cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לגליזציה של סמים קלים
מצרים
במהלך פלישתו של נפוליאון בונפרטה למצרים בשנת 1798, אלכוהול לא היה זמין לכל מצרים מכיוון שהיא מדינה אסלאמית. במקום אלכוהול, נקטו חייליו של בונפרטה להשתמש בחשיש, אשר הם מצאו לטעמם. כתוצאה מהצריכה הבולטת של חשיש על ידי הכוחות, עישון חשיש וצריכת משקאות המכילים אותו נאסרו באוקטובר 1800, אם כי הכוחות התעלמו לרוב מהפקודה. לאחר מכן, בתי קפה מצריים אסרו על משקאות המכילים חשיש ומקומות אשר מכרו אותם הושבתו ובעליהם נכלאו. במהלך תקופה זו, חשיש שיובא ממדינות אחרות הושמד בשריפה. עם תום הכיבוש בשנת 1801, הכוחות הצרפתים החזירו איתם אספקת חשיש לצרפת. בשנת 1877, השלטון העות'מאני בקונסטנטינופול המליץ על השמדת כל החשיש במצרים, ובשנת 1879 נאסר ייבוא של קנאביס. ב-1882 כבשו הבריטים את מצרים, שנותרה באופן פרובינציאלי מחוז עות'מאני אוטונומי, אך בפועל הבריטים שלטו. זמן קצר לאחר שממשלת מצרים הוציאה איסור על גידול בשנת 1884, אף על פי שהפקידים הורשו להחרים ולייצא חשיש שנתפס במקום להרוס אותו. למרות צעדים אלה, הייצור והמכירה של הקנאביס נמשכו, כאשר הרשויות השביתו באופן שגרתי את המקום בו נצרך קנאביס, עד המאה ה-20. קנאביס גדל במהלך השנה בחצי האי סיני ובמצרים העליונה. הסחר מתמקד בעיקר בסיני, והאזור היה היעד העיקרי למאמצי ההשמדה, כאשר 7 מיליון צמחי קנאביס (יחד עם 10.3 מיליון צמחי אופיום) חוסלו בו בשנת 1994. כיום, השימוש לרוב לא נאכף והרשעות לשימוש אישי הן נדירות.
מרוקו
קנאביס במרוקו היה בלתי חוקי מאז עצמאות המדינה בשנת 1956, ועבר איסור מוחלט ב-1974 על ידי המלך מוחמד החמישי, אך הוא נסבל בחלקו במדינה ולעיתים קרובות לא נאכף. קנאביס מעובד במרוקו במשך מאות שנים והמדינה היא כיום בין יצרני החשיש המובילים בעולם. החל משנת 2016, היא הספקית הגדולה בעולם של קנאביס. בהיותה מדינה אשר מייצרת חלק ניכר מהחשיש בעולם, היא הוגדרה כמפיקה הגדולה ביותר שלו בין השנים 2002–2010 לפני שמחקר שנערך בשנת 2012 הציב את אפגניסטן כמפיקה המובילה. הייצור של מרוקו בשנת 2010 עמד על 760 טון שרף קנאביס. בשנת 2003, 70% מהחשיש שנצרך באירופה הופק במדינה. יבול זה סיפק הכנסה יציבה ליותר מ-90,000 משקי בית. עם צריכת הקנאביס המתפרסמת יותר ויותר ברחבי העולם, אזרחי מרוקו ניצלו את היתכנות הייצור של סם זה באזור הריף ההררי, כמו גם את העניין בקנאביס מצד תיירים. האזור עצמו אינו מייצר הרבה יבולים מלבד "כיף", השם המרוקאי לקנאביס, מה שיוצר מקום רב לסיורים באזור. הערים צ'פצ'און וקטאמה הפכו בעשורים האחרונים למוקד לתיירות קנאביס.
קנאביס נאסר במרוקו בעקבות עצמאותה, אולם הסובלנות המסורתית לייצורו באזור הריף, בתוספת ההכרה בכך שקנאביס מהווה חלק גדול מכלכלה הלאומית, הובילו לדיון בעד הלגליזציה שלו. בשנת 2009, פואד עלי אל חיממה זכה לתמיכה רב-מפלגתית בקרב פוליטיקאים מרוקאים בהצעתו למתג מחדש את הקנאביס כסם מרוקאי מסורתי ולא כסם מסוכן, וקרא לדיון לאומי ולהפחית את העמדתם לדין של החקלאים. בשנת 2014 הציעה מפלגת האותנטיות והמודרניות טיוטת חוק שתשמור על צריכת קנאביס פנאי בלתי חוקית, אך תרשה ותסדיר מגדלים ותפנה את תפוקתם למוצרי קנאביס רפואי ותעשייתי. אמנם הדיבורים על לגליזציה של קנאביס במרוקו היו טאבו במשך עשרות שנים, אך יותר ויותר נפוץ למצוא דיון ותמיכה בנושא בשנים האחרונות. במרץ 2021, אישרה ממשלת מרוקו טיוטת חוק לחוקיות השימוש הרפואי בקנאביס. ב-26 במאי, הפרלמנט הצביע על הכשרת שימושו למטרות רפואיות, כמו גם לקוסמטיקה ותעשייה. אולם, שימוש למטרות פנאי עדיין איננו חוקי. ההתרה אושרה בהצבעה שנייה ב-16 ביוני, לאחר התאמות מסוימות בחוק, שהוצעו על ידי לשכת המועצות.
סיישל
קנאביס בסיישל אינו חוקי למטרות פנאי או רפואה. עם זאת, נתונים סטטיסטיים המצביעים על כך שיותר מרבע מאוכלוסיית המדינה משתמשים בו, כמו גם שימוש בולט בקרב מתבגרים. לאחרונה, המאבק ללגליזציה של קנאביס כלל עצומה שנחתמה על ידי 5-10% מאוכלוסיית המדינה ותיק בית משפט שקרא לממשלה לאפשר שימוש רפואי בנגזרותיו.
השינוי האחרון בחוקי הקנאביס של סיישל היה בחוק שימוש לרעה בסמים בשנת 2016. חקיקה זו הועברה בהצבעה פה אחד באספה והחליפה פעולה משנת 1990. המעשה ביקש לתת יותר סמכויות להילחם בסחר בסמים ובשימוש לרעה בהם ולהפוך את חקירת עבירות הקשורות לסמים והעמדה לדין קלה יותר. החוק גם שם דגש משמעותי על הצורך לקדם טיפול, חינוך, שיקום, החלמה ושילוב חברתי מחדש של אנשים הסובלים מהתמכרות.
בפברואר 2020, תקנות שהוצעו בשימוש לרעה בסמים (מוצרים המבוססים על קנאבידיול למטרות רפואיות), יהפכו את הקנאביס לחוקי למטרות רפואיות, ויקבעו את אופן ביצוע הייבוא של הקנאביס הרפואי, הנחיות למומחים רפואיים לאשר למטופל שימוש במוצרים מבוססי קנאביס רפואי וכללים לגבי גישה, אחסון וניהולו של הסם. החקיקה תעסוק גם בסוגיות שונות הנוגעות לקנאביס מרפא, כולל איסורים המוצעים על פרסום קנאביס מרפא ומוצריו הקשורים אליו.
מפלגות פוליטיות
מפלגות פוליטיות רבות תומכות, בדרגות שונות ומסיבות שונות, בלגליזציה בחוקי בקרת הסמים, החל ממפלגות ליברליות ועד תנועות שמאל, כמו גם כמה אנשי רוח ימניים פרגמטיים. לגליזציה של סמים היא סעיף במצע בסיסי של רוב המפלגות הליברטריאניות. ישנן גם מספר רב של מפלגות מריחואנה עם גיליון יחיד המוקדש להתרת לגליזציה של קנאביס באופן בלעדי.
בין השנים 1999–2006 נרשמה ב מפלגת הלגליזציה של ברית הקנאביס (LCA), עם אלון באפרי כמנהיג המטרה שלה לרישום בלבד, שהציבה מועמדים בבחירות לבית נציגות הפרלמנט של המדינה ולמועצות השלטון המקומי. המפלגה ביטלה מאוחר יותר את רישומה כמפלגה פוליטית וממשיכה לעבוד כקבוצת לחץ על הפוליטיקאים לקידום הלגליזציה. קמפיין לגליזציית הקנאביס (LCC) שנוסד בסוף שנות ה-60, שימש כקבוצת לחץ לאורך כל שנות ה-70 וה-80 וסיפק ערוץ תמיכה לביטויים פוליטיים מאוחרים יותר. מפלגת הלגליזציה של ברית הקנאביס התמודדה על 21 מחוזות בחירות בבחירות הכלליות בשנת 2005.
המפלגה שינתה את שמה בשנת 2011 לרפורמה בחוק הקנאביס (CLEAR). עם שינוי זהות זה חל בה גם שינוי מדיניות, דוברים, לוגו, סמלים, עלונים ומטרות. היא הייתה מפלגה פוליטית רשומה בין השנים 2011–2013 ופועלת כעת כקבוצת לובי. קנאביס יותר בטוח מאלכוהול (CISTA) הייתה מפלגה פוליטית שהוקמה בשנת 2015. בבחירות הכלליות בשנת 2015 הם פעלו למען ועדה מלכותית לבדיקת חוקי הסמים במדינה הנוגעים לקנאביס. החל משנת 2016, המפלגה הליברל-דמוקרטית, המפלגה הירוקה של אנגליה ווילס והמפלגה הסקוטית הירוקה תומכים בלגליזציה של קנאביס.
