cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gang Bang
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי מדונה, מיקה, ויליאם אורביט, פריסילה רנאה, קית' האריס, ז'אן-בפטיסט, דון חואן קזנובה וסטיבן קוזמניוק והופק על ידי מדונה, אורביט וכולי. השיר הוא שיר בסגנון הדאנס, המשלב בתוכה גם את הסגנון האלקטרוני.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
הצלחה
השיר זכה לביקורות מעורבות, רבות מהן שליליות.
אף על פי שלא יצא כסינגל, הצליח השיר להיכנס אל המצעדים שבקוריאה הדרומית, ארצות הברית וצרפת. השיר אף הגיע בשיאו אל המקום ה-30 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני של בילבורד, שבארצות הברית.
עם השיר הופיעה מדונה במסגרת סיבוב ההופעות התשיעי שלה, "The MDNA Tour".
מקרמה
מַקְרָמֶה הוא סוג של הכנת טקסטיל באמצעות קשרים, בשונה מאמנויות האריגה או הסריגה. הקשרים העיקריים בהם משתמשים להכנתו הם קשר שטוח בשילוב קשרים נוספים כדוגמת לולאת בוהן. במהלך ההיסטוריה יצירת המקרמה נעשתה על ידי מלחים, שהשתמשו בקשירה כאמצעי קישוט. הם קישטו באופן זה כל חפץ, החל מידיות סכינים ובקבוקים, ועד לחלקי הספינות בהן עבדו.
מקרמה קוונדולי הוא סוג מקרמה המשתמש בדגמים גאומטריים וצורות חופשיות כמו באריגה. הסגנון הקוונדולי נעשה בעיקר על ידי סוג קשר בודד.
חומרים נפוצים בשימוש מקרמה כוללים כותנה, קנבוס, חוטי שעווה, עור או חוטים. רוב תכשיטי המקרמה נעשים בשילוב של קשרים וחרוזים שונים (מזכוכית, עץ וכו'), או שילוב עם צדפים. לפעמים משתמשים באבני חן במרכזי השרשראות, או בחוט עטוף המאפשר לאבטח או לתפוס את חפץ הנוי בעזרת קשר בוהן.
ישנן חגורות עור או בד שיוצרו בטכניקות מקרמה. גם צמידי חברות המקובלים בקרב תלמידים ובני נוער נוצרים בשיטה זו.
היסטוריה
בחצי הכדור המערבי מאמינים כי מקור השימוש במקרמה הוא באורגים ערבים מהמאה ה-13, אשר קשרו את שאריות החוטים בשולי בדים שנעשו ביד, והפכו אותם לשוליים דקורטיביים על גבי מגבות, צעיפים ורעלות.
המילה הספרדית macramé נגזרת מהמילה מיגרמאש בערבית (مقرمة), שפירושה "מגבת פסים" או "שוליים דקורטיביים". לאחר השבת השלטון הספרדי לחצי האי האיברי, משנצחו הנוצרים את האימפריה המוסלמית ובית אומיה, הובאה אמנות המקרמה לספרד ומשם התפשטה לאירופה. המקרמה הוכנס לאנגליה ולחצרה של מרי השנייה בשלהי המאה ה-17.
במהלך המאה ה-19 מלחים בריטים ואמריקנים נהגו להכין חפצים וקישוטים ממקרמה בשעות המנוחה שלהם בעת שהותם בים, במטרה למוכרם או להחליפם בסחורה אחרת כאשר עלו אל החוף. בדרך זו הם הפיצו את אמנות המקרמה למקומות כמו סין ו"העולם החדש". בין החפצים שהכינו היו ערסלים וחגורות ממקרמה, שיוצרו בעזרת "קשר מרובע", שהיה הקשר בו השתמשו באופן יומיומי בספינות בהן עבדו.
מקרמה היה פופולרי במיוחד במהלך התקופה הוויקטוריאנית. ספר המקרמה והתחרה של סילביה משנת 1882, הסביר לקוראים כיצד. מרבית הבתים הוויקטוריאניים עוטרו על ידי מלאכה זו.
המקרמה זכה לפופולריות מחודשת מאז 1970 כאמצעי להכנת שטיחי קיר, פריטי לבוש, כיסויי מיטה, מפות שולחן, וילונות, מתלים לצמחים וחפצי ריהוט שונים.
בתחילת שנות ה-70 תכשיטי מקרמה הפכו פופולריים בקרב קהל נאו היפי וגראנג' אמריקאי, מרבית התכשיטים שובצו בחרוזים שנעשו בעבודת יד או ממרכיבים טבעיים כמו עצמות, צדפים וקונכיות.
ב-2023 התפרסמה עבודת מקרמה גדולה, שיוצרה עי אגנס הנסלה ועוזרים.
השפעה בריאותית של יצירת מקרמה
ליצירת מקרמה יש השפעה טובה על מצב הרוח ותחושת הרוגע של היוצר, המוח נכנס לריכוז וקשירת הקשרים מפעילה את הזיכרון, גם תנועת הקשיבות, מיחסת למקרמה תכונות מרגיעות.
שרה אנג'ל
שרה אנג'ל (נולדה ב-30 בספטמבר 1959) היא סופרת ישראלית. התפרסמה בגיל 23 במשפט פלילי שהחל בשנת 1982. באותה עת, הייתה נשואה לשמעיה אנג'ל, וכונתה בעולם התחתון הישראלי בשם "שמוליק".
ביוגרפיה
שרה אנג'ל (לבית לוי) נולדה וגדלה בבת ים. בת של מסגר ועוזרת לגננת. כנערה הייתה פעילה בתנועת הנוער העובד. בגיל 17 וחצי נרשמה ללימודים באוניברסיטת תל אביב בחוגים לספרות ולמקרא, אך לא סיימה את לימודיה.
בתחילת שנות השמונים התחברה לעבריין שמעיה אנג'ל, נישאה לו וניהלה עמו כנופיה שעסקה בסחר בסמים. אנג'ל התפרסמה בגיל 23 במשפט פלילי שהחל בשנת 1982. באותה עת, הייתה נשואה לשמעיה אנג'ל, וכונתה בעולם התחתון הישראלי בשם "שמוליק". שרה ובעלה הואשמו ברצח כפול של שני סוחרי סמים, מישל נחמיאס ושולמית שולי. האשמה העיקרית כלפי אנג'ל הייתה במתן הוראות רצח ובסיוע לרצח. המשפט עצמו הסעיר את המדינה באותם ימים.
לפני המשפט ובמהלכו אנג'ל ישבה כעצירה בכלא הנשים נווה תרצה ברמלה. באותה עת, החלה בהליכי גירושין מבעלה שמעיה. היא יוצגה במשפטה על ידי עורך הדין הפלילי דוד יפתח, ולאחר יותר משנתיים, זוכתה מחמת הספק ויצאה לחופשי, בעוד על שמעיה אנג'ל הוטל מאסר עולם.
הפזמונאי יעקב רוטבליט, שסיקר את משפט הרצח הכפול, כתב על הזוג אנג'ל את השיר "רחבת הריקודים" שביצעה הזמרת יהודית רביץ, והשיר נכלל באלבומה "באה מאהבה" שיצא ב-1987.
זמן לא ארוך לאחר שחרורה מן הכלא, הסתבכה שוב בעולם הפשע והסמים. היא נעצרה שנית, נידונה למאסר בגין סחר בסמים והחזקת נשק חם, וישבה בכלא שלוש שנים נוספות - תחילה כעצירה ולאחר מכן כאסירה.
אחרי שחרורה בשנית, ניתקה אנג'ל את קשריה עם העולם התחתון והתרחקה מסמים.
בשנת 1988 נולדה בתה אליה.
בשנת 1996, כתבה את ספרה הראשון "מלאך או שטן", שיצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים". בספר האוטוביוגרפי היא מספרת על עולם הפשע, החיים לצד שמעיה, ותקופתה כאסירה בבית הסוהר. הספר הפך לרב-מכר, והודפס ב-19 מהדורות.
בהמשך, הפכה לאשת תקשורת ישראלית, הגישה תוכניות, התראיינה והמשיכה לכתוב ספרים. הבולט בהם הוא רב מכר נוסף שלה, בשם "נקמה". אנג'ל מרצה בכנסים ובאירועים, ומספרת על עולם הפשע ועל ספריה.
מתגוררת בגני תקווה.
דיאבלו
דיאבלו הוא כינוי של השטן שמקורו בשפות לטיניות
קרב גזר
הקרב היה חלק מסדרת מערכות שהתחוללו בין הנוצרים למוסלמים בשטחי ארץ ישראל וסוריה על גורלה של ממלכת ירושלים הצלבנית, והסתיים בתבוסה מצרית מוחלטת אף על פי שהצבא הצלבני היה מזערי בגודלו ביחס לצבא המצרי ואף על פי שתחילת הקרבות הציבה את הצבא הצלבני בעמדת נחיתות טקטית קשה.
קרב גזר עומד בצילו של קרב קרני חיטין שחרץ את גורלה של ממלכת ירושלים, אך למעשה מדובר בתמונת תשליל של קרני חיטין. קרב גזר היה קרב תנועה במהלכו השתמשו הצלבנים באלמנטים של הפתעה על מנת לנצל נקודות תורפה במערכת הצבאית המצרית ובמהירות על מנת לבתר את הצבא המצרי להוציא אותו משווי משקל ולהביא להתפוררותו המוחלטת.
