cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרוטרוסוכוס
מאפיינים
זוחל זה היה אוכל בשר באורך 3 מטרים והוא חי בדומה לתנינים המודרניים בביצות ונהרות. היה לו לסת עליונה מוזרה שהתעקלה כלפי מעלה אך לקראת הקצה פנתה כלפי מטה, בדומה לאף נשרי. היו ליצור זה שיניים חדות וחרוטיות. כמו כן היה לו צוואר עבה, רגליים חזקות המתאימות לתנועה יבשתית וזנב ארוך דמוי-שוט. משערים שמבנה הלסתות מנע מטרף לברוח מהם.
היצור חי בביצות בדרום אפריקה וסין וטרף יצורים שהתקרבו למים כמו תראפסידים קדומים כמו הליסטרוזאורוס שנע בעדרים, אז הוא הסתער אליהם ממארב והשתמש בחבריו כדי לקרוע לגזרים את הטרף. הוא אכל באופן נדיר יותר דגים.
נמייה הודית קטנה
נמייה הודית קטנה (שם מדעי: Herpestes auropunctata) היא מין של טורף ממשפחת הנמייתיים החיה בטבע בדרום אסיה, אף שהיא הופצה בידי האדם גם לקריביים ולאיי האוקיינוס השקט.
הנמייה מצויה בבתי גידול מיוערים ובשדות, מורדות הרים וביצות במדינות: עיראק, דרום איראן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו (בחלק הצפוני), נפאל, בהוטן, בנגלדש ומיאנמר. אנשים הביאו אותה כמין פולש מזיק גם לאיי הקריביים ולמספר איים באוקיינוס ההודי ואוקיינוס השקט כדי שתשלוט באוכלוסיית חולדות ונחשים, אף שהיא לא עזרה בכך, הרגה מינים אנדמיים שונים ואף הפיצה מחלות לאוכלוסיות האנושיות.
הנמייה כמו קרוביה היא אוכלת-כל הניזונה מהצומח ומהחי ויכולה להתמודד בהצלחה עם נחשים ארסיים.
אסתי עצמוני
אסתי עצמוני (נולדה ב-10 במרץ 1949) היא אשת חינוך ישראלית, מחברת ספרי לימוד בנושא זהירות בדרכים.
ביוגרפיה
עצמוני ​נולדה, ​גדלה והתחנכה ברעננה. בצה"ל שירתה בפיקוד צפון. לעצמוני תואר ראשון בפסיכולוגיה ותואר שני בחינוך קהילתי, והיא שימשה שנים רבות כמחנכת במערכת החינוך בכפר סבא.
עצמוני הייתה הראשונה בישראל שכתבה ספרי הוראה לתלמידים בנושא זהירות בדרכים (בצירוף מדריך למורה), שנמנו כחלק מרשימת ספרי הלימוד המאושרים של משרד החינוך. הספרים מאושרים כיום כחלק מרשימת ספרי הלימוד לבטיחות בדרכים בבתי הספר היסודיים בארץ, ומשמשים אלפי תלמידים ומורים בהוראת זהירות בדרכים, במערכת החינוך בישראל.
בשנת 1996 יצא לאור ספרה, "בצעד זהיר ובטוח", הראשון בסדרת ספרי הלימוד "בצעד". הספרים הבאים בסדרה זו היו "בצעד נבון" (1999), "בצעד שקול" (2003), "בצעד ראשון" (2006)​,​ ו"מורה דרך" (2012). ​​בשנת 2009 יצאו לאור ארבעה סיפורים לגיל הרך בסדרת "חיוכים בדרכים" (בשיתוף עם נחמה חרמון), במטרה ללמד תכנים מורכבים של נושאי זהירות בדרכים בצורה חווייתית ומהנה. בשנת (2018) יצא ספרה "סימני דרך" ובשנת (2019) יצא לאור ספרה "הליכה כהלכה"
ב-2011 פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי ספרה של דתיה בן דור, "חכמים בדרך", מועתק בחלקו מהספר "בצעד שקול", ופסק לעצמוני פיצויים בסך 150 אלף ש"ח.
ב-24.10.19 בהסכם פשרה שקיבל תוקף משפטי של בית המשפט המחוזי בחתימת השופט ישעיהו שנלר, שבו כל זכויות היוצרים של ספרי בצעד: "בצעד ראשון" "בצעד שקול" "בצעד זהיר ובטוח" ו"בצעד נבון" (שיצאו בעבר בהוצאת רכגולד), למחברת אסתי עצמוני ועתה היא בעלת הזכויות הבלעדיות של הספרים.
הערות שוליים
4. תיק מס' 5670-05-19 פסק דין בית משפט מחוזי ת"א בחתימת השופט ישעיהו שנלר, אשר מעביר ומחזיר את כל זכויות היוצרים בספרי בצעד לעצמוני אסתי מחברת הספרים
ולנטינה (מלכת דראג)
ולנטינה (באנגלית: Valentina) הוא שם הבמה של ג'יימס אנדרו לייווה (באנגלית: James Andrew Leyva) היא אמנית דראג, שחקנית וזמרת אשר התפרסמה כמתחרה בעונה התשיעית של המרוץ לדראג של רו פול ובעונה הרביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס.
ביוגרפיה
ולנטינה נולדה בבל, קליפורניה להורים מקסיקנים, והחלה לעבוד כמלכת דראג מקצועית כעשרה חודשים לפני שהחלו הצילומים למרוץ לדראג של רו פול, למרות שכבר היה לה רקע באופנה ובאמנויות הבמה. לייווה בחר בשם "ולנטינה" בדראג על שם רוטב חריף באותו השם. ולנטינה ידועה בכך שהיא משתמשת בדראג כדי לייצג את התרבות הלטינית אמריקאית על הבמה וכדי להפוך את הדראג למקובל יותר בתרבות הלטינית אמריקאית.
קריירה
ב-2015, ולנטינה זכתה בגרסת מועדון מוקדמת לתחרות "דרגולה" של האחים בולט, שלאחר מכן הפכה לתוכנית טלוויזיה.
ב-2 בפברואר 2017, ולנטינה הוכרזה כמתמודדת בעונה התשיעית של המרוץ לדראג של רו פול. היא הודחה בפרק התשיעי כאשר הפסידה בליפ סינק לנינה בונינה בראון. היא עטתה מסכה וסירבה תחילה להוריד אותה מכיוון שהיא לא ידעה את המילים לשיר הליפ סינק. היא נבחרה לחביבת הקהל.
ב-9 בנובמבר 2018, ולנטינה הוכרזה כמתמודדת בעונה הרביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס. ולנטינה זכתה באתגר אחד והייתה בתחתית שלוש פעמים, והודחה בפרק השביעי על ידי לאטריס רויאל.
בינואר 2019, ולנטינה גילמה את אנג'ל דומאט שונארד בהפקה הטלוויזיונית של המחזמר רנט, רנט: לייב. ביוני 2019, היא נבחרה במקום ה-20 לאחת ממלכות הדראג החזקות ביותר באמריקה. ב-2021, היא הופיעה בסרט שכונה על הגובה.
ולנטינה הוציאה את סינגל הבכורה שלה "A Prueba de Todo", בדצמבר 2018.
חיים אישיים
ב-2019 ולנטינה יצאה מהארון כא-בינארית והודיעה שהיא תמשיך להשתמש בכינוי הגוף "היא".
ויאריאל
ויאריאל (ספרדית: Villarreal, ולנסית: Vila-real) היא עיר במזרח ספרד, במחוז קאסטיון אשר בקהילה האוטונומית ולנסיה. העיר מונה, נכון ל-2007, 49,405 נפשות והיא השנייה בגודלה במחוזה והעשירית בוולנסיה. בעבר ויאריאל הייתה ידועה בגידולי התפוזים, אך כיום התעשייה הבולטת בעיר היא יצור אריחי קרמיקה.
בשנים האחרונות נודעה העיר ברחבי העולם גם בזכות קבוצת הכדורגל שלה, אשר משתתפת בליגת העל הספרדית ובטורנירים האירופיים השונים.
היסטוריה
ויאריאל הוקמה בהוראת מלך אראגון חיימה הראשון בשנת 1274 ובשל כך זכתה לשמה - "ויאריאל", אשר בתרגום מספרדית משמעותו "עיירת המלך". העיירה הוקמה במטרה לבצר את האזור לאחר שחיימה הצליח לכובשו מידי המוסלמים. העיירה מוקמה על הדרך הרומית העתיקה אשר עברה באזור ושלטה על דרכי התעבורה לעיירה בוריאנה, אשר הייתה באותה העת תחת שלטון מוסלמי.
העיירה התרחבה עם הזמן ובמאה ה-14 יצאו הבתים אל מעבר לחומות המקוריות. במאה ה-16 נחפרו בארות ובוצעה השקיה של שטחים יבשים, אשר הביאה להתפתחות החקלאות.
על אף מפלות שספג היישוב במהלך מלחמת הירושה הספרדית, ולצד נטילת חלק במרידות רבות במאה ה-18, החלו להתפתח ביישוב תעשיות שונות, בעיקר טקסטיל ובמאה ה-19 גידולי תפוזים, אשר הפכו עם הזמן לעיקר המסחר בעיר.
כיכר העצמאות (עפולה)
כיכר העצמאות היא הכיכר המרכזית של עפולה. במהלך שנות המנדט הבריטי ניתן לה השם "כיכר אנדרוס" ובשנת 1952 הוחלף השם ל"כיכר העצמאות".
