cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מקסים וייגאן
וייגאן במלחמת העולם הראשונה
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש וייגאן כקצין מטה. עם פרוץ המלחמה בילה מספר ימים בגדוד קרבי, אך לאחר מכן הוצב כשלישו של הגנרל פרדיננד פוש. ההיסטוריון תאודור דרייפר, בספרו "מלחמת ששת השבועות" כותב כי "וייגאן היה צלו של פוש. פוש נתן את הפקודות, לעיתים מעורפלות וסותרות. וייגאן תרגם אותן להוראות ברורות ונחושות. [...] אין לדעת לאן היה מגיע פוש ללא וייגאן, ולהפך. אין לדעת לאן היה מגיע וייגאן ללא הרצון הנחוש והכוח המניע של פוש, אשר לא הצטיין כוויגאן בכתיבת מזכרים, אך מעולם לא הכיר בתבוסה, אפילו כשזו ניבטה בפרצופו".
הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף בצה"ל) בשנת 1916 ומיור גנרל ב-1918. הוא שירת ב"מועצת המלחמה" החל מ-1917. כאשר מונה פוש למפקד עליון של כוחות מדינות ההסכמה במהלך הדיונים על שביתת הנשק, עמד וייגאן לצידו, והיה זה וייגאן אשר קרא בקול את תנאי שביתת הנשק המוצעים לגרמניה במעמד הכניעה ביער קומפיין, בקרון הרכבת המפורסם. לימים ידע היטלר לחזור על מעמד זה במדויק, כאשר הפעם יהיו אלו הגרמנים אשר יכתיבו לצרפתים כניעה משפילה.
וייגאן בעת השלום
וייגאן כיהן כנציב העליון על סוריה ולבנון בין 9 במאי 1923 ל-1 בינואר 1925. הוא הצליח במשימתו להרגיע את המצב בסוריה ובלבנון, והידיעה על התפטרותו התקבלה בתגובות צער מצד רבים ממגזרי האוכלוסייה המקומית בלבנון וגם בסוריה.
בשנת 1931 קיבל וייגאן מקום ב"אקדמיה הצרפתית" והפך ל"בן אלמוות", במקביל למינויו כמפקד צבא היבשה הצרפתי (צבא היבשה של צבא צרפת), בטרם יצא לגמלאות בשנת 1935. וייגאן נקרא שוב לשירות סדיר על ידי אדואר דאלאדיה באוגוסט 1939 וקיבל את הפיקוד על הצבאות במזרח התיכון. תפקידו העיקרי נראה כהכנת צבאו לאפשרות למנוע השתלטות סובייטית על שדות הנפט באזור.
מלחמת העולם השנייה
במאי 1940 נראתה תבוסתה הצבאית של צרפת כמעט כעובדה גמורה. הצבא הצרפתי, אשר הסתמך על הגנה קווית מאחורי קו מאז'ינו, לא היה מוכן לטקטיקות הבליצקריג הגרמניות. ממשלת צרפת נחלקה בין הנחושים, בהנהגת ראש הממשלה פול ריינו ואישים כז'ורז' מנדל, ובין התבוסתנים, אשר דרשו כניעה, וראו בשיתוף פעולה עם גרמניה את הדרך היחידה להבטחת קיומה של האומה הצרפתית. כשבוע לאחר פרוץ המלחמה החליט ריינו להחליף את מפקד הצבא, מוריס גמלאן. ריינו רצה להחזיר לצבא את התעוזה הקשורה בשמם של פרדיננד פוש וז'וזף ז'ופר אשר עצרו בגופם את ההסתערות הגרמנית במבואות פריז בשנת 1914. נראה כי וייגאן, שלישו המסור של פוש, הוא האיש. וייגאן נקרא לפריז ממקום מושבו בסוריה, והגיע אל העיר ב-19 במאי. גמלאן פוטר עוד באותו היום. בגיל 73 היה וייגאן למפקד הצבא הצרפתי, וזאת כאשר צבאות גרמניה כבשו את ארצות השפלה פרצו את הקו הצרפתי ביער הארדנים, חצו את נהר המז ושעטו מערבה על מנת לכתר את צבאות צרפת וחיל המשלוח הבריטי אשר הוצבו בעמדות עמוק בתוך בלגיה. הפער בחזית שאותו היה על וייגאן לסתום הגיע למאה ושישים קילומטרים, המוצפים בפלדה גרמנית.
המעשה הראשון שאותו עשה וייגאן כמפקד עליון היה ביטולה של "הנחיה מס' 12" שהוציא גמלאן, שהייתה למעשה פקודת מבצע למתקפת נגד שמטרתה לנתק את עורפם של טורי השריון הגרמנים השועטים מערבה אל הים. במשך יומיים למד את המצב, בעוד שצבאותיו נסוגים בקצב של עשרות קילומטרים ליום, ומתקפת הנגד אותה תכנן גמלאן, במידה והייתה ריאלית מלכתחילה, מאבדת את הסיכוי המועט שהיה לה. וייגאן החליט לטוס צפונה, על מנת לעמוד על מצבו של חיל המשלוח הבריטי בצפון. ב-21 במאי נפגש עם המלך הבלגי לאופולד, והורה לו להסיג את צבאותיו אל קו נהר האיסאר, אך לא הצליח להיפגש עם הלורד גורט שעמד בראש חיל המשלוח הבריטי.
כל העיניים היו נשואות אל וייגאן, זיכרונות מ"הנס על המארן" ושמועות על "הנס על הויסלה" הביאו לאמונה כי אף בשלב זה יוכל להגות תוכנית מבריקה שתשבש את פעולת האויב. ב-22 במאי נפגש וייגאן עם מפקדי הצבאות, ועם וינסטון צ'רצ'יל ראש ממשלת בריטניה. וייגאן הגה תוכנית פעולה לפיה יתקפו הבריטים בבלגיה מכיוון צפון מערב, בו זמנית עם מתקפה צרפתית מן הדרום, ויכתרו את ראש החץ הגרמני הפונה מערבה. תוכנית זו הייתה דמיונית. הכוחות אותם התיימר וייגאן להפעיל היו נתונים תחת לחץ גרמני כבד, שלא איפשר פנייה למתקפת נגד תוך 24 שעות.
גורט הטיל וטו על התוכנית וסירב להתקיף. הוא חשש כי אף אם יתקיף את הגרמנים מצפון, לא יצליחו הצרפתים לפתוח במתקפה מדרום. גורט הבין כי מתקפת הנגד הצרפתית לא תבוא לעולם, והורה לכוחותיו לסגת. חיל המשלוח הבריטי החל דרך ארוכה שסופה בפינוי לבריטניה בדנקרק.
התמוטטות התוכניות למתקפת הנגד, הותירה למעשה את וייגאן במצב חמור ביותר. עד 5 ביוני 1940 פונה כל חיל המשלוח הבריטי מדנקרק, ואילו כל צפונה של צרפת היה נתון בידי הגרמנים, אשר עמדו להתחיל בהסתערותם דרומה, אל פריז.
עתה הצטרף וייגאן למחנה "התבוסתנים" שהקיף את ריינו. הוא חשב על "מגננה אחת גדולה להצלת הכבוד הלאומי". היה ברור לו כי צרפת הובסה, ויש להקטין את הנזק ככל האפשר. ב"הצלת הכבוד הלאומי" התכוון וייגאן לאמיתו של דבר לשביתת נשק. וייגאן ערך את הכוחות שנותרו לו במערך הגנתי דרומית לנהר סום. עדיין היה בידיו כוח ניכר בעוצמה של 49 דיוויזיות. הוא ערך את צבאו במערך של "קיפודים" וניסה ליצור הגנה לעומק, מקום שעד עתה הייתה ההגנה הצרפתית מבוססת על מחשבה קווית. אך היה זה מעט מדי ומאוחר מדי. בעודו עורך את חייליו למגננה "עד המוות" שידר כלפי הממונים עליו וכלפי הממשלה מסרים תבוסתניים חזקים.
ב-1 ביוני 1940 זימן וייגאן למשרדו את שארל דה גול אשר עמד להתמנות לתת שר ההגנה, על מנת לחזק את מחנה ה"תקיפים" בממשלת ריינו. דה גול מוסר כי וייגאן נועץ בו בשאלה מה לעשות עם 1,200 הטנקים שנותרו בידי צרפת. "הגנת הקיפוד" שניסה וייגאן ליצור, הייתה למעשה הגנה קווית מורחבת, במקום הגנת עומק, הלוקחת בחשבון את "קלף הניצחון של מרחבים גדולים, של משאבים גדולים ומהירות גדולה, כולל את השטחים הרחוקים את הבריתות ואת הימים" כפי שהתבטא דה גול. דה גול המליץ לפרוס את הטנקים בשני מקומות, האחד בצפון פריז והשני בדרום ריימס, אך הצעתו לא התקבלה.
למעשה וייגאן ודה גול כאחד ידעו כי דינו של הצבא הצרפתי על אדמת צרפת נגזר. וייגאן סבר כי הדבר מחייב "מגננה על מנת להציל את הכבוד", דהיינו הכנה לכניעה, לאחר ניסיון אציל, אך פורמלי, לבצע מגננה, ואילו דה גול ראה לנגד עיניו התנגדות עיקשת, הנפרשת על פני יבשות וימים, עד לנפילת האויב. בזיכרונותיו כותב דה גול כי וייגאן היה "משנה מזהיר" אך משקיבל על עצמו את הפיקוד העליון, ומשלא פיקד מעולם פיקוד קרבי, לא היה מסוגל ליטול אחריות ולערוך את התוכניות הרדיקליות המתבקשות מן המצב הקשה.
כאשר החלה המתקפה הגרמנית ב-5 ביוני לא ניתן היה לעצור אותה, וב-14 ביוני נפלה פריז.
