cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוליה מורצקה
קורות חיים
במלחמת העולם השנייה ניצלה בעזרת תעודות "אריות" מזויפות והוסתרה על ידי נוצרים. לאחר המלחמה חדלה לשיר בפולנית ועברה לשיר ביידיש ובעברית. היא הופיעה בפולין ובמדינות אחרות בקונצרטים ובחגיגות שארגנו אגודות התרבות היהודית המקומיות, והייתה בין האמנים היהודים שהופיעו בזמרה ביידיש בפני שארית הפליטה שבמחנות העקורים בגרמניה ועודדו את רוחם.
היא עברה לפריז בירת צרפת, שם קנתה לה שֵם בקולה וביחסה העמוק לשיר היהודי. מקץ 6 שנים, בסביבות שנת 1953, עזבה יחד עם חבורת סופרים ואמנים יהודים את צרפת והיגרה לארגנטינה, שם התיישבה בבירה בואנוס איירס. בשנותיה בדרום אמריקה החלה לשיר גם בספרדית. כעבור 14 שנה, בסביבות שנת 1970, עלתה לישראל.
מורצקה נודעה באינטרפרטציה אמנותית שנתנה לשיר העממי היהודי. המוזיקולוג יששכר פאטר כתב כי מורצקה "מצטיינת בהבעת השיר היהודי העממי". בשנת 1956, לאחר מסע הופעות באמריקה ובאירופה, הגיעה לראשונה לישראל לסדרת הופעות, שבהן ביצעה 12 שירים יידיים כגון ו"על הדרך עץ עומד" (אויפֿן וועג שטייט אַ בוים) ו"תחת חורבות פולין" (אונטער די חורבֿות) של איציק מאנגר ו"שנות ילדות" (קינדער יאָרן) של מרדכי גבירטיג, 4 שירים עבריים כגון "זמר" (שלונסקי/לברי) ו"הגשם" (ילן-שטקליס/בן-חיים) והשיר "סקָלריקה דה אורו" בלאדינו. מבקרת המוזיקה של "על המשמר", אוליה זילברמן, כתבה כי היא "מחוננת באצילות מוזיקליות לירית, בקול נעים, מאומן, אבל קטן, בדיאפזון מוגבל. היא מצליחה ביותר בביצוע שירים ליריים ושירי-ילדים", אך הוסיפה כי "דרמאטיות של ביטוי ועממיות של מזג חזק וטבעי – אין כמעט בתחומיה". שליח העיתון "הבוקר", שצפה בהופעתה ברסיטל זמרה בז'נבה מספר חודשים לפני כן, כתב: ומבקר העיתון, יריב אזרחי, שצפה בה גם הוא בארץ ב-1956, הוציא תחת ידו ביקורת שבה הילל את זמרתה:
קישורים חיצוניים
מביצועיה:
סלחרד
סָלֶחַרְד (ברוסית: Салехард, במקור סליה-חרד, בשפת ניינץ - "יישוב על המפרץ"), עיר בצפון-מערב סיביר שברוסיה. סלחרד היא המרכז המנהלתי של המחוז האוטונומי של ימאלו-ננץ שבמחוז טיומן. נכון לשנת 2021, מנתה אוכלוסיית העיר כ-51 אלף תושבים.
גאוגרפיה
העיר נמצאת בחוג הקוטב הצפוני והיא ככל הנראה העיר היחידה בעולם הנמצאת בדיוק על קו רוחב זה. העיר מרוחקת כ-1982 ק"מ ממרכז החבל טיומן, וכ-2436 ק"מ מהבירה מוסקבה.
סמוך לעיר מעברו השני של הנהר יושבת העיירה Labytnangi אליה מגיע קו הרכבת ממוסקבה. נסיעה בקו זה נמשכת שלושה ימים.
היסטוריה
העיר נוסדה ב-1595 כמבצר על נהר האוב. שמה המקורי היה אובדורסק, על שם הנהר. בסוף המאה ה-18 הפך המבצר ליישוב עירוני רגיל. תושבים רוסיים ראשונים החלו להגיע לעיר משנת 1820 ואילך. בשנת 1930 הפך היישוב למרכז המנהלתי של המחוז. ב-1933 שונה שם העיר לשמה הנוכחי, והיישוב הוכרז כעיר ב-1938.
קריסטינה סדרבאום
קריסטינה סדרבאום (בשוודית: Beata Margareta Kristina Söderbaum; 5 בספטמבר 1912 – 12 בפברואר 2001) הייתה שחקנית קולנוע, מפיקה וצלמת גרמנייה ילידת שוודיה אשר פעלה בעיקר בגרמניה. היא ידועה בעיקר בשל תפקידיה בסרטים בתקופת השלטון הנאצי.
חייה
סדרבאום נולדה בשנת 1912 בסטוקהולם, שוודיה. אביה היה פרופסור לכימיה, מזכיר האקדמיה השוודית למדעים וועדת פרס נובל. בצעירותה למדה בבתי ספר ופנימיות בסטוקהולם, פריס ושווייץ. הוריה נפטרו בסמיכות זמנים, ובשנת 1934 היא עברה להתגורר אצל קרובי משפחה בברלין, שם למדה היסטוריה של האמנות, משחק בתיאטרון וגרמנית. החל משנת 1935 החלה סדרבאום להופיע בסרטים בבימויו של פייט הרלן ובשנת 1939 נישאה לו. הזוג יצר ביחד עשרה סרטים עד לשנת 1945 ונולדו להם שני בנים.
פרופסור אנטייה אשייד (Antje Ascheid) מהמרכז ללימודי נשים באוניברסיטת ג'ורג'יה טוענת כי סדרבאום מזוהה בדרך כלל כדמות המייצגת ביותר של אידיאל האישה הנאצית. שיערה בגוון הבלונד הטבעי ופני הבובה שלה היו דוגמה מושלמת של מודל האישה הארית על פי התפיסה הנאצית. בסרטיה גילמה תמיד את דמותה של האישה הארית והייתה מזוהה כדמות זו לקהל הצופים בגרמניה. יופייה הטבעי וגילה הצעיר סימלו את אידיאל הבריאות והטוהר הגזעי של הנשיות המושלמת על פי המודל הנאצי. בשל הופעתה החיצונית ותפקידיה בסרטים בעלי הגוון התעמולתי הייתה סדרבאום פופולרית הן בקרב הציבור והן בקרב ראשי המשטר. סדרבאום גילתה הזדהות עם תפקידיה והרעיונות של המשטר ולכן הייתה מועדפת על פניה של השחקנית בת ארצה שרה ליאנדר שחזרה לשוודיה בשנת 1943.
סדרבאום נפטרה בשנת 2001 בגרמניה.
קריירה
סדרבאום לוהקה בדרך כלל לתפקיד הנשי הראשי במלודרמות תקופתיות או על רקע אירועים היסטוריים בחיי העם הגרמני. הדמויות הנשיות שגילמה בסרטיה היו בדרך כלל כאלו הנתונות תחת הסכנה של "חילול הגזע", דוגמת דורותיאה שטורם בסרט "היהודי זיס", המתאבדת לאחר שנאנסה על ידי היהודי הרשע; או אנה, בסרט "עיר הזהב" (Die goldene Stadt), גרמנייה סודטית המטביעה עצמה בביצה לאחר שפותתה על ידי גבר צ'כי, תפקיד שעליו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל ונציה לשנת 1942. בסרט "הנסיעה לטילזיט" (Die Reise nach Tilsit) היא מגלמת את דמותה של אישה גרמנייה שבעלה בוגד בה עם אישה פולנייה, אך לבסוף חוזר אליה. בסרט "קולברג", המתבסס על קרב היסטורי אמיתי שבו ניצחו כוחות גרמניים את צבאו של נפוליון, היא מגלמת את דמותה של איכרה פשוטה המשתתפת במרי נגד הצבא הכובש את אדמתה, ונותרת כשורדת היחידה ממשפחתה. בנוכחותה הקולנועית ככוכבת נשית בגרמניה הנאצית הייתה לסדרבאום רק מתחרה אחת, בת ארצה שרה ליאנדר.
לאחר המלחמה הודרה סדרבאום מן הבמות ולעיתים אף גורשה מהן בבושת פנים. בהזדמנויות רבות הביעה חרטה על שבחרה להזדהות עם המשטר הנאצי ושגתה בבחירתה להופיע בסרטים עם מסר אנטישמי. בשנת 1950, לאחר שבעלה הורשה לשוב ולביים, חזרה סדרבאום להופיע בתפקידים ראשיים בסרטיו והשתתפה במספר סרטים בבימויו לאורך שנות החמישים.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1964 שינתה סדרבאום את עיסוקיה והפכה לצלמת אופנה במינכן. היא לוהקה שוב לתפקיד קולנועי בשנת 1974. בשנת 1983 פרסמה את ספר זיכרונותיה "דבר לא נשאר לעד" (Nichts bleibt immer so), ובשנים הבאות שקעה באנונימיות אף על פי שגילמה מספר תפקידים קטנים בשלוש סדרות טלוויזיה. הסרט האחרון שבו לקחה חלק היה בשנת 1994, המותחן "רכבת לילה לוונציה", עם השחקן יו גרנט.
בסך הכול השתתפה ב-25 סרטים במשך כמעט 60 שנה.
אופוצ'נו
אופוצ'נו (בפולנית: Opoczno; ביידיש: אפאטשנא) היא עיר בדרום פולין, עד 1998 בפרובינציית פיוטרקוב טריבונלסקי ולאחר מכן – בפרובינציית לודז'. העיר הייתה מהמרכזים העירוניים החשובים בפולין הקטנה וכיום היא צומת דרכים ומסילות ברזל ראשי.
