cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לארי אובריאן
נציב ה-NBA
עם זאת, במהלך תקופת נציבותו של אובריאן התמודד הליגה עם בעיות ביחסי הציבור שלה, במיוחד לאחר המיזוג עם ליגת ה-ABA. ליגת ה-NBA זכתה ליחס מזלזל מצדם של אוהדים ועיתונאים רבים, שהאמינו שרוב שחקני הליגה עשו שימוש בלתי חוקי בסמים בספורט בנוסף לסטריאוטיפים גזעיים. אובריאן קידם את חתימתו של הסכם נגד שימוש בסמים עם ארגון שחקני ה-NBA כדי לפייס את הציבור ולהסיר את התדמית הזו, צעד שבהמשך נחל הצלחה מרובה.
אובריאן גם דחף להעברת חוזה השידור הטלוויזיוני מרשת ABC לCBS. לאחר צעד זה, חיבל מנהל שידורי הספורט של ABC, רוני ארלדג', בנתוני הצפייה של שידורי הליגה ב-CBS באמצעות דיווח מקביל. בהמשך קיבלה CBS חוזי שידור חדשים, שידרה משחקים מוקלטים או פשוט התעלמה ממשחקי הפלייאוף.
אובראין גם נדחף על ידי אנשי צוותו לקבל את רבות מהחלטותיו הטובות, כולל סוף-שבוע האולסטאר המורחב, בעיקר על ידי יורשו בתפקיד דייוויד סטרן. רבים רואים בסטרן ככוח המניע מאחורי חוזי השידור המורחבים עם CBS ועם רשתות הטלוויזיה בכבלים והגדלת מספר הצופים באולמות, לצד כמה צעדים מכריעים שבישרו את עלייתה של הליגה בשנות ה-80.
מותו
לארי אובריאן נפטר ממחלת הסרטן לאחר ניתוח שעבר בניו יורק ב-28 בספטמבר 1990, בגיל 73. הוא נטמן בבית הקברות סנט מייקל שבספרינגפילד.
דוק בראון
ד"ר אמט לת'רופ "דוק" בראון (באנגלית: Emmett Lathrop "Doc" Brown, Ph.D.) הוא דמות בדיונית בטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד". את הדמות גילם השחקן כריסטופר לויד.
דוק הפך מכונית ספורט מדגם דלוריאן DMC-12 למכונת זמן. מראהו והתנהגותו תואמים לטיפוס "הפרופסור המפוזר".
בשנת 2008, ד"ר אמט בראון נבחר על ידי המגזין אמפייר במקום 76 ברשימת דמויות הקולנוע האהובות ביותר.
מיקי לאון
מיכאל (מיקי) לאון (נולד ב-20 בספטמבר 1973) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי. זוכה "מלגת קרן" לשנת 2001 ו"פרס השחקן המצטיין" לשנת 2003 בפרויקט משותף של "קמרה אובסקורה" ו"ניסן נתיב".
ביוגרפיה
לאון נולד בבת ים וגדל בהרצליה. בצבא היה חייל במסלול בשייטת 13 וביחידת שמשון אך לא סיים מסלול ושימש כמדריך טירונים. אחר כך היה ברמן, מתקין כבלים וקצין ביטחון במלון באילת. בגיל 26 הגיע למשחק ולמד ב"סטודיו למשחק ניסן נתיב" (1999–2002).
קולנוע וטלוויזיה
בשנת 2003 שיחק בסרטו של הבמאי דובר קוסאשווילי "מתנה משמיים". בשנת 2004 שיחק בסדרת הדרמה של HOT "מיכאלה" לצד אלברט אילוז וטלי שרון.
בשנת 2006 שיחק בסרט הדרמה של אורי ברבש "מלח הארץ", בסרטו של ארז לאופר "דילמת הדריין" שם גילם את זאב שינד, בסרטו של אבידע ליבני "הימנית האחרונה של מקס בר" בתפקיד המרכזי של מקס בר, בסרטו של דן וולמן "ידיים קשורות" שם שיחק לצד גילה אלמגור ועידו תדמור. בנוסף, שיחק תפקיד אורח בעונה הראשונה של "פרשת השבוע" ב-HOT.
בשנת 2007 שיחק בסרט "מתוק ומר" בבימויו של דורון בנבנישתי, וכן שיחק תפקיד אורח בסאטירה "הישראלים" בכיכובם של שלישיית מה קשור.
בשנת 2008 שיחק בסרט המלחמה "בית אבי" בתפקיד מינץ. לצורך תפקיד זה למד לאון מספר חודשים יידיש. דיבב בסרט האנימציה של ארי פולמן "ואלס עם באשיר", אשר זכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, וכן היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר. בטלוויזיה, שיחק בסדרת המתח לנוער "דאוס", ששודרה בערוץ הילדים למנויי Yes, שם גילם את נמרוד. גילם את גולומב בסרט ההוליוודי "אדם בן כלב" בבימויו של פול שרדר. שיחק באחד מהפרקים של קומדיית המצבים המצליחה של ערוץ 2 "החיים זה לא הכל" לצד אבי קושניר וענת וקסמן.
בשנת 2010 החל לשחק בסדרת הדרמה "חטופים", בתפקיד יעקב (יקי) זך. באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "חיים אחרים", בתפקיד שמואל אבידן, גורו וכוריאוגרף לריקוד.
בשנת 2012 שיחק בסדרת הדרמה "אלנבי", המשודרת בערוץ 10, בסדרת הנוער הפופולרית "גאליס" ובסרט נוסף של דובר קוסאשווילי, "רווקה פלוס".
בשנת 2013 השתתף בסדרת הטלוויזיה "בני ערובה" וגילם את אלכס, שכיר חרב חמום מוח הנמנה עם חוליית החוטפים.
בשנת 2014 שיחק בסרט "טוביאנסקי" בבימויו של ריקי שלח.
בשנת 2015 שיחק בסדרת המתח "כפולים" וגילם את דמותו של איתן קופל, סוכן המוסד לשעבר וראש צוות החקירה מטעם שירות הביטחון הכללי החוקר מספר אזרחים ישראלים על מעורבותם בפרשיית ריגול בינלאומית. באותה שנה שיחק בסרט "ארץ פצועה".
בשנת 2016 החל לשחק בסדרות הטלוויזיה "תאג"ד", "מטומטמת","אורי ואלה", ובעונה השנייה של "בני ערובה".
בשנת 2017 שיחק בסרטו של אריק רוטשטיין "אנטנה".
בשנת 2018 גילם סוכן מוסד בסרט של נטפליקס, "The Angel". באותה שנה חזר לשחק ב"כפולים" בעונתה השנייה,
בשנת 2019 שיחק בסדרת הנוער "נעלמים" בתפקיד גדעון. באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של דוד קריינר "הסוסיתא של הרצל".
בשנת 2021 גילם בסדרת הטלוויזיה "מותק בול באמצע" את מיקי בר נתן, מנכ"ל תשלובת המזון "Best". באותה שנה שיחק בסרט "הלילה הארוך ביותר".
בשנת 2022 חזר לשחק ב"כפולים" בעונתה השלישית,.
קריירת דיבוב
בשנת 2007 דיבב את ג'קסון ב"כוורת בסרט", עשה קולות רקע ב"מדגסקר 2", דיבב את ג'ק רוסו ואת אלכס רובר בסרט "האי של נים", ועשה דמויות משניות בסרט "טרמפ לירח". בשנת 2009 דיבב את צ'יף יוניקורן ב"ארתור: נקמתו של מלתזאר" ועשה קולות רקע לסרט "מפלצות נגד חייזרים". בשנת 2011 דיבב בסרט "רנגו" ציפור פצועה וג'דייה. בשנת 2019 דיבב את דמותו של באטמן בסרט "סרט לגו 2: החלק השני".
יאיר בן-חור
יאיר בן־חור (נולד ב־9 בספטמבר 1975) הוא משורר, עורך ספרות, עורך לשון, נקדן, עורך שירה ומו"ל. פרסם חמישה ספרי שירה פרי עטו וספר מאמרים, וערך וניקד מאות ספרים אחרים. לימד כתיבה אקדמית בקריה האקדמית אונו.
ביוגרפיה
בן־חור נולד בירושלים ומתגורר בה. בוגר בית הספר התיכון מכללת אורט בירושלים. בשנת 1995 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1999 סיים לימודי תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית עם תעודת הוראה בלשון. בשנת 2000 זכה בפרס על שם יחזקאל קוטשר על הישגיו בלימודי התואר השני בלשון במסגרת קורס בהדרכתו של הפרופ' משה בר-אשר. בשנת 2004 סיים את לימודי התואר השני בלשון עברית באוניברסיטה העברית.
הוא החל את דרכו בעבודה כמורה ללשון לבגרות בבתי ספר, שם לימד לפי ספר שכתב. במהלך השנים שימש עוזר מחקר של הפרופ' אהרן ממן במפעל מסורות העדות באוניברסיטה העברית, עבד במאגר המונחים של האקדמיה ללשון העברית, והיה מגיה בירחון "ארץ אחרת".
בשנים 2004–2005 השתתף בקורס קריינות באולפני גבע ובקורס כתבי טלוויזיה באולפני חדשות 10. לאחר מכן שידר במשך שש שנים ברדיו החינוכי־קהילתי של קול ישראל. באותן שנים למד בסדנת משחק בהנחייתו של השחקן אסי שמעוני, בנו של שדרן הרדיו ומנחה הטלוויזיה יצחק שמעוני וממקימי תיאטרון פסיק הירושלמי.
