cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חנה לונץ בולוטין
חנה לונץ בולוטין (1892 – 27 ביולי 1987) הייתה סופרת, פובליציסטית, עורכת ומוציאה לאור של ספרי המחקר של אביה אברהם משה לונץ.
ביוגרפיה
חנה לונץ נולדה ב-1892 בשכונת נחלת שבעה, בירושלים. אביה אברהם משה לונץ (1854–1918) נחשב כראשון חוקרי ארץ ישראל בתקופה המודרנית, יליד רוסיה. אמה דבורה לונץ (1857–1909) הייתה בתו של הרב יעקב עקיבא ריטובסקי. ילידת ליטא.
לונץ למדה בבית הספר לבנות אולינה דה רוטשילד, שהיה אז בית הספר היהודי היחיד לבנות, שם למדה אנגלית, ספרדית וערבית. בנוסף רכשה השכלה אצל מורים פרטיים בצרפתית, ואצל אביה בעברית ובתלמוד.
היא הייתה אוטודידקטית ונחשבה לאשה משכילה בזמנה, ובלטה בירושלים של אז בעצמאותה.
בילדותה גדלה בבית עמוס ספרי קודש וספרי חול ומחקר יהודי וכללי, ושאבה עושר מדעי ומחקרי מפי אביה, שהלך והתעוור. בגיל 15 כשנפטרה אמה, פרשה מבית הספר והחלה למלא את מקומה: לסייע לאב להמשיך ולהעלות על הכתב את מחקריו ("נתיבות ציון וירושלים", "מורה דרך בארץ ישראל וסוריה"), להוציא לאור את השנתונים, האלמנכים, וקובצי השירים שערך ("לוח ארץ ישראל, ירושלים", "ספר המעמר", "כינור ציון"), ולנהל את בית הדפוס שבבעלותם, אשר דאג להכנסתם.
בגיל 16 פרסמה את פרסומה הראשון, מאמר קצר בשם "שמחה של מצווה" שפורסם בעיתון "השקפה" בו היא מספרת על חגיגות שנעשו בבית הספר לעוורים בירושלים. אביה היה בין מקימי בית הספר לעוורים בירושלים ומנהלו, וחנה ואמה נהגו להתנדב בבית הספר. היא נהגה לכתוב סיפורים קצרים עבור "לוח ארץ ישראל": ב-1911 הסיפור הקצר "האם והבת" – על חייה המיוסרים של עולה תימניה בירושלים; ב-1912 "בארץ אבות" – מחיי המושבות בארץ ישראל; ב-1913 "זיכרון ירושלים" – ביקורו של יהודי גרמני מתבולל ברחבי ירושלים. היא גם מארחת בביתם את אורחיו הרבים של אביה ומלווה אותו עקב עוורונו לאירועים ומפגשים רבים. בנוסף כתבה לונץ בולוטין סיפורים קצרים שפורסמו ב"דבר הפועלת".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייסו אחיה של לונץ לצבא, האחד לגייסות צרפת והשני לצבא הטורקי. תקופת רעב פורצת בירושלים, השלטון הטורקי אוסר רבים מיהודי הארץ, ביניהם גם אביה העיוור של לונץ והוא מועמד למשפט. חנה לא יודעת נפשה מדאגה. במקביל ניסתה חנה עם אביה, בכל דרך להחזיק את הילדים העוורים בבית הספר ולדאוג לכל מחסורם. בנוסף ניהלה חנה בית תמחוי לנזקקים ודאגה לכל מחסורם.
עם מותו של אביה בשנת 1918 הוציאה לונץ־בולוטין לאור את כרכי עבודתו האחרונה, "מאסף" בלוויית מונוגרפיה על אודות אביה, וביבליוגרפיה פרטנית של כל פרסומיו ("חיי אבי", 1919). ב-1968 פרסמה את ספרה "מאיר נתיבות ירושלים", על אביה ועל ירושלים.
חיים אישיים
אחיה ד"ר יעקב לונץ, היה רופא שלמד וחי בצרפת, וחזר בערוב ימיו לישראל. הוא תרגם את הספר בת ירושלים הקטנה של מרים הרי עליו חתום בפסבדונים יעקב אסיא. אח נוסף מתתיהו לונץ היה לבנקאי ופעיל ציבור. אחיינה הוא תת-אלוף רמי לונץ. ללונץ הייתה אחות נוספת צעירה בשם שרה בוקנץ.
היו לה שלושה ילדים: ד"ר משה בולוטין (הבכור), אגרונום שחקר ולימד באוניברסיטת מסצ'וסטס אמרהסט, ארצות הברית, דבורה קובובי – פסיכולוגית ומרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית, ועמנואל בולוטין - למד בבצלאל, ועבד בהמשך כפרסומאי.
נכדיה, מבנה עמנואל ואשתו עדה הם: רון בולוטין, דנדן בולוטין ופרופ' גיל בולוטין.
לונץ בולוטין נפטרה ב-1987 ונקברה בהר המנוחות בגבעת שאול
ספריה
1919 – חיי אבי – הדפסה מיוחדת מירושלם כרך י"ג עמו' 1.
1963 – אברהם משה לונץ ודורו: תרט"ו-תרע"ח 1854–1918 / מאת חנה לונץ בולוטין – מוציא לאור לא ידוע
1968 – חנה לונץ-בולוטין, מאיר נתיבות ירושלים – חיי אברהם משה לונץ, (תרט"ו-תרע"ח, 1918-1854), ירושלים: אחיעבר, 1968
יוהאן ואן הולסט
יוהאן ואן הולסט (הולנדית: Johan Wilhelm van Hulst; 28 בינואר 1911 – 22 במרץ 2018) היה סופר ופרופסור הולנדי, פוליטיקאי בדימוס וחסיד אומות העולם שהציל יחד עם ולטר סוסקינד והנרייטה פימנטל מאות ילדים יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
שנותיו המוקדמות
ואן הולסט נולד באמסטרדם ב-28 בינואר 1911. הוא למד פסיכולוגיה ופדגוגיה ב"אוניברסיטה החופשית של אמסטרדם" (Vrije Universiteit Amsterdam) ושימש בו בזמן כמורה ומדריך חינוכי במספר ערים בהולנד. בשנים 1942–1960, שימש כמנהל של המכון הפדגוגי הקלויניסטי להכשרת מורים באמסטרדם.
קריירה פוליטית
ואן הולסט היה חבר במפלגת CHU (האיחוד הנוצרי ההיסטורי) ומאוחר יותר ב-CDA (המפלגה הנוצרית דמוקרטית) בה התמזגה ה-CHU. בשנים 1956 - 1981, היה חבר בסנאט ההולנדי. מ-1961 עד 1968 היה חבר בפרלמנט האירופי ומ-1969 עד 1972 שימש כיו"ר ה-CHU. בשנים 1972 - 1981, שימש במנהיג סיעה בסנאט ההולנדי מטעם ה-CHU ומ-1977 ב-CDA.
הצלת היהודים
בספטמבר 1942 התמנה ואן הולסט למנהל המכון הפדגוגי הקלוינסטי ששכן מרחק שני בניינים מבית הילדים - בו רוכזו ילדים יהודים, שהופרדו ממשפחותיהם לפני שילוחם למחנות במזרח. המשפחות וחלק מהילדים רוכזו במבנה "התיאטרון ההולנדי" הסמוך. החל מינואר 1943 החלו פעולות של הברחת ילדים יהודים למקומות מסתור מחוץ לאמסטרדם, הפעילויות הלכו והתרחבו לכדי מבצע רחב היקף. יחד עם מנהלת בית היתומים הנרייטה פימנטל, מנהל "התיאטרון ההולנדי" ולטר סוסקינד והשמש המבוגר ואן ויינחארדן סייע ואן הולסט למבריחי הילדים - בהפכו את המכון הפדגוגי לתחנת מעבר בה רוכזו הילדים והוסתרו, לפני שילוחם למקומות מסתור מחוץ לאמסטרדם. כמו כן סייע ואן הולסט בעצמו באיתור כתובות מסתור. בפעולות אלה סייע לארגונים שעסקו בכך בהצלתם של לפחות 600 ילדים ותינוקות. בנוסף לכך סייע ואן הולסט לכ-100 יהודים נוספים, בהם שני סטודנטים שלו, "להיעלם" ולקבל סיוע בהמלטות מידי הנאצים. ב-8 במרץ 1972, הכיר בו מוסד "יד ושם" כחסיד אומות העולם.
טריוויה
ואן הולסט היה שחמטאי מוכשר. בגיל 95 ניצח בתחרות שחמט בה התחרו פוליטיקאים לשעבר. הוא ניצח שוב בתחרות זהה ב-2010. ב-28 בינואר 2011 חגג את יום הולדתו ה-100. לפי רנה ואן דר לינדן נשיא הסנאט של הולנד, ואן הולסט הוא הסנטור הראשון של הולנד שהגיע לגיל 100 מאז היווסדו של הבית העליון ב-1815.
חלומו של דולפין
חלומו של דולפין (בספרדית: El Delfín: La historia de un soñador) הוא סרט הנפשה ממוחשבת פראוני-איטלקי-גרמני לכל המשפחה, מסוגת הרפתקאות וקומדיה משנת 2009, אשר מבוסס על הרומן "הדולפין: סיפורו של חולם חלומות" מאת סרג'יו במברן משנת 1995. הסרט בוים ונכתב על ידי אדוארדו שולדט, ביחד עם כתיבתם של ג'ודי קלם ומיכאל ווג.
הקרנת הבכורה של הסרט התרחשה בארגנטינה ב-6 באוקטובר 2009, ולאחר יומיים, ב-8 באוקטובר, הסרט הופץ במדינות שונות, ביניהן צ'ילה, אקוודור ופרו. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-14 באפריל 2011. אורך הסרט הוא כ-86 דקות, ושפת המקור שלו היא ספרדית.
