cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
AGM-114 הלפייר
היסטוריה
ה-AGM-114 שימש מדי פעם כטיל אוויר-אוויר. הפלה המבצעית הראשונה עם ההלפייר התרחשה ב-24 במאי 2001, לאחר שמטוס ססנה 152 אזרחי נכנס למרחב האווירי הישראלי מלבנון, עם כוונות לא ידועות וסירב לענות או לציית לאזהרות חוזרות ונשנות של יב"א לפנות לאחור. מסוק אפאצ'י של חיל האוויר הישראלי הפיל את הססנה. הפלה המבצעית השנייה עם ההלפייר התרחשה ב-10 בפברואר 2018, לאחר שמל"ט איראני נכנס למרחב האווירי הישראלי מסוריה.
ב-2014 היצרנית לוקהיד מרטין שלחה טיל ללא מטען חומר נפץ אל ארצות הברית אך נעשתה טעות במשלוח והוא הגיע אל קובה, דבר שגרם לחשש להעברת מידע על הטכנולוגיות המתקדמות בטיל לידי סין או גורמים העוינים את ארצות הברית.עם תחילת מבצע צוק איתן חסרו לחיל האוויר טילי הלפייר והוא החל לחמשת את מטוסו עם טילי ספייק. אך עם סיום הלחימה חזר חיל האוויר לשתמש בטילי הלפייר.
במאי 2018 משרד ההגנה הבריטי הודה כי בטעות שיגרו כטמ"מים בריטיים מדגם MQ-9 טילים עם חימוש תרמובארי בסוריה.
שחייה בישראל
תחרויות שחייה התקיימו לראשונה בארץ ישראל כבר משנת 1926 כשהוקמה הקבוצה הראשונה בישראל בשחייה תחרותית, קבוצת מכבי חיפה. תחרות השחייה החשובה ביותר בישראל היא אליפות ישראל בשחייה שנערכת באופן מסודר וקבוע אחת לשנה משנת 1952. תחרויות שחייה ברמה הבינלאומית נערכו במסגרת המכבייה וכינוס הפועל וכך במשך השנים, השתתפו בארץ שחייניות ושחיינים יהודים ושאינם יהודים מהטובים בעולם, כולל אלופים אולימפיים, אלופי עולם ושיאני עולם.
ההישג הישראלי הטוב ביותר בשחייה במשחקים האולימפיים שייך למתן רודיטי (טוקיו 2020) שסיים במקום רביעי במשחה מים פתוחים ל-10 ק"מ. יעקב טומרקין (לונדון 2012), סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב. איתן אורבך היה השחיין הישראלי הראשון שהגיע לשלב הגמר באולימפיאדה במשחה אישי (סידני 2000), במשחה ל-100 מטר גב. לראשונה בתחרויות השחייה באולימפיאדה הייתה לישראל נציגות במשחה הגמר (אטלנטה 1996), שבו הגיעה הרביעייה הישראלית במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (איתן אורבך, ודים אלכסייב, דן קטלר ויואב ברוק) לשלב הגמר, בשיא ישראלי חדש.
התארים המכובדים ביותר שבהם זכו שחיינים ישראלים שייכים לאנסטסיה גורבנקו שזכתה בשתי מדליות זהב באליפות עולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021) במשחה ל-50 מטר חזה ו-100 מטר מעורב אישי. ליונתן קופלב שזכה במדליית זהב באליפות אירופה (דברצן 2012) במשחה ל-50 מטר גב ולאנסטסיה גורבנקו שזכתה במדליית זהב באליפות אירופה (בודפשט 2021) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. יונתן קופלב גם קבע את תוצאת השנה בעולם (2016) במשחה ל-50 מטר גב, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון והיחיד שהחזיק בתוצאת השנה בעולם.
יואב ברוק היה השחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחה גמר באליפות עולם (רומא 1994). ההישגים הטובים ביותר של שחיינים ישראלים באליפויות העולם שייכים לאיתן אורבך שסיים במקום שביעי (פרת' 1998), מיקי מלול שסיים במקום שישי (מלבורן 2007), גל נבו שסיים במקום שישי (רומא 2009), גיא ברנע שסיים במקומות שישי ושביעי (שנגחאי 2011 וברצלונה 2013, בהתאמה) ולאנסטסיה גורבנקו שסיימה במקום חמישי (בודפשט 2022).
בתואר יבשתי נוסף זכה דן ברנר במדליית זהב במשחקי אסיה (טהראן 1974) במשחה ל-100 מטר חופשי, שהיה ההישג הטוב ביותר של שחיין ישראלי ובסך הכל זכו שחייני ישראל במשחקי אסיה ב-11 מדליות, 1 זהב, 4 כסף ו-6 ארד.
בשנת 2015 נערכה לראשונה בישראל אליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שבה נקבעו לראשונה בישראל, שלושה שיאי עולם חדשים ושני שיאי אירופה חדשים.
שנות ה-20
תחרויות שחייה התקיימו לראשונה בארץ ישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1926 הוקמה מחלקת השחייה של קבוצת מכבי חיפה, הראשונה בישראל ומאז החלו תחרויות השחייה ומשחקי הכדורמים בישראל. בין השחיינים הבולטים באותה העת היו אלכסנדר אפשטיין ממכבי חיפה הנחשב כחלוץ ספורט השחייה בישראל כשחיין וכמאמן.
הסיפור שעומד מאחורי התחרות השחייה הראשונה בארץ ישראל, שהיא ניתנה כפרס על הצלת חייו של המושל הבריטי, אדוארד קית'-רוץ'! באוגוסט 1926 שהה אלכסנדר אפשטיין בחוף הרחצה ליד הגשר הגרמני בחיפה. המושל הבריטי קיטרודג', נכנס לשחות בים, אך נסחף על ידי הגלים ועמד לטבוע. אפשטיין שהיה שחיין מעולה, לא היסס וקפץ למים ויחד איתו נכנס גם תושב ערבי אלמוני. לאחר מאמץ רב הצליחו השניים לחלץ את המושל שהזמין אותם ללשכתו לקבלת פרס. כאשר הגיעו השניים ללשכת המושל, נשאלו מה התגמול שירצו תמורת החילוץ האמיץ? אפשטיין אמר ללא היסוס: "נודה למושל אם יפעל לארגונה של תחרות ארצית לשחייה" וכך נולדה תחרות השחייה הראשונה בארץ ישראל, אשר התקיימה בחיפה. התחרות נערכה בים בין שתי דוברות שהוצבו במרחק של כ-100 מטר אחת מהשנייה כשהשחיינים התחרו בסגנונות שונים ומרחקים שונים. אפשטיין זכה במקומות הראשונים במשחים ל-100 מטר חופשי ול-100 מטר גב. בתחרות נערכו משחי מוקדמות ומשחי גמר. בין המשתתפים היו שחייני המועדון הגרמני "דויטשר ספורט פאריין", המשטרה הבריטית והמועדון הערבי "אל-אתיאחד". ארגון התחרות והפרסים למשתתפים היו תרומתו של המושל הבריטי.
1932
תחרות השחייה הבינלאומית הראשונה נערכה במסגרת המכביה הראשונה באפריל 1932. התחרות התקיימה בנמל חיפה במסלולים מאולתרים והשתתפו בה שחיינים ברמה עולמית ביניהם: פריצי לוי והדי ורטהיימר מאוסטריה שזכו כל אחת במדליית ארד באליפות אירופה בשחייה (400 מטר חופשי ו-200 מטר חזה בהתאמה) וסיימו במקומות 11 ו-13 בהתאמה באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ופבל שטיינר מצ'כוסלובקיה שזכה במדליית ארד באליפות אירופה במשחה ל-100 מטר חופשי. מיד לאחר מכן נערכה תחרות שחייה שנייה במסגרת כינוס הפועל השלישי.
1935
בשנת 1935 נחנכה בריכת בת גלים בחיפה שהייתה הבריכה האולימפית הראשונה שנבנתה בארץ, והייתה הראשונה והאחרונה ששאבה את מי הים הסמוכים לה ולאחר סינון וניקוי השתמשה בהם למילוי הבריכה ובכך הייתה לבריכה עם מים מלוחים. לבריכה היה מגדל קפיצות הגבוה בארץ בן 3 קומות. היא שימשה את תחרויות השחייה של המכביה השנייה. בסיום מכביה זו, בחרו שחיינים רבים מאירופה להישאר בארץ ישראל, בניגוד לחוקי "הספר הלבן" של הבריטים. אותם שחיינים היוו את תשתית השחייה של ישראל הן כשחיינים והן כמאמנים.
1937
אחד השחיינים שבחרו להישאר בארץ לאחר המכביה השנייה היה שלמה תנשמת מגרמניה. בתחרות בינלאומית בין נבחרת ארץ ישראל לנבחרת יוון שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה ב-3 בספטמבר 1937 הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי, שיא ארץ ישראל חדש של 1:03.0 דקות, שיא שהחזיק מעמד 17 שנים ובמשחה ל-200 מטר חופשי, שיא ארץ ישראל חדש של 2:27.6 דקות, שהחזיק מעמד 15 שנים.
שחיין נוסף שעלה לאחר המכבייה פאול וָאגוֹ (זאב ורדי) החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-400 מטר חופשי במשך כ-13 שנים.
1938
בשנת 1938 בעקבות ה"אנשלוס", עלתה יהודית דויטש מאוסטריה לארץ ישראל. מיד עם עלייתה היא זכתה באליפות ארץ ישראל בשחייה לנשים וקבעה שיא ארץ ישראל במשחה ל-100 מטר חופשי, שהחזיק מעמד 14 שנה. בשנת 1939 ייצגה את האוניברסיטה העברית בתחרות סטודנטים בינלאומית.
