cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היאם עבאס
בטלוויזיה
בשנים 2018 ועד 2023, שיחקה בסדרה האמריקאית "יורשים" ברשת HBO, את דמותה של מרסיה "מרשה" רוי, אשתו השלישית של לוגן רוי (בריאן קוקס).
בשנת 2019, החלה לשחק בסדרת הדרמה-הקומית של שירות הזרמת המדיה "הולו", "ראמי", בתור אמו של הדמות הראשית, כשהעלילה עוסקת בחייהם של מוסלמים-ערבים בארצות הברית.
בשנת 2022 החלה לגלם את אבי צ'ייס בסדרת הדרמה והמסתורין "The Old Man" ברשת הטלוויזיה האמריקאית FX Networks.
פרסים ומועמדויות
ב-2004 הייתה מועמדת לפרס אופיר על תפקידיה ב"הכלה הסורית" וב"אזור חופשי", וב-2008 זכתה בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה ב"עץ לימון". על תפקידה ב"הכלה הסורית" הייתה מועמדת גם לפרס האקדמיה האירופית.
ב-2017 הייתה מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט הבלגי "Insyriated".
ב-2019, דיבבה בסרט האנימציה הצרפתי "הסנוניות של קאבול" שהיה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן ולפרס סזאר לסרט האנימציה הטוב ביותר.
שמחה גואטה
שמחה גואטה (נולדה ב-14 ביולי 1988) היא דוגמנית למידות גדולות ואשת תקשורת ישראלית.
ביוגרפיה
גואטה נולדה במשפחה חרדית בבני ברק. יש לה אחות תאומה ואח. היא בתו של איש התקשורת וחבר הכנסת לשעבר מטעם ש"ס, יגאל גואטה. היא למדה באולפנת צפירה, הייתה בשבט "עמיצור" של בני עקיבא ושרתה במסגרת שירות לאומי של שנתיים במחלקה פנימית א' בבית החולים תל השומר. היא בעלת תואר ראשון במינהל ותקשורת ממכללת רמת-גן. בעבר ניהלה את רשת חנויות הממתקים של משפחתה, "חלומות מתוקים" עד שהתחילה קריירה בטלוויזיה ובדוגמנות. היא גרושה, ומתגוררת ברמת גן.
קריירה
בשנת 2015 השתתפה גואטה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "ארבע חתונות", ששודרה בשידורי רשת בערוץ 2, שבין היתר, תיעדה את ההכנות לחתונתה המפוארת.
ב-2018 הופיעה גואטה בצילומים של סופר-פארם ושל מותג האופנה Queen Size, השתתפה בצילומים למותג הפלאס סייז Retema של המעצבת רתם לויתן, וכן בשבוע האופנה, שחרת על דגלו נשים בכל המידות והגילאים, שם היא פתחה את תצוגת האופנה של דרור קונטנטו.
ב-2018 הוציאה סינגל בשם "יש לנו תקווה".
ב-2019 השתתפה בעונת ה-VIP של "הישרדות" ששודרה ברשת 13 והעפילה לגמר.
במרץ 2019 דגמנה שוב בשבוע האופנה תל אביב, ושימשה כפרזנטורית הראשית בתצוגה של דרור קונטנטו.
ביוני 2019 החלה להגיש תוכנית רדיו יומית ברדיו חיפה בשם "מהפכה של שמחה", והתוכנית האחרונה שלה שודרה ב-18 בנובמבר באותה השנה, וכן, הגישה פעמיים בשבוע פינת אוכל בתוכנית "שש - אמנון לוי" בערוץ רשת 13.
בשנת 2021 השתתפה בגולסטאריות המשודרת בערוץ 10 בהוט.
בשנת 2022 ניצחה ב-MKR המטבח המנצח: VIP עונה 3 יחד עם אביה, חבר הכנסת לשעבר, יגאל גואטה. בחנוכה באותה שנה שיחקה בהצגת הילדים "תיבת נח" לצידם של רינת גבאי, טוביה צפיר, ונדב אבקסיס.
ניהול לפי יעדים
ניהול לפי יעדים (נל"י) או ניהול לפי מטרות (נל"ם) (באנגלית: (Management by objectives (MBO) הוא שיטת ניהול שבה נקבעות מטרות ספציפיות עבור העובד, וכיצד יש להשיג כל מטרה. חלק מרכזי משיטת הניהול הזו היא מדידת תפוקתו של העובד והשוואתה מול היעדים שנקבעו לו. לפי הגדרתו של ג'ורג' אודיורן, מאבות השיטה, ניהול לפי יעדים הוא תהליך שבו המעביד והעובד קובעים יחד את המטרות המשותפות, מגדירים את תחומי האחריות של העובד מבחינת התוצאות שמצפים ממנו, ומשתמשים במדדים הללו כקווים מנחים לניהול היחידה והערכת התרומה של כל עובד. חשוב לדעת שהעיקרון שהמעביד והעובד קובעים יחד את היעדים אינו משותף לכל היישומים של שיטת הניהול לפי מטרות, אלא אופייני ליישום מסוים של השיטה. היעדים של העובד נגזרים מיעדי היחידה, ואלה נגזרים מהיעדים של הארגון כולו. השיטה היא יישום של תורת קביעת היעדים.
היסטוריה
פיטר דרוקר טבע את המונח "ניהול לפי מטרות" בספרו מלאכת הניהול בשנת 1954. הוא לא המציא את הרעיון יש מאין, אלא ריכז את הרעיונות הקיימים לכדי שיטת ניהול מגובשת. אחד הראשונים לאמץ את השיטה היה הארולד סמידי, סגן הנשיא של ג'נרל אלקטריק וחבר קרוב של דרוקר. תלמידו של דרוקר, ג'ורג' אודיורן, הרחיב על הנושא בספרו החלטות ניהוליות לפי יעדים, שיצא ב-1969.
מאפייני השיטה
העקרונות המנחים של השיטה הם שעובדים יודעים במפורש מה הם החובות ותחומי האחריות שלהם; אותם החובות ותחומי האחריות חלים לתקופת זמן מוגדרת; ועובדים יודעים שהם יוערכו על עמידתם ביעדים שנקבעו להם. שיטת הניהול לפי מטרות מדגישה יעדים ניתנים לכימות, ניתנים לאימות, וניתנים למדידה. היעדים הכלליים של החברה מתורגמים ליעדים ספציפיים בכל רמות הארגון, עד רמת העובד הבודד.
ישנם שלושה מאפיינים המשותפים לכל התוכניות המבוססות על ניהול לפי יעדים: דרוקר עצמו הגדיר חמישה שלבים לתוכנית ניהול לפי מטרות:
יתרונות השיטה
תומכי שיטת הניהול לפי מטרות טוענים שיישום השיטה עוזר לעובדים לדעת בצורה טובה יותר את מטרות הארגון, ואת הקריטריונים לפיהם יוערכו הביצועים שלהם. תחומי האחריות של כל עובד ועובדת מוגדרים בצורה ברורה, תהליך המונע עבודה כפולה, אי הבנות וסכסוכים בין מחלקות שונות בארגון. השיטה גם מאפשרת תיעדוף ברור של משימות, כך שניתן לתעדף ולהדגיש את היעדים החשובים ולאו דווקא את היעדים הקלים והמהירים ביותר. אכן נמצא שיישום של השיטה בדרך כלל מעלה את הרווחים של הארגון. אף נמצא שכאשר השיטה מתאימה לתפקיד, נצפית עלייה בהשגת מטרות ברמת העובד, וכן עלייה ברמת המחויבות ובפעילות מכוונת מטרה.
מגבלות השיטה
על אף ששיטת הניהול לפי מטרות נפוצה, היא לא תמיד עובדת. אי ההצלחה של השיטה נובע בדרך כלל מחוסר מחויבות של ההנהלה, וחוסר יכולת או רצון לתגמל עובדים על בסיס עמידתם ביעדים שנקבעו להם.
מתנגד מרכזי לשיטת הניהול לפי מטרות הוא ויליאם אדוארדס דמינג. הוא טען שללא הבנה מעמיקה של המערכת, לא ניתן לקבוע מטרות רלוונטיות או מועילות. צריך להתחשב בהקשר של הארגון כאשר קובעים את היעדים. דמינג אף מצביע על כך שתגמול עובדים על בסיס עמידתם ביעדים עלול לבוא על חשבון איכות העבודה. למשל, אם נקבע יעד של מתן שירות לכמה שיותר לקוחות, הדבר יכול לבוא על חשבון איכות השירות שניתן לכל לקוח. דמינג האמין כי מנהיגות של ההנהלה תוביל לתוצאות טובות יותר מאשר תגמול של עמידה ביעדים ספציפיים. בתגובה תומכי השיטה מציינים כי ניתן להתאים את שיטת הניהול לפי מטרות כך שהמטרות שנקבעות קשורות לאיכות ולא רק לכמות, למשל ירידה באחוז הפגמים בתוצר הסופי.
רוט טען שניהול לפי יעדים אינו רלוונטי לעידן המודרני, ושראוי לנקוט בגישות יותר גמישות ומעצימות כלפי עובדים. הוא אמר שניהול לפי יעדים מדכא יצירתיות, פוגע בעבודת צוות ומגביל את יכולתם של עובדים להגיב לשינויים בסביבה. כיום נעשים ניסיונות לעדכן ולשפר את השיטה כדי שתתאים לסביבת העבודה המודרנית.
