cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לור מנודו
חייה הפרטיים
במאי 2007 עברה מנודו להתאמן באיטליה לצידו של לוקה מארין, החבר שלה. חודש לאחר מכן היא עזבה את איטליה בחזרה לצרפת. מארין החבר לשעבר, הפך לבן זוגה של המתחרה הגדולה שלה, פדריקה פלגריני ששברה את שיאיה העולמיים. באליפות אירופה בשחייה התנהל מאבק בין השניים ולמחרת האירוע הופצו תמונות פרובוקטיביות שלה באינטרנט. מארין הכחיש את מעורבותו בפרסום התמונות.
ב-2 באפריל 2010 נולדה לה ולחבר שלה פרד בוסקה, שיאן עולם בשחייה בעבר, בת בשם מנון.
The City on the Edge of Forever
The City on the Edge of Forever (בעברית: העיר על קצה הנצח) הוא הפרק ה-28 בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". פרק זה שודר לראשונה ב-6 באפריל 1967. הפרק שודר שוב ב-31 באוגוסט 1967, וציין את הפעם האחרונה שרשת NBC שידרה פרק של הסדרה ביום חמישי בלילה. זה היה אחד הפרקים המהוללים ביותר של הסדרה וזכה בפרס הוגו לשנת 1968 בעבור מצגת הדרמה הטובה ביותר. הפרק היחיד השני עם מעמד כזה הוא הפרק הכפול "The Menagerie". הקרדיט עבור התסריט נזקף לזכותו של הרלן אליסון, על אף ששוכתב במידה רבה ידי מספר תסריטאים לפני הצילומים. ג'וזף פנבי היה הבמאי של פרק זה. ג'ואן קולינס השתתפה בפרק כשחקנית כוכבת אורחת, וגילמה את דמותה של אדית קילר.
פרק זה כולל את הצוות של ספינת החלל אנטרפרייז, אשר מגלה פורטל זמן ובעקבות כך - ד"ר מק'קוי משנה בטעות את ההיסטוריה.
תיאור העלילה
כאשר ספינת החלל אנטרפרייז חוקרת הפרעות בזמן מכוכב לכת סמוך, סגן סולו נפצע בפיצוץ. ד"ר מק'קוי נותן לו זריקה של קורדרזין, ובטעות - מזריק גם לעצמו מנת יתר של הסם. כשהוא סובל מהזיות, מק'קוי בורח מגשר הפיקוד של הספינה, ומשגר את עצמו אל פני כוכב הלכת.
קפטן קירק משגר את עצמו אל פני כוכב הלכת, ביחד עם חוליית נחיתה, ומוצא את המקור לעיוותים בזמן - טבעת זוהרת עתיקה. כאשר שאלה שרירותית נשאלת, "שומר הנצח" מסביר שהוא פתח לכל זמן ולכל מקום. הצוות מאתר את מק'קוי, שברח דרך הפורטל. לפתע, חוליית הנחיתה מאבדת כל קשר עם האנטרפרייז ומתבשרת כי העבר השתנה והאנטרפרייז איננה קיימת עוד.
מאחר שיש לתקן את ציר הזמן, השומר מאפשר לקירק ולספוק ללכת בעקבותיו של מק'קוי על מנת לתקן את הנזק. קירק מורה לשאר אנשי הצוות שבמקום לנסות ולמצוא חיים חדשים בעבר, אם יכשלו במשימתם ולא יחזרו. קירק וספוק מגיעים אל העיר ניו יורק של 1930, בתקופת השפל הגדול. לאחר שהם גונבים כמה בגדים על מנת להיטמע בסביבתם, הם פוגשת באישה בשם אדית קילר (המגולמת על ידי ג'ואן קולינס), שמנהלת מיסיון ברחוב 21. הם מציעים לעבוד בשבילה. ספוק מתחיל לבנות מעבד שיתממשק עם מכשיר לקריאת נתונים שברשותו, כדי לברר כיצד מקוי שינה את ההיסטוריה.
קירק מתחיל להתאהב באדית. עם זאת, מק'קוי מגיע ומועד אל תוך המיסיון ואדית מכניסה אותו, ללא ידיעתו של קירק. ספוק מסיים את עבודתו, ומגלה כי אדית אמורה למות בתאונת דרכים, בעוד זמן קצר, אך במקום זאת - היא הקימה את התנועה הפציפיסטית אשר השפעתה מעכבת את כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, ובכך מתאפשר הזמן עבור גרמניה הנאצית לפתח נשק גרעיני ולנצח במלחמה. קירק יודע שאדית חייבת למות כדי לתקן את ציר הזמן.
בינתיים, אדית מטפלת במק'קוי, אשר מספר לה את סיפורו. אף על פי שאדית לא מאמינה לו, היא אומרת לו שבן-הזוג החדש והאקסצנטרי שלה ימצא חן בעיניו.
מאוחר יותר, כאשר קירק ואדית הולכים לקולנוע, אדית מזכירה את דוקטור מק'קוי. קירק אומר לאדית להישאר במקומה במבט מבוהל בטרם הוא יוצא לחפש אחר ספוק. שלושת החברים נפגשים ברחוב, בחזית המיסיון. אדית חוצה את הכביש, כדי להצטרף אליהם, אך היא נפגעת על ידי משאית הנעה במהירות גבוהה. באופן אינסטינקטיבי, קירק מגיב, אבל קופא כשספוק עוצר אותו. מק'קוי מרוסן על ידי קירק בזמן שהמשאית פוגעת בה ואומר לו שהוא יכול היה להציל אותה. "אתה יודע מה עשית כרגע?", שואל מק'קוי. ספוק עונה בשקט, "הוא יודע, דוקטור. הוא יודע."
עם מותה של אדית, ההיסטוריה חוזרת לצורתה המקורית והשלושה חוזרים אל כוכב הלכת של השומר. השומר מציין כי "מסעות רבים כאלו הם אפשריים". האנטרפרייז יוצרת קשר עם חוליית הנחיתה, וקירק ואנשיו עוזבים את פני הכוכב, חוזרים אל סיפון האנטרפרייז ועוזבים את המקום.
חידוש הפרק
פרק זה עבר תהליך של מאסטרינג מחדש ב-2006, ושודר ב-7 באוקטובר 2006, כחלק מתהליך המאסטרינג מחדש שבוצע לכל פרקי "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית", במלואת לה 40 שנה. בשבוע שלפני כן שודר הפרק "The Naked Time", ובשבוע שלאחר מכן שודר הפרק "I, Mudd". פרט לביצוע עבודת מאסטרינג עבור הווידאו והאודיו, והחלפת קטעי האנטרפרייז באנימצית CGI - שנחשבים לסטנדרטיים בתיקונים מסוג זה - שינויים ספציפיים שנעשו בפרק כוללים גם את השינויים הבאים:
טריטמנטים ותסריטים מקוריים
בספרו משנת 1996 "The City on the Edge of Forever", הרלן אליסון מספק שני טריטמנטים, תסריט מלא ומערכה ראשונה לאחר תיקונים.
טריטמנט מ-21 במרץ 1966
לוטננט ריצ'רד בקוויט, סוחר סמים המוכר את "תכשיטי הקול" הבלתי-חוקיים, הורג את לוטננט לה-בק לאחר שזה מאיים לחשוף את פעילויותיו של בקוויט. זה מתרחש לאחר שלה-בק מבין שכמעט וגרם לתאונה, כשהוא תחת השפעת הסם. לפשעו של בקוויט יש עד; הוא עומד למשפט צבאי ונגזר עליו עונש מוות. הפסיקה קובעת כי יש להוציא אותו להורג על כוכב לכת לא מיושב.
האנטרפרייז מאתרת מה שנראה כמו עולם מת. קירק לוקח את בקוויט אל פני כוכב הלכת, יחד עם ספוק, שני שוטרים וכיתת יורים של 12 איש. אולם בהגיעם לכוכב, הם מוצאים עדויות לכך שייתכן וישנם תושבים, מה שאומר שהם לא יכולים להוציא שם להורג את בקוויט.
הם חוקרים את פני השטח, ונתקלים בשומרי הנצח, חייזרים דמויי-אדם בעלי מראה עתיק, כשלושה מטרים גובהם, שמסבירים כי הם השומרים של מערבולת זמן, קשר אל העבר שיכול להתקיים רק על כוכב זה. הם מראים לקירק סצנות מהעבר של כדור הארץ, ומסבירים שזה אפשרי לחזור, אבל לא יהיה חכם לעשות כן, שכן מבקר יכול לשנות הכל. בקוויט שומע את דבריהם, ובורח אל תוך מערבולת הזמן. השומרים של הנצח נכנסים לפאניקה: הכל השתנה, אבל הם לא יודעים איך. הם נעלמים בחזרה אל העיר שלהם.
בחזרה אל פני השטח של הכוכב, השומרים אומרים כי המפתח לשינוי הוא אישה בשם אדית קסטלר, אשר הייתה אמורה להיפגע ממשאית נוסעת ולהיהרג בנקודת זמן מסוימת. בקוויט יהיה שם כדי למנוע זאת, והם חייבים לעצור אותו מלעשות זאת.
קירק וספוק נכנסים אל תוך המערבולת ומגיעים אל שיקגו, שנת 1930. אדם המפעיל דוכן ברחוב רואה אותם מגיעים, ולמראהו של ספוק הוא חוטף התקף לב. השניים מואשמים, ובורחים מהמקום. כמו כן, עליהם להתאים את המתרגמים שלהם - קירק אומר שהוא כמעט יכול להבין את השפה האנגלית של שנת 1930, אבל קשה לו, כמו שאנגלית-שייקספירית תהיה קשה עבורם.
