cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארתור מ. סאקלר
התגובה נגד פילנתרופיה
מאוחר יותר ב-2019, הודיעו המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ומוזיאון סולומון ר. גוגנהיים ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שהם לא יקבלו תרומות עתידיות מכל סאקלר שהיו מעורבים בפורדו פארמה.
לפי הניו יורק טיימס, הלובר בפריז היה המוזיאון הגדול הראשון ש"מחק את הקשר הציבורי שלו" עם שם המשפחה סאקלר. ב-16 ביולי 2019, הסיר המוזיאון את השלט שהציג את תרומות בני משפחת סאקלר למוזיאון בכניסה לגלריה. ברחבי הגלריה, כיסה סרט אפור שלטים כמו 'אגף סאקלר', כולל שילוט לאוסף החפצים הפרסיים והלבנטיניים של הלובר, שהוסר ב-8 או 9 ביולי. השילוט לאוסף זה זיהה אותו כ'אגף סאקלר של עתיקות המזרח' מאז 1997.
ב-9 בדצמבר 2021, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, יחד עם משפחת סאקלר, הודיעו על הסרת שם המשפחה סאקלר משבע גלריות, כולל האגף שבו נמצא מקדש האייקוני של דנדור.
הפילנתרופיה של המשפחה אופיינה כ"הלבנת מוניטין" מרווחים שנרכשו ממכירת אופיאטים.
חיים אישיים
סאקלר היה נשוי שלוש פעמים. אשתו הראשונה הייתה אלזה פיניך יורגנסן מדנמרק; הם נישאו ב-1934, הביאו שני ילדים לעולם (קרול מאסטר ואליזבת סאקלר) והתגרשו. אשתו השנייה הייתה מריאטה לוצה (Marieetta Lutze, 1919–2019), שותפה בבעלות על (DR. KADE Pharmazeutische Fabrik GmbH); לה נישא ב-1949. הם הביאו לעולם שני ילדים (ארתור פ. סאקלר ודניס מאריקה) והתגרשו לאחר 25 שנות נישואים. אשתו האחרונה עד מותו הייתה ג'יליאן לסלי טולי, המנהלת פרויקטים פילנתרופיים בשמו באמצעות קרן דיים ג'יליאן וארתור מ. סאקלר לאומנויות ומדעים.
הוא גר בשדרה החמישית בניו יורק. בגיל כמעט 70, הוא המשיך במשרה מלאה, החל לעבוד ב-8:30 בבוקר, שבעה ימים בשבוע, ונסע לבוסטון ולוושינגטון, טיפל במלגות, עבד על מדע ובאיסוף אמנות. סאקלר מת ממחלת לב בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק ב-26 במאי 1987.
פרסים וכבוד
סאקלר קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קלארק, אוניברסיטת האנמן, אוניברסיטת טאפטס ובית הספר לרפואה של הר סיני. הוא היה חבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ומדעים וקיבל אות מסדר ההצטיינות המצרי. הוא ואשתו ג'יליאן תמכו ב'דיוני ארתור מ. סאקלר' המתקיימים באקדמיה הלאומית למדעים.
מחלוקת פורדו-פארמה
ב-1952 הסדיר סאקלר מימון לאחיו לרכישת חברת פורדו-פרדריק (Purdue-Frederick). החברה מכרה מוצרים שימושיים ללא מרשם כמו חומר החיטוי בטאדין (Betadine), המשלשל סנוקוט (Senokot) ומסיר שעוות אוזניים צרומנקס (Cerumenex). החברה גם מכרה את מ.ס.קונטין (MS Contin), או מורפיום עם תכונות של שחרור ממושך, שתוקף הפטנט לגביו היה אמור לפוג בסוף שנות ה-80. לאחר מותו של ארתור ב-1987, האופציות שלו על שליש מחברה זו נמכרו על ידי מנהל עזבונו לאחיו מורטימר וריימונד, שהיו הבעלים של החברה הנפרדת בשם Purdue Pharma והשתמשו בפורדו-פרדריק כחברת אחזקות.
ביקורת
ועדת המשנה של הסנאטור אסטס קפאובר בחנה את תעשיית התרופות ב-1959. הוא הרגיש שלארתור סאקלר יש אימפריה "משולבת" של גילוי וייצור תרופות, שיווק ופרסום תרופות ופרסומים רפואיים המקדמים במפורש מכירת תרופות. הוא הפסיק לחקור את סאקלר באמצע 1960 וקידם את תיקון קפאוור-האריס (Kefauver Harris) ששיפר את הפיקוח על התרופות של ה-FDA בשנת 1962.
בארי מאייר כתב בספרו "קוטל כאב" (Pain Killer) שסקלר, "עזר לפריצת הדרך של כמה מהשיטות השנויות והמטרידות ביותר ברפואה: הרעפת טובות הנאה על רופאים, ההוצאה המפוארת על יועצים ומומחים המוכנים לתמוך בטענות יצרן תרופות, המימון של קבוצות המתיימרות להיות עצמאיות ונטולות אינטרסים מסחריים, יצירת פרסומים שישמשו שופר לתעשייה, וניצול מוחלט של מחקר מדעי למטרות שיווק".
ב-2017, אמר הפסיכיאטר אלן פרנסס ל"ניו יורקר" כי "ניתן לייחס לארתור סאקלר את רוב הפרקטיקות המפוקפקות שהניעו את תעשיית התרופות למצבן המשחית כיום". פטריק ראדן קיף, שפרסם את אותו מאמר, הרחיב מאוחר יותר את עבודתו לספר באורך מלא בשם "אימפריית הכאב" (Empire of Pain). הספר יצא בשנת 2021 והיה ביקורתי מאוד כלפי משפחת סאקלר וכלפי מאמציו של ארתור סאקלר להסתיר את ניגודי העניינים הרבים שלו תוך כדי צבירת הונו.
טרברסו
טְרָבֶרְסוֹ הוא אחד משמותיו ההיסטוריים של חליל הצד, וכיום הוא משמש לציין חלילי-צד היסטוריים (או העתקים מודרניים שלהם), להבדיל מחליל המתכת המודרני. השם הוא קיצור המונח האיטלקי Flauto traverso (חליל רוחבי, כלומר המוחזק במאוזן להבדיל מן החלילית המוחזקת במאונך). שמות נפוצים אחרים כיום מתייחסים לתקופה הספציפית של החליל: חליל בארוק, חליל רנסאנס, חליל קלאסי וכו'. בשיח המוזיקלי, משמש המונח טרברסו בדרך-כלל לחליל בארוק.
חלילים רבים מתקופות היסטוריות שונות שרדו עד ימינו, חלקם במצב המאפשר נגינה בהם. כמו כן, בעקבות התפתחות התנועה למוזיקה עתיקה, פועלים כיום בוני כלים הבונים העתקים של חלילים כאלה, ונעשה בהם שימוש רב בקונצרטים ובהקלטות של מוזיקה עתיקה.
חלילי רנסאנס בנויים לרוב מחתיכה אחת של עץ, ובה שישה חורים לאצבעות, ללא מפתחות. חלילים אלו נוצרו לרוב ב"משפחות" של ארבעה כלים בגדלים שונים, ושימשו לנגינה בקונסורט חלילים.
בחלילי בארוק בדרך כלל מתווסף מפתח אחד בנוסף לשישה חורים נוספים לאצבעות. הם בנויים משלושה מפרקים (עד ראשית המאה ה-18) או מארבעה מפרקים (התצורה הנפוצה ביותר כיום). לעיתים המפרק האמצעי בא בכמה גדלים שונים, כך שאותו החליל יכול לשמש לנגינה בגבהים שונים. חליל הבארוק הטיפוסי הוא בסולם רה מז'ור, אך הוא מכוון בכוונון בארוק - חצי טון נמוך מהכוונון המודרני.
ככל שהתפתחו החלילים נוספו בהם מפתחות בהדרגה, וכן חורים נוספים כדי לשנות את הכוונון ולקרבו לכוונון המושווה. המערכת של בונה הכלים תאובלד בהם (Böhm), המבוססת על 15-17 חורים, הופיעה באמצע המאה ה-19 והובילה, בסופו של דבר, להתפתחות חליל הצד המודרני.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
גֵרְמַאנִיקוּס יוּלִיוּס קְלַאוּדִיאַנוּס קֵיסָר (24 במאי 15 לפנה"ס – 10 באוקטובר 19) היה מצביא רומאי בולט, שנודע במלחמותיו בגרמאניה. אביו היה נירון קלאודיוס דרוסוס בנה של ליוויה, שהייתה אחר כך אשת אוגוסטוס קיסר, ואמו הייתה אנטוניה הצעירה בתם של מרקוס אנטוניוס ושל אוקטביה אחות אוגוסטוס. בנו היה הקיסר קליגולה ואחיו היה הקיסר קלאודיוס. הוא גם היה אחיינו של הקיסר טיבריוס וסבו של הקיסר נירון מצד אמו.
קילווג
קילווג (באנגלית: Kilowog) הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי המופיע כחבר חיל הפקחים הירוקים בחוברות הקומיקס גרין לנטרן של חברת DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Lantern Corps #201 מיוני 1986, ונוצרה בידי הכותב סטיב אנגלהארט והמאייר ג'ו סטאטון. את דמותו בסרט הלייב אקשן "גרין לנטרן" מדבב השחקן מייקל קלארק דאנקן.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
נישואיו ושירותו המוקדם
גרמניקוס נשא את אגריפינה, בתו של מרקוס ויפסניוס אגריפה ויוליה ונכדת אוגוסטוס, והשניים הביאו לעולם תשעה ילדים, שלושה מתוכם מתו בילדותם. האחרים היו דרוסילה, יוליה ליווילה, אגריפינה הצעירה, דרוסוס קיסר, נירון (אין לבלבל בינו לבין קיסר בשם זה) וקליגולה.
