cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תאווה לחיים (סרט)
תאווה לחיים (באנגלית: Lust for Life) הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1956 בבימויו של וינסנט מינלי המבוסס על ספר בשם דומה משנת 1934 מאת אירווינג סטון. הספר והסרט מספרים על חייו של הצייר ההולנדי וינסנט ואן גוך ויחסיו עם חברו, הצייר פול גוגן.
קירק דאגלס, המופיע בתפקיד הראשי, צבע את שערו לאדמדם וטיפח את תספורתו וזקנו עד שנראה כמעט זהה לדמותו של ואן גוך כפי שמופיעה בציורים שלו.
יוצרי הסרט שיבצו ציורים רבים של ואן גוך תוך השוואתם לנוף האמיתי. בתחילת הסרט הם מודים למוזיאונים הרבים שהסכימו להראות את תמונותיו של ואן גוך שנמצאות ברשותם.
אנתוני קווין זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1956.
קירק דאגלאס היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר אך הפסיד אותו ליול ברינר בסרט המלך ואני. הוא זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה לשנת 1957.
תקציר העלילה
וינסנט ואן גוך (קירק דאגלס) הוא בנו של כומר בעיירה קטנה בהולנד. הוא שאף להמשיך את עיסוקו של אביו ונשלח לשמש ככומר מטיף בעיירת כורים קשי יום בבלגיה. הוא מגיע למסקנה שהטפותיו הדתיות לכורים אינן עושות רושם ומחליט ללמוד את תנאי חייהם בתחילת במקום להטיף להם. הוא יורד למכרה פחם, עובד ומתבונן בעבודת הפרך המסוכנת שהם עובדים, מבוגרים ונערים קטנים. הוא גם התארח בבתיהם ותיאר אותם לאחר מכן בתמונה המפורסמת אוכלי תפוחי האדמה. כשבאים נציגי הכנסייה לבקר אותו הם מוצאים אותו שחור מפחם עם בגדים מלוכלכים וקרועים ומפטרים אותו כי לדעתם הוא מבייש את הכנסייה וכך לא צריך להיראות כומר.
וינסנט חוזר למשפחתו המסתייגת מהתנהגותו פרט לאחיו תיאו (ג'יימס דונלד) שתומך בו כל הזמן, נפשית ופיזית. הוא מבקש את ידה של דודניתו האלמנה קיי אך נדחה על ידה. הוא מתחיל לצייר בשחור אך לא מצליח לבטא בהם את רגשותיו. הוא מתוודע לקריסטין, אם חד-הורית קשת יום וחי אתה ועם ילדה. את רוב הכסף ששולח לו תיאו הוא מוציא על בדים וצבעים ולבסוף, לאחר ריב קשה, היא עוזבת אותו.
תיאו מביא אותו לפריז בה הוא עובד בחברה ליצירות אמנות. וינסנט נפגש שם עם טובי הציירים שאינם מבינים אותו ומזלזלים בציוריו פרט לפול גוגן (אנתוני קווין) המבחין בכישרונו.
וינסנט נשלח לפי בקשתו לארל בדרום צרפת שם מושכים אותו השדות המבהיקים באור השמש עם עובדי האדמה. הוא שוכר בית (הבית הצהוב) ומקווה להקים במקום מושבת אמנים אך אף אחד לא מגיע.
תיאו משכנע את גוגן להגיע לארל ולעבוד עם וינסנט, דבר שיועיל לשניהם.
וינסנט מקבל את גוגן בשמחה ובתקווה שנוכחותו תעזור לו בשיפור ציוריו. כעבור זמן מתפתחים ויכוחים אמנותיים ביניהם שהולכים ומחריפים עד שגוגן מחליט לעזוב אותו. וינסנט נכנס לדיכאון ופוגע בעצמו על ידי חיתוך אזנו.
הוא מבקש מתיאו שיעזור לו להתקבל למוסד לחולי נפש בסאן-רמי כדי להתאושש. שם מתחדשת אצלו חדוות היצירה והוא מצייר ציורי נוף רבים. תיאו מודיע לו שהצליח למכור תמונה אחת שלו בארבע מאות פרנק.
לאחר האשפוז עובר וינסנט לגור באזור כפרי בעיירה אובר-סור-אוּאז, שם הוא נמצא בהשגחה על ידי דוקטור גאשה (אברט סלואן) המעריך את עבודתו ומעודד אותו. וינסנט ממשיך לצייר אבל ההתקפים של מחלת הנפש שלו מתגברים. הוא מרגיש שאינו יכול להעביר את מה שהוא רואה בטבע, אל בד הקנבס ובאחת הפעמים בעת ציור בשדה, הוא יורה בעצמו ומת כעבור זמן קצר כשתיאו לידי מיטתו.
האנה מור
האנה מור (באנגלית: Hannah More; 2 בפברואר 1745 – 7 בספטמבר 1833) הייתה סופרת, פילנתרופית, משוררת ומחזאית דתית אנגלייה שכתבה על נושאים מוסריים ודתיים. היא הייתה שמרנית אך סייעה לקידום התנועה לביטול העבדות בבריטניה.
בו בזמן, היא הרחיבה את קשריה עם בתי ספר שהיא ואחותה מרתה הקימו בסמרסט. אלה ריסנו את הוראת העניים, ואיפשרו קריאה מוגבלת אך ללא כתיבה. מור נודעה בזכות השמרנות הפוליטית שלה, שתוארה כאנטי-פמיניסטית, "קונטרה-מהפכנית" או פמיניסטית שמרנית.
עונת 1993/1994 ב-NBA
עונת 1993/1994 היא העונה ה-48 של ליגת ה-NBA. העונה הסתיימה עם זכייתה הראשונה של יוסטון רוקטס בתואר האליפות, לאחר שבסדרת הגמר ניצחה את ניו יורק ניקס בתוצאה 4-3. האקים אולאג'ואן זכה בתואר ה-MVP של סדרת הגמר כשקלע 26.9 נקודות בממוצע למשחק במהלך הסדרה. אולאג'ואן זכה גם בתואר ה-MVP של העונה הסדירה לראשונה בקריירה, לאחר שהעמיד ממוצעים של 27.3 נקודות, 11.9 ריבאונדים ו-3.7 חסימות למשחק לאורך העונה והוביל את קבוצתו למאזן השני בטיבו בליגה (58-24).
כחודש לפני תחילת העונה, ב-6 באוקטובר 1993, הפתיע מייקל ג'ורדן את עולם הכדורסל כשהודיע על פרישתו ממשחק בעקבות מותו של אביו. ג'ורדן חזר ל-NBA לקראת סוף עונת 1994/95. כמו כן לקראת סוף עונת 1993/94 הודיע אייזיאה תומאס על פרישה ממשחק לאחר שקרע את גיד האכילס.
דראפט 1993
דראפט 1993 התקיים ב-30 ביוני 1993 באובורן הילס, מישיגן. בהגרלה (לוטרי) זכתה אורלנדו מג'יק בבחירה הראשונה בפעם השנייה ברציפות, וניצלה אותה כדי לבחור את כריס ובר מאוניברסיטת מישיגן. אולם, כבר בערב הדראפט נשלח ובר בטרייד לגולדן סטייט ווריורס עבור הבחירה השלישית בדראפט - פני הארדוויי - ושלוש בחירות דראפט עתידיות. בסיום העונה זכה ובר בתואר רוקי השנה ב-NBA. בסך הכל נבחרו בדראפט 1993 שבעה שחקני אולסטאר: כריס ובר, פני הארדוויי, ג'מאל משבורן (בחירה רביעית), וין בייקר (8), אלן יוסטון (11), סם קאסל (24) וניק ואן אקסל (37). שחקנים בולטים אחרים מדראפט זה כוללים את שון בראדלי (בחירה שנייה), אייזיאה ריידר (5), לינדסי האנטר (10), גאורגה מורשאן (30), בראיון ראסל (45) וברוס בואן שלא נבחר בדראפט.
אולסטאר 1994
משחק האולסטאר 1994 נערך ב-13 בפברואר 1994 במיניאפוליס, מינסוטה. המאמנים במשחק היו לני וילקינס מאטלנטה הוקס וג'ורג' קארל מסיאטל סופרסוניקס. חמישיית המזרח כללה את קני אנדרסון, בי ג'יי ארמסטרונג, סקוטי פיפן, דריק קולמן ושאקיל אוניל, וחמישיית המערב כללה את מיץ' ריצ'מונד, קלייד דרקסלר, קארל מלון, שון קמפ והאקים אולאג'ואן. במשחק ניצחה קבוצת המזרח בתוצאה 127-118, ול-MVP של משחק האולסטאר נבחר סקוטי פיפן שקלע 29 נקודות.
פרסים עונתיים
חמישיות העונה
חמישיות ההגנה
חמישיות הרוקיז
פלייאוף 1994
סגל האלופה, יוסטון רוקטס: האקים אולאג'ואן, ורנון מקסוול, אוטיס ת'ורפ, רוברט הורי, קני סמית', סם קאסל, מריו אלי, קארל הררה, ארל קרטון, כריס ג'נט, מאט בולארד וסקוט ברוקס.מאמן ראשי: רודי טומג'נוביץ'.
יחסי קמרון–שווייץ
יחסי קמרון–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קמרון לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין הרפובליקה של קמרון לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה של קמרון לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים ידידותיים וחמים המלווים בשיתופי פעולה רבים בפורומים שונים. השפה הצרפתית היא אחת מהשפות הראשיות בשתי המדינות אשר שתיהן חברות גם בלה פרנקופוני.