הסרט הרוויח ממכירות הכרטיסים כ-4,127,246 דולר, מתקציב של 3,000,000 דולר.
תקציר העלילה
הסרט מספר על דולפין בשם דניאל אלכסנדר שחלומו הוא לשחות מחוץ ללגונה שבה הוא חי. יום אחד, קול מהאוקיינוס פנה לדניאל אלכסנדר ונתן לו אפשרות להגשים את חלומו - לשחות מחוץ ללגונה. כשהוא יצא לים הפתוח, דניאל אלכסנדר פגש קלאמרי חכם ונחמד בשם קארל, איתו הוא יצא להרפתקה בחיפוש אחר אי מסתורי.
מדבבים ודמויות בעברית
הדיבוב העברי בוים על ידי עמיחי בר טוב, והופק על ידי אסנת סדן.
פורום קפה שפירא
פורום קפה שפירא הוא חברה לתועלת הציבור מהימין הישראלי שהוקם בשנת 2016 על ידי גלי בת חורין, אורי בן אמוץ ועופר שריר. הפורום מקיים הרצאות ומפגשים, בהם מתארחים עיתונאים, משפטנים, אנשי חינוך, פעילים פוליטיים ונבחרי ציבור מהימין. הוא מפעיל קתדרה "עממית" בסניפים המקיימות הרצאות בנושאים: יהדות, סוציולוגיה, סביבה ואקלים, מדע, תרבות, פילוסופיה, משפטים ומזרחנות. לפורום טורי דעה קבועים במגזין עכשיו 14 ובעולם קטן.
נכון לאוגוסט 2021 בקבוצת הפייסבוק של הפורום ישנם כ-10,500 חברים.
היסטוריה
במהלך מבצע צוק איתן העלתה סוטר, פוסט תודה לבנימין נתניהו על ניהול המערכה. בעקבות הפוסט זכתה לגידופים וחסימה של חבריה מהשמאל פוליטי בישראל מחד גיסא ולתמיכה ועידוד מאנשים שאינה מכירה מאידך גיסא. לדעתה של סוטר הדבר העיד על כך שקיימת קהילה גדולה של אנשים שחיים בסביבה של השמאל הפוליטי שמפחדים להיחשף כימנים. סוטר ערכה פגישה בקפה שפירא, אליה הגיעו כ-40 אנשים ויחד הקימו את הפורום.
לאחר ההקמה הצטרפו אל הפורום גם אנשי ימין מוצהרים.
ב-2019 הפורום נרשם כחברה לתועלת הציבור.
עמק סן גבריאל
עמק סן גבריאל (באנגלית: San Gabriel Valley) הוא עמק בדרום מדינת קליפורניה שבארצות הברית. הוא ממוקם מזרחית ללוס אנג'לס ודרומית להרי סן גבריאל. העמק קרוי על שם נהר סן גבריאל הזורם בחלקו הדרומי של העמק (על שם הנהר נקראים גם ההרים מצפון לעמק). רוב שטחו של העמק מיושב בפרברים של לוס אנג'לס, השייכים למטרופולין שלה. פסדינה היא העיר הגדולה ביותר השוכנת בעמק, וחיים בה כ-150 אלף תושבים.
ערים נוספות בעלות חשיבות בעמק הן:
אוכלוסייה
רוב רובה של האוכלוסייה בעמק סן גבריאל היא היספנית ומזרח-אסיאתית. במהלך שנות ה-70 וה-80 הגיעו לעמק מהגרים רבים מטאיוואן, והחל משנות ה-80 ועד היום מגיעים לאזור יותר ויותר מהגרים סינים. כיום בעמק סן גבריאל חיה האוכלוסייה הגדולה ביותר של סינים בארצות הברית. האוכלוסייה הלבנה בעמק מרוכזת בעיקר בפסדינה, גלנדורה, מונרוביה, סיירה מנדרה וצ'רטר אוק. כמות האפרו-אמריקאים בעמק נמוכה יחסית.
אקלים
כמו שאר אזור לוס אנג'לס, גם בעמק סן גבריאל שורר אקלים ים תיכוני ומזג אוויר חם וקיצי. שלג הוא נדיר באזור, אך מדי פעם יורד בחורף בהרי סן גבריאל.
קיארי פאמיו פאמיו
קיארי פאמיו פאמיו (ביפנית:  竹村 桐子; נולדה ב-29 בינואר 1993) היא זמרת, דוגמנית ואישיות טלוויזיה יפנית.
ביוגרפיה
קיריקו טקמורה נולדה בטוקיו. לאחר תחילת הקריירה היא לקחה לעצמה שם במה קיארי פאמיו פאמיו.
בשנת 2009 היא התחילה לעבוד כדוגמנית. בהמשך היא התחילה לשיר תחת שם במה הנוכחי. ביולי 2011 יצאה סינגל ראשון PonPonPon. הוא זכה להצלחה ונכלל ברשימת Billboard היפנית.
האלבום הראשון Pamyu Pamyu Revolution יצאה במאי 2012. לפי איגוד תעשיית ההקלטות היפני הוא קיבל מעמד של תקליט זהב. בעקבות ההצלחה היא החליטה לערוך סבב הופעות בארצות הברית, אירופה וארצות אסיה.
סינגל Fashion Monster שיצאה בשנת 2012 טיפס לראש מצעדי הפזמונים ביפן.
אלבום Nanda Collection משנת 2013 נמכר ביותר מ-250 אלף העתקים וקיבל מעמד של תקליט פלטינה. בהמשך היא הוציאה אלבומים נוספים.
בשנת 2015 היא הוציאה אלבום KPP Best שכלל שירים מאלבומים קודמים ושירים שהוצאו בעבר כסינגלים דוגמת Crazy Party Night (Pumpkin no Gyakushū).
כזמרת קיארי פאמיו פאמיו זכתה במספר פרסים ביפן.
במקביל לקריירה כזמרת, קיארי פאמיו פאמיו הצטלמה במספר תוכניות טלוויזיה וסדרות טלוויזיה.
אמצעי מעקב טכנולוגיים בגדה המערבית ובמזרח ירושלים
אמצעי מעקב טכנולוגיים בגדה המערבית (יהודה ושומרון) ובמזרח ירושלים הם כלל הכלים הטכנולוגיים שבהם משתמשים גופי הביטחון הישראליים וגופים פרטיים כחלק ממדיניות הביטחון הישראלית בשטחי הגדה המערבית מזרח ירושלים ורצועת עזה, וחלק מהסכסוך הישראלי פלסטיני.
רקע
מאז מלחמת ששת הימים שולטת ישראל בשטחי הגדה המערבית. באזורים אלו הוקם ממשל צבאי, ולאחר הסכמי אוסלו הוקמה הרשות הפלסטינית שהוסמכה לשלוט על שטחי A (שלטון מלא) ו-B (שלטון מוניציפלי), כשהממשל הצבאי הישראלי שולט על שטח C. בשטחים אלה פועלים מספר גופי ביטחון ישראלים, כגון צה"ל, שב"כ ומשטרת ישראל, בין השאר לשם מניעת טרור. אמצעי המעקב שבהם משתמשת ישראל כוללים פיתוחים טכנולוגיים חדשניים שמרחיבים את היקף המידע המצוי בידי גופי המודיעין על האוכלוסייה הפלסטינית. טכנולוגיות אלה כוללות זיהוי פנים ביומטרי, מעקבים טלפוניים, האזנות סתר, צילומי לוויינים ורחפנים, ניטור וניתוח פעילות ברשתות החברתיות ועוד.
זיהוי ביומטרי
ישראל מפעילה בשטחים אלה מספר מערכות לזיהוי ביומטרי ולזיהוי תווי פנים, לניטור האוכלוסייה הפלסטינית ולשמירת המידע שנאסף במאגר ביומטרי. אמצעים אלה אינם כפופים להוראות חוק אמצעי הזיהוי הביומטריים, כיוון שחוק זה חל על אזרחי ישראל, ואינו חל על התושבים הפלסטינים.
ב-2017 זכתה חברת מטריקס בחוזה של משרד הביטחון ומתאם הפעולות בשטחים לאספקת ציוד לזיהוי ביומטרי של פלסטינים.
ב-2019 נחשף שמערכת הביטחון עושה שימוש במערכת זיהוי תווי פנים של חברת אניוויז'ן (AnyVision), שנקראת "Better Tomorrow", המוגדרת כמערכת מעקב טקטית (TSS - Tactical Surveillance System) ומאפשרת זיהוי פנים באירועים המוניים (Multiple face recognition in Mass crowd events). לפי המידע שנחשף, המערכת מסוגלת לזהות פנים מתוך מאגר של 300 מיליון רשומות תוך 0.2 שניות ולהתמודד עם הסוואת הפנים, והיא כוללת מצלמות שהותקנו במחסומים ובמקומות נוספים. על מנת לעבור בעמדות הבידוק המקושרות למערכת, נדרשו הפלסטינים להצטלם ולמסור טביעות אצבעות לצורך הנפקת תגים ביומטריים. לפי מקורות בצה"ל, עד אוגוסט 2019 הופקו כ־450,000 תגים ביומטריים. בעקבות החשיפה הודיעה מיקרוסופט, שהשקיעה בחברה, כי תבחן האם הטכנולוגיה עומדת בכללי האתיקה שהציבה בתחום זיהוי הפנים, ובהמשך הודיעה כי תפסיק להשקיע בחברה.
