cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חטיפת טיסה 847 של TWA
לאחר החטיפה
דיילת הטיסה, אולי דריקסון, קיבלה הכרה עולמית על כך שתיווכה בין צוות המטוס והחוטפים, הרגיעה אותם והצילה את חייהם של נוסעים רבים. משום שגרמנית הייתה השפה המשותפת היחידה עם החוטפים, שכמעט ולא דיברו אנגלית, היא שמשה כמתרגמת ומתווכת במהלך רוב הפרשה. בנוסף, היא גרמה להרגעת מצב מתוח באלג'יר, כששילמה לצוות הקרקע בשדה התעופה באמצעות כרטיס האשראי הפרטי שלה עבור הדלק לתדלוק המטוס, והחביאה את דרכוני הנוסעים היהודים.
ישראל שחררה חלק מהאסירים השיעים כחודש לאחר שהפרשה הסתיימה. היא הצהירה שהמהלך היה מתוכנן כבר זמן רב, ושאין שום קשר בין שחרורם לבין החטיפה.
האחראים לחטיפה
ב 10 באוקטובר 2001, בעקבות התוצאות המיידיות של פיגועי 11 בספטמבר, שלושה מהחוטפים הקשורים, עימאד מורנייה, עלי עטוה וחסן עז-א-דין, הואשמו בבתי המשפט המחוזיים בארצות הברית בעוון חטיפת טיסה 847 בשנת 1985, והיו בין 22 הטרוריסטים הנמלטים שהוכרזו על ידי הנשיא בוש כטרוריסטים המבוקשים ביותר ברשימת ה-FBI. ממשלת ארצות הברית הציעה פרס בשווי חמישה מיליון דולרים עבור מידע שיוביל למאסרם ולהרשעתם.
אחד מהחוטפים, מוחמד עלי-חמאדי, נעצר בשנת 1987 בפרנקפורט, גרמניה, כשניסה להבריח חומרי נפץ, שנתיים לאחר חטיפת טיסה 847. בנוסף לחוק המערב-גרמני הנוגע להברחת חומרי נפץ בלתי חוקיים, הוא נשפט והורשע ברצח סטטהם (1985), וגזר דינו נקבע למאסר עולם. ב 20 בדצמבר 2005 הוא שוחרר על תנאי על ידי ממשלת גרמניה, וחזר ללבנון. ב-14 בפברואר 2006 הגישה ארצות הברית בקשה רשמית לממשלת לבנון להסגרת מוחמד עלי-חמאדי בעוון רצח רוברט סטטהם. ב-24 בפברואר 2006 הוא הופיע ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר של ה FBI, תחת השם מוחמד עלי-חמאדאי. ב-9 באוקטובר 2021 הודיע ארגון חזבאללה שאחד החוטפים, עלי עטוה, מת מסרטן. שני החוטפים הנמלטים מטיסת TWA 847 שעודם בחיים (מוע'ניה נהרג ב-2008) נשארו ברשימה.
חזבאללה דחה את האשמות בנוגע לחטיפת טיסה 847, בין היתר יחד עם עוד מספר רב של פעולות טרור שיוחסו לארגון.
בעיית ברנסייד
בעיית ברנסייד היא אחת הבעיות המפורסמות בתורת החבורות. הבעיה, הקרויה על-שם ויליאם ברנסייד, שואלת האם חבורה נוצרת סופית בעלת אקספוננט סופי היא בהכרח סופית. בניסוח כללי זה ידוע שהתשובה שלילית, ועם זאת גרסאות שונות של הבעיה עדיין מושכות תשומת לב רבה בין החוקרים בתחום. מדליית פילדס הוענקה ב-1994 ליפים זלמנוב, במידה רבה בזכות הפתרון החיובי של בעיית ברנסייד המצומצמת (ראו להלן).
מבוא
חבורה היא נוצרת סופית אם יש קבוצה סופית, S, כך שכל איבר בחבורה הוא מכפלה באורך כלשהו של איברים מתוך S. בדרך כלל חבורה נוצרת סופית עשויה להיות אינסופית, והסיבה הפשוטה ביותר לכך היא שהיוצרים ב-S עשויים להיות בעלי סדר אינסופי בעצמם. למשל, החבורה הציקלית האינסופית נוצרת על ידי איבר אחד, ויש בה כמובן אינסוף איברים. ברנסייד שאל האם חבורה נוצרת סופית שבה לכל איבר יש סדר סופי מוכרחה להיות סופית. זוהי גרסה ראשונה של הבעיה, שנודעה בשם 'בעיית ברנסייד הכללית': אפשר להגביל את החבורה מעט יותר, ולדרוש שכל איבר שלה יקיים את החוק \ x^e=1 (כלומר, אותו e עבור כל האיברים בחבורה). דרישה זו מובילה לגרסה שנייה:
את החבורה הנוצרת על ידי d יוצרים, שבה מתקיים רק החוק \ x^e=1 ומסקנותיו, מסמנים ב-\ B(d,e) - זוהי חבורת ברנסייד עם d יוצרים מאקספוננט e. הגרסה השנייה שקולה, אם כך, לשאלה האם \ B(d,e)סופית.
תשובות חיוביות ושליליות
קל להראות שהחבורות \ B(d,2) סופיות. במעט יותר מאמץ אפשר להוכיח ש-\ B(d,3) ו-\ B(d,4) סופיות (אכן, הסדר של חבורות אלו ידוע).
מאידך, Golod-Shafarevitc נתנו ב-1964 תשובה שלילית לבעיה בנוסחה הראשון (ראו גם בעיית קורוש). ב-1968 הראו Novikov ו-Adian שאם e גדול מספיק, החבורות \ B(d,e)אינן סופיות. תוצאות אלו משאירות טווח רחב שבו התשובה אינה ידועה. למשל, לא ידוע האם החבורות \ B(2,5) ו- \ B(2,8) סופיות או אינסופיות.
בעיית ברנסייד המצומצמת
גם אם החבורה \ B(d,e)אינסופית, אפשר לשאול האם יש לה מנה סופית גדולה ביותר, או שמא יש לה מנות סופיות מסדר גדל והולך. זוהי בעיית ברנסייד המצומצמת: ניסוחים שקולים: ב-1990 הראה זלמנוב שהתשובה חיובית. אם כך, אפשר להגדיר את החבורה \ RB(d,e) כמנה הסופית הגדולה ביותר של \ B(d,e). ידוע שהסדר של \ RB(2,5) הוא \ 5^{48}; שהסדר של \ RB(3,5) הוא \ 5^{2282}; ושהסדר של \ RB(2,7) הוא \,7^{20416}.
אלשד
אַלֶשד (ברומנית: Aleșd, בהונגרית: Élesd (אֵלשד); ביידיש: אֵלאשד) היא עיר ברומניה במחוז ביחור (Bihor) שבטרנסילבניה.
יהודי אלשד
אין פרטים רבים על יהודי העיר מלבד אזכורם במפקד קהילות הונגריה, שם נכתב שבעיר 404 יהודים ובבעלות הקהילה מקווה ובית עלמין ולקהילה רב ושוחט.
נצקה
הבגד היפני המסורתי אינו כולל כיסים, ולכן התעורר הצורך להחזיק במקום כלשהו את החפצים האישיים, כגון אִינרוֹ קופסה מגולפת להחזקת כסף, תרופות או החותמת האישית), תיקי טבק או מקטרות. הפריטים האלה הושחלו על שרוך, ובעזרת הנצקה השרוך החזיק מאחורי החגורה של הבגד - אוֹבִּי. על אף שבהתחלה שימשו נצקה למטרה מוגדרת, מהר מאוד הפכו לאמנות עצמאית, המבטאת את פניהן הרבות של התרבות והמיתולוגיה היפנית. האמנות הייתה פופולרית במיוחד בתקופת אדו, בשנים 1615–1868. גם היום ישנם העוסקים באמנות, ויצירות עתיקות ומודרניות נמכרות במאות עד אלפי דולרים.
אומברטו הראשון, מלך איטליה
אומברטו הראשון, מלך איטליה (באיטלקית: Umberto I; 14 במרץ 1844 – 29 ביולי 1900), כונה "הטוב" (איטלקית: il Buono), היה מלך איטליה החל מה-9 בינואר 1878 עד שנרצח בידי אנרכיסט.
בתקופת מלוכתו של אומברטו החלה איטליה בהתפשטות קולוניאליסטית בקרן אפריקה, והשתלטה על סומליה ואריתריאה, אם כי ניסיונה להשתלט גם על אביסיניה נבלם בקרב עדווה ב-1896. ב-1882 אישר אומברטו את הברית המשולשת, בין האימפריה הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה.
לוק בלאק
הוא ייצג את סרביה באירוויזיון 2023 בליברפול שבממלכה המאוחדת עם השיר "Samo mi se spava".
אומברטו הראשון, מלך איטליה
חוגי השמאל באיטליה תיעבו את אומברטו בשל שמרנותו ותמיכתו בגנרל פיורנצו באבא בקאריס לאחר מהומות מילאנו. אנרכיסטים ניסו להתנקש בו כבר בשנה הראשונה למלכותו. שנתיים לאחר מהומות מילנו נרצח המלך על ידי אנרכיסט אחר, גאטנו ברשי.
לוק בלאק
ביוגרפיה
בלאק נולד בשם לוקה איבנוביץ' ב-18 במאי 1992 בצ'אצ'אק, סרביה ומונטנגרו. הוא החל להתעניין במוזיקה בגיל 12 כשהחל לכתוב שירים, וכעבור כמה שנים גם החל ליצור ולהפיק מוזיקה. איבנוביץ' עבר לבלגרד על מנת ללמוד שפה וספרות אנגלית, בנוסף, הוא סיים גם תואר שני בהפקה מוזיקלית.