בימים אלו, של פרפורי הגסיסה של הרפובליקה הצרפתית השלישית נטתה הכף בין שני מחנות. "התקיפים" כדה גול, סברו כי יש להמשיך בלחימה בכל מקום בו נמצאים צרפתים, ובמיוחד ממושבות צרפת בצפון אפריקה. ה"תבוסתנים", אשר קיבלו חיזוק משמעותי בדמותו של שגריר צרפת במדריד, המרשל אנרי פיליפ פטן, (אשר זומן על ידי ריינו לפריז, ושם עסק בתככים שמטרתם להביא לכניעה ולהקים ממשלה בראשותו). התבוסתנים סברו כי יש להיכנע לגרמניה, ולשתף עמה פעולה. וייגאן הפך לאחד מראשי התבוסתנים, וידו הייתה רבה באירועים שהביאו לעליית פטן לשלטון, על כל המשתמע ממנה - כניעה, שיתוף פעולה, ואף השמדת היהודים.
וייגאן ומשטר וישי
בממשלה החדשה שקמה מונה וייגאן כשר ההגנה. בספטמבר נשלח וייגאן אל אלג'יריה כנציב כללי מטעם משטר וישי, שם יישם בין היתר את חוקי הגזע של משטר וישי כנגד היהודים. עם זאת קנה לעצמו שם כמתנגד לנאצים בכך שהתנגד להסכם אליו הגיע האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן עם הנאצים, אשר העניק להם בסיסים בסוריה ובדקאר. על רקע זה נקרא בחזרה לצרפת בנובמבר 1941. בנובמבר 1942 נעצר על ידי הגרמנים, ונותר במעצר עד שנת 1945 שאז נתפס על ידי ארצות הברית, נשפט כמשתף פעולה, אך שוחרר במאי 1946 ושמו טוהר בשנת 1948.
קרב צ'לנקו
קרב צ'לנקו התרחש ב-9 בינואר 1887 בין הצבא השאוואני תחת הנגוס מנליק לצבאה של הרר תחת האמיר עבדאללה השני. הצבא ההררי הובס, ולאחר מכן מנליק כבש וסיפח את העיר לאתיופיה.
מנליק, בתגובה לשליטה האיטלקית על חלקים מאריתראה ונמל מאסאווה, החל לייבא נשק ותחמושת דרך נמלה של ג'יבוטי שהיה בשליטה צרפתית דאז. בשנת 1886, האמיר עבדאללה מנע הובלה של כלי נשק ותחמושת דרך השטחים שבשליטתו.
מנליק רצה שליטה על העיר הרר מזה זמן מה. הטבח של החוקר האיטלקי הרוזן פייטרו פורו באפריל 1886, לכאורה בפקודתו של האמיר, נתן לנגוס תירוץ לכיבושה של הרר. למרות שהצבא של שאווה היה כוח צבאי מנוסה עם רובים מודרניים, מנליק רצה להימנע ממלחמה, ובינואר 1887 הציע לעבדאללה את אותו סוג של אוטונומיה שהמלך אבא ג'יפאר של ג'ימה נהנה ממנה; האמיר סירב להצעה.
בשעה 11:00 חייליו של האמיר פתחו באש, החיילים השוואנים הגיבו במהירות והביסו את חיל הרגלים ההררי עם נפגעים מעטים מצידם. מנליק רדף אחר האמיר שנסוג לתוך הרר, שחומותיה העתיקות לא יכלו להתקפתו. עבדאללה שוב סירב להיכנע, ולאחר מכן נמלט אל המדבר, והשאיר את דודו לשאת ולתת על כניעת העיר.
הכיבוש סיים את עצמאותה של הרר, וראס מקונן (אביו של היילה סלאסי) מונה למושל העיר.
צבי שילוח
צבי שילוח (לַנגזַם) (6 במרץ 1911 – 10 באוקטובר 2000) היה איש ציבור ישראלי, חבר תנועת גורדוניה, חבר מרכז מפא"י, חבר מועצת עיריית הרצליה וסגן ראש העירייה, חבר רפ"י, ולאחר מלחמת ששת הימים ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה, חבר הנהלת הליכוד וממקימי ומראשי התחיה, שמטעמה כיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית.
ביוגרפיה
צבי לנגזם נולד בשנת 1911 בבוריסלב שבפולין, צאצא לר' פסח לנגזם, ומכאן קרוב משפחה למספר שושלות אדמו"רים. למד בגימנסיה פולנית בעירו. (לימים למד היסטוריה כללית ותולדות עם ישראל באוניברסיטת תל אביב.)
היה חבר תנועת גורדוניה בפולין, וחבר ההנהגה הראשית בלבוב.
בשנת 1932 עלה לארץ ישראל, והיה לחבר קיבוץ חולדה עד 1933. בשנת 1934 הצטרף למפא"י, וב-1938 החל לעבוד מטעמה במועצת פועלי הרצליה. באותה שנה נישא לסוניה אפרימסון. ב-1941 נענה לקריאת המוסדות הלאומיים והתגייס לחיל התותחנים של הצבא הבריטי.
ב-1945, לאחר שחרורו, היה ראש משלחת הבריגדה העברית למחנות העקורים במינכן. עם חזרתו ארצה פעל להקמתה של תנועת נוער חלוצי מאוחד (נוח"ם).
בשנים 1949–1954 היה עורך עיתון "הדור" של מפא"י. בשנת 1950 נבחר למרכז מפא"י. בשנים 1954–1964 היה חבר מועצת עיריית הרצליה מטעם מפא"י, וסגן ראש העיר הרצליה בשנים 1960–1964.
בעקבות מלחמת ששת הימים עבר מהפך אידאולוגי, והיה בין מקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה. תקופת מה ערך את ביטאונה הדו-שבועי "זאת הארץ".
במסגרת השינוי האישי הצטרף לליכוד עם הקמתו בשנת 1973. היה חבר הנהלת המפלגה, ובשנת 1977 פרש ממנה. בהמשך היה ממקימי ומראשי התחיה, שמטעמה כיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית (7 במרץ 1984 ועד 13 באוגוסט 1984), במקום חנן פורת. לקראת הבחירות לכנסת ה-12 שובץ במקום ה-59 והאחרון ברשימת מפלגת מולדת לכנסת ה-12.
פרסם בעיתוני הארץ מאמרים בנושאים מדיניים. היה בעל טור שבועי ב"ידיעות אחרונות".
נפטר בשנת 2000, בגיל 89, ונטמן ליד אשתו, סוניה, בחלקת חברי ההגנה בבית הקברות הישן בהרצליה.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
שעתוק (סוציולוגיה)
שִׁעְתּוּק (או "שיצור"; באנגלית: reproduction) בסוציולוגיה הוא מונח שמבטא העתקה של מבנה חברתי מסוים מדור אחד לבא אחריו. מבנה ריבודי, קבוצות חברתיות, מבנה של יחסים חברתיים – כל אלה יכולים להיות משועתקים.
באידאולוגיה הקפיטליסטית מושם דגש רב מאוד על ניעות חברתית (מובּ‎‎‎‎‎יליות) – האפשרות של כל אדם, ללא קשר לרקע ממנו הגיע, להגיע לגדולה על ידי הצלחה כלכלית. בפועל, על אף כי קיומו של שיעתוק נוגד את התאוריה של הקפיטליזם, הוא מתקיים בחברה הקפיטליסטית – שעתוק גורם להצלחתו של האדם להיות תלויה במצבם הכלכלי של הוריו.
לפי גישות קונפליקט, שעתוק הוא אינטרס של קבוצות הנמצאות במעלה ההיררכיה, על-מנת לשמור על זכויות היתר שלהן.
מנגנוני שעתוק
ישנן מנגנונים רבים הגורמים לשעתוק. ביניהם ניתן למנות את:
ירושה
הצורה הישירה והברורה ביותר של מנגנון לשעתוק ריבודי, בו דור אחד מעביר את הנכסים שצבר לדור הבא.
הון תרבותי
הון תרבותי הוא אוסף כל הנכסים בעלי המשמעות התרבותית שאדם צבר, כמו תעודות אקדמאיות. מכיוון שניתן להמיר הון כלכלי להון תרבותי, אלו הנמצאים במעמד כלכלי גבוה יהיו בעלי הון תרבותי רב, ואף יוכלו להעניק הון תרבותי לילדיהם, שבתורם יוכלו להמירו חזרה להון כלכלי.
הון חברתי
הון חברתי הוא מכלול הקשרים החברתיים של אדם. קשרים אלה הוא יכול לנצל לצורך השגת הטבות – יחס מועדף בעבודה וכדומה. מכיוון שמעמדות חברתיים הם בדרך כלל גם קבוצות סטטוס, ומכיוון שאדם רוכש הרבה מההון החברתי שלו דרך הוריו, ההון החברתי של בן להורים מהמעמד הגבוה נותן לו סיכויים גבוהים הרבה יותר להשתלב גם הוא במעמד זה.
הביטוס
מונח שטבע הסוציולוג פייר בורדייה. זוהי מערכת מתוחכמת יותר לשעתוק, הפועלת באופן סמוי.
כל אדם צובר במהלך חייו אוסף של מנהגים והרגלים – ובהם האופן בו הוא משתמש בשפה, המראה החיצוני שלו ועוד. המערכות המנחילות לאדם הביטוס מסוים הן מערכות הסוציאליזציה – המשפחה, בית הספר ועוד. כתוצאה מכך, האדם רוכש את ההביטוס של הוריו.
ההביטוס קובע במידה רבה את סיכויי הצלחתו של אדם בחברה המודרנית, החל מתוצאות של ראיונות עבודה, ועד להצלחתו במבחני מיון, כמו המבחן הפסיכומטרי. לבני האדם יש נטייה, גם אם לא מודעת, להעדיף תמיד את בעלי ההביטוס הדומה לשלהם ולכן למי שהתחנך בבית מהמעמד הגבוה יהיה יתרון בהשגת עבודה מועדפת.
