cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדה התעופה H-3
בסיס זה היה אחד משמונת הבסיסים העיקריים של חיל האוויר העיראקי בטרם פלישת כוחות הקואליציה לעיראק בשנת 2003. כיום הבסיס נטוש ואין בו שימוש למטרות צבאיות.
הבסיס הותקף במסגרת מבצע מוקד, וכן חיל האוויר הירדני שלח אליו מטוסים כדי שימריאו ממנו בבטחה ויסייעו לחיל האוויר העיראקי בתקיפת ישראל.
היסטוריה
מתחם H3 הוקם על ידי חברת הנפט העיראקית בשנת 1935, כתחנת שאיבה של צינור הנפט כירכוכ-חיפה.
שדה תעופה זה מעולם לא היה תחת שליטתו או בעלותו של חיל האוויר הבריטי המלכותי, אם כי בזמן מלחמת העולם השנייה חיילים בריטים הוצבו במתחם ושמרו על תחנת שאיבת הנפט וצינורות הנפט שבו יחד עם המגויסים האשורים, וכן המריאו ממנו טייסים בריטים.
מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים היה H-3 הבסיס העיקרי ממנו יכל חיל האוויר העיראקי לתקוף את ישראל. ב-5 ביוני 1967, יצאו מבסיס זה מטוסי הוקר האנטר לתקיפת ישראל. במסגרת הגל השלישי של מבצע מוקד תקפו שלושה מטוסי ווטור של חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה H-3 ופגעו במטוסים שחנו בו.
ב-7 ביוני שלחה ישראל רביעיית מטוסי ווטור ורביעיית מיראז' 3 ישראלים לתקיפת שדה התעופה H-3. ההתקפה לא צלחה וחיל האוויר העיראקי הפיל שלושה מטוסים ישראלים, טייס ונווט נהרגו ושני טייסים נפלו בשבי והוחזרו בסוף החודש. על פי מקורות פקיסטניים ואמריקנים מטוס ווטור ומטוס מיראז' III הופלו על ידי הטייס הפקיסטני (לאחר מכן בנגלדשי) סאיפול אזאם.
חיל האוויר העיראקי
במהלך שנות השבעים, עבר H-3 שדרוג בעקבות מלחמות ישראל ומדינות ערב בשנים 1973-1967. חברות מיוגוסלביה, שקודם לכן עסקו בבניית גשרים בעיראק, נשכרו לצורך הרחבת וחיזוק שדות ההמראה. בבסיס הוקמו האנגרים למטוסים מבטון בעובי של מטר, בטון מזוין בצינורות פלדה בעובי 30 סנטימטרים. להאנגרים הייתה רק כניסה אחת ובה הוצבו דלתות הזזה כבדות עשויות גם הן מבטון מזוין בעובי 50 סנטימטרים. בהאנגרים הותקנו גנרטורים לשעת חירום ומערכות חצי-אוטומטיות לתדלוק מטוסים.
מלחמת איראן עיראק
במהלך החורף שבין השנים 1980–1981, עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק, החליט חיל האוויר העיראקי לאחסן את מטוסיו בבסיס H3 כאמצעי הגנה מפני התקפה איראנית. האיראנים שהיו מודעים לכך החליטו לתקוף את שדה התעופה הצבאי. ב-4 באפריל 1981, 8 מטוסי פנטום F-4 של חיל האוויר האיראני חדרו לשטח האווירי העיראקי לעומק של 1,000 קילומטרים, ותקפו את שלושת מסלולי ההמראה במתחם.
גורם ההפתעה פעל לטובת חיל האוויר האיראני, ובתקיפה הם הצליחו להשמיד 3 מטוסי אנטונוב AN-12, מטוס אחד מדגם טופולב Tu-16, ארבעה מטוסי מיג-21, חמישה מטוסים מדגם סוחוי Su-20 וסוחוי 25, 8 מטוסי מיג-23 ו-2 מטוסי מיראז' (חדשים שנמסרו לחיל רק שבועות ספורים בטרם התקיפה). בנוסף לכל אלה, ניזוקו קשות 11 מטוסים והוצאו מכלל שימוש, ביניהם שני מפציצי טופולב Tu-16. שני טייסים עיראקיים ו-14 אנשי צוות נהרגו בתקיפה, יחד עם 3 חיילים מצריים וקצין מגרמניה המזרחית. 19 חיילים עיראקים, 4 מצריים ו-2 חיילים ירדנים נפצעו. התקיפה פגעה קשות ביכולותיו של חיל האוויר העיראקי לתקוף את איראן.
מלחמת המפרץ ושנות התשעים
לפי דוחות מודיעיניים אמריקאיים שפורסמו בזמן מלחמת המפרץ אוחסן בבסיס H3 נשק כימי, ועל כן ניסו העיראקים להבריח חלק ממצבור נשק זה במשאיות אל מחוץ לבסיס. בונקר בצורת S בקרבת מסלול ההמראה הראשי וכן 4 בונקרים נוספים שבהם אוחסן נשק ניזוקו או הושמדו בתקיפות של חיל האוויר האמריקאי. מתוך 22 בונקרים בצורת S בהם הוחבא ואוחסן נשק כימי, הושמדו 10 בונקרים. לא ידוע בוודאות מה קרה לבונקרים הנותרים.
בעקבות המלחמה נקבעו בעיראק שני אזורים אסורים לטיסה - בחלקה הצפוני והדרומי של המדינה. בעקבות התגרות מצד טייסים עיראקיים שנכנסו לאזור האסור הוחלט על יציאה למבצע "מעקב דרומי" שבו הותקפו בסיסים של חיל האוויר העיראקי בפצצות חכמות מונחות בעלות דיוק גבוה. ב-5 בספטמבר 2002 הוטלו פצצות מסוג זה על בסיס H3.
מלחמת עיראק
ב-18 במרץ 2003 נחתו יחידות קומנדו מיוחדות של הצבא הבריטי וכן יחידות קומנדו של הצבא האוסטרלי בשטח עיראק ועשו את דרכן לעבר שדות התעופה H2 ו-H3. הן הקימו מוצבי תצפית וזימנו מתקפות אוויריות כדי לדכא את כוחות ההגנה העיראקים. לכוח הבריטי והאוסטרלי חבר כוח דלתא האמריקאי, ויחד הם כיוונו תקיפות אוויריות מדויקות על שדה התעופה במשך 24 שעות תוך כדי שהם מניסים את הכוחות הלוחמים העיראקים. כוחות הקואליציה השתלטו על שדה התעופה ואבטחו אותו, וכמו כן הם השתלטו על מצבור נשק של כ-60 כלי לוחמה נגד מטוסים ואמצעי לחימה רבים נוספים. את מקומן של יחידות הקומנדו המובחרות תפסו יחידות לחימה משניות שהוטסו לבסיס מירדן, השליטה בבסיס נמסרה לידיהם ואנשי הקומנדו נשלחו למשימות נוספות בעומק שטח עיראק.
חיה ורד
חיה ורד (1 בינואר 1922 חלם, פולין – 6 בדצמבר 1997, ישראל) הייתה משוררת וסופרת ישראלית. שיריה התפרסמו מאוד בשנות ה-50 של המאה העשרים. היא הוציאה שלושה ספרי שירה ופרסמה סיפורים קצרים ושירים בעיתונות.
ביוגרפיה
ורד נולדה בא' בטבת תרפ"ב, 1 בינואר 1922, בעיר חלם בפולין. בשנת 1924, הגיעה לארץ ישראל עם הוריה, אברהם ומלכה רוזנפלד. ורד הייתה הבת הבכורה במשפחה בת שלושה ילדים. ילדותה עברה עליה בשכונת מונטיפיורי בתל אביב. בנעוריה פעלה בתנועת הנוער הבורוכובי ולמדה בבית הספר לבנות בנוה צדק.
בגיל 15 התייתמה מאמה שמתה במפתיע בניתוח. אביה נישא תוך חודש בשנית. ורד שהייתה תלמידה מצטיינת וכישרונה הספרותי בלט כבר מגיל צעיר, נאלצה לעזוב את בית הספר בגלל קשיים כלכליים של המשפחה. בגיל 17 עזבה את בית משפחתה ובגיל 18, לאחר שנה שבה כדבריה "גרה ברחוב", נישאה לשחקן התיאטרון יוסף לוי, וילדה את בנה הראשון.
בשנת 1941, בגיל 21, עברה להתגורר בקיבוץ גברעם של הקיבוץ המאוחד. בקיבוץ עבדה כמחנכת וכמורה והשתתפה בהגנה על היישוב במלחמת השחרור. בגברעם הכירה את בעלה השני, אליעזר לוי, יליד גרמניה, שהיה פלמחניק ומורה, מנישואין אלו נולדו לה שתי בנות.
בשנים אלו החלה לפרסם. שיריה הראשונים פורסמו במוספי הספרות, בביטאונים הקיבוציים ובכתבי עת לספרות כגון "מבפנים", "מולד", "גליונות" ו"אנך", ובמוספים אחרים של עיתון "דבר", לצד סיפורים לילדים שפורסמו בעיתון "דבר לילדים" וב"על המשמר".
ב-1947 התפרסמה הפואמה הראשונה שלה "שומרת הלילה" בביטאון הקיבוץ המאוחד "מבפנים" (כרך י"ב חוברת ב', פברואר 1947), וזכתה להערכה רבה בקרב סופרי התקופה.
