cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שווייץ במלחמות העולם
מסחר
הסחר השווייצרי נתקל בקשיים ומחסומים הן אצל בעלות הברית והן אצל מדינות הציר. שני הצדדים הפעילו לחץ גלוי על שווייץ שלא לסחור עם הצד השני. שיתוף הפעולה הכלכלי והענקת האשראי לגרמניה הנאצית השתנה על פי מידת האפשרות שזו תפלוש לשווייץ, והזמינות של שותפים אחרים לעסקאות הסחר. שווייץ, שהייתה מוקפת במדינות הציר, הייתה תלויה בייבוא לרכישת מוצרי מזון בסיסיים, ולכל תצרוכת הדלק שלה. התעשייה השווייצרית שהתמחתה בכלים מדויקים, לא נתקלה בחוסר דרישה לתוצרתה, והפרנק השווייצרי היה המטבע היחיד שהיה מקובל אצל שני הצדדים הלוחמים. שני הצדדים מכרו כמויות גדולות של זהב לבנק הלאומי השווייצרי, בחלקו זהב שנגזל מקורבנות השואה. ניתן לומר שלקשרי הסחר עם שווייץ הייתה תרומה שולית למאמץ המלחמתי הגרמני.
פליטים בשווייץ
במהלך המלחמה קלטה שווייץ 300,000 פליטים, מתוכם כ-104,000 חיילים מצבאות שונים שנכלאו על פי כל הכללים והחוקים משהגיעו לאדמת שווייץ. השאר היו אזרחים זרים שנכלאו או הוענקה להם זכות לשהייה זמנית על ידי רשויות הקנטונים, 60,000 מפליטים אלו נמלטו מרדיפות הנאצים, מתוכם 27,000 יהודים. בין 10,000 ל-25,000 פליטים גורשו מאדמת שווייץ בחזרה למקומות מהם באו. כ-35,000 פליטים, מתוכם כ-70% יהודים, חויבו לעבוד במחנות עבודה תוך איום בגירוש אל ארצות מוצאם, והם הועסקו בעיקר בסלילת כבישים ודרכים צבאיות. בשנות ה-90 החלו הבנקים השווייצרים, לאחר לחץ בינלאומי של מוסדות יהודים, לחשוף את חשבונות הבנק שניהלו אצלם קורבנות השואה. הדו"ח הסופי בעניין זה הוגש ב-2002.
יחסם של השווייצרים לצדדים הלוחמים היה מורכב מיחס אידאולוגי לפי נטיית הלב, או מסימפתיה אתנית לעם שאת לשונו דברו. הממשלה מנעה בקנאות מכל אדם, מפלגה או פלג אתני לפעול באופן גלוי לטובת מי מהצדדים.
שווייץ והפליטים היהודים בתקופת השואה
מסתיו 1940 עד אפריל 1942 קיבלו 420 פליטים יהודים מקלט בשווייץ. בקיץ 1942 החלו יהודים לעבור את הגבול לשווייץ כל יום, בעיקר מצרפת, ממנה החלו גירושים. המשטרה השווייצרית החליטה לאסור את כניסת הפליטים היהודים. ב-13 באוגוסט 1942 הוצא צו שהורה למשטרת הגבולות לגרש כל פליט שינסה להיכנס לשווייץ באופן לא חוקי. יהודים עדיין לא נחשבו פליטים פוליטיים ולכן לא זכו למקלט בשווייץ. החל מאבק ציבורי, בראשו עמדו ארגוני עזרה לפליטים, ארגוני כנסייה וחוגים סוציאליסטיים. הם ביקשו להכליל את היהודים בהגדרת "פליט פוליטי" ולעכב את הגרושים, לפחות עד שיתברר שאכן לא נשקפת סכנה למגורשים, כפי שטען היינריך רותמונד, מפקד משטרת הגבולות השווייצרית. בספטמבר 1942 הוערך כי 2,000 יהודים כבר גורשו. ב-22 בספטמבר 1942 התקיים בפרלמנט דיון ציבורי שהיווה את שיאו של המאבק הציבורי. שתי מפלגות האופוזיציה - המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הסוציאליסטית - מחו על המדיניות הקשוחה כלפי הפליטים ודחו את הטענה ש"הספינה מלאה". עקב הלחץ הציבורי צומצמו ממדיה של פקודת הגירוש. יהודים אמנם עדיין לא נכללו בהגדרת "פליטים פוליטיים" הזכאים למקלט, אבל הופסק גירושם של חולים, נשים בהריון, מבוגרים מעל גיל 65, ילדים מתחת גיל 16 והוריהם.
ב-1943 השתנתה המדיניות לגבי פרסום ידיעות על גורל היהודים. כמו כן חל שינוי בדעת הקהל בשווייץ. בפברואר 1943 הופיעה בעיתונים קריאה של קתולים פולנים בשווייץ נגד רצח היהודים. עוד הופיעו ידיעות כי גטאות פולין רוקנו מיושביהם וכן הערכה כי מתוך למעלה מ-2.8 מיליון יהודי פולין נותרו אולי 650,000. במחצית מרס 1943 הופיעה עדות של גרמני על מחנה ההשמדה בלז'ץ. בספטמבר 1943 פורסמה בעיתונות השווייצרית ידיעה של סוכנות ידיעות אמריקנית, לפיה ניתן להעריך, על סמך ניתוח של מקורות גרמניים רשמיים, כי 5 מיליון יהודים נרצחו באירופה.
איטיל
איטיל או אתיל, (ברוסית Итиль, בטורקית İtil) הייתה עיר על דלתת הוולגה, ששימשה כבירת ממלכת הכוזרים מאמצע המאה ה-8 ועד לסוף המאה ה-10.
מקור שמה של העיר טורקי ומשמעותו "נהר הוולגה".
איטיל שכנה בקצה הצפוני-מערבי של הים הכספי, לאורך גדות הוולגה. העיר הפכה לבירת ממלכת הכוזרים לאחר תבוסת הכוזרים במלחמה הכוזרית-ערבית השנייה. העיר מוזכרת במקורות הערביים מהמאה ה-9 גם כח'מליז', ואילו השם איטיל מקובל מהמאה העשירית ואילך. בשיא גדולתה, העיר איטיל הייתה מרכז הסחר החשוב והעיקרי של האזור. בחלקה המערבי היו בית משפט ונוכחות צבאית גדולה. החלק המזרחי נבנה מאוחר יותר ושימש כמרכז הסחר והעסקים שלה, והיו בו בתי מרחץ רבים וחנויות. בין שני החלקים היה אי קטן, שהתחבר ליתר חלקי העיר באמצעות גשר-צף, ובו ניצבו ארמונות הכאכאן והכאכאן בק הכוזרים. על פי מקורות ערביים, העיר הייתה מחולקת למעשה לשתי ישויות מוניציפליות: האחת נקראה איטיל, והשנייה כזראן.
על פי מקורות אלו איטיל הייתה עיר בעלת אוכלוסייה מעורבת, יהודים, מוסלמים, נוצרים ופגאנים, שרבים מהם היו סוחרים ממדינות אחרות. לכל אחת מהדתות היו בתי תפילה משלהן בעיר. שבעה שופטים מונו על מנת ליישב סכסוכים בין הדתות - שני יהודים, שני נוצרים, שני מוסלמים ושופט אחד עבור הפגאנים.
העיר איטיל הוחרבה כליל בשנת 969. ההחרבה מיוחסת לנסיך קייב דאז, סוויאטוסלאב הראשון. ההיסטוריונים אבן חוקל ומוקדסי התייחסו לאיטיל בכתביהם לאחר חורבנה כאשר בחלק מכתביהם חבויים רמזים לכך שהעיר נבנתה מחדש. אל-בירוני, בן האלף השני, דיווח כי איטיל נחרבה בשנית, אך לא הזכיר את העיר החדשה יותר, סאקסין, שנבנתה בסמוך למיקומה המקורי של איטיל. לפיכך קיימת האפשרות שהחורבן המאוחר של איטיל התרחש למעשה באמצע המאה ה-11.
שרידיה הארכאולוגיים של איטיל מעולם לא זוהו בוודאות. אחת התאוריות גורסת כי הם נשטפו על ידי מפלסו העולה של הים הכספי. עם זאת בספטמבר 2008 דיווחו ארכאולוגים רוסים כי מצאו את שרידי הבירה איטיל, תשע שנים לאחר שהחלו בחפירות לגילוי ממצאים ארכאולוגיים שקשורים לממלכת הכוזרים. בראש צוות החפירות עמד ד"ר דמיטרי וסילייב מאוניברסיטת אסטרחן.
עומר טרוחיו
גוסטבו עומר טרוחיו קורונה (בספרדית: Gustavo Omar Trujillo Corona; 9 בנובמבר 1977 – 1 בדצמבר 2022) היה כדורגלן מקסיקני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירת מועדונים
טרוחיו שיחק במשך רוב הקריירה שלו באתלטיקו מורליה מליגת העל המקסיקנית. לקראת סוף הקריירה הושאל לאטלס ולטיגרס מליגת העל המקסיקנית, ולסלאיה מליגת המשנה המקסיקנית.
קריירה בינלאומית
ב-27 באפריל 2005 ערך טרוחיו את הופעתו היחידה בנבחרת מקסיקו, בתיקו 1-1 נגד נבחרת פולין במשחק ידידות.
מותו
ב-1 בדצמבר 2022 מת טרוחיו בגיל 45 כתוצאה מדום לב.
בריג'יט גבריאל
בריג'יט גבריאל (באנגלית: Brigitte Gabriel, בערבית: بريجيت غبريال ; תעתיק מדויק: בריג'ית ע'בריאל; נולדה בשם חנאן קהואג'י حنان قهوجي) (נולדה ב-21 באוקטובר 1964) היא עיתונאית, סופרת ומרצה אמריקאית ממוצא לבנוני נוצרי. מייסדת ונשיאת ארגון הימין האמריקאי "American Congress for Truth", "ACT! for America, ידועה בפעילותה וביקורתה נגד האסלאם הרדיקלי ותמיכתה בישראל.
