cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ריכרד וגנר
בן טיפוחיו של לודוויג השני
גורלו של וגנר השתפר ב-1864, כאשר עלה לודוויג השני בן ה-18 לכס ממלכת בוואריה. המלך הצעיר, חובב מושבע של האופרות של וגנר עוד מימי ילדותו, דאג להביא את המלחין למינכן, בירת בוואריה. הוא הסדיר את חובותיו הגדולים, וקידם את העלאת האופרה החדשה של וגנר. לאחר קשיים גדולים שהתגלו בחזרות, הועלתה הבכורה של "טריסטן ואיזולדה" בתיאטרון המלכותי של מינכן ב-10 ביוני 1865, וזכתה להצלחה גדולה.
בינתיים הסתבך וגנר ברומן נוסף, הפעם עם קוזימה פון בילוב (Cosima von Bülow), אשתו של המנצח הנס פון בילוב, אחד ממעריציו הגדולים ביותר של וגנר ומי שניצח על הבכורה של "טריסטן ואיזולדה". קוזימה עצמה הייתה בתו מחוץ לנישואים של פרנץ ליסט, וצעירה מווגנר ב-24 שנים. באפריל 1865 נולדה לקוזימה ולווגנר בת מחוץ לנישואים, שנקראה איזולדה. הרומן הלא-סודי ביניהם הביא לשערורייה במינכן, וחינו של וגנר סר בעיני בכירים בחצר, שחששו מהשפעה מזיקה על המלך. בדצמבר 1865, אולץ לודוויג להרחיק את וגנר ממינכן. לודוויג, שהיה ידוע באישיותו התמהונית, שקל לוותר על כס מלכותו כדי להצטרף לווגנר הנערץ עליו בגלות, אך וגנר הניאו מכך.
לודוויג שיכן את וגנר בווילה על גדות אגם לוצרן, שם השלים את המייסטרזינגר מנירנברג, שהועלתה לראשונה במינכן ביוני 1868. באוקטובר התגרשה קוזימה מבעלה, וב-25 באוגוסט 1870 היא ווגנר נישאו. בדצמבר אותה שנה הלחין וגנר את "אידיליית זיגפריד" לכבוד יום הולדתה של קוזימה. נישואים אלו נמשכו עד מותו של וגנר. נוסף לבתם איזולדה, נולדו להם בת, אווה, ובן ששמו זיגפריד (על שם גיבור במיתולוגיה הגרמנית ומגיבורי ה"ניבלונגים").
בווילה על גדות האגם פגש וגנר ב-1869 לראשונה את הפילוסוף פרידריך ניטשה, שהיה במהרה לחברו הטוב. לרעיונותיו של וגנר הייתה השפעה ברורה על ניטשה, שהיה צעיר ממנו ב-31 שנים. ספרו הראשון של ניטשה, "הולדת הטרגדיה", הוקדש לווגנר. חברותם עלתה לבסוף על שרטון, כאשר ניטשה הלך והתפכח מהיבטים שונים במחשבתו של וגנר, כגון המיליטריזם והאנטישמיות שלו. בכתביו "פרשת וגנר" (1888) ו"ניטשה נגד וגנר" (1888), הציג ניטשה את וגנר כדקדנטי ומושחת, ואף התנער מהערצתו המוקדמת למלחין.
ביירוית
בחיק משפחתו החדשה יכול היה וגנר להפנות את מרצו להשלמת "טבעת הניבלונג". וגנר רצה שהמחזור השלם יוצג בבית אופרה חדש, שיתוכנן במיוחד למטרה זו.
ב-1871 בחר בעיר הקטנה ביירוית לשכן בה את בית האופרה החדש. בני הזוג עברו לשם בשנה שלאחר מכן, ואז הונחה אבן הפינה למבנה. כדי לגייס כספים לבנייה, הוקמו במספר ערים "חברות וגנר", והוא עצמו החל במסע גיוס כספים ברחבי גרמניה. גיוס הכספים הושלם רק הודות למענק גדול של המלך לודוויג בשנת 1874.
בית האופרה נחנך באוגוסט 1876, בהצגת הבכורה של מחזור "טבעת הניבלונג", בנוכחות אנשי שם רבים: הקיסר וילהלם השני, פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני פטרונו של וגנר (שהשתתף בחשאי), בני אצולה רבים, וכן מלחינים בולטים דוגמת אנטון ברוקנר, אדוארד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מבחינה אמנותית הייתה הבכורה הצלחה מסחררת, אך מהבחינה הכספית הייתה כישלון חרוץ. וגנר ויתר על תוכניתו לערוך פסטיבל דומה בשנה שלאחר מכן, ונסע ללונדון לגייס כספים לכיסוי הגירעון. בסופו של דבר המשיך בית האופרה לארח את פסטיבל ביירוית המפורסם מאז ועד היום.
השנים האחרונות
ב-1877 החל וגנר בעבודה על האופרה האחרונה שלו, "פרסיפל". הלחנתה ארכה ארבע שנים, שבמהלכן פרסם שורת מאמרים ריאקציונריים על אודות דת ואמנות, שהלכו והקצינו.
העבודה על "פרסיפל" הושלמה בינואר 1882, ולכבודה נערך בביירוית פסטיבל שני. לאחר סדרה קשה של התקפי דלקת גרון, הופיע וגנר לפסטיבל כשהוא חולה מאוד. במהלך ההצגה השש-עשרה והאחרונה של "פרסיפל" ב-29 באוגוסט, נכנס בחשאי לתא התזמורת במהלך המערכה השלישית, נטל את שרביט הניצוח מהמנצח הרמן לוי, וניצח על סוף היצירה.
לאחר הפסטיבל עברה המשפחה למשך החורף לוונציה, והתגוררה בארמון קא' ונדראמין קאלרגי על גדת התעלה הגדולה שבעיר. ב-13 בפברואר 1883 מת וגנר מהתקף לב. גופתו הושבה לביירוית והוא נקבר בגן אחוזתו בעיר, הקרויה Wahnfried ("חופש מאשליות").
האופרות
מורשתו האמנותית העיקרית של וגנר היא האופרות שכתב. את אלו ניתן לחלק באופן גס לשלושה חלקים:
באמצעות האופרות שהלחין ומאמריו התאורטיים, נודעה לווגנר השפעה בולטת במדיום האופראי. הוא צידד בצורה חדשה של אופרה שאותה כינה "דרמת מוזיקה", בה משתלבים יחדיו כל האלמנטים המוזיקליים והדרמטיים. כדי להגשים תוכנית זו העניק וגנר לתזמורת תפקיד דרמטי שאינו נופל מזה של הזמרים. כוח ההבעה של התזמורת מועצם באמצעות שימוש בלייטמוטיבים, קטעים מוזיקליים המייצגים דמות מסוימת או אלמנט בעלילה, ואשר שזירתם יחד והתפתחותם המורכבת מאירים את התקדמות העלילה.
בניגוד למלחיני אופרה אחרים, אשר הותירו לרוב את מלאכת כתיבת הליברית לאחרים, כתב וגנר את הליברית בעצמו. העלילות אצלו מבוססות לרוב על מיתוסים ואגדות אירופאיים.
הסגנון המוזיקלי של וגנר נחשב בדרך כלל לפסגת הזרם הרומנטי, בשל העיסוק חסר התקדים ברגש ובהבעתו. הוא החדיר רעיונות חדשים בתחום ההרמוניה והמבנה, ובכללם כרומטיות קיצונית. ב"טריסטן ואיזולדה" בחן את גבולות מערכת הסולמות המוזיקליים הרגילה, וסלל בכך את הדרך לאטונליות של המוזיקה במאה ה-20. היסטוריונים אחדים של המוזיקה רואים ב"טריסטן ואיזולדה" את תחילת המוזיקה הקלאסית המודרנית.
יצירתו הלא-אופראית
וגנר כמעט שלא כתב מוזיקה לא-אופראית. בין יצירותיו הלא-אופראיות נמנות סימפוניה אחת מגיל 19, אוברטורות אחדות, מחזור השירים "שירי וזנדונק", כוראל, חמישיית קלרינט, ויצירות לפסנתר. מבין אלו, היצירה המבוצעת יותר מאחרות היא "אידיליית זיגפריד", יצירה קאמרית שכתב ליום הולדתה של אשתו השנייה, קוזימה. האידיליה שואבת כמה מוטיבים ממחזור הניבלונגים.
לאחר שכתב את "פרסיפל", תכנן וגנר ככל הנראה להקדיש את מרצו להלחנת סימפוניות. ואולם, עד יום מותו לא הותיר אחריו יצירה משמעותית בתחום זה.
האוברטורות (פתיחות) וקטעי התזמורת מהאופרות הבוגרות של וגנר מנוגנות מדי פעם כקטעי קונצרט. וגנר עיבד אותם למטרה זו, כך שלא יסתיימו באופן פתאומי.
קטע "מקהלת הכלה" מתוך האופרה "לוהנגרין" מוכר ביותר ומנוגן לעיתים תכופות בחתונות, בעיקר בארצות הברית, שבה הוא מושר למלים "Here comes the bride / all dressed in white".
יצירות אחרות
וגנר היה כותב פורה ביותר, והותיר אחריו מאות ספרים, שירים ומאמרים, וכן התכתבות ענפה. כתביו מקיפים מגוון רחב של נושאים, בהם פוליטיקה, פילוסופיה וניתוחים מעמיקים (ואף סותרים) של האופרות שלו. כתבים בולטים הם "אופרה ודרמה" (1851), מאמר תאורטי על האופרה, "היהדות במוזיקה" 1850, כתב האשמה אנטישמי חריף נגד מלחינים יהודים, הטוען כי היהודים כעם, בשל היותם בגלות, הם תלושים ולכן אינם מסוגלים ליצירה אותנטית. כן פרסם אוטוביוגרפיה, "חיי" (1880).
