cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קשישטוף פנדרצקי
קשישטוף אאוגניוש פנדרצקי (בפולנית: Krzysztof Eugeniusz Penderecki; 23 בנובמבר 1933 – 29 במרץ 2020) היה מלחין ומנצח פולני.
ביוגרפיה
פנדרצקי נולד בדמביצה, הצעיר משלושת ילדיהם של תדאוש פנדרצקי, עורך דין, ושל זופיה ויטגנשטיין. אחד מסביו היה גרמני ואחת מסבותיו, אאוגניה שילקוביץ', הייתה חצי-ארמנית ובילדותו המלחין ליווה אותה לכנסייה הארמנית. למד קומפוזיציה באופן פרטי. הוא המשיך בלימודי מוזיקה באוניברסיטה של קרקוב ובאקדמיה למוזיקה שם. אחרי סיום לימודיו בשנת 1958, קיבל משרת הוראה באקדמיה.
יצירותיו המוקדמות של פנדרצקי מגלות השפעה מצד אנטון וברן ופייר בולז (ניכרת גם השפעתו של איגור סטרווינסקי). פנדרצקי התחיל לזכות בהכרה בינלאומית בשנת 1959, בפסטיבל הסתיו בוורשה, שם בוצעו לראשונה אחדות מיצירותיו. אבל היצירה שהביאה אותו לכלל מודעות בינלאומית של ממש הייתה "קינה לקורבנות הירושימה", שנכתבה ל-52 כלי מיתר. ביצירה זו מרחיב פנדרצקי את אופני השימוש בטכניקות אינסטרומנטליות (למשל, נגינה על צדו האחר של הגשר, משיכת קשת על הקצה). יש הרבה מרקמים חדשניים ביצירה, שמרבה להשתמש בצבירי טון (צלילים סמוכים, המנוגנים בבת אחת) (ראו Sound mass בוויקיפדיה האנגלית). כותרת היצירה הייתה במקור "8 דקות, 37 שניות", אולי כקריצה ל-4′33″ של ג'ון קייג', אבל פנדרצקי שינה את השם בהשפעת המו"ל שלו, שהציע לתת ליצירה שם ססגוני יותר.
"סנט לוקאס פאסיון" (1963–1966) חיבבה את פנדרצקי על הציבור, לא במעט על שום היותה יצירה דתית חשובה, בשפה מוזיקלית חדשנית, שחוברה בתוככי אירופה המזרחית הקומוניסטית. קהל המאזינים המערבי ראה בכך קריאת תִּגָּר על השלטונות הסובייטיים, שזכתה לתמיכתם הנלהבת. מגוון סגנונות מוזיקליים מופיע ביצירה. המרקמים הנסיוניים, כמו אלה שנראו ב"קינה", מתאזנים בצורת הבארוק של היצירה ובשימוש, מדי פעם, בכתיבה הרמונית ומלודית מסורתית יותר. פנדרצקי עושה שימוש בסריאליזם ביצירה זו ואחת משורות הצלילים שהוא משתמש בה כוללת את מוטיב BACH, הפועל כגשר בין יסודות מקובלים לאחרים, נסיוניים יותר. פרק ה"סטאבט מאטר" לקראת סוף היצירה מסתיים באקורד מז'ורי פשוט של רה מז'ור, ומחווה זו חוזרת בסיום היצירה ממש, הנסגרת באקורד מי מז'ור חוגג ניצחון. אלה הן ההרמוניות הטונאליות היחידות ביצירה, ושתיהן באות כהפתעה למאזין; השימוש שעושה פנדרצקי בטרצות טונאליות כאלה עודנו היבט שנוי במחלוקת של היצירה.
בערך באמצע שנות ה-70 התחיל סגנונו של פנדרצקי להשתנות. הקונצ'רטו לכינור מס' 1 מותיר מאחוריו, במידה רבה, את מקבצי הצלילים הדחוסים שנקשרו בשמו של פנדרצקי ומתמקד תחת זאת בשני מרווחים מלודיים: חצי-טון וטריטון. היו פרשנים שהרחיקו לכת עד כדי להשוות את הכיוון החדש הזה אל אנטון ברוקנר.
מגמה זו נמשכה בסימפוניה השנייה, "חג המולד" (1980), הגלויה ופשוטה מנקודת ראות הרמונית ומלודית, יחסית למלחין, שהיה מן הניסיוניים ביותר באירופה. בסימפוניה נעשה שימוש רב בנעימת מזמור חג המולד, "לילה שקט".
בשנת 1980 הזמינה תנועת סולידריות אצל פנדרצקי יצירה שנועדה ללוות את הסרת הלוט מעל פסל במספנות של גדנסק, לזכר הנספים בהפגנות נגד הממשלה, שהיו שם בשנת 1970. פנדרצקי נענה ב"לקרימוזה", שאותה הרחיב בהמשך לאחת היצירות הנודעות ביותר של תקופתו המאוחרת, "הרקוויאם הפולני" (1980–1984), שעובד בשנת 1993. גם כאן ההרמוניות עשירות, אם כי יש גם רגעים, המעלים בזיכרון את יצירותיו המוקדמות, משנות ה-60. בשנותיו האחרונות, מכל מקום, הוא נטה לעבר רומנטיות שמרנית יותר, כפי שאפשר לראות ביצירות כמו הקונצ'רטו לצ'לו מס' 2 וה"קרדו". בפברואר 2014 ניגנה התזמורת הפילהרמונית הישראלית את "הרקוויאם הפולני" בניצוח המלחין.
ב-1987 זכה בפרס וולף באמנות על הישגיו וחידושיו בשדה ההלחנה.
נפטר ב-29 במרץ 2020 בגיל 86 לאחר מחלה ממושכת.
ראו גם
רשימת יצירות מלאה בוויקיפדיה האנגלית.
מולי בלום
מריון (מולי) בלום (באנגלית: Molly Bloom) היא דמות בדיונית בספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס".
מולי בלום היא אשתו של לאופולד בלום. היא נולדה ב-8 בספטמבר 1870, בגיברלטר, בת לקצין צבא בריטי ממוצא אירי, המייג'ור בריאן קופר טווידי, ולאם בת גיברלטר ממוצא יהודי-ספרדי - לוניטה לארדו. קיימת סברה כי מולי בלום הייתה בת בלתי חוקית, וכי הוריה לא היו נשואים. סברה נוספת היא כי מולי כלל לא הכירה את אמהּ.. מולי ולאופולד בלום נישאו בשנת 1888, ונולדו להם שני ילדים, מיליסנט ורודולף, אך האחרון מת מספר ימים לאחר לידתו. המשפחה חיה בדבלין, ברחוב אקלס מספר 7. בלום היא זמרת במקצועה.
דמותה של מולי בלום ומקורות אפשריים
מולי בלום היא המקבילה הפארודית לפנלופי, אשת אודיסאוס. בעוד שזו האחרונה היא סמל הנאמנות, מולי מוצגת כבוגדנית, במיוחד בשל הרומן עם אמרגנה, יו (עזאזל) בוילאן. נטען כי ג'ויס ביסס את דמותה של מולי על זו של שותפתו לחיים, נורה ברנקל. היא עצמה התבטאה בבדיחות לגבי הרומן בשיחה עם חברו של ג'ויס, פרנק באדג'ן,
"מה אתה חושב, מר באדג'ן, על ספר שהגיבורה שלו היא אשה נשואה גדולה, שמנה ומפחידה?"
מקור אפשרי נוסף לדמות הוא אמליה פופר, תלמידה של ג'ויס בפירנצה, שעל יחסיו עימה כתב בספרו, "ג'אקומו ג'ויס".
המונולוג של מולי בלום
לאורך הרומן מולי היא דמות משנית באופן יחסי, במובן שהספר אינו עוסק כמעט בעלילותיה, אלא באופן בו היא מופיעה במחשבותיו של בעלה, לאופולד. הפרק היחיד שבו היא מככבת בבלעדיות הוא הפרק החותם את הספר, פנלופי, בו מוצג המונולוג המפורסם שלה. במונולוג הכתוב כולו בסגנון זרם התודעה, היא מבטאת את מחשבותיה ותשוקותיה, בעודה שוכבת על המיטה לצד בעלה. המונולוג הארוך משתרע על פני 47 עמודים. הוא כולל על פי ג'ויס שמונה משפטים, ונכתב כמעט כולו ללא סימני פיסוק וכמעט ללא חלוקה לפסקאות. הוא כולל את אחד המשפטים הארוכים ביותר שנכתבו באנגלית - 4,391 מילים. המונולוג מתחיל ומסתיים במילה כן שג'ויס כינה "המילה הנשית".
הקטע הבא הוא דוגמה לסגנון בו כתוב המונולוג:
המונולוג כולל קטעים רבים שעלולים להיתפס בחוגים מסוימים כפורנוגרפים, (כבחלונית משמאל) ועל כן היה אחד מהגורמים העיקריים שהביאו לאיסור על הוצאתו לאור של הספר בבריטניה ובארצות הברית, בהן נתקל הספר בהתנגדות עזה של חוגים שמרניים. ארצ'יבלד בודקין, התובע הכללי באנגליה, שעמד בראש המסע לאיסור הפצת הספר, כתב על המונולוג כי:
קרל יונג, שקרא את יוליסס בשנת 1932, כתב:
מולי בלום בתרבות
מולי בלום נבחרה למקום השמיני ברשימת "100 הדמויות הבדיוניות הטובות ביותר" במשאל שנערך על ידי המגזין Book בשנת 2002.