ב-2021 חשף תחקיר "הוושינגטון פוסט" כי ישראל עושה שימוש נרחב באפליקציית זאב כחול לצילום וזיהוי פנים ביומטרי באמצעות טלפונים חכמים תוך הצלבת המידע עם נתונים במאגר ביומטרי הקרוי להקת זאבים, וכי חברון רושתה במצלמות חכמות לזיהוי פנים בפיילוט שנקרא חברון עיר חכמה. מערכות אלו משמשות לצורך מעקב ואיסוף מידע על הפלסטינים, כולל מי שאין מידע קונקרטי הקושר אותם לפעילות טרור. עוד נחשף כי תוך כדי פעילות מבצעית נדרשו חיילים ביחידות הפועלות בגדה לצלם תמונות של פלסטינים, במטרה לבנות את מאגר הנתונים של המערכת, וכי צה"ל ערך תחרות נושאת פרסים בין היחידות שנדרשו לעמוד במכסות תיעוד והזנת פרטים למערכת.
רוגלות, סייבר התקפי ואיסוף מידע באמצעות טלפונים סלולריים
בפברואר 2019 השיק המנהל האזרחי את אפליקציית "אל-מונאסיק" (Al-Munasiq – "המתאם") המשמשת כערוץ תקשורת ומתן שירותים דיגיטליים לפלסטינים ביהודה ושומרון כגון הגשת בקשות למתן אישורי כניסה. לשם התקנת האפליקציה נדרשו המשתמשים לאשר מתן גישה למיקום הסלולרי, למיקרופון ולמצלמה של המכשיר ולכל הנתונים המאוחסנים ומשודרים באמצעותו. בנוסף נדרשו המשתמשים לאשר שימוש במידע הנאסף באמצעות האפליקציה "לכל מטרה שהיא". עם פרוץ מגפת הקורונה הייתה האפליקציה הערוץ הבלעדי להגשת מסמכים לצורך קבלת היתרי עבודה וההערכה היא שכ-50,000 פלסטינים התקינו את האפליקציה.
במהומות בישראל במאי 2021 עשה השב"כ שימוש במערכת לניטור הרשתות הסלולריות בישראל ולאיכון טלפונים סלולריים על מנת למנוע פעולות טרור. בעקבות המהומות בהר הבית באותה שנה נשלחו מסרונים מאיימים למאות פלסטינים אשר שהו במתחם הר הבית או בקרבתו, שבהם נכתב כי הם זוהו כמי שהשתתפו במעשי האלימות במסגד אל-אקצא וכי השב"כ יבוא איתם חשבון. בעקבות עתירה שהוגשה לבג"ץ נגד פרקטיקה זו, בטענה כי מדובר בכלי מעקב חודרני אחר אזרחים, הודה השב"כ כי המסרונים נשלחו בתפוצה רחבה גם לתושבים שלא היו חשודים בדבר עבירה.
ביולי 2021 חשפו חברת מיקרוסופט ומעבדת המחקר "סיטיזן לאב" כי 100 פוליטיקאים, פעילי זכויות אדם, מתנגדי משטר, עיתונאים, ואקדמאים, מרחבי העולם (כמחציתם פלסטינים) נפלו קורבן לרוגלה של "קנדירו". "קנדירו" היא חברת סייבר התקפי אשר מספקת למוסדות מדינתיים מערכות פריצה לרשתות ולמחשבים ומופיעה ברשימת החברות המהוות סכנה לביטחון הלאומי של ארצות הברית, שעורך משרד המסחר האמריקאי.
בנובמבר 2021 פרסמו הגופים "פרונט ליין דפנדרס" ומעבדת המחקר "סיטיזן לאב"  תוצאות תחקיר שהראו כי תוכנת פגסוס של חברת NSO הותקנה בטלפונים של שישה פעילים פלסטינים, שחלקם הועסקו באותה העת בארגונים אל-חק, א-דמיר  ומרכז המחקר "ביסאן".
מצלמות במעגל סגור (CCTV)
ב-2000 פרסה משטרת ישראל כ-400 מצלמות במעגל סגור ברחובות העיר העתיקה בירושלים במסגרת פרויקט מבט 2000 שבוצע על ידי תאגיד של חברות מהארץ ומחו"ל.
ב-2014 הוחלט על יישום תוכנית מבט קדם, המבוססת על מבט 2000, הוחלט במשטרת ישראל ועל התקנת מערכת עין הנץ לזיהוי לוחיות רישוי (LPR - License Plate Capture).
ב-2016 זכתה חברת ח.מר תעשיות בחוזה של 30 מיליון ש"ח לשדרוג מערכת מבט 2000.
ב-2017, בעקבות פרשת המגנומטרים ומהומות הר הבית הקצתה הממשלה כ-100 מיליון ש"ח לשדרוג המערכת. השדרוג כלל גם יכולות לזיהוי פנים. באותה שנה הוקם חמ"ל מבט ירושלים כשיתוף פעולה בין המשרד לביטחון פנים, המשטרה ועיריית ירושלים במטרה לרכז את רשת המצלמות הפרוסות ברחבי העיר ואת מצלמות "עין הנץ". ב-2021 הורחב המערך ל-540 מצלמות והוא מכסה רחובות גם מעבר לגבולות העיר העתיקה. ביולי 2023 נעצרה סטודנטית מבצלאל לאחר שצילמה מצלמות אבטחה בעיר העתיקה בירושלים.
כטב"מים ובלונים
רשויות המדינה, מערכת הביטחון וגורמים אזרחיים עושים שימוש בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) ובלוני צילום המשמשים למעקב פרטני אחר תנועותיהם של פלסטינים, ניטור התכנסויות (הפגנות, תהלוכות ולוויות) ואיסוף מידע על פעילות אזרחית, כגון בנייה לא חוקית בשטחי C.
במערכת הביטחון נעשה שימוש ברחפנים לשם פיזור הפגנות, כגון הרחפן "מטריס 300" המצויד במצלמת H2OT לראיית לילה ובהתקן התקפי המכונה "ים של דמעות" להטלת רימוני גז או רימוני הלם, לצילום אווירי לצורכי איסוף מודיעין, כגון בלוני צילום של חברת RT LTA Systems הכוללים אמצעי מעקב חזותיים לזיהוי פנים ולוחיות רישוי וללוחמה באמצעות ירי על מטרות וסיכולים ממוקדים.
בפברואר 2023 פורסם כי צה"ל פיתח רחפן המצויד במערכת למיפוי תלת-ממדי ועושה שימוש בלהקת רחפני תצפית הקרויה "ערכת רונן".
בין ספקיות הציוד למערכת הביטחון נמנות החברות אלביט, התעשייה האווירית, פורמולה מערכות, אירונאוטיקס ועוד.
ניטור רשתות חברתיות
מערכת הביטחון פיתחה יכולות מעקב אחר פעילות חשודה ברשתות החברתיות, בהתבסס על ההבנה כי מדינות אויב וארגוני טרור משתמשים ברשתות החברתיות (פייסבוק, ווטסאפ, טלגרם ואחרות) לגיוס פלסטינים למשימות ריגול ולביצוע פעולות חבלניות.
בשלהי 2018 דיווח ראש השב"כ נדב ארגמן לוועדת חוץ וביטחון על סיכול כ-480 פיגועים ב-2018, ולדבריו "הרוב המכריע של הסיכולים האלו התבצע בשקט, כתוצאה מניטור רשתות חברתיות ועבודת סיכול קלאסית".
תגובות וביקורת
בישראל ובעולם נשמעה ביקורת על הפגיעה שגורמות פעולות המעקב של ישראל בזכויות הפלסטינים בשטחי הרשות. שנקר נאראיאן (Shankar Narayan), מנהל פרויקט "טכנולוגיה וחירות" ב, אמר כי "הנחת היסוד בחברה חופשית היא שרשויות המדינה לא אמורות לעקוב אחר אזרחים ללא חשד לעוולה, וכי עומדת להם חזקת החפות כל עוד לא נמצאו אשמים. השימוש הנרחב בטכנולוגיית זיהוי פנים הופך את הנחת היסוד על פיה עד אשר מתחילים להפוך לחברה שבה כולם נתונים כל הזמן תחת מעקב, ללא קשר למעשיהם".
באוקטובר 2020 הגיש חבר הכנסת עופר כסיף שאילתה בנושא, שבה ביקש לדעת "האם הצבא עושה שימוש בטכנולוגיה לזיהוי פנים בגדה המערבית; מה השימוש שנעשה בטכנולוגיה זאת, ואיזו חברה מספקת את הטכנולוגיה".
קלאודיניו (כדורגלן)
קלאודיו לואיס רודריגז פאריס לאונל (בפורטוגזית: Cláudio Luiz Rodrigues Parise Leonel; נולד ב-28 בינואר 1997), הידוע בכינויו קלאודיניו (Claudinho), הוא כדורגלן ברזילאי-רוסי שמשחק כקשר התקפי או חלוץ בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית בכדורגל.
קריירה מוקדמת
קלאודיניו נולד בסאו ויסנטה, סאו פאולו והצטרף לקבוצת סנטוס בשנת 2003, כשהוא בן שש. ביולי 2015, לאחר שהרשים בקבוצה עד גיל 17, הוא חתם על חוזה מקצועי עם קורינתיאנס וזומן לסגל הנבחרת עד גיל 20.
קורינתיאנס
קלאודיניו היה חלק מהסגל שזכה באליפות 2015, אף על פי שמעולם לא שיחק ורק נכלל בסגל כמחליף אך נשאר על הספסל. לאחר הפסד בגמר עד גיל 20 לפלמנגו בגמר גביע סאו פאולו לנוער ב-2016, ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו ב-19 במרץ של אותה שנה, כשעלה כמחליף במחצית השנייה בניצחון 4–0 באליפות סאו פאולו נגד ליננס בארנה קורינתיאנס.
