cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דוד תדמור
חייו
בשנים 1996–1997 היה חבר בית הדין להגבלים עסקיים, ובשנים 1997–2001 כיהן כממונה על ההגבלים העסקיים. עם פרישתו מתפקיד זה הצטרף כשותף בכיר למשרד עורכי הדין כספי ושות' בראשות רם כספי. במסגרת זו מונה למנהל מורשה זמני של הבנק למסחר, בעקבות קריסתו עקב מעילת הענק של אתי אלון.
ב-1999 היה חבר בוועדת בן בסט לעניין שליטת הבנקים בקופות הגמל.
בשנת 2005 פרש ממשרד כספי ושות', והקים את משרד תדמור ושות' בתל אביב בו הוא שותף מנהל. משרדו מתמחה ברכישות ומיזוגים, הגבלים עסקיים ודיני תקשורת. במסגרת זו ייצג את בנק הפועלים, בנק לאומי, הבנק הבינלאומי ובנק דיסקונט בהסדר מחדש של החוב והמימון של חברות הכבלים, בהיקף של 4 מיליארד שקל. בשנת 2015, התמזג משרד תדמור ושות' התמזג עם משרד פרופ' יובל לוי ושות'. בעקבות מיזוג זה, שונה שם המשרד לתדמור ושות' פרופ' יובל לוי ושות'. בשנת 2018, כחלק מהליך מיתוג מחדש, שונה שם המשרד לתדמור לוי ושות'.
שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (דיני הפרטה, 1993–1995); במרכז הבינתחומי הרצליה (חוק ההגבלים העסקיים, 1998); ובפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב (חוק התקשורת, חוק ההגבלים העסקיים ודיני חברות, 1996–2003). מכהן כיו"ר ועדת התאגידים של לשכת עורכי הדין. יושב בחבר הנאמנים של קרן אבי חי.
כתב את הספר "דיני הגבלים עסקיים".
מגיש את תוכנית הרדיו "חקירה נגדית", התוכנית המשפטית של גלי צה"ל.
מרבה לעסוק בצילום ואף הציג תערוכות מעבודותיו.
סדרות (אתר אינטרנט)
סדרות או SDAROT הוא אתר אינטרנט להזרמת מדיה של סדרות טלוויזיה באופן פיראטי. התכנים באתר נלקחים בצורה פיראטית ולא-חוקית, תוך הפרת זכויות היוצרים. האתר מפרסם תוכני טלוויזיה ישראליים וסדרות מישראל ומרחבי העולם.
בסוף שנת 2021, על פי המונה של האתר, חצה האתר את רף מיליארד הצפיות בפרקי הסדרות שבאתר.
היסטוריה
האתר הוקם בינואר 2011 והחל לספק אפשרות לצפייה ישירה בסדרות עם תרגום עברי מובנה כאשר מטרתם המוצהרת היא.
אוסאמו שיממורה
אוסאמו שיממורה (יפנית: 下村脩; 27 באוגוסט 1928 - 19 באוקטובר 2018) היה מדען יפני, שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 2008 (במשותף עם מרטין צ'לפי ורוג'ר טסיין), "על גילוי ופיתוח השימוש בחלבון הפלואורסצנטי GFP".
סדרות (אתר אינטרנט)
היסטוריה
במשך שנות פעילותו החליף האתר את כתובתו מספר פעמים בעקבות המאבק המשפטי שהתנהל נגדו. שירותי הצפייה של האתר ניתנים גם באפליקציה ייעודית מטעמם אשר בה קיים VPN מובנה שעוקף את החסימה שמבוצעת ברמת ה-DNS כנגד כתובות האתר.
אוסאמו שיממורה
קורות חיים
אוסאמו שיממורה נולד בקיוטו שביפן לצ'יקרה, קצין בצבא היפני, ולאימו, יוקי שיממורה. למד במכללה למדעי התרופות של מכללת נגסקי. ב 1951 סיים תואר ראשון במדעים, ולאחר מכן עבד כעוזר מעבדה עד לשנת 1955.
ב-1956 החל לעבוד כעוזרו של פרופסור יושימסה היראטה באוניברסיטת נאגויה. שיממורה המשיך ללמוד באוניברסיטה זו, וב-1958 סיים תואר שני במדעים, ולאחר מכן כתב את עבודת הדוקטורט בכימיה אורגנית.
סדרות (אתר אינטרנט)
היסטוריה
ב-11 במרץ 2021 האתר נפל בשל שריפה שפרצה בחוות שרתים בצרפת בה היו מאוחסנים חלק מהשרתים של החברה. האתר חזר לפעילות לאחר יומיים. במרץ 2023 האתר נפל פעם נוספת למספר ימים ושב עם הודעת מערכת המעדכנת כי האתר נפל בעקבות מתקפות רשת, ושהאתר שדרג את מערך ההגנה שלו. ביוני 2023, מתקפת רשת נוספת, במעורבות זיר"ה, הפילה את האתר למספר ימים, אולם נכון לסוף יולי האתר לא הצליח לשוב לפעילות סדירה, והגביל את הצפייה בתכנים למנויים בלבד.
אוסאמו שיממורה
קורות חיים
לאחר שסיים את הדוקטורט, שיממורה החל לעבוד באוניבסיטה שבה למד. במסגרת אחד ממחקריו שפורסם בעיתון, גילה אותו פרופסור פרנק ג'ונסון מאוניברסיטת פרינסטון, והוא גייס אותו לעבוד איתו ב-1960.
אוסאמו עבד עם ג'ונסון במחלקה לביולוגיה באוניבסיטת פרינסטון, ובמסגרת מחקרם גילו את תגליתם על ה-GFP, וקיבלו פרס נובל לכימיה בשנת 2008, יחד עם שני מדענים אמריקאים נוספים.
סדרות (אתר אינטרנט)
פעילות האתר
האתר מאפשר צפייה ללא תשלום ממספר שרתים, אך קיימת אפשרות רכישה המאפשרת אפשרויות שאינן פתוחות לכלל הצופים, על פי נתוני האתר (נכון למאי 2022) כ-440 אלף. על פי נתוני האתר (נכון ליוני 2022) צפו המשתמשים ב-1.198 מיליארד פרקים. פעילות האתר מנוהלת על ידי כמאה עובדים בהתנדבות.
אוסאמו שיממורה
קורות חיים
נפטר ב-19 באוקטובר 2018.
סדרות (אתר אינטרנט)
מאבק משפטי
צו הסגירה הוצא שוב בינואר 2020, וספקיות האינטרנט הישראליות שבו וחסמו גישה לדומיין של האתר באמצעות הרעלת מטמון ה-DNS שלהם, חסימה שאינה אפקטיבית כאשר הגולש פונה לשרתי DNS אחרים.
אוסאמו שיממורה
המחקר וחשיבות הגילוי
שיממורה עבד, כאמור, במחלקה לביולוגיה באוניברסיטה פרינסטון עבור פרופסור ג'ונסון ויחד למדו על ה- Aequorea Victoria Jellyfish. הם אספו על הנושא הזה מידע במהלך הקיץ במעבדות של אוניברסיטת וושינגטון. בשנת 1962 עבודתם הגיעה לשיאה עם הגילוי של חלבוני aequorin והחלבון הפלואורסצנטי הירוק –,GFP שהוא חלבון הפולט אור ירקרק כאשר מאירים עליו באור כחול ובאולטרה סגול. לחלבון זה שימושים רבים בתחום הביוטכנולוגיה, כגון סימון חלבונים בתא וברקמות, מעקב אחרי תהליכים תוך תאיים ותנועתם בגוף וכן יצירת גלאי סידן, חומציות ועוד. בעזרת חלבונים המבוססים על ה- GFP ניתן לעשות גם ריאקציה כימית המזהה קרבה בין שני חלבונים, הנקראת FRET.
סדרות (אתר אינטרנט)
מאבק משפטי
במאי 2022, בית משפט פדרלי בארצות הברית פסק כי האתרים Israel TV ,Sdarot TV ו-Israeli TV מספקים שירותים בלתי-חוקיים, והורה לספקיות האינטרנט במדינה לחסום את הגישה אליהם.
ביוני 2023, הושבת פעם נוספת, במעורבות זיר"ה. לאחר מספר ימים חזר האתר לפעילות המאפשרת צפייה בתכנים למנויים בלבד . באוגוסט 2023 הוגשה תביעה נגד אנשים שיוחסו להפעלת האתר.
בית המוטור
בית המוטור הוא מבנה הנמצא בכניסה לקבוצת כנרת צפונית לירדנית, וקרוב לסכר דגניה. הוא היה בית משאבה בתחילת המאה העשרים והחל מ-1994 משמש כמוזיאון. המבנה בן שתי קומות ולו גג רעפים הבנוי אבני בזלת. קומת הקרקע צבועה בלבן ובקומה השנייה האבן במראה טבעי.
היסטוריה
בית המוטור נבנה בשנת 1910 על ידי האגרונום משה ברמן מנהל חוות כנרת בשם המשרד הארצישראלי. המבנה נועד לשמש בית למשאבת מים לצורכי השקיה של שדות עמק הירדן ממי הירדן, המשאבה הראשונה ששאבה מים מהירדן או מהכנרת. המשאבה פעלה בספיקה של 60 מטר מעוקב מים בשעה והופעלה במנוע בוכנה קורטינג (Körting Hannover) שהופעל בגז. באותה עת לא הייתה אספקת חשמל במקום. בבניין גרו "שלישית יחד": בן ציון ישראלי, מאיר רוטברג ונח נפתולסקי. מנחם שמואלי (ממש"י), מחברי קבוצת כנרת, התגורר אף הוא במקום לתקופה קצרה עד שנרצח. החברים גויסו לעבודה ולהשגחה במקום על ידי בן ציון ישראלי.