ילדותה
בריג'יט גבריאל נולדה בעיירה מרג' עיון שבדרום לבנון, למשפחה נוצרית מרונית ממעמד הביניים, בתם היחידה של בעלי בית קפה מקומי. בשנת 1975, בהיותה בת 11, פרצה בלבנון מלחמת האזרחים השנייה והשליטה על אזורים גאוגרפיים במדינה התחלקה בין מיליציות שונות, על רקע דתי ועדתי. ב-10 במרץ 1976 נכבשה מרג' עיון על ידי צבא לבנון הערבי, מיליציה מוסלמית שהורכבה מעריקי צבא לבנון ואש"ף. במהלך הכיבוש שיגרו החמושים טילים לעבר בסיס צבא לבנון בעיר ובית משפחת גבריאל, אשר שכן בקרבת המקום, נפגע. גבריאל עצמה נפצעה מהירי, אושפזה בבית חולים למשך חודשיים ונותחה מספר פעמים.
לאחר השלמת כיבוש העיירה על ידי החמושים המוסלמים והפלסטינים ובעקבות הרס ביתה, מצאה משפחת גבריאל מחסה במקלט תת-קרקעי, ללא חיבור לחשמל ולמים זורמים. את המים הייתה גבריאל מביאה מנחל עיון, בעודה זוחלת תחת ירי צלפים. בית הקפה של המשפחה נהרס אף הוא על ידי הכובשים והוריה של גבריאל נותרו ללא מקור פרנסה.
ב-17 באוקטובר 1977 השתלטה המיליציה המרונית צבא לבנון החופשית על העיירה, ובמרץ 1978 התרחש מבצע ליטני במסגרתו כבש צה"ל את האזור. על-פי גבריאל, פעולת צה"ל הצילה אותה מצבא לבנון שעמד לכבוש את העירייה.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה גבריאל ובני משפחתה נלכדו במקלט לאחר שפצצה התפוצצה בקרבת מקום. אמה, שנפצעה קשה, טופלה בבית החולים זיו בצפת במשך 22 יום, וגבריאל שהתלוותה לאמה הופתעה מהרחמנות וטוב הלב של הישראלים.
עיתונאית בישראל
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה לעבוד כעיתונאית וכמגישת החדשות של "ערוץ המזרח התיכון", ערוץ לווייני בעל שאיפות מיסיונריות, המשודר במזרח התיכון ונקלט במדינות רבות. בתקופה זו היא עבדה, כדי להגן על עצמה, תחת השם הבדוי נור סאמאן.
כחלק מעבודתה העיתונאית היא סיקרה את נסיגת צה"ל מביירות לרצועת הביטחון ביוני 1985 וראיינה מדינאים ופוליטיקאים ידועים, ביניהם מרגרט תאצ'ר, ג'ורג' הרברט ווקר בוש (ג'ורג' בוש האב), נור, מלכת ירדן, יצחק רבין ושמעון פרס. בתקופה בה סיקרה את אירועי האינתיפאדה הראשונה ביהודה ושומרון, היא התגוררה בירושלים, יחד עם אביה ולמדה עברית. במהלך ביקוריה בשטחי הרשות הפלסטינית, היא הבחינה בטרנספר השקט, המתבצע בהם כנגד האוכלוסייה הפלסטינית הנוצרית, ובהתנכלויות המוסלמים לאוכלוסייה זו. היא עסקה לאחר מכן בנושא זה, בהרחבה, בכתבותיה.
לאחר מותם של הוריה, נקברו שניהם בהר הזיתים בירושלים.
בשנת 1989 היא עזבה את ישראל והיגרה לארצות הברית.
בארצות הברית
גבריאל עבדה כעיתונאית גם בארצות הברית, כאשר בהמשך היא פתחה גם משרד פרסום וחברת הפקות. לאחר התבססותה במדינתה החדשה, היא החלה להיות פעילה בחוגי הימין השמרניים, ועיקר פועלה הופנה כנגד האסלאם הרדיקלי ברחבי העולם בכלל ובקרב המהגרים המוסלמים בארצות הברית בפרט.
בנוסף לפעילותה בארגונים, גבריאל היא חוקרת ומרצה אודות האסלאם והטרור האסלאמי. היא מעבירה הרצאות רבות באוניברסיטאות שונות ובפני ארגונים וגופים הנוטים לימין השמרני, ביניהם "מכון הריטאג'" (Heritage Foundation) ו"נוצרים מאוחדים למען ישראל" (Christians United for Israel) וכן גופים נוצריים אוונגליסטים ויהודיים שונים. בהרצאותיה, מסתמכת גבריאל על הקוראן ועל הכתבים האסלאמיים (החדית' והסונה) וכן מרבה לספר על ילדותה בלבנון על רקע מלחמת האזרחים. היא משתתפת כפרשנית אורחת בנושאי המזרח התיכון בתוכניות האקטואליה ובמהדורות החדשות בערוצים המובילים בארצות הברית, ביניהם פוקס ניוז, CNN ו-MSNBC. ב-2005 הייתה שותפה להפקת הסרט "דיבוק - מלחמתו של האסלאם הרדיקלי במערב".
על רקע פעילותה נגד האסלאם הרדיקלי סופגת גבריאל ביקורת רבה מחוגי שמאל וגופים אסלאמיים. בשמאל האמריקאי, מאשימים אותה רבות בגזענות ובשנאה כלפי מהגרים, על אף היותה מהגרת בעצמה, וטוענים כי היא מעודדת אי-סובלנות כלפי בני מיעוטים. עיתונאים מסוימים בתקשורת האמריקאית רואים בה אסלאמופובית. בריאיון עמה, שהתפרסם בהניו יורק טיימס בשנת 2008 כונתה גבריאל "אסלאמופובית קיצונית", ובכינוי זהה זכתה מהעיתונאי האמריקאי פייר תריסתם, נוצרי יליד לבנון, בכתבת ביקורת שפרסם על ספרה. בלבנון, הדעות על גבריאל חלוקות: הימין הלבנוני, אשר מרבית תומכיו נוצרים, נוטה לתמוך בגבריאל, ואילו השמאל הלבנוני והמוסלמים מתנגדים לה התנגדות נחרצת וחלקם אף קוראים לשלילת אזרחותה. כשביקרה בהזדמנות מסוימת בלבנון היא אף הותקפה פיזית, על ידי קבוצת מוסלמים.
אדוארד לסקר
אדוארד לסקר (באנגלית: Edward Lasker) (3 בדצמבר 1885 – 25 במרץ 1981) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי ושחקן גו יהודי-אמריקאי. לסקר היה מהנדס במקצועו וכן עסק בכתיבת ספרים.
ביוגרפיה
לסקר נולד בעיר קמפן בפלך פוזן, פרוסיה. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היגר לאנגליה ומשם לאמריקה, מולדתה של אימו. כאשר ארצות הברית הצטרפה למלחמה נשלחו אליו מסמכי גיוס, בצירוף אפשרות לפטור עקב מוצאו הגרמני. לסקר ויתר על זכותו לפטור, משום שחשב כי בכך יואץ תהליך קבלת האזרחות האמריקאית אך בסופו של דבר המלחמה תמה לפני שנקרא לשירות. הוא דוד של הצ'לנית אניטה לסקר-וולפיש חברת תזמורת הנשים באושוויץ.
קריירה מדעית
לסקר למד באוניברסיטה של ברלין הנדסת מכונות והנדסת חשמל. הוא המציא את משאבת החלב משדי האישה, המצאה שהצילה חיי פגים רבים והביאה ללסקר כסף רב. חבריו קראו לו בבדיחות הדעת "שחקן החזה" - "the chest player."
שחמט
לסקר כתב מספר ספרים בנושאי דמקה, שחמט וגו. הוא זכה חמש פעמים באליפות הפתוחה של ארצות הברית בשחמט, בשנים 1916, 1917, 1919, 1920 ו-1921. התוצאה הטובה ביותר שלו בדו-קרב הייתה הפסדו הדחוק 9.5-8.5 לפרנק מרשל באליפות ארצות הברית לשנת 1923. בעקבות תוצאה זו הוזמן לסקר להשתתף בתחרות העל שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1924 בה התמודד מול אמנים מהרמה העולמית כגון אלכסנדר אלכין, חוסה ראול קפבלנקה, עקיבא רובינשטיין, עמנואל לסקר וריכרד רטי.
משחקו המפורסם ביותר הוא הקרבת המלכה ורדיפה אחר המלך נגד ג'ורג' אלן תומאס. אף על פי שהפסיד החמיא תומאס ללסקר ואמר לו "זה היה יפה מאוד". לסקר התרגש מהרוח הספורטיבית שהפגין יריבו.
העמדה לאחר המסע 10...מה-ה7
לאחר המסעים 11. מה:ח7+!! מ:ח7 12. פ:ו6 מח6 13. פהז4+ מז5 14. ח4+ מו4 15. ז3 מו3 16. רה2+ מז2 17. צח2+ מז1 18. מד2 מט.
עמדת הסיום
מול קפבלנקה היה ללסקר מאזן שלילי, ללא ניצחון, אך היה לו תיקו במשחק בו שיחק בכלים השחורים בתחרות ניו-יורק 1924. לסקר לא היה תמיד בר מזל, משום שבאחד המשחקים הופיע קפבלנקה דקה לפני, לסקר שיחק את הסתעפות ריגה בה היה לו ניסיון מסוים אך קפבלנקה מצא דרך לניצחון למרות זמנו הדחוק.
לסקר היה ידידו של אלוף העולם לשעבר עמנואל לסקר. ישנה אי בהירות האם השניים היו קרובי משפחה. לסקר כתב על כך בזכרונותיו מתחרות ניו-יורק 1924 שפורסמו בגיליון מרץ 1974 של הביטאון Chess Life: "לא גיליתי שאנו קרובי משפחה עד שהוא (עמנואל לסקר) סיפר לי על כך זמן קצר לפני מותו. לדבריו הראו לו את עץ המשפחה של משפחת לסקר ועל אחד מהענפים התנדנדתי."
