cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נאו-נאציזם
תנועות וארגונים נאו-נאציים
בישראל התגלו מקרים בודדים של אנטישמיות נאו-נאצית או התארגנויות ספוראדיות על בסיס נאו-נאצי, שהענפה שבהן הייתה חבורה בת 8 צעירים מהעיר פתח תקווה, "פטרול 36". חבריה נעצרו בשנת 2007.
קבוצות ותנועות קיצוניות אחדות דוגלות בעמדות פשיסטיות, אך אינן דוגלות בנאציזם הגזעני, האנטישמי, של אדולף היטלר. תנועות אלו משתייכות לזרם הנאו-פשיזם, ומעדיפות להגדיר את עצמן כ"נאו-פשיסטיות" על פני "נאו-נאציות".
בתרבות
סרט הדרמה האמריקאי אמריקה X עוסק בגזענות ונאו-נאציזם בארצות הברית.
משחקי אפריקה
משחקי אפריקה (באנגלית: African Games), הידועים גם בשם משחקי כל-אפריקה (All-Africa Games) והמשחקים הפאן-אפריקאיים (Pan African Games) הם אירוע ספורט רב ענפי, המתקיים אחת לארבע שנים באפריקה. האירוע מאורגן על ידי האיחוד האפריקאי, הוועד האולימפי האפריקאי (ANOCA) והתאחדות הקונפדרציות הספורטיביות באפריקה. המשחקים הראשונים נערכו בשנת 1965 בברזוויל, קונגו. החל משנת 1999 כוללים המשחקים גם תחרויות לאתלטים בעלי מוגבלויות.
היסטוריה
פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים, ניסה ליזום קיומם של משחקים פאן-אפריקאיים בראשית שנות העשרים של המאה ה-20. המעצמות הקולוניאליסטיות ששלטו באותו הזמן ביבשת התנגדו לכך מתוך חשש שהמשחקים יעודדו את המדינות לדרוש עצמאות. ניסיונות לקיים את האירוע באלג'יר בשנת 1925 ובאלכסנדריה בשנת 1928 לא צלחו.
בשנת 1965 נערכו המשחקים לראשונה בברזוויל, קונגו ונקראו בשם "המשחקים הכל-אפריקאיים". כ-2,500 ספורטאים משלושים מדינות לקחו חלק באירועים. מצרים סיימה את המשחקים כמנצחת לאחר שספורטיאה זכו בשלושים מדליות, מתוכן שבע עשרה מדליות זהב.
האירוע השני תוכנן להתקיים בשנת 1969 במאלי, אך הפיכה צבאית במדינה הובילה לביטולם. לאגוס, ניגריה נבחרה להחליף את מאלי והמשחקים נקבעו לשנת 1971, אך בסופו של דבר נדחו בשנתיים נוספות עקב מלחמת ביאפרה. הסבב השלישי של המשחקים נקבע לשנת 1977 באלג'יר, אך מסיבות טכניות נדחו המשחקים לשנת 1978. הדפוס של דחיות המשחקים נמשך גם בסבב הרביעי שתוכנן להתקיים בשנת 1983 בקניה, נדחה לשנת 1985 ולאחר מכן נדחה שוב בשנתיים נוספות.
מאז שנת 1987 מתקיימים המשחקים אחת לארבע שנים. בשנת 2015 התקיימו המשחקים בשנת בברזוויל לציון 50 שנה לפתיחת המשחקים.
רשימת תחרויות הספורט
במשחקי אפריקה מתקיימות תחרויות ב-30 ענפים. המספרים בסוגריים מציינים את השנה הראשונה בה נערכו התחרויות בענף.
בעבר התקיימו גם תחרויות בהוקי שדה (1987–2003), בייסבול (1999–2003) וחתירה (2007)
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מרכיבי הקרב
המערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה הייתה למעשה סדרה של קרבות שבהם נטלו חלק אוניות שטח, צוללות, שיירות, אוניות ליווי, וכן שלל אמצעים נגד אוניות ונגד צוללות, ואמצעי מודיעין שונים.
שיירות
שיטת השיירות ננקטה על ידי האדמירליות הבריטית החל מתחילת המלחמה, כלקח ממלחמת העולם הראשונה (למעשה, שיטת השיירות הייתה נהוגה עוד בימי הקיסרות הרומית, וגם בריטניה השתמשה בה שנים רבות, בזמן המלחמות הנפוליוניות ועוד לפני כן).
מבקרי השיטה טענו ששיירה היא מטרה גדולה ונוחה בהרבה עבור הצוללות מאשר אוניות בודדות, ולפיכך עדיפה הפלגה של אוניות בודדות, שאותן קשה יהיה יותר לצוללות למצוא. ואולם, טענה זו לוקה במעין טעות אופטית, שכן היא מתעלמת מגודלו העצום של האוקיינוס, מחד, ומהרגלי השיט של האוניות ושיטות המארב של הצוללות. אל מול גודלו של הים, אין משמעות להבדל בין אונייה אחת לבין שיירה. אוניות מפליגות בנתיבים קבועים, בדרכן אל ומהנמלים. הצוללות היו אורבות בנתיבים אלה; כאשר אוניות הפליגו כבודדות, היו לצוללות מטרות רבות, וגם אם החמיצו אונייה אחת, היו יכולים להמתין לבאות. לעומת זאת, כאשר התארגנו האוניות בשיירה התרוקן הים למעשה. הצוללות היו צריכות להמתין זמן רב, שלא תמיד עמד לרשותן, עד להופעת השיירה. מעבר לכך, לא ניתן היה להגן על כל אונייה, אך על השיירות קל היה בהרבה להגן. עובדתית, האבדות שנגרמו לאוניות בודדות היו גבוהות בהרבה מאלה שנגרמו לאוניות שהפליגו בשיירות, בערך ביחס של 20:80.
הבעיה העיקרית ביישום השיטה הייתה פסיכולוגית: הפעלת השיירות הייתה מנוגדת לגמרי למסורת ההתקפית של הצי, שגרסה שיש ליטול את היוזמה, לחפש את האויב ולתקוף אותו. הפלגה בשיירות הותירה את היוזמה בידי האויב, לכאורה, והייתה לכאורה הגנתית בעיקרה; עבר זמן רב עד שבעלות הברית הבינו, שהשיירה מונעת מהצוללות לתקוף בכל מקום שבו ירצו, ומכריחה אותן להתמודד עם אוניות הליווי - פרדוקסלית, דווקא זו הייתה השיטה ההתקפית ביותר.
על אוניות הסוחר פיקד קומודור, בדרך כלל קצין צי שפרש לגמלאות; אוניית הדגל שלו הייתה בדרך כלל אחת מאוניות הסוחר המהירות יותר. לשיירות צורפו גם גוררת ואוניית חילוץ, שנועדו לסייע לאוניות פגועות.
שיירות הפליגו בכל הנתיבים באוקיינוס האטלנטי: מצפון אמריקה לבריטניה, מבריטניה לגיברלטר, מגיברלטר לסיירה לאון ומשם לדרום אפריקה; כך גם לרוחב דרום האוקיינוס האטלנטי, ברזיל, ולאורך חופי דרום אמריקה וצפון אמריקה. אחד מנתיבי השיירות המסוכנים ביותר היה מבריטניה לברית המועצות, למורמנסק - נתיב מסוכן הן מבחינת מזג האוויר הקשה (השיירות חצו בדרכן את חוג הקוטב, מצפון לקו הרוחב 60°) והן מבחינת קרבתן לנמלי גרמניה. גם בים התיכון הפליגו שיירות, למלטה ולמצרים.
השיירות סומנו על ידי האדמירליות בקודים שונים, החל מתחילת המלחמה:
השיירות הפליגו בנתיבים מתוכננים מראש, אך כל שיירה קיבלה הנחיות לאורך הדרך ממרכז השליטה של הצי הבריטי, ומאוחר יותר גם ממרכז שליטה של צי ארצות הברית.
ככל שהתקדמה המערכה, הופיעו אוניות סוחר גדולות, מהירות וזריזות יותר; האוניות הקטנות והאיטיות היו הקרבנות הראשונים במערכה. הקפטיינים והצוותים של אוניות הסוחר למדו לשמור טוב יותר על מבנה בשיירה. החל מ-1943 תפסו אוניות מדגם ליברטי - אוניות סוחר שיוצרו בארצות הברית בשיטה מתועשת ומהירה (לפי מקורות שונים, תוך ארבעה ימים יוצרה אונייה) - נתח גדל והולך מבין אוניות הסוחר שהפליגו בשיירות, ובדרך זו השלימה את האבדות הכבדות שספגו השיירות.
בית כנסת הכוראלי (מינסק)
בית הכנסת הכוראלי היה בית כנסת מרכזי בעיר מינסק שבבלארוס. בית הכנסת היה ממוקם ברחוב ולדרסקי 7, והוא נסגר לאחר השתלטות הבולשביקים על בלארוס. הבניין נהרס בחלקו במלחמת העולם השנייה, ונבנה מחדש לאחריה. במבנה שוכן כיום "תיאטרון הדרמה הלאומי של בלארוס מקסים גורקי".
בניית בית הכנסת
בית הכנסת נבנה בשנת 1906, בסגנון אדריכלות מורית. הכספים להקמת בית הכנסת הוקצו על ידי הקהילה היהודית בעיר ביוזמתו של רופא במינסק, אוסיפ לזרוביץ' לונץ. לבית הכנסת שער מפואר הנמצא בכניסה לאולם בית הכנסת. בכניסה לבניין נראית קשת מלכותית גבוהה, שמעליה חלון עגול גדול.
