נתקלה ההפקה, לדברי גיליאם, נבעו משום שתקציבו של הסרט לא היה נמוך או גבוה במיוחד ולכן לא תאם את מסגרות ההפקה אליהם הורגלה תעשיית הסרטים בהוליווד בשנים האחרונות.
ביקורות
הסרט, אשר הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 2013, זכה לביקורות מעורבות, באתר ביקורת הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון ממוצע של 54%.
קוג'ו
קוג'ו הוא ספר מתח-אימה מאת הסופר האמריקאי סטיבן קינג. הספר תורגם לעברית ויצא בגרסה קולנועית.
עלילת הספר
קוג'ו הוא כלב סן ברנרד ענקי וידידותי של משפחת קמבר. כשהוא רודף אחרי ארנב ומגיע למאורה, הוא מעיר עטלפים חולי כלבת. לאחר שננשך על ידם וחלה בכלבת בעצמו, כל אופיו ומזגו הטוב נעלמים. הוא הופך לרוצח על ארבע, במשקל של כמאה קילוגרם, בעל לסתות ענק.
במקביל, נוסעים דונה טרנטון ובנה בן הארבע, טד, על מנת לתקן את מכוניתם במוסך של ג'ו קמבר. המכונית נתקעת בדרך למוסך והם נלכדים בתוכה, כשהכלב מפטרל סביבם ובמוחו מחשבה אחת בלבד: להרוג.
סקוונסר
סקוונסר (באנגלית: Sequencer) הוא אמצעי (מאז שנות ה-80, יישום מחשב) שקובע רצף וזמן פעולה של קטעים ורצפים קוליים. תוכנות אלו נועדו ליצירה, הלחנה, ועריכה של קטעי קול למטרות עיצוב סאונד או יצירת מוזיקה.
כיום הסקוונסרים הבולטים בשוק הם Logic Pro של חברת אפל, קיובייס של חברת steinberg ו-Protools של חברת Digidesign וכן גם Live אבלטון.
הסקוונסרים הראשונים נועדו לשליטה בסינתיסייזרים. המשתמש היה קובע בסקוונסר רצף פקודות מידי (MIDI) המייצגות את התו והמיקום שלו אשר היו נשלחים לסינתיסייזרים. עם השנים הסקוונסרים השתפרו והשתכללו. כיום הסקוונסר הוא תוכנה ליצירה ולהפקה אשר כוללת בדרך כלל מכונות תופים, סאמפלרים ועוד.
כיום לסקוונסרים יש אפשרויות וכלים רבים שלא היו בעבר, כמו מיקסר המאפשר שליטה במאפיינים שונים של הקטעים (ווליום, פאן, הגברת והנמכת תדרים שונים, הוספת אפקטים ועוד).
בעזרת הסקוונסר, ניתן לערוך כל צליל וצליל, החל מהתדר הראשוני שהצליל יפיק ועד לכמות השמעות הצליל בשנייה.
בעזרת הסקוונסר ניתן ליצור צליל ולשלב אותו עם צלילים אחרים וכך ליצור מקצב. ניתן ליצור לופים ריתמיים או מלודיים/הרמוניים.
הסקוונסר יכול לשלב בערוצים קטעי מידי (MIDI). קטעי המידי מנוגנים על כלי נגינה אלקטרוניים כמו סינתיסייזרים. סינתיסייזרים יכולים להיות מחוברים פיזית למערכת בעזרת כבלי מידי או USB או מובנים בתוכנה בצורת תוספים לתוכנה (פלגאינים,VST למשל) המדמים וירטואלית כלי נגינה אלקטרוניים כמו סינתיסיירים ישנים וכלים אלקטרוניים אחרים.
בהקלטות האודיו ניתן לחבר כלי נגינה אקוסטיים מוגברים כמו מקלדות, גיטרות חשמליות, גיטרות בס ועוד. בעזרת מיקרופונים אפשר להקליט שירה ונגינה בכלי נגינה לא מוגברים שונים. בסיום ההקלטות ניתן להמיר את הקובץ שהתקבל לקובץ אודיו יחיד, למשל MP3 או קבצים איכותיים יותר.
הסקוונסר המודרני נקרא היום (Digital Audio Workstation) DAW ולמעשה מכיל בתוכו שלל יכולות של כלי נגינה אלקטרוניים מובנים, אפקטים ובחלק מהמערכות אף יכולות מודולריות לבניית תוספים בצורה עצמאית. עם השנים הפך ה-DAW לכלי החשוב ביותר בהפקה ובמקרים רבים אף לכתיבת היצירה המוזיקלית.