בשנת 1912 באו למקום עולים מתימן שהתגוררו בצריפים ובמבני טיט ליד הבית וניסו לגדל ירקות. חלק מתימני כנרת השתכנו בבית המוטור ובראשם הרב דוד בן דוד ישראל צאירי. רבים מהם חלו במחלת המלריה ונפטרו. התגלעו מריבות בין התימנים ובין קבוצת כנרת על הקרקע ועל המים בשל מחסור במשאבים אלה. בשנת 1929 גורשו העולים מתימן לכפר מרמורק שליד רחובות. המשאבה עבדה עד שנת 1928, שנה שבה הגיעה הספקת חשמל לאזור. הבית שוקם בשנת 1988 ביוזמתו של אהרון ישראלי מקבוצת כנרת והפך למוזיאון. המוזיאון הוקם בשנת 1994 והוא מציג משאבה דומה לזו שהופעלה בעבר, אך פועלת בכוח החשמל במקום בגז. המוזיאון מציג את שלושת האישים שגרו בבית וכן את העולים מתימן. הבית סגור רוב הזמן ויש לתאם ביקור בו בקבוצת כנרת.
תיאודור ברמלד
תיאודור ברגהרד הרט ברמלד (Theodore Burghard Hurt Brameld; 20 בינואר 1904–18 באוקטובר 1987) היה פילוסוף של החינוך ואחת מהדמויות המובילות במה שמכונה רקונסטרוקציוניזם חברתי. הקדיש את מרבית חייו להשגת שינוי חברתי-פוליטי באמצעות החינוך, מתוך אמונה כי בתי-ספר יכולים להפוך לכוח אמיתי והכרחי להשגת דמוקרטיה, שוויון, רב-תרבותיות ושחרור מדיכוי.
חייו ועבודתו
ברמלד נולד בשנת 1904 בנאשוויל, ויסקונסין. סיים את לימודי התואר הראשון באנגלית ב 1926 (בריפון קולג'), ולימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו בשנת 1931. לעבודה זו, A Philosophic Approach to Communism, שפורסמה כספר בשנת 1933, נודעה משמעות בעיצוב דרכו הפילוסופית בהמשך, ובאופן שבו נתפש על ידי סביבתו כ"בעל נטייה קומוניסטית".
בשנות ה-30 השתייך ברמלד לקבוצת אקדמאים אקטיביסטים בבית הספר להוראה (Teachers College) של אוניברסיטת קולומביה, שעימם נמנה הפילוסוף ג'ורג' קאונטס, אשר האמין בניסיון המתהווה של החינוך הסוציאליסטי בברית המועצות, והשפיע עמוקות על ברמלד בכל הקשור ליחס בין חינוך לאפשרות השינוי החברתי. בתקופה זו כתב ברמלד לעיתון הביקורתי The Social Frontier, בעיקר כנגד נוכחותם העמוקה של אפליה, דעות קדומות וקיפוח בחינוך הציבורי, וחולשת הממסד החינוכי בהגנה על מהגרים, שחורים ועניים. ביקורתו החריפה של ברמלד פורסמה ב-1945 כספר בשם Minority Problems in Public Schools.
אמונתו העיקשת של ברמלד בתבונתו, ביושרו ובכוחו של האדם-הפשוט הביאה אותו להפיכת הדמוקרטיה, בניסוחהּ הרדיקלי, לציר המרכזי שעליו נשענה הגותו החינוכית-חברתית; בשנת 1950, בספרו Ends and Means in Education: A Midcentury Appraisal, טען ברמלר כי החינוך זקוק לפרספקטיבה של "הבנייה מחדש" (רקונסטרוקציה), אשר הפכה לסימן ההיכר של הפילוסופיה שלו.
את גישתו החינוכית, המעודדת ביקורתיות חברתית, פתיחות, שיתוף תלמידים בקביעת יעדי-הלמידה ושינוי במבנה הפוליטי של בית הספר, יישם ברמלד בבית הספר פלדווד (Floodwood) שבמינסוטה, שבו עבד עם תלמידים, מורים ומנהלים על גיבוש תוכניות-לימוד ויעדים דמוקרטיים. בעבודתו הקפיד ברמלד להציג כל נושא, ובמיוחד נושאים השנויים במחלוקת, כלגיטימי לדיון עם תלמידים וכהכרחי לעבודה חינוכית. ברמלד נותר קול חינוכי אמיץ במהלך כל שנות ה-50 – למרות הפחדות ואיומים שקיבל בתקופת המקרתיזם – והמשיך להדגים את אמונתו כי אין ערך לפילוסופיה המנותקת מעשייה ממשית, וכי תפקידו של הפילוסוף לפעול למימוש הערכים בהם הוא מאמין.
הסיכום הממצה ביותר של הפילוסופיה של ברמלד הופיע בספרו Education as Power (1965; נדפס מחדש בשנת 2000), שבו שטח את עיקרי משנתו הרקונסטרוקציוניסטית. בשנת 1976 חיבר ברמלד ספר מיוחד בשם The Teacher As World Citizen: A Scenario of the 21st Century. הספר נכתב כמונולוג של מורה מפרספקטיבה של 25 שנים מאוחר יותר (לכאורה, בשנת 2001), שבו מוצג חזונו החברתי הקוסמופוליטי והנאיבי של ברמלד על חברה עתידית טובה וצודקת יותר.
בשנת 1969 הפך ברמלד לפרופסור אמריטוס של אוניברסיטת בוסטון, אך המשיך ללמד ולהרצות ברחבי העולם, באוניברסיטאות ובכנסים, ואף המשיך להנחות בתי ספר, תוך שהוא ממשיך גם את פעילותו החברתית-פוליטית כנגד הפצת נשק גרעיני, והנחת בסיס רעיוני למה שהיום מוכר כ"אקולוגיזם".
בשנות ה-30 של המאה ה-20 תיאודור ברמלד היה בין התומכים הבוטלים של ברית המועצות וכתב מאמרים בירחונים פרו-סובייטיים. בשנת 1973 הוא חתם על עצומה Humanist Manifesto II לצד מתנגדי משטר הסובייטים בולטים לרבות אנדריי סחרוב.
תיאודור ברמלד נפטר ב-1987 בדורהאם שבצפון קרולינה, בגיל 83.
רקונסטרוקציוניזם
על-פי ברמלד, תפקידיו העיקריים של בתי ספר – ושל החינוך בכלל – הם "להנחיל תרבות, ולעצב, או לשנות את התרבות". וכאשר התרבות במשבר, כמו התרבות האמריקאית של שנות ה-40 וה-50, הרי שיעד השינוי הופך לדומיננטי. הרוקנסטרוקציוניזם פירושו פילוסופיה של משבר, אך גם של ערכים ושל העצמת הדמוקרטיה, השוויון והמאבק באפליה ובדיכוי. הרקונסטרוקציוניסט, "המַבנה-מחדש", מסביר ברמלד, יודע היטב ובאופן ברור לאן אמורים פניה של החברה לפנות, ויחד עם זאת, אין לו שום מושג לאן החברה אכן תפנה. הפער הזה בין הרצוי-האידֵאי לבין ההתרחשות התרבותית-פוליטית-היסטורית בפועל הוא המגדיר את מקומו של החינוך ואת יעדי הרקונסטרוקציה – ממנו יש לגזור את הפעולה החינוכית ואת תכניה, ועל פיו יש לעצב את הסביבה הלימודית. סוג זה של התייחסות מחייב אמונה באוטופיה, בבחינת ידיעת "המצב הרצוי"; ואכן ברמלד "הואשם" לא פעם על ידי מבקריו ב"אוטופיוניזם".
על אף שהרקונסטרוקציוניזם מכוון באופן ברור ליצירתהּ של חברה טובה יותר וצודקת יותר, הוסיף ברמלד לראות במעשה החינוכי גם עניין של מימוש עצמי; אך כמו פילוסופים חברתיים אחרים, גם הוא ראה במימוש העצמי של הפרט חלק מן הדיאלוג בינו לבין הזולת, והגדיר את הרקונסטרוקציוניזם גם כ:
אלפרד מאייר-ולדק
אלפרד וילהלם מוריץ מאייר (בגרמנית: Alfred Wilhelm Moritz Meyer; נולד ב-27 בנובמבר 1864 בסנקט פטרבורג, האימפריה הרוסית (כיום רוסיה) – מת ב-25 באוגוסט 1928 בבאד קיסינגן, רפובליקת וויימאר) היה אדמירל בצי הקיסרי הגרמני שפיקד על הכוחות הגרמנים במהלך המצור על צ'ינגדאו.
ביוגרפיה
ב-23 באוגוסט 1914, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, חברה האימפריה היפנית לבריטניה והכריזה מלחמה על גרמניה. ולדק ידע שלא יוכל לעמוד באיום היפני-בריטי המשותף, וביקש תגבורת מהקייזר. משזו לא ניתנה, הורה לכנס בשאדונג את כל כוחות הצבא הגרמניים שבסין. מדינות ההסכמה, פעלו, כמובן, כדי למנוע זאת. בהתאם להוראתו של ולדק, עשו דרכן לנמל כל ספינות המלחמה שהצליחו להתחמק מן הכתר של מדינות ההסכמה: שתי ספינות תותחים ומשחתת, וכן צוותים של ספינות שנעצרו בדרכן. אזרחים גרמנים עשו דרכם אף הם לשאדונג, ומלאו תפקידים שונים כאנשי מילואים במערך הגנתה. לאלה נוספה ספינת המלחמה האוסטרו - הונגרית "קייזרין אליזבת" (Kaiserin Elisabeth), שחלק מצוותה ומחימושה צורף למגינים.