עבודתו
בן־חור החל לכתוב שירים בגיל 12 – שירו "החלונות הנמוכים" פורסם באנתולוגיה "התנגדות" בעריכת המשוררת ללי ציפי מיכאלי, אנתולוגיה שהוא ניקד. שישה שירים מפרי עטו פורסמו במיזם "פסיפס יוצרים", ספר שירים שיצא לאור מתוך קבוצות שירה בפייסבוק. את הספר ניקד בן־חור. שירים נוספים מפרי עטו התפרסמו בעיתון "ישראל היום" ובאתרי שירה שונים במרשתת.
ספר שיריו הראשון, "שיר השירים אשר ליאיר", יצא לאור בשנת 1993 בהוצאת "סער" בהנהלת חנוך סער. ספרו השני, "תחילת הזריעה", יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת "פיוטית" של שושנה ויג. ספרו השלישי, "העשב נרדם בשדות", יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת "פיוטית" של שושנה ויג. הספר יצא לאור בתמיכת קרן אקו"ם לעידוד יוצרים ויצירה ישראלית. בשנת 2017 הוציא לאור את הספר "החיים כבחירה – המדריך המקוצר לשקט נפשי" בהוצאת "אוריון". הספר יצא לאור בעקבות התאבדותם של אחיו ואחיינו, חיים ורון בן־חור ביולי 2016. בשנת 2019 הוציא לאור את ספר השירה הרביעי שלו, "מילה שלי" בהוצאת אוריון.
החל בשנת 2015 הוא העורך הראשי של "מוטיב", כתב עת בנושא שירה וספרות עברית שייסד הסופר אלירן דיין. החל בשנת 2015 הוא מנקד באתר השירה והסיפור הקצר "ליריקה", בעריכת ענת קוריאל ורונית ליברמנש. החל בשנת 2017 הוא עורך הבית של הוצאת "מוטיב ספרים".
הוא עורך ספרים גם להוצאות לאור נוספות (למשל הוצאת אוריון, ספרי ניב וספרים של עמית נגלר בהוצאת מוסקט).
בשנת 2023 הוציא את ספר השירים "דף לבן מחוק" בהוצאת קטבים.
ג'אנגג'יאג'יה
גַ'אנְגְגִ'יַאגִ'יֶה (בסינית מפושטת: 张家界; בסינית מסורתית: 張家界; בפין-יין: Zhāngjiājiè) היא נציבות עירונית בצפון-מערב מחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין, כ-264 ק"מ צפון-מערבית לבירת המחוז צ'אנגשה. העיר נקראה בעבר דאיונג, והוזכרה בכתב כבר בשנת 221 לפנה"ס.
בעיר נמצא אזור הנוף וולינגיואן, אשר מאז 1992 מכיר בו אונסק"ו כאתר מורשת עולמית. בעקבות ההכרזה, הרשויות בסין החליטו לחזק את מעמדה של העיר ובין היתר שינו את שמה לג'אנגג'יאג'יה. ניתן לתרגם את השם כ"מולדת משפחת ג'אנג".
האקלים בעיר סובטרופי גשום עם ארבע עונות וכ־1,400 שעות שמש בשנה. הטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס, ויורדים 1,400 מ"מ גשם בשנה.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 1,517,027 תושבים, מתוכם 578,452 בשטח האורבני, על פי הפילוג הבא:
בג'אנגג'אג'יה אוכלוסיות מיעוטים משמעותיות, שמהוות מעל 75% מאוכלוסיית העיר. המיעוטים הבולטים הם טוג'יה, באי ומיאו.
ערים תאומות
הערים התאומות של ג'אנגג'יאג'יה הן:
טראפיק
טראפיק (באנגלית: Traffic) הוא סרט פשע אמריקאי משנת 2000 בבימויו של סטיבן סודרברג, המתמקד בסחר בסמים מכמה זוויות. בסרט משחקים מייקל דאגלס, דון צ'ידל, בניסיו דל טורו, לואיס גוזמן, דניס קווייד וקתרין זיטה-ג'ונס. הסרט זכה לביקורות חיוביות והיה מועמד לחמישה פרסי אוסקר שמתוכם הוא זכה בארבעה.
הסרט יצא לאקרנים בסוף 2000.
ג'יימי מילר (זמר)
ג'יימי מילר (נולד ב-9 בספטמבר 1997) הוא זמר ומוזיקאי הוא הופיע ב- The Voice UK ב-2017, שם הגיע למקום השלישי. בשנת 2020, הוא חתם על חוזה תקליטים עם אטלנטיק רקורדס והוציא מיני-אלבום (EP) בשם "Broken Memories" באפריל 2022. החל מ-4 במאי 2023, ג'יימי עזב את אטלנטיק רקורדס והכריז, באמצעות אינסטגרם, על שותפות עם BMG. כרגע מילר חתום תחת חברת התקליטים BMG ועובד על אלבום הבכורה שלו.
טראפיק
עלילה
במקסיקו, השוטרים חוויאר רודריגז (בניסיו דל טורו) ומנולו סאנצ'ס (ג'אקוב וורגז) עוצרים בלדרי סמים. אך מבצעם מופסק על ידי הגנרל סלזר (תומאס מיליאן) ששוכר אותם למצוא את הרוצח השכיר פרנסיסקו פלורס (קליפטון קולינס) שעובד עבור האחים אוברגון. לאחר עינויים רבים, פלורס חושף את שמותיהם של חברי כנופיית האחים אוברגון. ומאוחר יותר, חוויאר ומנולו מגלים שהגנרל סלזר מחסל את כנופיית האחים אוברגון כדי להקים ארגון סמים משל עצמו. לאחר שמנולו נרצח מפני ניסיונו לחשוף את הגנרל סלזר, חוויאר מחליט לחשוף אותו וכך הוא גורם למעצרו.
בינתיים, רוברט ווייקפילד (מייקל דאגלס) מתמנה להיות עוזרו הרשמי של נשיא ארצות הברית לענייני מיגור סמים. בעוד שהוא מוזהר על ידי קודמיו בתפקיד שזהו תפקיד שאי אפשר לישמו. ביתו של רוברט, קרולין (אריקה כריסטיאנסן), היא צורכת סמים. יום אחד היא נעצרת ורוברט מגלה על הדבר. ובנוסף הוא מגלה שאשתו, ברברה (איימי אירווינג), ידעה לגבי התמכרותה של קרולין במשך חצי שנה. לאחר שרוברט שב מביקור במקסיקו, ביתו בורחת לעיר סינסינטי ששם היא עוסקת בזנות במטרה להרוויח כסף כדי לקנות סמים. לבסוף, רוברט מוצא את קרולין באמצעות חברה, סת אברהמס (טופר גרייס).
ג'יימי מילר (זמר)
חיים אישיים
מילר נולד בקרדיף. למילר יש שתי אחיות והוא התחיל לשיר בבית הספר היסודי. הוא עבד תקופה במוקד טלפוני.
טראפיק
עלילה
בסן דייגו, שוטרי "DEA" מונטל גורדון (דון צ'ידל) וריי קסטרו (לואיס גוזמן) עוצרים את הדייג אדוארדו רואיז (מיגל פרר) שעוסק במסחר בסמים. אדוארדו חושף את מנהלו, קרלוס איילה (סטיבן באואר), תמורת חסינות. אשתו של קרלוס, הלנה (קתרין זיטה-ג'ונס), מחליטה לשכור את פלורס שיתנקש באדוארדו כדי יסתיים משפטו של בעלה. פלורס שותל פצצה במכוניתם של שוטרי ה-"DEA", אך לבסוף הוא מצליח להרוג רק את השוטר ריי. לבסוף, הלנה עושה עסקה עם חואן אוברגון שיתנקש בחייו של אדוארדו.
צוות שחקנים
{{טורים
ג'יימי מילר (זמר)
חיים אישיים
וולשי מתגורר כיום בלוס אנג'לס.
טראפיק
עלילת אילה
}}
ג'יימי מילר (זמר)
2017: התחלות מוקדמות ו"דה וויס בריטניה" (The Voice UK)
מילר נבחן בתחילה להופיע בתוכנית אקס פקטור בריטניה (The X Factor) אך לא הצליח בתוכנית. לאחר מכן מילר ניסה להמשיך לעסוק במוזיקה על ידי הגשת מועמדות ואודישן בעונה השישית של "דה וויס בריטניה" (The Voice UK). במהלך האודישנים העיוורים של התוכנית, הוא הצליח ל'סובב' שני כיסאות ובחר בג'ניפר הדסון על פני גאווין רוסדייל כמאמנת שלו בתוכנית. הוא התקדם בתחרות ובסופו של דבר סיים במקום השלישי.
2023: Maybe Next Time
החל מ-4 במאי 2023, ג'יימי עזב את Atlantic Records והכריז, באמצעות אינסטגרם, על שותפות עם BMG. יחד עם עסקת ניהול חדשה, כרגע מילר חתום תחת חברת התקליטים BMG ועובד על אלבום הבכורה שלו.
טראפיק
ביקורות והכנסות
הסרט יצא בארצות הברית בדצמבר 2000. בסוף השבוע הראשון לצאתו בהפצה כללית הסרט הכניס כ-15.5 מיליון דולר. נכון ל-2011 הסרט הכניס כ-124 מיליון דולר בארצות הברית וכ-83.4 מיליון דולר בשאר מדינות העולם.
קס
ראו גם
}}
מרקוס סנסי
מרקוס ניקולאס סנסי ברון (בספרדית: Marcos Nicolás Senesi Barón; נולד ב-10 במאי 1997 בקונקורדיה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בורנמות' ובנבחרת ארגנטינה.
פיינורד
ב-2 בספטמבר 2019 חתם סנסי על חוזה לארבע עונות בפיינורד מליגת העל ההולנדית. ב-22 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 3-3 נגד אמן במסגרת הליגה לעונת 2019/2020. ב-10 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על ואלבייק במסגרת הליגה. בעונתו הראשונה במועדון ערך 16 הופעות ליגה, בהן הבקיע שער אחד.