קריירה
ההופעה הפומבית הראשונה שלו הייתה במאי 2014 בפסטיבל Gruvlend כאשר הציג לראשונה את הסינגל שלו "D-Generation". אז הבחינו בו נציגי יוניברסל מיוזיק גרופ שקראו לו למשרדם בבלגרד. הוא הופיע ללא הדגמות. במקום זאת שר את אשר על ליבו ללא הכנה מוקדמת, והפך לאמן הפופ הראשון בסרביה שהוחתם בלייבל גדול בינלאומי.
אומברטו הראשון, מלך איטליה
ביוגרפיה
אומברטו נישא ב-21 באפריל 1868 לבת דודתו, מרגריטה מסבויה, ומנישואים אלה נולד בנם היחיד, ויטוריו אמנואלה השלישי. בעת ביקור בעיר מונזה, ב-29 ביולי 1900 נורה המלך למוות בידי מתנקש בשם גאֶטנו בְּרֶשִׁי.
לוק בלאק
קריירה
מלבד יצירות המוזיקה שלו, הוא גם מפיק ומביים בעצמו את המוזיקה שלו. הוא מחפש את הביטוי האמנותי שלו, ומתנסה ומנסה צורות וסגנונות חדשים ובלתי צפויים. לפני שחתם ביוניברסל מיוזיק גרופ, הוא הוציא לאור בנובמבר 2014 את הסינגל "Nebula Lullaby", באופן עצמאי באמצעות שירות הפצת המוזיקה הדיגיטלית המקוונת Spinnup. בלאק כתב את השיר יחד עם קריסטיאן מג'יץ', והשיר הוקלט בשירות ה-VoIP הפופולרי סקייפ. בסוף 2014, רדיו B92 כלל את "D-Generation" כמועמד פוטנציאלי לסינגל השנה שלהם. לדבריו, השיר מייצג את דור ה-D, חברה בתוך חברה שלא מתאימה לשום מצב רוח.
אומברטו הראשון, מלך איטליה
ביוגרפיה
שנת 1896 הייתה שנה מועטת יבולים באיטליה, ואיכרים ערכו צעדה למילאנו להביע את מצוקתם בפני המלך. המלך ציווה להורות למפגינים להתפזר, וכאשר לא עשו כן הורה לצבא להרחיקם בכוח ממילאנו. הצבא הפגיז את ההמון באש תותחים ומאות מפגינים נהרגו. כאשר הורה המלך, כעבור זמן, להעניק עיטור לגנרל פיורנצו באבא בקאריס שעמד בראש כוחות הצבא שהפגיזו את המפגינים, החליט ברשי לחזור לאיטליה ולרצוח את המלך. הוא נטל מכספי העיתון, ללא ידיעת שותפיו, ומימן בהם נסיעה לאיטליה ביולי 1900, וב-29 ביולי התנקש במלך והרגו. לאחר ההתנקשות הוא נעצר ונידון למאסר עולם עם עבודת פרך. כשנה לאחר הרצח נמצא ברשי מת בתאו, ונטען כי התאבד או נרצח.
לוק בלאק
קריירה
בפברואר 2016, על פי עיתון Blic, רדיו וטלוויזיה של סרביה קבעו ארבעה אמנים לייצג את המדינה בתחרות אירוויזיון 2016 וביניהם היה לוק בלאק. לוק בלאק לא השתתף בסופו של דבר בקדם של 2016, אבל העיתונות הסרבית חשפה שהסינגל הקרוב שלו "Demons" היה אמור להיות השיר שלו לתחרות האירוויזיון. ב-20 במאי, ביום יציאת הסינגל החדש שלו "Demons", לוק בלאק אישר עבור פורטל מקוון סרבי Tračara שהוא אכן נקרא על ידי הרדיו וטלוויזיה של סרביה לייצג את סרביה באירוויזיון 2016 עם הסינגל שיצא זה עתה. מיד עם יציאת הסינגל החדש, יצא בלאק לסיבוב ההופעות הראשון שלו בסין בו הופיע בבייג'ינג, שאנגחאי וגואנגג'ואו.
באפריל 2021, הוציא לאור באופן עצמאי את "A House On The Hill".
בינואר 2023 הוכרז בלאק כאחד המתמודדים בתחרות הבחירה הלאומית של סרביה לאירוויזיון 2023 עם השיר "Samo mi se spava". ב-1 במרץ הופיע בלאק במהלך חצי הגמר הראשון, שם הגיע למקום השישי ובכך העפיל לגמר. בגמר, ב-4 במרץ, "Samo mi se spava" קיבל את מירב הנקודות מתוך שישה עשר פיינליסטים מה שהפך את לוק בלאק למנצח בתחרות ולנציג סרביה לתחרות האירוויזיון 2023 שהתקיימה במאי 2023 בליברפול שבממלכה המאוחדת. ב-11 במאי 2023 ביצע בלאק את "Samo mi se spava" על בימת חצי הגמר הראשון של אירוויזיון 2023. עם הקראת התוצאות של שלב זה הוא נמנה בין האמנים שהעפילו לגמר. ב-12 במאי פורסם סדר ההופעות של הגמר, שנקבע פעם נוספת על ידי מפיקי התחרות. סרביה הופיעה חמישית, לפני צרפת ואחרי פולין.
צמח אטלס
צמח אטלס: הישיבה (ביידיש: צמח אטלאס: די ישיבה; חלקו השני נקרא בעברית מלחמת היצר) הוא רומן היסטורי מאת הסופר חיים גראדה, המתאר את הווי חיי היהודים בליטא ובישיבותיה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הספר מתאר את קורותיה של דמות ספרותית בשם צמח אטלס, צעיר יהודי בן העיר לומז'ה, שהתחנך בישיבות נובהרדוק אשר יישמו באופן קיצוני את תורת המוסר של הרב ישראל מסלנט. לימים נעשה ראש ישיבה בעיירה וולקניק, והוא מתייחס לישיבתו ולבני עירו תוך יישום קפדני של דרך מוסרית זאת. הספר נוגע בנקודות מרכזיות של עולם המושגים הישיבתי: למדנות, מוסר, מלחמת היצר והמתח בין בחורי הישיבה ל'בעלי בתים'. העלילה מקיפה חוגים שונים של יהודי ליטא ורצופה תיאורי הווי של חיי היהודים בליטא, תוך התמודדות עם קשיי הפרנסה, מחלוקות ציבוריות על נושאים של השפעה ומעמד.
לצדו של הגיבור הראשי, מתוארת בהרחבה דמותו של ה"מחזה אברהם", המבוססת על דמותו של הרב אברהם ישעיהו קרליץ, בעל ה"חזון איש". גראדה, שהכיר היטב את החזון איש ולמד עמו, מתארו בספר כדמות אידיאלית של איש תורה ומוסר, בעל שאר רוח, שהכריזמה וההשפעה שלו נובעות מאישיותו השקטה והצנועה.
הספר נכתב במקורו ביידיש ויצא לאור בלוס אנג'לס ב-1967. חלקו השני יצא בניו יורק ב-1968. היצירה תורגמה לעברית על ידי א"ד שפיר, ויצאה לאור בשנת 1968 בהוצאת עם עובד. חלקו השני של הספר יצא בעברית בשנת 1971 תחת השם מלחמת היצר, במהדורה הקטנה בכריכה רכה המכילה את חלקים א-ב בלבד (192 עמודים), ובמהדורה גדולה בכריכה קשה המכילה גם חלקים נוספים ג-ד (424 עמודים סה"כ).
הספר זכה בפרס האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות.
אוכף ויטושה
אוכף ויטושה (באנגלית: Vitosha Saddle; בבולגרית: Витошка седловина) הוא אוכף צר מכוסה קרח המשתרע בכיוון דרום-מערב - צפון-מזרח בין פסגת גרייט נידל לפסגת ויהרן, ברכס לבסקי של הרי טנגרה, במזרח האי ליווינגסטון באיי שטלנד הדרומיים, שבאנטארקטיקה.
גובהו של האוכף 1050 מטרים מעל פני הים.
האוכף נמצא 950 מטרים צפונית-מזרחית לפסגת גרייט נידל;
790 מטרים דרומית-מערבית לפסגת ויהרן;
ו-3.45 קילומטרים צפונית- צפון-מערבית לנקודת מקין.
מקור השם
הפסגה נקראת על שם הר ויטושה שבבולגריה.
משה מרלין לוין
משה (מרלין) לוין (1921-דצמבר 2016) היה צלם, עיתונאי, וסופר ישראלי ממוצא אמריקאי. לוין נולד בשנת 1921, ועלה לארץ בשנת 1947. לאחר העלייה, לוין עבד כעיתונאי וסיקר חדשות מקומיות ובינלאמיות עבור עיתונים, רשתות רדיו וטלוויזיה, ביניהם מגזין טיים, ג'רוזלם פוסט וסוכנות הידיעות United Press. לוין צילם במהלך שהותו בארץ אלפי צילומי צבע, המתעדים רגעים רבים משנותיה הראשונות של המדינה, וכן מאירועים כמלחמת העצמאות, ביקור סאדאת בארץ ומלחמת יום הכיפורים, אשר חלקם נחשבים וירטואוזיים והוצגו במספר תערוכות.
ביוגרפיה
לוין נולד בהאריסברג, פנסילבניה בשנת 1921. בצעירותו למד עיתונות באוניברסיטת טמפל שבפלורידה. שלוש שנים לאחר תחילת לימודיו, גויס לוין לצבא ארצות הברית. לוין שרת במלחמת העולם השנייה כמפענח צפנים במפקדתו של הגנרל אייזנהאוור באירופה, וכן תחת רוברט אייכלברגר בקורפוס השמיני של הצבא האמריקאי ביפן. לאחר המלחמה סיים לוין את חוק לימודיו, וכן התחתן עם אשתו, בטי שופמן, איתה הוא עלה לישראל בשנת 1947, והשתקע בירושלים.
