cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונגו פארק
מסע שני
המשלחת, שיצאה לדרכה מגמביה באפריל, בתחילת עונת הגשמים, נתקלה בחיות בר כמו קרוקודילים, להקות זאבים טלואים ואף אריות, וחבריה חלו במלריה ודיזנטריה. כאשר הגיע המשלחת לנהר הניז'ר באמצע אוגוסט, נותרו רק 11 מחברי המשלחת האירופאים בחיים. הם שטו על הניז'ר מבמקו (היום בירת מאלי) לסגו (כיום במאלי) בסירות קנו שקיבלו מהשליטים המקומיים. הם עצרו מעט אחרי סגו, בסנסנדיג (Sansandig), ופארק נערך להמשיך במורד הנהר לאזור שטרם חקר. פארק נעזר בחייל היחיד שנותר ברמה בריאותית סבירה כדי לבנות סירה משתי סירות קנו. לסירה שבנה העניק את השם סירת הוד מלכותה ג'וליבה (שמו הילידי של הניז'ר). במהלך החניה בסנסנגיד מתו עוד מספר מאנשי המשלחת, כולל המאייר סקוט וסגנו וחברו של פארק, ד"ר אנגרסון.
מותו
שארית המשלחת שטה עוד כ-1600 ק"מ במורד הנהר. בניגוד למנהגים המקומיים (ובניגוד למנהגו שלו בעבר), סירב פארק להעניק מתנות לילידים שבשטחיהם עבר. המשלחת הותקפה מספר פעמים על ידי הילידים, כנגדם התגוננו פארק ואנשיו בנשק חם. הם התקשו בניווט בזרמי הנהר הלא מוכרים, ובסופו של דבר נתקעה סירתם על סלע, והותקפה בקשת וחץ ובכידונים. פארק ושלושת האירופאים הנותרים קפצו למים, ויש להניח שטבעו. גופותיהם לא נמצאו. הניצול היחיד היה אחד העבדים, שאף שוחרר על ידי המנהיגים המקומיים.
העדויות לסיפור סופה של המשלחת הן מפיו של מלווה מקומי שהפליג איתה במקצת מהמקטע האחרון, ושל אותו עבד ששרד. הסיפור אושר בהמשך על ידי מחקריהם של היו קלפרטון וריצ'רד למון לנדר. הם הצליחו לאתר ספר אסטרונומיה של המשלחת, שנשמר משום שנתפס כספר קודש, ואבנט לחרב. עם זאת המסתורין המשיך לאפוף את קיצו של פארק והיו שהאמינו שהוא נותר באפריקה, שבוי או אולי חופשי.
ב-1827 נחת תומאס, בנו השני של פארק, על חופיה של גינאה בכוונה לעשות את דרכו אל בוסה שם האמין כי אביו שבוי. עקבותיו אבדו, וככל הנראה מת ממלריה. אלמנתו של פארק, אליסון, נפטרה ב-1840.
אחד מצאצאיו הישירים של פארק הוא הסופר הקנדי פרופסור אנדרו פרייס-סמית' אשר כתב רבות על בירוא יערות ופיתוח באפריקה הדרומית.
מסעותיו של מונגו פארק בניז'ר עומדים בליבו של הרומן Water Music, שנכתב על ידי ט. קורהסאן בויל ב- 1981.
מדליית מונגו פארק
החברה הגאוגרפית המלכותית של סקוטלנד‏ מעניקה מדי שנה את מדליית מונגו פארק לכבודו של פארק.
יחידה למשימות תת-מימיות
הילת"מ - היחידה למשימות תת-מימיות
הצולל המקצועי בילת"מ מתמודד עם אתגרים שונים מתחת למים הדורשים חשיבה ויצירתיות על מנת לתת מענה לבעיות שונות ולהשלים את המשימה בצורה מקצועית ואיכותית.
אחד האתגרים איתו מתמודד הצולל בילת"מ, בדרכו להפוך לצולל מקצועי, הוא להפוך את ביצוע הצלילה עצמה להיות הדרך אל המשימה ולא המשימה עצמה.
ציוד היחידה
ציוד הצלילה של היחידה מתבסס על תצורות צלילה שונות כמו, צלילה עם קסדה ומסיכות מיוחדות (צלילה באספקת שטח) או צלילה עצמאית - אוויר נייטרוקס וטרימיקס, ומשתמשת בפעולותיה ברובוטים לצלילה, ובאמצעים ייעודיים מיוחדים כמו: סונאר לצולל, סקוטרים ואמצעים מגוונים אחרים בהתאם למשימות הנדרשות.
סיכת היחידה
בסיכת הילת"מ התמנון, המרמז על היכולת להתמודד במצולות עם משימות ואתגרים מגוונים ועל סתגלנות להתמודד עם שינויים תוך כדי משימה, במרכזו נמצא המוקש הימי המרמז על אתגר החבלה איתו מתמודדים החבלנים שביחידה, העוגן כסמל חיל הים, וסמלי צה"ל נוספים, הכוללים חרב, המסמלת את המוכנות לקרב, ועלה של זית, המסמל את השאיפה לשלום.
מיון, קבלה והכשרה
הפרופיל הרפואי הנדרש הוא 72–97 ללא סעיפים פוסלים עם דגש מיוחד על סעיפים רפואיים שבעייתיים בצלילה (אוזניים, השוואת לחצים וכדומה). משנת 2004 היחידה מקבלת לשורותיה גם נשים.
ישנן כמה דרכים להגיע לילת"מ: הדרך העיקרית היא דרך מעבר גיבוש סטי"לים/דבורים, הצטיינות, הגעה לסנפיר, הצטיינות והגעה לילת"מ. בהליך הגיוס, יש להעדיף את חיל הים ואת יחידת הסטי"לים/דבורים (ספינות חיל הים) ב"מנילה" (שאלון ההעדפות). אחרי המיון בביתן חיל הים בבסיס תל השומר, הכולל מבחנים פסיכוטכניים ובדיקות רפואיות, מקבלים העוברים זימון לגיבוש סטי"לים/דבורים. הגיבוש הוא בן יומיים ואינו קשה במיוחד מבחינה פיזית, אך מנפה חיילים לפי יכולות למידה, עמידה בלחץ ושיתוף פעולה. בין השאר כולל הגיבוש מבדקי ים (חדר הצפה בו צריך לאטום חדר תוך כדי הצפתו, סירת ההקאה, שיט על סטי"ל וטבילות בים) ואתגרים מנטליים.
המצטיינים בגיבוש יכולים לבקש לקבל גיבוש סנפיר (שלא נפתח בכל מחזור גיוס). אז מקבלים זימון ליום בדיקות במכון לרפואה ימית בחיפה, ומי שיימצא כשיר יזומן לגיבוש סנפיר, בן יומיים, הכולל גם הוא מבדקי מים ומבחנים מנטליים, ראיון אישי, בחינה פסיכולוגית ופסיכוטכנית של המועמדים ועוד. אחרי שמתגייסים ליחידת סנפיר, יוכלו המצטיינים לבקש להגיע לילת"ם.
בודדים אשר יסיימו את מסלול ההכשרה של סנפיר ימשיכו למסלול ההכשרה של ילת"ם שאורכו כ-12 חודשים.
הכשרת הלוחם בילת"ם נמשכת כ-12 חודשים. המסלול מתחלק לשני חלקים כאשר כל אחד מהם אורך כחצי שנה. החלק הראשון נחשב קשה יותר לעומת החלק השני. החיילים לומדים ימאות בסיסית, מקבלים הכשרה בלוחמה בטרור (לוט"ר), ועוברים קורסי צלילה מתקדמים (במים רדודים ולעומק רב), הכשרה לשימוש בכלים טכניים, צילום, ניווט והכשרות ייעודיות נוספות. האימונים ביחידה, המתבצעים ברובם בצוותים של בנים ובנות יחד, קשים וכוללים מסעות, צלילות בכל שעות היום והלילה, טילוף (שחייה למרחקים ארוכים עם סנפירים), אימוני ניווט תת-מימיים, צלילות ממושכות ועוד.
בחלק השני של הכשרה, עוברים החיילים מהשלב הבסיסי למתקדם בו ילמדו החיילים את הצלילה המקצועית, נייטרוקס, הפעלת אמצעים מורכבים יותר מתחת לפני המים, איתור וחיפוש, סדרות פיקוד שונות, חבלה וסילוק פצצות תת-מימיות. לאחר שלב זה, נערך טקס קבלת "כנפי התמנון" למסיימי מסלול ההכשרה. לאחר תקופת ההכשרה עוברים הצוללים הצעירים לפלגות הסדיר השונות, שם יעבירו את שירות הסדיר ואף יחתמו קבע לתקופה קצרה.
בשל מסלול ההכשרה, הידע והניסיון המקצועי שהחיילים מקבלים תוך כדי שירותם ובשל האופי המגוון של היחידה, רבים מהם חותמים קבע למספר שנים ביחידה.
כחלק מהכשרת החבלנים, עוברים הצוללים קורס ביהל"מ (יחידת הנדסה למשימות מיוחדות) ואחריו מבצעים השלמת חבלה לפעילות הימית.
איליי רות'
איליי רפאל רות' (באנגלית: Eli Raphael Roth ; נולד ב-18 באפריל 1972) הוא תסריטאי, במאי, מפיק קולנוע ושחקן קולנוע יהודי-אמריקאי. הוא ידוע בשל בימוי סרטי אימה בסגנון רטרו כדוגמה "קדחת הבקתה" שזכה להצלחה, "הוסטל" ו"הוסטל: חלק 2", שזכו גם הם לפופולריות בז'אנר הגור. התפרסם גם בזכות תפקידו בתור "הדב היהודי" דוני דונוביץ' בסרטו המצליח של קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד".
