cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נח'ל
היסטוריה
בעיירה קיימת מצודה ממלוכית, היא קלעת נח'ל, שנבנתה כנראה ב-1510 על ידי השליט הממלוכי אל-מלכ אל-אשרף קנסוה אל-ע'ורי. מטרת המצודה הייתה לשמש נקודת משמר על דרך עולי הרגל המוסלמים למכה. כבר בימי הביניים היה קיים היישוב, ועברו בו עולי רגל נוצרים בדרכם מארץ ישראל להר סיני. נוסע איטלקי עבר ב-1355 במקום ותיאר אותו. נוסע אלמוני תיאר את המקום בתחילת המאה ה-15 ונוסעת אנגלייה שהתה במקום ב-1902 ותיארה: "זהו המקום הבודד, החשוף והעזוב ביותר שראיתי מעודי". היא תיארה את המצודה כהרוסה בחלקה ומסרה כי במקום יש משמר ובו שני קצינים מצרים ו-12 חיילים בדואים, שנשותיהם וילדיהם הרבים מתגוררים בכפר הסמוך למצודה הכולל גם בית ספר. את תנועת עולי הרגל היא מתארת כדלילה ביותר. במחצית השנייה של המאה ה-19, עם פתיחת נתיב שיט לעולי הרגל מהעיר סואץ דרך מפרץ סואץ לערב הסעודית ולמכה, פחתה מאוד חשיבותה של הדרך שעברה בנח'ל ורק עולי רגל מעטים עברו בה. במפקד אוכלוסין שנערך ב-1907 היו במקום 308 תושבים וב-1937 72 בלבד. במחקר שערך שמואל תמרי ב-1982, נמצא כי באזור היו קיימים מאגרי מים שדי היה במילוי חד-פעמי שלהם בשנה כדי לספק מים לכמות של 70,000 עולי רגל בשנה.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, שימשה המצודה תחנה של הצבא הטורקי בדרכו מארץ ישראל למצרים, לקראת המתקפה הראשונה על תעלת סואץ.
מבצע קדש
במבצע קדש הייתה ממוקמת בנח'ל מפקדת גדוד של המשמר הלאומי המצרי בפיקודו של לוטננט קולונל פואד חקלה ג'רג'ס. ב-29 באוקטובר 1956 יצא טור ממוכן של חטיבת הצנחנים (אז חטיבה 202) בפיקוד אריאל שרון מהאזור הדרומי של גבול ישראל-מצרים, כשהוא מחוזק בכוחות שריון ותותחנים. מטרת הכוח הייתה להתקדם מערבה על ציר אילת–סואץ ולחבור אל הכוח שהוצנח בפתחו המזרחי של מעבר המיתלה. תחילה כבש הטור את כונתילה, אחרי כן את א-תמד ובצהרי ה-30 באוקטובר 1956 כבש גדוד 88 בפיקוד מרדכי גור את נח'ל. בעת שהטור הישראלי המשיך בדרכו מערבה, הושאר במקום גדוד 771 בפיקוד ישראל כהן (שרולנה) שתפקידו היה לחסום את הציר צפונה לכיוון ביר חסנה. מאוחר יותר הוחלף גדוד הצנחנים 771 בגדוד מחטיבת החי"ר 4 (מילואים) שנשאר לאבטח את המקום.
מלחמת ששת הימים
ב-8 ביוני 1967 כבש את המקום כוח שריון של חטיבה 14 (בפיקוד מרדכי ציפורי) מאוגדה 38 (אוגדת אריאל שרון) שחלקו הגיע מצפון, מכיוון ביר חסנה, וחלקו מצפון מזרח מכיוון קוסיימה וג'בל חרים (רכס מצפון מזרח לנח'ל ). התפתח באזור קרב בין כוח השריון הישראלי ובין כוחות שריון מצריים שהשתייכו לחטיבה 2 של דיוויזיית החי"ר ה-6 בצבא המצרי ונסוגו מערבה מאזור ואדי קורייה. לאחר שכוח השריון הישראלי השמיד את הטנקים הנסוגים הוא המשיך מנח'ל לכיוון מעבר המיתלה וחבר שם עם כוחות מאוגדת אברהם יפה.
אחרי פינוי סיני
המקום היה ריק מתושבים בעת השלטון הישראלי (1967-1980). לאחר הפינוי הישראלי אוכלס המקום מחדש ומשמש כמרכז אזורי לבדווים החיים באזור. השבטים הנמצאים באזור המרכזי של סיני הם: טאיהה, תראבין, לחיאוואת וחויטאת.
באפריל 2007 נחנכה במקום תחנת כוח בעלות של 26 מיליון לירות מצריות שמספקת חשמל לכל האזור. .
ב-6 במאי 2007 התרסק באזור נח'ל מטוס של כוח המשקיפים הרב-לאומי האחראי על גבול ישראל-מצרים וכל האנשים שהיו עליו, שמונה חיילים צרפתים ואחד קנדי, נספו.
מצודת נח'ל
המצודה עומדת סמוך לצומת ומוגבהת ממנו ב-5–7 מטרים. היא מרובעת ואורך כל צלע 28 מטר. במרכזה חצר גדולה המוקפת בחדרי משמר המבצר, מחסנים וחדרי לינה לעולי הרגל. במרכז הקיר הצפוני יש מגדל גבוה ובפינות המצודה מגדלים מעוגלים נמוכים יותר. מתחת לקיר המזרחי עוברת תעלת מים באורך 22 מטר המחברת את המצודה לבורות מים גדולים שסיפקו מים למצודה ולעולי הרגל. ב-2003 הוסיפו מועצת העתיקות ומשרד התרבות של מצרים את מצודת נח'ל לרשימת האתרים המצריים המועמדים להתקבל כאתרי מורשת עולמיים.
מי עדן
מי עדן הוא מותג מים מינרליים בשמו משווקים מאז 1983 מי מעיין סלוקיה מרמת הגולן. המפעל של מי עדן שוכן בקצרין.
היסטוריה
חברת מעיינות סלוקיה בע"מ החלה לפעול בשנת 1980 לניצול מי מעיין סלוקיה ברמת הגולן, שגילה הביולוג משה המאירי. לאחר בדיקות קיבלה החברה בשנת 1983 אישור לשווק מים מינרליים ממי המעיין. החברה שינתה שמה למעיינות עדן בע"מ והשיווק נעשה תחת המותג "מי עדן". בסוף 1992 חנכה מפעל חדש בקצרין שזכה בחמישה כוכבי יופי מטעם המועצה לישראל יפה.
ב-1988 הקימה החברה שירות אספקת מים בכדים למגזר העסקי והפרטי, ובשנת 1998 הרחיבה את פעילות השיווק הישיר של כדי מים, ממי מעיינות ומקורות מים מקומיים, גם ל-17 מדינות באירופה. המותג האירופאי של מי עדן - Eden משתמש במעיינות מקומיים ומספק מים מינרליים בכדים.
בשנת 2013 החלה החברה בשיווק בר מים בשם "מכשיר סודה ביתי – Eden Pure Soda". המכשיר, שהיה פורץ דרך בשוק, נחל אכזבה קשה בתחילת השיווק עת נודע כי אינו עומד בייעודו, גורם לרעשים ורועד בעת השימוש.
באוגוסט 2018 הושבתה השאיבה מעיין סלוקיה עקב זיהומים, והחברה קיבלה אישור לחצי שנה להשתמש בקידוח יבשתי של חברת המים "מקורות", ובהמשך לבצע קידוח שני מול חברת "מקורות" שישמש אותה בקביעות.
בעלות והפצה
בשנים הראשונות עברה החברה בין מספר בעלים, עד שבשנת 1987 עברה החברה לבעלות תשלובת קריסטל-תבורי.
עד שנת 2000 היה למי עדן הסכם ההפצה עם החברה המרכזית לייצור משקאות קלים (יצרני קוקה-קולה בישראל) והיא הגיעה לנתח שוק של יותר מ-40%, אז עברה קוקה-קולה לעבוד עם המתחרה העיקרית - נביעות, ואילו מי עדן עברה לעבוד עם יפאורה-תבורי. בקשה לאישור רכישת חלק ממי עדן בידי יפאורה-תבורי נדחתה על ידי הממונה על ההגבלים העסקיים.
חברת מעיינות עדן בע"מ נסחרה בבורסה לניירות ערך בתל אביב. ההנהלה הראשית של החברה שכנה בשווייץ. עד אוקטובר 2013 בעל השליטה המרכזי בחברה היה רוני נפתלי, ששימש גם כיושב ראש הדירקטוריון.
ביוני 2013 נמכרה פעילות החברה בישראל לקרן רון קפיטל - Rhône Group. מ-2016 שייך המותג "מי עדן" לתאגיד COTT, שבשנת 2020 שינה את שמו ל-Primo Water. מנכ"ל קבוצת מי עדן בישראל הוא אלון אלפרוביץ ולחברה כ-800 עובדים וכ-130,000 לקוחות בשיווק ישיר.
יחסי אוסטרליה–ברוניי
יחסי אוסטרליה–ברוניי הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הקהילייה של אוסטרליה לבין סולטנות נגארה ברוניי דארוסלאם.
סקירה כללית
היחסים שבין אוסטרליה לברוניי הם יחסים ידידותיים מאוד. היחסים שבין המדינות מתמקדים במגוון תחומים כגון הגנה, ביטחון, חינוך וסחר.
אוסטרליה כוננה יחסים דיפלומטיים עם ברוניי ברגע שזו קיבלה את עצמאותה המלאה מהממלכה המאוחדת בשנת 1984. הקשרים ההיסטוריים בין אוסטרליה לברוניי החלו בשנת 1945 כאשר ב-10 במאי, נפתחה מתקפה משולבת של אוסטרליה, ארצות הברית, הולנד והממלכה המאוחדת על האי לבואן שליד ברוניי ונמצא בשליטה יפנית ועל חופי המדינה שבצפון בורנאו, גם היא בשליטת יפן. שבוע לאחר מכן תקפו האוסטרלים את העיירה וסטון השוכנת בצפון מזרח מפרץ ברוניי.