ישנם הרכבים מוזיקליים רבים שכלים אלה אף משמשים אותם בהופעות חיות ובשל כך התוכנות החלו מתאימות עצמן גם לדרישה זו מצד המשתמשים.
ליגת העל האיסלנדית
בגלל מיקומה הגאוגרפי של איסלנד והקור בחודשי החורף, הליגה נמשכת בחודשי האביב והקיץ (ממאי עד ספטמבר). הליגה מנוהלת על ידי התאחדות הכדורגל האיסלנדית (ה-KSI), וכיום יש בה 12 קבוצות.
החל מ-2009 ועד עונת 2018 לליגה היה הסכם חסות עם הזיכיון "Ölgerðin", שהוא הזיכיון של חברת פפסי באיסלנד וכך היא נקראה. מעונת 2019 הליגה נקראת "Pepsi Max League" ומכונית ה"פפסי מקס דיילדין".
הליגה, בת 12 הקבוצות, משוחקת במשך 2 סיבובים (בית וחוץ), כאשר שתי הקבוצות במקומות האחרונים יורדות לליגה השנייה ה"1. deild karla" ובמקומן עולות שתי הקבוצות במקומות הראשונים בליגה זו. מנצחת ליגת העל נכנסת לתחרות האירופית ליגת האלופות של אופ"א, מהסיבוב השני של המוקדמות. הקבוצות שמסיימות במקומות השני השלישי והרביעי נכנסות לתחרות הליגה האירופית מהסיבוב הראשון.
קבוצות הליגה
להלן הקבוצות המתמודדות בליגת העל האיסלנדית בעונת 2022:
דיאנה סילברמן-קלר
דיאנה סילברמן-קלר (1950–2 במאי 2009) יזמה ופיתחה את התוכנית הראשונה לתכנון ופיתוח משחקי מחשב בישראל. בין היתר ניהלה את בית הספר ללימודים רב-תחומיים במכללת בית ברל.
מועצה אזורית הגלבוע
מועצה אזורית הגלבוע היא מועצה אזורית במחוז הצפון, השוכנת בחלקו המזרחי והדרומי של הגלבוע והסביבה למרגלות הר הגלבוע. בשטח המועצה 33 יישובים, מהם 14 מושבים, 8 קיבוצים, 5 יישובים ערבים ו־6 יישובים. שטחה משתרע על כ־250,000 דונם. במליאת המועצה 45 חברים ובראשם עומד כיום עובד נור.
גאוגרפיה
גבולות שטח השיפוט של המועצה:
רקע היסטורי
בשנת 1921 הוקם בידי 75 חברי גדוד העבודה על שם טרומפלדור מחנה אוהלים ליד מעין חרוד. רובם היו חלוצי העלייה השנייה, אליהם התווספו חברים מהעלייה השלישית שהצטרפו לגדוד העבודה, ביניהם אנשי "השומר". התוכנית הייתה "בניין הארץ על ידי קומונה כללית של פועלי ארץ ישראל". לאחר חודשיים עלתה קבוצה גדודית נוספת לגבולו המזרחי של עמק יזרעאל ונאחזה בגבעת תל חסן, היא תל יוסף. בשנות ה-20 וה-30 של המאה הקודמת הוקמה שורה של יישובים נוספים בעמק חרוד. לאחר מלחמת העצמאות הוקמו, בשנות ה-50, מושבי חבל תענך באזור המערבי של המועצה.
המועצה האזורית קיבלה מעמד מוניציפלי בשנת 1949.
חקלאות
ביישובי המועצה מרובים ענפי החקלאות. בעיקר נפוצים: הכותנה, החיטה, החמניות וגידולים תעשייתיים נוספים, פלחה, ברכות דגים, רפתות ולולים.
תעשייה
ביישובים שבתחום המועצה הוקמו מפעלים רבים: שימורים בבית השיטה, מפעלי מתכת ופלדה בבית אלפא, במולדת, בעין חרוד ובתל יוסף, נגריות בבית השיטה ועין חרוד, אלקטרוניקה ביזרעאל, פיצוחים בגבע, פלסטיק בחפציבה וברם און, הדפסות וחפצי נוי במולדת ובתל יוסף ומפעל לייצור מיצים טבעיים בדבורה.
