cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משימת אלסוס
הקמה
מפקד המודיעין הצבאי מינה את לוטננט קולונל בוריס פאש למפקד היחידה. פאש היה ראש המודיעין הנגדי בפיקוד המערבי של ארצות הברית, וחקר חשודים בריגול סובייטי במעבדת הקרינה של ברקלי. פאש הרכיב את היחידה מקצין ביצוע אחד ששימש כעוזרו, ארבעה סוכנים של הריגול הנגדי, ארבעה מתורגמנים, וארבעה מדענים.
איטליה
עד תחילת 1944 הצליחה אלסוס להשיג באיטליה רק מידע זעום על פרויקט הגרעין הגרמני, אך העבירה דו"חות מפורטים על רקטות ועל טילים מונחים גרמניים.
בריטניה
בדצמבר 1943 שלח גרובס את ראש המודיעין של פרויקט מנהטן, רוברט פורמן, לבריטניה כדי לדון בהקמת משרד קשר בלונדון בין פרויקט מנהטן וממשלת בריטניה, ולדון בתיאום המאמץ המודיעיני. בסופו של דבר בחר גרובס בראש פעילויות הביטחון של 'מחוז מנהטן', סרן הוראס קלברט, כראש משרד הקשר בלונדון, תחת התואר עוזר הנספח הצבאי. משרד הקשר בלונדון עבד בשיתוף פעולה עם אריק ולש, ראש המחלקה הנורווגית ב-MI6, ועם מייקל פרין מפרויקט הגרעין הבריטי.
משרד הקישור בלונדון ראיין מדענים פליטים מאירופה, ובחן כתבי עת גרמניים לפיזיקה. הוא ערך רשימות של מדענים גרמנים ומיקומים אפשריים של מחקר גרעיני ומתקנים תעשייתיים, ושל מצבורים ומכרות של עפרות אורניום ותוריום. מעט תוריום נמצא בגרמניה ובאירופה הכבושה, ותוך זמן קצר התמקדה תשומת הלב במרבצים ביואכימשטאל בחבל הסודטים שבצ'כוסלובקיה שסופח לגרמניה. סיורים אוויריים בוצעו מעת לעת, והתפוקה נמדדה על ידי הערכת גודל ערימות שיירי הכרייה.
גרובס הזהיר את הגנרל דווייט אייזנהאואר מפני האפשרות שהגרמנים עלולים לשבש את הנחיתה בנורמנדי ברעלים רדיואקטיביים, ושלח את מייג'ור ארתור פיטרסון לתדרך את ראש המטה שלו, לוטננט גנרל וולטר סמית. תחת שם הקוד מבצע פפרמינט, הוכן ציוד מיוחד והוכשרו צוותי הלוחמה הכימית בשימוש בו. הכוחות הבריטיים ערכו הכנות דומות בחופי הים שלהם. אמצעי הזהירות הללו היו בסופו של דבר מיותרים.
צרפת
כשכוחות בעלות הברית שחררו את בלגיה, מיהרו אנשי אלסוס לאנטוורפן, שבה היו משרדי ההנהלה של מכרה האורניום בקונגו הבלגית, המקור הטבעי העשיר ביותר שהיה ידוע אז בעולם לאורניום. הם גילו במסמכים שמצאו שם שמעל 1,000 טון של אורניום מזוקק נשלחו לגרמניה, כ-80 טון נשלחו לצרפת ב-1940 מיד לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה, וכ-70 טון נשארו באולן שממזרח לאנטוורפן, שבה היה מפעל לטיפול בעפרות אורניום וזיקוקן לאורניום נקי.
על פי ידיעות שנאספו ברן, באיינדהובן ובפריז, היה למשימת אלסוס עניין מיוחד בעיר שטרסבורג, שבאוניברסיטה שלה, לפי המידע, פעלו פיזיקאים גרמניים מרכזיים כרודולף פליישמן וקארל פרידריך פון וייצקר, וכן ביולוגים גרמניים שהשתמשו בנגיפים לפיתוח נשק ביולוגי. צוות אלסוס נכנס לשטרסבורג ב-25 בנובמבר 1944 עם כיבושה, וגילה את המעבדה הגרעינית הגרמנית בשטח בית החולים בעיר. פיזיקאים ניסו להתחמק מהמעבדה לבושים כחובשים, אך פליישמן נתפס ונלקח למעצר, ווייצקר ואחרים הצליחו לברוח מהעיר.
מסמכים שהתגלו בשטרסבורג הצביעו על פעילות גרעינית בכמה מוקדים בדרום-מערב גרמניה, וכן על ניסויים רפואיים סודיים שבוצעו באסירי מחנה הריכוז נאצוויילר.
מכל אלה הסתבר שהגרמנים לא הצליחו לפתח תהליך מעשי להעשרת אורניום, ולראשונה הצליחה משימת אלסוס לדווח באופן מוחלט שלגרמנים אין נשק גרעיני, וגם לא יהיה עד סיום המלחמה.
גרמניה הנאצית
כאשר המתקפה הגרמנית הגדולה במבצע נורדווינד איימה על שטרסבורג, הורה פאש להסיר את כל המסמכים שנתפסו, ולהשמיד את הניירות המציינים את אופי משימת אלסוס, מחשש שייתפסו על ידי הגרמנים אם יצליחו לכבוש חזרה את העיר. סדרת כשלי המודיעין המביכים שבגללם לא נצפתה כלל המתקפה הגרמנית הגדולה בקרב על הבליטה בארדנים, הולידה ספקות בממצאי אלסוס בדבר אי-קיום של נשק גרעיני בידי הגרמנים, אפילו בין חברי המשימה עצמם. צוות של ארבעה אנשי אלסוס נשלח לחקור פיצוץ הרסני של טיל V-2 ליד אנטוורפן, ונאלץ להודיע שלמרות החשש אין מדובר בפיצוץ גרעיני. למרות דו"חות אלסוס על אי-קיומה של פצצה גרעינית גרמנית, נמשכו השמועות העקשניות עליה עד מרץ 1945.
מחקירת אסירים גרמנים עלה כי אורניום ותוריום מעובדים בגרמניה, לרוב במפעל באורניינבורג, ולכן לחץ גרובס שהמפעל יופצץ ב-15 במרץ 1945. כ-612 מבצרים מעופפים הפילו כ-1,500 טונות של חומר נפץ ו-178 טונות של פצצות תבערה על המפעל.
ב-30 במרץ הגיעה משימת אלסוס להיידלברג, שם נלכדו מדענים גרמנים חשובים בהם ולתר בותה, ריכרד קון, וולפגנג גרטנר ופיליפ לנארד. מחקירתם התברר שכור הניסוי המופעל באורניום טבעי שבנה צוותו של ורנר הייזנברג בברלין, הועבר לעיירה הייגרלוך באזור וירטמברג שבדרום-מערב גרמניה.
עם התקדמות צבאות בעלות הברית בגרמניה באפריל 1945, מצאו צוותי משימת אלסוס בסטטילם תיעוד על תוכנית הגרעין הגרמנית, רכיבי כור גרעיני ושמונה טונות של תחמוצת אורניום. מדענים שנלכדו בגטינגן ובקטלנבורג-לינדאו סיפקו מידע שגילו על פרויקט הפצצה האטומית הסובייטית. בעיר צלה חשפה אלסוס צנטריפוגה ניסיונית להפרדת איזוטופים של אורניום, שפותחה באוניברסיטת המבורג.
ב-22 באפריל נכבשה הייגרלוך שבאזור וירטמברג, שהיה מרכז הפעילות של פרויקט הגרעין הגרמני, ונמצא בה כור גרעיני ניסיוני בצורת גליל ועשוי מאבני גרפיט, אך ללא האורניום והמים הכבדים. המדענים החלו מיד לפרק אותו. בהמשך הוביל פאש כוחות לביסינגן ולהכינגן, שם נלכדו 25 מדענים, בהם פון וייצקר, פון לאו, קארל וירץ, הורסט קורסינג ואריך באג'. בטיילפינגן נלקחו אוטו האן ותשעה מאנשי צוותו למעצר. בהייגרלוך התגלה בביוב מכל מסמכים אטום, ושלושה מכלים שהכילו מים כבדים ו-1.5 טון מטילי אורניום נמצאו קבורים בשדה. ורנר הייזנברג נמצא לבסוף בביתו באורפלד ב-2 במאי, ופאש וצוות משימת אלסוס הכניסו אותו למעצר.
מבצע אפסילון
מבצע אפסילון הוא שם הקוד של תוכנית, שבמסגרתה טיפלו כוחות בעלות הברית בעשרה מדענים גרמניים שעבדו בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית, ונלכדו בידי אנשי משימת אלסוס.
הם הוחזקו תחילה בכמה מחנות, בנפרד משבויי מלחמה אחרים, ולבסוף הועברו לאנגליה. מ-3 ביולי 1945 עד 3 בינואר 1946 הם הוחזקו בעיירה גודמנצ'סטר שליד קיימברידג', בבית "חוות הול" (Farm Hall) ששימש את MI5, ושהותקנו בו מכשירי האזנה סמויים רבים. הכוונה הייתה לגלות עד כמה התקדם פרויקט הגרעין הגרמני, באמצעות האזנה לשיחות ביניהם.
תמלילי שיחותיהם נשלחו לגרובס. השיחות המעניינות ביותר ביניהם התרחשו כשנודע להם על הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, כאשר הם ניסו להבין כיצד בעלות הברית עשו את מה שהם לא הצליחו לעשות.
יפן
תוכניות הפלישה ליפן שילבו בתוכן את משימת אלסוס. פיגועי בלוני האש היפניים על ארצות הברית עוררו חשש כי ניתן להשתמש בטכניקה זו בשילוב עם חומרים ביולוגיים, שידוע שיחידה 731 היפנית ניסתה להשתמש בהם. במרץ 1945 מונה הפיזיקאי והסייסמולוג ל. דון ליט לראש המדור המדעי של משימת אלסוס ביפן. ליט עבד בעבר עם פרויקט מנהטן בניסוי טריניטי. המשימה הייתה שונה ממקבילתה האירופית בכך שהיא הייתה רק אמריקאית ופעלה בה סוכנות מודיעין אחת בלבד.