גו
לסקר התרשם עמוקות ממשחק הגו. לראשונה קרא על המשחק במאמר מאת אוסקר קורשלט שהציע את הגו כמשחק מקביל לשחמט, טענה שלסקר חשב כמגוחכת. ענינו של לסקר במשחק גו התעורר פעם נוספת כאשר הוא הבחין ברישום של משחק גו על גבו של עיתון יפני שקרא אחד מלקוחות בית הקפה בו שיחק שחמט. לסקר ומקס לנגה לקחו את העיתון שהלקוח השאיר, פענחו את התרשים אך המשחק לא היה שלם. עיון בעמדה הוביל אותם למסקנה שהמשחק הסתיים בניצחון השחור, אך משום שלא היו מסוגלים לקרוא את האותיות היפניות בקשו מיפני אחר לסייע להם. השנים הופתעו לשמוע שבעמדה זו נכנע השחור. רק לאחר שלושה שבועות של עיון בעמדה הצליח מקס לנגה להבין את הסיבה שהלבן ניצח במשחק. ניסיון זה הביא להערכה עמוקה יותר של המשחק, והם למדו אותו ברצינות, אם כי לא הצליחו לעניין שחקני שחמט אחרים.
לאחר שנתיים, עמנואל לסקר, אלוף העולם באותה עת, חזר לגרמניה. כאשר אדוארד סיפר לו שמצא משחק שמתחרה בשחמט הוא היה ספקן, אך לאחר ששמע את החוקים ושיחק משחק בודד הוא הבין שגו עמוק מבחינה אסטרטגית. הם החלו ללמוד גו בעזרת סטודנט יפני בשם קיטאבאטקה, ולאחר שנתיים הצליחו לנצחו ללא יתרון התחלתי.
קיטאבאטקה ארגן לאדוארד, עמנואל ולאחיו הבכור של אלוף העולם ברטולד משחק מול מתמטיקאי יפני, שחקן גו חזק. הלסקרים קיבלו יתרון התחלתי של תשע אבנים, ושיחקו בזהירות תוך התייעצות ביניהם, אך יריבם ניצח אותם בקלות ללא מאמץ חשיבתי נראה לעין. לאחר משחק זה הציע עמנואל לאדוארד שיסעו לטוקיו ללמוד גו. בשנת 1911 החל אדוארד בעבודתו בחברת AEG. לאחר שנה בחברה ביקש העברה לטוקיו, אך החברה הציבה בטוקיו רק דוברי אנגלית מעולה, ולכן עבר אדוארד לסניף האנגלי של החברה, כדי לשפר את ידיעותיו באנגלית. במהלך מלחמת העולם הראשונה נעצר לסקר, ומעולם לא הצליח להגיע לטוקיו. למזלו זיהה אותו סר הלדיין פורטר, כמי שניצח את תחרות השחמט בלונדון בחודש מאי 1914, ובזכותו קיבל לסקר אשרה לנסוע לארצות הברית. לסקר היה דמות המפתח בפיתוחו של משחק הגו בארצות הברית, וביחד עם קארל דייוויס רובינסון ולי הרטמן ייסדו את איגוד הגו האמריקאי.
מרכז טיים וורנר
מרכז טיים וורנר (באנגלית: Time Warner Center) הוא מרכז הכולל צמד גורד שחקים הנמצא בניו יורק. הוא עוצב על ידי דייוויד צ'ילדס ומוסטפא קמל אבאדן מסקידמור, אווינגס ומריל, ומקיף כחצי מכיכר קולומבוס שבמרכז מנהטן (מידטאון מנהטן). המרכז כולל מרכז קניות המכיל חנויות יוקרתיות וחנות של רשת הול פודס. שטח המגדלים מחולק בין משרדים (ובעיקר משרדיה של חברת האחים וורנר דיסקברי ), דירות מגורים ומלון המנדרין אוריינטל. ערכו של הבניין הוא הגבוה בניו יורק.
בנייה ועיצוב
בניית המרכז החלה בשנת 2000, אחרי הריסתו של הניו יורק קוליסאום, והושלם ב-2004. הוא נבנה במקור בשם "מרכז טיים וורנר AOL".
הבניינים היו גורדי השחקים הגבוהים הראשונים שהושלמו לאחר פיגועי 11 בספטמבר. בזמן שכמה תושבים הבחינו בדמיון בין המגלים למגדלי התאומים, החברה הבונה את המרכז הכחישה שהדמיון בין המגדלים מכוון. ב-2003 יזם מקסיקני רכש דירת פנטהאוז במגדל ב-54.7 מיליון דולר.
כתובתו הרשמית של המרכז היא כיכר קולומבוס 10, אבל החברה הבונה את המרכז השתמשה בשם "סנטרל פארק אחד" כדי לקדם את מכירת הדירות. הכתובת "סנטרל פארק ווסט אחד", לעומת זאת, שייכת למגדל אחר השייך לדונלד טראמפ. כשהמרכז הושלם, טראמפ תלה שלט גדול על בניינו שבו היה כתוב "הנוף שלכם לא כל כך טוב, הלא כן?".
עיצובו של המרכז הוא גם מעין מחווה לעיר ניו יורק: הבסיס עוגל לפי התוואי של כיכר קולומבוס, זוויתם של שני המגדלים מתיישרת עם ברודוויי והמרחק בין שני המגדלים יוצר את האשליה שהרחוב ה-59 עובר דרכם.
חדר שינה
חדר שינה, או חדר מיטות, הוא חדר המשמש למטרות שינה בשעות הלילה, ולהירגעות בשעות היום.
במקרים בהם יש במבנה יותר מחדר שינה אחד, משמש אחד החדרים לחדר השינה הראשי, שהוא לרוב גדול יותר במידותיו, בו לנים ההורים, או הדיירים המכובדים יותר.
חדרי שינה יכולים להיות מעוצבים ברמות שונות, יש מהם פשוטים במיוחד ויש מורכבים למדי. ריהוט סטנדרטי אופייני לחדר שינה הוא בדרך כלל מיטה ועליה מזרן, ארון, שידה, ושולחן איפור. בבתים מודרניים נבנים לעיתים קרובות בצמוד לחדר השינה של ההורים גם חדר אמבטיה וחדר ארונות, ומכלול זה נקרא סוויטת הורים או "מאסטר בדרום".
אצל אנשים מבוגרים משמש לרוב חדר המיטות גם לחדר בבית בו מקיימים יחסי מין.
עיצוב חדר השינה
ברוב התרבויות משמש חדר השינה כחדר האינטימי יותר בבית. עיצובו משתנה מתרבות לתרבות, וקיימים סגנונות שונים בהן ניתן לעצבו. סגנונות העיצוב הנפוצים הם:
הסגנון הקלאסי
הסגנון העתיק מבוסס על עיצוב חדרי השינה בארמונות ובבתי אצילים בימי הביניים. מאחר שהיה נהוג בבתי האוכלוסייה האמידה באירופה בימי הביניים, הוא לא היה נפוץ בעבר. סגנון זה מתאים בעיקר לחדרי שינה גדולים, מאחר שהוא כולל פריטי ריהוט עתיקים, שהם לעיתים גדולים יותר מאלה הנבנים כיום. הווילונות המתאימים לחדר בעיצוב זה הם וילונות כבדים ואטומים מבדים קטיפתיים, הנקשרים, בדרך כלל בצדדים, כשמתחתם וילון דק ואוורירי. מיטות גדולות גם מסוג אפריון, על הרצפה משתלבים שטיחים עתיקים, ארוגים בעבודת יד, בצבעים כהים התואמים את הצבעים בחדר. הנברשות ומנורות הקריאה בחדר משלבות לעיתים קרובות זכוכית אטומה וברונזה, והן פריט עיצובי מפוסל בפני עצמו.
הסגנון הרומנטי
הסגנון הרומנטי הוא שילוב בין השפעת הסגנון העתיק לסגנון מודרני יותר. זהו הסגנון הנפוץ ביותר, והוא הסגנון בו נהוג לעצב חדרי שינה בבתי מלון, למשל. סגנון זה מתאפיין בצבעים פסטליים רכים, מיטה רחבה, ווילונות שופעים, לרוב שקופים או שקופים בחלקם, ושטיחים בצבעים כהים. מושם דגש על התאורה, שניתן לעמעמה ולהפכה לרומנטית, ועל מנורות קריאה שניתן לעצבן באופנים שונים. בחדר בסגנון הרומנטי היה נהוג בעבר להציב גם שולחן איפור בסמוך לארון הבגדים.
סגנון כפרי
למרות שמו, הסגנון הכפרי כיום אינו דומה לחדרי השינה בהם גרו אכרים או חוואים בעבר. אולם נעשה בו שימוש בבדים, בעץ, ובחומרים האמורים להזכיר את הטבע ואת אווירת הכפר. החומר הבסיסי בסגנון זה הוא עץ, הבדים על החלונות מעוצבים בדרך כלל בצבעים עליזים ופרחוניים והפריטים המשלימים יכולים להיות עשויים קש. הקירות שאינם מכוסים בעץ יכולים להיות מכוסים בטפטים, או בצבעים תואמים. רצפת החדר יכולה להיות עשויה מעץ, מצופה בפרקט או בשטיח דק מקיר לקיר.
הסגנון המודרני
הסגנון המודרני משקף אופנה צעירה ועכשווית, ומעוצב בקווים ישרים ונקיים. בסיס המיטה וגב המיטה בעיצוב המודרני חשופים, בדרך כלל, והחומרים הנפוצים בסגנון זה הם ברזל ועץ מעובד, מלוטש וצבוע. הוילונות הם וילונות גלילה או רפפה אופקיים או אנכיים, הקירות לבנים בוהקים והקישוטים העיקריים הם תמונות מודרניות צבעוניות. המנורות לצד המיטה ובשאר חלקי החדר הן מנורות בעלות קווים ישרים ונקיים המשלבים בעיקר מתכות. בחדרי שינה בעיצוב מודרני מוצבים לעיתים גם מחשב וטלוויזיה.