באלבומה של קייט בוש The Sensual World (העולם החושני) הכולל שירים על אהבה נכזבת, מתבסס השיר The Sensual World, ממנו לקוח שם האלבום, על דמותה של מולי בלום. בוש ציינה שהפסקה שחותמת את הרומן, המונולוג המפורסם של מולי בלום, התאימה למוזיקה שהיא יצרה. לאחר שבוש לא קיבלה אישור מבעלי הזכויות על יוליסס להשתמש בטקסט עצמו, כתבה בוש מילים המתארות את יציאתה של בלום מבין דפי הספר, העולם הדו-ממדי בו היא חיה, אל העולם האמיתי, תוך היסחפותה בפרץ של חושניות.
בספרו של הסופר זוכה פרס נובל לספרות ג'ון מקסוול קוטזי, "אליזבת קוסטלו", מוזכר ספר בדיוני בשם "הבית ברחוב אקלס" שנכתב מנקודת מבטה של מולי בלום.
ישנם מספר פאבים ברחבי העולם שאינם קשורים האחד לשני הנקראים על שם הדמות, כולל פאב ישראלי-אירי הממוקם בתל אביב.
עלא דקה
עלא דקה (בערבית: علاء الدقه; נולד ב-12 באוקטובר 1994) הוא זמר ושחקן ערבי-ישראלי.
מועמד בשנת 2017 לפרס אופיר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר לסרט "הבן דוד" ובשנת 2021 לסרט "תמונת הניצחון".
ביוגרפיה
דקה נולד וגדל בבאר שבע, למשפחה ערבית-מוסלמית. הוא בוגר בית הספר החקלאי אשל הנשיא.
בשנים 2012–2013 התנדב לשנת שירות לאומי בתנועת האמנים והמחנכים "תנועת תרבות".
הוא בוגר גודמן - בית ספר למשחק בנגב. לאחר לימודי המשחק החל לעבוד כשחקן בתיאטרון באר שבע.
קריירה
בשנת 2017 שיחק בסרט "הבן-דוד" בתפקיד פאהד. על תפקיד זה היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "המדרשה" בתפקיד גלעד אלגאווי.
בשנים 2019–2020 שיחק בכמה סדרות: ב"מונא", בתפקיד ראני; ב"פמת"א", בתפקיד ח'ליל; ב"השוטר הטוב", בתפקיד זיאד; ובעונה השלישית של "פאודה", בתפקיד בשאר חמדאן.
בשנת 2021 שיחק בסדרה נאפס של הוט.
בשנת 2021 שיחק בסרטו של הבמאי אבי נשר "תמונת הניצחון" ובעונה השנייה של "פמת"א".
בשנת 2022 שיחק בסדרה "ירושלים" של הוט, ובסדרה בלאדי מורי של Yes. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט של כאן דוקו, "סבוי", שעסק בפיגוע במלון סבוי.
בשנת 2023 שיחק בסדרה "אבירם כץ" ששודרה בערוץ כאן 11. בנוסף שיחק בסדרה איסט סייד לצד יהודה לוי גם היא שודרה בכאן 11. גם בשנה זו, שב לשתף פעולה עם אבי נשר בסרטו "גן קופים".
בוקר טוב אדון פידלמן
בוקר טוב אדון פידלמן הוא סרט קולנוע דרמטי ישראלי בבימויו של במאי הקולנוע יוסי מדמוני ובכיכובו של השחקן ששון גבאי. הסרט יצא לבתי הקולנוע באוגוסט 2011. זהו הסרט השני ברווחיותו בקופות הכרטיסים בישראל בשנת 2011.
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בבית מלאכה קטן בדרום תל אביב שמתמחה בחידוש רהיטים עתיקים. אחד משני השותפים, מקסים מלמוד (רמי דנון), נפטר בתחילת הסרט, ומוריש את חלקו דווקא לבנו של יעקב פידלמן, שותפו (ששון גבאי). פידלמן האב הוא בעל מקצוע מיומן וקפדן, אולם חסר הבנה בעניינים פיננסיים, תחום בו טיפל מלמוד. עקב כך, נקלעת הסדנה לקשיים כלכליים והבנקים מסרבים להעניק אשראי לפידלמן. בנו של פידלמן, נוח (נבו קמחי), הוא עורך דין מצליח, אולם מנוכר מאביו. בגלל הקשיים הכלכליים ומיקומה של הסדנה באזור נדל"ני מבוקש, הוא מעוניין שאביו יפרוש לגמלאות וכך יוכל למכור את הסדנה ליזמי נדל"ן. הדבר מערער עוד יותר את יחסיהם של השניים, הגרועים ממילא.
על מנת להציל את הסדנה הכושלת, מציע אנטון, שמתגלה גם כפסנתרן מחונן, לשפץ פסנתר סטיינוויי מן המאה ה-19, אותו גילה בין הרהיטים בסדנה, ולמכרו בסכום נכבד.
בינתיים, מתאהב אנטון באשתו ההרה של נוח, חווה (שרה אדלר), אשה רגישה ובעלת חוש אסתטי. חווה חשה שבעלה מעדיף את עסקיו ומזניח אותה ובינה לאנטון מתפתח קשר רומנטי. עכשיו נוח ואנטון מתחרים על ליבה של חוה.
יחסי פקיסטן–קמבודיה
יחסי פקיסטן–קמבודיה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן לממלכת קמבודיה.
סקירה כללית
קמבודיה הכירה בפקיסטן ב-26 באוגוסט 1947, וב-18 בינואר 1957 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים. אחד הסימנים הראשונים לחיזוק היחסים הגיע באפריל 2004, כאשר פקיסטן וקמבודיה הסכימו לקדם ולפתח יחסים רב-צדדיים למען יציבות, שלום וביטחון בדרום אסיה, דרום-מזרח אסיה ובמובן הרחב יותר לכל אזור אסיה פסיפיק. ממשלת פקיסטן התחייבה להכשיר מספר רב של סטודנטים קמבודיים לצורך קבלת הכשרה במוסדות שונים של תעופה אזרחית וכוחות הגנה בפקיסטן.
גביע אסיה בכדורגל 1984
נבחרת ערב הסעודית זכתה בגביע לאחר שגברה במשחק הגמר על בתוצאה 2–0.
כל משחקי הטורניר נערכו באצטדיון הלאומי של סינגפור שמונה כ-55,000 מקומות ישיבה.
בית א'
ערב הסעודית וכווית העפילו לשלב חצי הגמר.
במשחק בין כווית לסוריה, שהיה המשחק מרובה השערים במשחקי בית א', ניצחה נבחרת כווית את סוריה. למרות ההפסד, השיג שחקן סוריה אבו אל סל הישג. הוא כבש שער בדקה החמישית שהפך להיות השער שנכבש הכי מהר בטורניר. בסוף הטורניר, קיבל אבו אל סל פרס על הישגו.
בית ב'
סין ואיראן העפילו לחצי הגמר.
פרסים
בסיום הטורניר, העניקה קונפדרציית הכדורגל של אסיה פרסים לשחקנים מסוימים:
מזכירות לביטחון והגנה אזרחית
מזכירות לביטחון והגנה אזרחית (בספרדית: Secretaría de Seguridad y Protección Ciudadana) הוא משרד ממשלתי במקסיקו, האחראי לענייני מודיעין וביטחון פנים, הגוף מנהל את המשמר הלאומי של מקסיקו (שהוקם במקום המשטרה הפדרלית) ואת מרכז המודיעין הלאומי (שהחליף את המרכז לחקירה וביטחון לאומי). המזכירות גם מנהלת את הגופים האחראים להגנה אזרחית ואת מערך הכליאה הפדרלי של מקסיקו.
המזכירות מהווה חלק מהקבינט והמזכיר הוא במעמד שר פדרלי בממשלה. המזכירות הוקמה בשנת 2018 מתוך הוועדה הלאומית לביטחון שהתקיימה מאז 2013 והחליפה בזמנו את מזכירות ביטחון הציבור המקסיקנית, שפעלה כמשרד ממשלתי לענייני ביטחון פנים מאז שנת 2000.
זבלוטוב
תולדות היישוב
זבלוטוב נזכרת לראשונה בשנת 1455, והייתה בבעלות משפחות אצולה. בראשית המאה ה-17 נהרס היישוב מפלישת הטטרים, אך לאחר מכן השתקם, ובראשית המאה ה-18 קיבל זכויות עיר.
פרנסת העיירה לאורך השנים הייתה על גידול ועיבוד טבק, ועם חיבורה לרשת מסילת הברזל במאה ה-19, הואץ פיתוחה.
יהודי זבלוטוב
יהודים ישבו בזבלוטוב מהכרזתה כעיר. בראשית המאה ה-19 התיישב בעיירה האדמו"ר רבי דוד הגר, והדבר הביא לגידול בקהילה היהודית במקום. בשנת 1903 פרץ בעיירה פוגרום. במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה העיירה בחזית הלחימה זמן רב, ופרצה בה מגפת טיפוס הבהרות, שהפילה חללים רבים מקרב האוכלוסייה היהודית. לאחר המלחמה השתקמה הקהילה בעיירה בסיוע הג'וינט ויוצאי היישוב בארצות הברית.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונית, ופעלו בה תנועות נוער ציוניות רבות. בשנים אלה נמנו בעיירה כ-1,700 יהודים, כמחצית מתושביה. בשנות השלושים של המאה ה-20 גברו והלכו התקיפות האנטישמיות בעיירה. עם כיבוש העיירה בידי הסובייטים בספטמבר 1939, הופסקה בה הפעילות היהודית והציונית, ועסקי היהודים בה הולאמו.
בשואה
ב-1 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכנסו לעיירה כוחות הצבא ההונגרי, והחלו בהחרמת רכוש היהודים בה, ובלקיחת היהודים לעבודות כפייה. בד בבד, ביצעו אוקראינים מקומיים מעשי התעללות ביהודי העיירה.
