cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יגרמייסטר
יגרמייסטר (בגרמנית: Jägermeister או Jägermaiſter עם S ארוכה) הוא ליקר עשבי תיבול גרמני מריר מסוג דיז'סטיף (ליקר ל"עיכול" לאחר ארוחה).
בראש התווית של בקבוק היגרמייסטר, נמצא דקלום שנכתב על ידי אוטו פון ריזנטל (1848):
Das ist des Jägers Ehrenschild
daß er beschützt und hegt sein Wild
weidmännisch jagt, wie sich's gehört
den Schöpfer im Geschöpfe ehrt
בעברית:
החברה לייצור המשקה הוקמה ב-1878 על ידי וילהלם מאסט. פיתוח המשקה החל בשנת 1934. הוא הושק לשוק הגרמני ב-1935 ונעשה פופולרי.
הליקר מיוצר מכ-56 עשבי תיבול שונים וכן מפירות יער. המתכון המלא נשמר בסוד.
קירק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יגרמייסטר
השימוש המקורי למשקה היה רפואי והוא שימש לטיפול ביתי בקשת רחבה של בעיות; שיעול, כאבי ראש וכאבי בטן. על אף שכיום הוא מוגדר בעיקר כליקר, רבים עדיין רואים בו כתרופה ומשתמשים בו לטיפול בבעיות שונות.
שימוש נוסף עבור המשקה הוא להדברת מזיקים. מזיגת הליקר בקרבת הבית אמורה למשוך את הזבובים והצרעות, אל הריח המתוק של הליקר וריכוז האלכוהול הגבוה במשקה מתרכז בדמם וגורם למותם.
בתחילת שנות השבעים, החלו לשווק את המשקה ב-50 מדינות נוספות, וכיום הוא פופולרי בעולם.
סברוסו
סברוסו (באנגלית: Sabroso) הוא ליקר קפה מקסיקני המכיל 24 אחוז אלכוהול.
הליקר עשוי מתבלינים שונים ופולי קפה קלויים שהושרו זמן רב בשמנים מיוחדים.
אלרי דה שרדונה
אלרי דה שרדונה (בצרפתית: Hilaire de Chardonnet, נולד בשם Louis-Marie Hilaire Bernigaud de Chardonnet; 1 במאי 1839 בזנסון, צרפת – 11 במרץ 1924, פריז) היה תעשיין צרפתי וממציא הויסקוזה - המשי המלאכותי.
חייו
משפחתו של דה שרדונה, הייתה משפחת אצולה. אך לאחר המהפכה הצרפתית, דבר זה היה כמעט חסר משמעות. הוא התקבל לאקול פוליטקניק בשנת 1859, לאחר לימודים בפקולטה למדעים בבזנסון. באקול פוליטקניק הכיר את מי שמאוחר יותר יהפוך לנשיא צרפת מארי פרנסואה סדי קארנו. אך ב-1861 נאלץ לעזוב את בית הספר, לאחר שכתב מכתב בגנותו של נפוליאון השלישי. הוא הצטרף לאנרי, רוזן שמבור, שטען אז לכתר צרפת בתור "אנרי החמישי" במהלך גלותו באוסטריה.
רק ב-1883, עם מותו של אנרי, התייאש דה שרדונה ממאמציו להשבת המלוכה בצרפת, ופרש מפעילות פוליטית כליל.
דה שרדונה היה ממציא ומדען, והקים באחוזתו שליד שאלון-סור-סון מעבדה וחדר חושך, בהם ערך ניסויים שונים.
בסוף שנות השבעים של המאה ה-19, עבד שרדונה יחד עם לואי פסטר על מציאת תרופה למחלה שפגעה בתולעי משי, והרסה את התעשייה הצרפתית. במהלך ניסיונו לנקות דבר מה שנשפך בחדר חושך, גילה דה שרדונה את הפוטנציאל של ניטרוצלולוזה לשמש כתחליף למשי. בהבינו את המשמעות הכלכלית של תגליתו, עזב דה שרדונה את עבודתו והתמקד בפיתוח התגלית.
הוא קרא לחומר "משי שרדונה", והציגו במהלך התערוכה העולמית בפריז בשנת 1889. לרוע מזלו, החומר שהיה דליק מאוד הוחלף במהרה בחומרים יציבים יותר. דה שרדונה איבד את הונו הרב, ונשאר חסר כל.
ב-1919 התקבל לשורות האקדמיה הצרפתית למדעים, בתחום היישום ההמצאות המדעיות בתעשייה.
אסון ביילמר
אסון בֵּיילְמֶר (בהולנדית: Bijlmerramp) היה אסון תעופה שהתרחש ב-4 באוקטובר 1992. מטוס בואינג 747-258f בתצורת מטען של חברת אל על, בטיסה מספר 1862, התרסק על שני בנייני מגורים בשכונת ביילמר בדרום-מזרח אמסטרדם שבהולנד. באסון נהרגו 43 אנשים, בהם צוות הטיסה שמנה שלושה אנשי צוות ישראלים ונוסעת ישראלית אחת. אסון זה הוא התאונה האווירית הקטלנית היחידה של "אל על" שקרתה כתוצאה מתקלה במטוסה.
הטיסה מניו יורק לאמסטרדם
המטוס שהיה מעורב בתאונה היה מטוס בואינג 747-258F, בעל קוד הרישום 4X-AXG. המטוס המריא בטיסה מספר 1862 מנמל התעופה ג'ון פ. קנדי בניו יורק לנמל התעופה בן-גוריון, תל אביב, עם עצירה מתוכננת בנמל התעופה סכיפהול שבאמסטרדם. במהלך הטיסה מניו יורק לאמסטרדם התגלו שלוש תקלות: תנודות בבורר המהירות של הטייס האוטומטי, תנודות בזרם החשמלי של גנרטור מספר 3 ותקלה באמצעי תקשורת.
מספר חובבי תעופה שצילמו מטוסים באזור, טענו כי ראו בשלב זה את אחד המנועים נטוי קמעה, וניתן היה לראות זאת גם בתמונת הנחיתה של המטוס בסכיפהול.
ההמראה מסכיפהול
ההמראה לתל אביב יועדה לשעה 17:30, אך נדחתה ל-18:20. בשעה 18:22 עזבה טיסה 1862 את סכיפהול, בהמראה לכיוון צפון. על פי נוהלי היציאה מהשדה, המטוס אמור לפנות ימינה לכיוון דורטמונד, בדרך העוברת מעל הערים מוידן ונייקרק. הבעיות החלו לאחר פניה זו.
מעל החוימר
השימוש במונח "איבוד מנוע" מקובל בתעופה במקרים של איבוד יכולת המנוע לפעול – במקרים של שרפה, לדוגמה – והוא אינו מצביע על כך שהטייסים ידעו שאיבדו ממש, פשוטו כמשמעו, את שני המנועים. בחקירה שבוצעה לאחר מכן, הוסק כי הטייסים לא ידעו זאת; הן מפני שהיו עסוקים בפעילויות חירום ותקשורת רבות, והן בגלל שמתוך תא הטייס של מטוס ה-747 קשה לראות את הכנף. הפקחים בסכיפהול שקיבלו מידע זה לא יכלו להעריך נכון את חומרת המצב.
בקשה לנחיתה
לאחר שתי הקפות פנה המטוס בחזרה לשדה התעופה בניסיון לנחות. במהלך הגישה לנחיתה הורה קברניט המטוס לקצין הראשון לשלוף מדפים. המדפים בכנף השמאלית נפרסו כנדרש, אך הנזק בכנף הימנית מנע מהמדפים בכנף הימנית להיפרס. כתוצאה מכך, המטוס נטה ימינה. בשלב זה דיווחו הטייסים לפקחי הגישה על בעיות בשליטה. כאמור, הטייסים לא ידעו מה קרה בכנפיים. בשדה התעופה, קראו הפקחים לכלי כיבוי אש והצלה לקראת נחיתת חירום.
ההתרסקות
מחקירת האירוע עולה שהקברניט השתלט על המטוס למרות איבוד שני המנועים וחזית הכנף, ולמרות בעיית השליטה במדפים בשתי הכנפיים, על ידי הגברת המהירות ושימוש בכל אמצעי השליטה האחרים. אך כאשר המטוס הנמיך לגובה של 1500 רגל לקראת נחיתה, הוא האט, והשליטה במטוס אבדה כליל. המטוס פנה בחדות ימינה. ברדיו ניתן היה לשמוע את הקפטן צועק בעברית לקצין הראשון להרים בחזרה את כל המדפים, ולהוריד את כן הנסיעה. מיד לאחר מכן הודיע לפקחים כי הם מתרסקים. בשעה 18:35 התרסק המטוס העמוס אל תוך שורת רבי קומות בשם חְרוּנֶפֵן (Groeneveen). הבניין עלה באש וקרס בחלקו, עשרות דירות נהרסו.
מספר האבדות היה נמוך יחסית (לעומת האומדן הראשוני של 200 הרוגים), שכן המטוס היה מטוס מטען ללא נוסעים ורוב דיירי הבניין לא היו בבתיהם באותה שעה. ישנן השערות שמספר הנספים היה גבוה יותר מהספירה הרשמית - 43 הרוגים, זאת מאחר שבשני הבניינים שנפגעו בהתרסקות גרו משפחות של מהגרים, יש החוששים שהיו שם גם מהגרים לא חוקיים שלא היו רשומים.
