cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפובליקת בננות
רפובליקת בננות הוא כינוי גנאי ומונח פוליטי המתאר משטר כושל ומושחת המאופיין בהיעדר דמוקרטיה, חוסר יציבות, הבדלי מעמדות קיצוניים, שחיתות, שימוש בצבא לדיכוי העם והתערבות חזקה של מדינות זרות.
מקור הביטוי הוא בתיאור רפובליקה בדיונית המאופיינת בשחיתות, והיעדר דמוקרטיה בשם "אנצ'וריה" בספר "כרובים ומלכים" של הסופר האמריקאי או. הנרי, אותו כתב בזמן שחי בהונדורס על פי חוויותיו משהותו במקום.
או. הנרי התבסס על ההיסטוריה של מדינות מרכז אמריקה של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, ובראשן הונדורס. להונדורס היה אקלים ואדמה פורייה המתאימים לגידול בננות, אך הייתה זו מדינה מושחתת שנשלטה על ידי קבוצה קטנה של אליטות שנעזרו בכוחות צבא שהשליטו סדר פנימי. המיעוט בהונדורס שלט על אוכלוסייה ענייה ובלתי משכילה.
את העובדות האלה ניצל תאגיד מסחרי אמריקני בעל משאבים כספיים רבים וכושר ארגון בשם חברת הפירות המאוחדת. התאגיד רכש מעשירי הונדורס את הזכויות לעבד את הקרקעות הפוריות והקים מערכת ליצוא בננות. התאגיד השתלט באופן הדרגתי על כלכלת הונדורס ודיכא ניסיונות של העובדים והאיכרים להתארגן נגדו בעזרת כוחות ביטחון פרטיים.
התאגיד השתלט גם על הפוליטיקה המקומית. ב-1907 לקחו תאגידי הפירות חלק בהדיפת ממשל הבובות של ניקרגואה מהונדורס, וב-1910, כשהבינו ראשי תאגידי הפירות שמיגל דווילה, נשיא הונדורס, לא מתכוון לשתף פעולה עם האינטרסים שלהם, הם מימנו כוח צבאי שיביא להפיכה בשלטון, והחליפו את דווילה במיגל מונילה, אשר שיתף פעולה נמרצות עם דרישת התאגידים. במשך שני העשורים הבאים, התערבו כוחות אמריקאים בבחירות בהונדורס, והפעילו לחץ כדי לכפוף את הונדורס לאינטרסים הכלכליים-פוליטיים של ארצות הברית ושל תאגידי הפירות. בתחילת שנות ה-30, עם התחזקות המפלגה הקומוניסטית של הונדורס, החל מרד אלים של פועלי הבננות כנגד הממשל, והמרד דוכא בכוח על ידי הצבא.
כיום הכינוי ניתן לרוב למדינות במרכז אמריקה ובאיים הקריביים.
אוטו הנרי באכר
אוטו הנרי באכר (באנגלית:Otto Henry Bacher; 31 במאי 1856 – 16 באוגוסט 1909) היה אמן אמריקאי, שידוע בעיקר בזכות התחריטים והאיורים שלו.
ראשית חייו
עם שובו פגש צייר שהגיע לאוהיו ממסצ'וסטס, ויליס סיבר אדמס, והם הפכו לידידים. כשאדמס עזר להקים את האקדמיה לאמנויות יפות בקליבלנד, הוא מינה את באכר לוועד המנהל. בערך בתקופה זו החל ללמוד תחריט אצל שיון וונבן (1848–1897), אמן מסינסינטי.
באירופה
בשנת 1878 הוא ליווה את אדמס לאירופה ללימודים באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, ובהמשך, הוא למד אצל האמן יליד סינסינטי, פרנק דובנק, אותו ליווה לפירנצה ולוונציה, שם הקימו. סטודיו. ברגע שהם הסתדרו, הוא הביא לשם את ציוד התחריט שלו והפך למורה של דובנק. הם הפיקו כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר למונוטיפים מודרניים.
הוא חזר לביתו בשנת 1883 ופתח סטודיו. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לג'וזף דה קאמפ להפעלת חוג רישומים בקיץ בריצ'פילד, אוהיו. הוא גם החל לצייר בצבעי שמן, אך לא הצליח למכור אותם או פריטים אחרים מתקופתו הקודמת. כתוצאה מכך, הוא שוב עזב לאירופה; הפעם, לפריז, שם למד שיעורים באקדמיה ז'וליאן. הוא היה שם תקופה קצרה בלבד לפני שהמשיך לוונציה, שם חלק דירה וסטודיו עם רוברט פרדריק בלום וצ'ארלס אולריך.
חזרה לארצות הברית
הוא היה מאייר מבוקש מאוד, הן עבור ספרים והן כתבי עת, כמו Scribner's ו- McClure.
בשנת 1901 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של אגודת המאיירים.
הוא זכה במדליית כסף על חריטותיו בתערוכת סנט לואיס בשנת 1904 ונבחר למקורבו של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1906.
הוא בילה את השנים האחרונות בחייו בברונקסוויל ונפטר שם בשנת 1909.
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית (ניו דלהי)
הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית (באנגלית: National Gallery of Modern Art) ובקיצור (NGMA) הוא שמו של מוזיאון לאמנות מודרנית שהוקם בשנת 1954 על ידי ממשלת הודו. הגלריה ממוקמת בעיר ניו דלהי ובאוספיה למעלה מ־14,000 יצירות, בין היתר של האמנים תומאס דניאל, רבינדרנת טאגור, אבינדרנת טאגור, נדנדאלא בוס, ואמריטה שר-גיל.
היסטוריה
ההחלטה על הקמת המוזיאון התקבלה בשנת 1949 בוועידה בנושא אמנות שנערכה בכלכותה. המוזיאון נחנך ב-29 במרץ 1954 בבית ג'ייפור בסמוך לשער הודו שבניו דלהי. הגלריה נחשבת למוסד האמנות החשוב בהודו, והיא מנוהלת על ידי משרד התרבות של ממשלת הודו.
בשנת 1996 נפתח סניף של המוזיאון במומביי בו מוצגות, בין היתר, יצירות של פבלו פיקאסו. בשנת 2006 נפתח סניף בבנגלור.
כנסיית דומינוס פלוויט
כנסיית דומינוס פלוויט (לטינית Dominus Flevit - "האדון בכה") היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית, השוכנת על הר הזיתים בירושלים, וצורתה כשל דמעה.
היסטוריה
בחפירות שנערכו באתר קודם להקמת הכנסייה, בשנים 1953–1955, נחשפו אתר קבורה רב תקופתי ושרידיהם של מנזר ביזנטי מהמאה ה-5, ולצידו כנסייה שהוקדשה לאנה הקדושה. גורלה של כנסייה זו אינו ידוע, ובאופן יוצא דופן בירושלים, הצלבנים לא הקימו במקום כנסייה משלהם. ב-1518 הוקם במקום מסגד אשר נבנה, ככל הנראה, בידי העות'מאנים לרגל כיבושם את הארץ. המסגד כונה "אל-מנסוריה", היינו, "המנצחת". נראה שרק לאחר מכן זוהתה במקום מסורת בכי האדון. הפרנציסקנים הצליחו לרכוש רק את הקרקע שמדרום לשביל העולה אל הר הזיתים, ובנו עליה קפלה ב-1891. חלקו האחר של השטח הגיע לידי מסדר האחיות הבנדיקטיניות, והן מכרו אותו לפרנציסקנים ב-1940, לאחר שנקלעו לקשיים כלכליים. עם תום המחקר הארכאולוגי במקום ב-1955, נבנתה הכנסייה הנוכחית בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי, במקום בו שכנה הכנסייה הביזנטית הקדומה.
קיימת סברה, שהמקום שבו נמצאת הכנסייה, שימש בתקופות בהן פעל בית המקדש, לשריפת הפרה האדומה, מול פתח ההיכל.
המבנה
ברלוצי עיצב את כיפת הכנסייה בצורת דמעה, כדי להנציח את בכיו של ישו בהיותו על הר הזיתים, עת ניבא את חורבן ירושלים:
מזבח ושרידי פסיפס מהכנסייה הביזנטית שולבו במבנה המודרני, אך בעוד שהיא פנתה מזרחה, בדומה לרוב הכנסיות בעולם, הכנסייה המודרנית פונה מערבה, מפני שכאשר ישו עמד על הר הזיתים וביכה את ירושלים, הרי שחייב היה לעמוד ופניו מערבה. העיר העתיקה של ירושלים נשקפת דרך חלון זכוכית הקבוע בקיר המערבי של המבנה, מאחורי המזבח, ובו משולבים צלב, גביע, קוצים המתקשרים לכתר הקוצים וסמלים נוספים. בקדמת המזבח המודרני קבוע פסיפס של תרנגולת האוספת את אפרוחיה והפסוק:
הכיפה מוזהבת וסביבה ארבעה תבליטים המתארים את כניסת ישו לירושלים ביום ראשון של הדקלים (על הקיר המערבי), שתי סצינות של אנשים הצופים בו (מדרום ומצפון) וסצנה של הרס העיר בידי חיילים רומיים (על הקיר המזרחי).
הקברים
בשדה הקבורה שנחשף באתר קבר מתקופת הברונזה המאוחרת ונקרופוליס שמונה כ-60 מערכות קבורה מימי בית שני ותחילת התקופה הביזנטית. במקום נמצאו 122 גלוסקמות ושבעה סרקופגים. על הגלוסקמות עוטרו שושנות ('רוזטות'), פרחי שושן צחור, ענפי הדס ומסגרות גאומטריות נאות. על ארונות קבורה אלה נחרטו כתובות בעברית, ארמית וביוונית לצד שמות עבריים. כנראה שעלי השושנת של השושן הצחור פורשו בטעות כצלבים וסמלי צלב וכי רו, ומשום כך יש הסוברים שייתכן ומדובר במערת קבורה ששימשה "יהודים-נוצרים" (או "נצרנים"), כלומר יהודים שהאמינו בישו. תופעה זו הייתה ידועה במאה ה-1, כאשר ההבדל בין יהדות ונצרות היה עוד מטושטש.
