cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וניור ברנקייה
קורפורסיון דפורטיבו פופולר ג'וניור (בספרדית: .Club Deportivo Popular Junior Fútbol Club S.A) או בשמותיה הנפוצים כמו  ג'וניור ברנקייה או אתלטיקו ג'וניור היא קבוצת כדורגל קולומביאנית מהעיר ברנקייה. הקבוצה מארחת את משחקי הבית שלה באצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס, המשמש אצטדיון בית גם עבור הנבחרת הלאומית. שחקני הקבוצה לובשים חולצות פסים באדום ובלבן. הקבוצה זכתה עד כה בשמונה תוארי אליפות ובגביע אחד ואת מדיה לבשו שחקנים כקרלוס ולדרמה, איבן ולנסיאנו, טאופילו גוטיירס וקרלוס באקה.
מנזר הוסיוס לוקאס
היסטוריה
החלק הקדוש ביותר של המנזר הוא קברו של לוקאס הקדוש, שבמקור היה בקטקומבה, אך הועבר בתקופה מאוחרת יותר לאזור שבין שתי הכנסיות. המנזר השיג את עושרו (כולל המימון שנדרש לבנייה) מהעובדה שנאמר על שרידיו של לוקאס הקדוש כי הם מפרישים מיירון, שהוא סוג של שמן ריחני בעל סגולות ריפוי. צליינים שקיוו להתרחשות הניסים ישנו לצד הקבר על מנת להירפא באמצעות אינקובציה. הפסיפסים שנמצאו מסביב לקבר מייצגים לא רק את לוקאס הקדוש עצמו, אלא גם את ההגומן (אב המנזר) פילוטאוס.
ג'וניור ברנקייה
התקופה החובבנית
המועדון נוסד בשנת 1923 במטרה לייצג את השכונות סן רוקה ורבולו. התהליך החל עם הקמת קבוצה שנקראת "יובנטוס" על ידי מנהגרים איטלקיים אך לאחר מכן שונה השם לחובנטוד. מספר חובבי כדורגל יצרו ב־7 באוגוסט 1924 מועדון חדש שנקרא "חובנטוד אינפנטיל". משחקם הראשון היה מול ארגנטינה FBC ב־12 באוקטובר 1924, אותו הם ניצחו 1-2. ב-1926 הם נרשמו לליגה השלישית של מחוז אטלנטיקו וב-1927 השיגו את העלייה לליגה השנייה. כעבור שנתיים כבר העפילו לליגה הבכירה וב-1932 זכו לראשונה בתולדותיהם באליפות הליגה הלא מקצוענית כאשר הם משנים את שמם ל"חובנטוד ג'וניור".
מנזר הוסיוס לוקאס
אדריכלות
כנסיית תאוטוקוס, הוותיקה יותר במתחם, היא הכנסייה היחידה שידוע עליה כי נבנתה בחלק היבשתי של יוון במאה ה-10. בניין זה, שצורתו היא מקבילית, הוא הדוגמה העתיקה ביותר לסוג הבנייה צלב-בתוך-ריבוע במדינה; תוכנית הבניין דומה לזו של מסגד פנארי איסה בקונסטנטינופול. הקירות בנויים בשיטת האופוס רטיקולאטום (חלק מהקירות עשוי לבנים, חלק מאבן וחלק משיש) ויש עליהם תבניות פסאודו-קופיקיות.
ג'וניור ברנקייה
התקופה המקצוענית
ב-1948 פתח המועדון את התקופה המקצוענית שלו תחת השם אתלטיקו ג'וניור וכבר בעונה הראשונה הצליחה הקבוצה לסיים כסגנית האלופה כאשר סיימה בארבע נקודות פחות מסנטה פה. ב-1949 הושעה המועדון לשנתיים על ידי הדימיור לאחר שנתבקשה לייצג את קולומביה בטורניר הסודאמריקנו לקבוצות על ידי גוף ה-ADEFUTBOL. בעקבות בקשה זו, התערערו יחסיהם של שני הגופים הגדולים בכדורגל הקולומביאני, הדימיור וה-ADEFUTBOL. ב-1953 נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים קשים מאוד שאילצו אותה לפרוש מהדימיור ומהליגה המקצוענית למשך 12 שנים. במהלך אותם שנים, המשיכו לשחק כקבוצה לא מקצוענית בליגה המחוזית.
מנזר הוסיוס לוקאס
אדריכלות
כנסיית תאוטוקוס צמודה לקתוליקון השוכן מדרום לה והמתוארך לשנים 1011–1012. הקתוליקון הוא הכנסייה הכיפתית-מתומנת הקדום ביותר ששרד, ויש בו שמונה עמודים המסודרים סביב מתחם של נאוס. הכיפה החצי כדורית מונחת על ארבע קשתות זווית היוצרות את המעבר מהבסיס המצולע מתחת לכיפה אל המרובע המוגדר על ידי הקירות שמתחת לכיפה. צורת הכנסייה היא כשל צלב יווני עם נרתקס בצידה המערבי ואפסיס בצידה המזרחי. מרכז הצלב מוקף בגלריות וקפלות בכל אחד מארבעת הצדדים.
קישוטים
הוסיוס לוקאס הוא המנזר הגדול ביותר מבין שלושת המנזרים ששרדו מאמצע התקופה הביזנטית ביוון. הוא שונה ממנזר דפני וממנזר נאה מוני בכיוס בכך שהוא מוקדש לקדוש צבאי יחיד. נבואתו של לוקאס הקדוש על הכיבוש מחדש של כרתים מונצחת בתמונה של יהושע בן נון על הקיר החיצוני של כנסיית פאנאגיה: יהושע נחשב למודל עבור "לוחם למען האמונה", שעזרתו הייתה יעילה מאוד במהלך כיבוש ארץ ישראל על ידי עם ישראל. הקתוליקון מכיל אוסף פסיפסים משומר היטב מתקופת הרנסאנס המקדוני. אולם, המתחם לא שלם: התמונה המקורית של דמותו של ישו בתוך הכיפה חסרה, כמו גם הציורים של המלאכים שבדרך כלל נמצאים על החלונות העליונים.
ג'וניור ברנקייה
שני תארים בשלוש שנים
תואר האליפות הראשון של המועדון הגיע בשנת 1977. היא סיימה את טורניר האפרטורה במקום הראשון עם 35 נקודות והבטיחה את העפלתה לבית הגמר השנתי. בבית הגמר הצליחה הקבוצה לסיים במקום הראשון עם 15 נקודות, שלוש יותר מאשר דפורטיבו קאלי ולחגוג תואר אליפות ראשון. היא גם העפילה בפעם השנייה בתולדותיה לקופה ליברטדורס. אחד מהגורמים העיקריים לאליפות היה החלוץ הארגנטינאי, חואן רמון ורון.
שלוש שנים מאוחר יותר, השיגה הקבוצה את תואר האליפות השני שלה. היא שוב סיימה ראשונה בטורניר האפרטורה עם 35 נקודות והבטיחה את מקומה בפלייאוף. סיימה ראשונה את בית חצי הגמר עם נקודה יותר מאתלטיקו נסיונל והעפילה יחד איתה לבית הגמר שכלל גם את אמריקה קאלי ודפורטיבו קאלי. ג'וניור השיגה תשע נקודות מבלי להפסיד אף משחק וסיימה כאלופה לפני דפורטיבו קאלי שסיימה עם שבע נקודות. בכך העפילה לטורניר הקופה ליברטדורס השלישי שלה.
תקופת הזהב בראשות ולדרמה
לקראת הטורניר של 1993 העבירה לשורותיה את קפטן הנבחרת דאז, קרלוס ולדרמה, שאף נבחר באותה שנה לכדורגלן הטוב ביותר בדרום אמריקה. ביחד עם חברו לנבחרת, איבן ולנסיאנו, הובילו השניים את ג'וניור לאליפות השלישית שלה, שהייתה דרמטית במיוחד. היא סיימה במקום הראשון את טורניר האפרטורה והעפילה לפלייאוף. בטורניר הקלאוסורה סיימה במקום השני ובשיקלול השנתי זכתה בנקודת בונוס במקרה של שוויון מול קבוצה אחרת. בבית חצי הגמר של הפלייאוף, שיחקה ג'וניור מול אתלטיקו נסיונל, אונסה קלדס ומיונאריוס והצליחה להעפיל עם נסיונל לבית הגמר שכלל גם את אמריקה קאלי ואינדפנדיינטה מדיין. היא הגיעה למחזור האחרון בידיעה שתיקו ביתי יתן לה את התואר, או שמדיין לא תנצח. בזמן שג'וניור פיגרה מול אמריקה עד הדקה ה-90 ובמשחק המקביל הוליכה מדיין והחגיגות שם החלו, ג'וניור יצאה להתקפה אחרונה בהחלט שבסיומה כבשה את השער המיוחל שנתן את האות לחגיגות האליפות השלישית בתולדותיה. מיגל גררו החלוץ סיים כמלך השערים עם 34 כיבושים.