זמן קצר לאחר הגעתו מונה לוין כעורך משנה בעיתון "פלסטיין פוסט", אשר הפך לימים לעיתון "ג'רוזלם פוסט" המודרני, בו הוא עבד במשך 13 שנה, ובמהלכן תפקד כעורך חדשות, עורך דיפלומטי וכתב. במהלך מלחמת העצמאות עבד לוין ככתב בסוכנות הידיעות "יונייטד פרס". בזמן המלחמה, לוין צילם מספר רב של תמונות צבע, המתעדות את חיי היום יום בזמן המצור על ירושלים. ב 1 בפברואר 1948 לוין שרד פיצוץ מכונית תופת ברחוב הסולל (כיום רחוב החבצלת), מול מערכת פלסטיין פוסט בה עבד.
בשנת 1952 החל לוין לעבוד ככתב ברשת ABC. לוין המשיך לעבוד ברשת זו גם בשנות החמישים והשישים, וכן הפך בשנת 1958 לכתב עיתון טיים בירושלים. בסוף שנות החמישים סיקר לוין את משפט אייכמן עבור ABC-TV הדיילי מייל, טיים ולייף. משנת 1976 עד 1980 היה לוין כתב טיים בבוסטון. ב-1980 חזר לוין לירושלים, בה הוא המשיך לעבוד ככתב המגזין, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1990. לוין כתב במהלך חייו את הספרים “Balm in Gilead” ו- "It Takes a Dream" וכן פרסם 27 ספרים פרי עתו בהוצאת TIME-LIFE.
צ'כלרה
צֶ'כְלָרֶה (בבולגרית: Чехларе) הוא כפר במרכז בולגריה בשטח הרשות המקומית ברזובו שבמחוז פלובדיב וממוקם 154 קילומטרים מהבירה סופיה ו-28 קילומטרים מצ'ירפאן. צפונית לכפר מצוי יער עבות של עצי אורן ובו מספר מעיינות ונחלים. משלהי חודש מאי ועד ספטמבר 1943 פעל במקום מחנה ריכוז ל-400 מיהודי בולגריה שגורשו מסופיה.
היסטוריה
הכפר נוסד בשלהי המאה ה-15. שמו מאוזכר לראשונה בתעודות עות'מאניות בהקשר לפלישתו של ולדיסלב השלישי מלך פולין. בצבאו של המלך הפולני נכללו גם הונגרים וצ'כים. לאחר תבוסת קואליציית הצבאות בקרב וארנה נפלו בשבי חיילים צ'כים רבים ונמכרו לעבדות. צאצאי עבדים אילו התיישבו בכפר והוא נודע בשמו צ'כלרה שנגזר ממוצאם האתני של מתיישביו הראשונים. בראשית מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית הכפר 900 נפשות.
במרץ 1941 לאחר כניסת הוורמכט לבולגריה, הצטרפו רבים מתושבי צ'כלרה לשורות הפרטיזנים וכצעד תגמול, גירשה הממשלה הבולגרית את כל תושביו והוא נותר נטוש. לאחר המלחמה שונה למשך שנים אחדות שמו של הכפר למורוזוב להנצחת שמו של אחד ממפקדי הפרטיזנים.
כלכלה
פרנסת תושבי הכפר נסמכת על ייצור ושיווק שמן ורדים. ענף גידול הוורדים נוסד עוד במהלך התקופה העות'מאנית והכפר נודע בכל האזור בזכות המוצר. שמן הוורדים מהכפר יוצא למערב אירופה, בעיקר לצרפת.
מחנה הריכוז צ'כלרה
ב-25 במאי 1943 גורשו כ-20,000 מיהודי סופיה לערי שדה ברחבי בולגריה. מספר הנע בין כמה מאות לכ-2,000 יהודים הגיעו לעיר פאזארדז'יק. בעיר נוצרה מצוקה במקומות אכסון למגורשים ועל כן בהנחיית אלכסנדר בלב ראש הקומיסריון לשאלות יהודיות הוחלט לגרש 100 משפחות בנות 400 נפשות לכפר צ'כלרה. בעת ההיא היה הכפר נטוש מתושביו מאחר שחלקם הצטרפו לשורות הפרטיזנים ותושביו גורשו ממנו בהוראת הממשלה הבולגרית כצעד תגמול.
לאחר מותו של המלך בוריס השלישי, הופעל לחץ כבד נוסף על המשרד לענייני יהודים, כפי הנראה שולם שוחד נכבד למשטרת פלובדיב ובראשית ספטמבר הועברה הנחיה מהבירה להעביר את כל העצורים לפלובדיב. 56 המשפחות הנותרות הועברו לפלובדיב ושוכנו חלקן בבתי בני הקהילה וחלקן בבית הכנסת המרכזי.
הונדה אקורד
הונדה אקורד הוא שמה המסחרי של סדרת מכוניות, המיוצרות על ידי חברת המכוניות היפנית הונדה משנת 1976 עד היום.
הונדה אקורד הייתה המכונית היפנית הראשונה ששווקה בארצות הברית בשנת 1982. בארצות הברית היא הייתה המכונית היפנית הנמכרת ביותר במשך 15 שנים רצופות (1982–1997). במשך השנים הונדה הציגה גרסאות שונות לכול דור. בדור הראשון (1976) היא הוצגה כסופר מיני, ובשנת 1980 הגרסאות הורחבו לסדאן קופה וואגן.
היסטוריה
הונדה אקורד 1 שווקה בשנת 1976 עם 68 כוחות סוס. האקורד הייתה גדולה יותר מהונדה סיוויק. בשנת 1978 שווקה גרסת ה-LX שהוסיפו לדגם בין היתר מזגן ושעון דיגיטלי. ב-1979 שווקה גרסת הסדאן בעלת 72 כוחות סוס. בשנת 1981 שווקה גרסת ה-SE ובה כיסאות עור וחלונות חשמליים. המכונית התחרתה במכוניות: ניסאן בלובירד, טויוטה קורונה, מאזדה קפלה ומיצובישי גאלנט.
הדור השני של האקורד הופיע בשנת 1981. מבחינה המכנית המודל החדשה דומה מאוד לדור הראשון עם אותו סוג של מנוע 1,751 סל"ד המספק 75 כ"ס, תיבת הילוכים ידנית בעלת 5 הילוכים ואוטומטית בעלת 3 הילוכים.
בדור השני של הונדה אקורד ירדה תצרוכת הדלק ב-15% ביחס לדור הקודם. בשנת 1983 הונדה שיפרה את תיבת ההילוכים האוטומטית ברכב לארבעה הילוכים. בנוסף נוספו לכל המכוניות חלונות חשמל, נעילה חשמלית וסאנרוף. הדור השני ירד מקו היצור בשנת 1985.
בשנת 1986 הוצג לראשונה הדור השלישי של האקורד שהיה שונה לגמרי מקודמיו. הרכב הפך ליותר גדול ורחב ודומה יותר לאקורד המודרנית. אחד ההבדלים הבולטים ביותר לעין היה פנס נפתח. דבר זה לא היה מקובל עד אז ברכבי סדאן. הרכב צויד במנוע חזק 2.0 ליטר עם 120 כ"ס. לראשונה הוצעה מערכת ABS כאופציה בהונדה. בשנת 1989 הופסק יצור המודל למען הדור הרביעי.
בשנת 1990 הופיע הדור הרביעי של האקורד. הרכב נבנה על שלדה יותר רחבה וארוכה. המכונית צוידה במנוע 2.2 ליטר בעל הזרקת דלק חשמלית. לראשונה יצרה הונדה את המנוע ותיבת ההילוכים מאלומיניום במכונית משפחתית. עד אז דבר זה היה נפוץ בהונדה במכוניות פאר בעיקר של אקורה.
בשנת 1991 הוצגה גם הסטיישן של אקורד. בשנת 1992 עברה האקורד מתיחת פנים קלה כאשר הפכה למעט יותר מרובעת. הדור הרביעי יוצר עד שנת 1994.
בשנת 1994 יצא הדור החמישי של האקורד שנבנה על שילדה עוד יותר רחבה מהדור הקודם. לראשונה הונדה השיקה מודל מיוחד לשוק האירופאי. המכונית יוצרה על ידי "סווינדון" בבריטניה.
המכונית צוידה במנוע 2.2 ליטר כמו בדור הקודם אך בשנת 1995 נוספה אופציה למנוע V6 בעל 2.7 ליטר שנלקח מאקורה לג'נד.
הדור השישי של אקורד יצא לאור בשנת 1998. האקורד בעצם התחלקה לשלושה מודלים: אקורד יפן, אקורד צפון אמריקה ואקורד אירופה.
האקורד היפנית הפכה לצרה יותר משני הדורות הקודמים לה (הדור החמישי והרביעי). המכונית הוצגה בשני סוגים: סדאן וסטיישן.
האקורד האירופאית הייתה שונה מאוד מהיפנית והאמריקאית. היא הייתה קצרה יותר. לנהגים האירופאים הוצעו שתי גרסאות: סדאן והאצ'באק.
הדור השישי של אקורד יוצר עד שנת 2002.
בשנת 2002 יצא הדור השביעי שהתחלק לשני מודלים: אקורד שיוצרה לשוק היפני והאירופאי ואקורד שיוצרה לשוק האמריקאי.
