cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תיקון לחוק מכון הזיכרון הלאומי
ניתוח משפטי
המשפטן האמריקני אלכסנדר צסיס (Tsesis) קובע כי החוק, גם בצורתו המתוקנת, "מגביל את הרכישה, הביטוי וההפצה של ידע" ו"עמימותו גורמת לכך שלא ברור מי ייענש ועל איזה אקט תקשורתי", מה שמוביל לדיכוי (chilling effect) "סאטירה, פרשנות פוליטית, ניתוח היסטורי ועדות ראייה". "המאמץ של פולין לשלוט בהפצת המידע לציבור עשוי להוביל למסקנות מטעות המפחיתות את אומדן סבלם של הקורבנות ומסיתות לתעמולת שנאה".
חוקר המשפטים הפולני תומאש תדאוש קונצ'ביץ' (Tomasz Tadeusz Koncewicz) קובע כי "החוק החדש עושה פוליטיזציה לדיון היסטורי ומשתמש בכלי המשפט כדי להשיג את הקריאה הרצויה של ההיסטוריה והעבר." החוק "הוא ההוכחה העדכנית לכך שבפולין העבר ממשיך להיראות כאוסף של אמיתות שאין עליהן עוררין, שאינן פתוחות לפרשנויות שונות ולוויכוחים היסטוריים". חוקר המשפט החוקתי ווייצ'ך סדורסקי קובע כי "ברורה ההשפעה המדכאת של סנקציות עונשיות ואזרחיות כאלה על דיונים מלומדים או עיתונאיים בנוגע לצדדים האפלים יותר של ההיסטוריה הפולנית" וכי החוק "נוגע לא כל כך לאמירות עובדתיות, אלא לדעות: דעה לגבי אחריותם (לכאורה) של, למשל, העומדים מהצד. להעניש על דעה הוא אקט בלתי רצוי לכל מערכת של חופש הביטוי."
התאמה לחוק הבינלאומי
לפי חוקר המשפט החוקתי הפולני פיוטר מיקולי, נראה כי התיקון סותר את הוראות החוקה הפולנית לרבות "סעיף 2 שממנו נובע עקרון חקיקה הגונה, סעיף 42 פסקה 1 המבטא את הכלל Nulla poena sine lege (אין עונש ללא חוק שאוסר), וחוק 54, פסקה 1, הנוגעת לחופש להביע דעות". הוא גם טען כי התיקון אינו עומדת בדרישה להיות נחוץ בחברה דמוקרטית על מנת שתאפשר הגבלה בחופש הביטוי לפי סעיף 10 של האמנה האירופית לזכויות האדם. גם חוקרי משפט אחרים הטילו ספק בהתאמה של החוק לסטנדרטים בינלאומיים של זכויות אדם, במיוחד לאמנה האירופית לזכויות אדם.
פולין
ב-29 בינואר 2018 הגיב נשיא פולין אנדז'יי דודה להתנגדויות ישראליות רשמיות להצעת החוק הפולנית, ואמר כי פולין הייתה קורבן של גרמניה הנאצית ולא השתתפה בשואה. "לעולם לא אוכל לקבל את ההשמצות כלפינו, הפולנים כאומה או פולין כמדינה, באמצעות עיוות האמת ההיסטורית והאשמות שווא". ב-31 בינואר 2018, לפני ההצבעה בסנאט הפולני על הצעת החוק, אמרה סגנית ראש הממשלה ביאטה שידלו: "אנחנו הפולנים היינו קורבנות, וכך גם היהודים... חובתו של כל פולני להגן על שמה הטוב של פולין."
במכתב שנחתם על ידי אנשים בולטים רבים בתחילת פברואר, כולל העיתונאית אן אפלבאום והנשיא השלישי של פולין אלכסנדר קוושנייבסקי, נאמר: "למה הקורבנות והעדים של השואה צריכים להיזהר במה שהם אומרים מחשש שייעצרו, והאם עדותו של ניצול יהודי ש"חשש מפולנים" תהיה עבירה בת עונש?" לדברי ברברה קירשנבלט-גימבלט ממוזיאון POLIN, "הניסיונות האלה לחוקק את מה שאפשר ומה אסור להגיד, בעצם הורסים את שמה הטוב של פולין".
סטניסלב קרייבסקי מאוניברסיטת ורשה, יו"ר משותף של מועצת הנוצרים והיהודים הפולנית, הביע את חששו שהחוק יהפוך ל"מכשיר בוטה לשתק ולהעניש את כל מי שאינך אוהב", וכי "תגובתה המזלזלת והקשה של הממשלה" תעודד אלימות נגד יהודים. ועידת הבישופים הפולנית ציינה עלייה באנטישמיות לאחר העברת התיקון, והכריזה על התופעה "מנוגדת לעיקרון הנוצרי של אהבת לרעך", ואיגוד הקהילות הדתיות היהודיות בפולין אמר כי החקיקה הובילה. ל"גל הולך וגובר של חוסר סובלנות, שנאת זרים ואנטישמיות", מה שגורם לחברים רבים לחשוש לביטחונם.
לפי סקר מפברואר 2018, 40% מהפולנים תמכו בעונשים הפליליים הקבועים בחוק, בעוד 51% סברו שיש להתייחס לנושא בצורה שונה.
מחקרים הראו שלחוק הייתה תוצאה לא מכוונת של הגברת החיפושים באינטרנט ברחבי העולם אחר הביטוי האנגלי "מחנות מוות פולניים" פי תשעה, תוך הגברת ביטויי האנטישמיות בשיח הציבורי הפולני ובמדיה החברתית.
ישראל
עוד בטרם התקבל, פגע החוק ביחסי ישראל-פולין. מנכ"ל משרד החוץ יובל רותם דיווח כי שימור זיכרון השואה מקבל עדיפות על פני היחסים הבינלאומיים. לדבריו, "שימור זיכרון השואה הוא עניין מעבר ליחסי ישראל-פולין. זהו נושא ליבה החותך את מהות העם היהודי". ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו האשים את פולין בהכחשת שואה. יד ושם גינה את הצעת החוק הפולנית ואמר כי בעוד ש"מחנות המוות הפולניים" כביטוי הוא מצג שווא היסטורי, החקיקה "עלולה לטשטש את האמיתות ההיסטוריות בנוגע לסיוע שקיבלו הגרמנים מהאוכלוסייה הפולנית במהלך השואה".
גורמים ישראלים אחרים כמו שר החינוך והתפוצות נפתלי בנט כינו את הביטוי "מצג שווא". בנט אמר על הצעת החוק "זו התעלמות מבישה מהאמת. עובדה היסטורית היא שפולנים רבים סייעו ברצח יהודים, מסרו אותם, התעללו בהם ואף הרגו יהודים במהלך השואה ואחריה." נשיא ישראל ראובן ריבלין אמר באושוויץ כי היסטוריונים צריכים להיות מסוגלים לחקור את השואה ללא הגבלות. הוא גם הצהיר "אין ספק שפולנים רבים נלחמו נגד המשטר הנאצי, אך איננו יכולים להכחיש את העובדה שפולין והפולנים נתנו יד להשמדה".
רשות הזיכרון הרשמית של ישראל לקורבנות השואה, יד ושם, אמרה: "אין ספק שהמונח 'מחנות מוות פולניים' הוא מצג שווא היסטורי.... עם זאת, הגבלות על הצהרות של חוקרים ואחרים בנוגע לשותפותו הישירה או העקיפה של העם הפולני לפשעים שבוצעו על אדמתו במהלך השואה הן עיוות חמור." מדען המדינה הישראלי שלמה אבינרי אמר כי צעירים ישראלים מקשרים ללא כוונה את השואה עם פולין, לפעמים הרבה יותר מאשר עם גרמניה הנאצית. ב"הארץ" הוא קרא להעריך מחדש את מדיניות החינוך לשואה בישראל, כדי להדגיש ביתר שאת את האשמה הגרמנית ואת ההתנגדות הפולנית במהלך מצעד החיים.
מדינות אחרות
בארצות הברית, שר החוץ רקס טילרסון הביע "אכזבה" מהצעת החוק, והוסיף: "חקיקת חוק זה משפיעה לרעה על חופש הביטוי והחקירה האקדמית".
הוועד היהודי האמריקני (AJC) הצהיר כי הוא "במשך עשרות שנים ביקורתי כלפי מונחים מזיקים כמו 'מחנות ריכוז פולניים' ו'מחנות מוות פולניים', מתוך הכרה בכך שאתרים אלו הוקמו ונוהלו על ידי גרמניה הנאצית במהלך כיבושה של פולין", אך אמר גם כי "בעוד אנו זוכרים את הפולנים האמיצים שהצילו יהודים, אי אפשר להתעלם מתפקידם של חלק מהפולנים ברצח יהודים", וכי הוא "מתנגד בתוקף לחקיקה שתעניש טענות שפולין או אזרחי פולין נושאים באחריות לכל פשעי שואה".
חוקרים והיסטוריונים
בפברואר 2018, האגודה ההיסטורית האמריקאית פרסמה הצהרה הקובעת שהחוק הוא "איום הן על חופש הביטוי של היסטוריונים והן על עתיד המחקר ההיסטורי". הצהרתם קיבלה מאוחר יותר תמיכה של 50 אגודות מלומדים. המרכז הפולני לחקר השואה כינה את החוק "חדירה חסרת תקדים (ובלתי ידועה בשיטה דמוקרטית) לוויכוח על ההיסטוריה הפולנית".