הקבוצה העפילה לטורניר הקופה ליברטדורס בפעם החמישית בתולדותיה וזה היה הטורניר הטוב ביותר שלה עד כה. היא שובצה בבית 1 יחד עם אינדפנדיינטה מדיין, סרו פורטניו וקלוב אולימפיה, שתיהן מפרגוואי. היא בקושי צלחה את שלב הבתים וסיימה שלישית עם חמש נקודות, אבל זה הספיק כדי להמשיך הלאה. קולו קולו הייתה היריבה הבאה ולאחר שוויון 3-3 בסיכום המשחקים, ניצחה ג'וניור בבעיטות הכרעה 3-4. ברבע הגמר שוב פגשה ג'וניור את אינדפנדיינטה מדיין וניצחה אותה במשחק הראשון באצטדיון אטנאסיו חירארדוט 0-2, כשאת השערים כובשים אוסוולדו מקנסי ורונלד ולדרמה, אחיו של קרלוס. בגומלין בברנקייה המשחק נגמר בתיקו 0-0 וג'וניור הגיעה לחצי הגמר מול ולס סארספילד. ניצחון ביתי של 1-2 במשחק הראשון והפסד בחוץ באותה תוצאה, כאשר איבן ולנסיאנו כובש את כל השערים לזכות ג'וניור, שלחו את הקבוצות לדו-קרב פנדלים, שבסיומו ניצחה ולס 4-5.
שנה מאוחר יותר חזרה ג'וניור לזכות באליפות לאחר שסיימה את הטורניר עם 62 נקודות, שתיים יותר מהסגנית, אמריקה קאלי. זו הייתה זכייתה הרביעית של ג'וניור באליפות קולומביה שהונהגה בידי הקפטן קרלוס ולדרמה והחלוץ איבן ולנסיאנו, שגם סיים כמלך השערים עם 24 כיבושים.
לאחר הפסקה של תשע שנים, חזרה ג'וניור לזכות בתואר בשנת 2004. טורניר האפרטורה לא הסתיים טוב למרות העפלה לפלייאוף, שבו סיימה הקבוצה במקום האחרון כולל תבוה ביתית של 0-4 לאתלטיקו נסיונל. בטורניר הקלאוסורה סיימה ג'וניור במקום השמיני והאחרון שמוביל לפלייאוף ושובצה עם דפורטיבו קאלי, אינדפנדיינטה מדיין ואתלטיקו בוקרמנגה. הקבוצה סיימה ראשונה עם 13 נקודות והעפילה לגמר מול אתלטיקו נסיונל. במשחק הראשון בברנקייה שלטה ג'וניור ללא עוררין וניצחה 0-3, מה שהיה אמור להפוך את הגומלין למשחק לפרוטוקול. למרות זאת, שחקני נסיונל נלחמו מהדקה הראשונה במשחק במדיין וכבר הוליכו 1-5 עד הדקה ה-88, מה שהיה מקנה להם את התואר, אבל שער דרמטי של רולונג צמצם את התוצאה ל-5-2 והישווה את התוצאה הגלובלית ל-5-5. בבעיטות ההכרעה החמיץ חואן קרלוס ראמירס של נסיונל וג'וניור ניצחה 4-5 כדי לזכות באליפות.
את האליפות השישית שלה השיגה ג'וניור בשנת 2010, כאשר הקבוצה כללה שמות כמו הקפטן ג'יובני הרננדס, פאולו ססאר ארנגו, מרטין ארסואגה, קרלוס באקה ורומן טורס. היא אומנם הודחה בשלב המוקדם של גביע ליברטדורס על ידי ראסינג קלוב מונטבידאו האורוגוואית, אבל בטורניר האפרטורה נראתה הרבה יותר טוב וסיימה שלישית, שתי נקודות פחות מהמוליכה דפורטס טולימה. בחצי הגמר התמודדה מול אינדפנדיינטה מדיין האלופה וניצחה אותה 1-3 במשחק הראשון, מה שהספיק לה להעפיל לגמר למרות הפסד 0-1 בגומלין באצטדיון אטנאסיו חירארדוט. בגמר פגשה את לה אקידד והפסידה במשחק הראשון 0-1 בבוגוטה. בגומלין בבית ג'וניור הוליכה כבר 1-2 כשנותרו דקות מעטות לפני בעיטות ההכרעה, אבל אז הגיע הגול המכריע של באקה שנתן את התואר לכרישים.
התואר השביעי הושג בטורניר הקלאוסורה של 2011. השוער האורוגוואי, סבסטיאן ויירה, הגיע לקבוצה והחלוץ המצטיין שלה, קרלוס באקה, זכה בפעם השנייה בתואר מלך השערים. הקבוצה סיימה במקום הראשון את הליגה הסדירה תחת הדרכתו של המאמן חוסה הרננדס, שהחליף את חורחה לואיס פינטו כאשר האחרון הלך לאמן את נבחרת קוסטה ריקה. ברבע הגמר גברה ג'וניור על בויאקה צ'יקו ובחצי הגמר פגשה את מיונאריוס. אחרי שהפסידה באצטדיון אל קמפין 0-3, ג'וניור חזרה הביתה וגברה על הכחולים באותה תוצאה, מה שהביא לבסוף לבעיטות הכרעה שאותן ניצחה ג'וניור 4-5. בגמר פגשה ג'וניור את אונסה קלדס וניצחה אותה במשחק הראשון בברנקייה 2-3 אחרי שכבר פיגרה 0-2. בגומלין הייתה זו קלדס שניצחה 1-2 ושלחה את שתי הקבוצות להכריע את התואר מהנקודה הלבנה, שם הייתה ג'וניור טובה יותר וזכתה באליפות.
זכייה בקופה קולומביה
ג'וניור זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע הקולומביאני בשנת 2015. לאחר שסיימה ראשונה בבית שלה שכלל את ברנקייה פוטבול קלוב, ריאל קרטחנה ואוניאוטונומה, פגשה ג'וניור בשמינית הגמר את אתלטיקו נסיונל. היא הפסידה במשחק הראשון 0-1 במדיין אבל הצליחה לבצע מהפך ולנצח בבית 0-2. ברבע הגמר פגשה את דפורטס טולימה ולאחר ניצחון ביתי של 1-2, כפתה תיקו 1-1 במשחק הגומלין ששלח אותה לחצי הגמר. היריבה הבאה הייתה אינדפנדיינטה מדיין ושוב ג'וניור פתחה עם ניצחון במשחק הביתי 1-2. בגומלין במדיין הפסידה באותה תוצאה, כאשר את השער לזכותה כובש חרלן בררה ממחצית המגרש. שתי הקבוצות נערכו לבעיטות ההכרעה שבסיומן חגגה ג'וניור עם ניצחון של 4-5. במשחק הגמר פגשה הקבוצה את אינדפנדיינטה סנטה פה וגברה עליה 0-2 בברנקייה משערים של חואן דויד פרס וחורחה אגירה. במשחק הגומלין בבוגוטה לא הצליחו האדומים להפוך את התוצאה וניצחו את ג'וניור רק 0-1. בכך נתנו את הגביע הראשון בהיסטוריה של קבוצת החוף.
שנתיים מאוחר יותר חזרה על הזכייה, כאשר העמידה קבוצה טובה מאוד בראשותם של החלוצים טאופילו גוטיירס ויימי צ'ארה. גם הפעם סיימה ג'וניור ראשונה את הבית שלה. בשמינית הגמר רשמה ניצחון כולל על אונסה קאלדאס 0-4 בסיכום המשחקים וברבע הגמר זה הלך קשה יותר עם 0-0 מול מיונאריוס במשחק הראשון וניצחון ביתי של 0-1 בגומלין. גם בחצי הגמר מול פטריוטס זה הלך קשה כשסיימה בתיקו 1-1 בחוץ וניצחה בגומלין 0-1. בגמר פגשה ג'וניור את אינדפנדיינטה מדיין והצליחה להוציא תיקו 1-1 בחוץ משער של בררה ובבית לגבור עליה 0-2 משערים של בררה וטאו כדי לזכות בפעם השנייה בגביע.
אליפות שמינית וגמר יבשתי ראשון
את שנת 2019 פתחה הקבוצה עם תואר נוסף, הסופרליגה שבו זכתה על חשבונה של דפורטס טולימה. במשחק הראשון שנערך באצטדיון מטרופוליטאנו רוברטו מלנדס, הייתה דווקא טולימה זו שיצאה מנצחת 1-2 מצמד של מרקו פרס, שהצליח להפוך את התוצאה לאחר שלואיס דיאס היקנה את היתרון למקומיים. במשחק הגומלין באצטדיון מנואל מוריו טורו הייתה התוצאה מאופסת וטולימה נראתה בדרך לזכייה, אבל ממש בשניות האחרונות של תוספת הזמן כבש לואיס קרלוס רואיס את השער לזכות ג'וניור שהישווה את התוצאה הכוללת ל-2-2 ושלח את ההכרעה לדו-קרב פנדלים. שם לג'וניור כבר היה את השוער המצוין, סבסטיאן ויירה, שהדף שלוש בעיטות של שחקני טולימה ונתן את הניצחון והתואר לג'וניור.