היציבות הפוליטית של מדינה צעירה זו בעקבות עצמאותה בשנת 1960 והתפתחות פעילותה המסחרית (בפרט קשורה לקקאו) סייעה להגביר את נוכחותה של שווייץ בקמרון. הקהילה השווייצרית, שבשנת 1960 הגיעה לכ-250 נפש, הכפילה את עצמה עד שנת 1970.
בשנת 2014 ביקרה סגנית הנשיא סימונטה סומרוגה (בהמשך גם נשיאת שווייץ) בקמרון למשך שלושה ימים בחודש ספטמבר. הסכמים בנושא הגירה נחתמו בעת הביקור.
שווייצרים בקמרון
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2017 התגוררו בקמרון שלוש מאות ותשעה עשר אזרחים שווייצרים.
ולנטינו מאצולה
ולנטינו מאצולה (באיטלקית: Valentino Mazzola; 26 בינואר 1919 – 4 במאי 1949), היה כדורגלן איטלקי, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי או החלוץ. נחשב לאגדה וסמל בטורינו, שבה היה לקפטן "גראנדה טורינו", תקופת הזהב של המועדון שזכה ב-5 אליפויות איטליה. היה אחד הקורבנות באסון האווירי בסופרגה.
חיים אישיים
מאצולה נולד בשכונת ריסטו שבעיר קאסאנו ד'אדה, איטליה, למשפחה צנועה מאוד. אביו, אלסנדרו, עבד כפועל עבור חברת הניידות טורינו ונהרג באוגוסט 1940 בעקבות פגיעת משאית. שמה של אמו היה ליאונינה ראטי וארבעת אחיו היו: פיירו, סילביו, קרלו וסטפנו. בתור ילד נאלץ מאצולה לחפש עבודה כדי לעזור מבחינה כלכלית, מאחר ואביו פוטר מעבודתו עקב השפל הגדול. שנה אחרי פיטורי אביו חיפש מקום עבודה לאחר שסיים את השנה הראשונה בבית הספר היסודי. מאצולה מצא עבודה כנער אופה, ומאוחר יותר בגיל 14 עבד בבית הבד המקומי.
בהיותו בגיל 10 בלבד, הציל מאצולה ילד בן 6 מטביעה בנהר אדה. שמו היה אנדריאה בונומי, שמסתבר היה בעתיד לכדורגלן והקפטן של מילאן. מאצולה מגיל צעיר אהד את המועדון יובנטוס. הוא זכה לכינוי "טולן" בשל ההרגל שלו לבעוט בקופסאות פח ישנות: שהיה בועט במהלך הליכתו בין הבית למפעל הפשתן. כאשר שיחק בקבוצת שכונתו המקומית טרסולדי, הבחין בו אוהד כדורגל שעבד בתור בוחן נהיגה עבור החברה לייצור מכוניות אלפא רומיאו. הבוחן הציע לו לשחק עבור מועדון הכדורגל של אלפא רומיאו ועבודה כמכונאי.
בשנת 1939 נקרא להצטרף לשירות צבאי בצי המלכותי האיטלקי, שבנמל ונציה. מאצולה בילה כמה חודשים על הספינה, על סיפון משחתת הקונפיאנזה, ומאוחר יותר הועבר לספינת קומפאניה דל פורטו. בונציה השיג את תעודת הבגרות, בזמן שלמד בבית הספר בשעות הלילה.
מאצולה היה אדם שקט של מעט מילים. ב-15 במרץ 1942 התחתן עם אמיליה רינאלדי, להם נולדו שני בנים שהיו לכדורגלנים: סנדרו, שהיה לאחד מגדולי הכדורגלנים האיטלקיים בכל הזמנים, ופרוצ'ו (שנקרא לכבוד על שמו של נשיא טורינו, פרוצ'ו נובו). הם נולדו בשנים 1942 ו-1945 בהתאמה. מאצולה התגורר בדירה קטנה בויה טוריסלי 66 שבטורינו. הוא עבד עבור החברה פיאט בלינגוטו, והיה חיוני לייצור בזמן מלחמת העולם השנייה, זאת כדי להימנע מהשתתפות ישירה בה. על אף שהמשכורות של שחקני טורינו היו טובות מאוד, הן לא נחשבו מוגזמות בהשוואה לשכר הרגיל. השחקנים לא נחשבו למקצוענים ועבדו בעבודות נוספות. לאחר המלחמה, למאצולה הייתה חנות ספורט בטורינו, שבה מכר כדורי כדורגל שייצר באופן אישי.
מאצולה החשיב את עצמו כאדם בודד שניהל אורח חיים זהה, ונתן לכדורגל חשיבות מעל הכל. הבידור שלו כלל כמה משחקים של כדורת דשא ליד ביתו. מאצולה נהג לכתוב הכל, הן בנוגע לחייו האישיים והן המקצועיים. הוא היה קפדן מאוד, ודרש את אותו היחס מאחרים; זו הייתה הסיבה העיקרית לפרידה מאשתו הראשונה אמיליה, שלא הייתה יכולה עוד לשאת את המשמעת האיתנה שלו. השניים נפרדו בשנת 1946 ומאצולה התחתן בשנית ב-20 באפריל 1949 עם ג'וזפינה קוטרון בת ה-19. למרבה הצער, ימים ספורים לאחר נישואיו השניים נהרג באסון האווירי בסופרגה.
ג'ורג' מיד
ראשית חייו
ג'ורג' מיד נולד בקדיס שבספרד, הילד השמיני מבין אחד עשר במשפחתו הקתולית ממוצא אירי. אביו היה סוחר עשיר והמשפחה שהתה בספרד לרגל שליחותו שם עבור ממשלת ארצות הברית. אביו התרושש ונפטר כאשר היה מיד בן 13. משפחתו חזרה לארצות הברית מספר חדשים לאחר מכן במצב כלכלי גרוע. בגיל 16 התקבל מיד לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, שבה בחר בעיקר מסיבה כספית. הוא סיים את לימודיו שם ב-1835, בגיל 20, במקום התשעה-עשר מבין 56 בכיתתו. הוא שירת כשנה ביחידת ארטילריה בפלורידה והשתתף בקרבות נגד האינדיאנים משבט הסמינול (Seminole). לאחר מכן עזב את הצבא כיוון שלא רצה בקריירה בו, גם לא בעת שלמד באקדמיה הצבאית. הוא עבד כמהנדס אזרחי (מקצוע אותו רכש בלימודיו בוסט פוינט) במדינות דרום-מערב ארצות הברית ובין השאר עסק בבניית מסילות ברזל.
ב-1840 נשא מיד אשה ונולדו להם שבעה ילדים (בשנים 55–1841). בשל הקושי למצוא תעסוקה יציבה הוא שב והתגייס לצבא ב-1842 ושירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. הוא השתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ולחם בגבורה בקרב מונטריי. לאחר המלחמה עסק בעיקר בתכנון בנייני מגדלור ושוברי גלים ובסקרי מדידות בחופי פלורידה וניו ג'רזי. ב-1856 קודם לדרגת קפטן. ב-1857 הצטרף למפעל סקר הימות הגדולות ופיקד על השלמת הסקר של ימת יורון ועל חלק מן הסקר של ימת מישיגן. עבודתו תרמה באופן משמעותי לביסוס שיטת מדידה אחידה של גובה פני המים בימות הגדולות. מיד עסק בסקר הימות עד לפרוץ מלחמת האזרחים ב-1861.
קרבות מוקדמים
מספר חדשים לאחר פרוץ המלחמה, באוגוסט 1861, קיבל מיד את הפיקוד על החטיבה השנייה של חיל המילואים של פנסילבניה. החטיבה עסקה תחילה בבניית ביצורים מסביב לוושינגטון הבירה, ולאחר מכן הצטרפה לארמיית הפוטומק של צבא הצפון לקראת מערכת חצי האי באביב 1862. בקרב גלנדייל ביוני 1862 נפצע מיד קשה בגבו, בצידו ובזרועו. לאחר שהחלים פיקד על חטיבתו – כעת תחת פיקוד ארמיית וירג'יניה - במערכת צפון וירג'יניה וקרב בול ראן השני בקיץ 1862. חטיבתו הגנה בגבורה על עורפו של צבא הצפון הנסוג. בראשית מערכת מרילנד בספטמבר 1862 קיבל מיד פיקוד על דיוויזיה במסגרת ארמיית הפוטומק ופיקד עליה בהצטיינות. במהלך קרב אנטיאטם מונה מיד כממלא מקום מפקד הגיס שלו, שנפצע. מפקד הארמייה בחר בו לתפקיד זה על פני קצינים בכירים ממנו. בקרב זה נפצע מיד שנית.
במהלך קרב פרדריקסברג בדצמבר 1862 הצליחה רק הדיוויזיה של מיד להבקיע את קווי צבא הדרום, אך בהיעדר סיוע להתקפתה נפגעו מרבית חייליה. למרות זאת קודם מיד בדרגה בעקבות הקרב. הוא מונה למפקד גיס בארמיית הפוטומק, שבראשו עמד בקרב צ'נסלורסוויל באביב 1863 (אם כי במשך רוב הקרב נשאר הגיס בעתודת הארמייה). קרב זה הסתיים בהפסד לצבא הצפון.
הפיקוד על ארמיית הפוטומק
מיד מונה למפקד ארמיית הפוטומק ב-28 ביוני 1863, לאחר שקודמו, מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, התפטר מתפקידו על רקע מחלוקת עם הנשיא לינקולן ומפקד צבא האיחוד, הגנרל הנרי האלק. מיד מונה רק לאחר שהמועמד הראשון שאליו פנה לינקולן, מייג'ור גנרל ג'ון ריינולדס, דחה את הצעת המינוי. מיד היה למפקד הארמייה עד לסיום מלחמת האזרחים.