ברוניי נהנית מהכשרה צבאית אוסטרלית ושתי המדינות מקיימות אימונים צבאיים משותפים.
אירועי ואדי סאליב
אירועי ואדי סאליב היו סדרת הפגנות רחוב ומהומות שאירעו בשנת 1959 בשכונת ואדי סאליב בחיפה. האירועים היו מרד חברתי נגד קיפוח ואפליה על רקע עדתי, ונגד הממסד של מפא"י ששלט במדינה באותם ימים.
רקע
מיד לאחר המלחמה הופקעו הבתים הנטושים והממשלה יישבה בהם בעיקר עולים, מרביתם יוצאי צפון-אפריקה.
פרוץ המהומות
ב-8 ביולי 1959 הוזמנה המשטרה על ידי הבעלים של בית הקפה "רוזליו" בוואדי על מנת לרסן אדם תושב השכונה הסבל עקיבא יעקב אלקריף שהשתתף בתגרה שנערכה במקום. במהלך התקרית נורה אלקריף ברגליו. בעקבות הירי נאספו תושבים ופרץ עימות אלים בינם ובין השוטרים. מפקד תחנת המשטרה המקומית שהגיע למקום הרגיע את הרוחות והאירוע הסתיים.
תגובת הממשלה
שר העבודה מרדכי נמיר האשים את מנחם בגין בליבוי המהומות:.
שר הפיתוח מרדכי בנטוב תמך בפתרון המצב על ידי פעולה משטרתית תקיפה:. שר המשטרה בכור שטרית תיאר את המפגינים כ"אנשים בעלי מוסריות ירודה, הידועים כמעורבים בפשעים וזנות וגם אנשים סתם מהקהל" וחשש מהשפעת המהומות על ערביי ישראל:.
השר משה כרמל היה היחיד שראה במחאה ביטוי למצוקה אמיתית. בעקבות המחאה, הממשלה החליטה על הקמת ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט משה עציוני כדי לבדוק אם המוחים הופעלו על ידי גורמים חיצוניים, את תפקוד המשטרה ואת הסיבות למחאה.
ועדת עציוני
הוועדה הוקמה ב-19 ביולי 1959 על פי פקודת ועדות החקירה (שקדמה לחוק ועדות החקירה שהוחל משנת 1968) וחבריה היו:
העדים
בפני הוועדה הופיע צעיר בשם דוד בן הרוש, שסיפר את סיפור האפליה ממנה סבל, לטענתו. דבריו עוררו הזדהות ותמיכה, ובן הרוש הפך לדמות הייצוגית של שכונת ואדי סאליב. בבחירות לכנסת בשנת 1959 התמודד בן הרוש ברשימה של יוצאי מרוקו, אך לא עבר את אחוז החסימה. מצע התנועה, שנוסח בידי בן הרוש בשבתו בכלא, כלל בעיקר דרישות חברתיות לשיפור מצבם של העולים:
בנוסף, כלל המצע גם "בחירת רב ראשי ("ראשון לציון") אחד לישראל ללא כל קשר עדתי" וקריאה לביטול הממשל הצבאי על הערבים בישראל.
עד נוסף ממשתתפי המחאה, משה גבאי, סיפר לחברי הוועדה על גזענות שהופנתה כלפיו מאז עלייתו ממרוקו: "גם בבית הספר לא קראו לי בשמי הנכון, קראו לי מרוקו וזה העיק על לבי". בנוסף, סיפר על אפליית מזרחים בלשכת העבודה:.
התנהגות המשטרה
הוועדה מצאה כי התנהגות המשטרה הייתה "מאופקת, זהירה מאוד וללא שימוש באמצעים תקיפים" וכי "הדריכם רצון עז להימנע מכל מעשה נחפז", הדו"ח משבח את קציני המשטרה על ש"שוו נגד עיניהם שיקולים של חינוך אזרחי".
"יד מכוונת" בהתפרעויות
על פי דו"ח הוועדה התחילו האירועים בערב ה 8.7.59 כהתפרצות ספונטנית מתוך הזדהות תושבים עם יעקב אלקריף. באירועי יום המחרת מצאה הוועדה יד מכוונת של "ליכוד עולי צפון אפריקה". ההכוונה התבטאה בהוראה לסגירת חנויות ואי יציאה לעבודה ובארגון התהלוכה. הוועדה לא מצאה הוכחות ל"יד מכוונת" באירועים האלימים החל משעות הצהרים ואחר הצהרים של אותו יום או לטענה ש"ליכוד עולי צפון אפריקה" פרסם כרוז הסתה.
גורמי ההתפרעות
הוועדה מצאה כי בקרב עולי צפון אפריקה שוררת תחושת קיפוח ואף אפליה מכוונת שגרמו להתפרצות: "חומרי הבערה" שמצאה הוועדה היו:
אחריות הרשויות
על פי דו"ח הוועדה אין בסיס אובייקטיבי לתחושות האפליה והקיפוח של יוצאי צפון אפריקה: בעיותיה של העדה נובעות, על פי הדו"ח, מעקירתה של הקהילה מדפוסי חיים מושרשים. "מתוך תבניות מוצקות של מנהגים, הווי והשקפת עולם אל מערכת חברתית ומנטלית שונה לחלוטין". עם זאת הוועדה הצביעה על מספרם המועט של התלמידים מעדות המזרח בלימודים על יסודיים ובמוסדות להשכלה גבוהה אך ציינה כי אין האשם ברשויות המדינה אלא בתנאים האובייקטיביים.
מסקנות
נהוג להניח כי תגובת התושבים נבעה ממצוקה סוציו-אקונומית ממנה סבלו. מצביעים על פערים שהלכו וגדלו ברמת ההכנסות בין המזרחים והאשכנזים, על אבטלה בקרב המזרחים ועל ניכור גדל והולך בין דור העולים, החש מוזנח ומקופח, ובין הוותיקים, אנשי מפא"י, שהיו ברובם ממוצא אשכנזי. אירועי ואדי סאליב העלו לראשונה את עוצמת הבעיה העדתית על סדר היום של מדינת ישראל, כאשר התברר כי רבים מעולי ארצות האסלאם חשו אפליה על רקע עדתי.
יעקב (עקיבא) אלקריף, או "דדון" כפי שכונה בשכונה, נותר משותק מהירי ושהה חודשים רבים בבית־החולים אסף הרופא מכיוון שלא היו לו קרובי משפחה בארץ. המשטרה לא ראתה לנכון לפצות את דדון על האירוע, מלבד הענקת כיסא גלגלים. ראש העיר אבא חושי הבטיח לשלוח לאלקריף עזרה סוציאלית, אך זאת לא נשלחה.
הממשלה הגיבה בניסיון לטפל בבעיות שחשפו המהומות, בטיפול נקודתי. השכונה פונתה מתושביה, הבתים הישנים נהרסו והתושבים קיבלו דיור חלופי, טוב יותר. כן הוגדלו תקציבי פינוי המעברות. הוגשו הצעות חוק לסיוע למשפחות מרובות ילדים, ולטיפול בחיילים משוחררים, בספטמבר 1959 הונהגו לראשונה קצבאות ילדים ששולמו למשפחות בעלות ארבעה ילדים ומעלה. על אף שמפלגות רבות, בהן מפלגות עדתיות ומפלגות אופוזיציה, ניסו לנצל את האירועים במערכת הבחירות, על מנת לנגח את מפא"י, זכתה המפלגה בבחירות שנערכו מספר חודשים לאחר האירועים לניצחון הגדול בתולדותיה. המחאה המזרחית המשיכה לרחוש מתחת לפני השטח, עד שהתפרצה שוב בתנועות המחאה של שנות ה-70 עם ייסודה של תנועת הפנתרים השחורים, ובמהפך הפוליטי של 1977. בזיכרון הקולקטיבי הישראלי נותרו אירועי ואדי סאליב כסמל לתגובת המזרחים לתחושות הקיפוח שלהם.
ב-1979 ביים עמוס גיתאי סרט תיעודי בשם "מאורעות ואדי סאליב" בו התראיינו בני אדם שהשתתפו במאורעות או היו עדים להם. ב-1986 צילם גיתאי את סרטו העלילתי הראשון "אסתר" בחורבות ואדי סאליב.
אינהלציה
אִינְהָלַצְיָה (על פי האקדמיה ללשון העברית: הַשְׁאָפָה) היא טיפול רפואי תרופתי או פרא רפואי הניתן על ידי החדרת תרופה במצב גזי דרך הפה.
השימוש באינהלציה מתבצע כאשר רוצים שהתרופה תגיע ישירות לריאות ללא השפעות כלל מערכתיות, לרוב באינהלציה מטופלים בעיקר חולים במחלות בדרכי הנשימה, כמו סטרידור אסתמה או סיסטיק פיברוזיס.
תרופות נפוצות שניתנות באמצעות אינהלציה הן: ונטולין, אירובנט, סטרואידים ואנטיביוטיקות שונות.
אינהלציה יכולה להתבצע באמצעות מכשיר הדוחף אוויר, חמצן, באמצעות שאיפת אבקה או על ידי מכשיר אשר אוגר את התרופה בתוך מכל סגור ומאפשר למטופל לנשום את התרופה ללא בזבוז.
גדי ענבר
גדי ענבר (נולד ב-12 בנובמבר 1949) הוא מחזאי, במאי ורעיונאי ישראלי.