לאחר כמה שבועות של מלחמה, כשהגיע למסקנה שלא יתוגבר יותר עקב ההסגר שהוטל על שאדונג על ידי מדינות ההסכמה, החל ולדק להכין את שאדונג למצור. ההכנות כללו הנחת מוקשים ימיים ויבשתיים, אימון הכוחות, שמנו 3,625 חיילים, חיזוק הביצורים וכיוצא בזה. ב-31 באוקטובר פתחו הבריטים והיפנים בהתקפה (המצור על צ'ינגדאו), המצור נמשך עד ה-7 בנובמבר אז הוכרעו הגרמנים בידי העליונות המספרית הבולטת של אויביהם. ולדק עצמו נכנע ליפנים, ונכלא במחנה בעיר פוקואוקה. בסוף דצמבר 1919 שוחרר מהשבי, אולם עזב את יפן רק ב-25 במרץ 1920. הוא פרש משירות צבאי באותה שנה, וחי בעיר באד קיסינגן שברפובליקת ויימאר עד מותו בשנת 1928.
האגם השקט
האגם השקט (באנגלית: Lake Placid) הוא סרט אימה קומי אמריקאי משנת 1999. את התסריט כתב דייוויד אי קלי שגם הפיק, וביים סטיב מיינר. הסרט מגולל את קורותיה של קבוצה לא מתפקדת של אנשים שנקלעו בעל כורחם למסע ללכידת תנין ענק רצחני, המאיים על שלוותה של עיירה קטנה במדינת מיין בארצות הברית.
תקציר העלילה
בהגיעה לעיירה פוגשת קלי את האנק ואת ג'ק וולס (ביל פולמן) שמונה כאחראי מטעם שירות הדגה וחיות הבר, דבר המוביל למתיחות על רקע תחום שיפוט בינו לבין השריף. השלושה פוגשים גם את דלורס ביקרמן (בטי וייט), תמהונית החיה לבדה על שפת האגם וטוענת שרצחה את בעלה.
למחנה שהקימו נציגי משרד השריף, שירות הדגה וחיות הבר וקלי, מגיע בהפתעה במסוק מיליונר אקסצנטרי בשם הקטור סיר (אוליבר פלאט) הטוען כי באגם מסתתר תנין, חיה אותה הוא מעריץ ולה הוא סוגד. בינו ובין השריף מתפתחת מתיחות מיידית מאחר שהמיליונר מזלזל בחוסר ההשכלה ובגישה הפשטנית לדבריו של השריף. בעודם חוקרים את האגם מותקפים הארבעה על ידי התנין, אך שורדים.
למחרת מותקפת המשלחת פעם נוספת ואחד מסגני השריף נהרג. האנק והקטור מתקוטטים ביניהם כשלפתע הם מותקפים על ידי דוב גריזלי. ההתקפה נקטעת באיבה כשהתנין מזנק מתוך המים ומושך את הדב פנימה אל האגם. בעודם צופים באגם מגלים הארבעה את דלורס ביקרמן כשהיא שולחת את אחת מהפרות שלה כשעיניה מכוסות לכיוון האגם, שם ממתין התנין בפה פעור. החבורה חוקרת את דלורס ומגלה כי היא מאכילה את התנין באופן סדיר מאז שהוא עקב אחרי בעלה הביתה מספר שנים קודם לכן ואומץ על ידי בני הזוג כחיית מחמד פראית. מתברר שהתנין הרג את בעלה כשניסה להציל סוס שברח מהבית לכיוון האגם. דלורס מושמת במעצר בית.
מסוקו של הקטור שנחת בסביבת המחיה של התנין מותקף על ידי התנין, אך הקטור ניצל. הקטור מתווכח עם האנק וג'ק שמבקשים להרוג את התנין, ומציע ללכוד אותו ולסמם אותו. ג'ק מסכים והם משתמשים באחת הפרות של דלורס שנקשרת למסוק על מנת לפתות את התנין. כשהתנין מופיע בסופו של דבר, הוא מביא להתרסקות המסוק והקטור בתוכו אל תוך האגם. התנין מתקיף את ג'ק, קלי ויתר הנוכחים. קלי נמלטת לתוך האגם ומצליחה למצוא מסתור בשרידי ההליקופטר. התנין שרודף אחריה נלכד בשרידי ההליקופטר, וג'ק יורה בו חץ הרדמה.
בעוד הקטור יוצא מהאגם כשהוא חי להפתעת הנוכחים, מתקיף אותו תנין ענק נוסף, אך האנק מפוצץ אותו בעזרת מטול רימונים, מציל בתוך כך את הקטור והשניים מגלים לראשונה סימפתיה זה אל זה. הרשות לדיג וציד מגיעה למקום ומעבירה את התנין כשהוא קשור למשאית לפורטלנד במטרה להחליט מה לעשות איתו.
על רקע כתוביות הסיום נראית דלורס כשהיא מאכילה בפירורים אבקועי תנינים המתגוררים באגם, כפי הנראה צאצאיהם של זוג התנינים הבוגרים.
התנין
התנין בסרט הוא תנינאי ענק באורך של כ-. ויקיפדיה האנגלית מזהה אותו כגרסה ענקית של תנין הים (שאורכו בדרך כלל עד 6 מטר), אך הוא לא מתאים מבחינת אקלים ותחום תפוצה. לעומת זאת, יש הסוברים שהוא מבוסס גם על הדיינוסוכוס, תנינאי ענק פרהיסטורי שחי באמריקה הצפונית בשלהי הקרטיקון והגיע לגדלים של.
ג'ו שוסטר
ג'וזף "ג'ו" שוסטר (באנגלית: Joseph "Joe" Shuster; 10 ביולי 1914 בטורונטו, קנדה – 30 ביולי 1992 בלוס אנג'לס, ארצות הברית) היה קומיקסאי יהודי-קנדי-אמריקאי. שוסטר ידוע בעיקר בשל דמות הקומיקס סופרמן, אותה יצר יחד עם ג'רי סיגל לחברת DC קומיקס והופיעה לראשונה בחוברת אקשן קומיקס מס' 1.
ראשית חייו וקריירה
שוסטר נולד בטורונטו, קנדה למשפחה יהודית. אביו, יוליוס, היגר מרוטרדם שבהולנד לקנדה והיה חייט ואמו, אידה, היגרה מקייב שבאוקראינה. בן דודו של שוסטר היה הקומיקאי פרנק שוסטר.
כנער עבד בחלוקת העיתון Toronto Star על מנת לעזור בפרנסת משפחתו. במהלך עבודתו מצא שוסטר גלילי טפטים שעליהם החל לצייר ובכך התחיל את דרכו, בראיון האחרון שנתן ב-1992 נזכר בדבר ואמר כי:
.
בשנת 1924, עברה משפחתו של שוסטר לקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית. באוהיו החל שוסטר ללמוד בתיכון גלנוויל ושם התיידד עם שותפו לעתיד, ג'רי סיגל. השניים החלו את עבודתם המשותפת בהוצאת פנזין מדע בדיוני בשם Science Fiction.
המאבק על זכויות היוצרים של סופרמן
לאחר שעזב שוסטר את העבודה על סופרמן הוא המשיך לעבור כמאייר קומיקס, אך נאלץ להפסיק לאייר בעקבות לקות ראייה ממנה סבל. במשך עשרות שנים ניהלו שוסטר וסיגל מאבק משפטי במטרה לקבל חלק גדול יותר מהרווחים העצומים שהניבה דמותו של סופרמן. בשלהי שנות השבעים נטשו השניים את המאבק המשפטי לטובת מאבק ציבורי על דעת הקהל ויצרו פרסום שלילי לחברת האחים וורנר (בעלת השליטה בחברת DC קומיקס), אשר הפיקה באותן שנים את סרט הקולנוע המבוסס על הדמות. לבסוף הסכימה וורנר לשלם לשניים פנסיה קבועה בסך $20,000 והוצאות רפואיות לכל ימי חייהם.
מוות
שוסטר נפטר בגיל 78 ב-30 ביולי 1992 בשל אי ספיקת לב.
פסיפס תמונות
פסיפס תמונות הוא תמונת פסיפס, המורכבת ממספר רב של תמונות קטנות. תמונת המקור הראשונית מחולקת למשבצות מלבניות וכל אחת מאותן המשבצות מוחלפת בתמונה שלמה, המשולבת ומותאמת במיוחד. אופן השילוב הייחודי כפסיפס, יוצר מצב, בו במבט ממרחק-מה, נראה שילוב התמונות כאילו היה התמונה הראשונית, בעוד שבמבט מקרוב נחשפות מאות התמונות הקטנות המרכיבות את פסיפס התמונות.
היסטוריה
שורשיו ההיסטוריים של פסיפס התמונות משויכים לאומנות הכתב היהודית שהחלה במאה ה-9, שנקראת מיקרוגרפיה, אומנות הכתיבה בקו עברי זעיר, אשר באמצעותו "צוירו" צורות גאומטריות וקישוטים. אותה אומנות תורגמה בשנות ה-70 של המאה העשרים, בעידן המחשב, לטכניקה הנקראת אמנות ASCII, שבבסיסה יצירת תמונות מצירוף של האותיות הקיימות במחשב, ללא שימוש בגרפיקה ממוחשבת.
תהליך הפקת פסיפס תמונות
הפקת פסיפס תמונות מחייבת מספר תהליכים:
תהליך הפקת הפסיפס נעשה קשה עוד יותר, כאשר מתקבלת החלטה שאין לבצע שימוש חוזר רצוף בתמונות המקור, ושימוש חוזר בתמונת מקור יורשה רק בתנאי שיש בין מופעי התמונה מרחק מינימלי מסוים.