1939
שחייניות נוספות שעלו באותה העת לארץ ישראל, לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה היו אלופות ושיאניות צ'כוסלובקיה אדית קפיך ואירנה קרפלס שעלו מבר כוכבא ברטיסלאבה. שיאה הישראלי של טיין במשחה ל-100 מטר גב החזיק מעמד כ-14 שנים ושיאה של קרפלס במשחה ל-200 מטר חזה החזיק מעמד כ-13 שנים.
1942
בנובמבר 1942 יצאה לצליחת הכנרת לרוחבה עליזה וירץ, שעשתה את הדרך בארבע שעות ועשר דקות.
1943
ביולי 1943 התקיימה צליחה תחרותית ראשונה, שאורגנה על ידי הפועל ביוזמת שמריהו נאבל. את המסלול מעין גב לטבריה, שאורכו כתשעה ק"מ, סיימו 23 מתוך 25 שחיינים, ראשון שבהם היה שמואל חדש שעשה את הדרך בזמן של 3:13:45 שעות. מבין הנשים שחתה ראשונה עליזה וירץ בהישג של 3:31:50 שעות.
1944
ב-28 באוקטובר 1944 צלח יצחק יחזקאל את הכנרת לאורכה מצמח בדרום לטבחה בצפון, כ-22 ק"מ במשך 9 שעות, 39 דקות ו-44 שניות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שעמד במשימה זו.
1945
באוגוסט 1945 נחנכה בריכת רמב"ם היא בריכת שחייה שנבנתה בגבעתיים, הבריכה הציבורית הראשונה שהוקמה ביישוב העברי.
1946
בשנת 1946 נחנכה בריכת השחייה גלי גיל ברמת גן ששימשה את תחרויות השחייה של מספר מכביות (1957 ו-1961).
1949
בשנת 1949 מתקיימת לראשונה תחרות שחייה, מפעל העשרה, לזכרם של עשרה משחייני ברית מכבים עתיד ומכבי שנפלו במלחמת העצמאות. התחרות השנתית נערכת למעלה משלושה עשורים. במשך 20 שנה התחרות מיועדת לשחייני מכבי ומשנת 1970 היא נפתחת להשתתפות של כלל שחייני ישראל.
1952
בשנת 1952 נערכה אליפות ישראל הראשונה בשחייה. עד אז נערכו תחרויות נפרדות, אליפות הפועל בשחייה ואליפות מכבי בשחייה. התחרויות החשובות ביותר ששחיינים ישראלים רבים יכלו להשתתף ולהתקדם בזירה הבינלאומית היו תחרויות השחייה של המכביה ושל כינוס הפועל.
נחום בוך היה השחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחקים האולימפיים שנערכו בהלסינקי 1952.
1956
שושנה ריבנר הייתה השחיינית היחידה שהשתתפה במלבורן 1956.
1960
ב-1960 היה עמירם טראובר לשחיין הישראלי הראשון ששחה 100 מטר חופשי מתחת לדקה. ברומא 1960 השתתפו יורם שניידר, גרשון שפע, יצחק לוריא ועמירם טראובר.
1964
בטוקיו 1964 השתתפו אברהם מלמד וגרשון שפע.
1968
במקסיקו סיטי 1968 השתתפו איבונה טוביס, אברהם מלמד, שלומית ניר, יואל קנדה, אמנון קראוס וגרשון שפע. מלמד סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר פרפר, ההישג הטוב ביותר בשחייה במשחקים האולימפיים עד אטלנטה 1996. גרשון שפע משתתף באולימפיאדה שלישית.
1969
ישראל מצטרפת לתחרות שמונה האומות, תחרות בינלאומית שנתית ומשתתפת עד שנת 1992 כולל.
1970
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק בשנת 1970 זכתה נבחרת ישראל ב-3 מדליות ארד: שלומית ניר (2 מדליות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (יואב יעקובי, יואל קנדה, דן שטרן ומשה גרטל).
1972
במינכן 1972 משתתפת שלומית ניר באולימפיאדה השנייה שלה.
1975
בשנת 1975 ישראל מורחקת מתחרויות ספורט באסיה בכלל ובשחייה בפרט. המסגרות הבינלאומית היחידות שנישארו לשחייני ישראל פרט לאולימפיאדה (אחת ל-4 שנים) ואליפות עולם (שחייני ישראל השתתפו לראשונה בברלין 1978, אחת ל-4 שנים) היו תחרות השנתית הבינלאומית, תחרות שמונה האומות, תחרויות שחייה של המכביה (אחת ל-4 שנים) ותחרויות שחייה של כינוס הפועל (אחת ל-4 שנים).
1976
במונטריאול 1976 השתתפו דב ניסמן ועדי פרג.
1977
בסוף שנות ה-70 דרך כוכבו של אמיר גניאל, שהיה לשחיין הצעיר ביותר שקבע שיא ישראלי לבוגרים בהיותו בן 13 ו-7 חודשים, 2 שיאי גילאים שלו עדיין שרירים וקיימים, כ-44 שנים (נכון ל-2020). גניאל היה השחיין הישראלי המעוטר ביותר בתחרות שמונה האומות (התחרות הבינלאומית השנתית שבה ישראל השתתפה במשך יותר משני עשורים), לאחר שזכה ב-12 מדליות, מהן 8 אישיות, 6 זהב (4 אישיות), 2 כסף (1 אישית), ו-4 ארד (3 אישיות).
1982
באליפות העולם שנערכה בגואיאקיל 1982 השתתפו ירון אילתי, יורם כוכבי, יוחאי ליפשיץ, רון קרמן וניר שמיר.
1984
בלוס אנג'לס 1984 השתתפו יורם כוכבי, אייל שטיגמן והדר רובינשטיין.
1986
באליפות העולם שנערכה במדריד 1986 השתתפו אייל שטיגמן ושגב פורת.
1988
בסיאול 1988 השתתף אייל שטיגמן.
בשנות ה-80 אימן נח רם לסירוגין את נבחרת ישראל בשחייה, והשתתף עמה בתחרויות רבות באירופה, בשתי אולימפיאדות (לוס אנג'לס 1984 וסיאול 1988) ובשתי אליפויות עולם (גואיאקיל 1982, מדריד 1986).
בשנת 1987 מונה למאמן הלאומי רובי שלו. בשנים 1989 עד 1991 מונה למאמן לאומי גאבור ראטוני מהונגריה ביחד עם חנן גלעד.
1991
באליפות העולם שנערכה בפרת' 1991 השתתפו אירית אפרתי, טימאה טוט, יואב ברוק, ערן גרומי וגלעד חן.
לראשונה שחיינים מישראל מוזמנים להשתתף באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה 1991.
1992
בברצלונה 1992 השתתפו יואב ברוק, ערן גרומי, טימאה טוט וקרן רגאל.
1993
ב-30 ביולי 1993 חצה פרופ' איתן פרידמן את תעלת למאנש, מאנגליה לצרפת, בשחיית יחיד בזמן של 13 שעות ו-13 דקות ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שצלח את התעלה.
1994
יואב ברוק היה השחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחה גמר באליפות העולם שנערכה ברומא 1994. באליפות זו השתתף גם ואדים אלכסייב שסיים במקום תשיעי. איתן אורבך זכה באליפות אירופה בשחייה לנוער (פרדוביצ'ה 1994) במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון שזכה במפעל זה במדליה בכלל ובמדליית זהב בפרט.
1996
הרביעייה הישראלית, איתן אורבך, ודים אלכסייב, דן קוטלר ויואב ברוק עולה למשחה הגמר באטלנטה 1996 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, לראשונה בתולדות המדינה.
1997
באליפות אירופה (סביליה 1997) זכה איתן אורבך במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב. הייתה זו המדליה הראשונה ששחיין ישראלי השיג במפעל זה. מיקי חליקה היה לספורטאי הישראלי הראשון שזכה במדליה באוניברסיאדה (סיציליה 1997).
1998
באליפות העולם שנערכה בפרת' 1998 השתתפו איתן אורבך, יואב ברוק ומיקי חליקה. אורבך סיים במקום שביעי, הדירוג הגבוה ביותר של שחיין ישראלי.
2000
בסידני 2000 השתתפה משלחת השחייה הגדולה ביותר עם 9 שחיינים, יואב ברוק באולימפיאדה השלישית שלו, יואב מאירי, מיקי חליקה, טל שטריקר, איתן אורבך, יואב גת, אלכסיי מנז'ולה אורן אזרד, ורד בורוכובסקי ועדי ביכמן. אורבך היה השחיין הישראלי הראשון שהגיע למשחה הגמר באולימפיאדה במשחה אישי, במשחה ל-100 מטר גב.
2001
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה 2001 השתתפו ורד בורוכובסקי, אניה גוסטומלסקי, איתן אורבך, שילו איילון, יואב גת, מיקי חליקה ודב מלניק. ורד בורוכובסקי סיימה במקום ה-7 במשחה ל-100 מטר פרפר ויואב גת סיים במקום 8 במשחה ל-200 מטר גב.
2003
באליפות העולם שנערכה בברצלונה 2003 השתתפו ורד בורוכובסקי, אניה גוסטומלסקי, ענבל לבבי, שילו איילון, יואב גת, מיקי חליקה, שי לבנת ודב מלניק. בורוכובסקי סיימה במקום 6 במשחה ל-50 מטר פרפר.
2004
באתונה 2004 השתתפו ורד בורוכובסקי ואניה גוסטומלסקי.
