cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ביל קרטרייט
קריירת אימון
בשנת 1996 הצטרף קרטרייט לצוות האימון של פיל ג'קסון בשיקגו בולס, וזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות בעונות ו-. בקיץ 1998 הוחלף ג'קסון על ידי טים פלויד, ולאחר כ-3 עונות וחצי כעוזרו התמנה קרטרייט כמאמן הראשי של הבולס במקומו של פלויד. עד סיום עונת רשמה הקבוצה מאזן שלילי 17–38, והיא סיימה את העונה במקום האחרון באזור המזרחי עם מאזן 21–61. בעונתו המלאה היחידה בשיקגו ניצחו הבולס 30 משחקים וסיימו במקום ה-12 במזרח, ולאחר שפתח את עונת עם 4 ניצחונות מ-14 משחקים, פוטר קרטרייט מתפקידו והוחלף על ידי סקוט סקיילס. לאורך תקופתו כמאמן הבולס רשמה הקבוצה מאזן כולל של 51 ניצחונות ו-100 הפסדים (33.8%).
בינואר 2013 מונה קרטרייט למאמן קבוצת "אוסקה אווסה" מליגת העל היפנית.
בספטמבר 2014 מונה למאמן נבחרת מקסיקו בכדורסל, אך פוטר מהתפקיד כחצי שנה לאחר מכן.
פירוז'ק
פִּירוֹזְ'קִ (נכתב גם פירושק; ברוסית: пирожки́) הוא שם כללי לכיסוני בצק חיטה אפויים או מטוגנים במטבחים המזרח אירופאים מטבחי מרכז אסיה, שם הוא גם מאכל רחוב פופולרי. השם פירוז'קי הוא הרבים של המילה פירוז'וק (пирожок) נגזר מן המילה הרוסית Pirog (עוגה), ומשמעותו עוגה קטנה. אין לבלבל את הפירוז'ק עם הפירוגי הפולני למרות היות המילים קוגנטיות. השם הנהוג באוקראינית לפירוגי הוא ורניקי.
פירוז'וק טיפוסי עשוי מבצק שמרים ומוברש בביצה לקבלת הגוון הזהוב האופייני. קיים מגוון רחב של מליות לפירוז'קי, ביניהם מליות מתוקות עשויות פירות וירקות מאודים (כגון תפוחים, דובדבנים, משמשים וכו'), ריבה או גבינת קוטג', מליות מלוחות המכילות מחית תפוחי אדמה, פטריות, בצל וביצה או כרוב; ומליות בשריות המכילות בקר או דגים.
במטבח הקווקזי
הפירוז'קי אומץ במטבח הארמני עוד בימי האימפריה הרוסית. ניתן למצוא פירוז'קי מוכנים ונמכרים בדוכני רחוב. בארמניה הפירוז'קי ממולאים בדרך כלל בתפוחי אדמה.
במטבח הבלקני
בבלקן הפירוז'קי בדרך-כלל מטוגן וממולא במגוון מילויים.
במטבח הבלטי
פירוז'קי לטביים מגיעים בדרך כלל בצורת סהר, העשוי מבצק שמרים אפוי, וממולא בבצל ובשר חזיר. ישנם מילויים נוספים בווריאציות מקומיות, כגון תפוחי-אדמה, פטריות וכרוב, וכן גרסאות מתוקות.
במטבח הרומני
ברומניה המאכל נקרא פירוז'קה, ונהוג להגישו מטוגן בשמן עמוק עם בצל מטוגן וממולא בתפוח אדמה.
קצב צמתי
קצב צמתי (באנגלית: Junctional rhythm) הוא הפרעה בקצב הלב במסגרתה חדרי הלב מופעלים כתוצאה מדחף חשמלי שמקורו הוא בקשר הפרוזדור והחדר (צומת ה-AV) הנמצא בין העליות לחדרים, במקום שיופעלו על ידי הקוצב הראשי של הלב.
פתופיזיולוגיה
במצב תקין, עובדת מערכת ההפעלה וההולכה החשמלית של הלב באופן בו הדחף החשמלי (דה-פולריזציה) הראשוני הגורם לכיווץ הלב יוצא מקשר הגת והפרוזדור (הקוצב הראשי או SA node), משם הוא מתפשט בעליות הלב וגורם לכיווצן. לאחר מעברו בעליות מגיע הדחף החשמלי אל קשר הפרוזדור והחדר שם הוא מעוכב לפרק זמן של 120–200 מילישניות בטרם ממשיך אל החדרים. לאחר השהיה זו ממשיך הדחף החשמלי דרך אלומת הפרוזדור והחדר (סיב ההולכה על שם היס) אל צרורות ההולכה הימני והשמאלי ומשם אל סיבי ההולכה הסופיים שמוליכים אותו אל תאי השריר עצמם וגורמים לכיווצם. מנגנון זה דואג לכך שהעליות יתכווצו ראשונות ויעבירו את הדם שבהן אל החדרים בטרם כיווץ החדרים עצמם.
על אף שדחף חשמלי מופק במצב תקין בקשר הגת והפרוזדור, שאר תאי הקוצב של הלב (Conducting cells) מסוגלים אף הם להפיק דחף חשמלי עצמוני. ככל שתא קוצב ממוקם נמוך יותר, כך הקצב אותו הוא מסוגל לייצר איטי יותר. במצב בו הקוצב הראשי מייצר דחפים חשמליים במהירות תקינה, הוא מכניס את שאר תאי הקוצב לתקופה רפרקטורית (תקופת מנוחה) במהלכה הם אינם יכולים לקבל גירוי חשמלי נוסף, כך למעשה הם אינם משתמשים ביכולתם העצמונית אלא מהווים אך ורק סיב הולכה דרכו עובר הדחף החשמלי שהופק על ידי הקוצב הראשי. כאשר הקוצב הראשי אינו מפיק דחפים חשמליים או שהוא מפיק דחפים חשמליים באופן איטי מהרגיל, עשויים תאי הקוצב אחרים להשתמש ביכולתם העצמונית ולהפיק גירוי חשמלי משלהם.
קצב צמתי נוצר כתוצאה מפעילות לא תקינה של הקוצב הראשי או כתוצאה מחסימת הדחף החשמלי בנקודה מסוימת לפני שהגיע אל קשר הפרוזדור והחדר. כשדחף חשמלי אינו מגיע אל קשר הפרוזדור והחדר, משתמש הקשר ביכולתו לייצר דה-פולריזציה עצמונית. הוא מפיק דחף חשמלי עצמוני במהירות של 40–60 פעימות לדקה, גורם לכיווץ החדרים ולמעשה שומר על המשכיות הפעילות המכנית של הלב.
גם במצב של קצב צמתי יתכווצו העליות לפני החדרים, עם זאת כיווצן יתרחש כתוצאה מהולכה רטרוגרדית של חשמל מקשר הפרוזדור והחדר כלפי מעלה.
קצב צמתי מאובחן באמצעות בדיקת אלקטרוקרדיוגרפיה (א.ק.ג.), בה ניתן לראות גלי P הפוכים או היעדר מוחלט של גלי P.
בלדסארה קסטיליונה
בַּלְדַסַרֶה קַסְטִילְיוֹנֶה (באיטלקית: Baldassare Castiglione; 6 בדצמבר 1478 – 2 בפברואר 1529) היה, דיפלומט, חייל וסופר רנסאנס איטלקי בולט.
קסטיליונה כתב את Il Cortegiano ("איל קורטג'אנו") או "", העוסק בשאלות של נימוס ומוסר של איש חצר המלכות. לספר הייתה השפעה גדולה בחוגי חצרות המלכות של אירופה של המאה ה-16.
ביוגרפיה
קסטיליונה נולד בקזאטיקו (Casatico), ליד מנטובה (לומברדיה) למשפחה של אצולה זוטרה, הקשורה באמצעות אימו, לואיג'ה גונזגה (Luigia Gonzaga), לבית גונזגה של שליטי מנטובה.
בשנת 1494, בגיל שש עשרה, נשלח קסטיליונה למילאנו, אז תחת שלטונו של הדוכס לודוביקו ספורצה, כדי להתחיל את לימודיו ההומניסטיים בבית הספר של המורה הנודע ליוונית ועורך הספר של הומרוס, ו. אביו של קסטיליונה מת במפתיע בשנת 1499, וקסטיליונה חזר לקזאטיקו כדי לתפוס את מקומו כראש המשפחה הגברי. ככזה, כללו תפקידיו של קסטיליונה מספר רב של משלחות רשמיות ודיפלומטיות שייצגו את חצרו של, שאותו ליווה קסטיליונה באותה שנה ב של לואי השנים עשר, מלך צרפת למילאנו. בשליחות דיפלומטית ברומא, פגש קסטיליונה את גיסו של פרנצ'סקו גונזגה,, , בעלה של אחותו של פרנצ'סקו, ; ובשנת 1504, התיר פרנצ'סקו בעל כורחו לקסטיליונה לעזוב ולהתגורר בחצרו של דוכס אורבינו.
בשנת 1506 כתב קסטיליונה מחזה פסטורלי (ואף שיחק בו) ה טירסי (Tirsi), שבו הוא תיאר את חצר אורבינו באופן אלגורי באמצעות דמויותיהם של שלושה רועי צאן. היצירה מכילה הדים לשירה עתיקה ובת זמנו כאחת, המזכירה את ו וכן את ורגיליוס.