ב-1954 התפרסם ספר שיריה "שירים על חרב ומיתר" (הקיבוץ המאוחד) וזכה לתהודה רבה ולשבחי הביקורת. ישראל זמורה (1949) כתב עליה: "זוהי משוררת בעלת ליריזם מעודן עד תכלית; שרטוטי דבריה – דקים מאוד, אבל הדקות חרוטה ואינה נמחקת מלפני העין הרואה ויודעת מה היא רואה". יוסף ליכטנבום (1960) כתב כי היא מצטרפת ל"פמליית המשוררות המעולות שלנו". "שירים על חרב ומיתר" מכיל שירים שחלקם עם אופי לירי ומינורי. חלק מהשירים מציירים תמונה קטנה כמו פרדס בשעת שקיעה או עץ זית, ומתארים בעדינות את מראות הטבע ונושאים גוון אימפרסיוניסטי; ואילו אחרים עוסקים בנושאים "גדולים" כמו תחייה לאומית, שואה ושכול. לדברי המבקר שמעון זנדבנק (1955) העיסוק בחוויות הקולקטיביות של עם ושל תקופה פוגם ביצירתה של ורד, שהיא לירית במהותה. לתפיסתו, "חיה ורד חייבת הייתה להעמיק בחוויה הפרטית, להיבנות על דקות ראייתה..."
ב-1954 כתבה את הפזמונים להצגה "אתה מספר לי?" מאת אפרים קישון ובביומיו של מנחם גולן עבור תיאטרון המטאטא.
בשנים 1954–1958 עבדה כעורכת ועיתונאית בביטאון "בקיבוץ" של העיתון "למרחב", והמשיכה לפרסם מיצירותיה בביטאוני התנועה וכן ב"דבר הפועלת" וב"מאזניים".
בשנת 1958 עזבה עם משפחתה את הקיבוץ ועברה לגור ביישוב חופית שבעמק חפר. ורד ובעלה עבדו במוסד הנוער "נעורים". ורד הייתה מחנכת ומורה לספרות לכיתות ט'–י'.
ורד לא פרסמה ספרי שירה נוספים אך המשיכה לכתוב שירים. בריאיון לתקווה ויינשטוק (1962) סיפרה כי אף שאינה מפרסמת, היא ממשיכה לכתוב כל הזמן. על עצמה אמרה "אני אדם שגנז את עצמו מדעת". עוד סיפרה כי הקיבוץ שימש לה מקור השראה ורק משעזבה אותו החלו שיריה לקבל גוון פרטי והמוטיב המרכזי של שירתה החל להיות ה"אני". בשירתה הושפעה בעיקר מאלתרמן ובני דורו.
היא המשיכה לכתוב שירים עד ימיה האחרונים. אחדים משיריה עדיין כלולים בתוכנית הלימודים בספרות של חטיבות הביניים והתיכון, ואחדים מהם אף הולחנו. המפורסם בהם, "סוף קיץ", הולחן על ידי יאיר רוזנבלום והושר על ידי הזמרת עפרה חזה, ומופיע באנתולוגיות רבות.
חיה ורד נפטרה בז' בכסלו תשנ"ח, 6 בדצמבר 1997. הותירה אחריה בן – יואב לוי ושתי בנות – הסופרת מיה לוי-ירון וטלי אטון.
אשה בשמלה ירוקה
ב-2016 פרסמה בתה, הסופרת מיה לוי - ירון את הרומן "אישה בשמלה ירוקה", בו היא מתארת את יחסיה עם אמה ואת סיפור חייה הטראגי של האם. הספר היה ברשימה הקצרה לפרס ספיר לשנת 2016.
בנימוקי השופטים נכתב: הרומן "אישה בשמלה ירוקה" הוא רומן אוטוביוגרפי על חיים בצילה של אם שהייתה פעם משוררת ואב יליד גרמניה, פלמחניק לשעבר. אמה של לוי-ירון, הייתה המשוררת חיה ורד, ששיריה זכו לשבחים רבים בשנות החמישים. ורד לא הצליחה לחזור על הצלחתה הראשונה וחלומה לחזור למרכז הבמה הספרותית לא התגשם. דמותה של האם המתוסכלת ומערכת היחסים עמה עומדים במרכז הספר הזה."
לקריאה נוספת
על המחברת ויצירתה:
על "נטפים"
על "שירים על חרב ומיתר"
מורתז חורצילווה
מוּרתַז חוּרצילַווַה (בגאורגית: მურთაზ ხურცილავა, ברוסית: Муртаз Калистратович Хурцилава; נולד ב-5 בינואר 1943) הוא כדורגלן עבר גאורגי מתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדות מגן וקשר; אחרי סיום קריירת המשחק פנה לקריירת אימון.
קריירת המשחק בשנות ה-60
מורתז חורצילווה נולד בשנת 1943 בכפר בנדזה שבחבל סמגרלו, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; קבוצת הבוגרים הראשונה בקריירת המשחק שלו הייתה "סַלחינוֹ" מהעיירה גֵגֵצ'קוֹרי (המרכז המנהלתי של הנפה, שבה ממוקם כפר הולדתו); בשנת משחקו האחרונה בקבוצה (1960), היא עלתה לראשונה אל הליגה הבכירה המקומית של גאורגיה הסובייטית.
בשנת 1961 חורצילווה החל לשחק בקבוצת דינמו טביליסי, שהופיעה בליגת העל הסובייטית; בשנת 1962 הוא זכה עם הקבוצה במדליית ארד על מקום שלישי באליפות ברית המועצות; באותה שנה הוא זכה בתואר אמן הספורט של ברית המועצות.
בשנת 1963 חורצילווה הוכר כמגן שמאלי השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית (נכלל ברשימת 33 מצטייני העונה כסגן שני של המגן השמאלי שבין 11 המצטיינים).
בשנת 1964 חורצילווה זכה עם דינמו טביליסי באליפות ברית המועצות הראשונה של הקבוצה.
ב-3 באוקטובר 1965 חורצילווה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברית המועצות; היה זה באתונה, במשחק הניצחון (1:4) על יוון במסגרת מוקדמות מונדיאל 1966 (הוא שיחק בשלושה מששת משחקי הנבחרת בבית 7 האירופי במוקדמות - שלושתם בסיבוב השני).
בשנת 1965 חורצילווה הוכר כמגן שמאלי השני בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית (כסגן ראשון של המגן השמאלי שבין 11 המצטיינים).
חורצילווה הופיע בשלושה מששת משחקיהּ של הנבחרת הסובייטית במונדיאל 1966 באנגליה; בשלב הבתים, הוא השתתף במשחקי הניצחון על צפון קוריאה (0:3) ואיטליה (0:1); בנוסף, הוא הופיע במשחק ההפסד (2:1) לפורטוגל בהתמודדות על המקום השלישי; בעקבות זכייתה של הנבחרת במקום הרביעי, חורצילווה זכה (עם חבריו לנבחרת) בתואר אמן ספורט ברמה בינלאומית של ברית המועצות.
בשנים 1968-1967 חורצילווה השתתף בכל שמונת משחקיהּ של נבחרת ברית המועצות במוקדמות אליפות אירופה 1968 (כולל שני משחקי הניצחון ברבע הגמר, שקדמו לטורניר הגמר באיטליה); בנוסף, הוא הופיע בכל ארבעת משחקיהּ של הנבחרת האולימפית הסובייטית במסגרת מוקדמות טורניר הכדורגל באולימפיאדת מקסיקו 1968.
ב-30 באוגוסט 1967 חורצילווה הבקיע את שערו הראשון במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במוסקבה, במשחק הניצחון (0:2) על נבחרת פינלנד במוקדמות אליפות אירופה 1968.
בשנת 1967 חורצילווה זכה עם דינמו טביליסי במדליית הארד השנייה שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; בנוסף, הוא הוכר כקשר ימני השלישי בטיבו באותה עונת אליפות סובייטית.
ב-21 במאי 1968 חורצילווה הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת האולימפית הסובייטית; היה זה במשחק הניצחון (2:3) במוסקבה על הנבחרת האולימפית של צ'כוסלובקיה במסגרת השלב המכריע במוקדמות טורניר הכדורגל של אולימפיאדת מקסיקו 1968; במשחק הגומלין בצ'כוסלובקיה, שבו הופיע גם חורצילווה, הנבחרת האולימפית הסובייטית נוצחה בתוצאה 3:0 ולא הצליחה להעפיל לאולימפיאדה.
קריירת המשחק בשנות ה-70
חורצילווה השתתף בשלושה מארבעת משחקיהּ של נבחרת ברית המועצות במונדיאל 1970 במקסיקו; בשלב הבתים, הוא הופיע במשחקי הניצחון על בלגיה (1:4) ועל אל סלבדור (0:2); חורצילווה גם השתתף במשחק ההפסד (1:0 בהארכה) לאורוגוואי ברבע הגמר; באותה שנה, הוא הוכר כקשר ימני השלישי בטיבו בעונת האליפות הסובייטית.
בשנים 1972-1970 חורצילווה הופיע בחמישה משמונת המשחקים של הנבחרת הסובייטית במוקדמות אליפות אירופה 1972 (כולל שני משחקי רבע הגמר שקדמו לטורניר הגמר בבלגיה).
ב-30 באפריל 1972 חורצילווה הופיע לראשונה כקפטן נבחרת ברית המועצות; היה זה בבלגרד, במשחק רבע הגמר הראשון מול יוגוסלביה במוקדמות אליפות אירופה 1972; המשחק הסתיים בתיקו 0:0; חורצילווה השתתף (כקפטן הנבחרת) גם במשחק הגומלין במוסקבה, שבו הסובייטית ניצחו בתוצאה 0:3 ועלו לטורניר הגמר של לאליפות אירופה.
