cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלכה כסתם משנה
אין הלכה כסתם
מחלוקת תנאים במשנה, שבברייתא סתמו כאחד מהם, אין הלכה כסתם ברייתא, שאם רבי שסידר את המשנה לא שנאה לסתמה, רבי חייא תלמידו מנין לו (יבמות מב ב, ושם מג א ורש"י, ועוד), ואילו היה רבי עצמו חוזר בו היה כותבה במשנה, ולא היה סומך על סתימתה בברייתא (כללי הר"י קארו בהליכות עולם ה ג).
לפסוק הלכה כסתם
יש מן הראשונים שפירשו שאין הכרח לפסוק כסתם, אבל אם רואה אמורא שהסברא נוטה כסתם, יכול לפסוק כמותה (רמב"ן יבמות שם ד"ה ומשמע).
הלכה כסתם
יש מי שמפרש להפך, שאין הלכה כמשנה אלא כסתם ברייתא, שאם רבי לא אמר לרבי חייא לסתום הדין מנין היה לו לרבי חייא לסתום, אלא ודאי רבי חזר בו ואמר לו כך (יבין שמועה רנט בדעת הליכות עולם).
ביחס לשאר כללים
כאשר הכלל של הלכה כסתם משנה עומד בניגוד לכלל אחר, כגון הכלל של רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה (ראה ערך הלכה), והסתם כרבי מאיר, נחלקו גאונים:
רוק-א-פלה רקורדס
רוק-א-פלה רקורדס (באנגלית: Roc-A-Fella Records) היא חברת תקליטי היפ הופ אמריקאית, שנוסדה על ידי הראפר האמריקאי ג'יי זי, יחד עם אנשי העסקים דמון דאש וכרים בורק בשנת 1995.
הלכה כסתם משנה
כשהגמרא מזכירה כלל
אמרו בגמרא בפירוש שהמשנה לדעת רבי מאיר, ורבי יהודה חולק - יש מהראשונים סוברים שכוונת הגמרא לגלות שכאן אין הלכה כסתם משנה, וחוזרים לכלל של רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה.
רוק-א-פלה רקורדס
החברה נוסדה בשנת 1995, כלייבל עצמאי, עבור הפצת אלבום הבכורה של הראפר ג'יי זי. לאחר שנדחה הלייבל על ידי מספר חברות תקליטים עיקריות, ג'יי זי, דמון דאש וכרים בורק הקימו את הלייבל תחת חסותה של חברת ההפצה פריוריטי רקורדס. אף על פי שאלבום הבכורה של ג'יי זי לא השיג הצלחה מסחרית, הנפיק מספר להיטים ובכך ביסס את ג'יי זי במיינסטרים של סצנת ההיפ הופ האמריקאית.
בספטמבר 2012, חברת התקליטים טוף סיטי הגישה תביעה בעילה של הפרת זכויות יוצרים על ידי רוק-א-פלה, בנימוק כי החברה שילמה להם כ-62,500 דולר על מנת לדגום את שירו של אדי בו, "Hook and Sling, Part 1", בשיריו של קניה וסט, "Who Will Survive America" ו-"Lost in the World", ואף על פי כן, טענה טוף סיטי כי יוניברסל מיוזיק גרופ ורוק-א-פלה "נכשלו וסירבו להתקשר בהסכמי רישיון כתובים", שהיוו את השימוש בשיר. בעקבות כך, הכריז ג'יי זי בשנת 2013 על פירוק החברה, ומיזוגה עם חברת רוק ניישן, שהוקמה על ידי ג'יי זי מספר שנים לפני כן, ב-2008.
הלכה כסתם משנה
מעשה רב
כשאמוראים עשו מעשה כנגד סתם משנה, אין הלכה כסתם, ש"מעשה רב" עדיף; ויש חולקים.
על סתם משנה שהיא נגד הכלל של הלכה כדברי המכריע, ראה ערך הלכה כדברי המכריע.
מרי פאלין
מרי קופלנד פאלין (באנגלית: Mary Copeland Fallin; נולדה ב-9 בדצמבר 1954) היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית שכיהנה כמושלת אוקלהומה בשנים 2011–2019.
ביוגרפיה
פאלין גדלה באוקלהומה, בתם של מרי ג'ו וג'וזף קופלנד. אביה כיהן כראש העיר טקומסה ולאחר מותו מילאה תפקיד זה אמה. היא בוגרת אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה. לאחר לימודיה שימשה המנהלת המקומית של רשת המלונות לקסינגטון מטקסס.
בשנים 1990 עד 1995 כיהנה כחברת בית הנבחרים של אוקלהומה, ב-1995 נבחרה לסגנית מושל אוקלהומה והייתה בכך לאישה הראשונה ולחברת המפלגה הרפובליקנית הראשונה למלא תפקיד זה בתולדות המדינה. היא נבחרה לכהונה נוספת ב-1998 וב-2002. ב-2006 התמודדה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, היא ניצחה בסיבוב השני של הבחירות המוקדמות במפלגה הרפובליקנית ובבחירות הכלליות של המחוז החמישי זכתה ברוב של 60%. ב-2008 זכתה לכהונה נוספת לאחר שניצחה בבחירות ברוב של 66%.
ב-2010 התמודדה בבחירות למשרת מושל אוקלהומה וגברה על יריבתה מהמפלגה הדמוקרטית ברוב של 60.5%. היא נכנסה לתפקיד בינואר 2011. היא שימשה גם יושבת ראש איגוד מושלי המדינות בארצות הברית באוגוסט 2013 עד יולי 2014.
פאלין תומכת בעונש מוות, ב-2014 פסלה את החלטת בית המשפט העליון של אוקלהומה לעיכוב ביצוע עונש המוות של קלייטון לוקט, שחטף, עינה, אנס באכזריות ורצח צעירה בת 19. החלטת בית המשפט הייתה על רקע ערעור כי השימוש בסם מרדים חדש על בסיס מידזולם, בעקבות הפסקת ייצור הסם שהיה נהוג עד אז, עלולה לא להשפיע ובכך לגרום לכאב עז כתוצאה מהשימוש מהחומרים בזריקות הרעל בשלבים הבאים של ההוצאה להורג. ההוצאה להורג עצמה שאירעה באפריל 2014 השתבשה לאחר שהסם המרדים לא פעל כהלכה, מה שגרם ללוקט להתענות במשך 43 דקות עד שמת מדום לב. ב-2015 אישרה לראשונה בארצות הברית שימוש בגז חנקן לצורך הוצאה להורג.
פאלין היא אם לשני ילדים מנישואיה הראשונים לג'וזף פאלין. ב-2009 נישאה בשנית לוורן כריסטינסנס שלו ארבעה ילדים.
קרצ'נד
קרצ'נד (בהונגרית: Kerecsend) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
האזור היה מיושב לסירוגין מהמאה ה-14 והוזכר לראשונה בכתבים משנת 1337.
יהודי קרצ'נד
יהודים חיו בקרצ'נד במאה ה-18 ובמאה ה-19 עד שנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביוני 1944 הובלו יהודי כמה כפרים מהאזור לבית חרושת ללבנים בקרצ'נד, ביניהם יהודי פטרוואשארה, יהודי ורפלט, יהודי אגר ויהודי טיספירד.
מפרץ וודינגטון (אנטארקטיקה)
מפרץ וודינגטון או מפרץ ואדינגטון (באנגלית: Waddington Bay) הוא מפרץ בחוף המערבי של חצי האי קייב, שבחוף המערבי של ארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
אורכו (רוחב פתחו של המפרץ) של המפרץ 3.7 קילומטרים, בכיוון צפון-מערב - דרום-מזרח.
רוחבו של המפרץ (עומק כניסתו אל תוך היבשת) - 1.9 קילומטרים.
המפרץ ממוקם צפונית לכף טאקסן.
מושבה גדולה של פינגווינים לבני-אוזן התגלתה בחלק הדרומי של המפרץ.
גילוי ומיפוי המפרץ
המפרץ התגלה ומופה לראשונה באופן גס על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
המפרץ מופה באופן יסודי יותר על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908–1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
המפרץ מופה מחדש על ידי הצי המלכותי במסגרת סקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1958.
מקור השם
שארקו נתן למפרץ את שמו.
שארקו קרא למפרץ על שמו של סנטור וודינגטון, נשיא לשכת המסחר של רואן, שבצרפת, באותה עת, אשר ערך קבלת פנים מפוארת לשארקו ומשלחתו, בשובם לצרפת בשנת 1910.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 169
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 139
• Defense Mapping Agency 1992, Sailing Directions (planning Guide) and (enroute) for Antarctica, P 356
• O. V. Mytrokhyn, V. G. Bakhmutov, A. G. Aleksieienko, L. I. Gavryliv, T. V. Mytrokhina, GEOLOGICAL POSITION AND AGE OF TUXEN-RASMUSSEN LAYERED GABBROID INTRUSION (WEST ANTARCTICA), No 16 (2017): Ukrainian Antarctic Journal, DOI: https://doi.org/10.33275/1727-7485.16.2017.55
• V.V. Shcherbakova, V.G. Bakhmutov, V.P. Shcherbakov, G.V. Zhidkov and V.V. Shpyra, Palaeointensity and palaeomagnetic study of Cretaceous and Palaeocene rocks from Western Antarctica, Geophysical Journal International, Volume 189, Issue 1, April 2012, Pages 204–228, https://doi.org/10.1111/j.1365-246X.2012.05357.x
ברמברק
ברמברק (באנגלית: Barmbrack) לעיתים קרובות גם מקוצר ונקרא ברק, הוא לחם מהיר בתוספת ענבים וצימוקים. הלחם מזוהה עם ליל כל הקדושים באירלנד ונהוג להטמין בתוכו פריט כלשהו (לרוב טבעת), שהזוכה בו נחשב ל"בר מזל".