בתפקידו כמפקד ארמייה נחשב מיד למפקד מוכשר אך קצר רוח, ובשל כך הוא זכה להערכת אנשיו אך לא לחיבה מצדם. הוא גם הסתכסך עם העיתונאים שהוקצו למפקדתו, שלאחר מכן סירבו להעניק לו את האשראי על הצלחות מבצעיות שהשיג.
כאשר מונה גנרל יוליסס גרנט למפקד צבא האיחוד באביב 1864 הציע לו מיד את התפטרותו, על מנת שגרנט יוכל למנות לארמייה מפקד כרצונו, והציע לשרת בכל מקום שבו יתבקש. גרנט דחה את ההצעה. גרנט גם המליץ בפני שר המלחמה במאי 1864 לקדם אותו לדרגת בריגדיר גנרל, תוך שהוא מעתיר דברי שבח על כושרו הפיקודי.
למרות הרקורד התוקפני שלו בתפקידיו הקודמים הפך עתה מיד למצביא זהיר יותר והסתייג מהתועלת שבתקיפת עמדות מוגנות היטב. על רקע זה נוצרו חיכוכים בינו לבין גרנט, אשר כפה עליו לערוך מלחמת התשה נגד ארמיית צפון וירג'יניה של לי במסגרת מערכת אוברלנד (Overland Campaign) במאי ויוני 1864. גרנט ציווה על כך שכן היה נכון לסבול אבדות שנחשבו קודם לכן בלתי נסבלות, משום שידע שלצבא האיחוד יש עתודות כוח אדם ואילו לצבא הקונפדרציה לא היו. גרנט גם התערב בחלק מהפקודות שנתן מיד למפקדי המשנה שלו.
מיד נחשב כמי שתיפקד בעיקרו של דבר ביעילות במערכת אוברלנד ובמערכת ריצ'מונד-פיטרסבורג (מיוני 1864 ועד מרץ 1865), אם כי המוניטין שלו הוכתם בשל מספר החלטות פיקודיות שהביאו לתוצאות קשות. למשל, במסגרת המצור על פיטרסבורג, הוא פסל את תוכניתו של אחד מפקדי הגיסות שלו, גנרל אמברוז ברנסייד, לתקוף את קו ההגנה באמצעות דיוויזיה של חיילים אפרו-אמריקאים שעברה אימון מיוחד לקרב זה ממש. בשל החשש להשלכות פוליטיות הוא החליף אותה בדיוויזיה בלתי מאומנת של חיילים לבנים. קרב זה (קרב המכתש) נסתיים בכישלון חרוץ לצבא האיחוד. גם גרנט היה שותף לכשלונות אלו, שכן אישר את תוכניותיו של מיד.
בשנה האחרונה למלחמה נוצרה יריבות מסוימת בין מיד לבין הגנרלים ויליאם שרמן ופיליפ שרידן, שזכו אז להערכה ולקידום מהיר. מיד השתתף במערכה האחרונה של המלחמה, מערכת אפומטוקס, שהביאה לכניעת צבא הקונפדרציה, אך האשראי על הצלחתה נזקף בעיקר לזכות גרנט ושרידן.
תפקודו של מיד כמצביא זכה להערכה רבה יותר על ידי ההיסטוריונים של המאה ה-20 מאשר על ידי אלו שחקרו בשלהי המאה ה-19 את תפקודו. בין השאר נטען שהעדפתו שלא לתקוף עמדות הגנה מבוצרות בהתקפה חזיתית לא זכתה למחקר והערכה מספיקים בזמנו, ושאילו הוערכה כהלכה הייתה יכולה להיות לה השפעה של ממש על ניהול הקרבות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
חייו לאחר המלחמה
משנת 1866 ועד מותו שימש מיד כמנהל מערכת הפארקים הציבוריים של העיר פילדלפיה. כמו כן שימש כמפקדם של מספר פיקודים צבאיים אזוריים, וב-1868 מונה למושל המחוז הצבאי השלישי בדרום ארצות הברית (אחד מחמישה שהוקמו כדי למשול על מדינות הדרום המובסות בתקופת השיקום שלאחר המלחמה). אוניברסיטת הרווארד העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים, והישגיו המדעיים שלפני המלחמה הוכרו על ידי מספר מוסדות, ובהם החברה הפילוסופית האמריקאית.
מיד נפטר בפילדלפיה ב-6 בנובמבר 1872. הגורם למותו היה סיבוכים שהתפתחו עקב פצעי הקרב הישנים שלו בשילוב עם דלקת ריאות. הוא נקבר בפילדלפיה.
הנצחה
מפעלי הנצחה רבים הוקמו לכבודו של מיד. על שמו נקרא בסיס הצבא פורט מיד במדינת מרילנד (הוקם ב-1917), כמו גם שני מחוזות מדינתיים, במדינת קנזס ובמדינת דרום דקוטה. בפילדלפיה הוצבו מספר פסלי זיכרון על שמו, ובכלל זה פארק פיירמונט, הפארק הגדול ביותר בעיר. אנדרטאות לזכרו הוצבו גם בפארק הצבאי הלאומי גטיסברג ובוושינגטון הבירה.
רולנד בירז'י
רולנד בירז'י (בצרפתית: Rolande Birgy; 1913, פריז – 2002, ליוקור (Lieucourt) שבמזרח צרפת) הייתה חסידת אומות העולם מצרפת.
ג'ורג' מיד
הנצחה
איגרות חוב של ממשלת ארצות הברית מסדרות 1890 ו-1891 נשאו על גביהן פורטרט של מיד. במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מספינות ליברטי.
"אגודת הגנרל מיד בפילדלפיה" (General Meade Society of Philadelphia), שהוקמה על שמו, מתכנסת מדי שנה ביום הולדתו, ה-31 בדצמבר. היא מארגנת פעילויות שונות לזכרו, ובהן טקס אזכרה שנתי במקום קבורתו, סיורים באתרים הקשורים בפעילותו, סמינרים על חייו ותחזוקה של האנדרטה לזכרו באתר שדה הקרב של גטיסברג.
רולנד בירז'י
פעילותה בתקופת השואה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, החלה בירז'י לעבוד עבור ארגון אוז"ה בניסיון לסייע לילדים יהודים נרדפים.
ג'ורג' מיד
הנצחה
דמותו של מיד הופיעה במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה אודות מלחמת האזרחים ותקופתה, ובהם הסרט גטיסברג (1993) ומיני-הסדרה הכחול והאפור (1982). דמותו נכללה גם בעלילת ספר ההיסטוריה האלטרנטיבית גטיסברג (2003) מאת ניוט גינגריץ' וויליאם פורסטצ'ן.
רולנד בירז'י
פעילותה בתקופת השואה
בשנת 1942 נעצרה בירז'י על ידי הגרמנים בחשד שהיא מסייעת ליהודים לעבור את הגבול לשווייץ, אך שוחררה לאחר חודש ומיד שבה לפעילותה המחתרתית.
לאחר המלחמה
כאות הוקרה על פעולותיה הוענק לבירז'י אות ההוקרה של ההתנגדות (Croix du combattant volontaire de la Résistance) ובשנת 1983 הוכרה בירז'י על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
עם מותה, ביום הבחירות לנשיאות בצרפת, הזכיר אותה ז'אן מארי לה פן בנאומו בתור לוחמת תנועת ההתנגדות הצרפתית.
הדיוויזיה ה-306 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-306 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
דיוויזיית הרגלים ה-306 הוקמה ב-15 בנובמבר 1940 כדיוויזיה סטטית כחלק מגל הגיוס ה-13 באזור האם. מאגר הגיוס הראשוני של הדיוויזיה הגיע משליש כל אחת מדיוויזיות הרגלים ה-86 וה-291, וכן מגדוד גיוס השדה 129. המפקד הראשון של דיוויזיית הרגלים ה-306 היה הנס פון זומרפלד.
לאחר שהפריסה הושלמה במלואה עד מאי 1941, דיוויזיית הרגלים ה-306 שירתה בבלגיה הכבושה עד החורף של 1942/1943. ב-12 במרץ 1942, הדיוויזיה מסרה חלקים מכוח האדם שלה לדיוויזיית הרגלים ה-371 שהוקמה כחלק מגל הגיוס ה-19. ב-17 ביולי 1942, רגימנט הארטילריה ה-306 שלא היה שלם קודם לכן הושלם עם שלוש סוללות ארטילריה נוספות כדי להתכונן לפריסה הממשמשת ובאה בחזית המזרחית. ב-21 באוקטובר 1942 קיבלה דיוויזיית הרגלים 306 פקודות להפוך מחדש מדיוויזיה סטטית לדיוויזיית סער. הארגון מחדש בוצע בנובמבר.
ב-1 בנובמבר 1942 הוחלף מפקד הדיוייזיה בגאורג ניימן והיא הועברה לחזית המזרחית מאוחר יותר באותו החודש. ב-2 בנובמבר 1943 לחמה הדיוויזיה באזור שבין קרמנצ'וג לדנייפרופטרובסק בגדה המערבית של הדנייפר וספגה אבדות כבדות. הדיוויזיה זכתה לרענון מכוחות של הדיוויזיה ה-328 שפורקה, אולם הגדוד השלישי של כל אחד משלושת הרגימנטים של דיוויזיית הרגלים ה-306 פורקו כדי להקים את דיוויזיית הרגלים ה-353 שהוקמה באותה העת.