השניים מתאימים עצמם ומוצאים עבודה. הם נפגשים באדית קסטלר, וקירק נמשך אליה. בגרסה זו, יש לה אופי ראוי להערצה, אך היא איננה מתוארת כמישהי מטיפה או העושה מעשים טובים; כמו כן - היא איננה אחות. אין כל אינדיקציה מדוע מותה חשוב כל כך להיסטוריה.
בקוויט מגיע, אבל הם לא מצליחים ללכוד אותו. הוא רודף אותם וכמעט הורג את ספוק. לבסוף, מגיע הרגע שבו אדית קסטלר מיועדת למות בו. אבל בגרסה זו, בקוויט מנסה להציל את אדית, וספוק חייב לעצור אותו. קפטן קירק, בידיעה שאדית חייבת למות, אבל רוצה שתמשיך לחיות, מאחר שהוא התאהב בה לגמרי, קופא במקומו, מתלבט, ולא עושה דבר. ספוק עוצר את בקוויט, מניח לאישה למות ואז עוזר לקירק לחזור עם האסיר שלהם.
לאחר שציר הזמן חזר לקדמותו, בקוויט מנסה שוב להימלט דרך מערבולת הזמן, אך הפעם שומרי הנצח טמנו לו מלכודת: הוא מוצא את עצמו על כוכב לכת שהופך לסופרנובה, ורגע לפני שהוא מת בלהבות, הוא נמשך אחורה בזמן, ונאלץ לחוות את מותו המייסר שוב ושוב, לעולם ועד.
הסצנה האחרונה הייתה שקט בין קירק וספוק, שבו ספוק מתייחס בחמלה אל הקפטן שלו, אומר לו כי "לאף אישה אחרת לא הוצע היקום בתמורה לאהבתה". כמו כן, הוא פונה אליו בשמו הפרטי "ג'ים", בעוד בכל הפעמים האחרות הוא נשאר רשמי, וקורא לו "קפטן".
טריטמנט מ-13 במאי 1966
הכוכב הוא אותו הדבר, ושומרי הנצח שומרים על מערבולת הזמן. קירק וספוק עדיין מגלים כי ה"אנטרפרייז" הפכה לספינת הפיראטים "קונדור", למצוא אך משאירים את ראנד וחמשת אנשי הצוות מאחור, לשמור על חדר הטרנספורטר. השניים חוזרים אל פני השטח, ולא מקבלים שום הסבר ברור אודות המהות של השינוי. השומרים מדברים בחידות -- "הוא ימצא את זו שחייבת למות, וייתן לה חיים. עצרו אותו", ו-"כחול זה יהיה. כחול כשמיים של כדור הארץ הישן, ובהיר כמו האמת. והשמש תשרוף את זה, ושם המפתח".
טיוטה ראשונה, 3 ביוני 1966
העלילה היא אותו הדבר כמו בטריטמנט השני, פרט לכך שקירק וספוק כבר יודעים כי כוכב הלכת הוא מוזר, עם שעונים שרצים. חוליית הנחיתה מורכבת קירק, ספוק, ראנד, ועוד שישה אנשי צוות. בריחתו של בקוויט, הפיכתה של האנטרפרייז לקונדור תקרה כמו בעבר, והשומרים נותנים להם את אותם הרמזים.
כמו כן, אנו נתקלים בדמות נוספת - אדם קטוע רגליים, יוצא מלחמת העולם הראשונה, הידוע בשם "טרופר". הם שוכרים אותו כדי למצוא בקוויט, והוא עושה כן. קירק וספוק מנסים להכניע את בקוויט, אשר יורה בנשק פייזר לעברם והורג את טרופר. הם חשים סימפתיה, אך תוהים אם הוא היה בעל חשיבות בנוגע לרצף ציר הזמן.
כמו בעבר, בקוויט עומד להציל את אדית, קירק לא מסוגל לפעול, אבל ספוק מגן עליו והם חוזרים. השומר מבטיח להם כי הזמן חידש את צורתו. ספוק שואל: "מה בנוגע למותו של הנכה?", והשומר עונה: "הוא היה זניח."
כמו בעבר, הפרק מסתיים בשיחה בה ספוק פונה אל קירק בשמו הפרטי - ג'ים. הפעם קירק מעיר כי ספוק מאז ומעולם פנה אליו רק כ-"קפטן" בעבר. כמו כן, קירק מציין כי בקוויט, למרות שהיותו רוצח לא מוסרי, עדיין היה מוכן לנסות להציל את האישה, תוך סיכון חייו שלו. הוא רואה את זה כסימן של תקווה: "הגרוע ביותר שבקרבנו עושה דבר גדול".
טיוטה שנייה מתוקנת סופית, 1 בדצמבר 1966
בעת שהאנטרפרייז מתקרבת אל כוכב לכת שלא נחקר מעולם, ד"ר מקוי ננשך על ידי בעל חיים רעיל (שבאופן בלתי מוסבר - נעשה צעיר יותר ויותר ככל שהזמן חולף, עם התקרבותם אל כוכב הלכת המסתורי), מה שגורם לו לאבד את שפיות הדעת ולשגר את עצמו אל פני הכוכב. למעשה, הוא משתלט לגמרי על התפקיד של בקוויט בשינוי העבר על ידי הצלת חייה של אדית קילר. השומרים משתנים מדמויי-אדם לשומר יחיד, המתואר כ-"כדור אור מנצנץ... כמו מלוא החופן של ערפל...", ששומר על מערבולת הזמן של הקדמונים.
שינויים מאוחרים יותר
בעיבודו של הסיפור לספר "Star Trek 2", ג'יימס בליש הסביר לקוראים כי הוא ניסה לשמר את האלמנטים הטובים ביותר הן של התסריט המקורי של הרלן אליסון והן של התסריט, בגרסתו המשוכתבת והסופית. בגרסתו של בליש, קירק מאפשר לאדית למות, כאשר לאחר מכן ספוק אומר לו: "לאף אישה אחרת מעולם לא כמעט הוצע היקום בתמורה לאהבתה".
מחלוקת
התסריט הוזמן בתחילת 1966 מהרלן אליסון. על פי ספרם של יוסטמן וסולאו "Inside Star Trek", התסריט הוגש באיחור.
צוות ההפקה חשב כי התסריט של הרלן אליסון הוא מעולה (למרות שהבמאי ג'וזף פנבי אמר של"הרלן לא הייתה שום תחושה של תיאטרון ... ברגעים הדרמטיים של התסריט המקורי, הוא מפספס בגדול"), אבל היה להם כמה חששות. כפי שנכתב במקור, הפרק היה ארוך מדי עבור תוכנית של שעה, יקר מדי לבמה, עם יותר מדי דיאלוגים ואפקטים מיוחדים משוכללים. כמו כן, מספר אלמנטים עלילתיים - כגון חבר צוות הסוחר בסמים ונכונותו של קירק להקריב את צוותו על מנת להיות עם אדית - הובילו את המפיקים להחלטה שהתסריט של אליסון, בפשטות, "איננו מסע בין כוכבים". אליסון עשה מספר שכתובים בעצמו, וסיפק טיוטה שנייה מתוקנת וסופית בדצמבר 1966. הסיפור עדיין נחשב ליקר מדי מכדי לצלם אותו כפי שהוא כתוב, ובמקום זאת הוא שוכתב לחלוטין, על ידי מספר עורכים, לרבות סטיבן ו. קרבטוס, ג'ין ל. קון, ד.ס. פונטנה ואפילו ג'ין רודנברי בעצמו. אליסון לא היה מרוצה מהשכתובים, ושקל להתכחש לתסריט שכתב, על ידי החלפת שמו בשם בדוי.
חלק מהסיבה למחלוקת זו היה שינוי עדין, אך חשוב, בדמותה של אדית קילר. בתסריט המקורי היא הייתה עובדת סוציאלית עם נטיות פילוסופיות היפי מעורפלות; ואילו, בגרסה הסופית, היא השתנתה למפגינה אנטי-מלחמתית נלהבת. הגרסה של הפרק ששודר בסופו של דבר נשאה את המשמעות כי תנועות אנטי-מלחמתיות הן מזיקות לעתיד האנושות. (קירק: "היא צדקה, השלום הוא הדרך". ספוק: "היא צדקה... אבל בזמן הלא הנכון.") כאשר המפיק-שותף רוברט יוסטמן נשאל האם בכוונה הפרק נועד "לכלול את ההתנגדות של אותה התקופה למלחמת וייטנאם כסאבטקסט", הוא ענה: "כמובן". אלמנט תימתי חדש זה, אשר עלול להתפרש כביקורתי כלפי התנועה האנטי-מלחמתית, היה מנוגד לדעותיו של אליסון נגד המלחמה (דעות אשר מבוססות ברבים מכתביו).
על פי אליסון, ג'ין רודנברי מאוחר יותר טען כי בתסריט המקורי של אליסון היה זה סקוטי שסוחר בסמים, אולם סקוטי לא מופיע כלל שבתסריט. רודנברי מאוחר יותר הודה כי כשהוא העיר את ההערה, זה היה לאחר שלא קרא את הטיוטה של אליסון מזה שנים. אליסון פרסם את הצד שלו בסיפור בספר שיצא לאור בשנת 1995, בשם "The City on the Edge of Forever: The Original Teleplay that Became the Classic Star Trek Episode", המכיל שתי טיוטות של קווי העלילה של סיפורו, והמערכה הראשונה של הטיוטה השנייה המתוקנת והסופית (מדצמבר 1966).
