cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פטר קרמנס
פטר קרמנס (בהולנדית: Peter Kerremans; נולד ב-2 בפברואר 1961) הוא כדורגלן עבר בלגי ששיחק בעמדת השוער.
קריירה
קרמנס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל בום ובגיל 21 חתם בסראינג. בקיץ חתם בגרמינל בירסחוט מליגת העל הבלגית.
בקיץ חזר לבלגיה וחתם בשרלרואה. בעונתו הראשונה במועדון שיחק רק 7 הופעות בקבוצה, אך בעונתו השנייה חזר להרכב הקבוצה. בסיום עונה זו פרש מכדורגל.
בוריאלוסוכוס
בוריאלוסוכוס (שם מדעי: Borelosuchus; משמעות השם: " תנין בוריאלי") הוא סוג של דמוי-תנין נכחד שחי באמריקה הצפונית במשך הקרטיקון העליון מלפני 70.6 מיליון שנה, שרד את הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה והתקיים עד האאוקן לפני 47.8 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו בקולורדו, מונטנה, דקוטה הצפונית והדרומית וויומינג וכן בססקצ'ואן ואלברטה שבקנדה. התנין תואר ב-1997 בידי החוקר כריסטופר אנדרו ברושו ונכללים בו 6 מינים, חלקם בעבר שויכו לסוגים אחרים כמו לליידיוסוכוס.
הבוריאלוסוכוס היה תנין בינוני בעל גולגולת באורך 32 ס"מ וגוף ממוצע בגודל 2.5 מטרים. הוא היה שוכן ביצות באקלימים חמימים עד ממוזגים (שהיו נפוצים יותר באמריקה בתקופתו) והיה יבשתי יותר מהתנינים המודרניים. למעשה הוא אינו שייך לסדרת התנינאים אלא לקרוב רחוק שלהם הקרוב יותר לאלודפוסוכוס. מבנה הלסתות שלו היו גדולות ומותאמות לציד אך דקות יחסית לתנין.
בני פרץ (קצין)
בני פרץ (נולד ב-1 בדצמבר 1962) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה. פרץ כיהן, בין היתר, כמפקד חטיבה 847, כסגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וכמפקד קורס מפקדי טנקים.
ביוגרפיה
פרץ גדל ולמד ברמלה. בוגר תואר שני במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
שירות וקריירה צבאית
התגייס לצבא בשנת 1980 שובץ בחיל השריון. הוא עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה. בהמשך השלים קורס קציני שריון ושימש כמפקד מחלקת טנקים וכמ"פ. לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד 75. בשנים 1993–1995 שירת כמפקד גדוד 82 והוביל אותו בלחימה ברצועת הביטחון. בתפקידו הבא שימש כמפקד גדוד הטירונים של חיל השריון, ולאחר מכן כמפקד גדוד 198. לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ובשנים 2001–2005 שירת כמפקד חטיבת מרכבות הפלדה. במקביל שימש ראש מטה עוצבת אתגר, וכן סגן מפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, לאחר תפקיד זה השתחרר מצה"ל.
קריירה אזרחית
לאחר השחרור מהשירות הצבאי הקים פרץ חברת פרסום ובניית אתרים בשם Go443.
אמילי וורן רובלינג
אמילי וורן רובלינג (באנגלית: Emily Warren Roebling; 23 בספטמבר 1843 – 28 בפברואר 1903) ידועה בשל תרומתה לסיום פרויקט בניית גשר ברוקלין, לאחר שבעלה, וושינגטון רובלינג, לקה במחלת קייסון. וושינגטון רובלינג היה המהנדס הראשי של מיזם הבנייה לאחר שאביו, ג'ון אוגוסטוס רובלינג, נפטר ממחלת הטטנוס.
משפחתה
אמילי נולדה לסילוונוס ופיבי וורן בקולד ספרינג, ניו יורק, ב-1843. היא הייתה השנייה מתוך 12 ילדים במשפחה. אמילי ביקשה לרכוש השכלה, רצון שנתמך על ידי אחיה הבכור, גוברנר ק. וורן.
כשג'ון רובלינג החל את עבודת הבנייה של הגשר, הזוג הטרי נסע לאירופה כדי ללמוד על השימוש בקייסונים - תאים עמידי מים - לבנייה תת-מימית. ב-1868 ילדה אמילי את בנה היחיד, ג'ון א. רובלינג.
גשר ברוקלין
כשחזרו השניים מאירופה, פגשו בטרגדיה - ג'ון, אביו של וושינגטון, נפטר מטטנוס. וושינגטון מיד לקח על עצמו את משימת הבנייה. הוא שקע בפרויקט, ובמהלך העבודה לקה במחלת קייסון, הידועה גם כמחלת דקומפרסיה, אשר מתפתחת אצל מי ששהה זמן רב מידי תחת לחץ אטמוספירי, בעיקר תת-ימי. הוא רותק למיטתו, ולא יכול היה להמשיך לנהל את הפרויקט הענק. כתוצאה, אמילי נטלה על עצמה את ניהול העבודה, והייתה ל"מהנדסת השטח הראשונה", והביאה את הבנייה לסיום מוצלח.
במשך 14 השנים הבאות, אמילי השקיעה את כל מאמציה בבנייה. היא מילאה את רוב האחריות של המהנדס הראשי, כולל פיקוח יומיומי וניהול פרויקטים. את עבודת התכנון ביצעה יחד עם וושינגטון מחדר חוליו. היא פעלה אל מול הפוליטיקאים, המהנדסים המתחרים, וכל בעלי המלאכה והעסקים שהיו מקושרים לפרויקט, ומעורבותה הייתה כזו שאנשים החלו להאמין שהיא הייתה זו שעיצבה את הגשר.
ב-1882, תפקידו של וושינגטון כמהנדס ראשי עמד בסכנה, מחמת מחלתו המתמשכת. כדי לאפשר לו להחזיק בתואר, אמילי הלכה לאסיפות של המהנדסים והפוליטיקאים כדי להגן על מקומו. לשמחתם, הפוליטיקאים הגיבו בחיוב לדבריה של אמילי, ווושינגטון נשאר בתפקידו.
בגשר ברוקלין הותקנה לוחית לזכרה של אמילי רובלינג, יחד עם וושינגטון רובלינג, וג'ון רובלינג.
חייה לאחר גשר ברוקלין
אמילי רובלינג נפטרה ב-1903, לאחר תקופת התדרדרות בבריאותה.
הראלד קויאט
הראלד קויאט (בגרמנית: Harald Kujat; נולד ב-1 במרץ 1942) הוא גנרל גרמני בדימוס אשר שימש כמפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל) של הבונדסוור (צבא גרמניה) בין השנים 2000–2002. לאחר מכן שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו עד 2005.
ביוגרפיה
קויאט נולד ב-1 במרץ 1942 בכפר מילקה שהשתייך אז לגרמניה הנאצית וכיום נמצא בתחומי פולין. אביו היה איכר אשר שרת בוורמאכט ונהרג במהלך מלחמת העולם השנייה. עם סיום המלחמה נמלטה משפחתו מאימת הצבא האדום אל העיר קיל. ב-1959 הוא התגייס ללופטוואפה. ב-1965 הוא הועלה לדרגת לויטננט. בין השנים 1972–1975 הוא שימש כקצין מטהו של שר ההגנה גאורג לבר. בין 1975–1977 הוא למד במכללת המטה הכללי בהמבורג. לאחר מכן שימש לתקופה קצרה כקצין מטהו של שר ההגנה הנס אפל. בשנים הבאות הוא מילא תפקידים מנהליים במשרד ההגנה ובמשרד הקנצלר בבון, וב-1985 מונה למפקד גדוד הלופטוואפה ה-2.
ב-1988 הוא למד במכללת ההגנה של נאט"ו ברומא והועלה לדרגת אוברסט. ב-1989 הוא מונה לנציג גרמניה בוועדה הצבאית של נאט"ו בבריסל. ב-1996 הוא נשלח לבוסניה והרצגובינה כחלק מכוח האכיפה של נאט"ו. בהמשך אותה שנה הוא חזר לבלגיה ומונה לסגן ראש המטה הצבאי הבינלאומי של נאט"ו. ב-1998 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, חזר לברלין ומונה ליועצו של שר ההגנה רודולף שרפינג. ב-1 ביוני 2000 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקח הכללי (מקביל לתפקיד הרמטכ"ל). ב-1 ביולי 2002 הוא פרש מתפקידו והתמנה לתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו. ב-17 ביוני 2005 הוא פרש מהצבא.
מאז יולי 2016 חבר קויאט במכון המחקר "דיאלוג הציוויליזציות" בברלין. מכון הממומן בידי ולדימיר יאקונין - מקורבו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. במהלך השנים ספג קויאט ביקורת רבה בשל עמדותיו הפרו-רוסיות ותמיכתו בנשיא פוטין. שגריר ארצות הברית בגרמניה ג'ון קורנבלום כינה אותו "גנרל סובייטי".
קומבה (סרט)
קומבה (באנגלית: Khumba) הוא סרט אנימציה קומי דרום אפריקאי מז'אנר ילדים והרפתקאות. הסרט בוים על ידי אנתוני סילברסטון, הופץ ב-3 באוקטובר 2013 ויצא לאקרנים ב-3 באפריל 2014. הסרט זכה בפרס האקדמיה האפריקאית לקולנוע לסרט האנימציה הטוב ביותר.
קומבה - זברה שנולד בלי פסים מאחוריו יוצא לחפש את הפסים האבודים (מה שגורם לבצורת איומה באפריקה), בדרך הוא פוגש בחברים חדשים כדי להחזיר את הפסים ולהציל את אפריקה מבצורת.
