cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תלייה, גרירה וביתור
כלא ועינוי
בעניין הוצאת מעי האדם, ישנה מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי המונחים המתוארים בגזרי הדין ובתיעוד, ובפרט במילה Drawn שמשמעותה יכולה להיות משיכה (של המעיים), או גרירה.
השתתפות הקהל
הקהל, שרובו התנגד לדת הקתולית, היה שותף פעיל בהוצאות להורג. לפי עדויות מתקופת שלטונה של מרי הראשונה, הצופים הביעו את תמיכתם הקולנית, ואף השתתפו באופן ישיר בעינויו של המוצא להורג. ויליאם וולאס ספג הצלפות ומכות, ונזרקו עליו מזון רקוב ואשפה. בשנת 1587 הכומר תומאס פריצ'רד כמעט נהרג עוד בטרם הגיע לגרדום.
לעיתים העד שבעטיו הורשע הנדון למוות נכח במהלך ההוצאה להורג. בשנת 1582 תומאס פורד טען לחפותו אך העד ג'ון מונדיי, מרגל מטעם הממשלה, שנכח במקום הזכיר לשריף שפורד הודה במעשיו בעת החקירה.
הודאת הנאשמים
במשך השנים התגבש מנהג ולפיו כומר הלך אחרי הנדון וביקש ממנו במהלך מסע ההשפלה לחזור בתשובה. לפי סמואל קלארק הכומר הפוריטן ויליאם פרקינס (1558–1602) הצליח לשכנע נדון למוות צעיר שכבר היה על הגרדום כי הוא זכה למחילה, ובכך אפשר לצעיר למות "עם דמעות שמחה בעיניו... הוא הבין שנחלץ מהגיהנום ממנו חשש קודם לכן, ושערי גן עדן נפתחו עבור נשמתו".
עופר אדרת
עופר אדרת (נולד ב-6 במרץ 1981) הוא עיתונאי ישראלי, כתב "הארץ" לענייני היסטוריה, כותב את מדור הנקרולוגים "אחרי מות". בעבר כתב אדרת את החידה ההיסטורית השבועית של "מוסף הארץ", "מי היה האיש שהיה".
תלייה, גרירה וביתור
הודאת הנאשמים
לאחר הקראת פקודתו של המלך בקול הצטווה הקהל להתרחק במקצת מהגרדום, והנדון למוות נדרש להביע חרטה בפני הקהל.
עופר אדרת
ביוגרפיה
אדרת נולד וגדל בתל אביב. הוא מצאצאי הרב אדר"ת, רבן של הערים פוניבז' ומיר שעלה לארץ ישראל במאה ה-19 והיה הרב האשכנזי הראשי של ירושלים. אביו, עו"ד גיורא אדרת, הוא מבכירי עורכי הדין בתחום עבירות צווארון לבן. סבו מצד אביו, עו"ד יצחק אדרת, היה מראשוני עורכי הדין בארץ. אמו, רבקה אדרת, עובדת במוזיאון בית התפוצות. למד בבית הספר התיכון על-שם ליידי דייוויס, לבגרות מורחבת בהיסטוריה.
תלייה, גרירה וביתור
הודאת הנאשמים
נאומים אלה כללו בדרך כלל הודאה באשמה אך הסתייגות מכך שמדובר בפשע. דבריהם היו נתונים לפיקוח הדוק של השריף ושל הכומר שלעיתים התערבו. נאומו של הכומר הקתולי ויליאם דין ב-1588 הופסק ופיו נסתם עד שכמעט נחנק, מפאת דבריו שנחשבו "בלתי ראויים".
האסירים אולצו להודות ברוע מעשיהם. בשנת 1591 אולץ אדמונד ג'נינגס להודות בבגידתו בידי צייד הכמרים ריצ'רד טופקליף. ג'נינגס ענה: "אם לומר מיסה זו בגידה, אני מודה שעשיתי זאת ומתהלל בכך". טופקליף השתיקו והורה לתליין לדחוף את הסולם עליו ג'נינגס עמד. למרות עינויים חמורים, כמרים ישועים עמדו על אמונתם ודעתם והתכחשו למעשים המיוחסים להם או לכך שמדובר במעשה קלוקל.
עופר אדרת
ביוגרפיה
בשנת 1999 התגייס לצה"ל ושירת עד לשנת 2002 בחטיבת המחקר של אגף המודיעין. זכה לאות הצטיינות מטעם ראש חטיבת המחקר, תא"ל עמוס גלעד. בשנים 2003–2007 עבד כעורך וכתב באתר "וואלה!". בעל תואר ראשון בהיסטוריה ובפילוסופיה ותואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב. בשנת 2007 הצטרף לסגל "הארץ". תחילה כעורך בדסק החדשות, אחר כך עורך במוסף "השבוע". בשנת 2010 שהה בברלין במלגת חילופי העיתונאים ע"ש ארנסט קרמר וטדי קולק. ב-2011 השתתף בתוכנית ההתמחות של הבונדסטג בברלין.
תלייה, גרירה וביתור
הודאת הנאשמים
היו נידונים למוות, בעיקר מבין בעלי המעמד החברתי הגבוה, שהביעו חרטה, התנצלו או לא מחו. אלו השלימו עם גורלם כשאחזם שיתוק בגלל אימת העונש שהתברר בפניהם רק עתה, מפאת אמונתם בצדקת דרכם, או מרצונם למנוע פגיעה ביורשיהם.
עופר אדרת
ביוגרפיה
משנת 2012 הוא כתב "הארץ" לענייני היסטוריה, כותב את מדור הנקרולוגים "אחרי מות", וכתב את החידה ההיסטורית השבועית של "מוסף הארץ", "מי היה האיש שהיה", הכוללת רמזים לדמות היסטורית שהפותרים נדרשים לזהותה. מרבה לכתוב בנושאי היסטוריה יהודית, תולדות השואה, והנאציזם.
אדרת חשף בסדרת כתבות ב"הארץ" את פרשת העיזבון האבוד של פרנץ קפקא. היה זה גילוי כי עם מותו של מקס ברוד עבר עיזבונו הספרותי והביוגרפי של קפקא לידידתו של מקס ברוד, שנהגה בו מנהג בעלים, לא התירה גישה אליו ומכרה פריטים ממנו. בעקבות הגילוי הגיע העניין לבית המשפט אשר בתום חמש שנות דיונים פסק כי כתבי קפקא יועברו לספרייה הלאומית.
תלייה, גרירה וביתור
התליה, הוצאת המעיים, הסירוס ושריפת הקרביים
האסירים הופשטו מחולצתם, ידיהם נקשרו לפני הבטן, והם נתלו למשך זמן קצר כשהם עומדים על סולם או עגלה. לפי פקודתו של השריף - מפקד המשטרה המקומי, העגלה או הסולם הוסטו. הכוונה הייתה שהנדונים יחנקו מבלי למות, אך היו נדונים שמתו כבר בשלב זה.
במקרים אחרים לפי דרישת הקהל זורז ההליך, דילגו על שלב התליה וניגשו ישירות לסירוס ולהוצאת המעיים. לפי החוקר הבריטי סיר אדוארד קוק, הסירוס נועד לסמל את נישול יורשיו של הנדון למוות עקב מעשיו שגרמו ל"זיהום" השושלת. מי שנותר בחיים בנקודה זו ראה לעיתים את קרביו נשרפים לעיניו.
עופר אדרת
ביוגרפיה
בשנת 2011 היה עורך התוכן של הסרט "הסיפור האחרון של קפקא". כותב גם ב"יקינתון", כתב העת של ארגון יוצאי מרכז אירופה בישראל.
אלכסנדר רדישצ'ב
אלכסנדר ניקולאייביץ' רדישצ'ב (ברוסית: Александр Николаевич Радищев, 31 באוגוסט 1749, לפי לוח השנה היוליאני הישן 20 באוגוסט 1749, ורחנייה אבליאזובו (כיום רדישצ'בו), נפת פנזה, רוסיה - 24 בספטמבר 1802, לפי הלוח היוליאני הישן 12 בספטמבר 1802 סנקט פטרבורג) היה סופר, הוגה דעות ומשורר רוסי.
ילדות וצעירות
רדישצ'ב נולד בשנת 1749 באחוזה בפרברי מוסקבה במשפחת אצילים בעלי שורשים טטריים שאבותיהם היו נסיכים שעזבו את האסלאם והתנצרו ונכנסו לשירותו של איוואן האיום אחרי כיבוש קאזאן בשנת 1552. בתמורה העניק להם הצאר בזמנו 89,000 דונם אדמות. במהלך הדורות עלו בני רדישצ'ב בהדרגה במעמדם. אביו של הסופר, ניקולאי אפנסייביץ' רדישצ'ב היה בעל אחוזות מכובד במוסקבה, שנודע ביחסו האנושי כלפי 3,000 צמיתיו. עד גיל 8 חי רדישצ'ב באחוזת אביו בורחנייה אובליאזובו, אז חלק מפלך סרטוב, כיום במחוז פנזה, כמאה וששים קילומטר מערבית לנהר וולגה. הוא גדל והתחנך עם מטפלת ומורה פרטי צמודים. בהמשך עבר לגור אצל קרוב משפחה במוסקבה וביקר בקורסים באוניברסיטת מוסקבה.
תלייה, גרירה וביתור
עקירת הלב, עריפת הראש וביתור הגופה
לאחר הוצאת הקרביים ושריפתם, לבם נעקר, ראשם נערף, וגופם בותר לארבעה חלקים.
עופר אדרת
חיים אישיים
נשוי לקרולינה פשברוצקה-אדרת, עיתונאית פולנייה ילידת קרקוב. לבני הזוג בן משותף.