ביוני 1972 חורצילווה השתתף בשני המשחקים של הנבחרת הסובייטית בטורניר הגמר של אליפות אירופה 1972: במשחק הניצחון (0:1) על הונגריה בחצי הגמר ובמשחק ההפסד (3:0) למערב גרמניה בגמר; בשני המשחקים האלה הוא היה קפטן נבחרת ברית המועצות וזכה איתה במדליית כסף על סגנות אליפות אירופה.
בין 30 באוגוסט ל-10 בספטמבר 1972, חורצילווה השתתף בששת המשחקים האחרונים של הנבחרת האולימפית הסובייטית בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת מינכן; בחמישה מתוכם, שבהם פתח בהרכב, הוא היה קפטן הנבחרת.
משחקו האחרון של חורצילווה באולימפיאדת 1972, ב-10 בספטמבר, היה גם משחקו האחרון במדי הנבחרת האולימפית הסובייטית (אם כי במשחק זה ברית המועצות הופיעה בהרכב הראשון שלה); המשחק, שבו הסובייטים התמודדו על המקום השלישי מול מזרח גרמניה, הסתיים בתיקו 2:2, כאשר חורצילווה בין המבקיעים; הנבחרות חלקו את המקום השלישי וחורצילווה זכה במדליית ארד אולימפית כחלק מנבחרת ברית המועצות.
בסך הכול, חורצילווה הופיע במדי הנבחרת האולימפית הסובייטית ב-13 משחקים והבקיע שני שערים לזכותה.
בשנים 1973-1971 חורצילווה נכלל שלוש פעמים ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של עונת עונת האליפות הסובייטית (בשנת 1971 כמגן שמאלי מצטיין ובפעמיים הבאות כקשר ימני הטוב ביותר בליגה); בכך, הוא השלים לחמש את מספר הפעמים, שבו הוכר כשחקן המצטיין בעמדתו במגרש.
בשנים 1972–1973 חורצילווה השתתף בכל ארבעת משחקיהּ של הנבחרת הסובייטית בבית 9 האירופי במוקדמות מונדיאל 1974 (מול אירלנד וצרפת); נבחרתו סיימה כראש הבית, אך איבדה את הסיכוי לשחק במונדיאל בגלל סירובה להתארח בצ'ילה, מול הנבחרת שלה, במשחק הגומלין של הפלייאוף הבין-יבשתי לזכייה בכרטיס העלייה (עקב תפיסת השלטון במדינה הדרום-אמריקאית על ידי הגנרל פינושה).
בשנים 1972 ו-1973 חורצילווה זכה עם דינמו טביליסי בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית בשתי עונות אליפות רצופות; בסך הכול, הוא זכה בחמש מדליות ארד עם הקבוצה (בנוסף לזהב האליפות בשנת 1964).
ב-5 באוגוסט 1973 חורצילווה ערך את הופעתו האחרונה במדי נבחרת ברית המועצות; היה זה במשחק ידידות מול שוודיה, שהסתיים בתיקו 0:0; בסך הכול, הוא הופיע במדי הנבחרת הסובייטית ב-69 משחקים והבקיע שישה שערים לזכותה.
במהלך עונת האליפות הסובייטית של שנת 1975, חורצילווה עזב את דינמו טביליסי ועבר לקבוצת טורפדו כותאיסי; במהלך הקריירה שלו ב"דינמו", הוא הופיע במדיהּ ב-293 משחקים והבקיע 15 שערים לזכותה.
בשנים 1976-1975 חורצילווה שיחק בטורפדו כותאיסי, שהופיעה אז בליגה הראשונה של ברית המועצות (הליגה השנייה בחשיבותה אחרי ליגת העל הסובייטית); בסך הכול, הוא שיחק במדי קבוצה זו ב-47 משחקים והבקיע ארבעה שערים לזכותה.
קריירה כמאמן
בשנת 1976 חורצילווה אימן את לוקומוטיב סמטרדיה, שהופיעה בליגה השנייה של ברית המועצות (הליגה הסובייטית השלישית בחשיבותה - אחרי ליגת העל והליגה הראשונה); בשנת 1977 הוא אימן את דינמו זוגדידי, ששיחקה באותה ליגה.
בשנים 1987–1989 חורצילווה שימש כעוזר מאמן בקבוצת דינמו טביליסי, ששיחקה עדיין בליגת העל הסובייטית.
בשנים 1990–1993 חורצילווה היה בפעם השנייה (אחרי 1982) מאמנהּ של גוריה לנצ'חותי, שהפעם הופיעה בליגת העל הגאורגית; בשנת 1990 הוא זכה עם הקבוצה בגביע הגאורגי ובסגנות אליפות גאורגיה; בשנת 1991, הוא הוביל את הקבוצה לזכייה שנייה ברציפות בסגנות אליפות גאורגיה.
בעונת 1993–1994 חורצילווה אימן את קבוצת שֵווַרדֵני-1906 טביליסי מליגת העל הגאורגית; בעונת 1995-1994 הוא היה פעם נוספת (אחרי 1976) מאמן הקבוצה העירונית של סמטרדיה, שהפעם נקראה סמטרדיה (במקום לוקומוטיב סמטרדיה) ושיחקה בליגת העל הגאורגית.
בעונת 1996–1997 חורצילווה אימן בפעם השנייה (אחרי 1977) את הקבוצה העירונית של זוגדידי, שהפעם נקראה "אוֹדישי" (במקום "דינמו") ושיחקה בליגת העל הגאורגית.
בעונת 1998–1999 חורצילווה אימן את דינמו טביליסי, שהפעם שיחקה בליגת העל הגאורגית; הוא זכה איתה באליפות גאורגיה ובסופר קאפ הגאורגי; בתום העונה, במאי 1999, חורצילווה מונה למאמן הנבחרת הגאורגית עד גיל 21.
ביוני 1999 חורצילווה עזב את דינמו טביליסי והחל לאמן את לוקומוטיב טביליסי, גם היא מליגת העל הגאורגית; הוא התפטר מתפקידו בקבוצה החדשה עוד לפני פתיחתה של עונת 2000-1999; הסיבה לכך הייתה הפסדהּ הביתי של הקבוצה בשלב הראשון של גביע אופ"א לפאוק סלוניקי בתוצאה 7:0.
בשנים 1999–2001 חורצילווה אימן את הנבחרת הגאורגית עד גיל 21; בהובלתו, הנבחרת קיימה 13 משחקים ללא הפסד, אך בשנת 2001 היא הפסידה בשלושה משחקים ברציפות; בעקבות כישלון זה, חורצילווה התפטר מאימון הנבחרת הצעירה באפריל של אותה שנה.
באוגוסט 2001 חורצילווה מונה לעוזר המאמן הראשי של הנבחרת הלאומית הגאורגית; באפריל 2003, עם החלפתו של המאמן הראשי הגאורגי במאמן קרואטי, חורצילווה התפטר מתפקידו.
בשנת 2003 חורצילווה נבחר על ידי התאחדות הכדורגל הגאורגית ככדורגלן היובל של גאורגיה (לציון יובל לאופ"א - 2003-1953), וזכה בתואר "שחקן הזהב" מטעם אופ"א (באותה שנה, אופ"א ביקשה מכל התאחדות לכדורגל החברה בארגון, לבחור בשחקן בודד לקבלת הפרס על תרומה לכדורגל בארצו; השחקן הישראלי, שזכה באותו תואר בהמלצת ההתאחדות לכדורגל בישראל, הוא מרדכי שפיגלר); בשנת 2003 חורצילווה זכה גם בעיטור וחטנג גורגסלי הגאורגי.
מורתז חורצילווה מתגורר כיום בטביליסי ופעיל בתחום הבנייה כאיש עסקים.
תארים ופרסים
הנבחרת האולימפית של ברית המועצות
דינמו טביליסי
גוריה לנצ'חותי
אישיים
שרון הרמון
שרון הרמון (נולדה ב־ 2 במרץ 1969) היא מנכ"לית קרן 'יחד למען החייל'. אל"ם במיל' בצה"ל, לשעבר ראש מחלקת פרט בחיל האוויר. במהלך שירותה בצה"ל ביצעה, בין היתר, את התפקידים: רע"ן תכנון ומפקדת טייסות מנהלה בבסיסי עובדה ופלמחים.
ביוגרפיה
הרמון נולדה וגדלה בבאר שבע. בת לפאני, אחות טיפול נמרץ ולעמרם, עובד בקמ"ג בדימונה. בשנת 1987, עם סיום לימודי התיכון במקיף ג', התגייסה לצה"ל והשתלבה בקק"צ ייעודי בחיל האוויר. שרון בעלת תואר ראשון (BA) בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 1997 ובעלת תואר שני (MBA) במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון, אותו סיימה בהצטיינות בשנת 2009.
כמפקדת בטייסות מנהלה בבסיס חצור, פלמחים ועובדה של חיל האוויר
במהלך השרות, הרמון שירתה בבסיסי חיל האוויר חצור, פלמחים ועובדה בתפקידי משאבי אנוש, ת"ש ותפעול. ראש ענף תכנון ומשק החובה במטה חיל האוויר
בשנת 2009, מונתה לראש ענף תכנון ולראש ענף החובה, במטה חיל האוויר. במסגרת תפקידה, ניהלה הרמון את משק חיילי החובה בחיל האוויר - החל מתכנון איתור, גיוס והכשרת החיילים, עד שנת 2012, אז קודמה לראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר.
ראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר
בשנת 2012, מונתה לראש מחלקת פרט במטה חיל האוויר. במהלך כהונתה, יזמה הרמון פרויקטים רבים, חלקם אפשרו את חיזוק הקשר אל מול ניצולי שואה, אחרים אפשרו סיוע למשפחות חיילים מרקע סוציו אקונומי נמוך, טיפול בחיילים במצוקה, עיסוק במיגור הטרדות מיניות, עידוד לגיוס משמעותי וטיפוח קשר ארוך טווח של המשרתים ומשפחותיהם עם חיל האוויר. משנת 2012 ועד 2015, שימשה כחברת דירקטוריון ב"חבר" צרכנות (משרתי הקבע).
לאחר פרישתה מצה"ל
לאחר שחרורה מצה"ל, הצטרפה ל'יחד למען החייל' ובמרץ 2016 מונתה להיות סמנכ"לית הקרן. ב־01.05.2020 החליפה את תא"ל (במיל') יחיאל גוזל ומונתה למנכ"לית קרן 'יחד למען החייל'. הבחירה בהרמון התאפשרה באמצעות ועדה בראשות יו"ר יחד למען החייל, אלוף (במיל') יורם יאיר ובאישורו של מנכ"ל משרד הביטחון, אלוף (במיל') אודי אדם.
אז'ן סיברד
אז׳ן סיברד (בצרפתית: Eugène Siberdt; 21 באפריל 1851 – 6 בינואר 1931) היה אקדמאי בלגי, צייר רומנטי מאוחר שיצר פורטרטים, ציורי היסטוריה, סצנות ז'אנר וציורים מזרחיים. הוא ידוע בעיקר כמורה לציור באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן שהסכסוך בינו לבין וינסנט ואן גוך הוביל לכך שואן גוך עזב את האקדמיה באנטוורפן לאחר שלושה חודשי לימוד בלבד.
שרון הרמון
חייה האישיים
הרמון נשואה לטל ולהם 4 ילדים. מתגוררת עם משפחתה בכפר ורבורג.
אז'ן סיברד
ביוגרפיה
אז׳ן סיברד נולד באנטוורפן שם למד באקדמיה של אנטוורפן בהדרכת אדוארד דו ז'רדן, פולידור בופו, ואן לריוס וניקז דה קייזר.
הוא זכה בפרס רומא (מקום שני) בשנת 1873. משנת 1874, החל סיברד להציג בהצלחה בכל הסלונים הבלגיים החשובים. הוא היה צייר פורטרטים מצליח והפך לצייר המלכותי הרשמי.
סיברד מונה לפרופסור באקדמיה באנטוורפן ב-1883. וינסנט ואן גוך החל להשתתף בשיעורי רישום לפי דגמי גבס באקדמיה באנטוורפן ב-18 בינואר 1886. באותה העת ואן גוך הסתבך במהירות עם צ'ארלס ורלט, מנהל האקדמיה ומורה של כיתת ציור, בגלל סגנון הציור הלא שגרתי שלו. ואן גוך גם התעמת עם המדריך של כיתת הרישום פרנץ וינק. ואן גוך החל להשתתף בשיעורי רישום לאחר שהשעור ניתן על ידי סיברד.
עד מהרה נקלעו סיברד וואן גוך לעימות כאשר האחרון לא נענה לדרישתו של סיברד שהרישומים יבטאו את קווי המתאר ויתרכזו בדמות. כאשר ואן גוך נדרש לצייר את ונוס במהלך שיעור ציור, הוא הפיק את פלג הגוף העליון העירום של איכרה פלמית. סיברד ראה בכך התרסה נגד ההדרכה האמנותית שלו וביצע תיקונים ברישום של ואן גוך בעיפרון שלו בצורה כה נמרצת עד שקרע את הנייר. אז ואן גוך עזב בזעם אלים וצעק לעבר סיברד: 'ברור שאתה לא יודע איך היא אישה צעירה, לעזאזל! לאישה חייבים להיות ירכיים, ישבן, אגן שבו היא יכולה לשאת תינוק!' לפי כמה דיווחים זו הייתה הפעם האחרונה שבה ואן גוך השתתף בשיעורים באקדמיה והוא עזב מאוחר יותר לפריז.
ב-31 במרץ 1886, שהיה כחודש לאחר העימות עם סיברד, החליטו מורי האקדמיה ש-17 תלמידים, כולל ואן גוך, צריכים לחזור על השנה.
יצירה
אז׳ן סיברד היה נציג טיפוסי של הסגנון הרומנטי המאוחר כפי שפותח בבלגיה על ידי תלמידים ומורים באקדמיה באנטוורפן. במיוחד, השפעתו של הנריק לייס נותרה בולטת באקדמיה לאורך המחצית השנייה של המאה ה-19, בסגנון כמו גם בנושא. המורים באקדמיה עודדו את תלמידיהם לצייר במדויק ולהיצמד לפלטה הקודרת האופיינית לציור האקדמי של המאה ה-19. הקונפליקט בין סיברד לואן גוך נתפס בצורה הטובה ביותר כקונפליקט בין השקפתו הבלתי שגרתית של ואן גוך על האמנות לבין ההשקפה האקדמית שמייצגת סיברד.
כנציג טיפוסי של המסורת האקדמית של האקדמיה של אנטוורפן, צייר סיברד נושאים כמו סצנות ז'אנר, לעיתים קרובות בעלות אופי סנטימנטלי, סיפורים מההיסטוריה האמנותית הלאומית המפוארת או היסטוריים בינלאומיים. אירועים כמו מרטין לותר שתרגם את התנ"ך. הסצנות ההיסטוריות התרחשו בדרך כלל במאה ה-16 וה-17, בתקופה שבה אנטוורפן נהנתה מתקופת השגשוג התרבותי והמסחרי שלה. סיפורים מפאוסט של גתה היו גם נושא שחזר ביצירתו סיברד יצר עוד ציורי היסטוריה עם נושאים תנ"כיים כמו "הנביא נתן נוזף בדוד המלך".
סיברד צייר יצירות מזרחיות רבות. אלה מתארים לעיתים קרובות נשים ברומא או בהרמון כגון הציור ״התכשיטים שבהרמון״. הציור האחרון שיקף גם את העניין העכשווי בנושא ההרמון והמזרחנות.
פוטומטריה
פוטומטריה היא מדידה של עוצמת אור נראה כפי שהיא נקלטת בעין אנושית. עוצמת האור נמדדת ומשוקללת לפי העקומה הפוטופית, שהיא עקומה המכמתת את תגובת עין האדם. מדידה פוטומטרית בהגדרתה מתייחסת רק לאור נראה ואינה מתייחסת לשאר רכיבי האור (למשל לתת-אדום).
קיימות יחידות מידה פוטומטריות רבות, אשר מודדות תכונות שונות של האור. לדוגמה, עוצמת האור הכוללת הפוגעת במשטח היא גודל שונה מעוצמת האור ליחידת שטח הפוגעת במשטח.
מכשיר המודד עוצמת אור נראה נקרא פוטומטר.
יחידות מידה
כדוגמה מופיעות כאן היחידות הפוטומטריות הנפוצות ביותר.
פרס אוסקר לאפקטים הטובים ביותר
פרס האוסקר לאפקטים הטובים ביותר (באנגלית: Academy Award for Visual Effects) הוא פרס אוסקר שניתן על ידי האקדמיה האמריקאית לקולנוע לסרט מצטיין בתחום האפקטים הוויזואליים.
היסטוריה
בשנת 1928, האקדמיה האמריקאית לקולנוע הכירה לראשונה בתרומתם של האפקטים המיוחדים לסרטים. היא העניקה באותה בשנה לסרט כנפיים את התואר "אפקטי ההנדסה הטובים ביותר", הסרט גם היה הראשון שזכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר (שנקרא אז "פרס ההפקה היוצאת מן הכלל ביותר").
בשנת 1938 שינתה האקדמיה את שמו של הפרס ל"הישג מיוחד על אפקטים מיוחדים", והוא הוענק באותה שנה לסרט "Spawn of the North". בשנת 1938 הפרס לאפקטים הטובים ביותר הפך לקטגוריה רשמית בטקסי האוסקר, למרות שבתקופות מסוימות היה רק סרט אחד ברשימת המועמדים לפרס, ללא מתחרים. בין השנים 1939 ל-1963, הפרס ניתן גם על אפקטים מיוחדים אך גם על קול. ב-1964 ניתן הפרס על אפקטים מיוחדים בלבד, ואז גם שונה שמו של הפרס ל"אפקטים ויזואליים מיוחדים הטובים ביותר". בין השנים 1972 ל-1977, לא היה פרס לאפקטים מיוחדים ולרוב ניתן בתור פרס אוסקר להישגים מיוחדים. ב-1977 הוחזרה שוב קטגוריה רשמית תחת השם הנוכחי "האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר" ("Best Visual Effects").
דניס מורין הוא שיאן הזכיות בפרס עם 8 זכיות ו-15 מועמדויות.