הכנסות הסרט הגיעו לכ-27,187,375 דולר ותקציב הסרט עמד על 20,000,000 דולר.
יוסף (ג'ו) טולדנו
יוסף טולדנו (נולד ב-1938) הוא היסטוריון וביוגרף ישראלי, חוקר יהודי צפון אפריקה.
ביוגרפיה
טולדנו נולד במקנס. בצעירותו היה פעיל בתנועת הנוער החלוצי הבונים. בוגר המכון למדריכי חוץ לארץ של ההסתדרות הציונית העולמית. למד משפטים, כלכלה ומדעי המדינה בפריז, ועלה לישראל בשנת 1963 כנציגה של תנועת "עודד" לעידוד עליית סטודנטים ואקדמאים יוצאי מרוקו.
לאחר מספר שנים בשירות משרד החוץ ובמחלקת ההסברה של ההסתדרות הציונית העולמית, פנה למחקר יהודי צפון אפריקה. הוא פרסם והשתתף עד כה בלמעלה מעשרה ספרים על ההיסטוריה והתרבות של יהדות צפון אפריקה בכלל ומרוקו בפרט, בעברית באנגלית ובצרפתית.
טולדנו מתגורר כיום בירושלים.
1783 בארצות הברית
1783 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 7 שנים מיום היווסדה.
אינטרהוטל
אינטרהוטל הייתה רשת מלונות יוקרה מזרח־גרמנית, שהוקמה בשנת 1965.
מלונות 5 כוכבים של הרשת שירתו אקסקלוסיבית אורחים ממדינות לא־סוציאליסטיות, מלונות 4 כוכבים הוקמו עבור בעיקר אורחים ממדינות קומקון. למשל מלון פארק אין ברלין של היום, שטאדט ברלין דאז, נבנה עבור תיירים מברית המועצות. נוסף על כך היו כמה מלונות 3 כוכבים בערים קטנות יותר, כמו מלון "אלפנט" בויימאר.
כמעט כל מלונות היוקרה בגרמניה המזרחית היו חלק מרשת אינטרהוטל, עם כמה יוצאים מן הכלל כמו מלון "נפטון" בוורנמונדה ומצודת ססילהוף בפוטסדאם. איגוד הקו־אופרטיבים הצרכניים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היה בעלים של מלונות גם, בעיקר מלונות 4 ו-3 כוכבים כמו מלון "קונסום ארולונגסהיים" באוברהוף, שהיום עדיין נמצא בבעלותה של התנועה הקו־אופרטיבית בגרמניה.
לאחר איחודה מחדש של גרמניה, רוב המלונות היו מנוהלים על ידי חברה באותו השם. ב-1991 כמה נמכרו לקבוצת קלינבייל, וב-2006 כמה נמכרו לקבוצת בלאקסטון.
מלונות האינטרהוטל היו תחת הפיקוח של המשרד לביטחון המדינה המזרח־גרמני, זהו השטאזי, תחת מחלקת התיירות. השטאזי ניסה לפקח על כל הפעילויות של תיירים בין־לאומיים על ידי שליחת חשפניות לחדרים שהיו בפיקוח אודיו ווידאו. הם התרכזו בעיקר על מלונות שבהם שוחחו החלטות פוליטיות, כמו מלון "בלויוו" בדרזדן.
לסמזאורוס
לסמזאורוס (שם מדעי: Lessemsaurus) הוא סוג של דינוזאורים זאורופוד מהמשפחה הקדומה לסמזאוריים, שהתקיים במשך הטריאס לפני 228 עד 208.5 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו ידועים מ"תצורות לוס קולורדוס" בארגנטינה. הסוג תואר ב-1999 בידי חוסה בונפרטה ונכלל בו מין יחיד - 'Lessemsaurus sauropoides. שם הסוג ניתן להוקרה לסופר המדעי דון לסם (Don Lessem), לצד הסיומת "saurus" - זוחל/לטאה בלטינית.
הלסמזאורוס היה זאורופוד קטן ופרימטיבי יחסית, אך עדיין הגיע לאורך 9 מטרים והוא נחשב לאחד מהזאורופודים העתיקים ביותר שאינם פרוזאורופודים, אף שהוא מכיל מספר מאפיינים משותפים להם, כמו במבנה עצם הירך, אגן הירכיים והכתפיים. הוא קרוב בעיקר לבני המשפחה מלנורוזאוריים שנחשבים לפרוזאורופודים אמיתיים. עם זאת הוא כנראה היה ארבע-רגלי בעל זנב ארוך מייצב וצוואר מוארך.
צחות בדיחותא דקידושין
"צחות בדיחותא דקידושין" הוא מחזה שנכתב על ידי יהודה סומו במאה השש-עשרה ונחשב למחזה העברי הראשון.
יהודה סומו - האיש וכתביו
יהודה סומו, או בשמו האיטלקי Leone De Sommi נולד כנראה ב-1527 וחי בעיר מנטובה שבאיטליה. בצעירותו למד אצל הרב דוד פרובינצאלי והיה מלמד ילדים. הוא הצטרף לתיאטרון בעיר, במסגרת ה'אקדמיה של חולי אהבה' (IT), שהוקמה על ידי דון צ'יזארי. מאחר שהיה יהודי, סומו לא יכול היה להיות חבר באקדמיה והומצא עבורו התואר 'סופר' באקדמיה.
סומו כתב שירים בעברית ובאיטלקית וידועים לנו שלושה עשר מחזות איטלקיים שכתב. המחזה 'צחות בדיחותא דקידושין' הוא כנראה המחזה היחיד של סומו שנכתב בעברית. כתבי היד של המחזות האיטלקיים נשמרו במשך מאות שנים בספריה הלאומית בטורינו, אך רובם אבדו בשריפה בשנת 1904.
חלק ראשון
המחזה נפתח בדיאלוג של אמוֹן ודבורה, זוג מהקהילה היהודית בצידון, שמדברים על חתונתם העתידית של בתם ברוריה עם החתן הנהדר ידידיה בן שלום. אלא שבאמצע הדיאלוג אמון מקבל מכתב שבו מסופר ששלום מת בעת נסיעתו לחוץ לארץ, והוא הוריש את כל נכסיו לעבדו. דבורה משוכנעת שזוהי הוכחה לכך שיש פסול בידידיה והיא מתעקשת לבטל את האירוסין. אמון לא רוצה לבטל את הבטחתו למרות שינוי המצב, אך הוא מקבל את דבריה של אשתו.
במקביל, מתוארים ידידיה ופשחור שהולכים לבקר את ברוריה, מבלי שהם מודעים לכך ששלום מת ולהשלכות של שינוי המצב. כאשר הם מגיעים לביתה של ברוריה ידידיה נכנס פנימה, ואילו פשחור העבד נשאר בכניסה עם יקרה, שפחתה של ברוריה, והשניים פוצחים בחילופי דברים משעשעים וגסים.
בסוף החלק הראשון מוצג רב חמדן, כאשר הוא שולח את יאיר תלמידו לבדוק אם אחד האנשים שביקשו בעצתו נמצא בבית, מאחר שהרב רוצה את התשלום בעד העצה. מתוך דברים אלה, וכן מהמונולוג של יאיר שחותם את החלק הראשון מתבררת דמותו האמיתית של רב חמדן: כשמו כן הוא: נוכל תאב בצע החרד לממונו הרבה יותר משהוא חרד לדבר ה'.
חלק שני
ידידיה ופשחור יוצאים מביתה של ברוריה ואינם מבינים מדוע קיבלו ארשת פנים כועסת מההורים אמון ודבורה.
עשהאל נפרד מאביו ופוגש את יקרה השפחה, והוא מבקש ממנה למסור את אהבתו לשפרה, אחות ידידיה, ששוהה אצל ברוריה בבית.
בהמשך מוצגים יאיר ויקטן, שני התלמידים של רב חמדן. דמויות אלה משמשות הפוגה קומית במחזה.
אמון פוגש את עפרון והם מדברים על אירוסי ברוריה לעשהאל. רב חמדן, שבטוח שעשהאל נשוי לאחת מבנותיו שומע את חילופי הדברים ונבהל. בהמשך, ידידיה שומע על ביטול האירוסין והוא מבולבל ותמהּ. רב חמדן מתערב ומציע את עזרתו, לאחר שמובטח לו תשלום הוגן.
חלק שלישי
החלק השלישי של המחזה נפתח בבירוריה הבוכיה - ראשית בחדר לשפחתה ובהמשך גם לידידיה - על כך שהיא אוהבת את ידידיה ואיננה רוצה להתחתן עם עשהאל. ברוריה מספרת כיצד בלי שהיא הבינה מה קורה, עשהאל ענד מחרוזת לצווארה והיא נחשבת מאורסת אליו.
בשלב זה מתוודעים הקוראים או הצופים לשובל - עבדו של שלום המנוח, שמגיע לצידון עם כל רכוש אדונו המת. שובל פוגש את רב חמדן ואת בנותיו ומתכנן אירוסין עם אחת מהן.
בהמשך החלק השלישי ידידיה ופשחור מגיעים לביתו של רב חמדן. הרב מסביר לידידיה את המצב, והוא מציע לידידיה דרך לפתרון: על ידידיה לארוב לברוריה בשדה ולשכב איתה, ובכך לממש את נישואיהם ולהפוך אותם לעובדה גמורה בפני החוק. הצעה זו מבוססת על עיוות של החוק המקראי שמופיע בספר דברים פרק כב.
חלק רביעי
עשהאל פוגש את יקרה ומספר על כך שידידיה תקף אותו. יקרה מסבירה את המניע של ידידיה - ביטול האירוסין הלא-מוסבר גרם לידידיה לחשוב שעשהאל 'גנב' לו את ברוריה.