ביוגרפיה
רות' נולד בעיר ניוטאוון שבמסצ'וסטס, בנם של הפסיכולוג ד"ר שלדון רות' ושל הציירת קורה רות'. הוא גדל כיהודי. מלבד אנגלית, הוא מדבר צרפתית, איטלקית ורוסית.
החל לצלם סרטים בגיל שמונה לאחר שצפה בסרט "הנוסע השמיני" של רידלי סקוט, צילם למעלה מחמישים סרטים קצרים ביחד עם אחיו אדם וגייב. לאחר שסיים את לימודיו בתיכון המקומי באזור מגוריו התקבל רות' ל"אוניברסיטת ניו יורק", שם סיים את לימודיו בהצטיינות. השחקנית קמריאן מנהיים היא זו שסידרה לרות' את עבודתו הראשונה בתור חבר בצוות הפקת סדרת הדרמה "The Practice". בתחילת דרכו עבד רות' עבור המפיק פרדריק זולו בו נפגש באקראי כשעוד היה סטודנט באוניברסיטה.
קריירה קולנועית
בתחילת דרכו כקולנוען בראשית שנות ה-90 ביים רות' סרט סטודנטים בשם "כלבי המסעדה" כהוקרה לסרטו הראשון של קוונטין טרנטינו "כלבי אשמורת", הסרט היה מועמד לפרס אקדמיית הסטודנטים לסרטים. בשנת 2003 ביים רות' את סרטו העצמאי הראשון, סרט האימה "קדחת הבקתה". את התסריט לסרט החל לכתוב ב-1995 עם שותפו לחדר רנדי פרלסטיין. את התסריט לסרט כתב בהשראה לסיפור אמיתי על אדם עם בעיות בעורו עקב שתיית מים, אותו פגש רות' כשרכב בחוות סוסים ב-1991.
בסרט אף השתתף רות' בתפקידו המשני של ג'סטין "גרים", בחור עם כלב גדול בו נפגשים חמשת החברים, בתחילה גרים לא מתקבל באהדה יתרה אך לאחר שמציע להם גראס הוא מוזמן לשבת. הסרט אשר עלה לרות' מיליון וחצי דולרים זכה לביקורות אוהדות להצלחה ולהצלחה קופתית נאה ביותר עם הכנסה של למעלה מ-30 מיליון דולרים בבתי הקולנוע. הסרט הפך את רות' לכוכב החדש של ז'אנר סרטי האימה, ב-2004 הצהיר קוונטין טרנטינו ש"קדחת הבקתה" הוא הסרט החדש המועדף עליו ועל רות' הרעיף "העתיד של סרטי האימה".
סרטו השני של רות' היה "הוסטל", סרט אימה שביים והפיק בסיוע קוונטין טרנטינו. בסרט השתמשו בלא פחות מ-150 גלונים של דם מלאכותי, כמות משולשת ממה שהשתמש בסרטו "קדחת הבקתה". הסרט נעשה בהשראת סרטי הזוועה של הבמאי היפני מיאיקה טקאשי שגם מופיע בסרט בתפקיד קצר. הסרט זכה להצלחה ביקורתית וקופתית גדולה, כשסכום ההפקה נע בין 4 וחצי מיליון דולרים וההכנסות בקופות הגיעו ללמעלה מ-80 מיליון. הסרט אמנם זכה להצלחה ברחבי העולם אך גם גרם למחלוקת לא פשוטה במערב אירופה, בעיקר בארצות סלובקיה וצ'כיה.
עוד לפני יציאת הסרט לאקרנים הסרט קיבל רות' תלונות רבות מארצות סלובקיה וצ'כיה, אשר בהן מתחוללת עלילת הסרט. בכירים בסלובקיה לא אהבו את הדרך בה הוצגה ארצם בסרט, כמדינה לא מפותחת ולא מתורבתת. הם חששו שהסרט יפגע במוניטין העסקי של ארצם וכי תיירים לא ירצו לשהות בה, משום שיחשבו כי היא מסוכנת. רות' הוזמן לסלובקיה על חשבונם של אותם גורמים כדי לראות במו עיניו כי המדינה רחוקה מלהיראות כפי שהיא מוצגת בסרט. בהקרנה הראשונה של הסרט בסלובקיה, שני אמבולנסים הובהלו לבית קולנוע לאחר שכמה מהצופים לקו בסערת רגשות לנוכח הצפייה בסרט. לאחר הבאז התקשורתי סביב הסרט ביקש רות' את סליחתו של נשיא איסלנד, אולפור רגנר גרימסון לאחר שהראה את דמותו של האזרח האיסלנדי בסרט כשיכור וחולה סקס דרך דמותו של אולי. רות' וטרנטינו הוציאו את סרט ההמשך "הוסטל: חלק 2" ב-2007, הסרט היה פחות מלהיב מקודמו אך כיסה בקופות את הוצאותיו שנעמדו על למעלה מ-10 מיליון דולרים. באותה שנה רות' הופיע לראשונה בסרט של קוונטין טרנטינו, "חסין מוות" בדמות משנית בשם דב.
בשנת 2009 הופיע רות' באחד מהתפקידים הראשיים בסרט המלחמה המצליח של חברו קוונטין טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד". רות' שלא מרבה להופיע בסרטים, למעט תפקידים קטנים בסרטיו שלו לוהק לדמותו של סמל דוני דונוביץ'. דונוביץ' הוא חייל יהודי אשר מטיל אימה על החיילים הנאצים שמכנים אותו "הדב היהודי", הוא נוהג לחבוט למוות בראשם של קצינים גרמנים עם מחבט הבייסבול שלו. לאחר ההצלחה העולמית שזכה בזכות תפקידו ב"ממזרים חסרי כבוד", עזר רות' להפיק את סרט האימה "גירוש השדים האחרון" והופיע בתפקיד משני בסרט האימה התלת־ממדי "פיראנה 3D".
בשנת 2015 ביים, הפיק וכתב את סרט הפשע "דפיקה בדלת" בכיכובו של קיאנו ריבס.
בשנת 2018 ביים את המותחן "משאלת מוות", מותחן נקמה בהשתתפות ברוס ויליס ואליזבת שו. הסרט מהווה רימייק לסרט משנת 1974 בכיכובו של צ'ארלס ברונסון. באותה השנה ביים את סרט הפנטזיה-גותי לכל המשפחה "הבית עם השעון המסתורי", בכיכובם של ג'ק בלאק וקייט בלאנשט. הסרט אשר מבוסס על ספר באותו שם מאת ג'ון בלאיירס שיצא בשנת 1973, הוא סרטו הראשון של רות' שהוא לא מז'אנר האימה / סלאשר, והוא הניב הצלחה קופתית עם רווח של $131 מיליון דולר לעומת תקציב של $42 מיליון דולר.
חיים אישיים
בנובמבר 2014 נישא רות' לשחקנית הצ'יליאנית לורנזה איזו בעיירת חוף בצ'ילה. הזוג התגרש ביולי 2018.
השטחים המוחזרים
השטחים המוחזרים (בפולנית: Ziemie Odzyskane) היה המונח הרשמי שהיה בשימוש הרפובליקה העממית הפולנית כדי לתאר את הטריטוריות לשעבר שהיו שייכות לגרמניה והועברו לפולין בסיום מלחמת העולם השנייה. הרציונל מאחורי המונח "מוחזרים" היה עיקרון פייסט על פיו השטחים הללו היו שייכים למדינה הפולנית לפני כ-900 שנה. הם היו חלק ממדינה פולנית שהתקיימה בימי הביניים המוקדמים ואשר נשלטה על ידי שושלת פיאסט. לאורך המאות שלאחר מכן, הם עברו תהליך גרמניזציה במסגרת תהליך ההתיישבות הגרמנית לכיוון המזרח (Ostsiedlung) והתרחבות פוליטית (Drang nach Osten) ורוב הזמן לא כללו אוכלוסייה דוברת פולנית. בנוסף, חלק מהטריטוריות הללו, כגון פומרניה המערבית נשלטו על ידי מלכים פולנים רק למשך כ-50 שנה במהלך ימי הביניים המוקדמים ולאחר מכן היו תחת שלטון גרמני למשך 800 שנה, דבר שהופך את הטיעון של "השטחים המסורתיים של המדינה הפולנית" לכזה בעל פן לאומני יותר מאשר עובדות היסטוריות. בימינו המונח "השטחים המערביים" (פולנית: Ziemie Zachodnie) פופולרי יותר כיוון שהוא יותר נייטרלי מבחינה אידאולוגית. רובם הגדול של התושבים הגרמנים בשטחים הללו ברחו או גורשו לקראת סוף המלחמה ובתקופה שלאחריה, אם כי מיעוט גרמני קטן נשאר במספר מקומות. השטחים יושבו מחדש בפולנים שעברו מרצון מאזורים אחרים בפולין, כמו גם בפולנים שגורשו מאזורי מזרח פולין - הקרסי שסופחו לברית המועצות לאחר המלחמה, וגם באוקראינים ומיעוטים אחרים שאולצו לעבור לשם במסגרת "מבצע וויסטולה". השלטונות הקומוניסטיים שביצעו את היישוב מחדש גם עשו מאמצים להסיר סממנים של התרבות הגרמנית כגון שינוי שמות המקומות והסרת כיתובים היסטוריים מבניינים בשטחים הללו. הגבול החדש בין פולין לגרמניה שנקבע אחרי המלחמה (קו אודר-נייסה) הוכר על ידי גרמניה המזרחית ב-1950, על ידי גרמניה המערבית ב-1970 (במסגרת הפשרת היחסים בין הגרמניות- האוסטפוליטיק) ואושרר והוכר שוב במסגרת הסכם הגבול הגרמני-פולני שנחתם ב-1990 בין הרפובליקה של פולין לגרמניה המאוחדת.