פסיפס ביזנטי מהאורטוריום
מצפון למבנה הכנסייה מצויה רצפת פסיפס מהתקופה הביזנטית, המתוארכת לתחילת המאה השביעית. הרצפה מוקפת במסגרת מעשה סרטים וגלים. מרכז השטיח מחולק למעוינים הכולאים מסגרות עגולות. המעגלים מאכלסים פרות ו'ירקות', פרחים ודג. מבחר מיני הענפים החקלאיים המוצגים בפסיפס דומינוס פלוויט מעידים על חשיבותה של החקלאות עבור אנשי התקופה. הדגמים מעידים על חקלאות מפותחת ומתקדמת. דגמים אחדים עוצבו אף בתיאור ייחודי ואף יחידאי. למשל, לופה להפקת ספוג רחצה, פיקוסים למאכל ותאנים קשורות בסרט.
ולוניה
ולוניה (בצרפתית: Wallonie, בהולנדית: Wallonië, בגרמנית: Wallonien, בוולונית: Walonreye) היא אזור של דוברי צרפתית בדרום בלגיה ואחד משלושת האזורים המרכיבים את בלגיה. בירת האזור היא נאמור והשפות הרשמיות בו הן גרמנית וצרפתית.
דמוגרפיה ושפות
אזור ולוניה מהווה את חלקה הדרומי של בלגיה ותופס 55.18 אחוזים משטחה (16,844 קמ"ר). האזור מחולק לחמש פרובינציות:
הערים והעיירות הגדולות והחשובות בוולוניה הן: נאמור, לייז', מונס, ארלון, ואבר, וֶרְוְויֶיה, שרלרואה, טוּרנֶה, באסטון, דינאן והעיר דוברת הגרמנית אויפן.
צרפתית היא השפה הרשמית, אך בתשע עיירות במזרח ולוניה ליד גבול גרמניה-בלגיה השפה הרשמית המדוברת היא גרמנית. תשע עיירות אלו היו בשליטת גרמניה עד שנת 1918, ואז הועברו לידי בלגיה. כמו כן ישנם עוד מספר יישובים או קבוצות מתיישבים החיות ביישובים דוברי צרפתית אשר מדברים גרמנית או הולנדית. ישנם מספר מצומצם של דוברי ולונית על ניביה השונים. בסקר שפורסם ביוני 2006, רק 19% מן הוולונים הצהירו כי הם יודעי הולנדית, בעוד 59% מן הפלמים טענו כי הם יודעי צרפתית.
ניב הצרפתית המדובר בוולוניה הוא הניב הבלגי-צרפתי. ניב זה נבדל מהצרפתית ה"סטנדרטית" המדוברת בצרפת בהגייתן של מספר מילים. השפה הצרפתית הנוהגת במנהל ובתקשורת דומה מאוד בין בלגיה לצרפת.
ניבי הוולונית והפיקארדית היו השפות העיקריות של הוולונים עד ראשית המאה ה-20, בעוד שצרפתית הייתה השפה של המעמד הגבוה. תוך התרחבות השימוש בשפה הצרפתית, היו ניבים אלו בדעיכה מתמשכת. בתחילת המאה ה-21 נעשה מאמץ להחיות ניבים ולוניים: בבתי ספר מסוימים מוצעים קורסים בשפה הוולונית, המדוברת גם בכמה תוכניות רדיו, אך מאמץ זה די מוגבל.
הקהילה הבלגית הדוברת גרמנית כוללת כ-70,000 איש, ומוצגת כמיעוט ה"שמור" ביותר באירופה. למרות זאת, ישנה שאיפה בקהילה הדוברת גרמנית בבלגיה להשגת אוטונומיה רחבה יותר מהאזור הוולוני. הנשיא הנוכחי של הרשות המבצעת של הקהילה הדוברת גרמנית שואף להשיג אוטונומיה אזורית, כך שיתקבל ניתוק מוחלט מוולוניה.
אטימולוגיה
המקור האטימולוגי לשם ולוניה, כמו השם ויילס, הוא מילה בגרמנית עתיקה שמשמעה "זר". בשני מחוזות אלה דיברו התושבים שפה זרה (משמע שפה לא גרמאנית). גם מחוז ולאכיה ברומניה, מחוז קורנוול באנגליה וקנטון ואלה בשווייץ, קרויים בשמם מסיבה דומה.
סמלים
בסמל ובדגל של ולוניה מופיע תרנגול נועז (בצרפתית: le coq hardi) באדום על רקע צהוב. כדי להבחין את התרנגול הואלוני מהתרנגול הגאלי הוחלט שרגלו הימנית תהיה מונפת קדימה בתנוחה נועזת. את הסמל עיצב הצייר פייר פאולוס ב-1913. הוא אומץ ב-1975 כסמל של הקהילה הצרפתית התרבותית בוואלוניה, והפך ב-1998 לדגל הרשמי של ואלוניה.
התאולוגיה השיעית
התאולוגיה של המוסלמים השיעים, מכילה חמישה עקרונות יסוד אשר עליהם בנויה אמונתם.
עמודי האמונה
חמשת עקרונות היסוד אשר עליהם בנויה התאולוגיה של המוסלמים השיעים, הם:
יְחִידוּת (תווחיד)
יחידות (בערבית: توحيد) הוא המאפיין הראשי של המונותאיזם, והוא מסמל דבר אשר הוא אחד ויחיד. באסלאם, המושג מייצג את העבודה שהאל הוא אחד ויחיד, ושאין עוד כמוהו, ושאין עוד אחד אשר ראוי לעבוד אותו מלבדו.
ההפך מיחידות הוא שיתוף (בערבית:شرك), משמעותו האסלאמית היא למעשה כל סוג של עבודה זרה אשר מוקדשת לאל אחר מלבד אללה, או כל אמונה שמצרפת שותפים לאללה, כגון ילדים, הורים, בנות זוג, וכו'.
השיתוף הוא למעשה הגרסה האסלאמית של הפוליתאיזם והעבודה הזרה.
היחידות, אשר נקראת לפעמים "ייחוד", מורכבת מארבעה אלמנטים עיקריים.
יחידות במהות
על פי התאולוגיה האסלאמית של השיעים, יחידותו של אללה במהותו באה לידי ביטוי בכך שאללה הוא אחד ויחיד בישותו, ואין לו שותפים או רכיבים אשר מרכיבים את ישותו, ואין אף ישות שדומה לו במהותו וישותו. הוא שלם ומושלם, ואינו מורכב מפרטים, איברים או רכיבים.
יחידות בריבונות ובמעשים
על פי התפיסה האסלאמית, אללה הוא הריבון היחיד של כל היקום, וכל מעשיו אינם כמעשיהם של ברואיו. הוא הריבון העליון, ולא ניתן לקחת ממנו את עליונותו וריבונותו, והוא אינו חולק אותה עם אף אחד ועם שום דבר. כמו כן, כל דבר אשר הוא עושה, הוא עושה באופן עצמאי, ללא צורך בעזרה מאף אחד, והוא אינו מתעייף לעולם כאשר הוא עושה.
יחידות באלוהות ובעבודה
האמונה האסלאמית מבססת את האמונה שאללה הוא האלוהים האחד והיחיד, ושאין צורך לעבוד אף אחד מלבדו, ושאין זה ראוי לעבוד אחרים מלבדו.
הצדק (אלעדל)
בערבית: العدل.
המוסלמים השיעים מאמינים בכך שקיימים דברים שהם טובים ודברים שהם רעים, ושאללה מצווה על בני האדם לעשות את הדברים הטובים ואוסר עליהם את הדברים הרעים. על פי יסוד הצדק, אללה פועל על פי מודל ותכלית שבני האדם לא יכולים להבין במלואם, אך שעל האדם לשאוף להבינם ככל האפשר. מפאת היסוד הנ"ל, מאמינים השיעים בפרט והמוסלמים בכלל, שאין מקום לשאול את אללה מדוע הוא עושה דברים כפי שהוא עושה, מפני שכל פעולותיו הן צודקות, והוא לעולם לא יקפח איש ולא יעשה עוול לאף אחד.
הנבואה
יסוד הנבואה (בערבית: النبوة ) גורס כי אללה מינה ושלח שליחים ונביאים כדי שיעבירו אל האנושות את המסר שהוא, אללה, רוצה שהם יכירו.
על פי היסוד הזה, הנביא או השליח נשלחים כדי להעביר את המסר, בעוד שהאימאם מופקד של השמירה וההגנה על המסר הזה. כחלק מהאמונה בנבואה, מאמינים המוסלמים, הן השיעים והן הסונים, שהנביא מוחמד הוא אחרון הנביאים והשליחים, ושהמסר שלו הוא המסר הסופי של אללה לאנושות, ושלא יהיו עוד נביאים או שליחים אחרי הנביא מוחמד.
מנהיגות (אימאמה)
בערבית: إمامة.
על פי תפיסת התאולוגים המוסלמים השיעים, אללה בחר ומינה מנהיגים מסוימים להוביל, להנהיג ולהדריך את האנושות, ובכך שהנביא מוחמד מינה למעשה את יורשיו הרוחניים לפני מותו. על פי החדית' על שנים עשר היורשים, הנביא מוחמד אמר שהמנהיגות האסלאמית נמצאת בשבט שלו, ושאחריו יגיעו 12 אימאמים צדיקים וטהורים אשר ימשיכו את דרכו.
