cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שדה הליגנד
בקומפלקס אוקטאהדרלי
מחפשים בטבלת האופי, היכן נמצאים האורביטלים הרלוונטיים. יכולים להשתתף אורביטלים מסוגים שונים. הקשרים שיוצרים הם קשרי סיגמה(σ). הMO שנוצרים - שישה אורביטלים קושרים המאוכלסים על ידי אלקטרוני הליגנדים. אורביטלים אלה הם הכוח המניע ליצירת הקומפלקס. ככל שהמספר הקוונטי הזוויתי נמוך יותר - החפיפה בין האורביטלים טובה יותר. אלקטרוני המתכת יאכלסו את אורביטלי t2g ו- *eg אין ערבוב בין האלקטרונים שמקורם בליגנדים והאלקטרונים שמקורם ביון המתכת. t2g - אורביטל לא קושר. *eg - אנטי-קושר, האלקטרונים בו לא תורמים לקשר אלא מחלישים את הקשר קטיון מתכת - ליגנד. המספר המקסימלי של קשרי פאי שיוכלו להיווצר בקומפלקס אוקטהדרלי הוא 12. (2 עבור כל ליגנד).
בקומפלקס טטראהדרלי
אם יש אלקטרוני d בקומפלקס - הם מאכלסים את אורביטלי e ואחר כך את אורביטלי t2. מקבלים אורביטל e יותר נמוך מ t2 (יודעים זאת משיקולים של תאוריית שדה הגביש).
אורביטלי פאי
בקומפלקסים אי-אורגניים יש לקחת בחשבון לא רק קישור סיגמה אלא גם קישור פאי, המשמעות היא שיהיו הרבה יותר אורביטלים. הסיבה לכך היא מקסימום צפיפות האלקטרונים מעל ומתחת לקו המחבר בין שני אטומים. אם לליגנד יש אלקטרוני d- ולעיתים אורביטלי s, יכולים להיווצר קשרי פאי.
הסברים לשורה הספקטרוכימית
תאוריית שדה הליגנד היוותה בשורה חדשנית בכל הנוגע להסבר השורה הספקטרוכימית, זאת בעוד שדה הגביש לא הצליחה לספק עם הכלים שלה הסבר מדעי מובהק והיא נותרה בגדר "ניסיונית" במסגרתה של האחרונה. ההסבר הפשטני שמציעה תאוריית שדה הליגנד הוא שאורביטלות (של הליגנדים כמובן) עשירות באלקטרונים מסוגלות לתרום מטען לאורביטלות הלא קושרות של המתכת (t2g ו-eg)-התהליך מכונה העברת מטען/קישוריות פאי. מטבע הדברים נוצר קשר חדש שהאורביטלות האנטי קושרות שלו גבוהות באנרגיה, הפיצול האנרגטי בפועל בין אורביטלי המתכת קטן והמפצל מוגדר כמפצל חלש. דוגמה בולטת לכאלו הם למשל ההלידים שאורביטלי p שלהם עתירי אלקטרונים.
ככלל משמעותי לזכור בשיח זה כי כאשר ישנה אפשרות לדחיפת/העברת מטען בין הליגנדים למתכת הפיצול האנרגטי נוטה לקטון והמעברים האנרגטיים מתקרבים לאזור האור הנראה-והקומפלכסים מאמצים צבע מתאים כתוצאה מכך-הפרמנגנאט הוא יון המהווה דוגמה נפלאה לכך. מסיבה זו במקרים רבים, התמרת מפצל חזק במפצל חלש בתמיסה יכולה לחזק מאוד צבע של יוני מתכת בתמיסות מסיימות. השפעות ספקטרליות אלו, הן אלו שטבעו לסידור הליגנדים הזה את שמו שנראה לא טריוויאלי ממבט ראשון- השורה הספקטרוכימית.
אלון פרידמן (קצין)
אלון פרידמן (נולד ב-18 במאי 1964) הוא איש צבא ישראלי במילואים, בדרגת תת-אלוף, שירת כראש מטה פיקוד הצפון. מכהן כמנכ"ל אתר ההנצחה ומוזיאון גולני.
