cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פול ולסטון
שאיפות נשיאותיות
ב-9 בינואר 1999, כינס ולסטון מסיבת עיתונאים בקפיטול מדינת מינסוטה. למרות הציפיות לפיהן יודיע על התמודדותו למועמדות הדמוקרטית לנשיאות, הוא הצהיר כי אין ביכולתו לגייס את הסיבולת הנחוצה למסע בחירות לאומי, באמתלה של בעיות גב כרוניות שייחס לפציעה ישנה שנגרמה כתוצאה מהיאבקות מקצועית. מאוחר יותר אובחן כחולה בטרשת נפוצה. מאוחר יותר הוא הביע תמיכה במועמדותו של הסנאטור לשעבר ביל בראדלי מניו ג'רזי, המועמד הדמוקרטי היחיד שהתמודד נגד סגן הנשיא אל גור.
התרסקות המטוס ומותו
ב-25 באוקטובר 2002 נספה ולסטון יחד עם שבעה נוסעים נוספים בהתרסקות מטוס בצפון מינסוטה, בשעה 10:22 בבוקר. הוא היה בן 58 במותו. הקרבנות האחרים היו רעייתו שילה; בתו מרסיה; שני הטייסים ועובדי הקמפיין, מרי מקווי, ויל מרלונין וטום לפיק. המטוס היה בדרך לאבלת', שם אמור היה ולסטון להשתתף בהלווייתו של מרטין רוקאווינה, פועל בתעשיית הפלדה שבנו שירת בבית הנבחרים של מינסוטה. ולסטון החליט לנסוע להלוויה במקום להשתתף בעצרת בחירות ואירוע לגיוס כספים במיניאפוליס בהם השתתפו סגן הנשיא לשעבר וולטר מונדייל והסנאטור טד קנדי. באותו הלילה הוא אמור היה להשתתף בעימות בחירות מול נורם קולמן בדולות' שבמינסוטה.
מטוס הקינג אייר התרסק ביער צפוף כשני קילומטרים משדה התעופה אבלת', תוך שהוטס לפי כללי טיסת מכשירים. לא היו בו מקליט נתוני טיסה. התוצאות הטוקסיקולוגיות של הנתיחה שלאחר המוות בשני הטייסים היו שליליות ובכך נשלל אפשרות שהטייסים הטיסו את המטוס תחת השפעת משקה אלכוהולי או סמים. קרח אטמוספירי, חרף העיסוק התקשורתי המרובה בו, נחשב ובסופו של דבר לגורם משמעותי בהתרסקות אם כי בסופו של דבר חשד זה נשלל. המועצה הלאומית לבטיחות בתחבורה (NTSB) קבעה כי אמנם קרח אטמוספירי יכול היה למנוע מצוות הטיסה לראות את שדה התעופה, אולם תופעת הטבע לא השפיע על ביצועי המטוס במהלך הנחיתה.
לשכת החקירות הפדרלית, ששלחה בתחילה סוכנים כדי לסייע בשחזור ההריסות, חקרה עבירה פלילית אפשרית שהובילה להתרסקות. כעובר ימים אחדים, ב-FBI נקבע כי ההתרסקות הייתה מקרית, רק לאחר שנחקרו איומים ברצח כאפשרות לפלילים. ולסטון קיבל איומי רצח מאז שנכנס לתפקידו, וה-FBI ציתת לטלפון שלו כדי לאכן את מיקום המתקשרים. מסמכים על מעורבות ה-FBI בחקירת מותו של ולסטון לא פורסמו בפומבי עד אוקטובר 2010. מסמכים ממשלתיים גם הצביעו על כך שה-FBI עקב אחרי ולסון בטרם נבחר לסנאט, וכללו רשומות שנערכו עד למעצרו במחאה נגד מלחמת וייטנאם ב-1970. בהמשך נקבע ב-NTSB כי הגורם הסביר לתאונה היה "כישלונו של צוות הטיסה לשמור על מהירות אווירית נאותה, שהוביל להזדקרות אווירודינאמית ממנו לא התאושש".
טייסים אחרים בחברה שהחכירה את המטוס אמרו ל-NTSB כי הטייס ריצ'רד קונרי וטייס המשנה מייקל גֶס הציגו שניהם במרוצת השנים כישורי טיסה מתחת לממוצע. לקונרי הייתה נטייה ידועה לאפשר לטייס המשנה שלצידו לקחת את השליטה על הטיסה הסדירה כאילו היה הטייס היחיד במהלך הטיסה. לאחר ההתרסקות, סיפרו שלושה טייסי משנה על אירועים בהם היה עליהם להשתלט על המטוס הרחק מקונרי. לאחר אחת מאותן תקריות, שלושה ימים בלבד טרם ההתרסקות, הטייס השמנה שטס עם קונרי עודד אותו לפרוש מעולם הטיס. בתשאול שנערך אחרי התאונה, אמר טוני קוּני, חברו הוותיק של ריצ'רד קורני, כי הוא דיבר בפעם האחרונה עם קונרי ביוני 2001 והביע חששות מקשיים שנוצרו אחרי שהטיס מטוס קינג אייר בשלהי אפריל באותה שנה, 18 חודשים לפני התאונה.
התעוררות (סרט)
התעוררות (באנגלית: Awakenings) הוא סרט דרמה אמריקני משנת 1990, בבימויה של פני מרשל ובכיכובם של רובין ויליאמס ורוברט דה נירו, המבוסס על ספר בשם זהה מאת אוליבר סאקס בשנת 1973.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, התסריט המעובד הטוב ביותר, והשחקן הטוב ביותר (רוברט דה נירו). הוא לא זכה באף אחד מהם. ווילאמס גם כן היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, אך לא זכה.
עלילה
הסרט מספר על נוירולוג (רובין ויליאמס) אשר מגיע לעבוד במחלקה סגורה בה החולים לא מסוגלים להגיב או לזוז כתוצאה ממגפה שפרצה בשנים 1917–1928 (אנצפאליטיס לתארגיקה). הווירוס לא שיתק את מוחם, אך הם לא מסוגלים להגיב לגירויים. הרופא שהגיע למחלקה מצליח לגלות כי הם מסוגלים להגיב אך ורק לגירויים אינסטינקטיביים - כלומר, הוא השליך לעברם כדור בייסבול והם תפסו אותו מתוך אינסטינקט. לאט-לאט הרופא חקר את המחלה שלהם, והצליח לגלות שבעזרת דופמין סינתטי החולים יוכלו להירפא ממחלתם. במרכז העלילה עומד גבר בשם ליאונרד (רוברט דה נירו), בשנות ה-30 לחייו, אשר נפגע מהנגיף בילדותו, וכעת הוא "שב לחיים". כאשר מבחינה רגשית הוא עדיין נשאר בילדותו. חולים רבים חוזרים למצבם הנורמלי הודות לתרופה, לתקופה מסוימת, אך לאחר מכן, שבים למצב המחלה ההתחלתי. הרופא מחפש פתרונות, אך ידו איננה משיגה פתרון. בקטע מסוים ליאונרד פוגש אישה צעירה, בת גילו, שעה שהוא נמצא במצב הבריא שלו. והקשר ביניהם גורם לו לרצות לצאת מדי פעם מבית החולים כדי להתאוורר. ללכת ברחובות. הוא מסביר זאת לצוות המנהל והרופאים. אך בקשתו נדחית ושם חוזרת הידרדרותו.
סולומון גולומב
סולומון וולף גולומב (Solomon Wolf Golomb; 30 במאי 1932 – 1 במאי 2016) היה מתמטיקאי ומהנדס יהודי-אמריקאי, פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת דרום קליפורניה, ונודע כממציא של סרגל גולומב (נכון לשנת 2014 נמצא סרגל מיטבי בן 27 שנתות) והפוליאומינו (שעליהם מבוסס, בין היתר, משחק המחשב טטריס).
חוקי גולומב משמשים באסטרונומיה וקריפטוגרפיה ומהווים כלי חשוב. סיים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1957. הוא הממציא של קידוד גולומב.
מגי או'ניל
מרגרט או'ניל (באנגלית: Margaret O'Neill; נולדה ב-15 בנובמבר 1962) היא שחקנית אנגלייה. היא ידועה מהופעותיה בסדרות הטלוויזיה "Peak Practice" (2000–2002), "לגדול בלי בושה" (2004–2007) ו"איסטאנדרס". עוד שיחקה בסרט הקולנוע "גורילות בערפל" משנת 1988.
ביוגרפיה
או'ניל נולדה בבקינגהאמשייר שבאנגליה למשפחה קתולית בת שישה ילדים. היא גדלה במידלנדס ולמדה בבית ספר קתולי במנזר. היא התחילה לעסוק במשחק בהשראת מורה לדרמה.
את הכשרה המקצועית רכשה או'ניל בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה. היא כיכבה בווידאו קליפ "Holding Back the Years" של להקת סימפלי רד. הופעת הבכורה המקצועית שלה בתיאטרון הייתה בשנת 1985 במחזה "Moving Pictures" מאת סטיבן לואה בתיאטרון וסט יורקשייר פלייהאוס בלידס. הופעתה הראשונה בקולנוע הייתה ב-1986 בסרט "מונה ליזה" בכיכובו של בוב הוסקינס. ב-1988 שיחקה בסרט ההוליוודי "גורילות בערפל" בכיכובה של סיגורני ויבר. ב-1989 שיחקה או'ניל בסדרת הטלוויזיה "Take Me Home" לצדם של קית' בארון ואנט קרוסבי.
או'ניל גילמה את ד"ר אלכס רדמן בדרמה הרפואית "Peak Practice" של רשת ITV. לקהל הבריטי היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד שילה ג'קסון בסדרת הדרמה קומית "לגדול בלי בושה" של ערוץ 4. באופרת הסבון "איסטאנדרס" של ערוץ BBC One שיחקה או'ניל בתפקיד סוזי ברנינג.