השאלה לברגנטינו וסנטו אנדרה
ב-3 ביוני 2016, קלאודיניו הושאל לקבוצה מסריה ב' ברגנטינו למשך שארית העונה. הוא שיחק 18 משחקים, בעונה שהסתיימה בירידת ליגה למועדון.
פונטה פרטה
ב-18 במאי 2017 חתם קלאודיניו על חוזה לשנתיים וחצי עם פונטה פרטה, כשהמועדון רוכש 50% מחוזהו. כעבור עשרה ימים הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את לינס לימה דה בריטו בתיקו 2:2 בחוץ מול אתלטיקו מיניירו.
השאלה לרד בול ברזיל ואואסטה
ב-9 בינואר 2018 הושאל קלאודיניו לרד בול ברזיל שם הופיע באופן קבוע אך כבש שער אחד בלבד. ב-11 באפריל, הוא עבר למועדון אואסטה, אך קיצר את השאלתו באוגוסט כדי לחזור לרד בול.
רד בול ברגנטינו
ב-24 באפריל 2019, לאחר מיזוג רד בול ברזיל עם ברגנטינו ליצירת מועדון רד בול, חודשה ההשאלה של קלאודיניו עד סוף 2020. הוא הפך לשחקן מפתח במועדון וכבש עשרה שערים בעונה שבה המועדון השיג עלייה עם זכייה באליפות סרייה ב'; בספטמבר המועדון רכש את 50% מזכויותיו הפדרטיביות השייכות לפונטה פרטה והוא חתם על חוזה עד 2023.
קלאודיניו נכלל בהרכב קבוע בעונת 2020 וכבש את שערו הראשון בסרייה א' ב-9 באוגוסט, והשיג שער שוויון ברגע האחרון בתיקו 1:1 בחוץ מול מועדון סנטוס. ב-6 בינואר שלאחר מכן, לאחר שהרשים בליגה, הוא האריך את החוזה שלו עד שנת 2024. בעונת 2020 סיים את העונה כמלך השערים בליגה הברזילאית עם 18 שערים.
זניט סנקט פטרבורג
בקיץ 2021, אחרי שנודע על התעניינות בו ממספר מועדונים באירופה ובייחוד מועדון זניט סנקט פטרבורג, הוא חתם במועדון הרוסי לחוזה עד 2026 תמורת 12 מיליון יורו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל בשוויון 1-1 מול אופה ב-21 באוגוסט 2021. במשחק הבכורה שלו, הברזילאי שיחק באגף השמאלי במערך 4-4-2. את הופעת הבכורה במדי זניט בליגת האלופות ערך במשחק המחזור הראשון מול צ'לסי ב-14 בספטמבר 2021. את שער הבכורה במדי זניט הבקיע במחזור השמיני בליגה בניצחון קבוצתו 3:1 על רובין קאזאן ב-20 בספטמבר 2021. את שער הבכורה בליגת האלופות הבקיע ב־29 בספטמבר 2021 בניצחון הבייתי בגזפרום ארנה 4:0 על מאלמו והבקיע גם בשוויון 3:3 מול אלופת אירופה המכהנת צ'לסי, במחזור האחרון של שלב הבתים בליגת האלופות, במשחק שבו גם בישל שער. בפברואר 2023 קיבל אזרחות רוסית.
קריירה בנבחרת
ב-17 ביוני 2021, קלאודיניו נכלל בסגל נבחרת ברזיל לאולימפיאדת הקיץ 2020 בטוקיו, יפן, שבו הנבחרת זכתה במדליית זהב אחרי ניצחון על ספרד בגמר טורניר הכדורגל. באוגוסט 2021, זומן לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022, כאשר נבחרתו הבטיחה העפלה למונדיאל 2022 מהמקום הראשון בבית המוקדמות.
ראם סהרה
ראם סהרה או ראם הנבל (שם מדעי: Oryx dammah) הוא מין של ראם ממשפחת הפריים. לראם סהרה קרניים ארוכות, מעוקלות (כמו חרב הסימיטר) וחדות שאורכן מגיע עד ל־70 סנטימטרים המשמשות אותו ביעילות כאמצעי הגנה. מן הצד נראה הראם כבעל קרן אחת בלבד, וכך צויר במצרים הקדומה - מה שהיה לימים לאחד מהמקורות לאגדות על חד־קרן. פרוותו לבנה, זנבו שחור וצווארו נע בין כתום לזהוב. הנקבות קטנות יותר מהזכרים ופרוותן גם היא לבנה, אך היא משתנה מעונה לעונה. אורך גופו מגיע עד ל־2 מטרים, גובהו כ־1 מטר והוא שוקל כ־200 קילוגרם.
רוב בעילות אחר הבעל
רוב בעילות אחר הבעל הוא כלל במשפט העברי הקובע כי במקרה של ספק לגבי זהות האב הביולוגי של צאצא של אישה נשואה, ההלכה קובעת שהאב הביולוגי הוא הבעל ולא גבר אחר. לקביעת האבהות ההלכתית ישנה חשיבות לגבי הצאצאים, לדוגמה לגבי קביעת ממזרות, חיוב האב למזונות, איסורי נישואים לקרובים וזכויות ירושה.
ראם סהרה
התנהגות
ראם הנבל התקיים בבתי הגידול מהצחיחים ביותר על פני כדור הארץ. הוא מגלה הסתגלות מרשימה לתנאי המדבר: הוא אינו צורך מים רבים, ויכול לחיות חודשים רצופים ללא שתייה של ממש, כאשר את מעט הלחלוחית הנדרשת לו הוא משיג ממזונו הצמחוני. כדי לשמור על נוזליו הראם פעיל בעיקר בלילה, ובמשך היום הוא נח בגומה שהוא חופר לעצמו או בצילו של עץ. הראם חי בעדר של 10–70 פרטים.
רוב בעילות אחר הבעל
הכלל ומקורו
בהלכה ישנה חזקת צאצאים. כלומר, ההלכה מניחה שילדי האם הם הילדים הביולוגיים שלה ושל בעלה של האם. על בסיס כלל זה יכול בית דין להוציא להורג אדם שעבר עבירה התלויה בקרבה. לדוגמה, הכאת אב ואם או גילוי עריות בתוך המשפחה. התלמוד מנמק אפשרות זו באמצעות העיקרון "רוב בעילות אחר הבעל".
להלכה נפסק שהכלל תקף גם אצל אישה שישנה שמועה או אף עדות שקיימה יחסי אישות עם גבר אחר, פרט לאישה שהיא "פרוצה ביותר". הכלל תקף אפילו במקרה נדיר ביותר בו נעדר הבעל מביתו 12 חודשים, שכן על פי דברי התלמוד ייתכן מצב רחוק בו הריון יימשך תקופה כה ארוכה. עם זאת, אם איבדה האישה את חזקת הכשרות שלה כיון שראו בה "דבר מכוער" בתקופה זו, אין לתלות את ההריון הארוך בבעלה וניתן להניח שהוא מגבר אחר.
הסבר הכלל
בתלמוד הבבלי נטען שמקור הכלל "רוב בעילות אחר הבעל" הוא בכך שהולכים אחר הרוב. לעומת זאת, בתלמוד ירושלמי נטען שמקור ההנחה שאדם הוא בנו של הידוע ומוחזק כאביו, הוא מדין חזקה ולא מדין רוב בעילות אחר הבעל.
ראם סהרה
תפוצה
בחי־בר יטבתה יש גרעין רבייה של ראם סהרה.
רוב בעילות אחר הבעל
הסבר הכלל
על פי הסברי האחרונים, זהו כלל עקרוני שאינו תלוי בהכרח במקרה הפרטי של זוג מסוים, ולכן הכלל תקף גם במקרה בו התייחדו בני הזוג פעם אחת בלבד או שהבעל הלך ל"מדינת הים".
ראם סהרה
תפוצה
נכון ל-2016, מוחזקים בשבי עדרים של ראמי סהרה כחלק מתוכניות השבה לטבע בתוניסיה, צ'אד, מרוקו וסנגל.
רוב בעילות אחר הבעל
בדיקות מעבדה
כיום קיימות בדיקת מעבדה (בדיקות דם ובדיקות גנטיות) שונות אשר בכוחן לשלול אבהות או לקבוע באופן חיובי קשר ביולוגי בין הנבדקים ברמת אמינות משתנה, חלקן ברמה נמוכה וחלקן ברמה גבוהה ביותר. הפוסקים האחרונים דנו בשאלת קבילותן של בדיקות המעבדה השונות בדיני ממונות (חיוב מזונות), בדיני נפשות ולגבי קביעת ממזרות.
ראם סהרה
תפוצה
נכון לשנת 2021, ישנם 490 ראמי סהרה בשמורת טבע מגודרת בסנגל ו-360 ראמי סהרה בטבע בשמורה בצ'אד, בעקבות מבצעי השבה לטבע שנעשו שם, כשהמטרה היא לבסס אוכלוסייה של 500 ראמי סהרה בשמורה, וכך מצב השימור שלו יעבור מנכחד בטבע לבסכנת הכחדה חמורה.
אזכורים בתנ"ך
זיהויו של ה"ראם" המוזכר בתנ"ך עם בעל החיים המכונה בימינו "ראם", אינו מוסכם. על פי פרשנות אחרת, הראם התנכ"י הוא שור הבר (bos primigenius).
רוב בעילות אחר הבעל
בדיקות מעבדה
ישנן דעות כי אין להסתמך על בדיקות אלו, ובפרט אין להסתמך על בדיקת סוג הדם. לעומתם, יש שקיבלו את בדיקות המעבדה בחלק מהמקרים (כגון לעניין מזונות) וקבעו כי כאשר תוצאות השוואת סוג הדם (או בדיקות אחרות) מורות כי לא קיים קשר ביולוגי בין הנבדקים, הרי שמול הכלל של "רוב בעילות אחר הבעל" עומד ה"רוב" של חוקי התורשה.