בקנדה הושקה מפלגת מריחואנה של קנדה על ידי מארק בוריס סנט מוריס בפברואר 2000 המפלגה נתפסת כממשיכה למפלגת "Bloc pot" במטרה לעבוד ברמה הפדרלית. המפלגה הליברלית של קנדה אימצה מדיניות לגליזציה גם כן בכינוס המפלגה האחרון שלה. מפלגת המריחואנה של ססקצ'ואן פעלה באופן עצמאי מבחינה פוליטית, ואינה החזיקה בשום אסוציאציה רשמית לארגונים פוליטיים אחרים מבחינה פדרלית או פרובינציאלית. ב-20 באפריל 2006 הגישה המפלגה את עתירת ההרשמה לבחירות בססקצ'ואן והמפלגה נרשמה במלואה כמפלגה פוליטית במחוז ססקצ'ואן החל מה-7 ביוני 2006 עד שנת 2010. בקולומביה הבריטית מפלגת המריחואנה הבריטית קולומביאנית עובדת באופן עצמאי ממפלגת המריחואנה של קנדה. באוסטרליה, בשנות השבעים התמודד ג'יי ג'יי מקראוך לפרלמנט כמועמד למפלגת המריחואנה האוסטרלית בעוד שמפלגתו הגיעה למקום הרביעי בבחירות. בשנת 1986 התמודד ניק בראש למפלגת מריחואנה לבחירות המשנה של עיירת ריאמה בניו סאות' ויילס. בבחירות המדינה בשנת 1988 הצטרף למכיזה מקפרסון בהתמודדות למועצה המחוקקת. מפלגת עזור לסיים את איסור המריחואנה (קנבוס) ממשיכה להתמודד בבית העליון בבחירות למדינת דרום אוסטרליה, כאשר התוצאה הטובה ביותר שלה הייתה בשנת 1997, כאשר קיבלה 1.7% מהקולות, וגברה על מפלגות פופולריות יחסית כמו מפלגת הירוקים הדרום אוסטרלית. המפלגה נרשמה לראשונה בשנת 2000, ולאחר מכן בשנת 2006 במסגרת לוח 3 לתיקון הבחירות ומשאל העם.
בשנת 2013, מפלגת הרפורמה בחוק הסמים נרשמה בהצלחה בוועדת הבחירות באוסטרליה, עם למעלה מ-500 חברים כנדרש. אף על פי שהמפלגה ייצגה את הליברליזציה של חוקי הסמים באופן כללי, הקנאביס היה המוקד העיקרי שלה. המפלגה נרשמה רשמית ב-31 ביולי 2017. באפריל 2018 הודיעו הירוקים האוסטרלים כי הם תומכים בלגליזציה של קנאביס מגיל 18 ומעלה. מפלגת לגליזציית קנאביס הוקמה ביוני 2020 במדינת מערב אוסטרליה. היא זכתה בשני מושבים במועצה המחוקקת בבחירות המדינה במרץ 2021. מפלגת לגליזציית קנאביס קווינסלנד הוקמה במדינת קווינסלנד בספטמבר 2020.
בין המפלגות הפוליטיות הפעילות של קנאביס בארצות הברית כוללות את מפלגת הכשרת עשב הקנאביס, מפלגת לגליזציית מריחואנה עכשיו, מפלגת לגליזציית מריחואנה ומפלגת המריחואנה של ארצות הברית. גם המפלגה הליברטריאנית, המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הירוקה דוגלות בלגליזציה של מריחואנה. מפלגות פוליטיות אחרות בתחום הקנאביס שהיו פעילות בעבר כללו את המפלגה נגד האיסור, מפלגת הרפורמה במריחואנה ומפלגת הנוער הבינלאומית.
היסטוריה של מפלגות פוליטיות בקנאביס ברחבי ארצות הברית:
שנות ה-1960–1970
מפלגת הנוער הבינלאומית, שהוקמה בשנת 1967 כדי לקדם את התרבות הנגדית של שנות השישים, הריצה לעיתים קרובות מועמדים לתפקיד ציבורי. דגלה מתוארת ככוכב בעל חמש פינות מחודדות על גבי עלה קנאביס.
שנות ה-1970–1980
מפלגת העשב הוקמה במינסוטה בשנת 1986 והריצה מועמדים רבים למשרדים ממלכתיים ופדרליים. המפלגה הייתה פעילה באיווה, מינסוטה, ורמונט. המפלגה הריצה מועמדים בכל בחירות לנשיאות בין השנים 1988 ל-2000. מפלגת מריחואנה חוקית עכשיו הוקמה במינסוטה בשנת 1998. בשנת 1998, מועמד עצמאי, אדוארד פורצ'יון, התמודד לקונגרס מניו ג'רזי כמועמד מפלגת לגליזצית מריחואנה. מאז, פורצ'יון התמודד מספר פעמים למספר משרדים, תחת מפלגה זו. מפלגת הרפורמה במריחואנה הוקמה בניו יורק, בשנת 1998, וניהלה שם מועמדים גוברטוריים גם בשנת 1998 וגם בשנת 2002.
שנות ה-2000
מפלגת המריחואנה של ארצות הברית, שאורגנה בשנת 2002, מקדמת מעורבות בחירות על ידי תומכי לגליזציה למריחואנה. בשנת 2012, הקבוצה אישרה את הליברטריאן גארי ג'ונסון לנשיאה. המפלגה נגד האיסור הריצה מועמדים לתפקיד במדינת ניו יורק למחזור בחירות בשנת 2010. בשנים 2010 ו-2012, המועמד העצמאי קריס אריקסון היה מועמד בקלפי למספר משרדים בוורמונט תחת התווית מפלגת המריחואנה האמריקאית. המפלגה הפוליטית "עשב" שינתה את שמה בשנת 2014 למפלגת הקנאביס לגראסוטליזליזציה. בשנת 2016, מפלגת מריחואנה חוקית עכשיו הציבה את מועמדיה לנשיאות להצבעה בשתי מדינות.
מדינות בארצות הברית עם מפלגות פוליטיות פעילות עבור לגליזציית קנאביס: בניו זילנד, מפלגת לגליזציית הקנאביס התמודדה לראשונה בשנת 1996. מעולם לא היו להם חברי פרלמנט, אך הם עמדו בממוצע על 1% מהקולות הפופולריים - חמישית ממה שנחוץ כדי להשיג חברי פרלמנט תחת הפרופורציות הפרופורציונליות של ניו זילנד. למפלגה היו מועמדים בבחירות הכלליות ב-2008. המפלגה הירוקה של ניו זילנד אמרה כי אם תקים ממשלה בבחירות 2017 היא תאשר חוקי קנאביס. על פי הצעתה, "אנשים יוכלו לגדל באופן חוקי ולהחזיק מריחואנה לשימוש אישי". המפלגה גם הודיעה כי "נתקן את החוק בדחיפות כך שאנשים חולים המשתמשים במריחואנה רפואית לא יענשו". המנהיג לשעבר של מפלגת ACT דון בראש התבטא בעד הפיכת הפללה לקנאביס.
בדנמרק, לאחר האירוע בפריטאון כריסטיאניה, בו השוטרים השמידו דוכנים וניקו אותם מקנאביס, המפלגה הדנית הליברלית-סוציאלית דנה בעמדתה בנושא זה והגיבה כי היא בעד קנאביס מוסדר ממלכתי ברחבי הארץ. מפלגת הקנאביס של דנמרק הוקמה בשנת 2001, המפלגה התמודדה בכל הבחירות המוניציפליות מאז הקמתה, כמו גם הבחירות למועצות אזוריות בשנים 2009 ו-2013. מספר מפלגות וחבריהן התבטאו בתמיכה עבור לגליזציה מלאה של קנאביס במדינה:
דרכים להשגת לגליזציה
ניתן לנסות להשיג לגליזציה של סמים קלים על ידי בחירת פוליטיקאים ונציגי מפלגות פוליטיות התומכות בלגליזציה של סמים במטרה לנסות ליישם שינוי באמצעות העברת חקיקה באמצעות הצבעת הרוב בבית המחוקקים במדינה. אם לא קיים רצון פוליטי ברשות המחוקקת לצורה מסוימת של לגליזציה של סמים קלים, ניתן לנסות לשנות זאת באמצעות צורות של תהליכים דמוקרטיים ישירים יותר, כגון יוזמות ומשאלי עם. יוזמות פתקי הצבעה ללגליזציה של חוקי הסמים הצליחו במספר מדינות בארצות הברית, כמו יוזמת ההצבעה בקליפורניה בשנת 2016, שהצליחה להכשיר קנאביס במדינה.
אלכסיס בקה בקה
אלכסיס אדלין בקה בקה (בצרפתית: Alexis Adelin Beka Beka; נולד ב-29 במרץ 2001 בפריז שבצרפת) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ניס.
קריירת מועדונים
בקה בקה גדל במחלקת הנוער של קן. ב-20 בדצמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד קלרמון פוט במסגרת הליגה הצרפתית השנייה. בסך הכל ערך בקה בקה 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-23 באוגוסט 2021 חתם בקה בקה על חוזה לחמש עונות בלוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית. ב-27 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד דינמו מוסקבה במסגרת המחזור השישי בליגה לעונת 2021/2022.
ב-2 באוגוסט 2022 חתם בניס מהליגה הצרפתית, תמורת 14 מיליון אירו.
קריירה בינלאומית
בקה בקה היה חלק מסגל נבחרת צרפת בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו (2020) בשנת 2021, וערך שלוש הופעות בטורניר.
אבנר בן-זקן
אבנר בן-זקן (נולד ב-26 בספטמבר 1967) הוא היסטוריון של המדע. מלמד בקריה האקדמית אונו. הוא מייסד-שותף וראש המכון למחשבה ישראלית.