2005
באליפות העולם שנערכה במונטריאול 2005 השתתפו אולגה ברסנייבה, אניה גוסטומלסקי, דנית קמה, תום בארי, יואב גת, נדב כוכבי, שי לבנת וארז פרן.
2007
באליפות העולם שנערכה במלבורן 2007 השתתפו אניה גוסטומלסקי, עמית עברי, גיא ברנע, תום בארי, איתי צ'מה, שי לבנת, מיקי מלול ואהוד סגל. מיקי מלול סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חזה.
2009
באליפות העולם שנערכה ברומא 2009 השתתפו 15 שחיינים: יוליה בנך, אנה וולצ'קוב, דעאא מסרווה, עמית עברי, קריסטינה צ'רנישב, נסטיה קורוטקוב, תום בארי, גיא ברנע, נדב כוכבי, מיקי מלול, אלון מנדל, גל נבו, אהוד סגל, איתי צ'מה ונמרוד שפירא בר אור. גל נבו, סיים במקום 6 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי. מיכאל דמיטרייב השתתף בתחרות בשחייה במים פתוחים.
2011
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי 2011 השתתפו אנה וולצ'קוב, עמית עברי, גיא ברנע, יעקב טומרקין, גל נבו, יונתן קופלב ונמרוד שפירא בר אור. גיא ברנע סיים במקום 6 במשחה ל-50 מטר גב.
2012
יונתן קופלב זוכה במדליית זהב באליפות אירופה (דברצן 2012) במשחה ל-50 מטר גב. במדליית ארד במשחה זה זכה גיא ברנע. יעקב טומרקין זכה בשתי מדליות ארד במשחים ל-100 מטר גב ו-200 מטר גב ועמית עברי זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר.
בלונדון 2012 השתתפו עמית עברי, גל נבו, יעקב טומרקין, נמרוד שפירא בר אור ואמרי גניאל. יעקב טומרקין קבע את ההישג הישראלי הטוב ביותר בשחייה במשחקים האולימפיים כשסיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב.
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה 2013 השתתפו עמית עברי, גאי ברנע, אמרי גניאל, תומר זמיר, יעקב טומרקין, גל נבו, יונתן קופלב ונמרוד שפירא בר אור. יובל ספרא ושחר רסמן השתתפו בתחרות בשחייה במים פתוחים. גיא ברנע ויונתן קופלב סיימו במקומות 7 ו-8 בהתאמה במשחה ל-50 מטר גב.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן 2015 השתתפו עמית עברי, זוהר שיקלר, גיא ברנע, דוד גמבורג, עידו הבר, תומר זמיר, יעקב טומרקין, גל נבו, לירן קונובלוב ויונתן קופלב. שי טולדנו, יובל ספרא ושחר רסמן השתתפו בתחרות בשחייה במים פתוחים.
בדצמבר 2015 נערכה לראשונה בישראל אליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שבה נקבעו לראשונה בישראל, שלושה שיאי עולם חדשים, ושני שיא אירופה חדשים.
2017
צוות המאמנים דייוויד מארש וקאיו קאייביץ' נבחרו להוביל את השחייה הישראלית.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט 2017 השתתפו אנדראה מורז, עמית עברי, קרן זיבנר, זוהר שיקלר, גיא ברנע, איתי גורביץ', מרק חינאווי, מירון חרותי, יעקב טומרקין, תומר פרנקל, לירן קונובלוב, יונתן קופלב, מרקוס שלזינגר, דניס לוקטב ודניאל נמיר. עדן גירלואנצה, חיה סימון זבלודוף, שי טולדנו, עידן מורדל יובל ספרא, מתן רודיטי ושחר רסמן השתתפו בתחרות בשחייה במים פתוחים. יונתן קופלב סיים במקום 8 במשחה ל-50 מטר גב.
באוגוסט החליף לוקה גברילו את קאייביץ' באימון נבחרת ישראל.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית 2019 השתתפו 16 שחיינים, 4 שחייניות ו-12 שחיינים: אנסטסיה גורבנקו, אנדראה מורז, עדן גירלואנצה, אווה פביאן, איתי גולדפדן, מירון חרותי, יעקב טומרקין, דניס לוקטב, מיכאל לייטרובסקי, תומר פרנקל, יהונתן קופלב, דניאל נמיר וגל כהן גרומי, יובל ספרא, מתן רודיטי ויונתן רוסין.
אנסטסיה גורבנקו הבטיחה את השתתפותה במשחקים האולימפיים בתחרות שנערכה במרסיי, צרפת. מירון חרותי הבטיח את השתתפותו במשחקים האולימפיים באליפות העולם. בתחרות שנערכה באמסטרדם בדצמבר 2019 קבעו תומר פרנקל ורון פולונסקי את הקריטריון האולימפי.
נבחרות השליחים של ישראל 4x100 מטר מעורב משולב (אנסטסיה גורבנקו, איתי גולדפדן, תומר פרנקל, ואנדראה מורז) ו-4x200 מטר חופשי (דניס לוקטב, דניאל נמיר, תומר פרנקל, וגל כהן גרומי) סיימו פעמיים במקום ה-10 באליפות העולם ובכך העניקו לישראל השתתפות בשני משחי שליחים אלו במשחקים האולימפיים.
2020
לאור מגפת הקורונה כל תחרויות השחייה לשנת 2020 בוטלו או נדחו בשנה, כולל אולימפיאדת טוקיו (2020) שנדחתה ל-23 ביולי 2021 ועד ה-8 באוגוסט.
גורבנקו אלופת אירופה
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 2021 זכתה אנסטסיה גורבנקו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא ישראלי חדש. אנדראה מורז סיימה במקום חמישי, קורבנקו הגיעה למשחה הגמר במשחה ל-100 מטר גב אך פרשה על מנת להתרכז במשחה ל-200 מטר מעורב אישי. רביעית השליחים 4x200 מטר חופשי משולב (2 שחייניות ו-2 שחיינים) סיימה במקום רביעי הישג השיא של קבוצת שליחים ישראלית באירוע זה, ורביעית השליחות 4x200 מטר חופשי סיימה במקום שמיני בגמר, הישג השיא של רביעייה שליחות ישראלית.
באולימפיאדת טוקיו (2020) השתתפו 12 שחיינים (3 שחייניות ו-9 שחיינים), מספר שיא של משתתפים ישראלים. מתן רודיטי, סיים במקום רביעי במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים הישג השיא של השחייה הישראלית. נוסף לכך, שחייני הנבחרת השתתפו בשני משחי גמר, שלושה משחי חצי גמר וקבעו 5 שיאים ישראליים. במשחי הגמר השתתפו אנסטסיה גורבנקו שסיימה במקום שמיני במשחה ל-100 מטר גב הישג שיא לשחיינית ישראלית ורביעיית השליחים משולב 4x100 מטר מעורב שסיימה במקום שמיני, בהשתתפות אנסטסיה גורבנקו, איתי גולדפדן, גל כהן גרומי ואנדראה מורז. במשחי חצי גמר השתתפו אנסטסיה גורבנקו שסיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, רביעיית השליחים 4x200 מטר חופשי שסיימה במקום עשירי, בהשתתפות דניס לוקטב, דניאל נמיר, תומר פרנקל וגל כהן גרומי ואביב ברזלי שסיימה במקום 15 במשחה ל-200 מטר גב. ניתן לסכם שזו הייתה ההופעה הישראלית המוצלחת ביותר במשחקים האולימפיים.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקאזאן, רוסיה בנובמבר אותה שנה זכתה אנסטסיה גורבנקו במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב ובכך הייתה לשחיינית ולשחיין הישראלי הראשון שזכה בתואר אירופי בבריכת 25 מטר.
גורבנקו אלופת עולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות ב-17 בדצמבר אותה שנה זכתה אנסטסיה גורבנקו בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חזה ובמשחה ל-100 מטר מעורב אישי ובכך הייתה לשחיינית ולשחיין הישראלי הראשון שזכתה בתואר עולמי בבריכת 25 מטר. נוסף לכך, היא הייתה אחת בין 4 השחייניות המצטיינות של האליפות שזכו כל אחת בשתי מדליות זהב אישיות.
מרכזי שחייה תחרותית בישראל
במכביה הראשונה (1932) לא הייתה בישראל בריכה אולימפית ולכן תחרויות השחייה נערכו במתחם מאולתר שהוכשר במימי נמל חיפה. בריכת השחייה האולימפית הראשונה בישראל נבנתה לאחר מכן במתחם קזינו בת גלים, בשכונת בת גלים בחיפה על חוף הים, ושימשה לאירוח תחרויות השחייה במכבייה השנייה, השלישית והרביעית וכן לתחרויות שחייה מקומיות ולפנאי. באותן שנים נפתחו בחיפה ובאזורים אחרים בארץ בריכות נוספות.
תחרויות השחייה במכבייה החמישית והשישית, במסגרתה השתתפה מרילין רמנובסקי מארצות הברית שיאנית העולם וסגנית אלופה אולימפית, התקיימו בבריכת "גלי גיל" ברמת גן, במכבייה השביעית והשמינית התקיימו המשחים בבריכת גלית בתל אביב ובהמשך תחרויות השחייה במכביות הבאות התקיימו בבריכות אולימפיות נוספות ברחבי הארץ כמו בריכת האוניברסיטה בתל אביב, בריכת הטכניון בחיפה והבריכה האולימפית במכון וינגייט בנתניה.