חיים אישיים
או'ניל מתגוררת בדרום לונדון, ואוהבת לעסוק בפילאטיס, יוגה וקריאה.
פונקציית קסי של רימן
במתמטיקה, פונקציית קסי של רימן (מסומנת באות \xi) היא פונקציה מרוכבת אשר קשורה לפונקציית זטא של רימן ומוגדרת על ידי משוואה פונקציונלית על בסיס פונקציית גמא ופונקציית זטא של רימן. הפונקציה נקראת על שם ברנהרד רימן.
הגדרת הפונקציה
ההגדרה המקורית של פונקציית קסי של רימן השתנת על ידי אדמונד לנדאו, וכיום מסומנת על ידי קסי גדולה (\Xi). הפונקציה של לנדאו מוגדרת על ידי: עבור, כאשר \Gamma היא פונקציית גמא ו-\zeta היא פונקציית זטא של רימן. ניתן לראות על פי ההגדרה של הפונקציה כי ההגדרה של פונקציית \Xi על פי לנדאו (אשר הייתה הפונקציה המקורית של רימן) היא: אשר מאופיינת על ידי המשוואה הפונקציונלית הבאה:
מאפייני הפונקציה
כאשר B_n מציין את מספר ברנולי ה-n-י'. אפשר לראות כי.
כאשר
כאשר ρ מוגדרת להיות השורשים הלא-טריוויאליים של פונקציית זטא של רימן. הטור למעלה חשוב מאוד לקריטריון לי, אשר אומר שהשערת רימן שקולה לכך ש-\lambda_n>0 לכל n חיובי.
כאשר \alpha מוגדרת להיות השורשים של \xi.
חינגה ליטבאק-סמילר
חינגה ליטבאק-סמילר (10 בספטמבר 1899 – 1 במרץ 1977) הייתה גננת, מפיקת תיאטרון לילדים, משוררת, פזמונאית, מתרגמת וסופרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בשנת 1899 לאליהו ליטבאק. שירתה ביחידת הנשים של הצבא הבריטי.
עלתה לישראל בשנת 1919 ונישאה לשלמה סמילר. השניים התגוררו בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
לאחר עלייתה שירתה בלשכת הגיוס בחיפה וקראה לנשים להצטרף לצבא: "בואנה לעזרת הצבא שלהצלחתו אתן מתפללות ויהיה גם לכן חלק בניצחון כי יבוא"
בשנת 1935 ייסדה בחיפה את התיאטרון לילדים "קטינא", שסיסמתו הייתה "על ידי הילדים - ולמענם". בתיאטרון שיחקו ילדים בני 8 ומעלה.
בשנת 1937 עברה לירושלים, יחד עם תיאטרון הילדים ומשתתפיו הופיעו בעת גיוס המתנדבים ליחידות העבריות בזמן המלחמה, וכן בחגיגות אחד במאי וכן בחגיגות הבאת הביכורים בירושלים. הצגות התיאטרון כללו את "הנער השונא אילנות", "המלכה בשבי", "ליכלוכונית" ו-"ספר בראשית". סמילר פעלה רבות לעידוד חוגי דרמה לילדים ואף יזמה את הקמת "קרן צ'קוור" לטיפוח תרבות התיאטרון.
בתה, רבקה אל-נתן, נישאה לפנחס ספיר.
מחלף ינאי
מחלף ינאי הוא מחלף המחבר בין כביש 2, בקילומטר ה-41, לבין כביש 5720 המוביל לבית ינאי, מכמורת, חופית וכפר ויתקין.
בקטע זה של כביש 2 ישנם שני נתיבי נסיעה לכל כיוון, ובשנת 2011 ביצעה החברה הלאומית לדרכים בישראל עבודות להוספת נתיב שלישי בכל מסלול.
בכניסה למחלף מכיוון דרום ישנה תחנת דלק של פז ובה כמה חנויות ומסעדות. כמו כן, בצמוד למחלף קיים מרכז מסחרי בשם: "M הדרך", כאשר ה-M מסמלת גם את הביטוי "אם הדרך" את המילה Middle - מרכז באנגלית.
בן ציון הכהן רבין
הרב בן ציון הכהן רבין (ה'תרע"א, 1911 - ב' באדר ב' ה'תשנ"ה, 4 במרץ 1995) היה רבה של העדה הבוכרית בתל אביב.
תולדותיו
נולד בבוכרה, אביו הרב פנחס הכהן רבין, התחתן בישראל עם בת משפחת הרב יצחק ברוך, ראב"ד ירושלים, וחזר לבוכרה, שם היה לנשיא הקהילה שפעל רבות למען היהודים, ונרצח בשנת ה'תרפ"א על ידי הבולשביקים. סבו הוא הרב יצחק חיים הכהן רבין, רבה של בוכרה וגלילותיה ובנו ממלא מקומו של הרב פנחס הכהן רבין "הגדול".
יחסי בנגלדש–טורקיה
יחסי בנגלדש–טורקיה הם היחסים הדו-צדדיים בין בנגלדש לטורקיה. שתי המדינות חברות בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
ישראל נבון
ישראל נבון (8 בדצמבר 1938, ט"ו בכסלו ה'תרצ"ט – 5 בנובמבר 2022) היה ראש עיריית דימונה בשנים 1969–1971. כיהן במשך עשרות שנים במגוון תפקידים ציבוריים, בהם סגן וממלא מקום ראש העירייה, יושב ראש המועצה הדתית דימונה וחבר מרכז המפד"ל.
ביוגרפיה
ישראל נבון נולד בשנת 1938 בעיר מרקש שבמרוקו. סיים לימודים בבית הספר היסודי "אוצר התורה" במרוקו ובישיבה התיכונית "תומכי תמימים" בעיר מקנס שבמרוקו.
עבד כמורה בבית הספר "תלמוד תורה" בעיר רבאט שבמרוקו.
ב-15 ביוני 1957 עלה לישראל והשתקע בבאר שבע. עבד בסלילת כביש אילת - באר שבע במע"צ באר שבע. עבד בבנק המזרחי בבאר שבע. עבד בבית הדין הרבני בבאר שבע. התגייס לצה"ל והשתחרר בדרגת סרן.
בשנת 1961 הגיע לדימונה כמנהל לשכת המיסים של הפועל המזרחי. בשנת 1965 נבחר כחבר המועצה המקומית דימונה בראשותו של ערמון לרדו. בשנת 1968 נבחר לסגנו של ראש העיר גבי סבג. בשנת 1969 נבחר כראש העיר ברוטציה עם יצחק פרץ שכיהן כמ"מ ראש העיר, ובנובמבר 1971 מונה לממלא מקום ראש העיר בראשותו של יצחק פרץ, בהתאם להסכם הרוטציה. בשנת 1974 נבחר כחבר מועצת העיר וכיהן כמ"מ ראש העיר בראשותו של ערמון לרדו.
בן ציון הכהן רבין
תולדותיו
בשנת ה'תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים. למד אצל הרב שלמה יהודה ליב אליעזרוב ובישיבה בשכונת הבוכרים. הוסמך על ידי הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, הרב יצחק הלוי הרצוג והרב עובדיה הדאיה.
יחסי בנגלדש–טורקיה
יחסים מוקדמים
לשתי המדינות היו יחסים דיפלומטיים במשך כמה מאות שנים. נמלים עות'מאניים יצרו קשרי סחר עם בנגל בשנות ה-80 של המאה ה-16. תעשיית בניית הספינות העתיקה בנמל צ'יטגונג סיפקה את כל צי ספינות המלחמה העות'מאניות של הסולטאנים במאה ה-17. סחר המוסלין הנודע בבנגל התקבל גם בברכה על ידי העות'מאנים, שהשתמשו בחומר עבור הטורבנים שלהם.
ב-1912 נסעו בנגלים רבים, במיוחד מסנדוויפ, לחצי האי הבלקני כדי להילחם לצד האימפריה העות'מאנית ולספק סיוע רפואי במהלך מלחמות הבלקן. אחד המשתתפים הבולט היה הסופר הבנגלי איסמעיל חוסיין סיראג'י. המוסלמים הבנגלים המשיכו להביע את תמיכתם בעות'מאנים במהלך תנועת הח'לפאת.
בן ציון הכהן רבין
תולדותיו
בשנת תש"ה (1945) התמנה כרבו של בית הכנסת "צופיוף" שבשכונת הבוכרים, ובמקביל התמנה באותה שנה על ידי הרב עוזיאל כחבר בית הדין הספרדי בירושלים. עם קום המדינה התמנה לרבה של שכונת הבוכרים, יחד עם עמיתו ורבו הרב אריה חיימוב. כיהן כרבו של בית הכנסת הגדול של קהילת הבוכרים בירושלים "בבא תמא".
ישראל נבון
ביוגרפיה
בין השנים 1974–1994 כיהן כראש המועצה הדתית דימונה.
כיהן כחבר הנהלת העיר בראשותם של ז'אק אמיר, אלי הללי וגבי ללוש.
בשנת 1994 מונה לסגן ראש העיר וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1999 תחת ראש העיר גבי ללוש.
יחסי בנגלדש–טורקיה
יחסים מודרניים
במהלך משבר הרוהינגה, שבו גורשו הרוהינגים המוסלמים ממיאנמר, טורקיה תרמה מיליוני דולרים לממשלת בנגלדש על מנת לסייע לבני הרוהינגה שמתיישבים בצ'יטגונג. בספטמבר 2017, הגברת הראשונה אמין ארדואן ביקרה ועזרה לספק הקלה במקלטים של בני הרוהינגה והבטיחה שיתוף פעולה וסיוע נוסף לבנגלדש.
בן ציון הכהן רבין
תולדותיו
למחייתו עבד כשוחט בתל אביב, ובשנת תשכ"א (1961) מונה לראש השוחטים בעיר. בשנת תשכ"ג (1983) עבר להתגורר בתל אביב, ושימש במשרתו עד פרישתו לגמלאות בשנת תשמ"ז (1987).