בורנמות'
ב-8 באוגוסט 2022 חתם סנסי בבורנמות' מהפרמייר ליג.
קריירה בינלאומית
סנסי נולד בארגנטינה, ויש לו שורשים איטלקיים. הוא זומן על-ידי נבחרות איטליה וארגנטינה למשחק הפיינליסימה 2022 בין הנבחרות. לבסוף בחר לייצג את ארגנטינה וערך את הופעתו הבכורה במשחק ידידות נגד.
אנסון רייני
אריה אנסון פרנק רייני (באנגלית: Anson Frank Rainey; 11 בינואר 1930 - 19 בפברואר 2011) היה בלשן וארכאולוג אמריקאי-ישראלי. פרופסור לתרבויות המזרח התיכון ולבלשנות שפות שמיות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
רייני נולד בדאלאס שבטקסס. בין השנים 1947–1955 למד לתואר ראשון בלימודי דת ולתואר שני במקרא ותאולוגיה. בין השנים 1955–1964 למד היסטוריה ולימודי הים התיכון בארצות הברית ובישראל וקיבל תואר דוקטור. בהמשך הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב, ומ-1970 כיהן שם כפרופסור חבר; מ-1981 כפרופסור מן המניין. לימד גם כפרופסור מן החוץ באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללת אורות.
פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי מחקרו, והיה ממניחי היסודות למחקר הגאוגרפיה ההיסטורית בארץ ישראל. כן ניהל כמה חפירות ארכאולוגיות ביניהן: תל מיכל, תל באר שבע ועוד.
מחקרו הגדול היה חקר מכתבי אל-עמארנה. בשנת 1970 פרסם מהדורות נוספות ומעודכנות שכללו לוחות נוספים שנחשפו באתר החפירות או נמצאו באוספים פרטיים הוא שתרגם מחדש את הלוחות שלא נכללו בפרסומו של יורגן אלכסנדר קנודטזון מתעודה א"ע 359 ועד א"ע 379. בשנת 1996 פרסם רייני ארבעה כרכים הדנים בלשון מכתבי אל עמרנה.
ב-1980 עבר תהליך גיור ונטל את השם "אריה". התגורר בשערי תקווה, היה נשוי ואב לבן.
ב־19 בפברואר 2011, נפטר רייני לאחר מחלה קשה ונקבר בבית העלמין בברקן. השאיר אחריו את אשתו ציפורה כוכבי-רייני, ד"ר לשפות שמיות עתיקות ומרצה במכללה האקדמית בית ברל, ואת בנם יוני. אשתו המשיכה את המפעל של רייני וב-2005 פורסם ספרה "למלך אדוני - מכתבי אל-עמארנה" הכולל 350 מכתבים מתורגמים לעברית.
יחסי טורקיה–קוריאה הצפונית
יחסי טורקיה–קוריאה הצפונית הם היחסים בין הרפובליקה הדמוקרטית של צפון קוריאה ובין הרפובליקה הטורקית.
יחסים
בשנת 1950 נשלחו בפיקוד האו"ם כ-15,000 חיילים טורקים להשתתף במלחמת קוריאה על מנת למנוע את המשך המלחמה. מ-1950 ועד 1953 נלחמו יותר מ-5000 חיילים טורקים בתחום צפון קוריאה, אך מכשנגמרה המלחמה ועד שנת 2018 לא התקיים אף ניסיון להחזיר את גופות הנספים לטורקיה.
היחסים שבין המדינות, יהיו אשר יהיו, התחילו רק בשנת 2001. עד אז, הרפובליקה של טורקיה לא הכירה רשמית בצפון קוריאה כמדינה עצמאית, והצהירה כי דרום קוריאה היא הנציגה היחידה של חצי האי הקוריאני.
בשנת 2001 יחסי שתי המדינות התחממו מעט, כשבפגישה של נציגי שתי המדינות בבייג'ינג, סין, הצהירה ממשת טורקיה על הכרה רשמית בקוריאה הצפונית כמדינה עצמאית. ב־27 ביוני אותה שנה יצאה הודעה רשמית מפי שלטונות שתי המדינות על הכרה הדדית ושיתוף פעולה ברמה השגרירותית.
שנת 2002 הוקמו שגרירויות רשמיות למדינות, אך לא במדינות עצמן - שגרירות טורקיה בצפון קוריאה ממוקמת כיום בסיאול, בירת דרום קוריאה, לצד שגרירות טורקיה בקוריאה הדרומית. מנגד, שגרירות צפון קוריאה בטורקיה ממוקמת בסופיה, בירת בולגריה, מדינה שכנה לטורקיה.
רק בעשור השני של המאה ה-21 החלו שיתופי פעולה רציניים בין המדינות, בעיקר מצד טורקיה. מאז שנת 2010 ועד שנת 2015 שלחה טורקיה מספר רב של חבילות סיוע הכוללות כסף, מזון, מכשירי חשמל וסיוע הומניטרי נוסף לצפון קוריאה, כל פעם לאחר משבר כללכלי נוסף במדינה. לעומת זאת, טורקיה לא מתואמת עם צפון קוריאה מבחינה צבאית - טורקיה תומכת באו"ם בסנקציות על קוריאה הצפונית על מנת למנוע הפצה נרחבת של נשק להשמדה המונית במדינה.
סופיה קרסון
סופיה לורן דקרט צ'אר (באנגלית: Sofía Lauren Daccarett Char; נולדה ב-10 באפריל 1993), הידועה בשם הבמה סופיה קרסון (Sofia Carson), היא שחקנית וזמרת אמריקאית. ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של איווי בסרט "היורשים" ובהמשכיו "היורשים 2" ו"היורשים 3", דמותה של לולה בסרט "הבייביסיטריות יוצאות להרפתקאות" ושל אווה בסדרה "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות".
ביוגרפיה
סופיה דקרט צ'אר נולדה בפורט לודרדייל, פלורידה שבארצות הברית, לחוזה פ. דקרט וללורה צ'אר קרסון שהיגרו לפלורידה מקולומביה. סבה מצד אמה, הוא בן משפחת צ'אר, משפחה נודעת של פוליטיקאים ערבים-קולומביאנים (ממוצא סורי ולבנוני). שם הבמה שבחרה "קרסון" היה של סבתה האמריקאית מצד אמה, לוריין קרסון.
קריירה
את תפקידיה הראשונים בטלוויזיה עשתה ב-2014 בסדרת הטלוויזיה "אוסטין ואלי" בתפקיד צ'לסי, ובסדרה של ערוץ MTV "מעמידות פנים" בתפקיד סולאיל.
בשנת 2015 לוהקה קרסון לתפקיד של איווי, בתה של המלכה הרעה בסרט מקורי של דיסני "היורשים", והחלה לדבב את אותה הדמות בסדרת האנימציה "היורשים: עולם מרושע".
בשנת 2016 שיחקה בתור לולה בסרט "הבייביסיטריות יוצאות להרפתקאות", גם הוא של דיסני. באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "סיפור סינדרלה: אם הנעל מתאימה", הסרט הרביעי בסדרת "סיפור סינדרלה", ושיחקה בסרט המוזיקלי "טיני: השינוי הגדול של ויולטה", הסרט הוא מהווה כסיום עלילתי לסדרה הארגנטינאית "ויולטה". באותה השנה שבה לדבב בעונה השנייה של "היורשים: עולם מרושע" את דמותה של איווי.
ב-20 במאי 2016, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם סברינה קרפנטר, את השיר "Wildside".
בשנת 2017 שבה לגלם את איווי בסרט ההמשך "היורשים 2", ודיבבה בפרק מתוך סדרת האנימציה "ספיידרמן".
בשנת 2018 שיחקה את התפקיד של סלואן סילבר בעונה השנייה של הסדרה "אהבה מפורסמת" ברשת Freeform.
בשנת 2019 החלה לגלם את דמותה של אווה ג'לאלי, אחת הדמויות הראשיות בסדרת הדרמה והמסתורין לנוער "שקרניות קטנות: הפרפקציוניסטיות", סדרת ההמשך ל"שקרניות קטנות". באותה שנה גילמה שוב את איווי בסרט "היורשים 3", הסרט השלישי בזיכיון זה. הסרט שודר בבכורה ב-2 באוגוסט 2019. ביולי 2019 צולמה קרסון לתפקיד הראשי (אפריל) בסרט הריקודים "Feel the Beat" בנטפליקס. באוגוסט 2019 מונתה קרסון לשגרירה הרשמית הראשונה של קרן התרבות פרס גראמי הלטיני. תפקיד זה כולל תמיכה, קידום והגברת המודעות לתפקידי הקרן ולתוכניות החינוך שלה. מאז הקמתה לפני חמש שנים, תרמה הקרן יותר מחמישה מיליון דולר למלגות, מענקים, תרומות לכלי נגינה ואירועים חינוכיים בארצות הברית. בינואר 2020 הפכה לפנים של מותג היופי רבלון.
ביולי 2020 לוהקה קרסון לסרט "אפקט החסינות", בתפקיד שרה גרסייה. באותה שנה, הוציאה סינגלים בשם "Guess I'm a Liar", "Hold on to Me" ו-"Miss U More Than U Know".
בחודש מרץ 2021 הוציאה לאור את הסינגל "Fool’s Gold", לצד וידאו קליפ אותו ביימה האנה לוקס דייוויס. באפריל אותה שנה לוהקה קרסון לתפקיד ראשי בסרט לבבות הארגמן, שאותו גם הפיקה, הסרט הופץ ביולי 2022 בנטפליקס. לצד השחקן ניקולס גליצין.
