cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות אקוודור
היסטוריה
היהודים הראשונים הגיעו לאקוודור כבר במאות ה-16 וה-17. רובם ככולם היו אנוסים. ישנן השערות לגבי מוצאו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, ממנהיגי המאבק לעצמאות בדרום אמריקה, וגיבורה של אקוודור, אשר כיהן הן כנשיא פרו (לתקופה קצרה) והן כנשיא בוליביה. יש הטוענים כי הוא צאצא למשפחת צוקר היהודית ומחברים את מוצאו עם האנוסים שהגיעו לאקוודור.
שני אירועים מרכזיים במאה ה-20 הביאו להגירה יהודית גדולה יחסית, אל אקוודור: חוק הקווטה האמריקאי של שנת 1924, שקבע שם מכסות הגירה וחייב את היהודים למצוא יעדי הגירה אחרים ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובריחת יהודים ממנה החל מ-1933.
ממשלת אקוודור נקטה מדיניות הססנית והפכפכה באשר להגירת היהודים אליה: ב-1935 למשל, היא העניקה ליהודים זיכיון להתיישבות על שטח של כ- 20,000 קמ"ר, ומאידך, ב-1938 היא הוציאה צו אשר חייב כל תושב יהודי שאינו עובד בחקלאות או שאינו בעל אמצעים לפיתוח התעשייה לעזוב את הארץ. כעבור שנה בלבד, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה הסכימה אקוודור לקבל אליה אונייה של פליטים יהודים מאירופה.
בשנת 1940 כבר היו באקוודור כ-3,000 יהודים, רובם המכריע פליטים מגרמניה.
מייסדו של העיתון הראשון והחשוב במדינה, "אל טלגפו", וכן של שירות דואר האוויר, היה היהודי אבל קסטילוי אלבומוז.
יהודי אקוודור עסקו בעיתונות, רפואה, תעשייה ומסחר. הם הקימו בין השאר מפעלים פרמצבטיים, טקסטיל ומפעלי רהיטים חשובים.
הקהילה היהודית כיום
הקהילה היהודית באקוודור מרוכזת כיום בשלוש ערים מרכזיות: גואיאקיל, אמבאטו וקיטו והיא מונה כ-930 איש. במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה אמנם הגירה קטנה של יהודים ממדינות שונות בדרום אמריקה, לאקוודור, אך מרבית היהודים עלו בהדרגה למדינת ישראל.
ישראל ואקוודור מקיימים קשרים דיפלומטים מלאים.
מחקר בריאותי על הגמדים צאצאי האנוסים מאקוודור
בפברואר 2011 פרסמה קבוצת חוקרים, מאמר, המתאר את תוצאותיהן של 24 שנות תצפית ומחקר, על 99 חולי תסמונת לרון תושבי דרום אקוודור. תסמונת לרון היא מחלה נדירה ביותר, בה חולים כיום כ-250 איש בלבד בכל העולם, מרביתם בישראל ובמדינות ערב. עם זאת, כמעט מחצית מהחולים בה מרוכזים בין צאצאי האנוסים באקוודור.
על פי המאמר, הנבדקים היו כולם ככל הנראה, לפי שמות משפחתם, צאצאי יהודי או יהודים אנוסים מספרד. הם ובני משפחתם הבריאים התגלו ב-1987 וזוהו כאירופאים, בניגוד לכל שאר תושבי האזור האינדיאנים.
מסתבר, שבמשך כל שנות המחקר, דור שלם, איש מ-99 הנבדקים לא חלה בסוכרת. בהשוואה, אצל בני משפחתם, שחיו באותו אזור ואפילו באותו בית, אך לא היו חולים בתסמונת לרון, התגלתה סוכרת באחוזים דומים מאוד לאחוזי חולי הסוכרת המקובלים אצל שאר האוכלוסייה באזור - 5%. בנוסף, אשה אחת בלבד מכל הנבדקים חלתה במהלך 24 השנים הללו בסרטן. בהשוואה, אצל 17% מבני המשפחה הבריאים התגלו מקרי סרטן, שוב, דומה לאוכלוסייה הכללית באזור.
יהושע מאמאן
הרב יהושע מאמאן (מכונה "הימ"ן"; י"א בטבת ה'תרע"ח, 26 בדצמבר 1917 – כ"ו בטבת ה'תשע"ח, 13 בינואר 2018) היה דיין, פוסק ומחבר. כיהן כרב העיר מרקש שבמרוקו, ולאחר עלותו לארץ ישראל, כיהן כרב הקהילה הספרדית וחבר לשכת הרבנות בעיר נהריה, אב בית הדין בעיר באר שבע, וחבר בית הדין הגדול לערעורים. בערוב ימיו כונה "זקן רבני יהדות מרוקו". גולת הכותרת של יצירתו ההלכתית היא סדרת ספריו "עמק יהושע".
ביוגרפיה
נולד בעיר צפרו שבמרוקו לרב רפאל עמרם מאמאן, בן הרב רחמים יוסף, ראש ישיבת "תחכמוני" בצפרו ומחבר הספר "חירג"א דיומא", בן לשושלת רבנים מצאצאי הרמב"ם.
בצעירותו למד והתחנך אצל הרב דוד עטר. בשנת 1946 קיבל את תעודת ההסמכה שלו לדיינות מבית הדין הגדול ברבאט, והחל לכהן כרב ודיין בעיר אספי כבר בגיל 28. בשנה זו שימש גם כדיין וסגן אב בית הדין של רבאט הרב מימון אוחיון, עד שנת 1963, אז החל לשמש כאב בית דין ורב העיר מרקש עד לעלייתו לישראל (כדי לסייע לאמו) בשנת ה'תשכ"ח (1967), טרם עלייתו קיבל באותה שנה בחודש כסלו תעודת דיינות מראש הרבנים במרוקו הרב שאול אבן דנאן.
בישראל נמנה זמן מה בין חכמי ישיבת פורת יוסף בירושלים.
בשנת ה'תשכ"ח (1968) החל לשמש כרב הקהילה הספרדית וחבר לשכת הרבנות בנהריה. בשנת ה'תשל"ח (1978) עבר לשמש כדיין, ובהמשך כאב בית הדין הרבני האזורי בעיר באר שבע עד שנת 1988. בשנת ה'תשמ"ח התמנה לדיין בפועל בבית הדין הרבני הגדול לערעורים, תפקיד בו כיהן עד שנת ה'תשס"ט. הוא חזר להתגורר בירושלים בשכונת מקור ברוך, ובמקביל לתפקידו שימש כראש כולל לפנסיונרים בשכונתו ומחנה יהודה.
בזקנותו סיים את ספר הזוהר בפעם המאה.
בינואר 2018 נחלש ואושפז בבית החולים שערי צדק, ובכ"ו בטבת ה'תשע"ח (13 בינואר 2018) נפטר בביתו בירושלים, מפלגת ש"ס ומועצת חכמי התורה פרסמו הודעת אבל, והראשון לציון הרב יצחק יוסף הורה לבחורי הישיבות להשתתף בהלווייתו. הלווייתו יצאה מישיבת פורת יוסף בגאולה, בין מספידיו היו הרבנים יצחק יוסף, שלמה משה עמאר, בן ציון מוצפי, משה צדקה ויצחק אזרחי. הוא נקבר בהר המנוחות.
פסיקתו ההלכתית
בספריו התכתב הרב מאמן עם הרבנים שלום משאש, הרב הראשי לירושלים, והראשון לציון הרב עובדיה יוסף. עם הרב משאש התדיין והתפלמס רבות בכוונה להצדיק ולחזק את דעת הרב עובדיה יוסף, שיש להנהיג את דעת הבית יוסף בארץ ישראל ולא תמיד להמשיך את מנהגי מרוקו בארץ.
משפחתו
הרב מאמאן היה נשוי לחנה מרים (נפטרה בטבת ה'תשס"ו).
ספרים
כתבי יד רבים שלו עוד לא באו בדפוס ובנו הקים מכון להדפסתם.
מיק ג'אגר
סר מייקל פיליפ "מיק" ג'אגר (באנגלית: Sir Michael Philip "Mick" Jagger; נולד ב-26 ביולי 1943) הוא מוזיקאי, הידוע בעיקר כסולן להקת הרולינג סטונז. בנוסף לכך הוא שחקן, מפיק מוזיקה וסרטים ואיש עסקים. זכה בפרס גלובוס הזהב.
הקריירה של ג'אגר משתרעת על פני יותר מ-60 שנים, והוא תואר כ"אחת הדמויות הפופולריות והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של הרוקנרול". קולו וביצועיו הייחודיים, יחד עם סגנון הגיטרה של קית' ריצ'רדס, היו לסימן ההיכר של הרולינג סטונז בכל הקריירה של הלהקה. הוא מדורג במקום ה-16 ברשימת "100 הזמרים הגדולים" של מגזין הרולינג סטון.
ראשית חייו
מייקל ג'אגר נולד למשפחה ממעמד הביניים בבית החולים "ליווינגסטון" שבדרטפורד בממלכה המאוחדת. אביו, באזיל פאנשאווה ג'אגר, וסבו, דייוויד ארנסט, היו שניהם מורים; אמו, אווה אנסליי מרי סקאטס, מהגרת אוסטרלית, הייתה פעילה פוליטית קונסרבטיבית. ג'אגר הוא הבוגר מבין שני אחים. הוא חונך להמשיך בדרכו המקצועית של אביו, וכתלמיד מצטיין נשלח ג'אגר ללמוד בבית ספר תיכון פרטי ללימודים מתקדמים, שם עבר בהצטיינות את המבחנים, ומשם המשיך עם מלגה לבית הספר לכלכלה שבלונדון. בשנת- 1962 הוא החל ללמוד לתואר לראיית חשבון, אך נוכח בלימודים במשך שנה בלבד ולא סיים אותם. בנוסף קיים הסיפור כי סולק מבית הספר לאחר שנכנס אל תוך הספרייה על אופנוע. לאור המצב החדש, החליט ג'אגר לטפח קריירה מוזיקלית שהייתה שאיפתו העיקרית. ג'אגר סיפר כי "מאז ומתמיד אהבתי שירה, עוד כשהייתי ילד. הייתי חבר במקהלה של הכנסייה וגם אהבתי להקשיב לזמרים ברדיו או לצפות בהם בטלוויזיה".