וגנר אחראי לכמה חידושים תאורטיים שפותחו בבית האופרה של ביירוית, שנבנה במיוחד להעלאת האופרות שלו. בהם החשכת האודיטוריום במהלך המופע, והסתרת התזמורת ב"בור", הרחק מעיני הקהל. בביירוית מתקיים פסטיבל ריכרד וגנר השנתי, המושך אליו אלפי חובבי אופרה מושבעים מדי קיץ.
בנוסף לכך, וגנר גם המציא את הטובה הווגנריאנית, אשר נקראת על שמו, ששימשה לראשונה בטבעת הניבלונג.
הרצל ווגנר
חוזה המדינה, בנימין זאב הרצל, כתב ב"אוטוביוגרפיה" שלו: "במשך החודשיים האחרונים של שהותי בפריז כתבתי את הספר "מדינת היהודים". הדבר היחיד שהסב לי תענוג בערבים היה שמיעת המוזיקה של וגנר, במיוחד "טנהויזר", אופרה ששמעתיה כמספר הפעמים שהועלתה על הבמה. היא חיזקה את מערכת העצבים שלי ואת נפשי. רק באותם ערבים שהאופרה לא הוצגה בהם, חשתי הרהורים בנכונות מחשבותיי" (1896). שנתיים לאחר מכן, שני קטעים מתוך האופרה טנהויזר בוצעו בקונגרס הציוני השני בבזל, שם, לדבריו, ייסד את מדינת היהודים, "כאשר באותם זמנים חברי הקונגרס זימזמו להם שירים ביידיש".
האנטישמיות של וגנר
וגנר נודע כבעל אופי נוקשה. דבר זה התבטא הן בהשתתפותו הספונטנית במהפכות שונות, הן בחייו האישיים המסובכים, והן בכך שבמהלך חייו היה מושפע מאסכולות פילוסופיות שונות. במאמריו החריפים ובמכתביו, בא לידי ביטוי יחס רגזני כלפי היהדות (כפי שהצטיירה בעיניו), לצרפתים באשר הם, ולאנשים שונים. מאוחר יותר בחייו, בספר האוטוביוגרפי "חיי" ("Mein Leben"), וגנר הביע צער על פרשנות אנטישמית של מאמרו "היהדות במוזיקה".
וגנר הפיץ דעות אנטישמיות רבות במהלך חייו, בשיחותיו ובמספר כתבים פרי עטו. הוא שב והוקיע את היהודים, במיוחד את המוזיקאים היהודים, כגוף זר ומזיק בגרמניה, וקרא לגירושם ולנטישת התרבות היהודית. מספר חוקרים אף טוענים כי האופרות שלו מכילות מסרים אנטישמיים, אך טענה זו שנויה במחלוקת. מקור המחלוקת בעובדה כי אין באופרות של וגנר אזכורים ליהודים ויהדות, קריקטורות או דברי שטנה גלויים כלפי יהודים.
מאמרו האנטישמי המרכזי והשערורייתי ביותר של וגנר הוא "היהדות במוזיקה", שפורסם בנויה צייטשריפט פיר מוזיק ("כתב העת החדש למוזיקה") לראשונה בשנת 1850 תחת שם העט K. Freigedenk ("החופשי בדעותיו"). המאמר מתיימר להסביר את "חוסר האהדה בציבור" למלחינים ממוצא יהודי דוגמת פליקס מנדלסון-ברתולדי וג'אקומו מאיירבר. וגנר הסביר, כי העם הגרמני דוחה את היהודים בשל צורתם והתנהגותם השונות, קולותיהם ה"צווחנים, החורקים, המזמזמים", וכי "על אף כל שנאמר ונכתב בזכות האמנציפציה ליהודים, תמיד חשנו באופן אינסטינקטיבי דחייה עזה מפני מגע ממשי איתם". טענתו ה"עניינית" העיקרית היא שהיהודים מסוגלים ליצור רק מוזיקה רדודה ומלאכותית שיש בה סממנים של מוזיקה דתית, הניזונה מהפולחן היהודי בבית הכנסת, המחקה באופן שטחי את המוזיקה האמיתית, ששורשיה ב"רוח האמיתית של הפולק (העם)". אף שאין כיום מי שחולקים על זיהויו של וגנר כשונא יהודים, היו בעבר מי שניסו להציגו כפילושמי ובכך בקשו ליצור סוג של רהביליטציה למלחין (למשל ההיסטוריון הגרמני Westrnhagen שכתב זמן קצר אחרי מלחמת העולם השנייה).פרסומו הראשוני של המאמר משך תשומת לב מעטה, אבל משפרסם אותו וגנר בחתימתו בחוברת בשנת 1869, עורר מחאות בזמן הצגת האופרה אמני השירה מנירנברג.
בסוף מאמרו "היהודים במוזיקה" כתב, כי "ישנה רק דרך אחת לגאול את היהודים מהקללה הנוראה הרובצת עליהם - Der Untergang" (דהיינו, שקיעתם או הסתלקותם). וגנר היה נגד היטמעות היהודים בתוך התרבות הגרמנית, זאת משום שהם "מרעילים" את התרבות הגרמנית. כהגדרתו, לא הייתה לו בעיה עם היהודים הדתיים, אלא עם היהודים שהפכו לגרמנים, משום שהם נטמעים בחיי התרבות הגרמנית ומקבלים אותה וקשה לזהותם. הוא טען גם שהיהודים שהתנצרו מסוכנים יותר מכיוון שאין אפשרות לזהות אותם.
למרות כתביו האנטישמיים, היו לווגנר כמה חברים יהודים. הבולט בהם היה הרמן לוי, יהודי דתי שווגנר בחרו לנצח על הבכורה של "פרסיפל", האופרה האחרונה שלו. בתחילה רצה וגנר, שלוי ייטבל לנצרות לפני שינצח על הבכורה, אך חזר בו. לוי היה חבר קרוב של וגנר, ואף התבקש להיות בין נושאי ארונו.
האנטישמיות של וגנר לא הייתה חריגה על רקע תקופתו וסביבתו. רעיונות אנטישמיים היו נפוצים בעולם הרעיונות של המאה ה-19 ונישאו בפי אינטלקטואלים שונים.
פרשנות הנאצים לפועלו של המלחין
וגנר היה חותנו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, אנגלי שהיה ממבשרי האנטישמיות הגרמנית החדשה, ושהיה חבר בחוג ימני קיצוני, שהוקם לאחר מותו של וגנר ב-1883. חוג זה, שנודע בשם "חוג ביירוית", אומץ על ידי קוזימה אשתו של וגנר, שהייתה אנטישמית חריפה במיוחד. לאחר מות קוזימה ובנם של בני הזוג, זיגפריד, בשנת 1930, נפל ניהול פסטיבל וגנר השנתי על כתפיה של ויניפרד, אלמנתו של זיגפריד, שהייתה חברה קרובה של אדולף היטלר. היטלר מצדו היה חובב של המוזיקה של וגנר, אשר נוגנה לעיתים תכופות בכנסים של המפלגה הנאצית. חוקרים אחדים טענו, כי רעיונותיו של וגנר, ובמיוחד האנטישמיות שלו, השפיעו על האידאולוגיה הנאצית, אבל הדעות בנושא זה עודן חלוקות. היבטים רבים במשנתו של וגנר לא מתיישבים היטב עם הנאציזם, כגון הפציפיזם והקריאה להיטמעות היהודים בחברה הגרמנית.
היטלר העריץ את וגנר, את יצירותיו ואת הגותו. לדעת תומאס מאן, להשפעת רעיונותיו של וגנר על היטלר היה חלק משמעותי בבניית הרייך השלישי ובדרכו ליצירת גרמניה חדשה על פי המיתוסים שווגנר העלה על נס באופרות שלו.
נינו של וגנר, המוזיקולוג ד"ר גוטפריד וגנר, ביקר בישראל בשנת 2005 והשתתף באירועי יום השנה הששים לתום מלחמת העולם השנייה באירופה. ד"ר וגנר אמר, כי לדעתו החברה הגרמנית לא התמודדה עדיין באופן רציני עם נושא השואה. כן דיבר על החוט האידאולוגי המקשר בין וגנר להיטלר.
החרם על יצירות המלחין בישראל
בשל ההקשר הנאצי שדבק ביצירתו לאחר מותו, דרך משפחתו וקשריה עם המפלגה הנאצית, ובשל האנטישמיות החריפה שלו, לא נוגנו יצירותיו של וגנר בפומבי בישראל ובמשך שנים רבות גם לא שודרו בערוצי התקשורת הממלכתיים, עד שהחלו להגניבם לשם טיפין-טיפין. ניסיונות להשמיע את וגנר בהופעות פומביות נתקלו בישראל במחאה, בעיקר מצדם של ניצולי השואה.
ב-27 באוקטובר 2000 החליטה התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון לנגן את יצירתו של וגנר, "אידיליית זיגפריד", לאחר שבית המשפט העליון דחה עתירה שדרשה ממנו למנוע את נגינת היצירה בפומבי. כבר בתחילת השמעת היצירה, ישראלי מבוגר כבן 80, יליד פולין, אשר משפחתו נספתה בשואה, הוציא רעשן והחל להשתמש בו כמחאה על הנגינה. האיש הוצא בכוח מן האולם למקום בו הפגינו אנשים נוספים, ונגינת היצירה חודשה. מספר אישי ציבור בחרו לצאת מהאולם כמחאה בעת שיצירתו של וגנר נוגנה.