בתקופת המנדט הבריטי
העיר עפולה נוסדה בשנת 1925 על ידי חברה ציונית מיישבת בשם קהילת ציון אמריקאית. החברה רכשה את אדמות עפולה כיחידה אחת מידיו של פאודל ערבי נוצרי בשם אליאס סורסוק ששכן בביירות והיה הבעלים שלהן. האריסים שעיבדו עבורו את הקרקע שכנו בכפר זעיר בשם "איל פולה". האדריכל ריכרד קאופמן, שתכנן את העיר לבקשת החברה, תכנן בה שדרה, שתחצה את העיר החדשה מדרום לצפון (שלימים תקרא שדרות ארלוזורוב) ותסתיים בכיכר מרכזית שמצפון לה נמצאת תחנת רכבת העמק שהוקמה בשנת 1905.
כשנבנתה העיר הייתה הכיכר, הממוקמת במקום המרכזי ביותר בעפולה, לאתר בו נערכו העצרות והאירועים בעיר. בחלק הצפוני של הכיכר הוקמה תחנת "אגד", שלימים עברה למשכנה החדש, וחלק זה של הכיכר הפך למגרש חנייה שמשני צדדיו חנויות ומשרדים. ב-1935, על פי דבר, הרכבת שהייתה הקשר היחידי בין יישוביהם לבין חיפה, במאי, דיווח אותו עיתון, שרכבת שהגיעה מחיפה לעפולה, בדרך לצמח (מרכז אזורי), נשאה צלב קרס בגיר על אחד הקרונות, עם כיתוב בערבית מתחת ל"גרמניה על הכל" ("Deutcshland Uber Alles"). ב-26 בספטמבר 1937, בעת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, נרצח בנצרת לואיס אנדרוס על ידי טרוריסטים ערבים, שהיה מושל מחוז הגליל בתקופת המנדט הבריטי. אנדרוס היה אחד הבודדים מאנשי השלטון המנדטורי שהיה אוהד של הציונות ותנועת ההתיישבות, והמועצה המקומית עפולה החליטה לקרוא לכיכר בשם "כיכר אנדרוס".
בערבו של 29 בנובמבר 1947, לאחר החלטת עצרת האו"ם על תוכנית החלוקה, נערכו בכיכר ריקודים המוניים סביב המדורה. למחרת נערכו בכיכר עצרות המונים של תושבי העיר, כולל עצרות של ילדי העיר.
במדינת ישראל
לאחר הקמת מדינת ישראל המשיכה הכיכר להקרא "כיכר אנדרוס", עד שבשנת 1952 החליטה המועצה המקומית להסב את שם הכיכר ל"כיכר העצמאות". שמו של אנדרוס הועתק אז לחורשה שהייתה על אדמת בית הקברות לשעבר של הכפר איל פולה וניתן לה השם "חורשת אנדרוס" וברבות הימים היא הפכה למגרש חנייה עירוני.
בשנות המדינה הראשונות נערכה בכיכר בערב כל יום עצמאות חגיגה מרכזית ולמחרת נערכו בה עצרות ומצעדים. באמצע שנות החמישים גברה ההזנחה של הכיכר עד כי בשנת 1956 התקשרה המועצה המקומית עם אדריכל שעיצב את הכיכר וקישט אותה בדשאים וצמחים. בשנות השבעים נבנתה בכיכר בריכת נוי.
שיקום הכיכר
בשנת 2015 החלה עיריית עפולה לשדרג את הכיכר וסביבתה. תחילה הותקנו לכל אורך שדרות ארלוזורוב שרשראות של נורות חשמל קטנות שנכרכו סביב דקלי הוושינגטוניה, ולאחר מכן חוברה השדרה לכיכר, והשדרה והכיכר הפכו ליחידה רציפה אחת. הריצוף הישן בכיכר הוחלף ברצפת עץ חומה ובמרכז הכיכר חזרה לפעול מזרקה חדשה. הגינון בכיכר הושלם וריהוט גן חדש הותקן בה. הכיכר המשוקמת, ששטחה 2,000 מ"ר, נחנכה בינואר 2017 ועדיין נותרו בה לביצוע החלפת שני קיוסקים ישנים שהיו על הכיכר בשני קיוסקים חדשים המתוכננים באופן דקורטיבי ומותאמים לסגנון בו שודרגה הכיכר. אחד מהם הוקם כבר והאחר נמצא בתהליך הקמה. כמו כן מתוכנן להוסיף למזרקה הקיימת מערכת תאורה צבעונית שתפעל במופעי מים צבעוניים בכיכר.
קנת ברנדר
הרב קנת ברנדר (נולד: 18 באפריל 1962; אנגלית: Kenneth Brander) הוא ראש ישיבת מוסדות אור תורה סטון הוא גם חבר קבינט הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה.
חינוך
ב-1986, קיבל הסמכה לרבנות מישיבת הרב יצחק אלחנן בישיבה יוניברסיטי.
קריירה
מ-91–1990, שימש ברנד כרב הראשי של בית הכנסת לינקולן סקוור בעיר ניו יורק לאחר ששימש כעוזר לרב.
הרב ברנדר שימש כרב בכיר בבית הכנסת בבוקה רטון במשך 14 שנים (1991-2005).
מ-2005–2018 שימש כסגן מנהל ישיבה יוניברסיטי.
ב-2018, קיבל לידיו את תפקיד ראש רשת אור תורה סטון.
חיים פרטיים
ב-2018 עלה לישראל ביחד עם משפחתו.
פרינקיפים
פרינקיפים (בלטינית: Princeps) הם סוג של חיל רגלים בצבא הרומי בתקופת הרפובליקה. השימוש בחיילים אלו החל עם המעבר של הצבא הרומי משיטת הפלאנקס לשיטה המניפולרית במהלך המאה ה-4 לפנה"ס. הפרינקיפים היו אזרחים עשירים יחסית שיכלו להרשות לעצמם נשק ומיגון באיכות טובה.
תיאור
על פי פוליביוס, הפרינקיפים היו חיילים מבוגרים ואמידים יותר מההאסטאטים אך פחות מהטריאריים. בהתאם לכך, הם היו מוגנים טוב יותר מרוב החיילים. הם היו מצוידים בחרב קצרה שנקראה "גלאדיוס", שתי חניתות להטלה, ומגן גדול בצורת מלבן מקומר שנקרא סקוטום. את קסדותיהם הם נהגו לעטר בנוצות כדי להיראות גבוהים יותר.
כל לגיון כלל 1,200 פרינקיפים, והללו חולקו לעשרה מניפולים. הפרינקיפים הוצבו במסגרת המבנה המניפולרי אחרי ההאסטאטים ולפני הטריאריים. בעת הקרב היו הפרינקיפים מטילים את חניתותיהם מעל ראשי ההאסטאטים ולאחר מכן מצטרפים לקרב מאחוריהם. השימוש בפרינקיפים הופסק בעיקר בשל שינויים בכלכלת רומא, שבעקבותיהם היו כל החיילים מסוגלים לרכוש לעצמם כלי נשק זהים.
Revelación
Revelación (בעברית: התגלות) הוא המיני-אלבום הרביעי של הזמרת-יוצרת האמריקאית סלינה גומז. האלבום יצא לאור ב-12 במרץ 2021 על ידי חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס. מתוך האלבום יצאו שלושה סינגלים.
האלבום קיבל מועמדות בטקס פרסי גראמי ה-64 בקטגוריה אלבום הפופ הלטיני הטוב ביותר והיה מועמדות הגראמי הראשונה של גומז.
רקע והכרזה
בדצמבר 2020, גומז הצהירה כי יש לה, ומגזין בילבורד הצהיר כי זה. ציורי קיר שונים נצפו במקסיקו, כשהם מציינים את כותרות השירים "De Una Vez" ו-"Baila Conmigo", מה שהביא להשערות בקרב המעריצים והתקשורת כי גומז תוציא בקרוב מוזיקה לטינית.
ב-14 בינואר 2021, הכריזה גומז על צאת הסינגל "De Una Vez". מאוחר יותר באותו יום, היא "ציטטה" ציוץ מחודש ינואר 2011 שהפנה לאלבום בשפה הספרדית שמעולם לא יצא, וציינה:, השיר יצא כסינגל הרשמי הראשון של גומז בשפה הספרדית, בסוף סיומת הקליפ של השיר הופיעו מילות השיר "baila conmigo". ב-25 בינואר, פרסמה גומז תמונה עם הכיתוב "Próximamente.🍊" (מתורגם ל"בקרוב") על ברשתות המדיה חברתית שלה. יום לאחר מכן, ב-26 בינואר, הכריזה גומז על יציאת השיר שייצא ב-29 בינואר 2021.
ב-27 בינואר, הכריזה גומז על צאת המיני-אלבום הראשון שלה בשפה ספרדית שייקרא Revelación.
תגובות וביקורות
האלבום זכה לתשבחות עם צאתו. ב-Metacritic נתנו לאלבום ציון מנורמל של 83 מתוך 100, בהתבסס על 4 ביקורות. נכון לשנת 2021, זהו האלבום בעל הציון הגבוה ביותר של גומז באתר, שלאחריו Rare עם ציון של 74.
ב-AllMusic כתבו כי גומז היא "חסרת פחד מבחינה אמנותית" בהקשר לאלבום וכי NME ציינו כי האלבום מחליף את שירי הפופ המוזוהים עם שיריה הישנים של גומז ברגאטון ו-R&B בטוב טעם שמדגיש את הביטחון של גומז שהיה בולט גם באלבומה האחרון. אנטרטיינמנט ויקלי כתבו כי. מגזין הרולינג סטון תיאר את האלבום כ"פלירטוט שובה לב" של גומז עם המוזיקה הלטינית וכתב כי היבט של המוזיקה שלה ראוי לצאת כפרויקט של אלבום אולפן שלם, כמו כן - ציין לטובה את קולה של גומז וההפקה של טייני.