צילומי פרק זה החלו ב-3 בפברואר 1967, והסתיימו ב-14 בפברואר 1967. פרק זה צולם במשך שבעה ימים וחצי, זמן רב יותר מאשר מקובל, על פי "Inside Star Trek", כאשר עלותו הכוללת הסתכמה בכ-250,000 דולר אמריקאי, בעוד עלותו של פרק ממוצע הייתה כ-185,000 דולר בלבד.
עיצוב פני כוכב הלכת כחורבות עתיקות (Ruins, באנגלית) היה תוצאה, לכאורה, של קריאתו השגויה של התסריט של אליסון, המתאר את העיר כ"מכוסה ברוני" (Runes, באנגלית).
ב-13 במרץ 2009, הרלן אליסון הגיש תביעה נגד רשת הטלוויזיה CBS-סרטי פרמאונט, בדרישה לקבלת תשלום של 25% נטו מתקבולים משיווק, פרסום והכנסות אחרות מהפרק מאז 1967; התביעה גם מציינת את גילדת התסריטאים האמריקאית על כישלונה החוזר, לכאורה, לפעול בשמו של אליסון בעניין זה. ב-22 באוקטובר 2009 התביעה יושבה עם אליסון, שטען כי הוא מרוצה מהתוצאה.
מוזיקה
בנוסף לנעימת הנושא הסטנדרטית של "מסע בין כוכבים", בה נעשה שימוש בפרקים רבים, בפרק זה יש גם מעט מוזיקה מקורית מאת פרד שטיינר. במקור, בפרק זה נעשה שימוש במוזיקה מתוך השיר הפופולרי משנת 1931 "Goodnight, Sweetheart". מוזיקה זו נכללה, ללא שינוי, במהדורת הווידאו הביתית הראשונה. כאשר הסדרה כולה הופצה ב-VHS, חלק שכלל קטעים מ-"Goodnight, Sweetheart" הוחלף במוזיקה גנרית, בשל בעיות של זכויות יוצרים (ג'יי פיטר רובינסון הלחין את המוזיקה החדשה). עם שחרורו של ה-DVD הראשון של הפרק, התוכנית הייתה, שוב להימנע משימוש במוזיקה המוגנת בזכויות יוצרים, ולפיכך ה-DVD הופץ עם ההודעה: "חלק מהמוזיקה השתנתה עבור DVD זה". איכשהו, חלק מהשיר המקורי נכלל בטעות ב-DVD, וסרטי פרמאונט דיווחה על כך ושילמה תמלוגים. מאחר שהתמלוגים שולמו, כל הגרסאות הבאות שהופצו ב-DVD וב-Blu-Ray כללו את קטע המוזיקה המקורי מתוך "Goodnight, Sweetheart".
תגובות
הגרסה המצולמת של "The City on the Edge of Forever" נחשבת הפרק הטוב ביותר של הסדרה המקורית על ידי מבקרים רבים, כגון "אנטרטיינמנט ויקלי". העיתון "TV Guide" דירג אותו במקום 68 מתוך 100 הרגעים הזכורים ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה, בכתבה מה-1 ביולי 1996, במקום 92 מתוך 100 פרקי הטלוויזיה הגדולים ביותר של כל הזמנים, ובמקום 80 מתוך 100 הפרקים הטובים בכל הזמנים. אתר האינטרנט IGN דירג אותו במקום הראשון מתוך "עשרת הפרקים הקלאסיים הטובים ביותר של מסע בין כוכבים". זאק הנדלן, מבקר של "The A.V. Club", נתן לפרק ציון "A", ותיאר אותו כפרק "קלאסי נערץ, ובצדק".
זהו אחד מהפרקים המוערכים ביותר של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית". הפרק זכה בפרס הוגו בשנת 1968 בעבור "הצגת הדרמה הטובה ביותר", בכנס המדע בדיוני העולמי באותה השנה. רק לאחר 25 שנה פרק טלוויזיה נוסף זכה בפרס המכובד הזה שוב, והפעם היה זה הפרק "The Inner Light" מהסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
התסריט של הרלן אליסון, בגרסתו המקורית, זכה בפרס גילדת התסריטאים האמריקאית השנתית עבור התסריט הדרמטי הטוב ביותר באורך של שעה. על פי דיווים, ג'ין ל. קון אמר בשעתו: "אם הרלן מנצח, אני הולך למות", וכי "יש שני תסריטים הלילה המתמודדים על פרס גילדת התסריטאים, ואני כתבתי את שניהם". עם זאת, יש להטיל ספק בציטוט, משום שכללי WGA אינם מאפשרים לחברות הפקה להגיש תסריטים, אלא רק את שמות הכותבים, אשר רשאים להגיש כל טיוטה של התסריט שלהם, על פי בחירתם. אליסון הגיש את הטיוטה המקורית הראשונה שלו כמועמדת לפרס, ולא כל גרסה שנערכה על ידי צוות ההפקה של מסע בין כוכבים, ולפיכך, גרסתו לכאורה של קון של התסריט מעולם לא הייתה זכאית להתמודדות ומעולם לא הוגשה. ג'ין רודנברי ציין כי "אנשים רבים יקבלו פרסים אם הם כתבו תסריטים שתוקצבו פי שלושה מעלות התוכנית". בסרט התיעודי "To Boldly Go..." כלול בערכת עונה 1 של מהדורת ה-DVD, לנרד נימוי אומר כי הפרק קבע רף גבוה על הסדרה, וכינה אותו "טרגדיה טובה". ויליאם שאטנר מחשיב אותו לאחד הפרקים האהובים עליו ביותר, והוא כלול באוסף "Captain's Pick" (שנת 2001).
גוונים כהים
גוונים כהים היא להקת רוק שהוקמה בשנת 1990 בחולון על ידי יואב בראון וחברו לתיכון איתי בלטר.
היסטורית הלהקה
בתחילת דרכה השתתפה הלהקה באלבום האוסף "אינדי" של ספי כרמל שיצא בשנת 1991 (אלבום בו התגלתה לראשונה להקת זקני צפת) עם השיר "סערה" ("סערה סערה קחי אותי מכאן"). ב-1992, עם הרכב דומה, לקחה הלהקה חלק בדיסק האוסף השני של ספי כרמל עם גרסת כיסוי לשירו של דייוויד בואי "Rubber Band". בדיסק זה הופיעו אף שני שירים שבהם ניגן בלטר: "תצא מדעתי" ו"תתחתן איתי", שבוצעו על ידי כלילה שלמות (קים לילך מיכאל, שבעתיד תתפרסם כג'יגה מהצמד אנלוג פוסי) ולהקתה, שבלטר היה אחד מחבריה.
מאוחר יותר פרשה כהן והקימה עם ענבל פרלמוטר ויפעת נץ את להקת המכשפות, והיא הוחלפה על ידי אסף אורן על התופים.
הלהקה ניגנה עם גיטריסטים שונים: סיגל קלרמן (הייתה חברה בלהקת אורז ונינגה כגיטריסטית גם עם רמי פורטיס וברי סחרוף), גידי רז (ניגן אף הוא עם ברי סחרוף) וישי אמיר (אשר הקים את להקת אוליב).
"גוונים כהים" הופיעה במועדונים שונים, ביניהם הפינגווין בסוף ימיו, רוקסן, ומועדון הלוגוס. כמו כן השתתפה בערב שירי שמוליק קראוס בפסטיבל ערד וביצעה גרסת כיסוי לשיר "בובה זהבה".
הלהקה הוציאה אלבום יחיד בשם "גוונים כהים", אשר הופק על ידי ניצן זעירא מנענע. עטיפת האלבום צולמה על ידי הצלמת אלינור קרוצ'י, שהייתה אז בתחילת דרכה. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "עוד פעם שיגעון" ו"לרוץ אל השמים". בלטו בו גם השירים "מלח במקום דבש", "המלאך שלי", "מי זה שם", "לאהוב" ו"האלים מעריצים". הקליפ של "לרוץ אל השמים" שודר בטלוויזיה פעמים רבות ומשך תשומת לב ציבורית עקב עיסוקו בהתאבדות (כמו כן, שירי האלבום עסקו במוות, כאב וטירוף), אך האלבום נכשל במכירות והלהקה התפרקה במהלך 1995.
חלק מחברי הלהקה המשיכו לעסוק במוזיקה לאחר הפירוק. ירונה כספי ניגנה ושרה בלהקה של ערן צור בתקופת האלבום עיוור בלב ים, ובשנת 2005 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה: "תני לשתיקה לבעור". איתי בלטר הצטרף ללהקת ההופעות של עמיר לב והוציא שני אלבומי סולו: "השמש, הרוח, השד והים".
ליאונינג
לְיַאונִינְג (בסינית מפושטת: 辽宁, בסינית מסורתית: 遼寧, בפין-יין: Liáoníng, ) הוא מחוז בצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין. שטחו כ-145,900 קמ"ר, אוכלוסייתו מונה כ-42.5 מיליון נפש, ובירתו היא העיר שֶניאנְג.
יחד עם שני המחוזות הנוספים בצפון-מזרח סין - ג'ילין וחיילונְגְגְ'יָאנְג ועם צפון-מזרח מונגוליה הפנימית - מחוז ליאונינג מהווה חלק ממנצ'וריה ההיסטורית וחולק איתן תרבות הומוגנית יחסית. כמותם, הוא גם הפך בשנת 1931 לחלק ממנצ'וקוו, ממשלת בובות שנשלטה בידי יפן.