לאחר שדניאל בארנבוים ניצח בשנת 2001 על פרק מתוך "טריסטן ואיזולדה" כהדרן מפתיע בקונצרט שנערך בפסטיבל ישראל ובהשתתפות התזמורת הממלכתית של ברלין, קראה ועדה של הכנסת להחרמתו של המנצח, והיה צורך לבטל את הצגתה המתוכננת של המערכה הראשונה של האופרה "הוולקירות".
יש המייחסים צביעות מסוימת להחרמת המלחין בישראל, משום שיצירותיהם של מלחינים כמו קרל אורף ושל ריכרד שטראוס, שהיה "נשיא לשכת המוזיקה של הרייך", מושמעות ומנוגנות כיום בישראל, אך זאת לאחר שהיו מוחרמות במשך עשורים רבים. בשנת 1990 התערער החרם על יצירות שטראוס, כאשר התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון ניגנה לראשונה מיצירותיו. במהלך השנים פנתה ועדת החינוך והתרבות של הכנסת לתזמורת בבקשה להפסיק את הנגינה בשל פגיעה בניצולי השואה.
ב-26 ביולי 2011, ניגנה התזמורת הקאמרית הישראלית בביירוית שבגרמניה את יצירותיו של וגנר. מנהלה המוזיקלי של התזמורת מזה שלוש שנים, המנצח הווינאי רוברטו פטרנוסטרו הוא שיזם ופנה לקתרינה וגנר (נינתו של המלחין) לארגון הופעת התזמורת בפסטיבל האופרות של וגנר בעיר ביירוית. נגן אחד בלבד מנגני התזמורת התנגד להופעה זו. פטרנוסטרו אמר כי הוא רואה בקיום הקונצרט פתח לכינון יחסים חדשים בין גרמניה בכלל, וריכרד וגנר בפרט, לבין ישראל. התזמורת ניגנה את הסימפוניה של מנדלסון, המלחין היהודי שהנאצים החרימו וניתצו את פסלו בחזית האולם של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג (שמנדלסון הקים וניצח עליה שנים רבות); יצירה של המלחין הישראלי צבי אבני; ופתיחה תזמורתית של וגנר. באותה עת בה ניגנה התזמורת את יצירות וגנר בגרמניה, בשעה 11:00 על פי שעון ישראל, הפגינו מול רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות ניצולי שואה, בני נוער וסטודנטים, עם שלטים בהם נכתב "וגנר האנטישמי", ו"החרימו את התזמורת הקאמרית הישראלית".
בשנת 2010 הוקמה "עמותת וגנר בישראל". בין מייסדיה מיכל זמורה-כהן, יהואש הירשברג, יורם דינשטיין והמנצח אשר פיש. ביוזמת העמותה תוכנן ביוני 2012 בישראל קונצרט סימפוני ראשון מיצירות וגנר. שבועיים לפני המועד הודיעה אוניברסיטת תל אביב, בעלת האולם, על ביטול האירוע.
ב-17 בדצמבר 2013, בתיאטרון ירושלים נערך כנס "מדברים על וגנר בירושלים", שבו המנצח פרדריק שאזלן העלה לדיון את שאלת וגנר והיהודים, וכמו כן את החרם על יצירותיו. הכנס נקטע בעת נאום הפתיחה של שאזלן על ידי רן כרמי, מוזיקאי, בן לניצול שואה מהונגריה, פעיל חברתי ופוליטי. כרמי התפרץ אל הבמה, הקהל הגיב במחאה קולנית ובסופו של דבר התפזר, ובכך למעשה בוטל הכנס. יום לאחר הכנס היה אמור להתקיים קונצרט ״תיק וגנר״ של התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של שאזלן.
בשנת 2018 השמיעה התחנה כאן קול המוסיקה מערכה שלמה מתוך אופרה שכתב וגנר, בניגוד למדיניות השידור הציבורי שלא להשמיע מיצירותיו בשל דעותיו האנטישמיות. בעקבות הביקורת הודיעה הנהלת התאגיד כאן כי הייתה זו החלטה שגויה.
בשנת 2019 הפיק תיאטרון מיקרו הירושלמי במסגרת פרויקט תיאטרון קריאה את המחזה "וגנר? לא בא בחשבון", שכתב המחזאי היהודי דרום אפריקני ויקטור גורדון. המחזה עוסק בסוגיית החרם על וגנר בישראל, כאשר במרכז העלילה מנצח ישראלי צעיר המחליט לבצע את וגנר במסגרת תחרות ניצוח בינלאומית המתקיימת בישראל והמהומה הפורצת בעקבות החלטה זו. את המחזה ביים רועי הורוביץ ומשתתפים בו מרים זוהר, רמי ברוך, ניב פטל ועדי בילסקי
בספטמבר 2022 היה אמור להתקיים פסטיבל וגנר בתל אביב שיזם המנצח הישראלי גרמני דוד מילר. בפסטיבל הייתה אמורה להשתתף התזמורת הסימפונית חיפה ולנגן את אחת מיצירותיו של וגנר, ונינתו אף הוזמנה להשתתף באירוע. לאחר ביקורת ציבורית שבמהלכה שלח שר התרבות חילי טרופר מכתב לעמותת וגנר הנותנת חסות לפסטיבל, ודרש לבטלו. בעקבות הלחץ הציבורי ביטלה התזמורת הסימפונית חיפה את השתתפותה בפסטיבל. למרות הלחץ הציבורי מארגני הפסטיבל מסרו שהפסטיבל יתקיים כמתוכנן.
הנצחה
ההנצחה העיקרית לווגנר היא פסטיבל ביירוית, המוקדש כולו לאופרות שלו. הדום הקרח וגנר באי רוטשילד בסמוך לאי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ריכרד וגנר.
הבחירות המקדימות במפלגת הליכוד
הבחירות המקדימות במפלגת הליכוד (נקראות גם: הפריימריז בליכוד) הן בחירות מקדימות הנעשות בקרב מתפקדי מפלגת הליכוד כדי לקבוע את רשימת הליכוד בבחירות הכלליות לכנסת ישראל.
הבחירות המקדימות מעוגנות בחוקת הליכוד. בבחירות רשאים להצביע מתפקדי ליכוד שצברו ותק של 18 חודשים במפלגה ושילמו דמי חבר.
מבחירות 1977 עד בחירות 1992
הליכוד הוקם ב-13 בספטמבר 1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, כרשימה משותפת למספר מפלגות ותנועות. תנועות אלו שמרו על מוסדותיהן המפלגתיים. הרשימה לכנסת הורכבה, על פי מפתח מוסכם, מנציגי התנועות השונות. הן התמזגו בשנת 1988.
עד בחירות 1973 נקבעה רשימת המועמדים באמצעות ועדה מסדרת של כמה מבכירי המפלגה. לקראת בחירות 1977 היו מועמדי תנועת החרות בתוך רשימת הליכוד למפלגה הגדולה הראשונה שעברה לבחור את מועמדיה בהליך של בחירות פנימיות במרכז המפלגה, במה שכּונה אז "שיטת השביעיות". שיטה זו שירתה את המפלגה עד בחירות 1992, שבהן איבדה את השלטון. כחלק מלקחי ההפסד החליט הליכוד להרחיב את זכות הבחירה אל כלל מתפַּקדי המפלגה, וכך נבחרו המועמדים בבחירות 1996.
בחירות 1996
לאחר ניסיון בודד של פריימריז בשיטה החדשה, הוביל בנימין נתניהו, בכהונותיו הראשונות בתור מנהיג הליכוד וראש הממשלה, מהלך שנועד להחזיר את הכוח לבחור את מועמדי המפלגה לכנסת למרכז המפלגה. היוזמה לביטול הפריימריז נידונה בכינוס מרכז הליכוד בסוף 1997. בכינוס זה הוביל אביגדור ליברמן מהלך שכּפה הצבעה על ביטול הפריימריז, על אף התנגדותם של מרבית שרי הליכוד וחברי הסיעה.
מבחירות 1999 עד בחירות 2006
לקראת בחירות 2006, בד בבד עם הצבעת חברי מרכז הליכוד על זהותם של המועמדים למפלגה, אישר מרכז הליכוד בהצבעה גלויה את שינוי השיטה באופן שהשיב לחברי המפלגה את הזכות לבחור את מועמדי הרשימה.
מבחירות 2009 ואילך
לא בכל מערכת בחירות כלליות התקיימו בחירות מקדימות בליכוד. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש בוטלו הפריימריז לרשימת ליכוד והמועמדים לכנסת נשארו באותו מיקום, עם השריון למועמדי כולנו בראשות יפעת שאשא-ביטון.
נציגי המחוזות
על מנת לחבר את הליכוד עם המחוזות השונים ולהכניס חברים חדשים, הליכוד שומר מקומות ברשימתו עבור נציגי המחוזות. המחוז שבו מספר בעלי זכות הבחירה הרב ביותר מקבל את המקום הראשון השמור למחוזות, המחוז הבא במספר בעלי זכות ההצבעה מקבל את המקום הבא וכן הלאה. המקומות השמורים למחוזות פזורים לאורך הרשימה. בתחילה הבוחרים במחוזות היו צריכים להיות כלל חברי מרכז הליכוד, לאחר עתירה לבית הדין של הליכוד הכללים שונו והמצביעים למחוז הם חברי הליכוד בעלי זכות ההצבעה לרשימה הארצית. חברי המחוז יקבלו דף הצבעה של המחוז אליו הם משתייכים, בכל קלפי ברחבי הארץ שיבחרו, ובו יסמנו מועמד אחד.