קסטיליונה כתב על יצירותיו ושל אורחים אחרים במכתבים לנסיכים אחרים, תוך שהוא מקיים פעילות קרובה מאוד לדיפלומטיה, אם כי בצורה ספרותית, כמו בהתכתבות שלו עם ידידו וקרוב משפחתו, לודוביקו דה קנוסה (לימים הבישוף של באייה).
בשנת 1508 ירש את דוכסות אורבינו במותו של גווידובלדו וקסטיליונה נשאר בחצרו. הוא והדוכס החדש, שמונה למפקד העליון (capitano generale) של מדינת האפיפיור, השתתפו במערכה הצבאית של האפיפיור יוליוס השני נגד ונציה, אפיזודה במלחמות איטליה. על כך העניק הדוכס לקסטיליונה את התואר רוזן נובילרה (Novilara), עיירת גבעה מבוצרת ליד פזארו. כאשר האפיפיור לאו העשירי נבחר בשנת 1512, נשלח קסטיליונה לרומא כשגריר מאורבינו. שם היה מיודד עם אמנים וסופרים רבים; כולל רפאל, שאותו כבר הכיר מאורבינו, ושבקש את עצתו תדיר. כהוקרה לידידותם, רפאל צייר את דיוקנו המפורסם של קסטיליונה, כיום במוזיאון הלובר.
בשנת 1516 חזר קסטיליונה למנטובה, שם התחתן עם איפוליטה טורלי (Ippolita Torelli) הצעירה מאוד, בת למשפחה אצילה אחרת של מנטובה. על כך שאהבתו של קסטיליונה לאיפוליטה הייתה בעלת אופי שונה מאוד מההתקשרות האפלטונית הקודמת שלו לאליזבטה גונזגה, מעידים שני המכתבים הנלהבים מאוד שכתב לה ששרדו. לצערו, איפוליטה מתה רק ארבע שנים לאחר נישואיהם, בזמן שקסטיליונה היה הרחק ברומא כשגריר של הדוכס ממנטובה. בשנת 1521 העניק לו האפיפיור לאו העשירי את ה (טקס הקודש הראשון) ולאחר מכן החלה הקריירה השנייה, הכנסייתית, של קסטיליונה.
בשנת 1524 שלח האפיפיור קלמנס השביעי את קסטיליונה לספרד כנונציו (שגריר הכס הקדוש) במדריד, ובתפקיד זה הוא עבר בעקבות חצרו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לטולדו, סביליה וגרנדה. בשנת 1527, בזמן ביזת רומא, חשד האפיפיור קלמנס השביעי שיש בין קסטיליונה לבין הקיסר הספרדי "ידידות מיוחדת". קסטיליונה, סבר האפיפיור, היה צריך להודיע לכס הקדוש על כוונותיו של קרל החמישי, שכן זה היה חובתו לחקור מה ספרד מתכננת נגד עיר הנצח. מנגד,, אחיו התאום של ההומניסט ומזכירו של הקיסר, הכריז בפומבי שהביזה הייתה עונש אלוהי על חטאי הכמורה.
קסטיליונה ענה הן לאפיפיור והן לוואלדס בשני מכתבים מפורסמים מבורגוס. הוא נזף ארוכות בוואלדס בחומרה, בתגובתו להערותיו של האחרון על ביזת רומא. בעוד במכתבו לאפיפיור (מיום 10 בדצמבר 1527), הייתה לו ההעזה לבקר את מדיניות הוותיקן, בטענה שחוסר העקביות וההתלבטויות שלו פגעו במטרתו המוצהרת לשאוף להסכם הוגן עם הקיסר ועוררו את קרל החמישי לתקוף.
כנגד כל הציפיות, קסטיליונה קיבל התנצלות מהאפיפיור והקיסר כיבד אותו בהצעת תפקיד. היסטוריונים של ימינו מאמינים שקסטיליונה ביצע את חובותיו כשגריר בספרד בצורה מכובדת ולא נשא באחריות לביזת רומא. הוא מת מדבר בטולדו ב-1529.
לאחר מותו ב-1529 הוקמה לכבודו אנדרטה בכנסיית סנטה מריה דלה גרציה, מחוץ למקום הולדתו מנטובה. היא תוכננה על ידי הצייר והאדריכל המנייריסט, תלמידו של רפאל, ועליה נכתבו המילים הבאות בלטינית על ידי פייטרו במבו:
ספר החצרן
בשנת 1528, שנה לפני מותו, ראה אור בוונציה הספר שפרסם את קסטיליונה, "" (Il Libro del Cortegiano), בהוצאת בניהול יורשי אלדו מנוציו. הספר, בצורת דיאלוג, הוא דיוקן בסגנון אלגיה של חצר המופת של מאורבינו במהלך שהותו של קסטיליונה בצעירותו שם בתחילת המאה השש-עשרה. הוא מתאר שיחה פילוסופית אלגנטית, בראשות, (שבעלה, גווידובלדו, נכה, היה מרותק למיטה) וגיסתה אמיליה פיה. קסטיליונה עצמו אינו תורם לדיון, שמדמיין כאילו התרחש בזמן שהוא לא שם. הספר הוא מחווה של קסטיליונה לחיים באורבינו ולחברויות שלו עם חברי החצר האחרים, שכולם המשיכו לתפקידים חשובים, ורבים מהם נפטרו לפני שהספר יצא לאור, מה שהעניק חדות לתיאורים שלהם.
השיחה מתרחשת על פני תקופה של ארבעה ימים בשנת 1507, בעוד קסטיליונה נעדר כביכול בשל משלחת לאנגליה. היא עוסקת בנושא, שהוצע על ידי פדריגו פרגוסו, של מה שמהווה ג'נטלמן אידיאלי של תקופת הרנסאנס. בימי הביניים, הג'נטלמן המושלם היה אביר שפעל על פי קודי האבירות שהצטיין בכישורו בשדה הקרב. הספר של קסטיליונה שינה זאת. כעת, הג'נטלמן המושלם היה חייב לרכוש השכלה קלאסית בספרות היוונית והלטינית, גם כן. המודל ההומניסטי של הנואם האידיאלי (שקיקרו כינה "האיש הישר"), שעליו מבוסס "החצרן", קבע שלנואם חייבים להיות חיים פוליטיים פעילים של שירות למדינה, בין אם במלחמה ובין אם בשלום. החוקרים מסכימים שקסטיליונה שאב רבות מחיבורו המהולל של קיקרו "De Officiis" ("חובותיו של ג'נטלמן"), שהיה מוכר לאורך כל ימי הביניים, ועוד יותר מחיבורו "" ("על הנואם"), שהתגלה מחדש ב-1421 ואשר דן בהיווצרותו של נואם-אזרח אידיאלי. ג'ניפר ריצ'רדס מציינת שהשאלה שהציג De Oratore, כלומר, האם אפשר ללמד רטוריקה או שזו תוכנה מולדת, מקבילה לזו של "החצרן". הסוגה זהה גם ב"חצרן" וגם ב-De Oratore: דיון נוח, לא רשמי ופתוח, ברטוריקה של קיקרו הנקראת סרמו (sermo שיחה), שבה הדוברים מציגים את הצדדים השונים של טיעון בשיח ידידותי (ולא לעומתי), מזמינה את הקוראים, כמשתתפים שקטים, להחליט בעצמם את מהי האמת.
ההצלחה של ספר החצרן
"ספר החצרן" לכד את "רוח הזמן" ותורגם במהירות לספרדית, גרמנית, צרפתית, פולנית ואנגלית. מאה ושמונה מהדורות פורסמו בין 1528 ל-1616 בלבד. התיאור של קסטיליונה כיצד יש לחנך ולהתנהג האדון האידיאלי נותר, לטוב ולרע, אבן הבוחן של ההתנהגות של כל המעמדות הגבוהים באירופה במשך חמש מאות השנים הבאות. זה היה אחד מני דיאלוגים וחיבורים איטלקיים רבים שנכתבו בתקופת הרנסאנס שבחנו את הג'נטלמן האידיאלי, כולל השיחה האזרחית של סטפנו גואצו (1581) והגלאטאו (1558) מאת, ספר מקורות למדריכי נימוסים והליכות מאוחרים יותר.
בשום מקום לא הייתה השפעתו גדולה יותר מאשר באנגליה, שם הוא תורגם על ידי סר ב-1561, והיה מקור מוכר לשייקספיר. בשנת 1572, אדוארד דה ויר, רוזן אוקספורד השבעה עשר, אחד מאנשי החצר של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, נתן חסות לתרגומו ללטינית של וכתב לו את ההקדמה בלטינית. המורה של המלכה אליזבת, ומאוחר יותר מזכירה,, כתב שאדם צעיר שלמד בקפידה את "ספר החצרן" ירוויח מכך יותר מאשר מנסיעות של שלוש שנים באיטליה. פרשנים מאוחרים יותר האשימו את הספר לא פעם כדוגל בשטחיות (ב"צדק קל" לפי ג'ון אוסבורן), אך הוא כונה גם "התרומה היחידה החשובה ביותר להפצת ערכים איטלקיים" ברחבי אירופה. המחקר המקיף ביותר של היחס ל"ספר החצרן" הוא ספרו של פיטר בורק: "ההצלחה של החצרן: הקבלה באירופה של החצרן של קסטליונה".