הקבוצה של ליט הגיעה למנילה ביולי 1945, ונפגשה עם אנשי המודיעין של כוחות הצבא הפסיפיים, שבפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור. לאחר כניעת יפן נסעו אנשי המשימה ליפן וביקרו במוסדות מחקר שונים, ובהם אוניברסיטת טוקיו, אוניברסיטת ואסדה, המכון הטכנולוגי של טוקיו, המכון למחקר פיזיקלי-כימי, המכון לחקר חומרים, טוקיו שיבורה דנקי (טושיבה), ועוד. קארל קומפטון, נשיא המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), השתתף במשימה. אנשי המשימה ראיינו יותר מ-300 מדענים יפניים והוציאו דו"חות על המחקר היפני בנושא מכ"מים, רקטות, נשק כימי, נשק ביולוגי ופיתוחים אחרים. קבוצה מהמודיעין של פרויקט מנהטן, בראשות פיליפ מוריסון, הגיעה ליפן בספטמבר 1945 ובדקה את תוכנית הנשק הגרעיני של יפן בזמן המלחמה. הקבוצה הגיעה למסקנה כי המחסור בעפרות אורניום והעדיפות הנמוכה חיסלו את המאמץ היפני בתחום זה. הם דיווחו עוד, כי בניגוד לאמונה האמריקאית, הפיזיקאים הגרעיניים ביפן היו טובים ובעלי יכולת.
הערכת תוצאות המשימה
בסופו של דבר, למשימת אלסוס הייתה תרומה קטנה בלבד לתבוסת גרמניה הנאצית, מכיוון שתוכניות הנשק הגרעיני והביולוגי הגרמני, שאלסוס הוקמה כדי לחקור אותן, התבררו כקטנות יותר ומאיימות פחות ממה שחששו. לפחות בתחום פיתוח הנשק הגרעיני, התוכנית הגרמנית הבלתי מושקעת והלא מאורגנת פיגרה הרחק מאחורי המאמצים הממוקדים והאפקטיביים של בעלות הברית.
קורוקו זהוב-ראש
קורוקו זהוב-ראש (שם מדעי: Pharomachrus auriceps) הוא מין בסוג קורוקו, המצוי ביערות לחים ממזרח פנמה לצפון בוליביה.
מאפיינים
כיפתו הזהובה מבדילה את הקורוקו זהוב-הראש משאר מיני הקורוקו. צבעיה של הנקבה עזים פחות, ובנוצותיה יש יותר גוון חום מבנוצותיו של הזכר. הקורוקו ניזון בעיקר מפירות, אך גם מחרקים. מחוץ לעונת הרבייה, זהו בדרך כלל מין יחידאי ושקט.
הקורוקו ים זהובי-הראש הם מונוגמיים; הזכר מחזר אחרי הנקבה על ידי תפיסת טריטוריה ושירה על מנת לפרסם זאת. הם מקננים בדרך כלל בחורים טבעיים בעצים, שאותם הם מרחיבים בעזרת מקורם, או בחורים שהם "חפרו" בעצמם. הנקבה מטילה 1–2 ביצים כחולות בהירות. היא והזכר לסירוגין דוגרים עליהן במשך כ-18–19 ימים, אם כי פרק הזמן בו הנקבה דוגרת על הביצים גדול משל הזכר. הגוזלים פורחים מהקן כ-25 עד 30 ימים לאחר הבקיעה; הפלומה נושרת כ-3 ימים לפני הפריחה.
אורכו של הקורוקו זהוב-הראש הוא כ-33 עד 36 ס"מ (לא כולל הזנב, שאורכו כ-10 ס"מ), משקלו כ-154 עד 182 גרם, ומוטת כנפיו כ-30 עד 36 ס"מ. בדומה לשאר מיני הקורוקו, כנפיו וחזהו ירוקים בוהקים, ועשויים להיראות כחולים מזוויות מסוימות. לזכר יש כיפת נוצות זהובה-הבהירה, בעוד לכיפת הנקבה יש גוון חום יותר. המקור קצר ורחב. הפרטים מתת-המין P. a. hargitti שונים מאלה של תת-המין השלט: זנבם ארוך יותר, ולנוצותיהם יש גוון זהוב יותר.
הקורוקו זהוב-הראש הוא עוף שקט, שיושב לעיתים קרובות בלי לזוז כמעט ובלי להשמיע קול. כשהוא קורא, קריאותיו, שנשמעות למרחוק, נשמעות כמו שריקה של נץ ("ווי-וו, ווי-וו..."); הקורוקו חוזר על שריקה זו 6–8 פעמים ברציפות. קריאה נוספת שהקורוקו משמיע נשמעת כמו צהלת סוס ("ווי-די-די-די-דיר").
הקורוקו זהוב-הראש נפוץ יחסית בתחום תפוצתו, ולכן מסווג במצב שימור ללא חשש ברשימה האדומה של ארגון IUCN.
מצר מלאקה
מצר מלאקה הוא מצר ים בין חצי האי המלאי לבין האי סומטרה שבאינדונזיה, והוא מחבר את ים אנדמן שבאוקיינוס ההודי אל ים סין הדרומי שבאוקיינוס השקט. אורך המצר כ-800 קילומטרים, ורוחבו בנקודה הצרה ביותר (מערבית לסינגפור) כ-2.8 קילומטר.
תעבורה ימית
מצר מלאקה הוא נתיב השיט העיקרי בין האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט ולו חשיבות כלכלית ואסטרטגית. דרכו עוברת, בין השאר, התעבורה הימית בין שלוש מהמדינות המאוכלסות ביותר בעולם: הודו, אינדונזיה וסין. המעבר במצר מקצר את הדרך בין האוקיינוסים בכ-1,600 קילומטר (כשלושה ימי הפלגה) לעומת ההפלגה דרומה אל מצר לומבוק ושיט לאורך חופם הדרומי של ג'אווה וסומטרה או הפלגה דרומה אל מצר סונדה, שאינו מתאים לחלק מכלי השיט, ושיט לאורך סומטרה.
מדי כמה שנים עולה יוזמה מצד שלטונות תאילנד לבדיקת היתכנות כריית תעלה בתחומה, שתהווה נתיב שיט חליפי למצר מלאקה. המיזם שנוי במחלוקת, בעיקר בשל עלותו.
שוד ימי
גורמים אלה הפכו את מצר מלאקה ליעד מועדף לשוד ימי ולנתיב רגיש לפעילות טרור. בתחילת המאה ה-21 גברו מעשי השוד הימי במצר, מכ-25 פעולות ב-1994 לכ-220 פעולות בשנת 2000. תקיפות שודדי ים במצר מלאקה במהלך שנת 2003 היוו כשליש מכלל הפעולות הפיראטיות הימיות בעולם. חלקן מבוצעות נגד יאכטות, ומקורן בעיקר מכיוון חופי סומטרה.
עם התגברות תקיפות השוד הימי במחצית הראשונה של 2004 ועליית הטרור הבינלאומי לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין סינגפור, מלזיה ואינדונזיה, ומאמצע 2004 מתקיימים סיורים ימיים משותפים במימי המצר. המאמצים נשאו פרי, ולקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 חלה ירידה משמעותית במספר ניסיונות השוד הימי.
דוד עקוב
דוד עקוב הוא דיפלומט ישראלי המכהן כשגריר ישראל בדנמרק.
ביוגרפיה
עקוב נולד בישראל. הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במחשבה מדינית ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
ב-1985 החל לעבוד במשרד החוץ. בשנים 1989 עד 1991 שירת כסגן הקונסול הכללי בקונסוליה הישראלית באטלנטה שבארצות הברית. בשנים 1993–1995 ריכז את קורס הצוערים של משרד החוץ. ב-1995 עד 2000 שירת בשגרירות ישראל בוושינגטון כאיש הקשר של ישראל עם הקונגרס של ארצות הברית. ב-2001 מונה לראש מחלקת צפון אמריקה 3 (המחלקה לענייני הקונגרס של ארצות הברית במשרד).
באוגוסט 2004 מונה לקונסול כללי של ישראל בסן פרנסיסקו. בשנים 2008 עד 2014 כיהן כראש חטיבה וסגן ראש המרכז למחקר מדיני. באוגוסט 2014 מונה לקונסול כללי של ישראל במומבאי שבהודו.
ב-2017 מונה למנהל המרכז למחקר מדיני. ב-2021 מונה לשגריר ישראל בדנמרק.
עקוב נשוי לתמר והם הורים לשלושה.
מלכי ממלכת אבחזיה
רשימת מלכי ממלכת אבחזיה:
פויי, קיסר סין
פּוּיִי (בסינית: 溥儀, פין-יין: Pǔyí; 7 בפברואר 1906 – 17 באוקטובר 1967) היה הקיסר האחרון של סין. שימש גם כשליט מנצ'וקוו שהייתה מדינת בובות סינית בתקופת הכיבוש של האימפריה היפנית.
תחילת דרכו
פויי נולד בשנת 1906 כצאצא לאייסין גיורו, המשפחה המנצ'ורית שהוציאה מתוכה את שושלת צ'ינג. בגיל שלוש הוכתר לקיסר סין, ה-12 מקיסרי שושלת צ'ינג. עם הכרזת הרפובליקה הסינית ב-10 באוקטובר 1911 הודח מכסאו ובכך בא הקץ לשושלות הקיסרים בסין. המורדים שהכריזו על הרפובליקה בסין הבטיחו לשמור על ביטחונו ורווחתו של הקיסר לשעבר. ניתנה לפויי, בני משפחתו ויועציו הזכות להתגורר ב"עיר האסורה" בבייג'ינג ולנהוג בתחום צר זה בגינוני מלכות. פויי הצעיר זכה לחינוך טוב, למד אנגלית ממורה פרטי ואף בחר להוסיף לשמו הסיני את השם "הנרי", על שם הנרי השמיני, מלך אנגליה.