ביוגרפיה
אבנר בן-זקן נולד וגדל בשכונה ד' בבאר שבע, הוריו עלו לישראל ממרוקו. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים התגייס לסיירת גולני ושרת כקצין בחטיבה. את לימודי התואר הראשון והשני בהיסטוריה של המזרח התיכון עשה באוניברסיטה העברית, ואת הדוקטורט השלים באוניברסיטת UCLA שבארצות הברית בהצטיינות יתרה, בתחום ההיסטוריה של המדע. ב-2003 זכה בפרס נתן ריינגולד של האגודה הבינלאומית להיסטוריה של המדע (HSS). משמש כיום כראש תוכנית המצטיינים בקריה האקדמית אונו ומרצה בבצלאל על הוויזואליציה של המדע.
בשנים 2004–2008 נבחר לשמש כעמית בחברת העמיתים באוניברסיטת הרווארד.
מאז 2009 פעל בזירה הפוליטית לקדם סדר יום אזרחי המבוסס על בחירות אזוריות וכתיבת חוקה לישראל.
ב-2021 ייסד ועומד בראש המכון למחשבה ישראלית.
פעילותו המחקרית-אקדמית
בן-זקן הוא מחלוצי תחום ההיסטוריה הבין-תרבותית של המדע. מחקריו ההיסטוריים מתמקדים בשאלה כיצד מדע חוצה גבולות תרבותיים? לטענתו, יצירה תרבותית בכלל ויצירה מדעית בפרט מתחוללות במרחבים בין-תרבותיים שרק בהם יכולים להתקיים באופן חופשי וללא יחסי-כח, החלפות של מידע, אובייקטים ונורמות תרבותיות. החלפות אלו מעוררות גירויים ואתגרים אפיסטמולוגיים אשר נעים מהשוליים למרכז התרבותי ומחוללים מהפכות מדעיות. שני ספריו האחרונים עוסקים בהחלפות מדעיות בין-תרבויות אירופה למזרח הים התיכון בעת החדשה המוקדמת. כמו כן, פרסם ספר על יחסי יהודים-ערבים בתנועה הקומוניסטית בישראל ובמזרח-התיכון, בו טען לקיומם של יחסי-כוח תרבותיים בין יהודים לערבים בקומוניזם, בעיקר משום שרעיונות אוניברסליים, כמו קומוניזם, נתפשו על ידי המקומיים כביטוי להגמוניה אירופית.
Cross-Cultural Scientific Exchanges in the Eastern Mediterranean 1560-1660
בספר זה בוחן בן-זקן כיצד המדע בתחילת העת החדשה נע ועבר בין תרבויות. בחמישה מקרי מחקר יסודיים - אשר בהם נבחנים האופנים שבהם אובייקט או טקסט מדעי מסוים נדד בין תרבויות- הספר חושף את הדרכים הפתלתלות שבהן ידע מדעי נודד, ובמיוחד את האופן שבו הקוסמולוגיה הקופרניקאית והתגליות המדעיות שהתלוו לה זרמו לכיוון מזרח הים-התיכון, שם התגלגלו, הופצו, עודכנו ויושמו על ידי אסטרונומים מקומיים. הספר בוחן בצורה מיקרו-היסטורית היכן בדיוק מכשירים וספרים מסוימים הופיעו לראשונה, בידי מי, באלו אמצעים, ובאיזה השלכות. באמצעות גישה היסטוריוגרפית חדשנית, הספר קורא תיגר על תפיסות מקובלות הנוגעות לעליונות המדעית של המערב, ומראה כי לא רק שתרבויות מקומיות יצאו נשכרות מאימוץ הידע המדעי החדש, אלא גם ובעיקר שידע מדעי עתיק עדיין היה חשוב לעדכון ואימות התגליות החדשות הנוגעות למבנה ההליוצנטרי של היקום. הטענה המרכזית של הספר היא שהמדע בתחילת העת-החדשה לא התפתח לאורך קווים ליניארים נפרדים, כשכל תרבות נדרשת למשמעויות הפנימיות שלה, אלא עובד והתפתח על ידי זרמים של רעיונות ואובייקטים טריים שהגיעו דרך החלפות מדעיות בשולי התרבות. בן-זקן טען כי העיקרון של "אי-התאמה פרדיגמטית ותרבותית" של תומאס קון, חייב לפנות מקום לגישה יותר המשכית ודיאלוגית המסיטה את מבטה מהמרכזים התרבותיים והמדעים לעבר השוליים התרבותיים העמומים, אשר בהכרח חופפים שוליים של תרבות אחרת כדי ליצור "אזור של חיבוק-הדדי" שבו מוחלפים בחופשיות וללא יחסי כח ושליטה, אובייקטים, ספרים ורעיונות מדעיים. בן-זקן מסכם כי באזורי השוליים של תרבויות מתחילות המהפכות המדעיות, ואילו במרכזים התרבותיים הן למעשה מסתיימות.
Reading Hayy Ibn-Yaqzan: Cross-Cultural History of Autodidacticism
בספר זה שואל בן-זקן כיצד מושג יסוד של המודרניות, אוטודידקטיות, עוצב באמצעות החלפות בין-תרבותיות? הוא טען כי הדרך הטובה ביותר לכתוב היסטוריה בין תרבותית של ה"מודרניות", זה לבחון כיצד מושג יסוד מודרני, כמו אוטודידקטיות, עוצב למעשה באמצעות מעברים בין תרבותיים. הוא בחר למקד את מחקרו במעקב על האופן שבו נדד החיבור הפילוסופי המובהק ביותר שקרא ללימוד עצמי, לאוטודידקטיות - חיי אבן-יקט'ן. חיבור הפילוסופי זה של אבן-טופייל מספר על ילד שנוצר בצורה ספונטנית וחי על אי בודד, וללא הורים, מורים, ספרים, ושפה הצליח רק באמצעות ניסוי וטעייה לגלות לבד את חוקי הפיזיקה והאסטרונומיה ואת עקרונות המטאפיזיקה האריסטוטלית. החיבור שתורגם בנאורות תחת הכותרות "הפילוסוף האוטודידקט" או "על שיפור התבונה האנושית" עורר השראה וויכוחים בנוגע לאפשרות המעשית של השגת ידע-מיד ראשונה, ולתוקף המדעי של ידע מסוג זה. לאורך מגוון רחב של תחומים אינטלקטואלים מפילוסופיה מוסלמית ימי-ביניימית, דרך ההומניזם של הרנסאנס ועד לנאורות האירופאית. ספר זה עוקב אחר האופנים שבהם הטקסט נדד לתוך אירופה של תחילת העת החדשה, ומדגים את הדרכים הפתלתלות שבהן אוטודידקטיות נדחתה או אומצה בהקשרים תרבותיים מגוונים, תוך הדגשה של תפקיד המפתח שמילא החיבור הפילוסופי בארבעה רגעים היסטוריים מרוחקים ומנותקים זה מזה. הוא מתאר כיצד אוטודידקטיות הייתה שזורה בוויכוחים ובמאבקים נגד מיסטיקנים באנדלוסיה של המאה ה-12; כיצד הטענה בעד לימוד עצמי הפכה לכלי פילוסופי יעיל בוויכוחים על פדגוגיה חינוכית בפרובנס במאה ה-14; מדוע מושג האוטודידקטיות הפך למרכזי במאבק של פיקו דלה מירנדולה כנגד האסטרולוגיה ברנסאנס של פירנצה במאה ה-15; ולבסוף, כיצד לימוד-עצמי היה למושג פילוסופי/פרקטי מרכזי שאיפשר לרוברט בויל וג׳ון לוק לקדם את מדע האקספרימנטליזם באוקספורד של המאה ה-17. בכל מקום ונקודה בזמן, בן-זקן משחזר את הקונטקסט התרבותי שעורר חוקרים לפנות ולהעלות באוב את החיבור "חיי אבן-יקט'ן", וממחיש כיצד הטקסט נע וחצה תרבויות תוך שהוא משאיר אחריו תרגומים, פרשנויות, וויכוחים המגוונים כמו התרבויות עצמן.
קריאות וטענות הדוגלות באוטודידקטיות, בן-זקן טוען, לא הדהדו רק בקרב חוג סגור של פילוסופים. מאבקים על יחסי-כח בין אינדיבידואלים חדשניים לבין ממסדים מסורתיים היו לאדמה שממנה קריאות לאוטודידקטיות צמחו והשדות שבתוכם הן הוצגו לציבור הרחב. מאבקים אלה הסיטו את השליטה החברתית מהמוסדות לאינדיבידואלים עצמם, תוך שהם יוצרים את "האדם המודרני", כאדם מדעי, מבודד הנמצא בשליטה עצמית, ואשר משתמש בתבונתו על-מנת לצפות את ההשלכות של מעשיו. הדחייה של מוסדות מסורתיים, אם-כן, לא קראה לכאוס, אנרכיזם או חופש מושלם. במקום איבוד שליטה, האוטודידקטיות הדגישה את הצורך בשליטה עצמית, ובחשיבה רציונלית, ולמעשה העתיקה את מנגנוני השליטה מהחברה עצמה לאינדיבידואל, תוך שהיא ממירה מושגי יסוד כמו היסטוריה, מסורת ומטאפיזיקה במושגים חדשים כמו טבע, תבונה ואינסטינקטים טבעיים כמקורות הידע היסודיים ביותר.
