cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צורת הסונאטה
צורת סונאטה בקונצ'רטי
התזמורת מנגנת את התצוגה במלואה ללא כלי בפעם הראשונה ואז נכנס כלי הסולו בפעם השנייה של השמעת התצוגה. הדבר נעשה בעקבות ההוראה השורשית בצורת הסונטה לנגן את התצוגה פעמיים. כך, בעצם בצורות סימפוניות או בהרכבים, התצוגה מנוגנת בשלמותה פעמים בעוד שבפורמט הקונצ'רטו נעשה שימוש בחזרת התצוגה להשמעתה בשני אופנים: פעם רק התזמורת ובפעם תזמורת וכלי סולו.
לקראת סיום הרפריזה, יש בדרך כלל קדנצה לסולן לבדו. הקדנצה נושאת אופי אלתורי (בין אם היא מאולתרת באמת ובין אם לאו), ונועדה על פי רוב להאריך את המתח ההרמוני על אקורד דומיננטה לפני שהתזמורת חותמת את היצירה בטוניקה.
תולדות צורת הסונאטה
המונח סונאטה מופיע לראשונה במאה ה-17, כשהחלה היפרדות המוזיקה האינסטרומנטלית מן המוזיקה הווקאלית. משמעותו המקורית של המונח (הלקוח מן המילה האיטלקית suonare, להשמיע צליל בכלי נגינה) הייתה יצירה לנגינה, להבדיל מקנטטה, יצירה לשירה. בימינו המונח מציין צורה זוגית, או כפולה, בדרך כלל במבנה של AABB עם אי-אילו היבטים של צורות תלת-חלקיות.
התקופה הקלאסית קבעה נורמות של בניית פרקים ראשונים ומערכים סטנדרטיים של יצירות מרובות פרקים. המגוון הרחב של מערכים ומבנים צורניים במסגרת פרקים ראשונים, שהיה קיים במשך תקופה מסוימת, יצר בהדרגה נורמות הלחנה מקובלות. כתיבתם של היידן ומוצרט, לצד מלחינים אחרים ידועי-שם, השפיעה יותר ויותר על דור, שחיפש דרכים לנצל את האפשרויות שפרשו לפניו הצורות שהיידן ומוצרט קבעו ביצירותיהם. התאוריה של מערך הפרק הראשון התמקדה יותר ויותר בהבנת כתיבתם של היידן, מוצרט ובהמשך, בטהובן. יצירותיהם נחקרו, דפוסים וחריגות מדפוסים אלה זוהו והוגדרו וגבולות הנוהל המקובל או הרגיל התקבעו על סמך ההבנה של יצירות אלה. צורת הסונאטה כפי שהיא מתוארת מזוהה במידה רבה עם נורמות התקופה הקלאסית במוזיקה. עוד לפני שתוארה, תפסה הצורה מקום מרכזי ביצירת מוזיקה וקלטה אל תוכה או שינתה סכימות צורניות אחרות ליצירות מוזיקליות.
התקופה הרומנטית במוזיקה הביאה עמה קבלה של מרכזיות הנוהל הזה, ניסוח והגדרה מפורשת של הצורה והקניית מקום מרכזי לצורת הסונאטה במוזיקה אינסטרומנטלית, קונצרטית וקאמרית, בייחוד בכל הנוגע ליצירות, שנכתבו מראש כמוזיקה "רצינית". מחלוקות שונות במאה ה-19 עסקו כשאלה, מה בדיוק היו ההשלכות של "עיבוד" וכתיבת סונאטה הלכה למעשה, ומה היה תפקיד רבי-האמן הקלאסיים במוזיקה. האירוני שבדבר הוא, שבעוד אנשים כמו צ'רני ודומיו מנסחים את כללי צורת הסונאטה על בוריים, כתבו מלחיני התקופה - הן הענקים והן הזוטרים שבהם - יצירות, שהתריסו בגלוי כנגד עקרונות הצורה המנוסחת בהפרתם המכוונת.
השפעתה של צורת הסונאטה ניכרה בתולדות המוזיקה הקלאסית עד לתקופה המודרנית. המאה ה-20 הביאה עמה שפע של עבודות מחקר, ששאפו לבסס את התאוריה של צורת הסונאטה על חוקי יסוד טונאליים. המאה ה-20 הייתה עדה להתרחבות המתמשכת של הנוהל המקובל, שהמושגים שנוסחו על פיה הביאו להיווצרות "עקרון הסונאטה" או "מושג הסונאטה" המאחד יצירות מאותו סוג, גם אם אינן עונות בפירוש על דרישות התיאור הנורמטיבי.
צורת סונאטה וצורות מוזיקליות אחרות
צורת הסונאטה חולקת מאפיינים הן עם צורה זוגית והן עם צורה משולשת. במונחים של יחסי סולמות, היא דומה לצורה זוגית, כשמחציתה הראשונה נעה מסולם הטוניקה אל הדומיננטה ומחציתה השנייה חוזרת על עקבותיה (משום כך נודעת צורת הסונאטה לפעמים כצורה זוגית מורכבת); במובנים אחרים, היא דומה מאוד לצורה משולשת, בהיותה מחולקת לשלושה מדורים, הראשון (תצוגה) בעל אופי מסוים, השני (עיבוד) מנוגד לו, השלישי (רפריזה) זהה לראשון.
הסונאטות הזוגיות הראשונות (יותר מ-500) של דומניקו סקרלטי נותנות דוגמאות מצוינות למעבר מן הצורה הזוגית לצורת סונאטה-אלגרו. בתוך שפע הסונאטות אפשר למצוא דוגמאות רבות של צורת סונאטה אמיתית. במהלך המאה ה-18 גילו עוד מלחינים רבים אותה צורה מוזיקלית שמצא סקרלטי, אגב עריכת ניסויים הרמוניים ומלודיים בכלי המקלדת שלהם.
ז'ואאו קורטה-ריאל
ז'ואאו ואז קורטה-ריאל (בפורטוגזית: João Vaz Corte-Real; ? - 1496) חוקר ומגלה ארצות פורטוגזי בן המאה ה-15. ב-1474 הוענקו לו אדמותיו של האי טרסיירה שבאיים האזוריים על גילויה של הארץ החדשה של דגי הבקלה (פורטוגזית: Terra Nova do Bacalhau); ישנן השערות כי ייתכן שהאי הבלתי מזוהה הזה הוא ניופאונדלנד. אם ההשערות נכונות, קורטה-ריאל הגיע לאמריקה בערך עשרים שנה לפני קולומבוס. קיומו של מסע זה ודאי, אך מחוסר ראיות או תעוד לא ניתן לאמת את פרטיו. מול חופה הצפון מזרחי של ניופאונדלנד, בחצי האי אבאלון, נמצא אי המכונה כיום אי הבקלה (Cod Island).
קורטה-ריאל היה אביהם של מיגל וגספר קורטה-ריאל, שהתלוו אליו במסעו. מספר ראיות מצביעות על כך שהמשלחת הייתה יוזמה משותפת של מלכי פורטוגל ודנמרק, ושלקורטה ריאל נלוו המלחים הגרמנים דידריק פינינג והנס פוטהורסט, ואף יוהאן סקולבוס (מלח שסביבו נרקמה האגדה שהגיע לאמריקה ב-1476)
קורטה-ריאל ערך שני מסעות מחקר בצפון האוקיינוס האטלנטי. במסעו הראשון, לפי מספר היסטוריונים, הוא הגיע לגרינלנד (פורטוגזית: Terra Verde) (שנודעה מאוחר יותר כ-Terra Nova : הארץ החדשה) זמן קצר לפני 1472. במהלך מסעו השני עם בניו, ייתכן שהוא גילה את "הארץ החדשה של דגי הבקלה". על תגליותיו, הוענקה לו ב-1474 הקפיטניה אנגרה דו אירואיז'מו כנחלה, וב-1483 מונה כאדון גם על הקפיטניה שכללה את האי סאו ז'ורז'ה. הוא נפטר בשנת 1496.
יחסי הודו–פיג'י
יחסי הודו–פיג'י הם יחסי החוץ בין פיג'י להודו.
ישנם קשרים תרבותיים חזקים בין המדינות שכן 38 אחוז מאוכלוסיית פיג'י היא ממוצא הודי. הודו השתמשה בהשפעתה בפורומים בינלאומיים כמו חבר העמים הבריטי והאו"ם למען הודים אתניים בפיג'י, תוך שתדלנות לסנקציות נגד פיג'י בעקבות ההפיכות של 1987 וההפיכה של 2000, ששניהם הדיחו את הממשלות המכהנות. במקרה הראשון הממשלה נשלטה על ידי הודו-פיג'ים ואילו במקרה השני היא הובלה על ידי הודו-פיג'ים.
היסטוריה
ב-15 באוגוסט 2005 אמרה ראש הממשלה לייסניה קאראסה כי ממשלת הודו הלוותה 86 מיליון דולר פיג'י לשדרוג מפעלי הסוכר של פיג'י, שיושלם בזמן לעונת הריסוק 2007–2008. זה היה כדי לאפשר לפיג'י לגוון את תעשיית הסוכר שלה לדלק ביולוגי. הנציב העליון של הודו אג'אי סינג אמר כי ארצו הציעה גם מומחיות טכנית עם ארגון מחדש של התעשייה. הוא דיבר בחגיגות היום הלאומי של הודו בסובה.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-5 בדצמבר 2006, מדיניות ממשלת הודו הייתה לתקשר עם הממשל הזמני של פיג'י במקום לבודד את המדינה.
בפסגה השנייה של מדינות איי האוקיינוס השקט, שנערכה בג'איפור באוגוסט 2015, הכריז ראש הממשלה נרנדרה מודי על תוכניות לפתוח תחנת מחקר וניטור לוויינים בפיג'י. התחנה תאפשר להודו את היכולת לעקוב אחר לוויינים באופן עצמאי. הודו הסתמכה בעבר על ארצות הברית ואוסטרליה שיסייעו לה בניטור הלוויינים שלה מעל האוקיינוס השקט.