ישראל נבון
ביוגרפיה
במהלך שנות הקריירה הציבורית שלו כיהן בתפקידים ציבוריים רבים נוספים:
יחסי בנגלדש–טורקיה
ביקורים רמי דרג
נשיא בנגלדש לשעבר זיאור רחמן הפך לראש המדינה הבנגלדשי הראשון שביקר באנקרה. בשנת 1986 ביקר ראש ממשלת טורקיה, טורגוט אזאל, בבנגלדש. נשיא טורקיה סוליימאן דמירל הצטרף לנלסון מנדלה ויאסר ערפאת בחגיגות יובל הכסף לעצמאות בנגלדש ב-1997. ב-1998, שתי המדינות ייסדו יחד את קבוצת 8 המדינות המתפתחות. נשיא טורקיה עבדוללה גול ערך ביקור רשמי בדאקה בשנת 2010. ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ביקר בדאקה בשנת 2010. ראש ממשלת בנגלדש, שייח' חסינה, ערכה ביקור רשמי באנקרה בשנת 2012.
בן ציון הכהן רבין
תולדותיו
בשנת תשכ"ו (1966) מונה לרבה הראשי של העדה הבוכרית בתל אביב.
ישראל נבון
ביוגרפיה
בשנת 1959 נישא לשמחה נבון, ולהם שישה ילדים. נפטר ב-5 בנובמבר 2022.
יחסי בנגלדש–טורקיה
שיתוף פעולה ביטחוני
בשנת 2013, טורקיה סיפקה כלי רכב משוריינים קלים של אוטוקר קוברה לצבא בנגלדש. בנגלדש חתמה על הסכם עם טורקיה על הכשרה צבאית, חינוך ושיתוף פעולה משותף בין כוחות שתי המדינות ב-10 במרץ 1981 בדאקה.
ביוני 2021, נחתם Turnkey על הסכם הקמת קו ייצור פגזי ארטילריה 105 מ"מ ו-155 מ"מ בין בנגלדש לחברה הטורקית REPKON. עם הטכנולוגיה המודרנית "Free Flowforming" (פטנט על REPKON) ומכונות ממוחשבות מבית REPKON, BOF תייצר באיכות גבוהה פגזי ארטילריה 105 מ"מ ו-155 מ"מ. לדברי Uğur Cem Gürpınar, קצין פיתוח עסקי ותקשורת ארגונית של REPKON, "בנגלדש, כמו מדינות ידידותיות ובעלות ברית רבות, העדיפה את REPKON בגלל הטכנולוגיה שלה שהיא מקדימה את מתחרותיה בעולם".
בן ציון הכהן רבין
תולדותיו
נפטר בשבת בב' באדר ב' תשנ"ה.
יחסי בנגלדש–טורקיה
שיתוף פעולה ביטחוני
ב-29 ביוני 2021, נחתם מזכר הבנות בין בנגלדש לטורקיה (G2G). לדברי איסמעיל דמיר, נשיא נשיאות התעשיות הביטחוניות, הסכם הייצוא של מוצרים שונים של רוקסטן נחתם עם בנגלדש. Roketsan כבר סיפקה את TRG-300 Tiger MLRS לצבא בנגלדש ביוני 2021 מעסקה נפרדת. בנגלדש עומדת להפוך לאחד מלקוחות ציוד ההגנה המובילים של טורקיה בשנים הקרובות.
בן ציון הכהן רבין
משפחתו
בנו וממלא מקומו הרב פנחס הכהן רבין, שימש כאב"ד תל אביב (נפטר בנובמבר 2019). נכדו-הרב בן ציון, בנו של הרב פנחס הכהן רבין משמש כדיין בבית הדין הרבני פתח תקווה. בנו-נכדו מאיר רבין היה ממורשעי פרשת הולילנד. חתניו הם: הרב אליהו זירקיוף; הרב אברהם סלים, ראש ישיבת "מאור התורה" בירושלים; והרב יעקב עבאדי, ראש ישיבת "אמת ליעקב" בירושלים.
יחסי בנגלדש–טורקיה
יחסים כלכליים
בנגלדש וטורקיה הן בין שותפות הסחר העיקריות אחת של השנייה. הסחר הדו-צדדי בין שתי המדינות שווה יותר ממיליארד דולר. פריטי יצוא של בנגלדש לטורקיה נשלטו על ידי מוצרי לבוש. מאז 2012, בנגלדש וטורקיה מנהלות מגעים לחתימה על הסכם סחר חופשי, אך החתימה על ההסכם נעצרת עקב הסיבוכים הקשורים להצעה של טורקיה להצטרף לאיחוד האירופי. גם תעשיית בניית הספינות של בנגלדש זוהתה כמגזר פוטנציאלי להשקעה טורקית.
בנגלדש וטורקיה חתמו על פרוטוקול משותף על סחר והשקעות ב-2012. הוועדה הכלכלית המשותפת של בנגלדש-טורקיה מקיימת פגישות דו-שנתיות כדי לדון בדרכים להגדלת הסחר וההשקעות הדו-צדדיות.
יחסי טורקיה–לאוס
יחסי טורקיה–לאוס הם היחסים הדו-צדדיים בין לאוס לטורקיה. יחסים דיפלומטיים ברמת הנציגות כוננו ב-1947 ולאחר מכן הועלו לדרגת שגרירות ב-1958. עם זאת, רק ב-27 בדצמבר 2017 הקימה טורקיה שגרירות תושבת בבירת לאוס, ויינטיאן.
יחסים דיפלומטיים
היחסים הדיפלומטיים בין טורקיה ללאוס נעשו מתוחים בתחילת שנות ה-80 בעקבות האשמה של ארצות הברית כי לאוס השתמשה בנשק כימי – גשם צהוב – נגד כפרי המונג. היחסים התחממו כאשר אנשי המדע של ארצות הברית בבנגקוק לא הצליחו להציג ראיות כלשהן שתומכות בטענה זו.
בעקבות השיפור ביחסים הבילטרליים, טורקיה הקימה קשרי סיוע כלכליים משמעותיים עם לאוס. בשולחן העגול של לאוס לשנת 1992 לסיוע והבטחות דו-צדדיות, התחייבה טורקיה – יחד עם אוסטרליה ויפן – 135 מיליון דולר לשמונה פרויקטים שונים כולל גשר הידידות מעל נהר המקונג בנונג קאי. הגשר נפתח באפריל 1994.
בנוסף להתחייבות של 4.5 מיליון דולר לסיוע כלכלי בשנת 1992, טורקיה מארחת יותר מ-100 סטודנטים באוניברסיטאות לאוסיות.
טריקולוגיה
טריקולוגיה הוא ענף העוסק במחקר וטיפול מדעיים-מבוקרים של בעיות ומחלות עור ושיער. עיסוק הטריקולוגיה בבעיות בריאות של השיער והקרקפת. על פי הטריקולוגיה השיער והקרקפת יחדיו ובנפרד משקפים את הסטטוס של מערכות רבות בגוף האדם. הטריקולוגיה גורסת שהשיער והקרקפת מספקים תמונה של המצב הגופני והפנימי של האדם.
המילה טריקולוגיה מקורה ביוונית, ופירושה "תורת השיער"; ביוונית: τριχός הוא שיער, לוגיה היא תורה.
טריקולוג
הטריקולוג מומחה שיער, הטריקולוג לומד על המבנה הפיזי של הקרקפת, מבנה גוף השערה, שורש השיער, זקיק השערה, ועל הגורמים שמשפיעים על השיער ועל נשירת שיער.
תומכי הטריקולוגיה טוענים כי טריקולוג בעל תעודה יכול לקבוע את גיל השערה, גזע, נפח ומידע נוסף על תכונות השיער, וכי הטריקולוג יודע להמליץ לגבי טיפול בשיער כולל אובדן שיער, נשירת שיער, התקרחות, בעיות קרקפת, פיאות, השתלת שיער, קשקשת, דלילות שיער, וצמיחת שיער.
ארגון IAT
"איגוד הטריקולוגים" הוא ארגון ללא מטרות רווח המאגד טריקולוגים, הקיים זה כ-100 שנה. המוסד הראשון שהחל בלימודי טריקולוגיה נפתח באנגליה בשנת 1902.
באוניברסיטת דרום קליפורניה הוצע מסלול הכשרה לטריקולוגים משנת 1974, ומאז הכשיר סטודנטים ממדינות שונות.
22 באפריל
22 באפריל הוא היום ה-112 בשנה (113 בשנה מעוברת). עד לסיום השנה, נשארו עוד 253 ימים.
דמוקרטיה ליברלית
דמוקרטיה ליברלית (באנגלית: Liberal democracy; מכונה גם דמוקרטיה מהותית או דמוקרטיה מלאה) היא צורת ממשל המבוססת על דמוקרטיה ייצוגית הכוללת הגבלת כוחם הפוליטי של הנציגים הנבחרים בה על ידי הרוב, באמצעות הכפפתו לשלטון החוק ולערכי יסוד, במטרה להגן על זכויות האזרח. עקרונות השיטה מעוגנים לרוב בחוקה או חוקי יסוד הקובעים את ההגנה על זכויות אדם בסיסיות וכן בלמים ואיזונים בין הרשויות השונות במערכת הפוליטית, המונעים ריכוז כוח רב מדי בידי רשות שלטונית אחת בלבד. הדמוקרטיה הליברלית משתדלת שלא להתערב בחייהם הפרטיים של האזרחים יותר מהדרוש והיא שמה דגש על חופש (חופש הביטוי, חופש דת, חופש התנועה וכו').
