cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בטי דובינר
חייה
בנעוריה החלה לדגמן ועברה לחיות בטורונטו. לאחר מכן עברה לניו יורק ושימשה קניינית עבור חברת אופנה. במהלך שנות הארבעים נישאה לסם דובינר (1914 – 1993), איש עסקים ואספן אמנות, ויחד עמו עלתה לישראל בשנת 1950. קודם לעלייתם היו בטי וסם חברי תנועת בית"ר וממייסדי "הליגה למען שחרור פלשתינה (ארץ ישראל)". ברמת גן מצוי בית דובינר על שמם, בניין מגורים ייחודי בתכנונם של האדריכלים אלפרד נוימן, צבי הקר ואריה שרון.
לאורך השנים פעלה דובינר לקידום מטרות חברתיות שונות ולגיוס כספים עבורן. בתקופת עלייתם ארצה פעלה יחד עם בעלה להוצאת משפחות מהדיור הארעי במעברות. במהלך השנים הייתה שותפה לתמיכתו בקידום אמנים צעירים.
על פעילותה החברתית הוענק לבטי דובינר תואר יקירת העיר רמת גן, וכן אות הנשיא למתנדב בשנת תשמ"ח.
הובאה לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
Man! I Feel Like a Woman!
(בעברית: איש! אני מרגישה כמו אישה!) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקנדית שאניה טוויין, מתוך אלבומה השלישי, Come On Over. השיר יצא לאור ב-12 במרץ 1999, כסינגל השמיני מתוך האלבום. השיר כשמו, מדבר על זכויות האישה, ומילותיו מציגות את מעמדן, ואת השוויון שהן רוצות.
השיר זכה לשבחים רבים מצד מבקרי המוזיקה, כאשר החמיאו על הכיוון שאליו הלכה טוויין עם השיר, וגם על שירתה. מבחינה מסחרית זכה השיר להצלחה רבה, כאשר גודל מכירותיו בעולם מסתכמות בכ-3.5 מיליון עותקים שנמכרו. במצעדים הצליח השיר להעפיל לצמרת המצעד הניו זילנדי, ולהיכנס לעשיריות פותחות רבות סביב כל רחבי העולם.
הווידאו קליפ שצולם לשיר פורסם בעולם ב-3 במרץ 1999, והוא זכה גם כן לשבחים רבים מצד מבקריה של הזמרת. עם השיר פתחה טוויין את שני סיבובי ההופעות שלה, "Come On Over Tour", ו-"Up! Tour", ובנוסף גם כשהופיעה בסופרבול, שרה טוויין את השיר.
בשנת 2000, זכה השיר בפרס גראמי עבור - "ביצוע סולו הקאנטרי הווקאלי הטוב ביותר - אישה".
רקע וכתיבה
כמו את רוב שיריה, גם את השיר הזה כתבה שאניה טוויין ביחד עם רוברט ג'ון "מאט" לאנג, שגם הפיק לה את השיר. טוויין אמרה כי השיר נכתב בהשראת דראג קווין שראתה באחת מחופשותיה.
בהתייחסה לכתיבת השיר, אמרה טוויין כי: "לא היה לי זמן לבזבז על רעיונות שלא היו עושים את האלבום כמו שהוא עכשיו, אבל משהו בדבר הזה [השיר] גרם לי לכתוב אותו בפשטות ללא בעיות."
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם בניו יורק, על ידי פול בויד. בקליפ ניתן לראות את שאניה כשהיא מחופשת לגבר, ומסתירה את מאפייניה הנשים בעזרת בגדים שחורים, תחרות, וכולי. לצידה ניתן למצוא ארבעה גברים שלובשים בגדים צמודים ומנגנים בגיטרות לאורכו של הקליפ. לאורך הקליפ ניתן לראות את שאניה נפטרת מהבגדים שמסתירים את זהותה המגדרית ולבסוף, היא מתלבשת כמו אישה רגילה.
הקליפ הועלה לערוץ ה-Vevo של טוויין באמצע שנת 2009, כ-10 שנים לאחר תאריך יציאתו המקורי. נכון לאוקטובר 2017, מונה הצפיות שלו עולה על למעלה מ-100 מיליון צפיות.
בוריסלב קוסטיץ'
בוריסלב קוסטיץ' (בסרבית: Бора Костић; 24 בפברואר 1887 – 3 בנובמבר 1963) היה שחמטאי יהודי-סרבי בדרגת רב אמן.
קוסטיץ' למד את המשחק בגיל 10 והתקדם במהירות בבודפשט. בחלק מזמנו גם שהה בווינה, בירת השחמט של אותם הימים וכך התאפשר לו להתמודד מול יריבים בדרגה גבוהה ולשפר את איכות משחקו. ב-1910 עבר לקלן ומשם נסע תכופות, כולל לאמריקה. שיחק נגד אלופים מקומיים והדגים את יכולותיו הנדירות כשחקן של משחקים סימולטניים עיוורים. בשנת 1913 בהיותו בארגנטינה הוא ניצח את רולנדו אילה עם התוצאה 6:0. בניו-יורק, בשנת 1916 שיחק באופן זה מול 20 יריבים, עם גבו ללוח, ניצח 19 מהם וסיים את האחרון בתיקו, וזאת במקביל לניהול שיחות מנומסות עם יריביו ועם הצופים במשחק.
קוסטיץ' שיחק בדו-קרבות מול פרנק מרשל, ג'קסון שוואלטר ופול ליאונרט וניצח את כולם. בהוואנה, בשנת 1919 רצף מרשים זה של ניצחונות נקטע בצורה חדה עם הפסד של 5-0 מול חוסה ראול קפבלנקה. הוא גם שיחק בתחרויות במהלך שהותו בארצות הברית, בניו-יורק 1916, שיקגו 1918 וניו-יורק 1918 שם הגיע למקום השני אחרי קפבלנקה.
בזירה האירופית ניצח בתחרות סטוקהולם ב-1913, הגיע למקום השני בתחרות הייסטינגס 1919 וניצח בתחרות הייסטינגס ב-1921. בתחרות טרנסיאנסקה טפליצה בשנת 1928 ניצח לפני סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ולאסלו סאבו. בתחרות בלד בשנת 1931 סיים במקום העשירי, אך עדיין ניצח את גזה מארוצי, אדגר קול ווסיה פירץ. תחרות זו נחשבה בזמנו כאחת החזקות בהיסטוריה של השחמט. באליפות יוגוסלביה בשנת 1935 הוא חלק את המקום הראשון עם פירץ ובשנת 1938 הפך לאלוף יוגוסלביה. הוא גם ניצח בהפרש ניכר את תחרות ליובליאנה באותה שנה.
בין השנים 1923-1926 נסע קוסטיץ' ברחבי העולם, כולל אוסטרליה, המזרח הרחוק, אפריקה, הודו וסיביר, בכל מקום הדגים את כשרונותיו היוצאים מהכלל, יצר עניין בשחמט ועיצב קשרים חדשים עם אנשים בכל העולם. הוא היה ללא ספק פּוּבְּלִיצִיסְט מבריק ושגריר של המשחק, אם כי ייתכן שבכך מנע מעצמו מימוש של מלוא הפוטנציאל שהיה טמון בו כשחקן. בשנת ה-20 המאוחרות חזר לאמריקה ושם החל בסדרה של ארבע הופעות בנבחרתה האולימפית של יוגוסלביה, משנת 1927 ועד 1937. ב-1932, בתקופה בה למד בבוקרשט, השתתף באליפות רומניה בשחמט וזכה בה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכלא קוסטיץ' היהודי על ידי הנאצים במחנה ריכוז. לאחר מכן שיחק שחמט רק בצורה מינורית. הופעתו האחרונה הייתה בגיל 75 בתחרות ציריך לוותיקים, אותה ניצח.
בשנת 1950 הוענקה לקוסטיץ' דרגת רב-אמן על ידי פיד"ה.
משחקי מופת
לבן: בוריסלב קוסטיץ'   שחור:  ארנסט גרינפלד
בדוגמה זו לשחור שני רגלים באגף המלכה לעומת אחד ללבן. לאחר המסע ה-37 התמונה מתבהרת - ללבן שני רגלים מבודדים, ב-א2 וב-ה6. שניהם מצריכים תמיכה ובמוקדם או במאוחר אחד מהם יפול, והלבן יפסיד במשחק.
העיקרון המנחה את מקס אויבה שניתח את המשחק בהפיכת היתרון המספרי של הרגלים באגף המלכה ליתרון של ממש במשחק הוא עיתוי הקידום של הרגלים באגף המלכה, לאחר שביצענו בסבלנות את כל ההכנות הנדרשות, ורק לאחר שהשלמנו את כל ההכנות האפשריות יש להתחיל בקידום הרגלים.
הופעות באולימפיאדות
בוריסלב קוסטיץ' השתתף בנבחרתה האולימפית של יוגוסלביה.
שליו ההימלאיה
מאפיינים
12 פריטים בלבד, נצפו לאחרונה בשנת 1876 בשני מקומות בהרי ההימלאיה במדינת אוטראקהאנד, ובצפון-מערב הודו. וכיום מוגדר שליו ההימלאיה, כבעל חיים בסכנת הכחדה חמורה.
החוקרים נוטים להאמין כי אוכלוסייה מצומצמת של המין (כ- 50 פרטים), שרדה באזורים המרוחקים של רכס ההימלאיה.
עוף זה תואר על ידי החוקר ג'ון אדוארד גריי ב-1846.
יחסי אוסטרליה–סוריה
יחסי אוסטרליה–סוריה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין הרפובליקה הערבית הסורית.
סקירה כללית
בין סוריה לאוסטרליה מתקיימים יחסים דיפלומטיים אך אוסטרליה מרבה לבקר את סוריה על צורת המשטר שלה, ואף לחמה נגד המדינה האסלאמית במלחמת האזרחים הסורית.