היסטוריה לפני 1945
מספר שבטים סלאביים מערביים יישבו את רוב אזור פולין המודרנית החל מהמאה ה-6 לספירה. הדוכס מיישקו הראשון של הפולנים ממעוזו באזור גנייזנו איחד מספר שבטים שכנים במחצית השנייה של המאה העשירית ובכך יצר את המדינה הפולנית הראשונה והיה לנסיך הראשון (המתועד היסטורית) לבית האצולה פיאסט. אזור שלטונו כלל בקירוב את כל האזור שאחר כך ייקרא "השטחים המוחזרים" חוץ מאזור וורמיה-מזוריה של פרוסיה הישנה ומזרח לוסטיה.
בנו ויורשו של מיישקו, בולסלאב הראשון, דוכס פולין, במסגרת הסכם באוצן של 1018, הרחיב את גבולותיה הדרומיים של הממלכה אך איבד שליטה על השטחים של פומרניה המערבית שעל חוף הים הבלטי. לאחר תהליך התפרקות, מרידות פגניות ופלישה בוהמית בשנות ה-1030, הנסיך קז'ימייז' הראשון שוב איחד את השטחים שהיו בשליטת בית פיאסט, כולל אזור שלזיה ולובש בשני הצדדים של נהר האודר, אבל ללא פומרניה המערבית שהייתה שוב לחלק מהמדינה הפולנית תחת בולסלאב השלישי "עקום הפה", בין השנים 1116 עד 1121, כאשר בית האצולה גריפין ייסד את נסיכות פומרניה. לאחר מותו של בולסלאב ב-1138, פולין במשך כ-200 שנה התפרקה לגורמים ונשלטה על ידי בניו של בולסלאב ויורשיהם שלעיתים קרובות היו בקונפליקטים אחד עם השני. Władysław I Łokietek הומלך ב-1320 השיג איחוד חלקי, אף על פי שנסיכויות שלזיה ומזוביה נשארו ישויות עצמאיות בשלטון שושלת פיאסט.
לאורך המאות ה-12 עד ה-14, שבטים גרמאניים, הולנדיים ופלמיים עברו לחלק המזרחי של מרכז אירופה, כמו גם למזרח אירופה, בתהליך הגירה שנודע בשם Ostsiedlung, או יישוב המזרח. בפומגרניה, ברנדנבורג, מזרח פרוסיה ושלזיה, השבטים הסלאביים המערביים, פולאבים ופולנים והאוכלוסייה הבלטית היו למיעוט, אף על פי שאוכלוסייה מקומית במספרים משמעותיים נשארה באזורים כמו שלזיה העליונה. באזורים כמו פולין גדול (Wielkopolska) ומזרח פומרניה (פומרליה), המתיישבים הגרמנים היוו מיעוט.
השטחים המוחזרים מתחלקים לשלוש קטגוריות:
המקור והשימוש במונח
במונח "השטחים המוחזרים" נעשה שימוש רשמי בפעם הראשונה בצו נשיא פולין מ-11 באוקטובר 1938, לאחר הסיפוח של חבל זלוז'ה. במונח נעשה שימוש רב לאחר סיום מלחמת העולם השנייה והקמתה של פולין הקומוניסטית, על מנת לתאר את השטחים המזרחיים לשעבר של גרמניה שהועברו לפולין. הקונספט היה להגדיר את פולין של אחרי המלחמה כיורשת של שטחי בית פיאסט של ימי הביניים, בתהליך שפושט לכדי תמונה של מדינה הומוגנית מבחינה אתנית שהתאימה לגבולות החדשים וזאת בניגוד לפולין היגיילונית, שהייתה רב אתנית ומוקמה יותר לכיוון מזרח. אחת הסיבות לכך שהממשלה הפולנית הדגישה את המורשת של בית פיאסט במקום השושלת היגיילונית הייתה סירובה של ברית המועצות לסגת מקו קרזון, הקו שהגדיר את הגבול החדש בין ברית המועצות לפולין לאחר המלחמה ובמסגרתו איבדה פולין שטחים רבים במזרחה- אדמות הקרסי לטובת אוקראינה, בלארוס וליטא, מחד, והנכונות של בעלות הברית לפצות אותה במתן שטחים מצד מערב. שאלת השטחים המוחזרים היה אחד הנושאים הבודדים בהם היה אחדות דעים בין הקומוניסטים לבין האופוזיציה. אפילו המחתרת האנטי קומוניסטית קידמה בברכה את הגבולות החדשים וסיום הגרמניזציה ו-Drang nach Osten. מאמצים גדולים נעשו על מנת לקדם את רעיון השטחים המוחזרים וקונספט פיאסט, והדבר גם נתמך על ידי הכנסייה הקתולית. ב-1945 נוסד המכון המערבי על מנת לתאם פעולות מדעיות הקשורות בפיתוח וחקר התפישה הזו. מנהל המכון, זיגמונט וייצ'יכובסקי הגדיר את משימתו כמאמץ להציג את ההיסטוריה הפולנית של האזור וכזה של הצגת מציאות בת זמנינו על בסיס ההיסטוריה הפולנית של המקום. ארכאולוגים, חוקרי שפה היסטוריונים ואתנולוגים עמלו על מנת להעניק לגיטימציה לגבולות החדשים. ב-1949 נשמט השימוש במונח הזה בתעמולה הרשמית של מפלגת הפועלים המאוחדת אך עדיין נעשה בו שימוש בשפת היום-יום. על מנת להדגיש שהשטחים הללו לא יוצאי דופן בתוך פולין, השלטונות החלו להשתמש במונח "השטחים המערביים והצפוניים".
פולוניזציה של השטחים המוחזרים
עם סיפוח השטחים הללו לפולין, היא החלה במדיניות רחבת היקף להעביר לשם אזרחים פולנים. בכך ששטחי הקרסי סופחו לברית המועצות (על בסיס קו קרזון מינוס ביאליסטוק שהושארה לפולין), פולין למעשה "הוזזה" מערבה ואיבדה כ-20% משטחה, מ-389,000 קמ"ר לפני המלחמה ל-312,000 קמ"ר אחריה. מיליוני לא פולנים- בעיקר גרמנים בשטחים שנוספו לפולין בצד מערב, וגם אוקראינים במזרחה של המדינה, גורשו מפולין החדשה, בעוד שמספר רב של פולנים שגורשו מאזור הקרסי (שטחיה המזרחיים שסופחו לברית המועצות) היו צריכים להיות מיושבים מחדש בפולין. התוצאה הייתה חילופי אוכלוסייה מהגדולות בהיסטוריה של אירופה.
גירוש גרמנים והסרת סממנים של תרבות גרמנית
לאחר העבר הברוטלי של שלטון גרמני, חלק מהפולנים ביקשו למחוק שרידים להיסטוריה והתרבות הגרמנית, שהזכירה להם את הפשעים שנעשו נגד פולין ועמה. "השטחים המוחזרים", גם לאחר הסיפוח לפולין, עדיין כללו אוכלוסייה גרמנית. הממשל הפולני יצר משרד ממשלתי בשם "המשרד לשטחים המוחזרים" שבראשו עמד סגן ראש הממשלה ולימים מנהיג פולין, ולדיסלאב גומולקה. "לשכת שיבה" נוסדה על מנת לנהל את הגירוש של הגרמנים והשיבה של הפולנים. על פי מפקד האוכלוסין של 14 בפברואר 1946, אוכלוסיית פולין כללה עדיין 2,288,000 גרמנים, ש-91% מתוכם גרו בשטחים המוחזרים. עד 1950, היו רק 200,000 גרמנים בפולין, וב-1957 המספר צנח ל-65,000. הבריחה וגירושם של הגרמנים הנותרים בתקופה של אחרי המלחמה היה חלק מהקמפיין הרחב להסיר סמלים של התרבות והשלטון הגרמניים. יותר מ-30,000 שמות מקומות גרמניים הוחלפו לשמות פולניים המקוריים. במקרים בהם לא היה שם פולני שקדם לגרמני, נעשו תרגומים לפולנית או שהומצאו שמות חדשים.
דיאן ארבוס
דִיאן ארבוס (באנגלית: Diane Arbus; 14 במרץ 1923 – 26 ביולי 1971) הייתה צלמת יהודיה-אמריקאית שנודעה בצילומי הדיוקנאות שלה, שהתמקדו בדמויות דחויות ומוזרות, פריקים ואנשים משולי החברה.
קורות חיים
דיאן ארבוס נולדה כדיאן נמרוב בניו יורק למשפחה יהודית אמידה, שבה בלט דווקא אחיה הגדול, המשורר הווארד נמרוב. כשהייתה בת 14 התאהבה בשחקן-לעתיד אלן ארבוס, וכשמלאו לה 18 הם נישאו, למרות התנגדות הוריה. כשאלן הוכשר כצלם בצבא האמריקאי, הוא חלק עם דיאן את שיעוריו והידע שצבר. לאחר זמן קצר הם הפכו לצוות שעבד ביחד, כשתפקידה של דיאן היה בעיקר לאפר את הדוגמניות ולעזור בתאורה, בעוד אלן הוא שמצלם. ה"ארבוסים" זכו להצלחה רבה בעולם האופנה, ותמונה שצולמה על ידם אף השתתפה בתערוכה היוקרתית משפחת האדם (The Family of Man), שבה השתתפו גם חלק מהצלמים החשובים ביותר באותה תקופה, כגון דורותיאה לאנג, אנסל אדמס, רוברט קאפה ואנרי קרטייה ברסון.
לאלן ודיאן היו שתי בנות: הצלמת איימי ארבוס והסופרת והמעצבת הגרפית דון ארבוס. בני הזוג נפרדו ב-1959.