ההרוגים הישראלים היו: הקברניט יצחק פוקס, הקצין הראשון ארנון אוהד, מהנדס הטיסה גדליה סופר והנוסעת ענת סולומון, בת-זוגו של קב"ט אל על באמסטרדם.
חקירת האסון
מנהל התעופה ההולנדי החל מיד בחקירת האסון. המטוס התפרק לחלקים רבים וסביר היה להניח שהקופסה השחורה קבורה עמוק מתחת להריסות הבניין בן 9 הקומות. דיווח של צמד דייגים שעלו לסיפון אחרי ששמעו פיצוץ וראו שני מנועים עפים כלפי מטה, הוביל את החוקרים לחיפוש המנועים באגם או בקרבתו. קול הפיצוץ, ועצם התנתקותם של שני מנועים בבת אחת גרם לחשד בחבלה על ידי חומר נפץ שהוסתר בכנף או פגיעת טיל. ביום השני לחקירה צוללנים מצאו את מנוע מספר 4 (הרחוק במקור מגוף המטוס) ועליו שרידי צבע ופגיעה חיצונית, וכן מצאו חלק ניכר מחזית הכנף בחוף הסמוך. בדיקות כימיות שללו את אפשרות של חומר נפץ, והורו לכיוון של כשל של חוזק חומרים.
לאחר שלושה ימים נמצאה הקופסה השחורה בהריסות, אך הסליל עם המידע מהדקות האחרונות היה מקולקל. יום למחרת נמצא גם מנוע מספר 3, שבמקור היה קרוב לגוף המטוס. המנוע נמצא קבור בבוץ שבאגם, ובו חלק מהמתלה הכולל יתד גזירה שבור, רכיב שנועד לנתק את המנוע באופן יזום, במקרה של טלטול או לחצים גבוהים מדי.
אחד החוקרים בנה הדמיה ממוחשבת, ולפיה מנוע מספר 3, שהיה במלוא התפוקה תוך כדי המראת המטוס לגובה, ניתק בשלב ראשון רק חלקית, מה שהפנה אותו כלפי המנוע השני. הוא נקרע מהכנף ועף קדימה ולצד, תוך פגיעה במנוע השני שהתנתק גם הוא. חוקרים של מנהל התעופה מצאו בתוך הריסות המבנה, תוך ימים ספורים, את מתלה המנוע הפנימי, ובתוכו עדיין החלק מהיתד שלא נגזר כראוי. בבדיקה מיקרוסקופית נמצא שביתד היה סדק שגרם לו להיקרע מצד אחד בלבד ולא להתנתק לחלוטין. נמצא גם שהצבע על קדמת מנוע מספר 4 הוא שריד של צבע מהמדחף של מנוע מספר 3, המאשש את ההנחה של החוקרים על פי ההדמיה.
במעבדה בארצות הברית הצליחו לשחזר את המידע בסרט הפגוע, וזיהו את כישלון השליטה במטוס בעקבות הורדת המהירות לקראת נחיתה. הנתונים יחד עם הדמיה נוספת הוכיחו שעם חזית הכנף ההרוסה וללא שני המנועים, אי אפשר היה להחזיר את העילוי והשליטה במטוס.
הסיבה להתפרקות המנועים
תפקיד פין הגזירה הוא לחבר בין המנוע לנושא המנוע, אך במקרה שייווצר לחץ רב מדי על המנוע, אמור הפין להגזר - ביחד עם שאר הפינים המחזיקים את המנוע במקומו. בדיקות לא הורסות שנקבעו בספרות היצרן לצורך אימות מצב הפינים לא היו מדויקות, וכך לא התגלתה פגיעת שיתוך חמורה בתוך הפין (הפין חלול, על מנת לאפשר את פעולת הגזירה). השיתוך גרם לאיכול המתכת הפנימית של אחד הפינים בלבד, וכך נוצר מצב שבו פין אחד בלבד התפרק, במקום כל קבוצת הפינים. המנוע, שבמצב רגיל היה פשוט צונח למטה, הטלטל, ופגע במנוע הרביעי ובמכלולי הכנף.
לאחר האסון שינתה חברת בואינג את מכלול חיבור המנוע לכנף, על מנת למנוע הישנות מקרים כאלו בעתיד, וקבעה בדיקות לא הורסות תואמות.
מטען המטוס
מטען המטוס כלל, בין השאר, קליעים, חלקי חילוף לטילי סיידווינדר, חלקי חילוף לטילי פטריוט, ו-189 ליטר של דימתיל מתילפוספונט (DMMP), שהוא כימיקל המשמש גם להכנת גז העצבים סארין, שיועד למכון הביולוגי בנס ציונה. לאחר האסון היו שמועות שהשירותים החשאיים הישראליים ניסו לחלץ חלק מהמטען. הסיפור על ניסיון החילוץ נחשף בתחקיר של ידיעות אחרונות על ידי העיתונאי שלמה אברמוביץ. התחקיר פירט עדויות של תושבי השכונה, על לובשי סרבלים לבנים, שהגיעו לאתר האסון וחיפשו בין ההריסות והשברים. המטוס, כמו כל מטוסי בואינג 747 מאותו הדגם, נשא גם 400 ק"ג של אורניום מדולדל כמשקל-נגד בזנבו, אך עובדה זו לא התפרסמה במהלך מאמצי החילוץ.
רשימת הפריטים שהיו במטען המטוס נחשפה בתחקיר ידיעות אחרונות, שעסק בין היתר בתופעות לוואי רפואיות, שתושבי שכונת ביילמר התלוננו עליהן לאחר האסון. בעקבות התחקיר התקיים בוועדת הכלכלה של הכנסת דיון מיוחד, בראשות יו"ר הוועדה, ח"כ אלי גולדשמידט. לדיון זומנו נציגים בכירים מטעם יצרנית המטוסים האמריקנית בואינג, ביניהם מהנדס החברה. כן השתתפו בדיון נציגים של יצרנית המטוסים האמריקנית מקדונל-דגלאס, היושבים בישראל. הדיון בוועדה התמקד בשימוש בלוחות אורניום לייצוב המטוסים, והסכנה הסביבתית הנובעת מכך. יו"ר ועדת הכלכלה, ח"כ גולדשמיט, החליט לקיים את הדיון בעקבות טענות בתחקיר, לפיהן קיימת אפשרות שמחלות ממאירות שהתגלו אצל תושבי ביילמר בשטח ההתרסקות נגרמו כתוצאה מהתכת האורניום שהיה במטוס.
במהלך הדיון הציג העיתונאי שלמה אברמוביץ' מסמכים ועדויות על האורניום המדולדל ועל הסכנות עקב שריפתו לאחר ההתרסקות.
בעקבות ההתרסקות נפוצו שמועות על חבלה מכוונת אשר גרמה להתרסקות המטוס. ועדת חקירה פרלמנטרית של ממשלת הולנד הפריכה את רוב הטענות, אך שמועות בנושא עדיין קיימות.
תמצית התשדורת בין צוות המטוס לבין מגדל הפיקוח
אל על 1862: אל על 1862, מיידיי! מיידיי! יש לנו מצב חרום.
מגדל פיקוח: אל על 1862, קיבלתי.
מגדל פיקוח: 1862, האם אתה רוצה לחזור לסכיפהול?
אל על 1862: חיובי, מיידיי! מיידיי! מיידיי!
מגדל פיקוח: פנה ימינה לכיוון 260, מרחק 18 מייל.
אל על 1862: קיבלתי, יש לנו אש במנוע מספר שלוש, יש לנו אש במנוע מספר שלוש.
אל על 1862: אל על 1862, איבדנו את מנוע מספר שלוש וארבע, מנוע מספר שלוש ומספר ארבע.
מגדל פיקוח: קיבלתי.
מגדל פיקוח: אל על 1862, המשך ירידה לאלף וחמש מאות (רגל).
אל על 1862: אלף חמש מאות, ויש לנו בעיות שליטה.
מגדל פיקוח: יש לך בעיות שליטה גם כן, קיבלתי.
מגדל פיקוח: (תשדורת פנימית לבקרית, באנגלית) - יש לו בעיות רציניות, עכשיו גם עם השליטה.
בקרית: (תשדורת פנימית, באנגלית) - גם בעיות בשליטה. קיבלתי.
אל על 1862: (ברקע, בעברית, צועק) - תרים את כל ה"פלֶפּס" (המדפים). את כל הפלפס תרים!
אל על 1862: (ברקע, בעברית) - הווווו!
אל על 1862: (ברקע, בעברית) - תוריד ת'גיר! (הורד כן נחיתה).
אל על 1862: צוללים, אחד שמונה שש שתיים, צוללים, צוללים, (ברקע: הופ!) צוללים.
בקרית: מה קרה?
מגדל פיקוח: 1862, קריאת הכיוון שלך?
בקרית: (תשדורת פנימית, בהולנדית, בבכי) - שכח מזה, הוא התרסק, הנק (שם הבקר)
מגדל פיקוח: (בהולנדית) - ראית את זה?
ניבירו
ניבירו הוא שמה של פלנטה, אשר לפי המקובל כיום היא דמיונית וחסרה במערכת השמש, וממנה הגיעו האלים על פי המיתוס השומרי.
התאוריה
קיימת תאוריה פסבדו-מדעית המנסה לקשר בין ביקור חוצנים על כדור הארץ לבין המיתוס השומרי. התאוריה מיוחסת לזכריה סיטשין, סופר הטוען שהוא חוקר התרבות השומרית אף כי חסרה לו השכלה פורמלית בתחום הארכאולוגיה.