תולדות היישוב
אזכורה הראשון של אופוצ'נו הוא במסמך משנת 1284, בו מוענק הכפר לכנסייה קולגיאלית סנדומייז' ששכנה בתחומי הכפר. במאה ה-14, בתקופת קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, הוקמה העיירה במקום חדש והוקפה בחומה באורך 940 מטר, ולה שני שערים. שטח הכפר הישן, כולל הכנסייה, נותר מחוץ לחומה, ובעיירה הוקמו כנסייה חדשה וטירה מלכותית.
אופוצ'נו נפגעה בפלישות השוודיות באמצע המאה ה-17. רוב התושבים נרצחו, רוב בתי העיירה נהרסו, והטירה הועלתה באש.
לאחר חלוקת פולין סופחה אופוצ'נו לאימפריה הרומית הקדושה (לימים אוסטרו-הונגריה), ובשנת 1815 הייתה לחלק מאזור פולין שסופח לרוסיה. תושבי העיר השתתפו במרד הכושל לעצמאות פולין ב-1864-1863. בסוף המאה ה-19 סייע פיתוח רשת מסילות הברזל לפיתוחה המסחרי והתעשייתי של העיירה. במלחמת העולם הראשונה הייתה אופוצ'נו זירת קרבות בין אוסטרו-הונגריה לבין רוסיה. ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-11,000 תושבים.
עם פלישת הגרמנים לפולין, בספטמבר 1939, התנהלו קרבות כבדים באזור העיר. העיר הפכה למוקד של פעילות מחתרתית נגד הכיבוש הגרמני, ופעלה בה קבוצה של ארמייה קריובה. בינואר 1945 שוחררה אופוצ'נו על ידי הצבא האדום. בקרב נהרגו 150 חיילים סובייטים. שבועיים לאחר מכן נפתח בית הספר התיכון הראשון בתולדות העיירה.
מוקדים תיירותיים
בעיירה קיימת הטירה מהמאה ה-14, שנשרפה אך שוקמה; חומות העיירה; ביתה של אסתרקה, שלפי המיתוס הייתה אהובתו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ובתוכו סמלים מקוריים של העיירה מהמאה ה-16 (כיום הבית משמש בתור ספריה).
באוקטובר 2012 נחנך אתר הנצחה ליהודי העיירה שנרצחו על ידי הגרמנים. האתר נפגע לאחר כחודש, כנראה על ידי אנטישמים.
תולדות הקהילה
נראה כי יהודים השתקעו בעיר עוד מראשיתה. ב-1588 אישר המלך זיגמונט השלישי ואזה את החלטת העירייה המצווה על היהודים לעזוב את העיר, ואוסרת על הנוצרים לקיים עמם יחסי מסחר, אך הוראה זו לא התגשמה. בשנת 1646 הותר ליהודים לרכוש 12 מגרשים בפרבר העיר, וכן מגרשים לבניין בית כנסת ובית עלמין. ליהודים ניתנה גם זכות המסחר והשחיטה. בשנת 1715 נצטוו היהודים בפעם השנייה לעזוב את העיר, ואף להרוס את בית הכנסת, אך גם הוראה זו לא התגשמה. בראשית המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית בעיר, בשל הגירת יהודים שסולקו מכפרי הסביבה.
במאה ה-19 התפשטה בעיר החסידות, ובין רבניה הנודעים בראשית המאה ה-19 היו יהודה-ליב בר אליעזר ליפשיץ ורבי יצחק "חריף", ממקורביו של הרב שמחה בונים מפשיסחה. משלהי המאה ה-19 ועד 1924 כיהן ברבנות העיר הרב יוסף נחמיה ליליינטל. בתקופת כהונתו ישב בעיר הרב יצחק מאיר פאדווה, אדמו"ר לבית רופשיץ, אשר בשנת 1914 פרצו קוזקים לביתו, והכו באכזריות את אשתו ובתו.
גרעיני ההסתדרויות והמפלגות הפוליטיות שקמו בעיר בשלהי מלחמת העולם הראשונה גדלו לכדי ממדים ניכרים בתקופה מאוחרת יותר. בין הציונים בלטו ארגוני השמאל, ובתנועות הנוער בלטה תנועת החלוץ. כמו כן, פעלה בעיר אגודת ישראל, ובעיקר ייצגה את חסידי גור, ופעלו בה תלמוד תורה ובית ספר של רשת בית יעקב. בשנת 1929 נוסד בעיר בית ספר מרשת תרבות. בשנות השלושים סבלו יהודי העיר מהאנטישמיות הפולנית, וממשמרות חרם ליד חנויותיהם, ובמספר מקרים יהודים הוכו ברחוב.
בשואה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביום 6 בספטמבר 1939, הוטלו על העיר פצצות אחדות. עם הבהלה התחילו יהודים נמלטים אל היערות והכפרים הסמוכים. למחרת, נכנסו לעיר הגרמנים. משנפסקו הקרבות החלו יהודי המקום לחזור לעיר, ואליהם הצטרפו פליטים יהודים ממקומות אחרים. שבועיים לאחר כיבוש העיר דרשו הגרמנים מהיהודים מס עונשין של 20 אלף זלוטי, שישולם תוך 24 שעות. כבני ערובה נאסרו שלושה מנכבדי העיר. בעיר הוקם יודנרט בראשות מרדכי רוזנבאום, שמנה 20 חברים. באוגוסט 1940 נשלחו 500 יהודים מהעיר למחנה העבודה "נארול" שליד לובלין.
בנובמבר 1940 הוקם בעיר גטו, ובשל צפיפות הדיור בו, נותרו בשלב ראשון כ-1,000 יהודים ללא קורת גג. לגטו הפתוח היו נכנסים הנאצים באין עוצר, תוך הכאה אקראית של יהודים, מעשי התעללות וגזיזת זקנים. היודנרט חויב לספק לשלטונות 400 עובדים מדי יום לעבודות השונות. רוב העובדים נשלחו לעבודה במכרות פחם, ואחרים פינו שלג, סללו דרכים, ריצפו כבישים, ועבדו במחצבות. בגטו פעלו כמה מפעלים קטנים, ובהם מפעל לייצור סבון. באביב 1941 ובאביב 1942 פרצו בגטו מגפות טיפוס שהפילו חללים רבים, והיודנרט נאבק בהן על ידי הקמת חדרי חיטוי, ומשלוח צוותי חיטוי שעברו מבית לבית.
בינואר 1942 הובאו לגטו יהודים מכפרי הסביבה, ובהם בוקובייץ, קראשניצה, קליני, גיילזוב, גאוורוני, לודוויקוב ואוגונוביצה, ועד אפריל כבר היו בגטו 4,231 יהודים. באותה תקופה נורו בחורשה שבעיבורה של העיר כל בני משפחת לבנדיגר, לאחר שנתגלה בביתם מפעל חשאי לייצור סבון, ולאחר מכן, נורו כל בני משפחת האופים רוזנבלום, לאחר שנתגלה אצלם קמח מוברח.
ב-27 באפריל 1942 נאסרו כ-30 יהודים מהעיר שהואשמו בקומוניזם ובציונות, והוצאו להורג ליד בית המטבחים של הקהילה. העסקן הציוני יצחק בלז'יצקי שלא נהרג במקום, נורה לאחר מכן במיטתו בבית החולים אליו נמלט.
ביולי 1942 נשלחו כ-400 גברים יהודים מהגטו למחנה העבודה "האסאג" שבסקרז'יסקו-קמיינה. גם בתנאי הגטו התארגנו בקרב יהודי המקום פעילויות לנוער, בהן בלטה תנועת הנוער גורדוניה, שעסקה בחינוך ובהשגחה על ילדי הפליטים, וכן שמרה על קשר עם מטה התנועה בוורשה, ובתקופה זו הצליחו להגיע לגטו כמה עשרות פליטים חברי גורדוניה מגטו ורשה.
בוקטובר 1942 הגיעו לגטו יהודים מגיילניוב. ביום 27 באוקטובר 1942 חוסל גטו אופוצ'נו. היהודים כונסו בשוק הסוסים של העיר, ורובם, כ-3,000 איש, שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. בשעת האקציה נרצחו כמאתיים יהודים. כ-500 יהודים הושארו בעיר לשם עבודות כפייה. כמה עשרות יהודים הצליחו לברוח בשעת האקציה, או בסמוך לה, ולהגיע ליערות הסביבה. שם הצטרפו רבים מהם לפרטיזנים יהודים, ובין היתר ליחידת הלוחמים "לוי", בפיקוד יוליאן איינמן-קנייבסקי, שביצעה פעולות חבלה בתשתיות הגרמנים.
בסוף דצמבר 1942 פרסמו הגרמנים כי יהודים שיש להם קרובים בארץ ישראל יועברו למדינה נייטרלית, ויוחלפו בשבויים גרמנים. יהודי הגטו הנותרים התייצבו ברצון, ואף זייפו לשם כך מסמכים. יהודים אלו הועברו בתחילת ינואר 1943 לגטו חדש שהוקם באויאזד, ומשם גורשו לטרבלינקה ב-6 בינואר.
שוק ספיטלפילדס החדש
מבני השוק כוללים מתקנים עבור חברות הסעדה וכן שטחי משרדים בגודל 900 מ"ר.
במערב מתחם השוק זורם נהר לי הישן.
בוטמבלה
היסטוריה
במקור נחשב המחוז לחלק ממחוז מפיגי. ב-1 ביולי 2010, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז. עוד לפני כן היה המחוז נפה בממלכת בוגנדה.