FSK
FSK
לימוזה חומת-בטן
לימוזה חומת-בטן (שם מדעי: Limosa lapponica) היא עוף מים מהסוג לימוזה שבמשפחת החרטומניים. מקור השם המדעי של הסוג, Limosa, מגיע מלטינית ופירושו "בוצי". שם המין, lapponica, מתייחס ללפלנד.
לימוזה חומת-הבטן מקננת בחופים הארקטיים ובטונדרה בעיקר בעולם הישן, וחורפת על חופים באזורים טרופיים ממוזגים של העולם הישן של אוסטרליה וניו זילנד. נדידתה כוללת את המסע הידוע הארוך ביותר של תעופה ללא הפסקה מבין כל העופות והמסע הארוך ביותר מבלי לעצור כדי לאכול מבין כל בעלי החיים. בישראל היא חולפת נדירה, באזורי החוף, גם בים התיכון וגם באילת. היא נדירה ביותר במהלך החורף.
בשנת 2022, נקבע שיא עולמי חדש ללימוזה חומת-בטן צעירה שטובעה באלסקה כאפרוח ב-13 באוקטובר, ובמעוף ישיר ללא עצירה נחתה בצפון מזרח טזמניה במפרץ אנסוס ב-28 באוקטובר, לאחר 13,560 ק"מ ב-11 ימים ו-60 דקות בלבד (השיא הקודם היה ב-2021 על ידי זכר בוגר שעשה מסלול של כ-13,050 ק"מ ללא עצירה).
תיאור
לימוזה חומת-בטן היא בעלת רגליים קצרות יחסים לרגליהם של מינים אחרים של לימוזה. אורכה מהזנב עד המקור הוא 37–41 ס"מ ומוטת כנפיה 70–80 ס"מ. זכרים קטנים בממוצע מנקבות; זכרים שוקלים 190–400 גרם ואילו נקבות שוקלות 260–630 גרם. לפרטים בוגרים יש רגליים כחולות-אפורות רגליים ומקור ורוד בבסיסו ושחור לקראת קצהו, המקור מעוקל מעט מטה. נוצות הצוואר, החזה והבטן הן אדומות באופן רציף בעונת ברבייה, ובצבע לבן קרמי בחורף. הגב הוא בצבע אפור עם כתמים.
מין זה נבדל מלימוזה מצויה בפסים שעל זנבו, בשונה מזנב שחור לגמרי, ובהיעדר פסים לבנים על כנפיו. המין הדומה ביותר הוא דוויצ'ר אסייתי.
ישנם שלושה תת-מינים, הנפוצים באזורי תפוצה שונים (מופיעים ברשימה ממערב למזרח):
תזונה
לימוזה חומת-הבטן מחפשת מזון באמצעות גישוש בעזרת מקורה באדמות בוציות וביצות. היא עשויה למצוא חרקים על ידי ראייה בצמחייה נמוכה. היא ניזונה בעיקר מחרקים וסרטנים, אך גם מצמחי מים.
רבייה
לימוזה חומת-בטן מקננת בסקנדינביה, מזרח אסיה ואלסקה. הקן הוא בצורת כוס חלולה בטחב או לעיתים בצמחייה. שני הזוויגים דוגרים על הביצים ושומרים על הגוזלים.
נדידה
לימוזה חומת-הבטן נודדת בלהקות לחופי מזרח אסיה, אלסקה, אוסטרליה, אפריקה, מערב אירופה וניו זילנד.
בשנת 2007 הוכח כי לימוזה חומת-הבטן היא העוף העף את המסלול הארוך ביותר ללא הפסקה. לימוזות בניו זילנד סומנו ונעקבו על ידי לווין עד הים הצהוב בסין. לדברי ד"ר קלייב מינטון (מקבוצת המחקר של אוסטרלאסיה לחופמאים): "המרחק בין שני המקומות הוא 9,575 ק"מ, אך בפועל המסלול שהציפור עפה הוא 11,026 ק"מ. זה הוא המסלול הידוע הארוך ביותר שעוף עף ללא הפסקה. התעופה לקחה כתשעה ימים."
נקבה אחת מהלהקה, הכונתה "E7", עפה הלאה מסין לאלסקה ונשארה שם במשך עונת הרבייה. ב-29 באוגוסט 2007 היא חזרה בתעופה ללא הפסקה, טיסה מחצי האי אבינוף במערב אלסקה עד נהר פיאקו ליד התמזה, ניו זילנד, ושברה שיא חדש 11,680 ק"מ של תעופה ללא הפסקה שעברה עוף.
בשנת 2020 לימוזה חומת-בטן, יצאה לדרך הארוכה מדרום אלסקה ב-16 בספטמבר והגיעה למפרץ ליד אוקלנד שבניו זילנד 11 ימים לאחר מכן, כשהיא עפה בדרך במהירות של עד 90 קמ"ש. הציפור שברה את שיא העולם בנדידה ועברה מרחק של 12,854 ק"מ מנקודה לנקודה, אבל המדענים ציינו כי לאחר שלוקחים בחשבון טעויות מדידה המרחק היה כ-12,200 ק"מ.
ג'וריש
ג'וּרִ֫ישׁ (בערבית: جُورِيش) היא עיירה פלסטינית בנפת שכם שבצפון יהודה ושומרון, הממוקמת כ-27 ק"מ דרום-מזרחית לשכם. על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), אוכלוסיית העיר מנתה 1,384 תושבים בשנת 2006.
ג'וריש גובלת בתל אל-ח'שבה ממזרח, עקרבה מצפון, קבלאן מצפון וממערב, תלפית ממערב וקוסרה ומג'דל בני פדיל מדרום.
היסטוריה
במהלך המאה ה-16 הכפר כלל 16 משקי בית. התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים שכללו חיטה, שעורה, יבולי קיץ, עצי זית, עיזים וכוורות, בנוסף על הכנסות מזדמנות ומס קבוע לאנשי אזור שכם. בסך הכל התושבים שילמו מס של כ-2,000 אקצ'ות.
בשנת 1852, אדוארד רובינסון, שעבר דרך "כל כך הרבה אדמה טובה; כל כך הרבה קרקעות משובחות ומתאימות לחקלאות, אם כי אין מישורים גדולים", הזכיר את ג'וריש וציין שהיא נמצאת על גבעה דרומית. באותה שנה, ואן דה ולדה תיאר אדמות ליד ג'וריש כ"יפיפיות ופוריות במיוחד. עברתי פה במשך כשעה בעמקים בעלי יופי כה נדיר ועושר טבעי, שאני מרגיש שאני לא מסוגל לתאר את זה כהלכה". הכפר עצמו נודע באירוח הטוב שבו.
בשנת 1870 הגיע החוקר ויקטור גרן מצפון, וציין תחילה את חורבות כפר עטיה, שם נזרע תירס בין ההריסות. לאחר מכן הוא הגיע למעיין עין ג'וריש. לאחר מכן המשיך גרן לראש הגבעה שבה שכן הכפר ג'וריש. גרן תיאר כפר עם כ-20 בתים מיושבים. המקאם הוקדש לשייח' חאתם.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 תיארה את ג'וריש כ"כפר קטן על ראש גבעה, עם זיתים במזרחו."
במפקד האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, מנתה ג'וריש 195 תושבים. מספר זה גדל במפקד האוכלוסין בשנת 1931 ל-239 תושבים שהתגוררו ב-59 בתים.
בסקר הכפרים של שנת 1945 אוכלוסיית ג'וריש (עם כפר עטיה) מנתה 340 מוסלמים, ואילו שטח הקרקע הכולל היה 8,207 דונם. מתוך שטח זה 1,358 דונם הוקצו למטעים וקרקע להשקיה, 4,249 לדגנים, ואילו 14 דונם סווגו כשטחים בנויים.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני בשנת 1961, בג'וריש התגוררו 419 תושבים.
The Less I Know the Better
The Less I Know the Better (בעברית: עדיף שאדע כמה שפחות) הוא שיר של להקת הרוק האוסטרלית טיים אימפלה, ששוחרר כסינגל השלישי והאחרון מתוך אלבום האולפן השלישי של הלהקה, Currents ב-29 בנובמבר 2015. הקליפ של השיר מתרחש בתיכון שבו שחקן כדורסל סובל מלב שבור.
השיר הגיע למיקום שיא של 23 במצעד הסינגלים הבלגי, מקום 66 במצעד הסינגלים של ARIA ומקום 195 במצעד הסינגלים הצרפתי. בארצות הברית, השיר הגיע למקום 36 במצעד Hot Rock Songs של מגזין בילבורד. יחד עם "Let It Happen", השיר היה אחד מתוך שני השירים של Currents שהגיעו לאחד מ-5 המקומות הראשונים ב-Triple J Hottest 100, 2015.
תרבות ברזיל
תרבות ברזיל היא מכלול רחב של אלמנטים אנושיים, חברתיים ואמנותיים שמאפיינים את ברזיל וייחודים רק לה. התרבות הברזילאית המוכרת כיום מושפעת מהמגוון האתני הברזילאי הכולל בין היתר את הפורטוגזים, הילידים הברזילאיים ובני עמי מערב אפריקה שהובאו לברזיל כעבדים. בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים החל גל הגירה לברזיל שכלל מתיישבים פורטוגזיים נוספים, איטלקים, ספרדים, גרמנים, אוסטרים, ערבים, ארמנים, יפנים, סינים, קוריאנים, פולנים ושווייצרים. אוקראינים ורוסים התיישבו בברזיל גם הם בתקופה מאוחרת יותר.
ברזיל ידועה בפסטיבלים הצבעוניים שלה ובייחוד הקרנבל, בעקבותיו מהווה ברזיל יעד תיירותי מוביל, עם מעל למיליון תיירים מדי שנה שפוקדים את ריו דה ז'ניירו בימי הקרנבל.