רקע
שנות השבעים של המאה ה-12, מציינות הבשלה ושילוב של מספר תהליכים ששינו את פני המזרח התיכון בכלל ומקומה של ממלכת הצלבנים על לוח המשחק הגאו-פוליטי. האימפריה האיובית החלה לקרום עור וגידים בתהליך שהביא לאיחוד של הנסיכויות המוסלמיות במזרח התיכון, איחוד שמעמיד אויב אדיר מול ממלכת ירושלים. במקביל, ממלכת הצלבנים נאלצה להתמודד מול תהליכי התפוררות פנימיים. המלך באלדוין הרביעי התיישב על כיסא המלוכה בגיל 13 וממלכת ירושלים נשלטה על ידי עוצר שזהותו התחלפה בסדרת תככים ורציחות.
ביום 17 בספטמבר 1176 הובס והושמד הצבא הביזנטי בקרב מיריוקפאלון, אירוע קטסטרופלי זה הציב את כלל הנוצרים במזרח התיכון בעמדת נחיתות בהיות הביזנטים איום - מרומז, וכוח צבאי של ממש ששימש כמשקל נגד וסכנה קבועה לטריטוריות המוסלמיות מצפון לארץ ישראל.
ממלכת ירושלים
מותו של המלך אמלריך הראשון העלה לשלטון את בנו מנישואים ראשונים בלדווין הרביעי שבילדותו אובחנה אצלו מחלת הצרעת. בגיל ההתבגרות החריפה המחלה והופיעה בצורה החריפה ביותר שלה.
בעת זו - בה חצר המלוכה נקרעת מסכסוכים פנימיים בין האצילים ילידי הארץ ואצילים שהגיעו זה מקרוב מאירופה ושאלת היורש למלך - שמחלתו מנעה ממנו נישואים או יורש - הפכה לקריטית ואכן עתידה להביא למלחמת אזרחים גלויה עם מות המלך, החל המחנה המוסלמי לצבור כוח שיאפשר לצלאח א-דין לנהל סדרת קרבות קשים ולחדש את כוחותיו לאחר כל קרב בעוד הצבא הצלבני נאלץ לסבול שחיקה והתשה מתמדת. על רקע תמונה קודרת זו יש מקום להערכה לכוחות הצלבניים שבניגוד למקביליהם בממלכת עכו לא פנו להגנה פאסיבית אלא נקטו מדיניות אקטיבית של תקיפה וחדירה אל תוך הטריטוריה המוסלמית במטרה לשבש את מהלכי הצבא המוסלמי ואת מעמדו של צלאח א-דין. עם ההחמרה במצבו הבריאותי של מלך ירושלים והמלחמות הפנימיות נשללה מהצלבנים אפשרות למדיניות אחידה וקוהרנטית נוכח המצב.
צלאח א-דין
בשנים שקדמו לקרב, מאז תפס צלאח א-דין את השלטון במצרים (במצוות נור א-דין ב-1169) היו פעולותיו העיקריות מכוונות למטרה של השגת עצמאות מאדונו נור א-דין, הוא העמיק את אחיזתו במצרים - ובסדרת מהלכים מחושבים העביר את משרות השלטון הבכירות לידי בני משפחתו. במרחב של ממלכת הצלבנים נערכו מספר רב של פעולות מלחמה, שכללו מצור על מבצרי מפתח והתקפות לעומק השטח הצלבני; יוזמות התקפיות אלו, ששכיחותן הלכה וגדלה, לא הגיעו לכלל התמודדות מכרעת. בשלב זה העדיף צלאח א-דין שממלכת ירושלים תשמש כחיץ בינו לבין נור א-דין מחד, וכן כמוקד המרכז את המאמצים הצבאיים של נור א-דין ומהווה גורם מאחד בין סוריה למצרים - מאידך גיסא. כך הופכת כל פעולה מלחמתית של אחד מהמחנות המוסלמיים למבצע משולב דו-ראשי. הפלישה הראשונה נערכה ב-1170 וכוונה אל המבצרים הדרומיים של ממלכת הצלבנים - מבצר דרום (לטינית: Darum) ועזה; ההתקפה נהדפה בקרבות מרים עם הופעת המנהיג הצלבני אמלריך הראשון, מלך ירושלים עם כוח קטן של 250 אבירים. חרף גודלו העצום של צבא המוסלמים, ועמדת הנחיתות הקשה של הצלבנים, העדיף צלאח א-דין לסגת משדה הקרב, במחיר אבדות קשות.
ב-1174 הצליח צלאח א-דין לסכל קשר חתרני כנגד שלטונו. הקשר, שאיחד כוחות מצריים פנימיים שהתנגדו לשליטת השושלת האיובית ואורגן בחלקו על ידי הצלבנים (באמצעות שגרירם בחצר המצרית) נכשל, וראשי הקושרים נאסרו ונידונו להוצאה להורג. באותה שנה הצליח צלאח א-דין להדוף התקפה נוצרית על העיר דמיאט של צי אניות קרב סיציליאני וביסס את שלטונו המוחלט בתוך מצרים. מות אדונו נור א-דין ב-15 במאי 1174, שאירע בטרם הצליח השליט הסורי לכפות את שלטונו על מצרים (בעימות שהיה עשוי לשנות את פני המזרח התיכון כולו) ומותו של המלך הצלבני אמלריך הראשון ב-11 ביולי 1174 (שסילק מדרכו את היריב היחיד שאיים עליו בשדה הקרב) הותירו את צלאח א-דין כדמות הראשית בחשיבותה באזור, ואיפשרו לו להקדיש תשומת לבו למשימת איחודן של סוריה ומצרים.
איחוד זה, המהווה אירוע גאו-פוליטי ראשון במעלה במהלך המאה ה-12 באזור הסהר הפורה הביא בסופו ליצירת אימפריה איובית ממצרים עד מדבריות ערב ועד לתימן. אחד הרעיונות המרכזיים שאיפשרו איחוד והתפשטות זו היה רעיון הג'יהד שהופנה בעיקר כנגד ממלכת ירושלים - רעיון שנוסח ויושם לראשונה בהצלחה על ידי עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בשם זֶנגִי - מצביא סלג'וקי, אביו של נור א-דין. משהושרש רעיון הג'יהד כוון כל הפוטנציאל האנושי, הכלכלי והצבאי של האימפריה האיובית למימוש רעיון השמדת הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש ובמרחב כולו.
הצבא המוסלמי
הפיקוד המוסלמי העליון היה נתון בידי צלאח א-דין, כשמספר כלל לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות. בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חיילי הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים. צבאו של צלאח א-דין בקרב גזר הורכב בעיקרו מלוחמים מצרים ויחידות העילית הורכבו מהפרשים הממלוכים המעולים. המחוזות הצפוניים של האימפריה האיובית תרמו לצבא המוסלמי את הפרשים הכבדים וכן גדודי פרשים קלים נוספים. גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, כאמור, איננו ידוע, אך לדעת החוקר הצרפתי חבר האקדמיה הצרפתית למדעים רנה גרוסה (צרפתית: René Grousset) הצבא המוסלמי מנה כ-30,000 חיילים - רגלים ופרשים.
שדה הקרב וביצורים
קרב גזר נערך בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש – הצבא המצרי, ונגזר מתוכנית הפעולה המוסלמית שנסמכה על בידוד המבצרים הצלבניים הגדולים בדרום הארץ (אשקלון בראשם) וחדירה עמוקה תוך תנועה לאורך הדרכים הראשיות צפונה, למרכז הארץ. עיקר המאמץ המוסלמי כוון כלפי מישור שפלת החוף, התחום - ממזרח - על ידי קו של גבעות המפרידות בין השפלה להרי ירושלים, וממערב - על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף. שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי הדרך המובילה ממצרים צפונה ומקבילה לדרך הים (בלטינית Via Maris, וִיאָה מָרִיס), הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף. דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו (הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים) ונשלטת על ידי שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה; העיקריים שבהם היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
שדה קרב זה ראה מספר רב של מפגשים צבאיים בין צבאות מצריים לצבא הצלבני, שהדרמטיים ביניהם היו קרבות רמלה. מביצורי העיר רמלה הצלבנית או גזר (מונטג'יזר בשמה הצלבני) לא נותר אלא מעט, שלא מאפשר לשחזר את היקפם ומיקומם, ומניחים שביצורים אלו היו לא יותר מטוריס - מגדל פשוט, שאפיין מיצדים - ביצורי דרך צלבניים קטנים. מיצדים אלו היו בדרך כלל מבנים קטנים ומרובעים, לרוב עם שתי קומות, שאיפשרו תצפית למרחוק ואבטחת דרכים סמוכות. במגדל כזה שהה חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית. הלחימה מתוך המגדל נערכה דרך חרכי ירי ועמדות על הגג, ואולם המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה כבדה.
התכנסות הכוחות
בראשית 1177 נעשה מאמץ נוסף מצד ממלכת ירושלים לתקוף את צלאח א-דין, לשבש את תוכניותיו ולפצל את כוחותיו. תקוות הצלבנים הייתה לייצר מומנטום חזק דיו לעורר כוחות איסלמיים המתנגדים לצלאח א-דין (שפעלו כל העת מתחת לפני הקרקע) להתקומם כנגד הסולטאן המצרי ולאפשר שבירת טבעת החנק שהתהדקה סביב ממלכת ירושלים. תחילה כוון המסע נגד מצריים בתמיכת צי ביזנטי - אך וויכוחים פנימיים, חשדנות וחששות גרמו לצלבנים לכוון התקפתם כנגד הערים הסוריות שבשליטת צלאח א-דין, תוך וויתור על העזרה הביזנטית; פעולה צבאית ראשונה זו של המערכה הייתה גם האחרונה - מצור כושל על מבצר חראם הביא לריתוק הצבא הצלבני בצפון, ופתח את הדרך בפני הצבא המצרי לפלוש לממלכת ירושלים בלא חשש להיתקל בהתנגדות כלשהי.