הבטחת ייצוג
מפלגת הליכוד דואגת לכך שיהיו ברשימתה נשים, עולים, לא יהודי וחרדי. לשם כך בתוך הרשימה הארצית ישנם מקומות שמורים למגזרים אלו. אם המועמדים הצליחו להגיע למיקום גבוה יותר מהמיקום השמור המקום מתפנה עבור הרשימה הארצית. לעומת זאת, אם אחד מבני המגזר לא הגיע למיקום המועמד הקרוב ביותר שעומד בהגדרות הייצוג מוקפץ אל המקום השמור והמועמד שהיה בה זז לאחור במקומות השמורים לרשימה הארצית. מועמד לא יכול להתמודד עם אפשרות להבטחת ייצוג כפולה ועליו לבחור מראש את הבטחת הייצוג הרצויה לו.
מצבי ביקוש
מצבי ביקוש הם אופנים המגדירים את הביקוש למוצר או שירות כלשהו בשוק.
ישנם שמונה מצבי ביקוש:
לו הובר
לואיז "לו" הנרי הובר (באנגלית: Louise "Lou" Henry Hoover; 29 במרץ 1874 – 7 בינואר 1944) הייתה אשת נשיא ארצות הברית הרברט הובר והגברת הראשונה של ארצות הברית.
ביוגרפיה
לואיז הובר נולדה בוטרלו שבמדינת איווה, לצ'ארלס דלנו הנרי, בנקאי, ופלורנס אידה לבית וויד (Weed). כשהייתה בת 10, ב-1884, עברה המשפחה לויטייר שבקליפורניה, בשל בריאותה הרופפת של אמה. היא נהגה לצאת עם אביה למסעות בגבעות קליפורניה, והייתה רוכבת סוסים מיומנת. היא ידעה לצוד ולפחלץ בעלי חיים, וגילתה עניין רב במינרלים, בסלעים ובכרייה.
היא למדה בקליפורניה הוראה, וקיבלה תעודה הוראה, ובשנת 1894 התקבלה לאוניברסיטת סטנפורד. הובר פגשה את בעלה, הרברט במעבדת גאולוגיה של האוניברסיטה בעת שלמדו שניהם באוניברסיטה. היא הייתה אז בשנה הראשונה ללימודיה, והרברט בשנה האחרונה. בני הזוג נישאו ב-1899.
בעלה, שהיה מהנדס במקצועו, עבד ברחבי העולם (בסין, ציילון, בורמה, סיביר, אוסטרליה, מצרים, יפן וארצות שונות באירופה) והיא נסעה עמו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שהתה הובר עם בניה בקליפורניה, עת בעלה ניהל את מערך הסיוע של ארצות הברית לארצות אחרות. בשנת 1919 טיפלה הובר בבניית ביתם המשותף בפאלו אלטו שבקליפורניה, מבנה שתוכנן על ידי שני בני הזוג.
עם בחירתו של בעלה לנשיא, עברו בני הזוג לבית הלבן בשנת 1929. לו הייתה המארחת של הבית הלבן במהלך כהונת בעלה, אולם בשל נהגם של בני הזוג לנסוע לחופשה לרגל ראש השנה האזרחית, פסק המנהג לפיו הנשיא ואשתו פגשו את הציבור בבית הלבן בבוקר השנה החדשה.
לו הובר שילמה מכספה עבור שיפוץ רהיטי הבית הלבן (רהיטים שנרכשו על ידי ג'יימס מונרו), וכן עבור שיפוץ חדרו של אברהם לינקולן עבור בעלה.
בשנת 1933 עם סיום כהונתו של בעלה עברו בני הזוג לפאלו אלטו.
ביתם של בני הזוג בפאלו אלטו משמש כיום ביתו הרשמי של נשיא אוניברסיטת סטנפורד, והוא נמצא בקרבת מגדל הובר, משכנו של מכון הובר. הבית הוא בניין היסטורי לאומי.
על שמה של לו הובר נקרא בית הספר היסודי של ויטייר (בית הספר נבנה ב-1938, ולא היה בית הספר בו למדה), וכן פסלה הועמד במקום בו היה בית ילדותה בווטרלו שבאיווה.
אהרן ששון (רב)
רבי אהרן ששון (ה'שט"ו, 1555 בערך - ה'שפ"ו, 1626) היה רב בסלוניקי ובקושטא ומחבר "שו"ת תורת אמת". מכונה מהר"א ששון.
ביוגרפיה
נולד, כנראה בסלוניקי, לרבי יוסף, מצאצאי מגורשי ספרד. למד אצל אביו, ומשהוכר בצעירותו כבעל כישרונות, עבר ללמוד בישיבתו של רבי מרדכי מטלון, שהיה רבו המובהק, וכן מפי רבי שלמה לבית הלוי, רבי שלמה הכהן (מהרש"ך), רבי שמואל די מודינה (מהרשד"ם) ואולי גם מפי רבי יוסף בן לב. כמו כן, היה בקשרים עם רבי יום טוב צהלון. בגיל 18 נשא את בתו של רבו, רבי שלמה לבית הלוי. עמד בראשות ישיבה גדולה בסלוניקי, ובה למדו תלמידים רבים. כמו כן, הופנו אליו שאלות הלכתיות רבות. דבריו מובאים פעמים רבות במפרשי השולחן ערוך (כגון הט"ז והש"ך).
בשנת ה'ש"פ עזב את סלוניקי, ויצא במסע נדודים באזור יוון וטורקיה. מכמה מקומות בתשובותיו עולה, כי נדודיו היו מלווים בתלאות וייסורים רבים ושבחלק מן המקרים עקירתו ממקומו הייתה כפויה. בשנותיו האחרונות התיישב בקושטא (איסטנבול). נפטר בקושטא בשנת ה'שפ"ו.
משפחתו
נולדו לו שני בנים ובת:
כבל תקשורת
כֶּבֶל תקשורת הוא כבל חשמלי, המשמש כקו תקשורת ישיר בין שני התקני תקשורת נפרדים. קרוי גם נל"ן (ר"ת: "נקודה לנקודה").
כבלי התקשורת הפשוטים ביותר בנויים מתיילים מוליכים מבודדים, במספר תצורות בסיסיות:
קבוצה נוספת של כבלי תקשורת היא קבוצת הסיבים האופטיים. סיב אופטי הוא סיב מחומר שקוף (לרוב זכוכית), המאפשר העברת אור מקצהו האחד לאחר, בהתבסס על עקרון פיזיקלי של החזרה גמורה (או החזרה מלאה) של קרן אור. מכיוון שסיבים אופטיים אינם יוצרים שדות מגנטיים, הם יעילים ואמינים יותר בהעברת אותות. על פי רוב, עלותם גבוהה מזו של כבלים מוליכי חשמל.
A Kylie Christmas
A Kylie Christmas (בעברית: חג המולד של קיילי) הוא המיני-אלבום החמישי של הזמרת-יוצרת האוסטרלית קיילי מינוג. המיני-אלבום יצא לאור ב-30 בנובמבר 2010 על ידי חברת התקליטים פרלופון. בנוסף למיני-אלבום זה, הוציאה מינוג מיני-אלבום נוסף בשם A Christmas Gift, ב-1 בדצמבר 2010.
רקע והפקה
המיני-אלבום A Kylie Christmas מכיל בתוכו שני חידושים לשירים "Let It Snow" ו-"Santa Baby". המיני-אלבום A Christmas Gift, מכיל את השיר "Aphrodite" אשר לקוח מתוך אלבומה האחד עשר, Aphrodite, ושני שירים נוספים, שאחד מתוכם הוא "Santa Baby" גם כן.
הגרסה של מינוג לשיר "Santa Baby" הצליחה להגיע אל המקום ה-38 במצעד הסינגלים הבריטי.
רומנה קריזנובסקה
רומנה קריזנובסקה (באנגלית: Romana Kryzanowska; 30 ביוני 1923 – 30 באוגוסט 2013) הייתה מדריכת פילאטיס אמריקאית שהתחילה כתלמידתו של יוזף פילאטיס ואשתו קלרה, בסטודיו שלהם בשדרה השמינית בניו יורק. משנת 1970, ניהלה את הסטודיו ופעלה במשך מספר עשורים להפצת השיטה, ולהפיכתה משיטה המוכרת בעיקר לרקדנים, לתרגול ופעילות גופנית פופולרית במיינסטרים.
ביוגרפיה
קריזנובסקה נולדה בפרמינגטון, מישיגן ב-30 ביוני 1923. היא הייתה ילדה יחידה לרומן קריזנובסקי וסארי פיקט קריזנובסקי. אביה, רומן, היה אמן שפעל בדטרויט בשנות ה-20. חלק מיצירות האמנות שלו מאוחסנות במכון לאמנויות בדטרויט. אמה, שרי, המשיכה לצייר ולהציג יצירות אמנות משלה לאחר מותו של רומן ב-1929.
קריזנובסקה הכירה את יוזף פילאטיס בשנת 1941, כשג'ורג' בלנשין, שאצלו רקדה, שלח אותה אליו על מנת לטפל בפציעה בקרסול. שלוש שנים לאחר מכן עברה לפרו עם בעלה. ב-1958 חזרה לניו יורק והמשיכה להתאמן אצל פילאטיס והפכה לבת חסותו.
