cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארזית
מחלות
הארזית נוטה למחלת הסרטן הפטרייתי כיב Lachnellula ssp (סרטן ארזית/לגש); זו בעיה במיוחד באתרים של עצי ארזית בתקופה מאוחרת באביב, הגורם לפציעות קלות בעץ המאפשרות כניסה לנבגי הפטרייה. בקנדה זוהתה מחלה זו לראשונה בשנת 1980 והיא מזיקה במיוחד והורגת עצים צעירים ובוגרים כאחד. בסוף 2009 נתגלתה המחלה לראשונה בעצי ארזית יפניים במחוזות אנגליה של דבון, קורנוול וסאמרסט, ומאז התפשטה לדרום מערב סקוטלנד. באוגוסט 2010 נמצאה המחלה בעצי ארזית יפניים במחוזות ווטרפורד וטיפררי באירלנד ובשנת 2013 בפארק יער בדרום ויילס. Laricifomes officinalis היא פטרייה נוספת שנמצאת באירופה, צפון אמריקה וצפון אסיה הגורמת לריקבון עץ פנימי.
שימושים
עץ ארזית מוערך בזכות איכויותיו הקשיחות כעמיד מפני מים. העצים נטולי קשרים באיכות מעולה ומבוקשים מאוד לבניית יאכטות וסירות קטנות אחרות, ולחיפוי חיצוני של מבנים וציפוי פנים. העצים עמידים במידה מסוימת בפני ריקבון במגע עם הקרקע, ומבחינה היסטורית שימש כעמודים וגידור. עצי ארזית ואלון שימשו באופן מסורתי לבניית סירות דיג סקוטיות במאה ה-19.
סוג הארזית Dunkeld, גדל באופן נרחב בצפון אירופה, ומוערך בשל הצמיחה המהירה שלו ועמידותו למחלות.
פול לרי
פול לֶרי (בצרפתית: Paul Lhérie; 8 באוקטובר 1844 – 17 באוקטובר 1937) היה זמר טנור (ומאוחר יותר בריטון) צרפתי, שהתפרסם ביותר בהופעתו כ"דון חוסה" המקורי בכרמן. הופעתו הראשונה הייתה באופרה קומיק ב-1866 כ"ז'וזף" של מאול. הוא יצר את תפקידי "שארל השני" בהצגת הבכורה של "דון סזאר דה באזאן" של מאסנה בשנת 1872, "בנואה" ב"דבר המלך" של דליב ב-1873 ו"דון חוזה" בכרמן של ביזה ב-1875.
ב-1882 עבר לתפקידי בריטון, החל ב"פוזה" ("דון קרלוס") בלה סקאלה. הוא שהה זמן מה גם בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, שם ביצע את "זורגה" ("דולי הפנינים" של ביזה), "ריגולטו", "ז'רמון" (לה טרוויאטה), "לונה" ו"אלפונס" ("לה פאבוריטה") הוא פרש מן הבמה בשנת 1894.
הדר תדמור
ביוגרפיה
תדמור נולדה בחיפה וגדלה בהרצליה, להורים שעסקו בתחומי התקשורת: אביה רם תדמור, שדרן רדיו ואימה מיכל תדמור זמרת. אחותה היא הזמרת אלה תדמור.
לאחר סיום בית הספר תיכון הראשונים (הרצליה), התגייסה לצה"ל ושירתה בגלי צה"ל כקריינית חדשות, והגישה בגלגלצ את התוכניות: "המשולש", "לא על הלוף לבדו", "לא רוצים לישון" ותוכניות נוספות בגל"צ, ו"סוף שבוע רגוע" ותוכניות נוספות בגלגלצ.
בתום שירותה הצבאי הצטרפה תדמור למערכת העיתון הכלכלי TheMarker והייתה שדרנית בשירות הרדיו בהזרמת מדיה של העיתון. בהמשך הצטרפה לצוות מדור הכלכלה העולמית של העיתון ככתבת.
בשנת 2001 החלה להגיש תוכניות וחדשות בתחנת הרדיו 103FM. בשנת 2002 החלה להגיש בתחנת רדיוס 100FM רצועה יומית בשם "סלקט" אותה הגישה עד 2017.
בשנת 2011 החלה לכתוב תסריטים לערוצים קומדי סנטרל וניקולדיאון. בתחילה כתבה לתוכנית "האוניברסיטה" בערוץ קומדי סנטרל ובהמשך יצרה וכתבה תסריטים, מערכונים וסדרות טלוויזיה רבות: הייתה בצוות היוצרים של הסדרה "משפחת כספי", תוכנית המערכונים "ערוץ אפס", כתבה תסריטים עבור סדרות קומיות ודרמטיות, בין היתר: זנזורי, צפוף, שב"ס, קצרים ועוד. הייתה חברה בצוות הכותבים של היהודים באים והלילה עם לוסי וגורי.
בשנת 2021 זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה על התסריט הטוב ביותר בתוכנית סאטירה, כחלק מצוות הכתיבה בתוכנית המערכונים "היהודים באים".
בנוסף הופיעה תדמור בהצגות ומחזות זמר, בין היתר: "הסירנות", 'אדיפוס – משפט האלים" (במסגרת פסטיבל עכו) ו"הרצל – אופרת רוק".
נפטרה ממחלת הסרטן ב-18 בנובמבר 2022.
התגוררה בהרצליה.
ולדימיר קורטב
ולדימיר קוּרְטֶב (בבולגרית: Владимир Куртев; 19 באוקטובר 1888, פלבן, נסיכות בולגריה – 8 ביוני 1946, סופיה, ממלכת בולגריה) היה קצין צבא בולגרי, מורה וחבר המזכירות הארצית של הארגון המהפכני המקדוני בתקופת מלחמת העולם השנייה. קורטב הוא חסיד אומות העולם, על חלקו בהצלת יהודי בולגריה מגירוש אל מחנות ההשמדה הנאציים.
תולדות חייו
קורטב נולד למשפחת מהגרים מחבל בסרביה. ב-1907 למד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת סופיה ובמקביל חבר לארגון המהפכני המקדוני, אשר שם לו למטרה לצרף את חבלי מקדוניה לממלכת בולגריה. במלחמת הבלקן הראשונה הצטרף למיליציות העממיות שנלחמו לצד הבולגרים נגד העות'מאנים במקדוניה ולחם בקרבות לכיבוש הערים בנסקו וסרס. במלחמת העולם הראשונה שירת כקצין בדרגת סגן באוגדת הרגלים הראשונה, השתתף בקרב טורטוקאיה ועוטר בעיטור העוז הבולגרי על חלקו בקרב.
מלחמת העולם השנייה והצלת יהודי בולגריה
ממלכת בולגריה הייתה בעלת בריתה של גרמניה הנאצית במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה. ב-23 בינואר 1941 פורסם החוק להגנת האומה, שדמה במתכונתו לחוקי נירנברג. ב-1 במרץ 1941 חתם ראש הממשלה הבולגרי הפרופסור בוגדאן פילוב בווינה, על ההסכם התלת-צדדי, במסגרתו הפכה בולגריה לבעלת בריתן של מדינות הציר. עוד טרם החתימה, נכנס הוורמאכט ללא קרב לשטח בולגריה והשתמש בה, כקרש קפיצה לפלישות לממלכות יוון ויוגוסלביה.
בתחילת שנת 1942 החלו דיונים בממשלה הבולגרית, שכותרתם – פתרון סופי של בעיית היהודים בבולגריה. הגרמנים, שהיו עסוקים במלחמה עם ברית המועצות הפעילו לחץ כבד על הממשלה הבולגרית לגרש את יהודי ארצם. המלך הבולגרי היסס, וחזר על טענתו כי היהודים נדרשים לעבודות תשתית וכבישים. הלחץ הכבד נמשך ולבסוף נכנע המלך ובתאריך 22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לענייני יהודים הסכם עם נציג גרמניה הנאצית תיאודור דנקר, על גירוש 20,000 יהודים המצוים בחזקת הבולגרים אל מחנות ההשמדה.
הממשלה הבולגרית ביצעה מאמץ מרוכז לשמור את דבר תוכנית הגירוש בסוד, אך היא דלפה והועברה לידיעת בני הקהילה היהודית בקיוסטנדיל על ידי ליליאנה פניצה מזכירתו של אלכסנדר בלב. למרות הדלפת הידיעה המשיכו השלטונות להכחיש אותה, תוך טענה שמדובר בשמועה חסרת ביסוס. ב-25 בפברואר נפגש חיים רחמים בכר, חבר ועד הקהילה היהודית בקיוסטנדיל עם ולדימיר קורטב בסופיה והוא אישר בפניו שידוע לו ולאנשיו, אשר חלקם הועסקו גם כפקידי ממשל, שב-10 במרץ מיועדים יהודי בולגריה לגירוש. קורטב הציע את עזרתו.
ב-4 במרץ 1943 החל מבצע גירושם של 11,343 יהודי תראקיה, מקדוניה ופירוט והם נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה. הגירוש בוצע על ידי שוטרים בולגרים, אשר הכו את המגורשים ובזזו את רכושם. ב-9 במרץ נחתם צו הגירוש למכסה ראשונית של 6,365 יהודים מקהילות "בולגריה הישנה" וזאת כדי להגיע למספר המגורשים עליו סוכם עם הגרמנים. תוכננו מכסות נוספות.