אלכסנדר רדישצ'ב
ילדות וצעירות
ב-1765 קשרי המשפחה איפשרו לרדישצ'ב לשרת כנושא כלים בחצר הקיסרית יקטרינה השנייה. כבר באותה תקופה הוא התייחס לחצר המלכותית בחשדנות בגלל "זלזולה בדת האורתודוקסית ורצונה למסור את המולדת לידיים זרות". רדישצ'ב אובחן כנער מחונן ולכן נבחר כאחד מתריסר צעירים שנשלחו ללמוד במערב כדי לרכוש השכלה מערב-אירופית. הוא למד מספר שנים באוניברסיטת לייפציג שבה למד באותה תקופה גם גתה. החינוך שקיבל - בעיקר הגותם של מבלי (אחיו של אטיין בונו דה קונדיאק), של הלווטיוס ורוסו השפיעו על השקפותיו לגבי החברה הרוסית ובשובו קיווה לשלב את רעיונות הנאורות כגון משפט הטבע והאמנה החברתית בקרב הציבור הרוסי. בשובו לרוסיה התקבל לשורות המנהל הקיסרי והפך במשך הזמן למנהל מכס. אפילו כשעבד כיועץ משפטי בשירות הקיסרית, הוא שיבח מהפכנים כמו ג'ורג' וושינגטון, התלהב משלביה הראשונים של המהפכה הצרפתית והלך שבי אחרי הרעיונות הרדיקליים של ניקולאי נוביקוב, מראשוני העיתונאים הרוסים ובונה חופשי שבעיתונו "טרוּטֶן" Трутень (זכר הדוברים) פרסם ביקורות פומביות ראשונות על הממשל הצארי, במיוחד בנוגע למשטר הצמיתות של האיכרים. הסטירה והזעם של נוביקוב נתנו השראה לספרו הכי מפורסם של רדישצ'ב "המסע מפטרבורג למוסקבה".
תלייה, גרירה וביתור
תיאורים מזעזעים
בשנת 1535 דווח כי ג'ון הוטון (הנחשב קדוש קתולי) התפלל במהלך עקירת מעיו, וברגעיו האחרונים זעק: "ישו הטוב! מה תעשה עם לבי?"
המוציאים להורג היו לעיתים חסרי ניסיון, והתהליך לא תמיד התקדם לפי המתוכנן. בשנת 1584 נעקרו מעיו של ריצ'רד גווין חתיכה אחר חתיכה דרך חור קטן בבטנו, אך משהתעכב הדבר, תקפו אותו בגרזן קצבים, וביתרו את גופו מן החזה ועד עמוד השדרה.
אלכסנדר רדישצ'ב
פעילותו הספרותית ומעצרו
במקביל לקריירה המנהלית המשיך רדישצ'ב בפעילות ספרותית. בשנת 1789 פרסום ספרו "חיי פיודור וסילייביץ' אושאקוב" עורר תגובות מנוגדות בקהל קוראיו. בעקבותיו כתב רדישצ'ב את ספר "מסע מפטרבורג למוסקבה" שהפך לספר ה"מחאה" הראשון בספרות הרוסית, שבו הוקיע המחבר בחריפות את שיטת הצמיתות, את מערכת המשפט והמנהל הרוסיים תחת שלטונה של הקיסרית יקטרינה השנייה. זמן קצר אחרי ההוצאה לאור של הספר, קראה הקיסרית את הספר וראתה בקריאה של רדישצ'ב לביצוע רפורמות עדות לרדיקליזם בסגנון יעקוביני והורתה שכל עותקי הספר יופקעו ויושמדו. מתוך 650 עותקים שהודפסו במקור רק 17 שרדו עד שהספר הודפס מחדש באנגליה כעבור 50 שנה. רדישצ'ב נעצר ועבר עינויים פיזיים ונפשיים. הוא ביקש מחילה מהקיסרית והתכחש בפומבי לספר. אחרי שנידון לעונש מוות, עונשו שונה לעשר שנות עבודות פרך. היה אמור לבצע אותו באילימסק, בסיביר. בעת מסעו לסיביר היה כבול, סבל מכפור האימים, התנענע על רגליו ונפל חולה. ידידו, הרוזן אלכסנדר וורונצוב שהייתה לו השפעה אצל הקיסרית ביקש בשבילו הקלה בתנאים ורשות לשוב למוסקבה כדי להתאושש. אחרי שהרגיש יותר טוב נדרש לצאת שוב לביצוע העונש בסיביר.
המסע השני לגלות וחייו בסיביר
באוקטובר 1790 יצא שוב לדרך ומסעו לסיביר נמשך כשנתיים עם תחנות ביניים ביקטרינבורג, טובולסק ואירקוטסק עד שהגיע בשנת 1792 למקום הגלות המיועד, העיירה אילימסק. בדרך הוא כתב ביוגרפיה של ירמק טימופייביץ', הכובש הקוזקי של סיביר ועסק בנושאי גאולוגיה וטבע. בהוראת הצארית הורשה ללכת ללא שרשראות, להתחתן פעם שנייה עם אחות אשתו הראשונה (שנפטרה ב-1783 בלידת ילדה הרביעי), יליזבטה וסילייבנה רובנובסקיה, ולהחזיק שרתים. באילימסק נשאר חמש שנים יחד עם אשתו ושני הילדים שנולדו. כאדם המשכיל היחיד באזור, רדישצ'ב שימש כמעין רופא של המקום והציל חייהם של אנשים רבים. הוא כתב שם גם ספר ארוך "על האדם, מותו ונצחיותו", אחד הספרים הפילוסופיים החשובים של עמו. הוא דן בו על החיים אחרי המוות, על חומריות הנשמה, על גאולת החוטאים ועל כשלי המטריאליזם.
תלייה, גרירה וביתור
תיאורים מזעזעים
בעת הוצאתו להורג של גאי פוקס באשמת מעורבותו במזימת אבק השרפה בינואר 1606, הוא קפץ מהגרדום ומת משבירת מפרקתו.
אלכסנדר רדישצ'ב
שובו הביתה
אחרי מות יקטרינה בשנת 1796, שוחרר רדישצ'ב טרם המועד, כעבור חמש שנים, על ידי בנה, הצאר פאבל הראשון, קיסר רוסיה. הוא חזר לעסוק בהצעות לרפורמות הממשל ברוסיה. בימי הצאר אלכסנדר הראשון שעלה לשלטון ב-1801 הועסק רדישצ'ב לזמן קצר בוועדה שנועדה לערוך רפורמה בחוקי האימפריה, אך עבודתו בגוף מנהלי זה הייתה לבסוף מתסכלת ולא נשאה פרי. בשנת 1802 כשהוא שרוי בדיכאון ואולי חרד מפני הגלייה נוספת לסיביר, שם רדישצ'ב קץ לחייו על ידי שתיית רעל.
תלייה, גרירה וביתור
תיאורים מזעזעים
קיימת תמונה המתארת את ביתור גופתו של סר תומאס ארמסטרונג ב-1684.
באוקטובר 1660 דווח כי תומאס האריסון, קצין בכיר בצבא המלך שהואשם בניסיון התנקשות במלך, היה תלוי כבר במשך דקות אחדות, אך לאחר שביטנו שוספה וקרביו נזרקו למדורה סמוכה - הזדקף והכה את המוציא להורג. בעקבות זאת נערף ראשו מיד.
אלכסנדר רדישצ'ב
השקפותיו
כתלמיד אמיתי של הנאורות, האמין רדישצ'ב בחירות האדם, בהומניזם ובפטריוטיזם. ערכים אלה כללו שוויון כל המעמדות בפני החוק, ביטול לוח תוארי האצולה, משפט בעזרת חבר מושבעים, סובלנות דתית, חופש העיתונות, שחרור הצמיתים, הביאס קורפוס והסחר החופשי. בשובו ממערב אירופה ב-1771 הבחין רדישצ'ב בפער הניכר בין החיים במדינות מערביות ליברליות כמו אנגליה ושווייץ ובין המצב ברוסיה הקיסרית. הוא בירך על רעיונות נאורים שאומצו על ידי יקטרינה השנייה עצמה בנוגע להפצת החינוך לכל המעמדות, ושיישומם ראה בעיניו בעת שהייתו באירקוטסק. הוא סבר שאוכלוסייה משכילה תוכל להוות בסיס להנהגתן בעתיד של שיטה פרלמנטרית או אולי רפובליקנית. מכל חוליה של החברה הרוסית, סלד רדישצ'ב בעיקר מחוסר השוויון המשווע והמשך שיטת הצמיתות, המושרשת במסורות שחיזקו היררכיה קפדנית והיוו כר פורה להתעללויות ולניצול. באופן אירוני דווקא תחת שלטונה הנאור יחסית של יקטרינה השנייה הצמיתות התחזקה ונפוצה גם לשטחים שרוסיה כבשה. בעת גלותו בסיביר פיתח רדישצ'ב השקפה כלכלית שהתנגדה לא רק לתלות במשטר הצמיתות אלא הוקיעה אף את הסחר הבינלאומי. על אף השפעתו של אדם סמית' עליו, שמר רדישצ'ב על השקפות פרוטקציוניסטיות, גינה את הסחר הבינלאומי המיותר והציע לעודד את הייצור המקומי. בדיונים על הסחר בין רוסיה לסין האמין רדישצ'ב שברשות רוסיה מספיק משאבים כדי שתוכל לפתח יחסי סחר כאלה.