ההחלטה לנשור מהלימודים לטובת קריירה מוזיקלית לא התקבלה ברוח טובה אצל אמו ואביו התנגד לכך נחרצות. ג'אגר עצמו אמר שהוא הבין את חוסר התמיכה של הוריו בעניין, ואפילו הוא פקפק שקריירה מוזיקלית לטווח ארוך היא אפשרית. בשנים הראשונות הוא היה חבר בשתי להקות: Little Boy Blue ו-Blue Boys.
בגיל 18 החל ג'אגר להופיע לבדו כזמר, ללא כל הכשרה מוזיקלית קודמת, כולל קריאת תווים. הוא הופיע במועדונים שונים כמו מועדון "המרקי" המפורסם, וכן נהג להקשיב לאמני בלוז שונים, ויחד עם חבר ילדותו, קית' ריצ'רדס, למדו השניים לנגן דרך שמיעה מתמשכת לתקליטים.
הרולינג סטונז
בשנת 1963 הקימו ג'אגר וריצ'רדס, יחד עם חבריהם בריאן ג'ונס, ביל ויימן, איאן סטוארט וצ'ארלי ווטס את להקת הרולינג סטונז (האבנים המתגלגלות). השם נבחר בהשראת שיר של אמן הבלוז מאדי ווטרס, "בלוז האבן המתגלגלת". סטוארט נופה בסופו של דבר מההרכב מאחר שלא תאם לתדמית שרצה מנהל הלהקה, אנדרו לוג אולדמן. אולדמן היה זה ששכנע את ג'אגר להשתמש בשם הבמה "מיק" במקום שמו המקורי "מייק", אם כי חבריו הקרובים של ג'אגר קוראים לו מייקל.
ג'אגר לא זכה להצלחה מיידית עם תפקידו כסולן הלהקה וראה בעצמו כתלמיד בית ספר נאיבי וביישן מול הקהל. אך כמו שחברי הלהקה למדו לנגן ולכתוב את השירים דרך חיקוי אמנים אחרים, כך ג'אגר למד את תפקידו בלהקה. במהלך ההופעות ברחבי אנגליה לצד מוזיקאים בעלי מוניטין כמו אייק וטינה טרנר וג'יימס בראון למד מהם ג'אגר ליצור את האינטראקציה עם הקהל, וכך אימץ לעצמו את סגנונו האישי.
בשנת 1965 הוציאה הלהקה את אחד משיריה המוכרים ביותר, שהפך לאבן דרך בהיסטוריה של הרוקנ'רול, "Satisfaction". השיר, שנודע בריף הגיטרה המפורסם שלו, העלה את הלהקה לגדולות כאשר החלה לצבור מוניטין ברחבי הממלכה המאוחדת ומחוצה לה. במהרה לקחו ג'אגר וריצ'רדס חלק דומיננטי בכתיבת השירים והפכו לכותבי השירים הראשיים של הלהקה. ג'אגר עצמו החל לבסוף לזכות בהוקרה כסולן כריזמטי במיוחד, כאשר במקביל, תרומתו של ג'ונס, מייסד הלהקה, החלה להיות בקושי מורגשת.
במשך השנים הבאות החלו חברי הלהקה לזכות להכרה בתדמית השערורייתית שלה, לרוב בהקשר להוללות מינית ושימוש ניכר בסמים. בתקופה זו הוציאה הלהקה שניים מארבעת האלבומים המצליחים ביותר שלה: "Beggars Banquet" ו-"Let It Bleed". מהאלבומים יצאו להיטים רבים כמו: "Sympathy for the Devil", "Street Fighting Man", "Gimme Shelter", "Midnight Rambler" ו-"You Can't Always Get What You Want". אולם, הרגלי השימוש בסמים של ג'ונס החלו לפגוע בלהקה, כאשר כמעט ולא היה יכול לתפקד או לנגן. בסופו של דבר, סולק ג'ונס מהלהקה ביוני 1969 וכעבור פחות משבוע, נמצא מת בבריכת ביתו ככל הנראה בעקבות תאונת טביעה.
במהלך תקופה זו, לקח ג'אגר פיקוד על הניהול הפיננסי של הרולינג סטונז עד היום, בעזרת הקולגה שלו, פרינס רופרט לוונסטיין. ג'אגר גם ניסה את כוחו במשחק בסרטים, "Performance" ו-"Ned Kelly" (שניהם מ-1970). הם הוציאו אלבומים טובים מאמצע שנות ה-70 עד תחילת שנות ה-80. בשנות ה-80, ג'אגר וריצ'רדס הסתכסכו על הכיוון המוזיקלי של הלהקה. ג'אגר רצה לעבור לכיוון של פופ וריקוד ואילו ריצ'רדס רצה להישאר נאמן לשורשיה של הלהקה בבלוז ורוקנרול.
קריירת סולו
בשנת 1984, ג'אגר החל להקליט את אלבום הסולו הראשון שלו שסוגו יותר בכיוון הריקוד והפופ - "She's The Boss", יצא לאור בשנת 1985. בקיץ שנת 1985, ג'אגר ודייוויד בואי הוציאו גרסת כיסוי לשיר "Dancing In The Street" שהגיע לשיאו במצעדי הפופ בארצות הברית; כל ההכנסות ממכירתו נתרמו לסיוע ב-Live Aid.
בשנת 1986, הרולינג סטונס הוציאו את האלבום שלהם, "Dirty Work". בשנים הקרובות, ג'אגר וריצ'רדס בקושי דיברו אחד עם השני וצלפו האחד על השני בעיתונות. במהלך תקופה זו, ג'אגר ניסה להפוך את קריירת הסולו שלו למוצלחת כמו של הרולינג סטונס. הוא השקיע את כל האנרגיה שלו באלבום סולו שני "Primitive Cool" ב-1987. האלבום קיבל ביקורות מוצלחות מאלבום הסולו הקודם שלו, אך לא התקרב להצלחה של הלהקה. בעקבות הכישלון המסחרי של אלבום זה, ג'אגר חזר לחיקה של הרולינג סטונס ב-1989 בה הוציאו לאור את האלבום המצליח "Steel Wheels" ויצאו למסע הופעות מצליח. לאחר מכן, ג'אגר הקליט את אלבום הסולו השלישי שלו עם ריק רובין, "Wandering Spirit" בשנת 1993 וקיבל את הביקורות המוצלחות ביותר מכל אלבומי הסולו של ג'אגר. שנה לאחר מכן, האבנים התאחדו והוציאו את "Voodoo Lounge", ויצאו למסע הופעות בינלאומי נוסף נרחב.
במהלך שנות ה-90, ג'אגר חזר לשחק במספר סרטים שלא הצליחו מסחרית, "Freejack" (1992), "Bent" (1997), "The Man From Elysian Fields" (2001). בשנת 1997, האבנים התארגנו לאלבום חדש, "Bridges to Babylon", ומסע הופעות של אצטדיונים מלאים ברחבי העולם. בשנת 2001 ג'אגר הוציא לאור אלבום סולו, "Goddess in the Doorway" שכלל הופעות אורח של שמות גדולים כמו פיט טאונסנד, בונו, לני קרביץ, מיסי אליוט, ג'ו פרי, וייקליף ז'אן, ורוב תומאס. בנוסף לעבודותיו עם הרולינג סטונס ועבודות הסולו, ג'אגר התארח במהלך השנים באלבומים של מגוון אמנים אחרים - הג'קסונים, פיטר טוש, קארלי סימון, ד"ר ג'ון ועוד.
בשנת 2005, יצא האלבום "A Bigger Bang" שכולל בתוכו את השיר "Sweet Neo Con", שמילותיו נכתבו בידי ג'אגר ויוצאות בגלוי נגד כהונתו של ג'ורג' וו. בוש. בפברואר 2006, בזמן שהופיעה הלהקה במהלך שידורי הסופרבול, נתבקש ג'אגר להשמיט מילים בעלי מסר מיני מהשירים שעמד לבצע, כיוון שהיו ילדים בקהל. הוא לא עמד בבקשה, אך עקב כך דמם המיקרופון בקטעים אלו במהלך ההופעה. הלהקה גם יצאה להופיע לראשונה בפוארטו ריקו, והכרטיסים להופעה אזלו במהרה ונמכרו במחיר של עד אלף דולר לכרטיס, פי שניים יותר מהמחיר המקורי. באפריל 2006, הופיעה הלהקה לראשונה בסין, בעיר שאנגחאי.
בשנת 2011 הקים יחד עם דמיאן מארלי, ג'וס סטון, דייב סטיוארט והמפיק ההודי א. ר. רחמן סופרגרופ בשם SuperHeavy שמנגנת שירים בסגנונות רגאיי ורוק.
נוכחות בימתית ייחודית
במהלך השנים זכה ג'אגר למוניטין של אחד מסולני הרוק הגדולים ביותר, עם נוכחות בימתית ייחודית במיוחד. הופעותיו ברולינג סטונס הפכו לאחד מסימני ההיכר של הלהקה, באופן בו הוא נוהג לרקוד בזריזות בזמן שהוא שר. גם בשנות השבעים לחייו לא הפסיק ג'אגר לנוע בזמן ההופעות, דבר שמוזכר בשיר של להקת מארון 5, "Moves Like Jagger".