גאוגרפיה
המחוז גובל במחוז מיטיאנה מצפון מזרח, במחוז מפיגי מדרום מזרח, במחוז קלונגו מדרום מערב ובמחוז גומבה מצפון מערב. מטה המחוז יושב בעיר הבירה של המחוז. עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא גומבה.
דמוגרפיה
קצב גידול האוכלוסייה הוא 1.15% בשנה. כ-85% מתושבי המחוז גרים באזורים כפריים.
Christmas Without You
Christmas Without You (בעברית: חג המולד בלעדיך) הוא סינגל, שהוקלט על ידי הזמרת האמריקאית אווה מקס. השיר יצא לאור ב-15 באוקטובר 2020, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
ביקורות
רדיו ABC ציין כי "Christmas Without You" הוא שיר חג קופצני, אופטימי ורטרו. ג'רט פרנקלין כתב מ-Nashville Music Reviews, הצהיר כי "השירה של מקס באה לידי ביטוי בשיר ובסופו של דבר, מגיעה לשיאה כשהיא שורקת כמו מריה קארי". השיר יצא לכבוד חג המולד ומכאן שמו והעטיפה שלו, שמעוצבת בסגנון מקל סבא.
הכתב מייק ווס מ-Idolator, כינה את השיר "המנון חגיגי וטוב" עם "פזמון טוב". הוא המשיך ואמר שזה אחד "ההמנונים המודרניים הטובים ביותר לחג המולד".
בלנקה פלומה
בלנקה פלומה ראמוס בַּאֶסַה (בספרדית: Blanca Paloma Ramos Baeza; נולדה ב-9 ביוני 1989) היא זמרת, מעצבת במה ומעצבת תלבושות ספרדייה. היא ייצגה את ספרד באירוויזיון 2023 שהתקיים בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Eaea".
ביוגרפיה
פלומה נולדה וגדלה באלש. לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטת מיגל ארננדס בעיר עם תואר ראשון באמנויות, המשיכה בקריירה בתיאטרון במדריד.
ב-10 בדצמבר 2021, הוכרז שהיא תשתתף ב-Benidorm Fest 2022 עם השיר שלה "Secreto de agua". היא השתתפה בחצי הגמר הראשון והעפילה לגמר. בגמר היא הגיעה למקום ה-5 עם 61 נקודות.
בשנה שלאחר מכן היא השתתפה שוב בתחרות עם השיר "Eaea". היא הופיעה בחצי הגמר השני והעפילה לגמר. בגמר היא הגיעה למקום הראשון עם 169 נקודות, ובעקבות כך ייצגה את ספרד באירוויזיון 2023 בליברפול שבממלכה המאוחדת.
Sorry (I Didn't Know)
Sorry (I Didn't Know) הוא סינגל של הצמד הבריטי, מונסטה בוי, בשיתוף פעולה עם הזמר דנזי. השיר יצא באופן רשמית ב-25 בספטמבר 2000. השיר הגיע למקום ה-25 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי.
השיר היה ברשימת "המנוני הגראז' הטובים ביותר בכל הזמנים" של ה-Capital Xtra.
רקע כללי
קורי הצהיר כי הוא מושפע ממוזיקת גראז' בריטית, וכי הוא ממלא "תפקיד עצום בהתפתחותו כתקליטן וכמפיק".
גרסאות אחרות
ב-2018, התזמורת House & Garage Orchestra, בשיתוף פעולה עם הזמר דנזי, הוציאו גרסת כיסוי תזמורתית של השיר. גרסת הכיסוי הופיעה מאוחר יותר באלבומם של התזמורת, Garage Classics.
קודאין
קודאין או מתילמורפין (Codeine, Methylmorphine) הוא סם ממשפחת האופיאטים ומשתיך לקטגורית הסמים הנרקוטיים. קודאין משמש כתרופה לשיכוך כאבים קלים עד בינוניים, דיכוי שיעול יבש (שיעול לא יעיל, שלא תורם להוצאת ליחה) וכתכשיר נוגד שלשול. קודאין משווק כמלח פוספאט, ולעיתים כמלח סולפט. הקודאין הוא אלקלואיד המצוי באופיום בריכוזים הנעים בין 0.7% ל-2.5%. ניתן להפיק קודאין מאופיום, אולם רוב הקודאין המשמש ברפואה מופק ממורפין. תכשירים המכילים קודאין נמכרים בישראל בשמות: ברונכולט פורטה, היסטפד קומפאונד לינקטוס, טוקאר סירופ, מיגרלב, נורופן פלוס, ספסמלגין, פרטוסול סירופ, קודאברול, קוד-אקמול, רקוד, רוקסט, רוקה-קאר.
שימושים ברפואה
השימוש בקודאין ברפואה מתרכז בעיקר בטיפול בסימפטומים הבאים:
קודאין משווק לעיתים בתערובת עם פרצטמול, אספירין או איבופרופן. ולעיתים גם בתוספת של קפאין. תערובות אלה מספקות שיכוך כאב חזק יותר מאשר שימוש בכל אחד מהמרכיבים בנפרד (אפקט סינרגיסטי).
מעמד חוקי
ברוב מדינות העולם, קודאין הוא תרופה הניתנת למכירה ללא מרשם רופא, אך בפיקוח משרד הבריאות המקומי. כמו כן נזקק אדם הרוצה למכור קודאין לרישיון רוקחות. בישראל, על-פי פקודת הסמים המסוכנים הקודאין מותר לשימוש ואחזקה, ובלבד שלא יינתן בכמויות ובריכוז העולים על המפורט בפקודה זו ובפקודת הרוקחות. עם זאת, שר הבריאות יכול להוציא צו המכניס את הקודאין לרשימת הסמים המסוכנים (האסורים).
תופעות לוואי
תופעות לוואי לשימוש בקודאין:
כמו כל האופיאטים, לאורך זמן השימוש מתפתחת עמידות לתופעות אלה, בנוסף לעמידות לשימושים הרפואיים, כאשר לכל תופעה ישנו קצב שונה של התפתחות עמידות. העמידות יורדת ואף נעלמת כאשר ישנו אי-שימוש ממושך בסם.
שימוש בסם למטרות הנאה
בשל השפעותיו האופוריות והמרגיעות וכתוצאה מהיותו חוקי וקל להשגה בבתי המרקחת זכה הקודאין לפופולריות מסוימת אצל צרכני סמים. מכורים משתמשים בו לעיתים כתחליף להרואין, זאת אף על פי שהשפעתו חלשה יחסית ותופעות הלוואי קשות יותר.
אחת הסכנות בשימוש בתרופות המכילות קודאין, מעבר להתמכרות, היא שברוב המקרים הן מכילות חומרים פעילים נוספים, כמו פרצטמול, איבופרופן או אספירין, אשר בכמויות גבוהות יכולים לגרום לנזק בלתי-הפיך ואיברים שונים בגוף האדם, בהם הכבד, הכליות ומערכת העיכול. תרופות המכילות קודאין בלבד כחומר פעיל עשויות להכיל אחוז גבוה של אלומיניום סיליקט (\ AlSiO_2) אשר פוגע בכבד לאורך זמן.
שילוב החומרים הנוספים הביא להתפתחותן של טכניקות "ביתיות" מגוונות למיצוי הקודאין מהתרופה, בין היתר באמצעות מים.
אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי
אפנון דופק מקודד דיפירנציאלי (באנגלית: Differential Pulse Code Modulation, או בקיצור: DPCM) היא שיטה לייצוג דיגיטלי של אותות אנלוגיים.
שיטה זו מתבססת על העיקרון המרכזי של שיטת PCM: דגימה, כימות (קוונטיזציה) וקידוד. כאשר בשיטה זו מבצעים כימות על ההפרשים של ערכי הדגימות הסמוכות על מנת לשפר את מעבר המידע בצורה יעילה יותר (מכאן למעשה השם). (בניגוד לשיטת PCM, בה הכימות מתבצע עבור ערכי הדגימות עצמם).
שיטה זו הומצאה על ידי קסיוס צ'פין קוטלר (באנגלית: Cassius Chapin Cutler), במעבדות בל בשנת 1950.
הסבר
הרעיון המרכזי של שיטת DPCM הוא לכמת ולקודד את ההפרש בין דגימות סמוכות של אות אנלוגי. רעיון זה מבוסס על העובדה שלעיתים קרובות קיימת קורלציה משמעותית בין הדגימות הסמוכות עבור אותות אנלוגיים. דבר זה מאפשר שימוש ביתירות ערכי הדגימות וכתוצאה מכך, להורדת קצב הנתונים.
לשיטה זו קיימות 2 אפשרויות קידוד שונות, בהינתן דגימות האות האנלוגי:
דוגמה
נניח שהאות משתרע בתחום [8,8-] וולט, ונניח גם שהשינוי הצפוי בין 2 דגימות סמוכות קטן מ-1 וולט. כמו כן לרשותנו 5 סיביות המייצגים 32 רמות כימות. אם נשדר את ערכי הדגימות הרי שהמרווחים בין הרמות יהיו     וולט, מאידך אם יוקדשו אותן 32 רמות לשידור ההפרש, יהיה המרווח בין הרמות      וולט בלבד, ושגיאת הכימות תקטן בהתאם, וניתן לייצגה על ידי פחות סיביות ולהקטין בכך את רוחב הפס.
עקרון החיזוי
במקלט משוחזרת הדגימה הנוכחית על ידי סיכום הערך הנקלט עם ערך הדגימה ששוחזרה מקודם.
ניתן להרחיב את הרעיון ובמקום לשדר את ההפרש בין הדגימה הנוכחית לקודמתה, לשדר את ההפרש בין הדגימה הנוכחית לחיזוי ערכה הצפוי על סמך מספר דגימות קודמות.
