cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית המסתור של אוסאמה בן לאדן
ריהוט
הבית בו התגוררה משפחת בן לאדן בשתי הקומות העליונות היה גדול אך מרוהט באופן צנוע. היו בחדרי הבית טלוויזיות ישנות ובכמה מחדרי השינה היה גם מטבח וחדר צמודים. אחד החדרים בקומה הראשונה רוהט בלוח לימוד, ספרי לימוד ועוד כדי שילדי הבית יוכלו ללמוד במקום את השפה הערבית. בנוסף לכך, לא היה בבית מיזוג אוויר אך כן הייתה הסקה מרכזית.
מזון
בשטח המתחם גידלו משפחת בן לאדן ארנבות, 100 תרנגולות ואף פרה. גן ירק בחלק האחורי של הבית היה מטופח, ושמרייז שהיה שכן חקלאי של המשפחה קיבל משכורת על שתילת ירקות בגן הירק פעם בחצי שנה.
במתחם היה שטח מרעה צמוד שאירח פרות ותאו וכן באר מים עמוקים, מה שאפשר אולי אספקת מים בנפרד מהעירייה המקומית, בחלק הצפוני של הבית היה גם גינה קטנה שכללה עצי צפצפה ושדה חקלאי בו גדלו כרובים, תפוחי אדמה ואף צמחי קנאביס.
מבצע חנית נפטון
החל מאוגוסט 2010, עם חקירת מתכנן פיגועי 11 בספטמבר, חאליד מוחמד, המודיעין האמריקני חקר השערה לפיה אוסאמה בן לאדן מתגורר במתחם שנמצא בעיר אבוטאבאד וזאת בעקבות מידע שעלה במהלך חקירתו של הטרוריסט חאליד מוחמד. אל האחוזה היו מגיעים משלוחי המזון של הבית על ידי שני שליחים אלמונים.
לאחר חודשים של עבודה קדחתנית הגיעו אנשי המודיעין האמריקני למידת הערכה גבוהה של ודאות שהמתחם המבוצר משמש מקלט לבן לאדן ובני משפחתו. בהתאם, נשיא ארצות הברית, ברק אובמה קבע כי המידע המודיעיני שהוצג לו מהימן דיו כדי להתחיל את תכנונו של מבצע צבאי. על תכנון המבצע והפיקוד עליו הופקד מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים, תת-אדמירל ויליאם מקרייוון, איש הקומנדו הימי האמריקני בעברו.
מקרייוון המליץ לנשיא אובמה על אחת משלוש חלופות. לבצע פשיטה המשלבת כוחות אמריקנים ופקיסטנים, לשלוח טייסת מפציצים חמקנים לגיחת הפצצה על היעד או לערוך פשיטת קומנדו שתתבצע תוך שימוש בכוחות אמריקנים בלבד. נוכח הרצון של הממשל האמריקני למנוע את דליפת המודיעין הרגיש הוחלט שלא לשתף במבצע גורמים לא אמריקנים, ובהם ממשלת פקיסטן. הרצון לצמצם את מספר הנפגעים מקרב האזרחים הלא מעורבים, והשאיפה להשיג ודאות מוחלטת ככל שניתן כי המשימה בוצעה ובן לאדן נהרג, הובילו להחלטה שלא להפציץ את המתחם.
צוות שש של הקומנדו הימי האמריקני יחידת אריות הים (המתמחה בלוחמה בטרור ונחשב למעולה שבצוותים), אשר מקרייוון שירת בו כמפקד פלוגה, נבחר לבצע את המשימה בשיתוף עם טייסת המסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ולוחמי האגף לפעולות מיוחדות של ה-CIA. הלוחמים התאמנו במשך כחודש על מודלים מבוצרים במזרח ובמערב ארצות הברית. הנשיא אישר את המבצע ב-29 באפריל חרף העובדה שיד ימינו של הנשיא אובמה, סגן הנשיא, ג'ו ביידן התנגד להצעה שהוגשה בפניהם להוציא את המבצע לפועל.
מרגע הנחיתה התפתח במקום קרב יריות מטווחים קצרים עם הבלדר של בן לאדן. במהלך חילופי האש עם הבלדר הרגו הכוחות האמריקנים את הבלדר של בן לאדן בנוסף לאישה בוגרת, אשר לפי ההערכה הייתה אשתו של הבלדר. קרוב המשפחה של הבלדר ובנו של בן לאדן נהרגו בהמשך על ידי הכוחות האמריקנים בקומה הראשונה של הבית הראשי במתחם. בהמשך עברו הכוחות האמריקנים מחדר לחדר וטיהרו את הבית מן הקומה התחתונה לעליונה כאשר הם אזקו באזיקוני פלסטיק מספר אנשים לא חמושים אשר שהו ברחבי המתחם, בהם נשים וילדים.
הכוחות האמריקנים נתקלו בבן לאדן בקומה השלישית של הבניין הראשי במתחם – לפי הדיווחים בן לאדן הציץ מעל למעקה שבקומה השלישית ובאופן מיידי נסוג לחדרו. הכוחות האמריקנים עקבו באופן מיידי אחריו לחדרו ושם ירו בו למוות. על אף שנמצאו כלי נשק בחדרו של בן לאדן, בן לאדן לא היה חמוש בעת שנורה. בן לאדן נפגע מכדור בחלק השמאלי של ראשו ומכדור בחזהו ובכך מת. הנשיא אובמה ויועציו עקבו אחר המבצע מחדר המצב בבית הלבן ועודכנו בזמן אמת. בסיום הפשיטה, שארכה 38 דקות, התפנו הלוחמים במסוקים כשברשותם הגופה של בן לאדן. לא היו נפגעים לכוח הפושט. הכוחות האמריקנים הותירו את הגופות של ארבעת האנשים האחרים שנהרגו בפשיטה באזור המתחם. כמו כן, הכוחות האמריקנים החרימו במהלך הפשיטה דיסקים קשיחים, מסמכים, תקליטורי DVD, מכשירי אחסון נתונים ניידים, כדי לנתח את המידע אשר מצוי בהם במועד מאוחר יותר.
לאחר המבצע
לאחר המבצע הועבר המתחם לשליטתה של המשטרה הפקיסטנית, שאף אפשרה לכתבים ולמקומיים להתקרב לקירות המתחם אך דאגה והתעקשה להשאיר את דלתות המתחם סגורות. היה עניין תקשורתי רב בארכיטקטורה של המתחם.
סוכנויות הביטחון של פקיסטן הרסו את המתחם בפברואר 2012 וזאת על למנוע ממוג'אהדין להפוך את המקום לאתר עלייה לרגל.
בפברואר 2013 הודיעה פקיסטן על כוונתה להקים על חורבות הבית פארק שעשועים שהיה אמור לכלול גן חיות, מסלול מיני גולף ומתקני טיפוס. אך גם ב-2016 הרעיון עדיין היה שנוי במחלוקת וכלל לא יצא לפועל. על פי פרסומים בתקשורת, הצבא הפקסיטני תומך בהפיכת השטח שעליו שכן הבית לבית קברות חדש, וזאת לאור מצוקת הקבורה באזור אבוטאבאד ואילו הרשות המקומית תומכת בלהקים מגרש משחקים.
אליפות אירופה בפארא הוקי קרח
אליפות אירופה בפארא הוקי קרח (באנגלית: Ice Sledge Hockey European Championships) הוא אליפות אירופה בענף פארא הוקי קרח ומהווה גם לטורניר המוקדמות לקראת אליפות העולם והמשחקים הפאראלימפיים.
אליפות אירופה הראשונה התקיימה ב-2005.
פרס פול סלבין
פרס גילדת הכותבים של אמריקה ע"ש פול סלבין (באנגלית: Paul Selvin Award) הוא פרס המוענק מדי שנה על ידי גילדת הכותבים של אמריקה במסגרת טקס הענקת פרס גילדת הכותבים של אמריקה.
הפרס מוענק לזכרו של פול סלבין, שהיה היועץ הראשי והמשפטי של גילדת הכותבים של אמריקה במשך 25 שנים.
הפרס מוענק לתסריט שמגלם בצורה הטובה ביותר את רוח הזכויות והחירויות החוקתיות והאזרחיות אשר הכרחיות להישרדותם של סופרים חופשיים בכל מקום ולהגנתם, כפי שפול סלבין הקפיד בחייו המקצועיים.
הזוכים בפרס
הפרס הוענק ברציפות משנת 1990, למעט שנת 2007, בה לא הוענק הפרס.
פלוגה
פלוגה היא יחידה צבאית המורכבת ממחלקות, כאשר מספר פלוגות מרכיבות גדוד.
בלגיון הרומי
בלגיון הרומי היו בפלוגה שתי קנטוריות כלומר כ-200 חיילים. גאיוס מריוס ביטל את הפלוגה כיחידה טקטית והשאיר פלוגות רק כיחידות תמרונים.
פלוגה לוחמת
בצבאות מודרניים, מורכבת הפלוגה משלוש עד חמש יחידות משנה (לרוב מחלקות) וכן ממפקדת הפלוגה. שלוש עד חמש פלוגות מרכיבות בדרך כלל גדוד.
בדר"כ בצה"ל, פלוגת חי"ר מונה בין 69 - 165 חיילים. פלוגת שריון כוללת ארבע מחלקות ובה כ-10 צוותי טנקים ובנוסף צוות טכני. בדרך כלל, הפלוגה שייכת לגדוד מסוים, אך לעיתים יש פלוגות המאוגדות ביחידה שאיננה גדוד ולעיתים כפופות ישירות לחטיבה או מסגרת גבוהה יותר (כך למשל, פלוגות צמ"ה עזה שכפופות ישירות לאוגדת עזה, ולא לגדוד כלשהו). היחידה המקבילה לפלוגה בחיל התותחנים ובמערך ההגנה האווירית מכונה סוללה, וכוללת מספר פלגות לוחמים ושאר מחלקות. בחיל הים הישראלי, בפלגות הדבורים המקבילה לפלוגה היא סיירת וכוללת עד 6 ספינות.