סין הייתה באותה תקופה בלתי יציבה מבחינה שלטונית וגנרלים שונים תפסו את השלטון בהפיכות מעת לעת. בשנת 1917 ביצע אחד הגנרלים ניסיון הפיכה בפקינג ופויי הוכרז על ידו בשנית כקיסר למשך 12 יום עד לכישלון ההפיכה.
ב-25 בנובמבר 1925 הוקפה העיר האסורה על ידי כוחותיו של גנרל אחר שדרש מפויי לוותר על תוארו המלכותי ולעזוב את העיר האסורה. פויי נמלט לשגרירות יפן ומצא בה מקלט. היפנים הובילו את פויי לאחת מערי החוף בה היה ליפנים מעמד של השפעה וכח.
שיתוף הפעולה עם יפן
ב-18 בנובמבר 1931 פלשו כוחות יפן לחבל מנצ'וריה בצפון סין. הפלישה החלה בעקבות פרובוקציה יפנית: חיילים יפניים ששמרו על מסילת הברזל בדרום מנצ'וריה, פוצצו חלק מן המסילה, ובכך יצרו מראית עין מעשה טרור, ששמש כתרוץ לפלישה. הכח הפולש היה צבא יפני אוטונומי שנקרא צבא קוואנטונג.
פויי נדרש על ידי היפנים לעזור בהקמת מדינה נפרדת מסין, במנצ'וריה. פויי נענה לדרישה אך ביקש כי מדינה זו תהיה ממלכה בשלטונו. ב-13 בפברואר 1932 הבריחו היפנים את פויי מסין למנצ'וריה, אשר בחסות יפן הוכרזה ב-18 בפברואר 1932 כממלכה עצמאית לכאורה, ששמה מנצ'וקוו. פויי הוכרז כעוצר הממלכה וב-1 במרץ 1932 הוכרז כקיסר.
ממלכת מנצ'וקאו הייתה מדינת בובות תחת שליטה יפנית, ופויי היה למעשה קיסר בובה. בממשלת הממלכה שימשו יפנים כסגני שרים, אך הם אלו שנתנו את ההוראות וניהלו את הממלכה בחסות צבא קוואנגטונג.
לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-16 באוגוסט 1945, עם כניעת יפן פרש פויי מקיסרותו. בניסיונו להימלט ליפן, הוא נתפס על ידי כוחות סובייטיים שהצטרפו בשלב זה למלחמה נגד יפן. פויי הובל על ידי הסובייטים לסיביר והושם במאסר בית עד אוגוסט 1946, כאשר הוטס ליפן כדי להעיד במשפטי פושעי המלחמה היפנים.
בסין נאסר פויי באשמת פשעי מלחמה, והיה אסיר בבית כלא במחוז ליאונינג עד 1959. בשנת 1960 הוענקו לו זכויות אזרח והותר לו לכתוב את הביוגרפיה שלו, שנתפרסמה ב-1964. בגלגולו האחרון היה פויי לתומך בקומוניזם וחבר בבית הנבחרים הסיני. פויי מת בביג'ינג בשנת 1967.
בתרבות
עשרים שנה לאחר מותו של פויי, יצא לאור הסרט "הקיסר האחרון" (The Last Emperor) בבימויו של ברנרדו ברטולוצ'י, אשר סיפר את סיפור חייו של פויי. הסרט זכה להצלחה אמנותית וקופתית, והוענקו לו תשעה פרסי אוסקר, בקטגוריות השונות לשנת 1987. בשנת 2010 יצא הספר "צופן הקיסר", שהוא אחד מסדרת ספרי "39 רמזים". הספר נכתב על ידי גורדון קורמן, ומספר על חייו של פויי וקשריו עם בית הקהילים.
הרמז
הֶרְמֵז (כתוב גם ארמז ובלעז אָלוּזְיָה, allusion) הוא רמיזה באמצעות מילה או ביטוי המופיעים בתוך יצירה כלשהי אל מקורות אחרים בספרות, בקולנוע, מוזיקה, או אל אירועים היסטוריים. כך נוצר קשר בין היצירה הרומזת ליצירה או לאירוע הנרמזים. קשר זה מעשיר את מרקם היצירה הרומזת, מרחיב ומעמיק את משמעותה.
בספרות ובאמנות
בשירה, שבה מועבר המסר תוך שימוש במספר מילים קטן יחסית, נושא לעיתים ההרמז חלק נכבד ממשמעות היצירה. כך, לדוגמה, בשירה של רחל המשוררת, "זמר נוגה", היא פונה אל אהובהּ:. כך, מחברת רחל המשוררת בינה לבין רחל מספר בראשית ומביעה תקווה כי סיפור אהבתה יסתיים בדרך דומה לזה של רחל המקראית - בהתאחדות עם האהוב. בגרסתו המוקדמת של השיר היה ההרמז אחר - לסולוויג, אהובתו של פר גינט; רחל שינתה את השורה לדמותה של רחל, וזאת בעקבות הערה של אחותה.
אחת מיצירות הספרות הידועות ביותר בגודש ההרמזים מאוצר התרבות העולמית היא "יוליסס" מאת הסופר האירי ג'יימס ג'ויס, שיצאה לאור ב-1922. היצירה נחשבה מהפכנית לתקופתה; היא נכתבה בסגנון זרם התודעה ובישרה את המודרניזם בספרות.
הרמזים בין יצירות קולנועיות קרויים "הומאז'" (מחווה קולנועית), ובתרבות רווחים הרמזים לביטויים ידועים מפי אנשי שם, והעושה בהם שימוש מנכס לעצמו את יוקרתם. שימוש יתר בהרמזים ("מלכוד 22"; "15 דקות התהילה") הופך אותם במרוצת הזמן לקלישאות.
במוזיקה
דוגמה נאה להרמז מוזיקלי אצל הביטלס ניתן למצוא בשיר In My Life מהאלבום Rubber Soul. בדקה ה-1:45 של השיר, ניתן לשמוע אינטרלוד אינסטרומנטלי בכלי מקלדת. הן הגוון והן הסגנון המוזיקלי של האינטרלוד מהווים הרמז לסגנון המוזיקלי של הבארוק (ובייחוד זה של י.ס. באך), אף על פי שהמוזיקה אינה מהווה ציטוט מפורש, ואף האינטרלוד עצמו אינו מנוגן בכלי-מוזיקלי מן העבר - הגוון ה'עתיק' מושג באמצעים טכנולוגיים חדישים יחסית. בהקשר של השיר, מעלה ההרמז המוזיקלי אסוציאציות של התרפקות סנטימנטלית על העבר, של נוסטלגיה - העבר ההיסטורי מומחש באמצעות העבר המוזיקלי.
הרמז מקראי
הרמז מקראי הוא שימוש בטקסט כתוב, לרוב ספרותי, במקורות לשוניים מן התנ"ך אשר לא הפכו למטבע לשון, אך היוצרים קשר אסוציאטיבי ישיר עם הטקסט המקראי. גם התייחסות לתנ"ך ביצירת אמנות לא כתובה עשויה להיחשב הרמז. ההרמז מוסיף רובד נוסף של משמעות לטקסט, ובעזרתו אפשר להעמיק ולהבין את המצב המתואר. ניתן לחשוב גם על התייחסויות לעלילות, לדמויות ולרעיונות שבתנ"ך כאל אזכור מקראי, אך ערך זה לא עוסק בכך.
ניצנים ברורים לתופעה זו ניתן לראות כבר בתנ"ך עצמו, כאשר בספרים מאוחרים כותבי הספרים משתמשים בביטויים ומילים דומות וייחודיות המזכירים מאורעות קודמים יותר בתנ"ך (פעמים אף באותו ספר עצמו יש מאזכרים לסיפורים מוקדמים יותר), הרמזים אלו מוספים נופך רב ומסר סמוי שכותב הספר רוצה להעביר. ההרמזים מהווים קרקע פורייה למדרשי חז"ל ופרשני המקרא. דוגמה טובה לתופעה זו ניתן לראות על ידי השוואה בין סיפור לוט המארח את המלאכים בביתו בסדום (בראשית י"ט) לסיפור פילגש בגבעה (שופטים י"ט), כמו כן השוואה בין שלל הביטויים המקבילים בין סיפור עליית יוסף במצרים בספר בראשית לסיפור אסתר ומרדכי במגילת אסתר.
דוגמה נוספת: בנובלה "מיכאל קולהאס" מאת היינריך פון קלייסט נאמר על הדמות הראשית:. המילה האחרונה במשפט - - היא הרמז לתיאור נח במקרא:. ההרמז משמש כאן כדי להעלות על נס את צדיקותו הגדולה של קולהאס. עובדת היותו צדיק בדורותיו כנח שרויה במתח נוקב עם היותו "נורא". ההרמז מסייע אפוא בבניית המתח והניגוד בין שני הקטבים באישיותו של הגיבור הטרגי של היצירה.
ההרמזים המקראיים קיימים ופופולריים כבר שנים רבות. הם היו נפוצים במיוחד בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד, בהם שירים רבים תובלו בפסוקים תנ"כיים כמעט ככתבם וכלשונם. כך למשל פתח רבי יהודה הלוי את שירו "יפה נוף": המאזכר את הפסוק ; בשני המקרים מדובר על ירושלים. מבין היוצרים העבריים המודרניים שנהגו להשתמש בהרמזים מקראיים בלטו חיים נחמן ביאליק, רחל המשוררת וש"י עגנון.
