cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סואט סרדאר
קריירת מועדונים
סרדאר שיחק כבר מגיל 11 במיינץ 05, ובעונת 2015/16 החל לשחק בקבוצות הבוגרים, כשהוא משרת הן את קבוצת המילואים ששיחקה בליגה הגרמנית השלישית והן את הקבוצה הבכירה של מיינץ ששיחקה בבונדסליגה. הופעת הבכורה של סרדאר בבונדסליגה נערכה בספטמבר 2015, כשהחליף את יונוס מאלי בדקה ה-88 בניצחון 1–3 על הופנהיים. סרדאר ערך 12 הופעות בבונדסליגה בעונת 2015/16, ושמונה הופעות נוספות בעונת 2016/17. עונת הפריצה של סרדאר הייתה 2017/18. בעונה זו ערך סרדאר 25 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, וסיים עם מיינץ במקום ה-14 בבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בקישור עם לבין אוזטונאלי, דני לצה ופאבלו דה בלאסיס.
בקיץ 2018 נמכר סרדאר לשאלקה 04, וחתם בשורותיה על חוזה לארבע עונות. עונת הבכורה של סרדאר במדי שאלקה הייתה טובה מאוד מבחינה אישית, כשהוא ערך 26 הופעות והבקיע שני שערים, אך שאלקה נקלעה למאבקי תחתית וסיימה את העונה במקום ה-14.
לאחר שירד ליגה עם שאלקה בסיום עונת 2020/2021, עזב סרדאר את שאלקה בקיץ 2021 וחתם בהרטה ברלין.
קריירה בינלאומית
הוריו של סרדאר הם ממוצא טורקי, ועל כן הוא היה יכול לייצג את טורקיה, אך הוא בחר לייצג את מולדתו גרמניה. סרדאר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה, וערך שמונה הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. סרדאר השתתף עם נבחרת זו באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2019, והגיע עמה לגמר, בו הפסידה הנבחרת הגרמנית 1–2 לנבחרת המקבילה של נבחרת ספרד בכדורגל עד גיל 21. סרדאר פתח בהרכב במשחק הגמר, והוחלף בדקה ה-61 על ידי פלוריאן נויהאוס.
ב-9 באוקטובר 2019 ערך סרדאר את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה הבכירה, במשחק ידידות מול ארגנטינה שהסתיים בתיקו 2-2. סרדאר נכנס כמחליף במשחק זה במקום סרג' גנאברי.
מרכז המחקר הלאומי לחקר מגיפות ומיקרוביולוגיה
מרכז המחקר הלאומי לחקר מגפות (אפידמיולוגיה) ומיקרוביולוגיה על שם האקדמאי גאמליה של משרד הבריאות של הפדרציה הרוסית (ברוסית: Федеральное государственное бюджетное учреждение «Национальный исследовательский центр эпидемиологии и микробиологии имени почётного академика Н. Ф. Гамалеи» Министерства здравоохранения Российской Федерации, בראשי תיבות: ФГБУ «НИЦЭМ им. Н. Ф. Гамалеи» Минздрава России) הידוע בפשטות כ"מכון גאמליה לחקר מגפות" הוא מוסד מחקר רוסי בתחום האפידמיולוגיה והמיקרוביולוגיה. קרוי על שם ניקולאי פיודורוביץ' גאמליה ונחשב מהמובילים בתחומו.
באוגוסט 2020 המכון רשם את חיסון Gam-COVID-Vac, שהיה לחיסון הראשון בעולם נגד נגיף COVID-19, במסגרת המאבק במגפת הקורונה.
היסטוריה
המכון הוקם בשנת 1891 כמוסד פרטי כימי-מיקרוסקופי ובקטריולוגי של ד"ר פיליפ בלומנטל.
בשנת 1919 הולאם, והפך למכון הבקטריולוגי הממלכתי (לימים המרכזי) של בריאות העם של רוסיה הסובייטית. בשנת 1931 הוא הפך למכון המרכזי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה (Центральный Институт эпидемиологии и микробиологии, ЦИЭМ) לבריאות העם על ידי מיזוג עם המכון הבקטריולוגי המרכזי של המכון המיקרוביולוגי, כמו גם המחלקות האפידמיולוגיות והחיטוי של המכון התברואתי וההיגייני הממשלתי. בשנת 1937 הוא הועבר למערכת הבריאות העממית של ברית המועצות. עם תחילת מלחמת העולם השנייה אורגנו סניפים באלמא-אטא וסברדלובסק, קבוצה גדולה של מומחים נשלחה לעבוד בקאזאן. בשנת 1949 הוא הפך למכון המחקר לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה של האקדמיה למדעי הרפואה בברית המועצות ונקרא על שם נקולאיי גאמליה. בשנת 1966 הוענק לו עיטור הדגל האדום לעמל.
בשנת 2014, הפך למרכז המחקר המדעי הפדרלי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה על ידי מיזוג עם מכון המחקר המדעי וירולוגיה על שם איוואנובסקי. בשנת 2017, שמו שונה למרכז המחקר הלאומי לאפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה על שם גאמליה.
תחום פעילות
הפעילות העיקרית היא פתרון בעיות יסוד בתחום האפידמיולוגיה, מיקרוביולוגיה רפואית ומולקולרית, אימונולוגיה זיהומית. במחקרים אלה, מקום מיוחד תופס הדפוסים הכלליים והספציפיים של התפשטות מגפה של מחלות זיהומיות; מבנה ודינמיקה של הפתולוגיה הזיהומית של האוכלוסייה; תפקוד וביטוי מגפה של מוקדים טבעיים של מחלות אנושיות; גנטיקה, ביולוגיה מולקולרית, אקולוגיה והתמדה של מיקרואורגניזמים פתוגניים; בעיות של אימונולוגיה כללית וזיהומית, כולל ויסות חיסון ופיתוח חיסון, דרכים ואמצעים לאבחון ומניעה של מחלות זיהומיות.
במכון ישנם תשעה מרכזים של משרד הבריאות הרוסי (לטיפול בעכברת, ברוצלוזיס, טולרמיה, מחלת הלגיונרים, כלמידיה, מחלת ליים ועוד), שרובם הן המעבדות הרפואיות המתמחות היחידות ברוסיה בתחומן. במכון, פועלת הפקולטה לזיהום של אוניברסיטת סצנוב.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה המכון פיתח חיסון ראשוני לנגיף. ביולי 2020 משרד ההגנה של רוסיה הודיע כי בשיתוף פעולה עם בית החולים הצבאי הראשי על שם בורדנקו ומרכז המחקר הלאומי לחקר מגיפות ומיקרוביולוגיה הושלמה הכנת חיסון ל-COVID-19 ובאוגוסט אותה שנה החיסון נרשם ואושר על ידי משרד הבריאות ובכך הפכה רוסיה למדינה הראשונה בעולם לאשר חיסון לנגיף COVID-19. החיסון פותח במימון הקרן הרוסית להשקעות ישירות. והממשל הודיע כי מתן החיסון לאזרחים יתחיל באוקטובר 2020.
פרנצ'סקו פאבונה
בהתחלה למד פאבונה באודינה, אצל צייר הפסטל קרניאו, ואחר כך עבר לבולוניה, כדי לעבוד עם ג'ובאני ג'וזפו דאל סולה. לאחר שסיים את עבודותיו, למד פאבונה במילאנו, ומשם המשיך ללמוד בג'נובה, איטליה, ולאחר מכן למד בספרד, פורטוגל וגרמניה. הוא התחתן והקים משפחה בדרזדן, גרמניה, שם צייר עבור בית המשפט. הוא חזר לבולוניה. אחרי כמה שנים עזב לוונציה, שם היה אחד מהפרופסורים המייסדים של האקדמיה לאמנויות שבונציה. הוא מת זמן קצר לאחר מכן.
רועה ברגמסקו
היסטוריה
מקור הגזע הוא בכלבי הרעייה שהגיעו לאירופה עם אוכלוסיית הנוודים וצאנם. אבותיו הראשונים של הרועה ברגמסקו מצאו את שטח האלפים כאזור אידיאלי לאור שפע שטחי המרעה באזור זה. משנת 1300 נעשה שימוש בכלב זה כרועה של כבשת הברגמסקה המקומית (זן של כבשים שהתפתח באזור עמק ברגמסקה, באלפים האיטלקיים בעיקר לצורך בשר). ב-400 השנים הבאות עד שנת 1700, גזע הברגמסקו התרבה בעקבות התרחבות גידול הצאן. אולם משנת 1700 חל צמצום הדרגתי ברעיית הצאן בעקבות מגמות התיעוש באיטליה. צמצום זה כמעט הביא להכחדת הגזע, בתקופת שתי מלחמות העולם. בעקבות צמצום באוכלוסיית הגזע, ב-1890 בוצעה ההתערבות הסלקטיבית הראשונה למניעת הכחדתו של הברגמסקו על ידי המרקיז פאולו קורנג'יה (Marquis Paolo Cornaggia). באותה תקופה שמו של הברגמסקו היה עדיין "כלב ההרים" והיה נטול הכרה רשמית כגזע עצמאי. ב-1949 הוקם ההSocietà Amatori Pastore Bergamasco (ארגון למען גזע הברגמסקו) וכמה שנים מאוחר יותר זכה הגזע להכרה רשמית וניתן לו שמו - רועה ברגמסקו.