אף על פי שקיימת מחלוקת בנוגע למספר האמיתי של המנהיגים, האמונה הכי נפוצה היא שקיימים שנים עשר אימאמים צדיקים, שמתוכם אחד עשר נפטרו, בעוד שהאימאם ה-12 עדיין חי וקיים.
נאמר שלאחר עריכת טקס הלוויה של אביו (האימאם ה-11), נעלם האימאם האחרון, ושהוא חי עד היום בסתר, עד שיום אחד הוא ישוב אל האנושות, יביא קץ לעוול ולטירנות, וימלא את העולם בצדק ורוחניות.
יום התחייה
המוסלמים מאמינים ביום שבו היקום כולו יגיעו אל הקץ שלו, ולאחר מכן אללה יקים את כל האנושות לתחייה, וישפוט את בני האדם על המעשים שלהם. את אלה שעשו את הטוב הוא יכניס לגן עדן נצחי, ואת אלה שעשו רע הוא ישלח לגיהנום.
יסודות נוספים
נוסף על חמשת היסודות הנ"ל, ניצבים בבסיס התאולוגיה של המוסלמים השיעים גם האמונה במלאכים (בערבית:الملائكة) והאמונה בספרי הקודש (בערבית:الكتب السماوية).
יישוב אירלנד
יישוב אירלנד (באנגלית: Plantations of Ireland, באירית: Plandálacha na hÉireann) היה תהליך הפקעת אדמותיהם של תושבי אירלנד בידי השלטון האנגלי במדינה במאות ה-16 וה-17. אדמות אלו יושבו מחדש במתיישבים מבריטניה הגדולה, עיקרם פרוטסטנטים ותושביהן המקוריים שועבדו או גורשו. הגירה מבריטניה הגדולה לאירלנד החלה בקנה מידה מצומצם כבר במאה ה-12, וזו הובילה ליצירת מעמד חברתי חדש באי - "האנגלים הוותיקים" או היברנו-נורמנים, אשר נטעמו בתוך התרבות והאוכלוסייה האירית המקומית. חלק מהיישוב באירלנד בוצע באופן ממוסד, על ידי השלטון האנגלי, אך חלקו בוצע באופן פרטי על ידי בעלי האדמות החדשים שמונו על ידי האנגלים, כמו היישוב במחוזות אנטרים ודאון.
יישוב אירלנד החל במאה ה-16, כשהאנגלים החרימו אדמות מהשבטים הקלטים ובעלי האדמות ההיברנו-נורמניים הוותיקים, בעיקר בפרובינציות מנסטר ולנסטר. היישוב הראשוני היה בקנה מידה מצומצם ומטרתו הייתה לשלוט באוכלוסייה האירית, כאשר הכתר האנגלי העביר את הבעלות על אדמותיה למתיישבים מאנגליה ומוויילס. הליך זה החל בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה והמשיך בתקופתם של מרי הראשונה ואליזבת הראשונה. היישוב התגבר בתקופתו של ג'יימס הראשון, לאחר סדרה של מרידות וחיכוכים בין האנגלים לאירים וביתר שאת בתקופתם של צ'ארלס הראשון ואוליבר קרומוול. בתקופה זו, אדמות הוחרמו בקנה מידה עצום ויושבו באלפי מתיישבים ועובדים מאנגליה, ויילס וגם מסקוטלנד. מהלך היישוב הממוסד האחרון בוצע בתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול במהלך שנות ה-50 של המאה ה-17, כשאלפי חיילים פרלמנטרים אנגלים התיישבו או אולצו להתיישב באירלנד. ההגירה הלא ממוסדת נמשכה באופן משמעותי עד למאה ה-18, בעיקר מבריטניה הגדולה, אך גם מאירופה הקונטיננטלית.
יישוב אירלנד שינה באופן מהותי את הדמוגרפיה באירלנד ויצר קהילות גדולות של בריטים ופרוטסטנטים בתוך האוכלוסייה האירית הקתולית. המעמד השולט של הקהילות החדשות החליף את מעמד השלטון הישן באירלנד, אשר היה נציגו של הרוב הקתולי. מעמד שלטון חדש זה ייצג את האינטרסים הבריטים באי ואת האינטרסים של קהילותיו, והתעלם והזניח את התושבים המקוריים של האי, אשר נדחקו למעמד של עובדי אדמה נטולי זכויות. שינויים אלו הובילו ליצירתה של אצולה פרוטסטנטית באי, אשר שמרה במהלך המאות הבאות על האינטרסים של הכתר ושינתה באופן מהותי את ההיסטוריה של אירלנד ואת היחסים שבין האוכלוסיות השונות באי ובינן לבין השלטון באנגליה.
התיישבויות מוקדמות (1556-1576)
ההתיישבות האנגלית המוקדמת באירלנד הייתה חלק מהכיבוש הטיודורי של אירלנד במאה ה-16. הממשל האנגלי, ממושבו בדבלין, ביקש לפייס את תושבי האי ולשלב את מעמדותיו הגבוהים באריסטוקרטיה האנגלית החדשה שביקש ליצור, ובכך לקרבם לתרבות האנגלית. הממשל ציפה שהשליטה באירלנד תהיה נוחה לאינטרסים האנגליים, ולא חשש ממרידות או פלישות חיצוניות בשלבים הראשונים. על מנת לשמור על אינטרסים אלו, האנגלים הגו שיטת שלטון שנקראה בפיהם "היכנעו ושלטו" - כלומר, אם מנהיגי השבטים הקלטים וההיברנו-נורמנים באירלנד יסכימו להיכנע למרותו של השלטון האנגלי, תתאפשר להם המשך השליטה באדמותיהם ואנשיהם. אם סירבו להכיר בעליונות האנגלים, אדמותיהם הופקעו, ובעלי אדמות ועובדים חדשים הובאו לשטחי שליטתם מאנגליה.
ליש ואופאלי
היישוב הראשון מהסוג הראשון שצוין - אדמות שהופקעו עקב אי-קבלת המרות האנגלית - התרחש ב-1556, בשטחי שליטתם של שבטי או'מור ואו'קונור. שבטים אלו סירבו להכיר בעליונות השלטון האנגלי, ולא פסקו מניסיונותיהם לפשוט על שטחי התחום האנגלי. שטחי שליטתם הופקעו בהוראת לורד אירלנד והפכו למחוזות אנגליים בשמות "מחוז המלך" (כיום מחוז אופאלי) ו"מחוז המלכה" (כיום מחוז ליש), על שמם של מלכי אנגליה החדשים - פליפה השני, מלך ספרד ומרי הראשונה, מלכת אנגליה. כמו כן, ערי המחוז החדשות כונו על שמם "פיליפסטאון" (כיום דנגן) ו"מריבורו" (כיום פורט ליש) בהתאמה. אולם, השבטים המקומיים התנגדו בחריפות להתיישבויות החדשות, נסוגו להרים ולביצות והחלו במרד מקומי כנגדן במשך 40 השנים הבאות. ב-1578 האנגלים הצליחו להכניע את שבט או'מור, בכך שרצחו את רוב מנהיגיו במולמסט שבמחוז ליש. רורי או'מור, מנהיג המרד, נלכד והוצא להורג מאוחר יותר באותה השנה. בעקבות אלימות זו מצד השבטים המקומיים, השלטונות האנגליים התקשו למצוא אנגלים שיסכימו להגיע להתיישב במקום, ובסופו של דבר ההתיישבות נאלצה להתגודד סביב שורה של ביצורים צבאיים.
מזרח אלסטר
יישוב נוסף בוצע במזרח פרובינציית אלסטר בשנות ה-70 של המאה ה-16. השלטון האנגלי תכנן ליישב את מזרח הפרובינציה, שהייתה נתונה לשליטתם של שבטי מק'דונל ואו'ניל, וזאת על מנת ליצור חוצץ בין הקלטים שבאירלנד לבין אלו שבסקוטלנד, ביניהם הייתה תחלופה שוטפת של שכירי חרב. על מנת להתנגד ליישוב זה, הצטרפו למאבק באנגלים במזרח הפרובינציה גם חברי שבט או'ניל מאזור המחוז המודרני של טיירון ושבטי מק'דונל מההיילנדס וההיברידים החיצוניים הסקוטים. בסופו של דבר יישוב האנגלים באזור לא צלח, לא לפני שבוצעו מעשי זוועה באוכלוסייה המקומית. לדוגמה, 200 מחברי שבט או'ניל נרצחו בשנת 1574 על ידי רוזן אסקס וב-1575 הפלגה בהשתתפותו של פרנסיס דרייק השתתפה בטבח של 500 מחברי שבט מק'דונל באי ראת'לין. בשנה שלאחר מכן, הורתה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה להפסיק את היישוב בשל תקריות אלו.
היישוב במנסטר (החל מ-1586)
היישוב בפרובינציית מנסטר החל בשנות ה-80 של המאה ה-16 והיה היישוב ההמוני הראשון באירלנד. היישוב היווה צעד ענישה בעקבות מרד דזמונד, שלאחריו שושלת דזמונד כולה הוצאה להורג ואדמותיה הופקעו על ידי הכתר האנגלי. הרשויות ניצלו את ההזדמנות ויישבו את שטחי הרוזנות במתיישבים מאנגליה ומוויילס, אשר לפי תקוותיהם יהוו "סוללת מגן" כנגד מרידות דומות בהמשך. ב-1584 ועידה אנגלית הוקמה להקצאת שטחים בעבור בעלי אדמות אנגלים עשירים, שהסכימו להעביר אריסים שיעבדו את השטחים החדשים. בעלי האדמות התחייבו להקים עיירות חדשות ולדאוג להגנה של תחומי היישוב. בנוסף לשטחים שנלקחו מרוזנות דזמונד, המתפרסים על שטחים ממחוזות לימריק, קורק, קרי וטיפררי המודרניים, הוועידה החרימה גם את אדמותיהן של משפחות ושבטים נוספים שסייעו במרידה. השבט ששלט במשפחות אלו, שבט מק'ארתי, שהיה מקורב לאנגלים, התנגד בחריפות להפקעת האדמות וערער על כך בפני האנגלים בטענה כי האדמות שייכות להם. בשל כך, היישוב מחוץ לשטחי רוזנות דזמונד היה מצומצם.