מפקד פלוגה
מפקד פלוגה או בקיצור מ"פ (ביחידות מיוחדות ובחטיבת הצנחנים נקרא מפל"ג - מפקד פלגה, בחיל התותחנים ובמערך ההגנה האווירית נקרא מסו"ל - מפקד סוללה), הוא תפקיד של קצין העומד בראש פלוגת לוחמים ואחראי לתפקודה בכל התחומים. בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה לגדוד חי"ר, שריון, הנדסה קרבית, איסוף קרבי ויחידות מובחרות. דרגתו של מפקד הפלוגה היא בדרך כלל דרגת סרן, לעיתים רב-סרן ולעיתים נדירות יותר סגן. מפקד פלוגה לרוב השתלם בקורס מפקדי פלוגות, ולעיתים נדירות יותר הוא גם בוגר תואר ראשון מהמכללה לפיקוד טקטי.
סגן מפקד
סגן מפקד פלוגה - סמ"פ (בחיל התותחנים ובמערך ההגנה האווירית סמסו"ל - סגן מפקד סוללה) הוא קצין השני בדרגתו בפלוגה, בצה"ל ע"פ רוב בדרגת סרן או סגן. סגן המפקד הוא קצין שסיים תפקיד מפקד מחלקה, ולפעמים תפקיד מנהלתי נוסף. תפקידו של סגן המפקד הוא מילוי מקום מפקד הפלוגה בהיעדרו, ואחראי למנהלות.
רב-סמל פלוגתי
רב הסמל הפלוגתי (רס"פ) הוא חוגר, לעיתים בשירות קבע אך תמיד אחד מוותיקי החוגרים בפלוגה. הרס"פ הוא אחראי המשמעת בפלוגה. הרס"פ יכול לפקוד על מפקדי המחלקות מתוקף תפקידו. בצה"ל, הרס"פ אחראי על התחומים המנהלתיים תומכי הלוחמה: ציוד, מזון, וכיוצא בזה. לרוב הרס"פ הוא חיל בדרגת סמל-ראשון ונמנה עם ותיקי הסגל הפיקודי בפלוגה.
במסגרת תפקידו הרס"פ משתף פעולה עם דמויות מפתח רבות ברמה הממונה, בהן:
מהצד השני של המתרס, כלפי החיילים הרס"פ הוא מקור אליו ניתן לפנות עם בעיות שונות הנוגעות למנהלה ודמות האחראית על משימות המנהלה הרבות העולות על הפרק. לעיתים ממונה לרס"פ סגן (המכונה סרס"פ) אשר עוזר לרס"פ להתמודד עם עומס העבודה האופייני לתפקיד זה ומוסיף את קולם של החיילים למקום בו נופלות החלטות חשובות.
משה"ד
מש"ק ההדרכה (משה"ד) הוא חוגר, לעיתים בשירות קבע אך בדרך כלל המפקד הוותיק ביותר בפלוגה. המשה"ד אחראי על תחום ההדרכה, המקצועיות והחניכה בפלוגה, ומהווה כעזר למפקד הפלוגה.
תפקיד המשה"ד משתנה מיחידה ליחידה בצה"ל (למשל בחיל השריון, תפקידו של המשה"ד בדרך כלל גם כולל פיקוד על תחום התותחנות, וביחידות חי"ר רבות מהווה כנאמן שלישות), כשבכללן, הוא משמש כמקור לאמצעי הדרכה (החל במטרות למטווחים וכלה בסטיקלייטים וכן הלאה), וגוף חניכה איכותי (המפקד הוותיק ביותר).
תפקידים נוספים
בפלוגה ניתן למצוא בדרך כלל מספר תפקידים מנהלתיים נוספים:
קאבייה
הקאבייה (Kabye, Kabre, Cabrai) היא קבוצה אתנית המתגוררת בחלק הצפוני ובהרים המרכזיים של טוגו, בנין וגאנה. אנשי הקאבייה ידועים כחקלאים והם דוברים את שפה הקאבייה. קבוצה זו היא השנייה בגודלה בטוגו ומהווה כ-23% מאוכלוסייה, אחרי מתנגדיה הפוליטיים אנשי ה-Ewe שחיים בדרום המדינה ומהווים כ-35% ממנה. אוכלוסיית הקאבייה מונה כ-1.8 מיליון מאזרחי טוגו, ו-480 אלף אזרחים מאוכלוסיית בנין.
היסטוריה ודת
ההיסטוריה של קבוצה זו מתוארכת ל, כאשר אנשי הקאבייה חיפשו מקלט ברכסי הרי צפון טוגו לאחר שברחו מפשיטות של אימפריות באזור. באותה התקופה, הכפרים היו מושא לפשיטות ולאלימות של ממלכות דהומיי והאשנטי שחיפשו עבדים. מסיבה זו, אנשי הקאבייה נסוגו להרים, הסתתרו והגנו על עצמם.
הקאבייה היא חברה פטרנליסטית (שיטת ייחוס העוקבת אחרי קשרים על פי אילן היוחסין הגברי בלבד), השומרת ומתנהלת על גבי מסורות עתיקות וחוגגת טקסי דת וחניכה שנוצרו לפני מאות שנים. על פי המיתולוגיה, הנצר הראשון לעם ירד ישירות מהשמיים בכפר לאמה טסי הנמצאת במרכז טוגו, המיקום המדויק נמצא בחורשה קדושה שהפכה למוקד העלייה לרגל ונקרא "רגל האדם". הם מאמינים בכוח עליון שנקרא אסו, והוא האל שיצר את כדור הארץ ואבי כל הגברים. הוא יצר את Esotisa, האדם הראשון שפירושו "שליח אלוהים", בשפת הכברה, היה אנדרוגני – השמיים נתפסים כישות גברית, בעוד האדמה היא ישות נשית. Esotisa הוא בעל הידע האלוהי, ולכן נשלח אל העולם להסדיר את היחסים בין האזרחים לממשל בחברה. כיום, האחראים על קיום מצוות האלוהות הם כהני הקוקו והם מייצגים את רצון האל. הם מאמינים שהעולם הארצי והרוחני חייב להיות בשיווי משקל מתמיד על מנת לחיות ולשגשג. המסורת מספרת כי האדם הראשון נדד במשך שנים בין מישורים ועמקים, המייצגים את החלק החומרי בחיים, אך בחר לבנות את מקלטו על ההרים אך לא על החלק העליון, מכיוון שהמיקום בסמוך לשמיים מייצג את החלק הרוחני של החיים ונועד למתים המקשרים בין העולם הרוחני לבין החיים הארציים.
אנשי הקאבייה מאמינים כי האל נוכח בכל הגברים ובמקומות הקדושים, המיוצגים על ידי מקדשי אבות גדולים שהם מתנות שיצרו המקומיים לכבודו ומתווכים בין האדם לאל. הם מאמינים כי נשמת האדם היא אלמותית והנפש עוברת ממצב קיום אחד לאחר, דבר שבא לידי ביטוי בטקס הלוויה בו מוענק למשפחת המת פסל וכך למעשה המנוח תופס את מקומו בשושלת אבותיו ונשמתו עוברת אל הדורות הבאים.
כלכלה
אנשי הקאבייה ידועים בעיקר ביכולות החקלאיות שלהם בטיפוח אדמות קשות לעיבוד באזור עמק קארה, העיר המרכזית של השבט. הידע והטכניקות שרכשו לאורך השנים הקנו להם את התיאור הבא של ליאו פרוביניוס, אתנולוג וארכאולוג גרמני: "אף אחד אחר באפריקה לא עובד בשדותיהם בצורה אינטנסיבית כמו קאברה, כאן היה עם שחור באפריקה... שהגיעו לגבהיי המדע". הם מגדלים בעיקר דוחן, יאם (בטטה), בוטנים וכותנה למכירה, ובעלי חיים קטנים ועופות לטובת סחר, מכירה וקרבן.
מסורתית, חלוקת העבודה בשבט היא בין גברים שמבצעים את כל הפעולות החקלאיות ואלו הקשורות לעיבוד ברזל, בעוד שנשים עוסקות בשימוש במוצרים חקלאיים הן לצריכה ביתית והן למכירה בשווקים. היסטורית, שבט הקאבייה היו נפחים טובים וניצלו זאת לייצור חפצים שישמשו אותם לחקלאות. כל העבודות נעשות בכוח גברי ועד היום יש נפחים העוסקים במלאכת הכנת הברזל שמחולקת בין שלושה. הראשון מוקצה למפוח להזנת האש, השני אחראי על הכנסת הברזל לאש ולהניחו על סדן המורכב מאבן גדולה, והאחרון מכה על הברזל באמצעות שימוש בסלע כפטיש. כל אחד מהשלבים מבוצע בעצמה ונעשה בידיים חשופות לחום העז. עבודה זו היא אחת הסממנים המבטאים את עצמתו של הגבר בשבט. בנוסף, לאור כיבוש הקולוניות הגרמניות והצרפתיות באזור, הם אולצו לפתח תשתיות, כמו כבישים ומסילות ברזל. הנשיא הקודם דאג לפתח תשתיות אלו בתקופתו ונעשה בהם שימוש למעבר כלי תחבורה. הנשים עוסקות ביצירת כלי חרס, קרמיקה, אריגה, צביעה והכנת סלסלות. כמו כן, הן סוחרות בברזל, אחראיות על בישולים ומכירה של ירקות בשווקים השונים.