דוד כץ כתב כי החוק הוא "תגובת יתר לכמה תפיסות נפוצות ושגויות של תפקידה של פולין בשואה", כולל "המיתוס שהיטלר בחר לבנות שם מחנות ריכוז בגלל שפולין הייתה כל כך אנטישמית". עם זאת, הוא ציין שחוקי זיכרון אחרים במזרח אירופה גרועים יותר, כולל חוקים בהונגריה, ליטא ולטביה כי הם הופכים לבלתי חוקית את אי ההסכמה עם הרעיון שהיה רצח עם סובייטי במדינות אלו, וכוללים עונש מאסר, וכולל חוקים אסטוניים ואוקראינים האוסרים פרשנויות שליליות של התנועות הלאומיות ששיתפו פעולה עם הנאצים במדינות אלה בתקופת השואה. מה שלדעתו היה מקומם היה השתיקה הבינלאומית נוכח "מעשי החקיקה הלא פולניים הללו המפלילים את אמירת האמת על השואה".
ג'פרי קופשטיין מאוניברסיטת טורונטו וג'ייסון ויטנברג מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מחברי הספר, Intimate Violence: Anti-Jewish Pogroms on the Eve of the Holocaust, על אלימות אנטי-יהודית בפולין הכבושה לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, סבורים כי מטרתה של הצעת החוק החדשה "ברורה: להגביל את הדיון בשותפות פולנית [ברדיפת יהודים]". הם סברו כי "הממשלה הנוכחית של פולין תעמוד ככל הנראה בפני הסיכוי הבלתי נעים להידרש לאכוף חוק בלתי ניתן לאכיפה ולהכחיש את מה שקהילת החוקרים המרכזית הוכיחה יותר ויותר כנכון: חלק מהפולנים היו שותפים לשואה".
המשפטן האמריקאי אלכסנדר צסיס ביקר את החוק על הגבלת הפצת הידע ועל היותו מעורפל.
תגובה לסעיף 2א
בשנת 2019 בית הדין החוקתי של פולין קבע כי סעיף 2א בטל ואינו מחייב.
סעיף 2א זכה לביקורת משום שהחוק הבחין ב"אוקראינים" כקבוצה הלאומית היחידה שהוצהרה במפורש כי ביצעה פשעים. הפעולה היחידה שהוגדרה כ"רצח עם" הייתה טבח 100,000-50,000 הפולנים בווהלין בידי האוקראינים. החוק נוסח באופן שמפליל התקפות אוקראינים על מטרות צבאיות פולניות, שלא היו בלתי חוקיות לפי החוק הבינלאומי. קלאוס בכמן קבע כי "הדיון אם אוקראינים ביצעו רצח עם, פשעי מלחמה או פשעים נגד האנושות בשנים האחרונות של המלחמה בווהלין, דיון שנמשך כבר עשורים, יכול כעת להיקטע על ידי תובע בכל עת" מכיוון שמי שלא מסכים שהאירועים היו רצח עם צפוי להעמדה לדין.
התיקון החמיר את יחסי פולין-אוקראינה, שכבר היו רעועים עקב נושא ארגון הלאומנים האוקראינים לפני המלחמה וצבא ההתקוממות האוקראיני בתקופת המלחמה ואחריה. סטפן בנדרה ורומן שוכביץ' נחשבו גיבורים לאומיים באוקראינה ופושעי מלחמה בפולין. באוקראינה, התיקון כונה "החוק האנטי-בנדרובי".
תומאס ביילי אולדריץ'
ביוגרפיה
בשנים 1852–1855 עבד אצל דודו בניו יורק. בתקופה זו החל לפרסם שירים וסיפורי קצרים במספר עיתונים וכתבי עת, בהם הארפרז. ב-1855 התפרסם ספר שירים ראשון פרי עטו, שזכה לתשומת לב ציבורית ולשבחים. בשנים 1856–1859 עבד כעורך משנה בכתב העת Home Journal. במקביל, עסק אולדריץ' בכתיבה; רומן הביכורים שלו התפרסם בשנת 1857, ולאחריו אסופת סיפורים קצרים וכן ספר שירים נוסף.
בשנת 1861 החל לעבוד ככתב צבאי בעיתון New York Tribune והתלווה לדיוויזיה של גנרל לואי בלנקר מארמיית הפוטומק במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית. ב-1862 חזר לניו יורק, וב-1863 מונה לעורך העיתון New York Illustrated News, שהדפסתו נפסקה בשלהי אותה שנה.
בשנת 1865 נישא אולדריץ', ועזב את ניו יורק לבוסטון. בבוסטון היה לעורך השבועון Every Saturday, וכן כתב ופרסם מספר ספרים, בהם "סיפורו של ילד רע" שהיה לרב-מכר.
בשנת 1874 עזב את עבודתו כעורך Every Saturday, ועבר לפונקפוג. במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-19 נסע עם אשתו למספר טיולים באירופה. בתקופה זו כתב אולדריץ' לכתב העת The Atlantic כמעט באופן בלעדי.
במרץ 1881 נקרא להחליף את ויליאם דין האוולס בתפקיד עורך כתב העת The Atlantic, תפקיד שהקנה לו השפעה רבה על הספרות האמריקנית. על עבודתו כעורך נאמר כי. בשנת 1890 פרש מתפקיד זה. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 המשיך לכתוב ספרות, שירה ומסות, וכן טייל בעולם.
אולדריץ' נפטר ב-19 במרץ 1907 בביתו שבבוסטון.
23 ביוני
23 ביוני הוא היום ה-174 בשנה (175 בשנה מעוברת), בשבוע ה-25 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 191 ימים.
תיקון לחוק מכון הזיכרון הלאומי
תגובה לסעיף 2א
החוק הפולני הושווה לחוק האוקראיני 2538-1, שעבר בשנת 2015.
מחלוקת על הצהרת המשימה
סעיף 1 - הצהרת המשימה של המכון לזיכרון לאומי (IPN) - שונה כך שיכלול "הגנה על המוניטין של הרפובליקה של פולין ושל האומה הפולנית". חוי דרייפוס, ראש המרכז לחקר השואה בפולין של יד ושם, ציינה כי "מאז שהחוק השתנה, השתנה תפקידו היסודי של המכון לזיכרון לאומי. היום הצהרת המשימה הרשמית של המכון היא להגן על המוניטין של פולין, ובאור זה יש לראותו."
קאריה (סוג)
קַרְיָה (שם מדעי: Carya), או בשם העממי הִיקוֹרִי, הוא סוג של עצים במשפחת האגוזיים, הכולל כ-18 מינים. כיום מינים של סוג עץ זה גדלים בטבע באמריקה הצפונית ובמזרח אסיה: חמישה או שישה מינים גדלים בסין, הודו-סין והודו (אסאם), שנים עשר גדלים בארצות הברית, ארבעה במקסיקו, ושניים עד ארבעה בקנדה, אבל ממחקר מאובנים מתור השלישון התגלה כי בעבר הוא גדל גם באירופה. מספר מינים של הקאריה משמשים למוצרים כמו אגוזים אכילים או לעץ.
אטימולוגיה
השם "היקורי" נובע ממילה של ילידי אמריקה ב (אולי ). זהו קיצור של פוקרצ'יקורי, פוקוהיקורה או מילה דומה, שעשויה להיות השם של אגוז עץ ההיקורי, או עשויה להיות משקה חלבי העשוי מאגוזים כאלה. שם הסוג Carya הוא מיוונית עתיקה: κάρυον (קאריון) כלומר "אגוז".
תיאור
מיני הקאריה הם עצי נשירים.
העלים מסורגים ונישאים על עוקץ הם מנוצים המסתיימים בעלעל יחיד. הפטוטרת והציר נושא העלעלים פלומתיים עד חשופים וקשקשיים. העלעלים קצרי עוקץ וברובם משוננים, לעיתים נדירות שלמים. הם פחות או יותר פלומתיים וקשקשיים, פחות עד כמעט קירחים בצד העליון, השערות צפופות יותר בצד התחתון ובחלקן הן שערות בלוטיות קשקשיות.
מיני הקאריה הם חד-ביתיים, כאשר קיימת לעיתים דיכוגמיה. נוצרות תפרחות דמויות אשכול. הפרחים הקטנים הם בגוון צהוב-ירוק ומיוצרים באביב. העגילים הזכריים המשתלשלים צומחים בין עלים לגבעול והם מרובי פרחים, השיבולות הנקביות מפוזרות בדלילות והן קיצוניות וקצרות. הפרחים החד-מיניים הם בעקרון ללא עטיף. עלי הגביע מצטמצמים ל"דיסק צלקת" מתחת לעמוד העלי. הפרחים הזכריים מלווים בעלי מגן ובשתי חפות, לפרחים הנקביים יש "נדן" (מיזוג של עלי הכיסוי והחפה). ישנם עד 10, בדרך כלל 4, אבקנים זמינים בפרחים הזכריים. השחלה התחתונה החד-מגורית של שני עלי שחלה מתמזגת עם ה"כריכה", שני עמודי העלי הגדולים הם ישיבים. הפרחים מואבקים באמצעות הרוח, ומונעים הפריה עצמית.
פירות
הפרי הוא אגוז גדול כדורי או סגלגל באורך 2–5 סנטימטרים ובקוטר 1.5–3 סנטימטרים סגור בקליפה בעל ארבעה קשוות המתפצלת כשהפרי מבשיל. קליפת האגוז עבה וגרמית ברוב המינים, ודקה בכמה, בעיקר הפקאן (C. illinoinensis); הוא מחולק לשני חצאים, שמתפצלים כאשר הזרע נובט. הפירות דומים לאגוזי מלך.