ביקורו הממלכתי של קראסה בהודו, 2005
קראסה ושר החוץ שלו, Kaliopate Tavola, החלו בביקור ממלכתי בן שבוע בהודו ב-8 באוקטובר, כדי לפתוח את הנציבות העליונה החדשה של פיג'י בניו דלהי. הנציבות העליונה פעלה עד אז מתוך בית מלון. כ-50 אנשי עסקים מקומיים ליוו את ראש הממשלה.
ב-10 באוקטובר, קראסה ועמיתו ההודי, מאנמוהאן סינג, חתמו על ארבעה הסכמים. החשוב ביותר הוא הסכם שיתוף פעולה לשלוש שנים בניו דלהי. ההסכם, שרובו עוסק בשיתוף פעולה בפיתוח, ניתן להארכה בהסכמה הדדית. הם גם חתמו על הסכם שותפות לשירותי בריאות, בעוד טאבולה ושר התיירות של הודו, רנוקה צ'ודהורי, חתמו על הסכם תיירות.
סינג דחק בפיג'י לאמץ את הרב-תרבותיות כחלק קבוע מזהותה. קראסה אמר שסינג אמר לו שהוא מבין את הקושי לגבש אחדות במדינה רב-גזעית מכיוון שהודו נמצאת במצב דומה. הוא אמר שסינג הכחיש את הרמז הקודם של מנהיג האופוזיציה, מהנדרה צ'אודרי, לפיו הודו לא תעזור לפיג'י אם תעביר את חוק הפיוס, הסובלנות והאחדות השנוי במחלוקת שלה, טענה שהעלה צ'אודרי עם שובו לפיג'י בספטמבר.
בנאום בסידני, אוסטרליה, ב-16 באוקטובר, קראסה קבע את ביקורו ההודי שזה עתה הסתיים כהצלחה. הוא אמר שאחד מרגעי השיא מבחינתו היה ביקורו במפעל הסוכר בנריהמן במייסור. הוא אמר שפיג'י יכולה ללמוד הרבה מתעשיית הסוכר ההודית.
סיוע של פיג'י להודו ולפקיסטן
ב-14 באוקטובר 2005, הקבינט של פיג'י אישר חבילת סיוע שהציע שר החוץ טאבולה כדי לסייע להודו ולפקיסטן השכנה במאמצי סיוע בעקבות רעידת האדמה בקשמיר שהרסה את האזורים הצפוניים של שתי המדינות, במיוחד פקיסטן, ב-8 באוקטובר. שרת החוץ בפועל, פיטה נקובה, אמרה כי פיג'י תתרום 30,000 ו-60,000 דולר פיג'י לממשלות הודו ופקיסטן בהתאמה. בהצהרת הקבינט הכריזה, "רעידת האדמה גרמה לאובדן חיים עצום ולנזקים בשתי המדינות ולכן ראוי שפיג'י תפגין את הסולידריות שלה לשתי הממשלות ואנשיהן בתקופה זו של כאב וסבל לאומיים. התרומות הן גם דרך להראות הדדיות שכן שתי הממשלות תמיד סייעו במאמצי הסיוע שלנו בתקופות של אסונות טבע".
טיפול נמרץ (סדרת טלוויזיה)
טיפול נמרץ היא דרמה רפואית, ששודרה בשידורי טלעד ערוץ 2. הסדרה עוקבת אחר צוות של בית חולים בעבודה ובחיים האישיים.
צילום הסדרה החל במרץ 2002, ובאפריל של אותה שנה עלתה לשידור התוכנית.
העונה השנייה עלתה לשידור בפברואר 2003.
עלילה ורקע
יערה, טליה ורובי הם סטאז'רים שגרים בדירה משותפת ובאים מרקע ורקורד שונה. הסדרה צולמה בבית חולים אמיתי, בית החולים בילינסון שבפתח תקווה. כל פרקה בסדרה התמקד במחלקה אחרת בבית החולים. עלילת הסדרה היא על סיפוריהם האישיים של הצוות הרפואי וגם כן של הצוות הסיעודי אשר עובד בבית החולים.
נריה גוטל
הרב פרופ' נריה משה גוטל (נולד בג' באב תש"ך, 26 ביולי 1960) הוא ראש מערך המחקר ב"מרכז תורה ומדינה" בניצן, ורב בית הכנסת רדליך בשכונת גבעת שאול (ירושלים). כיהן בעבר כנשיא מכללת אורות ישראל.
ביוגרפיה
הוריו עלו מצרפת בשנות ה-60 ושבו אליה כזוג נשוי לשליחות קצרה. בעת לידתו התגוררו בקיבוץ שדה אליהו וכעבור שלושה חודשים עברו לשכונת גבעת מרדכי בירושלים. אמו עבדה כמנהלת אולפן. אביו, הרב ד"ר שלמה גוטל, תלמיד של הרב שלמה זלמן אוירבך, שלמד שנים בישיבות כרם ביבנה, מרכז הרב ובמכון הארי פישל, ולימד במכללה ירושלים. אחותו תמר נרצחה בפיגוע בקו 12 ב-1978, בגיל 15. מלבדה יש לו חמש אחיות.
למד שנתיים בישיבת קול תורה לצעירים, ושנתיים נוספות בישיבת ירושלים לצעירים. בשנת התיכון האחרונה החל ללמוד בישיבת מרכז הרב והמשיך ללמוד בה שתים עשרה שנה. שירת בחיל התותחנים וברבנות הצבאית, שימש במילואים כרב אוגדה, בדרגת רס"ן. סמוך לנישואיו בגיל 23 הצטרף למכון "מרחבים" כתלמיד וחוקר, שם רכש תעודת הוראה.
הרב גוטל היה ר"מ בישיבת ירושלים לצעירים כארבע שנים, ועמית במכון מנדל כשנתיים. לימד באוניברסיטת בר-אילן; בבית הספר לחינוך ובמדרשה לבנות, שבמסגרתה ייסד ועמד בראש תוכנית דוקטורנטיות מצטיינות. כמו כן, לימד במכללות הרצוג, ליפשיץ ואפרתה; בבית הספר לסיעוד שערי צדק; ובמקומות נוספים.
הרב גוטל "דילג" באישור מיוחד של האוניברסיטה העברית על לימודי התואר הראשון, בשל הכרה בכמות ואיכות מחקריו ובשל המלצות ייחודיות. ספרו "מכותבי ראיה" הוכר כשווה ערך לתואר שני מחקרי. עבודת הדוקטורט שלו, "שיקולים הלכתיים ומטא-הלכתיים בפסיקתו של הרב קוק", נכתבה במסגרת החוג לתלמוד באוניברסיטה, בהנחיית פרופ' ישראל מ' תא-שמע, וזכתה בשנת 2001 בציון "מעולה". דרגת פרופסור הוענקה לו על-ידי המועצה להשכלה גבוהה, בשנת 2006.
פרסם שבעה ספרים שזכו לפרסים ומאות מאמרים תורניים ואקדמיים, רבים מהם עוסקים בהלכות מדינה ובמחשבת הציונות הדתית.
בשנת 2004 פנה אליו הרב ד"ר יהודה פליקס, מייסד וראש מכללת אורות ישראל באלקנה, וביקש ממנו להחליפו בתפקיד. הרב גוטל כיהן כנשיא המכללה בין השנים 2004–2016. הוא איחד את המכללה עם מכללת מורשת יעקב ברחובות והגדיל משמעותית את כמות התלמידים.
כיום הוא משמש כרב בית הכנסת "רדליך" בשכונת גבעת שאול בירושלים; חבר במועצת הרבנים של ארגון 'צהר'; ועומד בראש מערך המחקר במרכז תורה ומדינה. עוסק בעריכת ספריהם וכתביהם של רבותיו – הרב שאול ישראלי, הרב אברהם שפירא והרב שלמה זלמן מן-ההר
הר דלתאפורם
הר דלטאפורם או הר דלתאפורם (באנגלית: Deltaform Mountain; מילולית: הר "צורת דלתא") הוא הר בהרי הרוקי הקנדיים, ברכס בואו. ההר ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, על הגבול בין פרובינציית אלברטה ופרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובהו של ההר 3,426 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא מעל סביבתו לגובה של 822 מטרים. ההר הוא ההר ה-24 בגובהו באלברטה, ההר ה-39 בגובהו בקולומביה הבריטית, וההר ה-82 בהתנשאותו באלברטה.
ההר הוא אחד ההרים בעמק עשר הפסגות.
מקור השם
שמו המקורי של ההר היה סאקנווה (שמו בפי האומות הראשונות).
בשנת 1897 הוענק לו שמו הנוכחי על ידי וולטר וילקוקס - בשל צורת ההר, המזכירה את האות היוונית דלתא.
הטיפוס על ההר
הראשונים שטיפסו על ההר היו א. אגרז (A. Eggers), ה. סי. פארקר (H.C. Parker), סי. קאופמן (C. Kaufmann), ה. קאופמן (H. Kaufmann)  בשנת 1903.
נד פלנדרז
נדווארד "נד" פלנדרז (באנגלית: Nedward "Ned" Flanders, Jr. נולד ב-1 בינואר 1941) הוא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון". הוא מדובב על ידי השחקן הארי שירר.
נד מהווה את דמות "השכן השנוא" בסדרה, ולפי יוצר הסדרה מאט גריינינג, נד הוא "האדם שהומר היה שמח להיות, אבל לעולם לא יודה בכך". נד הוא אמריקאי רפובליקני ונוצרי-אוונגליסט דתי, שמייחס חשיבות לדת ומתעב דתות אחרות.