מבנה הגוף
הברגמסקו הוא כלב רועים זריז ושרירי, כבד עצמות, עם ראש גדול וזנב עבה שיורד עד מפרקי השוק האחוריים (hock ) ומתעקל מעט כלפי מעלה בסופו. בנוסף לברגמנסקו פרווה שופעת ויחודית המכסה את גופו ומגנה עליו מתלאות מזג האוויר ומנשיכות חיות טרף המנסות לפגוע בצאן. שיער הראש ארוך ומכסה את העיניים כדי להגן על עיני הכלבים מקרינת השמש באזורי המרעה ברום ההרים. הברגמסקו מאופיין בפרופיל קומפקטי, ובגוף ארוך (אורך הגוף נמדד מנקודת כתף לנקודת הישבן) ב-5–6 אחוזים מגובהו (נמדד עד השכמות).
פרווה וצבע
המאפיין החזותי הבולט ביותר של הגזע היא פרוותו הייחודית, דמוית לבד. הפרווה מורכבת משלושה סוגי שיער:
שלושת סוגי השיער נשזרים יחד ככל שהכלב מתבגר' ויוצרים ראסטות (קצוות שיער שנקשרות ומסתלסלות זו בזו) ברוחב של 1.5-3 ס"מ. הראסטות מתחילות מעמוד השדרה ויורדות בשני צדי הגוף, גדלות כל שנה ומגיעות עד לקרקע. צבע הפרווה נע בין שחור או אפור מלא, או שילובים של אפור ושחור (לא מבריק). הצבע יכול להיות גם גוונים של חום בקצות הראסטות (כתוצאה משינוי צבע שיער ישן, ולא כצבע בסיס).
לעיתים קרובות, בעלי כלבים מגזע זה נוהגים לגזוז את פרוות הכלבים באביב, עונה בה במקור נהגו רועי הצאן לגזוז את הצאן ואת הכלבים איתם עבדו.
פרוות הגזעים המזרח אירופאיים, קומונדור ורועה מיוריטי, מורכבת בעיקר משיער מתולתל ומעט צמר. ואילו פרוות תת-הגזעים המערב אירופאיים כגון הבריארד וכלב המים הספרדי, מורכבת בעיקר מצמר. נראה שהאזור האלפיני, ביתו של רועה ברגמסקו מהווה גשר בין שתי קבוצות אלו שכן פרוות הרועה מורכבת גם מצמר וגם משיער מתולתל בפרופורציה שווה יחסית.
בריאות
קיים מידע בריאותי מועט. נראה כי סקר הבריאות היחיד היה סקר UK Kennel Club משנת 2004, בו היה גודל מדגם של 0 כלבים שנפטרו ו-10 כלבים חיים, מעטים מדי מכדי להסיק מסקנות כלשהן.
הברגמסקו בישראל
בישראל כיום ישנם שישה כלבים מהגזע. כמו כן, לא קיים ארגון מיוחד לגזע זה והכלבים חברים בחוג הישראלי לכלבי רועים, תחת ההתאחדות הישראלית לכלבנות.
רשות ניקוז כרמל
רשות ניקוז כרמל היא רשות ניקוז ותאגיד סטטוטורי, אשר אחראית על ניקוז וטיפוח הנחלים באופן חיפה לחדרה. רשות הניקוז כפופה למשרד להגנת הסביבה. הרשות הוקמה בשנת 1997 כתוצאה מהרפורמה שבוצעה ברשויות הניקוז. יושב ראש הרשות הוא ראש מועצת חוף הכרמל לשעבר, כרמל סלע. המנהל הכללי הוא משה יזרעאלי. שטח רשות הניקוז כרמל הוא כחצי מיליון דונם, והיא הקטנה בארץ. הנחלים המרכזיים העוברים בשטח הרשות הם: דליה, עדה, תנינים, מהר"ל, ונעמן. משרדי הרשות ממוקמים בקיבוץ עין כרמל.
הרשות פועלת מתוקף "חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות" (1957), צו הניקוז (1960), אכרזת הניקוז (1996), וצו רשויות נחלים ומעיינות (2003).
מבין הפרויקטים שקידמה הרשות, ניתן למנות את:
פרשת הצוללות היוונית
פרשת הצוללות היוונית (נקראת גם סקנדל הצוללות היווני או שערוריית הצוללות היוונית; באנגלית: The Greek Submarine Scandal; ביוונית: Σκάνδαλο υποβρυχίων) היא שערוריית שוחד ושחיתות ביוון בעקבות עסקה בין משרד ההגנה היווני לבין מספנות HDW שבבעלות מספנות טיסנקרופ (באנגלית: ThyssenKrupp Marine) במהלך השנים 2000–2002.
במסגרת הפרשה, נקנו ארבע צוללות U-214 בשווי 1.26 מיליארד אירו בשנת 2000. בפרשה, מלבד HDW היו מעורבות גם פרוסטאל (באנגלית: Ferrostaal) ו-STN אטלס (באנגלית: STN Atlas).
שר ההגנה באותה תקופה, אקיס צוחאדזופולוס, שעמד בראש הפרשה הורשע ב-2013 בהלבנת הון ונגזרו עליו 20 שנות מאסר.
איגוד המתכננים בישראל
איגוד המתכננים בישראל הוא ארגון המייצג את אנשי המקצוע העוסקים בתכנון ערים ואזורים וסביבה בישראל.
איגוד המתכננים בישראל נוסד בשנת 1965 תחת השם: האיגוד לתכנון סביבתי בישראל והוא מייצג ומאחד את העוסקים בתכנון ערים, אזורים וסביבה בישראל, מהמגזר הציבורי, הפרטי והאקדמי. איגוד המתכננים הוא אחד מהארגונים המקצועיים בתחום התכנון והבנייה המוכרים על ידי משרד הפנים ובחקיקה והוא בין הגופים הממליצים על נציגים למוסדות התכנון, המועצה הארצית, ועדות התכנון המחוזיות, המקומיות והנושאיות. באיגוד חברים מתכנני ערים ואזורים, גאוגרפים, אדריכלים, כלכלנים, משפטנים, סוציולוגים, מומחים למדיניות ציבורית, סטטיסטיקאים ועוד. מטרת האיגוד היא לייצג מבחינה מקצועית את ציבור המתכננים בישראל ולהפיץ את הידע המקצועי בתחום.
הפעילות השוטפת של האיגוד כוללת ערבי ומפגשי עיון ודיון, כנס שנתי מקצועי וסיורים מקצועיים לחברי האיגוד. החברים מקבלים מידע שוטף באמצעות הניוזלטר השבועי "מה בתכנון". בין השאר מתקבל ומופץ מידע גם על פעילויות בחו"ל ומידע מאיגודים מקצועיים אחרים עימם משתף איגוד המתכננים פעולה ובהם: עמותת האדריכלים, ארגון אדריכלי הנוף, האיגוד הישראלי למדעי האזור, מרכז השל, האגודה הגאוגרפית הישראלית והאיגוד הבינלאומי למתכנני ערים ואזורים (ISOCARP) בו איגוד המתכננים רשום כחבר מן המניין. לאיגוד אתר אינטרנט בו קיים פנקס המתכננים, הכולל מידע על החברים.
בנוסף מייצג איגוד המתכננים את ציבור המתכננים בדיונים על הרפורמה בתכנון ומתערב במכרזים ובחוקים אשר עלולים לפגוע באיכות התכנון, או בזכויות המתכנן.
המבנה הארגוני
את ענייני האיגוד מנהל ועד נבחר. לצד הוועד פועלות מספר ועדות: ועדת קבלה, ועדת ביקורת, בית דין. כיום בראש האיגוד עומדות המתכננות גב' תמי גבריאלי ודר' רחל קטושבסקי. פרופ' ערן רזין משמש כסגן יו"ר האיגוד.
פעילויות קיימות ומתוכננות
הפעילויות השוטפות של האיגוד כוללות ערבי ומפגשי עיון ודיון, כנס מקצועי שנתי בשנת 2020 הוא התקיים עיר שדרות וכן סיורים מקצועיים לחברי האיגוד. בין השאר מתקבל ומופץ מידע גם מאיגודים מקצועיים אחרים עמם אנו משתפים פעולה וביניהם: עמותת האדריכלים, מרכז השל, האגודה הגאוגרפית הישראלית, וגם האיגוד הבינלאומי לתכנון ערים ואזורים (ISOCARP) - בה איגוד המתכננים בישראל רשום כחבר מן המניין. בנוסף מוציא הארגון את ביטאון "תכנון" מדי שנה.
אמנת המתכננים
לאיגוד המתכננים אמנה המתחייבת לחברה ולקהילה, לצמיחה ולשגשוג, למקום ולמרחב הציבורי, לסביבה ולבריאות הציבור, למגוון תרבותי ולהתחדשות, לניידות יעילה, למחוביות לעיר ולשטחים הפתוחים, לתכנון בר-קיימא, למסגרות החוק ולאיכות השלטון, לשיתוף הציבור, למקצועיות רב-תחומית ולאתיקה וכן לאיכות.
שלומית אברמסון
שלומית אברמסון (נולדה ב-1 בפברואר 1955, ירושלים) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
אברמסון נולדה בירושלים לשלמה טרגן, עורך דין ונוטריון יליד ירושלים וליהודית טרגן לבית ויטל, גננת, שהגיעה לישראל מן האי רודוס בשנת 1939. בשנת 1973 סיימה אברמסון את לימודיה בליד"ה, התיכון שליד האוניברסיטה העברית בירושלים. שם גם פגשה את מי שלימים הפך לבן זוגה, האמן לארי אברמסון. באוגוסט 1973 התגייסה ושירתה בחיל המודיעין. עם שחרורה עבדה תקופה במשרד החוץ במחלקת קשתו"ם (קשרי תרבות ומדע). לאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון בריפוי בעיסוק בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית בירושלים. עם תום לימודיה עבדה עם חולי נפש במספר מוסדות ברחבי ישראל. בהמשך, עבדה עם ילדים בעלי נכויות קשות בבית חולים "אלין" בירושלים ועם קשישים וחולים הרתוקים לביתם.