תיאור
הבצק מתוק יותר מלחם אך לא עשיר וכבד כמו זה של עוגה. לרוב משרים את הענבים והצימוקים בתה או בוויסקי כתוספת טעם. לעיתים הלחם מוגש כשהוא קלוי בתוספת חמאה, יחד עם כוס תה אחר הצהריים.
מסורת ליל כל הקדושים
ברמברק הוא המנהג המרכזי של ליל כל הקדושים באירלנד. ברמברק ליל כל הקדושים מכיל באופן מסורתי חפצים שונים שנאפו יחד עם הלחם ומשמשים כמעין משחק של גילוי עתידות. לרוב מטמינים בלחם אפונים, מקלון עץ, פיסת בד, מטבע קטן (בדרך כלל כסוף) או טבעת.
כל אחד מהפריטים, אשר מתגלים בעת אכילת הלחם, אמור לשאת משמעות לאדם שקיבל אותו: האפונה, משמעה שהאדם לא יתחתן באותה השנה; המקל, משמעו שלאותו האדם יהיו נישואים לא טובים או שהוא יהיה מסוכסך; פיסת הבד מנבאת מזל רע או עוני; המטבע מסמל עושר ואושר; ומשמעות הטבעת היא נישואים טובים כבר באותה השנה. יש ששמים בלחם תליון, בדרך כלל של מרים, אם ישו.
תוכי מלכותי אוסטרלי
תוכי מלכותי אוסטרלי (שם מדעי: Alisterus scapularis) הוא מין של תוכי ממשפחת התוכיים המצוי במזרח אוסטרליה. הוא מצוי מחצי האי כף יורק שבקווינסלנד ועד לדרך האוקיינוס הגדולה שבויקטוריה. תוכי זה הוא אחד משלושת המינים מהסוג Alisterus הקרובים לרוסלה ולדררה.
תוכי זה בעל חד-צורתיות זוויגית ומגיע לאורך 43 ס"מ ולמשקל 195-285 גרם. תת-המין Alisterus scapularis minor הוא קטן יותר מתת-המין Alisterus scapularis scapularis. התוכי בעל נוצות בצבע אדום עז, גב כחול, נוצות כנפיים וזנב ירוקים-כהים ומקור ורוד עם קצה שחור. לחלק מהתוכים ישנן נוצות כתומות בזנבם כתוצאה ממחסור במלנין.
תוכי זה נפוץ ברחבי יערות לחים מצפון לדרום ולעיתים נמצא גם בביצות, ערבות לחות ואף בערים גדולות כמו קנברה וסידני בחלק מהפרברים. הוא ניזון בעזרת מקורו הרחב והקשיח מזרעים ופירות מהעצים או מאלה שנפלו לקרקע.
בדומה לתוכים אחרים הוא משמש חיית מחמד רגועה ובעלת יכולת לחקות קולות אחרים, אך לא קולות אנשים. עם זאת הם נחשבים למסורים למטפליהם. תוחלת החיים של תוכי זה בשבי יכולה להגיע ל-25 שנה.
תת-מינים
לתוכי זה יש 2 תת-מינים:
קריאה ותגובה
קריאה ותגובה (באנגלית: call and response, מכונה בעברית גם שאלה ותשובה או קריאה ומענה) הן רצף מוזיקלי הכולל שתי פראזות, כאשר האחרונה מהווה תגובה או פרשנות לראשונה. הרצף תואם לדפוס הקריאה והתגובה בתקשורת אנושית ומוטמע בתבניות מוזיקליות בסיסיות בסוגות מוזיקליות רבות.
בתרבויות שמקורן באפריקה שמדרום לסהרה, קריאה ותגובה הן דפוס המבטא השתתפות דמוקרטית בהתאספויות ציבוריות, בטקסים דתיים ובמבע ווקאלי ואינסטרומנטלי. זוהי מסורת שעבדים אפריקאים הביאו איתם לעולם החדש והועברה במשך מאות שנים באופנים רבים: התאספויות דתיות ציבוריות, אירועי ספורט, ובמוזיקה שחורה ונגזרותיה: מוזיקת נשמה, גוספל, בלוז, רית'ם אנד בלוז, רוק, פאנק והיפ הופ.
במוזיקה קובנית, ניתן למצוא קריאה ותגובה בשימוש נרחב ברומבה ובסנטריה. כמו כן, קריאה ותגובה נפוצות גם במוזיקה ההודית הקלאסית, בה מקובל להשתמש בדפוס זה בין שני מוזיקאים שונים, בעיקר בג'וגלבנדי.
מרים כבהא
מרים כבהא (נולדה ב-6 באוגוסט 1974) היא נציבת שוויון הזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה, משפטנית במקצועה.
ביוגרפיה
כבהא היא בוגרת תואר ראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה ובוגרת תואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית. בין השנים 1996–1997 ביצעה התמחות במשרד "הוד, סוקול ושות'" בחיפה. בשנת 1998 עבדה כעורכת דין במשרד "עו"ד מאיר ברק" בתחום דיני הנזיקין והביטוח. בשנים 1999–2010 הייתה שותפה במשרד עורכי דין פרטי בחיפה. בהמשך נבחרה כנציבת מחוז חיפה והצפון בנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה.
בפברואר 2016 החליפה את ציונה קניג-יאיר כנציבת שוויון הזדמנויות בעבודה לאחר שגברה על 59 מועמדים לתפקיד.
כבהא היא בוגרת קרן וקסנר ומעוז.
כבהא נבחרה פעמיים על ידי העיתון "גלובס" כאחת מחמישים הנשים המשפיעות ביותר. בשנים 2021 ו2023.
במסגרת תפקידה פיתחה כבהא וקידמה בנציבות שוויון הזדמנויות את תחום השוויון והגיוון התעסוקתי, וכיום תחום זה מהווה נדבך מרכזי בנציבות. כבהא פיתחה את "מדד הגיוון", פרויקט משותף של נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ואוניברסיטת תל אביב. כן קידמה שיתוף פעולה נרחב עם מעסיקים רבים בענפים שונים לקידום שוויון וגיוון תעסוקתי.
החל מ-2016 ונכון ל-2023, כבהא היא האישה הערבייה הבכירה ביותר בשרות הציבורי.
חיים אישיים
כבהא נשואה לד"ר עורך הדין איהאב כבהא, אם לבן ובת. מתגוררת בחיפה.
יוסטין ביילו
יוסטין ביילו (בהולנדית: Justin Bijlow; נולד ב-22 בינואר 1998 ברוטרדם שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת פיינורד מליגת העל ההולנדית ובנבחרת הולנד.
קריירת מועדונים
ביילו גדל במחלקת הנוער של פיינורד. ב-13 באוגוסט 2017 ערך ביילו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2-1 על טוונטה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת. בארבע העונות הראשונות שלו בקבוצה הבוגרת הוא שיחק באופן לא רציף, וערך 42 הופעות ליגה.
קריירה בינלאומית
ביילו היה חלק מסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך שתי הופעות בטורניר.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך ביילו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בתיקו 1-1 נגד נבחרת נורווגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת הולנד בטורניר מונדיאל 2022.
ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב
ולדימיר דימיטרייביץ' נבוקוב (ברוסית: Владимир Дмитриевич Набоков; 21 ביולי 1870 – 28 במרץ 1922) היה מדינאי, קרימינולוג ועיתונאי ליברל-דמוקרט רוסי. אביו של הסופר הנודע ולדימיר נבוקוב, ולכן נקרא גם ולדימיר נבוקוב האב.
משפחתו וראשית ימיו
נבוקוב נולד בצארסקויה סלו למשפחה אריסטוקרטית. אביו, דימיטרי (1827–1904) היה שר המשפטים בממשלת הצאר אלכסנדר השני. אמו, מריה פון קורף (1842–1926) הייתה ברונית גרמנית-בלטית מקורלנד.
נבוקוב למד משפטים וקרימינולוגיה באוניברסיטת סנט פטרבורג ולימד בבית הספר למשפטים בעיר. ב-1897 נשא לאשה את אלנה איוונובנה (1876–1939) ולזוג נולדו חמישה ילדים: ולדימיר, סרגיי (1900–1945), קיריל (1911–1964), אלנה (1906–2000) ואולגה (1903–1978).
חיים פוליטיים ברוסיה
לאחר מהפכת פברואר 1917 כיהן כשר בממשלת המעבר הרוסית.
עקב מהפכת אוקטובר נמלטה משפחת נבוקוב מסנט פטרסבורג, תחילה לחצי האי קרים, בו הקימו הרוסים הלבנים רפובליקה קצרת ימים, בה כיהן כשר משפטים ולאחר מכן, ב-1919 עבר ללונדון.
חייו ומותו בברלין
בעוד ולדימיר נבוקוב הצעיר נשאר באנגליה לצורכי לימודים בקיימברידג', עברו ב-1920 נבוקוב האב ומשפחתו לברלין, מרכזם של רוב הגולים הרוסים באותה תקופה.