אף על פי כן, שטח בהיקף של כ-2025 קמ"ר הופקע ויושב על ידי האנגלים. השלטונות קיוו שיגיעו אליו כ-15,000 מתיישבים, אך דוח משנת 1589 מעיד כי בעלי האדמות הצליחו להביא רק כ-700 אריסים. הפרשנות לדוח טוענת כי כל אריס היה ראש משפחה, ועל כן ייצג כ-4–5 בני בית, מה שאומר שבערך כ-3,500 איש התיישבו באזור, אך עדיין לא כפי שציפו האנגלים. ההתיישבות הייתה אמורה להוות קו מבוצר כנגד התקוממויות איריות, אך בסופו של דבר הפכה לכיסי התיישבות מצומצמים ברחבי הפרובינציה. האנגלים תחילה סיפקו ליישובים חיילים להגנתם, אך בשנות ה-90 של המאה ה-16 הוחלט לפזרם. כתוצאה, במהלך מלחמת תשע השנים, שהייתה מרידה אירית משמעותית כנגד השלטון האנגלי, רוב המתיישבים נסו מאדמותיהם החדשות ללא קרב - הם נמלטו לערים המבוצרות בפרובינציה או שבו חזרה לאנגליה. כשהמרידה דוכאה בסופו של דבר ב-1603, ההתיישבויות הוקמו מחדש על ידי מושל מנסטר, ועימן שבו האריסים מאנגליה.
היישוב באלסטר (החל מ-1606)
טרם מלחמת תשע השנים, הייתה אלסטר לפרובינציה בה שלטו המנהיגים האיריים בחופשיות והייתה לנטולה מהשפעה אנגלית. כתוצאה מהמלחמה, שבטי או'ניל ואו'דונל נאלצו להיכנע לכתר האנגלי, עבורו הייתה המלחמה יקרה מאוד ורצופת כישלונות. גם סיכום המלחמה לא נחשב להצלחה אנגלית - אמנם השבטים העיקריים בצפון אירלנד נכנעו, אך הם הורשו להמשיך ולהחזיק באדמתם ורכושם, בכפוף להכרה בשלטון האנגלי. אף על פי כן, מספר שנים לאחר מכן, בעקבות עזיבתם את אירלנד של מנהיגי שבט או'ניל ורוזנים נוספים לספרד באירוע שנקרא "בריחת הרוזנים", החליט מושל אירלנד לנצל את היעדר המנהיגות והפקיע את אדמות השבטים שנכנעו. תחילה, תכננו האנגלים ליישב את השטחים בצמצום ולחלקם מחדש בין בעלי אדמות מקומיים הנאמנים לכתר, על מנת שינהלו בעצמם את חיי האזרחים. אולם, מרידות מקומיות נוספות של בעלי אדמות ולורדים הובילו את הממשל האנגלי באירלנד להחליט כי כל בעלי האדמות בשטחים שהופקעו יוסרו מעמדותיהם.
ב-1603, הפך ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד גם לג'יימס הראשון, מלך אנגליה ואירלנד, מאחר שאירלנד הייתה לממלכת חסות אנגלית באותה התקופה. בזאת, לראשונה, מלך מונרך יחיד על כל האיים הבריטיים. המלך החדש החליט כי יישוב אלסטר יהיה פרויקט "בריטי" משותף וכי מתיישבים יובאו גם מאנגליה וגם מסקוטלנד על מנת לתרבת ולהשכין שלום בפרובינציה. האדמות שהופקעו חולקו לשישה מחוזות רשמיים - ארמה, פרמנה, קאוואן, קולריין (כיום חלק מלונדונדרי), דניגול וטיירון.
על מנת להימנע מהרס המושבות החדשות, כפי שקרה במנסטר, החליט הכתר האנגלי להימנע מהשיטה של יישוב בכיסי אדמה מבודדים. המדיניות החדשה הייתה הפקעת האדמות כולן, מלבד מעטים יוצאים מן הכלל - אירים נאמנים לכתר אשר בבעלותם נותרו כ-25% מהשטח בלבד. הבעלות על השטחים החדשים התחלקה מחדש בין בעלי אדמות אשר התחייבו לא להעסיק אריסים אירים, אלא אנגלים או סקוטים בלבד ועליהם נאסר למכור את אדמתם החדשה לאירים לעולם. לכל בעל אדמות הוענקו 12 קמ"ר של אדמה, בהם היה עליהם ליישב לפחות 48 גברים (להם לפחות 20 משפחות) פרוטסטנטים ודוברי אנגלית. פשוטי העם האירים נעקרו מבתיהם ושוכנו מחדש בקרבת בסיסי המשמר האנגלים או הכנסיות הפרוטסטנטיות החדשות שהוקמו. גם ליוצאי מלחמת תשע השנים הוענקו אדמות באלסטר, אולם בשל הקושי שלהם לממן את ההתיישבות באדמות החדשות, הם מומנו על ידי הסיטי של לונדון. הסיטי קיבלה בשל מימון זה בעלות על אדמות נרחבות באלסטר, וביניהן העיר דרי (אשר שמה שונה בשל כך ללונדונדרי). כמו כן, גם כנסיית אירלנד הפרוטסטנטית קיבלה אדמות כתוצאה מהחלוקה מחדש של אלסטר, ובעיקרן היו כלל מוסדות הכנסיות והאדמות שהיו בבעלות הכנסייה הקתולית. כחלק מהליך היישוב, תכננו האנגלים כי אנשי דת וכמרים מאנגליה ומהתחום ימירו את דת האוכלוסייה המקומית מהנצרות הקתולית לנצרות הפרוטסטנטית.
עד שנות ה-30 של המאה ה-16 כבר היו באלסטר כ-20,000 גברים אנגלים וסקוטים, כך שבצירוף משפחותיהם ההערכות מגיעות לבין 80,000 ל-150,000 מתיישבים בסך הכל. המתיישבים הפכו לרוב בעמקי הפין והפויל, בעיר דרי, במזרח מחוז דניגול, בצפון מחוז ארמה ובמזרח מחוז טיירון. היישוב חרג מתחומי השטח המופקע וחדר לתחומי צפון מחוז דאון ודרום מחוז אנטרים המודרניים. אוכלוסיית המתיישבים המשיכה לגדול במהרה בשנים הבאות. אולם, כוונת האנגלים לסלק את האוכלוסייה האירית המקומית או "להפוך אותה לאנגלית" עלו בתוהו. גם התחייבותם של בעלי האדמות שלא להעסיק אריסים אירים לא התקיימה באף מחוז. ב-1609 גירש מושל אירלנד כ-1,300 חיילים אירים לשעבר לשירותו של צבא שוודיה על מנת להרגיע את המרי האזרחי בפרובינציה. אולם, המתקפות והפשיטות האיריות על המתיישבים החדשים נמשכו ביתר שאת. גם הניסיון להמיר את דתם של האירים המקומיים לא עלה בידם, והסיבה העיקרית לכך הייתה שרוב אנשי הדת שהגיעו מאנגליה היו דוברי אנגלית, ואילו האירים המקומיים דיברו אך ורק באירית.
יישובים נוספים (1610-1641)
יישובים נוספים התבצעו ברחבי האי בתקופתם של ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון במהלך ראשית המאה ה-17. היישוב הראשון מחוץ למנסטר או לאלסטר במאה ה-17 היה בצפון מחוז וקספורד ב-1610, על אדמות שהופקעו מידי שבט מק'מורו-קבאנה. מאחר שהשיטה הפאודלית לא פשטה באירלנד, למעטים מבעלי האדמות האירים היו תארים חוקיים תקניים שיבטיחו את החזקה באדמותיהם. כתוצאה מכך, האנגלים החליטו על מדיניות חדשה - בעל אדמות שיבקש לקבל תואר להכרה בבעלות על שטחו, יצטרך לקבל על כך את אישור הממשל האנגלי ולוותר על בין רבע לשליש מהאדמה. במדיניות זו ביקשו האנגלים להקטין משמעותית את שטחי השליטה שיוותרו בידי האירים וכן להחליט מי מהם יוכל להמשיך להחזיק באדמתו. בעקבות היישוב בווקספורד נערכו יישובים נוספים על אדמות שהופקעו במחוזות אופאלי, לונגפורד, ליטרים וצפון טיפררי. היישובים הקטנים הוותיקים באופאלי ובליש צמחו במהלך תקופה זו ומשכו אליהם מספר גדול יחסית של בעלי אדמות ואריסים מבריטניה הגדולה.
היישובים במנסטר משכו אליהם אלפי מתיישבים חדשים מאנגליה ומוויילס ואף הורחבו בעקבות המדיניות האנגלית החדשה לערי החוף בדרום הפרובינציה - יול, בנדון, קינסייל וקורק. ביישובים חדשים אלו השתתפו גם וולטר ראלי ואדמונד ספנסר. המעמדות האירים הגבוהים לא הצליחו למנוע את שטף היישובים והמתיישבים החדשים שהגיעו לארצם, וזאת מאחר שנאסר עליהם להחזיק בעמדות השפעה ציבוריות בשל דתם הקתולית. גם מהפרלמנט האירי רגליהם נדחקו בשל יצירת מחוזות בחירה חדשים על ידי האנגלים, כאלו שהרוב בהם כלל את המתיישבים החדשים שיובאו למדינה. מהלכיהם הפוליטיים של האירים מול הבריטים עלו בתוהו או שהניבו הצלחות זמניות בלבד.