שמירה על התואר ושבירת שיא שלילי בליברטאדורס
את עונת 2019 החלה ג'וניור עם המאמן לואיס פרננדו סוארס ופתיחה טובה בליגה. למרות זאת, בקופה ליברטדורס נחלה הקבוצה כישלון חרוץ וסיימה במקום האחרון עם שלוש נקודות בלבד. ג'וניור הייתה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה שלא כבשה ולו שער אחד בחמשת המשחקים הראשונים של הטורניר ורק במחזור האחרון השיגה ניצחון חסר חשיבות על סן לורנסו. במקביל, הקבוצה סבלה מעליות וירידות גם בליגה המקומית אבל בסוף הבטיחה את מקומה בפלייאוף. מאחר שהקבוצה לא כבשה שער בשבעת המחזורים האחרונים, הוחלט להפרד מהמאמן לואיס פרננדו סוארס ולמנות לקדנציה תשיעית את חוליו קומסניה. בפלייאוף ג'וניור הוגרלה לבית שכלל את אתלטיקו נסיונל, דפורטס טולימה ודפורטיבו קאלי. למחזור האחרון היא הגיעה לאצטדיון אטנאסיו חירארדוט למשחק מול נסיונל כשהיא יודעת שגם טולימה עשויה להעפיל על חשבונה לגמר, תלוי בהפרש השערים. ג'וניור עשתה את שלה בניצחון 2-3 על נסיונל ולמזלה טולימה ניצחה את דפורטיבו קאלי רק 1-2 ולא יותר. לפיכך הבטיחה ג'וניור את מקומה בגמר מול דפורטיבו פאסטו. המשחק הראשון שוחק בברנקייה ועל אף שליטה של ג'וניור, היא ניצחה לבסוף רק 0-1 משחר של פביאן סמבואסה. הגומלין שוחק באצטדיון אל קמפין, שכן אצטדיון דפרטמנטל ליברטד היה בשיפוצים. בדקה ה-80 ביצעה הגנת ג'וניור טעות חמורה וריי ואנגאס כבש את השער שהישווה לפאסטו את התוצאה בסיכום. בסופו של דבר האליפות הוכרעה מהנקודה הלבנה, ולאחר תשעה ניסיונות מוצלחים, בעט ואנגאס את הכדור האחרון מעל המשקוף שבסיומו חגגה ג'וניור אליפות תשיעית בתולדותיה.
אצטדיון
הקבוצה משחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון העירוני בברנקייה שקרוי גם "מטרופוליטנו" או "רוברטו מלנדס", על שמו של שחקן עבר קולומביאני ששיחק ואימן בשנות ה-30 וה-40 כשהכדורגל היה חובבני. זהו האצטדיון הגדול במדינה המכיל 46,692 מקומות ומשמש גם כאצטדיונה הביתי של קבוצת ברנקייה פוטבול קלוב והנבחרת הלאומית.
סמל ניו המפשייר
סמל מדינת ניו המפשייר הוחלף מספר פעמים במהלך ההיסטוריה של המדינה (והמושבה שקדמה לה).
חותם מושבת ניו המפשייר
ב-1 ביולי 1774 התכנס לראשונה הקונגרס הפרובינציאלי באקסטר, וקבע כי אין להשתמש באף חותם "מלכותי".
בעת הכנת חוקת המדינה, הקונגרס תכנן את חותם המדינה שכלל דג ניצב, שמשני צדדיו אגודה של חמישה חצים ועץ אורן, ומסביב הכתובת "מושבת ניו המפשייר" והמוטו- VIS UNITA FORTUNA (מאוחדים וחזקים יותר).
המוטו מעולם לא הפך רשמי, אולם היה בשימוש עד שנת 1784. אין אף מסמך רשמי המתאר את הסמל, אולם נעשה בו שימוש במסמך מה-1 בספטמבר 1775. השימוש האחרון הידוע בסמל זה נעשה בעת חתימה על חוק של האספה הכללית של המדינה ב-5 ביולי 1775.
חותם מדינת ניו המפשייר
חותם המדינה נקבע רשמית בחוק מה-12 בספטמבר 1776, יומיים אחרי ההחלטה להפוך לאחת ממדינות ארצות הברית. חותם זה מבוסס על סמל המדינה (ראו לעיל) ומציג דג המסמל את ענף הדייג ועץ המסמל את יערות המדינה, שני הענפים עליהם מתבססת כלכלת המדינה. החצים מסמלים את חוזקה של המדינה ואת האחדות של חמשת מחוזותיה.
חותם מדינה זה, אף ששונה, עדיין מודפס במסמכים משפטיים של המדינה וכן בעותקי חוקתה.
תיקון החותם
כאשר חוקת המדינה הנוכחית נכנסה לתוקף בשנת 1784, החליט בית המחוקקים של המדינה לשנות את החותם, ולתאר בחותם ספינה שמאחוריה שמש זורחת על מנת לסמל את ענף בניית האוניות שהפך הענף העיקרי בכלכלת המדינה. החוק קבע כי לפני האונייה יוצבו מאפיינים שונים של בניית האוניות.
ועדה שמונתה על ידי מושל המדינה ג'ון ג. וינאנט בשנת 1931 המליצה לנסח מחדש את תיאור הסמל.
חוק הסמל המדינתי של 1931
החוק משנת 1931 קבע כי בסמל המדינה תופיע אוניית ארצות הברית ריילי שנבנתה בנמל פורטסמות' בשנת 1776 והייתה אחת משלוש עשרה הספינות שהוזמנו על ידי הקונגרס הקונטיננטלי עבור צי ארצות הברית.
סביב החותם מופיעה הכתובת: SEAL • OF • THE • STATE • OF • NEW HAMPSHIRE, - "חותם מדינת ניו המפשייר" המחליפה את הכתובת הלטינית: Sigillum Republica Neo Hantoniensis.. החוק קובע כי אין לצייר אובייקטים בקדמת התמונה.
משפט ראווה
משפט ראווה הוא כינוי שלילי להליך משפטי ציבורי, שבו פסק הדין הוחלט למעשה טרם המשפט. מטרת המשפט, אם כן, אינה לדון באשמת הנאשם, אלא לפרסם בציבור את אופן הענישה והנימוקים לה, כאזהרה. לפיכך במשפטים אלו ניתן להרשיע אדם חף מפשע מבלי לתת לו משפט הוגן. משפטי ראווה הם אמצעי לרדיפת מתנגדי משטר או אנשים אחרים שהמשטר חפץ לפגוע בהם. מטרת גזר הדין היא בראש ובראשונה להתנקם או להעניש את הנאשמים על הפשעים המיוחסים להם, ולא לשקמם.
גלגל אופניים
"גלגל אופניים" (1913/1916) הוא פסל מאת האמן הצרפתי מרסל דושאן. הוא נחשב כפסל הרדי מייד הראשון.
בשנת 1916 יצר דושאן מחדש את "גלגל אופניים" בדירתו בניו יורק, לאחר שהאובייקט המקורי נעלם. היצירה נעשתה ביחד עם קבוצה של פסלי רדי מייד נוספים שנעשו בין השנים 1916–1917. בשנת 1964 יצר דושאן מהדורה של רפליקות מעבודה זו.
עותקים של היצירה נמצאים באוסף מוזיאון פילדלפיה לאמנות, במוזיאון ישראל בירושלים, במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ובמוזיאונים נוספים. האמן הישראלי אריה ארוך יצר לעצמו העתק של העבודה אותו הציב בדירתו שבירושלים.
השומרונים בהלכה
בהלכה נקבע לשומרונים, המכונים בספרות חז"ל בשם כותים, מעמד מיוחד, שכן לפי המקרא וספרות חז"ל הם צאצאי עם שהתגייר אך לא זנח את דתו האלילית, ולאחר דורות הורחק מהיהדות.
השומרונים במקרא
בספר מלכים מתוארת הגליית תושבי ממלכת ישראל משומרון, והושבת אוכלוסיות מעמים אחרים במקומם.
בספר עזרא מתוארת התקלות של שבי ציון בפחוות יהודה עם שכניה, תושבי פחוות שומרון, "עבר הנהר" ו"כעת".
השומרונים בספרות חז"ל
מדרש תנחומא לפרשת וישב מתאר את האירועים כך:
על פי חז"ל, בימי עזרא ונחמיה באו השומרונים להילחם עם ישראל ורצו להרוג את נחמיה. כתוצאה נעצרה הקמת בית המקדש. זרובבל ועזרא גזרו עליהם חרם חמור:
כמו כן על פי חז"ל ניסו השומרונים לשבש את קביעת ראש החודש על ידי הסנהדרין על ידי הדלקת משואות ביום הלא נכון.
בהמשך השנים, השומרונים מוזכרים כשומרי חלק מהמצוות. והיו מצוות "שהחזיקו בהם יותר מישראל"
חרם על הכותים על ידי עזרא הסופר וזרובבל
בפרקי דרבי אליעזר - "חורב" פרק לח מובא על חרם שקיבצו את כל עם ישראל בתוך בית המקדש עם שלוש מאות כהנים, ושלוש מאות שופרות, ושלוש מאות ספרי תורה ונידו את הכותים בשם המפורש:
דעת המפרשים
רש"י כתב שהשומרונים לא התכוונו לקבל אמונה ומצוות כיהודים, אלא קיבלו תורה ומצוות לפי הדרכת כהן לעבודה זרה, יהודי מגולת אשור שהוא עצמו עובד עבודה זרה. מכאן שכאשר הם התגיירו הם קבלו את היהדות בדעה שהוא בשיתוף עם עבודה זרה ואין זו קבלת מצוות גמורה. אשר לאמור בתוספות ש"כותים גרי אמת הם" - מסתבר כי הם הוצרכו לעבור פעם נוספת גיור מחודש עם קבלת מצוות בלב שלם, ורק מכח הגיור הנוסף הם מוגדרים גרי אמת.
הסיבה שאין השומרונים נחשבים כגרים לדעת התוספות במסכת יבמות: '''משום שלא נתגיירו לגמרי. ומי שסבר כי היו "גרי אמת" נאמר: "התגיירו תחילה ואחר כך הרשיעו.
הרמב"ם הזכיר את הכותים במספר מקומות. בפירוש המשניות למסכת ברכות, הוא אומר: "בתחילה האמינו שהם מדקדקים במצוות אחדות יותר מישראל. עד שחקרו חכמים אחריהם ומצאום מקדשים את הר גריזים. וכחקרו על סיבת הדבר, מצאו להם דמות יונה, ואז הורידום במעלת גויים גמורים לכל דבריהם. וכל מה שתמצא מהמשנה מענייני הכותים שמראה שהם מעולים מהגויים וגרועים מישראל כגון אמרם מזמנים עם הכותי וכותי המברך וזולתם, כל זה קודם שבדקו אחריהם. אבל משבדקו אחריהם ומצאו כמו שאמרנו, הרי הם גרועים מן הגויים מאוד.