ג'ון ויטלי
ג'ון אוֹיְלֶר ויטלי (באנגלית: John Euler Whitley; נולד ב-15 בספטמבר 1970) הוא פקיד ממשל אמריקאי, שכיהן בפועל כמזכיר הצבא של ארצות הברית מאז השבעתו של ג'ו ביידן לנשיא ארצות הברית ב-20 בינואר 2021 ועד לאישור מינויה של כריסטין וורמות' בשלהי מאי אותה שנה. בשנים 2018–2021 היה עוזר מזכיר הצבא לענייני ניהול פיננסי וביקורת.
ביוגרפיה
משנת 1988 עד 1992 שירת ויטלי בצבא ארצות הברית. הוא שירת כמפקד שאינו קצין. בעת שירותו הצבאי השלים את ריינג'ר סקול וכן קורסים רבים אחרים. בשנת 2007 עבד וויטלי במשרדו של ג'ון קייל, לשעבר חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אריזונה. לזמן מה היה ויטלי עמית בכיר ב"המכון לניתוח ביטחוני" (IDA) שבאלכסנדריה בווירג'יניה. כמו כן, הוא משמש כפרופסור חבר בבית הספר למדיניות ציבורית ומנהל ציבורי של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
ב-1 בפברואר 2018 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על ויטלי כעוזר מזכיר הצבא לענייני ניהול פיננסי וביקורת. ב-18 בספטמבר 2018 אישר הסנאט של ארצות הברית את מועמדותו בהצבעה קולית. הוא הושבע לתפקידו ב-26 בספטמבר אותה שנה.
הנשיא ג'ו ביידן מינה את ויטלי עם השבעתו למזכיר הצבא של ארצות הברית בפועל. ויטלי קיבל על עצמו את מינויו של ביידן וכן פיקח על 25,000 אנשי המשמר הלאומי של ארצות הברית שהוצבו בוושינגטון הבירה במהלך ההשבעה הנשיאותית של הנשיא. ב-28 במאי תמה כהונתו כמזכיר הצבא בפועל.
ארטורי אילמארי וירטאנן
ארטורי אילמארי וירטאנן (15 בינואר 1895 – 11 בנובמבר 1973) היה כימאי פיני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1945, "על מחקריו והמצאותיו בכימיה חקלאית ותזונתית, ובייחוד על שיטת שימור המספוא שלו."
חייו
וירטאנן נולד בהלסינקי שבפינלנד, ולמד בליקיאון הקלאסי (בית ספר תיכון) בעיר ויפורי, אז בפינלנד (כיום ברוסיה). הוא נישא לבוטנאית ליליה מויסיו ב-1920, ולזוג נולדו שני בנים. ב-1933 רכש חווה באזור הלסינקי, שם בחן בפועל כמה מתוצאותיו המדעיות. הוא נפטר ב-1973, מסיבוכים עקב שבר בירך.
דרכו באקדמיה
וירטאנן למד כימיה, ביולוגיה ופיזיקה באוניברסיטת הלסינקי. הוא קיבל תואר שני בשנת 1916, ודוקטור למדע (.D.Sc) בשנת 1919; באותה שנה החל לעבוד במעבדת חברת ואליו, יצרנית מוצרי חלב גדולה, והיה למנהל המעבדה בשנת 1920. תחומי הבוטניקה והזואולוגיה עוררו אצלו עניין, אולם הוא חש כי השכלתו בתחום אינה רחבה דיה, וביקש להרחיבה. על כן, עזב את עבודתו, ופנה ללימודים במספר מוסדות. ב-1920 למד כימיה פיזיקלית בציריך במעבדתו של ג. ויגנר, וב-1921 הגיע לסטוקהולם, שם למד באותה שנה בקטריולוגיה במעבדתו של ברתל, ואנזימולוגיה אצל האנס פון אוילר-שלפין בשנים 1923–1924. כאשר חזר לפינלנד, ב-1924, היה למרצה באוניברסיטת הלסינקי, שם נודע בהרצאותיו על הכימיה של החיים. במקביל עבד במעבדה של "ארגון ייצוא החמאה", וזו הפכה למעבדה של האוניברסיטה. בשנת 1930 יוסד מכון הביוכימיה באוניברסיטה, ובו עבד וירטאנן עד למותו ב-1973. הוא היה לפרופסור לביוכימיה באוניברסיטה הטכנולוגית של הלסינקי ב-1931, ובאוניברסיטת הלסינקי ב-1939.
עבודתו המדעית
תרומתו המשמעותית הראשונה הייתה בנושא זרחון של הקסוזות, שם כללי לסוכרים פשוטים, בעלי שישה אטומי פחמן. במחקרו הראה כי הזרחון הוא השלב הראשון בתהליך התסיסה מרובה השלבים, הבסיס לתהליך הגליקוליזה. ב-1929 אפיין לראשונה תהליך תסיסת סוכר באופן מלא, מתחילתו ועד סופו. היה זה תהליך התסיסה של דיאוקסיאצטון לגליצרול וחומצה גליצרית בנוכחות פוספטים, בבקטריות מעיים.
ב-1925 החל לחקור את החיידקים מקבעי החנקן על שורשי קטניות. כמו כן חקר את תהליך יצירת הוויטמינים בצמחים. במחקריו בשנים אלה, 1925–1932, פיתח בין השאר שיטה לשימור מספוא, בעזרת נוזל בשם AIV (ראשי התיבות של שמו), המורכב מ-76% חומצה פורמית, מ-5.5% אמוניום פורמיאט וממים. השיטה שיפרה מאוד את יכולת האחסון של מספוא, נקודה חשובה במיוחד בחורשים ארוכים. תהליך השימור יכול גם להתבסס על חומצות אחרות (כמו חומצה גופרתית, או הידרוכלורית), מכיוון שהעלאת רמת החומציות היא זו המונעת את תהליך התסיסה. ב-1945 קיבל וירטאנן את פרס נובל בכימיה "על מחקריו והמצאותיו בכימיה חקלאית ותזונתית, ובייחוד על שיטת שימור המספוא שלו."
בהמשך חייו פיתח מקורות מזון סינתטיים-למחצה עבור בקר.
ויליאם בונין
ויליאם ג'ורג' בונין (באנגלית: William George Bonin; 8 בינואר 1947 – 23 בפברואר 1996) הידוע גם בתור רוצח הדרכים או רוצח הכביש המהיר, היה רוצח סדרתי ועבריין מין אמריקאי אשר ביצע אין ספור מעשי אונס, עינויים, ורצח בלפחות ארבעה עשר גברים ונערים צעירים במהלך מסע הקטל שערך בדרום קליפורניה החל ממאי 1979 ועד יוני 1980.
אף על פי שהורשע רק בארבעה עשר רציחות הוא החשוד המרכזי בחמישה עשר מקרי רצח נוספים, ותואר על ידי התובע במשפטו כ"בן אדם הרשע ביותר שאי פעם דרך עלי האדמות". בונין ריצה ארבע עשרה שנות מאסר באגף המוצאים להורג של בית הסוהר סן קוונטין לפני שהוצא להורג באמצעות זריקת רעל ב-1996.
הכינוי "רוצח הדרכים" נולד ממנהגו של בונין להשליך את גופות קורבנותיו לצד כבישים מהירים בדרום קליפורניה. הוא חולק את התואר עם שני רוצחים סדרתיים נוספים שהיו פעילים באותם אזורים במהלך שנות השבעים, פטריק קירני ורנדי קראפט.
חייו
ב-1953 שיכנה אליס בונין את ילדיה בבית יתומים בניסיון להגן עליהם מפני אביהם האלים. בית היתומים היה ידוע לשמצה במשמעת הנוקשה שהשליט ובענישה הקשה בה דגל, ונהג לחנך את הילדים באמצעות הכאה קשה, התעללות גופנית והטבעה חלקית בכיורים מלאים במים. אף על פי שבעתיד דיבר בונין בחופשיות על חוויות ילדותו, סירב להרחיב על זיכרונותיו ממוסד זה מעבר לכך שאמר כי הסכים לקיים מגע מיני עם גברים בוגרים ממנו רק אם הם קשרו את ידיו קודם לכן מאחורי גבו. הוא נותר שם עד לגיל תשע, אז חזר לחיות עם הוריו במנספילד, קונטיקט.
בגיל עשר נעצר בגין גניבת לוחיות רישוי של רכב והושם במוסד לעבריינים צעירים. במהלך שהותו שם עבר התעללות פיזית ומינית פעמים רבות מספור, לעיתים בידי היועץ הבכיר הממונה עליו.
ב-1961 נאלצו בני המשפחה לעבור לדאוני, לוס אנג'לס, לאחר שביתם עוקל. מעט לאחר מכן מת אביו של בונין כתוצאה משחמת הכבד. באותו הזמן הוא החל להטריד מינית את אחיו הצעיר וכן את ילדי השכנים. רבים מילדים אלו, כולם צעירים ממנו, פותו להיכנס לביתו בהבטחה שיספק להם אלכוהול. בנוסף לכך ידוע כי השתתף גם במספר מעשי שוד וגניבה.
בונין למד בבית ספר בצפון טורנס. כנער מתבגר נטה להתבודד ומאוחר יותר אמר כי מעולם לא היו לו חברים ושתמיד הרגיש לא נוח בסביבת אנשים. לאחר שנדחה והושפל בידי מספר נערות, תיאר את עצמו בפני מכריו כ"ילד של בית" שאינו מצליח להשתלב. כמו כן התבייש לחייך בפני אנשים בשל שיניו העקומות. אמו של בונין אמרה כי בינה לבין בנה התקיים ויכוח ארוך שנים בנוגע לנטיותיו ההומוסקסואליות.
