cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאמדי קאנו
שחרור מבית הכלא
ב־20 באוקטובר 2015 הודיע ואנגארד כי קאנו שוחרר בערבות.
היעלמות והופעה מחדש
בספטמבר 2017 צבא ניגריה פשט על ביתו של קאנו. פשיטה זו הביאה להריגתם של 28 חברי IPOB בזמן שהצבא הניגרי ניסה להרוג את קאנו. לאחר פשיטה זו נעלם קאנו מהציבור. באוקטובר 2018 הופיע קאנו מחדש בפני הציבור לאחר שתמונות וסרטונים שלו כשהוא נמצא בישראל הופצו באופן נרחב ברשתות החברתיות. עד לא מכבר הוא עדיין חי בישראל. ב-2021 נעצר (ככל הנראה בקניה, אך ממשלת קניה לא מגיבה בנושא) והוסגר לניגריה שם היה תלוי ועומד נגדו כתב אישום בעוון בגידה. באוקטובר 2022 ביטל בית המשפט לערעורים בניגריה את כל ההאשמות נגד קאנו, לאחר שנפסק כי הסגרתו לניגריה נעשתה שלא כחוק. בית המשפט לערעורים גם פסק כי לבית המשפט העליון הפדרלי אין סמכות בעניינו של קאנו.
סלמה לגרלף
סֶלמָה אוטיליה לובִיסה לָגֶרלֶף (20 בנובמבר 1858 – 16 במרץ 1940) הייתה סופרת שוודית והאישה הראשונה שזכתה בפרס נובל לספרות.
קורות חייה ופועלה
לגרלף נולדה וגדלה בחווה בדרום שוודיה. במהלך חייה התמודדה עם נכות ואובדן. כשהייתה בת שלוש חלתה בשיתוק ילדים, ובמשך רוב שנות ילדותה לא הלכה לבית הספר כילדים אחרים. בהיותה בת 20 נפטר אביה, שהיה קצין בצבא קבע. המשפחה התרוששה ונאלצה למכור את החווה. היא נסעה לסטוקהולם ושם למדה הוראה. בשנת 1889 חיברה כמה פרקים ראשונים ל"אגדת יסטה ברלינג", על פי אגדה נודעת שמקום התרחשותה הוא באזור שבו נולדה וגדלה. היא הגישה פרקים אלה לתחרות כתיבת סיפורים קצרים, וזכתה. זכייה זו עודדה אותה להמשיך בכתיבה. בסיום לימודיה, נסעה ללמד כמורה בצפון שוודיה. במקביל לעבודת ההוראה, החלה מפרסמת יצירות פרי עטה בכתבי עת, ובהמשך קיבלה מלגה מן האקדמיה השוודית, הודות לבקשתו של המלך אוסקר, שהתרשם מספר סיפוריה "קשרים סמויים". מלגה זו אפשרה לה להשתחרר מעבודת ההוראה ולהתמסר לכתיבה. בהמשך כתבה ספרים למבוגרים שזכו להצלחה רבה.
בין הספרים שפרסמו אותה יותר מכל ואף זיכו אותה בפרס נובל לספרות (1909) היו "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" ו"ירושלים". האפוס "ירושלים" מספר על הגירתם של קבוצת איכרים, תושבי חבל דלרנה, לארץ ישראל, וחייהם בירושלים. הספר נכתב בעקבות ביקור שערכה לגרלף בארץ בשנת 1900, בחברת הסופרת היהודייה-השוודית סופי אֶלקַן (1853–1921), שהייתה חברתה לחיים. השתיים התארחו בגרנד ניו הוטל, שבניינו מצוי עד היום בעיר העתיקה סמוך לשער יפו. במהלך הביקור התיידדה לגרלף עם אנה ספאפורד (Spafford), ממייסדות המושבה האמריקאית והקומונה הפרוטסטנטית האמריקאית-שוודית בירושלים. את ספר הילדים "מסע הפלאים של נילס הולגרסון" כתבה כחומר קריאה לתלמידים בבתי הספר היסודיים, לפי הזמנתו של המורה הראשי דאלין, לסייע ללימוד הגאוגרפיה והאגדות של ארצם. דרך כתיבתה עוררה עליה את זעמם של השמרנים והקפדנים מבין המורים, ופה ושם היא אף נאלצה לערוך בטקסט תיקונים כדי להתאימו לדרישותיהם, שלא תמיד עלו בקנה אחד עם אלה של הילדים. לגרלף התעניינה באגדות עם ישראל והתכוננה לכתוב חיבור מקיף על חיי רבי עקיבא. היא הביעה אהדה לעם היהודי וחיברה אגדה למען הפליטים היהודים שמצאו מקלט בשוודיה.
ספריה עובדו למחזות, לאופרות ולסרטים. הסרטים הראשונים שהופקו בראינוע השוודי, בבימוייהם של ויקטור שיוסטרום ומוריץ סטילר, יוחדו ליצירותיה. אחד הנודעים בהם היה הסרט האילם מ-1924, "אגדת יסטה ברלינג", בכיכובה של גרטה גרבו בראשית דרכה.
סלמה לגרלף הייתה האישה הראשונה שקיבלה פרס נובל לספרות. הפרס ניתן לה בשנת 1909 על ה"אידיאליזם האצילי שלה, עושר הדמיון ונדיבות ויופי הצורה שאפיינו את עבודתה". חמש שנים לאחר זכייתה בפרס, נבחרה הסופרת כחברה באקדמיה השוודית ובמשך 25 שנה השתתפה בקביעת זוכי פרס נובל לספרות.
בשנת 1940 סייעה להציל את חייה של הסופרת היהודייה נלי זק"ש ואמה מידי הנאצים, בהבאתן לסטוקהולם.
טאלורגאן
{{פירושונים| טאלורקאן (Talorcan) או טאלורגאן (Talorgan) הוא שמם של שנים ממלכי הפיקטים וכן של מלך את'ול ושל אצילים פיקטים:
ראו גם
}}
בננות בפיג'מות
דמויות הסדרה נוצרו במקור בהשראת שיר ילדים בריטי משנת 1967 אשר נכתב על ידי המלחין הבריטי קארי בלייטון. השיר מתאר בננות בפיג'מות אשר רודפות אחר דובי צעצוע.
התוכנית בוצעה באמצעות שחקנים אשר לבושים בתחפושות (בסגנון סדרת הטלוויזיה הבריטית טלטאביז).
בעקבות הצלחת הסדרה יצא לשווקים קו צעצועים של הסדרה אשר פותח על ידי יצרן הצעצועים "TOMY" בשנת 1996.
שיר הפתיחה של התוכנית בגרסה העברית בוצע על ידי חני נחמיאס.
תקציר העלילה
עלילת התוכנית מתמקדת בצמד בננות דמויי אנוש בשם בנני ובנוני אשר לבושים בפיג'מות. הצמד מתגורר באותה השכונה יחד עם שלושה דובי צעצוע אשר נקראות מולי, אפי ולילי וחולדה בשם עכברוש. הבננות מחנכות ומבדרות את הצופים באמצעות שירים וריקודים.
אלי (The Last of Us)
אלי ויליאמס (באנגלית: Ellie Williams) היא דמות בדיונית המופיעה בסדרת משחקי הווידאו "The Last of Us" מאת Naughty Dog. את דמותה של אלי מגלמת השחקנית אשלי ג'ונסון באמצעות לכידת תנועה ודיבוב; בעיבוד הטלוויזיוני המבוסס על המשחקים, את דמותה של אלי מגלמת בלה רמזי. אלי בת ה-14 מופיעה לראשונה במשחק "The Last of Us" (2013), במהלכו על מבריח למוד סבל וטראומות בשם ג'ואל מילר מוטלת המשימה ללוות אותה ברחבי ארצות הברית הפוסט-אפוקליפטית במטרה להפיק נוגדן למגפה ממנה היא חסינה. בעוד שהשחקנים מקבלים לזמן קצר את השליטה באלי בחלק מהמשחק, בפעולותיה שולטת בעיקר בינה מלאכותית, המסייעת לשחקן בלחימה על ידי תקיפת או זיהוי אויבים. בפריקוול ההרחבה, "The Last of Us: Left Behind", ניתנה לשחקנים לראשונה האפשרות לשחק את דמותה של אלי באופן מלא. במשחק ההמשך "The Last of Us Part II" (2020), משחקים השחקנים את דמותה של אלי בת ה-19 בעודה יוצאת לנקום את מותו של ג'ואל.
את דמותה של אלי הגה ניל דרוקמן, מיוצרי ותסריטאי "The Last of Us", בהשראת דמות אילמת שהתעתדה להופיע בעלילת המשחק "Uncharted 2: Among Thieves" אך לבסוף נגנזה; ואותה הוא פיתח כדמות נשית חזקה שלה מערכת יחסים קרובה עם ג'ואל; במהלך פיתוחו של המשחק הראשון, מערכת יחסיה של אלי עם ג'ואל היווה את המוקד המרכזי עליו נעה ציר העלילה. בנוסף, השחקנית שגילמה את הדמות, ג'ונסון, העניקה השראה רבה להיבטים נוספים באישיותה של אלי, מה שגרם לדרוקמן להפוך אותה לפעילה יותר בלחימתו של ג'ואל באויבים עוינים. בעקבות ההשוואות למראהו החיצוני של השחקן הקנדי אליוט פייג', "Naughty Dog" עיצבה מחדש את מראה החיצוני של אלי על מנת להתאימה לאישיותה של ג'ונסון ולהפוך אותה לצעירה יותר. לצורך הופעתה בחלק השני, ג'ונסון שאבה השראה מחוויותיה והתקפי חרדה שעברה, וחקרה את השפעת הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית על נפש האדם.