בספטמבר 1941 הועברה השליטה בעיירה לידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודי היישוב גזירות שונות, והגבירו את עבודות הכפייה בה.
ב-22 בדצמבר 1941 פשטו שוטרים גרמנים ואוקראינים על העיירה, וריכזו את יהודיה בשוק המקומי, תוך ירי בחולים ובתשושים במיטותיהם. במהלך האקציה הצליחו להימלט מהעיירה מספר מאות יהודים. ממקום הכינוס הוצעדו היהודים לבורות ירי בסמוך לעיירה, וכ-1,000 מהם נרצחו שם, תוך שחלקם נקברו חיים. כ-100 יהודים נוספים נרצחו בעיירה עצמה. למחרת, הוטל על היודנרט בעיירה לשלם סכום כסף גבוה עבור כיסוי עלויות הקליעים ששימשו לרצח היהודים.
ב-11 באפריל 1942 בוצעה בעיירה אקציה שנייה, בה סרקו שוטרים גרמנים ואוקראינים את בתי היישוב, ושילחו למחנה ההשמדה בלז'ץ כ-400 יהודים מהעיירה, לצד יהודים נוספים מכפרי הסביבה. בסוף אפריל-תחילת מאי 1942 הועברו אחרוני יהודי העיירה לגטו קולומיאה, תוך גזל כל רכושם. בגטו זה מתו רבים מיהודי העיירה מרעב וממחלות. כ-200 יהודים ששבו לעיירה שולחו ב-7 בספטמבר 1942 לבלז'ץ, וזבלוטוב הוכרזה רשמית כ"נקייה מיהודים".
מקהילת זבלוטוב שרדו את השואה יהודים בודדים.
מיהאי מונקאצ'י
מיהאי מונקאצ'י (בהונגרית: Munkácsy Mihály, במקור: מיכאל פון ליב, 20 בפברואר 1844 – 1 במאי 1900), צייר הונגרי שחי בפריז וזכה להכרה בינלאומית בזכות ציוריו גדולי-הממדים, במיוחד של אירועים מהביבליה.
ראשית הקריירה
מונקאצ'י נולד בשם מיכאל פון ליב (Michael von Lieb) להורים גרמנים במונקאץ' שבממלכת הונגריה (כיום מוקצ'בו שבאוקראינה). מאוחר יותר אימץ את שם העיר כשם משפחתו. לאחר שהיה שוליה של צייר נודד, עבר לפשט שם חיפש להיצמד לאמנים מבוססים. בעזרתו של אמן ציורי הנוף אנטל ליגטי (Antal Ligeti) קיבל מונקאצ'י מלגה מטעם המדינה ללמוד מחוץ להונגריה. ב-1865 למד באקדמיה של וינה אצל הצייר האוסטרי קרל ראהל (Karl Rahl). ב-1866 עבר למינכן ללמוד באקדמיה שם ואז ב-1868 לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף ללמוד אצל הצייר הגרמני לודוויג קנאוס (Ludwig Knaus). ב-1867 נסע לפריז לראות את התערוכה העולמית. לאחר מסע זה נעשה סגנונו קל יותר, עם משיכות מכחול רחבות ופלטת צבעים טונאלית, ככל הנראה בהשפעת הציור הצרפתי המודרני שראה בתערוכה.
בתחילת הקריירה שלו צייר בעיקר סצנות מחיי היומיום של האיכרים והעניים. תחילה צייר בסגנון ההונגרי התיאטרלי שהיה מקובל בהונגריה בזמנו, למשל בציור הקדרה (1864). בשנים שלאחר מכן החל להקדיש יותר תשומת לב לנוף ולרקע שבהם צייר את הדמויות. בדיסלדורף למד לתת ביטוי רגשי לכל אחת מהדמויות כמו למשל בציור יומו האחרון של הנידון (1869). הציור הזה נחשב ליצירת המופת הראשונה של מונקאצ'י והוא זכה במדליית הזהב ב'סלון פריז', התחרות הרשמית של האקדמיה לאמנויות היפות ב-1870. באופן אירוני הציור הזה, המבטא דיכוי, עינוים וחוסר ודאות נוכח טרגדיה מתקרבת הפך את מונקאצ'י לצייר פופולרי ביותר.
שיא הקריירה ואחריתו
מונקאצ'י עבר לגור בפריז, ושם התגורר עד סוף חייו. שיא הקריירה שלו היה בין 1873 ל-1875, כשצייר סדרה של ציורים שזכו להכרה. ב-1874 נישא לאלמנתו של ברון וסגנונו החל להשתנות מריאליזם לציורי סלון עליזים ולטבע דומם. בסוף שנות ה-70 עבד גם בברביזון וצייר נופים עשירים וצבעוניים. הוא הושפע בין השאר מחברו צייר הנוף לאלסו פאאל. ב-1878 החל לצייר גם סצנות היסטוריות. אחד הציורים הללו, 'מילטון הזקן מכתיב את גן העדן האבוד לבנותיו', נרכש על ידי סוחר האמנות האוסטרי קרל סדלמייר (Sedelmeyer), שהעניק למונקאצ'י חוזה בשכר לעשר שנים, מה שהפך אותו לאיש אמיד.
בהשפעתו של סדלמייר צייר מונקאצ'י סצנות גדולות מכתבי הקודש, בהן טרילוגיה על משפטו של ישו, צליבת ישו, ו"אקה הומו" (בלטינית: ecce homo, "הנה האיש"), הן מילותיו של פונטיוס פילטוס כאשר הציג את ישו הפצוע והמעונה בפני ההמון היהודי). שלושת הציורים הללו נלקחו לתערוכות ברחבי אירופה וארצות הברית. במשך שנים הם הוצגו בבית כלבו בפילדלפיה כל שנה בחג הפסחא, עד שב-2009 הותקנו במוזיאון דרי בדברצן.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 סגנונו של מונקאצ'י עדיין נותר כשהיה, אך מיקום ציוריו השתנה. הוא עבר לצייר סצנות ביתיות במיוחד כאלה מעולם האמהות. ציורים אלו זכו לפופולריות רבה בקרב קונים אמריקאים וזכו למחירים גבוהים. במקביל המשיך מונקאצ'י לצייר ציורי נוף. בשנותיו האחרונות צייר שתי יצירות מונומנטליות - 'כיבוש הונגריה' עבור בניין הפרלמנט ההונגרי וציור תקרה בשם 'תהילת הרנסאנס' במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
לקראת סוף חייו סבל מונקאצ'י מדיכאון וחוסר ביטחון ביכולותיו. סבלו התגבר בגלל העגבת ממנה סבל מאז גיל צעיר, וציוריו האחרונים מבטאים סבל ומרה שחורה. בקיץ של 1896 לאחר שטופל בבאדן-באדן וחזר לפריז הוא נלקח לבית חולים לחולי נפש ליד בון שם מת. ב-9 במאי 1896 נקבר בבית הקברות קרפשי בבודפשט.
ה'תשכ"ב
פרסי ישראל
מקבלי פרסי ישראל לשנת תשכ"ב הם:
סלע פירוקלסטי
סלע פירוקלסטי (מיוונית: πύρό פירו – אש, κλαστός קלאסטוס – שבירה) הוא סלע געשי הנוצר מהתגבשות טפרה – חומר פירוקלסטי שנפלט לאוויר מתוך הרי געש במהלך התפרצות געשית ונופל אחר-כך לקרקע. הסלעים הפירוקלסטיים נוצרים מהצטברות ומילוט (מלשון מלט) של הטפרה, והופכים מוצקים באמצעות השקעה של גרגירים, הלחמתם ודחיסתם.
היווצרות
התפרצות געשית מתפוצצת פולטת לאטמוספירה חומרים רבים, שרק חלקם נופל בסופו-של-דבר אל הקרקע. חומרים אלה נקראים טפרה וכוללים:
בנפילתם לקרקע מצטברים חומרים אלה מסביב ללוע הר הגעש או מתרחקים ממנו בדמות זרמים ונחשולים פירוקלסטיים ולהאר – טפרה מעורבת במים שמקורם בגשם, בנחלים ובהפשרת שלגים וקרחונים. החלקיקים הגסים נופלים קרוב להר הגעש ומצטברים מסביב לו, ואילו החלקיקים הקטנים יותר, בעיקר אלה הנובעים מהתמוטטות עמוד ההתפרצות, עשויים להגיע למרחק רב – עד מאות קילומטרים מהר הגעש. הסלעים הפירוקלסטיים נוצרים מהצטברות והתמצקות של חומרים אלה.
מרקם
מאחר שסלעים פירוקלסטיים נוצרים מהתפרקות של חומר געשי, סלעים וגבישים – מרקמם האופייני מורכב משברים ונקבוביות ונקרא "מרקם קלסטי". מרקם קלסטי מייצג הצטברות של שברים או קרעים של חומר מוצק ששינו את מקומם. הסלעים הנוצרים לקראת שלבי ההתמצקות האחרונים של הסלע נקראים "פירוקלסטיים", ואלה הנוצרים לאחר שלבי ההתגבשות הסופיים נקראים "קלאסטיים".
משקעים פירוקלסטיים מאופיינים בפיזור וכיסוי טופוגרפי המתאים לסוגי החלקיקים, וכן בשכבתיות מודרגת המציגה מיון טוב של החלקיקים. מאפייני המיקום של משקעים אלה נשלטים על ידי מרחק ומהירות התנועה והנפילה של החלקיקים הפירוקלסטיים ומעידים על כיוון קריסתו של עמוד ההתפרצות.