יצירות אחרות
יצירותיו המשניות של קסטיליונה פחות מוכרות, ביניהן סונטות אהבה וארבעה קנצוני אמורוס (Amorose canzoni, "שירי אהבה") על אהבתו האפלטונית לאליזבטה גונזגה, בסגנון פרנצ'סקו פטרארקה ו. הסונטה שלו Superbi colli e voi, sacre ruine ("גבעות גאות ואתה, חורבות קדושות"), שנכתבה יותר על ידי האינטלקטואל מאשר המשורר בקסטיליונה, מכילה בכל זאת רמזים להשראה פרה-רומנטית. הוא הולחן כמדריגל בעל שישה חלקים מאת ותורגם על ידי, בין היתר, אדמונד ספנסר וז'ואשן די בלה.
קסטיליונה גם כתב כמה שירים לטיניים, יחד עם אלגיה למותו של רפאל בשם De morte Raphaellis pictoris ועוד אלגיה, בסגנון פטרארקה, שבה הוא מדמיין את אשתו המתה, איפוליטה טורלי, ככותבת לו. בפרוזה איטלקית הוא כתב פרולוג ל"קלנדריה" של, שהוצג ב-1507 באורבינו ומאוחר יותר, בהרחבה, ברומא.
אליפות ברזיל בכדורגל 1991
אליפות ברזיל בכדורגל 1991  הייתה הפעם ה-35 בו נערכה תחרות ארצית בכדורגל בברזיל. היא אורגנה על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית. המשחקים החלו ב- 2 בפברואר 1991 והסתיימו ב-9 ביוני 1991.
בתחרות השתתפו 20 קבוצות. מליגת משנה העפילו לליגה הבכירה רסיפה ואתלטיקו פרנאאנסה.
בעונה הסדירה הקבוצות חולקו לשני בתים. הקבוצות נפגשו עם הקבוצות האחרות של הבית משחק בית ומשחק חוץ. ארבע קבוצות מכל בית העפילו להמשך התחרות. הקבוצות שזכו במקום אחרון בבית יירדו לליגת משנה.
השלב הבא כלל משחקי רבע הגמר, חצי הגמר והגמר בשיטת משחק בית ומשחק חוץ.
במהלך שלב הבתים של האליפות עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תיקו. במהלך שלבי הגמר, במידה ומפגש כפול לא נתן הכרעה, הקבוצה עם הישג טוב יותר בשלב הקודם העפילה להמשך התחרות.
סאו פאולו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השלישית בתולדות המועדון.
בסיום העונה גרמיו וויטוריה ירדו לליגת משנה. מליגת משנה העפילו לליגה הבכירה פאיסנדו וגוארני.
שחקנים מצטיינים
פאוליניו, שחקנה של סנטוס כבש 11 שערים וזכה בתואר מלך השערים של האליפות.
מאורו סילבה, שחקנה של ברגנטינו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
מדורת השבט (ביטוי)
מדורת השבט הוא מושג המתאר את אמצעי התקשורת שהוא המקור המרכזי שממנו שואבים האנשים מידע ובכך הוא מכוון את סדר היום של אזרחי המדינה. בתקופת האדם הקדמון, התקבצו תושבי כפר סביב מדורה אחת, שהיוותה את מרכז הכפר ולכן שימשה כמקום מפגש והמקום בו נדונו ענייני הכפר. עם התקדמות הטכנולוגיה, החליפו הטלוויזיה ובהמשך האינטרנט את "מדורת השבט" המסורתית.
כך למשל בראשית המדינה היה ערוץ ציבורי יחיד - הערוץ הראשון. מכאן שמרבית התושבים צפו במהדורת החדשות מבט ובתוכניות ששודרו בערוץ. בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם ערוץ נוסף: ערוץ 2, שהפך לערוץ הנצפה ביותר (שיאי הרייטינג הגיעו ל-40%-50% מכלל הצופים בשעת הפריים טיים). בהמשך הצטרפו ערוצים נוספים ובהם ערוץ 10 והוקמו חברות HOT ויס שהציעו מבחר ערוצים רב ובכך התפזר פילוח הצופים.
הביטוי ייחודי לשפה העברית, ונטבע בעקבות הטלוויזיה הישראלית עד שנות התשעים, שבה פעל רק הערוץ הממלכתי. המונח נטבע בינואר 1994, בדיון במכון סמארט על פניה של התקשורת הישראלית.
מאפיינים
בעקבות התפתחות הטלוויזיה, ובעקבותיה המצאת הפרסומת, נוצר מושג הרייטינג המייצג את כמות הצופים (או האחוז) בתוכנית המשודרת ובהתאם התשלום אשר יקבל המשדר. ביקורת רבה מושמעת אודות השינוי שנוצר בסוג התוכניות המשודרות כך שימשכו מספר צופים רב יותר לצפות בהן, ואף ידיעות חדשותיות נבחרות לפי מדד העניין בהם. למשל, לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, שודרו תוכניות רבות אודות המשפחה, רואיינו אישים רבים אשר היו מקורבים לרבין ונחשפו פרטים אשר נבחרו בעיקר בשל היות מושכי רייטינג. כדי לגרות את הצופה, התוכניות הגיעו עד להשפלת מתמודדים ובהם סגירתם בתנאים פיזיים קשים (הישרדות), בצילום ממושך ללא הסבר ממשי (האח הגדול) והמיקוד עבר אל האישים המככבים בתוכנית (המנחים, המשתתפים), על חשבון התוכן המועבר.
מדורת השבט וטכנולוגיות תקשורת
תהליך זה התגבר עם הופעת הרשתות החברתיות האינטרנטיות, אך יש שטענו שרשתות אלו אפשרו צורה חדשה של "מדורת שבט". הרשתות צברו משתמשים רבים, הצורכים הרבה צורות תקשורת מגוונות. כך נוצרה תשתית שאפשרה שיתוף תוכן בין קהלים רבים באמצעות שפות מרכזיות כמו אנגלית וסינית גם אם קהילות שונות מתכנסות בנפרד זו מזו. כמו כן, האינטרנט תרם ליצירת כלכלה עולמית חדשה המתבצעת באינטרנט.
אוגוסט פלוגר
אוגוסט לי פלוגר השני (באנגלית: August Lee Pfluger II; נולד ב-28 בדצמבר 1978) הוא פוליטיקאי אמריקאי, שנבחר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-11 של מדינת טקסס במהלך בחירות 2020. מחוז קונגרס זה שוכן במערב טקסס, וכולל בשטחיו את הערים מידלנד, סן אנג'לו, אודסה, גראנדברי ובראונווד.
ביוגרפיה
פלוגר הוא צאצאו של הנרי פלוגר האב, מייסד העיר פלוגרוויל, פרוור של אוסטין בירת טקסס. סבו מצד אמו, שלחם עם חיל האוויר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, עורר השראה בפלוגר להיות טייס.
פלוגר למד בבית הספר התיכון המרכזי בסן אנג'לו שבטקסס, שם שיחק בקבוצת הפוטבול של התיכון כקוורטרבק. לאחר מכן השלים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית לימודי תואר ראשון במדע המדינה. אחר כך קיבל תואר שני באווירונאוטיקה מהאוניברסיטה האווירונאוטית אמברי-רידל (Embry – Riddle Aeronautical), תואר שני נוסף במדעי הצבא מאוניברסיטת אייר, ותואר שני במדעים במדיניות ציבורית ויחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בשנת 2000 קיבל לראשונה תפקיד קבע בחיל האוויר של ארצות הברית. במשך 20 שנה היה נתון לשירות פעיל, הטיס מטוסי קרב מסוג F-22 ראפטור ובסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט קולונל. לאחר שפרש משירות פעיל המשיך לשרת בכוחות המליואים של חיל האוויר. פלוגר היה חבר במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית במשך שלושה חודשים בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ.
כהונתו החלה בראשית ינואר 2021, מיד עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
התקיפה האמריקאית בסוריה (2017)
ב-7 באפריל 2017 תקף צי ארצות הברית באמצעות טילי שיוט את בסיס חיל האוויר הסורי א-שעיראת (בערבית: الشعيرات) ליד חומס, בתגובה למתקפה הכימית בח'אן שייח'ון שביצע צבא סוריה יומיים קודם לכן.
רקע
שימוש פומבי בולט ראשון בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה נעשה ב-2013 על ידי משטר אסד במתקפה הכימית בע'וטה, בה נהרגו מסארין למעלה מאלף אזרחים. נשיא ארצות הברית דאז ברק אובמה איים בפעולה צבאית אך הסתפק בסופו של דבר בהסכם בין סוריה למעצמות בדבר פירוק הנשק הכימי הסורי.
ב-2014 הכריזו האו"ם ונשיא ארצות הברית ברק אובמה, כי כל או כמעט כל הנשק הכימי שהיה בסוריה הושמד על פי ההסכם הנ"ל. גם ישראל הייתה שותפה בפועל להכרזה זו, ואף הפסיקה בעקבות זאת לחלק מסכות אב"כ לתושביה וצמצמה את ייצורן. ישראל גם עדכנה בעקבות זאת את אופן היערכות צה"ל למול איום בנשק כימי.
בניגוד לכל אלה, כבר ב-2014 וביתר שאת בשנתיים שלאחריה, ככל שמלחמת האזרחים הסורית נמשכה, הסתבר שמשטר בשאר אל-אסד הפר את הסכם פירוק הנשק הכימי והחביא יכולות כימיות שיוריות, עליהן לא דיווח ובהן השתמש מפעם לפעם במסגרת מלחמת האזרחים ולמרות הכחשותיו.