הדמוקרטיה הליברלית אינה רואה בשלטון הרוב את הערך הפוליטי העליון. בדמוקרטיה הליברלית שלטון הרוב נסוג מפני ההגנה על זכויות הפרט וחירויותיו. בדמוקרטיה הליברלית הרוב, גדול ככל שיהיה, אינו יכול לפגוע בזכויותיו המוגנות של היחיד, זאת בניגוד לדמוקרטיה רפובליקנית, הרואה בסקטוריאליות ובאינדיבידואליזם איום על המדינה, ולכן מחלישה את ההגנה על זכויות הפרט. חשש זה מפני מה שכינו אלכסיס דה טוקוויל וג'ון סטיוארט מיל "עריצות הרוב" מובטח באמצעות השילוב בין דמוקרטיה ייצוגית, ובין קיומה של חוקה, קיומם של בלמים ואיזונים והפרדת הרשויות המאפיינים את הדמוקרטיה הליברלית.
זכויות האדם והזכויות הטבעיות המוגנות על ידי החוקות בדמוקרטיות הליברליות הן מגוונות, אך לרוב הן כוללות את הזכות להליך הוגן, לפרטיות, לקניין, את השוויון בפני החוק, את חופש הדיבור, חופש ההתארגנות וחופש הדת. בדמוקרטיות ליברליות זכויות אלו מובטחות לרוב באופן חוקתי.
הדמוקרטיות הליברליות מאופיינות בסובלנות ופלורליזם. לעיתים ניתנת הגנה למגוון של דעות, ואף דעות קיצוניות או חריגות, וניתן להן להתחרות בזירה בה נשקלים הרעיונות, ומוענק הכוח הפוליטי על בסיס דמוקרטי.
בחירות הן אחד המאפיינים העיקריים של הדמוקרטיה הליברלית, לצד השמירה על זכויות האדם. בבחירות אלה קבוצות בעלות עמדות שונות מקבלות את ההזדמנות לקבל את הכוח הפוליטי. למעשה, בחירות אלו כמעט תמיד מעניקות את הכוח לאלו התומכים בהמשך קיומה של הדמוקרטיה הליברלית.
ההגנה על חירויות הפרט, ובמיוחד על חופש הקניין, בדמוקרטיה הליברלית, באה בדמוקרטיות ליברליות רבות לצד הנטייה, מורשת הליברליזם להקטנת טווח ההתערבות של המדינה. הדמוקרטיה הליברלית מפרידה באופן ברור בין הספירה ה"פרטית" שאליה אין למדינה גישה, והספירה ה"ציבורית", בה פועלת המדינה, ושהנטייה היא לצמצמה ככל האפשר. נטייה זו לשמור מפני התערבות המדינה בספירה הנתפסת כ"פרטית", מקבילה לעיתים קרובות לדרישה של הקפיטליזם להימנע מהתערבות המדינה בפעולתו של השוק, ולעיתים קרובות חופפים עקרונות הליברליזם הפוליטי והקפיטליזם הכלכלי, עד כדי כך שהדמוקרטיה הליברלית הפכה למזוהה לחלוטין עם כלכלת השוק החופשי.
צירוף זה של האידאולוגיה הליברלית הקלאסית, עם עקרונות הדמוקרטיה הייצוגית שאיפשרו את פעולתה של הדמוקרטיה במדינה המודרנית, יצר יציר כלאיים שניתן ליישמו, בשינויים המחויבים, כך שיתאים למגוון של אידאולוגיות, גם כאלו שאינן מוגדרות כ"ליברליות", כגון שמרנות, סוציאל-דמוקרטיה (בתנאים מסוימים) והטווח האידאולוגי שביניהן. המבנה התאורטי של הדמוקרטיה הליברלית יושם בפועל במגוון של אופנים הראויים להיקרא "דמוקרטיה ליברלית", ונעים בין מדינות סוציאל-דמוקרטיות המספקות תמיכה נרחבת בזכויות חברתיות, דוגמת צרפת, למדינות בעלות מדיניות רווחה וזכויות חברתיות מצומצמת הרבה יותר דוגמת קוריאה הדרומית. אלו וגם אלו ראויות להיקרא "דמוקרטיה ליברלית", כל עוד הן שומרות על המאפיינים העיקריים של הדמוקרטיה הליברלית – דמוקרטיה ייצוגית וזכויות אדם מוגנות. כן ניתן ליישם את המודל של הדמוקרטיה הליברלית במגוון של צורות ממשל, החל במשטר נשיאותי, דרך משטר פרלמנטרי וכלה במלוכה חוקתית.
הדמוקרטיה הליברלית נראית כיום כסוג הרווח של הדמוקרטיה, ולרוב מזדהים עקרונותיה עם הפרשנות הרווחת בציבור למילה "דמוקרטיה". בסוף המאה ה-20 כתב פרנסיס פוקויאמה כי קבלתה האוניברסלית של הדמוקרטיה הליברלית, כפי שנראתה בעת שנכתבו הדברים במאמר "קץ ההיסטוריה" בשנת 1989 עת קרסה שיטת הממשל הקומוניסטית שנראתה לאורך עשורים רבים כאתגר הגדול מולו עמדה הדמוקרטיה הליברלית, היא נקודת הסיום של ההתפתחות האידאולוגית, ושל ההיסטוריה עצמה. בדומה, ניתן למצוא קריאות תיגר מצד גורמים פוסט מודרניסטיים הרואים את הדמוקרטיה הליברלית ככלי לקידום ושימור הכוח של אליטות קיימות, בין אם אליטות אתניות, כלכליות או מגדריות.
מאפיינים
הדמוקרטיה הליברלית מאופיינת לרוב בזכות הצבעה לכל, המעניקה לכל אזרח בוגר את הזכות לבחור נציגים ולהיבחר כנציג בחלק מרשויות השלטון, ללא הבדל גזע, מגדר או בעלות בקניין. עם זאת, בעבר היו שיטות משטר המוגדרות כדמוקרטיה ליברלית שבהן הוגבלה זכות ההצבעה לנשים, לחסרי רכוש, או למיעוטים אחרים. גם בדמוקרטיות ליברליות כיום מועלות דרישות שמשמעותן בפועל צמצום של זכות ההצבעה, ולמשל הדרישה, הקיימת בארצות הברית להליך רישום הקודם להצבעה. מרכיב חשוב בדמוקרטיה הליברלית הוא כי קבלת ההחלטות הפוליטית נקבעת לא על ידי כלל האזרחים, אלא על ידי אלו שבחרו להשתתף בהצבעה. בדמוקרטיה הליברלית המודרנית אחוז ניכר מהאוכלוסייה אינו משתתף פעיל בהליך הדמוקרטי.
על הבחירות בדמוקרטיה הליברליות להיות הוגנות וחופשיות. ההליך הפוליטי מעודד תחרות. הפלורליזם הפוליטי מוגדר לרוב באמצעות קיומן ושגשוגן של מפלגות המבטאות טווח נרחב של דעות ואידאולוגיות.
החוקה מגדירה את האופי הדמוקרטי של המדינה. מטרת החוקה נראית לרוב כהגבלת סמכות הממשלה. המסורת הפוליטית בארצות הברית מדגישה לרוב את הפרדת הרשויות, את קיומה של רשות שופטת עצמאית, ומערכת של בלמים ואיזונים בין גופי הממשל. דמוקרטיות אירופיות המוגדרות אף הן כליברליות, מדגישות שהמדינה הדמוקרטית היא מדינת חוק, שקיים בה שלטון החוק. סמכות הממשלה מופעלת באופן לגיטימי רק כאשר היא תואמת את החוק הכתוב והמפורסם ברבים. דמוקרטיות ליברליות רבות משתמשות בפדרליזם ככלי לביזור סמכויות אנכי, על מנת למנוע שימוש לרעה בכוחו של הממשל המרכזי, וחלוקת סמכויות המדינה בין סמכויות עירוניות, מדינתיות ופדרליות.
זכויות וחירויות
רשימה זו כוללת כתנאי מקדים, אך לא מפורש, את הזכות לחיים, לביטחון, ולקניין.
באופן דומה מונה הפילוסוף ג'ון רולס, אחד מההוגים החשובים של הדמוקרטיה הליברלית במאה העשרים בספרו "תאוריה של צדק" חירויות בסיסיות שבלעדיהן אין משמעות לאידיאל של אנשים שווים וחופשיים – חופש המחשבה, חופש הדיבור, חופש העיתונות, חופש הדת, הזכות להחזיק בקניין, החופש ממאסר שרירותי המשתמע מהרעיון של שלטון החוק, והזכות להצביע ולשאת במשרה ציבורית.
ביישום הזכויות מטילות הדמוקרטיות הליברליות מגבלות על זכויות, במיוחד כאשר אלו מתנגשות זו עם זו. כך, למשל, דיני זכויות היוצרים הם פשרה בין חופש הביטוי וחופש הקניין. ייתכנו הגבלות על ביטויים מסוימים, הנוגדים את הדמוקרטיה, או מעודדים טרור. ההצדקה הניתנת למגבלות אלו היא כי הן דרושות על מנת להבטיח את עצם קיום הדמוקרטיה, או את קיום החירויות שאותן היא מבטיחה. כך, למשל, אם תאפשר הדמוקרטיה הסתה לרצח ראש הממשלה עלול הדבר לפגוע בזכותם של האזרחים לבחור את הממשלה שבה הם רוצים. הדמוקרטיות הליברליות חלוקות בדעתן עד כמה ניתן לפגוע בזכויות. בארצות הברית לדוגמה, חופש הביטוי נתפס כזכות מוחלטת כמעט.