זמן מה לאחר סיום לימודיו ב-1965 התארס בונין לאישה בשם סוזן, ככל הנראה בשל לחץ מצד אמו, אשר האמינה כי תהליך הנישואים ירפא את נטיותיו ההומוסקסואליות. באותה שנה התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, ומאוחר יותר שירת במשך חמישה חודשים במלחמת וייטנאם כמקלען אוויר וצבר יותר משבע מאות שעות קרב ולחימה.
מאוחר יותר בחייו טען בונין שחוויותיו מהמלחמה לימדו אותו שחיי אדם מוערכים יתר על המידה. באירוע אחד, כאשר היה נתון תחת אש אויב, סיכן את חייו בכדי להציל חייל פצוע מצוותו, ועל כך הוענקה לו מדליה. הוא הודה שקיים יחסי מין בהסכמה הן עם נשים והן עם גברים בזמן שהותו בווייטנאם; כמו כן הודה שתקף מינית שני חיילים תחת איומי אקדח במהלך מתקפת טט.
בתום שלוש שנות שירות השתחרר בכבוד מחיל האוויר באוקטובר 1968. עם שחרורו חזר לדאוני בכדי לחיות עם אמו. מיד לאחר מכן התחתן עם ארוסתו סוזן, ולשניים נולד ילד. נישואיהם לא החזיקו זמן רב והם התגרשו.
הרשעות מוקדמות
ב-17 בנובמבר 1968, בגיל עשרים ואחת, תקף מינית נער צעיר. במהלך ארבעת החודשים הבאים תקף מינית עוד שלושה צעירים בטווח הגילאים 12 עד 18. בכל אחד מהמקרים כבל את ידי הקורבן וביצע בו מעשי סדום כוחניים או מין אוראלי כפוי, ולעיתים גם התעללויות גופניות שונות שכללו הכאה באמצעות אלה ולחיצה על האשכים.
בראשית 1969 נעצר בונין בזמן שניסה לאזוק נער בן 16 שפיתה להיכנס לרכבו. הוא הואשם בחמישה סעיפי חטיפה, ארבעה סעיפי ביצוע של מעשה סדום, סעיף אחד של ביצוע מין אוראלי ללא הסכמה, וסעיף נוסף של הטרדה מינית. הוא הודה בחלק מהסעיפים ונשלח בינואר 1971 לבית החולים אטסכדרו לצורך קבלת טיפול.
במהלך שהותו בבית החולים היה נתון למספר בדיקות פסיכיאטריות אשר גילו שמנת המשכל שלו הייתה גבוהה מהממוצע עם ציון של 121. בנוסף הציג בונין סימפטומים המזוהים עם הפרעה דו-קוטבית. כמו כן נחשף נזק שנגרם לקליפת המוח הקדם-מצחית שלו, דבר שעשוי היה לפגוע ביכולתו לרסן את דחפיו האלימים. בדיקות גופניות גילו צלקות נרחבות על ראשו ועל ישבנו, אותן ככל הנראה רכש במהלך שהותו במוסד לעבריינים צעירים בקונטיקט, אם כי טען שאינו זוכר מקרי התעללות כלשהם מאז.
ב-8 בספטמבר 1974, שלושה חודשים לאחר שחרורו מהכלא, נתקל בונין בדייוויד אלן מקויקר, נער בן 14 שתפס טרמפים בגרדן גרוב, והציע להסיע אותו לבית הוריו בהנטינגטון ביץ'. כשנכנס לרכבו שאל אותו בונין אם הוא הומוסקסואל ומקויקר ביקש ממנו לעצור. בתגובה שלף בונין אקדח ונסע לשדה נטוש, שם ציווה עליו להתפשט, הכה, ואנס אותו. לאחר מכן החל לחנוק את מקויקר עם חולצתו, אך משהחל הצעיר לצרוח עצר והתנצל. הוא הסיע אותו לביתו ולפני שעזב אמר כבדרך אגב, "אנחנו עוד ניפגש".
מקויקר סיפר לאמו על מה שקרה והיא דיווחה על כך לרשויות. בונין נעצר והואשם באונס ובביצוע מין אוראלי ללא הסכמה בקטין. כמו כן הואשם בחטיפה שהתרחשה יומיים לפני תקיפתו של מקויקר, בה הציע לשלם לנער בן 15 לשכב עמו תמורת שלושים וחמישה דולרים, ומשסירב ניסה לדרוס אותו. בונין הודה באשמה וב-31 בדצמבר 1975, נידון לתקופת מאסר של בין שנה עד לחמש עשרה שנים בבית הסוהר בסן לואיס אוביספו. הוא שוחרר על תנאי ב-11 באוקטובר 1978.
שחרור
עם שחרורו מהכלא עבר בונין לגור בבניין דירות בדאוני, לא הרחק מביתה של אמו, והחל לעבוד כנהג משאית עבור חברת שליחויות ממונטבלו. הוא נודע בקרב הצעירים שגדלו בשכונה כאדם חברותי שקנה אלכוהול לנערים והרשה להם להתארח בדירתו. כמו כן החל לצאת עם אישה צעירה, כך הודיע לשירות המבחן, אותה ליווה בימי ראשון לאנהיים, שם נהגו השניים להחליק על גלגיליות.
באותה תקופה פגש בונין לראשונה את אוורט פרייזר בן ה-43 שהיה שכנו. הוא החל להשתתף בקביעות במסיבות שערך פרייזר בדירתו, דרכן הכיר את ורנון באטס בן ה-21 ואת ג'ורג' מילי בן ה-18. באטס עבד כפועל במפעל חרסינה וכקוסם במשרה חלקית, וגילה התעניינות רבה בתורת הנסתר. מאוחר יותר טען כי הוקסם מבונין ובעת ובעונה אחת גם חשש ממנו מאוד, אך הודה שנהנה לצפות בו מתעלל בקורבנותיו. מילי, אנאלפבת טקסני בעל מוגבלות שכלית קלה אשר התפרנס מעבודות כפיים שונות, השתתף באופן פעיל ברציחות שביצע בונין.
מסע הרצח
קורבנותיו של בונין היו בדרך כלל טרמפיסטים, ילדים ששבו מבית הספר, או גברים שעבדו בזנות, וטווח גילאיהם נע בן 12 ל-19. הם פותו להיכנס או שהוכנסו בכוח לרכב הואן מסוג פורד אקונוליין שהיה בבעלותו של בונין, שם הוכנעו ונקשרו באמצעות אזיקים או כבלים. לאחר מכן הותקפו מינית ונאנסו, הוכו בצורה חמורה באזור הפנים, הראש והמפשעה, ועברו עינויים שונים לפני שנחנקו למוות באמצעות החולצות שלבשו. חלק מהקורבנות נדקרו או הוכו למוות; אחד הקורבנות אולץ לשתות חומצת מימן כלורי. שלושה קורבנות מתו לאחר שדוקרן קרח הוחדר לאוזניהם. קורבן נוסף מת מהלם.
בונין נעזר באחד או יותר מארבעת שותפיו בשנים עשר מקרי רצח לפחות. על פי עדותו של אחד מעורכי הדין אשר נכח במהלך מסירת הודאתו של בונין, רמת הברוטליות שכפה על קורבנותיו החמירה ככל שרצח יותר אנשים, בדומה לאדם המכור לסמים הדורש כמויות סם גדולות יותר ויותר בכדי להגיע לרמת אופוריה מספקת. מאוחר יותר הדגיש בונין בפני הנוירולוגים שבדקו אותו כי חווה תחושת התרגשות אדירה בזמן שצד אחר קורבנותיו.
רציחות הכביש המהיר
בונין נעצר בשנית לאחר שהטריד מינית נער בן 17 בדנה פוינט. הפרת תנאי שחרורו המוקדם הייתה אמורה להשיב אותו למאסר אך הוא שוחרר בשל טעות אדמיניסטרטיבית. פרייזר אסף אותו מבית הכלא במחוז אורנג' ומאוחר יותר נזכר שאמר לו בדרך לביתו, "אף אחד לא הולך להעיד עוד פעם. זה לא הולך לקרות לי שוב".
ב-4 באוגוסט, כחודשיים לאחר מותו של לנדגרן, חטפו בונין ובאטס נער בן 17 בשם מארק שלטון לאחר שעזב את ביתו בווסמינסטר לכיוון בית הקולנוע ליד שדרות החוף. צרחות נשמעו בסמוך לבית משפחת שלטון באותה שעה, דבר המעיד על כך כי ייתכן שנחטף בכוח. השניים ביצעו בו מעשי סדום באמצעות חפצים שונים, ביניהם מקל ביליארד, מה שגרם לגופו להיכנס למצב של הלם ובסופו של דבר הוביל למותו.
ב-27 באוגוסט חטפו בונין ובאטס את דונלד ריי היידן בן ה-15. הוא נראה לאחרונה בשדרות סנטה מוניקה בשעה 01:00 בלילה. גופתו נמצאה על ידי פועלי בניין מאוחר יותר באותו הבוקר בתוך פח זבל ליד כביש ונטורה. לפני שנחנק למוות הוא נקשר, הוכה בפניו, נאנס, ונדקר באזור צווארו ואיבר מינו. סימנים על גופו העידו כי נעשו ניסיונות לחתוך את גרונו ואת אשכיו.
ב-9 בספטמבר פיתו בונין ובאטס את דייוויד לואיס מורילו בן ה-17 להיכנס לרכבם לאחר שנתקלו בו רוכב על אופניו לכיוון בית הקולנוע. משנכנס פנימה נקשר, נאנס פעמים רבות וגולגולותו נופצה באמצעות מפתח גלגלים. לבסוף נחנק למוות וגופתו הושלכה לתוך שיח קיסוס סמוך לכביש 101.