יחסי אזרבייג'ן–ניגריה
יחסי אזרבייג'ן–ניגריה הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של אזרבייג'ן לבין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
בית כנסת הכוראלי (מינסק)
סגירת בית הכנסת
לאחר מהפכת אוקטובר (הקמת השלטון הבולשביקי בבלארוס) הופרט בניין בית הכנסת ובשנת 1923 הוסב בית הכנסת לתיאטרון היהודי הלאומי, שם הוצגו הרצאות, קונגרסים וסרטים. מאוחר יותר שכן כאן "בית התרבות של מזכירות ה-MV Frunze CEC". בנובמבר 1926 הועבר הבניין לשימוש ארגון גוסקינו. בהמשך נפתח בבניין קולנוע Kultura, מהגדולים בבלארוס באותה תקופה. זמרים ואמנים מפורסמים כמו ולדימיר מאיאקובסקי, לאוניד אוטיוסוב, סרגיי למשב ואחרים, הופיעו בבניין.
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מרכיבי הקרב
צוללות
שמאל|ממוזער|250px|הצוללת הגרמנית U-570, צוללת מדגם VIIC גרמניה השיקה במהלך המלחמה 1155 צוללות, חלקן נסיוניות, מ-26 דגמים ותתי דגמים שונים. רובן הגדול של הצוללות לא היו צוללות במובן המודרני של המילה, כלי שיט המסוגלים לשהות זמן ממושך מתחת לפני הים. הצוללות הגרמניות היו למעשה כלי שיט בעלי יכולת צלילה. הן הפליגו על פני הים, וצללו רק כדי להתחמק מגילוי וכדי להתקרב לתקיפה. הדגם העיקרי של הצוללות הגרמניות, VIIC, שממנו יוצרו 568 צוללות (כמעט מחצית), יכול היה להגיע למהירות של 17.7 קשר על פני המים, בעזרת מנוע דיזל ורק 7.6 קשר בצלילה, בעזרת מנוע חשמלי המונע בעזרת סוללות. הצוללת לא הייתה יכולה לשהות מתחת למים יותר מ-12 שעות; זה היה הזמן שלו הספיק מלאי האוויר. רק לקראת סוף המלחמה החלו להופיע דגמי צוללות שצוידו בשנורקל, שאיפשר להן לחדש את מלאי האוויר מבלי לעלות אל פני המים.
בית כנסת הכוראלי (מינסק)
בית הכנסת כיום
לאחר מלחמת העולם השנייה הבניין נבנה מחדש והוקם בו "תיאטרון הדרמה הרוסי על שם מקסים גורקי". זהו בניין מלבני גדול בן שלוש קומות. הספינה המרכזית הוסבה לאודיטוריום, הצדדית למבואה. על הבניין מותקנים לוחות זיכרון. כיום הבניין מאוכלס על ידי "תיאטרון הדרמה האקדמי הלאומי מקסים גורקי".
המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945) - מרכיבי הקרב
צוללות
יתרונה הגדול של הצוללת היה הטווח הגדול שלה: בשיוט במהירות של 10 קשר, היה הטווח 13,500 ק"מ, גדול בהרבה מזה של משחתת. הצוללות היו יכולות לרדת לעומק של כ-180 מטר אם כי רבות מהן עברו כנראה את העומק הזה בעת התחמקות מפצצות עומק. רק בסוף המלחמה הופיעו דגמים חדשים בעלי יכולת צלילה אמיתית, אך הן הופיעו מאוחר מכדי לשנות את גורל המערכה.
חימושה העיקרי של הצוללת היה הטורפדו; בדגם VIIC היו 14 טורפדות, שנורו דרך ארבעה צינורות טורפדו בחרטום ואחד בירכתיים. דגם IX, הדגם המוצלח ביותר, נשא 19 טורפדות. בצוללת שירתו 50 אנשי צוות, בצפיפות רבה. ככלל, הצוללות גילו עמידות וחוסן גדולים בהרבה מהערכות בעלות הברית, וצוללות רבות שרדו מתקפות ממושכות, אם כי כאשר נאלצו לצלול איבדו בדרך כלל את המגע עם השיירות.
הצוללות היו מפליגות בציפה, ונותרות במצב זה רוב הזמן. במלחמת העולם הראשונה נהגו הגרמנים לשלוח צוללות כציידים יחידים (כך נהגו גם ציים אחרים במלחמת העולם השנייה); ואולם, מפקד הצוללות הגרמניות במלחמת העולם השנייה, קרל דניץ, יצר טקטיקה שונה: הצוללות פעלו כצוותים, שנקראו "להקות הזאבים" (wolf pack; בגרמנית נקראה השיטה Rudeltaktik). הן היו מתפרסות בקו לרוחב נתיב ההתקדמות המשוער של השיירה. כאשר אחת מן הצוללות הייתה מבחינה בשיירה, היה נשלח שדר למפקדה בברלין; מפקדת הצי הייתה מכוונת את הצוללות של אותה קבוצה אל השיירה, וההתקפה הייתה נערכת על ידי מספר רב של צוללות באותה עת. לקראת תחילת ההתקפה היו הצוללות יורדות אל מתחת למים. בתחילה היו יורות טורפדו מרחוק, דרך מסך הליווי; לאחר שאוניות הליווי היו נעות כדי לאתר את הצוללת התוקפת, הן היו שואפות לנצל את הפירצה שנוצרה וחודרות אל תוך השיירה עצמה. בכך היו מקצרות את הטווח, וגם מתחמקות מגילוי בעזרת הבלבול שנוצר בהחזרי הסונאר, עקב הרעשים מהאוניות הרבות.
כלי הנשק של הצוללות
החימוש העיקרי של הצוללת היה הטורפדו. הטורפדו הסטנדרטי שבו השתמשו הצוללות היה מדגם G7e, ונקרא T2. יתרונו הגדול היה הנעתו החשמלית, שלא הותירה שובל על פני המים (במלחמת העולם הראשונה הונעו הטורפדו על ידי אוויר דחוס, שהותיר שובל על פני המים וגילה את מיקומה של הצוללת). הטורפדו יכול היה להגיע עד לטווח של כ-5 קילומטר, ונע במהירות רבה - כ-30 קשר. בהמשך המלחמה יוצרו תתי דגמים שהגיעו לטווח רחוק יותר, ונעו מהר יותר. ואולם, החידוש הגדול בתחום זה הוכנס במרץ 1943; היה זה טורפדו בעל יכולת ביות, שנע בעקבות רעש. בדרך זו התביית הטורפדו אל רעש המדחפים של האוניות. דגם זה נקרא T4. בסתיו 1943 הוכנס לשירות דגם T5, שנועד במיוחד לפגוע באוניות הליווי; ראש הביות תוכנת לחפש את הרעש החזק ביותר בסביבה, רעש שבאופן טבעי היה שייך למנועיהן החזקים יותר של אוניות הליווי. טורפדו זה היה מסוכן גם לצוללות, שכן גם הצוללת הפיקה רעש חזק, ולכן פותחו תרגולות מיוחדות לחמיקה ממנו לאחר השיגור. לפחות שתי צוללות הוטבעו על ידי הטורפדות שלהן עצמן. אוניות הליווי התמודדו עם טורפדות אלו בעזרת מתקני הסחה, שהוטלו למים ויצרו רעש חזק משלהן; הגרמנים ניסו לשפר את הטורפדות כדי שלא יופרעו על ידי מתקנים אלה.
צוללות נשאו גם נשק נ"מ מסוגים שונים, שנועדו להילחם באיום האווירי (ראו להלן) ההולך וגובר. כמחצית מן הצוללות שהוטבעו נפגעו מן האוויר, עובדה המראה את חוסר יעילותו של נשק זה. צוללות גם נשאו מוקשים ימיים מסוגים שונים.
אוניות הליווי
בשל הצורך הדחוף במספר באוניות ליווי רבות שיגנו על השיירות בעיקר מפני צוללות, השיקה האדמירליות החל מתחילת המלחמה, סוג חדש של אוניות, שנקראו קורבטה. האוניות נבנו לפי דגם של אוניות לציד לווייתנים; הן התאימו לאוקיינוס האטלנטי הסוער, והותאמו לנשיאת נשק נגד צוללות, מהסוגים שהיו קיימים בתחילת המלחמה (ראו להלן). רוב הקורבטות היו מסדרת פלאואר (Flower), ועד סוף המלחמה כחצי מאוניות הליווי היו קורבטות. תנאי החיים על אוניות אלה היו קשים. מהירותן הייתה כ-16 קשר, מהיר בהרבה מצוללת מתחת למים, אך איטי במקצת מצוללת המפליגה על פני המים.
במהלך 1942 הגיעה האדמירליות הבריטית למסקנה, שיש צורך באונית ליווי מדגם חדש, שתוכל לשאת חימוש רב יותר מהקורבטה ותהיה גדולה ממנה במידותיה, אך תהיה זולה וקטנה מהמשחתת. התוצאה הייתה הפריגטה, שהייתה גדולה יותר מהקורבטה ונשאה חימוש נגד צוללות ואמצעי גילוי רבים ומגוונים יותר. 151 מתוך 358 מהפריגטות שנבנו בבריטניה היו מסדרת River; הן נשאו 120 אנשי צוות, והיו יכולות להפליג לרוחב האוקיינוס ללא תדלוק, במהירות של 20 קשר.