וכך, בתחילת חורף 1177 הופיע צבא מצרי שחצה את מדבר סיני בגבולה הדרומי של מדינת הצלבנים, המטען הכבד של הצבא הושאר במחנה זמני באל עריש, וכוח פלישה מוסלמי נכנס לארץ ישראל באזור מבצר דרום (דיר אל-בלח של היום).
מסדר אבירי הטמפלרים שהחזיק במבצר עזה הצליח להזרים לתוך המבצר תגבורת לחיל המצב הקטן ששהה בעיר, כשבמקביל עלה בידי מלך ירושלים להכריז על גיוס כללי ולהגיע לעיר אשקלון, המבצר העיקרי של ממלכת ירושלים בדרום. ב-24 בנובמבר הגיע הצבא המצרי לחומות העיר אשקלון ולכד את צבא הצלבנים בתוך חומות העיר, אך בהיעדר מכונות מצור - לא התאפשר ניהול מלחמת מצור של ממש.
כיבוש רמלה ולוד
גדודים של הצבא המצרי נעו צפונה תוך שהם זורעים הרס ביישובים צלבניים בדרכם, כפי שעשו גם בעבר - במהלך קרבות רמלה נעו המצרים לאורך מישור החוף, תוך ריכוז המאמץ המלחמתי בערים האסטרטגיות - לוד ורמלה.
העיר רמלה לא הייתה מבוצרת, כשמגדל בודד איבטח את העיר. כל לוחמי רמלה גויסו על ידי המלך ויצאו עמו דרומה, מעט התושבים שנותרו נמלטו למבצר מיראבל (Mirabel: יפה נוף, היום - מגדל אפק), והעיר רמלה עצמה הועלתה באש על ידי המוסלמים שהמשיכו משם ללוד וכבשו גם עיר זו, כשתושביה ניסו למצוא מחסה בכנסייה המקומית - כנסיית סנט ג'ורג.
גדודים נוספים הגיעו לפאתי העיר קלקיליה, וכוחות מוסלמיים אחרים נעו מזרחה לכוון ירושלים; תושבי העיר שנותרה אף היא ללא לוחמים נכנסו לפאניקה, חלקם צבאו על שערי מגדל דוד ותפילות נואשות נישאו בכנסיות העיר להצלה מידי האויב שבשער.
עיקר הצבא המצרי, בפיקודו של צלאח א-דין, התנהל במאסף ונע לאיטו במישור שבין תל צפית בואכה תל גזר - שם עמד מבצר צלבני קטן בשם מונז'יסר (צרפתית: Montgisard). ברם, בשלב זה עשה צלאח א-דין שגיאה קריטית והסיר את המצור מעל אשקלון ומעל מבצר דרום, בלא שהשאיר שם תצפיות, ומבלי לחסום את הדרכים המובילות משם צפונה - ובכך חשף את צבאו להתקפה מאחור.
בספרו "אמנות המערכה", הדן בטקטיקה ואסטרטגיה של צבאות מודרניים, מנתח ההיסטוריון והוגה הדעות שמעון נוה את הדינמיקה שנוצרה: "נקודת תורפה מערכתית פירושה זיהוי של מצב מסוים שנוצר על ידי הצטברותן של נסיבות מערכתיות מסוימות, המעודד הנחתת מהלומה המבטלת יכולתה של המערכת המובסת לבצע את משימתה המקורית."
טעות זו נוצלה מיד על ידי הצלבנים: הצבא הנוצרי בלווית קומץ אבירים טמפלרים מעזה יצא את חומות העיר ואץ צפונה לאורך דרך הים. על פי ספרו של פרופסור יהושע פראוור "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל", התיאורים הצלבניים של הקרב משאירים את שאלת הפיקוד מעורפלת; לפי מסקנות של חוקרים, המפקד הראשי של צבאות הצלבנים, בפועל, היה רינו משאטיון. בסיוע מודיעין ותוך התבססות על אלמנט ההפתעה ומהירות תנועתם, הדביקו הצלבנים את הגוף המרכזי של הצבא המצרי. המצרים לא היו מודעים לנקודת התורפה שנוצלה על ידי הצלבנים עד לשלב המגע, והיו עיוורים לחלוטין לכוח הנחוש הרודף אחריהם. שמעון נוה מציין בספרו כי מצב בו "המערכת הסבילה אינה מודעת כלל לחולשותיה שלה, לא חשה שהיריב זיהה את פגיעותה וחסרה כל מודעות למערכה המתנהלת נגדה" - הוא נדיר ביותר ומתרחש מתוך "בורות יוצאת דופן" - במקרה דנן בורותו של צלאח א-דין.
קרב גזר
שני הצבאות נפגשו באזור תל גזר (מונטז'יסר); מלכתחילה היו יחסי הכוחות בלתי שקולים - מול עשרות אלפי חיילים מצרים עמד צבא נוצרי של מספר מאות לוחמים. הצבא המצרי הופתע, מפקדיו ניסו לארגן מחדש את הכוחות, להפנות אותם לכוון הכוח התוקף וסימנו את התל כציר, כבסיס להתארגנות וכיעד משוער לספיגת אימפקט ההתקפה הנוצרית. בתוך כך הצלבנים הידקו את שורות הפרשים ותקפו את הצבא המצרי, כשהכוח המוביל בפיקודם של האחים בלדווין ובליאן מרמלה - זכות השמורה להם בהיותם אדוני האחוזה עליה נערך הקרב. מעוצמת ההתקפה נשברו שורות הצבא המצרי, ולאחר קרב קצר החלו המצרים להתפזר ולברוח דרומה, כשבעקבותיהם גדודי צלאח א-דין בעוד הצלבנים דולקים אחריהם תוך שהם ממשיכים את המרדף דרומה אל חולות סיני.
הקרב נחשב לנקודת שיא בהיסטוריה של מסדר אבירי הטמפלרים; חלקם בקרב היה מכריע, למרות מספרם הזעום:
הצבא המצרי איבד כל יכולת של ארגון או התנגדות, רוב המצרים ניסו לברוח ברגל תוך שהם זורקים מעליהם שריון וכלי נשק, כדי להקל על הבריחה. בדרכם דרומה הם נתקלו בבדואים משבטים מקומיים שהרגו בהם על מנת לשדוד את המעט שעוד נותר עימם. מטען המחנה באל עריש נפל אף הוא בידי הבדואים, שהרגו את חיל המצב המצרי שנותר במחנה עם קבלת הידיעה על תוצאות קרב גזר.
צלאח א-דין עצמו ניצל בקושי רב, מלווה בשומרי ראשו הוא חצה את מדבר סיני והגיע לקהיר ב-8 בדצמבר. המפלה בקרב גזר, שנקראה בפי ההיסטוריונים המוסלמים "יום רמלה" הייתה מושלמת, הצבא המצרי הושמד כולו בתבוסה הקשה ביותר שספג צלאח א-דין מאויב נוצרי או מוסלמי. הצלבנים, שלא האמינו לגודל ניצחונם, ראו אותות ומופתים בשמיים ובארץ: גאורגיוס הקדוש (סנט ג'ורג) נצפה משתתף בלחימה לשחרור כנסייתו שחוללה בלוד, הצלב האמיתי שנישא לשדה הקרב גדל לממדים אדירים וראשו נגע בשמיים, בעוד בסיסו בידי הפטריארך של בית לחם. גם במבט מפוכח ניצחון הצלבנים היה לא פחות מנס, שנקנה באבדות כבדות, הן של האוכלוסייה האזרחית ביום שלפני הקרב המכריע והן במהלך הקרב. אף שמספרים מדויקים לא ידועים הרי שדוח תקופתי המתייחס לבית החולים ההוספיטלרי הגדול בירושלים (המוריסטן) מציין כי לאחר הקרב הגיעו לבית החולים לטיפול רפואי 750 פצועים.
לאחר הקרב
למרות האבדות הכבדות, ואף שבריחתו משדה הקרב לא תרמה להאדרת שמו ככובש, לא היה בקרב זה משום הכרעה פוליטית או מדינית על המשך דרכו של צלאח א-דין. אחיזתו בעולם המוסלמי במזרח התיכון הייתה חזקה ועמוקה, ותבוסה צבאית אחת לא ערערה את מעמדו. לאחר תקופת התאוששות מסוימת, שב צלאח א-דין וגייס צבא תוך שהוא נשען על משאביו הבלתי נדלים של העולם המוסלמי תחת שלטונו, כשהוא חוזר למדיניות של מלחמת קודש כנגד מדינת הצלבנים.
יום הקרב שניטש ב-25 בנובמבר הוא יומה של קתרינה הקדושה לפי הלוח הנוצרי, ובאתר הקרב הקימו הצלבנים כנסייה על שמה: (בצרפתית) Sainte Katerine de Mongisart. כנסייה זו מוזכרת במסמך המתאר את נכסי הכנסייה של המדינה הצלבנית; עם זאת, בחפירות שנערכו בתל-גזר לא נחשפו שרידים של מבנים צלבניים.