ב-8 במרץ 1943 יצאה מקיוסטנדיל לסופיה, משלחת בת ארבעה חברים ובכללם ולדימיר קורטב. במקור מנתה המשלחת 40 אישי ציבור מקיוסטנדיל, אך בשל איומים ולחצים של נציגי הממשל הצטמצם מספר חבריה ל-4. חברי המשלחת הצטרפו לדימיטר פשב סגן יושב הפרלמנט הבולגרי ונועדו לפגישה טעונה עם פטר גברובסקי שר הפנים במטרה לעצור את הגירוש המתוכנן. במהלך הפגישה איים קורטב על שר הפנים הבולגרי בשם הארגון המהפכני המקדוניבפעולות תגמול אם יגורשו היהודים מהממלכה ובכלל זה פעולות כנגד גברובסקי עצמו. במקביל הפעילו ראשי הכנסייה הבולגרית המטרופוליטנים סטפן וקיריל לחץ על המלך בוריס השלישי וב-9 במרץ הושעה צו הגירוש ליהודי בולגריה.
אחריתו
ב-9 בספטמבר 1944 נכבשה סופיה על ידי הצבא האדום ובמקביל התחוללה ברחבי הממלכה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית אשר בעקבותיה נאסרו אנשי צבא ופקידי ממשל. ולדימיר קורטב היה ברשימת העצורים, אך מצא מחבוא בדירות מסתור בקרב בני הקהילה היהודית. בשלהי ספטמבר הוא נידון למוות שלא בפניו. ב-8 ביוני 1946 ערך המשטר הבולגרי גל מעצרים נרחב בקרב חברי הארגון המהפכני המקדוני. קורטב נעצר, נורה למוות במקום ומקום קבורתו לא נודע. בעיר סופיה קיים רחוב הנושא את שמו של קורטב.
חסיד אומות העולם
לאחר מותו, הוצנע ונשכח חלקו של קורטב בסיפור הצלתם של יהודי בולגריה ובעוד שלושת חבריו למשלחת מקיוסטנדיל פטר מיכאלב, איוואן מומצ'ילוב ואסן סויצ'מזוב זכו להכרה כחסידי אומות עולם, הוא לא זכה בעיטור. ב-3 במאי 2010, לאחר פנייה לארגון יד ושם בעניינו החליט הארגון להעניק לקורטב את עיטור חסיד אומות העולם. ב-28 ביוני 2010 הוענק העיטור בטקס חגיגי בנוכחות שר החוץ הבולגרי, לנכדו ונכדתו של קורטב.
כוח גברא (נטילת ידיים)
בהלכה, כוח גברא הוא אחד התנאים הנדרשים לנטילת ידיים תקינה. משמעות הדרישה היא שמי הנטילה יישפכו על הידיים מכח נתינה של אדם (גברא, בארמית), ולא די בהרטבת הידיים במים הזורמים מאליהם.
מקור הדין והמושג
המשנה מתארת אופנים שונים של נתינת המים על הידיים וכשרותם ההלכתית. ממשנה זו עולה שיש צורך שמישהו יתן את המים על הידיים בנטילת ידיים, ולא מספיק שהמים יזרמו מאליהם. התנאים נחלקו בשני מקרי ביניים שבהם הנטילה נעשית על ידי בעל חיים (קוף) ולא אדם, או על ידי 'כוח גברא' קדום (הטיית חבית והרטבת הידיים במים הנשפכים ממנה לאחר מכן):
התלמוד במסכת חולין עוסק בדינו של אדם הנוטל ידיו מתוך זרם מים שזורם בצינור ששפכו אליו מים. התלמוד קובע שרק כשהאדם קרוב למקום בו שפכו את המים לצינור הנטילה כשרה, כיוון שהם באו מכןח גברא. על פי זה כתבו הראשונים שצריך שהמים יבואו מכח מישהו. וכך נפסק בשולחן ערוך.
בהגהות מיימוניות הסביר שחכמים הצריכו כוח גברא בנטילת ידיים מפני שלמדו זאת מהזאת מי חטאת, שנאמר לגביה.
דין כוח גברא הוא דווקא בנטילת ידיים ממים שאובים, אך בטבילת ידיים במי מעיין או מקווה אין צורך בכוח גברא.
פתיחת פקק וברז
כאמור במשנה, אדם יכול להניח כלי בין ברכיו ולהטותו כך שישפכו מים על ידיו, והנטילה באופן זה כשרה. אך כאשר החבית כבר מוטה על צדה ונשפכים ממנה מים - לא ניתן ליטול ממנה ידיים, כיוון שהמים לא באים מכוח גברא. במקרה בו המים נשפכים מנקב בחבית שניתן לסותמו בפקק - כתבו בעל התרומה, סמ"ג, סמ"ק ועוד ראשונים שניתן לסתום את הפקק ולפותחו וכך ליטול ממנו, והמים שיוצאים לאחר פתיחת הפקק נחשבים שיצאו מכוח גברא. וכך נפסק בשולחן ערוך.
נטילה מכח חסרי דעת
המשנה מאפשרת נטילה גם על ידי חרש, שוטה וקטן, למרות שהם חסרי דעת. עם זאת, חלק מהפוסקים כרבי יוסי סוברים שדווקא קטן מגיל 6 ומעלה יכול ליטול ידיים ונתינת המים מכוחו נחשבת ככוח גברא.
דליה רז
דליה רז (נולדה ב־19 בינואר 1937) כיהנה כקצינת ח"ן ראשית ה-8 בצה"ל בין השנים 1975–1982. לאחר שחרורה נעשתה חברת מועצת העיר חיפה.
כוח גברא (נטילת ידיים)
כוונה בנטילה
מהתלמוד במסכת חולין ובמסכת חגיגה משמע בפשטות שאין צורך בשום כוונה בנטילת ידיים לחולין (בשונה מנטילה לתרומה ולמעשר). עם זאת, מהתוספתא עולה שיש צורך שאחד הצדדים בנטילה יכוון:. לפי זה כתב הרשב"א שיש צורך בכוונה של הנותן את המים או של הנוטל את ידיו, כדעת תנא קמא. וכך פסקו השולחן ערוך והרמ"א.
דליה רז
משפחה
דליה נולדה בחיפה. הוריה נוח קופר עובד בוולקן (מפעל) ועליזה קופר גננת. התחנכה ובוגרת בית הספר הריאלי העברי.
שירות צבאי
רז החלה את שירותה בשנת 1955 כמ"כית בנח"ל, ומשם לאחר שהייתה מ"פ בנח"ל, עברה לחיל הים כקצינת שלישות בבה"ד חיל הים. התקדמה כראש ענף חוגרים במספן כוח האדם.
כוח גברא (נטילת ידיים)
טבילת ידיים בכלי
התלמוד במסכת זבחים מסתפק מה דינה של נטילת ידיים של כהן בתוך הכיור, כאשר הספק הוא אם נטילת הידיים צריכה להיות מהכיור או שגם בתוכו הנטילה יכולה להיות כשרה. הראשונים נחלקו לגבי ההשלכה של הסתפקות זו על טבילת ידיים בכלי שלא במסגרת עבודת המקדש: התוספות, הרמב"ם, בעל התרומה ועוד ראשונים סוברים שלא ניתן לצאת ידי חובת נטילת ידיים כאשר טובלים את הידיים בכלי. לעומתם, בה"ג ורשב"א סוברים שניתן לטבול ידיים בכלי ולצאת ידי חובת נטילת ידיים. התוספות הסבירו שבה"ג סובר שאין הלכה כתלמוד בחולין שמצריך כוח גברא, או לחלופין שלדעתו פעולת הטבילה של הידיים בכלי נחשבת בעצמה לכוח גברא. להלכה, השולחן ערוך הביא את דעת בה"ג בלשון 'יש אומרים' ולאחריה את דעת התוספות בלשון 'יש אומרים', ולבסוף כתב שבשעת הדחק אפשר לסמוך על בה"ג ולטבול ידיו בכלי, ואם אחר כך מזדמן לו ליטול כדעת כולם - יטול שוב בלי ברכה.
דליה רז
שירות צבאי
בשנת 1975 נעשתה רז קצינת ח"ן ראשית בתקופת כהונתה יצא לדרך קורס קצינות לנגדות, שאיפשר לנשות מקצוע להתקדם במסלול קצונה, כמקובל לנגדים גברים.
ביוזמתה של רז נפתחו בפני נשים תפקידים רבים כגון: שירות בכלי שיט, הדרכת חי"ר ושריון, חשמלאות מכנית וחשמלאות מטוסים, טכנאות קשר ואלקטרוניקה, אופטיקה ומלגזנות. הכשרתן של החיילות במקצועות אלה איפשרה במהלך מלחמת לבנון הראשונה לשבץ נשים גם בשירות מעבר לגבול, בלבנון.
משפחה
בשנת 1959 נישאה לגדעון רוזמן אשר שירת בצה"ל כקצין תותחנים ושינה את שם המשפחה לרז. לזוג נולדו שני בנים שהפכו לטייסים בחיל האוויר. בשנת 2000 נפרד הזוג.
ירוסלב נאד
ירוסלב נאד (בסלובקית: Jaroslav Naď; נולד ב-21 במרץ 1981) הוא פוליטיקאי סלובקי ממפלגת אנשים רגילים ואישים עצמאיים. מכהן כשר ההגנה מאז 21 במרץ 2020.
ביוגרפיה
נאד נולד בניטרה ב-21 במרץ 1981. בין השנים 1999–2004 סיים תואר שני במדעי המדינה בפקולטה למדעי המדינה ויחסים בינלאומיים של אוניברסיטת מאטיי בל בבאנסקה ביסטריצה. כחלק מלימודיו התמחה במוסדות נאט"ו בבריסל ובמשרד ההגנה. הוא למד בקורסים נוספים בתחום הביטחון והיחסים הבינלאומיים בארצות הברית, גרמניה ובלגיה. בשנת 2018 השלים דוקטורט בביטחון לאומי ובין-לאומי באקדמיית הכוחות המזוינים על שם הגנרל מילאן רסטיסלאב שטפאניק.