יישום השיטה בפועל
מטא-אנליזה של 70 מחקרים הראתה שב-68 מתוך 70 המחקרים, יישום שיטת הניהול לפי מטרות גרר עלייה ברווחים. הגורם המרכזי שהשפיע על הצלחת השיטה במחקרים הנ"ל הוא מחויבות ההנהלה. כאשר ההנהלה הראתה רמת מחויבות גבוהה לשיטת הניהול לפי יעדים, הרווחים עלו ב-56% בממוצע; אך כשההנהלה הראתה רמת מחויבות נמוכה, הרווחים עלו רק ב-6% בממוצע. כיום, מחקרים בתחום נוטים להתמקד ביישום השיטה בסוגי ארגונים שונים ובמדינות שונות ברחבי העולם. למשל, בסקירה של השימוש בשיטת הניהול לפי מטרות בבנקים בפולין, נמצא יותר גברים עובדי הבנק מנוהלים תחת שיטת הניהול לפי מטרות מאשר נשים. במחקר שנערך על חברת תרופות ביפן, נמצא כי שיטת הניהול לפי מטרות מתאימה יותר לסוגי תפקידים מסוימים מאשר אחרים – במקרה הזה, השיטה השפיעה יותר על עובדי פס ייצור מאשר לעובדי לוגיסטיקה, מבחינת שיפור בתפוקה ועלייה במחויבות ליעדים.
הופלוסוכוס
הופלוסוכוס (שם מדעי: Hoplosuchus) הוא סוג קדום של זוחל דמוי-תנין שחי בסוף תור היורה. המאובנים שלו נמצאו בפארק המונומנט הלאומי דינוזאור שבתצורת מוריסון ביוטה בשנת 1926 בידי החוקר צ'ארלס ו' גילמור.
ממאובני תנינאים זה נמצא רק פרט אחד באורך 20 ס"מ, ייתכן שהיה פרט צעיר מאוד. הוא היה בעל גוף קל וצר עם רגליים ארוכות והיה כנראה מותאם לריצה. הוא דמה במראה להספרוסוכוס מתור הטריאס והיה בעל 2 שורות של אוסטאודרם על גבו. לא נמצאה גולגולת של היצור אך נראה שהיה אוכל-כול או טורף שניזון מחרקים וחולייתנים קטנים.
כמה חוקרים סוברים שהיה קרוב לסדרה של התנינים הצמחוניים Aetosauria.
סטפן טימושנקו
סטפן טימושנקו (Степан Прокофьевич Тимошенко; 22 בדצמבר 1878 – 29 במאי 1972) נחשב כאבי המכניקה השימושית, היה חוקר ומורה בתחומי המכניקה, חוזק חומרים ותורת האלסטיות.
רבים מהפרסומים ההנדסיים והמדעיים שלו עדיין בשימוש נרחב. ספריו תורגמו לשפות רבות. סטפן טימושנקו נולד בכפר ליד קייב באוקראינה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר ליוגוסלביה בשנת 1920 ואחר כך לארצות הברית בשנת 1922, עבר לגור במערב גרמניה בשנת 1964 והאפר של גופתו נטמן לאחר מותו בקליפורניה שבארצות הברית ליד קבר אשתו אלכסנדרה שהלכה לעולמה בשנת 1950.
אבי המכניקה השימושית
לטימושנקו הייתה תרומה רבה בתחום המכניקה השימושית במחקר, מאמרים וספרים שכתב ובחינוך ולימוד תלמידים בתחום כולל הדרכה של דוקטורנטים רבים בארצות הברית. כתב 13 ספרים. תקופת הפעילות שלו בארצות הברית משנות השלושים עד שנות החמישים של המאה העשרים מכונה בהנדסה לפעמים כתקופת טימושנקו. נבחר כחבר במוסדות אקדמאיים והנדסיים רבים.
לטימושנקו הוענקו מדליות הוקרה רבות. בשנת 1957, ASME - ארגון מהנדסי המכונות בארצות הברית יסד חלוקת מדליות על שמו של טימושנקו והוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו בהיותו בעל הסמכות המפורסם ביותר בהנדסת מכונות. המדליה מוענקת מדי שנה על תרומות נבחרות בתחום המכניקה השימושית. את המדליות שקיבל ואת הספרייה הגדולה שהייתה לו וכללה ספרים רבים אוסף ספרים ישנים ונדירים במדע ובהנדסה הוא תרם לאוניברסיטת סטנפורד והם נשמרים בחדר הנקרא על שמו.
הקאטונכרים
ההקאטונכרים (ביוונית: Εκατόγχειρες - "בעלי מאה הידיים") הן שלוש דמויות ענקים מתקופה מוקדמת מאוד של המיתולוגיה היוונית.
הקאטונכרים
לפי הסיודוס הם היו ילדיהם של גאיה ואורנוס, כלומר צאצאיהם של האדמה והשמיים. הם היו חלק מוקדם ביותר בפרהיסטוריה של המיתולוגיה היוונית אך לא היה להם שום חלק בפולחן הדתי. הם נודעו גם בשמות: "Briareus" (האיתן) הידוע גם בשם "Aigaion" (רוח הים), "Cottus" (המכה או הזועם) ו-"Gyges" (המשסה הענק).
שמם הוא צירוף של המילים ἑκατόν (הקאטון: "מאה") ו-χείρ (כיר - יד). בביבליותקה של פסאודו-אפולודורוס נאמר: "לכל אחד מהם היו מאה ידיים וחמישים ראשים". הם היו ענקים מדהימים בעוצמתם ובאכזריותם ואף נעלים יותר מן הטיטאנים והקיקלופים. בשירה הלטינית נודעו ההקאטונכרים בשם "Centimani" שמשמעותו "בעלי מאה הידיים".
קשה לקבוע במדויק אילו תופעות טבעיות מסומלות עם ההקאטונכרים. ייתכן שהם סימלו את כוחות הטבע האיתנים כמו רעידות אדמה, או התנועה המרובה של גלי הים.
כליאתם של ההקאטונכרים ושיחרורם
אחרי שהטיטאנים עלו לשלטון הם כלאו את בעלי מאה הידיים ואת הקיקלופים בטרטרוס הנמצא במפלס התחתון של השאול והציבו לשמירה את המפלצת הנוראית קאמפה משום שפחדו מבעלי מאה הידיים האדירים.
שנים אחר-כך הביס זאוס את קאמפה ושחרר את בעלי מאה הידיים והקיקלופים מהטרטרוס, כדי שיוכלו לנצח ביחד את הטיטאנים שכלאו אותם. האלים ניצחו, בעלי מאה הידיים שוחררו לחופשי יחד עם אחיהם הקיקלופים והקאטונכרים הפכו להיות שומרים בטרטרוס.
השיר על ילדי סיביר
השיר על ילדי סיביר (בפינית: Laulu Sipirjan lapsista) הוא רומן מאת הסופר והמשורר הפיני טימו ק. מוקה. היצירה, העוסקת, בין השאר, בטיב תלותו של היחיד בחברה ובאפשרותו לסמן גבולות ברורים במסגרת אותם יחסי תלות, ראתה אור בשנת (1966), ותרגומה העברי התפרסם בשנת 2005.
"השיר על ילדי סיביר" הוא ספרו הרביעי של מוקה. ביצירה כלולים פרטים אוטוביוגרפיים רבים: מוקה, כמו הסופר ברומן וכמו רבות מדמויותיו, חי בשולי החברה אך לא התנתק ממנה לגמרי, ועולמם של תושבי העיירה סיביר היה בעצם עולם ילדותו ונוף חייו הבוגרים: סיביר שבספר היא אורירווי (Orajärvi) שבנפת פלו (Pello), הממוקמת במערב לפלנד הפינית. מוקה נולד בשוודיה במהלך נסיגת הצבא הנאצי מצפון פינלנד ובעת שיושבי העיירה הפינית, שהוריו היו בין המפונים ממנה, התגוררו במעברה, המתוארת ב"שיר על ילדי סיביר" כצריפי בסיס הצבא השוודי בבּוּמוֹקְסְלַנְד. עקב מחלת אם הסופר בתקופת המלחמה אומצו שתיים מאחיותיו בשוודיה, והמשפחה סבלה מצוקה ועוני גם בתום המלחמה. לנופים ולמראות שעיצבו את עולמו של מוקה יש ביטוי נאמן בפרקי הספר: בתיאור הקיצים הקצרים הקסומים ולילותיהם הלבנים הארוכים, בתמונות החורף הממושך והקשה ובאזכורים של אפרוריות הסתיו ושל השלכת הממשמשת ובאה.
מרלון ברנדו
מרלון ברנדו ג'וניור (באנגלית: Marlon Brando Jr.; 3 באפריל 1924 – 1 ביולי 2004) היה שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר ונחשב לאחד מגדולי שחקני הקולנוע בכל הזמנים.
ביוגרפיה
ברנדו נולד באומהה, נברסקה שבארצות הברית, הוריו היו מרלון ברנדו האב, יצרן מזון כימי, ודורותי ג'וליה (לבית פנבייקר), שחקנית תיאטרון. לברנדו שתי אחיות בוגרות בשם ג'קלין ופרנסס. בילדותו, עברה משפחתו לאוונסטון, אילינוי כיוון שאביו עבר לעבוד בשיקגו, אך הוריו נפרדו כשהיה בן 11. ברנדו עבר עם אמו ואחיותיו לסנטה אנה, קליפורניה. ב-1937, חזרו הוריו להיות ביחד והמשפחה עברה לליברטיויל, אילינוי.