גשמיות
גֵּשְמיוּת, או גַּשְמוּת, בספרות העברית לדורותיה היא חומריות או גופניות.
גשמיות היא שם עצם מופשט של המונח "גֶשֶם" המוזכר בספרי מוסר ומחשבה בימי הביניים.
אטימולוגיה
בארמית, פירוש המילה "גֶשֶם" הוא "גוף". אך חדירתה העיקרית של המילה לשפה העברית הייתה בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, בהשפעת המונח הערבי גִ'סְם - מילה שתיארה גוף, אך מעבר לכך, גם "חומר", "דבר ממשי במציאות".
בימי הביניים
בימי הביניים עסקו חכמים, רבות בהגדרת מהות הגשמיות, בניסוח האפיונים של הגשמיות, וביחס בינה לבין למה שנתפס כרוחניות. רבנו בחיי ערך מיפוי בספרו חובות הלבבות לשיטתו של.
במחשבת היהדות, מוענק דגש רב להרחקת כל תואר גשמי מהאל. במיוחד קנתה לה מחשבה זו פרסום על ידי הספר מורה נבוכים שמרבה להאריך בשלילת כל גשמיות מהאל. כך גם, רבי יהודה הלוי כתב בספרו הכוזרי על האלוהים, ועל כללי האמונה:.
מצוות התורה נתנו על מנת להתרחק מן הגשמיות בחיי היומיום ובתפיסת העולם, בכלל זה תפיסת האל בתכונה גופנית כל שהיא, ולהתקרב אל העניינים הרוחניים, על פי הוגים רבים. למעשה, חכמים והוגים היו מוטרדים מן השאלה: כיצד להשתחרר מן הגשמיות של העולם הזה ולפנות את מקומה, כביכול, לרוחניות; ועל כן, חקרו גם את הגבולות העמומים בין זו לזו. בספרו מורה נבוכים הבהיר הרמב"ם, רבי משה בן-מימון את חשיבות ההתרחקות מן ; הוא סבר .. לעומת זאת, המלאכים . הרמב"ן, רבי משה בן-נחמן, הבין את הבריאה, כתהליך שבו הפך לממשות העולם הזה.
בעת החדשה
בחסידות הבעש"ט שראשיתה באמצע המאה ה-18, הוצעה התייחסות מחודשת אל הגשמיות, כאמצעי רצוי בעבודת האל. החסיד נקרא להאזין אל קולו של הבורא המדבר, כביכול, דווקא מתוך הגשמיות והחומריות הפשוטה והיומיומית. יחד עם זאת, כהמשך להגות ימי הביניים, נתפס הגוף כחוצץ ומעכב בפני רוחניות וקיום מצוות, כמו מצוות ואהבת לרעך כמוך; כך למשל, כתב רבי שניאור זלמן מלאדי בספר ההתניא:
.
מקובל אצל חסידים, במיוחד בחסידות חב"ד, לאחל זה לזה במועדים ואירועים שפע ברכה ב"גשמיות וברוחניות".
ומאידך, הוצגה ואף הומלצה "התפשטות מגשמיות", שמשמעה היכולת והחוויה להבדל מההכרה והשיפוט השכלי ומהגוף וצרכיו, ולהתמקד בחוויה מעמיקה של הדבקות באל; זו נעשתה בחצרות חסידיים בדרך כלל על ידי תנועת הגוף, כמו ריקוד ושירה. בספרי המחשבה של החסידות, הודגש העבודה להגביר את ה"נפש האלוקית" המשתוקקת לרוחניות, על פני ה"נפש הבהמית" של האדם, המשתוקקת לתאוות גשמיות.
בעברית החדשה התהפכה כמעט משמעותו של המונח והמושג הגשמה, והוענק לו משמעות של מימוש הערכים הרוחניים, או משמעות מצוותית, בהקשר של יעדי התנועה הציונית בארץ ישראל, בראש ובראשונה התיישבות.
הערות שוליים
World
היימן מינסקי
חייו
מינסקי נולד ב-1919 בשיקגו למשפחה של מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית. הוא השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת שיקגו בשנת 1941. בשנים 1943–1945 שירת בצבא ארצות הברית ולאחר תום מלחמת העולם השנייה סיים תואר שני (1947) ושלישי (1954) בכלכלה באוניברסיטת הרווארד. מינסקי עבד כעוזר הוראה של אלבין הנסן בהרווארד ובהמשך לימד במכון קרנגי לטכנולוגיה. בין השנים 1957–1965 מינסקי היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ומשנת 1965 עד פרישתו ב-1990 היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
מינסקי פיתח מודלים כלכליים אשר הדגימו כיצד פעילות של ספקולנטים מביאה להיווצרות בועות במשק הנתון בצמיחה כלכלית ובכך גורמות למיתון ולמחזוריות בשוק ההון. על פי מחקרים אלו הראה מינסקי כי בעתות של צמיחה, כאשר תזרים המזומנים של חברות גדול מתשלומי הריבית על החוב שלהן, נוצרת זמינות גדולה של אשראי בשוק וקיימת נטייה לריבוי השקעות ספקולטיביות אשר מובילות בתורן ליצירת בועות כלכליות ולמיתון כתוצאה מחוסר יכולת להחזיר חובות. מינסקי טען כי ללא רגולציה והתערבות פיסקלית ומוניטרית של הממשלה והבנק המרכזי, תנודתיות זו של שוק ההון היא בלתי נמנעת. כתוצאה מעמדות אלו נחשב מינסקי להוגה פוסט-קיינסיאני בולט.
היפותזת אי היציבות
היפותזת אי היציבות היא התאוריה המרכזית של היימן מינסקי. ההיפותזה היא ניסיון להסביר מדוע משברים כלכליים מתרחשים בחמישים השנים האחרונות.
מינסקי ביקר את התפיסה הרואה במשברים כלכליים כשלי שוק במערכת כלכלית המייצבת את עצמה, וטען כי האופן בו בנויה הכלכלה מוביל באופן מובנה למשברים הולכים ומחריפים.
התזה המרכזית של מינסקי היא שככל שהתקופה יותר יציבה, הפרטים נוטים להתנהגות מסוכנת יותר ויותר, כיוון שהנטייה הטבעית של בני האדם היא לחשוב "מה שהיה הוא שיהיה". במרכז ההיפותזה של מינסקי עומד החוב הפרטי. מינסקי חילק את הלווים לשלוש קבוצות עיקריות:
מרגע שמגיעים ל"שלב פונזי", בו יש כמות גדולה של יחידות פונזי, ישנם מספר גורמים שעשויים להפעיל את חוסר היציבות הפוטנציאלית- אפשרות אחת היא כי בנקים יסרבו לתת הלוואות נוספות ליחידות פונזי, כיוון שהחוב שלהן גדול מידי. אפשרות אחרת היא שתנאי ההלוואות ישתנו- העלאת הריבית עשויה להוביל למצב בו התשלום על החוב גדול מידי עבור יחידות הפונזי, והן לא יוכלו להחזיר את החובות הקודמים על ידי חובות חדשים. האפשרות השלישית היא ירידת מחירים- כיוון שפרטים רבים מידי סומכים על עלית המחירים להחזרת חובם, ירידת המחירים עלולה להקשות עליהם לעשות זאת.
מרחב n-קשיר
בטופולוגיה, n-קשירות (n-connectedness) היא תכונה טופולוגי של מרחב טופולוגי או של הומומורפיזם טופולוגי, המכלילה קשירות מסילתית ופשיטות קשר. תכונה זו מוגדרת על ידי התאפסות n חבורות ההומוטופיה הראשונות של המרחב, ובמקרה של הומומורפיזם - על ידי התאפסות חבורות ההומוטופיה של סיב ההומוטופיה המתאים להעתקה.
מרחב קשיר מסילתית הוא מרחב 0-קשיר, בעוד שמרחב פשוט קשר הוא מרחב 1-קשיר. על כן, מונח זה מהווה הכללה למונחים המדוברים. שימוש נפוץ במיוחד ב-n-קשירות הוא במשפט הורוויץ, המייצר איזומורפיזם בין חבורות ההומוטופיה לחבורות ההומולוגיה מסוימות של מרחבים n-קשירים.
מרחב n-קשיר
מרחב טופולוגי X נקרא n-קשיר (עבור n \ge 1), אם הוא לא ריק, קשיר מסילתית וכל חבורות ההומוטופיה שלו עד n מתאפסות:
יש לשים לב כי במקרה הכללי של חבורות ההומוטופיה עבור n \ge 2, יש משמעות לבחירת נקודת הבסיס. עם זאת, למרחב פשוט קשר (עבורו \pi_1(X)=0) בחירת נקודת הבסיס אינה משנה - שתי חבורות עם נקודות בסיסי שונות שוות (ולא רק איזומורפיות). על כן, להגדרה לעיל אכן יש משמעות.
היות שהקבוצה \pi_0(X) נמצאת בהתאמה לרכיב הקשירות המסילתית של המרחב, הדרישה שהמרחב יהיה קשיר מסילתית שקולה לכך ש-\pi_0(X) טריוויאלי. על כן, מרחב לא ריק X הוא n-קשיר אם ורק אם \pi_i(X)=0 לכל.
העתקה n-קשירה
העתקה רציפה בין מרחבים טופולוגיים f:X \to Y נקראת n-קשירה, אם סיב ההומוטופיה המתאים להעתקה Ff הוא מרחב טופולוגי (n-1)-קשיר. באופן שקול, הפונקציה היא n-קשירה אם ורק אם הפונקציה המושרית מהווה איזומורפיזם עבור i < n, ומהווה העתקה על עבור i=n.
42 (בית ספר)
בית ספר 42 היא רשת בתי ספר פרטית, ללא מטרות רווח וללא שכר לימוד.