כלומר, מהרמב"ם משתמע שלא התגיירו מחדש אלא שבהדרגה ובמשך הזמן למדו את התורה, וגם אז לא קיימו הכל כי נשתבשו פירושיהם בה.
פירושים מהעת החדשה
הרב אברהם יצחק הכהן קוק כתב שייתכן שהכותים אמרו בפירוש בשעת קבלת הגירות שהם משתפים שם ה' עם אלוהיהם ועל כן אינם גרי אמת והוצרכו לגיור נוסף.
הרב הראשי לישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כתב כי ביחיד אין אומרים הוכיח סופו את תחילתו, כי שמא בתחילה כוונתו הייתה לשם שמים ואחר כך חזר בו. אבל, כשאומה שלמה באה להתגייר, והתברר אחר כך שכולה עובדת עבודה זרה, אין זה מקרה אלא בוודאי הכל תוכנן מלכתחילה. ויש לפנינו אומדנא דמוכח שכולם מלכתחילה לא התכוונו לשם שמים.
חרדים לסביבה
עמותת חרדים לסביבה היא ארגון סביבתי שהוקם על ידי יהודה גנוט, מנהיג קהילתי במודיעין עילית ובוגר ישיבת ישיבת אור ישראל וישיבת חברון. הארגון מנוהל בידי ועד מנהל שנבחר באספה כללית ומורכב מאישי ציבור חרדים: רבנים, עורכי דין ונציגי שכונות נשים וגברים. הארגון החל את פעילותו במסגרת קהילתית בשנת 1999 והפך לעמותה הפועלת במסגרת המגזר החרדי כולו בשנת 2005, והיה לארגון ראשון מסוגו במגזר החרדי.
הארגון פועל לקידום איכות הסביבה על ידי הפעלת תוכניות חינוכיות לבני נוער, מתן ייעוץ לפתרון כולל של בעיות סביבה וכן קידום מדיניות של פיתוח מקיים וחלוקה שווה של נטל סביבתי.
הארגון חבר בחיים וסביבה ונציגה מטעמו משמשת כחבר מ"מ ובעלת זכויות מלאות בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בירושלים.
פעילות
בין הפעילויות שהוביל הארגון היה כנס בשנת 2006 בשיתוף ארגונים וחברות במשק בו השתתפו חברי כנסת, ראשי ערים חרדיות ונציגי ציבור מכל הארץ.
בשנת 2007 הוביל הארגון את הכנס בירושלים בשיתוף משרד התשתיות ובו הוצגו לראשונה מוסדות חרדיים שהחלו בפעילות למען הסביבה. במסגרת הכנס הציגו בתי הספר תערוכה של התלמידים בנושאים סביבתיים.
בנוסף, מתקיים שיתוף פעולה הדוק בין "חרדים לסביבה" וארגוני הסביבה האחרים כמו "אדם טבע ודין" וכן עם הקליניקות לצדק סביבתי באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב המסייעות לארגון בקידום מאבקים סביבתיים ובכלל זה פניות לפי חוק חופש המידע, יוזמות של הצעות לתיקוני חקיקה בכנסת ואף פעילות משפטית בעת הצורך.
בשנת 2008 החל הארגון בפעילות בקמפוס החרדי של הקריה האקדמית אונו והוביל להקמת "קליניקה ירוקה" בקמפוס. כמו כן לקראת הבחירות המוניציפליות ובסיוע ארגון "חיים וסביבה" שילב את נבחרי הציבור החרדי בקמפיין שכונה "ירוק עכשיו".
רוח הרפאים מהביצה
המטוס
המטוס, שמספרו 41–2446, נמסר לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בדצמבר 1941. בפברואר 1942 יצא המטוס מהוואי והגיע דרך פיג'י לבסיס אוויר בקווינסלנד שבאוסטרליה. טייסיו היו סרן פרדריק איטון (Frederick C. Eaton, 1917-1994) וסרן הנרי הרלו (Henry Maynard Harlow, 1916-1976).
המשימה
ב-23 בפברואר 1942 יצא המטוס ביחד עם חמישה מפציצים נוספים לגיחת ההפצצה האמריקאית הראשונה של הבסיס היפני ברבאול שבמזרח פפואה גינאה החדשה. לפי התכנית היה על המטוסים לנחות לאחר ההתקפה בשדה תעופה שליד פורט מורסבי כדי לתדלק ולהמשיך משם בחזרה לבסיסם באוסטרליה.
חמישה מפציצים בלבד הגיעו ליעדם ברבאול. מעל המטרה ספג המטוס נזק קרבי ממטוסי קרב יפנים. בדרכו חזרה לבסיסו אזל בו הדלק שדלף מחורים שניבעו במכליו. טייסיו ערכו נחיתת גחון במה שנראה להם כשדה פתוח. למעשה הייתה זו ביצת אגאיאמבו (Agaiambo) בצפון-מזרח פפואה גינאה החדשה.
המטוס נחת מבלי שגופו נשבר. תשעת אנשי צוות המטוס שרדו את הנחיתה. הם יצאו מהמקום במסע רגלי מפרך. נדרשו להם שלושה ימים וארבעה לילות על מנת לעבור שמונה קילומטר בביצה ולהגיע לשטח יבש. הם הסתייעו בכפריים ובפקיד אוסטרלי שנשלח לחפשם. הם הגיעו לחוף הים והמשיכו לפורט מורסבי, אליה הגיעו דרך הים 36 ימים לאחר הנחיתה בביצה. הם חזרו לאוסטרליה והמשיכו בשירות קרבי.
חילוץ המטוס
בשנת 1965 נערך ביקור בשרידי המטוס לראשונה מאז שנחת וננטש בביצה. בשנת 1972 התגלה המטוס מחדש על ידי חיילים אוסטרלים שהתאמנו באזורו ונמצא במצב טוב יחסית, עם נזק ללהבי המדחפים וחלונות הפרספקס שלו בלבד. כל המיכשור, המקלעים והתחמושת שלו נמצאו במקומם. אז זכה לכינוי "רוח הרפאים מהביצה". במהלך השנים הגיעו מבקרים מספר פעמים אל המטוס במסוקים ונטלו עמם פריטים מציודו. פורסמו אודותיו ידיעות בעיתונים ואף במגזין נשיונל ג'יאוגרפיק. הרעיון לחלצו ולהציג אותו לראווה במוזיאון הועלה מספר פעמים.
בשנת 2006 חולץ המטוס מהביצה במבצע שמומן על ידי תרומות פרטיות. המטוס פורק למספר חלקים שהוטסו מהביצה באמצעות מסוק, הועמסו על דוברה והובאו לנמל לאה. שלטונות פפואה גינאה החדשה קבעו כי הוא חולץ מהביצה ללא רשות. כעבור ארבע שנים, ב-2010, הושג הסכם שבמסגרתו התירו השלטונות את הוצאת המטוס מפפואה גינאה החדשה כנגד תמורה כספית.
המטוס הובא בדרך הים דרך ניו זילנד לארצות הברית והוצג במוזיאון תעופה בעיר צ'ינו שבקליפורניה. בשנת 2013 נמסר המטוס למוזיאון התעופה של האוקיינוס השקט בפרל הארבור. הוא מוצג שם ועובר תהליכי שימור.
לותאר פון ארנו דה לה פרייר
לותאר פון ארנו דה לה פרייר (בגרמנית: Lothar von Arnauld de la Perière; 18 במרץ 1886 – 24 בפברואר 1941) היה קצין צי גרמני. במלחמת העולם הראשונה פיקד על צוללת של הצי הקיסרי הגרמני; הוא היה ועודנו מפקד הצוללת המצליח ביותר בהיסטוריה הימית, ולזכותו נרשמו הטבעת 194 אוניות בתפוסה כוללת של 453,716 טון (GRT). את רוב ניצחונותיו השיג בזירת הים התיכון, בעיקר בעזרת תותח הצוללת, ופחות באמצעות טורפדו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה המשיך פון ארנו דה לה פרייר את שירותו בצי הגרמני, שהפך כעת לרייכסמרינה. הוא פרש מן הצי ב-1932, ועבר למלא תפקידים שונים בצי הטורקי. עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון נקרא הצי הגרמני קריגסמרינה ואליו נקרא שוב פון ארנו דה לה פרייר לשירות פעיל, בדרגת תת אדמירל. הוא נהרג בתאונת מטוס ליד פריז ב-1941.
רקע וילדות
אויגן פון ארנו דה לה פרייר נישא פעמיים והביא לעולם עשרה ילדים. אשתו הראשונה ילדה ארבעה ילדים; אשתו השנייה, אולגה ספאלדינג, ילדה ב-28 באפריל 1856 את אויגן אמיל אלכסנדר ולנטין פון ארנו דה לה פרייר, הראשון מבין שישה שילדה. אויגן אמיל אלכסנדר ולנטין נישא לברתה מילר. לותאר היה בנם השני, מתוך ארבעת ילדיהם. אחיו הגדול נפטר בגיל חצי שנה; אחיו הצעיר ממנו, פרידריך היה גנרללויטננט בלופטוואפה. הוא חי עד 1969. האח הצעיר ביותר, הלמוט, הגיע לדרגת קולונל. הוא נהרג במלחמת העולם הראשונה בקרב ליד העיירה וירטון, בבלגיה.