קילווג
מקור
קילווג הוא מדען הנדסה חייזרי מוכשר מכוכב הלכת בולובקס ויק (Bolovax Vik), הממוקם בסקטור 674. חזותו כשל חזיר, והוא עצום בגודלו וחייתי. הוא ידוע בקרב חיל הפקחים הירוקים כמאמן הראשי של חניכים חדשים. הוא עצמו אומן בידי גרין לנטרן בשם ארמיי (Ermey). במהלכו של אימון מפרך, ארמיי וקילווג עזרו לעצור מתקפה על חברי חיל נוספים יחד עם החניכים החדשים, כאשר אחד מהם היה הפושע לעתיד סינסטרו. ארמיי נפצע אנושות בקרב, ושיבח את קילווג בשל מעלותיו, מציין בכך שלקילווג יש את כל מה שנחוץ כדי להיות מנהיג. בנוסף לשירותו המכובד, קילווג העביר את מירב זמנו באימון חניכים חדשים בכוכב הלכת אואה על השימוש בטבעת הכוח. הוא שימש גם כמאמנו הראשון של האל ג'ורדן הצעיר, מחליפו של אבין סור מסקטור 2814 (כדור הארץ). קילווג וחניכו החדש התעמתו מול רוצחו של אבין סור, הפושע הבין-גלקטי ליג'יון, בסיפור שחר הברקת.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
נישואיו ושירותו המוקדם
גרמאניקוס היה אהוד מאוד בקרב אזרחי רומא, והיה חביבו של אוגוסטוס, ואף נראה כיורשו לתקופה קצרה. אולם לבסוף נבחר כיורשו של אוגוסטוס, טיבריוס שאולץ לאמץ את גרמניקוס בשנת 4 לספירה.
קילווג
משבר
במהלך המשבר בעולמות האינסופיים, בולובקס ויק הושמד. הדבר השפיע עמוקות על קילווג, שגזעו חי בסגנון חיים קהילתי, וכעת הוא נותר האחרון. אולם, עם השמדת עולמו, הוא הצליח לשמר את כלל האוכלוסייה - המונה מיליונים - על ידי אגירת תמצית חייהם בטבעת הכוח שלו.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
נישואיו ושירותו המוקדם
גרמניקוס הורשה להיבחר כקוואיסטור בשנת 7 (בגיל 23) אף על פי שהיה צעיר בחמש שנים מגיל המינימום להחזקת המשרה, הוא שירת בצבא הרומאי תחת פיקודו של דודו טיבריוס ובשנת 12 נבחר למשרת הקונסול.
קילווג
משבר
המשבר הביא לחלוקתם של שומרי היקום לסיעות. שישה מהם התפצלו מהקבוצה המקורית, וכמו אחיהם "המפקחים" יצרו חיל משלהם כדי להילחם בכוחותיו של אנטי-מוניטור. אולם, חמישה מהם נהרגו זמן קצר לאחר שגייסו את חבר החיל הראשון והיחיד גאי גרדנר, ומספרם החל להדלדל (רק 22 שומרים שרדו מתוך 36). החיל עצמו גם סבל אבדות. לבסוף, השומרים החליטו לסיים את תקופת מנהיגותם, ועזבו למימד אחר עם בנות זוגם הזאמארונות.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
המרד על הריין
מותו של אוגוסטוס בשנת 14 הביא לפריצת מרד בקרב הלגיונות שהיו מוצבים בפאנוניה ובגרמניה, לשם דיכוי המרד טיבריוס שלח את בנו דרוסוס יוליוס קיסר לפאנוניה, האחריות על דיכוי המרד בגרמניה נפלה על כתפיו של גרמניקוס שהיה מפקד הלגיונות באזור. טקיטוס מוסר שבנוסף להעלאה בשכר, שיפור תנאי השירות וקבלת מסודרת על מענקי שחרור המורדים רצו למנות את גרמניקוס לקיסר במקום טיבריוס אולם אמירה זאת לא מתיישבת עם תיאור המרד שמראה על כך שסמכותו של גרמניקוס על חייליו הייתה מוגבלת ביותר ובסוף הוא נאלץ להיכנע לדרישות המורדים, וטיבריוס נאלץ לאשר את פעולותיו בדיעבד ולהשוות את תנאי יתר הלגיונות לאלו שחנו בגרמניה.
קילווג
חייו בכדור הארץ
לפני עזיבתם, שומרי היקום מודיעים לפקחים הירוקים כי החיל כעת עומד לניהולם, וכי הם אינם מוגבלים יותר לסקטור מסוים בחלל. כשהוא מוצא את עצמו נודד בין מערכות הכוכבים ללא עולם בית משלו, ולאחר שאינו נדרש יותר לשמש כמאמן בכוכב אואה, קילווג עובר לכדור הארץ יחד עם ג'ורדן ואחרים המחפשים לקבוע בו את מושבם. בתחילה, מראהו החייזרי של קילווג הפחיד את תושבי הארץ, אולם הוא עד מהרה הפך לסלבריטי לאחר שהביס את היד השחורה בקרב מעל אצטדיון אנהיים. הוא הוזמן בידי הק.ג.ב. להתגורר בברית המועצות, בעיקר משום שקהילת בולובקס ויק דמתה בארגונה לקומוניזם. במהלך שהותו שם, קילווג עזר ביצירתו של כוח גיבורי על בשם "הרוקט רדס" (Rocket Red Brigade). בסופו של דבר, קילווג התפכח מאשליותיו להפוך את ברית המועצות לבית שני לו ולמשטר הקומוניזם שלה.
במהלך הרפתקאותיו עם הפקחים הירוקים של הארץ, קילווג מצא כוכב לכת בסקטור 872 שמצא אותו מתאים לשמש כבולובקס ויק 2. הוא יצר מחדש את עולמו בזכות הידע האצור בטבעת הכוח שלו, אלא שעולם חדש זה הושמד בידי הגרין לנטרן העריק סינסטרו. הטראומה שנגרמה לקילווג עקב כך דחפה אותו לכדי שיגעון, אך הוא חזר לדרך הישר בזכות חברתו לחיל אריסיה, אליה ביטא את אהבתו. כמו כן, הוא נתמך בידי חברי חיל אשר התאמצו להיות בקרבתו, היות שידעו כי גזעו של קילווג חי בקבוצות.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
המרד על הריין
כשגרמניקוס חזר לרומא בשנת 17 הוענק לו טריומף ושנה לאחר מכן הוענק לו מאיוס אימפריום והוא מונה לשליט הפרובינקיות המזרחיות של האימפריה.
קילווג
חייו בכדור הארץ
מעט לאחר הרפתקה זו, חיל הפקחים הירוקים הושמד אף הוא כאשר הוא נבחר לשמש כמוציא לפועל של גזר דינו של סינסטרו בעוון פשעים נגד האנושות. הדבר הביא לתגובת שרשרת אשר ביטלה את כוחן של רוב טבעות הכוח הירוקות ושל סוללת הכוח הראשית באואה. קילווג חזר לכדור הארץ עם ג'ורדן והחל לעבוד עם ליגת הצדק בע"מ של מקסוול לורד.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
שליט המזרח
שיגורו של גרמאניקוס למזרח נבע מהצורך הדחוף לטפל בבעיות שהתעוררו בממלכות החסות, מלכי ארמניה, קומגנה ואמאוס נפטרו מבלי להותיר יורש וארכלאוס מלך קפדוקיה נחשד שקשר כנגד רומא. גרמאניקוס החל במסעו למזרח תוך שהוא מתקבל בכבוד מלכים בכל מקום שאליו הגיע.
קילווג
דמדומי הברקת
כאשר החיל החל להתרחב פעם נוספת, קילווג חזר לאואה כדי לאמן דור חדש של פקחים ירוקים. במהלך סיפור "דמדומי הברקת", פקחים ירוקים רבים נשלחו לעצור את ג'ורדן, שדעתו נטרפה עליו. האחרון שהתעמת מולו היה קילווג, שניסה למנוע ממנו לספוג את מלוא כוחה של סוללת הכוח הראשית, אך ללא הועיל. ג'ורדן השמיד את סוללת הכוח הראשית וקילווג התפורר מפרץ אנרגיה של טבעת הכוח של ג'ורדן. שומרי היקום הקריבו את חייהם בכך שאיחדו את כוח חייהם לכדי יצירתה של טבעת כוח אחרונה. שומר היקום האחרון שנותר היה גאנטת, שהעניק אותה לקייל ריינר.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
שליט המזרח
גרמאניקוס הדיח את ארכלאוס, ארגן את קפדוקיה כפרובינקיה, וסיפח את קומגנה לתחומה של פרובינקיה סוריה, הוא מינה מלך פרו-רומאי לארמניה, ופתח במשא מתן עם הפרתים שנועד לשמר את הסדרי השלום מימיו של אוגוסטוס.
קילווג
הפקח האפל
חברי חיל הפקחים הירוקים שנותרו בחיים כתוצאה מהמפגש עם ג'ורדן ואיבדו את טבעותיהם התגודדו יחדיו כ"אחוות הלהבה הקרה" ויצרו ישות תבונתית בשם "הפקח האפל" מהאנרגיה שנותרה מקילווג כדי שיצא בעקבותיו של ג'ורדן. כשג'ורדן הפך לספקטר, הוא שכנע את חברו טום קלמקו לתקן את עוולותיו כנגד חיל הפקחים הירוקים. קלמקו השתמש בטבעת הכוח הישנה של ג'ורדן כדי לבנות מחדש את אואה ואת סוללת הכוח הראשית. הדבר איפשר לרוחו הנוקמת של קילווג לנוח. זמן קצר לאחר מכן, נשמתו חזרה לחיים בידי ריינר וגאנטת.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
שליט המזרח
גרמאניקוס גם ביקר במצרים, במה שהיה צעד שנוי במחלוקת, מכיוון שנאסר על רומאים בכירים לבקר בפרובינקיה מבלי לקבל את אישור הקיסר. בביקורו במצרים הוא התנהג בצורה פופוליסטית ונהג להתהלך ללא משמר כבני המקום, כמו כן הוא הוציא מספר צווים שמטרתם הייתה לשמור על זכויות המקומיים מהטרדה על ידי השלטונות, ופתח את מחסני התבואה כאשר היה מצב של רעב במצרים, צעד שיש חוקרים הסבורים שגרם רעב ברומא. על כך הוא זכה בהערצתם הבלתי מסויגת של המצריים אולם התנהגות זאת הייתה לצנינים בעיני טיבריוס השמרן, שנזף בו על התנהגותו וגרם לו למתן את גילוי האהדה אליו מצד המצריים.