בבסיס התאוריה עומד סיפור המיתוס השומרי, וחותם שומרי עתיק, הנקרא VA243 על פי המקוטלג במוזיאון ברלין. בחותם זה ישנו ציור של שנים עשר כוכבי לכת, המקיפים את כדור הארץ. היות שבתקופה העתיקה נחשבו השמש והירח לכוכבים המקיפים את כדור הארץ, תומכי התאוריה מפרשים את ציור כוכבי הלכת כציור המעיד על עשרה כוכבי לכת, הנמצאים כביכול במערכת השמש, כאשר העשירי בהם אחרי התשעה הידועים לנו כיום (כולל פלוטו, שבינתיים הורד מעמדו מכוכב לכת לכוכב לכת ננסי) הוא כוכב הלכת ניבירו.
השם "ניבירו" פירושו באכדית קדומה, "נקודת מעבר" וזכריה סיטשין היה זה שהעניק שם זה ב-1976 לכוכב הלכת התאורטי שלו. ניבירו נזכר באנומה אליש ככוכב שנוסד על ידי מרדוך כדי להוות ציר למערכת הכוכבים בשמים ולשמור על מהלכיהם.
מקור התאוריה
ב-1843, ג'ון קאוץ' אדמס, מתמטיקאי ואסטרונום בריטי, הגיע למסקנה שמקור ההפרעה למסלול אורנוס נעוץ בהשפעת כבידה מכוכב לכת אחר וכך התגלה נפטון. בצורה דומה התגלה בהמשך גם פלוטו, אך הוא לא סיפק במשך שנים את כל המסה הדרושה לפי חישובי המדענים ומכאן תחילת החיפוש אחרי כוכב לכת עשירי.
כיום מסתבר שהחוקרים טעו במדידה, וכל כוכבי הלכת כביכול, שהתגלו אחרי פלוטו היו קטנים ולכן אף נפתחה בעבורם קטגוריה חדשה - כוכבי לכת ננסיים. למרות זאת, זכריה סיטשין ומעריציו עדיין מחפשים את הפלנטה החסרה ומזהים אותה עם ניבירו, אשר לפי הטענה הוא בעל מסלול אליפטי המקיף את השמש מידי 3,600 שנים.
נאס"א עוקבת כל העת אחר השמים בחיפוש אחר אסטרואידים המסכנים את כדור הארץ וכוכב לכת כה גדול לא היה יכול להתחמק ממכשירי התצפית שלה. חסידי התאוריה סבורים לפיכך, כי נאס"א מעדיפה להכחיש את המידע שברשותה כדי למנוע בהלה ציבורית. הם גם טוענים כי חור במערכת התצלומים של Google Earth הוא מקום שהמידע נמחק ממנו כדי להסוות את ניבירו. טענה נוספת קושרת צילום של ערפילית המרוחקת ממערכת השמש, שאינה חלק ממנה, כאילו מדובר בניבירו.
כוחות פולין במערב
הכוחות הפולנים במערב (או כוחות פולין החופשית) היו יחידות שהורכבו מחיילים של הצבא הפולני, שברחו לאחר כיבוש פולין בראשית מלחמת העולם השנייה למדינות המערב, ובהן בריטניה וצרפת. שם הם המשיכו להילחם בנאצים באמצעות כלי נשק וציוד, שסופקו להם על ידי בריטניה וארצות הברית.
כוחות קרקע פולניים בצבאות בעלות הברית המערביות
כוחות הקרקע של פולין החופשית בצרפת ב-1940 כללו כ-85,000 איש, שאורגנו במסגרת 4 דיוויזיות (דיוויזיה=10,000-20,000 איש), ושתי בריגדות עצמאיות:
במהלך המערכה על צרפת נהרגו כ-6,000 חיילים פולנים ו-13,000 הועברו לשווייץ. בין 20,000 ל-35,000 חיילים פולניים הועברו לבריטניה במבצעי הפינוי מדנקרק, לה הבר ושרבורג. חיילים אלו אורגנו מחדש במסגרת הקורפוס הפולני הראשון, אשר כלל את הדיוויזיה הפולנית המשוריינת הראשונה, בריגדת הצנחנים הפולנית ועוד מספר יחידות פחות ידועות.
בשנת 1941 הגיעה ממשלת פולין הגולה (בבריטניה) להסכם עם סטלין שישחרר שבויים פולנים, שנפלו לידי הסובייטים במהלך כיבוש מזרח פולין על ידי ברית המועצות ב-1939. חיילים אלו אורגנו במסגרת צבא אנדרס, שכלל כ-75,000 חיילים, והועברו למזרח התיכון דרך אירן. הם שימשו להגדלת כוחו של הקורפוס הפולני הראשון וליצירת הקורפוס הפולני השני, שכלל את דיוויזיית הרגלים החמישית והשלישית והבריגדה המשוריינת השנייה.
כוחות קרקע של פולין החופשייה השתתפו בלחימה במדבר המערבי (מצרים ולוב) במסגרת המערכה בצפון אפריקה ולאחר מכן גם במערכה בתוניסיה. בפברואר 1944 נשלח הקורפוס הפולני השני לאיטליה, שם לחם במסגרת הארמייה הבריטית השמינית, ומילא תפקיד חשוב בפריצת קו גוסטב הנאצי באביב 1944. הקורפוס הפולני הראשון השתתף במערכה בנורמנדי בקיץ 1944, במסגרת הארמייה הקנדית הראשונה ומילא תפקיד חשוב במערכה סביב כיס פאלז, שהסתיימה בהשמדת חלק גדול מכוחות הגרמניים שלחמו בנורמנדי. בספטמבר 1944 השתתפה בריגדת הצנחנים הפולנית בבמבצע המוצנח הכושל של כוחות בעלות הברית בהולנד, וספגה אבדות כבדות בקרב על ארנהם.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פולין
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה של פולין הייתה הכוח הפעיל ביותר בכוחות פולין החופשייה כחלק מהארמייה הקנדית הראשונה (הפולנים לא הרכיבו ארמיות). הם פעלו ככוח מרכזי בהגנה על גבעה 262 בתקופת "כיס פאלז" והגנה עליה מפני התקפת ארמיית הפנצרים החמישית שהיגיע לחלץ את הארמייה השביעית מכיתור מלא, הם נצחו והארמייה השביעית כותרה בימים הבאים לכך, זהו הניצחון היחיד לכוחות פולין החופשייה שנוצח לחלוטין על ידי חיילים פולנים בלבד ללא שאר בנות הברית, לאחר מכן כוחות פולין החופשייה יהוו כוח פחות פעיל עד למבצע מרקט גארדן שבו השתתפה בריגדת הצנחנים הפולנית. הדיוויזיה המשוריינת הראשונה כללה:
חיל האוויר במערב
כוחות פולין במערב כללו גם יחידות חיל אוויר, שכללו בשיאם 16 טייסות מפציצים ומטוסי קרב (טייסת=12-24 מטוסים). במערכה על צרפת ב-1940 השתתפה טייסת קרב אחת ומספר יחידות קטנות יותר שהצטרפו ליחידות צרפתיות ובריטיות. 130 טייסים פולנים השתתפו בלחימה, והפילו 55 מטוסים גרמניים במחיר 15 הרוגים.
באוגוסט 1940 (לאחר נפילת צרפת) הוקמו 2 טייסות קרב פולניות. בקרב על בריטניה השתתפו 4 טייסות פולניות - שתי טייסות מפציצים (300 ו-301) ושתי טייסות קרב (302 ו-303), כ-145 טייסים פולנים לחמו בקרב על בריטניה. הטייסים הפולנים שלחמו במסגרת כוחות בעלות הברית המערביות, היו בעלי ניסיון קרבי עשיר יחסית, כי הם לחמו עוד עם צבא פולין ב-1939, במערכה על פולין, וגם במערכה על צרפת. מכל הטייסות של בעלות הברית, שלחמו במסגרת הקרב על בריטניה, טייסת הקרב הפולנית ה-303 הפילה הכי הרבה מטוסים גרמניים. בסך הכל נזקפו לזכותה 126 הפלות של מטוסי אויב. הטייסים הפולנים היוו 5% מהטייסים של בנות הברית במערכה על שמי בריטניה, אך היו אחראים ל-12% מההפלות של מטוסי אויב (סך הכל 203 מטוסים). מהמחצית השנייה של שנת 1941, טייסות המפציצים של פולין החופשייה היוו חלק מפיקוד המפציצים של בריטניה, ונשלחו במערכה האווירית נגד גרמניה הנאצית. עד לתום המלחמה ספגו טייסות המפציצים הפולניות אבדות קשות, כ-929 הרוגים בסך הכל. מספר האבדות הכולל של יחידות חיל האוויר הפולני, שלחמו בשורות צבאות בעלות הברית המערביות, עמד על 1,803 הרוגים מתוך 19,400 טייסים פולניים. ב-1943 טייסות הקרב הפולניות לחמו במערכה בתוניסיה נגד מה שנשאר מההתנגדות האווירית והקרקעית של כוחות הציר בצפון אפריקה.
הכפרים עם הכנסיות המבוצרות בטרנסילבניה
כפרים אחדים בטרנסילבניה, כיום ברומניה, רובם של הסקסונים הטרנסילבנים ומיעוטם של הסקלרים, נבנו מסביב לכנסייה מבוצרת. הכפר הראשון שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית היה ביארטן ב-1993, וכעבור שש שנים הורחבה ההכרזה עם הוספתם של עוד שישה כפרים של סקסונים טרנסילבנים  ושל סקלרים. הכנסיות היו רומיות-קתוליות במקורן. בתקופת הרפורמציה האוכלוסייה הגרמנית המקומית הפכה ללותרנית או "אוונגלית", ויחד איתה גם הכנסיות. חלק מהסקלרים הצטרפו עם קהילותיהם לנצרות הרפורמית (קלוויניסטית) או לנצרות האוניטריאנית.