קריירת הצילום
אחרי שנפרדה מבעלה ולמדה אצל צלמים נוספים, החלה ארבוס לעבוד כצלמת עיתונות, וצילומיה התפרסמו במגזינים כמו הניו יורק טיימס, סאנדיי טיימס, אסקווייר (Esquire), Harper's Bazaar ועוד. העבודות המוקדמות של ארבוס צולמו במצלמות 35 מ"מ, אך במהלך שנות ה-60 אימצה את מצלמת הרוליפלקס פורמט בינוני כפולת העדשה (Rolleiflex medium format twin-lens reflex), דבר שאיפשר לה לצלם תמונות ריבועיות, רזולוציית תמונה גבוהה יותר ועינית בגובה המותן (waist-level) שאפשרה לארבוס להתחבר עם מושאי הצילום שלה באופן שלא היה אפשרי בצילום בעינית כוונת רגילה (eye-level). מאוחר יותר צילמה גם במצלמת מאמיה פורמט בינוני כפולת עדשה, שאיפשרה צילום במרחקי פוקוס קטנים יותר. ארבוס השתמשה גם בטכניקת צילום עם מבזק באור יום, שאפשרה לה להבליט את האובייקט בתמונה משאר הרקע.
ארבוס כונתה פעמים רבות מציצנית וסוטה, שפולשת לפרטיות של אנשים חסרי אונים. כתוצאה מכך נדחתה האמנות שלה בתחילה, אולם ב-1963 קיבלה את מענק "עמית גוגנהיים" (Guggenheim fellow), שאפשר לה להתמקד באמנות שלה. ארבוס קיבלה מענק נוסף ב-1966. ב-1967, הציגה לראשונה במוזיאון – במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, במסגרת תערוכה שנקראה New Documents. היא גם לימדה צילום ב-Parsons School of Design בניו יורק, ובהמפשייר קולג' באמהרסט, מסצ'וסטס.
ארבוס הושפעה עמוקות מן הצלם ויג'י, שלדבריה הוא הצלם אליו היא מרגישה את הקרבה הגדולה ביותר. בדומה לוויג'י צילמה ארבוס ברחובות ניו יורק והיא בעלת רקע יהודי.
למגזין Aperture היה תפקיד חיוני בהחייאת המוניטין האמנותיים של ארבוס; עורכו היה היחיד שהסכים להוציא לאור, ב-1972, מונוגרפיה של צילומיה. מאז הספר הודפס מחדש 12 פעמים, ונמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים. הרטרוספקטיבה של עבודותיה, שהוצגה תחילה במוזיאון לאמנות מודרנית הוצגה בכל צפון אמריקה וצפו בה כ-7 מיליון מבקרים. ב-1972 ארבוס הפכה לצלמת האמריקאית הראשונה שהוכרה על ידי הביאנלה של ונציה – תערוכת האמנות העכשווית הדו-שנתית של ונציה. הצילום שלה, תאומות זהות, רוזל, ניו ג'רזי, 1967 היה בזמנו העשירי ברשימת הצילומים היקרים ביותר, ונמכר ב-2004 ב-$478,400.
ארבוס "נעלמה" מעט מהתודעה הציבורית לאחר מותה, בעיקר משום שבתה דון שמרה כמעט בקנאות על תמונתיה של דיאן, למשל בכך שסירבה לפרסם את התמונות בעיתונות, כל עוד הכתבה לא קשורה באופן ישיר לאמהּ או לתמונה. רק שנים רבות לאחר מותה דון הסכימה להשתמש שוב בתמונותיה של ארבוס, והיא התפרסמה שוב.
ב-2006 יצא לאור הסרט "פרווה" (Fur: An Imaginary Portrait of Diane Arbus), בבימויו של סטיבן שיינברג ובכיכובה של ניקול קידמן, שמבוסס על חייה של דיאן ארבוס.
הערות שוליים
•
בצל ירוק 80
בצל ירוק 80 הייתה להקה ישראלית שפעלה במשך שנתיים. הלהקה הוקמה במחווה ללהקות הצבאיות, וללהקת בצל ירוק המקורית משנות החמישים. חברי הלהקה היו: גני תמיר, יובל נדב, רחלי חיים, מאיר סויסה, אבי דור, דני שגב, ורדה גורן, יואב שמר ודני בלפולסקי.
תרבות דיגיטלית
"תרבות דיגיטלית" היא הכינוי לזרם תרבותי המתקיים במרחב הממוחשב. עם התרחבות השימוש ברשת האינטרנט, חלק ניכר מהתרבות הדיגיטלית מתרחש באינטרנט, אך לתרבות הדיגיטלית היה קיום לא מבוטל גם קודם ליצירתו, והיא ממשיכה להתקיים גם מחוץ לרשת. התרבות הדיגיטלית באה לידי ביטוי באתרים המקדישים לה מקום נרחב, באמצעות מאמרים מקוריים, פורומים, וגרפיקה ייחודית.
בצל ירוק 80
אודות
בשנת 1978 פירק הרמטכ"ל רפאל איתן את הלהקות הצבאיות. במחשבה שהציבור הישראלי עדיין מעוניין לקבל בידור במתכונת הלהקות הצבאיות שהוא הכיר, יזם המפיק דודו אלהרר הקמת להקה המורכבת מיוצאי הלהקות הצבאיות.
תרבות דיגיטלית
יוצרי התכנים הדיגיטליים
כמו בכל תרבות המשתרשת אצל חבריה, לתרבות הדיגיטלית שפה, ערכים ותחומי עניין משותפים, אשר מהווים אבני יסוד לתכנים המתפרסמים באתרים העוסקים בה. יוצרי התכנים הדיגיטליים רואים ברשת האינטרנט מנוף לביטוי רעיונותיהם, אשר ייתכן וייתפסו בעולם הקיים כלא שגרתיים. הם עוסקים במגוון נושאים בולטים:
יוצרי התרבות הדיגיטלית, כמו צרכניה, הם אנשים מציאותיים היוצרים זיקה הכרחית בין הקיים לווירטואלי. הם מתנודדים תמידית בין עולם הרשת לעולם הממשי, במטרה לבנות גשר נגיש לקישור בין שני העולמות, תוך שמירה על ייחודיות והפצה המונית. המשתתפים בתרבות הדיגיטלית משתפים בידיעותיהם אודות פיתוחים חדשניים בעולם הטכנולוגיה ולדעתם עלולים להיות מהפכניים, יוצרים דיונים פתוחים בנוגע למערכת היחסים הבלתי ניתנת להפרדה בין הטכנולוגיה לחיים מחוץ לרשת, בדמות מציאות מדומה, מדע בדיוני ועתידנות. התרבות מהווה במה להצגת אומנות דיגיטלית, אשר משמרות את הפתיחות האופיינית ליוצרי התרבות. שפת הביטוי שלהם עשירה במונחים הלקוחים מעולם המחשבים והם פועלים בתנאי קיום ייחודיים לרשת האינטרנט: התפוצה ההמונית והאנרכיה הכללית ברשת.
אחזור מידע
פרויקט השו"ת (שאלות ותשובות) עוסק בהקמת מאגר מידע ממוחשב של ספרות תורנית, ופיתוח מנוע חיפוש המאפשר אחזור מידע מהמאגר על פי מילות חיפוש. הפרויקט החל בשנות השישים של המאה ה-20 במכון ויצמן למדע והיה מהראשונים בעולם לשמירה דיגיטלית של טקסט שלם לצורך חיפוש בו. כיום מובילה אותו אוניברסיטת בר-אילן. בשנות ה-70 של המאה ה-20, חיפוש בפרויקט נעשה על ידי העברת שאלות לצוות של הפרויקט אשר הזינו אותם למחשב ולרוב לקח כמה ימים עד שהתשובה נתקבלה. החל משנת 1979 התאפשרה גישה למאגר השו"ת באמצעות תקשורת מחשבים למחשב המרכזי של אוניברסיטת בר-אילן, שבו אוחסן המאגר. בין המזמינים קווי תקשורת היו צוות חוקרים מהאוניברסיטה העברית שניסו למפתח את ספרות השו"ת ואוניברסיטת הרווארד. עם התפתחות טכנולוגיית המחשוב נשמר תכולת המאגר על CD-ROM ומשנת 1990 החלו למכור את המאגר לציבור הרחב לשימוש עצמי במחשב אישי. בסוף 2006 נפתח אתר אינטרנט המאפשר גישה למאגר דרך האינטרנט תמורת תשלום. בשנת 2007 כלל המאגר התורני של הפרויקט יותר מ-170 מיליון מילים ו-80 אלף שו"ת שונות.
בצל ירוק 80
אודות
המופע "הלהקה האחרונה" עלה בשנת 1980 בהפקתו של אברהם דשא (פשנל) בבימויו של דני ליטאי. הלהקה הופיעה בפסטיבל הזמר המזרחי בשנת 1980 עם השיר "יא סאלאם" בהלחנת חבר הלהקה מאיר סויסה למילים של יורם טהרלב. הלהקה השתתפה גם בתחרות השירוויזיון השנייה ב-1980 עם השיר "סוף טוב" שכתבה לאה לופנפלד והלחינה נורית הירש.
תרבות דיגיטלית
אחזור מידע
שלום רוזנברג עמד על השינוי שיוצרת התרבות הדיגיטלית במחקר:
שירה וספרות
סקוט ניגלר הוא דוגמה לסופר שמפרסם את ספרי המדע הבדיוני והאימה שאותם כתב ומאפשר להוריד אותם ואת ההקלטות שלהם בחינם. ג'סי האצ'ינס הלך קדימה צעד נוסף ואפשר לקוראים להפוך להיות חלק מספרו החדש שיצא באותה שנה.
בצל ירוק 80
אודות
בין שיריה המוכרים "אהבת ציון" למילים של יורם טהרלב וללחן של יאיר רוזנבלום ושיר הזיכרון "אסיף", למילים של איתמר פרת וללחן של נעמי שמר, שאותו מבצעות בנות הלהקה גני תמיר ויובל נדב (חיימוביץ').