השפעה פורטוגלית
ברזיל הייתה הקולוניה הפורטוגזית הגדולה ביותר ושלטון הפורטוגזים נמשך יותר משלוש מאות שלמות. מאות אלפי מתיישבים פורטוגזים הגיעו לברזיל באותה העת. ההגירה הפורטוגזית לברזיל המשיכה עד למהפכת הציפורנים והיא נמשכת בעצימות נמוכה עד ימינו. לעריקתו של המלך פדרו מליסבון לריו דה ז'ניירו היו השלכות חשובות על גיבוש זהותה של ברזיל.
המורשת הבולטת ביותר של פורטוגל בברזיל היא השפה הפורטוגזית המדוברת על ידי כמעט כל אנשי ברזיל כשפה ראשונה. עם זאת, הפורטוגזית הברזילאית שונה בתכלית מהפורטוגזית המדוברת בפורטוגל, הן בהגיית העיצורים והן בשפת הרחוב. הנצרות הקתולית היא גם השפעה פורטוגזית על ברזיל - זוהי הדת המרכזית בפורטוגל והיא מושרשת גם בברזיל. התרבות הקתולית היא חלק מהזהות הברזילאית בלוח השנה, בקרנבל, בחגיגות יוני, בפסטה דיווניו, ועוד. בפולקלור ישנן דמויות המשותפות לשתי המדינות.
השפעת הילידים
לתרבות הילידית ההשפעה רבה מאוד על הזהות הברזילאית באופן ישיר ובעקיפין, שפת הטופי-גוואראני השתמרה, כמו גם מאכלים ומשקאות שנחשבים היום לבלתי נפרדים מההוויה הברזילאית כמו גוארנה, אסאי קאסבה ועוד. מילים ושמות רבים של מאכלים כמו גם שמות של מקומות, בעלי חיים, צמחים, נהרות, אתרי טבע וערים ברחבי המדינה מקורם משפת הטופי-גוואראני. חלק גדול מהפולקלור הברזילאי מגיע ממיתולוגיות מאזור הילידים באמזונס. לתרבות הילידית השפעה על המוזיקה, המחול (למשל, הקרימבו), הרפואה העממית (טקסים, פולחן), מיתולוגיה דתית, אומניות לחימה כמו מקוללה, ואמונות מיסטיות-פאגאניות.
השפעות אפריקאיות
התרבות אפריקאית הגיעה לברזיל יחד עם העבדים השחורים שהגיעו לברזיל ממדינות מערב אפריקה. האפריקאים תרמו לתרבות הברזילאית בדרכים רבות: ריקוד, מוזיקה, דת, מאכלים ושפה. השפעה זו ניכרת באזורים רבים במדינה ובעיקר בדרום ברזיל. הפולחן הדתי הברזילאי הוא פולחן אפריקאי שהצליח להשתמר, מעורב בנצרות קתולית פורטוגזית.
הקפואירה, אמנות הלחימה הלאומית הברזילאית, פותחה על ידי עבדים ממוצא מערב אפריקני, החל במאה ה-16. היא ידועה במהלכים המהירים, המורכבים ובמינוף הגוף במגוון רחב של בעיטות, ספינים, וטכניקות ניידות. הקפואירה פופולרית במיוחד בברזיל, והחל מסוף המאה ה-20 צברה פופולריות בשאר העולם, לרוב בזכות מטיילים ששבו מברזיל.
קיימות גם השפעות מוזיקליות רבות אפריקאיות על התרבות הברזילאית; קיימים כלי נגינה ברזילאים רבים שמקורם באפריקה.
השפעה אירופאית
במהלך המאה התשע עשרה ועד אמצע המאה העשרים הגיעו לברזיל גלי מהגרים כמעט מכל מקום באירופה, אבל בעיקר מגרמניה ואיטליה. לשתי התרבויות הללו השפעה חזקה על התרבות הברזילאית. האיטלקים הגיעו בעיקר לדרום מזרח המדינה ואילו הגרמנים והמזרח אירופאים היגרו אל דרום המדינה.
השפעה איטלקית ניכרת היטב בניב הפורטוגזית של תושבי סאו פאולו. גם המטבח הושפע מהתרבות האיטלקית כאשר פיצות, פסטות ויינות הפכו למאכלים מאוד מקובלים בברזיל. בנוסף לכך, התיישבו חלק מתושבי ברזיל בחוות חקלאיות, בדומה למקומות מסוימים באיטליה. לעומת זאת, הגרמנים הגיעו אל דרום ברזיל והתיישבו שם והשפיעו על המוזיקה והמחול, על הפולקלור המקומי ועל הארכיטקטורה והבנייה בסגנון גרמני כפרי. בדרום ברזיל נחגגים בחלק מהמקומות חגים גרמניים שונים כמו פסטיבל בירה שנתי.
מהגרים אירופאים הגיעו גם ממדינות רבות נוספות כמו אוסטריה, שווייץ, הולנד, בלגיה, אירלנד, בריטניה, סקוטלנד (בכמות קטנה מאוד), ארצות סקנדינביה, ספרד, צ'כיה, הונגריה, בולגריה, יוון, מקדוניה, רומניה, פולין, צ'כיה, אוקרינה, אסטוניה, לטביה, ליטא, בלארוס ורוסיה. יחד עם האירופאים הגיעו לברזיל גם צוענים.
השפעה יפנית
לברזיל הגיעו בסוף המאה ה-19 ותחילת העשרים מהגרים יפנים רבים אשר התיישבו בעיקר בסאו פאולו. היפנים הביאו את היפנית לברזיל, בנוסף להשפעות רבות בתחום הבניין בעיר סאו פאולו.
מוזיקה
מוזיקה ברזילאית היא מושג רחב היקף וקיים קושי להעניק לה מאפיינים אחידים. את המוזיקה בברזיל ניתן לחלק למוזיקת פולקלור מסורתית ששאובה ממסורת עממית, ומוזיקה ברזילאית של המחצית השנייה של המאה העשרים שמושפעת מהמוזיקה הפופולרית העולמית עם נגיעות אתניות ברזילאיות.
מבין סגנונות הפופ ניתן למנות את: הבוסה נובה, והאמ פי בה (שדווקא שאפה לבודד את המוזיקה הברזילאית מהשפעות זרות על אף שהייתה מושפעת מהם) טכנו ברגה, אשה באייה, פאנקי קריוקה, רוק ברזילאי, האמ פה בה המודרני, רוק סרטנג'ו, פופ-פוהו, פגוז'י ובלדות פופ.
קולנועּ
תעשיית הקולנוע הברזילאי היא תעשייה קטנה באופן יחסי, והייתה מושבתת לאורך זמן במאה העשרים בה ברזיל נשלטה על ידי משטרים דיקטטוריים שהחילו בה צנזורה קשוחה. בנוסף, סבל שוק הקולנוע מהזנחה ודיכוי של הממסד הברזילאי. למרות כל זאת, הצליח הקולנוע הברזילאי להביא מספר נכסי צאן ברזל לעולם כמו אורפאו נגרו, דונה פלור נשואה לשניים, נשיקת אשת העכביש ועוד.
בשנות האלפיים חל שיפור במצב הכלכלי של ברזיל וקיימת נכונות גדולה יותר להשקיע בנושא הקולנוע. החל משנות האלפיים יוצאים סרטים ברזילאיים שזוכים להצלחה עולמית כגון עיר האלוהים ויחידת עילית. סרט נוסף שזכה להכרה עולמית היה קרא לי בשמך המספר על רומן להט"בי. החל מהעשור הראשון של המאה העשרים ואחת נעשות הפקות הוליוודיות בברזיל.
מלבד התעשייה הקולנועית, קיימת בברזיל תעשייה משגשגת של נובלות (דרמות ארוכות בהמשכים) שנחשבת למצליחה ביבשת.
מחול
המחול הוא אחד מסממני התרבות הבולטים ביותר של ברזיל, הריקוד אינו נועד אך ורק למטרות שחרור והנאה, המחול הוא דרך ביטוי אומנותי ונפשי שלה אינדיבידואל הברזילאי בחברה, וגם נועד לצרכים רבים מאוד כמו ביצוע טקסים, הצגות המבטאות את המורשת התיאטרלית של המדינה, פולחן דתי, תחרויות אומנותיות שונות והצגת מיתוסים וסיפורים עממים שוני.
המגוון בסגנונות הוא עצום בגדלו, קיימים ריקודים בזוגות, ביחידים, בשלישיות וריקודים קבוצתיים, לכל סגנון מחול רפרטואר מוזיקלי רחב, חוקים כוריאוגרפים מדויקים מאוד ואוסף עשיר מאוד של תלבושות מותאמות, אבזרים שונים, קישוטים צורניים וכלי נגינה.
ציור
הציור הוא אחת מהאומנויות המפותחות בברזיל. בברזיל נמצאה אמנות פרה-היסטורית הכוללת בעיקר שרידים של כלי חרס, פסלים וציורי קיר. פרטים מהתרבות האינדיאנית הפרה-קולוניאליסטית נמצאו בעיקר באתרים ארכאולוגיים שונים בצפון המדינה.
בברזיל יש מורשת גדולה בתחום האמנות פלסטית. מהבארוק התפתחה מסורת עשירה של בניית קישוטים ועיטורים בכנסיות קולוניאליות, במיוחד אלה הממוקמים בבאהיה, פרנמבוקו ובמיוחד במינאס ז'ראיס, האמן אטאיז'י נחשב למאסטר של תקופה זו. במאה התשע עשרה, עם הקמת בית הספר לאמנויות, החלו לקום תנועות של ציירים במסגרת אקדמי שנתנו מקום לדורות של אמנים רבים שהפכו בולטים, ואלה נחשבים כיום לבין הטובים שהיו בהיסטוריה של ברזיל, כמו ויקטור מיירלס, פיטר מאלכסנדריה, פדרו אמריקו רודולפו אמאדאו ואחרים. עם כניסתו של מודרניזם בתחילת המאה העשרים, ברזיל ואחרי התנועה הבינלאומית לחידוש אמנויות ויוצרים.