יחסי הממלכה המאוחדת–מרוקו
יחסי הממלכה המאוחדת–מרוקו הם יחסי החוץ בין הממלכה המאוחדת למרוקו, אשר משתרעים על תקופה מהמאה ה-13 ועד ימינו.
קשרים ראשונים
על פי כמה דיווחים, בראשית המאה ה-13 ג'ון, מלך אנגליה שלח משלחת לסולטן אל-מוואחידון מוחמד אל-נסיר, וביקש תמיכה צבאית וברית נגד צרפת. בארצו התמודד המלך ג'ון עם מצב קשה, בו התמרדו הברונים שלו, הוא הוחרם על ידי האפיפיור, וצרפת איימה לפלוש לאנגליה. את המשלחת הוביל הבישוף רוג'ר, והמלך ג'ון כביכול הציע להתאסלם ולחלוק כבוד לאל-נסיר בתמורה לעזרתו. אל-נסיר ככל הנראה דחה את ההצעה.
ברית אנגלו-מרוקאית
היחסים התפתחו בעקבות שיט "האריה" למרוקו בשנת 1551. על פי ריצ'רד האקלוט, שציטט את אדמונד הוגאן, השליט "עבדמלך" (אבו מרוואן עבד אל-מליק הראשון סעדי) נשא "חיבה גדולה יותר לאומתנו מאשר לדתות אחרות בגלל דתנו האוסרת על עבודת אלילים".
בשנת 1585, בעקבות הקמתה של חברת ברברי האנגלית, התפתח סחר בין אנגליה למדינות הברבריות ובעיקר מרוקו. יחסים דיפלומטיים וברית נוצרו בין אליזבת למדינות הברבריות. המלכה אליזבת שלחה את השר רוברטס לשליט המרוקאי אחמד אל-מנסור לבקר במרוקו ולקבל יתרונות לסוחרים אנגלים.
אנגליה נקשרה במערכת יחסים מסחרית עם מרוקו הפוגעת בספרד, מכרה שריון, תחמושת, עץ, מתכת בתמורה לסוכר מרוקאי, למרות איסור האפיפיור.
המשלחת ב-1600
בשנת 1600 ביקר עבד אל-אוחאד בן מסעוד, המזכיר הראשי של השליט המרוקאי אחמד אל-מנסור, באנגליה כשגריר בחצר המלכה אליזבת הראשונה. עבד אל-אוחאד בן מסעוד שהה שישה חודשים בבית המלוכה של אליזבת, על מנת לנהל משא ומתן על ברית נגד ספרד. השליט המרוקאי רצה את עזרתו של צי אנגלי לפלוש לספרד, אליזבת סירבה, אך בירכה על המשלחת, ובמקום זאת קיבלה כינון הסכמים מסחריים. המלכה אליזבת והמלך אחמד המשיכו לדון בתוכניות שונות למבצעים צבאיים משולבים, כאשר אליזבת ביקשה תשלום של 100,000 לירות שטרלינג מראש למלך אחמד לאספקת צי, ואחמד ביקש לשלוח ספינה שתשיג את הכסף. עם זאת, הדיונים נותרו דו משמעיים ושני השליטים מתו תוך שנתיים משיגור המשלחת.
יחסים מאוחרים
אמנה שנחתמה בשנת 1728 הרחיבה את הפריבילגיות הללו, במיוחד אלה הנוגעים להתנהלות בטוחה של אזרחים אנגלים.
במאה ה-19, אדוארד דרומונד-היי ובנו ג'ון דרומונד-היי שימשו כקונסולים כלליים מטעם בריטניה בטנג'יר במשך עשרות שנים, ועיצבו את מדיניות המדינה והישרדותה במהלך המרוץ לאפריקה. ההסכמים האנגלו-מרוקאים, הידועים גם בשם "אמנות הידידות האנגלו-מרוקאיות", נחתמו ב-9 בדצמבר 1856. זה עזר להאריך את עצמאות מרוקו, אך צמצם את יכולתה לשמור על מונופול סחר במדינה וצמצם את יכולתה לגבות מכסים על סחר חוץ.
גיברלטר
לגיברלטר קשרים חזקים עם מרוקו בגלל קרבתה למדינה, עם טיסות סדירות ושירותי מעבורת. קיימת קהילה מרוקאית בגיברלטר.
בקשי
בקשי הוא שם משפחה יהודי הנפוץ בקרב יהודי עדות המזרח.
טרנס או'ניל
טרנס מארן או'ניל, ברון מיין (באנגלית: Terence Marne O'Neill, Baron O'Neill of the Maine; 10 בספטמבר 1914 – 12 ביוני 1990) היה ראש ממשלת צפון אירלנד הרביעי. או'ניל היה יוניוניסט מתון שניסה ליצור מצב שוויוני יותר בצפון אירלנד על ידי מתן שוויון זכויות למיעוט הקתולי.
עד מינויו לראש ממשלה
נולד וגדל בלונדון ולמד באיטון קולג'. את חופשותיו בילה באחוזת משפחתו באלסטר (צפון אירלנד), שם חיו אבותיו כבני האצולה המקומית (משושלת Ó Néill). אביו, שהיה חבר פרלמנט, נהרג במלחמת העולם הראשונה חודשיים לאחר לידתו. ב-1940 הוסמך לקצונה במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט ונלחם במסגרת המשמר האירי במלחמת העולם השנייה. הוא נפצע בקרב ושוחרר בדרגת קפטן, שהמשיך לשאת בצמוד לשמו גם בקריירה האזרחית. לאחר שנשא בשנת 1944 את קתרין ג'יין, עבר להתגורר באופן קבוע במחוז אנטרים שבצפון אירלנד. ב-1946 נבחר למועצה המחוקקת של צפון אירלנד מטעם מפלגת האיחוד של אלסטר (UUP). הוא מילא שורת תפקידים פוליטיים ומנהליים וב-1956 התמנה לשר לענייני פנים של צפון אירלנד וחבר המועצה המלכותית. לאחר מכן שירת כשר האוצר עד למינויו לראש הממשלה ב-1963.
כראש הממשלה
באוקטובר 1968 החלה התנועה לשוויון זכויות בצפון אירלנד בהפגנות בדרישה לצדק למיעוט הפרוטסטנטי. בהפגנה בלתי חוקית בעיר דרי ב-8 באוקטובר התנגשו המפגינים עם כוחות כוח השיטור המלכותי של אלסטר ומנהיגיהם נעצרו. בעקבות האלימות ברחובות זומן או'ניל על ידי ראש ממשלת בריטניה, הרולד וילסון לדאונינג 10 וקיבל הוראה להשקיט את המצב או שהממשלה הבריטית תחזיר לעצמה את השליטה בצפון אירלנד ותנקוט ביד קשה על מנת להשיב את הסדר על כנו.
בהמשך הציג או'ניל תוכנית בת חמש נקודות, בתגובה לדרישות התנועה לשוויון זכויות. התוכנית לא כללה בחירות שוויוניות ("One man, one vote"), אך הספיקה למנהיגי הקתולים על מנת להכריז שיפסיקו את הפגנות המחאה. עם זאת, קבוצה קיצונית יותר של קתולים בראשות ברנדט דוולין, הכריזה שלא תפסיק את המחאה. ב-1 בינואר 1969 צעדו חברי הקבוצה מן העיר דרי לבלפסט, בדרכם התנגשו בקבוצה של יוניוניסטים חמושים. למרות נוכחות אנשי כוח השיטור, הם לא התערבו ורבים מהמפגנים הקתולים נפגעו.
בפברואר 1969, לאחר התפטרות שר הפנים בריאן פולקנר, מראשי היוניוניסטים שהתנגדו לפשרותיו ומתינותו של או'ניל, מממשלו, נאלץ או'ניל לקבוע מועד לבחירות מחודשות. או'ניל, שכמעט והובס במחוז הבחירה שלו על ידי איאן פייזלי, הצליח להקים ממשלה. אולם התקפת טרור בשכונה קתולית של בלפסט על ידי כוח המתנדבים מאלסטר היוניוניסטי, הביאה את או'ניל להתפטר הן מראשות מפלגתו והן מראשות הממשלה.
בראיון שנערך עמו לאחר התפטרותו ב"בלפסט טלגרף" אמר:
לאחר התפטרותו
באפריל 1970 התפטר או'ניל גם מחברותו בפרלמנט. הוא קיבל מעמד של לורד לימי חייו ותואר אצולה של ברון.
את יתרת עשרים שנות חייו בילה בביתו במחוז המפשייר שבדרום אנגליה, אולם המשיך להיות דובר בעניין בעיות צפון אירלנד בבית הלורדים.
פס התעבות
פס התעבות הוא שובל שמשאיר מטוס סילון בעת טיסתו בגובה רב באטמוספירה.
שבלים אלו הם עננים המורכבים מגבישי קרח. צורתם ומשך קיומם תלויים בטמפרטורה ובלחות היחסית בגובה שבו המטוס טס.
סיבת היווצרות
הדלק שבו נעשה שימוש במטוסי הסילון הוא פחמימן. כאשר הוא נשרף הוא פולט פחמן דו־חמצני ואדי מים כחלק מהתהליך הכימי. הגזים נפלטים מן המטוס כאלומה אשר נוצרת בחום רב. המטוס טס בגובה רב שם הטמפרטורה נמוכה מ־40 מעלות צלזיוס מתחת לאפס. האלומה מספיקה להתפשט מעט מאוד לפני שהיא קופאת והופכת לענן גבישי קפוא. אלומה זו היא פס ההתעבות.
תוחלת החיים של פס ההתעבות
מספר גורמים עשויים להשפיע על משך קיומו של פס ההתעבות:
חשיבות צבאית
לפסי ההתעבות משמעות צבאית שכן הם יכולים לחשוף פעילות חשאית או לספק מודיעין טכנולוגי.