ביוגרפיה
נדווארד פלנדרז נולד בניו יורק ב 1 בינואר 1941 (אם כי, לפי פרקים מאוחרים יותר, הוא נולד ב-1934) לשני הורים נוצרים ממוצא צרפתי. משפחתו התארחה בביתו בעונה 7, שם התגלה שמשפחתו גרה במדינות ויבשות שונות. בהיותו צעיר עבר לספרינגפילד יחד עם הוריו, שם נודע כילד מופרע ובעייתי. לאחר טיפול של ענישה גופנית שארך כשנה, הפך נד הצעיר לילד מחונך ומנומס. בבגרותו התחתן עם מוד ונולדו ילדיהם רוד וטוד. מוד נהרגת בעונה ה-11 מפגיעה של תותח-חולצות.
פלנדרז פגש את הסימפסונים בחג המולד בו עבר לבית בסמוך, ומאז הוא שנוא על הומר. עד העונה השלישית נד עבד במשרדים שונים, אך שאף לעסק עצמאי. בעונה השלישית פתח בקניון שבעיר חנות בה נמכרים מוצרים לאיטרים. העסק לא זכה להצלחה מיידית, אולם בעקבות פרסום, ובשל העובדה שרבים התושבים השמאליים בעיר, לאורך השנים צבר המקום קהל קונים. בנוסף, פלנדרז פתח יחד עם הומר פארק שעשועים דתי, העוסק כולו בישו ובתנ"ך. הפארק זכה מאוחר יותר להצלחה, לאחר שמול פסל גדול שהוצב בחזית הפארק אנשים חוו חזיונות. נד סגר את הפארק לאחר שהתברר שהחזיונות נגרמו מגז שבקע מהאדמה (בדומה לאורקל מדלפי), ולא בגלל נס שמימי.
אופי
יחסיו של פלנדרז עם משפחת סימפסון מורכבים למדי, ולרוב מתמצים ביחסים בינו לבין הומר: בתחילת הסדרה השנאה שגילה כלפיו הומר הייתה מאוד בולטת, בעיקר מתוך קנאה במצבו הכלכלי והחברתי של נד. העובדה שנד תמיד נהג כלפיו באדיבות ובנימוס רק הרגיזה אותו יותר. עם זאת, בהמשך הסדרה ניתן לראות יותר ויותר הזדמנויות בהן הומר תומך בפלנדרז ועוזר לו במצבים קשים, בעוד נד נתקף ביותר התקפי זעם לא אופייניים כלפי הומר. בין היתר, התרתח פלנדרז כשסימפסון זכה בקלות בתפקיד ישו במחזה הפסיון השנתי של ספרינגפילד, אותו חשק לעצמו.
משפחתו
נד נשוי למוד שמתה במהלך העונות ונראתה כמה פעמים בגן עדן, אך באחד מפרקי ספיישל ליל כל הקדושים הוצגה כאשתו של השטן. הוא אב לרוד וטוד. אשתו מוד, כמו מארג', היא עקרת בית, והיא אדוקה ומוקצנת כמו בעלה. ילדיו, רוד הבכור וטוד הצעיר, מוקצנים אפילו יותר ממנו. הם שמחים (דבר המתאפיין בקריאת "היי!") על כל דבר, אפילו על הודאה על חטא וירידה למקלט. כמו הוריהם, שניהם נוצרים אדוקים מאוד, אך לעיתים הם מגלים התעניינות ביהדות ובודהיזם, לחרדתו של נד. בנוסף על כך, הבן הצעיר טוד נוטה לספוג השפעות שליליות מהסביבה, ומדי פעם הוא מקלל מיד לאחר ששמע זאת מאנשים שמחוץ למשפחה (לרוב בני משפחת סימפסון).
עתידו
מספר מפרקי הסדרה מוקדשים לעתיד הדמויות, אך עתידו של פלנדרז מעורפל: באחד הפרקים, הוא נראה בעתידו כמליונר מאושר ומזוקן, אך בפרק אחר הוא בעתידו עיוור, שבניו, רוד וטוד הם הומוסקסואלים שחזרו לארון בזכות בארט סימפסון. בספיישל ליל כל הקדושים הוא הופך לזומבי ונהרג על ידי הומר, אך חוזר בספיישל מאוחר יותר כשטן.
הערות שוליים
Figuren aus Die Simpsons Postacie w serialu Simpsonowie
סנזינו
סנזינו (פרנצ'סקו ברנרדי) (באיטלקית: ; 31 באוקטובר 1686 - 27 בנובמבר 1758) היה קסטרטו קונטראלטו איטלקי נודע לתהילה, הזכור כיום בעיקר הודות לעבודתו הממושכת עם המלחין גאורג פרידריך הנדל.
חיים וקריירה
סנזינו היה בנו של ספר מסיינה (מכאן שם הבימה שאימץ לו). הוא הצטרף למקהלת קתדרלת סיינה בשנת 1695 וסורס בגיל שלוש-עשרה, המאוחר יחסית. הופעתו הראשונה הייתה בוונציה בשנת 1707, ובמהלך העשור הבא עשה לו שם באירופה וכאשר שר בשנת 1717 באופרה Giove in Argo של אנטוניו לוטי בדרזדן, גם זכה לתגמול שווה ערך למשכורת עתק.
כמו שקרה לקסטרטי רבים, הדיווחים על משחקו של סנזינו לא תמיד היו חיוביים, בלשון המעטה. האמרגן הרוזן פרנצ'סקו צאמבקארי כתב על הופעתו בנאפולי בשנת 1715: "סנזינו ממשיך להתנהל באופן גרוע למדי; הוא עומד כפסל וכשהוא כבר מבצע איזו מחווה מזדמנת, הוא עושה בדיוק את ההפך מן המבוקש." באשר לכישוריו הווקאליים של הזמר, לעומת זאת, לא היו כל חילוקי דעות. בשנת 1719 שמע אותו המלחין קוונץ ב-Teofane של לוטי בדרזדן ופסק: "היה לו קול קונטראלטו עז, צלול, שווה וערב לאוזן, עם אינטונציה מושלמת וטריל מצוין. אורח שירתו העיד על מומחיות ולסגנונו אין מתחרים... הוא שר אלגרו בלהט וציין וריאציות מהירות, מן החזה, ברהיטות נעימה לאוזן. ארשת פניו סיגלה עצמה יפה לבמה ומעשיו היו טבעיים ואציליים. לסגולות אלה צירף דמות מלכותית; אבל מראיהו ויציבתו היו יאים יותר לתפקיד גיבור מאשר לזה של מאהב."
סנזינו והנדל
לאחר סכסוך בשנת 1720 עם מלחין החצר הייניכן, שהביא לפיטוריו, שכר הנדל את סנזינו לתפקיד פרימו אואומו (זמר ראשי) בלהקתו, האקדמיה המלכותית למוזיקה. הופעתו הראשונה הייתה בהפקה מחודשת של "דראמיסטו" ב-28 בדצמבר. משכורתו, על פי דיווחים משתנים, נעה בין 2000 לירות שטרלינג ל-3000 גיני, שניהם סכומי עתק. סנזינו נשאר בלונדון למשך חלקן הגדול של שש-עשרה השנים הבאות. הוא היה לידיד ורע של רבים מצמרת החברה. בין השאר התיידד עם הדוכס מצ'נדוס, לורד ברלינגטון ומעצב הנוף ויליאם קנט, ותוך כדי כך צבר אוסף משובח של ציורים, ספרים נדירים, מכשירים מדעיים ושאר אוצרות, בהם מערכת כלי כסף מעשה ידי פול דה לאמרי המפורסם. אף על פי שסנזינו יצר שבעה-עשר תפקידים ראשיים להנדל (בהם יוליוס קיסר, אורלנדו, וברטארידו ב"רודלינדה"), יחסיו עם המלחין היו רחוקים מלהתנהל על מי מנוחות: "האחד כולו מרי ועקשנות להכעיס, השני משיב לו ביחס מעליב ומביש בה במידה", לדברי ההיסטוריון בן התקופה מיינוורינג. אחרי התפרקות האקדמיה המלכותית של הנדל בשנת 1728, שר סנזינו בפריז (1728) ובוונציה (1729), אך הנדל חזר ושכר אותו בשנת 1730 לשיר בארבע אופרות חדשות ובאורטוריות "אסתר",, "דבורה" וכן, בגרסה הדו-לשונית משנת 1732, "אקיס וגלתיאה". במשך הזמן גברה האנטיפתיה שלו כלפי הנדל כדי כך, שבשנת 1733 הצטרף סנזינו לאופרה היריבה של האצולה, שם מצא עצמו שר לצד זמר הקסטרטו סופרן הנודע פארינלי ומפגשם על הבמה בלקט המוזיקלי "ארטסרסה" הוביל לתקרית מפורסמת, שעליה דיווח היסטוריון המוזיקה צ'ארלס ברני.
חזרה לאיטליה ופרישה
סנזינו עזב את אנגליה בשנת 1736 והופיע בעוד הפקות אחדות באיטליה: הוא שר בפירנצה משנת 1737 עד 1739 ואחר בנאפולי עד 1740. הופעתו האחרונה הייתה ב"ניצחון קאמילה" של ניקולא פורפורה בתיאטרון סן קרלו. בתקופה זו כבר נחשב סגנון שירתו למיושן בעיני הקהל. הוא פרש לעיר הולדתו, שם בנה לו בית נאה ומילא אותו ברהיטים ובאורחות חיים אנגליים - כמו תה מנחה, למשל (הוא ניהל, או לפחות ניסה לנהל, את ביתו כדרך האנגלים), והחזיק משרת שחור, קוף מחמד ותוכי. מחמת אישיותו הקשה והתמהונית משהו היו שנות חייו האחרונות נגועות בסכסוכים ומחלוקות עם בני משפחתו, בייחוד עם אחיינו ויורשו, ג'וזפה.