תרבות דיגיטלית
שירה וספרות
ישנה האצה של פרסום ספרים דיגיטליים, ספרי האודיו הם הדוגמה לכך. באתר כמו אודיובוקס ניתן להאזין לספרים דיגיטליים בנושאים שונים ומגוונים, ניתן להאזין לפרקים שהועלו לאתר על ידי הסופר עצמו. באתר הפידבוקס ניתן לקרוא ספרים בכל מכשיר אשר תומך בקבצים דיגיטליים, הספרים הם מגוונים הן מלפני 400 שנה והן מהשנים האחרונות, כל ספר ניתן להוריד במספר פורמטים בהתאם למכשיר (אייפון, מחשב, נוקיה וכו').
פרויקט בן יהודה הוא אתר אשר עדיין לא ביסס מעמדו אך מפרסם מאמרים, ספרים ושירה בשפה העברית. הבעיה היא מחסור במתנדבים עקב השפה, שיפתחו את האתר אך נכון לעכשיו הוא מתעדכן באופן קבוע.
המשורר דוד אבידן גילה עניין רב בחידושי הטכנולוגיה ובדרך לשלבם ביצירתו. ספרו "הפסיכיאטור האלקטרוני שלי" (1974) כולל שמונה שיחות של אבידן עם תוכנית המחשב "אלייזה", של ג'וזף וייצנבאום, תוכנית שזכתה לפרסום נרחב כצעד חלוצי בבינה מלאכותית.
אתרי אינטרנט לפרסום סיפורת ושירה, כגון "במה חדשה", הפכו את פרסומן של יצירות אלה, הפצתן וקבלת משוב עליהן לקלים לאין שיעור מאשר בתקופה שדרך ההפצה היחידה הייתה הדפוס.
אמנות
דוגמה לאומנות דיגיטלית נפוצה היא הציור הדיגיטלי אשר מתאפיין בכך שאינו מערב עיבוד של נתונים או מודלים. בשיטה זו משתמש האמן בטכניקות שונות של ציור על ידי מחשב אשר מחקה את השימוש באמצעי ציור פיזיים. התכונות ברובן כוללות אפקטים אשר שימוש בהם יביא לתוצאה של ציור בעל מאפיינים מסורתיים. הציור הדיגיטלי נפוץ בעיקר בתעשיית הסרטים הטלוויזיה ומשחקי המחשב.
האמירה שאמן חייב לעבוד עם חומר ולכן עבודה עם תוכנות דיגיטליות אינה נקראת אומנות היא חלוקה בין אנשים שונים. תוכנה כמו הפוטושופ שמצד אחד בעלת כלים המאפשרים לערוך מניפולציה והטעיה על תוכן התמונות ומנגד יכולה לשמש ככלי עבודה להפיכת תמונות לכלי ציור, משמשת לעזר לאמנים רבים, אשר מוצאים בתכנה זו את האפשרות לבטא את יצירתם ואמירתם באופן הוויזואלי הטוב ביותר והם מתייחסים לתכנת הפוטושופ כעוד סוג של טכניקה ליצירה.
המרחב של האמנות הדיגיטלית עדיין בשלבי התהוות והגדרה, יתרון משמעותי של זה הוא החוסר במתווים קודמים מה שמאפשר את החופש להתנסות ולנוע בין השדה הדיגיטלי לבין זה המסורתי של האמנות הפלסטית.
תקשורת
תחום במדעי החברה והטבע אשר מתייחס להעברת מסרים בין שני משתתפים או יותר. המונח "משתתפים" אינו מתייחס לבני אדם בלבד, אלא אף לבעלי חיים, מחשבים ומכשירים אלקטרוניים.
התקשורת המוקדמת ביותר הייתה בעזרת שפת גוף והתפתחה לכדי תקשורת מילולית, כתב ודפוס, המצאת הרדיו והטלפון, הקרנת הסרט הראשון, הטלוויזיה האנלוגית ולבסוף רשת האינטרנט. עם התפתחות הטכנולוגיה, הושלם המעבר מתקשורת אינטימית לתקשורת המונים. תקשורת ההמונים פונה ביסודה לקהל רחב, אנונימי ומגוון ולכן הפצתה כרוכה בעלויות גבוהות. הצלחת תקשורת ההמונים עיגנה את ענף התקשורת כעסק כלכלי, אשר שידור התכנים המופצים באמצעים השונים מושפע משיקולים כלכליים של המחזיקים בהם.
תהליך התקשורת עבר אף הוא מהפכה במרוצת השנים. בתחילה היה תהליך התקשורת איטי, חד כיווני ומסורבל. עם כניסת הטכנולוגיה לחיינו, הפך התהליך התקשורתי בין המוען לנמען למעגלי, מהיר ומיידי. השינוי אף בא לידי ביטוי בתפקידו של צרכן התקשורת. בימים קודמים, הצרכן היה פאסיבי וקיבל את המסר ללא אפשרות תגובה או בחירה. כיום, בעידן האינטרנט, הצרכן תפס מקום אקטיבי ובררני, שביכולתו לבחור את התכנים אליהם נחשף.
תרבות האינטרנט, שנוצרה עם תחילת התרחבותו של השימוש באינטרנט, באמצע שנות ה-90, הביאה עימה בשורה לאלה שהיה להם מה לומר, אך לא ניתנה להם במה. בהיותה זמינה למספר מועט של גולשים, שנחשפו לה בהתלהבות, התעוררה בה פעילות עם סממנים ראשונים של תרבות. הפורומים שהוקמו באותם ימים, ונוצרו יש מאין, הקדישו מקום נרחב לדיאלוגים בנושאים טכנולוגיים אך גם לנושאים ברומו של האינטרנט: מה תהיה השפעתו על החברה, איך לשמור בה על מקסימום פרטיות, ומהי בכלל מציאות וירטואלית.
פנים
הפנים הן החלק הקדמי של הראש. פני האדם משתרעות בין המצח לסנטר. הפנים כוללות עור, שיער, מצח, גבות, עיניים, אף, לחיים, אוזניים, פה, שפתיים, שיניים וסנטר. באמצעות הפנים מובעות הבעות הפנים. הפנים מהוות מרכיב חשוב בהופעת האדם ובזהותו.
הפנים הן מאפיין המאפשר הבחנה בין אנשים וזיהויים, בדרך כלל ממבט ראשון (למעט הבחנה בין תאומים זהים). לדוגמה, תמונת פנים על רישיון הנהיגה מאפשרת לשוטר לאמת את זהות הנהג.
שקל (יחידת משקל)
שקל (באכדית: šiqlu שיקלו) היא יחידת משקל בימי קדם המוזכרת גם בתנ"ך, ששימשה לתשלום כסף וזהב. השימוש הראשון במושג שקל ידוע ממסופוטמיה בערך ב-3000 לפנה"ס ושימש כיחידת משקל אכדית של כ-11 גרם שעורה. השקל המקראי היה שקול לסלע. שקל אחד שווה 20 גרה, ומנה אחד שווה 60 שקלים. במשך הזמן השקל הפך ליחידת מטבע. כיום מידת משקל זו רלוונטית בעיקר אצל יהודים דתיים ומסורתיים למצוות פדיון הבן. השקל של חז"ל שקל חצי מהשקל המקראי. במקרא נזכר גם "שקל הקודש" ששימש עבור צורכי המשכן והמקדש.
חישוב משקל השקל המקראי
על פי ספר שמות בעניין של מפקד באמצעות מחצית שקל, נאמר כי השקל שווה ל-20 גרה. פעם נוספת נשנה גם בנביא שהשקל שווה 20 גרה. לפי הנאמר בפסוק זה ניתן גם לחשב, כי 60 שקלים שווים מנה אחד. "וְהַשֶּׁקֶל, עֶשְׂרִים גֵּרָה, עֶשְׂרִים שְׁקָלִים, חֲמִשָּׁה וְעֶשְׂרִים שְׁקָלִים, עֲשָׂרָה וַחֲמִשָּׁה שֶׁקֶל, הַמָּנֶה יִהְיֶה לָכֶם. . מכאן גם ניתן ללמוד שבתקופה ההיא השתמשו בין היתר בשלוש אבני משקל: בני 15, 20 ו-25 שקלים שמשקלם הכולל, כאמור, שקול למנה.
על פי חז"ל השקל המקראי ("שקל הקודש") היה שווה בערכו לסלע המופיע במשנה ובתלמוד והיה שווה 4 זוזים. השקל התלמודי לעומתו היה בשווי של חצי השקל המקראי/סלע, והכיל רק שני זוזים.
על פי רש"י שקל אחד גם שווה לארבעה זהובים, ובסך הכל חצי אונקיה. . הרמב"ן מסכים איתו אך טוען "כי המלכים הנוכחים פחתו את הזהובים, כך שהדינרין שבתלמוד גדולים מן הזהובים בזמננו קרוב לשליש השקל, והשקל שווה לשלשה רבעים של אונקיה למשקל של הארץ הזאת (צרפת)".
על פי הרמב"ם משקלו המקורי של השקל המקראי היה משקל 320 גרעיני שעורה תרבותית, וחז"ל הוסיפו עליו ועשהו כמשקל מטבע הסלע של בית שני ששקל 384 גרעיני שעורה בינוניות. על פי הרמב"ם ערכי המטבעות היו כדלקמן: הסלע שווה ל-4 דינרים, והדינר שווה ל-6 מעות (גרה), מעה שווה ל-2 פונדיון, ופונדיון שווה ל-2 איסרים, ואיסר שווה ל-8 פרוטות. על כן משקל מעה-גרה שווה 16 שעורות, איסר שווה ל-4 שעורות, ומשקל פרוטה שווה ל-0.5 שעורה
שני שלישי השקל המקראי נקראים פים, שהיא יחידת מידה עתיקה למשקל, השווה לכ-7.56 גרם (לפי ממוצע משקלן של אבני המשקל שנתגלו ביהודה.