לאחר מכן, כהפוגה קומית נוספת במחזה, מופיעים שוב יאיר ויקטן התלמידים, שמספרים בדיחות בסגנון פורים, בדיחות המבוססות על פרודיות איטלקיות קדומות יותר, של קלונימוס בן קלונימוס ושל רלב"ג. יקטן: [...] אך זחלתי ואירא, פן יושת עלינו מאת הרב לסדר הליכותינו על השלחן או למצוא קושיות ותירוצין, שאלות ותשובות. ואתה ידעת, כי זה חדש ימים פנינו לבנו לבטלה ושכחנו את כל אשר למדנו.
יאיר: אם בדברים כאלה אכפרה פניו, כבר יש לי קושיא אחת אשר ייעפו כל תופסי התורה להתירה, כי הנה כתוב במגלת פורים "ויתלו את המן" (אס' ז, י) ובפרשת בלק נכתב בפירוש "ויאכלו בני ישראל את המן" (שמ' טז, לה) ואיך יאכלו היהודים הנשמרים מכל רע את נבלת התלוי ההוא ואל הכלב לא ישליכו אותה?
יקטן: גם זו ראיתי אני וכבר תרץ הקושיא הזאת רב בלעם בן בבי בשם אביו: כי מה שאמרה התורה "ויאכלו את המן" היא אזהרה וציווי לנו שנאכל בימי הפורים האלה מאזני המן – הן המה הרקיקים הנעשים בסולת בלולה בשמן, וזהו שאמר אחרי כן "וטעמו כצפיחית בדבש" (שמ' טז לא).
יאיר: יפה פירש בן ביבי זכור לטוב! בהמשך המערכה הרביעית נפגשים רב חמדן ושובל ודנים בפרטי החתונה של שובל עם בת הרב. הם מוצגים כנלעגים. שובל, שזה עתה התעשר, לא מבין את הקודים החברתיים ואילו רב חמדן לא מבין שמדובר כאן למעשה בעבד שמתכוון לשאת את בתו לאישה.
ידידיה המאוהב, לאחר המפגש עם ברוריה בשדה, חושש מאחר שהוא יודע שהשפחה יקרה ראתה אותו עם ברוריה. בינתיים, פשחור מזהה את שובל כעבדו של שלום, ושובל נלקח אל הכלא. כך מגלה פשחור, והוא מספר לידידיה, ששלום מת והוריש את נכסיו לעבד. אלא שאז שומעים הוריה של ברוריה על מה שנעשה בשדה והם שולחים להביא את ידידיה אל השופט.
חלק חמישי
בחלק האחרון של המחזה מופיעה הדמות המושיעה - רבי אמיתי. אמון הולך להתייעץ עם רבי אמיתי, שכועס עליו על כך שביטל את האירוסין עם ידידיה. הרב הזקן מבקש לראות את הצוואה של שלום האב, שבה הוא הוריש כביכול את נכסיו לעבדו. אמון מבין וחוזר שוב ושוב על כך שלא היה צריך להקשיב לעצת אשתו "אשר נתנה לי מפרי רוע מעלליה".
רבי אמיתי פותר את התסבוכת: שלום האב התחכם והוריש לשלום את כל רכושו מלבד חפץ אחד שאותו יוכל הבן ידידיה לבחור. כך, ידידיה יכול לבחור לו את העבד ועל פי הכלל ההלכתי שקובע "מה שקנה העבד קנה רבו", להחזיר לעצמו את ירושת אביו. הסיפור מסתיים בסוף טוב, כאשר ברוריה וידידיה מתחתנים, עשהאל יכול לשאת את שפרה אהובתו, ורבי אמיתי מציע לידידיה אף לתת נדוניה לבתו של רב חמדן שתתחתן עם שובל.
מבנה רנסאנסי טיפוסי
המחזה, לצד היותו כתוב בעברית ועוסק בקהילה יהודית, מתאים למבנה הטיפוסי של מחזה בן הרנסאנס האיטלקי.
עיבודים למחזה
לא ידוע האם המחזה הוצג בחייו של סומו או לאחריו. כתבי היד של המחזה, שמתוכם פרסם שירמן את המהדורה המדעית של המחזה בשנת 1945, נכתבו אחרי מותו של המחבר, כך שהמחזה המשיך לעבור במסורת של היהודים בצפון איטליה, אך אין עדויות על כך שהוא הוצג על במה ממש. לאחר פרסום המחזה על ידי שירמן, הוא הועלה בשלושה עיבודים:
ווק (אידאולוגיה)
ווק היא אידאולוגיה פרוגרסיבית שבמרכזה מודעות והתנגדות לדעות קדומות וכלל סוגי האפליה, בהם אפליה גזעית, אפליה מינית ואי-שוויון חברתי. השם באנגלית "Woke" (לעיתים נקרא גם "Wokeness" או "Wokism") משמעותו ערות, ובהשאלה פירושו ערנות ומודעות לצדק חברתי.
מקור הביטוי
הביטוי “Stay woke” נמצא בשימוש בקרב אפרו-אמריקאים מאז שנות ה-20 של המאה ה-20, והוא נועד להגביר את המודעות של הקהילה השחורה לאפליה גזעית ולנושאים חברתיים ופוליטיים נוספים. בין האמנים שעשו שימוש בביטוי זה נמנים לדבלי ואריקה באדו.
הפעיל החברתי מג'מייקה מרקוס גארבי היה בין הראשונים שהקביל בשנת 1923 בין ערנות למודעות פוליטית, כאשר כתב באחד מחיבוריו: "התעוררי אתיופיה! התעוררי אפריקה! נעבוד יחדיו לקראת המטרה המפוארת של אומה אחת חופשית, משוחררת ואדירה. תנו לאפריקה להיות כוכב זוהר בקרב משפחת העמים".
התפתחות הביטוי
מאז תחילת שנות ה-2000 זכה המונח לפופולריות באינטרנט, ונועד לסמן הזדהות עם מאבקים הקשורים לצדק חברתי, בהם זכויות להט"ב והפגנות המחאה של תנועת Black Lives Matter.
בין המשתמשים בביטוי אין הגדרה אחת מוסכמת למונח, אך לרוב הוא קשור לפוליטיקה שמאלנית ומבטא תמיכה בעמדות ליברליות וברעיונות פרוגרסיביים, בהם צדק חברתי ותאוריה ביקורתית של גזע.
בעקבות בפרגוסון, מיזורי, ב-9 באוגוסט 2014, החלו מחאות של תנועת Black Lives Matter ונעשה בהן שימוש רב בביטוי "stay woke" כדרך להגביר את המודעות הציבורית לאלימות משטרתית כלפי שחורים. הביטוי המקוצר woke החל מאז לצבור פופולריות ברשתות החברתיות כסממן לזיהוי פוליטי, וכן נעשה בו שימוש רב בהאשטאגים ובממים.
השימוש במונח גבר לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית בשנת 2016. במאמר מאת פרי בייקון ג'וניור הוא קיבץ הנחות יסוד רבות המהוות חלק מאידאולוגיית ה-woke, או מודעות לעוולות חברתיות בארצות הברית. על פי בייקור ג'וניור, ארצות הברית מעולם לא הייתה דמוקרטיה אמיתית, קיימת בה גזענות ממסדית כלפי שחורים ואנשים בעלי צבע, אמריקאים לבנים זוכים בה לפריווילגיה חברתית, צריך לשלם פיצויים לאפרו-אמריקאים על שנים של עבדות בארצות הברית ואפליה, הפערים בין קבוצות גזעיות בארצות הברית מעידים על קיומה של אפליה ממסדית, רשויות אכיפת החוק בארצות הברית פוגעות בשחורים ויש לבצע בהן רפורמות מעמיקות, נשים סובלות מאפליה מינית ממוסדת, יש לאנשים זכות לכל זהות מגדרית שהיא, הקפיטליזם האמריקאי פגום, ובחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית משקפת את הדעות הקדומות הרווחות בקרב האוכלוסייה בארצות הברית.
המונח Woke הפך למזוהה עם רבים מבני דור המילניום ודור ה-Z. הוא הופיע במאי 2016 באתר החדשות של MTV כאחת מעשר מילים שבני נוער "צריכים לדעת ב-2016". בשנת 2017 המונח התווסף למילון האנגלי של אוקספורד. בשנת 2018 הוא הוזכר באתר החדשות "מאקו" ברשימת "מילים שאתם צריכים להתחיל להגיד" הכוללת מונחים אינטרנטיים המשתלבים בהדרגה בדיבור היום-יומי.
משנת 2019 ואילך נעשה שימוש רב בביטוי גם מחוץ לארצות הברית, בין השאר באוסטרליה, הונגריה, הממלכה המאוחדת, יפן, ניו זילנד, צרפת, קנדה, שוודיה ושווייץ.
שימוש בביטוי על ידי אנשי ימין
החל משנת 2020 החלו פעילי ימין פוליטי בארצות הברית ובמדינות נוספות להשתמש בביטוי woke כביטוי פוגעני, המבטא זלזול כלפי רעיונות פרוגרסיביים.
לעיתים קרובות מאשימים אנשי ימין בארצות הברית את פעילי המפלגה הדמוקרטית בשימוש בתרבות הביטול כדי לפגוע במי שאינו מספיק "ווק".
בשנת 2022 העביר רון דה-סנטיס, מושל פלורידה, חוק במדינה המכונה "Stop WOKE Act" שנועד, לדבריו, להדוף "אינדוקטרינציית ווק ותאוריה ביקורתית של גזע".