הצי הבריטי נטל בעיקר נטל הליווי עד הצטרפות ארצות הברית למלחמה. יחד עמו, השתתפו בליווי השיירות אוניות של בעלות ברית אחרות, ובהן אוניות מחבר העמים הבריטי: קנדה (שנטלה חלק משמעותי בליווי), אוסטרליה ודרום אפריקה, וכן אוניות צי של מדינות שנכבשו על ידי גרמניה, ושצוותיהן הצליחו להימלט והמשיכו את המלחמה בגרמנים: פולין, הולנד, בלגיה, נורווגיה ואוניות של צי צרפת החופשית.
אמצעי גילוי
שמאל|ממוזער|250px|[[זרקור לֵיי (Leigh Light) מותקן על כנף מפציץ B-24 ליברייטור של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי, 26 בפברואר 1944]] אמצעי הגילוי העיקרי שעמד לרשות בעלות הברית היה הסונאר, שנקרא בבריטניה ASDIC. הסונאר מוקם במעין כיפה מתחת לאונייה, ושיגר פולסים של גלי קול לכיוונים שונים, מעין זרקור של גלי קול. כאשר המפעיל היה מזהה החזר של צוללת (מפעילים מנוסים היו יכולים להבדיל בין החזרים של צוללת לבין החזרים אחרים, כמו מלהקת דגים) היה המפעיל יכול, באמצעות ניתוח ההחזרים וידיעת הכיוון שממנו הוחזרו, לזהות את קיומה וכיוונה של צוללת. נתונים אלה נותחו והוצגו על צג שבגשר הפיקוד. הבעיה הייתה שעד 1943 לא היו מכשירים אלה יכולים לזהות את העומק בו נמצאה הצוללת; מעבר לכך, הסונאר היה יעיל החל מטווח קצר של כ-200 מטר; כאשר האונייה הייתה קרובה יותר, היו האותות לא יעילים. הסונאר גם יכול היה לקבל החזרים מוטעים, כמו משכבות מים בעלות טמפרטורה שונה (צוללות מנצלות שינויי חום כאלה גם כיום), או מרעש שנוצר על ידי מדחפים של אוניות אחרות. מפקדי צוללות ידעו לנצל חסרונות אלה; כאשר אוניית הליווי הייתה מתקרבת להתקפה, יכולה הייתה הצוללת לחמוק בעזרת שינוי כיוון או שינוי עומק (או צירוף של שניהם) חד ומהיר. הצוללות ניסו לחזור אל תוך השיירה, כדי שרעש המדחפים של האוניות יסווה את ההחזרים מן הצוללת. בנוסף, השתמשו הצוללות באמצעים כימיים שיצרו בועת אוויר מאחורי הצוללת, ושהטעתה את הסונאר (בועה זו נקראה בגרמנית pillenwerfwer).
למרות כל הקשיים, הביא השימוש בסונאר הצלחות גוברות והולכות. מפעילי הסונאר צברו ניסיון רב יותר ויותר, ופותחו טקטיקות שונות כדי להתגבר על הקשיים השונים. ב-1943 פותח סונאר שיכול היה גם להעריך את העומק שבו נמצאת הצוללת, פיתוח שפתר חלק מן הקשיים שהוזכרו.
אמצעי גילוי נוסף שהגביר מאוד את יכולת הגילוי של אוניות הליווי היה המכ"ם הסנטימטרי. יכולת הגילוי של המכ"ם בתחילת המלחמה לא הייתה רבה, ומכשרי המכ"ם לא היו יכולים לגלות עצמים קטנים. המצאת המגנטרון אפשרה לחולל גלים קצרים בהרבה, ומפעילי המכ"ם באוניות ובמטוסים היו יכולים כעת לזהות צוללות בטווח גדול.
אמצעי גילוי נוסף, שתרם תרומה משמעותית למערכה, היה זרקור שנקרא, על שם ממציאו, זרקור ליי (Leigh Light). זרקור זה הותקן על מטוסים, החל מאמצע 1942, ואיפשר להם לתקוף צוללות בלילה. צוללות היו נוהגות לעלות על פני המים בלילה כדי לטעון את המצברים שלהן, בידיעה שהן מוגנות מגילוי בשל החשכה. המטוסים היו מזהים את הצוללות בעזרת המכ"ם, ולאחר מכן מאירים אותם בשניות האחרונות שלפני הטלת הפצצה, זמן קצר מכדי שהצוללת תוכל להתחמק. האבדות לצוללות היו כבדות מאוד, והן עברו לשעות היום כדי לטעון מצברים, כדי שיוכלו לזהות מטוסים מרחוק.
נשק נגד צוללות
כדי להתגבר על מצב זה, פותחו מרגמות שירו קדימה - מהחרטום והלאה. סוג ראשון שנכנס לשירות בסוף 1941 נקרא Hedgehog ("קיפוד", על שם מראה המרגמה לאחר שירתה את הפצצות), ויעילותו בהתקפה אחת הגיע בממוצע ל-20%; ב-1944 הוכנסה לשירות מרגמה כבדה עוד יותר, בשם Squid("דיונון"), שיעילותה הגיעה בממוצע ל-50% הצלחה בהתקפה אחת. פצצות אלו התפוצצו רק במגע (ולא על פי קביעה מראש, כמו פצצות העומק). הפעלתן דרשה מיומנות רבה, שלא תמיד הייתה לצוותי אוניות הליווי. בדרך כלל נהגו צוותי האוניות להשתמש במרגמות רק לאחר שאזלו פצצות העומק.
למרות הקושי הרב שהיה בשימוש בנשק נגד הצוללות, הרי גם אם הצוללת לא נפגעה, לעיתים שכיחות למדי נגרמו לה נזקים שמנעו ממנה לחזור לפעילות; צוללת תחת תקיפה נחושה ומנוסה של אוניות ליווי הייתה בסכנה גדולה. הסטטיסטיקה מראה שצוללת שהותקפה שש פעמים ברציפות לא הייתה שורדת, בדרך כלל.
מטוסים
שמאל|ממוזער|250px|מטוס הוקר הוריקן על מעוט של אוניית סוחר, 1942 שני הצדדים במערכה עשו שימוש רב במטוסים. עם נפילת צרפת הציב הלופטוואפה בצרפת מטוסים ארוכי טווח מדגם פוקה וולף 200, "קונדור". מטוסים אלו ביצעו גיחות ארוכות אל תוך האוקיינוס, שבהן תקפו את השיירות וכן סיפקו לצוללות מידע בדבר מיקומן. מטוסים אלו נחשבו כסיכון גדול כל כך, עד שבאביב 1941 החליטה האדמירליות להציב בכל שיירה לפחות אוניית סוחר אחת שנשאה מעוט (קטפולטה) להזנקת מטוס קרב, בדרך כלל מסוג הוקר הוריקן. אוניות אלו נקראו אוניות מעוט אזרחיות (CAM). לא הייתה להן יכולת להנחית את המטוס, והטייס נאלץ לנטוש את מטוסו ליד השיירה, אך מטוסים אלו היו יעילים בהפלת מטוסי הקונדור, ולפחות בהרחקתם מן השיירה.
תקשורת ומודיעין
שמאל|ממוזער|250px|מכונת [[אניגמה שנלקחה מהצוללת U-505 שנלכדה בידי בעלות הברית ב-1944. במכונה זו הותקנה מעין מדפסת, שהציגה את הפלט על סרט נייר]]
במערכה על האטלנטי נעשה שימוש נרחב בקשר רדיו. חלק מרכזי מהטקטיקה של צי הצוללות היה הנחייתן מהמרכז בברלין אל מיקומן של השיירות. כל מפקד צוללת היה צריך, לפיכך, להעביר מסרים שונים אל המפקדה: מיקומו, מצבו, מזג האוויר במיקומו, ועוד. למרות ניסיונות רבים לקודד את השידור בצופן, מכל מקום נקלטו שידורים אלו אצל הבריטים. קליטת האותות בשתי תחנות איפשרה את איתור מיקום השידור בשיטה של טריאנגולציה. שיטה זו נקראה High Frequency Direction Finder, ובקיצור - Huff-Duff. לא היה צורך לפענח את ההודעה ששולחת הצוללת - די היה באיתור מיקומה. לפי איתור זה ניתן היה להפנות את השיירות אל נתיבים הרחוקים ממיקום הצוללות. האחראים על השיירות הצליחו בדרך זו להפנות למעלה מ-60% מהשיירות לנתיבים בטוחים יותר. ב-1942 הותקן ציוד כזה גם על אוניות הליווי, והן היו יכולות לזהות בעצמן מיקום של צוללות הנמצאות על נתיבן, ולנסות לתקוף אותן באמצעות זיהוי זה. השיירות, לעומת זאת, הפליגו בדממת אלחוט.
איתור מקומה של הצוללות לא נתן מידע על מטרתה וכוונותיה - כדי לדעת זאת היה על המודיעין לפצח את תוכן ההודעה. המודיעין הימי הגרמני, B-Dienst, (בשמו המלא: Beobachtungs-Dienst, שירות התצפית), הצליח לפצח עוד לפני המלחמה את הצופן המינהלי הבריטי, ועד 1940 הצליח לקרוא 30% - 50% מההודעות שנשלחו בצופן המבצעי, שהיה בשימוש קצינים בלבד (אם כי כנראה לא הצליח לפצח את הצופן שבו השתמשו קצינים בכירים). הצלחה זו גרמה לבריטים קשיים חמורים בעת המערכה בנורווגיה באפריל 1940. אף על פי שהבריטים החליפו את הצפנים באוגוסט 1940, עדיין הצליח המודיעין הימי הגרמני לקרוא חלק נכבד מהתקשורת הימית. הקושי הגדול של בעלות הברית בעת המערכה באטלנטי היה יכולתו של המודיעין הימי הגרמני לקרוא את הצופן ששימש את השיירות ותיאם בין הכוחות של בעלות הברית השונות; רק בסוף 1942 התברר לבעלות הברית סופית שהצופן אכן נפרץ ושהגרמנים קוראים עד כ-80% מהתעבורה בצופן זה, דבר שנתן לפיקוד הצוללות אתרעה מוקדמת של עשר עד עשרים שעות על תנועות השיירות. רק ביוני 1943 הוחלף סופית הצופן לצופן מתוחכם יותר, ואותו לא הצליחו הגרמנים לפצח.