אורח חיים
המבנה הסוציו-פוליטי של השבט די פשוט; הקאבייה היא חברה היררכית ואקפלית, המבוססת על מערכת קבוצות של גיל, ומין. הגדולים יותר מקבלים את ההחלטות ומעבירים הנחיות, בשלושה היבטים מהותיים: חיי קהילה, חיים מיסטיים ופינוי אבות. בידול המבוסס על המטאפיזיקה של האדם הראשון האנדורגיני.
החלוקה בין הנשים לגברים בקהילה זו מאפיינת גם את תפקידיהם בחברה. לכל קבוצה תפקיד פולחני בקהילה ושני הצדדים אחראיים לטקסים מסוימים, בהתבסס על ציון, גיל וזמן שהם מבוצעים. הסיבה לכך היא שהעונה הגשומה נחשבת לעונה הנשית ואילו העונה היבשה נחשבת לעונה הגברית. חלוקה זו היא חלק מאידאולוגיית השבט באיזון שצריך להתקיים בעולם. כך למשל, מיתוס האיזון נמצא גם ביכולת להרות ילד: צריכת בירה של סורגום הנחשבת כמוצר נשי, עוזרת ומגרה אצל הזכר את היכולת להביא ילדים לעולם, באותה צורה של צריכת דייסה, שנחשבת למוצר זכרי, והיא משפרת את יכולת הרבייה של נשים.
הנהגה
ניאסנגבה איאדמה היה בן לשבט הקבאייה ונשיא טוגו משנת 1967 עד מותו בשנת 2005. אייאדמה עלה לשלטון לאחר הפיכה צבאית במדינה והנהיג משטר רודני לאורך עשרות שנים, לאחר מותו בנו פור ניאסנגבה נבחר לנשיא ומכהן עם היום בתפקיד זה (1). דו"ח של מחלקת המדינה בארצות הברית מראה כי בדומה לאביו, שלטונו מאופיין בהפעלת כוח מופרז של כוחות הביטחון כלפי האזרחים הכולל עינויים, מעצרים שרירותיים והפרה של זכויות אזרח. ישנה הגבלה על חופש העיתונות, ההתארגנות והתנועה. בנוסף, התפשטה שחיתות בקרב גורמים רשמיים, סחר בבני אדם, אלימות כלפי נשים וילדים ואפליה רשמית וחברתית נגד הומוסקסואלים ונשאי HIV (2).
שפה
שפת הקבאייה, ידועה גם כשפת הכברה, קאבורה או קבאריס היא שפה לטינית, גרונית ומדוברת בעיקר באזור צפון טוגו. נכון לשנת 2011, כ-23% מאזרחי טוגו דוברי השפה וההערכה היא שמספר דוברי השפה מוערך בכ־1.2 מיליון כאשר רובם חיים בטוגו, והיתר ברפובליקת בנין ומספר קטן של דוברים בגאנה. השפה הופיעה בכתב לראשונה בדפוס בשנות ה-30, ונעשה שימוש בשפה בסיפורי עם, שירה, רפואה, פוליטיקה ודת (6). שפה זו היא אחת משתי השפות הלאומיות של טוגו ונעשה בה שימוש בתקשורת הארצית ובמגזר החינוכי במדינה. שפת הקאבייה היא שפה טונאלית, כלומר נעשים שינויים בטון על מנת לבטא מילים שונות. ניגודים אלו הם דקדוקיים או לקסיקונים ובאים לידי ביטוי בצלילים גבוהים ונמוכים. ישנם שישה קווי מתאר טוניים אפשריים לשמות עצם ושלושה לפעלים.
טקס האבלה
טקס החניכה החשוב ביותר בקרב זכרי הקאבייה הוא טקס ה-Evala. טקס זה מגלם הערכה, מאבק פולחני, סוג של היאבקות, המסמן את מעברים של זכרים צעירים לשלב הבגרות. הטקס מורכב מסדרת שלבים המגיעים לשיאם בקרבות טקסים בין צעירים שרוצים לעבור לשלב הבגרות. כל שנה בחודש יולי מתכנסים צעירי זכרי הקאבייה בעיר קארה שבצפון טוגו כדי להתמודד בתחרות קרבות האורכת שבוע. כהכנה למאבק, הצעירים מופרדים ממשפחותיהם וגרים בבקתות מיוחדת שם הם מכינים את עצמם נפשית, והנשים מבשלות מנה מקומית המבוססת על בטטה שמוגשת למתאבקים בתום קרבותיהם. לפני תחילת ההיאבקות על המשתתפים לטפס על שלושה הרים כחלק מעלייה לרגל; וכל משפחה מתחרה מבצעת טקסי פולחן קדמוניים, שמטרתם לעורר את רוחם של האבות הקדומים השוכנים בפסלי החרס המוצבים בחצר מתחמי הדיור. בשלב זה ניתן להתחיל בטקס, ומטרתו העיקרית היא להפוך את הצעיר לקשוח, אמיץ וכובש יצרים. בנוסף למעבר מילדות לבגרות, הצעיר מאמץ את זהותו התרבותית כקאבייה. על כל בחור צעיר להילחם שלוש שנים ברציפות כדי לעבור את טקס החניכה; אולם, אין צורך לנצח במאבק כדי לעבור לשלב הבא, הדבר החשוב הוא לקחת בו חלק. צריכת בשר כלבים היא מרכיב מרכזי וחיוני בטקס עבור הצעיר. הצריכה היא הכרחית על מנת שהצעיר ירכוש את התכונות של חיה זו: התנגדות, עקשנות, חוזק ואינטליגנציה. הנער צריך להילחם שלוש שנים ברציפות החל מגיל 18. המתאבקים מתמודדים עם חזה חשוף, לעיני הוריהם, חברים וצופים שמעודדים אותם בשירים וצעקות. מתאבקים מוצלחים מוזמנים לביתו של המפקד ללבוש את הכומתות האדומות שלהם; גברים עם כומתות אדומות נקראים לוחמים, והם נחשבים לטובים ביותר מבין כל הלוחמים. לאחר סיום טקס החניכה, הצעיר מקבל מעמד חברתי חדש הנקרא אזוקפו; מעמד עם זכויות אך גם חובות הכוללות את הזכות לנצל את האדמה בכוחות עצמו, להתחתן ולהגן על הכפר במקרה של תקיפה. לאחר שלוש שנות לחימה הצעיר יכול להגיע לשלב הבוגר הנקרא קונדו; ראשו יגולח, שרשרת תונח סביב צווארו ויינתן לו גונג. טקס הקונדונה מורכב מטיפוס הרים וריקוד פולחני הכולל ניגון בגונג. משתתפי הטקס הם בני 22 עד 26 לרוב, וטקס חניכה זה הוא מבחן המאפשר לצעירים להשתלב עם בוגרי הקאבייה ומעניק להם כבוד. אם הם צולחים אותו יהיה להם את הכוחות לקחת חלק בהחלטות הנוגעות לחיי הקהילה. במהלך טקס הריקודים הנערים מעוטרים בעורות של בעלי חיים ועוטים כיסוי ראש כבד של קרני בהמה מכוסות נוצות עוף. בטקסי הריקודים הגברים חייבים להפגין את כוח, סיבולתם ויכולתם לרקוד כמה שיותר זמן ויותר טוב מבני גילם; בנוסף עליהם לרוץ על ידי בחירת השבילים הקשים ביותר במורד ההרים סביב הכפר שלהם. כשנגמרים חגיגות הקונדונה, הצעיר עובר לשלב הבגרות.
טקס האקפמה
בשונה מהגברים, הבנות צריכות לעבור טקס חניכה אחד, הנקרא Akpéma. זו סדרת טקסים המחזקים את הבנות להתנגדות, אומץ ולשמירה על מספר מעלות המקנות להן מעמד מיוחד; בין המעלות הללו, החשוב ביותר הוא שמירת הבתולין עד הנישואין. החניכה שלהן מתרחשת בסביבות גיל 18 ולפי המסורת, הבנות הן בתולות בדיוק משום שחניכה זו מכינה אותן לנישואים. הטקס מתחיל בתהלוכה בה הצעירות פושטות את בגדיהן ועונדות רק שרשרת וחגורת צדפות; לאורך כל הטקס הן מלוות ונתמכות על ידי נשים בוגרות ועל ידי אנשי דת. הן מובלות אל היער לעבר העץ הקדוש ושם הן צריכות לשבת על אבן קדושה כדי להראות את טוהרן; בנות שיודעות שהן אינן בתולות לא צריכות לשבת על האבן, אם מישהו שאינה בתולה יושבת על הסלע הטהור יישפך ממנה דם, או כפי שטוענים קהילות אחרות היא תיעקץ על ידי הדבורים. כיום הישיבה על אבן זו אינה קשורה לטקס המעבר, ורק הורה שיודע בוודאות שביתו בתולה מתעקש להשתתף בפולחן הישיבה; ילדה בתולה היא גאווה למשפחתה. השלמת מבחן זה הוא צעד מכריע כאשר הצעירה מגדילה את כבוד משפחתה; בסופו של התהליך הבנות מוכרזות כמתאימות לבגרות ונישואין. לאחר הטקס הבנות חוזרות אל הכפר ויוצאות לשוק, כשהן לובשות רק תחתונים ושרשראות צדפים ורוקדות את ריקוד "הטצ'ימו", המציין את סיום טקס החניכה.