במהלך שנת 1943 כללו מפקדי הדיוויזיה של דיוויזיית הרגלים ה-306, בין היתר, את גאורג פייפר, תיאו-הלמוט ליב וקרל-אריק קהלר. ב-4 ביולי 1944, המחלקה הרביעית של רגימנט הארטילריה ה-306 (שסומנה רשמית כיחידה הרביעית של רגימנט הארטילריה ה-328) הוחלפה ביחידה השלישית של רגימנט הארטילריה ה-117 מדיוויזיית הרגלים ה-111. ב-24 ביולי 1944 הפכה קבוצת הדיוויזיה ה-328 לרגימנט הגרנדירים ה-549.
באפריל 1944, הדיוויזיה נסוגה לגדה המערבית של הדניסטר. באוגוסט 1944, הדיוויזיה הושמדה ביום הראשון של מבצע יאשי-קישינב, בזמן ששירתה תחת קבוצת ארמיות דרום אוקראינה. היא פורקה רשמית ב-9 באוקטובר 1944.
מגפת הקורונה לפי מדינות
מגפת הקורונה הייתה מגפה עולמית של מחלת נגיף קורונה 2019 (COVID-19). נכון ל-יולי 2023 במגפה נדבקו כ-700 מיליון בני אדם מאומתים ברחבי העולם, ומתו כ-7 מיליון, אם כי על פי הערכות מספרי הנדבקים והמתים גבוהים בהרבה. המגפה פרצה לראשונה בדצמבר 2019 בעיר ווהאן בסין, ומאמצע פברואר 2020 החלה להתפשט במהירות לכל רחבי העולם.
בעוד שבסין היה סגר נוקשה שהביא לבלימת המגפה לקראת סוף פברואר 2020, הרי שבמקביל התפרץ הנגיף בפברואר בשלושה מוקדים עיקריים - איטליה, קוריאה הדרומית ואיראן. מאיטליה התפשט הנגיף במהלך חודש מרץ למרבית מדינות אירופה, שהפכה ליבשת "אדומה". ארצות הברית, שמקרים בודדים נצפו בה כבר בינואר, הפכה במרץ אף היא למדינה נגועה, כשעיקר ההדבקה אז התמקד במדינות ניו יורק וניו ג'רזי.
הודו, שהנגיף אותר בה כבר בפברואר, הפכה באפריל למוקד עולמי של הדבקות. ברזיל הפכה אף היא למוקד עולמי באפריל, ואליה הצטרפו שכנותיה צ'ילה ופרו, ובהמשך גם קולומביה וארגנטינה.
נתונים כלל עולמיים
להלן נתונים מצטברים מתחילת המגפה נכון לנובמבר 2022 (המספרים מעוגלים) בעולם
מקרי הדבקה מאומתים: 650 מיליון
תמותה: 6.6 מיליון
הבריאו: מיליון
שיעור קטלניות עולמי מצטבר: 1.00%
נתונים לפי שנים
להשוואה נתונים נכון ל-שנת 2020 בלבד (המספרים מעוגלים) בעולם:
שנת 2021 בלבד (המספרים מעוגלים)
מוקדי המגפה בעולם
נכון לדצמבר 2022 מוקדי המגפה העיקריים במצטבר לפי מקרים מדווחים הם:
מדינות עם יותר מ-10 מיליון מקרי הידבקות
להלן נתונים מצטברים ויומיים נכון ל-9 ביולי 2022 (מרבית המספרים מעוגלים)
מדינות עם יותר מ-5 מיליון מקרי הידבקות
להלן נתונים מצטברים ויומיים נכון ל-אוקטובר 2022 (מרבית המספרים מעוגלים)
מדינות עם יותר מ-2 מיליון מקרי הידבקות
להלן נתונים מצטברים ויומיים נכון ל-9 ביולי 2020 (מרבית המספרים מעוגלים)
מדינות נבחרות אחרות
להלן נתונים מצטברים ויומיים נכון ל-27 בדצמבר 2020 (מרבית המספרים מעוגלים) להלן נתונים מצטברים ויומיים נכון ל-6 בפברואר 2021 (מרבית המספרים מעוגלים)
חיכמת שיהאבי
חיכמת שיהאבי (בערבית: حكمت الشهابي, תעתיק מדויק: חכמת אלשהאבי; 8 בינואר 1931 – 5 במרץ 2013) שימש כקצין בכיר בצבא סוריה וכיהן בתפקיד ראש המטה הכללי הסורי בשנים 1974–1998. שיהאבי הוא אחד משני הקצינים היחידים בהיסטוריה של סוריה (השני הוא מוסטפא טלאס), שזכה לדרגת עימאד אוול (عماد أول).
שירות צבאי
שיהאבי, אשר נולד בעיירה אל-באב שבמחוז חלב, החל את הקריירה הצבאית שלו בתחום התעופה, ועבר הכשרות בברית המועצות ובארצות הברית. בשנת 1970 קיבל תואר בשירותי ביון, מטעם ברית המועצות, ובאפריל 1971 התמנה לעמוד בראש שירותי המודיעין בצבא סוריה. בשנת 1972 קודם לדרגת "עימאד" (عماد, מקבילה לדרגת גנרל), ומונה לעמוד בראש מחלקת הביטחון הצבאי. באפריל 1974, לאחר מלחמת יום הכיפורים, עמד שיהאבי בראש המשלחת הסורית לארצות הברית, לשיחות על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
ב-12 באוגוסט 1974, התמנה שיהאבי לרמטכ"ל צבא סוריה, קודם לדרגת "עימאד אוול", והחליף את יוסוף שאקור, שקודם לתפקיד סגן שר ההגנה. בדצמבר 1983, כאשר חלה הידרדרות במצבו הבריאותי של הנשיא חאפז אל-אסד, והיה חשש להמשך יציבות שלטונו, לקח שיהאבי חלק בוועדה שהוקמה לטובת הנהגת המדינה, יחד עם מוסטפא טלאס (שר ההגנה דאז), ועלי דובא. בשנים 1994 וב-1995, היה חלק ממשלחת סורית לארצות הברית, אשר דנה עם צוות ישראלי ואמריקאי בהכנה של שיחות שלום עתידיות עם ישראל.
ביולי 1998, לאחר 24 שנים כרמטכ"ל, אולץ שיהאבי לפרוש מתפקידו, כחלק מטיהור שורות, לפני מותו של הנשיא חאפז אל-אסד. אחת הסיבות לכך שאולץ לפרוש, הייתה קשריו הטובים עם עבד אל-חלים ח'דאם, אז סגן הנשיא, אשר נתפס כאיום על ידי היורש המיועד, בשאר אל-אסד. בשנת 2000, לאחר מותו של חאפז אל-אסד, נפוצו בעיתונות הסורית שמועות לפיהן שיהאבי צפוי לעמוד לדין באשמת שחיתות, והוא נמלט מסוריה, דרך לבנון, לקליפורניה, ייתכן שבסיועו של רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון באותה עת, עמו עמד בקשרי ידידות. לאחר כחודש שב שיהאבי לסוריה, ושמו טוהר על ידי הנשיא החדש, בשאר אל-אסד.
מלקולם מקדונלד
מלקולם ג'ון מקדונלד (באנגלית: Malcolm John MacDonald; 17 באוגוסט 1901 – 11 בינואר 1981) היה פוליטיקאי ודיפלומט בריטי. בשנת 1939 כיהן כשר המושבות ועל שמו נקרא "הספר הלבן של מקדונלד" אשר החמיר מאוד את מדיניות המנדט הבריטי בארץ ישראל והגביל את עליית היהודים לארץ ישראל.
פעילות פוליטית
נולד בסקוטלנד למשפחה פוליטית, אביו רמזי מקדונלד, כיהן כראש ממשלת בריטניה בשנים 1929–1935, מטעם מפלגת הלייבור.
מקדונלד נבחר לראשונה לפרלמנט בבחירות הכלליות של 1929 וכמו אביו השתייך לסיעת הלייבור הלאומית, אשר השתתפה בממשלת האחדות בראשותו של האב. בשנת 1931 החל לכהן כתת-שר במשרד לענייני דומיניונים. בשנת 1935 נבחר על ידי ראש הממשלה סטנלי בולדווין (שהחליף את אביו) לכהן בקבינט כשר המושבות. לאחר שכמעט איבד את מקומו בפרלמנט הועבר לתפקיד השר לענייני דומיניונים, בו כיהן גם תחת ממשלו של נוויל צ'מברלין. בשנת 1937 נשא ונתן עם איימון דה ואלירה לגבי הסדרת היחסים בין בריטניה לבין מדינת אירלנד החופשית, ההסדרים אליהם הגיעו, גם אם לא כולם באופן רשמי (למשל החלוקה דה פקטו של האי האירי) השיגו יציבות באזור והקנו למקדונלד הילה של דיפלומט מוכשר.