ביוגרפיה
ענבר נולד לשרה ויוסף (שכיהן במשך שנים כיו"ר הוועד האולימפי הישראלי, וכמזכיר מרכז הפועל). גדל והתחנך בקיבוץ גבעת חיים איחוד. סיים את שירותו הצבאי כקצין מודיעין בחטיבה בחיל השריון. ב-1979 סיים לימודי משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים וב-1983 לימודי בימוי באקדמיה האמריקאית לאמנויות הבמה בניו יורק.
בזמן שהותו בניו יורק, בשנים 1980–1984, כיהן כשליח ארגון הסטודנטים הישראלי, בתפקיד מנהל משרד הנסיעות של איסתא. במקביל, הקים בניו יורק את "תיאטרון יאיר" (על שם אחיו שנהרג במלחמת יום הכיפורים), שהעלה הפקות בנושאים ישראליים ויהודיים.
במסגרת עבודתו בענף הפרסום, כיהן כקופירייטר בכיר, ובהמשך גם כמנהל קריאטיבי במשרדי פרסום גדולים, ובהם: "טמיר כהן", "דחף", "צרפתי שטרנשוס", "ורשבסקי פרייליך דובר". כמו כן היה מנהל קריאטיבי במספר מערכות בחירות לכנסת.
ביים להקות צבאיות, כתב וביים לתוכניות טלוויזיה (כ"זהו זה!"), ושימש במאי ומורה לדרמה בבתי הספר למשחק. המחזה "Mike - Laisse Nous T'aimer" פרי עטו הועלה בספטמבר 2010 בתיאטרון ה"Comédia" שבפריז, למשך כחצי שנה, והיה מועמד לפרס מולייר הצרפתי לשנת זו, בקטגוריית המחזמר הטוב ביותר.
בשנים האחרונות מחלק את זמנו בין תל אביב ללוס אנג'לס, שם הוא משמש, לצד עבודתו כמחזאי, גם מורה לדרמה ומרכז סדנאות משחק. הוא חי עם בן זוגו עמיר פלג.
פילוסופיה מעשית
פילוסופיה מעשית (נקראת גם פילוסופיה יישומית או פילוסופיה שימושית) היא ענף בפילוסופיה המבקש לשלב שיטות וידע פילוסופי לחיי יום יום, ולהפוך את הפילוסופיה לנגישה עבור ציבור שאינו בעל רקע פילוסופי בהכרח.
ייעוץ פילוסופי, פרקטיקה שהתפתחה החל משנות השמונים של המאה ה-20, הוא ענף או תת-תחום בתוך התפיסה הכוללת של הפילוסופיה המעשית.
היסטוריה
קווי התיחום בין פילוסופיה לבין פילוסופיה מעשית לא היו ברורים כלל לפילוסופים בעולם העתיק ואף לא לפילוסופים שפעלו בראשית העת החדשה. פילוסופים כמו אפלטון, אריסטו, תומאס אקווינס, מקיאוולי ורבים אחרים עסקו בייעוץ (בלי לקרוא לו "ייעוץ פילוסופי"). סוקרטס אף לחם בנטייה של מלומדי זמנו להתהדר בז'רגון מעורפל וחתר להפוך את הידע לנחלת הכלל.
בעת החדשה, ככל שהצטבר הידע הפילוסופי והפך לנחלתם של מלומדים ושל אקדמאים הלכה הפילוסופיה והתנתקה מתודעתו של הציבור הרחב. הפילוסופים לימדו באוניברסיטאות, פרסמו והתפלמסו עם עמיתיהם, תוך שתהליך זה עצמו מעצים באופן אקספוננציאלי את הצטברות הטקסטים ומקורות ההשראה הפילוסופיים ובה בעת מרחיק באופן בלתי נמנע את הידע הזה מרפרטואר הידע האפשרי של האדם המשכיל.
הר כפתור
בגאומורפולוגיה הר כפתור (באנגלית: Butte) הוא גבעה מבודדת שמדרונותיה תלולים, ולעיתים קרובות אנכיים, שפסגתה קטנה ושטוחה יחסית. הרי כפתור הם תצורות נוף קטנות יותר מהרי שולחן או רמות. במערב ארצות הברית, כולל בדרום-מערב ארצות הברית מכונה תצורת נוף זו ביוט (butte), מילה שמקורה בצרפתית שפירושה "הר קטן", כשהר שולחן, תצורת הנוף הגדולה יותר, מכונה "מסה" (mesa, שולחן בספרדית). בשל הצורות הייחודיות שלהם, הרי כפתור הם לעיתים קרובות ציוני דרך במישורים ובאזורים הרריים. בהבחנה בין הר כפתור להר שולחן, משתמשים הגאוגרפים בכלל אצבע. רוחב הפסגה של הר שולחן גדול יותר מגובהו, ואילו רוחב פסגת הר כפתור קטן מגובהו.
פילוסופיה מעשית
היסטוריה
הפילוסופיה המעשית היא תגובת נגד להדרתה של ההגות הפילוסופית מחיי המעשה. הפילוסופיה המעשית מבקשת להחזיר את הפילוסופיה אל הציבור הרחב ולחדש את הרלוונטיות שלה לחיי יום יום. ברוח זו כותב ג'ון לוק בספר הראשון של "מסה על שכל האדם" כי תכליתה העיקרית של הפילוסופיה היא לעקור עשבים שוטים מן התודעה. הפילוסופיה האנליטית (שראשיתה בפילוסוף הגרמני בן המאה ה-19 גוטלוב פרגה ושיאה במאה העשרים בפילוסוף הגרמני-בריטי ויטגנשטיין) חותרת כל כולה להפיכת הפילוסופיה לממוקדת, חדה, בהירה, נטולת "פוזות" ומסיכות כלומר להתנערות מדימוי הפילוסופים כ"מנותקים", "מרחפים", "מעורפלים".
ייחודה של הפילוסופיה המעשית
מגמת החיבור בין הפילוסופיה לחיי המעשה איננה חדשה ואינה ייחודית לפילוסופיה המעשית. לא רק האקזיסטנציאליזם והמרקסיזם עושים זאת, אלא כאמור אף הזרם האנליטי מבקש, בחלקים רבים שלו, לחקור תבניות שיח שגורות באופן פילוסופי. תרומת הפילוסופיה המעשית כזרם חוץ אקדמי היא בכך שהיא מביאה את הפילוסופיה עצמה ואת קווי הציר העיקריים שהעסיקו אותה- אל עולמם של אנשי המעשה. מטרת הפילוסופיה המעשית להפוך את מקורות הידיעה, שאלות באונטולוגיה, דילמות באתיקה וכיוצא בזה לסוגיות חיות, רלוונטיות ואקטואליות בעולמות פרקטיים.
הר כפתור
הרי כפתור בולטים
הרי הכפתור המכונים "וסט מיטן ביוט" ו"איסט מיטן ביוט" (West and East Mitten Buttes, הרי כפתור הכפפה המערבי והמזרחי) בעמק מונומנט באריזונה הם שניים בין הרי הכפתור המיוחדים והידועים. עמק מונומנט והרי הכפפות שימשו רקע לסצנות לסרטי מערבונים, כולל שבעה סרטים שבוימו על ידי ג'ון פורד. מגדל השטן בצפון-מזרח ויומינג הוא הר כפתור לקוליתי הבנוי מסלע יסוד ולא מאבן חול, אבן גיר או סלעי משקע אחרים.
פילוסופיה מעשית
ייחודה של הפילוסופיה המעשית
מאפיין מרכזי נוסף של הפילוסופיה מראשית ימיה הוא האומץ לאתגר את המקובל והמובן מאליו. חברות אנושיות נוטות לאמץ פרדיגמות באופן נוקשה ולפעול בתוך אופנות (גם אינטלקטואליות). בעת החדשה היו אלה אלכסיס דה טוקוויל בספרו "הדמוקרטיה באמריקה" וג'ון סטיוארט מיל שהצביעו על דורסנותה של דעת הקהל ועל העובדה שעוצמה זו (של דעת הקהל) חזקה לעיתים קרובות יותר מן החוקים הכתובים. לפי מיל "הצרה היותר גדולה של זמננו היא שכל כך מעט אנשים מעזים עכשיו להיות מוזרים".
הר כפתור
היווצרות
הרי כפתור נוצרים בתהליכי בליה וסחיפה כאשר סלע חיפוי קשה שוכב על שכבה של סלע עמיד פחות שבסופו של דבר נסחף. הסלע הקשה יותר על פסגת הר הכפתור עמיד בפני סחיפה. סלע החיפוי מספק הגנה לסלע העמיד פחות שמתחתיו משחיקה של הרוח שהותיר אותו זקוף בדד. ככל שהפסגה נסחפת על ידי סחיפה ובליה, החומר העודף הנופל מוסיף לדרדרת שסביב הבסיס. בקנה מידה קטן בהרבה יוצר תהליך זה את העמודונים (Hoodoo) שפרסמו את הפארק הלאומי ברייס קניון.
פילוסופיה מעשית
ייחודה של הפילוסופיה המעשית
הפילוסופיה המעשית חותרת לטעת גם אומץ לצאת נגד הזרם וגם מוכנות להציע חלופות קיומיות לאופנות החברתיות המושרשות. בימינו יש פילוסופים מעשיים החותרים, למשל, לאתגר את המכוונות המתמדת של ארגונים ומוסדות ל"מבחן התוצאה", נורמה שחלחלה מן העולם העסקי לכל רכיבי החברה.
דרכי פעולה בפילוסופיה מעשית
שלושה צירים מרכזיים מקובלים לשילוב פילוסופיה בחיי המעשה:
הציר האנליטי
הפילוסופיה יכולה באופן יעיל ומקיף יותר מדיסציפלינות אחרות לזהות כשלים לוגיים כמו סתירה, מעגליות, הנחת המבוקש וכיוצא בזה וכן לשקף את משמעותה של השפה הנוהגת בשיח של פרט, ארגון או קהילה. חקר השפה, חקר הז'רגון ואף עיון ביקורתי בעצם היווצרותם של ז'רגונים מקצועיים הוא אחת התרומות החשובות של הפילוסופיה המעשית לחקר הפרקטיקה.