טקס חשוב נוסף הוא חגיגת ה- Sinkaring; האטימולוגיה של המילה Sinkaring באה משתי מילים: Sankuu שפירושו לרחוץ ידיים ולטהר את עצמך ו- Karuu, שפירושו הוא להיות מוכן לעמוד במבחני החיים. הטקס הוא סוג של מבחן שבמהלכו על הילדים להפגין את התנגדותם ורוח המאבק שלהם בהגנה על הקהילה שלהם, ובמקביל את המעבר מנערות לבגרות. זהו רגע שבו חוגגים את האיחוד המושלם בין אנשי הקאבייה, השלום, הפיוס והלכידות החברתית כערובה להתפתחות, אך גם הזדמנות לחגוג את הקציר החדש וליהנות מפירות האדמה. במהלך חגיגה זו נבחרים החקלאים הטובים ביותר על ידי העם ומקבלים פרסים. הפסטיבל נחגג מדי שנה בשבת הראשונה של דצמבר והוא דוגמה לאופן בו עם זה ממשיך לשמר את הערכים התרבותיים והמסורתיים המועברים מדור לדור.
מוזיקה
המוזיקה המסורתית של אנשי ה-Kabye כוללת כמה מהסגנונות המוזיקליים הייחודיים ביותר שניתן למצוא במערב אפריקה. למוזיקת קאבייה יש מטרות טקסיות; היא משקפת את השלבים השונים של השנה החקלאית ואת טקסי החניכה השונים של הקאבייה. צלילה מורכבים בעיקר בשימוש בליטופון (כלי נגינה המורכב מסלע), והקצב העיקרי נעשה בדרך כלל על ידי מכות בעזרת חמש אבנים שטוחות באורכים שונים וגובה שונה בצורת אליפסה. האבנים נקראות Pichanchalassi וניתן לשחק בהן רק לאחר הקטיף, בין נובמבר לינואר. בשאר ימות השנה משתמשים בכלי נגינה אחרים, ביניהם הילה (חליל עץ), הנונדו (קרן רוחבית העשויה מקרן צבי), הסאנזה (סוג של קלימבה) ותופים שונים, תופי רעשן ופעמונים. בנוסף, שריקה היא צליל נפוץ במהלך הופעות בקרב אנשי הקאבייה. בהתאם לטקס, השירה יכולה להתבצע על ידי זכר או נקבה ובאמצעות מקהלה או סולו.
קרון ניהוג
קרון ניהוג הוא קרון רכבת ברכבות נוסעים מסוג מו-דו, הנמצא בקצה הרכבת וכולל מערכות שליטה ובקרה המאפשרות להפעיל את הרכבת כאשר הקטר המניע אותה נמצא בסופה ודוחף אותה. באופן הזה ניתן להסיע את הרכבת בשני הכיוונים בלי צורך לבצע חיוג של הקטר ובכך לפשט את תפעול הרכבת.
בקרון הניהוג נמצא תא נהג הכולל את כל מערכות השליטה על המנוע ועל מערכות הבלמים הנמצאות בקטר ואת כל השעונים והמחוונים הנותנים מידע על פעולת הרכבת (מהירות, טמפרטורה, דלק, אזהרות וכדומה). כמו כן הקרון מצויד בצופר ובמפנה מכשולים בדומה לאלו המצויים בקטר ובאמצעי תאורה.
בדרך כלל קרון הניהוג מעוצב בדומה לקרונות הרכבת האחרים אך בבריטניה קיימים גם קרונות ניהוג המעוצבים כמו קטרים, בעיקר במערכי רכבת שפועלים בקווים הארוכים. עיצוב זה נותן לרכבת מראה סימטרי כך שכאשר הקטר דוחף את הרכבת היא אינה נראית כנוסעת לאחור.
יחסי דומיניקה–יוון
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין קהיליית דומיניקה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-15 בנובמבר 2005. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה דומיניקה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
על פי המידע שמתקבל מדי זמן מה משגרירות הרפובליקה ההלנית בוונצואלה - אין קהילה יוונית מסודרת בדומיניקה ואין יוונים שמתגוררים במדינה עצמאית.
דו
<div class="noprint toccolours" style="clear: left; margin: 0 0 1em 1em; font-size: 90%; text-align: left; float: left;"> לחצו להשמעת התו דו דוֹ הוא תו בסולם התווים, שמסומן גם באות C. תדירותו באוקטבה הראשונה היא 261.626 הרץ. במספור העממי הוא הראשון בסולם התווים.
דו במול
דו במול הוא התו המונמך בחצי טון. הוא מסומן ב♭C. מבחינת גובה אבסולוטי בכיוון מושווה דו במול שווה ערך לסי אך מבחינת תפקוד הם שונים. כמו כן, בכלים בעלי אינטונציה גמישה קיים הבדל בין הצלילים, כך למשל הצליל דו במול בסולם מי במול מינור יהיה גבוה יותר (במרבית סוגי הכוונון) מאשר הצליל סי בסולם דו מז'ור.
הנרי אוחיון
הנרי אוחיון (נולד ב-17 ביוני 1934), הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, 6 פעמים אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1959, 1961 - 1965) שהשתתף באולימפיאדת רומא (1960) במדי נבחרת ישראל.
דו
סולם דו מז'ור
הסולם דו מז'ור (טבעי) הוא הסולם המז'ורי המתבסס על התו דו. התווים בסולם הם: דו, רה, מי, פה, סול, לה, סי, דו. כך שאין כל סימני היתק ליד המפתח.
הנרי אוחיון
ביוגרפיה
אוחיון נולד וגדל בעיר אספי שבמרוקו. הוא עלה לישראל באוקטובר 1956, לאחר שדחה הצעה להתאמן בקבוצה מקצוענית בצרפת. בישראל הוא התאמן והתחרה בקבוצת הפועל אשקלון, ביחד עם שני אחיו הצעירים ממנו, ויקטור ומאיר, אף הם אלופי ישראל ברכיבת אופני כביש.
בשנת 1959 זכה אוחיון בפעם הראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש מתל אביב לחיפה (100 ק"מ) בתוצאה של 2:43:53 שעות, לפני אחיו ויקטור (2:46:20 שעות) ויצחק בן דוד (2:46:21 שעות).
דו
דו באוקטבה חמישית
במוזיקה ווקאלית, הדו באוקטבה החמישית מכונה גם "דו גבוה" הגבוה (High C) כיוון שהוא נמצא בקצה העליון של המנעד הנדרש מטנור (ולכן הוא התו הגבוה ביותר הנדרש מזמרים גברים, ללא פלצט). היכולת לשיר אותו נחשבת למעין תעודת כניסה לקבוצת הטנורים. שירים ואריות המכילים דו גבוה, ובייחוד כאלה בהם הוא חוזר מספר פעמים, נחשבים לאתגר פיזי עבור מרבית הטנורים. עם זאת קיימות ברפרטואר הקלאסי מעט אופרות בהן נדרש מהטנור להעפיל אף למעלה מהדו הגבוה ולהגיע גם לדו דיאז ולרה הסמוכים אליו.
הנרי אוחיון
ביוגרפיה
בין השנים 1965-1961 זכה אוחיון 5 פעמים ברציפות באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש.
בשנת 1968 פרש אוחיון מהשתתפות בתחרויות ברכיבת אופני כביש.
בשנת 2010 קיבל אוחיון מידיו של יו"ר הכנסת, רובי ריבלין, גביע הוקרה על תרומתו הרבה לספורט בישראל.
אוחיון הוציא לאור ספר אוטוביוגרפי בשם גלגלי החיים.
אריאנה קוקורס
אריאנה קוקורס (באנגלית: Ariana Kukors; נולדה ב-1 ביוני 1989) היא שחיינית עבר אמריקאית, היא אלופת עולם (רומא 2009) ושיאנית עולם בעבר (2009–2015) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
אריאנה קוקורס נולדה בפדרל וואי, מחוז קינג, וושינגטון. היא סטודנטית באוניברסיטת וושינגטון. במשך שנה היא שחתה בקבוצת השחייה של האוניברסיטה ולאחר מכן החלה להתאמן במועדון השחייה קינג תחת הדרכתו של שון הצ'יסון.
אלופה ושיאנית עולם
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה באירווין, ארצות הברית באוגוסט 2010 זכתה קוקורס במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי (2:10.25 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה קוקורס במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:09.12 דקות, אחרי יה שיוון מסין (1:08.90 דקות) ואלישיה קוטס מאוסטרליה (2:09.00 דקות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה קוקורס במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.83 דקות.
ונוס ויליאמס
ונוס אבוני סטאר ויליאמס (באנגלית: Venus Ebony Starr Williams; נולדה ב-17 ביוני 1980) היא טניסאית אמריקאית. בשיאה דורגה במקום הראשון בעולם (25 בפברואר 2002) בדירוג ה-WTA.
ונוס ויליאמס זכתה ב-19 תוארי גראנד סלאם, מתוכם 7 ליחידות (5 באליפות וימבלדון ו-2 באליפות ארצות הברית הפתוחה). היא זכתה ב-4 מדליות זהב אולימפיות (3 בזוגות ומדליה אחת ביחידות).
אחותה הצעירה היא הטניסאית סרינה ויליאמס.
תחילת הקריירה
ויליאמס נולדה במישיגן שבארצות הברית. היא החלה לשחק טניס כבר בגיל 4, והתאמנה עם אחותה סרינה לאורך כל השנים. לאחר שעזבה את אקדמיית הטניס של ריק מאסי, החלה לשחק טניס מקצועני בשנת 1994. הפריצה הגדולה הגיעה בשנת 1997, כאשר העפילה לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה שם הפסידה למרטינה הינגיס. בשנת 1998 זכתה בתואר הראשון שלה באוקלהומה וגם ניצחה במיאמי ובגביע הגראנד סלאם. בנוסף, הגיעה לרבעי הגמר בכל ארבע תחרויות הגראנד סלאם.