קילווג
החיל החדש
חיל הפקחים הירוקים הוקם מחדש לאחר החייאתו מחדש של ג'ורדן, וקילווג שב לשמש כסמל אימונים לחניכים חדשים. בסיפור המשבר האינסופי, קילווג שיחק תפקיד מרכזי יחד עם קייל ריינר במלחמת ראאן-תאנאגאר. בחוברת Superman\Batman #30 משנת 2007, משתלט על קילווג כוח שהופך חייזרים בעלי כוחות לעוינים כלפי בני אדם. הוא מנסה להסיט את סופרמן מדרכו הישרה, אך אין הוא מצליח בכך. מתברר בהמשך שקילווג ושאר החייזרים מושפעים בידי היצור דספרו וצבא של חייזרים. האיום נוטרל במהרה בידי סופרמן ובאטמן.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
שליט המזרח
במהלך שהותו במזרח הוא נקלע לעימות עם נציב סוריה, גנאיוס קאלפורניוס פיסו. טקיטוס מייחס את מקור העימות למינוי הנציב על ידי טיבריוס במטרה למנוע מגרמאניקוס לצבור פופולריות בקרב הלגיונות, אולם סביר יותר שהעימות נבע מהשוני בין שני האישים - פיסו, שהיה אדם שמרני שהמסורת הרפובליקנית הייתה יקרה ללבו, לא ראה בעין יפה את התנהגותו הפופוליסטית של גרמאניקוס. תרם לעימות גם העובדה שפיסו לא ציית להוראותיו של גרמאניקוס למרות שהיה תחת סמכותו מבחינה חוקית.
קילווג
החיל החדש
בחוברת Green Lantern Corps #11, קילווג נדחף שוב למעשים נפשעים בידי כוכב הלכת התבונתי מוגו, שהושפע זמנית מהישות דספוטליס. הוא הופך לקסנופובי השונא את שומרי היקום והחיל. במהלך מלחמת חיל סינסטרו, קילווג היה בקו החזית בקרב נגד מוגו. כאשר הקרב עבר לכדור הארץ, הוא נלחם נגד ארקילו - מקבילו מחיל הפקחים הצהובים של סינסטרו. הוא הביסו והשמיד את טבעת הכוח שלו. לאחר הקרב, הוא נראה על הכוכב מוגו כשהוא סועד בחברתם של בני משפחתו, שנוצרו אנרגטית מטבעת הכוח שלו.
גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר
שליט המזרח
גרמאניקוס חלה ומת באנטיוכיה בשנת 19. מקורביו של גרמאניקוס האשימו את פיסו בהרעלתו וכתוצאה מלחץ ציבורי העמיד טיבריוס את פיסו למשפט בפני הסנאט העוין, פיסו שהבין שאין לו שום סיכוי לצאת בשלום מהמשפט בחר להתאבד.
קילווג
הלילה האפל ביותר
במהלך אירועי הלילה האפל ביותר, פולש לאואה שובל של טבעות כוח שחורות, שהופכות את חברי החיל המתים לפקחים שחורים. קילווג מותקף על ידי הפקח השחור ארמיי, שמתעמר בו על שלא מנע את מותו ושהציל את סינסטרו, בכך תלה את האשמה למותם של רבים בידי סינסטרו על קילווג. מאוחר יותר, הפקחים השחורים מנסים לספוג את כוחה של סוללת הכוח הראשית, וקילווג ושאר חברי החיל מנסים להגן עליה. לאחר מאורעות אלו, קילווג מחליט כי אין הוא מעוניין להמשיך בתפקידו כסמל אימונים ומעניק את הזכות לידי הרובוט סטל.
מלחמת הפקחים הירוקים
כאשר קרונה פותח במתקפה על חיל הפקחים הירוקים על ידי כך שהוא משחית את סוללת הכוח הראשית בעזרת פאראלקס, ישות הפחד הצהובה, קילווג הוא הפקח החייזרי היחיד שאינו מושפע מכך עקב ניסיונו הקודם עם הישות. אולם עד מהרה, קרונה מגלה את נסיבות התנגדותו ועונד לו בכוח טבעת.
בעקבות המלחמה, קילווג מנסה להתפטר מהחיל לאחר ששומרי היקום משחררים את האל ג'ורדן מתפקידו ומאפשרים לסינסטרו להמשיך ולתפקד כפקח ירוק. סאלאאק משכנע אותו לסגת מהחלטתו כיוון שהחיל יזדקק לכל העזרה שרק אפשר בעקבות השמדתו של כוכב הלכת מוגו, שהיה אחראי למציאת מגויסים חדשים לחיל הפקחים הירוקים.
עין נמר
עֵין נׇמֵר הוא מעיין הנמצא בנחל צאלים שבמדבר יהודה. המעיין מוסתר לעין על ידי סלעי ענק, ואליו ניתן להגיע רק ברגל.
מימיו של המעיין טובים לרחצה ואף ניתנים לשתייה.
המעיין נובע במשך כל השנה לתוך בריכה שגודלה משתנה משיטפון לשיטפון ומעונה לעונה.
מקור שמו של המעין הוא בדמיון לשמו הערבי – עין א-נימריה.
רנאטה סקוטו
ביוגרפיה
רנאטה סקוטו נולדה בסאבונה, איטליה. הופעתה האופראית הראשונה הייתה בגיל 18, בעיר הולדתה, בערב חג המולד של 1952 לפני אולם מלא מפה לפה, בתפקיד ויולטה בלה טרוויאטה של ורדי. למחרת הייתה הופעתה הראשונה "הרשמית" באופרה, בתיאטרון החדש במילאנו בתפקיד ויולטה. זמן קצר אחר כך שרה את תפקידה הראשון באופרה של פוצ'יני, מאדאם באטרפליי. ההצגה הייתה בסאבונה ושכרה של סקוטו היה 25,000 לירה.
ב-1953 נבחנה סקוטו בלה סקאלה לתפקיד ולטר ב"לה ואלי" של קאטאלאני, עם רנאטה טבאלדי ומריו דל מונקו. אחרי המבחן נשמע אחד השופטים, המנצח ויקטור דה סאבאטה, אומר, "אפשר לשכוח את השאר." "לה ואלי" נפתחה ב-7 בדצמבר 1953 ותשואות הקהל הוציאו את סקוטו אל הבמה חמש-עשרה פעמים. טבאלדי ודל מונקו נקראו לחזור שבע פעמים כל אחד.
פריצת הדרך הגדולה של סקוטו הגיעה בשנת 1957: בפסטיבל אדינבורו העלתה לה סקאלה את "לה סונאמבולה" של בליני עם מריה קאלאס בתפקיד אמינה. ההפקה נחלה הצלחה כה רבה, שלה סקאלה החליטה להוסיף עוד הופעה, אבל קאלאס, שהייתה מותשת והיו לה גם התחייבויות קודמות בוונציה הודיעה להנהלת לה סקאלה שלא תוכל להתפנות להופעה הנוספת. לה סקאלה מיאנה לוותר על תוכניותיה והודיעה על ההופעה הנוספת - עם קאלאס כאמינה - וקאלאס התמידה בסירובה לשיר. בהתראה של יומיים, למדה סקוטו את תפקיד אמינה והחליפה את קאלאס ב-3 בספטמבר 1957. ההצגה נחלה הצלחה רבתי וסקוטו בת ה-23 הייתה לכוכבת אופרה בינלאומית.
כמה מהקלטותיה הטובות ביותר של רנאטה סקוטו מקורן בשלהי שנות ה-50 ושנות ה-60, אף כי לעיתים קרובות מתעלמים מהן (שלא בצדק) לטובת הקלטותיה המחודשות משנות ה-70 וה-80. דוגמאות לסקוטו במיטבה הן לוצ'יה שלה מ"לוצ'יה די למרמור" לצד ג'וזפה די סטפנו ואטורה באסטיאניני בהקלטה מ-1959 וגם מימי מ"לה בוהם" של פוצ'יני לצד ג'אני פוג'י וטיטו גובי (בניצוח אנטונינו ווטו בחברת דויטשה גראמופון - בהקלטה מראשית שנות ה-60'). הקלטה אחת, מכל מקום, שאי אפשר להתעלם ממנה, היא זו של צ'ו-צ'ו-סאן במאדאם באטרפליי של פוצ'יני מאמצע שנות ה-60, עם קרלו ברגונצי ורולנדו פנראי, בניצוח ברבירולי בחברת EMT.
ב-13 באוקטובר 1965 הופיעה סקוטו לראשונה במטרופוליטן אופרה כצ'ו-צ'ו-סאן במאדאם באטרפליי. היא שרה במטרופוליטן במשך שנת 1987 וקבעה את מושבה בסמוך, במחוז וסצ'סטר.
ב-1970 הופיעה סקוטו, לראשונה בקריירה שלה, לפני קהל עוין. כששרה בתפקיד אלנה ב"ערביות סיציליאניות" של ורדי, הפגינה נגדה חבורה קטנה אך קולנית מאוד, שצעקה "בראבו, קאלאס". המפגינים המשיכו לצעוק "מריה, מריה" ו"בראבו, קאלאס" בעוד מריה קאלאס יושבת בתא המרכזי וצופה בהופעתה של סקוטו. קאלאס, לעומת זאת, לא זאת בלבד שלא נתנה דעתה על צעקות המתפרעים, אלא שאף קמה למחוא כף לסקוטו בסוף הופעתה.