כללים
הקריטריונים הם:
פדריקו דה מונטפלטרו, דוכס אורבינו
פדריקו דה מונטפלטרו (באיטלקית: Federico da Montefeltro; 7 ביוני 1422 – 10 בספטמבר 1482) היה קונדוטיירי בימי הרנסאנס האיטלקי ורוזן (מאוחר יותר גם דוכס) אורבינו. פדריקו אשר היה אינטלקטואל, הומניסט ומנהיג אזרחי נחשב להיות אחד השליטים החשובים ביותר שתמכו והאדירו את השפעת הרנסאנס. במהלך שלטונו על אורבינו הפכה העיר למרכז התרבות של חצי האי האפניני והוקמה הספרייה הגדולה ביותר באיטליה, שנייה רק לספריית הוותיקן במדינת האפיפיור.
שנותיו הראשונות
פדריקו נולד בתור בנו הלא חוקי של גוידנטוניו דה מונטפלטרו, רוזן אורבינו. עוד בצעירותו הוא הוכר כבן חוקי בידי האפיפיור, מרטינוס החמישי. אורבינו (ממוקמת מזרחית לפירנצה) הייתה בתוך האימפריה הרומית הקדושה והושפעה רבות מהרנסאנס האיטלקי שהחל באותה העת מתוך פליטים שברחו אל חצי האי האפניני מהאימפריה הביזנטית והביאו איתם כתבים קלסיים מהמזרח.
פדריקו קיבל חינוך פרטי והושפע רבות מהומניזם. עוד בהיותו ילד הפך לאסיר פוליטי ברפובליקה של ונציה במסגרת הסכם הכניעה של אביו לאחר הפסד כוחותיו במלחמות האזוריות בחבל לומברדיה (בצפון איטליה) בגיל 15 קיבל תואר אביר מידי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ושנתיים אחר כך החל באימונים להיות קונדוטיירי אחרי אביו, (מפקד של צבא שכיר).
קונדוטיירי
אורבינו והשטחים בסביבתה שנשלטו בידי משפחת האצולה מונטפלטרו לא הייתה עשירה ביחס לערים אזוריות שונות. השדות החקלאיים לא הביאו גידולים רבים והעיר לא הייתה ממוקמת על כל מעבר סחר מרכזי. מצב זה הביא רבים מאנשי אורבינו להתגייס לכדי צבא שכיר בשירות כוחות גדולים יותר ברחבי צפון איטליה. ראש משפחת מונטפלטרו נהג לקחת על עצמו את התפקיד של הקונדוטיירי, מנהיג הצבא השכיר.
רוב המלחמות ברחבי איטליה נוהלו בידי צבאות שכירים אלו. פעמים רבות משפחת אצולה שלטת העבירה שוחד למנהיג של צבא שכירים בשירות עוין כדי להסית אותו לצידה, דבר קבע לעיתים גורל מלחמות. לאורך שירותו הצבאי קיבל פדריקו מוניטין גם של מפקד מוכשר אך גם כמנהיג נאמן אשר לא הושפע מהצעות שוחד. מוניטין זה הביא לכך שערי מדינה רבות ברחבי צפון איטליה חתמו איתו הסכמים שלא יפעל נגדם בתמורה למחיר תשלום נאה שהעשיר את אורבינו עצמה.
במהלך הנהגתו הצבאית פעל בשכירות ונציה, ממלכת נאפולי, דוכסות מילאנו, רפובליקת פירנצה ומדינת האפיפיור. מתוך חשש לאנשיו באורבינו, פדריקו דאג להרחיק את שדה הקרב מהעיר ואזורה ובכך מנע פגיעה באנשיו. מכיוון שרוב השכירים בצבאו היו תושבי אורבינו ומכאן גם נתיניו, פדריקו נהג להעביר כספים למשפחות של פצועים ונופלים מאנשיו כדי למנוע קושי כלכלי עקב איבוד בן המשפחה.
הנהגה
אביו של פדריקו, גוידנטוניו, נפטר במהלך פברואר 1443 ובמותו הותיר את אורבינו לירושת בנו אודנטוניו דה מונטפלטרו, אשר נבחר לרשת את אביו בהחלטתו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי. ב-22 ביולי 1444 נרצח אודנטוניו בידי חבורת קושרים. מכיוון שלא היה חשוד במעורבות ברצח נבחר פדריקו בידי משפחתו לרוזן העיר החדש. פדריקו נבחר בין לבין הודות לכישרונו הצבאי והניהולי.
לפי תפיסתו הפילוסופית ההומנית, אשר לה הייתה השפעה רבה על פועלו, פדריקו פעל במדיניות של קרבה לעם וקרבה לאנשים הנמצאים תחתיו. כמו כן הוא ראה אצילים ובני המעמד השלישי כשווים בפני החוק. סדר היום הממוצע של פדריקו החל בהליכה לשוק העירוני ודיון עם הסוחרים לגבי צורכיהם ומצבם של העסקים השונים. בהמשך פעל אל מול מעון משפחתו ופעל בתפקיד של בורר בבעיות אזרחיות וסכסוכים אזרחיים ופליליים.
כמו כן פדריקו נהג לקבל ידיעות אקטואליה לגבי אירועים מדיניים אזוריים מפי תושבים במהלך שפעל כבורר. עם ירושת אורבינו היה פדריקו בשירות פרנצ'סקו ספורצה מדוכסות מילאנו. פדריקו העביר את העיר פזארו שכבש לידי בית ספורצה בתמורה ל-13,000 פלורנים (מטבע ששומש באותה העת ברחבי חצי האי האפניני). בשנת 1464 כבש את העיר רימיני בשם האפיפיור פאולוס השני.
פטרון רנסאנס
על כן קרא פדריקו להקים ספריית ענק בתוך אורבינו, אשר הייתה שנייה רק לספריית הוותיקן בכל איטליה. בתוך הספרייה היו מספר סקריפטוריומים שנועדו להעתקת כתבים עתיקים והוספתם לספרייה בידי סדרת כותבים שהועסקו בידי פדריקו עצמו. עם הקמת הספרייה הקים פדריקו גם ארמון מרכזי בתוך אורבינו שנועד להכיל את הספרייה אך גם את דיוני חצר המלוכה. עם הקמת הספרייה הגיעו יותר ויותר אינטלקטואלים לאורבינו עצמה והפכו אותה למרכז תרבותי ואידאולוגי אשר היה לסמל הרנסאנס האיטלקי. גדולה זאת של אורבינו תרמה רבות להתפשטות הרנסאנס ברחבי האימפריה הרומית הקדושה ומעבר לה.
על פועלו לקידום תרבות הרנסאנס ניתן לפדריקו תואר אביר מסדר הבירית מידי אדוארד הרביעי, מלך אנגליה. פועלו הנרחב של פדריקו הביא לכינויו "האור של איטליה". הארמון של דוכסות אורבינו אשר בנה יכלול מאוחר יותר אוספים רבים של יצירות אומנות, כולל איורים של רפאל סאנציו. מאוחר יותר חלק מהאיורים הועברו אל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות. עם הזמן מלכים ברחבי מרכז ומערב אירופה הקיפו את חצר המלוכה שלהם באינטלקטואלים ויודעי דבר בתור סמל לרנסאנס.
חיים אישיים
רוב פועלו של פדריקו לבניית אורבינו לכדי מרכז של פאר ויוקרה נעשה ביחד עם אשתו השנייה, בטיסטה פורצה. במהלך רוב מסעות המלחמה של פדריקו נותרה בטיסטה באורבינו ומילאה תפקיד של דוכסית ועוצרת במקום בעלה. כמו כן, פדריקו נהג לערב את בטיסטה בנוגע להחלטות חשובות אודות אירועים פוליטיים ומדיניים. לאורך כל תקופת שלטונו של פדריקו בתור רוזן ומאוחר יותר דוכס (תואר שניתן לו בידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי בשנת 1474), אפפה השאלה לגבי היורש. מנישואיו של בטיסטה נולדו שש בנות אך בשנת 1472, בעודה בת 26 בלבד, נפטרה בטיסטה עקב סיבוכים בלידת בנה היחיד, שהיה ליורשו החוקי של פדריקו.
בנו של פדריקו, גוידובלדו, היה לאורך כל חייו חולה כרוני ולמרות זאת הוא פעל ללמוד רבות מאביו וחונך להיות מפקד צבאי. עם פטירתו של פדריקו במהלך מסע צבאי עקב חולי הדוכסות עברה לידי בנו, גוידובלדו, אשר לאורך שלטונו השפעתה נחלשה והפכה מאוחר יותר למדינת חסות של מדינת האפיפיור.
רדיומטריה
רדיומטריה היא תחום באופטיקה, העוסק במדידה של עוצמת אור. קיימות יחידות מידה רדיומטריות רבות, אשר מודדות תכונות שונות של האור. לדוגמה, עוצמת האור הכוללת הפוגעת במשטח היא גודל שונה מעוצמת האור ליחידת שטח הפוגעת במשטח.
מכשיר המודד עוצמת אור נקרא רדיומטר.
פוטומטריה היא תחום מקביל לרדיומטריה, שבו נמדדת עוצמת האור כפי שהיא נקלטת בעין אנושית. לכל יחידת מידה רדיומטרית קיימת יחידת מידה פוטומטרית מקבילה, אשר מודדת את אותו הגודל כאשר העוצמה משוקללת לפי העקומה הפוטופית, שהיא מכמתת את תגובת עין האדם. למעשה, מדידה פוטומטרית בהגדרתה מתייחסת רק לאור נראה ואינה מתייחסת כלל לשאר רכיבי האור. מנקודת מבט רדיומטרית, מדידה פוטומטרית היא מדידה רדיומטרית מנוונת, שכן אין מידע על תלות העוצמה באורך הגל.