כאמור המאה השבע עשרה והמאה השמונה עשרה מאופיינים ביבוא של סגנון הרוקוקו והבארוק ומרכז האמונות בברזיל הייתה אמונות דתית, במאה התשע עשרה התחזק מאוד מעמד הבורגנים והאוליגרכים בעקבות בומים כלכלים והחלה תקופת חילון בציור ובאמונות בכלל. תקופה רומנטית ציורים שמתעדים את חיי היומיום הפשוטים, ריאליזם ונטרוליזם.
במאה העשרים החלו להיכנס זרמים אומנותיים כמו מודרניזם, קוביזם ועוד יצירות שהושפעו מיצירות נוספות של פיקאסו ושל דאלי.
בשנות העשרים קמה התנועה האנתרופופז'ית שהאמינה בשילוב של אמונות עממית עם אמונות גבוהה ונצרו יחסי גומלין בניהם. שנות השישים והשבעים היו שנים סוערות ויצריות ויצירות רבות היו בעלי משמעות פוליטית מרומזת ולברזיל חדרה האמונות האבסטרקטית, והפופ הארט.
אמונות נוספת שנחשבת לעממית היא אמונות נאיבית, האמונות הנאיבית משמעותית מאוד בברזיל ואפשר למצוא במדינה אוספים רבים.
פיסול
תחום הפיסול גם הוא תחום אומנות בולט בברזיל ויש לו שורשים רבים והשפעות מהרבה מאוד מקומות בעולם.
פריחה בברזיל בתחום הפיסול החלה בתקופת הבארוק, עם עיצובן של כנסיות ופסלים רבים בברזיל שמהווים נכסי מורשת. במחצית הראשונה של המאה תשע עשרה חלה נסיגה בתחום הפיסול במדינה, ופריחה מחודשת החלה בעשורים האחרונים של המאה, בעיקר בזכות "האקדמיה הקיסרית לאמנויות יפות של ברזיל" והביצועים של רודולפו ברנרדילי. במאה העשרים המשיך תחום הפיסול במגמת הפריחה שלו עם אמנים רבים שהחלו גל אומנותי חדש.
בברזיל מורשת עשירה ומגוונת של אומנות פיסול, אך ממחצית המאה העשרים ואילך החלו האמנים הברזילאים ליצור צורות נוספות של אמנות חזותית שמשכו את תשומת לבם של אמנים שונים. תחומי האמנויות שהתפתחו במיוחד במאה העשרים היו בעיקר תחריט וקרמיקה אומנותית. אלה הביאו את האומניות בברזיל לשגשוג ולתודעה עולמית.
ארכיטקטורה
האדריכלות הברזילאית בתקופה הקולוניאלית הושפעה מאוד מהסגנון המנואליני הפורטוגזי, אם כי הותאמה לאקלים הטרופי. העיר אורו פרטו שבמדינת מינאס ז'ראיס מכילה דוגמאות רבות שהשתמרו היטב למבנים הנבנו בסגנון זה.
במאות מאוחרות יותר החלו אדריכלים ברזילאים להיות מושפעים יותר ויותר ממדינות אחרות כגון צרפת וארצות הברית ובסופו של דבר פיתחו סגנון משלהם שנודע ברחבי העולם. בירת ברזיל, ברזיליה היא הדוגמה הבולטת ביותר לאדריכלות ברזילאית מודרנית והאדריכל הנודע ביותר בזרם הוא אוסקר נימאייר. נימאייר זכה בפרס פריצקר לאדריכלות בשנת 1988 ובשנת 2006 הוענק הפרס לאדריכל הברזילאי פאולו מנדס דה רושה.
בעשורים האחרונים, אדריכלות הנוף הברזילאית תשומת לב מסוימת מרחבי העולם. מקומות בולטים הנודעים הם טיילת הקופקבנה בריו דה ז'ניירו ופארק איבירפוארה בסאו פאולו.
ספרות
הספרות הברזילאית גדושה מאוד, התפתחה בתחילת המאה התשע עשרה בעיקר בתחום הספרות הריאליסטית והתנועה הרומנטית.
הספרות הברזילאית החלה כבר ב-1500 בכתבים למלך הפורטוגלי ועסקה בעיקר בטקסים דתיים ובפולחן נוצרי, הספרות התרחבה במאה השמונה עשרה במינאיס ג'ראייס ונכתבו יצירות בעיקר בסגנון הספרות הרומנטי שהילל את נופי ברזיל חיי העם הפשוט ועוד.
בשנת 1836, השפיעה זרם הרומנטיקה על הספרות הברזילאית ובתקופה זו, בפעם הראשונה, הספרות רכשה מאפיינים של זרמים בספרות אירופית. הרומנטיקה הברזילאית הביאה לגדולה אמנים כמו ג'וז'ה ד אלינסר והללה את היופי הטבעי של ברזיל והילידים.
אחרי הרומנטיקה, הגיעה הריאליזם ובלטו יצירותיהם של מצ'אדו דה אסיס (מייסד האקדמיה הברזילאית של אותיות).
שבוע האמנות המודרני המסורתי נחל ב-1922 ופתח דרכים חדשות לספרות הברזילאית. ועלו שמות חדשים כאוסוולד דה אנדרדה וחורחה אמאדו. המאה העשרים ראתה גם את הופעתה של אוהב של ג'ימראייס רוזה וקלאריס ליספקטור, שנקרא "סופרים נגנים", מופיעים בין הסופרים הגדולים של כל הברזילאים.
סופרים שזכו להכרה בינלאומית רחבה הם פאולו קואלו (חבר באקדמיה הברזילאית של אותיות) הוא הסופר הברזילאי המצליח ביותר.
בעידן הריאליסטי של המאה העשרים נכתבו יצירות העוסקות בעקיפין במצב החברתי ובמחאה חברתית בעיקר סופרים כגון ז'וזו אמדו.
סופרים אחרים בני זמננו נחשבים גם על ידי מבקרים וגם יש לי ביותר להצלחה מסחרית, כמו נלסון רודריגז, איגנטיוס,, ראובן פונסקה, לואיס פרננדו ואחרים.
הפואמה הברזילאית היא ענפה וכוללות מוסרת של כתיבת פואמות כמו ליאטורה ד'י קורדל שהם ספרונים שבהם נכבים פואמות בנושאים שונים כמו נופי ברזיל, אהבות, וגעוגועים. מיתולוגיה ועוד.
שפות
השפה הרשמית של ברזיל היא השפה הפורטוגזית כאשר הניב המדובר בברזיל שונה בתכלית מהניב המדובר בפורטוגל עצמה.
בברזיל שפות מיעוט רבות, שריד לתרבותם של הילידים ושל המהגרים הרבים למקום. ב-2010 היו בברזיל 305 קהילות ילידיות שדיברו 274 שפות שונות. בדרום ברזיל קיימות קהילות משמעותית של דוברי גרמנית (בעיקר ניב גרמני שנקרא Hunsrückisch) ושפות איטלקיות (בעיקר ממוצא ונציאני), שהושפעו מהשפה הפורטוגזית.
בשנותיה הראשונות של ההתיישבות בברזיל, שפות ילידים דוברו גם על ידי מתיישבים פורטוגזיים, שאימצו מעין שפה מעורבת המבוססת על שפת הטופי. עם זאת, במהלך המאה השמונה עשרה, השפה פורטוגזית הפכה רשמית בברזיל, והאימוץ הנרחב שלה גרם להיעלמותן של השפות הילידיות. במשך מאות השנים, השפות האינדיאניות הושמדו או התערבבו בתרבות קולוניאליסטית השולטת. כיום נפוצות שפות הילידים בעיקר בצפון המדינה ובמערבה כשהשפה המדוברת ביותר היא שפת הטופי-גוואראני.
במהלך המאה העשרים ואחת נעשים מאמצים של הממשלה ושל המדינות הברזילאיות הפדרטיביות לנסות להחיות ולשמר את השפות הלידיות שנותרו, ולהפוך אותם לשפות רשמיות במדינות ברזיל השונות בהן הן מדוברות.
ספורט
ישנם מספר גדול של ענפי ספורט ייחודיים שפותחו בברזיל כמו כדורגל החופים, הקטרגל שהומצא באורוגוואי ופותח בהמשך בברזיל, פוצ'יוולי שהוא שילוב של כדורעף חופים עם כדורגל, ביריבול שהוא כדורעף המשוחק בתוך בריכה, פוצ'יבול סקו שזה פוצ'יוולי המשוחק בכדור זעיר במשטח מרוצף, ופטיקה שהוא משחק אינדיאני מסורתי הדומה לבדמינטון.
מטבח
המטבח הברזילאי הוא אוסף של סגנונות בישול מאזורים שונים בברזיל. המושפע מהאוכולוסיות הרבות בברזיל: אינדיאנים, פורטוגלים, אפריקנים, איטלקים, ספרדים, גרמנים, סורים, לבנונים ואסיאתים. הארוחה הברזילאית הבסיסית מורכבת מאורז, שעועית ובשר. המאכל הלאומי של המדינה הוא הפייז'ואדה. אופי המאכלים משתנה מאוד מאזור לאזור וניתן לחלק את ברזיל לחמישה חלקים קולינריים:
דתות
בברזיל הפרה-קולוניאליסטית נפוצו בעיקרן דתות פאגאניות ילידיות כשהגדולה בהן ששרדה עד ימינו אנו היא דתם של אנשי הטופי-גוואראני.