בנוסף ליישובים המאורגנים, אלפי מתיישבים עצמאיים הגיעו בתקופה זו לאירלנד מבריטניה הגדולה, הולנד וצרפת. חלקם הפכו לאריסים של בעלי אדמות מקומיים או חדשים וחלקם התיישבו בערים הגדולות ועבדו כבנקאים או כלכלנים. ב-1641 חיו באירלנד כ-125,000 מתיישבים פרוטסטנטים, אך אלו עדיין היו למיעוט, ועל כל מתיישב פרוטסטנטי היו כ-15 אירים קתולים. בנוסף למתיישבים הפרוטסטנטים הרבים, גם מתיישבים קתולים הגיעו מאנגליה לאירלנד - בתקופתם של ג'יימס הראשון ואליזבת הראשונה סבלו הקתולים באנגליה מרדיפות יותר מאלו שבאירלנד. חיי הקתולים באנגליה, בה הפכו למיעוט, היו לבלתי נסבלים ורבים מהם העדיפו למצוא מקלט באירלנד, בה הרוב המוחץ היה קתולי. מתיישבים מסוג זה התיישבו בעיקר במחוז קילקני, שם היו לבערך כמחצית מכמות המתיישבים.
מהלכי היישוב היו עתידים להחריף ב-1632, עם מינויו למושל אירלנד של תומאס ונטוורת', שהיה יועצו של צ'ארלס הראשון. צ'ארלס מינה את ונטוורת' לתפקיד על מנת שיגדיל את התפוקה הכלכלית באירלנד ועל מנת שימשיך במהלך נישול האירים מכוחם הפוליטי - שתי מטרות אלו היו אמורות להיות מושגות באמצעות יישובים נוספים. אחד ממהלכיו הראשונים של ונטוורת' היה הפקעת האדמות במחוז ויקלו, שהייתה אמורה להיות תחילתו של יישוב רחב היקף בפרובינציית קונכט. הוא תכנן להפקיע את אדמותיהם של בעלי אדמות בפרובינציה שלא יסכימו להכיר בעליונות הכתר האנגלי ומאלה שיסכימו תכנן להפקיע כמחצית מהשטח שבבעלותם. בעלי האדמות המקומיים נאלצו לקבל את ההסדר החדש של ונטוורת' ואלו שהתנגדו לו - נאסרו. כמו כן, תכנן ונטוורת' לבצע מהלכים דומים בפרובינציית לנסטר. אולם, המהלך יצא אל הפועל במחוזות רוסקומון וסלייגו בקונאכט בלבד בשל פרוץ מלחמת הבישופים בסקוטלנד. המלחמה התפתחה למלחמת שלוש הממלכות באיים הבריטיים בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה, וונטוורת' הוצא במהלכה להורג בידי הפרלמנט האנגלי. אף על פי כן, מדיניותו של ונטוורת' וההתפתחויות הפוליטיות היו מספיק חריפות בשביל להוביל בהמשך לפרוץ המרד האירי של 1641.
המרד האירי של 1641
באוקטובר 1641, לאחר עונת קציר לא מוצלחת ומה שהיה נראה כתחילתו של רעב באירלנד, האקלים הפוליטי במדינה החל להתערער. פלים או'ניל ואצילים אירים נוספים פתחו במרידה כנגד השלטון האנגלי, במסגרתה קיוו לתקן את העוולות החברתיות שנוצרו ולהביע מחאה על היחס האנגלי לבעלי האדמות והאריסים האירים. אולם, משהחלה המרידה, התרעומת והטינה שרחשו האירים באלסטר לשליטיהם האנגלים הביאו למתקפות חסרות הבחנה על אוכלוסיית המתיישבים. היישובים האנגלים הותקפו בכל רחבי האי, אך בייחוד באלסטר. סופרים אנגלים בני התקופה טענו כי מניין ההרוגים הפרוטסטנטים במרידה הגיע לכ-100,000, בסקר תושבים שערך בשנות ה-50 של המאה ה-17, טען ויליאם פטי כי מניין ההרוגים מגיע ל-30,000. אולם, מחקרים מודרניים נוקבים במספרים נמוכים יותר, כ-4,000 הרוגים באופן ישיר ו-12,000 נוספים שנהרגו מסיבות הנובעות מהמרד - מגיפות, רעב ועוני בעקבות הרס היישובים וגירוש המתיישבים.
האירים הקתוליים הקימו ממשל חדש - הקונפדרציה האירית, וזו נלחמה באנגליה במשך 11 שנים בסדרת המלחמות שפרצו בעקבות המרידה - מלחמות הקונפדרציה האירית. במשא ומתן שערכו עם צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, הם דרשו בין היתר את הפסקת היישוב ואת השבת המצב החוקי לקדמותו - הם הסכימו להשבה חלקית בלבד של היישובים שכבר הוקמו. משא ומתן זה עלה בתוהו. במשך מלחמות הקונפדרציה, קרבות קשים נערכו בין הצדדים השונים שנחלקו ביניהם על רקע פוליטי, דתי, אתני ולאומי. הקונפדרציה האירית בוטלה והמרד דוכא לחלוטין ב-1653 על ידי צבאו החדש של אוליבר קרומוול, במה שנודע לימים ככיבוש הקרומווליאני של אירלנד.
אלסטר הושפעה במיוחד מהמרד, המלחמות והכיבוש האנגלי המחודש שהגיע לאחריהן. רבים מאזרחיה איבדו את חייהם ורבים נאלצו לעקור מבתיהם - משני צדי המתרס. מעשי הזוועה שבוצעו במסגרת האירועים הרעו את היחסים שבין הקהילות בפרובינציה - הקהילה האירית המקומית והקהילה המתיישבת, שהייתה לגדולה ביותר באירלנד בשלב הזה. המורכבות ביחסים הביאה לסכסוכים רבים והשפיעה באופן מהותי על עתידה של הפרובינציה - שרידיה עוד נוכחים באקלים הפוליטי בצפון אירלנד כיום. היישובים במנסטר נחרבו לחלוטין במהלך האירועים, בדומה להרס שחוו במלחמת תשע השנים. אולם, הסכסוך היה פחות עיקש מאשר באלסטר מאחר שחלק מהמתיישבים המוקדמים היו קתולים או המירו את דתם מאז המעבר לאירלנד, ועל כן צידדו באוכלוסייה האירית, וחלק מהרוזנים האירים המירו את דתם לנצרות הפרוטסטנטית ועל כן צידדו בשלטון האנגלי.
הפקעת האדמות הקרומווליאנית
הקונפדרציה האירית תלתה את תקוותיה בניצחונם של הרויאליסטים במלחמת שלוש הממלכות, וזאת על מנת שיוכלו לנצל את נאמנותם לצ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ולהגשים את שאיפותיהם הפוליטיות - סובלנות ושוויון דת לאירים הקתוליים, ממשל עצמי וסיום מדיניות היישוב. אולם, נאמני המלוכה וצ'ארלס הראשון הפסידו במלחמה לפרלמנטרים והמלך הוצא להורג. שלטון הפרלמנט והקומונוולת' החדש באנגליה שם לעצמו למטרה לכבוש את אירלנד מחדש, לבסס בה את מרותו ולהעניש את מתנגדיו. ב-1649 אוליבר קרומוול עצמו נחת באירלנד בראש צבאו החדש, החל בסדרת קרבות ומבצעים לכיבוש האי, אותם השלים ב-1652. הפרלמנט האנגלי חוקק חוקי עונשין לתושבי אירלנד הקתולים והרויאליסטים, אשר הביאו להפקעתן של מרב האדמות באי שעוד נותרו בשליטתם.
בעיני קרומוול, היו כל האירים הקתולים אשמים במרד של 1641 - אלו שהרימו את נשקם כנגד כוחות הפרלמנט איבדו את אדמתם כליל, ואלו שלא השתתפו במלחמה איבדו שלושה רבעים משטחם, אך קיבלו בתמורה שטחים בפרובינציית קונאכט. מטרת הפיצוי הייתה לרכז את שארית בעלי האדמות האירים הקתוליים בפריפריה, שם לא יהוו עוד איום צבאי או אזרחי. בעלי האדמות הפרוטסטנטיים, גם אם תמכו ברויאליסטים, יכלו להימנע מהפקעת אדמותיהם באמצעות תשלום קנס לקומונוולת', אך מעמד בעלי האדמות הקתולי נעלם כמעט לחלוטין. האדמות שהוחרמו ברחבי האי הוענקו לתומכי פרלמנט אירים או בעלי אדמות חדשים שהגיעו מאנגליה. במובנים שונים, הפקעת האדמות המאסיבית וגירוש בעלי האדמות לקונאכט בתקופת קרומוול היוו את השלמת תהליך יישוב אירלנד אליו שאפו האנגלים.
חלק מתומכי הפרלמנט טענו כי יש לגרש את האירים כולם ממערב לנהר שאנון ולהחליפם במתיישבים אנגלים. אולם, פעולה כזו הייתה דורשת ממאות אלפי מתיישבים אנגלים לעזוב את מולדתם ולהגר לאירלנד, דבר שהיה בלתי סביר באותה התקופה. בתום תקופת הפקעת האדמות הקרומווליאנית, באלסטר לא נותר אף בעל אדמות אירי וכולם היו פרוטסטנטיים מהאיים הבריטיים. במנסטר ובאלסטר שלטו הפרוסטנטיים ברובן של האדמות, אך בקונאכט רובן נותרו בידי הקתולים. תחת משטר הקומונוולת', כ-12,000 אירים נמכרו לעבוד כמשרתים חוזיים במושבות האנגליות בקריביים ובצפון אמריקה, ו-34,000 אירים נוספים גלו לארצות הקתוליות באירופה - בעיקר ספרד וצרפת.