דוגמה אחת להשפעת ההביטוס ניתן לראות בסרט הקולנוע "נערה עובדת", שבו הגיבורה מאמצת לעצמה מבטא דומה לזה של המנהלת שלה, כחלק מניסיונה להתקדם בסולם הדרגות המקצועי.
כלבלבי פוקט
כלבלבי פוקט (באיטלקית: Cuccioli cerca amici - Nel regno di Pocketville) היא סדרת הנפשה איטלקית משנת 2010, המבוססת על זיכיון בובות בעל אותו שם המהווה חלק מחברת "In My Pocket". הסדרה בוימה על ידי אורלנדו קורדי, על פי התסריט של פרנצ'סקו בלטה, ולריו סייליו וסימונה לומברדי. הסדרה הופקה על ידי Giochi Preziosi, Morrison Entertainment Group ו-Mondo TV.
הסדרה שודרה לראשונה באיטליה בערוץ Italia 1, החל מה-25 באוקטובר 2010 עד ה-19 בדצמבר 2011. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית בשנת 2011. לסדרה הופקה עונה אחת בעלת 52 פרקים באורך 11 דקות.
תקציר העלילה
הסדרה מספרת על ההרפתקאות של פלו וכלבלבה מג'יק, אשר עוזרים לגורים שחיים בעיר "פוקטוויל" להגיע לילדים בעולם האמיתי. הם גם מנסים לעזור לנסיכה אמי לחזור מהעולם האמיתי לעיר "פוקטוויל", לאחר שהיא שוגרה לשם על ידי אחותה המרשעת, אימה.
אות
אות היא סימן המייצג צליל בכתיבה בראשי תיבות (להבדיל משיטות כתב שבהן סימנים מיצגים הברות או מילים שלמות). אוסף האותיות המצוי בשימוש בכתיבה בשפה מסוימת מכונה אלפבית. האותיות מתחלקות לשני סוגים:
רבים מהצלילים שמשקפים העיצורים משותפים לשפות רבות, ויחד עם זאת יש עיצורים ייחודיים לשפות מסוימות. האות ח, למשל, מופיעה באלפבית העברי אך אין לה מקבילה באנגלית. לאות J של האנגלית אין מקבילה בעברית, והיא מיוצגת באמצעות הצירוף ג'. לאות W של האנגלית אין כל מקבילה בעברית (אם כי נהוג להביע בצירוף "וו" (שתי אותיות ו' ברצף)).
ייצוג האותיות
לצורה הבסיסית של האותיות יש ייצוגים גרפיים מגוונים, המונחים משיקולי עיצוב. כל אחד מייצוגים אלה קרוי גופן.
בנוסף לדרך עיקרית זו של כתיבת אותיות, משמשות גם דרכים נוספות, למטרות מיוחדות, כגון:
הבחנה נוספת, המתקיימת באלפבית הלטיני, למשל, היא בין אות רגילה לאות גדולה. בדרך כלל משמשת האות הרגילה, אך בתחילת משפט (ובמקרים נוספים) באה אות גדולה. דוגמה: a (קטנה), A (גדולה). באלפבית העברי משתנה צורתן של האותיות כמנפצ כאשר הן מופיעות בסוף מילה, לצורה ךםןףץ.
צורתן של האותיות המקובלת בימינו משקפת התפתחות של אלפי שנות כתיבה, שבמהלכן חלו שינויים מהותיים בצורתן של האותיות. האותיות הן: א, ב, ג, ד, ה, ו, ז, ח, ט, י, כ, ל, מ, נ, ס, ע, פ, צ, ק, ר, ש, ת.
אמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם (באנגלית: The Convention on the Prevention and Punishment of the Crime of Genocide) אומצה על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות בהחלטת האו"ם 260 ב-8 בדצמבר 1948 ונכנסה לתוקף ב-12 בינואר 1951, בעקבות מלחמת העולם השנייה והשואה.
האמנה היא פרי עבודתו של רפאל למקין, עורך דין יהודי ואזרח בלארוסי, שהיגר לארצות הברית וחקר את נושא רצח העם. למקין שטבע את המושג "ג'נוסייד", היה נחוש בדעתו לגבש מסמך רשמי שיעזור במניעת מקרי הג'נוסייד ואף יעניש את מבצעיו, ולכן הגיש לעצרת האו"ם את מסקנותיו, שנבעו בעיקר מחקר מקרי רצח העם הארמני, השואה והשמדת הצוענים במלחמת העולם השנייה.
האמנה קובעת כי "רצח עם" הוא הרג בני אדם או פגיעה חמורה בהם, בגלל השתייכותם לקבוצה לאומית, אתנית, דתית וגזעית, ומתוך כוונה להשמיד השמדה גמורה או חלקית את חברי הקבוצה, ללא קשר לאשמה אישית. השמדת קבוצות אנושיות שלמות מזעזעת את מצפונו של המין האנושי וגורמת לאובדן לאנושות כולה, מבחינת התרומה התרבותית או כל תרומה שתרמו קבוצות אלו, והיא נוגדת את החוק המוסרי ואת רוחו ומטרותיו של האו"ם. מקרים רבים של פשעים מסוג רצח עם התרחשו כאשר קבוצות גזעיות, דתיות ואחרות הושמדו, במלואן או בחלקן. העונש על פשעים אלו הוא עניין בין־לאומי.
ישראל הצטרפה לאמנה ב-17 באוגוסט 1949 ואשררה אותה ב-9 במרץ 1950. חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, תש"י-1950 התקבל בכנסת ב-29 במרץ 1950.
עיקרי האמנה
"בעלי האמנה הזאת, לאחר שעיינו בהצהרה שניתנה מאת עצרת האומות המאוחדות בהחלטה מספר 96 מיום 11 בדצמבר 1946, האומרת שהשמדת-עם הוא פשע על פי החוק הבין־לאומי, והוא בניגוד לרוחן ולמטרתן של האומות המאוחדות ולשמצה בעיני העולם התרבותי, ומתוך הכרה שבכל הדורות הייתה השמדת-עם גורמת אבדות גדולות לאנושות ובהיותם משוכנעים שכדי להסיר מעל המין האנושי את השוט הנתעב הזה דרוש שיתוף פעולה בין־לאומי, באו לכלל הסכם, לאמור:
סעיפים 10, 11, 12: בעלי אופי מינהלי.
חוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת-עם, תש"י-1950
נתקבל בכנסת ביום י"א בניסן תש"י (20 במרץ 1950)
החוק מאמץ את ההגדרות לרצח עם כפי שהן מופיעות באמנה, וכן את היקף התחולה. העונש הקבוע בחוק הוא מוות (בנסיבות מקלות - עשר שנות מאסר לפחות); נאשמים לא יוכלו לטעון לזכותם כי ביצעו את מעשיהם בגלל צורך או חובה משפטית; על עבירות בחוק זה לא חלה התיישנות, והוא חל גם על מעשה שנעשה מחוץ לישראל.
יישום האמנה
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם נכתבה לאור הצורך שעלה לטיפול ומניעה באשר למעשי רציחות שיטתיות של אוכלוסיות שהתבצעו במשך דורות. טרם קבלת האמנה בעת התרחשות פרעות, אסור היה למדינות להתערב בענייניה הפנימיים של המדינה. ניסוח האמנה היה תקיעת יתד בזירה הבין־לאומית בהכרה בג'נוסייד כעניין בין־לאומי שיש למנוע אותו או לחלופין להביא את המבצעים לדין. ניתן לראות כי האמנה אכן יושמה בפסקי דין מרכזיים של בית הדין הפלילי הבין־לאומי וכן בפסקי דין של מדינות נוספות. וכי בעצם קיומם של פסקי הדין הללו ניתן לראות את יישומה של האמנה בדין הבין־לאומי. עם זאת, היה קושי ביישום האמנה בשל החשש של מדינות לנקוט צעד כלפי מדינה אחרת ולהתערב בנעשה בה, שכן מדינות נמנעות מהתערבות יתר במדינות זרות. קושי נוסף, טמון בעברן של מדינות שהיו מעורבות בביצוע פעולות טבח ואינן רוצות שיישום האמנה יביא לשיפוטן על מעשים כאלו.
רואנדה
רצח העם שהתרחש ברואנדה, נבע מסכסוך בין שני שבטים, קבוצות אתניות, הגרות באותה מדינה. שבט ההוטו, שהיה בשלטון, רצח יותר מחצי מיליון מבני הטוטסי, שהיוו מיעוט במדינה. קיצוניות השנאה של ההוטו כלפי הטוטסי היוותה את הסיבה העיקרית לכך שהתכנון של רצח העם הצליח. גם לתקשורת היה פן משמעותי אם לא מרכזי וחשוב ביותר ברצח העם. ברדיו הושמעו דברי הסתה כנגד הטוטסי, אשר הוצגו כזרים, בוגדים, גנבים ורוצחים. הרדיו העביר את המסר שהרצח לגיטימי ורצוי ויש אישור וסמכות. ההסתה בתקשורת הקלה על ארגון הרצח והוצאתו לפועל. לאחר רצח העם, מועצת הביטחון של האו"ם הקימה את בית הדין הפלילי הבין־לאומי ברואנדה – ה-ICTR שמטרתו הייתה לתבוע את האנשים האחראים לג'נוסייד שקרה ברואנדה. בית הדין הרשמי ממוקם בטנזניה, אך יש לו שלוחות ברואנדה. מאז ייסודו, האשים 93 בני אדם אשר אחראים לפשעים נגד האנושות שבוצעו ברואנדה ב-1994, כנגד אמנת ז'נבה. אחד מאותם אנשים הוא ז'אן קאמבאנדה שהיה ראש הממשלה משבט בני ההוטו אשר היה ממתכנניו העיקריים של הרצח. במשפט שנערך נגדו, התובע של בית הדין הבין־לאומי מציין את האמנה למניעתו והענשתו של הפשע רצח עם. התובע מציין את ההגדרה לרצח העם כפי שהיא כתובה באמנה- כוונה להרוס בכלל חלקיה קבוצה בעקבות הלאום שלה, הגזע או הדת שלה. כמו כן, הוא מציין את חמשת המעשים המגדירים רצח עם כלפי קבוצה מסוימת. השימוש באמנה אוזכר בפסק הדין כדי להראות כי קאמבאנדה ביצע רצח עם והפר את אמנת ז'נבה, האמנה למען זכויות אדם והאמנה למניעתו והענשתו של פשע השמדת עם. השימוש באמנה ובהגדרת הרצח השמדת עם עולה בקנה אחד עם יישומה של האמנה בעולם.