לדוגמה, אם הדגימות האחרונות הן:y_{n-3} = 3 y_{n-2} = 4 y_{n-1} = 5
אז סביר לחזות שהדגימה הבאה תהיה:
ועדיף לשדר את ההפרש בין הערך האמיתי של הדגימה לבין הערך 6 ולא הערך 5.
השגיאה בין ערך הדגימה האמיתי לערך הדגימה הנחזה נקראת "שגיאת החיזוי".
שיטות מתקדמות
קיימות גם שיטות ספרתיות מתקדמות כמו ADPCM ואפנון דלתא.
מנוע רקטי היברידי
מנוע רקטי היברידי הוא מנוע רקטי העושה שימוש בשני סוגי הודפים, דלק מוצק ודלק נוזלי או גז.
היסטוריה
בשנות ה-40 של המאה ה-20 חברת הטילים של קליפורניה פסיפיק השתמשה ב-LOX (חמצן נוזלי) בשילוב עם מספר סוגי דלק שונים, כולל עץ, שעווה וגומי. המוצלחות ביותר של בדיקות אלה היה עם דלק גומי. ביוני 1951 הוטסה רקטת LOX / גומי לגובה של 9 ק"מ.
דלק
מנוע היברידי הפוך, אשר אינו נפוץ מאוד, הוא מנוע שבו המנוע משתמש במחמצן (חומר כימי שכאשר בא במגע עם דלק, דלק נשרף) מוצק ודלק נוזלי. כמה אפשרויות לדלק נוזלי הם נפט, hydrazine (תרכובת כימית שמשמשת כמרכיב בדלק) ו LH2 (מימן נוזלי), HTPB (דלק נוזלי) פופולרי ביותר עבור מנועים רקטים היברידיים, בשל האנרגיה שלו ובשל העובדה שאפשר להתמודד איתו בבטיחות רבה. בדיקות בוצעו בהם HTPB היה ספוג בחמצן נוזלי, והוא עדיין לא התפוצץ. דלק זה לא צפוף כמו מנועי רקטות מוצקים, ולכן לעיתים מוסיפים לו אלומיניום, כדי להעלות את צפיפותו ובכך לשפר את ביצוע הטיל.
ריילי תומסון
'''ריילי א. תומסון ג'וניור (באנגלית: .Riley A. Thomson Jr'''; 5 באוקטובר 1912 – 26 בינואר 1960) היה אנימטור וקומיקסאי אמריקאי שבילה את רוב הקריירה שלו בעבודה על סרטים ודמויות של חברת וולט דיסני. הוא ביים שישה סרטים קצרים של דיסני כולל "השנים הטובות" ו"שעת המוזיקה".
מנוע רקטי היברידי
חסרונות של מנוע רקטי היברידי
טילים היברידיים נוטים להיכשל יותר מכיוון שקיים קושי לערבב הודפים ממצבי צבירה שונים.
ריילי תומסון
קריירה
תומסון החל את הקריירה שלו בשנת 1930 באולפן הכושל של רומר גריי. ב-1935 הוא הצטרף ללאון שלזינגר הפקות (כיום של האחים וורנר) בתור אנימטור. בזמן שהותו שם הוא עבד על סרטים מצוירים של סדרת "מרי מלודיס" והתמקד בדמותו של פורקי פיג. בשנה שלאחר מכן תומסון החל לעבוד בוולט דיסני הפקות. תחילה עבד כאנימטור על סרטים קצרים של "מיקי מאוס", "סימפוניות טיפשיות" ודונלד דאק. הוא גם עבד על הסרט באורך מלא "שלגיה ושבעת הגמדים" (1937) והמקטע "שוליית הקוסם" מתוך הסרט "פנטסיה" (1940).
לאחר עבודתו בסרט "פנטסיה", תומסון עבר למחלקת הסיפורים שם הפך לתסריטאי ובמאי. הוא ביים את הסרטים הקצרים "Put-Put Troubles" (1940), "הסופה הקטנה" (1941), "השנים הטובות" (1941), הרימייק מ-1941 של "ההתרמה לבית היתומים", "מסיבת יום ההולדת של מיקי" (1942) ו"שעת המוזיקה" (1942). הוא גם קיבל קרדיטים על הסיפורים של "מרוץ סוסים" (1948) ו"דוד דאק" (1951). (באחרון שם משפחתו כתוב באופן שגוי "תומפסון").
מנוע רקטי היברידי
יתרונות של מנוע רקטי היברידי
למנועים ההיברידיים הנעה מכנית פשוטה יותר - דורש רק דלק נוזלי יחיד וכתוצאה מכך פחות אינסטלציה, פחות שסתומים, ופעולות פשוטות יותר.
ריילי תומסון
קריירה
בשנת 1950 תומסון עבר לתחום הקומיקס. הוא עבד בחברת ההפקה Western Publishing מ-1950 עד 1953 ואייר עבורם מספר ספרי קומיקס שונים. עבודתו כללה בעיקר קומיקס של דיסני בהשתתפות הדמויות מיקי מאוס, דונלד דאק, פלוטו, צ'יפ ודייל, סבתא דאק וז'אק וגאס. הוא גם אייר קומיקס של וודי הנקר.
מנוע רקטי היברידי
יתרונות של מנוע רקטי היברידי
תוספי מתכת - במתכות המרכיבות את הטיל נכללות מתכות בעלות תגובה גבוהה יותר כגון אלומיניום, מגנזיום, ליתיום או בריליום.
קירור - קירור נוזלי ומתקדם יותר מה שעוזר למדחפים להתחמם פחות וכך להגדיל את הסיכוי להצלחה.
ריילי תומסון
קריירה
תומסון חזר להנפשה בשנת 1957 ועבד עבור וולטר לאנץ הפקות עד שנת 1959.
מנוע רקטי היברידי
יתרונות של מנוע רקטי היברידי
חיסכון בדלק - חיסכון של עד 50% ביחס לכלי הרכב המקבילים לו, המונעים בהנעה קונבנציונלית (שיטת תנועה רגילה).
הפחתה ניכרת בפליטת מזהמי האוויר - החסכון בדלק מתבטא, בין היתר בהפחתת פליטת המזהמים וגם כולל הנעה שקטה יותר.
פקודת תנאי
בשפות תכנות, פקודת תנאי שלרוב נקראת פקודת if (או IF) היא הפקודה הבסיסית ביותר לבקרת זרימה, כלומר לשליטה על סדר ביצוע הפקודות בתוכנית מחשב. משמעותה הבסיסית היא ביצוע פעולה אם ורק אם מתקיים תנאי, ולעיתים ביצוע פעולה אחרת אם ורק אם התנאי איננו מתקיים.
קוליוס ממושקף
קוליוס ממושקף (שם מדעי: Colius striatus) הוא המין הגדול בותר בסדרת הקוליוסאים, ואחד הנפוצים בהם.
פקודת תנאי
עקרונות
כדי שתוכנת מחשב תהיה יותר מסתם רצף פקודות היא צריכה להכיל מנגנון להתניית ביצוע של קטעי קוד. לדוגמה, כדי להציג מספר שהוא הגדול מבין שניים נתונים, התוכנה חייבת לבחור לפי תנאי כלשהו מהי הפעולה הנכונה לביצוע.
קוליוס ממושקף
מאפיינים
אורכו הממוצע כ-35 ס"מ, בעוד הזנב מהווה חצי מאורכו. משקלו עד 57 גרם. תחום תפוצתו מתמשך מקמרון מזרחה לאריתריאה ואתיופיה, ודרומה אל דרום אפריקה. הוא מצוי ברוב בתי הגידול בתחום תפוצתו, מלבד ביערות גשם ובאזורים לחים ביותר; בתי הגידול המועדפים עליו הם סבכי שיחים, סוואנות וחורשות. הקוליוסים גם שכיחים באזורים עירוניים.
הגב והכיפה אפורים, על הראש יש ציצת נוצות אפורה. המקור שחור בחלקו העליון וורדרד בחלקו התחתון. זהו מין רעשני יחסית: הקוליוסים משמיעים קריאה דמוית "טסו-טסו" בעת מעוף, וקריאת האזהרה שלהם היא "טסיק-טסיק".
פקודת תנאי
עקרונות
בכל שפת תכנות יש פקודות התניה או פקודות מותנות. המבנה הכללי של פקודות ההתניה הוא:
קוליוס ממושקף
מאפיינים
עיקר תזונתו של הקוליוס הוא פירות, בין השאר פירות יער, עלים, זרעים וצוף. מין זה אינו משנה את הרכב תזונתו, גם לאחר מעבר לאזורים אחרים. זהו מין חברתי, שמחפשים מזון ומחזרים בקבוצות. גם אמבטיות האבק שלהם הן פעילות קבוצתית. לעיתים, הקוליוסים בולעים חלוקי נחל, על מנת שקיבתם תעכל צמחייה ביתר יעילות. הם ישנים בקבוצות של כ-20 פרטים.
פקודת תנאי
תנאי מורחב / מקונן
תנאי מקונן הוא משפט תנאי שמופיע בתוך קבוצת הפקודות המותנות.
למעשה תנאי מורחב הוא צורת כתיבה מסודרת של תנאי מקונן כך שאוסף התנאים נראים כמשפט בקרה מרובה בחירות.
אופרטור תנאי
אופרטור תנאי קיים בחלק משפות התכנות, כגון: C, C++‎ ו-PHP.
בניגוד למשפט if האופרטור הוא ביטוי שמחזיר ערך - לכן שני הביטויים המותנים חייבים להיות ביטויים המחזירים ערך (Expressions), והערך המוחזר הוא התוצאה של הביטוי שנבחר לביצוע על פי ההתניה.