כאשר נפטר יוזף פילאטיס בשנת 1967, התברר כי לא הותיר אחריו צוואה בנוגע להמשך דרכה של השיטה. אשתו קלרה המשיכה להפעיל את הסטודיו לפילאטיס בשדרה השמינית. ב-1970 היא מינתה את קריזנובסקה למנהלת הסטודיו והפקידה בידיה את האחריות להמשך דרכם של הזוג. קריזנובסקה קיבלה את האחריות ואף וידאה שאת המכשירים השונים שהשאיר אחריו יוזף – הרפורמר הסטנדרטי, הקאדילק, הכיסאות השונים ושאר המכשירים – ממשיכים לייצר במפעל המקורי לפי הנחיותיו ושרטוטיו המדויקים של פילאטיס. קריזנובסקה רצתה לשמור על שיטת ה”קונטרולוג׳י“ (contrology), והחלה באימון ובהדרכת מאמנים חדשים לפי משנתו של הממציא, במרכזי ההכשרה שפתחה.
קריזנובסקה לימדה את השיטה במשך כשישים שנה, העמידה דורות של מדריכי פילאטיס המלמדים את השיטה בגישתה ותרמה רבות להפצתה ולהפיכתה משיטה המוכרת בעיקר לרקדנים, לתרגול ופעילות גופנית פופולרית במיינסטרים.
ספרים
קריזנובסקה הוציאה לאור 3 ספרים על שיטת פילאטיס:
בית הבובות של גבי
בית הבובות של גבי (באנגלית: Gabby's Dollhouse) היא סדרת לייב אקשן/אנימציה/אינטראקטיבית לגיל הרך האמריקנית שנוצרה על ידי הוותיקות מ"הרמזים של בלו" טרייסי פייג' ג'ונסון וג'ניפר טומיי, שהוצגה בבכורה בנטפליקס ב-5 בינואר 2021. בתוכנית, גבי, בדובב של לילה לוקהארט קראנר, וחבריה החתולים יוצאים להרפתקאות בתוך בית הבובות שלה.
הפרק הראשון שוחרר כהצצה ב- YouTube ב-22 באוגוסט 2020, בעוד שהסדרה עצמה שוחררה ב-5 בינואר 2021.
העונה השנייה עלתה בבכורה ב-10 באוגוסט 2021. העונה השלישית עלתה לראשונה ב-19 באוקטובר 2021. העונה הרביעית עלתה לראשונה ב-1 בפברואר 2022. העונה החמישית עלתה לראשונה ב-25 ביולי 2022. העונה השישית עלתה לראשונה ב-1 בנובמבר 2022.
התוכנית הופיעה לראשונה ב-Tiny Pop בבריטניה ב-17 באוקטובר 2022.
תקציר העלילה
גבי אוהבת החתולים יוצאת בכל פרק, להרפתקה חתולית ומקסימה בבית הבובות החתולי שלה.
מדבבים
עדי בר-לב - כר-תולית (שירה) - (2021)
דיבוב העברי של השירים על-ידי עמרי כהן
יעקב כדורי
יעקב כדורי (באנגלית: James Kugel - ג'יימס קוגל; נולד ב-22 באוגוסט 1945) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן ופרופסור אמריטוס ומופקד הקתדרה על שם סטאר לספרות עברית באוניברסיטת הרווארד.
ביוגרפיה
יעקב כדורי הוא בן למשפחה ממקור בגדאדי, שהגיעה לטורקיה בתקופה העות'אמנית ומשם היגרה לאירופה ובסוף לארצות הברית. נולד וגדל בניו יורק עם אחיו ושתי אחיותיו. למד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטת ייל, אותו קיבל ב-1968 ונבחר בסיום לימודיו לאחוות ההצטיינות פי בטא קפא. במהלך לימודיו כתב את ספרו הראשון העוסק בספרות הצרפתית והרוסית במאה ה-19. הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל ותורגם ליפנית. למד מדעי היהדות לתואר שני באוניברסיטת הרווארד ונבחר ל-Society of Fellows של האוניברסיטה. קיבל את התואר השני מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1976 ואת הדוקטורט מאוניברסיטת העיר ניו יורק בשנים 1978-1977. התמנה למרצה באוניברסיטת הרווארד בשנת 1978, שימש כ-Assistant Professor באוניברסיטת ייל בשנים 1981-1979, התמנה לפרופסור חבר בשנת 1981 והתמנה לפרופסור מן המניין עם קביעות ולמופקד הקתדרה בספרות עברית באוניברסיטת הרווארד בשנת 1982. הוא נשא במשרה זו עד לשנת 2003, אז פרש לגמלאות מאוניברסיטת הרווארד. קורס המבוא שלו לתנ"ך ("The Bible and its Interpreters") היה במשך שנים אחד משני הקורסים הפופולריים ביותר בהרווארד.
כדורי מונה לפרופסור מן המניין במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1991 ועד לפרישתו מהרווארד לימד סמסטר בישראל וסמסטר בארצות הברית מדי שנה, החל משנת 2003 מלמד במשרה מלאה בבר-אילן. כיהן כיו"ר המחלקה לשפות המזרח הקרוב בהרווארד בשנים 1991-1987, כיהן כמנהל המרכז ללימודי היהדות בהרווארד בשנים 2001-1996. מכהן כמנהל המכון לתולדות חקר המקרא היהודי באוניברסיטת בר-אילן החל משנת 2003. היה חבר בוועד המנהל של האיגוד למחקרי היהדות בשנים 1986-1983. הוא חבר האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות החל משנת 1999. בינואר 2014 הוענק לו התואר פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
כדורי שימש כעורך השירה של כתב העת Harper's בשנים 1974-1972. הוא מייסד-שותף ועורך-שותף של כתב העת Prooftexts: A Journal of Jewish Literary History משנת 1981. ישב במערכת כתב העת Jewish Studies Quarterly בשנים 2003-1993. יושב במערכות כתבי העת (series, Brill Publications, Leiden) Themes in Biblical Narrative – Jewish and Christian Traditions, פרשנות ובקורת (בר-אילן) ושנתון המקרא (ירושלים), כמו כן הוא משמש כעורך כתב העת Jewish Studies: an Internet Journal.
ספרו The Idea of Biblical Poetry זכה בפרס מהוועד היהודי האמריקאי (American Jewish Committee) בשנת 1982. כדורי זכה על ספרו The Bible As It Was בפרס גרומאייר (Grawemeyer Award) בסך 200,000$ לספר הטוב ביותר בתחום הדת בשנת 2001. הספר היה בין חמשת המועמדים הסופיים של פרס המבקרים הלאומי (National Book Circle Award) בקטגוריית ספרות לא-בדיונית כללית בשנת 1997.
יעקב כדורי הוא יהודי אורתודוקסי. נשוי לרחל, עולה מצרפת ועובדת סוציאלית במקצועה, שהקימה מרכז למידה "יד מרלן" בשכונת קריית מנחם בירושלים, ולהם ארבעה ילדים.
The Idea of Biblical Poetry
זהו ספרו השני של כדורי שראה אור בהוצאת אוניברסיטת ייל בשנת 1981 והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
פ' מילר וא' ברלין.
) לפי כדורי, המבנה האמיתי של השירה המקראית הוא דפוס חוזר של שורות בעלות שתי צלעות, כאשר בכל צלע יש בדרך כלל שלוש או ארבע מילים. באמצע השורה יש תמיד הפוגה קצרה, "מיפסק", המקבילה לפסיק בפרוזה. בסוף כל שורה יש הפוגה ארוכה יותר, המקבילה לנקודה או לנקודה ופסיק בפרוזה. האתגר שעמד בפני המשורר התנ"כי היה איך לסמן לקורא או לשומע כי צלע ב' הוא המשך של צלע א' ולא תחילת עניין חדש. על מנת לעשות זאת, הוא משתמש באמצעים שונים: שיעבוד דקדוקי של צלע ב' לצלע א', זוגות מילים ("יומם" בצלע א' ו"ולילה" בצלע ב') וכדומה.
The Bible As It Was
הספר עוסק בפרשנות התנ"ך הקדומה והוא ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד ב-1997. מהדורה זו (ה"מקוצרת") מחזיקה 680 עמודים. המהדורה המלאה, Traditions of the Bible, יצאה לאור שנה לאחר מכן באותה הוצאה ואורכה 1,055 עמודים.
בפרק המבוא לספר, כדורי דן בצמיחתה של הפרשנות הקדומה, החל מהמאה השלישית לפנה"ס וכלה בסוף המאה הראשונה לסה"נ. הוא בוחן את הנסיבות ההיסטוריות והחברתיות שהובילו לצמיחה זו וסוקר את הכתבים העיקריים בהם שרדה פרשנות זו. הפרשנים הקדומים לא פירשו את המקרא כדרך פרשנים מאוחרים יותר. רובם ככולם נהגו להסביר את הטקסט באמצעות שכתובו. אם הייתה במקרא מילה אשר יצאה משימוש או מסיבה אחרת לא הייתה מובנת לרוב הקוראים, הפרשנים החליפו אותה במילה אחרת. אותה הגישה הייתה נהוגה ביחידות ארוכות יותר: הפרשנים שכתבו סיפורים שלמים תוך הוספת יסודות חדשים (לעיתים עד כדי המצאת שיחות או מאורעות שלמים) על מנת למלא פערים בטקסט המקור או לענות על שאלות העולות מדברי הכתוב. כדורי גם בוחן את מערכת הנחות יסוד באשר לאופן שבו המקרא מתבטא, וכתוצאה מכך גם באשר לאופן שבו הוא ראוי להתפרש ואלו הן:
רוב ספרו הוא אוסף פרשנות המקרא המשתקפת בספרים החיצוניים והספרות הקרובה לה - כלומר, פרשנות המקרא כפי שהיא הייתה לפני המאה ה-2 לפנה"ס. כדורי מתייחס לטווח רחב של חיבורים שנכתבו בתקופת הבית השני, החל מהאה ה-3 לפנה"ס: ספר חנוך א', ספר היובלים ושאר מגילות מדבר יהודה, כתבי פילון ויוסיפוס ותרגומי התורה הקדומים.