בחודש יוני 2021 נכלל האלבום ברשימת "האלבומים הטובים ביותר של שנת 2021 עד כה" של מגזין הרולינג סטון. גם ב-AllMusic סקרו את האלבום וכלל אותו ברשימתם "האלבומים הגלובלים/הלטינים הטובים ביותר לשנת 2021".
הצלחה מסחרית
האלבום היה למיני אלבום מאת אישה המושמע ביותר ביום הראשון לצאתו בספוטיפיי, עם כ-8.577 מיליון השמעות.
האלבום הגיע למקום ה-22 במצעד הבילבורד 200, כשמכר 23,000 יחידות שקולות לאלבום בשבוע הראשון לצאתו. נתון זה הוא שבוע הפתיחה החזק ביותר של אלבום לטיני מאת אישה מאז אלבומה של שאקירה, El Dorado שיצא בשנת 2017. בנוסף, הגיע האלבום לראש מצעד האלבומים הלטיניים והיה אלבומה הראשון של אישה שהגיע להישג מאז אלבומה של שאקירה, El Dorado. ארבע רצועות מתוך האלבום נכנסו למצעד השירים הלטיניים החמים: "Baila Conmigo" שהגיע למקום החמישי, "Selfish Love" שהגיע למקום ה-18, "Dámelo To" שהגיע למקום ה-20 ו-"De Una Vez" שהגיע למקום ה-50.
אברי רן
אברי רן (נולד ב-2 בפברואר 1955) הוא פעיל ימין, הנחשב לאחד ממנהיגי נוער הגבעות. רן הקים כמה מאחזים, הבולט בהם הוא גבעות עולם שבו הוא גר. הורשע מספר פעמים בעבירות אלימות, חלקן על רקע פוליטי, ובעבירות רכוש.
חייו
אברהם (אברי) רן גדל במושב ניר ח"ן בנגב, הבכור מבין תאומים זהים. בהיותו בן שבע התפרק המושב, והוריו התגרשו. אביו עבר להתגורר בערד, ואמו עברה לגור עם רן ואחיו לקיבוץ נחשולים, שם גדל עד גיל 16 ועזב לאופירה. את שירותו הצבאי החל בסיירת מטכ"ל ממנה עבר לחיל השריון, סיים בהצטיינות קורס קצינים והיה מפקד פלוגה. במהלך השירות נפצע ברגלו מפליטת כדור, אושפז וחזר לשירות. רן השתחרר בדרגת סרן ולימים, בשירות המילואים, הגיע לדרגת סגן-אלוף.
לאחר נישואיו התגורר עם רעייתו במספר יישובים בשרון, וניהל מפעל עור. בני-הזוג החלו בתהליך של חזרה בתשובה, ועברו להתגורר בבית מאיר, שם הקים משק חקלאי והחל מקבץ סביבו נוער שוליים, להם שימש אב רוחני, והם סייעו לו באחזקת המשק. ב-1989 עברו רן ומשפחתו לגרעין שהקים את ההתנחלות בת עין, אך לאחר שנים אחדות חשו מנודים ונאלצו לעזוב. ב-1995 עלו על גבעה מבודדת ליד היישוב איתמר, והקימו מאחז, ממנו עברו תוך זמן קצר לגבעות אחרות והקימו עוד מאחזים. ב-1998 התיישב על הגבעה האחרונה והקים שם את חוות גבעות עולם. מאז, מתגוררת שם המשפחה, עם בניהם ונכדיהם.
בינואר 2013 התפרסם ב"מקור ראשון" וב-"nrg" תחקיר שבו האשימו תושבים מהגבעות הסמוכות ומאיתמר את רן בהתנהגות אלימה כלפיהם, השתלטות על שטחים לא לו, נזקים שגרם להם וחובות כבדים שלא החזיר.
חוות "גבעות עולם"
"גבעות עולם" שוכנת כ-4.5 קילומטרים מדרום-מזרח ליישוב איתמר ובה לול להפקת ביצים אורגניות וכן דיר ומחלבה לייצור גבינות אורגניות. אדמות החווה גובלות ביישוב הערבי יאנון.
האצטדיון האולימפי של ברלין
האצטדיון האולימפי של ברלין (בגרמנית: Berliner Olympiastadion) הוא אצטדיון הכדורגל האולימפי של העיר ברלין.
אברי רן
חוות "גבעות עולם"
במשך הזמן הצטרפו לחווה בני נוער ומבוגרים מרקע מגוון. הוא עצמו תיאר זאת: "לאט לאט התחילה להתגבש סביבי קבוצה של צעירים, נערים שלא מצאו מקומם. הייתי צריך לחיות עם הקיא והקריז של חלק מהם, לחתום בבית משוגעים שאני אחראי להם. הכל בהסכמת הוריהם".
האצטדיון האולימפי של ברלין
היסטוריה
האצטדיון נבנה בשנת 1936 לכבוד אולימפיאדת ברלין, ובו התקיים בין השאר מרוץ ה-100 מטר בו ניצח האצן השחור ג'סי אוונס, למורת רוחו של אדולף היטלר שישב ביציע, ועזב את האצטדיון לפני טקס הענקת המדליות.
אברי רן
חוות "גבעות עולם"
גם בניו ובנותיו של רן מתגוררים במקום עם בני משפחותיהם.
האצטדיון האולימפי של ברלין
היסטוריה
לקראת משחקי גביע העולם 2006 נערכו באצטדיון שיפוצים בעלות כוללת של 242 מיליון אירו, והוא נפתח מחדש ביולי 2004. כעת משמש האצטדיון את קבוצת הכדורגל הרטה ברלין. האצטדיון מכיל 74,228 מקומות ישיבה ומותקנות בו 5,000 נורות פלואורסצנטיות היוצרות אפקטים מיוחדים בזמן המשחק. האצטדיון אירח את גמר מונדיאל 2006.
אברי רן
הרשעות וזיכויים פליליים
עוד בטרם החל את פעילותו בהקמת מאחזים, דגל רן בעמדות ימין רדיקליות. רן היה מעורב במספר עימותים עם שכניו ועם פעילי שמאל רדיקלי. הוא הורשע 4 פעמים בעבירה של תקיפה, פעם אחת בעבירה של תגרה במקום ציבורי ופעם אחת בעבירה של הפרעה לשוטר במילוי תפקידו. עוד קודם לכן, בשנות ה-80, הורשע בעבירות של מרמה בנסיבות מחמירות, משיכת שקים ללא כיסוי, פריצה לבניין וגנבה.
האצטדיון האולימפי של ברלין
היסטוריה
בשנת 2009, נערכה באצטדיון אליפות העולם באתלטיקה, בה רשם האצן הג'מייקני, יוסיין בולט, שיא עולם בריצת 100 מטר, והעמידו על 9.58 שניות.
אברי רן
הרשעות וזיכויים פליליים
ב-2005, נעצר בחשד לתקיפה בנסיבות מחמירות, ושוחרר למעצר בית אצל אחיו, בכיר בשב"כ, אך הוא נמלט והיה מבוקש במשך ארבעה וחצי חודשים. לאחר שנלכד על ידי המשטרה זמן קצר לפני פתיחת משפטו, דרשה פרקליטות המדינה לעוצרו עד תום ההליכים בטענה כי הוא "מונע מאידאולוגיה, בשילוב עם קנאות לקרקעות הנכללות בשטחי חוותו המבודדת באזור איתמר". רן מצדו טען כי התכוון כל העת להגיע לפתיחת משפטו במועד. בהיותו עצור התנהל משפטו, וכעבור חצי שנה הוא זוכה לחלוטין. בית המשפט מתח ביקורת על משטרת מחוז ש"י בכל הקשור לאופן ניהול החקירה.
חיים אישיים
רן נשוי, ואב לעשרה ילדים.
מסגד קובא
מסגד קובא (בערבית: مسجد قباء, בתעתיק מדויק: מַסְגִ'ד קֻבַּאא) הוא מסגד בעיר מדינה שבסעודיה, הנחשב למסגד העתיק בעולם.
על פי המסורת, אבני היסוד למסגד הונחו על ידי הנביא מוחמד, לאחר ההג'רה – מעברו מהעיר מכה לעיר מדינה, בשנת 622 לספירה. מבנה המסגד הושלם בהמשך על ידי הצחאבה, בני לווייתו של מוחמד וקבוצת מאמיניו הראשונים. מוחמד ישן במסגד כ-20 יום והתפלל בהם, במהלך המתנתו לח'ליף עלי בן אבי טאלב. מוחמד נהג להגיע אל המסגד ולהתפלל, והמליץ גם למאמיניו לעשות כן, באומרו כי מי שמקיים את טקסי הדת בביתו ולאחר מכן מגיע למסגד ומתפלל - יזכה לגמול כאילו קיים את מצוות ה"עומרה" (עלייה לרגל למכה לא במועד החג').
אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי
אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי (ברוסית: Вокально-инструментальный ансамбль (בקיצור ВИА או VIA) הוא שמם הרשמי של הרכבים מוזיקליים מקצועיים וחובבים המוכרים על ידי המדינה בברית המועצות בשנות השישים והשמונים. המונח "VIA" בתקופה הסובייטית היה שם נרדף למונח "הרכב מוזיקלי" (אפשר היה ליישם אותו גם על הרכב מוזיקלי זר), אך עם הזמן הוא נקשר בעיקר ללהקות רוק, פופ ופולק סובייטיות.