סלעים פירוקלסטיים
התגבשות הטפרה יוצרת מגוון של סלעים פירוקלסטיים:
I'm Not a Girl, Not Yet a Woman
I'm Not a Girl, Not Yet a Woman (בעברית: אני לא ילדה, עדיין לא אישה) הוא הסינגל השלישי של זמרת הפופ האמריקאית בריטני ספירס מתוך אלבומה השלישי, Britney. הסינגל יצא לאור במהלך שנת 2001 וליווה את צאתו של הסרט קרוסרודס, סרטה הראשון (והיחיד) של ספירס בתור כוכבת ראשית.
מידע
בתחילה, הופק ונכתב השיר על ידי מקס מרטין ורמי. ספירס נתבקשה לתת פרספקטיבה נשית לשיר המדבר על התפתחות נשית, אך בשל קוצר זמן בעקבות צילומי סרטה הראשון, קרוסרודס, לא הצליחה לפנות זמן. לכן, הזמרת הבריטית דיידו התפנתה לעזרה בכתיבה. השיר יצא כסינגל שני של ספירס בארצות הברית מתוך אלבומה השלישי, "Britney", אולם באירופה ואוסטרליה יצא לאור כסינגל שלישי, בזמן שהסינגל השני היה השיר "Overprotected".
למרות שהשיר היה אמור לקדם את הסרט "קרוסרודס", הסינגל בעצם נכשל בארצות הברית ולא הצליח להיכנס למצעד הבילבורד האמריקאי, עקב השמעות מעטות בתחנות הרדיו אשר כמעט ולא ניגנו את השיר. בעולם, קיבל הצלחה מעורבת. במדינות מסוימות, כמו בריטניה ואוסטרליה הפך השיר ללהיט, כשהתמקם במקום השני והשביעי (בהתאמה) במצעדי הפזמונים וזכה להיות הסינגל הכי מצליח של ספירס מהאלבום. השיר היה ללהיט עולמי כאשר נכנס ל-25 המובילים במדינות רבות.
עד היום בבריטניה מכר הסינגל 200,000 עותקים וזכה למעמד זהב, ושני מיליון עותקים ברחבי העולם.
וידאו קליפ
כל צילומי הקליפ הם אותנטיים ללא שימוש במסך ירוק או אמצעים דיגיטליים אחרים. ספירס צולמה על קצה ההר ללא שימוש בכבלי בטיחות, וכמעט נפלה בשל רוחות חזקות.
הקליפ זיכה את ספירס בפרס "Best International Music Video" בטקס פרסים ביפן.
אלים, קברים ומלומדים
אלים, קברים ומלומדים (בגרמנית: Goetter Graeber und Gelehrte) הוא ספר המספר את סיפורם של ראשוני הארכאולוגים, שנכתב על ידי הסופר הגרמני ק. וו. צראם. הספר (שהגדיר עצמו "הרומן של הארכאולוגיה") יצא לאור בגרמנית ב-1949, והציג לקהל הרחב היסטוריה פופולרית של מדע הארכאולוגיה בשפה סוחפת ובהירה, ובצירוף תמונות רבות, לוחות זמנים וטבלאות ארכאולוגיות.
צראם היה, למעשה, עובד בית ההוצאה "ריבולט" בהמבורג בשם רמאק, שכתב בשם בדוי (שהוא היפוך אותיות שמו בגרמנית, ושינוי האות K ל-C), כפי הנראה על מנת לנסות ולנתק עצמו מספרי תעמולה נאצית שכתב בתקופת המלחמה.
הספר עוסק בתרבויות עתיקות שונות - תרבות יוון העתיקה, מצרים העתיקה ומסופוטמיה כמו גם בתרבויות מרכז אמריקה ודרום אמריקה. הוא מביא סיפורים ביוגרפיים קצרים של חלוצי הארכאולוגיה כהיינריך שלימאן, ז'אן-פרנסואה שמפוליון, פול-אמיל בוטה והווארד קרטר.
הצלחתו של הספר הביאה לכך שהוא שימש כמודל לספרי מדע פופולרי רבים שבאו לאחריו, כמו גם בסיס לסרט הוליוודי משנת 1954 בשם "עמק המלכים" בו כיכבו כוכבי התקופה רוברט טיילור ואלינור פארקר.
כפר ורדים
כְּפַר-וְרָדִים היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל המשתייכת לאשכול רשויות גליל מערבי. המועצה שוכנת במערב הגליל העליון, סמוך לעיר מעלות על כביש 854. שוכנת בחבל תפן בגליל המערבי.
גאוגרפיה
כפר ורדים שוכן בצפון חבל תפן שבגליל המערבי על מורדות הר אשכר, ומתנשא לרום מרבי שבין 500–600 מטר מעל פני הים.
ממוקם 20 ק"מ מזרחית לנהריה, 15 ק"מ צפונית לכרמיאל, כ-9.5 ק"מ דרומית לגבול לבנון וסמוך למעלות, על כביש 854 כרמיאל-מעלות.
מזג האוויר נעים ויבש גם בימי הקיץ החמים, בחורף קריר, גשום ולעיתים יורד שלג.
היסטוריה
ראשיתו של היישוב כפר ורדים ב-7,000 דונם קרקע, שקיבל התעשיין סטף ורטהיימר בשנת 1979 ממינהל מקרקעי ישראל עם הרשאה לתכנון, פיתוח והקמת יישוב קהילתי בהתאם לחזונו, כחלק מתוכנית רחבה יותר שכללה את אזור התעשייה תפן. במסגרת התוכנית נועד כפר ורדים להיות מקום מגורים איכותי שיפעיל מערכות חינוך ותרבות מפותחות וימשוך אוכלוסייה חזקה ממרכז הארץ.
השם "כפר ורדים" נבחר מתוך הסכמה לקרוא את שם היישוב ורחובותיו על שם פרחים, עצים, נחלים והרים, ולא על שם אישי ציבור. שם היישוב המיועד היה תחילה "עיר הוורדים", מתוך חזון שברבות הימים יגדל היישוב ויהיה לעיר, אולם ראש המועצה המקומית (דאז) מעלות תרשיחא שלמה בוחבוט התנגד להקמה של "עיר" ליד מעלות תרשיחא. כפשרה החליט סטף ורטהיימר לעשות שימוש בשם כפר ורדים.
בשנת 1991 הוקם בכפר ורדים שבט של תנועת הצופים העבריים. לצידו פעילות ביישוב תנועות נוער נוספות.
המועצה המקומית הוקמה בשנת 1993, לאחר שעד אז, נוהל היישוב על ידי ועד מקומי, והיה כפוף מוניציפלית למועצה אזורית מעלה יוסף.
בשנת 1994, כשכפר ורדים חגג 10 שנים, הגיע ראש הממשלה באותה התקופה יצחק רבין לחגיגות.
הבחירות הראשונות למועצה המקומית נערכו בשנת 1998.
בשנת 2008 הוחלט לאחד את כפר ורדים עם מעלות תרשיחא, כחלק ממהלך לאיחוד רשויות מקומיות. בסופו של דבר, המהלך לא יצא לפועל.
בדצמבר 2015 פורסם כי המועצה מתכננת להקים אזור תעסוקה משותף ביחד עם עיריית מעלות תרשיחא. האזור צפוי להיות בגודל של כ־460 דונם ויכלול בין היתר כ-67.5 אלף מ"ר לתעסוקה, כ-122 אלף מ"ר לתעשייה ואף כ-22 אלף מ"ר למסחר. על פי התכנון, ההכנסות מאזור התעסוקה יחולקו באופן שווה בין שני היישובים (50% לכל יישוב). בתחילת 2017 אושר הפרויקט במסגרת הסכם הגג של עיריית מעלות תרשיחא.
בנובמבר 2018 החלו עבודות ההקמה של פרויקט ורד הכפר. בפרויקט ייבנו כ-150 יחידות דיור.
ב-2021, כ-50 אנשים נפגעו משאיפת אדי כלור בבריכה ביישוב.
המוסד לביטחון תקשורת
הסוכנות בנתה לאחרונה מטה חדש וקמפוס בגודל 84 דונם. המטה החדש ממוקם סמוך למטה שירות הביון הביטחוני הקנדי. ראש המוסד כיום היא שלי ברוס, שמונתה ב-27 ביוני 2018.
אשלון
תחת הסכם UKUSA משנת 1948 המוסד לביטחון התקשורת משתף פעולה עם הסוכנות האמריקאית לביטחון לאומי (NSA), מטה התקשורת הממשלתית (GCHQ), מינהל האותות האוסטרלי (ASD) והלשכה הניו זילנדית לביטחון התקשורת הממשלתית (GCSB). יחד גופים אלה מארצות הברית, בריטניה, ניו זילנד, אוסטרליה והמוסד הקנדי יוצרים את מערכת אשלון, שמסוגלת לפקח על חלק גדול מתעבורת הטלפון, הפקס ותעבורת הנתונים וליירט נתונים אלה.
שיר גוטליב
שיר גוטליב (נולדה ב-9 באפריל 1974) היא שחקנית וזמרת ישראלית.
ביוגרפיה
גוטליב התפרסמה לראשונה כאשר הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "תופסים ראש" בערוץ הראשון במסגרת לימודיה בבית הספר לאמנויות תל אביב.
כמו חלק מחבריה מהתוכנית (שבהם טל מוסרי, דנה דבורין, עידו מוסרי, נועה כהן ואסף קמיל) הצטרפה ללהקת הנוער "צעירי תל אביב" בה הייתה חברה בין השנים 1990 -1993, ובמסגרתה השתתפה בסדרה "לא כולל שירות" ששודרה אף היא בערוץ הראשון, והיא הייתה אחת הכוכבות הבולטות בה.