במישור המעשי - הצלבנים, מתוך הבנה כי הניצחון בתל גזר לא יביא להקלה בלחץ המוסלמי, חתמו על הסכם שביתת נשק עם צלאח א-דין, ופנו לנצל את ההפוגה לביצור נקודות מפתח בממלכתם. ביצורי ירושלים זכו לטיפול יסודי אחרי שהוזנחו במהלך השנים וחלקם היו על סף התפוררות. לביצוע משימה זו הוטל מס כללי על תושבי המדינה שהכנסותיו יועדו לשיקום ביצורי ירושלים. עד אותו זמן היה נטל תחזוקת מבני הציבור בעיר מוטל על אוצרו הפרטי (המדולדל) של מלך ירושלים; מעתה הוחלט כי אין המלך חייב לממן את ניהול המדינה וביצורי עיר הבירה, ומימון זה הוא חובת כל האזרחים. תפיסה זו הייתה חידוש מהפכני במאה ה-12 גם ביחס למדינות אירופה. כך תרם הצורך לחזק את ירושלים להלכות המיסוי שישפיעו בעתיד על סדרי המנהל בעולם המערבי. במקביל חוזק מבצר נטוש על הדרך לדמשק, מתחת לבניאס המוסלמי - מבצר שטונף (הונין) וביחד עם מבצר תבנין חוזק הגבול הצפוני של ממלכת ירושלים.
בנוסף נבנה מבצר קטן -שסטלה, (בלטינית: Vadum Iacob) המבצר ממוקם לגדות נהר הירדן, כקילומטר אחד דרומית לגשר בנות יעקב כדי לאבטח את הגשר החוצה את נהר הירדן, עליו עברה הדרך הראשית בין טבריה לדמשק. מבצר זה עמד במרכז העימות הבא שהתפתח בין ממלכת ירושלים לצבאות צלאח א-דין, קרב מרג' עיון, שתוצאתו הייתה שונה לחלוטין.
ברבורה קרייצ'יקובה
ברבורה קרייצ'יקובה (בצ'כית: Barbora Krejčíková; נולדה ב-18 בדצמבר 1995) היא טניסאית צ'כית. הישג השיא שלה הוא זכייה באליפות צרפת הפתוחה 2021. נוסף על כך, זכתה בטורניר הזוגות באליפות צרפת הפתוחה 2018, ובוימבלדון 2018, היא גם זכתה בתחרות הזוגות המעורבים באליפות אוסטרליה הפתוחה ב-2019, 2020 ו-2021.
קריירה
קרייצ'יקובה החלה לשחק טניס בגיל 6. מאוחר יותר היא אומנה על ידי יאנה נובוטנה.
ב-2013 זכתה קרייצ'יקובה באליפות אירופה לנוער U18 בקלוסטרס, שווייץ, ביחידים ובזוגות.
באוקטובר 2020 היא הגיעה לסיבוב הרביעי באליפות צרפת הפתוחה, מה שהעניק לה את המקום ה-65 ב-WTA.
במרץ 2021 היא העפילה לגמר אליפות דובאי הראשון שלה, בו הפסידה לגרביניה מוגורוסה. כתוצאה מכך, היא טיפסה למיקום שיא בקריירה שלה, 38 בדירוג היחידים. היא זכתה בתואר היחידים הראשון שלה ב- WTA בשטרסבורג. קרייצ'יקובה המשיכה לזכות באליפות צרפת הפתוחה שלאחר מכן, גמר הגרנד סלאם הראשון שלה כיחידה, כשגברה על אנסטסיה פבליוצ'נקובה.
יחד עם קייטרינה סיניאקובה, בת ארצה, היא זכתה באליפות בתחרות הזוגות באליפות צרפת הפתוחה 2018 ובווימבלדון 2018. עם השותף האמריקאי רג'ייב ראם היא זכתה בתחרות הזוגות המעורבים של אליפות אוסטרליה הפתוחה 2019. היא הצליחה לשמור על התואר בשנה שלאחר מכן לצד ניקולה מקטיץ', וב-2021 שוב, עם רג'ייב ראם.
נוסף על כך, קרייצ'יקובה זכתה בשישה תוארי זוגות נוספים בסבב WTA, בתואר זוגי אחד בסדרת WTA 125K, וכן ב-19 תוארי זוגות במסלול ITF.
ב-22 באוקטובר 2018 הגיעה למקום הראשון בדירוג הזוגות, יחד עם קייטרינה סיניאקובה.
בפברואר 2021 הגיעה עם סיניאקובה לגמר הזוגות הראשון שלה באליפות אוסטרליה וזכתה באירוע הזוגות המעורבים עם רג'ייב ראם.
ציר הזמן של ההפגנות באיראן (2022–הווה)
ב-16 בספטמבר 2022 החלה סדרת הפגנות מחאה והפרות סדר נגד ממשלת איראן, לאחר שבאותו יום מתה מהסא אמיני (בפרסית: مهسا امینی), אישה בת 22 שנעצרה על ידי סיירת ההדרכה, "משטרת המוסר" האסלאמית במדינה, לאחר שהואשמה בכך שלבשה את החג'אב שלה שלא כראוי, ובכך הפרה את החוק המחייב לבישת חג'אב במדינה.
ספטמבר
16 בספטמבר – על פי מכון המחקר ממרי, המפגינים קראו "אני אהרוג את מי שהרג את אחותי!". על פי דיווחי מספר ארגוני זכויות אדם, כוחות הביטחון השתמשו בתרסיס פלפל ועצרו כמה מהמפגינים שהתאספו מחוץ לבית החולים קסרה, שם נקבע מותה של אמיני.
17 בספטמבר – מאז יום שבת, לאחר קבורתה של אמיני, החלו הפגנות המוניות בסאקז, עיר הולדתה, ובסננדג', במהלכן כוחות הממשלה פיזרו את המפגינים באלימות. באותו יום התפרסמה תמונת קברה של אמיני בסאקז, המציגה את המילים שנחרטו על מצבתה:
19 בספטמבר – עד ליום זה, שירותי האינטרנט הסלולריים הושבתו בכל מרכז טהראן. על פי סרטונים שפורסמו ברשתות החברתיות, ההפגנות נמשכו במרכז העיר טהראן, בעיר רשת שבצפון המדינה, בעיר אספהאן שבמרכז, וכן בשטחים הכורדיים שבמערב. לפי ארגון זכויות האדם הנורדי הנגאו, המפקח על זכויות האדם באיראן, שלושה מפגינים נהרגו על ידי כוחות הביטחון בפרובינציית כורדסתאן.
גבר בן 23 בשם פרג'ד דרווישי נהרג על ידי המשטרה בזמן שהפגין בעיר אורמיה. על פי החשד, הוא נורה על ידי סוכני ביטחון של המשטרה במהלך ההפגנה ומת מפצעיו בדרכו לבית החולים.
20 בספטמבר – על פי רשת קול אמריקה, סרטונים לא-מאומתים מהרשתות החברתיות הראו כי נכון ליום זה, הפגנות אנטי-ממשלתיות מתקיימות בלפחות 16 מתוך 31 הפרובינציות של איראן, ביניהם "אלבורז, מזרח אזרבייג'ן, פארס, גילאן, גולסתאן, הורמוזגן, אילאם, אספהאן, קרמן, כרמאנשאה, כורדסתאן, מאזנדראן, קזווין, ח'וראסאן רזאווי, טהראן ומערב אזרבייג'ן". מפגינים בעיר סארי, בירת פרובינציית מאזנדראן, הסירו תמונות של האייתוללה (עלי ח'אמנאי) וקודמו (רוחאללה ח'ומייני) מבניין בעיר. כלי תקשורת ממלכתיים באיראן דיווחו כי שלושה בני אדם נהרגו בהפגנות בכורדיסטן. לדברי ארגון הנגאו, שני מפגינים גברים נהרגו על ידי כוחות הביטחון במערב אזרבייג'ן, ומפגינה נהרגה באופן דומה בעיר כרמאנשאה. הקטגור מטעם התביעה בכרמאנשאה הכחיש את אחריותה של המדינה למעשים, וקבע כי אנשים נהרגים על ידי "גורמים אנטי-מהפכניים". כלי תקשורת ממלכתיים באיראן דיווחו על מותו של עוזר משטרה כתוצאה מעימות עם מפגינים בעיר שיראז שבדרום המדינה. בעיר כרמאן, אישה צולמה כשהיא מסירה את החיג'אב שלה וגוזרת את הקוקו שלה כמחאה, במהלך הפגנה. כמה עדים שהתראיינו לרשת CNN אפיינו את ההפגנות של היום כ"מחאות בזק" ששאפו להיווצר ואז להתפזר במהירות לפני שכוחות הביטחון יוכלו להתערב.
21 בספטמבר – נשים בסארי תועדו שורפות את החיג'אב שלהן כאות מחאה. על פי ארגון הנגאו, אדם אשר נורה על ידי כוחות הביטחון ב-19 בספטמבר מת באותו יום. הארגון מסר כי עשרה מפגינים בסך הכול נהרגו עד לאותו יום על ידי כוחות הביטחון; ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל הצהיר כי הם אימתו שמונה מתוך מקרי המוות הללו עד כה. בארגון גינו גם את מה שכונה על ידם "השימוש הבלתי חוקי בקליעי ציפורים ותחמושת אחרת" נגד המפגינים. הגישה לוואטסאפ ואינסטגרם, הרשתות החברתיות ואפליקציות המסרים הנפוצות היחידות אשר מותרות באיראן, הוגבלה; בנוסף, התבצעה השבתה נרחבת של רשת האינטרנט, ובעיקר רשתות סלולריות. הבסיג', מיליציה איראנית, ערכה עצרות-נגד פרו-ממשלתיות בטהראן. במדינות אחרות נערכו הפגנות סולידריות עם המפגינים, בין היתר בקנדה, איטליה, שוודיה, טורקיה וארצות הברית.