בתחילת דרכו, נאד היה חבר במפלגת "כיוון - סוציאל-דמוקרטיה" אשר אביו היה אחד ממייסדיה. עם זאת, כעבור כמה שנים הוא עבר מהפך פוליטי משמאל לימין ועזב את המפלגה. עוד במהלך לימודיו באוניברסיטה, נאד עבד בארגונים הלא-ממשלתיים המרכז האירו-אטלנטי, והחברה הסלובקית למדיניות חוץ. לאחר שסיים את לימודיו בשנים 2004 עד 2013 עבד במשרד ההגנה בתפקידים שונים, בין היתר כסגן מנהל המחלקה ליחסים בינלאומיים, מנהל לשכת מזכיר המדינה ויועצו, והמנהל הכללי של המדור למדיניות הגנה, יחסים בינלאומיים וחקיקה. בין השנים 2012–2013 עבד כדיפלומט ושימש כראש מדור ההגנה במשלחת הקבועה של סלובקיה לנאט"ו ובנציגות הקבועה של סלובקיה באיחוד האירופי. בשנים 2014–2015 עבד כסגן מנהל הארגון הלא ממשלתי גלובסק. בשנים 2016–2018 עבד כדירקטור בארגון הלא-ממשלתי המכון הסלובקי למדיניות ביטחון.
ב-2018 הצטרף נאד למפלגת הימין אנשים רגילים ואישים עצמאיים. הוא שימש כמומחה הביטחון של המפלגה במשך מספר שנים, ובמקביל פעל כפוליטיקאי עצמאי בזירה המקומית. בדצמבר של אותה שנה הוא הפך לסגן ראש מועצת הכפר הרובה בורשה. בפברואר 2020 הוא נבחר למועצה הלאומית מטעם המפלגה. ב-21 במרץ של אותה שנה הוא מונה לשר ההגנה בממשלתו של איגור מטוביץ'.
גאורגי דימיטרוב
גאורגי מיכאילוב דימיטרוב (בבולגרית: Георги Димитров Михайлов; 30 ביוני 1882, קובאצ'בצי, נסיכות בולגריה – 2 ביולי 1949, מוסקבה, ברית המועצות) היה פוליטיקאי בולגרי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20.
ראשית הקריירה
דימיטרוב נולד למשפחה קשת יום והיה הבכור מבין 8 אחים. הוא למד סַדָּרוּת דפוס והיה פעיל בארגוני עובדים שונים. ב-1902 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית וב-1903 היה שותף ליסוד מפלגת הפועלים הבולגרית. ב-1919 היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הבולגרית אשר בהמשך הצטרפה לקומינטרן. בין 1904 ל-1923 כיהן כמזכיר פדרציית האיגודים המקצועיים במדינה. ב-1915 נבחר לפרלמנט הבולגרי והיה ממתנגדי הצטרפותה של בולגריה למלחמת העולם הראשונה. בעקבות עמדותיו, נעצר דימיטרוב, נשפט, הורשע בעוון חתרנות ונידון לשנתיים מאסר.
בספטמבר 1923, לאחר ההפיכה שבמהלכה נרצח אלכסנדר סטמבוליסקי ובמקומו מונה אלכסנדר צאנקוב, ניסו הקומוניסטים בראשות דימיטרוב לחולל הפיכה נוספת בממלכה ולתפוס את השלטון. ההפיכה דוכאה בכוח רב על ידי הצבא הבולגרי, אלפים הוצאו להורג ודימיטרוב נמלט לממלכת יוגוסלביה. הוא נידון למוות שלא בפניו וגלה לברית המועצות, שם חי עד 1929 בזהות בדויה. בהמשך, עבר דימיטרוב לגרמניה ועסק בפעילות פוליטית. במרץ 1933, לאחר שריפת הרייכסטאג, נאסר דימיטרוב ביחד עם שני קומוניסטים בולגרים נוספים והואשם במעשה. כשנודע על כך לידידו, יצחק מרקין, ששהה באותה עת במצרים, שלח סיוע לדימיטרוב בדמותן של אלף לירות שטרלינג. כסף זה מימן את הסנגוריה של דימיטרוב. לנאשמים נערך משפט ראווה בלייפציג ודימיטרוב הצליח להעמיד במבוכה את חבר השופטים ולבסוף זוכה מכל אשמה. בראשית 1934 גורש מגרמניה ועבר להתגורר בברית המועצות. דימיטרוב היה מקורב ליוסיף סטלין והוא מינה אותו למזכיר הכללי של הקומינטרן, תפקיד שבו כיהן עד פירוק האיגוד ב-1943.
כהונת ראש הממשלה
ב-9 בספטמבר 1944 כבש הצבא האדום את סופיה וברחבי הממלכה התחוללה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת. קימון גאורגייב היה לראש הממשלה ודימיטרוב הורשה לחזור לבולגריה ולעמוד בראש המפלגה הקומוניסטית. התחולל מאבק בתוך חזית המולדת בין תומכי המערב, ובראשם גאורגייב ושר החוץ פטקו סטאינוב, ובין תומכי ברית המועצות ובראשם דימיטרוב. בנובמבר 1946 התפטר גאורגייב ודימיטרוב מונה לראש הממשלה. גאורגייב נותר סגנו. דימיטרוב ניהל מדיניות חוץ עצמאית ונשא ונתן עם יוסיפ ברוז טיטו שליט יוגוסלביה, על כינון פדרציה בלקנית. פעילות עצמאית זו לא הייתה לרוחם של הסובייטים, גם על רקע הסכסוך האישי בין סטלין לטיטו, והם טרפדו את מהלכיו של דימיטרוב. בולגריה הכירה במדינת ישראל עם הקמתה וב-4 בדצמבר 1948 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
אחריתו
בראשית 1949 חלה הרעה במצבו הבריאותי של דימיטרוב ובהמשך, הוחש לטיפול בסנטוריום שבכפר בָּרְבִיחָה אשר בפאתי מוסקבה. סגנו, טרייצ'ו קוסטוב מילא את מקומו ובמפלגה הקומוניסטית החלה מלחמת ירושה בין חסידי הפלג הסטאליניסטי וולקו צ'רבנקוב ווסיל קולארוב לבין מחנהו של קוסטוב. במרץ 1949 הודח קוסטוב ובהמשך, נשפט ונדון למוות. במקביל, הידרדר במהירות מצבו הבריאותי של דימיטרוב וב-2 ביולי 1949 נפטר והוא בן 67 שנים. לאחר מותו נפוצו ברחבי בולגריה תאוריות קשר בדבר נסיבות מותו, שטענו שהורעל או שנחשף במתכוון למינון גבוה של קרינה מייננת בידי סוכניו של סטלין. תאוריות אלו מעולם לא הוכחו. גופתו נחנטה והונחה בתוך מאוזוליאום שהוקם לכבודו בסופיה. ב-1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בבולגריה, נקבר דימיטרוב בבית העלמין המרכזי בסופיה. ב-1999 נהרס המאוזוליאום שהוקם להנצחתו.
דימיטרוב ולח"י
בשנת 1946, כחלק מניסיונות לח"י ליצירת קשר עם ברית המועצות, נשלח יצחק מרקין ('נחום'), מתאם המחתרת העברית, אל דימיטרוב. דימיטרוב אשר זכר ליצחק את התמיכה והמימון הכספי של משפטו בשנת 1933, פעל לסייע ללח"י ולקשר אותו עם ההנהגה במוסקבה. כחלק מפעולותיו, דימיטרוב התיר ללח"י לערוך פעילות הסברתית בקרב יהודי בולגריה. יתרה מזאת, לבקשת לח"י הוא איפשר ליהודים, אשר נחשבו לקבוצה עמידה וחשובה עבור אוכלוסיית המדינה, לעזוב את בולגריה ולעלות לארץ-ישראל. בהתחלה, הותר ליהודי בולגריה לעזוב את המדינה ולקחת עימם עד 20 ק"ג של כבודה מרכושם, אך בערוב ימיו דימיטרוב ביטל את ההגבלה ואיפשר להם לעזוב יחד עם כלל רכושם והונם.
תוצאה נוספת של ידידות זו בין מרקין ודימיטרוב, לפי דבריו של אברהם רוזן (איש לח"י; כינויו 'שמשון הקטן'), היא הצבעתה של ברית-המועצות - ואיתה מרבית הגוש המזרחי - בעד תכנית החלוקה באו"ם: מרקין, כך סיפר רוזן, ביקש מדימיטרוב לדבר עם סטלין על נושא זה - ודימיטרוב אכן שכנע את סטלין להצביע בעד התכנית בהצבעה בכ"ט בנובמבר.
דימיטרוב והקהילה היהודית
מתום מלחמת העולם השנייה ועד לגל העלייה ההמוני למדינת ישראל, התחולל מאבק על השליטה בקהילה היהודית בין הקומוניסטים לציונים. הקומוניסטים שהתחזקו לאחר המלחמה ושאבו את כוחם ממפלגת האם הבולגרית, נקטו בצעדים כוחניים כדי להגביל את פעילות התנועות הציוניות השונות.
בדצמבר 1946 הוחלט לכנס בבזל את הקונגרס הציוני ה-22 ומשרד הפנים הבולגרי בלחץ הקומוניסטים היהודים, לא התיר את יציאת 5 נציגי הקונסיסטוריון שנקבעו כצירים לקונגרס. בפגישה שנערכה בין ראשי הקונסיסטוריון לדימיטרוב, מסרו נציגי הקהילה היהודית כי חלק ממטרתם הוא הגנה על האינטרסים של בולגריה בעולם והנושא חשוב כאשר ברקע מתנהלת ועידת השלום בפריז. דימיטרוב אישר את יציאת המשלחת בראשות בנימין ארדיטי וב-2 בדצמבר, עם צאת המשלחת, נפרד מהם דימיטרוב אישית וביקשם לפעול למען בולגריה, תוך שהוא מציין את תמיכת חזית המולדת בעליית בני הקהילה המעוניינים בכך לישראל. דבר הפגישה והצהרתו של דימיטרוב פורסמו ברדיו הבולגרי.