חלק מהפירות הם גבוליים וקשה לקבוע לאיזו קטגוריה לשייך אותם. האגוזים של הקאריה ואגוזי מלך (הסוג Juglans) ממשפחת האגוזיים גדלים בתוך קליפה חיצונית; הפירות הללו נחשבים לפעמים לבית גלעין או לאגוזים דמוי בית גלעין, ולא אגוזים בוטניים אמיתיים. "Tryma" הוא מונח מיוחד לבתי גלעין דמויי אגוזים כאלה.
ערך תזונתי
אגוזי קאריה מיובשים מכילים 3% מים, 18% פחמימות, 13% חלבון ו-64% שומנים. 100 גרם של אגוזי קאריה מיובשים מספקים 657 קלוריות ומהווים מקור עשיר (20% או יותר מהערך היומי) למספר ויטמינים מקבוצת ויטמין B ומינרלים תזונתיים, במיוחד מנגן (220% מהערך היומי).
מינים וסיווג
הסוג Carya שייך למשפחת האגוזיים (Juglandaceae). במערכת ה-APG, משפחה זו נכללת בסדרה אלונאים. ידועים כמה מיני רביית כלאיים, עם בסביבות תשעה מיני כלאיים מקובלים שקיבלו שם מדעי. המין Annamocarya sinensis הוא מין שסווג בעבר כ-Carya sinensis, אך כיום נחשב לסוג משל עצמו, Annamocarya.
מינים מדרום-מזרח אסיה
'Carya'' sect. Sinocarya'''
מינים מאמריקה הצפונית
'Carya'' sect. Carya'''
'Carya'' sect. Apocarya''' – פקאנים
אקולוגיה
מין של כנימת הפילוקסרה (Phylloxera caryaecaulis) הקרוי באנגלית hickory leaf stem gall phylloxera משתמש גם הוא בעץ הקאריה כמקור מזון. המינים במשפחת הפילוקסרה (Phylloxeridae) קשורים לכנימות עלה ויש להם מחזור חיים מורכב באופן דומה. ביצים בוקעות בתחילת האביב ובמהירות נוצרים עפצים סביב החרקים המתפתחים. עפצים של פילוקסרה עלולים לפגוע בעצי קאריה מוחלשים, אך בדרך כלל אינם מזיקים. עלים וזרדים מעוותים עלולים לנשור כמו גשם מהעץ באביב, כאשר הסנאים מפרקים רקמות נגועות ואוכלים את העפצים, אולי בגלל תכולת החלבון או משום שהעפצים בשרניים וטעימים לסנאים. Conotrachelus elegans הוא מין חדקונית שגם הוא ניזון מהעפצים של הפילוקסרה.
היסטוריה אבולוציונית
המאובנים העתיקים ביותר המיוחסים לקאריה הם גרגרי אבקה מהקרטיקון ממקסיקו ומניו מקסיקו. נתונים מהמאובנים ונתונים מולקולריים מצביעים על כך שייתכן שהסוג Carya התפצל למינים שונים במהלך המיוקן. מיני קאריה מודרניים הופיעו לראשונה בשכבות אוליגוקן לפני 34 מיליון שנה. גילויים אחרונים של מאובני פרי קאריה תומכים עוד יותר בהשערה שהסוג היה נפוץ מזמן בנופים של מזרח אמריקה הצפונית, אולם תפוצתו הצטמצמה ועצי קאריה כבר לא גדלים בטבע ממערב להרי הרוקי.
מאובנים של אגוזי קאריה ראשונים מראים קליפות פשוטות ודקות יותר ממינים מודרניים, למעט אגוזי פקאן, מה שמרמז שהעצים פיתחו בהדרגה הגנה מפני אכילת הזרעים על ידי מכרסמים. במהלך תקופה זו, לסוג הייתה תפוצה על פני כל חצי הכדור הצפוני, אך עידן הקרח בפלייסטוקן, שהחל לפני 2 מיליון שנה הכחיד אותו מאירופה. תפוצת עצי הקאריה באמריקה הצפונית התכווצה גם היא והם נעלמו לחלוטין מהיבשת ממערב להרי הרוקי. מכיוון שתיעוד המאובנים מראים כי אמריקה הצפונית הייתה בעלת המספר הגדול ביותר של מינים ממשפחת האגוזיים, סביר להניח שמקורו של הסוג שם והוא התפשט מאוחר יותר לאירופה ואסיה.
שימושים
העץ ממיני הקאריה קשה, נוקשה, דחוס ועמיד בפני זעזועים. ישנם עצים חזקים יותר מהקאריה ועצים קשים יותר, אך השילוב של חוזק, קשיחות, קשיות ונוקשות המצויים בעץ הקאריה אינו נמצא בשום עץ מסחרי אחר. הוא משמש לידיות כלי עבודה, ידיות מכוש, קשתות, חישורי גלגלים, עגלות, מקלות תיפוף, ידיות למקלות לקרוס, מוטות מקל גולף (לפעמים עדיין נקרא "מקל היקורי", אף על פי שהוא עשוי מפלדה או מסיבי פחמן), החלק התחתון של מגלשי סקי, מקלות הליכה, ולשימוש בענישה גופנית כסוג של שוט, ובעיקר כמקל הצלפה בבתי ספר ולשימוש ההורים. עשויים לרוב מקאריה. תכונה זו של עץ הקאריה הותירה עקבות בכמה שפות אינדיאניות: באוג'יבווה, קאריה נקרא mitigwaabaak, הלחם בסיסים של mitigwaab ("קשת") והסיומת "aakw" ("עץ קשה"). בשל מבנה הגרגירים שלו, עץ הקאריה רגיש יותר לספיגת לחות מאשר מיני עצים אחרים, ולכן הוא נוטה יותר להתכווצות, להתעוות או להתנפח עם שינויים בלחות.
היו עשויים בעבר מעץ קאריה, אך כיום הם עשויים יותר מעץ מהסוג מילה. קאריה מחליף את המילה בתור העץ המועדף עבור מקלות שינטי סקוטיים (הידועים גם כקאמנים). בקאריה נעשה שימוש נרחב לבניית מטוסים מוקדמים.
קאריה זוכה להערכה רבה גם עבור ו, שכן דחיסותו ותכולת האנרגיה הגבוהה הופכים אותו לדלק יעיל. עץ הקאריה הוא גם סוג מועדף לעישון בשרים מומלחים. בדרום ארצות הברית, קאריה פופולרי לצליה על המנגל, מכיוון שעצי קאריה גדלים בשפע באזור ומוסיפים טעם לבשר. מיני הקאריה משמשים גם בייצור עשן נוזלי.
תמצית מקליפת מין הקאריה Carya ovata (באנגלית shagbark hickory) משמשת גם כסירופ אכיל הדומה לסירופ מייפל, עם טעם מעט מריר ומעושן. בני הצ'ירוקי היו מייצרים צבע ירוק מקליפת קאריה, שבו השתמשו כדי לצבוע בדים. כאשר קליפה זו הייתה מעורבת עם קליפת מייפל, היא יצרה פיגמנט בצבע צהוב. האפר של עץ קאריה שרוף שימש באופן מסורתי להפקת אשלג המתאים לייצור סבון.
האגוזים של מינים מסוימים טעימים ושימשו את האינדיאנים משבט הצ'ירוקי בהכנת מרק, בעוד שאחרים מרים ומתאימים רק כמזון לבעלי חיים. המינים Carya laciniosa (באנגלית shellbark hickory) ו-Carya ovata (באנגלית shagbark hickory) יחד עם הפקאן, נחשבים בעיני חלק לעצי האגוזים המשובחים ביותר. אגוזי פקאן הם עץ האגוזים החשוב ביותר שמקורו באמריקה הצפונית.
כאשר מגדלים אותם עבור האגוזים שלהם, עצים מרוכבים מאותו זן אינם יכולים להאביק זה את זה בגלל אי-הסבילות העצמית שלהם. יש לשתול שני זנים או יותר יחד להאבקה מוצלחת. לשתילים (שגדלו מאגוזי קאריה) לרוב תהיה שונות גנטית מספקת.
למרות הצמיחה האיטית שלהם, חלק ממיני הקאריה נחשבים למועמדים פוטנציאליים לשימור יערות על אף שינויי האקלים בגלל חוסנם ועמידותם לבצורת.
יהוידע עמיר
הרב יהוידע עמיר (נולד ב-17 בפברואר 1954) הוא פרופסור למחשבה יהודית מודרנית המלמד בהיברו יוניון קולג', הוגה דעות ורב רפורמי. שרת עד 2018 כיו"ר מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם).
קריירה אקדמית
יהוידע עמיר עשה את מלוא מסלול לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית. בשנת 1993 השלים דוקטורט בהנחיית אליעזר שביד. נושא עבודת הדוקטור שלו היה "תשובות ארץ ישראליות להגותו של פרנץ רוזנצוייג". היא עסקה בהתייחסות של פילוסופים ישראלים (עקיבא ארנסט סימון, שמואל הוגו ברגמן, ברוך קורצווייל ויצחק יוליוס גוטמן) אל משנתו של רוזנצוויג. העבודה הציבה תמונה מורכבת של היחס אל רוזנצוויג ואל משנתו, שפיתחו שורה של הוגים שחיו על קו התפר שבין ההוויה היהודית המרכז אירופית שלפני השואה לבין המציאות המתהווה בארץ ישראל. במהלך המחקר שלו עשה שנה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
עמיר לימד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה: החוג למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית; מכללת בית ברל, שם עמד בראש המרכז להוראת השואה וכונן את תוכנית הלימודים האקדמית של ההתמחות ביהדות; אוניברסיטת בן-גוריון בנגב (המחלקה למחשבת ישראל); מכון שכטר למדעי היהדות, שם עמד בראש המסלול להוראת מקצועות היהדות. החל משנת 1999 הוא מלמד בהיברו יוניון קולג' בירושלים, תחילה לצד הוראתו באוניברסיטה העברית, משנת 2005 כחבר סגל הקולג' בדרגת פרופסור חבר, ומשנת 2012 בדרגת פרופסור מן המניין.