תלייה, גרירה וביתור
הוקעת הראש והצגת חלקי הגופות
פיזור חלקיו של דאפיד אפ גרופיד תואר על ידי הרברט מקסוול במילים הבאות:
אלכסנדר רדישצ'ב
השקפותיו
בבקרו את מהלך ההיסטוריה של השלטון השרירותי ברוסיה, קרא רדישצ'ב למשטר האוטוקרטי שיטת ממשל "המנוגדת ביותר לטבע האדם". על ידי שיטה זו היה קל יותר לממשל להפר את האמנה החברתית עם הנמשלים וליצור חברה בלתי צודקת ומדכאות. הוא הוסיף לגבי היחסים בין האדון לצמית, כי החיפוש אחרי שיטה בלתי מוגבלת הוא מגרעת אנושית טבעית. רדישצ'ב לא הוקיע את כל האוטוקרטים, אלא רק את הרודניים שביניהם, והעריך, למשל, את המלך הפילוסוף ליקורגוס של ספרטה, שקידם את השוויון ואת זכויות האנשים. עם זאת רדישצ'ב לא האמין במהפכה עם שפיכות דמים, ולא ייחל לה, במקום זאת הוא קיווה שיימצא אוטוקרט שוחר רפורמות שיבטל את הצמיתות וישאף "לשוויון בחברה, יגן על האלמנה ועל היתום, ויציל את החפים מפשע מכל נזק". כחבר במעמד השליט הוא לא התכוון להדיח את האוטוקרטיה אלא לשכנע את נציגיה ואת עמיתיו לוותר על חלק מכוחם. הסופר לא היה תמים והיה מודע לכך שבמקום שיש בו יותר נאורות, יותר חיים חברתיים, יכולה להיות יותר שחיתות, כי הטוב והעוול אינם ניתנים להפרדה עלי אדמות.
תלייה, גרירה וביתור
הוקעת הראש והצגת חלקי הגופות
ב-1660 נתפסו מספר מתנקשים שהיו קשורים ברצח המלך צ'ארלס השני 11 שנים קודם לכן. ביומנו של ג'ון אוולין נרשם:
במקרים רבים שרידי הגופה עברו חליטה והוצגו כמזכרת מזוויעה לעונש עבור הבגידה החמורה במקומות שבהם קושר הקשר נגד המלוכה זכה לתמיכה, או זמם לבצע את המעשה.
אלכסנדר רדישצ'ב
השקפותיו
השקפותיו הדתיות והפילוסופיות של רדישצ'ב היו ליברליות להפליא בתקופתו. תוך שלילת ראשונות החוויות החושיות, בספרו "על האדם, המוות והנצחיות שלו" דיבר רדישצ'ב לשבח הכישורים העילאיים של האדם כיסודות עיקריים של החשיבה האנושית המורכבת. הוא האמין שהכישורים המולדים של האדם משפיעים על התפתחותו באותה מידה כמו הסביבה החיצונית. הוא הצביע גם כן, על כך שקיימים כישורים מולדים, משותפים המחברים את כל בני האדם, במיוחד האמונה בכוח על. האמונה בנצחיות נשארה עבורו חזקה במיוחד, גם כגורם אמונה וגם כנחמה מול קשיי החיים.
תלייה, גרירה וביתור
הוקעת הראש והצגת חלקי הגופות
הראש הוצג בדרך כלל בגשר לונדון, נתיב הכניסה לעיר מדרום, ובמשך מאות שנים מחזה זה היה לעיני הנוסעים הרבים הבאים לעיר. גם ראשי נשים נתלו על הגשר, וביניהם ראשה של אליזבת בארטון, נזירה שניבאה את מותו של הנרי השמיני. היא נגררה לטייברן ב-1534, שם נתלתה וראשה נערף.
מנהג הוקעת הראשים על גשר לונדון הופסק בשנת 1678 לאחר תלייתו, גרירתו וביתורו לארבע של ויליאם סטולי, אחד מקורבנותיה של בדיית המזימה האפיפיורית. שרידיו נמסרו לקרובי משפחתו, שמיהרו וארגנו לוויה גדולה. השלטונות ציוו להוציא את הגופה מקברה, ולהציגה בשערי העיר. ראשו של סטולי היה האחרון שהוצב על גשר לונדון.
אלכסנדר רדישצ'ב
מורשתו
בשנותיו האחרונות הפכה דירתו של רדישצ'ב במוסקבה למרכזם של כמה חוגים ספרותיים שתמכו באותם הרעיונות כמוהו ושהביעו בפומבי את צערם אחרי מותו. המשטר הקיסרי האוטוקרטי דאג לאסור על פרסום ספרו "המסע מפטרבורג למוסקבה" עד שנת 1905. בכל אותן השנים שהספר נאסר ברוסיה, הוא הופץ במחתרת ותורגם לכמה שפות. אלכסנדר פושקין שתמך בהשקפותיו של רדישצ'ב, התחיל לכתוב המשך לספר "המסע" של רדישצ'ב, אך לא סיים אותו וכבר בשלב מוקדם נאלץ לעמוד מול לחץ הצנזורה. בעקבות המהפכות הרוסיות ב-1905 ו-1917 התקבל רדישצ'ב בקאנון החוגים האופוזיציוניים וזכה לקוראים רבים בכל רחבי האימפריה. על אף הפער בין האידיאלים שלו והמציאות הסובייטית, השלטון הקומוניסטי בברית המועצות דאג לתאר אותו כ"מטריאליסט, לוחם פעיל נגד הרודנות הקיסרית ומבשר אמיתי של הבולשביזם".
תלייה, גרירה וביתור
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו
ביולי 1681, בטייברן שבאנגליה, נתלה, נגרר ובותר לארבע אוליבר פלאנקט, הארכיבישוף מארמה שבאירלנד, קרבן נוסף של בדיית המזימה האפיפיורית. התליין שוּחַד על מנת ששרידי הגופה לא יושלכו לאש. ראשו הוצג לראווה בכנסיית פטרוס הקדוש בדרוהדה. פלאנקט היה הכומר הקתולי האחרון באנגליה שזכה למעמד של מרטיר, אך לא האדם האחרון שנתלה, נגרר ובותר לארבע.
אלכסנדר רדישצ'ב
חייו הפרטיים
אלכסנדר רדישצ'ב התחתן פעמיים. לראשונה נשא בשנת 1775 את אנה וסילייבנה רובנובסקאיה (1783-1752) שהייתה אחיינית חברו ללימודים בלייפציג, אנדריי קירילוביץ' רובנובסקי ובתו של וסילי קירילוביץ' רובנובסקי, פקיד הקצלריה הראשית של החצר. מנישואים אלה נולדו ארבעה ילדים, להוציא שתי ילדות נוספות שמתו בינקותן. אנה וסילייבנה מתה בלידת בנה פאבל בשנת 1783. זמן קצר אחרי הגלייתו של רדישצ'ב, הצטרפו אליו באילימסק, שני ילדיו הקטנים - יקטרינה ופאבל וגיסתו, אחות אשתו המנוחה, יליזבטה וסילייבנה רובנובסקאיה (1797-1757). בגלות הם התחילו במהרה לחיות בזוגיות. מנישואים שניים אלה נולדו שלושה ילדים: При возвращении из ссылки Елизавета Васильевна в апреле 1797 года простудилась в дороге и умерла в Тобольске.
תלייה, גרירה וביתור
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו
מספר קצינים יעקוביטים שהיו מעורבים בהתקוממות היעקוביטית של 1745 הוצאו להורג גם הם, אך השופטים ששלטו בתקופה זו במידת הסבל שתיגרם לנידונים, החליטו להרגם בטרם גופם בותר. כמו כן המרגל הצרפתי פרנסואה אנרי דה לה מוט היה תלוי במשך כשעה ב-1781, ולאחר מכן נתלש לבו ונשרף. בשנה שלאחר מכן דייוויד טיירי נתלה, ראשו נערף וגופו בותר בפורטסמות'. קהל גדול של כ-20,000 איש נכח במקום וחטף חלקים מהגופה.
STAR 460 (משגר לוויינים)
STAR 460 הוא שמו של משגר לוויינים כבד שתוכנן על ידי דב רביב בשנות התשעים.
תלייה, גרירה וביתור
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו
ב-1803 נדונו אדוארד דספארד ושישה קושרים נוספים למוות בתלייה, גרירה וביתור לארבע בבית הסוהר הורסמונגר ליין (Horsemonger Lane). הם נגררו ממזחלת הקשורה לסוסים הרצים במעגלים סביב חצר בית הסוהר, ולאחר מכן נתלו וראשם נערף. בהוצאה להורג נכחו כ-20,000 איש. עדות מאותה תקופה מתארת את מה שהתרחש לאחר שדספארד נאם את נאומו האחרון:
STAR 460 (משגר לוויינים)
לאחר שנותיו בתעשייה האווירית ניסה דב רביב לפתח משגר לוויינים כבד, בשיתוף ידע אוקראיני. מטרת המיזם - שלא צלח, בעיקר מסיבות כלכליות - הייתה להעמיד משגר לוויינים שיפעל על בסיס מסחרי, וישגר לוויינים כבדים למסלולים גיאוסטציונריים, מאתר שיגור בברזיל. החברה שהוקמה על ידו, חברת אמ.אס.טי רביב מודולר ספייס טרנספורטיישן 2002, הייתה פעילה במיזמים טכנולוגיים אחרים עליהם שקד רביב, עד שפורקה בשנת 2014.
תלייה, גרירה וביתור
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו
נשים בדרך כלל הומתו בחניקה בטרם הועלו על המוקד, אך בשנת 1726 הרוצחת קתרין הייז הועלתה על המוקד ונשרפה חיים.
בשנת 1779 הועלו על המוקד איזבלה קונדון ופיבי האריס, ובמהלך הוצאתן להורג הפקידים האחראים (השריפים) דרשו העלאה בשכרם בעקבות הקושי הנפשי שנדרש מהם בעת הצפייה בביצוע העונש. גורלה של האריס הביא את ויליאם וילברפורס להגיש הצעת חוק שתגרום לביטול הנוהג. הצעתו נדחתה על ידי בית הלורדים כיוון שהיא התירה את ביתורם של פושעים אחרים מלבד רוצחים.