התיישבויות מאוחרות
בשלהי המאה ה-17 ניסו האירים הקתולים לבטל את גזירות וחוקי התקופה הקרומווליאנית. ניסיונותיהם צלחו לתקופה קצרה תחת שלטונו של ג'יימס השני במהלך המלחמה הוויליאמית. אולם, היעקוביטים, תומכיו של ג'יימס השני, הפסידו במלחמה וגל נוסף של הפקעת אדמות יצא לפועל לאחריה. במהלך שני העשורים האחרונים של המאה, גל משמעותי של מתיישבים פקד את האי מבריטניה הגדולה, אך בעיקר מסקוטלנד. עשרות אלפי סקוטים נמלטו מהמדינה לאלסטר בעקבות רעב קשה שפקד את אזורי השפלה והסקוטיש בורדרס. הגירה זו הביאה לראשונה למצב שבו רוב תושבי פרובינציה באירלנד הם פרוטסטנטיים.
כ-10,000 הוגנוטים צרפתים פרוטסטנטיים גם היגרו לאירלנד באותה התקופה, בעקבות גירושם מצרפת בעקבות ביטול האדיקט של נאנט. רבים מהם היו חיילים לשעבר שלחמו בצד הוויליאמי (פרוטסטנטי) במלחמה הוויליאמית ורובם התיישבו בדבלין.
השפעות ארוכות-טווח
ליישוב אירלנד היו השפעות עמוקות על ההיסטוריה והחברה באירלנד. ההשפעה המיידית המשמעותית ביותר הייתה הסרתו וגירושו של מעמד ההנהגה האירי הקתולי והחלפתו באצולה הפרוטסטנטית החדשה, רובה המוחלט מורכב בעלי אדמות חדשים שהגיעו מבריטניה הגדולה. מעמדה החוקי של אצולה זו עוגן בחוקי העונשין שנחקקו במהלך תקופת היישוב. יצירתו של מעמד זה הביאה לנישולם של האירים הקתולים, תושבי האי, מכוחם הפוליטי ומהבעלות על אדמותיהם לטובת שליטיהם החדשים. הדומיננטיות של מעמד האצולה הפרוטסטנטי באירלנד נמשכה עד שלהי המאה ה-18, אז אולץ לתמוך בחוק האיחוד של 1800, אשר הביא לאיחוד הפרלמנטים של שתי המדינות והעברת הסמכויות השיפוטיות שהיו לו לידי הממשלה הבריטית בלונדון.
החלוקה המודרנית בין הרפובליקה של אירלנד לבין צפון אירלנד יכולה להיחשב לתוצאה ישירה של דפוסי היישוב האנגליים באירלנד במאה ה-17. האוכלוסייה הפרוטסטנטית המאסיבית שהתיישבה בפרובינציית אלסטר במהלך תקופת היישוב הייתה לאוכלוסייה המשמעותית היחידה ששרדה באירלנד את מבחן הזמן. צאצאי אוכלוסייה זו הם שהחליטו בבוא הזמן על רצונם להיוותר חלק מהממלכה המאוחדת ולא להצטרף למדינה האירית שהוקמה ב-1922 ובה רוב קתולי מובהק. בניגוד לרוב מחוזות אירלנד, היו היוניוניסטים, תומכי האיחוד עם הממלכה המאוחדת, הרוב בארבע מתשעת המחוזות המסורתיים של פרובינציית אלסטר. על כן, במסגרת האמנה האנגלו-אירית, הוחלט כי ארבעת המחוזות הללו, בנוסף לשני מחוזות בהם היוו הפרוסטנטיים כ-50% בערך מן האוכלוסייה, יהפכו לצפון אירלנד וחלק מהממלכה המאוחדת. במדינה החדשה היה מיעוט קתולי משמעותי, אשר רבים מתוכו החשיבו עצמם לצאצאי בעלי האדמות המקוריים של הפרובינציה, אותם נישלו האנגלים מאדמותיהם במהלך תקופת היישוב. הסכסוך בצפון אירלנד או "הצרות" נחשבים בעיני רבים להמשך ישיר של הסכסוך בין בעלי האדמות האירים לבין שליטיהם האנגלים בתקופת היישוב והכיבוש האנגלי המתמשך של אירלנד.
ליישוב אירלנד היו גם השפעות תרבותיות בולטות. התרבות האירית הקלטית נדחקה לשוליים לטובת זו האנגלית, דבר שבא לידי ביטוי גם בדעיכתה של השפה האירית לטובת זו האנגלית כשפת היום-יום. על אף שב-1700 השפה האירית עוד היית שפת הרוב באי, השפה האנגלית כבר שלטה במוסדות השלטון, החוק והכלכלה. תחילה שלטה השפה במזרח האי, בעיקר באזור התחום ובאלסטר, אך לאורך שתי המאות הבאות, היא התפשטה דרומה ומערבה. בעקבות רעב תפוחי האדמה הגדול של שנות ה-40 של המאה ה-19 קהילות איריות רבות הושמדו, ורבות אחרות היגרו מהאי - הדבר האיץ את הכחדתה של השפה האירית ברוב שטחי המדינה.
היישוב שינה גם באופן מהותי את האקולוגיה והמראה הפיזי של אירלנד בעקבות ההתפתחות העירונית והחקלאית שהביא עימו. ב-1600 הייתה אירלנד מיוערת ומכוסה בביצות - רוב האוכלוסייה התגוררה בעיירות קטנות ובכפרים, חלקם רועי צאן נוודים. ב-1700, בעקבות היישוב, יערות אירלנד כמעט והושמדו כליל - רובם נכרתו בידי המתיישבים החדשים למטרות מסחריות כמו הסקה או בניית ספינות או למטרת בירוא. מיני בעלי חיים שונים ניצודו עד להכחדה, דוגמת הזאב המצוי. רוב המתיישבים החדשים היו עירוניים וחיו בעיירות ובערים, כלכלתם הייתה כלכלת שוק והם חיו בקביעות באותו המקום. האירים המקומיים שהיו נוודים, כפריים וכלכלתם עודנה הייתה סחר חליפין נטמעו במשך המאות לתוך דפוסי המחייה והכלכלה האנגליים.
הבאונטי
הבאונטי (The Bounty) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1984 בבימויו של רוג'ר דולדסון, עם אנתוני הופקינס ומל גיבסון בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רוברט בולט והוא מבוסס על הרומן "קפטן בליי ומר כריסטיאן" של כריסטיאן יו (1972).
זה העיבוד הקולנועי החמישי על פרשת המרד על הבאונטי. בניגוד לעיבודים האחרים שהציגו את בליי כאדם רע וסדיסט, כאן הוא מוצג כמפקד טוב שתפקידו לשמור על ההוראות והסדר והעונשים שהוא מטיל לא חורגים מהסביר באותה תקופה. לעומת מתואר פלטשר כחסר משמעת.
המוזיקה נכתבה ומבוצעת על ידי ואנגליס.
הסרט צולם בגיזברן (ניו זילנד) ובמורואה (פולינזיה הצרפתית). סצנת המשפט צולמה במכללה הימית המלכותית בגריניץ'.
העלילה מסופרת בפלאשבקים.
תקציר העלילה
לוטננט ויליאם בליי (אנתוני הופקינס) מתייצב במכללה הימית המלכותית בגריניץ' בפני אדמירל הוד (לורנס אוליבייה) וקפטן גריתם (ג'יימס פוקס) לבירור התנהגותו בפרשת המרד על הבאונטי. הוא מתחיל לספר על המסע.
לפני המסע הוא הצליח לשכנע את הקצין פלטשר כריסטיאן (מל גיבסון) להצטרף למסע כי הכיר ביכולתו ממסעות קודמים. הוא מינה אותו כאיש אמונו בצוות. רב החובלים של האונייה היה ג'ון פריאר (דניאל דיי-לואיס). בליי הזמין אותם לביתו לסעודה ביחד עם אשתו והסביר להם את מטרות המסע - להגיע לטהיטי, לקחת משם שתילים של עץ הלחם ולהביאם לג'מייקה לשמש מזון זול לעבדים.
ה"באונטי" הפליגה ממעגן ספיטהד ליד פורטסמות' ב-23 בדצמבר 1787 לכיוון כף הורן. בליי החליט לעבור לטהיטי בדרך קצרה דרך כף הורן אך נתקל בסערות קשות ונאלץ לעשות את הדרך הארוכה מדרום לכף התקווה הטובה. את פריאר שהתנגד לו, החליף בפלטשר כריסטיאן שנהפך לרב חובלים ואיש אמונו.
החדשים הארוכים בים הפכו את המלחים לפקעת עצבים. רוב המלחים היו אנשים פשוטים וחסרי השכלה. בליי העניש במלקות את המתחצפים ומפרי המשמעעת. המלח הראשי קול (ברנרד היל) היה מצליף בהם בנוכחות כל האנשים, בהם המלח צ'רצ'יל (ליאם ניסן). ב-26 באוקטובר 1788 הם הגיעו לטהיטי. למלחים זה היה גן עדן - פרחים, פירות, אוכל טעים ונשים יפהפיות חשופות חזה וחסרות כל עכבות מיניות.
הבוטנאי נלסון (סיימון צ'נדלר) החל לאסוף שתילי עץ הלחם.. המלך המקומי נתן לפלטשר את בתו והוא החל לבלות בשתייה וענוגים. כעבור שישה חדשים החליט בליי לחזור ובמהירות השתנה מצב הרוח של המלחים ופלטשר. כמה מהמלחים שהחליטו להישאר, נתפסו והושמו אזוקים במעצר בספינה.