מרכז השחייה המוביל בישראל המשמש לאימונים ולמרבית התחרויות הרשמיות ממוקם במכון וינגייט בנתניה. בריכת טוטו וינגייט שייכת לקומפלקס ספורט שבו התקיימו תחרויות שחייה ישראליות ובינלאומיות וכן תחרויות שחייה במסגרת המכביה. במתחם בריכה אולימפית מקורה חדשה, עם 3,000 מקומות ישיבה. ישראל אירחה בבריכה זו, בשנת 2015 את אליפות אירופה (בריכת 25 מטר) ואת אליפות אירופה לנוער בשנת 2017.
בריכות בתכנון
במקביל מקודמות תוכניות לבניית בריכות שחייה אולימפיות רב תכליתיות נוספות בקריית הספורט בשכונת מלחה בירושלים, סמוך לאצטדיון הכדורגל סמי עופר בחיפה, בקריית הספורט החדשה בבאר שבע, קריית הספורט באשדוד ובעיר בני ברק.
מדליות אישיות בתחרות שמונה האומות
השחייניות והשחיינים הישראלים שזכו בלפחות מדליית זהב אישית אחת בתחרות שמונה האומות
שחייני ישראל בתחרויות בינלאומיות (1937 - 1974)
בשנים 1937 - 1974 קיימה נבחרת ישראל 25 תחרויות בינלאומיות כולל 5 תחרויות שמונה האומות. בתחרויות השתתפו 47 שחייניות ו-74 שחיינים.
שחיית נכים בישראל
שחייניות ושחייני ישראל זכו במשחקים הפאראלימפיים ב-166 מדליות בסך הכל, מהן 55 מדליות זהב, 57 מדליות כסף ו-54 מדליות ארד.
יציאת חירום (להקה)
יציאת חירום היא להקת רוק ישראלית.
תולדות הלהקה
לקראת אמצע 1997 נפגשו חברי הלהקה יוסי ברוש, אלכס טופל ועדי חייט (יוסי ואלכס היו חברים כבר שנים לפני כן) והקליטו, כניסיון, שלושה שירים בלבד. ההקלטות עלו יפה וכחודשיים מאוחר יותר, הם נפגשו שוב והקליטו אלבום מלא. אלבום הבכורה שלהם נושא את שם הלהקה ומכיל בלדות רוק המתעסקות בעיקר באהבה. באלבום זה נכללו הלהיטים: "קחי לך זמן", "נהדרת" ו"אלפי ילדים מוכים" שבו מתארח נתן זהבי.
עם סיום הקלטת הדיסק, הלהקה לא זכתה לחשיפה תקשורתית רבה והפסיקה להופיע. רק לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, הלהקה חזרה להופיע, בעקבות תהליך מעניין - הדיסקים הגיעו למטיילים ישראלים ברחבי העולם כך שרבים הכירו את הלהקה דווקא בחו"ל, כפי שמעיד סולן הלהקה: "...במהלך השנים כל אחד מהלהקה הלך לדרכו שלו, אבל כשהופענו בשנה האחרונה לא האמנו שהקהל מכיר את כל המילים של השירים. היו הרבה ישראלים שטיילו בחוץ לארץ ומתברר שהדיסק שלנו תפס חזק במזרח ובדרום אמריקה..." המוזיקה הושמעה בעיקר בדרום אמריקה, הודו, ואוסטרליה, בעוד שבארץ השירים זכו לחשיפה מועטה ברדיו (תהליך זה דומה לתהליך שעברה הלהקה "בית הבובות", למרות שכרונולוגית, הקדימה "יציאת חירום" את "בית הבובות" בשמונה שנים).
לאחר כעשר שנים ממועד יציאת האלבום הראשון, שבה הלהקה התאחדה ונוכחה לדעת שאנשים רבים מכירים את שיריה. יציאת חירום חזרה להופיע במועדונים רבים ברחבי הארץ, והוציאה אלבומה את אלבומה השני, "צעקה אחת ארוכה", (2008), מתוכו הצליח השיר "משהו בך". במספר שירים באלבום זה הצטרף רועי זו-ארץ, שהיה אחראי על כלי המיתר באלבום.
משנת 2008 ממשיך ליצור ולהופיע הקול מאחורי ההרכב, כותב השירים והלחנים והזמר אלכס טופל בהפקתו ובליווי המוזיקלי של עדי חייט.
החלוץ
הֶחָלוּץ הייתה תנועה ציונית עולמית של צעירים יהודים, שהתארגנו למטרות עלייה לארץ ישראל. ראשיתה בהתארגנויות ספונטניות בשנות ה-80 של המאה ה-19, והיא התקיימה עד השואה. חברי החלוץ, שהשתייכו לתנועות נוער ציוניות מגוונות, היו לחוד החנית של העלייה וההתיישבות בארץ ישראל ושל ההגנה היהודית בגולה ובכלל זה בגטאות שבהם רוכזו היהודים במלחמת העולם השנייה.
אגודות "הֶחלוץ" בראשיתן
כבר בתחילת התארגנות אגודות חובבי ציון ב-1881 הוקמו בערים שונות בתחום המושב אגודות צעירים להכשרה, ללימוד עברית, עקרונות ציוניים ועבודת אדמה. חלק מהאגודות, שלא השתייכו למפלגה כגון פועלי ציון, התארגנו במסגרת-גג רופפת שנקראה "החלוץ".
בשנת 1905 הקים אליעזר יפה את ארגון "החלוץ" בארצות הברית, לאחר עלייתו של יפה לארץ ישראל דעך הארגון בארצות הברית ושוקם בסיועם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי שהגיעו לארצות הברית ב-1915 בשל מלחמת העולם הראשונה. ב-1913 קם ארגון דומה בבריטניה. מטרתן המוצהרת של ההתארגנויות הייתה "לסלול את הדרך לעם" לקראת עלייה.
ארגון החלוץ ברוסיה
רוב חברי החלוץ היו, עד מהפכת אוקטובר, בתחומי האימפריה הרוסית. גם בשנים הראשונות שלאחר המהפכה המשיך הארגון בתנופת צמיחה. ב-1918 התכנסה בחרקוב המועצה הראשונה של ארגוני החלוץ ברוסיה. הדמות המרכזית והבולטת באספה הייתה דמותו של יוסף טרומפלדור. הוא הציג מספר עקרונות כבסיס לפעולת הארגון: בראש ובראשונה עליו להיות נטול זיקה מפלגתית ושפתו חייבת להיות עברית. בגולה יתבסס הארגון על קיבוצי הכשרה, שיפעלו במתכונת של קומונה, ויושם בהם דגש על לימוד עבודת האדמה ותנאי החיים בארץ ישראל. על החלוץ גם לטפח הגנה עצמית יהודית. בארץ ישראל על חברי הארגון לפנות להתיישבות חלוצית ולהתארגן במסגרת הסתדרות כללית, על-מפלגתית.
באספת הארגון ב-1919 במוסקבה התקבלה "תוכנית טרומפלדור" כמתווה לפעילות הארגון, וטרומפלדור עצמו נבחר ליו"ר הארגון. עד מהרה עלו טרומפלדור וכמה מראשי הארגון בעצמם לארץ ישראל. בראשית שנת 1919, לפי החלטת הועידה הראשונה של "החלוץ" הרוסי, שהתקיימה בפטרוגראד בינואר של אותה שנה. עובר למינסק הוועד המרכזי של "החלוץ". מגיעים למינסק יוסף טרומפלדור, יהודה קופלוביץ וי. רושצ'וק. זה סייע, כמובן, להתפתחותו המוגברת של ה"חלוץ" במינסק ובבלארוס כולה.
בהמשך, לאחר התבססות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשלטון, הוחמר הפיקוח על קיבוצי ההכשרה. ב-1923 ירד החלק ה"ימני" (ה"עמלני", שדגל בהתיישבות במושב עובדים ולא בקיבוץ) של הארגון למחתרת, והמשיך לפעול כתנועה בלתי לגאלית, בעוד החלק שהיה קשור למפלגות סוציאליסטיות (כגון המפלגה הציונית-סוציאליסטית) ניסה להמשיך ולפעול בגלוי. ב-1925 נאסרו מנהיגי הארגון ונשלחו לסיביר, וב-1928 בוטל רישיון התנועה הלגאלית וכל קיבוצי ההכשרה שלה פוזרו. מרבית הפעילים עלו לארץ ישראל, חלקם במסגרת הסכמים להחלפת אוכלוסייה שנערכו בין ממשלת המנדט הבריטי לממשלת רוסיה.
ארגון החלוץ בפולין
משנות ה-20 היה המרכז העולמי של החלוץ בוורשה. מרכז החלוץ ניהל את קיבוצי ההכשרה השונים באופן רופף ושלח את הבולטים שבחברי ההכשרות להשתלמויות ושליחויות לחיזוק גרעינים חלשים ולהקמת סניפים. כמו כן ניהל המרכז את הקשר עם ההסתדרות הציונית העולמית. בוורשה יצא לאור עם עיתון החלוץ, "העתיד".
בין שתי מלחמות העולם חיו כ-40%–50% מחברי החלוץ בפולין. בפולין הוקמה תנועת נוער כללית בשם "החלוץ הצעיר", שפנתה לנוער שכלל תלמידי גימנסיה בערים. על התנועה השתלט במהלך שנות ה-30 הקיבוץ המאוחד, שראה בה מאגר אנושי איכותי שימלא את שורותיו וקיבוציו בארץ ישראל. הקיבוץ המאוחד שלח שליחים וחומרי הסברה, והעניק לתנועה ולהכשרותיה גם סיוע חומרי.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בפולין כ-360 קיבוצי ההכשרה, ובהם כ-12,500 חניכים. חלק ניכר מהמעפילים בתקופה זו הגיעו משורות החלוץ בפולין.