בדיני עבד עברי שיש מישהו שרוצה לפדות אותו, יש לחשב את שנות העבודה עד היובל או עד השמיטה. "וְחִשַּׁב, עִם קֹנֵהוּ, מִשְּׁנַת הִמָּכְרוֹ לוֹ, עַד שְׁנַת הַיֹּבֵל;,וְהָיָה כֶּסֶף מִמְכָּרוֹ בְּמִסְפַּר שָׁנִים, כִּימֵי שָׂכִיר, יִהְיֶה עִמּוֹ", כאשר שכר עבודה של שנה תמימה שקולה למנה, על פי רש"י, דהיינו 60 שקלי כסף מקראיים.
לגבי חובת הענקה לעבד בשעת שחרורו, קובע הרמב"ם, שיש לתת לו לא פחות משווה ל-30 שקלים/סלעים.
אזכורים
השקל מוזכר בתנ"ך מספר פעמים, ברובן כמידת משקל למתכת הכסף, אך גם זהב.
בסיפור קניית מערת המכפלה, מסופר שאברהם רוכש ב-400 שקלי כסף עוברים לסוחר.
בסיפור חנוכת המשכן בספר במדבר כל אחד מנציגי השבטים הביא בין היתר תשורות שכללו, קערת כסף במשקל 130 שקלים, מזרק כסף ששקל 70 שקלים, וכף זהב ששקלה 10 שקלים, כך שבסיכום.
במצוות מחצית השקל, "זֶה יִתְּנוּ כָּל הָעֹבֵר עַל הַפְּקֻדִים, מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל בְּשֶׁקֶל הַקֹּדֶשׁ, עֶשְׂרִים גֵּרָה הַשֶּׁקֶל, מַחֲצִית הַשֶּׁקֶל תְּרוּמָה לה'". . וגם במחיר הקורבנות לכפרת חטאים ,
בדיני נדרים, כאשר אדם נודר את עצמו, ישנם ערכים לפדיונו, כך שערך מבוגר בגילאי 20–60 שווה 50 שקלי כסף בשקל המקראי, על פי מדד זה, שקיים באותו פרק אף לתינוקות, מצוות פדיון הבן נערכת ב-5 שקלי כסף, שכיום נערכים בכ-96.15 גרם כסף נקי.
בספר שמואל נערו של שאול אומר לו, כי יש לו רבע שקל כסף, שאפשר לתת אותו כתשורה לנביא על שירותו.
בסיפור המקראי של קניית גורן ארונה היבוסי בידי דוד בן ישי מתבצעת הרכישה בשקל: "וַיֹּאמֶר הַמֶּלֶךְ אֶל אֲרַוְנָה: לֹא כִּי קָנוֹ אֶקְנֶה מֵאוֹתְךָ בִּמְחִיר, וְלֹא אַעֲלֶה לה' אֱלֹהַי עֹלוֹת חִנָּם, וַיִּקֶן דָּוִד אֶת הַגֹּרֶן וְאֶת הַבָּקָר בְּכֶסֶף שְׁקָלִים חֲמִשִּׁים". "וַיִּתֵּן דָּוִיד לְאָרְנָן בַּמָּקוֹם שִׁקְלֵי זָהָב מִשְׁקָל שֵׁשׁ מֵאוֹת..
אולם השקל מוזכר גם כמידה לשקילת מזון:.
מעבר למטבע
העובדה שמידה זו מוזכרת לרוב בהקשר של מסחר, קניית קרקעות, קנסות ותרומות הביאה לכך ששמה הפך במשך הזמן לשמו של מטבע או מספר סוגים של מטבעות קדומים. בתקופת המרד הגדול נטבעו מטבעות מארד ומכסף, כשעליהם הכתובת "שקל ישראל". כתובת זו וכן ציורים שהופיעו על המטבעות מתקופת המרד הגדול מופיעים על מטבעות השקל המודרניים.
במשנה ובתלמוד מופיע השקל יחד עם שמות מטבעות אחרים (דינר, סלע) שהיו נהוגים באותה תקופה, למשל: "ר' דוסא אומר שמין להן מה שעתיד להעשות היה יפה שישה דינרים נותן להם שקל או יגמרו מלאכתן ויטלו שני סלעים"
מין דקדוקי
מין דקדוקי הוא מונח בבלשנות המתייחס לחלוקה של שמות עצם למספר קבוצות בשפה נתונה. בעברית, לדוגמה, כל שמות העצם נחלקים לזכר ולנקבה.
בעברית המקראית ישנם שמות עצם המשתייכים לשני המינים, כלומר הם מופיעים הן עם התאם של זכר והן של נקבה (מסומנים במילונים: זו"נ – זכר ונקבה), כדוגמת "מחנה", "רוח", "דרך", "שמש".
גם בתקופות מאוחרות יותר ישנם שמות עצם המשתייכים לשני המינים (כדוגמת סכין, שמש). קיימות מילים ששינו את מינן הדקדוקי בתקופות שונות, כגון המילה "שדה" שבמקרא ובעברית מודרנית מינה הוא זכר ("שדה קצור"), ואילו בלשון חז"ל התייחסו אליה גם כנקבה "שדה מלאה עשבים".
השיוך של שם עצם לקבוצה מסוימת עשוי להיות שרירותי, או עשוי להתבסס על תכונה סמנטית של שם העצם, כגון מינו הביולוגי. המין הדקדוקי בא על פי רוב לידי ביטוי באמצעות התאם של שם העצם עם מילים אחרות במשפט כגון כינויים, תארים או פעלים. הוא עשוי גם להתבטא בצורתה המורפולוגית של המלה (כדוגמת סיומת -ה לנקבה בעברית). מעבר לזאת, המין הדקדוקי בעברית הוא במִתאם טוב עם המין הדקדוקי בערבית. דהיינו, מילים דומות צליל, בשתי שפות אלו, המתארות שמות עצם דומים או זהים, יהיו על פי רוב באותו מין דקדוקי. הדמיון הוא גם ברשימת היוצאים מן הכלל של שתי השפות. לדוגמה, נקבת החמור, שנקראת בעברית, אתון, נקראת, נקראת בערבית ספרותית בשם דומה לאתון (בערבית מדוברת, לא). דוגמה אחרת: המילה בוהן או יד, שאינה נגמרת ב-ה ואינה נגמרת ב-ת, היא נקבה בשתי השפות. לעומת זאת, בין הצרפתית לאיטלקית, שהן גם כן שפות דומות, לא מתקיים קשר כזה בין המין הדקדוקי של שמות העצם.
בלעז משמש המונח gender לציון מין דקדוקי. מונח זה מתורגם לעברית כ"מגדר" בתחום מדעי החברה, אך יש לשים לב שהמלה "מגדר" אינה משמשת בעברית לציון מין דקדוקי. יתר על כן, שאלת קיומו של מין דקדוקי בשפה נתונה נפרדת משאלת התייחסותה למגדר.
קיימות שפות (למשל הולנדית או דנית) בהן שני המינים הדקדוקיים הם "נייטרלי" (או "סתמי") או "כללי" (או "רגיל"), כשהאחרון כולל גם זכר וגם נקבה ללא הבחנה דקדוקית־מורפולוגית ביניהם. אף על פי שבהולנדית ההבחנה בין זכר לנקבה עודנה קיימת רשמית (בספרי דקדוק ובמילונים הולנדיים), מרבית דוברי השפה לא יודעים להבחין במינן של מילים המסווגות כבעלות מין רגיל, פרט לדוברי דיאלקט מאזורים בדרום הולנד.
שמות עצם של עצמים בעלי זוויג (מין ביולוגי) של זכר ונקבה (בעיקר בני אדם ובעלי חיים) הם גם בשפה בשתי צורות, לזכר ולנקבה. בעברית פעמים רבות נעשית הטיה מצורת הזכר לצורת הנקבה באמצעות הוספת הסיומת 'ה' (למשל: חתול וחתולה) או הסיומת 'ת' (למשל: חייל וחיילת). באנגלית מרבית שמות העצם הללו הם חסרי מין דקדוקי, כלומר משותפים לזכר ונקבה, אך לעיתים מתקיימת הבחנה, למשל באמצעות הסיומת ess (דוגמאות: prince – נסיך, princess – נסיכה; steward דייל, stewardess דיילת), הסיומת ine (דוגמה: hero – גיבור, heroine – גיבורה) או הסיומת ette (דוגמה: bachelor – רווק, bachelorette – רווקה). לעיתים משמשות מילים נפרדות לכל אחד מהמינים, למשל: בעברית: חתן וכלה; באנגלית: king – מלך, queen – מלכה.
בלב הסכנה
בלב הסכנה (באנגלית: Into the Gauntlet) הוא הספר העשירי בסדרת 39 רמזים. כותבת הספר היא מרגרט פיטרסון הדיקס.
עלילה
אחרי שגילו את האמת על המדריגלים, איימי, דן, נלי והחתול צלאח א-דין מגיעים ללונדון. מברק מגיע, ועליו מופיעות כמה שורות, כשאז מופיע קוף עם סכין, לוקח את המכתב וקופץ למטה אל לימוזינה, כשהידיים של איזבל קברה מופיעות ותופסות אותו. הקוף משליך לפני קפיצתו מטבע עם האות ק'. דן זוכר את הכתוב, וכשאיימי כמעט אומרת בקול את קצה החוט, נלי מגלה שמצותתים להם דרך המטבע. הם מוצאים עוד שלושה מיקרופונים: יאנוסי, תומסי ואקטריני. המיקרופון בתוך המטבע נשתל על ידי הקבראים הלוקיאנוסים. הם הורסים את כל המיקרופונים, חוץ מהמיקרופון שהמדריגלים שתלו בתוך הקיר. איימי מפענחת את קצה החוט, שמשמעותו הוא ויליאם שייקספיר, שהיה מדריגלי. בעקבות כך, הם רוכשים כרטיסים לרומיאו ויוליה בגלוב המשוחזר. בינתיים, נפרץ ויכוח בין איזבל קברה לבין שני בניה, איאן ונטלי. הוויכוח מגיע לכך שאיזבל סוטרת לאיאן. בלילה, איאן מתגנב לעליית הגג של הוריו, ומוצא את השיקוי הלוקיאנוסי שהם מצאו בצרפת ריק. הוא מגלה גם כמה אישורי רצח: דו"ח על הרצח של ארתור טרנט והופ קהיל, אבא ואמא של דן ואיימי, ודו"ח על הרצח של אירינה. נטלי מתגנבת בעקבותיו, והם קוראים את הטיוטות והדו"חות. מזה הם מסיקים שהם משרתים בשבילם, כמו אירינה.