פיצוח הצופן הגרמני היה תרומה חשובה ביותר למערכה באטלנטי. פיצוח הצופן היה תלוי בטעויות שתיעשנה על ידי המפעילים. מפעילים מנוסים, כמו בפיקוד הלופטוואפה כמעט ולא טעו, והצופן שלהם כמעט ולא נפרץ; הצופן שבו השתמשו אנשי הגסטפו לא נפרץ אף פעם. לעומת זאת, האחראים על השידור בצוללות היו בדרך כלל קצינים צעירים, פחות מנוסים, ששידרו תחת עומס פיזי ונפשי רב. פיקוד הצוללות היה מודע לבעיה; הצוללות צוידו בדרך כלל במכונות האניגמה המשוכללות ביותר, ובקודים מתוחכמים יותר.
למרות זאת, אחת ההצלחות הגדולות בפיצוח הקוד הגרמני הייתה במערכה על האטלנטי. על אף שהפיצוח לא היה אחיד, הרי שבמהלך 1943 כבר התקבל מידע רב, שסייע מאוד במערכה.
סרחיו יוי
קריירת מועדונים
יוי החל את קריירת המשחק כששיחק עבור מחלקות הנוער של לה סלה מאו ויוניו מנרסנה. יוי ערך את עונת הבכורה בכדורסל המקצועי בקבוצת ליגת ה-ACB מנרסה במהלך עונת. הוא שיחק גם כן בקבוצת פינקיוס אולסה באותו עונה. הוא חזר לקבוצתו הראשונה, מנרסה, בעונה שלאחר מכן, בעונת.
יוי הצטרף לריאל מדריד ביוני 2007. הוא היה חתום בריאל עד 2014, בחוזה שהוארך ב-2012 עד 2018 וב-2015 עד 2021.
יוי נרשם לדראפט ה-NBA של שנת 2009 ונבחר בבחירה ה-34 בסיבוב השני על ידי דנוור נאגטס. באותו ערב הועברו הזכויות עליו לקבוצת יוסטון רוקטס תמורת שניים ורבע מיליון דולרים.
בשנת 2012 זכה עם ריאל מדריד בתואר גביע המלך הספרדי בניצחון על ברצלונה, בנוסף קיבל את תואר ה-MVP של הטורניר - הישג שחזר עליו ב-2017, כאשר הוא זוכה עם הקבוצה בגביע גם ב-2014.
בליגה הספרדית זכה יוי עם ריאל באליפות בעונות 2007, 2013, 2015 ו-2016, כאשר בשתי העונות האחרונות הוא נבחר גם ל-MVP של גמר הליגה, וב-2012 וב-2015 הוא נבחר לחמישיית העונה בליגה. ב- נבחר יוי לחמישייה השנייה של העונה ביורוליג, כשממוצעיו עומדים על 11.9 נקודות, 3 ריבאונדים ו-2.9 אסיסטים. בעונת הוביל את ריאל לזכייה באליפות היורוליג, כשהוא מעמיד מדד יעילות ממוצע של 13.9 נקודות מדד למשחק. בעונת נבחר יוי לחמישיית העונה ביורוליג ול-MVP של היורוליג, כאשר הוא מוביל את קבוצתו למקום הראשון בתום העונה הסדירה וחצי גמר הפיינל פור שם הפסידו לפנרבחצ'ה.
בסיום העונה, במהלך ההכנות עם נבחרת ספרד ליורובאסקט 2017 קרע יוי את רצועות הברך, בפציעה חמורה שמוערכת בהיעדרות מפעילות למשך לפחות חצי שנה.
לקראת סוף עונת 2017/18 לאחר היעדרות של כשמונה וחצי חודשים, חזר יוי לשחק כדורסל במשחק השלישי בשלב ההצלבה ביורוליג נגד פנאתינייקוס. במשחק קלע יוי 8 נקודות, מסר 4 אסיסטים ועזר לריאל לנצח את המשחק.
קריירה בינלאומית
יוי היה חבר בנבחרות הנוער של ספרד, במהלכן זכה עימן במדליית הזהב באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 18 שנערכה בשנת 2004. בנוסף לכך, זכה במדליית הכסף באליפות אירופה בכדורסל עד גיל 20, 2007.
בנבחרת הבוגרת של ספרד יוי חבר מאז 2009, והופעת הבכורה שלו הייתה ביורובאסקט 2009, בטורניר בו זכה עם הנבחרת במדליית הזהב, הישג שחזר עליו גם בטורנירים של 2011 ושל 2015. בטורניר הכדורסל של אולימפיאדת לונדון ב-2012 זכה יוי עם נבחרת ספרד במדליית הכסף, ובזה של אולימפיאדת 2016 זכה עם נבחרתו במדליית הארד.
במהלך ההכנות לקראת יורובאסקט 2017 קרע רצועות בברך והושבת מפעילות למשך זמן ממושך, כך שלא יכל להשתתף בטורניר עם נבחרתו.
פסק דין נסנט ארגיי אספו נגד משרד הפנים
עע"מ 8908/11, נסנט ארגיי אספו נגד משרד הפנים הוא פסק דין של בית המשפט העליון שניתן ב-17 ביולי 2012 בעת ועל רקע תופעת ההסתננות לישראל ממדינות שונות באפריקה.במקרה זה עלתה שאלת מעמדם של מסתננים שאינם מוגדרים כפליטים וחל עליהם מנגנון הגנה זמנית. בפסק הדין טען אדם הנהנה ממדיניות הגנה זמנית כי מעמד זה מקנה לו מעמד של פליט או לחלופין מעמד של מעין פליט ומכוח זכות זו ביקש להסדיר את מעמדה של בת זוגו, השוהה בישראל שלא כדין, כך שגם לה יהיה מעמד של פליטה. נפסק שמי שנהנה ממדיניות הגנה זמנית לא זוכה לאותן הזכויות המגיעות לפליט. הגנה זמנית מכילה מספר מצומצם יותר של זכויות, כאשר הזכות להקים משפחה בישראל וזכות ישיבה של בן זוג בישראל מכוח הזוגיות עם מי שנהנה מהגנה זמנית אינן מן הזכויות המגיעות לאדם הנהנה ממדיניות זו.
מעמד המסתננים
ממשלת ישראל מנהלת מדיניות של הענקת הגנה זמנית קבוצתית כלפי מסתננים מאפריקה השוהים בישראל, המזוהים כאריתראים או סודאנים, וזאת ללא בדיקה פרטנית של בקשות למעמד פליט שהגישו. אזרחים אלו אינם מגורשים למדינות מוצאם מפני שנשקפת סכנה לחייהם או לחירותם. על פי מדיניות זו מקבלים המסתננים אשרת שהייה זמנית המעניקה להם את הזכות להיות נוכחים בישראל. ההגנה הזמנית לא הוסדרה במשפט הבינלאומי, אם כי היא נהוגה במדינות שונות ומוכרת מצד נציבות האו"ם לפליטים. מדינת ישראל לא קבעה הסדרים מפורטים בנושא.
מסתננים רבים הגישו בקשה לקבלת מעמד פליט במשרד הפנים, אשר רובן לא נבדקו נוכח טענת משרד הפנים שאם הוא מעניק הגנה זמנית אין צורך בבדיקת הטענה בדבר פליטות. פליט מוגדר באמנה הבינלאומית בדבר מעמד של פליטים כמי שיש לו חשש מבוסס מפני רדיפה על רקע גזע, דת, לאום, השקפתו הפוליטית או השתייכותו לקבוצה חברתית מסוימת.
ההליכים שקדמו לדיון בביהמ"ש העליון
בשנת 2008 נכנס העותר, אזרח אריתראי בשם נסנט ארגיי אספו למדינת ישראל דרך מצרים, מאוחר יותר הוא נישא לאישה אתיופית ששהתה בישראל באופן לא חוקי, ונולד להם בן. אספו זכה להגנה זמנית על בסיס היותו אריתראי ולפיכך לא גורש לארץ מוצאו. על מנת שבת זוגו לא תורחק מהארץ, אספו פנה למשרד הפנים בבקשה להסדיר את מעמדה למעמד של פליטה ובקשתו נדחתה. בעקבות כך אספו הגיש עתירה מנהלית לבית המשפט לעניינים מנהליים בתיק עת"מ 57162-01-11, שם נקבע לבסוף כי אם יגיש אספו בקשה פרטנית למקלט תוך 30 יום, לא תורחק בת זוגו מהארץ בזמן בדיקת הבקשה. אם יוכר כפליט, תהיה אפשרות להגיש בקשה להשוואת מעמד בת זוגו למעמדו לפי סעיף 12 לנוהל הטיפול במבקשי מקלט, אך אם לא יוכר כפליט, ניתן יהיה להרחיק את בת זוגו מישראל. אספו ערער לבית המשפט העליון על ההחלטה כי בת זוגו לא יכולה ליהנות ממדיניות הגנה זמנית מכוח זכותו.