הופעת המונח
המונח "אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי", כמו גם התופעה עצמה המיועדת למונח זה, הופיע בברית המועצות בשנות השישים, בעקבות התלהבותם של הנוער הסובייטי מהטרנדים הפופולריים במוזיקה המערבית. רק אז החלו להיווצר קבוצות מוזיקליות בברית המועצות, שנועדו להפוך לאנלוגים משלהן (מותאמות לאידאולוגיה) של להקות הרוק המערביות. מכיוון שלא ניתן היה לכנות קבוצות רוק מסיבות אידאולוגיות (מוזיקת רוק הוכרזה כ"תוצר של תרבות מערבית נרקבת"), השם "אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי" או בקיצור, "VIA" הוטבע עבור הרכבים כאלה.
VIA נוצרו במוסדות תרבות שונים: בפילהרמוניות מקומיות, תיאטרונים ועמותות קונצרטים. הסטטוס הרשמי הפריד בין VIA ל"בארד" מאותה התקופה, שעברה בקטגוריית הופעות החובבים. בנוסף ל- VIA המקצועי, היו קבוצות חובבים דומות במוסדות שונים (בתי תרבות, חוות קולקטיביות וכו').
במאי 1966 פורסמה ההגדרה של "אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי" בכרזה של אנסמבל אוונגרד, נאום מהאגודה הפילהרמונית של דונייצק. כמו כן, בין הקבוצות שיצרו את ז'אנר ה- VIA, הם ההרכבים "פויושצ'יה גיטרי" ו- "וסיוליה רביאטה", שנוסדו בשנת 1966 בלנינגרד ובמוסקבה, בהתאמה. "דוברי מולודצי" הוקמה בשנת 1969.
ה- VIA הכי ידועים הם: פסניארי, וסיוליה רביאטה, סמוצבטי (Самоцветы), זמלניאה, דוברי מולודצי (Добры молодцы), אריאל (Ариэль), ארקס (Аракс), סיניה פטיצה (Синяя птица), סיאברי (Сябры), פויושצ'יאה גיטרי (Поющие гитары), פלמיאה (Пламя), קרסניאה מאקי (Красные маки), ורסי (Верасы), לייסיאה פסניה (Лейся, песня), זדרסטבוי פסניאה (!Здравствуй, песня), נדז'דה (Надежда), "יאללה" (Ялла).
יצחק רייטר
יצחק רייטר (נולד 1952) הוא פרופסור ללימודי האסלאם, המזרח התיכון וישראל, ונשיא אילמ"א, האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם משנת 2022.
הוא מלמד באוניברסיטת רייכמן בבית ספר לאודר לממשל ובמכללה האקדמית אלקאסמי בחוג ללימודי האסלאם.
קורות חיים
רייטר נולד ברחובות להורים ניצולי שואה. אמו ילידת הונגריה ואביו יליד גרמניה. בשנים 1965 -1968 התחנך בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, ובנובמבר 1970 התגייס לצה"ל, שירת בחיל המודיעין ונפצע קשה במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית. למד תרבות האסלאם, ערבית והיסטוריה של המזרח תיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים דוקטורט עם התמחות במוסד הווקף האסלאמי.
לאחר ארבע שנות עבודה בספריה וכמומחה למטבעות אסלאמיים במוזיאון לאמנות האסלאם, הצטרף לשירות המדינה. בשנים 1978–1987 שימש סגן היועץ לענייני ערבים של שלושה ראשי ממשלה ישראלים - מנחם בגין, יצחק שמיר ושמעון פרס. הוא גם עבד כמנהל אדמיניסטרטיבי של "אל-אנבא", העיתון היומי בערבית בין השנים 1982–1983. לאחר סיום הדוקטורט הקים יחד עם פרופסור שאול משעל וניהל את המרכז לחקר החברה הערבית בישראל במכללת בית ברל. בשנת 1993 מונה רייטר על ידי ממשלת ישראל לתפקיד יו"ר הוועדה הציבורית לשילוב ערבים בשירות המדינה. בשנת 2007 תרם להקמת האקדמיה ללשון הערבית בישראל. במשך כ-30 שנה (1988 -2019) שימש חוקר בכיר הן במכון ירושלים למחקרי מדיניות (לשעבר מכון ירושלים לחקר ישראל) והן במכון הארי ס. טרומן לחקר השלום של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רייטר הוא פרופסור מן המניין. הוא לימד באוניברסיטה העברית בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון בשנים 1988 -2003 ובתוכנית ליישוב סכסוכים בין השנים 2005 -2011. כמו כן לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה בשנת הלימודים 2004/5; במרכז הבינתחומי בהרצלייה בשנים 6–2005 ומאז 2017. במהלך השנים 2008–2009 היה רייטר עמית שוסטרמן ולימד באוניברסיטת מינסוטה במחלקות למדעי המדינה ומדעי היהדות. היה גם חוקר אורח בסנט אנתוני'ס קולג', אוניברסיטת אוקספורד במהלך 2001, המכון למזרח התיכון בוושינגטון בארצות הברית ב-2003, ובאוניברסיטת סידני בשנים 2003–2004. מאז 2014 רייטר מרצה בשפה הערבית במכללה האקדמית אלקאסמי שבבאקה אל-גרביה. בשנת 2013 רייטר הקים ועמד בראש החוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית אשקלון עד שנת 2021, ובין השנים 2017–2019 שימש גם ראש רשות המחקר של המכללה. הוא פעיל בדיאלוג יהודי-ערבי בישראל ומשתתף מאז 1994 בפורומים של דיפלומטיה בערוץ אחורי בין ישראלים, פלסטינים וירדנים הנוגעים לסכסוך בירושלים ולמתחם הר הבית/אל-אקצא.
השכלה
רייטר סיים את לימודי הדוקטורט בשנת 1991 בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, בה גם למד לתואר הראשון ולתואר השני.
מחקריו
מחקריו של רייטר עוסקים ביישוב סכסוכים במקומות קדושים, ובכלל זה בירושלים ובהר הבית/אלאקצא, מוסד הווקף האסלאמי, משפט מוסלמי, מלחמה ושלום באסלאם, נראטיבים של הסכסוך היהודי-ערבי/מוסלמי ויחסי יהודים-ערבים בישראל. שיטות המחקר שלו הן בין-תחומיות וכוללות: היסטוריה, מדעי המדינה, מדע הדתות, וחקר סכסוכים, והוא משלב בין מקורות אסלאמיים קלאסיים, מקורות כתובים בני זמננו, מסמכים ארכיוניים וראיונות בעל פה.
חקר מוסד הווקף
מחקריו הראשונים של רייטר עסקו במוסד הווקף האסלאמי בפלשתינה/ארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי. עבודת הדוקטורט שלו ראתה אור כספר המציג מבט מקיף על תפקידו של המוסד החשוב בחברה המוסלמית על בסיס 1,500 מסמכים משפטיים של בית הדין השרעי בירושלים בין השנים 1918 -1948 ומסמכי ארכיון המועצה המוסלמית העליונה הנמצא באבו דיס. בניגוד למחקרים קודמים שהציגו את הווקף כנטל על הכלכלה, רייטר מצא כי חכמי משפט מוסלמים, הקאדים הפלסטינים של בתי הדין השרעיים והאליטות הפוליטיות והכלכליות הצליחו להתאים את המוסד הזה לתנאים החברתיים והכלכליים המשתנים ובמיוחד לעידן המודרני, וזאת על סמך ריבוי עסקאות ופיתוח כלכלי שנעשו בנכסי הווקף.
במחקרים נוספים שערך ערער רייטר על מחקרים קודמים, שראו את המטרה של הקמת ווקפים משפחתיים כמכשיר לעקיפת דיני הירושה האסלאמיים. על סמך ניתוח שטרי ההקדש (וקפייה) וראיונות עומק עם מקדישים, מצא כי עקיפת דיני הירושה היא רק תוצר לוואי של המטרה העיקרית של הקמת הווקף המשפחתי - האמונה בצדקה המתגמלת את המקדיש בעולם הבא. הוא הצביע גם על הבעיה המרכזית של מוסד הווקף – פיקוח רופף על ניהולו. מחקר אחר עסק במדיניותה של ישראל בייחס לנכסי הווקף העירוניים.
בספרו הווקף בירושלים 1948–1990, העוסק במוסד ההקדש האסלאמי במזרח ירושלים תחת שלטון ירדן וישראל, הוא הגיע למסקנה כי מנהלי הווקף ובתי הדין השרעיים הצליחו לשמור על מעמדם של ההקדשים ואף להעצימם כמעוז התרסה פוליטית נגד ישראל והם עשו זאת באמצעות רפורמות פנימיות שהתאימו את ניהול הווקף לנסיבות המשתנות.
יישוב סכסוכים במקומות קדושים
חקריו של רייטר על סכסוכים במקומות קדושים בפלשתינה/ארץ ישראל עוסקים בקשר הדיאלקטי בין קדושה ומרכזיות פוליטית. שתי השאלות העיקריות עליהן הוא משיב במחקריו הן: האם מקום קדוש ליותר מקבוצה דתית אחת הוא בהכרח מקור לסכסוכים בלתי-פוסקים, או שסובלנות ודו-קיום יכולים לשרור בו? האם השחקנים הפוליטיים והדתיים באתר קדוש משותף מפעילים שיקולים רציונליים, או שהם מונעים מפוליטיקה של זהויות ונראטיבים שהופכים את האתר ל"ערך מקודש" שאין להתפשר עליו?
בספר סלע קיומנו/סלע קיומם: אסלאם, יהודים והר הבית שנכתב בשיתוף עם דביר דימנט, מנתחים המחברים את שפע המקורות האסלאמיים העתיקים המכירים את ההיסטוריה היהודית של הר הבית וירושלים והמסורות היהודיות העתיקות הנוגעות לבית המקדש. מצד שני, הספר מציג את כתביהם של הוגים, פוליטיקאים ואנשי דת מוסלמים בני זמננו המכחישים את הזיקה היהודית למקום וטוענים שלא היה מקדש בירושלים כלל. המחברים טוענים כי מכחישי הקשר היהודי להר הבית פוגעים מבלי משים בלגיטימיות האסלאמית של קדושת אלאקצא וכיפת הסלע לאסלאם, ובאמינות המקורות החשובים ביותר שנכתבו בערבית, שהם הקלאסיקה של האסלאם ובסיס התרבות והזהות שלו.