בשנות ה-90 ביצעה את שירי-הפתיחה לסדרות הטלוויזיה לילדים "חנוכה אצל סבתא בבי", "הרפתקאות פינוקיו", "צעירי בברלי הילס", "עוגי דוגי", " אגדות האחים גרים", "רוני וליטל", "דביבוני היער הירוק" ו"ספיידרמן: סדרת האנימציה".
את לימודי התיכון עשתה גוטליב במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה כפקידה בקריה, בין השנים 1993–1995.
במהלך שנות התשעים הנחתה גוטליב את התוכנית "זאפ לראשון" בערוץ הראשון.
בשנת 1998 שיחקה בסדרה "קפה פריז".
בשנת 1999 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "עשרים פלוס".
בשנות האלפיים, הנחתה את הגרלת הלוטו, ששודרה בערוץ 1.
עבדה כמחנכת בבית הספר היסודי "גבריאלי-הכרמל" בתל אביב.
גוטליב גרושה ואם לשלוש בנות. מתגוררת בתל אביב.
אחותה, מיכל גוטליב פרידור מנהלת את בית הספר היסודי בנוף ים.
תקופת הזוגות
על פי המסורת היהודית, תקופת הזוגות נמשכה כמאתיים שנה בימי הבית השני (המאה ה-2 לפנה"ס והמאה ה-1 לפנה"ס, ג'תק"ע - ג'תש"ע בערך), ובה ההנהגה הרוחנית של עם ישראל הורכבה מזוג חכמים שכיהנו במשותף כראשי הדור: אחד כנשיא, ומשנהו כאב בית הדין של הסנהדרין. במהלך התקופה כיהנו בתפקיד חמישה זוגות של תנאים בחמישה דורות עוקבים. הזוגות מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
על אף שהזוגות נחשבים לתנאים, קיים בידול ביניהם ובין התנאים שמימי הלל ושמאי ואילך - חכמי המשנה.
הרקע ההיסטורי
התפקיד של אב בית הדין של הסנהדרין קדם לתקופת הזוגות. מינוי חכם לתפקיד נשיא היה חדש, והחל בתקופת הזוגות. בימי הדור הראשון לזוגות הצליחו מתיוונים להשתלט על משרת הכהן הגדול. לכהן הגדול היו תפקידים לצורכי פנים ולצורכי חוץ. החכמים מינו מקרבם נשיא נאמן לתורה, שיהווה חלופה לתפקידי הכהן הגדול.
שמות הזוגות
רשימת הזוגות מופיעה ב, ברשימת ראשי החכמים שבתקופת בית שני:
החכם המנוי ראשון בכל זוג כיהן כנשיא הסנהדרין, והשני כאב בית דין של הסנהדרין.
מחלוקת הסמיכה
על פי רש"י, הזוגות נחלקו במחלוקת הראשונה בתולדות ההלכה: המחלוקת על הסמיכה ביום טוב. מחלוקת זו לא הוכרעה במשך כמה דורות, כאשר בכל דור נחלקו ביניהם הנשיא ואב בית הדין של אותו דור. יש אומרים שלנשיא או לאב בית דין יש "זכות וטו" על ההצבעה, ומכיוון שנחלקו בה הנשיאים עם אבות בתי הדין - לא הושגה הכרעה.
יאן מטייקו
יאן אלויזי מטייקו (בפולנית: Jan Alojzy Matejko; 24 ביוני 1838, קרקוב – 1 בנובמבר 1893) היה צייר פולני. נחשב מגדולי הציירים ההיסטוריים של פולין. עבודותיו כוללות בעיקר תמונות היסטוריות פטריוטיות.
ביוגרפיה
מטייקו נולד בעיר החופשית קרקוב בפולין בשנת 1838 כבן התשיעי במשפחה בת 11 ילדים. אמו הלכה לעולמה כאשר היה בגיל צעיר, וכך הייתה לאחיו הבוגר פרנצ'ישק השפעה על גידולו. בשנת 1852, בדיוק כאשר מלאו לו 14 שנה, החל בלימודי האמנות באקדמיה לאמנויות היפות בקרקוב. בין מוריו היו, בין היתר, וויצ'ך קורנלי שטאטלר וולדיסלב לושצ'קביץ'. כבר באותן שנים סבל מטייקו מבעיות עיניים, אולם הדבר לא הפריע לו להתבלט כאחד התלמידים המוכשרים ביותר. לאחר שסיים את לימודיו בקרקוב בשנת 1858, הוא בילה שנתיים במינכן כתלמידו של הרמן אנשיץ (Hermann Anschütz). אחר כך, בשנים 1859–1860, שהה בווינה אצל כריסטיאן רובן. הוא חזר לקרקוב, ובשנת 1873 היה למנהל האקדמיה לאמנויות היפות בעיר הולדתו.
מטייקו נשא לאישה את תאודורה, ולזוג נולדו חמישה ילדים: באטה, הלנה, טדאוש, יז'י ורגינה, אשר נפטרה בהיותה תינוקת. דמות רעייתו של מטייקו מופיעה ברבות מתמונותיו, והיא אף שימשה עבורו כמודל לכמה מציוריו, למשל, תמונתה של המלכה בונה ספורצה. בתו, הלנה אונייז'יסקה, הייתה ציירת בזכות עצמה.
חלוקתה השלישית של פולין הטביעה את רישומה על מטייקו ועל ציוריו ההיסטוריים. בחלוקה זו איבדה פולין את מעמדה כמדינה. במאבק על פולין ועל ריבונותה נהרג אחד מאחיו.
לצד ציורי שמן גדולים צייר מטייקו גם אקוורלים. בין תמונותיו: קרב גרונוולד, סצינות רבות מחצר המלוכה הפולנית, וגלריה של ציורי מלכים פולנים. הוא ידוע גם בציורי דיוקן ליצן החצר סטאנצ'יק. שמו התפרסם הן בפולין והן בשאר העולם, והוא אף זכה בפרסים רבים (כמו בתערוכות בפריז). עם זאת, הוא השתדל להימנע מהופעות פומביות, שגרמו לו למתח רב.
יאן מטייקו הלך לעולמו ב-1 בנובמבר 1893 בביתו שבקרקוב, ונטמן בבית הקברות "רקוביצקי". מיד לאחר מותו דאגה מועצת העיר להקים מוזיאון, ולשם כך נרכש מן המשפחה הבית ברחוב פלוריאנסקה 41. המוזיאון נפתח בשנת 1904. האקדמיה לאמנות בעיר הולדתו נושאת את שמו.
דרום רוסי (סרט)
דרום רוסי (ברוסית: Рашн Юг) הוא סרט קומדיה רומנטית רוסי משנת 2021, שביים אנטון פדטוב. הסרט מהווה סרט הרפתקאות דרמה-קומי, העוסק בים השחור, שמהווה מקור משיכה לשלושה גברים שמעריצים אישה אחת שכבר ביחסים עם אחר, האהבה והקנאה מעוורת את מוחם של שלושה בחורים שנלחמים עליה. בסרט מככבים סטסיה מילוסלבסקאיה, סמיון טרסקונוב, רינאל מוחמטוב, ואלכסנדר מטרולקין.
יאן מטייקו
השפעתו על ציירים אחרים
הצייר היהודי מאוריצי (משה) גוטליב למד אצל יאן מטייקו בקרקוב, אך סבל מאנטישמיות בקרב חבריו ללימודים, ועזב תוך שנה. לקראת סוף ימיו השפיע עליו מורו מטייקו לצייר שני ציורים שנושאם קאז'ימייז', מלך פולין במאה ה-14 – "המלך קאז'ימייז' נותן זכויות ליהודים" ו"המלך קאז'ימייז' ואהובתו אסתרק'ה", ובכך לתרום לקידום ההבנה בין יהודים לפולנים.
דרום רוסי (סרט)
עלילה
הסטודנט ארטיום דודין מתאהב בצעירה יפה מהים השחור. לאחר שמתאהב, הוא עוזב הכל ויוצא למסע בעקבות אהובתו אל הדרום הרוסי, עליו הוא לא יודע דבר. ארטיום לוקח רכבת מוורונז', היוצאת למחוס קרסנודאר. בים מתברר שקסיושה היפה כבר מחוזרת על ידי שני מתחרים מקומיים רציניים: מלח נאה בצי הים השחור ושוטר נועז במשטרת סוצ'י. נראה שלסטודנט הנאיבי פשוט אין שום סיכוי. אפילו עזרת חבריו החדשים רק מפריעה. אבל ארטיום לא מתכוון לוותר.
קסיושה גורדייבה כבר תכננה להתחתן עם השוטר הסנטימנטלי המקומי, איגור. עם זאת, בשלב מסוים יחסי האהבה משתנים לחלוטין כאשר גם צוער בית הספר של הצי, ניקיטה מציע לקסיושה. בינתיים, ארטיום מאבד את כספו בעוד ניקיטה לא מוצא זמן להגיע לעיר, מאחר שהוא ממלא את זמנו לרוב בצלילה ואימונים בים.
יאן מטייקו
השפעתו על ציירים אחרים
גם הצייר היהודי הנודע שמואל הירשנברג למד אצל מטייקו והושפע ממנו.
דרום רוסי (סרט)
עלילה
קסיושה מתכוננת לחתונה בשמלת כלה על יאכטה בלב ים השחור. לפתע, ארטיום דורש ממנה נישואין חוקיים. קסיושה מצילה את עצמה בצלילה לים ולאחר הנחיתה שוחה בבטחה אל החוף.
צוער בית הספר של הצי, ניקיטה רודף אחר קסיושה. כך גם השוטר, איגור, העוקב אחר עקבות היחסים הללו. ניקיטה מציע לה נישואין על קו החוף בקברדינקה. רגע לפני שהכלה הטרייה נקשרת בקשר הנישואין, נראה שיריבים תופסים את הגיבורה. איגור מתגונן בכלי נשק סטנדרטיים. ניקיטה מתגונן בסיוע קוזאקים ובני משפחתו. בסופו של דבר, ארטיום ינסה להוכיח כי הוא הראוי מכולם לאהבתה של קסיושה.