דארפור
רצח העם שבוצע בדארפור מוגדר כיום כג'נוסייד הראשון של המאה ה-21 וכאחד מהמשברים ההומניטריים העולמיים הקשים ביותר. הרקע לרצח עם היה עקב מלחמת האזרחים שפרצה לאחר קבלת העצמאות של סודאן ב-1956.בדרום סודאן התגורר רוב של נוצרים המאמינים באמונות אפריקאיות מסורתיות, ובצפון סודאן התגוררו בעיקר ערבים מוסלמים. מלחמת האזרחים נבעה מהבדלי פיתוח בין האזורים וכן אי יציבות פוליטית והייתה למלחמת האזרחים הארוכה ביותר באפריקה עם שני מיליון קורבנות וארבעה מיליון פליטים. דארפור היווה אזור טריטוריאלי מרכזי שסבל ממלחמת האזרחים בצורה ישירה. המלחמות ואי היציבות הפוליטית הביאו למצב שחבל דארפור הוזנח על ידי המדינה. בנוסף היווה אזור מרכזי במאבק בין סודאן ולוב. שילוב המאבקים על הטריטוריה, הרעב ששרר, והתשתיות הרעועות באזור, יצרו גלי רעב מתמשכים. הסיוע המדינתי שהעניקה סודאן לחבל הארץ לא היה מספק, דבר שגרם להרבה פליטים לזרום לעיר הבירה. נוצרה אפליה בהקצאת המשאבים במדינה, וכיוון ומערכת הבריאות לא הייתה מפותחת בדארפור לא היו כמעט משאבים. הסיבות הללו גרמו להתגבשותן של קבוצות מורדים מדארפור שמאסו מהיחס כלפיהם ויצאו למאבק אלים כנגד הממשלה. ב-2003 ממשלת סודאן החלה לנקוט אמצעים קיצוניים כנגד המורדים. הופצצו כפרים מהאוויר, על ידי חומרי נפץ מאולתרים ומיגים. המיליציות גרמו להרס כפרים, שרפו בתים ואנשים בתוכם וביצעו אונס המוני. צבא סודאן פעל בעיקר מהאוויר בעוד כוחות הקרקע היו הג'נג'וויד, ערביי דארפור מהשכבות החלשות ופושעים משוחררים שסודאן חימשה, על אף הכחשתה אליהם. ממשלת סודאן הציגה את אירועי דארפור כמרידה שיצאה משליטה. סודאן תפסה עצמה כפריפריה מוסלמית, אשר יצרה היררכיה גזעית בין הערבים בסודאן שהם המוסלמים ה"אמיתיים" לבין האפריקנים, שהם כביכול הנחותים יותר. גישה זו גרמה לממשלת סודאן לבצע את המעשים העלולים לעלות בגדר ג'נוסייד, בדארפור. בפסק הדין של בית הדין הבין־לאומי כנגד עומאר חסן אל בשיר, ראש ממשלת סודאן אשר היה בראש המעשים שבוצעו בדארפור, ניתן לראות את יישומה של האמנה למניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם. בפסק הדין, מצוינים מעשיו של אל בשיר כג'נוסייד לפי הגדרתה של האמנה בסעיף 2. בית הדין מאשים את אל בשיר בפשעים כנגד האנושות ומשתמש בהגדרת ג'נוסייד כדי להראות כי ביצע פשעים אלה וכי הפר בצורה מהותית זכויות אדם. בנוסף, בעצם עמידתו של אל בשיר לדין בבית הדין הבין־לאומי ניתן לראות את יישומה של האמנה לפי סעיף 6, המטיל את שיפוטו של אדם הנאשם במעשים המוגדרים בסעיף 2 לבית משפט המוסמך לכך במדינה בה בוצע המעשה או לחלופין בבית משפט פלילי בין־לאומי. פסק הדין מאשים את אל בשיר בפשעיו כנגד האנושות לפי אמנת ז'נבה, האמנה למען זכויות אדם והאמנה למניעתו וענישתו של פשע השמדת עם. מכאן נראה כי האמנה, אשר יסודותיה באים לידי ביטוי בפסק הדין, משמשת מסמך מרכזי יחד עם אמנות אחרות בהאשמת אל בשיר ברצח עם. מכאן נראה כי מקרה דארפור מהווה אירוע של יישום האמנה.
סרביה ובוסניה
בסיכום פסק הדין של בוסניה הרצגובינה לסרביה סיכם בית המשפט הבין־לאומי ה-ICJ את יישום האמנה למניעתו וענישתו בדבר הפשע השמדת עם. בבית המשפט הדיון נסוב על אופי יישום האמנה, האם באופן מלא או חלקי. בנוסף דנו באחריות המדינה כלפי אורגניה לג'נוסייד. בית המשפט קבע שהאמנה מטילה מספר חובות על המדינות החתומות עליה, הן למניעה והן לענישה של רצח עם. במקרה דנן הסרבים רצו לטהר את האזור ממוסלמים שחיו בסביבתם ועל כן ביצעו טיהור אתני. על פי פרשנותו של בית המשפט ניתן לסווג "טיהור אתני" כרצח עם על פי סעיף 2 לאמנה. כפועל יוצא יש צורך להראות כוונה ספציפית להשמדת הקבוצה המוגנת. בית המשפט טען שלאור הראיות שהוצגו ב-ICTY רוב הקורבנות היו מהקבוצה המוגנת, הוכחה לכך שהייתה כוונה ספציפית להשמדת קבוצה זו. בית המשפט בחן האם מדינה יכולה לחוב באחריות פלילית על מעשי אורגניה, על פי הדין הבין־לאומי חוק אחריות המדינה, מחייב קבלת אחריות המדינה על פעילות של אורגני המדינה בהנחה שהוא פעל על פי דרישת המדינה ובהתאם להנחיותיה. המסקנה אליה הגיע בית המשפט הייתה שסרביה לא ביצעה רצח עם לאור הראיות שהונחו על שולחנו, אך נקבע כי סרביה לא מנעה את ביצועו של רצח העם על ידי אנשי ה- VRS. גנרל מילושביץ', הואשם מכוח סעיף 1 לאמנה על כך שידע על פעולות ה-VRS ולא פעל למניעת הרציחות. בנוסף נכשל בחובתו לשתף פעולה עם ה-ICTY, ומכאן הפר גם את סעיף 6 לאמנה שטוען לסמכות שיפוט של בית דין במדינה בה התבצעו האירועים.
יישום האמנה בישראל
האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם אשר אומצה ב-1948 בעקבות השואה, נכנסה לתוקף ב-1951. ישראל, החלה ליישמה ונחקק בעקבותיה החוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, תש"י-1950. החוק, הפך משמעותי בפרשת אייכמן כעדות ליישום האמנה.
ע"פ 336/61 אדולף אייכמן נ' היועץ המשפטי לממשלה
ערעורו של אייכמן התקיים בשנת 1961, וטענותיו היו על הפרת הדין הבין־לאומי שכן מדינת ישראל מפרה את ההלכה של אי התערבות במדיניות הפנים של גרמניה בכך שדנה אותו במדינת ישראל על פי דינה הפנימיים. אייכמן טען כי על מדינתו לשאת באישומים נוכח העובדה שהוא מהווה אורגנה ופעל כשליחה, ועצם שפיטתו כאינדיבידואל מהווה התערבות בדין הגרמני. בנוסף נאמר כי בשל העובדה שמדינת ישראל חתומה על האמנה, סעיף 6 מחייב כי המשפט יתקיים במדינה בה התבצע הפשע ולכן ההליך פסול. בעקבות טענותיו, ישראל טענה שפשעים מסוג זה מביאים לתוצאות מזיקות וקטלניות בזירה הבין־לאומית, מכאן שיש אינטרס בין־לאומי להכיל עליהם את עיקרון הסמכות אוניברסלית. בית המשפט המחוזי מציין את סעיף 1 לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם, המציין כי העקרונות הטמונים באמנה היו חלק מהמשפט הבין־לאומי המנהגי טרם אשרור האמנה. הפשעים אשר קבע החוק בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם מסווגים כפשעים נגד האנושות לפי המשפט הבין־לאומי, ואלו נאסרו מאז ומתמיד על ידי המשפט המנהגי. מעשים אלו הם בעלי אופי פלילי אוניברסלי הגוררים אחריות עונשית אינדיבידואלית. מכאן כי הכנסת בחקיקת חוק זה הגשימה את הוראותיו של המשפט הבין־לאומי. בנוסף ניתן לראות בחוק זה את יישומה של האמנה שכן סעיף 5 לאמנה קובע כי על המדינות החתומות עליה לחוקק במסגרת המשפט הלאומי חוקים הדרושים להפעלת הוראות האמנה. מכאן נראה כי לאור אשרור האמנה ישנה סמכות אוניברסלית המתירה לישראל לשפוט את אייכמן בגבולותיה. ערעורו של אייכמן נדחה וגזר דינו התבצע ב-31 במאי 1962 בכלא רמלה ואפרו הושלך לים, מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל. ניתן לראות בפסק דין זה את יישומה של האמנה ואת ביסוסו של החוק המיישם את האמנה בישראל.