ענייני ארץ-ישראל
בעקבות הצלחתו של מקדונלד באירלנד מינה אותו צ'מברלין גם לשר המושבות על מנת שישיג הסדר בארץ ישראל, בה שרר באותה עת המרד הערבי הגדול. בפברואר 1939 כינס מקדונלד את ועידת השולחן העגול בארמון סנט ג'יימס בלונדון, בהשתתפות נציגים יהודים מן התנועה הציונית ומארץ ישראל, נציגים ערבים פלסטינים וכן נציגים ממדינות ערב הסמוכות. מקדונלד הביא בפי הוועידה הצעת החלטה לפיה תתאפשר עלייה של יהודים לארץ ישראל, עד שאחוזם באוכלוסייה יגיע ל-40%. המשך עלייה מעבר לאחוז זה יצריך הסכמה של הערבים. בנוסף תחתור הממשלה הבריטית לסיום המנדט והקמת מדינה ערבית עצמאית בארץ ישראל, הקשורה בברית עם בריטניה, בתנאי שישרור שלום בארץ. הצעה זו נדחתה הן על ידי היהודים והן על ידי הערבים. עקב כישלון הוועידה גיבשה ועדה בריטית, בראשותו של מקדונלד, תוכנית לפיה תוקם מדינה דו-לאומית לאחר עשר שנות מעבר, כתלות בהצלחת השיתוף בין הערבים לבין היהודים במועצת הנהלה שתקום בזמן מדינת המעבר. המדינה החדשה תידרש לכרות ברית עם בריטניה, ותהיה ערבה למיעוטים דוגמת המיעוט היהודי. כמו כן תוגבל העלייה היהודית ל-75,000 איש במהלך חמש השנים הקרובות וקניית הקרקעות תוגבל ותיאסר באזורים רבים משטחי ארץ ישראל. מדיניות זו פורסמה על ידי הממשלה באופן חד-צדדי כ"ספר לבן".
ספר זה נדחה הן על ידי הערבים והן על ידי היהודים. בפרט יצא הקצף כנגד מקדונלד, אדם שבראשית ימיו הפוליטיים נראה כתומך ברעיון הציוני תואר על ידי ההנהגה הציונית כנוכל (דוד בן-גוריון, למשל, כינה אותו "קרוּק") ובעשרות מאמרים, כרזות והפגנות הושווה מקדונלד לאדולף היטלר והספר הלבן לחוקי נירנברג. הספר זכה לגינויים חריפים גם מספסלי האופוזיציה בפרלמנט הבריטי, בהובלת דייוויד לויד ג'ורג' ווינסטון צ'רצ'יל.
אינפימום וסופרמום
אִינְפִימוּם וסוּפְּרִמוּם (לפעמים נקראים חסם תחתון וחסם עליון) הם מושגי יסוד באנליזה מתמטית. אינפימום הוא החסם מלרע (מלמטה) הגדול ביותר של קבוצה נתונה. סופרמום הוא החסם מלעיל (מלמעלה) הקטן ביותר של הקבוצה. אם a הוא האינפימום של A נסמן \inf(A) = a. באופן דומה אם a הוא הסופרמום של הקבוצה A נסמן \sup(A) = a.
מאפיינים
המושגים אינפימום וסופרמום דומים במידת מה למקסימום ומינימום. האינפימום עשוי להיות גם מינימום – אם ורק אם הוא שייך לקבוצה. באופן דומה, נאמר על סופרמום שהוא מקסימום אם ורק אם הוא שייך לקבוצה. אם לקבוצה A יש מקסימום אז הוא בהכרח סופרמום ואם לקבוצה יש מינימום אז הוא בהכרח אינפימום.
באנליזה אינפימום וסופרמום שימושיים יותר מאשר מינימום ומקסימום. כך למשל בקבוצת המספרים הממשיים החיוביים אין מינימום. זאת משום שניתן לחלק כל מספר בקבוצה במספר טבעי ובכך למצוא מספר ממשי קטן יותר אשר שייך לקבוצה. אף על פי כן קיים בדיוק אינפימום אחד והוא אפס. אפס קטן מכל מספרים הממשיים החיוביים וגדול יותר מכל מספר ממשי אשר יכול לשמש כגבול התחתון.
על פי אקסיומת השלמות, לכל קבוצת מספרים ממשיים החסומה מלמעלה ואינה ריקה קיים סופרמום. מאקסיומה זו נובע גם כי לכל קבוצת מספרים ממשיים החסומה מלמטה ואינה ריקה קיים אינפימום. לפיכך לא לכל קבוצה יש בהכרח אינפימום או סופרמום. לדוגמה, קבוצת המספרים הממשיים לא חסומה מלעיל ולא חסומה מלרע ולכן בפרט אין לה אינפימום או סופרמום.
מיטרה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מיץ' מקונל
אדיסון מיצ'ל (מיץ') מקונל, הבן (באנגלית: Addison Mitchell "Mitch" McConnell, Jr; נולד ב-20 בפברואר 1942) הוא פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית. הוא מכהן כסנאטור מטעם מדינת קנטקי מאז 1985 וכמנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית בסנאט מאז 2021. החל את כהונתו כמנהיג הסיעה הרפובליקנית בינואר 2007, ועל כן הוא המנהיג שכהונתו היא הארוכה ביותר בתולדות הסיעה הרפובליקנית.
מקונל נולד בשפילד שבאלבמה, בגיל שנתיים חלה בשיתוק ילדים ולא היה יכול ללכת עד גיל 5. בנעוריו עבר עם משפחתו ללואיוויל שבקנטקי. ב-1964 סיים תואר ראשון בהצטיינות במדע המדינה באוניברסיטת לואיוויל, בתקופת לימודיו היה נשיא מועצת הסטודנטים. ב-1967 סיים תואר JD במשפטים באוניברסיטת קנטקי וכיהן כנשיא ארגון הסטודנטים למשפטים. הוא עבד כמתמחה בלשכתו של הסנאטור ג'ון שרמן קופר וכיועץ משפטי בלשכתו של הסנאטור מרלו קוק. בשנים 1974–1975 הוא כיהן כעוזרו של המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית בתקופת נשיאותו של ג'רלד פורד. בשנים 1978–1985 כיהן כראש מחוז ג'פרסון בקנטקי.
בנובמבר 1984 נבחר לראשונה לסנאט של ארצות הברית לאחר שגבר על הסנאטור הדמוקרטי המכהן וולטר הדלסטון ברוב זעום של 0.4%. מאז נבחר עוד חמש פעמים לכהונות נוספות בסנאט. הוא כיהן כיו"ר ועדת האתיקה של הסנאט בשנים 1995–1997 וכיו"ר ועדת הכללים והמינהל בשנים 1999–2001. ב-2003 מונה למצליף הסיעה הרפובליקנית וב-2007 למנהיג הסיעה. בשנים 2015–2021 בהן היה לרפובליקנים רוב בסנאט היה מנהיג הרוב. במקביל הוא חבר בוועדת ההקצבות, חבר בוועדת החקלאות וחבר בוועדת הכללים והמינהל של הסנאט. בשנים 2015 ו-2019, מגזין "טיימס" בחר במקונל כאחד ממאה האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
מקונל נישא בשנית ב-1993 לאיליין צ'או, אשר עד 2021, כיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא דונלד טראמפ. הוא אב לשלוש בנות מרעייתו הראשונה ממנה התגרש. מקונל הוא תומך ישראל וטען כי על ארצות הברית לגבות אותה ללא היסוס במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021.
שנותיו הראשונות, מחלתו וחינוכו
אדיסון מיצ'ל מקונל השלישי נולד בשפילד, אלבמה, בשנת 1942. הוריו היו אדיסון מיצ'ל (א. מ.) מקונל השני (1917–1990) וג'וליה אודין (דין) מקונל (1919–1993). מוצאו מעורב בין מהגרים סקוטים של אלסטר ואנגלים. נוסף על כך, אחד מבין אבותיו היה מעורב במלחמת העצמאות של ארצות הברית. מקונל בילה את שנותיו הראשונות באתונה, אלבמה (הסמוכה לשפילד), שם סבו ואח סבו היו אחראים על בית עלמין מקומי. כאשר היה בן שנתיים בלבד התגייס אביו לשירות צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה. גם לאחר סופה של המלחמה, המשיך אדיסון מיצ'ל מקונל השני בשירות קבע בצבא.
עם גיוס האב לצבא, עברה אמו של מקונל, עם כל שאר המשפחה, לבית אחותה באזור הכפרי של אלבמה, שם נדבק מקונל הפעוט בנגיף הפוליו (שהחיסון נגדו התגלה רק עשור אחר כך) וחלה בשיתוק ילדים שפגע בתפקוד רגלו השמאלית. מקונל לא אושפז, אך אמו העניקה לו טיפולי פיזיותרפיה ביתיים ארבע פעמים מדי יום. לאחר מעל שנתיים ארוכות של טיפולים במכון טיפול לחולי שיתוק ילדים בג'ורג'יה על שם נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט (אשר טופל באותו המכון), הצליח מקונל בן החמש להשתקם מהשיתוק ולתפעל את רגלו השמאלית ללא תמיכת עזר.
בשנת 1950, כאשר היה מקונל בן שמונה, עבר עם משפחתו מאתונה לאוגוסטה (ג'ורג'יה), הסמול לפורט גורדון, שם הוצב אביו במסגרת שירותו הצבאי. בשנת 1956 עברה המשפחה אל לואיוויל, הגדולה שבערי קנטקי, שם למד מקונל הצעיר בבית הספר התיכון 'דו-פונט מנואל'. עוד בשנתו הראשונה בלימודים מונה מקונל לנשיא מועצת התלמידים השכבתית. מקונל סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת לואיוויל. בשנת 1963 השתתף במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות, בו מרטין לותר קינג נשא את הנאום "יש לי חלום".
בשנת 1964, בגיל 22, היה מקונל מעורב בעצרות עבור זכויות שוויון אזרחי והיה מתמחה אצל הסנאטור ג'ון שרמן קופר. בשנת 1967 סיים מקונל את לימוד המשפטים באוניברסיטת קנטקי.