במשך יותר מ-40 שנה ביצעה רנאטה סקוטו באופרות פרי עטם של 18 מלחינים והרפרטואר שלה כולל כארבעים וחמישה תפקידים. היא נודעת ביותר בביצועיה את ויולטה ב"לה טרוויאטה", צ'ו-צ'ו-סאן ב"מאדאם באטרפליי", מימי (ולעיתים מיזטה) ב"לה בוהם", לוצ'יה ב"לוצ'יה די למרמור", ליידי מקבת ב"מקבת", של ורדי, אדינה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי, כל שלושת תפקידי הסופרן הראשונים ב"איל טריטיקו" של פוצ'יני ופרנצ'סקה ב"פרנצ'סקה דה רימיני" של ריקרדו זנדונאי.
ליל הפתיחה של סקוטו כנורמה ב-1981 לא היה הצלחה גדולה; הקהל קיבל אותה בקריאות בוז. הופעותיה הבאות במטרופוליטן בעונת 1981-82 היו מוצלחות מאוד, וכך היו גם במסע ההופעות. עוד הופעה במטרופוליטן, שידור חי של "לואיזה מילר", הופרעה בקול מירכתי האולם, שצעק "בראוו מריה קאלאס!" בדממה שלפני האריה הראשונה של סקוטו (השידור הוצא למכירה בקלטת DVD שההפרעה סולקה ממנה).
בשנים הבאות הופיעה סקוטו בתפקידי פדורה (ברצלונה, 1988), המרשלין ב"אביר הוורד" של ריכרד שטראוס (פסטיבל צ'ארלסטון ספולטו), 1992), קונדרי בפרסיפאל של וגנר (שוורין, 1995), אלה ב"הקול האנושי" (פירנצה 1993; ברצלונה, 1996; טורינו, 1999), וקליטנמסטרה ב"אלקטרה" (בולטימור, 2000). מאז 1996 הופעותיה הקונצרטנטיות כוללות את "לילות קיץ" של ברליוז, לידר של מאהלר וריכרד שטראוס, כמו גם "ציפייה" של שנברג עם תזמורת האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ותזמורת RAI של טורינו.
יחסי הונדורס–יוון
יחסי הונדורס–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין הונדורס ליוון.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב־2 ביולי 1965. יוון סיפקה להונדורס סיוע הומניטרי בעבר. למרות שהיחסים הבילטרליים מוגבלים, קיים שיתוף פעולה טוב בין שתי המדינות בנושא תמיכה הדדית במועמדות במסגרת ארגונים בין־לאומיים. יש מספר קטן של אנשים ממוצא יווני המתגוררים בהונדורס.
תרתן
תַּרְתָּן מוזכר בתנ"ך כשליחו של סנחריב אל חזקיה המלך, יחד עם רב סריס ורבשקה, וכן ככובש אשדוד בשליחות סרגון השני מלך אשור. בנוסף המילה תרתן שימשה, לתיאור דרגה צבאית גבוהה בצבא אשור.
מלכים
בזמן מסע סנחריב בארץ ישראל, לאחר שכבש את ערי יהודה כולן חוץ מירושלים, שלח המלך חזקיה בקשת כניעה לסנחריב ומסכים לקבל כל שיטיל עליו. סנחריב מסכים לבקשתו, ומטיל עליו מס של 300 כיכרות כסף, ו-30 כיכרות זהב. לאחר שחזקיה נותן לסנחריב את בקשתו, סנחריב מחליט לכבוש את ירושלים למרות זאת. בשלב זה שולח סנחריב שלושה משריו, כדי לדבר עם יושבי ירושלים ולשכנע אותם להיכנע לסנחריב. על פי הכתוב בספר מלכים השרים שנשלחו היו, תרתן, רב-סריס ורבשקה. בספר ישעיה מופיע הסיפור כמעט כהעתק מושלם של זה שבמלכים אך בו מופיע רק רבשקה כשליחו של סנחריב. בנוסף בספר ישעיה בהמשך השיח של שליחי סנחריב לאנשי ירושלים, מופיע רק רבשקה ולא תרתן ורב-סריס. בשל סיבות אלו נכתב במדרש כי בנקודת זמן זו, אכן רק רבשקה נשלח, ותרתן ורב-סריס נשלחו בשנית על ידי סנחריב לאחר זמן, כששמע שתרהקה מלך כוש בא להילחם בו, ויצא לקדם אותו במלחמה, אך רצה שחזקיה לא יחשוב שברח או נכנע, אלא רק הלך לזמן מוגבל ויחזור להילחם בו.
ישעיה
בספר ישעיה מופיע תרתן ככובש אשדוד מטעם סרגון מלך אשור, כ-3 שנים לפני מפלת סנחריב בירושלים.
בהמשך לתיאור זה, נכתב כי באותו זמן מצווה ישעיה על ידי נבואה כי עליו ללכת ללא נעליים ובבגדים בלויים, 3 שנים. משמעות מעשה זה נאמרת לישעיה בנבואה, שכשם שהוא עצמו הלך יחף ובלוי בגדים, כך יובלו שבויי כוש ומצרים, על ידי סנחריב.
הפרשנים דנים בקשר בין עיתוי הנבואה הנזכר, לבין הנבואה עצמה. יש הסוברים כי הקשר הוא שאז החל סנחריב במסע כיבושיו, וכיבושי כוש ומצרים היו חלק ממסע זה.
החפיפה בין האזכורים
לדעה אחת כיבוש אשדוד המוזכר בספר ישעיה על ידי תרתן, היה בשנת 14 למלכות חזקיה, והתרחשות מאורע זה הייתה, כאשר הגיע סנחריב אל לכיש, וניהל משם מלחמה על ממלכת יהודה, והחריב את רוב עריה, ובמקביל שלח את תרתן להילחם באשדוד. לאחר ששלח סנחריב את רבשקה, אל חזקיה והעם היהודי אשר בירושלים, אשר אמור היה לרפות את ידם ממלחמה בו, שמע סנחריב כי תרהקה מלך כוש בא להילחם בו, ומחליט לשוב על עקבותיו כדי לקדם עת פני תרהקה במלחמה. בשלב זה מתנבא ישעיה שכשם שניצח תרתן את אשדוד, כך ינצח סנחריב את ממלכת כוש.
התואר תרתן
המילה תרתן שימשה על פי חוקרים, לתיאור דרגה צבאית גבוהה בצבא אשור. על פי חלק מהם, גם רב-סריס ורבשקה המופיעים במקרא בסמיכות לתרתן, הם תארים צבאיים.
אמנת החלל החיצון
אמנת החלל החיצון (באנגלית: Outer Space Treaty) היא אמנה בינלאומית שמהווה את הבסיס להסכמי החלל הבינלאומיים. האמנה הוצעה לאישור על ידי ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה ב-27 בינואר 1967, ונכנסה לתוקף ב-10 באוקטובר באותה שנה. נכון לשנת 2019, כ-109 מדינות חתומות על האמנה ועוד כ-23 מדינות חתומות עליה אך עדיין לא השלימו את תהליכי האשרור של האמנה.
ליגת העל האורוגוואית
התקופה החובבנית (1900 - 1931)
הערות:
התקופה המקצוענית (1932 ואילך)
הערות:
אלופות בתקופה המקצוענית
הערות:
Tennis Court
Tennis Court (בתרגום חופשי: מגרש טניס) הוא שיר של הזמרת הניו זילנדית לורד, מתוך אלבום האולפן הבכורה שלה, Pure Heroine. השיר יצא לאור ב-7 ביוני 2013 כסינגל שני מהאלבום אחרי הלהיט "Royals". השיר נכתב על ידי לורד והמפיק ג'ואל ליטל, שגם הפיק את השיר. הסינגל לא הצליח לשחזר את ההצלחה הגדולה של הסינגל הראשון, "Royals", והגיע למקום ה-71 במצעד הבילבורד הוט 100. אולם בניו זילנד, הגיע הסינגל למקום הראשון.
מילות השיר מתייחסות לתהילה החדשה של לורד ומותחת ביקורת על סגנון החיים המפוארים.
כוהנת האופל
"כוהנת האופל" (באנגלית: Dark Disciples) היא טרילוגיית ספרי פנטזיה מאת מרגרט וייס, כחלק מסיפורי רומח הדרקון. כשאר הספרים הסדרה, הטרילוגיה מתרחשת בקרין, עולם המערכה הבדיוני של רומח הדרקון, אשר נשען על משחק התפקידים מבוכים ודרקונים. הטרילוגיה מספרת על מינה, גנרלית צבאות טאקיזיס במלחמת הנשמות, אשר כעת המובילה את צבאות האל המרושע כמוש בניסיון להשתלט על העולם. הטרילוגיה מתרחשת כמה שנים אחרי מלחמת הנשמות.
ספרי הטרילוגיה:
רקע
עלילת הספר, כמו שאר ספרי רומח הדרקון, מתרחשת בעולם המערכה קרין, שמשמש עולם מערכה של מבוכים ודרקונים. העולם נשען על איזון בין שלוש הנטיות העיקריות במו"ד - רוע, טוב ונייטרלי. האחראים על האיזון הם אלי קרין, המתחלקים לשלוש קבוצות שוות בין הנטיות.
עלילת הטרילוגיה מתחילה מעט לאחר סוף טרילוגיית מלחמת הנשמות, אשר גבתה מחיר כבד. במהלך אירועי המלחמה גילו האלים כי טאיקיזיס, אלת הרוע הראשית, ניסתה להשתלט על העולם. האלים מחליטים להפוך את טאיקיזיס לבת תמותה כעונש, וכדי לשמור על האיזון הופך גם פלאדין, אל הטוב הראשי, לבן תמותה. כתוצאה מתחרים ביניהם האלים האחרים על הובלת אלי הרוע והטוב.