נבוקוב השתלב עד מהרה בחברת המהגרים ובצמרת ההנהגה של מפלגת הקדטים בברלין. הוא ערך והוציא לאור את העיתון Rul ("הגה") שהצטיין בגישה דמוקרטית, ליברלית ופרו-מערבית וסלד באופן גלוי מכל קיצוניות ימנית או שמאלית.
מפלגת הקדטים הרוסית בברלין התפלגה לפלג שביקש לחזור לרוסיה ולשאת ולתת עם הבולשביקים, בראשות פאבל מיליוקוב ולפלג שביקש לבסס חברה רוסית-מערבית חלופית בברלין, בראשותו של נבוקוב. ב-28 במרץ 1922 כינסו מיליוקוב ונבוקוב דיון פומבי באולם הפילהרמונית של ברלין. לאולם הצליחו להיכנס שני צעירים רוסים מלוכנים-ימנים קיצוניים, שביקשו לרצוח את מיליוקוב. השניים, שבלסקי וטבוריצקי, היו ממקורביו של פיודור וינברג ושל חוגים קדם-נאציים. עם תחילת האספה קמו ממקומם והחלו לצעוד לכיוון הבמה, תוך שירת שירים לאומניים. כאשר שלף שבלסקי אקדח וכיוון אותו אל מיליוקוב, זינק נבוקוב על מנת לסכל את הרצח, אולם המתנקשים ירו בנבוקוב מספר כדורים עד שהתמוטט ומת.
נבוקוב הבן שהה אותה עת בברלין, במסגרת ביקור משפחתי והאירוע מוזכר בספרו האוטוביוגרפי "דבר, זיכרון".
System of a Down Reunion Tour
System of a Down Reunion Tour (בעברית: סבב האיחוד של סיסטם אוף אה דאון) הוא סיבוב הופעות של להקת המטאל האמריקאית סיסטם אוף אה דאון, סיבוב זה נערך בעקבות האיחוד מחדש של הלהקה, לאחר שחדלה מפעילות כחמש שנים, מאז שהתפרקה בשנת 2006.
רקע כללי
לאחר מספר שבועות של שמועות ברחבי הרשת, הוכרז רשמית על איחוד הלהקה ב־29 בנובמבר 2010, ופורסמו מועדי הופעות בערים שונות ברחבי העולם. בתחילה פרסמה הלהקה לוח הופעות באירופה לחודש יוני 2011. מאוחר יותר, פורסם כי הלהקה תופיע במוסקבה, ב-21 ביוני 2011. לאחר מכן פורסמו תאריכי ההופעות באמריקה הצפונית למאי 2011.
ב-9 בפברואר 2011 פרסם נגן הבס של הלהקה, שאבו אודאג'יאן, בפרופיל הטוויטר שלו: "בדיוק סיימנו את החזרה הראשונה שלנו מזה 5 שנים. מדהים! ! ! אני אוהב את הלהקה שלי".
באפריל 2011 פרסמה הלהקה באתר הרשמי הגרלה על זוג כרטיסים לאחת ההופעות בסיבוב, ובנוסף רשימת שירים של ההופעה חתומה בידי הנגנים, בין מי שיבחר שישה שירים אהובים לסבב ההופעות. ב-19 באפריל 2011 פרסמה הלהקה מכירה פומבית על כרטיס זוגי אחד לכל הופעה בצפון אמריקה ובאירופה, ומכירה פומבית נוספת על התופים של ג'ון דאלמיאן, מתופף הלהקה, כאשר הרווחים ממכירות אלו יתרמו לכפרים שנהרסו ברעידת אדמה ביפן.
בראיון רדיו שנערך עם ג'ון, דיבר המתופף על חמש שנות ההפסקה של הלהקה ואמר: "אני באופן אישי לא אוהב הפסקות - הייתי שמח להמשיך לנגן. אבל היה נחמד לגלות את ג'ון הפרטי, בניגוד לג'ון מהלהקה, לפחות לזמן מה. אני חושב שכולם הרגישו כמוני". כשנשאל מאוחר יותר אם הלהקה תקליט אלבום נוסף, ענה ג'ון כי הדבר ייקח זמן, הן מבחינה טכנית, והן מבחינת יצירה, מכיוון שהלהקה מעוניינת להתעלות על אלבומי העבר, ולהתאים את המוזיקה לדור החדש.
סרצ'קו קטאנץ
סרצ'קו קטאנץ (בסלובנית: Srečko Katanec, נולד ב-16 ביולי 1963 בליובליאנה שביוגוסלביה, כיום בסלובניה) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל בהווה. ככדורגלן שיחק קטאנץ בעמדות הבלם והקשר ההגנתי בקבוצות שונות ביוגוסלביה, גרמניה ואיטליה, בה זכה להצלחה גדולה במדי סמפדוריה. לזכותו של קטאנץ 31 הופעות במדי נבחרת יוגוסלביה, עמה השתתף ביורו 1984, אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), שם זכה עם נבחרת יוגוסלביה במדליית ארד, אולימפיאדת סיאול (1988) ומונדיאל 1990. כמאמן הצליח קטאנץ בעיקר עם נבחרת סלובניה, עמה העפיל ליורו 2000 ומונדיאל 2002.
קריירה מוקדמת
קטאנץ החל את הקריירה בקבוצת הכדורגל NK ליובליאנה, שם שיחק 11 שנים כנער, ואחר כך עבר לאולימפיה ליובליאנה מליגת העל היוגוסלבית בשנת 1981. קטאנץ נשאר באולימפיה ליובליאנה עד לשנת 1985, שם הופיע 81 פעמים והבקיע 10 שערים, ועבר לדינמו זאגרב, גם היא מליגת העל היוגוסלבית. כעבור שנה, בקיץ 1986, חתם קטאנץ בפרטיזן בלגרד, וכבר בעונתו הראשונה במועדון זכה באליפות. לאחר עונה נוספת בפרטיזן בלגרד, בה סיימה הקבוצה במקום השני, חתם קטאנץ בשטוטגרט, עמה העפיל לגמר גביע אופ"א, בעונת 1988/89, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי, כשקטאנץ שיחק לאורך כל 180 הדקות.
סמפדוריה
לאחר עונה אחת בשטוטגרט, חתם קטאנץ בקיץ 1989 בסמפדוריה, והחל את הפרק המוצלח ביותר בקריירת המשחק שלו, כאשר זכה עם הקבוצה בתארים רבים. כבר בעונתו הראשונה בסמפדוריה, זכה עם הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 2:0 בהארכה בגמר על אנדרלכט, מצמד של ג'אנלוקה ויאלי. קטאנץ הוחלף בגמר זה בדקה ה-92. בעונת 1990/91 זכה קטאנץ עם סמפדוריה באליפות הסרייה א' ובטורניר הסופר קאפ האיטלקי, אך הפסיד עם הקבוצה בגמר הגביע האיטלקי במפגש כפול לרומא, שניצחה במפגש הראשון בתוצאה 3:1, כאשר את השער לסמפדוריה כבש קטאנץ, אך הגומלין הסתיים בתוצאה 1:1 ורומא זכתה בגביע. בעונת 1991/92 הגיעו קטאנץ וסמפדוריה לגמר גביע אירופה לאלופות 1992, שם הפסידו 1:0 לברצלונה 1:0 בהארכה משער של רונאלד קומאן. בעונת 1993/94 זכה קטאנץ עם סמפדוריה בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון במפגש כפול על אנקונה בתוצאות 0:0 ו-6:1. עם זאת, בשתי עונותיו האחרונות של קטאנץ בסמפדוריה, הוא סבל מפציעות רבות ומיעט לשחק, ובתום עונת 1993/94 פרש ממשחק פעיל בגיל 31.
קריירה בינלאומית
קטאנץ החל לשחק בנבחרת יוגוסלביה בשנת 1983, והשתתף בשנת 1984 ביורו 1984, אותו סיימה יוגוסלביה עם אפס נקודות, ובאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), בה זכתה יוגוסלביה במדליית ארד, לאחר הפסד לנבחרת צרפת בחצי הגמר וניצחון 2:0 על נבחרת איטליה במשחק על מדליית הארד. בשנת 1988 השתתף קטאנץ עם יוגוסלביה באולימפיאדת סיאול (1988), ממנה הודחה יוגוסלביה בשלב הבתים, ובשנת 1990 השתתף עם יוגוסלביה במונדיאל 1990, ממנו הודחה יוגוסלביה ברבע הגמר על ידי נבחרת ארגנטינה בבעיטות הכרעה לאחר 0:0 בתום 120 דקות. קטאנץ הופיע במדי יוגוסלביה 31 פעמים והבקיע חמישה שערים. לאחר תחילת התפוררות הפדרציה היוגוסלבית, ומתן אפשרות לכל כדורגלן יוגוסלבי לייצג את מדינת האם שלו, עבר קטאנץ לשחק בנבחרת סלובניה, בשורותיה צבר חמש הופעות והבקיע שער אחד.