STAR 460 (משגר לוויינים)
המשגר, המכונה "460-STAR", נועד להחזיק בפלח שוק של עשרות אחוזים משוק השיגורים לחלל של לוויינים כבדים. החברה חתמה על הסכמים עם החברות ברוסיה שיספקו את מנועי המשגר. על פי התוכנית, אמור היה המשגר להיות מיוצר בתעשייה האווירית ובתעש.
תלייה, גרירה וביתור
אחרוני הנידונים שנתלו נגררו ורובעו
ב-1789 הועלתה על המוקד הזייפנית קתרין מרפי, והייתה האשה האחרונה באנגליה שהומתה באופן זה.
ניסיונות שינוי החוק וקהל עוין הוצאות להורג אלו
סר בנג'מין האמט תקף את מהלך המשפט של קתרין מרפי, ובדיון בפרלמנט כינה זאת "השרידים האכזריים של המדיניות הנורמנית". תוך ניצול ההסתייגות הציבורית ההולכת וגוברת נגד שריפת נשים, העביר הפרלמנט את חוק הבגידה 1790, לפיו נשים שהורשעו בבגידה נענשו בתלייה ולא בהעלאה על המוקד.
STAR 460 (משגר לוויינים)
לצורך בחינת ההצעה של חברת MST מונה צוות בדיקה מטעם המדינה, שבחן את ההיבטים הטכנולוגיים והכלכליים של המיזם. מסקנות הצוות הטכני שבחן את המיזם היו כי ניתן לבצעו, בתנאי שיסופקו המנועים הרוסיים, וכי לא זוהו פערים משמעותיים ברמת הידע הנדרש לביצוע בישראל של שאר מרכיבי המיזם. הערכת הצוות הייתה כי בעת הבשלת המיזם ומימושו בקנה מידה מלא, הוא יעסיק בישראל צוות של כאלף איש. כושר השיגור המתוכנן למשגר STAR 460 עמד על 24 טון למסלול נמוך סביב כדור הארץ, וכ-10.5 טון למסלול גבוה (גיאוסטציונרי). בעת הכנת התוכניות למיזם המשגר, ביצועים אלה עלו על כל משגר קיים בעולם - ומכאן הפוטנציאל העסקי הניכר שלו.
תלייה, גרירה וביתור
ניסיונות שינוי החוק וקהל עוין הוצאות להורג אלו
24 שנים אחר כך, נחקק חוק הבגידה 1814, על פי הצעת הרפורמטור המשפטי סמואל רומילי. רומילי נסמך על דעותיו של  ג'רמי בנת'ם, אשר סבר שעל חוקי העונשין לשמש תיקון להתנהגות הפושעת, ולא כגורם מרתיע, ושדווקא החוקים הנוקשים של אנגליה היו אחראים לעלייה בפשיעה.
בשנת 1806 רומילי מונה לחבר הפרלמנט מטעם קווינסבורו, ומיד לאחר מכן החל לפעול לשיפור מה שתואר על ידו כ"קוד העונשין העקוב מדם והברברי שלנו, שנכתב בדם". הוא הצליח לגרום לביטול עונש המוות עבור עבירות מסוימות כגון גנבה ושוטטות, וב-1814 הציע לשנות את העונש לבוגדים כך שהם יומתו בתלייה והטיפול בגופתם יהיה לפי שיקול דעתו של המלך.
STAR 460 (משגר לוויינים)
המשגר התבסס על הנעה רקטית של הודף נוזלי - חמצן נוזלי בשילוב עם נפט. המנועים היו אמורים להיות מסופקים לחברה על ידי הרוסים. שאר רכיבי המשגר (גוף, מיכלים, תת-מערכות וכיוצא בזה) היו אמורים להיות מיוצרים בישראל.
תלייה, גרירה וביתור
ניסיונות שינוי החוק וקהל עוין הוצאות להורג אלו
רומילי חזר בו מהצעה זו, על מנת למנוע מהעונש על בגידה להיות פחות מהעונש על רצח. כך עונש התליה הגרירה והריבוע נותר על כנו, ובשנת 1817 בוצע על ג'רמיה בראנדרת', מנהיג 100 נציגי המשתתפים במרד פנטריץ' יחד עם שניים מחבריו, בבית הסוהר של דרבי. בדומה לעונשו של אדוארד דספארד ושותפיו, השלושה נגררו לגרדום על גבי מזחלות, נתלו במשך שעה, ולאחר מכן ועל פי דרישתו של ג'ורג' הרביעי נערף ראשם בגרזן. הכורה המקומי שהיה אמור לערוף את ראשם לא היה מנוסה בתפקידו, ולאחר שנכשל בשתי המכות הראשונות השלים את משימתו עם סכין. כאשר החזיק את הראש הראשון והכריז את ההכרזה המקובלת הקהל הגיב באימה ונמלט מהמקום.
STAR 460 (משגר לוויינים)
ייחודיות המשגר באתה לידי ביטוי במישורים אחדים:
תכולת הדלק והמחמצן בשלב הראשון הייתה אמורה להיות 460 טון, ובשלב השני 50. אורכו הכללי של המשגר היה 45 מטר, ומשקלו בהמראה (ללא לוויין) עמד על 540 טון.
תלייה, גרירה וביתור
המשך שינוי החוק
הרפורמות בחוקי עונש המוות באנגליה נמשכו לאורך המאה ה-19, כאשר פוליטיקאים כגון ג'ון ראסל פעלו על מנת לסלק מספר החוקים את מרבית העבירות נושאות עונש המוות שעדיין נותרו בו.
STAR 460 (משגר לוויינים)
STAR 100
משגר זה נועד להכניס לוויינים במשקל של 6000 ק"ג למסלול נמוך, ו - 2170 ק"ג למסלול מעבר גיאוסטציונרי. גם תצורת משגר זה הייתה דו שלבית.
STAR 600
משגר כבד זה נועד למשימת סילוק פסולת גרעינית מכדור הארץ, למסלול שיוביל אותה אל עבר השמש. בתצורת סילוק פסולת היה אמור המשגר לשאת 14500 ק"ג. בשיגור למסלול נמוך כושר ההרמה שלו עמד על 41000 ק"ג, ולמסלול מעבר גיאוסטציונרי יכול היה המשגר לשאת 17000 ק"ג. הנעת השלב הראשון התבססה על שישה מנועי RD-191 מתוצרת חברת אנרגומאש הרוסית.
תלייה, גרירה וביתור
המשך שינוי החוק
פעילותו של רוברט פיל לצורך שיפור אכיפת החוק הובילה לביטול עבירת הבגידה הקלה במסגרת חוק עבירות נגד אנשים 1828, שבו בוטלה ההבחנה בין פשעים שקודם לכן נחשבו בגידה קלה לבין רצח.
לצורך אשרור סעיף 6 באמנה האירופית לזכויות אדם שנחתם על ידי בריטניה בשנת 1999 בוטל שנה קודם לכן עונש המוות בעוון בגידה בחוק הפשע וההפרעה לסדר 1998.
קופה אמריקה 1946
אליפות דרום אמריקה 1946 (בספרדית: Campeonato Sudamericano de Football 1946) היא המהדורה ה-19 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הטורניר נערך בארגנטינה בין ה-12 בינואר ל-10 בפברואר 1946, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו שש נבחרות החברות בהתאחדות. ארגנטינה זכתה בטורניר בפעם השמינית בתולדותיה.
הנבחרות פרו, קולומביה ואקוודור פרשו מהתחרות. על אף שלא הוענק גביע לזוכה, התחרות נחשבת לרשמית מצד ה-CONMEBOL.
נבחרות
(מארחת) (מחזיקת הגביע)
סוד אוויאסיון
בשנת 1970, התמזגה החברה יחד עם החברות הצרפתיות הממשלתיות נורד אוויאסיון ו- SÉREB לכדי חברה חדשה בשם Société nationale industrielle aérospatiale (SNIAS) ("חברה לאומית לתעשיית אוויר־חלל"), שלאחר מכן שונה שמה לאיירוספסיאל.
ארנלדו ניסקייר
ארנלדו ניסקייר (פורטוגזית: Arnaldo Niskier; נולד ב-6 בנובמבר 1935) הוא עיתונאי וסופר יהודי-ברזילאי. פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
בשנת 1984 הוא נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
נחמיה רבין
נחמיה רבין (רביצוב) (3 בפברואר 1886– 5 בדצמבר 1971) היה פעיל ציבור, חבר מועצת עיריית תל אביב, מועצת פועלי תל אביב, ופעיל מרכזי ב"הגנה". אביו של ראש ממשלת ישראל לשעבר, יצחק רבין.
ביוגרפיה
בשנת 1917 התגייס לגדוד העברי, שהוקם בארצות הברית על ידי יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, והפליג עם הגדוד לקנטרה במצרים. הוא שירת בגדוד 39 של קלעי המלך ואחר כך בגדוד 38. הוא הגיע עם הגדודים לארץ ישראל. לאחר פירוק הגדודים העבריים, התעקשו הוא וחבריו שהבריטים יאפשרו להם להישאר בארץ ישראל ולבסוף הסירו הבריטים את התנגדותם לכך. בארץ למד את תחום תקשורת טלפונים, והתקבל לעבודה ממשלתית כמפקח על רשת הטלפונים מראש הנקרה ועד שפרעם, אולם משרדו היה בירושלים.
