cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נימפית מצויצת
דימורפיזם מיני
קוקטיילים בוגרים הם בעלי דימורפיזם זוויגי, אך במידה פחותה בהרבה ביחס למינים אחרים של עופות. הדימורפיזם ניכר רק לאחר השינוי הראשון, המתרחש בדרך כלל בין שישה לתשעה חודשים לאחר הבקיעה: הזכר מאבד את החסימה והכתמים הלבנים או הצהובים על החלק התחתון של נוצות הזנב והכנפיים. הנוצות האפורות על לחייו ופסגתו מוחלפות בנוצות צהובות בהירות, בעוד שתיקון הלחי הכתום נעשה בהיר וברור יותר. הפנים והציצית של הנקבה יישארו בדרך כלל בצבע אפור בעיקר, אם כי גם עם כתם הלחי. בנוסף, הנקבה בדרך כלל שומרת את החסימה אופקית על החלק התחתון של נוצות הזנב שלה.
הערות שוליים
[https://tukiyada.co.il/cockatiel/ 2. תוכי קוקטייל] באתר תוכיאדה
בן טילט
בנג'מין (בן) טילט (11 בספטמבר 1860 - 27 בינואר 1943) היה סוציאליסט בריטי, מנהיג איגוד מקצועי ופוליטיקאי. טילט היה ממנהיגי ה-"The New Unionism" של 1889, שהתמקד בארגון עובדים לא מקצועיים. הוא מילא תפקיד מרכזי בהקמת איגוד עובדי הנמל, והיה ממנהיגי השביתות הגדולות בנמלים במהלך 1911–1912. טילט תמך בהתלהבות במאמץ המלחמתי של מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נדחק הצידה מעמדת השפעה בידי סגנו, ארנסט בווין, במהלך האיחוד שיצר את "איגוד עובדי התעבורה והעובדים הכלליים" בשנת 1922, ונותר כפוף לבווין.
חייו המוקדמים
טילט נולד בעיר בריסטול, ועבד מגיל צעיר בשורה של עבודות כפיים. בגיל שמונה החל לעבוד בבית חרושת ללבנים. לאחר מכן עבד כילד-אמן בקרקס "ריסלי" במשך שנתיים. בגיל 12, שירת שישה חודשים על סיפונה של ספינת דיג, ולאחר מכן התמחה בהכנת נעליים כשוליית סנדלר. מאוחר יותר הצטרף לצי המלכותי, ממנו נזרק כעבור זמן קצר, היישר אל עבודה באוניית סוחר. לאחר מכן התיישב בלונדון, והחל לעבוד בתור סוור בנמל.
פעילותו כאיש איגוד עובדים
ב -1877 החל טילט הקריירה שלו כמארגן באיגוד מקצועי של עובדי נמל טילברי. טילט ואיגודו עלו לגדולה במהלך השביתה הגדולה בנמל לונדון ב-1889, זאת למרות העובדה שהשביתה עצמה החלה ללא מעורבות האיגוד. טילט מילא תפקיד בולט כמנהיג השביתה הגדולה של פועלי הנמלים במהלך 1911–1912, ודמותו כמנהיג זכתה להנצחה בסדרה הדוקומנטרית החשובה על ההיסטוריה הבריטית המודרנית שיצר אנדרו מאר ב-2009. לצד האבלוק וילסון מאיגוד הימאים, הביא טילט לגיבושה של פדרציית עובדי התחבורה הלאומית ב-1910, שהייתה הבסיס ליצירתו של אחד מארגוני העובדים החשובים בתולדות הממלכה המאוחדת, ה-Transport and General Workers' Union - ה-T&G. האיגוד של טילט היה הגדול מבין האיגודים שהתאחדו ב -1922 כדי ליצור את "איגוד עובדי התעבורה והעובדים הכלליים", אבל זה היה דווקא סגנו של טילט, ארנסט בווין, ולא טילט עצמו, אשר מילא את התפקיד המוביל באיחוד. בווין הפך למזכיר הכללי של האיגוד החדש, בעוד טילט מכהן בתפקיד מזכיר בינלאומי ומדיני עד 1931, וממשיך לשבת במועצה הכללית של הקונגרס עד 1932.
קריירה פוליטית
טילט היה חבר בחברה הפביאנית וחבר מייסד של מפלגת העבודה העצמאית (Independent Labour Party), אך לאחר מכן הצטרף לפדרציה הסוציאל-דמוקרטית. עוד קודם לכן, בשנות ה-80 של המאה ה-19, היה חלק מהחברה הסוציאליסטית של בריסטול, בעודו נוסע לביקורים בעיר.
טילט החל את הקריירה הפוליטית שלו במועצת העיר של לונדון ב-1892, וכיהן כחבר פרלמנט מטעם הלייבור כנציג מחוז סלפורד צפון, בין 1917–1924, ושוב מ-1929 עד 1931. עד שנכנס לפרלמנט ב-1917, נחל טילט שורה של הפסדים אישיים בארבע בחירות כלליות: ב-1892, 1895, 1906 ו-1910.
תמיכתו במלחמת העולם הראשונה
בעקבות הוויכוח סביב המעורבות הבריטית במלחמת העולם הראשונה, שהביא לפילוג בשורות הלייבור, נוצר עימות בין טילט ובין רבים מתומכיו בתנועת הפועלים, על רקע תמיכתו במלחמה. במאמר שפורסם בגיליון ה -3 ביולי 1915 של ה-The Illustrated London News, הציע המחבר צ'סטרטון הסבר לתמיכת טילט במלחמה:
לפני מלחמת העולם הראשונה הגן טילט לא פעם על רעיון שביתה כללית בינלאומית במקרה של מלחמה, אך בדומה לרוב מנהיגי האיגודים המקצועיים, החליט ב-1914 לתמוך במטרות המלחמה של בריטניה. בעלון שהוציא לאור ב-1917 בשם "מי היה אחראי למלחמה ומדוע?", שב והצהיר כי "למרות עמדתנו הפציפיסטית בעבר, תנועת הפועלים באנגליה תמכה בממשלה לאורך כל המלחמה, משום שהבנו שמדובר במאבק על החופש העולמי נגד תוכנית מאורגנת בקפידה להקמתה של אוטוקרטיה עולמית".
סידוני גוסנס
סידוני גוסנס (באנגלית: Sidonie "Sid" Goossens; 19 באוקטובר 1899 - 14 בדצמבר 2004) הייתה נבלאית בריטית, שהקריירה שלה הייתה מן הארוכות ביותר בבריטניה.
חייה
סידוני גוסנס הייתה בת למשפחת המוזיקאים גוסנס, שהיגרה לאנגליה מבלגיה במאה ה-19. סבה, אז'ן גוסנס האב היה מלחין ומנצח. אביה, אז'ן גוסנס הבן היה מנצח. היא הופיעה לראשונה כמקצוענית בשנת 1921 והמשיכה לנגן במשך יותר מיובל שנים, עד פרישתה בשנת 1980.
סידוני גוסנס הייתה אחותם של המלחין והמנצח סר יוג'ין גוסנס, שחי שנים רבות באוסטרליה וכיהן כמנהל הקונסרבטוריום למוזיקה של סידני והמנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני, ושל האבובן לאון גוסנס.
יורדניס ארנסיביה
יורדניס ארנסיביה (בספרדית: Yordanis Arencibia; נולד ב-24 בינואר 1980) הוא ג'ודוקא עבר קובני אשר התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
ארנסיביה מחזיק בארבע מדליות מאליפויות העולם, מדליית כסף (2007) ושלוש מדליות ארד (1999, 2001 ו-2003). במשחקים הפאן-אמריקאיים הוא זכה במדליית זהב (2003) ושתי מדליות ארד (1999 ו-2007) ובאליפויות הפאן אמריקאיות הוא מחזיק בארבע מדליות זהב (2002, 2006, 2007 ו-2008), שלוש מדליות כסף (1998, 2001 ו-2004) ומדליית ארד (2009).
במהלך הקריירה זכה ארנסיביה בעשרות מדליות בטורנירים מהסבב העולמי וביניהן מדליות מטורניר פריז היוקרתי.
סופיה דוסק
סופיה ג'וסטינה דוסק (באנגלית: Sophia Giustina Dussek; 1 במאי 1775 – 1831), לשעבר קורי, אחר כך מוראלט, הייתה זמרת, פסנתרנית, נבלאית ומלחינה סקוטית ממוצא איטלקי.
ביוגרפיה
דוסק נולדה באדינבורו ב-1775. בשנת 1792 נישאה למלחין יאן לדיסלב דוסק. מוזיקולוגים בני ימינו סבורים שחלק מן היצירות שהתפרסמו תחת שם בעלה ויוחסו לו היסטורית, בהן הסונאטות (1797) והסונאטינות (1799) המפורסמות לנבל סולו, חוברו למעשה על ידיה. לאחר מותו של יאן בשנת 1812, נישאה סופיה לוויולן ג'ון אלוויס מוראלט. הזוג חי בפדינגטון, שם הקימה בית ספר למוזיקה.
דוסק נפטרה בלונדון, בסביבות 1831.
יחסי גיאנה–ישראל
היסטוריה
ב-9 במרץ 1992 מוסדו היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות באופן רשמי, והחלו להתחזק מדי שנה מאז.
בשנת 2013, הסחר הבילטרלי הגיע לסך של כמעט 4 מיליון דולר.
כיום, מספר הולך וגדל של אנשי מקצוע גיאנים נוסעים לישראל על מנת להשתתף בקורסים מתקדמים בתחומים שונים, ביניהם חקלאות ובריאות הציבור.