המתקפה הכימית בח'אן שייח'ון
ב-4 באפריל 2017 הפציצו מטוסי חיל האוויר הסורי את העיר ח'אן שייח'ון שבמחוז אידליב שבסוריה, הנשלטת על ידי ארגון המורדים תחריר א-שאם שמוכרז בארצות הברית כארגון טרור. ההפצצה כללה גם גז רעיל, ככל הנראה סארין, וכתוצאה ממנה נהרגו כ-87 בני אדם ונפצעו מעל 400.
נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, האשים את המשטר הסורי בביצוע המתקפה הכימית, ואמר כי "העולם המתורבת לא יכול להתעלם" מן המעשה. מזכיר המדינה האמריקני, רקס טילרסון, אמר כי "כל מי שמשתמש בנשק כימי כדי לתקוף את בני עמו מראה התעלמות בסיסית מההגינות האנושית והוא חייב לתת דין וחשבון".
לעומתם, סגן שגריר רוסיה לאו"ם, ולדימיר ספרונקוב, הזהיר את ארצות הברית מההשלכות השליליות העלולות להיות לתקיפה צבאית שלה בסוריה, אם תתבצע והוסיף כי "האחריות תהיה על כתפי אלה שייזמו פעולה טראגית שכזאת".
התקיפה
יומיים בערך לאחר התקיפה הכימית הסורית הורה נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על תגובה צבאית. הוראה זו נעשתה בניגוד לעמדתו בשנת 2013 לאחר המתקפה הכימית בע'וטה, כשהסתייג מהפצצה אמריקאית אפשרית ודרש אישור מהקונגרס לפעילות כזאת. ההוראה לתקוף גם עמדה בניגוד להתנהלותו בנסיבות דומות, של קודמו בתפקיד ברק אובמה, הן בעצם הפגיעה בסוריה באמצעים צבאיים, והן בכך שניתנה זמן כה קצר לאחר התקיפה הכימית הסורית.
ב-7 באפריל 2017, בסביבות השעה 4:00 לפנות בוקר (שעון סוריה), שתי משחתות של הצי השישי של ארצות הברית במזרח הים התיכון, המשחתות "רוס" ו"פורטר", ירו 59 טילי טומהוק לעבר בסיס חיל האוויר הסורי "א-שעיראת" שליד חומס, הבסיס ממנו המריאו המטוסים שביצעו יומיים וחצי קודם לכן את המתקפה הכימית. זו הייתה הפעם הראשונה שהבית הלבן הורה בגלוי ובפומבי על מתקפה צבאית נגד כוחות של צבא אסד.
בתקיפה האמריקאית נפגעה קשות אחת משלוש הטייסות של חיל האוויר הסורי החונות דרך קבע בשדה התעופה המותקף. בין 9 ל-14 (תלוי במקור) מטוסי קרב-הפצצה סוריים מדגם סוחוי (ככל הנראה סוחוי 25) הושמדו, יחד עם מגדל הפיקוח ומחסן תחמושת, ונפגעו מסלול טיסה ושורת מטרות נוספות בשדה התעופה ובסביבתו. משרד ההגנה הרוסי מסר כי הושמדו שישה מטוסי מיג 23, אך לא ברור אם הכוונה היא רק או בנוסף למטוסי הסוחוי. מזכיר ההגנה של ארצות הברית, ג'יימס מאטיס, אמר שבתקיפה הושמדו כ-20 אחוז מכלי הטיס המבצעיים בסוריה, ונפגעה היכולת להשתמש בבסיס שהותקף.
כחצי שעה או קצת יותר לפני ביצוע התקיפה דיווחה ארצות הברית לרוסיה על כוונותיה (הדיווח לאחדות מבעלות בריתה הרלוונטיות, ובהן ישראל נעשה קודם לכן). בשל הדיווח המוקדם וגם בשל מיקוד התקיפה באזורים ספציפיים בשדה התעופה ולא באחרים, נהרגו בה רק שישה מאנשי צבא אסד ואף לא רוסי אחד, אף על פי שגם הצבא הרוסי השתמש באותו שדה תעופה סורי.
תגובות
בעקבות התקיפה ביקשה רוסיה לזמן כינוס דחוף של מועצת הביטחון של האו"ם לדון בעניין, השעתה את התיאום האווירי עם ארצות הברית בסוריה, וטענה כי מדובר בהפרת החוק הבינלאומי. גם בוליביה, איראן וקוריאה הצפונית גינו את התקיפה. בקרב ערביי ישראל, מפלגת חד"ש גינתה את התקיפה האמריקאית.
מנגד, ישראל, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, בריטניה, טורקיה, האופוזיציה הסורית וגם האופוזיציה הדמוקרטית בארצות הברית תמכו בתקיפה ושיבחו את ביצועה, וצרפת וגרמניה הטילו על משטרו של אסד את האחריות לתקיפה האמריקאית, בשל המתקפה הכימית שלו בח'אן שייח'ון. בתוך זמן קצר הצטרפו מדינות מערביות רבות נוספות לתמיכה בתקיפה.
בארצות הברית עצמה חרגו בדרך כלל רק הימין והשמאל הקיצונים מהקונצנזוס התומך בתקיפה. בין הבולטים במתנגדים מימין היו הסנטור הרפובליקני הבדלני מקנטקי ראנד פול, ציר בית הנבחרים הרפובליקני ממישיגן ג'סטין עמאש, ממוצא פלסטיני נוצרי, הפרשנית השמרנית אן קולטר. משמאל בלטו בהתנגדות לתקיפה צירת בית הנבחרים הדמוקרטית מהוואי טולסי גבארד, מתומכיו המובהקים של ברני סנדרס, כמו גם סנדרס עצמו וכן הסנטור טים קיין, המועמד הדמוקרטי לסגן נשיא בבחירות 2016.
Hey Brother
Hey Brother (בעברית: היי אח) הוא שיר מאת ה-DJ והמפיק המוזיקלי השוודי אביצ'י, אשר יצא כסינגל השלישי מאלבום הבכורה שלו, True, ב-2013, בליווי שירה של הזמר האמריקאי דן טימינסקי. השיר נכתב על ידי אביצ'י, סאלם אל פאקיר, אש פורנורי, וינסנט פונטרה וורוניקה מג'יו.
השיר הושמע לראשונה ברדיו האוסטרלי ב-9 באוקטובר 2013, ב-28 באוקטובר 2013 יצא לאור בגרמניה, שווייץ ואוסטריה. במרץ 2014 אביצ'י הוציא גרסת רמיקס לשיר והוא הופיע באלבום הרמיקס שלו (True (Avicii by Avicii, והפעם בלווי שירה של הזמר סאלם אל פאקיר.
הרכב השיר
השיר נכתב במפתח G מינור, במקצב של 125 פעימות לדקה.
וידאו קליפ
ב-1 בנובמבר 2013, פורסם בעמוד הרשמי של אביצ'י ביוטיוב (AviciiOfficialVEVO) וידאו קליפ עם מילות השיר. בקליפ מופיעות סצינות בהילוך איטי המלוות בייצוג טקסט מונפש של מילות השיר, בסצנות רואים אנשים נורמטיבים במהלך אירועים מחיי היומיום הרגילים כמו משחק כדורסל, בנוסף ישנן סצנות בהן רואים פופקורן קופץ, זית, ילד בגשם, חלב נשפך לתוך כוס וקרב כדורי שלג.
הווידאו קליפ הרשמי, בבימויו של ג'סי שטרנבוים, יצא ב-9 בדצמבר 2013. הקליפ מראה שני אחים הגדלים בארצות הברית בזמן המלחמה. ישנן תמונות וקליפים של מלחמת וייטנאם המופיעות לאורך הקליפ. בסוף הקליפ, נחשף כי האח הגדול שימש כדמות אב לאחיו הצעיר. את האח הגדול גילם זאק ווס ואת הילד הצעיר גילם ג'ק אסטס. בסוף הקליפ נראה אביצ'י הולך על עשב כשגחליליות עפות לידו.
וידאו קליפ שוחרר גם עבור גרסת הרמיקס ב-9 באפריל 2014 בעמוד ה-VEVO של אביצ'י. את הקליפ ביימו ניק פונג ונייט אולסון והוא משלב קליפים מסדרת האינטרנט Cartoon Hangover Bravest Warriors. הקליפ שוחרר כחלק מ-"Channel 4", פרויקט של אביצ'י שהציג כמה שירים מאלבומו (True (Avicii by Avicii, שהקליפים שלהם נוצרו על ידי יוטיוברים שונים ואנני אנימציה, שכלל את ג'ו פננה, קשען 8, ויוממה, כמו גם קארטון הנגובר.
מיקומי שיא
בבריטניה, לאחר מספר שבועות במצעד, השיר הגיע למקום השני מצעד הסינגלים הבריטי. השיר בילה 22 שבועות ב"טופ 40" עשרה שבועות מתוכם היו כשהשיר היה בעשירייה הראשונה. בנוסף, השיר הגיע לראש מצעד הדאנס הבריטי. אביצ'י הגיע לפסגת מצעד הסינגלים הבריטי ארבע פעמים בשנת 2013 עם השירים Wake Me UP ,You Make ME, I Could Be the One. השיר בילה בסך הכל שישה שבועות במקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, ועד ש-Rather Be של קלין בנדיט וג'ס גלין עקף אותו.
בדצמבר 2013 בארצות הברית השיר הגיע למקום 77 בבילבורד הוט 100. הוא המשיך לטפס לראש המצעד ובמרץ 2014 הגיע למקום ה-16, ובנוסף הגיע למיליון מכירות באותו השבוע. זהו השיר האחרון של אביצ'י שהגיע לטופ 40 לפני מותו בשנת 2018.