היסטוריה
שושלת צ'ינג המנצ'ורית, לאחר השתלטותה על סין ב-1644, גייסה בני האן ממחוז שאנדונג כדי ליישב את המחוז, שהיה אז מאוכלס בדלילות. יתר מנצ'וריה נותרה סגורה למהגרים סינים. ב-1860 שוב נפתח המחוז ומנצ'וריה כולה לבני האן. המנצ'ורים מהווים 13% מהאוכלוסייה, בעוד שבני האן מהווים 84% אחוזים ממנה. מיעוטים נוספים במחוז כוללים מונגולים, בני חווי, קוריאנים ובני שִׂיבֵּה.
המחוז משיק לאוקיינוס השקט בים בוהאי ובים הצהוב. נהר יאלו מתווה את קו הגבול בין ליאונינג וג'ילין לבין קוריאה הצפונית. מערב המחוז הררי, מרכזו שטוח ובמזרחו גבעות. האקלים מוגדר כמונסוני יבשתי.
התוצרים החקלאיים העיקריים של ליאונינג כוללים חיטה, דורה וסויה. אזור דָאלְייֵן אחראי לכשלושה רבעים מהיצוא של סין בתפוחים ובאפרסקים. זהו גם מחוז תעשייתי חשוב, בהיותו אחד הראשונים שעברו תהליך תיעוש בשנות השלושים של המאה העשרים על ידי היפנים ושוב בשנות החמישים והשישים. יש בו את מרבצי הברזל, המגנזיט, היהלום והבורון הגדולים בסין, וכן מרבצים משמעותיים של נפט ושל גז טבעי. העיר בנשי הנמצא בתחום המחוז מהווה אחד ממרכזי תעשיית הפלדה בסין.
בין אתרי התיירות בליאונינג ניתן למנות מספר קברים של קיסרים משושלת צ'ינג וכן את הארמון הקיסרי בשן-יאנג, הארמון ששימש את שושלת צ'ינג בטרם השתלטה על סין כולה. בעיר אַנְשָׁאן מצוי פסל הבודהה הגדול בעולם העשוי מאבן ירקן. עיר הנמל דָאלְייֵן פופולרית בקרב הסינים כעיירת קיט בזכות חופיה, גני חיות, אתרי נופש, מאכלי ים, מרכזי קניות, אדריכלות רוסית ויפנית וחשמליות רחוב.
דייוויד פאלמר (דמות בדיונית)
דייוויד פאלמר (באנגלית: David Palmer) הוא דמות בדיונית של סנטור, ובהמשך של נשיא ארצות הברית, בגילומו של דניס הייזברט, המופיעה בסדרת הטלוויזיה "24". פאלמר גילם את דמות הגיבור השני בחשיבותו בסדרה, לאחר ג'ק באואר. לאורך כל הסדרה, אשתו/גרושתו של פאלמר שרי ואחיו וויין הם שתי דמויות מפתח בממשלו. יש לו בן ובת: קית' וניקול. פאלמר חבר במפלגה הדמוקרטית.
מתוך 204 פרקי הסדרה, דמותו הופיעה בסך הכול ב-81 - מספר ההופעות הרביעי הגבוה ביותר של דמות בסדרה, אחרי טוני אלמיידה (115), קלואי אובראיין (125) וג'ק באואר (204), בגילומם של קרלוס ברנרד, מרי לין רייסקוב וקיפר סאת'רלנד, בהתאמה.
אודות הדמות
דייוויד פאלמר סיים תואר ראשון בכלכלה פוליטית באוניברסיטת ג'ורג'טאון וקיבל תואר Juris Doctor מבית-ספר למשפט של אוניברסיטת מרילנד. לפני שנבחר לנשיא ארצות הברית, הוא שימש כחבר קונגרס וסנטור מטעם מדינת מרילנד. במהלך לימודיו בקולג' הוא היה שחקן וכוכב בנבחרת הכדורסל, וקלע את קליעת הניצחון המכריעה בפיינל פור, נגד קבוצת אוניברסיטת דה-פול.
פאלמר נבחר לתפקיד נשיא ארצות הברית, לאחר שניסיונות ההתנקשות בו, ביום הבחירות המקדימות בקליפורניה עבור מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיא, סוכלו על ידי סוכן CTU ג'ק באואר. למרות שבתחילה הוא התכוון להתמודד על תקופה כהונה שנייה, בסופו של דבר הוא פרש מהמרוץ לאחר שנודע לו כי המועמד היריב גילה כי פאלמר שיקר למפכ"ל המשטרה על מנת להגן על אשתו לשעבר, שרי פאלמר, שהייתה חשודה במעורבות במותו של אחד מתומכיו המרכזיים.
לאורך כל הסדרה, פאלמר, כנשיא ארצות הברית, ממלא לעיתים קרובות תפקיד שמתגלה כחיוני, בפעילויותיה המוצלחות של היחידה לסיכול טרור (CTU). פאלמר נתפס כמנהיג טוב שמקבל החלטות קשות ללא היסוסים רבים. במספר הזדמנויות, התערבותו כנשיא והשימוש שלו בסמכויותיו הנשיאותית עוזרות ליחידה ללוחמה בטרור.
פרסים ומועמדויות
הייזברט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, לפרס סטלייט ולשלושה פרסי NAACP על גילום דמותו של פאלמר. בסקר של בלוקבסטר, פאלמר נבחר לנשיא האהוב ביותר בקולנוע ובטלוויזיה בקרב המשיבים. גולשי אתר האינטרנט TV.com בחרו בו בתור הנשיא הטלוויזיוני שהם הכי היו רוצים לראות בחדר הסגלגל.
בחירתו וכהונתו של הנשיא ברק אובמה
בעונה הראשונה של הסדרה (ששודרה בין נובמבר 2001 למאי 2002), הסנטור האפרו-אמריקאי דייוויד פאלמר מתמודד בבחירות על תפקיד נשיא ארצות הברית, זוכה בבחירות בפרק הזמן שבין עונות 1 ו-2 (שהחלה באוקטובר 2002), והופך לנשיא האמריקאי השחור הראשון אי פעם. בשנת 2008, כ-8 שנים מאוחר יותר, ברק אובמה הופך לנשיא האמריקאי השחור הראשון. פרשנים פוליטיים רבים, ואף דניס הייזברט עצמו, טענו כי האופן בו הייזברט גילם את דמותו של פאלמר איפשרה לצופים רבים להרגיש נוח יותר עם הרעיון של נשיא אפרו-אמריקאי, וכתוצאה מכך ייתכן שסייעו לקמפיין הפוליטי של אובמה, שנבחר לנשיא ה-44 של ארצות הברית ב-4 בנובמבר 2008, והיה לנשיא ארצות הברית האפרו-אמריקאי הראשון. פרשנים קראו לתופעה זו "אפקט פאלמר", בניגוד לאפקט בראדלי. בתוכנית "הדיילי שואו" ששודרה ב-4 ביוני 2008, העיר המנחה ג'ון סטיוארט (בהתייחסות ברורה לדייוויד פאלמר) שברק אובמה, בזמנו - עדיין מתמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית, יהיה המועמד האפרו-אמריקאי הראשון לנשיא ארצות הברית "מאז העונה הראשונה של 24".
העונה השלישית של הסדרה (ששודרה בין אוקטובר 2002 למאי 2003) סובבת סביב קמפיין בחירתו מחדש של הנשיא דייוויד פאלמר. במהלך עימות טלוויזיוני, ג'ון קילר, יריבו של פאלמר, מאשים אותו בהתרועעות "עם אנשים בעלי אופי מוסרי מפוקפק", בהתייחסות למערכות היחסים הרומנטיות שלו עם הדמויות שרי פאלמר ואן פקארד. האשמות דומות הופנו כלפי ברק אובמה, במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008, בהתייחסות להתחברות שלו עם ג'רמיה רייט. קילר גם מציין את חוסר ההצלחה של פאלמר בתחום התעסוקה, שזו גם הביקורת העיקרית כלפי תקופת נשיאותו הראשונה של אובמה, ואחד מהנושאים שעלו במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012. בהמשך העונה, פעיל פוליטי בשם אלן מיליקן מאיים לטרפד את הצעת החוק של פאלמר בתחום הבריאות, בדומה למאבק של אובמה לחקיקת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה בשנת 2010.
יעקב פאסקאל
יעקב פאסקאל (נולד בשם האגופ מורדיאן; 1832–1911) היה קונסול אוסטרו-הונגריה בארץ ישראל (ירושלים ויפו), שותף בבנק חיים אהרון ולירו, איש עסקים וקבלן שהקים, בין השאר, את בית הדואר האוסטרי וסייע רבות ליהודי ירושלים ויפו במגעים מול השלטונות, בהסדר להקמתו מחדש של בית כנסת החורבה, רכישת מערת שמעון הצדיק, רכישת מגרשי נוה צדק וניסיון רכישת קברי המלכים. רוב היהודים האשכנזים בירושלים חסו בחסות הקונסוליה האוסטרו-הונגרית.
תולדות חייו
האגופ (=יעקב) מורדיאן נולד בירושלים למשפחה ארמנית שמוצאה מאיסטריה, פרובינציה אוסטרית על חוף הים האדריאטי. הוא שלט בשפות רבות, אך כמעט כל מכתביו המרובים שבארכיון הקונסוליה כתובים באיטלקית. כבן למשפחה מרובת עסקים, נכנס בשותפות שקטה עם הבנקאי חיים אהרון ולירו לשם הקמת סניף בנק ולירו. כמו כן היה מתורגמן הקונסוליה האוסטרית, וניהל את סניף הדואר האוסטרי בירושלים. ב-1870 הקים את בית הדואר האוסטרי ברובע הארמני, ברחבת שער יפו. בקומה התחתונה פעל סניף הדואר ובקומה העליונה התגוררו הוא ומשפחתו.