שונות
במרץ 1997, לאחר מות בעלה, נבחרה ג'נט ג'אגן לתפקיד ראש ממשלת גיאנה. בדצמבר אותה שנה נבחרה לתפקיד נשיאת המדינה ה-6, תפקיד אותו מילאה עד פרישה מסיבות בריאותיות באוגוסט 1999. בכך, הפכה ג'אגן יחד עם ראש ממשלת ישראל ה-4 גולדה מאיר בין השנים 1969-1974 ונשיאת שווייץ רות דרייפוס בשנת 1999, לאחת מתוך 3 הנשים היהודיות ששימשו כראשי מדינות בהיסטוריה המודרנית עד לאותה העת.
פלמיירס
סוסיאדדה אספורטיבה פלמיירס (בפורטוגזית: Sociedade Esportiva Palmeiras), המוכר כפלמיירס, הוא מועדון ספורט וקבוצת כדורגל מהעיר סאו פאולו שבברזיל. פלמיירס היא הקבוצה הברזילאית שזכתה במספר הרב ביותר של תארים לאומיים: היא זכתה 11 פעמים בליגת העל הברזילאית, ארבע פעמים בגביע הברזילאי ופעם בגביע האלופות הברזילאי. כמו כן, זכתה פלמיירס 24 פעמים באליפות סאו פאולו, הישג שני לזה של קורינתיאנס (26 זכיות) בלבד.
קהל האוהדים של פלמיירס (כ-12 מיליון איש) הוא השלישי בגודלו במדינת סאו פאולו והרביעי בברזיל (אחרי פלמנגו, קורינתיאנס וסאו פאולו).
בשנת 2012 ירדה פלמיירס לסדרה ב' של אליפות ברזיל (ליגה ב') לאחר שהגיעה למקום ה-18 בליגת העל. זו הפעם השנייה שפלמיירס יורדת ליגה - פעם הקודמת הייתה בשנת 2002 (לאחר שנה היא חזרה לליגת העל לאחר שהייתה אלופת ליגה ב' בשנת 2003). גם הפעם, כמו בפעם הקודמת בה ירדה ליגה, חזרה פלמיירס לליגה הראשונה לאחר עונה אחת בלבד בליגה ב', ולאחר שסיימה במקום הראשון בליגה השנייה.
היסטוריה
מועדון פלמיירס נוסד ב-26 באוגוסט 1914 על ידי מהגרים איטלקיים ושמו המקורי היה "סוסיאטה ספורטיבה פלסטרה איטליה" (באיטלקית: Società Sportiva Palestra Italia). אי לכך, מייצגת הקבוצה באופן מסורתי את הקהילה האיטלקית בסאו פאולו. צבעי פלסטרה איטליה היו אדום, לבן וירוק כצבעי דגל איטליה. עם הזמן יצא האדום מכלל שימוש והירוק והלבן נשארו כצבעים הרשמיים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה בה הכריזה ברזיל מלחמה נגד מדינות הציר נאלץ המועדון להחליף את שמו. המועדון פלמיירס אימץ את שמו הנוכחי ב-14 בספטמבר 1942. המגרש הביתי הראשון של פלמיירס היה "אצטדיון פלסטרה איטליה", אשר נבנה ב-1902 על ידי יצרנית הבירה "אנטארקטיקה" (היום חלק מחברת אמבֵּב) ונקנה ב-1920 על ידי פלסטרה איטליה. בשנת 2010 נהרס האצטדיון ועל השטח בו עמד נבנה אליאנץ פארקה, אצטדיון מודרני חלופי, בתכולה של 43,000 מקומות ישיבה.
יריבויות
היריבה הגדולה ביותר של פלמיירס היא קורינתיאנס, יריבתה העירונית. היריבות ביניהן, אשר נקראת "פאוליטסה דרבי", נחשבת לבין הגדולות ביותר בליגה הברזילאית.
לפלמיירס יריבות גדולה גם עם סאו פאולו, יריבה עירונית נוספת. המשחקים בין שתי הקבוצות נקראים ה"צ'וקי רי" - (הלם המלך).
לקבוצה גם יריבות עם סנטוס, אשר פועלת בעיר הסמוכה לסאו פאולו. המשחקים בין שתי הקבוצות נקראים ה"קלאסיקו דה סאודד" (הקלאסיקה הישנה והטובה).
ז'ורז' קלמנסו
ז'ורז' בנז'מן קלמנסו (בצרפתית: Georges Benjamin Clemenceau) (28 בספטמבר 1841 - 24 בנובמבר 1929) היה מדינאי צרפתי, כיהן פעמיים כראש ממשלת צרפת.
חייו
קלמנסו נולד במחוז ונדה שבמערב צרפת. רופא בהכשרתו. לאחר סיום לימודיו עבר לפריז, שם היה לפעיל פוליטי ולעיתונאי. בדצמבר 1861 היה שותף, עם כמה ידידים, לייסוד ביטאון שבועי, "העבודה" (Le Travail) ב-23 בפברואר 1862 עצרה אותו המשטרה באשמת תליית כרזות, שקראו להפגנה. הוא ישב 77 ימים בכלא. בשנת 1865 סיים את לימודיו כדוקטור לרפואה. הוא ייסד כמה כתבי עת ספרותיים וכתב מאמרים רבים, שרובם תקפו את המשטר הקיסרי של נפוליאון השלישי. כאשר החלו סוכני הקיסרות להצר את רגליהם של מתנגדי המשטר, שרבים מהם נשלחו למתקן הענישה אי השדים בגינאה הצרפתית, יצא קלמנסו לארצות הברית, שם עבד בניו יורק בשנים 1869-1865, לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית. הוא החזיק במשרת רופא אך את רוב זמנו הקדיש לכתיבה פוליטית לעיתון פריזאי. כמו כן לימד צרפתית בבית ספר בקונטיקט.
ב-1875 נבחר לנשיא מועצת העיר פריז וכיהן בתפקיד עד לשנה שלאחר מכן, בה נבחר לבית הנבחרים, בו הצטרף לשמאל. במקביל לכהונותיו הציבוריות המשיך לעסוק בעיתונות. בין השאר היה פעיל במסגרת המאבק הדרייפוסרי. ב-1898 פרסם בעיתונו "ל'אורור" את מאמרו של אמיל זולא "אני מאשים...!", לו אף נתן את הכותרת. בשנת 1906 נבחר לכהן כראש ממשלת צרפת והתפטר בשנת 1909. ערב מלחמת העולם הראשונה הזהיר בכתב ובעל פה מפני כוונותיה של גרמניה וקרא לצרפת להתכונן לקראת הסכנה.
לאחר המלחמה הקדיש את עצמו לעניין הסדרי השלום ודאג לאינטרסים של ארצו בועידת השלום בפריז (1919).
קלמנסו היה התגלמות הריאל פוליטיק במהלך גיבוש חוזה ורסאי. בדרישותיו ביקש להדגיש את הצורך לביטחון קבוע של צרפת מפני תוקפנות גרמנית עתידית. בערוב ימיו התמסר למשימות הסברה למען צרפת, לנסיעות בעולם ולכתיבת ספרים.
בקרב אזרחי צרפת הוא זכה לכינוי "הנמר" עקב יחסו התקיף לגרמניה. כאדם היה קלמנסו ידוע באופיו הציני. במהלך ועידת ורסאי אמר על וודרו וילסון בלגלוג ש"הוא מתייחס לעצמו כאילו הביא לוורסאי את עשרת הדיברות".
חיים אישיים ומשפחה
ב-23 ביוני 1869 נשא קלמנסו לאישה את אחת הסטודנטיות שלו, מרי אלייזה פלומר (1923-1848). הזוג הביא לעולם שלושה ילדים לפני שהנישואים התפרקו בגירושין עתירי מחלוקות.
בתקופה זו הצטרף קלמנסו למועדון גולים צרפתיים בניו יורק, שיצא נגד משטר הקיסרות הצרפתי.
דרור בתי חינוך
רשת דרור בתי חינוך נוסדה בשנת 1982 במטרה ליצור מסגרות חינוך ולימוד לנערים ולנערות עובדים, ולבני נוער שלא הצליחו במסגרות חינוכיות אחרות. מטרת הרשת ליצור שינויים בשדה החינוך והלמידה בארץ ברוח הפדגוגיה החברתית.
התפיסה החינוכית
הרשת פועלת לפי מה שהיה מכנה "הפדגוגיה החברתית". תפיסה זו מדגישה את הקשר של חינוך לחברה חלק מעקרונותיה הם העמדת בני האדם במרכז; דיאלוג היוצר תחושת ערך, יצירתיות ומנהיגות; ויצירת חוויית שייכות וצמיחה.
שם העמותה המלא הוא "דרור בתי חינוך ע"ש גימנסיה דרור - החלוץ". בשנת 2002 החליטה העמותה לשנות את שמה המקורי (מקצוע ועבודה), על שם הגימנסיה שהופעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי תנועת דרור-פרייהייט.
מונטרי קמאהני
מונטרי קמאהני (באנגלית: Montari Kamehani; נולד ב-1 בפברואר 2000) הוא כדורגלן גנאי, המשחק בעמדת המגן השמאלי במ.ס. אשדוד.
קריירה
קמאהני התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דרימס. ב-11 באפריל 2018, קמאהני ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–2 לבצ'אם יונייטד. עד לסיום העונה, קמאהני רשם עוד 7 הופעות בקבוצה הבוגרת.