המכונית נבנתה על השלדה של הגרסה הקודמת (דור שישי) של האקורד היפנית. המודל יוצרה אך ורק ביפן. המכונית צוידה במנוע 2.4 ליטר, תיבת הילוכים אוטומטית בעלת 5 הילוכים ותיבת הילוכים ידנית עם 5 ומאוחר יותר אפשרות לשישה הילוכים.
האקורד האמריקאית שוב התארכה מעט. לנהגים האמריקאים ניתנה אפשרות לבחור בין רכב סדאן לקופה. בשנת 2004 הונדה ציידה לראשונה את האקורד ברדיו לוויני. בשנת 2005 יצא לאור הונדה אקורד היברידית.
בשנת 2008 יצא הדור השמיני.
טכנולוגית דגם מיטסוקה נואוארה אשר יוצרה על ידי יצרנית המכוניות היפנית "Mitsuoka Motor Co., Ltd" בין השנים 2004 - 2012 התבססה על טכנולוגית "הונדה אקורד".
מריה תרזה, נסיכת סבויה (1803–1879)
מריה תרזה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Teresa di Savoia; 19 בספטמבר 1803 – 16 ביולי 1879), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה, ואשתו של קרלו השני, דוכס פארמה.
ביוגרפיה
מריה תרזה נולדה ברומא ב-19 בספטמבר 1803, לויטוריו אמנואלה, דוכס אאוסטה, ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה. מריה תרזה הוטבלה יחד עם אחותה התאומה מריה אנה, נסיכת סבויה על ידי האפיפיור פיוס השביעי, והורי אמה היו הסנדקים.
בילדותה שהתה מריה תרזה עם שאר משפחתה בסרדיניה, לשם ברחו בני המשפחה מפני נפוליאון. לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1814, חזרו בני המשפחה לטורינו. מריה תרזה קיוותה להינשא לדודנה קרלו אלברטו, נסיך קריניאנו, אולם הוא התחתן בשנת 1817 עם מריה תרזה מאוסטריה, בתו של פרדיננד השלישי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ב-5 בספטמבר 1820 התחתנה מריה תרזה עם קרלו, נסיך לוקה, ממנו נולדו לה שני ילדים. על אף היותם טיפוסים שונים לחלוטין, היחסים ביניהם היו מצוינים, ו"אם כי לא הייתה אהבה ביניהם, היה הרבה כבוד".
בשנת 1824 מתה חמותה מריה לואיסה, דוכסית לוקה, ובעלה עלה לשלטון במקומה כקרלו הראשון, דוכס לוקה. עד מהרה נזנחה מריה תרזה על ידי בעלה, שהיה עסוק בהרבה עניינים, והתקרבה יותר אל הדת. היחסים ביניהם שהיו קרירים מלכתחילה, התדרדרו במהירות עם הזמן, ולבסוף פרשה מריה תרזה מחצר האצולה, והפכה לנזירה בווילה שלה בפיאנור.
בשנת 1845 התחתן בנה פרדיננדו קרלו עם לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, ובשנת 1847 הוכתר בעלה כקרלו השני, דוכס פארמה. אולם עד מהרה פרצו מהומות בדוכסות כחלק ממהפכות אביב העמים, ובעלה ברח מהדוכסות. בשנת 1849 ויתר בעלה על כסאו, ובנם קרלו השלישי, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו. בשנת 1854 נרצח בנה בהתנקשות, ונכדה רוברטו הראשון, דוכס פארמה עלה לשלטון במקומו. לאחר מכן התגוררה מריה תרזה בווילה בסן-מרטינו, ויגאלה מצפון ללוקה, ושם מתה ב-16 ביולי 1879.
משפחתה
ב-5 בספטמבר 1820 התחתנה מריה תרזה עם קרלו השני, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה שני ילדים:
מטרייה
מִטרייה היא חפץ המשמש להגנה מפני גשם. שמשייה היא חפץ דומה המשמש להגנה מפני השמש. בעברית שמות עצם אלו גזורים מהשמות "מטר" ו"שמש", בהתאמה.
מטריות בנות ימינו הן קלות לקיפול וקומקפטיות, לרוב יש להן מוט טלסקופי, מנעולים למצב קיפול ופריסה, והן עשויות בדי כותנה, ניילון ופלסטיק שבאו במקום המשי. מאידך זרועותיהן הדקות ומנעוליהן מתעקמים או נשברים תדיר.
היסטוריה
בסין העתיקה החלו להשתמש במטריות כבר לפני 3,000 שנה, אבל לא להגנה מפני הגשם אלא כסמל למעמדו החברתי של בעל המטרייה, והיו משתמשים בה ללא קשר לשמש או לגשם. מטריות אלה היו מסגרות עץ שכוסו בעלים או בעורות, וקושטו בסמלים.
בתחריטים שנמצאו בנינוה נראות שמשיות, כאשר משרתים נושאים שמשיה שתגן על המלך. בעת העתיקה השתמשו נשים בשמשיות בעיקר כאביזר אופנה המסוכך מפני השמש ולא כמטריות.
בשנת 1730 בערך, בצרפת החלו נשים להשתמש במטריות כהגנה מפני הגשם. בתקופה זו גברים נמנעו מלהשתמש במטרייה כיוון שהדבר נחשב לא מכובד.
בתקופה הוויקטוריאנית מטריות היו עשויות משי על מסגרת עץ או עצמות לווייתן וכשנרטבו קשה היה לקפלן.
סמואל פוקס, תושב אנגליה היה הראשון שייצר מטריות בייצור המוני. המטריות שייצר נאטמו והורכבו על מסגרת פלדה, שיוצרו על פי פטנט שנרשם בשנת 1852. במהלך השנים נרשמו פטנטים רבים על מטריות מתקפלות שיהיה ניתן לקפל לגודל יותר קטן. בשנת 1928 הוקמה חברה שהחלה להפיץ את המטריות המתקפלות של האנס האופט בגרמניה.
ב-30 בספטמבר 1938, נפגש ראש ממשלת אנגליה נוויל צ'מברלין במינכן עם היטלר במטרה לעצור את הידרדרות אירופה למלחמה כוללת. נוויל נשא את מטרייתו השחורה על זרועו וכך היא הפכה יחד עמו לסמל של כישלון שיחות שלום.
במלחמת העולם השנייה, כאשר הנאצים בהולנד החרימו רכוש יהודי הם גם החרימו מטריות. יצרן המטריות היהודי פיליפ כהן מפנלו, שהמפעל שלו הועבר לידי הולנדי לא יהודי, הגה רעיון לתפור כובעי גשם עבור היהודים. הוא נתן לבתו מרתה לחבריה מילו ואחותו סרה אנשדדט גלילים של בד חסום גשם, הם תפרו כובעי גשם והתפרנסו ממכירתם.
התהפכות המטרייה
אחת הבעיות הנפוצות בשימוש במטרייה מודרנית, היא תופעת 'התהפכות' המטרייה. מכיוון שפעמים רבות הגשם מלווה גם ברוחות, קימור המטרייה מתהפך כלפי מעלה, כשפעמים רבות הדבר גורם לנזק בלתי הפיך למטרייה.
מכיוון שהרוח גורמת להתהפכות המטרייה גם אם היא מנשבת מעל המטרייה ולא מתחתיה, וזאת בהתאם למשוואת ברנולי, התופעה נפוצה ביותר. ישנם כמה סוגי מטריות אשר באים להתמודד עם בעיה זו:
צורה נוספת להתמודד עם בעיית ההתהפכות, היא נשיאה של המטרייה בקצה העליון של מוט המטרייה, והפניה מהירה של המטרייה מול כיון נשיבת הרוח, כך שהרוח תמנע מלחץ האוויר לגרום להתהפכותה. שיטה זו קשה לביצוע ברוח סוערת המתאפיינת בשינויי כיוון רבים, וכן היא כרוכה במאמץ גדול בהרמת היד למשך זמן.
בהלכה
הפוסקים דנו בשימוש במטרייה בשבת וכתבו שאסור לפותחו, לסוגרו ולהשתמש בו מכיוון שהוא מעין אוהל.
רנו R-35
ה-R-35, קיצור של char léger modèle 1935 R (מצרפתית: טנק קל דגם R 1935) או Renault R35, היה טנק צרפתי קל שתוכנן באמצע שנות השלושים והיה הטנק הנפוץ ביותר בשורות הצבא הצרפתי בשלביה הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
הוא הופעל גם על ידי צבאות אחרים באותה התקופה, ביניהם גם הצבא הפולני. טנקים מדגם זה השתתפו גם בפלישה הסורית לארץ ישראל במהלך מלחמת העצמאות.
הרקע לפיתוח
תוכנית הפיתוח של צבא צרפת משנת 1926 ראתה צורך בהכנסתו לשירות של טנק קל וזול שניתן לייצור המוני, שיחליף את הרנו FT-17 מתקופת מלחמת העולם הראשונה, כטנק שנועד לספק סיוע צמוד לכוחות החי"ר, ולסייע להם בהבקעת מערכי ההגנה של האויב. מבחינה זו ניתן לראות בו טנק חי"ר, אם כי המאפיינים העיקריים של הטנק (משקל, חימוש ומיגון) התאימו יותר ל"טנק קל", או ל"טנק סיור". לצבא הצרפתי לא הייתה אז כוונה למנע יותר מכמה דיוויזיות נבחרות. ב-1930 התוכנית הוחלפה בחדשה, שהציגה דרישות מפורטות יותר. הטנק הראשון שפותח לפי הדרישות הללו, Char D1, התברר כיקר מדי ובמיוחד ככבד מדי. ב-1933, חברת הוצ'קיס הציעה טנק חלופי, שמאוחר יותר נקרא הוצ'קיס H-35. מסיבות פוליטיות ההצעה הזאת לא התקבלה ובתוכנית של שנת 1933 התעשייה הצרפתית הוזמנה להציע תכנונים אפשריים. שבע עשרה חברות השיבו בחיוב וחמש הגישו אבטיפוס: הוצ'קיס, Compagnie Général de Construction des Locomotives, APX, FCM, ויצרנית הטנקים העיקרית בצרפת באותה התקופה: רנו. בחוששו מפני תחרות קשה מצד הוצ'קיס, מיהר לואי רנו להשלים את בניית הטנק; במהרה הפיתוח הגיע לשלב כה מתקדם עד כי השינויים במפרט שפורסמו ב-21 ביוני 1934, בהם נאמר בין היתר כי השריון יעובה מ-30 ל-40 מ"מ, לא היו בני מימוש. ב-20 בדצמבר 1934 רנו היה הראשון שהציג לוועדה אבטיפוס, תחת שם הפרויקט רנו ZM (Renault ZM).