ב-1869 העלה אותו פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, במסגרת ביקורו בירושלים, לדרגת סגן-הקונסול בירושלים וביפו (וויצע קאנזול), וב-1872 התמנה לאחראי על הקונסוליה ביפו. עקב כך שינה את שם משפחתו לצליל אירופי - פאסקאל. ב-1881, במסגרת ביקורו של רודולף, נסיך הכתר האוסטרי בירושלים, הועלה למשרת קונסול.
פאסקאל פרש לגמלאות בשנת 1905 ונפטר בשנת 1911. הוא נקבר בבית הקברות הארמני בירושלים בהר ציון. אחותו המשיכה להתגורר בבית הדואר האוסטרי עד שנות השישים.
סיוע ליהודים
פאסקאל פעל רבות לטובת יהודי ירושלים ויפו. הדבר עלה בקנה אחד עם מדיניות הקיסר פרנץ יוזף. ב-1872 סייע למאיר אוירבאך, יואל משה סלומון, יהושע ילין ובנימין סלנט לרכוש את אדמות כיכר הירדן, במסגרת החברה לקניית אדמת יריחו.
ב-1874 ניסו יהודי ירושלים לרכוש את מתחם "קברי המלכים" כדי למנוע חילול קברים בעבודות ארכאולוגיה. יהודיה צרפתייה עשירה בשם ברטה אמליה ברטראנד העבירה לפאסקאל 30,000 פרנק, אך לאחר משא ומתן כושל עם הבעלים הערבים החזיר לה פאסאקל את הכסף. לבסוף נרכש השטח באמצעות ממשלת צרפת.
ב-1876 סייע ליהודי ירושלים לרכוש את מערת שמעון הצדיק והשדה שסביבה:
.
ב-1889 סייע לשמעון רוקח ברכישת אדמות נוה צדק, כנאמן אצלו הופקדו כספי הרכישה. ב-1899 רכש רוקח מידי פאסקאל את ביתו שניצב בגבול יפו (כיום - מתחם "בית התעשיינים" סמוך למסגד חסן בק) תמורת 75,000 פרנק, עבור בית חולים שער ציון.
הידידות בין השניים ידעה אמנם עליות ומורדות, אך רוקח מונה באחד מרגעי הקרבה בין השניים, ב-1903, לסגן-קונסול אוסטרו-הונגריה ביפו.
עיתוני התקופה מכילים סיפורים רבים נוספים אודות הרתמותו של פאסקאל להצלת יהודים, הן בני חסות אוסטריה (אשכנזים) והן ספרדים משרירות לבם של השלטונות.
יום-טוב עהרליך
קורות חיים
נולד בעיירה קוז'נהורודוק וגדל בעיר דויד-הרדוק. היה דור שביעי של חסידי קרלין-סטולין. אביו, משה, היה אף הוא מוזיקאי ובעל תפילה בחצר קרלין.
במלחמת העולם השנייה, כשנכבשה מזרח פולין בידי הרוסים, הוגלה עהרליך עם רבים אחרים לסמרקנד שבאוזבקיסטן, שם שהה בשנות המלחמה. המאורעות שחווה בשנים אלו מצאו את ביטויים בשיריו, בעיקר באלבום חבלי משיח.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית ושם נישא לחנה ונולדו להם חמישה ילדים.
בשנת תשמ"ז (1986) עלה לישראל והתיישב בירושלים, שבה גר עד פטירתו בתמוז תש"ן (1990) מהתקף לב ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
השקפותיו
עהרליך הרבה להביע בשיריו געגועים לעיירה היהודית הישנה ויצא כנגד נזקי הטכנולוגיה המודרנית. כמו כן, הוא התנגד לקומוניזם. והשקפות אלו מוצאות את ביטוין בשיריו.
יצירותיו
עהרליך הוציא לאור סדרת קלטות תחת השם "יידיש נחת" הכוללת 36 תקליטים של שירים שרובם הולחנו על ידו. שיריו הם כולם ביידיש, ותוכנם גדוש סיפורי חסידים. הוא ביקש מבנו, אלימלך, להפיק תקליט משיריו בעברית תחת השם "הלו זאת ירושלים?". מבחר משיריו יצא לאור בתקליט "איך האב געװאַרט" של הזמר החסידי מרדכי בן-דוד. תשעה עשר משיריו הושרו על ידי הזמר החסידי אברהם פריד בשני תקליטים בשם "יידישע אוצרות" ובתרגום לעברית בתקליטים "אוצרות יהודיים". בשנת תש"ע הוציא ירמיה דמן אוסף משיריו בתקליט בשם "עהרליכע ניגונים" (במשמעות כפולה ביידיש, ניגוניו של עהרליך וניגונים כשרים).
בשנת תשפ"ג הזמר לוי פולקוביץ הוציא אלבום בשם "א עהרליכן ליד", ובו 10 משירי יום טוב עהרליך.
שיריו של עהרליך הפכו לנכסי צאן ברזל בעולם הזמר היידישאי. האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים התבטא עליו: "היכן שהולך נהיה יום טוב (=חג), ובכל מקום שהוא נמצא כולם ב"שמחה" וכל מעשיו כראוי ביראת שמים (ביידיש: עהרליך)".
פסגת לזלי (אנטארקטיקה)
פסגת לזלי (באנגלית: Leslie Peak) הוא הר סלעי נמוך שצורתו חרוט, שנמצא דרומית להר קוק ברכס לקי שבאנטארקטיקה.
גילוי ההר
ההר מופה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר של משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה.
מקור השם
שמו של ההר ניתן לו על ידי ועדת השמות והמדליות האנטארקטית של אוסטרליה.
ההר נקרא על שמו של לזלי מילר (Leslie Miller) שהיה קצין רדיו בתחנת מוסון בשנת 1964; וכן השתתף במשלחת החקר שמפתה את רכס לקי בשנת 1965.
אדוארד טיילור
אדוארד ברנט טיילור (באנגלית: Edward Burnett Tylor; 2 באוקטובר 1832 - 2 בינואר 1917) היה אנתרופולוג בריטי. נחשב לאחד ממניחי היסוד למדע האנתרופולוגיה, ואחד ממנסחיה של תאוריית האבולוציה התרבותית.
ביוגרפיה
טיילור נולד בלונדון. הוריו, ג'וזף טיילור והרייט סקיפר, היו קווייקרים, וטיילור נשלח ללמוד באחד מבתי הספר של האגודה. בשנת 1848 נכנס לעסקים של אביו בלונדון, אבל בגיל עשרים לערך הוא חלה בשחפת ונאלץ לנטוש את עסקיו. במשך 1855–1856 הוא טייל בארצות הברית. משם המשיך לקובה, שם ב-1856 הוא פגש את האתנולוג הנרי קריסטי, ועימו הוא ביקר במקסיקו. החיבור של טיילור עם קריסטי, עורר את התעניינותו של טיילור באנתרופולוגיה. הביקור שלו במקסיקו בה יש הרבה שרידים פרהיסטוריים, יחד עם פגישתו עם קריסטי, הובילו אותו לנסות ליצור מחקר שיטתי באנתרופולוגיה. בשנת 1858 נשא טיילור את אנה פוקס. בזמן ביקורו בקאן הוא כתב רישומים של התצפיות שלו תחת השם "אנהואק, או מקסיקו והמקסיקנים, עתיק ומודרני". תצפיות אלו פורסמו בשנת 1861. בשנת 1865 הופיע ספרו הראשון של טיילור "מחקרים בהיסטוריה המוקדמת של האנושות", בזכות הספר זכה טיילור להכרה. בשנת 1871 פרסם את "התרבות הפרימיטיבית: מחקרים בהתפתחות של מיתולוגיה, פילוסופיה, דת, אומנות ומנהגים". בשנת 1881 פרסם ספרון נוסף על אנתרופולוגיה, שזכה לאהדה רבה. ב-1871 טיילור הפך להיות חבר בחברה המלכותית, וב- 1875 קיבל תואר "דוקטור של כבוד" מאוניברסיטת אוקספורד. ב-1896 הוא הפך לפרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אוקספורד.
דעות תאורטיות
טיילור היה שייך למה שנהוג לכנות "אנתרופולוגים של כורסא". היינו, אנתרופולוגים, בראשית ימיה של האנתרופולוגיה, שלא הרבו (אם בכלל) לצאת אל שדה המחקר. הם כתבו את התאוריה שלהם על סמך קריאה של יומני מסע, דו"חות, ספרים וכדומה. סוגה מחקרית זו ספגה ביקורות רבות, וכבר בתחילת המאה ה-20 אנו עדים להתפתחות מתודולוגית, כאשר התצפית המשתתפת הופכת להיות כלי המחקר העיקרי של האנתרופולוגים.
טיילור ניסח את אחת ההגדרות הקלאסיות למושג תרבות. לדעתו, תרבות היא אותה שלמות מורכבת הכוללת את הידע, האמונות, יצירות האומנות, החוק, המוסר, המנהגים ושאר הכישורים וההרגלים הנרכשים על ידי האדם השייך לחברה. הבעייתיות בהגדרתו נבעה מכך שהגדרה זו מתייחסת אל אדם כפסיבי, כלומר, כל מה שעליו לעשות זה לרכוש. חסרה פה הפעילות, היצירה, התפיסה המכבדת שרואה את האדם כיוצר תרבות. מאז נעשו ניסיונות רבים להגדיר את המושג תרבות. הגדרות מקובלת יותר כיום, הן כאלה המתארות את התרבות כמערכת משותפת של כללים, ערכים וסמלים, אשר הגשמתם על ידי בני חברה מסוימת מביאה להתנהגות המצויה בתחום הנחשב בעיני בני אותה חברה לראוי ולמקובל. כאשר אנו מדברים על הגשמה, הכוונה היא להפוך את האדם לא רק ממושפע מתרבות, אלא גם למשפיע על תרבות. מכאן שהתרבות דינמית ולא סטטית כפי שבא לידי ביטוי בהגדרתו של טיילור.