ארגון החלוץ בגרמניה
ארגון החלוץ נוסד בגרמניה ב-1923. מכיוון שרוב יהודי גרמניה היו מתבוללים סבל החלוץ מגידול איטי במספר חבריו, בשנת 1928 מנה 500 חברים ולרשותו עמדו ארבע חוות הכשרה. בעת השפל הגדול ראו רבים בעלייה לארץ ישראל הזדמנות כלכלית ועלו בעיקר מסיבות כלכליות ולא אידאולוגיות. עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 וההגבלות הרבות שהטילו על היהודים גרמו לגידול חד במספר הצעירים שרצו לעלות ארצה. ההכשרה הייתה, במקרים רבים, האפשרות היחידה לצעירים וצעירות יהודים לזכות בהכשרה מקצועית כלשהי. בשנת 1934 מנה החלוץ כ-15,000 חברים ולמעלה מ-3,500 מהם עברו הכשרה בלמעלה מ-32 מתקנים שונים. החלוץ היה כפוף לארגון הגג של יהודי גרמניה (Reichsvertretung der Deutschen Juden) והאחראי על החלוץ מטעמה היה מרטין גרסון (Martin Gerson). בשנת 1941 חוסלו מתקני ההכשרה בגרמניה בהוראת הנאצים - חלקם נסגרו והשאר הפכו למחנות כפייה לצעירים יהודים.
ארגון החלוץ בשאר ארצות העולם
הסתדרויות חלוץ מקומיות קמו ברחבי העולם היהודי, בכל רחבי אירופה, בצפון אפריקה, בעיראק, באיראן, ובאמריקה הצפונית והדרומית. גם לארצות אלה נשלחו שליחים מארץ ישראל, על מנת להכווינם להתיישבות בקיבוצי התנועות השונות. ב-1921 התכנס בקרלסבד שבצ'כוסלובקיה כנס היסוד של ההסתדרות העולמית של החלוץ, בהשתתפות נציגים בכל רחבי העולם. ב-1926 התכנס בדנציג כנס עולמי נוסף, שבו נקבעו כללי היסוד של הסתדרות החלוץ, ברוחו של טרומפלדור: עבודה עצמית, שפה עברית ותרבות עברית, קשר עם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל והשתתפות פעילה בקונגרס הציוני ובמפעלי ההתיישבות והעשייה בארץ ישראל. יהודה אלמוג (קפלביץ) היה ממארגני תנועת החלוץ בדמשק. בשנת 1928 בעת שחזר מאיראן, נפגש עם צעירים ממועדון הנוער ברובע היהודי בדמשק, אשר דברו עברית רהוטה, הלהיב אותם ברעיון הציוני וסיפר להם על אדמות הברון רוטשילד בחורן. יהודה הציע לצעירים היהודים לעלות על הקרקע ולישב אותה בזכות העובדה שהם נתינים סורים. רעיון החלוציות קסם לצעירי הקהילה והתגבשה קבוצה להקמת תנועת החלוץ בדמשק בהדרכתו. יהודה הביא את דבר הקמת החלוץ בדמשק בפני מנהיגי היישוב בארץ, כדי שיארגנו את הכשרתם בקיבוץ לקראת עלייתם להתיישבות בחורן. רבים מצעירי הקהילה הצטרפו לתנועת החלוץ ונשלחו להכשרה בקיבוצים.
בין השנים 1919–1939 עלו לארץ ישראל חמישים עד שישים אלף חברים. רובם לא נשארו זמן רב בקיבוצים, אך הם היוו כוח עתודה יציב ואיכותי שסייע סיוע של ממש להתיישבות "אשר משקלו הציבורי היה גדול יחסית לכמות".
בין על-מפלגתיות למפלגתיות
עם הקמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, כגוף על-מפלגתי, הוגדרה כפיפות של החלוץ להסתדרות. בוועד הפועל הוקם אגף לקשר עם החלוץ, שנתפס כתנועת הנוער היהודי בגולה. שליחים מארץ ישראל נשלחו לקיבוצי ההכשרה, הביאו עמם חומרי הדרכה שהוכנו בארץ ואיפשרו לחניכים ליצור קשר בלתי אמצעי עם השליחים. עקב כך פרשו מההסתדרות העולמית של החלוץ הסתדרות בית"ר, הסתדרות הפועל המזרחי (בגרמניה: ברית חלוצים דתיים).
במקביל לחברות בחלוץ היו בדרך כלל הקבוצות השונות חברות (או בוגרות) תנועת נוער ציונית. חברי החלוץ היו חברים בתנועות "השומר הצעיר", "גורדוניה", "הנוער הציוני", "בלאו וייס", "הבונים", "דרור", "המחנות העולים", ו"בני עקיבא". במקביל התחייבו חברי ההכשרות להתיישב לפי צורכי תנועות-האם של תנועות נוער אלה, כלומר בקיבוצי השומר הצעיר, חבר הקבוצות והקיבוצים והקיבוץ הדתי, כאשר "ברירת המחדל" לקבוצות שלא היו שייכות לאחת מתנועות הנוער האחרות הייתה התיישבות בקיבוצי הקיבוץ המאוחד.
בשואה ואחריה
רוב מרכזי התנועה באירופה נכבשו על ידי גרמניה הנאצית, בפרט המרכז העולמי בפולין. חברי החלוץ, שהיו בעלי תודעה ציונית ותודעה של הגנה עצמית, היו ממארגני החיים הציוניים בגטאות וממארגני התנגדות יהודית בשואה.
לפני, במשך ולאחר המלחמה נעזרו שליחי המוסד לעלייה ב' בחברי החלוץ לארגון מבצעי הבריחה וההעפלה.
המחלקה בהסתדרות הציונית העולמית העוסקת בהכשרת נוער וצעירים להכרה ציונית ולעלייה נקראת "מחלקת הנוער והחלוץ".
הנצחה
על שם התנועה רחובות בערי ישראל. על שם התנועה גם שכבת ״החלוץ״ בתנועת השומר הצעיר (ילידי 1998).
ולדימיר טאטלין
טאטלין נולד בחארקיב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), והיה בנו של מהנדס רכבות ומשורר. עבד כמלח בטרם החל את לימודי האמנות בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות של מוסקבה.
פרסומו של טאטלין החל בעקבות תכנון המונומנט לאינטרנציונאל השלישי בשנת 1920. מבנה זה, שתוכנן להיות גורד שחקים עשוי פלדה וזכוכית, שגובהו המתוכנן היה צפוי להיות 400 מטר, כ-100 מטרים גבוה יותר ממגדל אייפל. המבנה אמור היה לכלול שלושה מבנים אשר יסתובבו על צירם בקצב שונה - המבנה הראשון, קובייתי בצורתו, היה אמור להסתובב על צירו פעם בשנה; המבנה השני, פירמידה, היה אמור להסתובב על צירו פעם בחודש; והשלישי, מבנה מעגלי, אמור היה להסתובב על צירו פעם ביום.
בשנת 1932 אורגנה תערוכה מעבודות שלו. לאור כך שהשלטון לא תמך באמנות שלו, זה הייתה התערוכה האחרונה שלו.
טאטלין נחשב לאבי הסגנון הקונסטרוקטיבי באמנות, ותבליטי העץ והברזל שנוצרו על ידו היוו הפרה בוטה של המוסכמות של האמנות הרוסית. פעל גם בתחום האופנה ויצר חפצים שימושיים.
טאטלין נפטר ב-1953 ונקבר בבית הקברות נובודוויצ'י שבמוסקבה.
ורנור וינג'י
ורנור סטפן וינג'י (Vernor Steffen Vinge; נולד ב-10 בפברואר 1944, בווקשה שבויסקונסין, ארצות הברית) הוא מתמטיקאי, פרופסור בדימוס באוניברסיטת המדינה של סן דייגו, מדען מחשבים וסופר מדע בדיוני. הוא נודע בעיקר בשל הרומנים פרי עטו זוכי פרס הוגו: "אש ממעמקים" ו"עומק בשמיים", וכן בשל מסתו משנת 1993: "הסינגולריות הטכנולוגית הממשמשת ובאה", בה הוא טוען כי הגידול המעריכי בטכנולוגיה יגיע לנקודה שמעבר לה אין באפשרותנו אפילו לשער את התוצאות. ורנור וינג'י וריי קורצוויל הם האנשים המזוהים ביותר כיום עם המושג "סינגולריות", אך בניגוד לקורצווייל, אשר חושב כי הסינגולריות תתחולל באופן הדרגתי, הרי שווינג'י סבור כי זו תתחולל בבת אחת.
חייו ועבודתו
וינג'י פרסם את סיפורו הקצר הראשון: "תולעת ספרים, ברח!" ב-1965 במגזין המדע הבדיוני "אנלוג", שנערך אז על ידי ג'ון ו. קמפבל. כתביו היו נפוצים למדי במגזיני המדע הבדיוני בשנות השישים והשבעים. וינג'י עיבד שניים מסיפוריו לרומן קצר, "עולמם של גרים", שיצא לאור ב-1969, ופרסם את ספרו השני: "המתיימר להיות חכם" בשנת 1975.
הוא התפרסם ב-1981 כשיצא לאור הרומן הקצר פרי עטו "שמות אמיתיים", אחד הסיפורים הראשונים שהציג תיאור רחב היקף של מושג הסייברספייס, שעתיד להיות למושג מרכזי בסיפוריהם של ויליאם גיבסון, ניל סטיבנסון ואחרים, בייחוד בסוגת הסייברפאנק.