בתקופה המודרנית לעיתים השימוש בהרמז מקראי מכוון לקורא הבקיא בתנ"ך אך גם שאינו רגיש למסורת, ואינו פוחד לחלל את כבודה. כך, למשל, כתבה חוקרת הספרות זיוה שמיר על המקאמה של חיים נחמן ביאליק אלוף בצלות ואלוף שום:
פעמים רבות ההרמז המקראי משתמש בלשון המקרא, אך הופך על ראשו את הפסוק שבו הוא משתמש. כך רחל המשוררת בשירה "חלום בלהות" כותבת "ארור ארור אשר הרביץ חטאת לפתח לב אנוש", על פי.
הרמזים למקרא משמשים לא רק למטרות אמנותיות. לדוגמה, אפשר לראות שימושים בפרסום, למשל לפסוקים מתהילים בפרסומות (השונות והבלתי תלויות) "זה השער, מאות אלפי צרכנים יבואו בו" ו"אבן מאסו הבונים הייתה לראש פינוק, חפפתי ויצאתי ראש".
אדרופ
אַדְרוּפּ (בגרמנית: Addrup) הוא כפר ב, בסקסוניה התחתונה, בגרמניה.
אנדרי רובליוב
אנדרי רובליוב (ברוסית: Андрей Рублёв; סביבות 1360/70 – 17 באוקטובר 1428) היה צייר איקונות שפעל בנסיכות מוסקבה במאה ה-15, אחד מגדולי האמנים בהיסטוריה הרוסית.
אדרופ
גאוגרפיה
אדרופ גובל בכפרים, , , ו, שהם חלק מעיריית. במזרח, אדרופ גובל ב בעיריית ב. ממוקם על גבול המחוזות קלופנבורג ופכטה, אדרופ נמצא במרכז.
אנדרי רובליוב
ככל הנראה הוא נולד בשטחי נסיכות מוסקבה והתחנך במשפחת ציירים. בסוף המאה ה-14 הוא הפך להיות נזיר במנזר מוסקובי. בפעם הראשונה הוא הוזכר בכרוניקה כאשר צוין שבשנת 1405 הוא השתתף בעיטור קתדרלת הבשורה במוסקבה. הוא הוזכר כצייר השלישי וזה מרמז שהוא היה הזוטר בחבורה. בשנת 1408 הוא היה חלק מקבוצה שעבדה בקתדרלת הבשורה בעיר ולדימיר. ידוע שלאחר מכך כבר היו לו עוזרים ותלמידים. בשנות ה-20 של המאה ה-15 היה בראש קבוצה שפעלה בלאוורת השילוש-סרגייב בעיטור הקתדרלה וכנסיות נוספות.
אדרופ
היסטוריה
ההוכחה הכתובה הראשונה לקיומו של אדרופ מתוארכת ל-950, שם נקרא הכפר בתחילה אדהטורפה (בגרמנית: Adathorpe). בשנת 1340 השם שונה ל-אדורפה (בגרמנית: Addorpe, ב-1376 הוא נקרא Adorpe).
אנדרי רובליוב
בתרבות הפופולרית
אנדריי רובליוב, או "הפסיון על פי אנדריי" הוא שמו של סרטו השני של הבמאי אנדריי טרקובסקי, משנת 1969. מרביתו של הסרט מצולם בשחור לבן, אולם האפילוג המציג את עבודותיו של הצייר מצולם בצבע. טרקובסקי מבקש להציג את חיי היומיום במוסקוביה של ימי הביניים, בתקופת המעבר לשלטון הצארים. ידועה במיוחד הסצנה מתוכו בה נתקל רובליוב, בליל ירח מלא, בחגיגה פגאנית. הסרט עורר מחלוקות קשות ונאסר להקרנה בברית המועצות עד שנת 1973.
אדרופ
היסטוריה
בימי הביניים הקים הרוזן של טקלנבורג בית משפט חופשי באדרופ. מאוחר יותר היה הכפר חלק מבישופות מינסטר, מדוכסות אולדנבורג, ממחוזו בצרפת הנפוליאונית, לאחר מכן חלק מהדוכסות הגדולה של אולדנבורג, מהמדינה החופשית אולדנבורג, ומ. מאז 1946, אדרופ הוא חלק ממדינת גרמניה של סקסוניה התחתונה.
בשנת 1987 בנו אנשי אדרופ את "גופלפלאץ" (בגרמנית: Göpelplatz), כיכר כפר עם ביתן ומגרש משחקים לילדים.
הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס
הפלינטסטונס: ויוה רוק וגאס (באנגלית: The Flintstones in Viva Rock Vegas) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2000, בבימויו של בריאן לבנט. הסרט הוא עיבוד הלייב אקשן השני לסדרת הטלוויזיה המונפשת "משפחת קדמוני" לאחר הסרט "הפלינטסטונס". בסרט מככבים מארק אדי כפרד פלינטסטון, סטיבן בולדווין כבארני ראבל, קריסטין ג'ונסון כווילמה פלינטסטון וג'יין קרקובסקי כבטי ראבל. רוזי אודונל, שגילמה את בטי בסרט הקודם, דיבבה את התמנונית.
הסרט, שצולם בקליפורניה, יצא לאקרנים ב-28 באפריל 2000, והיה לכישלון קופתי כך שגרף קרוב ל-59.5 מיליון דולרים ברחבי העולם, בעוד שהוא הופק בתקציב של 83 מיליון דולר, והביקורות היו גרועות, והסרט קיבל 4 מועמדויות בפרס פטל הזהב על הסרט הגרוע ביותר, שחקן המשנה הגרוע ביותר (סטיבן בולדווין), שחקנית המשנה הגרועה ביותר (ג'יין קרקובסקי) וההמשכון או הרימייק הגרוע ביותר.
תקציר העלילה
הסרט מספר על איך פרד וברני הכירו את וילמה ובטי בפעם הראשונה, באותו הזמן גאזו הגדול גורש לכדור הארץ על מנת לעזור לפרד ולברני.
יאן פיט
יאן פיט (או פיכט) (בהולנדית: Jan Fyt; 15 במרץ 1611 – 1 בספטמבר 1661) היה צייר ותחריטן של הבארוק הפלמי. הוא היה אחד המובילים במאה ה-17 ונודע בציורים המעודנים שלו של בעלי החיים וסצינות הצייד המורכבות שלו.
ביוגרפיה
יאן פיט נולד באנטוורפן כבנו של סוחר עשיר. הוא הוטבל ב־15 במרץ 1611.[3] בשנת 1621 הוא נרשם בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן, כחניך של יאן ואן דן ברגה, צייר הולנדי שהתאמן אצל גולציוס בהארלם ובהמשך עם רובנס באנטוורפן. [4] לאחר מכן, סביר להניח שפיט סיים את הכשרתו עם צייר החיות המוביל באנטוורפן פרנס סניידרס משנת 1629 עד 1631. הוא הפך לחבר בגילדת אנטוורפן בשנת 1630.
לאחר שיצא לדרום אירופה בשנת 1633, פיט עצר לזמן מה בפריז. בשנה שלאחר מכן נסע לאיטליה. הוא עבד בוונציה אצל משפחות סגרדו וקונטריני. במהלך שהותו באיטליה הוא ככל הנראה ביקר בנאפולי, פירנצה וגנואה.[1] הוא התגורר ברומא בשנת 1635. כאן הצטרף לבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא. היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי נוסף לאמן. על פי הדיווחים, לפיט ניתן כינוי השם 'גאודווינק' ('חוח שוורים'). היסטוריון האמנות האיטלקי פלגרינו אנטוניו אורלנדי הצהיר בספר Abecedario pittorico משנת 1704 כי פיט בילה גם בספרד ובלונדון.
עד שנת 1641 פיט נרשם באנטוורפן, שם הוא נשאר פעיל למשך שארית חייו מלבד נסיעה קצרה לרפובליקה ההולנדית, שלפי ההערכה הוא עשה באותה שנה. פיט ניהל סדנא מצליחה באנטוורפן שהפיקה עותקים רבים של יצירותיו. הוא הפך לאדם עשיר ושמר על רשת קשרים עם פטרונים וסוחרי אמנות. לעיתים קרובות הוא הוזכר במסמכים משפטיים באנטוורפן ביחס לסכסוכים ותביעות משפטיות על כסף, עם ציירים אחרים ובני משפחתו.
פיט הצטרף לגילדת הרומאים בשנת 1650. גילדת הרומאים הייתה אגודה של אמנים בולטים שפעלה באנטוורפן מהמאה ה-16 עד ה-18. התנאי לחברות הייתה שהייה ברומא. בשנת 1652 בחרה הגילדה ביאן פיט כדיקן.
פיט התחתן עם פרנסואז ואן דה סנדה ב־22 במרץ 1654 ולזוג נולדו ארבעה ילדים. הוא נפטר באנטוורפן ב־11 בספטמבר 1661. תלמידיו של פיט כללו את פיטר בואל וג'אקס ואן דה קרקהובה. הסגנון של פיטר בואל נותר קרוב מאוד לזה של פיט.
יצירתו
פיט היה מומחה לטבע דומם רב-תכליתי. אף על פי שהיה ידוע יותר בזכות תמונות הצייד והחי שלו, הוא צייר גם יצירות טבע דוממות יפות עם פרחים ופירות. הוא היה מאוד פורה וסביר כי ייצר כ -280 ציורים, רבים מהם חתומים ומתוארכים. עבודותיו היו מבוקשות על ידי אספני אמנות חשובים בימיו ונמצאים כעת באוספים של מוזיאונים בינלאומיים מובילים רבים. טבע דומם של פיט הם בדרך כלל מעודנים יותר מאלו של פרנס סניידרס, שכן הוא התייחס בעיקר לטעמם של קהל לקוחות אריסטוקרטי. לוח הצבעים שלו הושפע ככל הנראה מחשיפתו לאמנות איטלקית והיה בולט יותר מזה של סניידרס. עבודותיו מראות תנועה ואסימטריה גבוהים יותר. משיכות המכחול התזזיתיות של פיט, וסגנון ההרכב החופשי והבארוקי יותר שלו נבדל גם מאלה של סניידרס. פיט היה מיומן במיוחד ביצירתם העדינה של המרקמים השונים של הפרווה של בעלי החיים אותם תיאר.