הרשת הוקמה ומומנה לראשונה על ידי המיליארדר הצרפתי קסבייה ניאל, מייסד חברת התקשורת איליאד ומבעלי גולן טלקום, עם כמה שותפים ביניהם ניקולה סאדיראק (מנכ"ל לשעבר של בית הספר לאפטק בצרפת), קוואמה ימננה ופלוריאן בוקר (מנהלים לשעבר של חברת אפיטק).
בית הספר 42 הראשון, נפתח בפריז בשנת 2013.
חדשנות חינוכית ודרכי למידה
ייחודיותו של 42 הוא בכך שבבית הספר אין מורים, ואין הוא מעניק תעודה או תואר כלשהו. התלמידים לומדים ממקורות דיגיטליים, באופן עצמאי ונעזרים האחד באחר.
בית הספר זכה לתמיכתם של אנשים רבים מעמק הסיליקון, כולל אוון שפיגל, המייסד והמנכ"ל של סנאפצ'ט. קייבון בייקור, המייסד והמנכ"ל של פריסקופ, סטיוארט בטרפילד המייסד והמנכ"ל של סלאק, בריאן צ'סקי. המייסד והמנכ"ל של חברת Airbnb, טוני פאדל המייסד והמנכ"ל של מעבדות Nest של גוגל, ג'ק דורסי המייסד המשותף ומנכ"ל טוויטר.
בית הספר הוא ארגון ללא מטרות רווח והלימודים בו הם בחינם, במימון המיליארדר קסבייה ניאל במאות מיליוני דולרים. כל הקניין הרוחני שייך לסטודנטים.
"עמק הסיליקון 42" הוא הקמפוס האמריקני של 42, אשר מוגן כחברה ללא מטרות רווח לתועלת הציבור במדינת קליפורניה ונוצר ומומן על ידי אותו צוות מצרפת, בנוסף לשותפה חדשה, סטודנטית לשעבר ב-42 בפריז, בריטני ביר. הוא נפתח בקיץ 2016 בפרמונט בקליפורניה באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
מקור שמו, 42, הוא בספר המדע הבדיוני "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" שלפיו "התשובה לחיים, ליקום וכל השאר" היא 42.
בנוסף לשני בתי הספר הרשמיים בפריס ובקליפורניה, אומץ מודל בית הספר בליון, ריימס, מולהאוס שבצרפת, כמו גם ברומניה, דרום אפריקה, אוקראינה, בולגריה, מולדובה, בלגיה, רוסיה, מרוקו, הולנד ופינלנד בתמיכה של מייסדי 42.
מלחמת העצמאות
מלחמת העצמאות (נקראת גם מלחמת השחרור, מלחמת הקוממיות, מלחמת תש"ח, ומלחמת 1948; בערבית: حرب فلسطين 1948, תעתיק: חַרְבּ פָלַסְטִין 1948, תרגום: מלחמת פלסטין 1948) החלה ב-30 בנובמבר 1947. בבוקר היום שלאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם, פתחו ערביי ארץ ישראל בהתקפות כנגד היישוב היהודי בארץ ישראל כדי למנוע את יישומה. בכך נפתח השלב הראשון של המלחמה, המכונה לעיתים בשם "מלחמת האזרחים", משום שהלחימה התאפיינה בעימות צבאי מוגבל בין הכוחות הצבאיים של הערבים הפלסטינים לבין כוח המגן העברי של היישוב היהודי בא"י, אף על פי שיחידות מתנדבים מטעם הליגה הערבית (צבא ההצלה), ובהמשך גם מתנדבים מן האחים המוסלמים, השתתפו גם הם בלחימה בצד הערבי. היקף הלחימה הוגבל מאוד בשל נוכחות הצבא הבריטי, שהיה בתהליך של פינוי כוחותיו משטח ארץ ישראל המנדטורית. החל מראשית אפריל 1948 עבר כוח המגן העברי למתקפה באזורים שונים בא"י, ועד השלמת פינוי הצבא הבריטי ותום המנדט, הביסו את הכוחות הערביים הבלתי סדירים, שעמדו מולם.
הלחימה בפועל בין צה"ל, לבין הצבאות הערביים בשטח א"י, הסתיימה כבר בינואר 1949, אך המלחמה תמה רשמית רק ב-20 ביולי 1949, עם חתימת הסכם שביתת הנשק האחרון בין ישראל לשכנותיה הערביות, הסכם שביתת הנשק עם סוריה. ישראל ועבר הירדן (ממלכת ירדן של ימינו) היו המרוויחות העיקריות מהמלחמה (לפחות מהבחינה הטריטוריאלית) ואילו ערביי ארץ ישראל היו המפסידים העיקריים. צבאות המדינות הערביות שפלשו לתחומי ארץ ישראל, או נטלו חלק בלחימה, ספגו ברובם מכה קשה, במיוחד הצבא המצרי. ארץ ישראל המערבית נחלקה בין: ממלכת עבר הירדן, שכבשה את יהודה ושומרון; מצרים, שכבשה את רצועת עזה; ומדינת ישראל, שהרחיבה את גבולותיה אל מעבר לשטח שיועד למדינה היהודית במסגרת החלטת החלוקה. ירושלים, שנועדה להיות תחת שלטון בינלאומי, חולקה בין ישראל לירדן: השכונות הערביות במזרח העיר והעיר העתיקה של ירושלים (כולל הרובע היהודי) נותרו בשליטת ממלכת ירדן עד מלחמת ששת הימים, ואילו ישראל השתלטה על החלק המערבי של העיר, כולל מספר שכונות ערביות. בהסכמי שביתת הנשק שסיימו את המלחמה הכירו המדינות הערביות השכנות דה פקטו בגבולות החדשים של ישראל. ממוזער|150px|מפת גבולות [[החלטת החלוקה|החלוקה 1947 טרם המלחמה אל מול מפת גבולות הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות 1949
]] במהלך המלחמה ספגו הכוחות הצבאיים של היישוב היהודי בא"י (ממאי 1948 צבא הגנה לישראל) והאוכלוסייה האזרחית היהודית, יותר מ-6,000 הרוגים, כאחוז מכלל האוכלוסייה היהודית בא"י עם פרוץ המלחמה. הכוחות הצבאיים הערביים שהשתתפו במלחמה, והערבים הפלסטינים, ספגו אף הם אבדות ניכרות. בנוסף לכך, במהלך המלחמה נאלצו מאות אלפי תושבים ערבים לעזוב את בתיהם בנסיבות שונות, והפכו לפליטים, ומאות כפרים ערביים ננטשו או נחרבו. לאחר המלחמה נאסרה חזרת רוב הפליטים הערבים לבתיהם, על ידי ממשלת ישראל. אירועים אלה כונו על ידי הערבים בשם "הנכבה" (בערבית: النكبة - "האסון"). כתוצאה עקיפה של המלחמה, הוחמר גם מצבן של הקהילות היהודיות בארצות ערב, ומאות אלפי יהודים שחיו בהן, נאלצו לעזוב אותן בשנים שלאחר המלחמה.
שמות המלחמה
המלחמה קרויה בשמות שונים. בישראל היא נקראת 'מלחמת תש"ח', 'מלחמת העצמאות', 'מלחמת הקוממיות' או 'מלחמת השחרור', ואילו בפי הערבים היא מכונה 'מלחמת 1948' או 'אסון 1948' (הנכבה של 1948). בשפות אחרות יש המכנים אותה 'המלחמה הישראלית-ערבית 1948', או בשמות דומים. השם הנפוץ ביותר מכוון לתוצאה הישירה של המלחמה - עצמאות ישראל: 'מלחמת העצמאות'.
בשנות ה-50 ביקש דוד בן-גוריון לקרוא למלחמה 'מלחמת הקוממיות', ובכך להדגיש את התקומה ההדרגתית של האומה בהתאם לאתוס הציונות המעשית בה דגלה מפלגת השלטון (מפא"י). מנחם בגין, לעומתו, העדיף את 'מלחמת השחרור', שם המאזכר את מאבק המחתרות בבריטים. גם בגין וגם בן-גוריון לא קיבלו את מבוקשם, והרוב השתמשו לציון המלחמה בשם 'מלחמת העצמאות' - למשל, בעת בחירת שמות רחובות לצורך הנצחתה. בעיתונות התקופה שימשו שלושת השמות בערבוביה.
בקרב חוקרים ישראלים צעירים רווח המינוח 'מלחמת תש"ח' בגלל היותו פחות טעון פוליטית. עם זאת, יש חוקרים, כמו דוד טל ובמיוחד "ההיסטוריונים החדשים", המעדיפים להשתמש בשם 'מלחמת 1948'. מרדכי בר-און טוען שגם שם זה "נשמע בעברית מתריס ואין הוא נמלט ממטען אידאולוגי בכיוון הפוך".
מחלוקת נוספת נתגלעה בין החוקרים לגבי שלב המלחמה הראשון, עד לסיום המנדט הבריטי; ישנם חוקרים (כמו בני מוריס) המכנים שלב זה 'מלחמת אזרחים', בעוד אחרים כינו אותו 'המלחמה הבין–קהילתית'. זאת משום שהשלטון ומנגנוני הביטחון הרשמיים היו בריטיים, רוב הלחימה התנהלה בין כוחות בלתי סדירים של הצדדים היריבים המקומיים, והיו לה מאפיינים רבים של מלחמת אזרחים. עם זאת, יש הרואים בעייתיות גם במינוח זה, כיוון שמראש לא הייתה זהות לאומית אחת לצדדים הניצים. לכן, יש המעדיפים שימוש במינוח שלב זה כ'המלחמה הבלתי סדירה'.