פס"ד אלכסנדר צבטקוביץ נ' היועץ המשפטי לממשלה
אלכסנדר צבטקוביץ, היה חייל ביחידת החבלה העשירית של הצבא הסרבי ונטל חלק במעשי ההרג שהתבצעו בחוות ברנייבו. היחידה רצחה כ-1000 גברים בוסנים מוסלמים בכוונה להשמיד במלואה או בחלקה את האוכלוסייה הבוסנית המוסלמית. ישראל, נתבקשה להסגיר את צבטקוביץ לבוסניה שכן ישראל ובוסניה חתומות על האמנה האירופית בדבר הסגרה. בערעורו של צבטקוביץ' לבית המשפט העליון בישראל הוא טוען מספר טענות, אשר אחת מהן היא כי האשמתו בפשע רצח עם איננה מבוססת על תשתית ראייתית מספקת. בית המשפט מצידו דוחה טענה זו וטוען כי ישנן דיי ראיות לכך שהטווח בחוות בריינבו הוא מעשה של רצח עם, זאת גם על פי פסק הדין שניתן בנושא על ידי ה-ICTY. כיוון והמטרה המוצהרת של הסרבים הייתה להוציא להורג את הגברים המוסלמים, נראה כי מדובר באחת מפעולות החיסול שתוכננו באופן שיטתי וכחלק ממדיניות מאורגנת של צבא סרביה. מכאן שבית המשפט טוען כי אין בטענתו של צבטקוביץ' כדי לערער על התשתית הראייתית המוכיחה כי בוצע רצח עם לפי האמנה למניעתו וענישתו של פשע השמדת העם. הקו שהנחה את בית המשפט בבחינת הראיות היה סעיף 2 לאמנה וכן החוק למניעתו וענישתו של פשע השמדת עם. בית המשפט העליון בערעור מקבל את החלטת בית המשפט המחוזי כי יש תשתית ראייתית מספקת לפעול לפי סעיף 9 לחוק ההסגרה וסעיף 8 לחוק בדבר מניעתו וענישתו של פשע השמדת עם ולהסגיר את צבטקוביץ' לבוסניה ושם יישפט על רצח עם שביצע.
קון דאו
קון דאו או קונדאו (בוייטנאמית: Côn Đảo) הוא ארכיפלג ונפה במחוז בה ז'יה-וונגם טאו באזור דרום מזרח  בווייטנאם.
גאוגרפיה
הארכיפלג ממוקם כ- מוונג טאו וכ- מהו צ'י מין סיטי. הארכיפלג כולל 16 איים ואיונים הרריים. שטח הקרקע הכולל מגיע לכ-. כמו כן גרים באזור האכריפלג 8,360 תושבים (נכון לשנת 2014).
שדה התעופה קון דאו נמצא על האי הגדול ביותר בארכיפלג, האי קון שון.
היסטוריה
ב-16 ביוני 1702, חברת הודו המזרחית הבריטית של ממלכת אנגליה ייסדה יישוב על האי קון שון כמתחם לספינות שעוברות בין הודו לסין. שלוש שנים מאוחר יותר, ב-2 במרץ 1705, שכירי חרב בוגיים שנשכרו על ידי האנגלים כבשו והרסו את המתחם וגירשו את המתיישבים שנותרו.
במהלך המלחמות הפנימיות שהיו בממלכת נגויין, הנסיך ג'יה לונג חתם עם צרפת על חוזה ורסאי  ב-1787. באמנה זו, הנסיך העביר את האיים לצרפת בתמורה לסיוע צבאי. עם זאת, האמנה בוטלה מאוחר יותר מפני שצרפת לא סיפקה אף סיוע צבאי.
האיים היו אצל ידיים צרפתיות רק לאחר כיבוש האיים ב-1861. במהלך הודו-סין הצרפתית, האי קון שון נודע לשמצה בשל מתקני העונשין שהיו על האי. לאומנים ומהפכנים וייטנאמים וקמבודים נשלחו למתקני העונשין כדי לרצות את עונשם בגין פעילות אנטי-צרפתית.
הפארק הלאומי קון דאו
רבים מהאיים קיבלו מעמד מיוחד ב-1984, כחלק מהפארק הלאומי קון דאו. מאוחר יותר, האזור הורחב ב-1998. בין המינים שנמצאים בסכנת הכחדה, וניתן לראות בפארק הלאומי הם צבי ים קרניים, צבי ים ירוקים, דולפינים ותחשי המשכן.
ג'ק מקיני
ג'ון פול "ג'ק" מקיני (באנגלית: John Paul "Jack" McKinney; 13 ביולי 1935 – 25 בספטמבר 2018) היה מאמן כדורסל אמריקאי, אשר אימן בליגת המכללות האמריקאית ובליגת ה-NBA בין השנים 1960–1984. ב-6 עונותיו כמאמן ראשי ב-NBA רשמו קבוצותיו מאזן כולל של 136 ניצחונות ו-215 הפסדים (38.7%).
ראשית חייו
מקיני נולד וגדל בעיר צ'סטר שבפנסילבניה, וכתלמיד "תיכון סנט ג'יימס" המקומי שיחק כדורסל תחת המאמן ג'ק רמזי, חבר היכל התהילה של הכדורסל לעתיד.
בין השנים 1953–1957 למד באוניברסיטת סנט ג'וזף אשר בפילדלפיה, וב-3 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 4.0 נקודות בממוצע למשחק, מעמדת הרכז. בעונת 1955/1956 חזר לשתף פעולה עם רמזי, אשר מונה אז למאמן הקבוצה.
בליגת המכללות
בין השנים 1960–1965 שימש כעוזר מאמן באוניברסיטת סנט ג'וזף, תחת ג'ק רמזי. בעונת 1960/1961 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לשלב פיינל פור טורניר אליפות המכללות, בטרם הפסידה בחצי הגמר מול אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אותה הובילו ג'ון האבליצ'ק וג'רי לוקאס.
בליגת ה-NBA
בין השנים 1974–1976 שימש כעוזר מאמן במילווקי באקס, תחת לארי קוסטלו. בשתי העונות רשמה מילווקי מאזן שלילי 38–44. בשלוש העונות הבאות היה עוזרו של ג'ק רמזי בפורטלנד טרייל בלייזרס, עמה זכה באליפות ה-NBA בעונת.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של לוס אנג'לס לייקרס, במקומו של ג'רי וסט. ב-8 בנובמבר 1979, כאשר עמד מאזן הקבוצה על 9 ניצחונות ו-4 הפסדים, נפצע מקיני בראשו בתאונת אופניים, ונאלץ להיעדר ממשחקי הלייקרס במהלך תקופת החלמתו הארוכה. בסופו של דבר מונה עוזרו, פול וסטהד, כמאמן הראשי של הקבוצה, והוביל אותה לזכייה באליפות ה-NBA באותה עונה. ב-8 העונות הבאות זכו הלייקרס ב-4 אליפויות נוספות, תחת שני המאמנים אשר היו עוזריו של מקיני בתקופתו הקצרה כמאמן הלייקרס – וסטהד ופט ריילי. בשנת 2006 אמר ריילי כי אילולא פציעתו, "מקיני בעצמו היה יכול להוביל את הלייקרס לחמש או שש אליפויות".
ביוני 1980 מונה מקיני למאמן אינדיאנה פייסרס במקומו של בובי לאונרד, אשר אימן את הקבוצה ב-12 העונות הקודמות. בעונת רשמו הפייסרס שיפור של שבעה ניצחונות לעומת העונה הקודמת (44–38), על אף עזיבתם של השחקנים אלכס אינגליש ומיקי ג'ונסון, ובסיום העונה זכה מקיני בפרס מאמן השנה. בשלוש העונות הבאות נחלשה הקבוצה, והיא סיימה את עונות ו- במקום האחרון באזור המזרחי. בקיץ 1984 פוטר מקיני מתפקידו.
בתחילת עונת מונה למאמן קנזס סיטי קינגס, אך כבר לאחר 9 משחקים – מתוכם הפסיד בשמונה – התפטר מקיני מתפקידו והוחלף על ידי פיל ג'ונסון.
ב-25 בספטמבר 2018 נפטר מקיני בעיר בוניטה ספרינגס, פלורידה, בגיל 83.
מוצב עישייה
__ללא_תוכן_עניינים__
מוצב עישייה היה מוצב של צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון. המוצב היה ממוקם בפאתי הכפר עישייה, שבו התגוררו כ-3,000 תושבים נוצרים מרונים. מערבית למוצב עישייה שכן מוצב צד"ל ברוש, ומזרחית לו שכן מוצב צד"ל כאוכבא. מצפון למוצב עישייה היו ממוקמים מוצב צה"ל ריחן ומוצב צד"ל סוג'וד. המוצב היה מצפון לעיירה מרג' עיון. המוצב נחשב למסוכן מאוד מפני שהיה רחוק כ־20 קילומטר מהגבול הבינלאומי.
ב-8 ביולי 1993 נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי בעישייה. ב-20 במרץ 1994 נהרגו שני חיילים מחטיבת הנח"ל. החל ממועד הערכות צה"ל על קו "אזור הביטחון" ועד שנת 1994 אויש המוצב על ידי אחת מהפלוגות החטיבתיות של חטיבות גולני, הצנחנים, גבעתי והנח"ל לסירוגין. מהמוצב יצאו פעילויות לכיוון רכס סוג'וד, ע'זלן, ריחן ומעבר חונה - המעבר מאזור הביטחון למובלעת ג'זין שהייתה בשליטת צד"ל בפיקודו של הגנרל אנטואן לאחד.