תנאים מוקדמים
אף על פי שבורגנות וחברה אזרחית משגשגת אינן חלק מהממשל ככזה, קיומן נתפס כתנאי מקדים לקיומה של דמוקרטיה ליברלית. יש המגדירים את כלכלת השוק החופשי כתנאי הכרחי נוסף לקיומה של דמוקרטיה ליברלית. תנאים אלו כשלעצמם הכרחיים אך בלתי מספיקים. הניסיון שנצבר בעשורים האחרונים של המאה ה-20 – עשורים שבהם מדינות רבות עברו משיטה אוטוקרטית, או משיטה אוטוקרטית המלווה בכלכלה ריכוזית, לדמוקרטיה ולכלכלת שוק – הראה כי דמוקרטיה חדשה עומדת בפני מגוון רחב של אפשרויות. דמוקרטיה כזו יכולה להתייצב ולהפוך לדמוקרטיה ליברלית, כפי שאירע בחלק ממדינות הגוש המזרחי, או להפוך לסוג כלשהו של דמוקרטיה פופוליסטית ללא מרכיבים ליברליים, או אף לחזור לדיקטטורה במובן זה או אחר, עם כלכלת השוק או בלעדיה.
במדינות שקיבלו על עצמן את הדמוקרטיה ללא מסורת דמוקרטית רבת שנים, עצם קיומן של בחירות לא הספיק על מנת להגיע למשטר דמוקרטי ליברלי. לשם כך נדרש שינוי מעמיק בחשיבה האזרחית.
אחד המאפיינים הקשים לתפיסה למי שלא הורגל בחשיבת הדמוקרטיה הליברלית הוא התפיסה של "אופוזיציה נאמנה". זהו מרכיב תרבותי קשה להשגה במקומות שבהם חילופי המשטר היו אלימים ונעשו כתוצאה מאירועים דרמטיים וספונטניים, ולא כתוצאה מבחירות הנקבעות מראש. הרעיון כי כל השחקנים במגרש הדמוקרטי מסכימים על מחויבות בסיסית להליך הדמוקרטי דורש התאמה. נאמנות כזו אין פירושה נאמנות למדיניות של משטר מסוים, או למפלגה מסוימת, אלא לעקרונות הבסיס של השיטה הדמוקרטית.
מקורותיה ההיסטוריים של הדמוקרטיה הליברלית
הדמוקרטיה הליברלית רואה את שורשיה בשלוש מסורות נפרדות, המסורת הליברלית, המסורת הדמוקרטית והמסורת הרפובליקנית, שלכל אחת מהן שורשים משלה. עם המאה ה-18, בעידן האורות, היו רובן הגדול של מדינות אירופה מונרכיות אבסולוטיות. הוגים ליברלים ורפובליקנים חיפשו דרכים לתיקון המשטרים האבסולוטיים, ולהתאמתם לרעיונות הנאורים של תקופתם. הדמוקרטיה הישירה המוכרת מאתונה העתיקה נראתה כבלתי יציבה, וכנתונה לגחמותיו של ההמון. יש שהאמינו שהיא מנוגדת לטבע האדם. תומאס הובס למשל, ראה בטבע האדם אנוכי מיסודו ולכן דורש מנהיג חזק, "לוויתן", שירסן ויגן על האדם מפני מלחמת הכול בכול המהווה לטענתו את המצב הקדם פוליטי, המצב ה"טבעי". ז'אן-ז'אק רוסו ראה בדמוקרטיה את שיטת הממשל היציבה פחות, וטען כי היא ניתנת ליישום רק אם בני אדם ינהגו כאלים. מחוץ למעגל ההוגים הליברלים והרפובליקנים של עידן האורות, משלו המשטרים המלוכניים שטיפחו את ההנחה כי זכותם של המלכים לשלוט ניתנה ישירות מן האל.
הוגי עידן האורות תמכו ברציונליזם ובתבונה, וקידשו את החירות ואת השוויון. טענתם הבסיסית היא כי כל בני האדם נולדו שווים, ולכן לא ניתן להצדיק את ריבונות המלכים על בסיס הזכות האלוהית המולדת, אלא על בסיס מורכב יותר, שבסיסו בעם. כך, רוסו, בספרו האמנה החברתית טוען כי האדם ויתר על החירות הנתונה לו במצבו הטבעי, והעניק אותה לריבון, אך ריבון זה אינו השליט האבסולוטי, הלוויתן של הובס, אלא העם, הממנה את הרשות המבצעת, וביכולתו גם לפטרה, אם אינה מבטאת את הרצון הכללי. הרעיון הבסיסי הוא כי הממשלה נועדה על מנת לשרת את האזרחים ולבטא את רצונם, ולא להפך, וכי החוקים צריכים לחול על כולם בצורה שווה.
הוגי המהפכה האמריקנית והמהפכה הצרפתית השתמשו ברעיונות דמוקרטיים, רפובליקניים וליברליים אלו ליצירת משטרים חדשניים. אך בעוד שהמהפכה הצרפתית הידרדרה בתחילה לשלטון טרור, ולאחר מכן לשלטון יחיד קיסרי, הוסיפו אבות האומה האמריקנית את רעיון הדמוקרטיה הייצוגית, שבו אין העם מבטא עצמו ישירות, כי אם באמצעות בחירת נציגים. אף אחד מהמשטרים הללו, הצרפתי או האמריקני, לא היה מה שאנו יכולים לכנות כיום "דמוקרטיה ליברלית", במיוחד בכל הנוגע לזכות ההצבעה, המוגבלת מאוד, אך ניתן לראות בניסיון הצרפתי קצר הימים, ובמיוחד בדמוקרטיה האמריקנית הצעירה, את אבות הדמוקרטיה הליברלית בת ימינו. הגותם של כותבי "הפדרליסט" – ג'ון ג'יי, אלכסנדר המילטון וג'יימס מדיסון – ושל מנסחי חוקת ארצות הברית, הביאה לעולם את הדמוקרטיה הליברלית בנוסח הקרוב לזמננו, שמרכיב הייצוגיות שבה איפשר לה לתפקד גם במדינות בעלות שטח גדול ואוכלוסייה גדולה, שרעיונות הדמוקרטיה הישירה לא נראו אז כישימים לגביהם.
בין המהפכה הצרפתית והמהפכה האמריקאית לבין אביב העמים האירופאי קמו בדרום אמריקה ובמרכזה כמעט 20 מדינות בעלות משטרים ייצוגיים וחוקות שניסו ליישם רעיונות דומים בצורה שונה. למעשה, אחד המאפיינים של שיטות משטר ראשוניות אלו הוא האמונה בכוחה של החוקה לעצב את האומה ומכאן הניסוחים הבלתי פוסקים של חוקות במרבית המדינות הללו. בספרד נערך ניסיון ליברלי לאחר הדחתו של המלך קרלוס הרביעי בידי נפוליאון. הליברלים הספרדים השליטו לזמן קצר ליברליזם בספרד, והיו גם הראשונים שנקראו "ליברלים".
תגובת הנגד של המלוכנים ראתה בליברלים קבוצה קיצונית ומסוכנת המערערת את הבסיס המוצק של הסדר המקובל, ושל ערכי הבסיס שעליהם נשענה החברה. במהלך המאה ה-19 הפכו הרעיונות למקובלים יותר, והמהפכות הליברליות שהביא עמו אביב העמים סייעו לקידום רעיונות הדמוקרטיה הליברלית. הליברליזם חדל להיחשב כדעה קיצונית, ונראה כצורת מחשבה השייכת לזרם המרכזי, במיוחד משקמו זרמי חשיבה קיצוניים עוד יותר ביחסם למשטרים הקיימים – הסוציאליזם, הקומוניזם והאנרכיזם. בתהליך של רפורמה איטית קיבלו מדינות אירופה את עקרונות הליברליזם והדמוקרטיה. בסוף המאה ה-19 לא שויכה עוד הדמוקרטיה הליברלית ל"ליברלים" בלבד, אלא הייתה מקובלת על מגוון של צורות מחשבה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובמיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, השיגה שיטת ממשל זו דומיננטיות במערב, ולאחר סיום המלחמה הקרה הנתפסת לעיתים כעימות ישיר בין הדמוקרטיה הליברלית ובין השיטה הקומוניסטית האוטוקרטית, קיבלה הדמוקרטיה הליברלית מעמד בכורה בינלאומי, אם כי זה הועם במקצת על ידי התפתחויות מאוחרות יותר, הקשורות לעלייתם של התאגידים הרב לאומיים, ולגלובליזציה.
תפוצת הדמוקרטיה הליברלית בעולם
מספר ארגונים ומדעני מדינה עורכים רשימות של מדינות "חופשיות" ומדינות "שאינן חופשיות" בעבר ובהווה. מאלו, הידועות ביותר הן רשימות "Polity Data" והרשימות שבדו"ח החירות בעולם של מכון המחקר האמריקני "Freedom House" – דו"ח המקובל בקרב העוסקים במחקר האקדמי בתחום. ה-Economist Intelligence Unit, ארגון עסקי מבית האקונומיסט, מפרסם אף הוא מדד המדרג את מדינות העולם על פי מידת הדמוקרטיות שלהן – מדד הדמוקרטיה, אולם מדד זה אינו מתפרסם במסגרת אקדמית ואינו עובר תהליך של ביקורת עמיתים.
ישנה הסכמה רווחת כי מדינות האיחוד האירופי, יפן, קוריאה הדרומית, ארצות הברית, קנדה, הודו, דרום אפריקה, ברזיל, צ'ילה, אוסטרליה וניו זילנד, הן דמוקרטיות ליברליות.
מכון "פרידום האוס" רואה בחלק מהמדינות שעל פי חוקתן מהוות באופן רשמי דמוקרטיות ליברליות, ובחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר, כמדינות שאינן דמוקרטיות בפועל, לרוב בשל כך שלממשלה ישנה השפעה חזקה על תוצאות הבחירות. חלק ממדינות אלו מצויות בעיצומו של תהליך שטרם הסתיים.