עד מלחמת העולם השנייה
מאמצע המאה ה-19, וביתר שאת החל מהעלייה הראשונה, התגברה ההתיישבות היהודית בארץ ישראל (א"י). הקמת התנועה הציונית ב-1897 באה בד בבד עם ציון הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל כמטרתה הפוליטית. במלחמת העולם הראשונה נכבשה ארץ ישראל על ידי כוחות בריטיים. ערב כניסתם לירושלים, ב-2 בנובמבר 1917, ניתנה הצהרת בלפור, בה דובר על בית לאומי לעם היהודי. בשנת 1922 העניק חבר הלאומים לבריטניה מנדט על ארץ ישראל. כתב המנדט כלל את הצהרת בלפור באופן מלא. בתקופת המנדט הגיעו לארץ ישראל מאות אלפי עולים, רובם ברישיון בריטי (סרטיפיקט) וחלקם מעפילים חסרי רישיון. במהלך שלושים שנות המנדט התפתח היישוב היהודי והקים מוסדות ותשתיות אשר בבוא הזמן יכלו להחליף באופן מלא את משטר המנדט ('המדינה שבדרך'). הערבים, אף שנהנו מן הפריחה הכלכלית ומן ההתפתחות שהביאה בכנפיה העלייה, לא ניצלו זאת לבניית תשתית משקית ומוסדית משל עצמם. הערבים תושבי הארץ התנגדו בהתמדה ובנחרצות לעליית היהודים, וכן התנגדו להענקת מעמד פוליטי כלשהו לתושביה היהודים של הארץ, ובכך נתמכו על ידי ממשלות הארצות הערביות, אשר החלו לקבל באותן שנים עצמאות. בתקופת המנדט פרצו מספר פעמים מאורעות דמים שבהן פעלו ערבים נגד היישוב היהודי בארץ ישראל ונגד העלייה היהודית: מאורעות תר"פ, מאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט, מאורעות אוקטובר 1933, ומאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, וזאת בנוסף לתקריות רבות בהיקף קטן יותר. ועדת פיל, אשר התכנסה במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, הציעה לראשונה חלוקה של ארץ ישראל. הערבים, ואחריהם הבריטים, דחו פתרון זה.
ממלחמת העולם השנייה ואילך
לקראת מלחמת העולם השנייה, ממשלת בריטניה הגבילה את המשך העלייה היהודית לשטח א"י, כדי לשמור על הסטטוס קוו הדמוגרפי בין האוכלוסייה הערבית והיהודית, ופרסמה את הספר הלבן (1939). לאחר המלחמה נותרו באירופה מאות אלפי יהודים עקורים, ניצולי השואה, אשר רבים מהם שאפו לעלות ארצה, דבר אשר עמד בסתירה למדיניות הבריטית האמורה. כאשר הממשלה הבריטית המשיכה במדיניות 'הספר הלבן', הקימו היהודים בתגובה את תנועת המרי, אשר פעלה נגד יעדים בריטיים. הוועדה האנגלו-אמריקאית ואחריה ועדת מוריסון-גריידי לא הצליחו להעלות פתרון אשר יהיה מוסכם על הבריטים, על היהודים ועל הערבים. בעקבות כישלון המאמצים להגיע לפתרון מוסכם לשאלת א"י, בעקבות התגברות הלחצים הבינלאומיים על ממשלת בריטניה למצוא פתרון לבעיית העקורים היהודיים באירופה, ובעקבות אי השקט בארץ, החליטו הבריטים, בתחילת 1947, להעביר את שאלת ארץ ישראל לאו"ם. בהמשך, קיבל קבינט ממשלת בריטניה בספטמבר 1947 החלטה סופית לסיים את המנדט הבריטי בשטח א"י, ולפנות ממנה את הצבא הבריטי. התפתחויות אלה הובילו להחלטת האו"ם על חלוקת ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית בכ"ט בנובמבר 1947.
החלטת החלוקה והשלכותיה
הוועד הערבי העליון, כמו גם מדינות הליגה הערבית, החליטו לדחות את החלטת החלוקה עוד לפני שהתקבלה. מזכיר הליגה, עבד א-רחמן עזאם אמר בהקשר זה: אנשי הנהגת היישוב והתנועה הציונית קיבלו את תוכנית החלוקה ואף פעלו נמרצות לאישורה באו"ם, זאת על אף הסתייגויות ממנה (שבאו בעיקר מהתנועה הרוויזיוניסטית. השומר הצעיר, אשר שאף למדינה דו-לאומית, קיבל בדיעבד את החלטת החלוקה).
בסמוך להחלטת האו"ם החלה התארגנות של הנהגת היישוב היהודי לקראת סיום המנדט הבריטי בא"י. חלק גדול מאותה התארגנות התמקד בחיזוק הכוח הצבאי של היישוב, על בסיס ההנחה, שמיד לאחר עזיבת הבריטים צפויה פלישה של צבאות מדינות ערב השכנות לשטח א"י. מאמצים אחרים הופנו - ובהצלחה רבה - להעברה 'חלקה' ככל האפשר של מוסדות ממשלת המנדט השונים, ושל התשתיות האזרחיות. ההתארגנות הצבאית התמקדה במספר תחומים - גיוס כוח אדם והכשרתו, המשך ההעפלה, רכישת נשק בחוץ לארץ והברחתו לארץ, ייצור נשק ותחמושת בתנאי מחתרת - ונעשתה עדיין על בסיס התנדבותי. הערבים, לעומת זאת, לא עשו כל מאמץ לקבל לידיהם את השלטון, או לבנות תשתית למדינה, אפילו בחלקים אשר הוקצו להם.
לאחר שמנהיגי ערביי ארץ ישראל קראו לסיכול תוכנית החלוקה בכוח, החלו כוחות מזוינים בלתי סדירים מקרב הערבים הפלסטינים (שהצד היהודי נהג לכנות בשם "כנופיות") לפעול ברוח זאת. הם תקפו יהודים בדרכים, בערים המעורבות וביישובים מבודדים כבר ב-30 בנובמבר 1947, למחרת ההצבעה בעצרת האו"ם, אשר נערכה ב-29 בנובמבר 1947 (י"ז כסלו תש"ח). תאריך זה מקובל על רוב ההיסטוריונים כתאריך הפתיחה של המלחמה.
נכון ליום החלטת החלוקה, היו בארץ ישראל 279 יישובים יהודיים.
המערכת הצבאית של 'היישוב'
כוח המגן העברי היה מורכב משלושה ארגונים שפעלו בתנאי מחתרת וכן ממספר מצומצם של מגויסים לגליים. ארגון ההגנה היה הגדול והדומיננטי שבהם, והיה מזוהה עם 'היישוב המאורגן', זה שנתון למרות המוסדות הלאומיים. כבר בקיץ 1947 נעשו מספר מהלכים ארגוניים להסבת 'ההגנה' לצבא סדיר: ב-20 ביולי 1947 הוקמו אגף המבצעים ואגף כוח אדם. מספר ימים לפני 'החלטת החלוקה' נעשו הכנות לגיוס כללי, ולשם כך הוקם ב-19 בנובמבר 'מרכז המפקד לשירות העם'. סמוך לאותו מועד הוציאה 'ההגנה' את "פקודת המבנה הארצי", כשלב חשוב לקראת היערכותה למלחמה, הן מבחינת חלוקת הארץ לאזורים והן מבחינת ארגון כוח האדם הלוחם ביחידות. באותו שלב ארגון 'ההגנה' כלל כ-30,000 אנשי החי"ם (חיל משמר), מיליציה שאנשיה קיבלו לרוב אימון בסיסי, שנועדה להגנת היישובים על ידי תושביהם. כן כללה 'ההגנה' כ-10,000 אנשי החי"ש (חיל שדה), כוח צבאי מאומן-למחצה של צעירים בגילאי 18 עד 25, שנועד לפעול מחוץ ליישובים, וכ-3,000 אנשי הפלמ"ח (פלוגות המחץ) – הזרוע המגויסת (ברובה) של 'ההגנה', המאומנים אימון קרבי. כיוון שארגון 'ההגנה' היה מחתרתי, פגע הדבר קשות ביכולתו לאמן את חבריו. ארגונים קטנים יותר היו האצ"ל שכלל כ-3,000 חברים, מהם כמה מאות לוחמים, והלח"י שלו מאות אחדות של חברים, מהם כמה עשרות לוחמים. ללוחמי האצ"ל והלח"י היה ניסיון בלוחמה זעירה, בעיקר לוחמת גרילה עירונית, אך הם חסרו אימון בלוחמה בשדה ובמסגרות גדולות. כיוון שהיו שרויים במחתרת עמוקה יותר, אפשרויות האימון של אלה היו מצומצמות עוד יותר מאשר של חברי 'ההגנה'.
כ-25,000 מתושבי 'היישוב' היו יוצאי הצבא הבריטי, וכמה אלפים נוספים היו יוצאי צבאות אחרים של בעלות הברית. אם כי רק מיעוטם רכשו הכשרה או ניסיון קרביים של ממש, הדבר סייע במידת מה להתגבר על הבעייתיות שביכולת האימון של ארגוני המחתרת, ובעיקר הקל במידה משמעותית על המעבר מארגוני מחתרת לצבא סדיר. עוד כמה אלפים קיבלו הכשרת מה במסגרות הנוטרות. אלה האחרונות הלכו והצטמצמו בימי המאבק בבריטים, ובפתיחת המלחמה מנו 1,792 איש.