טענות המערער
המערער העלה את הטענות הבאות:
טענות משרד הפנים
מנגד טען משרד הפנים:
הליכים לקבלת מעמד פליט
בית המשפט פסק מפי השופט פוגלמן כי אנשים השוהים בישראל ונהנים ממדיניות הגנה זמנית של ממשלת ישראל זכאים להגיש בקשה פרטנית להכרה במעמד של פליט. אם בקשה פרטנית של אדם תידחה, הדבר לא ימנע ממנו להמשיך ליהנות ממדיניות הגנה זמנית.
בנוסף נפסק כי אספו אינו פליט ולכן לא יכול להגיש בקשה עבור בת זוגו להסדרת מעמד כבת זוגו של פליט.
השופט פוגלמן הוסיף כי אכן אין מניעה כי קבוצה של אנשים תקבל כולה מעמד של פליטים, אך לזאת נדרשת החלטה של ממשלת ישראל ולא של בית המשפט.
הזכות להקים משפחה
ניתן לראות כי מדינות שונות לא מעניקות את הזכות להקים משפחה חדשה והזכות להקניית מעמד לבן זוג זר לנהנים ממדיניות הגנה זמנית מפני שהגנה זמנית היא ארעית. ככל שהגנה זמנית הופכת לקבועה עולה מסקירה של מדינת שונות כי הפתרון הוא לא להפוך אדם אוטומטית לפליט אלא לבדוק בדיקה פרטנית לכל אדם. בנוסף לכך נציבות האו"ם לפליטים קובעת כי לנהנים מהגנה זמנית צריכה להיות אפשרות להגיש בקשות פרטניות למקלט שיבדקו. נפסק כי אספו יכול להגיש בקשה פרטנית למקלט ואם יעשה זאת תוך 30 ימים, לא תורחק בת זוגו עד 45 ימים מהמועד בו יחליטו בעניינם. כלומר בית המשפט אישר את ההחלטה שהייתה בבית המשפט המחוזי, אך האריך במקצת את התקופה בה יוכל לשלוח בקשה.
השפעת פסק הדין
מאז שניתן פסק דין זה נתנו מספר פסקי דין בנסיבות דומות בהם בית המשפט נהג באותה הדרך בה נהג בפסק הדין בעניין אספו ובהסתמך עליו. כלומר, פסק לא להרחיק בני זוג עד להכרעה בבקשת מקלט פרטנית של בני זוגם. בעת"מ 23737-06-13 פלוני נגד משרד הפנים, היה מקרה שנסב על פרשנות פסק דין זה. נקבע כי המדינה היא זו השולטת באורך זמן הבירור של בקשות למעמד פליט ועל כן לא יהיה זה צודק להפריד בין בני המשפחה בטענה שבירור הבדיקה לוקחת זמן רב. בנוסף עלתה השאלה האם חשוב אם בני הזוג נפגשו במדינת ישראל או קודם לכן, זאת מפני שהמערערים טענו כי סעיף 12(ג) לנוהל טיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל פוגע בשוויון בזכות לחיי משפחה מפני שהוא מדבר על אי הרחקת בן זוג שהכירו מחוץ לישראל בלבד. השופטת הזכירה את פסק דין אספו ואמרה כי גם שם בני הזוג הכירו בארץ והוזכר סעיף זה, ולמרות זאת בית המשפט קבע לפעול בהתאם לסעיף ולא להרחיק את בת זוגו מהארץ עד שתתברר בקשתו למעמד פליט. עם זאת, בשנת 2014 ניתן פסק דין של בית המשפט העליון ב"פרשת מהרה" בפסק דין זה הנסיבות היו דומות לנסיבות בפסק הדין בעניין אספו. בית המשפט העליון קיבל את טענת המדינה שאמרה כי פסק הדין בעניין אספו אינו מתווה כללי האומר שכאשר אדם מגיש בקשה למקלט, בן זוגו באופן אוטומאטי אינו מורחק מהמדינה עד להכרעה בבקשה למעמד פליט, אלא יש לבחון כל מקרה לגופו.
ראו גם
• הסתננות מאפריקה לישראל
קישורים חיצוניים
•
• נוהל הטיפול במבקשי מקלט מדיני בישראל, 2.1.11
• יובל ברק, הזכות לחיי משפחה של מבקשי מקלט, באתר הטלוויזיה החברתית, 29 בינואר 2014
• המוקד לפליטים ולמהגרים
שלמה המלך ואשמדאי
כבילת אשמדאי
בטרם הקים שלמה המלך את בית המקדש, כינס את זקני העם ושאלם הכיצד יקציע את אבני הבניין, אם כבר משה רבנו אסר לסתתן באמצעות כלי ברזל: "ואם מזבח אבנים תעשה לי. לא תבנה אתהן גזית, כי חרבך הנפת עליה ותחללה". ענו לו הזקנים כי יהא עליו להשתמש בשמיר, יצור המבקע אבנים, אך לשם כך מוטל עליו למצוא שד ושדה והם יספרו לו היכן מוחבא השמיר הלך שלמה מחוץ לארץ ישראל ומצא שד ושדה שסיפרו לו שרק אשמדאי מלך השדים,יודע היכן מקום הימצאו של השמיר. שלח שלמה את בניהו בן יהוידע, שר צבאו ויועצו הקרוב, כדי להביא לחצרו את אשמדאי. על פי ספר האגדה, שאב בניהו את מי השתייה של אשמדאי מבאר, והחליף אותם ביין. אשמדאי שתה את היין ונרדם ובניהו כבל אותו באזיקי נחושת והביאו לארמון, שם הסכים לבסוף אשמדאי לחשוף כי השמיר מוחזק אצל תרנגול הבר, ככל הנראה ציפור ענקית, שעל פי רש"י היא דוכיפת.
גנבת השמיר מתרנגול הבר
תרנגול הבר החזיק בשמיר ברשותו של שר הים, ונשבע לו כי ישמור על השמיר מכל משמר. על פי המדרש, תרנגול הבר היה נוהג להשתמש בשמיר כדי לפעור בורות באדמה צחיחה ולשתול בהם עצים וכך להפריח את השממה סביבו. שלמה ידע שלא יוכל לקחת מתרנגול הבר את השמיר, כי נשבע אמונים לשר הים, לכן הוא שלח בשנית את שר צבאו בניהו בן יהוידע להביא את השמיר. כשהגיע בניהו אל קן תרנגול הבר, מצא בו גוזלים. הוא סתם את פתח הקן בזכוכית לבנה (שקופה) וחיכה. כשתרנגול הבר חזר לקן וראה את הזכוכית, פחד לשבור אותה - פן הרסיסים יפגעו בילדיו ולכן הלך להביא את השמיר מהמחבוא, כדי לחתוך את הזכוכית. כשחזר, זרק בניהו עפר לעיניו והצליח להפילו ולגנוב ממנו את השמיר. בעקבות כך חנק תרנגול הבר את עצמו למוות, מאחר ששבועתו לשמור על השמיר נשברה.
נקמת אשמדאי
נדד שלמה מכפר לכפר והודיע ברבים כי הוא מלך ירושלים, אך הכול התקלסו בו, ונערים פוחזים רדפו אחריו עם מקלותיהם. מקץ כמה שנים הגיע אל חוף הים, ומשגבר עליו הרעב, קנה מן הדייגים אחד מיצורי הים שהוציאו הללו מן המים. בטרם עמד לבשל את הדג, פתח את מעיו ומצא בתוכם את הטבעת שעליה חקוק השם המפורש. אז שבה לו מלכותו ואשמדאי גורש מן הארץ.
לפי האגדה, אשמדאי הוא זה שחטא את החטאים המיוחסים לשלמה בתנ"ך, בתקופה שבה שלט בירושלים.
ג'ון צ'ארלס
ויליאם ג'ון צ'ארלס (באנגלית: William John Charles; 27 בדצמבר 1931 - 21 בפברואר 2004) היה כדורגלן ולשי הנחשב אחד מגדולי הכדורגלנים שקמו לאי הבריטי בכל הזמנים. צ'ארלס היה הכדורגלן הבריטי הראשון שעזב את הליגה האנגלית כדי לשחק כשחקן זר באחת מהליגות האירופאיות הבכירות. מלבד הקריירה שלו בנבחרת ויילס, בלט צ'ארלס בשתי הקבוצות בהן שיחק ברוב קריירת המשחק שלו: לידס יונייטד ויובנטוס.
צ'ארלס נחשב כשחקן בעל יכולת לשחק הן כבלם והן כחלוץ מרכזי. בכל שנות הקריירה שלו, מעולם, לא הוזהר ולא נשלח החוצה על ידי השופט וזאת, בהתאם לגישתו שלא לבעוט ולא לפגוע במכוון בשחקן יריב. הגינותו וגובהו (1.88 מטר) הביאו לכינויו באיטליה "Il Gigante Buono" - "הענק העדין", וכן כונה "הנסיך מוויילס".
לידס יונייטד
ויליאם ג'ון צ'ארלס נולד בפרבר של סוונסי ושיחק בילדותו כדורגל יחד עם אחיו, מל, שהפך ברבות הימים, גם הוא, לשחקן נבחרת ויילס. למרות ששיחק במועדון נוער באצטדיונה של סוונסי סיטי לא זוהה כישרונו על ידי הקבוצה הוולשית והייתה זו לידס יונייטד שאיתרה אותו ב-1948. הקבוצה מיורקשייר זימנה אותו למבחנים והחתימה אותו על חוזה. לאחר שבמשך חצי שנה שיחק בקבוצת המילואים של לידס במגוון עמדות במגרש, ערך באפריל 1949 את הופעת הבכורה שלו ושיחק בעמדת הבלם. ב-1951 שיחק בשני משחקים בעמדת החלוץ המרכזי וכבש שני שערים במשחק השני. בעקבות הצטיינותו גם בעמדה הקדמית החל ויכוח לגבי העמדה בה יש להציבו. עם זאת, הוא המשיך לשחק עוד כשנתיים בתפקיד הבלם בטרם עבר לעמדת החלוץ המרכזי. בשמונה שנותיו הראשונות בלידס, הבקיע צ'ארלס 150 שערים, מהם - 42 שערים בעונה אחת, עונת 1953/1954.