ב-17 בספטמבר נחטף רוברט כריסטופר וירוסטק בזמן שרכב על אופניו לכיוון המכולת. גופתו נמצאה ב-27 בספטמבר סמוך לכביש בין עירוני.
לא ידוע על קורבנות רצח נוספים עד ל-1 בנובמבר, אז חטפו ורצחו בונין ובאטס צעיר לא מזוהה שגילו מוערך בין 19 ל-25 שנים. קורבן זה הוכה נמרצות ונחנק למוות. גופתו הושלכה לתוך תעלת ביוב סמוך לכביש מספר 69, מדרום לבייקרספילד. אף על פי שמעולם לא זוהה, העריך בונין מאוחר יותר כי היה בן 23, והודה שהחדיר דוקרן קרח לתוך נחיריו ולתוך אוזנו לפני שרצח אותו.
כעבור ארבעה שבועות חטף בונין את פרנק דניס פוקס בן ה-17; גופתו נמצאה לאחר יומיים בסמוך לכביש מספר 74, ונשאה עליה סימני חבלה קשים באזור הפנים והראש, וכמו כן סימני קשירה במפרקים ובקרוסליים, מה שהעיד על כך שפוקס היה קשור בחוזקה לאורך כל משך העינויים.
עשרה ימים לאחר מותו של פוקס, ג'ון פרדריק קילפטריק בן ה-15 נעלם לאחר שיצא לבילוי עם חברים. קליפטריק נחנק למוות לפני שגופתו הושלכה באזור מבודד בריאלטו. הוא נמצא ב-13 בדצמבר, אך לא זוהה ונותר מוגדר כג'ון דואו עד ל-5 באוגוסט 1980.
ב-1 בינואר 1980, בונין הכה וחנק למוות את מייקל פרנסיס מקדונלד בן ה-16. גופתו נמצאה לבושה בביגוד מלא סמוך לכביש מספר 71 במערב סן ברנרדינו כיומיים לאחר הרצח, אך לא זוהתה עד ל-24 במרץ.
ב-3 בפברואר, נסע בונין מדאוני להוליווד בחברת חברו מיילי בן ה-18 במטרה לבצע רצח נוסף. השניים מצאו את צ'ארלס מירנדה בן ה-15 בסמוך למועדון הלילה סטארווד, שם חיפש טרמפ. לפי עדותו של מיילי, בונין ומירנדה החלו לקיים יחסי מין בהסכמה בתוך הרכב בזמן שהוא נהג, עד שבונין לחש באוזנו, "הילד הולך למות". מירנדה הוכנע ונקשר בידי בונין, אשר שאל אותו כמה כסף הוא מחזיק עליו. כשמירנדה השיב, "בערך שישה דולרים", ציווה בונין על מיילי להחרים את ארנקו, והחל לאנוס אותו. מיילי ניסה להשתתף באונס, אך לא הצליח לשמור על זקפה. בתסכולו, החל לדקור את מירנדה עם חפצים חדים לפני שהוא ובונין הכו אותו בצוותא. לאחר מכן חנק אותו בונין למוות עם חולצתו בזמן שמיילי קפץ עם מלוא משקלו על חזהו. גופתו הערומה הושלכה לתוך פח זבל בסמטה בלוס אנג'לס.
חמש דקות לאחר שנפטרו מגופתו של מירנדה, אמר בונין למיילי, "אני שוב פעם חרמן, בוא נלך למצוא עוד אחד". כעבור כמה שעות הגיעו השניים להנטינגטון ביץ', שם נתקלו בג'יימס מקייב בן ה-12 מחכה בתחנת אוטובוס. הוא פותה להיכנס לרכבם לאחר שהבטיחו לו כי ייקחו אותו לדיסנילנד. לפי עדותו של מיילי, מקייב נכנס לאחורי הרכב בזמן שבונין נסע לכיוון מגרש חנייה סמוך, שם חנה ועבר לשבת לידו. לאחר מכן נסע מיילי באקראיות במשך פרק זמן שתיאר כ"ארוך מאוד, מאוד". בזמן שנהג, שמע מיילי את מקייב בוכה תוך כדי שבונין מכה ואונס אותו, בטרם כפה עליו להירדם בין זרועותיו. מיילי עצר את הרכב והצטרף לבונין, ויחדיו הם הכו אותו ומחצו את צווארו באמצעות מפתח גלגלים. לבסוף חנק בונין את מקייב למוות עם חולצתו, והשניים השליכו את גופתו בפח זבל בוואלנט.
רציחות נוספות
ב-14 במרץ, עשרה ימים לאחר שהשתחרר ממעצר, חטף בונין את רונלד גטלין בן ה-14 לאחר שעזב את בית חברו. הוא הוכה, נדקר באוזנו ובצווארו באמצעות דוקרן קרח, נאנס ונחנק למוות. גופתו הקשורה נמצאה כעבור שבוע בדוארט.
ב-21 במרץ פיתה בונין את גלן ברקר בן ה-14 להיכנס לרכבו בזמן שניסה לתפוס טרמפ בדרכו לבית הספר. ברקר נאנס, הוכה ונחנק למוות באמצעות חבל. גופתו הייתה מלאה בסימני כוויות שנגרמו כתוצאה מסיגריה דלוקה, ופי הטבעת שלו הושחת בצורה חמורה על ידי החדרת חפצים זרים.
באותו היום נחטף ראסל רו בן ה-15 מתחנת אוטובוס בגרדן גרוב. הוא הוכה במשך שמונה שעות עד שלבסוף נחנק למוות. גופתו נמצאה ערומה לצד זו של ברקר ביער הלאומי של קליבלנד ב-23 במרץ.
ב-24 במרץ חטפו בונין ופו את הארי טוד טרנר בן ה-15 מרחוב בלוס אנג'לס לאחר שהציעו לו עשרים דולר בתמורה ליחסי מין. משסיימו לקשור ולאנוס אותו, הורה בונין לפו להכות אותו. פו חבט בראשו ובגופו של טרנר בעזרת אלה במשך מספר דקות, ובונין חנק אותו למוות עם חולצתו. הם השליכו את הגופה בפתח הדלת האחורית של בית עסק בלוס אנג'לס. הנתיחה שלאחר המוות חשפה כי איבר מינו של טרנר הושחת, וכי גולגולותו נופצה בשמונה מקומות שונים בעזרת חפץ קהה.
רציחות מאוחרות
ב-10 באפריל חטף בונין את סטיבן ג'ון ווד בן ה-16 בזמן שהיה בדרכו לבית הספר. גופתו החבולה והעירומה נמצאה בסמטה בלונג ביצ'. לא התגלו בזירה בגדים או ראיות כלשהן, והנתיחה שלאחר המוות גילתה כי ווד מת כתוצאה מחניקה.
ב-29 באפריל חנו בונין ובאטס את רכבם במגרש חנייה של סופרמרקט בסטנטון, משם חטפו את אחד העובדים, דרין קנדריק בן ה-19, לאחר שהציעו למכור לו סמים. קנדריק נלקח לדירתו של באטס, בה השתלטו עליו והכניעו אותו. בנוסף למעשי הסדום והחניקה האופיינים לכלל רציחותיהם, עליהם לא פסחו גם במקרה הזה, הכריחו השניים את קנדריק לשתות חומצת מימן כלורי ובכך גרמו לו לכוויות כימיות בפיו ובקיבתו. לאחר מכן דקר אותו בונין עם דוקרן קרח באוזנו וקטע את חוט השדרה שלו. גופתו הושלכה מאחורי מחסן כשדוקרן הקרח עדיין תקוע בראשו.
ב-12 במאי חטף ורצח בונין את לורנס שארפ, מכר בן 17 שהכיר מבעוד מועד. מאוחר יותר אמר שהחליט להורגו כשהתעורר באותו הבוקר והחליט שנמאס לו להיות בסביבתו. גופתו הושלכה מאחורי תחנת דלק בווסטמינסטר ונמצאה כעבור שישה ימים ב-18 במאי.
ב-19 במאי ביקש בונין מבאטס להתלוות אליו לרצח נוסף, אך לפי עדותו של באטס הוא סירב, ובונין נאלץ להמשיך לבדו. הוא חטף את שון קינג בן ה-14 מסאות' גייט בזמן שחיכה בתחנת אוטובוס בדאוני, רצח אותו, ונפטר מגופתו ביוקאיפה. לאחר מכן חזר לדירתו של באטס והתרברב בפניו על מעשיו.
מעקבים
בראשית 1980 החלו לקבל הרציחות שביצעו בונין ושותפיו תשומת לב רבה מצד התקשורת, ופרס בסך חמישים אלף דולר הוצע עבור מידע שיוביל לתפיסתם. בונין אסף בלהיטות גזרי עיתונים שתיעדו את המצוד אחריו.
משזוהה קשר מוחלט בין מקרי הרצח החדשים ובין אלו שבוצעו ב-1979 החלו הרשויות מתחומי השיפוט השונים להצליב את המידע שברשותם בניסיון קולקטיבי לתפוס את הרוצח. שישה שוטרים הקימו כוח מיוחד שהוקדש כולו למעצר חשודים אפשריים ולאיסוף ראיות.
בחודש מאי נעצר פו בגין גניבת רכב ונכלא בבית מעצר לקטינים בלוס פדרינוס. ב-29 במאי שמע ברדיו שידור שעסק ברציחות וסיפר ליועץ משפטי מבית המעצר את המודוס אופרנדי שלפיו, לדעתו, פועל הרוצח, כפי שבונין סיפר אותו לו, חודשיים קודם לכן. היועץ דיווח על חשדותיו של פו למשטרה, שבתורה ערכה ראיון מקיף עם פו. המידע שסיפק יצר חשד חזק כי בונין אכן עלול להיות הרוצח, וחקירה מעמיקה יותר על הרקע שלו חשפה היסטוריה של הרשעות בגין הטרדה מינית ותקיפה של נערים. צוות מעקב החל לבלוש אחר בונין ב-2 ביוני.