קהילת יהודי לאסק
לאסק שבפרובינציית לודז' בפולין זכתה במעמד של עיר בשנת 1422. באותן שנים העיר הייתה בבעלות משפחת לאסקי. עד המאה ה-17 הייתה לאסק עיר מתפתחת, אולם בראשית המאה ה-17 מצבה התדרדר. אחד הגורמים לכך היו השרפות הרבות שפקדו את העיר. קהילת יהודי לאסק התקיימה משלהי המאה ה-16 ועד להשמדתה בשואה.
מהמאה ה-16 עד תחילת המאה ה-20
היהודים הגיעו ללאסק בשלהי המאה ה-16. באותה מאה הם קיבלו פריווילגיה מהפריץ בעל העיר, שהבטיחה לו ארנונה נאה מהיהודים, ומצד שני הקנתה להם חופש דתי ורשות לעסוק במסחר ובמלאכה זעירה. פריוילגיה זו אושרה שוב בשנת 1640, וחודשה שוב בתקנות בשנת 1790.
בעליה הפולנים של העיר התערבו בפעולות הקהילה היהודית, כך שבכל עסקת נדל"ן נדרשה הסכמה של בעלי העיר. עסקאות אלה היו מכרה זהב לנטילת מס נוסף מהיהודים. מאידך הם הרשו לבית הדין היהודי לדון בסכסוכים קהילתיים פנימיים, אולם היה ניתן לערער על פסק הדין הרבני בפני בית הדין הפולני של הפריץ.
החל מהמאה ה-17 עסקו רבים מיהודי לאסק במלאכה זעירה, ובמאה ה-18 היהודים שחכרו את הפונדקים נמנו עם עשירי הקהילה. עד המאה ה-19 עלה מספרם של היהודים שעסקו במסחר, ופחת מספר היהודים שעסקו בחכירת פונדקים. במחצית המאה ה-19 הקימו שני יהודים מטוויות כותנה ראשונות.
לאסק כמרכז רוחני
לאסק שימשה כמרכז תורני, וכיהנו בה מספר דמויות תורניות מרכזיות. הרב הראשון של לאסק היה ר' ישראל בן איתמר, שנפטר בשנת 1726, ולאחריו שימש ברבנות ר' מאיר גץ מהילדסהיים (נולד בשנת 1686), שהיה ידוע כגדול בתורה. אחד מספריו הנודעים היה קובץ שו"ת "אבני שוהם", שעסק בדינים שבין אדם לחברו, ונכתב במקור על ידי אביו.
רב מפורסם נוסף היה ר' פנחס זליג, שנפטר בשנת 1770, שחיבר את הספר "עטרת פז", פירוש על סדר מועד. בזמן כהונתו של ר' מאיר צילך, שנפטר בשנת 1826, זכתה לאסק לשם של מקום תורה היות שפסקי ההלכה שלו בדיני ממונות וקודשים נתקבלו על דעתם של רבים מרבני פולין.
אישיות תורנית חשובה שלא שימשה ברבנות היה ר' יחיאל מיכל הכהן, שנודע כאיש קבלה, שהוציא לאור ספרי קבלה רבים, ובהם "וחישב לו הכהן", "בית יעקב", "עין פנים התורה" ועוד.
לאחר כיבוש לאסק בידי הפרוסים בשנת 1793, סבלה הקהילה היהודית בדומה לשאר הקהילות היהודיות באזור מהגבלות בתחום הפיננסי. מסוף המאה ה-18 ועד מחצית המאה ה-19 החמיר מצבה הכלכלי של קופת הקהילה, ונישול התושבים מכל רכושם, בעטיים של חובות כספיים גבוהים של הקהילה, היה איום מוחשי ביותר. קושי נוסף נבע מהאיסור שהושת על היהודים לגור בכיכר השוק וברחובות הסמוכים לה, הגבלה שבוטלה רק בשנת 1862.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 השתחררו מכפיפות לקהילת לאסק כל קהילות הסביבה שעליהן חלשה, והן אף הפסיקו לשלם מיסים לקופת לאסק היהודית. קהילת לאסק הצליחה לשמור על שלטונה רק על היישוב היהודי הקטן בעיירה ז'לוב.