אביו של לותאר היה שופט בפרוסיה. כבן לפקיד בשירות המדינה, היה לותאר זכאי להתחנך כצוער. הוא החל שירותו בצי הקיסרי הגרמני ב-1903. וב-1906 סיים את לימודיו באקדמיית הצי כקצין טורפדו. הוא שירת כלויטננט צור זה (Leutnant zur See, מקביל לסגן משנה) על אונית המערכה קורפרסט פרידריך וילהלם. במהלך שירותו על האונייה זכה לעיטור הראשון שלו, עיטור מסדר הכתר (Kronenorden) מדרגה רביעית. העיטור ניתן לו על שסיכן את חייו בהצלת מלח שנפל לים.
לאחר תקופה בתפקיד מטה השתתף פון ארנו ב-1908 בתרגילים של שתי אוניות המערכה שלזיין ושלזויג-הולשטיין. תפקידו הבא היה קצין במשחתת V155. ב-1909 עלה לדרגת Oberleutnant Zur See (סגן) וקיבל את הפיקוד על המשחתת V160, שעסקה בהגנה על הדיג בים הצפוני. בחורף 1910–1911 היה פון ארנו בתפקיד מטה בחוף, בבסיס וילהלמסהאפן, ובאביב 1911 מונה לתפקיד קצין טורפדו על הסיירת הקלה אמדן, במזרח הרחוק. פון ארנו שירת בתפקיד זה שנתיים, וכאשר שב לגרמניה התמנה לקצין על אוניית המערכה שרנהורסט. תפקידו הבא היה במחלקת הפיקוח של הצי, שם היה כפוף למפקד הצי הקיסרי הגרמני, אדמירל הוגו פון פוהל.
מלחמת העולם הראשונה
כאשר החלה מלחמת העולם הראשונה היה פון ארנו בתפקיד מטה. הוא שאף להגיע לתפקיד קרבי, ולשם כך ניסה תחילה להתקבל ליחידות החדשות שהוקמו ושעסקו בהטסת ספינות אוויר. בקשה זו נדחתה, אך בקשה נוספת שהגיש להעברה לתפקיד בצוללות נתקבלה. לאחר תקופה של לימודים והסמכה, וכן העלאה לדרגת קפיטן לויטננט (Kapitänleutnant, סרן), מונה פון ארנו כמפקד הצוללת U-35.
U-139
פון ארנו שב לגרמניה, שם קיבל את הפיקוד על הצוללת U-139. צוללת זו הייתה מיועדת למבצעים בטווח רחוק בהרבה מזה של U-35; יעדה של U-139 היה תקיפת ואוניות סוחר לאורך חופי ארצות הברית, שהצטרפה למלחמה לצד מדינות ההסכמה באפריל 1917.
בצוללת זו ביצע פון ארנו פטרול אחד: ב-1 באוקטובר 1918, בדרכה ליעדה, תקפה U-139 שיירה כ-280 ק"מ מצפון-צפון מזרח לכף פיניסטר, בצפון מערב ספרד. U-139 הצליחה להטביע שלוש אוניות סוחר ולפגוע ברביעית, אך ספינות הליווי הגיבו בהפצצה מסיבית של פצצות עומק, ו-U-139 נאלצה לחמוק בצלילה ממושכת. הצוללת ספגה מספר פגיעות, שכללו את יציאת הפריסקופ מכלל שימוש, ולאור נזקים אלה היה ברור שלא ניתן יהיה להגיע ליעד המתוכנן. למרות זאת החליט פון ארנו להמשיך לכיוון האיים האזוריים, שם הטביעה הצוללת אונייה נוספת.
ב-20 באוקטובר 1918 הודיעה גרמניה על סיום מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת שניהלה, כחלק מהניסיון להגיע לשביתת נשק. כל הצוללות הגרמניות נצטוו לשוב לבסיסן. U-139 הגיעה חזרה לקיל, בגרמניה, ב-14 בנובמבר. בכך הסתיימה הקריירה של פון ארנו כמפקד צוללת. הצוללות בפיקודו הטביעו 193 אוניות סוחר בתפוסה ברוטו של 453,368 טון, שתי ספינות מלחמה בהדחק כולל של 2,500 טון, ופגע בשמונה אוניות נוספות. אף מפקד צוללת אחר, בשתי מלחמות העולם ומכל צי, לא הטביע יותר אוניות ממנו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה
גרמניה הייתה שרויה בתוהו ובוהו לאחר המלחמה, כאשר תנועות השמאל התנגשו עם גופי הימין. פון ארנו הצטרף למילציות הפרייקור והיה מפקד בטליון (גדוד) בבריגדה (חטיבה) הימית - יחידה שהייתה מורכבת רובה ככולה מיוצאי הצי הקיסרי הגרמני. הגדוד אף נקרא על שמו, שטורמבטליון ארנו דה פרייר. הגדוד השתתף בפעילות במזרח גרמניה כנגד פולין, והיה בברלין ב-1920 במהלך הפוטש של קאפ, ניסיון ההפיכה של הימין שנכשל בעקבות שביתה כללית של הפועלים בגרמניה. לאחר כישלון הפוטש פוזרו הפרייקור, ופון ארנו הצטרף כקצין לרייכסמרינה, הצי הגרמני במתכונתו המקוצצת אחרי מלחמת העולם.
הוא קיבל את הפיקוד על השייטת ה-11 בים הבלטי. ב-1 באפריל 1922 הועלה לדרגת קורבטן קפיטן (Korvettenkapitän, רב-סרן) ומונה כסגן מפקד המחוז הצבאי השני. במהלך תפקד זה נישא פון ארנו למרתה קאוב.
בתחילת 1925 הוחזר פון ארנו לתפקיד ימי. הוא שימש כקצין ניווט על אוניות המערכה הנובר ואלזס. בספטמבר 1928 מונה כמפקד אוניית האימונים אמדן והועלה לדרגת פרגטנקפיטן (Fregattenkapitän, סגן-אלוף). במהלך תפקיד זה יצא למשט סביב העולם שנמשך כשנה. לאחר שיט אימונים באוקיינוס האטלנטי עבר פון ארנו לתפקיד מטה, והועלה לדרגת קפיטן צור זה (Kapitän zur See, אלוף-משנה).
ב-30 בספטמבר 1931, בגיל 45, ביקש פון ארנו לפרוש מתפקידו לאחר 28 שנים. הסיבות לבקשתו זו אינן ברורות, וייתכן שהיו קשורות לא רק לגילו אלא למתחים בתוך מטה הרייכסמרינה. לאחר פרישתו הציע פון ארנו את שירותיו לצי הטורקי, וב-1932 מונה כמרצה באקדמיה הימית של טורקיה. הוא עסק בעיקר בתחום מומחיותו, לוחמת צוללות, וסייע בבניית כוח הצוללות של הצי הטורקי.
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוחזר פון ארנו לצי הגרמני, הקריגסמרינה, בדרגת ויצה אדמירל (תת אדמירל, אלוף). הוא מונה כמפקד האזור הימי שלחופי דנציג והמסדרון היבשתי מגרמניה אליה. במאי 1940 מונה לפקד על האזור הימי שלחופי בלגיה והולנד. ב-4 בדצמבר 1940 הורחב תחום פיקודו לכל החוף הצרפתי. באמצע פברואר 1941 התבקש פון ארנו לקבל את הפיקוד על זירת הים התיכון. ואולם, בדרכו לקבל על עצמו פיקוד זה נהרג פון ארנו בתאונת מטוס ב-24 בפברואר 1941, ליד פאריס.
יואב שורק
יואב שורק (שלזינגר) (נולד ב-ט' באדר א' תש"ל/ 15 בפברואר 1970) הוא הוגה, פובליציסט ועורך כתב העת "השילוח", דוקטור להיסטוריה.
קורות חיים
נולד ברחובות. למד בישיבות מרכז הרב, בית אל ובית אורות. במהלך לימודיו יזם וערך ביטאון של תלמידי ישיבות גבוהות וישיבות הסדר, בשם "אור חוזר". במהלך לימודיו בבית אורות הוציא לאור את "פרקים לתשעה באב", שלוקטו מתוך כתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, ואת "חיים הם למוצאיהם", על לימוד התורה בבית המדרש של חז"ל ועל אופייה החי של התורה שבעל פה.
שורק הוא בוגר האוניברסיטה הפתוחה במדעי הרוח ובעל תואר שלישי בהיסטוריה יהודית. עבודת הדוקטורט שלו נעשתה במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בנושא "הרב משה שמואל גלזנר: המורד מבפנים באורתודוקסיה ההונגרית", והושלמה בשלהי 2020.
תחילת דרכו כעיתונאי ועורך
כשלמד בישיבת בית אל התמנה לחבר מערכת נקודה, שם פרסם שורת מאמרים סביב הצורך בהתחדשות דתית וכן מדור קבוע על עולם הישיבות והיצירה התורנית החדשה ('חצר בית המדרש'). כאברך ותיק יחסית, בשנת תשנ"ו, התבקש לעזוב את ישיבת בית אל, בשל מורת הרוח של ראשי הישיבה מדעותיו. זאת, בעקבות פרסום הקונטרס "חַזְרוּ וְיִסְדוּם" שקרא תיגר על החינוך הישיבתי.
במשך שנה היה עמית מחקר במרכז שלם בירושלים. אחר כך עבד שלוש שנים כמתכנת בחברת מטריקס, כשבמהלך תקופה זו ייסד וערך בהתנדבות כתב עת קצר ימים בשם "ארץ ישראל", שעסק באיכות הסביבה מזווית יהודית. לאחר מכן היה שותף לצוות המייסד של ערוץ התכלת.