הבאונטי הפליגה ב-5 באפריל 1789. בליי מתרה בפלטשר לשנות את התנהגותו ולהתנהג למפקד. הוא גם מודיע לכולם כי ברצונו שוב לעבור במיצר הורן כדי להקיף את כדור הארץ.
בליי מגלה שנגנבו ממנו אגוזי קוקוס ופלטשר מודה בזה. בליי נוזף בו בפומבי ובלילה מחליט פלטשר למרוד וחלק מהמלחים מצטרפים אליו. הם מעירים את בליי וקושרים אותו לעמוד אך פלטשר מגן עליו מפגיעה. הם זורקים לים את כל שתילי עץ הלחם.
פלטשר ואנשיו חזרו לטהיטי שם הסכים המלך לתת לו את בתו ההרה ועוד מספר ילידים. הם הגיעו לאי פיטקרן שאז לא היה מוכר.
קטרי הלנה
קטרי הלנה (בפינית: Katri Helena; נולדה ב-27 במרץ 1945) היא זמרת פינית.
הלנה היא אחת הזמרות המצליחות ביותר בפינלנד מבחינת היקף המכירות של יצירתה, והייתה הזמרת הראשונה במדינה שמכרה יותר ממיליון עותקים מתקליטיה.
היא הקליטה יותר מ-400 שירים, האלבום הנמכר ביותר שלה הוא: "Anna Mulle Tähtitaivas", אשר מכר יותר מ-100,000 עותקים בפינלנד.
הלנה ייצגה את פינלנד פעמיים באירוויזיון, בשנת 1979 בירושלים עם השיר: "Katson sineen taivaan" ("לאור כוכב אלך"; בעברית: "אני מסתכל על שמיים כחולים") שזכה במקום ה-14 עם 38 נקודות, ובשנת 1993 במילסטריט שבאירלנד עם השיר: "Tule luo" ("בוא אלי") שזכה במקום ה-17 עם 20 נקודות.
הלנה הייתה נשואה שלוש פעמים והיא אם לשלושה ילדים.
קניין חצר
קניין חצר בהלכה הוא אחת הדרכים בהן ניתן לקנות ולהקנות. לשם העברת בעלות על חפץ לא די בהסכמה מילולית בין המוכר לקונה, אלא נדרשת פעולת קניין מסוימת, כגון הגבהת החפץ. אולם כאשר החפץ המדובר מצוי בשטח פרטי של הקונה - עצם הנוכחות של החפץ ברשות הקונה נותנת תוקף משפטי להסכמה ביניהם, ללא צורך במעשה נוסף של קניין.
מקור הדין והגדרתו
המקור בתורה לכך שחצרו של אדם קונה לו הוא משני הקשרים הלכתיים דומים, שבהם החצר נחשבת כידו של האדם: מתן גט לאישה, וחיובו של גנב בתשלום כפל.
לגבי מתן גט נאמר בתורה: רבי עקיבא, על פי דרכו לדרוש כל כפל לשון ואות מיותרת, למד מן המילים החוזרות "ונתן בידה" שגם נתינת גט בחצר האישה נחשבת כנתינה בידה. כמו כן למדו בברייתא לגבי תשלומי כפל של גנב מן הפסוק:. המילים "הִמָּצֵא תִמָּצֵא" באו לומר: בכל אופן שתימצא, בין בידו ובין בחצרו.
רבי ישמעאל, על פי שיטתו: דיברה תורה כלשון בני אדם, הגיע לאותה מסקנה בדרך שונה. לדעתו המובן הבסיסי של המילה "בידו" כולל את רשותו של האדם. זאת, על פי הפסוק:. ברור שכאן "ידו" מבטאת את כל השטח הנתון לשליטתו. כמו כן בפסוק:.
על פי זה קובעת המשנה "הזורק גט לאשתו והיא בתוך ביתה או בתוך חצרה - הרי זו מגורשת".
התלמוד קובע שבחצר יש שתי בחינות: מצד אחד החצר נחשבת כעין יד של בעל החצר, וכשם שהנחת חפץ ביד הקונה מקנה לו את החפץ - כך גם הנחה בחצרו. מצד שני החצר נחשבת כעין שליח של הקונה, וכשם ששלוחו של אדם יכול לפעול מטעמו ולעשות עבורו פעולות קניין - כך גם החצר. בכל אחת מן הבחינות הללו יש יתרון וחיסרון: החצר יכולה להחשב כ"יד" רק אם בעל החצר עומד בסמוך לה, ולא כאשר הוא מרוחק ממנה. לעומת זאת שליח מוסמך לפעול גם במרחק רב מן השולח, ובמובן זה גם חצר יכולה להקנות את הנתון בתוכה לבעליה גם כאשר איננו לידה. מאידך, שליח מוסמך לפעול רק על פי רצון השולח, ולכן במקרה בהם ההקנאה נעשית לרצון בעל החצר, כמו במתנה, ניתן להקנות גם אם בעל החצר אינו עומד סמוך לה.
חצר שאינה משתמרת
מעלתו של קנין החצר היא בכך שהיא משתמרת ומשמרת את החפצים שבתוכה לדעת הבעלים, ומסיבה זו, באופן שהחצר אינה משתמרת, כגון שאין לה גדר וניתן להיכנס לתוכה בחופשיות מבלי רשות מהבעלים, חצר כזה אינה מקנה לבעליה.
מסיבה זו, ניתן להקנות לאדם אחר על ידי עבד או שפחה של הקונה, ומכיוון שגופו של העבד שייך לבעלים, כל דבר שנח על גופו או על ידו, נחשב כאילו נכנס לרשות הבעלים. אך מכיוון שכאשר העבד אינו כפות הוא נחשב לחצר שאינה משתמרת לדעת הבעלים, לא ניתן להקנות בצורה שהעבד משוחרר, אלא אם הוא כפות, ואז הוא נחשב לחצר המשתמר לדעת הבעלים אם הבעלים סמוך לו, מכיוון שהוא בשליטתו ושמירתו של הבעלים בלבד.
חצר מהלכת
הגמרא דנה ב בשלושה אופנים של "חצר מהלכת":
רבא דן במקרה שאדם האומר לחבירו "משוך בהמה זו וקנה אותה יחד את כלים שעליה", וחבירו משך את הבהמה במטרה לקנות את הכלים שעליה בקנין חצר, ומסיק: רבא מסיק כי גם אם הבהמה עמדה היא נקראת "חצר מהלכת" מכיוון שהיא מסוגלת ללכת, ורק אם כפותה ונלקח ממנה זמנית הכח לנוע, היא נקראת "חצר שאינה מהלכת".
באותה הזדמנות, שאלו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע את רבא, מה ההלכה באדם המהלך בספינה וקפצו דגים ונפלו לתוך הספינה, האם תחשב הספינה לחצר מהלכת. השיב רבא: הספינה אינה נחשבת לחצר מהלכת, שכן הספינה עצמה נחה ואין לו כוח תנועה, ותזוזתה באה מכח חיצוני - מי הים.
תלמיד אחר של רבא, הוא רבינא שאל באותה הזדמנות שאלה דומה, הדנה באשה שהייתה מהלכת ברשות הרבים, והבעל זרק לה גט לתוך חיקה או לתוך הסל שעל ראשה, האם נחשב הסל שעל ראשה לחצר מהלכת, גם על כך השיב רבא שהסל עצמו אינו נחשב לחצר מהלכת, כיון שהוא זז רק מכח האשה שנעה תחתיו ומניעה אותו.
ראו גם
קניין ארבע אמות
מלחמת גאורגיה–רוסיה
מלחמת גאורגיה–רוסיה (בגאורגית: რუსეთ–საქართველოს ომი) הייתה סכסוך צבאי שפרץ בתחילת חודש אוגוסט 2008 בעקבות חילופי אש כבדים בין כוחות צבא גאורגיה לכוחות הבדלנים של אבחזיה ודרום אוסטיה ולכוחות צבא רוסיה וכוח שמירת השלום הרוסי ששהה במחוזות אלה.
המתיחות שהביאה לעימות הצבאי בין גאורגיה לרוסיה החלה כבר בסוף חודש יולי 2008. המתיחות הגיעה לכדי חילופי אש כבדים בלילה שבין ה-7 ל-8 באוגוסט 2008, כשכוחות צבא גאורגיה פתחו בהרעשה ארטילרית לעבר בירת דרום אוסטיה, העיר צחינוואלי. ב-8 באוגוסט, בנסיבות שנויות במחלוקת, שלחה רוסיה, בעקבות התחייבותה לסייע לבדלנים האוסטים, כוחות ארטילריה, שריון וחי"ר של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית אל החבל. לפי דברי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב, כוונתה של רוסיה הייתה להגן על אזרחי חבל דרום אוסטיה המחזיקים בתעודות זהות של רוסיה. נשיא גאורגיה, מיכאיל סאאקשווילי טען כי מדינתו נמצאת במגננה כנגד התוקפנות הרוסית, והוסיף כי הכוחות הרוסיים מפציצים בלי הבחנה מטרות אזרחיות בגאורגיה. במשך כמה ימים, הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, בשיתוף פעולה עם צבא דרום אוסטיה וצבא אבחזיה, הניסו את כוחות צבא גאורגיה משטחי דרום אוסטיה ואבחזיה. צבא רוסיה אף פלש לגאורגיה עצמה, ובמשך כמה ימים החזיק בערים מרכזיות במערב גאורגיה כדוגמת זוגדידי, סנאקי, פוטי וגורי. בין ה-14 ל-16 באוגוסט החלו רוסיה וגאורגיה בניהול משא ומתן, וב-26 באוגוסט הכירה רוסיה רשמית בעצמאותן של אבחזיה ודרום אוסטיה. בתגובה ניתקה גאורגיה את קשריה הדיפלומטיים עם רוסיה ב-2 בספטמבר. לאחר המלחמה הוקפא הליך הצטרפות גאורגיה לברית נאט"ו.