יחידות קרקעיות
יחידות הרגלים היוו את עיקר הכוח הלוחם של 'היישוב'. בעת פרוץ המלחמה היו ל'הגנה', נוסף לעשרות אלפי אנשי החי"ם, שלרוב לא היו מאומנים ללוחמת שדה, והיו מוגבלים ללחימה באזורי מגוריהם, ארבע חטיבות חי"ש: 'לבנוני', אלכסנדרוני, גבעתי ועציוני. עד מהרה הפכו אלה לשש, כאשר 'לבנוני' התפצלה בסוף פברואר 1948 לגולני ולכרמלי, וקרייתי התפצלה מ'גבעתי'. גדודי הפלמ"ח, שמספרם גדל, התגבשו בחודשים הבאים לשלוש חטיבות: הראל, יפתח והנגב. בחודשים הראשונים של 1948 החל ארגון 'ההגנה' בהקמת יחידות מקצועיות כמו 'שירות המשוריינים' (שמ"ש), קודמו של חיל השריון, בפברואר, ו'שירות התותחנים', קודמו של חיל התותחנים, במרץ.
לאחר 'החלטת החלוקה' החל האצ"ל במאמץ מזורז להקים יחידות שדה לוחמות. מאמץ זה הגיע עד לכדי הקמת גדוד לא-אורגני.
שירות האוויר
כהכנה למלחמה צפויה הוקם ב-10 בנובמבר 1947 'שירות האוויר'. ל'יישוב' היו באותה העת מספר מטוסים קלים, שאינם צבאיים, וכמה עשרות טייסים, מהם כ-25 יוצאי ה-RAF. כן היו ב'יישוב' כמה מאות בעלי מקצועות תעופתיים שאינם צוותי אוויר. מצבת המטוסים גדלה מאוד עת 'שירות האוויר' רכש כגרוטאות, בתחילת 1948, כ-20 מטוסים קלים מן הבריטים העוזבים. כן נרכשו בארצות הברית כעשרה מטוסי תובלה, ואלה הוברחו מאמריקה לז'אטץ (Zatec) שבצ'כוסלובקיה, עד שניתן יהיה להעבירם ארצה.
השירות הימי
ל'יישוב' לא היו כלל כלי שיט צבאיים, ומספר בעלי הניסיון הימי בקרבו היה מועט. זאת כיוון שהן הצי המסחרי והן צי הדיג לא היו מפותחים ביותר בקרבו. גם מספר יוצאי הצי המלכותי היה מועט יחסית, ומעטים מאוד מאלה שירתו על כלי שיט. עוד לפני פרוץ המלחמה נעשו מאמצים מודעים להתגבר על ליקוי זה, על ידי אגודות ימיות שונות להכשרת בני נוער. כן ערך הפלמ"ח אימונים ימיים לכמה מאות מחבריו, ביניהם בלטו אנשי הפלי"ם. עם זאת, ל'יישוב' היה ידע וניסיון לא מבוטלים בחבלה ימית, מתקופת המאבק בבריטים.
חיילי הגח"ל והמח"ל
גיוס חוץ לארץ (גח"ל) הוא השם שניתן לחיילים משארית הפליטה באירופה לאחר השואה, ממחנות המעפילים בקפריסין ומצפון אפריקה, שעלו ארצה להילחם במלחמת העצמאות. מספרם היה כ-22,000 אך רובם יכולים היו להגיע רק עם תום המנדט. בזמן המתנתם לעלייה הם קיבלו בדרך כלל אימון טרום-צבאי על ידי שליחי 'ההגנה' ובהמשך, גם על ידי עולים שהוכשרו כמדריכים.
מתנדבי חוץ לארץ (מח"ל) היו כ-3,000 מתנדבים מחו"ל שחשו להתנדב להגנת המדינה עם הקמתה (ומיעוטם - עוד קודם להכרזת המדינה), חלקם הקטן לא יהודים, ותיקי צבאות זרים לצד חסרי ניסיון צבאי, אמריקנים, בריטים ומדינות חבר העמים הבריטי וגם יוצאי מדינות מערב אירופה ואמריקה הלטינית. תרומתם ניכרה במיוחד בחילות המקצועיים, חילות האוויר, הים, הרפואה, התותחנים והשריון. רוב אנשי צוות אוויר של הטייסות הראשונות של חיל האוויר היו מאנשי המח"ל.
ציוד לחימה ותחמושת
עקב מחסור חמור באמצעי לחימה, ניסו 'ההגנה', כמו גם יתר ארגוני המחתרת, ולאחריהם צה"ל, להשיג נשק מכל מקום אפשרי. הם רכשו נשק מכל הבא ליד, כולל, בדרכים שונות, מן הבריטים ואף מערבים, וכן ייצרו באמצעות התע"ש נשק קל, מרגמות, רימוני יד, חומרי נפץ ותחמושת.
בימים שלפני פרוץ הלחימה הייתה מצבת החימוש של 'ההגנה' כדלהלן: מרגמות 3 אינץ' - 102, מרגמות 2 אינץ' - 596, רובי נ"ט - 19, מקלעים בינוניים - כ-200, מקלעים קלים - כ-700, רובים - כ-6,600 ותת-מקלעים - כ-3,600. לאלה ניתן להוסיף כמויות נשק אשר הוחזקו ביישובים ולא נרשמו. בשל האופי האקלקטי של צבירתו, מגוון הסוגים והדגמים של כלי הנשק הקלים היה גדול יחסית לכמות הכלים, דבר שהקשה מאוד על אחזקתם ועל השגת התחמושת הדרושה. תחמושת הייתה מגבלה חשובה לא פחות מכלי הירי. כדי לנסות לתת מענה לדבר זה הקימה ההגנה בשנת 1945 את מכון איילון שייצר עד הקמת המדינה כ-2.25 מיליון כדורי 9 מ"מ, דבר שהיה חיוני לכוחות הלוחמים בשלב הראשון של המלחמה.
בתחילת המלחמה לא עמדו לרשות ה'יישוב' כלי נשק כבדים, כגון תותחים, טנקים, מטוסים או ספינות מלחמה. במהלך חודשי המלחמה הראשונים הוגדלה מאוד מצבת כלי הנשק, הן באמצעות הברחה מסיבית בדרכים שונות לארץ ישראל, והן באמצעות ייצור עצמי במפעלים מחתרתיים. מספר רב יחסית של כלי נשק קלים (בעיקר רובים ומקלעים) הגיעו מצ'כוסלובקיה, ומספר תותחים קלים הוברחו בשבועות האחרונים לפני תום המנדט הבריטי. כן יוצרו משוריינים מאולתרים, כגון (משוריין סנדביץ' או משוריין פרפר). אלה שימשו בעיקר במסגרת המלחמה על הדרכים.
הצד הערבי
על הכוחות הערביים נמנו אנשי צבא ההצלה, אלה כללו מתנדבים מטעם הליגה הערבית, רובם מארצות ערב הסמוכות ומיעוטם מקרב ערביי ארץ ישראל, אשר התארגנו בסוריה קודם כניסתם לארץ. אלה מנו כ-3,000 עד 4,000 לוחמים וחדרו לארץ ישראל, על ציודם, אשר כלל גם משוריינים ותותחים, בתחילת 1948, תוך עצימת עיניים של הבריטים. צבא ההצלה פעל בצפון הארץ ובמרכזה.
הג'יהאד הקדוש התארגן בקרב ערביי ארץ ישראל. לוחמיו פעלו בעיקר במרכז הארץ. חטיבה אחת, לא אורגנית, באזור ירושלים, בפיקודו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני, וחטיבה אחרת, אף היא לא אורגנית, בשפלה, בפיקודו של חסן סלאמה. כח נוסף של הג'יהאד הקדוש, בגודל פלוגה מוגברת, פעל בנצרת ובסביבתה. אלה היו מצוידים בנשק קל ובמשוריינים, שמקורם היה בריטי, או שלל יהודי שנפל בידיהם. לאלה נוספו מתנדבים של האחים המוסלמים ממצרים שפעלו בדרום. 'האחים', שאורגנו על ידי הצבא המצרי עוד בטרם פלישתו, מנו במקובץ כמה גדודים.
הגורם הבריטי
עם ראשית מלחמת העצמאות ופרוץ מעשי האיבה בין הערבים ליהודים לאחר 'החלטת החלוקה', המשיכו הבריטים למנוע כניסת יהודים לארץ, מעבר לכמות ה'סרטיפיקטים', והמשיכו להילחם במפעל ההעפלה. הפיקוח היעיל על דרכי הים שיבש באופן חמור את יכולתם של היהודים להתחמש. לעומת זאת, ערבים, כולל כוחות צבאיים בלתי סדירים וסדירים למחצה, על נשקם, יכלו להיכנס לארץ באופן חופשי כמעט דרך גבולותיה היבשתיים הפרוצים. עם זאת, הבריטים הבהירו בתקיפות שלא יאפשרו כניסת צבאות סדירים לארץ, כל עוד המנדט בתוקפו.
הדלדלות כוחותיהם גרמה לכך שמעורבותם של הבריטים בשמירת הסדר פחתה והלכה. כך למשל, כוחות צבא ההצלה ערכו ניסיונות לכיבוש טירת צבי בפברואר 1948 ומשמר העמק באפריל, האחרון תוך שימוש בתותחים. מצד שני, לא מנעו הבריטים את כיבוש הערים המעורבות: טבריה, צפת וחיפה וכן את כיבושם של כפרים ערביים רבים, בידי היהודים, והתערבו רק ביפו (עד שהערבים עצמם נכנעו). למעשה, הם התרכזו יותר ויותר בשמירת צירי הפינוי, והתערבו רק משאלה עמדו בסכנה, לדעתם. בכל זאת, לעיתים מצאו עצמם הבריטים מעורבים בתקריות אש שונות משני הצדדים, שאף שאפו להצטייד בנשק רב ככל האפשר ממחסני הצבא המתפנה. כך, בחודשים ינואר-מאי 1948 נהרגו 144 בריטים. כוחות הלגיון הערבי, אשר כל עוד שרר שלטון המנדט נחשבו לחלק מן הכוחות הבריטיים, התערבו מספר פעמים לטובת הערבים.