ב-12 ביוני 2019, קמאהני חתם במ.ס. אשדוד מליגת העל. ב-30 ביולי, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2–3 נגד הפועל תל אביב. ב-24 ביוני 2020, קמאהני הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 להפועל כפר סבא.
לזכותו של קמהאני, 3 הופעות בנבחרת גאנה בכדורגל עד גיל 20.
סבטינו פיסיטלי
סבטינו "סאבי" פיסיטלי (באנגלית: Sabatino "Sabby" Piscitelli; נולד ב-24 באוגוסט 1983) הוא מתאבק אמריקאי. הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית NXT, שבו הופיע תחת שם הבמה טינו סבטלי. כמו כן, פיסיטלי הוא שחקן פוטבול לשעבר, ששיחק בקבוצות טמפה ביי באקנירס, קליבלנד בראונס וקנזס סיטי צ'יפס.
NXT (2014–2020)
באוקטובר 2014 פיסיטלי חתם על חוזה פיתוח עם ה-WWE והחל להתאמן במתחם האימונים של הארגון. ב-4 באפריל 2015 ערך את קרב הבכורה שלו בזירה במופע של NXT שלא שודר לטלוויזיה במסגרת קרב באטל רויאל. לאחר עשרה חודשים של אימונים, הוא סבל מזעזוע במהלך מופע של NXT. בחודש אוקטובר של שנת 2015 הוא החל להתחרות תחת השם אנטוני סבטלי, שלאחר מכן קוצר לטינו סבטלי.
חיים אישיים
פיסיטלי הוא ממוצא חצי איטלקי ומדבר איטלקית בביתו באופן שוטף. כמו כן, יש לו אח בשם שון, שמתאבק בארגונים העצמאיים תחת השם שון סוואג.
צביה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אינגווי מלמסטין
ביוגרפיה
מלמסטין נולד כלארש יוּהאן אִינְגְוֶוה לַאנֵרְבֵּק בסטוקהולם, שוודיה, למשפחה מוזיקלית. בגיל שבע שמע על מותו של ג'ימי הנדריקס, אירוע שהשפיע על הכיוון המוזיקלי שלו באופן משמעותי. בגיל עשר החליט לשנות את שמו, תוך שהוא מאמץ את שם נעוריה של אימו, מלמסטין, כשם משפחתו. בנערותו, מלמסטין נתקל לראשונה ביצירותיו של כנר המאה ה-19 הווירטואוז ניקולו פאגאניני, אשר היה להשראתו המוזיקלית הגדולה ביותר. בנוסף, הוא הושפע מבחינה מוזיקלית גם מיוהאן סבסטיאן באך ואנטוניו ויוואלדי.
באמצעות חיקוי יצירות הקונצ'רטו של פאגאניני בעזרת השימוש בגיטרה חשמלית, מלמסטין פיתח נגינה טכנית רהוטה. סגנון נגינתו כולל שימוש בויברטו-דמוי כינור נרחב בהשראת כנרי מוזיקה קלאסית ושימוש במינור הרמוני ובמודוסים מינוריים כפריגי ואאולי. בין ההשפעות הנוספות על מלמסטין ניתן למנות את בריאן מיי מלהקת קווין, סטיב האקט מלהקת ג'נסיס, אולי ג'ון רות' מלהקת ההסקורפיונז וריצ'י בלקמור מלהקת דיפ פרפל.
שנות השמונים
מלמסטין הגיע לארצות הברית בסוף שנת 1982 בזכותו של מייק וארְני מחברת התקליטים "שארפנל רקורדז", ששמע קלטת דמו בביצועו. הוא הצטרף ללהקת "סטילר" לתקופה קצרה בשנת 1983, ומאוחר יותר ללהקת "אלקטרז" למשך שני אלבומיה הראשונים, "No Parole From Rock N' Roll" ו-"Live Sentence". את אלבום הבכורה שלו, "Rising Force", הוציא מלמסטין בשנת 1984. בתקליט השתתפו ברימור בארלו מלהקת ג'ת'רו טאל על התופים וג'ף סקוט סוטו בשירה. עד מהרה עזב מלמסטין את "אלקטרז" והתרכז בקריירת סולו.
שנות התשעים
במהלך שנות התשעים הוציא מלמסטין תשעה אלבומים - מתוכם אלבום אוסף ואלבום הופעה חיה. למרות הצלחתו באירופה ובאסיה בשנים אלו, סגנונות המטאל הנאו-קלאסי והשרדינג לא היו פופולריים כבעבר, ותנועת הגראנג' מסיאטל החלה תופסת את מקומם. עם צאת אלבומיו המאוחרים יותר, מלמסטין עזב את חברת התקליטים בה היה חתום לטובת חברת התקליטים היפנית "Pony Canyon". בשנת 2000 הוא הצליח להשיג חוזה עם חברת תקליטים אמריקנית, והוציא את אלבומיו לראשונה בארצות הברית, כולל את האלבום "Concerto Suite for Electric Guitar and Orchestra" עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית בפראג, שאותו החשיב כיצירת מופת. את האלבומים the seventh sign ו-Magnum Opus הקליט בביתו באולפן הפרטי שלו. באלבומים אלה התרכך סאונד הגיטרה שלו.
שנות ה-2000
בשנת 2005 הוציא מלמסטין את אלבומו "Unleash The Fury".
בפברואר 2008 הוחלף הסולן דוגי וייט בטים אואנס, לשעבר מהלהקות Iced Earth וג'ודס פריסט. מלמסטין כבר עבד עמו בעבר בהקלטת גרסת כיסוי לשירו של אוזי אוסבורן "Mr. Crowley".
ב-14 באוקטובר 2008 יצא אלבום הסולו ה-17 במספר של מלמסטין, "Perpetual Flame", על ידי חברת התקליטים שייסד - "Rising Force Records". ב-10 במרץ 2009 הוא הוציא את אלבומו החדש, "Angels of Love", שכלל בעיקר יצירות אקוסטיות.
ב-27 באפריל 2010 הופיע מלמסטין בישראל בהאנגר 11 בתל אביב. ולאחר מכן, הופיע שוב ב-12 בספטמבר 2018 במועדון רידינג שבתל אביב.
חיים אישיים
מלמסטין נשוי לאפריל ולו בן בשם אנטוניו, על-שם אנטוניו ויוואלדי. הם גרים במיאמי, פלורידה.
מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת)
מפלגת הלייבור (באנגלית: Labour Party - מפלגת העבודה) היא מפלגת שמאל בריטית שהוקמה ב-1900. מאז 1920 המפלגה היא המפלגה החשובה בשמאל בממלכה המאוחדת, והבולטת בין מפלגות השמאל באנגליה, סקוטלנד וויילס אך לא בצפון אירלנד. בתחילת שנות העשרים החלה המפלגה לעבור את המפלגה הליברלית במספר מצביעיה ובהשפעתה, ומאז הייתה מספר תקופות בשלטון בבריטניה, בתחילה בממשלות מיעוט בראשות רמזי מקדונלד בשנות העשרים, לאחר מכן כשותפה בכירה בקואליציית המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל במהלך מלחמת העולם השנייה, כמפלגה בעלת רוב פרלמנטרי בהנהגת קלמנט אטלי בין 1945 ל-1951, בהנהגת הרולד וילסון בין 1964 ל-1970, ושוב, אם כי ברוב מצטמצם והולך, בהנהגת וילסון וג'יימס קלהאן בין 1974 ל-1979. לאחר תקופה ארוכה של שלטון השמרנים בהנהגת מרגרט תאצ'ר ויורשה ג'ון מייג'ור, שבה המפלגה לשלטון ב-1997 תחת הכינוי "הלייבור החדש", שרמז על דרך אידאולוגית חדשה, ומרכזית יותר, ומאז היא הייתה בשלטון בהנהגת טוני בלייר וגורדון בראון. ב-2010 איבדה המפלגה את הרוב בפרלמנט, והפכה למפלגת אופוזיציה. כתוצאה מכך התפטר בראון.
המפלגה היא השנייה בגודלה, ומפלגת האופוזיציה העיקרית בבריטניה, וכן המפלגה המובילה בקואליציה באספה הממשלתית של ויילס. היא גם מפלגת האופוזיציה העיקרית של הפרלמנט הסקוטי. שלחה מטעמה 13 נציגים אל הפרלמנט האירופי. המפלגה חברה באיחוד המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופי, מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. המפלגה חברה גם באינטרנציונל הסוציאליסטי.
אידאולוגיה ומצע
המפלגה צמחה מתוך תנועת האיגודים המקצועיים ותנועות סוציאליסטיות אוטופיות שרווחו באנגליה בשלהי המאה ה-19. המפלגה מתארת עצמה כמפלגה דמוקרטית סוציאליסטית.
באופן היסטורי הייתה המפלגה מחויבת לסוציאליזם, כפי שפירטה ב"סעיף 4" לחוקת המפלגה, אותו ניסח סידני וב: סעיף זה פורש במהלך השנים כמתווה דרך סוציאליסטית ומדבר על הלאמה, על זכויות עובדים מוגברות, ועל צורה של מדינת רווחה ובה מממנת המדינה את שירותי הבריאות והרווחה.