לאחר ר' מאיר צילך, שימש על כס רבנות לאסק ר' זאב וולף הכהן, שנפטר בשנת 1838. אחריו שימש ברבנות ר' משה יהודה לייב זילברברג, שחיבר את הספרים "זית רענן" ו"תפארת ירושלים". במהלך כהונתו החלה להתפשט בלאסק תנועת החסידות, בעיקר מקוצק וורקה. ר' משה לייב היה הרב האחרון שהתנגד לתנועה זו. אחריו שימש ברבנות ר' דוד דב מייזלס, שנחשב לאחד מגדולי הדור בתקופתו. הוא פרסם ספרים רבים ובהם שו"ת על שולחן ערוך, ספר "אהבת דוד" על דיני עדויות, "בנין דוד", פירוש על מגילת איכה, פירוש על הגדה של פסח בשם "רוח דודאים" ועוד. לאחר פטירתו בשנת 1876 כיהן ברבנות של לאסק בנו, ר' צבי אריה יהודה מייזלס, שנפטר בשנת 1932. פסקי ההלכה המפורסמים שלו עסקו בדיני עגונות, תוצר לוואי של מלחמת העולם הראשונה. בנוסף הוציא לאור את השו"ת "חדות יעקב", שעסק בנושאי הלכה מגוונים.
הרב האחרון של לאסק היה רבי יהודה לייב אייזנברג, שנספה בשנת 1942 במחנה ההשמדה חלמנו.
בין שתי מלחמות העולם
בין שתי מלחמות העולם עסקו יהודי לאסק במלאכה זעירה ובמסחר, והמצב הכלכלי היה קשה. חלק מיהודי העיר מצאו את פרנסתם בקיץ במרכזי הנופש שבסביבה, בקולומנה ובטיאודרי, בהן נבנו בתוך חלקות יער פנסיונים ווילות לאירוח. בשנת 1937 הוקמו מספר מטוויית פשתן בלאסק בעזרתו הפיננסית של ארגון הג'וינט, אולם עד פרוץ מלחמת העולם השנייה כעבור שנתיים, הן לא גדלו והמצב הכלכלי נשאר קשה.
השואה
לאחר שהפולנים עזבו את לאסק בספטמבר 1939, ברחו יהודים רבים לכפרי הסביבה כדי למצוא מחבוא מהצבא הגרמני המתקדם. לאחר שהגרמנים נכנסו ללאסק חזרו רוב היהודים לעיר. ברגע כניסת הצבא הגרמני, החלו הגזירות על היהודים. נאסרו תפילה בציבור ושחיטה כשרה, הרכוש היהודי נשדד, ויהודים הוכו נמרצות בכל הזדמנות.
בראש היודנראט עמד זלמן קוכמן, שקודם לכן כיהן כיו"ר ועד הקהילה. הגרמנים החשיבו את דעתו של קוכמן, ולא אחת קיבלו את דבריו. זה האחרון עם שאר חבריו השתדלו להעלים מעיני הגרמנים את העבירות של היהודים, בעיקר כשדובר על שחיטה יהודית שנאסרה, הברחת מזון וכיוצא בזה. עד ראשית חודש מרץ 1940 קיבלו המאפיות של היהודים קמח באופן סדיר ואפו לחם. בחודש אפריל 1940 נסגרו המאפיות היהודיות, ולחם סופק על ידי מאפיות גרמניות על סך תלושי מזון שהונהגו. היהודים שהועסקו על ידי הגרמנים קיבלו תוספת מזון, בה בשעה שבכלל האוכלוסייה היהודית הונהג קיצוב מזון חמור. המזון ליהודים ניתן בחנות החלוקה ברחוב גארבאסקה בעיר. ההברחות של מצרכי מזון לא חוקי נמשכו כל תקופת הכיבוש הגרמני.