אידאל מקסימלי
בתורת החוגים אידאל מקסימלי של חוג הוא אידאל (אמיתי) שהוא מקסימלי ביחס לסדר ההכלה - כלומר, אינו מוכל באף אידאל גדול יותר (פרט לחוג עצמו). חוג המנה ביחס לאידאל מקסימלי הוא חוג פשוט, כלומר אין לו אף אידאל לא טריביאלי. במקרה הקומוטטיבי, חוג המנה הוא שדה.
כל אידאל מקסימלי הוא אידיאל ראשוני.
אידאלים חד-צדדיים
באותו אופן ניתן להגדיר אידאל שמאלי מקסימלי להיות אידאל שמאלי (אמיתי) שאינו מוכל באף אידאל שמאלי אחר. זה שקול לכך שמודול המנה R/I הוא R-מודול שמאלי פשוט. (וכן לאידאלים ימניים).
לאידאלים שמאליים מקסימליים תפקיד חשוב בתורת המבנה של חוגים פרימיטיביים. חיתוך כל האידאלים השמאליים המקסימליים הוא הרדיקל של ג'ייקובסון.
דוגמאות
בחוגים בעלי ממד קרול 1 (ובפרט, בכל חוג דדקינד), כל אידאל ראשוני (שונה מאפס) הוא מקסימלי. לכן בחוג השלמים, האידאלים המקסימליים הם אלו הנוצרים על ידי מספרים ראשוניים.
אם F שדה סגור אלגברית, אז כל אידאל מקסימלי של האלגברה האפינית של הפולינומים הוא מן הצורה
דוגמה פתולוגית. בחוג ללא יחידה 2\mathbb{Z}, האידאל 4\mathbb{Z} הוא מקסימלי, אבל חוג המנה הוא חוג בלי יחידה בן שני איברים, שבו הריבוע של כל איבר הוא 0 (ולכן זה אינו שדה).
מקורות
(באנגלית)
בית הכנסת האיטלקי (ירושלים)
בית הכנסת האיטלקי המכונה גם בית הכנסת כמנהג בני רומה או בית הכנסת האיטלקי של קונליאנו ונטו הוא בית כנסת הממוקם ברחוב הלל 25 בירושלים.
העיירה קונליאנו ונטו ויהודיה
העיירה קונליאנו ונטו ממוקמת כ-60 ק"מ מצפון לוונציה. המשפחה היהודית הראשונה השתקעה בעיר בשנת 1398 לערך, לאחר שהוזמנה להתגורר בה ולעסוק בהלוואה בריבית. בשנת 1490 הורשה יהודי בשם מנדולין להקים בביתו בית כנסת קטן, וכן לייסד בית קברות יהודי בעיר. ממקום זה התפתחה וגדלה הקהילה היהודית במקום. ב-1637 רוכזו ונסגרו היהודים בגטו, ואז ככל הנראה נבנה בית הכנסת החדש שצורתו מוכרת היום מהמבנה בירושלים. לבית כנסת זה הוכנס ארון הקודש שהיה בבית הכנסת הקודם. בית הכנסת הנוכחי נחנך בשנת 1701, כפי הכתוב בכתובת השמורה בבית הכנסת עד היום. במהלך מאה השנים האחרונות שופץ ועוטר בית הכנסת מספר פעמים.
סגירתו של בית הכנסת באיטליה
בעקבות האמנציפציה שהתרחשה במאה ה-19, החלו יהודים לעזוב את הערים הקטנות ולהתיישב בערים הגדולות והחשובות יותר. כך קרה שעיירות קטנות התדלדלו מהאוכלוסייה היהודית שבהן, ובתי כנסת מפוארים התרוקנו. העיר קונליאנו ונטו עברה אף היא תהליך דומה, וסמוך לשנת 1900 נסגר בית הכנסת, ואחת היהודיות הבודדות שנשארו לגור בעיירה הופקדה על שמירת המפתח לבניין.
מעבר בית הכנסת לירושלים
בשנת 1951 החליטו כמה אישים שעלו לירושלים מאיטליה, ובהם הרב ד"ר מנחם עמנואל הרטום, משה הכהן פיראני, וד"ר שלמה אומברטו נכון, לנסות ולהעביר את בית הכנסת לירושלים. בשנת תשי"ב, 1952, נחנך בשנית בית הכנסת בירושלים, בקומה השנייה של בניין בית הספר שמידט לשעבר, שפעל בו באותה העת גם בית הספר התיכון הדתי 'מעלה'. המשתתפים בטקס היו חברי הקהילה האיטלקית בירושלים, חלקם ירושלמים ותיקים וחלקם פליטים שהגיעו ארצה לאחר השואה. טרם הבאתו של בית הכנסת מאיטליה, התפללה הקהילה היהודית האיטלקית החל משנת 1940 באחת מכיתות בית ספר שפיצר שברחוב הנביאים.
הבאת הריהוט לבית הכנסת
באמצע שנות ה-60 פסק בית הספר 'מעלה' לפעול במקום, והיו שרצו להרוס את הבניין, עם זאת, בזכות בית הכנסת הבניין כולו שומר בהקפדה. ד"ר אומברטו נכון עסק בעבודת איסוף רציפה של פריטים יהודיים מאיטליה בחדרים הסמוכים לבית הכנסת, עד לפטירתו בשנת 1974. האדריכל דוד קאסוטו מונה לנהל את האתר. פריטי יודאיקה המשיכו להגיע, ועיריית ירושלים הוסיפה עוד חדרים על אלה שהיו כבר בידי הקהילה. בשנת 1982 נפתח רשמית מוזיאון יהדות איטליה, אשר בית הכנסת הוא מרכזו עד היום.
לצד דלתות ארון הקודש ניצבים שני עמודים המשורגים בעלי גפן המציינים את העמודים יכין ובועז בבית המקדש.
מבנה בית הכנסת
בית הכנסת מעוצב כמעט באופן זהה לזה שהיה קיים באיטליה. ארון הקודש עשוי מעץ, ועטוי עלה זהב. חלקו המרכזי והעתיק יותר של הארון מעוטר בסגנון בארוקי. משני צידי דלתות הארון ניצבים שני עמודים, עיצוב האופייני לארונות קודש באותה תקופה. בתוך הארון ספרי תורה עתיקים. הטס התלוי בצדם הקדמי של ספרי התורה מקביל לחושן שהיה עונד הכהן הגדול, ומשובצות בו שתים עשרה אבנים כנגד שנים עשר השבטים. את ההיכל מעטרות כתובות עבריות מהכתובים. הדיפון הסובב את בית הכנסת עשוי מעץ דובדבן, והספסלים מעץ אגוז. הריהוט הובא בשלמותו מבית הכנסת המקורי. עזרת הנשים כיום אף היא דומה לזו בבית הכנסת המקורי, אם כי הגדלים היו מעט שונים. המחיצה בין עזרת הנשים לגברים נאמנת למקור. המחיצות ניתנות לפתיחה כך שנשות הקהילה יכולה לצפות טוב יותר בשעת הצורך במתרחש בעזרת הגברים.
מחוץ לבית הכנסת- במבואה- ניצב כיור מקורי שהובא אף הוא מאיטליה. הכיור עשוי שיש אדום, ומעל לברזים יש דמויות שיש, אשר שבורות באוזן, באף ובפה. את השבר עשה הרב האיטלקי המקורי של בית הכנסת, על מנת שדמויות אלו לא יחשבו לפסלים בבית הכנסת. הכיור מתפקד היטב, וגם כיום משתמשים בו המתפללים.
בית הכנסת היום
בית הכנסת היום הוא חלק ממוזיאון יהדות איטליה, והכניסה אפשרית אליו בימים א-ה, לפי שעות הפתיחה של המוזיאון. בית הכנסת ממשיך לשמש מקום תפילה לקהילת יוצאי איטליה. ישנן תפילות בשבתות וחגים, נערכות בו שמחות של הקהילה והוא משמש כמקום כינוס לקהילה. בבית הכנסת מתפללים בנוסח איטליה, ובנוסף למספר מנינים איטלקיים זעירים בירושלים ובנתניה, הוא בין הבודדים בעולם, מחוץ לאיטליה, שבו מתקיימת תפילה בנוסח זה.
בית הכנסת בתרבות
בשנת 1993 יצא סרט הדרמה הישראלי שלג באוגוסט בבימויו וכתיבתו של חגי לוי, אשר גיבור הסרט הוא בן במשפחה השייכת לקהילת יוצאי איטליה בירושלים שחייה התרבותיים מרוכזים בבית הכנסת האיטלקי בירושלים והם מדברים באיטלקית מתובלת במילים בעברית.
אליפות האמריקות בכדורסל 1988
אליפות האמריקות בכדורסל 1988 הידועה גם בשם טורניר האמריקות 1988 היא האליפות השלישית שנערכה על ידי פיב"א אמריקה.
באליפות השתתפו 7 נבחרות. מטרת התחרות הייתה גם לקבוע את הנבחרות שיקבלו זכות להשתתף באולימפיאדת סיאול. גם הפעם נבחרת ארצות הברית בכדורסל לא השתתפה בתחרות, כי כבר הייתה לה זכות להשתתף בתחרות זו.
ברזיל זכתה באליפות בפעם השנייה ברציפות.
מתכונת התחרות
תחילה נערכו משחקי העפלה אזוריות:
תחילה המשחקים נערכו בשיטת ליגה. בהמשך, ארבע נבחרות המשיכו בפלייאוף לקביעת שלוש הנבחרות שהעפילו לאולימפיאדה.