טיילור היה אחד ממנסחיה המובהקים של התאוריה האבולוציונית באנתרופולוגיה. הוא ביקש להעמיד את המציאות האנושית ככזו הנמצאת בהתפתחות ליניארית מתמדת, כאשר העמים "הפרמיטיבים" נמצאים בדרגת התפתחות נמוכה, בעוד עמי אירופה נמצאים בדרגת התפתחות גבוהה. ניתן להדגים זאת בעזרת גישתו אל הדת: טיילור התעניין במיתוסים, בשפה, טקסים דתיים ואף ביקש לחקור את התפתחות המוסדות התוך שבטיים. הוא הושפע מאוד מספרו של צ'ארלס דרווין על מוצא האדם, בו הוא דיבר על התפתחות השפה האנושית. טיילור לקח את הגישה הזו שנחשבה בזמנו לפריצת דרך וטען שיש ליישם את הגישה הזו על תרבויות נוספות, ולהמשיך את הטענות שדרווין החל בהם. אחת הטענות של דרווין הייתה, שהחשיבה המדעית התפתחה על יסוד החשיבה הדתית. בהסתמך על טענה זו, טיילור ביקש לדעת כיצד התפתחה החשיבה הדתית בפני עצמה, כלומר מה קדם לה. על כן, טיילור החל להתעניין בהתנהגותם של "הפרימיטיבים", ואחת ההתנהגויות שהוא נתקל בהן הייתה האנשה של העולם החי שסביבם. "הפרימיטיבים" התייחסו אל העולם החי כמו אל אנשים ולכן התייחסו אליו בכבוד. טיילור שאל מדוע ישנו יחס מאניש כלפי בעלי החיים והתשובה שהוא קיבל היא שהאדם עשה בעצמו חלוקה בין הגוף לבין הנפש. כלומר, אם לאדם ישנה ישות גופנית שהיא נפרדת מהנפש אז הוא חושב שגם לחיה צריך להיות כך. טיילור גם הבחין בכך שילדים בכל מקום בעולם, בצורה אוניברסלית, מאנישים בעלי חיים וצמחים. לכן הוא סבר ש"הפרימיטיביים" הגיעו לאותה דרגה כמו הילדים.
תהליך התפתחות הדת על פי טיילור: אנימיזם הוביל לפטישיזם, שהוביל לטוטמיזם.
פרוג'ה
פרוג'ה (באיטלקית: ) היא עיר במרכז איטליה, בירתם של מחוז אומבריה ונפת פרוג'ה.
העיר שוכנת במרחק 137 ק"מ מצפון לרומא, 112 ק"מ מדרום-מזרח לפירנצה, 107 ק"מ מדרום-מערב לאנקונה. הערים הקרובות לה הן אסיזי (במרחק 22 ק"מ ממנה) ואורבייטו (51 ק"מ).
לעיר היסטוריה עשירה הבאה לידי ביטוי בשרידים ארכאולוגיים. בעיר עומדות על תלן שתי חומות המקיפות אותה: חומה אטרוסקית וחומה מימי הביניים. החומה האטרוסקית כוללת שער מקורי שלם מהמאה ה-2 לפנה"ס. בנוסף, בין מבני העיר עוברת אמת מים עתיקה. המרכז ההיסטורי של העיר כולל ארמונות, מבנים ורחובות, שנשארו ללא שינוי מאז המאה ה-14.
העיר היא מרכז תרבותי וכלכלי והיא מוקד תיירות. בעיר פועלת אוניברסיטת פרוג'ה, אחת האוניברסיטאות העתיקות באיטליה, שהוקמה בשנת 1308. בנוסף פועלת בעיר אוניברסיטת פרוג'ה לזרים.
גאוגרפיה
פרוג'ה נבנתה על שיפועי גבעות שלמרגלותיהן נמצא עמק נהר הטיבר.
רוב העיר העתיקה מצוי בגובה 250 מטר מעל פני הים (בגובה זה נמצאים גם בניין העירייה וחומות העיר). האזור החדש של העיר נבנה בחלקה התחתון של העיר, עד לגובה של 170 מטר מעל פני הים. עמק נהר הטיבר היה בעברו אזור חקלאי.
בצפון העיר מצויים ההרים טציו (Tezio) ואקוטו (Acuto). במערב, מעט רחוק יותר, נמצא אגם טראזימנו, הידוע כמקום שבו התרחש קרב טראסימנו של חניבעל. במזרח נמצאות הגבעות הנמוכות של הרי האפנינים והעיר אסיזי.
לקראת המאה ה-20 העיר התרחבה לכיוון דרום-מערב במישור, ובאזור החקלאי לשעבר הוקמו דירות למגורים, כולל שכונות יוקרה, מתקני שעשועים ואזור תעשייה.
אוכלוסייה
אוכלוסיית העיר מעט מבוגרת מהממוצע באיטליה: הגיל הממוצע בעיר הוא 44 לעומת 42 במדינה כולה. שיעור הגידול של אוכלוסיית העיר עולה על הממוצע באיטליה: 7.86% לעומת 3.85%. 90.8% מאוכלוסיית העיר איטלקים, 3.9% ממזרח אירופה (בעיקר מרומניה ומאלבניה), 2% מאמריקה ו-1.3% מצפון אפריקה.
מזג האוויר
למרות ריחוקה מהים, מזג האוויר של העיר נוח למדי. בין השנים 1961–1990 הטמפרטורה הממוצעת הייתה 13 מעלות צלזיוס וממוצע המשקעים עמד על 850 מ"מ. מספר הימים הגשומים בשנה היה 96 ימים. לעיתים נדירות יורד שלג בעיר. בימים אחדים מגיעה הטמפרטורה עד 35 ואפילו 40 מעלות.
היסטוריה
פרוג'ה נוסדה במאות ה-10 וה-11 לפנה"ס על בסיס כפרים שהוקמו בשיפועי הגבעות באזור. החל מהמאה ה-8 לפנה"ס תחומי הכפרים הגיעו עד לראשי הגבעות, שבהן גם החלה להבנות העיר. העיר התפתחה במהירות בעיקר בזכות מיקומה: העיר ממוקמת על שפת נהר הטיבר ומשמשת גבול בין האוכלוסייה האטרוסקית לאומברית. גרעינה של העיר החל להתבסס במאה ה-6 לפנה"ס, בה נבנה הנקרופוליס. קיימת עדות עקיפה לפיה העיר הייתה אחת משתים עשרה ערי אטרוריה החשובות. בתקופה זו מוזכר לראשונה שמה הראשון של העיר - "פרוסיה" (Perusia), ולראשונה נזכרת בכתובים החומה המקיפה את העיר, הקיימת עד היום.
התקופה הביזנטית
העיר הייתה למרכז מסחרי חשוב בין ויה אמרינה (via Amerina) וויה פלמיניה (Via Flaminia). בשנת 493 העיר נכבשה על ידי תאודוריק הגדול (Flavius Theodericus) מלך האוסטרוגותים. בשנת 537 העיר נכבשה על ידי צבא האימפריה הביזנטית של בליסאריוס יחד עם ויטיגה (Vitige) מלך האוסטרוגותים. בשנת 548 היא עברה לשליטת טוטילה מלך האוסטרוגותים לאחר שרצח את סנט ארקולנו (Sant'Ercolano) שהיה הבישוף של העיר. במאה ה-8 פרוג'ה הייתה תחת שלטון בלעדי של הביזנטים, לאחר שהייתה תחת שליטה לומברדית לפני כן. החל מהמאה ה-9, בימי קרל הגדול, העיר עברה לשליטת האפיפיור ושלט בה הבישוף המקומי. במאה ה-11 היא שבה להיות עצמאית.
העירייה (Il Comune)
בשנת 1139 הושבעו לראשונה בימי הביניים מושלי העיר (Console), ועמם הוקם השלטון המקומי העירוני. במאה ה-12 השליטה בעיר חולקה בין המושלים, "האספה הכללית" (l'Arengo) ומועצה מצומצמת. במחצית השנייה של המאה תחום העיר התרחב באופן ניכר. העיר זכתה לחסות האפיפיור אינוקנטיוס השלישי בהסכם הגואלפים והגיבלינים (Guelfi e Ghibellini), שבו היו 41 סעיפים הקשורים בעיר. במאה ה-13 התפתח המסחר בעיר. בשנת 1308 הוקמה האוניברסיטה המקומית, אוניברסיטת פרוג'ה. בשנת 1342 הוטלו הגבלות על הסחר בשל המוות השחור. בשנת 1358 העיר נוצחה בקרב טוריטה (Battaglia di Torrita) ונחרבה יחד עם סיינה.
שלטון האפיפיור
בשנת 1370 פרוג'ה חזרה להיות תחת שליטת האפיפיור. בתקופה זו נעשו בעיר עבודות ציבוריות כגון: בניית כיכר ובניית בנייני הצבא (Bracciole logge). בתקופה זו גברה השפעת משפחת בליוני (Baglioni) בעיר. המאה ה-15 הייתה תקופה שקטה לעיר וחלה בה פריחה תרבותית. בשנת 1540 העיר איבדה את עצמאותה בקרב נגד פייר לואיג'י פרנזה (Pier Luigi Farnese) וסופחה למדינת האפיפיור. מצודת Rocca Paolina, על שמו של האפיפיור פאולוס השלישי, נבנתה כמושב האפיפיור בעיר.