הבריטים החליטו לסיים את המנדט בשעת חצות שבין 14 במאי ל-15 בו. גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה. אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948. כן פינו הבריטים ציוד וחיילים למחנות באזור רפיח, על גבול ארץ ישראל ומצרים, אותם סיימו לפנות עד 26 ביולי.
שלבי המלחמה
מקובל לחלק את מלחמת העצמאות למספר שלבים עיקריים:
מהחלטת עצרת האו"ם ועד להפעלת תוכנית ד'
עם החלטת העצרת הכללית של האו"ם על 'תוכנית החלוקה', תקפו כוחות ערביים בלתי סדירים, המורכבים בעיקר מערביי ארץ-ישראל וכוחות ערביים סדירים-למחצה שבאו ממדינות סמוכות, את היישוב היהודי. כיריית הפתיחה במלחמה זו נחשבת ההתקפה על אוטובוס 2094 של 'אגד', ב-30 בנובמבר 1947, שבה נהרגו חמישה יהודים מנוסעיו.
שלב זה במלחמה התנהל במקביל לפינוי הצבא הבריטי מארץ ישראל. בחודשים הראשונים של מהלך הפינוי הבריטי פיקוד 'ההגנה' אימץ גישה הגנתית בעיקרה, והסתפק בדרך כלל בפעולות תגמול נקודתיות כנגד הערבים הפלסטינים, ללא ניסיון להשתלט על שטחים. פעולות תגמול אלה כללו, למשל, מארבים לפגיעה בתחבורה הערבית, או פשיטות לשכונות (בלאד א-שייח', למשל) או כפרים ערביים (אל ח'סאס שבאצבע הגליל, או סעסע למשל). לעומת האיפוק בלחימה, הנהגת 'היישוב' ניצלה את אותם חודשים ראשונים למלחמה לצבירת כוח: מכ-10,000 מגויסים בינואר 1948, לכ-16,000 ב-1 במרץ, וכן לארגונם ולאימונם. כן לבשה 'ההגנה', יותר ויותר, צורה של צבא סדיר. כך, החל מפברואר החל 'היישוב' לגייס חיילים גיוס מלא (כלומר, מגורים במחנה צבאי). כן החל תהליך התמקצעות: באותו חודש הוקם 'שירות המשוריינים', קמו מחלקה משפטית, שירותי דת, משטרה צבאית, 'שירות התותחנים', 'השירות הימי', 'שירות המהנדסים', וחלק מאלה הפכו בחודשים הבאים לחילות של ממש.
במהלך הלחימה הבלתי סדירה התמקדו הקרבות בשלושה סוגי אזורים עיקריים:
בשלב זה של המלחמה ספג הצד היהודי כישלון מדיני, כאשר נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, העלה הצעה ב-17 במרץ 1948 במועצת הביטחון, להקפיא את 'תוכנית החלוקה' ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
הפעלת תוכנית ד'
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל 'ההגנה' פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד 'ההגנה' במלחמת העצמאות. התוכנית נועדה להשתלטות על כל השטח שהוקצה בהחלטת האו"ם למדינה היהודית ועל גושי ההתיישבות שמחוץ לשטח זה, וכן על שטחים השולטים על נתיבי הפלישה הצפויה של מדינות ערב. לראשונה הוחלט על השתלטות קבועה על השטחים שיכבשו.
הכרזת המדינה ופלישת צבאות ערב
ב-12 במאי 1948 התכנסה מנהלת העם לדון בהצעתו של מזכיר המדינה האמריקאי, הגנרל ג'ורג' מרשל, (שנדחתה כבר על ידי הוועד הערבי העליון) לדחות את ההכרזה על הקמת המדינה ולהכריז על הפוגה של שלושה חודשים במלחמה. ההכרעה על הכרזת המדינה במועד שנקבע מראש, עם תום המנדט הבריטי ב־15 במאי, נתקבלה בהצבעה. ביום שישי, ה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל. מיום המחרת פלשו צבאות של מדינות ערב: סוריה, ירדן, עיראק, ומצרים (אשר נעזרה בכוחות סעודיים וסודניים), ותקפו את המדינה שזה עתה קמה. לבנון לא פלשה בפועל, אך הכריזה על עצמה כצד לוחם, וסייעה לצבאות ערב ול'צבא ההצלה'.
בשבועיים הראשונים של הפלישה הערבית התמקדו כוחות הצבא הישראלי בעיקר במגננה, אך החל מהשבוע האחרון של מאי 1948, הם עברו לבצע שורת התקפות נגד חטיבתיות במספר חזיתות. התקפות אלו אמנם נכשלו, וכוחות צה"ל ספגו במהלכן אבדות כבדות, אך הייתה להן השפעה פסיכולוגית מרתיעה על הפיקוד של חילות המשלוח הערביים. בלימת המתקפה הערבית על המדינה היהודית הצעירה במהלך החודש שחלף מיום הפלישה ועד לתחילת ההפוגה הראשונה הייתה הישג חשוב, שאפשר לצבא הישראלי להתארגן מחדש ולקבל תגבורות בכוח אדם ובציוד צבאי (שנרכש ממדינות זרות והחל להגיע בכמויות גדולות לישראל), כולל ציוד כבד (מטוסים, כלי ארטילריה וטנקים), שאיזנו את יחסי הכוחות הצבאיים.
בשלב זה של המלחמה הוקמו שלוש חטיבות חדשות. במאי 1948 הוקמו חטיבה 7, הממוכנת בחלקה, וחטיבה 8, המשוריינת בחלקה. בתחילת יוני, מעט לאחר הקמת צה"ל (ראו להלן), הוקמה חטיבת עודד (חטיבה 9).
יישובים יהודיים לנוכח הפלישה
חלק חשוב בבלימה נטלו היישובים ששכנו בקו החזית, בהם דגניה א', דגניה ב', משמר הירדן, גשר, נגבה, כפר דרום ויד מרדכי. עם זאת, בעוד שעד אמצע מאי לא נפל או פונה אף יישוב יהודי, הרי בשלב הפלישה נפלו מספר יישובים בידי הערבים. חלק מהיישובים, כמו הר טוב, בית הערבה, קליה, נווה יעקב ועטרות ננטשו, וזמן מה אחריהם, גם יד מרדכי. יישובים נוספים, כמו גוש עציון (ממש ערב הפלישה), משמר הירדן, ניצנים או הרובע היהודי בירושלים, נכבשו בידי צבאות ערב. יישובים אחדים נכבשו על ידי הערבים אך חזרו לידי ישראל לאחר זמן קצר, כמו גזר, רמת רחל, גאולים וכן שער הגולן ומסדה.
יחסי הכוחות
רוב מדינות ערב היו נחשלות מבחינה חברתית וטכנולוגית, עובדה שהשפיעה על הרמה והאיכות של צבאותיהם הסדירים. רובן זכו בעצמאות זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העצמאות, וצבאותיהם (למעט הלגיון העבר ירדני) סבלו מרמה נמוכה של אימון, פיקוד ומקצועיות צבאית. אולם גם כוח המגן העברי היה רחוק מלהיות מוכן לנהל מלחמה, וסבל ממחסור חמור בכלי נשק קלים ובתחמושת (ציוד צבאי כבד כמעט לא היה בנמצא). עם פרוץ המלחמה, רק כוחות הפלמ"ח, שכללו בשלב זה כ-3,000 איש, היו בעלי אימון צבאי מספק, לפחות ללחימה במסגרות קטנות. הכוחות הצבאיים של היישוב, נדרשו להילחם בערביי ארץ ישראל ובצבא ההצלה שבא לעזרתם בשלב הראשון של מלחמת העצמאות ובשלב השני, שבמהלכו הוקם הצבא הישראלי הסדיר (צה"ל), להדוף מתקפה בו-זמנית של חמישה צבאות סדירים, מצוידים בשריון ובארטילריה, נעזרים בחילות האוויר של מצרים, עיראק וסוריה ובחיל הים של מצרים. היה זה אתגר קשה למדינה היהודית הצעירה ולצבאה.
ישנן דעות סותרות בין ההיסטוריונים באשר ליחסי הכוחות הצבאיים בין הצדדים היריבים ומצבת הכוחות הצבאיים שלהם, בעיקר בין אפריל ליוני 1948. הוויכוח חורג מדיון אקדמי גרידא, מאחר שהוא קשור לאתוס של מלחמת "מעטים מול רבים", אחד האתוסים הישראליים המרכזיים הקשורים למלחמת העצמאות. באופן כללי ניתן לומר, שבמהלך המלחמה מספר החיילים שגויסו לצבא הישראלי, עלה באופן משמעותי על מספר הלוחמים הכולל בצד הערבי, כולל החיילים ששירתו בחיילות המשלוח הערביים שלחמו בא"י, והלוחמים הבלתי סדירים מקרב הערבים הפלסטינים, "צבא ההצלה" של קאוקג'י, ו"האחים המוסלמים", שסייעו להם. אולם יש לקחת בחשבון, שרק חלק קטן יחסית מכלל המגויסים לצבא הישראלי, לחמו בפועל במסגרת 12 החטיבות של צה"ל (חיילים קרביים ותומכי לחימה), והשאר שירתו בדרגי העורף (מנהלה ולוגיסטיקה), בעוד שבצד הערבי אחוז גבוה מהחיילים הסדירים (וכמעט כל הלוחמים הבלתי סדירים) השתייכו לדרגים הלוחמים, משום שדרגי המנהלה של חיילות המשלוח הערביים, נותרו ברובם מחוץ לתחומי ארץ ישראל.