התקרית בביתו של ריצ'רדס
כחבר באחת מהלהקות השערורייתיות והפרועות ביותר, ג'אגר הפך להיות סיבה לשערוריות רבות או גילה מעורבות בהן. אחת מפורסמת התרחשה בשנת 1967, כאשר נעצרו ג'אגר וריצ'רדס והואשמו באחזקת סמים, לאחר חיפוש משטרתי מתוקשר בבית הכפר של ריצ'רדס, כשבנוסף, הזמרת וזוגתו לחיים של ג'אגר באותה תקופה, מריאן פיית'פול, נמצאה עירומה לחלוטין עטופה בשטיח פרווה. החיפוש, מסתבר, התקיים לאחר שכתב מהעיתון ניוז אוף דה וורלד יעץ למשטרה לחפש בביתו של ריצ'רדס, כחלק ממגמת העיתון להפיץ את הידיעה על שימוש בסמים בקרב קהילת מוזיקת הפופ.
באחד מהדיווחים של העיתון, התפרסם כי עיתונאי נכח במחיצת ג'אגר בזמן ששהה במועדון בלונדון, כשזה דיבר בגלוי על השימוש שלו בסמים, ואף הזמין מספר אנשים אליו הביתה "בשביל שאכטה". כשהדיווח התפרסם, התברר למרבה המבוכה שהעיתונאי בלבל בין ג'אגר לבריאן ג'ונס, וג'אגר תבע את העיתון על הוצאת דיבה.
אולם, דיווח מוטעה זה הוביל למעצרם של ג'אגר וריצ'רדס וסיקור המשפט פורסם בעמודים הראשיים ברחבי העולם. על אף טענתו של ג'אגר כי את הגלולות שנמצאו באחזקתו הוא קיבל תחת מרשם רופא, השניים הורשעו.
חומרת הענישה של השופטים כלפי השניים (מאסר ועבודות כפייה), גרמו להד רב ולזעם הציבור. המשפט הפך לנושא מאמרו של עורך מגזין "טיים", ויליאם ריס מוג, אשר טען שרק בגלל היותם מפורסמים "סומנו" ג'אגר וריצ'רדס כמטרה בעיני הרשויות, והעונש שקיבלו חמור יותר משל כל אדם אנונימי אחר. הערעור שהגישו השניים התקבל והם שוחררו מהכלא, אם כי האדם השלישי שנעצר איתם, סוחר האומנות רוברט פרייז'ר, ריצה את עונשו עד תומו.
שערוריית אלטמונט
שערורייה טראגית נוספת שזכתה עם השנים לתואר האירוע ש"הרג" את שנות השישים, מקורה בהופעה של הלהקה בפסטיבל אלטמונט בשנת 1969. להופעה פתוחה לקהל הרחב במגרש אופנועים, שכרו חברי הרולינג סטונז, בהמלצת הגרייטפול דד, כנופיית אופנוענים בשם "מלאכי הגיהנום" מאחר שהמשטרה לא הסכימה לאבטח אותו. שכרם של חברי הכנופיה הסתכם בחמש מאות דולר בלבד ובירה חינם. עם תחילת ההופעה נהיה ברור לכל כי התוצאה תהיה אסון כאשר הקהל, שהסתכם בשלוש מאות אלף איש, החל להתפרע, מה שגרם לחברי הלהקה לקטוע את ההופעה פעם אחר פעם. אולם, ההחלטה לשכור את כנופיית האופנועים הייתה מה שעלה ביוקר לכל הנוגע בדבר, כאשר במהלך ההופעה הכנופיה פצעה מספר צופים, ואף דקרה למוות אחד, צעיר שחור בן שמונה עשרה בשם מרדית' האנטר, אשר היווה איום כשהניף אקדח אל כיוון הבמה. כמו כן נטען כי החבורה סיפקה לקהל הצופים סמים במהלך ההופעה. שנה מאוחר יותר יצא הסרט התיעודי "תן לי מחסה" שעקב אחר מהלך ההופעה והרצח.
השמועות טוענות שחברי הלהקה, וג'אגר בפרט, לא רק שלא ניסו לעצור את המהומות, אלא גם עודדו אותן, כאשר בזמן שבו האנטר מת הלהקה ביצעה את השיר "Sympathy for the Devil" (סימפתיה לשטן). שמועה זו התבררה כמופרכת, שכן האנטר נדקר ארבעה שירים לאחר ביצוע אותו השיר. כך או כך, בעקבות לחץ תקשורתי, הלהקה הפסיקה לבצע את השיר במשך רוב שנות השבעים כשהופיעו בארצות הברית. שמועה מופרכת נוספת טענה שג'אגר, על אף ההשראה שלו ממוזיקת בלוז שחורה, הוא גזען ולא רצה שיהיו אנשים שחורים בקרב הקהל שלו. כל השמועות הנ"ל בוטלו לאחר ששוחררה הקלטה של ההופעה בה ג'אגר מנסה לשכנע את הצופים להפסיק עם האלימות.
מערכות יחסים
מיק ג'אגר ידוע בין השאר בזכות מערכות היחסים שלו עם נשים מפורסמות. יש לו שמונה ילדים מחמש נשים שונות, והיה מושא שערוריות מין שונות במהלך השנים.
בתו הראשונה נולדה לזמרת מרשה האנט. השניים לא נישאו ונפרדו זמן קצר לאחר הולדת בתם.
בין 1971–1978 היה נשוי לביאנקה מורנה דה מאסיאס, פעילה פוליטית וחברתית מניקרגואה. לשניים נולדה בת.
בין 1990–1999 היה נשוי לדוגמנית העל ג'רי הול. הול הופיעה על מספר מאלבומי הסולו של ג'אגר, והוא כתב עליה את השיר "Miss You". לזוג ארבעה ילדים, מתוכם שניים מלפני נישואיהם. ב-1999 טענה הדוגמנית לוסיאנה גימנז שהיא בהיריון מג'אגר, ובדיקת DNA הוכיחה זאת. הול גילתה שטקס הנישואין של שניהם בבאלי לא הוכר כחוקי בממלכה המאוחדת. הול ביקשה לבטל את הנישואין, ומערכת הזוגיות בת 22 השנים הסתיימה. לגימנז נולד בן.
ג'אגר קיים במהלך שנות השישים המאוחרות מערכת יחסים עם הזמרת קארלי סימון. בשנת 1973, הקליטה סימון את הלהיט המצליח ביותר שלה, "You're So Vain" (אתה כה יהיר), שלטענתה נכתב על בן זוג לשעבר שהוא כה יהיר, וכמו שאומרות מילות השיר "אני בטוחה שאתה חושב שהשיר הוא עליך". מאז נישואיה, רבים חושדים כי השיר נכתב על וורן בייטי, או קט סטיבנס, או קריס קריסטופרסון, וכן או על ג'אגר, ששר יחד איתה בשיר. ג'אגר מעולם לא הוכיח את הטענה אם כי סימון אמרה כי הוא נכתב הן על ג'אגר והן על ביטי. בגרסת הכיסוי מיוחדת לשיר עם ג'נט ג'קסון, רמזה סימון כי אכן מדובר בג'אגר.
משנת 2001 ועד מותה בשנת 2014 היה ג'אגר במערכת יחסים עם מעצבת האופנה והדוגמנית האמריקאית ל'ורן סקוט (L'Wren Scott).מאז מותה ג'אגר במערכת יחסים עם רקדנית הבלט האמריקאית, מלאני המריק, שבשנת 2016 ילדה את ילדו השמיני.
המאה ה-21
בשנת 2002 נבחר במקום הרביעי כ'המוזיקאי הכי סקסי' על ידי VH1.
בשנת 2003 קיבל תואר אבירות מהנסיך צ'ארלס.
הופיע על השער של מגזין ה'רולינג סטון' עשרים פעמים. הפעם הראשונה הייתה בשנת 1968, והאחרונה (עד כה) הייתה בשנת 2013.
נכון ל-2012, הונו עומד על כ-305 מיליון דולר.
יחסי לוקסמבורג–שוודיה
יחסי לוקסמבורג–שוודיה הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין לוקסמבורג ושוודיה. שתי המדינות הן חברות מלאות באיחוד האירופי.
סקירה כללית
ב-3–4 במאי 2015 ביקר שר האוצר של לוקסמבורג בסטוקהולם, כדי לחזק את הקשרים הכלכליים בין המדינות.
מומי שוורץ
מומי שוורץ (בהולנדית: Mommie Schwarz; שם עט של סמואל לסר שוורץ (Samuel Leser Schwarz) ; 28 ביולי 1876 – 19 בנובמבר 1942) היה צייר ומעצב גרפי יהודי-הולנדי. יצר רבות בצמד עם רעייתו אלזה ברג. שניהם נספו באושוויץ.
תולדות חייו
לאחר כיבוש הולנד על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה (קיץ 1940), סירבו ברג ושוורץ להסתתר או לענוד טלאי צהוב. הם נתפסו על ידי הגסטפו ב-12 בנובמבר 1942, הובלו למחנה וסטרבורק ומשם לאושוויץ, שם נרצחו מיד עם הגיעם ב-19 בנובמבר.
עבודתו וסגנונו
כחבר באסכולת ברגן שילב שוורץ ביצירתו אקספרסיוניזם וקוביזם ובציוריו שלטו צללים כהים. בין נושאיו נוף (בעיקר נופי ים ונמל), טבע דומם ודיוקנאות. בנוסף לציורים עבד שוורץ גם כמעצב גרפי ואייר עטיפות ספרים, כרזות ואיורים למגזים האמנות ההולנדי Wendingen.
שורט סטירלינג
שורט סטִירלִינג (באנגלית: Short Stirling; מכונה גם בקצרה סטירלינג) היה מפציץ ארבע-מנועי בריטי כבד והמפציץ הבריטי הראשון עם מספר מנועים שכזה. הוא היה בשימוש חיל האוויר המלכותי בזמן מלחמת העולם השנייה. הסטירלינג תוכנן בשלהי שנות השלושים על ידי חברת Short Brothers.