בין 1950 ל-1952, בעת ששיחק בליגה האנגלית, שרת צ'ארלס בצבא הבריטי ועסק מלבד בכדורגל בעוד סוגי ספורט: איגרוף, קריקט, ריצה וכדורסל. בתקופה זו סבל מפציעות ספורט שהביאו לכך שהחמיץ את רוב חלקה של עונת 1951/1952 בליגה האנגלית בכדורגל.
יובנטוס ושלהי הקריירה
ב-1957 נקלעה לידס למצב כספי דחוק והחליטה למכור את צ'ארלס כדי לשפר את מצבה. אולם הקבוצה סירבה למוכרו לקבוצה מהליגה האנגלית וכך נמכר צ'ארלס למועדון האיטלקי יובנטוס תמורת סכום שיא באי הבריטי באותם ימים, 65,000 ליש"ט. בכך הפך לכדורגלן המקצועני הבריטי הראשון שעבר לשחק באירופה כשחקן זר. כבר בשנתו הראשונה הבקיע 28 שערים ב-34 משחקים ויובנטוס זכתה באליפות סרייה א'. בכל חמש שנותיו ביובנטוס הבקיע צ'ארלס 93 שערים ב-155 משחקים. באותן חמש שנים, זכתה יובנטוס שלוש פעמים באליפות סרייה א' ופעמיים בגביע האיטלקי. בעקבות יכולתו של צ'ארלס לשחק בעמדת הבלם ובעמדת החלוץ המרכזי שינתה יובנטוס ברבים ממשחקי החוץ שלה את הטקטיקה. בחלקו הראשון של המשחק שיחק צ'ארלס בהתקפה. במידה ויובנטוס הבקיעה שער יתרון, עבר צ'ארלס לשחק כבלם במטרה לשמור על היתרון.
הכבוד לו זכה צ'ארלס, בקרב אוהדי יובנטוס, בא לידי ביטוי ב-1997, בעת שנערך משאל לכבוד יובל 100 שנה למועדון. צ'ארלס הגיע למקום הראשון במשאל בקטגוריה "השחקן הזר הבולט", לפני כוכבים אחרים ששיחקו במועדון כמו: אומר סיבורי, מישל פלאטיני וזינדין זידאן. גם שנים רבות אחרי פרישתו מכדורגל, בעת שבא לביקורים ברחובות טורינו, נוצרו סביבו התקהלויות מעריצים.
בכל שנות הקריירה שלו בלידס יונייטד הבקיע צ'ארלס 164 שערים ב-318 משחקים. כאמור, בחלק נכבד מאותן שנים הוא שיחק כבלם.
נבחרת ויילס
צ'ארלס ערך את הופעתו הראשונה בנבחרתה הלאומית של ויילס בעת שהיה בן 18. הוא היה השחקן המרכזי בנבחרת שהעפילה למשחקי הגביע העולמי ב-1958, הפעם היחידה בה הצליחה נבחרת ויילס להעפיל לטורניר המונדיאל. ויילס העפילה לטורניר לאחר שסיימה שנייה בבית המוקדמות וזכתה בהגרלה שהעניקה לה הזדמנות להתמודד בשני משחקים מול נבחרת ישראל על ההעפלה לטורניר הגמר. במשחק הראשון שנערך ב-15 בינואר 1958 באצטדיון רמת גן, לעיני 60,000 צופים, ניצחה ויילס 2:0. במשחק השני, שנערך ב-5 בפברואר בקארדיף ניצחה ויילס שוב 2:0 לאחר ששוער ישראל, יעקב חודורוב, הציג משחק יוצא מן הכלל שזכה להערכה בינלאומית. במשחק זה, נתקל צ'ארלס בחודורוב ואפו של השוער הישראלי נשבר. למרות הפציעה, המשיך חודורוב ועמד בשער עד סיום המשחק. לימים, בעת שנערכה לכבודו של חודורוב תוכנית הטלוויזיה חיים שכאלה, הוזמן ג'ון צ'ארלס לישראל והיה אורח הכבוד של התוכנית.
בבית המוקדם בטורניר הגביע העולמי שנערך בשוודיה, סיימה ויילס את שלושת משחקיה בתוצאת תיקו ובמשחק רביעי מכריע גברה על נבחרת הונגריה 2:1 והעפילה לרבע הגמר. בשלב זה היא פגשה את נבחרת ברזיל ונוצחה 0:1 משער של פלה בן ה-17. צ'ארלס, שכבש שער במשחק הראשון נגד הונגריה, נפצע במהלך הטורניר ולא שיחק במשחק רבע הגמר.
בסך הכל צבר צ'ארלס 38 הופעות במדי נבחרת ויילס, בהן הבקיע 15 שערים.
לאחר הפרישה מכדורגל
לאחר פרישתו מכדורגל ניהל פאב ביורקשייר. עד זמן קצר לפני מותו נהג להגיע באופן קבוע למשחקי לידס באצטדיון אלנד רואד. ב-2001 קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית. באותה שנה הוא היה לשחקן הזר הראשון שנבחר ל"היכל התהילה של הכדורגל האיטלקי" ושנה לאחר מכן הוא נבחר גם ל"היכל התהילה של הכדורגל האנגלי".
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת אלצהיימר ומת בפברואר 2004 לאחר שקיבל התקף לב כחודש לפני כן. לאחר מותו, לבקשת האוהדים, קיבל היציע המערבי באצטדיון אלנד רואד את השם "יציע ג'ון צ'ארלס" ושמו של אצטדיונה של קבוצת המילואים של לידס שונה ל"אצטדיון ג'ון צ'ארלס".
מאפיינים ככדורגלן
ג'ון צ'ארלס נחשב על ידי פרשנים רבים כאחד מגדולי השחקנים מרובי התפקידים. הוא שיחק ברמה הגבוהה ביותר גם כקשר אחורי וגם כחלוץ מרכזי. היה בעל שליטה בכדור בשתי רגליו, בעל נגיעה ראשונית "רכה" בכדור, כוח פיזי ובכושר גופני. אולם, תכונתו הבולטת ביותר הייתה שליטתו בכדורים הגבוהים ויכולת הנגיחה שלו. בזמן שירותו הצבאי, בעת ששיחק כדורסל, שיפר את ניתורו ויכולתו זאת, יחד עם גובהו הטבעי, הפכו אותו לחלוץ מסוכן ביותר ובמקביל, לבעל יכולת הגנתית גבוהה בתחום כדורי הגובה.
דאצ'יה סופרנובה
דאצ'יה סופרנובה (ברומנית: Dacia SupeRNova) היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית הרכב הרומנית דאצ'יה אשר יוצרה בין השנים 2000–2003.
דגל לואיזיאנה
דגל מדינת לואיזיאנה (באנגלית: Flag of Louisiana) מראה סמל הנקרא שקנאית בצדיקותה, המציג שקנאית הפוצעת עצמה על מנת להאכיל את גוזליה מדמה, על רקע כחול. מתחת לשקנאית נמצא סרט עליו כתוב המוטו של לואיזיאנה: "אחדות, צדק ואמון". סמל השקנאית בצדיקותה הוא סמל נוצרי לצדקה, המשתמש בציפור הרשמית של לואיזיאנה.
הדגל אומץ על ידי המדינה בשנת 1912. באפריל 2006, בעקבות מכתב של תלמיד כיתה ח', שונה הדגל והוא מכיל שלוש טיפות דם אדומות על חזה השקנאית, כפי שהיה נהוג במאה ה-19.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית בעת היותה חלק מהקונפדרציה, אימצה לואיזיאנה דגל דומה לדגל ארצות הברית עם 13 פסים כחולים, אדומים ולבנים וכוכב צהוב גדול בריבוע אדום בפינה השמאלית עליונה.
כדורסל ברוסיה
הכדורסל ברוסיה הוא ספורט פופולרי למדי במדינה זו, אך נמצא במקום השלישי ברמת הפופולריות, אחרי הכדורגל וההוקי קרח. נוסף לכך, הליגה המאוחדת של VTB היא אחת מן הטובות בעולם.
אליפות רוסיה בכדורסל
האליפות הרוסית משוחקת ברוסיה מאז 1992 ומתחלקת לליגת הגברים וליגת הנשים. מערכות שתי הליגות דומות מאוד וכוללת את הליגה הבכירה, ליגת המשנה, הליגה השנייה והליגה השלישית.
בעבר הליגה הבכירה (ליגת העל הרוסית בכדורסל) הכילה 9 קבוצות, כיום היא (הליגה המאוחדת של VTB) מכילה 13 קבוצות. ליגת המשנה הרוסית בכדורסל (ליגת העל הראשונה בכדורסל) כוללת 13 קבוצות, כשהמנצחת בליגה הזו מעפילה לליגת VTB, הליגה השנייה היא הליגה השנייה בכדורסל, המתחלקת לאזור דרום (עם 11 קבוצות) ואזור צפון (עם 9 קבוצות).