משנת 1994 הפך המוצב למוצב גדודי. המוצב נועד לשמור על הציר בין העיירה מרג' עיון - עיירת הנוצרים הגדולה בדרום לבנון למובלעת ג'זין. בתקופה בה אויש מוצב ריחן על ידי כוחות צד"ל בלבד נחשב מוצב עישייה למוצב הצפוני ביותר של צה"ל, ואחת ממטרותיו הייתה לשמש כוח גיבוי למוצבי צד"ל הצפוניים סוג'וד, ע'זלן, ערמתא וחונה.
מוצבי צה"ל בקצה הצפוני של רצועת הביטחון (עיישיה, ריחן וסוגוד) נחשבו מסוכנים במיוחד, הן בשל ריחוקם והן משום שהדרכים המובילות אליהם נחשבו כמסוכנות ועמוסות מטעני צד. חזבאללה הצליח להטמין באזורים הללו זירות מטענים רבות, הרבה בזכות הערפל הכבד האופייני לאזור זה של דרום לבנון. חוליות אלו של חזבאללה זכו לכינוי "חוליות הערפל". לחיזוק הגזרה בשנת 1995 הוקם מוצב שני.
עמדת מארב הלילה של טנקים ליד מוצב עיישיה לכיוון מזרח נקראה צרצר 19, העמדה כסתה גם לכיוון דרום מזרח, שכלל גם את הציר הראשי עיישיה-ריחן. צרצר 19 עצמו לא היה נצפה מהמוצב ולכן הייתה פתיחת ציר של כמה מאות מטרים לעבר העמדה. עמדת מארב נוספת של טנקים נקראה צרצר 20 והייתה ממוקמת על הר השמיס לכיוון פתחת הג'רמק.
מבנה המוצב
המוצב הוקם על גבעה ששולטת על המרחב שמסביבה. המבנה שלו היה כמו רוב המוצבים – סוללת עפר גבוהה שהקיפה אותו, עם עמדות שמירה ותצפית. היה בו בניין חמ"ל, מטבח, חדר אוכל, חדר תדריכים, שירותים ומקלחות, מגורים בתוך 'צוללות' (בונקר), מגורי סגל, מגורי חיל קשר ואנשי מודיעין, משטח לטנקים ונגמ"שים. כמו כן, מחוץ למוצב היה מנחת מסוקים מאולתר.
דרכי ההגעה למוצב
משער פאטמה שעל הגבול הבינלאומי יצאה הדרך המובילה למוצב עישייה. היא עברה דרך הכפר כילא לכיוון הבופור, לגשר חרדלה שמעל נחל הליטני ומשם צפונה. הציר, מדרום לצפון, נקרא בלשון הצה"לית 'חנף'. בשנות ה־90 סלל צה"ל ציר נוסף שעלה מגשר חרדלה לעישייה, שנקרא 'דרשנות'.
מוצב עישייה פונה ופוצץ בעת נסיגת צה"ל מלבנון במאי 2000.
נשמת כל חי
נשמת כל חי היא תפילה הכלולה בפסוקי דזמרא בשבתות ובחגים וכן בהגדה של ליל הסדר.
מקור התפילה
התפילה, בנוסח הקרוב לזה המופיע כיום בסידורים, נמצאת במשנה תורה לרמב"ם, ובדילוגים של וכו' בסדר רב עמרם גאון (הקטע מ"מי ידמה לך" עד "ובקרב קדושים תתהלל" חסר לגמרי מסדר רב עמרם גאון). חלק מתפילת נשמת כל חי, הפותח במילים "ואילו פינו מלא שירה כים", תוקן בזמן המשנה, והשתמשו בו לברכת הגשמים. ב, מצוינת דעת רבי יוחנן ש"ברכת השיר", שעל פי המשנה יש לאומרה בליל הסדר, היא "נשמת כל חי". הדעות חלוקות האם רבי יוחנן התכוון לכל התפילה המוכרת לנו או שרק את החלק הראשון (עד "לך לבדך אנחנו מודים") יש לומר בליל הסדר, וכלל לא הכיר את כל תפילת נשמת כיחידה אחת.
על פי הדעה האחרונה, תפילת נשמת השלמה הורכבה בתקופת הגאונים משלושה חלקים:
יש המייחסים את חיבור התפילה השלמה לפייטן בשם שמעון בהתאם לאות הראשונה של חמישה חלקים בתפילה, מהסוף להתחלה: שוכן עד, מי ידמה, עד הנה עזרונו, ואילו פינו, נשמת. יש המייחסים את התפילה לתנא שמעון בן שטח. אחרים ייחסו את תפילת נשמת כל חי לפטרוס הנוצרי ששמו העברי היה שמעון, למשל בהתאם למסופר בספר תולדות ישוע. בעל מחזור ויטרי שהביא דעה זו שלל אותה בחריפות מכל וכל.
לפי האבודרהם, שם המחבר הוא "יצחק" בהתאם לראשי התיבות של ישרים, צדיקים, חסידים וקדושים, ושם אשתו הוא "רבקה", בהתאם לראשי התיבות תתרומם, תתברך, תתקדש, תתהלל.
מרי אסטל
מרי אסטל (באנגלית: Mary Astell; 1666–1731) הייתה הוגת דעות אנגליה, ממבשרות הפמיניזם המוקדמות, שכתבה בזכות הזדמנויות חינוך שוות לנשים.
ביוגרפיה
אסטל גדלה במשפחה בעלת אמצעים בניוקאסל באנגליה. היא הייתה בת לאב אנגליקני שמרן ומלוכני, שניהל חברה מקומית לפחם. בילדותה קיבלה חינוך בלתי פורמלי, אך מקיף, מדודה, איש כמורה לשעבר, אשר בשל נטייתו למשקאות חריפים גורש משורות הכנסייה.
כאשר הייתה אסטל בת 13, מתו אביה ודודה, והותירו אותה ללא נדוניה. שאר נכסי המשפחה הושקעו בחינוכו הגבוה של אחיה הגדול, ומרי ואמה עברו לגור עם דודתה.
בשנת 1688, כאשר הייתה מרי בת 22, מתו גם אמה ודודתה, ומרי עברה ללונדון. שם החלה להיות מוכרת בחוגי נשים בעלות נטייה לספרות ואומנות שפעלו בלונדון באותו הזמן, כליידי מרי צ'אדלי, אליזבת תומאס, ג'ודית דרייק, אליזבת אלסטוב וליידי מרי וורטלי מונטגיו שסייעו לה ופרסמו את יצירותיה. מרי זכתה לחסדו של הארכיבישוף מקנטרברי, ויליאם סנקרופט, שסייע לה באופן כספי והציג אותה בפני מוציאים לאור.
בתחילת העשור העשירי של המאה ה-17 התכתבה אסטל עם הפילוסוף ג'ון נוריס מבמרטון, לאחר שקראה את ספרו "Practical Discourses, upon several Divine subjects" (שיח מעשי על מספר נושאים שמימיים). ההתכתבות מאירה את מחשבותיה של אסטל בנוגע לאל ולתאולוגיה. נוריס סבר שהמכתבים ראויים לפרסום, וקיבל את הסכמתה של אסטל לפרסמם תחת הכותרת "Letters Concerning the Love of God" (מכתבים המספרים על אהבת האל) ב-1695. שמה לא הופיע בספר, אך עד מהרה התגלתה זהותה, וסגנון כתיבתה זכה לשבחים.
אסטל מתה ב-1731, מספר חודשים לאחר שעברה ניתוח כריתת שד בשל גידול שפשה בחזה. את ימיה האחרונים בילתה בבדידות בחדרה, בו הוצב כבר ארון מתים, והתייחדה עם אלוהיה. כיום ידועה אסטל בשל יכולתה לשיח חופשי הן עם גברים והן עם נשים בתקופתה, ובשל היותה הראשונה שהעלתה את מעמד הנשים בחברה לדרגה של ויכוח פילוסופי, מבלי להתבסס על טיעונים היסטוריים, בדומה לניסיונות שנערכו לפניה. בכך הושפעה מהפילוסוף דקארט, שהתאוריה שלו על הדואליזם של הגוף והשכל איפשרה לאסטל לקדם את הרעיון שנשים בורכו באותה מידה של שכל כגברים, ולכן אין להתייחס אליהן באופן הגרוע בו התייחסו אליהן. אנשי ההשכלה בני דורה, ואלו שיגיעו אחריה, כז'אן-ז'אק רוסו, החלו להטיף לדעה כי האדם מטבעו נולד חופשי, בניגוד לסדר האבסולוטיסטי הפאודלי הישן, בו נולד האדם כשהוא כבול למערכת של הירארכיה חברתית נוקשה. משפטה של מרי אסטל המתייחס לדעות אלו, והמצוטט בכתבי הפמיניסטיות עד היום הוא - "אם כל הגברים נולדו חופשיים, מדוע נולדו כל הנשים משועבדות?".
פסיכה
פסיכה (לטינית: Psyche) היא דמות מהמיתולוגיה הרומית. היא מתוארת כנערה יפה שעוררה את קנאתה של ונוס. חמור הזהב (או "מטאמורפוסיס") של לוקיוס אפוליוס, מסביבות שנת 150 הוא המקור היחיד לסיפור, למרות שככל הנראה השתמש אפוליוס בסיפור מוקדם יותר ושינה אותו כך שיתאים לשאר החיבור.