בעיתון מקור ראשון, סגולה, השילוח ועוד
עם רכישת העיתון מקור ראשון על ידי שלמה בן צבי, נעשה שורק שותף לפיתוח הקונספט החדש של העיתון. כחלק מקונספט זה פותח מוסף שבת, המשלב תוכני הגות, ספרות ומאמרים תורניים, ושורק נעשה עורכו, משנת הקמתו של המוסף (2004) ועד לראשית 2012, עת הוחלף על ידי סגנו עד אז, אלחנן ניר. בשנת הלימודים התשע"ג היה עמית בתוכנית של הקרן תקווה. שורק ערך שניים מספריו של הרב פרופ' דניאל שפרבר – "דרכה של הלכה" ו"נתיבות פסיקה".
בשנת 2010 החליט שורק להוריד את הכיפה והגדיר את עצמו כחילוני מאמין ושומר מצוות. דעותיו הפוליטיות מזוהות עם הימין הפוליטי והכלכלי. במהלך כהונתו השנייה של ח"כ בני אלון כשר התיירות שימש שורק כעוזרו והשתתף בניסוח היוזמה הישראלית (המתווה האזורי לשלום).
באפריל 2010 החל לצאת לאור המגזין "סגולה" שאותו ערך עד הגיליון החמישי. בשנת 2016 מונה להקים ולערוך כתב עת חדש בשם "השילוח" היוצא לאור על ידי קרן תקווה, והוא משמש עד היום כעורך הראשי של כתב העת.
במרץ 2015 יצא לאור ספרו הראשון "הברית הישראלית" ובו סיכום תאולוגי של תפיסתו כפי שפרסם במאמרים לאורך השנים.
הצבת חזון ישראלי-יהודי חדש
בספרו "הברית הישראלית" ובמספר רב של מאמרים שפרסם, קורא שורק להורדת "הייעוד האוניברסלי" של עם ישראל מחזון דתי אוטופי אל קרקע המציאות וחתירה למימושו בכלים פרגמטיים. לשם כך קורא שורק להכיר באופן מלא בשתי המהפכות הגדולות שחווה עם ישראל – העידן המודרני ("המהווה קו פרשת מים כמו זו של חורבן בית המקדש... סופו של עידן יהודי אחד, המפנה מקום לצמיחת צורה חדשה של יהדות") והציונות ("המהפכה המצליחה היחידה של המאה העשרים... שהתיכה מחדש עם לארצו ובנתה טיפוס חדש של יהודי") – הכרה שתיתן מקום לעולם שאינו העולם האידיאלי של "אחרית הימים", אלא עולמנו-אנו, השואף לאידיאל מתוך המציאות הקיימת.
ביקורת העולם הדתי
במאמריו מנתח שורק בביקורתיות הן את עולם ההלכה היהודי הנוכחי והן את החברה הציונית-דתית לגווניה. לדבריו, עולם ההלכה הנוכחי מבוסס כמעט במלואו על מציאות גלותית, תוך התאמות "טכניות" לעולם המודרני. כך למשל, ההלכה בנויה למציאות של קהילות מפוזרות, אך לא למצב של חיים יהודיים עצמאיים. כמו כן, בניגוד מוחלט לעיקרון של התאמת ההלכה למציאות שנהג בכל הדורות, חל מצב של קיפאון הלכתי בהכרת השינויים התודעתיים המפליגים במציאות הנוכחית – דבר הגורם לאדם הדתי לחוות חיים של סתירה פנימית.
לדעת שורק הציונות הדתית נכשלה בבניית החוליה החדשה של הקיום היהודי, מכיוון שבפועל אורחות חייה הדתיים מבוססים על אותם מקורות "גלותיים" עליהם מבוסס העולם החרדי ("משנה ברורה" כדוגמה). האנרגיה המהפכנית, והמסקנות הנגזרות מתחיית האומה – הועברו כולם למפעל ההתנחלות, כשבשאר התחומים אומצו העמדות השמרניות ביותר. לדבריו, במקום לייצר תורה של עם, היא הסתפקה ביצירת תורה של מגזר, והעדיפה להסתגר בקהילותיה-שלה, במקום להשפיע באמת בעולם המעשה ה"חילוני" (קרי, זה הרואה בחול ערך כשלעצמו). ההשפעה היחידה שמנסה הציונות-הדתית להוביל היא הפיכת ה"חילוניים" לציונים-דתיים, כלומר – הכנסתם לסקטור סוציולוגי שאין להם כל רצון להיות חברים בו.
הצגת אלטרנטיבות מעשיות
שורק מציע יצירה מחודשת של ההלכה, מתוך נאמנות לכל רבדיה ההיסטוריים, אך תחת הנחות יסוד חדשות – הלכה המכירה בכך שהאדם עובד ורואה ערך בעבודתו, לנשים יש מעמד חברתי שווה לגברים, מטרת האדם אינה בהכרח "איסוף מצוות", ומעל לכל – הלכה הרואה בעם ישראל חברה לאומית, הבאה לממש ייעודים היסטוריים והנתונה בדיאלוג עם תרבויות אחרות. יישומים מעשיים של שינויים אלו יהיו שוויון מוחלט לנשים בעולם ההלכה (תפקידי דיינות ורבנות, עדות וכו'), שינוי משמעותי במנגנון הגיור (גיור לאומי ולא דתי), שינוי הפרמטרים בעולם הכשרות (מתן משקל לבעיות מוסריות של צער בעלי חיים וכו'), שינוי נוסח התפילות והתאמתו לימינו, הענקת משמעות לשנת השמיטה (עצירת מרוץ הרווחיות של החברות הכלכליות) ועוד. לפי שורק, אין המדובר ב"רפורמיות" (שהוא מתנגד לה), אלא בחידוש השיח ההלכתי שהיה קיים בעבר ואיפשר שינויים כאלו.
ביקורת
קריאותיו אלו הניבו גל של ביקורת-נגד מצד רבים בציבור הדתי-לאומי – מהם שטענו כנגד הנחות היסוד, השגויות לדעתם, של שורק בנושאי מהות ההלכה והצורך בשינויה, מהם שטענו כי הוא הולך בדרכם של אלו שסטו מהיהדות לאורך כל הדורות, ומהם שטענו כי רעיונותיו אוטופיים ואינם ניתנים למימוש במצב החברה הישראלית כיום. שורק תואר על ידי הרב ישראל רוזן כ"קונסרבטיבי".
חיים אישיים
שורק מתגורר בעפרה, נשוי לרחל, בתו של הרב בנימין הרלינג, שנרצח בהר עיבל בסוכות תשס"א, ושורק ערך עליו ספר זיכרון הנקרא "איש ימינך", ואב לשבעה. באוגוסט 2019 נרצח בנו בפיגוע טרור סמוך לישיבת מחנים שבה למד.
ביתו נועה נשואה לנדב הלפרין.
הרב מנחם בורשטין הוא גיסו (נשוי לאחות של אשתו).
M34
M34 (מ-Messier 34, או NGC 1039) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים פרסאוס הנמצא במרחק של כ-1,400 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-100 כוכבים.
היסטוריה
הצביר מופיע ברשימותיו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה משנת 1654, אך לא מצוין שם מתי נצפה לראשונה. ב-25 באוגוסט 1764 הוא נצפה על ידי האסטרונום הצרפתי שארל מסיה, שלא ידע על גילויו המוקדם יותר ותיאר אותו בקטלוג מסיה כ"צביר של כוכבים קטנים בין הראש של מדוזה (אלגול) והרגל השמאלית של אנדרומדה".
לצביר דרגת בהירות 5.5 וקל לאתרו באמצעות משקפת, או אפילו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים. בעוד שבעין הוא נראה ככתם מעורפל וחלש, במשקפת איכותית ניתן להבחין בכוכבים החברים בו, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות נראית 7.9. באמצעות טלסקופ חובבים ניתן להבחין בכ-80 מכוכבי הצביר, כאשר נראה שחלק מהם מסודרים בזוגות. הצביר נמצא כ-5 מעלות ממערב לאלגול וכ-7 מעלות ממזרח לכוכב γ באנדרומדה, מעט צפונית לקו המחבר ביניהם.
מאפייני הצביר
קוטרו של M34 הוא כ-14 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-1,400 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-35 דקות קשת, בערך כגודלו של הירח המלא. הצביר מכיל כ-100 כוכבים בצפיפות ממוצעת ולפי גיל כוכביו גילו מוערך בכ-180 מיליוני שנים. כיוון התנועה של הצביר בחלל ומהירותו דומים לשל צבירים נוספים, ביניהם הפליאדות והצביר המקיף את α בפרסאוס והכולל אותו, כך שייתכן שכל הצבירים האלו נוצרו מאותו ענן של גז ואבק בין-כוכבי.
יוסף אור
יוסף אוּר (יֶזֶ'רסקי) (15 באפריל 1904 – 4 באפריל 1984, ב' בניסן תשמ"ד) היה מתרגם ישראלי, מהבולטים בתרגום ספרות המופת הפילוסופית האירופית לעברית.
קורות חיים
יוסף בן זאב יז'רסקי (Jezierski) נולד בעיר לודז' שבפולין. בוגר הגימנסיה העברית בלודז'. בשנת 1925, כשהיה בן 21, עלה לארץ ישראל. למד באוניברסיטה העברית לתואר מוסמך במדעי הרוח (1933) ובהמשך השתלם באוניברסיטת פריז.