גם את האופרטור ניתן לקנן בתוך אחד מהביטויים המותנים וגם ליצור תנאי מורחב בדומה לזה שהוצג בסעיף הקודם.
המבנה התחבירי של האופרטור:
ומשמעותו: אם התנאי condition מתקיים, מחושב ערכו של expressionTrue ומוחזר כערכו של הביטוי כולו, אחרת מחושב ומוחזר ערכו של expressionFalse.
רק אחד משני ביטויים אלו מחושב.
שימוש נפוץ לאופרטור תנאי הוא מימוש של מעין אופרטורים max ו-min. מימוש של (max(a,b יכול להיכתב כך: (a>b)?(a):(b)
תנאי בשפות: C/C++/C#/Java/PHP/JavaScript
בשפות אלה גם קיימת פקודת תנאי בשורה אחת:
תנאי בלוגו
בניגוד לשפות אחרות, בלוגו ההבחנה בין שתי צורות הפקודה נעשית על ידי שינוי שם הפקודה.
תחביר הפקודה בשפות סף
דוגמאות אפשריות לפקודת אסמבלי מותנית:
באסמבלי אין תנאים מקוננים או מורחבים, כל בקרת הזרימה של הקוד מבוצעת על ידי ביצוע מותנה של פקודות בודדות ובעיקר של פקודות מהסוג: אם <תנאי> עבור ל <כתובת>
תחביר הפקודה בשפת מדיה-ויקי
כשעורכים דפים בוויקיפדיה, או בכל אתר אחר שמשתמש במערכת מדיה-ויקי, ניתן להשתמש בתנאי על-מנת לקבוע איזה טקסט ייכלל בדף, על-פי התחביר הבא:
לפרטים נוספים: Parser Functions
אנטון פון שמרלינג
אנטון ריטר פון שמרלינג (בגרמנית: Anton Ritter von Schmerling; 23 באוגוסט 1805 - 23 במאי 1893) היה מדינאי אוסטרי.
ביוגרפיה
לאחר לימודי משפטים בווינה ב-1829 התקבל שמרלינג למשרה בשירות הציבורי ובמשך 18 השנים הבאות שירת בתפקידים שונים בעיקר באוסטריה תחתית. ב-1847 כחבר באצולה הזוטרה התקבל לקורפורציה של אוסטריה תחתית ולקח חלק פעיל בתנועה הליברלית שנאבקה למען רפורמות מינהליות וחוקתיות. בזמן פרוץ מהפכת אביב העמים בווינה במרץ 1848 כאשר ההמונים התפרצו לתוך הפרלמנט היה שמרלינג אחד הנציגים שהביאו אל הארמון את דרישות העם, ובימים שלאחר מכן עסק רובו ככולו בארגונו של המשמר הלאומי שהוקם זה מכבר. בסוף אותו החודש נשלח על ידי הממשלה לפרנקפורט כאחד האנשים שזכו לאמון הציבור.
זמן קצר לאחר מכן החליף שמרלינג את הרוזן קולורדו כנשיא הפרלמנט הפדרלי הגרמני וב-12 ביולי 1848 העביר ליוהאן, ארכידוכס אוסטריה שנבחר לעוצר גרמניה את סמכויות הפרלמנט. בשל כך הותקף באלימות באספה הלאומית על ידי רדיקלים קיצוניים.
שמרלינג היה החבר הראשון ובעל ההשפעה הרבה ביותר בממשלה שהקים הארכידוכס. מ-15 ביולי החזיק במשרדי הפנים והחוץ והיה הגורם המרכזי לפחות למשך זמן מה שממשלה זו החזיקה במראית עין של כוח והשפעה.
עם התפטרותו של קרל פרידריך וילהלם, נסיך ליינינגן ב-5 בספטמבר 1848, ביקש העוצר משמרלינג להקים ממשלה חדשה. תבוסה בפרלמנט בו הגן שמרלינג על שביתת הנשק של מאלמו הובילה להתפטרותו, אך מיד לאחר מכן נקרא לשוב לתפקידו כשהוא מקבל למעשה סמכויות דיקטטוריות על מנת לדכא את המרד שפרץ בפרנקפורט ב-18 בספטמבר. אומץ ליבו ונחישותו מנעו מה שכמעט הפך לאסון נורא. שמרלינג קיווה להכפיף את גרמניה לאוסטריה ליברלית שעברה רפורמות חוקתיות. שאיפה זו הביאה אותו להתנגשות עם המפלגה שדגלה בעליונות פרוסית וכאשר הם זכו לרוב התפטר מתפקידו והוחלף על ידי היינריך פון גגרן. הוא נשאר בפרנקפורט כנציג אוסטריה, והיה מנהיגה של מפלגת "גרמניה הגדולה" עד התפרקותו של פרלמנט קרמסייר שסימלה את ניצחון כוחות הריאקציה בווינה שהביאו לקץ שאיפותיו לגבי כינונה של אוסטריה ליברלית.
פעולתו הראשונה בממשלה הייתה פרסומה של החוקה שלפיה כל האימפריה האוסטרו-הונגרית הייתה אמורה להפוך למדינה אחת עם ממשלה פרלמנטרית. ניסיונו זה נכשל בעיקר בשל התנגדותם מסיבות לאומניות של הקרואטים וההונגרים. שמרלינג התקשה לשמור על אחדותה של המפלגה הליברלית וסבל מהתנגדות חזקה לרפורמות שלו מצד גורמים רבי השפעה בחצר הקיסרית ומנהיגי הקלריקלים. הקיסר פרנץ יוזף העניק לו תמיכה פושרת בלבד וב-1865 נכשל ניסיונו להגשים את רעיונותיו של יוזף השני לגרמן את האימפריה ולהפוך אותה למדינה ליברלית ולשכנע הונגרים, פולנים, צ'כים וקרואטים לקבל שיטת משטר בה הממשלה כולה תתבסס על מערכת שלטונית ופרלמנט דובר גרמנית. החוקה של 1862 על אף שהושעתה לאחר פרישתו של שמרלינג עדיין נחשבה כבעלת תוקף חוקי בשטחי ציסלייטניה (חלק מאוסטריה) והבסיס לחוקה של אוסטריה המודרנית.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים חזר לעיסוקיו המשפטיים. ב-1867 התמנה לחבר למשך כל החיים של הבית העליון ברייכסראט והפך לסגן נשיא וב-1871 לנשיאו. משרה זו נטש ב-1879 והפך למנהיגה של האופוזיציה הליברלית לממשלתו של אדוארד טאפה. ב-1891 נטש את החיים הציבוריים. שמרלינג מת בווינה ב-23 במאי 1893.
בש
{{פירושונים|
מד קרינה
מד קרינה (רדיומטר) הוא מכשיר מדידה המודד שטף של קרינה אלקטרומגנטית באורכי גל שונים.
מאפייני מד-הקרינה:
מד קרינה קולט ומודד קרינה כחום (ספיגת האנרגיה והמרתה לאות) או כאור (פוטודיודה הסופגת פוטונים).
דוגמאות למדי-קרינה:
המונח "מד-קרינה" מתקשר למכשיר Crookes radiometer, מכשיר מיושן אשר משתמש ברוטור אשר מסתובב בחשיפה לקרינת אור ובתנאי ריק חלקי.
נחום אדמוני
נחום אדמוני (נולד ב-21 בנובמבר 1929) הוא איש ביטחון שכיהן כראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בשנים 1982–1989.
ביוגרפיה
נחום אדמוני נולד בירושלים לאלימלך וסימה אדמוני (רוטבאום), שעלו מפולין. אביו היה אדריכל נוף אוטודידקט שתכנן את גינת מלון המלך דוד ב-1929 וכיהן בתפקיד הגנן העירוני של ירושלים בתקופת המנדט הבריטי. אחיו הבכור הוא יחיאל אדמוני, ששירת שנים רבות כאיש ציבור וכמנהל בסוכנות היהודית.
אדמוני למד בגימנסיה העברית רחביה. ב-1946 הצטרף לארגון "ההגנה", עבר הכשרה בש"י ובמסגרת הגדוד השלישי של הפלמ"ח, לחם במלחמת העצמאות במסגרת הש"י, ולאחר מכן בחיל המודיעין. ב-1950 השתחרר בדרגת סגן. לאחר שחרורו למד יחסים בינלאומיים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הכיר גם את אשתו נינה, וחזר לישראל ב־1954. בשובו הצטרף לקהילת המודיעין. שירת במוסד בתפקידים שונים בהם נציג המוסד במזרח אפריקה, ראש אגף תבל, האגף המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים, וראש אגף המטה.
בשנת 1976 מונה למשנה לראש המוסד, יצחק חופי. בשנת 1982 נקבע כי מחליפו של חופי בראשות המוסד יהיה האלוף יקותיאל אדם, אך לאחר שאדם נהרג בתחילת מלחמת לבנון, נבחר אדמוני לתפקיד. מיד עם כניסתו לתפקיד אירע בלבנון טבח סברה ושתילה. ועדת כהן, ועדת החקירה הממלכתית שחקרה את העובדות והגורמים הקשורים בטבח, עסקה גם בתפקודו של אדמוני, וקבעה כי לא סיפק לממשלה "התרעה חד-משמעית על הסכנה בקשר עם כניסת הפלנגות למחנות, כניסה שעליה לא העיר ראש המוסד דבר בהערכת המצב שנתן בישיבת הממשלה". חרף זאת החליטה הוועדה "שאין לייחס חומרה להימנעותו זו של ראש המוסד", והוא המשיך לכהן בתפקידו.