מדינות שאינן דמוקרטיות באופן רשמי, כגון מדינות ששולטת בהן מפלגה אחת, ודיקטטורות מסוגים שונים, נפוצות במזרח אסיה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ישראל כדמוקרטיה ליברלית
מדינת ישראל מקיימת מאפיינים רבים של דמוקרטיה ליברלית, ובראשם מערכת דמוקרטית פרלמנטרית מתפקדת, ושמירה חוקתית על זכויות אדם, להלכה אם לא למעשה, אף בהיעדרה של חוקה פורמלית, כמו גם שמירה מסוימת על הקניין הפרטי וכלכלת השוק. המאפיינים הקלאסיים של הדמוקרטיה הליברלית – הפרדת רשויות, שלטון החוק ודמוקרטיה ייצוגית – נשמרים היטב במערכת הישראלית, המקיימת הליכים של שינוי חוקתי מתוך ניסוי וטעייה, תוך שמירה על רטוריקה דמוקרטית, והצהרה על נאמנות לעקרונות דמוקרטיים וליברליים.
עם זאת, מספר מאפיינים ייחודיים לשיטה הישראלית מקשים על הגדרתה כדמוקרטיה ליברלית. בין אלו ניתן למנות את הגדרתה כ"מדינה יהודית ודמוקרטית". פניה עוז-זלצברגר כתבה – "האיזון המושגי המלאכותי בין 'דמוקרטיה' ו'יהדות' מערפל... את תשתיתה המושגית של הדמוקרטיה הליברלית. בכל תאוריה של חברה אזרחית הנהנית מחירות פוליטית, מימי ג'ון לוק ואילך, יכולה ה'יהדות' לתפקד רק כתפיסה אחת מני אחדות של החיים הטובים, הראויות להגנה מפני השליט וזו מפני זו...".
עוז-זלצברגר מזהה מסורת אטטיסטית בשיח הפוליטי הישראלי שיש בו דומיננטיות למושגים של "מדינה" ו"אומה", מורשת המאה התשע עשרה, הנושאת אופי מרכז אירופי מובהק, עדות לזמן ולמקום שבו התגבשה האידאולוגיה הציונית.
בסקר שנערך על ידי ארגון "פרידום האוס" בשנת 2006 קיבלה מדינת ישראל ציונים גבוהים והוגדרה כ"מדינה חופשית" (הגדרה המקבילה, אך לא חופפת באופן מדויק את הגדרת "הדמוקרטיה הליברלית"). לעומת זאת אותו ארגון קבע כי "השטחים הכבושים" אינם חופשיים, וניתן לממשל בהם ציון נמוך הן בתחום הזכויות הפוליטיות והן בתחום השמירה על החירויות הבסיסיות.
דמוקרטיות ליברליות דה-פקטו
לעיתים הדמוקרטיה הליברלית מורכבת על שיטת ממשל שאינה דמוקרטיה דה יורה. כך למשל המקרה עם בריטניה שהיא להלכה מונרכיה, אך למעשה דמוקרטיה ליברלית, ובה שולט פרלמנט שהנציגים בו נבחרים. בבריטניה, בקנדה ובמדינות אחרות, השליט להלכה הוא המונרך השושלתי, אך בפועל עיקרה הגדול של השררה השלטונית מצוי בידי הפרלמנט הנבחר. ישנם הסבורים כי מלוכה שושלתית גם בצורתה החוקתית המצומצמת נוגדת את הדמוקרטיה הליברלית באופן עקרוני. אחרים סבורים כי כל עוד תפקידי המונרך טקסיים, וכל עוד סדרי היסוד של הדמוקרטיה הליברלית נשמרים, אין מניעה להתייחס גם למונרכיה חוקתית כאל דמוקרטיה ליברלית.
ייצוג יחסי אל מול כלל הרוב
ישנן דמוקרטיות ליברליות שבהן נציגים נבחרים על פי מחוזות בחירה המחולקים לפי מפתח גאוגרפי, אתני או אחר. המפלגה או הנציג שזוכה לרוב במחוז בחירה מייצג את המחוז בפרלמנט. במדינות אחרות, בהן מדינת ישראל, נהוגה שיטה שמתבססת כולה על ייצוג יחסי, כאשר כל המדינה נחשבת לאזור בחירה אחד, והמושבים בפרלמנט מחולקים על פי אחוז הקולות שקיבלה המפלגה בבחירות הכלליות במדינה.
חלוקת המדינה לאזורי בחירה, וחלוקת המושבים על פי השיטה הרובית, הם מרכיבים חשובים של הזן של הדמוקרטיה הליברלית המכונה מודל וסטמינסטר, הנהוג באנגליה ובמדינות המושפעות משיטת הממשל באנגליה. למודל זה מאפיינים רבים נוספים, אם כי זה הבולט בהם.
אחת המחלוקות העיקריות בין תומכי שתי השיטות היא האם עדיף שייבחרו נציגים שיוכלו לייצג באופן יעיל אזורים ספציפיים במדינה, או שעדיף לספור את כל הקולות ביחד בלי להתחשב במחוזות, וכך לאפשר ייצוג גם למיעוטים קטנים שקולותיהם מפוזרים בין מחוזות.
אוטו ויידט
אוטו וַיידט (נהגה "וייט"; גרמנית: Otto Weidt; 2 במאי 1883 – 22 בדצמבר 1947) היה בעלים של בית מלאכה בברלין המיועד עבור החירשים והעיוורים. תחילה עסק בהדבקת טפטים, אך עם הזמן ראייתו התדרדרה והוא נעשה עיוור. לכן הקים בית מלאכה למברשות ומטאטאים. רוב עובדיו היו יהודים חירשים ועיוורים. כאשר החלו רדיפות הנאצים בתקופת השואה, ניסה לשמור על עובדיו תוך סיכון עצמי. עזרתו כללה מציאת מקומות מסתור עבורם, זיוף תעודות, שוחד של מנהל לשכת התעסוקה ועוד. כיום בית המלאכה שלו שוחזר באזור הנקרא "האקשה הֶפה" (Hackesche Höfe - אזור ייחודי המורכב מ-8 חצרות שאוחדו ליצירת מתחם משותף), ברחוב רוזנטאלר 39 בברלין.
דמוקרטיה ליברלית
ייצוג יחסי אל מול כלל הרוב
מספר מדינות, כגון גרמניה וניו זילנד, משלבות בין שתי השיטות – האזורית והיחסית. בבית המחוקקים התחתון שלהן יש שני סוגי מושבים: סוג אחד מוענק לנציגי מחוזות, שכל אחד מהם נבחר ברוב קולות במחוז בחירה ספציפי, ושאר המושבים מוענקים באופן יחסי לקולות שקיבלו המפלגות בבחירות.
אוטו ויידט
ויידט הלא-יהודי עשה מאמצים מיוחדים להציל את עובדיו ולהסתירם, ועל פועלו זה זכה להכרה והוכרז בשנת 1971 כחסיד אומות העולם.
ביוגרפיה
ויידט נולד ברוסטוק שבגרמניה בשנת 1883, וזמן קצר לאחר מכן עברה משפחתו לברלין. כמו אביו, הפך למדביק טפטים, וכאיש צעיר היה מעורב בחוגים אנרכיסטיים ופציפיסטיים של תנועת הפועלים הגרמנית. הוא נמנע מהגיוס הכללי למלחמת העולם הראשונה בשל דלקת באוזן.
דמוקרטיה ליברלית
משטר נשיאותי ומשטר פרלמנטרי
במשטר נשיאותי הרשות המבצעת נבחרת באופן נפרד מן הרשות המחוקקת, ואינה תלויה בה או שהיא תלויה בה במידה מועטה ביותר לביצוע תפקידיה. במשטר פרלמנטרי הרשות המבצעת נבחרת על ידי הרשות המחוקקת, ולרוב תלויה בה על מנת לשמור את תפקידה, ופגיעה להצבעת אי אמון. שתי השיטות תואמות את הדמוקרטיה הליברלית. דוגמה בולטת לדמוקרטיה ליברלית בעלת משטר נשיאותי היא ארצות הברית, כאשר דמוקרטיות ליברליות בעלות משטר פרלמנטרי רווחות באיחוד האירופי.
דמוקרטיה רדיקלית
טיעונים נגד הדמוקרטיה הליברלית נשמעים מפי תומכי שיטות דמוקרטיות רדיקליות יותר כדמוקרטיה השתתפותית, דמוקרטיה דיונית ודמוקרטיה ישירה. ליבת הטיעון הרדיקלי היא כי השימוש במתווכים להבעת רצון העם בשיטה המבוססת על דמוקרטיה ייצוגית מביאה לכך שרצון העם, שמטרת הדמוקרטיה היא לבטאו, מוגבל באמצעות מנגנון של תיווך באמצעות נציגים, הגבלות חוקתיות ומנגנונים משפטיים. הכוח האמיתי, כך טוענים תומכי הצורות הרדיקליות של הדמוקרטיה, נמצא בדמוקרטיה הליברלית לא בידי העם, הנקרא להשמיע קולו אחת למספר שנים בבחירות, שבהן אחוז ניכר ממנו אינו משתתף, אלא בידי אוליגרכיה המנציחה את שלטונה באמצעים חוקתיים. טיעון דומה מעלים חוגים פוסט מודרניסטים הרואים בדמוקרטיה הליברלית מנגנון לשמירת כוחן של האליטות. צורות ישירות והשתתפותיות יותר של הדמוקרטיה, כך נטען, תבאנה לביטוי מדויק יותר של "הרצון הכללי" ושל ריבונות העם.
ז'אן-ז'אק רוסו, בספרו "על האמנה החברתית", העלה טענה זו באופן מפורש, באומרו "הריבונות אי אפשר שתהא מיוצגת, מאותו הטעם עצמו שאי אפשר למסרה לידי אחר. עצמותה היא הרצון הכללי, והרצון אין לו נציגים" מושג "הרצון הכללי" הוא בעל חשיבות, שכן הטענה היא שהנציגים אינם מייצגים את "הרצון הכללי" אלא את רצונם וטובתם הם.