באביב 1935 הטנק הושבח בשריון כבד יותר ובצריח תוצרת חברת APX. האבטיפוס עדיין היה בניסויים כשמתיחות בינלאומית גאתה בשל התחמשותה של גרמניה הנאצית, מה שהעלה דרישה דחופה למודרניזציה מהירה של צי הטנקים הצרפתי, כך שהוחל בייצור ה-ZM באופן מיידי. ב-29 באפריל 1935 בוצעה הזמנה של 300 כלים עוד לפני שהדגם הסופי היה מוגמר, במחיר של 190,000 פרנק צרפתי לתובה (לא חמוש, בלי מנוע וצריח. המחיר הכולל ליצוא היה כ-1,400,000 פרנקים בשנת 1939, שהם כ-32,000 דולר אמריקני בשערי אותה שנה). הטנקים הראשונים מייצור סדרתי נמסרו ב-4 ביוני 1936 ונבדקו שוב ביסודיות משום שהיו שונים מהאבטיפוס.
מבנה הטנק
במטרה לחסוך בזמן, רנו ביססו את המזקו"ם ואת חטיבת הכח על אלו של טנק ה-AMR 35 מתוצרתם שפותח עבור חיל הפרשים. היו לו חמישה גלגלים בכל צד, מצוידים בקפיצי עלה, כמו טנק ה-AMC 35 שגם הוא מתוצרת רנו.
התובה, שהייתה באורך כולל של 4.02 מטרים, הורכבה משלוש יחידות יצוקות, שהוברגו יחדיו. היחידה התחתונה נשאה בכל צד גלגל קפיצי קדמי בודד, שני זוגות גלגלים נוספים ואת הגלגל המניע הקדמי. מערכת העברת הכוח והדיפרנציאלים מוקמו בחלק הימני של יחידת החרטום (היחידה האמצעית). לטנק היו ארבעה הילוכים והילוך לנסיעה אחורה. הנהג ישב מעט שמאלה ממרכז הטנק והיו לו שני פתחים שכשנפתחו בו זמנית היוו פתח אחד גדול. מנוע הרנו בנפח 5.8 ליטר V-4 85 כ"ס היה בצד ימין של החלק האחורי, כשלשמאלו מוקם מכל דלק עם קיבולת של 166 ליטרים, מה שאיפשר מהירות כביש של 20 קמ"ש וטווח של 130 ק"מ. בתנאי שטח המהירות לא עלתה על 14 קמ"ש וצריכת הדלק הייתה 212 ליטרים ל-100 ק"מ. משקל הטנק היה 10.6 טון מצויד בדלק ותחמושת, ו-9.8 טון כשהוא ריק.
לצריח שהיה יצוק בצורת משושה הייתה כיפה קמורה מסתובבת בעובי 30 מ"מ עם אשנבי תצפית אנכיים. לרוב מפקד הטנק היה עומד במקומו למרות שלעיתים היו מתקינים כיסא עבורו. באחורי הצריח היה פתח שהיה נפתח כלפי מטה כדי לשפר את התצפית. בכלים המוקדמים הותקן צריח שבו הורכב תותח קצר בקוטר 37 מ"מ (התותחים הראשונים הוסרו מטנקי הרנו FT-17 שאז שופצו כרכב משוריין רב שימושי) או מקלע 7.5 מ"מ. לתותח הייתה יכולת חדירת שריון גרועה: רק 12 מ"מ בטווח של 500 מטר. לאחר מכן הורכבו צריחי ה-APX עם אותו התותח אולם עם כוונת משופרת או לחלופין מקלע סטנדרטי 7.5 מ"מ MAC31 "רייבל" שהוכנס לשימוש בשל עיכובים באספקת המקלע המקורי. היות שהיו עיכובים רבים גם בייצור הצריחים (מתוך 380 התובות הראשונות שיוצרו עד 1936, רק ל-37 הורכבו צריחים), ייצור התובות הואט לקצב של 200 יחידות בשנה. תרמילי המקלע המשומשים החליקו מטה דרך חור ברצפה. התחמושת כללה 2400 כדורים כשהמקלע היה מורכב. כשהתותח הורכב הטנק נשא 42 פגזים חודרי שריון או 58 פגזים נפיצים.
רנו R-40 וגרסאות נוספות
בשנת 1937 כבר היה ברור שהמזקו"ם המקורי לא יעיל ולא אמין. לאחר ניסויים רבים ולאחר שנבנו 1540 כלים לפי התכנון המקורי המערכת הומרה בשנת 1940 במערכת מתוצרת AMX שכללה שלושה זוגות גלגלים בכל צד מצוידים בקפיצים אנכיים (AMX היה שמה החדש של חטיבת הייצור הצבאי של רנו שהולאמה ב-2 בדצמבר 1936). באותה התקופה הוכנסו לשימוש הרדיו וכן תותח עוצמתי יותר מדגם L/35 37 מ"מ SA38 עם קנה מוארך שהותקן בצריח מסוג APX-R1 (עם כוונת טובה יותר). התותח החדש נתן יכולת אנטי-טנקית אפקטיבית: חדירה של 40 מ"מ שריון מטווח של 500 מטרים. הפיתוח החדש נקרא רנו R-40. הטנק סופק בזמן כדי לצייד בו שני גדודים של חטיבת הפרשים המשוריינת ה-10 הפולנית שחנתה בצרפת ושני גדודי טנקים חדשים של הצבא הצרפתי. תוכנן לייצר את ה-R-40 עם צריח חדש מתוצרת FCM במחצית השנייה של 1940, כשעד אז יושבחו כל ה-R-35 הקיימים עם תותחי SA38 הארוכים וקצב הייצור של ה-R-40 יוגבר ל-120 יחידות בחודש. במאי הוחלט להרכיב כאמצעי חירום למקצת ה-R-35 צריחי APX-R1 ולהקצותם למפקדי יחידות. תוכנית זו לא יצאה אל הפועל ומתוך 273 מפקדי המחלקות, הפלוגות והגדודים שיועדו לקבל את הטנק שכונה רנו R-39, רק מעטים אכן קיבלוהו.
עוד גרסה של ה-R-35 נועדה לשאת חבילות עצים ששימשו למילוי תעלות. לטנקים האלו הורכב על התובה או על הצריח מתקן עליו נשאו חבילה כזו. (ראו כאן טנק בריטי נושא חבילת עצים).
בצבא הפולני
ב-1938 צבא פולין רכש שני R-35 לבדיקה. לאחר סדרת ניסויים נמצא כי התכנון לא אמין והפולנים החליטו לקנות את הסומואה S-35, בקשה שמאוחר יותר נתקלה בסירוב מצד ממשלת צרפת. אבל כשאיום המלחמה הפך מוחשי וקצב הייצור של טנק ה-7TP הפולני היה איטי מדי, הוחלט באפריל 1939 לקנות בכל זאת 100 טנקי R-35. חמישים הטנקים הראשונים (יש שטוענים ש-49) הגיעו לפולין ביולי 1939, יחד עם שלושה טנקי H35 הוצ'קיס שנקנו לניסיון. רובם הוצבו בשירות גדוד השריון ה-12 שחנה באזור העיר לוצק. במשך המערכה בפולין 45 טנקים היוו את הגרעין של גדוד הטנקים הקל ה-21 שזה עתה הוקם. על היחידה הוטל להגן על הפולנים הנסוגים לרומניה, אולם היא התפצלה לאחר הפלישה הסובייטית לפולין ב-17 בספטמבר 1939. 34 טנקים נסוגו לרומניה, בעוד שהטנקים הנותרים לקחו חלק בקרבות בתוך פולין. שישה טנקים סופחו לחטיבת הפרשים הממוכנת ה-10. המשלוח השני שיועד להגיע לפולין לא נשלח בשל פריצתה של המלחמה וחמישים הטנקים הנותרים הועברו באוקטובר אל הכוחות הצרפתיים בתוניסיה.
בצבא הסורי
בסוף שנות הארבעים היו בצבא הסורי כארבעים טנקי R-35, שנותרו עוד מתקופת השלטון הצרפתי. במהלך מלחמת העצמאות השתתפה פלוגת טנקי R-35 של חטיבת חיל הרגלים ה-1 בפלישה לארץ ישראל. ב-18 במאי 1948 השתתפו טנקים אלה בכיבוש צמח. ב-20 במאי סייעו טנקי R-35 לחי"ר הסורי בהתקפה על קיבוץ דגניה א'. במהלך הקרב הצליחו מגיני הקיבוץ לפגוע בכל הטנקים בעזרת תותח 20 מ"מ, מטולי פיא"ט ובקבוקי תבערה. שלושה מתוך חמשת הטנקים נשארו בשדה הקרב. אחד מהם שהגיע לפתחו של הקיבוץ ונפגע שם, מוצב כיום כאנדרטה באותו מקום.