במאה העשרים ואחת, ברזיל היא מדינה מגוונת מבחינת דתית וקיימת בה סובלנות דתית כלפי המאמינים בדתות השונות. עם זאת, קיים בה רוב ברור של מאמינים בדת הנוצרית (89% מאוכלוסיית המדינה) כשרובם נוצרים מהזרם הקתולי. הנצרות הקתולית הוגדרה כדת הרשמית של ברזיל בחוקת המדינה הרפובליקנית שהביאה ליצירתה של הרפובליקה הפדרלית של ברזיל המוכרת בימינו אנו.
השחורים שנלקחו בתקופת העבדות הביאו גם הם את המנהגים הדתיים שלהם, ששרדו את הדיכוי הקולוניאלי, והולידו את הדתות האפרו-ברזילאיות. הדתות האפרו-ברזילאיות מתערבבות במאה העשרים ואחת עם הנצרות הקתולית באופן הדוק יותר ויותר.
מלבד הנצרות והדתות האפרו-ברזילאיות, קיימות דתות נוספות שהגיעו לברזיל בזכות ההגירה ההמונית אליה כמו בודהיסטים ומאמיני דת השינטו שהגיעו מיפן, מוסלמים המונים כחצי מיליון בני אדם (בעיקרם מהגרים מהמזרח התיכון), יהודים שמספרם קרוב למאה אלף, וגם תנועות של ניאו פאגאניזם ואמונות ניו אייג' שונות.
במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, החלו להתפשט בברזיל תנועות של ספיריטואליזם, שנכנסות לתרבות הברזילאית בעוצמה גדלה יותר ויותר. בסוף המאה העשרים החלה גדילה של אוכלוסיית הפרוטסטנטים בברזיל. בדומה לכך, מספר האנשים המגדירים את עצמם אתאיסטים גדל גם הוא.
פולקלור
הפולקלור הברזילאי מכיל מגוון רחב של אגדות עם, מסורות, אמונות לגבי דמויות ומקומות, עמים, מקצבים מוזיקליים, חגים, דתות, אמנויות לחימה, מילות סלנג, דיאלקטיים שפתיים וגופים ומוסדות תרבותיים שונים.
התרבות העממית הברזילאית היא תוצר של מאות שנים בהם מהגרים מכל רחבי העולם התיישבו בחלקים שונים במדינה וקיימו בה את תרבותם המקורית, כשבמהלך הזמן סופחו אליהם אמונות נוספות שייצרו לבסוף תרבות נבדלת וייחודית לברזיל.
מרכז מנורה
מרכז מנורה הוא המרכז הקהילתי היהודי ובית חב"ד הגדול בעולם. המרכז שוכן ברחוב שלום עליכם בעיר דניפרו שבאוקראינה. זהו קומפלקס מבנים, בעל צורה של שבעה קנים מחוברים, מזכיר את המנורה אשר הייתה בבית המקדש ונושא את השם 'בניין מנורה'. הוא הוקם על ידי הרב הראשי לדניפרו שבאוקראינה הרב שמואל קמינצקי, המכהן גם כשליח חב"ד ראשי בעיר.
הקומפלקס משתרע על פני 54 אלף מטר רבוע. הוא כולל בתוכו בית כנסת גדול, בית חב"ד, בית ספר וגני ילדים, בית אבות, בית רפואה, אולם שמחות לאלפיים משתתפים, מלון עם 101 סוויטות, ספריה, מסעדות כשרות, מקוואות ומוזיאון לזכר השואה.
רוב המימון של בניית המבנה נתרם על ידי גנאדי בוגולובוב ואיגור קולומויסקי.
משה שחל
ביוגרפיה
שחל נולד בשם מוריס פתאל בבגדאד שבעיראק, ובשנת 1950 עלה לישראל. את השכלתו רכש באוניברסיטת חיפה, שם למד כלכלה ומדעי המדינה, ובאוניברסיטת תל אביב, שם למד משפטים. לאחר לימודיו הוסמך כעורך דין.
בשנת 1958, כאשר היה בן 24, מונה כמזכיר סניף ההסתדרות בעיר התחתית. במהלך אירועי ואדי סאליב יצר קשר עם דוד בן הרוש וסיפק לו הלוואה כספית לטובת ארגון "ליכוד יוצאי צפון אפריקה" שהקים, שמטרתו הייתה לסייע לתושבי השכונה. בגיל 27 בלבד נבחר כחבר מועצת פועלי חיפה, תפקיד שבו כיהן 4 שנים.
בבחירות לכנסת השביעית, שנערכו ב-28 באוקטובר 1969,הוצב במקום ה-57 ברשימת המערך. תחילה דווח שנכנס לכנסת, אך לאחר ספירת כל הקולות זכתה הרשימה רק ב-56 מושבים. אחר כך היה אמור אחד מחברי הרשימה שמונה לשר, להתפטר מחברותו בכנסת, ושחל היה צריך להיכנס במקומו. חבר סניף חיפה של המערך העלה טענות נגד אמינותו של שחל, והוחלט שלא יכול להיכנס לכנסת עד סיום הבירור. אף על פי שמעמודתו אושרה בפברואר 1970, הוא לא היה יכול להיכנס לכנסת, מאחר שעבר המועד בו יכלו שרים להתפטר כדי להכניס את המועמד הבא ברשימה. בספטמבר 1971, לאחר פטירתו של חבר הכנסת מרדכי עופר במהלך כהונתה של הכנסת השביעית, שחל נכנס לכנסת במקומו. מאז המשיך שחל לכהן בכנסת בתפקידים שונים עד לפרישתו מהכנסת ה-14 בשנת 1998 לאחר 27 שנות פעילות בכנסת.
בסוף 1974 מונה ליושב ראש המועצה הישראלית לצרכנות. בשנת 1976 מונה לממלא מקום יושב ראש הכנסת. בכנסת השמינית והתשיעית שימש כיושב ראש סיעת המערך בכנסת וסגן יושב ראש הכנסת. בשנת 1979 יזם הצעת חוק פרטית הקובעת שחבר כנסת שהורשע בפלילים יחדל לכהן.
בשנת 1984 מונה שחל לשר האנרגיה והתשתית, תפקיד שבו כיהן ברציפות במשך 6 שנים, עד 1990. במהלך כהונתו יזם את הרפורמה במשק הדלק, שמטרתה הייתה הגדלת התחרות והורדת מחירי הדלק בישראל.
בשנת 1992, לאחר בחירתו של יצחק רבין לתפקיד ראש הממשלה, מונה שחל לשר התקשורת, לשר המשטרה וחזר לתפקידו כשר האנרגיה והתשתית. בתפקידו כשר התקשורת, הביא להקמתו של הערוץ השני. היה לשר הראשון שנושא בשלושה תיקים בעת ובעונה אחת.
לאחר כשנה בתפקיד, נפרד שחל ממשרד התקשורת שהועבר לשולמית אלוני. עם כינון הממשלה ה-26 לאחר רצח רבין, נשאר שחל עם תיק המשטרה, ששינה את שמו והורחב למשרד לביטחון פנים, תפקיד בו נשאר עד סיום הקדנציה ב-1996.
במשך השנים נחשב למקורבו של שמעון פרס, ולאחר פרישתו מן הכנסת, המשיך להיות פעיל במפלגת העבודה וחזר לעבודתו כעורך דין. בין השאר, הוא מייצג בערכאות משפטיות את החברה לישראל בשליטת עידן עופר וכן את מרכז פרס לשלום.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-117 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-120 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
בנו, עפר שחל, הוא עורך דין ודירקטור.
שחל מתגורר בקיסריה.
מרסל מרסו
מרסל מַרסוֹ (בצרפתית: Marcel Marceau; 22 במרץ 1923 – 22 בספטמבר 2007) היה פנטומימאי יהודי-צרפתי, מהפופולריים ביותר באמנות הפנטומימה בעולם. נודע בעיקר בדמותו "ביפ". במהלך השואה הצטרף ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית, ה-"OJC".
שנותיו הראשונות
נולד בשם מרסל מנגל (Marcel Mangel) בשטרסבורג שבצרפת, למשפחה יהודית בעלת שורשים פולניים (בן דודה של אמה של ירדנה ארזי). אביו קלמן (Charles) בן יעקב מנגל היה שוחט מבנדין, אמו חנה לבית ורצברג (Werzberg) נולדה ביאבלונוב (היום חלק מאוקראינה), פולין. כשמרסל היה בן 17 נאלצה משפחתו להימלט מביתה לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית. בשנת 1942 ובהשפעת בן דודו ז'ורז' לואנז'ה הצטרף מרסל ביחד עם אחיו למחתרת היהודית-צרפתית האנטי-נאצית ה-"OJC" בעיר לימוז'. תקופת מה הסתתר בבית הספר של איבון אגנואר, לימים חסידת אומות העולם, בפרברי פריז, מוסווה בתור אחד מעובדי המוסד החינוכי.
במסגרת הרזיסטאנס עסק בין היתר בזיוף תעודות, בהצלת יהודים מפני שליחה למחנה ריכוז ובהברחתם של ילדים יהודים מצרפת לשווייץ. מרסו התגייס מאוחר יותר לצבא צרפת החופשית בפיקודו של שארל דה גול, ומאחר ששלט בשפה האנגלית שימש כקצין קישור בצבאו של הגנרל ג'ורג' פטון. אביו של מרסל נעצר על ידי הגסטפו בשנת 1944 ונרצח באושוויץ. בעת חברותו במחתרת האנטי-נאצית מרסל מנגל אימץ לעצמו את שם המשפחה הצרפתי "מרסו" והוציא לעצמו תעודה מזויפת בשם זה.