תמונות צייד
פיט חידש את ז'אנר הציד בכך שהעביר את הסצנה בה הוצגה החיה הניצודה מתוך חלל מקורה, אל הנוף הפתוח.
הוא היה האמן הראשון שתיאר חיות ניצודות, כנושא שלא מוצג בבית או במטבח. הוא לא הציב פירות וירקות בקטעי הצייד שלו אלא כלבים המהווים חלק מזירת הציד בנוף חיצוני. מכיוון שהצייד כבר לא הוצג כמזון אלא כהישג, התייחסו לעבודות אלה כאל פרסים. גישה חדשה זו להצגת הצייד גרמה לפיט לכלול ציוד של צייד וכלים בתוך יצירות אלה. כלבים ממלאים תפקיד חשוב ביצירותיו ויחד עם ציוד הצייד הם מצביעים על קרבתו של האמן לאירוע. פיט כלל מדי פעם דיוקנאות של אנשים ומשפחות בקטעי הצייד האלה. בעוד שצייד היה באותה עת בילוי השמור לאצולה, האליטה האורבנית האמידה הייתה להוטה לרכוש תמונות צייד של פיט כדי לקשט את בתיהם בסמלים של אורח חיים המתאים רק לאריסטוקרטים.
כמה מקטעי הצייד שלו מציגים את הסצנה כאילו נראית מבעד לעיני בעל חיים שחווה את הזירה. אימוץ נקודת המבט של בעלי החיים התפרשה כהשתקפותו של פיט ברעיונות פילוסופיים ומדעיים חדשים על ההבדלים והדמיון בין התודעה של בעלי החיים לאדם שפותחו באירופה של המאה ה-17.
קטעי הצייד החדשניים של פיט השפיעו על אמנים העוסקים בז'אנר בצרפת וברפובליקה ההולנדית.
שיתופי פעולה
כמנהג באותה עת באנטוורפן, פיט שיתף פעולה באופן קבוע עם ציירים אחרים שהתמחו בתחומים אחרים כמו דמיות, נוף או ציור אדריכלי. לפיכך, הוא הסתמך על ציירי דמויות כמו קורנליס שוט, תומאס וילבוארטס בוסצ'רט ואולי לעיתים על ג'ייקוב ג'ורדנס ועל ציירי דמות ואדריכלות כמו ארסמוס קוולינוס השני.
רישומים ותחריטים
יאן פיט ייצר רישומים רבים של בעלי חיים המבוססים בדרך כלל על מחקרים מהטבע. הארמיטאז' מכיל אוסף רישומי גואש גדול של צייד. האוסף עשיר בצבע ובוצע בקפידה ונועד ככל הנראה כדוגמאות לציירים.
פיט היה תחריטן מיומן וייצר סדרה של תחריטים המתארים בעיקר בעלי חיים וכלבים. אלה פורסמו בחייו בשתי מערכות המכונות בהתאמה "סט הכלבים ובעלי החיים". קבוצת שמונה הדפסים של סדרת הכלבים פורסמה בשנת 1642. לוח השער מציגה שני כלבי צייד מול הדום עם הקדשה לדון קרלו גואסקו הספרדי, שהיה פטרון הפרסום. הלוחות האחרים מראים כלבים באמצע פעילויות ומצבים שונים.
הקבוצה השנייה של הדפסי בעלי החיים תיארה שמונה קרבות עזים עם שור, סוס, כלב, פרה, עגלה ליד עץ ושני שועלים.
ג'וסיה וילארד גיבס
ג'וסיה וילארד גיבס (אנגלית: Josiah Willard Gibbs, 11 בפברואר 1839 - 28 באפריל 1903) היה תאוריטיקן אמריקאי בתחומי הפיזיקה, הכימיה והמתמטיקה.
גיבס תרם ליסודות התאורטיים שהובילו לתרמודינמיקה הכימית, ולכימיה הפיזיקלית. כמתמטיקאי, הוא המציא את האנליזה הווקטורית (בנפרד מאוליבר הביסייד). אוניברסיטת ייל העניקה לגיבס את תואר הדוקטור הראשון בארצות הברית בהנדסה ב-1863, והוא פעל באוניברסיטה זו לאורך כל הקריירה שלו. בשנת 1901 הוענק לגיבס תואר הכבוד הגבוה ביותר על ידי הקהילה המדעית הבינלאומית של אותם ימים, אשר הוענק למדען אחד בשנה: מדליית קופלי של החברה המלכותית של לונדון. התואר הוענק לו בשל התרומה הגדולה ביותר המיוחסת לו, יישום החוק השני של התרמודינמיקה בקשר בין אנרגיה כימית, חשמלית, ותרמית, וקיבולת לבין עבודה חיצונית.
ביוגרפיה
גיבס נולד למשפחה בעלת שושלת של אקדמאים כבר מהמאה ה-17. לאחר שסיים ללמוד בבית הספר הופקינס, בניו הייבן שבקונטיקט, נרשם גיבס לקולג' של אוניברסיטת ייל בגיל 15. הוא סיים את לימודיו בשנת 1858, וזכה בפרסים במתמטיקה ולטינית.
בשנת 1863 קיבל גיבס את תואר הדוקטור הראשון בארצות הברית בהנדסה מאוניברסיטת ייל. הוא החל להרצות באוניברסיטה, שנתיים בלטינית ושנה אחת בפילוסופיית הטבע (כיום מדעי הטבע, בעיקר פיזיקה). בשנת 1866 עבר לאירופה כדי ללמוד בפריז, ברלין, והיידלברג, שם הושפע מקירכהוף והלמהולץ. בתקופה הזאת אקדמאים גרמנים היו הסמכויות המובילות בכימיה, תרמודינמיקה ומדעי הטבע התיאורטים. שלוש השנים הללו מסתכמות לכל הזמן שבילה מחוץ לניו הייבן בחייו.
בשנת 1869 חזר גיבס לאוניברסיטת ייל והתמנה לפרופסור לפיזיקה מתמטית (הראשון בארצות הברית) ב-1871, וקיבל משרה בה החזיק לשארית חייו. בין השנים 1876 ו-1878 כתב גיבס סדרה של מאמרים שעסקה באנליזה גרפית של מערכות כימיות במצבים שונים. הם התפרסמו יחד תחת השם "על שיווי משקל של חומרים הטרוגנים", אחת העבודות הידועות ביותר שלו. כיום הוא נחשב לאחד ההישגים המדעיים הגדולים של המאה ה-19, ואחד היסודות של הכימיה הפיזיקלית. במאמרים אלו השתמש גיבס בתרמודינמיקה כדי להסביר תופעות כימיות-פיזיקליות, שבעבר היו אוסף עובדות מבודדות. במאמרים אלו התייחס לנושאים נוספים כגון אנרגיה חופשית ופוטנציאל כימי, צבר, אפקט מרנגוני, מיסודות הפיזיקה סטטיסטית וחוק הפזות של גיבס. בנוסף לכך כתב גיבס גם על תרמודינמיקה תאורטית. בשנת 1873 הוא פרסם מאמר על ייצוג גאומטרי של כמויות תרמודינמיות.
בשנת 1880–1884 שילב גיבס את הרעיונות של שני מתמטיקאים, אלגברת הקווטרניונים של המילטון (ויליאם רואן המילטון), ומכפלת וודג' (הרמן גראסמן), ויצר את האנליזה הווקטורית (שנוסחה באופן עצמאי על ידי הפיזיקאי המתמטי והמהנדס הבריטי אוליבר הביסייד). הוא הגה את האנליזה הווקטורית על מנת להבהיר ולקדם את הפיזיקה המתמטית. בשנים שלאחר מכן הוא המשיך לפתח את האנליזה הווקטורית, כתב על אופטיקה ופיתח תאוריה חשמלית חדשה על האור. הוא נמנע במכוון מלהמשיך לכתוב על מבנה של חומרים, החלטה נכונה לאור פריצות הדרך המהפכניות בנושא חלקיקים תת-אטומים ומכניקת הקוונטים.
ב-1889 גיבס עבד על הפיזיקה הסטטיסטית, והניח את היסודות ומסגרת מתמטית למכניקת הקוונטים ותאוריות מקסוול. בנוסף לכך הוא תרם גם לקריסטלוגרפיה ויישם את שיטות הווקטורים שלו למסלולים של כוכבי שביט וכוכבי לכת.
גיבס מעולם לא התחתן, וחי את כל חייו בבית ילדותו עם אחותו וגיסו. הוא נפטר בשנת 1903 בניו הייבן בגיל 64.
מצר קרץ'
מצר קֵרְץ' (ברוסית: Керченский пролив; באוקראינית: Керченська протока; בטטרית של קרים: Keriç boğazı) הוא מצר ים בין חצי האי טאמאן (במחוז קרסנודאר שברוסיה) ממזרח, לחצי האי קרים (דה יורה בדרום אוקראינה; דה פקטו שייך לרוסיה) ממערב. המצר מקשר בין הים השחור שמדרום לו לבין ים אזוב שמצפונו. רוחבו של המצר נע בין 4.5 ק"מ בנקודה הצרה ביותר ועד 15 ק"מ. עומקו המרבי מגיע ל-18 מטרים. אורכו – כ-40 ק"מ. המצר קרוי על שמה של העיר קרץ' (פנטיקפיאום העתיקה) שאוכלוסייתה מונה כ-145,000 נפש השוכנת בחצי האי קרץ' (שבמזרח קרים), לחופו של מצר קרץ'.