קריירת אימון
בשנת 1996 החל קטאנץ לאמן את הנבחרת הצעירה של סלובניה, ובשנת 1998 אימן לתקופה קצרה את גוריצה, שנקטעה כאשר מונה למאמנה של נבחרת סלובניה. קטאנץ השיג הצלחה אדירה כמאמן נבחרת סלובניה, כאשר הצליח להעפיל עם נבחרתו ליורו 2000, שנפתח עבורו מצוין כאשר נבחרת סלובניה הובילה 3:0 על נבחרת יוגוסלביה, אך המשחק הסתיים בתוצאה 3:3. סלובניה השיגה נקודה נוספת מול נבחרת נורווגיה, וסיימה את שלב הבתים במקום האחרון, אך עם מחמאות רבות. קטאנץ הצליח להעפיל עם סלובניה גם למונדיאל 2002, אותו סיימה סלובניה עם אפס נקודות. קטאנץ התפטר מאימון הנבחרת מיד לאחר המונדיאל, בין השאר בגין סכסוך עם כוכב הנבחרת זלאטקו זחוביץ'. באותו קיץ חתם באולימפיאקוס, שם השיג תוצאות חלשות ופוטר בפברואר 2004.
בינואר 2013 החל קטאנץ קדנציה שנייה באימון נבחרת סלובניה. באוקטובר 2017 התפטר קטאנץ מאימון הנבחרת, לאחר שכשל להעפיל עמה למונדיאל 2018.
חיים אישיים
קטאנץ נולד בליובליאנה שביוגוסלביה לזוג הורים קרואטים. לקטאנץ שני בנים.
תארים
עם פרטיזן בלגרד:
עם סמפדוריה:
עם נבחרת יוגוסלביה בכדורגל:
10/31
10/31 (בעברית: 31 באוקטובר) הוא סרט אימה אנתולוגי אמריקאי משנת 2017, המורכב מחמישה סיפורים קצרים בנושא ליל כל הקדושים בבימויו של ג'סטין מ. סימאן, זאין הרשברגר, ג'ון וויליאם הולט, ברט דג'אגר ורוקי גריי והאנטר ג'ונסון והופק על ידי פ. ג'יי סטארקס. הסרט בעל סיפור מסגרת.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל "Death By" באוסטין, טקסס, ב-28 באוקטובר 2017.
ביקורות
מאט בויזל מ-Dread Central כינה את הסרט "כיפי, מפחיד ומבדר", וכתב כי: "אני לא יכול להמליץ על הסרט למי שאוהב את האימה שלו בהתפרצויות קצרות אך ללא ספק מדובר בסרט מעולה שמה שמדהים בו הוא העובדה שהכל קורה תחת קורת גג אחת. אז וודאו שהסרט נמצא ברשימת הצפייה שלכם". בנוסף הוא גם החמיא על הבימוי של הסרט ואמר: "אם הבמאים האלה הם העתיד של הז'אנר אז אנחנו בידיים טובות".
הפצה
הסרט הופץ על גביי DVD, VHS ו-Blu-ray ב-2018 על ידי Scream Team Releasing.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה הוא מרכז תרבות בתחום המוזיקה הכולל את הספרייה למוזיקה של תל אביב. המרכז נקרא על שם פליציה בלומנטל. המרכז תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
זוריה לוהנסק
זוריה לוהנסק (באוקראינית: «Зоря Луганськ) הוא מועדון כדורגל אוקראיני מהעיר לוהנסק המשחק בליגת העל האוקראינית.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
הספרייה למוזיקה
הספרייה נוסדה בשנת 1951 על ידי משרד החינוך והתרבות ועיריית תל אביב-יפו כספרייה למוזיקה של תל אביב. אוספיה של הספרייה כוללים את הארכיונים של פליציה בלומנטל, אורי טפליץ, ברוניסלב הוברמן, יהויכין סטוצ'בסקי, מנשה רבינא, יצחק אדל, ורדינה שלונסקי ואחרים.
זוריה לוהנסק
היסטוריה
הקבוצה הוקמה בשנת 1923 בשם "מטאליסט לוהנסק" והורכבה מעובדי מפעל לייצור קטרים בעיר לוהנסק.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
הספרייה למוזיקה
עם מותה של פליציה בלומנטל בשנת 1991 נקרא המרכז על שמה. ב-1994 נהרס הבניין הישן, ובמקומו הוקם הבניין הנוכחי. הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכלית נילי פורטוגלי.
הספריה נסגרה לשיפוץ ב-1 בספטמבר 2021.
זוריה לוהנסק
היסטוריה
בשנים 1974 ו-1975 עלתה הקבוצה לגמר גביע ברית המועצות בכדורגל, אך בשני המשחקים הפסידה ליריביה. הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה של ברית המועצות עד לעונת 1979, אותה סיימה במקום לפני האחרון ונאלצה לרדת ליגה. הקבוצה נשארה בליגות המשנה של ברית המועצות עד להתפרקות המדינה.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
המרכז למוזיקה
המרכז למוזיקה ע"ש פליציה בלומנטל נפתח בשנת 1997 כפרויקט של קרן תל אביב יפו לפיתוח. בשנת 1998 הוקמה עמותה לצידו "על מנת ליזום, לארגן, לנהל ולהפיק אירועי תרבות בתחום המוזיקה, לקיים פעילות חינוכית במטרה להכשיר את דור המוזיקאים הבא, לשתף אמנים וגופים אמנותיים מישראל ואורחים מחו"ל ובעיקר להביא את אהבת המוזיקה אל קהל רחב".
זוריה לוהנסק
היסטוריה
ההישג הכי טוב של הקבוצה בליגה הבכירה הוא מקום 3 בעונת 2017/2016 והעפלה לגמר הגביע האוקראיני בעונות 2015/2016, 2020/2021.
אצטדיון
מגרש הבית של זוריה לוהנסק הוא אצטדיון אוונגרד שמכיל 22,288 מקומות. האצטדיון נבנה בשנת 1961.
בקיץ 2014 הוא נפגע מאש מרגמות במהלך הקרבות בין מורדים פרו-רוסים לבין הצבא האוקראיני. לכן, מעונת 2015/2014, משחקת הקבוצה באצטדיון "סלאווטיץ'" שבעיר זפוריז'יה.
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה
המרכז למוזיקה
ב-2016 נפסקו ההופעות באולם הקונצרטים כיוון שהבניין נוהל ללא רשיון עסק ורשיון מכבי אש.
עיריית תל אביב הכריזה כי מרכז המוזיקה ברחוב ביאליק ייפתח מחדש לקהל בספטמבר 2023 כ"בית לקהילה יוצרת עבור קהילת המוזיקאים של העיר, עם אולם קונצרטים מקצועי, חדר נגינה אישי עם אפשרות הקלטה, גלריה למוזיקאים ואמני סאונד, הרצאות, הסכתים וכיתות אמן".
תוכי הנסיכה
תוכי הנסיכה (שם מדעי: Polytelis alexandrae) הוא מין של תוכי אוסטרלי ממשפחת הדרראים הקרוי על שם אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, אשר בהמשך הפכה למלכה הרעיה. תוכי זה שוכן ברחבי אוסטרליה כולל במדבר החול הגדול הצחיח והוא בעל נוצות מפוארות. הוא נפגע מאספנים הלוכדים אותו למכירתו כחיית מחמד. התוכי נקרא ב־1863 בידי החוקר ג'ון גולד.
זהו תוכי המגיע לאורך 34–46 ס"מ ולמשקל 110–120 גרם. צבע התוכי ירוק-בהיר עם חזה ורוד, ראש בגוון תכלת וחלקי כנפיים פנימיים בעלי גוון ירוק עז וקצוות ירוקים כהים. הזנב של הזכרים ארוך וגם הוא ירוק-כהה. המקור של הזכרים של תוכי הנסיכה ורודים ומתחת הלחי ישנו פס תכלת. מקור הנקבות ורוד-אפור. למרות הבדלים אלה אין הרבה שוני בין הזכרים והנקבות.
בטבע תוכי זה נודד בחבורות קטנות במגוון אזורים, בדרך כלל בעונת הרבייה. הוא פחות מוכר, ביחס למיני תוכים אחרים, עקב טבעו החמקמק. הוא נודד גם בערבות חמות, יערות צחיחים ואפילו במדבר. ניזון ממיני זרעים ופירות, בעיקר של שיטים, עצי אקליפטוס ועשבי טריאודיה.
תוכיי הנסיכה מקננים בענפי שיטה או אקליפטוס ומטילים 4–6 ביצים לבנות, הבוקעות לאחר 19 יום. שני ההורים מגדלים את הצעירים, שעוזבים לאחר 35 יום. תוכים אלה מקננים רק כשהתנאים מספיק יציבים לגידול דור חדש.
תוכי המסיכה מצוי בסיכון עקב ציד למטרת מסחר. בשבי תוכי זה יכול להיראות בשלושה גוונים: ירוק כמו בטבע, כחול לאורך רוב הגוף עם ראש וכנפיים כחולים בהירים וכחול למעט הכנפיים הירוקות.
וולפגנג גנטנר
וולפגנג גנטנר (בגרמנית Wolfgang Gentner; ), היה מדען גרמני שפעל בין השנים 1936-1945, תחת המשטר הנאצי. הוא השתתף בבניית הציקלוטרון שבו נעשה שימוש בפרויקט הגרעין של גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה היה גנטנר פרופסור באוניברסיטת פרייברג, מנהל המחלקה שעסקה בציקלוטרונים ב-CERN, הארגון האירופי למחקר גרעיני, מנהל מכון מקס פלאנק לפיזיקה גרעינית בהיידלברג, מנהל המחלקה הפיזיקו-כימית הטכנית באגודת מקס פלאנק ונשיא הוועדה למדיניות מדעית ב-CERN. גנטנר היה עמית כבוד במכון ויצמן וחבר בחבר הנאמנים (Board of Governors) במכון.