אברמסון היא אם לשלושה. בעשור השני של המאה ה-21, מתגוררת בתל אביב.
יצירתה
אברמסון פרסמה ארבעה רומנים:
סיפור קצר פרי עטה, "מכתב לדורה" התפרסם בספר אמן של הצייר יונתן גולד.
חומות יפו
חומות יפו הן החומות שהקיפו את יפו העתיקה במהלך התקופה העות'מאנית בארץ ישראל מתחילת המאה ה-19 עד לפירוקה בשנת 1868.
היסטוריה
לאחר מינויו של מושל יפו הטורקית "מוחמד אבו נבוט" על ידי הסולטן סולימאן פאשה הוקמה חומה מערבית (חומת הים) לאורך הים שהקיפה את העיר (כיום טיילת יפו באזור רחוב רציף העלייה השנייה) ובצידה השני הוקמה חומה מזרחית לאורך היבשה ונקבע שער יחידי בחומה המזרחית, "שער ירושלים", ממנו יצאה הדרך הראשית אל ירושלים (כיום רחוב עולי ציון ואחריו דרך בן-צבי הקרוי גם "כביש 44"). מאחוריו הוקמה מצודת סידני סמית', שנבנתה בשנת 1800, בעזרת מהנדסים ומימון בריטיים, ונקראה ע"ש האדמירל הבריטי שסייע במלחמה נגד פלישת נפוליאון. בצמוד לחומה המזרחית הפונה אל היבשה נכרה "חפיר" (כיום כיכר השעון ורחוב יפת). בשאר חלקי החומה נפרצו פתחים עבור הולכי רגל. מאחר שהיה בחומה רק שער יחיד שלא היה יכול לשאת בנפח התנועה שהגיעה אליו מערים אחרות, נפרץ פתח חדש בחלק הדרומי, "השער החדש" בשנת 1869. בשנת 1868, ובשנים שאחריה החלה להיהרס חומת העיר העתיקה. בתוואי שבו עברה החומה והחפיר החלו להיסלל כיכר השעון שנקראה אז בשם רחוב אסכנדר עוואד (אלכסנדר הווארד) ולאחר קום המדינה שונה שמו אל רחוב רזיאל, והמשכו הדרומי שנקרא בשם דרך עזה שהובילה אל העיר עזה ולאחר מכן נקראה בשם: רחוב אל-עג'מי על שם שכונת עג'מי שהייתה בקרבת מקום ולאחר מכן שונה שמו אל רחוב יפת לאחר קום המדינה. לאחר פירוקה של החומה הוקמו על התוואי בתים וחנויות תוך שימוש משני באבני החומה ויחד איתם נהרסו המצודות שהיו מאחורי החומה.
כיום
כיום ניתן למצוא שרידים מן החומה בחלקו המזרחי של רחוב יפת בקטע שבין כיכר השעון עד לרחוב לואי פסטר. ישנן "סימטאות מקורות" כגון רחוב רבקה ושלמה אבולעפיה ששימשו בעבר בתור פרצה להולכי רגל.
מבנים שהוקמו על תוואי החומה
מבנים שהוקמו על החפיר ועל תוואי החומה: (כיום באזור של חלקו הדרומי של רחוב רזיאל וחלקו הצפוני של רחוב יפת)
בנק אתי
בנק אתי, אזרחי, אלטרנטיבי או בר-קיימא, הוא הכינוי לבנק המביא בחשבון את ההשפעה החברתית והסביבתית של השקעותיו והלוואותיו.
הגדרת המושג
בנקים אתיים הם חלק מרעיון רחב של אחריות חברתית וסביבתית של המגזר הפיננסי. רעיון זה עוסק גם בהשקעות אתיות, השקעות אחראיות מבחינה חברתית, אחריות חברתית של תאגידים, וכן לסחר הוגן, צרכנות אתית, חרמות צרכנים וכו'. בעוד שלמונח כמו סחר הוגן יש הגדרות בינלאומיות מחייבות הרי שלעניין בנקאות אתית אין הגדרות ברורות כאלו, וישנם מספר לא מבוטל של מודלים שונים בצורת הניהול, חלוקת הרווחים והשליטה.
המאפיינים המשותפים לבנקים אתיים הם שקיפות, יעד חברתי או סביבתי לפרויקטים שהם מממנים, השקעות בעלות סיכון נמוך, ומתן הלוואות בתנאים סבירים לשכבות חלשות באוכלוסייה שבדרך כלל אינן זכאיות לאשראי כלל או שתנאי הריבית הניתנים להן גבוהים ביחס ליכולת ההשתכרות. לבנקים כאלו שולי רווח נמוכים מהמקובל בענף הבנקאות, וחלקם אינם מחלקים דיבידנדים כלל. לבנקים אתיים יש פחות סניפים והם פועלים בעיקר באמצעות שירותי טלפון ודואר ובאינטרנט.
מיקרו אשראי
מיקרו אשראי הוא חלק מתחום המיקרו מימון, כלומר אספקת שירותים פיננסיים לאנשים עניים מאוד. מיקרו אשראי הוא הקצאה של הלוואה קטנה מאוד ליזמים ובעלי עסקים עניים שאינם יכולים בדרך כלל לקבל שירותים בנקאיים. לאנשים כאלה בדרך כלל אין ערבים, הכנסה יציבה או היסטוריית אשראי, ולכן הם אינם עומדים אפילו בקריטריונים הבסיסיים ביותר לקבלת אשראי בדרכים המסורתיות. מיקרו מימון כולל, פרט להלוואות, גם אפשרות מיקרו חיסכון, מיקרו ביטוח, וכלים פיננסיים חדשניים אחרים.
למרות שמוסדות של מיקרו אשראי ומיקרו מימון קיימים בצורות שונות כבר מהמאה ה-19, הגל הנוכחי של עניין בתחום החל בשנות ה-70 של המאה ה-20, בפרויקטים של הארגון ACCION ושל בנק גרמין של מוחמד יונוס בארצות מתפתחות. בראשית דרכו הוא זכה לזלזול מצד רוב הגורמים בארגוני הפיתוח הגדולים, שלא האמינו ביכולתם ומחויבותם של המיקרו לווים לעמוד בהתחייבויותיהם. כיום הוא נחשב לאמצעי חשוב במאבק בעוני העולמי, והוא מאפשר לאנשים עניים מאוד ליזום צורות של תעסוקה עצמית, ליצור הכנסות, ולעיתים קרובות לחסוך ולצאת ממעגל העוני. הצמיחה בהכנסה הפנויה בתורה מביאה לצמיחה כוללת של המשק במדינות אלה. האו"ם הכריז על שנת 2005 כ"שנת המיקרו אשראי הבינלאומית", ומוחמד יונוס זכה בפרס נובל לשלום בשנת 2006. בשל ההצלחה של מיקרו אשראי, החל עניין בתחום גם בתוך תעשיית הבנקאות המסורתית, כאמצעי לצמיחה עתידית בכלכלות המתפתחות.
פרמטר פגיעה
פרמטר הפגיעה b מוגדר כמרחק המאונך בין מסלולו של גוף לבין מרכז שדה הפוטנציאל שהגוף מושפע ממנו (ראו תמונה). המונח בדרך כלל משמש בפיזיקה גרעינית, אך גם במכניקה קלאסית, לרוב בבעיות המערבות כבידה.
הקשר בין מקדם הפגיעה לבין זווית הפיזור \theta הוא:
כאשר v_\infty היא מהירות הקליע במרחק גדול מאוד ממרכז הפוטנציאל, ו-r_{min} המרחק המינימלי של הקליע ממרחק הפוטנציאל.
פיזור מכדור קשיח
ההדגמה הפשוטה ביותר של פרמטר פגיעה הוא בפיזור מכדור קשיח. נניח שיש לנו קליע הנע לכיוון ספירה קשיחה ברדיוס R. מכיוון שהספירה קשיחה לחלוטין, ולא משפיעה על הסביבה כלל (בהזנחת הכבידה), ניתן להגדיר לה פוטנציאל כך:
נסתכל על שני מקרים כעת: אם פרמטר הפגיעה b גדול מהרדיוס של הספירה, כלומר b>R הקליע יפספס לחלוטין את הספירה, ואז לפי הנוסחה מעלה \theta=0. מצד שני, אם b\leq R, נוכל למצוא את זווית הפיזור לפי פרמטר הפגיעה לפי אותה נוסחה ולקבל:
בפיזיקה מודרנית
בפיזיקה של אנרגיות גבוהות, וספציפית בניסוי הקרניים המצטלבות, ניתן לסווג התנגשויות לפי פרמטר הפגיעה שלהן. התנגשות מרכזית היא התנגשות בעלת b\approx 0, התנגשות היקפית (peripheral collision) בעלת 0<b<2R, והתנגשות אולטה-היקפית (ultraperipheral collisions) היא בעלת b>2R, כאשר בכל המקרים מתייחסים לגרעינים כאל כדורים קשיחים בעלי רדיוס R.