המיתוס מספר שהטנק הסורי בשערי דגניה א' נפגע והושבת באמצעות בקבוק תבערה, אך במאמר בשם "איך באמת נפגע הטנק של דגניה?" שפורסם בגיליון 7 של מגזין "השריון" נכתב על בדיקה שנערכה על ידי חיל החימוש בשנת 1991: הניתוח המדוקדק של מומחי חיל החימוש לא מתייחס כלל למשמעות מיקומו וכיוונו של קדח הכניסה, שהוא בצריח מלמעלה למטה, דבר שבשטח מישורי של קרב דגניה, ובנשק בכינון ישיר ולא תלול מסלול, וללא נקודת ירי גבוהה, מרמז על כך שהטנק נפגע ממטען חלול, אבל לא בקרב זה, אלא ככל הנראה באירוע קודם.
טנקי R-35 השתתפו גם בהתקפה על דגניה ב', אך נהדפו באש נפוליונצ'יקים. שניים מהטנקים הפגועים הושארו על ידי הסורים בשטח.
בצה"ל
מכונאים של חטיבת גולני הצליחו להשמיש את אחד מהטנקים שנפלו בידי צה"ל בקרבות על הדגניות. כבר ב-30 במאי 1948 השתתף טנק זה בקרב על מגידו ומשטרת לג'ון מול הצבא העיראקי.
פארק הונג קונג
פארק הונג קונג (באנגלית: Hong Kong Park; בסינית: 香港公園) הוא פארק ציבורי הממוקם באזור סנטרל שבאי הונג קונג. שטחו של הפארק 80 דונמים.
היסטוריה
בראשית תקופת היותה של הונג קונג מושבה בריטית, החל משנת 1841, אזור הפארק נקרא בשם גבעת קאנטונמנט (Cantonment Hill). החל משנת 1867 האזור שימש כמחנה מגורי חיילים שנקרא בשם "מגורי ויקטוריה" (Victoria Barracks). מבני המגורים נבנו עד שנת 1910, ושימשו עד שנת 1979. בשנת 1979 הועבר שטח המחנה הצבאי לידי ממשלת הונג קונג שהקימה באתר את הפארק הציבורי. הפארק נפתח ב-23 במאי 1991 בנוכחות דייוויד וילסון, ברון טיליורן, מושל הונג קונג באותה עת.
מבני הפארק
בפארק ממוקמים מספר מבנים ואתרים. בית פלגסטאף שהוקם בשנת 1846 משמש מאז שנת 1984 כמוזיאון לכלי תה. במתחם הפארק שומרו חלק ממבני מגורי החיילים בשל ערכם הארכיטקטוני. מבנה קאסלז (Cassels Block) אשר נבנה בעשור הראשון של המאה ה-20, ושימש למגורי קצינים נשואים, משמש מאז שנת 1992 כמשכנו של המרכז לאמנות חזותית של הונג קונג. בית רוולינסון (Rawlinson House), אשר שימש כמשכנו של מפקד הצבא, משמש כיום את משרדי הפארק, וכן כמקום מרשם זוגות נשואים. בית וייבל (Wavell House) אשר שימש למגורי קצינים נשואים, הפך בשנת 1991 למכרז חינוכי של מרכז הצפרות של הפארק.
בפארק ממוקם גן הציפורים אדוארד יוד, וכן ממוקמת בפארק חממה המציגה תערוכות פרחים.
1973 במדע
רשימת אירועים מדעיים עיקריים שהתרחשו ב-1973.
נמרוד פלמה
נמרוד פלמה (נולד ב-23 בינואר 1980) הוא אלוף ישראל בשחייה, אלוף ושיאן המכביה (2001) בעבר וכיום מאמן שחייה.
ביוגרפיה
פלמה נולד וגדל בקיבוץ כפר הנשיא. הוא התאמן בקבוצת הפועל גליל עליון, בהדרכתם של חנן גלעד ואבישי פלג. למד באוניברסיטת הוואי.
1995
ב שנערך בבאת', אנגליה בשנת 1995 זכה פלמה בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.93 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:07.66 דקות.
אלוף ושיאן המכביה
בתחרויות השחייה של המכביה השש-עשרה שנערכו ביולי 2001 זכה פלמה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא מכביה חדש של 55.73 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.79 דקות.
2002
באליפות ישראל שנערכה ב-2002 זכה פלמה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.33 שניות, אחרי גלעד קאופמן מהפועל עמק חפר 55.98 שניות ולפני נדב כוכבי ממכבי קריית אונו (56.44 שניות).
2004
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 סיים במקום 16 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:02.87 דקות דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי של 2:01.95 דקות, התוצאה השלישית בטיבה של ישראלי, באותה העת. נוסף לכך, הוא סיים במקום 23 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.50 שניות ובמקום 13 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם אהוד סגל, דב מלניק ושי לבנת בתוצאה של 3:47.99 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה שבועיים לאחר מכן, זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.99 שניות, אחרי נדב כוכבי (55.98 שניות) ולפני גלעד קאופמן (56.01 שניות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.88 דקות ובמקום שישי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.99 שניות.
שלטה
שלטה היא שפה המדוברת בפי כמה עשרות אלפי נוודים אירים באירלנד ובארצות הברית. השפה מבוססת על אירית, אך יש בה שינויים שנועדו להקשות כמה שיותר על מי שאינם משתייכים לקהילת הנוודים האיריים. חוקרי שפות תיעדו את השפה מאז 1870, כשהעבודות הראשונות אודותיה פורסמו בשנות 1880 ו-1882 על ידי צ'ארלס לילנד. מומחים שונים לשפות הקלטיות העריכו שהשפה הייתה קיימת עוד מהמאה ה-13.
חסידות פרוסקורוב
חסידות פרוסקרוב היא חסידות שפעלה בפודוליה (כיום באוקראינה). החסידות נוסדה בדור החמישי לחסידות על ידי רבי לייבוש ליברזון.
החסידות בארצות הברית
בנו של רבי מתתיהו, רבי ארון אריה (-תשל"ד, 1974) היגר לארצות הברית, ופתח בית מדרש ברובע הברונקס. בהמשך עבר לבורו פארק ופתח שם בית כנסת.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו השני רבי שלמה יעקב קטן.
נכדו של רבי יצחק, רבי יצחק שפירא-קטן (בן חתנו רבי צבי אלימלך) כיהן כאדמו"ר מטיסמניץ בבורו פארק. היה חתנו של רבי אלישע מגורליץ. נפטר בי"א באייר תשנ"ט.
Hear Me Calling
Hear Me Calling הוא שיר של הראפר, הזמר והפזמונאי האמריקאי ג'וס וורלד. השיר יצא לאור ב-1 במרץ 2019 כסינגל השני מתוך אלבומו השני Death Race for Love; השיר הופק על ידי פורפס.
רקע
במהלך סשן הקלטות שירים של ג'וס וורלד יחד עם המפיק פורפס, פורפס ניגן בטעות את הביט של השיר. ג'וס אהב את הביט ואילתר את השיר; השיר היה מוכן לאחר 40 דקות.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ לשיר פורסם ב-11 במרץ 2019, את הווידאו קליפ ביימו ברדלי & פבלו. הקליפ נוצר כמחווה למשחקי פלייסטיישן כגון Twisted Metal, ובקליפ רואים את ג'וס מנסה להציל את האהבה שלו מתוך משאית. הקליפ משלב טכנולוגיית CGI שבה מוצג ג'וס כחלק ממשחק וידאו.
בסטה יה
בסטה יה (בספרדית: ; בתרגום לעברית: מספיק ודי) היה תנועה שורשית ספרדית שאיגדה אזרחים לפעילות דיפלומטית נגד טרור ואלימות.
היסטוריה
הארגון הוקם כיוזמה אזרחית בחבל הבסקים שבצפון ספרד על מנת להגן על תושבי האזור מאט"א, ארגון טרור בסקי לאומני חמוש המעורב בפעולות אלימות במסגרת מאבקו לעצמאות מדינית לחבל הבסקים. המאבק על עצמאות חבל הבסקים התחיל כבר במאה ה-19, אך הסכסוך הפך לאלים רק עם היווסדותו והתערבותו של ארגון אט"א בשנת 1959, והוא הסכסוך האלים הארוך ביותר בתולדות מערב אירופה המודרנית. אף על פי שממשלות ספרד, צרפת, בריטניה וארצות הברית הגדירו את אט"א כארגון טרור, פעולותיהן כנגדו היו מעטות ולא מועילות לדעת מייסדי ארגון בסטה יה, ועל כן הוא נוסד. כמו כן, משמעות שמו של הארגון, "מספיק ודי", מבטאת את הייאוש של אזרחי ספרד ומערב אירופה כולו מהמאבק הארוך והמתמשך על עצמאות חבל הבסקים.
פרס סחרוב
הארגון זכה בפרס סחרוב לחופש המחשבה על שלוש יוזמות בסן סבסטיאן בשנת 2000: התכנסויות אזרחיות פתוחות בעיר סאן סבסטיאן ביום חמישי הראשון בכל חודש החל מיוני, שמטרתן הבעת הזדהות עם אזרחים המאוימים ומותקפים בשל תמיכתם בערכים דמוקרטיים. מחאה שקטה באוקטובר שנערכה תחת הסיסמה: "Por la libertad, ETA kampora" ("למען החופש, הוציאו את אט"א") ונכחו בה מעל ל-100,000 אנשים. הפגנה באוקטובר תחת הכותרת: "Por la vida y la libertad. Defendamos lo que nos une: Estatuto y Constitución" ("למען החיים והחופש, תנו לנו להגן על מה שמאחד אותנו: המשפט והחוקה"). הייתה זו הזכייה הראשונה של ארגון אירופאי בפרס סחרוב המוענק על ידי הפרלמנט האירופי.