ניסוח מודרני יותר משמיע קלוד אקה: "לא במפתיע נדחתה הדמוקרטיה והוחלפה בדמוקרטיה הליברלית. הדמוקרטיה הליברלית דומה לדמוקרטיה, אך שונה ממנה. במקום הקולקטיב מתמקדת הדמוקרטיה הליברלית ביחיד. היא מחליפה את הממשלה על ידי העם בממשלה בהסכמת העם. במקום ריבונות העם היא מציעה את ריבונות החוק. במקום להדגיש את האוניברסליות היא מדגישה את השוני. וחשוב מכל הדמוקרטיה הליברלית לחלוטין כופרת ברעיון של הכוח לעם."
טינמיים
טִּינָמִיִּים (שם מדעי: Tinamidae) היא משפחה יחידה בסדרת הטִּינָמָאִים (Tinamiformes), שבמחלקת העופות הנפוצים באמריקה הטרופית. המין הגדול ביותר במשפחה טינמו ענק (Tinamus major) מגיע לאורך 49 ס"מ ולמשקל של 2 ק"ג והוא קרוב בגודלו לטינמו אפור (Tinamus tao). הקטן ביותר הוא טינמו גמדי (Taoniscus nanus) שמגיע לאורך 14.5 ס"מ ולמשקל 43 גרם.
דמוקרטיה ליברלית
דמוקרטיה רדיקלית
מדען המדינה הארגנטיני, גיירמו או'דונל, הגה את המושג דמוקרטיה נציגית - "Delegative Democracy" כמונח המתאר את המשטרים הלטינו-אמריקאים הנאו-ליברלים של שנות ה-90. המונח מגדיר את נבחרי העם לא כנציגיו, המבטאים את רצונו, אלא כשליחיו, כלומר שההמון מסמיך אותם בבחירתם לנהוג לפי הבנתם. ובכך מרחיק את הדמוקרטיה הליברלית בצורתה זו עוד צעד אחד מעבר לרעיון הדמוקרטי הבסיסי של ביטוי רצון העם.
כיום, עם התקדמות אמצעי התקשורת האלקטרונית, ישנם רבים הרואים בדמוקרטיה הישירה, שבעבר נראתה כבלתי אפשרית, משום חלופה ראויה ואפשרית לדמוקרטיה הייצוגית, ובסופו של דבר לדמוקרטיה הליברלית. מולם יש הטוענים כי המצביע האלקטרוני, המבודד, הספון בביתו, נתון למניפולציות, ובסופו של דבר הצבעתו אינה פעילות דמוקרטית אלא באופן פורמלי, שכן לא משתמעת ממנה השתתפות של ממש בהליך דמוקרטי, הכולל יותר מהקשה על מקלדת. מכל מקום, עלייתה של תקשורת המחשבים והתקשורת האלקטרונית הביאה לפריחה מחודשת של הגישות הישירות וההשתתפותיות, וליצירת גישה חדשה המכונה "דמוקרטיה אלקטרונית" (E Democracy).
לטענות כנגד הדמוקרטיה הליברלית המועלות על ידי תומכי השיטות הרדיקליות, משיבים תומכי הדמוקרטיה הליברלית כי הדמוקרטיה הייצוגית בכלל, והדמוקרטיה הליברלית בפרט, מהוות את ההגנה הטובה ביותר למיעוטים מפני עריצות הרוב. דמוקרטיה שאינה משתמשת בתיווכם של הנציגים תיצור רוב מזדמן, מתחלף ונתון למניפולציות, ולא תאפשר מדיניות ארוכת טווח. נטען כי לאזרח מן השורה אין את הידע והכישורים להחליט בכל מגוון הנושאים העומדים על הפרק במדינה המודרנית, ולשם כך הוא בוחר בנציגים, המשקיעים את המאמץ בהשגת המידע ובדיוני מדיניות, מאמץ שאזרח מן השורה אינו יכול להשקיע. נטען כי מדינה המתנהלת כך שכל החלטה מתקבלת על ידי כלל הציבור תידרדר עד מהרה לדיקטטורה של הרוב, לדיכוי של המיעוטים ולתוהו ובוהו.
אוטו ויידט
ביוגרפיה
בשנת 1936 הקים את בית המלאכה לייצור מטאטאים ומברשות, אשר בשנת 1940 עבר לחצר האחורית של רח' רוזנטאלר 39 בברלין. הוורמאכט היה אחד מלקוחותיו, וכך הצליח לקיים את העסק שלו, שסווג כחיוני למאמץ המלחמתי, על אף תקופת המלחמה. בבית המלאכה הועסקו כ-30 יהודים עיוורים וחירשים בין השנים 1941 ו-1943. כאשר הגסטאפו החל לעצור ולגרש את עובדיו היהודים, ויידט נאבק כדי להבטיח את ביטחונם על ידי זיוף מסמכים בעזרת מזכירתו הדוויג פורשוץ ושוחד קצינים גרמנים.
טינמיים
מיון
המשפחה מתחלקת ל-2 תתי משפחות:
דמוקרטיה ליברלית
דמוקרטיה רדיקלית
יש המשיבים לטענות אלו של תומכי הדמוקרטיה הליברלית בכך שהטענות אינן נגד דמוקרטיה ישירה, אלא נגד השיטה הדמוקרטית בכללותה. כך, למשל, מדוע ציבור נבער שאינו מסוגל להחליט בענייני היסוד, מקבל לפתע את כל הכישורים הנדרשים כשעליו לבחור בנציגים?
אוטו ויידט
ביוגרפיה
לאחר המלחמה הקים בית יתומים וכן בית אבות עבור ניצולי מחנות הריכוז.
דמוקרטיה ליברלית
דמוקרטיה רדיקלית
במקצת הדמוקרטיות הליברליות נהוג השימוש בכלי של משאל עם. שווייץ ואורוגוואי הם דוגמה לכך. מספר מדינות בארצות הברית משתמשות אף הן בכלי זה. בדמוקרטיות ליברליות רבות נערכו משאלי עם, במיוחד בנושאים בינלאומיים, ככניסה לאיחוד האירופי. אך השימוש בפנייה ישירה אל העם בדמוקרטיה הליברלית מן השורה אינו תכוף, והוא נעשה רק במקרים של צעד כקבלת חוקה, מתן אוטונומיה לחבל ארץ פורש, או הצטרפות לאיחוד מדיני.
במדינת ישראל לא נערך מעולם משאל עם. הדבר הקרוב ביותר לכך היה "המשאל" שנערך בין מתפקדי הליכוד לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות. משאל זה היה רחוק הן מבחינת היקפו, והן מבחינת תוקפו, מלהיות כלי אמיתי לדמוקרטיה ישירה.
עריצות הרוב
"עריצות הרוב" הוא ביטוי המשקף את החשש שהשלטון שנבחר באופן דמוקרטי, יפעל לדיכויו של מיעוט מסוים. הטענה כי ממשל דמוקרטי עלול לגרום למצבים שבהם הרוב יפעל לדיכויו של המיעוט באמצעים דמוקרטיים לכאורה היא טענה טובה כלפי דמוקרטיה ישירה, ודמוקרטיה ייצוגית, כמו גם כלפי הדמוקרטיה הליברלית. עם זאת, מבחינה תאורטית הדמוקרטיה הליברלית פגיעה פחות לטענה.
הדמוקרטיה הליברלית מתייחסת לנושא זכויות האדם וזכויות המיעוט באופן הלוקח בחשבון כי ייתכן והרוב שיתקבל בבחירות ירצה לפגוע בזכויות אלו, ולכן היא מציבה מספר מכשולים בפני רוב זה. המדובר לרוב בקיומה של חוקה המגינה על המיעוטים מפעולה שרירותית של הממשלה. שינוי בחוקה דורש לרוב הליך מיוחד, ורוב מיוחס, וכך מובטח כי המיעוט לא יהיה פגיע לפעולה שרירותית של רוב מקרי שהתקבל בבחירות.
מרכיבים נוספים בדמוקרטיה הליברלית המבטיחים מפני עריצות הרוב הם הפרדת הרשויות הנהוגה במשטרים אלו כחלק מהותי מעצם המשטר, המקשה על רוב מקרי שהתקבל בבחירות לכפות את רצונו.
דמוקרטיות ליברליות שונות פיתחו מנגנונים שונים להתמודדות עם סכנת עריצות הרוב. בחברות דמוקרטיות ליברליות הומוגניות יחסית כבריטניה, בעלות מסורת של חילופי שלטון סדירים בין מפלגות הקרובות יותר למרכז הפוליטי מלקצותיו, מבין הרוב כי הוא עלול להפוך למיעוט בבחירות הקרובות, וכך גם המיעוט. עניין זה מקטין את רמת הסיכון לצדדים מקיום ההליך הדמוקרטי, ויוצר מחסומים של מסורת פרלמנטרית וחוקתית המונעת שימוש בכוחו של הרוב לרעה, גם כאשר המיעוט, שהפסיד בבחירות, נותר באופוזיציה ואינו שותף בקבלת ההחלטות. לא כך הדבר בחברות המפולגות לפי קווים אתניים, דתיים, מעמדיים או אידאולוגיים, לתת-חברוֹת בעלות מפלגות המייצגות אותן, כאשר הרוב הוא קבוע מבחירות לבחירות, והעדפות הבוחרים הן קשיחות. במקרה כזה פועלת הדמוקרטיה הליברלית ליצירת מנגנונים (כקואליציה גדולה, ייצוג יחסי או פדרליזם) המביאים לשיתופו של המיעוט בהחלטות. כך למשל שיטת הממשל בבלגיה המכונה "דמוקרטיה קונסנזואלית".