שבחי מעוז
שבחי מעוז הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר, עיבד רפי בן-משה וביצעו להקת פיקוד הדרום. הסולניות בשיר הן ברייני ויינשטוק ויונית שוהם. השיר נכתב על ידי שמר בשנת 1969 לאור מאורעות מלחמת ההתשה והקמת המעוזים על שפת תעלת סואץ. הסינגל יצא באפריל 1971.
השורה הראשונה בשיר, זהה לשורה הראשונה בשיר מעוז צור, המושר בחנוכה. נעמי שמר חיברה את השיר בהשראתו ויצרה הקבלה בין הפיוט היהודי לבין המעוזים (המוצבים) של קו בר-לב, שהותקפו במלחמת ההתשה. את הרעיון לשיר היא קיבלה כאשר ביקרה בחנוכה באחד המעוזים, שבו הדליקו החיילים חנוכייה עשויה מתרמילי פגזים..
גם נעמי שמר עצמה ביצעה את השיר (עיבוד מוזיקלי של אלכס וייס). במרוצת השנים השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות וביניהם ניתן למצוא את הגרסאות של צילה דגן, להקת פיקוד המרכז, מיקה קרני, ריטה, חוה אלברשטיין ועוד.
פסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו
פסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו הוא אחד מהפסטיבלים השחורים הגדולים בארצות הברית. הוא נוסדה בשנת 2003 בשם פסטיבל הסרטים נואר, והוא מתקיים מדי שנה בסן דייגו שבדרום קליפורניה, במטרה להכיר בסרטים ובהפקות אפריקאיות-אמריקאיות. המוטו של הפסטיבל הוא "זרקור על קולנוע אפריקאי-אמריקאי ושל התפוצה האפריקאית".
היסטוריה
פסטיבל הסרטים השחורים בסן דייגו, שהיה ידוע במקור פסטיבל הסרטים נואר, החל בשנת 2003 בחדר בית מלון בGaslamp Quarter. הוקרנו אז שלושה סרטים, והשתתפו כ-20 אנשים. ב-2006 שונה השם של הפסטיבל, כי המארגנים הבינו שנוצר בלבול עם "פילם נואר". עד ל-2011, הפסטיבל גדל לממדים לא צפויים, עם הקרנות של 120 סרטים ובין 15,000 ל-30,000 משתתפים. הפסטיבל הפך לאחד הפסטיבלים השחורים הגדולים ביותר בארצות הברית, ולאחד הפסטיבלים החשובים הנערכים בסן דייגו.
הפסטיבל נמשך ארבעה ימים, בהם מוקרנים סרטים במגוון קטגוריות, כולל: קומדיה, דרמה, סרטי תעודה, אנימציה, להט"ב, אימה, דת, זרים/התפוצה האפריקאית, סרטים קצרים, סרטים נבחרים, וקטעי וידאו ומוזיקה. כל פעם שהפסטיבל גדל, הוא עבר מקולנוע לקולנוע, עד שנערך במולטיפלקס. ב-2017 הפסטיבל נערך בשלושה בתי קולנוע שונים, והחל פיתוח של מרכז לקולנוע שחור, אשר בסופו של דבר יארח את הפסטיבל ויחזיק בארכיון קולנוע שחור.
פלאצ'ידו קורטזה
פלאצ'ידו קורטזה (באיטלקית: Placido Cortese) (7 במרץ 1907 - תחילת נובמבר 1944) היה כומר קתולי איטלקי וחבר במסדר הפרנציסקנים. הוא שימש הן ככומר הקהילה והן כמנהל המגזין "Il Messaggero di Sant'Antonio" בפדובה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה. במלחמה הוא הקים רשת מפורטת שנועדה להגן על יהודים, שבויי מלחמה בריטים ויוגוסלבים. הנאצים גילו במהירות את תוכניותיו ועצרוהו באוקטובר 1944, עינו אותו במהלך החקירות ורצחו אותו.
הקאנוניזציה שלו התחילה בשנת 2002 והוא זכה לתואר "מכובד" (Venerable).
ביוגרפיה
ניקולו מתאו קורטזה נולד ב-7 במרץ 1907 בעיר צרס שבאי צרס למתאו קורטזה ולאנטוניה באטאיה; הוא נטבל לנצרות באותו החודש בשם ניקולו מתאו. היו לו שלושה אחים.
הוא למד בבית הספר בצרס עד 1918 שבה בית הספר נסגר כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 הוא הצטרף למנזר מסדר האחים הקטנים ולאחר מכן עבר את תקופת ההכשרה שלו בפדובה במנזר בקמפוסמפיירו שבנפת פדובה מאוקטובר 1923 עד 1924, שם סיים את ההכשרה שלו והתחיל ללבוש את הלבוש הנזירי (religious habit). בין השנים 1925 ו-1927 למד קורטזה פילוסופיה בצרס. אחר כך למד תאולוגיה באוניברסיטה האפיפיורית בונוונטורה הקדוש ברומא מ-1927 עד 1931. הוא הוסמך לכהונה בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו ב-6 ביולי 1930. קורטזה ערך את המיסה הראשונה שלו בבזיליקת סנטה מריה מג'ורה. התפקיד הראשון שלו לאחר הסמכתו היה בבזיליקת סנט'אנטוניו בפאדובה והוא התגורר בכנסיית ההתעברות ללא רבב בזמן זה, כי המנזר עדיין היה בבנייה. הוא עבד שם מ-1931 עד 1933. בדצמצבר 1933 עבר לקהילה ויאלה קורסיה במילאנו לעבודה כמורתית נוספת; הוא עבד שם עד 1937. בינואר 1937 חזר לפדובה ומונה לעורך הראשי של כתב העת הידוע "Il Messaggero di Sant'Antonio", הוא כיהן בתפקיד זה עד יולי 1943. בתקופת עריכתו את העיתון נרשמו למגזין 500,000 מנויים חדשים מרחבי העולם.
הצלת יהודים
קורטזה ארגן מספר מבצעי הצלת יהודים, שבויי מלחמה בריטים ויוגוסלבים במהלך מלחמת העולם השנייה. הוא החל לעשות זאת בעקבות בקשתו האישית של הקרדינל פרנצ'סקו בורגונגיני דוקה. הוא המשיך בפעולותיו אף על פי שידע שהוא מסתכן בכך שהSS יתפוס אותו.
הוא ניהל את רשת ההצלה הסודית הזו מתא הווידוי שלו בבזיליקה, לשם חברי הרשת היו באים, לכאורה כדי להתוודות, והעבירו הודעות מוצפנות לקורטזה. לדוגמה, אם אמרו לו "אני צריך חמש ביצים", המשמעות הייתה שחמישה אנשים נזקקו לתעודות מזהות כדי להיכנס לשווייץ. דוגמה נוספת, אם אמרו לו "אנחנו צריכים שלושה קילו קמח", הכוונה הייתה ששלושה אנשים נזקקו למקלט בפאדובה.
הוצאתו להורג
מרגלים בתנועת ההתנגדות האיטלקית למען הנאצים והפשיסטים ריגלו אחריו והחליטו להביא את קורטזה לגסטפו. ב-13 באוקטובר 1944, בשעה 13:55, מרגלים אילו המתינו לקורטזה מחוץ לבזיליקה, בירכוהו לשלום והציעו לו טרמפ במכוניתם. אותם מרגלים לקחו אותו לבונקר הגסטפו בכיכר אוברדן בטריאסטה שם הוא עונה ונחקר באכזריות ואשר במהלך החקירות הנאצים עקרו את עיניו וחתכו את לשונו. קורטזה נקבר בחיים ומת בנובמבר; ישנם מקורות סותרים בנוגע לתאריך מותו: כמה מהמקורות טוענים שמת ב-3 בנובמבר, ומקורות אחרים טוענים שמת ב-15 בנובמבר. אפרו התערבב עם אפרם של קורבנות אחרים לאחר שגופתו נשרפה בריזיירה די סן סאבה בטריאסטה.
תהליך הקאנוניזציה
תהליך הקאנוניזציה של קורטזה נפתח ב-8 באוקטובר 2001 תחת האפיפיור יוחנן פאולוס השני לאחר שוועדת סיבות הקדושים פרסמה את צו ה"nihil obstat" הרשמי (ללא התנגדויות) הוכרז הכומר המנוח כ"משרת האל". התהליך הבישופי נפתח בטריאסטה כדי לקבוע אם קורטזה נהרג "באודיום פידי" (בשנאה לאמונה). הליך זה נמשך מ-29 בינואר 2002 עד 15 בנובמבר 2003. מסמכים מאותו תהליך הוגשו לוועדת סיבות הקדושים שאישרה את התהליך ב-4 ביוני 2010.
אבל בשלב הזה היו ספקות אם ניתן להחיל את המושג "in odium fidei" על מקרה זה. הפוסטולאטור המליץ לפתוח בחקירה נוספת של הבישופות כדי להעריך את מעלותיו בניגוד לאופן מותו למקרה שהתיק הראשוני ידחה ובכך יביא לפתיחת התהליך מחדש. השלב הבא של הבישופות נמשך מ-30 ביולי 2012 עד 25 באוקטובר 2012. וועדת סיבות הקדושים אישרה את התהליך ב-17 במאי 2013. הפוסטולאטור הגיש מאוחר יותר את תיק המסמכים לוועדה והיסטוריונים אישרו את סגולות המקרה בינואר 2017. ב-30 באוגוסט 2021, האפיפיור פרנציסקוס הכריז על קורטזה כמכובד (Venerable).
הפוסטולאטור הנוכחי הוא האח הפרנציסקני דמיאן-ג'ורגה פטראסקו.
הוקרה והנצחה
בשנת 1951 מועצת פדובה קראה לרחוב על שמו.