בפיסגה
בשנת 1999 ניצחה שישה טורנירים והגיעה לשלבים הגבוהים בכל תחרויות הגראנד סלאם. כשנה לאחר מכן זכתה בטורניר וימבלדון, אליפות ארצות הברית הפתוחה ומדליות זהב באולימפיאדת סידני בטורניר היחידות והזוגות (עם אחותה סרינה). ב-2001 ניצחה שוב בווימבלדון וארצות הברית, הגיעה לחצי הגמר באוסטרליה וניצחה שוב שישה טורנירים. בתחילת שנת 2002 דורגה ראשונה בעולם והגיעה למשחקי גמר בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם, בכולם הפסידה לאחותה הקטנה סרינה. בשנת 2003 הגיעה לגמר וימבלדון בו הפסידה לאחותה ונאלצה לפרוש משאר העונה בשל פציעה בבטן.
השקיעות והקאמבקים
שנת 2004 הייתה שנה גרועה עבור ונוס ויליאמס. היא זכתה רק בשני טורנירים, הודחה מוקדם בתחרויות הגראנד סלאם ולא הגיעה להישגים. המשבר נמשך גם אל תוך שנת 2005 עד שבווימבלדון 2005 זכתה ויליאמס שדורגה נמוך בטורניר, תוך כדי שהיא מנצחת בדרך את מריה שראפובה ולינדזי דבנפורט.
בהמשך השנה זכתה ויליאמס בפעם הרביעית בטורניר וימבלדון אחרי שניצחה בגמר את המדורגת 18 בעולם, מריון ברטולי.
באולימפיאדת בייג'ינג זכו האחיות ויליאמס במדליית הזהב האולימפית השנייה שלהן לאחר שניצחו בגמר טורניר הזוגות את הספרדיות וירחיניה רואנו פסקואל ואנבל מדינה גאריגס. בטורניר היחידות הודחה ויליאמס בשלב רבע הגמר על ידי נה לי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו הודחה כבר בסיבוב הראשון בטורניר היחידות, וגם בטורניר הזוגות בו היא התחרתה עם אחותה סרינה, כשהשתיים איבדו את מדליית הזהב לאחר שתי זכיות רצופות. היא זכתה במדליית כסף בטורניר הזוגות המעורבים.
בשנת 2014 זכתה וונוס בטורניר דובאי לאחר ניצחון על אליז קורנה (3–6, 0-6).
בשנת 2017 העפילה לגמר אליפות אוסטרליה הפתוחה, והפסידה בגמר לאחותה סרינה בשתי מערכות. בהמשך השנה הגיעה לגמר אליפות וימבלדון והפסידה בגמר לגרביניה מוגורוסה בשתי מערכות. באוקטובר העפילה לגמר אליפות סבב ה-WTA בו הפסידה לקרוליין ווזניאקי בשתי מערכות.
חיים אישיים
ב-31 באוגוסט 2011 הודיעה ויליאמס כי היא אובחנה כחולה בתסמונת שגרן. מספר חודשים לאחר מכן הודיעה על החלטתה לדבוק בתזונה טבעונית.
אבראהים טאהא
אבראהים טאהא (בערבית: ابراهيم طه; נולד ב-2 בספטמבר 1960) הוא חוקר הספרות הערבית ותורת הספרות מנקודת מבט סמיוטית, פרופסור מן המניין במחלקה לספרות ושפה ערבית באוניברסיטת חיפה.
ביוגרפיה
אבראהים טאהא נולד וגדל בכפר כאבול, מזרחית לעכו. הוא בוגר תואר ראשון בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה (1982-1979), ובוגר תואר שני בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה (1988-1984). עבודת המאסטר שלו היא מחקר משווה בין הספרות העברית לספרות הפלסטינית בישראל. עשה דוקטורט בחוג לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית (1992-1989). נושא עבודת הדוקטור היה "הסכם התקשורת הספרותית: קריאה השוואתית ברומן העברי והערבי בישראל בשנים 1967 - 1987" (1992). העבודה נעשתה בהדרכת הפרופסורים דן מירון ושמעון בלס. עשה פוסט-דוקטורט בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה (1993). במהלך השנים לימד במכללת אורנים, במכללה לחינוך ערבי בישראל, במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל, בנוסף למקום עבודתו העיקרי – אוניברסיטת חיפה.
ב-1993 התמנה למרצה, ב-2002 למרצה בכיר וב-2010 לפרופסור חבר, כל המינויים בחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת חיפה. החל מ-2009 ועד היום (2014) מכהן כראש החוג. שהה בשנת שבתון בגרמניה ולימד באוניברסיטת היידלברג; לימד באוניברסיטת אופסלה בשוודיה כמרצה אורח; שהה בשנת שבת באוניברסיטת לונדון. חבר באקדמיה ללשון הערבית.
מכהן כיושב ראש הוועדה המקצועית להוראת הספרות הערבית במגזר הערבי (מטעם משרד החינוך).
מחקריו
מחקריו של אבראהים טאהא עוסקים בעיקר בספרות הערבית המודרנית, הספרות הפלסטינית, הסמיוטיקה של הספרות והתאוריה הספרותית.
המימד האחר, 1990, (בשפה הערבית).
עד לספרו זה של טאהא עיקר העיסוק בספרות הפלסטינית היה בפרשנות פוליטית; טאהא כתב פרשנות ספרותית. זוהי פרשנות אסתטית על יצירות מרכזיות בספרות הפלסטינית.
ארבע קטגוריות למשמעות בשירה – השירה של פהד אבו ח'דרה, 1993, (בשפה הערבית).
טאהא הציע ארבע דרכי פרשנות לשירה המודרנית ויחסה למציאות החיצונית ומיישם אותן על כתיבתו של המשורר פאהד אבו חדרה.
חיוכו של מאהב אופסמיסט: קריאה השוואתית ברומן העברי והפלסטיני בישראל, 1999, (בשפה העברית).
זוהי עבודת הדוקטור של טאהא. הספר עוסק ברומן העברי והערבי בישראל בשנים 1967–1987 (ממלחמת ששת הימים ועד לאינתיפאדה הראשונה) על פי מודל של תקשורת ספרותית, המורכב משלושה מושגים עיקריים: שוני, השתנות והשתוות. המושג המרכזי מביניהם – השוני – בוחן את הפער שבין המציאות הטקסטואלית לבין זו החוץ-טקסטואלי. ככל שפער זה גדול יותר כך הופך הטקסט לנתון משתנה מקורא לקורא. אלא שהשתנות זו דווקא מציבה את הקורא במעמד שווה למחבר והופכת אותו לשותף לבניית הטקסט ומימושו.
הוא בדק כיצד מתייחסים סופרים אלה, הנמצאים במסגרת אחת של זמן ומרחב ועוברים אותן תמורות היסטוריות ופוליטיות, אל קהל הקוראים שלהם.
הספר ראה אור בהוצאת ראוטלדג'. טאהא השתמש בחלק מעבודת הדוקטור שדנה ברומן הפלסטיני, והוסיף יצירות נוספות.
הספרות הפלסטינית בישראל מנסה מבחינה נושאית לחזק את הזהות הלאומית הפלסטינית של המיעוט הערבי ובאותה עת לבטא את כמיהתה החזקה לאזרחות שווה. בישראל שאיפה זו בעייתית במיוחד, ואפילו פרדוקסלית בשל המאבק המתמיד בין העם הפלסטיני למדינת ישראל. מציאות זו משתקפת היטב בסוג ספרותי זה, ומותירה חותם על ההיבטים התמטיים והאסתטיים.
הספר בודק האם המציאות החיצונית הקשה המשתנה במהירות מניעה את הסופרים הפלסטינים ליצור דיאלוג נקי וישיר עם הקוראים באמצעות הטקסט הספרותי ובודק באילו אמצעי תקשורת ספרותית נוקטים כדי להשיג מטרה זו. המחבר בודק האם הסופרים דורשים רמה גבוהה של מעורבות מהקוראים, או שמא הם תופשים אותם כצרכנים פסיביים. הוא מנסה לענות על השאלה - האם אנו יכולים לקבוע, מהתשובות לשאלות הללו, שהמסר חשוב יותר מאשר מעורבותו והנאתו של הקורא.
הסיפור הערבי המינימליסטי: סוגה, פוליטיקה ושירה בעידן הקולוניאלי העצמי, 2009, (בשפה האנגלית).
עוסק בתופעת המינימליזם בספרות הערבית המודרנית. טאהא טוען שזהו ז'אנר עצמאי בעל חוקים משלו, שאינו קשור לסיפור הקצר שאנו מכירים. בשל אורכו הקצר מאוד של הסיפור, הסופר נאלץ לפתח דרכים אלטרנטיביות כדי לפצות את הקורא. מבחינה הצורה הוא משתמש בסאטירה, הגזמה, גרוטסקה וסרקסזם; ומבחינת התוכן קיימת נטייה חזקה לעיסוק בנושאים הכי בוערים שעל סדר יומו של העולם הערבי כגון פוליטיקה ונשים.
מחקרים נוספים
ערך ספר על המשורר סמיח אל-קאסם, כתב מספר מאמרים על עולמו הספרותי של שמעון בלס. כיום עוסק במעמד הדמות בסיפורת מתוך גישה אנתרופוסימיוטית.