שנותיו כפוליטיקאי עולה
במרץ 1967, זמן קצר לפני שהועבר צו גיוס למסיימי לימודי משפטים עבור שירות במלחמת וייטנאם, מקונל התגייס כטוראי לצבא המילואים. מקונל החל הכשרת טירונות צבאית יומיים בלבד לאחר שהגיש את מבחן הלימודים האחרון שלו. עם סיום הטירונות שלו אובחן כחולה בדלקת עצבים אופטית ועל כן נקבע כי לא היה כשיר לשירות. על כן, שירותו הצבאי הפעיל של מקונל נמשך 37 ימים בלבד, בין 9 ביולי ל-15 באוגוסט 1967. במהלך תקופת שירותו היה מוצב בפורט נוקס (בסיס צבאי). מאוחר יותר, לאורך הקריירה הפוליטית של מקונל, יריביו העלו את נושא שירותו הצבאי כאמצעי לערער את המוניטין הציבורי שלו. בין 1968 ל-1970 חזר מקונל לוושינגטון די. סי., והיה עוזר פרלמנטרי בצוות של הסנאטור מארלו קוק מקנטקי. עבודתו אצל קוק, שהיה חבר בוועדת המשפט, חשפה אותו באופן מעמיק להליכים לאישור מינוי שופטים במערכת המשפט הפדרלית, ולחשיבותם, דבר שבא לכדי ביטוי כשהגיע להיות מנהיג הרפובליקנים בסנאט.
בהמשך שב מקונל אל לואיוויל ונטל חלק בקמפיין הבחירות הכושל של טום אמברטון מטעם המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל קנטקי. לאחר מכן עבד מקונול במשרד עורכי דין בלואיוויל, ובמקביל למיד שיעורים ליליים במדעי המדינה באוניברסיטת לואיוויל. באוקטובר 1974 שב מקונל לוושינגטון די. סי. למלא את תפקיד המשנה לתובע הכללי של ארצות הברית בממשל הנשיא ג'רלד פורד. בכהונתו בתפקיד זה עבד מקונל, בין לבין, עם אנטונין סקאליה, לימים שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית. בשנת 1977 נבחר למנהל מחוז ג'פרסון בקנטקי (המחוז שבתוכו ממוקמת העיר לואיוויל), לאחר שניצח את המנהל הדמוקרטי המכהן, טוד הולנבאך, ב-53% מהקולות לעומת 47% מהקולות.
בחירות לסנאטור מטעם קנטקי
מאז ניצחונו בשנת 1984 נותר מקונל בתפקיד ועודנו מכהן לאחר שש מערכות בחירות נוספות מהן הניצחון בעל אחוז ההצבעה הנמוך ביותר עבורו היה בשנת 1990 (52.2%) והניצחון בעל אחוז ההצבעה הגבוהה ביותר עבורו היה בשנת 2002.
כסנאטור
לאורך הקריירה הפוליטית המוקדמת שלו בקנטקי, מקונל נחשב רפובליקני מתון ופרגמטי. עם השנים, לאורך כהונתו בסנאט, נטה מקונל לעבר הפלג השמרני יותר של המפלגה. בשנת 1996 נבחר מקונל ליו"ר הוועדה הסנאטורית הרפובליקנית הלאומית, שמרכזת את המאמץ המפלגתי לבחירת סנאטורים, וכיהן בתפקיד עד 2001 . ב-2002 נבחר למצליף הרפובליקני בסנאט. מאז 2007 הוא מכהן כמנהיג הרפובליקנים בסנאט (כמנהיג המיעוט והרוב, לסירוגין), כהונה ארוכה מכל מנהיג רפובליקני בהיסטוריה של התפקיד.
התנגדות לרפורמות בחוקי מימון הבחירות
החל משלב מוקדם בכהונתו בסנאט, מקונל הוביל את ההתנגדות בסנאט לניסיונות רפורמה במימון בחירות. ב-1994 טירפד בעזרת השימוש בפיליבסטר הצעת חוק בנושא שהוביל מנהיג הרוב הדמוקרטי בסנאט ג'ורג' מיטשל. בהמשך הוביל את ההתנגדות (הרפובליקנית ברובה) להצעת הרפורמה של הסנאטורים ג'ון מקיין הרפובליקני וראס פיינגולד הדמוקרט, והצליח לעכב אותה במשך שנים. התנגדותו העיקשת הובילה את תומכי החקיקה המתוסכלים להדביק לו את הכינוי דארת' ויידר, כינוי שהוא שמח לאמץ, כשהופיע למסיבת עיתונאים עם צעצוע של חרב אור. מאבקים אלה עיצבו במידה רבה את דרכו של מקונל בסנאט, והאסטרטגיות אותן פיתח בתקופה זו שימשו אותו בהמשך, כשעמד בראש המפלגה הרפובליקנית בסנאט}.
בתחילת 2002 עבר בקונגרס "החוק הדו-מפלגתי לרפורמה בקמפיין" הידוע כ"חוק מקיין-פיינגולד", ונחתם על ידי הנשיא בוש. מקונל עמד בראש המאמץ המשפטי לפסול את החוק, בטענה שהוא פוגע בזכות לחופש הביטוי המעוגנת בתיקון הראשון לחוקה. לאחר שועדת הבחירות הפדרלית (FEC) פעלה על פי החוק החדש, הגישו מקונל ומספר גופים, עתירות נגד ההחלטה, שהגיעו לבית המשפט העליון. בהחלטה בתיק, שהתקבלה בסוף 2003 ונודעה כפסק דין מקונל נגד נגד ועדת הבחירות הפדרלית, דחה בית המשפט ברוב של 4–5 את רוב טענות העותרים, ואישר את חוקתיות רוב סעיפי החוק. אולם ב-2010, בהליך בו מקונל לא היה שותף, קיבל בית המשפט העליון את פסק דין סיטיזנס יונייטד נגד ועדת הבחירות הפדרלית שהפך חלק מהחלטה זו, ופסל חלק גדול מהחוק.
בתקופת ממשל בוש
בבחירות של 2006 איבדו הרפובליקנים את הרוב בסנאט, וכמנהיג הרפובליקני בסנאט מקונל עמד בראש המיעוט. האירוע הבולט בשנתיים האחרונות לכהונתו של ג'ורג' וו. בוש היה המשבר הכלכלי שפרץ בסוף 2008. כראש המיעוט הרפובליקני בסנאט תמך מקונול בתוכנית החילוץ הפיננסית שהוביל ממשל בוש, ונטל חלק במאמצים הדו-מפלגתיים להתגבר על הקשיים שחקיקתה נתקלה בו בקונגרס.
בתקופת ממשל אובמה
ב-2009 ותחילת 2010 הדמוקרטים הצליחו להעביר, למרות התנגדות מוחלטת או כמעט מוחלטת של הרפובליקנים, מספר יוזמות חקיקה משמעותיות, בהן חבילת תימרוץ נוספת לחילוץ המשק מהמשבר הכלכלי, רפורמה במערכת הפיננסית (חוק דוד-פרנק) וחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה שהביא לרפורמה בביטוח הבריאות (""אובמה-קר"). המלחמה הקשה ביותר בין המפלגות הייתה על רפורמת הבריאות. הדמוקרטים הצליחו להעביר את החקיקה ללא תמיכה של אף סנאטור רפובליקני. אך מקונל הצליח לגבות מהם על כך מחיר פוליטי כבד: השילוב של אחדות פנימית בסיעה, וטקטיקות של עיכוב בדיונים שגרמה לחקיקה להתמשך, גרמה להתנגדות ציבורית הולכת וגוברת לרפורמה, ולפגיעה בפופולריות של אובמה. כתוצאה איבדו הדמוקרטים ב-2010 את הרוב בית הנבחרים ואת הרוב המיוחס בסנאט, ואובמה כמעט שלא היה יכול להעביר בחקיקה רפורמות נוספות עד לסיום נשיאותו.
מקונל השתמש רבות בטקטיקות העיכוב גם בתחום אישור המינויים של הנשיא אובמה ל שופטים פדרליים בבתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט לערעורים. תחת הנהגתו הרפובליקנים סירבו, בניגוד למה שהיה מקובל, לדון ביחד בקבוצות של מינויים אלא דרשו דיון פרטני בכל מינוי, וקיימו פיליבסטרים גם על מינויים שלא היו שנויים במחלוקת ושלבסוף עברו ברוב גדול. כתוצאה מכך, הדמוקרטים, בראשות מנהיג הרוב הארי ריד, שינו ב-2013 את כללי הסנאט, כך שלהפסקת פיליבסטר על מינויים ברשות המבצעת ומינויי שופטים פדרליים בערכאות הנמוכות יספיק רוב רגיל, ורק במינויים לבית המשפט העליון ימשיך להיות צורך ברוב מיוחס של 60 סנאטורים. מקונול הבטיח לדמוקרטים שהם יתחרטו על כך, ועשויים להתחרט מוקדם ממה שהם צופים.
בעת השבתת הממשל באוקטובר 2013, מקונל היה דווקא זה שהוביל לפשרה עם ממשל אובמה והדמוקרטים בקונגרס. ההשבתה נבעה מיוזמה של הסנאטורים החדשים טד קרוז ומייק לי מאגף "מסיבת התה" שהובילו את חברי האגף בבית הנבחרים להתנגד להעברת חוקי תקציב, ואף להארכת תוקף חוקי תקציב קודמים, אלא אם כן הם יכללו פגיעה ברפורמת הבריאות ("אובמה-קר"). בתחילת המשבר מקונל לא נטל חלק בדיונים שהתנהלו בעיקר בין יושב ראש בית הנבחרים ג'ון ביינר לבית הלבן. אולם אחרי שביינר לא הצליח להביא לסיום המשבר, ולאור סקרים שהראו שהציבור מאשים את הרפובליקנים בהשבתה, נכנס מקונל לעובי הקורה, ולמרות יחסיו הקשים עם מנהיג הרוב הדמוקרטי הארי ריד, הם הצליחו להגיע להסכם שסיים את המשבר אחרי למעלה משבועיים, בלא הישגים ממשיים לרפבוליקנים.