בספרו ביקש כדורי לסקור את כל הפרשנות הקדומה לתורה ולהסביר כיצד היא נוצרה. לשם כך, הוא מחלק את הפרשנות ל"מוטיבים" יחידים: כל מוטיב עולה מתוך פסוק מסוים שבמקרא. למשל, אימרתה של חוה בלידת בנה קין: "קניתי איש את ה'" הצמיחה מוטיב לפיו קין לא היה בנו של אדם הראשון, אלא של מלאך ה' - ולמעשה מלאך רע, סמאל או השטן עצמו. מוטיב אחד עשוי להופיע בכתבים רבים, וכפי שכדורי מראה, הוא גם יכול להתפתח בתהליך המסירה ולקבל גיוונים חדשים.
באחרית הדבר מתאר כדורי את עלייתה של ביקורת המקרא המודרנית ומראה כיצד היא סותרת את הגישות הפרשניות המסורתיות. הוא מעמיד זו לצד זו את הפרשנות העתיקה ואת הפרשנות החדשה לתנ"ך ומראה כיצד כל אחת מהפרשנויות הללו יצרה במובן מסוים תנ"ך משל עצמה. הוא אינו מקונן על ההתפתחות הזו אלא מציין עד כמה שהפרשנים המסורתיים הם שבמידה רבה יצרו את "תדמית" התנ"ך וקבעו את משמעותה במשך 2000 שנה.
קישורים חיצוניים
ספריו בגוגל ספרים
תוארי אצולה
תָּאֳרֵי־אצולה הם סימונם המקובל והרשמי של אצילים, המציין בעיקר את סוג האצולה של בעליהם. תואר האצולה מבחין בין המעמדות החברתיים השלטוניים העליונים השונים, וכולל עדות כללית על סמכויותיו ועושרו של בעל התואר, וכן על הטקסים הראויים לו.
תָּאֳרֵי־אצולה עשויים להינתן בירושה, במינוי, ולעיתים נדירות בהכרזה עצמית. לרוב, ככל שמנגנון האצולה מבוסס וותיק יותר, כך ההכרזה העצמית הולכת ונהיית נדירה יותר. כמו כן, ככל שמנגנון האצולה מבוסס יותר, כך הכללים והמשמעויות הנוגעים לתָּאֳרֵי־האצולה נוקשים ומוחלטים יותר.
תָּאֳרֵי־ אצולה אירופיים-פיאודליים
בכל רחבי העולם העתיק הייתה אצולה - למשל, נובליטס ברומא או האריסטוקרטים ביוון העתיקה (מקור המילה בא משפה זו), אך עם כיבוש האימפריה הרומית המערבית על ידי הברברים והתפתחות המשטרים הפאודליים באירופה, נוספו והתקבעו תוארי האצולה השונים.
אפשר שאדם ישא יותר מתואר אצולה אחד, למשל: הנרי רוזן סמית ברון בראון. במקרה זה השם מציין שאותו הנרי הוא בעל הנחלה "סמית", הנותנת לו את הזכות להיקרא "רוזן" וגם בעל נחלה "בראון", הנותנת לו את הזכות להיקרא "ברון". במקרה כזה של ריבוי תוארי אצולה, בדרך כלל מציינים את התואר החשוב יותר.
אדם יכול לאבד את תוארו או לקבל אותו. הוא יכול לאבד את התואר כתוצאה מאיבוד הנחלה על ידי אביו - כך אביו עדיין נושא את התואר, אף על פי שהנחלה איננה שלו עוד, אך הבן מאבד את הזכות לתואר האצולה. עם זאת, הבן עדיין נחשב לאציל. מקרה נוסף של שלילת התואר יכול להיות על ידי המלך. אדם יכול לזכות בתואר אצולה. הוא יכול לרכוש את הנחלה שמקנה את הזכות לתואר מסוים וכך הוא יקבל את התואר באופן אוטומטי. מקרה נוסף הוא קבלת התואר על ידי המלך. במקרה זה המלך מעניק לו נחלה כלשהי, שמקנה את הזכות לתואר - וכך האדם מקבל את התואר. במקרה של קנייה, אפילו פשוטי העם יכלו לקנות את התואר (למשל סוחרים עשירים).
תָּאֳרֵי־האצולה עשויים להעיד על אחד או יותר מהגורמים הבאים:
אגודה מקצועית
אגודה מקצועית היא התאגדות של עוסקים בתחום מסוים, לשם קידום הידע המקצועי של העוסקים בתחום זה. אגודה מקצועית היא בדרך כלל מוסד ללא כוונת רווח ומגשימה את מטרותיה באמצעים כהוצאה לאור של כתבי עת מקצועיים, ארגון כנסים ופעילות לניסוח תקנים הקשורים בתחום פעולתה.
קיימת הבחנה בין אגודה מקצועית, שמטרתה העיקרית היא קידום הידע של חבריה, לבין איגוד מקצועי, שמטרתו העיקרית היא שיפור תנאי העבודה של חבריו, אם כי לעיתים עוסק גוף אחד בקידומן של שתי מטרות אלה גם יחד.
האגודה המקצועית הגדולה בעולם היא IEEE, אגודה בינלאומית של העוסקים בהנדסת חשמל ובאלקטרוניקה, המונה, נכון לשנת 2012, יותר מ-400,000 חברים ביותר מ-160 מדינות.
בזכות עוצמתה הכלכלית והטכנולוגית של ארצות הברית, אגודות מקצועיות הפועלות בה מושכות מצטרפים מכל רחבי תבל.
בפקודת מס הכנסה
הכנסתו של ארגון מקצועי, לרבות הכנסה מדמי חבר, ובלבד שלא הושגה מעסק שהוא עוסק בו, יתרת ההכנסה של הארגון המקצועי העולה על שיעור של 50% מהוצאותיו, לא תהיה פטורה ממס. דמי חבר בארגון המקצועי נחשבים לחבריו הוצאה מוכרת.
פייסל השני, מלך עיראק
ביוגרפיה
ב-4 באפריל 1939 הוכתר פייסל בן ה-4 למלך, מאחר שאביו נהרג בתאונת דרכים. בפועל שלט דודו, עבד אל-אילה, אשר מונה לעוצר. במרד פרו-נאצי של רשיד עאלי אל-כילאני בשנת 1941 הוחזק המלך בידי המורדים, אך בסופו של דבר הסתיימה המרידה מבלי שפייסל נפגע. בעיתונות נכתב שכל חלקי האוכלוסייה שומרים אמונים לבית המלוכה. במרץ 1943 הגיע פייסל השני לביקור בירושלים, ממנה עבר למצרים, שב לירושלים, עבר לרבת עמון לחתונת בתו של עבדאללה ואחר כך שב במכונית לעיראק. מדי שנה ב-5 באפריל ציינו בעיראק את יום עלותו על כיסא המלוכה. באוגוסט 1944 הייתה מכוניתו מעורבת בתאונת דרכים במצרים אך הוא לא נפגע. באוקטובר 1946 ביקר ביקור דיפלומטי בלבנון. בינואר 1948 שבר את רגלו בתאונת סקי בשווייץ.
פייסל נשלח לקבלת חינוך בבריטניה, אליה הייתה קשורה שושלתו ההאשמית. בבית הספר הארו למד עם קרוב משפחתו חוסיין מלך ירדן. לאחר סיום לימודיו, באוגוסט 1952 יצא לביקור בארצות הברית ונפגש עם הנשיא הארי טרומן. בספטמבר 1952 קיים ביקור רשמי בבריטניה ונפגש שם עם המלכה.
עם הגיעו לגיל 18, ב-2 במאי 1953, קיבל לידיו את השלטון בפועל.
כמלך
מלחמת סיני ב-1956 עוררה את האופוזיציה למלוכה וב-1957 הוקמה בעיראק "החזית הלאומית המאוחדת", בה היו חברים תנועות דמוקרטיות, הקומוניסטים ומפלגת הבעת' הסוציאליסטית ערבית.
ביולי 1958 חש חוסיין כי משטרו מתערער, וביקש עזרה צבאית מפייסל. פייסל מיהר לשלוח לעזרתו חטיבה ובראשה קצין בשם עבד אל-כרים קאסם, אשר יחד עמו פעל עבד א-סלאם עארף, קצין שהיה נתון להשפעת נאצר וקע"מ. קאסם ניצל את ההזדמנות, ובמקום לנוע אל הגבול הירדני, עלה עם החטיבה על בגדאד, שם הכריז על הפיכה צבאית. נורי א-סעיד, עבד אל-אילה ופייסל נתפסו בידי המורדים, ונתלו בכיכר העיר ב-14 ביולי 1958.
סרט הודי (שיר)
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי דנה אינטרנשיונל, ינאי רטפן, הופק על ידי זיו גולנד ואלי אברמוב, והולחן על ידי אינטרנשיונל גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס-אלקטרוני, המשלב בתוכו גם את המוזיקה ההודית, ואף מכיל בתוכו מילים בשפה ההודית.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי סיגל מרקס ארדיטי, והוא פורסם בסמוך לצאתו כסינגל. בתחילת הקליפ ניתן לראות את הטאג' מהאל מוקרן על גבי צג. לאחר מכן, ניתן לראות איש עשיר אשר נכנס לתוכו.