דורות בגלבוע
במועצה פועל מיזם ייחודי פרי פיתוח של הביטוח הלאומי, המפעיל הקורסים במגוון מקצועות וחוגים - בין השאר בדרמה, מחול, ריצות למרחקים ארוכים, אגרוף, כדורגל, כדורסל, יוגה צחוק, ליצנות רפואית ותקשורת.
דיאנה סילברמן-קלר
ביוגרפיה
את התמחותה בתקשורת, אינטרנט וקולנוע עשתה סילברמן קלר, החל משנת 2003, ב-European Graduate School שבשווייץ.
מחקרה של פרופ' סילברמן קלר עוסק בתחום של סמיוטיקה וביקורת הטקסטים והתרבות. עד כה אפיינה את הטקסט אידאולוגי חינוכי כז'אנר וכמו כן אפיינה את ייחודה של הפדגוגיה הלא פורמלית המנחה פעילויות חינוכיות, חברתיות תרבותיות בארגונים חינוכיים חוץ בית ספריים.
סילברמן קלר פיתחה מחקר העוסק ב"מראה".
קייל אבל
קייֶל אֵבֶּל (, 25 באוגוסט 1901 ריבה - 5 במרץ 1961 קופנהגן) היה מחזאי, תסריטאי ומעצב במה דני, נחשב לאחד מחשובי המחזאים הדנים במאה ה-20, לצד קאי מונק, ק.מ.י. סויה וס. בורברג, אחד ממייסדי התיאטרון הדני המודני. הוא שאב השפעה ממחזותיו של אוגוסט סטרינדברג והוא משויך לזרם האקפרסיוניסטי, בעיקר בזכות יצירותיו התיאטרוניות הראשונות. גישתו לתיאטרון מושפעת גם ידי הרקע של המחזאי בתחום העיצוב והבלט. תפאורותיו הראשונות שימשו את מופעי הבלט שביים ז'ורז' בלנשין בתיאטרון המלכותי הדני בקופנהגן ובתיאטרון אלהמברה בלונדון. באופן כללי חולקה פעילותו ויצירתו של אבל לשלושה שלבים: א. בקורת המוסכמות של המעמד הבינוני ב. מאבקו בנאציזם ג. בקורת הפסימיזם שלאחר המלחמה. קייל אבל נבחר כחבר באקדמיה הדנית.
ביוגרפיה
קייל אבל נולד בשנת 1901 בעיר ריבה בדרום מזרח יוטלנד כבן של מורה תיכון. החל משנת 1919 למד אבל באקדמיה המלכותית לאמנות בקופנהגן אולם הפסיק כדי ללמוד כלכלה ומדעי מדינה אותם סיים בשנת 1927 באוניברסיטת קפונהגן. השתלם בהמשך בתיאטרון מודרני בפריז ובלונדון, עבד לפרנסתו בניצב, כפועל במה ואחר כך כמעצב במה בתיאטראות בלונדון ובפריז. התוודע באותה תקופה למחזותיו של ז'אן ז'ירודו וברטולט ברכט ולעבודת הבימוי של לואי ז'ובה. בשובו לקופנהגן בשנת 1930 עיצב את הבמה ללהקת הבלט של בלנשין באופרה המלכותית ב-Kongelige Teater. ב-1932–1934 עבד במשרד פרסום.