טום אליס
תומאס ג'ון "טום" אליס (באנגלית: Thomas John "Tom" Ellis; נולד ב-17 בנובמבר 1978) הוא שחקן ולשי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד לוציפר מורנינגסטאר בסדרה "לוציפר". הוא הופיע גם כד"ר אוליבר קוזינס באופרת הסבון "איסטאנדרס" של BBC One ובתפקיד סמל הבילוש סם ספיד ב"מופע של קתרין טייט", פרודיה על הסדרה "חיים על מאדים". בנוסף, שיחק בתפקיד סם בסדרה הקומית "Pulling", ובתפקיד גארי בסיטקום "" בכיכובה של מירנדה הארט. לקהל בארצות הברית הוא מוכר מתפקידיו בסדרת הדרמה הרפואית "Rush".
ביוגרפיה
אליס נולד בקארדיף שבוויילס. הוא בנם של מרילין ג'ין (הופר) וכריסטופר ג'ון אליס. אביו, אחותו ודודו הם כוהני דת בפטיסטים. דודו, רוברט אליס, הוא מנהל ריג'נטס פארק קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד. אליס למד ב"היי סטורס סקול" בשפילד. בתקופת הלימודים ניגן בקרן צרפתית בתזמורת הנוער של העיר שפילד.
תפקידים בולטים שלו בטלוויזיה היו ג'סטין בסדרה "לא מלאכיות" של ערוץ 4, ותומאס מיליגן בפרקי הסיום של העונה השלישית של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו". ביולי ובאוגוסט 2009 כיכב אליס בדרמה הקומית של ITV בשם Monday Monday יחד עם פיי ריפלי. ב-2013 גילם את ויקטור פרנקנשטיין (רופא מבריק המנסה להשיב לחיים את בתו אנה), בפיילט של הסדרה "Gothica" של רשת ABC.
ב-2015 לוהק לתפקיד לוציפר מורנינגסטאר בסדרת הדרמה "לוציפר" של רשת פוקס. החל מעונתה הרביעית הסדרה משודרת בנטפליקס, אשר רכשה את הסדרה לאחר שפוקס הודיעה על ביטולה. שידור הבכורה של הסדרה היה ב-25 בינואר 2016. לאחר הפגנות של מעריצים על הודעת ביטול הסדרה ברשת נטפליקס הוחלט על הארכת העונות עד לעונה שישית.
חיים אישיים
ב-2005 נולדה לאליס בת מהשלקנית אסטל מורגן. הוא היה נשוי לשחקנית טמזין אאותווייט משנת 2006 ועד 2014, השניים התגרשו לאחר שאאוותוויט גילתה כי הוא בגד בה עם השחקנית האוסטרלית אמילי דה רייבין.. לאחר גירושיו, יצא תקופה קצרה עם זואי בויל אך השניים נפרדו תוך מספר חודשים.
ב-2019 נישא למייגן אופנהיימר.
אגודת רופאים מדברי עברית
אגודת הרופאים מדברי עברית, (ארמ"ע) הייתה אגודה שהקימו, בהשפעתו של אהרן מאיר מזי"א, רופאי ירושלים ב-1913. בין מייסדי האגודה : ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך. היו"ר שנבחר היה ד"ר אהרן מאיר מזי"א, ד"ר אברהם אבושדיד נבחר לגזבר, והמזכיר ד"ר א. ל. שמעוני-מקלר.
היסטוריה
האגודה נטלה על עצמה להכשיר את הלשון העברית לשימוש מקצועי ברפואה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה,(1914-1918) ארמ"ע עמדה על משמר הבריאות בירושלים ויחד עם תחנת הבריאות ומכון פסטר בירושלים נלחמה במלריה, גרענת, כלבת, אבעבועות השחורות, טיפואיד, ובכולרה. אחת מפעולותיה החשובות הייתה ארגון עזרה רפואית לעניי ירושלים ובראש מפעל חשוב זה עמד ד"ר אריה בעהם.
בזיכרונותיו סיפר בעהם שלא פשוט היה להקים אז איגוד של רופאים יהודיים. ד"ר משה וולך, למשל, שהיה מנהלו של בית החולים שערי-צדק, ראה עצמו יהודי חרדי גרמני בן דת משה והתנגד להקמת התארגנות רפואית יהודית. לאספת היסוד של התארגנות זו באו אפוא מתנגדים ותומכים. במרכז הדיונים עמדה השאלה האם רצוי שהרופאים היהודים יתארגנו באגודה מקצועית משלהם ולהיבדל על ידי כך מיתר רופאיה של ירושלים. בסוף הדיון התגבשה פשרה - ההתארגנות המוצעת תאחד לא רק רופאים יהודיים, אלא יתקבלו אליה כל הרופאים הזרים דוברי עברית ושמה יהיה "אגודה של רופאים מדברי עברית"..
שנה קודם להקמת "אגודת רופאים מדברי עברית", ב-11 בינואר 1912, כאשר מספר הרופאים היהודים בארץ עמד על 32, באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר מאיר קרינקין ברחוב אלנבי בתל אביב הוחלט לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים). הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך. צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר אברהם צבי מוסקוביץ מרחובות. באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר.. כתב על-כך ד"ר שרמן:
תוך שנה הצטרפו לאגודה כמעט כל הרופאים היהודים בארץ, מלבד רופאי ירושלים, והאגודה שינתה את שמה ל"האגודה המדיצינית העברית בארץ-ישראל".
לפני הופעתו של עיתון "הרפואה" הוציאה "האגודה המדיצינית העברית בארץ-ישראל" עיתון שנקרא בשם "זיכרונות דברים של האגודה המדיצינית העברית בארץ ישראל". הגיליון הראשון הודפס בספטמבר 1912. הופעת העיתון נקטעה בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה
ב- 1914 הוסכם על איחוד האגודות, אך מלחמת העולם הראשונה דחתה את האיחוד ל- 1919. בעקבות האיחוד שונה שם האגודה ל"הסתדרות רפואית עברית בארץ-ישראל" (הר"ע), האגודה הרפואית היפואית הפכה לסניף התל אביבי, והאגודה הירושלמית, לסניף ירושלים, וב-1921 נוסד בחיפה הסניף השלישי, על ידי הד"ר הלל יפה..
עם הקמת המדינה שונה השם שוב ל"הסתדרות רפואית ישראלית" (הר"י).
רקע
בארץ קמו אותה עת מפלגות - "הפועל הצעיר", ו - "פועלי ציון" - והסתדרויות פועלים - הסתדרות פועלי הגליל, (1911), ופועלי יהודה (1911), שגם הקימו קופות חולים,.
בספטמבר 1913 התאספו ביפו 30 איש, וייסדו את "האגודה להסתדרות היהודים בארץ - ישראל".
על רקע מגמת ההתארגנות הכללית ביישוב הקימו הרופאים בינואר 1912 את "אגודה מדיצינית עברית" ביפו, ובירושלים הקימו בשנת 1913 את "אגודת הרופאים מדברי עברית", (ארמ"ע) ..
בשנת 1882 היה ניסיון להקים את הסתדרות הרופאים בירושלים, ניסיון שכנראה שלא צלח.
עיתון הצפירה מי"ג תשרי תרמ"ג, 1882, בישר באמצעות כתבו יעקב גאלדמאן תחת הכותרת :.
The Black Keys
The Black Keys (בעברית: הקלידים השחורים) היא להקת רוק אמריקאית, המורכבת מהצמד דן אורבך (שירה וגיטרות) ו (תופים). הלהקה נוסדה בעיר אקרון שבאוהיו בשנת 2001. הלהקה, שהושפעה ממוזיקת הרוק והבלוז של שנות ה-70 ומאמנים כמו ג'ימי הנדריקס וג'יימס בראון, נחשבת כיום לאחת מלהקות האינדי רוק המצליחות ביותר.
היסטוריה
דן אורבך ופטריק קרני נפגשו לראשונה בילדותם כאשר גרו באותה שכונה באקרון, אך הפכו לחברים רק בשנות העשרה שלהם בעזרת חבר משותף. אחרי שסיימו את בית הספר התיכון, שניהם למדו זמן קצר באוניברסיטה של אקרון. בשנת 2001, לאחר נשירתם מהלימודים, אורבך וקרני החלו לנגן יחד כלהקה ואף להקליט סקיצות. אחת הסקיצות שהקליטו זיכו אותם בהצעה להצטרף לחברת תקליטים עצמאית קטנה מלוס אנג'לס בשם Alive. תחת חסות הלייבל הם הוציאו את אלבום הבכורה שלהם שנקרא "The Big Come Up", ששילב שירים מקוריים, שיר בלוז רוק וגרסת כיסוי לשיר הרוק הפסיכדלי של הביטלס "She Said, She Said". על אף שהאלבום כמעט ולא נמכר, הוא משך תשומת לב מצד מבקרים וחברות תקליטים, והלהקה חתמה בחברת התקליטים Fat Possum Records, המתמחה באומני בלוז.
בנובמבר 2002, תוך מספר ימים מיום החתימה בחברה החדשה, הקליטה הלהקה את אלבומם השני "Thickfreakness". האלבום הוקלט במרתפו של קרני, תוך 14 שעות בלבד. האלבום יצא לחנויות באפריל 2003 וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים. מגזין טיים דירג את האלבום כשלישי הכי טוב של אותה שנה.