ערב הפלישה, חיילות המשלוח הערביים נהנו מיתרון גדול על הכוחות הצבאיים הישראליים בכמות ובאיכות הנשק הכבד והנשק המסייע, שעמד לרשותם. ב-15 במאי לערבים היו כ-40 טנקים, עשרות שריוניות (חלקן מצוידות בתותחים) כ-300 תותחים ו-47 מטוסי קרב. בחודש שקדם לכניסת ההפוגה הראשונה במלחמה בא"י, התקיים פער עצום בכל אלה לטובת הצד הערבי. מאביב 1948 ועד לסיום מלחמת העצמאות נערכו עשרות הפלגות רכש בהן הובאו לישראל כמויות גדולות של נשק תוך עקיפת האמברגו הבינלאומי. כך, בהמשך המלחמה הושג איזון בין הצדדים היריבים בכמות הנשק הכבד והמסייע בעקבות סדרת עסקאות רכש גדולות, שהידועה בהם הייתה עם צ'כוסלובקיה, שכללו רכישת מטוסי קרב, הברחת מפציצים מארצות הברית וקניית כלי שריון ותותחים ממקורות שונים. לאיזון תרמה גם השמדת ציוד צבאי ערבי, ולקיחת חלק ממנו כשלל.
החזית הלבנונית ו'צבא ההצלה'
לצבא לבנון לא היה חלק גדול במלחמת העצמאות. הצבא הלבנוני סייע בכיבוש מלכיה. בנוסף, הצבא הלבנוני ניסה להתקדם על ציר החוף באזור ראש הנקרה. פרט לכך, הלבנונים הסתפקו בסיוע ארטילרי ולוגיסטי ל'צבא ההצלה' ושטחם שימש לעיתים כבסיס היערכות לסורים. כוחות 'צבא ההצלה', שלחמו בגליל ובמרכז עוד לפני הכרזת המדינה, עזבו ברובם עם הפלישה את גבולות הארץ, לצורך התארגנות. בקרבות מלכיה הם חזרו, ונטלו חלק פעיל מאוד (ומוצלח בעיניים ערביות). לאחר מכן הם תפסו משלטים בגליל העליון ובגליל התחתון, וערכו התקפות עזות באזור סג'רה, בו הם נבלמו.
החזית הסורית
בימים הראשונים שלאחר הפלישה צבא סוריה התקדם לעבר עמק הירדן, כבש את משטרת צמח, שער הגולן ומסדה, והחל בתקיפה של הקיבוצים דגניה א' ודגניה ב' בכוחות שריון ובסיוע אווירי וארטילרי. בבלימת הפולש הסורי נטל חלק לראשונה כוח ארטילריה של צה"ל שני תותחי שדה - ('נפוליונצ'יקים'), שירו פגזים מרכס פוריה לעמק. הסורים נהדפו מקיבוצי דגניה ופינו את רוב השטח שכבשו, וזה היה הניצחון הראשון על צבא ערבי סדיר, דבר אשר עודד מאוד את המגינים בשאר החזיתות. מתחילת יוני הסורים תקפו את עין גב ואת משמר הירדן. ההתקפות על עין גב נהדפו אך ב-10 ביוני משמר הירדן נפלה בידי הסורים ואנשיה נשבו.
החזית העיראקית
העיראקים פלשו לארץ מדרום לציר הפלישה הסורי ומצפון לזה של הלגיון. תחילה תקפו בגזרת גשר. ניסיונותיהם לכבוש את הקיבוץ, ואת משטרת גשר הסמוכה, עלו בתוהו. בהמשך הם נהדפו גם משטחים שולטים בסביבתו. כיוון שכך, פנו העיראקים לגזרת השומרון, מאזור ראש העין בדרום ועד לגלבוע בצפון. היערכותם החדשה לא נתקלה בהתנגדות כיוון שהמדובר היה באזור ערבי טהור. ב-28 במאי העיראקים כבשו את גאולים שבשרון, אך נהדפו לבסוף מן היישוב. בסוף מאי הותקף טור עיראקי, שניסה להתקדם מטולכרם מערבה, על ידי מטוסי 'אוויה' של חיל האוויר, ונבלם. בתחילת יוני תקפה חטיבת כרמלי את העיראקים בג'נין (מבצע יצחק), ואף הצליחה לכבוש את רובה של העיירה. אלא שהעיראקים הצליחו לבסוף להדוף את ההתקפה, ו'כרמלי' נסוגה תוך ספיגת אבדות כבדות. כמו כן, כוח עיראקי כבש את ראש העין מידי כוח אצ"ל שכבש קודם לכן את המקום. כללית, לא חלו בתקופה האמורה (כמו גם כל משך המלחמה) שינויים רבים בקו החזית, בגזרות אשר העיראקים תפסו.
החזית הירדנית וחזית המרכז
הלגיון הערבי הירדני היה כוח צבאי מהטובים במזרח התיכון. ציודו היה בריטי, כמו כן גם מפקדו, ג'ון באגוט גלאב, וכמעט כל הקצינים שמדרג סמג"ד ומעלה. עוד בטרם הוכרזה המדינה פתח הלגיון בהרעשה כבדה, מלווה התקפה רגלית, משטח עבר הירדן על קיבוץ גשר ומצודת המשטרה בנהריים, שעל פי החלטת החלוקה נועדו להיכלל בשטח המדינה היהודית, הפגזה שנמשכה שלושה ימים בין 27 ל-30 באפריל 1948. חלק מיחידות הלגיון ששימשו בשירות הבריטים במשימות משמר בארץ ישראל, פונו מן הארץ לקראת מועד תום המנדט. יחידות אחרות פונו אל החלק אשר נועד למדינה הערבית. כוחות של הלגיון, אשר נותרו בחלק הערבי של הארץ, נטלו חלק בהתקפה על גוש עציון, וזה נפל בידי הערבים יום לפני הכרזת המדינה. לקראת כניסת הלגיון למערכה פונו הר טוב והיישובים עטרות ונווה יעקב שמצפון לירושלים. בנוסף לכך פונה בגזרת ים המלח היישוב בית הערבה וכן קליה הסמוכה. לאחר הפלישה כוחות הלגיון הערבי תפסו את לטרון וחסמו את הדרך לירושלים. שלושה ניסיונות ישראליים עקובים מדם לכבוש את לטרון נכשלו, אך נכבש שטח בו נסללה דרך עוקפת לירושלים, היא דרך בורמה. כוח אחר של הלגיון נטל חלק בקרבות בעיר ירושלים, החל מן השבוע השלישי של מאי. ב-28 במאי כבש כוח זה את הרובע היהודי. הלגיון הערבי ניסה לפרוץ לירושלים המערבית, כבש את שכונת שייח' ג'ראח, אך נבלם. קרבות עזים נערכו בקיבוץ רמת רחל, עם כוחות ירדניים ומתנדבים מצריים שהגיעו מכיוון חברון, במהלכם עבר הקיבוץ מיד ליד, עד שבסוף מאי הוכרע הקרב והקיבוץ נשאר בידי ישראל. החל מראשית יוני הלגיון הרחיב את שטח התפרסותו בשפלה. כוחותיו נכנסו ללוד ולרמלה, גרמו אבדות כבדות לכוחות האצ"ל אשר פעלו באותה גזרה מאז תחילת קרבות האצ"ל ברמלה, וב-10 ביוני כבשו זמנית את קיבוץ גזר. למחרת הם תקפו את מבואותיו המזרחיים של גוש דן, מצריפין בדרום ועד כפר עאנה (אור יהודה) בצפון. התקפות אחרונות אלה נהדפו בעמל רב, ותוך אבדות כבדות לצה"ל. כוחות קטנים של הלגיון נטלו חלק בקרבות סדום, אך לא עשו מאמץ לכבשה, והיא החזיקה מעמד עד סוף המלחמה.
החזית המצרית
ב-15 במאי 1948, לאחר חצות, חצה חיל המשלוח המצרי את הגבול בדרום בכוח של כ-10,000 חיילים ונכנס בו ביום לעזה. החל מהשעה 6 בבוקר עברו שישה גלי מטוסים מעל תל אביב, והפציצו את נמל תל אביב ואת נמל התעופה דב הוז. גם בימים הבאים המשיכו המטוסים המצרים בהפצצות, כמעט ללא התנגדות.
בדרום נע הצבא המצרי בשני טורים, הטור המערבי, העיקרי, נע מעזה צפונה לאורך כביש החוף. הטור המזרחי נע דרך באר שבע לחברון ולירושלים, כאשר חלק ניכר מטור זה מורכב ממתנדבי 'האחים המוסלמים'. אלה נטלו חלק בקרבות רמת רחל (ר' למעלה). תחילה לא התעכבו המצרים כדי לכבוש את היישובים בנגב שהיו בדרכם, ולאחר שניסו לתקוף אותם ונהדפו, המשיכו במסעם צפונה, אך קיבוץ יד מרדכי, שהיה על ציר ההתקדמות המצרי העיקרי, נפל לידי המצרים לאחר חמישה ימי לחימה. ב-24 במאי נעצר הטור המערבי במג'דל (אשקלון). ב-28 במאי התקדם הטור המערבי צפונה לאיסדוד (סמוך לאשדוד של היום) ונעצר כשלושה ק"מ אחרי איסדוד ליד ג'סר איסדוד שפוצץ על ידי חטיבת גבעתי (מאז נקרא הגשר 'עד הלום'.) השתלטות המצרים על כביש מג'דל-אל-פאלוג'ה ניתקה את יישובי הנגב שמדרום לו, והיוותה גורם אסטרטגי מכריע בהמשך המלחמה.
מטוסי חיל האוויר הישראלי התקיפו ב-29 במאי את הטור המערבי (ר' להלן), וצה"ל ערך התקפה קרקעית על ראש הטור ב-2–3 ביוני, במסגרת מבצע פלשת. ההתקפה הקרקעית נכשלה, תוך אבדות כבדות לתוקפים, אך המצרים לא התקדמו הלאה צפונה, אלא פנו לתקיפת היישובים והמשלטים הסמוכים לציר התקדמותם בנגב. קיבוץ ניצנים נפל בידי המצרים, אך נגבה ושאר היישובים החזיקו מעמד. בליל 10–11 ביוני כבשה חטיבת הנגב את ביר עסלוג' ובכך שיבשה, אך לא חסמה, את ציר האספקה המצרי לבאר שבע.