במהלך השנים בהן שהתה המפלגה באופוזיציה, משנת 1979 ועד 1997, שנות שלטון המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר, נעה המפלגה אל מעבר לדעות אלו, ואימצה אידאולוגיה של שוק חופשי, ושל "הדרך השלישית", ואף קראה לעצמה בשם "הלייבור החדש". בשנת 1995 החליפה המפלגה את סעיף 4 בסעיף חדש, המתאר טוב יותר את האידאולוגיה החדשה של בלייר וממשיכיו:
כנגד הסעיף המחודש נמתחה ביקורת שהוא מעורפל, לא ברור ומתחמק מכל מחויבות סוציאליסטית כלשהי.
מבנה, ארגון וחוקה
מפלגת הלייבור היא ארגון המורכב מ"מפלגות לייבור מחוזיות" (המאחדות את חברי הלייבור במחוז בחירה מסוים), איגודי עובדים מסונפים, המזהים עצמם ישירות עם המפלגה, חברות סוציאליסטיות והמפלגה הקואופרטיבית המטיפה לקידום הרעיון הקואופרטיבי, ונמצאת בהסכם עם הלייבור. חברי הפרלמנט הבריטי שייכים ל"סיעת הלייבור הפרלמנטרית" (Parliamentary Labour Party) וחברי הפרלמנט האירופי ל"סיעת הלייבור הפרלמנטרית האירופאית" (European Parliamentary Labour Party). הגופים המחליטים במישור הלאומי כוללים את "הוועדה המבצעת הלאומית" (National Executive Committee), "ועידת מפלגת הלייבור" (Labour Party Conference) ו"פורום המדיניות הלאומי" (National Policy Forum) אם כי בפועל, ההחלטות מתקבלות על ידי המנהיגות הפרלמנטרית. מעמדה של ועידת הלייבור השתנה בשנים האחרונות, כאשר בעבר הייתה הוועידה המקום בו הוחלטו נושאי מדיניות חשובים, כיום הוועידה היא כינוס הכולל יותר נאומים בנושאים שונים, דוברים אורחים, שאלות ותשובות למנהיגי המפלגה, בעוד שגיבוש המדיניות עבר יותר לפורום המנהיגות הלאומית.
במשך שנים לא אפשרה מפלגת הלייבור לתושבי צפון אירלנד להירשם כחברים במפלגה, אך הביעה תמיכתה במפלגה מקומית בשם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולייבור. בוועידת המפלגה ב-2003 הושמעה הדעה כי מבחינה משפטית המפלגה אינה יכולה שלא לאפשר לתושביו של מחוז בממלכה להירשם כחברים, ובעקבות זאת אורגנה בצפון אירלנד "מפלגת לייבור מחוזית" באופן בה היא מאורגנת ביתר המחוזות, אך נציגי המפלגה אינם מתמודדים בבחירות.
בסיסה ההיסטורי של המפלגה בתנועת האיגודים המקצועיים הביא לכך שבמשך השנים הברית עם האיגודים הייתה למאפיין של המפלגה. בשנים האחרונות ברית זו התערערה במקצת, כאשר ב-2004 נאלצה המפלגה להוציא משורותיה את איגוד התובלה הגדול RMT, שאיפשר לחבריו בסקוטלנד לתמוך במפלגה הסוציאליסטית הסקוטית. איגודים אחרים עמדו בפני דרישה להקטין את תמיכתם הכלכלית במפלגה, ולחפש ייצוג פוליטי יעיל יותר למטרותיהם.
שורשיה של המפלגה
שורשיה של מפלגת הלייבור נמצאים בסוף המאה ה-19. בתקופה זו בה רפורמה פוליטית הלכה והרחיבה את זכות הבחירה, נראה כי המפלגה הליברלית שנשאה את דגל הרפורמה, אינה מייצגת היטב את קולות מעמד הפועלים, שעקב הרחבת זכות הבחירה קיבל חשיבות פוליטית והיה ראוי לייצוג משלו.
באותה תקופה הייתה הממלכה המאוחדת בין המדינות המתועשות בעולם, והמובילה בתהליכים של עיור ותיעוש. באופן ספונטני החלו לקום איגודי עובדים, ולפעול למען האינטרסים של הפועלים, במאבק על תנאי עבודה ושכר הוגנים. כמה חברים באיגודים חשו בצורך בתנועה פוליטית שתתמוך במאבקיהם. על אף שהליברלים תמכו במספר מועמדים שהוצעו על ידי האיגודים, נראה היה כי אין בכך די. במקביל קמו תנועות סוציאליסטיות. בבריטניה הייתה קיימת מסורת של סוציאליזם אוטופי, עוד מתקופת רוברט אואן. ממשיכיו הרעיוניים הקימו את האגודה הפביאנית, שמשכה בעיקר אינטלקטואלים בני המעמד הבינוני. תנועות ומפלגות סוציאליסטיות החלו לקום, וכך בסוף המאה ה-19 כבר היו קיימות "הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית" ו"מפלגת הלייבור הסקוטית". שלא כמפלגות פועלים אחרות שקמו ברחבי אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ובמיוחד בשונה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, לא לווה הסוציאליזם הבריטי במחויבות לדוגמה המרקסיסטית, והתבטא ברפורמיזם מתון, בנוסח תנועת האיגודים המקצועיים, שראה בראש ובראשונה את צרכיו הפרקטיים של מעמד הפועלים, ולא הטיף למהפכה.
מפלגת הלייבור הסקוטית הוקמה על ידי רוברט קנינגהם-גרהם, שהיה חבר הפרלמנט הבריטי הראשון שהצהיר על עצמו כסוציאליסט, על אף שנבחר מאז 1886 מטעם המפלגה הליברלית, וכן קייר הארדי, כורה סקוטי שהיה פעיל מזה שנים באיגודים המקצועיים באזורי המכרות. ב-1892 נבחר הארדי לפרלמנט מטעם מחוז ווסטהאם דרום. כחבר פרלמנט תמך הארדי במס הכנסה פרוגרסיבי, חינוך חינם, קצבאות זקנה, ביטולו של בית הלורדים וזכות הצבעה לנשים. ב-1893 הקים הארדי את מפלגת הלייבור העצמאית, מתוך שאיפה כי זו תצליח להביא לבחירת מועמדים סוציאליסטיים נוספים לפרלמנט.
בבחירות הכלליות של שנת 1895 התמודדו 28 מועמדים מטעם מפלגת הלייבור העצמאית, אך הם זכו רק ב-44,325 קולות, וגם הארדי איבד את מושבו. הארדי הבין כי על מנת להצליח בבחירת נציגי הפועלים לפרלמנט, הכרחי ליצור שיתוף פעולה בין כל קבוצות השמאל הקטנות.
ועדת הייצוג של הלייבור
ב-1899 חבר באיגוד עובדי הרכבת בדונקסטר בשם תומאס ר. סטילס, הציע בסניף האיגוד שלו כי תיקרא וועידה מיוחדת על מנת לאחד את כל ארגוני השמאל לגוף יחיד שיקדם את מועמדי השמאל בכל מחוזות הבחירה לפרלמנט. ההצעה עברה את כל השלבים באיגוד, והוועידה כונסה ב"ממוריאל הול" ברח' פרינגדון בלונדון ב-26 בפברואר עד ה-27 בפברואר 1900. לוועידה הגיעו נציגים ממגוון רחב של ארגוני שמאל, איגודי פועלים ותנועות סוציאליסטיות.
לאחר דיון, הסכימו הנוכחים להצעתו של הארדי כי יקימו "קבוצת לייבור (עבודה) מוגדרת בפרלמנט, שיהיו לה מצליפים משלה, מדיניות משלה, ותשתף פעולה עם כל צד שיקדם חקיקה לטובת האינטרסים של העבודה." מכך נוצרה התאגדות שנקראה "ועדת הייצוג של הלייבור", ומטרתה לתאם את המאמצים לתמוך בבחירת חברי פרלמנט הנתמכים על ידי האיגודים המקצועיים, ומייצגים את אוכלוסיית מעמד הפועלים. להתאגדות החדשה לא היה מנהיג פורמלי, ובהיעדר מנהיג נבחר רמזי מקדונלד למזכיר. מקדונלד עמד אל מול המשימה הקשה לאחד את הפלגים השונים שייצגה "ועדת הייצוג". בבחירות הכלליות ב-1900 שכונו "בחירות החאקי", היה הנושא העיקרי המאבק בין השמרנים ובין הליברלים על רקע מלחמת הבורים השנייה. מסע הבחירות של "ועדת הייצוג" לא היה אפקטיבי, הן בשל האווירה הכללית, והן בשל הקרבה של ייסוד הוועדה למועד הבחירות. כלל ההוצאות שהוציאה הוועדה על קידום המועמדים היה 33 לירות שטרלינג. רק 15 מועמדים זכו לתמיכת הוועדה, ומתוכם נבחרו שניים. קייר הארדי וריצ'רד בל.
התמיכה ב"וועדת הייצוג" גברה ב-1901 על רקע "פרשת טאף וייל", עימות בין שובתים ובין חברת הרכבות שהסתיים בכך שהשובתים צוו על ידי בית המשפט לפצות את החברה ב-23,000 שטרלינג בשל הנזקים שנגרמו לה בשביתה. פסק הדין התקדימי הפך, למעשה, את השביתה לבלתי חוקית בכל רחבי בריטניה, והביא לכך שבעלי עסקים יוכלו לדרוש פיצוי מהאיגוד המקצועי, ובכך עיקר מכל תוכן את פעולת האיגוד. ממשלתו השמרנית של ארתור בלפור נתפסה כמייצגת את האינטרס של העסקים הגדולים. באופן מסורתי ייצגו הליברלים את אנשי העסקים, והשמרנים את האצולה הקרקעית. עתה נתפסו שתי המפלגות כמי שמנוכרות לאינטרסים של הפרולטריון התעשייתי.