בתחילת 1941 נכנס הסטירלינג לשירות פעיל. טייסים דיברו בשבח יכולות התמרון של המטוס ובפשטות הטסתו, אך ביקרו את תקרת השירות הנמוכה שלו. לסטירלינג קריירה מבצעית קצרה יחסית וכבר בסוף 1943 שובץ למשימות משניות - זאת בעיקר בשל זמינותם של מטוסים אחרים שנחשבו לחזקים יותר, דוגמת האוורו לנקסטר והנדלי פייג' הליפקס. החלטות מסוימות של משרד האוויר הבריטי גם מילאו תפקיד בהגבלת ביצועיו של הסטירלינג, כמו הגבלת מוטת הכנפיים של המטוס ל-30.5 מטר, הגבלות בהן לא הועמדו מפציצי הליפקס ולנקסטר. לקראת שלהי שירותו שימש הסטירלינג להפצצת נמלי ים גרמניים. לאחר מלחמת העולם השנייה המטוס הוצא משירות חיל האוויר המלכותי והוחלף. קומץ סטירלינגים הוסבו לשוק התעופה האזרחית.
סקירה כללית
השורט סטירלינג היה מפציץ כבד בעל ארבעה מנועים, שנועד לספק עליונות אווירית לחיל האוויר המלכותי. הוא הונע על ידי ארבעה מנועים רדיאליים של בריסטול הרקולס בכנף האמצעית שלו. משקל הפצצה היה עצום ביחס לאותם ימים - 14,000 פאונד (כ-6.35 טון).
מטוסים ששרדו
במוזיאון בוורו שבצרפת, ישנם חלקים של הגוף האחורי של סטירלינג LK142, אשר היה בשירות בטייסת 196 והתרסק ליד ספינקורט ב־24 בספטמבר 1944. החלק השני שנותר נמצא במוזיאון פליגסיס בדלן, הולנד, ומגיע מסטירלינג LK54, לאחר שמפציץ מטייסת 299 התרסק ליד ניימכן ב־23 בספטמבר 1944. קטע גוף המטוס נותק. בשנת 2003 הועבר קטע המטוס למוזיאון.
בשנת 1986, ארגון תת-אקווה של חיל האוויר המלכותי חקר את האפשרות לחפש את הסטירלינג EF311. ב-26 באוגוסט 1943 הוא נמצא שבעה מיל מחופי סלי ביל, על ידי ראלף קמפבל טייס מטייסת 196. לאחר הערכה מחדש החליטה הקבוצה שלא להמשיך. בשנת 1994 אותה קבוצה בדקה את האפשרות להוציא סטירלינג LJ925, מטוס טייסת 196 שהתרסק ב־25 בפברואר 1945 באגם הולן מחוץ לארנדל, נורווגיה. המטוס התגלה בעומק של מטר וחצי ונקבר בסדקי בוץ וקליפות עצים. תוכנית זו ננטשה אף היא, אם כי הקבוצה אכן שחזרה את להב המדחף היחיד. בשנת 2017 אותרו שרידי הסטירלינג בים הצפוני בין אנגליה לנורווגיה.
אימפרסיוניזם אמריקאי
אימפרסיוניזם אמריקאי (באנגלית: American Impressionism) היה סגנון ציור הקשור לאימפרסיוניזם אירופאי, אשר אומץ על ידי אמנים אמריקאים בארצות הברית בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים. האימפרסיוניזם האמריקאי הוא סגנון ציור המאופיין בעבודות מברשת רופפות ובצבעים עזים. הסגנון תיאר לעיתים קרובות נוף מעורב בסצנות מחיי הבית של המעמד הגבוה.
הופעת הסגנון
האימפרסיוניזם הופיע כסגנון אמנותי בצרפת בשנות ה-60 של המאה ה-19. תערוכות מרכזיות של יצירות אימפרסיוניזם צרפתי בבוסטון ובניו יורק בשנות השמונים של המאה ה-19 הציגו את הסגנון לקהל האמריקאי. כמה מהאמנים האמריקאים הראשונים שציירו בסגנון זה כמו תיאודור רובינסון ומרי קאסאט, עשו זאת בסוף שנות השמונים של המאה ה-19, לאחר שביקרו בצרפת ונפגשו עם אמנים כמו קלוד מונה. אחרים, כמו צ'יילד האסאם, שמו לב למספר ההולך וגובר של יצירות אימפרסיוניסטיות צרפתיות בתערוכות אמריקאיות.
האימפרסיוניזם בעידן התעשייתי
תוך כדי צמיחת התיעוש - הופעת מסילות ברזל, מכוניות וטכנולוגיה חדשה אחרת, האימפרסיוניסטים האמריקאים המשיכו ציירו נופים בטבע ועיירות קטנות במאמץ לחזור לפשטות. לפני המצאת שפופרות הצבע, האמנים היו מרותקים לעיתים קרובות לשימוש בצבע רק באולפנים שלהם, או לצייר מתוך הזיכרון. עם המצאת שפופרות הצבע המכסה לשימוש חוזר, בשנת 1841, על ידי צייר הדיוקנאות האמריקאי ג'ון גופ ראנד, האמנים יכלו להעביר את הצבעים ולצייר בקלות בטבע. ייצור צבע השמן הפך להמוני ותעשייתי. הצייר הצרפתי אוגוסט רנואר ציין כי בלי ההמצאת שפופרות הצבע, ייתכן והאימפרסיוניזם לא היה מתפתח.
פריצת דרך
משנות ה-90 של המאה ה-19 עד שנות ה-1910 פרח האימפרסיוניזם האמריקני במושבות אמנות. מושבות אלה היו של קבוצות אמנים שחיו ועבדו יחד וחלקו חזון אסתטי משותף. מושבות אומנות נוצרו בעיירות קטנות שסיפקו חיים נוחים, שפע נושאים לציור, וגישה קלה יחסית לערים גדולות בהן אמנים יכלו למכור את עבודותיהם. כמה מהאמנים האימפרסיוניסטים האמריקניים החשובים ביותר התאספו בקוס קוב ובאולד ליים, קונטיקט, או בסאונד לונג איילנד. בניו הופ, פנסילבניה, על נהר דלאוור ובמחוז בראון, אינדיאנה. אמנים אימפרסיוניסטים אמריקאים שגשגו גם בקליפורניה בחוף כרמל ולגונה. בניו יורק במזרח לונג איילנד בשינקוק, בעיקר בגלל השפעת ויליאם מריט צ'ייס. בבוסטון שם הפכו אדמונד צ'ארלס טרבל ופרנק ווסטון בנסון למפיצים חשובים של הסגנון האימפרסיוניסטי.
ירידת עידן הג'אז
כמה מושבות אמנות אמריקאיות נותרו מרכזים מלאי חיים של אמנות אימפרסיוניסטית גם בזמן שנות העשרים. עם זאת, האימפרסיוניזם באמריקה איבד את מעמדו החדיש בשנת 1913 כאשר התערוכה ההיסטורית של אמנות מודרנית - תערוכת הארמורי התקיימה בעיר ניו יורק. תערוכה זו, בישרה על סגנון ציור חדש שנחשב מתאים ומייצג יותר את העולם המהיר והכאוטי, במיוחד עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והשפל הגדול ומלחמת העולם השנייה.
מאפייני האימפרסיוניזם האמריקאי
שלא כמו ציירי הרנסאנס, אימפרסיוניסטים אמריקאים העדיפו קומפוזיציה א-סימטרית, דמויות חתוכות ונקודות מבט מיוחדות ביצירותיהם על מנת ליצור גרסה "אימפרסיוניסטית" יותר לנושא. בנוסף, אימפרסיוניסטים אמריקאים השתמשו בצבע טהור - ישר מהשפופרת. כדי להפוך את היצירות לתוססות יותר, השתמשו במשיכות מכחול קטועות ותרגלו - סגנון ציור המאופיין במשיכות מכחול עבות.
אימפרסיוניסטים אירופיים ציירו סצינות של המעמד הנמוך והמעמד הבינוני. אימפרסיוניסטים אמריקאים התמקדו בנופים כמו האימפרסיוניסטים האירופיים, אך בניגוד למקביליהם אליהם, אימפרסיוניסטים אמריקאים ציירו סצנות המתארות את המעמד הגבוה במאמץ להפגין את יכולותיה הכלכליות של אמריקה.
אריה יצחקי
אריה יצחקי (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא איש מערכת הביטחון, היסטוריון צבאי וסופר, העוסק בעיקר במלחמות ישראל בעת החדשה.
פרסם עשרות ספרים העוסקים במלחמות ישראל מקום המדינה ועד למלחמת יום הכיפורים.
ביוגרפיה
אריה יצחקי נולד בתל אביב, שירת ביחידה קרבית מובחרת שמטרתה הייתה לאבטח את הקמ"ג, והשתתף בכל מלחמות ישראל בין השנים 1967–1992. לאחר שירותו בצה"ל למד היסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב.
היה חוקר במחלקת היסטוריה במטכ"ל ומנהל ארכיון המחלקה. עוסק במחקר תולדות צה"ל ותולדות ארץ ישראל. פרסם 40 ספרים, עשרות חוברות ודפדפות ומאות מחקרים בנושאי תולדות ארץ ישראל וידיעת ארץ ישראל. הרצה בנושא מורשת קרב והיסטוריה צבאית בבית הספר המרכזי לחינוך של צה"ל, ובקורסי פיקוד (בה"ד 1, קק"ש, וקורס טיס) היה העורך הראשי של "מדריך ישראל" במהדורה הראשונה (1978), כתב את פרקי מלחמות ישראל וביטחון ישראל בשלושת כרכי אטלס כרטא לתולדות מדינת ישראל.