על פי שתי סוכנויות ידיעות איראניות רשמיות-למחצה, חבר בבסיג' נדקר למוות במשהד.
22 בספטמבר – מפגינים בטהראן ובערים אחרות שרפו תחנות משטרה והבעירו מכוניות. ההפגנות נמשכו על אף השבתות נרחבות של רשת האינטרנט ברחבי המדינה. אנשים באזורים שונים בצפון ובדרום טהראן המשיכו במחאותיהם, תוך שהם קוראים סיסמאות שונות. כמו כן, אנשים הפגינו בפרובינציות שונות במדינה, הן בערים קטנות והן בגדולות, ואף באזורים שלא השתתפו במחאות השנים הקודמות. הפגנות אלה נתקלו בדיכוי כבד מצד משמרות המהפכה ומשטרת פיזור ההפגנות של הממשל האסלאמי של איראן. כוחות אלה התעמתו עם המפגינים תוך שימוש בגז מדמיע וירי ישיר. אנשים רבים נפצעו ונהרגו.
23 בספטמבר – המחאות נמשכו בטהראן, וכן בערים כדוגמת משהד, אושנבייה ובאבול. עימותים קשים התרחשו בעיר אספהאן. ידוענים בולטים רבים יצאו בדרישה שהמדינה תפסיק את הדיכוי. אוניברסטאות במדינה נסגרו ועברו למתכונת וירטואלית (למידה מרחוק).
באותו היום, אלפי אנשים מערים שונות ברחבי איראן השתתפו בהפגנות תמיכה בממשלה כגינוי למהומות וכהבעת תמיכה בחג'אב.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הנפיקה רישיון כולל המאפשר לתאגידים גישה לשוק האינטרנט האיראני. בתגובה לכך, היזם האמריקאי אילון מאסק הודיע כי הוא מתכוון להפעיל את מערך האינטרנט הלווייני שבבעלותו, Starlink, כך שיספק שירותי אינטרנט לאיראן. עם זאת, הרישיון המעודכן שניתן לא כולל את החומרה המסופקת על ידי Starlink, אך החברה תוכל להגיש בקשה לקבלת אישור ממחלקת האוצר של ארצות הברית. 24 בספטמבר – דווח ברשתות החברתיות שמפגינים השתלטו על העיר אושנבייה שבפרובינציה מערב אזרבייג'ן שבצפון איראן ובה רוב כורדי. לפי הדיווחים כוחות הביטחון נסוגו. ההפגנות נמשכו גם בשיראז ובטהראן, מול אוניברסיטת טהראן. איראנים המתגוררים מחוץ למדינה קיימו צעדות תמיכה בתושבי איראן בערים שונות בעולם, ובהן ארביל שבעיראק, ברלין ושטוטגרט שבגרמניה ומלבורן שבאוסטרליה.
בתוך פרובינציית גילאן עצרו משטרת המחוז ומשמרות המהפכה האיראניות 739 בני אדם, מתוכם לפחות 60 נשים. 88 אקדחים נמצאו והוחרמו בפרובינציית ח'וזסתאן. משמרות המהפכה ביצעו מספר מעצרים בעיר כרמאן.
בניו יורק טיימס דווח כי כוחות הביטחון "פתחו באש על ההמונים" במספר ערים, וצוין כי "הסרטונים המופצים ברשת והיקף התגובה של השלטונות קשים לאימות באופן עצמאי, אך סרטונים וצילומים שנשלחו על ידי עדי ראייה הידועים לניו יורק טיימס עלו ככלל בקנה אחד עם התמונות שהתפרסמו ברחבי הרשת". הוועדה להגנה על עיתונאים (CPJ), עמותה אמריקאית המקדמת את חופש העיתונות והגנה על זכויות העיתונאים, דיווחה כי לפחות 11 עיתונאים נעצרו, וביניהם נילופר חמדי, הכתב שחשף במקור את פרשת מותה של מהסא אמיני. 25 בספטמבר – המחאות נמשכו בחלקים שונים בבירה טהראן (נרמק, אקבאטן , רחוב וליאסר , אריאשאהר ), בכרג', בסננדג', בקיין , בקשמאר ובבאבול , זאת על אף הפסקת האינטרנט הנרחבת באיראן. כמו כן, ההפגנות נגד ממשלת איראן נמשכו בערים שונות בעולם כדוגמת לונדון, בריסל וניו יורק. חבר במיליציית הבסיג' מת מפצעיו לאחר שנפצע בהפגנה באורמיה ב-22 בספטמבר, והוא היה לאחד ממספר חברי בסיג' שנהרגו בהפגנות.
על אף ההתאספויות של תומכי ממשלת איראן בכיכר המהפכה בטהראן והאיומים בעימותים אלימים נגד המפגינים, אנשים הגיעו בלילה לרחובות באזורים שונים בטהראן, בושהר, סננדג', קזווין, יזד, אורמיה, שיראז ומשהד. המשטרה שוב ניסתה לבלום את המפגינים. איראנים המתגוררים במדינות שונות כדוגמת קנדה, צרפת, הממלכה המאוחדת, נורווגיה ואוסטריה קיימו צעדות תמיכה במחאות באיראן.
26 בספטמבר – המחאות נמשכו בערים שונות כגון טהראן, תבריז, יזד, קורווה, סננדג', בוראז'אן וכרג'. איראנים ממדינות שונות, ביניהן קנדה, ספרד וצרפת, הפגינו למען תושבי איראן. סטודנטים לרפואת שיניים באוניברסיטת תבריז התאספו ושרו כמחאה על מעצרם של סטודנטים על ידי המשטרה במדינה. גולאם-חוסיין מוחסני-אג'אי, נשיא בית המשפט העליון של איראן, אמר כי "[השוטרים] לא ישנו אתמול בלילה ובלילות שלפני [...] ועלינו להודות להם". באותו היום, המועצה המארגנת של עובדי חוזה הנפט הודיעה כי "אנו תומכים במאבקיהם של האנשים נגד האלימות המאורגנת והיום-יומית כלפי נשים, ונגד העוני והגיהנום ששולט בחברה".
27 בספטמבר – העימותים בין השוטרים וכוחות הביטחון מצד אחד לבין המפגינים מצד שני נמשכו בערים רבות. ראווינה שמדסאני, דוברת משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם, קראה להנהגה הפקידותית באיראן "לכבד באופן מוחלט את הזכות לחופש הדעה, הביטוי, ההתאספות וההתאגדות בדרכי שלום". שמדסאני הוסיפה כי על פי הדיווחים, "מאות גם נעצרו, ובהם מגיני זכויות אדם, עורכי דין, פעילי חברה אזרחית ולפחות 18 עיתונאים", וכן "אלפים הצטרפו להפגנות נגד הממשלה ברחבי המדינה במהלך 11 הימים האחרונים. כוחות הביטחון הגיבו לעיתים בתחמושת חיה". המועצה המארגנת של עובדי חוזה הנפט הזהירה את הממשלה שאם דיכוי המוחים יימשך, הם ישבתו, צעד שעלול לשבש סקטור מרכזי בכלכלה האיראנית.
ארגון "Iran Human Rights" דיווח כי כוחות הביטחון ירו תחמושת חיה על המפגינים. איראן הודיעה על מעצרה של פאאזה האשמי, בתו של אכבר האשמי רפסנג'אני, נשיא איראן בין השנים 1989 ל-1997.
28 בספטמבר – כוחות המשטרה לפיזור הפגנות באיראן הוצבו בכיכרות המרכזיות של טהראן, כדי להתעמת עם אנשים הקוראים "מוות לדיקטטור". הפגנת סולידריות התקיימה בשער ברנדנבורג שבברלין, גרמניה, בהשתתפותם של כ-1,800 איש, ביניהם הפוליטיקאית דורותי באר, חברת המפלגה הנוצרית-סוציאלית בבוואריה, והשחקנית האיראנית-גרמנייה פגה פרידוני.
29 בספטמבר – המחאות נמשכו במספר ערים ברחבי איראן. המשטרה עצרה בטהראן את המוזיקאי האיראני שרווין האג'יפור, ששירו הוויראלי "בַּרָאיֶה" צבר מעל ל-40 מיליון צפיות באינסטגרם ביום אחד.
30 בספטמבר – בעיר זאהדאן שבדרום-מזרח המדינה, במה שכונה "כנראה התקרית האלימה ביותר במהלך המחאות", המשטרה האיראנית ירתה על אזרחים במהלך תפילות יום שישי. מעל ל-40 בני אדם נהרגו ורבים נפצעו במהלך מחאות שהחלו בעקבות דיווחים על מפקד משטרה בשם אבראהים קוצ'קזאי, שאנס ילדה בת 15 בעיר צ'הבאהר. כמה ימים קודם לכן, ב-27 בספטמבר, חשף האימאם מולאבי עבדול ג'עפר נגהשבנדי, מהעיר רסק, את זהותו של מפקד המשטרה. נגהשבנדי אמר כי הוא גם שוחח עם המתבגרת באופן אישי וכן עם משפחתה. הוא הוסיף "אני יודע שחובתי, הן באמונה והן במצפון, לשבור את דממת המוות הזו, כדי שהתוקף הזה ייענש על מעשיו המבישים".