מנהיג הרוב בסנאט (2015–2021)
בעקבות בחירות אמצע הקדנציה ב-2014, הרוב בסנאט עבר לידי הרפובליקנים, ומקונל הפך למנהיג הרוב. הוא החזיק בתפקיד בשנתיים האחרונות לממשל אובמה, ובמשך כל כהונתו של דונלד טראמפ כנשיא.
אישור מינויי שופטים
כמנהיג הרוב בסנאט מקונל עצר כמעט לחלוטין את המינויים של אובמה לשופטים פדרליים.
מגמה זו הגיעה לשיא עם מותו של שופט בית המשפט העליון אנטונין סקאליה בפברואר 2016. עוד באותו יום החליט מקונל לא לאפשר לאובמה למנות שופט חדש והודיע כי "לעם האמריקני מגיע קול בבחירות השופט הבא בבית המשפט העליון שלהם. לכן אין למלא את המקום עד שייבחר נשיא חדש". כאשר אובמה החליט למנות את מריק גרלנד מקונל סירב לאפשר לדון במינוי, והמושב בבית המשפט נשאר ריק יותר משנה. מקונל התגאה כי החלטה זו הייתה החשובה ביותר אותה קיבל בקריירה שלו, וייחס לה גם השפעה מכרעת על ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות, משום שהשארת המינוי לנשיא שייבחר נתנה סיבה למצביעים שמרניים להצביע עבור טראמפ.
ניצחונו של דונלד טראמפ בבחירות לנשיאות ב-2016 אפשרה למקונל להיות הרוח החיה מאחורי מהפכה עמוקה בהרכב השופטים בבתי המשפט הפדרליים. בעת השבעתו של טראמפ לנשיאות מספר גדול של של מקומות בבתי המשפט נותרו בלתי מאוישים, לאור הסחבת שנקט מקונל בהעלאת המינויים של אובמה לאישור הסנאט. עוד לפני הבחירות לנשיאות החל מקונל לתכנן יחד דון מקגאן, חבר האגודה הפדרליסטית שהיה היועץ המשפטי של קמפיין טראמפ ואחר כך היועץ המשפטי של הבית הלבן, את האסטרטגיה לאיוש תפקידים אלה בגל של שופטים שמרנים שטראמפ ימנה ומקונל יידאג לאישור מינויים בסנאט.
גולת הכותרת היו המינויים לבית המשפט העליון. כאשר טראמפ מינה את ניל גורסץ' לכיסא של סקליה, הדמוקרטים ניסו להפעיל פיליבסטר כנגד המינוי, כמחאה על מניעת הדיון באישור מינוי גרלנד לכיסא זה על ידי אובמה. בתגובה מקונל הוביל את הורדת הרף לעצירת פיליבסטרים לרוב רגיל גם במינויים לשופטי בית המשפט העליון. בעזרת הורדת רף זה הצליח מקונל להוביל את האישור של שני שופטים נוספים לבית המשפט העליון, בצורה ששינתה את פניו: ברט קוואנו, שמינויו היה שנוי במחלוקת עקב טענות שצצו כנגדו על הטרדות מיניות, ואיימי קוני בארט, שמונתה אחרי פטירתה של רות ביידר גינסבורג בספטמבר 2020. מקונל הצדיק את כך שהוביל למינוי למושב בבית המשפט העליון שהתפנה פחות מחודשיים לפני בחירות לנשיאות, למרות שהוא מנע מאובמה למלא מושב שהתפנה 8 חודשים לפני הבחירות הקודמות לנשיאות, בכך שבחירות אמצע הקדנציה בהן הרפובליקנים הגבירו את כוחם בסנאט נתנו לכך מנדט.
חקיקה
בניגוד למנהיגים רבים של הרוב בסנאט במהלך ההיסטוריה, מקונל שם דגש פחות על העברת חקיקה. במשך 6 שנותיו בתפקיד, רק במשך השנתיים הראשונות של נשיאות טראמפ שני בתי הקונגרס והנשיאות היו בידי הרפובליקאים,
היוזמה החקיקתית הגדולה הראשונה של הרפובליקנים בשנתיים אלו הייתה הניסיון "לבטל ולהחליף" את רפורמת הבריאות של אובמה ("אובמה-קר"), ובה הם נחלו כישלון צורב. כבר בשבוע השני של הקונגרס החדש, עוד לפני השבעתו של טראמפ, הסנאט העביר החלטה לאפשר לבטל את "אובמה-קר" ברוב רגיל של 51 סנאטורים (אולם בשביל להעביר חוק חליפי עדיין היה צורך ב-60 קולות בשביל להתגבר על פיליבסטר). במאי הרפובליקנים הצליחו להעביר בבית הנבחרים הצעת חוק לביטול אובמה-קר, אולם הסנאטורים הרפובליקנים לא הסכימו לאמץ אותה, וניסו לגבש חוק מהתחלה. המאמצים הגיעו לשיאם ביולי, כאשר כמה מהצעות אלה עלו להצבעה ולא הצליחו אפילו להתקרב לרוב רגיל. ההצבעה על ההצעה האחרונה, שהציעה רק ביטול חלקי של רפורמת הבריאות של אובמה, הייתה הקרובה ביותר לזכות לרוב (ובכך להתחיל הליך של מיזוג בין ההצעות שהתקבלו בשני בתי הקונגרס). רק שתי הסנאטוריות הרפובליקניות המתונות סוזאן קולינס וליסה מרקאוסקי הודיעו שהתנגדו לה. סגן הנשיא הוזעק להכריע את ההצבעה במקרה של תיקו, וגורל ההצבעה היה תלוי בקולו של ג'ון מקיין, עליו הופעלו לחצים רבים מכל הכיוונים. לבסוף הוא נכנס לאולם הסנאט להצביע הצבעה השמית, נעמד מול מקונל, סימן באגודלו מטה והפיל את החוק. כישלון זה הביא לשורת מתקפות של הנשיא טראמפ כנגד מקונל.
לעומת זאת הרפובליקנים זכו לניצחון חקיקתי גדול בדצמבר 2017 באישור רפורמת מס ("Tax Cuts and Jobs Act of 2017") שהביאה לקיצוץ מיסים לחברות וליחידים, חלקם רק למשך עשר שנים, לביטול החזרי מס מסוימים, וגם לביטול למעשה של הקנס שנקבע ב"אובמה-קר" על מי שלא רכש ביטוח בריאות. לפי כללי הסנאט, לפיהן אפשר למנוע פיליבסטר על חקיקה הקשורה לתקציב ברוב רגיל, מקונל היה זקוק לתמיכה של 50 מתוך 52 הסנאטורים הרפובליקנים, והוא הצליח להשיג את תמיכתם של כולם למעט בוב קורקר שהתנגד לתוספת לגירעון שהחוק יצר.
השבתות הממשל
במהלך נשיאותו של טראמפ, בה מקונל היה מנהיג הרוב בסנאט, היו שתי השבתות של הממשל בשל אי העברה בקונגרס של חוקי תקציב, ולו זמניים (continuing resolutions). שתי ההשבתות התרחשו בשל מחלוקות בנושא ההגירה הבלתי חוקית.
הראשונה התרחשה בינואר 2018 ביוזמת הדמוקרטים בסנאט, שהפעילו פיליבסטר בניסיון לדרוש תמורת הפסקתו חקיקה שתעגן את ההגנה מפני גירוש של מהגרים בלתי חוקיים שהובאו לארצות הברית כילדים, הגנה שניתנה על ידי הנשיא אובמה בצו נשיאותי (DACA - Deferred Action for Childhood Arrivals) ושטראמפ החליט לא להאריך. מקונל הסכים רק להצהיר שהוא מתכוון לאפשר להעלות הצעת חוק בנושא. בתחילה הדמוקרטים לא הסתפקו בכך, אולם אחרי פחות משלושה ימים של השבתה הם התקפלו בלי שמקונל זז מעמדתו.
ההשבתה השנייה, בדצמבר 2018 וינואר 2019, ארכה זמן שיא של 35 יום. באופן חריג מי שיזם אותה היה הנשיא, דונלד טראמפ, שהודיע שלא יחתום על אף חוק תקציב שלא יכלול הקצאה של 5.7 מיליאד דולר לטובת החומה שהוא רצה לבנות כנגד הסתננות מהגרים על גבול ארצות הברית–מקסיקו. הדמוקרטים מנעו קבלת חקיקה כזו – בתחילה בזכות הפיליבסטר בסנאט, והחל מתחילת ינואר גם בזכות הרוב שעבר לידיהם בבית הנבחרים. מקונל הודיע שהוא לא ייתן לערוך הצבעה בסנאט על חקיקה שהנשיא לא יצהיר שהוא מוכן לחתום עליה, וטען שרק הסכמה בין הנשיא לבין ההנהגה הדמוקרטית בקונגרס תוכל להביא לסיום המשבר.
ההשבתה הסתיימה כאשר טראמפ הסכים לחתום על חוק שיקצה תקציב למשך שלושה שבועות. במהלך זמן זה הגיעו הרפובליקנים והדמוקרטים בקונגרס לפשרה בנושא התקציב, שכללה מימון לאמצעים למניעת הגירה בלתי לוקית בגבול עם מקסיקו, אך בסכום קטן בהרבה ממה שהנשיא דרש. טראמפ הסכים לחתום על החוק, אולם הכריז על מצב חירום בגבול שנתן לו סמכות להעביר תקציבים ממטרות אחרות לצורך בניית החומה. מקונל, שהתנגד לצעד זה וניסה לשכנע את הנשיא שלא לנקוט בו, נאלץ להודיע על תמיכתו בהכרזה על מצב החירום תמורת חתימתו של טראמפ על החוק ומניעת השבתה נוספת.