פעילותו בתחום התיאטרון
בהמשך הקדיש את עצמו לכתיבת תסריטים ומחזות. משיכתו לתיאטרון התחזקה אחרי שראה את מחזהו של סטרינדברג "סונטת הרוחות" בבימויו של מקס ריינהרדט (שפורסם ב-1907 והוצג ב-1916). בשנת 1934 יצירתו הראשונה הייתה תסריט לבלט Enken i spejlet ("האלמנה בראי") (כוריאוגרפיה של בורגה ראלוב) שבו בא לידי ביטוי נושא אופייני לאבל, חרדת ההתנכרות מהחיים. הצלחתו הראשונה בתחום זה היה הקומדיה-מעשייה "Melodien der blev væk" (המנגינה שנעלמה) שהוצגה בשנת 1935 בתיאטרון הקברט הקטן רידרסאלן. במחזה הזה, המתוכנן תחילה כבלט, ושהורכב מ-21 תמונות-מערכונים, הפך לפופולרי מאוד והוצג 594 פעמים ברצף. הוא המתמקד בבלבול הרוחני שבחברה הטכנולוגית, ובשאיפות לאמנציפציה של "האדם הקטן", הכניס אבל חידושים ששברו את דפוסי המחזאות הקלאסית הדנית. הוא השתמש בה בפעלולי במה, ביסודות סמליים ופנטומימיים, לא מילוליים ולא ריאליסטיים, בהשראת מופעי הבלט. כמה מפזמוני המחזה כמו "השיר על אודות לארסן" (המסמל את שמחת החיים) למילים של סוון מלר כריסטנסן ולחנם של ברנהרד כריסטנסן והרמן קופן הפכו ל"קלאסיקה". ב-1936 הוצגה קומדיה זו גם ב-Arts Theatre בלונדון. גם מחזהו השני, Eva aftjener sin Barnepligt (1936, חווה משרתת בילדות חובה) משקף את התחשבנותו של המחבר עם החשיבה, המוסר, החינוך והמנהגים של מעמד הביניים בתקופתו. חווה, אם האנושות, היורדת מתוך תמונה במוזיאון והופכת לילדה בחיקה של משפחת ארנסט המכובדת מורדת לבסוף ברודנות הערכים הכובלים שלה. בימי הכיבוש הנאצי וגם לפניו הביע אבל במחזותיו רעיונות של מחאה נגד חוסר החופש. בשנת 1939 הוצג לראשונה המחזה Anna Sophia Hedwig (אנה סופיה הדוויג) בעל מסר אנטי פאשיסטי ואנטי-רודני, כתוב ככל הנראה בהשראת מלחמת האזרחים בספרד. המחזה מחייב את השימוש במאבק אלים נגד הרודנות ומבקר את ההומניזם הפאסיבי. ברוח דומה כתב אבל גם את המחזות Judith (המושפעת על ידי המחזה "יהודית" מאת ז'ירודו ו- Dronning gaar igen משנת 1943 על משפחה דנית תחת הכיבוש הנאצי. בשנים 1941–1949 ניהל אבל את גני טיבולי בקופנהגן. ב-1946 מתח המחזה Silkeborg בקורת על הפסיביות וההשלמה ששלטה בקרב הציבור הדני מול הכיבוש הנאצי בארצו.
אבל נפטר בקופנהגן בגיל 59 בשנת 1961. הוא הובא לקבורה בבית הקברות אסיסטנס בנרברו.
מורשתו
אבל הוערך כמחדש של התיאטרון הדני ועל גישתו האנטי-פאשיסטית. למחזותיו שלושה נושאים מרכזיים: סאטירה של החיים והערכים הבורגניים (המוסכמות וה"כבוד" "המחניקים אל ספונטניות, מקוריות ושמחת חיים"), בקורת על הנייטרליות הפוליטית או האדישות והפאסיביות המוסרית ובאותו זמן קריאה להתנגדות אקטיבית לכוחות הדיכוי והרודנות, הוקעת הקור הרגשי וחוסר הסולידריות עם אחרים אצל אקדמאים מסוימים והאמונה שאת החום הרגשי והסולידריות ניתן למצוא יותר אצל האנשים הפשוטים.
אחרי המלחמה היו שהאשימו אותו כי היה "חבר לדרך" של הקומוניסטים וקיבל בקורות על היות מחזותיו מסובכים ומסורבלים מדי. הביקורות ואכזבתו מהמחנה השמאלי בזירה הפוליטית הביאו לבידודו. עדיין הוא נחשב לפורץ דרך בתולדות התיאטרון הדני בתקופה שבין מלחמות העולם. המבקרים השוו אותו יצירתו באותן שנים למחזות של מחברים צרפתים כמו ז'אן ז'ירודו וז'אן אנוי. הוא השאיר גם מחזות זמר ותסריטים לסרטים.
אומדנא
בהלכה, אוּמְדָּנָא (בארמית, ובעברית: אומדן. לעיתים מבוטא בטעות: "אוּמְדֱנָא") היא כלי המאפשר לבצע הערכה עובדתית או במקרים אחרים לפרש כוונה של אדם - על אף שאין ראיה ישירה ומפורשת לכך.
תוקפה וחוזקה של האומדנא משתנים, והם ספציפיים לכל מקרה. מושג זה משמש בנושאים שונים בהלכה: דיני ממונות, דיני אישות ואחרים, אך קיימים חילוקי דעות באשר לתוקפה של האומדנא בכל אחד מהנושאים הללו.