כאשר מטוס סילון טס בגובה מסוים בשטח האויב, האויב עלול להבחין בפסי ההתעבות שמייצר המטוס וליירט אותו ביתר קלות. לכן, חשוב לדעת את תנאי האטמוספירה כדי לדעת באיזה גובה כדאי לטוס, על מנת שלא ייווצרו פסי התעבות המגלים את מיקום המטוס לאויב.
טו-דוק, קיסר וייטנאם
טוּ-דּוּקּ (בוייטנאמית: Tự Đức, משמעות מילולית: "ירושת הערכים"; 22 בספטמבר 1829 – 17 ביולי 1883), בשמו הפרטי נֵגוֹייְן פּוֹק הוֹנְג נָאַם (בווייטנאמית: Nguyễn Phúc Hồng Nhậm), היה קיסר וייטנאם משושלת נֵגוֹייְן אשר משל בין השנים 1847 – 1883. בתקופת שלטונו של טוּ-דּוּקּ החלה דריסת הרגל הצרפתית בווייטנאם והוקמה מושבת הודו-סין הצרפתית.
ביוגרפיה
בנו של הקיסר תִּ'יוּ-טְרִי, הנסיך נֵגוֹייְן פּוֹק הוֹנְג נָאַם הועדף על פני אחיו הבכור לרשת את אביו. הוא עלה על כס המלוכה בשנת 1847, ולקח את השם הקיסרי טוּ-דּוּקּ. הוא המשיך ברדיפות אביו כלפי מיסיונרים קתולים והתנגד ליחסי מסחר ויחסים דיפלומטיים עם מעצמות אירופאיות. הוצאות להורג של מיסיונרים הגיעו לממדים כאלה שמטעם הקיסרות הצרפתית השנייה נשלח בשנת 1856 מכתב מחאה רשמי לחצר המלוכה הקיסרית בהואה, מושב הבירה.
פס התעבות
חשיבות צבאית
החשיבות הגבוהה ביותר היא בתחום טיסות הריגול והצילום בגובה רב, כפי שביצעו (וחלקם מבצעים עד היום) מטוסי U-2, מיג 25 ("פוקסבט") ומטוס ה־SR-71 ("הציפור השחורה").
טו-דוק, קיסר וייטנאם
ביוגרפיה
הוצאתו להורג של הבישוף הספרדי הקתולי חוסה מריה דיאז (José María Díaz) בשנת 1857 הוביל לתגמול מיידי; כוחות הצבא הצרפתי, תחת הוראתו של נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים, כבשו את העיר טורנה (דה נאנג) בשנת 1858 והביסו את הצבא הווייטנאמי הקיסרי בסדרת קרבות מפתח בדרום וייטנאם. כתוצאה מכך נאלץ טוּ-דּוּקּ בשנת 1862 למסור לצרפת את שלושת מחוזותיו הדרומיים באמנה שהפכה לאחר מכן למקור מחלוקת. הצרפתים התייחסו לאזורים הכבושים כמושבה קולוניאלית והקימו בהם את מושבת הודו-סין הצרפתית.
שלטונו של טוּ-דּוּקּ הופרע עוד יותר על ידי סדרת מרידות בשנת 1865, שהובלו על ידי מתיימר לכס המלוכה מטעם שושלת לָהּ היריבה. מתקפה צרפתית על מצודת האנוי בשנת 1873 הביאה למתן זיכיונות מסחר לצרפת ולפתיחת הנהר האדום בצפון וייטנאם לספינות מסחריות אירופאיות. טוּ-דּוּקּ פנה אל הקיסרות הסינית תחת הנהגת שושלת צ'ינג בבקשה להגנה, ואף קבע שבמקרה של ניצחון סיני תינתן וייטנאם כמדינת חסות של הקיסרות הסינית. הבטחות אלו הובילו לפרוץ מלחמת סין–צרפת שבסופם הצבא הצרפתי ניצח את הכוחות הסינים על אדמת וייטנאם. הקיסר טוּ-דּוּקּ נפטר בשנת 1883 וירש אותו אחיינו, הקיסר דּוּקּ-דּוּקּ. ארבע שנים לאחר מותו של טוּ-דּוּקּ נפלה כלל הקיסרות הווייטנאמית תחת חסות צרפתית.
פס התעבות
תאוריות קונספירציה
תומכי התיאוריה העלו מספר טענות בלתי מוסברות לתופעת כמטרייל :
קיימות תאוריות קונספרציה שונות ברחבי העולם בנוגע לפס ההתעבות, הקרויות "כמטרייל". בין השאר יש הטוענים כי זוהי דרך להשתמש בחומרים שיחזירו את קרינת השמש מכדור הארץ וכך לפעול כנגד ההתחממות הגלובלית.
הקברים המלכותיים של שושלת ג'וסון
הקברים המלכותיים של שושלת ג'וסון (בקוריאנית: 조선왕릉) הם 40 קברים של מלכים ומלכות בני שושלת ג'וסון ששלטה בקוריאה. קברים אלה פזורים בלמעלה מ-18 מוקדים ברחבי קוריאה הדרומית. הם נבנו כדי לכבד את האבות והישגיהם, ולעמוד על הסמכות המלכותית שלהם. הקברים הוכרו כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו בשנת 2009.
תיאור
הקברים נבנו בידי שושלת ג'וסון (조선), אשר שלטה בקוריאה במשך 500 שנים. הקברים נבנו על פי מיטב המסורת הקונפוציאנית, כדי לכבד את זכרם של האבות, וכן להגן על קבריהם מפני בוזזים. הקברים נבנו לרוב באזור אגם מים, דשא ועצי אורן, וכן עם נוף הפונה אל ההרים. הקברים כוללים לרוב חדר כניסה, גן, מטבח וביתן שמירה, והם מעוטרים בציורים של חיות ובני אדם.
בית הספר חורב רמת גן
בית הספר חורב ברמת גן הוא בית הספר של החינוך העצמאי בעיר.
היסטוריה
במשך כשלושים ושתיים שנה כיהן כמנהל בית הספר שמעון זלצמן. בשנת תשס"ב פרש זלצמן מתפקידו ואת מקומו ממלא הרב יהודה שיש.
לבית הספר ארבעה סניפים: סניף סירקין ברמת גן-גבעתיים, הכולל כיתות א-ג לבנים ; סניף ארלוזורוב, הכולל כיתות ד-ח בנים; סניף אבישי, הכולל כיתות ד-ח בנות. וסניף חנה סנש בבני ברק לבנות כיתות א-ג כמו כן מפעיל בית הספר גני תת-חובה וחובה ברמת גן ובבני ברק
חלק ניכר מבוגרי בית הספר ממשיכים את לימודם בישיבות תיכוניות חרדיות, ובהן נהרדעא, נהורא, מערבא והיישוב החדש (ישיבת הרב עמיאל). חלק אחר ממשיך לישיבות קטנות חרדיות ומיעוטם לישיבות תיכוניות של הציונות הדתית. חלק ניכר מבוגרות חורב ממשיכות ללמוד בתיכון לוסטיג, תיכון בית הילד ה"חדש" שאר הבנות הולכות לתיכונים בית יעקב או לתיכונים של המגזר הדתי לאומי. בין הבוגרים, הרבנים נעם פרל ואופיר שירה.
הבניה אישית
הבניה אישית (באנגלית: Personal construct) הוא אחד משני הסוגים העיקריים של הבניה מנטלית, ולמעשה הסוג הבסיסי המתרחש בקרב הנפש (Mind) של האדם עצמו. זאת להבדיל מהבניה קבוצתית, שהיא הופעה של אותה ההבניה פחות או יותר, בנפשם של פרטים מקבוצה מובחנת מסוימת, כגון הבניית מציאות שחולקים רופאים בהקשר יעילותה של תרופה מסוימת לטיפול בבעיה מסוימת.
היסטוריה של המונח
את המונח הבניה אישית, טבע הפסיכולוג ג'ורג' קלי (1905-1967) כחלק מתאוריית ההבניה האישית, שפיתח. מונח זה שמיש מאוד בפילוסופיה ובמדעים כמתאר את הפרשנות הנפשית שמנהיג הפרט לאובייקט או תרחיש פיזיקליים.
דוגמאות
כמונח המדגיש את ההטעמה האישית, או לחלופין, את הפרשנות האישית הספציפית לאובייקט פיזיקלי נתון, הרי שייתכנו אינספור דוגמאות להבניה מנטלית:
אין לבלבל בין הבניה מנטלית פרסונלית לבין מנגנוני עיבוד נוירוביולוגיים (או צורותם הייחודית בכל פרט נתון); הבניה מנטלית נוגעת לפרשנות הנפשית המתקבלת לגירוי (שיכול להיות בעצמו נפשי ולא חיצוני) ולא לעיבוד המידע הנוירונאלי בהקשרו.
הקשר לחשיבה סטריאוטיפית ואשליות תפיסה
מבנה מנטלי כוזב יכול להוות אשליית תפיסה (Illusion); כאשר אדם א' רואה דמות אנושית (אדם ב') ממרחק רב אך בטוח כי מדובר למעשה אדם ג', הוא הרי מבנה הבניה כוזבת לפיה אדם ב' הוא אדם ג'. כאשר יתקרב אליו יותר ויזהו כאדם ב' יבין כי טעה, והמבנה המנטלי (כלומר, הפרשנות המנטלית שלו לאובייקט הפיזיקלי שהוא אותה דמות), יתמוגג. במצב זה בפירוש קיימת הבניה מנטלית פרסונלית, אך לא כזו שהיא קבוצתית (קולקטיבית).