טאוטולוגיה
Tautológia
גלישה אווירית
גלישה אווירית היא ספורט תחרותי ותחביב לשעות הפנאי. בראשית דרכו של הענף גלשו רק במורדות מתונים בגלשני אוויר פשוטים, אך עם השנים התפתח הענף וכיום ניתן לרחף באוויר במשך שעות למרחקים עצומים ולהגיע לגובה רב בעזרת זרמי אוויר חמים עולים הנקראים "תרמיקות".
בדומה לרחיפה, דאייה וטיסנאות משתמשים הספורטאים בכלי טיס לא ממונע שנקרא גלשון אוויר במשקל 20–35 ק"ג. הגולש תלוי ברתמה המחוברת לשלד הגלשון ושולט בו בעזרת הטיית גופו ימינה ושמאלה (כדי לשלוט בגלגול) וקדימה אחורה (כדי לשלוט במהירות). החלקים הקשיחים בגלשון עשויים בדרך כלל ממתכת קלה דוגמת אלומיניום.
קיימת אפשרות המראה נוספת הנקראת המראה בגרירה. המראה מסוג זה מתבצעת כשהגולש מחזיק את הגלשון על קרקע שטוחה כשהוא מחובר בעזרת מערכת ניתוק פשוטה לחבל באורך של כ-400 מטרים ויותר. החבל מחובר לרכב (או לאולטראלייט ואפשר גם עם גלשון ממונע) אשר מאיץ ומאפשר לגולש להמריא ולטפס לגובה. כאשר הגולש מגיע לגובה מתאים הוא משחרר את עצמו מחבל הגרירה. בישראל משתמשים בעיקר בשיטה זו להמראות באזור דרום ישראל שם ניתן לעשות טיסות מרחק ארוכות.
מספר מועט של גולשים משתמשים כיום ברתמה ממונעת המאפשרת להם להמריא במשטחים פתוחים ולעשות טיסות כשהם נסמכים על המנוע המפעיל מדחף המחובר בחלק האחורי של רתמת הגולש.
תנאי טיסה טובים מושגים בדרך כלל בימים בהם יש רוח קלה עד 30 קמ"ש וכאשר תנאי מזג האוויר מאפשרים פעילות תרמלית טובה המאפשרת כאמור יציאה לטיסת מרחק המכונה קרוס (מלשון Cross Country).
היסטוריה
העדות הראשונה לגלישה אווירית מגיעה מספרד משנת 875 לספירה. מרבית הגלשונים הראשונים שנבנו לא עוצבו באופן בטיחותי. הבעיה העיקרית הייתה שהחלוצים בתחום התעופה לא הבינו את העקרונות הבסיסיים שגרמו לכנפי הציפורים לעוף. רק בשנות השמונים המוקדמות של המאה ה-19 הפיתוחים המדעיים והטכניים הרבים הובילו לכך שלראשונה החלו לייצר גלשונים אשר היו גם פרקטיים. אוטו ליליינטל מגרמניה אשר החל לפעול בתחום זה משנת 1874, פעל רבות למען קידום התעופה והיה האדם הראשון שתכנן ובנה גלשון אוויר שיכול היה לשאת אדם. בשנת 1891 פיתח הדרוויצר גלייטר, בשנת 1893 פיתח את הליליינטל נורמל-זגל-אפראט. בשנת 1895 פיתח את הליליינטל בי-פלאן. בהתבססו על חקירות שניהל על מעוף הציפורים הוא כתב ספר על אווירונאוטיקה (פורסם בשנת 1889) ששימש מאוחר יותר, גם את האחים רייט. בשל תרומתו הרבה בתחום זה והמידע הרב שצבר בחקירות שניהל, ליליינטל נחשב לאחד האישים המוכרים והמשפעים ביותר מבין החלוצים בתחום התעופה. כלי התעופה אותו המציא מוכר כיום כגלשון אוויר.
בשנת 1951 פרנסיס רוגאלו וגרטרוד רוגאלו רשמו פטנט על כנף גמישה, אשר כונתה בהמשך כנף רוגאלו. בשנת 1957 סוכנות החלל האמריקאית נאס"א ערכה בדיקות מקיפות אשר נועדו לבדוק שימוש אפשרי בפטנט זה לצורך מערכת ההשבה של כמוסות החלל של תוכנית ג'מיני. בהמשך מעצבי גלשוני האוויר שילבו את משטח האוויר הגמיש של כנף הרוגאלו בעיצוב הגלשונים, וכתוצאה מכך ייצרו את הקונפיגורציה המוצלחת ביותר של גלשוני אוויר בהיסטוריה.
גלישה אווירית בישראל
בישראל מאוגדת הפעילות דרך האגודה הישראלית לגלישה אווירית - גוף הקיים מאמצע שנות השבעים ואשר קיבל רישיון מפעיל ממנהל התעופה האזרחי. האגודה מקיימת תחרויות מזדמנות ותחרויות ליגה מדי שנה, פועלת לתחזוק אתרי הגלישה, קידום נושאי הבטיחות וההדרכה ותומכת בשליחת מתחרים לתחרויות בחו"ל במידת האפשר.
בישראל, הפעילות בספורט מתמקדת בעיקר בסופי שבוע ולאורך כל השנה כאשר רב הטיסות נערכות בין סוף מרץ לתחילת נובמבר.
בתקופה זו נערכת הליגה בימי שבת אחת לשלושה שבועות כאשר המשימה היא השלמת מסלול טיסה בין 50–70 ק"מ בדרך כלל הנקבע על ידי מנהל הליגה ובזמן המהיר ביותר. משתתפי הליגה משתמשים במכשירי GPS כדי לתעד את הטיסה וכדי להעביר את הנתיב אותו טסו בסוף היום אל מנהל הליגה. בעזרת תוכנה מיוחדת מחושבים יחד כל הנתיבים ונקבע ניקוד לכל משתתף. רוב התחרויות נערכות בתבור ובזיכרון יעקב ולעיתים גם בשרונה כאשר נושבות רוחות מזרחיות.
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הטוב ביותר
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לסרט הטוב ביותר הוא אחד הפרסים המוענקים לאנשים העובדים בתעשיית הקולנוע על ידי איגוד מבקרי הקולנוע בטקס פרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי.
צער בעלי חיים
התאכזרות לבעלי חיים, הנקראת גם התעללות בבעלי חיים, הזנחת בעלי חיים או צער בעלי חיים, מוגדרת בחוק העונשין כגרימת מחדל, או גרימת סבל לכל בעלי החיים בעלי החוליות (למעט אדם). חוק צער בעלי חיים המצוי באחריותו של שר החקלאות מכיל איסור עינוי בעלי חיים, התאכזרות כלפיהם, שיסוי בעלי חיים אחד בשני, ארגון קרבות בין בעלי חיים, איסור חיתוך ברקמה חיה, והעבדת בעל חיים שאינו מסוגל לעבוד או מעבר ליכולתו; כמו כן, אוסר החוק על בעליו של בעל החיים לנטוש אותו, ואף מטיל על הבעלים חובה לדאוג לצרכיו של בעל החיים, לדאוג לבריאותו ולמנוע התעללות בו. בנוסף, אוסר החוק על המתה ברעל של בעל החיים ללא היתר. אכזריות לבעלי חיים כוללת לפעמים גרימת נזק או סבל כמטרה בפני עצמה, והיא מכונה זואוסאדיזם – שאיבת הנאה מינית מהתאכזרות לבעלי חיים.
רוב החברות, בעבר וגם כיום, מחזיקות ביחס דואלי לבעלי-החיים. חלק מבעלי-החיים זוכים ביחסים אינטימיים עם בני האדם, המאופיינים בקשר רגשי וסימפתיה: לעיתים אף נחשבים חלק מהמשפחה ולכן זוכים לגור בבית, לקבל שם משל עצמם, טיפול והערכה. לעומתם, היחס לבעלי-חיים אחרים הוא אינסטרומנטלי והם נתפסים כ"דברים" גרידא. לאורך רוב ההיסטוריה, הדואליות הזו התקיימה כמעט ללא קונפליקט, ונראה כי לא ניתן לייצר עקביות ביחסי אדם-חיה. בכל תרבות נתונה, העולם החי אינו מהווה קטגוריה בלתי ניתנת לחלוקה, אלא שדה טעון במשמעויות היסטוריות ומוסריות.
אחד הגורמים שהשפיעו על עיצוב היחס לבעלי-החיים הוא התפתחותן של תנועות למען בעלי חיים. מראשית המאה ה-19 החלו לצמוח ברחבי העולם תנועות חברתיות המנסות לשנות את יחסו של האדם לבעלי-החיים, להפחית את ההתאכזרות כלפיהם ולעודד יחס של אמפתיה וחמלה כלפיהם.
התפתחות המושג
ביהדות מופיע המושג כבר במאות הראשונות לספירה כמצווה. בעת החדשה הממלכה המאוחדת הייתה חלוצה במערב בחקיקת חוקים כנגד התאכזרות לבעלי חיים. החוקים הראשונים נחקקו במאה ה-19 נגד התאכזרות בבעלי חיים הקשורים לאדם כמו כלבים וסוסים במקביל להיתר להמשיך לצוד בעלי חיים דומים כמו שועלים. חוקים אלו עודכנו במהלך השנים והכילו תחומים נוספים בעקבות בריטניה, לרוב אחרי מאבקים, נחקקו חוקים דומים בארצות רבות נוספות, בארצות הברית ובקנדה יש סדרת חוקים להגנה על בעלי חיים; למרות חוקים אלו, מעמדם המשפטי וזכויותיהם של בעלי החיים נחותים מזה של האדם. רוב החוקים הקיימים נועדו להגן על חיות מחמד ומשק, ומאשרים את זכותן של חיות אלו למחסה, מים, מזון, טיפול רפואי אלמנטרי. כמו כן הם אוסרים על עינוי בעלי חיים ועל הריגתן באכזריות. בחלק מהמדינות הוחלט כי שחיטה כשרה נכנסת לקטגוריה של הריגה באכזריות והיא נאסרה.