היסטוריה
היישובים הראשונים של הסקסונים הטרנסילבנים (תת-קבוצה של מתיישבים גרמנים) באזור זה הוקמו באמצע המאה ה-12. הם נהנו מזכויות יתר מסוימות, שאושררו ב-1224 על ידי המלך אנדראש השני. רוב הכפרים הקיימים הוקמו בערך ב-1330, בעקבות הגעתם של מתיישבים חדשים שקיבלו לכך עידוד מהאבירים הטבטוניים, והתרבות שלהם הצליחה לשרוד ולהתפתח לקהילות חוואים, אומנים וסוחרים.
מקורן של הכנסיות המבוצרות נובע מסכנות הפלישה שבהן היה נתון האזור, שהחלו עם הפלישות של האימפריה המונגולית ב-1241 ו-1242, נמשכו בפלישות של האימפריה העות'מאנית ב-1395, ועד המאה ה-18. לפיכך, נאלצו התושבים לבנות מערכות ביצורים מסוגים שונים. העיירות החשובות ביותר בוצרו באופן מלא, והקהילות הקטנות יותר הקימו ביצורים מסביב לכנסייה, לה הוסיפו גם מגדלי שמירה ומחסנים שבה שמרו את חפציהם היקרים ביותר למקרה שיהיו נתונים במצור.
הטופוגרפיה בדרום טרנסילבניה היא של מישור הנחצה על ידי עמקים רחבים של נהרות קטנים הזורמים לתוך נהרות גדלות יותר, כגון נהר אולט, נהר מורש, נהר טרנבה הגדולה (Târnava Mare) וטרנבה הקטנה (Târnava Mică). הכפרים השונים נבנו בהתאם למיקום הטופוגרפי, כאשר כפרים שנבנו בעמק מתרכזים סביב רחוב מרכזי אחד או כמה רחובות משניים, ואילו הכפרים השוכנים באזורים שטוחים יותר בנויים בצורה דמוית מעגל.
תיאור
המתיישבים הגרמנים עסקו רבות בהגנה על כפריהם, והחל מאמצע המאה ה-13 הם זכו לתמיכה של המלכים ההונגריים ששלטו באזור ושל הכנסייה. המרכיב המרכזי בכפרים הללו היה הכנסייה, שכמעט תמיד שכנה במרכזם. ישנם סוגים אחדים של ביצורים: חומה קטנה מסביב לכנסייה, טור של ביצורים מסביב לכנסייה או מבצר שלם עם קירות ביצורים רבים שבמרכזו הכנסייה. הכנסיות הותאמו כך שניתן יהיה להגן עליהן; בכולם יש בזיליקות רומנסקיות או שהן מכילות ספינה אחת בלבד משלהי התקופה הגותית. הכנסיות כוללות תוספות אחדות, המתוארכות לשלהי ימי הביניים שבהם נבנו הכנסיות, ועד המאה ה-16. כנסיות רבות כוללות גם אלמנטים בסגנון הבארוק, שהיה פופולרי באזור.
ברוב המקרים שכנה הכנסייה במיקום שקל להגן עליו, ובדרך כלל מדובר בראש גבעה. אופי הביצורים שהיה נהוג בערים הראשיות באזור הותאם לכפרים, והוא מהווה עדות לשיטות הבנייה שבהן השתמשה הקהילה הסאשית לאורך השנים. בחלק מהביצורים יש מגדלי תצפית, שחלקם היו צריחי כנסייה שהותאמו לצורכי המבצר. חומרי הבנייה העיקריים היו אבן ולבני חרסית, ביחד עם גג המכוסה בחימר אדום.
בקרבת הכנסייה שכנה הכיכר המרכזית של הכפר, שסביבה התרכזו חיי החברה המקומיים. הבניינים היחידים ששכנו בקרבת הביצורים היו אלה שהיה להם שימוש קהילתי כגון בית הספר המקומי או בית העירייה. בית הקהילה והבתים של התושבים העשירים היו ממוקמים בדרך כלל מסביב לכיכר. מחסני התבואה של הכפר היו ממוקמים בדרך כלל בסמוך למרכזו.
מריה דל קרמן באוסדה דה לארה
הלידה
היא ילדה שני בנים תאומים, כריסטיאן ופאו שמם. הם נולדו טרם מועד הלידה הצפוי בניתוח קיסרי וכל אחד מהם שקל 1.6 קילוגרמים.
באוסדה דה לארה הודתה שהיא הונתה את הרופאים לגבי גילה בבואה לבקש הפריה חוץ-גופית במרפאה בקליפורניה. בעת הלידה, באוסדה נהפכה לאם המבוגרת ביותר בהיסטוריה המתועדת, היא שברה בחודשים ספורים את ה"שיא" של קודמתה, הרומנייה אדריאנה איליאסקו שהייתה בת 66 בלידתה האחרונה. לאחר שנתיים השיא נשבר פעם נוספת, הפעם על ידי אישה הודית בשם אומקרי פנוואר. לפי הדיווחים אומקרי הייתה בת 70 בעת הלידה, אך אין מסמכים רשמיים המעידים על תאריך לידתה.
מותה
באוסדה מתה ב-11 ביולי 2009 מסרטן השחלה, ילדיה היו רק בני שנתיים וחצי במותה.
מחלוקת מוסרית
הריונה של באוסדה עורר ביקורת זועמת ברחבי העולם, היו שאמרו שהחלטתה להוליד ילדים היא "אנוכית, לא טבעית ושגויה, ילדיה הם הקורבנות של החלטה הרסנית זו". אפילו שני אחיה הביעו את התנגדותם להיריון, אך היא הגנה בלהט על החלטתה. מיד עם לידת התאומים היא אמרה "כל אחד חייב להביא ילדים בזמן הנכון בשבילו. זה היה הזמן הנכון עבורי. זה היה משהו שתמיד חלמתי עליו". בריאיון שנערך עימה בשנת 2006 היא סיפרה שאימה הגיעה לגיל המופלג של 101, ועל כן היא ציפתה גם לאריכות ימים ואולי גם לראות נכדים מבניה. אולם, היא נפטרה לאחר פחות שלוש שנים מאז לידתם.
סול (מיתולוגיה נורדית)
סול (בנורדית עתיקה: Sól; "שמש") היא השמש והאנשתה במיתולוגיה הנורדית. ישנו גם אזכור לדמות מקבילה לסול במיתולוגיה הגרמאנית.
באחד משני לחשי מרזבורג, שנכתבו בגרמנית עלית עתיקה במאה ה-9 או העשירית לספירה, מתוארת סול כאחותה של סינת'גונט. לאלה סינת'גונט אין אזכור במקור אחר. הסיפור מתאר את סול וסינת'גורט מרפאות את סוסו של פול (Phol), דמות שגם לה אין אזכור במקור אחר.
במיתולוגיה הנורדית, מתוארת סול באדה הפואטית שנכתבה במאה השלוש-עשרה ומורכבת ממקורות מסורתיים מוקדמים יותר, ובאדה הפרוזאית, שנכתבה במאה השלוש-עשרה על ידי סנורי סטורלוסון.
גם באדה הפרוזאית וגם באדה הפואטית סול מתוארת כאחותו של מאני, האנשת הירח, וכבת של מונדילפארי. בשתיהן לעיתים מתייחסים לסול בשם אלפרד'ול (Álfröðull). בשתיהן סול גם עתידה להיהרג על ידי זאב מפלצתי באירועי ראגנארוק, ולפני מותה תספיק ללדת בת שתמשיך את עבודת אמה ברקיע. באדה הפרוזאית, סול מתוארת כאשתו של גלנר (Glenr), אל שרוכב על סוסי השמש ברחבי השמיים. כשם עצם פרטי, סול מופיעה באופן נרחב בספרות הנורדית העתיקה. חוקרים הציעו תאוריות שהאלה התפתחה מתקופת הברונזה הנורדית ומשורשים פרוטו-הודו-אירופיים, בשל הדמיון לאלי שמש רבים אחרים, כגון סול הרומי.
The Girl Is Mine
The Girl Is Mine הוא דואט בביצוע מייקל ג'קסון ופול מקרטני. השיר יצא לאור כסינגל הראשון מתוך אלבום הסולו השישי של ג'קסון Thriller. השיר הוקלט באולפני ווסטלייק (Westlake) בלוס אנג'לס בין התאריכים 14-16 באפריל 1982 יצא לאור ב-18 באוקטובר אותה שנה. אף על פי שהשיר יצא לאור כסינגל ג'קסון לא ביצע אותו בהופעות חיות.
השיר זכה להצלחה במצעדים שונים. הוא הגיע למקום הראשון במצעד שירי הרית'ם אנד בלוז ולמקום השני בבילבורד הוט 100. עד לשנת 1985 נמכרו למעלה מ-1.3 מיליון עותקים של הסינגל. בעקבות כך העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי לשיר מעמד של אלבום פלטינה. למרות ההצלחה במכירות זכה השיר לביקורות פושרות מצד המבקרים, שהחשיבו אותו כשיר החלש בין שירי האלבום.