רוסיה הסיגה את כוחותיה באופן מלא ב-8 באוקטובר. המלחמה הפכה 192,000 איש לעקורים או פליטים ובעוד רבים מהם חזרו לביתם, נכון ל-2014, 20,272 מהם עדיין נותרו עקורים.
רקע
האוסטים, המשתייכים לקבוצות האתניות האיראניות שישבו על גדות נהר הדון, הגיעו לאזור הרי הקווקז הגדול אחרי שאולצו לעזוב את מולדתם עקב הפלישות המונגוליות במאה ה-13. חלק מהאוסטים התיישבו באזורים שכיום מוכרים כצפון אוסטיה ודרום אוסטיה. החלק הצפוני שייך היום לשטחה הריבוני של הפדרציה הרוסית, ואילו החלק הדרומי, דרום אוסטיה, שייך לגאורגיה. מתוך 70,000 תושבי דרום אוסטיה, כ-14,000 הם גאורגים, כלומר כחמישית מהאוכלוסייה.
החבל, שגודלו כ-3,900 קמ"ר, נפרד מגאורגיה עקב המלחמה הראשונה בדרום אוסטיה (1991–1992) וזאת עקב רצונם של האוסטים להתחבר אל אחיהם בצפון אוסטיה ובכך ליצור רצף טריטוריאלי שיהווה את מדינתם. עצמאות החבל, שהוכרזה חד צדדית על ידי הבדלנים בו, הוכרה על ידי מספר קטן של מדינות.
השבת החבלים הבדלנים אבחזיה ודרום אוסטיה לשליטה גאורגית עמדו בראש מעייניו של נשיא גאורגיה, מיכאיל סאאקשווילי, מאז מהפכת הוורדים. בנוסף לכך משנת 2002 העביר צבא ארצות הברית כמויות גדולות של נשק והכשרה צבאית לצבא גאורגיה (מדינות נוספות, כמו טורקיה וישראל סיפקו גם הן כלי נשק והכשרה צבאית לגאורגיה).
כיום, רבים מתושבי דרום אוסטיה הם אזרחים רוסים המחזיקים בתעודות זהות רוסיות, יותר ממחצית האוכלוסייה מחזיקה בתעודות זהות רוסיות, בעוד רוסיה בראשות דמיטרי מדבדב טענה כי כ-90% מהתושבים מחזיקים בתעודות זהות רוסיות, וכניסת הכוחות הרוסים לדרום אוסטיה הייתה מוצדקת מכיוון שמטרתה להגן על האזרחים הרוסים שם. מצד שני טענו הגאורגים, כי תעודות הזהות הרוסיות ניתנו לאוסטים במטרה ליצור זיקה בינם לבין רוסיה, שאלמלא כן לא הייתה קיימת.
מהלך האירועים
ב-7 באוגוסט 2008 נכנסו כוחות גאורגיים לדרום אוסטיה, ופתחו במבצע בדרום אוסטיה, שמטרתו כיבוש צחינוואלי והשתלטות על החבל הבדלני. בתגובה ביצעו הרוסים ב-8 באוגוסט 2008 שורה של תקיפות אוויריות נגד מטרות צבאיות ואחרות בגאורגיה, לרבות מטרות מחוץ לאזור הלחימה המיידי, בזוגדידי, בסנקי ובנמל פותי. גם לאחר שממשלת גאורגיה הביעה נכונות לסגת מהחבלים הבדלניים במדינה ולחתום על הפסקת האש שהוצעה על ידי האיחוד האירופי, המשיכה המתקפה הרוסית, וכללה פלישה לשטחי גאורגיה עצמה, הן מכיוון דרום אוסטיה והן מכיוון אבחזיה, הפגזת נמל התעופה הבינלאומי של טביליסי, הטלת מצור על נמלי הים של גאורגיה (הופסקה לאחר לחץ אוקראינה), כיבוש העיר גורי ופגיעה בעורק התחבורה הראשי המחבר בין מזרח גאורגיה למערבה, מתוך כוונה לערער את משטרו הפרו-מערבי של סאקשווילי. צעדים אלה גרמו לפי הערכות האו"ם לכ-115 אלף פליטים גאורגים.
ממשלות ארצות הברית, בריטניה וצרפת דרשו ממשלת רוסיה לסגת משטחיה של גאורגיה וגינו את מוסקבה על הפעלת הכוח המאסיבית נגד גאורגיה, וממשלת גאורגיה בקשה סיוע מממשלות המערב ומנאט"ו. לאחר חמישה ימי לחימה, הודיע נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב כי הכוחות הרוסיים נסוגים משטחי גאורגיה, אך בפועל לא התבצעה נסיגה, דבר שהביא ב-19 באוגוסט להודעה חריפה מצד נאט"ו ולטיוטת החלטה במועצת הביטחון של האו"ם נגד רוסיה.
בתגובה למתקפה הרוסית, ב-14 באוגוסט, חתמה פולין עם ארצות הברית על הסכם להצבת טילי יירוט מסוג פטריוט בשטחה, בתמורה למטריית הגנה מצד ארצות הברית. יומיים לאחר מכן, הודיעה אוקראינה כי הסכימה אף היא להצבת טילי יירוט בשטחה, על אף איומי הרוסים להחריף את המשבר ולכוון טילים גרעיניים לשטחי המדינות שיעמידו מערכות יירוט בשטחן. ב-17 באוגוסט הגיעה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לטביליסי שבגאורגיה, שם הצהירה כי גאורגיה תצורף לברית נאט"ו.
התפתחויות לאחר סיום הקרבות
ב-25 באוגוסט, בעוד רוסיה עדיין לא נסוגה מהשטחים שכבשה, ואף המשיכה לבדוק אוניות בנמל פותי הגאורגי שלחופי הים השחור, גברה המתיחות בין רוסיה למדינות המערב, לאחר שרוסיה הודיעה כי הפסיקה את שיתוף הפעולה עם נאט"ו ועם ארגון הסחר העולמי, אליו ניסתה להתקבל כחברה מן המניין. במקביל, הצהירה רוסיה כי היא מכירה בעצמאותם של שני החבלים הבדלניים, דרום אוסטיה ואבחזיה, בניגוד לעמדת המערב. רוסיה גם שיגרה אזהרה למולדובה, שגם בה יש מחוז בדלני (טרנסניסטריה) ומשקיפים רוסיים, שלא תחזור על הטעות הגאורגית.
ב-8 באוקטובר 2008 דיווח נשיא רוסיה כי ארצו הסיגה את כל כוחותיה אשר נותרו בגאורגיה. אלו שהו בשבועות קודם לכן בעיקר ב"אזור ביטחון" אשר יצרו בגבולות המדינה. דוברים מטעם ממשלת גאורגיה אישרו, שאכן כל הכוחות הרוסיים נסוגו ועברו לשטחי דרום אוסטיה ואבחזיה. בכך תם פרק הזמן בו שהו חיילים רוסים על אדמת גאורגיה, אולם המלחמה הותירה את אותותיה בחזית הדיפלומטית, ביחסיה של רוסיה עם המדינות הסובבות אותה ועם הקהילה הבינלאומית.
בית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו
בית הקברות הצבאי הפולני בקאסינו שוכן ממערב לעיירה קאסינו שבאיטליה. נקברו בו למעלה מאלף חיילי הצבא הפולני אשר נפלו בקרבות קאסינו במלחמת העולם השנייה, שהתחוללו בשנת 1944.
רקע
בספטמבר 1943 פלשו צבאות בעלות הברית לאיטליה. שתי ארמיות, אמריקנית ובריטית, נחתו בדרום מערב המדינה והחלו לנוע צפונה נוכח התנגדות גרמנית חזקה, עד שנבלמו בשלהי חודש דצמבר נוכח קו גוסטב – קו הגנה שהקימו הגרמנים לרוחב איטליה. אחד מאזורי המפתח בגזרה המערבית של קו הגנה זה היה רכס הגבעות שליד העיירה קאסינו, כ-120 קילומטרים מדרום-מזרח לרומא. רכס זה העניק למגינים הגרמנים עמדות שולטות על גבי העמק שמדרומו. נקודה מרכזית ברכס זה הייתה גבעת מונטה קאסינו, שהתנשאה מעל העיירה קאסינו לגובה של 520 מטר מעל פני הים. עליה ניצב מנזר של מסדר הבנדיקטינים הנוצרי, שהוקם בשנת 529.
במהלך ארבעה חדשים, מה-17 בינואר ועד ה-18 במאי 1944, תקפו בעלות הברית ארבע פעמים את קו ההגנה הגרמני באזור קאסינו. שלוש ההתקפות הראשונות נהדפו באבדות כבדות לתוקפים. במהלכן נהרס המנזר בהפצצה מן האוויר. הקרב הרביעי נפתח ב-11 במאי. ב-18 במאי נכבשה גבעת המנזר על ידי חיילי הקורפוס הפולני השני. יום קודם לכן נפרצה הדרך אל רומא, וב-4 ביוני נכנסו אליה חיילי בעלות הברית.
בית הקברות
בית הקברות ממוקם על גבי מדרון גבעה השוכנת כ-800 מטר מצפון-מערב למנזר מונטה קאסינו, בשטח שדרכו התנהלה ההתקפה הפולנית העיקרית על גבעת המנזר. הוא הוקם שם בחורף 1944-45 ביזמת חיילים ממשתתפי הקרב. המנזר (שהוקם מחדש) ובית הקברות ניצבים בצורה בולטת זה מול זה.