פעילותו בשירות הנאצים
בין השנים 1936-1945 פעל וולפגנג גנטנר, תחת המשטר הנאצי, במכון לפיזיקה שישב במכון הקיסר וילהלם למחקר רפואי בהיידלברג. גנטנר היה חבר ב"כוח הטייסים הנאצים" (Nationalsozialistisches Fliegerkorps; NSFK), ארגון צבאי למחצה שפעל מ-1937 בשיתוף פעולה עם האס אה. ארגון זה היה הבסיס לחיל האוויר הנאצי (הלופטוואפה) וכל חבריו היו חברי המפלגה הנאצית. גישתו והתנהגותו הפוליטית של גנטנר בנוגע למדינה הנאצית תוארה על ידי האס אס כ"נכונה", אם כי נעדרת "פעילות" ו"נכונות לשרת". אופיו הוכר כמתאים והתנהגותו הפוליטית - כהתנהגות "ללא דופי".
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה שהה גנטנר באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה. שם גם שמע על תגליתו של אוטו האן וראה בה עידוד רב. בהיותו בברקלי שמע את הרצאתו של נילס בוהר, שהעריך את תגליתו של האן כמהפכנית ביותר. הוא הבחין באווירת הדחיפות ששררה בין עמיתיו המדענים בארצות הברית, ששאפו להתקדם במחקר הפיזיקה הגרעינית. את הרוח החיה בדרבון המדעי ראה בפרופסור רוברט אופנהיימר, שכעבור זמן התגייס למאמץ המלחמתי של ארצות הברית ופיתח את הפצצה הגרעינית.
ברגשות מעורבים חזר גנטנר לגרמניה בסוף 1939. אחרי כיבוש צרפת בידי הנאצים הוא נשלח לפריס כדי לנהל את מכון המחקר המדעי 'ז'וליו-קירי', של זוג מדעני הגרעין הצרפתיים. לדבריו השיג הבנה טובה עם זוג המדענים הצרפתיים והתחייב בפניהם לא לעשות בתגליות המחקר, אם יהיו כאלה, שימוש צבאי.
ממחצית 1939 ואילך השתתף גנטנר בבניית הציקלוטרון שבו נעשה שימוש בפרויקט פיתוח הפצצה הגרעינית עבור גרמניה הנאצית. לאחר כיבוש צרפת באביב 1940 הגיע גנטנר לפריס ובאביב 1941 השתמש במעבדות שנתפסו שם במסגרת פרויקט הגרעין הנאצי.
במלחמת העולם השנייה השתתף בפרויקט הנאצי לפיתוח אנרגיה גרעינית, פרויקט שנקרא גם "מועדון האורניום" (Uranium Club). בין מממני הפרויקט היה מפעל אי. גה. פארבן, שייצר את גאז הציקלון בה, בו נעשה שימוש לרצח המוני באושוויץ. מאידך, לטענת החוקר לורנס ויטנר, היה גנטנר אנטי-נאצי שסיכן את חייו לשם עיכוב פרויקט הגרעין הנאצי, וזאת על ידי מניעת העברתו של הציקלוטרון מפריס לגרמניה.
לאחר המלחמה
לאחר המלחמה היה גנטנר פרופסור באוניברסיטת פרייבורג. בשנת 1956 הוא מונה כמנהל המחלקה שעסקה בציקלוטרונים ב-CERN, הארגון האירופי למחקר גרעיני. זאת כיוון שחלקים גדולים מגרמניה היו הרוסים לאחר שנות המלחמה, והאמריקנים נדרשו לכל כוח האדם המיומן מקרב הגרמנים שאותם יוכלו לגייס כדי להקים את גרמניה המערבית כמחסום נגד הקומוניזם. כבעלי ניסיון מנהלי רב גויסו נאצים לשעבר לתפקידי ממשל, שיפוט ומינהל בגרמניה המערבית. בשנת 1958 מונה גנטנר כמנהל מכון מקס פלאנק לפיזיקה גרעינית בהיידלברג. בין השנים 1967-1970 הוא היה מנהל המחלקה הפיזיקו-כימית הטכנית באגודת מקס פלאנק. חלקו במדיניות הנאצית של המדע בתקופה הנאצית לא הפריע למינויו לתפקיד נשיא הוועדה למדיניות מדעית ב-CERN בין השנים 1969-1971 ולתפקיד נשיא המועצה של CERN.
קשריו של גנטנר עם מכון ויצמן
בשנת 1959 ביקר גנטנר בישראל כאורחו של מכון ויצמן. הוא היה המפקח על 19 פרויקטים של מחקר גרעיני וביולוגי בישראל, פרויקטים שלטענת ממשלת מזרח גרמניה היו קשורים בלוחמה אטומית וביולוגית – טענה שהוכחשה על ידי מקור ישראלי רשמי. דה שליט עמד על כך שבשיתוף הפעולה בין מדענים ישראליים וגרמנים יהיו רק מדענים גרמנים עם עבר אנטי-נאצי או מהדור הצעיר. בשנת 1965 היה גנטנר עמית כבוד במכון ויצמן. בשנת 1975 היה גנטנר חבר בחבר הנאמנים (Board of Governors) במכון ויצמן. גנטנר נפטר ב-1980 ובשנת 1982 נקראה על שמו משרת פרופסור לפיזיקה גרעינית (Gentner Chair of Nuclear Physics).
יוסי שילוח (מדען מחשב)
ביוגרפיה
שילוח נולד בקבוצת יבנה למאיר ופרחיה שילוח. לאחר גמר לימודיו עזב את הקיבוץ ויצא בשאלה. שירת בצה"ל בחיל השריון כמפקד טנק. במלחמת ששת הימים השתתף בקרבות בגדה המערבית וכיבוש משטרת לטרון, ובמלחמת יום הכיפורים לחם בקרבות הבלימה אל מול הארמייה השנייה בסיני. ב-1966 החל לימודיו לתואר ראשון מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים שם גם למד לתואר שני במתמטיקה בהנחייתו של פרופ' מיכה פרלס. תואר שלישי במתמטיקה שימושית עשה במכון ויצמן למדע ברחובות בהנחייתו של פרופ' שמעון אבן ז"ל וסיים ב-1976. השתלם לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה. לאחר הפוסט-דוקטורט חזר לישראל והתקבל כמרצה נספח בדרגת פרופסור חבר בפקולטה למדעי המחשב בטכניון בחיפה, אוקטובר 1981. בשנים 1984-1981 כיהן שילוח כמרצה נספח והנחה סטודנטים לתואר שלישי, בעיקר בנושא: חישוב מקבילי. בין תלמידיו: עוזי וישקין, לימים פרופסור באוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת מרילנד. ועמוס ישראלי לימים דיקן הפקולטה למדעי המחשב במכללה האקדמית בנתניה. ראוי לציין, שבשנים 2012-2000 הופיע שילוח ברציפות כאחד מ-250 מדעני המחשב המצוטטים ביותר באתר 'highly cited', למרות שבקריירה האקדמית הקצרה שלו (1984-1976), פרסם רק 21 מאמרים בעיתונות המקצועית.
בין עבודותיו: אלגוריתם לתכנון ליניארי כשמספר המשתנים בכל אילוץ הוא לכל היותר שניים, אלגוריתם למציאת שני מסלולים זרים בצמתים בגרף כששני זוגות ההתחלה והסיום נתונים, בעיה שהיא NP שלמה עבור מספר k כללי של זוגות ועבור מספר קבוע של זוגות היוותה חלק משמעותי מהתורה שפותחה על ידי רוברטסון וסימור (Robertson–Seymour theorem) שנים אחר כך. עם וישקין פיתח אלגוריתם מקבילי עם זמן ריצה לוגריתמי למציאת רכיבי קשירות בגרף.
בשובו ארצה הצטרף למרכז המדעי של י.ב.מ בחיפה (שהפך לאחר מכן למעבדת המחקר והפיתוח של י.ב.מ) ועבד בו בהובלת פרויקטים שונים עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2012. בין הפרויקטים הבולטים: תכנון מערכת שעות לבתי ספר, ופרויקטים לאופטימיזציה של הובלת מכולות ריקות בחברות הספנות צים, Hanjin, Hapag-Lloyd ו Maersk..
לאחר פרישתו לגמלאות הוא מרבה לטייל באתרי טבע ולעסוק בפעילות גופנית. בנוסף ללכך, עוסק שילוח בפרויקטים של אופטימיזציה בכלים של תכנון ליניארי בשלמים בחברת c&g logistics ומרכז את פעילות החברה בחקר ביצועים בתחומים שונים. כמו כן פיתח מערכת לשיבוץ תלמידים לכיתות (מערכת "איזונית") ובין לקוחותיו כ-150 בתי ספר בכל רחבי הארץ.
בזמנו הפנוי עוסק שילוח בכתיבה, בתראפיית מגע (בוגר מכללת כרכור לרפואה משלימה), בספורט, טיולים – בעיקר בהר הגבוה בסיני, רכיבת אופניים בישראל ומחוצה לה, וחקלאות מקיימת (פרמקלצ'ר) הן בביתו והן ביער מאכל קורן ליד קיבוץ הגושרים שבו הוא פעיל מרכזי. שילוח הוא טבעוני מטעמי מוסר, פעיל במספר תחומים של מאבק למען זכויותיהם של בעלי חיים, בעיקר בתעשייה, ונמנה עם המייסדים של מפלגת "צדק לכל" שבאה להגן על זכויותיהם של בעלי החיים. היה נשוי לאורית, מנהלת בכירה בהמוסד לביטוח לאומי. בני הזוג התגוררו ביישוב הקהילתי תמרת ולהם שתי בנות: נגה ותמר ושני נכדים אלה ויונתן. שילוח מתגורר כיום עם בת זוגו מרגלית ביישוב בני יהודה ברמת הגולן.