בשנת 1984 עמד השיר במרכזה של תביעה משפטית בגין גנבה ספרותית. תביעה דומה הוגשה בשנת 1993. בשני המקרים נאלץ ג'קסון להעיד בבית המשפט ובשני המקרים היה פסק הדין לטובתו.
בשנת 2008 נכלל השיר בגרסה המיוחדת של האלבום שיצאה ללרגל 25 שנים להוצאתו. השיר, בגרסת רמיקס של Will.i.am זכה לביקורות שליליות.
כתיבה והקלטה
הרעיון לכתיבה השיר עלה לאחר שהמפיק קווינסי ג'ונס הציע לג'קסון לכתוב שיר המתאר שני גברים הנאבקים על ליבה של נערה אחת. לדבריו של ג'קסון הוא הלך לישון וכשהתעורר היה לו בראש את כל השיר כולל הלחן והמנגינה. השיר הוקלט באולפני ווסטלייק (Westlake) בלוס אנג'לס בין התאריכים 14-16 באפריל 1982. ג'קסון תיאר את הקלטת השיר כאחד הרגעים המהנים ביותר שהיו לו במהלך עבודה באולפן.
בהקלטת השיר השתתפו רבים מלהקת טוטו: דייוויד פייץ' (פסנתר), ג'ף פורקרו (תופים), סטיב לוקית'ר (גיטרה) וסטיב פורקרו (סינתיסייזר).
פרסום וביקורת
השיר היה הודאט השלישי שהקליטו הצמד ג'קסון ומקרטני. קדמו לו השירים Say Say Say ו-The Man שהוקלטו כשנה קודם לכן, אך שיר זה הוא הראשון שפורסם כסינגל. השיר יצא לאור ב-18 באוקטובר 1982. על עטיפת הסינגל הופיעה תמונה של הצמד שצולמה על ידי לינדה מקרטני, אשתו של פול.
עם יציאתו זכה השיר ליחס צונן מצד מבקרים, אך זכה להצלחה במצעדי מכירות והגיע למקום הראשון במצעד שירי הרית'ם אנד בלוז ולמקום השני בבילבורד הוט 100 ובמצעד הנורווגי.סך הכל צעד השיר במשך 16 שבועות במצעד 40 הגדולים. עד לשנת 1985 נמכרו כ-1.3 מיליון עותקים של הסינגל וזכה למעמד פלטינה מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA).
לאחר יציאת השיר הוא זכה לביקורות שליליות מצד עיתונאים ומבקרי מוזיקה. רוברט כריסטגאו תיאר את החיבור עם מקארטני כ"רעיון הגרוע ביותר של ג'קסון מאז Ben". מגזין הרולינג סטון כינה את השיר "בלדת אמצע הדרך עלובה" ותיאר את מקארטני כמי שנראה "אבוד לאחר שהרכבת עזבה את התחנה בלעדיו". סטפן אירווין מ-Allmusic הגדיר את השיר כ"שמאלץ מתוק". סטיילוס מוגזין (Stylus Magazine) כינה את החיבור עם "המטומטם ללא תקנה פול מקארטני" כ"מטומטם ממש" ואילו האתר Salon.com כינה את השיר כ"דואט מטופש" שבו הפך מקארטני ל"נפיחה זקנה".
תביעות על גנבה ספרותית
השיר עמד במרכזן של תביעות משפטיות בגין גנבה ספרותית. התביעה הראשונה הוגשה בשנת 1984 על ידי פרד סנפורד, שטען כי השיר עושה שימוש בחלקים משירו "Please Love Me Now". ג'קסון התעקש כי השיר הוא יצירה מקורית. התביעה על סך 5 מיליון דולר נדחתה לאחר שחבר מושבעים, שמנה חמישה חברים, הכריע לטובתו של ג'קסון לאחר שלושה ימים של דיונים.
The girl is mine 2008
בשנת 2008, במלאת 25 שנים להוצאת האלבום Thriller, יצא האלבום במהדורה מיוחדת בשם Thriller 25. באלבום נכלל השיר בשתי גרסאות - הגרסאה המקורית וגרסת רמיקס שנעשתה על ידי will.i.am. גרסת הרמיקס כללה הקלטת דמו של ג'קסון שר את קטעי הסולו של בשיר אליהם נוסף קולו של will.i.am, שאף הוסיף מילים חדשות לשיר המקורי.
לאחר יציאתו זכה הרמיקס לביקורות שליליות בעיקר. העיתונאי כריסטופר ריס כתב ש-will.i.am "עשה עבודה פנטסטית ברצח שיר קלאסי". רוב שפילד ממגזין הרולינג סטון כתב כי העיבוד החדש הוא "מטומטם-אלים ועושה רוח" ומנסה להסתיר את "הדביקות" שבשיר שהיא "כל הרעיון של השיר". איידן וזירי כתב ש"הראפר של להקת בלאק אייד פיז מחק לחלוטין את קולו של מקארטני מהשיר על מנת לפנות מקום לעצמו". באתר Allmusic זכה השיר לכינוי "שיר דאנס אומלל". טוד גילכריסט טען שהרמיקס הוא פשע, פשע שהוחמר עם ההחלטה להחליף את קולו של מקארטיני בקולו של will.i.am. הטיימס כתב כי "מי שחשב שזה רעיון טוב ש-will.i.am מתאים להשתתף בשיר צריך להכלא בתא ללא חלונות, כשרק השירים האלה מתנגנים בו ללא הפסקה". בניגוד למרובית הביקורות האתר PopMatters דווקא שיבח את הרמיקס וכתב שהוא "גורם לך לסלוח לשיר רע כמו הדואט עם מקארטני" והוסיף כי הביצוע החדש הוא "ספין מרענן" וההשפטה של מקארטני לא פוגעת בו.
חגי אלעד
חגי אלעד (נולד ב-1 באוקטובר 1969, חיפה) הוא פעיל זכויות אדם שכיהן כמנכ"ל "בצלם" החל ממאי 2014 ועד ל-2023. לפני כן ניהל את האגודה לזכויות האזרח בישראל ואת "הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות".
ביוגרפיה
אלעד נולד להורים יוצאי פולין ושירת בצה"ל ביחידה 504. הוא בוגר תוכנית אמירים ובעל תואר מוסמך בפיזיקה - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים. בשנים 1997 עד 2000 היה עמית טרום-דוקטורט במרכז לאסטרופיזיקה של אוניברסיטת הרווארד.
בקהילה הלהט"בית
אלעד היה ממובילי המאבק והפעילות של הקהילה הלהט"בית בירושלים. בתחילה פעל לקידום חוג "העשירון האחר" באוניברסיטה. בתקופת כהונתו כיו"ר "העשירון האחר", ב-1997, צוינו אירועי גאווה לראשונה באוניברסיטה העברית.
לאחר לימודים באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, שב לישראל, ובאוקטובר 2000 התמנה למנכ"ל הראשון של עמותת "הבית הפתוח בירושלים לגאווה ולסובלנות", על רקע אווירה עוינת מצד גורמים רבים בעיר לפעילות ארגון זה. אלעד פתח את המשרדים של העמותה במדרחוב בן-יהודה בירושלים ואף תלה שם את דגל הגאווה. ביוני 2002 הוביל את מצעד הגאווה הראשון "אהבה ללא גבולות" שנערך בירושלים. בשנים שלאחר מכן הפכו אירועי הגאווה בירושלים לאירוע של קבע, למרות התנגדות עזה, בעיקר מצד החרדים וערביי העיר, כולל מעשי אלימות. חגי אלעד עמד במרכזו של ויכוח נוקב בשאלה האם ראוי לקיים את המצעד בירושלים. אלעד כיהן שש שנים כמנכ"ל "הבית הפתוח". החליפה אותו בתפקיד נועה סתת.
כמנכ"ל האגודה לזכויות האזרח
ב-2008 נבחר על ידי הנהלת האגודה לזכויות האזרח לתפקיד מנכ"ל האגודה וכיהן בתפקיד זה מ-1 ביולי באותה שנה. בתקופת כהונתו קיימה האגודה בדצמבר 2009, לראשונה בתולדותיה, מצעד זכויות אדם לציון יום זכויות האדם, שבו השתתפו למעלה ממאה ארגונים ואלפי צועדים. אלעד השתתף בהפגנות בשייח' ג'ראח ועקב כך אף נעצר על ידי המשטרה.
כמנכ"ל בצלם
באוקטובר 2016 קיימה מועצת הביטחון דיון שנושאו "ההתנחלויות כמכשול לשלום ולפתרון שתי המדינות". בדיון השתתף גם אלעד, שקרא לפעול לסיום הכיבוש בגדה המערבית ובמזרח ירושלים.
בתגובה לאמירה של נתניהו, לפיה הוא מגדיר את "בצלם" כחרפה, פרסם אלעד מאמר שבו הוא מפרט שלל מרכיבים במדיניות ישראל שהוא רואה אותם כחרפה.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
מונטסקייה
שארל לואי דה סקונדה, ברון לה ברד ומונטסקייה (בצרפתית: Charles-Louis de Secondat, baron de La Brède et de Montesquieu; 18 בינואר 1689 – 10 בפברואר 1755) הידוע בעיקר כמונטסקייה, היה פילוסוף צרפתי. נודע בעיקר בזכות תורת "הפרדת הרשויות" שלו.