כאשר באותו יום אנשים התאספו סביב תחנת המשטרה על מנת לדרוש מתן עונש לתוקף, הם היו למטרה עבור כוחות הביטחון והצבא, בשטח ודרך מסוק באוויר. תחנת המשטרה הוצתה במהלך המהומות שנמשכו לאורך הלילה. מספר חברי משמרות המהפכה האסלאמית נהרגו במהלך התקרית, כולל מפקד בכיר במשמרות המהפכה, אשר מת לאחר שנורה בחזהו על ידי "חמושים מתנגדי-משטר", לפי התקשורת שבחסות הממשלה האיראנית. התקשורת האיראנית דיווחה על 19 אנשים במשמרות המהפכה שנהרגו, ו-32 שנפצעו, כולל מתנדבים בבסיג'. התקשורת האיראנית זיהתה כי בין אנשי הצבא שנהרגו נמנים המידרזה האשמי, קולונל במשמרות המהפכה (מקביל לדרגת אלוף-משנה); מוחמש אמין אזרשהוקר, חבר במשמרות המהפכה; מוחמד אמין ארפי, איש בסיג'; וסעיד בורהאן ריגי, גם איש בסיג'. על פי סוכנות הידיעות אירנ"א שבשליטת ממשלת איראן, "בדלנים חמושים" היו האשמים. סוכנות הידיעות האופוזיציונית Human Rights Activist העריכה כי לפחות 40 מפגינים נהרגו. במקביל הודיע הממשל על מעצר 9 זרים "עקב מעורבותם במהומות".
אוקטובר
1 באוקטובר – מחאות ברחבי העולם נערכו ב-1 באוקטובר כאות סולידריות עם ההתקוממות באיראן. תחת הסיסמה "אישה, חיים, חופש", התקיימו הפגנות בערים גדולות רבות, ביניהן אוקלנד, מלבורן, ניו יורק, לוס אנג'לס, פריז, אוטווה, סנט ג'ונס, מונטריאול, רומא, סיאול, סטוקהולם, סידני וציריך. על פי המשטרה המקומית של יורק, מעל ל-50,000 איש השתתפו בהפגנת הסולידיות בריצ'מונד היל שליד טורונטו. בטהראן, כוחות השלטונות האיראניים ירו קליעים באוויר על מנת לפזר מפגינים באוניברסיטת אזאד האסלאמית.
איראן שחררה את שני האיראנים-אמריקאים באקר נמאזי ובנו סיאמאק נמאזי, במטרה לשחרר משאבים כספיים עליהם הוטלו סנקציות אמריקאיות; עם זאת, ארצות הברית הפריכה כי קיים כל קשר בין החטופים לסנקציות.
2 באוקטובר – ההפגנות נמשכו, כאשר המשטרה דיווחה על ירי לעבר סטודנטים בקמפוס של אוניברסיטת שאריף. שר המדע, המחקר והטכנולוגיה האיראני, מוחמד עלי זולפיגול, התערב בהצלחה וליווה חלק מהסטודנטים החוצה, אך אחרים נתפסו ונעצרו על ידי רשויות החוק.
כמו כן, תומכי המחאות המשיכו להפגין בערים שונות ברחבי העולם.
3 באוקטובר – בהצהרתו הראשונה מאז פרוץ גל המחאות הנרחב, דחה המנהיג העליון עלי ח'אמנאי את הגדרתן של התסיסה רחבת-ההיקף כ"התפרעויות", וכן ניסה לטעון כי היא מזימה זרה. בנוסף, הוא אמר: "אני אומר במפורש שההתפרעויות הללו וחוסר-הביטחון הזה היו תכנון של ארצות הברית ושל המשטר הציוני הכובש והמזויף ישראל ואלו המקבלים מהם כסף, וכמה איראנים בוגדים ממדינות אחרות עזרו להם". הוא טען כי המזימה תוכננה ובוצעה על ידי אויביה של איראן משום ש"הם מרגישים שהמדינה מתקדמת לעבר כוח בקנה מידה מלא, והם לא יכולים לשאת זאת". כמו כן, ח'אמנאי הצהיר כי בין היתר שריפת קוראנים, הסרת חג'אב על ידי נשים מכוסות ושריפת מסגדים הן "תגובות לא-נורמליות וטבעיות". לגבי המתיחות באזורי הכורדים והבלוצ'ים של איראן, הוא אמר: "חייתי בקרב בלוצ'ים אתניים, והם נאמנים עמוקות לרפובליקה האסלאמית", ו"הכורדים האתניים הם גם בין אחת הקבוצות המתקדמות ביותר באיראן שאוהבות את מולדתם, את האסלאם ואת הממסד". כפי שדווח ברשת אל-ג'זירה, ההנהגה הפקידותית של איראן מנסה להגדיר את ההפגנות כבעלות מטרות בדלניות.
הפגנותיהן של תלמידות בית הספר החלו בעקבות מותה של ניקה שקראמי, מפגינה בת 16, שנעלמה במהלך הפגנה שהתקיימה 10 ימים קודם לכן. על פי דיווח ב-BBC Persian, משפחתה של שקראמי טענה כי היא נעדרה במשך 10 ימים לאחר הפגנה בטהראן ב-20 בספטמבר, בה השתתפה. בהודעתה האחרונה, שקראמי כתבה לחברתה כי היא נרדפת בידי כוחות הביטחון. ב-30 בספטמבר, משפחתה של שקראמי מצאה את גופתה בחדר מתים שבמתקן מעצר בטהראן. המשפחה הייתה היחידה שקיבלה אישור לראות את פניה שניות בודדות, והם ראו כי אפה וגולגולתה היו שבורים. ב-2 באוקטובר, המשפחה העבירה את גופתה של ניקה לעיר הולדתו של אביה, ח'ורמאבאד, בתאריך שהיה אמור להית יום הולדתה ה-17. המשפחה נאלצה להסכים תחת לחץ מצד השלטונות שלא לערוך הלוויה. דודתה של שקראמי, שפרסמה על מותה ברשתות החברתיות, נעצרה באותו יום לאחר שכוחות הביטחון פשטו על ביתה ואיימו להרוג אותה אם מי מבני המשפחה ישתתף בהפגנות, כפי שדווח ב-BBC Persian. דודתה של שקראמי סיפרה כי נאמר לה שאחייניתה נמצאת במעצר בידי משמרות המהפכה, ושהיא נכלאה לזמן קצר בכלא אווין שבצפון-מערב טהראן. ב-3 באוקטובר, המשפחה אמרה בריאיון ל-BBC Persian כי השלטונות גנבו את גופתה של שקראמי וקברו אותה בכפר וייסיאן, הממוקם כ-40 קילומטרים מח'ורמאבאד.
4 באוקטובר – הנשיא אבראהים ראיסי אמר בנאומו כי הוא קורא לאחדות, תוך שחזר על הטענה הקודמת של ח'מינאי בדבר התערבות זרה. המוזיקאי שרווין האג'יפור, אשר נעצר ב-29 בספטמבר, שוחרר בערבות.
5 באוקטובר – כוחות הביטחון האיראניים הוצבו באוניברסיטאות במספר ערים, ביניהן אורמיה, תבריז, רשת וטהראן.
שחקניות צרפתיות בולטות, כדוגמת ז'ולייט בינוש ואיזבל הופר, גזרו את שערן במחאה על מותה של מהסה אמיני.
8 באוקטובר – המחאות נמשכו ברחבי המדינה. נשיא איראן ראיסי ביקר באוניברסיטת אל-זהרה (אוניברסיטה לנשים בלבד) והצטלם לתמונה קבוצתית, בזמן שנשים באזורים אחרים בקמפוס הפגינו נגדו בקריאות "מוות למדכא". כמו כן, התקיימו הפגנות בסאקז ובסננדג'. סרטון המראה אישה שנורתה למוות במשהד הופץ. הפגנות התקיימו גם בטהראן, אספהאן, כרג', שיראז ותבריז. שביתות נערכו בערים סאקז, סננדג', דיבנדרה ומהאבאד. עם כניסת ההפגנות לשבוע הרביעי, סוכנויות הידיעות החצי-רשמיות של הממשלה ניסו לגמד את ההפגנות בטהראן, באומרן כי מתקיימות רק הפגנות "מצומצמות", וכן טענו כי בעלי הבאזארים סגרו את חנויותיהם מחשש לנזק, והכחישו כי הייתה שביתה. אדם נהרג בסננדג' במהלך הנהיגה; סוכנות הידיעות הממלכתית אירנ"א האשימה את הנהג בהיותו "מתנגד-מהפכה" והכחישה כי כוחות הביטחון השתמשו באש חיה. שידור חי של הטלוויזיה האיראנית נפרץ על ידי קבוצת האקרים בשם "הצדק של עלי" (בפרסית: عدالت علی, נהגה "עִדַאלָאת-אָ עַלִי"), במהלך שידור נאום של ח'אמנאי. עם קטיעת השידור הוקרנה תמונה של המנהיג העליון מוקף בלהבות עם כוונת על ראשו, לצד תמונות של צעירות שנהרגו במחאות וסיסמת המחאה "אישה, חיים, חופש". הגרדיאן תיאר את ההפגנות ביום זה כ"גדולות, אך לא ענקיות".
9 באוקטובר – תיעודים מתוך ההשתלטות ההאקטיביסטית על שידורי החדשות בטלוויזיה מיום קודם הופצו ברחבי הרשת. תלמידים צעירים נעצרו על ידי כוחות הביטחון בתוך בתי הספר והוכנסו לטנדרים חסרי לוחית רישוי, זאת על פי דיווחים ברשתות החברתיות מתוך המדינה. כל בתי הספר ומוסדות ההשכלה הגבוהה נסגרו גם כן באזוריה הכורדיים של איראן, במה שעשוי להדגיש את דאגת הממשל בנוגע להתקוממות המתמשכת. ההפגנות נמשכו בעשרות ערים ברחבי המדינה. מאות תלמידות תיכון וסטודנטיות השתתפו בהפגנות, ונתקלו בגז מדמיע, ובמקרים רבים גם בירי חי, מצד כוחות הביטחון. ממשלת איראן הכחישה כל שימוש בירי חי.