ועד ההגנה בירושלים החל בגיוס אנשים מכל החוגים, בעיקר מקרב אלה ששירתו קודם לכן בגדודים העבריים. הוועד הקים שירות עזרה ראשונה ושירות איתות בדגלים. בינתיים אימונים גלויים של יחידות ההגנה נערכו בחצרות בתי הספר "למל" ו"אליאנס". הם עסקו בעיקר בתרגילי ספורט ובקרב מקלות פנים אל פנים. כחודש לאחר מאורעות תל חי, התרחשו פרעות תר"פ, במהלכן הסתנן רבין לעיר העתיקה יחד עם חברו צבי נדב, לבושים בחלוקים לבנים בתוך אמבולנס. הם ניסו לארגן את התושבים היהודים למשמרות והנחו אותם להכין אבנים ומים רותחים על הגגות, כדי להרתיע את הפורעים, ואחר כך סייעו לכמה מהם לצאת מהעיר העתיקה. בשער יפו פגש לראשונה את רוזה כהן, לימים אשתו, אשר אף היא סיכנה עצמה ונכנסה לעיר העתיקה מחופשת לאחות, על מנת לסייע לפצועים. במהלך הפרעות סייע לחלץ את היהודים שהיו נצורים בחצר החבצלת ברובע המוסלמי, דרך שער שכם לכיוון השכונות היהודיות שמחוץ לחומות. אחר כך חזר לרובע היהודי ושהה שם עוד שבועיים, וסייע בהגנה על התושבים.
רבין נתפס על ידי הבריטים ושהה במעצר יחד עם זאב ז'בוטינסקי מספר ימים. ב"ספר העלייה השלישית" (הוצאת "עם עובד"), כרך ב', בעמודים 763–765 פרסם מזכרונותיו: "ההגנה בעיר העתיקה בירושלים בפסח תר"פ" (אפריל 1920). במסגרת עבודתו כמפקח הטלפוניה באזור הצפון עבר רבין לחיפה, שם נפגש שוב עם רוזה שהייתה ממייסדות ארגון ההגנה בעיר. ב-1922 נולד להם בנם הראשון יצחק. ב-1926 עברו במסגרת עבודתו בחברת החשמל, לתל אביב, רבין היה למעשה בין עובדי חברת החשמל הראשונים. באותן שנים התמנה גם לחבר מועצת ההסתדרות. בתל אביב המשיך להיות מעורב בפעילויות ציבוריות שונות, ובפעילויות ביטחוניות שונות בגינן אף נעצר מספר פעמים. בשבת השחורה נעצר יחד עם בנו יצחק ושוחרר לאחר שלושה שבועות. ב-1937 נפטרה אשתו רוזה. בשנים 1955—1923 היה חבר הוועד הפועל של ההסתדרות ובוועד הארצי של פועלי המתכת. היה שנים רבות חבר מועצת פועלי ת"א־יפו. תפקידים שמילא בהתנדבות, כאשר בקביל המשיך לעבוד במשרה מלאה בחברת החשמל.
כחבר ב, הוצב במקום ה-74 ברשימת מפ"ם בבחירות לאספה המכוננת, ולא נבחר.
בשנותיו האחרונות התגורר אצל בתו רחל בקיבוץ מנרה, וכשנפטר ב-1971 נקבר שם. בריכת השחייה במנרה, שהקמתה מומנה בחלקה מתרומות של עובדי חברת החשמל לזכרו, קרויה על שמו.
משפחתו
לרבין ורעייתו נולדו יצחק רבין לימים ראש ממשלת ישראל ורחל רבין יעקב ממייסדי קיבוץ מנרה שבגליל העליון ומראשי מרכז הנוער העובד.
עבדאללה
אישים ששם משפחתם עבדאללה:
אחר:
ראו גם
}}
ג'נטלמן השנה בכדורגל הרוסי
ג'נטלמן השנה (ברוסית: Футбольный джентльмен года в России) הוא פרס על שם הכדורגלן הסובייטי פיודור צ'רנקוב (שהיה גם הראשון לזכות בפרס), המוענק מדי שנה על ידי העיתון קומסומולסקאיה פראבדה לכדורגלנים מקומיים הזוכים בתואר "ג'נטלמן השנה", על היותם ידידותיים על המגרש, עם מיעוט כרטיסים צהובים ואדומים.
הפרס מוענק מאז 1994, כשהפרס הוענק לראשונה לשני כדורגלנים. בהמשך הוענק רק פרס אחד בשנה. רק כדורגלן אחד, אנדריי טיחונוב, זכה בפרס פעמיים, בהפרש של 10 שנים.
כללים והענקות
הפרס הומצא על ידי סרגיי ימליאנוב ממערכת היומון נובאיה גאזטה. ההענקה הראשונה התקיימה בשנת 1994 במערכת העיתון. בשנה שלאחר מכן עבר הפרס לקומסומולסקאיה פראבדה, לשם עבר ימליאנוב. בשנת 2014 ימליאנוב עזב את מערכת "הספורט הסובייטי" והשאיר את הזכות לקיים את הטקס לעיתון.
צוות מערכת העיתון "קומסומולסקאיה פראבדה" מונחה על ידי מספר קריטריונים סובייקטיביים בעת הענקת הפרס: 1) האם שחקן הוא מנהיג הקבוצה, 2) כיצד הוא מתייחס ליריבים ולשופטים, 3) כיצד הוא מתקשר עם הצופים ועם עיתונאים ..
"ג'נטלמן השנה" זוכה בטוקסידו אמיתי ובקריקטורה ידידותית. בשנים 2006 עד 2016 הוענק הפרס במשותף עם עיתון "הספורט הסובייטי".
לאורך השנים, את הטקס הנחו ויקטור גוסב, ולדימיר גומלסקי ואוטאר קושנאשווילי.
נחלת שבט יששכר
נחלת שבט יששכר נקבעה בגורל הרביעי, לאחר סיום הכיבוש של ארץ כנען יחד עם קביעת שאר נחלות השבטים. תיאור התיישבותו של שבט יששכר בנחלתו מופיע ב. נחלת השבט השתרעה מן הירדן עד אזור מגידו ומהתבור עד סביבות בית שאן.
רשימת ערי הנחלה
שש עשרה ערים ברשימה המופיעה בספר יהושע:
המנון קובה
ההמנון של ביאמו (בספרדית: El Himno de Bayamo) הוא ההמנון הלאומי של קובה, הוא חובר והולחן בידי פרוצ'ו פיגורדו במהלך קרב ביאמו בשנת 1868.
היסטוריה
ב-10 באוקטובר 1868 הכניעו הכוחות הקובנים את השלטונות הספרדים, החוגגים הקיפו את פיגורדו ודרשו ממנו לכתוב המנון למנגינה שזמזמו, וכך על האוכף כתב את מילות ההמנון, שהיה ארוך מן הגרסה הרשמית. שנתיים לאחר מכן נתפס פיגורדו בידי הספרדים והוצא להורג על ידי כיתת יורים, לפני מותו צעק: "מורייר בור לה פטריה א ויויר" (טוב למות למען המדינה), ההמנון אומץ רשמית ב-1902 ונשמר במהפכת 1959.
מילות ההמנון
במקור היו להמנון שישה בתים, ארבעת האחרונים הוסרו כיוון שפגעו בגאוות הספרדים, ואף היו ארוכים מידי.
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים בין שתי המדינות כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם לשמר את מעמדם בפועל עד להסדרת הגבול היבשתי בין המדינות. הצדדים סיכמו שהסכם זה קבע פתרון קבוע של הסכסוך הימי ביניהם.
המשא ומתן בין ישראל ללבנון החל ב-14 באוקטובר 2020 לצורך קביעת הגבול הימי בין המדינות. שנתיים לאחר מכן, ב-27 באוקטובר 2022 העבירו שתי המדינות את מסמך ההסכם החתום למתווך עמוס הוכשטיין ובכך ההסכם נכנס לתוקף. מאז הסכם ישראל-לבנון 1983, זו הפעם הראשונה שישראל ולבנון קיימו משא ומתן וכרתו הסכם.
רקע
בין ישראל ללבנון לא נחתם הסכם שלום ואין גבול בין-לאומי מוסכם ביבשה. קו הגבול הזמני שבתוקף בין ישראל ללבנון הוא "הקו הכחול" שנקבע באו"ם בשנת 2000 לצורך נסיגת צה"ל מלבנון.
המחלוקת
בין לבנון לישראל הייתה מחלוקת היכן עובר הגבול הימי בין המדינות. כל אחת מן המדינות תבעה בלעדיות כלכלית על אזור חיץ משולש ששטחו 860 קמ"ר שעבור ישראל מהווים פחות מ-2% מהשטח הכולל של המים הכלכליים שלה, ועבור הלבנונים כ-3% . לצד תביעת ריבונות הדדית על השטח עומדות זכויות כלכליות - בעומק הים היתכנות למאגרי גז הטבעי, שכל צד ניכס לעצמו.
חוק הים משנת 1982 מגדיר מים טריטוריאליים של מדינה כ-22 קילומטרים מקו החוף שלה. כך, כל השטח הימי שמצפון לראש הנקרה ועד למרחק של 22 קילומטר מהחוף הוא לבנוני וכל השטח הזהה מדרום הוא ישראלי. אזור כלכלי בלעדי מוגדר כשטח בו למדינה יש זכויות שימוש במשאבי הטבע: קידוחי גז ונפט, ייצור אנרגיה ועוד. שטח זה משתרע עד לכ-370 קילומטר מקו החוף של כל מדינה. המחלוקת בין ישראל ללבנון עסקה בגודל הזווית שלאורך השוק האנכית שלה ימתח קו הגבול מקצה הגבול היבשתי המוסכם (לכשיוסכם, מעמדו הנוכחי של הגבול היבשתי בין המדינות, הקו הכחול, הוא 'זמני') בין המדינות מערבה לתוך הים וישפיע בעיקר על שטח המים הכלכליים אם כי גם על שטח המים הטריטוריאליים של שתי המדינות.