זיקית קצרת-קרן
זיקית קצרת-קרן (שם מדעי: Calumma brevicorne) היא מין של זיקית החיה במדגסקר והיא בעלת עטרה גדולה ומגושמת המזכירה ברדס של כומר, מה שנתן לה את שמה.
אורכה של הזיקית 70–90 מ"מ ולעיתים עד 350 מ"מ. היא בעלת גוף ירוק בהיר עם עיניים גדולות מתגלגלות וחוטם קטן. ה"קרן" שלה מגיעה רק לאורך 2 מ"מ. הפה גדול ובתוכו לשון ארוכה היכולה לנוע במהירות קדימה לעבר טרפה. הזנב יכול להתלפף על ענפים ואף להיתלות לזמן קצר.
זיקית זו מותאמת לחיים על העצים והענפים של יערות מזרח מדגסקר. היא יכולה להסוות את עצמה במהירות הן מטורפים והן מטרפה הכולל חרקים שונים כמו חגבים ופרפרים. בלילות הזיקית פעילה פחות ונחה בין הענפים ומשנה את צבעה.
אין סכנה לזיקית אך חלק מביציה נאכלות על ידי חולדה שחורה שחדרה למדגסקר.
יום יום אני הולך למעונך
יום יום אני הולך למעונך הוא שיר שכתב המשורר יעקב פיכמן ב־1907 – 1908. המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי הלחין וביצע את השיר עבור ערב שירי משוררים שערכה תחנת הרדיו גלי צה"ל ב־1973. שלוש שנים מאוחר יותר נכלל השיר באלבומו השני של כספי, "מתי כספי (הפעמון)", שהתפרסם ב־1976.
כתיבה
יעקב פיכמן כתב את השיר בתרס"ח (1907 — 1908), ופרסם אותו לראשונה כשנה מאוחר יותר בכתב העת הספרותי "רשפים" א' חוב' כ"ה (תרס"ט – 1908 — 1909), וכשנתיים מאוחר יותר (בגרסה זהה, למעט שורה 11) בקובץ שיריו הראשון, "גבעולים" (תרע"א – 1911), שהתפרסם בוורשה. ב־1935 פרסם פיכמן גרסה מעט שונה בספר שיריו "צללים על שדות" (תרצ"ה).
השיר נכתב מנקודת מבטו של בחור מאוהב, שחושש לגלות לאישה שהוא אוהב את אהבתו. יום יום הוא הולך למעונהּ של אהובתו בביטחון שהיום זה היום, היום הוא יאזור אומץ ויאמר לה את שעל ליבו, אך אינו מצליח להתגבר על ביישנותו, והוא חוזר הביתה במפח נפש.
לחן וביצוע
השיר הולחן לראשונה על ידי יוסף אחרון ב־1922. הלחן הזה לא הופץ באופן מסחרי.
הלחן והביצוע המוכרים לשיר הם של מתי כספי, שהלחין את השיר עבור ערב שירה מולחנת שערכה תחנת גלי צה"ל ב־1973. כספי הלחין את השיר לפי הגרסה שבספר השירים של פיכמן "צללים על שדות" (1935), בדילוג שתי השורות הראשונות שבבית האחרון. שלוש שנים מאוחר יותר כלל כספי את השיר באלבומו השני, "מתי כספי (הפעמון)", שהתפרסם ב־1976.
ביקורת
נעמי פולני אמרה על כתיבתו של פיכמן בשיר שהיא "דרך מרתקת לכתיבה". שי להב מ־ynet תיאר את שירו של כספי במילה "נפלא". בביקורת על מופע משותף של מתי כספי עם שלום חנוך, ציין יאיר שלג ממקור ראשון את השיר כאחד מ"עשרות [משירי השניים] שהפכו ממש לנכסי צאן ברזל".
מבקר המוזיקה גיא טנא כתב על השיר שהיה "אחת מפסגות סדרת הערבים ואחד מהשירים הטובים, המקוריים והמרתקים של מתי כספי הצעיר [...] השימוש של כספי בכלי הנשיפה מיוחד ומרגש ואפילו סימני עידן הדיסקו שהתגנבו באפקט או שניים לא גורעים. המילים של פיכמן, בשנות העשרים לחייו, עדיין נע במשולש אודסה־וילנה־ורשה, מרטיטות ממש ובתור מי שעבר כמעט את אותה חוויה אני מצדיע לשיר".
Broken & Beautiful
Broken & Beautiful הוא סינגל של זמרת הפופ האמריקאית קלי קלרקסון.
בנימין שימין
בנימין שִימִין (בפולנית: Benjamin Szymin; 1880, שקלוב, פלך מוהילב, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – 12 באוגוסט 1942, גטו אוטבוצק, פולין הכבושה) היה מחלוצי המו"לים של ספרות יידית ועברית מודרנית בפולין. בעל הוצאת הספרים "ב. שימין" בוורשה ושותף בהוצאה המאוחדת "צֶנטרַל".
ראשית דרכו
בנימין שימין נולד בשנת 1880 בעיירה שְקְלוֹב שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי; כיום בבלארוס). אביו היה סוחר תבואה, שנסע לעיתים קרובות למוסקבה לצורך עסקיו. בראשית שנות ה-90 של המאה ה-19 עברה המשפחה מתחום המושב למוסקבה (דבר נדיר יחסית, שהורשה אז רק לסוחרים בולטים, עשירים מופלגים או יהודים ששירתו בצבא הצאר). כעבור זמן לא רב עברה המשפחה מערבה והתיישבה בעיר ורשה שבפולין הרוסית, שבה הייתה אז קהילה יהודית גדולה. שימין קיבל חינוך יהודי מסורתי. בצעירותו הגיע על דרך המקרה לעבודה בהוצאת הספרים "אחיאסף" בוורשה, והמשיך לעסוק לאורך כל חייו בממכר ספרים והוצאה לאור.
שימין החל את דרכו במסחר ספרים בקנה מידה גדול בעיר אודסה, שם היה שותפו של י"ח רבניצקי. את דרכו העצמאית בהוצאה לאור החל בתקופה הסוערת של מהפכת 1905 ברחבי רוסיה, עם פרסום פמפלטים פוליטיים רדיקליים. הוא אף נעצר לזמן קצר בשל כך. אף שהיו לו חברים קרובים רבים בחוגי "הבּוּנְד", הוא נותר מקורב לחוגים ציוניים, ובשנת 1906 התמנה כמנהל היומון הציוני ביידיש "דער טעלעגראַף", בעריכת נחום סוקולוב (שהיה העורך הרשמי; העורך בפועל היה נחום סירקין), שהופיע בוורשה לאורך מספר חודשים בשנת 1905–1906. שם הכיר את מזכירת העיתון, רבקה (רגינה) סגל – קרובת משפחתה ובת עיירתה של אשתו של סוקולוב, רבקה סוקולוב (בתו של הגביר יצחק הערש (צבי) סגל) – שהגיעה מעט לפני כן מעיירת הולדתה מאקוב מזובייצקי (Maków Mazowiecki, מאקוב) שבמזוביה (לא הרחק מוורשה). כעבור זמן קצר נישא לה. לזוג נולדו בת, הלינה (1908), ובן, דוד (1911).
הוצאת "ב. שימין"
מאחר שהרגיש בביקוש ההולך וגדל של קוראי היידיש, החליט להיות למו"ל. מיד לאחר נישואיו ייסד הוצאת ספרים ובית ממכר ספרים ברחוב נָאלֶבְקי 33 – מרכז החיים היהודיים בוורשה. החומרים הראשונים שהוציא לאור היו סדרת חוברות פופולריות, בעיקר כאלה שעסקו בסוגיות סוציאליסטיות, תחת השם "צייט-ביבליאָטעק" ('ספריית הזמן'). מאז ובמשך כל פעילותו כמו"ל הוציא ספרים בסדרות של "ספריות" כאלה.