כעת עולם בני התמותה בקרין נשלט על ידי 3 אימפריות - אבירות נראקה (אשר נשלטה בעבר על ידי טאיקיזיס) התומכת ברוע, אבירות סולאמניה (אשר נשלטה בעבר על ידי פלאדין) התומכת בטוב והאימפריה המינוטאורית, אשר זה מכבר החלה להתבסס ונתקלת בחשדנות מקרב שתי הממלכות האחרות. ממלכת העוגים בלוד צוברת כוח ומעט צפונה לה מוקמת ממלכת דרגונים (אנשי דרקון).
טאיקיזיס, עתה כבת תמותה, האשימה את מינה, הכוהנת הראשית שלה, במפלתה. מלך האלפים סילבנושי, המאוהב במינה, הורג את טאיקיזיס, אך מינה הורגת אותו. עלילת טרילוגיית "כוהנת האופל" נפתחת עם קבורתה של טאיקיזיס על ידי מינה.
ענבר ואפר
כמוש עוטה התגלמות חדשה ויפת מראה ומפתה את מינה, אשר נותרה ללא אלה לעבוד. מינה מסכימה לשמש ככוהנת הראשית של כמוש. השניים יוצרים סוג חדש של אל מתים- "אהובי כמוש". האהובים הם אל-מתים וחסינים לכלי נשק וקסם. כדי להתרבות הם מכריחים את אוהביהם להשבע אמונים לכמוש כדי להוכיח את אהבתם, ולאחר מכן מנשקים אותם מעל לבם. הנשיקה שואבת את נשמתו של הקורבן וכך הוא הופך ל"אהוב".
ריס יוצא בשליחותה של זבואים יחד עם כלבתו אטה וקנדר בשם "צל-ליל", המסוגל לדבר עם נשמות. הם מערימים על קרל במשחק "קאס" ולוקחים את הכלי בו היה לכוד אריאקן. קרל מבין מה קרה ומנסה להרוג את ריס, שנמלט לים, ממלכתה של זבואים.
נספח: הנספח בספר זה עוסק בצריח ים הדם על תולדותיו, יושביו וחפצי הקסם שבו. מתאים למהדורה 3.5 של מבוכים ודרקונים, בגרסת רומח הדרקון.
ענבר וברזל
ריס ממשיך במסע בחיפוש אחר אחיו לו, בניסיון למנוע ממנו ליצור עוד אהובי כמוש. הוא מספר את סיפורו לג'רארד אות מונדר, שמגייס למענו את הפלדינים של קירי-ג'ולית ואת מסדר הכישוף הנעלה. במהרה מתגלה כי אהובי כמוש חסינים לחלוטין לקסם ולחשי קודש, כך שעזרתם לא מועילה. לו נעצר לבסוף לאחר שילד קטן מכה אותו בניסיון להגן על אימו. לו נשרף כתוצאה מהמגע, כי תום לבם של ילדים יכול לעצור את אהובי כמוש. החולשה הזו יוצרת דילמה מוסרית אצל אלי הטוב, כי חשיפה שכזו למוות והרס תהרוס את תמימותו של הילד ותגרום לו טראומה.
מינה נותרה לכודה בידי קוסמי נויטארי. הם מגלים שהיא חסינה לקסמים, מלבד כאשר היא מודעת לקסם ולמהותו. כמוש מבין, בעזרת קרל, כי מינה לא מתה ומצליח לשכנע את זבואים לעזור לו לשחרר אותה. זבואים יוצרת הסחה המאפשרת למינה לחמוק להיכל חילול הקודש, בו מוחבאים אוצרות המלך הכהן. על האוצרות שומרת דרקונית, ששואלת את מינה חידה- "מי את? מאין את באת?". מינה לא עונה על החידה ונאלצת לוותר על האוצרות - דבר המעורר את זעמו של כמוש. כעסו רק גובר כאשר מתגלה שאהובי כמוש נשמעים רק למינה.
זבואים מפגישה בין מינה לריס. מינה משוכנעת כי בידי ריס הפתרון לחידת הדרקונית. לאחר שריס זונח את זבואים הוא נשלח על ידי המינוטאורים לטירת כמוש, שם מינה מענה אותו בניסיון לחלת ממנו את התשובה. קרל, שמקנא במעמד של מינה, משכנע את כמוש שריס הוא המאהב שלה. כשקרל מנסה להרוג את מינה היא הופכת אותו לבן תמותה. נואשת להחזיר אליה את אהבתו של כמוש, מינה עוקרת את צריח הכישוף הנעלה מקרקעית הים ומעניקה אותו, יחד עם אוצרות המלך הנעלה, לכמוש כאות לאהבתה.
במקביל האלים מתאספים, לאחר שהרגישו שדבר מה הנוגע לכוחותיהם מתרחש. לבסוף מגלה להם מאז'ר כי מינה היא אלה טובה, אשר הונתה על ידי טאקיזיס לחשוב שהיא בת תמותה.
ענבר ודם
סיפור מוצאה של מינה נחשף - בעת הבריאה היא נוצרה מתוך שמחתם של האלים על העולם החדש והייתה לאלת האושר. פלדין נאלץ להרדימה, מאחר שהיא הפרה את האיזון העדין בין אלי הטוב, הרוע והנייטרליות. כאשר טאקיזיס ניסתה להשתלט על העולם היא גילתה את מינה והונתה לחשוב שהיא בת תמותה, ושכוחותיה מגיעים מטאקיזיס עצמה. בפועל, כך צברה טאקיזיס את כוחה הרב - על ידי ניצול כוחותיה של מינה.
האלים מחליטים לאפשר למינה לבחור בעצמה את גורלה ולא להתערב בבחירותיה כדי לא להפר את האיזון בין הרוע, הטוב והנייטרליות. עם זאת, כמוש מחליט להפר ההחלטה, הופך את קרל לחסיד עצמות (לוחם העוטה מעטפת שלד חיצונית וחסין לכלי נשק) ושולח אותו לחפש את מינה.
מינה, שעדיין לא מודעת לזהותה האמיתית, הופכת לילדה ובעזרת ריס משמידה את רוב האהובים. לאחר מכן היא מורשית לקחת שני חפצים מאוצרות המלך הכהן - מחרוזת שמוציאה מאנשים את הרוע שבהם ופירמידת בדולח המאפשרת לראות אנשים כפי שהם באמת. לאחר שמינה משמידה את אהובי כמוש שהתבצרו בצריח, כמוש ונויטארי מסכמים לחלק ביניהם את אוצרות האלים. האל העליון מגיע בפעם השלישית לקרין ותובע את הצריח לעצמו. קרל אורב למינה, אך זו נחלצת בזכות כוחותיה. היא בורחת כדי לנסות ולמשוך את קרל הרחק מריס ומגיעה לעמק נראקה.
ג'נה, ראש מסדר הכישוף הנעלה, מגיעה ומצילה את ריס. בקרב שמתרחש ביניהם, ריס הורג את קרל.
בעמק נראקה נפגשת מינה עם גאלדר, ריס, צל-ליל ואטה הכלבה. סארוגנאס, המבקש לעקוף את החלטת האלים לגבי מינה, שולח את גאלדר לשבות את ואלתוניס - האלף שהיה בעבר האל פלדין - ולהביא אותו לעמק. מינה נשבעה בעבר להרוג את ואלתוניס, ואם תעשה זאת - תהפוך לאלת רוע. אם תחוס על חייו - תהיה אלת טוב. מינה מתבגרת במהירות רבה ונזכרת בשבועתה. גאלדר, ריס, צל-ליל ואטה מנסים לעצור בעדה - אך מינה הורגת את צל-ליל, שוברת את עמוד השדרה של אטה וגורמת לריס לאבד את הכרתו. לאחר שחזתה במעשיה מינה נרגעת וחסה על ואלתוניס. היא מגיעה למשכן האלים ומשתמשת בחפצים שלקחה מאוצרות המהלך הכהן כדי להפוך לאלה הנעה בין הטוב והרוע - אלת הדמעות.
נספח: הנספח בספר זה מספק מידע אך לא מונחי משחק. החלק הראשון עוסק במינה כאלה. השני עוסק במאמיני עצמות - לוחמי עצמות וחסידי עצמות.
יזהר בר-גד
יזהר בר-גד (נולד ב-7 ביוני 1971) הוא פרופסור מן המניין במרכז לחקר המוח ע"ש לסלי וסוזן גונדה באוניברסיטת בר-אילן. בר-גד הוא חוקר בתחום הנוירופיזיולוגיה והחישוביות העצבית. תחומי המחקר העיקריים שלו הם עיבוד מידע בגרעיני הבסיס (basal ganglia) במצב נורמלי ובפתולוגיות שונות, כגון מחלת פרקינסון וסינדרום טורט.
ביוגרפיה
נולד ברחובות וגדל בפרטוריה, דרום אפריקה ובקריית גת. התגייס לצה"ל בשנת 1989 לחיל המודיעין, השתחרר ב-1994 בדרגת סרן.
בשנים 1994–1997 עבד בחברת אמדוקס, כאיש מחקר ומנהל פרויקטים בפיתוח של בינה מלאכותית מבוזרת. בשנים 1997–2002 עבד בחברת סנקטום (Sanctum) בישראל ומאוחר יותר בקליפורניה כמנהל טכנולוגיות ראשי (CTO).
בשנת 2005 מונה כמרצה במרכז לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן. בשנים 2008–2011 שימש ראש החוג למדעי המוח. בשנת 2010 התמנה למרצה בכיר. בשנת 2012 התמנה לפרופסור חבר ומשנת 2018 הוא משמש פרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן.
יזהר בר-גד נשוי לשבלת שדה בר-גד ולהם 3 ילדים. מתגורר בגבעת שמואל.
השכלה אקדמית
בשנים 1992–1995 למד ביולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, בתוכנית המצטיינים.