קומוניזם כאימפריאליזם תרבותי - הזיקה בין הקומוניזם הארצישראלי לקומוניזם הערבי 1919–1948
בספר זה שואל בן-זקן האם הקומוניזם נתפס לא רק כרעיון פוליטי אלא בעיקר כתרבות? לשם בירור הנושא, בן-זקן בחן בפריזמה בין-תרבותית את התגלגלות התנועה הקומוניסטית במזרח התיכון בשנים 1919–1948. הוא חשף את המתח התרבותי בין קומוניסטים ארצישראלים שבאו מאירופה ובין קומוניסטים מקומיים, ערבים ויהודים כאחד, ולראשונה הראה כי השיח המרכסיסטי נתפס כסוג של אימפריאליזם תרבותי. אך עניין זה לא נבע מהבדלים תרבותיים-פרסונליים בלבד. שכן האימפריאליזם התרבותי הוגבר בעיקר בשל הצגת השיח המרכסיסטי לא כתוצר של התרבות וההיסטוריה האירופיות, אלא כ"מדעי" ו"אובייקטיבי", וכתוצאה מכך גם כבעל סמכות אוניברסלית. במובן זה, ה"אמת המדעית-אובייקטיבית" של המרכסיזם החדירה מידה גדולה של שכנוע עצמי בקרב הקומוניסטים הארצישראלים, ולפיה ניתן לגשר על פערים תרבותיים, להפיץ את המרכסיזם ולהעביר את התרבות והחברה המקומיות טרנספורמציה תודעתית. שכנוע עצמי זה, בתמהיל משיחי עם מכלול של גורמים, יצר מציאות שנראית במבט לאחור פרדוקסלית משהו, ולפיה קומוניסטים ארצישראלים הסדירו את השיח המרכסיסטי המקומי ובו בזמן ייסדו, ניתבו וארגנו את המפלגות הקומוניסטיות במזרח התיכון. אולם התרבות הפוליטית לא הייתה הרמונית כלל וכלל. באמצעות פירוקם של המנגנונים של התגלגלות האידאולוגיה והתנועה המרכסיסטית הספר ממחיש שמפגש בין תרבויות מעורר סנסציות של זרות הדוחפות לכיוונים שונים ומנוגדים. על-כן, הטענה המרכזית של הספר היא שתפיסות אוניברסליות, בין אם הן מדעיות או אתיות, אינן בהכרח נתפסות כנייטרליות מבחינה תרבותית.
מסות היסטוריות
בנוסף לספרים ומאמרים אקדמיים, פרסם בן-זקן שורה של מסות היסטוריות בעיתון "הארץ" העוסקות בסוגיות פוליטיות אקטואליות תוך ניתוח היסטורי עמוק. ב-2012 בן-זקן פרסם רשימה על ויליאם שייקספיר בה חשף את מקור ההשראה למחזה "הסערה" ומחזות אחרים - פילוסוף הכישוף קורנליוס אגריפה. לטענתו, בזכות אימוץ הרעיון הכישופי שיש לעשות מניפולציה בחוקי הטבע, וכי ידע נוצר באמצעות תהליך של ניסוי וטעייה, שייקספיר הצליח לעשות מהפכה במחזאות של המאה ה-16, ויצר למעשה ז'אנר חדש של כתיבת מחזות המתבססת על חיפוש אחר מניפולציות של הקהל. באפריל 2014 פרסם מאמר בו טען כי מדינת ישראל עדיין לא הוקמה, וכי מאז 1948 המדינה נמצאת במצב ביניים, בתהליך של הקמה. לטענתו, סיום תהליך ההקמה של המדינה כרוך בקיבוע הגבולות ומעבר לבחירות אזוריות, אשר יחסלו את הפוליטיקה של הזהויות, יולידו זהויות מקומיות ואזרחיות, ולמעשה יחזירו את המדינה לידי האזרחים, ויאפשרו לראשונה כתיבת חוקה. באפריל 2015 פרסם מאמר על הפילוסופיה הפוליטית של בנימין נתניהו, בו טען כי נתניהו ינק מהמחקר של אביו את תפיסת הקטסטרופות כמעצבות ההיסטוריה. דוקטרינת נתניהו על-פי בן-זקן היא "קטסטרופיזם בבלימה", דרכה בנימין נתניהו עיצב את הפוליטיקה הישראלית באמצעות העמדת החברה והמדינה במצב חירום תמידי, על סף אסון ממשמש ובא. במרץ 2017 בן-זקן פרסם מאמר העוסק בשאלה מדוע המדינה הצעירה נרתעה בשנות החמישים מיהודי מרוקו? בו טען כי הזוועות שעוללו הגיסות המרוקאים של פרנקו במלחמת האזרחים בספרד הטביעו דימוי מאיים על המרוקאים, דימוי אשר נדד בשנות החמישים מחייליו של פרנקו ליהודי מרוקו. בדצמבר 2017 פרסם מסה היסטורית-פילוסופית על הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר. בן-זקן ניתח טקטסט שולי ונזנח של היידגר, עבודת הפוסט דוקטורט שלו "על הקטגוריות והמשמעויות של דון סקוטוס", בו איתר את המקורות ההיסטוריים לשאלה ההידגריינית הרדיקלית, מה זה 'להיות'?". לטענתו שאלות בדבר משמעות הקיום החלו לצוף בפילוסופיה הימי ביניימית, בעיקר ביחס לשאלת קיום האל, אשר הובילו לקביעה כי האל הוא הגורם היחידי ביקום אשר בו הקטגוריות האריסטוטליות של ״קיום״ ו״מהות״ למעשה חופפות. היידגר אימץ דיונים אלה, ותוך הוצאת האל מהדיון, העתיק את שאלת משמעות הקיום לאדם ולגורלו, וקבע כי רק אצל האדם האותנטי (״היות-שם״) מתקיימת חפיפה בין ״קיום״ ל״מהות״, מהלך פילוסופי שלמעשה הביא להולדת האקסיזטנציאליזם.
פעילות ציבורית
בשנות התשעים ייסד וערך את עיתון הסטודנטים הינשוף שיצא בתפוצה ארצית ובמימון עצמי. השתתף בייסוד עמותת 'קדמה' לחינוך בקהילה, ושימש כחבר ועד העמותה אשר מטרתה הייתה להנחיל חינוך עיוני בקהילות מוחלשות תוך הכלה והעצמה של הבדלים תרבותיים. במהלך העשור השני של המאה ה-21 פעל במפלגת העבודה למען שינוי מבני, ולמעבר לבחירות אזוריות בבחירות המקדימות. התמודד לרשימת העבודה לכנסת ב-2013 וקיבל 3000 קולות, ב-2017 טען כי מפלגת העבודה על סף הכחדה והציע לבצע מהפכה מבנית במפלגה, להפוך אותה למפלגת המונים באמצעות פריימריז פתוחים על בסיס אזורי. בין השנים 2009-2014 שימש כיזם ומייסד של פרויקט טכנולוגי Janus Interface שפיתחה פלטפורמת תקשורת בין-רכבית (V2V). הפרויקט עצמו לא הבשיל מעבר לרמת הסטארט-אפ. ב-2019 היה מיוזמי 1948 מתחילים מחדש, יוזמה שקיימה קמפיינים אינטרנטיים במטרה להביא לתודעה הציבורית את חוסר הרלוונטיות של המערכת הפוליטית. מאוחר יותר, ב-2020 הפכה היוזמה לתנועה ישראלית הפועלת להקמת קהילות פוליטיות עירוניות שיצמיחו הנהגה אורגנית הפועלת למען האזרחים. ב--2021 ייסד את המכון למחשבה ישראלית, אשר מקיים פעילות מחקרית הממוקדת בזיהוי בעיות מבניות של מדינת ישראל. המכון מקדם מחקרים בינתחומיים של עמיתי המחקר בכירים, אינטלקטואלים ציבוריים עם מבט אלטרנטיבי על המציאות, שתכליתם להעניק לציבור הרחב מבט מבני וקונסטרוקטיבי על בעיות יסוד של ישראל.
בן-ציון לוריא
בן-ציון לוּריא (4 באפריל 1905 – 4 באפריל 2002 ביום הולדתו ה-96) היה איש חינוך, סייר וסופר, ממייסדי החוג לחקר המקרא, חוקר ארץ ישראל והמקרא וממשרטטי המפות הראשונים בישראל.
קורות חיים
לוריא נולד בשנת 1905 בעיר ביאליסטוק שבפולין למשפחה ציונית-אתאיסטית. למד בגימנסיה העברית "תרבות" בביאליסטוק, ולאחר סיום הלימודים עלה לארץ ישראל בשנת 1925. בתחילה עבד כפועל, ובשנת 1929 נרשם לאוניברסיטה העברית בירושלים, שם למד במחלקה לחקר הגאוגרפיה של ארץ ישראל אצל חוקר ארץ ישראל פרופ' שמואל קליין ואחרים.
את עיקר מרצו הקדיש לוריא לחקר ארץ ישראל והתנ"ך, לזיהוי אתרים ונופים מקראיים ולמתן שמות תנ"כיים לנקודות יישוב חדשות בארץ ישראל. הוא היה ממקימה ומראשיה של החברה לחקר התנ"ך, ועורך כתב העת "בית מקרא" שהוציאה החברה. בכינוסים השנתיים של החברה היה לוריא מהמרצים הראשיים. הוא גם ערך את הפרוטוקלים של דיוני החוג לתנ"ך שהתקיים בתחילה בביתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון ולאחר מכן בבתיהם של נשיאי המדינה. הוא יזם את הוצאתם לאור של הפרוטוקולים כ"עיונים" בספרי התנ"ך השונים, בהוצאת החברה לחקר המקרא. הוא גם שימש במשך שנים כגזבר המרכז העולמי לתנ"ך, שדוד בן-גוריון שימש כנשיאו.