קיימים שני סוגים של אומדנא: האחד נקרא "אומדנא דמוכח" - מצב בו ברור לכל בר דעת מהי הכוונה, והשני הוא "אומדנא" רגילה - מצב בו הכוונה מתבררת כתוצאה מגילוי-דעת ספציפי.
על אף שבהלכה יש כלל כי דברים שבלב אינם דברים - כלל שקובע כי תנאי נסתר המותנה בעת עשיית מעשה אינו חל - דבר שעומד לכאורה בסתירה לאומדנא הקובעת כי ניתן לאמוד דעת ולפרש כוונה נסתרת; ר"י הזקן, מבעלי התוספות, מסביר כי מדובר באנן סהדי - כלי המגדיר את הכוונה כידועה וברורה לכול, כך שלא מדובר ב"דברים שבלב" אלא בדברים גלויים.
אומדנא ככלי מפרש
אומדנא ככלי מפרש משמשת בעיקר למקרים בהם חסר בנוסח השטר או דיבור של האדם מידע מסוים, אך ממידע אחר סותר או ממעשיו ניכר כי כוונתו היא בתוספת או בשינוי מעט ממה שאמר בפירוש.
נתינת גט
שמאל|ממוזער|250px|דיני האומדנא נקראים על שמו של רבי שמעון שזורי, שפסק כי האומדנא מכריעה את הכף גם במקרים שהאומדנא אינה בדרגת הבלתי משתמעת לשני פנים. קברו של [[רבי שמעון שזורי בסאג'ור]] דיני האומדנא כתובים לראשונה במשנה, אודות אדם שיוצא ליהרג, ואמר "כתבו גט לאשתי". בעבר היה מקובל כי אדם שהולך למות (כמו למשל גוסס) היה כותב גט לאשתו, כדי שלא לעגן אותה בכך שתצטרך להינשא לייבם - לפעמים שלא ברצונה המלא - או להמתין לו עד שיגדל או עד שיימצא או עד שיסכים לחלוץ לה. מכיוון שהוא לא ציווה גם לתת את הגט למעשה, אין ביד הכותבים לתת הגט לאשתו, שכן אין בכוחם לעשות שום מעשה חלותי ללא מינוי שליחות מפורשת מפי המשלח. המשנה פוסקת כי למרות שלא אמר בפירוש לתת את הגט לאשתו, ברור שהתכוון לכך, והרי זה כאילו אמר בפירוש שיתנו את הגט לאשתו.
כתובה
כך גם פוסק רבי אלעזר בן עזריה, כי אדם שהוסיף "תוספת כתובה" - סכום שהיה נהוג בעבר, וגם כיום, להוסיף על סכום המאתיים מנה שחייב להקציב לכתובת אשתו, ואחד משניהם נפטר לפני הנישואין, אין האשה מקבלת את תוספת הכתובה, שכן ברור הדבר שכוונתו בתוספת, אותה כתב לא מכורח ההלכה, אלא מכוח התחייבות אישית, רק אם תינשא לו ותהיה למעשה אשתו, אבל אם למעשה מתה אחרי אירוסיה, לא התכוון לתת לה את הכתובה, ואין להתחייבות כל תוקף.
בדין זה עצמו, הסתפקו חכמי הגמרא, מתי הוא הרגע בו תוספת הכתובה נקנית אשה באופן סופי, גם אם היא תמות. הגמרא מסתפקת, האם הסיבה שהחופה - בה נכנסת האשה לרשות הבעל ומושלמים הנישואין - גורמת לקניין מכיוון שהחיבה בין האיש לאשתו ברגעי החופה הם אלו שמקנים, או שמא דווקא הביאה שנהוג היה בעבר לבצע אותה בחופה (שהתרחשה בבית הבעל, בנוכחות הבעל והאשה בלבד, ובנוכחות העדים מבחוץ), היא זו שמקנה את תוספת הכתובה לאשה. מסקנת הגמרא היא, שאכן החופה עצמה מקנה את התוספת לאשה, גם אם בסופו של דבר לא התקיימה ביאה.
שאלה נוספת שמסתפקת הגמרא גם לאחר שהוברר כי חיבת החופה היא שמקנה את התוספת, האם דווקא חופה שראויה לקיים בה ביאה - "חופה הראויה לביאה" מקנה את התוספת לאשה", או שמא גם אם פירסה דם נדה מיד ברגע היכנסם לחופה, כך שלא הייתה זו חופה הראויה לביאה, קונה.