בפני בתי דין בארץ הובאו מספר מקרים בהם נידון האם ניתן לחייב או לפטור אב ממזונות על סמך בדיקות אלו:
במקרה שהובא לפני בית הדין הרבני האזורי בתל אביב-יפו בשנת 1965 נתבע גבר לשלם מזונות עבור בנה של אשתו, אולם בדיקת דם שנערכה הראתה כי הילד אינו בנו הביולוגי. בפסק הדין נקבע כי הנתבע פטור מתשלום מזונות מספק, כיוון שנוצר כאן מצב של "רוב בעילות אחר הבעל" מול "רוב ילדים דמם זהה עם דם הוריהם". כך שבעוד שכלל הרוב מורה כי כאשר לפי בדיקת הדם נראה כי לא מדובר בבנו הביולוגי ולכן אינו מחויב לשלם עבורו מזונות, הרי שקיימת סברה הפוכה שגם היא מבוססת על כללי הרוב, והאומרת שמכיוון שרוב בעילות הם מהבעל, יש להניח כי מדובר בבן הביולוגי. ניגוד זה יוצר ספק ולפי הכלל "המוציא מחבירו עליו הראיה" לא ניתן לחייב את הנתבע בתשלום ממוני כאשר קיים ספק.
יש לציין כי על אף ההסתמכות על בדיקות לגבי חיוב מזונות, אין בתי דין מסתמכים עליהם לגבי קביעת ממזרות, ובמקרים שונים אין בתי הדין מאפשרים עריכת בדיקות אלו, על-מנת למנוע הוצאת לעז על הצאצאים כממזרים.
לדוגמה, במקרה בו טען גבר כי הוא עקר בצורה שהסבירות שמזרעו ייוולד ילד נמוכה (אך עדיין אפשרית), ולכן קרוב לוודאי שבתה של אשתו אינה בתו, דחה ד"ר מיכאל ויגודה טענה זו בנימוק שהכלל "רוב עקרים אינם מולידים" לא דוחה את "רוב בעילות אחר הבעל" ועל כן אין די בהצגת הראיות לעקרות כדי לשלול את הקשר הביולוגי, אך הבדיקה עלולה להוציא לחינם לעז על הבת.
בני זוג הנשואים בנישואים אזרחיים
הרב מרדכי יעקב ברייש פסק בספר השו"ת שלו, "חלקת יעקב", כי הכלל "רוב בעילות אחר הבעל" תקף גם אצל גם בני זוג שחיים ביחד ונשואים בנישואים אזרחיים.
"פרוצה ביותר"
כאמור, הכלל "רוב בעילות אחר הבעל" לא תקף כאשר מדובר באישה שהיא "פרוצה ביותר". רש"י פירש את המושג "פרוצה ביותר": "דאיכא למיחש [שיש לחשוש] שרוב בעילותיה משל אחרים". לעומת זאת, לדעתו של מהר"י ברונא ההגדרה מחמירה יותר וכאשר קיימים "עדי כיעור" והאישה "פרוצה בפרהסייא בגיפוף ובנישוק" היא מוגדרת כ"אישה פרוצה".
מוריץ האופטמן
מוריץ האופטמן (בגרמנית: Moritz Hauptmann; 13 באוקטובר 1792 – 3 בינואר 1868) היה תאורטיקאי מוזיקה, מורה ומלחין גרמני.
ביוגרפיה
האופטמן נולד בדרזדן. הוא למד נגינה בכינור אצל שוֹלץ, פסנתר אצל פראנץ לַנְסְקָה והלחנה אצל פרנצ'סקו מורלאקי (יריבו של קרל מריה פון ובר). האופטמן השלים את לימודיו ככנר ומלחין אצל לואי שפור, ועד 1821 מילא משרות שונות אצל משפחות פרטיות. כמו כן, למד מתמטיקה ואקוסטיקה.
האופטמן עבד תחילה כאדריכל לפני שנחל הצלחה כמוזיקאי. מקום חשוב בתפוקתו המוזיקלית המוקדמת תופסת הגרנד אופרה הטרגית "מתילדה". בשנת 1822 הצטרף לתזמורת של קאסל בהדרכת שפור. שם החל ללמד הלחנה ותאוריה של המוזיקה. בין תלמידיו היו פרדיננד דוויד, פרידריך בורגמילר, פרידריך קיל, ארנסט נאומן, אוסקר פאול, איזידור זייס ועוד.
בשנת 1842 התמנה האופטמן למנצח המקהלה של כנסיית תומאס הקדוש בלייפציג, משרה שבה נשא בעבר יוהאן סבסטיאן באך. באותה שנה הוזמן על ידי פליקס מנדלסון לשמש פרופסור לתאוריית המוזיקה בקונסרבטוריון של לייפציג שאך זה נוסד. בתפקידו זה התגלה והתפתח כישרונו המיוחד להוראה, עובדה שמצאה אישור בקרב תלמידיו הנלהבים, שרבים מהם עשו להם שם בעולם המוזיקה.
יצירותיו
ביצירותיו של האופטמן בולטות הסימטריה והמיומנות יותר מכושר המצאה ספונטני. תפוקתו הווקאלית כוללת שתי מיסות, שירים למקהלה מעורבת (אופוס 32 ו-47) ומספר רב של שירים לקולות סולו.
כתיבה ועריכה
האופטמן היה חבר מייסד ועורך של הוצאת מכלול יצירות באך מטעם עמותת באך, שם ערך את שני הכרכים הראשונים של הקנטטות הכנסייתיות והמיסות הלותרניות.
הפילוסופיה המוזיקלית שלו מגולמת בספרו Die Natur der Harmonik und Metrik ("טבע ההרמוניה והמשקל"), 1853, שבו חתר לביאור של צורות מוזיקליות מבחינה פילוסופית. התאוריה שלו מתוארת כ"הגליאנית" והוא שם דגש על מושגי אחדות, ניגוד ואיחוד מחדש, שאותם הוא מוצא באקורדים, סולמות, יחסים בין סולמות ומשקל. הוא תפס אקורדים משולשים מינוריים ומז'וריים כמנוגדים זה לזה. תאוריה זו השפיעה על "דואליסטים הרמוניים", כגון הוגו ריימן. כמו כן צידד באינטונציה מדויקת וראה מהלכים אנהרמוניים כבלתי טבעיים. במובן זה, אפשר לראות בהאופטמן שמרן ביחס למגמות ההלחנה של תקופתו. הוא הפגין טעם לפרופורציה קלאסית, סדר צורני, בהירות משקלית והיגיון טונאלי. שלא כמגמות הרומנטיות של לגאטו מתמשך, גרס שכל פעמה ראשונה (כלומר, תנועה יורדת בניצוח - משתמעת או ממשית) דורשת הדגשה אוטומטית.
מוריץ האופטמן מת בלייפציג.
תלמידי האופטמן
תלמידיו הבולטים הם:
אנטיוכוס השלישי
אנטיוכוס השלישי "הגדול" (ביוונית: Ἀντίoχoς Μέγας, אנטיוכוס "מגאס"; 242 – 187 לפנה"ס) היה המלך השישי בשושלת הסלאוקית. בנו השני של סלאוקוס השני. אנטיוכוס הומלך בגיל 18 או 19 ומלך במשך 37 שנים. תקופת שלטונו הייתה הארוכה ביותר מכל המלכים הסלאוקים האחרים והמרחב הגאוגרפי של שלטונו היה הגדול ביותר מאז ימי הזוהר של סלאוקוס הראשון. שלטונו התאפיין בשורה של מלחמות ומסעות צבאיים להרחבת הממלכה הסלאוקית ולגיבושה. הוא היה המלך הסלאוקי הראשון שייסד את פולחן המלך באופן ריכוזי בסטרפיות השונות.
שנים ראשונות
אנטיוכוס השלישי נולד בשנת 242 לפנה"ס לערך, היה בנו השני של המלך סלאוקוס השני. הוא עלה לשלטון באופן בלתי-צפוי בגיל 19 לערך, לאחר שאחיו, המלך סלאוקוס השלישי, מת בפתאומיות (לפי תאוריות קונספירציה שונות הוא נרצח בידי שניים ממצביאיו), בזמן שהצבא המלכותי היה עסוק באסיה הקטנה.
עם עלייתו של אנטיוכוס לשלטון, נאלץ להתמודד עם הכאוס במערכת השלטונית, נאמנויות מעורערות של מקורבים ומרידה של שליטים מקומיים. גילו הצעיר וחוסר הניסיון שלו העמידו אותו בכפיפות ליועצים בכירים, ובשנותיו הראשונות הובל יותר משהוביל. עם עלייתו לשלטון אישר אנטיוכוס מינויים פוליטיים קיימים, שהתגלו עד מהרה כחותרים תחת שלטונו הוא: הֵרְמֵיאָס המשיך לשמש (כמו בימי סלאוקוס השלישי) כ"ראש כל ענייני המדינה", אָכַֿאיוֹס קבל את השליטה על הטריטוריות שמעבר להרי הטאורוס (כלומר אסיה הקטנה, עד כמה שלא עברה בינתיים לידי אַטַלוֹס הראשון מלך פרגמון), מוֹלוֹן ממשיך לכהן כסַטְרַפָּהּ של סטרפיית מדי ואחיו אלכסנדר ממשיך לכהן כסטרפה של סטרפיית פרסיס.