בשנת 1927 הצטרף לאגודת המשוטטים הישראלית, ויחד עם חבריו הירושלמים דוד בנבנשתי, נתן שלם ופנחס כהן ערך מסעות רגליים ארוכים, בין השאר לדמשק ולעבר הירדן.
בהקדמה לספר היובל לכבודו כתב עליו גצל קרסל:.
לוריא פרסם עשרות מאמרים, בעיקר ב"בית מקרא", בענייני ארץ ישראל, וכתב וערך ספרים רבים, אחד מהם הוא אטלס תנכ"י אשר מפותיו צורפו לתנ"ך בהוצאת קורן. יתר ספריו מוקדשים לחקר התנ"ך, תולדות עם ישראל בתקופת המקרא, שיבת ציון ותקופת בית שני וכן לזיהוי אתרים ונופים מקראיים בארץ ישראל ההיסטורית.
עוד כותב קרסל: .
לוריא היה פעיל בוועדת השמות הירושלמית והרבה לתת שמות לרחובות ולשכונות בירושלים. לבתו הבכורה שנולדה בשנת 1932 קרא ארנונה, על שם נחל ארנון שבעבר הירדן, שנצפה מחלון ביתו שבשכונת תלפיות. לפי אחת הגרסאות, בני השכונה התרשמו משמה של הילדה והחליטו להסב את שם השכונה מתלפיות מזרח לארנונה.
משפחתו
בן-ציון לוריא היה נשוי ליהודית לבית גינצבורג, אחות במקצועה ועסקנית ציבור, פעילה בכירה בהסתדרות העובדים, חברת מזכירות מועצת פועלי ירושלים וחברת מועצת עיריית ירושלים. אחותה רוחמה זלינגר הייתה ממייסדות כפר אז"ר. אחותה ז'ניה טברסקי הייתה עובדת סוציאלית, מחלוצי העבודה הסוציאלית בארץ ישראל, ועסקנית ציבור, מפעילות תנועת הפועלות וחברת הכנסת מטעם מפא"י.
בתו ארנונה נישאה לסגן-אלוף, שנהרג במלחמת ששת הימים. בתו טלמונה נישאה לעו"ד תיאודור אוריין. בנו, מנחם לוריא, הוא פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית.
נכדו נהרג במלחמת יום הכיפורים. נכדו דניאל פייקס נהרג בתאונת טיפוס שלגים בצרפת. נכדתו ד"ר מיכל (פייקס) מטס (נפטרה ב-2008) הייתה רופאה מומחית לרפואה פנימית ולאלרגיה ואימונולוגיה קלינית בבית החולים שערי צדק. נכדתו תמר פייקס היא אמנית ובמאית, יוצרת הסרט "רבועים של קרטון", על השכול והאבל במשפחתה. נכדו דורי אוריין הוא מעצב וחבר בקבוצת "אוממי". נכדו אמיר אוריין הוא חוקר בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון. נכדו דן אורין משרת כשגריר ישראל במקדוניה. נכדו ד"ר שי לוריא הוא אורתופד מומחה לכף יד בבית החולים הדסה.
סחר העבדים האטלנטי
סחר העבדים האטלנטי או הטרנס אטלנטי (באנגלית: The Atlantic slave trade או The transatlantic slave trade), הוא מונח המתייחס ללכידתם ושיעבודם של מיליונים מתושביה השחורים של אפריקה, ולהעברתם בכפייה לאמריקה. בתקופה שנמשכה מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 מכרו סוחרי עבדים מיליוני אפריקאים מהחלקים המרכזיים והמערביים של היבשת, דרך האוקיינוס האטלנטי למרכז ודרום אמריקה, שם התבססה כלכלת מטעים לגידול מוצרי צריכה אירופאים ובראשם סוכר. בתרבות האפרו-אמריקאית, מכנים את תופעת סחר העבדים בשם Maafa, שפירושו שואה או אסון רב ממדים.
אומנם סחר בעבדים ועבדות באופן כללי היו קיימים גם לפני תחילת הסחר האטלנטי, אך רק במאה ה-16 הפך ייצוא העבדים לתעשייתי, מקיף ובעל נתח גדול בהכנסותיה של אפריקה ובעיקר של אירופה.
בין המאות ה-16 וה-19, החלו תושבי אירופה לגלות את ארצות העולם החדש ורבים מהם התיישבו דרך קבע באמריקה הצפונית והדרומית, באוסטרליה ובניו זילנד. התושבים הללו היו זקוקים לכוח עבודה רב וזול שיענה על צרכים שונים ומגוונים: עבודה במטעים ובשדות, כריית מתכות יקרות, סלילת מסילות ברזל וכבישים, עבודות בענפי מלאכה שונים ועבודות שירות באחוזות הגדולות שבנו. העבדים השחורים החליפו את האינדיאנים בני המקום, שהועסקו על ידי המתיישבים החדשים, כיוון שרבים מהם לא הצליחו לעמוד בתנאי העבודה הקשים וחלקם אף לקו במחלות שהביאו למותם. העבדים האפריקאים הראשונים הגיעו למושבות האנגליות בצפון אמריקה. מאמצע המאה ה-17 הם וצאצאיהם היו לרכושם של בעליהם לפי חוק. הם נחשבו כסחורה ונמכרו בשווקים לצד סחורות ושירותים שונים.
בתקופה זו, מיליוני אפריקנים נתפסו, נמכרו והובלו לחברות המערביות. פתיחת המסחר האטלנטי העולמי בתחילת המאה ה-15 הובילה להגירה גדולה (הן מרצון והן מכפייה) מהעולם הישן לאמריקה שקיבלה את הכינוי "העולם החדש". במשך כל תקופה זו, הרוב המוחלט של השחורים באמריקה סווגו כעבדים, לא נחשבו כבני אדם, נשללו מהם זכויות האדם הבסיסיות ביותר והם זכו לטיפול מזלזל ואכזרי.
בני האדם היו נחטפים באפריקה בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו גם בידי בני משפחותיהם שעבורם אספקת העבדים הייתה דרך פרנסה עיקרית. עם חטיפתם או רכישתם הפכו לעבדים. הם הובלו בספינות בתנאים בלתי אנושיים, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם. בשלבים מאוחרים יותר של סחר העבדים נשלט הסחר בידי סוחרים ברזילאים והולנדים. ההערכה היא כי למעלה מ-12.5 מיליון עבדים הובלו לאמריקה, וכ-15% מהם נספו במסע.
לסחר העבדים, להשפלה, לעינויים הקשים ולמותם של מיליוני אפריקאים, נמצאו הצדקות דתיות. "שיעבוד האפריקאים התפרש כמעשה חסד, שהרי מתן הזדמנויות לשמש עבד בחברה נוצרית יש בו כדי להציל מחטא הפגניות בחברה האפריקנית".
רקע
העבדים הראשונים הובאו לצפון אמריקה בווירג'יניה ב-1620, על גבי אונייה הולנדית, כאשר עבדים אלו היו במקור שבויי מלחמה מאפריקה. בתחילה, מוסד העבדות בארצות הברית לא היה קיים במשמעות המיוחסת לו היום, כאשר הן שחורים והן לבנים הועסקו בחוות החקלאיות ברחבי המושבות האמריקאיות, וזאת על תקן "עבדים לזמן מוגבל". עם זאת, בעקבות תחילת גידולו של האורז במושבות, והצורך של החוות להתרחב לשם יעילות כלכלית, הלך וגבר השימוש דווקא בעבדים שחורים, שכן בעקבות הרעת התנאים בחוות (בשל גידולן), הלך ופחת זרם העובדים הלבנים שהגיעו למושבות, והלך וגבר הצורך של בעלי החוות בכוח אדם זול וצייתן, כדוגמת העבדים השחורים שנלקחו ממולדתם בכפייה. במהלך הזמן, ובעקבות התהליך הכלכלי, גברו הקריאות מטעם בעלי החוות להעביר לידיהם את הסמכות הממשית על עבדיהם השחורים, קריאות שנענו לבסוף בסביבות שנת 1700 עם חקיקת "חוקי העבדות", אשר העניקו לבעלי החוות הלבנים סמכות כמעט מוחלטת כלפי עבדיהם השחורים. במהלך זמן זה גם פסק באופן סופי תקן ה"עבדות הזמנית", אשר כלל גם לבנים, והעבדות של השחורים בצפון אמריקה קיבלה תוקף חוקי, ובעקבותיו גם תוקף מוסרי, כאשר רבים מהמתיישבים החלו לחוש כי השחורים מטבעם "נועדו להיות עבדים". בשנת 1790, יוצרו בדרום האמריקאי אלף טונות כותנה בשנה. ב-1860 יוצרו כבר מיליון טונות. בתקופה זו גדל מספר העבדים מ-500,000 ל-4,000,000.