רייטר הקדיש מספר מחקרים למחלוקות בין ישראלים יהודים למוסלמים פלסטינים וירדנים על הר הבית/אלחרם אלשריף/אלאקצא תוך ניתוח ההסדרים שנקבעו במקום לאחר 1967 ומכונים "הסטטוס קוו". הוא מסיק שההסדרים הזמניים ההדדיים בין ישראל לבין הווקף הירדני שנקבעו במקום בין השנים 1967 -1996 יכולים לשמש בסיס יציב להסדר עתידי באמצעות חלוקת סמכויות מעין פונקציונלית. בספרו סטטוס-קוו בתהליכי שינוי הוא מציג את שחיקת הסטטוס קוו בהר הבית ואת המשברים שפרצו במקום בעשור השני של המאה ה-21 ומציע דרכים למניעת משברים דומים בעתיד.
ספרו מקום-מבטחו של אללה: פרשת בית הקברות ממילא ומוזיאון הסובלנות, המאבק על הנוף הסמלי והפיזי, העוסק בבניית מוזיאון הסובלנות בירושלים על חלק מבית קברות מוסלמי היסטורי בממילא, זכה בפרס אוניברסיטת חיפה למחקר הטוב ביותר בגאופוליטיקה לשנת 2012.
ספרו מירושלים למכה ובחזרה: ההתלכדות המוסלמית סביב ירושלים עוסק בתפקידה של ירושלים כסמל דתי-פוליטי מרכזי, ובתהליכים שבהם מופעלים סמלי אמונה וקדושה במאבק פוליטי. הוא בוחן את האתוס האסלאמי הנוכחי כלפי ירושלים ואת הזיקה בין אתוס דתי זה לבין השאיפות הפוליטיות של הפלסטינים וקבוצות ערביות ואסלאמיות אחרות. כמו כן, הוא משווה נרטיבים ותהליכים יהודיים ומוסלמיים עדכניים של הכחשה ודה-לגיטימציה של השתייכותו של האחר לירושלים ולמקומותיה הקדושים. הוא עוסק גם בשאלה האם ההשקפה הדתית מהווה חסם מרכזי להשגת שלום בזירה הישראלית-ערבית.
במחקר משותף של רייטר עם ד"ר ליאור להרס, עיר ובלבה מסגד: יישוב סכסוכים במקומות קדושים – פרשת המסגד הגדול בבאר-שבע, החוקרים מנתחים את הסכסוך סביב הייעוד והשימוש במסגד הגדול של באר שבע, מחלוקת המתמצתת את המאבק לייצוג פעיל של מיעוט במרחב ציבורי שנוי במחלוקת, ובהקשר זה, את ייצוג המיעוט הערבי-מוסלמי בישראל בסביבה עירונית. הסכסוך מנותח בממד השוואתי על רקע התיאוריה של "צדק מעברי" והחוקרים מציעים מונח חדש בשם "ייצוג מעברי" - תהליך הענקת ייצוג סמלי פעיל באתרי מורשת היסטוריים ודתיים של מיעוטים באזורי סכסוך שעדיין לא השלימו את המעבר מסכסוך אלים לשלום ופיוס יציבים. הם הציעו שתי קבוצות של גורמים המשפיעים על תהליך הייצוג המעבר: גורמים הקשורים להיבטים מקומיים, אזוריים ובינלאומיים של הסכסוך, וגורמים הקשורים ישירות לאתר הספציפי השנוי במחלוקת.
ספרו פמיניזם בהיכל: מאבקן של נשות הכותל לשינוי הסטטוס-קוו מנתח את מאבקן של נשות הכותל, קבוצת מיעוט של נשים דתיות, אקטיביסטיות ופמיניסטיות, המאתגרות את הבלעדיות הגברית האורתודוקסית בטקסים פולחניים מרכזיים וכן מאתגרות את הסטטוס קוו ההגמוני באתר המרכזי ליהדות - הכותל המערבי. מחקר זה, המבוסס על ראיונות ועל ניתוח תוכן של מסמכים ופרסומים ראשיים, מציג את אסטרטגיות הפעולה של הצדדים השונים המעורבים ומנתח את שיטות יישוב הסכסוך. הוא בוחן שורה של שאלות בהן מה אפשר הכרה משפטית וציבורית במנהג המקומי של קבוצת מיעוט המאתגר את הסטטוס קוו ההגמוני בכותל, איך קבוצה קטנה של נשים הצליחה לשבור את הסטטוס קוו לטובת אג'נדה דתית מכוונת מגדרית ופלורליסטית ומהן ההשלכות של הישגים אלה על הסדרי התפילה בכותל ובמקומות קדושים אחרים השנויים במחלוקת. המחקר מתייחס גם לפמיניזם דתי ותורם לחקר הסכסוכים במקומות קדושים מקרה מבחן פנים-יהודי, ובין היהדות בארץ ליהדות צפון אמריקה.
יישום החוק האסלאמי בישראל
באמצעות שילוב בין פסיקות בית המשפט השרעי וראיונות עם קאדים ובעלי-דין, מצא רייטר שהקאדים הישראלים משנים בהדרגה את חוקי השריעה לגבי המעמד האישי על ידי התאמת פרשנותם למציאות המודרנית של חיים כמיעוט במדינה בעלת אוריינטציה תרבותית מערבית. כך למשל, מצא רייטר שהקאדים אפשרו לנשים ליזום גירושין לפי סעיף בחוק המשפחה העות'מאני העוסק במינוי בוררים משפחתיים בעלי סמכות להמליץ על פירוק הנישואין במקרה של ריב בין בני זוג. הם גם אימצו את ה הערך המערבי של "טובת הילד" במקרים של משמורת הורית. על ידי ניתוח השכלתם של הקאדים ותקופת כהונתם מצא רייטר הבדלים בין-דוריים, כאשר הקאדים בני הדור השלישי והרביעי שרכשו את השכלתם באוניברסיטאות ישראליות נוטים לרפורמה ולהתאמת הדין השרעי למציאות בת הזמן.
יחסי יהודים-ערבים בישראל
מחקריו של רייטר על החברה הערבית ועל יחסי יהודים-ערבים בישראל הניבו מספר פרסומים. בספרו National Minority, Regional Majority, השתמש רייטר בתיאוריה של "קונפליקטים משולבים" ומתח ביקורת על מחקרים המתייחסים רק למתח המיוחד בין האופי היהודי והממד הדמוקרטי של ישראל, תוך התעלמות מהשפעת הסכסוך האזורי. במאמר אחר מתח רייטר ביקורת חריפה על ארבעת מסמכי החזון שפורסמו על ידי ארגונים ערביים ישראלים לא ממשלתיים במהלך השנים 2006 -2007, והציע דרך ביניים לגשר בין האינטרסים והאידאולוגיות של יהודים ושל ערבים בישראל. זו הייתה גם תוצאה של פרויקט סיעור מוחות אקדמי בן שלוש שנים שהוא יזם ועמד בראשו במכון ירושלים לחקר ישראל, שהתפרסם במסמך בשם "לקראת אזרחות מכלילה בישראל". יחסי פלסטינים - עבר-ירדנים בירדן
במהלך שנות ה-90 חקר רייטר את הקרע האתני-לאומי בירדן החוצץ בין ירדנים לפלסטינים, שלפי ממצאיו היה רחב ועמוק יותר מכפי שנהוג היה לחשוב. בניתוח מקורות ירדניים רשמיים וראיונות עומק עם ירדנים ופלסטינים הפנה רייטר את הזרקור אל מדיניות ההשכלה הגבוהה המפלה של המשטר הירדני, שיצרה שינוי חברתי-פוליטי בירדן לטובת עבר-ירדנים ולרעת ירדנים ממוצא פלסטיני. רייטר חקר גם את הדיכוטומיה המגזרית החוצה בין ירדנים השולטים במגזר הציבורי לבין הירדנים הפלסטינים השולטים במגזר הפרטי. רייטר ניתח 500 חברות מובילות בירדן ואת הנתונים שסופקו על ידי איגוד אנשי העסקים הירדני, ואלה אימתו את הדיכוטומיה הנ"ל. שאלה נוספת שנידונה באותו מחקר הייתה האם ההון שצברו יזמים ובנקאים פלסטינים הביא להם עוצמה פוליטית בירדן. המחקר מצא שהאליטה הכלכלית הפלסטינית אינה מתעלת את כוחה הפיננסי כדי להשפיע על הפוליטיקה המקומית, ולקדם את זכויותיה הפוליטיות הייחודיות. עם זאת, מאז תחילת המאה ה-21 התחזק תפקידם של הפלסטינים במוסדות השלטון.
רייטר פרסם מספר מחקרים בנושא המלחמה והשלום באסלאם. ספרו מלחמה, שלום ויחסים בינלאומיים באסלאם בן זמננו מנתח פתווות שנתנו חכמי דת בנושאי דיני מלחמה ושלום ביחס לאפשרות של כריתת הסכם שלום בין מדינות מוסלמיות לבין מדינת ישראל. הניתוח מדגיש את התאמת המשפט המוסלמי למציאות הפוליטית המשתנה, המתאימה עצמה למשפט הבינלאומי ולמודל המודרני של יחסים בינלאומיים, ואת התפיסה המשתנה של הג'יהאד והתפקיד הנוכחי של הפתוות הפוליטיות. הספר מפרט את הגותם של מלומדים ומנהיגים דתיים מוסלמים המציגים פרשנויות פרגמטיות ומדמיינים את היחסים הטבעיים בין העולם המוסלמי והלא-מוסלמי כמצב של שלום. הספר גם שופך אור על הפלורליזם המובנה באסלאם וחושף את הצורך של שליטים ערבים-מוסלמים מתונים במופתיים ובפתוות פרגמטיות על מנת להתמודד עם פלגים מוסלמיים רדיקליים. זאת הם עושים כדי לרכך ולהגביל את התנגדות הציבור הערבי לחתימת הסכם בין מדינתם לבין ישראל, ולאפשר נורמליזציה עם ישראל לאחר חתימת ההסכם.