דמותה של אלי זכתה לשבחי המבקרים, שהדגישו במיוחד את יחסיה עם ג'ואל. בנוסף, אף כוחה ומורכבותה של הדמות, במקביל לחתרנותה נגד ארכיטיפ "העלמה במצוקה", זכו במיוחד לשבחים. סצנה שבה אלי וריילי מתנשקות ב-"Left Behind" הובילה לביקורות חברתיות וזכתה לשבח בשל קידום ייצוג להט"בי במשחקי וידאו. הופעתה של ג'ונסון במשחק ההמשך זכתה לשבחים על תיאור פגיעותה וסבלה של אלי; הן הדמות והן ג'ונסון קיבלו מועמדויות לפרסים רבים.
פיתוח
פיתוח דמותה של אלי החל עם קונספט גנוז עבור משחק הווידאו "Uncharted 2: Among Thieves" (2009); במסגרתו הגו ניל דרוקמן וברוס סטרלי, במאי המשחק "The Last of Us" (2013), סיקוונס בו הופיעה דמות נשית אילמת שהתעתדה ללוות את גיבור סדרת "Uncharted", נייתן דרייק; דרוקמן חש שדמותה תביא להיווצרותה של מערכת יחסים "יפה" המובעת באמצעות משחק בלבד. שמה המקורי של הדמות היה לילי; אך דרוקמן בחר בשם אלי לאחר ששקל לקרוא כך לבתו. במהלך פיתוח הדמות, עיצב דרוקמן את אלי כמקבילתו של ג'ואל, הדמות הראשית של "The Last of Us". דמותה של אלי נועדה אף להדגים כי ניתן ליצור קשר רגשי באמצעות משחק בלבד. דרוקמן תיאר את המשחק כסיפור התבגרות עבור אלי, במהלכו היא מאמצת את תכונותיה של שורדת פוסט-אפוקליפטית.
ליהוק
לדמותה של אלי לוהקה השחקנית אשלי ג'ונסון זמן קצר לאחר שנבחנה עבור התפקיד; צוות הפיתוח הרגיש שהיא מתאימה לתפקיד, ובמיוחד כששיחקה לצדו של טרוי בייקר, שגילם את ג'ואל. בנוסף, ג'ונסון תרמה משמעותית בתהליך פיתוח דמותה של אלי; היא שכנעה את דרוקמן להעניק לאלי אישיות עצמאית יותר, ולגרום לה להשתתף יותר בלחימה. בדמותה של אלי, ביצועיה של ג'ונסון תועדו בעיקר באמצעות טכנולוגיית לכידת תנועה שהפיקה כ-85% מהאנימציות של המשחק. שאר רכיבי האודיו והדיאלוגים של דמותה הוקלטו מאוחר יותר באולפן. בעת ביצוע סצנות "מטרידות", ג'ונסון חשה לא בנוח; ועם זאת, היא התרגשה לשחק ארכיטיפ נדיר של דמות נשית חזקה המופיעה במשחק וידאו. במהלך הפקת משחק ההמשך, "The Last of Us Part II" (2020), שאבה ג'ונסון השראה מניסינותיה בהתמודדות מול חרדה, וחקרה את השפעותיה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD) על נפש האדם.
בפברואר 2021, נמסר על ליהוקה של בלה רמזי לדמותה של אלי בעיבוד הטלוויזיוני של רשת "HBO" המבוסס על משחקי הווידאו.
מראה חיצוני
במהלך פיתוח דמותה של אלי, צוות הפיתוח חש כי ביסוס מראה החיצוני של אלי קריטי עבור המשחק – צעירה מספיק על מנת להציג את יחסיה עם ג'ואל – שהוא בשנות ה-40 לחייו – בצורה אמינה, אך מבוגרת מספיק על מנת להיות אמינה כנערה בעל תושייה המסוגלת לשרוד בכוחות עצמה. צוות הפיתוח אף ציין את חשיבותה של אלי עבור שיווק המשחק; דרוקמן העיד שכאשר התבקש להעביר את דמותה של אלי מחזית האריזה של המשחק לחלקו האחורי, "כולם ב-Naughty Dog פשוט סירבו בתוקף".
בעקבות ההכרזה על פיתוחו של "The Last of Us", נערכו השוואות בין אלי לשחקן אליוט פייג', שטען כי "Naughty Dog" "העתיקו" את דמותו וכי דבר זה אינו קביל, שכן הוא משחק במשחק אחר, "Beyond: Two Souls (2013). לפי במאי המשחק, ברוס סטרלי, צוות הפיתוח לא היה מודע למעורבותו של פייג' במשחק זה, שהוכרז מספר חודשים לאחר "The Last of Us", וכי בעקבות ההשוואות, מראה החיצוני של אלי שונה. דרוקמן וסטרלי ציינו כי השינוי נעשה על מנת לשקף טוב יותר את אישיותה של ג'ונסון ולהפוך אותה לצעירה יותר. מראה החדש של אלי נחשף בטריילר במאי 2012.
במשחק ההמשך, מראה החיצוני של אלי השתנה משמעותית; צוות הפיתוח היה מעוניין ליצור גשר רציף ממראה החיצוני במשחק הראשון, תוך שמירה על עיצוב "מעשי אך אישי". אמנית הדמויות הראשיות, אשלי סווידובסקי, עיצבה את עיניה של אלי על מנת להפגין את הקדרות שעיצבה אותה בשנים שחלפו בין המשחקים; בניגוד למשחק הראשון, בו לאלי היו עיניים רחבות יותר במטרה לשקף את אופיה הילדותי. קעקוע העש של אלי עוצב על ידי אמנית הקעקועים הקליפורנית נטלי הול לאחר שהצוות התקשה לעצב אותו בעצמו. על מנת לספק בסיס עבור צוות הפיתוח ליצירת הקעקוע, ציירה הול את הקעקוע על זרועו של אחד ממפתחי המשחק. בנוסף, ציין דרוקמן כי לתחושתו האובססיה של העש לאור משקפת את האובססיה של אלי לנקמה לאורך כל המשחק, וכמו כן, מזכירה לה את ג'ואל.
כתיבה
לאחר שהוצגה לראשונה באירועי "The Last of Us", נכתבה חבילת ההרחבה "The Last of Us: Left Behind" (2014) על מנת להתמקד באופן אישי ביחסיה אלי עם ריילי, ולגולל את האירועים שהשפיעו על אישיותה. עבור כתיבת דמותה, דרוקמן קיבל גם השראה מדיווחים על מלחמות שהתרחשו בסוריה ובאפגניסטן, ומתיאור השפעת מלחמות אלו על ילדים מקומיים. בחבילת ההרחבה "Left Behind", מוצג כיצד התנהגותה של ריילי משנה את אלי, וכתוצאה מכך, האחרונה מדורבנת להילחם על מנת להציל את הקרובים אליה. צוות הפיתוח התעניין גם בשינוי בהתנהגותה של אלי בקרבתה של ריילי. בעלילת חבילת הרחבה זו, חולקות אלי וריילי נשיקה; בתחילה, שקל צוות הפיתוח להשמיט את סצנת הנשיקה מהמשחק, לבסוף השאירו אותה לאחר שחשו כי סצנה זו הכרחית לעלילת ההרחבה ולביסוס הקשר בין שתי הנערות. על אף שבתחילה הוא חש שאלי רואה בריילי מקור השפעה ותו לא, בהמשך שקל דרוקמן לחקור לעומק את משיכתה הרומנטית.
בריאיון לקראת הפצת משחק ההמשך, נזכר דרוקמן בהתרגשותו של צוות הפיתוח להעמיק בחקירת דמותה של אלי כגיבורה, במיוחד בפיתוח אובדן תמימותה, תוך השוואה לתחושתם של כותבי "שובר שורות" (2008–2013) כאשר ניתנה להם ההזדמנות לחקור את וולטר וייט. טרם פיתוח המשחק ההמשך, דנו חברי הצוות באפשרות להפיק משחק המשך שיתמקד בדמויות חדשות, אך מהר מאוד רעיון זה ירד מהפרק. חיבתה של אלי לאסטרונומיה התבססה על תחומי העניין של ג'ונסון עצמה, בעוד שהאובססיה שלה לקומיקס התבססה על חוויות ילדותו של דרוקמן. תסריטאית משחק ההמשך והשותפה לעיצוב העלילה, האלי גרוס, חשה שהחלטתה של אלי לאתר את אבי נבעה מרצונה להתגבר על הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית שחוותה יותר מאשר רצונה להרוג את אבי. גרוס, שבעצמה סבלה מהפרעה זו, ראתה באחריותה לתאר במדויק את משקל וחווית הטראומה; מתוך רצון לאפשר לשחקנים שסבלו בעברם מטראומה להבין שהם לא לבדם. תסריטאי המשחק רצו לפרק את תפיסת האלימות אצל ג'ואל ואלי: בעוד ג'ואל נשאר אדיש ומעשי, אלי הורגת על מנת לשמור על "תרבות הכבוד" ועל האגו שלה. במהלך כתיבת העלייה, ציינו חלק מחברי צוות הפיתוח כי לתחושתם האובססיה של אלי לאבי מזכירה התמכרות לסמים, וכי דינה עזבה לאחר שחשה שאובססיה זו לא תיגמר לעולם. את כתיבת הסצנה הסוגרת של המשחק, בה אלי משאירה מאחוריה את הגיטרה שג'ואל נתן לה, גרוס החשיבה כייצוג מעברה של אלי ממותו אל פרק חדש. דרוקמן ציין כי הסצנה מייצגת את התגברותה של אלי על האגו שלה, אך בד בבד העדיף את להותיר את משמעות הסצנה לפרשנותו האישית של השחקן.