באותו היום שבו הונחו המעקבים נסע בונין יחד עם ג'יימס מייקל מונרו, הומלס ביסקסואל בן 18 שהתגורר בביתו, עד שנתקלו השניים בסטיבן ג'יי וולס בן ה-18 אשר חיכה בתחנת אוטובוס. הם הזמינו אותו להיכנס לרכבם והציעו לו להתלוות לדירתם בהבטחה שיקבל מאתיים דולר אם יסכים לכך שיקשרו אותו בטרם יקיימו עמו יחסי מין. בדירתו של בונין, וולס נקשר, נאנס והוכה. השניים אמרו לו שהוא עומד למות לפני שחנקו אותו למוות עם חולצתו. בונין הניח את גופתו בתוך קופסת קרטון, אותה השליכו הוא, מונרו ובאטס, מאחורי תחנת דלק נטושה בהנטינגטון ביץ'.
מעצר
ב-11 ביוני, כעבור תשעה ימי מעקב, הבחינה המשטרה בבונין נוסע באקראיות ברחבי הוליווד ומנסה לשכנע נערים צעירים לעלות לרכבו ללא הצלחה, עד שלבסוף אסף את הרולד יוג'ין טייט בן ה-17. המשטרה עקבה אחריהם עד שהחנה בונין את רכבו במגרש חנייה שומם. כאשר שמעו צרחות חנוקות וקולות דפיקה בוקעים מתוך הרכב, פרצו פנימה שלושה שוטרים סמוים בכדי לגלות את בונין אונס את הנער הכפות.
בונין נלקח למעצר והואשם באונס קטין וברצח של מירנדה. נקבעה עבורו ערבות בסך מאתיים וחמישים אלף דולר. ברכבו התגלו ראיות רבות ששימשו אותו לעינוייו כגון סכינים, חבלים וכלי בית חדים. פנים הרכב היה מוכתם בדם רב. בתא הכפפות מצאו החוקרים מחברת עם גזרי עיתונים המתארים את הרציחות.
הודאות וכתבי אישום
אף על פי שבהתחלה טען לחפותו, הודה בונין באשמה לאחר שקיבל מכתב מאמו של קינג אשר הפצירה בו לחשוף היכן נמצאת גופתו של בנה. במהלך מספר ימים התוודה בונין שחטף, אנס ורצח עשרים ואחד ילדים ונערים. הוא לא הביע חרטה על מעשיו, אולם הפגין מבוכה רבה וצער על כך שנתפס. שותפו העיקרי במסע ההרג, כך הצהיר, היה באטס, בעוד שמיילי ומונרו היו שותפים רק בכמה רציחות בודדות. מאוחר יותר אמר לעיתונאי ששאל אותו מה היה עושה אם לא היה נתפס, "הייתי ממשיך להרוג, אני לא יכול להפסיק. זה נהיה קל יותר אחרי כל אחד שהרגנו".
בונין קושר למרבית הרציחות באמצעות כתמי דם וזרע שהשאיר על הגופות, וכן בשל עשרות סיבי בד ירוקים בצורת טריסקל אשר הוכחו כשייכים לשטיח שנמצא ברכבו. בנוסף לכך מצאו החוקרים שערות שהיו שייכות לבונין על שלושה מהקורבנות. ראיות רפואיות חשפו כי שישה מהנרצחים נחנקו למוות באמצעות קשירה מיוחדת שהייתה אופיינית לבונין, דבר שהוגדר מאוחר יותר מפי התביעה כ"חתימה, סמלו של הרוצח".
אף על פי שעד ה-25 ביולי הואשם רק ברצח של גרבס, עד ה-29 ביולי הוגשו נגדו חמישה עשר אישומי רצח נוספים עליהם התוודה בחקירותיו, ושהפרקליטות האמינה כי ביכולתה להרשיע אותו בהם. לסעיפים אלו נוספו אחד עשר סעיפי שוד, סעיף אחד של ביצוע מעשה סדום וסעיף אחד של ניסיון תקיפה. ערבותו בוטלה וכתב אישום הוגש נגדו באופן רשמי ב-8 באוגוסט. ארל הנסון, עורך דין בשירות המדינה, מונה להגן על בונין, ונותר בצוות ההגנה עד לאוקטובר 1981, אז הוחלף בויליאם שרבט ובטרייסי סטיוארט.
הודות לחקירתו של בונין, הצליחה המשטרה להשיג צו חיפוש לביתו של באטס בלייקווד. החיפוש שנערך ב-25 ביולי חשף ראיות אשר קישרו את באטס לחלק מהרציחות עליהן בונין כבר התוודה. הוא הובא בפני בית משפט מקומי והואשם בשישה סעיפי סיוע לרצח ושלושה סעיפי שוד. בראיון לתקשורת בנוגע לחקירה מסר משרד השריף של לוס אנג'לס כי "אנו מאמינים שבונין ובאטס הם האחראיים למקרי החטיפה, העינויים והרצח של לפחות עשרים ואחד גברים צעירים בין מאי 1979 ליוני 1980".
אף על פי שטען לחפותו, הודה באטס כי התלווה לבונין בכל מקרי הרצח בהם הואשם, וכי אנס חלק מהקורבנות. באטס התעקש על כך שהיה לו חלק קטן בלבד בעינוי הקורבנות, אבל הודה שהשתתף באופן פעיל באחד המקרים. כמו כן טען כי לרוב היה נוסע באקראיות בזמן שבונין התעלל ועינה את הקורבנות באחורי הרכב, כשלאחר מכן היה עוצר בכדי לסייע לו בהחזקת הקורבן בזמן שהחמיר את עוצמת העינויים. כאשר נשאל מדוע חלק מהקורבנות היו נתונים לעינויים קשים יותר מאחרים, אמר באטס כי בונין החמיר את עוצמת החבטות אם ניסו הקורבנות להתנגד למגעים מיניים מצדו.
ב-14 בנובמבר הובא באטס בפני השופט ריצ'רד אורוזקו בבית המשפט במחוז אורנג', שם הואשם בשלושה אישומי רצח נוספים אשר התרחשו באותו מחוז. משפטו נקבע ל-27 ביולי 1981.
ב-31 ביוני נעצר מונרו בביתו בפורט הורון, מישיגן. הוא הוסגר לקליפורניה והואשם ברצח של וולס, אך ב-14 באוגוסט טען לחפות מפשע בפני כל האישומים נגדו. ב-22 באוגוסט נעצר מיילי בטקסס והואשם בידי הרשויות בקליפורניה ברצח של מירנדה ושל מקייב. מעצרו התבצע לאחר שהתוודה על שתי הרציחות במהלך שיחת טלפון שניהל עם חברו, מה שעזר לבסס את הווידוי הראשוני של בונין.
שימועים מקדימים
בשימוע מקדים שנערך בלוס אנג'לס ב-2 בינואר 1981, טען בונין לחפותו בפני ארבעה עשר סעיפי אישום של רצח מדרגה ראשונה ועשרות סעיפים נוספים של ביצוע מעשי סדום, שוד ותקיפה. בית המשפט הורה לבונין לחזור ב-7 בינואר עבור הגשת עתירות קדם משפטיות וקבלת ההחלטה הסופית בנוגע לתחילת המשפט, אשר נקבע ל-19 באוקטובר.
באותו יום הואשם באטס בחמישה סעיפי רצח ושלושה סעיפי שוד, אולם כעבור תשעה ימים נמצאה גופתו בתא הכלא בו שהה לאחר שתלה את עצמו עם מגבת. נתיחה שלאחר המוות חשפה כי באטס ניסה להתאבד לפחות ארבע פעמים לפני מעצרו. עורך דינו, ג'ו אינגבר, העריך כי מצבו הדיכאוני הוחמר לאחר שחרור עדותו בשימוע המקדים, בה תיאר כיצד עונו הקורבנות לפני שנרצחו.
טרם משפטו של בונין הסכימו מיילי ומונרו להעיד נגדו בתמורה לכך שהפרקליטות לא תבקש לגזור עליהם את עונש המוות. במקרה של מונרו, הסכים התובע המחוזי סטירלינג נוריס להימנע מהגשת סעיפי אישום בגין ביצוע שוד וביצוע מעשי סדום, ובמקרה של מיילי, קיבל התובע את שתי הודאותיו במסגרת הסדר טיעון וזאת בתמורה לשני מאסרי עולם מצטברים עם אפשרות לשחרור מוקדם אחרי עשרים וחמש שנה.
מחוז לוס אנג'לס
בונין הובא למשפט במחוז לוס אנג'לס ב-19 באוקטובר 1981, במסגרתו הואשם ברצח שנים עשר הקורבנות שנמצאו באותו תחום שיפוט. הוא נשפט בפני ויליאם קין, שופט בית המשפט העליון, ומשפטו החל ב-5 בנובמבר.
התובע, סטרילינג נוריס, ביקש לגזור על בונין את עונש המוות עבור כל אחד מהאישומים שבגינם נשפט, והצהיר בנאום הפתיחה שלו בפני חבר המושבעים: "אנו נוכיח שהוא רוצח הכביש המהיר, כפי שהתרברב בפני מספר עדים. אנו נראה לכם שהוא נהנה מהרציחות. לא רק שהוא נהנה מהן, ותכנן להנות מהן, היה לו תיאבון בלתי ניתן לסיפוק - לא רק למעשי סדום, אלא לרצח".