בבחירות הכלליות ב-1906 זכו נציגי הוועדה ב-29 מושבים. הישג זה נתמך בהצלחתו של מקדונלד להגיע להסכם עם הליברלים, אותם ייצג בנו של ויליאם יוארט גלאדסטון, הרברט ג'ון גלאדסטון, שמטרתו הייתה להימנע מפיצול הקולות, ולהביא לבחירת נציג לייבור או ליברלים במחוזות בהן פיצול הקול עלול להביא לבחירתו של נציג השמרנים.
בכינוס הראשון שלאחר הבחירות, החליטו חברי הסיעה להיקרא באופן רשמי "מפלגת הלייבור", וכך קמה באופן רשמי המפלגה ב-15 בפברואר 1906. קייר הארדי, שהיה מנהיג המפלגה בתקופת ייסודה, נבחר ליושב ראש של המפלגה החדשה, ולמעשה למנהיגה, כאשר זכה ביתרון של קול אחד על דייוויד שאקלטון. בשנים הראשונות של המפלגה התבססה המפלגה על ציבור הבוחרים של מפלגת הלייבור העצמאית, מכיוון שהמפלגה לא ניהלה רישום של חבריה עד לשנת 1918 והארגונים והסיעות שהרכיבו אותה המשיכו ברישום חברים עצמאי. חלק ניכר מהתומכים במפלגה מהמעמד הבינוני ושורות האינטלקטואלים הגיעו משורות האגודה הפביאנית. ניצחון הליברלים בבחירות ב-1906 והצלחתה היחסית של מפלגת הלייבור, הביאו לביטול פסיקת "טאף וייל", כהישג המעשי הראשון של תנועת הפועלים החדשה.
שנותיה הראשונות של המפלגה
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחצתה המפלגה בין תומכי המלחמה ומתנגדיה. רמזי מקדונלד שהיה מתנגד למלחמה, התפטר ממנהיגות הסיעה הפרלמנטרית, והוחלף בארתור הנדרסון. הנדרסון צורף לקבינט המלחמה של הרברט הנרי אסקווית' והפך לחבר הלייבור הראשון ששימש במשרת שר בבריטניה.
על אף תמיכת הנהגתה הרשמית של המפלגה במלחמה, מפלגת הלייבור העצמאית, שהייתה עדיין קשורה מבחינה ארגונית למפלגת הלייבור, הייתה מכשיר מרכזי בהתנגדות לגיוס ובארגונים שהתנגדו למלחמה. כך גם גוף נוסף בשם המפלגה הסוציאליסטית הבריטית שהיה קשור עם הלייבור, ויזם שורה של שביתות.
ב-1917 התפטר הנדרסון מראשות המפלגה, בשל הקריאות לאחדות המפלגה, והוחלף בויליאם אדמסון, שהוחלף ב-1921 בג'ון רוברט קליינס. בתקופה זו החלה המפלגה הליברלית לדעוך במהירות, וסבלה מפיצול שאיפשר ללייבור לקבל את קולותיהם של רבים מתומכי הליברלים לשעבר.
אל הבחירות הכלליות שנערכו בשנת 1922, התייצבה המפלגה הליברלית כשהיא מפוצלת בין פלג בהנהגת הרברט הנרי אסקווית' ובין פלג בהנהגת דייוויד לויד ג'ורג'. על אף ניצחונם של השמרנים בהנהגת אנדרו בונאר לאו, הייתה זו פריצתו הגדולה של הלייבור בהנהגת קליינס, שזכה ב-142 מושבים בפרלמנט, יותר משתי מפלגות הליברלים גם יחד, והפך למפלגה השנייה בגודלה. לראשונה היה מנהיג הלייבור ליושב ראש האופוזיציה. לאחר הבחירות שב מקדונלד לפעילות, ונבחר למנהיג המפלגה.
ממשלת הלייבור הראשונה
הבחירות הכלליות ב-1923 נסבו על הצעתם של השמרנים בנוגע למכסי מגן. על אף שהשמרנים זכו ברוב הקולות ונותרו המפלגה הגדולה ביותר, הם איבדו את הרוב שהיה להם בפרלמנט, לטובת מפלגות שתמכו בסחר חופשי. כך, בהימנעות הפלג הליברלי בראשות אסקווית', הצליח מקדונלד להקים ממשלת מיעוט, והיה לראש הממשלה הראשון מטעם הלייבור בינואר 1924, על אף ששלט ב-191 חברי פרלמנט, פחות משליש הבית.
הממשלה, שהייתה תלויה בתמיכתם הפאסיבית של הליברלים, לא הצליחה לקדם חקיקה סוציאליסטית. האמצעי החשוב היחיד היה חוק הדיור של ויטלי, שהחל בתוכנית לבניית חצי מיליון יחידות דיור שאמורות היו להיות מושכרות למשפחות מעמד הפועלים.
הממשלה החזיקה מעמד רק תשעה חודשים, והתפרקה בעקבות "פרשת קמפבל", בה הואשם עיתונאי קומוניסטי בשם קמפבל שפרסם "מכתב פתוח לחיילים" בהסתה למרד. בלחץ חברי פרלמנט של הלייבור נאלצה ממשלת מקדונלד להורות לתובע הכללי לעכב את ההליכים כנגד קמפבל. הליברלים ראו בכך סימן כי הממשלה נמצאת תחת שליטת גורמים שמאלנים קיצוניים, והעלו הצעה להקמת ועדת חקירה של בית הנבחרים שתחקור את ההחלטה לעכב את ההליכים כנגד קמפבל. מקדונלד הכריז כי ההצבעה היא הצבעת אי אמון כנגד ממשלתו, והפסיד.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1924, נוהלה תעמולה שהציגה את הלייבור כגוף קיצוני, בנוסח הבולשביקים ברוסיה. ארבעה ימים לפני הבחירות התפרסם בעיתונות הבריטית מכתב זינובייב שנשלח כביכול מממשלת ברית המועצות (מגריגורי זינובייב לכאורה) אל הקומוניסטים הבריטים, וקרא להם לפעול באופן מוגבר "לפיתוח הלניניזם בבריטניה ובמושבות". המכתב היה כפי הנראה זיוף, אך פרסומו היה מזיק במיוחד במערכת הבחירות, וקשר את הלייבור למזימה בולשביקית ליצירת מהפכה קומוניסטית בבריטניה. על אף שהלייבור זכה ביותר קולות מאשר במערכת הבחירות של 1923 הצליחו השמרנים לשוב לשלטון, כאשר הצליחו לקבל קולות רבים שניתנו בעבר לליברלים.
בשנות האופוזיציה המשיך מקדונלד להנהיג את המפלגה ולהציגה כגוף מתון. במהלך השביתה הכללית בבריטניה בשנת 1926 אף יצא כנגד השובתים, וטען כי הדרך היחידה לרפורמה סוציאלית היא באמצעות הקלפי.
ממשלת הלייבור השנייה 1929 - 1931
בבחירות הכלליות בשנת 1929 הפכה מפלגת הלייבור לראשונה למפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים הבריטי. המפלגה זכתה ב-287 מושבים וב-37.1% מהקולות. עם זאת, עדיין נזקק מקדונלד לתמיכת הליברלים על מנת להקים ממשלת מיעוט. מקדונלד מינה לממשלה את השרה הראשונה בתולדות בריטניה, מרגרט בונפילד, ששימשה כשרת התעסוקה.
עד מהרה מצאה הממשלה את עצמה במשבר. התמוטטות הבורסה ב-1929 שהובילה אל השפל הגדול אירעה זמן קצר לאחר עליית מקדונלד לשלטון, והאירועים השפיעו על בריטניה בעוצמה. עד לסוף 1930 הוכפל מספר המובטלים והגיע ליותר משניים וחצי מיליונים. הממשלה התקשתה למצוא תשובות יעילות למשבר. הכלכלן ג'ון מיינארד קיינס הציע להמריץ את הכלכלה באמצעות פיחות והשקעות ממשלתיות, תוך זניחת המחויבות לאיזון תקציבי. מקדונלד ושר האוצר סנודן בחרו באמצעים השמרניים, של קיצוץ בהוצאות, והדבר עורר התנגדות מצד ארגוני עובדים וגם מצד חלק משרי הממשלה, שהבהירו כי יסרבו לכהן בממשלה שתנקוט מדיניות כזו. כאשר החריף המצב הכלכלי הסכים מקדונלד להקים ממשלה לאומית ביחד עם המפלגה השמרנית והמפלגה הליברלית.
ב-24 באוגוסט 1931 התפטר מקדונלד, פיזר את ממשלתו, והקים מיד ממשלה חדשה בה שותף מספר קטן של שרי הממשלה הקודמת לצד שרים ממפלגות אחרות. צעד זה הביא לרוגז גדול במפלגת הלייבור שראתה בו משום בגידה. מקדונלד ותומכיו גורשו מהמפלגה, ומיד הקימו מפלגה חדשה: ארגון הלייבור הלאומי, ומפלגת הלייבור, אותה שב והנהיג ארתור הנדרסון, שבה אל האופוזיציה. בבחירות שנערכו ב-1931 ניצחו המפלגות שהרכיבו את "הממשלה הלאומית", על אף שמפלגתו החדשה של מקדונלד זכתה רק ל-13 מושבים בפרלמנט זכו השמרנים ל-470 מושבים, ואילו הלייבור הפסיד 225 מושבים, וזכה ב-52 מושבים בפרלמנט בלבד. הייתה זו תבוסה ניצחת. רוב חברי המפלגה המכהנים בפרלמנט איבדו את מושביהם, ובהם מנהיג המפלגה הנדרסון. מבין שרי המפלגה שמרו על מושבם רק קלמנט אטלי, ג'ורג' לנסבורי וסטפורד קריפס. לנסבורי, שהיה הבכיר מבין השלושה קיבל את תואר מנהיג המפלגה, ואטלי היה לסגנו.