בשנים 1972–1976 היה מנהל מחלקת ההדרכה בחברה להגנת הטבע וחבר מזכירות החברה. בשנים 1983–1993 היה חבר הדירקטוריון של רשות הגנים הלאומיים ושימש כסגן יו"ר הדירקטוריון.
בשנים 1994–1995 היה ראש אגף הצעירים והנוער במפלגת צומת והקים את תנועת הנוער נצ"ח (נוער ציוני חלוצי).
בשנים 1997–2004 היה מדריך בכיר בקורסי מורי הדרך של משרד התיירות. היה תקופה קצרה מרצה מן החוץ במחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 1990–2005 היה מרצה במכון אבשלום. מאז 1970, הוא מדריך טיולים בישראל ומחוצה לה ומרצה במכללות ברחבי ישראל.
יצחקי יזם הקמת כמה אנדרטאות ואתרי מורשת קרב ברחבי ישראל. הוא הקים, עם רס"ן דוד אלעזר, בשנת 1968 את עמותת ההורים השכולים של קרבות לטרון, ויחד הניחו את היסוד לאתר ההנצחה הגדול "יד לשריון" בלטרון. עבד על חמישה פרויקטים עם חניכיו בקורס קציני חינוך של צה"ל: שיפוץ וסימון "דרך בורמה", פריצת וסימון ציר רכס שיירות, סימון ושילוט ציר המשלטים בפארק קנדה, שילוט הציר מביריה לצפת, ושילוט הקרב על ניצנים, וארבעה פרויקטים של הנצחה עם עמותות: אנדרטת קרב תל מוטילה באלמגור, אנדרטת קרב משלט 219 באזור מודיעים (יחד עם דוד שניר), הקמת השילוט החיצוני באתר גבעת התחמושת בירושלים ושיפוץ אתר "המשלט המערבי" באילניה בשיתוף עם בא"ח גולני. היה יו"ר העמותה להנצחת המושבה משמר הירדן (2015-2017). בתקופה האחרונה פועל להקמת אנדרטה באזור חושניה ברמת הגולן להנצחת חטיבת השריון 9 שבלמה את השריון הסורי במלחמת יום הכיפורים.
מחקריו מתרכזים בהיסטוריה של צה"ל וכוחות המגן העבריים (1878–2018) תוך מיקוד על מלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים. מחקרו המקיף הוא על קרבות לטרון והמערכה על הדרך לירושלים במלחמת העצמאות. בספרו, "בעקבות לוחמים - מדריך לאתרי גבורה", הוא כולל את אתרי הלחימה העיקריים למן תקופת ארגוני השומר וניל"י, דרך מאבקי ארגוני המגן העבריים: ההגנה, אצ"ל ולח"י בתקופת המנדט הבריטי ועד 40 שנה למדינת ישראל.
חקר את פרשת היעלמותם של כ"ג יורדי הסירה, בעיקר לאחר שמצא את עדותו של יוסף קוסטיקה, המסתערב של הפלמ"ח בטריפולי (לבנון). מסקנתו הייתה שהספינה הגיעה סמוך לחוף, הורידה סירה ובה שמונה מאנשי הצוות, שהחלה לנוע מזרחה. באותו זמן פגע פגז צרפתי בספינה שהתפוצצה לרסיסים. גם אנשי סירת החלוץ נהרגו, וגופותיהם נפלטו לחוף. יצחקי מסר את המידע לעיתונאי "ידיעות אחרונות" עמיר רפפורט וזה פרסם אותו בעיתונו. אין לתיאור זה אישוש מכל מקור אחר.
בשנת 2007 החל בפרסום סדרת ספרים "עושים צדק היסטורי", במסגרתה פרסם שלושה ספרים:
בשנת 2007 פרסם גילוי על רצח שבויים מצריים בידי צה"ל, לפיו לוחמים מסיירת שקד היו מעורבים ברצח חיילים מצרים בגזרת פורט סעיד במלחמת ששת הימים. מפקד הסיירת, בנימין בן אליעזר, הכחיש את הדברים. בנוסף פרסם מאמר בו קרא לחקור פשעי מלחמה נגד חיילים ישראלים שביצע צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים.
מתמקד במחקר אסטרטגי עדכני ומתמחה בסוגיית הנשק הגרעיני האיראני. חולק בתקיפות על הפרסומים הרשמיים של קהילת המודיעין הישראלית בנושא, וטוען כי איראן היא מדינה עם נשק גרעיני ומשנת 2011 בעלת יכולת לשגר ראשי קרב גרעיניים על גבי טילים בליסטים.
חיים אישיים
מרעייתו הראשונה נולדו לו שלושה ילדים. לאחר מותה ממחלה בשנת 1991, התחתן עם רעייתו השנייה, דתיה יצחקי, ששימשה כדוברת המועצה האזורית חוף עזה, בתקופה שקדמה לפינוי גוש קטיף. השניים התגוררו בכפר ים שבגוש קטיף ונולדו להם שלושה ילדים. הם נמנו עם המתנגדים החריפים לתוכנית ההתנתקות ואף ארגן את הקמת מאחז מעוז הים שהוקם על שטח מלון חוף הדקלים שננטש כמה שנים קודם לכן. יצחקי פונה לאחר שהתבצר חמוש על גג ביתו, וזאת לאחר שאיים על חיילים וכוחות הביטחון "אם תתקרבו דמכם בראשכם", לאחר ההתנתקות עבר להתגורר בהתנחלות אפרת שבגוש עציון.
בעשור השני של המאה ה-21, הוא מתגורר בקיבוץ נווה ים שבמועצה אזורית חוף הכרמל.
ישיבה קטנה
ישיבה קטנה (יש"ק, גם ישיבה לצעירים) היא מוסד ללימוד תורה על כל תחומיה, על פי המסורת היהודית, המהווה המשך ללימודים בתלמוד תורה או בבית ספר (בציבורים מסוימים - 'חיידר').
בשנת 2018 עמד מנין התלמידים בישיבות קטנות ברחבי הארץ על כ-36,000 תלמידים, בכ-350 ישיבות קטנות.
מאפייני ישיבה קטנה
ישיבה קטנה מיועדת לתלמידים שסיימו את למודיהם בתלמוד תורה או בבית ספר, לאחר שמונה שנות לימוד, והיא מקבילה לבית ספר תיכון בחינוך הכללי. בחלקן של הישיבות הקטנות (בעיקר אלו המזוהות עם הציבור החרדי), נמשכים הלימודים כשלוש שנים - מכיתה ט' עד י"א (גילאי 14 עד 17), ובחלקן (בעיקר בציבור הדתי לאומי או חרדי לאומי) נמשכים הלימודים ארבע שנים (במקביל ללימודים בכיתות ט'-י"ב) ולאחריהן פונים התלמידים ללימוד ב"ישיבה גדולה" או "גבוהה".
הלימודים בישיבה קטנה בדרך כלל הם לימודי קודש בלבד, המתמקדים בלימוד התלמוד הבבלי, בשילוב לימוד הלכה, בדרך כלל מתוך הספר משנה ברורה. ישנן ישיבות שמשלבות לימודי תנ"ך ואמונה בנוסף ללימוד העיקרי המתמקד בתלמוד.
ישנן ישיבות קטנות שמשלבות בשנה הרביעית לימודי חול במסגרת מצומצמת על מנת לאפשר לתלמידים לקבל תעודת בגרות מינימלית.
חלק מהישיבות הקטנות כוללות רק מסגרת ללימוד, בתוספת ארוחות, וללא לינה. כאלו הן למשל הישיבות הקטנות בעיר בני ברק, שמשמשות בעיקר את התלמידים הגרים בעיר. אך כיום ישנן ישיבות רבות שמשמשות כפנימיה לתלמידים, שחוזרים הביתה רק פעם בשבועיים או שלושה, בדרך כלל אלו ישיבות שמגיעים אליהם תלמידים מחוץ לעיר.
ישיבה קטנה לאומית
בסוף שנות התשעים, התפתח בציונות הדתית סוג מסוים של ישיבה קטנה, המכונה לעיתים ישיבה קטנה לאומית. שונה מהישיבות החרדיות - בישיבות הקטנות הלאומיות נלמדים, בנוסף ללימוד העיקרי של גמרא והלכה, ספרי הגות ומחשבה בדרכו של הרב קוק, בייחוד הכוזרי, ספרי המהר"ל, רמח"ל, ספרות המוסר וספרי הרב קוק, תלמידיו וממשיכיו. בחלק מהישיבות נלמדת גם תורת החסידות.
חלק מישיבות אלו, מאפשרות למעוניינים בכך ללמוד בשנה הרביעית לימודים לבגרות מינימלית במסלולים אקסטרניים בשעות הערב וכדומה.
ספר בישול
ספר בישול הוא ספר המכיל מידע על צורות הכנת אוכל שונות (בישול, אפייה וכדומה), ואסופה של מתכונים. ספרי בישול הם קטגוריה בסוגה של ספרות "בית ומשפחה" (הכוללת ספרים כמו מדריכי עיצוב, עשה זאת בעצמך ודומיהם).
היסטוריה
לוחות חרס עליהם רשומים מתכונים נמצאו הן בבבל והן במצרים העתיקה, חלקם תוארכו לשנת 1500 לפני הספירה.
הספר הראשון שעונה על הגדרות ספר בישול הוא האפיקיוס המיוחס בטעות למרקוס גאביוס אפיקיוס אשר כתב שני ספרי בישול אבל הם לא שרדו. אפיקיוס נכתב בסוף המאה הרביעית ותחילת המאה החמישית. ספר זה נכתב בלטינית וכלל 10 ספרים קצרים בנושאים שונים (הטבח, בשר, דגים, ירקות ועוד).