בשנת 222 לפנה"ס מרדו מולון יחד עם אחיו אלכסנדר באנטיוכוס, הם השתלטו על טריטוריות רבות במזרחה של האימפריה. שלטונו של מולון היווה איום ממשי לאנטיוכוס, כאשר הטריטוריה שסרה למרותו הייתה קטנה מזו שסרה למרותו של מולון. בתחילה, בעצת הרמיאס, שלח אנטיוכוס את ה"מצביא העליון" קְסֵנוֹיטָס להכניע את מולון, אך זה ספג מפלה קשה. בחורף 221-220 לפנה"ס החליט אנטיוכוס לצאת בראש צבאו נגד מולון. לנוכח הופעתו של אנטיוכוס המלך, בכבודו ובעצמו, ערק מיד צבא מולון ועבר לצד אנטיוכוס. מולון התאבד יחד עם כל מקורביו וגופתו הוקעה בראש חוצות.
המערכה מול מולון ואחיו חשפה מאבק בצמרת השלטונית הקרובה למלך - בין הרמיאס לבין אֵפּיגֵנֶס. אפיגנס היה ראש הצבא הסלאוקי כאשר סלאוקוס השלישי נרצח. מיד עם עלייתו של אנטיוכוס השלישי הוא הביע נאמנות למלך החדש. אפיגניס הציע לאנטיוכוס לצאת בעצמו מול מולון, מכיוון שהוא צפה את הכניעה המידית למלך, הרמיאס הציע לשלוח מצביא. בהמשך הביא הרמיאס לסילוקו של אפיגניס מתפקידו הצבאי בטענה שהמינוי מדלדל את קופת הצבא, ואף ארגן את חיסולו. לאחר הולדת בנו מספר התערבויות נוספות של הרמיאס החשידו אותו בעיני אנטיוכוס, הרמיאס נרצח ומשפחתו הוצאה להורג.
המאבק נגד אכאיוס
הטענות חלוקות לגבי אכאיוס, האם הובל למלוכה או שדרש אותה. אנטיוכוס אישר את מינוי של אכאיוס כמשנה למלך בטריטוריות הסלאוקיות שבאסיה הקטנה. פוליביוס מתאר את עלייתו ונפילתו של אכאיוס באופן הבא: "עקב קשרי המשפחה שלו אכאיוס נקם את הרצחו של סלאוקוס השלישי) והרג את ניקנור ואפאטיוס (רוצחיו של סלאוקוס השלישי) ולקח אחריות על הצבא והאדמיניסטרציה...בשל כך הייתה לו ההזדמנות ואת התמיכה של חייליו...לקבל על עצמו את כתר המלכות. הוא בחר לא לעשות כך ולתמוך במלכותו של אנטיוכוס....אולם כאשר הצליח מעבר לציפיות...הוא נסחף על ידי ההצלחה...קבל על עצמו את כתר המלכות וקרא לעצמו מלך...".
כעבור שנתיים הכתיר אכאיוס את עצמו למלך וביקש להרחיב את תחומי שלטונו דרומה להרי הטאורוס ומזרחה – ללב הממלכה הסלאוקית. אנטיוכוס נעזר באטאלוס מלך פרגמון במערכה נגד אכאיוס. אכאיוס מצידו ניסה להיעזר בבא כוחו של תלמי הרביעי – סוסיביוס, אשר בסופו של דבר הסגירו בידי אנטיוכוס. אכאיוס, כנהוג בקרובים מורדים, הוצא להורג באופן משפיל (215 לפנה"ס).
היחסים עם בית תלמי
רוב שנות מלכותו של אנטיוכוס אופיינו היחסים עם ממלכת בית תלמי במתיחויות ובמאבקי כוחות. נקודת הפתיחה במערכת מול התלמים היה ההפסד בקרב רפיח, המשכה במלחמות וסיומה בחתונה.
המלחמה הסורית הרביעית
בשנת 219 לפנה"ס החליט אנטיוכוס לנצל חוסר יציבות פוליטי במדינה התלמית ולצאת למסע כיבושים, מה שמכונה המלחמה הסורית הרביעית. הוא כבש מחדש את נמל אנטיוכיה ואת הערים הפיניקיות. לאחר מכן הוא ייצב את השלטון בערים הפיניקיות וניהל משא ומתן דיפלומטי עם סוסיביוס הנציג התלמי לגבי שתי נקודות מחלוקת: השליטה בקוילה סוריה ומעמדו של אכאיוס בהסכם בין שתי המדינות (לפני המערכה מול אכאיוס). באביב של 218 לפנה"ס החליט אנטיוכוס לסיים את המשא ומתן, ולצאת למסע כיבושים בארץ-ישראל. המסע עבר בהצלחה מרובה, עד הגעתו לרפיח. אנטיוכוס לא היה ער לגיוס האדיר שמארגן תלמי ואולי היו אלו ניצחונותיו בארץ ישראל, שהקהו את חושיו. הוא סיים את הקרב בתבוסה קשה לצבאו. תלמי כבש מחדש את קוילה-סוריה.
המלחמה הסורית החמישית
בשנת 202 לפנה"ס פתח אנטיוכוס במלחמה הסורית החמישית. הוא ניצל שוב את חולשתו של השלטון התלמי, אך הפעם הוא נערך היטב למלחמה וגם חבר לפיליפוס החמישי מלך מוקדון. בקרב שנערך במבואות הירדן, הצבא המצרי הובס. השליטה המצרית על ארץ ישראל וסוריה התפוררה. ארץ ישראל הפכה לטריטוריה סלאוקית. אנטיוכוס ארגן את הטריטוריות החדשות במסגרת סטראפית קויליה-סוריה ופוניקיה. על פי בקשת הרומים, שחששו לאספקת התבואה ממצרים, אנטיוכוס נמנע מלפלוש למצרים.
ככל הנראה סביב שנת 195 לפנה"ס התאוששו היחסים בין מצריים לאנטיוכוס דרך נישואיהם של קלאופטרה הראשונה, בתו של אנטיוכוס ותלמי אפיפנס, כאשר הנדוניה היא קויליה סוריה: "אחרי הדברים האלו כרת אנטיוכוס ברית ידידות עם תלמי ונתן לו את בתו קלאופטרה לאשה וויתר לו בתורת נדוניה על חילת סוריה ועל שומרון ועל יהודה ופיניקיה".
המסע מזרחה
בשנת 212 לפנה"ס יצא אנטיוכוס למסע של כשמונה שנים (עד 204 לפנה"ס) מזרחה ("אנבסיס"; המסע לפנים הארץ). במהלך מסע זה, הוא ניסה לשחזר את מסעו של אלכסנדר הגדול למזרח, אך בעיקר לייצב את השליטה הסלאוקית על הסטרפיות המזרחיות. ראשית הוא ביקש לסדר את המצבורים הכספיים על ידי הסדרי חובות עם קסרקסס מלך ארמניה. בדרכו מזרחה הוא יצא לקרב נגד ארסאקיס השני מלך פארתיה, והחזיר אותה למעמד סטרפיה וחייב את מלכה בתשלום מיסים.
משם המשיך אנטיוכוס לבאקטריה. בבאקטריה המלך אותידמוס הכין את צבאו לפלישת אנטיוכוס וניסה למנוע אותה. אנטיוכוס הצליח לחצות את נהר אריוס והשתלט על באקטריה. במשא ומתן בין אנטיוכוס לאותידמוס, ניסה האחרון לשכנע כי יש לשתי הממלכות אינטרסים משותפים במניעת פולשים ממזרח למדינות התרבות ההלניסטיות. על פי המקור של פוליביוס המתיחות המתוארת בין אנטיוכוס לאותידמוס נבעה מאי הבנה: "אותידמוס...ענה לשליח שזה לא נכון שאנטיוכוס יגרשו ממלכתו. הוא בעצמו לא מרד במלך, אלא הוא השמיד את הצאצאים של אחרים שכן מרדו במלך, כך הוא הבטיח את מלכותו על באקטריה. ...הוא הזמין את אנטיוכוס לא לסרב לו לתואר ולתפקיד המלך"....לבסוף הוא מוסיף: "ערב רב של נוודים מהווים איום לשניהם והארץ בוודאי תהפוך לברברים אם הם יאפשרו להם לפלוש....". המשא ומתן הסתיים בברית נאמנות ובנישואי אותידמוס עם אחת מבנותיו של אנטיוכוס. בעקבות המסע זכה אנטיוכוס בתואר "Megas" – "הגדול".
בשנת 206 לפנה"ס הגיע אנטיוכוס להודו וחידש את הקשרים עם סופאגיניס המלך ההודי שהכיר בעליונותו של אנטיוכוס והתחייב לספק לו פילים. אנטיוכוס לא התכוון להפוך את הטריטוריות ההודיות לסטרפיות. לקראת סיום המסע הגיע אנטיוכוס למפרץ גירה – בחריין וחידש את הברית עם הערבים, בתמורה לחירותם ולשלומם הוא קיבל מהם ממון רב. את מסעו הוא סיים בסלאוקיה שעל נהר חידקל.
המערכה מול רומי
היחסים עם הרפובליקה הרומית התחילו בדיפלומטיה והסתיימו בהסכם משפיל לאנטיוכוס. בשנים 201-200 לפנה"ס הגיעה משלחת רומית לאנטיוכוס להתדיין בכינון היחסים בין שתי המדינות. אנטיוכוס טעה להבין כי רומי מכירה בשאיפותיו במערב. בשנת 197 לפנה"ס התחיל אנטיוכוס להתקדם מערבה. הוא השתלט על תראקיה והמשיך לחופיה של אנטוליה עם צבא רב. הוא הצליח בעזרת הרודים להשתלט על חבל ליקיה והמשיך לחופה המערבי של אסיה הקטנה. למעשה אנטיוכוס ניסה למלא את החלל בטריטוריות שהיו בעבר חלק מממלכת תלמי וממלכת מוקדון. אנטיוכוס לא הצליח להכניע את הערים סמירינה ולאמפאקוס והן קראו לעזרת הרומים. הרומים דרשו מאנטיוכוס לפנות את הערים שהיו כפופות לתלמי ולפיליפוס החמישי (מלך מוקדון) ולהתרחק מאירופה.