מבנה מנטלי פרסונלי עלול להיות צורה ראשונית של חשיבה סטריאוטיפית; מבנה מנטלי זה יכול להיות נפוץ (או מופץ) בקרב אנשים שונים הנמצאים בקרבת מושא ההבניה, ובכך להפוך להבניה חברתית, אך גם לשמש כסטריאוטיפ המעצב את עיבוד המידע שלהם בהקשרו. כך למשל, אדם א' שהוא צבר, עלול להיקלע לשיחה לא נעימה עם עולה חדש, ולהבנות עליו מבנה תאורטי לפיו הוא "אדם מעצבן"; אם רבים אחרים יבנו הבניה כזאת בעצמם, או יאמצו אותה לחיקם (מתוקף ביקורת ששמעו על אותו עולה חדש), הרי שעל פי הדעה הרווחת ההבניה הזו תזכה גם להיקרא קולקטיבית.
גיחון (פירושונים)
{{פירושונים|
גבעת אסקווילינו
גבעת אסקווילינו (באיטלקית: Esquilino) או גבעת אסקווילינוס (בלטינית: mons Esquilinus) היא אחת משבע גבעות רומא והמזרחית שבהן, השם ניתן בתקופה מאוחרת יחסית לשתי הגבעות: גבעת אופיוס (Mons Oppius) וגבעת סיפיוס (Mons Cispius). בכניסה לגבעה התנוסס שער אסקווילינו.
גיחון (פירושונים)
ראו גם
}}
גבעת אסקווילינו
מקור השם
ישנה מחלוקת בין המלומדים בדבר מקור שם הגבעה. לפי אחת הסברות הגבעה קרויה על שם עצי האלון (exculi) הגדלים עליה. סברה אחרת גורסת שהגבעה הייתה מיושבת בצפיפות בראשיתה של רומא, ומשמעות שמה "inquilini" - "בתוך העיר", בניגוד לאלו שמתגוררים מחוץ לעיר "exquilini". סברה שלישית גורסת משמעות הפוכה - שמקור השם בביטוי "ex colo" - מחוץ לעיר.
היסטוריה
הגבעה נמצאת בסמוך לעמק בו לימים נבנה הקולוסאום. גבעה זו הייתה פרוור מגורים אופנתי בשלהי הרפובליקה הרומית וראשית הקיסרות הרומית. באזור גבעת אופיאן, המהווה חלק מהאסקווילינו, בנה הקיסר נירון את הדומוס אורה - "בית הזהב" שלו, שעליו בניה הקיסר טראיאנוס לימים את מרחצאות טראיאנוס. בראש הגבעה ניצבת בזיליקת סנטה מריה מג'ורה.
קיום אל-אסמאא
קיום אל-אסמאא (ערבית: قيوم الاسماء) - הוא חיבורו הארוך הראשון של סייד עלי מוחמד שיראזי (ערבית: سيد علي محمد شيرازي) - הבַּאבּ, המוכר גם בשם תפסיר סורת יוסף. זהו חיבור אשר נכתב כפרשנות לסורה מספר 12 בקוראן: סורת יוסף (سورة يوسف). דומה חיבור זה במבנהו לקוראן עצמו: הוא מכיל 111 פרקים (סורות), אשר בכל אחד מהם 42 משפטים.
שם החיבור
בתעתיק המקובל לאנגלית, שם החיבור הוא: "Qayyūm al-asmāʾ". כאשר הפרשנות המילולית באנגלית לשמו זה של החיבור, הוא The Self-Subsisting [Reality of] the Divine Names ומשמעותו בערבית היא "האלוהים המקיים את השמות". זאת על פי המצוי באתר האינטרנט הורקליה, הכולל פרשנות מקיפה ותרגומים לאנגלית של הטקסטים הקדושים לדת הבהאית וכן טקסטים הקשורים לזרם הבאבי שקדם לה ולתנועה השייח'ית, מיסודו של שייח' אחמד אח'סאי, המנוהל על ידי דוקטור סטיבן למבדן. הכוונה כאן בשמות היא ל-99 שמות האל באסלאם. "קיום" (قيّوم) הוא השם מספר 63. החיבור נקרא לעיתים תפסיר סורת יוסף (פרשנות הסורה של יוסף), או אחסן אל-קיסס (ערבית: أحسن القصص), כלומר הסיפור היפה ביותר מבין הסיפורים. אחסן אל-קיסס הוא שם מוכר לסורת יוסף באופן כללי ולאו דווקא קשור לפירוש של הבאב באופן מיוחד.
היסטוריה
קיום אל-אסמאא נחשב לספר הארוך הראשון אשר כתב הבאב לאחר 22 במאי 1844. ב-22 במאי 1844 הבאב הכריז על עצמו כבעל התגלות ושליחות אלוהית, וכבאב של האימאם המשיח שהשיעים מחכים שיחזור באחרית הימים למען ימלא את הארץ צדק לאחר שנתמלאה עושק ובכך יסמן את העידן האסכוטולוגי ואת קץ ההיסטוריה האנושית. בכתאב-י איקאן (בפרסית: کتاب ایقان), בהאא אללה, מייסד הדת הבהאאית אשר התפתחה עקב הדוקטרינות הבאביות, כותב על קיום אל-אסמאא שהוא: "[זהו] ראשון הספרים, [הספר] הנפלא ביותר והגדול ביותר מבין כלל הספרים". לפי עדויות, הסורה הראשונה של החיבור, שנקראת סורת אל-מֻלוכּ (בערבית: سورة الملوك) (סורת המלכים) נכתבה בנוכחותו של מולא חוסיין בושרואי בערב 22 במאי 1844.
לפי טענותיהם של מאמינים באביים, כתיבת הספר - בן מאות העמודים - הייתה קצרה יחסית. מתואר ברישומים של המאמינים כי הבאב כתב את כל הספר ב-40 ימים, תוך מעין אקסטזה של השראה אלוהית. המקורות האקדמיים חלוקים לגבי אורך התקופה בה נתחבר הספר. יש הסבורים כי המספר ארבעים הוא טיפולוגי בלבד ולא בהכרח מצביע על תקופה של ארבעים ימים ממש. משערים שכתיבתו ארכה כמספר חודשים. קיום אל-אסמאא היה לספר המרכזי של הכת הבאבית בשנתה הראשונה. המטיפים לאמונה הבאבית, כמו מולא חוסיין בושרואי לקחו איתם עותקים של החיבור והפיצוהו מחוץ לשיראז.
מבנה ותוכן החיבור
החיבור מורכב מ-111 סורות, בדומה למספר הפסוקים בסורת יוסף הקוראנית. בראש כל סורה מופיעה הבסמלה: (בערבית: البسملة) כלומר האימרה המוסלמית "בִּסם אללּה (אל)רחמן (אל)רחים" (بسم الله الرحمٰن الرحيم) שמופיעה בראש כל סורה בקוראן למעט הסורה התשיעית. ההופעה של פורמולה זו, אשר ייחודית למבנה הקוראן, מוסיפה על הדמיון ששאף המחבר ליצור בין קיום אל-אסמאא לספר הקדוש של האסלאם. נוסף על פורמולה זו, ניתן להבחין במאפיין קוראני נוסף בקיום אל-אסמאא - בראשיתן של סורות מופיעות 'אותיות נפרדות' מסתוריות, בדומה לכאלו אשר בקוראן.
חיבור זה הוא שונה מכל פרשנות רגילה לסורת יוסף: חלק ניכר מן הספר פורש את משנותיו הדתיות והמשיחיות של הבאב, עם קשר קלוש מעט לסורה הקוראנית. אין בחיבור כמעט אלמנטים אשר מזכירים פרשנות קוראן טיפוסית, אלא שזהו מעין חיבור חדש העומד כשלעצמו. בפעמים המעטות שהבאב כותב בהם פרשנות על פסוק כלשהו, פרשנות זו היא במתכונת פרשנות אלגורית ואזוטרית - תאויל (בערבית: تأويل) ולא תפסיר (בערבית: تفسير).
כאמור, שיטת הפרשנות בחיבור היא אלגורית-אזוטרית ומיסטית (تأويل). זוהי פרשנות שהיא למעשה התגלות. בחיבור זה הופכת פרשנות הקוראן להתגלות אלוהית וההתגלות משמשת ככלי לפרשנות. החיבור כולו כתוב בהשראת המודל של הסגנון הקוראני, ובו גודש טרמינולוגי קוראני ניכר. למשל, בסורה 4 פסוק 13 בקיום אל-אסמאא, כותב הבאב: "אנו [האימאם הנעלם] הורדנו את ספר זה על עבדנו ומשרתנו [הבאב] [מתוקף] היתר אלוהי [בנוסח אשר] דומה לו [לקוראן]". בסורה הראשונה של החיבור, האימאם הנעלם אומר: "אנו גילינו לכם [לבאב] את כל אשר אלוהים גילה לנו [האימאמים]". כאן מצטייר הבאב כמתווך בין האימאם הנעלם, לבין האנושות.
לצד אמירות 'מתונות' אלו, ניתן למצוא בספר אמירות 'נועזות' אשר מתארות את ספר זה כהתגלות חדשה מאלוהים, כלומר כקוראן החדש. אמירות אלו מקרבות את מעמדו של הבאב למעמד של נביא. במקומות אחרים בספר ניתן למצוא פסוקים שמצהירים על הבאב כהתגלות אלוהית בעצמו, כלומר כמניפיסטציה של האל על פני אדמות: "אכן! אנכי הוא אלוהים, ואין אלוה זולתי", (קיום אל-אסמאא, סורה 22 פס' 21).
קונקורדיה
קונקורדיה (בלטינית: Concordia) הייתה אלת ההסכמה, ההבנה וההרמוניה בחיי הנישואים על פי המיתולוגיה הרומית. האלה היא המקבילה של האלה היוונית הרמוניה, ומהווה האנשה של המושג "הסכמה" או "הרמוניה" וההפך של האלה היוונית אריס (המאנישה "העדר הסכמה והרמוניה"), שמקבילתה הרומית הייתה "דיסקורדיה".
קונקורדיה הייתה גם מושג פוליטי, בתקופת הרפובליקה משמעות המושג שעל כל הגורמים במדינה להתנהל בהרמוניה ובהסכמה תוך הימנעות ממחלוקות. בתקופת שיאה של הקיסרות הייתה חשיבות רבה לפולחן האלה קונקורדיה, המסמלת את שלמות האימפריה, ורבים מהקיסרים הרומים ובני משפחת הקיסר הקדישו כתובות רבות לאלה.