יחידות מידה
יחידות המידה הרדיומטריות הן רבות מאוד, עובדה המשקפת את הקושי במדידת אור. ישנם כמה מינוחים כלליים שעוזרים במיון היחידות: יחידות "ספקטרליות" הן יחידות המודדות את הגודל ליחידת אורך גל; יחידות "פוטוניות" נמדדות במספר פוטונים (במקום אנרגיה). היחידות גם מתחלקות ליחידות המודדות פליטה ממשטח וליחידות המודדות קרינה הפוגעת במשטח - מידות אלו זהות ביחידות, אך כאמור מייצגות גדלים שונים לחלוטין. קיימות גם יחידות שמוגדרות עבור נפח, במקרה של עצמים שקופים. את היחידות נרשום כאן במערכת היחידות הבינלאומית (SI). הערה: הגדלים בטבלה שלהלן קשורים לקרינה הנפלטת ממשטח.
מכשירים רדיומטריים
באופן בסיסי מכשירים רדיומטריים נחלקים לאלו המודדים קרינה, ולאלו הפולטים קרינה, בדרך כלל כדי לכייל את מכשירי המדידה. מכשירים רדיומטריים שפולטים ומודדים את הקרינה של עצמם משמשים לרוב כדי למדוד תכונות של חומרים.
גוף שחור
חוק פלאנק נתגלה בשנת 1900. חוק מוקדם יותר הקושר גוף שחור לעוצמת הפליטה הוא חוק סטפן-בולצמן שנתגלה בשנת 1879. חוק סטפן-בולצמן קובע שהאקסיטנס הראדיאנטי (ההספק הנפלט ליחידת שטח) מתכונתי לטמפרטורת הגוף ברביעית כאשר ניתן לקבל את האקסיטנס הראדיאנטי מתוך הראדיאנס, באמצעות ביצוע אינטגרציה על כל אורכי הגל והזווית המרחבית (בהנחת פליטה למברטית). כאמור, את הפיתוח הזה ניתן היה לבצע רק לאחר גילוי חוק פלאנק, כ-20 שנה לאחר גילוי חוק סטפן-בולצמן.
התפשטות קרינה
הקרינה מתפשטת במרחב על פי משוואת הגלים. העוצמה המועברת מאלמנט משטחי 1 ל-2 תלויה בראדיאנס במשוואה דיפרציאלית מסדר שני: פתרון ישיר של משוואת הגלים הוא מורכב מאוד. ניתן למצוא פתרון אנליטי כאשר הגאומטריה של כל המערכת פשוטה מאוד (כדורית למשל). כאשר המערכת מכילה מספר מרכיבים הפתרון מצריך חישוב נומרי בשיטות מורכבות של אלמנטים סופיים או הפרשים סופיים. קיימות תוכנות אשר מבצעות חישובים כאלו, אך הם מתבצעים רק במקרים מיוחדים שבהם הקירובים הרגילים אינם מדויקים מספיק.
החוקים המוצגים כאן הם קירובים של משוואת הגלים. הקירובים מחושבים באופן גאומטרי, תוך הנחה שסך האנרגיה במערכת נשמרת. הם תקפים במידות שונות של דיוק בתנאים שונים המפורטים בכל מקרה לגופו, כאשר בדרך כלל מניחים שהמרחקים בין הרכיבים גדולים (פי עשרה ומעלה) מגודל הרכיבים עצמם. לעיתים קרובות משתמשים גם בקירוב זוויות קטנות שבו מתוך פיתוח לטור טיילור מסדר ראשון מקבלים
חוק הדעיכה הריבועית
לפי חוק זה, כאשר נמצאים "רחוק מספיק" ממקור התאורה, ואין בליעה של התווך, העוצמה ליחידת שטח קטנה כמו 1/R^2, כאשר R הוא המרחק מהעצם. החוק נובע מהנחת שימור האנרגיה הכוללת, ומכך ששטח המעטפת גדל כמו המרחק בריבוע. חוק זה מופיע בתחומי פיזיקה רבים, כי הוא נובע משיקולים גאומטריים בלא קשר לתופעה הספציפית.
הרברט מוריסון
הרברט סטנלי מוריסון, הברון מוריסון מלמבת' (באנגלית: Herbert Stanley Morrison, Baron Morrison of Lambeth; 3 בינואר 1888 - 6 במרץ 1965) היה פוליטיקאי בריטי, איש מפלגת הלייבור הבריטית ששימש כשר במספר ממשלות בבריטניה, ואף שימש כסגן ראש ממשלת בריטניה בתקופת כהונתו של קלמנט אטלי כראש הממשלה. בתולדות הציונות ידוע מוריסון בשל תוכנית מוריסון גריידי, לפתרון בעיית ארץ ישראל, שהוצגה בסוף יולי 1946.
ביוגרפיה
מוריסון נולד בלמבת', פרבר של לונדון באיסט אנד. אביו היה שוטר. כתינוק איבד את הראייה בעינו האחת בשל זיהום. בשל תנאי החיים של משפחתו, הפסיק מוריסון את לימודיו בגיל 14 והפך לנער שליח. בגיל מוקדם פיתח דעות שמאליות רדיקליות, ואף היה סרבן מצפוני במהלך מלחמת העולם הראשונה. לבסוף הצטרף אל מפלגת הלייבור הבריטית.
ב-1919 נבחר למועצת המחוז המטרופוליטני של האקני, פרבר של לונדון. הוא נבחר לראש עיריית המחוז ב-1920, וכיהן בתפקיד עד שנת 1921. ב-1922 נבחר למועצת מחוז לונדון, ובשנת 1923 נבחר אל הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז דרום האקני. לאחר נפילת ממשלת הלייבור הראשונה של רמזי מקדונלד ותבוסת הלייבור בבחירות בשנת 1923 איבד את מושבו. בשנת 1928, בהיותו מזכיר מפלגת הלייבור בלונדון, נבחר לנשיא המפלגה.
מוריסון שב לפרלמנט לאחר ניצחון הלייבור בשנת 1929 ומונה על ידי מקדונלד לשר התעבורה. כרבים אחרים במפלגה חש מוריסון מרומה ונבגד כאשר הקים מקדונלד את "הממשלה הלאומית" בשנת 1931. תבוסת הלייבור בבחירות בשנת 1931 הביאה לכך ששב ואיבד את מושבו בפרלמנט.
מוריסון המשיך בפעילותו במועצת מחוז לונדון, וב-1934 זכתה מפלגת הלייבור בבחירות למועצת המחוז, ומוריסון היה למנהיג המועצה. תפקיד זה העניק לו את השליטה בכל שירותי השלטון המקומי בלונדון. בתקופה זו פעל לאיחוד שירותי התחבורה הציבורית בלונדון, האוטובוס, החשמלית והרכבת התחתית, וליצירת מועצת תחבורת הנוסעים של לונדון. כן פעל ליצור "חגורה ירוקה" מסביב לעיר על מנת לשלוט בהתפתחותה האורבנית, ולחידוש גשר ווטרלו. בתקופה זו פעל ליצירת פתרונות דיור זולים למעמד הפועלים, והוא מצוטט כמי שאומר שהוא "יגרש את השמרנים אל מחוץ ללונדון בבנייה". עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוענקו לו סמכויות נרחבות לצורך ההגנה על תושבי לונדון.
ב-1935 שב מוריסון ונבחר לפרלמנט, והתמודד אל מול קלמנט אטלי בבחירות להנהגת המפלגה, והפסיד.
משנת 1940
כאשר נכנסה המפלגה, בשנת 1940, לקואליציית המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל מונה מוריסון בתחילה לשר האספקה עם דגש על הייצור המלחמתי, אך באוקטובר 1940 מונה לשר לביטחון פנים, שהיה אחראי על המקלטים. ניסיונו מתקופתו במועצת העיר לונדון שימש אותו היטב. כאחראי על ההגנה האזרחית בתקופת הבליץ, יזם יצירת מקלטים מודולריים שכונו "מקלטי מוריסון". היו אלו מעין כלובי פלדה, שהגיעו בערכות להרכבה עצמית, ושימשו בבתים רבים בלונדון בהם לא היה קיים מקלט תת-קרקעי. בשעות היום יכולים היו מקלטי מוריסון לשמש כשולחן, ובלילה ישנה המשפחה מתחתיהם. מאות אלפים מאלו הופצו ברחבי בריטניה. המקלט היה חסר ערך במקרים של פגיעה ישירה, אך הועיל מאוד כנגד נזקי הדף למיניהם. מסקר שנערך בבתים מופצצים בבריטניה נמצא כי כ-120 מתוך 136 האנשים בבתים שנפגעו, והשתמשו במקלט מוריסון, יצאו ללא פגע. בנוסף, מוריסון היה אחראי על מדיניות הקיצוב והמאבק בשוק השחור. בספטמבר 1942 צורף לקבינט המלחמה.
לאחר סיום המלחמה באירופה, סייע מוריסון בעיצוב מצע המפלגה שכונה "הבה נתמודד עם העתיד". הוא היה האחראי על ארגון מסע הבחירות בשנת 1945 ונעזר במאייר פיליפ זק, שעמו הסתכסך בעבר כאשר זק מתח ביקורת בקריקטורה על תפקודו כשר האספקה. כישרונו הארגוני של מוריסון, וכישרונו התעמולתי של זק נחשבים בין הגורמים שסייעו לניצחון הלייבור. לאחר הניצחון מונה מוריסון לסגן ראש ממשלת בריטניה ו"מנהיג בית הנבחרים", השר האחראי על הקשר בין הקבינט ובין הפרלמנט.