משחקיות
במהלך המשחק "The Last of Us", הבינה המלאכותית (AI) של אלי דרשה שיפוץ משמעותי של מנוע המשחק. צוות הפיתוח השאיר אותה בקרבתו של ג'ואל, על מנת למנוע מהשחקנים להתייחס אליה כנטל. מתכנת ה-AI, מקס דיקהוף, הצהיר שעל מנת להבטיח שדמותה של אלי תקבל החלטות מציאותיות במהלך המשחק, הוא התייחס ל"מה שהיא עוברת" ו"מה יהיו יחסיה עם ג'ואל והאויבים". במהלך מקטע החורף של המשחק, השחקנים זכו לקבל לראשונה את השליטה באלי. המפתחים דאגו שהשינוי הזה, כמו גם המידע על חסינותה של אלי למגפה, יישמרו בסוד טרם הפצת המשחק במטרה להפתיע את השחקנים.
אופי ואישיות
במהלך המשחקים, מתוארת אלי כ"בוגרת מעבר לשנותיה" כתוצאה מסביבתה ונסיבות חייה; היא מאופיינת כחזקה, שנונה ו"קצת מחוספסת". הטראומה הנפשית ממנה היא סובלת באה לידי ביטוי לאחר מפגשה עם דייוויד. לאחר שאיבדה אנשים רבים בחייה, אלי סובלת מאוטופוביה קשה ומאשמת הניצולים. הפרעות אלו הביאו להפיכתה לאדם קשוח מאוד; היא משתמשת באלימות ללא היסוס ולעיתים קרובות אף בשפה גסה. בנוסף לאלו, אלי גם מרגישה חסרת ערך ומאמינה שחייה הם נטל וכי מותה יועיל לאחרים. למרות יכולתה להפגין יוזמה, אלי אינה מיומנת בהישרדות כמו ג'ואל, בהיותה אימפולסיבית ונאיבית. אף על פי כן, אלי מפגינה חוסן פיזי רב, כוח רגשי, כוח התמדה וחוסר פחד מוחלט; המתבטא ביכולתה לטפל גם בעצמה וגם בג'ואל בעודו פצוע קשה. מבחינה מינית, אלי היא לסבית.
הופעותיה בסדרת המשחקים
אמה של אלי, אנה, נאלצה לוותר על אלי זמן קצר לאחר שנולדה, והיא גודלה בתחילה על ידי חברתה של אנה, מרלין. זמן קצר לאחר שנלקחה תחת חסותה של מרלין, נכנסה אלי לפנימייה צבאית באזור ההסגר של בוסטון, שם היא מתיידדת עם ריילי אייבל, נערה בת גילה שמגנה עליה מפני בריונים. במהלך אירועי "Left Behind", שמתרחש שלושה שבועות לפני "The Last of Us", ריילי שבה לאחר היעדרות ארוכה ומספרת לאלי שהיא הצטרפה ל"גחליליות", קבוצת מיליציה מהפכנית. עם זאת, ריילי נוטשת את נאמנותה ל"גחליליות" כשאלי מתחננת בפניה שתישאר, והשתיים מתנשקות. לאחר שהן ננשכות על ידי נגוע, השתיים שוקלות להתאבד, אך במקום זאת בוחרות לבלות יחד את שעותיהן האחרונות. עם זאת, אלי שורדת ומגלה שהיא חסינה מפני המגפה.
באירועי "The Last of Us", מטילה מרלין הפצועה על ג'ואל ללוות את אלי מבוסטון לנקודת מפגש בקולורדו על מנת לסייע ל"גחליליות" לפתח נוגדן למגפה באמצעות דמה. בתחילה, אלי מוטרדת מניכורו של ג'ואל, אך עד מהרה השניים נקשרים. לאחר שנודע לה שהוא מתכוון לעזוב אותה אצל אחיו הצעיר, טומי, ולחזור לבוסטון, היא בורחת. לאחר שג'ואל רודף אחריה, היא מתעמתת איתו, מתעקשת שלא ינטוש אותה, והם ממשיכים במסעם. לאחר שהיא מותקפת וכמעט נרצחת על ידי כת קניבלים, מה שמאלץ אותה לרצוח את מנהיגם, דייוויד, עם מצ'טה; אלי מתחילה להפגין סימני טראומה ולהסתגר. לאחר שמצאו את הריסותיו של בסיס "הגחליליות" בקולורדו, ג'ואל ואלי סוף סוף מגיעים לבית חולים בסולט לייק סיטי, שם ג'ואל מגלה שמדעני "הגחליליות" לא יוכלו להפיק נוגדן מבלי להרוג את אלי לצורך כריתת האזור במוחה שנגוע בקורדיספס, הוא הורג את מרלין ו"הגחליליות" ונושא את אלי מחוסרת ההכרה למקום מבטחים. מאוחר יותר, משקר ג'ואל לאלי ש"הגחליליות" כבר מצאו עשרות אנשים חסינים אחרים והפסיקו לחפש תרופה.
ערסלניים
ערסלניים (שם מדעי: Linyphiidae) הם משפחה של פרוקי-רגליים מסדרת העכבישאים השנייה בגודלה במספר המינים לאחר משפחת הקופצניים. הערסלניים, כוללים יותר מ 4,300 מינים מתוארים ב-578 סוגים. מינים חדשים עדיין מתגלים בכל העולם, והידע על המשפחה מוגבל בשל הקושי בזיהוי עכבישים זעירים כאלה.
אלי (The Last of Us)
הופעותיה בסדרת המשחקים
באירועי "The Last of Us Part II", מתרחשים כחמש שנים לאחר אירועי המשחק הקודם; במהלכם אלי וג'ואל התיישבו בקהילתו של טומי בג'קסון. עלילת המשחק נפתחת כאשר ג'ואל מעניק לאלי גיטרה ומקיים את הבטחתו ללמד אותה לנגן. בשלב מסוים, חוזרת אלי לבית החולים של "הגחליליות", שם היא מגלה את האמת. בכעסה על ג'ואל, היא מאשימה אותו שחייה היו חשובים לו יותר מהפקת הנוגדן למגפה; והיחסים בין השניים נהיים מתוחים. בסופו של דבר, מבטיחה אלי לג'ואל שהיא תנסה לסלוח לו, אך ביום המחרת היא עדה לרציחתו בידי אבי, חיילת מיליציה ובתו של מנתח מ"הגחליליות" שג'ואל הרג בזמן שהציל את אלי. יחד עם בת-זוגה, דינה, טומי ובן-זוגה לשעבר של דינה, ג'סי, אלי נוסעת לבסיס המיליציה בסיאטל על מנת לנקום את מותו. בדרך, אלי חושפת את חסינותה לדינה, ודינה מגלה שהיא בהיריון מג'סי. לאחר שאלי הורגת אחדים מחברי הקבוצה של אבי, אבי הורגת את ג'סי, משתקת את טומי וגוברת על אלי ודינה ולאחר מכן מזהירה אותן להתרחק מסיאטל. פרק זמן לאחר מכן, אלי ודינה מתגוררות בחווה ליד ג'קסון ומגדלות את תינוקה של דינה, ג'יי. ג'יי., אך אלי, שסובלת מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, מחליטה לעקוב אחר אבי לסנטה ברברה חרף הפצרותיה של דינה, שם היא משחררת את אבי המשועבדת מקבוצת שודדים; אך לאחר שנזכרת במותו של ג'ואל, מכריחה אותה להילחם. במהלך המאבק, אבי כורתת שתיים מאצבעותיה של אלי בנשיכה, אך אלי גוברת עליה ומתחילה להטביע אותה; בסופו של דבר, אלי מרפה מאבי לאחר שחוותה זיכרון מאושר יותר של ג'ואל; ושבה לבית החווה, אך מוצאת אותו ריק. לאחר שהיא מתקשה לנגן בגיטרה של ג'ואל באצבעותיה החסרות, אלי נזכרת בהבטחתה לסלוח לג'ואל, מותירה את הגיטרה מאחוריה ועוזבת אל האופק.
ערסלניים
משפחה זו מתאפיינת ברשתות דמויי ערסל (ומכאן שמה העברי) הנבנות בעשביה נמוכה או בין שיחים נמוכים, כאשר העכביש תלוי במהופך בתחתית הערסל. בלועזית, עכבישים במשפחה זו מכונים אורגי יריעה (sheet weavers), או עכבישי הכסף (money spiders ; בשל אמונה טפלה הנפוצה בבריטניה, אירלנד, ניו זילנד, ובפורטוגל, לפיה אם עכביש כזה רץ לכיוון אדם, הוא מגיע במטרה לטוות עבורו בגדים חדשים, והדבר מסמל הצלחה כלכלית).
אלי (The Last of Us)
ביקורות
עם הפצת המשחק, זכתה דמותה של אלי לביקורות חיוביות. ג'ייסון קילינגסוורת' מ-"Edge" שיבח את מורכבות דמותה של אלי ושיבח את "Naughty Dog" על כך שלא הפכו אותה ל"נערה כנועה... בתחילת גיל ההתבגרות שג'ואל חייב לשמרטף עליה". אשלי ריד ואנדי הארטאפ מהאתר "GamesRadar" ציינו כי אלי היא אחת מ"הדמויות הנשיות מעוררות-ההשראה ביותר במשחקים", וכתבו שהיא "אחת הדמויות המודרניות והריאליסטיות ביותר שעוצבו אי פעם". באתר זה אף דורגה דמותה של אלי בין הדמויות הטובות ביותר במשחקי הווידאו, וצוין כי האומץ שלה עולה על זה של רוב הדמויות הגבריות במשחקים. בנוסף, מבקרים אף ציינו לשבח את פיתוח דמותה של אלי כדמות עגולה ומורכבת שמפגינה את כוחה במקביל לפגיעותה, ובד בבד חותרת תחת ארכיטיפ "העלמה במצוקה". מנגד, חשו מספר מבקרים כי המשחק מתמקד יותר מדי בג'ואל ומותיר את אלי בתפקיד משני בלבד לעומתו.