פדובה כללה אותו בין החסידים, בגן הצדיקים שנחנך ב-2008, יחד עם: קרלו אנג'לה, פרנקה דצ'ימה, פריסינה לזארי, דליה פאסולאטו מזוקאטו, האחיות תרזה, קרלה ולידיה מרטיני, מילנה זמבון, דלפינה ומריה בורגטו, ג'ובאני פלטוצ'י וג'ורג'ו פרלסקה.
באוקטובר 2004 נחנך פסל לכבודו בבזיליקת סנט אנטוניו. ליד המנזר הפרציסקני בצרס מוצבת אנדרטה לזכרו.
ב-5 ביוני 2017 הוענק לקורטזה מדליית הזהב לגבורה אזרחית בידי נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה.
חילוף (כדורגל)
במשחקים רשמיים תחת פיפ"א והקונפדרציות השונות מאופשרים 3 חילופים במהלך המשחק וחילוף נוסף בהארכה. במשחקי ידידות ובטורנירי ליגה כמו גביע הטוטו ניתן לקבוע מספר שונה של חילופים. בעקבות מגפת הקורונה הועבר חוק זמני המאפשר ביצוע של 5 חילופים ב-3 עצירות משחק במהלך משחקים רשמיים.
היסטוריה
מקור החילופים בכדורגל קיים משנות ה-60 של המאה ה-19 כחלק ממשחקי הכדורגל באנגליה. בתקופה זו ההגדרה של חילוף הייתה שונה מהגדרתה כיום, והכוונה לשחקן מחליף הייתה שחקן אשר מגיע במקום שחקן קבוע אחר שאינו יכול לשחק. השימוש הראשון בשחקן מחליף במשחק בינלאומי היה ב-15 באפריל 1889 במשחק בין נבחרת ויילס לנבחרת סקוטלנד ברקסהאם, כאשר השוער הקבוע של נבחרת ויילס לא יכל להגיע למשחק.
למרות שעד 1958 לא היה ניתן לבצע חילופים כהגדרתם כיום, התבצע חילוף שכזה לראשונה במשחק בינלאומי של נבחרת ארץ ישראל נגד נבחרת לבנון ב-27 באפריל 1940 באצטדיון המכביה בתל אביב, כאשר לוניה דבורין החליף במחצית המשחק את צבי פוקס אשר נפצע. מקרה נוסף קרה ב-11 באוקטובר 1953 במשחק מוקדמות מונדיאל 1954 כאשר ריצ'רד גוטינגר החליף את הורסט אקל במשחק של נבחרת גרמניה נגד נבחרת זארלנד. השימוש בחילופים באליפות העולם בכדורגל אושר לראשונה במונדיאל 1970.
במהלך השנים שינה ארגון ה-IFAB האחראי על חוקת משחק הכדורגל את מספר החילופים המותר במהלך המשחק:
הליך החילוף
הליך החילוף רשום בחוקת משחק הכדורגל שנכתבה על ידי ארגון ה-IFAB, תחת חוק מספר 3: מספר השחקנים:
איצ'ו אביטל
יצחק (איצ'ו) אביטל (נולד ב-20 במאי 1960) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם יצחק אביטל בירושלים, בה גדל. הוא דור שביעי בירושלים מצד אביו. למד בבית הספר היסודי לוריא ובבית הספר התיכון ע"ש דנמרק. בהיותו בן 16 למד במשך שנה בקורס קולנוע אצל דוד גרינברג. בוגר בית הספר למשחק בית צבי ב-1985. בשנה האחרונה ללימודיו, על-מנת לממנם, השתתף בתיאטרון רחוב, והופיע לצד דב נבון במופע אימפרוביזציות כדמויות מהשכונה במסעדת "הבית ברחוב שלוש", שהייתה במרכז סוזן דלאל.
ההצגה הראשונה בה שיחק מיד בסיום לימודיו הייתה "טירונות" של ניל סיימון בתיאטרון הבימה, בבימויו של עמית גזית, שהיה מורהו בבית צבי וביים שם הצגה בהשתתפותו, "החשבון", שזכתה להצלחה רבה. ב-1987 שיחק אביטל בתיאטרון החאן בהצגה "אביב מתעורר", מאת פרנק ודקינד, בבימויה של אסתר איזביצקי, בתפקיד מוריץ המתאבד.
ב-1988 שיחק בהצגה "נולדו אשמים", בבימויו של מרטין פריד, בתיאטרון החאן. ההצגה היא על-פי ספרו של פטר זכרובסקי, שראיין ילדי נאצים שטענו שהם קורבנות. הוא שיחק לצד יהודה אלמגור, גילי בן אוזיליו, ערן בוהם ועליזה רוזן.
ב-1990 שהה במשך שבעה חודשים בלונדון ולמד ב-Actors Center, מרכז לימוד לשחקנים מקצועיים. שם למד פיתוח קול, משחק, כתיבה ועבודה על מחזות שייקספיריים.
ב-1992 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו של איתן גרין "אזרח אמריקאי". הוא גילם את דמותו של יואל, כתב ספורט חובב כדורסל, שמתיידד עם מייקל (גיא גארנר) שחקנה האמריקאי של הקבוצה המקומית; יואל מתמנה לנהל את הקבוצה והאידיאליזציה שעשה לקבוצה ולמשחק עולה על שרטון המציאות, כשהוא נוכח לדעת שהמציאות סבוכה יותר ממה שדימיין. אביטל זכה על משחקו בפרס השחקן המצטיין בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה והיה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי.
ב-1993 שיחק בסרטו של ענר פרמינגר "גולם במעגל". הוא גילם את דמותו של אורי רוזס, כנר בינלאומי, האקס המיתולוגי של הכוכבת (חגית דסברג). על משחקו היה מועמד לפרס אופיר לשחקן המשנה. ב-1993 שיחק גם בהצגה "נומה עמק", מאת יהונתן גפן, בבימויו של אלדד זיו, בבית ליסין (החליף את אורי אברהמי); הוא גילם את הבן השב הביתה למושב שלו בעמק, בן דמותו של יהונתן גפן. באותה שנה שיחק גם בהצגה "גורודיש" מאת ובבימויו של הלל מיטלפונקט, בתפקיד אפשטיין, מזכירו של גורודיש (יגאל נאור) בקאמרי; ההצגה הציגה בניו יורק.
ב-1995 שיחק בהצגה "קפריסין" מאת יהונתן גפן, בבימויו של אלדד זיו, בקאמרי. הוא שיחק בתפקיד ראשי של יהונתן גפן שמספר על גירושיו.
ב-1998 ביים בתיאטרון באר שבע את ההצגה "איך למדתי לנהוג", מאת פאולה ווגל.
ב-1999 שיחק בהצגה "קולות אחרים" מאת ג'י פנהל (במאי: בן לוין), בתפקיד הראשי של ריי, חולה סכיזופרניה שמשתחרר מבית החולים לחולי נפש. באותה שנה שיחק גם בהצגה "המובן מאליו" מאת ובבימויו של יוסף אל-דרור בתפקיד שחקן ליצן, לצד שירה גפן, צחי גראד, מנשה נוי וגל זייד.
ב-2000 שיחק בסרט "הבולשת חוקרת" בבימויו של מרק רוזנבאום.
ב-2001 שיחק בתפקיד הראשי של דיאבטיס בהצגה "GOD אלוהים", מאת וודי אלן, בבימויו של בן לוין, בתיאטרון אנסמבל הרצליה, לצד דביר בנדק וניר מנקי. אביטל גילם את דמותו של שחקן יווני באתונה בתקופת יוון העתיקה.
ב-2009 שיחק בסרטו של משה איבגי "וביום השלישי", בו גילם את שלומי, בעלה של אילנה (אפרת בן צור) שרואה באשתו מעין משרתת שלו.
ב-2012 שיחק בסדרת הטלוויזיה "תא גורדין", בתפקיד מפקד חיל האוויר גדעון רם. במאי 2012 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "נשואים פלוס" לצד ליאור אשכנזי. ב-2012 הוא השתתף בשלוש הצגות: הוא מגלם את דמותו של איזאקוב הפרקליט בהצגה "יוליסס על בקבוקים", מאת גלעד עברון, בבימויה של אופירה הניג, שמוצגת בתיאטרון חיפה; ההצגה מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי הצגת השנה 2012. הוא משחק בתפקיד איצל פרוינד, בהצגה "שיינדלה" מאת אמנון לוי ורמי דנון, בבימויו של דנון, שמוצגת בבית ליסין. בהצגה "אברם", שמוצגת באנסמבל תיאטרון הרצליה, הוא מגלם את דמותו של פועל זר רומני, שמתאהב בזונה (נעמי פרומוביץ').
ב-2013 גילם את התפקיד הראשי לצד חגי לובר בהצגה "שעיר לעזאזל" - מחזה סאטירי מאת אפרים קישון, שעיבד וביים בן לוין בתיאטרון אספקלריא. משחק כיום בהצגה "גרין מייל" בתיאטרון באר שבע, שכתב וביים עירד רובינשטיין על פי ספרו של סטיבן קינג.
חיים אישיים
נשוי לאיימי אביטל. לזוג בן ובת. בתו היא כוכבת הרשת אמה אביטל.
תפקידים בתיאטרון
בית ליסין
תיאטרון אנסמבל הרצליה
תיאטרון חיפה
תיאטרון באר שבע
תיאטרון הקאמרי
תיאטרון הבימה
פסטיבל עכו
פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא
פסטיבל קריאה בהבימה
הפקה פרטית
תיאטרון ילדים ונוער
בימוי בתיאטרון
יחסי ספרד–צ'אד
יחסי ספרד–צ'אד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין שתי המדינות הללו.