אתיקה
לציר זה שתי תת-משמעויות חשובות. האחד, אתיקה במובן של תורת מוסר, קביעת תכליות ראויות ובחינה של מכלול ההשתמעויות של פרקטיקות נוהגות. השני, אתיקה במובן של אורח חיים, רוטינה, הרגלים וכיוצא בזה שנועדו לבסס את הטענה האריסטוטלית שהטוב מצוי בתכונות האופי ושתכונות אופי אלו ניתנות לפיתוח ולשינוי תוך תרגול מתמיד.
כולכית מצויה
שלבי החיים
הכולכית היא חרק בעל גלגול מלא הכולל ארבע דרגות: ביצה, זחל, גולם ובוגר. שלושת השלבים הראשונים הם מימיים ונמשכים 5-14 ימים, תלוי במין ובטמפרטורת הסביבה. הנקבות חיות עד חודש (או יותר מכך בשבי), אך ברוב המקרים לא חיות למעלה משבוע-שבועיים בטבע.
ביצה
הנקבה מטילה ביצים בצורת רפסודות עד 300 ביצים בכל הטלה, הביצים צפות על פני המים. בתי גידול מתאימים להנחת ביצים הם גופים קטנים של מים עומדים: שלוליות, בריכות, תעלות וכו'. הביצה בוקעת תוך מספר ימים במזג אוויר חם.
זחל
זחלי הכולכית מותאמים לחיים במים. ראש הזחל מפותח היטב, בצדי הפה קבועות מברשות גדולות בעזרתן הוא גורף יצורים ומסנן את חלקיקי המזון. שלושת פרקי החזה מאוחים לחטיבה אחת. הבטן מוארכת ובקצה פתחי נשימה, בעזרתם הזחלים נושמים אוויר אטמוספירי. פתחי הנשימה של יתושי הכולכית נמצאים בקצה של צינור ארוך (סיפון), כך שבעת הנשימה הם תלויים במלוכסן מתחת לפני המים.
גולם
לגולם שתי חטיבות גוף ראש-חזה ובטן, מהחטיבה הראשונה יוצאות שתי חצוצרות נשימה באמצעותן נושם הגולם אוויר חופשי. הגולם חופשי ומסוגל לנוע ונמלט בשעת סכנה כמו הזחל כלפי מטה, אולם אינו ניזון. התפתחות הגולם נמשכת בעונת הקיץ 1-3 ימים. שלב המעבר מהגולם לבוגר מכונה שלב הגיחה, והוא מהווה את המעבר מחיים במים לחיים "על היבשה". בשלב זה היתושים פגיעים מאוד - עליהם להתרחק מהמים, למצוא מקום מנוחה קרוב (בדרך כלל צמחים הנמצאים בקרבת המים), ולחכות במצב מנוחה עד לפרישת הכנפיים ולהתקשותן המלאה.
מחלות
הכולכית מעבירה מחלות כמו קדחת הנילוס המערבי, וקדחת וירוס הזיקה.
משה פיינשטיין
הרב משה פיינשטיין (ז' באדר ה'תרנ"ה, 3 במרץ 1895 – י"ג באדר ב' ה'תשמ"ו, 23 במרץ 1986) היה מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, יושב ראש מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית וראש מתיבתא תפארת ירושלים בניו יורק. מחבר השו"ת "אגרות משה" וסדרת השיעורים "דברות משה" על הש"ס.
ביוגרפיה
משה פיינשטיין נולד בעיירה אוזדה שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לרב דוד - רבה של קהילת החסידים בעיירה, מצאצאי הגר"א, ופייא גיטל, שהייתה בת הרב יצחק יחיאל דוידוביץ אב בית דין קרליץ, מצאצאי השל"ה. נולד ביום הולדתו ופטירתו, של משה רבנו - ז' באדר, ונקרא על-שמו.
מסופר שבגיל 10 היה בקיא במסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא. בגיל 12 עבר עם הוריו להתגורר בעיר סטארובין (אז רוסיה כיום בלארוס), ועוד בטרם מלאו לו 13 שנים נשלח ללמוד בישיבת "עץ החיים" אצל הרב איסר זלמן מלצר. לאחר מכן נשלח עם כמה מחבריו לייסד את "ישיבת קוברין" בעיר שקלוב שבראשה עמד הרב פסח פרוסקין, שאותו ראה כרבו המובהק, ובשנת ה'תרע"א עבר עם תלמידי הישיבה לעיר אמציסלב (מסטיסלב). נסמך לרבנות על ידי אביו והרב פרוסקין. לאחר פטירת אביו, התמנה לרב של עיירת הולדתו אוזדה. בשנת תרפ"א התמנה לרב ואב בית הדין של העיר לובן.
בשנת תרפ"ב נישא לשימא קוסטנוביץ, בתו של יעקב משה קסטונוביץ, ראש הקהילה המקומית (נפטרה בחשוון ה'תשנ"ד, 1993).
בחודש שבט תרצ"ז עזב את ברית המועצות והיגר לארצות הברית, שם היה ראש ישיבת "תפארת ירושלים" בניו יורק במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו כיהן כנשיא אגודת הרבנים של ארצות הברית וקנדה, וכנשיא ארגון עזרת תורה. קיבל אליו פניות בענייני הלכה מרבנים בעולם. רבים ראו בו גדול הדור. עם זאת, חלק מפסקיו עוררו התנגדות חריפה בקרב החוגים הקנאיים שהובלו על ידי חסידות סאטמאר, בייחוד היתריו בעניין הפריה מלאכותית ומחיצה שאיננה מסתירה את הנשים בבית-הכנסת.
הרב פיינשטיין נפטר בניו-יורק ביום ראשון בלילה, אור לי"ג באדר ב' ה'תשמ"ו, 23 במרץ 1986, לאחר מחלה קשה. הלווייתו התקיימה בניו יורק ובירושלים. הלווייתו בניו יורק התקיימה למחרת ביום שני, צום תענית אסתר, בהשתתפות עשרות אלפי אנשים. הלווייתו בישראל התעכבה ביממה עקב בעיה טכנית במטוס שנשא את ארונו, והיא התקיימה בירושלים ביום רביעי, ט"ו באדר ב', יום שושן פורים, בהשתתפות כ-200–250 אלף אנשים. הוא נקבר בהר המנוחות בחלקת הרבנים. על שמו נקראו רחובות "אגרות משה" בשכונת רמת שלמה בירושלים ובביתר עילית.
משנתו
הרב פיינשטיין היה מוכר כפוסק החרדי הבולט והמשפיע ביותר בארצות הברית. אלפי תשובותיו בהלכה הופצו בעולם היהודי כולו ורוכזו בסדרת הספרים אגרות משה. בין היתר הוא דן בתשובותיו בבעיות טכנולוגיות מודרניות, רפואה והלכה, ואף בעיקרי היהדות.
בפסיקות רבות נחשב למקל:
אגרות משה
חיבורו המפורסם ביותר הוא שו"ת אגרות משה המכיל מכתבי תשובות הלכתיות שמהוות אבן דרך בפסיקה הלכתית, ובהתייחסות ההלכתית לבעיות החדשות. שבעה כרכים מסדרה זו הדפיס בחייו. הכרך השמיני והתשיעי יצאו לאור לאחר פטירתו, על ידי חתנו, הרב משה דוד טנדלר, וחתנו של הרב טנדלר, הרב שבתי רפפורט. יש שטענו כי כרכים אלו כוללים דברים שלא רצה להדפיס והיו בגדר הוראת שעה. כרך נוסף הקרוי "יד משה" מכיל מפתחות לכל סדרת השו"ת.
ספרים אחרים
גולת הכותרת של יצירתו הלמדנית היא סדרת "דברות משה". הסדרה כוללת את שיעוריו במתיבתא תפארת ירושלים וחידושיו על מסכתות התלמוד הבאות – בבא קמא (חלק א, תש"ז ; חלק ב, תשי"ג ; ובמהדורה אחת בתשל"ג), בבא מציעא (חלק א, תשכ"ו; חלק ב, תשל"ה), בבא בתרא (חלקים א ו-ב, תשכ"ח) [שלוש המסכתות נדפסו יחדיו שוב בתשמ"ד ], שבת (חלק א, תשל"א; חלק ב, תשל"ו), קידושין (חלק א, תשל"ט), יבמות (תשל"ט), גיטין (חלק א, תשמ"ב), חולין (חלק א, תשמ"ג) , נדרים וכתובות ופסחים (שני כרכים נפרדים, תשמ"ד) , יומא (תשס"ח), סנהדרין (תשע"ג), ביצה (תשע"ד), שבועות ועבודה זרה (תשע"ה), נדה וסדר טהרות (חלקים א ו-ב, תשע"ו). בשנת תשנ"ז נדפסו שוב כרכי הסדרה שיצאו לאור עד אותה שנה. תחילה נדפסה הסדרה תחת עריכתו בניו יורק ולאחר פטירתו בעריכת ילדיו ונכדיו, והחל משנת תשע"ג בירושלים.