מתנת שכיב מרע
רב ושמואל הרחיבו את המושג, אפילו להשלים את נוסח השטרות. כך למשל במתנת שכיב מרע, שלפי דיניה יכול שכיב מרע להעניק מתנה לאשתו בדיבור לבד ללא שטר, והעדים כתבו בנוסח השטר (שכתבו למרות שאין צורך בכך) על פי צוויו, כי השטר נכתב כאשר המת היה "קציר ורמי בערסיה" - חולה אנוש המונח במיטתו. דנו האמוראים מה יהא באופן שהשטר סותר את עצמו, שכתוב בו "כד קציר ורמי בערסיה" - שהוא נוסח מתנת שכיב מרע שחלה רק לאחר מיתת החולה, ומצד שני כתוב בה גם נוסח של מתנת בריא "וקניינא מיניה" - קנינו ממנו במתנה רגילה. באופן כזה נחלקו רב ושמואל. לולי דיני האומדנא, ההלכה הייתה שיש לשטר רק תוקף של מתנת בריא, שכתובה בפירוש בשטר, ולא תוקף של מתנת שכיב מרע שאיננה כתובה בפירוש ונסתרת על ידי נוסח המתנת בריא המבטל אותה. אך רב ושמואל פוסקים כי יש ללכת גם אחרי האומדנא שאומרת כי הייתה כאן מתנת שכיב מרע, ובזאת עצמו נחלקו רב ושמואל: רב פוסק כי המת יצר כאן שטר בעל שני כוחות משותפים, הכולל גם מתנת שכיב מרע, שחלה מחיים ואינו יכול לחזור בו, וכן מתנת שכיב מרע שכוחה המיוחד היא שחלה בדיבור גם על דברים שלא שייך בהם קניין. לעומת זאת פוסק שמואל שיש כאן ספק, שכן מתנת השכיב מרע והן המתנת בריא סותרות זו את זו.
אומדנא ככלי לבירור עובדתי
כאמור, האומדנא יכולה לשמש ככלי לבירור הכוונה, אך לפי חלק מהדעות יכולה האומדנא לשמש גם לבירור המציאות בדיני ממונות, לעומת זאת בדיני נפשות ועונשים אומדנא אינה קבילה, אלא צריך בירור של העובדות על ידי עדות.
קים ליה
במשפט העברי, "קים ליה" היא אומדנא על פיה פוסק הדיין, למרות שאין לו הוכחות כעדים, הוא יכול לפסוק על פי דבר הידוע לו אישית.
מקור הכלל
במקרה אחר, שבא לפני רבא, העיד לפניו תלמידו המובהק רב פפא כי אדם המחויב שבועה, הוא חשוד על שבועת שקר. במקרה זה, לא סמך רבא על דבריו, באומרו שצריך דווקא עדים. לפליאת תלמידיו הסביר רבא: את אשתי אני מכיר היטב ויודע בבירור שאינה משקרת. את רב פפא איני מכיר אישית, והסברא שאינו משקר, אינו יותר מגדר של חזקה, שאי אפשר להוציא ממון על פיו.
שלושה במאי 1808
שלושה במאי 1808 הוא ציור שמן של פרנסיסקו גויה, צייר חצר המלוכה בספרד. הציור הוצג לראשונה ב-1815, והוא מתאר הוצאה להורג שבוצעה ב-1808 בידי הכוחות הצרפתיים, במהלך הכיבוש העקוב מדם של חצי האי האיברי בידי צבא נפוליאון. הציור מוצג במוזיאון הפראדו במדריד.
"שלושה במאי" מתאר את אחת ההוצאות להורג הגדולות ביותר שביצעו הצרפתים במהלך כיבוש ספרד. לאחר ניסיון התקוממות כושל נגד כוחות נפוליאון, אספו הצרפתים באקראי מאות ספרדים והוציאו אותם להורג בירייה בלילה שבין 2 במאי ל-3 במאי 1808. זהו הציור הראשון שבו מוצגת סצנה ממוראות המלחמה, שנושאה אינו המנצחים אלא דווקא הקורבנות. ביצירה שורה של אנשים העומדים להיות מוצאים להורג, הנמתחת מקדמת התמונה ועד פנים הציור. רק האנשים הקרובים שבחזית התמונה נראים בבהירות והשאר נראים במטושטש. רחוק ברקע - כנסייה. על הקרקע מוטלים אנשים מתים, ומול שורת המוצאים להורג עומדת כיתת יורים של חיילים צרפתים המכוונים את רוביהם כלפי הקורבנות הספרדים הלא חמושים.