העידן המודרני
מאז המאה ה-16 ועד הקמת ממלכת איטליה בשנת 1860 פרוג'ה הייתה בתקופת קיפאון דמוגרפי וכלכלי, בדומה לשאר הערים שהיו תחת שלטון הכנסייה בתקופה זו. בתקופה זו נבנו ארמונות נוספים וכנסיות מפוארות. ב-20 ביוני 1859 התרחש "הטבח של פרוג'ה" על ידי המשמר השווייצרי שנשלח על ידי האפיפיור פיוס התשיעי לדכא את המרד של פטריוטים מקומיים. פעולה זו לא הועילה, ובשנת 1860 אומבריה הייתה לחלק מממלכת איטליה.
באוקטובר 1922 הוקם בעיר המטה למימוש השלב הסופי של המצעד על רומא. המטה נעזר בבסיס החשוב של המיליציה הפשיסטית בעיר. באמצעות המטה אורגנו הצועדים לעלות לרומא, בחלקם, באמצעות הדרכים הרומיות העתיקות שעברו ליד העיר.
במלחמת העולם השנייה מחתרת העיר הייתה חלק מהמחתרת באסיזי. הצבא הבריטי כבש את העיר מהגרמנים ב-20 ביוני 1944.
כלכלה
בפרוג'ה פועלת חברת הממתקים המפורסמת "פרוג'ינה", שנוסדה בשנת 1907. אחד ממוצריה המפורסמים של החברה הם ה"באצ'י" (Baci, מילולית - נשיקה), שוקולד ממולא באגוזי לוז ועטוף באיגרת שרשום עליה היגד אהבה בשפות שונות. חברת פרוג'ינה היא כיום חלק מחברת נסטלה. על פי המסורת מקור המנהג הוא סיפור אהבה שנרקם בין אשתו של אחד ממייסדי החברה, לואיזה ספניולי, לג'ובני בואיטוני, בנו של אחד ממייסדי החברה. לואיזה הייתה מגישה לגובני קפה עם שוקולד וכך הייתה מצהירה על אהבתה לו.
תחבורה ציבורית
פרוג'ה ידועה בפעולותיה לעידוד התחבורה הציבורית. העירייה נקטה לא מכבר בצעדים המגבילים את תנועת כלי הרכב הפרטיים בעיר, ובמרכז העיר אף נאסרה כניסת מכוניות לחלוטין. בכניסות לחלק המישורי של העיר הוקמו מגרשי חניה, מהם ניתן לעלות במעליות ובמדרגות נעות למקום גבוה בעיר רוקה פאולינה (Rocca Paolina).
מאז 2008 מופעלת בעיר מערכת הסעה אוטומטית, הנוסעת ממרכז העיר למגרשי-החניה למרגלות העיר. מסלולה הנוכחי אורכו 3 ק"מ והוקמו בו שבע תחנות. ה"מינימטרו" פותחה על ידי חברת "לייטנר" (Leitner) והיא דומה לרכבת פוניקולרית, בהבדל שהיא נוסעת על צמיגי גומי. הקרונות נגררים בעזרת כבלים נעים הנמשכים מהתחנה העליונה של המינימטרו במסוף העליון שלה ב-Pincetto. הכבלים נעצרים כאשר הקרונות מגיעים לתחנות. המסילה היא דו-מסלולית.
אמנות
פרוג'ה הייתה מרכז של אמנים. אחד מהם היה הצייר פייטרו ואנוצ'י (Pietro Vannucci) (1446–1524), שנודע בכינוי פרוג'ינו (Perugino) על-שם העיר. הוא קבל את הכשרתו בסדנה של אנדראה דל ורוקיו יחד עם לאונרדו דה וינצ'י. הוא נחשב לאחד מצייריה המובהקים של אומבריה בתקופת הרנסאנס. ציוריו מוצגים היום בקתדרלה של העיר ובמבנים סמוכים. הוא נמנה עם המורים של צייר הרנסאנס רפאל.
ציירים נוספים שפעלו בעיר הם פינטוריקיו, פרה אנג'ליקו ופיירו דלה פרנצ'סקה.
החומות והעיר העתיקה
רחובות העיר העתיקה מאופיינים במבנה ויקולי (Vicoli), שנועד בזמנו לבלבל את האויב הפולש ולכן העיר מרושתת ברחובות קצרים, צרים ומפותלים, חלק ניכר מהם רחובות ללא מוצא.
יהודי העיר
היהודים הראשונים הגיעו לעיר במאה ה-13, בהזמנת שליטי המחוז, במטרה לפתוח דלפקים למתן הלוואות. המסמך הראשון המזכיר יהודים הוא משנת 1287. בשנת 1322 הגיעה לאומבריה קבוצה של יהודים מרומא. הם סבלו מהטרדות שכללו שרפה של ספרי התלמוד שלהם.
בשנת 1422 התכנסה בפרוג'ה "ועדה השנים-עשר" של הקהילות היהודיות באיטליה במטרה למנוע תעמולה נגד היהודים שאורגנה על ידי ג'ובאני דה קפסטראנו, שכונה "השוט של היהודים", ששמו הטיל אימה על יהדות איטליה. הוועדה החליטה להטיל מס על היהודים על מנת להשיג את ביטול הגזרות.
בשנת 1457 היה בעיר בית כנסת, שפעל בארמון בוויה וקיה (Vecchia), בבעלות משפחה של אציל איטלקי. מבנה זה ומבנה נוסף נרכשו על ידי אלאוצ'יו ואנג'לו גוליילמו (Aleuccio e Angelo di Guglielmo) ונמסרו חינם לשימוש הקהילה. לאחר פטירתם בית הכנסת עבר לבעלות הקהילה. בשנת 1489 הבנקאי ונטורה דה-אברמו נטל שליטה על הבניין. עם מותו, בית הכנסת עבר לבעלות הקהילה
בשנת 1462 יזם הנזיר מיקלה דה-מילאנו חרם על פרוג'ה, בגלל ההסכם שהיה לה עם הבנקאים היהודים להקמת מוסד להלוואות בעיר. הוא דרש כי יוקמו מוסדות נוצרים למתן הלוואות - Monti di Pieta - והם ימלאו את תפקידי הבנקים של היהודים. יוזמתו הצליחה במחוזות המרכז של איטליה, בין השאר בערי אומבריה: פרוג'ה, אסיזי, מארקה, אנקונה ועוד. היהודים כבר לא היו נחוצים לכלכלת הערים ובמקומות אחדים גורשו. בשנת 1485 הנזיר ברנארדינו דה פילטרה (Bernardino da Feltre), הביא לגירוש היהודים מפרוג'ה.
בראשית המאה ה-16 חזרו היהודים לעיר. וידוע על שני חברים יהודים שהיו באגודת הציירים בעיר. בשנת 1569 גורשו היהודים מהמחוז, כמו שנהגו במדינת האפיפיור. רובם עברו לשני הגטאות שבהם היהודים הורשו לגור, ברומא ובאנקונה. בעקבות צעד זה הוחלו הגזרות על מרבית יהודי איטליה. אך בשנת 1590 חזרו היהודים לפרוג'ה והקצו להם אזור למגורים. כן ניתנו ליהודים הרשאות לפתוח מחדש בנקים בעיר..
בית הקברות היהודי העתיק חדל לשרת את יהודי העיר כבר לפני מאה שנה. קיימים תעודות על כך שפעל מהמאה ה-14. משנת 1874 יהודי העיר נקברים בחלקה מיוחדת בבית הקברות העירוני. יש בו כ-150 קברים. הקהילה היהודית ברומא מטפלת בבית הקברות היהודי המקומי.
במאה ה-20 הגרעין של יהודי העיר היה משפחת דאססאו (Dessau), שהייתה ממוצא אשכנזי. הרב מנחם עמנואל הרטום, בנו של הרב אליה שמואל הרטום היה רבה של העיר בשנים 1937–1938.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר העיר הייתה תחת שלטון הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית אב כנסיית סנט אנדריה ופורטה אנה סוסזנה (chiesa di Sant'Andrea a Porta Santa Susanna), פדריקו וינצ'נטי (Federico Vincenti) שיתף פעולה עם המחתרת באסיזי במטרה להסתיר פליטים יהודים. הוא זכה על כך בתואר חסיד אומות העולם.
בעיר פועל מרכז לתרבות עברית (Centro Culturale Ebraico di Perugia) בראשות פרופ' גוסטבו רייכנבאך ( Gustavo Reichenbach) ליד האוניברסיטה המקומית. רייכנבאך הוא גם ראש הקהילה הקטנה בעיר, המונה כרגע 32 נפש. במרכז העיר קיימת כיכר קטנה על-שם בית כנסת - Piazzetta della Sinagoga.
באוניברסיטת פרוג'ה, בספריית הרקטור (Biblioteca dei Dottorato), מצוי אוסף של כתבי-יד עבריים מימי הביניים. בליקוט המגילות בפרוג'ה, החל בשנת 1981 פרופ' יוסף ברוך סרמוניטה מהאוניברסיטה העברית בירושלים. המגילות התגלו בתוך כריכות של ספרים מתקופות מאוחרות יותר כאשר דפי הקלף שימשו לבניית הכריכות ספרים. עד כה נחשפו בארבעים ספרים דפים כפולים של מגילות קלף. בין השאר נמצאו דפים מהמקורות הבאים : ספרי התנ"ך, תלמוד בבלי וספרי הלכה. האוסף כונה בשם "הגניזה של פרוג'ה"
מוריס דיריפלה
מוריס דיריפלה (בצרפתית: Maurice Duruflé, 11 בינואר 1902 – 16 ביוני 1986) היה מלחין, נגן עוגב ומחנך צרפתי.