הישגי קבוצות הכדורסל באירופה
נכון ליולי 2018 (כולל את קבוצות הכדורסל הרוסיות בלבד ללא הקבוצות הסובייטיות): בעונת 2020/2021 הקבוצות הרוסיות הגיעו להישג מרשים כאשר חמש קבוצות רוסיות העפילו לשלבי הפלייאוף במפעלים האירופיים: פארמה פרם העפילה לחצי גמר יורופקאפ, ניז'ני נובגורוד העפילה לשלב טופ-8 בליגת האלופות בכדורסל, בעוד אוניקס קאזאן העפילה לגמר היורוקאפ וזניט וצסק"א העפילו לטופ-8 ביורוליג.
אפונסו החמישי, מלך פורטוגל
אפונסו החמישי (בפורטוגזית: Afonso V; 15 בינואר 1432 - 28 באוגוסט 1481) היה מלך פורטוגל מגיל 6 עד יום מותו. כונה גם האפריקאי, על שם כיבושיו באפריקה.
חייו
אפונסו החמישי נולד בסינטרה, ליד ליסבון בפורטוגל ב-15 בינואר 1432, בן בכור לדוארטה, מלך פורטוגל ואשתו הנסיכה לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל. בשנת 1438 מת אביו, ואפונסו ירש את כס המלכות. בהיותו קטין מונתה אמו כעוצרת הממלכה, על פי צוואה מאוחרת של אביו. עקב היותה אישה וזרה (מאראגון), לא זכתה האם לפופולריות רבה, ולבסוף הוחלפה בפדרו, נסיך פורטוגל, שהיה דודו המבוגר של אפונסו. פדרו חוקק חוקים שנועדו לחזק את השלטון המרכזי על חשבון האצילים, דבר שיצר סכסוכים שהעיבו על תקופת השגשוג בממלכה. דוד אחר של המלך הצעיר אפונסו, רוזן ברסלוש, שגם שמו היה אפונסו, עשה מאמצים למצוא חן בעיני המלך ולהתיידד עמו, וב-1442 נתמנה על ידי המלך לתפקיד הדוכס מברגנסה שנתן לו מעמד בכיר בממלכת פורטוגל. על מנת להגן על מעמדו כעוצר הממלכה, חיתן פדרו את בתו איזבל מקוימברה למלך אפונסו החמישי.
ב-9 ביוני 1448 הגיע אפונסו לגיל הנדרש ונטל לעצמו את השלטון בממלכה. ב-15 בספטמבר באותה שנה ביטל אפונסו את כל החוקים שחוקקו בתקופת שלטון דודו כעוצר. שנה לאחר מכן, מולך על ידי מצגות שווא, הכריז אפונסו על פדרו כמורד והכניע אותו בקרב אלפרובירה. לאחר קרב זה הפך אפונסו הדוכס מברגנסה לשליט בפועל של פורטוגל.
אפונסו החמישי השקיע מאמצים רבים בהרחבת שלטונו בצפון אפריקה. צבאות פורטוגל כבשו את אלקאסר סגואר (1458), טנג'יר (מספר פעמים בין 1460 - 1464) וארזילה (1470). בעקבות כיבושים אלו קיבל אפונסו החמישי את הכינוי "האפריקאי".
בשנת 1475, בהיות אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה על ערש דווי, ביקש אפונסו לרשת אותו. אנריקה הרביעי היה נשוי לז'ואנה, נסיכת פורטוגל, אחותו של אפונסו אשר בתה, חואנה, נסיכת קסטיליה, הייתה הצאצא היחיד לנשותיו של אנריקה הרביעי. הטענה הרווחת בקסטיליה הייתה שחואנה אינה בתו של אנריקה הרביעי ועל כן איזבלה הראשונה מקסטיליה נקבעה כיורשתו. אפונסו לא קיבל זאת, נשא את חואנה נסיכת קסטיליה לאישה וביקש לרשת את ממלכת קסטיליה, בסיוע אצילי אקסטרמדורה. במלחמת הירושה הקסטיליאנית הובס אפונסו על ידי צבא פרננדו השני מאראגון, בעלה של איזבלה מקסטיליה. ניסיונותיו להשיג עזרה בצרפת עלו בתוהו והוא חזר לארצו במצב רוח ירוד ושקע במלנכוליה.
בשנת 1477 העביר את ממלכת פורטוגל לידי בנו ז'ואאו, הסתגר במנזר בסינטרה ומת ב-28 באוגוסט 1481 ממחלת הדבר. בפורטוגל התאבלו על מות המלך, העם אשר אהב אותו והאצילים אשר פחדו מבנו.
רבי יצחק אברבנאל ואביו שימשו כסוכני כספים בחצרו של המלך אפונסו החמישי.
משפחתו
בשנת 1447 התחתן אפונסו עם איזבלה מקוימברה, בתם של פדרו, דוכס קוימברה ואיזבלה מאראגון, רוזנת אורחל, ממנה היו לו 3 ילדים:
בשנת 1475 התחתן אפונסו עם חואנה, נסיכת קסטיליה, בתם של אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה וז'ואנה, נסיכת פורטוגל, אך לא היו לו ילדים ממנה.
האחים קונטרסקי
אָלוֹיְס (Aloys; 14 במאי 1934 – 22 באוגוסט 2017) ואַלְפונס (Alfons;  9 באוקטובר 1932 – 5 במאי 2010) קוֹנְטָרְסְקִי (Kontarsky) היו אחים גרמנים, שהופיעו כדואו פסנתרנים וניגנו בביצועי בכורה עולמיים יצירות רבות חשובות בנות זמננו. המוניטין הבינלאומיים שזכו להם היו כמבצעי מוזיקה מודרנית לשני פסנתרנים, אך הם ניגנו גם את הרפרטואר הסטנדרטי ולעיתים ניגנו בנפרד. מדי פעם הצטרף אליהם אחיהם הצעיר ברנרד בביצועי יצירות לשלושה פסנתרים.
היסטוריה
האחים קונטרסקי נולדו שניהם באיזרלוהן. אלויס החל את לימודיו בגיל צעיר אצל פרנץ הנמאן. בהמשך למד בקלן אצל אילזה שמיטץ-גוהר, ואצל אדוארד ארדמן בהמבורג.
הקונצרט הפומבי הראשון שלהם היה ב-1949 ובו ניגנו את הקונצ'רטו של סטרווינסקי לשני פסנתרים. ב-1955 הקימו דואו פסנתר משלהם "קלאווירדואו קונטרסקי" והופיעו בקביעות מ-1959 עד שאלויס נתקף בשיתוק בשנת 1983 כתוצאה משני אירועים מוחיים. בשנת 1956 זכו בפרס ראשון על דואו פסנתר בתחרות המוזיקה הבינלאומית הרביעית של רדיו גרמניה.
משנת 1962 הדריכו אלויס ואלפונס בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט. אלויס גם היה חבר בהרכב הקאמרי הבינלאומי של דרמשטאדט. משנת 1963 הדריך אלויס בקורסים למוזיקה חדשה בקלן. אלפונס היה חבר באקדמיה הבווארית לאמנויות יפות ובמועצה הגרמנית למוזיקה, שהיא חברה במועצת המוזיקה הבינלאומית) והיה פרופסור באוניברסיטאות קלן, מינכן ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג. בשנת 1965 הקים אלויס דואו עם הצ'לן זיגפריד פאלם.
כדואו, הופיעו בנגינת בכורה של יצירות מאת לוצ'אנו בריו, סילבאנו בוסוטי, מאוריציו קאגל, קרלהיינץ שטוקהאוזן, אנרי פוסר, לואיס דה פאבלו וברנד אלואיס צימרמן.
הדואו ערך סיורים תדירים בארצות מערב אירופה, המזרח התיכון, אמריקה הצפונית וההדרומית, וכן הופיעו באוסטרליה. הם ביקרו בישראל בשנים 1969, 1971 ו-1974. יש להם הקלטות רבות, בהן "מנטרה" של שטוקהאוזן, בפיקוח המלחין, שיצאה לראשונה בתקליט אריך נגן של חברת דויטשה גרמופון ושוב בתקליטור 16 של "ההוצאה השלמה" של שטוקהאוזן. הרפרטואר המסורתי יותר שלהם כולל את "מחולות הונגריים" של ברהמס בשלמותם ואת הפנטזיה בפה מינור של שוברט, דויטש 940. בפסקול הסרט "הנרי וג'ון" משנת 1990 הם מנגנים את ה"סוויטה קטנה" של דביסי
ב-1974 הוציא אלפונס את ההקלטה הראשונה בכלים האותנטיים של סונאטת ארפג'ונה של שוברט בלה מינור, דויטש 821. את תפקיד הארפג'ונה מנגן קלאוס שטורק ואלפונס מנגן בפורטה פיאנו. אלויס הופיע בהקלטה של "מיקרופוניה I" של שטוקהאוזן, שם ניגן את תפקיד הטם-טם, ואלפונס השתתף במיקרופוניה II, שם ניגון בעוגב האמונד.
ב-1959 נשא אלויס לאישה את השחקנית גיזלה זאואר. לפי מקור אחד, ייתכן שאלויס הופיע פעם כמנצח, בבכורה הצרפתית באופרה בסטיליה בפריז של "החיילים" מאת ברנד אלויס צימרמן, אבל מקור אחר נוקב בשם אחיו הצעיר, ברנרד, כמנצח על ההפקה הזאת. לא נראה סביר שהיה זה אלויס, שסבל ב-1983 שני אירועים מוחיים מגבילי תנועה, שהשאירוהו משותק בצד אחד ולוקה בראייה ובדיבור. אשתו, גיזלה זאואר-קונרסקי, קטעה את הקריירה האמנותית שלה כזמרת כדי לטפל בבעלה. ב-2008, העניק לה ראש עיריית קלן מדליית הצטיינות מטעם העיר על השירות שהגישה לבעלה.