החיילים בכיתת היורים הם חסרי פנים. הם מוצגים מגבם, עומדים כחטיבה אחת, ופניהם אינם נראים. האנשים המוצאים להורג מוארים באמצעות מעין עששית המוצבת על הקרקע. הם מתנהגים בכניעות, וחלקם מכסים את עיניהם או את אוזניהם. אדם אחד, שגופו ופניו מוארים ובולטים, מתנהג אחרת והוא הדמות המרכזית ביצירה. הוא לובש חולצה לבנה כסמל לטוהר, מישיר מבט לאויב, מרים את ידיו ומוכן למות בלית ברירה.
פרנהייט 451
פרנהייט 451 (באנגלית: Fahrenheit 451) הוא ספר מסוגת המדע הבדיוני מאת הסופר האמריקאי ריי ברדבורי. הספר ראה אור לראשונה בשנת 1953, ובדומה למספר ספרי מדע בדיוני נוספים כגון "1984", ו"עולם חדש מופלא", הוא מתאר חזון קודר (דיסטופיה) של סדר חברתי עתידני, תחת משטר טוטליטרי, שבו רמת המעורבות של המדינה בחיי הפרט גבוהה בהרבה מהמקובל בדמוקרטיות ליברליות. מקור שם הספר הוא הטמפרטורה שבה דפי נייר עולים באש, 451 מעלות פרנהייט (כ-233 מעלות צלזיוס).
עלילה
הספר עוסק בשרטוט פני חברה עתידית בה עקרונות הומאניים ומוסריים משתנים כתוצאה מקיומן של טכנולוגיות חדשות. מסגרת הספר מתרחשת במציאות עתידנית בה הבתים בנויים באופן שאין בו חשש לשרפות. לפיכך תכליתו של עולם הכבאות משתנה מכיבוי שרפות ליצירתן. המסגרת החברתית היא של שלטון טוטליטרי המצוי במלחמה, ערב שואה גרעינית (מוטיב החוזר רבות בסיפורי מדע בדיוני אשר נכתבו מיד לאחר מלחמת העולם השנייה), שמחד דואג לרווחת האזרחים בכך שהוא ממלא את עולמם בתוכניות טלוויזיה אינטראקטיביות תוך שימוש בקירות הבתים כמסכים עליהם ובהם מתרחשות עלילות סדרות הטלוויזיה; ומאידך נלחם בכל צורה של חשיבה ביקורתית וזאת בעיקר על ידי שרפת ספרים. תפקידם של הכבאים איפוא הוא מציאת הספרים ושרפתם. פרנהייט 451 היא הטמפרטורה בה דפי ספרים נאכלים באש.
למרות מאמצי השלטון ישנן קבוצות מורדים אשר אינם נלחמים פיזית בשלטון אך בתגובה לניסיון לשרוף את כל ספרי האנושות הם משננים אותם בעל פה כך שכל אדם הופך למעשה לספר. החלק העלילתי של הסיפור עוסק בטרנספורמציה האישית אותה עובר כבאי (גאי מונטאג) אשר נחשף לתובנות ביחס לשרפת הספרים, בורח ועובר לצידם של המורדים.
רעיונות בספר
בספר מופיעים רעיונות חברתיים, מוסריים ופילוסופיים המעוררים את הקורא לחשיבה ביקורתית ביחס להתפתחויות חברתיות מבוססות טכנולוגיות חדשות. בספר העלה ברדבורי מספר רעיונות טכנולוגיים אשר התממשו והפכו לאמצעים וטכנולוגיות המוכרות לנו כיום כגון שלטי חוצות ענקיים, שימוש בקירות בתים כבמסכי ענק, אוזניות בלוטות' ועוד. ברדבורי חזה במידה רבה את התפתחותן של תוכניות ריאליטי אשר בספר מהוות את המציאות העיקרית בה מתנהלת החברה. הרעיון הפילוסופי המוסרי המרכזי העומד במרכז הספר הוא כי כלל הידע האנושי והספרות כמבטאת ידע זה, מהוות מהות השוכנת במוחותיהם של בני האדם. מהות זו אינה ניתנת למחיקה ולו גם בניסיון לשרוף את אותה ספרות (ראוי לציון ומוכרים הקישור וההשפעה של מאורעות שרפת ספרים על ידי המשטר הנאצי מספר שנים קודם לפרסומו של הספר. השפעה זו הוזכרה והוכרה גם על ידי ברדבורי עצמו). ריי ברדבורי קורא לנו שלא לזנוח לעולם את החשיבה הביקורתית והעצמאית כסוג של חומת הגנה בפני הידרדרות מוסרית וחברתית.