הגורמים שהביאו לסחר
בתחילת המאה ה-15, התרחשו תמורות כלכליות ופוליטיות אשר הכינו את הקרקע לצמיחתו העתידית של סחר העבדים האטלנטי. תחילה, האירופאים, בראשם הפורטוגלים והספרדים, התיישבו במספר איים אטלנטיים אליהם הגיעו במטרה לחפש הזדמנויות למסחר ובעלי ברית שיצטרפו אליהם בהתקוממות הנוצרים האירופאיים כנגד החשש להשתלטות מוסלמית על אירופה. תמורה נוספת התרחשה דווקא בתחום החקלאות: טכניקות של גידול ופיתוח סוכר התפשטו במהירות ממערב אסיה וארצות ערב לכיוון המזרח. משתנה נוסף הוא שכבר במאה ה-12, היה סחר בנשים ממערב אפריקה שעבדו בעיקר בתור משרתות בצפון אפריקה וארצות ערב. סחר זה הפך למקור כלכלי רווחי עבור הסוחרים וסייע להתעשרותם ולצבירת הון. השילוב של ההתיישבות האירופאית בצפון, הגעתו של הסוכר למזרח וקיומה של העבדות האפריקאית מדרום, הובילו לסחר באפריקאים דרך האוקיינוס האטלנטי במשך יותר משלוש מאות שנים. בנוסף על כל אלו, תרמו מאפייניהם התרבותיים והפיזיולוגים של האפריקאים להחלטת האירופים להסתמך על עבודתם. ראשית, לאפריקאים הייתה עמידות טבעית למלריה- מחלה אשר הרגה המון אינדיאנים ואירופאים. לפיכך, ביצות אורז או שדות טבק מסוימים אשר היו רווי מלריה, לא היו קטלניים לעבדים דבר שהפך אותם למאגר עבודה אידיאלי. שנית, הרוב המכריע של האפריקאים המשועבדים הגיע מחברות חקלאיות ולכן היו בעלי ידע חקלאי ויכולת פיזית התואמת את עבודת החקלאות. מכך, שהאוכלוסייה באפריקה הייתה בסיס לכוח עבודה משמעותי עבור האירופאים. לבסוף, מכיוון שהגיעו מחברה חקלאית, היה סיכוי גבוה יותר שהאפריקאים יתרגלו לעבוד בחקלאות. העבדים האפריקאים הראו מומחיות גבוהה במיוחד בכל הקשור לחקלאות דבר שהפך אותם לקבוצה אטרקטיבית של פועלים.
מאפייני הסחר
הסחר החל בתחילת המאה ה-15 עם הגעתם של הפורטוגלים לחופי האוקיינוס האטלנטי שם הם החלו במגעים עם ממלכות אפריקאיות אשר הסכימו לנהל שותפות עסקית. בשלב הראשון, היחסים בין האירופאים לאפריקאים היו מבוססים על שותפות ושיווין. האירופאים כיבדו את הפרוטוקולים האפריקאים, צייתו לחוקים האפריקאים ושילמו דמי שימוש בעבדים. אך עם הזמן, אירופה שינתה את מערכת היחסים הזו על ידי פילוג האוכלוסייה האפריקאית. כאשר אירופה העלתה את שווי הסחורה שלה, היא למעשה גרמה לקונפליקטים ומלחמות בין קהילות שונות באפריקה אשר התחרו מי ימכור יותר עבדים לאירופה. אירופה ניצלה את חילוקי הדעות הפוליטיים באפריקה, נהנתה מהם ואף קראה לה "גן העדן של סוחרי העבדים". בכך, אירופה הפכה את המסחר לנוח יותר עבורה ועבור האינטרסים שלה ובכך למעשה החל הסחר לקבל את אופיו הכפייתי והמנצל דבר שהוביל להתקוממויות בקרב העבדים עצמם. החלו מרידות על הספינות, התאבדויות במהלך המעבר, נוצרו קהילות של עבדים אשר נמלטו באפריקה, התפתחו תנועות אופוזיציה והחלו ניסיונות של מדינות שונות לדכא את הסחר. תקופה זו של המסחר בה היה סחר של עבדים אפריקאים על ידי הפורטוגזים והספרדים נקראת "המערכת האטלנטית הראשונה". תקופה זו החלה בשנת 1502 ונמשכה כ-80 שנים. בהמשך, הצטרפו לסחר גם אנגליה, צרפת והולנד אשר הובילו את העבדים בעיקר לקאריביים ולברזיל עד לתום תקופת הסחר בשנת 1808. הסחר עצמו התנהל בצורה משולשת והאפריקאים לקחו בו חלק פעיל. בשלב הראשון סוגים שונים של סחורות הועברו מאירופה לאפריקה כתשלום לאפריקאים עבור כל עבד שהעבירו לאירופה. בשלב השני נשלחו עבדים אפריקאים לאמריקה ולאיים הקריביים. לבסוף, התוצרים של העבדים (כותנה, רום, סוכר, טבק) הועברו בחזרה מאמריקה לאירופה.
החלק של אירופה בסחר
סחר העבדים האטלנטי היה, לאורך רוב התקופה שבה התקיים, מפעל ממשלתי במדינות שהשתתפו בו. עם התרחבות האימפריות האירופאיות, צמחה כלכלה גלובלית שבתוכה חלוקת עבודה ברורה והתמחויות לכל יבשת. אירופה הייתה הגורם המתכנן, המממן, המארגן והצרכן המרכזי של העבדים. כמו כן, בה נעשו רוב תהליכי העיבוד הסופיים של חומרי הגלם שהפיקו העבדים.
בחצי המאה הראשונה של סחר העבדים האטלנטי, מ-1440 ועד 1500 בקירוב, אירופה עצמה היוותה הצרכן העיקרי של עבדים אפריקאים. מספר גדול של עבדים הובאו לפורטוגל וספרד, שם הונחו מרבית היסודות לתפקידים שהם ימלאו לבסוף בעולם החדש.
הימאים הפורטוגלים נחתו לראשונה באפריקה בעשור הרביעי של המאה ה-15. הם לכדו מקומיים אפריקאים ושלחו אותם לאירופה. בשנת 1441 נחטפו עשרה אפריקנים מחופי גינאה והועברו לנסיך מדינת פורטוגל, הנרי, כמתנה מבני עמו הימאים – מתנה שניתנה לו כיוון והיה המלך. במשלוחים הבאים לחוף המערבי של אפריקה, נלקחו התושבים ונשלחו לפורטוגל כדי שימכרו כמשרתים. הרפתקנים פורטוגלים שהפליגו לכיוון דרום מזרח לאורך מפרץ גינאה בשנת 1472 הגיעו אל החוף של השטח שכיום מוכר כניגריה. הם מצאו אנשים מתרבויות מגוונות. חלקם התגוררו בעיירות הנשלטות על ידי מלכים בעלי תואר אצילות ואנשי חצר, בדומה לחברות מימי הביניים, אך כמה מהם התקיימו גם בצורה כפרית ביערות, מרוחקים מהשפעות חיצוניות.
ב-18 באוגוסט 1518 חתם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על צו מלכותי המאשר הובלת עבדים ישירות מאפריקה לאמריקה. עד אז הועברו בדרך כלל עבדים אפריקאים לספרד או לפורטוגל, ורק לאחר מכן לאיים הקריביים. החלטתו של צ'ארלס לאפשר סחר ישיר מאפריקה שיפרה במידה ניכרת את מצבם הכלכלי של סוחרי העבדים, ושינתה באופן דרמטי את טיבה ושיעורה של תעשיית סחר העבדים האטלנטי.
הפורטוגלים קבעו את הטון וייסדו את העיקרון שמשלחות לחופי אפריקה חייבות להיות מאושרות על ידי בית גינאה ובכפוף לתשלום מס. סוחרים מסוימים קיבלו רישיון לסחור בעבדים וסחורות אחרות באפריקה. ההנחה הייתה שהם ימכרו רישיונות-משנה לסוחרים אחרים. מי שנהנה מהנושא היה ברטולומיאו מרצ'יוני (Bartolomeo Marchionni) מליסבון, שהיה בעל הפריווילגיות לסחור בעבדים במפרץ בנין בין 1486 ל-1493 וברפובליקת גינאה. המונופול של פורטוגל בסחר נשבר במאה ה-16, כאשר אנגליה ואחריה צרפת ומדינות אירופאיות נוספות הצטרפו לסחר. האנגלים הובילו את תהליך הובלת צעירים אפריקאים ממולדתם לעבודה במכרות ואדמות באמריקה.
במאה ה-16, הוחלט שפורטוגלי שסוחר במערב אפריקה בזהב וגם בעבדים צריך להיות מחויב להפריש חלק לצדקה בליסבון שבפורטוגל וגם לעזור בשמירה על מוסד הכמורה באיים בשם קייפ ורדה. פורטוגלי שסוחר באפריקה נדרש היה לשלוח לפחות 12 ספינות לאפריקה בתוך 3 שנים, להתחייב שלא למכור כלי נשק אירופאיים טובים יותר לאפריקאים ולאפשר למתיישבים שחיו באיי קייפ ורדה לסחור בצורה חופשית במוצרים שלהם. במשך שנים רבות, סחר בעבדים שעברו למערב אפריקה עצר גם בסנטיאגו שהיה האי המרכזי בקבוצת איי קייפ ורדה עבור תשלום חובות. לרוב הדבר לא קרה, לכן, מונה נציג רשמי כדי לאסוף את המיסים. לאחר מכן, הפורטוגלים הסכימו למנות נציגים שיאספו את המיסים מאנשי העסקים שהרוויחו כסף מהסחר, גם באיי קייפ ורדה וגם במקומות אחרים, עד שהמדיניות השתנתה בשנת 1769. לאור כל זאת ולמרות השתתפותם של יזמים רבים, המדינה הייתה המניעה העיקרית של עסקי העבדים.
גם בספרד הייתה מדיניות דומה ביחס לסוחרים שקנו עבדים מהפורטוגלים טרם העברתם לעולם החדש. נדרש רישיון מלכתחילה, ובנוסף לכך היה צורך בתשלום מס עבור כל משלוח של עבדים. מאוחר יותר, החוזה לשליחת עבדים לאימפריה הספרדית היה מקור הכנסה מוערך בממלכה הספרדית. בדרכים שונות, הצרפתים, האנגלים והגרמנים פיתחו אינטרסים כלכליים דומים בסחר העבדים והיו בעלי אינטרסים משותפים בשגשוג של תנועת העבדים מאפריקה לעולם החדש.