באופוזיציה בשנות השלושים
המפלגה ספגה מכה חמורה, ממנה התקשתה להתאושש. ב-1932 פרשה מהמפלגה מפלגת הלייבור העצמאית ויצאה לדרך עצמאית שהובילה לבסוף לדעיכתה. לנסבורי, מנהיג המפלגה, נקט בעמדה שליוותה את הלייבור במהלך שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, של התנגדות לחימוש ושאיפה למימוש ביטחון קולקטיבי במסגרת חבר הלאומים. עם עליית הפשיזם והנאציזם, נראתה עמדה זו כרלוונטית פחות ופחות. לנסבורי היה פציפיסט מושבע, שאף ביקר באמצע שנות השלושים את היטלר ואת מוסוליני בניסיון להגיע עמם להבנות. בספטמבר 1935 החליטה ועידת המפלגה כי המפלגה תתמוך בסנקציות של חבר הלאומים כנגד איטליה הפשיסטית אם זו תמשיך בתוקפנותה באתיופיה. בתגובה התפטר לנסבורי, ומינה את קלמנט אטלי למחליפו בהנהגת המפלגה, כאשר נותרו ימים ספורים עד הבחירות.
אטלי הוביל את מפלגת הלייבור להישג יחסי בבחירות של 1935; המפלגה זכתה ב-154 מושבים, והיה זה ההישג הגדול ביותר שהשיגה עד אז. על אף הישג זה הצליחו השמרנים לשמור על הרוב בפרלמנט, וסטנלי בולדווין שב ומונה לראש הממשלה. בסמוך לאחר הבחירות, בנובמבר 1935, התקיימו הבחירות למנהיגות הלייבור, בהן זכה אטלי. בתפקידו כראש הלייבור הרחיק את המפלגה מעמדותיו הפציפיסטיות של לנסבורי, ועמד בין הקוראים לחימוש, ולעמידה תקיפה מול היטלר ומוסוליני, בניגוד לעמדתו של ראש הממשלה נוויל צ'מברלין, שתמך במדיניות של "פיוס" אל מול האיום הנאצי. ב-1937 החליטה המפלגה להתנגד למדיניות "הפיוס" של צ'מברלין, וזאת בעיקר בשל עמדתם של ארנסט בווין ויו דאלטון. עם זאת, היה אטלי נחוש בדעתו לאחד את שורות מפלגתו, ועמד אל מול ניסיונות ליצור "חזית עממית" כנגד הפשיזם עם מפלגות אחרות, לרבות המפלגה הקומוניסטית הבריטית. כאשר מנהיגי השמאל במפלגתו סטפורד קריפס ואניירין בוואן המרו את פיו והמשיכו להטיף לגיבוש חזית עממית, לא היסס להוציאם משורות המפלגה.
בקואליציית המלחמה של צ'רצ'יל
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה נותרה המפלגה באופוזיציה. מנהיגיה רצו, מחד, לסייע ולהראות נאמנות במאבק המלחמתי, אותו חזו ומפניו הזהירו מזה שנים. מאידך, סברו כי נוויל צ'מברלין אינו האיש הראוי לעמוד ליד הגה השלטון. כאשר פרצה המערכה על צרפת במאי 1940, נקראו מנהיגי הלייבור אל צ'מברלין והביעו דעתם כי יתמכו בממשלה אם ראשה יוחלף בווינסטון צ'רצ'יל. כאשר הוחלף צ'מברלין בצ'רצ'יל, הצטרפה המפלגה אל הממשלה, ונוצרה "קואליציית המלחמה" שהחזיקה מעמד כמעט עד לסוף המלחמה. אל הקואליציה צורפו, פרט לאטלי, שמונה למשרת הלורד שומר החותם גם גרינווד, יו דאלטון, ארנסט בווין, הרברט מוריסון, אלן וילקינסון ואלברט ויקטור אלכסנדר שמונה ללורד הראשון של הימייה. תפקיד מרכזי ניתן לסטפורד קריפס שמונה לשגריר במוסקבה.
תפקידו של אטלי במהלך המלחמה היה תפקיד מרכזי. יחד עם צ'רצ'יל נשא בעול הנהגת המדינה, כסגן ראש הממשלה תפקיד שנוצר למענו. במהלך ממשלת הקואליציה שמשלה בבריטניה מ-1940, ניהלו את המדינה שלושה גופים. צ'רצ'יל היה יושב ראש של "קבינט המלחמה" שעסק בניהולה של המלחמה וניהול יחסי החוץ, ושל "ועדת ההגנה" שעסקה בענייני המשק המלחמתי. אטלי, שהיה חבר גם בשני הגופים האחרים, היה יושב ראש "ועדת הלורד הנשיא", שעסקה בניהול העניינים האזרחיים.
במהלך המלחמה הקדישה המפלגה מחשבה רבה לדרך בה תשוקם החברה הבריטית ותחודש לאחר המלחמה. דו"ח בוורידג' שיזמה הממשלה בשנת 1942, היה מסמך שכתב הכלכלן ויליאם בוורידג', ובו פירט את הדרכים בהן ניתן יהיה לבנות בבריטניה חברה צודקת יותר, בה תומכת המדינה באזרח בצורה של מתן גמלאות המלוות את האזרח "מעריסה ועד קבר". הלייבור אימץ את המסמך, בעוד שצ'רצ'יל הודיע בבית הנבחרים כי לא יישם את הדו"ח מיד. צ'רצ'יל נשא נאום, ב-21 במרץ 1943 ובו הזהיר את הציבור שלא לצפות לשינויים חברתיים הכרוכים בהוצאות גדולות של המדינה לאחר המלחמה.
בוועידת המפלגה בדצמבר 1944, קיבלה המפלגה החלטה פרו-ציונית, שקראה לעליית המוני יהודים ולחילופי אוכלוסייה: "יש לעודד את הערבים לצאת מהארץ ואת היהודים לבוא אליה". כמו כן, קראה "להרחיב את גבולותיה הנוכחיים של ארץ ישראל תוך הסכם עם מצרים, סוריה ועבר הירדן".
ממשלות אטלי
לאחר סיום המלחמה באירופה, במאי 1945 דרש הלייבור קיומן של בחירות באוקטובר. הבחירות לא התקיימו משנת 1935 בשל המלחמה. צ'רצ'יל סבר שיש לדחות את הבחירות עד לאחר הניצחון על יפן, שהניחו שיתרחש כשנה וחצי לאחר מכן. משהודיע אטלי לצ'רצ'יל כי מפלגתו עומדת על קיום הבחירות, פיזר צ'רצ'יל את הפרלמנט וקיים בחירות בזק בחודש יולי. ההנחה הייתה כי צ'רצ'יל, שייצג באישיותו את עמידת הגבורה של בריטניה בשנות המלחמה, יהיה המנצח הגדול מהבחירות שנערכו כאשר חיילים בריטים עדיין נלחמו במזרח הרחוק. להפתעת הכל, ובמיוחד להפתעתו של צ'רצ'יל, שנסע לוועידת פוטסדאם כאשר הוא סבור שהניצחון בכיסו, זכה הלייבור בניצחון גדול, וברוב של 145 קולות בפרלמנט, שאיפשר לו בפעם הראשונה להקים ממשלה המתבססת על רוב פרלמנטרי של הלייבור.
לממשלתו של אטלי נכנסו אישים בעלי כישרון שהמתינו מזה שנים לבצע את תוכניותיהם הרדיקליות. פרט לאטלי כראש הממשלה, כיהנו בה גם הרברט מוריסון כסגן ראש הממשלה, ארנסט בווין כשר החוץ, יו דאלטון כשר האוצר, עמנואל שינוול כשר המלחמה, אניירין בוואן כשר הבריאות, וסטפורד קריפס כנשיא לשכת המסחר.
הממשלה התמודדה עם בעיות קשות ביותר מבית ומחוץ. בנושאי מדיניות חוץ עסקה ממשלת אטלי בארבעה נושאים - שיקום אירופה לאחר המלחמה, תחילתה של המלחמה הקרה, ייסוד האומות המאוחדות ודה-קולוניזציה. ממשלתו של אטלי הייתה אחראית לתהליכי הדה-קולוניזציה הראשונים והחשובים ביותר של האימפריה הבריטית, ובראשם מתן העצמאות להודו. בתקופת כהונת הממשלה חולק שטח הממשל הבריטי בהודו לשתי מדינות - פקיסטן המוסלמית, והודו. החלוקה התבצעה במחיר כבד בחיי אדם, ובעקירה של מיליונים מבתיהם. בתקופה זו הוסכם גם על עצמאותן של בורמה וסרי לנקה, ועל חלוקת ארץ ישראל והקמת מדינת ישראל. הממשלה גם קידמה את היחסים עם ארצות הברית, שלחה חיילים למלחמת קוריאה והייתה אחראית על פיתוח תוכנית גרעין בריטית עצמאית.