פיתוח
הבמאי בחר במחוס קראסנודאר הציורי, בו צולמו סרטי קולנוע רוסיים רבים. ממשלת המחוז העניקה תמיכה לסרט והפרויקט הופק על ידי פיודור בונדרצ'וק. העלילה מתרחשת על רקע נופים מרהיבים, טבע מפואר והים החם של חוף הים השחור בקווקז.
יאן מטייקו
השפעתו על ציירים אחרים
עם הציירים שהיו תלמידיו של מטייקו נמנים יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר, וסטניסלב ויספיאנסקי.
דרום רוסי (סרט)
פיתוח
"הדרום הרוסי" היה הסרט המושלם, אשר, לדעתם, תיאר את האטרקציה התיירותית המודרנית של רוסיה: מחוס קרסנודאר. הסרט חוקר את דרום רוסיה, נופיה, התיירות ובדרך כלל הצילומים באזור זה הם דבר נדיר. הסרט מופק גם על ידי Art Pictures, STS Media, ו-National Media Group.
צילומים
הצילומים העיקריים של הסרט החלו באוגוסט 2020, הבמאי אנטון פדטוב בחר לצלם במחוז קראסנודר: העיירה גלנדז'יק, כפר קברדינקה במחוז גלנדז'יק, כפר ארחיפו-אוסיפובקה ברובע גלנדז'יק ובעיר נובורוסיסק, כמו גם בשמורת צ'ושקה. הדמויות נוצרו על סמך הקוזאקים של קובאן שהיו מעורבים בצילומים. הם השתתפו בסצנת חתונה המונית בכפר קברדינקה. את שיר הנושא ביצע אולג גזמנוב.
הפצה
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה במוסקבה בבית הקולנוע "קארו 11 באוקטובר" ב-25 בפברואר ויצא להפצה מסחרית בבתי הקולנוע ברחבי הפדרציה הרוסית ב-4 במרץ 2021 על ידי חברת Sony Pictures Productions and Releasing (SPPR).
שיווק
טריילר טיזר ראשון שוחרר ב-17 בדצמבר 2020.
בואינג 787 דרימליינר
בואינג 787 דרימליינר (ידוע גם בשם הקוד: 7E7) הוא מטוס נוסעים סילוני בינוני רחב גוף לטווח ארוך שפותח ומיוצר על ידי חברת בואינג. מספר הנוסעים שניתן להטיס באמצעותו הוא בין 200 ל־350 (בהתאם לגרסה ולסידורי הישיבה). צריכת הדלק שלו נמוכה יחסית, בין השאר בזכות חומרים מרוכבים כגון סיבי פחמן ששימשו בבנייתו. ה־787 נועד להחליף את מטוס הבואינג 767 הוותיק. המטוס הוצג לציבור לראשונה ב־8 ביולי 2007 (7.8.07 בשיטת רישום התאריך הנהוגה בארצות הברית), טיסת הבכורה שלו נערכה ב־15 בדצמבר 2009, והמטוס הראשון מייצור סדרתי נמסר ללקוח, חברת התעופה "אול ניפון איירווייז", בסוף חודש אוגוסט 2011.
המטוס משווק בשלוש גרסאות: 8, 9 ו־10.
תהליך הפיתוח
בסוף שנות התשעים, כשמכירות הבואינג 767 והבואינג 747 נחלשו, החברה החליטה לפתח שני דגמים חדשים של מטוסי נוסעים: דגם משופר של ה־747 (747-8), ובמקביל - מטוס מהיר ומתקדם במיוחד (כונה "סוניק קרוזר"), בעיצוב מהפכני. בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, משבר קשה מאוד פגע בחברות התעופה, ובמיוחד בחברות התעופה האמריקניות. המשבר הכלכלי הזה, בצירוף עליית מחירי הדלק, הוביל את חברת בואינג למסקנה שיש ביקוש למטוסים יעילים וחסכוניים בדלק, והיא החליטה לפתח את ה־787 במקום ה"סוניק קרוזר". בואינג הצהירה שהמטוס יהיה חסכוני בצריכת הדלק בשיעור של 20 אחוזים בהשוואה למטוסים מקבילים - בזכות המנועים החדשים, התכנון האווירודינמי והשימוש הרב בחומרים מרוכבים קלים ומערכות מתקדמות נוספות. אחד המאפיינים העיקריים - מערכות חשמליות חדשות יחליפו מערכות הידראוליות מיושנות.
מאפיינים נוספים
המטוס מורכב במפעל בואינג באוורט, וושינגטון, המעסיק כ־1,000 עובדים. המפעל מסוגל להרכיב מטוס שלם בכל שלושה ימים.
תקלות
ב־16 בינואר 2013 החליט ה־FAA לקרקע את כל טיסות המטוסים מדגם זה ברחבי ארצות הברית. בעקבות החלטה זו, החליטו על קרקוע המטוסים גם יפן, מדינות האיחוד האירופאי ומדינות נוספות. הסיבה לקרקוע הייתה רצף של חמש תקלות מאותו סוג במטוסים שונים מדגם זה, שגרמו למספר נחיתות חירום, אם כי לא לתאונות. הבעיה הייתה נעוצה בסוללות הליתיום־יון של המטוס - שעוצמת כל אחת מהן פי כ־85 מסוללה של מחשב נייד - שהתחממו ועלו באש. תקלה זו נחשבת לחמורה במיוחד, כיוון שהיא עלולה לגרום לשריפה ולחנק של הנוסעים מעשן. רשות התעופה האמריקאית וכן רשויות תעופה אחרות חוקרות את התקלות שקרו. התברר כי לעיתים מסוימות מתרחשת בזמן טעינה התחממות של סוללות ליתיום יון, הגורמת לבריחה תרמית מהסוללה שעלולה להוביל לשריפת הסוללה ואף להתפוצצותה, אך קשה לצפות מתי היא אמורה להתרחש, ואי אפשר להבין את מקור הבעיה. החברה הציעה עיצוב מחדש של הסוללה, מעטפת פלדה שתכלול חומר עמיד בפני אש, סביבה נטולת חמצן סביב הסוללה, וצינור ניקוז שיפנה את העשן מחוץ לגוף המטוס במקרה של התחממות קריטית של הסוללות. כעבור שלושה חודשים אישר ה־FAA שינויים בתכנון המטוס, שיאפשרו את החזרתם לשירות של 50 המטוסים שיוצרו. עלות הקרקוע והתיקון לחברת בואינג מוערכת בלמעלה מ־500 מיליון דולר.
ב־2016, בטיסת אייר קנדה מטורונטו לתל אביב, כשלה מערכת חמצן אחת מבין השתיים של המטוס, ולכן המטוס ירד לגובה נמוך, בה ריכוז החמצן באוויר יותר גבוה. לאחר זמן מה כשלה גם המערכת השנייה. המטוס נחת נחיתת חירום בשדה התעופה לונדון הית'רו ללא נפגעים.
כמו כן בשנת 2018 נתגלו בעיות במנועי הרולס רויס של המטוס, ובעקבות כך חברת אל על החליפה את מנועיה לדגם המתקדם של המנוע.
בעיות בטיחותיות
בהמשך להתרסקות דגם בואינג 737 MAX ולקרקוע דגם זה ברחבי העולם, עיתון הניו יורק טיימס ערך תחקיר על המפעל בנורת צ'ארלסטון שבדרום קרוליינה אשר מייצר את הדגם הזה. בתחקיר זה עלו ממצאים קשים על בעיות בטיחות קשות: תלונות של עובדים על שיטות ייצור פגומות, חלקים שבורים שהושארו במטוסים, נקמה בעובדים שהתריעו על בעיות ועוד. התחקיר חושף כי התרבות הארגונית מעדיפה מהירות על פני איכות, בעקבות עיכובים ממושכים בייצור, בואינג לחצה על העובדים לבנות במהירות מטוסי דרימליינר, תוך שהיא מתעלמת לעיתים מאזהרותיהם בתחום הבטיחות.
787-8
הדגם הבסיסי והעיקרי, אורכו 57 מטר ומוטת כנפיו 60 מטר. טווח הטיסה הוא 14,200–15,200 ק"מ, בהתאם למספר הנוסעים. במטוס 210–246 מושבים. גרסה זו של בואינג 787 היא הראשונה להיכנס לשירות סדיר, בשנת 2010. בואינג מייעדת גרסה זו להחלפת מטוסים מדגם בואינג 767-200ER ו־767-300ER וכן להכניסו לנתיבי טיסות ארוכות שבהן אין כדאיות כלכלית בהפעלת מטוסים גדולים יותר. רוב הזמנות הדגם התקבלו לגרסה זו.
787-9
דגם מוארך, אורכו 63 מטר, ובו 250–296 מושבים. טווח המטוס נע בין 14,800–15,750 ק"מ. המטוס נכנס לשירות בשנת 2014.
787-10
הדגם הארוך ביותר, אורכו 68 מטר, ובו 290–336 מושבים, ב־31 במרץ 2017 המריא המטוס לראשונה. ב־27 במרץ 2018 נמסר בפעם הראשונה לחברת התעופה סינגפור איירליינס ובכך החל השירות המסחרי של הדגם.