ווק וקפיטליזם
לאור הפופולריות של אידאולוגיית ווק בקרב דור ה-Y ודור ה-Z, מספר חברות ותאגידים פרסמו הצהרות תמיכה פומבית בזכויות האדם, בהן זכויות האישה וזכויות להט"ב. פרשנים פוליטיים הביעו ביקורת על מהלכים מסוג זה וכינו אותם בזלזול "Woke capitalism" או "Woke-washing". כמו כן טענו שאימוץ אידאולוגיית ווק על ידי חברות ותאגידים עלולה להוביל להפסדים כספיים, ובהקשר זה טבעו את הסיסמה "Go woke go broke" ("אם תהיה ווק, תפשוט את הרגל").
לדוגמה, באפריל 2023 מותג הבירה "באד לייט" שיתף פעולה עם משפיענית רשת טרנסג'נדרית, ובתגובה שמרנים רבים הכריזו על חרם צרכנים נגד המותג.
משרד ההגנה (דנמרק)
משרד ההגנה (בדנית: Forsvarsministeriet או בראשי תיבות: FMN) הוא משרד בממשלה הדנית, האחראי על יישום מדיניות הביטחון של ממלכת דנמרק. בראשו עומד השר, חבר הממשלה. באופן סמלי, המפקדת העליונה של כוחות ההגנה היא מלכת דנמרק, אולם המפקד בפועל הוא ראש הממשלה.
יעקב אלמן-ינסן ממפלגת ונסטרה מכהן כשר ההגנה מאז 15 בדצמבר 2022. הוא אחראי על ניהולו השוטף של הצבא כמו גם על גיוסו בשעת הצורך. הוא מדווח ישירות לראש הממשלה. ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) מדווח ישירות לשר.
משרד ההגנה נמצא ברחוב תעלת הולמנס 42 בקופנהגן.
קרלוס הת'קוק
קרלוס נורמן הת'קוק השני (באנגלית: Carlos Norman Hathcock II; 20 במאי 1942 – 22 בפברואר 1999) היה סמל בחיל הנחתים של ארצות הברית, אשר התפרסם כצלף במלחמת וייטנאם. עם 93 חיסולים מאומתים, הוא נחשב לצלף הרביעי הטוב ביותר בהיסטוריה האמריקנית. כישורי הצליפה שלו, כמו גם אומץ לבו, הפכו אותו לאגדה בחיל הנחתים.
תחילת דרכו
הת'קוק נולד בליטל רוק, ארקנסו ב-20 במאי 1942. לאחר שהוריו נפרדו, הוא חי בכפר עם סבתו. בגיל צעיר הביא לו אביו, אשר היה ותיק מלחמת העולם הראשונה, רובה ישן של חברת מאוזר. הת'קוק נהג להסתובב ביער שליד ביתו יחד עם כלבו סאסי, ולצוד חיות קטנות בעזרת הרובה. חלקית כדי לסייע בפרנסת המשפחה. לאורך כל ילדותו, הת'קוק חלם להיות ימאי, וביום הולדתו ה-17 (שנת 1959) התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית. ב-10 בנובמבר 1962 הוא נשא לאשה את ג'ו וינסטד, אשר ילדה לו בן אחד שנקרא קרלוס נורמן הת'קוק השלישי. עוד לפני שליחתו לווייטנאם, הוא הראה את כישוריו הטבעיים כצלף בהזדמנויות שונות. בין היתר במטווח הרובים בקמפ פנדלטון שבו הוא עבר אימונים. הוא זכה באליפות הרובאים באוקיינוס השקט בעת שהוצב בהוואי.
מלחמת וייטנאם
ב-1966 נשלח הת'קוק למלחמת וייטנאם כשוטר צבאי. באותה תקופה, התקבלה הצעתו של קפטן אדוארד ג'יימס לנד לצרף צלפים לכל מחלקה של הנחתים. לנד החל לחפש כישרונות טבעיים, ועד מהרה הפך הת'קוק לצלף. יחידתו הוצבה בנואי ד'ט סון בכיוון גבעה 55, כ-35 ק"מ דרומית-מערבית לעיר דה נאנג. הוא פעל כנגד כוחות הווייטקונג באזור, ועד מהרה התפרסם כצלף מטיל אימה, הן בקרב האמריקנים והן בקרב הווייטקונג. הוא נהג להסתתר בין העצים בג'ונגלים כשהוא חבוש כובע שעליו נוצה לבנה. בשל כך כינו אותו הווייטנאמים "דו קיץ' לונג טראנג" - נוצה לבנה. הם הבטיחו פרס בשווי 30,000 דולר על ראשו, והפעילו יחידות מיוחדות כדי לתפוס אותו. חבריו האמריקנים של הת'קוק הכירו בערך המורלי והתעמולתי שלו, ולפיכך, כאשר נודע להם שיחידה וייטנאמית מסתובבת באזור במטרה ללכוד אותו, כולם מיהרו לחבוש כובעים עם נוצות לבנות כדי לבלבל אותם.
לזכותו של הת'קוק נזקפים כ-93 חיסולים מאושרים לאורך כל המלחמה. מה שהופך אותו לצלף החמישי הטוב ביותר בהיסטוריה האמריקנית, אחרי כריס קייל (160 חיסולים) אדלברט ואלדרון (109 חיסולים), צ'ארלס מאוו'ני (103 חיסולים), ואריק אנגליה (98 חיסולים) יש לציין שבמלחמת וייטנאם חיסול שביצע צלף היה צריך להיות מאושר בידי אדם שלישי, מה שהיה קשה במיוחד במקרה שהמטרה נמצאה מאחורי קווי האויב. הת'קוק עצמו העריך שהרג בין 300 ל-400 אנשים לאורך המלחמה. באחת הפעמים נתקלו הת'קוק והצופה שלו, ג'ון רולנד בורק בצלף וייטנאמי אשר נשלח במיוחד כדי להרוג את הת'קוק. הצלף, הידוע רק בכינוי "קוברה", כבר הספיק להרוג כמה נחתים אמריקנים לפני שהת'קוק ובורק הופיעו והחלו לחפש אותו. לפתע, הבחין הת'קוק בהבזק של אור בין העצים, אשר יכל להיות רק משקפת של צלף. הוא ירה לעברו והרג אותו. כאשר בחן הת'קוק את הגופה, גילה הת'קוק שהוא ירה בו בעין אל המוח דרך הכוונת. הוא סקר את המצב, והגיע למסקנה שהדרך היחידה האפשרית לירות בעין האויב דרך הכוונת היא רק אם גם האויב כיוון את הנשק אליו. מה שאומר שהיו להת'קוק רק מספר שניות לפעול, ובאותה מידה בדיוק יכל הווייטנאמי לירות ראשון ולפגוע, או ששניהם היו יורים יחד והורגים זה את זה.
מעשה נוסף שבגינו התפרסם הת'קוק, היה הריגתו של קצין וייטנאמי אשר נודע בכינוי "אפאצ'י". אפאצ'י היה ידוע בשיטות העינויים האכזריות שהפעיל כאשר רצה לחקור שבויים אמריקניים, ובכך שהניח להם לדמם למוות לאחר מעשה. הת'קוק הרג אותו, והביא בכך ניצחון מורלי גדול. לכל אורך תקופת שירותו בווייטנאם, הוא הסיר את הנוצה הלבנה מכובעו רק פעם אחת, כאשר הוטל עליו להרוג קצין וייטנאמי בכיר עומק שטח האויב. במהלך משימה זו, לא נאמרה לו המטרה שלו עד הרגע האחרון, והוא נאלץ לעבור ארבעה ימים ושלושה לילות אשר בהם זחל 1,500 מטרים עד המטרה. ב-1967 הוא חזר לארצות הברית, אולם ב-1969 הוחזר לווייטנאם כמפקד מחלקת צלפים. ב-16 בספטמבר של אותה שנה, נפגע הטרקטור האמפיבי שבו נסע הת'קוק יחד עם חיילים נוספים ממוקש נגד טנקים. הת'קוק הפגין אומץ רב כאשר גרר מהרכב הבוער את שבעת חבריו, אשר כולם סבלו מכוויות קשות. עבור פעולה זו, הוא קיבל את לב הארגמן, וכמעט 30 שנה מאוחר יותר גם את כוכב הכסף. כל שמונת הפצועים פונו במהירות לבית חולים בטוקיו, ובהמשך לסן אנטוניו, טקסס.
הת'קוק החזיק במשך שנים רבות בשיא הצליפה הארוכה ביותר, כאשר הרג לוחם אויב בירי מטווח 2,286 מטר בירי ממקלע כבד M2 בראונינג בקליבר 0.5 אינץ' שעליו הותקנה כוונת טלסקופית. שיא זה נשבר רק במאה ה-21 במלחמת אפגניסטן (2001–2014) נגד אל-קאעידה ושלטון הטאליבאן, שהתאפיינה בלחימה בהרים גבוהים (גובה של למעלה מ-2 קילומטר מעל גובה פני הים), דבר שהאריך את טווח הירי של רובי צלפים באורך ניכר ותרם לשבירת השיא מספר פעמים.
לאחר המלחמה
לאחר סיום מלחמת וייטנאם, הת'קוק עזר להקים בית ספר לצופים ולצלפים בבסיס חיל הנחתים קוונטיקו. בשל הפציעות הקשות שנגרמו לו במהלך המלחמה, הוא סבל מכאבים כמעט תמידיים, אך הוא המשיך לאמן צלפים. בשנת 1975, בריאותו החלה להתדרדר והוא אובחן כחולה טרשת נפוצה. הוא נשאר בצבא אולם בריאותו המשיכה להתדרדר והוא נאלץ לפרוש רק 55 ימים לפני שירות של 20 שנים, מה שהיה הופך אותו זכאי לקבל פרישה מלאה. בעקבות פרישתו, הוא נפל לדיכאון משום שחש שהצבא בעט בו החוצה. במהלך תקופה זו, אשתו ג'ו כמעט עזבה אותו, אולם לבסוף החליטה להישאר עמו. בסופו של דבר אימץ הת'קוק תחביב בדמות ציד כרישים מקומיים, אשר עזר לו להתגבר על הדיכאון. הוא המשיך לספק עצות בנוגע לצליפה ליחידות צבא ומשטרה אמריקניות כדוגמת צוות 6 של אריות הים.