קישורים חיצוניים
נתונים מאתר פיב"א
קזחית
קזחית היא שפה טורקית, השפה הרשמית של קזחסטן וכ-18.5 מיליון תושביה רואים בה שפת אם. החל משנת 1940 כתיב השפה מבוסס על גרסה של האלפבית הקירילי, הכוללת 42 אותיות. מספר דוברי הרוסית בקזחסטן משתווה למספר דוברי הקזחית, והאחרונה היא אמנם השפה הרשמית במדינה, אך רוסית היא שפת התקשורת הבין-אתנית.
כשפות טורקיות אחרות, הקזחית היא שפה צירופית (אגלוטינטיבית). כללי המורפולוגיה של השפה מאפשרים יצירת מילים באמצעות שרשור מספר רב של סיומות אחרי בסיס המילה. לכל סיומת יש משמעות אחת מובחנת, כך שמשמעות המילה כולה נגזרת מן הבסיס ומכלל הסיומות המצטרפות אליו.
Suicidal Tendencies
Suicidal Tendencies (בתרגום חופשי לעברית: נטיות אובדניות) היא להקת קרוסאובר ת'ראש אשר קמה בשנת 1980 בוונציה בלוס אנג'לס, קליפורניה על ידי הסולן מייק מיור. מיור הוא החבר המקורי היחיד שנותר בלהקה. הלהקה נחשבת לאחת מ"אבות הקרוסאובר ת'ראש". ההרכב הנוכחי שלהם כולל את מיור, הגיטריסטים דין פליזנטס ובן ויינמן, הבסיסט רה דיאז והמתופף דייב לומברדו. מוזיקאים בולטים שלקחו חלק בלהקה כוללים את הגיטריסטים רוקי ג'ורג' ומייק קלארק, הבסיסטים לואיש מאיורגה, רוברט טרוחיו, ג'וש פול וסטיבן "ת'נדרקאט" ברונר, המתופפים אמרי סמית', ג'ימי דגראסו, ברוקס ווקרמן, דייוויד הידאלגו ג'וניור, תומאס פרידג'ן והמוזיקאי סשן ג'וש פריזה.
Suicidal Tendencies הוציאו 14 אלבומי אולפן (ארבעה מהם מורכבים מחומרים שהוקלטו מחדש או שיצאו בעבר), שני מיני אלבומים, ארבעה אלבומים מפוצלים, ארבעה אלבומי אוסף ושני סרטוני וידאו ארוכים. הלהקה צברה הצלחה רבה לאחר שהוציאה את אלבום הבכורה שלה בשנת 1983. לאחר האלבום הם הוציאו את הסינגל "Institutionalized", שהיה אחד משירי ההארדקור-פאנק הראשונים שהושמעו ב-MTV. הלהקה הוציאה שלל אלבומים, כגון Lights...Camera...Revolution! ,Controlled by Hatred/Feel Like Shit... Déjà Vu ו-How Will I Laugh Tomorrow When I Can't Even Smile Today.
בשנת 1995, לאחר שהלהקה הוציאה שני אלבומי אולפן נוספים (Still Cyco After All These Years ו-Suicidal for Life), היא התפרקה וניתקה את הקשרים מסוני ואפיק. עם זאת, הם התאחדו שנה לאחר מכן והמשיכו להופיע ולהקליט מאז. לאחר למעלה מעשור של עבודה ושינויים רבים בהרכב שלהם, Suicidal Tendencies הוציאו את אלבום האולפן האחד-עשר שלהם, 13, ושלוש שנים לאחר מכן, הוציאו אלבום אולפן נוסף בשם World Gone Mad. שני האלבומים זכו לתשבחות, ונחשבו לאחד מהקאמבקים המצליחים של הלהקה.
הנוקמים (משחק וידאו, 2020)
הנוקמים (באנגלית: Marvel's Avengers) הוא משחק וידאו אמריקאי המשלב בין סוגות הפעולה, תפקידים ומכות, ואשר פותח על ידי החברות "Crystal Dynamics" ו-"Eidos Montréal" ומשווק על ידי "Square Enix". המשחק מבוסס על צוות גיבורי-העל "הנוקמים", והוא נוצר בהשראת העיבוד הקולנועי של הקבוצה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול וכן בהשראת המיתולוגיה וההיסטוריה הענפה של חוברות הקומיקס בהוצאת מארוול קומיקס.
קו העלילה הראשי של המשחק מתרחש חמש שנים לאחר שחברי צוות "הנוקמים" התפלגו ונפרדו איש איש לדרכו בעקבות טרגדיה שגרמה למוות והרס רב, וכעת הם נאלצים להתאחד מחדש על מנת להציל את העולם מסכנה גדולה. המשחק כולל מצב Co-Op מקוון, המאפשר לשחקנים להרכיב צוות גיבורים משלהם.
משחקיות
ניתן לשחק במשחק במצב לא מקוון כחוויה של שחקן יחיד או באופן מקוון עם עד ארבעה אנשים נוספים במהלך חלקים מסוימים במשחק. המשחק כולל אפשרויות התאמה אישית רבות ביניהן יכולות ותלבושות, שניתן לשדרג באמצעות עץ מיומנות. נוספו למשחק תלבושות שונות מכל קצוותיו של יקום מארוול וניתן לקנות אותן בנפרד בתור תוכן הניתן להורדה. שחקנים יוכלו גם לקבל עדכונים בחינם שיכללו אזורים חדשים ודמויות חדשות.
דמויות
המשחק מציג סט ענק של דמויות מיקום מארוול, המורכב בעיקר מחברי צוות הנוקמים וכן מגיבורי-על אחרים הפועלים בנפרד. השחקן יוכל לגלם דמויות מגוונות מרחבי היקום של מארוול, ביניהם את סטיב רוג'רס/קפטן אמריקה (בדיבובו של ג'ף שיין), טוני סטארק/איירון מן (נולאן נורת'), ברוס באנר/הענק הירוק (טרוי בייקר), תור (טרוויס וילינגהאם), נטשה רומנוף/האלמנה השחורה (לורה ביילי), וקמלה קאן/גברת מארוול (סנדרה סעד). לפי קדימונים שפורסמו למשחק, דמויות אחרות שניתן יהיה לשחק בהן יהיו טצ'אלה/הפנתר השחור, קלינט ברטון/הוקאיי, הוקאיי, פיטר פארקר/ספיידרמן, כאשר דמויות נוספות אשר יופיעו במהלכו הן ניק פיורי, מריה היל והאנק פים. במהלך המשחק, השחקנים ייאלצו להתמודד מול כמה מנבלי-על המפורסמים ביקום של מארוול ביניהם נמצאים אבומיניישן, טאסקמאסטר, מודוק וארגון A.I.M..
תקציר העלילה
עלילת המשחק מתחילה ב"יום ה-נ'" (A-Day, יום הנוקמים), בו חמישה מהחברים המייסדים של "הנוקמים" חוגגים את הסרת הלוט מעל המפקדה השנייה שלהם בסן פרנסיסקו - כולל חשיפת המסוק שלהם המותנע באמצעות גבישי טריגן. הטקס משתבש במהרה כאשר אירוע קטסטרופלי והתקפה של טרוריסטים בהנהגתו של טאסקמאסטר מביא להריסת גשר שער הזהב, לחורבן והרס רב ברוב חלקי העיר ולמותו לכאורה של קפטן אמריקה. כשהם כורעים תחת תחושת האשמה בחלקם בטרגדיה, צוות "הנוקמים" מתפרק וחבריו הולכים לדרכים נפרדות. חמש שנים לאחר מכן, העיר, שנבנתה מחדש, נמצאת כעת תחת שליטת ארגון מדעי בשם "A.I.M" וגיבורי על כולם מוצאים מחוץ לחוק. אולם, כאשר העולם נמצא שוב בסכנה, נערה מתבגרת ממוצא מוסלמי-אמריקאי בשם קמלה קאן חושפת קונספירציה ויוצאת למסע להרכיב מחדש את צוות הגיבורים הגדולים ביותר של כדור הארץ, לנקום את מותו של קפטן אמריקה, ולחשוף את האשם האמיתי מאחורי אירועי "יום ה-נ'".
הפצה
בינואר 2017, "מארוול אנטרטיינמנט" הפיצה קדימון שנועד להכריז על פיתוח המשחק בערוץ היוטיוב שלה. המשחק היה תחת כותרת העבודה "פרויקט הנוקמים".
אנתוני צ'ארלס האריס
אנתוני צ'ארלס האריס (באנגלית: Anthony Charles Harris; 1790 – 23 בנובמבר 1869) היה סוחר עתיקות ואספן אנגלי ידוע של פפירוסים מצריים עתיקים.
קורות חייו
האריס היה סוחר וספק רשמי של הצבא הבריטי. הוא ואחיו היו בעליהם של חברת האריס ושות'. חברתו עסקה גם במתן מידע ראשוני למטיילים שהגיעו בספינות לאלכסנדריה. בארבעים שנות חייו האחרונות, מקום מושבו היה באלכסנדריה במצרים. הוא עשה מסעות רבים על הנילוס למצרים העליונה, שם רכש כתבי פפירוסים וחפצי עתיקות. האגיפטולוג הגרמני הינריך קארל ברוגש (Heinrich Karl Brugsch) אמר עליו שהיה חובב בעל הבנה גדולה בכתב חרטומים.
בשנת 1851 פרסם את חיבורו "Hieroglyphical standards representing places in Egypt suppodes to nomes and toparchies"
במהלך חייו הוא יצר אוסף גדול של פפירוסים אותם השאיר בירושה לבתו סלימה. בעקבות בעיות כלכליות הציעה הבת בשנת 1871 חלק מהאוסף למכירה תמורת 10,000 ליש"ט. האוסף נרכש בשנת 1872 על ידי האגיפטולוג הבריטי סמואל בירץ' (Samuel Birch) עבור המוזיאון הבריטי.