משמעות הקליפ היא על כך שאותו האיש העשיר בא במטרה להתחתן עם בת המלך ההודי (אינטרנשיונל), ומשלם עבורה הון תועפות. יניב הוא בעצם משרתו, הנענה לכל דרישותיו. כאשר האיש העשיר משלם להוריה של בת המלך ההודי, הם מציגים אותה ובעצם מסכימים לחתן אותה איתו, וזאת בתמורה לכסף וליהלומים.
לבסוף, כאשר נערכת החתונה, אותו האיש העשיר מרים את ההינומה של אינטרנשיונל, ומופתע לגלות כי רימו אותו והביאו לו את אחותה הכעורה. סצנה זו מזכירה את הסיפור של יעקב אשר היה צריך להתחתן עם רחל, אך בחתונתו רומה וקיבל את לאה.
הופעה
עם השיר הופיע עידן יניב בזאפה הרצליה, כמה חודשים לאחר שיצא. פרק זמן לאחר מכן, הופיעה אינטרנשיונל עם השיר בכמה מהופעותיה אשר נערכו בישראל. מאוחר יותר, היא הופיעה איתו גם בפסטיבל הפורים שנערך בשנת 2015.
דמיטרי צ'רבינובסקי
דמיטרי צ'רבינובסקי (ברוסית: Дмитрий Щербиновский; 13 בינואר 1867 – 27 בנובמבר 1926) היה צייר רוסי אימפרסיוניסטי ומורה לאמנות. הוא היה קשור לקבוצת "הנודדים".
ביוגרפיה
הוא נולד למשפחת סוחרים. שיעורי האמנות הראשונים שלו היו בסראטוב. ב-1885, בהתעקשות הוריו, הוא נכנס לבית הספר למשפטים באוניברסיטת מוסקבה וסיים את לימודיו ב-1891. עם זאת, בעודו שם, הוא למד גם שיעורים מוסילי פולנוב, שעודד אותו להיות אמן.
הוא עבר מהאוניברסיטה לאקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם למד עם פאבל צ'יסטיאקוב ואיליה רפין, והפך לאחד הסטודנטים האהובים על האחרון. בשנת 1896, ציור "עורכי הדין" זיכה אותו בתואר "אמן" ובמלגה להמשך לימודים באירופה. כתוצאה מכך, הוא נסע לפריז, שם נרשם לאקדמיה ז'וליאן ועבד עם טוני רובר-פלרי.
לאחר שטייל ברחבי צפון אירופה, הוא חזר בשנת 1900, התיישב בסנט פטרסבורג ולימד בסטודיו שהופעל על ידי הנסיכה מריה טנישבה. ארבע שנים לאחר מכן, הוא עבר לאוניברסיטה הממלכתית לאמנויות ותעשייה של סטרוגנוב במוסקבה. הוא גם נתן שיעורים פרטיים.
כהוקרה על מאמציו הפדגוגיים הוענק לו מסדר אנה הקדושה. ב-1914 הוא הפך לחבר בנוודים והשתתף בתערוכות שלהם. בוריס גריגורייב היה התלמיד הידוע ביותר שלו.
לאחר המהפכה, בנוסף לעבודתו הרגילה, לימד במספר בתי ספר למלאכת יד ובאגודות עובדים והיה חבר ב"מועצת הציירים של האיגודים המקצועיים" .
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא אוקראינה
הכוחות למבצעים מיוחדים של צבא אוקראינה (באוקראינית: Сили спеціальних операцій України) הוא מערך של כוחות מיוחדים בכוחות המזוינים של אוקראינה. אנשי הכוחות הם לוחמים מיומנים במיוחד ולהם כישורים רבים בתחום איסוף מידע.
מבנה
פיקוד כוחות מיוחדים יחידות למבצעי מודיעין מיוחדים ולוחמה פסיכולוגית
אורהוס
אוֹרהוס (בדנית: Århus ) היא העיר השנייה בגודלה בדנמרק ונמלה הראשי. בעיר נמצא מושב עיריית אורהוס ומחוז אורהוס. היא נקראת באופן לא רשמי "בירת יוטלנד".
גאוגרפיה
העיר נמצאת במזרח חצי האי יוטלנד, על שפת מפרץ אורהוס, ומרוחקת כ-175 קילומטר מהבירה קופנהגן. אוכלוסייתה מונה כ-269,022 תושבים (נכון ל-2017). העיר משמשת מרכז תעשייתי ומסחרי, ומייצאת תוצרת חקלאית. מרכז חברת ארלה פודס, אחת החברות הגדולות בדנמרק, נמצא בעיר.
בעיר ישנה קתדרלה שהוקמה בראשית המאה ה-13, ואוניברסיטת אורהוס שהוקמה ב-1928.
עמנואל, אוניית הצי העברי הראשונה שהפליגה תחת דגל עברי בעת החדשה, יצאה מנמל אורהוס בחודש ספטמבר 1933.
פטריק גדס
סר פטריק גדס (באנגלית: Sir Patrick Geddes; 2 באוקטובר 1854 – 17 באפריל 1932) היה מתכנן ערים וביולוג סקוטי, ידוע גם כהוגה חדשני בתכנון ערים ובחינוך. תכנן את רחובות העיר תל אביב בראשית דרכה, והיה שותף לתוכנית גדס-אשבי למתאר של ירושלים.
ביוגרפיה
גדס למד בקולג' המלכותי של מכרות בלונדון תחת תומאס הנרי האקסלי בין 1874 ו-1877. אבל לא סיים את התואר. ולאחר מכן הוא בילה את שנת 1877–1878 בתור מציג במחלקה לפיזיולוגיה באוניברסיטת קולג' בלונדון, שם פגש את צ'ארלס דרווין. לאחר מכן התמנה למרצה בזואולוגיה באוניברסיטת אדינבורו מ-1880 עד 1888.
כשהיה בן 32, בשנת 1886 הוא התחתן עם אנה מורטון (1857–1917), שהייתה בתו של סוחר עשיר. היו להם שלושה ילדים: נורה, אלסדר וארתור. במהלך ביקור בהודו בשנת 1917 אנה חלתה בטיפוס ומתה, מבלי לדעת שבנם אלסדר נהרג בפעולה בצרפת.
בגיל 34 פרסם את ספרו הראשון, "The Evolution of Sex", ומונה לפרופסור לבוטניקה באוניברסיטת בעיר דאנדי בסקוטלנד (1889) שבה כיהן במשך 30 שנה.
גדס הוא מאבות התכנון האורבני המודרני, המושתת על יסודות חקר החברה והפרט, הטופוגרפיה והאקלים. בשנת 1904 פרסם את מסקנות מחקריו תחת השם "פיתוח העיר" ובהמשך ב-1911 ארגן תערוכה נודדת. בשנת 1915 התפרסם ספרו "העיר והאבולוציה". בגיל 65 פרש מהאוניברסיטה והוזמן להודו על מנת לעמוד בראש המגמה לסוציולוגיה ואזרחות באוניברסיטת מומבאי.
גדס השפיע ברעיונותיו על לואיס ממפורד, היסטוריון ומתכנן ערים אמריקאי.
גדס קיבל תואר אבירות בשנת 1932 סמוך למותו במונפלייה בצרפת, באותה השנה.
נכדתו, אן גדס, נישאה לסטודנט ישראלי שלמד בסקוטלנד, בנימין שליט. שאלת הלאום של ילדיהם הייתה נושאו של בג"ץ שליט. בנימוקים להכרה בילדים כבני הלאום היהודי הובא גם פועלו של הסב, פטריק גדס.
השפעות מוקדמות
פטריק גדס הושפע מתאורטיקנים חברתיים כמו הרברט ספנסר (1820–1903) והתאורטיקן הצרפתי פרדריך לה פלה (1806–1882) והרחיב רעיונות תאורטיים קודמים שהובילו אותו לתפיסה של תכנון אזורי.
הוא אימץ את התאוריה של ספנסר שאפשר ליישם את רעיון האבולוציה הביולוגית כדי להסביר את התפתחותה של החברה, והשתמש בניתוח של פרדריך לה פליי (Le Play) על יחידות המפתח של החברה, שהיו לדעתו - בית, משפחה ועבודה. בתאוריה של לה פלה המשפחה נתפסת כיחידה הביולוגית של החברה האנושית המרכזית שממנה מתפתחים כל הדברים האחרים.
גדס נשען על התאוריה של לה פלה בעניין חשיבות התלות בין האדם לסביבתו. תפיסה עולם זו התפתחה באמצע המאה ה-19, בעקבות עבודתו של דרווין, והשפיעה על תחומי דעת והוגי דעות אחרים כמו וידאל דה לה בלש בצרפת פרדריך ראטצ'ל בגרמניה שניסחו תאוריות אלה כבסיס לגאוגרפיה הרגיונלית. הוגים מהתחומים השונים - סוציולוגיה, גאוגרפיה או כלכלה נגעו למעשה באותם משתנים הכרחיים לחברה של אותם ימים, שהייתה עדיין חברה כפרית עם מוקדי תעשייה כבדה בכמה אזורים. הטיעון המרכזי של גדס היה שגאוגרפיה, כלכלת השוק ואנתרופולוגיה קשורים זו לזו, והניבו יחדיו הסברים חשובים.