רב הטבחים של קובלאי חאן כתב ספר שהכיל מידע שימושי רב על אוכל, שתייה וניהול מטבח ואף כלל מתכונים רבים של מרקים.
בימי הביניים נכתבו ספרי בישול על ידי הטבחים ומנהלי הארמונות של חצרות המלוכה באירופה. אחד המפורסמים שבהם, מסביבות שנת 1390, הוא ספרו של רב הטבחים של המלך ריצ'רד השני מאנגליה, Forme of Cury, שכלל כ-200 מתכונים מפורטים. במתכונים בולטים בהיעדרם זמנים מדויקים וכמויות מדודות, והמתכון ניתן לפירוש באופנים שונים.
ספר הבישול הצרפתי הראשון היה, ככל הנראה, La Ménagier de Paris שפורסם בשנת 1394, והכיל מתכונים רבים, בהם גם מתכונים לצפרדעים ושבלולים - מיטב המטבח הצרפתי.
עד סוף ימי הביניים לא נועדו ספרי הבישול לכלל הציבור, שרובו לא ידע קרוא וכתוב. עם התקדמות הטכנולוגיה הפכו ספרי בישול לנפוצים יותר כאשר אחד הגורמים שתרמו להפיכת ספרי בישול לנחלת הכלל היה המצאת הדפוס. ספר הבישול המודפס הראשון יצא בשנת 1485, נכתב על ידי בארתולמאו סקאפי (Bartolema Scappi) האיטלקי והכיל בעיקר מתכונים למרציפן ולממתקים אחרים. כמאתים שנים מאוחר יותר, בשנת 1670, פורסם ספר הבישול של האנה ווּלי (Hannah Wooley) שהיה ספר הבישול הראשון שנכתב על ידי אישה.
מלבד פיתוח טכנולוגי, שינוי סגנון הכתיבה לפשוטה שהתאימה לקהל יעד רחב יותר קידמה מאוד את תפוצת ספרי הבישול. ספרי הבישול הראשונים שקהל היעד שלהם היה עקרות בית (ולא שפים מקצועיים) הופיעו באנגליה במחצית המאה ה-18. החשובים שבהם:
"אני מקווה שיסולח לי אם לא כתבתי בסגנון גבוה ומנומס; כוונתי הייתה להורות למעמד הנמוך, ולכן עלי לנהוג בהם בדרכם. לדוגמה: כאשר אני מורה להן למלא את העוף, אם עלי להורות להן למלא עם חתיכות שומן חזיר גדולות [במקור: Lardoons), הן לא יבינו למה התכוונתי; אבל כאשר אני אומרת שעליהן למלא בחתיכות קטנות של בייקון [במקור: Pieces of Bacon], הן תדענה למה התכוונתי. כך בדברים רבים אחרים בבישול, הטבחים הגדולים מבטאים עצמם בצורה כה גבוהה שהנערות המסכנות אובדות עצות להבין למה הם מתכוונים."
בשנת 1845 כתבה אלייזה אקטון את "ספר הבישול המודרני למשפחה" - ספר הבישול הראשון שהכיל את מרכיבי המתכונים, כמויותיהם וזמני הבישול והאפייה.
ספרי בישול כראי תרבותי, חברתי וטכנולוגי
ספרי בישול מהווים תמונה של הזמן התקופה והחברה שבה נכתבו, דוגמה בולטת לכך היא מתחום המגדר: שנים רבות היו ספרי הבישול כתובים אל נשים בעוד שבשנים האחרונות, עם השינויים שחלו במעמד הנשים, במבנה המשפחה הקלאסי ובנורמות חברתיות רבות השתנו גם ספרי הבישול והם נכתבים לגברים ולנשים כאחד. הבדלים בחומרי הגלם והכנת המתכונים מצביעים על התקדמויות טכנולוגיות. לדוגמה, בספרי בישול ישנים יותר מתוארות פעילות כמו ניקוי וברור של אבנים מקטניות ואורז, ואילו ספרי בישול מודרניים מפרטים את שלבי ההכנה בתנור מיקרוגל. הכנסת חומרי גלם חדשים למתכונים וספרי בישול בארצות בהם לא היו בעבר מהווים עדות לשיפור קשרי המסחר בעבר ותהליכי גלובליזציה בימינו.
מבנה הספר
בספר בישול נוכל למצוא בהתאם לסוגו, מתכון כיצד להכין את כל אחד מסוגי המאכלים המפורטים בו. ישנם סוגים רבים של ספרי בישול אך ניתן לחלק אותם לקטגוריות. קטגוריה יכולה להיות: מתכוני עדות כמו בישול במטבח הפרסי, הטורקי, המרוקאי, התימני, היפני, הסיני וכו'. אפשרות אחרת היא בישול סוגי מאכלים שונים, כגון: בישול מרקים, קציצות, מנות אחרונות וכו'.
בדרך כלל נוכל למצוא בתחילת הספר תוכן עניינים המחולק על פי הקטגוריות, למשל:
ספרים אחרים מכילים גם המלצות להרכבת תפריט בהתאם לסוג האירוע, המלצות לעריכת השולחן ורשימות שונות, כגון: תבלינים, אביזרי מטבח וכלים.
ספרי בישול בעברית
בשנת 1948 יצא לאור "כך נבשל", שנכתב על ידי מדריכות ויצו. הספר זכה להצלחה ויצא לאור במהדורות אחדות, ובהן אחת בגרמנית. מהדורה אחרונה שלו יצאה לאור בשנת ה'תשכ"ה. בהקדמה למהדורה הרביעית בעברית, שיצאה לאור בשנת 1956, כתבה ר. יבנין, מנהלת מחלקת ההדרכה של ויצו:
בשנת 1948 ליליאן קורנפלד הוציאה לאור את "אני מבשלת : ספר הבישול הארצישראלי", ובשנת 1949 יצא לאור ספרה התואם את רוח התקופה "מה אבשל ממנות צנע? : מדריך". קורנפלד המשיכה לפרסם ספרי בישול במהלך 30 השנים שלאחר מכן.
בשנת 1963 יצא לאור ספרה של ליאורה צוקרמן "הבישול ומשק הבית".
בשנת 1964, מולי בר-דוד, "ספר בשול פולקלורי", בהוצאת י.מ. בר-דוד. ציור כריכה בידי מיכל מכנס וציורי הפרקים בידי גבריאלה רוזנטל. הספר יצא לאור במהדורות רבות.
בשנת 1970 יצא לאור ספרו של עמוס קינן, "ספר התענוגות" - ספר בישול שהיה גם מדריך לנהנתנות (ההקדמה לספר).
בשנת 1974 פרסמה חנה שאולוב את ספר העוגות הראשון בישראל, "עוגות ועוגיות". הספר הפך לרב מכר ונמכר בכ-500 אלף עותקים.
בשנת 1975 יצא לאור ספרה של רות סירקיס, "מהמטבח באהבה", ששינה את פני שוק ספרי הבישול בעברית. הספר זכה להצלחה עצומה, ונמכר בקרוב למיליון עותקים. הספר עוצב בפורמט אלבומי, ובו תמונות צבעוניות רבות של המאכלים שבספר. עיצוב זה מאפיין את כמעט כל ספרי הבישול שיצאו לאור בעברית לאחר "מהמטבח באהבה".
בשנת 1985 פיליס גלזר, "חגיגה צמחונית", הוצאת ר. סירקיס, לספר יצאו גם מהדורות בכריכה רכה.
בשנת 1986, גדעון הירטנשטיין, "סלטים", סלטים בשריים, חלביים וצמחוניים לארוחות ולמסיבות, הוצאת ר. סירקיס.
בשנת 1987, רות הלל וצוות ר. סירקיס, "לאכול לבריאות", הוצאת ר. סירקיס.
בשנת 1996, יעקב לישנסקי, "חמוצים מתוקים חריפים, הוצאת מודן.
שוק ספיטלפילדס הישן
שוק ספיטלפילדס הישן (באנגלית: Old Spitalfields Market) הוא מבנה שוק מקורה בשכונת ספיטלפילדס שברובע טאוור האמלטס של העיר לונדון בסמוך לסיטי של לונדון. השוק, הקדום בשוקי לונדון הפעיל כיום, החל לפעול בשנת 1638 ובשנת 1991 עבר למבנה חדש.
היסטוריה
שוק ספיטלפילדס החל לפעול באתר בשנת 1638 עת שהמלך צ'ארלס הראשון נתן רישיון לסוחרים למכור בשר, עופות ו"שורשים" בשדות ספיטל (Spittle Fields - מילולית "ספיטל פילדס") - אזור כפרי מחוץ לתחומי העיר לונדון באותה עת. השוק הפסיק את פעולתו בתקופת הקומונוולת' של אנגליה תחת שלטונו של אוליבר קרומוול, וחזר לפעול בעקבות צו מלכותי של המלך צ'ארלס השני לאחר השבת המלוכה.
המבנה שהוקם, בין הרחובות קריספין (Crispin Street) במערב, לם (Lamb Street) בצפון, רד ליון (Red Lion Street) במזרח וסמטת פאטרנוסטר (Paternoster Row) בדרום, המשיך לשאת את השם "ספיטלפילדס" (שדות ספיטל")
מבני השוק הוקמו בין השנים 1885–1893 בתכנונו של האדריכל ג'ורג' שרין עבור רוברט הורנר, בעל השטח. עלות הבנייה הגיעה ל-80,000 ליש"ט. בשנת 1920 הועברה הבעלות לתאגיד העיר לונדון. המבנה הורחב בשנת 1926 לכיוון מערב, תוך שהוא עולה על שטחי רחוב קריספין ורחוב גאן (Gun Street).