ביוגרפיה
מונטסקייה נולד בשנת 1689 בבורדו. תחילה למד משפטים בפריז ובהמשך בבורדו. התקבל לפרלמנט של בורדו (בית המשפט לערעורים) בשנת 1714. את שמו ותוארו קיבל בירושה מדודו, הברון דה-מונטסקייה, בשנת 1716, שהוריש לו גם את משרתו בנשיאות הפרלמנט של בורדו.
ב-1721 פרסם את ספרו "מכתבים פרסיים", רומן אפיסטולרי סאטירי המבוסס על מכתביהם של שני בני אצולה פרסים המבקרים בצרפת. ברומן השתמש מונטסקייה ברשמיהם הבדיוניים של המבקרים על מנת למתוח ביקורת על החברה והמשטר באירופה בזמנו. הספר הביא לו פרסום רב וגרם לקבלתו לאקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1734 פרסם ספר שני, "המונרכיה העולמית", שבו חילק את העמים לצפוניים ודרומיים, וטען כי ההבדלים בתנאי האקלים הם הגורמים להבדלים העיקריים בין אלה הגרים בצפון לאלה הגרים בדרום.
בשנת 1748 פרסם מונטסקייה את ספרו החשוב ביותר "רוח החוקים", בו תיאר והסביר את ההבדלים בין שלושה סוגי משטרים:
דעותיו
תורתו של מונטסקיה הביאה לו אוהדים רבים באירופה והיוותה ומהווה בסיס לחוקת ארצות הברית ולמשטרים דמוקרטיים רבים בימינו. עם זאת, האמין מונטסקייה באי ניידות של מעמדות חברתיים, וראה את פשוטי העם כלא שווים וחסרי זכות להתעלות למעמד של שליטים.
רון (פירושונים)
{{פירושונים| אישים ששם משפחתם רון:
ראו גם
}}
מול ים
מוּל ים הייתה מסעדה ששכנה במתחם נמל תל אביב. בלילה שבין 22–23 ביולי 2015 נשרפה המסעדה כליל.
היסטוריה
מחרובסקי גדל בתל אביב ולמד בבית הספר "לדוגמה". בשנות השמונים ערך פרויקט מחקר על דגי חרב מטעם אגף הדיג של משרד החקלאות. בשנות התשעים, משהותר יבוא פירות ים לישראל הוא החל לייבאם. השף הראשון של המסעדה היה יונתן רושפלד, שעזב לאחר פחות משנה. החליף אותו השף יורם ניצן, בוגר בית הספר תדמור, שכיהן בתפקידו עד סגירתה ב־2015. למסעדה היה גם שף קונדיטור. המסעדה התמחתה בדגים, פירות ים ומעט בשר. פירות הים והדגים הוטסו למסעדה שלוש פעמים בשבוע מרחבי העולם. למסעדה היה גם תפריט יין בן כ-500 יינות.
מול ים נבחרה במשך מספר שנים לאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל, הן על ידי מבקר המסעדות של עיתון הארץ דניאל רוגוב והן על ידי מבקר המסעדות של עיתון מעריב שגיא כהן, כמו גם על ידי מדריך מפה למסעדות ישראל. מדריך "גו מיו" הישראלי זיכה אותה בציון הגבוה ביותר במשך חמש שנים רצופות. המסעדה הופיעה במדריך הצרפתי "השולחנות הגדולים בעולם" (Les Grandes Tables du Monde) כאחת ממאה ארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם החל משנת 2003.
שם המסעדה הוא משחק מילים: המסעדה ממוקמת על שפת הים התיכון, ועל כן מול-ים. בנוסף מול בצרפתית - צדפה, רמז לכך שהמסעדה מגישה מאכלי ים.
בסדרה "המשרד", בעונה 6 בפרק "The Banker" מוזכרת המסעדה כמקום שבו אפשר לקבל את הלובסטר הכי טוב בעולם.
בלילה שבין 22–23 ביולי 2015 נשרפה המסעדה כליל. באופן אירוני, מעט לאחר מכן זכתה המסעדה להופיע ברשימת לה ליסט, כשהיא כבר לא פעילה בפועל.
שלום מחרובסקי זכה בדצמבר 2015 בפרס על מפעל חיים מטעם טיים אאוט תל אביב.
ספר המסעדה
זוהי אנציקלופדיה מצולמת ובה מידע מפורט ואנקדוטות על פירות ים ודגים ממינים שונים - מיובאים ומקומיים, כמו גם תמונות של יצורי הים. הספר מחולק לארבעה פרקים: דגים, צדפות, רכיכות ובעלי שריון ומוגש ב-7 שפות שונות. חלקו השני של המדריך מורכב ממתכונים שגובשו מראשיתה של המסעדה ועד היום, פרי יצירתו של שף המסעדה יורם ניצן, שמוגשות במסעדה עד היום.
הספר זכה במקום הראשון בתחרות ספרי הבישול והעיצוב, Gourmand International, שנערכה במוזיאון הלובר, פריז, בפברואר 2013.
קישורים חיצוניים
אודות ספר הבישול של המסעדה:
וולוביליס
וולוביליס (בערבית: وليلي (ואלילי); בברברית: ⵡⴰⵍⵉⵍⵉ; בלטינית: Volubilis) היא עיר עתיקה ואתר ארכאולוגי השוכן כ-30 ק"מ צפונית לעיר מקנס במרוקו. העיר נוסדה במאה ה-3 לפנה"ס והייתה ליישוב חשוב עם הכיבוש הרומי בשנת 40 לערך. העיר פרחה במאה ה-2 ובמאה ה-3 ובשיאה מנתה כ-20,000 תושבים. הרומאים עזבו את וולוביליס בסוף המאה ה-3. היא המשיכה והייתה מיושבת, ואף ידעה תקופת זוהר נוספת בסוף המאה ה-8 בתקופת שלטונו של אידריס הראשון . לאחר מכן שקעה ונעזבה במאה ה-11. בשנת 1997 הוכרז האתר הארכאולוגי, הידוע במיוחד בפסיפסים שבו, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
מקור שמה של וולוביליס אינו ידוע, אך ייתכן שבא משיבוש לטיני של השם הברברי להרדוף הנחלים (שם מדעי: Nerium oleander) - "ואלילי" - הגדל בשפע באזור. הודות למיקומה הנוח להגנה ולאדמת המישור הפורייה סביבה, יושבה וולוביליס לפחות במאה ה-3 לפנה"ס, ועל כך מעידות כתובות פוניות שנמצאו במקום. ממועד זה ועד לכיבוש הרומי בשנת 40 הייתה העיר לבירתה של ממלכת מאוריטניה הברברית. העיר תוכננה לפי מתווה פוני-הלניסטי, היא השתרעה על פני שטח של כ-120 דונם והייתה מוקפת חומה.
לאחר הכיבוש הרומי הייתה וולוביליס לעיר הבירה (מוניקיפיום) של הפרובינקיה הרומית מאוריטניה טינגיטאנה והתפתחותה הואצה. בעיר הוקמו מבני ציבור, בתים פרטיים ומבנים הקשורים בתעשיית שמן הזית, המוצר העיקרי של האזור. עוד ידוע כי אוכלוסייתה של העיר הייתה רב-לאומית, ולצד הגרעין הברברי והרומי, התגוררו בה, בין היתר, גם יוונים ויהודים. בשנים 168–169 הוקמו בעיר חומה חדשה בה נקבעו שמונה שערים, קפיטול ובזיליקה. לאחר עלייתו לשלטון של הקיסר קרקלה הופחת נטל המיסים על העיר, והדבר צוין בהקמתו של שער ניצחון שהוקדש לקיסר.
בסופה של המאה ה-3 עזבו הרומים את מאוריטניה טינגיטאנה בפתאומיות מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, והעיר נכנסה לתקופת שפל. אמת המים חרבה, אזור הקפיטול על ראש הגבעה היה לבית קברות והאוכלוסייה שנותרה בעיר נעה אל חלקה המערבי וביצרה אותו. מכתובת מסוף המאה ה-6 ומשלוש כתובות נוספות מהמחצית הראשונה של המאה ה-7 אנו למדים כי בתקופה זו התגוררה בעיר קהילה נוצרית, ובמועד שאינו ידוע במדויק לאחר מכן ועובר לסוף המאה ה-8, קיבלו עליהם התושבים את האסלאם.
בסוף המאה ה-8 ייסד אידריס הראשון את השושלת האידריסית (الأدارسة), וקבע את מרכזו בעיר. אידריס הראשון ייסד את העיר פאס ובנו ביכר אותה על פני וולוביליס; זו החלה בתהליך שקיעה בלתי נמנע, שהסתיים בנטישתה במאה ה-11 או סמוך לאחר מכן.
חלק מעמודי העיר הרומית וכן כותרות קורינתיות שולבו בשער מנסור במקנס.
האתר
חורבות וולוביליס שוכנות על גבעה שלטת סמוך לג'בל זרהון והן מקיפות כמחצית משטחה המקורי של העיר. האתר מוקף על ידי נחל פרדאסה ממזרח ונחל חומאנה ממערב, ושני אלה נפגשים מדרום לו. אורכה של חומת העיר הוא 2.35 ק"מ, וברובה היא גלויה לעין. רוחבה הממוצע הוא 1.6 מטר וכ-40 מגדלי שמירה נבנו לאורכה. בניני העיר עשויים ברובם מאבן גיר שנחצבה במחצבות הסמוכות לעיר, ובעיר פסיפסים רבים שנותרו באתרם.