10 באוקטובר – המחאות נגד הממשלה נמשכו בכל רחבי המדינה, בעשרות ערים. על פי הגרדיאן, פקידי ממשלה פועלים על מנת להביא לקיצן. מעל ל-1,000 עובדי המפעלים הפטרוכימיים של איראן בבושהר ודמאוונד, איימו על הממשלה לפתוח בשביתה, בקריאות "מוות לדיקטטור". פעולה זו תוארה בתקשורת כ"התפתחות מבשרת רעות עבור המשטר".
בעוד איראן תלויה באופן רב בייצוא הנפט שלה, השלטון ינסה להבטיח כי ייצור הנפט יימשך, ולמנוע ממחאות מסוג מזה, בקרב עובדי הנפט, מלהתפשט לשאר תעשיית הנפט. בפעם השלישית מאז תחילת התסיסה, אנשים בקהילה הרפואית של איראן פרסמו הצהרה ובה דרשו מכוחות הביטחון לנהוג באיפוק רב יותר. בהצהרתם טענו כי המפגינים נלקחו מהאמבולנסים והוכו באלות על ידי כוחות הביטחון. מושל פרובינציית כורדסתאן, אסמאעיל זראי קושה, טען כי קבוצות בלתי מוכרות "זממו להרוג אנשים צעירים ברחובות" (כפי שדווח על ידי סוכנות ידיעות פרסית חצי-רשמית). על פי סוכנות הידיעות הרשמית של איראן, 24 אנשי ביטחון נהרגו מאז תחילתן של ההפגנות על ידי "מתפרעים", לדבריהם. על פי ארגון זכויות האדם הנגאו, כוחות הביטחון הוצבו בכמויות גדולות בערים סננדג', סאקז ודיבנדרה. בנוסף דיווח הארגון כי מאז 8 באוקטובר נהרגו לפחות חמישה תושבים כורדים, ומעל ל-150 נפצעו.
11 באוקטובר – נמשכו העימותים בין המפגינים לכוחות הביטחון, כשהאחרונים פעלו בדיכוי קשה, כפי שדווח. מתקני אנרגיה נפגעו משביתות שהתקיימו זה היום השני. בסרטונים שפורסמו בטוויטר נראו עובדים מפגינים בבית הזיקוק באבאדאן, בעיר קנגאן ובמפעל הפטרוכימי בבושהר. פקיד בממשלת איראן ניסה להכחיש שקיימת תסיסה במגזר האנרגיה, ואמר כי העובדים במפעל שבעיר אסאלויה שבבושהר "כעסו בשל מחלקות בנוגע לשכרם, ולא הפגינו על מותה של אמיני". כמו כן דיווחה סוכנות הידיעות הממלכתית של איראן, אירנ"א, כי בית הזיקוק באבאדאן עובד כרגיל, והכחישה כי התקיימו שביתות במתקן. עשרות אוניברסיטאות המשיכו בשביתותיהן.
מפקד המשטרה, חוסיין אשטרי, הודה כי מתבצע ירי לעבר המפגינים, אך לא זקף זאת לכוחות המשטר אלא ל"קבוצות אנטי-מהפכניות" הלובשות מדי משטרה. על רקע המשך המחאות, פורסם בעיתון "א-שרק אל-אווסט" דיווח לפיו כוחות מיוחדים של משמרות המהפכה נפרסו באזור כורדיסטן על מנת לפעול נגד קבוצות אופוזיציה.
המפגינים הכריזו על קיום עצרת המונית בטהראן, בעקבות האלימות לילה קודם לכן בעיר וכן בערים סננדג', סאקז, בוקאן ודהגולן. רבות מהחנויות בטהראן נותרו סגורות במחאה, בעוד שהפגנה שהתקיימה בראשות לשכת עורכי הדין של טהראן פווזרה על ידי כוחות הביטחון.
בתגובה לאכיפה המופרזת של חוקי החג'אב, הפוליטיקאי השמרן עלי לאריג'אני קרא "לבחון מחדש" את אכיפת חובת החג'אב, והודה כי להפגנות יש שורשים פוליטיים עמוקים, וכי הן אינן רק תוצאה של מזימה אמריקאית או ישראלית. הצהרה זו של לאריג'אני סימלה את "הסדקים הראשונים" בקרב האליטה הפוליטית של איראן באשר לתסיסה, כאשר הטון שלו מנוגד לזה של ח'אמנאי, הפרלמנט האיראני וכוחות הביטחון. לאריג'אני אמר לעיתון אטלעת : "אם 50% מנשות ארצנו לא נוהגות ללבוש חג'אב באופן מלא, אז המשטרה לא צריכה להיות מעורבת [...] השאלה כאן היא כזו: האם הממשלה צריכה להתערב בכל העניינים כמו בעניין הזה?".
13 באוקטובר – תלמידות תיכון בעיר ארדביל חויבו להצטרף להפגנה בעד המשטר, בה היו אמורות לבצע את השיר "סלאם פרמנדה", שיר הלל למדינה ולסמליה. כאשר קבוצה של תלמידות סירבה לשתף פעולה, כוחות הביטחון הוזעקו לבית הספר. התלמידות הוכו על ידם ו-10 מתוכן נעצרו. 12 תלמידות אחרות נזקקו לטיפול רפואי, כאשר אחת מהן, אסרה פנאהי, מתה מפצעיה.
14 באוקטובר – הפוליטיקאי הספרדי-קטלוני, ז'וזפ בורל, המכהן כנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון, קרא לאיראן להפסיק את דיכוי המפגינים, וכתב בציוץ בטוויטר כי "לאנשים באיראן יש את הזכות למחאה שלווה". בשידור בטלוויזיה הממלכתית של איראן, השווה ח'אמנאי את הרפובליקה האיראנית ל"עץ אדיר" ואמר כי "אף אחד לא צריך להעז לחשוב שהוא יכול לעקור אותו מהשורש". הפגנות התקיימו באהוואז ובזאהדאן. רשת CNN דיווחה כי על פי אמנסטי אינטרנשיונל, לפחות 23 ילדים נהרגו מאז תחילת ההפגנות.
סרטון מאחת ההפגנות ובו נראו כוחות משטרה שהטרידו מינית מפגינה, הופץ ברשתות החברתיות וגרם לזעם רב. כפי שדיווחה סוכנות הידיעות הממלכתית של איראן, אירנ"א, משטרת טהראן מסרה כי האירוע נמצא בחקירה, ונמנעה מפרסום פרטים על אודותיו תוך שהצהירה כי "אויבים המשתמשים בלוחמה פסיכולוגית ניסו לגרום לחרדה בציבור ולהסית לאלימות".
בכתבה בגרדיאן העלה העיתונאי פטריק וינטור כי האליטה הפוליטית באיראן הייתה חלוקה באשר לדרך בה ימסגרו את התסיסה המתמשכת: כמזימה סמויה של מודיעין זר, או כ"אזהרה מסוכנת לכך שערכי המהפכה האסלאמית איבדו את השפעתם על דור חדש הנגוע בידי האינטרנט שבשליטה מערבית".
ממשלת איראן תלתה שלט חוצות ענק בטהראן, ובו נראות כ-50 נשים איראניות בולטות לבושות חג'אב, תחת הסיסמה "נשות ארצי". עם זאת, היא נאלצה להוריד את שלט החוצות תוך יממה בלבד, עקב תלונות של הנשים בכרזה או קרובי משפחותיהן על השימוש בתמונתן, שכן הן התנגדו להצטייר כתומכות במשטר ובחובת החג'אב. שלט החוצות היה בבעלות משמרות המהפכה.
15 באוקטובר – ברחבי הרשת התפרסמו צילומים מתוך כלא אווין (בו עצורים מפגינים ועיתונאים רבים, וכן אסירים פוליטיים אחרים) בהם הוא נראה עולה באש. סוכנות התקשורת הממלכתית של הרפובליקה האסלאמית, אירנ"א, טענה בדיווחה כי האסירים בכלא הציתו חדרי אחסון, אך לא ניתן היה לאמת זאת מעדות כלשהי. בסרטונים שהופצו מתוך המקום ניתן היה לשמוע ברקע יריות, סירנות וקריאות של מפגינים נגד הממשלה, כאשר משפחות האסירים התאספו מול השער הראשי של בית הכלא. כמו כן נראו בסרטונים שוטרי פיזור ההפגנות וכוחות כיבוי האש נכנסים לבית הכלא. בשרפה נהרגו לפחות 8 אסירים, ונפצעו לפחות 61.
16 באוקטובר – בג'רוזלם פוסט דווח כי על פי מקורות עלומי שם, כוחות השייכים לארגון חזבאללה שבלבנון ומיליציית אל-חשד א-שעבי שבעיראק סייעו במהלך דיכוי ההפגנות.
17 באוקטובר – האיחוד האירופי הטיל סנקציות על אחד עשר אנשים וארבעה גופים בשלטון האיראני, ביניהם הבסיג' ומשטרת המוסר.