לאחר פטירתו, בשנת תשמ"ח, יצא לאור בידי נכדיו הרב מרדכי טנדלר, בנו של הרב משה דוד טנדלר, והרב שבתי רפפורט, ספר בשם "דרש משה" בענייני דרוש ואגדה, בהוצאת הרב שבתי פרנקל. דברי מוסר וחידושים שלו על התורה והמועדים יצאו בסדרה "קול רם", שלושה כרכים, ניו יורק תש"ל-תשל"ט. ובמהדורה מחודשת עם הוספות יצאו ארבעה כרכים ליקווד תשע"ט-תשפ"א. לאחר פטירתו נדפסו על ידי נכדו הרב מרדכי טנדלר סדרת הספרים "מסורת משה", ובה ליקוט מגוון ורב ממדים של פסקי הלכה והנהגה ששמעו הוא ואחרים מפי סבו. הרב שלום מאיר ולך הוציא הגדה של פסח בשם "ויגד משה", ובה ליקוט מדברי תורתו על הגדה של פסח. בנוסף, יצא ספר בשם "שו"ת יד משה" על ידי ישראל תנחום דרדק, תשובות ופסקי הלכה של הרב פיינשטיין לאביו הרב יעקב דרדק. כמו כן, נדפסו שנים כרכים בסדרת "דרכי משה" לקט מתורתו והנהגותיו לפי סדר פרשיות התורה, בעריכת הרב שכנא מנדל שיינר (ניו יורק תש"פ).
מוות בעזה
אנושיות
הסרט מגולל את קורותיהם של אנשים החיים את הסכסוך יום-יום, וכיצד הדבר משפיע על חייהם. בעיקר, הסרט עוסק בשבעה ילדי-סכסוך ובני משפחותיהם. לאחר סצנת פתיחה עזה וציורית שבה ישראל מממנת את פיצוץ מכוניתו של אזרח פלסטיני הנחשד על-ידה בתכנון פיגוע התאבדות, עד מעיר שזהו הדור הבא של האנשים באזור שיקבע האם ישררו בו מלחמה או שלום.
הסרט עוקב אחר הילדים בנדבכים שונים של חייהם: הוא מלווה אותם לבית הספר וללימודיהם בו, בזמן שהם מבלים בחיק משפחתם; בעת משחקיהם עם לוחמי ההתנגדות וסיועם להם, בהכנתם מטעני-נפץ תוצרת-בית ובשימושם נגד חיילים ואזרחים ישראלים, ובאבלם הלאומי והאישי עקב מותם של חבריהם ובני משפחתם.
מות-קדושים
לזמן מה הסרט מתמקד במות-קדושים (אסתשהאד) ובעמדות האנשים ברפיח על מוות למען פלסטין והאסלאם. הוא מגולל בקצרה את סיפורו של נער רך בשנים שנורה למוות על ידי כוחות צה"ל שעה שתקף אותם, בדומה לגיבורי הסרט, אחמד ומוחמד, כמו גם נערים רבים אחרים ששמם לא נודע. הסרט עוקב אחר הנער בעודו מובא למרכז הרפואי, בעת הטיפול הראשוני בו, ועד למותו ולתגובה הכללית על כך, לתהלוכת הלוויה ולקבורה ולבסוף לחגיגות עקב הצלחתו להיות לשהיד.
מותו של ג'יימס מילר
בעודו מצלם את הסרט, נהרג הבמאי-מפיק ג'יימס מילר מיריות כוחות צה"ל. מותו של מילר אירע לאחר שהוא ואנשי צוותו ניסו לגשת לנגמ"חון ישראלי בחשכת ליל, בעודם מעידים על נייטרליותם כעיתונאים באמצעים קוליים וחזותיים, בהם חבישת קסדות, אפודים עליהם נכתב "TV", ניפוף בדגל לבן והליכה בקצב איטי בשטח הפתוח. בתחילה נורתה יריית אזהרה על ידי כוחות הצבא הישראלי, ואנשי הצוות חזרו על הדגשת נייטרליותם בכך שצעקו "אנחנו עיתונאים בריטים". שניות לאחר מכן, ירייה נוספת נורתה וג'יימר מילר נפגע בצווארו, ונהרג באופן מיידי. דבר זה התרחש בעת שהצוות צילם פעילות צבאית מאחד מבתי הילדים ברפיח, בדרום רצועת עזה. לעומת זאת נטען כי מילר התרשל הן מבחינה מקצועית והן מבחינה מוסרית בזה שלא פעל לפי הנהלים משום שסיכן עצמו לשווא במקום להישאר בבית ממנו יצא שניות לפני שנורה למרות ידיעתו שכוח צה"ל בחוץ בכוננות.
השלמת הסרט התיעודי
ג'יימס מילר וצוותו התכוונו במקור לתאר את הסכסוך מנקודת מבטם של ילדים ישראלים, אך ג'יימס נהרג בטרם היה סיפק בידו להשלים את חלקו הישראלי של הסרט. מותו תפס חלק גדול מהסרט, עם הסבר על ידי הקריינית, סאירה שאה, בתחילת הסרט, והסיפור המלא ותגובות להריגתו בתום הסרט. בסוף הסרט מסופר כי הלוחמים הפלסטיניים הכינו כרזות בהן הוצג מילר כשהיד, ומוצגת הסתייגות לכך מטעם צוות הסרט.
ברית בין הבתרים
ברית זו לבשה צורה מעשית על ידי ציוויו של האל לאברהם לקחת כמה בהמות ועופות ולבתרן. במהלך ההתגלות שבאה בעקבות זאת, עבר לפיד אש בין בתרי הבהמות, ומכאן שמה של הברית. תוכנה של הברית הוא הבטחת ארץ ישראל לזרעו של אברהם, הראשונה מתוך סדרת הבטחות לאבות.
בריתות דומות עם חיות מבותרות ידועות מהמזרח הקדום, כגון ממרי.
מהלכה של הברית
הברית מתוארת ב. לאחר שהבטיח אלוהים לאברהם (אז אברם) זרע ככוכבי השמים לרוב, הבטחה שעליה נאמר "והאמין בה'", מבטיח לו האל גם את הארץ. ואולם אברם מקשה - "במה אדע כי אירשנה", ובתגובה באה הברית:
גבול ארץ ישראל
ברית בין הבתרים מהווה הבסיס העיקרי לגבולות ארץ ישראל (כמקביל לגבולות משה בפרשת מסעי וגבולי יחזקאל), גבולות הללו מיוחדים בכך שהם כוללים גם ארץ הקיני הקניזי והקדמוני עד נהר פרת.
תיאור הגבול
על פי הברית רשום כי: ".. לזרעך נתתי את הארץ הזאת מנהר מצרים עד הנהר הגדול נהר פרת". על פי רוב הדעות, נהר מצרים תוחם את הגבול בקרן הדרומית מערבית והוא בעצם מתייחס לזרוע המזרחית ביותר של הנילוס, ששימשה גבול עם מצרים והתייבשה בשלהי העת העתיקה. נהר פרת על פי רוב, תוחם את הגבול בקרן הצפונית מזרחית, ונחשב כנהר הגדול והידוע ביותר בארץ על פי התנ"ך.
מכיוון שהגבולות הגאוגרפיים אינם תוחמים לגמרי את ארץ ישראל, בברית רשומים גם העמים שגרים בין הגבולות, ששטחם גם הוא שייך לאברהם על פי הברית, ובכך נתחמת כל ארץ ישראל. ואלו העמים: "את הקיני ואת הקנזי ואת הקדמוני: ואת החתי ואת הפרזי ואת הרפאים: ואת האמרי ואת הכנעני ואת הגרגשי ואת היבוסי".
הבהמות וביתורן
בפרשנות המסורתית אין תמימות דעים ביחס לפירוש המילה "משולשת" (ובהתאמה: "משולש") המופיעה ביחס לעגלה, לעז ולאיל: יש שפירשו שהכוונה לשלוש בהמות, יש שפירשו שהכוונה לבהמות בנות שלוש שנים, או לבהמות מפוטמות כהלכה. לדעת רובם של הפרשנים ה"תור" המוזכר הוא תור, אך בפרקי דרבי אליעזר מפורש התור כשור (בדומה לארמית – "תורא").
יש האומרים גם כי משמעות מעשה זה היא הצהרה שכך ייעשה לעובר על הברית. כריתת הבהמות, כמו פרטים רבים אחרים בטקס, תואמים את הידוע לנו על בריתות שנכרתו בין מלכים ושליטים במסופוטמיה בחציו הראשון של האלף השני לפני הספירה.
אין זו ברית בין הבתרים היחידה במקרא. בירמיה מספר הכתוב כי בימי המצור הבבלי על ירושלים ערב החורבן, ניאותו יושבי העיר לקיים את מצוות שילוח עבדים (שמות כא, ב) שלא קיימוה עד אז. אך משהוסר המצור, חזרו בהם וכבשו להם את העבדים ששחררו קודם תוך ברית התחייבות חגיגית במקדש. אז בא הנביא והוכיחם וניבא להם בשם ה':
"'ונתתי את האנשים העוברים את בריתי, אשר לא הקימו את דברי הברית אשר כרתו לפני, העגל אשר כרתו לשניים ויעברו בין בתריו. שרי יהודה ושרי ירושלים - - - העוברים בין בתרי העגל. ונתתי אותם ביד אויביהם' (ירמיה לד, יח-יט)."
נמצאנו למדים כי כ־1,200 שנה אחרי אברהם אבינו, כשיושבי ירושלים מקבלים עליהם התחייבות חגיגית נכבדה לשחרר את עבדיהם, הריהם כורתים עגל ועוברים בין בתריו. ברית בין הבתרים אינה, אפוא, טקס מיוחד בבראשית ט"ו, אלא פרוצדורה משפטית מקובלת במשך אלפי שנים, ולאו דווקא בישראל.
יש הסבורים ששורשה של המילה ברית בפעולת ה"בריה" שהוא חיתוך הלחם או חלוקת הבשר המבושל.
קיים דמיון למעשי ברית דומים בארצות המזרח הקרוב, לדוגמה המענקים שהבטיח המלך אשורבניפל לעבדו בולטא.
קרבת הסיפור לבריתות במזרח הקדום
גם בחלקים אחרים במקרא מתועדות בריתות עם בתרי חיות.