787-3
טווח דגם זה מוגבל עקב הפחתת המשקל המרבי להמראה ל־163,290 ק"ג, עובדה המגבילה את כמות הדלק הנישאת במטוס לאחר העמסת הנוסעים ומטענם. בואינג מייעדת מטוס זה לנתיבים המקשרים בין ערים גדולות מאוד (מעל 5 מיליון תושבים) הנמצאות בקרבה יחסית, כגון לונדון וברלין, בוגוטה וקראקס, ניו יורק ויוסטון, סידני ואוקלנד, או טוקיו ושאנגחאי, כמו גם ערים בהודו ובמזרח אסיה. 43 מטוסים מדגם זה הוזמנו על ידי שתי חברות תעופה יפניות המפעילות היום מטוסים מדגם בואינג 747-400. אולם, עקב עיכובים בייצור המטוס ביטלה חברת ג'פאן איירליינס את כל הזמנותיה לדגם זה ואילו חברת אול ניפון איירווייז ביטלה הזמנת שני מטוסים מתוך 30 מטוסים בהזמנה המקורית.
ב־13 בדצמבר 2010 ביטלה בואינג את ייצורו ופיתוחו של דגם זה עקב חוסר בכדאיות כלכלית, וכל ההזמנות שהיו לדגם זה בוטלו.
מסירות והזמנות
הזמנות של המטוס:
חברות תעופה המפעילות את המטוס
הרשימה מעודכנת לחודש אוגוסט 2017:
פעולה אסוציאטיבית
במתמטיקה, פעולה אסוציאטיבית היא פעולה בינארית המקיימת את חוק הקיבוץ, כלומר, לכל \ a,b,c מתקיים. פעולות החיבור והכפל של מספרים הן דוגמאות חשובות לפעולות אסוציאטיביות. דוגמה כללית יותר היא פעולת ההרכבה של פונקציות (ראו להלן), שבזכותה קיימות עוד פעולות אסוציאטיביות רבות, כמו כפל מטריצות.
לפעולות אסוציאטיביות תפקיד מרכזי באלגברה מופשטת - מערכת הכוללת קבוצה עם פעולה אסוציאטיבית נקראת חבורה למחצה, והנחות נוספות על הפעולה מוליכות להגדרה של מונויד ושל חבורה. בכל חוג הכפל הוא אסוציאטיבי; באלגברה נלמדות גם מערכות שבהן הכפל אינו אסוציאטיבי. __ללא_תוכן__
פעולות בכמה איברים
הרכבה של פעולות מאפשרת להגדיר בעזרת פעולה בינארית גם פעולות במספר כלשהו של משתנים. למשל, בארבעה משתנים קיימות הפעולות. מספר הפעולות השונות שאפשר להגדיר באופן הזה, כאשר * הוא אופרטור בינארי, הוא מספר קטלן. אם הפעולה אסוציאטיבית, כל הפעולות מתלכדות.
הכללות
בדרך כלל המונח "פעולה אסוציאטיבית" מתייחס, כאמור, לפעולה בינארית, כלומר לפונקציה. עם זאת למלה "פעולה" יש גם משמעות רחבה יותר, והיא עשויה לחול על כל פונקציה דו-מקומית. במצב שבו מוגדרות פעולות, , וכן ו-, אומרים שהמערכת אסוציאטיבית (או שאחת הפעולות אסוציאטיבית ביחס לאחרות) אם הדיאגרמה הרכבה של פונקציות היא אסוציאטיבית במובן הכללי הזה: לכל שלוש פונקציות מתקיים. גם פעולת הכפל בסקלר של מודול M מעל חוג R היא אסוציאטיבית במובן דומה: לכל \ a,b \in R ו-\ v \in M מתקיים.
היעדר תלות בקומוטטיביות
אין קשר ישיר בין אסוציאטיביות לתכונה אחרת של פעולות בינאריות, קומוטטיביות:
יחסי טורקיה–סומליה
יחסי טורקיה–סומליה הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת טורקיה לבין הרפובליקה הפדרלית של סומליה. שתי המדינות הן בעלות ברית בתחומים רבים דוגמת בריאות, חינוך צבא וביטחון.
ימי הביניים
בתקופת ימי הביניים, שמרו סולטנות אג'וראן וסולטנות אדאל על יחסי מסחר וביטחון איתנים עם האימפריה העות'מאנית. סולטנות אג'וראן מכרה באופן קבוע לעות'מאנים כלי ירייה דרך נמל מוזאפפר במוגדישו. בתמורה, העות'מאנים סיפקו לאג'וראנים סיוע צבאי נרחב בעת מלחמת אג'וראן–פורטוגל.
במהלך המאה ה-16 המתיחות בין האג'ורים לפורטגזים הסלימה. היחסים הפוריים בין סולטנות אג'וראן לעות'מאנים הדאיגו את הפורטוגזים, שכן יפסידו בלחימה נגדם. העות'מאנים אף התקיפו ספינת לוחמה של הפורטוגזים, בעת שניסו להפציץ את העיר מוגדישו. שיתוף הפעולה של האג'ורים והעות'מאנים נגד הפורטוגזים הגיע לנקודת שיא בשנות ה-80 של המאה ה-16, כאשר האג'ורים הצטרפו ללחימה של הערבים והסווהילים נגד השלטונות הפורטגזיים. האג'ורים שלחו מברק לשודד הים העות'מאני מיר עלי בג, הקורא לו להצטרף למלחמה. עלי בג נענה בחיוב, ושלח צי עות'מאני גדול שתקף את הקולוניות הפורטוגזיות בדרום-מזרח אפריקה. המתקפה הזו צלחה, גירשה פורטוגזים רבים מערים גדולות דוגמת פייט, מומבסה וקילווה קיסיוואני, והקטינה את חוג ההשפעה של פורטוגל ב. לאורך המאה ה-16 וה-17, סולטנות אג'וראן התריסה נגד המונופול הכלכלי של פורטוגל באוקיינוס ההודי, תוך שימוש במטבעות חדשים בדומה לאלו של האימפריה העות'מאנית. הדבר גרם לעיצום היחסים הכלכליים בין שני העמים.
במלחמת אתיופיה–אדאל, העניקו העות'מאנים סיוע צבאי נרחב לסולטנות אדאל, שהפסידו בלחימה.
בעת המודרנית
בשנת 1969, טורקיה וסומליה נמנו במדינות המייסדות של "הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי" (OIS). טורקיה החזיקה שגרירות רשמית בבירת סומליה, אך זו נסגרה ב-1991 בשל מלחמת האזרחים בסומליה. על אף סגירת השגרירות, הרשויות הטורקיות תיקשרו עם ממשלת המעבר הלאומית החדשה וממשלת המעבר הפדרלית של סומליה באמצעות השגרירות הטורקית באדיס אבבה, בירת אתיופיה.
במחצית שנת 2011, ממשלת טורקיה פתחה מחדש את השגרירות במוגדישו, לאחר ביקורו של ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן. טורקיה נחשבת למדינה הראשונה שחידה את יחסיה הדיפלומטיים עם סומליה לאחר מלחמת האזרחים.
בינואר 2015, ראשיהם של שתי המדינות חנכו פרויקטים חדשים באדמת סומליה במימון טורקי.
בית דרור
בית דרור הוא בית מחסה זמני לבני נוער הומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים, ללא הבדלי דת, גזע ומגזר. הבית מעניק מזון, קורת גג ועזרה בתחומי החיים השונים בהתאם לצורכי הדיירים. המקום החל את פעילותו במאי 2002 וממוקם ברחוב יחיעם 15 תל אביב (שכונת התקווה). המסגרת פועלת כקורת גג של רשות חסות הנוער שבמשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים.
ניתן להגיע לבית דרור בכל עת, ללא הודעה מוקדמת. השהייה בבית מוגבלת לשלושה חודשים אך ניתן להאריך את השהות עד חצי שנה לפי צורך. ההוסטל פתוח 365 ימים בשנה, 24 שעות ביממה. ניתן לקלוט בבית דרור עד ארבעה עשר בני נוער. בית דרור הוא פרויקט ייחודי באופיו בשל היותו היותו פרויקט בקנה מידה ארצי הממומן על ידי מוסדות וגופים ממשלתיים כגון (עיריית תל אביב) ומשרד הרווחה ועל ידי עמותות (עמותת אותות ופרויקט גם וגם) ובעזרת תרומות מהציבור הרחב. אוכלוסיית היעד של המרכז הם בני נוער מכל מגזרי החברה הישראלית בין הגילאים 13–18, אשר מנותקים ממסגרת משפחתית או חינוכית בשל נטייתם המינית או זהותם המגדרית ונמצאים בסיכון, במשבר או במצוקה.
פעילות
המטרות והיעדים של המרכז הוא לתת מענה מיידי לאלו הנמצאים בדרגת סיכון גבוהה או משבר על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית, ולהביא לעצירת פוטנציאל ההידרדרות. מטרות נוספות של בית דרור הן הפחתת התנהגויות אנטי-חברתיות אצל בני הנוער, הפעלת תוכנית לגישור עם המשפחה, השמה במסגרות חינוכיות או מקצועיות במהירות המרבית, הענקת תמיכה נפשית וחזרה לתפקוד נורמטיבי. עבור בני נוער המתקרבים לגיל 18 קיימת תוכנית יציאה לעצמאות בה מקבלים ליווי ומיומנות במציאת מקום עבודה, מגורים ועזרה בכל תחומי החיים באופן אקסטרני. בבית דרור תוכנית מיוחדת עבור נוער הנקלע לזנות, ותוכנית שלבים לבירור או תחילה של תהליך לשינוי מגדרי, במסגרת תוכנית זו ניתן לשהות בבית עד שנה. בבית דרור מושם דגש על תהליך גישור בין הנערים/ות לבין הוריהם ונעשה מאמץ מיוחד למציאת דרכים שיאפשרו לבני הנוער לשוב למסגרת המשפחתית, אם אין אפשרות לנער/ה לחזור לביתם, מסייע צוות ההוסטל באיתור מסגרות המשך המתאימות לצרכיהם הייחודיים, לגילם ולרצונותיהם. אנשי הצוות הם בעלי מקצוע מגוונים ומתנדבים מכלל האוכלוסייה, אשר חונכים מטפלים ומסייעים לדיירי הבית, כמו כן הבית מלווה על ידי צוות חוקרים מאוניברסיטת תל אביב אשר חוקרים את התפתחות התפקוד של הדיירים בתוך הבית.