בשנת 2004, הלהקה הקליטה במחסן נטוש את האלבום "Rubber Factory" שהפך את הלהקה למוכרת ברחבי ארצות הברית. האלבום קיבל שבחים מהמבקרים, הוכתר על ידי הניו יורקר ואנטרטיינמנט ויקלי לאחד מהאלבומים הטובים של השנה ואף הגיע למקום 143 במצעד הבילבורד 200. השירים שלהם השתתפו בסרטים ובפרסומות, והלהקה הופיעה כלהקת חימום לאמנים כמו פרל ג'אם ורדיוהד. ב-2005 הלהקה יצאה למסע קידום מכירות בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה.
בשנת 2006 שחררה הלהקה את האלבום “Chulahoma: The Songs of Junior Kimbrough”, מיני אלבום של גרסאות כיסוי לשיריו של ג'וניור קימברו, אגדת דלתא בלוז והמייסד של Fat Possum Records. לאחר יציאת האלבום חתמה הלהקה בחברת התקליטים Nonesuch Records.
למרות שללהקה היו את האמצעים להקליט באולפן, הם החליטו לחזור להקליט את אלבומם החדש "Magic Potion" במרתפו של קרני. האלבום, שיצא ב-2006, כלל רק שירים מקוריים של הלהקה והמשיך את סגנונה המוזיקלי הרגיל.
אחרי שהפיקו והקליטו בעצמם באולפנים מאולתרים את כל אלבומיהם עד כה, ב-2008 החליטו הצמד להקליט את אלבום החדש "Attack & Release" באולפן מקצועי עם המפיק זוכה הגראמי דיינג'ר מאוס, החלטה שהפכה את הלהקה להצלחה גדולה. האלבום נכנס למקום ה-14 במצעד הבילבורד 200 והסינגל מתוכו "I Got Mine" נכנס למקום ה-23 במצעד השירים הטובים של השנה של המגזין רולינג סטון.
וילהלם מיהלה
וילהלם מיהלה (בגרמנית: Wilhelm Mühle, 1844 חלומץ או חאבאז'וביץ, צ'כיה – 1908 טמשוואר (טימישוארה), אז אוסטרו-הונגריה, כיום רומניה) היה גנן, מגדל ורדים ואדריכל נוף, גרמני יליד בוהמיה, שפעל בעיקר בבירת חבל באנאט, העיר טמשוואר, טימישוארה של ימינו, ובממלכת רומניה.
ביוגרפיה
יליד היישוב חלומץ אוּ חאבאז'וביץ (Chlumec u Chabařovic, בגרמנית Kulm), וילהלם מיהלה למד בבתי ספר גרמניים בבוהמיה. הגיע לטמשוואר בשנת 1866 וכעבור זמן קצר הפך לגנן הראשי של המשתלה של ונצסלס פראנץ נימיץ בעיר. נימיץ נודע כאחד המומחים החשובים בענף הפרחים בכל האזור. מיהלה נשא את בתו של נימיץ ובגיל 32 בשנת 1876 ירש את עסק הפרחים של חמיו. הוא הקים משתלה משלו ברובע "אליזבטין" בטימישוארה ופתח חנות בבית הידוע בימינו כ"בית עם פרחים" (Das Haus der Blumen, ברומנית Casa cu flori) ברחוב Rezső הקרוי כעת "אלבה יוליה" (Alba Iulia). מבסיסו בטמשוואר הוזמן לביצוע עבודות גינון ואדריכלות נוף ברחבי מרכז אירופה ודרום מזרח אירופה - לווינה, בודפשט או בוקרשט והיה לספק של חצר הקיסר פרנץ יוזף.
בספטמבר 1893- יולי 1895 הוציא מיהלה לאור מהדורה גרמנית של העיתון הדו-חודשי ההונגרי "רוז'ה אוישאג" (Rózsa Ujság, בעברית - "עיתון הוורדים") שהופיע בין השנים 1889-1896 בעריכתו של ארנסט קאופמן (Ernõ Kaufmann) . כתב העת "וינר אילוסטרירטה צייטונג" ( Wiener Illustrierte Garten-Zeitung - "העיתון המאויר הווינאי לגינון") בגיליונו מאוגוסט-ספטמבר 1899 הקדיש כתבה למסעות המחקר של וילהלם מיהלה בצפון- ודרום אמריקה. שמו צוין גם בשנת 1906 בעיתון האוסטרי לגינון "Österreichische  Gartenzeitung" בנוגע לוורד ששימש לתה שהוא גידל.
The Black Keys
היסטוריה
במאי 2014 יצא האלבום השמיני של ההרכב, "Turn Blue", גם הוא בהפקתו של דיינג'ר מאוס. לאלבום קדמו הסינגלים "Fever" ושיר הנושא, "Turn Blue".
ב-28 ביוני 2019 יצא האלבום התשיעי של ההרכב, "Let's Rock". לאלבום קדמו הסינגלים "Lo/Hi" ו-"Eagle Birds". השיר "Lo/Hi" היה הסינגל הראשון של ההרכב שהגיע למקום הראשון במצעד המיינסטרים רוק של בילבורד.
וילהלם מיהלה
ביוגרפיה
יחד עם נימיץ תכנן מיהלה ופיתח את "פארק הוורדים המלכותי" (Königlicher Rosengarten) שנחנך ב-19 ביולי 1891 לרגל תערוכה של התעשייה, החקלאות והמסחר שאורגנה בעיר. הפארק הכיל 300 היברידים (זני כלאים) של ורדים וזכה להערכתו של הקיסר פרנץ יוזף שביקר בו. על בסיסו יוקם בשנת 1928 פארק הוורדים הנוכחי (Parcul Rozelor) בטימישוארה. הודות לתרומתו של וילהלם מיהלה כבר בתחילת המאה ה-20 נודעה טימישוארה כ"עיר הוורדים"Stadt der Rosen וילהלם מיהלה יצר, בין השאר, את הזן "מאדאם יוזפינה מיהלה" (1888) שנקרא לפי שם אשתו.
The Black Keys
היסטוריה
ב-13 באפריל 2021 הכריזה הלהקה על האלבום "Delta Kream", הכולל 11 קאברים לשירי קאנטרי, ויצא ב-14 במאי 2021.
ב-13 במאי 2022 יצא האלבום האחד עשר של ההרכב, "Dropout Boogie", והסינגל "Wild Child" מתוכו הגיע לראש מצעד המוזיקה האלטרנטיבית של בילבורד. ב-2 במרץ 2023 פורסם שכחלק ממסע ההופעות של האלבום תגיע הלהקה בפעם הראשונה לישראל להופעה ב-10 ביולי בלייב פארק בראשון לציון, ותארח על הבמה את נינט טייב.
וילהלם מיהלה
ביוגרפיה
בנו הבכור, ארפאד מיהלה, ירש את ניהול עסקיו של אביו. הוא התמחה, בין היתר, בגידול החרציות ביפן יצר 13 זני ורדים חדשים שזכו להכרה בעולם. ארפאד מיהלה היה ספק פרחים של בתי המלוכה בבוקרשט,סופיה ואיסטנבול וזכה בשנת 1902 לתואר ביי ולעיטור מג'ידיה מטעם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני על עיצוב הפארק באי בויוקאדה (פרינגיפו) שבים מרמרה. הוא נתן ייעוץ גם בתכנון גני הארמון פלש (בימינו - הפארק הציבורי) בסינאיה, הפארק צ'ישמיג'יו בבוקרשט, ועוד פארק בסופיה, המעוצב בסגנון יפני.
בתקופה שבין מלחמות העולם בשנת 1928 יחד עם האדריכל מיכאיל דמטרוביץ' ואחרים הפך ארפאד מיהלה את פארק הוורדים בטימשוארה ל"גן הוורדים" ("רוזריום") הגדול בדרום-מזרח אירופה וכלל מעל 1400 סוגי ורדים שהובאו מאירופה, אמריקה ואסיה. מבין הוורדים שיצר, ידועים, למשל, "אלכסנדרו מרגילומן" (1928) ו"פרופ' הנס מוליש" (1925), הגדלים עדיין ברוזריום בזאנגרהאוזן, כמו כן ה-"דאם בלאנש" (1927) הגדל בגן הוורדים קינטה דו ארקו במדיירה ו"ארנסט מיהלה" (1928), אותו ניתן למצוא בגן הוורדים בודאטטן (Budatetény) בהונגריה ובגן הפרטי של סילבסטר גיורי בסלובקיה. והזן זן הנקרא "הוורד של באנאט" (Banater Rose) (1927) (פרח היברידי בצבע קרם-לבן עם מרכז צהוב-כתום). אחרי מותו של ארפאד מיהלה בשנת 1930 בני המשפחה לא המשיכו במפעל הגינון ומכרו חלק מעסקי המשפחה. בנו של ארפאד מיהלה, ד"ר ארנסט מיהלה היה הרופא הראשי של העיר.
לקריאה נוספת
Art Press, 2011 Vasile Ciupa ,Lucian-Vasile Szabó Roze de Timişoara -  Pagini din istoria trandafirilor în Banat''
כתב עת תורני
בחלק מכתבי העת התורניים, ניתן גם למצוא, לצד העיסוק ההלכתי הישיר, מאמרים העוסקים בחקר תולדות הפסיקה ושושלות קבלת התורה, כמו גם חשיפת כתבי יד ומאמרים של רבנים קדמונים שעדיין לא פורסמו.
כתבי העת התורניים, משמשים גם כבמה לידיעות אקטואליות נחוצות שיש עניין בהבאתם לידיעת הקהל התורני.