ההפסד ומותו של אנטיוכוס
המערכה הבאה התרחשה בים האגאי, למרות הריכוז הגדול של כוחות ימיים וכן הגיוס ההמוני שערך אנטיוכוס בעזרת חניבעל מקרתגו, עד חורף 191-190 לפנה"ס רוב חופו של הים האגאי נמצא תחת שליטה רומית. אנטיוכוס שב לניסיונותיו הדיפלומטיים, אך יחסם המשפיל של הרומים הוביל את אנטיוכוס, שלא היה מוכן לקבל את תנאיהם, לשני קרבות נוספים: קרב ימי שנכשל וקרב מגנסיה (189 לפנה"ס) הכריע את המערכה סופית לטובת הרומים.
בשנת 188 נחתם הסכם אפאמיאה שבו סוכמו תנאי הכניעה של אנטיוכוס: אנטיוכוס התחייב להוצאות המלחמה ולתשלומים אדירים לצבא הרומי וכן למסירת שבויי מלחמה, נסיגה כללית מערי יוון וערי אסיה הקטנה, פירוק הצבא מחלק גדול מנשקו – מסירת הפילים לרומי ואחזקת צי ימי קטן. רומי למעשה ניתקה את הממלכה הסלאוקית מאסיה.
ההפסד מול רומי הביא למשבר מדיני וכלכלי בממלכה הסלאוקית. בניסיון למלא מחדש את קופת המדינה, ערך אנטיוכוס מסע לסטראפיות המזרחיות שעוד נותרו בשליטתו, במטרה לבזוז את בתי האוצר של המקדשים. בשנת 187 לפנה"ס, ניסיון זה עלה לו בחייו כאשר עלה לבזוז את מקדש בל בבירת חבל עילם ותושבי המקום מניסים אותו.
תרבות ודת
אנטיוכוס השלישי היה רפורמטור דתי: החידוש הראשון היה ייסודה של דת ריכוזית חדשה באימפריה, החידוש השני היה מושאי הפולחן הדתי שהם על פי אנטיוכוס: הוא עצמו, אשתו לאודיקה ואבותיו המלכים הסלאוקים הקודמים בדרגות אלים.
עוד מראשית השושלת הסלאוקית החלו המלכים הסלאוקים לקדם את פולחן השליט כחלק מהיותם אדוני אסיה וכחלק ממנהג המקום, ללא התייחסות לאופים האלוהי של המלכים. העתקים של צווים מלכותיים (ידועים במחקר ככתובת לאודיקה) שנמצאו במדי ובפריגיה וממוענים לסטרפים השונים מוכיחים את מרכזיותה של הדת החדשה. בצווים ניתנו הסברים לגבי מושאי הפולחן, הוראות לגבי מינויי כוהנים גדולים ולבושם ולגבי הפצת הפולחן המלכותי ברחבי האימפריה. אנטיוכוס דרך הצווים ביקש להשיג אחידות בדרכי הפולחן של הדת החדשה.
אנטיוכוס ביקש בצווים להצדיק את הפולחן עבור אשתו, הוא תיאר את השירות שהיא נתנה לנתיניה, את נאמנותה ואמונתה הדתית " המלך אנטיוכוס למנדמוס...מקווה לעלות את כבודה של אחותנו ומלכתנו לאודיקיה...לא רק בעקבות חיבתה ודאגתה לנו, אך גם בשל דביקות אמונתה....כוהנות גדולות ילבשו כתר מוזהב עם דיוקנה (של המלכה)...". אנטיוכוס ככל הנראה הקנה חשיבות רבה לאופיו של אדם וחשב כי אדם בדרגת אל יכול להיות רק דמות בעלת הישגים מרשימים, ייתכן שזו הסיבה שהוא לא העלה גם את ילדיו לדרגת אלוהות. גם בחירת הכוהנים הגדולים הייתה מוקפדת, הם היו צריכים להוכיח שירות טוב, נאמנות ורצון טוב.
אין עדויות לגבי מהות הפולחן כמו גם להיקפו, ההשערה היא כי הפולחן חייב את אנשי חצר המלך, הצבא והמקורבים. סביר להניח כי בפסטיבליים דתיים הקשורים לפולחן זה ביצעו הכוהנים מה שהתבקשו ולקחו בהם חלק יוונים ולא יווניים ובעיקר סוחרים, שמבחינתם פסטיבלים דתיים היו אירועים עם רווח נאה בצידם. ככל הנראה הדת נוסדה בשנת 193 לפנה"ס, השנה בה הגיעה הממלכה הסלאוקית לשיא גודלה.
עם זאת, אנטיוכוס מעולם לא עירב את מעמדו הדתי בתחומים אזרחיים – הוא לא השתמש במושג אלוהי (Theos) במסמכים רשמיים או במטבעות.
משפחה
אנטיוכוס השלישי היה בנו של המלך סלאוקוס השני והמלכה לאודיקה השנייה. הוא ירש את אחיו הבכור סלאוקוס השלישי, לאחר שזה נרצח. בשנת 222 לפנה"ס התחתן אנטיוכוס עם הנסיכה לאודיקה מפונטוס. נולדו להם שמונה ילדים – שלושה בנים וחמש בנות. עדויות שונות מתארות את תפקידן של חלק מבנותיו בפולחן הדתי שייסד אנטיוכוס לכבודו ולכבוד אשתו או בדיפלומטיה הסלאוקית.
לאודיקה הרביעית, ביתו של אנטיוכוס, מונתה ככוהנת ראשית בפולחן המלכה בסטרפיה של מדיה תחת אחריותו של הסטרפה מנדמוס, כמו כן היא נישאה לשלושת אחיה. קלאופטרה הראשונה בתו של אנטיוכוס נישאת נישואים פוליטיים עם תלמי החמישי אפיפנס על מנת לסיים את יחסי האיבה בין שתי הממלכות. אנטיוכיס ביתו של אנטיוכוס נישאת למלך קפדוקיה בשנת 194 לפנה"ס, ובת נוספת נישאת עוד קודם לדמטריוס הראשון, בנו של אותידמוס מלך באקטריה.
באחת ההפוגות במערכה נגד רומי, בעוד אנטיוכוס ישב עם צבאו בחאלקיס, הוא התחתן עם אישה מקומית בשם אֵאוּבּוֹיאָה. ייתכן שוב שמדובר בנישואים פוליטיים, כיוון שאנטיוכוס איבד בני-ברית יווניים והוא ניסה בכל כוחו ליצור בריתות חדשות.
שלטון
המלכים הסלווקים מלכו בעזרת חלוקת הטריטוריה של הממלכה לסטרפיות – אזורי ממשל עצמאיים, אשר בראשם סטרפות. הסטרפיות נוהלו לרוב באופן עצמאי בענייני כלכלה ופנים. החובות של הסטרפות כלפי המלכים הסלואוקים הסתכמו בתשלום מיסים למלך ובגיוס כוח לחימה בעת הצורך. הסטרפות נבחרו בקפידה על מנת להבטיח את נאמנותם. המלכים נהגו לעיתים לערוך מסעות על מנת לפקח על הסטרפות מקרוב ולהבטיח את תשלום המיסים. לדוגמה המסע בשנת 212 שערך אנטיוכוס לקסרקסס מלך ארמניה שלא הקפיד בתשלום מיסים למלכים הסלאוקים.
שליטה ישירה של אנטיוכוס נעשתה על אזורים בקוילה-סוריה לאחר המלחמה הסורית החמישית, באמצעות ממשל צבאי. על פי המסמכים מבית-שאן (סקיתופוליס) של אנטיוכוס ושל המושל הצבאי תלמי מעידים להוראות המתבקשות וניתנות בנוגע לכפרים שבאזורים אלו: "תזכיר לאנטיוכוס מאת תלמי מפקד וכהן עליון (בנוגע לעימותים שעלולים להתגלע): אני מבקש שישלחו הוראת כתובות כך שעימותים שהתגלעו בכפריי בין האיכרים ייפתרו על ידי סוכני..." בהמשך עלתה גם הסוגיה כיצד לנהוג בפולשים באותם אזורים. הניהול באזור זה אינו דומה לניהול בסטרפיות, במקרה זה הניהול נעשה על ידי מפקד צבאי וסוכניו הממונים ישירות על ידי אנטיוכוס ותפקידם היה ביצועי. אנטיוכוס ביחסיו עם הכפופים לו ניסה לנהוג בדרכים דיפלומטיים ולהימנע ככל האפשר מלחימה. אנו מוצאים לכך מספר דוגמאות: הפשרה הדיפלומטית שמגיע אליה אנטיוכוס עם אותידומוס מבאקטריה, העברת אוכלוסייה יהודית נאמנה לאזורי מרידה. כמו כן אנטיוכוס דאג לנאמנות על ידי מתן הטבות ופטור ממיסים כמו עם היהודים לאחר המלחמה הסורית החמישית ועל ידי נישואים דיפלומטיים (משיא את בנותיו לאותידמוס ולתלמי החמישי).
מזרח האימפריה ובייחוד בבל היו מרכזיים בשלטונו של אנטיוכוס, זה השתקף ביומן אסטרונומי בבלי המתאר את השתתפותו של אנטיוכוס בריטואלים שונים במקדש אסגילה, לעומת זאת שיפלי טען כי קשה לדבר על מרכז ופריפריה בממלכה הסלווקית, בעיקר משום שנמנו חמישה מרכזי כוח או מרכזי כלכלה ואדמיניסטרציה בממלכה ולמעשה המרכז השלטוני היה היכן שנמצא המלך.