מאפיין נוסף בדמותה של אלי שזכה לשבחי המבקרים, היה מערכת היחסים בינה לג'ואל – אותה החשיבו לגולת הכותרת של המשחק; בין היתר צוין כי מערכת יחסים זו נכתבה בצורה ריאליסטית, נוקבת ואמיתית, שנבנתה בעקבות הפרטים הקטנים והאופציונליים לאורך המשחק. קייל היליארד מהאתר "Game Informer" השווה את מערכת יחסיהם של ג'ואל ואלי למערכת יחסיהם של הנסיך ואליקה מ"הנסיך הפרסי" (2008), ושיבח את "הקרשנדו הרגשי" שמעבירים דמויותיהם של ג'ואל ואלי את השחקן. במגזין הרשמי של פלייסטיישן, דורגו דמויותיהם של ג'ואל ואלי כדמויות הטובות ביותר במשחק פלייסטיישן 3.
לאחר הפצת החבילה "Left Behind", זכתה מערכת יחסיהן של אלי וריילי זכתה לשבחים נוספים מצד המבקרים. טום מקשיה מ-"GameSpot" ציין כי יחסה של אלי לריילי זיכו אותה בהערכתו מחדש. מה"דיילי טלגרף" זכו האינטראקציות בין הדמויות לשבח, וסטייסי הרמן מ-"יורוגיימר" חשה כי יחסיהן של אלי וריילי משפרת את הבנת מערכת היחסים בין ג'ואל ואלי. בנוסף, תוארה סצנת הנשיקה של אלי וריילי כ"רגע של פריצת-הדרך במשחקי וידאו". קזה מקדונלד מ-"IGN" כתבה כי הנשיקה הייתה "כל כך יפה וטבעית ומשעשעת ש[היא] נותרה מוכת-תמהון". מנגד, הטיל לוק קרמלי מ-IGN ספק במניעיה של "Naughty Dog" מאחורי סצנת הנשיקה, אך אף על כן שיבח את הטיפול בנושא מיניותה של אלי ואת העדינות בה נקט צוות הפיתוח בהתעסקות בנושא זה.
על גילום דמותה של אלי במשחק ההמשך "The Last of Us Part II", זכתה ג'ונסון לשבחים רבים; בין היתר בשל יכולתה לשוב לגלם שוב את הדמות בצורה כה ריאליסטית, מורכבת, ובעלת כעס ופגיעות כה גולמיים לאחר שנים רבות. עוד צוין כי בגילום דמותה לומדת הסבל של אלי, ג'ונסון ראויה ל"לא פחות מפרסים", לאחר שהוסיפה ניואנסים לכל אלמנט באישיותה של אלי. אליז פאוויס מ"וושינגטון פוסט" שיבחה את סצנת יציאתה של אלי מהארון בפני ג'ואל, והשוותה אותה ליציאתה שלה מהארון ולקושי לגשת לנושא מול אביה. רפאל מוטמאיור מ-"Observer" ציין כי דמותה של אלי השתפרה על ידי הקבלתה והנגדתה לדמותה של אבי. מנגד, נמתחה ביקורת על כך שדמותה של אלי נשענת במידה רבה מדי על טיב יחסיה עם ג'ואל, ועל חוסר יכולתה של אלי ללמוד מטעויותיה.
דמותה של אלי זכתה בפרסי סוף השנה עבור הופעתה ב"The Last of Us" והחבילה "Left Behind", כולל זכייה בקטגוריית "הדמות החדשה הטובה ביותר" ו"הדמות השווה ביותר" בטקס פרסי המשחקים של SXSW; והייתה מועמדת לפרס "הדמות הטובה ביותר". ביצועיה של אשלי ג'ונסון זכו גם הם בפרסים: בפרס הפרפורמר בטקס פרסי משחקי הווידאו ה-10 וה-11 של האקדמיה הבריטית, בקטגוריית "הופעתה של הדמות הטובה ביותר" בטקס האקדמיה לאמנויות ומדעים אינטראקטיביים ה-17; "המדבבת הטובה ביותר" בטקס Spike VGX 2013, ו"הביצועים הטובים ביותר" מהדיילי טלגרף. על תפקידה ב-"The Last of Us Part II", זכתה ג'ונסון בקטגוריית "הביצועים המצטיינים ביותר של שחקן ראשי במשחק דרמה" בטקס פרסי האקדמיה הלאומית למבקרי שוק משחקי הווידאו (NAVGTR). ג'ונסון הייתה גם מועמדת בקטגוריית "ההופעה הטובה ביותר" בטקס פרסי המשחקים 2020 ומ-"IGN", ו"פרפורמרית בתפקיד ראשי" בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-17; אך הפסידה את כל שלושת הפרסים ללורה ביילי, שגילמה את דמותה של אבי. בנוסף, דמותה של אלי הייתה מועמדת בקטגוריית "ההישג היוצא מן הכלל באפיון דמות" בטקס האקדמיה לאמנויות ומדעים אינטראקטיביים ה-24.
פיטרה
פיטרה (בערבית: فطرة, תעתיק מדויק: פִטְרַה) הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית, שמתאר את המצב הטהור בו נמצאים לכאורה כל האנשים לאחר לידתם. ניתן לתרגם את המילה באופן מילולי כ"טבע מולד". לפי האסלאם, המונותאיזם טבוע באדם מלידתו, ולכן כשאדם מתאסלם, מתייחסים אליו המוסלמים כאל אדם שחזר כביכול אל דתו המקורית, ולא כאל אדם שהמיר את דתו לדת חדשה.
יש המגדירים את הפיטרה כנטייה מולדת באדם להכיר בקיומו של אללה ולהבחין בין טוב לרע. לפי חלק מהמסורות האסלאמיות, גידול הזקן וגילוח הזקן הם חלק מהפיטרה. יש הגורסים כי דרך החניף נכללת אף היא בפיטרה.
איסט פלסטיין (אוהיו)
איסט פלסטיין (באנגלית: East Palestine) הוא כפר בצפון־מזרח מחוז קולומביאנה, אוהיו, ארצות הברית. בשנת 2020 עמדה האוכלוסייה על 4,761 תושבים. היישוב ממוקם על גבול המדינה עם פנסילבניה, 31 ק"מ דרומית לינגסטאון ו־64 ק"מ מצפון־מערב לפיטסבורג.
משנות ה־70 של המאה ה-19 ועד אמצע שנות השישים של המאה ה־20, היישוב היה בית לתעשייה גדולה של קרמיקה וייצור צמיגים. היישוב נוסד בשנת 1828 כמכניקסבורג (Mechanicsburg), והתאגד ככפר בשנת 1875 תחת השם איסט פלסטיין על שם אזור פלשתינה המקראי. לאחר שהגיעה לאוכלוסייה של 5,000, פעלה איסט פלסטיין כעיר סטטוטורית משנת 1920 ועד 2011, אז חזרה למעמד כפר בגלל קיטון באוכלוסייה.
גאוגרפיה
הכבישים המהירים הבאים עוברים באיסט פלסטיין:
לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לאיסט פלסטיין שטח כולל של 8.16 קילומטרים רבועים. שני נחלים עוברים בכפר.
אדוארד קודרינגטון
אדמירל סר אדוארד קודרינגטון (באנגלית: Edward Codrington) (27 באפריל 1770 – 28 באפריל 1851) היה קצין הצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812, אך זכור במיוחד בשל ניצחונו בקרב נאווארינו במלחמת העצמאות היוונית.
שירותו במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812
משנתחדשו פעולות האיבה עם צרפת, שב קודרינגטון לים וזמן מה הוסיף לשרת בפריגטות. באביב 1805 נמסר לו הפיקוד על אוניית הקו "אוריון", והוא צורף לצי של אדמירל נלסון המטיל הסגר על הצי המאוחד של ספרד וצרפת במפרץ קדיס. קודרינגטון השתתף בקרב טרפלגר (21 באוקטובר 1805); אונייתו הוצבה במאסף הפלגה הצפונית, ועל כן חלפו שעתיים עד שיצרה מגע והחלה בלחימה. מרגע זה התעלם קודרינגטון מכל יתר האוניות והתמקד רק בתקיפת האונייה הצרפתית "סוויפטשור", שעמדה עד לזמן זה ללא פגע, ותוך שהוא יורה מתותחיו אילץ אותה להיכנע. אחר כך תקף את אוניית הדגל הספרדית "פרינציפה דה אסטוריאס", ומשנכשלו נסיונותיו להכניעה, הסתער על האונייה הצרפתית ""אַנטרֶפִּיד"". "אוריון", יחד עם אוניות אחרות, פגעה בתרניה של "אנטרפיד" ואחר כך שטה סביבה כשהיא יורה בלא הפסק עד הכנעתה.
מלחמת העצמאות היוונית וקרב נאווארינו
בדצמבר 1826 שוב מונה קודרינגטון לפיקוד בים התיכון, אליו הפליג מאנגליה ב-1 בפברואר 1827. מלחמת העצמאות היוונית נמשכה זה שש שנים ללא הכרעה, ומשימתו של קודרינגטון הייתה לאכוף הפסקת אש על הצדדים הנצים; כמו כן הוטל עליו למנוע את מעברן של תגבורות ואספקה מאסיה הקטנה ומצרים אל הכוחות העות'מאניים ביוון עד שיושג הסדר סופי ברוח הסכם לונדון. לצורך ביצוע המשימה חברו אליו שתי שייטות נוספות, אחת מצרפת והשנייה מרוסיה. תפקידו היה דיפלומטי מעיקרו, ובהוראות שקיבל נכתב כי מותר לו להשתמש בכוח רק כמוצא אחרון. ברם, קודרינגטון לא היה ידוע בכישרונו הדיפלומטי, וב-20 באוקטובר 1827 השמיד צי הברית שבפיקודו את הצי הטורקי-המצרי בקרב נאווארינו.