הגרמנים חטפו יהודים רבים לעבודות כפייה, והם הועסקו בתיקון גשרים, פינוי הריסות, ניקיונות ועבודת חקלאות שונות. שילוח היהודים למחנות עבודה החל בסתיו 1940. המינהל היהודי סיפק לגרמנים אנשים למחנות העבודה, על פי רשימות שפורסמו במקומות ציבוריים. בתור הראשונים לכך נבחרו לשילוח גברים צעירים שאינם נשואים.
הגטו
הגטו של לאסק הוקם בהדרגה החל ממרץ ועד נובמבר 1940. ב-18 בנובמבר 1940 ציוו הגרמנים על כל היהודים לעבור לגטו ומי שלא ציית להוראה הוכה נמרצות.
באוקטובר 1940 היו בלאסק 3,467 יהודים, מהם 2,800 מבני המקום והשאר עקורים ופליטים יהודים. מרבית העקורים והפליטים באו מערי הסביבה. בשנתו הראשונה הגטו בלאסק לא היה סגור או שמור מבחוץ, והתנועה ברחובות הייתה מותרת בין השעות שש בבוקר עד חמש אחר הצהריים. רק בשלהי שנת 1941 נאסר על היהודים לצאת מהגטו, ומי שלא ציית נורה למוות במקום. בגטו הוקם בית חולים באחד הבתים ברחוב טילנה ובראשו עמד ד"ר זינגר. בשנת 1940 פעל בגטו גן ילדים, שעה שילדי בית הספר למדו רק במסגרת שיעורים פרטיים. חיי הדת נמשכו אף הם, על אף האיסור הגרמני.
לגטו החלו להגיע ידיעות על חיסול יהודי האזור בגז בכפר חלמנו. התגובה לידיעות אלה לא הייתה אחידה. חלק האמינו וחלק דחה ידיעות אלה על הסף. ימים אחדים לפני חיסול הגטו ביצעו הגרמנים תלייה פומבית של שני אחים צעירים מקאליש, שהואשמו בגנבת פחם.
גארפילד: הסרט
גארפילד: הסרט (באנגלית: Garfield: The Movie) הוא סרט קומדיה מ-2004 אותו ביים פיטר יואיט, אשר מבוסס על רצועת הקומיקס "גארפילד" מאת ג'ים דייוויס. בסרט מככבים ברקין מאייר בתפקיד ג'ון ארבקל, ג'ניפר לאב יואיט בתפקיד ד"ר ליז וילסון, וביל מארי מדבב את קולו של גארפילד. הסרט יצא במקור לאקרנים בארצות הברית ב-11 ביוני 2004. הסרט, אשר הופק בתקציב של 50 מיליון דולרים, גרף 200 מיליון דולרים בקופות. סרט ההמשך יצא לאקרנים ביוני 2006.
תקציר העלילה
יום אחד, כאשר ג'ון ארבקל נוסע עם גארפילד לבקר את הווטרינרית ד"ר ליז וילסון, מושא אהבתו של ג'ון, היא מביאה לו במתנה חיית מחמד שנייה, כלב בשם אודי. גארפילד לא סבל אותו מכיוון שג'ון אוהב את אודי יותר.
בינתיים, מנחה טלוויזיה מקומי בשם האפי צ'אפמן מציג את החתול "פרסניקיטי", אף על פי שיש לו אלרגיה לחתולים, והוא מקנא באחיו וולטר צ'אפמן. כאשר יום אחד ג'ון וליז נסעו לתערוכת הכלבים עם אודי גארפילד עקב אחריהם, ולאחר תקרית בלתי צפויה, זכה אודי במקום הראשון והאפי צ'אפמן רצה שאודי יהיה יחד איתו בטלוויזיה אך ג'ון סירב. לאחר שחזרו הביתה, גארפילד מבלגן את הבית שלא בכוונה וג'ון מסלק אותו החוצה.