יהודי ארץ ישראל
בקיבוץ חפציבה נמצאה (אסטלה) כתובת יוונית חקוקה בסלע ובה הבטחות והנחות ליהודים ואישור לפולחן במקדשם שבירושלים, בעקבות סיועם במלחמה נגד ממלכת בית תלמי שבמצרים (ובית טוביה - השליטים היהודים המתייוונים שבעמון, אשר תמכו בשלטון תלמי ובכהן יאסון, מצאצאי צדוק, בניגוד להליופולוס המינוי הסלווקי - על פי ספר המקבים הראשון).
מספר עדויות מתוך קדמוניות היהודים מתארות יחסי נאמנות בין אנטיוכוס ליהודים. תושבי ארץ ישראל ובכללם היהודים, סבלו מתהפוכות וממאבקים בין שתי הממלכות ההלניסטיות. רוב התושבים היהודים מאסו משלטון בית תלמי וכאשר הנושא עלה לדיון בגרוסיה (מועצת הזקנים) בראשות שמעון הכהן, הוחלט להתייצב לצד הסלאוקים במאבקם בשלטון התלמיי. בקיץ 201 לפנה"ס סייעו היהודים לצבאו של אנטיוכוס ונתנו אספקה לחיילים ולפילים. במהלך הקרב ניזוקו ירושלים ותושביה קשות, על נאמנותם לאנטיוכוס. בתמורה לסיוע פטר אנטיוכוס את תושבי ירושלים ונכבדיה ממיסים שונים, וסיפק חומרים לפולחן היהודי בבית המקדש ולשיפוצו וכן אפשר ליהודים לחיות על פי "חוקי האבות". צ'ריקובר מפרט כי "חוקי אבות" אין כוונתם רק לציוויים הדתיים, אלא הם הכילו למעשה את כל המערך הפוליטי-פנימי של ירושלים, כלומר שלטונו התיאוקרטי של הכהן הגדול וזקני העם. למעשה הרשות לחיות על פי חוקי האבות התבטאה באוטונומיה יהודית מוגנת על ידי המנגנון הצבאי של המלך הסלאוקי.
תעודה נוספת המובאת על ידי יוספוס פלביוס מעידה על התמיכה הסלאוקית בשלטון התיאוקרטי הירושלמי על פי חוקי האבות. התעודה הזו היא למעשה פקודה האוסרת כניסה לבית המקדש למי שאינו יהודי וליהודי שלא עבר טהרה על פי חוקי האבות וכן איסור הכנסה של חיות טמאות לעיר: "אסור לכל בן עם אחר להיכנס לתחום בית-המקדש...ולא יכניס איש לעיר בשר של סוס או פרד או חמור בר....ובכלל של כל בעלי החיים ליהודים...רק בהמות המקובלות...". איסור דומה מופיע במגילת קומראן איגרת מקצת מעשה התורה (פרק ב' שורות 60-58): "ואין להביא למחני הקודש כלבים שהם אוכלים מקצת עצמות המקדש והבשר עליהם כי ירושלים היאה מחנה הקדש".
ככל הנראה הצו כוון לאנשים שאינם יהודים המגיעים לירושלים. נראה כי אין כאן התערבות כפויה של השלטון הסלאוקי, אלא תמיכה רשמית בחוק של הנהגה הדתית של ירושלים.
באחד הוויכוחים בספרו 'נגד אפיון', לדברי יוסף בן מתתיהו בבית המקדש היה נהוג להקריב קורבנות לאלוהים עם תפילה לשלומו של המלך.
יהודי התפוצות
גם יהודי התפוצות נחשבו לאוכלוסייה נאמנה. העתק של הצו לזאוקסיס המוזכר גם כן בקדמוניות היהודים, מתאר העתקת 2,000 משפחות יהודיות מבבל וממסופוטמיה לאזור לידיה ופריגיה, היכן שהאוכלוסייה המקומית החלה למרוד. הבחירה ביהודים מוסברת כך: "כי מאמין אני, שהם (היהודים) יהיו שומרים הדורשים טוב לעיניינו מפני יראת האלוהים (אשר בליבם), ויודע אני שאבותי העידו עליהם בדבר נאמנותם ומסירותם לכל אשר יבוקש מהם.". כלומר אנטיוכוס ראה ביהודים אוכלוסייה נאמנה שתסייע לו לפתור משברים פוליטיים, הוא הכיר בקושי שבמעבר ולכן, על פי הצו, ניסה ככל יכולתו לסייע להם: הם יוכלו להמשיך להתקיים על פי חוקיהם, הם יקבלו נחלה, קרקע חקלאית ופטור ממיסים עד שיתבססו.
כלכלה
המנגנון הכלכלי היווה ערוץ דיפלומטי נוסף, להצהרת נאמנות או כהודיה – הסוחרים הערביים של גרה סיפקו מתנות לאנטיוכוס: חמש מאות טאלנטים (משקל) של לבונה ומאתיים טאלנטים של שמן הקינמון, בתמורה לחירותם, היהודים בירושלים קיבלו פטור מחלק מהמיסים על מנת לאפשר להם לשקם את עירם וכן כהודיה על נאמנות.
אנטיוכוס דאג למלא את אוצר המלך על ידי עריכת מסעות כדי להבטיח תשלום מיסים כמו המסע לארמניה (212 לפנה"ס). דרך נוספת הייתה לבזוז את אוצר המקדשים או להכביר עליו מיסים, למעשה כך הוא גם מצא את מותו, כאשר הוא ניסה לבזוז את אוצרות המקדש בעילם בשנת 187 לפנה"ס.
סוך
נפת סוך (באוזבקית: Сўх тумани/Soʻx tumani; ברוסית: Сохский район, תעתיק: סוחסקיי ראיון) היא נפה של מחוז פרגנה, המהווה מובלעת של אוזבקיסטן שמוקפת בקירגיזסטן. בירת הנפה היא רוואן, על אף היותה של הנפה חלק משטח אוזבקיסטן, מרבית אוכלוסיית הנפה היא בכלל טג'יקית.
גאוגרפיה
השטח של סוך מחולק לשני חלקים, שמופרדים אחד מהשני על ידי קירגיזסטן:
היסטוריה
יחד עם העיר, היה האזור אחד ממרכזי המרד בבצ'מאצ'י שהתרחש בין השנים 1918–1924.
בשנת 1999 טענה הממשלה האוזבקית כי חמושים מטעם ארגון הטרור, שהשתמשו באזור כבסיס לפעילות הארגון ואף לתקיפת אוזבקיסטן וקירגיזסטן. מוקדם יותר באותה שנה נאלצה הבירה האוזבקית טשקנט להתמודד עם סדרת פיגועי תופת המיוחסים ל-IMU. אוזבקיסטן החלה לחזק את הגבולות סביב האזור ובעקבות כך הכעיסה את הקירגיזים שטוענים שאוזבקיסטן הציבה מוקשים בשטחה.
אי השיפון הגדול
אי השיפון הגדול (בסלובקית: Veľký Žitný ostrov), להבדיל אותו מאי שיפון הקטן, הוא אי נהר בדרום־מערב סלובקיה, המשתרע מברטיסלאבה עד קומארנו. הוא שוכן בין הדנובה, ואה והדנובה הקטנה. זהו אי הנהר הגדול ביותר באירופה, עם שטח של 1,886 קילומטרים רבועים.
אטימולוגיה
שמו הסלובקי הנוכחי של האי הוא מודרני והוא נגזר מהדמיון הפונטי של Schütt הגרמנית (כלומר "הריסות") ו-žito (שיפון) בסלובקית. שם זה התקבל והוא נפוץ גם מכיוון שהאי הוא אזור פורה מאוד המשמש להפקת יבולים.
שמו המקורי של האי הוא ממוצא הונגרי ב(1250 "צ'ולוקו"). סטניסלב שגוי משוחזר שם כמו * Čalov (כמו צ'כיה Čálovice, סרבית Čalovići או פולנית Nieczałów, Varsik כמו * Čelov (כמו Čelovce בסלובקיה המזרחית). השם ההונגרי Csallóköz נגזר מהשם ההונגרי הישן של הדנובה הקטנה - "Csalló".
ערוץ הדרמות הטורקיות +
ערוץ הדרמות הטורקיות + הוא ערוץ טלוויזיה ישראלי שמשדר אופרות סבון וסרטים טורקיים. הערוץ הושק ב-23 בספטמבר 2019, ומופעל על ידי מפעילות ערוץ 25, בין היתר רשת 13.
ב-17 בספטמבר 2020 עלה ערוץ נוסף שנקרא ערוץ הדרמות הטורקיות 2, שמשדר סדרות וסרטים טורקיים נוספים. הערוץ משודר ב-HOT וב-NEXT TV באפיק 29, ב-YES וב-STINGTV באפיק 16, ובפרטנר TV באפיק 40. החל מ-4 ביולי 2021 הערוץ משודר גם ללקוחות סלקום tv באפיק 45.
זמינות בשירות ה-VOD
לערוץ ישנה ספריית VOD ייעודית בתשלום נוסף אשר זמינה בחברות: HOT, NEXT TV, YES, סלקום tv, ופרטנר TV.
תוכניות
סודות של אהבה משחק הגורל אדמה מרה נבגדת דירת התמימות נערה בזכוכית לב פצוע פסגת הלב כאב האהבה החדר האדום גורל ביתך הבור הצד הטוב שלי בת השגריר להיאחז בחיים קח את ידי פנינה שחורה הים השחור הסכר