התנהלות פנימית
הארגון מגדיר את עצמו בתור ארגון א-פוליטי ואינו שואף להתאגד לכדי מפלגה ולהתמודד בבחירות, זאת על מנת שלא להתחרות עם מפלגות וקבוצות אזרחיות אחרות המעוניינות להשיג את אותן המטרות בהן מעוניין הארגון. יתר על כן, לארגון אין הנהגה קבועה ואין בתוכו היררכיה מקצועית. במקום זאת, בכל פעם שיש צורך לייצג את הארגון בפומבי, חברי הארגון ממנים דובר מטעמם בעזרת שיטת הסכמת הרוב. לדוגמה, בעת הזכייה בפרס סחרוב, מייצג הארגון היה פרננדו סאוואטר, פילוסוף פעיל בארגון.
התנהלות חיצונית
לצד פעולותיו הנרחבות כנגד הטרור בספרד ובייחוד בחבל הבסקים, ארגון בסטה יה פועל בעוד מספר מדינות דוברות ספרדית, ומטרותיו העיקריות משתנות ממדינה למדינה. למשל, בפוארטו ריקו ובגואטמלה מטרותיו העיקריות של הארגון הן ייעול מערכת המשפט ומערכת החינוך במדינות הללו ושינוי הרגלי התרבות של תושביהן. זאת על מנת להביא למיגור השחיתות השלטונית והפשיעה ברחובות. כמו כן, בקולומביה מטרתו העיקרית של הארגון היא לעודד ולתמוך כלכלית באזרחים המארגנים מחאות נגד השלטון במדינה. לעומת זאת, פעילות הארגון בעיר מלגה הנמצאת בדרום ספרד מתמקדת בשיפור שירותי הבריאות והרווחה לתושבי האזור.
ב. יאיר
'''ב. יאיר חברה קבלנית לעבודות בניה 1988 בע"מ''' היא חברה ציבורית העוסקת ביזמות ובקבלנות נדל"ן.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1988 כחברה פרטית לקבלנות בניין, וב־1995 הפכה לחברה ליזמות בנייה, בנוסף לעבודת הקבלנות.
בסטה יה
מימון
הארגון ממומן כולו על ידי תרומות של אזרחים פרטיים ושל עמותת מיגל אנג'ל בלנקו (Miguel Angel Blanco foundation's) שמימנה הפגנה שערך הארגון בספטמבר 2000 למען הגנה על המשפט והחוקה בספרד. ארגונים אזרחיים כגון: "The Gregorio Ordoñez Foundation", "White Hands" ו-"Denon Artean" תרמו לבסטה יה.
ב. יאיר
היסטוריה
על פי הערכות המשטרה, חלק מהכספים שנגנבו מהבנק למסחר בין השנים 1997-2002, והתגלגלו לידי עבריינים (ובראשם גבי בן הרוש), הושקעו בכיסוי חובות החברה, בתמורה להעברת בעלות חלקית סמויה בחברה לידיו של בן הרוש, האשמות אלו מצד המשטרה לא אומתו מעולם ותיק משטרתי זה הוזנח יחד עם ההאשמות. .
בסטה יה
יחס לישראל
הארגון מחזיק בדעה שלילית על התנהלות ישראל בסכסוך הישראלי-פלסטיני, וטוען כי פעולותיה בשטחים, כדוגמת הריסת בתי מחבלים, משליטות טרור על הפלסטינים ושוללות מהם זכויות אדם בסיסיות. לפיכך הארגון פועל בשיתוף פעולה עם ארגונים פרו-פלסטינים שונים ומעודד חרם מדיני וכלכלי על ישראל.
ב. יאיר
היסטוריה
ב־2006 הפכה החברה לחברה ציבורית, והחלה בפעולות יזמות בניין בחו"ל בנוסף לשאר פעילויותיה. נכון ל־2014, החברה מחזיקה בבעלות מלאה או חלקית על מספר חברות בנות. 85% ממניות החברה מוחזקות על ידי האחים ביטון, ושאר מניות המיעוט מוחזקות על ידי הציבור. החברה מעסיקה בני משפחה רבים ממשפחת ביטון בתפקידי מפתח.
במהלך עונת ליגת העל בכדורגל 2007-2008 פרסה החברה חסות על קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים, בעלות של מיליון דולר לעונה. בראשית 2007 נקלעה החברה לקשיים כספיים, על רקע רכישת קרקע במתחם משרד החוץ הישן בירושלים בסכום גבוה. בעקבות קשיים אלו מכרה החברה חלק מהמתחם למספר קבוצות רכישה, אך לבסוף הצליחה החברה להתמודד עם המשבר בהצלחה.
במהלך 2011-2012 עמדה החברה בסכסוך בין בעל מניות מיעוט ומשפחת ביטון, בקשר לעלות העסקת מנהלי החברה ובני משפחת ביטון, שהגיעה לכ־57 מיליון ש"ח ב־9 שנים. לפתרון הסכסוך מונה הרב דוד חי אבוחצירא כבורר על ידי בית המשפט.
נכון ל־2014, יושב ראש החברה הוא יאיר ביטון, סגנו הוא אחיו יוסי ביטון, ומנכ"ל החברה הוא ניר יחזקאלי (החליף את איל הנדלר ב־2011). בין הדירקטורים החיצונים של החברה נמצאת חברת הכנסת לשעבר רוחמה אברהם, מרים בונפיל (אשתו לשעבר של יו"ר ועד העובדים בעיריית ירושלים) לשעבר הייתה גם רות דוד פרקליטת מחוז תל אביב (שימשה דירקטור בין השנים 2011-2013 אשר מאוחר יותר ייצגה את החברה בבית המשפט במסגרת החקירה ובגלל זה כבר לא נמצאת בדירקטוריון ב־(2014). היועץ המשפטי של החברה החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה־21 הוא עורך הדין רונאל פישר, שהיה גם שותף בחברת 'עד עולם' יחד עם יאיר ביטון עד 2016.
תחום פעילות
לחברה הייתה חברה בת אשר פעלה בתחום הבנייה למגורים ובנייה מסחרית, בצ'כיה ובהונגריה אך בסוף 2016 חברה זו נסגרה.. חלק משמעותי מפרויקטי הבנייה של החברה הם באזור ירושלים. החברה מחזיקה בבעלותה נדל"ן מניב בירושלים, נכסים בשכונת משכנות האומה (בסמוך לבנייני האומה), והמרכז המסחרי שרי ישראל. החברה פעילה גם בפרויקט פינוי בינוי ביהוד.
יואכים בראון
יואכים בראון (11 באוגוסט 1929, ריגה – 6 ביוני 2013, ירושלים) היה מוזיקולוג ישראלי, פרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
חייו
נולד בריגה בשנת 1929. משפחתו הוגלתה בשנת 1941 לסיביר וחזרה לריגה רק בשנת 1955. בין השנים 1949-53 למד בקונסרבטוריון הלאומי של לטביה, שם קיבל תואר שני בהצטיינות. בין השנים 1953-60 למד בקונסרבטוריון של מוסקבה, שם כתב עבודת דוקטורט בנושא אמנות הכינור בלטביה. הוא פרסם בשנת 1968 את הספר Methods of Violin Playing וכן ספר על אודות ההיסטוריה המוזיקלית של המדינות הבלטיות. בשנת 1969 ניסה לקבל ויזה לישראל, למשפחתו ובעקבות כך סולק ממשרתו ומחברותו באיגוד המלחינים של ברית המועצות.
בשנת 1972 עלה לישראל והצטרף למחלקה למוזיקולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שם מונה בשנת 1987 לפרופסור מן המניין. בשנת 1992 שימש כראש המחלקה למוזיקה ובשנת 1997 יצא לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בשנת 1998 פרסם בגרמנית ספר אודות המוזיקה הקדומה בישראל, אשר תורגם אחר כך לאנגלית בשם Music in Ancient Israel/Palestine: Archaeological, Written and Comparative Sources Bible in Its World.
בינואר 2011 נערך לכבודו כנס בינלאומי באוניברסיטת בר-אילן בשיתוף האיגוד הישראלי למוזיקולוגיה.
בראון נפטר ב-2013, בגיל 83.
קונקורד (ניו המפשייר)
קונקורד (באנגלית: Concord) היא בירת מדינת ניו המפשייר בארצות הברית, וכן בירת מחוז מרימק בניו המפשייר. במפקד האוכלוסין של שנת 2020 מנתה העיר 43,976 נפש.
גאוגרפיה
קונקורד מורכבת מכמה רבעים, ביניהם מזרח קונקורד, מערב קונקורד ופנקוק. העיר משתרעת על שטח של 174.5 קמ"ר. הנהר מרימק עובר על יד העיר, ואגם פנקוק שוכן במערבה. הנקודה הגבוהה ביותר בקונקורד נמצאת בגובה של 262 מטר, בגבעת אוק.
בקונקורד נמצאים, בין השאר, מוסדות חינוך אלו: הפקולטה למשפטים ע"ש פרנקלין פירס, בית הספר סיינט פול (מכינה פרטית), המכון הטכנולוגי של ניו המפשייר, מכללה קהילתית דו שנתית והתזמורת הסימפונית של מכללת גרנייט.
האזור היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי שבטים אינדיאנים. ההתיישבות האירופאית בסביבת העיר החלה במחצית הראשונה של המאה ה-18. העיר עצמה נבחרה לבירת המדינה בשנת 1808.
מועצת העיר מורכבת מ-14 נציגים, כאשר 4 מתוכם נבחרים על ידי כלל העיר, וכעשרה נבחרים באזורי בחירה. ראש העיר נבחר אחת לשנתיים.