המדינות העיקריות שהשתתפו בסחר יצרו גם חברות בעלות פריווילגיות שתפקידן להעביר עבדים מאפריקה לעולם החדש. הפורטוגלים, לדוגמה, ייסדו את חברת קאצ'ו במאה ה-17 ואת חברות מרנאהו ופרנאמבקו במאה ה-18. חברות דומות ייוסדו גם בבריטניה, ספרד, הולנד וצרפת. אפילו הסקנדינבים לקחו חלק בסחר, אם כי החברות שייסדו היו צנועות יותר.
האירופאים בחוף האפריקאי עסקו במסחר תחרותי מאוד. במאה ה-18 שלטו הבריטים ביצוא העבדים מארץ ביאפרה, הצרפתים שלטו בסחר עם סנגמביה והפורטוגלים שלטו במשלוחים ממרבית האזור שמדרום לזאיר. אבל השליטה מעולם לא הייתה מוחלטת והייתה תמיד תחת אתגר. בראשית המאה ה-18 רכשו הבריטים כשישית מהעבדים האפריקאים מסנגמביה. בשנת 1720 פנתה חברת הודו המערבית שבשליטה הולנדית ממפרץ בנין (Bay of Benin) אל חוף הזהב, כמקור העבדים העיקרי שלה. עם עידן הסחר החופשי, שוב העבירו ההולנדים את מרכז הכובד שלהם מערבה אל חוף ווינדוורד. במקביל נעו הצרפתים מזרחה, ובאמצע המאה ה-18 העבירו את אנרגיית המסחר בעבדים שלהם מארץ בנין למרכז אפריקה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-18, הסחר הישיר בין אפריקה ואירופה היה עדיין סחר בצורת מונופול ובשליטת חברות מאורגנות. עם זאת, התחילו להגיע לרוב המדינות בתקופה זו סוחרים חופשיים. סוחרים אלו היו יזמים בודדים שארגנו מסעות בודדים או כמה מסעות והשתתפו בסחר באפריקה לא כחלק מחברות מאורגנות. עזרה להם בכך התשתית הבסיסית שהייתה מיוסדת בצורה טובה ברובה כך שהסוחרים יכלו להשתמש במסלולים המאורגנים שהיו קיימים כמעט בלי לסכן את עצמם.
החלק של אפריקה בסחר
קיימות מחלוקות רבות לגבי הסיבה בעקבותיה הסוחרים האפריקאים היו מוכנים לספק עבדים אפריקאים לאירופאים. כבר בתחילת המאה ה-16 העבדות מילאה תפקיד מרכזי בחברות מערביות רבות ואמריקה תרמה למערכת סחר העבדים ברחבי האוקיינוס ההודי והים התיכון. היסטוריונים רבים טוענים כי האירופאיים ניצלו את מערכת הסחר הקיימת באפריקה והשתמשו בה. הם טוענים כי מלכתחילה, היחסים בין אירופה לאפריקה היו כלכליים. הם החליפו פריטים כמו פליז וצמידי נחושת תמורת מוצרים כמו פלפל, בד, חרוזים ועבדים. העבדות המקומית הייתה נפוצה באפריקה והרבה לפני שהאירופאים קוני עבדים הגיעו, היה מסחר בבני אדם. עבדים שחורים נתפסו או נרכשו על ידי ערבים ויוצאו דרך מדבר סהרה אל הים התיכון והמזרח הקרוב.
כפי שניתן להבין, קוני עבדים אירופאים עשו את הרווח הגדול יותר מהסחר, אך גם השותפים האפריקאים שלהם גזרו רווח לא מבוטל. רבים מתושבי יבשת אפריקה צמחו הודות לרווחים ממכירת ילידים אפריקאים משבטים שונים. כראייה לכך ניתן לקחת את כיכר טינובו כדוגמה, המרכז המסחרי של העיר לאגוס והמקום בו נמצא הבנק המרכזי של ניגריה, נקראת על שמה של סוחרת העבדים הגדולה של המאה ה-19, מאדאם טינובו שנולדה באגבלנד ועלתה מעוני לעושר באמצעות סחר בעבדים, מלח וטבק.
שליטי אפריקה, סוחרים ואנשי אריסטוקרטיה צבאית הגנו על התעניינותם בסחר העבדים. חברות המסחר האירופאיות הבינו את היתרון של ניהול קשרים עם ספקים אפריקאים ולאו דווקא סלדו מהם. החברות לא יכלו לגייס את המשאבים כדי לשבות ישירות את עשרות מיליוני האפריקאים. לכן, היה הגיוני ובטוח יותר לתת לאפריקאים נשק כדי שיילחמו במלחמות רבות שהניבו שבויים עבור הסחר. רשת המסחר של העבדים נפרסה גם אל פנים אפריקה.
הקשר עם אירופה פתח לאליטה האפריקאית חלון אל העולם והציג בפניהן מוצרים של ציוויליזציה. סחר העבדים עורר את תאבונם למוצרים של עולם מתקדם. האירופאים ראו את היתרונות בעזרה למלכים ומנהיגים אפריקאים למימוש רצונם לרכוש את התרבות המערבית, אם לא עבור עצמם אז עבור ילדיהם. המעצמות האירופאיות קיוו שעל ידי אירוח נסיכים אפריקאים באירופה, יוכלו להרוויח את ידידותם של אבותיהם. הסיבה החשובה ביותר שבגללה השליטים והסוחרים האפריקאים השתתפו בסחר העבדים הייתה הרצון שלהם לתגמולים המהותיים של הסחר ולכוח שסיפק. בתהליך זה הם גרמו להחלשת אומותיהם והפחיתו את סיכוייהם להתפתחות כלכלית וחברתית. כאשר בריטניה ביטלה את סחר העבדים ב-1807, היא נאלצה להתמודד עם התנגדות שליטים אפריקאים שהתרגלו לעושר שרכשו ממכירת עבדים או מהמסים שנאספו בתמורה לעבדים שעברו דרך שטחם. עם זאת, כל עוד היה ביקוש באמריקה לעבדים, העסק הרווחי המשיך.
עם זאת, השתתפות אפריקה בסחר יצרה קונפליקט. הקונפליקט התייחס לניגודיות שבין השתתפות אפריקה בסחר והחלק הפעיל שלה בו לבין התנגדותה אליו. החלק של האפריקאים שהשתתפו בסחר לא היה פאסיבי. השליטים והסוחרים הציבו תנאים לבריתות וניהלו משא ומתן על התשלום.
המלחמות והחטיפות עוררו עוינות וחשדנות בין קהילות אפריקאיות. חוסר האמון היה דרישה בסיסית להישרדות אישית וקהילתית. סחר העבדים עצר ועיוות את ההתפתחות התרבותית של החברות. ההיסטוריה העכשווית של אפריקה עשויה הייתה להיות שונה אם שליטיה וסוחריה היו דורשים מוצרי הון לצורך בניית המשק ולא תכשיטים זולים ומשקאות. סחר העבדים עצר את הפיתוח הכלכלי באפריקה ולאובדן משאבי האנוש היו השלכות קשות על הכלכלה החקלאית שתלויה בעבודה. כל אפשרות שהדינמיקה הפנימית של החברה האפריקנית תוביל לפיתוח הקפיטליזם והתיעוש נחסמה על ידי סחר העבדים. השיעור הגבוה של הסחר בעבדים, שהיו כוח עבודה, מנע התפתחויות עסקיות באפריקה שהיו יכולות להביא לניצול של המשאבים ביבשת ולהוביל ליותר הצלחה כלכלית. למשל, מעט מפעלי הייצור הקיימים נהרסו או שלא היו בהם תנאים לצמיחה.
במשך כל תקופת המסחר נוצר קרע באפריקה: המשועבדים או המאוימים בשעבוד התנגדו לדה- ההומניזציה שבפעולה זו. בעקבות כך, כפרים ועיירות בנו ביצורים ומערכות התראה ויצרו הפרדה בין חוץ הכפר לתוכו וזאת כדי למנוע התקפות. הם העדיפו לשבות רעב, ליצור מרד ואף להתאבד במקום לחיות בעבדות.
אפריקאים רבים החלו להילחם בסחר מיד עם תחילתו. הלוחמה בסחר התרחשה באפריקה והגיעה גם לאמריקה. בנוסף להתנגדות האזרחים, כמה מנהיגים פעלו באופן פעיל נגד הסחר. אחד המנהיגים המפורסמים היה עבדאל קאדר קין, מנהיג מוסלמי מצפון סנגל שהצליח לאכלס את ממלכתו דרך החזרת הכוח דרך החזרת אנשיו שנחטפו ודרך איסור מעבר של שיירות עבדים באזורו. לאחר שהצרפתים לקחו ילדים מאזורו, כתב קאדר קין מכתב למושל:
ככל שהסחר התרחב כך גם ההתנגדות אליו גברה. האפריקאים השתמשו במגוון אסטרטגיות כדי להפגין את העוינות שלהם הן לסחר שהביא אותם לאמריקה ואפריקה והן לשעבוד עצמו. חלקם לא היו אלימים כגון בריחה וחבלה ברכוש, אחרים גרמו להרעלה, רצח ומרידות. אלה עוררו את החשש הגדול יותר- כי המרידות יהפכו למזוינות.
יעדי סוחרי העבדים בהגיעם לאפריקה
ב-1494, מלך פורטוגל הגיע להסכם עם שליטים של מספר מדינות ממערב אפריקה שיאפשר ביניהם סחר. הדבר למעשה אפשר לפורטוגל להיכנס לחופי אפריקה ללא הפעלת כוחות. ב-1526 השלימו הפורטוגזים את משלוח העבדים הראשון אל ברזיל ולמדינות אירופאיות נוספות. עם זאת, קיימות עדויות קודמות להגעתם של עבדים מאפריקה אל מדינות ה'עולם החדש': ב-1502, הגיע משלוח העבדים הראשון לאיי היספינה, ב-1513, הגיע משלוח העבדים הראשון אל קובה וב-1518, הגיעו לראשונה 4,000 עבדים לג'מייקה.