לאחר שגורש מאקדמיה צבאית, החליט לעשות הסבה למשחק. הוא עבר לניו יורק בעקבות אחיותיו והצטרף ל"אולפן השחקנים" (Actors Studio), שם החל לשחק בתפקידי תיאטרון קטנים. ברנדו היה חסיד של סטלה אדלר ויישם את שיטת המשחק החדשה שפותחה ב"אולפן השחקנים" בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, יחד עם חבריו פול ניומן, רוברט רדפורד וסטיב מקווין. השיטה שפותחה בבית הספר והתבססה על שיטת סטניסלבסקי, הביאה קלילות מול המצלמה וחופשיות כאילו אין מצלמה מולו אלא הוא אכן יושב בין אנשים ומתווכח איתם ממש. השיטה מאוד הצליחה ודחקה את דור המשחק הקשה והרשמי של המפרי בוגרט, קרי גראנט וספנסר טרייסי.
קריירה
ב-1947 הייתה פריצתו הגדולה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בבימויו של איליה קאזאן. כאשר קאזאן עיבד את הסרט לקולנוע (1951) הוא ליהק את מרבית הצוות המקורי, ובהם ברנדו בתפקיד הראשי. ברנדו היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הראשי על תפקידה בסרט זה (אף שבסופו של דבר המפרי בוגרט זכה בפרס באותה שנה), וקיבל מעמד של כוכב הוליוודי. בשנים הבאות המשיך ברנדו לעשות תפקידים שזכו להצלחה, כמו ב"יוליוס קיסר", ב"ויוה זפאטה!" וב"כפירי אריות", אך את מעמד האייקון שלו קיבל על השתתפותו בסרט "פרא", שם שיחק מנהיג כנופיית אופנוענים.
בשנת 1970 החל פרנסיס פורד קופולה לעבד את הספר "הסנדק" לסרט, והחליט ללהק את ברנדו לתפקיד דון קורליאונה. ברנדו הפתיע את מבקריו בהופעה טוטלית של דמות שהייתה מבוגרת ממנו בהרבה (כשהיה בערך בן 48). ההופעה זיכתה אותו בפרס אוסקר לשנת 1972, אך ברנדו סירב לקבל את הפרס ואף נעדר מהטקס. במקומו הגיעה לטקס סאשין ליטלפת'ר, אינדיאנית בת לשבט האפאצ'י, והסבירה שהתבקשה לדחות את הפרס בשמו ולשאת נאום מחאה על היחס לאינדיאנים.
בשנים הבאות כיכב ברנדו בסרטים "הטנגו האחרון בפריז", "סופרמן" ו"דו-קרב במיזורי", אך תפקידו החשוב ביותר, היה בתור הקולונל קורץ המטורף בסרט "אפוקליפסה עכשיו". בשנים אלה החל ברנדו להזניח את עצמו, העלה עשרות קילוגרמים במשקלו והסתגר בביתו. הוא סבל מטרגדיות קשות בחייו האישיים, כאשר בנו הואשם ברצח ובתו התאבדה. לאורך השנים הבאות מיעט ברנדו להשתתף בסרטים והפגין בהם רק שמץ מהווירטואוזיות שאפיינה אותו בעבר. מועמדותו האחרונה לפרס אוסקר הייתה על תפקידו בסרט "עונת יובש לבנה". הסרט האחרון שבו הופיע היה "הפריצה", אשר יצא לאקרנים ב-2001.
בסך הכול השתתף ברנדו ב-39 סרטים לאורך הקריירה שלו.
חיים אישיים
מרלון ברנדו היה ידוע בחייו הסוערים אשר כללו מערכות יחסים עם מגוון רחב של נשים וגברים. יש לו 16 ילדים, מתוכם שלושה מאומצים.
הוא טען שהיה לו רומן סודי עם מרילין מונרו במשך שנים רבות.
משנת 1954 ניהל רומן ארוך שנים, לסירוגין, עם השחקנית ריטה מורנו, שבסופו נקלעה השחקנית למשבר ואף ביצעה ניסיון התאבדות.
ניהל בצעירותו קשרי חברות קרובים עם סלברטאים ישראלים, ביניהם דן בן אמוץ.
ב-1957 נישא לשחקנית הבריטית אנה קשפי. לאחר כשנה נולד בנם כריסטיאן, וב-1959 התגרשו השניים. בשנת 1960 נישא לשחקנית המקסיקנית מוויטה קסטנידה. לזוג שני ילדים בשם מיקו ורבקה. הזוג התגרש ב-1962. באותה שנה הוא נישא לשחקנית טריטה טריפאיה. לזוג שני ילדים בשם סימון וטריטה. ברנדו אימץ את בתה של טריטה מנישואים קודמים ואת אחייניתה ראיאטואה. הזוג התגרש ביולי 1972. מאוחר יותר, הייתה לו מערכת יחסים ארוכה עם עוזרת הבית שלו, מריה רויז. לזוג שלושה ילדים: נינה, מיילס וטימוטי. יש לו 5 ילדים נוספים מנשים לא מזוהות.
ברנדו נתפס פעמיים כשהוא מתבטא באמירות שיכולות להתפרש כאנטישמיות: פעם אחת בריאיון לעיתון פלייבוי בשנת 1979, ופעם אחת בראיון אצל לארי קינג בשנת 1996, שבהן טען שהיהודים שולטים בהוליווד. מאוחר יותר הסביר ברנדו שהוא התכוון דווקא להחמיא ליהודים, ושהם צריכים להשתמש בשליטה שלהם בתקשורת העולמית בכלל ובהוליווד בפרט על מנת להראות לעולם את תרומתו יוצאת הדופן של העם הקטן הזה, וסיים באמירה "תודה לאל על היהודים".
בשנות ה-40 תרם ברנדו כסף לארגון האצ"ל, אך בשנותיו האחרונות הוא העביר ביקורת על מדיניות ישראל ותמך בתנועה הלאומית הפלסטינית.
סרט תיעודי על חייו
בשנת 2015 עלה לאקרנים סרט תיעודי על חייו של מרלון ברנדו, "הקשב לי, מרלון". הסרט, שאותו ביים הבמאי הבריטי סטיבן ריליי (Stevan Riley), מבוסס על הקלטות אודיו שהשאיר אחריו ברנדו. "הקשב לי, מרלון" הוצג בארץ במסגרת פסטיבל דוקאביב בשנת 2016.
נשיקה (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ברקה (פירושונים)
{{פירושונים|* ברקה – כפר ערבי שחרב
ראו גם
}}
סע'יר ולד מבארכ
סְעֵ'יר וּלד מְבּארכ (اصغير ولد مبارك, תעתיק מדויק: אצע'יר ולד מבארכ; נולד ב־1954) היה ראש ממשלת מאוריטניה.
נבחר לתפקיד ראש הממשלה ב־6 ביולי 2003 על ידי הנשיא, מעאוויה ולד סידאחמד טאייע, לאחר ניסיון הפיכה. הוא החליף את ולד מוחמד ח'ונה, שבא גם הוא ממזרח מאוריטניה, כמו רבים ממשתתפי ההפיכה המואשמים. לפני כן כיהן כשר המשפטים.
סיים את תפקידו בעקבות הפיכה ב-3 באוגוסט 2006 של הקולונל אעלי ולד מוחמד ואל וסידי מוחמד ולד בובכר נכנס לתפקיד בפעם השנייה.
מייקל ג'אקינו
מייקל ג'אקינו (באיטלקית: Michael Giacchino; נולד ב-10 באוקטובר 1967) הוא מלחין אמריקאי. עיקר פועלו בקולנוע, בטלוויזיה ובמשחקי מחשב.
ג'אקינו מרבה לשתף פעולה עם חברת האנימציה פיקסאר, ויצירתו הבולטת משיתוף הפעולה היא עבור הסרט "למעלה", אשר זיכה אותו בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
בנוסף, זכה ג'אקינו במגוון רחב של פרסים על יצירותיו, כגון אמי, גראמי וגלובוס הזהב.
ילדותו
בגיל עשר החל לשלב מוזיקה ותמונות כאשר יצר סרטוני stop motion במרתף ביתו.
מורתו בתיכון המליצה להוריו כי ג'אקינו ילמד בבית הספר לאמנות ויזואלית בניו יורק.
משחקי וידאו
לאחר סיום לימודיו החל להלחין מוזיקת רקע עבור משחקי וידאו עבור חברת יוניברסל ודיסני.
מבין המשחקים שהלחין ניתן למנות את פארק היורה: העולם האבוד, מלך האריות והמפלצות.
טלוויזיה וקולנוע
עבודתו בעולם משחקי המחשב הובילה את ג'אקינו להלחנת פסקולים עבור סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2001 המפיק של סרת הטלוויזיה ״זהות בדויה״, ג'יי ג'יי אברהמס, גילה את ג'אקינו והציע לו להלחין את הפסקול עבור הסדרה החדשה.
עבודות המשותפת עם המפיק המשיכה בשנת 2004, כאשר ג'אקינו הלחין את הפסקול עבור הסדרה ״אבודים״ אשר זיכה אותו בפרסום.
באותה שנה קיבל ג'אקינו את עבודתו הגדולה והחשובה עד כה, הלחנת סרטם החדש של אולפן האנימציה פיקסאר- משפחת סופר-על.
עד משפחת סופר על, כל סרטי פיקסאר הולחנו על ידי רנדי ותומאס ניומן. פסקול הסרט, הבולט בסגנון הג'אז והשימוש התדיר בכלי נשיפה, זיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס גראמי.
שיתוף הפעולה המוצלח עם פיקסאר נמשך וג'אקינו הלחין עבורם פסקולים לסרטים: רטטוי, למעלה, מכוניות 2, הקול בראש, קוקו ומשפחת סופר-על 2.
יצירתו החשובה ביותר משיתוף הפעולה עם פיקסאר היא "למעלה", הסרט שזיכה אותו בפרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר.