באוטוביוגרפיה שכתב, הוא טען שראה את כישורי הצלפות שלו כמסע ציד, ולא כהרג. הוא טען שהוא לא נהנה מהרג של בני אדם, ונהג לחשוב שאם לא יהרוג את האויב, הוא יהרוג את חבריו. הת'קוק נפטר ב-23 בפברואר 1999, בווירג'יניה ביץ', וירג'יניה, מטרשת נפוצה. הוא היה בן 56 במותו. בנו, התגייס גם כן לנחתים, וכמו אביו, פרש בדרגת סמל.
קדנצה אנדלוסית
קדנצה אנדלוסית (אשר נקראת גם נקראת גם כטטראקורד פריגי דיאטוני בכיוון ירידה) היא קדנצה (רצף של אקורדים) המבוססת על הטטראקורד של המודוס הפריגי בירידה, אשר נפוצה במיוחד בסגנון הפלמנקו.
כתיבה של מהלך זה באותיות רומיות יהיה כך: i–VII–VI–V (דרגות ראשונה מז'ורית-שביעית מינורית-שישית מינורית-חמישית מינורית).
היסטורית, קדנצה זו נהפכה להיות נפוצה החל מתקופת הרנסאנס, ומאז היא אחת מהקדנצות הנפוצות ביותר במוזיקה קלאסית, ובמיוחד במוזיקה ספרדית או בהשפעת מוזיקה ספרדית.
הקדנצה מהווה מודולציה בין המודוס הפריגי בהקשר לסולם מז'ורי, לדומיננטה של המודוס הפריגי בהקשר לסולם מינורי הרמוני.
מקורות היסטוריים
ההשערה ההיסטורית היא שהשימוש הראשון הקדנצה האנדלוסית בוצע ביוון העתיקה, שנקראה אז טטראקורד דיאטוני - עם דימיון במהלך קו הבס. יש המשערים גם שאותו מבנה נוגן גם ברחבי ממלכת יהודה. בתקופות מאוחרות יותר נראה כי הקדנצה נוגנה גם אצל המורים בדרום ספרד, ומשם התפשטה ברחבי אירופה, בעיקר לצרפת ולטרובדורים.
ניתוח הרמוני
מנגינה:
ניתוח טונלי מול מודאלי:
רק בתקופת הבארוק הניתוח של הקנדצה האנדלוסית נעשה מתוך נקודת מבט טונלית, מה שהפך את ניתוח המהלך לפשוט יותר ביחס לחשיבה המודאלית שנותנת יותר פרשנויות למהלכי אקורדים. מספר תיאורטיקנים ומוזיקאים (כולל הנגן והמלחין מנולו סאנלוקאר ) החשיבו את המהלך כמבוסס על המודוס הפריגי: כמהלך האקורדים הבא iv – ♭III – ♭II – I  (או בפשטות iv – III – II – I). ניתוח טונלי המבוסס על המודוס הפריגי של מהלך זה, יתן את התוצאות הבאות:
את האקורד של ♭II ניתן גם להחשיב כאקורד נפוליטני במצב יסודי.
שושלת מוחמד עלי
שושלת מוחמד עלי (בערבית: الأسرة العلوية; השושלת העלויית) הייתה השושלת המונרכית של מצרים המודרנית מאז עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית בתחילת המאה ה-19 בידי מוחמד עלי, שליט מצרים, ועד למהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1953. השושלת הייתה שלטת בתקופת איילט מצרים, ח'דיוות מצרים, סולטנות מצרים וממלכת מצרים ובחלק מזמן זה הייתה נתונה לשליטה וההשפעה המרובה של האימפריה הבריטית.
היסטוריה
לאחר פלישת נפוליאון בונפרטה אל מצרים העות'מאנית ונסיגתו, מצרים נפלה לאי שקט ממושך. מרד ממלוכים איים על העליונות המדינית של הפאדישאה העות'מאני אך קבוצת אלבנים תחת מוחמד עלי לקחו כוח מעל קהיר והדלתא של הנילוס ועם הזמן כבשו את כלל מצרים והקימו את איילט מצרים, אשר תהיה מדינה עצמאית דה פקטו אך תישאר מבחינה סמלית כאוטונומיה של האימפריה העות'מאנית.
מוחמד עלי דרש להפוך את אומתו לאימפריה ויצא למערכות מלחמה נרחבות לכבוש את סודאן, חג'אז ולאחר הפסד במלחמת העצמאות היוונית גם אל המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה שלאחריה היו בידיו מכה, אל-מדינה, ירושלים, דמשק ועוד. מדיניות ההתפשטות של מוחמד עלי הסתיימה לאחר המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה שהאדירה את ההשפעה של בריטניה על מצרים.
עם שלטון יורשיו התפתחה ההשפעה הבריטית עד לשלטון אסמאעיל פאשא שבתקופתו היו הבריטים חזקים ומשפיעים די כדי להדיח את הח'דיו מהשלטון. הבריטים השיגו השפעה וסמכות על מצרים עד אשר הפכו את השליט השושלתי ללא יותר מבובה שלטונית שלהם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתמשו הבריטים במצרים למען המערכה על סיני וארץ ישראל. לאחר סיום המלחמה מרדו המצרים בשם הסולטאן המצרי, פואד הראשון במהומות 1919 במצרים אשר לאחריהם עלתה תנועת הלאומיות המדינית והסולטאן הועלה לתוארו של מלך מצרים. היה זה רק לאחר מלחמת העולם השנייה שמצרים הפכה עצמאית במסגרת הדה-קולוניזציה של אפריקה.
שלטונו של פארוק, מלך מצרים אשר פגע ביוקרת השלטון הביא בשנת 1952 למהפכת הקצינים החופשיים שלבסוף הפילה את ממסד השלטון בעוד בנו ויורשו של פארוק, פואד השני, מלך מצרים היה רק בן כשנתיים. כיום פואד הוא ראש השושלת אך אין בשלטונו עוד השפעה.
משי אדום
משי אדום (בצרפתית: Satin Rouge) הוא סרט דרמה מוזיקלי צרפתי-מרוקאי-תוניסאי שבויים ונכתב על ידי ראג'ה אמארי, והופק על ידי אלאדן רוזנס. הסרט מספר על ליליה, תופרת אלמנה שבעקבות גילוי של רומן בין ביתה לזמר קברטים חייה משתנים.
הסרט הוקרן לראשונה בצרפת ב-24 באפריל 2002. בישראל הסרט הוקרן לראשונה עם כתוביות לעברית ב-19 בדצמבר 2002. שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-100 דקות.
תקציר העלילה
ליליה, תופרת תוניסאית אלמנה המואסת בחיים בצל אנשים אחרים, יוצאת בעקבות בתה ומגלה שהיא מנהלת רומן אסור עם זמר קברטים העובד במועדון ריקודי בטן במורד הרחוב. אחרי שהיא מתבוננת בנענועי האגן ליליה מרגישה דחף לרקוד. מאותו הרגע ואילך הכל משתנה וליליה אינה פוסלת דבר, גם אם זה אומר לשכב עם החבר של הבת שלה.
מילדרד אן באטלר
מילדרד אן באטלר (באנגלית: Mildred Anne Butler: 11 בינואר 1858 - 11 באוקטובר 1941) הייתה אמנית אירית, שעבדה בצבעי מים ושמן בנושאי נוף, ז'אנר ובעלי חיים.
חיים
מילדרד אן נולדה בשנת 1858 בקילמוררי, ליד תומסטאון והייתה בתו הצעירה של קפטן הנרי באטלר, נכדו של אדמונד באטלר, ויסקונט מונטגרט ה-11. הידע על חייה ושיטות עבודתה של באטלר מבוסס כמעט לחלוטין על ציוריה עצמם ועל יומניה, שנשמרו במשך רוב השנים בין 1892 ל-1938.
אביה, הנרי באטלר, היה אמן חובב שהעדיף נושאים מהטבע שנתקל בהם במסעותיו, בפרט צמחים ובעלי חיים אקזוטיים. באטלר בילתה את מרבית חייה בבית המשפחה בקילמוררי ובנסיעות תכופות לאנגליה וליבשת. היא המשיכה לצייר עד שנות השלושים של המאה העשרים, אז הפסיקה לצייר בגלל דלקת פרקים ונפטרה בשנת 1941, בת 83.
קריירה
אביה עודד אותה לצייר בצעירותה, אך הכשרתה האמנותית החלה בלונדון בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 עם צבעי המים אצל פול ג'ייקוב נפטל, שאותו בחרה בזכות הבנתה בצבעי מים. באטלר כמו חברתה רוז מרי ברטון, שלמדה גם היא אצל נפטל, לא פעלה לפי בחירת הנוף שלו, במקום זאת היא התמסרה לציור בקר, ציפורים וגני פרחים. היא המשיכה את לימודיה בבית הספר לאמנות בווסטמינסטר אצל ויליאם פרנק קלדרון שהתמחה בציור בעלי חיים ובהמשך פתח בית ספר לציור בעלי חיים. בבית הספר של פרנק קלדרון היא למדה את נושא הפרות, ועבודה זו נבחרה לתצוגה באקדמיה המלכותית. בסוף שנות העשרים לחייה, ביקרה באטלר ביקורים שנתיים ביבשת עד לפרוץ המלחמה. היא נסעה לצרפת, בלגיה, שווייץ ואיטליה. בפריז למדה רישום, רישום דמויות. בעת ששהתה בפריז היא נקשרה לאסכולת ניולין והמשיכה לבלות את הקיץ של 1894 ו-1895 בניולין בקורנוול. ניולין באותה תקופה היה המרכז לקבוצת אמנים שהתעניינה בנושאים רחבים, ורבים מהם למדו בעבר בצרפת. היא צורפה לבית הספר בניולין, ולסטודיו של נורמן גרסטין לצד בני דורם כמו וולטר אוסבורן וסר ג'ון לאוורי.