יש מדינות בהן חוקקו חוקים כנגד שימוש בבעלי חיים במופעי קרקס, ונקבעו סייגים לניסויים בבעלי חיים.
השערות באשר למקורו של צער בעלי חיים והסיבות לעלייתו
הצעה אחת לסיבה ולהתפשטות המושג העלה סטיבן פינקר בספרו The Better Angels of Our Nature. לשיטתו יכולת האמפתיה הבסיסית מקורה בפסיכולוגיה אבולוציונית מפני שהיא משפרת את יחס האדם לסביבתו האנושית הקרובה. במאות האחרונות החל תהליך של הרחבת מעגלי האמפתיה, שמקורו (בין השאר) בצורך להבין ולהזדהות עם יותר ויותר שותפים לסחר וליחסי גומלין. מאחר שתהליך זה אינו מנוהל רציונלית, אין הוא עוצר בתכלית קיומו והוא ממשיך וכולל מעגלים רחבים והולכים.
צער בעלי חיים ביהדות
צער בעלי חיים הוא איסור ביהדות על פגיעה בבעל חיים שלא לצורך או התעללות בו. הביטוי מופיע בתלמוד הבבלי ובספרות ההלכה במקומות רבים.
מתוך הגישה של הגנה על בעלי החיים הוטלו איסורים אחדים: איסור על שחיטת בעל חיים וצאצאיו ביום אחד, איסור העבדת בעלי חיים בשבת, איסור חריש על ידי צמד של שור וחמור בשל ההבדלים שביניהם, איסור "לחסום שור בדישו", וכן חובות שהוטלו על האדם ביחס לבעל חיים כגון: "עזוב תעזוב עמו" לפיה מצווה אדם לעזור לחמור הכורע תחת משאו.
במקורות יש גם הצגה של כל הרג בעל חיים כפסול ואף נחשב כחטא מול אלוהים. בתלמוד הבבלי במסכת בבא מציעא מסופר על רבי יהודה הנשיא, שלא ריחם על עגל שיועד לשחיטה, ובעקבות זאת קיבל ייסורים משמיים. ייסורים אלו חלפו רק כאשר למד לכבד את בעלי החיים וגילה רחמנות כלפי גורי חולדות ששפחתו רצתה לזרקם.
חקיקה בישראל כנגד התעללות בבעלי חיים
בישראל, עד לשנות ה-90 לא היו חוקים מפורטים בנושא הגנה על בעלי חיים, פרט לחוק להגנת חיית הבר, 1955 שמטרתו אינה הגנה על בעלי החיים אלא הגבלת הצייד לשם שימור הזנים שבסכנה. על החוק הזה ישנה ביקורת משמעותית מצד המשפט העברי, שאוסר לחלוטין ציד לשם שעשוע, במקום בו החוק מתיר זאת בתנאים מסוימים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 נחקקו מספר חוקים בנושא:
אגודות
לשם מניעת התאכזרות לבעלי חיים, הוקמו בארצות השונות אגודות וולונטריות. מבין האגודות הראשונות, אחת החשובות היא ה-Royal Society for the Prevention of Cruelty to Animals שהוקמה בבריטניה בשנת 1824 בשם SPCA. לאגודה זו קמו שלוחות הן בממלכה המאוחדת (בוולש, בסקוטלנד ועוד) והן מחוץ לאיים הבריטיים כמו: Royal New Zealand Society for the Prevention of Cruelty to Animals בניו-זלנד, RSPCA Australia באוסטרליה, ו American Society for the Prevention of Cruelty to Animals בארצות הברית. האגודה האמריקאית נחשבת כאחת הגדולות והמשפיעות בתחום רווחת בעלי החיים.
מאוחר יותר הוקמו אגודות מתמקצעות כמו: Royal Society for the Protection of Birds להגנה על בעלי-כנף. אגודות חובבי כלבים וחתולים ששמו לעצמם פרט למניעת התאכזרות, כאחת המטרות, לדאוג לבעלי חיים ללא בית, לדאוג להם למחסה זמני ולנסות למצוא בני-אדם ש"יאמצו" אותם. ואף אגודות להגנה על חמורים וסוסים מפני התעללות והעבדה בפרך.
בישראל
השם אגודת צער בעלי־חיים מתייחס לכמה עמותות שונות הפעילות בישראל, שהמטרה העיקרית של כל אחת מהן היא מניעת צער וסבל מבעלי חיים.
העמותה הוותיקה ביותר שנשאה שם זה היא אגודת צער בעלי־חיים בישראל, שנוסדה בשנת 1927 בסיוע האגודה המלכותית למניעת התאכזרות לבעלי חיים, מטעם המנדט הבריטי.
בעקבות תלונה של תיירת אנגליה אשר ביקרה בארץ ישראל על יחס קשה לסוסים, חמורים וגמלים בארץ, הוקם בית מחסה לבעלי חיים בישראל, שתפקידו לאתר בהמות אשר סובלות ולהביאן לטיפול במכלאה. בית המחסה הוקם בהשפעת גופים דומים באנגליה ואירופה.
מאז, קמו ברוב הערים בישראל עמותות "צער בעלי חיים" מקומיות ומאוחר יותר עמותות נוספות למניעת התעללות ולרווחת בעלי החיים, בינן "תנו לחיות לחיות".
טחנת קמח
טחנת קמח היא מבנה או מנגנון אשר מיועד להפיק קמח על ידי טחינת דגנים.
היסטוריה
טחנות הקמח הראשונות בהיסטוריה אשר הונעו בכח המים (טחנות מים) נבנו באירופה לקראת סופה של המאה השנייה לפני הספירה, בתקופת יוון העתיקה. טחנות אלו עשו שימוש בגלגלי טחינה אופקיים. התיעוד הראשון של טחנה כזו נכתב על ידי סטראבון בשנת 63 לפנה"ס. טחנות הקמח הראשונות בעלות גלגלי טחינה אנכיים נבנו, ככל הנראה, בסופה של המאה הראשונה לפני הספירה באימפריה הרומית, והן תועדו לראשונה על ידי מרקוס ויטרוביוס פוליו. הרומאים שכללו את הטכנולוגיה של טחנות הקמח והפיצו אותה בכל רחבי אירופה. עם ריבוי האוכלוסייה באירופה התרבה גם השימוש בטחנות אלו ובשנת 1300 היו באנגליה לבדה 17,000 טחנות קמח פעילות 50,000 איש בנו טחנות של קמח.
טחנות קמח מודרניות
טחנות הקמח המודרניות נבדלות מאלו העתיקות גם באופיין המסחרי. הטחנות העתיקות נבנו ושימשו בדרך כלל קהילות של חקלאים, כאשר כל חקלאי היה מחויב במס שימוש שניתן לטוחן. לעומתן, טחנות הקמח המודרניות הן בדרך כלל מפעל מסחרי שמייצר על מנת למכור לשוק כולו.
טחנות קמח בישראל
בישראל ישנו מספר גדול של טחנות קמח עתיקות, מסוג ארובה - המופעלות בכח המים. לרוב גילן של טחנות קמח אלו הוא מאות שנים. מצב השימור של טחנות קמח אלה משתנה ממקום למקום. לרוב הן אינן שלמות ולהוציא טחנת קמח אחת (טחונת מטרוף בנחל חרמון), הן אינן פעילות. טחנות קמח אלו ניתן למצוא בארץ בערוצי נחלים שונים, בעיקר בצפון הארץ, אך לא רק שם. ידועות במיוחד הן טחנות הקמח של נחל עמוד שבגליל העליון (שם אף זכה מקטע הנחל בשפה הערבית בכינוי "ואדי טואחין" - עמק הטחנות), ובפרט טחנת איסכנדריה בה ניתן עדיין להבחין באבני הריחיים שבחדר הטחינה, ובגלגל הכפות שהונע על ידי כח המים. טחנות קמח נוספות נמצאות גם בנחל דן, נחל צלמון, נחל גוש חלב, נחל כזיב ובנחל חרמון. במרכז הארץ התקיימו טחנות קמח בנחל הירקון לבדו התקיימו 7 טחנות קמח שהיו פעילות עד הטיית מי הירקון בשנת 1936, המפורסמת ביניהן מוקמה בסמוך לגבעת הכלניות בגבעת עמל וכן בנחל תנינים. בכל אחד מהנחלים שתוארו, קיימות מספר טחנות קמח לאורך הנחל והן הרוסות במידה רבה וזאת בעקבות הטיית מי הנחלים בתקופת המנדט הבריטי לצורך ייבוש הביצות והמעבר לאנרגיה חשמלית. בשמורת עין אפק, מקור נחל הירקון, קיימת טחנת קמח ששוחזרה בחלקה ובחלליה קיימים חדרי תצוגה שונים על הטחנה עצמה ועל השמורה בה היא נמצאת. בשטח הגן הלאומי המוכרז שבנחל חרמון נמצאת טחנת קמח מטרוף בבעלות משפחה דרוזית, והיא טחנת הקמח היחידה בישראל שעדיין ניתנת להפעלה. בדרום הארץ ניתן למצוא טחנת קמח בתוך שמורת עין גדי, בסמוך למעין עין גדי.