אחרי שגארפילד נועל את אודי מחוץ לבית, אודי בורח מהבית וגארפילד מחליט לצאת בעקבותיו ולהחזירו בשלום. וגם ג'ון וליז יצאו לחפש אותם. לפתע, גארפילד נתקל בעכברושים וניצל על ידי לואיס אשר מספר לו שאודי נמצא אצל האפי צ'אפמן, כאשר גארפילד רואה את אודי בטלוויזיה, הוא מגלה שהאפי משתמש בקולר חשמלי על אודי. גארפילד נלכד עקב שיטוט ומועבר למכלאה שם פוגש את החתול סר רולנד אשר אומר לו ש"פרסניקיטי" היה השם שלו בטלוויזיה, בעזרת סר רולנד גארפילד יוצא מהמכלאה ועקב אחרי האפי צ'אפמן לתחנת הרכבת, שם האפי מתכוון לנסוע עם אודי לניו יורק. בעקבות תכסיס של גארפילד הרכבות נעצרות וגארפילד משחרר את אודי מהמזוודה. בעזרתם של הכלבים החתולים והעכברושים האפי מותקף ומובס, וגארפילד מלביש עליו את הקולר החשמלי ששחרר קודם מאודי.
כאשר ג'ון מוצא את אודי וגארפילד אצל האפי צ'אפמן, הוא נותן לו אגרוף והאפי נעצר. גארפילד מוכתר כגיבור בידי נרמל וארלין, ג'ון וליז מתחילים לצאת בקשר רומנטי וגארפילד ואודי לומדים להסתדר ביחד.
רכס ואפאק
רכס ואפאק (באנגלית: Wapack Range) המכונה גם רכס פאק מונאדנוק (באנגלית: Pack Monadnock Range) הוא רכס הרים שאורכו 32 קילומטרים המצוי בדרום מדינת ניו המפשייר, וסמוך לגבול המדינה עם מדינת מסצ'וסטס שבצפון-מזרח ארצות הברית.
הרכס ידוע בנופים הנשקפים ממנו, ופסגותיו החשופות (שגובהן נע בין 550 ל-700 מטרים מעל פני הים) מהן ניתן לראות את הנוף.
שטח הרכס 1,056 קמ"ר, כאשר 95% משטחו של הרכס מצוי בניו המפשייר, ו-5% מצוי במסצ'וסטס.
רכס ואפאק הוא גם קצהו הצפונית של שביל מידסטייט שאורכו 140 קילומטרים.
הרכס, שכיוונו צפון-דרום, מורכב מסלעי צפחה וקוורציט מותמרים.
הרכס ממוקם בין העיירות ניו איפסוויץ', טמפל, שרון, פטרבורו, וגרינפילד שבניו המפשייר, לעיירות אשברנהאם ואשבי שבמסצ'וסטס.
הפסגות העיקריות ברכס הן הר ואטאטיק, הר פראט, הר ניו איפסוויץ', הר בארט, הר קידר, הר טמפל, הר פאק מונאדנוק, והר פאק מונאדנוק הצפוני.
חלקים ניכרים משטחו של הרכס הם פארקים מדינתיים, יערות מדינתיים, או שמורות טבע.
הפארק המדינתי מילר - הפארק המדינתי הראשון של ניו המפשייר, ממוקם על הר פאק מונאדנוק.
אגודה לשימור הרכס - "אגודת חברי ואפאק" נוסדה בשנת 1980, במטרה לשמור על שביל ואפאק.
חיים סוקניק
חיים סוקניק (Chaim Sukenik) הוא פרופסור ישראלי-אמריקאי לכימיה אורגנית, המכהן כנשיא המרכז האקדמי לב בירושלים.
ביוגרפיה
חיים סוקניק נולד וגדל בארצות הברית. אמו היא בתו של הרב יוסף סגל, רבה הראשון של נס ציונה. בן דודו הוא העיתונאי ויועץ התקשורת שעיה סגל.
סיים את לימודי התואר הראשון בישיבה יוניברסיטי בשנת 1972 (בהצטיינות) וקיבל את התואר השלישי בכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה בשנת 1976 (כימיה אורגנית עם רוברט ברגמן).
אחרי שנה כעמית מחקר פוסט-דוקטורנט של הקרן הלאומית למדע ב-UCLA (עם אורוויל צ'פמן), הצטרף לסגל אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד, אוהיו, ופעל בה בין השנים 1977-1995.