דרכי הפניה
פנייה עצמית למרכז החירום על סמך מידע שקיבלו ברחוב עצמו, מחברים או דרך דפי מידע ופרסום. הפניה על ידי השירותים המטפלים במתבגרים (השרות לנערה במצוקה במחלקות הרווחה, מחלקות לקידום נוער, עו"ס לחוק הנוער, שירות מבחן לנוער וכו'), שירותי חירום (משטרה תחנות מגן דוד אדום וכו'), קווי חירום (ער"ן, יש עם מי לדבר וכו') וכן ניידות על"ם והעמותות בקהילת הלהט"ב (איגי - ארגון נוער גאה, חברותא - הומואים דתיים, כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים).
גלבייה
גלבּייה (בערבית: جلابية, תעתיק מדויק: ג'לאביה) היא גלימה ארוכה ורחבה הנפוצה בארצות ערב, ובעיקר בארצות המפרץ הפרסי. נשים לובשות גלבייה כלבוש יומיומי או כלבוש ערב מהודר, בהתאם לכמות העיטורים ורמת העיצוב שלה. גברים לובשים גלבייה המעוצבת בפשטות, בדרך כלל ללא עיטורים, ובצבעים פשוטים. מקור הגלבייה בארצות המפרץ, עוד משחר הציויליזציה.
סגנון
הגלבייה שונה מהת'אוב הערבי בכך שהיא מאופיינת במפתחים רחבים יותר, חסרת צווארון (במקרים מסוימים גם ללא כפתורים), ושרווליה רחבים וארוכים יותר. במקרה של לבוש לחקלאים, שרוולי הבגד יכולים להיות רחבים מאוד ותפורים לתוך הכיסים. אלו יכולים לשמש כמקום לאחסון פריטים קטנים כגון טבק או כסף. לאורך חופי הים האדום של מצרים וסודאן כמו גם בחצי האי סיני, רוב הבדואים וגם כמה מהשבטים של בני הבז'ה מעדיפים את הת'אוב בסגנון הערבי שנפוץ יותר באזור עמק הנילוס, ככל הנראה מפני שיש ריבוי של חקלאים בקרב תושבי האזור.
צבעי הגלבייה הנפוצים הם לרוב לבן (בקיץ), ובמהלך החורף נוהגים ללבוש גלביות העשויות מבדים עבים יותר בצבעים שונים, כמו למשל: אפור, ירוק כהה, חאקי, צבע זית, כחול ועוד. יש גלביות גם מבדים ביותר מצבע אחד ומבד עם פסים, שמשמשים גם כצעיף הנכרך מסביב לצוואר.
התפתחות
על פי סמיר בן לאיישי, היסטוריון מהאוניברסיטה העברית שחוקר את צפון אפריקה, יהודים בצפון אפריקה זנחו את הגלבייה בתחילת המאה ה-20, בעיקר בערים הגדולות.
בתוניסיה ספציפית, ככל הנראה בהשפעת הדו־קיום שהיה בערים הגדולות והכיבוש הצרפתי, במאה ה-20 לבוש מודרני נעשה נפוץ יותר מבמדינות השכנות והגלבייה לא הייתה פריט לבוש שנהוג להסתובב איתו בחוץ באופן כללי והחל מתחילת המאה ה-20 היהודים בתוניסיה לא לבשו גלביות מחוץ לבית בדרך כלל.
במרוקו במאה ה-20 היהודים לא נתפשו כמי שלובשים גלביות ויהודים שלבשו שם גלביות היו לרוב בשולי-החברה, לא האליטות והמלומדים.
על פי במאי הקולנוע רפאל בלולו, אף על פי שחל שינוי משמעותי בסגנון הלבוש במרוקו מאז תחילת המאה ה-20, שהתחדד באמצע אותה מאה, בשנים האחרונות רואים ברחובות מרוקו יותר אנשים בגלביות. אל מול הנטייה החזקה לעבר המודרנה, ניתן לראות בסרטו של בלולו: "ידידות - ר' דוד בוזגלו" כי דוד בוזגלו, מגדולי הפייטנים-חזנים של היהדות המרוקאית המסורתית, נטש את הלבוש המערבי וחזר אל הגלבייה, שעמה הוא מזוהה, בדומה לחזרה אליה כסמל לאומי: ״בוזגלו ראה בכך ראשוניות וחזר אליה מתוך מקום של גאווה מרוקאית ותפישת־נגד לקולוניאליזם.
הגלבייה בישראל
בישראל היו מספר מנהיגים דתיים שנהגו ללבוש גלביות: הרב עובדיה יוסף, הבאבא סאלי, הרב אמנון יצחק ועוד.
על פי ההיסטוריונית וחוקרת האופנה אילה רז, מעבר לכך שהכוהנים בתקופה המקראית לבשו גלביות, אנשי העלייה השנייה שחשו שנכון עבורם להשתלב במרחב הארצישראלי, אימצו את סגנון הלבוש הערבי מכיוון שבמרחב היו ערבים.
מספר דמויות בולטות בעלייה זו: בצלאל שץ, מניה שוחט, רחל ינאית בן צבי ועוד, הפגינו את המעורבות שלהם בארץ דרך הזדהות עם הלבוש המקומי, וזו הפעם הראשונה שיהודים לבשו בתקופה המודרנית בארץ ישראל גלבייה.
שילה וויר (Shelagh Weir) אנתרופולוגית בריטית שחקרה את הבגדים בפלשתינה עד 1948, התייחסה במחקרה המובא בספר "Palestinian Costume" לסגנון הלבוש וההבדל בין גברים לנשים. על פי וויר, הבגדים המעוטרים של ערביי הארץ שילבו בין מסורות קדומות, לבוש טורקי וסגנון מודרני. הגלביות היו נפוצות יותר במצרים וצפון אפריקה ופחות בפלשתינה. בפלשתינה הגלביה הרחבה הייתה לבוש גברי, ואילו נשים לבשו מכנסיים ועליהם מעיל-שמלה ארוך. השמלה הנשית דמתה לגלביה, אך הייתה צרה ובעלת שרוולים צרים וארוכים, ופתח צוואר עמוק. תלבושת נוספת כללה חצאית ארוכה ועליה מעיל, דמוי גלביה עם שרוולים קצרים.
התפתחותה של הגלביה המקומית ככל הנראה לא נבעה מהקלילות האוורירית של הבגד והתאמתו לאזור, מאחר שבעבר הגלביה הייתה חלק מלבוש רב שכבות. שילובי הבדים, הרקמות ושאר פריטי הקישוט בבגד יצרו מראה אקלקטי ועשיר בפרטים. גם נשים כפריות ועניות יחסית נהגו לקשט את בגדיהן ברקמות נאות ומושקעות מאחר שהידע ברקמה, תפירה, צביעת בדים אריגה ועוד, היה נפוץ והעניק גם לנשים ממעמד כלכלי נמוך הזדמנות ליצור בגד ייחודי. בשנות השבעים, לאחר מלחמת ששת הימים, נפתח בישראל שוק גדול של גלביות אותנטיות שהתרחש גם במנותק מהנטייה הכללית בעולם האופנה בשנים אלה. בשנים אלו הגלבייה נתפשה כפריט לבוש אופנתי ונוח. על פי רז, חזרתה של הגלבייה לאופנה מציינת מגמה הפוכה מזו של אנשי העלייה השנייה מאחר שבשנים אלו מדובר באקט של שליטה וניכוס של בגד שהוא סמן של תרבות אחרת ולא בניסיון להיטמע במרחב. הדמויות הבולטות שנהגו ללבוש גלבייה בתקופה זו: דן בן אמוץ, מנשה קדישמן ועוד. חברת האופנה משכית שהוקמה על ידי רות דיין ייצרה גלביות ועשתה שימוש בעבודות רקמה, צורפות ועוד של מזרחים ומזרחיות שהועסקו בייצור בחברה.
מידת לבג
מידת לֵבֵּג היא פונקציית מידה על שדה המספרים הממשיים, שמהווה הכללה של מושג האורך (אפשר להכליל מידת לבג של נפח על המרחב ). באמצעות מידת לבג אפשר להרחיב מושגים מהאנליזה הממשית, הבולט שבהם הוא האינטגרל.
תכונות מידת לבג וניסוח פורמלי של מהותה
מידת לבג (Lebesgue, על שם המתמטיקאי אנרי לבג) היא פונקציית מידה המוגדרת על אוסף הקבוצות המדידות בישר הממשי ומחזירה לכל קטע את האורך שלו. מידת לבג מסומנת באות m.
תכונות של מידת לבג:
הבנייה של מידת לבג
יהי קטע (אינטרוול) ממשי. אז אורכו הוא. הגדרת האורך טובה לכל קטע - סגור או פתוח באחד או שניים מקצותיו. קל לראות שפונקציית האורך המוגדרת על קטעים היא אדיטיבית (סופית) על קבוצת כל הקטעים המוכלים בישר הממשי.
כדי להרחיב אותה לפונקציה סיגמא-אדיטיבית, נגדיר מידה חיצונית (Outer Measure) על הישר הממשי: כלומר, פונקציה זו מחזירה את האינפימום על קבוצת סכומי האורכים של קטעים המכסים את A.
קל לראות שהמידה החיצונית היא סיגמא-חצי-אדיטיבית (כלומר, ).