בשנים 2009-1999 הוא עמד בראש התוכנית הישראלית לרבנות בהיברו יוניון קולג', עיצב מחדש את דרכה ופיתח אותה. שנים אלה היו שנות התפתחות מכריעות לרבנות הרפורמית בארץ, ובמהלכן הוסמכו למעלה מארבעים רבות ורבנים מתקדמים בישראל. התוכנית זכתה בשנים אלה למעמד מוביל בתחומה, ופעלה לעיצוב דמות הרבנות הרפורמית הישראלית, להעמקת תלמוד התורה של הרבנים, לביסוס תפיסתם העצמית והחברתית כמלווים רוחניים, ולהעצמת פועלם בחברה הישראלית הכללית. רוב הרבות והרבנים הרפורמיים המשרתים כיום בחברה הישראלית, וכמה מן הרבנים הישראלים המשרתים בקהילות ובמוסדות בתפוצה (כגון פולין, הולנד, דרום אפריקה, רוסיה וארצות הברית), הם תלמידיו. מאז פרישתו מראשות התוכנית הוא ממשיך ללמד במוסד זה.
הסמכה לרבנות
במקביל ללימודיו ולהוראתו האקדמית פיתח עמיר את דרכו התאולוגית והרבנית. בשנים 1988-1985 למד בבית המדרש ללימודי היהדות של התנועה המסורתית בישראל (כיום: מכון שכטר ובית הספר לרבנים על שם שכטר) במסלול לחינוך. בתחילת שנות האלפיים, בתקופה בה החל לפעול כראש התוכנית הישראלית לרבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים, עשה עמיר תוכנית אישית לקראת הסמכה לרבנות על ידי מוסד זה. הוא הוסמך כרב בישראל בשנת 2004.
מועצת הרבנות הרפורמית
מאז החל את דרכו בהיברו יוניון קולג' הצטרף עמיר למועצת הרבנים המתקדמים בישראל (כיום: מועצת הרבנות הרפורמית בישראל), גוף המאחד כ-120 רבות ורבנים רפורמיים. הוא פעל לעיצוב-מחדש של דרכי פעולת המועצה, להרחבת תחומי הפעולה ולהעמקת השיח הדתי בה. לאחר ששרת במשך שנים רבות במזכירות המועצה, נבחר בשנת 2014 לתפקיד יושב הראש שלה ושרת בתפקיד זה עד ספטמבר 2018.
במסגרת זו פעל, בין היתר, לחבורו של סידור תפילה חדש ברוח הרפורמה לחברה הישראלית, לכינון קשרים ושיתופי פעולה עם קבוצות ויוזמות המקדמות את התחדשות היהדות בישראל, ולחיזוק הקשר בין הרבנות הרפורמית הישראלית למנהיגות הרבנית הרפורמית בחלקי עולם אחרים.
מחקריו וכתביו
מחקריו של עמיר עוסקים במגוון רחב של הוגים ויוצרים, ושל סוגיות יסוד במחשבה היהודית במאתיים השנים האחרונות, ביניהם פרנץ רוזנצווייג, מרטין בובר, הרמן כהן, אהרון דוד גורדון, נחמן קרוכמל, מרדכי קפלן, יוסף דב סולובייצ'יק, אליהו בן אמוזג, לאה גולדברג ואליעזר שביד. הוא עוסק בהתמודדות של היהדות ושל הזהות היהודית עם המודרנה ועם אתגריה ובהשתמעויותיה של התמודדות זו במציאות הישראלית, פרי ההכרעה הציונית.
זיכרון השואה
עמיר עסק בשאלות ההגותיות העולות מזיכרון השואה: התפתחות המושג המודרני של "חסיד אומות העולם" (השונה לטענתו מהותית ממשמעו הקלאסי של מושג זה); שאלת ההיבטים האוניברסליים וההיבטים היהודיים פרטיקולריים של זיכרון השואה; ומקומה של השואה בהתפתחות ההגות היהודית שלאחריה. כמה ממחקריו עוסקים בסוגיית מקומו ותפקודו של המיתוס ביהדות המודרנית ובהשתמעויות של תהליך החילון ושל היווצרותן של זהויות יהודיות מחולנת וחילונית.
פרנץ רוזנצוויג
בשנת 2004 ראה אור ספרו "דעת מאמינה - עיונים במשנתו של פרנץ רוזנצוויג", בהוצאת עם עובד. הספר מציע קריאה שיטתית ומקפת בכוכב הגאולה ובכתבים נוספים, תוך ניסיון לעמוד על משמעותן התוכנית והמתודולוגית של הנחות היסוד המהפכניות העומדות בבסיס הפילוסופיה של רוזנצוויג. במיוחד נודעת לספר זה חשיבות, באשר עמיר הוא מהבודדים שנכנסו בעובי הקורה של פרשנות חלקו הראשון של חיבורו של רוזנצוויג, חלק שמרבית החוקרים ממעטים להיזקק לו ואף נוטים לא אחת שלא לראות את חשיבותו כמכרעת.
בשנת 2012 ראה אור בעריכתו (המשותפת) קובץ מאמרים מקיף באנגלית ובגרמנית תחת הכותרת "אמונה, אמת ודעת" (Faith, Truth, and Reason: New Perspectives on Franz Rosenzweig's Star of Redemption). תרומתו לספר היא דיון מקיף ב"ספרון על השכל הבריא והשכל החולה", שעמיר אף ערך את תרגומו לעברית והקדים לו מאמר. במהלך השנים פרסם עשרות מאמרים בלשונות ובבמות שונות על היבטיה השונים של משנה זו. הוא היה בין מייסדי האגודה הבינלאומית לחקר משנתו של רוזנצוויג וחבר הנשיאות שלה מיום הקמתה ב-2004 ועד 2012, ולאחר מכן חבר-כבוד באגודה.
נחמן קרוכמל
מחקרו של עמיר על משנתו של נחמן קרוכמל (1785-1840) הוא המשך למחקריהם של מוריו פרופ' אליעזר שביד, ואביו, פרופ' יהושע עמיר. בשנת 2010 ראתה אור בעריכתו המדעית מהדורת ספרו של קרוכמל מורה נבוכי הזמן, בלוויית מבוא מקיף ומעמיק של עמיר, לקסיקון למונחיו של קרוכמל וביבליוגרפיה עדכנית. הספר זכה לפרס שר המדע והתרבות בתחום היצירה הספרותית, ותרם משמעותית להחייאת הדיון בקרוכמל. עמיר פרסם גם שורה של מאמרים על הגות זו, הקשריה וממדיה השונים. בשורה של כנסים בינלאומיים מרכזיים במדעי היהדות יזם דיונים מקיפים במשנה זו ובהשתמעויותיה לקיום היהודי בן זמננו. בשנת 2018 ראה בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה אור ספרו שערים לאמונה צרופה: התחדשות החיים היהודיים במשנתו של נחמן קרוכמל, המחקר המקיף והמעמיק ביותר שנכתב על הוגה זה ועל משנתו.
מחקריו של יהוידע עמיר מפרים את הגותו ומעניקים לה עומק ותשתית. בפרסומיו התאולוגיים השונים - מאמריו, דרשותיו, ובעיקר ספרו "קול דממה דקה: מחשבות אמונה וביקורת" (2009) - הוא פורס השקפה המשלבת מחויבות אמונית עמוקה עם ביקורתיות זהירה, עמידה איתנה על ערכי שוויון וחירות. הוא יונק עמוקות מרבדים רבים במורשת היהודית - מן המקרא וספרות חז"ל ועד להגות וליצירה בת זמננו - אך אינו נרתע גם מלהתמודד עם פניהם הכעורים של היבטים ששונים במורשת זו. צלילות הדעת, מזה, והנכונות לחיות עם הנסתר ונשגב, מזה, מוצאות את ביטוין בעמידה נוכח "הדממה הדקה" הקוראת תדיר להקשבה אנושית, לפרשנות אנושית, למתן מבע מילולי שהוא לעולם אנושי. אחד מיסודות השקפתו הוא העמידה הברורה כנגד רעיון בחירת ישראל, וזאת בשל האקסקלוסיביות הממאירה שבו והסכנות הממשיות מאוד הכרוכות בהמשך האחיזה בו. במקומו מציע עמיר את רעיון הברית, המקיים את האינטימיות והייחוד שביחס בין האל לקבוצת בני אדם (למשל עם ישראל), אך אינו מציג יחס זה כבלעדי או נעלה על בריתות אפשריות אחרות. עוד נדונות בספר סוגיות כשאלת התורה והמצווה; היחס המחודש הנדרש לאהבה, למשפחה ולמין; היחס להיסטוריה ולמשמעה; ועוד.
התחדשות התפילה
סוגיית התפילה והתחדשותה, מסוגיות היסוד של ההגות והמעשה הרפורמיים במאתיים השנים האחרונות, תופסת מקום נכבד בהגותו וביצירתו של עמיר. בשנת 2009 ערך ביחד עם הרבנים יהורם מזור ופרופ' דליה מרקס, הגדה רפורמית ישראלית לפסח ("הגדה לזמן הזה"), המבטאת שוויון מגדרי, התמודדות עם סוגיות מוסריות העולות ממיתוס יציאת מצרים, דו-שיח מעמיק עם היצירה הארץ ישראלית בכלל וזו של הגדות בפרט. בהגדה זו נכללים, בין השאר, מדרש מחודש על "ארבע הבנות" לצד המדרש המסורתי על "ארבעת הבנים", כוס מרים לצד כוסו של אליהו, פרשנויות מסורתיות ומחודשות, התייחסות לשואה ולמציאות הישראלית, שירה בת זמננו, ועוד.