לאחר הקרב יצא קודרינגטון אל מלטה לתיקון אוניותיו הנזוקות. הוא נשאר שם עד מאי 1828, אז הצטרף אל עמיתיו האדמירלים הרוסי והצרפתי במימי הפלופונסוס. השלושה עשו מאמצים לאכוף על אבראהים פאשא את פינוי חצי האי בדרכי שלום, אך הפאשה הערים עליהם קשיים דיפלומטיים. ב-25 ביולי החליטו שלושת האדמירלים כי על קודרינגטון לצאת אל אלכסנדריה ולבקש מאת מוחמד עלי להורות לבנו איברהים לשוב עם צבאו למצרים. ב-22 ביוני קיבל קודרינגטון איגרת מאת האדמירליות על סיום תפקידו, אך מאחר שמחליפו עדיין לא הגיע, בוצעה ההחלפה רק ב-25 ביוני. נוכחותו באלכסנדריה השפיעה על קבלת ההסכם מן ה-6 באוגוסט 1828, המסדיר את פינוי הפלופונסוס מחילות טורקיה ומצרים. כאות הוקרה על שירותו הוענק לו אות "הצלב הגדול" של מסדר האמבט, אך אין כל ספק כי ממשלת בריטניה חשה אי-נוחות מדיפלומטיית ספינות התותחים המגושמת שלו.
שנותיו המאוחרות
עם שובו לאנגליה עסק קודרינגטון זמן מה בהגנה על החלטתו להשמיד את הצי העות'מאני, ואחר כך נפש בחו"ל. הוא פיקד על שייטת אימונים בתעלה ב-1831 והועלה לדרגת אדמירל מלא ב-10 בינואר 1837. ב-1832 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה דבונפורט, וייצג אותו עד פרישתו ב-1839. מנובמבר 1839 עד דצמבר 1842 הוא היה המפקד הראשי של פורטסמות'. קודרינגטון מת בלונדון ב-28 באפריל 1851. הוא הותיר אחריו שני בנים, אשר הגיעו למשרות רמות בצבא ובצי הבריטיים. סר ויליאם ג'ון קודרינגטון (1804-1884) היה קצין-צבא שהשתתף במלחמת קרים. סר ג'ון הנרי קודרינגטון (1808-1877) היה קצין-צי, שהתקדם עד תפקיד אדמירל של הצי.
קודרינגטון נקבר בכנסיית "סיינט פיטר" באיטון סקוור, אך בשל עבודות תחזוקה לקויות שנעשו ב-1853 ושריפה גדולה שפרצה ב-1987 לא נותר כל שריד למצבתו או לקברו. טבלות שיש המנציחות את זכרו נמצאות בקתדרלת סיינט פיטר ובבית המשפחה בדודינגטון. מחקר שנעשה באוקטובר 2005 בכנסיית סיינט פיטר גילה, כי ב-1954 הועברו שרידי גופתו ונטמנו בבית הקברות ברוקווד אשר שבסארי (Surrey), בחלקה מספר 70. שמו חקוק גם על אובליסק גדול בפילוס שביוון, המנציח את זכר הקצינים שנפלו בקרב נאווארינו.
בקורי
בקורי (שם מדעי: Platonia insignis או Aristoclesia esculenta Stuntz), הוא עץ פרי טרופי.
שמות נוספים
בברזיל, bacurí, bacurí assu, bacurí do Pará, bacury, pacuri או pacoury-uva בגיאנה הצרפתית pakuri, pakouri או maniballi בגיאנה pakuri, pakouri או maniballi בסורינם pacouri, packoeri, pakoeri או geelhart בקולומביה goherica
תיאור
גובה העץ כ-25 מטרים וצורתו כצורת קונוס. העלים אליפטים באורך של 15 ס"מ. שולי העלים גליים. הפרחים ורודים באורך של כ-7 ס"מ, ומופיעים בבודדים או בשלשות. הפרי עגול, בקוטר של 7-13 ס"מ, ומשקלו 800 עד 1000 גרם. הקליפה צהובה, קשה ועשירה בשרף ריחני דביק. כדי להימנע מיציאת השרף, יש לשבור את הקליפה על ידי הטחתה כנגד עצם קשה. ניסיון לחתוך את הקליפה הקשה באמצעות סכין תגרום להדבקות השרף לסכין. תוך הפרי מכיל ציפה בעלת ניחוח אופייני. הציפה בצבע קרם ועד 5 זרעים גדולים. הזרעים עטופים בציפה, אך יש שקי ציפה ללא זרעים בתוכם.
הפרחים פורחים ביוני-יולי, הפרות מבשילים בין בדצמבר למאי, כאשר מרב היבול נאסף בפברואר ומרץ.
תפוצה
הבקורי נפוץ בכול יער האמזונס, אבל גם מחוצה וניתן למצוא פרטים שלו עד פרגוואי. הבקורי נפוץ בעיקר במזרח פארה, באי מרז'ו והסביבה.
חקלאות
הבקורי מניב רק לאחר הרבה שנים. לא ידוע מה הם הגורמים המשפיעים על הגיל בו הוא מתחיל להניב, אך מקובל להניח שמדובר ביותר מ-12 שנה. מסיבה זו אין גידול מסחרי של בקורי.
מזון
הציפה נאכלת טריה, אבל משמשת בעיקר להכנת מיצים, גלידות, ממתקים, ריבות וקינוחים אחרים.
רפואה
החלב שמופק מקליפת העץ משמש לטיפול וטרינרי בגיאנה. השמן שמופק מהזרעים משמש לטיפול בפריחות והרפס.
1969 בספורט
ג'ודו
אליפות העולם בג'ודו נערכה במקסיקו סיטי שבמקסיקו. יפן זכתה ב-6 מדליות זהב בכל הקטגוריות (12 בסה"כ).
המנצחים בתחרויות הגראנד סלאם
רוד לייבר משלים זכייה שנייה בתואר הגראנד סלאם, היחידי בהיסטוריה
אליפות אירופה
נבחרת ברית המועצות זוכה באליפות.
אליפות דרום אמריקה
אורוגוואי זכתה באליפות וברזיל  זכתה במקום השני.
גביע אירופה לאלופות
צסק"א מוסקבה מנצחת בגמר את ריאל מדריד בתוצאה 99:103 לאחר שתי הארכות.
גביע אירופה למחזיקות גביע
בגמר גביע אירופה למחזיקות גביע שנערך סלביה פראג מנצחת את דינמו טביליסי  74:80.
ארצות הברית
בגמר הפלייאוף של ליגת ה-NBA מנצחת בוסטון סלטיקס את לוס אנג'לס לייקרס 3:4. (ראה עונת 1968/1969 ב-NBA).
עומק אופטי (אסטרופיזיקה)
עומק אופטי (אנגלית: Optical depth) באסטרופיזיקה הוא גודל פיזיקלי חסר ממדים המתאר את הפיזורים והבליעות שעוברת קרינה בעת מעבר דרך תווך. בהכללה ניתן לראות זאת כרמת השקיפות של תווך. כאשר קרינה אלקטרומגנטית או קרינת חלקיקים עוברת דרך תווך, חלק מהפוטונים או החלקיקים נבלעים או מפוזרים בתווך, בזמן שאחרים עוברים דרכו. כך שטף הקרינה מונחת על ידי מעבר בחומר. עומק אופטי הוא מדד למספר הפיזורים והבליעות שעוברת הקרינה, כלומר מדד לעוצמת ההנחתה של הקרינה.
הגדרה מדויקת
עומק אופטי מוגדר כאינטגרל באופן הבא:
כאשר: שתי ההגדרות האינטגרליות למעשה שקולות, מכיוון שמהלך חופשי ממוצע באסטרופיזיקה מוגדר על ידי:
כאמור, עומק אופטי נותן עומדן לרמת ההנחתה של הקרינה במעברה בתווך. עוצמת הקרינה ("ראדיאנס") כתלות במרחק המעבר בחומר קטנה מעריכית: אם מניחים תווך אחיד מבחינה אופטית לאורך התקדמות האלומה, ניתן לנוון את האינטגרל למכפלה:
קירוב אדינגטון ועומק הפוטוספירה
על מנת להגדיר את הגבול בין הפוטוספירה לבין הכרומוספירה, הוחלט על ידי קירוב, להגדיר גבול זה כמקום בו. הקירוב, שנוסח על ידי ארתור אדינגטון לוקח בחשבון הימצאות של יוני מימן H^- באטמוספירת הכוכב והוא אינו תלוי באורך גל של הקרינה. במקרה כזה מתקיים הקשר הבא: כאשר T זו טמפרטורה וT_e טמפרטורה אפקטיבית, כלומר טמפרטורה המתאימה לקרינת גוף שחור.
כך לפי הגדרה זו, מתקיים שבפוטוספירה, בעומק האופטי של, טמפרטורה של הפוטוספירה שווה לטמפרטורה האפקטיבית של הכוכב. במקרה כזה, פוטוספירה מוגדרת בשכבה דקה בה כל פוטון יעבור פיזור בודד או פחות לפי יציאתו מהכוכב.
בואינג 727
בואינג 727 הוא מטוס נוסעים צר-גוף תלת מנועי לטווחים קצרים עד בינוניים, המטוס נושא כ-190 נוסעים והוצג לראשונה בשנת 1963.
המטוס יוצר על ידי חברת בואינג האמריקנית, והוא אחד המטוסים הפופולריים ביותר בכל הזמנים, וסך הכול יוצרו 1831 מטוסי 727 ומהם התרסקו 1832. ייצורו הופסק בשנת 1984 וחלק מן המטוסים נמצאים בשירות עד היום, וידועים בבטיחותם ובאמינותם הגבוהה. בזמן תכנונו היה הבואינג 727 מהמתקדמים באותה תקופה והוא שילב מנועים וטכנולוגיות חדשות. במטוס שולב עיצוב מיוחד של זנב בצורת "T", ושלושה מנועים בחלק האחורי של המטוס. ה-727 תוכנן לשירות שדות תעופה קטנים יותר עם מסלולים קצרים יותר מאלו ששימשו את מטוסי הבואינג 707. ה-727 היה מטוס הסילון הראשון של בואינג שעבר בדיקות עייפות קפדניות, הראשון שהיה בעל בקרות טיסה מופעלות לחלוטין, הראשון שהשתמש בכנפיים משורשות וראשון עם יחידת כוח עזר (APU). ה- APU היה מנוע טורבינת גז קטן אשר ביטל את הצורך בכוח קרקעי או בציוד התחלתי בשדות התעופה הפרימיטיביים יותר של מדינות מתפתחות.