שני הרומנים הבאים שלו, "מלחמת השלום" (1984) ו"נטושים בזמן אמת" (1986), נוגעים להשפעת הטכנולוגיה אשר יכולה ליצור שדות אנרגיה בלתי חדירים הנקראים "בובלס". הספרים הללו בנו את המוניטין של וינג'י כסופר שחוקר רעיונות ומגיע למסקנות הלוגיות שלהם בדרכים יצירתיות במיוחד. שני הספרים היו מועמדים לפרס הוגו.
שני הרומנים הללו ו"שמות אמיתיים" מדגישם אף הם את עניינו של וינג'י בסינגולריות טכנולוגית. "שמות אמיתיים" מתרחש בעולם הנמצא על סיפה של הסינגולריות. "מלחמת השלום" מציגה עולם שבו הסינגולריות נדחתה על ידי ה"בובלס", בעוד "נטושים בזמן אמת" עוקב אחר קבוצה קטנה של אנשים אשר הצליחה לחמוק מהסינגולריות שלולא כן הייתה מכסה את פני כדור הארץ.
"עומק בשמיים" (1999) הוא פרק מקדים ל"אש על פני התהום", המתחקה אחר קבוצות מתחרות של אנשים ב"אזור האיטי" בעודם נאבקים על הזכות לנצל את התרבות החוצנית הטכנולוגית שהגיחה. "עומק בשמיים" זכה אף הוא בפרס הוגו לשנת 2000. הרומאנים של וינג'י "זמנים מהירים בפיירמונט היי" ו"מפלצת העוגיות" זכו אף הם בפרס הוגו בשנים 2002 ו-2004, בהתאמה.
הרומן האחרון פרי עטו, "מעבר לקשת בענן", הממוקם באותו יקום כמו "זמנים מהירים בפיירמונט היי", יצא לאור במאי 2006.
וינג'י פרש מהוראה באוניברסיטת המדינה של סן דייגו בשנת 2002 על מנת להקדיש את עצמו לכתיבה במשרה מלאה. הוא היה חבר בוועד הבחירה של ארגון התוכנה החופשי להענקת פרס "התוכנה החופשית המתקדמת", במשך רוב השנים מאז הקמתו ב-1999.
המוזיאון הבריטי
המוזיאון הבריטי (באנגלית: British Museum) הוא אחד מהמוזיאונים הגדולים והמפורסמים בעולם. המוזיאון מציג בעיקר עתיקות, ונמצא בשכונת בלומסברי ברובע קמדן שבלונדון. הוא נוסד בשנת 1753 על ידי סר הנס סלואן, מדען ופיזיקאי, ונפתח לראשונה לציבור ב־15 בינואר 1759. במוזיאון יותר משישה מיליון מוצגים.
ורנור וינג'י
חייו ועבודתו
אשתו לשעבר ג'ואן ד. וינג'י היא סופרת מדע בדיוני מצליחה.
המוזיאון הבריטי
היסטוריה
המוזיאון הבריטי מציג כיום בעיקר עתיקות, אולם בעת הקמתו נועד המוזיאון להיות "מוזיאון כללי". אופי זה אפיין את האוסף הראשון שנתרם למוזיאון על ידי סר הנס סלואן, חדר הפלאות שלו, שכלל 40,000 ספרים, טקסטים, פוחלצים, מאובנים, 7,000 תחריטים של אלברכט דירר, וכן עתיקות ממצרים, יוון, רומא, המזרח התיכון, המזרח הרחוק והאמריקות.
ורנור וינג'י
חייו ועבודתו
וינג'י מתכנן שהרומן הבא שלו יהיה המשך ישיר של "עומק בשמיים". ורנור וינג'י היה סופר אורח של כבוד ב"קונ-חוזה" - ועידת המדע הבדיוני השישים שנערכה בשנת 2002 בסאן חוזה, קליפורניה.
מוטיבים ביצירתו
המושגים אינטליגנציה מלאכותית וסינגולריות טכנולוגית ממצים הרבה מכתיבתו של וינג'י, בין אם סיפוריו מאמצים אותם ("תולעת ספרים, ברח !", "שמות אמיתיים", "מעבר לקשת בענן") או בוראים עולמות על מנת להסביר באופן מיוחד את חדלונן של התופעות הללו ("אש ממעמקים", "עומק בשמיים").
בספרים אחרים שלו מוצגים נושאים קפיטלסיטיים-אנרכיסטיים, בין אם מפורשות ("חסר הרסן"), או בצורה מרומזת יותר (העימות בין הבאים לקסנג הו ב"עומק בשמיים").
המוזיאון הבריטי
היסטוריה
המוזיאון קיבל לאחר הקמתו מספר מתנות, בהן ספריית תומאסון וספרייתו של דייוויד גאריק. סר ויליאם המילטון, שגריר בריטניה לנאפולי, תרם את אוסף העתיקות היווני והרומי של המוזיאון בשנת 1782.
לאחר מפלת צרפת בקרב הנילוס בשנת 1801 רכש המוזיאון פסלים מצריים רבים ובהם אבן רוזטה. בשנת 1805 קיבל המוזיאון את אוסף טאונלי ובשנת 1816 את שיש אלגין הידוע.
בשנת 1822 תרם המלך ג'ורג' השלישי למוזיאון את ספרייתו ובה 65,000 ספרים, 19,000 עיתונים, מפות ותרשימים. מאחר שהמקום במוזיאון צר מלהכיל את כל המוצגים, בשנת 1845 נהרס המבנה ונבנה באותו אתר מבנה חדש, בסגנון נאו קלאסי, שתוכנן על ידי האדריכל סר רוברט סמירק.
תחת ניהולו של הספרן האיטלקי אנטוניו פאניצי ריבעה ספריית המוזיאון את גודלה והפכה לספרייה הלאומית של בריטניה. לבקשתו נבנה במרכז המבנה חדר קריאה מעגלי, על פי תכנונו של האדריכל סידני סמירק, בנו של רוברט סמירק.
עד שנת 1887 היו אוספי הטבע (פוחלצים, צמחים ומאובנים) מרכיב עיקרי במוצגי המוזיאון. מוצגים אלה הועברו למוזיאון להיסטוריה של הטבע באותה שנה. האוספים האתנוגרפיים הועברו ל"מוזיאון האנושות" בפיקדילי, אך הושבו למוזיאון למחלקה האתנוגרפית החדשה שלו, בשנת 2000.
מבנה המוזיאון נפגע במהלך מלחמת העולם השנייה. ההפצצה ארעה ב־10 במאי 1941.
בשנת 1972 נערכה במוזיאון תערוכה זמנית בשם "אוצרותיו של תות ענח' אמון", שבה צפו 1,694,117 מבקרים. באותה שנה העביר הפרלמנט את חוק הספרייה הבריטית המפריד את אוסף כתבי העת מאוספי המוזיאון. החוק המליץ להעביר את הספרים לאתר נפרד באזור סנט פנקראס – מעבר שאירע לבסוף רק בשנת 1997.
בשל העברת הספרייה הוחלט להרוס את כל המבנים בחצר ולבנות מעליה תקרת זכוכית על פי תכנונו של סר נורמן פוסטר – תוכנית שהסתיימה בשנת 2000.
מבנה המוזיאון
החצר הגדולה על שם המלכה אליזבת השנייה תוכננה על ידי משרד האדריכלים פוסטר ושות', ונפתחה לראשונה לציבור בשנת 2000. החצר היא החצר המכוסה הגדולה ביותר באירופה. תקרת החצר מורכבת מ־1656 לוחות זכוכית שצורתם עוצבה במיוחד. במרכז החצר נמצא חדר הקריאה של המוזיאון, שהיה בעבר חדר הקריאה של הספרייה הבריטית.
ביקורת על המוזיאון
רבים מאוצרות המוזיאון נלקחו מארצות אחרות במאות ה־18 וה־19, והם מעוררים ויכוחים ציבוריים ברחבי העולם. שיש אלגין וברונזת בנין הם האוספים הידועים ביותר במוזיאון, המעוררים סערות רבות. חדשות לבקרים עולות קריאות להשבת אוספים אלה ליוון ולניגריה, בהתאמה. המוזיאון סירב לכל קריאות אלה, בטענה שהדבר ירוקן את המוזיאון הבריטי מאוספיו (וכך גם את שאר המוזיאונים הגדולים בעולם).
המוזיאון טען כי חוק המוזיאון הבריטי משנת 1963 אוסר על המוזיאון למכור את מוצגיו, אפילו את המוצגים הרבים שאינם בתצוגה. תשובה זאת של המוזיאון גררה ביקורת על עצם זכותו של המוזיאון להחזיק במוצגים אשר אינם מוצגים לציבור. תומכי המוזיאון טוענים כנגד הביקורת, כי המוזיאון שומר על המוצגים לדורות הבאים, ואלמלא שמירה זאת יהרסו המוצגים או יאבדו. כמו כן טוענים תומכי המוזיאון כי במרבית הארצות שמהן נלקחו המוצגים אין המומחיות והיכולות לשמור ולשמר על המוצגים.
מיקום המוזיאון
המוזיאון נמצא בלונדון, בקרבת כיכר ראסל, וניתן להגיע אליו באמצעות הרכבת התחתית בתחנות "כיכר ראסל" או "דרך טוטנהם קורט".
אריה סתיו
אריה סתיו (נולד ב-20 בפברואר 1939 באוקראינה) הוא פובליציסט, מתרגם שירה ומשורר ישראלי, עורך כתב-העת "נתיב".