קורות חייו
דיריפלה נולד בלובייר, נורמנדי-עלית. ב-1912 נכנס לבית הספר למקהלה של קתדרלת רואן, שם למד פסנתר ועוגב אצל ז'יל הלינג. בגיל 17 עבר לפריז, שם המשיך באופן פרטי בלימודי עוגב אצל שארל טורנמיר, שלצידו שימש כעוזר בבזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז עד 1927. ב-1920 נכנס דיריפלה לקונסרבטואר של פריז וסיים את לימודיו שם בפרסים ראשונים בעוגב, הרמוניה, ליווי בפסנתר ובהלחנה.
ב-1927 מינה לואי ויירן את דיריפלה לעוזרו בקתדרלת נוטרדאם בפריז. דיריפלה היה לנגן עוגב בשם בלבד בסן-אטיין-די-מון בפריז בשנת 1929 ובמשרה זו החזיק עד יומו האחרון. ב-1939 ניגן בביצוע בכורה את הקונצ'רטו לעוגב של פרנסיס פולנק (הקונצ'רטו לעוגב, כלי קשת וטימפני בסול מינור); הוא יעץ לפולנק בנושא המשלבים של תפקיד העוגב. ב-1943 התמנה לפרופסור להרמוניה בקונסרבטואר של פריז, שם עבד עד 1970. ב-1947 כתב דיריפלה את היצירה המפורסמת ביותר, כנראה, מבין יצירותיו המעטות: רקוויאם אופוס 9 לסולנים, מקהלה, עוגב ותזמורת. באותה שנה הייתה מארי-מדלן שבלייה לעוזרתו בסן-אטיין-די-מון. השניים נישאו ב-1953. היו אלה נישואיו השניים של דיריפלה, אחרי שנישואיו הראשונים התבטלו באישור הוותיקן ב-1953. הזוג היה לצמד עוגב מפורסם ופופולרי, שיצא לסיורים אחדים בשנות ה-60 ובראשית שנות ה-70.
GlobalSecurity.org
GlobalSecurity.org הוא ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח, לא פוליטי ועצמאי, המשמש כצוות חשיבה, קבוצת מחקר וייעוץ. לארגון יש גם אתר אינטרנט.
האתר נגיש לקוראיו בחינם והכנסותיו מבוססות על פרסום מקוון. קהלי היעד של האתר הם "מומחים בתחום", "מנהיגים בכירים", "צוותים זוטרים ומתמחים", "אזרחים מודאגים", ו"כתבי חדשות"; האחרונים, לפי האתר, הם קהל היעד החשוב ביותר שלו.
GlobalSecurity.org התפצל מ-www.fas.org, האתר של פדרציית המדענים האמריקניים (FAS), המעסיקה הקודמת של מנהל GlobalSecurity.org, ג'ון פייק. חלק מתכני האתר הוכנו על ידי פייק במקור עבור האתר של FAS.
קרב שמכור
הקרב היה חלק מסדרת עימותים בין הממלכה האטבגית של אזרבייג'ן, הידועה גם בשם הממלכה האילדניזית, על שם השושלת שהנהיגה אותה, והממלכה הגאורגית המאוחדת. התגבשות הכוח האילדניזי, בשנות השלושים של המאה השתים עשרה, חפף לתחיית מדיניות ההתפשטות הצבאית של מלכים הגאורגיים, ששיטחם גבל במחוזות המוסלמיים של שירוואן ואראן (آران).
רקע
לקרב קדמה מלחמה שושלתית (1191-1195) על נכסי האילדניזידים. המנצח במאבק הכוחות היה, נוסרת אל-דין אבו בכר איבן פהלאוואן מוחמד, ששלט בשנים 1195–1210. הוא הרג את אחיו הגדול, קותלוגו, בהתנקשות, והכריח את אחיו הצעיר, אמיר מיהרן, למצוא מחסה בחצר הגיס לעתיד, שירוואנשאח (شروان شاه) אר'סרתן מנוצ'הר (בסביבות 1160-1196). הגיס, יחד עם האח הצעיר, פנו לטביליסי, בבקשה לעזרה של תמר, מלכת גאורגיה, וביקשו הגנה רשמית על שירוואן. הם נתקבלו בכבוד גדול בחצר הגאורגית, וקיבלו את התמיכה שביקשו, והצבא הגאורגי בראשות המלך המלווה, דוד סוסלן, צעד לכיוון שירוואן.
הקרב
אבו באכר, מתוגבר בידי האמירים המוסלמים שלו, המתין לאויביו, ב-1 ביוני 1195, כשהוא מבוצר היטב בשאמכור. דוד סוסלן שלח כוח קטן יחסית, שיפרצו את שערי העיר, כאשר הוא הוביל את עיקר הצבא הגאורגי עמוק לתוך עורף המוסלמי. בתחילה החזיקה הגנת העיר מעמד, וגם הצבא בעיקרי נתקל בדרכו במכשולים כמו דרכים רעועות ותוואי שטח קשה, שהאטו את הגאורגים בדרכם. אולם התמרון של דוד סוסלן הוכח כמוצלח ומכריע, וצבאו של אבו באכר ניגף קשות. בסופו של דבר נכבשה גם שאמקור על ידי הגאורגים, שרדפו אחרי החיילים המוסלמים לגנג'ה, שנפלה אף היא בידי הגאורגים.
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 1989
מצעד סוף השנה של בילבורד הוט 100 לשנת 1989 הוא רשימת השירים לסיכום שנת 1989 של הבילבורד הוט 100, שפורסמה ב-23 בדצמבר 1989. דירוג המצעד מבוסס על נתוני השמעות ברדיו ועל נתוני מכירות שנאספו לאורך שנה. כמו כן, הוא מחושב לפי נתוני מכירות שנאספו בפרקי זמן ספציפיים שנקבעו על ידי בילבורד ומתבסס על מצעד השירים השבועי שמופק על ידו.
קרב שמכור
אחרית דבר
לאחר הקרב נמלט אבו באכר נמלט לנחיצ'יבאן ואמיר מיהרן מונה כאטבג בגנג'ה, רק כדי להיות מורעל באותה שנה. כתוצאה מכך יכול היה אבו בכר לחזור לבירה, כשהוא מוביל לעימות חדש כנגד גאורגיה. מספר פלישות של הגאורגים בין השנים 1196–1209 הותירו מספר יישובים חרבים.
דוכס ולינגטון
הדוכס מוולינגטון (Duke of Wellington) על שם ולינגטון שבסאמרסט, הוא תואר אצולה עובר בירושה בבריטניה. הראשון שנשא בתואר היה ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, המצביא והמדינאי הבריטי יליד אירלנד, שנודע יחד עם בליכר בזכות הניצחון על נפוליון בקרב ווטרלו. משפחת ולסלי היא במקור שושלת אריסטוקרטית אנגלו-אירית.
היסטוריה
התארים "דוכס ולינגטון" ו"מרקיז דורו" הוענקו לארתור ולסלי ב-11 במאי 1814. התארים המשניים לתואר דוכס ולינגטון הם: "מרקיז ולינגטון" (1812), "מרקיז דורו" ([1814), "רוזן מורנינגטון" (1760, הועבר בירושה לדוכסי ולינגטון בשנת 1863), "רוזן ולינגטון" (1812), ""ויקאונט ולסלי" (1760, הועבר בירושה בשנת 1863), "ויקאונט ולינגטון" (1809), "ברון מורנינגטון" (1746, הועבר בירושה בשנת 1863) ו"ברון דורו" (1809). הווקאונטיות של ולסלי והברונות והרוזנות של מורנינגטון הן במסגרת האצולה האירית, והשאר הן באצולה של הממלכה המאוחדת.
דוכסי ולינגטון אוחזים גם בתארים הזרים "נסיך וטרלו" (של שושלת אורנז' של הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, על שם מקום הקרב, אשר הפך אחר כך לשטח בלגי, 1815), "דוכס סיודאד רודריגו" (ספרד, 1812), "דוכס הניצחון" (פורטוגל, 1812), "מרקיז טורס ודרס" (פורטוגל, 1812) ו"רוזן וימיירו" (פורטוגל, 1811). אלו הוענקו לדוכס הראשון כתוארי ניצחון על שירותו היוצא-דופן כגנרל במלחמת חצי האי (בספרד ופורטוגל) ובקרב ווטרלו.
מושב המשפחה הוא ב-Stratfield Saye, ליד בייסינגסטוק שבהמפשייר. בית אפסלי (Apsley, בית מגוריו של הדוכס הראשון בלונדון, שנודע גם ככתובת Number One, London) נמצא כיום בבעלות גוף השימור הבריטי English Heritage, אך המשפחה עדיין מחזיקה בבעלותה דירה בבניין.
דניאל הלוי
דניאל הלוי דה באריוס (מיגל באריוס, 1625 – 1701) היה משורר והיסטוריון בן למשפחת אנוסים ממשפחת קונברסו שהצטרף לקהילת היהודים הפורטוגזים  באמסטרדם. הוא נולד במונטילה שבספרד ומת באמסטרדם. דניאל היה בנם של סיימון דה באריוס (יעקב לוי קניזו) ושל שרה ואלה. סבו היה אברהם לוי קניזו.