מועד ומקום המעמד
בתורה מתואר המעמד לאחר תיאור יציאת אברהם מחרן לארץ כנען בגיל 75 (בראשית י"ב ד'), ולפני תיאור נישואיו להגר ובעקבות כך לידת ישמעאל כאשר אברהם בן 86 (בראשית ט"ז ג'). אולם לפי בעל סדר עולם, מעמד הברית התקיים 30 שנה לפני הולדת יצחק. לפי שיטה זו, מאחר שאברהם היה בן 100 בהולדת יצחק (בראשית כ"א ה') יוצא שכריתת הברית הייתה כאשר אברהם היה בן 70, בשנת 2018 לבריאת העולם, כלומר לפני יציאתו מחרן ולפני מלחמת ארבעת המלכים את החמישה. מכאן שלאחר ברית בין הבתרים חזר אברהם לחרן ל-5 שנים נוספות. הגר"א בפירושו לסדר עולם מתנגד לתארוך זה ומביא פירוש אחר לפיו 430 השנים נמנות משעה שאברהם ניצל מניסיונו של נמרוד לשרפו בכבשן האש, כך שאין בעיה לתארך את ברית בין הבתרים בין השנים 75–85 לאברהם.
ישנה אגדה עממית הגורסת כי המקום בו נכרתה הברית הוא המקום הנקרא כיום הר הבתרים, ואף קיימת עדות מהמאה ה-16 לנוהג שהונהג בקרב תושבי צפת לעלות להר דב בפרשת לך לך ולקרוא שם בתורה על מעמד ברית בין הבתרים. אולם למסורת זו אין כל תימוכין מהמקרא או ממקורות חז"ל, ועל פי העולה מן המקרא הייתה הברית במקום מושבו של אברהם באותה העת, בחברון.
התקיימות ההבטחות בברית
במכילתא מביא רבי יהודה הנשיא פירוש אחר, היוצא מתוך הסתירה שקיימת שבין תיארוך "דור רביעי" לבין אותן "ארבע מאות שנה". אליבא דרבי יהודה הנשיא, אלו שני תאריכים התלויים בבחירתו של עם ישראל:
נראה שלשיטתו, בסופו של דבר התקיים התאריך המוקדם, ורק ארבעה דורות ישבו במצרים ולא ארבע מאות שנה, משום שבני ישראל חזרו בתשובה מבעוד מועד.
טעם גזרת שעבוד מצרים
שאלה עתיקה שהועלתה לאור הכתוב היא שאלת הסיבה: מהי הסיבה לכך שנגזרה גזירה כה חמורה - שעבוד וגרות בארץ לא להם - על זרעו של אברהם?
שאלה זו הועלתה אצל חז"ל בתחילת תקופת התלמוד:
קיימות דעות נוספות בקשר לטעם שעבוד מצרים. המהר"ל מפראג טוען (בספר "גבורות ה'") כי השיעבוד היה נצרך כדי לצרף את בני יעקב ממקבץ אנשים בעלי קרבת משפחה לעם המוכן לקבל ולהשפיע את דבר ה'.
ברית בין הבתרים והבחירה החופשית
בקרב הוגי הדעות היהודיים של ימי הביניים עוררה הברית גם בעיה פילוסופית בהקשר לנושא הבחירה החופשית: בברית נגזר לכאורה על המצרים לשעבד את ישראל, ואם כן היכן הייתה הבחירה החופשית שלהם, ומדוע נענשו על כך? המצדדים בכך שלמעשה אין בחירה חופשית והכול בגזירה אלוהית, ראו בכך הוכחה לשיטתם, שאדם יכול לקבל שכר ועונש גם על דבר שנגזר עליו לקיימו.
הרמב"ם, אשר נלחם בכל עוז בתפיסות ששללו את הבחירה החופשית, התייחס לבעיה זו בחיבורו משנה תורה:
קושייתו של הראב"ד מתבססת על הורדה של הגזרה על הכלל והפרטתה על כל אחד מן הפרטים. על כל אחד מהם ניתן לשאול: האם הייתה עליו הגזירה שישעבד? אם שיעבד והייתה עליו הגזירה, הרי היה אנוס לכך; אם לא הייתה עליו הגזירה, אלא על האחרים - הרי הם לא שיעבדו, וחוזר חלילה. שני תירוציו הם: כתירוצו השני של הראב"ד תירץ גם הרמב"ן. אלא שקושייתו על הרמב"ם הייתה מכיוון אחר:
אליבא דרמב"ן, קיום גזירתו של הקב"ה, גם אם היא שעבוד עם שלם, מהווה מצווה, אם לא מפריזים על מה שנגזר מראש.
קמרון מונאהן
קמרון ריילי מונאהן (באנגלית: Cameron Riley Monaghan; נולד ב-16 באוגוסט 1993) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה, מדבב ודוגמן אמריקאי. התפרסם בשל תפקידו כאיאן גלאגר בסדרה "חסרי בושה" ובתור ג'רום וג'רמייה בסדרה "גות'האם".
ביוגרפיה
מונאהן נולד בסנטה מוניקה, קליפורניה, לאם חד הורית, דיאן, מומחית לתביעות ביטוח במקצועה. זמן קצר לאחר לידתו עבר עם אימו לבוקה רטון, פלורידה. בגיל 10 עבר להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה. בגיל 3 אימו שלחה תמונות שלו לסוכנות דוגמנות, הוא הופיע בקטלוג הדוגמנות הראשון שלו בגיל חמש והופיע בפרסומת הראשונה שלו בגיל שבע.
קריירה
הופיע לראשונה על המסכים בשנת 2002, בסרט הקולנוע "The Wishing Stone" בדמותו של אלכס. בשנת 2003 שיחק בסרט הטלוויזיה "איש המוזיקה", בו גילם את דמותו של וינת'רופ פארו. בשנת 2006 הופיע לצד אדם סנדלר בסרט "קליק", בתפקיד קווין או'דויל. ביצע מספר הופעות אורח בטלוויזיה, בין היתר בסדרה "מלקולם באמצע", בה גילם את חברו לכיתה של דיואי, צ'אד. כמו כן, הופיע ב"מספ7ים", ב"מנטליסט", ב"מונק", ב"שלושה נהרות", ב"הגליידס", ב-"NCIS", ב"ריזולי ואיילס", ב"Terriers", ב"פרינג'", ב"חוק וסדר: מדור מיוחד" ובסרט "נשף סיום" משנת 2011.
בשנת 2011 החל לשחק בסדרה הקומית הטלוויזיונית מבית שואוטיים, "חסרי בושה", בין הדמויות הראשיות בתפקיד של איאן גלאגר.
בשנת 2014 שיחק בסרט המדע בדיוני "המעניק" שמבוסס על נובלה בעלת שם זהה מאת הסופרת לויס לאורי.
ב-2015-2019 קמרון שיחק בתור ג'רום ולסקה וג'רמייה ולסקה שיחק בתור הג'וקר בסדרה גות'הם ג'רום היה סוציופת ולא שפוי, וג'רמייה היה אחיו התאום חי בתוך בונקר עד שג'רום מצא אותו והפך אותו למשוגע.
חיים אישיים
הוא היה בן זוגה של השחקנית פייטון ליסט החל מ- 2017, אך הם נפרדו בשנת 2019
היה בן זוגה של הדוגמנית והשחקנית סיידי ניומן בשנת 2014 ונפרדו בשנת 2015
קמרון מונגהאן והדוגמנית לורן סירל נמצאים בזוגיות משנת 2020, אך עדיין לא ידוע אם נפרדו או שעדיין ביחד.
גשר המים של מגדבורג
גשר המים של מגדבורג (בגרמנית Wasserstraßenkreuz Magdeburg; "צומת דרכי מים מגדבורג") הוא גשר מים המאפשר מעבר של ספינות בין שתי תעלות שיט חשובות בגרמניה. אורך הגשר החוצה את נהר אלבה הוא כ-918 מטר ובנייתו הושלמה בשנת 2003.
רקע
הגשר מחבר בין שתי תעלות המים אלבה-האבל ומיטלנדקנל אשר קרובות האחת לשנייה באזור מגדבורג ומובילות לאזור תעשייה מקומי.
הצעות ראשונות לחיבור שתי התעלות הועלו כבר בשנת 1919, אולם רק בשנת 1938 החלו העבודות הראשונות. עבודות אלה הופסקו כמעט מיידית בעקבות מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה, חולקה גרמניה וממשלת גרמניה המזרחית ביטלה את הפרויקט.
לאחר איחוד גרמניה, חודש הפרויקט. הבנייה החלה בשנת 1997 והסתיימה כעבור שש שנים. עלות הבנייה הייתה קרובה לחצי מיליארד אירו. עשרים וארבעה אלף טונות של פלדה וכשישים ושמונה אלף מטרים מעוקבים של בטון נדרשו לבניית הגשר.
לפני פתיחת הגשר נדרשו ספינות בנתיב זה לנוע במעקף שאורכו היה מעל לשנים עשר קילומטרים. כדי להתגבר על הפרשי הגובה בין הגשר לתעלות, הותקנו בשני צידי הגשר תאי שיט.
חרדה
חֲרָדָה היא מצב פסיכולוגי ופיזיולוגי בו האדם חש פחד ואי שקט פיזי ונפשי, בשל מחשבה שמשהו רע עומד לקרות. מחשבות מעוררות חרדה עשויות להיות מחשבות הן על איום וסכנה ממשיים והן דמיוניים, ועשויות להופיע באופן מודע כמו גם שלא במודע. החרדה מתאפיינת בתחושות פיזיות כגון דופק מהיר, נשימה מהירה, הזעה, "גלובוס היסטריקוס", חולשה, רעד ותחושת עילפון/סחרור וכן במתח נפשי, חשש, דאגה ותחושות פחד.