בעת לימודיו באוניברסיטה העברית החל לתרגם ספרי מופת פילוסופיים עבור הסדרה שייסד מורו, ח"י רות, ועד מהרה היה למתרגם הראשי של הסדרה. הספרים הודפסו תחילה בסטנסיל לשימושם של תלמידי החוג לפילוסופיה באוניברסיטה, ולבסוף יצאו לאור בהוצאת האוניברסיטה (מאוחר יותר הוצאת מאגנס). נוסף על כתבים פילוסופיים, אור תרגם שירה צרפתית ורוסית ופרקים מכתבי זאב ז'בוטינסקי. בקיץ 1950 החל לעבוד במערכת "דברי הכנסת". בקיץ 1965 החל לשמש כעורך-משנה במערכת, עד פרישתו לגמלאות ב-1970. אור היה רוויזיוניסט והיה חבר מערכת כתב העת "הירדן". התגורר כל ימיו בירושלים. בשנת 1958 נישא לחנה אור-לויתן.
בשנת 1951 זכה אור בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של עדה צמח, אהרן אמיר, יצחק זילברשלג, ומנשה לוין). גם ב-1943 ציינה ועדת הפרס את תרגומיו המעולים.
חוקר הפילוסופיה גרשון ויילר כתב על אור כי הוא "תרם יותר מכל אדם אחר לתרגומה של הספרות הפילוסופית הקלאסית לעברית... מה גדול החוב שחייב לו קהל קוראי הפילוסופיה בעברית, ומה חבל שלא הקדיש אור את כל מאמציו בכל שנותיו לעיסוק זה בלבד". לדבריו, מורו ח"י רות אמר על אור כי הוא מתרגם שאינו זקוק לעורך. עוד נכתב עליו בעיתון "דבר" כי "יוסף אור יוסיף לנו דעת מימים ימימה. הוא מבני-האור. הוא נושא לפיד, לפיד-החכמה בישראל, ממרחיבי הגבולות, גבולות-הדעת. הוא הרחיב את דעתנו".
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול (ברוסית: Центральный военно-морской музей имени императора Петра Великого) הוא אחד המוזיאונים הוותיקים ביותר ברוסיה ואחד המוזיאונים הימיים הגדולים בעולם, הממוקם בסנט פטרסבורג ומהווה אתר מורשת היסטורית ותרבותית ימי. מקורו של המוזיאון מחדר הדגמים הפטרבורגי שהיה מאגר של מודלים ורישומי בניית ספינות, שהוזכר לראשונה במכתבו של פיוטר הראשון ב-13 בינואר 1709.
האוסף המודרני של המוזיאון מונה למעלה מ-700,000 פריטים, כולל יותר מ-2,000 דגמי ספינות. למוזיאון שישה סניפים: אברורה, צוללת D-2 נארודובולץ, מבצר קרונשטאדט בסנקט פטרבורג; "דרך החיים" (באגם לדוגה, שבמחוז לנינגרד), מוזיאון הצי הבלטי (בעיר בלטייסק בקלינינגרד), ספינת הטילים "מיכאיל קוטוזוב " (בעיר נובורוסייסק), מוזיאון צי הים השחור (בסבסטופול).
היסטוריה
תחילת ההיסטוריה של המוזיאון מתוארכת לשנת 1709, כאשר פיוטר הראשון הזכיר לראשונה את תא המודלים (מהולנדית: Model-kammer - חדר הדגמים), שם הוחזקו רישומי ספינות ודגמים. החדר היה ממוקם בבניין האדמירליות הראשי, שם נבנו ספינות הצי הבלטי. בשנת 1722 פורסמה "התקנה לניהול האדמירליות והמספנה" ובה נכתב: "כאשר האונייה מתוכננת להיבנות, יש להורות לאדון שבונה את הספינה להכין חצי מודל על לוח, וזה יחד עם שרטוט הספינה, יש לתת אותו למועצת האדמירליות." ישנם כשמונים דגמים מהמאה ה-18, שנעשו בהתאם ל"תקנות" הללו ונשמרות באוספי המוזיאון.
התפתחות בניית הספינות הובילה לכך שמודלים של בניית ספינות הוחלפו בהדרגה בשרטוטים תאורטיים. האוסף איבד את משמעותו המעשית ובשנת 1805 הפך ל"מוזיאון הימי". המוזיאון נסגר בשנת 1827, הוא נבנה מחדש כמוזיאון ימי בשנת 1867. בסוף המאה ה-19 המוזיאון הימי הפך למרכז תרבותי ומדעי רוסי משמעותי וזכה לתהילה ברחבי העולם.
בשנים 1900–1904, תערוכת המוזיאון נבנתה מחדש והורחבה באופן משמעותי. בשנת 1908, לפני החגיגות לציון 200 שנה למוזיאון, הוא נקרא על שם מייסדו - פיוטר הגדול. לאחר ששינה מספר שמות, בשנת 1924 הפך למוזיאון הצי המרכזי.
באוגוסט 1939, אחד הבניינים היפים בלנינגרד - בניין הבורסה לשעבר - הועבר לאחריות מוזיאון הצי המרכזי. שחזור השטח לתצוגת המוזיאון, אחסון אוספים ופרויקט המוזיאון פותחו על ידי האדריכל מודסט שפילבסקי. בפברואר 1941 נפתחה תערוכה באולמות חדשים, אך כעבור ארבעה חודשים החלה המלחמה הפטריוטית הגדולה. המוצגים היקרים ביותר פונו לאוליאנובסק. ביולי 1946, המוזיאון פתח מחדש את שעריו למבקרים.
לאחר המלחמה החלה הקמת רשת סניפים מודרנית של מוזיאון הצי המרכזי. בשנת 1956 נפתח סניף בסיירת אברורה, מוזיאון האוניות הראשון בברית המועצות. בשנת 1972, בכפר אוסינובץ שעל שפת אגם לדוגה, נפתח סניף "דרך החיים". בשנת 1980 החלה פעילותו של סניף מבצר קרונשטאט לפעול בבניין הקתדרלה הימית בעיר קרונשטאדט. העבודה על יצירת סניף באחת הצוללות הראשונות שנבנו על ידי הסובייטים, ה-D-2 (נארודובולץ), הגיעה לשיאה בפתיחת מתחם הנצחה בשנת 1994, שהפך לצוללת-מוזיאון הראשונה ברוסיה. בשנת 1977 נפתח סניף של המוזיאון בשם "ניצחון צ'סמה שתצוגתו הוקדשה כולה להיסטוריה של קרב צ'סמה ב-24–26 ביוני 1770. לאחר מכן, נבנתה כנסייה, בו שכנה ענף מוזיאון בצי, ובזכות קיומו של האנדרטה האדריכלית, שהייתה בהגנת אונסק"ו, הועבר לידי הכנסייה האורתודוקסית, כאשר תערוכת המוזיאון הועברה לביתן האדמירליות בפארק יקתרינה בצארסקויה סלו (רחוב פארקובאיה 7 בעיר פושקין), וכעבור כמה שנים סניף המוזיאון הזה פורק לחלוטין.
העבודה על קידום ההיסטוריה של הצי זכתה להערכה רבה: בשנת 1975, על פי צו נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, הוענק למוזיאון אות מסדר הכוכב האדום.
בשנת 2012 הסניפים הקיימים של המוזיאון קיבלו מעמד כחטיבות מבניות של המוזיאון. אלה היו בעיקר מוזיאון הצי הבלטי (בעיר בלטייסק) וספינת התהילה הצבאית "מיכאיל קוטוזוב" (בעיר נובורוסייסק).
באפריל 2013 הושלמה העברת אוסף המוזיאונים למתחם המשוחזר של צריף קריוקוב. בקיץ 2013 החל לפעול מתחם תצוגה המורכב משישה אולמות, תערוכה באטריום והשלב הראשון של התערוכה המרכזית, המורכבת משישה אולמות. עד יום הצי הרוסי, ב-27 ביולי 2014, נערכה תערוכה המורכבת מ-19 חדרים שהייתה פתוחה לחלוטין לציבור.
אוסף המוזיאון
באוסף המוזיאון החל מ-1 בינואר 2015 למעלה מ-719,000 פריטי מוזיאון, שאוחסנו בשמונה קרנות והוסבו ל-57 אוספי תערוכה, המגוונים ביותר מבחינת חומר הייצור, הגדלים והמידות. קרן הספינות של המוזיאון מונה למעלה מאלפיים דגמים ייחודיים של ספינות, ואחת מתערוכות המוזיאון היקרות ביותר היא הסירה המפורסמת של פיוטר הגדול, המכונה לעיתים קרובות "סבו של הצי הרוסי". הצוללת של המעצב סטפן קרלוביץ' דז'בצקי משנת 1881, דגמי ספינות בקנה מידה 1:12 ודגמי ספינות ייחודיים של פרויקטים לא ממומשים מהתקופה הסובייטית מעניינים גם הם.
בנוסף לאוסף המדליות והדגלים, מדי המלחים של המאות 18–19, נשמרים כאן גם המדים המודרניים של הצי. מוצג אוסף סמלים צבאיים, נומיסמטיקה, מטבעות ושטרות נדירים.
ברמינגהאם סיטי
מועדון כדורגל ברמינגהאם סיטי (אנגלית: .Birmingham City F.C) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר ברמינגהאם שבאנגליה המשחק בצ'מפיונשיפ.
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול
אוסף המוזיאון
באוסף התיעוד ישנם מסמכים אותנטיים שעליהם חתמו קיסרי רוסיה, כולל פיוטר הראשון, וכן אמנת הצי משנת 1720 ומכתבי הכרת תודה של פיוטר, מסמכים מתקופת המלחמה הפטריוטית הגדולה וחומרים ייחודיים עליהם חתמו מפקדי חיל הים הרוסי. אוסף קרן התצלומים מכיל תצלומים ואלבומי תמונות, גלויות ותשלילים מאמצע המאה ה-19 ועד ימינו. זהו אוסף הצילום הימי הגדול ביותר ברוסיה (כ-280 אלף פריטים).