יחסים דיפלומטיים
היחסים מתחזקים על ידי המחויבות של שתי המדינות במאבק נגד הטרור בסאהל, ובהקשר זה, שני שרי החוץ קיימו פגישה בפסגת התרמה למאלי בבריסל, במאי 2013, בפסגת לוב ברומא במרץ 2014 ובמדריד בספטמבר 2014. ב-6 וב-7 במאי 2015 ערך מזכיר המדינה לענייני חוץ ביקור רשמי, בו נפגש עם שר החוץ וצוותו ולבקר במטה הפעולה הצבאית ברכאן.
יחסים כלכליים
למרות קצב הצמיחה הגבוה של כלכלת צ'אד בשנים האחרונות והעניין שעוררו פרויקטים גדולים של תשתיות, האקלים העסקי הקשה (מדינה 189 במדד העשייה העסקית) לא משך חברות ספרדיות.
היצוא הספרדי לצ'אד גדל משמעותית מ-4.2 מיליון אירו בשנת 2011 ל-7.65 מיליון בשנת 2013. בשנת 2014 נצפתה הירידה בהכנסות הנפט של צ'אד, והיבוא עמד על 7.15 מיליון אירו. נראה כי הנתונים האחרונים הקיימים מצביעים על כך שהצמיחה הגוברת חודשה, שכן 1.67 מיליון יוצאו בין ינואר לפברואר 2015. צ'אד היא הלקוחה ה-162 של ספרד.
דרמה משפטית
דרמה משפטית, דרמת חוק, או דרמה באולם בית משפט, היא סוגה של קולנוע וטלוויזיה המתמקדת בדרך כלל בנרטיבים הנוגעים לפרקטיקה המשפטית ולמערכת המשפט. לסוגה זו משתייכים סרטים וסדרות העוסקים בדיונים בבתי משפט, בשופטים ובעורכי דין.
במאות ה־16 וה־17 היה נהוג תיאטרון בית משפט.
מכון הסרטים האמריקאי מגדיר "דרמה באולם בית המשפט" כסוגה של סרט שבו מערכת צדק ממלאת תפקיד קריטי בנרטיב הסרט. דרמות משפטיות עקבו אחר חייהם של עורכי הדין הבדיוניים, הנאשמים, התובעים או אנשים אחרים הקשורים לנוהג החוק הקיים בתוכנית טלוויזיה או בסרט. דרמה משפטית נבדלת מדרמת פשע משטרתית או ספרות בלשית, המתמקדת בדרך כלל בשוטרים או בלשים החוקרים ופותרים פשעים. מוקד הדרמות המשפטיות, לעיתים קרובות יותר, הם אירועים המתרחשים באולם בית המשפט, אך עשויים לכלול כל שלבי ההליך המשפטי, כגון דיוני חבר המושבעים או עבודות שנעשות במשרדי עורכי דין. כז'אנר, המונח "דרמה משפטית" מוחל בדרך כלל על תוכניות טלוויזיה וסרטים, ואילו מותחנים משפטיים בדרך כלל מתייחסים לרומנים ולהצגות.
צבי גילולה
צבי גילולה (באנגלית: Zvi Gilula; נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, מרצה מן החוץ באוניברסיטת שיקגו ובבית ספר אריסון למנהל עסקים. מומחה בינלאומי בתחום משחקי המזל המורשים, חבר נבחר באיגוד הסטטיסטיקאים המלכותי ובאגודת הסטטיסטיקאים האמריקאית והיועץ המדעי של הוועדה הישראלית למדרוג. בעבר שימש כראש המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, וכסטטיסטיקאי של מפעל הפיס והלוטו. לאורך השנים פיתח תוכנת ניתוח משתנים קטגוריים, חלק מהתוכנות נמכרו לחברות פרטיות בארצות הברית ובסין. תוך שילוב מרכיבים פסיכולוגיים, אישיותיים וכלליים לשם שיווק נכון, אפקטיבי ורווחי, ויצירת נאמנות למותג.
ביוגרפיה
גילולה נולד בחיפה, הוריו הגיעו לישראל מפולין ובסרביה. את לימודיו באקדמיה החל בחוג לפילוסופיה ומתמטיקה. את לימודי הבוגר והמוסמך בסטטיסטיקה למד באוניברסיטה העברית, ובשנת 1978 הוציא גם את תואר הדוקטורט. החל משנת 1980 שימש כמרצה מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 1994 קיבל מינוי כפרופסור מן המניין.
שדה המחקר הנוכחי של גילולה הוא ניתוח נתונים קטגוריים, תוך שילוב יישומי שיווק. בין השנים 1986–2006 היה לעורך בכתב העת של אגודת הסטטיסטיקאים האמריקאים (Journal of the American Statistical Association) ובין השנים 2000–2007 היה לעורך במגזין הבינלאומי לחקר השיווק (International Journal of Marketing Research). לאחרונה, גילולה החל לפועל כיועץ מדעי בתחום ה-High Frequency Algo-Trading field.
מרים ביליג
מרים ביליג (נולדה ב-1959) היא פרופסור-חבר נלווה באוניברסיטת אריאל בשומרון בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. בתחומי המחקר וההוראה היא מתמקדת בנושאי חקר קהילות, סוציולוגיה אורבנית ופסיכולוגיה סביבתית.
ביוגרפיה
את התואר הראשון עשתה מרים בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה. ואת התואר השני בסוציולוגיה ארגונית. את התזה לתואר השני ערכה על היישוב אלקנה, שבו התגוררה באותה עת. במחקרה תיארה את התפתחות היישוב מקומונה לקהילה עירונית.
המשיכה בלימודים לקראת תואר בתכנון ערים בטכניון. עבודת הדוקטורט שלה, הייתה בנושא "סמיכות מגורים בין קבוצות חברתיות-כלכליות שונות בעקבות חידוש עירוני". המודל היה התחדשות עירונית ברמת גן.
שימשה כמרצה במחלקה למדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן. בעבר שימשה כמרצה במחלקה לארכיטקטורה ובמחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת אריאל.
מינואר 2009, עומדת בראש מו"פ אזורי השומרון ובקעת הירדן.
מספטמבר 2014 משמשת גם כממלאת מקום לחבר בעל הכשרה מקצועית בסוציולוגיה במועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
ביליג מתגוררת באורנית. נשואה ואם לארבעה.
פנג לי-יואן
פֶּנג לי-יואן (בסינית: 彭丽媛; נולדה ב-20 בנובמבר 1962) היא זמרת ואמנית במה סינית מפורסמת במולדתה. פנג היא אשתו של נשיא סין שי ג'ינפינג ולכן מכונה בתקשורת המערבית והסינית "הגברת הראשונה של סין".
חייה
פנג התפרסמה כזמרת בשנות השמונים והתשעים, אז החלה להופיע במופעי הגאלה לרגל ראש השנה הסיני, שמשודרים בשידור ישיר לכל בית בסין וזוכים לרייטינג אדיר. הרפרטואר של פנג מכיל שירי הלל לצבא, למפלגה ולמולדת הסינית.
בשנת 2011 פנג החלה לעבוד בהתנדבות כשגרירה של רצון טוב בארגון האו"ם נגד איידס.
בתקשורת
פנג לי-יואן זוכה לתשומת לב תקשורתית וציבורית, ובכך שונה מהמקובל בין חלק ממנהיגי סין, שעד כה חלקם הקפידו להרחיק את נשותיהם מאור הזרקורים (יוצאי דופן בולטים הם יושב הראש מאו שבמשך עשור הציב את אשתו ג'יאנג צ'ינג בעמדה מובילה על פי ההיסטוריוגרפיה הסינית הרשמית, וצ'יאנג קאי שק שאשתו סונג מיילינג עמדה בראש מערך ההסברה של סין). עם זאת, פנג לא נוטה להתבטא באופן פומבי בתקשורת, והתקשורת המערבית מתעסקת בעיקר באנינות טעמה האופנתי. מגזין האופנה Vanity Fair, למשל, בחר בפנג כאחת הנשים האופנתיות ביותר לשנת 2013.
יחסי קומורו–רוסיה
יחסי קומורו–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין קומורו לרוסיה.
היסטוריה
ברית המועצות כוננה יחסים דיפלומטיים עם קומורו ב-6 בינואר 1976. ב-9 בנובמבר 2018 נפגש שר החוץ של רוסיה, סרגיי לברוב, עם שר החוץ ושיתוף הפעולה הבינלאומי של איי קומורו, אל-אמין סוף, אשר ערך ביקור עבודה רשמי ראשון במוסקבה. לאחר השיחות אמר לברוב בכנס התקשורת כי הם אישרו להמשיך ולקדם שיתוף פעולה דו-צדדי בתחומים רבים ולפעול יחד למען ניצול הפוטנציאל הקיים בשתי המדינות.
אינוקאי צויושי
אינוקאי צויושי (ביפנית: 犬養 毅; 20 באפריל 1855 - 15 במאי 1932) היה פוליטיקאי יפני וראש ממשלת יפן ה-29.
ראשית חייו
אינוקאי נולד למשפחת סמוראים בכפר ניוואסה שבנחלת ביזן (כיום מחוז אוקיאמה) ולמד באוניברסיטה טוקיו. תחילה עבד אינוקאי כעיתונאי, והצטרף לצבא היפני הקיסרי במשימתו לדיכוי מרד סצומה, משם דיווח לעיתונו.