בשנת 2003 השלים תואר שלישי באוניברסיטה העברית בחישוביות עצבית, בהנחייתם של פרופ חגי ברגמן ופרופ' יעקב ריטוב. עבודת הדוקטור שלו נכתבה בנושא "הפחתת ממדים תלוית עידוד כמודל לעיבוד מידע בגרעיני הבסיס".
מיכאל הרביג
מיכאל הרביג (בגרמנית: Michael Herbig; נולד ב-29 באפריל 1968) הוא שחקן, במאי ומדבב גרמני.
ביוגרפיה
מיכאל הרביג נולד במינכן. החל בשנת 1992 להנחות תוכניות רדיו. מ-1997 ועד 2002 ביים והופיע בתוכנית הקומדייה "Bullyparade", ביחד עם עמיתיו כריסטיאן תרמיץ וריק קבאניאן. התוכנית התבססה על פרודיה על נושאים שונים. בהמשך, על בסיס התוכנית, צולמו גם סרטים. הראשון יצא לאור בשנת 2001 וזכה להצלחה גדולה בגרמניה (11.7 מיליון צופים). גם הסרט השני בסדרה, שהוקרן בשנת 2004, זכה להצלחה גדולה.
בשנת 2018 ביים את המותחן "בלון" בכיכובה של קרוליין שוך.
דוריאן
דוּריאן (שם מדעי: Durio) הוא סוג של עץ-פרי המשתייך למשפחת החלמיתיים, משפחת-צמחים גדולה אליה משתייכים, בין השאר, ההיביסקוס, הבמיה, הכותנה והטיליה. לפרי מעמד תרבותי מיוחד בדרום-מזרח אסיה - בית גידולו המקורי - והוא מכונה שם "מלך הפירות". פרי הדוריאן מאופיין בממדיו הגדולים, בריחו הייחודי, ובקליפתו המכוסה קוצים דוקרניים. מקור השם "דוריאן" במילה המלאית duri, שפירושה "פרי קוצני".
עץ הדוריאן הוא עץ גדול ויכול להתנשא לגובה של 25 עד 50 מטרים - תלוי במין. העלים ירוקי-עד, צורתם נעה בין מלבן לאליפסה ואורכם נע בין 10 ל-18 סנטימטרים. הפרחים צומחים באשכולות של בין 3 ל-30 פרחים, ולכל אחד מהם גביע ו-5 (לעיתים נדירות 4 או 6) עלי כותרת. הפרחים גדולים, והם מפיקים צוף רב. עצי הדוריאן מניבים פירות פעם אחת או פעמיים בשנה, אולם העיתוי משתנה לפי המין, מיקום העץ ופרמטרים אחרים. עץ דוריאן אופייני יוכל להניב פירות 4 או 5 שנים לאחר נטיעתו. פרי הדוריאן, שיכול לגדול מכל ענף בעץ, מגיע לגודל מלא כשלושה חודשים לאחר ההאבקה.
הפרי
המחקר זיהה כ-30 מינים שונים של דוריאן, כולם מצויים באופן טבעי בדרום-מזרח אסיה, ותשעה מתוכם מניבים פרי ראוי למאכל. המין Durio zibethinus הוא היחיד המיוצא אל מחוץ לדרום מזרח אסיה ונמכר בשוק הבינלאומי; המינים האחרים נמכרים אך ורק בשווקים המקומיים. פרי הדוריאן יכול להגיע לאורך של 30 סנטימטרים, קוטרו יכול להגיע ל-15 סנטימטרים, ומשקלו נע בדרך-כלל בין קילוגרם אחד לשלושה קילוגרמים. צורתו משתנה בין צורה דמוית-מלבן לבין עיגול, צבע הקליפה נע בין חום לירוק וצבע בשר-הפרי נע בין צהוב-חיוור לאדום, תלוי במין הספציפי. הקליפה החיצונית הקשה מכוסה במעטה של קוצים חדים ודוקרניים, בעוד שבשר-הפרי, שלו מרקם דמוי רפרפת, מפיק ריח חזק מאוד וייחודי, שמרתיע אנשים רבים. בגלל ריחו, במקומות מסוימים באסיה חל איסור להכניסו לאוטובוסים, בתי מלון או אתרים ציבוריים אחרים. טעם בשר-הפרי מתואר לעיתים קרובות כ"אגוזי" או מתוק. לעומת זאת, לדעת אחרים, טעמו בלתי נסבל ויחד עם המרקם הצמיגי שלו, הוא מוגדר על ידם כדוחה.
פרי הדוריאן היה מוכר לילידי דרום מזרח אסיה כפרי מאכל עוד מהתקופה הפרהיסטורית, אולם העולם המערבי גילה את הפרי רק לפני 600 שנה בקירוב. ההתייחסות המתועדת הראשונה של אדם אירופאי לדוריאן נמצאת בכתביו של ניקולו קונטי שסייר בדרום-מזרח אסיה במאה ה-15. המין D. zibethinus הובא לציילון על ידי הפורטוגזים במאה ה-16. העץ נשתל גם בגנים בוטנים ביבשת אמריקה, אם כי הוא לא נשתל במטעים למטרות מסחריות. הכפריים בדרום-מזרח אסיה מגדלים את הדוריאן זה מאות שנים - כנראה החל מסוף המאה ה-18, אולם הוא גדל באופן מסחרי בדרום-מזרח אסיה רק החל מאמצע המאה ה-20.
תפוצה
הדוריאן מצוי באופן טבעי באינדונזיה, מלזיה וברוניי. קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם הדוריאן מצוי בפיליפינים באופן טבעי, או שהובא לשם על ידי האדם. הדוריאן גדל באופן טבעי באזורים בהם שורר אקלים טרופי, והוא מפסיק לגדול כאשר הטמפרטורה היומית הממוצעת יורדת מתחת ל-22 מעלות צלזיוס. אף-על-פי שהדוריאן איננו מצוי באופן טבעי בתאילנד, בשנות האלפיים מדינה זו היא מיצאניות הדוריאן הגדולות בעולם. עוד בשנת 1999 תאילנד הייתה אחראית ל-781,000 טונות (מתוכן יוצאו 111,000 טונות) מתוך היבול העולמי הכללי של הדוריאן, שעמד על 1,400,000 טונות. מלזיה ואינדונזיה הן יצואניות גדולות אף הן, וכל אחת מהן מגדלת כ-265,000 טונות. הדוריאן מגודל על-די האדם למטרות חקלאיות גם בקמבודיה, לאוס, וייטנאם, מיאנמר, הודו, סרי-לנקה, איי הודו המערבית, פלורידה, הוואי, פפואה ניו גיני, איי פולינזיה, מדגסקר, דרום סין וצפון אוסטרליה.
נווה המדבר סיווה
נווה המדבר סיווה (בערבית: واحة سيوة) הוא נווה מדבר הנמצא במדבר לוב ובשטחה הריבוני של מצרים, במרחק של כ-50 ק"מ מהגבול המשותף עם לוב וכ-560 ק"מ מהבירה קהיר. שטח נווה המדבר משתרע על פני 80 קמ"ר ומתגוררים בו כ-23,000 תושבים. סיווה נחשבת לנקודת היישוב המבודדת ביותר במדינה.
גאוגרפיה
נווה המדבר סיווה ממוקם בשקע גאולוגי היורד לעומק של 19 מטרים מתחת לפני הים. אורכו של השקע כ-80 ק"מ ורוחבו כ-20 ק"מ. בשטחו של השקע נובעים כ-1000 מעיינות של מים מתוקים ומליחים. שטחו של האגם הגדול ביותר בתחום נווה המדבר, בריכת סיווה, הוא 32 קמ"ר. מי האגם הם מליחים, ולא חיה בו דגה. העיירה המרכזית בנווה המדבר נקראת גם כן סיווה.
אקלים
האקלים בנווה המדבר הוא אקלים צחיח. הטמפרטורה הממוצעת מגיעה לכדי 38 מעלות צלזיוס בחודשי הקיץ ויורדת ל-20 מעלות בחודשי החורף. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על כ-10 מ"מ.
היסטוריה
נווה המדבר סיוה, שבלב מדבריות הענק החוליים של מערב מצרים, הוא מיישובי הקבע המבודדים, ובה בעת העתיקים ביותר במצרים שמחוץ לעמק הנילוס. כבר ב הוקם בו נקרופוליס מצרי, והחל מתקופה זו הוא היה נקודת מפגש בין התרבות היוונית לתרבות המצרית. הרודוטוס הזכיר את המקדש המקומי לאל אמון בכתביו מן המאה החמישית לפני הספירה. הזיהוי של מקדש זה עם נקודת הציון, שבה הבטיח האורקל לאלכסנדר מוקדון את המלוכה במצרים בעת מסע כיבוש האימפריה הפרסית, מקובל כיום על מרבית ההיסטוריונים של העת העתיקה. סביב שנת 702 הובא האזור תחת השלטון האסלאמי של בית אומיה, אך כנראה בשל הבידוד הרב וההיצמדות העיקשת אל המסורת, בניגוד לאזורים אחרים בצפון אפריקה, לא התאסלמה האוכלוסייה המקומית כלל גם במשך כ-400 שנה ויותר, עד שנת 1203, עם עלייתה של השושלת האיובית.
ארכאולוגיה
האירופאי הראשון שהגיע לסיווה בעידן המודרני ואיתר את שרידי מקדש אמון היה האנגלי ויליאם ג'ורג' בראון בשנת 1792.
סיווה סופחה למצרים בידי מוחמד עלי בשנת 1819, זאת למרות שתושבי סיווה הברברים יותר דומים במוצאם ללובים. השלטון המצרי השקיע מאמצים נרחבים לבסס את שליטתו בנווה המדבר לאחר ביקורו של המלך פואד הראשון במקום בשנת 1928. במהלך ביקורו של המלך הוא נחשף למנהגיהם הייחודיים של תושבי המקום, ובהם גם נישואים הומוסקסואליים. המלך דרש מבאי כחו של השלטון לאכוף את החוק המצרי במקום ביתר שאת, עד ליישור הקו של ערכי תושבי המקום עם הנהוג בכלל החברה המצרית של אותה העת.