ב-1908 הוציא את סדרת "אוניווערסאַל ביבליאָטעק" ('הספרייה האוניברסלית'), שבמסגרתה ראו אור ספרונים קטנים שהציעו תרגומים ליצירותיהם של טובי סופרי העולם, בהם גי דה מוֹפָּסָן. הצלחת ה"אוניווערסאַל ביבליאָטעק" דרבנה את שימין ליזום פרויקט שאפתני יותר, וכך בשנת 1909 פתח בהוצאת הסדרה "שימין'ס גרויסע וֶועלְט-בִּיבְּלִיאָטֶעק" ('הספרייה העולמית הגדולה של שימין'), בעריכת בער קרלינסקי. הסדרה, שנוסדה בהשראת ההוצאה העברית החלוצית "תושיה" של הסופר בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) בוורשה, נועדה להביא את מיטב הספרות האירופית ("ספרות העולם") לקוראי היידיש במהדורות בכריכה קשה ובמחיר הוגן. המודעה הפרסומית הכריזה כי
המחיר אכן היה שווה לכל נפש: כל ספר עלה 25 קוֹפִּיקות, ומנוי שנתי ל-24 ספרים עלה רק 3.5 רוּבְּל. אף שהוצהר כי הסדרה תביא לקוראי היידיש ממבחר ספרות העולם, הרי רובם המכריע של הספרים שהופיעו בה היו פרי עטם של מחברים יהודים (בהם, אגב, גם היינריך היינה, למרות התנצרותו). ניתן לתלות עניין זה בחששם של המו"ל והעורך לרחוק מדי מדרישת השוק, ואולי אף בטעמים עמוקים יותר, כמו ההשקפה ש"ספרות העולמית" המודרנית – ספרות אנושית-כללית, קוסמופוליטית, שאינה תחומה בגבולות של תרבות ספציפית – היא בהגדרתה ספרות יהודית. מכל מקום, בפרסומות הוטעם במפורש כי "המקום הראשון יינתן כמובן לספרותנו המקורית", היינו ליצירותיהם של יהודים שכתבו בשפות אחרות, בעיקר בעברית ובגרמנית.
בשנה הראשונה ראו אור יצירותיהם של 11 סופרים, מהם רק אחד לא-יהודי: רודיארד קיפלינג. רק ארבעה מ-48 הספרים שראו אור בשנה זו ובשנה שאחריה נכתבו על ידי לא-יהודים. ה"וֶלט ביבליוטק" הוציאה ספרות יפה וכן ספרות פופולרית. מרבית הסופרים שספריהם ראו אור בסדרה היו סופרים בולטים וחשובים, אך לצדם נדפסו גם יצירותיהם של סופרים עכשוויים; בין השמות: ז"י אנוכי, מרדכי זאב פַיֶארברג, יהודה שטיינברג זלמן שניאור. הספרים נבחרו על פי העניין של קוראי היידיש הצעירים, שביקשו לא רק ליהנות מספרות יפה, אלא גם לקנות באמצעות הספר דעת על העולם הגדול, ועל כן היו בהם גם ספרים על ההיסטוריה היהודית והעולמית, כמו הספר רב-הכרכים "די יודישע געשיכטע" ('ההיסטוריה היהודית') שערך הלל צייטלין בהתבסס על היינריך גרץ; מבוא לתלמוד ("דער תלמוד: זיין ענטשטעהונג און ענטוויקלונג") מאת איסר גינזבורג; תרגום יידי לספרו של פייר דניאל שנטפי דה לה סוסי (de la Saussaye) "ההיסטוריה של האמונות והדתות" ותרגום של "הטוב והרע" לצייטלין. עוד בספרייה זו ראה אור המאסף של מיטב השירה היידית "די יוּדישע מוּזע" ('המוזה היהודית'), בעריכת יעקב פיכמן (תרע"א). במרוצת שלוש השנים שבהן התקיימה הסדרה (1909–1911) יצאו במסגרתה 66 כותרים, רובם מתורגמים וחלקם ספרות מקור. בין המתרגמים היה גם עורך הסדרה קרלינסקי, שתרגם עבורה מכתביהם של ארתור שניצלר, קנוט הַמסוּן, מקס נורדאו, יהודה שטיינברג והלל צייטלין.
שותף-מנהל בסינדיקט ההוצאה-לאור "צנטראל"
בשנת 1911 היה שימין בין המו"לים היידיים והעבריים הגדולים באימפריה הרוסית שהחליטו לייסד סינדיקט הוצאה-לאור בשם "צענטראַל" (צֶנטרָל, נקראה גם בעברית: "מרכז"). בהוצאת הספרים המאוחדת התאגדו, מלבד הוצאת ב' שימין, ההוצאה העברית "תושיה" של א"ל שלקוביץ (בן אביגדור), שהיה למנהל המחלקה העברית ב"צנטרל", שרעבערק (שרֶבֶּרק) של שלמה שרברק, הוצאת "פּראָגרעס" (פּרוֹגְרֵס) של יעקב לידסקי, שהופקד על מרבית הפרסומים ביידיש (כשהעורך תחתיו הוא דוד קָאסֶל) והוצאת "השחר" של מרדכי קפלן (קאפּלאן), שהתאחדה קודם לכן עם "פּראָגרעס" (כל החמישה ליטאים וכולם תושבי ורשה, למעט שרברק, שישב בווילנה). בהוצאה המאוחדת, שישבה ברח' נוֹבוֹליפּקי 7, ראו אור יצירותיהם של גדולי הסופרים, ההיסטוריונים והפדגוגים העבריים והיידיים, כמו גם סדרת ספרי ילדים, סדרת ספרי נוער וכן ספרי לימוד ומקראות. "צנטרל" הייתה ההוצאה לאור היהודית הראשונה שקשרה קשרים עם קהילות יהודיות מחוץ לרוסיה (כולל בארצות הברית), והביאה להפצת ספריה ברחבי העולם. מלבד ספרים הוציאה "צנטרל" דברי דפוס שונים, כמו לוח שנה שבו הופיעו ציורים בנושאים מקראיים, תצלומים של ארץ ישראל ואישים ידועים וכדומה, ואשר היה פופולרי ברחבי העולם היהודי במשך יותר מרבע מאה, וכן הגדות של פסח ואף כרטיסי "שנה טובה" אמנותיים שזכו להצלחה.
בשנת תרע"ג (1912) נוסדה במסגרת "צנטרל" חברת "אחיספר" להוצאת ספרים עבריים, ביוזמתם של בעלי "תושיה", בן אביגדור ויעקב ראמברג. באותה שנה הוציאה "אחיספר" את המאסף "נתיבות" ("בימה חפשית לענייני החיים והספרות"). בראשית שנת 1914 לקחה ההוצאה תחת כנפיה את הוצאת היומון היידי הנפוץ "דער פריינד" (או "דאָס לעבן") בוורשה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נפסקה פעילות ההוצאה. לאחר מכן התארגנה מחדש בשנת 1923 ופעלה עד שנות ה-30.
ביתו של שימין היה בית ועד לסופרים יהודים, ודיונים ספרותיים נערכו בו כדבר שבשגרה. בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, בטרם נוסדה אגודת הסופרים והעיתונאים בוורשה (שישבה ברחוב טלוֹמַצקיֶיה 13, Tłomackie 13), היה ביתו אבן שואבת לסופרים צעירים שהגיעו לוורשה לא מכבר והרגישו בה זרים, בהם ההומוריסטן יוסף טוּנקֶל ("דער טונקעלער"), שהגיע מבוברויסק להזמנתו של שימין לערוך גיליון חג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, נסעה המשפחה מזרחה לקרוביו של שימין באוֹרשָה שברוסיה הלבנה, ונותרה במזרח במשך כל המלחמה. במשך שנה גרו במינסק, ובשלוש השנים האחרונות באודסה שבדרום רוסיה (אוקראינה). תקופה קצרה החזיק שימין בעיר חנות קטנה לספרי יידיש. ב-1917 נקרא לקייב, לקחת על עצמו את ניהול העיתון החדש "דער טעלעגראַף" בעריכתו של מנהיג הפועלים הציוני נחמן סירקין. חרף התנאים הקשים ששררו בעיר עקב המהפכה, העיתון זכה להצלחה ולתפוצה רחבה.
בשנת 1919, לאחר תום המלחמה, שב שימין לוורשה עם הגל הראשון של הפליטים החוזרים, וחידש את הוצאת הספרים. ב-1922 הגיע גם שלמה שרברק מווילנה, כשבאמתחתו מבחר פרסומים, בהם כל כתבי ש. אנ-סקי, וההוצאה המאוחדת "צנטרל" והוצאת-הבת "אחיספר" התגבשו מחדש בבעלותם של שימין, קפלן ושרברק (בן אביגדור נפטר ב-1921, ושלמה שרברק רכש את "תושיה" ומיזג אותה לתוך הוצאתו). התוכנית הגדולה הראשונה שפעל שימין לממש מיד לאחר המלחמה הייתה הוצאת סדרת ספרים לבני הנעורים. הספרים התפרסמו לאורך שנים רבות במסגרת שלוש "ספריות" – "יוּגֶנט-ביבליאָטעק" ('הספרייה לנוער'), "היסטאָרישע יוּגֶנט-ביבליאָטעק" ('הספרייה ההיסטורית לנוער') ו-"קינדער-ביבליאָטעק" ('הספרייה לילדים'). עורך הסדרות היה הסופר דוד קָאסֶל (קאסעל), שאז כבר עשה לעצמו שם כמחבר רומנים וספרים ילדים וכחלוץ בתחום ספרי לימוד ביידיש.
במסגרת 'הספרייה לנוער' הופיעו 16 ספרונים – מבחר מספרי הנוער הקלאסיים מספרות העולם, בהם סוֶון הֶדין תומאס מיין ריד, מארק טוויין. ב'ספרייה ההיסטורית לנוער' הופיעו רומנים היסטוריים יהודיים, מאת סופרים כאברהם מאפו, בנימין ד'יזרעאלי ולייב לבאנדה. ב'ספרייה לילדים' ראו אור 32 ספרונים, בהם "אוהל הדוד תום" להארייט ביצ'ר סטואו, מעשיות האחים גרים, וסיפורי ילדים מאת שלום עליכם, זלמן רייזן, י"ל פרץ ורפאל גוטמן. מיזם זה היה קרוב במיוחד ללבו של שימין. סדרות הספרים לילדים ולנוער, שהיו חידוש בשדה ספרות היידיש, זכו להצלחה ולתפוצה רחבה ברחבי העולם היהודי.