על אף שמאז שנות השלושים נחשב מוריסון ליורשו הטבעי של קלמנט אטלי מעולם לא זכה לאמונו ולאהדתו. אטלי נותר מנהיג המפלגה עד לשנת 1955. לאחר כישלון הלייבור בבחירות בשנה זו פרש אטלי, אך מוריסון, שהיה בן 67, נתפס כזקן מכדי להנהיג את המפלגה, שנראתה כזקוקה למנהיגות צעירה. הוא התמודד על המנהיגות כנגד יו גייטסקל וכשל.
בשנת 1959 פרש מוריסון מבית הנבחרים וניתן לו התואר לורד לימי חייו, הברון מוריסון מלמבת'. לאחר מכן פעל במסגרת המועצה הבריטית לצנזורה על הקולנוע.
הוא מת בשנת 1965. מוריסון הוא סבו של פיטר מנדלסון, חבר מרכזי בממשלות הלייבור של טוני בלייר וגורדון בראון בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21.
יחסו ליישוב היהודי
בשנת 1929 התבטא בחיוב כלפי הרעיון הציוני והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל. באוגוסט 1935 ביקר בארץ ישראל, התפעל מהמפעל הציוני ומהקיבוצים ופרסם מרשמיו בדיילי הרלד. באפריל 1936 היה אורח כבוד באירוע של המגבית הארצישראלית המאוחדת בארצות הברית. ביוני 1936 הוא שאל בפרלמנט מדוע הממשלה אינה נוקטת יד קשה יותר למיגור המרד הערבי הגדול. בינואר 1938 בעקבות ההודעה על הקמת ועדת וודהד, הוא יצא נגד הוועדה וקרא להתרת עלייה מוגברת לארץ ישראל. בשנת 1939 דיבר כנגד הספר הלבן, והגזרות כנגד העלייה ורכישת הקרקעות.
ביולי 1946, בעקבות רצון של ממשלת בריטניה למנוע את יישום המלצות ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, ניהל מוריסון מגעים עם ועדת הקאבינט האמריקאית, בראשות השגריר האמריקני הנרי גריידי, שבסופם הוסכם על תוכנית מוריסון גריידי, שעיקרה היה קנטוניזציה של הארץ לקנטונים יהודים, ערביים ובריטים, כאשר ליהודים יינתנו כ-17 אחוז מן השטח, במיוחד בגליל המזרחי ובשפלת החוף בין עכו לתל אביב, לערבים יינתנו כ-40% מן השטח בגליל המערבי, יהודה ושומרון וצפון הנגב, ואילו דרום הנגב, ומסדרון המוביל מיפו לירושלים, כ-43% מהשטח יישארו בשליטה בריטית. התוכנית נדחתה הן על ידי היישוב היהודי, הן על ידי הערבים, ובסופו של דבר גם על ידי האמריקנים.
קיטה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
וילמוש ואז'וני
וִילְמוֹש ואַז'וִֹנִי (במקור וייספלד, בהונגרית: Vázsonyi Vilmos; שימג, 22 במרץ 1868 – באדן באי וין, 29 במאי 1926) היה עורך דין הונגרי-יהודי, פוליטיקאי ליברל-דמוקרט, שכיהן כשר המשפטים. ואז'וני היה היהודי הלא-מומר הראשון שהגיע למשרת שר בממשלה ההונגרית.
קורות חיים
ואז'וני נולד למשפחה יהודית ואביו שינה את השם וייספלד לשם ההונגרי ואז'וני. הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט והפך עורך דין. בשנת 1894 ייסד את "המפלגה הדמוקרטית של השלטון המקומי" ובאותה שנה הפך לנציג כשלטונות אכיפת החוק של בודפשט. בשנת 1900 הוא הפך את מפלגתו לארגון לאומי בשם "המפלגה דמוקרטית-האזרחית" והקים גם שבועון פוליטי בשם "המאה החדשה". הוא לא נבחר לפרלמנט בבחירות בשנת 1896, אך עשה זאת בשנת 1901, כנציג רובע 6 של בודפשט. הוא הצליח לחזור על ההישג בבחירות הכלליות של 1905, 1906 ו-1910, מכיוון שלא נערכו בחירות יותר בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא נשאר חבר פרלמנט עד לניצחון מהפכת החרציות.
כעורך דין זכה להצלחה במספר תיקים חשובים. כך השתתף במשא ומתן מול הממשלה במהלך שביתת הרכבת בשנת 1904 ולאחר מכן הגן על עובדי הרכבת שנתבעו. במהלך "המשבר הפוליטי הפנימי בהונגריה בין 1905 לבין 1906", הוא היה אחת הדמויות המובילות ב"התנגדות הלאומית" בבודפשט (פיליבסטר והתנגדות לממשלה ולמפלגת השלטון). בשנת 1917 היה חבר בממשלת וקרלה השלישית לאחר נפילת ממשלת אסטרהאזי. הוא מילא בממשלה זו את תפקיד שר המשפטים והשר בלי תיק שהופקד על רפורמה בחוק הבחירות.
בדיון הפרלמנטרי בנושא פרשת זיוף הפרנק הצרפתי על ידי אנשי ימין קיצוניים (שרצו בדרך זו להתנקם בצרפת בשל ניצחונה במלחמת העולם הראשונה) הוא היה בין עורכי דעת המיעוט ועורר בכך את סלידת הלאומנים. בשל מצבו הבריאותי נסע לחו"ל לטיפול רפואי ונפטר בבאדן, ליד וינה. לנשיא המפלגה הדמוקרטית נבחר אז בנו, יאנוש וואז'וני. נכדו וילמוש ואז'וני (2008-1935) היה נציגם הבולט של המהגרים מהונגריה בשנת 1956 והביא בזכרונותיו תיאור מפורט על המשפחה.
היה דודה של זמרת האופרה דורה ברשוני, ובן דודו של המתמטיקאי אנדרה ואז'וני.
כתביו
היצירות הידועות ביותר שלו, מלבד פרסומיו בעיתונים, כוללות:
מפרץ גרייפסוואלד
מפרץ גרייפסוואלד או מפרץ גרייפסוולד (בגרמנית: Greifswalder Bodden) הוא מפרץ בדרום מערב הים הבלטי, מול חופי גרמניה במדינת מקלנבורג-מערב פומרן. שטחו הוא 514 קמ"ר.
ממערב נמצא האי רוגן, מדרום-מזרח האי אוזדום, ממזרח מפרץ פומרניה, ומדרום גרמניה.
מפרץ גרייפסוואלד הוא רדוד למדי, עם עומק ממוצע של 5.6 מטר, ועומק מקסימלי של 13.5 מטר. מימיו מליחים בגלל זרימתם מהנהרות, וההידרוגרפיה המורכבת של הים הבלטי (מים מלוחים נמצאים בדרך כלל רק בעומקים גדולים יותר שם).
לפני הקמת האיחוד הגרמני בשנת 1990, המפרץ היה מקום ספורט מים ציבורי, בניגוד לרוב חופי הים הבלטי של מזרח גרמניה. הגאוגרפיה המקומית הקלה על השמירה על המפרץ ובכך סיכלה את אלה שחשבו להשתמש בו כדי לברוח מהמדינה.
The Acolyte
The Acolyte (בתרגום חופשי לעברית: החניכה) היא סדרת אופרת חלל אמריקאית, שנוצרה על ידי לסלי הדלנד עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+". הסדרה היא חלק מזיכיון "מלחמת הכוכבים", ועלילתה מתרחשת בשלהי עידן הרפובליקה הגבוהה, טרם אירועי סאגת סקייווקר.
בתפקידים הראשיים מככבות אמנדלה סטנברג ולי יונג-ג'ה. הדלנד הביעה עניין בעבודה על פרויקט הקשור ל"מלחמת הכוכבים" כבר משלהי 2019, ובאפריל 2020, נמסר לראשונה על פיתוחה של הסדרה, שצילומיה החלו באוקטובר 2022.
הסדרה עתידה לכלול שמונה פרקים, ולעלות ל"דיסני+" בשנת 2024.
תקציר העלילה
עלילת הסדרה מתרחש בשלהי עידן הרפובליקה הגבוהה, כ-100 שנים טרם אירועי אימת הפנטום. פדוואן לשעבר מתאחדת עם מאסטר הג'דיי שלה במטרה לחקור סדרת פשעים איומים, אך עד מהרה מגלות השתיים כי הכוחות מולן הן מתמודדות מרושעים יותר ממה ששיערו בתחילה.
פיתוח
במהלך הקרנת הבכורה של "עלייתו של סקייווקר" (2019), נשאלה התסריטאית לזלי הדלנד על התעניינותה בזיכיון "מלחמת הכוכבים" וחשפה שהיא מעריצה גדולה עם רעיונות רבים לסרטי "מלחמת הכוכבים" שתהיה מעוניינת להפיק אם תתבקש על ידי נשיאת "לוקאס פילם", קתלין קנדי. באפריל 2020, נמסר על הצטרפותה של הדלנד לכתיבת והפקת סדרת "מלחמת הכוכבים" חדשה עבור שירות הזרמת המדיה "דיסני+". עוד נמסר כי עלילת הסדרה תתקיים בנקודה אחרת על ציר הזמן של הזיכיון, להבדיל מפרויקטים אחרים שפותחו עבורו. ב-4 במאי 2020, אישרה רשמית "לוקאס פילם" את פיתוחה של הסדרה. באירוע שנערך לכבוד המשקיעים של חברת וולט דיסני ב-10 בדצמבר 2022, הכריזה קנדי על שם הסדרה וחשפה כי עלילתה תתרחש בשלהי עידן הרפובליקה הגבוהה, טרם אירועי טרילוגיית הפריקוול. מנהלת "לוקאספילם", ריין רוברטס, הופקדה על פיתוח הסדרה לצד הדלנד, שחשפה ששאבה את השפעתה ממשחקי וידאו ורומנים נלווים בזיכיון. בפברואר 2023, נשכרו אלכס גרסיה לופז וקוגונדה לבימוי מספר פרקים בסדרה. במרץ 2023, תבעה קארין מקארתי, עובדת "לוקאס פילם", את החברה על הפרת חוזה לאחר מספר שבועות של עבודה עבור הסדרה באפריל 2022.