דמוגרפיה
לפי המפקד משנת 2010, התגוררו בעיר כ-42,695 תושבים, כאשר הצפיפות היא כ-244 נפש לקמ"ר.
שוברת שתיקה
שוברת שתיקה הוא האלבום השלישי של הזמרת מאיה בוסקילה.
הפקה
האלבום יצא לאור ב-11 בספטמבר 2008. את האלבום הפיק מוזיקלית לואי להב, שעיבד את רוב השירים בשיתוף עדי גולדשטיין ונאור דיין. לראשונה, בוסקילה היא זו שהייתה אחראית לרוב הטקסטים והלחנים באלבום. בנוסף, גם טל שגב, יעקב למאי, דנה לפידות, יהודה פוליקר, אלי מורנו ודור דניאל היו אחראים לחלק מהמילים והלחנים של השירים. על כל העיבודים היו אחראים נאור דיין ועדי גולדשטיין.
קדמו ליציאת האלבום, הסינגלים "שוברת שתיקה", שיצא במאי, "לנשום" שיצא ביולי ו"שלום" שיצא באוגוסט. לאחר צאת האלבום, יצא הסינגל הרביעי "רכבת אקספרס" בחודש נובמבר.
אדון פרידמן הקטן
עלילה
הסיפור מספר את סיפור חייו של יוהנס פרידמן, כאשר הפרק הראשון פותח בתיאורה של תאונה מצערת שארעה בלידתו, כאשר הופל מתוך ידיה של אחות שיכורה:
בעקבות כך גדל אדון פרידמן בתור נער מעוות עם גב עקום. בגיל צעיר מחליט אדון פרידמן להתנזר מאהבה ולהקדיש את חייו להשתפרות ומצוינות לאחר שהתאהב בנערה ומצא אותה מתנשקת עם נער אחר. ההתמדה השתלמה ולמרות הקשיים שעמדו בפניו ומראהו הגופני, אדון פרידמן בונה לעצמו קריירה מצליחה ובמקביל מטפח טעם טוב לבגדים, מוזיקה וספרות. אולם כל זה עומד במבחן כאשר לעיירה שבה הוא מתגורר מצטרף קצין צבאי עם אשתו המגונדרת והאופנתית, הגברת רינלינגן. אדון פרידמן מתאהב בה, על אף העובדה שמראה החיצוני אינו מרשים כפי שהיא מנסה לשוות לעצמה וניסיונותיה להתייפות עולים בתוהו. בין מפגש חטוף אחד למשנהו ולמרות המעמד החברתי השונה של שני האדונים, נוצר קשר עמוק ומיוחד בין הגברת רינלינגן לבין יוהנס. באחד מן המפגשים ביניהם מתוודה אדון פרידמן לגברת רינלינגן שמאז שהוא פגש אותה הוא הבין שכל חייו חי בשקר. היא מנחמת אותו ואומרת לו שזה היה אמיץ מצידו להתוודות, ולעיתים גם לה יש את אותן תחושות אומללות. אדון פרידמן השאנן לדבריה, אוזר אומץ ומתוודה על אהבתו כלפיה. הגברת רינלינגן צוחקת למשמע דבריו ובורחת. לאחר המאורע, אדון פרידמן הנבוך והפגוע, מטביע את עצמו בתוך אגם ומסיים את חייו האומללים, בן שלושים במותו.
חיל האוויר העממי של קוריאה הצפונית
שנים מוקדמות (1945–1949)
החיל החל ב-1945 בתור "אגודת התעופה הקוריאנית". ב-1946 הפכה האגודה לארגון צבאי והפכה לחטיבת תעופה בתוך צבא העם הקוריאני (KPA). בנובמבר 1948 הפך לחיל עצמאי כחלק מהכוחות המזוינים. הכשרת כוח אדם היוותה מכשול גדול, כאשר הסובייטים דיווחו במאי 1950 שמתוך 120 הטייסים המאומנים, רק 32 היו מוכשרים לקרב. הטייסים המנוסים היחידים במדינה היו כאלה שטסו לפני כן עבור שירות האוויר של הצבא היפני הקיסרי, אך הם נדחו על ידי החברה והמשטר. ב-25 ביוני 1950 החיל החל לטוס במשימת תמיכה לפלישה לדרום קוריאה.
מלחמת קוריאה: פלישה לקוריאה הדרומית ומתקפה של האו"ם (יוני–נובמבר 1950)
האיליושין Il-10 היו המפציצים העיקריים ששימוש בתקיפות נגד שדות תעופה, בעוד שהיאק-9 ומטוסי קרב אחרים שימשו בהתקפות אחרות. חיל האוויר של קוריאה הצפונית היו באותה תקופה מטוסים יפניים רבים כולל מטוסי תובלה מסוג Ki-54. במהלך המלחמה התרחש מפגש עם מטוסי חיל האוויר של ארצות הברית כאשר שני מטוסים צפון קוריאנים לא ידועים תקפו שני מטוסי F-82. מטוסי קוריאה הצפונית היו מחוץ לטווח ולכן לא הצליחו להשיג פגיעה.
ב-27 ביוני, מטוס F-82 של חיל האוויר של ארצות הברית הפילו מטוס יאק-11 שלווה על ידי ארבעה מטוסי יאק-9. ב-29 ביוני, לאחר נפילת סיאול, בוצעה תקיפה בשדה התעופה של סוואן על ידי 3 מטוסי איליושין Il-10 ו-6 מטוסי יאק-9, כתוצאה מהתקיפה הושמד מטוס C-54 Skymaster אמריקאי שהיה על הקרקע. אולם תקיפה שנייה על סוון סוכלה על ידי מטוסי F-80 אמריקאיים.
בחודשים יולי ואוגוסט, המשיך החיל לתמוך בכוחות הקרקעיים בקרב על פוסאן. במהלך אותה תקופה, הם באו במגע הולך וגובר עם מטוסי סילון של של חיל האוויר האמריקאי ובעלות בריתם, דבר שהביא לפגיעות רבות במטוסי קוריאה הצפונית. ב-3 ביולי 1950 במהלך התקפת מטוסי הסילון מנושאת מטוסים הראשונה בהיסטוריה, הפיל מטוס סילון מסוג פאנת'ר F9F-3 של חיל הים של ארצות הברית מטוס מסוג יאק-9 של קוריאה הצפונית. בסופו של דבר, שדות התעופה פיונגיאנג, פיונגיאנג מזרח ו-Onjong-Ni (אשר סומנו כיעדים לתקיפה), נפגעו בהצלחה בזמן שחיל האוויר של קוריאה הצפונית איבד רבים ממטוסיו. במקביל חיל האוויר האמריקאי החל לתקוף מטרות קרקעיות בתוך קוריאה הצפונית, ונתקל בהתנגדות קטנה מאוד מצד החיל האוויר של קוריאה הצפונית.
מקורות סובייטים דיווחו כי חיל האוויר של קוריאה הצפונית לא פעל עוד לאחר ה-10 באוגוסט. הצפון קוריאנים הפילו רק 3 מטוסים אמריקאים בקרבות אוויר (B-29, L-4 ו-L-5).
ארגון מחדש (נובמבר 1950–1953)
לאחר האבדות הכבדות שנתקלו בהם ביולי ואוגוסט 1950, החלו הסובייטים לאמן את הצפון קוריאנים להטיס את המיג-15, על אף שהסובייטים היו הראשונים שהטיסו את המיג נגד כוחות האו"ם.
לאחר מלחמת קוריאה
חיל האוויר הצפון קוריאני הוצב מדי פעם מחוץ לגבולות המדינה. החיל פרס טייסת קרב לטובת לצפון וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם. על פי הדיווחים קים איל-סונג אמר לטייסים הצפון קוריאנים "להילחם במלחמה כאילו השמים הווייטנאמיים הם שלהם".
ב-15 באפריל 1969, מטוסי מיג-21 של החיל הפילו מטוס מודיעין אמריקאי בים יפן. בשנים 1990–1991 הפעילה קוריאה הצפונית 4 בסיסי אוויר קדמיים ליד האזור המפורז הקוריאני (DMZ).
במלחמת יום הכיפורים
בשנת 1973, טייסת צפון קוריאנית של מטוסי מיג-21 נפרסה בבסיס חיל האוויר המצרי Bir Arida (הידוע גם כ-Wadi Abu Rish) כדי לסייע בהגנה על דרום מצרים במהלך מלחמת יום הכיפורים. ב-6 באוקטובר, ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפור נערך קרב אווירי בין 2 מטוסי פנטום של חיל האוויר הישראלי ל-2 מטוסי מיג לא מזוהים. אחד ממטוסי המיג נעלם וטייסי חיל האוויר הישראלי ניסו לפגוע במטוס שנשאר, אך ללא הצלחה. עקב מחסור בדלק חזרו מטוסי חיל האוויר הישראלי בחזרה לבסיס, במהלך החזרה מבחין אחד הטייסים כי מטוס המיג פונה לכיוון מצרים, והופל על ידי סוללות נ"מ מצריות. בהמשך התברר לישראל כי מדובר בטייסת צפון קוריאנית שהוצבה במצרים כדי לסייע במלחמה.
עריקות
התרחשו מספר אירועים בהם ערקו טייסים צפון קוריאנים עם מטוסיהם. אירועים אלו כוללים:
סרן פילמרק
סרן פילמרק (בדנית: Søren Pilmark; נולד ב-16 באוקטובר 1955) הוא שחקן קולנוע דני.
ביוגרפיה
פילמרק נולד בקופנהגן.
הוא נשוי ולו שלושה ילדים.
משחק
בשנת 1994 שיחק במיני-סדרה "הממלכה" של הבמאי לארס פון טרייר.