הקטלוגים של הוצאת "צנטרל" מהשנים 1922–1925 מונים יותר מ-500 פרסומים ביידיש, בהם מגוון של ספרי לימוד לבתי הספר היהודיים, ספרי לימוד שפות (פולנית, אנגלית, ספרדית), מילונים, אנתולוגיות, מחזות לתיאטרון חובבים, עשרות חוברות של שירי יידיש עם תווים, כרזות, גלויות הנושאות תמונות של סופרים וידוענים יהודים, וכן לוחות שנה וכרטיסי ברכה.
עם התפתחות המו"לות היהודית במרוצת שנות ה-20, עלה הצורך לפתח שיטות הפצה חדשות. פעולה חשובה שנעשתה במטרה לחזק את מערך ההפצה של הספרים היהודיים הייתה ייסודו של הקואופרטיב "ביכער" ('ספרים') בשנת 1926 על ידי ההוצאות "צנטרל" וב. קלעצקין, בשיתוף פעולה עם הוצאות יהודיות ברחבי העולם. הקואופרטיב היה מרכז ההפצה של ספרים יהודיים החשוב ביותר בפולין. הקטלוג המאויר הגדול של "ביכער", שיצא מדי רבעון, הופץ בכל רחבי העולם היהודי, וכלל פרסומים של עשרות הוצאות לאור יהודיות מפולין, מאמריקה ומארצות נוספות של התפוצה היהודית. בקטלוג משנת 1931 נטען כי הוא מציג כ-90% מהפרסומים ביידיש שראו אור באותה שנה.
בשנת 1928 פרסמה ההוצאה מהדורה חדשה של כל כתבי מנדלי מוכר ספרים (במהדורה הקודמת שראתה אור נפלו כמה שגיאות). מלאכת העריכה נמסרה לנחמן מייזל, עורך כתב העת הספרותי "ליטעראַרישע בלעטער", שכתב מבוא לכל אחד מ-20 הכרכים, והוסיף שני כרכים שבהם קיבץ מאמרים על אודות הסופר. עוד ראו בהוצאה כל כתביהם של ש. אנ-סקי, "בעל מחשבות" (ישראל איסידור אלישיב), יעקב דינזון, שמואל ליב ציטרון, אברהם קוראלניק, "דער טונקעלער" (יוסף טונקל) ודער לעבעדיקער" (חיים גוטמן). "צנטרל" התמקדה אפוא בקלאסיקה של ספרות יידיש ובביקורת, ותפסה נישה שמרנית יחסית, בעוד הספרות היפה והשירה המודרניות ביידיש ראו אור בהוצאות המתפתחות בוורשה, ובראשן "קולטור-ליגע" וב. קלעצקין.
במחצית השנייה של שנות ה-20 הלך שימין והתקרב לתנועה הציונית, והיה חבר בסיעת השמאל הציונית הרדיקלית "על המשמר" בהנהגת יצחק גרינבוים. בתוך כך התעורר עניינו בשפה העברית. בסוף אותו עשור הוציא שימין לפועל, בהשפעת יעקב פיכמן, את המפעל המו"לי השאפתני ביותר של "צנטרל", שגם היה כרוך בהוצאה כספית עצומה – הוצאת תרגום עברית מלא ראשון של ספר ההיסטוריה המונומנטלי "דברי ימי ישראל" להיינריך (צבי) גרץ (כזכור, אחד הפרסומים הראשונים שהוציא שימין בסדרה "וֶלט ביבליוטק", בשנת תר"ע, היה "ההיסטוריה היהודית", ביידיש, שעיבד צייטלין על פי ספרו של גרץ; פרסום זה ראה אור במהדורות רבות נוספות בשני העשורים הבאים ואף לאחר מלחמת העולם השנייה). המהדורה, שראתה אור בהוצאה העברית "אחיספר" שעל יד "צנטרל", החלה להופיע בשנת תר"ץ-1930 בצורת חוברות שראו אור על בסיס שבועי, ולבסוף, עם סיומה בתרצ"א-1931, מנתה שישה כרכים (או כמה עשרות חוברות). התרגום, בסגנון עברי מודרני, נעשה על ידי שמואל ליב ציטרון (כרכים א–ב), ד"ר אברהם שלום קָמֶנֶצקי (כרכים ג–ד) ואברהם בן-אורי (כרכים ה–ו), בעריכתו המדעית ובלוויית הערותיו של קמנצקי. צורפו לו מבוא וביוגרפיה של גרץ מאת פישל לחובר, והמאמר "ההיסטוריון כאמן וכסופר" מאת יעקב פיכמן. המהדורה נועדה להיות מפוארת ועממית כאחד: הספר כולל יותר מ-600 איורים ותמונות, מהם כמה עשרות בצבע, והוא מנוקד כולו. שימין עצמו הוא שמיין ובחר את מאות האיורים. בנוסף, עלה בידו להשיג גופן עברי הכולל ניקוד מובנה (חידוש, באותה עת), אשר הקל את הקריאה ותרם לעיצוב הכללי.
שימין תכנן להשתמש בגופן ובאיורים כדי להכין מהדורה מקבילה ביידיש. בכוונתו היה להוסיף לה נספח שישלים את דברי ימי ההיסטוריה היהודית מאז גרץ, והמשימה הופקדה בידי ההיסטוריון היהודי-פולני הנודע יצחק שיפֶּר. הפרויקט נועד להימשך שנה, שבמהלכה יקבל שיפר מ"צנטרל" שכר חודשי קבוע. אולם שיפר חרג מלוח הזמנים, ולאחר שנתיים הודה כי כתב היד היחיד שהספיק להשלים הוא דיון בהיסטוריה הכלכלית של היהודים בימי הביניים, מה שכמובן לא יכול היה לשמש כהשלמה לחיבורו של גרץ. כתב היד ראה אור בהוצאת "אחיספר" בשנת 1930 כספר בן ארבעה כרכים ("יִידישע געשיכטע: ווירטשַאפטסגעשיטע"; כעבור מספר שנים ראה אור בתרגום עברי: "תולדות הכלכלה היהודית", תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ה–תרצ"ו); אולם בשל ההוצאות הגבוהות של הפרויקט, ובעיקרן העלות הגבוהה של שכר הסופרים של שיפר, פרסומה של המהדורה היידית של גרץ נדחה, ובסופו של דבר לא יצא לפועל.
בראשית שנות ה-30 הלך והידרדר מצבה הכלכלי של "צנטרל". על רקע המשבר הכלכלי העולמי, שפגע בפולין בכלל ובמיוחד בתושבי העיירות היהודיות, ובעקבותיו הצמצום שחל בקניית הספרים היהודיים, סבלה ההוצאה מהפסדים ניכרים. דווקא בתקופה זו רכשה ההוצאה מערך דפוס משלה, עם מיכון מודרני, שבאופן פרדוקסלי הגדיל את הוצאות הייצור, והיה מעבר למשאביה של הוצאת ספרים יהודית.
בעל פונדק באוטבוצק; אחריתו
באמצע שנות ה-30 עברו בני הזוג שימין להתגורר בעיר אוֹטבוֹצְק שליד ורשה, שם ישבה קבוצה של סופרים ומשוררים יידיים, בהם המשורר יעקב פרֶגֶר (פרעגער), אהרן איינהורן עורך העיתון "היינט", המשורר קלמן ליס והסופר אורקה נַחַלניק (יצחק פַרבָּרוֹביץ'). באוטבוצק, שם גרו עד סוף ימיהם, נכנסו כשותפים בבעלות על הפנסיון "זאַכענטאַ–Zachęta" (זָאכֶנטָה), בניהול אחותה של רבקה, מלכה פְלינט. בפנסיון נהגו להתגורר ולבקר דרך קבע סופרים ושחקנים יהודים. הסופר והעסקן חיים שוֹשקֶס מספר כי הפנסיון היה "נקודת כינוס מאירה של אנשי האינטליגנציה היהודית, בית-ועד לחכמים וסופרים. בטרקליניו הגדולים הדהדו הוויכוחים הנצחיים של ההוויה היהודית, ומעל כולם נישאה דמותו העדינה הקטנה והמחויכת-תמיד של המשכיל ב' שימין".
בעת הפלישה הגרמנית לפולין בסתיו 1939 הוחרם הפנסיון, ובנימין ורבקה שימין גורשו עם יתר יהודי העיר לגטו אוטבוצק. השניים נספו במהלך חיסול הגטו ב-12 באוגוסט 1942.
משפחתו
בתו של שימין, הָלָה (הלינה) שִימִין (Szymin; לימים איילין (Eileen); 1908–2004), נישאה באביב 1933 לעיתונאי והסופר שמואל לייב שניידרמן (1906–1996), ולקחה חלק מרכזי במחקר ובעריכת חומריו. בני הזוג עברו בראשית שנות ה-30 לפריז, שם שימש שניידרמן כתב-קורספונדנט לעיתונים יהודיים בפולין, ובשנת 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, היגרו לארצות הברית, השתקעו בניו יורק והתאזרחו בה. (בנם הצעיר, בן שניידרמן, הוא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת מרילנד.)
ילדו השני היה צלם העיתונות הנודע דוד סימור ("שִים") (1911–1956), שנהרג בעת ששסיקר את שביתת הנשק לאחר מבצע קדש.