קטע מתוך פסקול הסרט הנקרא ״Married Life” אשר ממחיז את חייהם המשותפים של קארל ואלי, נהפך לאהוד ביותר וזכה לשימוש חוזר במספר סדרות טלוויזיה.
ג'אקינו הלחין גם את הפסקולים עבור הסרטים משימה בלתי אפשרית 3, מסע בין כוכבים, סופר 8, 50ֿֿֿ/50, כוכב הקופים, עולם היורה, עולם היורה: נפילת הממלכה, עולם היורה: השלטון, זוטרופוליס, דוקטור סטריינג', ספיידרמן: השיבה הביתה, ג'וג'ו ראביט, והבאטמן.
רחוב לאפונסקאיה
רחוב לאפונסקאיה (ברוסית: Лафо́нская улица) הוא רחוב במרכז סנקט פטרבורג, המחבר את רחוב יארוסלבל עם שדרת סמולני לסמטת טאבריד. מהווה את המשכו של רחוב בונץ'-ברוייביץ'.
היסטוריה
בתוכנית העיר משנת 1798 סומן הרחוב בשם רחוב המנזר (Монастырская улица) ורחוב בית התמחוי (Богадельная улица). השם הראשון ניתן על שם מנזר סמולני, השם השני על שם בית התמחוי ששכן בבית מספר 3. השם האחרון שימש כשם הרחוב עד 1822.
משנת 1810 ועד 1829 נקרא בשם רחוב פשצ'נאיה (Пещаная улица). באותה עת הרחוב השתרע מככר ראסטרלי ועד לרחוב קירוצ'נאיה, כולל החלק המודרני של שדרות סובורוב. בחלק מהרחוב, באזור שדרות סובורוב, השם נותר שמו עד שנת 1798.
מ-1821 ועד 1849 — רחוב החול (Песочная улица) ועד 1858 — סמטת החול (Песочный переулок). בתוכנית משנת 1821, השם היה חלק מהרחוב המודרני של רחוב הדיקטטורה של הפרוליטריון.
ב-14 ביולי 1859 רחוב החול התחבר עם רחוב יארוסלבל ומספור הבתים השתנה בכיוון ההפוך מכפי שהיה קודם.
משנת 1836 עד 1846 — הרחוב הפך לרחוב החול 1 כדי להבדילו משאר חלקי הרחוב. מ-1860 עד 1864 נכלל הסמטה ברחוב אורל. ב-30 ביולי 1864 קיבל את השם רחוב לאפונסקאיה לכבוד מאה שנה לתחילת פעילותה של סופיה דה לאפון שעמדה בראש מכון סמולני, שהוקם ב-1764 על ידי הקיסרית יקטרינה השנייה כמוסד חינוכי עבור נשות העיר, לאפון ניהלה את המכון במשך 33 שנים.
מ-15 בדצמבר 1952 עד ה-17 באוגוסט 2017 הרחוב נקרא בשם רחוב הדיקטטורה של הפרוליטריון על שם ככר הדיקטטורה של הפרוליטריון הסמוך. בעבר נקרא הרחוב בשם לאפונסקאיה במשך כמעט מאה שנים והוחזר בצו מינהל העיר של סנקט פטרבורג מספר 695.
ח'ייבר
חַ'יְבַּר (בערבית: خيبر, תעתיק מדויק: ח'יבר) הוא שמו של נווה מדבר אשר נמצא כ-150 ק"מ מצפון לאל-מדינה אשר בערב הסעודית. במקום ישבו שבטים יהודיים במשך שנים רבות, ככל הנראה עוד מתקופת המקרא, עד עליית האסלאם וכיבוש המקום על ידי מוחמד וצבאו בשנת 629 במסגרת קרב ח'ייבר. בעקבות זאת נהרגו חלק מהתושבים, והשאר גורשו מחצי האי ערב.
במשך מאות שנים היה נווה המדבר מקום מנוחה לשיירות אשר חצו את המדבר. במקום התפתחה התיישבות סביב סדרה של סכרים עתיקים שנבנו כדי לאצור את מי הגשמים. עצי תמר צמחו במקום, שהפך למרכז גידול ושיווק תמרים.
במסורת של ערביי ארץ ישראל
יהודי ח'יבר נקשרו בכמה מסורות בקרב ערביי ארץ ישראל. חמולת מח'אמרה מהעיירה הפלסטינית יטא בדרום הר חברון מחזיקה במסורת שלפיה מוצאה משבט יהודי מח'ייבר שגורש על ידי מוחמד. לפי אותה המסורת, אבי המשפחה, מח'יימר, עלה מן המדבר וכבש את הכפר. בנוסף, ליד הכפר הפלסטיני מיית'לון שבצפון השומרון ישנו תל בשם ח'רבת ח'ייבר. בשלהי המאה ה-19, פלאחים בני המקום קישרו את התל עם מלך יהודי ובתו שהתגוררו בסביבת מקום.
משפחת המלוכה אל-ג'ריידי
משפחת המלוכה אל-ג'ריידי שלטה בממלכת ח'ייבר ברוב שנות התיישבותה. יש הטוענים שיוסף דו נואס הוא נצר לאותה המשפחה אשר הוגלה למלוך בממלכת חמיר.
שלמה (סרט)
עלילה
הסרט מתחיל עם דוד שעדיין מולך על ישראל. בניו אדוניה ושלמה הם יריבים עזים משום ששניהם יורשים חוקיים לכס. אדוניה מאתגר את שלמה למירוץ מרכבות במהלך מסע ציד, בו זוכה שלמה מכיוון שאדוניהו מאבד שליטה על מרכבתו. שלמה מחזיר את אדוניה שנפצע קשה לירושלים אך פוגש את אבישג בדרך שעוזרת לנסיך. אדוניה מתאהב באבישג בעוד בת שבע מארגנת לה לעבוד אצל דוד.
הפקה
הסרט צולם במרוקו.
המשחקים הפרנקופוניים
המשחקים הפרנקופוניים (Jeux de la Francophonie) הם תחרויות משולבות של ספורט ואמנות, הנערכות מדי ארבע שנים בהשתתפות ספורטאים ונציגים מן המדינות החברות בארגון לה פרנקופוני, אשר הצרפתית משמשת להן כשפה מדוברת.
ההחלטה על ייסוד המשחקים התקבלה בשנת 1987. המשחקים נערכו לראשונה במרוקו בשנת 1989.
ענפי ספורט במשחקים
הרכב ענפי הספורט המתקיימים במסגרת המשחקים איננו קבוע ומשתנה מתחרות לתחרות. במשחקים הראשונים ב-1989 נכללו ארבעה ענפים.
מהומות 1919 במצרים
מהומות 1919 (בערבית: ثورة 1919) היו גל מהומות שנמשך כארבעה חודשים כנגד הפרוטקטורט של האימפריה הבריטית במצרים. המהומות נחשבות לאירוע מכונן בהתפתחות הלאומיות המצרית המודרנית ובאתוס מאבק העם המצרי לעצמאות. המהומות נשאו אופי מהפכני, ומכונות עד היום בפי המצרים המהפכה המצרית (אלת'ורה אלמצריה), אף על פי שלא הייתה זו מהפכה במובן הקלאסי של החלפת שלטון.
בשונה ממהפכות אחרות בהן היה מעורב שינוי סוציו-אקונומי בחברה, לא התקיים שינוי שכזה במצרים. מטרת הלאומנים המצריים שהנהיגו את ההתקוממות האזרחית הייתה פיתוח כלכלי, עידוד היוזמה הפרטית של המצרים והשתחררות מתלות כלכלית מלאה בבריטניה. המנהיגות המהפכנית באה משכבת העילית בחברה המצרית, אך המהומות עצמן הקיפו את כל שכבות האוכלוסייה המצרית; מהפלאח המצרי בכפר הנידח, עד לתושבי הערים הגדולות; סטודנטים ותלמידי בתי הספר, קופטים ומוסלמים, גברים ואף נשים. הישגיה הפוליטיים של ההתקוממות היו מוגבלים. אמנם, המצרים קבלו עצמאות רבה יותר מהבריטים, אך לא עצמאות מלאה, והנוכחות הצבאית והמדינית הבריטית במצרים נמשכה בקנה מידה גדול גם לאחר תום המהומות.
מפלגת אל-ופד, שאך זה הוקמה, מילאה תפקיד חשוב במהומות. בעזרת תעמולה נרחבת הגיעו רעיונותיה לכפרים הנידחים ביותר והשפיעו על העם המצרי. הצלחתה מיוחסת לארגון המסועף שלה ולאישיותו של מנהיגה, סעד זע'לול. ייחוד נוסף של המהומות היה המיזוג שנוצר בין המעמד הנמוך של הפלאחים המצריים ובין האידאולוגיה הלאומנית של מפלגת אל-ופד. ההתקוממות לוותה בפרצי אלימות שלובו על ידי התעמולה של מפלגת אל-ופד. אלימות זו היוותה תקדים, שכן עד לפרוץ המהומות הפגין העם המצרי בדרך כלל סבילות. הפלאחים המצרים חיו בשיגרת חייהם הדלה ומיעטו להתערב בחיים הפוליטיים. את ההתקוממות העממית תיאר הסופר נגיב מחפוז:
קיימת מחלוקת בשאלה, האם המהומות הן תוצאה של תוכנית מאורגנת מראש, או שהן תוצאה של התפרצות ספונטנית מצד האוכלוסייה. חלק מההיסטוריונים גורסים שהארגונים והמפלגות המצריים נוצרו במהלך המהומות, והמנהיגים הם תוצר לוואי שלהן. אף על פי שסעד זע'לול ומנהיגים אחרים יכלו לצפות את ההסלמה, לא הייתה להם תוכנית מובנית לפרוץ המהומות ולאופי האלים שלבשה ההתקוממות.