עיבודים
הספר עובד, בשינויים קלים, לסרט בבימויו של פרנסואה טריפו, ויצא לאקרנים בשנת 1966. בסרט שיחק אוסקר ורנר את תפקיד מונטאג. נוסף, עובד שוב לסרט טלוויזיה מסוגת מדע בדיוני דיסטופי בשנת 2018 בהפקת חטיבת הסרטים של רשת HBO, HBO Films. בסרט שיחק מייקל בי. ג׳ורדון את תפקיד מונטאג. בשנת 2002 יצא הסרט "שיווי משקל" (Equilibrium), שהוא עיבוד חופשי למדי לאותה עלילה.
הספר עובד פעם נוספת לרומן גרפי בשנת 2009, ואת הציורים הנלווים צייר המאייר טים המילטון (Tim Hamilton).
השפעותיו של הספר
שם סרטו הדוקומנטרי של מייקל מור, "פרנהייט 9/11", המתאר את רצף הכשלים של ממשל ג'ורג' בוש בנושא פיגועי 11 בספטמבר, נגזר משם ספר זה.
סארה עידאן
סארה עידאן (בערבית: سارة عيدان; נולדה ב-4 בפברואר 1990) היא דוגמנית עיראקית שהוכתרה כמלכת היופי של עיראק בשנת 2017 וייצגה לאחר מכן את ארצה בתחרות מיס יוניברס 2017.
ביוגרפיה
עידאן נולדה וגדלה בבגדאד, למשפחה מוסלמית שיעית חילונית עם שישה ילדים. הוריה הגיעו במקור מהעיר אל-חלה, שבמחוז באבל (בבל). בשנת 2004 עזבה המשפחה את עיראק, בעקבות הקרבות בין המחתרת הסונית למתנגדיהם השיעים והצבא האמריקני, ועברה לדמשק. בשנת 2007 חזרה המשפחה לעיראק, והתגוררה עם קרוביה באל-חלה. בתקופה זו, בשל נסיבות מלחמת האזרחים והמעורבות האיראנית הגוברת, החלו בנות המשפחה לעטות חיג'אב. בתחילת 2008 חזרו עידאן ואחותה הגדולה להתגורר לבדן בבית המשפחה בבגדאד. ביום הולדתה ה-18 ניגשה למוצב אמריקני בפאתי העיר וביקשה לעבוד כמתרגמת. בעקבות עבודתה עבור הצבא האמריקני, קיבלה גרין קארד ובנובמבר 2009 עברה להתגורר בארצות הברית.
בינואר 2018 החלה להנחות תוכנית בידור בערוץ הטלוויזיה ההודי באנגלית WION, בשם "הוליווד עם סארה עידאן".
מיס יוניברס עיראק 2017
בשנת 2016 זכתה עידאן בתחרות מיס עיראק באמריקה – תחרות יופי לנשים עיראקיות בארצות הברית, שהתקיימה בדטרויט. בעקבות זכייתה, הוצע לה על ידי מארגני התחרות הרשמית של מלכת היופי בעיראק, לייצג את המדינה בתחרות מיס תבל 2017, לאחר שהמועמדת שנבחרה באותה שנה התבררה כאישה נשואה, בניגוד לתקנון, ולכן לא יכלה להמשיך לשאת את התואר. עידאן ייצגה את עיראק בתחרות מיס יוניברס באותה שנה בלאס וגאס, אולם לא דורגה. היא הדוגמנית העיראקית הראשונה שהשתתפה בתחרות זו זה 45 שנים. ב-13 בנובמבר 2017 העלתה לאינסטגרם סלפי בו הצטלמה עם מיס ישראל, אדר גנדלסמן, בליווי הכיתוב באנגלית "שלום ואהבה ממיס עיראק ומיס ישראל". גם גנדלסמן העלתה סלפי מקביל לאינסטגרם, בליווי הכיתוב באנגלית: "הכירו, זו היא מיס עיראק והיא מדהימה". הצילום עורר הדבר זעם בקרב עיראקים רבים, ובדצמבר 2017, רק מספר ימים לאחר הזכייה, נאלצה משפחתה לברוח מעיראק ועברה להתגורר במדינה ערבית שכנה.