סיווה שימשה גם כיעד לכיבוש במערכה על צפון אפריקה ושימשה כבסיס לקבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי. העיירה סיווה הופצצה על ידי חיל האוויר האיטלקי שיצא מלוב שהייתה תחת שליטה איטלקית. במהלך ההפצצות נהרגו כמאה מקומיים וחיילים בריטים. במהלך המערכה השתלטו חיילי קורפוס אפריקה הגרמנים בפיקודו של ארווין רומל על נווה המדבר אך נסוגו בהמשך.
סיווה נותרה מבודדת במשך תקופה ארוכה עד לקראת סופה של המאה העשרים. במשך תקופה זאת, דרך ההגעה היחידה לאזור הייתה באמצעות אורחות גמלים. בשנת 1983 העניק נשיא מצרים חוסני מובארק לתושבי המקום מסוק שישמש אותם לצרכים רפואיים וקשרים עם העולם החיצון. הכביש הסלול הראשון שחיבר בין סיווה לבין עיר החוף מרסא מטרוח נחנך בשנת 1986. למעשה היה כביש זה הראשון שחיבר בין נווה המדבר לעולם החיצון. בעקבות סלילת הכביש גדלו באופן ניכר היקף המסחר החקלאי וזרם התיירות הנכנסת לנווה המדבר.
דמוגרפיה
תושבי נווה המדבר הם ברובם הגדול בֶּרְבֵּרִים אשר דוברים בשפה בֶּרְבֵּרִית ייחודית למקום הקרויה סיווית, או תסיווית וכן ז'לאן נ-איסיוואן ("לשון הסיווים") בצורה הנורמטיבית של השפות הנ"ל, ובערבית: واحة سيوة Wāḥat Sīwah. יתר התושבים הם בדואים או ממוצא מצרי.
דת
תושבי המקום הם מוסלמים ברובם המכריע. בימי קדם הייתה הדת המצרית הקדומה הדת השלטת בנווה המדבר. הדת הנוצרית ככל הנראה מעולם לא הגיעה למקום למרות שהייתה הנפוצה במצרים עד עליית האסלאם, ותושבי המקום המשיכו לעבוד את האלים המצרים ובהם האל אמון (בין היתר באורקל המקומי שאף נקרא על שמו - אמוניום), עד השלטת האסלאם במקום בשנת 1150 לספירה.
כלכלה וחקלאות
חקלאות מהווה את עיקר כלכלתה של סיווה מראשית ההתיישבות בה ועד ימינו. עיקר הגידולים המקומיים הם תמרים וזיתים. ההערכה היא שכיום גדלים בשטח נווה המדבר כ-300,000 עצי דקל וכ-70,000 עצי זית. ענף גידול נוסף בסיווה הוא של המלוכיה הנאכלת.
בנוסף לחקלאות קיימת בסיווה תעשיית אריזה ושיווק של מים מינרליים וכן ענף תיירות מתפתח.
תרבות ומנהגים
הבידוד הגאוגרפי של נווה המדבר איפשֵׁר התפתחות של תרבות ייחודית למקום שבאה לידי ביטוי במנהגים, חגים, לבוש ואמנות מקומית.
נישואים ומעמד האשה
החברה הסיווית היא מאוד שמרנית בכל הנוגע לנישואים ומעמד האשה. נשים בנווה המדבר אינן רשאיות להסתובב בפומבי שלא בלווית גבר בן-משפחה, מחויבות לכסות את עצמן כליל בניקאב, והן אינן מורשות להשתתף בחגים המסורתיים. הנישואים בסיווה נערכים לרוב בין בני זוג מאותו השבט. גיל הנישואים הממוצע לבנות עומד על 14.
תרבות הומוסקסואלית
סיווה מהווה מוקד עניין עבור מחקרים אנתרופולוגים וסוציאולוגים מפאת תרבות הנישואים ההומוסקסואליים שהייתה מקובלת בה בעבר. הסברה הרווחת היא שהמסורת התפתחה בעקבות השהות המשותפת והארוכה (שנמשכה לעיתים שנים רבות) של גברים צעירים בעורף החקלאי של נווה המדבר בתנאים של בידוד מהחברה בכלל ומנשים בפרט. חוקרים ומבקרים שתיעדו את החיים בנווה המדבר דיווחו על הנורמות המקובלות באזור שכללו תרבות משכב זכר ענפה וטקסי נישואים רבי פאר בין גברים. נישואים הומוסקסואליים התאפיינו בכך שגבר, בדרך כלל בעל אמצעים, שילם מוהר למשפחת נער בו הוא מעוניין. מוהר זה היה גבוה בהרבה ממוהר מקביל בטקס של נישואי גבר ואישה; כך תיאר זאת האגיפטולוג הגרמני גאורג שטיינדורף, שביקר בסיווה בשנת 1900 "הסעודה החגיגית שהתקיימה לכבוד הנישואים לנער היו מפוארים מאוד, והכסף ששולם עבור הנער היה 15 פאונד לערך, לעומת הכסף ששולם עבור נערה שעמד על קצת יותר מאשר פאונד 1"
בשנות השלושים והארבעים עוד סיפרו מבקרים על השכיחות יוצאת הדופן של יחסי מין אנאליים בין גברים, בקרב הסיווים. כך דיווח הארכאולוג האמריקני ביירון דה פרורוק ב-1936 על "התלהבות לדבר שאפילו בסדום לא היו מסוגלים להתחרות בה... הומוסקסואליות היא לא רק רווחת, היא בכל פינה ומשפיעה על כל תחומי החיים", ואילו סוחר סיווי סיפר לסופר הבריטי רובין מוגהאם בסוף שנות הארבעים כי הגברים הסיווים "יהרגו זה את זה בעבור נער. לעולם לא בעבור אישה". הדיווח המפורט מכולם הוא של האנתרופולוג האמריקני וולטר קליין, שחיבר ב-1936 את האתנוגרפיה המקיפה ביותר לזמנה על סיווה ומנהגיה. גם שם נאמר [מפורשות] "כל הגברים והילדים הסיווים עוסקים במעשי סדום... בינם לבין עצמם, המקומיים אינם מתביישים במעשה זה; הם מדברים על כך בפתיחות כשם שהם מדברים על אהבה לנשים, וחלק, אם לא מרבית המריבות נוצרות מתוך תחרות בין הזכרים השונים".
בדיווח זה של קליין כבר מוזכר ההבדל בין הפתיחות שבה מדברים הסיווים על הרגליהם הרומנטיים והמיניים בינם לבין עצמם, ובין בושה אפשרית שהם חשים כתוצאה ממבט חיצוני (יהא זה מערבי או מצרי) על ה"חריגות" שלהם. מכל מקום, הדיווחים על יחסים פדרסטיים, יחסים בין גבר בוגר לנער צעיר, והומוסקסואליים גלויים בסיווה פסקו לחלוטין החל משנות החמישים, וזאת במקביל להכפפתה הסופית למָרוּת הרשויות בקהיר לאחר המהפכה המצרית ב-1952, מהפכת הקצינים החופשיים, שאמנם חיזקה את החקלאים המקומיים אך הגבילה את חופש הביטוי.
הומוסקסואליות באסלאם והיחס בסיווה
הדגש המיוחד שמוענק בקוראן ליחסי מין בין גברים בסיפור סדום, מהדהד הן את הפרשנות הנוצרית לסיפור והן את פרשנות חז"ל לו. זאת בניגוד לקשר הרופף בין הטקסט הקוראני לגרסה התנ"כית של הסיפור, שבה ההומוסקסואליות היא פרט שולי למדי ברשימת חטאיה של סדום (אם בכלל, שכן ניתן לטעון שהחטא שחטאו כלפי אורחיו של לוט לא היה אלא ניסיון אונס). נקודת דמיון נוספת בין הקוראן לבין הפרשנויות הנוצריות והתלמודיות היא שהכתוב בסוּרוֹת השונות אינו מוסיף איסור או עונש עדכניים יותר, כאלה המופנים לא לדמויות ההיסטוריות החוטאות אלא למאמינים האדוקים. במקום זאת, הוא מסתפק רק בשאיפה ללמד את הקוראים לקח מן הסיפור. אלא שלרשות המסורות היהודית והנוצרית, בבואן לאסור יחסי מין בין גברים באופן שאינו משתמע לשתי פנים, עומדים פסוקים בעלי תוכן משפטי בספר ויקרא ולא רק משלים היסטוריים. לעומת זאת, בקוראן אין אמירות בדבר משכב זכר המופנות ישירות למאמינים. הפסוק שמקובל לפרשו כמכיל רמז לכך הוא 4:16: "אם יעשוה [תועבה] שניים מביניכם, הענישו אותם, ואם יתקנו את דרכם, הניחו להם. אלוהים רוצה בתשובת עבדיו ורחום"
בקוראן קיימת אוריינטציה משפטית ברורה לנושא היחסים ההומוסקסואליים בסוגת החדית'. בהקשר זה יש להזכיר שאף על פי שגם החדית' מדבר על הדמויות ההיסטוריות של ראשית האסלאם, ובראשן הנביא מוחמד, בגלל מעמדו כמודל לחיקוי בכל עת ומצב, ההיקש ההלכתי הנובע ממעשיו מובהק בהרבה מזה של סיפור קדם אסלאמי הלקוח מהקוראן. בניגוד למסר המעורפל של הסורות השונות, לפיו הדת אמנם רואה יחסים אלה כדבר שלילי באופן עקבי אך אינה קובעת עונש עבורם ואינה פונה בנושא זה ישירות לאומה האסלאמית (אלא דרך לקח היסטורי ופסוק שלשונו עקיפה), הרי שהמסר מן האחאדית' השונים משאיר הרבה פחות מקום לפרשנות: יחסי מין הומוסקסואליים (לואט; שם העצם נגזר מסיפור אנשי לוט, וממנו גם שם החוטא, לוטי) הם חטא חמור, וגוררים ענישה חמורה. כך, חדית' מן הקובץ של אבו דאוד הוא זה המטיל עונש מוות על שני המשתתפים באקט המיני באופן שווה:
"הנביא (ששלום יבוא עליו) אומר: אם אתה מוצא מישהו פועל כשם שאנשי לוט פעלו, הרוג את אותו אדם שעושה זאת, ולאדם שהתבצעה עליו הפעולה".