בינואר 2019 קנתה החברה איראן אסמאן איירליינס 50 דגמים חדשים של 727 מאפגניסטן. היא הייתה החברה עם הכי הרבה מטוסי 727 שהחזיקה את מספר ההתרסוקיות הכי גבוה. נכון לאוגוסט 2022 הוא בשירות נוסעים ומטען, פלא שמטוס כזה ישן להיות באוויר.
דגמים עיקריים
בואינג 727-100 הדגם הראשון של ה-727, הוצג ונכנס לשירות בשנת 1963. הוא יכול לשאת כ-190 נוסעים לטווח של כ-4,000 ק"מ. המטוס הונע במנועים מתוצרת החברה האמריקאית "פראט אנד וויטני" JT8D. ובעל יכולת שיוט עד לגובה של כ-35,000 רגל במהירות של כ-850 קמ"ש.
בואינג 727-200 הוא דגם מוארך של דגם ה-100. הנושא את אותה כמות הנוסעים לטווחים ארוכים יותר של כ-5,200 ק"מ במהירויות של כ-900 קמ"ש. הדגם מונע במנועים מתוצרת "רולס-רויס" חזקים יותר. בואינג ייצרה גם דגם מטען של ה-727-200 (727-200F).
מכירות
בואינג מכרה 1831 מטוסי 727, המטוס נרכש בעיקר בחברות התעופה: אייר קנדה, אייר פראנס, אול ניפון איירווייז, אליטליה, אמריקן איירליינס, אוויאנקה, דלתא, לופטהאנזה, נורת'ווסט, איבריה, JAL, פאן אם, יונייטד איירליינס ועוד.
שאטו אוזון
שאטו אוזון (Château Ausone) הוא יין מאזור סנט אמיליון שבבורדו, אחד משני יינות בלבד, ביחד עם שאטו שבאל בלאן, שמדורג כפרמייר גראן קרו סוג א' (בצרפתית: Premier Grand Cru Classé A) בסיווג היינות של סנט אמיליון. היקב ממוקם בגדה הימנית של הז'ירונד באזור בורדו שבצרפת, סמוך לעיר סנט אמיליון. היקב מפיק גם יין שני שמכונה צ'אפל ד'אוזון (Chapelle d'Ausone).
היסטוריה
היקב ממוקם בקצהו של הכפר סנט אמיליון שקיים מהמאה ה-11, מיקומם של הכרמים הוא גבוה והם ניבטים דרומה לעבר טרסות תלולות ויוצרים מיקום אידיאלי, שמו של אוזון לקוח מדסימוס מגנוס אוסוניוס (310-395 לפני הספירה) מדינאי ומשורר מבורדו שהיו בבעלותו 100 אקרים של כרמים, ויש המאמינים ששאטו אוזון עומד על חורבותיה של הוילה שלו.
ניתן להתחקות אחר עקבותיה של האחוזה המודרנית עד למאה ה-18, כאשר רכש אותה ז'אן קנטנה. לאחר מכן, תחת הבעלות של משפחת לפרואג', ירש את הכרם אדוארד דובואה, שהנהיג את השאטו במהלך הקשיים שנערמו בדרכו במאה ה-19, וב-1916 הוסיף את שאטו בל אייר הסמוך לאחזקות האחוזה. השאטואים נוהלו בנפרד, על אף ששניהם יישנו את יינותיהם במרתפי אוזון, מערות החצובות בתוך צוקי אבן גיר מתחת לעיירה סנט אמיליון. לאחר שדובואה הלך לעולמו ב-1921, אלמנתו היילט דובואה-שאלון וילדיו של דובואה מנישואיו הקודמים לבת משפחת ווטייה לקחו לידם את ניהול האחוזה.
אוזון היה אחת מהאחוזות הבודדות שניצלו מהקרה הנוראית שפקדה את היקבים בשנת 1956, שלא כמו שכניו כמו שאטו שבאל בלאן שסבל מאובדן בצירים של מספר שנים ובכמה מקרים השמדה של גפנים. אף על פי שלאוזון יצא שם כמפיק אחד מטובי היינות של בורדו חלה הידרדרות באיכות היינות עד שפסקל דלבק מונה ליינן ב-1976.
במהלך מספר שנים היה אוזון רכושם המשותף של המשפחות דובואה-שאלון ווטייה, אולם לאחר תקופה של ניסיון להגיע לעמק השווה, יושב ריב המשפחות שהגיע עד לפתח בית המשפט, זאת לאחר שמשפחת ווטייה קנו את מניותיה של משפחת דובואה-שאלון באמצע שנות התשעים. אלאן ווטייה התמנה למנהלו של אוזון, בעוד שלהיילט דובואה-שאלון הותר לגור בשאטו עד למותה ב-2003. מישל רולנד מונה ליינן המייעץ של היקב ב-1995.
תפוקה
הצלחתה של תוצרת היין באוזון נזקפת לצירוף הייחודי של האדמה ואדמה, ערבוב של חרסית ואבן גיר הייחודיים לאזור. הכרם משתרע על פני 70 דונם, אחוז זני הענבים המרכיבים אותו הם: 50% גפני העינב קברנה פראן ו-50% גפני העינב מרלו, הנטועים בצפיפות של 650 גידולים לדונם.
מכיוון שהכרמים קטנים בגודלם, הקטיף יכול להתבצע בזמן אופטימלי, בדרך כלל בשתיים אחר הצהרים. התפוקה השנתית הממוצעת, הן של שאטו אוזון, היין הראשון (Grand vin), והן של היין השני צ'אפל ד'אוזון (Chapelle d'Ausone), היא מעט יותר מ-2,000 ארגזים (בארגז מצויים תריסר בקבוקי יין) (180 hL).
הדיוויזיה ה-43 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-43 של הצבא הבריטי (וסקס) היא דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמות העולם.
הקמת הדיוויזיה
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1908 כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ונועדה להחליף את הצבא הסדיר כאשר הוא היה במשימות בחו"ל. הדיוויזיה הוצבה תחת פיקוד הדרום, וכללה יחידות מקורנוול, דבון, דורסט, המפשייר, סאמרסט ווילטשייר.
מלחמת העולם הראשונה
בקיץ 1914 גויסה הדיוויזיה והחלה באימונים, ובספטמבר 1914 נשלחו יחידות הדיוויזיה להודו, על מנת לשחרר שם את חיילי הצבא הסדיר. למרות שהדיוויזיה לא פעלה כגוף אחד, היא הוגדרה בשנת 1915 כדיוויזיה ה-43 (וסקס ה-1). יחידות נוספות שגויסו נשלחו אף הם להודו בדצמבר 1914, והם הוגדרו כדיוויזיה ה-45 (וסקס ה-2). עם התגברות המלחמה נשלחו יחידות הדיוויזיה לחזית המסופוטמית, אם כי בסוף המלחמה עדיין נותרו בהודו גדוד אחד ו-5 סוללות ארטילריה, אשר השתתפו ב. לאחר המלחמה שוחררו חיילי הדיוויזיה, ובשנת 1919 פורקה הדיוויזיה.
בין המלחמות
בשנת 1921 הוקמה הדיוויזיה מחדש, כחלק מהצבא הטריטוריאלי, ובשנת 1939 הוחלט על הכפלת כוח הצבא הבריטי, ועל בסיס הדיוויזיה הוקמה הדיוויזיה ה-45.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסה הדיוויזיה לצרפת, ובמאי 1940 היא הייתה אמורה להישלח לצרפת, אולם בשל פרוץ הקרבות במערב נשארה הדיוויזיה בבריטניה. לאחר הפינוי מדנקירק הוצבה הדיוויזיה במזרח קנט תחת פיקוד הקורפוס ה-12, בתחילה כהיערכות הגנתית מפני פלישה גרמנית, ולאחר מכן החלה באימונים לקראת הפלישה לנורמנדי.
ביוני 1942, הייתה הדיוויזיה ה-43 אחת מני רבות שנבחרו להמרה לדיוויזיה "מעורבת", של חטיבת טנקים אחת ושתי חטיבות חי"ר. כתוצאה מכך, החטיבה ה-128 של בריגדיר מנלי ג'יימס עזבה את הדיוויזיה והוחלפה על ידי חטיבת הטנקים ה-25, שבספטמבר הוחלפה על ידי חטיבת הטנקים ה-34. עם זאת, בספטמבר 1943 ננטש הניסוי עם דיוויזיות "מעורבות", ועם הגעתה של החטיבה ה-214 של בריגדיר הוברט אסמה, לשעבר יחידה עצמאית, חזרה הדיוויזיה להיות דיוויזיית חי"ר רגילה. בשלב זה נבחרה הדיוויזיה להשתתף בפלישת בעלות הברית לנורמנדי, אשר הייתה אמורה להתקיים במאי 1944, כחלק מהארמייה הבריטית השנייה שהוקמה קודם לכן (בתחילה תחת פיקודו של קנת' אנדרסון, אשר הוחלף בינואר 1944 על ידי מיילס דמפסי), והאימונים בשיתוף פעולה של כל הזרועות, שהיו כבר בסטנדרט גבוה מאוד בגלל שיטותיו האנרגטיות והאכזריות של תומאס, התגברו, והוא דרש רק את הסטנדרטים הגבוהים ביותר.