בשנת 1995 עלה לישראל עם אשתו וילדיו, והצטרף למחלקה לכימיה באוניברסיטת בר-אילן כפרופסור לכימיה. הוא שימש בעבר כראש המחלקה לכימיה וכדקאן הפקולטה למדעים מדויקים וכן כמופקד הקתדרה לננוטכנולוגיה ע"ש אדוארד וג'ודי שטיינברג בבר-אילן.
סוקניק היה מהמייסדים של המכון לננוטכנולוגיה וחומרים מתקדמים באוניברסיטת בר-אילן, ושימש גם כמנהל המכון. בשנת 2011 הקים בו מאיץ החלקיקים המתקדם מסוגו בארץ במסגרת המכון לננו-טכנולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 נבחר לנשיא המרכז האקדמי לב, (לשעבר בית הספר הגבוה לטכנולוגיה) והחל בכהונתו באותה שנה.
בעבר היה חבר פעיל בתנועת הנוער NCSY, בארגון "ישראל הצעיר" ובפדרציה היהודית.
סוקניק ואשתו שלי מתגוררים בירושלים.
מחקריו
מחקריו של פרופ' סוקניק עוסקים בכימיה אורגנית סינתטית, כימיה של פני שטח, ננוטכנולוגיה ומדע החומרים.
סוקניק חוקר ומפתח תהליכים כימיים בהן מתרחשות תגובות של הרכבה עצמית של חומרים על פני משטחים. לפיתוח תהליכים אלו נודעת חשיבות גבוהה בתעשיית המיקרואלקטרוניקה, הפוטניקה ובתהליכי קטליזה כימית.
רג'ו אמיליה
רג'ו אמיליה (איטלקית: Reggio Emilia) היא עיר במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה. במפות עתיקות היא רשומה בשם: Reggio di Lombardia. מספר תושביה לשנת 2009 היה 173,680.
בין השאר נודעת העיר בגישה לחינוך ילדים, הידועה כ"גישת רג'ו אמיליה", שאומצה בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה.
גאוגרפיה
העיר וסביבתה בנויה על שטח מישורי, הנחצה על ידי הנחל קרוסטולו (Crostolo). רג'ו אמיליה כלולה במישור המזרחי של נהר הפו (Pianura Padana). מראשית המאה ה-20 העיר נהנית מגידול באוכלוסייה העירונית, שיעורי תעסוקה גבוהים ורמה כלכלית גבוהה יחסית לשאר ערי איטליה.
העיר העתיקה בנויה בצורת משושה. צורה הנובעת ממבני החומות אשר הקיפו אותה. בנייניה העיקריים הם מהמאה ה-16 והמאה ה-17.
תולדות העיר
בתקופת הרפובליקה הרומית נקראה העיר "רגיום לפידי" (Regium Lepidi) על שם מרקוס איימיליוס לפידוס, קונסול שנת 187 לפנה"ס. על שם העיר נקרא כיום המחוז: אמיליה-רומאנה.
העיר נבנתה לאורך הדרך הרומאית העתיקה ויה איימיליה (Via Aemilia). דרך המשך לוויה פלמיניה, אשר מסלולה מרימיני עד לפיאצ'נצה. במרכז העיר, בריצוף הרחוב, הוצב בוויה אמיליה שלט הנושא את הכיתוב הבא: בנקודה זאת הוקמה העיר (Punto D'origine della citta Reggia Emilia GROMAE LOCUS 187-185 b.c.) עם סמל העיר רומא וסמל הצבא הרומי. בשלט חץ עם הכתובת Cardine Massimo - "לרחוב המרכזי של העיר".
בתקופה הרומית היה לעיר מעמד של מוניקיפיום. עם נפילת האימפריה פחתה חשיבותה. בימי הביניים הייתה מקום מושבו של הבישוף של הדיוקסה (Diocesi di Reggio Emilia-Guastalla). מהמאה ה-13 היא עברה לשליטת דוכסות אסטה (Este), שהייתה חלק מדוכסות מודנה ורג'ו.