ברמינגהאם סיטי
מגרשה הביתי של הקבוצה מאז 1906 הוא אצטדיון סנט אנדרוז. אסטון וילה נחשבת ליריבתה הוותיקה ביותר של ברמינגהאם סיטי, עקב היותה יריבתה העירונית. כינויו של המועדון בפי אוהדיו הוא "הכחולים" בשל צבעי תלבושת הקבוצה. אוהדי הקבוצה נקראים "האפים הכחולים".
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1875 בשם סמול הית' אליאנס. השם עבר כמה גלגולים שונים: ב-1888 שונה שם המועדון לסמול הית', ב-1905 למועדון הכדורגל ברמינגהאם, וב-1943 קיבל המועדון את שמו הנוכחי.
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול
אוסף המוזיאון
קרן השרטוט מכילה כ-18,000 רישומים של ספינות וכלי שיט, ספרים על ההיסטוריה של בניית ספינות, מסמכי עיצוב ספינות, רישומים של ספינות עם חתימות של פיוטר הגדול ודמויות בולטות נוספות של המדינה והצי.
ברמינגהאם סיטי
היסטוריה
בעת שנקרא "סמול הית'" היה המועדון בין המועדונים המייסדים של הליגה השנייה באנגליה, ובנוסף היה גם למועדון הראשון שזוכה באליפות הליגה השנייה. התקופה המוצלחת ביותר של הקבוצה הייתה בשנות ה-50 ובתחילה שנות ה-60. בעונת 1955/1956, הקבוצה סיימה במקום הגבוה ביותר בהיסטוריה שלה בליגה הראשונה (6), ובנוסף העפילה לגמר גביע ה-FA ב-1956. ב-1960 וב-1961 העפילה הקבוצה לגמר גביע ערי הירידים, ובשני הגמרים הפסידה בתום המשחקים (אז שוחקו הגמרים בשני משחקים - בית וחוץ) לברצלונה הספרדית (ב-1960) ולרומא האיטלקית (ב-1961). התואר הגדול היחיד של המועדון הוא גביע הליגה ב-1963, לאחר ניצחון 3 - 1 על אסטון וילה בבסיכום שני החלקים של משחק הגמר. במרבית עונותיה שיחקה ברמינגהאם סיטי בליגה האנגלית הבכירה, אף על פי שחוותה תקופה ארוכה, בין השנים 1986–2002, בה שיחקה באופן רציף בליגות נמוכות יותר. באותה התקופה היא שיחקה בשתי תקופות קצרות ונפרדות בפוטבול ליג 3, ופעמיים זכתה בפרס הפוטבול ליג. בעונתה הראשונה בפרמייר ליג סיימה במקום ה-13. בעונת 2005/2006 בפרמייר ליג ירדה הקבוצה לצ'מפיונשיפ לאחר שלא הצליחה לנצח במחזור ה-37 את ניוקאסל יונייטד וסיימה בתיקו 0-0.
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול
אוסף המוזיאון
הקרן המיוחדת היא אוסף פרסים, תכשיטים ומזכרות מחדרי הקצינים, העשויים מתכות יקרות ואבנים על ידי בעלי מלאכה מפורסמים כמו קרל פברז'ה ופאבל אובצ'ניקוב, אלכסנדר ליובאווין ותכשיטים אחרים. האוסף מכיל הזמנות, מדליות ושלטי הנצחה, לוחות משובצים ועוד.
ברמינגהאם סיטי
היסטוריה
בסוף עונת העפילה הקבוצה לפרמייר ליג. בעונת 2010/2011 סיימה הקבוצה במקום ה-18 בפרמייר ליג וירדה לליגת המשנה, הצ'מפיונשיפ. עם זאת, באותה עונה זכתה הקבוצה בגביע הליגה לאחר ניצחון בגמר על ארסנל, הישג שזיכה אותה בהשתתפות בליגה האירופית אף שהקבוצה ירדה לליגה המשנה. במסגרת הליגה האירופית סיימה הקבוצה במקום השלישי בשלב הבתים אחרי קלאב ברוז' וספורטינג בראגה, מרחק נקודה מהמקום השני המוביל לשלב הבא של המפעל.
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים העבריים השנתיים שנערכו בין שנת ה'תשכ"ג ל-ה'תשכ"ט.
ברמינגהאם סיטי
סגל שחקנים
נכון ל-11 בספטמבר 2022
המוזיאון המרכזי של הצי על שם הקיסר פיוטר הגדול
תערוכות
תערוכת המוזיאון מורכבת מתשעה עשר אולמות מרכזיים ומתחם תצוגה של תערוכות זמניות.
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ה'תשכ"ג-1963
אחרי שבמשך שנים אחדות התקיימו בעיתונים סיכומי שנה ומצעדי פזמונים, החליטו תחנות הרדיו לשדר את האירוע. בשנה זאת חנך "הגל הקל" של קול ישראל מצעד שעירב פזמונים עבריים ולועזיים. במצעד השנתי זכה "שיר השכונה" של להקת התרנגולים. אחריו ניצב "דבר אלי בפרחים" של גאולה גיל. למקום השלישי הגיע השיר "לוס פיקודוס צפונוס" של להקת פיקוד צפון.
ברמינגהאם סיטי
סגל שחקנים
(בהשאלה מארסנל) (בהשאלה ממנצ'סטר יונייטד)
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ה'תשכ"ה-1965
השיר "איילת החן" של אריק איינשטיין, שזכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון, זכה גם בתואר "שיר השנה".
ה'תשכ"ו-1966
השיר "שיר הטלפון" של ניקולה פאונה, בביצוע שלישיית הגשש החיוור שתרגם ירון לונדון, זכה בתואר "שיר השנה". גם למקומות השני והשלישי הגיעו שירים מתורגמים, "שלגיה" של שלישיית התאומים ו"סימן שאתה צעיר" של שלישיית גשר הירקון.
ברמינגהאם סיטי
סגל שחקנים
(בהשאלה מנוריץ' סיטי)
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ה'תשכ"ז-1967
ב"גלי צה"ל" הוחלט להפריד בין השירים העבריים ללועזיים ולמעשה מדובר במצעד הפזמונים העברי הראשון.
ברמינגהאם סיטי
סגל שחקנים
(בהשאלה מוסטהאם יונייטד)
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ה'תשכ"ז-1967
"ירושלים של זהב", שירה של נעמי שמר, נעדר מהמצעד. ב"משלנו" זכה השיר "גשם בוא" של להקת הנח"ל בפער גדול ממתחריו.
ברמינגהאם סיטי
סגל שחקנים
(בהשאלה מוולברהמפטון וונדררס)
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ה'תשכ"ח-1968
השיר "מלכות החרמון" של להקת פיקוד צפון עם הסולן מוצי אביב זכה בתואר "שיר השנה". הלהקה הגיעה גם למקום השלישי עם השיר "עמק דותן", שניהם מתוך תוכניתה "על הרמה", אך בתואר להקת השנה זכו צמד דרום. בתואר זמר השנה זכה אבי טולדנו, ובתואר זמרת השנה זכתה גאולה גיל.
ברמינגהאם סיטי
סגל שחקנים
(בהשאלה מדרבי קאונטי)
מצעד הפזמונים העברי השנתי (ה'תשכ"ג–ה'תשכ"ט)
ה'תשכ"ט-1969
בשנה זו גם ב"קול ישראל" הוחלט להפריד בין השירים העבריים ללועזיים ולקיים שני מצעדי פזמונים. למעשה כאן נוצר המצעד השנתי העברי הראשון, מצעד אשר נשען אך ורק על דירוג שירים ולחנים עבריים. דרך מצעד זה אפשר להבחין במקום הנכבד שלקחו שני מוסדות מוזיקליים בתרבות המדינה בתקופה זו – הלהקות הצבאיות ופסטיבל הזמר והפזמון. חמישה שירים מתוך הפסטיבל של שנה זו נכנסו לרשימת הדירוג השנתי, כולל השיר שכבש את פסגת המצעד, "על כפיו יביא", שבוצע על ידי המשוחררת הטריה מלהקת חיל הים – רבקה זהר. זהר אף זכתה בתואר זמרת השנה. שיר נוסף מתוך הפסטיבל שזכה במקום השלישי הן בפסטיבל והן במצעד השנתי, "בדרך חזרה", בוצע על ידי אבי טולדנו הכוכב של להקת גייסות השריון שזכה בתואר זמר השנה. בתואר להקת השנה זכתה הוותיקה בלהקות צה"ל, להקת הנח"ל, שיצאה בתוכניתה ה-21. ב"גלי צה"ל" נתמנה העורך הצעיר גדי ליבנה כעורך המצעד העברי. יגאל בשן נבחר כזמר השנה, רבקה זהר כזמרת השנה והצמד אילן ואילנית כלהקת השנה.
דירוג השירים של קול ישראל:
דירוג השירים של גלי צה"ל:
רבקה הול
רבקה מריה הול (באנגלית: Rebecca Maria Hall; נולדה ב-3 במאי 1982) היא קולנוענית ושחקנית קולנוע אנגלייה. היא הופיעה לראשונה על המסך בגיל עשר בסדרת הטלוויזיה של אביה "המדשאה" ב-1992. הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הגיעה בהפקה של אביה משנת 2002 "המקצוע של גברת וורן", שזיכתה אותה בפרס איאן צ'ארלסון (אנ').