האריס ובתו סלימה קבורים בבית הקברות הפרוטסטנטי הבריטי שנמצא ליד שער הרוזטה ההרוס באלכסנדריה.
מאוספו
האוסף שלו כלל בין היתר את הפפירוסים הידועים הבאים:
פויקה
פּוֹיְקֵה (מאפריקאנס Potjiekos (פויקה-קוס)) הוא סיר מברזל יצוק שנועד לשמש ככלי בישול במחנאות. הפויקה מתאים במיוחד למטרה זו מאחר שהוא מפזר את אנרגיית החום הגדולה אותה הוא סופג באופן שווה לכל חלקיו, תכונה שהופכת אותו למתאים לבישול בצד המדורה.
סקירה
הפויקה הוא כלי בישול נפוץ בקרב האפריקאנרים בדרום אפריקה. לטענתם, אבותיהם הביאו אותו עמם מהולנד, באמצע המאה ה-17, שם נבנו לראשונה סירים הולנדיים כאשר ייחודם נמצא בסוג הסגסוגת שמשמשת ליציקת סיר והכיל חול מיובש, דבר שהקנה לסגסוגת חוזק רב ושטח פנים חלק יותר. סירים דומים נמצאו גם ברחבי האי הבריטי, לשם הגיעו מהולנד. חוקרים סבורים כי ייתכן שהסיר הגיע לדרום אפריקה עם המתיישבים הבריטים ואומץ על ידי האפריקנרים.
שלמה אטינגר
שלמה אטינגר (בפולנית: Szłojme Etinger; ביידיש: עטינגער; 1802 – ד' בטבת ה'תרט"ז, 31 בדצמבר 1856) היה מחזאי, משורר וסופר ביידיש ובעברית. הוא כתב שירים ומשלים ומחזהו הסמלי סערקעלע נחשב כקלאסיקה בתיאטרון יידיש.
ביוגרפיה
אטינגר נולד בוורשה. הוריו מתו בגיל צעיר והוא גדל אצל דודו, רב בלנטשנה (אזור לובלין) שידע גם גרמנית והתעניין בתחומי ידע שונים. הוא תיאר אותו כאדם פתוח וסובלני. לכן אין אצל אטינגר התנגדות לדת כפי שהיה למשכילים אחרים בני דורו. הוא לא ראה בהשכלה דבר חיובי מלכתחילה ואת הדת כשלילית מלכתחילה. כפי שהיה מקובל אז הוא נישא בשידוך בגיל 15 לבתו של הגביר של זמושץ' שם הוא היה מבאי ביתו של יוסף צדרבוים (אביו של אלכסנדר צדרבוים עורך המליץ) שהיה מרכז למשכילי העיר. אחרי מות חמיו הוא נסע לאודסה וניסה את מזלו במסחר אך לא הצליח בכך. קרוביו שבאודסה שכנעו אותו לנסוע ללמברג וללמוד שם על חשבונם. ואכן בשנת 1825 הוא נסע ללמוד רפואה באוניברסיטת למברג. בשנת 1830 סיים את הלימודים וחזר לזמושץ' שם הוא הוכר כדוקטור למרות שרשמית אסור היה לו לעסוק ברפואה לפני שנבחן באוניברסיטת ורשה משום שעל פי החוק הפולני אסור היה להעסיק רופא שלמד בחו"ל לפני שעבר בחינה בפולין. בזמן מגפת הכולרה שהייתה בפולין ב-1831 נקרא אטינגר לעזור כרופא, וסייעה לו לצבור ניסיון אשר לאחריה הוכר כרופא בלי צורך במבחנים. בשנת 1833 או 1834 למרות שלא נדרש לעבור מבחנים נסע לוורשה במטרה לבצע אותם, אך משום שחלה נכשל בהם ולא קיבל אישור לעבוד כרופא אלא כחובש. ב-1840 ניסה להיבחן שוב באוניברסיטת חרקוב אך בשל בעיות ביורוקרטיות נאלץ לחזור כלעומת שבא. בשלב זה הוא נטש את הרפואה ועסק בה רק עוד פעם אחת - כשפרצה מגפת כולרה ב-1855. הוא נקרא אז על ידי השלטונות לעזור. כדי להתפרנס הוא קנה חלקת אדמה ועסק בחקלאות.
בשל חילוקי דעות עם הצנזורה הוא לא הצליח להוציא בדפוס את היצירות שכתב ובמקום להדפיסן העתיק אותן בעשרות עותקים ודקלם אותן בפני קהלים שונים.
אטינגר נפטר בפתאומיות באחוזה הקטנה שלו בז'דאנוב. בהלווייתו השתתפו רבים.
יצירתו
כבר בצעירותו כתב אטינגר לעצמו משלים ואפיגרמות. אטינגר עצמו מתאר את דרכו לכתיבת ספרות ביידיש בהקדמה שכתב למהדורה של כתביו שתכנן להוציא לאור ולא הצליח: "לפני כמה שנים קיבלתי בלמברג שני ספרונים האחד נקרא "העולם שרומה" (די גענארטע וועלט, שהיה מחזה) והשני "אריה זקן" (אלטער לעב). שניהם תורגמו מגרמנית ליידיש. הראשון נקרא בגרמנית טארטיף (מחזה המבוסס על עלילת טארטיף של מולייר אבל הוא מחזה עצמאי) והשני "רובינזון קרוזו" (ראבינזאן). ראיתי שהספרונים מצאו מאוד חן בעיני אנשים רבים ... גם לכאלה שהם ידענים גדולים וגם לפשוטים. שיערתי שהראשונים אהבו אותם משום שראו בהם משהו אותו לא ראו עדיין בשפת יידיש והאחרונים משום שקראו ספור מעשיות. מייד ניסיתי גם אני לבדוק אם יש בכוחי לכתוב משהו דומה ובאותה שפה. בתחילה כתבתי משלים אחדים ודברי חידוד. ראיתי שהם מצאו חן בעיני קהל הקוראים. חטפו אצלי את הכל ... חשבתי והמצאתי עוד הרבה משלים ואפיגרמות ולבסוף מחזה שלם...". מכאן אנחנו לומדים שאטינגר התחיל לכתוב בצורה רצינית יותר בלמברג. קרוב לוודאי שהכוונה במחזה היא לסערקעלע.
היצירות הראשונות אותן כתב היו, אם כן משלים ואפיגרמות. אטינגר כתב 67 משלים. המשלים של אטינגר הם מלאי פרטים וצבעוניים. מוסר ההשכל בהם ארוך ולא תמיד יש קשר בינו לבין סיפור המעשה במשל...". ווינער כותב שחלק גדול מן המשלים שלו הם יצירות מופת קטנות והן מן היפות ביותר בז'אנר הזה. הוא הושפע בכתיבה שלו ממחברים גרמנים כמו כריסטיאן גלרט, לסינג ומלפונטיין הייחוד במשלים שלו אינו בנושאים או ברעיונות המובעים בהם כי אם בלשון המבריקה שלו.
אטינגר כתב גם שירים. הוא עצמו החשיב את שירו "דאס ליכט" (הנר) כשירו הטוב ביותר. זהו עיבוד של השיר של פרידריך שילר הפעמון (Das Lied von der Glocke)
"ובה נתפרסם שמו וחבוריו ברוסיא ופולין בלי מכבש הדפוס ויקראום במסכת משכילים אשר התענגו לשמע אזנם וגם נסו להעלות את סערקעלע על במת ישחק בכמה מקומות, והכסף הנקבץ מהבאים לראות נקדש לצדקה, והמשחקים היו בני עליה. כה עשו במאהילוב על נהר דניעסטר ובין יתר המשחקים יצא המשורר המפואר ר' יעקב אייכענבוים ז"ל בתור ר' יוחנן שדכן. נקל להבין כי גם יתר המשחקים היו אנשים נכבדים בני גילו".
דמדומים 2: ירח חדש
ביום ההקרנה הראשון הניב הסרט הכנסות של 72.7 מיליון דולר, ובכך שבר את שיא ההכנסות ליום הקרנה ראשון, בו החזיק עד אז הסרט "האביר האפל". בסוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית גרף הסרט הכנסות של 142.8 מיליון דולר, ובכך הפך לסרט השישי המכניס ביותר בכל הזמנים (אחרי "עולם היורה" "מהיר ועצבני 7", קפטן אמריקה: חיל החורף, "האביר האפל" ו"ספיידרמן 3").
עלילה
הסרט מתחיל ביום הולדתה ה-18 של בלה סוון.
תחילה בלה חולמת חלום שבו היא ואדוארד פוסעים ביחד בשדה עד שהיא שמה לב כי בעודו הוא נשאר צעיר, היא אישה מבוגרת. היא מתעוררת מהחלום בבהלה.
אדוארד ומשפחתו הערפדית עורכים לבלה מסיבת יום הולדת בביתם. במהלך האירוע, בלה בלה נחתכת מעטיפת מתנה,וג'ספר, אחיו המאומץ של אדוארד, אשר נחשב "ערפד חדש", מתקשה לשלוט על עצמו ומנסה להרוג אותה.
בסופו של דבר, משפחת קאלן משתלטת על ג'ספר, אך המקרה גורם לאדוארד להבין כי נוכחותם בקרבת בלה מסכנת אותה ולכן הם עוזבים את פורקס.