באטלר הציגה ללא הרף לאורך הקריירה שלה והוכיחה את עצמה כאשת עסקים מצליחה המסוגלת לשווק את צבעי המים שלה בהצלחה עם פטרונים כמו לואי הרביעי, הדוכס הגדול של הסן. היא הייתה חברה באגודת האמניות. היא הייתה אחת מתשעת האקדמאים הראשונים שנבחרו על ידי האקדמיה לאומנויות באולסטר בשנת 1930. היא קיבלה חברות מלאה בחברה המלכותית לצבעי מים בשנת 1937, לאחר שהייתה חברת עמית מאז 1896.
באטלר ציירה בשמן ובצבעי מים נושאי נוף, ז'אנר ובעלי חיים. מגוון עבודותיה נשלט על ידי נושא הטבע ונושאיה שיקפו סצינות ביתיות סביב ביתה בקילמוררי. ביתה של באטלר היווה מקור השראה עצום לאורך חייה, גינתו וסביבתה, סיפקו נושאים לרבים מציוריה, שכללו לעיתים קרובות את הגנים שמסביב, המרעה וטבע.
היא השיגה הצלחה בחייה והציגה בגלריות מרכזיות באירלנד ובאנגליה.
מלחמת שאול בעמלק
מלחמת שאול בעמלק היא מלחמה המתוארת בתנ"ך, ב. על פי הסיפור המקראי, שאול המלך הצטווה על ידי ה' להילחם בעמלק מלחמת חורמה, ולא להשאיר מזרע עמלק כל זכר. שאול לא קיים את דבר ה' כפי שהצטווה, ולכן הודח ממלכותו, והיא נמסרה לדוד בן ישי.
תיאור המלחמה וחטאו של שאול
התנ"ך פותח בציווי ה' שניתן לשאול על ידי שמואל, להילחם בעמלק ולהשמידו:
מיד לאחר מכן, שאול גייס מעם ישראל מאתיים אלף חיילים, ועוד עשרת אלפים איש מיהודה, ובא עמם עד "עיר עמלק". לפני פתיחת הקרב, שלח שאול שליחים לקיני, מתוך דאגה לשלומם וכהכרת טובה על עזרתם לעם ישראל בעת נדודיו במדבר, להזהירם ולבקשם לעזוב את מקומם שבתוככי שטחו של עמלק על מנת למנוע את היפגעותם בשגגה תוך כדי הלחימה.
למרות הציווי המפורש שלא להשאיר זכר מעמלק ומהשלל, הרג שאול את כל עמלק, מלבד את אגג שהיה באותה העת מלך עמלק, אותו הוא השאיר חי:. בנוסף לאגג השאירו בחיים את הצאן והבקר המשובחים, כל זאת בניגוד לציווי המפורש של שמואל "ולא תחמול עליו".
הדחת שאול
מיד לאחר סיום המלחמה, שלח אלוהים את שמואל לומר לשאול כי הוא יודח מהמלוכה מאחר שלא קיים את דבר ה'. הדבר חרה לשמואל, והוא התפלל כל הלילה לאלוהים שימחל לשאול על מעשה זה, אך לא נענה. בבוקר כשפגש שאול את שמואל, בישר לשמואל כי קיים את דבר ה'. שמואל תמה באוזני שאול "מהם אותם קולות הצאן והבקר שאני שומע?", ושאול ענה כי העם חמל על מיטב מהצאן והבקר על מנת לזבוח מהם לאלוהים, אך את יתר הצאן והבקר הם אכן הרגו.
שמואל ענה לשאול, כי אלוהים מעדיף שיעשו את רצונו יותר משיקריבו לפניו קרבנות:.
שמואל בישר לשאול, כי בעקבות מעשים אלו, ה' אינו חפץ במלכותו. שאול ביקש משמואל שיבוא עמו להשתחוות לפני ה'. שמואל סירב לכך, ופנה ללכת מעם שאול. שאול תפס את כנף מעילו של שמואל, שנקרע בעקבות כך. בתגובה אמר שמואל לשאול:. שאול ענה לשמואל כי אכן חטא, ושוב הוא מבקש משמואל שיבוא עמו להשתחוות לה', על מנת שלא יתבזה בפני עם ישראל וזקניו. שמואל נענה לבקשתו והצטרף לשאול.
הריגת אגג
לאחר ששמואל ליווה את שאול והשתחווה עמו לאלוהים, הוא ביקש שיביאו לפניו את אגג, שמואל שיסף את גרונו של אגג, בגלגל. לאחר מעשה זה שמואל פנה לביתו שברמה, ושאול פנה אף הוא לביתו שבגבעה (מכונה בנביא 'גבעת שאול'). שמואל התאבל על שאול, ומיאן לראותו עד יום מותו.
המלכת דוד
לאחר הדחתו של שאול מהמלוכה, אלוהים שלח את שמואל להמליך למלך תחת שאול, את אחד מבניו של ישי בית הלחמי. לאחר שכל בני ישי עברו לפני שמואל, שמואל, בנבואה מאלוהים, מיאן למשוח את אחד מהם, עד שהביאו לפניו את בנו הקטן של ישי, דוד, שבאותה עת רעה את הצאן. כשבא דוד, בישר שמואל שאכן אליו הייתה כוונת אלוהים, ומשח אותו למלך.
מטרת החמלה על אגג
בפסוק לא נכתב במפורש מדוע חמל שאול על אגג והבהמות:, ולכן נוצרה מחלוקת בין הפרשנים והחוקרים מדוע לא קיים שאול את צו ה' והותיר בחיים את אגג והבהמות.
בספרות חז"ל מובלט הניגוד בין חמלתו של שאול על אגג, לטבח האכזרי שעשה בנוב עיר הכהנים. התלמוד מבקר את שאול על כך שהוא התלבט האם מותר להרוג את הבהמות והילדים של עמלק, ולעומת זאת, בעניין נוב, לא היסס וציווה את דואג האדומי "סוב אתה ופגע בכהנים". במקום אחר שאול מוצג כמי שמחליף רחמים באכזריות ולהפך: . ממדרשים אלה נראה ששאול חמל על אגג מתוך רחמים, על אף שהיה עליו לנקוט באכזריות.
יש הטוענים שלא ייתכן ששאול חמל על אגג מתוך רחמים והומניות, כיוון שאין היגיון ברצח כל העם והשארת המלך בלבד חי, רק מסיבות הומניות. לשיטתם, השארת המלך בחיים היה נוהג מקובל בתקופת המקרא, שמטרתו הטלת אימה על שאר האויבים והחזקתו כבן ערובה, או מיצוי קבוע ותמידי של הסיפוק שבניצחון, שנובע מהתנאים המשפילים בהם נתון המלך המנוצח. דוגמה בולטת לנוהג זה היא התנהגותו של אדני בזק למלכים שהביס. הרב ישראל רוזן טען שמטרתו של הנוהג המקובל בין מלכי התקופה, הייתה "רחמנות אינטרסנטית", כלומר הצגת המלך המנצח כמוסרי והומני, וכנגד זה כיוונו חז"ל את ביקורתם על מעשי שאול.
האברבנאל הציע ששאול חמל על אגג מכיוון ש"אולי היה יפה תואר ויפה מראה".
על פי קדמוניות המקרא, שאול חס על חיי אגג מתוך בצע כסף, כי זה הבטיח לגלות לו מקום בו הוסתר אוצר. ובטרם הרג שמואל את אגג התעברה ממנו אשתו, הריון ממנו נולד בנו אֵדַלְיוֹס אשר הרג בסופו של דבר את שאול על הגלבוע.
חטאו של שאול
כאמור לעיל, שמואל הוכיח את שאול על כך שלא קיים את דבר ה' במלואו, הוכיח אותו:, ואמר לו שה' מאס במלכותו מחמת חטאו. הפרשנים דנו מדוע שאול חשב שהוא יכול לסטות מציוויו המפורש של ה', ולקיים אותו שלא במלואו, ומדוע חטא זה נחשב לחמור עד כדי כך שבגללו הודח שאול ממלכותו?
יש המפרשים ששאול השאיר את אגג בחיים רק כדי לבזותו ולהגדיל את הניצחון על עמלק, ותכנן להרוג אותו אחר כך כפי צו ה', ובנוגע לצאן והבקר חשב שאין הבדל בין הריגת הבהמות לבין הקרבתם לה', ואדרבה, יש בכך מעלה. לפי זה חטאו של שאול היה שלא דייק בקיום הציווי, "ולא תחמול עליו", שנשמע ממנו שלא לחמול על עמלק כלל, אפילו לא לזמן מועט.