בשנת 2010 ערך (במשותף) את הקובץ "ברכו - במה להתחדשות התפילה בישראל". במהלך השנים סייע לפרסום שורה של קבצים בתחום התפילה ופרסם ברבים מהם תפילות מתחדשות ומחודשות (כמו נוסח מחודש לתפילת "א-ל מלא רחמים", תפילת "יזכור" למי שנטל נפשו בכפו, מי שברך למתגייסות ולמתגייסים לצה"ל, תפילת "נחם, מעודכנת לתשעה באב, ועוד).
רוזה וול
רוזה וול (1909 - 14 ביולי 2009) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית.
חייה
וול נולדה באוסטריה וערב מלחמת העולם השנייה עלתה לארץ ישראל. וול כתבה את ספריה באנגלית, ואלה תורגמו לעברית וראו אור בשנות ה-50. ספריה כוללים שילוב אגדות ופנטזיה בחיי היום-יום.
בספרה "אותיות מספרות", וול מתארת ילדה חולה בשם מרים שהגיעה לישראל מאירופה לאחר שכל משפחתה נספתה. היא מתקשה ללמוד עברית ומקבלת ספר. אותיות הספר קוראות לה, ומספרות לה אגדות לפי סדר האלף-בית. בספר "היער השאנן" מסופר על רות, ילדה שמתקשה להתמודד עם לידתו של מיכאל, אחיה התינוק, שתשומת לב הוריה וסבה האהוב מופנית כעת אליו. רות מקבלת ארנב (בתרגום: שפן) שוקולד, אשר מתעורר לחיים ומספר לה את קורותיו של שחריה, ארנב שאהב לפגוע באחרים, ועל הצרות וההרפתקאות שנקלע אליהן בשל כך. וול משלבת בסיפור המסגרת כמה סיפורים קצרים כמו גרסה היתולית של היפהפייה הנמה שנרדמת לפני מבחנים, ובו אמירה על חשיבות ההשכלה בחיים המודרניים, ועל "העץ הבודד" שבו חולמי החלומות הרוצים לזכור את חלומותיהם נאלצים לסבול כאב ובדידות. דרך סיפורי הארנב, רות לומדת לאהוב את אחיה הקטן ולעזור לחבריה.
ספרה "מצנפת החכמה" תורגם לסינית.
הרשאה (משפט עברי)
הרשאה כשמה, היא נתינת רשות - ייפוי כח, לייצוג משפטי. אדם יכול למנות נציג מטעמו שידון על ממונו מול בעל דינו. מינוי זה, כאשר נעשה כפי כללי ההרשאה, מחייב את הנתבע לשתף פעולה עם הנציג המורשה. דין הרשאה המקורי מתייחס רק לתובע, ואין בתלמוד התייחסות לייצוג משפטי של הנתבע. "אבל עכשיו המנהג בכל בתי דינים שגם הנתבע מעמיד מורשה".
הפארק הלאומי שעאנבי
הפארק הלאומי שעאנבי (בערבית: الحديقة الوطنية بالشعانبي; קרוי גם לפעמים הפארק הלאומי הר שעאנבי או הפארק הלאומי ג'בל שעאנבי) הוא פארק לאומי במחוז קסרין בתוניסיה. הוא מגן על החי והצומח שמסביב להר שעאנבי, פסגת ההר הגבוהה ביותר (1,544 מטרים מעל פני הים) בתוניסיה.
הרשאה (משפט עברי)
ההרשאה בתלמוד
ייצוג משפטי היה מוכר כבר בתקופת המשנה, כפי שעולה מהמשנה: "יהודה בן טבאי אומר אל תעש עצמך כעורכי הדיינין". אך איננו מוצאים בספרות התנאית התייחסות נוספת לנושא. מהירושלמי עולה שקיים תפקיד כזה שכינויו אנטלר. גם שם איננו מוצאים דיון הלכתי בנידון.
בתלמוד הבבלי הביטוי שחוזר על עצמו הוא "הבא בהרשאה", ובארמית נקראת ההרשאה 'אורכתא'. נחלקו אמוראים ראשונים אודות הפן המוסרי של ההרשאה: "ואשר לא טוב עשה בתוך עמיו - רב אמר: זה הבא בהרשאה, ושמואל אמר: זה הלוקח שדה שיש עליה עסיקין". אולם מאחר שההרשאה מופיעה בכמה סוגיות בתלמוד, ללא התנגדות מוסרית, הסבירו ראשונים שדברי רב מופנים להרשאה הנובעת ממניע שלילי. אולם יש שהסבירו שזו מחלוקת בין רב לשמואל ונפסקה הלכה כשמואל. גם לפי גישה זו, רב אמנם מתנגד מוסרית אך נראה שאינו חולק על כך שהדבר אפשרי. בשלוש סוגיות פותר שמואל שאלות פרשניות או משפטיות באמצעות שימוש בהרשאה. גם משם עולה שמוסד ההרשאה ידוע ואינו מצריך הסבר.
הפארק הלאומי שעאנבי
הפארק הוא חלק ממקשת היער מונט דה טבסה המשתרעת על האזור מקסרין לגבול אלג'יריה. בפארקים אין נהרות או נחלים, אבל הוא אחד המקלטים האחרונים המגנים מפני הכחדת צבי הקיווייה וביתם של עבדקן הרעמה. הפארק הוא גם אתר של צמחים בולטים (אלון גלעין, אורן ירושלים, וסטיפה טנקסימה) ועופות (בין היתר צלוב-מקור, רחם, עיט ניצי ובז נודד).
הרשאה (משפט עברי)
ההרשאה בתלמוד
הסוגיה היחידה הדנה בהרשאה באופן מסודר נמצאת במסכת בבא קמא: "אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי. אמר רב אשי לאמימר: מאי טעמא? אמר ליה: משום דרבי יוחנן, דא'ר יוחנן: גזל ולא נתייאשו הבעלים - שניהם אינן יכולין להקדיש, זה לפי שאינו שלו, וזה לפי שאינו ברשותו. איכא דאמרי, אמרי נהרדעי: לא כתבינן אורכתא אמטלטלי דכפריה. טעמא דכפריה, דמיחזי כשיקרא, אבל לא כפריה - כתבינן."לפי הלשון הראשונה לא ניתן לכתוב הרשאה המתייחסת לתביעת מטלטלין. ההנחה היא שתביעה מתייחסת לנכס המוחזק על ידי הנתבע שלא כדין. הגמרא מסבירה שהרשאה על מטלטלין אינה אפשרית, כמו שהקדשת מטלטלין המוחזקים על ידי גזלן אינה אפשרית. כאן כבר ניכר המרכיב הקניני של ההרשאה. לפי הלשון השנייה לא ניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין שהמחזיק בהם כופר בטענת התובע. את הלשון הזו מסבירה הגמרא בטעם של 'מיחזי כשקרא', כלומר שעדים חותמים בשטר שש למרשה ממון אצל פלוני, וזה אינו בהכרח נכון כי פלוני כופר בכך.
הראשונים נחלקו בהסבר סוגיה זו, אבל אין מחלוקת שההנחה העומדת בבסיס הסוגיה היא שהרשאה תלויה בקנין. ואכן בהמשך הסוגיה מובאת מימרה נוספת של 'נהרדעי': "אורכתא דלא כתיב ביה זיל דון וזכי ואפיק לנפשך - לית ביה מששא. מאי טעמא? משום דא"ל האיך: לאו בעל דברים דידי את". מימרה זו מלמדת שתפקידה של ההרשאה לכפות על הנתבע לדון עם המורשה, והדרך לעשות זאת היא בהעברת הזכויות מהמרשה למורשה.
הפארק הלאומי שעאנבי
בשנת 1977 הוגדר הפארק וסביבתו כשמורת ביוספרה של אונסק"ו. האתר הוכרז כפארק לאומי בשנת 1980.
הרשאה (משפט עברי)
ההרשאה בתלמוד
בחלקה הנוסף של הסוגיה מובאת מחלוקת בשאלה האם יכול המורשה לתפוס לעצמו את הממון עליו הורשה. לדעת אמימר אם תפס המורשה אין מוציאים ממנו. לעומתו אומר רב אשי, שמכיוון שהמרשה מתחייב בהרשאתו לממן את כל ההוצאות של המורשה, הרי שהוא שליח, ואינו יכול לתפוס. בגמרא מובאת דעה שלישית שהמורשה הוא שותף ויכול לתפוס מחצית הממון. מסוגיה זו עולה, שהרשאה היא שליחות מיוחדת, הכוללת הענקת זכות באמצעות קנין. הרשאה נדרשת שכן בלעדיה יכול הנתבע לדחות את שלוחו של התובע בטענה "לאו בעל דברים דידי את". כלומר איני מחויב לדון עמך. אולם העברת הזכויות בממון מסכנת את בעל הממון. לפי רב אשי שהלכה כמותו, בעיה זו נפתרת שכן המורשה מוגדר כשליח ולא כבעלים או שותף. יש שציינו יתרונות אחרים של הרשאה על פני שליחות. הטור (חו"מ קכב) כתב ששליח רגיל שנשלח לגבות חוב אינו יכול לכפות את הנפקד למסור את הממון שכן קיים חשש שהשולח ביטל את השליחות, או שהשולח מת. "לפיכך עצה טובה ללוה או לנפקד שלא יתנו לשליח אא"כ בא בהרשאה שהקנה לו בקנין הממון שיש לו ביד פלוני והשתא ליכא למיחש למידי". ניכר מהדברים שהפתרון לחששות נעוץ בכך שההרשאה מקנה את הממון למורשה.