בתחום הפנים, היה על בריטניה לשקם את ההרס והנזק שגרמה המלחמה, להבטיח דיור ותעסוקה לחיילים המשוחררים, ולשקם את כלכלתה אל מול חוב חיצוני אדיר שיצרה המלחמה, במיוחד לארצות הברית. אל מול כל אלו היה הלייבור מחויב לתוכנית שאפתנית של דיור, תעסוקה ורפורמה בנושא הביטוח הלאומי, שאמורה הייתה לדרוש משאבים גדולים, שלא עמדו לרשות המדינה עם סיום המלחמה.
ממשלתו של אטלי הייתה מחויבת להלאמה נרחבת של תעשיות המפתח. בשנת 1946 הולאמו בנק אנגליה והתעופה האזרחית. בשנת 1947 הולאמו תעשיות הפחם, הרכבות, התעלות, ושירותי הטלפון והרדיו. בשנת 1948 הולאמו שירותי החשמל והגז, ובשנת 1951 הולאמו תעשיות הפלדה. הנהלת המפעלים המולאמים נמסרה לתאגיד ציבורי או לרשות ציבורית שמטרתם הייתה ניהול רווחי וכלכלי של העסק המולאם. בשנת 1951 היו עשרים אחוז מהמשק הבריטי בבעלות ציבורית. במסגרת זו נוצרו גם רשויות חדשות כרשות הגנים הלאומית, ומערכת התכנון והבנייה.
מהיום הראשון לכהונתה עמדה ממשלת אטלי בפני בעיות כלכליות חמורות. מאמץ המלחמה הותיר את בריטניה מרוששת. המלחמה עלתה לבריטניה בכרבע מעושרה הלאומי. השקעותיה מחוץ לממלכה מומשו על מנת לשלם את הוצאות המלחמה. המעבר לכלכלה של שלום, ושמירת המחויבות הצבאית האסטרטגית ברחבי העולם, הן בשטחי הכיבוש באירופה, הן המשך המלחמה במזרח הרחוק, והן שמירתה של האימפריה הקולוניאלית, ופירוקה באופן מבוקר, היו כרוכים בהוצאות כבדות ביותר. מאזן התשלומים ומאזן הסחר של בריטניה היו בגרעון משמעותי.
שרי האוצר בממשלה, יו דאלטון וסטאפורד קריפס המשיכו את מדיניות הקיצוב והצנע של ימי המלחמה, למשך תקופה ארוכה לאחר המלחמה. המטרה הייתה הפחתת הצריכה, הפחתת הייבוא, והגדלת הייצוא על מנת לייצב את הלירה שטרלינג ולבסס את מאזן התשלומים כך שהמדינה תוכל לצאת מהמשבר. הדגש היה על הגברת הייצור התעשייתי, במיוחד בתעשיות המולאמות והפנייתו לייצוא.
על אף כל אלו עמדה ממשלתו של אטלי במטרתה להשיג תעסוקה מלאה. הממשלה שמרה על מנגנוני השליטה בכלכלה שנוצרו בעת המלחמה, לרבות השליטה בהקצבת חומרי גלם וכוח אדם, ובמשך כל שנות כהונתה לא עלתה האבטלה על שיעור של למעלה מ-500,000 מובטלים, או 3% מכוח העבודה במשק הבריטי.
בשנת 1950 זכתה המפלגה בבחירות, אך הרוב של הלייבור הצטמצם לחמישה מושבים בפרלמנט. הממשלה החדשה הייתה מורכבת מאישים שונים. שרי הממשלה הנמרצים של שנת 1945 דעכו מבחינה פוליטית או אישית, חלקם מתו, וחלקם הסתבכו בשערוריות שונות. במפלגה החלו להסתמן שני מחנות. מחנה שר האוצר יו גייטסקל, שנחשב לימני יותר, ומחנה אניירין בוואן השמאלי. חילוקי הדעות הללו הביאו לפירוק הממשלה על רקע החלטתו של גייטסקל לגבות תשלום עבור משקפיים וטיפולי שיניים, על אף התחייבותו של בוואן לשירותי בריאות חינם. בוואן ועמו הרולד וילסון פרשו מהממשלה, והוכרז על בחירות חדשות, כאשר אטלי קיווה כי אלו יחזירו לו את הרוב הדרוש על מנת לשלוט. בבחירות ב-1951 הפסידה מפלגת הלייבור, על אף שזכתה במרבית הקולות, ולמעשה במספר הגדול ביותר של קולות שניתנו למפלגה אי פעם, הביאה שיטת הבחירות הבריטית לכך שהמפלגה לא קיבלה את רוב המושבים בפרלמנט, ונשלחה שוב אל האופוזיציה.
באופוזיציה בשנות החמישים
בשנת 1955 פרש אטלי, וגייטסקל מונה למנהיג המפלגה. בוואן מת בשנת 1960, וגייטסקל מת באופן פתאומי בשנת 1963. את מקומו של גייטסקל תפס הרולד וילסון שהנהיג את המפלגה לניצחון בבחירות בשנת 1964.
ממשלות וילסון וקלהאן 1964 - 1979
שפל כלכלי, ושורה של פרשיות מביכות (שהידועה מביניהן היא פרשת פרופיומו), הביאו לדעיכת שלטון השמרנים בשנת 1963. בבחירות ב-1964 הצליח וילסון להביא לזכיית מפלגת הלייבור ברוב של ארבעה מושבים. בבחירות בשנת 1966 הצליח וילסון להגדיל את הרוב ל-96 מושבים.
מדיניות החוץ של וילסון הייתה שקולה, ופעלה מתוך רצון להימנע מסכסוכים מזוינים. הוא לא נכנע ללחצים האמריקאים לשלוח את צבאו להשתתף במלחמת וייטנאם, והציע את שירותיו כמתווך דיפלומטי בסכסוך. גם את המשבר ברודזיה - שם הכריז המיעוט הלבן על הקמת מדינה עצמאית, צעד לו התנגד וילסון בחריפות - ביקש לפתור בלא הפעלת צבא.
ממשלת וילסון הייתה אחראית בתקופה זו למספר רפורמות חשובות, כגון הלגליזציה של ההפלה ושל ההומוסקסואליות, הרחבת החינוך המקיף, והקמת אוניברסיטה פתוחה. אך הממשלה ירשה מאזן מסחר שלילי שהוביל למשבר בשער המטבע ולניסיונות כושלים למנוע את הירידה בשער השטרלינג. ממשלת וילסון הפסידה בבחירות של שנת 1970 לראש הממשלה השמרן אדוארד הית'.
ממשלתו של הית' נקלעה למשברים בשל בעיות צפון אירלנד סכסוכי עבודה עם הכורים שהובילו לפתרונות כגון "שבוע עבודה בן שלושה ימים" שהונהג על מנת לחסוך בחשמל. לכל אלו הוסיף משבר הנפט של 1973 שבא בעקבות מלחמת יום הכיפורים, והביא בעקבותיו מיתון ואינפלציה גבוהה. בפברואר 1974 שבה מפלגת הלייבור לשלטון בעקבות בחירות כלליות, ויצרה ממשלת מיעוט בתמיכתם מבחוץ של היוניוניסטים מצפון אירלנד. בבחירות אלו קיבלו שתי המפלגות הגדולות פחות מארבעים אחוז מהקולות. הממשלה הייתה לא יציבה, וילסון חש כי עליו לקרוא לבחירות נוספות על מנת לייצבה. בבחירות אלו, שנערכו באוקטובר 1974, הצליח וילסון לקבל רוב של שלושה מושבים.
ממשלתו של וילסון נאבקה עם בעיות כלכליות קשות, כשלרשותה רוב מצומצם בבית הנבחרים, וחילוקי הדעות בתוך המפלגה מחמירים והולכים. הנושא החשוב היה חברותה של בריטניה בשוק האירופי המשותף, אליו נכנסה בריטניה בהנהגת הית' בשנת 1972. בשנת 1975 התקיים משאל עם בשאלה זו, בו החליט רוב גדול כי בריטניה צריכה להישאר במסגרת זו.
על אף שהפופולריות האישית שלו נותרה גבוהה, התפטר וילסון במפתיע בשנת 1976 בשל בעיות בריאות, והוחלף בג'יימס קלהאן. האתגר מולו עמדה ממשלת קלהאן היה השליטה באינפלציה שהגיעה בשנת 1975 לשיא של 26.9%. קלהאן הצליח באופן יחסי לעמוד מול בעיה זו ובשנת 1978 היה שיעור האינפלציה 7.4%. אך האמצעים שננקטו הובילו לסכסוכים קשים עם איגודי העובדים.
בשנים אלו עלתה שאלת עצמאותה של סקוטלנד שוב על הפרק, ובשנת 1976 הקימה קבוצת חברי לייבור סקוטים את מפלגת הלייבור הסקוטית, שפרשה ממפלגת הלייבור, והביאה להקטנה נוספת של הרוב שעמד לרשות קלהאן. קלהאן ניסה לפנות אל המפלגה הליברלית בראשה עמד דייוויד סטיל אך הברית הפוליטית שנוצרה החזיקה מעמד כשנה. לאחר מכן ניסה קלהאן לפנות למפלגות אחרות כגון המפלגה הלאומית הסקוטית והמפלגה הלאומנית הוולשית, ובכך הצליח להאריך מעט את כהונת הממשלה. בחורף של שנת 1978–1979 התמודדה ממשלת קלהאן עם משברים בתחום יחסי העבודה שהביאו לשביתות במגזרים נרחבים, ולהפרעה בסדר החיים היום-יומי. בין השובתים היו נהגי המשאיות, עובדי הרכבת, עובדי התחבורה הציבורית, הממשל המקומי ועובדי בתי החולים.