קריירה פוליטית
אינוקאי היה ממקימי מפלגת ריקן קוקומינטו ב-1882, בעלת אידאולוגיה ליברלית שהתנגדה לשליטת בני צ'ושו וסצומה בפוליטיקה היפנית. אינוקאי נבחר לבית הנבחרים של יפן ב-1890, בפעם הראשונה מתוך שבע עשרה פעמים.
תפקידיו הממשלתיים הראשונים היו שר החינוך בממשלתו הראשונה של אוקומה שיגנובו ב-1898, ושר התקשורת בממשלתו השנייה של ימאמוטו גונבאה.
מפלגת ריקן קוקומינטו הפכה ב-1922 למפלגת קאקושין קוראבו, שחברה למפלגות נוספות להקמת קואליציה עם ממשלתו של קאטו טקאקי ב-1924. בתקופה זו כיהן אינוקאי בתפקיד שר התקשורת פעם נוספת. לאחר מכן התמזגה קאקושין קוראבו עם מפלגת ריקן סייוקאי, ואינוקאי המשיך בה בתור חבר בכיר. לאחר מותו הפתאומי של טנאקה גיאיצ'י ב-1929, תפס אינוקאי את מקומו כמנהיג המפלגה.
כהונתו כראש הממשלה ומותו
אינוקאי התמנה לראש ממשלת יפן ה-29 ב-13 בדצמבר 1931. באותה עת הייתה יפן נתונה במשבר כלכלי בעקבות השפל הגדול, והיא שבה לתקן הזהב. ממשלתו של אינוקאי נקטה בצעדים מיידיים לשיקום הכלכלה, ואסרה על יצוא זהב. עם זאת, אינוקאי לא הצליח לקצץ בהוצאות הצבא, ואף לא למנוע פעילות צבאית בסין בעקבות תקרית מוקדן. מאבקו של אינוקאי בממסד הצבאי הגיע לשיאו בהתנקשות בחייו במהלך ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, שלמעשה סימל את סופו של השלטון האזרחי ביפן עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
פסופודיים
פסופודיים (שם מדעי: Psophodidae) היא משפחת עופות מהסדרה ציפורי שיר החיות באוסטרליה ובגינאה החדשה. בעבר נחשבו לחלק מהוונגות, אך הופרדו למשפחה עצמאית. במראם הם מזכירים מעט ירגזיים או חטפיתיים, אך למעשה הם קרובים יותר לעורביים.
מאפיינים
ציפורים אלה קטנות יחסית, באורך 20 עד 30 ס"מ והן בעלות זנב ארוך ומפואר והם לרוב חיים על הקרקע בסביבות פתוחים של החורש האוסטרלי או ביערות של גינאה החדשה. מספר מינים חיים באזורים יבשים ואף במדבר. הם ניזונים לרוב מחרקים או מזרעים, בייחוד המינים המדבריים.
Multi-Dimensional Warrior
Multi-Dimensional Warrior הוא אלבום אוסף מאת להקת סנטנה. האלבום דורג במקום ה-82 במצעד הבילבורד 200 לשנת 2008.
הנסיך הפרסי: חולות הזמן (סרט)
הנסיך הפרסי: חולות הזמן (באנגלית: Prince of Persia: The Sands of Time) הוא סרט פעולה, פנטזיה והרפתקאות אמריקאי משנת 2010, המבוסס באופן רופף על עלילת משחק וידאו משנת 2003 בעל אותו השם. הסרט בוים על ידי מייק ניואל והדמות הראשית בו מגולמת על ידי השחקן ג'ייק ג'ילנהול.
צילום
במרץ 2008 נבחר הבמאי מייק ניואל (הארי פוטר וגביע האש) לביים סרט המבוסס על משחק הווידאו "הנסיך הפרסי: חולות הזמן". הצילומים החלו במרוקו ובלונדון ביולי 2008 והסרט נועד להיות הסרט הראשון בסדרת הסרטים של "הנסיך הפרסי".
ביקורות
הסרט זכה לביקורות מעורבות אבל הצליח בציבור. נחשב להצלחה בז'אנר הסרטים המבוססים על משחקי מחשב, ביחס לאחרים בתחום וזכה להצלחה רבה במיוחד בקופות כשהכניס ברחבי העולם 450 מיליון דולר.
פסקול
אלאניס מוריסט הלחינה את שיר הנושא של הסרט ששמו "I Remain". פסקול הסרט נכתב על ידי המלחין הארי גרגסון ויליאמס.
הנסיך הפרסי: חולות הזמן - פסקול הסרט המקורי
תרועה לישראל
היצירה נכתבה בתחילה עבור תזמורת צה"ל על פי הזמנת מנצחה דאז שלום רונלי-ריקליס ועובדה מיד אחר כך לתזמורת סימפונית מלאה. בשל היותה יצירה קצרה המתאימה לפתיחת אירועים לאומיים חגיגיים זכתה "תרועה לישראל" למספר גדול של ביצועים ואף הייתה היצירה הראשונה של בן חיים שהוקלטה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית. האווירה הכללית בארץ בשנת 1950 התאימה לחיבור יצירה חגיגית בסגנון המארש. הניצחון הצבאי במלחמת העצמאות הקשה, הביא להרגשת גאווה ברוחו ובכוחו של צה"ל והאירוע המרכזי בימי העצמאות הראשונים של המדינה היה מצעד צבאי. אלא שבן חיים לא חיבר שיר לכת אלא המנון.
מבנה היצירה
היצירה בנויה על נושא מלודי ארוך החוזר על עצמו שוב ושוב מתוך הגברה מתמדת בעוצמה ובמתח עד לשיא נרגש. הנושא כתוב במשקל זוגי, במבנה ריתמי-סימטרי ומאורגן על פי דגם של מוזיקה גרמנית רומנטית. בגרסה התזמורתית מבוסס התזמור בעיקר על כלי קשת במרקם עשיר ומלא ואופייה החגיגי של היצירה שומר על הוד והדר, ללא כל רעשנות חיצונית העלולה לחדור ליצירות מסוג זה, כמו למשל בפתיחה 1812 מאת צ'ייקובסקי. ביטוי לכוחה הישיר של היצירה ניתן כאשר ניגנה תזמורת הגדנ"ע בשעתה את היצירה בתחרות תזמורות נוער בעיר קרקראדה שבדרום מזרח הולנד - וזכתה שם בפרס הראשון ברציפות במשך שנים אחדות. תושבי קרקראדה קיבלו את היצירה בהתרגשות והתזמורת שבה וניגנה את היצירה לבקשת הקהל המקומי שנה אחרי שנה, גם כאשר היצירה לא נכללה התוכנית הרשמית של התחרות.
חידת כדור במבוך
חידת כדור במבוך הוא סוג של משחק זריזות, בו יש לתמרן מבוך (או לבירינת) או כדור אחד או יותר כך שהכדור או הכדורים יגיעו למטרה מסוימת. משחקים מעין אלו היו נפוצים מאז שצ'ארלס מרטין קרנדל המציא את המשחק חזירים בתלתן בשנות ה-80 של המאה ה-19, ורשם על כך פטנט בשנת 1889.
בכמה גרסאות, יש לבירינת עץ שמוטה לצדדים בעזרת שתי ידיות, ועל הכדור לעבור דרך כמה מכשולים וחורים. בחלק מהגרסאות יש מגנט המשפיע על תנועת הכדור. פרפלקסוס הוא דוגמה לחידת כדור במבוך תלת־ממדית. עם עידן המחשבים, מספר גדול של גרסאות וירטואליות החלו להופיע.
יורובה
יורובה (באנגלית: Yoruba) היא קבוצה אתנית במערב אפריקה, רובה שוכנת בניגריה. קבוצה זו מונה כ-40 מיליון אנשים והיא אחת הקבוצות האתניות האפריקאיות הגדולות ביותר.
טוגו
ההערכה היא שאוכלוסיית היורובה בטוגו מהווה 500,000 ל-600,000 איש. ניתן למצוא בטוגו בעיקר מהגרים מניגריה ואוכלוסיית יורובה אשר גרים במדינה במשך דורות רבים. שחקן הכדורגל עמנואל אדבאיור הוא יליד טוגו ממוצא יורובה.
בנין, בורקינה פאסו, ניז'ר, חוף השנהב
מעריכים שבבנין ישנם 1.1-1.5 מיליון איש מאוכלוסיית היורובה. בבורקינה פאסו ישנם בערך 70,000 מאוכלוסיית יורובה ובניז'ר קרוב ל-60,000. בחוף השנהב רובם עוסקים בתחום הקמעונאות ומספרם נאמד בכ-113 אלף.
יורובה ברחבי העולם
אוכלוסיית היורובה התפזרה ברחבי העולם, בין השאר כתוצאה מסחר העבדים הטרנס אטלנטי. בני היורובה נמצאים במיוחד באנגליה, קנדה, ארצות הברית, קובה, ברזיל, אמריקה הלטינית ובמדינות האיים הקריביים. גודל האוכלוסייה מחוץ לאפריקה כיום אינו ידוע והחוקרים מעריכים כי רוב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית הם ממוצא יורובי.
פיזורה של אוכלוסיית היורובה ברחבי העולם הביא להפצת תרבותה. היורובה השאירו את חותמם בעיקר בקובה וברזיל, בנוסף להוואנה והאייה. במסמכים אשר מתוארכים מהשנים 1816–1850, היורובה מהווים 69.1% מכל העבדים שמוצאם האתני אינו ידוע, ובנוסף, מהווים 82.3% מכל העבדים בבנין.