בשנת 2003 קבעה ישראל את 5 הקילומטרים הראשונים של הגבול בים והוצבו מצופים לאורכו לצורכי פטרול של אוניות חיל הים. סיבת הצבת המצופים (עם חבל מקשר "גדר הפרדה ימית" אשר קיבל את השם "אנקונדה") הייתה מניעת מעבר סירות דיג לבנוניות שרצו לדוג בשטח ישראל (שמורת טבע ימית) בעוד האזור מצפון לגבול הוא "מדבר" תת-מימי בשל דיג יתר בעזרת חומרי נפץ. לבנון לא הכירה בכך. שאר הקו לא הוגדר רשמית.
בשנת 2007, לבנון חתמה על הסכם ימי עם קפריסין המחולק לשש נקודות. ההסכם עצמו לא הוגש לאומות המאוחדות, ולא פורסם בפרסום רשמי כלשהו. נקודה 1 היא הנקודה הדרומית ביותר, ונכתב בהסכם כי נקודה 1 נתונה לשינויים. הסכם זה אושרר על ידי קפריסין ב-2009, אך לא על ידי לבנון. בשנת 2010 חתמה ישראל עם קפריסין על הסכם דומה ובו הגבול הימי בין ישראל ללבנון מתחיל בנקודה 1 (אך השאירה אפשרות לשינוי). מכאן המקור לנקודה 1, אם כי לא נעשה שימוש בשיטה מסוימת לקביעתו. בניגוד לנכתב במקורות שונים, היא איננה הנקודה החותכת את הניצב לקו החוף. לבנון התנגדה להסכם זה ולאחריו הגישה לבנון לאו"ם את גרסתה לגבול הימי בין המדינות, שמעניקה ללבנון רצועה של 860 קמ"ר נוספים לעומת הגרסה הישראלית לקו הגבול. ההבדלים נובעים מעמדת לבנון לפיה יש לסמן את קו הגבול לפי חוק הים ולא לפי ההסכם בין לבנון וקפריסין ב־2007. ממשלת ישראל אישרה באוגוסט 2011 כי תגיש לאו"ם את הצעתה לגבול, לאחר שבאוגוסט 2010 מחלקת האוקיינוסים ודיני הים של האו"ם פרסמה הודעה רשמית, שנמסרה על ידי ממשלת לבנון, על הגדרת הגבול הימי בין לבנון לישראל בהתאם לגרסה הלבנונית. כך 2 הצדדים הגישו לאו"ם את גרסתם. ניסיונות פשרה ותיווך שנערכו בין 2011 ל־2021 לא צלחו.
העניין בסימון הגבול הימי חודש לאור מציאת מאגרי הגז הישראלים ומשבר האנרגיה בלבנון. הצדדים לא ביצעו קידוח גז באזור המחלוקת.
קביעת גבול ימי
ישנן שלוש שיטות מוכרות לקביעת גבול ימי: השיטה הראשונה היא הטלת ניצב (90 מעלות) לקו החוף. בשנת 2000, ישראל אימצה באופן חד-צדדי שיטה זו וקבעה קו מצופים צהובים שאורכו 5 ק"מ עליו הגן חיל הים. האו"ם, שייצג את העמדה הלבנונית, אימץ שיטה שנייה - והיא המשך של קו הגבול היבשתי. היות שקטע הקו היבשתי המערבי ביותר פנה מערבה ב־270 מעלות, נוצר משולש אי-הסכמה בין ישראל ללבנון ולאו"ם.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, כאשר הסכימה ארצות הברית לתווך בין ישראל ללבנון, היא הציעה להתבסס על שיטה שלישית לסימון, הנקראת "שיטת החציונים". שיטה זו מבוססת על התוויית "קו חציוני שכל נקודה בו שווה ערך מהנקודות הקרובות ביותר על קווי המוצא שמהם נמדד רוחב המיים הטריטוריאליים של כל אחת משתי המדינות".
לשיטה זו, שיש המגדירים כמועדפת לפי החוק הבינלאומי, יש מגבלה אחת: גם אם מסכימים לה עקרונית, הרי שניתן למדוד את הקו בדרכים מעט שונות. וכך נוצרה מחלוקת בין המדידה הישראלית למיקום קו זה לבין המדידה הלבנונית. משולש אי-ההסכמה שנוצר היה קטן בהרבה מזה של שנת 2000, שכן שני הצדדים הסכימו לאמץ את שיטת "החציונים" שנים לפני ההגעה להסכם בשנת 2022.
המשא ומתן העקיף בא-נאקורה
לאחר תהליך תיאום מתמשך שארך כשלוש שנים, ובסמיכות למספר משברים בלבנון, בהם הפיצוץ בנמל ביירות, המשבר הכלכלי והמחאות בעקבותיו, התקיים משא ומתן בין הצדדים באופן עקיף. הוא החל בתחילת אוקטובר 2020 במפקדת יוניפי"ל בא-נאקורה. המשתתפים בו היו שר האנרגיה הישראלי, יובל שטייניץ, יו"ר הפרלמנט של לבנון, נביה ברי, נציג האו"ם בלבנון, יאן קוביש, ועוזר מזכיר המדינה האמריקאי דייוויד שנקר, אשר תיווך בין הצדדים. מתווך נוסף שהוזכר הוא ג'ון דארוצ'ר.
בתחילת המשא ומתן מפקד צבא לבנון, גנרל ג'וזף עאון, דרש כ-1,500 קמ"ר נוספים מהמים הכלכליים של מדינת ישראל, לפי המשך הגבול שסומן בין בריטניה וצרפת ב-1923 בהסכם ניוקומב-פולה. משמעות הדרישה היא תביעת בעלות על שדה הגז כריש שבבעלות אנרג'יאן, ובעלות על בלוק 72, בו תכננה ישראל להתיר קידוחים. ישראל סירבה לקיים משא ומתן דרומית לאזור המחלוקת. בנובמבר 2020, בתום שלושה סבבי שיחות, נקלע המשא ומתן לקשיים לאחר שלבנון הקשיחה את עמדתה.
לאחר הפוגה של כמה חודשים במשא ומתן, הודיעו הלבנונים באפריל 2021 כי למרות התנגדות ישראל הם מספחים את כל שטחי המחלוקת. כשבועיים לאחר מכן דווח על התחדשות המשא ומתן, אך הוא הופסק עם מבצע שומר החומות.
בתיווך עמוס הוכשטיין
בזמן ההפוגה בין השיחות הוקמו ממשלות חדשות בישראל ובלבנון. באוקטובר 2021 גם התחלף המתווך האמריקאי ועמוס הוכשטיין נכנס לתפקיד. הוכשטיין סבר שיש חלון הזדמנויות עד הבחירות בלבנון במאי 2022. בינואר חודשו השיחות. ביוני הציג הוכשטיין לצוות הישראלי את הצעת לבנון. במקביל הגיעה האסדה של כריש לישראל ועוררה מתיחות בין המדינות, במהלכה שיגר חזבאללה כטב"מים לעבר האסדה שייורטו על ידי צה"ל. לישראל היה אינטרס לסיים את המשא ומתן לפני תחילת הפקת הגז מכריש שצפויה בסוף 2022. בישראל הצהירו שהגז יופק בלי קשר לשיחות.
בספטמבר 2022 הציג המתווך האמריקאי הצעת פשרה חדשה, שלאחריה הודיעו הצדדים שהגיעו למספר הסכמות עקרוניות. במסגרת התכנסות העצרת הכללית של האומות המאוחדות בניו יורק בספטמבר, הוכשטיין וברט מקגרק, יועצו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לענייני המזרח התיכון, נפגשו עם הצדדים בנפרד ודנו על טיוטת ההסכם. ב-1 באוקטובר 2022, הוצג לישראל וללבנון המתווה האמריקאי לסימון קו הגבול הימי, המפשר בין דרישות הצדדים. ב-5 באוקטובר לבנון השיבה על טיוטת ההסכם, ולפי הפרסומים סרבה להכיר ב"קו המצופים" כקו הגבול הימי, דבר שישאיר פתח לתביעות נוספות מצידה, וכן סרבה לשלם תמלוגים לישראל על הגז שנמצא בשטחה. ישראל דחתה את הערות לבנון וב-9 באוקטובר הועברה טיוטה נוספת ללבנונים. למחרת, ב-10 באוקטובר, המתווך האמריקני העביר לישראל וללבנון נוסח סופי להסכם.
נוסף על כך, הוסדר אופן פיתוחו של המאגר חוצה הגבולות הקיים בשטח הימי שבמחלוקת. היתכנותו המסחרית לא הייתה ידועה בעת החתימה כי לא בוצעו קידוחים שימדדו כמות הגז (והנפט) הידועה בו. לאור הערכות קודמות של משרד האנרגיה בישראל, מבחינה גאוגרפית, כ-17 אחוזים מהמאגר היו בצד הישראלי לפי הקו שנקבע. תאגיד בינלאומי אמור לספק תשלום לישראל על חלקה במאגר. תאגיד זה, אחד או יותר, צריך להיות בעל מוניטין שאינו כפוף לסנקציות בינלאומיות, שלא יפגע בהמשך הסיוע של ארצות הברית, ושאינם תאגידים ישראליים או לבנוניים. מחלוקות על מאגרים חוצי גבול עתידיים יפתרו בסיוע של ארצות הברית.
החתימה על ההסכם
לבנון לא רצתה לחתום על הסכם עם מדינת ישראל כדי שלא יראו בחתימתה נורמליזציה לייחסים בין המדינות. ולכן, הוחלט שלבנון תחתום על הסכם עם ארצות הברית לגבי הגבול הימי שלה, ובנפרד ישראל תחתום על הסכם נפרד עם ארצות הברית על הגבול הימי שלה. כך לא נוצר מצב שלבנון חותמת עם ישראל על אותו המסמך.
ב-27 באוקטובר 2022. נשיא לבנון, מישל עאון, חתם על ההסכם שהעביר לו המתווך הוכשטיין ואישר את תוכנו. ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד חתם על ההסכם באותו יום.