מי מלך
מי מלך (מלטינית: Aqua regia) הם תערובת של חומצה חנקתית וחומצת מימן כלורי ביחס 3:1 (שלוש מולקולות של חומצת מימן כלורי על כל מולקולת חומצה חנקתית אחת HNO3+3HCl).
צבע התערובת צהבהב, והיא מסוגלת לשתך חומרים רבים. מי מלך נמנים עם קבוצה מצומצמת של חומרים המסוגלים להמס זהב ופלטינה. השם "מי מלך" בא מהמתכות האציליות שביניהן זהב, טנטלום ופלטינה. למי מלך תפקיד בחריטה במספר תהליכים אנליטיים.
מי מלך הם חומר בלתי יציב בטמפרטורת החדר - הגזים כלור וניטרוסיל כלוריד (NOCl) מתנדפים מן התמיסה במהירות, והיא מאבדת את תכונותיה השימושיות, ולכן יש לערבב את החומצות זמן קצר לפני השימוש.
פעולה כימית
מי מלך יכולים להמס זהב מכיוון שהם מכילים גם חומצה חנקתית וגם חומצת מימן כלורי, כשלכל אחת מחומצות אלה תפקיד שונה בתהליך. חומצה חנקתית היא חומר מחמצן חזק שיכול להמס זהב ליצירת יוני זהב (Au3+), אך שיווי המשקל בתגובה מושג לאחר המסת כמות אפסית של זהב. חומצת מימן כלורי מספקת יוני כלור שמגיבים עם הזהב ויוצרים חומצה כלורואורית (Chloroauric Acid) בתגובה הבאה:
Au + 3NO3- + 6H+ → Au3+ + 3NO2 + 3H2O
Au3+ + 4Cl- + H+ → HAuCl4
כתוצאה מכך מסולקים יוני הזהב מהתמיסה והחומצה החנקתית יכולה להמיס זהב נוסף.
סינרג'י כבלים
סינרג'י כבלים בע"מ (באנגלית: .Synergy Cables Ltd) היא חברה ישראלית העוסקת בייצור ושיווק כבלי חשמל. עד שנת 2012 היא הייתה חברה ציבורית ומניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הקמת החברה
סינרג'י כבלים נוסדה באוקטובר 1935 במפרץ חיפה בשם "חברה ארצישראלית לחוטי חשמל" כמפעל לייצור כבלי חשמל. המפעל הוקם על ידי שני מהנדסים עולים חדשים מגרמניה, ברוידא ורוזנברג, שעבדו שנים רבות בבתי חרושת בתחום החשמל בגרמניה. לחברה גויס הון ראשוני בסך 25.000 לא"י ממספר משקיעים, ביניהם גם חברת החשמל הארצישראלית של פנחס רוטנברג. המפעל חכר מחברת "גב-ים" מגרש בשטח של 6 דונם עם הזכות לרכוש 6 דונם נוספים. במפעל הוקמו שלוש מחלקות שעסקו בכל שרשרת הייצור של כבלי חשמל. בזמן מלחמת העולם השנייה העסיק המפעל כ-200 פועלים, מאחר שהיה המפעל היחיד במזרח התיכון לכבלי חשמל, והייבוא מאירופה שובש. לאחר המלחמה העסיק המפעל רק 75 עובדים מאחר שהייבוא חודש.
לאחר הקמת המדינה שונה שם החברה ל"חברה לכבלים ולחוטי חשמל בישראל בע"מ" או בקיצור "כבלים", במפעל הועסקו כ-200 עובדים והוא היה הספק העיקרי של כבלי חשמל לחברת החשמל. בשנת 1963 ביצע הנפקה ראשונה לציבור של מניות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
גידול והתרחבות
במחצית הראשונה של שנות ה-60 פרץ במפעל סכסוך עבודה ממושך, לאחר שהוכנסו שיטות מודרניות למדידת תפוקה ועלות, רווחיות המפעל עלתה אך לא שכר הפועלים. במחצית השנייה של שנות ה-60, הרחיבה החברה את תחומי פעילותה והחלה לייצור גם חוטי זוג שזור למערכות טלפוניה, כבלי ריתוך, כבלים לתקשורת וכבלים לכלי רכב. ב-1966 רכשה גם שתי חברות: "איזלקו" שהיה לה מפעל בחיפה ו"החברה לפלסטיקה וכבלים" באשדוד. בנוסף החלה לייצא את תוצרתה. החברה באותן השנים הייתה בבעלות חברת "דיסקונט השקעות" ודן טולקובסקי שימש כיושב הראש שלה.
בשנת 1975, הקימה את מפעל "תרמופיל" במעלות-תרשיחא, שייצר כבלים ומוליכים חשמליים בעלי עמידות גבוהה בפני טמפרטורת גבוהות ותנאי סביבה קשים במיוחד (שחיקה, קרינה וכדומה), לתעשיות התעופה, האלקטרוניקה והכימיה. המפעל הוקם בשיתוף חברה מארצות הברית שסיפקה את הידע. ב-1977 יצאה החברה האמריקאית מההשקעה.
בשנת 1976 הקימה קבוצת תדיראן של קונצרן כור תעשיות מפעל בשם "דטיק" לכבלי תקשורת בבית שאן. בשנת 1981, רכשה תדיראן מחצית ממניות השליטה ב"חברה לכבלים וחוטי חשמל" ועד 1986 הגדילה את החזקתה ל-87% ממניות החברה (שאר המניות הוחזקו בידי הציבור ועדיין נסחרו בבורסה). "כבלים" הייתה כפופה לחטיבת הרכיבים של תדיראן. ב-1983, לאחר היערכות מחודשת, רוכזו ב"דטיק" בבית שאן פעילות ייצור כבלי התקשורת וכבלי הטלפון של קבוצת מפעלי "כבלים". במפעל בבית שאן הועסקו כ-140 עובדים, ובכל מפעלי הקבוצה יחד כ-650.
צמצומים ומכירה
לאחר המהפך בבחירות 1977, שר האוצר שמחה ארליך הנהיג את תוכנית ליברליזציה כלכלית, שזכתה לכינוי "המהפך הכלכלי", שפתח את המשק לייבוא והסיר את ההגנות על תוצרת הארץ. ייבוא של כבלי חשמל זולים מהגוש המזרחי החל לפגוע בפעילות החברה, בעיקר במפעל ההיסטורי ל"חוטי חשמל" במפרץ חיפה. בשנת 1986 נקלעה החברה לקשיים והוחל בתוכנית הבראה שכללה פיטורי עובדים. בשנים 1988 ו-1989 חזרה לרווחיות והוחלט למכור את החברה.
בשנת 1990 נמכרה החברה לקבוצת משקיעים בראשות יולי עופר, תמורת 26.5 מיליון דולר. בשנת 1997 החלו מגעים למיזוג החברה עם המתחרה העיקרית שלה בישראל "כבלי ציון". החברה הציבורית "כבלים", שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, הפכה בהדרגה לחברת החזקות. בשנת 1998 מכרה את הפעילות התעשייתית שלה, תמורת 42 מיליון דולר, לחברת "סופריור" מארצות הברית, שגם רכשה את "כבלי ציון". בתחילת שנת 1999 החלה החברה הממוזגת לפעול בשם "סופריור כבלים", והייתה חלק מקבוצת חברות בבעלות המשקיע היהודי-אמריקני סטיבן אלבאום.
כבלי ציון
חברת כבלי ציון נוסדה בשנת 1953 והייתה השנייה בגודלה בתחום הכבלים בישראל. החברה הוקמה כחברת בת של חברת מקלטי "רדיו בן גל" בראשון לציון. לאחר שמהנדס שעבד במפעל, שמעון אפטוביץ, הציע להקים פס ייצור לכבלי חשמל. המפעל החל לייצר בשנת 1954, זכה להצלחה רבה והגדיל במהירות את סל המוצרים שלו. המפעל ייצר כבלי חשמל במתח גבוה, כבלים למוצרי אלקטרוניקה, כבלי תקשורת וטלפון ומוצרים עבור משרד הביטחון.בשנת 1963 נחנך מפעל שני בשדרות, שקיבל את השם "כבלי ישראל", והוקם בהשקעה של כ2-2.5 מיליון ל"י. בשנת 1970 רכשה ההחברה הממשלתית "מכרות נחושת תמנע" את החברה, כדי שתשתמש בנחושת שחברה כורה בתמנע. אך בפועל רוב הנחושת בשימוש המפעל הייתה מיובאת. ביוני 1974 צורפה חברת "מכרות נחושת תמנע" לקונצרן כימיקלים לישראל, ו"כבלי ציון" הפכה לחברת של "כימיקלים לישראל". בנובמבר 1975 החליטה ועדת השרים לענייני כלכלה להקים מפעל חדש של "כבלי ציון" באילת. המפעל באילת נחנך ב-1977. המפעל באילת הפך למפעל המרכזי השל הקבוצה במקום המפעל בראשון לציון שהיה מוגבל בשטחו. בסוף שנות ה-70 ביקשה חברת "כימיקלים לישראל" למכור את "כבלי ציון", אך לבסוף הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, כאשר "כימיקלים לישראל" המשיכה להחזיק בשליטה. בשנת 1987 רכשה חברת כלל תעשיות שליש ממניות החברה וב-1990 שליש נוסף, כך שהחזיקה בשליטה בחברה.