יתרונות כתב העת על פני הספר
המעלות והיתרונות של כתב העת על פני הספר, והם, עיסוקו בנושאים אקטואליים, וצירוף חבר כותבים, נכונים גם ביחס לכתבי עת בכלל, והם מתאפיינים באופן ייחודי בכתבי-עת תורניים:
היסטוריה של כתבי־העת התורניים
במהלך המאה ה-17 נוצרו באירופה כתבי העת התורניים הראשונים הידועים כיום. ישיבת 'עץ חיים' שבאמסטרדם שעמדה בנשיאות הרב יעקב ששפורטש והרב שלמה די אוליוויירה החליטה בשנת ה'תנ"א, 1691 להדפיס את חידושי התורה של חכמי הישיבה ותלמידי המחלקה העליונה שבה, בכתב־עת שנקרא פרי עץ חיים. המאסף הופיע בהפסקות במשך למעלה ממאה שנים, עד שנת ה'תקס"ז, 1807. כיום ידועים שלשה עשר כרכים של המאסף שבהם 953 'סימנים' (מאמרים ותשובות). כחצי יובל לאחר מכן, החל מוסד התלמוד תורה של קהילת יהודי פרארה להדפיס אף הוא את ביכורי חידושי תורתם של תלמידי ורבני המוסד. ניסיון זה הסתכם בסדרה של שלוש חוברות: א. 'ראשית בכורי קציר תלמוד תורה של ק"ק פירארה'; ב. 'תוספת בכורי קציר תלמוד תורה של ק"ק פירארה'; ג. 'עיטורי ביכורי קציר תלמוד תורה של ק"ק פירארה'. האחרונה היא חוברת ההמשך האחרונה הידועה מסדרה זו. החוברות, שזכו לפיקוחו והסכמתו ההלכתי של הרב יצחק למפרונטי, הודפסו בהפרש של חודשיים בין זו לזו, והמאמרים בהן ממוספרים ברצף, לכן מקובל לראות בהן 'כתב עת'. לדעת ישעיהו זנה מודל כתב העת של למפרונטי שימש את ישיבת עץ חיים לחיקוי ולכן יש לראות בו את כתב העת הראשון, אך יצחק לוין סבור יש לקבל את התיעוד על כך שהחלטת הישיבה באמסטרדם להדפיס את כתב העת התקבלה כבר ב-1691 ולכן היא מוקדמת לכתב העת של ק"ק פרארה.
בערך באותה תקופה נדפסו ספרים תורניים נוספים שכללו אוסף חידושי תורה ממחברים שונים, כך הספר "קול יהודה" (אמסטרדם תפ"ט) על סדר התלמוד הבבלי וכך "אמרי בינה" (תצ"ג) שנכתב בידי 33 מחברים שונים ו"שכל טוב" (תצ"ז) שניהם נדפסו בדיהרנפורט (כיום: בז'ג דולני) על סדר פרשיות התורה. ספרים אלו הופיעו בהופעה חד-פעמית ואף שכנראה זכו לתפוצה רחבה אין למנותם ככתבי־עת שכן אינם תקופונים.
כתב־העת התורני החשוב הבא הודפס באינטנסיביות לאורך אחד עשר שנים וזכה ללמעלה מ-200 גליונות. היה זה כתב־העת 'שומר ציון הנאמן' בעריכת הרב יעקב אטלינגר מאלטונה שבגרמניה, הוא נדפס בשנים 1846–1857 והשתתפו בו כל גדולי הרבנים האורתודוקסים בני התקופה מגרמניה וממדינות נוספות. פרסומו והצלחתו של כתב העת הביאו להדפסתו בשנית ב-1963 בניו יורק במהדורת צילום בת שני כרכים.
המאה ה-19
במחצית השנייה של המאה ה-19 התרבו כתבי־העת התורניים, רובם ככולם לא זכו לתוחלת חיים ארוכה כשל 'שומר ציון הנאמן'. בין כתבי-עת אלו: 'תבונה' (1861 והלאה) של רבי ישראל סלנטר; 'תורת ציון' (1862) בעריכת יואל משה סלומון שממנו נדפס רק גליון אחד; 'כבוד הלבנון', המוסף התורני של 'הלבנון' שראה אור החל מ-1863 למשך כשני עשורים; 'פליטת סופרים' (1863) שראה אור בווילנה בעריכת הרב יהושע השל לוין; כתב העת התורני-מדעי 'אוצר חכמה' (1859–1865) וכתב העת התורני 'אור תורה' (1873–1874), שניהם בעריכת יוסף כהן-צדק שראה אור בלבוב; 'יגדיל תורה' (1879–1885) שראה אור באודסה בעריכת הרב משה אלעזר ביילינסון ובהשתתפות רבנים ידועי שם; ממשיכיו של ה'יגדיל תורה, 'מכילתא דרבנן' (1886) ו'שמעתתא דרבנן' (1887) נדפסו אף הם באודסה בעריכת הרב ביילינסון; 'המסדרונה' (1885–1889) בעריכת הרב חיים הירשנזון; 'עיטור סופרים' (1888–1889) שראה אור בווילנה בעריכתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק; 'בית המדרש' (קראקא 1888) שנערך בידי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי והשתתפו בו רבנים וחוקרים כמו יצחק יעקב ריינס, יעקב רייפמן ושמואל אלכסנדרוב; השנתון התורני-מדעי 'כנסת הגדולה' (1890–1892) שראה אור בוורשה; 'בית ועד לחכמים' שראה אור בסגהאלום-נייהייזל ב-1894; 'מגד ירחים' (1898) שראה אור במרמרוש-סיגט.
כמה מהם המשיכו לצאת גם בראשית המאה ה-20, בהם: המאסף התורני-מדעי 'ירושלים' (1882–1919), שנדפס בווינה ובהמשך בירושלים בעריכת אברהם משה לונץ; 'תורה מציון' (1887–1902) שנדפס בירושלים; 'תל תלפיות' (1892–1938), חלוץ כתבי העת התורניים בהונגריה; 'כנסת חכמי ישראל' (1892–1900), אחת הבמות העיקריות של רבני מזרח אירופה, שראה אור באודסה, בפיוטרקוב ובברדיצ'ב בעריכת הרב אברהם יואל אבלסון ונחשב לממשיכו של 'יגדיל תורה' האודסאי; 'יגדיל תורה' (1891–1902) שראה אור בהפסקות בברלין ובקראקא; כתב העת 'הפסגה' (1895–1901) בעריכת הרב הלל דוד הכהן טריווש שראה אור בשמות מתחלפים בווילנה ורשה ופיוטרקוב; כתב העת הבולט 'המאסף' (1896–1914) שראה אור בירושלים בעריכת הרב בן ציון קואינקה במשך כמעט עשרים שנים; הרבעון 'אור תורה' (1897–1900); 'אהל מועד' (1898–1901), חוברת חד־שנתית בעריכת הרב יקותיאל אריה קמלהאר שנדפסה בפודגורזה ; 'ועד חכמים' (1898–1904) שנדפס בערים שונות בגליציה בתמיכתם הפעילה של רבי מאיר אריק, רבי יצחק שמלקיס, רבי אריה ליבש הורוויץ ורבי שלום מרדכי הכהן שבדרון (מהרש"ם); 'וילקט יוסף' (1899–1917) ששרד עד אמצע מלחמת העולם הראשונה.
המאה ה-20
כתבי עת תורניים רבים באו בעקבותיהם בראשית המאה ה-20 ובין מלחמות העולם. לקראת מחצית המאה ובעקבות אירועי מלחמת העולם השנייה עברה נקודת הכובד המרכזית של הדפסת כתבי העת התורניים מתחומי מזרח אירופה לארץ ישראל ולארצות הברית. תפוצת כתבי העת התרחבה מאוד והם ראו אור במדינות רבות, בשפות ובסגנונות שונים.
כתבי עת חסידיים
לצד הקבצים העוסקים בענייני הלכה, הגדה והגות, ניתן גם למצוא קבצים העוסקים בתחומים מוגדרים הנכללים גם הם בהגדרה התורנית. בין אלה ניתן להגדיר את הקבצים העוסקים בענייני החסידות, משנתה והשקפתה. על אלו נמנו בשלהי המאה ה-20, וראשית המאה ה-21, הקבצים, נחלת צבי בעריכת מכון נחלת צבי שבבני ברק, מכון שפתי צדיקים בעריכת חסידי קופיטשניץ והיכל הבעל שם טוב בהוצאת היכל מנחם חב"ד, ורבים אחרים.
לצד אלו, ניתן למצוא קבצים רבים, המיועדים לעיסוק בחצר חסידית מוגדרת, באישיה ובמשנתה. אותם קבצים יוצאים לאור בדרך כלל, על ידי מכונים השייכים לחסידות נשואת הקובץ.
למרות עיסוקם הייחודי של הקבצים במשנת החסידות ובקורותיה, הם נמנים עם כלל כתבי העת התורנים, בשל הזיקה שבין תורת החסידות לכלל התורה.
יוצא מכלל אלה הוא קובץ בית אהרן וישראל בהוצאת מכון בית אהרן וישראל אף שהוא יוצא לאור על ידי חסידות קרלין, ועוסק רק מעט בענייני חסידות, בעיקר בפן ההלכה והמנהג, אך רובו מוקדש לעניינים כלליים והכותבים בו נמנים עם כל החוגים.
ייחודיות נוספת בכתבי עת תורניים-חסידיים, כגון קובץ ההערות "נפלאות מתורתך", היא הבאת תווי-נגינה של ניגונים שהלחינו החסידים.