בינואר 1948 הפעילו הקומוניסטים לחץ על ארגון ויצו בבולגריה להתפרק ולחדול מפעילות. ב-29 בינואר הגישו ראשי ויצו עצומה לראש הממשלה דימיטרוב וב-2 בפברואר הוא הודיע שארגון ויצו רשאי להמשיך את פעילותו. בסוף ינואר 1949 הגיעה לנמל חיפה האונייה "בולגריה" כשעל סיפונה כ-5,000 עולים חדשים מבולגריה ומהם כמה עשרות חברי המפלגה הקומוניסטית. עם רדתם מהאונייה יצאו הקומוניסטים להפגנה בשטח הנמל, תוך שהם מניפים את הדגל האדום ואת תמונותיו של דימיטרוב. חלקם חזרו לבולגריה במועד מאוחר יותר.
ב-29 במרץ 1949 הודיעה ההסתדרות הציונית בבולגריה על התפרקותה בשל חוסר בחברים. בהצהרת פירוקה הודו ראשי ההסתדרות לדימיטרוב על ההקלות לבני הקהילה בעלייה לישראל. ביוזמת משרדי הקרן הקיימת בבולגריה נערכה מגבית למען נטיעת יער בישראל על שמו של דימיטרוב, ועם עליית ראשי ההסתדרות הציונית לישראל ניטע היער לכבודו.
שהרה בלאו
שהרה בלאו (בעבר: שרה בלאו; נולדה ב-17 במאי 1973) היא סופרת ופובליציסטית ישראלית. כלת פרס היצירה לסופרים ומשוררים (2015).
ביוגרפיה
בלאו נולדה בבני ברק (עיר המופיעה ברבות מיצירותיה) בת בכורה למשפחה דתית לאומית. סבתה הייתה בת למשפחת הרצל. במסגרת שירותה הלאומי התנדבה במכון ללימודי השואה בחיפה, שם החלה להדריך ולתעד ניצולי שואה.
בכתיבתה הפובליציסטית בעיתונים השונים (מעריב, הארץ, העיר) עסקה בלאו בסוגיות הקשורות לחיי הדת והמדינה, היא נחשבה לאחת הנציגות הבולטות של זרם "הדתיים החדשים" ונוהגת להציג עצמה כ"דתיה לייט". באחד ממאמריה "רבין מת, החצאית התקצרה", קישרה בין רצח רבין לבין הפיצול שחל בציונות הדתית. את הדברים האלו אמרה גם בטקס הזיכרון ליצחק רבין (2012).
את דרכה הטלוויזיונית החלה בגיל 19 בתוכנית הדת של מוצאי שבת בערוץ הראשון. בהמשך, במקביל ללימודי ההיסטוריה והפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן והעבודה במכון השואה, הגישה את תוכנית הדת "להבדיל" בערוץ הראשון, את "הצנועות והחסודות" בערוץ התכלת, את "צולם ביום חול", בערוץ 2, את "מדינת הלכה" (יחד עם אורי אורבך) וכן את "מדברים שואה", "חמישה בעקבות פרשה" בערוץ 10 ו"בין השורות" בטלוויזיה החינוכית, בה שוחחה עם ילדים על סוגיות העולות מפרשת השבוע ועל עולמן של הדמויות התנ"כיות.
בשנת 1999 יזמה את טקסי יום השואה האלטרנטיביים שהתקיימו בשנים הראשונות בתל אביב, ומאז התפתחו ונערכו במקומות שונים בארץ. הטקסים עסקו בהיבטים שונים של זיכרון השואה מנקודת מבט אישית וחברתית של הדוברים, ועוררו בתחילה פולמוסים רבים בנוגע לאופן שבו אמורים לציין את יום השואה.
בבסיס יצירותיה הספרותיות עומדים מיתוסים יהודיים אותם היא מעמידה לבחינה מחודשת.
ספר הביכורים שלה, "יצר לב האדמה" (2007), שיצא בהוצאת זמורה ביתן, עוסק באישה היוצרת לעצמה גולם דמוי גבר, שהוא גלגולו של הגולם שיצרו היהודים במרד גטו ורשה, שבסופו של דבר החיש את חורבן הגטו. גלגולו החדש של הגולם שיוצרת גיבורת הספר הבודדה, הרסני כקודמו. בשנת 2020 הספר ראה אור באיטליה ונבחר לאחד מספרי השנה של העיתון "קוריירה דלה סרה".
ספרה השני "נערות למופת", שיצא בשנת 2012 בהוצאת זמורה ביתן, עוסק בנערות באולפנה בבני ברק, העומדות להעלות מחזה המציג את סיפורן של התשעים ושלוש - סיפור שכנראה לא התרחש, אך זכה לפרסום כסיפור אמיתי, על תשעים ושלוש נערות חרדיות מ"בית יעקב" שהמיתו עצמן על קידוש השם כדי שלא להיאנס על ידי חיילים גרמנים בזמן השואה. הספר נע בין גרסה חתרנית של המיתוס לבין נוכחותו, השלכותיו והשתקפויותיו הסמויות והגלויות בחייהן של נערות אולפנה בבני ברק בסוף המאה ה-20.
בלאו כתבה את המחזה "האחרונה" על זוג ניצולות שואה המתקוטטות ביניהן מי תזכה לשרוד ולהישאר הניצולה האחרונה עלי אדמות, אשר הועלה ב-2003 בפסטיבל תיאטרון קצר, וכן סיפורים קצרים שפורסמו בעיתונים ובאנתולוגיות שונות בארץ ובעולם.
לצד ההצגה, בפרויקט ראשוני מסוגו, ראה אור הספר "יתד" (הוצאת זמורה ביתן) שהוא הספר שדמות הסופרת כותבת על הבמה לעיני הצופים, שיכלו לרכשו לאחר ההצגה, לאחר שצפו במהלך כתיבתו על הבמה.
ספרה הרביעי, "האחרות", שראה אור ב-2018 הוא מותחן פסיכולוגי, העוסק בנשים שאינן רוצות ילדים, ונרצחות על רקע זה. הרומן נמכר לתרגום לשמונה שפות.
בלאו הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ה. מנימוקי ועדת הפרס: "יוצרת מקורית, ברוכת דמיון, העזה תיאורית ועושר סגנוני. זיקתה לעולם היהודי עמוקה, אך מבעה נונקונפורמיסטי ובורא עולם עשיר המקושר למסורת ולחיים האמוניים ועם זאת פורץ מגבולותיו."
עמיתה במכון גשר למנהיגות.
קישורים חיצוניים
מכּתביה:
על כתביה:
זאב פל
זאב פל (14 באוגוסט 1914 - 12 בנובמבר 2014) היה מהנדס מכונות ישראלי בתעשיית אבן וסיד אשר תכנן רבים ממחצבותיה. הצוות שבראשותו זכה ב-1974 בפרס קפלן על תכנון וביצוע מחצבת אבן וסיד בשפרעם.
חייו בפולין לפני מלחמת העולם השנייה
פל נולד ב-14 באוגוסט 1914 בעיירה טורקה שעדיין הייתה באימפריה האוסטרו הונגרית. פל היה יתום מאב מגיל צעיר ואת ילדותו עשה בעיירה שהייתה אז חלק מפולין, פל היה ציוני מנעוריו והיה חבר בתנועת השומר הצעיר. יחד עם חבריו יסד את הסניף המקומי של תנועת החלוצים גורדוניה ובמסגרתה בילה שנה "בהכשרה" לעליה לישראל. בשנת 1932 סיים פל את לימודי התיכון ופנה ללימודי משפטים. לאחר שנה עבר ללימודי הנדסה וסיים בשנת 1937 את לימודיו בפוליטכניק בקרקוב כמהנדס מכונות.
מלחמת העולם השנייה
פל הספיק לעבוד כמהנדס בקרקוב רק זמן קצר. ב-31 באוגוסט 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, פל ברח מקראקוב לחלק של אוקראינה שנכבש בידי הרוסים ובמשך כשנתיים עבד בלבוב כמהנדס עבור פרויקטים של הצבא הסובייטי. ב 22 ביוני 1941 עם פלישת הגרמנים לאוקראינה וקריסת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, גויס פל לצבא האדום שנסוג מזרחה תוך כדי לחימה כושלת מול הגרמנים. הנסיגה נעצרה לתקופה מסוימת על גדות נהר דנייפר אולם באוקטובר 1941 הצליחו הגרמנים לחצות את הנהר והצבא האדום שוב נסוג. פל השתתף בקרבות קשים בחזית הדרום מזרחית ובין השאר בלבוב, רובנו, ויניצה, קריבוי רוג, זפוריז'יה, מריאופול ורוסטוב על הדון. בינואר 1942 הועברה היחידה שלו לסברדלובסק (היום יקטרינבורג) שבמרכז רוסיה ובאפריל באותה שנה הוא הוצב בסיביר במחוז קורגן שהיה מרכז לתעשיות הצבאיות שהועברו מהמערב, שם עבד עד סוף המלחמה כמהנדס.
אחרי המלחמה
בדצמבר 1945 קבל פל חופשה ונסע הביתה לטורקה שם גילה שכל משפחתו הושמדה בידי האוקראינים והגרמנים. פל החליט להגיע לישראל, החל במסע מערבה ובאוקטובר 1946 הפליג לישראל באוניית המעפילים לטרון. האניה נתפסה בידי האנגלים ונוסעיה בילו מספר חודשים במעצר בקפריסין, באוקטובר 1947 לאחר שהייה של חודש במחנה מעפילים עתלית, הוא קבל אישור עליה ושוחרר לחיים בישראל.