ביוגרפיה
סתיו נולד ב-20 בפברואר 1939 בעיר רובנו שבאוקראינה, שהייתה חלק מברית המועצות. ילדותו עברה עליו בגטאות של רובנו, לבוב וורשה, ולאחר מכן תחת זהות בדויה, יחד עם אמו, מריה. אביו של סתיו גויס לצבא האדום בראשית מלחמת העולם השנייה, ובתום המלחמה הורשע בספסרות ונשפט ל-25 שנה בסיביר, שבמהלכן התאבד.
ב-1951 עלה סתיו לארץ ושוכן בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, שם אומץ על ידי משפחתו של יצחק בן-אהרן. לדברי סתיו, בן-אהרן חיבב עליו את שירת נתן אלתרמן. סתיו שרת בחטיבת הצנחנים. ב-1963 עזב סתיו את הקיבוץ. ב-1983 נמנה עם מייסדי שערי תקווה.
סתיו הוא בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטאות תל אביב וברן (שווייץ).
ב-1987 ייסד סתיו את כתב העת "נתיב", כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, בו הוא משמש כעורך עד היום, וב-1997 הקים את מרכז אריאל למחקרי מדיניות. פרסם מחקרים רבים בתחומים צבאיים ופוליטיים.
ב-1995 הוציא לאור את "שבעה שערי שירה: משוט פיוטי על פני תרבות המערב", שבעה כרכים של מיטב היצירה השירית של התרבות האירופית, בהם תרגומים של משוררי יוון ורומי, כגון ספפו ואנאקראון היווניים וקטולוס ואובידיוס הרומיים. בשירת ימי הביניים נמצא, קטעים מ"שירת הניבלונגים" ומ"שירת רולאן", וכן את שירת הרנסאנס והברוק (דנטה, פטררקה ואחרים), שירת העידן הרומנטי (משוררים כהיינה וביירון) ושירת המאה העשרים.
ב-2007 פרסם סתיו את תרגומו ל"הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי לעברית. ביצירה מורכבת זו, נהג סתיו כרוב המתרגמים לשפות אירופיות לוותר על המשקל המקורי ולפשט את החריזה, על מנת לאפשר לקורא להבין טוב יותר את עומקה ורבגוניותה.
סתיו עוסק בשני תחומים שונים - באסטרטגיה הביטחונית של מדינת ישראל, ותרגום שירה אירופית קלאסית. תרגם אפוסים קדומים של גרמניה, צרפת ואנגליה. סתיו משתמש לעיתים בשם העט גדעון סתר.
קישורים חיצוניים
על שירת הניבלונגים
על "שבעה שערי שירה"
שופט כל הארץ
שופט כל הארץ הוא פיוט מסוג סליחה (מהתת-סוג "פזמון") שיועד במקורו ככל הנראה לתפילת שחרית של יום הכיפורים. רבים מייחסים אותו לרבי שלמה אבן גבירול, אך יש שטענו שמחברו איננו אבן גבירול אלא הפייטן הצרפתי רבי שלמה בן אבון הנער (ראה להלן).
מחבר הפיוט
במשך הדורות מקובל היה לייחס את הפיוט לרבי שלמה אבן גבירול. אולם, חוקר הפיוט יום-טוב ליפמן צונץ לא קבל ייחוס זה ממספר סיבות, ביניהן העובדה שהפיוט כלל אינו מופיע במחזורים ספרדיים עתיקים. צונץ שיער שמחבר הפיוט הוא רבי שלמה בן אבון הנער, פייטן צרפתי בן המאה השתים עשרה. החוקרים אחריו קבלו את מסקנתו זו וצטטו אותה.
תוכן הפיוט
בפיוט, המיוחד לתפילת שחרית של הימים הנוראים, פונה המשורר לאלוהים בתחינה כי יחון וירחם את עם ישראל בימי הדין, יפקדם לחיים ויבנה את בית המקדש, ויקבל את תפילת שחרית במקום קרבן התמיד שנתבטל עם חורבן בית המקדש, ואשר לכשייבנה הבית יוכלו להקריבו שוב. עוד מפציר המחבר ומבקש כי אף אם אין זכויות רבות לבני ישראל, יחוס עליהם אלוהים בזכות אבותיהם הצדיקים ובפרט בזכותם של שלושת האבות, אשר מעשי הצדקה שעשו יעמדו לזכות בניהם, החוששים מאימת יום הדין ומתהום המוות הרובצת תחתיהם בימים אלו. בסיום הפיוט מעודד הפייטן את היהודים, ומבטיח כי אם יאמינו בקדוש ברוך הוא בכל לבם, יבקשוהו תמיד וישמרו את מצוותיו,.
הפיוט מתבסס במיוחד על דעתו של רבי יהושע בן לוי (ב), לפיה התפילה היא תחליף לקרבן עולת התמיד. המודעות לקרבן, בהקשרם של הימים הנוראים שבהם נאמר הפיוט, קשורה גם למימד הכפרה שבהבאתו, ולהתמודדות עם החטאים המובאים למשפטו של הקדוש ברוך הוא בימים אלו.
מבנה הפיוט
הפיוט הוא שיר סטרופי המורכב משישה בתים בעלי ארבע או חמש צלעות, ובו מערכת חריזה כפולה - בכל בית מצויות שלוש שורות בעלות חריזה פנימית, ובשורה הרביעית חריזה חיצונית-כללית המתחרזת עם יתר הבתים, כאשר החרוז האחרון בכל בית הוא בכל פעם במילה "תמיד". בבית הראשון השורה האחרונה היא הפסוק: "עוֹלַת הַבֹּקֶר אֲשֶׁר לְעוֹלַת הַתָּמִיד" שבטעות נתפסה כרפרן ולכן החלו לחזור אחריה לאחר כל בית, למרות שבבתים הבאים היא חסרת משמעות.
מעבר לחזרה בסוף כל בית על אזכור עולת הבוקר, גם רוב הפסוקים שבשורה הקודמת לטור זה, המסתיימים בתיבה 'תמיד', שאובים מעבודת המקדש: אבני החושן, הציץ והדלקת הנרות במקדש.
משקל הפיוט הוא במשקל הברתי-דקדוקי (צורת משקל המבליעה שוואים נעים וחטפים בתנועות הסמוכות להם, ואינה מונה אותם כהברה בפני עצמם), ובכל צלע שתים עשרה הברות, המתחלקות ל-6 ו-6 בשני צדי הצלע.
ז'וזפ פלה
ז'וּזֵפּ פְּלָה אִי קָאזָאדָוָואל (בקטלאנית: Josep Pla i Casadevall, פאלאפרוז'ל, 8 במרס 1897 – 23 באפריל 1981) היה סופר ועיתונאי קטלאני.
שופט כל הארץ
זמני אמירת הפיוט
כאמור, הפיוט נכתב כנראה לסליחות שבחזרת הש"ץ של שחרית ביום כיפור ואכן נהוג בקהילות אשכנז ובקהילות איטליה במועד זה, באותן הקהילות שעדיין אומרות סליחות בשחרית יום כיפור. אולם, כיום ברוב קהילות אשכנז לא נהוג לומר סליחות ביום כיפור (מלבד במעריב ונעילה). לא ידוע אם הוא נאמר בעבר בסליחות יום הכיפורים בנוסח הספרדים, ואם כן מתי פסקו לאמרו במועד זה.
הלואר האטלנטי
הלואר האטלנטי (בצרפתית: Loire-Atlantique) הוא מחוז במערב צרפת בחבל פיי דה לה לואר, הנקרא על שם הנהר לואר והאוקיינוס האטלנטי. המחוז הוקם ב-4 במרץ 1790 והוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו לאחר המהפכה הצרפתית. במקור היה שם המחוז Loire-Inférieure ("הלואר הנמוך"), אך הוא שונה לשם הנוכחי ב-1957.
שופט כל הארץ
זמני אמירת הפיוט
הפיוט נאמר גם במועדים אחרים. עקב לשון "משפט" המופיעה בו, בחרו קהילות רבות להעבירו לתקופת ראש השנה: בקהילות יהדות המזרח הוא נאמר בתפילת שחרית של היום הראשון של ראש השנה, ובקהילות יהדות אשכנז לכל מנהגיה נאמר בסליחות של ערב ראש השנה. אצל בני יהדות תימן נאמר הפיוט בעמידה (כשכל בית נאמר תחילה על ידי החזן ואחריו על ידי הקהל) בתפילת שחרית של כל יום מעשרת ימי תשובה, קודם פסוקי דזמרא. בשבת שובה ישנם המשמיטים בפיוט את הקטעים המזכירים חטאים ועוונות.
ז'וזפ פלה
יצירתו הספרותית המקיפה, המשתרעת על-פני שישה עשורים וכוללת יותר מ-30,000 עמודים, הייתה מכרעת בחידוש השפה הקטלאנית, בשימור מנהגי המקומיים ובהנצחת מסורותיהם. מאמרי הדעה שפרסם, רשימותיו העיתונאיות וסקירותיו על המתרחש בארצות שונות הם עדות ייחודית לאירועים שעיצבו את פני המאה ה-20. גם שנים רבות לאחר מותו, ז'וזפ פְּלָה הוא אחד הסופרים החביבים ביותר על קהל הקוראים במולדתו, דבר שהציב אותו בשורה אחת עם חשובי הכותבים בספרות הקטלאנית העכשווית.
הלואר האטלנטי
אזור הלואר האטלנטי נחשב כחלק מאזור ברטאן ובירתו, נאנט, נחשבת גם לבירת החבל ההיסטורי. עד 1941 היה המחוז חלק מחבל ברטאן, אך הוא הופרד ממנו בהחלטת ממשלת וישי וכיום משתייך לחבל ארצות הלואר.