בגלוב, דן ואיימי צופים במחזה רומיאו ויוליה. באמצע המחזה דן רואה יד על גג הקש, וחושב שהוא הוזה שזאת היד של לסטר, הבן של חברה של גרייס, שנהרג בג'מייקה. אחר כך, הוא שואל את איימי עם יש מופע נינג'ות, והיא עונה לו בשלילה. בעקבות כך, איימי, דן והנינג'ות נמצאים על הבמה כי מוטמן בגלוב רמז. בעקבותיהם באים גם ההולטים, אליסטר, ג'ונה והקבראים. הרמז נקרע, ומגלים שהנינג'ות היו הסטרלינגים, שנפצעו במכון פרנקלין מרימון הלם. המתחרים עוזבים, כשרומיאו מההצגה מעולף, לעיני קהל שלם. ג'ונה, ששבר חבית, נעצר, כשאימו מסיעה אותו למסדר זיהוי במשטרה.
איימי ודן לוקחים את החתיכות של הרמז ומסתלקים. הם מגלים שהם צריכים לנסוע לסטרטפורד על נהר אייבון, לביתו של שייקספיר. הם מגיעים לשם, בתקווה למצוא רמז. בינתיים, אליסטר והסטרלינגים נפגשים במוזיאון לאמנות מודרנית, ומדברים שם בתקווה לקבל רמזים ממקורות אקטרינים. שייניד סטרלינג מדווחת לאליסטר שהם גנבו את אחד הרמזים של באה הו. ג'ונה, לעומת זאת, מדגמן במוזיאון לשעווה, כי אימו, קורה ויזרד, חושבת שיש רמז על הנעל משעווה של שייקספיר. אחר כך, אחת מהעדות ראייה שהיו בגלוב מסרבת להכחיש את עדותה ומבקשת את ג'ונה לשיחה, וחושפת שהוא אוהב את שייקספיר. דן ואיימי מגלים שלשווא הם הגיעו לביתו של שייקספיר, והולכים לקבר של שייקספיר. ההולטים, שנמצאים בקבר של שייקספיר, פוגשים באיאן ובנטלי, והמילטון חושב שאיאן עשה משהו לדן ולאיימי. כעבור כמה זמן הם רואים את דן, איימי ונלי שרצים אל הקבר. דן, איימי ונלי רואים שכל המתחרים שם, חוץ מקורה וברודריק ויזרד ומאיזבל קברה. דן הולך וקונה העתקי מצבות, ומעתיק בשביל כל המתחרים את המצבה, חוץ מחמש שורות סודיות, שאומרות להם לחפור את הקבר שלו. הם חופרים את קברו, ומוצאים שם מטה וחוט מלא מספרים, שמתגלים כקואורדינטות. הקואורדינטות שולחות אותם אל אי שנמצא סמוך לאירלנד.
הם טסים אל האי, וכשהם נוחתים, הם רואים סירת מרוץ שבה המילטון הולט מנופף להם לשלום. אחר כך הם מגלים שאיאן ונטלי קברה נמצאים גם על האי, כשהם ברחו מהמטוס שנסע לארצות הברית, שהם ואמם היו עליו. נטלי מסבירה שזה משום שהיא שמה אותם במחלקת תיירים. אליסטר בא עם הצוללת שלו, וג'ונה בא עם יאכטה פרטית אל האי. ההולטים מתחילים לטפס אל ראש ההר שניצב למעלה, כשדן קשור לחבל של המילטון ושל אייזנהאואר. דן כמעט נופל, ואיתו כמעט המילטון. כשהם מגיעים אל ההר ומגלים שאין שם כלום, אייזנהאואר נותן לדן פנס בעין והם יורדים למטה, כשנחשפת מעלית. כל אחד מהבתים צריך להיות במעלית כדי שהיא תעלה למעלה. המילטון ואייזנהאואר נכנסים למעלית ביחד עם אליסטר, ג'ונה, איאן ונטלי. כשהמעלית אומרת שצריכים מדריגלי, דן ואיימי מגיעים ונכנסים למעלית, ובעקבות כך המתחרים האחרים חודלים מלבטוח בהם. ברגע האחרון אייזנהאואר הולט נפלט מן המעלית, והמתחרים רואים שנלי וטייס המסוק שהביא אותם אל האי נאבקים באייזנהאואר בעזרת נזם נחש ודיבורים מנומסים.
הם עוברים את המבוך, כשהם פותרים חלק מהשאלות וחלק מהדלתות היו פתוחות. הם מגיעים אל מה שנשאר מהמעבדה של גדעון קהיל, כשהם רואים את השיקוי, ולידו איזבל קברה. היא מספרת להם שהיא נכנסה אל המעבדה מאחור, וקשרה את המשפחות ואת החברים שלהם אל המצבות בבית הקברות שבכניסת האי, וליד כל מצבה שמה חומר נפץ. ברודריק ויזרד מגיע וקשור גם למצבה, וכמוהו גם טד ונד סטרלינג, וויליאם מקינטייר ופיסקה קהיל. איזבל סוחטת מהמתחרים את המרכיבים לשיקוי, כשאחד מהאחים סטרלינג מופיע. איזבל מכה בו ובדן עם קת האקדח שלה, כשאיימי קופצת עליה ושוברת את השיקוי.
לאחר מכן כל מחפשי הרמזים יוצאים מהמערה ומתאחדים עם משפחותם. ויליאם מקינטייר נותן לכל אחד מהמתחרים 2 מיליון דולר לכל אחד, מביא מסמכים שחותמים את פיסקה ואת נלי להיות ההורים המאמצים שלהם, ונותן גם לנלי מיליון דולר, ומבשר על משפחה חדשה שעליה יסופר בספר הבא, וגם על בניית האחוזה של גרייס מחדש. וככה כל המתחרים חוזרים הביתה, בעוד איזבל קברה תלך לבית הסוהר.
שיטת הסימפלקס
שיטת הסימפלקס (Simplex) היא כינוי למשפחה של אלגוריתמים לפתרון בעיות בתכנון ליניארי. האלגוריתם פותח במקור על ידי ג'ורג' דנציג בשנות הארבעים של המאה העשרים.
האלגוריתם עובד בצורה של מעבר בין פתרונות פינתיים בצורה קמורה, ומסתמך על כך שלכל פתרון אופטימלי, קיים פתרון פינתי אופטימלי. בכך, מאפשר האלגוריתם למצוא פתרון אופטימלי.
קטעים מסרט אילם
קטעים מסרט אילם (בספרדית: Escenas de cine mudo) הוא הרומן השלישי שכתב הסופר והמשורר הספרדי חוליו לימסארס. הספר יצא לאור בספרדית בשנת 1994 ותורגם לשפות אחדות, ביניהן גרמנית, דנית וצרפתית. המשורר רמי סערי תרגם את הספר לעברית וצירף לו אחרית דבר. התרגום העברי ראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2001, והוא חותם מעין טרילוגיה, ששני הרומנים הראשונים הכלולים בה הם ירח של זאבים והגשם הצהוב.
ברומן "קטעים מסרט אילם" חזר חוליו לימסארס אל מחוז ילדותו ותיאר במבט רגיש ונוקב את השנים, אשר עיצבו את תמונת עולמו ואת זהותו כאדם בוגר. הספר נפתח כאלבום תמונות מרהיב, החושף זיכרונות וסודות כמוסים מן העבר ומזמין את קוראיו לנטוש את ד' אמותיהם כדי לצאת את העולם הגדול ולהתוודע אל היבטים רבים של ההוויה הספרדית. מאורעות יומיומיים נהפכים בספר לחומרים היסטוריים, העוברים זיקוק ספרותי ומשמשים ביצירת העולם בזעיר אנפין שהעלילה ממוקמת בו. כך מצליח הסופר למקד את עדשת המצלמה שלו לא רק בקורות הכפר שהוא גדל בו, באגדותיו ובמיתוסים שלו, כי אם גם בטלוויזיה המגיעה לכפר אוליירוס, בהתעוררותו של הילד אל המודעות בדבר רודנותו של פרנקו ובגילוי העולם החיצון מבעד למרקע הקולנוע. "קטעים מסרט אילם" הוא יצירה בסיפורת פיוטית, ששורשיה נטועים בנופים ההרריים של צפון ספרד. האוטונומיה המוענקת ברומן לכל אחד ואחד מפרקיו אינה קורעת אותם אלה מאלה: למרות קיטוע הזיכרונות, העולה גם משמו של הספר, מתאפשרת ביצירה תחושת התנועה והזרימה הקיימת בקולנוע ובמציאות שמחוץ לו, בזמן העובר לבלי שוב ובחיים החולפים עמו. כך זוכה התמונה בקול: מה שהיה אי-אז חזותי עובר בהווה שכתוב וצולח גם את העתיד. הסופר משמש בתמונות הכפר שיצר פה לכל אותו המון אילם, שקורותיו נשזרים ברומן - "אותו המון של כוורות מלאות פלונים ואלמונים כמו הוריי," כדברי לימסארס עצמו בפרק החותם את יצירתו.
גיאורגי דאנליה
גיאורגי דאנֶליָה (בגאורגית: გიორგი დანელია) (25 באוגוסט 1930 – 4 באפריל 2019) היה במאי קולנוע גאורגי סובייטי, שהיה מוכר בסרטיו הסאטיריים והקומיים. הוא היה בעל תואר האמן העממי של ברית המועצות (1989).