תקופת היוונים והרומאים
אורכם של המיצרים כ-35 ק"מ ורוחבם הוא 3.1 ק"מ בחלקם הצר ביותר ומפריד בין שלוחה מזרחית של קרים לטאמאן, השלוחה המערבית ביותר של הרי הקווקז. בימי קדם, נראה שהייתה קבוצת איים שנחצו על ידי זרועותיו של נהר הקובאן (Hypanis) וקולות שונים אשר נסחפו מאז. הרומאים הכירו את המצר בתור הבוספורוס הקימרי (Cimmerianus Bosporus) משמו היווני, המיצר הקימרי (Κιμμέριος Βόσπορος, Kimmérios Bosporos), על שמם של הקימרים, נוודי הערבות הסמוכים. בימי קדם הייתה הארץ הנמוכה ליד המיצר ידועה בשם הביצה המאוטית.
היוונים הקדומים כינו את המצר "בוספורוס של קימריוס" ואת הבוספורוס כינו "בוספורוס של תראקיה". הם תרמו לבלבול גם בכך שכינו את האזורים שליד שני המצרים באותו שם: החרסונסוס של תראקיה, (גליפולי), והחרסונסוס של שומר, (קרים). מקור השם "בוספורוס" בצירוף המילים מיוונית "בוספּורוס". βοῦς, המתורגם לפרה, בקר או שור, πόρος מעבר. כלומר "מעבר הפרה", "מעבר הבקר" או "מעבר השור". השם מגיע מסיפור המיתולוגיה היוונית על מסעותיה של איו לאחר שזאוס הפך אותה להגנתה לפרה.
מלחמת העולם השנייה
לאחר שהחזית המזרחית התייצבה בתחילת 1943, הורה היטלר לבנות גשר כביש ומסילה באורך 4.8 ק"מ על פני מיצר קרץ' באביב 1943 כדי לתמוך ברצונו למתקפה מחודשת לקווקז. רכבת הכבלים (חשמלית אווירית), שנכנסה לפעולה ב -14 ביוני 1943 עם נפח יומי של אלף טון, התאימה רק לצורכי ההגנה של הצבא השבע עשרה בראש הגשר של קובאן. בגלל רעידות אדמה תכופות, גשר זה היה דורש כמויות עצומות של קורות פלדה בעלות חוזק במיוחד, והובלתן הייתה מפחיתה משלוחים של חומר צבאי לחצי האי קרים. הגשר מעולם לא הושלם, והוורמאכט סיימה את פינוי ראש הגשר של קובאן בספטמבר 1943.
ב-1944 בנו הסובייטים גשר רכבת "זמני" (גשר הרכבת קרץ') על פני המיצר. הבנייה עשתה שימוש באספקה שנתפסה מהגרמנים. הגשר נכנס לפעול בנובמבר 1944, אך להבי קרח נעים הרסו אותו בפברואר 1945, ומאז לא נבנה שוב.
מלחמת אוקראינה-רוסיה מאז 2014
רוסיה ואוקראינה הסכימו להבטיח זו לזו חופש ניווט לספינות של שתי המדינות בהסכם ימי משנת 2003. עם זאת, מאז תחילת מלחמת רוסיה-אוקראינה וסיפוח קרים ב-2014, הכוחות הרוסים קבעו בכוח סטטוס קוו חדש, שכעת הם כוח השליטה הבלעדי של המיצרים.
לעיניך בלבד (אבטחת מידע)
לעיניך בלבד (באנגלית: Eyes only) הוא מושג מתחום אבטחת מידע, המייעד מסמך שבו מידע מסווג למקבל המסמך בלבד. מפיץ המסמך יכול להפיצו בדרך זו לנמענים אחדים, שעל כל אחד מהם חלה ההגבלה "לעיניך בלבד".
מסמך מסווג ניתן לשתף עם שותפי סוד, לפי שיקול דעתו של מקבל המסמך. ייעוד "לעיניך בלבד" מציין כי המסמך נועד רק לידיעת נמעניו. ככזה, אין להעביר את המסמך או תוכנו לאנשים אחרים. משמעות נוספת היא כי המסמך נאסר להעתקה או צילום, "עיניים בלבד" כלומר, מיועד לקריאה פיזית על ידי צוות נבחר של אנשים בלבד, במטרה להבטיח שלא יבוצעו עותקים לא מורשים של הטקסט שעשויים לדלוף. הגבלה זו היא בנוסף לסיווג הבסיסי של המסמך כסודי.
קישורים חיצוניים
ָ* Government Security Classifications April 2014 (UK) Cabinet Office. אוקטובר 2013. עמ' 12.
אנטיוך קנטמיר
אנטיוך קָנטֵמיר (1670 - 1726, מנזר גוֹליה) היה וויווד של נסיכות מולדובה מ-18 בדצמבר 1695 עד 12 בספטמבר 1700, ושוב מ-23 בפברואר 1705 עד 31 ביולי 1707. אנטיוך קנטמיר היה בנו של קונסטנטין קנטמיר ואחיו הבכור של דימיטריה קנטמיר.
שני האחים - אנטיוך ודימיטריה קשרו קשר נגד קונסטנטין דוקה שעלה על כס מולדבה בעקבות הדחתו של דימיטריה קנטמיר על ידי מזימה שנתמכה של ידי השליט מבוקרשט, קונסטנטין ברנקוביאנו. הממסד העות'מאני הסכים להדיח את דוקה ולהכיר באנטיוך כשליט החדש של הנסיכות. להבדיל מאביו, אנטיוך קנטמיר אימץ מדיניות ידידותית כלפי השכנה מצפון, פולין. כמו כך תכנן ברית אנטי עות'מאנית עם האימפריה הרוסית של פטר הגדול, ברית שתמומש אך לא בהצלחה רבה בתקופת שלטונו השנייה של דימיטריה קנטמיר. אנטיוך יצר מגעים גם עם פרנץ ראקוצי השני מטרנסילבניה. בתקופת שלטונו הראשונה נחתם הסכם קרלוביץ (1699) בין אוסטריה (האימפריה הרומית הקדושה), רוסיה, פולין וונציה מצד אחד ובין האימפריה העות'מאנית מצד שני. בהסכם קרלוביץ ביקשה פולין את ההגמוניה במולדובה, ואוסטריה את ההגמוניה בוולאכיה. מאחר שלא הגיעו להסכמה, האימפריה העות'מאנית המשיכה להחזיק בחסות על שתי הארצות הרומניות האלו. על פי ההסכם האימפריה העות'מאנית חויבה לפנות את פודוליה ואת קמניץ-פודולסקי, הכוחות העות'מאניים המפונים עברו לבסיסיהם החדשים דרך מולדובה. פולין אפשרה למולדובה לחזור למבצרים שלה בניאמץ, סוצ'אבה וכו. באותו זמן הטטרים נאלצו לפנות אזורים מדרום לקישינב שכבשו בבסרביה ב-1683.
למרות שבמלוכתו השנייה הטיל מיסים כבדים על הארץ, כמו המס על העשן, נותרה לו תדמית של שליט טוב והגון. תדמית זו משתקפת בתיאורו על ידי הכרוניקון בן זמנו, יון נקולצ'ה, שמצא אותו "בן אדם גדל-גוף, ישר, טוב מראה, מיושב, שופט הוגן". ציין גם כן שלא אהב בצע כסף, שקרים או רמאויות, והיה צייד וחייל מוכשר.
בשנת 1707 ייסד ביאשי אקדמיה נסיכותית בהשראת הפטריארך מירושלים, כריסנתוס, אך תוך שמירה על אופייה החילוני ברובו.
אנטיוך קנטמיר היה נשוי לקטרינה. לזוג היו שלשה ילדים: בת, אנה, ושני בנים - דימיטריה וקונסטנטין.
נעים עריידי
נעים עריידי (בערבית: نعيم عرايدي; 2 באפריל 1950 - 2 באוקטובר 2015) היה פרופסור לספרות, משורר, מתרגם וסופר ישראלי. בן לעדה הדרוזית. כיהן כשגריר ישראל בנורווגיה ואיסלנד.
קורות חיים
עריידי נולד וגדל בכפר מע'אר, למד בתיכון בחיפה. בוגר תואר ראשון במדע המדינה, בשפה העברית ובספרות השוואתית ותואר שני בספרות עברית וספרות השוואתית מאוניברסיטת חיפה. עבודת הדוקטורט, שסיים באוניברסיטת בר-אילן, עסקה בחקר שירת אורי צבי גרינברג.
כתב בעברית ובערבית, ספר שיריו הראשון "איך אפשר לאהוב" התפרסם בסוף שנת 1972 ועורר דיון בסוגיית הכתיבה בעברית. עריידי זכה בשנת 2009 בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
יזם את הפסטיבל הבינלאומי לשירה "ניסן" בכפר מראר, בו משתתפים מדי שנה עשרות משוררים ואנשי רוח מישראל ומהעולם.
בחודש יולי 2012 החליט השר אביגדור ליברמן למנותו לשגריר ישראל בנורווגיה ושגריר לא-תושב באיסלנד. בפברואר 2014 הוחזר לישראל, בעקבות טענות שהטריד מינית עובדות נורווגיות בשגרירות, טענות שאותן הכחיש.
בין השנים 1997 - 2008 הגיש את "השבוע" - מגזין החדשות בערבית של חברת החדשות של ערוץ 2.
קישורים חיצוניים
כתביו:
סרגיי טאנייב
סֵרְגֶיִי טַאנֶיֶיב (ברוסית: Сергей Иванович Танеев, סרגיי איוואנוביץ' טאנייב) (25 בנובמבר 1856 – 19 ביוני 1915), מתלמידיו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, היה מלחין רוסי, פסנתרן, מרצה למיחבר, תאורטיקן מוזיקלי וסופר.
חייו
טאנייב נולד ברוסיה הצארית, בעיר עתיקה ולדימיר השוכנת על נהר הקליאזמה (Клязьма), למשפחה תרבותית ויודעת-ספר שמִן האצולה הרוסית. דוֹדנו הרחוק, אלכסנדר טאנייב היה עצמו מלחין, ודודניתו מדרגה ראשונה, אנה ווירוּבּוֹבָה הייתה גבירה בעלת השפעה רבה בחצר הצאר.