כתיבה
ביולי 2021, נמסר כי הדלנד כינסה רשמית את חדר התסריטאיות עבור כתיבת הסדרה עד יוני 2021, כשלכל אחד מהתסריטאיות רמת הערצה מסוימת עבור פרויקטי עבר של "מלחמת הכוכבים". בין התסריטאיות נמנו צ'ארמיין דגראטה וקמרון סקווירס. במאי 2022, אישרה הדלנד כי כתיבת רוב פרקי הסדרה הושלמה. בנוסף, העירה הדלנד שלסדרה "המרוכזת בנשים" תהיה גיבורה נשית, אך לא תדיר דמויות גבריות או קהל צופים גברי; וכי הסדרה תציג דמויות וקאנון חדשים לזיכיון שהיא מקווה שיעניינו מעריצים קיימים, אך גם מודעת לכך שלא כל המעריצים יאהבו זאת, וציינה שזה בסדר מבחינתה בשל ריבוי הפרויקטים השונים בזיכיון.
בנוסף, בחנה הדלנד את השראותיו המקוריות של יוצר הזיכיון, ג'ורג' לוקאס, על הפקת הטרילוגיה המקורית, כולל סרטי מערבונים וסרטיו של אקירה קורוסאווה, והחליטה לקחת יותר השפעה עבור כתיבת הסדרה מסרטי אמנויות לחימה שלדעתה היו "קצת יותר אישיים ופחות גלובליים וגלקטיים", ובעיקר מסרטי וושיה.
ליהוק
בשלהי יוני 2021, החל תהליך הליהוק. מטעם "לוקאס פילם" נמסר כי ברצונם ללהק אישה צעירה אפרו-אמריקאית לתפקיד הראשי. בדצמבר 2021, נמסר על ניהול משא ומתן מצד אמנדלה סטנברג על התפקיד הראשי, וביולי 2022, ליהוקה אושר רשמית. בספטמבר 2022, נמסר על ניהול משא ומתן מצד ג'ודי טרנר-סמית' על הצטרפות לצוות השחקנים, ועל ליהוקו של לי יונג-ג'ה לתפקיד הראשי הגברי, בעוד שמאני ג'סינטו וצ'ארלי בארנט לוהקו לתפקידים שטרם פורסמו. בנובמבר 2022, נמסר על ליהוקם של דפני קין, רבקה הנדרסון, דין צ'ארלס צ'פמן וקארי-אן מוס. בדצמבר 2022, לוהקה מרגריטה לביבה לצוות השחקנים בתפקיד שטרם פורסם. באפריל 2023, נחשף שיונאס סואוטאמו יגלם את דמותו של מאסטר הג'דיי קלנאקה, ווקי במוצאו. כמו כן, אושר כי לי, קין, בארנט ומוס יגלמו דמויות המשתייכות למסדר הג'דיי, בעוד שהנדרסון תגלם את דמותה של הג'דיי ורנסטרה רו.
עיצוב
במהלך ריאיון, דיברה הדלנד על האסתטיקה המתוכננת עבור הסדרה, וציינה כי לוקאס רצה שלטרילוגיה המקורית תהיה "סוג מסוים של ריקבון... זהו עולם פנטסטי-מדע בדיוני חי, לא מלוטש ומלוכד היטב", אך הפך את טרילוגיית הפריקוול ל"הרבה יותר מלוטשת, נראית טוב יותר, כמעט מתקדמת יותר". הדלנד הסבירה כי ברצונה להשיך את התפיסה הזו, באומרה כי "ככל שהולכים אחורה, הדברים נראים יותר מרגשים וחדשים, אלגנטיים ומעניינים".
צילומים
צילומי הסדרה החלו ב-30 באוקטובר 2022, באולפני "שיינפילד" שבבריטניה, תוך שימוש בטכנולוגיית "StageCraft". מאמצע ועד לשלהי מרץ 2023, הצילומים התייקמו באי מדירה שבפורטוגל. באפריל 2023, נמסר כי נותרו מספר שבועות עד לתום הצילומים.
הפצה
הסדרה עתידה לכלול שמונה פרקים, ולעלות לשירות הזרמת המדיה "דיסני+" בשנת 2024.
צ'יפ ריס
צ'יפ ריס (באנגלית: David Edward "Chip" Reese; 28 במרץ 1951 – 4 בדצמבר 2007) היה שחקן פוקר אמריקאי. בשנת 1991 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
ביוגרפיה
ריס היה שותף לכתיבת פרק ה-Stud בספר "Super/System" של דויל ברונסון ב-1979. בספר מציין ברונסון שריס אחד משחקני הפוקר הצעירים הטובים ביותר בעולם, ושחקן ה-Stud הטוב ביותר שהוא שיחק נגדו.
קריירת פוקר
ב-1978 ריס זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו בטורניר Stud Split, בו הרוויח כ-19 אלף דולר. ב-1982 ניצח בטורניר לימיט Stud וזכה בכ-92 אלף דולר. ב-2006 ניצח בטורניר ה-50 אלף דולר, שלימים נקרא אליפות שחקני הפוקר, וזכה בצמיד השלישי שלו ובכ-1.8 מיליון דולר.
ריס זכה בסך של כ-4 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-2.2 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
הוכרה
ב-1991 נבחר להיכל התהילה של הפוקר והיה לאדם החי הצעיר ביותר בהיכל התהילה.
ב-2007 נקבע טורניר ה-50 אלף דולר (ולימים שונה למשחקים מעורבים) באליפות העולם כאליפות שחקני הפוקר, ושמותיהם של הזוכים בטורניר החל מ-2006, השנה בה זכה ריס עצמו בטורניר, נחרטו על גביע מיוחד על שמו, ה-"Chip Reese Memorial Trophy".
סירמאנה דמבלה
סירמאנה דמבלה (בצרפתית: Siramana Dembélé; נולד ב-27 בינואר 1977) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר. כיום הוא משמש כעוזר מאמן בפורטו.
קריירה
עד לגיל 25, דמבלה שיחק בלה לילה, מהליגות החובבניות של צרפת. בקיץ, חתם אולימפיק אלס.
ביוני, דמבלה חתם בוויטוריה סטובאל מליגת העל הפורטוגלית.
כעבור חצי שנה, דמבלה שוחרר מוויטוריה, עקב אי תשלום משכורות וכעבור זמן קצר חתם בסטנדרד לייז' מליגת העל הבלגית.
ב-25 באוגוסט 2008, דמבלה הושאל למכבי פתח תקווה מליגת העל עד ליום העונה. דמבלה, רשם 27 הופעות במדי פתח תקווה, ובסיום העונה פרש מכדורגל.
שנה לאחר פרישתו, דמבלה מונה לעוזר מאמן של סטנדרד לייז', וכעבור שנה עזב את לייז'. בהמשך הקריירה, שימש כעוזר מאמן באולהננסה, אקדמיקה, בראגה ונאנט. החל משנת, דמבלה הוא עוזר מאמן פורטו.
טינו ליברמנטו
ואלנטינו "טינו" פרנסיסקו ליברמנטו (באנגלית: Tino Livramento; נולד ב-12 בנובמבר 2002) הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן ימני בקבוצת ניוקאסל יונייטד.
קריירה
טינו ליברמנטו גדל בשכונת קרוידון שבלונדון. ליברמנטו הצטרף לצ'לסי בגיל 9 ממועדון המקומי ראונדשו. לקראת סוף עונת 2020/2021, ליברמנטו הופיע בספסל של צ'לסי במשחקי הליגה נגד מנצ'סטר סיטי וארסנל. ליברמנטו חתם עם קבוצת סאות'המפטון באוגוסט 2021, עם אופציית רכישה מחדש של 25 מיליון פאונד. ב-14 באוגוסט 2021, ליברמנטו ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג בהפסד 3-1 לאברטון. ב-23 באוקטובר 2021, ליברמנטו כבש את השער הראשון שלו בקריירה, בתיקו של 2-2 מול ברנלי.
ב-8 באוגוסט 2023 חתם בניוקאסל יונייטד תמורת 32 מיליון אירו.
נבחרת לאומית
ב-27 באוגוסט 2021, ליברמנטו קיבל זימון בכורה לנבחרת אנגליה עד גיל 21. ב-7 בספטמבר 2021, הוא ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת הצעירה של אנגליה במהלך הניצחון 0-2 על נבחרת קוסובו הצעירה, במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנוער 2023. למרות שליברמנטו יצג את אנגליה דרך נבחרות הנוער שלה, הוא יכול גם לשחק עבור נבחרת סקוטלנד ונבחרת פורטוגל בזכות אמו שהיא סקוטית ואביו שהוא פורטוגזי.