ב-1 אפריל 1950 העיר זכתה לעיטור גבורה צבאי (valor militare per la guerra di liberazione) על ההתנגדות לשלטון הגרמני בעיר במלחמת העולם השנייה בתקופה שבין ספטמבר 1943 עד מאי 1945. התוצאות של הפעולות נגד הגרמנים היו קשות: נהרגו חמש מאות לוחמי מחתרת, אחרים עונו ובתים רבים נהרסו ובסיום אף בוצע גירוש המוני של תושבים מהעיר.
ברג'ו אמיליה הייתה הכשרה של המוסד לעלייה ב', שחניכיו או לפחות חלקם עלו באוניית המעפילים "אנצו סירני" ונשלחו לעתלית.
תיאור העיר
המרכז ההיסטורי של העיר הוא בעל צורה של משושה מאורך, המתפרס לאורך דרך ויה אמיליה, החוצה את העיר. מבני המרכז הם מהמאות ה-15 וה-18.
הככרות החשובות של העיר משולבות. הככר המרכזית היא פיאצה פרמפוליני (Piazza Camillo Prampolini) המכונה "הככר הגדולה". בה נמצא בניין העיריה והדואומו של העיר. לידה, "הככר הקטנה", פיאצה סאן פרוספרו (Piazza San Prospero). ממנה מעבר לפיאצה קאסוטי (piazza Casotti) בה היה שוק הפשפשים העירוני ובהמשך עוד שתי ככרות: פיאצה דה ריגטייארי (piazza dei Rigattieri) ופיאצה פונטנזי (Piazza Fontanesi). כל הככרות מחוברות אחת לשנייה במעברים מקורים. חלקם משמשות לשווקים ציבוריים בימים אחדים בשבוע.
המונומנטים המפורסמים של העיר הם:
פנים התיאטרון בנוי כמו אולם אופרה איטלקי קלאסי: רצפה בעלת צורה של פרסת סוס וחמישה יציעי צפייה.
במחצית המאה ה-20 בעיר הוקמה חברת האופנה מקס מארה וגם כיום בעיר ממוקם מטה החברה.
אוכלוסייה
העיר נהנית מרמת חיים גבוהה יחסית, שיעור התעסוקה גבוהה של 70.8% למעלה מהיעד שנקבע על ידי הממשלה ואת הקהילה האירופית לשנת 2010 70.0%.
גידול האוכלוסייה של העיר הוא מעל הממוצע באיטליה. מספר תושביה עלה מ-107 אלף בשנת 1951 ל-173 אלף בשנת 2009. משנת 1991 היא זוכה להגירה של תושבי מדינות צפון אפריקה, מזרח אירופה ואסיה (סין) 15 אלף בני אדם או כמעט 10% מכלל האוכלוסייה בנוסף להגירה מדרום איטליה ובמידה פחותה, גם מצפון המדינה.
יהדות רג'ו אמיליה
יהודים הגיעו לרג'ו אמיליה בימי האימפריה הרומית. הם המשיכו להתגורר בה לאחר התפרקות האימפריה ובמאה ה-15 היו תחת השלטון הנאור של הדוכסים של משפחת אסטה (ESTE) אשר הזמינם בתור בנקאיים. במאה ה-17 הוקם הגטו היהודי בעיר. מספר התושבים היהודים בעיר הגיע עד לקרוב ל-1,000.
עד לשנת 1669 הורשו היהודים לגור ברחבי העיר, מקובצים באזורים שנקבעו מראש: via dell'Aquila היה ראשית הגטו, via Monzermone היה הגטו השני בו הוקם בית הכנסת הראשון בשנת 1670, via Caggiati הוא הגטו השלישי ו-via della volta הוא הגטו המאוחר.
בית הכנסת הנוכחי של יהודי העיר נמצאת ברחוב עתיק שהיו מיושב על ידי יהודים. החזית הנאו-קלאסית עוצבה בשנת 1856 על ידי פייטרו מרצ'לי (Pietro Marchelli) ויש לה כיפה פנימית מעוטרת בציורים (ראו צילום בקישורים). בית הכנסת עצמו ניזוק קשה מהפצצה בימי מלחמת העולם השנייה. לאחר המלחמה המבנה לא שוחזר, הודות לשלמה אומברטו נכון, יו"ר ארגון יהודי איטליה ויהודים נוספים, ארון הקודש הגיע לישראל יחד עם עוד כארבעים ארונות קודש מאיטליה וארון הקודש מרג'ו אמיליה מוצב בבית הכנסת המרכזי בקרית שמואל, ליד חיפה.