בעת כהונתו כראש "המוסד", לכד "המוסד" את מרדכי ואנונו והביאו לישראל, לאחר שזה העביר מידע סודי לעיתון "סאנדיי טיימס" (בשנת 1986). כן היה המוסד מעורב בחיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס (בשנת 1988). פעולות נוספות שביצע המוסד בתקופתו היו העלאת יהודי אתיופיה ב"מבצע משה" ופעולות לסיכול התחמשותה של עיראק בנשק בלתי קונבנציונלי.
בעת כהונתו היה עדיין שמו של ראש "המוסד" אסור בפרסום, ושמו פורסם רשמית רק לאחר פרישתו מ"המוסד".
ב-1988 התכוון המקומון "העיר" לפרסם מאמר ביקורת על אדמוני. הכתבה נאסרה לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית, אך בית המשפט העליון דחה את האיסור והתיר את הפרסום.
בתום שירותו במוסד מונה למנכ"ל "מקורות" (1989–1994), ולאחר מכן פנה לעסקים פרטיים. הוא דירקטור במספר חברות (שיכון ובינוי, סנפרוסט, בנק הפועלים), ונחשב מקורב למשפחת אריסון.
בעקבות רצח יצחק רבין, מונה לראשות ועדה שקבעה מי האישים שאבטחתם תהיה בסמכות שירות הביטחון הכללי. לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה בידי ראש הממשלה אהוד אולמרט לראש ועדה שתחקור את אירועי המלחמה, אך הוועדה פורקה בטרם החלה לפעול.
גבריאל כהן
גבריאל (גבי) כהן (30 במאי 1928 – 9 באפריל 2021) היה היסטוריון ואיש ציבור ישראלי, חבר הכנסת בכנסת השישית, פרופסור במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
כהן נולד ב-30 במאי 1928 בירושלים. בנעוריו למד בגימנסיה העברית "הרצליה" והיה חבר תנועת הצופים. בשנת 1946 הצטרף לשורות הפלמ"ח בחטיבת יפתח.
במלחמת העצמאות לחם כהן עם החטיבה בשלוש החזיתות בה הוצבה: בגליל המזרחי, בנגב ובמבצע דני במרכז הארץ.
לאחר המלחמה למד היסטוריה באוניברסיטה העברית. בתום לימודיו שירת שנתיים בצה"ל שכללו שנה כראש ענף היסטוריה של צה"ל. לאחר מכן למד לתואר שני ובשנת 1960 השתלם באוניברסיטת אוקספורד. במקביל לכתיבת הדוקטורט שלו על "המדיניות הבריטית בארץ ישראל בשנות המנדט האחרונות", נמנה בין חברי הסגל של אוניברסיטת תל אביב כמרצה להיסטוריה של ימי הביניים והעת החדשה, בקתדרה להיסטוריה צבאית. משנגזר דינו של ישראל בר, מונה, יחד עם מרדכי גיחון, למופקד על הקתדרה והמגמה להיסטוריה צבאית. כן כיהן כמרכז המכון לחקר הציונות. כהן החל לחקור את תולדות ההגנה והפלמ"ח והיה בין ראשוני החוקרים האקדמיים בתחום זה. בשנת 1976 קודם לדרג פרופסור ומאוחר יותר נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב (1983–1986) ולחבר המועצה להשכלה גבוהה (1986).
לצד פעילותו האקדמית, כהן הצטרף בשנת 1953 למפלגת אחדות העבודה. בשנת 1965 נבחר לכנסת השישית מטעם המערך, והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון וועדת חוקה, חוק ומשפט. בכנסת נקשר שמו של כהן עם ההצעה למנות אומבודסמן וכן עם הנהגת נסיעה חינם לחיילים בתחבורה ציבורית. כהן ביקש לקבוע שפרס ישראל יינתן לאדם אחד כל שנה, באופן שיעלה את יוקרת הפרס, אך הצעתו לא נתקבלה.
השאיר אחריו בת אחת, יעלה.
פרסומיו
1. צ'רציל ושאלת ארץ-ישראל, ירושלים, תשל"ו, הוצאת יד יצחק בן-צבי.
2. הקאבינט הבריטי ושאלת ארץ ישראל : אפריל - יולי 1943, תל אביב, תשל"ו, אוניברסיטת תל אביב.
ז'וזף קנטלוב
ז'וזף קנטלוב (בצרפתית: Marie-Joseph Canteloube de Malaret, 21 באוקטובר 1879 – 4 בנובמבר 1957), היה מלחין ומוזיקולוג צרפתי הידוע בעיקר בגלל יצירתו "שירי אוברן".
ביוגרפיה
קנטלוב החל את מלימודי המוזיקה ב-1901 בבית הספר למוזיקה סקולה קנטורום שנוסד על ידי ונסן ד'אנדי. בהשפעת ד'אנדי הוא הקדיש עצמו לאיסוף שירי עם מחלקים שונים בצרפת וספרד ועיבד אותם לתזמורת, פסנתר, סולנים, מוזיקה קאמרית ועוד. הוא חיבר גם מוזיקה מקורית משלו שכללה גם שתי אופרות שלא זכו להצלחה.
הוא עיבד שירים מאזור הולדתו, אוברן (Auvergne), טורן, לנגדוק, חבל הבסקים, קטלוניה ועוד.
ב-1951 פרסם אוטוביוגרפיה על ד'אנדי.
שירי אוברן
קנטלוב אסף כמוזיקולוג שירי רועים מחבל אוברן בו נולד ופרסם אותם בחמש סדרות כ"שירי אוברן" (Chants d'Auvergne). הוא תזמר את השירים והם מבוצעים כיום על ידי זמרות סופרן בליווי תזמורת. השירים הם בשפה האוברניינית שהיא ניב מקומי של השפה האוקסיטנית.
מסדרה זו ידוע בעיקר השיר "ביילרו" (Baïlèro) שהוא השיר השני מהסדרה הראשונה. השיר מספר על רועָה ורועֶה הרועים את עדריהם משני צידי עמק שבו זורם נחל. היא משכנעת את הרועה לעבור עם עדרו לצד שלה שהוא טוב יותר. העיבוד התזמרתי העשיר של קנטלוב הפך יצירה זו למפורסמת מאוד והיא משמשת לעיתים קרובות כשיר רקע לסרטי טלוויזיה העוסקים בחיי בר ומראים שדות מרעה הרריים ושוממים. קנטלוב ידוע ומוכר בעולם בזכות יצירה זו בלבד והוא שייך לקבוצת מלחינים המוכרים בגלל יצירה אחת מכל יצירותיהם
קיימים ביצועים לשיר זה של שרה ברייטמן, נתניה דברת, ויקטוריה דה לוס אנחלס, קירי טה קאנאווה, אלי אמלינג, פרדריקה פון שטאדה ועוד.
משרת
משרת הוא אדם שעובד בשכר ושעיקר עבודתו הוא ביצוע פעולות בתחום משק הבית עבור אדם אחר. לרוב תתבצענה פעולות אלו בביתו של המעסיק.
בחברות מסוימות בוצעו בעבר חלק גדול מעבודות השירות האישיות על ידי עבדים. המשרת, להבדיל מהעבד, קיבל תשלום עבור עבודתו והיה זכאי לעזוב את המעסיק אם התנאים לא מצאו חן בעיניו.
גם לקציני צבא היו משרתים אישיים, שנלוו אליהם במסעות ובקרב ודאגו לכל צורכיהם האישיים.
מלונות פאר מציעים לעיתים משרת אישי ("באטלר"; "Butler") למתארחים בסוויטות יוקרתיות.
העובדים הבודדים העוסקים היום בתפקיד שמילאו בעבר משרתים, מכונים בגלל התקינות הפוליטית בהגדרת מקצוע שונה אפילו בגופים שמרניים כמו בית המלוכה הבריטי.
צורך בהשתייכות
שייכות היא קשר אישי חיובי, לפעמים אינטימי שיכול לכלול דאגה מכינון, שמירה או שחזור של יחסי רגש חיוביים עם אדם או אנשים אחרים. הצורך בהשתייכות מתאר הזדקקות של האדם לחוש תחושת מעורבות ושייכות בתוך קבוצה חברתית ומבוסס על עבודתו של הנרי מאריי שפיתח טקסונומיה של צרכים, כולל הישג, כוח והשתייכות - והציב אותם בהקשר של מודל מוטיבציה. מחקריו של דייוויד מקללנד באמצע המאה ה - 20, שהושפעו מעבודתו החלוצית של מאריי, תרמו מאוד של להבנת התנהגות של פרטים ועובדים על בסיס הצרכים האנושיים הפסיכולוגיים שלהם. פסיכולוגים הבולטים נוספים שהרבו להדגיש את חשיבותו של הצורך בהשתייכות לרווחת האדם הם אלפרד אדלר, אברהם מאסלו, רודולף דרייקורס ורוי באומייסטר.