בסיווה, שמבחינת חלוקה לאסכולות היא שייכת לאסכולה המאלכית, ניתן לראות כי חכמי ההלכה ויתרו בסיווה ויתור נוסף לאילוצי המציאות, בדיוק כפי שהגבילו את עצמם שלא להשתמש באחאדית' הלוחמניים נגד ההומוסקסואליות ושלא להילחם בה כל עוד היא מתרחשת מאחורי דלתיים סגורות. הסיבה לכך שלא התרחש עימות בין חכמי הדת לאנשי סיווה נדמית כפוליטית, הרבה יותר מאשר אידאולוגית; השערה סבירה היא שחכמי הדת ידעו שלא יוכלו להביס את מנהג הנישואים ההומוסקסואליים, ולכן הגיעו למסקנה שעדיף לא לטרוח וליצור חיכוכים מיותרים. אפשרות אחרת היא שהם השתמשו במנגנון הלכתי אחר על מנת "להכשיר" את הנישואים הללו. ייתכן שדווקא שימוש במושג העֻרף, המנהג השבטי שיש לו תוקף של חוק, הוא שנתן לגיטימציה לטקסי הנישואין הללו. זאת, לאור המבנה השבטי הנוקשה של סיווה, והעובדה שמוסד הנישואים ההומוסקסואליים קשור בעבותות במעמד השומרים והמשרתים של העיירה, הזגאלה שלא הורשו להיכנס לעיר בלילות נקשרו רומנטית ומינית זה לזה.
בגדי כהונה
בתיאורי המקרא, בגדי כהונה (ידועים גם בשמות: בגדי שרד או בגדי קודש) הם הבגדים שחייבים הכהנים ללבוש בעת העבודה במשכן ובבית המקדש. תפקיד הבגדים טקסי – לכבוד ולתפארת. קורבן המוקרב על ידי כהן שלא בבגדי כהונה פסול.
הבגדים שונים בין כהן גדול לכהן הדיוט. כהן הדיוט לובש ארבעה בגדי כהונה, בעוד שכהן גדול לובש שמונה.
הציווי על לבישת הבגדים ותיאורם מופיע בפרשת תצווה. הכנת הלבוש הוטלה לפי המקרא על בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, שני אמנים מומחים שעסקו גם ביצירת המשכן וכליו.
מקור וטעם המצווה
לאחר תיאור מפורט של עשיית החושן ושאר בגדי כהן גדול, חוזר הציווי הכללי על הכהנים לדורותם לשרת בבגדי שרד:
בגדי כהן גדול
הכהן הגדול לובש מכנסיים, כתונת ואבנט כשל כהן הדיוט. בנוסף הוא לובש:
הכהן הגדול גם חבש מגבעת מיוחדת הנקראת "מצנפת":
בגדי כהן גדול ביום הכיפורים
ביום הכיפורים הכהן הגדול עבד חלק מהעבודות בבגדי לבן. בגדים אלה היו זהים לבגדי כהן הדיוט, מלבד האבנט שהיה עשוי מפשתן בלבד, ללא חוטי צמר. הכהן הגדול היה משתמש ביום הכיפורים בשתי מערכות בגדים כאלה, אחת בבוקר ואחת בצהרים. על פי ההלכה, הבגדים שלבש בבוקר היו צריכים להיות חשובים ויקרים יותר מאלה שלבש בצהריים. בסיום עבודת יום הכיפורים בגדי הלבן נגנזים ואסור להשתמש בהם פעם נוספת.
לשכת פנחס המלביש
שער ניקנור היה במזרח העזרה ומשני צידיו היו שתי לשכות, הימנית הייתה לשכת פנחס המלביש ובה אוחסנו בגדי הכהונה של עשרים וארבע משמרות כהונה. כאשר הגיע זמנה של המשמרת לבוא ולשרת בקודש, היו הכהנים באים ללשכה ומקבלים מידי הממונה בגדי כהונה לפי מידתם, והוא היה מלבישם ומפשיטם. לדברי הרמב"ם היה הממונה גם אחראי על הכנת הבגדים ואריגתם.
כרונולוגיה מסורתית של בגדי הכהונה
תהליכים שונים שפקדו את עם ישראל ואת בית המקדש באו לידי ביטוי גם ביחס לבגדי הכהונה, בכמה נקודות ציון בהיסטוריה:
דוד המלך, בהיותו בורח מפני שאול המלך, לקח עמו את האפוד כדי להיעזר בו בשאלה באורים ותומים במקרה הצורך.
על פי דעה המופיעה בתלמוד, לבש המלך אחשוורוש את בגדי הכהן הגדול, כאות לשליטתו על עם ישראל והעולם כולו.
עם שיבת ציון לאחר גלות בבל, בעקבות הכרזת כורש, הביאו עולי בבל מאות בגדי כהונה.
בימי שלטון הנציבים הרומים בשלהי ימי בית המקדש השני, הוחזקו בגדי הכהן הגדול כבני ערובה בידי הרומאים, ושוחררו רק בימי שבת ומועד.
עם חורבן הבית, נלקחו בגדי הכהונה לשלל על ידי הרומאים. כמה עשרות שנים לאחר מכן, ראה התנא רבי אלעזר בן רבי יוסי את הציץ ברומא.
שחזור בגדי הכהונה כיום
מכון המקדש, העוסק בהכנות לבניין בית המקדש השלישי וחידוש עבודת הקרבנות, מכין לשם כך בגדי כהונה. הכנת הבגדים מצריכה מחקר הלכתי־מדעי מסועף על המפרט ההלכתי הנדרש: צורת השזירה החוטים המדויקת ואריגתם, האופן בו שולבו חוטי הצמר הצבועים בפשתן הלבן, זיהוי אבני החושן, האפשרות להכנה תעשייתית במקום השיטה הידנית שנהגה בימים עברו, ועוד. קושי מיוחד קיים בזיהוי צבעי התכלת, הארגמן ותולעת השני ובהשגתם, והמכון עומד בקשר עם מומחים בתחום זה.
כיום מוכנים במכון המקדש כל הבגדים הנדרשים, לכהן הדיוט ולכהן גדול. עם זאת, לצורך הפעלת בית מקדש המתפקד באופן מלא נדרשים מאות או אף אלפי סטים של בגדי כהונה. מכון המקדש יזם, אפוא, פנייה לכהנים לרכוש לעצמם בגדי כהונה, תפורים על פי מידתם, ועד כה נענו ליוזמה עשרות כהנים.
בריכת יער
בריכת יער המוכרת גם בשם הישן בריכת עטא (מערבית: בירכּת עטא או באנגלית: Birket Ata), היא שלולית חורף, המתמלאת מים בעונת החורף. צמחייה מיוחדת נמשכת אליה ובעלי חיים אופייניים לה שוהים בה. היא חלק מפארק השרון, גן לאומי לצד כביש 4, כביש תל אביב חיפה. הבריכה היא שריד לביצות, שכיסו את כל האזור. הביצות האלה יובשו וברכת עטא היא השריד הגדול ביותר לביצות אלה.
יער בריכת עטא הוא חלק מיער חדרה שהתפרסם באידיליה "ביער בחדרה" של המשורר דוד שמעוני.
תיאור המקום
ברכת יער היא שטח קערורי המוצף מי-גשם בחורף. מי גשמים מתנקזים אליה מהשטח הקרוב, בייחוד מכיוון מזרח. זרמי המים נתקלים במחסום החוליות ונאגמים. קרקע הבריכה וסביבתה הקרובה, היא קרקע כבדה, המורכבת מטין מיובש, המונע את ספיגת המים וכך נוצר אגן הניקוז ובעקבותיו הבריכה. בקיץ הבריכה מתייבשת כמעט לגמרי בשל שאיבת המים להשקיית עדרי צאן ובקר של משפחות בדואיות אחדות שהגיעו למקום בשנות ה-70 מהנגב. הסביבה של פארק השרון מורכבת מחולות הסופגים את המים בקרקע, באופן יעיל ביותר ולכן גודלה של הבריכה אינו גדול.
פרק מתולדות היישוב
בשנת 1895 הסכים רוטשילד, לאחר הפצרות רבות של מתיישבי חדרה ואגודת חובבי ציון, מייסדת המושבה, להתחיל בנטיעת האקליפטוס באזור הביצה. הסופר משה סמילנסקי ממייסדי חדרה מספר כי בקיץ 1896 הגיעו מאות "פועלים שחורים ממצרים, מומחים ליבוש ביצות ומנוסים בו וניגשו אל המלאכה". חלקם נפגעו ממחלת המלריה ובסופו של דבר נטעו במקום עצי אקליפטוס רבים והביצות יובשו. בעיתון מאותה תקופה מסופר:
מדריך זאב וילנאי משנת 1941 מספר כי "בימות הגשמים, בעונה גשומה מאד, המים מהביצה הזאת היו שוטפים את הכביש" (כביש חיפה-תל אביב, כביש 4, נסלל בשנת 1936).
דוד שטרן
דוד שטרן (29 במרץ 1910 - י' באדר א' ה'תשס"ג, 13 בפברואר 2003) היה מנכ"ל חברת בנייה ישראלית, נשיא התאחדות הקבלנים וחבר הכנסת מטעם הליכוד ב.