כך התפתחה בסוציולוגיה גישה בין-תחומי לנושא הקשרים של האדם עם הסביבה הטבעית. לדעת גדס הטכניקה הבסיסית בשדה מחקר זה, הוא הסקר האזורי, ושיפור התכנון העירוני כתוצר מעשי הראשי של הסקר.
הכתיבה של גדס מדגימה את השפעת הרעיונות האלה על התאוריות שלו על העיר. הוא ראה את העיר כסדרה של מרקמים משותפים, שזורים אחד בשני. הוא מתח ביקורת על נטייתה של החשיבה המדעית המודרנית להתמחות. גדס כתב בשנת 1917 - כל אחד מהמומחים השונים נשאר מרוכז יותר מדי במומחיות המיוחדת שלו, וער מעט מדי לאלה של האחרים. דברים אלה נבעו בין השאר מהשפעת הפילוסופיה ההודית ההוליסטית שגדס היה מודע לה. הוא ראה את יופייה של הודו, ומגוון המבנים - מבתים פשוטים ועד ארמונות ומקדשי פאר כתוצר של התפיסה הכוללנית והראייה המורכבת ולא ההתמחותית של התרבות המערבית.
גדס פיתח תורה משלו על מבנה הידע ומהותו. תורתו גרסה אחדות בין תחומי הידע השונים של מדעי הטבע והפילוסופיה ובין הידע והרגש. רעיון מרכזי בתורתו הייתה ההפריה ההדדית בתחומי התרבות בין המערב למזרח: המזרח תרם רעיונות מופשטים ואילו המערב תרם את רוח המעשה את המדע והטכנולוגיה, את האידיבידואליזם, המחשבה האנליטית וכושר ההמצאה. הוא העריך את מקומה של האינטואיציה בהכרת המציאות, ומכאן הגיעה להתקפתו על התפצלות הידע בתחומי המדע השונים.
על רקע פיתוח טכנולוגיות חדשות, התיעוש ועיור, גדס היה עד לתוצאות החברתיות המשמעותיות של תהליכים אלה. התוצאות התבטאו בפשע, מחלות ועוני שהתפתחו כתוצאה מהמודרניזציה. מנקודת המבט של גדס, מטרת התאוריה שלו היה למצוא שיווי משקל בין האנשים לסביבה כדי לשפר את תנאי החיים.
התחדשות עירונית
תכנון הערים של גדס, דגל באחדות המקצועות האקדמיים מחד (כסוציולוגיה, גאוגרפיה, ביאולוגיה ופילוסופיה), ובחשיבות התנאים המקומיים הייחודיים של כל עיר. הייתה קרבה גדולה בין השקפותיו ובין השקפות בין דורו אבנעזר הווארד ממייסדי תנועת ״עיר הגנים״, בברטניה בעשור הראשון של המאה העשרים. באותה תקופה, תנועה זו נתפסה כמתקדמת ביותר בתכנון ערים ורעיונותיה אומצו, עוד לפני מלחמת העולם הראשונה על ידי מתכנני ערים בגרמניה ובמקות אחרים., כולל מנהיגי התנועה הציונית. המתכננים האלה שאפו להקים קהילות מוגדרות במרחב פיזי שיהיה בו שפע של שטחי גנים ופארקים, וצפיפות מגורים נמוכה. בשלב מוקדם מאוד בקריירה שלו הוכיח גדס את המעשיות של רעיונותיו וגישתו. ב־1886 רכשו גדס ואשתו שורות של בתי מגורים צמודים, בג'יימס קורט, אדינבורו, והפכו אותן לבתי דירות עצמאיים. באזור זה ובסביבותיו החל גדס בפרויקט של התחדשות עירונית - הריסת המבנים הגרועים, הרחבת החצרות ושיפור התאורה הטבעית וזרימת האוויר בבתים שנותרו. מיטב הבתים נשמרו ושוחזרו. גדס האמין כי גישה זו הייתה חסכונית יותר ואנושית יותר.
בדרך זו עבד גדס במודע נגד שיטת הבינוי החדש שהתבססה על הרס השכונות הישנות, ומתיחת רשת רחובות ישרים וניצבים - שנקראת ״גרדירון״ (כמו בערים האמריקאיות). תוכנית רחובות שהייתה אופיינית לעיצוב קולוניאלי של העיר במאה ה-19: "המורשת של תוכניות הגרידרון חוזרת בהיסטוריה לפחות עד למחנות הרומיים (כמו במצדה). הבסיס הרעיוני לתכנון רשת גרדירון כבסיס לעיצוב העירוני נשען על חמישה מאפיינים עיקריים: סדר ורגולציה, אוריינטציה בחלל, פשטות וקלות ניווט, מהירות הפריסה והתאמה לנסיבות.
סקר סביבתי
גדס דגל בסקר מקצועי סביבתי כהכרחי לתכנון עירוני: המוטו שלו היה "אבחון לפני הטיפול". סקר כזה צריך לכלול, לכל הפחות, את תחומי הגאולוגיה, הגאוגרפיה, האקלים, החיים הכלכליים, ואת המוסדות החברתיים של העיר והאזור. עבודתו המוקדמת של סקר העיר אדינבורו הפכה למודל לסקרים מאוחרים יותר.
הוא היה ביקורתי במיוחד על צורת התכנון צרת האופק, שהסתמכה על התכנון של קטע אחד בעיר ובחינת והתוצאה של השינוי באותו מקום. תכנון מגזרי כזה, הזניח את "הרובע הסמוך ובנה ללא התייחסות לצרכים המקומיים או לפוטנציאלים". גדס עודד במקום זאת לחקור ולשקול את "מערכת שלמה של התנאים הקיימים". הוא הטיף ללמוד את המקום בכללותו, להבין איך הגיע למצבו, להכיר את יתרונותיו ואת חסרונותיו. הוא קרא להתאים את התכנון כדי לענות על הרצונות והצרכים, הרעיונות והאידיאלים של המקום והאנשים הנוגעים בדבר. זאת תוך הקטנה ככל האפשר של השינויים על מנת להגביר את הרווחה של האנשים בכל הרמות בדרך הצנועה ביותר.
במובן זה ניתן לראותו כמקדם את עבודתם של הוגי דעות עירוניים כמו ג'יין ג'ייקובס, ותנועות תכנון אזורי ספציפיות כגון "עירוניות מתחדשת", המעודדות את המתכנן לבחון את המצב, את המעלות ואת הפוטנציאל הטמון באתר נתון, במקום "אידיאל מופשט שניתן להטיל על ידי סמכות או כוח מבחוץ" ותכנון עירוני על ידי בלוק מגרשים.
עבודה בהודו
עבודתו של גדס בשיפור שכונות העוני של אדינבורו הובילה להזמנתו של לורד פנטלנד (אז מושל מאדראס) לנסוע להודו כדי לייעץ לנושאים המתעוררים בתכנון עירוני, ובמיוחד כיצד לתווך בין שיפור צורכי הציבור תוך כיבוד הנורמות החברתיות הקיימות. לשם כך הכין גדס תערוכה בנושא" תכנון ערים ועיירות ". החומרים לתערוכה הראשונה נשלחו להודו על ספינה שטובעה ליד מדראס על ידי ספינה גרמנית. אולם עד מהרה נאספו חומרים חדשים והתערוכה שהוכנה, הוצגה באולם הסנאט של אוניברסיטת מדראס ב-1915. האירוע היה סמוך לכינוס הקונגרס הלאומי ההודי ולורד פנטלנד קיווה שהתצוגה תדגים את היתרונות של השלטון הבריטי.
בין השנים 1915–1919 כתב גדס סדרה של "דוחות תכנון ערים ממצה" על לפחות שמונה עשר ערים הודיות. אשר מבחר מהם כונס בקובץ ״פטריק גדס בהודו״ (1947). באמצעות הדיווחים האלה, אפשר לראות כי גדס היה מודאג בצורך לתקן את העוולות של העבר על ידי ביצוע התערבויות ותוכניות בתוך המרקם העירוני. התערבויות תוך התחשבות בהקשר המקומי והמסורתי כאשר מתעורר הצורך בפיתוח. כתב על כך, לואיס ממפורד, בהקדמה לדו"חות שנאספו: רק מתכננים מעטים הראו אהדה רבה יותר מגדס בהתחשבות עם המנהגים הדתיים והחברתיים של תושבי הודו. אבל איש לא היה יכול לכתוב בצורה בקורתית חריפה יותר על ניסיונו הפוליטי של מהטמה גנדי לשמר את העבר על ידי חזרה לגלגל הטווייה. חזרה שתגביר את העוני של ההמונים בהודו, שעה שנחוץ לה פיתוח רב תושייה של מיכון בחקלאות ובתעשייה.
עבודתו בארץ ישראל
בטרם צאתו להודו התבקש על ידי ד"ר חיים ויצמן, נשיא ההנהלה הציונית, לבקר בירושלים כדי לסייע בתכנון האוניברסיטה העברית, על הר הצופים.
במקביל גדס הוזמן גם לתכנן את העיר ירושלים. גדס גיבש את הבסיס הרעיוני והתאורתי של שתי ההצעות. שתי התוכניות ביקשו ליצור קשר בין מתחם האוניברסיטה לבין העיר, ולהדגיש את דמותה המיוחדת של ירושלים כמרכז הרוחני של העם היהודי. תוכניותיו של גדס מעוגנות הן בפילוסופיה הסינתטית שלו, ובהשקפתו על מבנה הדעת ועל האוניברסיטאות בכלל, והן לפרשנותו ליחסה של ההסתדרות הציונית לירושלים ולקשר שבין האוניברסיטה ובין העיר.