בין השנים 1808–1842, 31.3% מהעבדים האפריקאים המשוחררים היו בני יורובה. בשנים 1851–1884 חלקם בין העבדים המשוחררים גדל ל-73.9%.
שפת היורובה
תרבות היורובה מעבירה היסטוריה שבעל פה ורוב בניה דוברים את שפת היורובה. בשנת 1990 מספר דוברי השפה עמד על כ-20 מיליון וב-2010 כמעט 30 מיליון. ריכוזם הגבוה ביותר של דוברי השפה הוא בניגריה ובבנין. מילים רבות משפת היורובה קיימות בתרבות האפרו-ברזילאית קנדומבלה. שפת היורובה מאוד קרובה לשפת האיטסקירי (Itsekiri) ולשפת האיגלה (Igala). היורובה והאיגלה חשובות מבחינה היסטורית, וביחד הן מהוות את קבוצת היורובואיד שמגיעה מוולטה-ניז'ר, וקשורה למשפחת שפות הניז'ר קונגו (Niger-Congo). שפות היורובואיד התפתחו בתוך קבוצת שפות הוולטה-ניז'ר 1000 שנה לפנה"ס.
שפת יורובה הספרותית, נלמדת בדרך כלל בבתי הספר, מושמעת ברדיו ונכתבת בעיתונים. הסדרת הדקדוק של שפת היורובה בוצעה על ידי הבישוף סמואל אג'איי קרות'ר בשנת 1850. אג'איי קרות'ר הוציא מילון לשוני בשפת היורובה, ועיגן את שפת היורובה כשפה כתובה. חלק גדול מהשפה מבוסס על שפת אימפריית אויו ומשלב תכונות מניבים אחרים.
היסטוריה
במאה ה-7 לפני הספירה האפריקאים שחיו ביורובה לא היו ידועים כאוכלוסיית יורובה, אף על פי שהם חלקו מוצא אתני ושפתם הייתה משותפת. במאה ה-8 כבר הייתה ממלכה של היורובה, אחת מהראשונות באפריקה. היורובה היו דומיננטיים מבחינה תרבותית בדרום ניגריה עד המאה ה-11. לפני הגעת בריטניה הקולוניאלית, רוב אוכלוסיית היורובה חיו במבנים מסודרים ובמרכזי ערים גדולות ומבוצרות. על פי ממצאים ארכאולוגיים, ערי היורובה תמיד היו בעלות האוכלוסייה הגדולה ביותר באפריקה. במאות ה-11–14 הגיעו ערי היורובה לגודל של עד ל-100,000 איש. לפי ממצאים נוספים, באזור של הערים אילה-איפה (Ile-Ife) היו סימני עיור כבר במהלך המאה ה-12 וה-14. בראשית המאה ה-14 החלו האמנים של אילה-איפה במסורת של פסלים טבעיים העשויים מאבן אשר ורבים מהאמנים קיבלו מימון מהמלך אובלופון השני. שושלת המלוכה שבאזור אילה-איפה נחשבת כיום בעיני היורובה כמקור לציוויליזציה האנושית.
אימפריית אויו ואילה איפה
העיר איפה נחשבת כעיר קדושה של היורובה. אימפריית אויו הייתה פעילה בסחר עבדים אפריקאים במהלך המאה ה-18. בני היורובה היו שותפים פעילים בסחר העבדים כחלק מאימפריית האויו, ולעיתים אף הכריזו מלחמה על עמים אחרים כדי ללכוד את העבדים הנדרשים ולמוכרם במסגרת סחר העבדים. רוב ערי המדינה היו תחת שלטונם של שליטים המכונים אובה.
התיישבויות יורובה מתוארות לעיתים קרובות כקבוצות חברתיות אשר נקראות "דורות": "הדור הראשון" הכולל עיירות וערים, אשר ידועות בתור המייסדות המקוריות של ממלכות ומדינות יורובה. "הדור השני" מורכב מיישובים שהוקמו על ידי אימפריית אויו. "הדור השלישי" מורכב מכפרים ועיירות שנוצרו בעקבות המלחמות הפנימיות במאה ה-19.
ארכיטקטורה
בימי הביניים היו כפרי היורובה מוקפים חומות בוץ מסיביות. המבנים דמו למקדשי האשנטי, בתוספת של אזור חצי מקורה בחצר. הקירות היו עשויים בוץ ושמן דקלים. גגות וסככות נבנו בדרך כלל מצמחייה יבשה אך לעיתים מאלומיניום או פח.
במאות ה-9–11 לספירה. בנו היורובה את חומת הארדו של סונגבו (Sungbo's Eredo), שהיא חומת ביצורים ייחודית ומסיבית בנויה בוץ מותז אשר השתלבה בקירות העמוקים אשר הקיפו את העיר הקדומה איג'בו-אודה במדינת אוגון (דרום מערב ניגריה). היא נבנתה לכבודו של אולויה ביליקיסו סונגבו. זו החומה השנייה בגודלה ביבשת אפריקה, והמונומנט הטרום-קולוניאלי הגדול ביותר באפריקה, הוא גדול אפילו מהפירמידה הגדולה של גיזה או זימבבואה הגדולה.
אמנות מסורתית
היורובה עושים שימוש בחומרים מגוונים ורבים; ברונזה, נחושת, פליז, אבן, עץ, טרקוטה, קרמיקה, זכוכית, שנהב, עורות או בדים. היבט ייחודי באמנות היורובה, השונה מרוב האמנות האפריקאית, הוא ייצור פסלי אדם ריאליסטיים להפליא בגודל טבעי. ממצאים ארכאולוגיים של אמנות ממלכת בנין מצביעים על הפריה הדדית של רעיונות בין האוכלוסיות השכנות, היורובה והאדו. דוגמאות לכך הם ראשים עשויי פליז מסביבות 1400 לספירה הדומים מאוד לראשי הפסלים הריאליסטיים שמפוסלים על ידי היורובה. חלק ניכר מאמנות היורובה קשורה לחצרות המלוכה. עם זאת, האמנות והארמונות עצמם מוקדשים למילוי תפקיד רוחני למען האלים. ניתן למצוא אמנות של היורובה במקדשים או במסורות דתיות בצורת מסכות. מקום בו לאמנות היורובה חשיבות רבה הוא טקסים של מעין נשפי מסכות הנקראים בדרך כלל אגונגון ובצורת יחיד אגון. המונח מקשר את נשפי המסכות ליראת הכבוד לדורות העבר, ואף לכוח הנובע מאותם אבות קדמונים בהווה. טקס מסכות ייחודי, צבעוני מאוד והמפורסם ביותר הוא הגלדה. זהו טקס מסכות השואף כוחות דווקא מנשות העבר של המשפחה, אמותיהם של מקיימי הטקס. מסורת בעל פה מסבירה את מקור טקס הגלדה באלה ימוג'ה. ימוג'ה היא אם כל הנשמות וכל היצורים החיים. ימוג'ה הייתה עקרה והתייעצה עם האורקל איפה, שייעץ לה להקריב קורבנות ולרקוד עם דמויות עץ על ראשה ועם צמידי מתכת על קרסולי רגליה. לאחר קיום פולחן זה נכנסה ימוג'ה להריון. בנה הראשון נקרא אפה – ועל שמו מסכת האפה המדגישה שירה ובדיחות שאפיונו את אישיותו של אפה. אחריו ילדה ימוג'ה בת בשם גלדה, כיוון שהייתה שמנה כמו אמה ואהבה לרקוד כמוה. גם לילדיה של ימוג'ה, אפה וגלדה, היה קושי להיכנס להריון וללדת. כאשר התייעצו גם הם עם האורקל, קיימו על פי עצתו גם הם מעין טקסי ריקוד וקורבן דומים לאלה שקיימה אמם, ומכאן מקור מנהג הגלדה ארוך השנים.
פסטיבלים
תרבות היורובה עתירה פסטיבלים ואירועים. המוזיקה הייחודית ליורובה משלבת בהרמוניה כלי הקשה ותופים רבים במקצבים שונים, וגריוטים – השרים-מספרים את המסורות והסיפורים של אוכלוסיית היורובה. יש מגוון מלבושים צבעוניים שכיחים שהם ייחודיים ליורובה ומפורסמים על כך ברחבי העולם. יש 13 פסטיבלים מרכזיים, קדושים ומוקדשים לציון אירועים משמעותיים; טקסי חתונה (Ìgbéyàwó), טקסי נתינת שם (Ìsomolórúko), לוויות (Ìsìnkú), חנוכת בית (Ìsílé), בכורת האם (Ìjesu), קציר (Ìkórè), לידה (Ìbí) ועוד. לפסטיבלים או טקסים גדולים אחרים יש משמעות רוחנית יותר, וטקסים אלו מוקדשים לאלים ספציפיים כמו יום אוגון (Ojó Ògún), פסטיבל אוסון המתרחש ביער הקדוש של אוסון אוסוגבו על גדות נהר האוסון, וסביב העיר העתיקה של אוסוגבו.
מאכלים
מזון מוצק, בעיקר כבוש או מבושל במים חמים הוא המזון הבסיסי של היורובה. מאכלים אלו עשויים מהגידולים המאפיינים את האזורים בהם חיים היורובה וכוללים: קסאווה (מעין שורש עמילני), יאם מסוגים שונים ותירס. יש מאכלים מיוחדים לפסטיבלים כמו אורז ג'ולוף ואורז מטוגן. מלבד תבשילים, מכינים בני היורובה גם לחם שמרים ויין דקלים.