רקע
לאחר מלחמת העולם הראשונה ונפילת האימפריה העות'מאנית, נוצרו תנאים להתגבשות התנועות הלאומיות במצרים.
מפלגת אל-ופד
לקראת סוף המלחמה הייתה מפלגת אל-ופד מזוהה עם התנועה הלאומית המתעוררת במצרים, כאשר בעקבות המלחמה החלו גילויים פוליטיים של חוסר שביעות רצון. התנועה הידועה מכולן הייתה קבוצת הצעירים נאדי אלמדארס אלעליא (מועדון בתי הספר התיכוניים) שהיוותה גרעין לפעילות פוליטית. מקבוצה זו הורכב רובו של אל-ופד אלמצרי ונוספו עליהם האפנדים - מעמד שהחל להתעניין בפוליטיקה ותחת השפעתו של סעד זע'לול ואל-ופד החלו לפעול בצורה מאורגנת יותר ובאמצעים מודרניים יותר. שלושת הזרמים הלאומניים המסורתיים חברו יחדיו: האריסטוקרטיה, שהביעה חוסר שביעות רצון משיתוף הפעולה עם בריטניה, ראתה באפנדים כלי שאפשר לנצל להרחבת זכויותיהם. הלאומנים המודרניים (מחזב אלאמה), פעלו לשינוי הדרגתי בסטטוס קוו תוך השגת פשרות, דבר שלא היה אפשרי תחת הפרוטקטורט, והלאומנים הקיצוניים שראו בפרוטקטורט שעבוד של מצרים.
ב-13 בנובמבר 1918 נוסדה המשלחת בראשות סעד זע'לול, שהפכה מאוחר יותר למפלגת אל-ופד אלמצרי. הם דרשו מווינגייט, הנציב העליון במצרים, אישור לצאת לועידת השלום בפריז כדי לייצג את העם המצרי בדרישתו לעצמאות. הנציב העליון וינגייט המליץ לממשלתו שתינתן למצרים הרשות להשמיע את טענותיהם בלונדון אך הקבינט לא אישר זאת, מכיוון שהכירו בממשלת מצרים בתור נציגתו הבלעדית של העם המצרי. סירוב הבריטים לדרישות הלאומנים המצרים גרם להפיכתם של המסגדים באל-אזהר וסיידה זינב בקהיר למקומות בהם נשמעו נאומי מהפכה חוצבי להבות.
סעד זע'לול הציג דרישות לעצמאות: ראשית, לכל אומות העולם יש את הזכות לחופש פוליטי. שנית, למצרים הייתה מעין עצמאות מאז ימי מוחמד עלי, וכן מצבה הגאוגרפי של מצרים, ההיסטוריה הקדומה שלה והשגשוג הנוכחי בה הם סימנים המעידים על זכותה לעצמאות. סעד זע'לול וחברי אל-ופד רצו בממשלה קונסטיטוציונית ובשמירת האינטרסים של הזרים במצרים. זע'לול הבטיח לשמור על הקפיטולציות והסכים לפיקוח זר על החוב הציבורי של מצרים. הוא היה מוכן להכיר בנוכחות בריטית באזור תעלת סואץ ושמצרים תהיה תחת פיקוח והגנה של חבר הלאומים.
רשדי פאשה, ראש הממשלה, החל לחשוש למעמדו. הבריטים דחו את בקשתו לצאת לוועידת השלום בראש משלחת, וסעד זע'לול התעלם ממנו. רשדי חיפש דרך מילוט ומצא אותה במזכר של היועץ הכלכלי הבריטי, ברוניאט. במזכר הציע היועץ הכלכלי שלטון משותף בריטי-מצרי, שבו סנאט משותף יאשר את החלטות בית המחוקקים המצרי הכפוף לו. רשדי פאשה היה מאוכזב מאוד מהמזכר, ופרסם את המזכר בציבור המצרי שהגיב בזעם שבא מכל שכבות האוכלוסייה. רשדי פאשה הציע את התפטרותו.
הצבא הבריטי במצרים המשיך בשלו, כאילו המלחמה עדיין נמשכת. נמשכו הדרישות לכוח אדם ולאספקה, וההגבלות על חופש האזרח היו עדיין בתוקפן. בסוף המלחמה היו הודעות מעורפלות על נוכחות מחתרתית באלכסנדריה ופורט סעיד, והיה קיים חשש שהממשלה המצרית תאמץ דוקטרינה מהפכנית. כדי למנוע מצב של אי סדר, היה אם כך המשטר הצבאי חייב להימשך, והעם המצרי לא הבין זאת, שכן לא הבדיל בין הפסקת אש לשלום אמיתי.
ועידת השלום בפריז החלה, ובמצרים הפך השם סעד זע'לול שגור בפי כל. הסולטאן פואד הראשון ויועציו היו איטיים מכדי להבין את האיום על מעמדם כנציגי העם המצרי. סעד זע'לול הוציא מנשר שדרש עצמאות מלאה למצרים תחת אחריות מדינות אירופה. כאשר רשדי פאשה התפטר היה זע'לול נחוש בדעתו ששום מצרי אחר לא ימלא את מקומו ותכנן לערוך ביקור בארמון הסולטאן, לאיים עליו ולהכניעו. הסולטאן, אחמד פואד, שמונה על ידי הבריטים בקיץ 1917 לא יכול היה לעשות דבר אלא לעמוד מנגד כאשר אי שביעות הרצון מסביבו גוברת.
הבריטים לא יכלו לעבור על כך בשקט וגנרל ואטסון, מפקד הצבא בקהיר זימן אליו ב-7 במרץ 1919, את המצרים והזהירם להפסיק את מסע התעמולה. סעד זע'לול התעלם מכך, מכיוון שלדעתו לא הפר שום חוק, לא זמם נגד שום רשות ולא היה בכוונתו לפגוע בבריטים. ב-14 בינואר 1919, התכנסו כמה מאות תומכי אל-ופד בארמון חמאד אלבאסיל. סעד זע'לול נאם וניתח את יחסי מצרים עם "האורחים הזרים", הכנס החשוב דווח בעיתונות בצורה מוחצנת, במתכוון. בתגובה, הגלו הבריטים ב-8 במרץ את סעד זע'לול ושלושה חברי מפלגה נוספים למלטה.
מהומות 1919
על פי חלק מההיסטוריונים, פרצו מהומות 1919 באופן ספונטני, כאשר התעמולה, הארגונים והמנהיגים התגבשו במהלכן. ההתפרצות הייתה בלתי מתואמת ואת המהומות החלו סטודנטים מבית הספר למשפטים, אליהם הצטרפו פקידי ממשל ומאוחר יותר בעלי מקצועות אחרים, עד שהקיפו המהומות את האוכלוסייה כולה. מנהיגה הבולט של המהומות, סעד זע'לול, זכור עד היום כגיבור לאומי בהיסטוריה המצרית המודרנית, כאשר הלהט שלו להשגת העצמאות המצרית הביאה לתמיכה והשתתפות גורפת של ההמונים במסע התעמולה הלאומי תוך שילוב אקטיביזם לוחמני כנגד הכיבוש הבריטי.
תחילת המהומות
השלב הראשון במהומות החל ביום שלאחר הגליית סעד זע'לול. על רקע ידיעות סותרות בשל הצנזורה הבריטית, ידעו על כך בתחילה רק חברי אל-ופד. למחרת כבר שמעו על כך סטודנטים מבית הספר למשפטים, והם החלו בשביתה על דעת עצמם. הסטודנטים ארגנו תהלוכה שתעבור בבית אלאמה, משכנו של זע'לול, כדי להשיג את אישורם של חברי אל-ופד לפעולתם ופגשו שם בעבד אלעזיז פהמי, חבר המשלחת שביקש שלא יפעילו אלימות ויניחו לחברי אל-ופד לפעול בצורה שקולה. המפגינים נתקלו בדיכוי בריטי חמור, אך עוצמת המהומות גברה. ב-10 במרץ 1919, כללה השביתה את כל ציבור הסטודנטים. למחרת הצטרפו לשביתה בעלי מוניות, חשמליות ואוטובוסים והושבתו העסקים במשרדי הממשלה ובאולמות בתי המשפט בקהיר. בתגובה בוצעו מעצרים והיה שימוש באש מצד הרשויות הצבאיות. השביתה התרחבה וכללה פקידי ממשל, עורכי דין ואזרחים, פועלים ופלאחים. ב-16 במרץ הצטרפו אף נשים להפגנות, משאיות ניזוקו ונותקו קווי טלפון. בערי הפרובינציה, שהצטרפו להפגנות מאמצע מרץ, הוקמו מועצות אוטונומיות וקהיר נותקה מהאזורים הכפריים. הפלאחים שהתקוממו באזורים הכפריים תרמו להרס ולרציחות. הדרך הראשית נחסמה, תחנות רכבת וגשרים נהרסו, מחסני אספקה צבאיים נשרפו ואירופאים נרצחו בדם קר.
השלב הראשון של המהומות התאפיין בהפגנות ופעולות טרור שנעשו על ידי סטודנטים שהתארגנו תוך כדי מאבק ללג'נת אלטלבאת אלתנפיד'יה. הם השתייכו לנאדי אלמדארס אלעליא והשקפתם ייצגה את פירושם של הצעירים לשאלה המצרית. חסן יאסין, מנהיג הארגון, משך אליו צעירים נוספים והם הרכיבו את הזרוע הצבאית של מפלגת אל-ופד. אנשי הזרוע היוו את המארגנים הבכירים של הפעולות בשלב הראשון. עד קיץ 1919 נהרגו במהומות כ-800 מצרים, 31 זרים אירופאים ו-29 חיילים בריטים.