המפלגות הלאומניות הקטנות דרשו כי יוענקו לארצותיהן פרלמנטים בעלי סמכויות אוטונומיות. כאשר נערך משאל עם באשר להענקת סמכויות למועצות מחוקקות בסקוטלנד ובויילס, בשנת 1979 נדחתה ההצעה ליצור פרלמנט וולשי, אך התקבלה ההצעה הנוגעת לסקוטלנד ברוב זעום שלא הגיע לשיעור הנדרש של ארבעים אחוזי תמיכה. כאשר הממשלה סירבה להמשיך בתוכניות אלו ליצירת מועצה מחוקקת סקוטית, פרשה המפלגה הלאומית הסקוטית מן הקואליציה, וממשלתו של קלהאן נפלה ב-28 במרץ 1979.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 1979 סבל הלייבור מתבוסה קשה לשמרנים, שהונהגו על ידי המנהיגה הכריזמטית מרגרט תאצ'ר.
שנות המדבר 1979 - 1997
לאחר התבוסה בבחירות בשנת 1979 עברה המפלגה תקופה של משבר, ופילוג פנימי חמור, בין הפלג השמאלי בהנהגת מייקל פוט וטוני בן, והפלג הימני אותו הנהיג דניס הילי. בשנת 1980 נבחר פוט למנהיג המפלגה, ורבים חשו כי בחירתו מסמנת תפנית חדה של המפלגה שמאלה, בניגוד לכיוון אליו פנה הבוחר הבריטי. בשנת 1981 הודיעו ארבעה משרי הלייבור לשעבר - שירלי ויליאמס, ויליאם רודג'רס, רוי ג'נקינס ודייוויד אואן, שייצגו את אנשי הפלג הימני, בהצהרה שכונתה "הצהרת ליימהאוס" כי הם אינם מקבלים את תוצאות הבחירות. היה זה צעד ראשון לקראת עזיבתם את המפלגה לייסוד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ממשלתה של מרגרט תאצ'ר לא הייתה פופולרית בתחילה בשל שיעור האבטלה הגבוה והאינפלציה הגבוהה. עם זאת, הצלחתה במלחמת פוקלנד ב-1982 ביחד עם הצלחת תוכניות "הזכות לרכוש" שאיפשרו לדיירי הדיור הציבורי בבריטניה לרכוש את דירותיהם, הביאה לעלייה בפופולריות שלה, וזאת כאשר הקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית פיצלה את קולות האופוזיציה. כל אלו הביאו לתבוסה קשה של מפלגת הלייבור בבחירות בשנת 1983 בהן זכתה הלייבור רק ל-27.6% מהקולות, האחוז הנמוך ביותר של מצביעים מאז 1918. המפלגה קיבלה רק חצי מיליון קולות יותר מהברית של המפלגה הליברלית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שקמה ב-1981, והתגבשה לאחר מכן למפלגת הליברל דמוקרטים.
תוצאות הבחירות הביאו לפרישתו של פוט, ובחירת ניל קינוק ליושב ראש המפלגה, בשנת 1983. קינוק נחשב למתון יותר מפוט, והנהיג את המפלגה לקראת דעות הנוטות יותר אל המרכז. בשנת 1984 הראו הסקרים כי הלייבור מעט יותר פופולרי מהשמרנים, ובמהלך השנים שעד הבחירות, שנועדו לשנת 1988 נראה היה לעיתים כי ייתכן שמפלגת הלייבור תוכל להקים את הממשלה הבאה. עם זאת, כאשר נטתה דעת הקהל לטובת תאצ'ר, בשנת 1987, הקדימה תאצ'ר את מועד הבחירות, וקיימה אותן ביוני 1987 על אף שיכולה הייתה לקיימן כשנה לאחר מכן.
בבחירות אלו השתפר מעט מצב מפלגת הלייבור, והתמיכה בה עלתה ל-30.7 אחוזים, אך השמרנים נותרו בשלטון עם רוב מוצק של 102 חברי פרלמנט. ברית הליברלים והדמוקרטים כשלה בניסיונה להפוך למפלגה השנייה בגודלה, והלייבור נותרה מפלגת האופוזיציה העיקרית.
בשנת 1988 יצאה בריטניה מהמיתון של תחילת שנות השמונים, מצב התעסוקה היה טוב, והשמרנים הובילו בכל סקרי דעת הקהל. הלייבור היה נגוע בחילוקי דעות פנימיים. קינוק נתפס כאיש הימין, והותקף על ידי אנשי השמאל במפלגה. קינוק הביא לפרישת כמה מאנשי השוליים הקיצוניים של המפלגה שהקימו מפלגות כ"המפלגה הסוציאליסטית של אנגליה ווילס" ו"המפלגה הסוציאליסטית של סקוטלנד".
בשנת 1989 השתנה מצב הרוח הלאומי בבריטניה. ניסיונה של תאצ'ר להטיל מס גולגולת הביא לעלייה בתמיכה בלייבור, ובסופו של דבר לדעיכת הפופולריות של תאצ'ר. באפריל 1990 הראו הסקרים על הובלה חד משמעית של הלייבור על פני השמרנים. בנובמבר 1990 הוחלפה תאצ'ר בג'ון מייג'ור שנתפס כמחליף אפור וחסר כריזמה. בשלב זה הידרדרה הכלכלה למיתון, עמו נאבקה ממשלת מייג'ור, כאשר עד מועד הבחירות המתוכננות נותרה עוד כשנה וחצי.
היכל הספורט העירוני נשר
היכל הספורט העירוני נשר הוא אולם ספורט הנמצא באשכול הפיס בשכונת רמות יצחק בעיר נשר. האולם הצמוד לחטיבת ביניים בקריית החינוך על שם רבין ברחוב השיטה. האולם משמש גם למשחקי הבית של קבוצת הפועל נשר בכדורסל, וכן שימש את קבוצת מכבי חיפה במשך שנתיים, בעקבות שדרוג היכל הספורט רוממה.
מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת)
שנות המדבר 1979 - 1997
רוב הפרשנים צפו את ניצחון הלייבור בבחירות. הלייבור ניסה להתאים עצמו לרוח הזמן. המפלגה חזרה בה ממדיניות הפירוק החד-צדדי מנשק גרעיני לה הטיפה מזה שנים, ויתרה על שאיפתה להלאים מחדש את התעשיות שהופרטו בתקופת תאצ'ר, ועל דרישות שונות בתחום יחסי העבודה. עם כל זאת, מייג'ור נהנה מעליה ברורה בפופולריות שלו, והחליט לקיים את הבחירות במועדן, בשנת 1992, על אף קריאותיו של קינוק לקיים בחירות במהלך 1991.
הבחירות שהתקיימו בשנת 1992 הביאו שוב ניצחון לשמרנים. קינוק התפטר והוחלף בג'ון סמית. בסמוך לאחר הבחירות נקלעה הממשלה השמרנית למשבר שכונה "יום רביעי השחור" בו איבדה שליטה על שער השטרלינג, והודיעה על פרישתה ממנגנון הצמדת המטבע האירופי. אירועים אלו הביאו לעלייה מחודשת של הפופולריות של הלייבור. מותו הפתאומי של סמית מהתקף לב בשנת 1994 סלל את הדרך לעלייתו של טוני בלייר למנהיגות המפלגה.
היכל הספורט העירוני נשר
האולם הוקם בשנת 1998, במימון מפעל הפיס ומשרד החינוך, משטח פרקט רב תכליתי ולוח תוצאות אלקטרוני. האולם מכיל 1115 מקומות ישיבה קבועים ביציע ראשי, כאשר ניתן להוסיף 256 מושבים ניידים נוספים בשני צידי האולם. היציע הראשי מכיל מקומות מסוגים שונים כאשר המקומות הקרובים ביותר למגרש מהווים יציע כבוד וקיימת הפרדה בין המושבים העליונים לתחתונים.
מפלגת הלייבור (הממלכה המאוחדת)
שנות המדבר 1979 - 1997
בשלב זה הצליחו השמרנים לייצב את הכלכלה ולשלוט באבטלה, אך הלייבור המשיך לצבור פופולריות. מינויו של בלייר הוכח כצעד נכון ופופולרי בסקרי דעת הקהל, על אף הצלחתה הכלכלית של ממשלת השמרנים.
בלייר הוביל את המפלגה לדרך חדשה. הסוציאליזם המסורתי של המפלגה עבר עדכון, לטובת מדיניות שכונתה "הדרך השלישית", על פי משנתו של אנתוני גידנס, שנראתה כתפיסה מתאימה יותר לזמנים החדשים. הלייבור עצמו כונה עתה "הלייבור החדש". בנאומו בוועידת המפלגה בשנת 1994 הכריז בלייר על רצונו בשינוי "סעיף 4" המפורסם של חוקת המפלגה, כך שהמפלגה לא תהיה מחויבת עוד ל"בעלות המשותפת באמצעי הייצור והחליפין", ובמילים אחרות להלאמה. בוועידה מיוחדת שהתכנסה ב-1995 הוחלף הסעיף, והמפלגה הכריזה כי היא "דמוקרטית סוציאליסטית". בוועידה בשנת 1996 הכריז בלייר כי קדימויותיו העיקריות הן "חינוך, חינוך וחינוך". "הלייבור החדש" של בלייר מעולם לא קיבל מעמד רשמי כשמה של המפלגה, אך שימש להבחנה בין התקופה שלפני בלייר, ובין התקופה שלאחריה, ובין אנשיו של בלייר ל"לייבור הישן". בלייר אמר כי: