cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מירנדה ג'וליי
כתיבה
ג'וליי היא גם סופרת, בעיקר של סיפורים קצרים. הכתיבה הייתה משהו שעשתה שנים לפני שעלתה על במה לראשונה. בריאיון לשנת 2016 הסבירה כי מתוך כל המדיומים שהיא עוסקת בהם, היא הכי פחות בטוחה ביצירת הסרטים שלה, בין השאר בגלל הסביבה הפחות מוכרת והיפר-היררכית שדורשת עבודה שיתופית. היא יודעת שרוב האנשים על סט הצילומים שלה מעולם לא קיבלו פקודות מבמאית, ועולים מכך ענייני ביטחון עצמי.
סולו גיטרה
התפתחות
ברוק כבד ובמטאל התפתחה מסורת של סולואי גיטרה ארוכים, וירטואוזיים ומורכבים מאוד מבחינה טכנית המכונים שרדינג.
בעולם הדיסקו ודאנס נטה סולו הסינטיסייזר להחליף את תפקיד סולו הגיטרה של הרוק.
"סולו צוקים" - כינוי לסולו גיטרה דרמטי, שבו, בקלישאה של סרטוני וידאו מצולם הסולן כעומד על צוק תחת כיפת השמיים ומצולם מגבוה, באמצעות מסוק או רחפן.
מירנדה ג'וליי
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך, אוסף הסיפורים הקצר של יולי, ראה אור על ידי סקריבנר בשנת 2007.
סולו גיטרה
סולו גיטרה במוזיקה העברית
ראשית הרוקנרול בישראל לא הייתה ממסדית אלא צמחה במועדונים, כמה מטובי הגיטריסטים צמחו מרקע זה והגיעו לקונצנזוס בשלב מאוחר, בהם חיים רומנו, שמוליק בודגוב, יהודה קיסר ושלמה מזרחי.
מירנדה ג'וליי
אף אחד לא שייך לכאן יותר ממך
היא זכתה בפרס הסיפור הקצר הבינלאומי פרנק אוקונור ב־24 בספטמבר 2007. ב"ניו יורק טיימס" העביר שילח קולטארקר ביקורת מעורבת על אסופת הסיפורים:" קומץ מהסיפורים האלה מתוקים וחושפניים, אם כי במקרים רבים הניסיון ליצור 'אמנות' מודע לעצמו מדי, והמאמץ יוצא כמו חסר טעם. מוּזָר."
נכון לשנת 2015 הודפסו מהספר יותר מ־200,000 עותקים.
סולו גיטרה
סולו גיטרה במוזיקה העברית
נגני להקת כוורת אפרים שמיר, דני סנדרסון ויצחק קלפטר אחראים על כמה מסולואי הגיטרה הגדולים של המוזיקה העברית, כאשר הסולו בגיטרה אקוסטית של קלפטר בשיר "העץ הוא גבוה" (מאת זהר לוי) מוזכר פעמים רבות כסולו הגיטרה הטוב ביותר במוזיקה העברית.
מירנדה ג'וליי
האיש הרע הראשון
הרומן הראשון של ג'וליי "האדם הרע הראשון" ראה אור על ידי הוצאת סקריבנר בינואר 2015. הנרטיב מתרכז סביב שריל גליקמן, אישה בגיל העמידה שנמצאת במשבר שחייה משנים בפתאומיות את המסלול כאשר אישה צעירה, בשם קלי, עוברת לביתה. הרומן בוחן את מערכת היחסים המורכבת בין שריל לקלי.
סולו גיטרה
סולו גיטרה במוזיקה העברית
גיטריסטים עבריים נוספים הידועים בסולואי גיטרה הם אבי סינגולדה, גרי אקשטיין, יזהר אשדות, יהודה פוליקר, שלמה יידוב, דויד ברוזה, ברי סחרוף, שלומי ברכה, פיטר רוט, גיא מזיג, יהודה עדר, אילן וירצברג, רוני פיטרסון, ארז נץ, מורדי פרבר, חיים קריו, יוסי אלפנט, אורן לוטנברג, ענבל פרלמוטר, ניק מילר (סטלה מאריס), גבריאל בלחסן, ברוך בן יצחק (רוקפור), רמי יוסיפוב (טיפקס), יונתן פריג', משה בן-מוש ועוד.
מירנדה ג'וליי
האיש הרע הראשון
בביקורת שכתבה בעיתון "ניו יורק טיימס", לורן גרוף כותבת "האדם הרע הראשון" מייצר בן לוויה חכם בכל יום. הוא חם. יש לו פעימת לב ודופק. זה ספר שחי עד כאב."
סגנונות ונושאים
ג'וליי קיבלה השראה רבה מתנועת הריוט גירל. היא הייתה בחברות עם כמה מהלהקות שהיו חלק מהתנועה כמו Bikini Kill, Excuse 17 ו- Heavens to Betsy.
לסרטים שלה נושא משותף של "אינטימיות". לדוגמה, רבים מכותרות היצירה שלה משתמשים בכינויי גוף ("אני", "אתה", "אנחנו" וכו'). ג'וליי יוצרת סרטים המהווים "פיסות מהחיים" בעזרת דמויות רגילות להן היא מעניקה תשומת לב. היא מתארת את זה כהווייתה שהיא "נואשת להפגיש אנשים". עם זאת, ככל שהיא מתבגרת היא מתעניינת יותר באופן בו אנשים מחבלים ב"להיות ביחד".
ג'וליי כוללת לעיתים קרובות את נושא הסקס ביצירת הסרטים שלה. הניו יורק טיימס מתאר נושא זה "כהפתעה פתאומית וגם כדרך להאיר את חייהם הפנימיים של דמויותיה". ג'וליי מפרטת: "תמיד התעניינתי בסקס, אפילו כילדה. סקס כולל בושה והשפלה ופנטזיות וכמיהה. זה כל כך קשור עם מגוון הדברים שאני מתעניינת בהם."
חיים אישיים
ג'וליי נשואה לאמן ובמאי הקולנוע מייק מילס, איתו יש לה ילדה, שנולדה בפברואר 2012. ג'וליי ומילס נפגשו בשתי הופעות הבכורה שלהם בפסטיבל סאנדנס בשנת 2006, והתחתנו בקיץ 2009.
בריאיון למגזין Bust ב -2007, ג'וליי דיברה על החשיבות שהייתה לפמיניזם בחייה, ואמרה, "מה מבלבל [בלהיות פמיניסטית]? זה פשוט להיות בעד היכולת שלך לעשות את מה שאת צריכה לעשות. זה לא אומר שאת לא אוהבת את החבר שלך או כל משהו ... כשאני אומרת 'פמיניסטית', אני מתכוונת לזה בצורה הכי מורכבת, מעניינת, מרגשת!" בראיון אחר בתחנת הטלוויזיה הציבורית של איידהו, היא הסבירה כי ברגע שהתחילה להתעמת עם הסוגיות הגזעניות אליהן התייחסו בפוליטיקה העכשיות, היא התחילה ליצור קשר עם מו"לים ולשנות את עבודתה, מתוך הבנה שלא כל מה שאמרה היה מבוסס מבחינה גזעית ופוליטית.
היא חשבה על שם המשפחה "ג'וליי" כשהייתה בת 15, בהשראת סיפור שקראה בפנזין, ובתחילת שנות ה -20 לחייה שינתה את שמה כחוק.
ג'וליי מתארת את משפחתה כמאוד "עשה זאת בעצמך", מה שמסביר ככל הנראה חלק מהסגנון המאולתר של שלה. לכן, כאשר ג'וליי רצתה לשנות את שם משפחתה, אביה קיבל את ההחלטה בקלות. אביה היה מכור לעבודה, וזה משהו שהיא מאמינה שהיא קיבלה ממנו. משפחתה התמודדה גם עם דתות הניו-אייג' ושוחחה על רוחניות בזמן שגדלה.
מפקדים למען ביטחון ישראל
"מפקדים למען ביטחון ישראל" היא תנועה א-מפלגתית ישראלית שהוקמה על ידי בכירים בדימוס מתוך מערכת הביטחון (צה"ל, שב"כ, "המוסד" ומשטרת ישראל), שנוסדה באוקטובר 2014, זמן קצר לאחר מבצע צוק איתן, ביוזמתו של אלוף (מיל') אמנון רשף. מטרת התנועה היא קידום יוזמה מדינית על בסיס תפיסה מדינית-ביטחונית אזורית, תוך מינוף היוזמה הסעודית. התנועה אינה מפלגתית אך היא מקדמת יעד פוליטי.
התנועה הוקמה ביוזמתם של מספר קצינים בכירים במילואים אשר יצאו בקריאה לראש הממשלה המכהן, בנימין נתניהו, לאמץ את יוזמת השלום הערבית כבסיס למשא ומתן מדיני-ביטחוני, ולהניע את התהליך המדיני עם מדינות ערב והפלסטינים.
בין חברי התנועה נמנים ראשי "המוסד" לשעבר צבי זמיר, שבתי שביט, דני יתום ומאיר דגן, ראש השב"כ לשעבר עמי אילון, ראש המל"ל לשעבר, עוזי ארד, ומפכ"לי המשטרה לשעבר הרצל שפיר, יעקב טרנר, שלמה אהרונישקי ואסף חפץ, ורבים אחרים.
בעת מערכת הבחירות לכנסת העשרים יצאה התנועה במסע פרסום התוקף אישית את ראש הממשלה, בנימין נתניהו, בסיסמאות כגון: "עובדה! תחת נתניהו ירושלים לא בטוחה ומחולקת בפועל" ו"עובדה! תחת נתניהו יותר יישובים הותקפו בטילים מאשר בכל תקופה אחרת בתולדות ישראל". אתר ערוץ 7 והשבועון "בשבע" סירבו להציג מודעות של מסע פרסום זה.
ב-1 במרץ 2015, עם יציאתו של נתניהו לנאומו בפני הקונגרס האמריקאי, כנסו ראשי התנועה מסיבת עיתונאים, שבה קראו לו לבטל את הנאום, והזהירו כי מדיניותו של נתניהו מקרבת את איראן לנשק גרעיני.
ב-15 בינואר 2017 יצאה התנועה בקמפיין חוצות בנתיבי איילון שבו נכתבו בערבית המילים قريبا سنكون الأغلبية – "בקרוב נהיה הרוב" – בצבעי דגל הרשות הפלסטינית.
בתחילת חודש דצמבר 2018 החלה התנועה בקמפיין חוצות ופרסום באינטרנט תחת הכותרת "ביבי, הגיע הזמן להתגרש מהפלסטינים". התנועה טענה כי פוליטיקאים מסוימים מכינים את ה"תשתית החקיקתית" לסיפוח מלא של שטחי יהודה ושומרון, וכי הדבר יוביל לסיום קיומה של ישראל כיהודית ודמוקרטית. במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים ואחת חזרה התנועה על המסר שיש לחתור להיפרדות מהפלסטינים ולהימנע מסיפוח שלהם לישראל.
עובדת מין
עובדת מין או עובד מין הוא אדם העובד או מועסק בענף שירותי המין. המונח משמש לתיאור הנשים (שהן רוב העובדות בתחום) והגברים, שעוסקים בכל אחד מתחומי שירותי המין, כולל אלה המספקים שירותים מיניים ישירים, עקיפים ולעיתים גם את הניהול של שירותים כאלה. חלק מעובדי המין מקבלים תשלום עבור פעילות מינית או התנהגות מינית מפורשת. סוגי עבודת המין כוללים, בין היתר, זנות רחוב, זנות בית (שירותי ליווי, בתי בושת, זנות במכוני עיסוי, בר או בקזינו), עיסוי ארוטי, שיחות ארוטיות, חשפנות, ריקוד חיק, חדרי צ'אט, טיפול מיני, סרטים פורנוגרפיים, בורלסקה מודרנית וחדרי הצצה.
יש המעדיפים את המונח "עובדת מין" כי הוא מדגיש את העבודה המתבצעת וההשלכות הכלכליות של סוג זה של עבודה על נשים, והביטוי לא מעלה את הסטיגמה הקשורה למילה "זונה", מאפשר גם לעובדים נוספים בשירותי המין להיות מיוצגים ומסייע לכך שנשים, שהן למעשה זונות, לא יהיו מבודדות עם הקונוטציות השליליות של זנות. יש הטוענים כי מי שמעדיפים את המונח "עבודת מין", רוצים להפריד את עיסוקן מאישיותן - תיאור של מישהו כעובד מין מכיר בכך שלפרט יש היבטים רבים ושונים, ואינו מוגדר בהכרח על פי תפקידו.
בגלל הסוכנות האישית הקשורה למונח, "עבודת מין" מתייחסת בדרך כלל לעסקאות מין מרצון, ולא לסחר בבני אדם ולעסקאות מיניות אחרות כפויות או ללא הסכמה.
יש המרחיבים את המושג וכוללים בו גם מקומות עבודה בענף שירותי המין שפחות מערבים ישירות את מיניות העובד, כגון מפיקים ובמאים של סרטים פורנוגרפיים, יצרנים ומוכרים של צעצועי מין, מנהלים במועדוני ריקודים אקזוטיים, סרסורים ושומרי סף. לכן, על אף שהמונח "עובדת מין" הוא ביטוי נרדף או לשון נקייה עבור המילה "זונה", הוא לעיתים גם מונח רחב יותר.
אטימולוגיה
בשנת 1978 קרול לי, עובדת מין ואקטיביסטית, טבעה את המונח "sex worker" (בעברית: עובד/ת מין). היא נאבקה בתנועה האנטי-פורנוגרפית בכך שטבעה מונח ששיקף את העבודה הגלומה במתן שירותי מין וההשלכות הכלכליות שלה. המונח נכנס לשימוש פופולרי בשנות ה-90 לאחר הופעת האנתולוגיה "עבודת מין: מאמרים מאת נשים בתעשיית המין" (באנגלית: "Sex Work: Writings By Women In The Sex Industry") ב-1987 ארגונים וקבוצות שנוצרו בשנות ה-70 וה-80 שפעלו למען החופש המיני של נשים ולמען זכויות עובדות מין אימצו את המושג, ובתוך התנועה הפמיניסטית נוצר קרע שנמשך עד היום, בין התומכות במניעת זנות, הוצאתה מהחוק והפללת הלקוחות לבין אחרות שפועלות למען קבלת עבודת המין ולמען זכויות לעובדות מין.
המונח "sex worker" הופיע בעיתונות עוד לפני 1978. המונח הופיע בניו יורק טיימס במאמר סקירה על המחזמר "Ain't Supposed to Die a Natural Death" ב-1971. במהדורה החמישית של מדריך הסגנון של הניו יורק טיימס מודפסת הנחיה לעיתונאים להעדיף את המושג "זונות" כאשר מדובר בנשים שעוסקות בזנות, על פני המונח "עובדות מין" המעורפל לטענתם. עם זאת, העיתון אינו שולל שימוש במושג והמונח ממשיך להופיע בכתבותיו.
בעברית, השימוש ב"עובדת מין" הופיע לראשונה בראיון שנתנה ליעד חוסיין קנטרוביץ לעיתון הארץ והפך נפוץ עם עלייתו של דף הפייסבוק When She Works ב-2016.
מאפיינים
עבודת מין אינה מוגבלת למגדר או לנטייה מינית מסוימים, והתשלום עבור שירותי מין או מוצרי מין יכול להיות כסף או מתנות אחרות. עבודת מין כוללת צורות שונות של זנות, חשפנות, השתתפות בפורנוגרפיה, סקס בטלפון או באינטרנט או כל מתן שירותים מיניים למטרות רווח כספי או חומרי. לכל תחום השלכות שונות, הן כלכליות, הן משפטיות והן באופי הסיכונים של עובדי המין בעיסוקיהם. עובדי מין יכולים לפעול באופן עצמאי, לעבוד בחברה או בתאגיד או כחלק מבית בושת. העבודה נעשית מבחירה חופשית של העובד או בכפייה. אנשים פונים לעבודת מין מסיבות מגוונות החל מהישרדות, חובות, תלות בסמים, כפייה, קשר חברתי או רצון לעושר ולניידות חברתית. העצמה מינית היא עוד סיבה אפשרית לעיסוק בעבודת מין. מחקר קנדי אחד מצא כי רבע מעובדי המין שרואיינו החלו בעבודת מין משום שמצאו אותה "מושכת". הגמישות בשעות העבודה והיכולת לבחור את קהל היעד עשויות גם לתרום לסוד הקסם של עבודת מין בהשוואה לעבודות שירות אחרות. עבודת מין עשויה גם להיות דרך לממן התמכרות, בין אם היא קדמה לכניסה לתעשיית המין או שהעבודה בתעשיית המין הובילה לשימוש בחומרים ממכרים. במקרים מסוימים, עבודת המין קשורה לתיירות. אנשים טרנסג'נדרים נוטים יותר מאשר כלל האוכלוסייה לעסוק בעבודת מין, בעיקר נשים טרנסג'נדריות לא לבנות. במחקר שנערך בקרב עובדות מין הודיות נמצא כי רובן בעלות רקע של אנאלפביתיות ומעמד חברתי נמוך.
מחקרים רבים נאבקים על מנת לקבל מידע דמוגרפי על שכיחות עבודת המין, שכן במדינות רבות יש חוקים האוסרים זנות או עבודת מין אחרת. גם סחר במין, או עבודת מין בכפייה, קשה לכמת בגלל אופיים המחתרתי והסמוי. בנוסף, מציאת מדגם מייצג של עובדי מין בעיר מסוימת יכולה להיות כמעט בלתי אפשרית משום שגודל האוכלוסייה עצמה אינו ידוע. שמירה על הפרטיות והסודיות במחקר קשה גם משום שעובדי מין רבים עלולים לעמוד בפני תביעות והשלכות אחרות, אם זהותם תתגלה.
בעוד המאפיינים הדמוגרפיים של עובדי מין משתנים לפי אזור, כמה מחקרים ניסו להעריך את הרכב קהילות עובדות המין במקומות שונים. לדוגמה, מחקר אחד על עבודת מין בטיחואנה שבמקסיקו מצא כי רוב עובדי המין הן נשים צעירות הטרוסקסואליות. רבים מהמחקרים הללו מנסים להשתמש בדגימות קטנות יותר של עובדי מין וסרסורים כדי לסקור אוכלוסיות גדולות יותר של עובדות מין. דו"ח אחד על סחר המין הלא חוקי בארצות הברית השתמש בנתונים ידועים על סמים בלתי חוקיים וסחר בנשק וראיונות עם עובדי מין וסרסורים כדי להסיק מסקנות לגבי מספר עובדי המין בשמונה ערים אמריקניות. עם זאת, מחקרים בשיטה הזו נתקלים בביקורת על כך שהדגש בהם הוא על פעילות של סרסורים ולא אלה של עובדי המין עצמם ולא ניתן להעריך כראוי ולהפריד בין עבודת מין חופשית לבין עבודה כתוצאה מסחר בבני אדם וכפייה.
סכנות
עובדות מין סובלות מאפליה, דיכוי וסטריאוטיפים כלפיהן. חלק מהסטריאוטיפים הם שעובדות מין הן היפר-מיניות, שהן משתמשות בסמים, מפיצות מחלות מין, סובלות מפוסט-טראומה פתולוגית וזקוקות לטיפול ושיקום. עובדות מין מתמודדות עם הסטיגמה הזאת בדרכים כגון הסתרת עיסוקן, הסתגרות חברתית וחיים כפולים. בעולם, עובדות ועובדי מין נתקלים בחסמי גישה לטיפול רפואי, חקיקה, משאבים משפטיים וזכויות עובדים. במחקר של עובדי מין בארצות הברית, 43% ממשתתפי הראיון דיווחו על חשיפה לאלימות, אלימות פיזית, המלווה לעיתים בכלי נשק ואלימות מינית בצורות של כפייה מינית ואונס. לעיתים קרובות עובדי ועובדות מין סובלים מהאשמת הקורבן כשהן נופלות קורבן לפשע בגלל הסטיגמה המקושרת למקצוע ולפעמים הן חוות אלימות מהשוטרים עצמם.
מעמד משפטי
בהתאם לחוק המקומי, פעילויות של עובדי מין עשויות להיות מוסדרות, מבוקרות, נסבלות או אסורות. ברוב המדינות, גם במקומות שבהם עבודת מין היא חוקית, עובדי ועובדות מין סובלים מסטיגמה, דבר שימנע מהם לפנות לסעד משפטי על אפליה (כגון אפליה גזענית על ידי בעל מועדון חשפנות), אי תשלום על ידי לקוח, תקיפה או אונס. המעמד המשפטי של סוגים שונים של עבודת מין משתנה בין אזורים בעולם. לדוגמה, בעוד פורנוגרפיה היא חוקית בארצות הברית, הזנות אינה חוקית ברוב חלקי ארצות הברית. אולם, באזורים אחרים בעולם, הן פורנוגרפיה והן זנות אינן חוקיות; באחרים, שתיהן חוקיות. דוגמה אחת למדינה שבה פורנוגרפיה, זנות, וכל המקצועות שנכללו תחת המטרייה של עבודת המין כולם חוקיים היא ניו זילנד.
בישראל אין איסור על מתן שירותי מין תמורת תשלום, אבל השידול לזנות אינו חוקי. לכן הפעלתם של בתי בושת ומכוני ליווי המספקים שירותי מין בתשלום אינה חוקית. ח"כ מיכל רוזין ממרצ יזמה והובילה הצעת החוק שמבקשת להשוות בין חשפנות לזנות בדין הפלילי ובאוגוסט 2018 יצאה פרקליטות המדינה עם הנחיה חדשה למשטרה – לקנוס ולסגור מועדונים שיאפשרו ריקודי חשפניות שכוללים מגע מיני, כולל ריקוד חיק. המשטרה הפיצה מכתבי התראה לבעלי מועדוני החשפנות המבהירים את שינויי המדיניות, והזהירה מפני אכיפה. בדצמבר 2018 אושר חוק איסור צריכת זנות והוא נכנס לתוקף ביולי 2020. הוא החל להיאכף בינואר 2021 ומאז חולקו מעל 1,300 קנסות ללקוחות . זהו חוק שמפליל את הלקוחות של זנות. עובדות מין רבות רואות בחוק עליית מדרגה במדיניות שיטתית של דחיקתן לשוליים, הסללתן לעוני, והעמקת הסטיגמות נגדן.
בארצות הברית עבודת מין אינה חוקית בכל המדינות למעט נבדה, בה פעילויות מסוימות אינן אסורות. בניו יורק עבודת מין היא "עבירה קלה" שעונשה עד 3 חודשי מאסר או קנס בגובה עד 500 דולר. ניו יורק עשויה להפוך למדינה הראשונה בה עבודת מין תהיה חוקית בעקבות הצעת חוק לדה-קרימינליזציה לעבודת מין, שהוגשה ביוני 2019 על ידי קבוצת מחוקקים דמוקרטים.
אקטיביזם
פעילי זכויות עובדות מין טוענים שעובדי מין צריכים להיות בעלי זכויות אדם בסיסיות וזכויות עובדים כמו של אנשים עובדים אחרים. לדוגמה, הגילדה הקנדית לעבודה ארוטית קוראת להכרה חוקית של עבודת המין, לחיסול התקנות הממלכתיות שמדכאות יותר מאלה המוטלות על עובדים ועסקים אחרים, על הזכות להכרה והגנה על פי חוקי העבודה והתעסוקה, הזכות ליצור ולהצטרף לאגודות מקצועיות או לאיגודי עובדים, והזכות להגירת עבודה חוקית. פרויקט המטרייה האדומה דחף להפסקת הפללת השימוש בקונדומים כראיה מפלילה לעיסוק בעבודת מין. הדאגה לאינטרסים של עובדי מין יכולה לבוא ממגוון מקורות, כולל ארגונים לא ממשלתיים, ארגוני זכויות עובדים, ממשלות או עובדות מין בעצמן. מדי שנה בלונדון מוענקים לתומכים והחלוצים הבולטים ביותר בתחום החופש המיני וזכויות עובדות מין פרסי החופש המיני.
בישראל, בעקבות המהלכים בכנסת שהובילו לחקיקת חוק איסור צריכת זנות, עובדות ועובדי מין בהווה ולשעבר, וכן נשות מקצוע מתחומים שונים, הקימו את העמותה "ארגמן – ארגון נשים עובדות" שהתקבלה תחת השם "ארגמן - ארגון א.נשים בתעשיית המין", ומטרתה לייצג עובדות ועובדי מין. על סמך ניסיון שהצטבר במדינות אחרות, מבקשת העמותה להזהיר מפני "חוק הפללת לקוחות" ומבקשת להגן על עובדות המין מפני נזקים שהחוק צפוי לחולל לדבריה, ברמת הפרת זכויות אדם, חופש העיסוק ודרדור ביטחונן של העובדות. נייר עמדה נוסף שעליו חתמו 60 נשים העובדות בזנות ונשים התומכות בטענותיהן, בהן סגנית דיקאן הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, ד"ר הילה שמיר, ועו"ס רחלי טל מזהיר כי האיסור על פרסום שירותי זנות מאלץ נשים שעבדו בדירות לרדת לרחוב ולהיכנס למכוניות עם גברים, ובכך הן חשופות יותר לאלימות. גם עמותת "מעברים" הביעה עמדה נגד החוק לאיסור צריכת זנות.
יום עובדת המין הבינלאומי
בשנות ה-70 המשטרה הצרפתית הפעילה לחץ על עובדות מין וגרמה להן לעבוד בסתר. כתוצאה מכך, ההגנה על עובדות המין פחתה והובילה לאלימות נגדן. לאחר שני מעשי רצח וחוסר רצון של הממשלה לשפר את המצב, התבצרה קבוצה של עובדות מין ב-2 ביוני 1975 בכנסיית סנט-ניזייה בליון, כדי להביע את כעסן על תנאי החיים הנצלניים ועל הפשעים שהן מתמודדות איתם בגלל עבודתן בעיר. המפגינות קראו קריאות פוליטיות ודרשו תנאי עבודה הוגנים וקץ לסטיגמה. המשטרה פינתה את הכנסייה לאחר שמונה ימים. האירוע מהווה נקודת התחלה של תנועה בינלאומית של עובדי מין למען זכויות עובדי מין ו-2 ביוני נקבע כיום הזונה הבינלאומי, או בשמו האחר, יום עובדת המין הבינלאומי. מטרתו של יום זה היא לחלוק כבוד לעובדות מין, ולעורר מודעות לתנאי העבודה שלהן.
היום הבינלאומי לסיום האלימות נגד עובדות מין
ב-17 באוגוסט 2003 נערכה, ביוזמת ד"ר אנני ספרינקל, מייסדת פרויקט הושטת היד לעובדות מין בארצות הברית, משמרת זיכרון לקורבנות של רוצח הנהר הירוק, רוצח סדרתי שקורבנותיו היו נשים בזנות. מאז העצרת הראשונה ב-2003 הפך היום ליום הנצחה לקורבנות אלימות ומאבק באפליה בטיפול של פשעים הקשורים לעבודת מין.
דימה חטיב
דימה חטיב (בערבית: ديمة الخطيب) היא עיתונאית, משוררת ומתרגמת ילידת-סוריה. היא המנהלת של +AJ, שירות חדשות דיגיטלי עטור פרסים, באנגלית, ערבית וספרדית שהושק על ידי רשת המדיה ג'אזירה בסן פרנסיסקו, ארצות הברית. היא המנהלת הבכירה היחידה בקבוצת אל-ג'זירה ואחת ממנהיגות הנשים המעטות בתחום התקשורת הערבית.
ביוגרפיה
חטיב נולדה בדמשק לאם סורית ולאב פלסטיני. דימה חטיב דוברת שמונה שפות: ערבית, אנגלית, צרפתית, ספרדית, פורטוגזית, איטלקית, סינית, וגרמנית. היא הצטרפה לאל ג'זירה בשנת 1997 כמתמחה זוטרה בעיתונות מקוונת. חטיב התקדמה לתפקיד מפיקה, כתבת בסין ולאחר מכן לראש הלשכה באמריקה הלטינית. בשנים האחרונת היא פעילה בעיתונות המקוונת.
קריירה
חטיב סווגה בין הערבים המשפיעים ביותר ברשתות החברתיות. היא זכתה להערכה במהלך המהפכות הערביות – האביב הערבי – על מתן עדכונים תכופים ופרשנויות על אירועים שהתרחשו וזאת באמצעות חשבון הטוויטר שלה.
דימה חטיב דיווחה ועדכנה במגוון נושאים, כולל מדיה חברתית, אמצעי תקשורת, אימהות, שירה, הרשות הפלסטינית ואחרים.
היא זכתה להכרה במהלך מלחמת עיראק, כמפיקת חדשות בזמן אמת בדוחה עבור ערוץ אל ג'זירה וכאשר התראיינה אצל וולף בליצר ולארי קינג.
במהלך משימתה באמריקה הלטינית הייתה לה גישה בלעדית וצמודה לנשיא ונצואלה המנוח הוגו צ'אווס. היא ראיינה מנהיגים ביניהם אבו מוראלס הבוליביאני ולואיז אינסיו דה סילבה הברזילאי.
בדיווחיה מרחבי אמריקה הדרומית ואמריקה המרכזית היא חשפה לעולם הערבי יבשות רחוקות אלו.
בתקופת שהותה בקראקס היא סיפקה מידע ושימשה כמקור לחדשות. דימה חטיב דיווחה על צ'אווס, שהיה ראש המדינה הראשון שגינה בחומרה את ישראל בגין הסכסוך בין ישראל ללבנון. הודעתו זו של צ'אווס הביאה לניתוק הקשר עם ישראל כעבור שנים. בדיווחיה חטיב דחתה את הטענות לפיה מועמר קדאפי נמלט לוונצואלה.
טרם עבודתה באל ג'זירה, עבדה חטיב ברדיו השווייצרי הבינלאומי בברן, בארגון הבריאות העולמי בז'נבה, בעיתון א-ראי וברדיו קטר בצרפתית בדוחה.
ויליאם הולמס
סר ויליאם ג'ורג' הולמס (1892–1969) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה אשר פיקד על הארמייה התשיעית במהלך מלחמת העולם השנייה.
תחילת דרכו
הולמס נולד בשנת 1892. ב-1911 הוא התגייס לצבא בריטניה ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט. הוא הוצב ברגימנט קלעי המלך הוולשים, ולחם במסגרתו במהלך מלחמת העולם הראשונה. במהלך המלחמה הוא קיבל 4 צל"שים, ועוטר באות השירות המצוין וכן במדליית הכסף על גבורה צבאית מטעם ממלכת איטליה. ב-1921 השתתף בדיכוי מרידה מקומית בווזיריסטן. ב-1933 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 שברגימנט לנקשייר מזרח. ב-1934 הועלה לדרגת קולונל והוצב במטה פיקוד הצפון. ב-1935 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-8 אשר הייתה חלק מהדיוויזיה ה-3. ב-1937 הוא התמנה למייג'ור גנרל הצעיר ביותר בצבא הבריטי, ב-1938 הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-42 (מזרח לנקשייר).
מלחמת העולם השנייה ואחריתו
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה הולמס מפקד הדיוויזיה ה-42, אשר נכללה בחיל המשלוח הבריטי של הלורד גורט, ולחם במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה ב-1940. בעקבות נפילת צרפת והפינוי מדנקרק, הוחזר הולמס לבריטניה, וביוני של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס ה-10 שהוקם זה עתה בסוריה. הקורפוס שלו נכלל במסגרת הארמייה השמינית של ברנרד מונטגומרי, אולם הוא לא פיקד עליו במהלך הקרבות. במקביל לתפקידו כמפקד הקורפוס ה-10, בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד פיקוד מצרים שריכז תחתיו את כל כוחות חבר העמים הבריטי במצרים. באוגוסט 1942 העביר את הפיקוד להרברט למסדן, ומונה למפקח הכללי על התחבורה במשרד המלחמה. בספטמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה התשיעית, אשר הגנה על ארץ ישראל עבר הירדן וקפריסין. הוא פיקד על הארמייה עד פרישתו בפברואר 1945. הוא נפטר ב-1969.
ענן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הקנוניה נגד אמריקה
הקנוניה נגד אמריקה (באנגלית: The Plot Against America) הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקני פיליפ רות, שיצא לאור בשנת 2004. הסיפור מתאר היסטוריה חלופית למאורעות בארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה. בתרחיש הבדיוני, הנשיא פרנקלין רוזוולט מובס בבחירות לנשיאות בשנת 1940 על ידי איש הימין הלאומני צ'ארלס לינדברג, וכתוצאה מכך ארצות הברית מחליקה במדרון האנטישמיות.
הרומן עוקב אחר קורותיה של משפחת רוֹת בזמן ממשל לינדברג – תקופה שבה ממוסדת בהרחבה גזענות נגד יהודים, ומשפחות יהודיות אמריקניות כמו משפחת רות מוצאות את עצמן נרדפות במגוון דרכים. המספר והגיבור המרכזי הוא פיליפ רות הצעיר, כך שמעבר לתפניות הפוליטיות המעניינות, הספר עוקב בתשומת לב אחר ההתבגרות של נער יהודי אמריקני על מבוכותיו ועל פחדיו.
גרעין היסטורי
הגרעין ההיסטורי שעליו התבסס רות היו הרעיונות הבדלניים שנפוצו באתה תקופה בארצות הברית והתנגדו להתערבות אמריקאית במלחמת העולם השנייה. אחד הנציגים הבולטים של גישה זו היה צ'ארלס לינדברג, דובר תנועת, הגוף הבדלני הגדול ביותר. בנוסף היה לינדברג אנטישמי ופרו-נאצי: באוקטובר 1938 קיבל מהרמן גרינג את אות, ובנאום שנשא בשנת 1941 אמר ש"הסכנה הגדולה ביותר הנשקפת לאמריקה (מצד היהודים) הוא בעלותם והשפעתם הנרחבות על תעשיית הקולנוע שלנו, העיתונות, הרדיו והממשלה שלנו" (עמ' 22).
רות מתבסס גם על חוויותיו האישיות באותה תקופה כילד בעיר ניוארק שבניו ג'רזי. באוטוביוגרפיה שלו, The Facts (העובדות), כתב רות על האווירה הגזענית והאנטישמית שהייתה חלק מנוף ילדותו בניוארק. בכמה מקומות בספר זה הוא מתאר איך ילדים בשכונה הותקפו רק משום שהם יהודים.
עלילה
הספר מתאר היסטוריה חלופית לתקופה שמחודש יוני 1940 ועד אוקטובר 1942 – תקופה שבהתאם להיסטוריה החלופית, לינדברג נבחר בה לנשיא ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה עד להיעלמו בטיסה במטוסו, "ספיריט אוף סנט לואיס". נטייתו הפשיסטית של לינדברג גרמה לנטייה הדרגתית ואיטית של הציבור בארצות הברית לעבר הפשיזם והאנטישמיות.
המספר הוא פיליפ רות הילד, שהיה בן שבע בתחילת הספר. גיבורים נוספים הם בני משפחתו: אביו הרמן, סוכן ביטוח; אמו בֶּס, עקרת בית; אחיו המבוגר ממנו בחמש שנים, סנדי, שנודע בכישרון הציור שלו; בן דודו אלווין, שעבר לקנדה על מנת להצטרף לכוחות הנלחמים בגרמנים; דודתו אוולין; דודו מונטי; וכן אחדים משכניו בניוארק – בני גילו ומבוגרים. בספר תשעה פרקים, שכל אחד מהם עוסק בתת-תקופה מתוך התקופה הכוללת של התרחשות העלילה. כל הפרקים מסופרים על ידי פיליפ רות הילד מלבד חלק מפרק 8, המובא כתיאור מתוך הארכיונים של בית הקולנוע "ניוזריל" בניוארק – בית קולנוע שעסק אך ורק בהקרנה של יומני קולנוע (newsreel).
המדרון החלקלק של האנטישמיות
נושא מרכזי בספר הוא התדרדרותה של ארצות הברית במדרון החלקלק של האנטישמיות בעקבות בחירתו של לינדברג לנשיא.
שם הספר
שם הספר, "הקנוניה נגד אמריקה", מופיע שלוש פעמים בספר. בשתי הפעמים הראשונות הוא מופיע כציטוט מדבריו של וולטר וינצ'ל, המדבר על "הקנוניה הפשיסטית לקעקע את הדמוקרטיה האמריקאית" (עמ' 259) ועל "הקנוניה ההיטלראית נגד אמריקה" (עמ' 278). בפעם נוספת הוא מופיע דווקא בצד הנגדי, כציטוט הסבר של ה-FBI למעצרו של הרב ליונל בנגלסדורף, בחשד שהוא "נמנה עם מנהיגי "הקנוניה היהודית נגד אמריקה" (עמ' 336).
עטיפת הספר
עטיפתו המקורית של הספר, ובעקבותיה גם עטיפת הגרסה העברית, מכילות מרכיב גרפי יחיד, והוא בול דואר אמריקאי ירוק בערך נקוב של סנט אחד המוקדש לפארק הלאומי יוסמיטי, מסדרת בולי הפארקים הלאומיים של ארצות הברית משנת 1934, שעליו נוסף צלב קרס שחור. בול זה מייצג סיוט שהיה למספר, הוא פיליפ רות הילד, שהיה אספן בולים נלהב, לפיו "צלבי קרס יוטבעו על הפארקים הלאומיים שלי" (עמ' 67).
דמויות היסטוריות בספר
בספר מופיעות דמויות היסטוריות רבות, מהן שרק מוזכרות בשיחותיהם של הגיבורים, ומהן שניתן להן חלק פעיל בעלילה. להלן אחדות מהן:
בעלי חלק פעיל בעלילה:
מוזכרים בשיחותיהם של הגיבורים:
כיוון שהספר הוא היסטוריה חלופית, ניתן בסופו נספח המציג את הכרונולוגיה האמיתית של הדמויות הראשיות.
חשיבות ספרותית וביקורת
ככלל, התקבל הספר יפה. ג'ונתן יארדלי מהוושינגטון פוסט, שחקר לעומק את הטיפול של הספר בדמותו של לינדברג, סיכם את חוויותיו מהספר: "מרגש עד כאב", ו"סיפור אמריקאי מקורי". הביקורת של הניו יורק טיימס תיארה את הספר כ"רומן פוליטי נפלא" וכן "מאיים, מלא חיים, חלומי, בלתי מתקבל על הדעת ויחד עם זאת מציאותי באופן מפחיד". בלייק מוריסון מהגארדיאן שיבח: "הקנוניה נגד אמריקה בורא את מציאותו באופן סמכותי, במשפטים ארוכים וגמישים, שנושאים אותך מעבר לספקנותך ויחד עם זאת, תשומת לב ליומיומי: למראות וקולות, טעמים וריחות, שמות משפחה וכינויים – ההצטברות של כל אותן עובדות חיים קטנות – פוטרות אותך מכל שאריות הספקנות".
הסופר ביל קאופמן מבקר את הדרך שבה הספר מתאר את הלך הרוח האנטישמי בקרב החברה האמריקנית ובקרב הקתולים בפרט, וכן את הדרך שבה מתוארות דמויות אמיתיות כמו לינדברג, לדבריו זאת "פגיעה והוצאת דיבה למתים". מבקרים רבים רואים בספר משל פוליטי כנגד ממשל בוש ומדיניותו שלהם התנגד רות, אך הוא שלל את הפרשנות האלגורית לספרו.
ב-2005 הספר זכה בפרס הרומן ההיסטורי על שם ג'יימס פנימור קופר הניתן על ידי אגודת ההיסטוריונים האמריקנים. כמו כן הוא זכה בפרס סיידווייז להיסטוריה חלופית.
עיבוד טלוויזיוני
ב-18 בינואר 2018 דווח כי יוצר הסדרה הסמויה, דייוויד סיימון יעבד סדרה בת 6 פרקים על הרומן. הצילומים נערכו בג'רזי סיטי והסדרה תשודר ברשת HBO.
הקרנת הבכורה של מיני הסדרה הייתה ב16 במרץ 2020.
נילס הולגרסון (סדרת טלוויזיה, 2017)
נילס הולגרסון (באנגלית: 2017 Nils Holgersson) היא סדרת אנימציה ממוחשבת המבוססת הספר והעל האנימה באותו שם.
האויב שבפנים (סדרת טלוויזיה)
האויב שבפנים (באנגלית: Resident Evil) היא סדרת טלוויזיה מסוגת אימה המבוססת על סדרת משחקי וידאו באותו השם שפותחה על ידי חברת "קאפקום". הסדרה נוצרה על ידי המפיק אנדרו דאב, שמשמש כמפיק בפועל של הסדרה, לצדו של הבמאי ברונוון יוז שעתיד לביים את שני הפרקים הראשונים. הסדרה מופקת על ידי חברת ההפקות "Constantin Films", שהפיקה בעבר את סדרת סרטי "האויב שבפנים", ומופצת על ידי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס". באוגוסט 2022 הסדרה בוטלה אחרי עונה אחת.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה נפרשת על פני שני צירי זמן. ציר הזמן הראשון מתרחש ב-2022 עוקב אחר האחיות ג'ייד ובילי וסקר, שעוברות לעיירה ניו ראקון ("ראקון החדשה"). ככל שהזמן בו הן שוהות בעיירה המסתורית חולף, שתי האחיות מבינות שאביהן מסתיר סודות אפלים העלולים להרוס את העולם. ציר הזמן השני מתרחש ב-2036, שם נותרו פחות מ-15 מיליון בני אדם המתגוררים בכדור הארץ, לאחר שלמעלה מ-6 מיליארד מתושבי העולם ובעלי חיים ננגעו בנגיף ה-T והפכו למפלצות דמויות-זומבים. ציר הזמן השני עוקב אחר ג'ייד, כעת בת 28, שנאבקת לשרוד בעולם המתפורר בזמן שהסודות מעברה רודפים אותה.
פיתוח
בינואר 2019, הוכרז כי נטפליקס עובדת על פיתוח סדרה המבוססת על סדרת משחקי הווידאו "Resident Evil". באוגוסט 2020, נחשף כי עונתה הראשונה של הסדרה תכלול 8 פרקים בני שעה. עוד נחשף כי אנדרו דאב יכתוב את התסריטים עבור הסדרה, ובנוסף לכך ישמש כמפיק בפועל. הבמאי ברונוון יוז עתיד לביים את שני הפרקים הראשונים.
מרכז הסחר העולמי טיינג'ין
מגדל טיינג'ין  או מגדל ג'ין (בסינית: 津塔) או מרכז הסחר העולמי טיינג'ין (סינית: 天津环球金融中心) הוא גורד שחקים אשר ממוקם בנפת הפינג שבעיר טיינג'ין שבסין על נהר ההאי. המגדל משמש כמגדל משרדים. המגדל מתנשא לגובה של 336.9 מטר וכולל כ-74 קומות (עיליות ו-4 קומות תת-קרקעיות) כשבגובה 305.2 ממוקם מתחם תצפית. המתחם שבו ממוקם המגדל משתרע על שטח של 215,000 מטרים רבועים. הוא מוכר כמגדל המשרדים הראשון בטיינג'ין שמצויד במעליות דו מפלסיות.
בניית המגדל החלה בשנת 2007, ב-14 בינואר 2010 גורד השחקים הגיע לגובהו המקסימלי ובשנת 2011 נפתח לציבור.
המגדל נמצא בבעלות פייננשל סטרייט אחזקות.
רוס 154
רוס 154 (ידוע גם בשמות גליזה 729, LHS 3414 או V1216 בקשת), הוא ננס אדום וכוכב משתנה מתפרץ מסוג כוכב הבזק שנמצא במרחק של 9.7 שנות אור מהשמש בחלק המזרחי של קבוצת הכוכבים קבוצת הכוכבים קשת. הוא הכוכב האחד עשר במרחקו מהשמש, והמערכת השביעית במרחקה מהשמש.
רדיוסו של רוס 154 הוא 0.24 רדיוס שמש, מסתו 0.17 מסות שמש והמתכתיות שלו היא מחצית מזו של השמש. טמפרטורת פני השטח שלו היא כ-3,340 מעלות קלווין, סיווגו הספקטרלי הוא M3.5, עוצמת ההארה שלו היא 0.004 מעוצמת ההארה של השמש, בהירותו הנראית היא מדרגה 10.44 ובהירותו המוחלטת מדרגה 13.07. מכיוון שהוא כוכב הבזק, הרי שדרגת בהירותו הנראית יכולה להגיע ל-6-7. הזמן בין התפרצויות גדולות הוא שני ימי ארץ. רוס 154 נחשב לכוכב צעיר וגילו מוערך בפחות ממיליארד שנים.
הכוכב קוטלג לראשונה בשנת 1925 על ידי פרנק אלמו רוס.
Sly Cooper: Thieves in Time
Sly Cooper: Thieves In Time (בתרגום חופשי לעברית: סליי קופר: הגנבים בזמן) הוא משחק וידאו מסוגת פלטפורמה-התגנבות אשר פותח על ידי Sanzaru Games ויצא לאור על ידי Sony Computer Entertainment ב-5 בפברואר 2013 בצפון אמריקה וב-28 במרץ 2013 באירופה לקונסולות המשחקים PlayStation 3 ו-PlayStation Vita. הוא המשחק הרביעי בסדרת המשחקים Sly Cooper.
המשחק ממשיך באותה הנקודה שהסתיים המשחק השלישי: סליי קופר איבד את הזיכרון והפך לשותף של כרמליטה.
שמשון ויגודר
פעיל ב"מצפן"
מגיל 16 היה חבר במצפן השתתף במאות פעילויות נגד הכיבוש וההתנחלויות.
פעיל ב"פנתרים השחורים"
לקראת ההפגנה הראשונה האחים ויגודר הלכו למשטרה כדי להשיג אישור להפגנה, המשטרה שלחה אותם לעירייה ובעירייה, ביקשו מצ'רלי ביטון את הרשימה של חברי הקבוצה וביקשו לדעת מה כל אחד רוצה. "הציעו להם דירות, מכוניות, רק שלא יעשו רעש". את האישור לאותה הפגנה הם לא קיבלו.
ויגודר ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה, ויחד עם שלושה חברים נוספים ב"מצפן", יצא להפיץ את הכרוזים במוסררה. אולם מיד כשהחלו לתלות אותם על הקירות, נעצרו על ידי בלשי המשטרה. ויגודר מצביע על ההבדל ביחס כלפי שתי הקבוצות: "זה היה יוצא דופן. לא עשינו שום דבר לא חוקי. כשהיינו במצפן...לא היה מצב שזורקים סתם לבית סוהר לפני הפגנה. התייחסו אלינו כמו לפנתרים... אני לא זוכר בכל ההיסטוריה של מצפן שעצרו אותנו על הסתה".
הכרוז הראשון של "הפנתרים", שנוסח על ידי שמשון ויגודר, פורסם בגיליון "מצפן" מאפריל 1971. הכרוז נכתב בנוסח אמוציונלי ובשפת רחוב לא מהוקצעת, בניגוד לסגנונו של העיתון:.
חיים מאוחרים
לויגודר תואר ד"ר בפסיכולוגיה. עוסק בפסיכולוגיה קלינית.
חיים אישיים
ויגודר נשוי למיכל אביעד. הורים ל-2 ילדים
דינוזאורים לאומיים בארצות הברית
דינוזאורים לאומיים מצוינים בסמלי חלק ממדינות ארצות הברית. המונח דומה לזה של מאובנים לאומיים, אך נחשב לסמל נפרד. מדינת ארקנסו היא חסרת סמלי מאובן לאומי, אך יש לה דינוזאור לאומי - הארקנסוזאורוס (Arkansaurus). מדינות אחרות לא מופיעות ברשימה, אבל הן בעלות מאובן לאומי של דינוזאור, למשל מונטנה. לעיתים הדינוזאור הלאומי הוא גם המאובן הלאומי, למשל הסטגוזאורוס של קולורדו, אך זה לא מצב מחייב.
הדינוזאורים שנבחרו התגלו בחפירות באותה מדינה, אך לא כממצא בודד או כחלק מתגליות של מינים רבים באותו אתר. דבר זה מפרסם את המדינה בה התגלו.
Proud (אלבום של הת'ר סמול)
Proud הוא אלבום האולפן הראשון של הזמרת הבריטית, הת'ר סמול. האלבום יצא לראשונה ב-28 ביוני 1999 בהוצאת חברת התקליטים אריסטה רקורדס. האלבום הופק על ידי פיטר-ג'ון וטזה, סטיב דוברי, סימון קלימה ואולי מרלאנד. ב-28 ביוני 2000 ו-27 בנובמבר 2002 יצאו מהדורות חוזרות של אלבום האולפן.
שתיקות הארמון
שתיקות הארמון (בערבית תוניסאית: صمت القصور) הוא סרט דרמה תוניסאי-צרפתי משנת 1994 שביימה, כתבה וערכה מופידה טלאטלי, והפיקו אחמד באהא וריצ'רד מגניאן. הסרט מספר על נערה מתבגרת בשם עליה, שבעקבות שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי היא משתחררת מארמון בו שירתה.
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, ולאחר כמה ימים, ב-7 בספטמבר, הופץ בצרפת. בישראל הסרט הוקרן בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-127 דקות.
מופידה טלאטלי סיפרה שהיא כתבה את הסרט בתגובה למחלתה החמורה והפתאומית של אמה, ושלאחר שהיא הכינה אותו היא הבינה שהיא לא ידעה הרבה על חייה של אמה. הסרט היה מועמד וזכה במספר פרסים.
תקציר העלילה
הסרט מספר על עליה, בתם של משרתת בארמון ה"ביי" (מושל תוניסיה) ושל אחד מגברי הארמון. עליה היא נערה מתבגרת המתחקה בזיכרונותיה אחר זהותה וזהות אביה המסתורי. הסרט מתמקד בהתבגרותה של עליה המשתחררת בסופו של דבר משלטון הארמון ושתיקותיו, על רקע שחרורה של תוניס מהשלטון הצרפתי. הסרט משרטט ברגישות וצבעוניות רבה את עולמן של הנשים המשרתות בארמונות העשירים, מצד אחד הוא מראה את חולשתן וניצולן, ומצד שני הוא מראה את ההווי, המוזיקה והצבע בחיי היום יום של הארמון.
הפצה
הסרט הופץ לראשונה בקנדה ב-4 בספטמבר 1994, בצרפת ב-7 בספטמבר 1994 ובארצות הברית ב-30 בספטמבר 1994. בישראל הסרט שודר בסינמטק ירושלים ובסינמטק תל אביב.
ביקורות
הסרט זכה לביקורת חיובית מפסטיבל הסרטים של ניו יורק שהתקיים בשנת 1994. מבקר העיתון "New York Times", קארין ג'יימס, תיאר את הסרט כ"סיפור אוניברסלי של גיל העמידה עם טוויסט פמיניסטי". לאחר השחרור הרחב של הסרט בשנת 1996, אתר "L.A. Times" שיבח את הסרט ואמר שהסרט "אכזרי ומרכז". בשנת 2011, הסופר פול סדרה, כתב מאמר המתאר את הרלוונטיות של הסרט כיום בעולם הערבי.
פרסים
הסרט זכה במספר פרסים: מצלמת הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן, קערת הזהב של פסטיבל הסרטים קרתגו, פרס מפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ופרס מפסטיבל הסרטים של איסטנבול.
חנוך ברקת
חנוך ברקת (נולד ב-3 בספטמבר 1959) הוא איש עסקים ויזם חברתי ישראלי. מכהן כיום כיו"ר 'קרן דואליס להשקעות חברתיות' שהוקמה על ידו בשנת 2008.
חיים אישיים
חנוך ברקת נולד בטורונטו, קנדה, לחנה ולפרד בורובוי, שהוריהם הגרו לאמריקה ממזרח אירופה, ולו שלושה אחים. הם עלו לישראל בשנת 1970, והשתקעו ברמת השרון. בצבא שירת כקצין קשר בחיל המודיעין.
לברקת תואר ראשון בהנדסת מחשבים בטכניון ותואר MBA מתוכנית המנהלים הבינלאומית קלוג-רקנטי שבאוניברסיטת תל אביב. בנוסף, עבר קורס מדריכי טיולים לידיעת הארץ.
פעילות עסקית
ברקת כיהן כסגן נשיא שיווק ומכירות בחברת האלקטרוניקה האמריקאית DSP Corporation, ומנהל המשרד היפני של החברה. לאחר מכן כיהן כמנכ"ל בקרן אייפקס פרטנרס ישראל, למשך 10 שנים, קרן השקעות והון סיכון שמרכזה בלונדון.
פעילות עסקית-חברתית
בשנת 2005 החליט ברקת לעזוב את העולם העסקי ולעבור לעולם החברתי. לאחר שהתנדב בעמותות שונות בישראל הוא החליט לבחון האם פעילות חברתית תהיה משמעותית יותר במידה ותנוהל עם כלים עסקיים מעולם ההון-סיכון, מה שהוביל אותו להקים את 'קרן דואליס להשקעות חברתיות'. השם "דואליס" נובע מהדואליות שבין העולם העסקי לחברתי.
הקרן, אשר השקיעה עד היום ב-11 עסקים חברתיים, פועלת בשיתוף פעולה רב מגזרי ומשלבת בכל אחד מהעסקים החברתיים בהם היא שותפה עמותות אשר מתמחות באוכלוסיות היעד, יזמים פרטיים, משקיעים, אנשי עסקים וגורמים רלוונטיים ברשויות המקומיות ובמשרדי הממשלה. לצד פעילות זו, הקרן פועלת לקדם שינויים רגולטוריים הנדרשים לביסוס תעשייה של עסקים חברתיים בישראל ואף פועלת להעמקת המחקר בתחום חדש ומתפתח זה.
בשנת 2014 פתחה מדינת ישראל מכרז לקרנות השקעה בעסקים חברתיים- "קרן יוזמה חברתית" בניהול קרנות הביטוח הלאומי, משרד האוצר והמועצה הלאומית לכלכלה. לפי הקריטריונים שפורסמו במכרז, הקרנות שיזכו יזרימו 45 מיליון ₪ משלושה מקורות (מדינה, משקיעים ותרומות), לפתיחת עסקים חברתיים חדשים בישראל. במרץ 2015, זכו 'קרן דואליס' ו-IVN  במכרז של המדינה- כ-20 מיליון ₪ להשקעה בעסקים שיספקו תעסוקה לאוכלוסיות מוחלשות.
פעילות ציבורית
2007- כיום - חבר ועד מנהל- 'קרן דואליס להשקעות חברתיות'.
2006 - יוזם תוכנית "פקחים צעירים" לנוער ברשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים.
2002- 2008 - חבר ועד מנהל- טכנודע גבעת אולגה – מרכז העשרה חינוכי במדעים וטכנולוגיה.
2005 - 2007 - יו"ר קרן נס להלוואות לעסקים קטנים בנגב בניהול הסוכנות היהודית.
2004 - 2006 - חבר בהנהלת קבוצת הכדורגל- הפועל תל אביב (בוגרים).
2002 - 2004 - יו"ר ועדת תקינה ואתיקה - איגוד קרנות הון סיכון בישראל.
1999 - 2002 - משרד התמ"ת- המדען הראשי- חבר ועדת המחקר.
יחסי פלאו–צ'ילה
יחסי פלאו–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין הרפובליקה של צ'ילה.
היסטוריה
היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של פלאו לבין הרפובליקה של צ'ילה הם יחסים דיפלומטיים שקטים, עם שיתופי פעולה אחדים בלבד במסגרת ארגונים מולטילטרליים בהן חברות המדינות כגון האומות המאוחדות. היחסים הדיפלומטיים שבין פלאו לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-24 בנובמבר 1999.
אזרחי צ'ילה שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בפלאו אינם זקוקים לאשרה מראש על מנת לעשות כן (מקבלים אחת בעת ההגעה למדינה) למשך שלושים ימים. לעומת זאת, אזרחי פלאו שרוצים להיכנס, לבקר ולשהות בצ'ילה זקוקים לאשרת כניסה על מנת לעשות כן.
מגדל אירי עגול
מגדל אירי עגול (באירית: Cloigtheach) הוא כינוי לסוג של מגדלים עגולים מתקופת ימי הביניים אשר פזורים ברחבי אירלנד. פרט לאירלנד, קיימים שני מגדלים כאלו בסקוטלנד ואחד באי מאן. אין הסכמה באשר למטרת בנייתם של המגדלים. ככל הנראה הם שימשו כמגדלי פעמונים, מקומות מקלט או שניהם. באופן כללי, מגדל אירי עגול נמצא בדרך כלל בקרבת כנסייה או מנזר. דלת המגדל פונה לרוב אל צדה המערבי של הכנסייה, וכך יכולים ארכאולוגים לעיתים לזהות מקומות של כנסיות שנהרסו כאשר המגדלים העגולים שרדו.
תיאור כללי
גובה המגדלים נע בין 18 עד 40 מטרים, והיקפם 12 עד 18 מטרים. דלת המגדל גבוהה שניים או שלושה מטרים מהקרקע, ובדרך כלל אינה נגישה אלא באמצעות סולם. הסיבה לכך ככל הנראה היא כדי לעשות את המבנה חזק יותר. בחלק מהמגדלים ישנן שתי קומות (או נותרו סימנים שהייתה להם בעבר קומה נוספת), עם רצפה מפרידה עשויה מעץ. ככל הנראה היו סולמות שחיברו ביניהן. החלונות הם למעשה חריצים באבן, הנמצאים גבוה למעלה. הגג הוא בדרך כלל חרוטי.
היסטוריה
מבנים רבים באירלנד המודרנית נבנו בצורת מגדל עגול, כמחווה למגדלים העגולים העתיקים. ביניהם ניתן למנות את: קברו של המדינאי האירי דניאל או'קונל אשר מת ב-1847, אנדרטה לזכר החיילים ממחוז וקספורד שבאירלנד אשר נהרגו במלחמת קרים (נמצאת ב במחוז וקספורד), אנדרטה ב במקום בו על פי המסורת נהרג המנהיג האירי.
הטינה 3
הטינה 3 (באנגלית: 3 The Grudge) הוא סרט אימה וסרט המשך לסרט הטינה 2 משנת 2006. הסרט יצא בשנת 2009, בוים על ידי טובי וילקינס ונכתב על ידי טקאשי שמיזו. בניגוד לשני הסרטים הקודמים בסדרת הטינה שהיו בעלי עלילה לא ליניארית והציגו את קטעי העלילה לא לפי סדר התרחשותם, הסרט הטינה 3 הוא בעל עלילה ליניארית. בנוסף, הסרט לא הופץ בקולנוע, אלא יצא ישירות ל-DVD.
עלילה
ג'ייק קימבל (השורד היחיד מהסרט הקודם) נהרג על ידי קיאקו בבית החולים הפסיכיאטרי שבו הוא מאושפז. הפסיכיאטרית שטיפלה בו ד"ר פרנסין סאליבן, האמינה שג'ייק סבל מסכיזופרניה, אך כאשר היא מוצאת את גופתו, היא מחליטה לחקור את נסיבות מותו. הידיעה על מותו של ג'ייק מגיעה לאישה יפנית בשם נאוקו קוואמאטה, שגרה בטוקיו יחד עם בעלה דאיסוק. נאוקו סבורה שאחותה קיאקו היא זו שגרמה למותו של ג'ייק (בעקבות הרציחות הרבות שהתרחשו בבית המשפחה והעובדה שאליסון התגוררה גם בטוקיו וגם בשיקגו), ולכן היא מחליטה לנסוע לבניין הדירות שבשיקגו, כדי לשים סוף לקללה. בינתיים רוב הדיירים שבבניין הדירות שבשיקגו, או נהרגו על ידי אחת מהרוחות של בני משפחת סא'אקי, או עזבו את הבניין בגלל הקללה, ונותרו בו רק דיירים מעטים הכוללים את בעל הבית מקס, שתי אחיותיו ליסה ורוז, שסובלת מאסתמה חריפה, וציירת בשם גרטשן שעושה לרוז בייביסיטר כשמקס וליסה עסוקים. מיסטר פרסקי, הבוס של מקס, מאיים לפטר את מקס מפני שהוא לא מצא דיירים חדשים שיגורו בבניין, אך מקס אומר לו שמגיעה דיירת חדשה לבניין. הדיירת מתגלה כנאוקו והיא משכירה דירה בקומה שמעל לדירתם של מקס, ליסה ורוז.
נערה בשם ברנדה עוזבת את בניין הדירות יחד עם אימה רנה, אך כאשר הן מגיעות לביתם החדש, טאקאו מטביע באמבטיה את ברנדה בזמן שרנה פורקת מזוודות. קיאקו יוצאת מאחד הציורים של גרטשן והורגת אותה. ליסה מגיעה להלוויה של ג'ייק, ושם היא פוגשת את ד"ר סאליבן שמבקשת ממנה להתלוות אליה למשרדה. במשרד ד"ר סאליבן מספרת לליסה על משפחת סא'אקי ועל ההזיות של ג'ייק. מקס מוצא את גופתה המתה של גרטשן, וליסה מתחילה לחשוב שהרציחות שקרו בטוקיו לפני שש שנים, הן הגורמות לאירועים המוזרים שקורים בסביבת הבניין, ולכן היא מודיעה לבן זוגה אנדי שהיא לא תעבור איתו לניו יורק כפי שהם תכננו קודם. קיאקו הורגת את ד"ר סאליבן בבית החולים, ולאחר מכן היא הורגת את אנדי בבניין הדירות, ומיסטר פרסקי נהרג על ידי טושיו במכוניתו. נאוקו מספרת לליסה שהיא אחותה הצעירה של קיאקו, ושבילדותן אימן נקגאווה הייתה נותנת לקיאקו לשתות דם של רוחות רעות שהיו בגופם של מטופליה, וזה היה גורם לרוחות הרעות לצאת מגופם של מטופליה ולהיכלא בגופה של קיאקו. הרוחות הרעות שנכלאו בגופה של קיאקו הרעילו את נשמתה, ולכן גם קיאקו נהפכה לרוח רעה לאחר מותה. נאוקו מתכננת לבצע בבניין טקס גירוש שדים שדומה לטקסים שאמה הייתה מבצעת, והיא מבקשת מליסה שהיא ורוז ישתתפו בטקס. ליסה מסרבת בהתחלה, אך כאשר היא מגלה שטאקאו השתלט על גופו של מקס, היא נאלצת להסכים.
נאוקו מתחילה את טקס גירוש השדים בבניין יחד עם ליסה ורוז, ובמהלך הטקס היא מבקשת מרוז שתשתה את הדם של קיאקו שמכיל את הקללה, אך ליסה מסרבת לכך, וכאשר היא מתחילה לעזוב את המקום יחד עם רוז, טאקאו (כשהוא בגוף של מקס) מגיע והורג את נאוקו. לאחר מכן קיאקו מגיעה ומתחילה לרדוף אחרי ליסה ורוז. תוך כדי המרדף ליסה מוצאת את גופתו המתה של אנדי שהופכת לקיאקו ועומדת להרוג אותה. כדי להציל את ליסה, רוז שותה את הדם של קיאקו, ובכך היא שמה סוף לקללה, מה שגורם לקיאקו להיעלם ולא להרוג את ליסה, ולטאקאו לצאת מגופו של מקס. בעקבות מותה של נאוקו, קללה חדשה מתחילה כאשר מתגלה שגם נאוקו הפכה לרוח רעה לאחר מותה (נהרגה תחת זעם רב בדיוק כמו קיאקו). רוחה של נאוקו הורגת את מקס. בסוף הסרט מתגלה שכתוצאה מכך שרוז שתתה את הדם של קיאקו, זה גרם לרוחה של קיאקו להיכלא בגופה יחד עם הרוחות של טאקאו וטושיו בדיוק כפי שקרה לקיאקו בילדותה, ובכך נרמז שקיאקו תרעיל את נשמתה של רוז, ולכן גם רוז תהפוך לרוח רעה לאחר מותה.
סרטי המשך
סרט המשך, הוכרז באוגוסט 2011, עם תאריך יציאה בשנת 2013. הסרט הוא מעין "אתחול מחדש" של הסדרה, ולא יהיה המשך ישיר, אולם הדבר לא אושר והמידע מסתמך על שמועות. הסרט צפוי להציג עלילה חדשה, ולא על הקללה של משפחת סאקי שהייתה העלילה של שלושת הסרטים הקודמים.
בשנת 2020 יצא הסרט "הטינה" שמתרחש במקביל לאירועי הסרט הראשון והשני.
הבחירות לנשיאות איראן 2021
הבחירות לנשיאות איראן 2021 התקיימו ב-18 ביוני 2021, זו מערכת הבחירות השלוש עשרה לתפקיד נשיא איראן, התפקיד השני בחשיבותו במדינה לאחר המנהיג העליון באיראן והתפקיד החשוב ביותר הנבחר על ידי הציבור האיראני.
בבחירות ניצח איש הדת והשופט אבראהים ראיסי, לאחר שגרף כ-62% מהקולות בבחירות.
שיטת הבחירות
הנשיא צריך להיבחר ברוב של מעל 50 אחוזים מקולות המצביעים. לעיתים קרובות, בשל מספר המועמדים הרב, יש צורך בסבב בחירות נוסף כדי להכריע את הבחירות. אורך כהונת הנשיא הוא ארבע שנים, ובסיומן הוא יכול להיבחר רק לעוד קדנציה אחת. עם בחירת הנשיא הוא הופך לראש המועצה לביטחון לאומי (אך הדמות החזקה בגוף זה הוא מזכיר המועצה) וראש המועצה למהפכה חברתית, שאחראית להפיץ את רעיון המהפכה האסלאמית ברחבי העולם באמצעות תעמולה.
כשירות
הדרישות בהם צריכים לעמוד המועמדים לנשיאות:
נשים שמציגות את מועמדותן אף פעם לא עברו את הסינון שמבצעת מועצת שומרי החוקה מדי מערכת בחירות וזאת על אף שבמספר הזדמנויות נטען כי איסור שכזה נוגד את החוקה האיראנית.
מועמדים
ב-25 במאי 2021 פרסמה מועצת שומרי החוקה את שמות שבעת המועמדים המאושרים להתמודדות:
פרשו:
פרנצ'ישק טפה
פרנצ'ישק טפה (בפולנית: Franciszek Tepa; 17 בספטמבר 1829 – 23 בדצמבר 1889) היה צייר ריאליסטי פולני, שהתמחה בפורטרטים ובנושאים אוריינטליסטים.
במהלך המהפכות של שנת 1848, טפה היה מעורב פוליטית בתנועת העצמאות. הוא הפיק סדרת דיוקנאות של מנהיגי פולין של מרד נובמבר נגד חלוקת פולין. הוא נכלא כאסיר פוליטי בהיותו בבירת אוסטרו-הונגריה וינה.
ביוגרפיה
אביו היה קונדיטור. את לימודיו האמנותיים החל ב"אקדמיה סטנובה" עם יאן מסקובסקי בין השנים 1842–1844, ואחר כך למד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בין השנים 1847–1848, שם למד אצל פרדיננד וולדמולר.
המשיך באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן בין השנים 1849–1852, שם היה מורו וילהלם קאולבך. ובפריז בין השנים 1854 עד 1860, תחת הדרכתו של ארי שפר וליאון קוגניט בהיותו בווינה הוא השתתף במהפכות של 1848.
בשנת 1852, יחד עם אדם יוזף פוטוצקי והעיתונאי מאוריסי מאן (1814–1876), יצא טפה לטיול דרך יוון, מצרים וארץ ישראל והביא את הדוגמאות הראשונות לציירים האוריינטליסטים הפולנים.
עם שובו מפריז בשנת 1860, התיישב באופן קבוע בלבוב, שם הפיק עבודות על חיי העם והנופים המקומיים מטעם הרוזן ולדז'ימייז' דזידושקי, מייסד "מוזיאון המדינה להיסטוריה של הטבע".
במהלך תקופה זו הוצע לו תפקיד כפרופסור באקדמיה לאמנויות בקרקוב, אך הוא סירב בגלל רצונו להישאר בלבוב.
הוא התמחה בפורטרטים, התפרסם בזכות המיניאטורות שצוירו על שנהב והעביר שיעורים.
רבות מיצירותיו נותרו בלבוב כאשר האזור עבר לשליטת אוקראינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מימייה
מימיות עתיקות היו עשויות לרוב מעור או מסוג של דלעת שתוכנה רוקן. בהמשך יוצרו המימיות מבקבוקי זכוכית שנישאו בתוך סל ארוג מותאם. מכסה המימיות היה לרוב פקק שעם. עד אמצע המאה ה-20 הוכנו המימיות מפח, פלדת אל-חלד או אלומיניום, עם פקק מוברג שלרוב אובטח לגוף המימייה באמצעות שרשרת או רצועה קצרה כדי שלא יאבד. מימיות אלו היוו שיפור לעומת מימיות הזכוכית, אך הן היו פגיעות ליצירת חורים ודליפות במקרה של נפילה. כיום המימיות המודרניות עשויות כמעט תמיד מסוג כלשהו של פלסטיק, במיוחד פוליאתילן או פוליקרבונט. הן לרוב קלות משקל כמו מימיות המתכת ואף יותר מהן, והן עמידות יותר בפני דליפות.
שימוש צבאי
בצה"ל, מסדר מימייה הוא מסדר שבו החיילים נדרשים לשתות ממימיותיהם במהלך פעילות, לבל יתייבשו.
סוספטיביליות מגנטית
באלקטרומגנטיות, סוספטיביליות מגנטית, או רגישות מגנטית (לטינית: susceptibilis, "פתוח"; מכונה χ) היא מדד למגנטיות של חומר. הסוספטיביליות מציינת אם חומר מסוים נמשך לתוך שדה מגנטי או נהדף ממנו החוצה, ומתוך כך יש השלכות על יישומים מעשיים. מדידות קוונטיות של סוספטיביליות מספקות גם תובנות על מבנה של חומרים, מתן תובנה אודות הקשרים הכימיים ורמות האנרגיה.
הגדרה של עוצמת הרגישות
סוספטיביליות מגנטית היא קבוע חסר ממדים, המציין את מידת מגנטיות של חומר בתגובה להפעלת שדה מגנטי חיצוני. מונח קשור הוא המגנטיות (magnetizability), היחס בין מומנט מגנטי וצפיפות השטף המגנטי. פרמטר קשור הוא חדירות, אשר מבטא את סך המגנטיזציה של חומר ועוצמתו.
את עוצמת הסוספטיביליות המגנטית , המיוצגת על ידי סמל (לעיתים קרובות פשוט לפעמים  – מגנטיים, כדי להבדיל מן חשמלי הרגישות), מוגדר במערכת היחידות הבינלאומית, במערכות אחרות ייתכנו נוספים קבועים לפי הקשר.
M  =χv H
כאשר:
לכן חסר גודל חסר ממד.
גלעד רטמן
גלעד רטמן (נולד ב-1975) הוא אמן וידאו ומיצב ישראלי.
ביוגרפיה
רטמן בעל תואר ראשון באמנות מהאקדמיה בצלאל לאמנות ועיצוב, ובעל תואר שני באמנות מאוניברסיטת קולומביה. הוא חי ועובד בתל אביב. במקביל לעבודתו האומנותית, הוא מרצה בבצלאל בתוכניות התואר הראשון והשני לאמנות.
עבודתו האמנותית
עבודותיו של רטמן מורכבות ממיצבי וידאו שעוסקים בנושאים חברתיים, מבנים קהילתיים והטבע האנושי. רטמן מביים ומתעד פעולות אנושיות שונות, תוך הצבתן מחדש במערכות מורכבות של שליטה ותלות. אחד הנושאים העיקריים בעבודותיו הוא היחס בין האדם לטבע, הבא לידי ביטוי בדימויים הכוללים טשטוש בין הגבול האנושי לחייתי.
ב-2004 הציג רטמן את תערוכת היחיד הראשונה שלו בסדנאות האמנים בתל אביב. התערוכה נקראה "או שתחזיר לי אותה או שתיקח גם אותי". בחלל התערוכה הציב רטמן אובייקטים המייצגים את הטבע הפראי: רכסי הרים שחורים עליהם מונח משטח גדול הנראה בעיצומה של היסדקות, 3 דמויות קטנות עשויות טפטוף שעווה, קיר זכוכית שחור עליו דמויי אבנים ובריכת דיו שחורה שבתוכה חרוזי פלסטיק צבעוניים שנראים כמו תרבית חיידקים. לצד האובייקטים רטמן הציג עבודת וידאו, בה נראים אדם וחיה מנסים להיחלץ יחדיו מבריכה טובענית וברקע נשמע שיר אהבה ודיכאון טורקי.
ב-2005 השתתף רטמן בתערוכה "מה את שותקת?" במוזיאון הרצליה, אותה אצרה מיכל היימן. הוא הציג בה את עבודת הווידאו "צ'ה צ'ה היפהפה" המחולקת ל-3 סצנות. בסצנה הראשונה נראים גלמים שחורים בעלי ראש אנושי גדול, שוכבים על אדמת מדבר יבשה ומתקשרים ביניהם בקולות חייתיים. בסצנה השנייה נראה בחור מבצע גרסת כיסוי לשיר "צעיר לנצח" משנות ה-80. בסצנה השלישית נראית חבורה הכוללת את רטמן עצמו מקליטים באולפן את קולות הגלמים שהופיעו בסצנה הראשונה.
במקביל, נטל רטמן חלק קבוצת אמנים בשם "קורדובה" אותה ייסד יחד עם שי-לי עוזיאל, רותי סלע וליאור ווטרמן, כולם בוגרי בצלאל, אליהם חברו גם יהונתן לוי, והמשורר רומן באימאיב. ב-2006 הקבוצה הציגה תערוכה בשם "סופה של קורדובה" במרכז לאמנות עכשווית באוצרותו של סרג'יו אדלשטיין. בתערוכה זו רטמן הפך את הקומה השלישית של המרכז לאולם קולנוע בו הציג את סרטו "Alligatoriver". כמו בעבודותיו הקודמות, גם סרט זה מתרחש בטבע הפראי ומציגו מתח בין קומונה שבטית של צעירים לבין צוללנים שאורבים להם כשהם מוסווים כתנינים מתנפחים. בסרט ישנם מאפיינים מתרבות הפופ עם מאפיינים מסרטי פעולה וסרטי נעורים שונים.
תערוכת יחיד שנייה של רטמן הוצגה ב-2009 במוזיאון חיפה לאמנות, באוצרותה של אילנה טננבאום. התערוכה נקראה "גלעד רטמן: שקיעה עמוקה" והציגה מספר עבודות של האמן. על התערוכה כתבה האוצרת: "...בהצבה של דמויות האדם 'הנואשות' באתרים הקשורים לקרום כדור הארץ - מדבר יבש ומבוקע, ביצות ובריכות בוץ - סביבות שבהן בוקעת החומריות דרך פני השטח השסועים, המבעבעים, ומהדהדת את חומרי הגוף הפנימיים האסורים, נוגע רטמן ברגע קיומי פואטי ורב חסד".