בשנות ה-2000
בתחילת שנות ה-2000 היו לחברה 10 מפעלים וכ-900 עובדים בישראל. זאת כתוצאה מרכישה של שתי חברות נוספת "דאש תעשיות כבלים" ו"פיכה פלסט", שהייתה החברה השלישית בגודלה בישראל ונרכשה בדצמבר 1999. בעקבות רכישת הפעילויות הרבות עבר התאגיד תהליך של מיזוג פעילויות דומות לשתי חטיבות עסקיות: פעילות יצור כבלי חשמל רוכזה במפעל חדש בשדרות ואילו יצור כבלי התקשורת הועבר למפעל בבית שאן. במהלך הארגון מחדש נסגרו שמונה אתרי יצור ומרכזי הפצה. החברה סבלה גם מתחרות במכרזים של חברת החשמל מול ייבוא במחירי היצף מאסיה. כמחצית מתוך כ-900 העובדים של החברות שמוזגו פוטרו. השלב האחרון של הארגון מחדש הסתיים בסוף 2004 עם סגירת המפעל במעלות והעברת ציוד היצור למפעל בבית שאן.
בשנת 2003, רכשה מניות במפעל בקזחסטן. בשנת 2007, גייסה כ-100 מיליון שקל בהנפקת איגרות חוב.
בשנת 2008, מכרה את המפעל כבלי התקשורת בבית שאן לחברת טלדור כבלים ומערכות. באותה שנה גם שינתה חברה את שמה מ"סופריור כבלים" ל"סינרג'י כבלים".
בשנת 2010, הגיעה החברה להסדר חוב עם מחזיקי איגרות החוב של החברה, לאחר שנקלע לקשיים עסקיים. כחלק מההסדר עברה ביצעה החברה תוכנית התייעלות שכללה, בין השאר, פיטורי עובדים, מכירת פעילויות שלא היו בליבת העסקים והתמקדות במוצרים של כבלי מתח גבוה, בינוני ועליון ומוצרים מיוחדים. כחלק מתהליך ההתייעלות, החליטה החברה גם להעביר את המטה שלה לשדרות כדי לחסוך בעלויות התפעול. לאחר תוכנית התייעלות ירד מספר העובדים של החברה לכ-220. בינואר 2015, אישר בית המשפט המחוזי בבאר-שבע הסדר חוב שני לחברה, שוב בעקבות קשיים בתשלום איגרות החוב שלה. במסגרת ההסדר, קרן ההשקעות הפרטיות פורטיסימו קפיטל קיבלה לידיה את השליטה בסינרג'י.
בעקבות הסדר החוב קרן פורטיסימו רכשה את מלוא הבעלות בחברה. סינרג'י נותרה יצרנית כבלי כוח להולכת חשמל היחידה בישראל, והיא מהווה ספק אסטרטגי לחברת החשמל. אך כ-80% מהכבלים שנמכרים בישראל מיובאים מטורקיה ונמכרים במחירים זולים יותר. הפסדי החברה הגיעו לעשרות מיליוני שקלים בשנה וביוני 2017 הודיעה על מהלך פיטורים נרחב של מרבית עובדי החברה, וכולל רוב חברי ההנהלה, שבסיומו נותרה עם כ-50 עובדים בלבד.
במאי 2021, קרן פורטיסימו העבירה את הבעלות בחברה לידי חברת "מגוון" של איש העסקים רונן אלעד, בתמורה להקצאה של 12.5% ממניותיה של מגוון.
יחסי הונגריה–הממלכה המאוחדת
יחסי הונגריה–הממלכה המאוחדת, הם יחסי החוץ בין הונגריה לבין הממלכה המאוחדת.
היסטוריה
היחסים בין האימפריה האוסטרית, שכללה אף את ממלכת הונגריה, לבין ממלכת אנגליה כוננו בימי הביניים, אולם היחסים הרשמיים ביניהם החלו בשנת 1799. במהלך המרד ההונגרי של 1848 ביקש פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה סיוע צבאי מהרוסים. ההונגרים האמינו שהאימפריה הבריטית לא תתיר נוכחות רוסית בהונגריה. ואכן שר החוץ הרוסי פנה לממשלת בריטניה בשאלה לתגובתה. למרבה ההפתעה, הבריטים עודדו את הרוסים לסייע לאוסטרים, אולם התנו זאת בכך שמיד לאחר דיכוי המרד, יתפנו הרוסים מהונגריה. הסיבה לכך הייתה שבריטניה ביקשה לצמצם את ההשפעה הרוסית בבלקן, ותנאי הכרחי לכך היה אימפריה אוסטרית חזקה.
שני העמים היו אויבים במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה היו המדינות בשני צדדים מנוגדים של המלחמה הקרה; בריטניה הייתה חלק ממדינות המערב, בעוד הונגריה הייתה חלק מברית ורשה. במהלך המרד ההונגרי בשנת 1956 לא קיבלו ההונגרים תמיכה מהבריטים, בשל מעורבותם במשבר סואץ שאירע באותה העת. בשנת 1999 הצטרפה הונגריה לנאט"ו, ובשנת 2004 היא הצטרפה לאיחוד האירופי, וכיום קיימים בין המדינות יחסים חמים.
יחסים דיפלומטיים
הונגריה מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון, ו-5 קונסוליות בבלפסט, קארדיף, אדינבורו, ליברפול וטורקי. מאידך, בריטניה מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט בלבד.
שפות נוסטרטיות
משפחת השפות הנוסטרטיות (Nostratic languages) היא מאקרו-משפחה היפותטית, הכוללת רבות ממשפחות-השפות של ילידי אירואסיה, על אף שההרכב והמבנה המדויקים שלה משתנים בין דעותיהם של הוגי ההיפותזה. היא בדרך כלל כוללת את השפות הכרתווליות, ההודו-אירופיות והאורליות; כמה שפות ממשפחת השפות האלטאיות השנויה במחלוקת; השפות האפרו-אסיאתיות המדוברות בצפון אפריקה, בקרן אפריקה, בחצי האי ערב ובמזרח הקרוב, וכן השפות הדרווידיות בתת היבשת ההודית (ואחרים מוסיפים גם את, המחברות בין הודו לרמה האיראנית).
סיליקון גרפיקס
עלייה והצלחה
ג'יימס קלארק ומארק האנה פיתחו באוניברסיטת סטנפורד מנוע לייעול חישובי גרפיקת תלת-ממד בשם Geometry Engine, שהיה פיתוח התוכנה הראשון שנצרב על גבי שבב VLSI. החברה שהקים קלארק, סיליקון גרפיקס, התבססה על פתרונות שכללו טכנולוגיה זו. החברה ייצרה תחנות עבודה גרפיות מבוססות מעבדי Motorola 68000 בשם IRIS.
שפות נוסטרטיות
שפת המוצא הקדומה המשוערת של המשפחה הנוסטרטית נקראת פרוטו-נוסטרטית (Proto-Nostratic). ההנחה היא שפרוטו-נוסטרטית דוברה בין 15,000 ל-12,000 לפני הספירה, בתקופה האפיפלאוליתית, קרוב לסוף עידן הקרח האחרון.
סיליקון גרפיקס
עלייה והצלחה
ב-1992 רכשה סיליקון גרפיקס את יצרנית שבבי ה-RISC, MIPS, והחלה לבסס את מוצריה על משפחת מעבדים זו, שהותאמה במיוחד ליישומי גרפיקת תלת מימד וביססה את החברה כמובילת שוק בתחום. במקביל פיתחה החברה את ממשק תכנות היישומים OpenGL ואת מערכת ההפעלה IRIX, המבוססת UNIX עם התאמות קנייניות לחומרת MIPS. שימוש נרחב ב־OpenGL ניתן למצוא בסביבות מציאות מדומה, סימולציות מדעיות, הצגת מידע, סימולטורים מדמי טיסה ופיתוח משחקי מחשב.
שפות נוסטרטיות
הראשון שכתב על ההיפותזה הנוסטרטית היה הבלשן הולגר פדרסן בראשית המאה העשרים. את השם "נוסטרטי" גזר ב-1903 מהמילה הלטינית "nostrates", שמשמעותה "בני עמנו, מִשֶלָנו". ההשערה הורחבה באופן משמעותי בשנות ה-60 של המאה העשרים בידי בלשנים סובייטים, והבולטים בהם ולדיסלב איליץ'-סביטיץ' ואהרן דולגופולסקי. קבוצת חוקרים זאת כוּנתה "אסכולת מוסקבה" בידי אלן בומהרד (2008, 2011 ו-2014) וזכתה לתשומת לב מחודשת באקדמיה דוברת האנגלית מאז שנות התשעים.
סיליקון גרפיקס
עלייה והצלחה
ב-1993 הוציאה החברה את אחדת מסדרות השרתים ותחנות העבודה המוצלחות שלה, Onyx. בין היתר, קונסולת המשחקים נינטנדו 64 הייתה מבוססת על Onyx.
ב-1995 רכשה סיליקון גרפיקס את החברות Wavefront Technologies ו-Alias Systems Corporation יצרנית מוצרי אנימציה ממוחשבת תלת-ממדית שעבדה בין היתר עם אולפני ההנפשה של וולט דיסני. ב-1998 הכריזה חטיבת Wavefront/Alias בסיליקון גרפיקס על חבילת התוכנה המקצועית Maya.