הרב אמנון בזק תולה את הסטייה מדבר ה' בחוסר ביטחון עצמי שהיה לשאול, וגרם לו להתפתות להנציח את ניצחונו כדי להגדיל את ביטחונו העצמי. לשיטתו, חטאו של שאול נחשב לחמור מכיוון שהוא ערב אינטרסים אישיים בקיום המצווה, במקום לעשותה לשם שמים, ובכך שמט את הבסיס המוסרי של מעשיו. בדומה לכך, יש המפרשים ששאול נגרר אחר רצון העם שחמדו את הצאן והבקר, כפי שנראה מדבריו לשמואל, בהם הוא מתחמק מהאחריות ומטיל אותה על העם:, וכן. לפי זה שאול הודח ממלכותו משום שלא גילה מנהיגות והציג את עצמו, לאחר דיווח שקרי, כמובל ולא כמוביל.
רבי משה אלשיך פירש ששאול חשב שה' אמר לשמואל רק, ללא ההמשך. לשיטתו, שאול חשב שהציווי להמית את כולם הוא פירוש של שמואל לדברי ה', והוא עצמו פירש ש"והחרמתם" הוא ציווי להחרים את הבהמות לצורך הקרבת קרבנות לה'. לכן הוא אמר לשמואל "ברוך אתה לה'", כלומר ששמואל מהדר בקיום דבר ה', אבל שאול מקיים אותו כפי שהוא.
צחי פרבר
צחי פַרבֶּר (נולד ב-7 באוקטובר 1963) הוא מאייר, סופר, אמן קומיקס ישראלי ומרצה במחלקה לאמנויות המסך ובמחלקה לתרבות חזותית וחומרית בבצלאל.
ביוגרפיה
צחי פרבר נולד בישראל בשנת 1963, וגדל בראשון לציון.
בוגר המחלקה לעיצוב גרפי (תקשורת חזותית היום) ב'בצלאל' בשנת 1993. פרויקט הגמר שלו שעסק באיורים גרוטסקיים של דמויות פוליטיות, נרכש זמן קצר לאחר מכן על ידי חברת ההפקה 'מימד', והיווה את הבסיס לעונה הראשונה של 'החרצופים', תוכנית סאטירה פוליטית ישראלית שגיבוריה היו בובות, אשר שודרה בערוץ 2.
הוא עוסק באיור ובכתיבה המאופיינת במוטיב הילדות החוזר ומופיע בה בצורה משמעותית. בשנים האחרונות הוא עבד על נובלה גרפית בשם 'המחברות של אייזיק', המבוססת על יומנו של סבו המנוח, ועל שני רומנים. הראשון שבהם, 'אבנים', ראה אור בהוצאת 'כנרת זמורה-ביתן דביר', היה מועמד ברשימה הקצרה ל'פרס ספיר' לספרות, וזכה ב'פרסי שר התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית', בקטגוריה סופרים בראשית דרכם.
משרד ההונאה החמורה (בריטניה)
משרד ההונאה החמורה (באנגלית: Serious Fraud Office, בראשי תיבות SFO'; בולשית: Swyddfa Dwyll Difrifol) הוא גוף של ממשלת בריטניה האחראי לחקירת פשעי הונאה ושחיתות באנגליה, ויילס וצפון אירלנד.
הגוף כפוף לתובע הכללי של אנגליה וויילס והוקם בהתאם לחוק המשפט הפלילי משנת 1987. למשרד סמכות מיוחדת לדרוש מכל אדם (או עסק/בנק) לספק את כל המסמכים הרלוונטיים (כולל חסויים) ולענות על כל השאלות הרלוונטיות, לרבות אלה על עניינים סודיים לצורך חקירת תיקי שחיתות והונאה. המשרד פועל על מנת לעודד את שיפור מעמדם התאגידי של גופי הממשל והמוניטין של העיר לונדון ושל בריטניה כמקום בטוח לעסקים.
תחום סמכות המשרד אינו חל על סקוטלנד בה תיקי הונאה ושחיתות נחקרים על ידי משטרת סקוטלנד.
אומייה אבו חנא
ביוגרפיה
אבו חנא נולדה למשפחה נוצרית בחיפה, בתו של המחנך, המשורר והסופר חנא אבו חנא. למדה בבית ספר קתולי ובתיכון האורתודוקסי הערבי. היא למדה באוניברסיטת חיפה פסיכולוגיה ואנגלית לתואר ראשון. בתקופת לימודיה, הכירה בישראל צלם עיתונות מפינלנד, לו נישאה, ונסעה עימו לפינלנד. ובשנת 1991 סיימה תואר שני באומנות מבית הספר האוניברסיטאי אלטו לאמנויות, עיצוב ואדריכלות בפינלנד.
שימשה כראש המחלקה לעיתונאות אודיו-ויזואלית בסטדיה הפוליטכנית של הלסינקי וכמתאמת לענייני רב-תרבותיות במחלקת המחקר של הגלריה הלאומית של פינלנד. היא בעלת טור ב"הלסינגין סנומט", העיתון הגדול ביותר בפינלנד, ובעבר הייתה מגישת חדשות בערוץ TV2 הפיני. היא הייתה חברה במועצת העיר של הלסינקי מטעם המפלגה הירוקה של פינלנד ומועמדת לפרלמנט. היא אם לבת מאומצת מאפריקה.
בין 2004 ל-2009 הייתה חברה במועצות האומנות של פינלנד. כמו כן הייתה יועצת הגיוון התרבותי של הגלריה הלאומית של פינלנד שכוללת שלושה מוזיאונים. ספרה הראשון פורסם ב-2003.
אבו חנא משמש כפובליציסטית ומופיע רבות בתקשורת בדיונים על נושאים של אתיקה, זהות וגלובליזציה. ספריה בפינית הם ספרי עיון וסיפורת. לאחר 30 שנה בפינלנד, עברה אבו חנה לאמסטרדם בסוף 2010, שם הייתה שותפה להקמת עמותת 'Rethink Amsterdam'. לפני עבודתה ב-Rethink, היא הייתה היועצת בהולנד של המכון התרבות הפיני ויועצת בכירה ל'מרכז לפעילויות מורשת בינלאומית' בליידן. אבו חנא גם משמשת כיועצת וסוכנת של כמה הוגי דעות ואמנים ערבים. בנוסף לשפת האם שלה ערבית, היא שולטת בעברית, אנגלית ופינית ומעט הולנדית.
פרסים
אבו חנא זכתה במגוון פרסים, ביניהם:
מחר (ספר)
מחר (בצרפתית: Demain) הוא ספר פנטזיה מאת גיום מוסו אשר יצא לאור ב-2013. הספר מתאר מערכת יחסים המתפתחת בין גבר ואשה, אשר כל אחד מהם חי בשנה אחרת.
הספר מכר למעלה מ-1.7 מיליון עותקים.
עלילה
הספר עוקב במקביל אחרי שתי דמויות: מתיו שפירו, מרצה לפילוסופיה המתגורר בבוסטון, ואמה לבנסטיין סומליירית המתגוררת בניו יורק. מתיו איבד את אשתו קייט בתאונת דרכים טרגית, וטרם הצליח להתאושש מהטראומה. אמה נפגעה ממערכות יחסים רעילות, וטרם הצליחה למצוא גבר שתוכל לבטוח בו. כאשר מתיו קונה את המחשב הישן של אמה, הוא מתחיל להתכתב אתה באמצעות הדואר האלקטרוני. הם מנסים להיפגש, אולם מגלים לתדהמתם שכל אחד מהם חי בשנה אחרת לחלוטין. מתיו חי בשנת 2012, בזמן שאמה חיה בשנת 2011. המחשב הישן של אמה הוא צורת התקשורת היחידה ביניהם. מתיו מנסה לשכנע את אמה למנוע את המוות של אשתו קייט, ואמה מסכימה לאחר היסוסים מרובים. אולם עד מהרה אמה מגלה שקייט אינה מי שהיא טוענת שהיא, והיא מסתירה סודות אפלים.
אדם וודס
אדם כריסטופר אלסקוג (בשוודית: Adam Christopher Allskog; נולד ב-14 במרץ 2001), הידוע בשם הבמה שלו, אדם וודס, הוא זמר-יוצר שוודי.
ביוגרפיה
וודס נולד בעיירה רסרה. בשנת 2018 הגיע לאודישנים של "Swedish Idol", וביצע את השיר "Break Even" של להקת דה סקריפט. הוא נכשל בניסיון להעפיל לשלב הבא בתחרות, וניסה את מזלו בשנה הבאה עם השיר "You Are The Reason" של קאלום סקוט. אולם גם בשנה זו החליטו השופטים להדיחו.
גורדון קואוטס
ג'וזף גורדון קואוטס (באנגלית: Joseph Gordon Coates; 3 בפברואר 1878 – 27 במאי 1943) היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-21 בין השנים 1925 – 1928.
ראשית חייו
גורדון קואוטס נולד בחצי האי הוקטרה שבקאיפרה הארבור שבניו זילנד, שם ניהלה משפחתו חווה. הוא לקח על עצמו אחריות אישית כבר מגיל צעיר יחסית בשל העובדה שאביו סבל מהפרעה דו-קוטבית. הוא קיבל חינוך בסיסי בבית הספר המקומי וכן מאמו שהייתה אישה מלומדת. הוא הוכשר כרוכב סוסים מיומן, למרות שעקב תאונה נפגעה רגלו ולא החלימה סופית עד ליומו האחרון. מאוכלוסיית המאורים הגדולה ששכנה באזור הוא נעשה בקיא בשפה המאורית. בזמנו נפוצה רכילות שלפני נישואיו היו לקואוטס שני ילדים מאישה מאורית. הוא התארס לאווה אינגל, שהייתה מורה, אך אביה אסר את קיומם של הנישואים על רקע מחלתו של אביו של קואוטס ומתוך החשש שהמחלה תעבור בתורשה. בסופו של דבר, ב-1914 הוא נשא לאישה את מרג'ורי גרייס קולס ויחד אתה הוא הביא לעולם חמש בנות.