תלמידי האחים היו: יורק הלר, שטפן שלאיירמאכר, כריסטין גרוויג ואפריין גונזלס גואנו, אנה האס-ניבידז'יאק ופיוטר ניבידז'יאק, דאגלס נמיש ודומיניק מורל, אלנה האמל ולאורה סנשז, ועוד רבים.
אירקוטסק
אירקוטסק (ברוסית: Иркутск) היא בירת מחוז אירקוטסק שברוסיה.
אירקוטסק מהווה ריכוז אוכלוסייה גדול, מרכז תעשייתי ומסחרי, מרכז צבאי, מקום מושבם של הארכיבישופים של הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית ושל מספר מלומדים ואנשי רוח. היא נמצאת במרחק נסיעה של 5,185 קילומטר ממוסקבה ברכבת.
העיר שוכנת על גדתו הימנית של הנהר אנגרה, יובל של היניסיי. פרבר גלסקובסק שוכן על הגדה הנגדית ומחבר ביניהם גשר באורך 1,900 מטר. אירקוט, על שמו קרויה העיר, נשפך אל האנגרה מול העיר בדיוק.
היסטוריה
אירקוטסק הוקמה במאה ה-17 כחלק מהמאמץ ליישב את מזרח סיביר ולגבות מיסים מסוחרי הפרוות הבוריאטים. התיעוד הראשון על אירקוטסק מתוארך ל-1686.
בתחילת המאה ה-19 נשלחו אמנים, קצינים ואינטלקטואלים רבים לגלות בסיביר לאחר שנטלו חלק במרד הדקבריסטים כנגד הצאר ניקולאי. רבים התיישבו בעיר ובסביבתה והפכו אותה למרכז תרבות ואמנות. רבים מבתיהם המפוארים, המעוטרים גילופי עץ מלאכת מחשבת עומדים עד היום ומהווים ניגוד בולט לבניינים הסובייטים המודרניים.
ב-1879, "השנה השחורה", נחרבה העיר עד היסוד בשריפה. שיקומה ארך כעשר שנים, וצ'כוב אמר על העיר החדשה שהיא נראית טוב ממש כמו עיר אירופאית. העיר החדשה הייתה מרכז מסחרי מצליח עד שתושבי העיר התפארו שהם יכולים לרצף את כל הדרך עד מוסקבה ברובלים.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה אירקוטסק אשר בשנת 1954 קיבל מעמד בין-לאומי.
יהודים באירקוטסק
יהודים קיבלו אישור להתיישב באירקוטסק במחצית המאה ה-18. מאוחר יותר התיישבו במקום גם קציני צבא יהודיים וקנטוניסטים. ככל הנראה הקהילה גדלה בזמן מלחמת העולם הראשונה עם הגעתם של פליטים רבים מרוסיה האירופית. המועצה הלאומית של קהילות ישראל בסיביריה ואורל, הדפיסה באירקוטסק סידור תפילה, וכן את סיפורי המקרא בעריכת ביאליק, רבניצקי וש. בן-ציון. הלשכה הציונית המרכזית במקום הדפיסה את מילון בן-יהודה לעברית-רוסית.
כיום גרים באירקוטסק כ-5,000 יהודים, שליח חב"ד נמצא במקום, והוא מרכז את הפעילות החינוכית והדתית של היהודים במקום.
לאונורה קרינגטון
לאונורה קרינגטון OBE (באנגלית: Leonora Carrington; 6 באפריל 1917 – 25 במאי 2011) הייתה אמנית סוריאליסטית אנגלייה-מקסיקנית, ציירת, פסלת וסופרת. היא חייתה את רוב חייה הבוגרים במקסיקו סיטי, והייתה בין שורדיה האחרונים של התנועה הסוריאליסטית של שנות ה-30. קרינגטון היה גם חברה מייסדת של התנועה לשחרור נשים במקסיקו בשנות ה-70.
תחילת דרכה
קרינגטון נולדה בקלייטון גרין, צ'ורלי, לנקשייר, שבאנגליה. אביה היה יצרן טקסטיל עשיר, ואמה, מורין (לבית מורהד), הייתה בת רופא אירית. היו לה שלושה אחים: פטריק, ג'רלד, וארתור.
קרינגטון חונכה בידי אומנות, מורים פרטיים, נזירות, והיא גורשה משני בתי ספר פרטיים בשל התנהגותה המרדנית, עד שמשפחתה שלחה אותה לפירנצה, שם היא למדה באקדמיה לאמנות של גב' פנרוז. ב-1927, בגיל עשר, היא ראתה בפעם הראשונה ציור סוריאליסטי בגלריה בגדה השמאלית בפריז. מאוחר יותר היא פגשה הרבה סוריאליסטים, כולל פול אלוארד. אביה התנגד לכך שתפתח קריירה בתור אמנית, אך אמה עודדה אותה. היא חזרה לאנגליה והוצגה לחברה, כמנהג בני האצולה, אך באירוע החברתי הראשון שהשתתפה בו, מרוץ סוסים באסקוט, היא הביאה עותק של ספרו של אלדוס האקסלי, Eyeless in Gaza (1936) לקרוא במקום. גם ההתנהגות וגם הספר נחשבו כשערורייתיים. ב-1935, היא למדה בבית הספר לאמנות צ'לסי בלונדון, למשך שנה, ובעזרתו של חבר של אביה סרג' צ'רמאייף, היא הצליחה לעבור לאקדמיה לאמנות של אמדה אוזנפאן בלונדון (1935-38).
את היכרותה הראשונית עם הסוריאליזם היא שאבה מעותק של ספרו של הרברט ריד, "סוריאליזם" (1936), שניתן לה על ידי אמה. כשהחלה לפתח את הקריירה שלה, על אף התנגדות משפחתה, המשורר הסוריאליסטי אדוארד ג'יימס היה תומך גדול של עבודתה בבריטניה וקנה רבים מציוריה. הוא גם ארגן עבורה תערוכה ב-1947 בגלריית של פייר מאטיס בניו יורק.
הקשר עם מקס ארנסט
בשנת 1936, קרינגטון ראתה עבודות של האמן הסוריאליסט הגרמני מקס ארנסט בתערוכה הסוריאליסטית הבינלאומית בלונדון, והייתה מרותקת מהן. בשנת 1937, קרינגטון פגשה את ארנסט במסיבה. נוצר קשר עמוק בין שני האמנים, והם חזרו יחדיו לפריז, שם ארנסט מיד נפרד מאשתו. ב-1938, הם עזבו את פריז, והתיישבו בסנט מרטין ד'ארדש בדרום צרפת. הזוג החדש שיתפו פעולה ותמכו אחד בשני בהתפתחותם האמנותית. שניהם יצרו פסלים של חיות מגן (ארנסט יצר ציפורים וקרינגטון יצרה ראש של סוס) כדי לקשט את ביתם. בשנת 1939, קרינגטון ציירה דיוקן של מקס ארנסט. הדיוקן היה העבודה הסוריאליסטית הראשונה שלה, ושם הציור הוא "פונדק סוס השחר". כיום הוא מוצג במוזיאון המטרופוליטן לאמנות. האדם בתמונה הוא שילוב בין זכר ונקבה, אשר יושב בחדר עם סוס נדנדה על הקיר.
קרינגטון התעניינה בבעלי חיים, מיתולוגיה וסמליות. עניין זה התחזק כאשר היא עברה למקסיקו, ופיתחה חברות קרובה עם האמנית הספרדייה רמדיוס וארו. השתיים למדו אלכימיה, קבלה, ואת כתבי המאיה המיסטיים פופול וו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ארנסט, שהיה גרמני, נעצר על ידי הרשויות הצרפתיות על היותו "זר עוין". עם התערבותו של לפול אלוארד וחברים אחרים, כולל העיתונאי האמריקאי וריאן פריי, הוא שוחרר כעבור כמה שבועות. מיד לאחר פלישת הנאצים בצרפת, ארנסט נעצר שוב, הפעם על ידי הגסטפו, כי האמנות שלו נחשבה על ידי הנאצים ל"אמנות מנוונת". הוא הצליח לברוח, ועזב את קרינגטון מאחור, ונמלט לאמריקה בעזרתה של פגי גוגנהיים, תומכת האמנויות, לה גם נישא כעבור זמן מה.
אחרי מעצרו של ארנסט, קרינגטון הייתה הרוסה, ונמלטה לספרד. שם היא חוותה התמוטטות עצבים בשגרירות הבריטית במדריד. היא אושפזה, ועברה טיפול בעוויתי טיפול ובתרופה רבת העוצמה קרדיאזול, נוגד חרדה שבסופו של דבר הוחרם על ידי רשויות רבות, כולל המזון והתרופות (וכן בFDA), פנוברביטל, כדור הרגעה חזק. היא שוחררה לאחר שהגיעה האומנת לשעבר שלה, שעברה ליבשת אירופה מאנגליה בצוללת, ולקחה אותה לליסבון, משם קרינגטון ברחה ומצאה מקלט בשגרירות המקסיקנית. בינתיים, ארנסט כבר נישא לגוגנהיים בניו יורק בשנת 1941, נישואים שהסתיימו כמה שנים מאוחר יותר. ארנסט וקרינגטון לא חידשו מעולם את מערכת היחסים שלהם.