בנייני הציבור משתרעים בעיקר בחלק העתיק של העיר שמדרום לשער שהוא גם חלקה הרם. אלה כוללים קפיטול, פורום בשטח של 1,300 מ"ר ובזיליקה רומית ששימשה כהיכל המשפט. הקפיטול הוקם על ידי הקיסר הרומי מקרינוס בשנת 217 במקום בו שכן הפורום הקודם. לידו שוכנים המרחצאות שלפי הממצאים חודשו מספר פעמים. הבית הפרטי הבולט באזור זה של העיר מוכר כ"בית אורפאוס" והוא מצטיין בגת שבו, ובשני פסיפסים - האחד מתאר את אורפאוס מנגן על הלירה שלו (ומכאן שמו של המבנה), ובאחר נראית אמפיטריטה במרכבה הרתומה לסוסי ים.
הדקומנוס מוליך משער הניצחון לכיוון צפון-מזרח והוא משמש כעורק העיקרי של הרובע הרומי בעיר. לאורכו ערוכים בתי מידות פרטיים, שבהם התגלו הפסיפסים החשובים באתר. סמוך לדקומנוס שוכן הבית הפרטי הידוע ביותר בעיר. בבית זה המכונה "בית ונוס" שמונה חדרים ושבעה פרוזדורים שריצפותיהם מעוטרות בפסיפסים. בין אלה פסיפס המתאר את דיאנה עולה מרחצתה ופסיפס העוסק בחטיפת הילאס בידי הנימפות. בתים חשובים נוספים הם "בית אפבוס" שבו פסיפס של בכחוס במרכבה רתומה לנמרים ו"בית האביר" שבו פסיפס בלתי מושלם של בכחוס ואריאדנה.
יותר מ-600 אסטלות קבורה התגלו בצידה המזרחי של העיר, מעבר לנחל פרדאסה, במקום אשר זכה לשם "מקדש סטורן". המקום מיוחס לכת שקדמה לכיבוש הרומי, ולאחריו השתלבה בכת סטורן כתוצאה מתהליך של סינקרטיזם.
חורבת בורגין
חורבת בורגין הוא אתר עתיקות הנמצא בראש גבעה החולשת על סביבותיה, ברום 440 מ' מעל פני הים. החורבה מצויה בתחום פארק עדולם, כקילומטר ממזרח ליישוב נחושה. הארכאולוגים בועז זיסו ואמיר גנור, שחקרו את האתר, העלו את האפשרות לזהות במקום את היישוב כפר ביש הנזכר בספרו של יוסף בן מתתיהו "מלחמות היהודים" ובספרות חז"ל (ירושלמי, תעניות פ"ד, סט ע"א; איכה רבה ד"ו ב,ד). כפר ביש הייתה עיירה יהודית גדולה שנכנעה ללגיון הרומאי החמישי בעת המרד הגדול (מלחמות היהודים ברומאים ד, ט, ט). הצעת הזיהוי מבוססת בין השאר על עוצמת היישוב במקום ועל השתמרות השם בחורבה סמוכה, ח'ירבת אל-ביס.
בשנים 1995, 1996 ו-2008 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות. בסיומן נפתח המקום לביקורי מטיילים. בראש התל נמצאו עדויות ליישוב גדול ומבוצר שבו מבנה ציבור, ככל הנראה כנסייה או בית כנסת ובתי מגורים. בחפירות נתגלו גם שרידי ביצורים, מערכות מסתור מסועפת מימי מרד בר כוכבא, בורות מים, גת, מתקני קולומבריום, מחסנים, בתי בד תת-קרקעיים ומערות קבורה. מגוון מערות קבורה נמצאו באתר: מערת כוכים יהודית מתקופת בית שני, בה נמצאו שברי גלוסקמאות, המאפיינות קבורה יהודית בתקופת הבית השני. מערת מקמרים (ארקוסוליה) עם מדפים להנחת ארונות קבורה (סרקופג), ומערת מקמרים בה נחצבו שקתות להשכבת הנפטר בגוף המערה עצמה. לאחר הנחת הנפטרים, שקתות אלו כוסו בלוחות גדולים של גיר קירטון, שחלקם נותרו באתרם. דו"ח החפירות פורסם בכתב העת "עתיקות".
מסלול ההליכה המסומן בסימון שבילים ירוק מתחיל במגרש החנייה, עובר ליד "חורבת פטום", ממשיך ל"מערת העמוד" שבה שני עמודים חצובים בסגנון יווני, שבכותרתם עוטרו שושנות (רוזטה), עובר דרך מערה מימי בית שני - "בית המספד" (לפני המערה עצמה יש חצר פתוחה ששימשה כנראה להספדים) - ומטפס לראש הגבעה בגובה 440 מטר מעל פני הים. בראש הגבעה שרידים שמורים היטב של רצפות פסיפסי ביזנטיות מעוטרות וצבעוניות, מחילת מסתור מסועפת ושרידי מבנים. על הגבעה שרידי הכפר הערבי אום אל בורג' וממנה מבט פנורמי על פארק עדולם. השביל עובר ליד גת חצובה בסלע וחוזר למגרש החנייה.
פדרו ז'רומל
פדרו ז'רומל (בפורטוגזית: Pedro Geromel; נולד ב-21 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בגרמיו. ערך שתי הופעות במדי נבחרת ברזיל ונכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2018.
קריירת מועדונים
ז'רומל התחיל לשחק כדורגל בגיל 11 בקבוצת הילדים של פורטוגזה, ממנה עבר לפלמיירס ובגיל 18 הצטרף למחלקת הנוער של צ'אווס. לאחר שנה בקבוצת הנוער, הצטרף לקבוצה הבוגרת בה שיחק 15 משחקי ליגה.
בקיץ חתם בויטוריה דה גימארייש מליגת העל הפורטוגלית. את הפועת הבכורה שלו בקבוצה ערך בהפסד 2-0 לספורטינג בראגה.
ב-30 ביוני 2008 חתם בפ.צ. קלן מהבונדסליגה. בקיץ היו דיווחים על התעניינות בו מצידה של ריאל מדריד, אך בסופו של דבר לא הוגשה הצעה.
ב-23 באוגוסט 2012 חתם על הסכם לפיו יושאל למיורקה. בסיום עונת ירדה מיורקה לליגה השנייה ובדצמבר  עזב את מיורקה.
בינואר הושאל לגרמיו לשנה אחת, בסיומה חתם על חוזה בקבוצה לשנתיים וחצי.
קריירה בינלאומית
ב-27 באוגוסט 2016 זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל. ב-25 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד.
אלי גינזברג
ד"ר אלי גינזברג (נולד ב-21 בנובמבר 1959) הוא מנכ"ל החברה העירונית "עזרה ובצרון", המשמשת כזרוע הביצוע של עיריית תל אביב-יפו לניהול ופיקוח על פרויקטים בינוי ושיפוץ בעיר.
החל מאוקטובר 2018 משמש גינזברג כדירקטור במועצה הישראלית לצרכנות והחל משנת 2016 מכהן גינזברג גם כיו"ר מועצת הנפט, לאחר שמונה לתפקיד על ידי שר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים, ד"ר יובל שטייניץ.
ביוגרפיה
כנער התנדב גינזברג במגן דוד אדום. שירת בצה"ל כלוחם ובהמשך כמדריך חובשים בבה"ד 10. לאחר השחרור היה פרמדיק ומדריך בקורסי עזרה ראשונה. היה ממקימי מערך החירום של מגן דוד אדום במרחב ירקון בתל אביב, ומנהל אירועים רבי נפגעים במ.ד.א תל אביב.
גינזברג בעל דוקטורט (PhD) במדעי המדינה מאוניברסיטת בוקרשט לאחר עמידה בבחינת המל"ג בישראל, תואר שני (MAׂׂ) מוסמך במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב ותואר ראשון (B.S.c) בהנדסת תעשייה וניהול ממכללת שנקר, בה גם כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים.
לפני שעבר למגזר הציבורי, מילא גינזברג מספר תפקידים בשוק הפרטי. הוא כיהן כמנכ"ל חברת "א.ג.מ. - א.ש"' חברה ליזמות בתחומי הבנייה והייבוא. היה הבעלים והמנכ"ל של חברת "Nirona Impex"' חברה להשמת כוח אדם בענף הבנייה ברומניה. כמו כן היה הבעלים והמנכ"ל של חברה בענף הבנייה בקפריסין, שעסקה בניהול נכסים בארץ ובעולם.
בשנות ה-2000 גינזברג שימש כחבר דירקטוריון של החברה העירונית, יו"ר הוועדה לפרויקטים יזמיים וחבר ועדת כספים, ועדת משאבי אנוש ומנגנון והוועדה לייעוץ משפטי.
ב-2006 מונה גינזברג לתפקיד מנכ"ל חברת "עזרה ובצרון". החברה מרכזת תחת קורת גג אחת את כל תחומי הבנייה ועוסקת בייזום, בתכנון ובבנייה של פרויקטים לבינוי ציבורי לרווחת תושבי העיר, בהם גני ילדים, בתי ספר, אולמות ספורט, מבני תרבות ומרכזים קהילתיים, המשתלבים באורח החיים התל אביבי ומותאמים לצורכי התושבים. בנוסף החברה מובילה את נושא ההתחדשות העירונית בעיר ת"א-יפו למעלה מ30 שנה.
החל משנת 2008 גינזברג משמש בנוסף כמזכ"ל איגוד החברות העירוניות, המאגד מאות מהחברות העירוניות בישראל.