טחנות מודרניות
"הטחנות הגדולות" בחיפה הייתה טחנת הקמח המודרנית הראשונה שהוקמה בארץ ישראל בשנת 1922. בשנת 1935 נוסדה טחנת הקמח שטיבל בחיפה, בשנת 1936 טחנת הקמח של אהרן חיות בתל אביב וטחנת הקמח של איש העסקים שחאדה עטאללה ביפו.
יחסי איי בהאמה–יוון
יחסי איי בהאמה–יוון הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין קהיליית איי בהאמה לבין הרפובליקה ההלנית.
סקירה כללית
בין הרפובליקה ההלנית לבין קהיליית איי בהאמה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים. היחסים שבין שתי המדינות כוננו ב-15 בנובמבר 2005. על פי משרד החוץ היווני: "היחסים בין שתי המדינות הם יחסים מצוינים ובין שתי המדינות שיתוף פעולה נפלא, בין היתר בארגונים המולטילטרליים בהם מרבה איי בהאמה לתמוך בהצעות היווניות ולהפך".
בקהיליית איי בהאמה נמצאת קהילה יוונית קטנה ובבעלותה מסעדה יוונית באזור מפרץ נסאו. האי מהווה מקום תיירותי יוקרתי אותו פוקדים מבקרים יוונים באופן יומיומי.
אזרחי יוון המבקשים לנסוע ולשהות באיי בהאמה יכולים לעשות זאת בחופשיות וללא אשרה. אזרחי דומיניקה המבקשים לנסוע ולשהות ביוון יכולים לעשות זאת בחופשיות וללא אשרה.
Kernel panic
השגרה בליבה המטפלת במצבי פאניקה, ידועה כ-panic בקוד המקור של AT&T ו-BSD יוניקס, ומיועדת לנפק הודעות שגיאה לקונסול, להעתיק את תמונת זיכרון הליבה לדיסק, לשם ביצוע ניתוח מאוחר יותר, ולאחר מכן להמתין עד שהמערכת תופעל מחדש באופן ידני. המידע המסופק בהודעת השגיאה הנראית הוא ברמה טכנית גבוהה, ומיועד לסייע למנהל המערכת או למפתח התוכנה, לאבחן את מקור התקלה.
Kernel panic יכול לנבוע גם מתקלות אשר מקורן מחוץ למרחב הליבה, לדוגמה בהרבה מערכות הפעלה של יוניקס, המערכת נכנסת ל"פאניקה" אם התהליך init הרץ במרחב המשתמש, מחוסל
השכנים של צ'יץ'
קורות הלהקה וצוותיה
הלהקה התחילה כחוג לדרמה ביוזמתה של תמר רפופורט, בבימויו ובניהולו האמנותי של ירון כפכפי. כפכפי גיבש את צוות הלהקה הראשון שכלל תיכוניסטים בגילאי 15 עד 17. בין בוגרי הלהקה נמנים נועה תשבי, יעל בר זוהר, יהודה לוי, ניקי גולדשטיין, יניב גוטוירט ומושיק גלאמין.
שם הלהקה "השכנים של צ'יץ'", הוצע על ידי במאי הלהקה בגלל מיקומו של בית הלהקה, מרכז רוזין, בסמוך לביתו של צ'יץ'. צ'יץ' היה כינויו של שלמה להט ראש העיר של תל אביב באותה עת, שהתגורר בשכונת אפקה הגובלת ברמת אביב ג'. במשך כשנתיים שינתה הלהקה את שמה לשם "השכנים מתל אביב" כיוון שלאחר סיום כהונתו של שלמה להט כראש עיר, לא היה ברור אם שם הלהקה יהיה מקובל על ראש העיר הבא אחריו (שהיה רוני מילוא).
ללהקה נוספו שלוש קבוצות עתודה של שחקנים וזמרים צעירים יותר. לאחר שצוות הלהקה המקורי התבגר ופרש, אוישה הלהקה על ידי צוות "השכנים מלמטה", להקת העתודה הצעירה. הרכב זה העלה בשנת 1993 גרסת רוק לאופרה "כרמן" של ז'ורז' ביזה. ההפקה צולמה שנה לאחר מכן כהפקת טלוויזיה בשני חלקים עבור "טלעד" ושודרה בערוץ 2. בשנת 1996 החזירו השכנים את המחזמר "דוד" לעוד שתי עונות.
כפכפי העביר את שרביט הבימוי לאחר עזיבתו בשנת 1997 לידי הבמאי עידן עמית. שי פישמן, מוזיקאי בן 19, קיבל את שרביט הניהול המוזיקלי והלחנת מחזות הזמר של כל ארבע הלהקות. תחת שרביטו של פישמן העלו הלהקות יותר מ-15 הפקות מלאות הכוללות את: "ישראל 5:0", "רק להצליח", "הקברט של רחב", "החלום, להקה", "קיץ של אהבה" (על פי חלום ליל קיץ של שייקספיר), "סודות הארכיון", "איזה נוער", רמי ויולי". עד 2006, במאי הלהקות כללו את מאיר ורדי, ליאור זוהר-זרחין וסיגי פרל. פישמן עזב את להקת השכנים של צ'יץ ב-2005.
הלהקה כיום
הלהקה עובדת כיום במרכז רוזין, ומופיעה בישראל ובעולם לקהילות היהודיות עם מגוון מופעים.
כיום, הלהקה נמצאת תחת בימויו וניהלו המוזיקלי של עידן ליפר, בוגר בית הספר ג'וליארד למוזיקה, ובית הספר AMDA למחזות זמר. בשנת 2020 הייתה אמורה להציג הקבוצה הבוגרת של הלהקה את הפקת הענק "מלצרית" עיבוד עברי למחזמר המפורסם מארצות הברית. קבוצת העתודה של הלהקה הייתה אמורה להציג את המחזמר "13" - עיבוד עברי למחזמר המפורסם מברודוויי. והקבוצה המכירה את המחזמר "אנני", עיבוד עברי למחזמר המצליח.
בעקבות מגפת הקורונה הוחלט לעשות ערב קברט שירי מחזות זמר לקבוצה הבוגרת ולקבוצת העתודה. לקבוצה הצעירה גרסת קונצרט למחזמר אנני.
בשנת 2021 ״השכנים של ציץ״ חזרה לפעילות חלקית, של סדנאות קיץ האורכות כשלושה חודשים, הן לקבוצות הבוגרות והן לצעירות.
בשנת 2022 ״השכנים של ציץ״ חזרה לפעילות עקבית.
בוגרים
מספר בוגרים של הלהקה פיתחו קריירה מגוונת בתחומי הבידור והתרבות:
זולו (אתר אינטרנט)
פורטל זולו הוא אחד מהפורטלים הישראליים הראשונים. הוא הוקם בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי שרון טל, עורך דין מרעננה.
האתר מוגדר כפורטל לכל המשפחה, שממנו אפשר לגלוש אל רוב האתרים המרכזיים והנושאים הפופולריים ביותר ברשת, בהיותו מכיל מגוון קישורים לאתרי אינטרנט אחרים. בנוסף, הוא כולל מחשבונים ליישומים שונים במגוון תחומים; מנוע חיפוש גנאלוגי לשמות משפחה ושמות עבריים הראשון מסוגו באינטרנט; מדור היכרויות; ועוד.
זולו היה מהפורטלים הראשונים באינטרנט הישראלי ששילבו תחומים רבים כל כך. עם השנים נותר זולו הפורטל היחיד שאינו מעוגן בשותפויות כלכליות עם ספקי תוכן גדולים, ואינו מוגבל לתוכן של חברה אחת בלבד. בשנת 2007 חתם הפורטל על הסכם עם חברת d-media, חברת המדיה של דפי זהב, למכירת שטחי פרסום באתר. בערך באותה התקופה החל הפורטל לעסוק בוויקי: הפורטל פתח אתר ויקי לנוער בנושא הקוד הפתוח. האתר נפתח בשיתוף פעולה עם ויה מכון מחקר ועם איגוד האינטרנט הישראלי.
ב-2005 מוקם זולו במקום ה־26 ברשימת האתרים הפופולריים בישראל לפי דירוג אלכסה, אולם ב-2007 דורג האתר במקום ה־76 בלבד באותה הרשימה.
חצויה - הדבר האמיתי
עלילה
בתחילת הסדרה מצטרף לצוות השחקנים רובי, שיחליף את יון בתפקיד ליאו בצילומי העונה השלישית של חצויה. לפני כן הציעו ליון עבודה באמריקה והוא הסכים לעזוב כשעמית, בת זוגו לשעבר התחילה לדבר על הזיות ורוחות שהיא רואה.
מני המפיק של הסדרה התקשר לרובי בזמן שהוא נוהג והודיע שהוא התקבל לסדרה. רובי שמח ואז הוא ראה במראה אדם מפחיד, נבהל ומאבד שליטה ומת בתאונת דרכים. כשהאמבולנס הגיע לא היה לו דופק והרופאים קבעו את מותו, אך הוא קם והלך בזמן שהרופאים מיהרו להביא מיטה.
עידן ואבי קנו בר שרצו לקרוא לו ברקולה מהמילים בר ודרקולה. עידן ועלמה, אחותו של אבי, התאהבו. אבי בתחילה מתנגד לקשר ביניהם אך בסוף מוותר ואז שמח בשבילם. בבר, עידן עלמה ואבי מצאו אדם בשם שאול, פרופסור לשעבר שהרצה בנושא רוחות רפאים. אשתו מתה והיא מתקשרת איתו בעזרת מכונת כתיבה. עלמה ראתה שאשתו כתבה במכונת הכתיבה "אקו". עלמה מצאה בספר מידע שאקו הוא אגדה עממית על מכשף ששולט במתים, בעזרת אבקה צהובה.