מרגיט גאשפאר
מרגיט גאשפאר (שמה הספרותי בין השנים 1924–1945 היה מיקלוש גאשפאר, גיטה גאשפאר וגיטה בוני גאשפאר, בהונגרית: Gáspár Margit; בודפשט, 1 באוגוסט 1905 - בודפשט, 29 באוגוסט 1994) מנהלת במה, מנהלת תיאטרון הונגרייה-יהודייה, עיתונאית, סופרת, מחזאית ומתרגמת זוכת פרס קושוט.
ביוגרפיה
מרגיט גאשפאר נולדה במשפחה יהודית כבתם של ארתור גאשפאר ואמה מרקוס. בגיל שלוש עשרה הופיע סיפור פרי עטה ב"עיתון המעניין" ומאוחר יותר כבר עבדה כעיתונאית ב"עיתון של פשט" (Pesti Hírlap). בעלה הראשון היה הרוזן האיטלקי מריו בוני, איתו התחתנה ב־11 בספטמבר 1926 בבודפשט, אך החזיקה לידו גם מאהב בדמותו של העתידן האיטלקי פיליפו תומאזו מארינטי. בגללו הצטרפה לארגון הפשיסטי של הזרים שחיו באיטליה. כשהבינה שכאישה לא תוכל לבטא עצמה כראוי כתביה פורסמו בשם מיקלוש גאשפאר עד 1945. לאחר מלחמת העולם השנייה הצטרפה למפלגה הקומוניסטית בהונגריה ומונתה למנהלת לשכת העיתונות של השר לענייני רכש זולטאן ואש (ויינברגר). משנת 1946 מונתה למנהלת האמנותית של "התיאטרון העירוני" (Városi Színház) בשנים 1947–1948 הייתה המנהלת האמנותית של התיאטרון ההונגרי ומשנת 1949 עד 1957 קיבלה על עצמה את ניהול תיאטרון האופרטה של בודפשט.
שמה נקשר לחידוש התוכני-הדרמטורגי של אמנות האופרטה ההונגרית. בשנים 1948–1954 עמדה גם בראש החוג לאופרטה של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בהונגריה. בנוסף להעלאת נושאים חברתיים במחזותיה, תפס חלק חשוב גם הפן הבידורי. במחזה שלה "המלט טועה" העלתה את בעיית פולחן האישיות. בנוסף לדרמות שלה, כתבה גם משחקי טלוויזיה ומשחקי קול לרדיו. תרגומיה המשמעותיים הם של היוצרים ויליאם סומרסט מוהם ולואיג'י פיראנדלו.
בעלה השני היה הדרמטורג לאסלו שיץ'.
תרגומיה הספרותיים (רשימה חלקית)
ועוד עשרות תרגומים נוספים.
פעילות גופנית בחלל
כמו בכדור הארץ האסטרונאוטים עושים פעילות גופנית בחלל כדי לשמור על הבריאות שלהם. ההבדל היחידי הוא שבחלל זו חובה בשבילם לעשות זאת כיוון שבמידה ולא, ייווצרו להם בעיות בשרירים, בעצמות ותופעות לוואי שעלולות להיווצר עקב חוסר הכבידה שבחלל, ובעזרת פעילות גופנית ניתן למזער את תופעות הלוואי ולהקל על השיקום של האסטרונאוטים בעת חזרתם לכדור הארץ.
האסטרונאוטים חייבים לעשות לפחות שעתיים של פעילות גופנית בכל יום, הפעילות שלהם כוללת ריצה על הליכון (שאליו הם נקשרים ברתמות כדי לא לרחף), רכיבה על אופניים והרמת משקולות (נגד קפיץ).
אסטרונאוטים במשימות ממושכות במיוחד לובשים מכנסיים מיוחדים שמפעילים לחץ על עצמות הרגליים ומפחיתים את הירידה בצפיפות העצם. ישנה עוד דרך להתמודד עם התופעות הללו, בעזרת כבידה מלאכותית אך היא מצריכה שדה מגנטי חזק מעל הרמה המותרת מבחינה בטיחותית ולכן לא ניתן להשתמש בה בחלל.
ניוון שרירים
לחוסר משקל קיים מספר מרובה של השפעות ובהן יש שתיים אשר הן הכי נפוצות. בהיעדר כבידה לא מופעל משקל על שרירי הגב או על שרירי הרגליים הדרושים לעמידה, והם מתחילים להיחלש ולהיקטן. חלקם מתנוונים במהירות וללא תרגול סדיר האסטרונאוטים עלולים לאבד עד 20 אחוזים ממסת השריר שלהם בתוך 11-5 ימים מה שמשפיע על חזרתם לכדור הארץ ולוקח זמן לשקם את השרירים.
דלול העצם
רקמת העצם מאבדת מסה בשיעור של כאחוז וחצי בחודש בסביבה חסרת כבידה, מכיוון שאין עליה לחץ מכני, בהשוואה לכשלושה אחוזים בעשור אצל אדם בריא בסביבה רגילה. אובדן המסה פוגע בעיקר בחוליות הנמוכות של עמוד השדרה, במפרק הירך ובעצם הירך. בשל השינוי המהיר בצפיפות, העצם עלולה להפוך לשבירה ולהפגין תסמינים דומים לאלה של דלול עצם (אוסטאופורוזיס).
גם תהליכי ההרס והבנייה של העצמות משתנים בחלל. על פני כדור הארץ עצמות נהרסות ומתחדשות באופן קבוע באמצעות מערכת מאוזנת היטב של תאים הורסי עצם ותאים בוני עצם. בכל פעם שחלק מרקמת העצם נהרס, שכבות חדשות תופסות את מקומה ושני התהליכים מוצמדים זה לזה. בחלל, לעומת זאת, רואים עלייה בפעילות התאים ההורסים את העצם בעקבות חוסר הכבידה, והעצמות מפורקות למינרלים שנספגים בגוף.
אצל אסטרונאוטים נראתה עלייה בפעילות תאיי הריסת העצם, בייחוד באזור האגן, שנושא במרבית העומס בתנאי כבידה רגילים. עם זאת, בשונה מחולי אוסטאופורוזיס (דלול עצמות), אסטרונאוטים ששהו בחלל שלושה-ארבעה חודשים בדרך כלל מחזירים לעצמם את צפיפות העצם התקינה בתוך שנתיים-שלוש בכדור הארץ.
המכשור עבור הפעילות הגופנית בחלל
המכשור לצורך הפעילות הגופנית מונח על פלטפורמה מוגבהת כדי להפחית את הרעש שהם מייצרים. בתחנת החלל יש שלושה מכשירים עיקריים לפעילות גופנית: (1)- אופני כוח-(Cycle Ergometer)-כמו באופניים רגילים הפעילות העיקרית היא דיווש. הם משמשים למדידת הכושר הגופני בחלל מכיוון שקל לבדוק את קצב הלב וכמה עבודה נעשתה במכשיר.
(2)- הליכון-(Treadmill)-הליכה או ריצה על ההליכון זה כמו ללכת על כדור הארץ. הליכה זו הפעילות הכי חשובה כדי לשמור על שרירים ועצמות בריאות. האסטרונאוטים נקשרים ברתמות למשטח ההליכה כדי למנוע מהם לרחף וכדי להפעיל עליהם לחץ המדמה את כוח המשיכה הפועל עלינו בזמן ההליכה על כדור הארץ.
(3)- מכשיר התנגדות-(Resistance Exercise Device)-המכשיר מדמה הרמת משקולות, המאפשר לאסטרונאוטים לעשות כפיפות בטן, שכיבות סמיכה וסקוואטים וכדומה. כדי להשתמש בו, האסטרונאוטים מותחים ומסובבים כבלי גומי אשר מחוברים לגלגלות המתנגדים למשיכתם של האסטרונאוטים.
מורגן וייד
מורגן וייד (באנגלית: Morgan Wade; נולדה ב-10 בדצמבר 1994) היא זמרת-יוצרת, כותבת שירים אמריקאית.
ביוגרפיה
מורגן וייד נולדה בפלויד, וירג'יניה שבארצות הברית. היא החלה לכתוב שירים כסטודנטית בקולג', ובשנת 2018, היא גייסה מוזיקאים דרך קרייגסליסט כדי להקליט את אלבומה הראשון Puppets with My Heart, שנזקף לזכות האחים החורגים. וייד סיפרה למגזין "רולינג סטון קאנטרי" שהיא קיבלה השראה לעשות זאת לאחר שנפרדה מהחבר שלה. וייד סיפרה גם שהלחץ של סיבוב הופעות והקלטה עם האחים החורגים הובילו להתפתחותה של התמכרות לאלכוהול.
בשנת 2018, היא שימשה כמופע חימום עבור ג'ייסון איסבל בהופעה בעיר הולדתה. טכנאי הגיטרה של אאיסבל תן את האלבום שלה לסאדלר ואדן, הגיטריסט בלהקת ה-400 Unit של איזבל. ואדן והמפיק פול אברסולד עזרו לה להרכיב אלבום נוסף במהלך השנתיים הבאות. האלבום, שכותרתו Reckless, יצא לאור על ידי חברת התקליטים "Thirty Tigers" בשנת 2021. מכר 3,000 עותקים בשבוע הראשון שלו, Reckless הגיע למקום ה-14 במצעד הבילבורד Heatseekers. וייד סיפרה שפרסום האלבום נוצר בהשראת המאבקים שלה עם בריאותה הנפשית, מערכות יחסים קודמות ופיכחון. מגזין "רולינג סטון קאנטרי" תיאר את האלבום שלויד יש "קצה מרופט של זמרת-יוצרת ששמה את אפה לאבן השחזה כבר זמן מה. בקול כמו עור בלוי, ווייד מתאר מערכות יחסים נואשות וספונטניות שמרגישות הכי חזקות כשהן בנקודת השבירה שלהן."