הקנין
הרשאה מצריכה קנין. לדעת רוב הפוסקים הקנין צריך להיות תואם את נשוא ההרשאה. לכן אם מדובר במטלטלין ניתן לעשות קנין סודר, אולם אם נשוא התביעה הוא כסף, הקנין צריך להיות קנין אגב קרקע. לפי גישה זו כתב הרמב"ם שמדין התלמוד לא ניתן להרשות על הלוואה. אולם גאונים תקנו שכותבים הרשאה אף על הלוואה, ומדבריו שם עולה שגם הרשאת מלוה צריכה קנין. קיימת אצל הראשונים שיטה שונה, שההרשאה אינה אלא שליחות בלבד. לפי שיטה זו, אף אין צורך לכלול בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי ואפיק לנפשך".
שאלה זו של הקנין בהרשאה, תלויה בביאורה של סוגיה נוספת, בה מדובר על שליח להשבת כסף. הגמרא מספרת על רב פפא ששלח את רב שמואל בר אבא לגבות סכום של שנים עשר אלף זוזים. כדי לבצע את השליחות, הקנה לו רב פפא את הכסף אגב קרקע. בסוגיה זו לא ברור האם מדובר בפקדון או בהלוואה, והאם מדובר בהרשאה או בהקנאה גמורה. מי שהסביר את הסוגיה כמקרה של הרשאה, הסיק מכאן את הצורך בקנין התואם לנשוא ההרשאה. לפי גישה זו אין צורך לצמצם את המקרה לפקדון בלבד. אולם מי שהסביר את הגמרא שם כהקנאה גמורה, יכול היה לומר שלמסקנת הסוגיה של הרשאה, אין צורך בקנין ממש. בעלי גישה זו מסבירים שהכסף של רב פפא היה פקדון.
פסיקת ההלכה
בסיום סוגיית הרשאה נאמר: "והלכתא שליח שוויה". הרי"ף כתב שהלכה זו היא מרב יהודאי גאון ושלאור פסיקה זו, יכול השולח לבטל את ההרשאה וכן להרשות אדם אחר. אולם אין בפסיקה זו התייחסות למחלוקת בין הלישנות על הרשאת מטלטלין. יש מי שפירש שפסיקה זו נוגדת את כל האמור לפני כן בסוגיה, ולכן אין משמעות לשתי הלישנות, ואפילו אין צורך לכתוב בהרשאה את הלשון "זיל דון וזכי לנפשך" כי אין בין המורשה לשליח ולא כלום! אולם רוב הראשונים לא כך הבינו. הרי"ף ובעקבותיו הרמב"ם פסקו כלשון השנייה, ולכן לדעתם לא ניתן להרשות על ממון שאינו קרקע והנתבע כופר בו. אולם כבר אצל רבנו חננאל אנו מוצאים התייחסות למנהג לכתוב הרשאה על מטלטלים שכפר בהם. מנהג זה שהלך והתרחב, גרם לראשונים להציע הסברים שונים ומקוריים לסוגיה.
שיטת בעל המאור - הוזכרה בפסקה הקודמת. למסקנת הסוגיה המורשה הוא שליח ואינו צריך קנין.
שיטת רבנו תם - הלכה כלשון השנייה, אולם מאחר שבסוגיות שונות נפסק, שאין לחשוש ל'מיחזי כשקרא'; לכן גם כאן למעשה אין לחשוש לכך, וניתן לכתוב הרשאה על מטלטלין גם אם הנתבע כפר בהם.
הרחבה נוספת של הלכות הרשאה, אף היא מתקופת הגאונים, היא הרשאה לתביעת הלוואה. "...הגאונים תקנו שכותבין הרשאה אף על המלוה כדי שלא יטול כל אחד ממון חבירו וילך לו למדינה אחרת.
קישורים חיצוניים
הערך הרשאה, אנציקלופדיה תלמודית, כרך יא, עמ' טו.
גביע המדינה בכדורגל 1979/1980
גביע המדינה בכדורגל 1979/1980 הייתה התחרות ה-42 מאז היווסדה וה-27 לאחר קום מדינת ישראל. המשחקים החלו בספטמבר 1979 והסתיימו ב-4 ביוני 1980.
הפועל כפר סבא ניצחה במשחק הגמר ובכך זכתה בגביע השני שלה.
שלבי הגמר
הקבוצה שאירחה את המשחק במגרשה הביתי צוינה כראשונה בכל זוג.
הערה:
האוז
האוז (באנגלית: Houzz) הוא אתר וקהילה מקוונת בנושאי אדריכלות, עיצוב פנים וגימור, עיצוב נוף ושיפור הבית. פלטפורמת Houzz והיישומים למכשירים ניידים משתפים תמונות, מאמרים, המלצות מוצר, ופורום משתמשים. מעל מיליון בעלי מקצוע מפרסמים עצמם דרך האוז.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-2009 על ידי עדי טטרקו ואלון כהן. מאז הקמת האתר, הוא זכה לפופולריות וקצב גדילה מהיר.
ב-2010 שוחררה אפליקציה ל-iPad ועד 2013 כבר נרשמו מיליוני הורדות. בינואר 2014 נפתחו משרדים גם באנגליה, גרמניה ואוסטרליה.
ב-2017 רשמה האוז את נתוני הפופולריות הבאים: 40 מיליון משתמשים ייחודיים בחודש, מיקום 232 בדירוג אלקסה.
גיוסי הון
משרדי החברה נמצאים בפאלו אלטו שבקליפורניה.
משה רוזנבליט
ר' משה רוזנבליט ממקימי "כפר גדעון", ובוני ירושלים.
ביוגרפיה
נולד ביאסין שבהונגריה בכ"ז טבת תר"ן - 1889 לאביו מנחם ולאמו טובה לבית רוזנטאל.
בשנת 1911 נשא לאישה את רחל בת עקיבא ספיר.
למד אצל רבי ישעיהו זילברשטיין מחבר ספר"מעשה למלך" על רמב"ם שהסמיך אותו לרבנות ואצל ר' משה בן עמרם בעל "ערוגות הבושם".
את השכלתו הכללית רכש בבית ספר תיכון ולאחר מכן "כאוטודידקט", למד שפות זרות וקנה חכמה ודעת בתחומים רבים ושונים. בבודפשט למד אצל ר' אברהם פרנקל שהיה "סינטור" בבית המחוקקים ההונגרי.
המציא שעשוע לילדים ובני נוער בצורת דגם של בית המקדש וכליו, שהילדים נתבקשו להרכיב מקוביות עץ על פי שיטת הלגו,(הדגם מוצג עתה בלונדון)ו בנוסף הדפיס מדריך מדעי-טכני המבוסס על המקורות תנ"ך, תלמוד, רמב"ם, מפרשי המקרא, יוסיפון ואחרים, בין היתר בפתח דבריו כתב:"דורנו שזכה לראות בהגשמה חלקית של חזון הנביאים, החזרת בעלותינו על חלק גדול מארצנו והנס של קיבוץ גלויות, רשאי הוא לצפות גם לבנין בית המקדש על מכונו".
בשנת 1923 קנה בפרנקפורט קרקע להייתשבות בארץ ישראל, אך מהעניין יצא מפח נפש, וב-1925 עלה ארצה והישב עם עולים חרדיים מטרנסילבניה על אדמת המושב כפר גדעון, ועבד שם בתור איכר עד המשבר בסוף 1927. אז עבר לירושלים והתמסר לעסקי גאולת קרקעות, מסחר ותעשייה. קנה את הספינה "גלים", שעלתה ב-1939 על שרטון במרסינה שבטורקיה. ב-1940 הביא מסודאן משלוח בקר לשחיטה, בעקב חסימת דרכי ההובלה מארצות הבלקן לרגל המלחמה. בשנות 1934–1940 עסק והשתתף בגאולת קרקעות: בירושלים - אדמת השכונות מולדת, שכונת אלישר, הדר ירושלים, חלט חוסייני, כרם יצחק, השחר, המשך, שכונת היהלומנים, וכן קריית רמבם במפרץ חיפה ואדמת חניתה.
הוא פתח בית חרושת ליהלומים, שבו הכשיר מבחינה מקצועית והעסיק כמאתיים וחמישים יתומים מבית היתומים דיסקין.
הקים בית חרושת לשוקולד וממתקים, מפעל למרצפות עוד מפעל-לצמר פלדה בית חרושת לנרות, משק תרנגולות מטילות בגבעת שאול ב', גאל אדמות "תל ארזה" והקים עליהן את האזור התעשייתי הראשון.
יסד קופת גמ"ח, הכשיר צעירים לעבודה כסופרי סת"ם למען יתפרנסו בכבוד ולא יזדקקו לקופת הצדקה, הפך את ביתו לביכ"נ בשביל מתפללים ספרדיים במקום מגוריו, שלא היה להם ביכ"נ משלהם. פעל ברוח נדיבה עבור זקנים וגלמודים, ובני נוער עזוב וקשי-יום, שמצאו בו משענת נאמנה בכל עת.
רוזנבליט נפטר בה' בכסלו תש"ן בגיל 101.
פרסים
בשנת ה'תשל"ט - 1979 קיבל אות "יקיר ירושלים".
כאשר ועדה ציבורית - עירונית באה להמליץ להעניק לר' משה רוזנבליט אות הכבוד של "יקיר ירושלים", היא הגדירה אותו "כאיש המעשה, שתשעים שנות חייו רצופות פעילות מבורכת, יוזמה ותושיה למופת". עוד סיפרה הוועדה: כי בשנות חייו היו עליות ומורדות, והוא טעם טעמו של עושר רב וידע גם טעמה של דלות, לעיתים עסקיו פרחו ושגשגו ולעיתים התמוטטו וכל עושרו אבד, אך תמיד השכיל להתאושש ובכוחות משנה שב ובנה את עצמו וקיים הלכה למעשה דברי חז"ל "איזהו עשיר, השמח בחלקו".