הוא החל לנגן בפסנתר עוד בגיל 5 והתקבל לאקדמיה למוזיקה במוסקבה ב-1866 (שנת הקמתה). בין מוריו היו צ'ייקובסקי, להלחנה, ומייסד האקדמיה ניקולאי רובינשטיין, לפסנתר. טאנייב סיים את לימודיו בשנת 1875 כסטודנט הראשון באקדמיה, שזכה בעיטור הזהב הודות לשני הישגים; ההלחנה הטובה ביותר והביצוע המוצלח ביותר (פסנתר).
באותה שנה (1875) טאנייב החל את ראשית דרכו כפסנתרן קונצרט במוסקבה באשר ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס'. 1 ברה מינור, מאת יוהנס ברהמס. בעת ההיא, היה טאנייב גם סולן הופעת הבכורה במוסקבה של הקונצ'רטו לפסנתר מס'. 1 בסי במול מינור, מאת צ'ייקובסקי. נראה, שצ'ייקובסקי התרשם לטובה מן הביצוע של טאנייב, כיון שפנה אליו בבקשה לבצע את בכורת הקונצ'רטו מס'. 2 לפסנתר. (לאחר מות צ'ייקובסקי, טאנייב השלים ואף ביצע בנגינת בכורה את הקונצ'רטו מס'. 3 לפסנתר של צ'ייקובסקי).
טאנייב היה קוסמופוליט בדעותיו. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, השתכן למשך 5 שנים בפריז, שם התערה בחוגים האמנותיים והתרועע עם איוון טורגנייב, גוסטב פלובר, סזר פרנק, קמיל סן-סאנס ואחרים.
טאנייב הורה באקדמיה למוזיקה במוסקבה ושימש בתפקיד מנהל מוזיקלי במשך השנים 1885-1889. השפעתו כמרצה להלחנה ניכרה עד מאוד. בין תלמידיו היו: אלכסנדר סקריאבין, סרגיי רחמנינוב, ריינהולד גליאר, פול יואון וניקולאי מטנר.
אחרית ימיו של טאנייב התערערה עד מאוד בשל התמכרותו לאלכוהול. הוא נפטר בדִיוּדְקוֹבְוֹ שליד מוסקבה, משלקה בדלקת-ריאות, שתקפה אותו לאחר שנכח בטקס ההלוויה של אלכסנדר סקריאבין, תלמידו.
מוזיאון המוקדש לזכר טאנייב הוקם במקום פטירתו, כמו כן קיימת יחידה המוקדשת לטאנייב במוזיאון צ'ייקובסקי שבקלין.
יצירתו
סגנונו של טאנייב מאופיין בנטייה אירופאית ובעיקר גרמנית שמקורה באקדמיה למוזיקה במוסקבה, בשונה מן הרוח הלאומנית הרוסית של האסכולה החופשית למוזיקה של מילי באלאקירב, שהייתה מקובלת ברוסיה של התקופה.
יצירותיו כוללות 9 רביעיות כלי-קשת מלאות (בנוסף לשתיים שלא הובאו לידי גמר), חמישיית פסנתר, 2 חמישיות כלי-קשת ויצירות קאמריות נוספות, הכוללות אקדמת פסנתר ופוגה בסול דיאז מינור; ארבע סימפוניות (כאשר אחת לבדה בוצעה במהלך חייו ואחת למצער הושלמה חלקית), סוויטת קונצ'רטו לכינור וקונצ'רטו לפסנתר. כמו כן כתב יצירות תזמורתיות כגון "כוראל עם וריאציות" ומוזיקה מקהלתית: בין יצירותיו המקהלתיות ניתן למצוא שתי קנטאטות: "יוחנן הקדוש מדמשק", אופוס. 1 (המוכרת גם כ"רקוויאם רוסי") וכן "בעת קריאת מזמור", אופוס. 36 (שלעיתים מתייחסים אליה כ"שירת הברבור" של המלחין). ביצירותיו המקהלתיות שוזר טאנייב מן המלודיות הרוסיות ומטכניקת הקונטרפונקט המעוטרת, בשימוש הראוי לשבח. טאנייב ראה באופרה שהלחין, אוֹרֶסְטֶיַה (Орестея), שהגה במקור בשנת 1882, כהישג המרכזי של מפעל-חייו. יצירה זו, אותה סיווג המלחין כ"טרילוגיה מוזיקלית" ולא כאופרה ושעשויה הייתה בתבנית הקרובה למחזה המקורי מאת אַייסכילוֹס, הועלתה לראשונה בתיאטרון מריאינסקי הפטרבורגי ב-17 באוקטובר 1895. זולת זאת כתב טאנייב בנבדל אוברטורה לקונצרט, עליה ניצח צ'ייקובסקי בשנת 1899, בהתבסס על לחני-הנושא הבולטים של האופרה.
ליל אהבה בצמח
שנות השבעים
הפסטיבל הראשון התקיים באוגוסט 1978 כשילוב של מופע מוזיקת רוק בסגנון פסטיבל וודסטוק ומשחקי חברה בהנחיית מנחם זילברמן ודורי בן זאב. מופעי המוזיקה המרכזיים היו של שלום חנוך ואריאל זילבר. הפסטיבל התקיים פעם שנייה בשנת 1979, גם הפעם התבקשו הבאים ללבוש לבן. המופע המרכזי היה מופע שירי אהבה של אריק איינשטיין ושלום חנוך ושדרן הרדיו אלי ישראלי הנחה מסיבת דיסקו.
שנות השמונים
הפסטיבל התקיים לאורך שנות השמונים. ב-1980 הופיע ממפיס סלים וכן גרי אקשטיין, קורין אלאל, שלמה מזרחי עם להקת הבמה החשמלית ושלום חנוך. מני פאר הנחה. הניסיון לשמר את אוירת ט"ו באב הודגש בחלוקת יין (ציון של תום תקופת הבציר) ובהבטחה שהמוזמנים "יצאו במחולות". גם ב-1982, על אף מלחמת לבנון הראשונה, התקיים הפסטיבל בו הופיעו שתי להקות הנוער העיקריות של התקופה, תיסלם ובנזין וכן יצחק קלפטר. דורי בן זאב הנחה ושלום חנוך חתם את הלילה. באמפיתיאטרון, המיועד ל-2000 איש, הצטופפו 6,000 בני נוער. במקום פרצו קטטות ולאחר סיום הפסטיבל נותר במקום לכלוך רב והרס מתקנים. ב-1984 היה ניסיון לשנות את שם האירוע ל"פסטיבל רוק ובלוז", אך עדיין התקיימה זיקה לט"ו באב והקהל התבקש ללבוש לבן. המופע המרכזי היה של בי-בי קינג והזמרים הישראלים המרכזיים שהופיעו היו שלום חנון ואריאל זילבר. הנחה ארז טל. ב-1985 התקיים הפסטיבל עם הופעות של דני סנדרסון, להקת טנגו ושלום חנוך. הפעם בהנחיית אלי ישראלי וגם הפעם זיקה לט"ו באב. בשנת 1989 הנחה את הלילה אבי קושניר, הופיעו יהודית רביץ, קורין אלאל, רמי פורטיס וסי היימן. הופעת החתימה של שלום חנוך הוגדרה כבר כ"כמו תמיד".
שנות התשעים
ב-1990 הופיע בליל האהבה בוב גלדוף. כן הופיעו באותה שנה פורטיסחרוף, נוער שוליים, שלמה ארצי ויהודה פוליקר. הפסטיבל, שהועבר לניהולו של יהודה טלית התרחב ליומיים.
ב-1992 הופיעו להקת משינה, מזי כהן, דני רובס, מרגלית צנעני, להקת פורטרט ושלום חנוך. הנחה יואב קוטנר.
ב-1994 הופיעו בפסטיבל משינה, אביב גפן והתעויוט, מופע הארנבות של ד"ר קספר, זקני צפת, המכשפות והג'ינג'יות בלילה הראשון ושלום חנוך, יהודית רביץ, איפה הילד, רמי פורטיס, טיפקס, ירמי קפלן והפרחים בלילה השני. בשני הלילות נערכו לאחר המופעים מסיבות דיסקו עד אור הבוקר, בניצוחו של דידי הררי.
ב-1995 התקיים פסטיבל עם הופעות של החברים של נטשה, דייוויד ברוזה, איפה הילד, טיפקס, אביב גפן, זקני צפת, מופע הארנבות של ד"ר קספר, מוניקה סקס, אבטיפוס, איגי וקסמן ושלום חנוך. הנחה דידי הררי.
ב-1996 הופיעו אביב גפן והתעויוט, טיפקס, איפה הילד, ירמי קפלן והפרחים, ברי סחרוף ושב"ק ס' בלילה הראשון, ושלמה ארצי, מאיר בנאי, זקני צפת ורונית שחר בלילה השני. בין שני ימי הפסטיבל נערכה מסיבת דיסקו בהנחיית אקי אבני ונועה תשבי.
ב-1997 הצטמצם שוב הפסטיבל ללילה יחיד בהשתתפות אביב גפן, גידי גוב, להקת טיפקס, ירמי קפלן, איפה הילד, איגי וקסמן, אורי בנאי, נימרוד והבודדים ועוד. הנחתה עדן הראל.
שנות האלפיים
ב-2001 הפך הפסטיבל מפסטיבל שעיקרו רוק לפסטיבל דאנס ונקרא "Love & Dance" בהשתתפות תקליטנים ולהקת אינפקטד מאשרום. מופע הרוק היחיד היה של להקת היהודים. גפן מחה נגד מגמה זו והקים במחאה את פסטיבל "כפר המוזיקה בחולות ניצנים. שינוי המתכונת לא הוביל להצלחה. ב-2003 בוטל הפסטיבל וב-2007 נעשה ניסיון להשיבו במתכונת של 4 מתחמים שונים, כשהמתחם המרכזי ריכז הופעות במשך 36 שעות.
ב-2011 התקיים ליל האהבה לאחרונה עם הופעות של אביב גפן, דנה ברגר, הדג נחש ומוניקה סקס. למחרת הופיע שלום חנוך במופע של חתונה לבנה.