ז'וזפ פלה
ילדותו ונעוריו
פלה הוא הבכור מבין ארבעה אחים למשפחת איכרים. את לימודיו התיכוניים עשה בבית-ספר דתי בז'ירונה, שם למד בתנאי פנימייה, אך סולק ממנה בשנה האחרונה ללימודיו. בשנת 1913 הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטת ברצלונה, אך באמצע השנה עבר ללימודי משפטים מתוך כוונה להיות נוטריון. הוא לא גילה עניין רב בלימודיו ועבר משנה לשנה בלי הרבה התלהבות.
שופט כל הארץ
זמני אמירת הפיוט
הפיוט נאמר בניגונים שונים כמעט בכל תפוצות קהילות ישראל, הן בקהילות יהדות אירופה (מנהג אשכנז המערבי, פולין, ליטא, צרפת, רומניה, איטליה, גאורגיה ועוד) והן בקהילות יהדות ארצות האסלאם (ספרד, לוב, מרוקו, תוניסיה, כורדיסטן, טורקיה, איראן, תימן, הודו). בין הקהילות השונות ישנם כמה שינויים בתוכנו, ובמיוחד בין הנוסח התימני לנוסח שאר העדות.
ז'וזפ פלה
ילדותו ונעוריו
כבר בצעירותו הרבה לקרוא ולכתוב. את היובש האקדמי והריקנות שספג באוניברסיטה הפיג במפגשים באתנאום של ברצלונה שהעמיד לרשות חבריו ספרייה אדירה ואיפשר לו מפגש מתמיד עם דמויות ידועות כגון ז'וזפ מריה סגארה, אאוז'ני ד'אורס או פרנססק פוז'ולס. אותם ימים הלך שבי אחר יצירותיו של פיו ברוחה, שהיווה מודל לחיקוי עבור בני דורו. כן הושפע מאוד מסגנונו של אלכסנדרה פלאנה, חבר ילדות ומורה רוחני, לזכותו זקף את החלטתו להפנות עורף לסגנון הכתיבה המפותל של הנואוסנטיזמו ולדבוק בסגנון "מובן, נהיר ופשוט המתאים לכל אדם באשר הוא".
בחרות, כתבים ראשונים
בשנת 1919 סיים את לימודי המשפטים והחל לעבוד כעיתונאי, תחילה בעיתון Les Notícies ולאחר זמן קצר עבר למהדורת הערב של La Publicidad. בתחילת דרכו שימש כתב ביעדים שונים (פריז, מדריד, פורטוגל, איטליה, ברלין).
בשנת 1924 בעקבות מאמר בו מתח ביקורת על מדיניותה הצבאית של ספרד באזור החסות במרוקו נערך לו משפט צבאי ונאסר עליו לשוב לספרד למשך שנים אחדות. בתקופת גלותו בפריז, התחבר עם ראשי המתנגדים לדיקטטורה של פרימו דה ריברה, בהם פרנססק מסיה.
הוא המשיך לנסוע ברחבי אירופה, ברית המועצות ואנגליה ובשנת 1925 פרסם את ספרו הראשון, Coses vistes (דברים נראים) אוסף תיאורי נוף, סיפורים קצרים, דיוקנאות ספרותיים, אירועים משפחתיים. הספר הזה זכה לשבחי הביקורות ולאהדת קהל הקוראים, והמהדורה הראשונה שלו אזלה תוך שבוע. היה זה מבוא ראוי לאסתטיקה הספרותית שלו: "כתיבת הדברים כפי שראיתי במו עיניי".
תקופת הרפובליקה השנייה ומלחמת האזרחים
בבוקר ההכרזה על כינון הרפובליקה הספרדית השנייה באפריל 1931, הוא נשלח על ידי פרנססק קמבו למדריד ככתב פרלמנטרי של העיתון La Veu de Catalunya וסיקר את ימיו הראשונים של המשטר החדש. היומן שניהל בחודשים ששהה במדריד, הוא בעל ערך היסטורי רב וכונס בספרו "מדריד. לידתה של רפובליקה". הוא נותר בבירה הספרדית משך כמעט כל תקופת הרפובליקה (1931–1936), במסגרת תפקידו ככתב פרלמנטרי. במהלך התקופה עלה בידו ליצור קשרים עם האליטות הפוליטיות והתרבותיות בספרד. פלה, שנקט עמדות פרגמטיות בענייני המשטר בספרד, הפגין תחילה אהדה מסוימת כלפי הרפובליקה והאמין שהרפובליקה תהיה טובה לספרד אם תעוצב על-פי מודל הרפובליקה הצרפתית. אלא שככל שחלפו הימים חדל מהלך האירועים לשאת חן בעיניו והוא ראה ברפובליקה אפילו "טירוף מערכות הרסני".
חודשים אחדים לפני פרוץ מלחמת האזרחים בספרד הוא נטש את מדריד שהפכה עיר מעוררת פלצות ומסוכנת מאוד, לטענתו, מסיבות בריאותיות. גם ברצלונה לא נראתה לו בטוחה דיה והוא נמלט בספינה מקטלוניה הרפובליקנית למרסיי, בספטמבר 1936 בחברתה של עדי אנברג, אזרחית נורווגית ילידת ברצלונה עמה קיים אותן שנים קשר זוגי (משך שנים אחדות, הציגו עצמם השניים אפילו כזוג נשוי). עדי אנברג עבדה עבור שירות המידע בגבול הצפון (SIFNE), שירות ריגול פרנקיסטי שמומן על ידי פרנססק קמבו. לפי מקורות אחדים בוצעו חלק ממשימותיה בשיתוף פעולה עם פלה (בעת שהותם של השניים במרסיי, למשל). פלה המשיך את גלותו ברומא שם הוא כתב בהזמנת קמבו חלק נכבד מיצירתו המונומנטלית "תולדות הרפובליקה הספרדית השנייה", שראה אור בשנת 1939. בבוא היום סירב פלה לכלול אותו במסגרת כל כתביו. בסתיו 1938 עברו אנברג ופלה לביאריץ ומשם הם הצליחו להגיע לסן סבסטיאן ולחבור לכוחות הפרנקיסטים. בינואר 1939 הוא נכנס לברצלונה בחסות כוחותיו של פרנקו, יחד עם מנואל אסנאר ועיתונאים נוספים. בין פברואר לאפריל 1939, עם סיום מלחמת האזרחים, הוא הפך להיות סגן העורך בעיתון לה ונגוארדיה, תחת שרביטו של אסנאר.
התקופה שלאחר המלחמה, שנות ה-40 וה-50
בשל עומס האירועים ונוכח כישלון תוכניותיו בעיתון "לה ונגוארדיה", הוא פרש לאזור אמפורדא, צור מחצבתו, במעין גלות פנימית ונפרד מעדי אנברג. בספטמבר 1939 הוא פרסם את מאמרו הראשון בשבועון "דסטינו" שייסדו ידידיו הקטלאנים בבורגוס, והחל מפברואר 1940 החל כותב בו טור שבועי. אותן שנים הרבה לטייל באזור כפר הולדתו הסמוך לגירונה, מגלה מחדש את נופיו ותושביו, את הכפרים הזעירים וכמובן את הים. לאחר מות הוריו הוא עבר להתגורר בבית שירש באחוזת המשפחה, ומאז לא שב עוד להתגורר בברצלונה.
הודות לתרומתו הסדירה לכתב העת "דסטינו", הפך ברבות השנים לעורכו הראשי. הוא שב לנסוע בעולם, כבר לא כשליח העיתון אלא כאדם פרטי וכעיתונאי הצופה במתרחש. את חוויותיו סיכם במאמרים מעולים. הוא ביקר בצרפת, בישראל, בקובה, בניו יורק, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובברית המועצות. ביקורו בישראל בשנת 1957 הותיר בו רושם עז, והוליד עדות ייחודית על שנות קיומה הראשונות של המדינה הצעירה: הוא הגיע לתל אביב באוניה שיצאה ממרסיי, מאלה העושות את דרכן עמוסות יהודים מן הגולה שהיו חדורי תקווה. הוא צפה בהשתאות במדינה הקורמת עור וגידים, נסחף בהתלהבותו של המפעל הציוני, עד לערים ולתשתיות העבריות שצצו יש מאין מפריחות את השממה.
הוא העדיף מסעות איטיים כמו למשל הפלגה במכלית נפט איטית, שתאפשר לו לכתוב בנחת ולהתעלם מרעשי הרקע שמסב המגע עם תיירים.
כינוס יצירותיו
בשנות ה-50, בין נסיעה אחת למשנייה, החל לערוך את כל כתביו, משימה שהקדיש את מלוא עיתותיו גם בשנות ה-60. זהו שלב מכריע בקריירה שלו שחייב אותו לכתוב כמעט מחדש את מרבית יצירותיו. הוא הבין שעליו להתעלות מעבר לסגנון העיתונאי ולגבש לעצמו סגנון עצמאי. תושבי קטלוניה ששאפו להחזיר עטרה ליושנה ולשוב לימי הזוהר של הרנאישנסה החלו רואים את תרבותם כנבדלת מזו של ספרד בעיקר בשל ההקשר הלשוני בו היא מתפתחת. ההתנגדות הקטלאנית לשלטון פרנקו החלה לדחוק את פלה לשוליים, אף שכבר היה אז הסופר הנקרא ביותר בקטלאנית: לא סלחו לו על תמיכתו בכוחות הפשיסטיים במהלך מלחמת האזרחים, ועל ההשלמה עם משטר פרנקו וקבלת דרכו ללא ביקורת (פלה האמין בהתפתחות הדרגתית בדרכי שלום לעבר משטר דמוקרטי), או על הבוז שרחש לכתיבה ספרותית.