גינזברג הוא קצין בדרגת סא"ל במילואים, משמש כמפקד מדור פצועים בחירום במערך מודיעי הנפגעים של צה"ל בקצין העיר תל אביב, ממלא מקום קצין העיר, וקצין העיר בקיראון בשעת חירום.
לגינזברג פעילות התנדבותית ענפה לאורך השנים. הוא היה חבר בעמותת יל"י למען ילדים וחולי סרטן; חבר הנהלת אגודת ספורט "צהלה" וחבר בוועדת הכספים ופרויקטים של האגודה; חבר ומנהל תפעולי בהקמת עמותת "תפוח" להקניית השימוש באינטרנט לאנשים מיעוטי יכולת; וחבר בעמותה לאימוץ ילדים מחו"ל המהווה סוכנות רשמית לאימוץ ילדים פיליפינים בישראל.
גינזברג מתגורר עם בת זוגו בתל אביב בשכונת רביבים, ולהם ארבעה ילדים.
Gala – The Collection
Gala – The Collection (בעברית: חֲגִיגָה – הָאֹסֶף) הוא אלבום האוסף האחד עשר של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן. האלבום יצא לאור ב-6 ביולי 2016, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ. כמו כן, ב-Gala – The Collection נכללים שירים שונים, אותם ביצעה ברייטמן במהלך הקריירה שלה.
האלבום הגיע למקום ה-22 במצעד האלבומים של יפן.
רקע והוצאה
חלק משירי Gala – The Collection, הופקו על ידי פרנק פיטרסון שהפיק לברייטמן בעברה אלבומים כדוגמת: Amalfi – Sarah Brightman Love Songs, A Winter Symphony, Symphony, Harem ו-La Luna. באלבום נכללים להיטים שונים של ברייטמן, כדוגמת "A Whiter Shade of Pale" ו-"Dust in the Wind".
סיבוב הופעות
כדי לקדם את Gala – The Collection, יצאה ברייטמן ב-7 ביולי 2016, לסיבוב הופעות שנתמך על גביו, "Gala: An Evening with Sarah Brightman". ההופעה הראשונה התקיימה בסאפורו שביפן, בעוד האחרונה התקיימה ביוגיאקרטה שבאינדונזיה. במהלך סיבוב ההופעות, קיימה ברייטמן 25 הופעות בסך הכול.
קלוד (הר געש)
הר קֶלוּד (באינדונזית: Gunung Kelud אבל גם Klut, Cloot, Kloet, Kloete, Keloed או Kelut) הוא הר געש שכבתי פעיל במחוז מזרח ג'אווה, באי ג'אווה שבאינדונזיה, כ-90 קילומטרים מדרום מזרח לעיר סורביה. במהלך כל ההיסטוריה נודע קלוד, כמו הרי געש רבים באינדונזיה והרי געש אחרים על טבעת האש שעל שולי האוקיינוס השקט, כהר געש המתאפיין בהתפרצויות געשיות מתפוצצות גדולות. מאז שנת 1000 התרחשו מעל ל-30 התפרצויות. בהתפרצות של 1919 נהרגו מעל ל-5,000 תושבים ובהתפרצות של 2014 הורו הרשויות לפנות כ-200,000 תושבים ברדיוס של 10 קילומטרים סביב ההר.
תיאור
מרבית הגעשיות באינדונזיה נובעת מקשת סונדה – קשת איים שנוצרה באזור הפחתה בו חודר הלוח ההודי אל מתחת ללוח האירו-אסיאתי. קשת זו תחומה מצדה הצפון-צפון-מערבי על ידי איי אנדמן – שרשרת של איים געשיים ממקור בזלתי, וממזרח על ידי קשת בנדה – שאף היא נוצרה כתוצאה מהפחתה.
קלוד הוא הר געש שכבתי, אחד מ-129 הרי הגעש הפעילים של אינדונזיה. ההר שאיננו בולט בנוף מתנשא לגובה 1,731 מטרים ומכיל בפסגתו אגם לוע שהיה המקור לכמה מההתפרצויות הקטלניות באינדונזיה. הצדודית של פסגת ההר א-סימטרית מאוד משום שהיא כוללת כמה כיפות לבה חצויות על ידי לועות רבים. חרוטי געש לווייניים וכיפות לבה נוספים שוכנים נמוך על המדרונות המזרחיים, המערביים והדרום דרום מערביים של ההר. במשך השנים נדדה הפעילות הגעשית במכלול הלועות הגעשיים שעל הפסגה בכיוון השעון. במשך השנים נעשו כמה ניסיונות לרוקן את האגם שבפסגת ההר בעקבות האסון של שנת 1919. כך למשל אחרי ההתפרצות של 1966, נבנו צמד מנהרות ניקוז (מנהרות אמפרה – Ampera) במדרון הדרום מערבי של ההר והן הורידו את מפלס המים באגם לנפח של מיליון מ"ק.
ההתפרצויות במאה ה-20
ב-19 במאי 1919 גרמה ההתפרצות של הר קלוד למותם של כ-5,000 תושבים עקב מפולות בוץ (המכונות להאר). התפרצויות גדולות נוספות התחוללו בשנים 1951, 1966 ו-1990 והן גרמו למותם של 250 תושבים. ההתפרצות של 1990 החלה בתחילת פברואר 1990 ויצרה עמוד התפרצות בגובה 7 קילומטרים של טפרה וכמה זרמים פירוקלסטיים. יותר מ-30 איש נהרגו. פועלים המשיכו לחצוב את מנהרת אמפרה למרות החום הרב שנפלט מהמשקעים החמים מאוד (בין 90°C ל-400°C) של הזרמים הפירוקלסטיים שהגיעו לגובה של 25 מטרים וסתמו את פתח הכניסה למנהרה.
ההתפרצות של 2007
ב-16 באוקטובר הורו הרשויות לפנות כ-30,000 תושבים שהתגוררו בסמוך לקלוד, לאחר שהמדענים העלו את הכוננות לדרגה הגבוהה ביותר, לאחר שצפו התפרצות קרובה.
הר קלוד התפרץ בסביבות 3 אחרי הצהריים (זמן מקומי) בשבת ה-3 בנובמבר 2007. המידע על ההתפרצות הגיעה מהמכון הסייסמולוגי המרכזי של אינדונזיה, אבל לא ניתן היה לראותה בעין משום שפסגת ההרים הייתה מכוסה בעננים, והייתה זו התפרצות קטנה יחסית. ביום ראשון ה-4 בנובמבר התפרץ ההר שוב ופלט עמוד אפר געשי לגובה 500 מטרים. הטמפרטורה של מי אגם הלוע בפסגה עלו מ-43.9°C ל-60.7°C. החום הרב יצר ענן של קיטור ועשן שהגיע לגובה של 488 מטרים. ב-5 בנובמבר התפרצו עמודי עשן וקיטור חדשים מלוע ההר. מים רותחים זרמו מאגם הלוע על מורדות ההר. למרות הוראת הפינוי העדיפו כ-25,000 תושבים להישאר במגוריהם.
למחרת התרוממה כיפת לבה דרך מרכז אגם הלוע. מצלמות במעגל סגור הראו שהאי המוארך (100 מטרים) התרומם לגובה של 20 מטרים מעל פני האגם. ההר המשיך לפלוט עשן ותימרת העשן הגיעו לגובה של קילומטר.
אחרי 48 שעות של עשן ואפר, אך ללא פליטת לבה הכריזו השלטונות האינדונזים ב-8 בנובמבר שאין חשש מהתפרצות קרובה. השלטונות אמרו שהר הגעש חווה "התפרצות איטית" ובלתי סביר שיתפרץ שוב, כפי שעשה פעמים רבות קודם לכן במאה הקודמת.
ב-12 בנובמבר החל הר קלוד לפלוט לבה לתוך אגם הלוע שלו. כיפת הלבה, שהתרחבה לאורך של 250 מטרים ולגובה של 120 מטרים נסדקה והלבה החלה לזלוג לתוך מי האגם. העשן התרומם לגובה של יותר מ-2 קילומטרים, ואפר כיסה כמה כפרים סביב הר הגעש. ב-14 בנובמבר העשן היתמר לגובה של 2.5 קילומטרים, ואפר קל כיסה כפרים במרחק של 15 קילומטרים משם. כיפת הלבה התפשטה על פני כל האגם שנעלם.
ההתפרצות של 2014
הר קלוד התפרץ ב-13 בפברואר 2014 בשעה 21:50 (זמן מקומי). הר הגעש פלט אפר געשי שכיסה שטח שקוטרו 500 קילומטרים, כשליש משטח האי ג'אווה. גשם האפר נשר בערים הגדולות סורביה ויוגיאקרטה ואילץ את השלטונות לסגור זמנית שלושה שדות תעופה, בהם שדה התעופה העמוס של סורביה. כ-200,000 תושבים המתגוררים ב-36 כפרים ברדיוס של 10 קילומטרים מההר נצטוו על ידי השלטונות להתפנות.
עונג שבת (ארכיון)
עונג שבת היה שם קוד לארגון מחתרתי שפעל בגטו ורשה ואסף מידע על יהודי גטו ורשה, ורשה רבתי וערי פולין האחרות בתקופת מלחמת העולם השנייה. הארגון גם יזם כתיבת עבודות על ההיבטים השונים של חיי הגטו ובכך היה למכון מחקר לצד היותו מיזם מתעד. כתבי הארכיון של עונג שבת שנמצאו לאחר המלחמה, מצויים כיום במכון היהודי ההיסטורי בפולין ומכונים ארכיון רינגלבלום על שם מייסד הארגון.