ב-8 באפריל 2021, יצא לאור הסינגל הראשון "Wilder Days", מתוך האלבום Reckless. בילי דוכס ממגזין "Taste of Country" תיאר את הנוכחות הווקאלית של ווייד בשיר כ"שריל קרואו קשוחה" וכינה את השיר "מורכב, עם אקורדים ודשדוש נוגה שצועק שברון לב, גם אם הסיפור שלה הוא במקרה הגרוע מהוסס ומהורהר".
ב-5 בינואר 2022, הוציאה את הסינגל "Run" כחלק מהמדורה מחודשת של האלבום Reckless.
בשנת 2023, בהיותה בת 27, נכללה ברשימת פורבס 30Under30.
לבבות ועצמות
לבבות ועצמות (באנגלית: Hearts and Bones) היא סדרת דרמה בריטית אודות חבורה של חברים שעברו מקובנטרי לגור בלונדון. בסדרה מככבים דמיאן לואיס, דרוולה קירוואן, שרה פאריש ואנדרו סקרבורו. שידור הסדרה החל בשנת 2000 בערוץ BBC One. עונה שנייה לסדרה שודרה ב-2001. זו הייתה הופעת הבכורה של השחקן מייקל פסבנדר בטלוויזיה.
ב-2007 יצאה הסדרה בשלמותה על גבי DVD.
ניחא ליה לאיניש דתיעבד מצווה בממוניה
ניחא ליה לאיניש דתיעבד מצווה בממוניה (בעברית: "נוח לו לאדם שתיעשה מצווה ברכושו") הוא כלל הלכתי לפיו האדם הסביר מוכן בדרך כלל (גם ללא הסכמה מראש) שישתמשו בחפציו לקיום מצוות, וממנו נובע הדין המתיר להשתמש בחפציו של אדם אחר על מנת לקיים מצווה בלי לבקש את הסכמתו.
מקור
בתלמוד מופיע כלל זה, בנושאים הלכתיים שונים, במסכת פסחים מדובר על מקרה בו השכיר אדם בית לחבירו בערב פסח בחזקת בדוק מחמץ, אולם לאחר מכן התברר שיש חמץ בבית ויש צורך לבדוק אותו. קובעת הגמרא שהשוכר אינו יכול לבטל את המקח בטענת "מקח טעות", אף על פי שכעת על השוכר לטרוח לבדיקת החמץ בגופו או בממונו לשכירת עובד, שכן "ניחא ליה לאיניש דתיעבד מצווה בממוניה", עם זאת, הפוסקים דנו בסוגיה האם ובאיזה אופן יכול השוכר להשית את הוצאות הבדיקה על המשכיר.
סתירת הכלל
בניגוד לנאמר במסכת פסחים, הקשו הראשונים ואחרונים מדברי התלמוד במסכת בבא מציעא, שם מופיע דינו של שואל ספר תורה, שאסור לו להשאילו לאחר. הגמרא מבארת שהדין שתקף בכל סוגי הדברים, נשנה במיוחד לגבי ספר תורה, כדי ללמדנו שלא נאמר כאן הכלל של "ניחא ליה לאיניש דתיעבד מצווה בממוניה" שכן בעניין זה מקפיד בוודאי בעל הספר, שלא להשאילו לאחר בלי רשותו.
הראשונים והאחרונים, דנים ביישוב הסתירה לכאורה בין שתי הוראות אלו. יש שתירצו שהכלל "ניחא ליה וכו'" נשנה בעיקר כאשר עומד על הפרק מצווה שעל בעל החפץ לקיים, לפיכך בעניין בדיקת חמץ, מכיוון שהחיוב והמצווה לבדוק הוא על השוכר עצמו, הרי שנוח לו בכך, לעומת זאת לגבי ספר תורה, המצווה העיקרית של הקריאה בתורה, הוא של השואל הקורא בתורה, ולכן בזה אין אומרים הכלל "ניחא ליה".
פסיקת ההלכה
השולחן ערוך, פסק להתיר השאלת טלית ותפילין מחבירו בלי ידיעתו, עקב הכלל של "ניחא ליה וכו'", עם סייג שעל השואל לקפל את הטלית, באופן שמצאו.
הפוסקים האחרונים חלוקים בדעתם האם יש לנהוג כך למעשה. כך למשל כותב הבן איש חי:"בזמן הזה חזינן (-רואים), רובא דעלמא (-רוב העולם) קפדי (-מקפידים) שלא ילבשו אחרים ציצית ותפילין שלהם, ולכן אין ליקח מן השמש ציצית ותפילין של אחרים שלא מדעת בעלים, אלא אם כן יודע השמש בבירור שהבעלים לא קפדי, ואין כל הדעות שוות בדברים אלו, הלא גם אנכי מכיר בעצמי דאנא מאינשי (-אני מהאנשים) דקפדי בזה, והטעמים שונים".
ולדימיר נבוקוב
ולדימיר ולדימירוביץ' נַבּוֹקוֹב (ברוסית: Владимир Владимирович Набоков; 22 באפריל 1899 – 2 ביולי 1977) היה סופר ומתרגם אמריקאי ממוצא רוסי, יצירתו המוכרת ביותר היא ספרו "לוליטה".
חייו
נבוקוב נולד בסנקט פטרבורג, למשפחת אצולה אמידה. אביו, ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב, היה פוליטיקאי, עורך דין ועיתונאי בולט. אמו הייתה אלנה איבנובה לבית רוקבישניקוב. ביתם היה אנגלופילי והילד למד מגיל צעיר אנגלית לצד רוסית, ובגיל חמש החל ללמוד גם צרפתית.
בגיל 16 ירש נבוקוב אחוזה גדולה מאחי אביו, אך כעבור זמן קצר פרצה המהפכה הרוסית, אביו נעצר לתקופה קצרה והמשפחה כולה נמלטה בשנת 1919 לאנגליה שם החל ללמוד ספרות רוסית וצרפתית בקיימברידג'.
אביו נרצח בברלין בשנת 1922 על ידי מלוכן רוסי, בעת שניסה לסכל ניסיון התנקשות ביריבו הפוליטי פבל מיליוקוב. הרצח השרירותי משתקף במיתות המשונות של דמויות בספריו, למשל בספרו "אש חיוורת". כעבור שנה, ב-1923, סיים את לימודיו באוניברסיטה ועבר לברלין. באפריל 1925 נשא לאישה את ורה אבסיבנה סלונים, נצר למשפחה יהודית. לזוג נולד ילד אחד, דמיטרי, בשנת 1934.
נבוקוב עבד בשנותיו בברלין במגוון עבודות: תרגום, מתן שעורים בצרפתית ובטניס, חיבור בעיות שחמט, כתב תשבצים לעיתון מהגרים רוסי ועוד. הצלחתו הספרותית הראשונה באה לו בזכות תרגומיו לכמה משיריו של היינה. הוא פרסם רומן ראשון, "מארי" (מאשנקה) בשנת 1926 ובשנים שאחרי כן פרסם עוד שמונה רומנים, כולם ברוסית, שלא זכו להד מעבר לקהיליית המהגרים בברלין והוחרמו או זכו להתעלמות בברית המועצות.
הוא עזב את גרמניה עם משפחתו בשנת 1937, אחרי שהנאצים שחררו את רוצח אביו, ועבר לגור בפריז. שלוש שנים לאחר מכן, בסיוע הלוואה מהמלחין סרגיי רחמנינוב, נמלט מהכוחות הגרמניים שהתקדמו לעבר פריז וברח לארצות הברית.
במקביל, החל מתייסר במעבר מכתיבה ברוסית לכתיבה באנגלית. הרומן הראשון שלו באנגלית היה "אלה תולדות סבסטיאן נייט" משנת 1941, והשני "Bend Sinister" משנת 1947. באותה תקופה פרסם גם סיפורים קצרים במגזינים "אטלנטיק" ו"ניו יורקר". הוא המשיך לכתוב ברוסית רק את שיריו ואת ספר זכרונותיו, שהופיע בתחילה בשנת 1951 ואחר כך בשם "דַבֵּר, זיכרון" בשנת 1966. נבוקוב עצמו התייחס לחייו באירוניה מסוימת כאשר כתב לאנדרו פילד, שתכנן לכתוב ביוגרפיה שלו, "אני מופיע בספר כאדם נוקדני למדי. כל השחמט והפרפרים האלו. לא מעניין במיוחד."
בשנת 1955 פרסם נבוקוב את "לוליטה", רומן אודות תשוקתו של פדופיל בגיל העמידה לילדה בת שתים עשרה. הצלחתו העצומה של הרומן, שהוחרם בתחילה בצרפת, ארצות הברית ובריטניה, אפשרה לו לנטוש את ההוראה ולהקדיש עצמו לכתיבה. בשנת 1957 פרסם את "פנין", סיפורו של פרופסור רוסי חסר ישע בקולג' אמריקני.
שנתיים מאוחר יותר, בשנת 1959, נטש נבוקוב את ארצות הברית, עבר לגור בשווייץ, וקבע את ביתו במונטרה. בשנותיו בשווייץ כתב את הרומנים החשובים והמורכבים ביותר שלו, "אש חיוורת" (1962) ו"אדה או החמדה – כרוניקה משפחתית" (1969), וכן תרגום מוער בארבעה חלקים ל"יבגני אונייגין" של אלכסנדר פושקין.
יוליה מורצקה
קורות חיים
יוליה מורצקה נולדה וגדלה בעיר לבוב, שבילדותה הייתה לחלק מפולין. בצעירותה החלה לשיר במקהלת ה"טמפל" (בית הכנסת המודרני) בניצוחו של אדולף גימפל, ולאחר מכן למדה זמרה ומוזיקה בקונסרבטוריון ע"ש קארול שימָנובסקי שבעירה. בשנים שבין מלחמות העולם הופיעה בפולין. בשנה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה להופיע באופרה של לבוב  ונחשבה לכוכבת עולה.