שפות נוסטרטיות
מקור ההיפותזה הנוסטרטית
ברבע האחרון של המאה ה-19 הציגו בלשנים שונים הצעות שקישרו את השפות ההודו-אירופיות עם משפחות-שפות אחרות כגון הפינו-אוגרית והאלטאית.
סיליקון גרפיקס
עלייה והצלחה
ב-1996 רכשה סיליקון גרפיקס את יצרנית מחשבי-העל הוותיקה Cray במטרה להיכנס לתחום מחשבי העל. פעילות זו נמכרה זמן קצר לאחר מכן לסאן מיקרוסיסטמס.
שפות נוסטרטיות
מקור ההיפותזה הנוסטרטית
ב-1903 זכה הצעות אלה לדחיפה משמעותית כאשר הולגר פדרסן הציע את השפה ה"נוסטרטית" – אב קדמון משותף לשפות ההודו-אירופיות, הפינו-אוגריות, שפות סָמוֹײֵד בהרי אורל, השפות הטורקיות, מונגולית, מנצ'ורית, שפות יוּקגיר במזרח הרחוק של רוסיה, שפות "אסקימו" בצפון הארקטי של אמריקה, השפות השמיות וה"חמיות", ואף השאיר את הדלת פתוחה לשילובן של קבוצות נוספות בהמשך.
סיליקון גרפיקס
דעיכה ונסיגה
על אף הצלחת החברה בשווקים ייעודיים כגון יישומים מדעיים, הנדסיים ורפואיים, פיתחה מיקרוסופט פתרונות זולים יותר על גבי מעבדי אינטל לתחום הביתי ולשוק הבידור. ב-1998 זנחה סיליקון גרפיקס את ההתבססות על מעבדי MIPS לטובת הימור על טכנולוגיית איטניום של אינטל. במקביל שינתה החברה את שם המותג שלה ל-SGI. החלטה זו הסתברה כהרסנית, עקב חוסר הבשלות של הטכנולוגיה. זניחת מעבד MIPS ומערכת ההפעלה IRIX גרמו לירידה בביצועים אליהם היו לקוחות החברה רגילים. זאת לצד תחרות עזה מצד מיקרוסופט הובילו לירידה במכירות. ב-2006 עברה החברה לתשתית מבוססת Xeon, לאחר כישלון פרויקט איטניום.
ב-1 באפריל 2009 הגישה החברה בקשה להסדר פשיטת רגל לפי צ'פטר 11.
SGI - Silicon Graphics International
לאחר פשיטת הרגל, רכשה Rackable את השליטה בחברה תמורת 25 מיליון דולר ושינתה את סימן המסחר שלה בנסד"ק מ- "RACK" ל "SGI".
החברה ייצרה חומרה עבור מחשבי על ושרתי אחסון נתונים גדולים ואחסון ענן.
ב-2016 נמכרה החברה ל-HP.
קהילת משתמשים
על אף שהחברה לא הייתה שם מוכר בכל בית, היא זכתה למעמד מיוחד בקרב מעצבים גרפיים ומפתחים שיצרו סביבה וסביב מוצריה קהילת משתמשים יציבה ושוקקת חיים שהמשיכה להתקיים גם לאחר שהחברה פסקה מלהתקיים. בין החברים בקהילה נמנים מפתחי משחקי קונסולת נינטנדו 64, מעצבי הסרטים פארק היורה, צעצוע של סיפור ועוד.
שפות נוסטרטיות
מקור ההיפותזה הנוסטרטית
מנגד, ניתן לטעון כי המושג מתעלה מעל כל השתייכות אתנוצנטרית, (ואכן, הנרי סוויט, בן זמנו של פדרסן, ייחס חלק מהתנגדותם של מומחי השפות ההודו-אירופיות להיפותזות של קשרים גנטיים רחבים יותר – כ"דעה קדומה נגד הורדתה [של ההודו-אירופית] מכס הבידוד הגאה וקישורה לשפות הגזעים הצהובים".)
שמות אחרים שהוצעו עבור משפחת-העל הענקית לא הגיעו לכדי אותו היקף דיון נרחב. שם כזה לדוגמה היה "מיטיאן" Mitian, שנוצר מחיבור כינויי הגוף הראשון (mi "אני") והשני (ti "אתכם/אתכן"), המשוחזרים לפרוטו-שפה הנוסטרטית הקדומה, כיוון שהם משותפים לשפות כה רבות בקבוצת-העל הזו.
תומך מוקדם בהיפותזה הנוסטרטית היה הבלשן הצרפתי אלבר קוני, שהיה ידוע בתרומתו בפיתוח תאוריית העיצורים הלועיים שמסבירה את הקשרים המוקדמים במשפחת השפות ההודות-אירופיות. קוני פרסם את עבודתו "מחקרים בתנועתיוּת, עיצוריוּת והיווצרות שורשים ב'נוסטרטית', האב הקדמון של ההודו-אירופית ושל החמית-שמית" (Recherches sur le vocalisme, le consonantisme et la formation des racines en 'Nostratique', Ancêtre de l'indo-européen et du chamito-sémitique) ב-1943. על אף שקוני היה מוערך מאמוד כבלשן, עבודתו זו על נוסטרטית התקבלה באופן פושר.
אסכולת מוסקבה לבלשנות השוואתית
מקור עיקרי לפריטים במילון של איליץ'-סביטיץ' היה עבודתו הקודמת של אלפרדו טרומבטי (1866–1929), בלשן איטלקי שפיתח מערכת למיון כל שפות העולם, אשר הושמץ באותה תקופה וכמעט כל הבלשנים התעלמו ממנו. בזמנו של טרומבטי, התפיסה הנרחבת לגבי מיון שפות הייתה שההוכחה הבטוחה לקשר גנטי היא דמיון במערכות הנטייה בַשפות. לאחר מכן, ההשקפה שהפכה למקובלת הייתה שהשיטה ההשוואתית – שקודם לכן שימשה כאמצעי ללימוד שפות שכבר ידועות כקשורות זו לזו, וללא כל התייחסות למיון שלהן – היא האמצעי היעיל ביותר לבסס קשר גנטי. אך עם הזמן נוצרה גישה קשוחה שמאמינה בשיטה ההשוואתית כהלגיטימי היחיד למיון שפות. נקודת מוצא זו הייתה בסיסית להשקפתם של הנוסטרטים החדשים. אף על פי שאיליץ-סביטיץ' אימץ רבות מהאטימולוגיות של טרומבטי, הוא ביקש לאמת אותן על ידי השוואה באופן שיטתי של מערכות הצלילים של השפות המטופלות.
המאה ה-21
ב-2008 התרחשו כמה אירועים מהותיים במחקרים הנוסטרטיים: ראשית, המילון הנוסטרטי של דולגופולסקי בגרסתו האחרונה הועלה לאינטרנט; אלן בומהרד פרסם טיפול מקיף בנושא בספריו, "שחזור של פרוטו-נוסטרטית", בשני כרכים; וכן הוקם אתר האינטרנט "נוסטרטיקה" (Nostratica), שאליו הועלו טקסטים חשובים במחקרים הנוסטרטיים, אך כבר אינו פעיל.
עוד אירוע משמעותי היה שבומהרד פרסם סקירה ביקורתית על המילון של דולגופולסקי, וטען בה כי יש לכלול רק את האטימולוגיות הנוסטרטיות החזקות ביותר, בניגוד לגישתו המרחיבה יותר של דולגופולסקי, המעדיפה לכלול אטימולוגיות רבות אפשריות אך לא ודאיות. בתחילת 2014 פרסם אלן בומהרד את הספר האחרון שלו בנושא השפות הנוסטרטיות, "מבוא מקיף לבלשנות נוסטרטית השוואתית (A Comprehensive Introduction to Nostratic Comparative Linguistics).
משפחות-השפה הנכללות בנוסטרטיות
חוקרי הנוסטרטית מסכימים על גרעין משותף של משפחות-שפה הכלולות במשפחת-העל הנוסטרטית, אך חלוקים לגבי שילוב משפחות נוספות מעבר לגרעין זה.
שלוש הקבוצות המקובלות פה אחד בקרב חוקרי הנוסטרטית הן השפות ההודו-אירופיות, השפות האורליות והשפות האלטאיות; אף שקיומה של המשפחה האלטאית שנוי במחלוקת בקרב בלשני העולם, היא נלקחת כמובנת מאליה על ידי הנוסטרטים. כמעט כולם כוללים גם את משפחות-השפות הכרתווליות והדראווידיות.
בעקבותיהם של פדרסן, איליץ'-סביטיץ' ודולגופולסקי, מרבית תומכי התיאוריה הנוסטרטית כוללים את המשפחה האפרו-אסיאתית, אם כי ביקורות שהשמיעו ג'וזף גרינברג ואחרים מסוף שנות השמונים ואילך סברו כי יש להעריך זאת מחדש.
להלן מקבץ מייצג למדי של משפחות-השפה הנכללות במשפחת-העל הנוסטרטית, על פי סדר גאוגרפי גס (ובסדר הסתעפות פילוגנטי משוער, בעקבות סטארוסטין):
ב-1987 הציע ג'וזף גרינברג מאקרו-משפחה דומה, שהוא כינה "אֵירָאסיאתית" (Eurasiatic). היא כוללת בה את אותן משפחות-הליבה ה"יוראלטאיות" (Euraltaic) – הודו-אירופית, אוראלית ואלטאית – אך אינה כוללת חלק מהמשפחות המפורטות לעיל, בעיקר האפרו-אסיאתית. בערך באותה תקופה חוקרי נוסטרטית רוסים, ובולט בהם סרגיי סטארוסטין, ניסחו גרסה מתוקנת של המשפחה הנוסטרטית, שהייתה מעט נרחבת יותר מזו של גרינברג, אך כמוהו לא כללו בה את האפרו-אסיאתית.