מלחמת השחרור
ביוני 1947 קבל פל עבודה בחברת אבן וסיד ובשנים 1947–1948 הספיק להוביל את הקמת מחצבת השיש בחפציבה, מפעל הסיד בשפיה ומחצבת בנימינה. ב -21 במרץ 1948 לקח יום חופשה וכך ניצל מפיצוץ מכונית תופת מול משרדי "סולל-בונה" ברחוב הנמל בחיפה. באפריל 1948 גויס לצה"ל ושרת כלוחם ביחידת הג'יפים של חיות הנגב במסגרת גדוד 9 של חטיבת הנגב. פל השתתף בקרבות על משטרת נגבה (עיראק סוידאן) ובקרבות נוספים בנגב.
עבודתו באבן וסיד
ב 1949 שוחרר פל מהצבא וחזר לעבודתו באבן וסיד. תנופת הבניה במדינה הצעירה דרשה חומרי גלם רבים שאותם התקשתה אבן וסיד לספק ממחצבותיה המיושנות. במימון כספי השילומים מגרמניה, הוביל פל את חידוש הציוד והפיכתם של מפעלי אבן וסיד למפעלים מודרניים שיכלו לעמוד במשימה. בשנות ה-50 נבנו וחודשו מחצבת ברניקי בטבריה, מחצבת אשלים, מפעל השיש במפרץ חיפה, מפעל השיש בקסטל ומחצבת עין חרוד. בשנות ה-60 תכנן פל את בנייתן של מחצבות ומפעלים מודרניים: בשפיה הוקמו תנורי סיד חדישים, מחצבת 4.5 ליד חיפה הורחבה והוקמו מחצבות נצרת, גולני, ק"מ 19 בנגב, חצור ומפעל הגבס במכתש רמון. הקצבת המטבע הזר באותן שנים הגבילה קניית מכונות בחו"ל ולכן מרבית המגרסות, הנפות והמסועים נבנו בתכנון ובביצוע עצמי בבתי המלאכה של החברה.
שנות ה-70 הביאו חידושים טכנולוגיים. המפעלים שבנו פל וחבריו באותן שנים הצטיינו באוטומציה ומיכון שבהם שולב ידע שנרכש בחו"ל עם שיפורים מקומיים. בשנים אלה נבנו בין השאר מחצבות שפרעם, רביבים וצאלים. בסוף אותו עשור הוביל פל את בנייתם של עשרות מפעלי בטון מובא ומפעלי אספלט לריבוד כבישים. בשנת 1974 זכה פל לקבל את פרס קפלן על תכנון וביצוע מחצבת שפרעם.
פל המשיך לעבוד בחברה גם בשנות ה-80 עד הגיעו לגיל 75. החדשנות וההתלהבות שלו לא שככו למרות גילו, והמפעלים שבנה באותן שנים: מחצבת מודיעין, דרגות ותנורי סיד חדשים בשפיה הצטיינו גם הם בחדשנות. הפרויקט האחרון שהשתתף בו היה שחזור אתר מחצבת חפציבה שנפתחה לקהל בשנת 2009 על ידי המועצה לשימור אתרים. למרות שהיה כבר בשנות התשעים שלו, שימש כיועץ לצוות השחזור.
חייו האישיים
פל היה נשוי לצביה משנת 1950 ועד למותה ב-2011. נפטר בחיפה בגיל מאה ב-12 בנובמבר 2014 והשאיר אחריו בן, בת וארבעה נכדים.
הקשת הגעשית של קמפניה
הקשת הגעשית של קמפניה היא אזור געשי בדרום איטליה, לחוף הים הטירני. הקשת הגעשית מצויה במחוז קמפניה, ובתחומה כמה הרי געש, איים געשיים ומתחמים געשיים.
היווצרות
הקשת הגעשית של קמפניה שוכנת על מישור קמפניה – שקע ששטחו כ-2,000 קמ"ר, הגובל בדרום-מערב בחוף הים הטירני ובשאר צדדיו במשטח קרבונטי מהמזוזואיקון. השקע נוצר במהלך הפליוקן והפליסטוקן. בשיא שקיעתו הגיע עד לעומק מרבי של 5 ק"מ, אז כוסה במשקעים געשיים ובסחף.
היווצרות השקע חלה במהלך פעילות טקטונית מורכבת, שהתרחשה כתוצאה מהפחתה של הלוח האדריאטי – מקטע קרומי שהתנתק מצפון הלוח האפריקאי – אל מתחת ללוח האירו-אסייתי. כתוצאה מהפחתה זו החלה פתיחתו של הים הטירני והיצרות של הים האדריאטי – במהלכה הסתובב חצי האי האפניני נגד כיוון השעון. בעקבות תזוזתו חלה מתיחה והידקקות של הקרום מתחת לים הטירני והתרוממות אזורית של המעטפת במרכזו. היערכות זו גרמה לתחילתה של פאזה געשית עזה, בעיקר באזורים הנמוכים.
תהליכי היווצרות הקשת עדיין פעילים, והם אחראים לרעידות האדמה ולגעשיות הערה המתרחשות גם בהווה מסביב לאגן הים הטירני.
געשיות
הגעשיות בקשת הקמפנית היא רביעונית, אם כי נמצאו עדויות לגעשיות מוקדמת יותר. האזורים הגעשיים העיקריים הם מתחם סומה-וזוב והקלדרה ה"מקננת" של קמפי פלגריי. געשיות זו מתבטאת בלבות בזלתיות ובלבות אנדזיטיות קאלק-אלקלינייות האופייניות לקשתות געשיות. עם זאת, הרכב המאגמה שיצר את וזוב שונה במקצת. ההבדל נובע מקרע שנוצר בלוח האדריאטי שנחת מתחת לאיטליה, ויצר מעין "חלון" בלוח. חלון זה חשף סלעים שונים מעט בהרכבם להתכה באזור ההפחתה.
הפעילות הגעשית באיטליה – בעיקר בנאוגן וברביעון – מחלקת אותה לשלושה חבלים געשיים נפרדים, המייצגים הרכבים געשיים שונים במקצת. עם זאת, קיימת חפיפה גאוגרפית בין כמה מהחבלים:
הקשת הגעשית של קמפניה היא חלק מהחבל הגעשי הרומאי ומצויה בדרומו. התפרצותו של וזוב בשנת 79 – שהחריבה את פומפיי, הרקולנאום וערים נוספות בשולי מפרץ נאפולי – היוותה אירוע מכונן במחקר הוולקנולוגי.
מבנים געשיים
המבנים הגעשיים הבולטים ביותר בקשת הגעשית של קמפניה מתרכזים מסביב למפרץ נאפולי:
מתחם סומה-וזוב
במזרח מפרץ נאפולי מצוי מתחם הקלדרה של סומה-וזוב, שנוצר בהתפרצות געשית לפני כ-18,300 שנים. במהלך התפרצותו של הר הגעש סומה התרוקן תא המאגמה שלו במידה רבה, שגרמה להתמוטטות תקרת התא ולהיווצרות קלדרה. החרוט הגעשי של סומה התמוטט אל תוך הקלדרה בשלמותו, והוא מרכיב היום את הר הגעש וזוב.
מתחם זה עדיין פעיל, ווזוב נחשב לאחד מהרי הגעש המסוכנים בעולם עקב צפיפות האוכלוסייה הגבוהה סביבו. במקרה של התפרצות יימצאו כשלושה מיליון בני אדם בטווח סכנה.
קמפי פלגריי
המתחם הגעשי של קמפי פלגריי הוא קלדרה מקננת – קלדרה שנוצרה בתוך קלדרה עתיקה יותר. הקלדרה הראשונה נוצרה בהתפרצות געשית שהתרחשה לפני כ-39,000 שנים, והשנייה – לפני כ-15,000 שנים.
חלק מן הקלדרה של קמפי פלגריי מצוי על קרקעית הים, ותוחם את מפרץ פוצואולי. חלקה היבשתי מורכב מחרוטים געשיים, בלועם של כמה מהם מצויים אגמי לוע.
הפעילות במתחם זה נמשכת. הר הגעש מונטה נואובו (Monte Nuovo) – "ההר החדש" – הוא ההר הצעיר ביותר באירופה, והוא נוצר בהתפרצות שהחלה ב-29 בספטמבר 1538 ונמשכה שבוע. התמלאות והתרוקנות תא המאגמה מתחת לקמפי פלגריי – בנוסף לפעילות הידרותרמית – גורמת לתופעה של התרוממות ושקיעה לסירוגין של פני השטח, המלווה לעיתים ברעידות אדמה חלשות. תופעה זו נקראת ברדיסייסמיות (Bradyseism), ותוצאותיה ניכרות בעיר פוצואולי.
משה דניאל
משה (מוסה) דניאל (29 באוקטובר 1930 – 1 ביוני 2020) היה כדורסלן ומאמן כדורסל ישראלי, בגובה 1.85 מטר, ששיחק בין היתר בשנות ה-50 בהפועל אשדות יעקב והפועל חולון ובנבחרת ישראל. כן שיחק בנבחרת ישראל בכדורעף. נחשב לדמות מרכזית בהיסטוריה של כדורסל הנשים בישראל. אימן בין היתר את נבחרת ישראל בכדורסל נשים וכן קבוצות כדורסל נשים רבות מסוף שנות ה-60 ועד תחילת שנות ה-90. זכה כמאמן כדורסל נשים בחמש אליפויות וארבעה גביעי מדינה.