משפט ההדחה הראשון של טראמפ
בסוף 2019 החל הליך ההדחה הראשון כנגד דונלד טראמפ, בו הואשם טראמפ בניצול כוחו לרעה, ובשיבוש הליכי הקונגרס בפרשת טראמפ–אוקראינה. שני סעיפי האישום עליהן החליט בית הנבחרים בדצמבר 2019 הונחו על שולחן הסנאט בתחילת 2020.
עוד כאשר בית הנבחרים דן באפשרות להעמיד את טאמפ למשפט הדחה בפני הסנאט, מקונל הצהיר שההליך הוא פוליטי ולא משפטי, שהוא אינו "מושבע בלתי מוטה" וכי הוא צופה שמשפט יסתיים בהצבעה על זיכוי לפי קווים מפלגתיים, והצהיר כי יעבוד בתיאום מלא עם היועץ המשפטי של הבית הלבן.
מקונול שאף לקיים משפט קצר ככל הניתן ולשמור על לכידות בקרב הסנטורים הרפובליקנים. הוא השתמש בהסכמות הדו-מפלגתיות מימי משפט ההדחה של קלינטון כבסיס להחלטות לגבי נוהלי המשפט, אך בעזרת הרוב הרפובליקני מנע הצגת עדויות או ראיות בפני הסנאט, בניגוד למקרה של משפט ההדחה של קלינטון. המשפט נמשך רק שבועיים, ומבין הסנטורים הרפובליקנים רק מיט רומני הצביע בעד הרשעה. הצלחתו של מקונל להביא לזיכוי מהיר תוך שמירה על לכידות כמעט מושלמת זכתה לשבחים מפי חבריו הרפובליקנים בסנאט, ומפי הנשיא טראמפ.
ההסתערות על הקפיטול ומשפט ההדחה השני של טראמפ
הבחירות לנשיאות בשנת 2020, וסירובו של דונלד טראמפ להכיר בהפסדו בהן, הביאו את הדמוקרטיה האמריקנית למשבר חמור ששיאו היה בהסתערות על בניין הקפיטול בעת הקראת ואישור תוצאות הצבעת חבר האלקטורים, והביאו את דונלד טקראמפ לעמוד בפני משפט הדחה שני בסנאט.
בתחילה גם מקונל לא הכיר בתוצאות הבחירות שדווחו בתקשורת, וטען שזכותו של טראמפ לא להכיר בהן עד שיתבררו טענותיו נגד הליכי הבחירות. אולם ב-15 בדצמבר, למחרת הצבעות האלקטורים במדינותיהם, הכריז מקונל במהלך ישיבת הסנאט על הכרתו בתוצאות, ובירך את הנשיא הנבחר ג'ו ביידן.
מקונל התנגד ליוזמה של כמה חלק מהסנטורים וחברי הקונגרס הרפובליקנים להתנגד לאישור הצבעת האלקטורים בזמן המושב המיוחד של הקונגרס ב-6 בינואר. הוא הזהיר מראש את עמיתיו מפני המהלך, ובזמן הדיון אמר שהצבעתו לאשר את תוצאות הבחירות היא החשובה בכל 36 שנותיו בסנאט, וש"אם הבחירות יבוטלו רק על סמך האשמות של הצד המפסיד, הדמוקרטיה שלנו תכנס לספירלת מוות. לעולם לא נראה שוב את כל האומה מקבלת את תוצאות הבחירות. כל ארבע שנים יהיה מאבק על כוח בכל מחיר". לאחר שספירת קולות האלקטורים נקטעה בשל הסתערות תומכי טראמפ על הקפיטול, פעל יחד עם סגן הנשיא ושאר מנהיגי הקונגרס על מנת לחדש את הספירה עוד באותו יום, גינה בחריפות את ה"מורדים" ואמר שהם "ניסו לשבש את הדמוקרטיה שלנו, אבל הם נכשלו".
ימים ספורים אחרי אירועי ה-6 בינואר החל בית הנבחרים בהליך הדחה נגד טראמפ, וב-13 בינואר, שבוע לפני תום כהונתו של טראמפ, החליט בקולות כל הדמוקרטים, ועשרה רפובליקנים, להעלות את הנשיא למשפט הדחה בסנאט, בו יש צורך בשני שלישים מחברי הסנט להרשעה, מה שדרש תמיכה של 17 סנטורים רפובליקנים. מקונל לא נהג באותה דחיפות, וסירב לבקשות הדמוקרטים לכנס את הסנאט באופן מיידי, ובכך מנע אפשרות שהמשפט יתחיל בעוד טראמפ מכהן. באופן פומבי הצהיר מקונל שהוא לא יודע כיצד יצביע במשפט ההדחה, ושהוא פתוח לשמוע את טיעוני מנהלי המשפט. לפי דיווחים, בימים הראשונים שקל מקונל לתמוך בהדחה ואף אמר בשיחות סגורות ש"הדמוקרטים יטפלו בשבילנו בבן זונה הזה". אולם אחרי ששוחח עם עמיתיו הרפובליקנים בסנאט הוא גילה שאין בקרבם תמיכה מספקת למהלך, ונסוג מעמדתו.
משפט ההדחה עצמו התקיים בפברואר, אחרי תום כהונת טראמפ, ובו הצביעו בעד ההרשעה 57 סנטורים, כולל שבעה רפובליקנים, כנגד 43, ולכן לא הושג הרוב הדרוש להרשעה: שני שלישים ממספר הסנאטורים. מקונל הצביע לזיכויו של טראמפ, בגלל שלדעתו אין סמכות לסנאט להרשיע נשיא שכבר אינו מכהן. אולם בדבריו בסנאט לאחר ההצבעה הוא אמר כי אין ספק שהנשיא טראמפ אחראי מבחינה מעשית ומוסרית לאירועי ה-6 בינואר, ושאם טראמפ היה עדיין הנשיא המכהן הוא היה שוקל בכובד ראש את ההאשמות נגדו.
ג'ון בל
ג'ון בל (באנגלית: John Bell; 18 בפברואר 1796 – 10 בספטמבר 1869) היה פוליטיקאי, עורך דין ובעל מטעים אמריקאי. כאחד מהפוליטיקאים הבולטים ביותר מטנסי של תקופת דרום ארצות הברית שלפני מלחמת האזרחים, הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1827 – 1841 ובסנאט בין השנים 1847 – 1859. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים בקונגרס ה-23 ובשנת 1841 שימש כמזכיר המלחמה בתקופת כהונתו הקצרה של נשיא ארצות הברית ויליאם הנרי הריסון. ב-1860 הוא התמודד לנשיאות מטעם מפלגת האיחוד החוקתי, מפלגה שלישית שנקטה בעמדה נייטרלית בסוגיית העבדות בארצות הברית.
מיץ' מקונל
מנהיג מיעוט בשנית (החל מ-2021)
בבחירות לסנאט ב-2020 נוצר תיקו, ועם כניסתה של סגנית הנשיא קמאלה האריס לתפקידה עבר הרוב בסנאט לידי הדמוקרטים, ומקונל חזר להיות מנהיג המיעוט.
ג'ון בל
בתחילת דרכו היה בל בעל ברית של אנדרו ג'קסון, אך באמצע שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא הפנה לו עורף והחל להיות מזוהה עם המפלגה הוויגית, מהלך שהקנה לו את הכינוי "הבוגד הגדול" (The Great Apostate). הוא נאבק בעקביות עם בעלי בריתו של ג'קסון, בעיקר עם ג'יימס פולק, על סוגיות כמו הבנק השני של ארצות הברית ומערכת "מתן הג'ובים". לאחר מותו של יו לווסון וייט ב-1840 הוא נודע כמנהיג של הוויגים בטנסי.
מיץ' מקונל
מנהיג מיעוט בשנית (החל מ-2021)
בעקבות הגינויים שהטיח בדונלד טראמפ מייד אחרי אירועי ה-6 בינואר ובתום משפט ההדחה, היחסים בין השניים הפכו לעוינים, למרות זאת, כשנשאל האם יתמוך בטראמפ אם הוא יהיה מועמד המפלגה לנשיאות ב-2024, הוא ענה: "Absolutely". בניגוד למנהיג הרפובליקני בבית הנבחרים, קווין מקארתי, מקונל לא ניסה ליישב את ההדורים עם טראמפ, אלא בעיקר התעלם ממנו, וכאשר טראמפ השתלח בו, הוא התחמק מלהגיב.
מול ממשל ג'ו ביידן נקט מקונל גישה פחות סרבנית מאשר מול ממשל אובמה, מקונל לא נתן להעביר את התוכניות היותר שאפתניות של הדמוקרטים, אולם איפשר לקדם שתי יוזמות חקיקה דו-מפלגתיות בולטות, והצביע בעצמו בעדן: העברת חלק מהתוכנית ההשקעה בתשתיות של ביידן שזכה לתמיכה של 19 רפובליקנים בסנאט, וחוק שהגביר את הבקרה על מכירת כלי נשק וזכה לתמיכה של 15 סנטורים רפובליקנים. מקונל אמר בגלוי שאחת הסיבות לכך היא ניסיון לזכות מחדש באמונם של מצביעים בפרברים שנטשו את המפלגה הרפובליקנית, על מנת להשיג מחדש רוב רפובליקני בסנאט בבחירות אמצע הקדנציה ב-2022.
במרץ 2023 התמוטט מקונל ואושפז בבית חולים בעקבות זעזוע מוח. באפריל 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.