יחסי מצרים–סין
יחסי מצרים-סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לבין מצרים. לסין ישנה שגרירות בקהיר, ולמצרים ישנה שגרירות בבייג'ינג.
היסטוריה
ב-30 במאי 1956 מצרים הייתה למדינה האפריקאית הראשונה שקיימה יחסים עם הרפובליקה העממית של סין, לאחר שחרור אפריקה משליטה אירופית. עוד באותה שנה, הסירה מצרים את הכרתה בטאיוואן, על רקע היחסים המעורערים בין סין וטאיוואן, סין טוענת לריבונות על טאיוואן ועל כן הן אויבות, מדינות שהכירו בטאיוואן גרמו לעימותים עם סין, ובנות בריתה של סין העדיפו לקיים קשר עם מצרים מאשר עם טאיוואן. בשנת 2015 ביקר נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי בבייג'ינג, וצפה בטקס לציון 70 שנה לניצחון על יפן במלחמת סין–יפן השנייה, אירוע ממנו רוב מדינות העולם נמנעות.
על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומעורבותה של מצרים בניסיון להשכין שלום, סין מעורבת גם בקשר ליחסיה עם ישראל, ובהסדר מעט דומה לטיבט.
צבא
בשנות ה-80 של המאה ה-20 קיבלה מצרים מסין ספינות וכן צוללת, וכן סין סייעה למצרים לייצר כלי נשק משלה. החל משנת 2000, החלו המצרים לייצר כלי נשק ומטוסי קרב דומים לשל הסינים.
כלכלה
בין מצרים לסין קיימים יחסים כלכליים מלאים, מצרים היא המדינה החמישית בגודלה בסחר החוץ של סין. סין רואה במצרים גם כשותפה כלכלית שניתן לייצא אליה את מוצריה, מצרים מצידה מרוויחה מכך שהיא מקבלת כוח אדם בענפי התעשייה, המחצבים, החקלאות, הדגה, התיירות, הרכב והספנות. סין מייצאת למצרים גיוס השקעות של כ15 מיליארדי דולרים. מצידה של ישראל ישנו היבט חיובי והיבט שלילי, מצד אחד סין עלולה לגרום למדינות ערב לפגוע בישראל על רקע הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מנגד ישראל יכולה להרוויח מכך שמצרים נתמכת כלכלית וכך נשמר השלטון במצרים. כוח העבודה הסיני חשוב מאוד למצרים, סינים רבים מגיעים מסין למצרים בשביל לעבוד בעבודות שונות שצריך במדינה.
לסלו השלישי, מלך הונגריה
לסלו השלישי, מלך הונגריה (בהונגרית: Harmnadik László magyar király, בסלובקית וקרואטית: Ladislav III; 1200 – 7 במאי 1205) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין 1204 ל-1205.
ביוגרפיה
ב-30 בנובמבר 1204 מת המלך אימרה, ולסלו מלך במקומו. אינוקנטיוס השלישי שלח מכתב לדוכס אנדראש, והזהיר אותו לכבד את האינטרסים של המלך. עם זאת, אנדראש סירב לקבל את אזהרתו של האפיפיור, ותפס את הכסף שאימרה הפקיד במנזר פייליס עבור לסלו. בהתחשב בכך שלסלו נרדף על ידי אנדראש, ברחה קונסטנצה לאוסטריה, ולקחה איתה את לסלו.
אף על פי שאנדראש עשה כל מאמץ לתפוס את המלכה קונסטנצה ואת המלך לסלו לפני שיכלו להימלט, הם הצליחו להגיע לווינה, אוסטריה. לאופולד השישי, דוכס אוסטריה, שהיה בן דודם של אימרה ואנדראש, העניק מחסה ללסלו ואמו, אף על פי שאנדראש איים עליו בפלישה. לסלו נפטר בפתאומיות ב-7 במאי 1205, וגופתו הובאה לסקשפהרוואר לקבורה.
בית קפה
בית קפה (או קפה בסלנג) הוא מקום הסעדה שבו מגישים בעיקר קפה, תה, מאפים וגם מאכלים קלים, ומכאן שמו. ישנם בתי קפה המתמקדים רק במשקאות ובאוכל קל, וישנם בתי קפה הדומים למסעדות, ומציעים מגוון מאכלים חמים, ולפעמים גם אלכוהול.
בהרבה בתי קפה בארצות ערב, מציעים לסועדים נרגילות, כדי לעשן טבק. במקומות שבהם סמים קלים חוקיים, בעיקר בהולנד, בקנדה, ובסיירה לאון, ניתן גם לעשן חשיש ומריחואנה בבית הקפה.
חלק חשוב בבית הקפה הוא האפשרויות החברתיות הטמונות בו. בית הקפה מהווה מקום שבו אנשים יכולים להיפגש, לדבר, לכתוב, ולקרוא; לבדם או עם עוד אנשים.
היסטוריה
התפתחות תרבות בתי הקפה בארץ ישראל בתקופה העות'מאנית: לקראת אמצע המאה השש-עשרה מתרבים המקורות המעידים על שתיית קפה ועל התפתחות תרבות בתי הקפה. החנויות לממכר קפה ובתי הקפה החליפו את המסגד ששימש עד לאותה עת המקום העיקרי להתכנסות החברתית של הגברים. בחנויות לממכר קפה לא רק מכרו קפה אלא גם הגישו את המשקה עצמו. לרווחת העוברים והשבים שנעצרו במקום לשתות את הקפה הוצבו בחנות ומחוצה לה ספסלים ולעיתים אף נבנו דרגשי ישיבה במיוחד לצורך זה. תוך זמן קצר הפך המקום למקום מפגש עסקי וחברתי ביום ובלילה. רוב חנויות הקפה שהיו ממוקמות באזורים המסחריים של העיר נתנו שירות גם לבעלי החנויות וגם לקונים שלהם והביאו להם קפה מוכן לחנות על פי בקשתם. סוג זה של חנויות היה שכיח מאוד במזרח התיכון ונזכר על ידי נוסעים שונים. לצד חנויות הקפה, הוקמו בערים המרכזיות של האימפריה העות'מאנית ובנתיבי המסחר הראשיות, בתי קפה מפוארים שהוקמו לרוב באזורים היוקרתיים של העיר. בתי קפה אלה נבנו בפאר רב, לרוב לצד מקור מים כמו מעיינות או נהרות, וסביבם גינה מטופחת עם עצים מצילים, גינות פרחים וסוכות גפנים. בתי הקפה וההווי החברתי שהתפתח בהם היו מן הסתם התשובה החברתית של המזרח המוסלמי לבתי המרזח של אירופה, עקב האיסור באסלאם על שתיית משקאות חריפים שלא נתן מקום לפתיחת בתי מרזח. גברים בני כל הדתות וללא הבדלי מעמדות באו לבתי הקפה כדי לפגוש חברים, לשוחח ולהירגע. בחלק ניכר מבתי הקפה היו נגנים שנשכרו על ידי בעל בית הקפה, כדי לשיר ולנגן ולבדר את הלקוחות. בתי הקפה היו גם בכפרים קטנים דוגמת טנטורה, אל עריש, ג'נין וחיפה.
חכמי הדת המוסלמית יצאו כנגד האווירה החברתית שנלוותה לשתיית הקפה ושהזכירה להם את משתאות ההוללות שנלוו לשתיית היין מקדמת דנה. לא לחינם העניקו הערבים לקפה את השם 'קהוה', אחד מן השמות הנרדפים בערבית קדומה ליין. התנגדות זו הייתה הסיבה להטלת איסור על שתיית קפה בציבור. באמצע 1557 הגישו כמה חכמי דת תלונה בבית המשפט בירושלים על אופי הפעילות שהתנהלה בחנויות לממכר קפה ובוזה בטענה ששתיית משקאות אלה בבתי הקפה מזכירה את שתיית היין. בין הגורמים שהשפיעו על שמו ועל מעמדו של בית הקפה היה השימוש בסמים. מסיבות שונות, חברתיות או דתיות, הפך הקפה למשקה מקובל בקרב צרכני הסמים שנהגו לשתות אותו בבתי הקפה כשהוא מעורב בסמים, לרוב באופיום. דרך נוספת לצריכת סמים בבתי הקפה הייתה עישון קנבוס (חשיש) בנרגילה. רק מאוחר יותר, החלו לשים בנרגילה עלים כבושים של טבק, לעיתים מעורבים בעלי חשיש.
בפרס, החל מהמאה ה-16, התקיימו בתי קפה, (קאווה קאנה) שבהם גברים התקהלו, בדרך כלל שתו קפה או תה, הקשיבו למוזיקה ושיחקו שחמט או שש בש. באיראן המודרנית, בתי הקפה מושכים בעיקר ציבור גברי לצפייה בטלוויזיה.
בית הקפה הראשון בעולם הוקם באיסטנבול טורקיה, למרות התנגדות הממסד הדתי. לאחר מכן, החל הקפה להיות מופץ באירופה. בתי הקפה החלו להיות פופולריים באירופה כאשר הקפה נעשה נפוץ באירופה, במאה ה-17. בית הקפה הראשון בלונדון נפתח ב-1652, בית הקפה הראשון בבוסטון הוקם ב-1670, ובפריז הוקם בית הקפה הראשון, קפה פרוקופ, ב-1686, והוא עדיין פועל כיום. זה היה המקום העיקרי לעידן האורות, ומקום הפגישה העיקרי לוולטר, לז'אן-ז'אק רוסו ולדני דידרו. יש אנשים הטוענים שבית הקפה הזה הוא המקום שבו נכתבה האנציקלופדיה הגדולה, האנציקלופדיה המודרנית הראשונה, אך קביעה זו נתונה במחלוקת.