שאק מור
שאקוול קוואמה "שאק" מור (נולד ב-2 בנובמבר 1996) הוא כדורגלן אמריקאי שמשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת נאשוויל מה-MLS.
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון
החתימה על ההסכם
לאחר ששני הצדדים חתמו בנפרד על ההסכם, שאותו הגישו למתווך האמריקני עמוס הוכשטיין, התקיים טקס החתימה הרשמי בהשתתפות צוותי המשא ומתן הישראלים והלבנוניים בחדרים שונים בבסיס האו"ם בנאקורה וללא תמונה משותפת . שתי המדינות הגישו את ההסכם כמסמך רשמי לאו"ם.
שאק מור
קריירה
ב-30 באוגוסט 2016, הצטרף מור לקבוצת המילואים של לבאנטה. עונה לאחר מכן, ב-30 בספטמבר 2017, הוא נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הבוגרת למשחק ליגה נגד דפורטיבו אלאבס.
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון
החתימה על ההסכם
לפיד שכיהן כראש ממשלת מעבר בתקופת בחירות בעת החתימה, לא העביר את ההסכם להצבעה בכנסת בצעד שגרר אחריו ביקורת ציבורית. היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב מיארה גרסה כי בסמכותה של הממשלה לאשר את ההסכם וכי אין חובה להניח אותו להצבעה בכנסת, על אף שהמליצה להביא אותה להצבעה בה בשל תקופת הבחירות. לפיד נימק את החלטתו שלא להביא את ההסכם לאישור בכנסת בכך שהאופוזיציה "מתנהגת בצורה מופקרת" והממשלה בראשותו הצביעה ואישרה את ההסכם.
ההסכם
ב-11 באוקטובר 2022 הודיעו ראש ממשלת ישראל יאיר לפיד ונשיא לבנון מישל עאון שהם מאשרים את הטיוטה הסופית שהעבירה ארצות הברית להסכם הגבול הימי עם ישראל, אך לא מדובר באישור הרשמי הנדרש כדי שההסכם יכנס לתוקף. חלק מההסכם הוא קבלת מכתב ערבויות המבהיר כי ארצות הברית מחויבת לזכויותיה הביטחוניות והכלכליות של ישראל, בתרחיש בו חזבאללה או גורם אחר יחליט לאתגר את ההסכם.
שאק מור
קריירה
ב-24 ביולי 2019, הוא חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצת טנריפה, גם היא מליגת המשנה בספרד.
ב-19 ביולי 2022, הוא חתם בנאשוויל מליגת ה-MLS, אשר שילמה תמורשתו דמי העברה בסך של 2 מיליון דולר אמריקאי.
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון
ההסכם
ההסכם פורסם לראשונה ב-12 באוקטובר 2022. הוא קבע קו תיחום של האזור הכלכלי הבלעדי וקו תיחום של המים הטריטוריאליים כאשר לגבי חמשת הקילומטרים המזרחיים ("קו המצופים") הוסכם:. בהסכם צוין גם.
שאק מור
נבחרת לאומית
לאחר שדחה את ההצעה לשחק בנבחרות הצעירות של נבחרת טרינידד וטובגו, החליט מור לייצג את הנבחרות הצעירות של נבחרת ארצות הברית. הוא שימש כקפטן של הנבחרת עד גיל 17 בעונת 2012/2013.
הסכם הגבול הימי בין ישראל ללבנון
ההסכם
נוסף על קביעת קו התיחום, עוגן הסדר הפיתוח של מאגר הגז קאנא - צידון אשר חוצה את קו התיחום. נקבע שאופן הפיתוח של מאגרים חוצי גבולות עתידיים יקבע בסיוע של ארצות הברית.
תגובות להסכם
גם מישל עאון, נשיא לבנון, הדגיש שההסכם שנחתם אינו ויתור, ולא מדובר בסוג של נורמליזציה - אלא בהסכם דרך צד שלישי. לטענת עאון, איש מחנה 8 במרץ, חזבאללה שימש כגורם מרתיע במהלך המשא ומתן. בעקבות ההסכם חסן נסראללה, מזכ"ל חזבאללה, הודיע על סיום מצב הכוננות המיוחד שהוכרז בחזבאללה במהלך המשא ומתן על הגבול הימי. עוד הדגיש כי "מה שקרה הוא ניצחון גדול גדול גדול עבור מדינת לבנון, עבור אזרחיה ועבור ההתנגדות", נסראללה חידד כי ההסכם הושג ללא נורמליזציה של ישראל, המשלחות לא ישבו בשום שלב תחת קורת גג אחת, ואין מסמך אחד עליו מופיעות חתימות של שני הצדדים כדי להימנע ממראית עין של נורמליזציה. בנוסף אמר כי ההסכם אינו בעל מעמד של חוזה בינלאומי ולא מספק לישראל ערבויות ביטחוניות. פאולה יעקוביאן, חברת פרלמנט לבנונית שנבחרה בגוש הרפורמה העצמאי בבחירות הפרלמנטריות בלבנון בשנת 2022, טענה שמדובר בהסכם תבוסתני ושיש להביאו לאישור הפרלמנט. לדבריה, "הישראלים קיבלו את האוצר ואנחנו נותרנו עם טופס לוטו ... מה שקיבלנו בהסכם זה דבר לא ידוע ולא מובטח. נתנו לישראל שדה בטוח [כוונתה לשדה כריש] וגם לא ברור מה קורה עם 'קו המצופים'. ההסכם הזה הוא הסכם של מי שהובס, המציאות בקיבוע הגבול הימי היא מציאות מרה".
ביקורת בישראל נגד ההסכם
מבקרי ההסכם בישראל העלו מספר טענות : לטענת המבקרים, ההסכם נוגד את "חוק יסוד: משאל עם" המחייב שהעברת שטח ישראלי ריבוני למדינה אחרת תתאפשר רק לאחר משאל עם או אישור הכנסת בהצבעה של 80 ח"כים. עמדת הממשלה הייתה שאין הכרח במשאל עם משום שלא מדובר במסירת שטח שחלה בו ריבונות ישראלית, אלא במסירת שטח שנוי במחלוקת . עתירה שהוגשה בנושא זה נדחתה על ידי בג"ץ פה אחד בהרכב של שלושה שופטים. לטענת המבקרים, ההסכם נוגד את הדוקטרינה שגיבש בית המשפט העליון בישראל, לפיה ממשלה זמנית אינה יכולה לקבל החלטות חשובות שיחייבו ממשלות עתידיות, ללא סיבה משכנעת. עתירה של ארגון "לביא" בנושא נדחתה פה אחד על ידי בג"ץ בהרכב של שלושה שופטים.
אחת הטענות הייתה שישנה דחיפות לחתימה על ההסכם בהקדם, עוד לפני הבחירות לכנסת, מכיוון שנשיא לבנון מישל עאון היה אמור לסיים את תקופת כהונתו יום לפני הבחירות ולכן אם ימתינו לאחר הבחירות לכנסת, החתימה כבר לא תהיה רלוונטית. לטענת המבקרים, סמיכות ההסכם לאיומי חזבאללה לתקוף את אסדות הגז עלול להתפרש כיעילות הפעלת טרור ועידוד לטרור בעתיד.
ההבטחה (מיני-סדרה)
ההבטחה (באנגלית: The Promise) היא מיני-סידרה טלוויזיונית בריטית, בת 4 פרקים, המתארת את השנים האחרונות (1948-1945) של פעילות הצבא הבריטי בפלשתינה בתקופת המנדט הבריטי עד למלחמת העצמאות של מדינת ישראל. חשיבותה החוץ-טלוויזיונית של הסדרה, בהצגתה את המאבק היהודי-פלסטיני בשנות הארבעים דרך מבטו של צד-שלישי המעורב אף הוא ישירות במהלך הקונפליקט בשטח: חיילי המנדט הבריטי בארץ ישראל. הסדרה נכתבה ובוימה בידי פיטר קוזמינסקי (אנ') יהודי בריטי לאחר שקיבל מכתב מאדם ששירת כחייל בצבא הבריטי בפלשתינה שם הוצב לאחר לחימה ממושכת במלחמת העולם השנייה ובו סיפר על חוויתיו כחייל בשלהי ימי המנדט. ולאחר מכן ריאיין עוד כ-80 אזרחים בריטים אשר שירתו בפלשתינה כחיילים בשלהי ימי המנדט.
העלילה מסופרת בשתי תקופות: האחת פרי יומנו האישי של סמל (סרג'נט) בצבא המנדט הבריטי בארץ משלהי המנדט, והתקופה האחרת היא בישראל ובשטחים כשישים שנים אחרי, כפי שהם נגלים לעיניה של נכדתו התיירת הבריטית המגיעה לארץ לראשונה, מלווה ביומנו ועוקבת אחר גורלו.
הסדרה שודרה בערוץ 4 הבריטי בפברואר 2011, ולאחר מכן גם בטלוויזיה האוסטרלית. כמו כן הסדרה דובבה לצרפתית ושודרה בטלוויזיה הצרפתית.
למרות שהסדרה זכתה לשבחים ולביקורות חיוביות בבריטניה, הסדרה זכתה לביקורת שלילית בישראל בשל כך שהיא הציגה את הסכסוך מנקודת מבט אנטי ישראלית, והציגה את אנשי אצ"ל וחיילי צה"ל בצורה שלילית. בגלל זה בישראל הוקרנה הסדרה בסינמטק ירושלים, סינמטק תל אביב וסינמטק חיפה, ולא שודרה בטלוויזיה הישראלית. נספח העיתונות בשגרירות ישראל בלונדון, תקף את הסדרה משום שלטענתו היא מציגה את הישראלים כתאבי דם, ואמר: "במהלך הקריירה בת 15 השנים שלי מעולם לא ראיתי דבר כזה בתקשורת המערבית". הסדרה בשלמותה הועלתה לאתר יוטיוב תחת השם 'Palestine under British Mandate'.