לימודים לראשית הקריירה
מרסו הושפע מסרטיו של צ'ארלי צ'פלין, אשר עוררו בו עניין במשחק. בשנת 1946, אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז. בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן וכמו רב-האמן הגדול אטיין דקרו, שז'אן-לואי בארו נמנה אף הוא עם תלמידיו. בארו הבחין בכישרונו יוצא הדופן של מרסו, צירף אותו ללהקתו ונתן לו את תפקיד "ארלקין" בהצגת הפנטומימה "באטיסט". הופעתו של מרסו זיכתה אותו בשבחים ובעידוד להציג את ה"מימודרמה" הראשונה שלו, שנקראה "פראקסיטל ודג הזהב", בתיאטרון ברנאר, עוד באותה שנה. אחדות הדעים באשר לכישרונו ביססה את הקריירה שלו כפנטומימאי ללא עוררין.
קריירה ודמויות מפתח
בשנת 1947 יצר מרסו את הדמות "ביפּ", באפודה מפוספסת ובצילינדר משי חבוט מעוטר בפרח - אות לשבריריות החיים - שהיה ל"אלטר אגו" שלו, ממש כמו ש"הנווד הקטן" של צ'אפלין היה לאישיותו של הכוכב. חוויות הביש של ביפ עם כל דבר שבעולם, מפרפרים ועד לאריות, באוניות וברכבות, באולמות ריקודים ובמסעדות, אינן יודעות גבולות. כפנטומימאי אופי, הוכר מרסו כאמן שאין שני לו. תרגיליו הדוממים, הכוללים יצירות קלאסיות כמו "בכלוב", "הליכה כנגד הרוח", "יוצר המסכות" ו"בפארק", וסאטירות על כל נושא, מפסלים ועד מטאדורים, תוארו כיצירותיו של גאון. על תמצות גילאי האדם בקטע המפורסם, "נעורים, בגרות, זקנה ומוות", אמר מבקר אחד, "הוא משיג בפחות משתי דקות מה שרוב הסופרים אינם מצליחים לעשות בכרכים שלמים."
מרסל מרסו הרבה לסייר בעולם. אחרי ביקורו הראשון באמריקה בשנת 1955, חזר והופיע שם לפני אולמות מלאים בערים העיקריות של ארצות הברית. בשנים הבאות סייר בדרום אמריקה, אפריקה אוסטרליה, סין, יפן, דרום מזרח אסיה, רוסיה ואירופה. בין השאר ביקר גם בישראל בשנת 1960. בשנת 2006 חזר שוב לביקור באוסטרליה.
בשנת 1978 פתח בית ספר בינלאומי לפנטומימה בפריז. בשנת 1996 ייסד קרן לקידום הפנטומימה בארצות הברית.
בשנת 2000, מרסו הביא את חבורת הפנטומימה המלאה שלו לניו יורק להצגת המימודרמה החדשה שלו, כובע הבאולר, שנראתה בעבר בפריז, לונדון, טוקיו, טייפה, קראקס, סנטו דומינגו, ולנסיה (ונצואלה) ומינכן. משנת 1999, כאשר מרסו חזר עם הצגת היחיד הקלאסית שלו לניו יורק ולסן פרנסיסקו לאחר היעדרות של 15 שנים עבור ריצות סולד-אאוט שזכו לשבחים, הקריירה שלו באמריקה זכתה לרנסאנס יוצא דופן עם משיכה חזקה לדור שלישי. מאוחר יותר הוא זכה לשבחים עצומים על התקשרויות ממושכות בתיאטראות אמריקאיים אגדיים כמו תיאטרון פורד בוושינגטון, התיאטרון הרפרטוארי האמריקני בקיימברידג', מסצ'וסטס ובית המשחקים של גפן בלוס אנג'לס, מה שהוכיח את המשיכה הנצחית של העבודה ואת השליטה של מרסו.
הכרה
9 שנים לאחר מותו, בפברואר 2017 הוענק לו אות המציל היהודי על פעילותו להצלת יהודים בשואה מטעם המרכז העולמי של "בני ברית" בירושלים והוועד להוקרת גבורתם של יהודים שהצילו יהודים בשואה. מרסל מרסו זכה להכרה ולאותות כבוד במולדתו צרפת ובגרמניה ובתוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות בארצות הברית על בריאת צורת אמנות חדשה, שהיא מורשת ממסורת עתיקה.
החל משנת 1990, התאריך 18 במרץ הוכרז בניו יורק כ"יום מרסל מרסו". מרסו קיבל עליו את הכבוד והאחריות שבשירות כשגריר רצון טוב לוועידת האו"ם השנייה בנושא ההזדקנות, שהתקיימה במדריד, ספרד באפריל 2002.
פטירתו
בשנותיו האחרונות החל מצבו הבריאותי של מרסו להידרדר, וב-22 בספטמבר 2007 נפטר בגיל 84. מרסו קבור בבית הקברות פֵּר לָשֵז שבפריז.
הוא נישא שלוש פעמים, ולו ארבעה ילדים.
ברנרד
בֶּרְנַרְד אנִיסִיו קלדיירה דוּארטה (בפורטוגזית: Bernard Anício Caldeira Duarte; נולד ב-8 בספטמבר 1992 בבלו הוריזונטה), הידוע בקיצור כברנרד, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בפנאתייאקוס.
קריירה
ב-2013 הוא נמכר לקבוצת שחטאר דונצק מאוקראינה. ב-9 באוגוסט 2018 חתם באברטון מהפרמייר ליג לארבע שנים.
נבחרת ברזיל
ברנרד זומן לנבחרת ברזיל על ידי המאמן מאנו מנזס לקראת הסופרקלאסיקו דה לאס אמריקס ב-2012, צמד משחקי כדורגל מדי שנה בין נבחרת ברזיל ונבחרת ארגנטינה. ב-21 בנובמבר 2012, במשחק השני של הסופרקלאסיקו, ברנרד רשם את הופעת הבכורה שלו.
זמנים קשים
זמנים קשים (באנגלית: Hard Times) הוא רומן מאת הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס שיצא לאור בשנת 1854. הספר עוסק בנושא מצב האומה באנגליה באותה תקופה. חיבור נוסף שעסק בכך היה "צפון ודרום" מאת אליזבת גסקל, ומטרת שניהם הייתה למקד את תשומת הלב הציבורית לנושא הנטל החברתי והכלכלי המוטל על חלק מהאוכלוסייה.
בניגוד לשאר ספרי דיקנס, "זמנים קשים" אינו מתרחש בלונדון אלא בעיר ויקטוריאנית ותעשייתית בדיונית בשם "קוקטאון". הספר זכה לתגובות מעורבות ממבקרים שונים כמו פרנק ריימונד ליוויס, ג'ורג' ברנרד שו ותומאס מאקולי. הביקורת השלילית נבעה מיחסו של דיקנס לאיגודים המקצועיים ומהפסימיות שלו ביחס לפילוג הנוצר בין בעלי בתי החרושת הקפיטליסטים ובין הפועלים שלהם בתקופה הוויקטוריאנית שאחרי המהפכה התעשייתית בבריטניה.
"זמנים קשים" הוא הקצר ביותר מבין הרומנים שכתב דיקנס.
הרקע לפרסום הרומן
הרומן "זמנים קשים" נכתב מסיבות כלכליות וחינוכיות גם יחד. הסיבות הכלכליות היו להעלות את המכירות של השבועון שערך דיקנס Household Words. הסיבות החינוכיות היו שדיקנס רצה לתקוף בצורה סאטירית את תורת התועלתנות. במכתב אל צ'ארלס נייט כינה דיקנס את התומכים בתורה זו "אלה שאינם רואים לנגד עיניהם דבר מלבד מספרים וממוצעים". דיקנס רצה לקדם מסע למען החלת רפורמות בתנאי העבודה. ב-1839 ביקר בבתי החרושת בעיר מנצ'סטר ונחרד מהתנאים המזעזעים שבהם עבדו הפועלים. בזוכרו את ניסיונות ילדותו היה נחוש בדעתו לעשות כל שביכולתו למען הפועלים שנאלצים לעבוד בתנאים נוראים שכאלה.
תורת התועלתנות
דיקנס מפנה ברומן את חצי הביקורת החריפים שלו לעבר התועלתנים. פילוסופיה זו הייתה רווחת בתקופתו וג'ון סטיוארט מיל היה המייצג העיקרי שלה. התועלתנות דוגלת בכך שאדם צריך לדאוג רק לתועלתו האישית. הדבר מבוטא ברומן בכך שכאשר גרדגריינד פונה לבִּיצֶר בבקשת רחמים, זה עונה לו שהחינוך שקיבל הוא חינוך לאנוכיות. דיקנס נחרד מהאנוכיות שבוטאה בפילוסופיה זו בשילוב עם הלסה פר הקפיטליסטי, חינוך הילדים והתעשייה. פילוסופיה זו גרמה לבוז ולניכור בין בעלי המפעלים לעובדיהם, החינוך גרם לצעירים להזניח את הדמיון ולשים דגש רק על עובדות.
ג'ון סטיוארט מיל חונך בצורה קפדנית בדומה ללואיזה גרדגריינד (גיבורת הרומן). לימודיו כללו תרגול אנליטי, לוגי, מתמטי וסטטיסטי. בשנות העשרים לחייו סבל מיל מהתמוטטות עצבים, כשהוא מותש רגשית בגלל החינוך הקשוח שקיבל מאביו. גם לואיזה עוברת ברומן תהליך דומה - בסוף הסיפור היא אינה מסוגלת להביע את רגשותיה ושוקעת בדיכאון כתוצאה מהחינוך שקיבלה מאביה.
סטטיסטיקה
דיקנס מביע זעם רב על השימוש המלאכותי בסטטיסטיקה. דיקנס לא זלזל בשימוש בסטטיסטיקות כשלעצמו, אלא בשימוש לרעה במידע ובסילופו, היוצר הטיות ודעות קדומות לגבי המעמדות השונים בחברה.