אוויר וים
לנוכח עליונות זו נאלצו מטוסי חיל האוויר הישראלי לפעול בעיקר בלילות. רק לאחר כשבועיים חל שינוי במצב. מטוסי Avia S-199 של חיל האוויר הישראלי, שהגיעו לארץ מפורקים לחלקים והורכבו במהירות, הוזנקו ב-29 במאי לעבר הטור המצרי שעשה דרכו צפונה במקביל לחוף הים התיכון. הנזק שגרמו לא היה רב, כאמור, אך המצרים לא המשיכו צפונה. למחרת תקפו מטוסי חיל האוויר טור עיראקי שעשה דרכו מערבה באזור 'המותניים הצרים' של ישראל בשרון. גם כאן נעצרה התקדמות הערבים. מספר ימים אחר כך רשמו מטוסי חיל האוויר הפלות ראשונות, וכן הפציצו לראשונה עיר בירה ערבית - עמאן. עם זאת, גם בימים הראשונים של יוני עדיין נהנו הערבים מעליונות אווירית. תחום בו רשם חיל האוויר הצלחה רבה היה תחום התובלה והאספקה, ובעיקר מבצע בלק להטסת ציוד לחימה מצ'כוסלובקיה.
הקמת צבא הגנה לישראל
תוך כדי הקרבות פורסמה על ידי הממשלה הזמנית, בראשות דוד בן-גוריון, "פקודת צבא ההגנה לישראל" ב-26 במאי 1948. בפקודת היום שהוציא ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון ב-31 במאי נאמר בין היתר:
צה"ל הושתת רובו ככולו על ארגון 'ההגנה': רמטכ"ל 'ההגנה' וחברי מטכ"ל 'ההגנה' הוסיפו לשמש בתפקידיהם, חטיבות 'ההגנה' הפכו לחטיבות צה"ל, והשירותים השונים של 'ההגנה' הפכו לחילות צה"ל. עוד קודם לכן (ר' למעלה) הוכרז גיוס חובה ובו גויסו גם מי שלא היו חברי ארגוני המחתרת השונים.
מפקדי 'ההגנה' וצה"ל
האנשים הבאים היו המפקדים הבולטים של 'ההגנה' ואחר כך צה"ל בזמן המלחמה:
בתפקיד הרמטכ"ל שימש יעקב דורי. עקב מחלה התקשה דורי לפקד על הצבא ומי ששימש רמטכ"ל בפועל היה ראש אגף המבצעים יגאל ידין.
אלוף צבי איילון, סגן הרמטכ"ל. פיקד על חזית המרכז אשר תחום עיסוקה העיקרי היה הקרבות בירושלים. תחתיו שרתו יצחק רבין, מפקד חטיבת הראל, ודוד שאלתיאל ואחריו משה דיין מפקדי חטיבת עציוני.
אלוף יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, פיקד על רוב המבצעים הגדולים של צה"ל בכל החזיתות, כמו מבצע יפתח בצפון, מבצע יורם ומבצע דני, לכיבוש לוד ורמלה, במרכז. מונה בהמשך למפקד חזית הדרום, אשר הייתה חזית הלחימה העיקרית עד לסוף המלחמה.
אלוף משה כרמל היה בתחילה מפקד חטיבת כרמלי ובהמשך מפקד חזית הצפון. פיקד על המבצעים לכיבוש החלק הערבי של חיפה ולשחרור הגליל. בין אלה: מבצע בן עמי, מבצע יצחק, מבצע דקל, מבצע ברוש ולבסוף מבצע חירם. תחתיו שרתו משה מן, מישאל שחם ונחום גולן, מפקדי חטיבת גולני, וכן מפקדה השני של חטיבת כרמלי מרדכי מקלף. בהמשך נוספו תחת פיקודו חטיבה 7 בפיקודו של בן דונקלמן וחטיבת עודד בפיקודו של אורי יפה ואחריו יצחק פונדק.
אלוף דן אבן היה בתחילה מפקד חטיבת אלכסנדרוני (חטיבה 3) שהופקדה על הגנת מרכז הארץ - מהירקון בדרום ועד זכרון יעקב בצפון. באוגוסט 1948 הוא התמנה למפקד החזית המזרחית, אך נאלץ לעזוב בסוף אותה שנה עקב מצב בריאותו.
סגן-אלוף נחום שריג פיקד על חטיבת הנגב.
ההפוגה הראשונה
ב-10 ביוני 1948 הסכימו הצדדים להצעת המתווך מטעם האו"ם, הרוזן פולקה ברנדוט, להפסיק את האש. למחרת היום נכנסה לתוקפה הפוגה בת ארבעה שבועות. הקרבות עם הצבאות הסדירים של מדינות ערב פסקו, אולם 'צבא ההצלה', לא ראה עצמו כפוף להחלטות האו"ם, ותפס משלטים בגליל התחתון. צה"ל אכן ניצל את ההפוגה להתעצמות ולהתארגנות, כמו גם להפקת לקחים לנוכח התנסותו לראשונה בלחימה כנגד צבאות סדירים. כפי שהתברר בהמשך, ההפוגה היטיבה עם צה"ל יותר מאשר עם הערבים.
ב-26 ביוני תקפו המצרים שיירה ישראלית שיצאה לנגב באישור המתווך הרוזן ברנדוט. בכל זאת ממשלת ישראל החליטה שלא לפתוח במערכה חדשה. ב-30 ביוני 1948 הכוחות הבריטים השלימו את פינוי אזור חיפה.
ההפוגה נוצלה, בין היתר, לעריכת טקס השבעה כללי לכל חיילי צה"ל ב-29 ביוני 1948.
פרשת אלטלנה ופירוק יחידות האצ"ל
בעיצומה של ההפוגה, ב-22 ביוני, התרחשה פרשת 'אלטלנה'. באונייה 'אלטלנה', שנרכשה על ידי האצ"ל בצרפת, הייתה כמות גדולה של נשק וכן כ-900 עולים. לקראת הגעתה לחופי ישראל החל משא ומתן קדחתני בין הממשלה לבין הנהגת האצ"ל בתיווכו של ישראל גלילי. מנהיג האצ"ל, מנחם בגין, ביקש להעביר 20% מהנשק ללוחמי אצ"ל שבירושלים. לעומת זאת, ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון דרש שכל הנשק יועבר לידי צה"ל. האצ"ל החליט לפרוק את הנשק בחוף כפר ויתקין, וזאת כדי לבצע את הפריקה הרחק מעיניהם של פקחי האו"ם. צה"ל הציג אולטימטום של 10 דקות, ובו דרש לקבל לידיו את כל הנשק, אך מפקדי האצ"ל סירבו וניסו לפרוץ את המצור בכוח. החלו חילופי אש בין הצדדים שבהם נהרגו שישה אנשי אצ"ל ושני חיילי צה"ל. האצ"ל הפסיק את פריקת הנשק, והאונייה, ועליה בגין, עשתה דרכה לחוף תל אביב, שם פרץ עימות נוסף בין צה"ל לאנשי אצ"ל שעזבו את יחידות צה"ל. בתגובה הורה בן-גוריון להפגיז את הספינה והיא עלתה באש. הטיעון הרשמי של בן-גוריון לצעד זה היה הצורך בהקמת צבא ממלכתי, ומניעת היווצרותו של צבא משנה עצמאי במסגרת צה"ל, מדיניות שבה נקט באופן עקבי, לדוגמה עם פירוק הפלמ"ח. בקרב על חוף תל אביב ובכניסות לעיר, שם הציב צה"ל מחסומים, נהרגו עשרה חברי אצ"ל וחייל צה"ל. בעקבות הפרשה פורקו לחלוטין יחידות האצ"ל (פרט לירושלים) ופוזרו בצה"ל. כמו כן נעצרו כ-200 מאנשי אצ"ל (שוחררו ברובם לאחר מספר שבועות), וחלק מבכירי הארגון נעצרו עד סוף אוגוסט. מנחם בגין, שהכריז בתחילה על ביטול ההסכם וביטל את פקודתו לאנשיו להתגייס לצה"ל, חזר בו כעבור מספר ימים וביטל את הוראתו.
קרבות עשרת הימים
בתחילת חודש יולי, בהתקרב מועד סיום ההפוגה, עשה האו"ם מאמצים רבים למנוע את חידוש הקרבות, אך מאמציו היו לשווא. במשך עשרה ימים, 9 עד 19 ביולי, התנהלה לחימה עזה בכל החזיתות, כשהיוזמה בעיקרה בידי צה"ל. קרבות אלה קיבלו את הכינוי 'קרבות עשרת הימים'.
חזית הצפון
בצפון הארץ פתח צה"ל במבצע דקל לשחרור הגליל התחתון מידי 'צבא ההצלה'. כוחות אלה פתחו בהתקפה נוספת על סג'רה, אך נהדפו לאחר קרבות קשים מאוד, בהם נשא בעיקר גדוד 12 של 'גולני'. צה"ל כבש את רוב שטח הגליל המערבי והגליל התחתון, כולל שפרעם, ספוריה (ציפורי) והעיר נצרת. לעומת זאת, מבצע ברוש, בו ניסה צה"ל לכבוש את ראש הגשר הסורי במשמר הירדן, לא עלה יפה. צפונה משם, צה"ל השתלט על תל עזזיאת שבסמוך לכפר סאלד, אך בשורה של התקפות, עלה בידי הסורים, בסיכומו של קרב תל עזזיאת (1948), לכבוש חזרה את התל.
בסיבוב קרבות זה זכו העיראקים להצלחה מסוימת כשהדפו מעט את כוחות צה"ל באזור הגלבוע.