הצורך בהשתייכות כמניע אנושי ראשוני
ישנם מצבים רבים בהם אנשים חשים צורך בהשתייכות. לדוגמה, במסגרת עסקית, בעת פיתוח מוצר חדש עולים רעיונות רבים ושונים כיצד לשווק את המוצר. עובד שנשכר לאחרונה שהעלה רעיון חדש שהצליח יחזק בכך הן את תחושת השייכות לצוות הפיתוח ולארגון והן את תחושת ההישג. מצב אחד שגורם לצורך גדול יותר בהשתייכות מתקיים במצבי לחץ חברתיים. מיד לאחר פיגוע הטרור במרכז הסחר העולמי ב-11 בספטמבר חלה עלייה בצורך בהשתייכות בקרב רבים מהאמריקאים שהניחו בצד את חילוקי הדעות והתאחדו. עלייה בצורך בהשתייכות מביא אנשים המגיבים לאותו גורם לחץ להתכנס ולמצוא ביטחון זה בזה. מצבים הכוללים פחד מובילים לרוב אנשים לרצות להיות יחד ומעלים את הצורך בהשתייכות. מחקרים שנעשו על ידי שכטר (1959) מראים כי פחד שמקורו בחרדה מגביר את הצורך של האדם להזדהות עם אחרים שעוברים את אותה סיטואציה או שיכול לעזור לו לעבור את האירוע הלחץ כוחו של צורך זה משתנה מאדם אחד למשנהו, ישנם רגעים שאנשים פשוט רוצים להיות ביחד.
הצורך בהשתייכות יכול להשתנות לאורך פרקי זמן קצרים. ישנם מקרים בהם אנשים רוצים להיות עם אחרים ובפעמים אחרות להיות לבד הכל בהתאם לנסיבות הספציפיות. יעקב רופא הציע כי הצורך בהשתייכות תלוי בשאלה אם היותך עם אחרים יועיל למצב או לא. כאשר נוכחותם של אנשים אחרים נתפסה כמועילה בהקלת יחיד מכמה מההיבטים השליליים של הלחץ, הרצון של האדם להתחבר גובר. עם זאת, אם הימצאות עם אחרים עשויה להגביר את ההיבטים השליליים כגון הוספת אפשרות למבוכה לסטרס הקיים כבר, רצונו של האדם להזדהות עם אחרים פוחת. כל אדם חפץ במידה שונה של צורך בהשתייכות ואיזון בכמות הזמן האופטימלי לעצמו ולזמן בילוי עם אחרים.
במאמרם של באומייסטר ולירי שביסס את ראיית הצורך בהשתייכות כמניע אנושי ראשוני, הם מציינים לכך הוכחות רבות.
אברהם זולצבך
נולד בהמבורג. את לימודיו במדעי היהדות החל זולצבך בעיר הולדתו המבורג אצל רב העיר אנשל שטרן והמשיך אצל הרב יצחק דב במברגר בווירצבורג. זולצבך נרשם ללימודים באוניברסיטת הומבולדט בברלין, שם הוא למד פיסול אצל מקס לנדסברג.
אחרי שסיים בהצלחה את לימודיו היה זולצבך מורה ועבד כמה עשרות שנים ב-Israelitische Realschule בפרנקפורט שהוקם על ידי שמשון רפאל הירש.
חתנו היה ר' שמעון כהן מפרנקפורט, שתולדותיו מסופרות בספר "ר' שמעון כהן מפרנקפורט", מהדורה מתוקנת, ירושלים תשס"ו.
הבחירות הכלליות בבריטניה 1857
הבחירות הכלליות בבריטניה 1857 התרחשו בתאריכים 27 במרץ–24 באפריל 1857. בבחירות אלו ניצח הנרי טמפל מן המפלגה הוויגית את אדוארד סמית-סטנלי מן המפלגה השמרנית. בחירות אלו נערכו לאחר אי אמון פרלמנטרי וציבורי בממשלה לאור המעורבות במלחמת האופיום השנייה. טמפל, בן 72 בהיבחרו, היה האדם המבוגר ביותר עד היום (2020) שזכה בבחירות ראשונות
ג'פרי
{{פירושונים| אישים:
כלי רכב:
אחר:
ראו גם
}}
קרב אנכיאלו
קרב אנכיאלו (בבולגרית: Битката при Анхиало) התנהל בשנת 708 ליד העיירה פומוריה, כעת בשטח בולגריה. הקרב התנהל בין כוחות האימפריה הביזנטית בפיקוד יוסטיניאנוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית ובין כוחות האימפריה הבולגרית הראשונה בפיקודו של טרבל.
הרקע לקרב
בשנת 705 טרבל וצבאו סיועו ליוסטיניאנוס לשוב לשלטון לאחר עשר שנות גלות. בתמורה העניק יוסטיניאנוס לבולגרים כמויות גדולות של זהב, כסף, משי והשליטה על הטריטוריה הכלולה בין סטארה זאגורה, סליבן והים השחור. כעבור שלוש שנים משובו לשלטון ראה עצמו יוסטיניאנוס חזק דיו כדי לפלוש לטריטוריה בולגרית להשיב לעצמו את השליטה עליה.
הקרב
הצבא הביזנטי הגיע למצודת אנכיאלו ונפרס בקרבתה מבלי לדעת שהבולגרים נמצאים בקרבת מקום. טרבל וחיל הפרשים שלו תקפו את היחידות הביזנטיות הפריפריאליות בעוד חיל הרגלים הבולגרי תקף את המחנה הביזנטיני עצמו. הביזנטינים הובסו, הבולגרים לכדו סוסים, כלי נשק ושבוים רבים. יוסטיניאנוס עצמו ברח לתוך המצודה ומשם הפליג באוניה לקונסטנטינופול.
תוצאות
בשנת 711 עורר פיליפוס ורדאניס, בעזרת הכוזרים, מרד נגד יוסטיניאנוס השני וזה נאלץ לבקש את עזרת הבולגרים. הבולגרים שלחו רק שלושת אלפים חיילים ולאחר כמה עימותים הובילו החיילים את יוסטיניאנוס לקונסטנטינופול, שם הוצא להורג.
גוסטב גרוסמן
גוסטב פרידריך וילהלם גרוסמן (בגרמנית: Gustav Friedrich Wilhelm Großmann; 30 בנובמבר 1746, ברלין – 20 במאי 1796) היה סופר, שחקן ובמאי תיאטרון גרמני. הוא כתב את האופרה Schauspiel mit Gesang Adelheit von Veltheim, על פי מוזיקה של כריסטיאן גוטלוב נפה.
הוא נולד למשפחה ענייה ועד 1767 למד משפט. לאחר מכן עד 1772 היה מזכיר במשלחת הדיפלומטית של פרוסיה בדנציג. בשנת 1778 שימש כבמאי בתיאטרון בון. ב-1874 הקים חברת הפקות תיאטרון שסיירה ברחבי גרמניה והתמקמה בהנובר. תקופה מסוימת הוא חי בקניגסברג. ביתו כיום משמש כמוזיאון על פועלו.
בשנת 1780 הוא כתב לברית לאופרה "Schauspiel mit Gesang" של כריסטיאן גוטלוב נפה שבאות התקופה עבר אתו בבון.
ב-28 במרץ 1784 נפטרה אשתו קרוליין ולאחר שנת האבל המחייבת נשא גרוסמן לאישה את השחקנית מרגרטה ויקטוריה שרות' במרץ 1785. איתה נולדו לו עשרה ילדים, ביניהם השחקניות לעתיד דוריס לאופולדין גרוסמן. בליל 16-17 באפריל 1785 פרצה שריפה בחדרי המגורים והעבודה של גרוסמן בתיאטרון, ובמהלכה איבד את כל חפציו. הוא עצמו נפצע קשה בניסיון לכבות ולהציל ניירות חשובים. היה צורך לחלץ את ילדיו באמצעות סולמות מהקומה השנייה.
בשנת 1786 ביחד עם כריסטיאן וילהלם קלוס הוא עבד עבור להקת תיאטרון בקלן. מערכת היחסים העסקית הזו הייתה רעה, שכן גרוסמן דווח על הונאה.
ב-1788 מונה גרוסמן למנהל תיאטרון החצר בהנובר, אך הוא ננזף שם שוב ושוב על הצגת מחזות עם ביקורת על המשטר.
כשחקן או כמנהל השפיע גרוסמן על מספר רב של שחקנים, כגון ב. יוסף קארל אמברוש, פרידריקה בתמן-אונזלמן, יוהאן היינריך בוזנברג, דנר, פאני פיאלה, דורותיאה קיילהולץ, יוהאן קרל ליביך, שרלוט אמלי נויהאוס, אנטון שטייגר, קרל וילהלם פרדיננד אונזלמן ואחרים.
מחזהו "לא יותר משש קערות" תורגם למספר שפות ועדיין נחשב למחזה התקופה החברתית-ביקורתית הראשונה של גרמניה. ההיסטוריון הספרותי קרל היינריך יורדן כבר תיאר את היצירה הזו כמודל לציורי משפחה עדכניים יותר.
דן ריינולדס
דניאל קולטר "דן" ריינולדס (באנגלית: Daniel Coulter Reynolds; נולד ב-14 ביולי 1987) הוא מוזיקאי אמריקאי, ידוע בעיקר כסולן של הלהקה Imagine Dragons. הוא הוציא גם מיני-אלבום בשם "Egyptian", אלבום דואט עם אשתו לשעבר, איה וולקמן (מלהקת ניקו וגה).
ראשית חייו
ריינולדס, השביעי מבין תשעה אחים, נולד ב-14 ביולי 1987 בלאס וגאס, בנם של כריסטן (לבית קאליסטר, Callister) ושל רונאלד ריינולדס. שניהם נולדו בנבדה, ודן הוא בן לדור הרביעי של המשפחה שם. הוא קיבל את דרגת Eagle Scout ב-2005. בגיל 19, כחבר במורמונים, הוא התנדב כמיסיונר במשרה מלאה בנברסקה למשך שנתיים.