1782 בארצות הברית
1782 בארצות הברית הייתה השנה בה חגגה ארצות הברית 6 שנים מיום היווסדה.
גורדון קואוטס
ראשית הקריירה הפוליטית
קואוטס החל להיות מעורב בפוליטיקה כאשר ב-1905 הוא נבחר להיות חבר במועצת מחוז אוטמטה. מאוחר יותר, בין השנים 1913 – 1916, הוא שירת כיושב ראש המועצה. עוד קודם לכן הוא הצטיין כמפקד המתנדבים הרכובים של המחוז והוא קנה לו מוניטין ברמה המקומית. בבחירות הכלליות של 1911 הוא נבחר להיות חבר הפרלמנט של ניו זילנד מטעם מחוז הבחירה של קאיפרה כמועמד עצמאי המקורב לדעותיה של המפלגה הליברלית. בפרלמנט הוא הצביע בדרך כלל יחד עם הליברלים והוא היה חלק מקבוצת חברי הפרלמנט העצמאיים שאפשרו לג'וזף וורד להחזיק בתפקידו כראש הממשלה. כאשר התפטר וורד והוחלף על ידי תומאס מקנזי, קואוטס דחה הצעה להתמנות לתפקיד שר.
1782 בארצות הברית
אירועים בולטים
.
גורדון קואוטס
ראשית הקריירה הפוליטית
בהדרגה התרחק קואוטס מהמפלגה הליברלית, בעיקר בשל אמונתו החזקה בכך שהחקלאים צריכים להיות בעלי הקרקעות שלהם, גישה שהליברלים התנגדו לה. קואוטס פיתח את אמונתו זו בעקבות ניסיונה של משפחתו שאדמת החווה שלה הייתה בחכירה. ב-1912, כאשר התקיימה הצבעת אי-אמון, הצביע קואוטס נגד הליברלים כדי לסייע לאופוזיציה של המפלגה הרפורמיסטית לעלות לשלטון. ב-1914 הצטרף קואוטס באופן רשמי לרפורמיסטים. יחד עם זאת, הוא לא פעל כחבר נלהב של המפלגה וקשר קשרי ידידות עם פוליטיקאים מכל קצות הקשת הפוליטית. פעילויותיו הפוליטיות התמקדו בעיקר בשיפור השירותים לצפון הרחוק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניסה קואוטס להתגייס לשירות פעיל, אך ראש הממשלה ויליאם מאסי, הניא אותו מלעשות כן בשל העובדה שלמפלגה הרפורמיסטית היה רוב דחוק. בכל אופן, בנובמבר 1916 קיבל קואוטס רשות להתגייס והא שירת בהצטיינות יתרה והוענק לו הצלב הצבאי. עם שובו לניו זילנד ראו אותו רבים כגיבור וב-2 בספטמבר 1919 מינה אותו מאסי כחבר בקבינט והוא מונה להיות שר המשפטים, שר הדואר ושר הטלגרף. מאוחר יותר הוא מונה להיות שר העבודות הציבוריות ושר הרכבות. החל ממרץ 1921 הוא שירת כשר לענייני הילידים, תפקיד בו ידיעת השפה המאורית היית לו לעזר רב. הוא עבד עם אפירנה נגטה, שהחליפו בהמשך בתפקיד ויחד הם דאגו לענייניהם של המאורים.
ראש ממשלת ניו זילנד
בעוד שלקואוטס היו את הכריזמה ואת המוניטין כמנהלן טוב, חסרו לו המיומנויות של שיווק עצמי בקרב הציבור ושל קריאת המפה הפוליטית. הוא השאיר על כנם את רוב השרים שכיהנו בממשלתו של מאסי, למרות שהייתה שאיפה חזקה בציבור להצגתם של פנים חדשות. גישתו המעשית לבעיות הפוליטיות גרמה לניכור מצד כמה מתומכיו, ששאפו לראות קו פעולה שמרני חזק. בהדרגה, נראה חזונו לגבי עתידה של ניו זילנד בלתי מעשי. כשר בממשלה הייתה לו ההזדמנות להתמקד בנושאים ייחודיים, אך כראש ממשלה, ציפה ממנו הציבור לראות את התמונה הגדולה. בבחירות הכלליות בנובמבר 1925 נחלה המפלגה הרפורמיסטית ניצחון יחסי, אך ניתן היה לייחס ניצחון זה לעבודת הארגון של אלברט דווי ולמצב הכאוטי שבו נמצאה המפלגה הליברלית.
עם תחילתו של השפל הגדול החל מצב הכלכלה של ניו זילנד להתדרדר וקואוטס והמפלגה הרפורמיסטית משכו אליהם את חיצי הביקורת. חלק מהמבקרים גינו את הצעדים שננקטו לטיפול בשפל כ"סוציאליסטיים" ואלברט דווי עזב את המפלגה כדי לסייע בייסודה של מפלגה ליברלית חדשה שנקראה "המפלגה המאוחדת". בבחירות הכלליות של 1928, זכו המפלגה הרפורמיסטית והמפלגה המאוחדת במספר שווה של מושבים בפרלמנט. בתמיכתה של מפלגת הלייבור, הצליחה המפלגה המאוחדת להרכיב ממשלה וקואוטס איבד את ראשות הממשלה.
הקואליציה
ב-1931 הסירה מפלגת הלייבור את תמיכתה במפלגה המאוחדת מתוך מחאה על שורה של צעדים כלכליים שפגעו במעמד העובדים. קואטס והמפלגה הרפורמיסטית הסכימו בסופו של דבר ליצור קואליציה עם המפלגה המאוחדת, כדי למנוע את קיומן של בחירות חדשות שבהן עלולה הייתה הלייבור להגיע להישגים טובים יותר מבחינתה. מנהיג המפלגה המאוחדת, ג'ורג' פורבס, המשיך להיות ראש הממשלה, אך קואוטס ועמיתיו מהמפלגה הרפורמיסטית קיבלו כמה תפקידים משמעותיים. ויליאם דאוני סטיוארט הבן, עמיתו של קואוטס, מונה להיות שר האוצר.
לאחר הבחירות הכלליות של 1931 נשארה קואליציית המפלגה המאוחדת-רפורמיסטים בשלטון, למרות שהלייבור הגדילה את כוחה. יחד עם זאת, נמשכו הבעיות הכלכליות ושיעור האבטלה המשיך לעלות. קואטס התעמת עם דאוני סטיוארט על הצעדים שעל הממשלה היה לנקוט בהם וקואוטס עצמו מונה להיות שר האוצר. ראש הממשלה ג'ורג' פורבס, נעשה בהדרגה אדיש ומאוכזב וקואוטס היה לרוח החיה בממשלה. בשלב זה החלו להישמע דיבורים על מצבו הנפשי של קואוטס עצמו ונפוצו שמועות על הרגלי השתייה הכבדים שלו.
בבחירות הכלליות של 1935 נחלה הקואליציה תבוסה מוחצת. היא זכתה ב-19 מושבים בלבד וקואוטס כמעט ואיבד את מושבו. מפלגת הלייבור, שזכתה ב-53 מושבים הקימה את ממשלתה הראשונה בראשותו של מייגל ג'וזף סאבג' כראש הממשלה.
קריירה פוליטית מאוחרת
לאחר התבוסה של ממשלת הקואליציה, התרחק קואטס מעיני הציבור. הוא חווה תקופה של קשיים כלכליים כתוצאה מאיבוד ההכנסה הפתאומי, אך מצבו השתפר כאשר קבוצת ידידים שלו העניקה לו סכום כסף נאה כאות תודה על שירותו ארוך הימים.
במאי 1936, כאשר התמזגו המפלגה המאוחדת והמפלגה הרפורמיסטית והקימו את המפלגה הלאומית, הפך קואוטס להיות חבר פרלמנט מטעם המפלגה החדשה. כמה מתומכיו האיצו בו להתמודד על מנהיגות המפלגה אך אחרים במפלגה סברו שהן קואוטס והן פורבס קשורים יותר מדי לבעיות הכלכליות של ניו זילנד, ושיש להזרים דם חדש במפלגה. פורבס תמך במועמדותו של צ'ארלס וילקינסון לתפקיד מנהיג המפלגה, אך קואוטס ותומכיו התנגדו לבחירה זו והרחיקו לכת עד כדי איום בהקמתה מחדש של המפלגה הרפורמיסטית. בסופו של דבר, זכה בבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה אדם המילטון, חבר המפלג הרפורמיסטית לשעבר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הזמינה ממשלת הלייבור הן את קואוטס והן את המילטון, להצטרף לקבינט המלחמה המיוחד. קבלתם לקבינט יצרה קרע ביניהם ובין עמיתיהם למפלגה הלאומית. המפלגה הדיחה את המילטון על רקע זה והיחסים בין קואוטס לבין מנהיג המפלגה החדש, סידני הולנד, התדרדרו. קואוטס האמין באמת ובתמים שהשותפות הייתה במקומה במהלך המלחמה וניסה לשכנע הן את הלייבור והן את המפלגה הלאומית לשתף פעולה. הוא היה שבע רצון כאשר שתי המפלגות הקימו ממשלת אחדות. אך עד מהרה התמוטטה ממשלת אחדות זו כאשר חברי המפלגה הלאומית החליטו להתפטר ממנה. קואוטס והמילטון מתחו בגלוי ביקורת על החלטת אנשי המפלגה הלאומית ויום לאחר שההתפטרות נכנסה לתוקף, הם חזרו לקבינט המלחמה על פי הזמנתו של ראש הממשלה, פיטר פרייזר. קואוטס הפך להיות עצמאי והחליט שהוא יתמודד בבחירות הבאות כמועמד עצמאי עם נטייה למפלגה הלאומית, אך לא כמועמד רשמי שלה.