לאחר שנים של אימונים בפיקודו של תומאס, הדיוויזיה ה-43 נחתה בנורמנדי באמצע יוני 1944, אך לא הייתה מעורבת מייד בשום לחימה מהותית. ב-24 ביוני הוקצתה הדיוויזיה מהקורפוס ה-12 של ניל ריצ'י לקורפוס ה-8 של ריצ'רד אוקונור, וימים אחדים לאחר מכן לקחה חלק במבצע אפסום, בניסיון לכבוש את קן, שלמרות שהייתה המטרה של הדיוויזיה ה-3 ליום ה-D, עדיין נותרה בידי האויב. הדיוויזיה מילאה רק תפקיד מינורי יחסית במבצע אך מילאה תפקיד מרכזי במבצע יופיטר, הניסיון הבריטי לכבוש את גבעה 112. הפעולה, שהחלה ב-10 ביולי והסתיימה למחרת, הייתה בסופו של דבר ניצחון בריטי, אך עלתה לדיוויזיה, יחד עם התמיכה המשוריינת של חטיבת השריון ה-4 של מייקל קארבר, כמעט 2,000 נפגעים.
כשהוחזרה הדיוויזיה לקורפוס ה-12 של ריצ'י, היא נשלחה לקרב הבא שלה, הקרב השני באודון. הפעולה לא הצליחה להשיג את יעדיה במלואם, ועלתה לדיוויזיה בנפגעים נוספים שהיא לא יכלה להרשות לעצמה. אולם זה משך את תשומת לבם של דיוויזיות הפאנצר הגרמני מהחזית האמריקאית לחזית הבריטית.
מ-27 בדצמבר 1944 עד 28 בינואר 1945, במהלך הקרב על הבליטה בו לא נטלה חלק הדיוויזיה ה-43, פיקד תומאס באופן זמני על הקורפוס ה-30, בעוד הורוקס, שהה באנגליה לצורך מנוחה.
התפקיד הבא של הדיוויזיה היה במבצע בלקוק. שוב חלק מהקורפוס ה-30, שהועבר עכשיו מהארמייה הבריטית השנייה של דמפסי לארמייה הקנדית הראשונה של הארי קריראר, ולאחר מכן מילאה הדיוויזיה ה-43 תפקיד מרכזי במבצע ממשי.
אלדוסיבי
קלוב אתלטיקו אלדוסיבי (בספרדית: Club Atlético Aldosivi) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מהעיר מאר דל פלאטה. המועדון נוסד ב-29 במרץ 1913 וכיום משחק בליגת העל הארגנטינאית.
בשנת 1979, הקבוצה התמזגה עם שני מועדוני כדורגל אחרים ממאר דל פלאטה: טאז'רס ובאנפילד, כשנודעה בשם דפנסורס דל פוארטו. שם המועדון חזר לשמו המקורי שנתיים לאחר מכן, והוא נקרא כך עד עצם היום הזה.
לורן גרמן
לורן כריסטין גרמן (באנגלית: Lauren Christine German; נולדה ב-29 בנובמבר 1978) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית, התפקיד הגדול הראשון שלה היה בשנת 2002, בסרט הדרמה "סיפור אהבה בלתי נשכח", גרמן המוכרת בעיקר בתפקידיה כלסלי שיי, בסדרת הדרמה של NBC, "שיקגו FIRE" והחל מ-2016 כבלשית קלואי דקר בסדרה "לוציפר" של נטפליקס.
ראשית חייה
גרמן נולדה בחוף הנטינגטון שבקליפורניה, אביה עסק ברפואה והיה מנתח כלי דם בכיר, גרמן למדה בתיכון "לוס אלמיטוס", ואת כישוריה במשחק רכשה בבית הספר לאומנויות שבמחוז אורנג', מאוחר יותר היא נרשמה ללימודי אנתרופולוגיה באוניברסיטת קליפורניה.
קריירה
עבודתה הראשונה של גרמן על הבמה היה פיטר פן ואוליבר. תפקידה הראשון היה בשנת 2000 בסרט הקומדיה הרומנטית "תלוי רק בך", שם היה לה תפקיד שולי כעוברת אורח.
גרמן שיחקה בתפקידים נוספים בהם "רוצחים מלידה" (2005), בקומדיה הרומנטית "אני עדיין עומד" (2005) ובדרמה המוזיקלית "what we do is a secret" המבוסס על סיפור אמיתי.
בין השנים 2011–2012 שיחקה גרמן בסדרה "הוואי חמש-אפס" בתפקיד הסוכנת לורי וסטון.
בין השנים 2012–2014 שיחקה בשתי העונות הראשונות של הסדרות "שיקגו FIRE" ו"שיקגו PD" של רשת NBC בתפקיד לסלי שיי – פרמדיקית בתחנת הכיבוי של שיקגו.
בשנת 2016 החלה גרמן לשחק בסדרה "לוציפר" בתפקיד קלואי דקר, בלשית במשטרת לוס אנג'לס.
סן לורן
{{פירושונים| שם משפחה:
ראו גם
}}
היועץ המדעי לנשיא ארצות הברית
היועץ המדעי לנשיא ארצות הברית (באנגלית: Science Advisor to the President) הוא אדם המופקד על מתן חוות דעת מייעצת וניתוח בענייני מדע וטכנולוגיה עבור נשיא ארצות הברית. היועץ המדעי הראשון, וניבר בוש, שהיה יושב ראש המשרד למחקר ופיתוח מדעי, שירת את הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי טרומן במשך עשור, בשנים 1941–1951.
סקירה כללית
לאחר מלחמת העולם השנייה, הנשיא הארי טרומן החליף את המשרד למחקר ופיתוח מדעי ב"וועדה המייעצת למדע" בשנת 1951, כסוכנות ממשלתית עצמאית. המשרד הועבר אל הבית הלבן ב-21 בנובמבר 1957 על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כדי לספק ייעוץ והמלצות במסגרת המירוץ לחלל. המירוץ התחיל בהשקת ברית המועצות את ספוטניק 1, הלוויין המלאכותי הראשון ששוגר על ידי האדם לחלל.
ועדה זו המשיכה לפעול גם בממשליהם של דווייט אייזנהאואר, ג'ון פיצג'רלד קנדי, לינדון ג'ונסון וריצ'רד ניקסון עד לשנת 1973. ניקסון סיים את פעילות הוועדה במקום למנות מחליף ליועצו המדעי שהתפטר מתפקידו. אחר כך, בשנת 1976, הקים הקונגרס של ארצות הברית את "משרד המדע והמדיניות הטכנולוגית" (OSTP) חלק ממשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית, ובכך תפקידו של היועץ המדעי הוקם מחדש. המשרד עוסק השפעות המדע והטכנולוגיה על עניינים מקומיים ובינלאומיים, והחוק שייסד את המשרד גם מסמיך אותו להוביל מאמצים בין-סוכנותיים לפיתוח ויישום מדיניות תקציבית של מדע וטכנולוגיה, ולעבודה עם המגזר הפרטי, ממשלות מדינות ארצות הברית והממשלות המקומיות, קהילות המדע וההשכלה גבוהה, כמו גם מדינות אחרות בעולם.
בשלהי יולי 2018 מינה הנשיא דונלד טראמפ את המטאורולוג קלווין דרוגמייר ליועצו המדעי. מינויו של דרוגמייר אושר על ידי מליאת הסנאט של ארצות הברית ב-2 בינואר 2019, במהלך היום האחרון למושב הקונגרס ה-115. ב-11 בפברואר, דרוגמייר הושבע לתפקידו בידי סגן הנשיא מייק פנס.
בינואר 2021, הכריז הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ו ביידן כי התפקיד יהיה במהלך ממשלו בדרגת קבינט, והודיע על מינויו של אריק לנדר לתפקיד. ב-7 בפברואר 2022 התפטר לנדר מתפקידו לאחר שהושמעו טענות כנגדו על כך שהתעמר בעובדיו ונהג בהם בבריונות.. את מקומו מילא במשך שמונה חודשים פרנסיס קולינס, מחוקרי פרויקט גנום האדם, עד אשר החליפה אותו אראטי פרבהאקר.
1951 בגרמניה
שנת 1951 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 80 שנות לאום.
המנון איי בהאמה
המשיכי לצעוד, ארץ הבהאמה (באנגלית March On, Bahamaland) הוא ההמנון הלאומי של איי בהאמה. ההמנון הולחן על ידי טימותי גיבסון ואומץ רשמית בשנת 1973.
נתן גרוסמן
נתן זאב (נתי) גרוסמן (נולד בשנת תשי"ט, 1959) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי, עורך "הפלס" ולשעבר עורך "יתד נאמן".
ביוגרפיה
נולד וגדל בפתח תקווה, בנם של פסיה ויצחק-דוד גרוסמן, בעליה של חברת הבנייה גן. למד בישיבת אור ישראל ובישיבת גרודנא באשדוד.
לאחר נישואיו עבד בתחקירנות עבור ארגון ההחזרה בתשובה "ערכים", ובהמשך עבור העיתון "יתד נאמן", לשם הובא על ידי אחד מעורכי העיתון, ישראל גליס. סדרת התחקירים הראשונה שלו עסקה בהתבוללות של חלק מראשי התנועה הציונית. לאחר מכן קודם גרוסמן לכתיבה במשרה מלאה בעיתון. בשנת 1986 פרסם סדרת כתבות נגד המשיחיות בחב"ד, שזיכתה אותו בהערכתו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
בשנת תשמ"ח (1988) מונה לעורך העיתון "יתד נאמן", לצדם של שני עורכים נוספים ובהם גיסו ישראל וורצל. גרוסמן נחשב שופרו של הרב שך, ואף היה נפגש עמו בקביעות לשיחות תדרוך. לאחר פטירת הרב שך המשיך גרוסמן בכתיבתו הפובליציסטית בחסותו של הרב יוסף שלום אלישיב.