השלב השני במהומות
בתגובה, מינו השלטונות הבריטיים בלונדון את גנרל אדמונד אלנבי במקום סר רג'ינלד וינגייט, אשר ניסה לגרום לפילוג בקרב ההנהגה הלאומית המצרית. הוא שחרר את סעד זע'לול וחבריו שהוגלו למלטה. בשל הצהרתו של הלורד קרזון, שר החוץ בממשלת בריטניה, על המשך השליטה הבריטית במצרים, החלה שביתת עובדי הממשלה ב-2 באפריל אשר נמשכה שלושה ימים. ב-7 באפריל, ננטשו שנית כל משרדי הממשלה כאות שמחה על שחרור המנהיגים מהגלות. המשלחת מטעם מפלגת אל-ופד הורשתה לצאת לפריז ובד בבד הוגבר הלחץ בתוך מצרים ומספר שביתות המחאה הוכפל. במקביל הוקמה משטרה לאומית שתפקידה היה לשמור על הסדר ולהוציא לפועל את הוראות הוועדה המרכזית (אללג'נה אלמרכזיה) שהקימו ראשי המחאה.
מלבד הוועדה המרכזית, היו גם ועדות מנהליות, שהחלו את פעולתן במקום ועדות שהפסיקו את פעילותן בשל מעצרי חבריהן. הוועדה המרכזית החלה במשא ומתן עם ממשלתו של רשדי פאשה כדי להביא להסכמתה על שביתה כלל ארצית למען הכרה במנדט של המשלחת לפריז. מטרתה השנייה של הוועדה הייתה חיסול מעמד הפרוטקטורט ומטרתה השלישית החלפת הממשל הבריטי בממשל מצרי. השביתות נמשכו מספר שבועות, והגנרל אלנבי פיטר את כל השובתים מקרב פקידי הממשל ולאחר שאיים בהוצאה להורג של המסיתים לשביתה, נשברה שביתת הפקידים הממשלתיים והם חזרו לעבודתם. עתה עמדו הסטודנטים ואנשי המקצוע בראש הנהגת המהומות. בשל ההצהרה שסיימה את שביתת פקידי הממשל וחיזקה את מעמד הפרוטקטורט, התפטר ראש הממשלה.
לחברי המשלחת בפריז נודע, שהנשיא וילסון הכיר במעמד הפרוטקטורט הבריטי במצרים. פעולות המשלחת בפריז התבססו משום כך על גיוס תמיכה בקרב דעת הקהל באירופה, באמצעות עיתונים, מגזינים וחוגים פוליטיים. ב-28 באפריל, התקיים דיון בוועידה על השאלה המצרית. טיעונם של המצרים היה שאם השתתפות במלחמה מהווה תנאי מחייב המעניק לגיטימציה לאומות להרים את קולן בוועידה הרי שתנאי זה כולל גם את מצרים. אך למצרים נכונה אכזבה מכיוון שגם דוקטרינות וילסון וגם התעמולה כנגד הבריטים לא יכלו להביא להחלטת הוועידה על חיסול הפרוטקטורט במצרים. כישלון זה סימן את סוף השלב השני במהומות וזירת הפעילות עברה מעתה לקהיר.
מפלגה אל-ופד
משלחת אל-ופד גדלה והתרחבה והפכה למפלגה. מטרתה הייתה לא רק לייצג את העם המצרי, אלא גם להנהיגו. הרכב המפלגה השתנה מיד לאחר היווצרותה ומעולם לא היה קבוע, זאת בשל המעצרים והמחלוקות שנתגלעו בין חברי אל-ופד וסעד זע'לול לגבי אופן המאבק בבריטים. מוחמד סעיד נעשה ראש ממשלת מצרים והרכיב ממשלה. במאי 1919 מונתה ועדת מילנר הבריטית ל"בדיקת האפשרות למתן מוסדות לממשל עצמי למצרים, תוך שמירה על מעמד הפרוטקטורט והאינטרסים הבריטיים". בבואה למצרים בדצמבר הוחרמה הוועדה על ידי הלאומנים המצרים. בינתיים דרשו הבריטים ממחמוד סלימאן ואבראהים סעיד, מהנהגת הוועדה המרכזית שהוקמה לצורך ארגון המהומות והשתייכה למפלגת אל-ופד, לעזוב את מצרים וכן הושעה מזכיר הוועדה, עבד אלרחמן פהמי. חבריה המושעים של המועצה המחוקקת המצרית מחו ואליהם הצטרפו המועצות האזוריות בפרובינציות שהוקמו במהלך המהומות. משנתחדשו ההפגנות התפטר ראש הממשלה החדש מחמד סעיד וממשלה חדשה לא יכלה לפעול. בתגובה לקריאתה של הוועדה המרכזית למצרים הוטל חרם כללי על ועדת מילנר, אשר נמשך עד לעזיבת המשלחת לבריטניה במרץ 1920. שלב זה של המהומות התאפיין בהשתתפות כל מגזרי האוכלוסייה המצרית, ביניהם הכמרים הקופטים, והנשים המוסלמיות הפכו לסמל המהומות.
לאחר שעזבה ועדת מילנר את מצרים החלו הבריטים להתוות גישה חדשה. מילנר הכיר בכך שנחוצה גישה ישירה יותר ושעתידה של מצרים צריך לכלול משא ומתן עם מפלגת אל-ופד, ושיחות אישיות בינו לבין זע'לול החלו ב-7 ביוני ונמשכו במהלך קיץ 1920 בלונדון. כתוצאה ממה שכונה בשם "הסכם מילנר-זע'לול", הכריזה הממשלה הבריטית בפברואר 1921 על הסכמה לביטול הפרוטקטורט כבסיס למשא ומתן להסכם עם המצרים.
ב-4 באפריל 1921 שב זע'לול למצרים, שם זכה לקבלת פנים חסרת תקדים שהצביעה על התמיכה המכרעת לה זכה בקרב המצרים. אך אלנבי היה נחוש לשבור את כוחו הפוליטי של זע'לול וליצור קבוצה פרו-בריטית איתה תוכל בריטניה לדון בהענקת עצמאות בתנאים נוחים יותר. ב-23 בדצמבר הוגלה זע'לול בשנית לסיישל דרך עדן. הגלייתו לוותה בהפגנות, התנגשויות אלימות עם המשטרה ושביתות סטודנטים ופקידי ממשל שהשפיעו על קהיר, אלכסנדריה, פורט סעיד וסואץ, וכן על ערים קטנות יותר בפרובינציה.
תוצאות המאבק והשלכותיו
לאחר שלוש שנים של משא ומתן ללא תוצאות הגיעו הבריטים בחוסר רצון להכרה כי הסכם שרק ישמור על הסטטוס קוו אינו בר-השגה. לכן, הכריזה בריטניה ב-28 בפברואר 1922 באופן חד-צדדי על ביטול הפרוטקטורט והענקת עצמאות למצרים. ארבעה נושאים "נותרו לשיקול דעתה של בריטניה" עד שהסכמים הנוגעים להם ייחתמו רק לאחר משא ומתן: מצריים הוכרזה כמלוכה חוקתית, הסולטאן אחמד פואד הפך למלך פואד הראשון ובנו פארוק נבחר כיורשו. ב-19 באפריל 1922 אושרה חוקה חדשה ובהמשך החודש הוכרז על בחירות לפרלמנט בן שני בתים. הבחירת שנערכו לבסוף ב-12 בינואר 1924 הסתיימו בניצחון מפלגת הופד בראשות סעד זע'לול אשר זכתה להקים את ממשלתה העצמאית הראשונה של מצרים. עיקר הכוח הפוליטי נותר בידי המלך, אשר היה בעל זכות וטו על חוקים חדשים ויכולת למנות בעצמו חלק מחברי הפרלמנט.
מחאה שהחלה כהצעה פוליטית שקטה, שהונהגה בתחילה בידי מצרים בני המעמד הגבוה אשר הושפעו מנאומיו של נשיא ארצות הברית לגבי ההגנה על זכות הגדרתם העצמית של עמים, הפכה למהומות בעלות אופי מהפכני בהן השתתפו המוני העם. באופן אירוני, לא הייתה כוונתם של מייסדי אל-ופד לעמוד בראש מהפכה פוליטית או להאיץ שינויים סוציאליים נרחבים, אלא להפעיל לחץ מתוכנן באמצעות מצרים בתפקידים בכירים במנגנון השלטוני ולשכנע את הבריטים לוותר בהדרגה על חלק מכוחם. במקום זאת, המצב שנוצר בשטח עם תחילת המהומות הביא את האוכלוסייה למחאה קיצונית יותר מכפי שהמפלגה עצמה תכננה. בדומה למדינות אחרות תחת שלטון קולוניאלי לאחר מלחמת העולם הראשונה, מצאו המצרים כי רצונם להגדרה עצמית בינלאומית סיפקה בסיס ואף העצימה את המחאה.
המהומות לא גרמו לפינוי הבריטים ממצרים, אך הכניסו למודעות פוליטית אוכלוסייה שגילתה מחדש את גאוותה הלאומית ורכשה מידה של כוח בזירה הלאומית. כוח זה הביא את אלנבי והממשלה הבריטית להכיר בסעד זע'לול ומפלגתו ולא בממשלת מצרים הרשמית כגוף המייצג איתו יש לשאת ולתת על עתיד מצרים.
שארל התם
שארל השלישי "התם" (בצרפתית: Charles III le Simple; 17 בספטמבר 879 – 7 באוקטובר 929) היה בן לשושלת הקארולינגים, ומלך פרנקיה המערבית מ-898 עד 922.