ראשית ימיו
דניאל נולד בחיפה. בילדותו למד בבית הספר היסודי "אחדות" בקריית מוצקין, ובאותן שנים שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של הפועל חיפה. בשנת 1945 עבר דניאל ללמוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם שיחק גם בקבוצת הכדורסל והכדורעף של בית הספר. ב-29 בנובמבר 1947, התקיים משחק הכדורסל הראשון של הפועל חולון, כאשר היא כללה ארבעה שחקני מקוה ישראל וביניהם דניאל. באותו יום, כ"ט בנובמבר, הייתה החלטת האומות המאוחדות על תוכנית החלוקה. בפברואר 1948 הצטרף לפלמ"ח לגדוד השלישי של חטיבת יפתח, ולחם במלחמת העצמאות. באפריל 1948 שכל את אחיו מרדכי דניאל.
כדורסלן
בשנת 1951 הצטרף דניאל לקבוצת הפועל מעיין ברוך. באותם ימים, שוחק הכדורסל על מגרשי כורכר, והשחקנים מההתיישבות העובדת עסקו גם בעבודת האדמה ובשמירות. השחקנים מדי יום השכימו לעבודה והתייצבו למשחקים לאחר יום עמל מפרך בפלחה ובדיר. לימים סיפר דניאל על אותה תקופה: "לא היה לי כסף לקנות נעליים, ופעם חטפתי על זה קנס של לירה, היינו מתאמנים במגרש של הפועל פתח תקווה ונשארים לישון בחדרי ההלבשה". בתחילת שנות ה-50, בטרם נוסדה הליגה הראשונה בכדורסל, השתתף דניאל במשחקי ידידות במסגרת "אליפות הפועל" ומשחקים בינלאומיים בעיקר מול קבוצות צבאיות שונות.
בשנת 1952 זומן דניאל לנבחרת ישראל הבוגרת, והשתתף בטורניר הקדם אולימפי - הלסינקי, הטורניר המשמעותי הראשון בו השתתפה הנבחרת. לימים סיפר דניאל על ההקשר בין הטורניר למלחמת יום העצמאות: "באותם ימים לא חשבתי כל כך על הראייה ההיסטורית. צריך לזכור שרוב הספורטאים במשלחת נלחמו במלחמת העצמאות, ויצאו ממנה עם לא מעט פצעים גופניים ונפשיים. לא ידענו איך לשלב את השמחה הפרטית עם הרגע ההיסטורי".
עונת 1953/1954 הייתה העונה הראשונה של הליגה הלאומית בכדורסל, ודניאל המשיך לשחק בקבוצת הפועל מעיין ברוך, תחת הדרכת המאמן/שחקן שמעון שלח ולצד הכוכבים כגון יגאל דר ועקיבא רוזנבאום. בהתאם לרוח התקופה, הורכבה הליגה בשיטת ה""50-50", כשמרכזי הפועל ומכבי שולחים כל אחד ארבע קבוצות, על מנת ליצור ליגה בת שמונה קבוצות. דניאל השתתף ב-11 משחקים וקלע בממוצע של 6.8 נקודות למשחק. הקבוצה עצמה סיימה את הליגה במקום ה-4, עם 8 ניצחונות מתוך 14 משחקים. בסיום העונה התפרקה הקבוצה. בשנת 1953 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל שנערכה במוסקבה.
לקראת עונת 1954/1955 עבר דניאל להפועל אשדות יעקב, תחת כוכב הקבוצה ומאמנה דני ארז. מבחינתו של דניאל, חבר קיבוץ חולתה, לאחר שקבוצתו הקודמת התפרקה, היה טבעי להמשיך בקבוצה שמייצגת את ההתיישבות העובדת. הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי. דניאל השתתף ב-20 משחקים וקלע בממוצע של 5.2 נקודות למשחק. באותה שנה השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954. בשנת 1954 היה הזימון האחרון של דניאל לנבחרת.
לקראת עונת 1958/1959, לאחר 10 שנים בקיבוץ חולתה, עזב דניאל את הקיבוץ עבר לגור בחולון והצטרף להפועל חולון, שהייתה קבוצת מרכז טבלה באותם ימים. מאמן הקבוצה היה אז אברהם שניאור וכוכבי הקבוצה היו עופר אשד ועמוס קופפר-תובל. באותה עונה סיימה הקבוצה במקום החמישי. כן הגיעה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר גביע המדינה בכדורסל, שם פגשה את מכבי תל אביב והובילה עליה 43:37 כשנותרו שש דקות לסיום המשחק אך נקודות של מכבי בדקות הסיום העלו את מכבי ליתרון והביאו אותה לניצחון 53:47. בעונה הבאה, בעונת 1959/1960, סיימה הקבוצה שוב במקום החמישי, דניאל השתתף ב-8 משחקים וקלע בממוצע של 2.6 נקודות למשחק. בסיום העונה פרש דניאל מכדורסל ועבר לקריירת אימון.
בסך הכל שיחק דניאל 6 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע 423 נקודות בממוצע של 5 נקודות למשחק. בנבחרת ישראל שיחק בין השנים 1952 – 1954 והשתתף ב-3 טורנירים בינלאומיים.
מאמן
עוד בתקופתו כשחקן, אימן דניאל את קבוצת קבוצות נוער בגליל העליון, בשנת 1958 החל לאמן את קבוצת הבוגרים של הפועל כפר סבא. בשנת 1960 אימן את הפועל פתח תקווה; בשנת 1963 את שער הנגב; ובשנת 1967 את אס"א ת"א.
החל משנת 1968 החל לאמן כדורסל נשים, ובין השנים 1968 – 1991 אימן דניאל את הקבוצות הבאות: הפועל תל אביב, אליצור תל אביב, מכבי תל אביב, הפועל חולון, אליצור פתח תקווה, בני יהודה, הפועל ירושלים וגבעת חיים. בתקופה זו זכה כמאמן הפועל תל אביב (נשים) ב־2 אליפויות וגביע המדינה וכמאמן אליצור תל אביב (נשים) ב־3 אליפויות ו-2 גביעי מדינה. כן בין השנים 1972 – 1984 אימן את נבחרת ישראל בכדורסל נשים ובין השנים 1975 – 1981 אימן את נבחרת ישראל לנערות בכדורסל נשים.
דניאל נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בענף כדורסל הנשים בישראל ולאורך השנים אף השתתף במאבקים נגד איגוד הכדורסל על חוסר ההשקעה בספורט הנשים. בשנת 1991 פרש מאימון כדורסל. לימים נכנס להיכל התהילה של כדורסל הנשים בישראל.
חיים אישיים
בשנים 1959–1995 עבד דניאל כמורה וכמנהל חוה לחינוך חקלאי ברמת גן. לחם בפלמ"ח, וכן השתתף דניאל בחמש ממלחמות ישראל - מלחמת העצמאות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ומלחמת יום כיפורים. בשנת 2018 נבחר ליקיר העיר חולון.
אביו של הכדורסלן מוטי דניאל וסבם של הכדורסלנים שון דניאל וראיין דניאל.
נפטר ב-1 ביוני 2020, ונטמן בבית הקברות של קיבוץ חולתה.
שמואל (שמיל) גולן
שמואל (שמיל) גולן (18 בפברואר 1946, ברגן-בלזן, גרמניה – 9 בינואר 2020, כפר סבא) היה לוחם וקצין, סיים את שירותו הצבאי כתא"ל ולאחר מכן שימש כ-15 שנה בתפקידי פיקוד וניהול במשק לשעת חירום. במלחמת ששת ימים היה סמ"פ א' בגדוד 12 של גולני תחת המ"פ אהרון ורדי והשתתף בקרב תל פאחר, ממנו ייזכר כמי שסייע לייצב את הכאוס ששרר למרגלות התל ואחר כך להוביל שלושה זחל"מים אל המוצב הדרומי ולתפוס אחיזה באחת הנקודות החולשות על השטח. על אף פציעתו המשיך להילחם עד לסיום הקרב. על לחימתו בקרב קיבל שמיל את עיטור המופת. במהלך שירותו הצבאי, אותו סיים בשנת 1995, נפצע שמיל ארבע פעמים.
ביוגרפיה
שמואל (שמיל) גולן נולד ב-18 בפברואר 1946 במחנה הריכוז ברגן-בלזן בגרמניה לחוה, שהייתה פליטת שואה, ועברה את אושוויץ וברגן-בלזן; ומשה גולדברג שלחם כפרטיזן. בשנת 1951 עלתה המשפחה ארצה והשתכנה במעברה בשכונת גיל עמל של המושבה מגדיאל (לימים חלק מארבע המושבות שהתאחדו בשם הוד השרון). שמיל למד בבית ספר תיכון מקצועי "מקס פיין" בתל אביב. במהלך הלימודים סייע בפרנסת המשפחה ועבד במסגריה ברמתיים בשעות אחר הצוהריים. כמי שהתחנך בתנועת הנוער החלוצית "הנוער העובד והלומד", הטמיע שמיל את רעיון ההגשמה והתגייס לנח"ל במטרה להיות שותף להקמת היישוב בירנית.