לאורך השנים פרסם ב"יתד נאמן" מאמרי השקפה פובליציסטיים המייצגים קו ליטאי-קיצוני ויצא נגד תופעות החורגות מן הקו הזה. בין הנושאים שהירבה לעסוק בהם: חב"ד, ש"ס, חוק טל, אמנת כנרת, הנח"ל החרדי, האקדמיות החרדיות, השבועונים החרדיים ובראשם משפחה, החרדים המודרניים (אותם הוא מכנה "החרדים החדשים").
כתיבתו עוררה התנגדות בקרב גורמים בציבור הליטאי, שחלקם ראו עצמם פגועים מכתיבתו. בין מתנגדיו היו אנשי הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן שטענו כי גרוסמן מונע מתן ביטוי לדעותיו בעיתון. כמו כן יצאו נגדו עיתונאים ופובליציסטים חרדים, ובהם משה גרילק. עם זאת, הוא גובה בידי רבנים ליטאים מן הזרם הקיצוני יותר, ובראשם הרב שמואל אוירבך.
בדצמבר 2012, על רקע המאבק של אנשי "יתד נאמן" בעיתון "הפלס", הותקף גרוסמן בשעת לילה מאוחרת בידי שני צעירים ליד ביתו בשכונת בית וגן בירושלים. נגד אחד התוקפים הוגש כתב אישום, וביוני 2013 התקבל בבית המשפט הסדר טיעון עם הנאשם, שבמסגרתו הודה בעבירה של תקיפה בנסיבות מחמירות ונידון למאה ימי מאסר.
במקביל לפעילותו העיתונאית פרסם גרוסמן סדרת ספרים תורניים על מסכתות ברכות, ראש השנה וסנהדרין, בשם "פותח שער". הספרים קיבלו את הסכמתם של הרב אלישיב, הרב אוירבך ועוד.
משפחתו
נשוי לרות. אביה, אברהם שלמה פרידמן, היה מבעלי הוצאת לוין אפשטיין. שלושת גיסיו הם הרב יונה מצגר, ישראל וורצל, לשעבר עורך "יתד נאמן", והרב דוד דב לבנון, אב בית הדין הרבני באשקלון. גרוסמן גר בשכונת בית וגן בירושלים.
ספורט חורף
ספורט חורף כולל את ענפי הספורט שהפעילות העיקרית בהם נערכת בחורף, ובפרט ספורט המתבסס על שלג או קרח. ענפים עיקריים בספורט חורף:
לספורט החורף אולימפיאדה משלו, משחקי החורף האולימפיים. כמו אולימפיאדת הקיץ גם אולימפיאדת החורף נערכת אחת לארבע שנים, אבל בשונה מאולימפיאדת הקיץ, אולימפיאדת החורף נערכת בתחילת השנה האזרחית.
אליה קרמונה
אליה (אליהו) רפאל קרמונה (Elia Rafael Carmona; 21 באוקטובר 1869–1931) היה מגדולי הסופרים והעיתונאים בלאדינו בעת החדשה.
קורות חיים
אליה קרמונה נולד באיסטנבול בשנת 1869, בן לענף ממשפחת קרמונה, משפחה יהודית-עות'מאנית ספרדית מיוחסת. למרות מעמד המשפחה, סבלו הוריו מקשיים כלכליים לאורך ילדותו. בנעוריו קיבל חינוך יהודי מסורתי, ולאחר מכן למד לזמן קצר בבית הספר אליאנס עד שהוריו נאלצו להוציא אותו מבית הספר עקב בעיותיהם הכלכליות. לאורך השנים הבאות עבד במקצועות שונים, החל ממחנך לצרפתית לבני עשירים ועד רוכל של סיגריות וגפרורים. בשנת 1893 התארס לרחל, בת שכניו, אך על פי ספר זכרונותיו, אילולא היו הוריו משכנעים אותו להמשיך באירוסין, היה מבטל אותם כדי להתחתן עם צעירה אחרת בשם רוזה, בתו של סוחר עשיר.
בשנת 1895 נסע קרמונה לסלוניקי בתקווה למצוא שם פרנסה ולחסוך כסף לקראת נסיעה לפריז. הוא נאלץ לבטל את תוכניותיו ולחזור לאיסטנבול לאחר שקיבל ידיעה על כך שאביו לקה במחלה קשה. בתקופה זו כנראה החל, בעידודה של אמו, בכתיבה ספרותית. כתביו הראשונים הם סיפורי עם (consejas) שהוא העלה על כתב, אך עד מהרה עבר לחבר רומנסות ונובלות מקוריות. הצנזורה העות'מאנית באיסטנבול הטילה מגבלות על פרסום כמה מספריו, ובמטרה לחמוק ממגבלותיה נסע לערים כגון רודוס ואדירנה בתקווה שיוכל להוציא אותם לאור, אך לבסוף שב לאיסטנבול לאחר שנודע לו על מות אביו. בשנת 1901 התחתן עם רחל ארוסתו, לאחר תקופת אירוסין של כמעט עשור. כשנה לאחר מכן, בעקבות החלטת הצנזורה העות'מאנית למנוע כליל את פרסומם של ספרים העוסקים בנושאים כגון אהבה, רומנטיקה ופשיעה, החליט קרמונה לנסוע למצרים, שם התקיים דפוס משגשג וחופשי באותה עת. הוא הגיע לאלכסנדריה ב-23 במרץ 1902, ובחודשים הבאים ניסה להוציא לאור מספר מספריו. כמו כן נפגש עם סופרים ואנשי רוח יהודים-עות'מאנים אחרים ששהו גם הם במצרים באותה תקופה, כגון פרופ' אברהם גלנטי.
בחודשים שבהם שהה במצרים הוא חי בעוני רב, עד לרמה של מקבץ נדבות וחסר בית. הוא השתמש בקשריו המשפחתיים כדי לנסות להרוויח כסף, ויותר מפעם אחת ביקש כספים מקרוביו באמתלא שבכוונתו לנסוע חזרה לאיסטנבול, אך השתמש בכסף כדי לממן את המשך שהייתו במצרים. לבסוף חזר לאיסטנבול והחל לעבוד כקלדן עבור העיתונאי וסופר הלאדינו דוד פרסקו ועיתונו החשוב "איל טיימפו" ("הזמן"). במקביל לעבודתו כקלדן (1903-1908) הוא המשיך לחבר יצירות ספרותיות, ושלח אותן להוצאה לאור בבתי דפוס בירושלים (בהוצאת שלמה ישראל שירזלי) ובמצרים כדי להתגבר על הצנזורה.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908 הוסרו מרבית מגבלות הצנזורה וניתן חופש רב יותר לפרסומי ספרות ועיתונאות באימפריה העות'מאנית. באותה שנה ייסד קרמונה כתב עת סאטירי בשם "איל ג'וגיטון" ("המשחק"), שצבר פופולריות ויצא לאור במשך למעלה מעשרים שנה (1908-1931), ובכך היה אחד מכתבי העת בלאדינו שיצאו לפרק הזמן הממושך ביותר. קרמונה פרסם רומנסות וסיפורים רבים מעל דפי כתב העת שלו, ועודד מעל דפיו חינוך מודרני וידיעה של עברית ושפות זרות.
בשנת 1926 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "קומו נאסייו אליה קארמונה: קומו סי אינגראנדיסייו אי קומו סי איזו דיריקטור דיל "ג'וגיטון"", הסוקרת את חייו עד שנת 1908 וייסוד כתב העת "איל-ג'וגיטון". בספר הוא כותב בפתיחות רבה על הרפתקאותיו כצעיר, ורואה אותן כמשובת נעורים.
בשונה מסופרים ועיתונאים אחרים בזמנו, קרמונה נמנע על פי רוב מפעילות פוליטית. לפני 1908 הממשלה העות'מאנית חקרה אותו בחשד לקשרים עם הטורקים הצעירים אך מצאה אותו חף מפשע. אחד הצעדים הפוליטיים הפומביים היחידים שנקט הייתה הביקורת הסאטירית שלו על הרב חיים נחום, שהתמודד באותה עת לתפקיד החכם באשי של יהודי האימפריה העות'מאנית. לימים כתב קרמונה כי ניסיונו של הרב חיים נחום להשתיק אותו הביא לכתב העת שלו יותר קוראים באותם חודשים אחדים של התמודדות מאשר היו לו בכל שאר שנות יציאתו לאור.
לאורך הקריירה הספרותית שלו חיבר קרמונה עשרות נובלות. ספריו זכו לפופולריות בקרב הקהילות היהודיות דוברות הלאדינו, ויצירתו נחשבת לאחד הציונים החשובים לתור הזהב של ספרות הלאדינו בעת החדשה.
אליה קרמונה נפטר בשנת 1931 חסר ילדים, ונקבר בבית הקברות היהודי באיסטנבול. מספר פרטים בביוגרפיה שלו נותרו שנויים במחלוקת בין החוקרים עד היום, כגון השנה שבה פרסם את יצירתו הראשונה (בין 1893 ל-1901) ומספר הספרים המיוחסים לו. לאורך השנים תורגמו כמה מספריו לשפות זרות ולאנגלית.
יוקולילי
יוּקולֶיְלִי (בהוואית: ʻukulele, אוּקוּלֵלֵה) הוא כלי נגינה השייך למשפחת כלי המיתר המסורגים. הכלי נראה כגרסה מוקטנת של גיטרה, בעלת ארבעה מיתרי גיטרה עשויים מניילון.
בנוסף לצורתו המקורית, ליוקולילי גרסאות נוספות המשלבות ייחודיות של כלי מיתר אחרים עם הצורה והכיוון המוכרים של היוקולילי (כמו בנג'ו (בנג'ולילי) ובס).
היסטוריה מקוצרת של היוקולילי
מוצאו של היוקולילי מהוואי ותרגום השם הוא "פרעוש קופץ". התפתחותו החלה בסוף המאה ה-19, בסביבות שנת 1880.