ביוגרפיה
דאנליה נולד ב-25 באוגוסט 1930 בטביליסי למשפחה של אנשי קולנוע: דודתו, ווריקו אנג'פרידזה, הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון; דודניתו, סופיקו חיאורלי, היא שחקנית קולנוע גם כן. בתחילת דרכו למד אדריכלות ובעקבות לימודיו עסק במקצוע תקופה קצרה.
בשנת 1958 סיים לימודיו כבמאי באולפני מוספילם.
נפטר במוסקבה ב-4 באפריל 2019.
יצירתו
מסרטיו שביים:
טטקס טטובו
מועדון כדורגל טטקס טטובו (מקדונית: FK Teteks) הוא מועדון כדורגל מקדוני, המשחק בעיר טטובו במקדוניה. המועדון נוסד לאחר הקמת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. המועדון משחק נכון לעונת 2018/2017 בליגה השנייה במקדוניה.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1953 ושיחק בליגה המקדונית הרפובליקאית שהייתה הליגה השלישית במערכת הליגות של יוגוסלביה. בשנים 1965, 1969, 1974 זכה באליפות הליגה המקדונית הרפובליקאית. בסוף עונת 1977/1978 עלה לליגה היוגוסלבית השנייה. המועדון שיחק 3 עונות בליגה השנייה ובסוף עונת 1980/1981 סיים את הליגה השנייה במקום הראשון ועלה לליגה היוגוסלבית הראשונה. אחרי עונה אחת בליגה הראשונה ירד לליגה היוגוסלבית השנייה.
בעונת 1982/1983 שיחק בגביע היוגוסלבי. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת סלובודה טוזלה. בסוף עונת 1983/1984 הגיע למקום 16 מתוך 18 קבוצות בליגה היוגוסלבית השנייה וירד לליגה המקדונית הרפובליקאית. בעונת 1984/1985 זכה באליפות הליגה המקדונית הרפובליקאית בפעם הרביעית וחזר לליגה היוגוסלבית השנייה.
המועדון שיחק 3 עונות בליגה השנייה ובסוף עונת 1987/1988 ירד לליגה האינטר רפובליקאית היוגוסלבית שהוקמה בשנת 1988 והייתה הליגה השלישית בין הליגה היוגוסלבית השנייה והליגות הרפובליקאיות. ליגה זו פעלה במשך 3 עונות בלבד והמועדון שיחק בליגה זו ב 3 עונות פעילותה. בסוף עונת 1990/1991 עלה לליגה היוגוסלבית השנייה. המועדון שיחק עונה אחת בליגה היוגוסלבית השנייה שהייתה העונה האחרונה של ליגה זו. בעונת 1992/1993 לאחר התפרקות יוגוסלביה המועדון עבר לשחק בליגת העל המקדונית. בסוף העונה ירד לליגה המקדונית השנייה. המועדון שיחק 16 עונות ברציפות בליגה המקדונית השנייה ובסוף עונת 2008/2009 סיים את הליגה במקום הראשון והעפיל לליגת העל המקדונית.
בעונת 2002/2003 הגיע לשמינית גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת וארדאר סקופיה. בעונת 2005/2006 הגיע לרבע גמר הגביע המקדוני והפסיד לקבוצת סילקס. בעונת 2006/2007 הפסיד בסיבוב הראשון של הגביע לקבוצת ברגלניקה שטיפ. בעונת 2007/2008 הגיע לשמינית גמר הגביע והפסיד לקבוצת וארדאר סקופיה.
בעונת 2009/2010 זכה בפעם הראשונה בגביע המקדוני והעפיל בפעם הראשונה למפעלים האירופאים במסגרת הליגה האירופית בעונת 2010/2011. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת ונטספילס. בסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת אלפסבורג משוודיה והודח מהטורניר.
בעונת 2010/2011 הגיע לגמר הגביע המקדוני. בעונת 2011/2012 הגיע לרבע גמר הגביע המקדוני. בעונת 2012/2013 זכה בגביע המקדוני פעם השנייה ובסוף העונה סיים את הליגה במקום הלפני אחרון וירד לליגה השנייה. בעקבות זכייתו בגביע בפעם השנייה העפיל לליגה האירופית בעונת 2013/2014. בסיבוב המוקדמות הראשון הפסיד לקבוצת פיוניק ירוואן והודח מהטורניר. בסוף העונה סיים את הליגה השנייה במקום השני והעפיל לליגת העל המקדונית.
בריטניה הפרהיסטורית
התקופה הפרהיסטורית בתולדותיה של בריטניה הגדולה מתחילה בראשית ההתיישבות האנושית באי ונגמרת בפלישה הרומית לבריטניה בשנת 43 לספירה.
בריטניה מאוכלסת בבני אדם מזה מאות אלפי שנים. לפני כיבוש חלקו הדרומי של האי על ידי האימפריה הרומית לא השתמשו יושביו בכתב, ולכן דרך חייהם ידועה רק מממצאים ארכאולוגיים. בהיותה ממוקמת בקצה אירופה, בריטניה קיבלה את ההישגים הטכנולוגיים והתרבותיים באיחור־מה משאר היבשת בזמן הפרהיסטוריה.
הרישום הראשון על בריטניה הגדולה ועל תושביה נעשה בידי הנווט היווני פיתיאס, ששט לאורך חופי בריטניה בתאריך לא ידוע, אך ככל הנראה אחרי שנת 330 לפנה"ס. תושבי האי עסקו במסחר (בעיקר בייצוא בדיל שהיה מרכיב חשוב בתעשיית הארד) והיו להם קשרים תרבותיים עשירים עם שאר אירופה מאז התקופה הנאוליתית.
התקופה הפלאוליתית
התקופה הפלאוליתית בבריטניה הגדולה התחילה לפני כמעט 750 אלף שנה ונמשכה עד סביבות שנת 8000 לפני הספירה. שינויים רבים התרחשו בפרק זמן זה בכללם מספר תקופות קרח שהשפיעו רבות על יישוב האדם באזור. תושבי האזור באותה תקופה היו להקות של ציידים-לקטים שנדדו ברחבי אירופה אחרי עדרי חיות.
התקופה הפלאוליתית התחתונה
מספר שרידי עצמות וכלי צור נמצאו באזורי חוף של נורפוק שמצביעות על כך שהומו ארקטוס היה נוכח בבריטניה הגדולה לפני כ-700,000 שנה. בזמן זה, חלקיה המזרחיים והדרומיים היו מחוברים לאירופה בגשר יבשתי ארוך שאיפשר תנועה בין האזורים. ארכאולוגים מצאו מספר אתרים קדומים לאורך מקור מים יבש שהיה פעם נהר בית'הם, דבר שיכול להעיד על הדרך שנוצלה כדי להגיע מערבה לבריטניה.
אתרים כמו בוקסגרוב בסאסקס מתארים את הגעתו של מין אדם קדום הנקרא הומו היידלברגנסיס מלפני 500 אלף שנה. בני אדם קדומים אלה יצרו כלי צור וצדו את היונקים המקומיים. הם דחקו בפילים, קרנפים והיפופוטמים מעבר לצוקים ואל תוך ביצות כדי שיוכלו להרוג אותם ביתר קלות.
תקופת הברונזה
בסביבות שנת 2,500 לפנה"ס הופיעה בבריטניה תרבות חדשה. בדרך כלל מתייחסים אל אנשיה כאל 'אנשי ביקר', בשל השימוש הרווח אצלם בגביעי חרס שחלקם העליון דמוי פעמון (באנגלית: Bell beaker). מאמינים שמקורם בחצי האי האיברי (כיום ספרד ופורטוגל). אנשי ביקר הביאו יחד איתם לבריטניה את המיומנות שבחישול מתכת. תחילה הם יצרו דברים מנחושת, אך משנת 2,150 לפני הספירה לערך הם גילו את הדרך לייצור ברונזה (החזקה הרבה יותר מנחושת) על ידי ערבוב נחושת עם מעט בדיל. במהלך אלף השנים הבאות הברונזה החליפה את האבן כמרכיב העיקרי בכלים ובכלי־נשק.
לבריטניה היה מצבור רב של בדיל באזורי קורנוול ודבון באזור שכיום הוא דרום-מערב אנגליה, וכך החלה חציבת בדיל באזור. בסביבות 1,600 לפני הספירה באזור הדרומי-מערבי של בריטניה המסחר פרח, כשהבדיל הבריטי יוצא לרחבי אירופה.
אנשי הביקר היו מיומנים גם ביצירת עיטורים מזהב, ודוגמאות לשכאלו נמצאו בקברים של עשירי תרבות וסקס של דרום בריטניה.
בתחילת תקופת הברונזה היו המתים נקברים מתחת לגבעות בתלי קבורה, בדרך כלל כשכד חרס מסוג ביקר בסמוך לגופה. מאוחר יותר באותה תקופה, שרפה אומצה כדרך הקבורה ובתי הקברות היו רק כדים עם אפר הגופות. אנשי התקופה בנו בניינים פרהיסטוריים מפורסמים רבים כמו השלבים המאוחרים של סטונהנג' כמו גם סיהנג'.
ישנו ויכוח בין הארכאולוגים אם אנשי הביקר היו גזע שהיגר אל בריטניה בהמוניו מהיבשת, או שהידע וההתנהגות שהגיעו מהם לבריטניה (ולבסוף לשאר מערב אירופה) הובאו יחד עם הסחר. לחלופין, ייתכן כי מספר אנשי ביקר שליטים היגרו לבריטניה והחלו לשלוט באוכלוסייה המקומית בדרך זו או אחרת.
תקופת הברזל
בסביבות שנת 900 לפני הספירה, החברה הבריטית השתנתה שוב. עד שנת 500 לפני הספירה התפשטה התרבות הקלטית לכל האיים הבריטיים. לקלטים הייתה אמנות מפותחת והם יצרו חרבות מסוגננות רבות מברזל ומברונזה, ותכשיטים מדהימים למראה.