תאוריית הבחירה הציבורית
הכלכלנים שפיתחו את התאוריה, וביניהם קנת' ארו, טענו כי הבוחר בדמוקרטיה הייצוגית מפעיל "בורות רציונלית", מושג המתאר מצב שבו עלות השגת מידע לגבי נושא מסוים עולה על התועלת שבהשגתו. כל בוחר עומד בפני סיכוי זעיר ביותר שהצבעתו תשנה את תוצאות הבחירות, והשגת מידע רלוונטי הנדרש לקבלת החלטה מושכלת באשר להצבעה דורשת מאמץ רב. לפיכך, ההחלטה הרציונלית של כל בוחר צריכה להיות שלא להתייחס לפוליטיקה, ואף להימנע מהצבעה. לטענתם הממצא האמפירי של אחוזי הצבעה נמוכים, וחוסר ידע מופגן של רבים מן האזרחים במושגים בסיסיים הנוגעים למשטר, מוסבר על ידי תאוריה זו. מצב זה מאפשר מרחב פעולה ניכר לקבוצות לחץ שיש להן מניעים חזקים לשנות החלטות וליישם קווי מדיניות שייטיבו עם הקבוצה שהם שייכים לה, דבר המביא ל"כשל ממשלתי" (המקביל בהגותם למונח כשל שוק) ולמדיניות שאינה מטיבה עם הציבור בכללותו. מנסור אולסון פיתח את המושג "תאוריית הטרמפיסט" לפיו פרט רציונלי יעדיף ליהנות מהישגי קבוצות הפועלות להשגת מטרה פוליטית, ולא לפעול בעצמו להשגתה, ולפיכך בלי תמריצים משמעותיים לפעילות, אין לצפות להשתתפות פוליטית הן כפרטים והן כקבוצות.
על תאוריה זו נמתחה ביקורת רבה, מכיוונים שונים. כתאוריה המנסה ליישם שלא כהלכה את עקרונות הכלכלה במקום שבו אין להם שליטה.
את התאוריה יש לראות בהקשרה הכלכלי. הוגי התאוריה אינם מטיפים לחזרה אל "הדמוקרטיה הישירה" או לצורות רדיקליות של דמוקרטיה, שייתכן שתבאנה להשתתפות יתר של האזרח בהליך הבחירות וליצירת אזרחים טובים ומודעים יותר. מסקנות התאוריה מפחיתות בערכו של ההליך הדמוקרטי כשלעצמו, ונותנות לשוק החופשי מעמד בכורה. הטענה היא כי פעילות ממשלתית אינה יעילה, בעוד שפעילות השוק החופשי היא יעילה. ולכן הזרם המחשבתי שהתאוריה משתייכת אליו הוא הזרם השמרני והליברטריאני הקורא לממשלה קטנה ושוק חופשי לחלוטין. פירוש זה של התאוריה כקריאה להפחתה נוספת של מעורבות הממשלה בכלכלה (בנוסף לזו הקיימת ממילא בדמוקרטיה הליברלית) מביא לראיית הביקורת של אנשי תאוריית הבחירה הרציונלית כמופנית אל הדמוקרטיה הליברלית מבפנים, ולא כביקורת חיצונית.
פלוטוקרטיה
מרקסיסטים, אנרכיסטים וזרמי שמאל רדיקלי אחרים טוענים שהדמוקרטיה הליברלית היא חלק בלתי נפרד מהשיטה הקפיטליסטית, וכי בבסיסה עומדת הנצחת שיטת המעמדות. הדמוקרטיה הליברלית נראית בעיניים אלו כדמוקרטית באופן שאינו מספק, ובלתי השתתפותית. נטען כי זוהי דמוקרטיה בורגנית, ששולטים בה בעלי ההון. לטענתם דמוקרטיה זו אינה שוויונית, מקדמת את הפערים בחברה ומנצלת את העובדים. כן מצביעה ביקורת זו על המנגנונים הבאים להנצחת שליטת בעלי ההון בממשל:
אם מצב דברים זה יתפרש, כפי שאכן יש המפרשים אותו, כשלטונם המעשי של בעלי ההון, ניתן לראות את הדמוקרטיה הליברלית כפלוטוקרטיה.
הדמוקרטיה הליברלית הולכת יד ביד עם כלכלת השוק החופשי. ישנן מדינות הנוקטות בכלכלת שוק חופשי שאינן דמוקרטיות ליברליות, אך אין דמוקרטיה ליברלית שלא נהוגה בה מידה בסיסית של כלכלת שוק חופשי.
צמיחה כלכלית
רבים מקשרים את הדמוקרטיה הליברלית עם כלכלת השוק, וטוענים כי קיים מתאם בין כלכלת שוק, חופש פוליטי, וצמיחה כלכלית המתבטאת בתוצר מקומי גולמי לנפש.
השאלה כמה מן הצמיחה ניתן לייחס לדמוקרטיה כשלעצמה היא שנויה במחלוקת. יש הטוענים כי עלייתה של הדמוקרטיה הליברלית לאחר המהפכה התעשייתית שהביאה עמה את הקפיטליזם היא שהביאה לקישור בין הדמוקרטיה ובין הצמיחה הכלכלית. אחרים מצביעים על העובדה כי המהפכה התעשייתית החלה באנגליה שנהנתה ממידה רבה בהרבה של דמוקרטיה, הדומה לדמוקרטיה הליברלית בת ימינו, יחסית לשאר מדינות אירופה בתקופתה.
הקשר בין דמוקרטיה וצמיחה כלכלית נחקר רבות. הקשר המושגי בין מושגי אי ההתערבות של המדינה, הקטנת ה"ציבורי" לעומת ה"פרטי", ומושג התחרות, העומדים הן ביסוד כלכלת השוק והן ביסוד הדמוקרטיה הליברלית הוא ברור, ורבים טוענים כי המדובר במושגים מקבילים שקיומו של האחד מחזק בהכרח את השני.
אל מול הקשר החיובי יש שהצביעו על קשרים שליליים. יש הטוענים כי יש לבצע "דמוקרטיזציה" לספרה הכלכלית, ולנהל את אמצעי הייצור עצמם באמצעות בחירות דמוקרטיות. עוד נטען כי תנאי חוסר שוויון הכלכלי סותרים את ערכי הדמוקרטיה. כן נטען כי ההמשגה של האזרח כצרכן מונעת חשיבה הממוקדת באינטרס הכלל.
יש הטוענים כי השפע הכלכלי שמביאה מדיניות השוק החופשי מעצים את האזרחים, ואף עשוי להביא ליצירת דמוקרטיה במדינות כסין, כפי שאירע בתקופת הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה תחת שלטון אוגוסטו פינושה. אחרים חולקים על טענה זו ולטענתם, אף אם הכלכלה החופשית הביאה לדמוקרטיזציה בעבר, ייתכן כי לא תעשה זאת בעתיד. כך מדינות כמו סינגפור, ליכטנשטיין או הונג קונג מקיימות חופש כלכלי רב, משך זמן רב, מבלי להפוך דמוקרטיות במובהק.
הדמוקרטיה הליברלית בישראל
במדינת ישראל, שאין בה חוקה פורמלית, משמש בית המשפט הגבוה לצדק ככלי רב ערך לפיקוח על הכרעות הרוב. במיוחד לאחר המהפכה החוקתית, בשנת 1992, רואה עצמו בית המשפט העליון בעל הסמכות לפסול חוקים שחוקקה הכנסת. סמכות זו, וגישת האקטיביזם השיפוטי המעודדת את השימוש בה, שנויות במחלוקת בין זרמים מחשבתיים שונים בציבוריות הישראלית. אחת הטענות המרכזיות כנגד שיטה זו היא ששופטי בית המשפט עצמו ממונים בדרך שאינה ניתנת להגדרה כדמוקרטית: לאף אזרח ישראלי אין זכות לבחור או להיבחר כשופט.
הגנה חוקתית נוספת הניתנת לזכויות המיעוט בישראל היא מניעתן של רשימות שמצען שולל את היותה של ישראל מדינה דמוקרטית (או מדינה יהודית) מלרוץ לבחירות לכנסת. סמכות זו מנעה עד עתה מגופים קיצוניים כתנועת כך מלהשתתף בבחירות, אך אין בה כדי למנוע ממפלגות ממסדיות יותר, שגם מצען כולל מידה זו או אחרת של תמיכה בפגיעה בזכויות המיעוטים, מלהשתתף בבחירות.
אוטו ויידט
ביוגרפיה
ב -7 בספטמבר 1971 הוכרז ויידט ביד ושם, לאחר מותו, כחסיד אומות העולם.
בשנת 1993 הוסיפה אינגה דויטשקרון (Inge Deutschkron), שהייתה בין היהודים שהציל, לוחית זיכרון באתר בית המלאכה, ובשנת 1994 הוסיפה לוחית הוקרה לקברו בבית הקברות שבצלנדורף. בשנת 1999 נפתח מוזיאון באתר בית המלאכה, ומשנת 2005 הוא מופעל באמצעות הקרן לזיכרון ההתנגדות הגרמנית.
וסילי צ'רנישב
וסילי וסילייביץ' צ'רנישב (ברוסית: Василий Васильевич Чернышёв; 24 במרץ 1896 – 12 בספטמבר 1952) היה איש שירותי הביטחון הסובייטים, המשנה לשר הפנים של ברית המועצות וציר הסובייט העליון של ברית המועצות.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1896 בכפר ויסלקי, פלך ריאזאן. הוא סיים את לימודיו בשנת 1908. מאז 1908 הוא עבד במזנון בתחנת הרכבת בוגויאוולנסק, משנת 1909 עבד כמכונאי וכעוזר חשמלאי בקולנוע בעיר קירסנוב.
שירת בצבא הקיסרי הרוסי מיולי 1915. הוא שירת בגדוד 79 ואחר כך נשלח ללמוד ובאפריל 1916 סיים את לימודיו בבית הספר לקצינים במוסקבה. הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה מאז 1916, נלחם כראש צוות הסיור ומפקד פלוגה 412. על גבורה בחזית הוענקו לו עיטורים צבאיים. הוא השתתף פעיל באירועים המהפכניים בשנת 1917, ונבחר לחבר פלוגה. באוגוסט 1917 שוחרר מהצבא.