חייו
שארל נולד חמישה חודשים אחרי מות אביו, לואי השני מלך פרנקיה המערבית. ב- 884, אחרי מות אחיו קרלומן, נמנע ממנו לרשת את הכתר, מאחר שאנשי הכנסייה והאצולה החליטו למסור את כתר ממלכת פרנקיה המערבית לשארל (בנו של הקיסר לואי מגרמניה), שמלך בשם שארל השלישי וכונה "השמן". אחרי ששארל "השמן" הודח מכתרו בנובמבר 887, הוכתר אודו רוזן פריז למלך פרנקיה המערבית (ב-פברואר 888), ושוב נמנע משארל "התם" לרשת את הכתר. ב-28 בינואר 893 הוכתר שארל "התם" למלך פרנקיה המערבית בכנסייה של העיר ריימס, אך רק לאחר מות המלך אודו (1 בינואר 898) זכה בכתר, ומלך בשם שארל השלישי (אותו הכינוי שהיה לשארל ה"שמן").
ממלכתו של שארל השלישי הייתה כמעט זהה בשטחה לצרפת של ימינו, מלבד העובדה שנאלץ למסור לנורמנים חבל ארץ בצפון צרפת (נורמנדיה). ב-911 חתם על הסכם עם רולו מנהיג הנורמנים שלפיו וויתר על העיר רואן ועל ערים אחרות בצפון צרפת שהיו כבר בידי הנורמנים. רולו ואנשיו ניאותו להתנצר והחלו לעבד את הקרקע, וכך הפכה נורמנדיה לדוכסות שבראשה עמד הדוכס רולו שהפך לוסאל של המלך, אך למעשה היה חופשי לחלוטין. המלך שארל "התם" מינה את הנורמנים לשומרי מבואותיה של פריז. הם חסמו את הנהר סן ומנעו פשיטות על העיר, אך המשיכו לפשוט על ערים אחרות. ב-911 בזזו את העיר שארטר, וב-919 פשטו על העיר אנז'ה.
ב-29 ביוני 922 מרדו האצילים בשארל, והמליכו תחתיו את רובר (אחיו של המלך אודו), שמלך בשם רובר הראשון. מקץ שנה שב שארל התם בראש צבא נורמני והתחולל קרב ליד העיר סואסון שבו נהרג המלך רובר הראשון. אך לבסוף נוצח שארל התם בקרב זה בידי איג הגדול (בנו של רובר הראשון), נתפס והושם בכלא במצודת טיירי שבעיר פרון (בחבל פיקרדי שבצפון צרפת). הכתר נמסר לראול מבורגונדיה בטקס שנערך ב-13 ביולי 923 בכנסייה של העיר סואסון. ב-929 מת שארל בכלא בפרון, ונקבר שם במנזר סן-פרסי.
ישראל (הלכה)
ישראל הוא אחד משלושה מעמדות בעם ישראל על פי ההלכה: כהן, לוי, וישראל. חלוקה זו נובעת ממצוות קידוש שבט לוי וקידוש זרעו של אהרן מתוך שבט הלוי, המעניקות ללויים ולכהנים חובות וזכויות המיוחדות להם. לפיכך כל המשתייכים לאחד מיתר שבטי ישראל נקראים "ישראלים" כדי להבדילם ממעמדם ההלכתי של בני שבט לוי.
חלוקה זו התבטאה בעבר במעמדות בית המקדש ונשמרת עד היום בסדר קריאת התורה בבתי הכנסת. כמו כן, מצוות פדיון הבן מיוחדת לישראל ומתקיימת רק כאשר האב והאם שניהם ישראלים, מכיוון שלא ניתן לפדות לוי או כהן מקדושתו.
סראוואלה
נוסף על היישוב הנושא את שם העיר עצמה, משתרע שטח השיפוט של סראוואלה על מספר יישובים נוספים - דוגאנה (Dogana) שהיא היישוב הגדול במדינה, רוברטה (Rovereta) וגלצאנו (Galazzano). העיר שנקראה במקור "אולנאנו" (Olnano) או "קסטרום אולנאני", נזכרה לראשונה בשנת 962, וסופחה לסן מרינו ב-1463. שמה הנוכחי מורכב מהמילים "סרה" (Serra - "הר") ו"וואלה" (Valle - "עמק").
העיר מקושרת לרימיני באיטליה וליתר עריה החשובות של המדינה באמצעות הסופרסטראדה די סן מרינו החוצה אותה. קיימת תוכנית להפוך את דוגאנה לקסטלו (עירייה) עצמאית, אך הוצאתה לפועל נדחית בשל בקשת התושבים.
אדם רז
אדם רז (נולד ב-25 באוקטובר 1982) הוא היסטוריון פוליטי, סופר ומחזאי ישראלי. מחקריו עוסקים, בין השאר, בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בתוכנית הגרעין של ישראל ובתיאוריה פוליטית.
ביוגרפיה
רז נולד ב-25 באוקטובר 1982. גדל בהרצליה בבית סוציאליסטי. שירת בצה"ל בגרעין נח"ל. למד לתואר ראשון ושני בהיסטוריה באוניברסיטה הפתוחה. לומד לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
ב-2019 החל לעבוד במכון עקבות ולשמש עורך כתב העת תלם מבית קרן ברל כצנלסון. בן הדור השלישי של חוג אורנים.
אדם נשוי לעדי אנגרט ואב לשניים. מתגורר בכפר סבא.
קישורים חיצוניים
על ספריו:
הארכאולוג העירום
הארכאולוג העירום (באנגלית: The Naked Archaeologist) היא סדרת טלוויזיה ששמה דגש על סיפורי התנ"ך וסיפורים היסטוריים נוספים ומנסה לאשש את נכונותם באמצעות עדויות ארכאולוגיות, שיחות עם מומחים בתחום ומסקנות אישיות.
התוכנית הופקה על ידי VisionTV בקנדה יחד עם ערוץ ההיסטוריה בארצות הברית בהנחייתו של שמחה יעקובוביץ', שזכה ב-2007 בפרס אמי על הפקת סרטי תעודה בקטגוריית עיתונות חוקרת.
שתי העונות הראשונות שודרו בישראל בערוץ 8. לפרקי העונה השנייה בישראל צורפו שיחות שערך אברי גלעד עם יעקובוביץ' על נושאי התוכנית. העונה השלישית משודרת בישראל בערוץ 1.
העיפרון הכי מחודד
העיפרון הכי מחודד היא תוכנית טלוויזיה העשרה ישראלית לילדים בהנחיית אורי פינק ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית בין השנים 2014–2016, ולאחר מכן עלתה לשידור בכאן חינוכית.
מבנה התוכנית
בכל פרק בסטודיו, אורי פינק והעיפרון המצויר אייבי (בדיבובו של מיכאל יוסף) מלמדים לצייר קומיקס בכל מיני טכניקות ומלמדים גם כל מיני נושאים שונים תוך כדי ציור, ביניהם: בעלי חיים, מקומות בארץ ובעולם, חגי ישראל, סגנונות מוזיקה, תוכניות מהטלוויזיה החינוכית וכו'.
בעקבות הצלחת הסדרה
בעקבות הצלחת הסדרה הושק ספר ספר לימוד קומיקס באמצעות קומיקס המבוסס על הסדרה בשם הקומיקס הכי מחודד. בנוסף, הסדרה קיבלה מדור במגזין זבנג.
גרגוריוס השישי
האפיפיור גרגוריוס השישי (בלטינית: Gregorius VI; מת ב-1048) נולד ברומא כיוהנס גרטיאנוס (בלטינית: Johannes Gratianus, באיטלקית: Giovanni Graziano), היה סנדקו של האפיפיור השערורייתי בנדיקטוס התשיעי ורכש ממנו בכסף את משרת האפיפיור. הוא כיהן בתפקיד בין מאי 1045 ועד שאולץ להתפטר על ידי ועידת סוטרי בדצמבר 1046.
חייו
לא קיימים פרטים על משפחתו ומוצאו. יש שקישרו אותו למשפחה הרומאית פיירלאוני, אולם התיעוד על כך מאוחר, מן המאה ה-17, ונמצא בכתובת על קבר של אביה המייסד של המשפחה הזאת, הנמצא בבזיליקה סן פאולו ברומא. יוהנס גרטיאנוס כיהן ככומר בכיר של הכנסייה סן ג'ובני א פורטה לטינה ברומא. ככל הנראה היה סנדקו אחר לידה ("פַטרינוס") של האפיפיור בנדיקטוס התשיעי.
אורח חייו של בנדיקטוס התשיעי היה מופקר והוא המיט קלון על הכס, לפיכך הודח ב-1044 ותחתיו מונה סילבסטר השלישי. אולם באפריל 1045 שב בנדיקטוס והדיח את סילבסטר, כחודש לאחר מכן הסכים למכור את המשרה לסנדקו (אולי בשל רצונו להתחתן) וכך הפך גרטיאנוס לאפיפיור גרגוריוס השישי. לפי מקורות מסוימים שילם לבנדיקטוס אלפיים ליברות. יש המשערים כי העלאתו לכס הקדוש היה תוצאה של הסכמה בין משפחת קרשנצו והרוזנים מטוסקולו (שבנדיקטוס התשיעי נמנה עם בניהם) שהתחרו מזה עשורים על השליטה ברומא.
כמי שתואר כאדם ישר ועניו, שאף גרגוריוס, להחזיר את הסדר בקרב הכנסייה המפולגת ומוכת השחיתות, אך משימתו התגלתה כבלתי אפשרית. ביולי 1046 התחרט בנדיקטוס ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור. על מנת להשיב את הסדר על כנו כינס היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועידה אקומנית בסוטרי. בדצמבר 1046 גינתה הוועידה הן את בנדיקטוס והן את סילבסטר השלישי והצהירה על טענתם לכס כשקרית ובטלה. הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו, כתחליף להדחה ונידוי. לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את קלמנס השני הגרמני.