שירות צבאי
שמיל התגייס לצה"ל בשנת 1964 ושירת כ-31 שנים. שמיל התגייס לנח"ל מתוך כוונה להצטרף לחבריו בגרעין "הנוער העובד" להקמת בירנית. לאחר טירונות וקורס מ"כים הצטרף לנחל המוצנח, סיים קורס קציני חי"ר ושב ליחידתו. במהלך אחת הצניחות נפצע שמיל בגבו והוגדר כ"פסול צניחה". כיוון שלא רצה לשרת ביחידה עורפית, הועבר על פי בקשתו כסג"ם צעיר לגולני. במלחמת ששת הימים היה שמיל סמ"פ של פלוגה א' תחת פיקודו של אהרן ורדי בגדוד 12 של גולני. במסגרת ההבקעה של צה"ל ברמת הגולן בחזית הסורית, גדוד 12, תחת פיקודו של סא"ל מוסה קליין, הופקד על כיבוש מוצב תל-פאחר. עם הגדוד לחם שמיל בקרב תל פאחר אשר נערך בשעות אחר הצהריים ב-9 ביוני 1967, במהלך הקרב, ולאחר שמתוך שבעת הזחל"מים של פלוגה א' נפגעו ארבעה, אסף שמיל לוחמים כשירים בשלושה זחל"מים נוספים, והוביל הסתערות באש בדרך העוקפת את המוצב מצפונו. גם לכוח הזה היו נפגעים, אולם הוא הגיע למוצב והצטרף ללחימה. התקפות אלה השלימו את כיבוש התל הדרומי, אולם לא היה בכך די להכריע את הקרב בתל הצפוני. תוך כדי לחימה, נפצע שמיל מכדור שפגע בכתפו ויצא דרך גבו. הוא לא יכול היה לירות אבל המשיך לתפקד עם יד כמעט משותקת, סירב להתפנות והמשיך בלחימה ועסק בפינוי נפגעים אחרים. על מעשה זה הוענק לו עיטור המופת  . לשמיל הייתה ביקורת רבה על ההכנות לקרב ועל ניהולו והוא טען כי בפיקוד החטיבה לא התעניינו בקרב הזה בכלל, התכנון והשליטה היו כישלון מוחלט, לא היה תדריך לפני היציאה ולא נעשה תחקיר כי לבכירים לא היה נוח עם השאלות הרבות.
במלחמת יום הכיפורים, הוא נקרא בעת לימודיו באוניברסיטה לפקד על גדוד קציני חי"ר במילואים שהיה מורכב מיוצאי גולני, צנחנים וסיירות שונות. עם הגדוד לחם שמיל ברמת הגולן, משם עבר לסיני ומשם לאזור שממערב לתעלת סואץ, והיה בין כובשי ג'בל עתקה אשר שלט על העיר סואץ. בקרב על ג'בל עתקה נפצע שמיל פעם נוספת מרסיסים בגבו.
בשנים 1978 - 1980 היה שמיל מפקד חטמ"ר הערבה 406.
במלחמת לבנון שירת שמיל כסגן מפקד יחידת הקישור ללבנון (יק"ל) ועסק בהקמת צבא דרום לבנון (צד"ל).
במלחמת המפרץ פיקד גולן על מחוז דן בפיקוד העורף.
בשנים 1991–1994 כיהן כנספח צבאי בזאיר.
קריירה אזרחית
עם שחרורו בשנת 1995 מונה להיות ראש אזור המרכז של משק לשעת חירום (מל״ח) (כיום רשות חירום לאומית (רח"ל)) ובתפקידו האחרון שימש כראש מל"ח עד לפרישתו בשנת 2013.
חיים אישיים
בשנת 1969 התחתן עם שרה טולדנו מרמת השרון, עד שנת 1975 חיו במושבה מגדיאל, אחר כך ברעננה ובשנת 1988 עברה המשפחה לכפר סבא שם חי שמיל עד יום מותו ב-9 בינואר. הובא למנוחות בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה בכפר סבא. 2020.
לשמיל ושרה שתי בנות ובן.
אודרה מקדונלד
אודרה אן מקדונלד (באנגלית: Audra Ann McDonald; נולדה ב-3 ביולי 1970) היא שחקנית וזמרת אמריקאית ילידת גרמניה. ידועה בעיקר בזכות כישורי המשחק והשירה שלה. היא משתתפת במחזות, אופרות, מחזמרים שונים ומגוונים. היא זכתה בשישה פרסי טוני, יותר מכל שחקן אחר, והיחידה שזכתה בפרס בכל ארבע הקטגוריות.
השכלה וראשית דרכה
אודרה אן מקדונלד נולדה במערב ברלין שבגרמניה בשנת 1970. משפחתה התגוררה בגרמניה למשך זמן קצר בעקבות שירותו הצבאי של אביה ולאחר מכן חזרה לארצות הברית. אודרה נולדה למשפחה מוזיקלית כאשר שני הוריה היו מוזיקאים ודודותיה יצרו קבוצת גוספל בשנות השבעים הידועה בשם האחיות מקדונלד. אודרה גדלה בפרנזו שבקליפורניה והחלה להתעניין במשחק כבר בילדותה כשהשתתפה ולקחה חלק פעיל בתיאטרון המקומי יחד עם אחותה. אודרה למדה בתיכון לאומניות הבמה בשם ג'וליארד אשר בניו יורק וסיימה את לימודיה בשנת 1993.
תיאטרון
אודרה פצחה בקריירה התיאטרלית שלה כבר בזמן לימודיה בתיכון לאומניות הבמה כאשר הצטרפה לצוות ברודוויי של "הגן הסודי" כחלק מהמקהלה, לסיור הופעות. מאוחר יותר היא היוותה חלק מן השחקנים המקוריים לתחיית ההצגה ב -1994, ששיחקה את קארי פיפרידג '. על תפקיד זה זכתה מקדונלד בפרס הטוני הראשון שלה בקטגוריה של שחקנית נבחרת במחזמר. הקריירה התיאטרלית של מקדונלד מתאפיינת בעיקר ביכולות הקוליות היוצאות דופן שלה. מקדונלד היא השחקנית הראשונה שזכתה בשלושה פרסי טוני לפני גיל 30, וככבה במגוון פרויקטים הנעים בין מחזות זמר לדרמות פשוטות ועד מחזות עם שירים. חלק מההפקות שהיא ככבה בהן הן, Master Class (1995) Ragtime (2000), Marie Christine (1999), Henry IV (2003), A Raisin in the Sun (2004), 110 in the Shade (2007) and Porgy and Bess (2012).
סרטים וטלוויזיה
מקדונלד החלה לעסוק בקולנוע בשנת 1996 כאשר קיימה את הופעת הבכורה שלה בדרמה שבעת המשרתים. לאחר מכן היא גם כן הופיעה בטלוויזיה כאשר כיכבה כאחת הדמויות הראשיות ב־The Delany Sisters’ First One Hundred Years (1999). אחר כך היא שיחקה בעוד כמה סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע הבולטים מביניהם: kidnapped (2006-2007), A Raisin in the Sun (2008), grey anatomy (2009) ועוד.
בשנת 2021 שיחקה בסרט הדרמה הביוגרפי "ריספקט" המבוסס על חייה של הזמרת אריתה פרנקלין. שיחקה גם את התפקיד הראשי בסדרה "The Bite" בתור רייצ'ל בוטלה. באותה שנה לוהקה לגלם את פעילת זכויות האדם אלה בייקר בסרט "Rustin"; אשר יצא לשירות הסטרימינג של נטפליקס במהלך שנת 2023.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה של HBO "העידן המוזהב".
שירה
מקדונלד גם כיכבה באופרות והופיעה עם כמה מהתזמורות המפורסמות בעולם, למשל עם התזמורות הפילהרמוניות של ניו יורק, לוס אנג'לס וברלין. היא השיקה קריירת הקלטה מוצלחת כאמנית סולו עם הוצאת הבכורה שלה Way Back To Paradise ב -1998, ואחריה עוד כמה אלבומים: How Glory Goes (2000), Happy Songs (2002), Build a Bridge (2006) and Go Back Home (2013). מקדונלד הציגה חלק מן העבודות שלה על הבמה במחזות זמר שונים ובמחזות עם שירים.
חיים אישיים
אודרה אן מקדונלד התחתנה עם המוזיקאי פיטר דונבון בשנת 2002 אך הזוג התגרש בשנת 2009 כשלהם בת בשם זואי. בשנת 2012 התחתנה אודרה עם השחקן וויל סונסון לאחרונה נולד להם ילד ראשון.
אודרה לוקחת חלק פעיל בתנועה הפועלת למען נישואים שוויוניים של הלהט"בים ברחבי העולם.
מריאן פיית'פול
מריאן פייתפ'ול (באנגלית: Marianne Evelyn Gabriel Faithfull; נולדה ב-29 בדצמבר 1946) היא זמרת ושחקנית בריטית שהקריירה שלה מתפרסת על פני ארבעה עשורים.
תחילת הקריירה של פיית'פול כזמרת פופ בשנות השישים הואפלה על ידי התמכרותה לסמים ולאחר היעלמות ממושכת במהלך שנות השבעים, חזרה עם יותר ניסיון ועם קול שונה, אשר הפך אותה לאחת הזמרות המצליחות ובעלות כוח העמידות הרב ביותר.
במהלך כל שנות עבודתה כזמרת, התדמית והסגנון של פיית'פול השתנה רבות, עם התנסויות בסגנונות מוזיקליים שונים, לצד עבודות עם מוזיקאים שונים, כמו עם דייוויד בואי, בק, ניק קייב, מטאליקה ואחרים.
תולדות חייה
מריאן איילין פיית'פול נולדה בהמפסטד, לונדון. אביה, רוברט גלין פיית'פול היה קצין בצבא הבריטי ומרצה באוניברסיטה. לפיית'פול אילן יוחסין מכובד, מצד אמה, אווה אריסו, ברונית אוסטרית, יהודייה בחלקה. בצעירותה הייתה אווה בלרינה ונהגה לעבוד עם הצמד הגרמני, ברטולט ברכט וקורט וייל, וכן דודה הוא הסופר לאופולד פון זאכר-מאזוך.
לאחר שהוריה התגרשו, עברה פיית'פול עם אמה, לרדינג, ברקשייר. בתקופת לימודיה הייתה חברה בחוג תיאטרון.
שנות השישים
תחילת הקריירה המוזיקלית של פיית'פול הייתה בשנת 1964, בהופעותיה בבתי קפה כזמרת פולק. הפריצה הגדולה שלה הייתה במסיבה בה נכח האמרגן של הרולינג סטונז, אנדרו לוג אולדהם, שם ראה אותה מופיעה. הוא הכיר בינה לבין חברי הלהקה שכתבו בשבילה את הסינגל הראשון שלה, As Tears Go By. במהרה זכתה פיית'פול להצלחה כזמרת, והניבה להיטים נוספים שהעלו את מעמדה בקרב ז'אנר מוזיקת הפופ, ביניהם הסינגלים המצליחים, This Little Bird, Summer Nights ו- Come and Stay With Me.