המקדש העיקרי של האלה - מקדש קונקורדיה ניצב בקצהו המערבי של הפורום הרומאי, לרגלי גבעת הקפיטולין.
תיאורי האלה
האלה מתוארת לרוב כדמות ישובה, הלובשת גלימה ארוכה ואוחזת פאטרה (כד פולחני), קרן שפע המסמלת שפע וקאדוקאוס (המסמל שלום). האלה מצוירת לרוב כעומדת בין שתי דמויות היסטוריות, ומסמלת את ההסכמה והיחסים הטובים בין שתי דמויות אלה.
לעיתים מופיעה האלה לצד שתי אלות נוספות - לרוב פאקס וסאלוס או סקוריטאס ופורטונה.
על שמה
האסטרואיד 58 Concordia שהתגלה ב-24 במרץ 1860 על ידי האסטרונום רוברט לות'ר, נקרא על שמה.
ה'תקע"ו
אירועים
הפעם הראשונה שראש השנה חל ב-5 באוקטובר.
אווטאר
אווטאר (בעברית יַצְגָן) – דמות ממוחשבת מדומה המייצגת משתתף במשחק מחשב וכדומה. מסנסקריט: अवतार, אַוַטָארַה – "התגלמות" של אל, ירידת האל לעולם והתגשמותו באדם או בחפץ.
רב קטינא
רב קטינא היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל. מוסרים בשמו רבה בר רב הונא ורב חסדא.
הגותו
רב קטינא התייחס למשך זמן קיום העולם. לדעתו, העולם יהיה קיים שישה אלפי שנה, ובאלף השביעי יהא חרב, כנלמד מהפסוק. אביי חלק עליו וסבר כי העולם יהא חרב במשך אלפיים שנה, שנאמר. בתלמוד הובאה ראיה תומכת בדברי רב קטינא מברייתא האומרת:
בגמרא במסכת מנחות מסופר כי רב קטינא היה לבוש בסדין (בגד פשתן) הפטור מציצית. עונשים גם על ביטול מצוות עשה כמו אי לבישת ציצית, למרות שלא חייבים בה מעיקר הדין.
רב קטינא החמיר בביטול תלמוד תורה והוא קבע כי אין הגשמים נעצרין אלא בשביל ביטול תורה שנאמר, - בשביל עצלות שהיה בישראל שלא עסקו בתורה נעשה שונאו של הקב"ה (לשון נקייה על הקב"ה) מך, ואין מך אלא עני שנאמר וְאִם מָךְ הוּא מֵעֶרְכֶּךָ וְהֶעֱמִידוֹ לִפְנֵי הַכֹּהֵן וְהֶעֱרִיךְ אֹתוֹ הַכֹּהֵן עַל פִּי אֲשֶׁר תַּשִּׂיג יַד הַנֹּדֵר יַעֲרִיכֶנּוּ הַכֹּהֵן. ואין 'מקרה' אלא הקב"ה שנאמר הַמְקָרֶה בַמַּיִם עֲ‍לִיּוֹתָיו הַשָּׂם עָבִים רְכוּבוֹ הַמְהַלֵּךְ עַל כַּנְפֵי רוּחַ. עוד אמר כי ליצנות גורמת למיעוט פרנסה ברווח: כל המתלוצץ מזונותיו מתמעטין שנאמר מָשַׁךְ יָדוֹ אֶת לֹצְצִים.
גניבא
גניבא היה אמורא בבלי, בן הדור הראשון של האמוראים, חברו ותלמידו של האמורא רב.
גניבא ערער על מנהיגותו של ראש הגולה מר עוקבא והציק לו זמן ממושך. מר עוקבא פנה לרבי אלעזר בן פדת בשאלה אם יוכל להסגירו לידי השלטונות הסאסאנים שגיבו את מוסד ראש הגולה, והיו נכונים להסיר מכשולים כמו אלו מפניו. רבי אלעזר הורה לו שלא לעשות כן. גם כאשר גברו ההצקות ומר עוקבא שלח את השאלה פעם שנייה, הורה לו רבי אלעזר להבליג, ללמוד בבית המדרש, וה' יריב את ריבו. התלמוד מסיים: "הדבר יצא מפי רבי אלעזר ונתנוהו לגניבא בקולר (בו קושרים את הנידונים למוות)".
אהרן הימן בספרו תולדות תנאים ואמוראים, משער כי בפעם זו, חמק גניבא מעונש המלכות ולא נהרג. בכך הוא מסביר סיפור אחר בו התלבטו אמוראים אם לקום לכבודו כיוון שבר אוריין הוא, או שאין הדבר ראוי מאחר שהוא "בעל מחלוקת" ("פלגאה"). אולם בסופו של דבר נתפס גניבא שוב בידי המלכות והוצא להורג, על פי המתואר בתלמוד הבבלי והירושלמי בשעת הוצאתו להורג ציווה להעניק ארבע מאות זוז מנכסיו לרבי אבינא, שכפי הנראה היה תלמידו.
דברי הלכה
בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי מוזכרים בשם גניבא מספר דברי הלכה, בדרך כלל משמו של רב: דינים נוספים נמסרו בשמו בהלכות ברכות (תלמוד ירושלמי, מסכת ברכות ו, ו) עבודה זרה (מסכת עבודה זרה, דף ל"ו, עמוד ב), הלכות שחיטה (מסכת חולין דף מ"ד, עמוד א), הלכות טריפה (שם, דף נ', עמוד ב).
שלישיית פבקו
שלישיית פבקו - סיפו האשה, האלוף גללה וקאוואולי גודולוזי - היו שלושה פעילי אנטי-אפרטהייד שחורים בדרום אפריקה, אשר היו חברים בארגון האזרחי השחור בפורט אליזבת (PEBCO), שלוחה של UDF, שנחטפו ונרצחו לאחר מכן ב-8 במאי 1985 על ידי אנשי משטרת הביטחון של דרום אפריקה.
גניבא
דברי אגדה
גם דברי אגדה נמסרו בשמו:
שלישיית פבקו
ההיסטוריה של פבקו
לאחר עלייה ביוקר המחיה של האוכלוסייה השחורה בפורט אליזבת - ובעקבות עליית מחיר שכר הדירה בשיעור של 100% בסוף שנות השבעים - החליטו תושבי פורט אליזבת להתארגן ולהקים ארגון שמטרתו להיאבק בעוולות סוציו-אקונומיות אשר הפלו את תושביה השחורים של דרום אפריקה. ב־10 באוקטובר 1979, לאחר שהוקם רשמית ארגון האזרחות השחורה של פורט אליזבת (PEBCO), נערכה ישיבה ציבורית בה הוחלט כי יש לקיים מחאה נגד העלאת שכר הדירה, הובלה, דלק ותאורה. המטרות והדרישות המידיות של PEBCO היו: להילחם למען שוויון זכויות לכל תושבי פורט אליזבת; להילחם בכל החקיקה המפלה שנחקקה על ידי הממשלה והרשויות המקומיות, לבקש להשתתף בקבלת החלטות בכל הנוגע לאנשים בדרום אפריקה; להילחם למען מתן הזכות לשחורים לקנות אדמות תחת תואר חופשי בכל מקום שיבחרו ולהתנגד לכל ניסיון, ישיר או עקיף, לשלול משחורים את אזרחותם בדרום אפריקה. מטרתם הבסיסית כללה הקמת עירייה אחת לכל פורט אליזבת כולה, ובכך לדחות את מערכת מועצות הקהילה ואת הרעיון עיריות נפרדות לשחורים ולבנים.
קוואוולי גודולוזי
קוואוולי גודולוזי אשר כיהן כנשיא ארגון פבקו נולד בדורבן ב-26 ביולי 1955. משפחתו עברה להתגורר בפדי, עיר בדרום אפריקה שם גדל ובילה את נערותו. הוא רכש את השכלתו היסודית בבית הספר היסודי בחטיבה העליונה ולאחר מכן המשיך לפנימייה בהילטאון. משם הגיע לפורט אליזבת והחל לעבוד בחברת בנייה כפקיד, והצטרף לארגון האזרחי השחור בפורט אליזבת "פבקו" שהיה סניף של החזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF). באותו זמן "פבקו" הקימה את ועדת התיאום של מזרח קייפטאון שהייתה חלק מה- UDF. גודולוזי נבחר לנשיא פבקו בשנת 1980, ביחד עם סיפו האשה, צאמפיון גלאה מילא תפקיד בולט בארגון ותיאם פעילויות התנגדות כמו : החרמות צרכנים ואוטובוסים, שהות מחוץ לשטח וצעדות מחאה. פעילויות אלו הצליחו למשוך את תשומת לבם של לשכת המסחר בפורט אליזבת והביאו לניהול משא ומתן עם "פבקו". פעילותם הביאה לרדיפתם של חברי "פבקו" על ידי המשטרה המקומית. ב־8 במאי 1985 התבקש גודולוזי לפגוש בשדה התעופה בפורט אליזבת שגריר מחו"ל שהיה ברצונו לתרום לארגון, מה שמאוחר יותר התברר כמלכודת משטרתית שהוקמה על ידי משטרת הביטחון, אשר בסופה שלישיית "פבקו" מצאה את מותה.