גרגוריוס נלקח עם הקיסר לגרמניה, שם מת כשנה לאחר מכן, בקלן. מזכירו האישי, הילדברנד (Hildebrand), ליווה אותו לאורך כל חייו ועד מותו. לאחר מכן שב לרומא וב-1073 נבחר לאפיפיור. הוא נטל לעצמו את השם גרגוריוס השביעי, ובכך אישר את הלגיטימיות של כהונתו של גרגוריוס השישי.
אנה ריצ'רדס ברוסטר
אנה ריצ'רדס ברוסטר (באנגלית: Anna Richards Brewster ; 1870 - 13 באוגוסט 1952) הייתה ציירת אמריקאית.
ביוגרפיה
היא נולדה בשכונת גרמנטאון בפילדלפיה, פנסילבניה. הוריה היו המשוררת והמחזאית אנה מטלאק וצייר הנוף ויליאם טרוסט ריצ'רדס. אחד מאחיה, תיאודור ויליאם ריצ'רדס, זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1914.
היא למדה בבית הספר לאמנות קאולס בבוסטון, שם זכתה במלגה ראשונה בכיתות ציור לנשים בשנת 1888, וכן אצל ויליאם מריט צ'ייס וג'ון לפרג בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנת 1890. בשנת 1890 היא זכתה בפרס דודג' שהוענק על ידי האקדמיה הלאומית על התמונה הטובה ביותר שציירה אשה אמריקאית בכל גיל. הציור הזוכה אבד. היא נסעה לאירופה מעת לעת בין השנים 1890 ל־1895, וציירה לצד אביה באנגליה, אירלנד וסקוטלנד, ולמדה באקדמיה ז'וליאן בפריז. בשנת 1896 עברה להתגורר בלונדון למשך תשע שנים, הקימה סטודיו בצ'לסי והציגה ארבע פעמים באקדמיה המלכותית לאמנויות.
ברוסטר איירה כמה פרסומים בשיתוף עם אמה אנה מטלאק לאורך כל שנות ה -90, כולל "אליס בארץ הפלאות" וספרים נוספים. הצלחתם של פרסומים אלה הובילה לה עבודה באיור המהדורה משנת 1906 של תולדות הקומיקס באנגליה של ביל ניי (1896). בשנת 1905 היא התחתנה עם פרופסור לספרות ויליאם טני ברוסטר, אשר עודד אותה להמשיך לצייר. בני הזוג טיילו רבות באירופה, צפון אפריקה, מצרים, ארץ ישראל, סוריה וארצות הברית. התפוקה המקצועית הפעילה שלה הואטה לאחר מות בנה הצעיר, הרברט, בשנת 1910, אולם היא המשיכה לצייר נופים, להציג עבודות ולהשתתף בקהילות אמנותיות.
ברוסטר נפטרה בבית בסקרסדייל, ניו יורק, ב־13 באוגוסט 1952.
הותירה אחריה בעל ואחות אחת.
מורשת
אנה ריצ'רדס ברוסטר הייתה בין האמניות הבינלאומיות המצליחות ביותר בזמנה, אך שמה נשכח במידה רבה. עם מותה בשנת 1952 אורגנו תערוכות זיכרון במוזיאון העיר ניו יורק, במכון באטלר לאמנות אמריקאית ובמוזיאון לאמנות בג'ורג'יה. בעלה נתן עבודות רבות למוסדות ציבוריים ופרטיים, ופרסם סדרה של ארבעה ספרים המפרטים את חייה ואמנותה. היא ידועה בפסלים ואיורים וכן בציורים שנמצאים במוזיאונים ובאוספים פרטיים ברחבי ארצות הברית ואירופה.
כמו אמנים אמריקאים רבים בתחילת המאה העשרים, ברוסטר יצרה ציורים של סצנות ממסעותיה. במהלך שנות השבעים של המאה העשרים נכללה עבודתה בכמה תערוכות שלאחר המוות לצד ציוריו של אביה ויליאם טרוסט ריצ'רדס, כולל באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה ובמוזיאון לאמנות אמריקאית.
בעשורים האחרונים חלה התעניינות קלה בעבודותיה, כולל תערוכת יחיד במוזיאון לאומנות בניופורט בשנת 1985, ותערוכת יחיד גדולה בשנת 2008 שנדדה בין מוזיאון נהר ההדסון, מכון באטלר לאמנות אמריקאית ומוזיאון מטרופוליטן פרזנו. הקטלוג לתערוכה בשנת 2008, בעריכתה של יהודית קפקא מקסוול, הכיל מאמרים ביוגרפיים נרחבים, כמו גם הערכות על חייה ועבודותה בהקשר של אמניות נשים ויקטוריאניות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
טיסטברק
טיסטברק (בהונגרית: Tisztaberek) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה בסמוך למשולש הגבולות הונגריה-אוקראינה-רומניה
הכפר ואזורו מיושבים לסירוגין כבר מהמאה ה-14.
יהודי טיסטברק
יהודים חיו בטיסטברק בתקופות זמן שונות. בשנת 1944 נרצחו חלק מיהודי הכפר יחד עם שאר יהודי המחוז ושאר יהודי הונגריה.
גזה ואגו
ביוגרפיה
גזה ואגו נולד במשפחה יהודית מתבוללת כבנם של מיהאי ויינברגר (1837–1917) ושל יוזפה מרקוביץ'. את דרכו החל בשנת 1902 בלהקתו של פטר דיאק. מאוקטובר 1904 עד 1906 שיחק ב"תיאטרון העם" (( Népszínház (Budapest, 1875–1908)) של בודפשט. בין 1907 לבין 1909 היה מנהל "התיאטרון האינטימי" (Intim Színház), ומשנת 1912 עד 1913 של "חוג בימת הקומדיה" (Vígszínkör). בשנת 1915 הופיע עם להקתו המזדמנת בבורגתיאטר בווינה. באפריל 1916 שכר את קברט מקס ומוריץ (Max und Moritz Kabaré) בווינה, שם נתן גם תוכניות בהונגרית. במאי 1916 הופיע ב"תיאטרון של בודפשט". (Budapesti Színház) ובין השנים 1922 לבין 1924 הוא היה מנהל "תיאטרון בלאהה לואיזה" (Blaha Lujza Színház). טקס נערך לכבודו בשנת 1924 שכן באותה השנה כתב את מחזהו ה-100 של המערכה האחת כל אחד. ספרו "משה" פורסם בשנת 1926, בו הציג את חייו ותורתו של הדמות המקראית. לאחר מכן השתתף בכמה סיורים בחו"ל והופיע בין היתר בקלוז'-נאפוקה, בבראשוב וביישובי אוכלוסיית ההונגרים של צ'כוסלובקיה. לאחר 1940, בגלל החוקים האנטי יהודיים, במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי ששללו את כל זכויותיהם של יהודי הונגריה, הוא יכול היה לעלות לבמה רק כחלק מפעילות התרבות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק שנתנה פרנסה לאמנים יהודים לפני קהל יהודי בלבד. הוא קיבל תפקידים קומיים.
הוא כתב הצגות, פרודיות, תסריטים לסרטים וביים סרטים אילמים. מותו נגרם על ידי ניוון שריר הלב. קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (17B-2-21).
חייו הפרטיים
ב-27 במאי 1906, נשא לאישה את ארנקה דויטש (אלמנתו של מור הולצר).
בתו הייתה קלרה ואגו (1908–1994), שהפכה לאשתו של העיתונאי ג'רג' מארר ב-7 באוקטובר 1938.
בנו היה יוז'ף ואגו.
מוחמד בן אסמאעיל
מוחמד בן אִסמאעיל (בערבית: محمد بن إسماعيل) היה אימאם מוסלמי אסמאעילי, ובנו של אִסמאעיל אבן ג'עפר. רוב האסמאעיליה הולכים בעקבות צאצאיו, דרך בנו עבדאללה, אשר ידוע גם בשם אלוואפי אחמד (בערבית: الوافي أحمد). צאצאיו היו אלו אשר יסדו את האימפריה של השושלת הפאטמית.
ביוגרפיה
מוחמד בן אסמאעיל נולד ב-12 לחוד רביע אל-אוול בשנת 128 בלוח השנה ההיג'רי, שנת 740 לספירה.
בילדותו המוקדמת, הוא היה תחת חסותו, השגחתו והגנתו של הסבא שלו, האימאם ג'עפר א-צאדק, באל-מדינה.
במהלך מנוסתו מהרודנות של הארון א-רשיד, הסתתר מוחמד במעבר תת-קרקעי נבנה תחת ביתו, וכך התחמק ומקום הימצאו נשמר בסוד.
בזכות אשתו של הארון א-רשיד, אשר בסתר ליבה העריצה את האימאם מוחמד אבן אסמאעיל, והייתה נאמנה לו, הצליח מוחמד לחמוק מכוחות של הארון א-רשיד, ולעזוב בשקט את אל-מדינה ולעבור לכופה
הוא נותר בכופה לתקופה זמן ארוכה וממושכת, והשלים את תקופתו כאימאם, תקופה אשר נמשכה 45 שנים.
הוא נפטר ביולי 809.
מאס גלסנר
ביוגרפיה
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד בדצמבר 2006 סיים גלסנר במקום 12 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:02.25 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.38 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיים גלסנר במקום 14 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 7:59.43 דקות, במקום 17 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:12.10 דקות ובמקום 26 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:52.98 דקות.