ארכוב ושימור כתבי עת
בשל העובדה שכתבי העת יוצאים לאור בכריכה רכה, והופעתם זמנית ודומה לעיתון, הם נגנזים בדרך כלל אחרי קריאתם, ואינם נשמרים כספרים. כך, בשונה מספרים תורניים, קיימים עותקים מעטים בלבד של כתבי עת תורניים מהשנים הקודמות.
מלאכת ארכוב כתבי העת מבוצעת בדרך כלל על ידי ספריות, המאגדות קבצים שונים, לרוב - כל הקבצים מאותה שנה, לתוך כרך אחד. בנוסף, עם התפתחות הדיגיטיזציה נסרקים כתבי העת, או נשמרים מלכתחילה מקבצי האב שלהם, ונשמרים באתרי אינטרנט או במאגרים תורניים.
אתר ספריית אסיף מאגד מאמרים מכתבי עת תורניים וספרים נוספים בני זמננו, בעיקר מעולם התורה הדתי לאומי, הזמינים במלואם לקריאה ישירה באתר או להורדה. האתר כולל מגוון קטגוריות ותגיות, המאפשרות ריכוז מהיר של מאמרים שונים העוסקים בנושא משותף, או שדומים זה לזה בפרמטרים אחרים, כגון: שם המחבר, מאמרים העוסקים באותו דף בתלמוד הבבלי או באותו פרק בתנ"ך, מאמרים שפורסמו באותו כתב עת, ועוד. נכון לתמוז תשפ"ג, יש באתר כ-14,000 מאמרים, רובם הגדול בפורמט PDF.
בשנים האחרונות קמו כתבי עת תורניים שאינם מודפסים אלא מופצים באופן ווירטואלי בלבד, כדוגמת ירחון האוצר.
חתולת קשת פרפר וחד-קרן
חתולת קשת פרפר וחד קרן (באנגלית: Rainbow Butterfly Unicorn Kitty) היא סדרת טלוויזיה מונפשת לילדים שנוצרה על ידי ריץ' מגאלנס. הסדרה מופקת על ידי חברת הצעצועים האמריקאית Funrise והאולפן הקנדי Bardel Entertainment.
בסדרה מככבת פליסיטי, חתולה קסומה נמרצת שהיא גם חלק קשת בענן, פרפר וחד קרן, כשהיא יוצאת להרפתקאות עם חבריה בעיר המיתוסלנדיה. בארצות הברית, ערוץ ניקלודיאון רכש את זכויות השידור לעונה הראשונה מ-Funrise Toys.
עלילה
עלילותיה של פליסיטי, חתולה היכולה להשתנות ליצור היברידי בעל שלושה צורות, היוצאת להרפתקאות במיתוסלנדיה.
מדבבים
הדיבוב העברי בוים על ידי דור סרוגו, והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב. שיר הפתיחה בדיבוב העברי בוים ובוצע על ידי דור סרוגו.
מטפחת ספרים
מטפחת ספרים הוא ספר מחקר ביקורתי, העוסק בחיבור ספר הזוהר ותוכנו, שנכתב על ידי רבי יעקב עֶמְדין (נודע בכינוי יַעְבֶ"ץ). מטרת כתיבת הספר היא לערער על ייחוסו של הספר לתנא מהמאה ה-2 לספירה רבי שמעון בר יוחאי, ולייחס אותו למחבר מאוחר יותר. הערעור על מעמדו של הספר נועד להילחם בתנועת השבתאות שהסתמכה על קטעים בספר הזוהר כדי לאשש את הכרזתו של המקובל שבתי צבי על עצמו כמשיח באמצע המאה ה-17.
הספר עורר תגובות רבות בקרב הרבנים וחוקרי הקבלה, לחיוב ולשלילה. יש שטענו שהמחבר עצמו לא האמין בתוכן ספרו, ולדבריהם הוא נכתב לצורכי הוקעת השבתאות בלבד.
הספר נכתב בסביבות שנת ה'תפ"ח, אך רק לאחר כ-40 שנה, בשנת ה'תקכ"ח (1768), יצא לאור בבית הדפוס שבבית המחבר. לאחר הוצאה זו הספר נתקל בחרם על ידי מספר רבנים והודפס מאז פעמים בודדות.
ספר הזוהר
רוב הספר מורכב מדרשות על התורה המחולקות על פי פרשיות השבוע (בחלוקה הנהוגה כיום). מרכיב נוסף הוא הרעיא מהימנא (=הרועה הנאמן) ובו דרשות על תרי"ג מצוות.
בספר הזוהר כלולות "אידרות" – "אידרא רבא" (המושב הגדול או האספה הגדולה), "אידרא זוטא" (המושב הקטן או האספה הקטנה) ו"אידרא דבי משכנא" (מושב בית המשכן). ייחודן של האידרות הוא בכך שבהן מתכנסת כל ה"חבורה" ומתיישבת במקום אחד - בניגוד לשאר הדרשות הנאמרות על ידי שניים, שלושה או ארבעה מהחברים ובדרך כלל נאמרות בדרך, תוך כדי הליכה או תוך כדי סעודה.
בזוהר נכלל תיאור ההיכלות העליונים בחלק שנקרא 'היכלות דרשב"י'. בחלק זה מתוארים שבעת היכלות גן העדן השמורים לצדיקים מחד, ומאידך שבעת מדורי הגיהנום המיועדים לרשעים. בפרשת יתרו מובא מאמר המבאר את חכמת הפרצוף וחכמת כף היד, המיוחס בדרשה למשה בבחירתו אנשים כפי עצת יתרו.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר
ספר הזוהר פורסם לראשונה בקסטיליה שבספרד בסוף המאה השלוש-עשרה על ידי רבי משה די לאון, שייחס את כתיבתו לתנא רבי שמעון בר יוחאי. משעת פרסומו התעוררו ספקות באשר למקורו. ספקות אלה באו לידי ביטוי כבר בראשית המאה הארבע-עשרה, באיגרת של המקובל רבי יצחק דמן עכו שנסע לספרד במטרה לחקור את מהימנותו של ספר הזוהר. ספקות נוספים בעניין התעוררו גם באיטליה במאה החמש–עשרה, בספר "בחינת הדת" של הפילוסוף והתאולוג רבי אליהו דלמדיגו. דלמדיגו טען שהקבלה אינה חכמה יהודית מקורית אלא מבוססת על יסודות נאו אפלטוניים. גם במאה השבע–עשרה הופיעה התנגדות בספר "ארי נוהם" של רבי יהודה אריה די מודינה שמתח ביקורת קשה על ספר הזוהר וקבע כי הוא זיוף מאוחר בעל תכנים פסולים,.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר התנהלה גם בתוך חוגי המקובלים עצמם. הספר התחיל לקבל מעמד של קדושה במאה ה-15, אך בעיקר במאות ה-16 וה-17, לאחר גירוש ספרד. אז התקבל הזוהר בקרב המקובלים, שראו בו פרי יצירתו של התנא רבי שמעון בר יוחאי ודחו כל ביקורת על זמנו ולשונו של הספר.
בשנת ה'תקט"ו (1755) הביע רבי יעקב עמדין ספיקות בעניין קדמות ספר הזוהר. בחיבורו "עדות ביעקב" הוא כתב.
בזמנו של המחבר, לימוד הקבלה וספר הזוהר היה מחזה נפוץ.
השבתאות
בעת החדשה המוקדמת, בעקבות פרעות רבות שבוצעו ביהודי אירופה, כשהמרכזיות שבהן הן גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה ובמזרח אירופה, גברה הציפייה לגאולה שתוציא את עם ישראל משלל הצרות שנחתו עליו. מצב זה יצר כר פורה לצמיחה של תנועת השבתאות, תנועה משיחית-קבלית שקמה סביב המקובל המיסטיקן היהודי שבתי צבי. צבי הכריז על עצמו כמשיח כבר בשנת 1648, אך רק בשנת 1665 כשפגש את נתן העזתי, מקובל תושב עזה שסיפק גושפנקא נבואית למשיחיותו, החלה תנועת השבתאות לצבור תאוצה. בקרב יהדות אירופה התפשטה התנועה במהירות רבה, כשהיא מסתמכת רבות על קטעים בספר הזוהר המורים לכאורה כי שבתי צבי הוא המשיח. הם כונו "זוהריסטן" - אנשי הזוהר, והביאו ממנו ראיות לאמיתות תנועתם.
לאחר ההתאסלמות של שבתי צבי החלה התנועה לדעוך, אך עדיין נותרו לה מאמינים רבים שטענו שלפי ספר הזוהר ההתאסלמות היא חלק מתהליך הגאולה. נתן העזתי אף נימק את התאסלמות שבתי צבי בעמדה שלפיה הוא "נבלע באורות העליונים", כלומר הפך לחלק מהאלוהות. לעומתו, הרופא והמקובל אברהם מיכאל קרדוזו סירב לגישה הסוברת שהמשיח הוא חלק מהאלוהות וטען כי היה צורך הכרחי לרדת לקליפות האסלאם כדי להעלות מתוכן ניצוצות של קדושה.
חלקי הספר
בספר ישנם שני חלקים. בחלק הראשון נמצאות 281 הערות על כל חלקי ספר הזוהר.
חלקו הראשון של הספר מחולק לשבעה פרקים: בפרק הראשון מפרט עמדין את הסיבות שהובילו אותו לפרסום חיבור זה;