סיפור קופידון ופסיכה של אפוליוס
פסיכה הייתה הצעירה מבין שלוש אחיותיה, ועל פי האגדה הייתה כה יפה עד כי כולם העריצוה וכינו אותה: "ונוס החדשה". כל מעריציה ראו רק את יופייה החיצוני, אך איש לא ההין לשאתה לאישה. הוריה של פסיכה פנו בדאגה רבה לאוראקל של אפולו, וזה התנבא כי יש להפקירה על ראש צוק לגורלה, כיוון שנגזר עליה להינשא למפלצת נוראה דמוית נחש.
ונוס, אלת האהבה, התקנאה ביופייה של פסיכה, בת התמותה, והטילה על קופידון, בנה, לרדת לארץ ולגרום בעזרת חצי הזהב שלו לכך שפסיכה תתאהב באיש המכוער ביותר בתבל. קופידון הסכים, אך בהביטו בפסיכה, הוא מתאהב בה בעצמו, ולקח אותה מראש הצוק עליו הופקרה, השמימה אל ארמונו.
קופידון אסר על פסיכה להביט בו, על מנת שלא תגלה את זהותו האמיתית, וכך חיו בני הזוג בארמון מפואר מרוצף באבני חן וזהב, ובמשרתים בלתי נראים, כשפסיכה האומללה לא יכולה הייתה להביט בבן זוגה. המפגש היחיד בין בני הזוג התרחש כל לילה, כאשר קופידון הגיע למיטת הזוג ועינג את פסיכה בעדינות ובאהבה מלאת רוך. אט אט, פסיכה התרגלה לחיי הנישואים הללו ואהבתה והערכתה לבן זוגה גברו, ולכן, כשקופידון חזר והזכיר לפסיכה את האיסור הגמור, זו צייתה לו. באחד הימים, באו אחיותיה של פסיכה לביקור וגילו את הפאר בו מצויה אחותן האהובה. כשהן שאלו אותה על בעלה, ענתה פסיכה בצורה עמומה וחסרת היגיון. אחיותיה הקנאיות, בינן לבין עצמן, החליטו להיפטר מאותו בעל מסתורי. הן שכנעו את אחותן הקטנה שמדובר במפלצת, המעוניינת לאכול את הילד אשר פסיכה נשאה בקרבה, והציעו לפסיכה את התוכנית הבאה: באישון הליל, אחרי שזו תוודא שבעלה נרדם, עליה להדליק בחשאי את העששית ולרצוח אותו, וכך ייפול בחלקן העושר הרב שנמצא באותו משכן אלים, בו מתגוררת אחותם. פסיכה הסכימה: היא הדליקה את העששית כדי לחפש את כלי הנשק, אך להפתעתה הרבה לא ראתה יצור מפלצתי, אלא גבר יפה תואר, שיערו מוזהב, גופו כליל השלמות, ישן וכנפיו מונחות על גבו בלא תנועה: קופידון, אל.
מתוך בהלה ותדהמה הפילה את העששית ושעוות הנר פצעה את כנפיו של קופידון שהתעורר ונס מהמיטה בכוחותיו האחרונים. פגוע, פיזית ונפשית, מהבגידה הצורבת, הוא חזר לאמו. מרגע זה ואילך, התחיל מרדפה הנמרץ של ונוס לנקמה. היא גילתה שאפילו בנה התאהב בפסיכה, ובעצת חברותיה וחבריה האלים ניסתה לחבל בחייה של פסיכה.
אולם, פסיכה הצליחה לעבור את מבחניה של ונוס, לעיתים בעזרת אלים רחמניים, ולעיתים בעזרת טוב ליבה ותמימותה, אך כוחה ותקוותה הלכו ופחתו. באחד המבחנים של ונוס, נכשלה פסיכה ונותרה ללא רוח חיים על הקרקע, או אז הגיע אהובה קופידון והציל אותה ממוות. בכל אותה העת, ידידיה של ונוס ניסו לשכנעה שפסיכה היא נערה ראויה לבנה, למרות היותה בת אנוש, ובנוסף שנשאה בבטנה את פרי אהבתם. בתם, אשר נולדת, נקראת "עונג" (hedone).
פסיכה החליטה לנקום באחיותיה, וסיפרה לכל אחת בנפרד, שקופידון עזב מאהבה אליה. כל אחת מהאחיות הגיעה בתורה לארמון שעל פסגת ההר, ונפלה אל מותה, שכן הרוח לא נשאה אותן לעבר הארמון כבעבר. סופו של הסיפור, בחגיגות הנישואין של קופידון ושל פסיכה ובעלייתה למשכן האלים.
סמליות בסיפור
די להביט בפירוש שמות הגיבורים הראשיים: אמור - אהבה ופסיכה - נפש. תמות נוספות ראויות לדיון נוגעות במשמעותו של המבט באהבה, יתרונותיו של העיוורון, במחיר הסקרנות, באהבת הבצע ובכוח האהבה להוריד את האוהב לשפל המדרגה המוסרית אך גם להעלותו לדרגת האלים.
מבצע מדינה
מבצע מדינה היה מבצע במלחמת העצמאות, שערכה חטיבת אלכסנדרוני, ב-13 במאי 1948, יום לפני הכרזת המדינה. במבצע נכבש הכפר הערבי כפר סאבא. לחטיבה נגרמו עשרות הרוגים, רובם בחסימות שהוצבו לצורך בידוד שדה הקרב העיקרי. במקביל למבצע זה נערך, על ידי כוח חי"ם מישובי השרון, ואחר כך גם כוחות מהחטיבה, קרב לכיבוש טירה, אשר נכשל, תוך אבדות כבדות לתוקפים.
רקע
מאז תחילת מלחמת העצמאות, כפר סאבא, אשר נמצאה כ-2.5 ק"מ מצפון מזרח לכפר סבא (כיום שכונת יוספטל בתחומי העיר), היוותה איום על ביטחון היישובים העבריים בסביבתה. לערביי המקום נוספו בהמשך כוחות של 'צבא ההצלה', וכן סיוע של משוריינים. כוחות 'אלכסנדרוני' הגיבו בהתקפות על הכפרים הערביים באזור, כמו גם על התחבורה הערבית.
ב-9 במאי 1948 הותקפה המושבה באש כבדה ובחסותה קרבו שלושה משוריינים עד לבאר המרכזית של כפר סבא ופוצצוה.
כדי לבודד את שדה הקרב, הוקצתה פלוגה להצבת חסימות למניעת החשת תגבורות ערביות מכיוון קלקיליה ומכיוון ג'לג'וליה.
לקראת המבצע, ובשל קוצר הזמן להכנות, נערכה ב-12 לחודש תצפית על המקום מקיבוץ רגבים, ששכן אז באזור כפר סבא, כשני ק"מ מערבה ליעד. באותו לילה נערך בנוסף סיור מפקדים במבואות הכפר.
כיבוש כפר סבא הערבית
ההתקפה על כפר סאבא נערכה ב-13 במאי. לאחר הרעשת מרגמות, בשעה 13:00 החלה הסתערות בכוח של שתי מחלקות מגדוד 33, ובמהלכה נפצע מ"כ אחד. לאחר כשעה וחצי היה הכפר בידי הגדוד, תוך מנוסת תושבי הכפר ונושאי הנשק. במהלך ההשתלטות על הכפר נפצע אחד המ"מים. לאחר הכיבוש נכנסו לכפר שתי פלוגות, הפלוגה המסייעת של גדוד 33 ופלוגה מגדוד 32, על מנת להתבסס בו לצורך הגנה. הערבים, אשר נעזרו במשוריינים, ניסו מספר פעמים לחזור ולכבוש את הכפר. הקרבות נמשכו עד רדת החשכה והכפר נשאר בידי החטיבה.
החסימות
החסימות התמקמו, האחת, בת שתי מחלקות, ב'פרדס האוצר' (במשק האוצר, כיום ממזרח לשיכון קפלן וממערב לבית העלמין 'מנוחה נכונה', בתחומי כפר סבא) שממזרח לכפר סאבא, והשנייה, מחלקה אחת, בא-נבי ימין (בימינו נווה ימין).
החסימה ב'פרדס האוצר' וב'גבעה החומה'
המ"פ, אשר נלווה לחסימה ב'פרדס האוצר', החליט לשפר את מיקום החסימה, על ידי השתלטות על גבעה סמוכה, 'הגבעה החומה', ממנו נראה היה לו כי ייטיב לבצע את תפקידו. אחת המחלקות אכן התמקמה על אותה גבעה, אולם בשל מיעוט כלי עבודה, לא הצליחה להתחפר כהלכה, ובנוסף, מכשיר הקשר שנשאה לא פעל. עם תחילת הקרב החלו לזרום תגבורות לכפר סאבא. בנוסף, נושאי נשק, מבין הבורחים מהכפר, תקפו את החסימות מאחור. עד מהרה הותקף הכוח שעל הגבעה, וסבל אבדות קשות. ניסיון לחלץ את הפצועים ל'בנין האוצר', מבנה בתוך 'פרדס האוצר', נכשל. אמנם המבנה היה ריק, ונתפס ללא קרב, והפצועים הורדו מן הגבעה אל הפרדס, אך הדרך בינם לבין הבניין נותקה על ידי הערבים. כמה מן החיילים שאבטחו את הפצועים נחלצו, אולם הפצועים עצמם - לא.