בשנת 1965 נישאה פיית'פול בהיותה בת 19 לאמן ג'ון דונבאר, ובאותה שנה נולד בנם, ניקולאס. הנישואין היו קצרי טווח, ככל הנראה בעקבות התמכרותו של דונבאר להרואין. לאחר הגירושין עברה לשהות בביתם של חבר הרולינג סטונז בריאן ג'ונס וזוגתו אניטה פלנברג. באותה תקופה החלה במערכת היחסים מתוקשרת במיוחד עם סולן הלהקה הידוע, מיק ג'אגר. השניים יצאו לאורך שנות השישים המאוחרות, אך בשנת 1967 החלה הזוגיות להיפגע, כאשר בעת שהייתם בביתו של קית' ריצ'רדס, המשטרה פשטה על המקום בחיפוש אחר סמים. פיית'פול עצמה נמצאה כשהדבר היחידי לגופה היה שטיח. בשנת 1968, כאשר כבר נהייתה מכורה לסם הקוקאין, אבדה פיית'פול את התינוקת שלה ושל ג'אגר שבבטנה, לה נתנה את השם קורינה. שנה מאוחר יותר, זמן קצר לאחר מותו הפתאומי של בריאן ג'ונס, עברה פיית'פול בעצמה ניסיון התאבדות כושל, לטענתה בעקבות היחס הצונן שעוררה הטרגדיה של ג'ונס בשאר חבריו.
המעורבות של פיית'פול בחייו של ג'אגר זכתה לביטוי באחד השירים המפורסמים של הרולינג סטונז, Sympathy for the Devil, המופיע באלבום Beggars Banquet. השיר עצמו הושפע מהספר האמן ומרגריטה של מיכאיל בולגקוב, אותו הציגה פיית'פול בפני ג'אגר. שני שירים נוספים שהופיעו באלבום אחר של הלהקה, Sticky Fingers, הושפעו מפיית'פול. הראשון הוא Wild Horses, כאשר השורה המרכזית בשיר, "סוסי פרא לא יוכלו לגרור אותי מפה" נאמרה מפי פיית'פול לאחר שיצאה מתרדמת בעקבות מנת יתר. כמו כן השיר Sister Morphine נכתב בידי פיית'פול, אם כי לא זכתה לקרדיט עליו עם צאת האלבום. שנים מאוחר יותר כאשר פרסמה את האוטוביוגרפיה שלה, יצאה פיית'פול נגד ג'אגר וריצ'רדס בעקבות אי מתן תמלוגים על השיר, בתקופה בה הייתה חסרת בית ועמוק במאבק מול התמכרות שלה להרואין.
שנות השבעים
בתחילת שנות השבעים חיה האישיים והקריירה של מריאן פיית'פול היו בכי רע. היא נפרדה סופית ממיק ג'אגר, אבדה את המשמורת על בנה ונאבקה באופן מתמיד בבעיות הסמים הקשות שלה. היא הופיעה פעמים אחדות בלבד, ביניהן הופעתה ברשת הטלוויזיה NBC, לצד דייוויד בואי בביצוע שירם של סוני ושר, I Got You Babe, לבושה בבגדי נזירה.
פיית'פול חייה במשך שנתיים ברחובות סוהו של לונדון, סובלת מהתמכרותה להרואין ומאנורקסיה. חבריה רשמו אותה לתוכנית גמילה, שם יכלה לקבל את המנה היומית שלה לפי מרשם רופא. היא הייתה אחד מהכשלונות הבולטים ביותר של אותה תוכנית, ללא כל יכולת לשלוט בגמילה שלה. בשנת 1976 המפיק מייק לינדר מצא אותה ברחובות והחליט לנסות להחיות את הקריירה המוזיקלית שלה, בהפקת חלק ניכר מאלבומה Rich Kid Blues. האלבום יצא למדפים רק מספר שנים מאוחר יותר, בשנת 1985.
לאחר תקופה ממושכת בה חייתה ברחובות, עברה פיית'פול לגור בדירה נטושה בצ'לסי, ללא מים חמים או חשמל, עם חברה דאז, בן בריירלי, מלהקת הפאנק "הויבראטורים". בשנת 1977 הוציאה לאור פיית'פול את האלבום Dreaming my Dreams, שהושפע ממוזיקת הקאנטרי.
לבסוף, בשנת 1979, לאחר תהפוכות ומשברים בלתי פוסקים, חזרה הקריירה של פיית'פול לכוחה המקורי ולמעבר לו, עם יציאת האלבום המצליח במיוחד, Broken English. האלבום הושפע ממהפכת הפאנק שהתרחשה באותה תקופה, ומנישואיה לבריירלי באותה שנה. האלבום הציג את השינוי בסגנונה של פיית'פול מזמרת פופ שגרתית למוזיקאית ייחודית שניסיון חייה השפיע על יצירתה. סגנונה החדש של פיית'פול בא לידי ביטוי בדרכים שונות באלבום. שני שירים הציגו את הביקורת החברתית של פיית'פול. הראשון היה השיר העונה על שם האלבום, שביקר את הטרור ששרר באירופה באותה תקופה, והשני היה גרסת כיסוי לשירו המפורסם של ג'ון לנון, Working Class Hero. מהצד השני בא לידי הביטוי הצד האישי שלה בשירים כמו The Ballad of Lucy Jordan, ושיר החותם של האלבום, Why D'Ya Do It, בעל המלל האגרסיבי שהושפע מהמשורר היצ'קוט וויליאמס. בנוסף, האלבום חשף את השינוי בקולה של פיית'פול, שבעקבות שנים של שימוש מתמשך בסמים, אלכוהול ועישון כבד, הפך לגס ועמוק יותר, אבל עוצמתי לא פחות.
שנות השמונים
לאחר יציאת האלבום Broken English, עברה פיית'פול לגור בדבלין. למרות הקאמבק המצליח שלה, עדיין נאבקה בהתמכרויות שלה לאורך תחילת שנות השמונים, כאשר פעם אחת אף שברה את לסתה כשמעדה על מדרגה כשהייתה מושפעת מסמים. בסופו של דבר, רשמה עצמה פיית'פול בשנת 1985 במכון גמילה במינסוטה שבארצות הברית. לאחר מכן קיבלה טיפול בבי"ח בבלמונט שבמסצ'וסטס. בזמן שהותה במלון, היא החלה ברומן עם אדם מסומם ומעורער בנפשו. בסופו של הרומן, קפץ מחלון הדירה שבקומה השלושים ושש. לאחר מכן היא ובריירלי התגרשו.
באותה שנה בה הייתה במהלך הגמילה, ביצעה פיית'פול את השיר The Ballad of the Soldier's Wife באלבום המחווה של האל ווילנר לשיריו המולחנים של קורט וייל. שיתוף הפעולה בין השניים המשיך עם מספר עבודות נוספות. בשנת 1987 המציאה פיית'פול את עצמה מחדש, הפעם כזמרת ג'אז ובלוז, באלבום Strange Weather. האלבום זכה לתשבחות רבות, וכן נחשב לאלבום המוצלח ביותר שלה באותו עשור. בשנת 1988 נישאה פיית'פול לשחקן ג'יורג'יו דלה טרצה, אך בשנת 1991 השניים התגרשו.
שנות התשעים
ביולי 1990, הוזמנה פיית'פול על ידי רוג'ר ווטרס להופיע בהופעה חייה של אופרת הרוק The Wall בברלין בתפקיד אמו המגוננת של גיבור העלילה, פינק.
בתקופה זו עברה הקריירה המוזיקלית שלה תהפוכות בפעם השלישית, עם אלבום ההופעה Blazing Away, אשר הציג את פיית'פול בביצוע שירים מכל הקריירה שלה. כאשר העיסוק שלה בתקופת גרמניה לצד ווימר המשיך, הוציאה לאור גרסה לשיר Seven Deadly Sins וביצעה אותה במחזה אופרה בגרוש. הפרשנות שנתנה למוזיקה זו עוררה ביקורות רבות, והדבר הוביל להוצאת אלבום חדש, Twentieth Century Blues, שהתמקד יותר מתמיד במוזיקה של וייל וברכט, והתלווה אליו מסע הופעות מוצלח בסגנון קברט.
בשנת 1994 פרסמה פיית'פול את האוטוביוגרפיה שלה, שענתה על אותו השם. בספר היא דנה בחיה, בקריירה, ההתמכרות לסמים, ועל היותה ביסקסואלית. בשנה שלאחר מכן הקליטה את האלבום A Secret Life עם שירים שנכתבו בידי אנג'לו בדלמנטי. בשנת 1996 היא שרה דואט באלבום של איסמעל לו. היא הצטרפה לביצוע קולות ליווי בשיר The Memory Remains של להקת מטאליקה מהאלבום ReLoad שיצא בשנת 1997. כמו כן הופיעה בווידאו- קליפ של השיר.
בשנת 1998 הוציאה לאור את האלבום Perfect Stranger, אלבום אוסף שסיכם את שנות פעילותה עם חברת התקליטים Island, מהתקופה בה יצא האלבום Broken English ועד אותה שנה.
בשנת 1999 הוציאה את ה- DVD התיעודי, Dreaming My Dreams, המכיל קטעים על ילדותה והוריה, סקירה משנת 1964 שכוללת ראיונות עם פיית'פול וחברים נוספים שהכירו אותה מילדות. כמו כן נכללים קטעים המספרים על יחסיה עם ג'ון דונבאר ומיק ג'אגר, ריאיון קצר עם קית' ריצ'רדס וקטע של חצי שעה מהופעה.