חרדה נבדלת מפחד בכך שהיא רגש שלילי מעורפל שאיננו קשור לגירוי חיצוני מסוים, או הקשור לגירוי הנתפס כסכנה עתידית, בעוד שפחד הוא תגובה לסכנה ממשית ומיידית. כתוצאה מכך, פחד מביא לתגובת הילחם או ברח, בעוד חרדה, הנתפסת כתגובה לדבר הבלתי ניתן לשליטה או שלא ניתן להימנע ממנו, גורמת לתחושת חוסר אונים. עוצמת החרדה יכולה להשתנות מחרדה קלה ועד חרדה קיצונית ובלתי נסבלת.
תסמינים אופייניים
לחרדה יש תסמינים פיזיים ופסיכולוגיים אופייניים.
מיעוט מהאנשים שחווים חרדה עשויים גם לחוות תחושת אימה או פאניקה. התקף פאניקה מגיע בדרך כלל באופן פתאומי, ובמהלכו נוצרת תפיסת סכנה אמיתית, למרות שסכנה כזו אינה קיימת במציאות. התקף פאניקה דומה מאוד לתחושת פחד עמוקה, והאדם החווה אותו עשוי לבלבל בינו לבין התקף לב, אסתמה ועוד.
בספרות המחקרית נהוג להבחין בין חרדה מצבית לחרדה תכונתית. חרדה מצבית מופיעה לזמן קצר בעת תחושת סכנה, בעוד חרדה תכונתית קיימת אצל האדם לטווח ארוך. חרדה תכונתית משקפת נטייה יציבה להגיב בתחושות והתנהגויות של חרדה מצבית, בציפייה קבועה יחסית למצבי איום. חרדה תכונתית מקושרת לתכונת אישיות נוירוטית.
אבחון של חרדה במטרה לברר האם היא חמורה עד כדי הפרעת חרדה, נעשה על ידי פסיכיאטר. הפסיכיאטר עורך אנמנזה ושואל את הנבדק שאלות לגבי ההיסטוריה הרפואית והנפשית שלו, מברר את שכיחות התסמינים, עוצמתם ומשך הזמן שלהם, ובעיות בתפקוד הנגרמות מהופעת תסמינים אלו. לעיתים הנבדק ממלא שאלון שנועד לברר את מאפייני החרדה, כגון השאלונים של בק (Beck Anxiety Inventory), צונג (Zung Self-Rating Anxiety Scale) והמילטון (HAM-A - Hamilton Anxiety Scale).
גישות פסיכולוגיות לחרדה
לפי התאוריה הפסיכואנליטית, תחושת החרדה נוצרת על ידי המבנה הראשוני והיצרי של האישיות, הסתמי (איד) המתמודד עם דרישות המציאות ועם הסופר אגו. היא נועדה לגלות סכנות פנימיות וחיצוניות ולהזהיר את האדם מפניהם. חלק מהתהליכים המתקיימים בנפש נמצאים בלא-מודע של האדם. זיגמונד פרויד פירט שלושה סוגי חרדה:
לעומת זאת, לפי הגישה הביהביוריסטית, חרדה לא מתרחשת בתהליכים פנימיים מסוג זה, אלא נוצרת בתהליך של התניה קלאסית, בה גירוי חיצוני שהיה נייטרלי מקושר עם תגובת פחד, וכך מתבססת תחושת חרדה סביב גירוי זה. לטענת הביהביוריסטים, זהו התהליך שברמות קיצוניות שלו עשויות להיווצר פוביות. אחד הכלים בהם ניתן לתת מענה למצבים מסוג זה הוא טכניקת הרפיה.
גורמי סיכון להתפתחות הפרעת חרדה
חשיפה להתעללות מינית או גופנית בילדות מהווה גורם סיכון משמעותי להפרעות דיכאון וחרדה בחיים הבוגרים. לנטייה להפרעות חרדה ולחלק מהתסמינים הגופניים הנלווים אליהן, כמו נטייה לסחרחורות או למעי רגיז, נמצא גם בסיס גנטי.
על פי סקר בריאות הנפש העולמי, ההסתברות לפתח הפרעת חרדה או דיכאון יורדת עם הגיל. הפרעות דיכאון או חרדה גורמות למוגבלות בעיקר בתחומים של יחסים חברתיים ויחסים בין אישיים. בתחומים של עבודות הבית או עבודה מחוץ לבית, אחוז המדווחים על מוגבלות גבוהה מסיבות נפשיות לא שונה מאחוז המדווחים על מוגבלות גבוהה מסיבות גופניות. השילוב של הפרעה נפשית מתחום הפרעות מצב הרוח והחרדה ומחלה גופנית גורם לחוויה סובייקטיבית של מוגבלות גבוהה יותר מאשר חוויה הפרעה נפשית בלבד, ויותר מאשר מחלה גופנית בלבד. בישראל, אחוז הפונים לטיפול בגלל הפרעות חרדה היה הגבוה ביותר בהשוואה לשאר המדינות. לעומת זאת, בהפרעות דיכאון, אחוז הפונים לטיפול בישראל היה נמוך בהשוואה לרוב המדינות.
בכתב עת בריטי שפורסם בשנת 2017, נטען כי אחת הסיבות שחרדה היא מצב מתמשך היא העובדה שרבים מהאנשים מאמינים שחרדה היא חיובית. בכתבה הוסבר כי ברגע שהאדם לוקח את החרדה שלו ככלי עבודה יום-יומי שבעזרתו הוא מונע מאסונות להתרחש ומסתמך עליו, כך החרדה תשוב ותתקוף אותו לעיתים יותר קרובות בחייו.
הבסיס הביולוגי
מעגלים עצביים בהם מעורבים אזורי מוח כמו האמיגדלה וההיפוקמפוס, הם אלו שנחשבים כבסיס הביולוגי של החרדה. בניסויי סריקות PET נמצא כי בעת הצגת ריח או טעם דוחים או מאיימים, מוגברת זרימת הדם לאמיגדלה, והנבדקים דיווחו על תחושת חרדה מתונה. הממצאים עשויים להעיד על כך שמקורה של תחושת החרדה הוא במנגנון פיזיולוגי שנועד להגן על האדם על ידי מניעת התנהגויות מזיקות.
תגובת הגוף להופעה של גירוי מאיים היא הפעלה של ציר ההיפותלמוס-בלוטת יותרת המוח-בלוטת יותרת הכליה (ציר ה-HPA). גרעין האמיגדלה מפעיל את ההיפותלמוס, שבתורו מפריש את ההורמונים CRH וזופרסין אל ההיפופיזה שבתגובה מפריש את ההורמון ACTH שמגיע עם זרם הדם אל בלוטת יותרת הכליה, כשהתוצר הסופי הוא הפרשה של קורטיזול מבלוטת יותרת הכליה. הקורטיזול מוכר כ"הורמון הדחק", היות שהוא משפיע על המטבוליזם בגוף, מעודד עליה ברמת הגלוקוז בדם, מסייע בפירוק של גליקוגן בכבד, מעלה לחץ דם ומפחית את תגובות מערכת החיסון. בנוסף יש הפרשה של הורמונים קטכולאמינים (אדרנלין ונוראדרנלין) מבלוטת יותרת הכליה. הקורטיזול וההורמונים הנוספים המשתחררים מבלוטת יותרת הכליה מובילים לעלייה בקצב פעימות הלב וקצב הנשימה (על מנת שיגיע יותר דם עשיר בחמצן אל השרירים), הגברה של מערכות קשב וירידה בתפקוד של פונקציות גופניות לא חיוניות (כגון מערכת העיכול). כלומר, הורמונים אלה מכינים את הגוף לתגובה אופטימלית למצבי חירום על ידי הפניית משאבים לתפקודים חיוניים וצמצום משאבים לתפקודים שאינם דחופים.
ג'וזף לדו בספרו "המוח הרגשי" מתאר שני מסלולים קודמים לציר ה-HPA, המתריעים בפני האמיגדלה על מצב סכנה. המסלול הראשון הוא המסלול המהיר, בו הגירוי המפעיל את האמיגדלה מגיע אליה ישירות ממערכת החושים. גירוי זה עשוי להיות מולד (מתריע על סכנות המקודדות בקוד הגנטי, כגון פחד מנחשים) או נרכש (מתריע על גירויים שהאדם למד מניסיונו לזהות כאיום, גם כאשר איום זה סובייקטיבי) המסלול המהיר מעורר באופן מיידי תגובות של "הלחם או ברח". המסלול השני הוא המסלול האיטי, בו אותות הקלט עוברים דרך קליפת המוח לעיבוד נוסף באזור שבו מתרחשים תהליכי החשיבה. כלומר, האדם חושב על הגירוי ואז מחליט האם זהו גירוי המתריע על סכנה או לא (חשיבה זו יכולה להיות לא מודעת). גם במסלול זה תתעורר תחושת פחד אך באופן מחושב.
מסקנה נוספת שעולה ממחקריו של ג'וזף לדו היא, שאצל אנשים חרדתיים החרדה אינה תגובה ישירה לסכנה, אלא לתגובה הטבעית של הגוף לסכנה. כלומר, האדם חווה את התגובה הטבעית כסכנה כשלעצמה ומגיב באופן רצוני כדי לבלום אותה. דבר זה מוביל למעגל קסמים בו החרדה מגבירה את עצמה. מסקנה זו תואמת לתוצאות מחקר נוסף שהראה כי אנשים שאינם חוששים מלחץ נפשי אינם נפגעים מתופעות חרדה
מתח וחרדה
ציר הסטרס (לחץ) - מתאר את פעולת מערכת העצבים הסימפתטית בתגובה לסכנה. בעת חשיפה לאיום, מציפה מערכת זו את המוח בנוראדרנלין (הורמון שתפקידו להורות על מיקוד והאצה של הפעילות המנטלית והמוטורית). במקביל מוצף הגוף באדרנלין ובקורטיזול, הורמונים שתפקידם בין היתר להזרים אנרגיה זמינה אל תאי השרירים האוטונומיים והרצוניים.