כתוצאה מעזיבת אדוארד, לבלה נשבר הלב והיא נכנסת לדיכאון שגורם לה להסתגר ולהתבודד. חבריה לכיתה שמים לב למצבה, אך לא מבינים את מהותו ולא מצליחים לעודד אותה. בהמשך,דרך ההתמודדות העיקרית של בלה היא בקשר החברתי שהיא רוקמת בחודשים הבאים עם ג'ייקוב בלאק, חבר משפחה משמורת לה-פוש. בחודשים היא מבלה יותר ויותר עם ג'ייקוב עד שהיא מגלה שג'ייקוב הוא איש זאב ושבקרב אנשי שמורת לה-פוש קיימים אנשי זאב נוספים, המהווים חלק מלהקת השמורה. בהמשך היא מבינה כי אנשי הזאב הם מעין "תגובה טבעית" לנוכחותם של ערפדים עוינים, וככל שמתרבים הערפדים באזור כך יותר ויותר נערים מהשבט האינדיאני קווילוט בשמורת לה-פוש חווים את השינוי שהופך אותם לאנשי זאב. בהמשך הסרט, ג'ייקוב וחבריו ללהקה מגנים על בלה מהערפדים לורנט וויקטוריה, ערפדה שמנסה לנקום את הריגתו של בן זוגה ג'יימס על ידי משפחת קאלן, בסרט הקודם בסדרה.
דרך נוספת שבלה מנסה להתמודד עם עזיבתו של אדוארד היא על ידי העמדתה בסיכון, למשל לאחר תיקון של האופנוע של ג'יקוב, בלה מבקשת לרכוב עליו וכאשר היא מאיצה ומעמידה עצמה בסכנה, היא רואה בעיני רוחה את דמותו של אדוארד המנסה להגן עליה ולכן היא מתחילה לחפש בכוונה אתגרים וסכנות.
התמודדות זו מביאה את בלה לצאת לבילוי בים סוער עם חברתו של ג'ייקוב אשר במהלכו היא קופצת מראש הצוק אל המפרץ מתחתיו. בלה כמעט וטובעת, אך ג'ייקוב צולל אחריה ומושה אותה מהמים.
במקביל, אליס, אחותו של אדוארד, שהתברכה בכישרון לראות חזיונות מן העתיד, רואה בחזיון את בלה קופצת אך לא ראתה אותה יוצאת מן המים ולכן מסיקה כי בלה התאבדה. בעקבות זאת, אליס חוזרת לפורקס כדי לנחם צ'ארלי, אך להפתעתה מגלה את בלה חיה. ג'ייקוב מגיע לביתה של בלה על מנת לבדוק מיהו הערפד שהריח, כשהחזיר אותה לביתה, והטלפון בבית סוון מצלצל. ג'ייקוב מוסר למתקשר שאביה של בלה מארגן לוויה לחברו ויוצר מצג שווא לאדוארד,שהתקשר, כאילו בלה אכן התאבדה.
אדוארד, שמוטרד מהתאבדותה כביכול של אהובתו, טס לאיטליה על מנת להתגרות בוולטורי, משפחת המלוכה של ערפדים, כדי שזאת תהרוג אותו. בעקבות זאת אליס ובלה נוסעות לאיטליה על מנת להציל את אדוארד. הן מגיעות בדיוק בזמן כדי לעצור אותו מחשיפת זהותו הערפדית מול קהל אנושי, עבירה שהייתה מחייבת את הוולטרי להרוג את אדוארד.
לאחר שבלה עוצרת את אדוארד, הוולטרי מזמנים את שניהם ובלה מוצגת בפניהם, כשאלה מנסים לבדוק את מידת השפעת כוחותיהם על בלה : ארו, אחד מהוולטרי יודע כמו אדוארד לקרוא מחשבות, ומסוגל לקרוא כל מחשבה שעברה אי פעם בראשו של אדם בנגיעה אחת. הוא מנסה להפעיל את כוחו על בלה ונכשל. ג'יין, בעלת יכולת לגרום כאב על ידי מבט, מנסה להפעיל את כוחה על בלה ואף היא אינה מצליחה. הוולטרי מגיעים למסקנה שיש להרוג את בלה, או לשנות אותה לערפדה משום שהיא יודעת יותר מדי. אליס מוכיחה לארו שבלה אכן תשתנה על ידי אחד מהקאלנים בכך שהיא מראה לארו חיזיון שהיה לה בעבר בו רואים את אדוארד ובלה רצים כערפדים. הוולטרי מוותרים על ההריגה בתנאי שבלה תהפוך לערפדה ומזהירים אותם שלא יתנו הזדמנות שנייה.
המשפחה חוזרת לפורקס, שם אדוארד מספר לבלה שתמיד אהב אותה, ובמקביל ג'ייקוב מגלה לבלה שהתאהב בה גם כן. בלה מחליטה בלי שום היסוס שהיא בוחרת באדוארד ואומרת זאת לג'ייקוב.
אדוארד מסביר לבלה מדוע עזב אותה. היא סולחת לו והקאלנים מכריעים בהצבעה על הפיכתה בעתיד של בלה לערפדה, למרות התנגדותו של אדוארד. בסופו של דבר, מציע אדוארד לבלה שתי אפשרויות: אחת, קארלייל, אב המשפחה,"ישנה" אותה לאחר סיום לימודיה, ושנייה, שהוא בעצמו יעשה זאת, אם תתחתן איתו.
אזור עדיפות לאומית
אזור עדיפות לאומית הוא אזור שממשלת ישראל הכריזה עליו כאזור מועדף, וכפועל יוצא מכך, מוענקים ליישובים הנמצאים בגבולותיו, תמיכה, סיוע, הנחות, הטבות ותמריצים שונים, כדי למשוך אליו תושבים, יזמים ועוד.
קביעה ראשונית של אזורי עדיפות לאומית
ראשיתה של ההתייחסות לאזורי עדיפות לאומית בהחלטה של ממשלת רבין מ-24 בינואר 1993, שבה נקבע: "נקודת המוצא לקביעת אזורי עדיפות לאומית היא מדיניות הממשלה לפיזור אוכלוסין, לשינוי סדרי העדיפויות הלאומיים ולקליטת עליה באזורים אלה". בהחלטה נקבעו שתי רמות של אזור עדיפות לאומית – "אזור עדיפות לאומית א'" ו"אזור עדיפות לאומית ב'", שתחומם הוצג במפה שצורפה להחלטה.
ב-15 בפברואר 1998 התקבלה החלטת ממשלה נוספת בעניין אזורי העדיפות הלאומית (החלטה 3292), שבה עודכנה מפת אזורי העדיפות הלאומית. בהחלטה אושרו הטבות גם ליישובים אחדים שמחוץ למפת אזורי העדיפות הלאומית.
עתירות לבג"ץ והסמכת הממשלה בחקיקה
כנגד החלטת ממשלה זו הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וגורמים נוספים, בין השאר בנימוק שהחלטת הממשלה לא הסתמכה על קריטריונים כלשהם לסיווג היישובים, ושיש בה אפליה של יישובים ערביים. במהלך הדיון בעתירה אישרה הממשלה, ב-14 ביולי 2002, החלטה חדשה בנושא זה (החלטה 2288) שבתחילתה נאמר: "מחליטים לקבוע את אזורי ויישובי העדיפות הלאומית בנגב, בגליל, בירושלים וביש"ע. באזורים אלה יינתנו מגוון הטבות ותמריצים, במגמה לסייע בקידומם, לצמצם את הפערים ברמת הפיתוח וברמת החיים בין יישובי העדיפות הלאומית לכלל יישובי המדינה, לעודד את הדור הממשיך להשתקע בישובי העדיפות הלאומית, לעודד השתקעות של עולים חדשים ושל תושבים ותיקים בישובי העדיפות הלאומית, תוך יישום מדיניות הממשלה בדבר חלוקה מתכננת של האוכלוסייה על פני שטח המדינה". בעקבות החלטה זו הוגשה לבג"ץ עתירה מתוקנת. בג"ץ קיבל את העתירה, והורה על ביטולה של החלטה 2288 בכל הנוגע לתחום החינוך. בפסק דין זה מתח השופט מישאל חשין ביקורת על קביעת אזורי עדיפות לאומית על ידי הממשלה, וקבע שהחלטה כזו ראוי שתיעשה בחקיקה שתאושר בכנסת.
בעקבות פסיקת בג"ץ הוגשה לכנסת הצעת חוק אזורי עדיפות לאומית, שנועדה להעניק לממשלה סמכות לקבוע אזורי עדיפות לאומית, אך זו לא אושרה. גרסה מתוקנת של הצעה זו הוגשה לכנסת במסגרת הצעת חוק ההתייעלות הכלכלית (תיקוני חקיקה ליישום התוכנית הכלכלית לשנים 2009 ו–2010), התשס”ט-2009 וזו אושרה ב-14 ביולי 2009 (פרק כ"ו לחוק).
עדכונים להחלטת הממשלה
ב-13 בדצמבר 2009 קיבלה הממשלה החלטה נוספת בעניין אזורי עדיפות לאומית (החלטה 1060). ארגון עדאלה - המרכז המשפטי לזכויות המיעוט הערבי בישראל טען שגם החלטה זו עלולה להוביל להפליית היישובים של ערביי ישראל. בדצמבר 2012 עודכנה מפת אזורי העדיפות הלאומית. במאי 2013 החליטה הממשלה לתקן את החלטה 1060 ולהאריך את תוקפה עד ל-4 באוגוסט 2013. באוגוסט 2013 עודכנה רשימת היישובים באזורי העדיפות הלאומית.
טייט
{{פירושונים|
שלוש מהפכות קופרניקניות
שלוש מהפכות קופרניקניות הוא ספר עיון מאת הפרופסור זאב בכלר העוסק בפילוסופיה של המדע. בכלר טובע את המונחים "פילוסופיה אקטואליסטית" ו"פילוסופיה פוטנציאליסטית", וסוקר בנימה ביקורתית את השפעתה של מה שהוא מכנה "הפילוסופיה האקטואליסטית" של דייוויד יום ועמנואל קאנט על המתמטיקה, הפיזיקה ובסופו של דבר על האתיקה של המאה ה-20. הספר זכה בפרס בהט.