ארנה רוק
ארנה רוק (באנגלית: Arena Rock - רוק אולמות), נקרא גם סטאדיום רוק (רוק אצטדיונים) או אנת'ם רוק, הוא מונח המוגדר בצורה חופשית שמתאר עידן רוק. הוא נבע מהבי מטאל, הארד רוק ורוק מתקדם, עוצב בשנות ה-60 על ידי להקות כמו לד זפלין והמי, ונוצר בשנות ה-70 על ידי להקות כמו סטיקס וקווין.
מארק ואן דה מיארופ
מארק ואן דה מיארופ (בפלמית: Marc Van de Mieroop; נולד ב-22 באוקטובר 1956) הוא אשורולוג בלגי.
למד עד 1978 באוניברסיטה הקתולית של לובן. ב-1980 קיבל את התואר השני שלו מאוניברסיטת ייל וכעבור שלוש שנים את הדוקטורט שלו. משנת 1996 מכהן כפרופסור להיסטוריה של המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת קולומביה בניו יורק. הוא ידוע בהיסטוריה המקיפה והמתומצתת שלו.
המשכן לאמנות בית מאירוב
"המשכן לאמנות בית מאירוב" היא גלריה לאמנות הממוקמת בחולון.
הגלריה נפתחה בשנות ה-60 של המאה ה-20 בביתם של יהודה מאירוב (1875–1963) ורעייתו פרידה (לבית מאירוביץ) (?–1967), הוריו של שאול אביגור. בני הזוג עברו להתגורר בחולון בשנת 1936 בקירוב, לאחר פרישתו של מאירוב מ-"בנק בעלי בתים". בתקופת הקמת המדינה שימש הבית כנקודת תצפית של ההגנה. לאחר מותו של מאירוב הפכה הקומה העליונה של הבית לגלריה. בשנת 1973 שופץ הבית, ששמו שונה ל"משכן לאמנות חולון", ולחלל התצוגה נוספה גם הקומה התחתונה.
בית הכנסת החדש (שאנגחאי)
בית הכנסת החדש היה בית כנסת אשכנזי בשאנגחאי, סין, שנפתח בשנת 1941 בעקבות גדילת הקהילה היהודית הרוסית בעיר. בית הכנסת היה ממוקם באזור הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי. הוא נסגר בשנת 1965 לאחר עזיבת רוב הקהילה היהודית בשאנגחאי לאחר ניצחון המפלגה הקומוניסטית בבחירות בסין. לאחר מכן הוא החל לשמש כאולם של המכון לחינוך בשאנגחאי. המקום נהרס ב-1990.
היסטוריה
בית הכנסת החדש נבנה על ידי הקהילה היהודית הרוסית בשאנגחאי במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הקהילה גדלה ליותר מארבעת אלפים איש, מעבר למספר האנשים שבית הכנסת אוהל משה יכול להכיל. לאחר שנים של גיוס כספים ובנייה תחת הנהגתו של הרב מאיר אשכנזי, בית הכנסת נפתח בפסח 1941. בית הכנסת יכול להכיל עד כאלף איש, ובעקבות כך כונה המבנה "מפואר" ו"גדול". לאחר שהחלה המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941, הצבא היפני כבש את אזור הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי ולקח את בית הכנסת לשימושו. בית הכנסת הוחזר לקהילה היהודית הרוסית בשאנגחאי בסוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949, התמעטה האוכלוסייה היהודית בשאנגחאי. בשנות ה-60 של המאה ה-20 בית הכנסת "אוחד" לכל היהודים, גם לאשכנזים וגם לספרדים, שנשארו בעיר. ב-1965 נסגר בית הכנסת והפך לאולם של המכון לחינוך בשאנגחאי. הוא נהרס בשנת 1990.
מוזילה פיירפוקס
מוזילה פיירפוקס (באנגלית: Mozilla Firefox, במקור: Phoenix, לתקופה קצרה: Mozilla Firebird) הוא דפדפן אינטרנט חופשי בקוד פתוח המפותח על ידי אלפי מתנדבים בתמיכת קרן מוזילה. הגרסה היציבה ראשונה של המוצר, גרסה 1.0, הורדה כ־25 מיליון פעמים ב־99 הימים הראשונים מאז יציאתה, ובכך הייתה למוצר הקוד הפתוח הנפוץ ביותר בקרב משתמשים ביתיים בזמנה.
תכונותיו המרכזיות של הדפדפן כוללות חוסם חלונות קופצים מובנה, תמיכה בערכות נושא, גלישת אינטרנט באמצעות לשוניות, תמיכה מלאה בתקנים ואפשרות להתקנת הרחבות להגדלת השימושיות של הדפדפן. על אף שדפדפנים נוספים הציעו גם הם תכונות אלה בעבר, פיירפוקס היה הדפדפן הראשון שיישם אותן באופן נרחב.
פיירפוקס זכה בתחילת שנות ה-2000 לתשומת לב רבה כתחליף לדפדפנים אחרים כדוגמת אינטרנט אקספלורר של חברת מיקרוסופט. נכון למאי 2020 לדפדפן נתח שוק של 4.39% ברחבי העולם. בדצמבר 2019 הוערך מספר המשתמשים על ידי מוזילה בכ-800 מיליון.
היסטוריה
דייב היאט, ג'ון יואיט, ובלייק רוס החלו בפיתוח מיזם הפיירפוקס כזרוע ניסויית נפרדת של Mozilla project. הם האמינו שהדרישות הפרסומיות בשל החסות שהעניקה נטסקייפ (Netscape) והחיבה המוגזמת לשכלולים מצד המפתחים פגעו בדפדפן מוזילה. כדי להילחם בשימוש ההולך וגובר של מוזילה במשאבי מחשוב, הם יצרו דפדפן בו הם ראו תחליף לדפדפן של Mozilla Suite.
את פיירפוקס ניתן להפעיל בכל מערכת הפעלה בזכות השימוש בשפת הממשק XUL. בזכות התמיכה של פיירפוקס ב־XUL, יש באפשרותם של משתמשים להרחיב את יכולותיו של הדפדפן על ידי יצירת ערכות נושא חדשות והרחבות. תוספות אלה היוו בעבר סכנות מבחינת אבטחה, אך עם השקתה של גרסה 0.9, פתחה קרן מוזילה את "Mozilla Update", אתר המרכז את ההרחבות וערכות הנושא שאושרו כבטוחות לשימוש.
ב־10 במרץ 2005, הודיעה הקרן כי הפיתוח הרשמי של Mozilla Suite ייפסק בסדרה 1.7. קהילת מוזילה ממשיכה בפיתוח חבילת התוכנה, וממשיכה לתחזק ולפתח את Suite תחת השם SeaMonkey. הקרן ממשיכה לספק תמיכה (כדוגמת גישת CVS) לקהילת מפתחי מוזילה.
בחירת השם
המיזם שהפך לפיירפוקס החל כזרוע נפרדת של Mozilla Suite בשם "m/b" (או "mozilla/browser"). כאשר התייצב במעט, גרסאות ניסיוניות ראשוניות הופיעו בספטמבר 2002 בשם "Phoenix" (פניקס, עוף החול). גרסה זו כללה תמיכה בעברית.
השם "Phoenix" נשמר עד ל־14 באפריל 2003, עת שונה בשל סוגיות זכויות יוצרים עם יצרנית ה־BIOS "Phoenix Technologies". השם החדש שנבחר, "Firebird" (ציפור אש, משמעות דומה לעוף החול), התקבל בתחושות מעורבות, בעיקר בשל העובדה שתוכנת מסדי הנתונים החופשית Firebird השתמשה באותו שם. בסוף אפריל, לאחר שנראה היה שהשם שונה ל־"Firebird Browser", הודיעה קרן מוזילה כי יש לקרוא לדפדפן בשם "Mozilla Firebird", על מנת שתיווצר הבחנה בינו לבין תוכנת מסדי הנתונים. עם זאת, לחץ רב מצד קהילת הקוד הפתוח אילץ שינוי נוסף בשם, וב־9 בפברואר 2004 שינתה קרן מוזילה את שמו של הדפדפן ל"מוזילה פיירפוקס" (או "פיירפוקס" בקיצור).
השם "פיירפוקס" (Firefox, פנדה אדומה, אך גם מילולית: "שועל אש") נבחר בשל הדמיון לשם "Firebird", אך גם בשל ייחודו בתעשיית המחשוב. כדי למנוע שינויים נוספים בשמו של המוצר, החלה קרן מוזילה בתהליכי רישום השם "פיירפוקס" כסימן מסחרי רשום בארצות הברית בדצמבר 2003. מאחר שבבריטניה השם נקבע כבר, קנתה אותו קרן מוזילה מבעליו.
סמליל
בסמליל מופיע שועל, על אף ש־"firefox" הוא כינוי לפנדה אדומה. הסמליל של פיירפוקס משמש כסימן מסחרי ומופיע בגרסאות הרשמיות של פיירפוקס המפותחות על ידי קרן מוזילה. על אף שתוכנת פיירפוקס עצמה היא חופשית, הסמליל עצמו מוגן בזכויות יוצרים, ולכן גרסאות תוכנה המפותחות באופן נפרד מקרן מוזילה אינן עושות בו שימוש.
גרסה 1.0
פיירפוקס התפתח באופן ניכר מאז יציאתו הראשון כ־Phoenix ב־23 בספטמבר 2002. הגרסאות שלפני גרסה 1.0 סבלו מבעיות רבות בכל הנוגע להרחבות, מאחר שהקוד שהן נקשרו אליו השתנה ללא הרף. לבסוף, יצאה גרסה 1.0 ב־9 בנובמבר 2004, כולל תמיכה מובנת בעברית.
באפריל 2005 דווח כי נתח השוק של הפיירפוקס זינק מכ-4% לנתח שוק של כ-10% תוך שנה.