מתח - מתח הוא מצב שבו האיזון התקין של טונוס השרירים מופר. מתח עשוי להיות תגובה לגירויים חיצוניים המביאים לעומס יתר ודריכות, כמו גם לגירויים פנימיים כמו תחושות ורגשות הנחווים כשליליים. תגובה זו מביאה לכיווץ שרירים מתוך ניסיון להחזיר את תחושת השליטה. אלא שפעולה זו אינה מועילה, ולאורך זמן היא עלולה להתקבע בהתניה כמתח כרוני, שתבטא בכיווץ שרירים קבוע, לא רצוני ולא מודע.
מתח כשלעצמו אינו יוצר תחושות חרדה, אך כאשר במקביל אליו יש חשיפה לגירוי מאיים המערכת הסימפתטית מכווצת בעוצמה את השרירים המתוחים ממילא, דבר הגורם לתחשות חרדה. (מכיוון שבתנאים מסוימים המערכת הסימפתטית מביאה להרפיית השרירים, ייתכן שכיווץ זה אמור להיות שלב מקדים להרפייתם, מה שקרוי 'הרפיה אקטיבית). אופי החרדה משתנה בהתאם לאזורים המתוחים בגוף. ניסיון להחזיר את השליטה בשרירים מגביר עוד את המתח ובהתאם שוב את החרדה, וחוזר חלילה.
סוגי חרדה
נהוג להבדיל בין סוגים שונים של חרדה:
חרדה קיומית
בתחילת המאה ה-20 אפיין התאולוג פאול טיליך את החרדה הקיומית כ"מצב שבו יצור נעשה מודע לאפשרות של אי-הקיום שלו". הוא מנה שלוש קטגוריות של חרדה קיומית: חרדת מוות, חרדה מוסרית (שכוללת רגש אשמה), וחרדה רוחנית (שכוללת תחושת ריקנות וחוסר משמעות). לטענתו, חרדה רוחנית נפוצה יחסית בתקופה המודרנית, בעוד שבעבר היו חרדת מוות וחרדה מוסרית נפוצות יותר. עוד טען טיליך כי יש לקבל את החרדה הקיומית כחלק טבעי במצבו של האדם, וכי התנגדות לה עלולה להביא להשלכות שליליות.
ויקטור פראנקל, בספרו "האדם מחפש משמעות", טוען כי כשאדם ניצב מול סכנת מוות משאלתו הבסיסית היא למצוא משמעות לחייו, על מנת שיוכל להתמודד עם "טראומת אי-הקיום" של המוות הקרוב. אבי האקזיסטנציאליזם, סרן קירקגור, מדבר על הייאוש שלתוכו נולדים כלל בני האדם בשל "העצמי המזויף" שלהם, וטוען כי העצמי האמיתי הוא יחסי האדם עם אלוהים.
חרדה חברתית וחרדת זרים
בקרב פעוטות וילדים נפוצה תחושת חרדה כאשר הם פוגשים אדם זר, כחלק מהתפתחותם. הפעוט עשוי לפרוץ בבכי למראה פרצוף זר, מתוך חוסר ביטחון טבעי שהוא חש בנוכחותו של אדם לא מוכר. הפסיכולוגית מרי איינסוורת פיתחה על סמך תחושה נפוצה זו את הליך "מצב הזר", הבודק את סגנון ההתקשרות של ילד להוריו בהתאם להתנהגותו בנוכחות זר בחדר, ותגובתו בעת חזרת אמו לחדר לאחר מכן. חרדת זרים נפוצה בעיקר בגילאי חצי שנה עד שנה, בהם התינוק חסר מיומנויות מוטוריות ושפתיות שמאפשרות לו שליטה על מידת התקרבות הזר, ולכן מצוקתו גדולה יחסית והוא מביע אותה בבכי. לאחר התפתחות יכולות הדיבור וההליכה, פוחתת לרוב התופעה במידה ניכרת.
עם זאת, עבור אנשים מסוימים נמשכת (או מתחילה מחדש) חרדת זרים זו גם בהמשך ההתפתחות ואף בבגרות, ומקבלת צורה של חרדה חברתית. חרדה חברתית מתבטאת בתחושת חרדה במצבים חברתיים שונים או בשעת ביצוע פעולות בפומבי, הנובעת מהחשש שהאדם יתנהג באופן לא מותאם וכך יושפל או יושם ללעג על ידי אחרים. במצבים קיצוניים עשוי אדם החש חרדה חברתית להימנע כליל ממפגשים חברתיים, הנחווים על ידו כמאיימים.
חרדת בחינות
תחושת חרדה נוצרת לעיתים אצל תלמידים, סטודנטים, או עובדים במצבים של מבחן או הערכת ביצועים מסוגים שונים. חרדה זו נובעת מחשש מכישלון במבחן ומתבטאת בתחושת אי נוחות, עצבנות ותחושות פיזיולוגיות המאפיינות חרדה (הזעה, סחרחורת, הגברת קצב לב ועוד). חשש זה עשוי לנבוע ממקורות שונים, כגון קישור הציון במבחן לערך העצמי הכולל של הנבחן, פחד מהשפלה, בושה מהמורה או המעביד, חשש מדחייה על ידי ההורים או החברים בעקבות כישלון במבחן, תחושת לחץ זמן או פחד מאיבוד שליטה במצב מסוג זה. נראה כי מידה מסוימת של עוררות במצב דחק זה דווקא נחוצה לביצוע מוצלח של המשימה, אך ברמות גבוהות נוצרת חרדה שעשויה לפגום בביצוע.
לקריאה נוספת
דייוויד בארלו ווינסנט מארק (2004), Abnormal Psychology - An integrative Approach
עודד מבורך, חרדה היא הזדמנות, מטר, 2016
Jonathan S. Abramowitz, Brett J. Deacon, and Stephen P. H. Whiteside, Exposure Therapy for Anxiety: Principles and Practice, Guiford Press
Henny A. Westra, Motivational Interviewing in the Treatment of Anxiety, Guilford Press, 2015
Cathy Creswell, Monika Parkinson, Kerstin Thirlwall, and Lucy Willetts. Parent-Led CBT for Child Anxiety: Helping Parents Help Their Kids. Guiford Press 2017
Susan M. Orsillo and Lizabeth Roemer. Worry Less, Live More: The Mindful Way through Anxiety Workbook. Guilford Press 2016
איגוד הכדוריד בישראל
איגוד הכדוריד בישראל הוא עמותה ציבורית רשומה המרכזת והמייצגת את ענף הכדוריד בישראל, הליגות המקצועניות השונות בראשן "ליגת העל בכדוריד" לגברים ונבחרות ישראל השונות מנערים עד נבחרת הבוגרים, גברים ונשים כאחד.
האיגוד הוקם בשנת 1956 ומורכב מאספה כללית שבה יושבים היו"ר וחברי הנהלה. האספה הכללית אחראית על איגוד השופטים ועל 12 ועדות משנה שמנהלות את הענף בשטח.
איגוד הכדוריד מנהל את פרויקט 2024, במסגרת פרויקט ענף כדור מועדף ברמה הלאומית, שכולל גם את סגל הזהב של נבחרת ישראל, האקדמיה למצוינות בכדוריד במכון וינגייט, והפרויקט לקידום הכדוריד בו שוהה נבחרת הנוער בעונת משחקים באירופה. הפרויקט הלאומי זוכה לתמיכה מצד מינהל הספורט והוועד האולימפי, בנוסף לנותני חסות שגייס איגוד הכדוריד.
משרדי האיגוד ממוקמים כיום במרכז הספורט הדר יוסף רח' שטרית 6, תל אביב.
הפרחח ובת השריף
העלילה עוסקת במרדף בחמש מדינות בארצות הברית של שריף, מלא בהערכה עצמית, ושל מכוניות משטרה אחרי פרחח ("בנדיט") שנוהג במכונית פונטיאק פיירבירד, משטה בכולם ומותיר מאחוריו מכוניות משטרה הרוסות מטקסס, אלבמה, מיסיסיפי, ארקנסו וג'ורג'יה.
ולטר הנמן ואנג'לו רוס היו מועמדים לפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
הסרט היה שובר קופות וגרף בשנה הראשונה 177 מיליון דולר בארצות הברית, מקום שני לאחר "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה". ההכנסות בהפצה הבינלאומית הסתכמו ב-300 מיליון דולר.
הצלחת הסרט הביאה להפקת שני סרטי המשך, השני הצליח פחות והשלישי נכשל.
בישראל הופץ הסרט על ידי סינמה אינטרנשיונל קורפוריישן.
תקציר העלילה
בתחרות מרוץ מכוניות באטלנטה מקבל בו דארוויל המכונה "הבנדיט" (ברט ריינולדס) הצעה מהמיליונר איינוס בורדט הגדול (פט מקורמיק) ובנו איינוס הקטן (פול ויליאמס) לנסוע במשאיתו מאטלנטה ל בטקסס לרכוש 400 ארגזי בירה מחברת הבירה קורס ולהבריחן לאטלנטה תוך 28 שעות. אם יצליח במשימה ירוויח 80.000 דולר.
הבנדיט מגייס למשימה את חברו קלדוס סנואו המכונה "סנואומן" וזה מצרף גם את כלבו הנאמן פרד. הם מגיעים מוקדם לטקסארקנה כשהמחסנים עדיין סגורים, פורצים אותם, מעמיסים את הארגזים ולא משאירים שום פתק...
הכל מתנהל לפי התכנית עד שבחורה לבושה בבגדי כלה (סאלי פילד), נוטשת מכונית עליה כתוב "just married" ונכנסת לפונטיאק של הבנדיט. היא מציגה את עצמה בשם קארי ואומרת שכפו עליה להתחתן עם בן השריף וברגע האחרון ברחה מטקס החתונה.