אימג'ין דרגונס (2008 הווה)
ריינולדס לא רצה להפוך למוזיקאי מקצועי בין השאר מכיוון שחברו ללהקה, ויין סרמון, אמר לו: "אל תעשה מוזיקה מפני שאתה רוצה לעשות מוזיקה - תעשה מוזיקה אם אתה חייב לעשות מוזיקה". אחרי שהחל ללמוד באוניברסיטת בריגהאם יאנג, ריינולדס גילה שהוא לא יכול לעשות "שום דבר אחר" והתחייב לעשות קריירת מוזיקה מקצועית. ביוטה, ריינולדס פגש וגייס את ויין סרמון והמתופף אנדרו טולמן וכך נוצרה Imagine Dragons. עם ריינולדס כסולן הלהקה, זכתה הלהקה בפרס "תחרות הלהקות" (Battle of the Bands) באוניברסיטת בריגהאם יאנג ובתחרויות מקומיות אחרות. הבסיסט בן מק'קי (Ben McKee) הצטרף ללהקה בלאס וגאס והמתופף דניאל פלצמן, גם הוא חבר של סרמון ממכללת ברקלי למוזיקה, השלים את הרכב הלהקה. בשנת 2009 הוציאו מיני-אלבום ששמו כשם הלהקה.
הלהקה התמקמה מחדש בלאס וגאס שם התרחשה הפריצה הראשונה הגדולה שלהם כשסולן להקת טריין חלה זמן קצר מאוד לפני פסטיבל שהיה אמור להיערך בלאס וגאס ב-2010. Imagine Dragons נקראו להחליף את טריין והופיעו מול קהל של יותר מ-26,000 אנשים. מגזינים ועיתונים מקומיים רבים שיבחו את הלהקה. את המיני-האלבום השני שלהם, Hell and Silence, הוציאה הלהקה בשנת 2010, ובשנת 2011 הוציאו את It's Time.
בנובמבר 2011 הם חתמו על חוזה עם אינטרסקופ רקורדס והחלו לעבור עם המפיק זוכה פרס גראמי אלכס דה קיד (Alex da Kid).
הלהקה קיבלה חשיפה בעקבות אלבום הבכורה המצליח שלהם, "Night Visions", שיצא לאור בספטמבר 2012 והגיע למקום השני במצעד האלבומים של ארצות הברית בילבורד 200. הוא כלל בין השאר את השירים "It's Time", "Radioactive" ו-"Demons" שזכו להצלחה רבה.
בשנת 2015 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "Smoke + Mirrors".
בשנת 2017 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, "Evolve".
בשנת 2018 הוציאה הלהקה את אלבומה הרביעי, "Origins".
בשנת 2021 הוציאה הלהקה את אלבומה החמישי, "Mercury – Act 1".
ולאחר מכן בשנת 2022 הוציאה הלהקה את אלבומה השישי והחלק השני של האלבום החמישי "Mercury - act 2"
ובשנת 2022 החליטו הלהקה שהם רוצים לעשות סיבוב הופעות,ויצאו לסיבוב הופעות בשנת 2023
חיים אישיים
ב-5 במרץ, 2011, ריינולדס נישא לאג'ה וולקמן. לשניים יש שלוש בנות ובן אחר. הבת הראשונה נולדה ב-18 באוגוסט, 2012. ב-28 באוגוסט 2017 נולדו לזוג תאומות לא זהות. שנם נולד ב-1 באוקטובר, 2019.
ב-26 באפריל, 2018, ריינולד הודיעה כי לאחר שבע שנות נישואים, הוא וולקמן מתגרשים. עם זאת, ב-7 בנובמבר של אותה שנה, יחד עם הוצאת שירו Bad liar הוא הודיע שהוא וולקמן למעשה לא היו בתהליך גירושין כלל וכי היא עזרה לו לכתוב את השיר. ב-16 בספטמבר, 2022, ריינולד הודיע שהוא וולקמן נפרדים. אג'ה וולקמן הגישה בקשה רשמית לגירושין ב-18 באפריל, 2023.
ריינולד סובל מדלקת חוליות מקשחת עליה שיתף את הקהל שלו בשנת 2015. בשנת 2016 שיתף כי בשנתיים האחרונות סבל מדיכאון קשה ושהוא נפגש עם באופן סדיר עם פסיכולוג. הוא סובל כם מקוליטיס כיבית מאז שהיה בן 21. שירים רבים בNight Visions נכתבו בהשראת הדיכאון. הוא דיבר על כך שהוא מעוניין לשנות את יחס החברה לדיכאון ולנרמל את הצורך לפנות לפסיכולוג.
ריינדולס גדל בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, והזדהה כחבר בכנסיה בשנת 2019, אך הצהיר כי הוא לא מזדהה עם עמדות הכנסיה לגבי הומוסקסואליות. במהלך ראיון שלו ב-2021 הצהיר כי הוא כבר לא רואה את עצמו כמורמוני, ובהמשך אמר כי הוא לא מגדל את ילדיו בחינוך דתי מכל סוג, ושהוא אדם רוחני אך פחות מתחבר לקונספט של דת.
ריצ'רד ויליאמס (טייס)
מרשל אוויר סר ריצ'רד ויליאמס (באנגלית: Sir Richard Williams; 3 באוגוסט 1890 – 7 בפברואר 1980) היה טייס אוסטרלי שנלחם במערכה בסיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה וכן השתתף בתפקיד מטה במלחמת העולם השנייה. הקים חיל האוויר המלכותי האוסטרלי ושימש מפקדו, לסירוגין, במשך 17 שנה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה. שירת בתפקיד מטה במלחמת העולם השנייה ואחרי סיום הקריירה הצבאית שלו מונה למנהל התעופה האזרחית של אוסטרליה.
השנים הראשונות
ריצ'רד ויליאמס נולד ב-1890 בעיירת הכורים מונטה שבמדינת אוסטרליה הדרומית באוסטרליה כבן בכור לריצ'רד ואמילי ויליאמס. אביו, שהיה כורה נחושת, היגר בצעירותו לאוסטרליה מקורנוול, אנגליה. למד בבית הספר התיכון בעיר הולדתו אך עזב לפני תום הלימודים והחל לעבוד. ב-1909, עם הגיעו לגיל גיוס, הצטרף לחיל מיליציה מקומי וב-1911 הצטרף לצבא אוסטרליה הסדיר בדרגת לוטננט משנה.
באוגוסט 1914 הצטרף ויליאמס לקורס טיס בסיסי שנערך בבסיס "פוינט קוק" בדרום אוסטרליה והוסמך כטייס בנובמבר אותה שנה. ביולי 1915 השלים קורס טיס מתקדם.
בינואר 1916 הועלה לדרגת קפטן והוצב לסקואדרון 67 בגיס התעופה המלכותי
מלחמת העולם הראשונה
במרץ 1916 נשלחו ויליאמס ושאר הטייסים האוסטרלים למצרים שם נמסרו להם המטוסים שלהם מדגם B.E.2. ויליאמס הוציא דו"ח ביקורתי על המטוס ויכולתו להתמודד עם מטוסי הפוקר בהם טסו הגרמנים. הטייסים האוסטרלים השתתפו בתחילה בתמיכה בכוחות הקרקעיים הבריטים שנלחמו במערכה על תעלת סואץ והחל מדצמבר 1916 בתמיכה בהתקדמות הבריטית בסיני.
בפברואר 1917 הוקמה פלגת אוויר אוסטרלית עצמאית וויליאמס הצטרף אליה. בתקופה זו השתתף בהתקפות על הכוחות הטורקים. באפריל אותה שנה הוענק לו אות השירות המצוין לאחר שנחת מעבר לקווי הטורקים כדי לחלץ טייס שהתרסק עם מטוסו ובהמשך תקף עם מטוסו כח פרשים טורקים למרות אש נגד מטוסים חזקה.
במאי 1917 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד "הסקואדרון הראשון של חיל האוויר האוסטרלי" כשבמקביל צוידה היחידה במטוסים משופרים מדגם בריסטול F.2. ויליאמס ציין שזו הפעם הראשונה מאז הגיעו לזירה שברשותו מטוסים שיכולים להתמודד עם מטוסי האויב.
ביוני 1918 הועלה ויליאמס לדרגת לוטננט קולונל (לשם כבוד) ומונה למפקד להק 40 של חיל האוויר הבריטי. בתור חייל מהדומיניונים של בריטניה היה צריך להתמודד עם מגבלה להעניש חיילים בריטים שהוצבו תחת פיקודו ולשם כך נדרש אישור מיוחד של ועדה של חיל האוויר. כנף 40 תוגברה וחוזקה על ידי מפציצים מדגם הנדלי פייג'. היחידה השתתפה בתמיכה אווירית בכוחות הקרקע שלחמו בקרב מגידו ובהפצצת טורי הצבא העות'מאני הנסוג צפונה. משמעותית במיוחד הייתה הפגיעה בכוחות הארמייה השביעית בנסיגתה על רכס הרי השומרון ובמהלך קרב נחל תרצה. ויליאמס שלח 3 מטוסים מהלהק לסייע לכוחותיו של ת. אי. לורנס בעבר הירדן שהותקפו על ידי מטוסים גרמנים.
בנובמבר 1918 מונה למפקד הכוח האווירי הבריגדה הארצישראלית, תפקיד אותו מילא עד לאחר המלחמה. עם סיום המלחמה העניק לו מלך עבר הירדן את אות "המסדר העליון של הרנסאנס" וכן אוזכר פעמיים בשדרים. בהמשך הוענק לו אות "קצין" במסדר האימפריה הבריטית.
בין המלחמות
ב-1919 עבר ויליאמס ללונדון ומונה לראש מטה האווירייה בכוח האימפריאלי האוסטרלי. בהמשך חזר לאוסטרליה והוצב כנציג חיל האוויר במטה הכללי של צבא אוסטרליה במלבורן.