אומות אירופאיות נוספות שלקחו חלק בסחר העבדים האטלנטי התיישבו בחוף האפריקאי שם הן רכשו עבדים ממנהיגים אפריקאים מקומיים. עבדים אלו נשלחו אל מקום ריכוז ליד החוף במטרה לייצא אותם אל העולם החדש והוחזקו במתחם המושבה (factory) בזמן המתנתם למשלוח. כיום מעריכים כי כ-12 מיליון אפריקאים נשלחו במסלול האטלנטי. עם זאת, מספר העבדים שנרכשו על ידי הסוחרים האירופאיים מוערך כגבוה יותר, ככל הנראה בעקבות שיעור המוות הגבוה שהיה במעבר. עד לסיומו של הסחר, ניכר כי מדינות מרכז אמריקה ייבאו כ 200,000 עבדים, מדינות אירופה כ 300,000 ולצפון אמריקה הגיעו כ-500,000 עבדים. האיים הקריביים היו צרכני העבדים השניים בגודלם, המוערכים בייבוא של כ-4 מיליון עבדים. אמריקה הדרומית, כשבראשה ברזיל, ייבאה 4.5 מיליון עבדים.
מספר העבדים שעזבו את חופי אפריקה:
חלקה של ברזיל בסחר העבדים
בין 1600 ל-1850 בערך 4.5 מיליון עבדים אפריקאים הגיעו לשטח ברזיל- פי 10 ממספר העבדים שהגיעו לצפון אמריקה. בנוסף, לפי הערכות, ברזיל ייצאה לרחבי העולם כ-3 מיליון עבדים לבדה בין המאה ה-15 למאה ה-18. המעבר מלואנדה (Luanda), שבממלכת אנגולה שבדרום מערב אפריקה, לברזיל היה קצר יחסית ונמשך 35 ימים. לכן, היה ייצוג רב לבני ממלכת אנגולה בקרב אוכלוסיית האפריקאים שהגיעו לברזיל.
לאורך שנות הסחר, אחוז גדול מתושבי מרכז ומערב אפריקה הגיעו לדרום-מרכז ברזיל. 60% מהעבדים האפריקאים שיוצאו ממפרץ בנין, הגיעו לבאהיה שבברזיל. ברזיל, אם כן, הייתה יוצאת דופן בייבוא עבדים בצורה ניכרת מאזור מרכזי אחד, בעוד רוב האזורים האחרים ביבשת אמריקה ייבאו עבדים מתערובת רחבה יותר של עמים אפריקאים. דרום מרכז ברזיל ובאהיה הובילו גם כן בנושא הסחר בילדים למטרת עבדות. אל דרום מרכז ברזיל הגיעו מרבית הילדים שיוצאו לעבדות ואל באהיה הגיעו כ35 אחוזים מתוכם. מבחינת אחוזי הנשים מול הגברים שהגיעו לברזיל מאפריקה כעבדים, פי 2 או 3 יותר עבדים גברים הגיעו לברזיל לעומת נשים.
שני הנמלים שקיבלו אליהם את המספר הגבוה ביותר של עבדים אפריקאים הם נמל ריו דה ז'ניירו שקלט מעל ל-800,000 עבדים ונמל באהיה (בעיקר העיר סלבדור בברזיל) שקלט כמעט 700,000 עבדים. רוב העבדים (החל מתחילת המאה ה-16) היו מיוצאים לקאריביים או לברזיל, שם למעלה משני שלישים מכל האפריקנים המשועבדים נחתו כדי לייצר סחורות כגון סוכר, טבק, אורז וכותנה. ברזיל בתקופה זו סיפקה כמעט את כל הסוכר הנצרך באירופה.
אסקרבה אנסטסיה נחשבת לסמל העבדים בברזיל.
השפעות הסחר על הכלכלה של מערב אפריקה
סחר העבדים היה נפוץ בעיקר במערב אפריקה, האזור שהיה המאוכלס והמפותח ביותר ביבשת. באותה תקופה, הייתה אפריקה מקור למשאבי טבע שונים כגון זהב, שנהב, גידולים טרופיים ועוד. הסחר בעבדים היה חלק מן המסחר הענף שניהלו האירופים באזור זה באותה תקופה. המסחר האטלנטי הביא אל אפריקה גידולים חדשים ומטבעות שאומצו על ידי הסוחרים במערב אפריקה, מה שהוביל לרפורמה מוסדית שבתורה תרמה להפחתת עלויות ניהול העסקים. סחר העבדים קבע את המדדים ליחסים הכלכליים בין אירופאים לבין אפריקאים. האפריקאים ייצאו עבדים ובמקומם קיבלו מן האירופאים מוצרי תעשייה מעובדים. הביקוש הרב לסחורה האנושית מיקד את סחר הייצוא האפריקני בעיקר במוצר זה, בלי שנעשה ניסיון לפתח מקורות סחר חלופיים של מוצרים אחרים.
עיקר ההשלכות השליליות החריפות של העבדות על כלכלת אפריקה טמון בירידה החדה באוכלוסייה. הוצאתם בכוח של מיליוני צעירים, לא זו בלבד שהובילה לצמצום משמעותי במספר התושבים, אלא הוביל לכך שנלקח מן האוכלוסייה המקומית החלק החזק והטוב שלה, חלק שאלמלא שועבד והוגלה היה יכול לתרום להתפתחותה הכלכלית של היבשת. מנהיגים אפריקאים אחדים ראו יתרון כלכלי בסחר בנתיניהם עם סוחרי העבדים האירופאים. למעשה, סחר העבדים היה אמצעי ששימש כמה קבוצות אליטה אפריקאיות לצורך השגת יתרון כלכלי. למשל, ממלכת אזור בנין (Kingdom of Benin) הרוויחה משעבוד נתיניה לאירופאים טכנולוגיה צבאית כגון נשק ואבק שרפה, זהב ושמירה על יחסי סחר ידידותיים עם מדינות אירופה.
קבוצות אליטה פוליטיות אלו לא בהכרח התעניינו בפיתוח הכפרים והערים שבאזורן, אלא יותר התעניינו במניעה מקבוצות אחרות להרוויח כוח פוליטי. למשל, הערכות מעלות שעד 1770, המלך של דהומיי(Dahomey) הרוויח בקירוב כ 250,000 יורו (כפי שמוערך כיום) בשנה על ידי מכירה של חיילים אפריקאים שבויים ועל ידי שיעבוד תושבים אפריקאים למסחר העבדים האירופאי. עם זאת, קיימים ויכוחים בספרות לגבי הערכות אלו לנוכח עדויות לכך שקבוצות אליטה אלו תרמו לפיתוח כפרים וערים וממשיכות לתרום גם כיום. נוסף על כך, בזמן שקבוצות אפריקאיות פוליטיות אלו הרוויחו בסופו של דבר מסחר העבדים, ייתכן וההחלטה שלהם להשתתף בסחר הייתה מושפעת יותר מכך שהם היו מפסידים אילו לא היו משתתפים בו. בנוסף, במדינות אפריקאיות רבות היה נהוג להחזיק עבדים, מה שלמעשה התפשט למסחר עם האירופאים.
תוצאות קשות אלו של סחר העבדים ניכרות ביבשת אפריקה עד היום- התלות האפריקאית בביקוש האירופאי, המשיכה להתקיים גם לאחר שהסחר בעבדים הוכרז לא חוקי, בראשית המאה ה-19, והוחלף בסחר חוקי. תלות זו, שהלכה והחריפה בתקופה הקולוניאלית ולאחריה, עומדת בבסיס תת-הפיתוח של אפריקה. זאת ועוד, במשך מאות השנים שבהן התקיים סחר העבדים, חייהם של עמי היבשת ושבטיה השתבשו ובין השבטים ובין העמים האפריקאים גברו המתחים, השנאה והחשדנות.
חוק העבד הנמלט בארצות הברית - 1793
ב-1791 ביקשו להסגיר שלושה אזרחים מווירג'יניה אשר הואשמו בחטיפתם של מספר אפריקאים אמריקאים. המושל של וירג'יניה סירב להסגיר את החוטפים בטענה כי אותם אפריקאים היו עבדים נמלטים. כתוצאה ממקרה זה, בחודש פברואר 1793 חוקק חוק בן ארבעה חלקים שנקרא בשם חוק העבד הנמלט. חוק העבד הנמלט הוא חוק הקובע כיצד ניתן לפעול כאשר עבד נמלט מאדונו. החוק נחקק כדי להבטיח את זכותו של בעל העבדים להשיב אליו עבד שנמלט בין אם בצורה אישית ובין אם דרך אדם אחר בעל סמכות שיעשה זאת. כמו כן, החוק הגדיר כי עזרה לעבד שנמלט נחשבת לפשע ואף תביא להטלת קנסות. לחוק היו השפעות רבות. ענף האיתור ותפיסת עבדים נמלטים שגשג ומעמדם של אפריקאים אמריקאים היה בעייתי מכיוון שגם אלו שהיו חופשיים נרדפו על ידי תופסי עבדים נמלטים שניסו לתפוס אותם גם כן ולהעבירם לעבדות. מדינות רבות בצפון ארצות הברית התנגדו לחוק ואף ניסו לשנות אותו על ידי העברת חוקים המגנים על זכויות אדם ועל ידי חיוב למשפט מול חבר מושבעים לפני שניתן יהיה להחזיר עבדים נמלטים.