החסימה בא-נבי ימין
החסימה התמקמה סמוך לכביש כפר סבא-קלקיליה, כדי למנוע מעבר תגבורות מקלקיליה ומג'לג'וליה, אולם התבססה במקום רק לאחר שהסתיים הקרב על הכפר. עם הגיעו, הכוח הניח מטעני נפץ ותבערה על הכביש, לצורך חסימתו במקרה הצורך. זמן קצר אחר כך, הותקפה המחלקה הן על ידי משוריינים מכיוון קלקיליה, הן על ידי רגלים, משני עברי הכביש. שני הפיא"טים שברשות החסימה לא פעלו כהלכה, בין אם בשל חוסר מיומנות, בין אם בשל תחמושת פגומה, וכן החלה להסתמן סכנת ניתוק של הכוח. כיוון שכך, שוגרו מספר חיילים לכפר סאבא בבקשת עזרה. אלה חזרו עם תחמושת נוספת, ועם כיתת תגבורת ולה פיא"ט נוסף. בנוסף, כוח אחר נשלח מן הכפר על מנת לקדם סכנת ניתוק של החסימה. בינתיים חיסלו המשוריינים הערביים את צוות אחד הפיא"טים, הפיא"ט השני התקלקל, והמשוריינים, שגם הצליחו לשתק את המקלע של הכיתה שחסמה את הכביש, התקדמו לעבר כוח החסימה. עם מעברם מעל מטען חומר הנפץ שהונח קודם לכן, נעשה ניסיון להפעילו, אולם המטען לא פעל. כיוון שכך, הופעלו מטעני התבערה. המשוריינים נסוגו, אך אישם המשיכה לגרום אבדות קשות לכוח החסימה. משוריין שנשלח לעזרת החסימה, נפגע על ידי המשוריינים הערביים, ורוב היושבים בו נהרגו. בסופו של דבר, אף כי נתבקשה להחזיק מעמד זמן רב ככל האפשר, נאלצה חסימה זו לסגת.
קרב טירה
כמחצית מן הנופלים במבצע 'מדינה' היו בקרב טירה. בבוקר 13 במאי 1948 יצא כוח חי"ם שהורכב ברובו מכיתות פל"ם (פטרול לוחם, כוח נייד במסגרת החי"ם) מבני המושבים באזור (כפר הס, עין ורד ועוד). מטרת הכוח הייתה ביצוע ירי לכיוון טירה, ובכך לרתק ולמנוע מכוחות ערבים להתערב בקרב בכפר סבא הערבית. בטירה היו לוחמים מקומיים ולוחמים מטייבה וכן לוחמים מ'צבא ההצלה'. הכוח התוקף לא היה מודע לנוכחות האחרונים.
כאשר הגיע הכוח לפאתי טירה, צפו המפקדים על הכפר ונראה היה כאילו הוא נטוש. בשלב זה נתקבלה הפקודה לכבוש את טירה. כבר בתחילת ההתקפה נלכד הכוח בשטח פתוח, באש מכל העברים על ידי ערבים מטייבה הסמוכה, כך שניסיון כיבוש טירה נכשל. רוב הלוחמים נהרגו תוך זמן קצר ורק בודדים הצליחו לסגת. הכוח התוקף ספג אבדות, כולל 24 הרוגים ונעדרים (ארבעה במספר). למחרת תקפה את הכפר פלוגה מגדוד 32, מכיוון רמת הכובש. גם ניסיון זה נכשל, והפלוגה ספגה חמישה הרוגים.
תוצאות הקרב ואחרית דבר
במבצע זה נפלו 29 לוחמים, רובם נפלו בחסימות שעצרו את התוקפים. יחד עם הרוגי קרב טירה, ספגה 'ההגנה' יותר מ-50 הרוגים.
מאלסטרום (דיסני)
מאלסטרום הוא מתקן אפל הממוקם בביתן נורווגיה שבתצוגת העולם בפארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו שבפלורידה. המתקן, שנפתח עם פתיחת הביתן ב-5 ביולי 1988, כולל מסע בסירות דמויות ספינות ויקינגיות דרך סצנות מהמיתולוגיה הנורדית וסצנות המתארות נופים בנורווגיה של ימינו. סצנות אלה משמשים בבובות אודיו אנימטרוניקס רבות. המתקן קרוי על שם המערבולת המיתולוגית מאלסטרום.
ב-5 באוקטובר 2014, המתקן נסגר ובמקומו נפתח מתקן חדש ב-2016 המבוסס על הסרט "לשבור את הקרח".
תיאור המתקן
המבקרים במתקן נלקחים דרך סצנות היסטוריות ומיתולוגיות. הסירות עוברות דרך ביצה ודרך יער בו מצויים טרולים רבים, וכן דרך אזור קרחונים בו מצויים דובי קוטב. באחת הסצנות עוברות הסירות בראש מפל מים הנופל לעבר נהר הזורם לאגם המצוי במרכז פארק השעשועים, והמבקרים רואים לפניהם את חצר הביתן ואת האגם, אולם הסירה יורדת במורד מפל אחר לתוך המתקן, ועוברת דרך סימולציה של סערה בים הצפוני, לרגלי מגדל קידוח נפט. הנסיעה בסירות מסתיימת בסצנה המתארת נמל נורווגי, והמבקרים נלקחים לאולם קולנוע בו רואים סרט על נורווגיה כפי שהייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
במקור היה המתקן אמור להיות מתקן אפל הכולל נסיעה בסירה אך ורק דרך סצנות של המיתולוגיה הנורדית - בעיקר סצנות של מתקפות טרולים. הממנים הנורווגים של הביתן דרשו שמתקן יציג אספקטים שונים של נורווגיה ובעיקר של נורווגיה המודרנית, ועל כן שונה המתקן ומספר סצנות המיתולוגיה הופחת לשתי סצנות בלבד.
נתוני המתקן
במתקן מצוי "מיקי חבוי" - אחד מהויקיניגים לובש קסדה לה אוזני מיקי מאוס.
דוד ילין
דוד יֶלין (י"א באדר ב' ה'תרכ"ד, 19 במרץ 1864 – כ"ב בכסלו תש"ב, 12 בדצמבר 1941) היה מורה, חוקר העברית ואיש ציבור, מראשי היישוב, מייסד מכללת דוד ילין, ממייסדי הסתדרות המורים וועד הלשון העברית, יושב ראש הוועד הלאומי, וממקימי שכונת זיכרון משה בירושלים.
תולדות חייו
ילין נולד בשנת 1864 בירושלים למשפחה ירושלמית ונקרא על שם סבו דוד ילין, שעלה מפולין עם משפחתו בשנת 1834. אביו, יהושע ילין, היה ממייסדי שכונת נחלת שבעה, ואמו שֶׂרח הייתה בתו של שלמה יחזקאל יהודה, שעלה עם משפחתו מבגדאד. משפחתו של שלמה יחזקאל יהודה הייתה מהמשפחות המיוחסות בקרב יהודי עיראק. אביו יחזקאל יהודה היה מעשירי הקהילה היהודית בבגדאד וממנהיגי הקהילה היהודית-עיראקית בכלכותה שבהודו. אמו רחל הייתה בתו של רבי משה חיים, רבה הראשי של בגדאד.
בגיל 14 בלבד כתב ילין עיתון משלו בשם "הר ציון", שנכתב בעותק אחד בלבד פעמיים בחודש במשך למעלה משנה, ויצאו ממנו 43 גיליונות. היה זה מעין ניסיון של ילין בעולם ההוצאה לאור. כמו כן כתב בשנת 1878 בעיתון "הלבנון", ולאחר מכן בעיתונים נוספים, ובהם "המגיד" ו"המליץ".
ילין התחנך ב"חדר", ובהמשך למד בישיבת עץ חיים. בנסיעה לצורך לימודים ללונדון ב־1880, פגש את נסים בכר, שהזמינו ללמוד בבית הספר כל ישראל חברים בירושלים שהקים. אחרי זמן־מה החל ילין עצמו ללמד שם עברית.
בשנת 1885 נישא לאיטה בתו של הרב יחיאל מיכל פינס.
כבר בצעירותו הצטרף לבונים החופשיים בארץ ישראל, ונחשב לאורך השנים כאחד הבכירים בארגון. ב־1888 היה אחד ממייסדי בני ברית בארץ ישראל, שהורכב בתחילתו כמעט כולו מבונים חופשיים.
שימש מורה בבית הספר למל ובסמינר עזרה, שם פעל למען השימוש בעברית כשפת הוראה.
בשנת 1890 ייסד, יחד עם אליעזר בן-יהודה, את ועד הלשון העברית (שלימים הפך לאקדמיה ללשון העברית). בן יהודה נבחר כנשיא הוועד, והחברים בו היו ילין, הרב חיים הירשנזון, זאב יעבץ, אברהם משה לונץ, הרב יעקב מאיר (לימים הראשון לציון) ויחיאל מיכל פינס. הוועד פעל במשך כשנה והתפרק, ונוסד מחדש בשנת 1904 על ידי המורים העבריים, שעמדו בפני קשיים גדולים בשימוש בשפה העברית לצורך הוראה. ילין עמד בראשו כנשיא שני עד מותו.
ב־1892 היה אחד ממייסדי מדרש אברבנאל, לימים הספרייה הלאומית של ישראל.
בשנת 1903 ייסד את גן הילדים הראשון שפעל בעברית. באותה השנה השתתף ביוזמתו של מנחם אוסישקין להקים בכנס בזכרון יעקב ארגון כלל־יהודי בשם הכנסייה הארצישראלית. הקמת הארגון הכללי נכשלה, אך בכנס הוקם "איחוד המורים", ששמו שונה לימים ל"הסתדרות המורים". ילין כיהן כנשיא ארגון זה בשלוש שנותיו הראשונות, עד 1906.
בשנת 1913, במהלך מלחמת השפות שהסעירה את היישוב, פרש ילין מבית המדרש למורים אשר היה שייך לחברת "עזרה", שתכננה להקים את הטכניון על בסיס לימודים בגרמנית ולא בעברית. ילין ייסד אז את "בית המדרש למורים העברי", שהפך לסמינר למורים שבשכונת בית הכרם וכיום נקרא "המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין".
בשנת 1917, עקב מלחמת העולם הראשונה, הוגלו הוא ומשפחתו לדמשק על ידי ג'מאל פחה. המשפחה שהתה בעיר כשנה, שבמהלכה נפטר הבן שמריהו מטיפוס הבהרות.