סיפו האשה
סיפו סמואל צ'ארלס האשוואס נולד במידלדריפט, כפר נגבאסה בשנת 1934. הוא עבר לגור בפורט אליזבת בשנות החמישים. במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר בקונגרס הלאומי האפריקני (ANC).כאשר הפעילות הפוליטית של ה-ANC הוצאה אל מחוץ לחוק בשנת 1961, סיפו האשה הפך לפעיל מחתרת עד שנעצר בשנת 1962 בגלל פעילותו הפוליטית והואשם בעבירות חבלה. בהמשך הוא נידון לעשר שנות מאסר באי רובן. האש שוחרר באוקטובר 1973 ומיד עבר למעצר בית למשך חמש שנים עם תנאים קפדניים שאוסרים עליו להיות בחברתם של יותר משלושה אנשים בכל פעם ומגבילים אותו לשהות בעיירה קוואזח'לה בפורט אליזבת. מעצר הבית הקשה עליו מאוד להמשיך לעבוד, אך זה לא הרתיע אותו להמשיך בעבודתו הפוליטית המחתרתית ככל שנוצרו לו הזדמנויות ובתקופת מעצר הבית כינס שיעורים פוליטיים סודיים כדי ללמד סטודנטים על אמנת החירות ועל מדיניות אי גזענות. סיפו האשה מצא את מותו ב-8 במאי 1985 כשנחטף עם שאר שלישיית פבקו.
טוואסיל גללה
טוואסיל "האלוף" גללה נולד בקורסטן, פורט אליזבת ב -24 באוקטובר 1947. גללה התחתן עם ריטה סיוני והיו להם שני בנים ובת, אחד מבניו נפטר בשנת 1996. הוא עבד כאיש מכירות בחנות רהיטים וכצלם שצילם באירועים חברתיים. גללה נבחר לשיתוף פעולה עם ארגון האזרחים השחור של פורט אליזבת (PEBCO) בזמן שעבד בחנות רהיטים וכשהיה חבר באיגוד העובדים הכללי של דרום אפריקה. בשנת 1984 גאלה הפך לאחד ממנהיגי המפתח של PEBCO כאשר התנועה קמה לתחייה, וזאת לאחר כמעט שלוש שנים של שתיקה יחסית. הוא הפך למזכיר הארגון בפיקודו של קווקאולי גודולוזי, וגם עבד בצמוד עם סיפו האשה. גאלה וגודולוזי נעצרו בשנת 1983 כאשר גייסו בני נוער לאימונים צבאיים. הם שוחררו בינואר 1984 מבלי שהואשמו. כתוצאה ממעורבותו הפוליטית, שוטרי הביטחון פשטו ללא הרף על ביתו. ב־8 במאי 1985 פותה גללה עם חבריו סיפו האש וקוואוולי גודולוזי למלכודת שהוקמה על ידי משטרת הביטחון של האפרטהייד, ובכך מצא את מותו.
ההיעלמות
בשנות ה-80, תקופה הפכפכה לאקטיביזם בפורט אליזבת, מנהיגי PEBCO נעצרו לפרקים. בשנת 1980 עוכבו חמישה ממנהיגיה, בהם ת'וזמילה בוטה, המייסד, שבשנה הקודמת - 1979 - פוטר מחברת פורד בניו ברייטון בגלל מעורבותו הפוליטית והתארגנות עובדים במקום. עד מהרה הוא עזב את המדינה במאי 1980 כדי להצטרף לאו"ם בגלות, ומינה את חברו קווקאולי גודולוזי לנשיא החדש של PEBCO. חמש שנים לאחר מכן, ב־8 במאי 1985, נעלמו משדה התעופה בפורט אליזבת, דרום אפריקה, שלושת חברי הארגון - סיפו האש, האלופה גאלה וקוואווולי גודולוזי. זה נבע מהעובדה ש- PEBCO נהפכו עם הזמן לחזית הדמוקרטית המאוחדת (UDF), שהאמינה שהארגון צריך להיות אגף פנימי של הקונגרס הלאומי האפריקני האסור אז (ANC).
כתוצאה מהיעלמותם של השלושה, ארגנה ועדת החרם לצרכנים- חרם צרכנים ענק שהחל ביולי 1985. למרות שהיה חשד חזק שמשטרת הביטחון קשורה להיעלמותם של שלושת הפעילים, לא נודע דבר על גורלם עד נובמבר 1994. לאחר התמוטטות האפרטהייד בשנת 1994, מה שקרה ל PEBCO התגלה במהלך ועדת האמת והפיוס (TRC), בה ג'ו ממאסלה -חבר לשעבר באו"ם שערק למשטרת הביטחון, הודה בסיוע לחטיפתם ורציחתם של השלושה. במהלך עדותו טען כי הוא נשלח מווקלפלס ליד פרטוריה לפורט אליזבת כדי לטפל בבעיה שהייתה למשטרה עם פעילים שמנסים להפוך את העיירות למקומות בלתי ניתנות לשליטה. הוא תיאר כיצד הוא וקבוצת שוטרים חטפו את השלושה בשדה התעופה בפורט אליזבת, ותיאר את כל תרחיש האירועים שנעשה באותו ערב עד למותם של השלושה.
הפרת זכויות אדם
אלמנותיהם של שלישיית פבקו חיפשו את בעליהן במשך 11 שנים. בשנת 1995 הן פנו ל- TRC, וועדת הפרות זכויות האדם, בבקשה לברר את נסיבות היעלמותם של בעליהן. הן ביקשו מהוועדה לחקור היכן, כיצד ומדוע הם נהרגו, וכך אולי לגלות מי אחראי לרצח בעליהן. הן נקראו לדיוני זכויות אדם של ה-TRC ושם העידו כי בעליהן היו פעילים בארגון PEBCO בזמן היעלמותם. בוועדת ה TRC ב-11 בנובמבר בעת בקשה לחנינה, הודה קצין משטרת הביטחון לשעבר, אלוף-משנה גדעון נויאודט שהשתתף בהכאה, שוד ורצח של שלישיית פבקו. בהודאתו הוא האשים גם את שוטרי הביטחון רולף ונטר, ושוטרי ביטחון אחרים, כולל וולקפלאס אסקאריס. על פי עדותו, נויאודט פיתה את שלושת הגברים בכך שהציג את עצמו כשגריר בריטי המעוניין לתרום כסף מזומן לארגון של שלישיית PEBCO. השלישייה באה לאסוף אותו משדה התעופה, שם הם נתפסו על ידי אנשי משטרת הביטחון. במאי 1996 קיבלה ה-TRC שמונה בקשות חנינה בגין חטיפת ורציחת שלישיית פבקו ממפקדי הביטחון לשעבר, כולל וולקפלאס אסקאריס. בוועדה נקבע כי שלישיית PEBCO אכן נחטפו ב-8 במאי 1985 בשעה 11:00 על ידי שוטרי סניף האבטחה בשדה התעופה בפורט אליזבת בעזרת וולקפלאס אסקאריס ונלקחו לעיר קראדוק, שם הם הותקפו, נרצחו, נשרפו ונזרקו לנהר הדגים שבפרובינציית הקייפ המזרחי.
הווידוי והתיק בבית המשפט
קצין המשטרה שכנע את סיפו ושני חבריו להגיע לשדה התעופה כדי לאסוף את התרומה. שלושת הגברים נתפסו על ידי אנשי משטרת הביטחון ונלקחו לתחנת משטרה נטושה בחווה בפוסט חלמרס, ליד קרדוק, שם הם נחקרו, הופשטו, הוכו ולבסוף נחנקו. גופותיהם נשרפו והשרידים הושלכו לנהר הדגים הסמוך.
ארגון TRC – ועדת הפיוס והאמת של אפריקה
ועדת האמת והפיוס (TRC) הייתה גוף שדימה בית המשפט והורכבה בדרום אפריקה לאחר סיום האפרטהייד. כל מי שחש כי היה קורבן לאלימות יכול היה להגיע לבית המשפט ולקבל התייחסות ראויה. מבצעי אלימות יכלו גם לתת עדות ולבקש חנינה מתביעה. הדיונים הביאו חדשות בינלאומיות והרבה שידורים שודרו בטלוויזיה הארצית. ארגון ה- TRC היה מרכיב מכריע במעבר לדמוקרטיה מלאה וחופשית בדרום אפריקה, ולמרות פגמים מסוימים, נחשב בדרך כלל כמוצלח ביותר. יצירת המנדט של ה- TRC הוקם במונחים של חוק קידום האחדות הלאומית והפיוס, מס '34 משנת 1995, ובסיסו בקייפטאון, דרום אפריקה. מטרת הוועדה הייתה להעיד, להקליט ובמקרים מסוימים להעניק חנינה למבצעי פשעים הנוגעים להפרות זכויות אדם. הרכב ארגון ה- TRC :הארכיבישוף (דרגה) דזמונד טוטו (יו"ר), ד"ר אלכס בורין (סגן יו"ר), מרי ברטון, עו"ד כריס דה ג'אגר, בונגאני פינקה, סיסי חמפפה, ריצ'רד לסטר, ווינדאן מאלן, הכומר חג'ה מוג'ו הלנגוויMkhize, Dumisa Ntsebeza (ראש היחידה לחקירות), ונדי אור, עו"ד דזיליל פוטגייטר, Mapule Ramashala, ד"ר פייזל רנדרה, יסמין סוקה וגלנדה ווילדשוט.
ועדות
דרך הפעולה של ארגון ה- TRC הושלמה באמצעות שלוש ועדות: ועדת הפרות זכויות האדם (HRV)- חקרה עבירות של זכויות אדם שהתרחשו בין 1960 ל -1994. ועדת ההפרדה והשיקום (R&R)- הוטלה על החזרת כבוד הקורבן וגיבוש הצעות לסיוע בשיקום. ועדת אמנסטי (AC)- דנה בבקשות לחנינה שהתבקשו בהתאם להוראות החוק. להלכה, הוועדה הוסמכה להעניק חנינה לאשמים במעשי זוועה במהלך האפרטהייד כל עוד התקיימו שני תנאים: א. הפשעים היו בעלי מוטיבציה פוליטית ב. האמת נאמרה על ידי מי שחיפש חנינה. כמו כן גם אזרחים מן השורה יכלו להאשים דמויות ציבוריות כמו אנשי ביטחון וחברי המשטרה, ובמיוחד, להאשים את חברי הקונגרס הלאומי האפריקני, מפלגת השלטון בזמן המשפט. מתוך 7112 עותרים (היו מספר קטגוריות נוספות, כגון נסיגה) 5392 בני אדם סירבו לחנינה ו -849 קיבלו חנינה.