אקטואליזם ופוטנציאליזם
בכלר מבחין בין שני זרמים מחשבתיים, שאותם הוא מכנה אקטואליזם ופוטנציאליזם. לפי האקטואליזם, רק מה שאנחנו נוכחים בקיומו אכן קיים, כלומר: ממשי ואפשרי. לעומת זאת, לפי הפוטנציאליזם, מה שקיים וממשי הוא גם מה שאנחנו יכולים להעלות בדעתנו. לפי בכלר האקטואליזם הוא בעצם טאוטולוגיה, כיוון שהוא לא נותן אינפורמציה חדשה. כלומר, לומר דבר מוכח לוגית זה כמו לא לומר כלום. לעומת זאת, הגישה הפוטנציאליסטית מסיקה מסקנות חדשות מהנתונים הקיימים, בעיקר בדרך של אינדוקציה, ומעצם טבעה אינה ניתנת להוכחה מוחלטת, אלא רק לסבירות גבוהה של נכונותה.
כאב טיפוס לגישה האקטואליסטית, מביא בכלר את אריסטו. המדע של אריסטו מתאפיין בהוכחות הוודאיות של דבריו, ולכן לא מחדש דבר. לדוגמה אריסטו מסביר שאבן נופלת כיוון שטבע האבן לשאוף אל האדמה, שזה שקול לאמירה "אבן נופלת כי טבעה ליפול". מצד שני, המייצג של הגישה הפוטנציאליסטית הוא אפלטון. אפלטון האמין כי קיים אי שם עולם אידאות, שמשתקף בצורה חיוורת בעולם שלנו. לכן מטרת המדע היא לחשוף את האידאות הללו, וע"י כך להבין את החוקים שמפעילים את העולם שלנו. לדוגמה, הכוח שגילה ניוטון כמקור לתנועה של דברים רבים ושונים בטבע. לא ניתן לראות את הכח הזה, או להוכיח שהוא קיים, אך אחרי שמגלים אותו (ולא ממציאים אותו כמו שיטענו האקטואליסטים) ניתן להסביר תופעות רבות בטבע, ואף לחזות אירועים עתידיים.
בכלר משתמש בדיכוטומיה שיצר על מנת לסווג תאוריות פילוסופיות ומדעיות לאורך ההיסטוריה לאקטואליסטיות ופוטנציאליסטיות, תוך שהוא טוען בעד הפוטנציאליזם ונגד האקטואליזם. הוא מותח שני צירים לאורך ההיסטוריה. הציר האקטואליסטי מתחיל בזנון ואריסטו, נמשך דרך קאנט ומגיע לשיאו בפוזיטיביזם הפוסט מודרני. לעומתו הציר הפוטנציאליסטי מתחיל באפלטון, ומגיע לפריחה בתקופת הרנסאנס על ידי גלילאו גליליי וניוטון.
החלוקה שבכלר מציע מקבילה פחות או יותר לחלוקה הקיימת בפילוסופיה בין אמפיריציזם לרציונליזם. אמפיריציזם מייחס ודאות לידע שמקורו ברשמי החושים, ולכן הוא מקביל לאקטואליזם של בכלר. רציונליזם מייחס ודאות לידע שמקורו במחשבה, ולכן הוא מקביל לפוטנציאליזם. למרות זאת, בכלר אומר שהמילה רציונליזם היא מטבע שחוק, ואינה מתארת את האמונה הכמעט מיסטית ב"אמת" שהמדע מנסה לגלות לפי הפוטנציאליסטים.
בפילוסופיה, וליתר דיוק במטאפיזיקה, קיים זרם מוכר בשם אקטואליזם, ולפיו העולם שלנו הוא העולם הממשי היחיד. האקטואליזם המוכר בפילוסופיה דומה, אך לא זהה, לאקטואליזם של בכלר. האקטואליזם בפילוסופיה מנוגד לזרם מוכר המכונה 'פוסיבליזם', ולפיו עולמות אפשריים הם ממשיים גם כן. הפוסיבליזם דומה, אך לא זהה, לפוטנציאליזם של בכלר.
המהפכה הקופרניקנית הראשונה: התוכנית הפוטנציאליסטית
בחלק זה סוקר המחבר בקצרה את העקרונות הפילוסופיים מאחורי המהפכה המדעית שהנהיגו ניקולאוס קופרניקוס, גלילאו גליליי ואייזק ניוטון. בכלר נוקט עמדה אפלטונית, לפיה מהפכה זו, שהתבטאה בחשבון אינפיניטסימלי ובמכניקה קלאסית, בנתה תורות אינפורמטיביות ובעלות תוכן וכתוצאה מכך חסרות ודאות לוגית.
הפילוסופיה הפוטנציאליסטית מניחה שהעולם קיים כיישות נפרדת, ושהאמת נמצאת אי שם. באמצעות מחקר מדעי אפשר להגיע למציאת אמת זאת, אך לעולם לא בוודאות לוגית אלא רק בוודאות סבירה. זאת מאחר שנכונותן של טענות אינפורמטיביות - המשלבות שני דברים שונים לקשר מסוים - תלויה ביחס שבין הדברים עצמם. הפילוסופים היוונים הקדומים הבינו זאת, ומאחר שרצו ודאות מוחלטת בכל מחיר ויתרו על האינפורמטיביות והרשו רק טענות טאוטולוגיות.
למרות שבפילוסופיה הפוטנציאליסטית אין ודאות לוגית, מצאו קופרניקוס וחבריו קריטריונים כיצד לדעת שהתאוריה בידיהם קרובה מאוד לאמת - קריטריונים אלה הם: הרמוניה, סימטריה ואחדות אורגנית בתאוריה.
אפשר להסביר קריטריונים אלה באמצעות דוגמה של פענוח צופן. כאשר אתה מפענח צופן לעולם לא תהיה בידך ודאות מוחלטת ומלאה שאכן הפענוח נכון. ברם, אם מצד שני אתה מפענח מכתב בצורה מסוימת ומגלה שהטקסט שקיבלת הוא בעל משמעות ואף קשור לדבר שאתה מחפש - כל אדם יבין שהוא אכן פענח נכונה את הצופן, וזאת כי הכול מסתדר כל כך יפה ומתקבל טקסט בעל משמעות ומובן.
רוב הפוטנציאליסטים היו מודעים לכך שהתאוריות הפוטנציאליסטיות שלהם מבוססות על סתירות ופרדוקסים לוגים שכן, אופי הבאור שלהם מתבסס על האפשרות להסביר את הדבר באמצעות דבר זר ממנו לחלוטין, כך נולד מבנה הסברי לפיו: הדבר אינו הדבר, אלא בכלל משהו שונה ממנו בעליל. רנה דקארט כתב על כך במפורש ב"פיזיקה" שלו ואילו גלילאו גליליי הסביר שהוא מבאר את המופלא על ידי הנס. הגדלים והמושגים הפרדוקסליים הבולטים בתורות אלו היה האינפיניטסימל והמהירות הרגעית (מושג שהותקף קשות בפרדוקסים של זנון).
שיא המהפכה הפוטנציאליסטית היה בעבודותיו של אייזק ניוטון: החשבון אינפיניטסימלי והמכניקה המבוססת על כוחות.
המהפכה הקופרניקנית השנייה: התוכנית האקטואליסטית
דייוויד יום המשיך את הביקורת על ניוטון והגיע לשיא בנסחו את העיקרון הסמנטולוגי. בכלר מציג זאת בהקדמה לפרק כך: בכלר מראה כיצד נובע מעיקרון זה המסקנה שכל הדברים שאנו מאמינים וחשים בקיומם - מרחב, זמן, קיום עצמי, סיבתיות, חוקי טבע, עצמים נפרדים - אינם בעצם קיימים. למעשה, הם לא יותר מאשר פיקציות שיוצרת הנפש בשביל לבנות לעצמה תמונת עולם קוהרנטית, ואין שום משמעות לאמיתותם.
תורת ההכרה של עמנואל קאנט והפוסט-מודרניזם של המאה העשרים הם תולדות ישירות, ולמעשה הרחבות, של עיקרון זה שטבע יום בספרו "מסכת טבע האדם" ב-1739.
בסוף חלק זה, סוקר המחבר באריכות את תורת הידיעה שפיתח עמנואל קאנט בפרק שנקרא "הפורענות: קאנט מתעורר". בנוסף על חזרה על העיקרון הסמנטולוגי של יום, קאנט ניסה להסביר מדוע המתמטיקה והפיזיקה הן נכונות וודאיות (הבעיה הייתה חריפה במיוחד לגבי המתמטיקה - שהציגה טענות אינפורמטיביות ודאיות שאינן תלויות בניסיון). ההסבר שהציע קאנט היה שנכונותן נובעת מן הצורה והמבנה שלהן ולא מן התוכן שלהן. כלומר, המתמטיקה והפיזיקה לא אומרות כלום על העולם, אלא רק על צורת הניסיון האנושי - שזה דבר בלתי נפרד מאיתנו.
כלומר, כדי להציל את ודאות המדע הוא רוקן אותו מתוכנו והפך אותו לאוסף טענות צורניות גרידא, כאשר הדקדוק הצורני נקבע לפי יכולת הקליטה האנושית, הנתונה מראש וקודמת לכל ניסיון (אפריורי), ודרכה מעצב האדם את עולם החוויות שלו.
בסוף הפרק, מביא בכלר את ההסתייגות של קאנט מהמסקנות שמתחייבות מתורתו. בכלר מתאר זאת כהבזק של שפיות, כ"בלבול" שעדיף על "טירוף", אך עומד בסתירה מוחלטת לכל הפילוסופיה של קאנט. ממשיכי דרכו של קאנט, שלכאורה ניסו לסתור אותה, מיקדו את מעשיהם בהפרכת ההסתייגות ובכך דווקא חיזקו את רעיונותיו.