מערכות אפלאג' להשקיה
כ-3,000 מערכות אפלאג' להשקיה (ערבית أفلاج) מתוך כ-4,000 ידועות עדיין פועלות ברחבי עומאן, ואלה שואבות מי תהום ומעיינות ואוגרות מי נגר עילי, ומוליכות אותם בכוח הכבידה, לעיתים מרחק קילומטרים רבים, אל מקומות היישוב והשדות החקלאיים השוכנים באזורי מדבר צחיחים. מערכות השקיה מסורתיות אלה מתבססות על טכנולוגיה עתיקה ומנוהלות על ידי הקהילות שהקימו סביבן מבני שמירה, מבני חלוקה, מסגדים ומבנים אחרים. חמש מהמערכות השוכנות בהרי חאג'ר בצפונה של עומאן – אל-ג'ילה, אל-מלכי, אל-חתמיין, דאריס ואל-מויאסור – הוכרזו בשנת 2006 כאתר מורשת עולמית מייצג לטכניקה זו.
אטימולוגיה והיסטוריה
תולדותיהן של מערכות האפלאג' אינן ידועות בשל חוסר במידע כתוב, והמערכות המוכרזות נבחרו בהתאם להיקפן ולחשיבות היישובים שהן משרתות, דבר העשוי להעיד על גילן. שלב הבנייה הראשון של המערכות הקיימות כיום מתוארך לשנת 500 לערך או אף קודם לכן. מחקרים העלו את הסברה כי מערכות השקיה היו קיימות בעומאן כבר בשנת 2500 לפנה"ס לערך, אך לא ידוע מתי נחפרו התעלות רחבות ההיקף. האפלאג' איפשרו אספקת מים סדירה לכל אורך השנה, ועל כן תמכו בהיווצרותם של יישובי קבע במדבר.
סוגי האפלאג'
קיימים שלושה סוגי אפלאג' בעומאן:
שיטת החלוקה
שיטת חלוקה זו אינה מונצחת בחוק או בתקנות, והיא עוברת מדור לדור. מנהל המערכת ממונה על ידי השייח' המקומי בהתייעצות עם הצרכנים, והוא מלווה על ידי מומחה טכני, או מספר מומחים כאשר מדובר בפאלאג' רחב היקף. מנהל המערכת אחראי לתחזוקתה, לחלוקת המים לצרכנים ולניהול הפיננסי של המפעל. הצרכנים מצידם מחויבים לנהוג בהתאם לשיטה, לזמני החלוקה ולכמויות המים המוקצים להם.
רוז סקוט
שנים ראשונות
סקוט הייתה בתו של הלנוס סקוט (1802–1879) ושרה אן סקוט (לבית רוזדן), החמישית מבין שמונה ילדים, נכדתו של הלנוס סקוט (1760–1821), רופא סקוטי. סקוט ואחותה, אוגוסטה, התחנכו בביתן וכך רכשו את השכלתן בנעוריהן.
תחילת דרכה הפוליטית
ב-1882 היא יזמה מפגשי סלון מדי שבוע בנושאים הנוגעים למאבק למען זכויות נשים והחלה לערוך אותם בביתה בסידני. בעקבות המפגשים הללו, סקוט הייתה למוכרת בקרב פוליטיקאים, שופטים, נדבנים, סופרים ומשוררים. ב-1889, היא עזרה להקים את אגודת הנשים הספרותית (Women's Literary Society) בסידני, אשר עתידה הייתה להפוך בשנת 1891 לליגה הנשית לזכות בחירה לנשים אגודת הנשים הספרותית (Womanhood Suffrage League). הפעילות והמפגשים של הליגה למען זכויות לנשים העניקו לסקוט הזדמנות לרכוש ביטחון עצמי, במהלכם מיומנויות כושר הביטוי והניסוח שלה מול קהל התפתחו, ובעקבות כך היא הייתה לדוברת ונואמת מוצלחת הידועה בשנינותה וחדות מחשבתה.
זכויות נשים בעבודה
בשנת 1896 אמה של סקוט נפטרה והיא נותרה בביתה עם הכנסה שהספיקה לצרכיה. העניין הרב שגילתה בחשיבות השגת השוויון לנשים הביא אותה להשקיע בחקירת נושא מעמדן של נשים בקהילה לעומק, והיא מצאה כי נערות צעירות וילדות עבדו בתנאים קשים (עבדו בחנויות מ-8 בבוקר עד 9 בערב בימים רגילים, ועד 11 בלילה ביום שבת). חלק מאותן נערות הוזמנו לביתה של סקוט בימי שבת בהן הן תיארו את התנאים שבהם הן עבדו. במפגשים אלו נכחו גם פוליטיקאיים מובילים כגון ברנהרד רינגרוז ווייז, ויליאם הולמן, בילי יוז ותומאס באווין, ובמהלכם הנוכחים התדיינו ושקדו על ניסוח הטיוטה להצעת החוק אשר ב-1899 גובש לחוק למען זכויות נשים בעבודה.
רפורמות אחרות שאליהן היא חתרה ולמענן השקיעה, אשר בסופו של דבר יושמו, היו מינוי מארגנות - סדרניות בתחנות משטרה ושל נשים פקחיות שישמרו על הזכויות הסוציאליות של נשים במפעלים וחנויות, וכן רפורמות לשיפור תנאיהן של אסירות.
אקטיביזם למען רפורמות
סקוט הקימה והייתה לנשיאה הראשונה של "הליגה הנשית הפוליטית למען השכלה וחינוך לנשים" (Women's Political Education League) ב-1902, וכיהנה בתפקיד עד שנת 1910. הליגה הקימה סניפים ברחבי המדינה באופן עקבי ופעלה למען תיקונים חוקתיים למען תיקון האפליה המגדרית. הקמפיין עבור הנושא שעמו סקוט הזדהתה יותר מכל: העלאת גיל ההסכמה ל-16 הצליח, ובשנת 1910 יצא חוק ההגנה על קטינות Crimes (Girls' Protection) Act. סקוט כיהנה גם כנשיאה של הסניף של סידני לשלום החברה (Sydney Branch of the Peace Society) בשנת 1908. לאחר הרפורמה הפמיניסטית למען זכויות הבחירה, סקוט לקחה חלקה פעיל בקמפיינים נוספים לרפורמות פמיניסטיות, ביניהן: הרפורמה למען תחזוקת המשפחה ואפוטרופסות של תינוקות (Family Maintenance and Guardianship of Infants ) (1916), הרפורמה למען מעמדן המשפטי של נשים/ הסטטוס החוקתי של נשים (1918) (Women's Legal Status), הרפורמה לשיפור תנאי עברייניות ב-1918 (First Offenders (Women) 1918 Acts).
סקוט כיהנה במשך שנים רבות בתפקיד המזכירה הבינלאומית של המועצה הלאומית של נשים בניו סאות' ויילס. כשהיא פרשה ב-1921, הוענקה לה מלגה עם סכום כסף אשר אותו היא השקיעה במיסוד מלגה - פרס לסטודנטית למשפטים באוניברסיטה. מחווה אחרת כהוקרה על תרומתה הייתה ציור דיוקנה על ידי האומן ג'ון לונגסטוף. דיוקן זה מוצג בגלריה לאמנות בסידני. סקוט הייתה ממתנגדי הפדרציה וחוק הגיוס. היא הייתה אנגליקנית שוחרת שלום.
היא נפטרה לאחר מחלה כואבת ב-20 באפריל 1925 בביתה בלינטון, כביש הג'רסי, וולהרה.
פוקימון: עלייתו של דארקראי
הסרט עלה לאקרנים ב-14 ביולי 2007 ביפן. הדיבוב האנגלי לסרט הופק על ידי החברה "The Pokemon Company", בארצות הברית, הסרט שודר בדיבוב לאנגלית ב-Cartoon Network ב-8 בפברואר 2008.
תקציר העלילה
האגדה מגוללת את סיפורם של שני פוקימונים אגדיים, פאלקיה – אדון המרחב, ודיאלגה – אדון הזמן. יצורים שמעולם לא היו אמורים להיפגש, ודרכיהם יפגשו במסלול במקום שבו הזמן והמרחב חוצים זה את זה. המפגש הבלתי צפוי הזה יביא אותם למפגש לחימה ענקי אשר יתרחש בעיר אלאמוס, וכתוצאה מכך – כל העולם שאנו מכירים ייהרס לחלוטין. כאשר אש קטצ'אם וחבריו, דון וברוק, מגיעים לעיירת אלאמוס במטרה להתחרות בתחרויות הפוקימון שנערכות שם, הם נתקלים בתופעות טבע בלתי מוסברות. הם מאשימים בתחילה את פוקימון האופל המסתורי, דארקראי, וממהרים לתקוף אותו. דארקראי שלוקח על עצמו את תפקיד מגן העיירה, נפגע, וכתוצאה מכך עתידם של אש, חבריו וכל תושבי העיירה נמצא בסכנה. המאבק של פאלקיה ודיאלגה עובר לשטחה של העיר. אש וחבריו מחליטים אז להירתם למשימה ולהציל את המצב.
התפתחות עובר האדם
התפתחות עובר האדם (Human embryonic development) מתייחסת להתפתחות והיווצרות העובר האנושי. התפתחות זו מאופיין בתהליכי חלוקת תאים והתמיינות תאית של העובר המתרחשים בשלבי ההתפתחות המוקדמים. במונחים ביולוגיים, התפתחות גוף האדם גוררת צמיחה מזיגוטה חד תאית לאדם בוגר. הפריה מתרחשת כאשר תא זרע נכנס בהצלחה ומתמזג עם תא תא ביצית. החומר הגנטי של הזרע והביצה משתלב אז ליצירת תא בודד הנקרא זיגוטה והשלב הנביטי של ההתפתחות מתחיל. אמבריולוגיה אנושית היא תחום המחקר המדעי העוסק בהתפתחות עובר האדם.
.