למרות שהמלך צ'ארלס השני ניסה לדכא את התפתחות בתי הקפה של לונדון, והתייחס אליהם כ"מקום בהם מתקיימים מפגשים מנוכרים, ושבו קורות שערוריות ומתפרסמים שירים חסרי תועלת", אנשים המשיכו ללכת לבתי הקפה, ובתי הקפה נעשו לפופולריים יותר ויותר. הם היוו מקום למפגש חברתי פתוח לכל (למעט, בדרך כלל, נשים), וכתוצאה מכך זוהו עם שוויון ורפובליקניזם.
בדרך כלל, בתי הקפה שימשו גם לפגישות עסקיות בין חברות ואנשים שונים, קריאת עיתונים, והחלפת מידע. ב-1739, היו בלונדון 551 בתי קפה. הם היוו מקום פגישה לנציגי המפלגות השונות. בתי הקפה נודעו גם כמקום מפגש לסוחרי מניות, סוחרים ועורכי דין. לפי מבקר צרפתי, אבה פְּרֶבוֹ, בתי קפה היו "מקום שבו אתה יכול קרוא בחופשיות כל כתב שתרצה, אפילו כתבים נגד הממשלה" וגם "מושב החירות האנגלית".
לנשים כמעט תמיד היה אסור להיכנס לבתי הקפה, ובמספר מקרים שבהם נשים נכנסו לבתי קפה, פרצו מהומות. כעבור זמן, נמצא פתרון בדמות מחיצות בין גברים לנשים.
בלונדון, במהלך המאה ה-18, החלו בתי הקפה להיות מקום מפגש לאצילים, וביקרו בהם בעיקר אנשי החברה הגבוהה. בתי קפה אמריקאים מזוהים בדרך כלל גם עם מוזיקת ג'אז ואינדי. בעלי בתי קפה רבים מביאים אמנים לבית הקפה שלהם כדי להקנות להם מראה עכשווי.
בתי קפה עכשוויים ותרבות בתי קפה
כיום, בבתי קפה רבים נמכרים מוצרים רבים חוץ מקפה. בבתי קפה נפגשים לפעמים גם חברי אגודות שונות, בזכות הזמינות של המקום. עם הזמן, ועם התפתחות בתי הקפה ושכלולם, נוצרה מעין תרבות בתי קפה, שבמסגרתה אנשים נפגשים לשעות רבות בבתי קפה, לשיחות, קריאה, או פשוט לישיבה וצפייה בעוברים ושבים.
כמו כן, בבתי קפה נכתבו ספרים רבים. המקרה המפורסם ביותר בשנים האחרונות הוא של ג'יי קיי רולינג וסדרת ספרי "הארי פוטר" שכתבה בבית קפה. בנוסף, הרבה פעמים נעשות בהם פגישות עסקים, כמקום חלופי למסעדה. בנוסף, נוצרו גם בתי קפה בעל אופי מסוים, המתאים לקהל היעד של בית הקפה. לדוגמה, בתי קפה שבהם נערכים מפגשים סוציאליסטים ואנטי ממסדיים.
כמו כן, התפתחו רשתות של בתי הקפה. לרשת הגדולה בעולם, סטארבקס, קיימים מעל 35,000 סניפים ב-76 מדינות. הרשת השנייה בגודלה היא קפה קוסטה, ולה 1,700 סניפים ב-28 מדינות.
בית הקפה הערבי
בבית הקפה הערבי המסורתי, מקובל שיושבים גברים בלבד על כיסאות נמוכים, שותים קפה שחור בסגנון ערבי, וכן משחקים שש בש או מעשנים נרגילה.
בית הקפה האיטלקי
איטליה היא המקום בו פותחה מכונת האספרסו ושלל המשקאות המבוססים עליו (שלרובם שמות באיטלקית).
בית הקפה הצרפתי
בפריז מקובל שבית הקפה "גולש" למדרכה והמקומות היותר מבוקשים נמצאים בשורה הקיצונית, כך שנוצרת אינטראקציה בין היושבים לבין העוברים ושבים.
בית הקפה המרכז אירופאי
בתי הקפה במרכז אירופה נוטים להיות סגורים בשל הקור בחוץ, ומציעים לצד הקפה עוגות קצפת ומאפים מתוקים האופייניים לאזור זה.
בית הקפה הישראלי
בשנות ה-30 קמו בערים הגדולות בתי קפה רבים בסגנון מרכז אירופאי בעקבות עליית היקים באותן שנים.
בשנות ה-50 התפשט מנהג שתיית האספרסו, והמונח דור האספרסו התייחס אז לצעירים שהעבירו את זמנם בשתיית אספרסו ובבטלה בבתי קפה.
בשנות ה-70 החלו להופיע רשתות בתי קפה מקומיות כדוגמת קפולסקי, ובעשורים הבאים גם רשתות זרות.
כיום מקובל שבתי קפה מציעים לצד סוגים שונים של קפה איכותי גם דברי מאפה, עוגות, ארוחות בוקר, כריכים, ואף ארוחות צהריים וערב קלות.
בית קפה ספרותי
כיום משמש המושג "קפה ספרותי" בעיקר לתיאור מפגשי סופרים עם קוראים.
בתי קפה המספקים סמים
בהולנד פועלים בתי קפה שבהם ניתן לקנות סמים קלים, בעיקר חשיש, לשימוש עצמי, דבר שמותר לפי החוק המקומי.
מכירת חשיש מותרת תחת מספר כללים לאומיים:
כיום, האיסור של מכירת אלכוהול בבתי קפה בהולנד כמעט ולא נאכף. ביוני 2005 היו בתי קפה רבים שמכרו בגלוי אלכוהול וסמים באותה החנות. בתי קפה אחרים מצאו דרכים לעקוף את הכללים. לדוגמה, בית הקפה 'אפקט החממה' שיש ברשות בעליו עוד בית קפה שבו מוכרים רק אלכוהול, שניהם מקושרים ביניהם, ניתנת אפשרות ללקוחות להזמין אלכוהול וחשיש ולהעבירם בין בתי הקפה.
ג'ינה רודריגז
ג'ינה אלכסיס רודריגז לוסיסרו (באנגלית:  Gina Alexis Rodriguez-LoCicero; נולדה ב-30 ביולי 1984) היא שחקנית ובמאית טלוויזיה אמריקאית, מוכרת בשל תפקידה כג'יין גלוריאנה ויינואבה בסדרה "ג'יין הבתולה" ברשת The CW; תפקיד עבורו זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
ביוגרפיה
רודריגז נולדה בשיקגו, אילינוי להורים פורטו ריקנים, מגאלי, וג'ינו, שופט תחרויות אגרוף. יש לה שתי אחיות ואח גדול ממנה. יש לה שורשים יהודיים במשפחתה.
היא בוגרת "בית הספר לאומנויות טיש" שבחסות אוניברסיטת ניו יורק.
קריירה
רודריגז התגלתה לראשונה בשנת 2011 באופרת הסבון "היפים והאמיצים" בה הופיעה במשך כשנה בתפקיד בוורלי, המתמחה הצעירה בבית משפחת פורסטר. ב-2012 זכתה רודריגז להערכה רבה בקרב פסטיבלים של סרטים עצמאיים על משחקה בסרט "פילי בראון".
לקראת סוף 2014 החלה רודריגז לשחק ככוכבת ראשית בסדרה הקומית "ג'יין הבתולה", בסדרה היא הופיעה בתור הצעירה הלטינית ג'יין גלוריאנה ויינואבה הנכנסת להריון מהפריה מלאכותית לא רצונית. בינואר 2015 זכתה רודריגז במפתיע בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית/מוזיקלית. בשנים 2016 ו-2017 הייתה שוב מועמדת לפרס גלובוס הזהב אך לא זכתה.
רודריגז התנסתה גם בבימוי: בשנת 2018 ביימה פרק אחד בעונה הרביעית של "ג'יין הבתולה", וב-2019 ביימה שוב פרק בעונה החמישית. כן, ביימה פרק בסדרה "מכושפות: הדור החדש".
חיים אישיים
בראיון שערכה, חשפה רודריגז כי היא סובלת ממחלת השימוטו, מגיל 19.
ב-4 במאי 2019, לאחר שלוש שנות זוגיות, נישאה למתאגרף והדוגמן ג'ו לוסיסר, אשר הופיע בכמה פרקים בסדרה בה כיכבה ״ג’יין הבתולה״ בתור דון קישוט/החשפן.
שרה ברגמן
שרה ברגמן (נולדה בג' בתמוז תש"ד, 24 ביוני 1944) היא סופרת ישראלית הכותבת לילדים ולבני נוער.
ביוגרפיה
נולדה בנס ציונה לרב ישראל בארי, רבה של נס ציונה, ולחוה דינה, בתו של הרב יעקב משה חרל"פ. למדה בבית ספר תיכון חרדי ברמת גן. בהמשך למדה ספרות עברית וחינוך באוניברסיטת בר-אילן. אחרי נישואיה בשנת 1965 עברה לגור בירושלים ולימדה שנים רבות בבית ספר התיכון "חורב".
שרה ברגמן התחילה את עבודתה הספרותית ככתבת צעירה בהצופה לילדים ובמעריב לנוער. כתבה מדור קבוע בהצופה בשם "מיומנה של מורה" והשתתפה בעיתון הילדים הדתי זרקור.