שחקנים ישראליים המופיעים בסדרה
רוב-ככל הסדרה צולמה באתרים בישראל, וכמה ישראלים יהודים משתתפים בה כשחקנים. מביניהם, בולט איתי טיראן המשחק בתפקיד מרכזי. בתפקידים משניים שונים מופיעים בה, בין השאר: סמדי וולפמן, שי אגוזי, יאיר רובין, גיא לואל, תומר אופנר, נועה קולר, איילה ליפשיץ, רועי אסף, מתי אטלס, אייל רוזלס, אילן גנני, מיכל רובין, בני אלדר, אלון דהן, יגאל רזניק, יורם יוספסברג.
קלין אקוסטה
קלין קאי פרי-אקוסטה (נולד ב-24 ביולי 1995) הוא כדורגלן אמריקאי שמשחק בעמדת הקשר בקבוצת לוס אנג'לס מה-MLS.
קריירה
אקוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של דאלאס בהפסד 3-0 מול סיאטל באוגוסט 2013. הוא שיחק בתשעה משחקים ברציפות מאוגוסט עד אוקטובר באותה עונה. העונה שלו ב-2014 הסתיימה בעקבות פציעה בברך. מראשית דרכו בקבוצה, שיחק בתפקיד המגן אך בסופו של דבר התמקד כקשר הגנתי מתחילת העונה של 2015.
ב-23 ביולי 2018, אקוסטה נמכר בעסקת חליפין לקולורדו ראפידס בתמורה לשחקן דומיניק באדג'י. אקוסטה החל לשחק כקשר הגנתי בקבוצה והוא פתח ב-12 משחקי הליגה במדי קולורדו, כשמהלכם סיפק שני שערים ושלושה בישולים.
ב-14 בינואר 2022, אקוסטה נרכש על ידי מועדון הכדורגל לוס אנג'לס מקולורדו ראפידס בדמי העברה של כ-1.1 מיליון דולרים אמריקאים.
נבחרת לאומית
אקוסטה ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת ארצות הברית במשחק ידידות נגד נבחרת איסלנד ב-31 בינואר 2016. אקוסטה כבש את שערו הראשון בנבחרת הלאומית, בניצחון 1-2 במשחק ידידות נגד נבחרת גאנה ב-1 ביולי 2017.
רב נחמן בר רב הונא
רב נחמן בר רב הונא היה אחד מאחרוני האמוראים בבבל, ראש ישיבת סורא.
באיגרת רב שרירא גאון מסופר שאחרי פטירתו של רב אשי (בשנת ד'קפ"ז - 427), ראש ישיבת סורא, מילאו את מקומו מרימר ואחריו רב אידי בר אבין (השני) עם פטירתו של זה (בשנת ד'רי"א - 451) התמנה ("מלך") רב נחמן בר רב הונא למשך שלוש שנים, עד פטירתו בשנת ד'רי"ד (454).
חכם זה לא מוזכר בתלמוד בשמו המלא, אולם בכמה מקומות הוזכר חכם בשם רב נחמן שדן בעניינים שונים עם רב אשי ורבינא, וכפי הנראה הכוונה לרב נחמן בר רב הונא. לדעת שלום אלבק כל המקומות הללו זקוקים להגהה או פירוש אחר, וחכם זה לא הוזכר בתלמוד כלל.
חכם זה לא היה בנו של האמורא המפורסם רב הונא, שקדם לו בשנים רבות, ולא ידוע על קשר כלשהו ביניהם.
נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי
נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי (או בשמו המלא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה") הוא שיר העוסק בהעפלה שפרסם נתן אלתרמן במסגרת "הטור השביעי" בעיתון "דבר" מיום 15 בינואר 1946.
תולדות השיר
את השיר כתב אלתרמן בעקבות הגעתה לחוף נהריה של אוניית המעפילים "חנה סנש", ב-25 בדצמבר 1945. 252 מעפילי האונייה הורדו לחוף בעזרתם של אנשי פלי"ם ופלמ"ח שהמתינו להם. המעפילים פוזרו ביישובי הסביבה, כדי למנוע לכידתם בידי הבריטים.
מספרים כי אנסלדו, רב החובל האיטלקי של האונייה "חנה סנש", נשא נאום מרגש, בקיבוץ יגור או במקום אחר, שבו התאספו פעילי ההעפלה בעקבות הצלחת המבצע, ושאלתרמן נכח באירוע לאחר שהוזמן אליו על ידי מפקד הפלמ"ח, יצחק שדה. מרדכי נאור, שחקר את העניין לאורך שנים, לא הצליח לברר עובדות מוצקות בעניין, והוא מעלה גם אפשרות שזוהי תשובה לנאום דמיוני שיכול היה רב החובל לשאת. על כל פנים, אלתרמן משבח בשיר את רב החובל ואת המסייעים למפעל ההעפלה על תרומתם. פרסום השיר עוכב בשבועיים על ידי הצנזורה הבריטית.
השיר פורסם שנית בלקט של ארבעה מטורי "הטור השביעי", שהופיע ב"דבר השבוע" ב-26 במרץ 1948, לכבוד צאתו לאור של ספרו של אלתרמן "הטור השביעי - שירי העת והעיתון". בלקט זה שונה שמו של השיר, והוא נקרא "נאום תשובה לרב-חובלים איטלקי אחר ליל הורדה".
השיר הולחן מספר פעמים. האחד מאת נחום נרדי בביצוע שרה יערי, שני מאת מחבר לא ידוע בביצוע רבקה יבין, ושלישי מאת נחום היימן.
בשנת 1972 הלחין יאיר רוזנבלום את השיר, והוא בוצע על ידי חברי להקת הנח"ל - גידי גוב, אפרים שמיר וראובן גבירץ, בתוכניתה של הלהקה "הפלנ"חניק".
השיר
בשיר 13 בתים בני ארבע שורות כל אחד, בסכמת חריזה מסורגת (א ב א ב).
זהו שיר הלל לאנשי היישוב שעסקו במפעל ההעפלה, אשר "נושאים את עמם עלי שכם", שהשיטו את הספינות "למועד הנכון, למקום היעוד, בלי מצפן ומפה, בליל ציד".
בשיר נכללת גם נבואה, שהתגשמה כשנתיים וחצי לאחר כתיבתו:
אחדים מביטוייו של אלתרמן בשיר זה הפכו למטבעות לשון:
הבדלי מין במבנה המוח
הבדלי מין במבנה המוח הוא תחום מחקר העוסק בהבדלים המבניים בין מוחם של זכרים למוחן של נקבות, ובאופן שבו הם משפיעים על תפקוד הפרט. עדויות להבדלים כאלה נמצאו במחקרים על בעלי חיים כמו גם במחקרים על בני אדם. תפיסה רווחת בקשר לשורש הבדלי המין הללו נוגעת לתפקידו של ההורמון טסטוסטרון בתהליך הקרוי זכרור (מסקוליניזציה), במסגרתו מוח העובר הופך למוח זכרי. עם זאת, הראיות להתרחשות תהליך זה הן בעיקר ממחקרים בבעלי חיים,, כאשר המחקרים בבני אדם מעלים תמונה שאיננה חד-משמעית. בבני אדם, ההבדלים האנטומיים הבולטים ביותר בין גברים לנשים הם נפח המוח והיחס בין החומר האפור לחומר הלבן במוח. בנוסף קיימים הבדלי מין משמעותיים במבנה ובתפקוד של אזורי האמיגדלה וההיפוקמפוס.
מבחינה תפקודית המוח של נשים וגברים נבדל בפעילות של הורמונים ומוליכים עצביים (נוירוטרנסמיטורים) שונים. הורמוני המין טסטוסטרון ואסטרדיול פועלים בגיל ההתבגרות על מוחם של נערים ונערות בהתאמה, ומובילים ליצירת הבדלי מין נוספים במבנה המוח. הנוירוטרנסמיטורים דופמין, נוראפינפרין וסרוטונין, להם חשיבות תפקודית רבה, נבדלים גם הם בין גברים לנשים בפעילותם בשלבי חיים שונים. יתר על כן, ממצאים מן השנים האחרונות מצביעים על הבדלי מין עקרוניים בתפקודו של המוח כרשת גדולה אחת. בין גברים לנשים קיימים אף הבדלים בהקשר של נוירופתולוגיות שונות. באלצהיימר ובסכיזופרניה נמצאו הבדלי מין אשר מתבטאים באופן הופעת המחלה, ומבוססים על הבדלים בין גברים לנשים במאפיינים המבניים והתפקודיים המוחיים של המחלה. גם באוטיזם קיימים הבדלים משמעותיים בין המינים, כשאחת הסיבות האפשריות לכך היא תהליך של היפר-מסקוליניזציה של מוח העובר הזכרי.
למרות זאת קיימות כיום גם במחקרים מודרניים תפיסות אשר מצמצמות את שונותם של מוח גברי ומוח נשי. אחת מהן היא תפיסת "המוח כפסיפס" שפותחה על ידי פרופסור דפנה יואל ושותפיה, לפיה קיימת חפיפה רבה בין ה"מוח הגברי" ל"מוח הנשי". לדידה של יואל, לרוב בני האדם יש מוח שמהווה מעין פסיפס המורכב מתכונות מוחיות אשר חלקן נתפסות כנשיות וחלקן כגבריות. בשנת 2021 נערכה מטא-אנליזה של הספרות בנושא משלושת העשורים האחרונים, שהעלתה שרק נפח המוח שונה בין המינים באופן מובהק, ומשתנה המין מסביר רק כ-1% מהשונות במבנה או בלטרליזציה של המוח., בביקורות על מחקר זה נטען שהוא לא התייחס למאפיינים נוספים של ההבדלים.