נוריס הוסיף כי בונין פיתח דפוס מוכר ברציחותיו אשר אופיין בפיתוי הקורבנות לתוך רכבו לפני שהכניע וכפת אותם. לאחר מכן, לדבריו, היה אונס את השבויים בין ותוך כדי ביצוע עינויים שונים בהם, עד שלבסוף היה מגיע לפורקן מיני ורוצח אותם. מעבר לכך הרחיב כי בונין ניסה לטפח קבוצת אנשים שתשתתף במעשיו, ולרוב היה לוקח עמו טיפוסים בעלי מנת משכל נמוכה לעזרתו.
מיילי ומונרו העידו נגד בונין במשפט בלוס אנג'לס, ותיארו נרחבות ובפירוט רב את הרציחות אליהן התלוו. בעדות שנמסרה ב-17 בנובמבר, אמר מונרו שזמן מה לאחר הרצח של וולס, נסעו הוא ובונין לסניף מקדונלד'ס וקנו המבורגרים עם כסף שלקחו מארנקו של הקורבן. בזמן שאכלו את ההמבורגרים בביתו, צחק בונין ואמר, "תודה, סטיב, היכן שאתה נמצא".
מיילי העיד על השתתפותו ברציחתם של מירנדה ומקייב, ותיאר כיצד שניהם הכו ועינו אותם בעזרת מגוון כלים לפני שרצחו אותם. הוא ציין כי שמע "מלא עצמות נשברות" כאשר בונין לחץ על צווארו של מירנדה עם מפתח גלגלים. מספר אנשים שנכחו באולם בית המשפט יצאו החוצה כאשר שותפיו של בונין מסרו את עדותם, ומאוחר יותר אמרו כי הפרטים ששוחזרו עוררו בהם בחילה.
אסטרטגיית ההגנה הייתה לפגוע באמינותם של עדי התביעה, ולהציע לבית המשפט את הרעיון כי אופי התנהגותו של בונין נולד מתוך ההתעללות הפיזית, הרגשית והמינית שחווה לאורך ילדותו. בכדי לתמוך בטענה זו, זימנו עורכי דינו את דוקטור דייוויד פוסטר, מומחה בנושא השפעות התפתחותיות של התעללות בילדים, אשר לאורך סדרת מפגשים גיבש הערכה פסיכולוגית על בונין. פוסטר הביע את דעתו המקצועית בפני בית המשפט ומסר כי בעיניו, נטישתו החוזרת ונשנית של בונין על ידי הוריו והעובדה כי לא קיבל את ההגנה וההתייחסות הנחוצה לילד לצורך התפתחות פסיכולוגית בריאה, הובילו אותו לפתח בלבול וחוסר הבנה בנוגע להבדלים בין אלימות לאהבה.
בעדות נגדית, זימנה התביעה את הפסיכיאטר הפורנזי דוקטור פארק דיץ, מומחה להפרעות שליטה בדחפים וסאדיזם, אשר העיד כי הדפוס הכללי של התנהגותו של בונין אינו עקבי עם חוסר יכולתו לכאורה לשלוט בדחפיו. בנוסף לכך העיד דיץ כי אופן פעולתו של בונין שיקף את יכולתו לתכנן מהלכים מורכבים, דבר שאישיות אימפולסיבית אינה מסוגלת לעשות. בקצרה, סיכם כי בונין הוא סאדיסט מיני, וכי אף על פי שסבל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית, לא פגעו תנאים אלו ביכולתו לשלוט במעשיו.
על אף התנגדויות רבות מטעם ההגנה, ויתר דייוויד לופז, עיתונאי מקליפורניה, על חסינותו המשפטית והסכים להעיד נגד בונין בנוגע לשבעה ראיונות שערכו השניים בין דצמבר 1980 לאפריל 1981. בעדותו הצהיר לופז כי בונין הודיע לו שיסרב לדבר עם כתבים אחרים בתנאי שיסכים שלא לפרסם את הראיון לפרטי פרטים. לופז הסכים וב-9 בינואר התוודה בפניו בונין שהוא רוצח הכביש המהיר וכי רצח עשרים ואחד בני אדם. גילאי הקורבנות, אמר בונין, נעו בין 12 ל-19, כאשר הקורבן הצעיר ביותר, מקייב, הוא זה שנענה הכי מהר לפיתוייו. בונין התוודה בפניו כי על אף שסלד מרעיון ההריגה, רצח את קורבנותיו מפני שנהנה "לשמוע ילדים מתים". לופז העיד כי בונין התוודה שהרג קורבן אחד באמצעות אגרופים שהטיח בצווארו, ושהמניע העיקרי לכך שחשף בפני הרשויות את המקום בו זרק את גופתו של קינג הייתה העובדה שהשוטרים יאכלו המבורגרים בזמן שיחפשו אחריה.
בחקירה נגדית, ביסס צוות ההגנה הודאה מפי לופז כי ענה על שאלות התביעה לפי זיכרונו מהראיונות עם בונין שכן לא רשם את דבריו או הקליט אותו. לופז התנגד בתוקף לטענה כי קיבל תשלום בתמורה לעדותו.
טיעונים אחרונים נשמעו החל מ-16 בדצמבר עד 22 בדצמבר 1981. בטיעון האחרון מטעם התביעה, תיאר נוריס את בונין כטיפוס אכזרי ובלתי ניתן לסיפוק, אשר פעל מתוך זדון בכוונת תחילת, והפיק עונג אדיר מהסבל שהטיל על קורבנותיו. לאחר שתיאר נרחבות את העינויים שסבלו קורבנותיו של בונין, סיכם נוריס את דבריו בהפצרה בחבר המושבעים "לתת לבונין את מה שמגיע לו".
סנגור ההגנה שרבט פתח בטיעונו הסופי בפני חבר המושבעים ב-21 בדצמבר. אף על פי שלא ביקש מהמושבעים באופן מפורש למצוא את בונין חף מפשע, ביקש שיפסקו את "פסק הדין ההגיוני ביותר" שיוכלו. לאחר מכן עבר לעסוק באמינות חלק מהעדויות שנמסרו, במיוחד אלו של מיילי ומונרו, אשר הפכו לעדי מדינה, מה ששינה את עדותם, כך טען, בהתאם להנחיות המשטרה. הוא הזכיר לחבר המושבעים כי חשף מקרים רבים של חוסר עקביות בעדותו של מונרו, והכריח אותו להודות ששיקר פעמים אין ספור. כמו כן הזכיר את ההתעללות הרבה שחווה בונין כילד ואת האבחנות השונות שמסרו הרופאים בבית החולים באטסכדרו בין השנים 1969–1971. לסיכום אמר שתיק התביעה "מלא בחורים" והאשים את התובעים בשימוש ב"טקטיקות משפטיות מבחילות" בתקווה להרשיע לפיהן את בונין.
משפטו של בונין נמשך עד ל-6 בינואר כאשר חבר המושבעים מצא אותו אשם בעשרה אישומי רצח, אם כי לא עבור רציחתם של לנדגרן וקינג. בזמן שגזר הדין הוקרא על ידי פקיד בית המשפט, קרובי משפחה וחברים של הקורבנות החלו לבכות. למחרת הוגשו עתירות שונות בנוגע לעונשו העתידי של בונין, כאשר התביעה ביקשה לדון אותו למוות וההגנה למאסר עולם. ב-20 בינואר מצא חבר המושבעים כי הנסיבות המיוחדות הנדרשות על פי החוק בקליפורניה (מספר רציחות רב יחד עם ביצוע שוד) התקיימו בכל עשרת אישומי הרצח בהם מצאו את בונין אשם, ובשל כך המליצו פה אחד שיקבל את עונש המוות.
בונין נוקה מאשמה בסעיפי האונס והרצח של קינג מאחר שהוביל את המשטרה לגופתו בדצמבר 1980, תחת ההסכם ששיתוף הפעולה עמם לא יוכל לשמש נגדו בבית המשפט. כמו כן נוקה מאשמה בסעיפי התקיפה והרצח של לנדברג מאחר שלפי עדותו של לופז, בונין הכחיש בתוקף את מעורבותו במקרה במהלך ראיונותיהם.
מחוז אורנג'
בונין הובא למשפט במחוז אורנג' השכן ב-21 במרץ 1983, והואשם בביצוע שוד וברצח ארבעת הקורבנות הנוספים אשר נמצאו בתחום השיפוט המחוזי בין נובמבר 1979 למאי 1980. הוא נשפט בפני שופט בית המשפט העליון קנת לי.
לפני פתיחת המשפט הועבר בונין מתא המוצאים להורג בבית הכלא סן קוונטין לתא בידוד, שם נותר עד לתום משפטו. באותו הזמן ניסה סנגורו של בונין לשנות את מקום המשפט בטענה כי הסיקורים הנרחבים של המקרה בתקשורת יקשו למצוא חבר מושבעים שדעתו אינה מושפעת, אולם עתירה זו נדחתה בידי השופט לי אשר פסק כי המקרה לא זכה לפרסום רב במחוז אורנג' מאז הרשעתו הראשונה של בונין.
בריאן בראון, התובע מטעם המחוז, טען כי ארבעת הקורבנות נחטפו בזמן שתפסו טרמפים, נאלצו להתפשט בל כורחם ונכפתו בידיהם וברגליהם. לאחר מכן נאנסו וספגו חבטות, עינויים, ומתו כתוצאה מחניקה. בנוסף לכך הציגה התביעה מומחים אשר העידו על הקשירה המיוחדת בה השתמש בונין בכדי לחנוק את קורבנותיו ושהיוותה את "סימן ההיכר" שלו, וכן על השטיח שנח ברכבו של בונין שסיביו התגלו על מספר גופות; שתי ראיות המוכיחות כי כל הקורבנות נרצחו על ידי אותו אדם.