ב-3 בספטמבר 2008, במועד שהוקדש על ידי הקהילה האירופאית לתרבות העברית (Giornata Europea della Cultura Ebraica) נחנך בית הכנסת אשר שוקם בידי מומחים בהתאם לשיטות הבנייה שהיו נהוגות במאה ה-19.
יום הדין של פלוטו
יום הדין של פלוטו (באנגלית: Pluto's Judgement Day) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1935 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס. למרות שצוין כסרט של מיקי מאוס, הכוכב הראשי הוא דווקא פלוטו. זהו הסרט הקצר ה-78 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצא לאקרנים והשביעי באותה השנה.
עלילה
פלוטו רודף אחר חתלתול דרך החלון ישר לחיקו של מיקי, וממשיך לדלוק אחריו באופן הגורם לבלגן בביתו של מיקי. מיקי נוזף בחומרה בפלוטו על יחסו המרושע והבריוני כלפי חתולים, ומוסיף כי יהיה לו הרבה מה לענות ביום הדין שלו אם ימשיך כך. מיקי מצפנה לרחוץ את החתלתול בעוד פלוטו נרדם מול האח.
בעודו ישן, חתול פנטום מדרבן את פלוטו לרדוף אחריו, תוך התנגדותו של מיקי הפנטום, ופלוטו מתפתה היישר למלכודת שבה הוא נכבל ומועמד למשפט כשהחתולים מכריזים עליו כ"אויב הציבור מספר 1" על כל הפשעים שלו נגד חתולים. כל החתולים שסבלו תחת ידו של פלוטו מעידים נגדו: חתול גוץ ושמן מעיד על כך שפלוטו שיטח אותו באמצעות מכבש קיטור, חולה פסיכיאטרי מוצג בפני הקהל כדי להציג את הפרעת הדחק הפוסט-טראומטית שפיתח עקב נביחותיו של פלוטו ושלושה חתלתולות עם השחרת פנים שרות על איך פלוטו גנב את הארוחות שלהן והטביעו את הדוד שלהן, תום (כאשר תשע נשמותיו של תום מופיעות לזמן קצר). פלוטו, ללא מנוס, נמצא אשם ובהיותו מועמד להעלאה על המוקד בידי החתולים הזועמים, הוא מתעורר לאחר שגחלת לוהטת מהאח פוגעת בישבנו. כדי להקל על הכוויה, פלוטו האחוז בהלה אץ רץ לתוך גיגית המים שמיקי רוחץ בה את החתלתול. מיקי בתגובה מפציר בשניים להתפייס, ועד מהרה הצמד מלקק אחד את השני.
מיכאל קליינר
מיכאל קליינר (נולד ב-4 באפריל 1948) הוא משפטן וחבר הכנסת לשעבר ונשיא בית הדין של הליכוד החל מיולי 2013.
ביוגרפיה
קליינר נולד במינכן, גרמניה בשם מנחם מנדל, ועלה לישראל בשנת 1951. לאחר שירותו הצבאי בחיל המודיעין, למד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין. בעת לימודיו כיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב. לאחר לימודיו שמש כחבר במועצת עיריית תל אביב ותיפקד כיו"ר צעירי תנועת החרות. לאחר מכן מונה למנכ”ל המחלקה לחינוך יהודי בגולה בסוכנות היהודית.
בבחירות לכנסת העשירית שובץ ברשימת הליכוד לכנסת במקום ה-49. בבחירות אלו זכה הליכוד ב-48 מנדטים, ובמהלך הקדנציה בשנת 1982, עם התפטרותו של משה ארנס מהכנסת, נכנס קליינר לכנסת. במהלך כהונתו בכנסת העשירית היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת חוקה, חוק ומשפט וועדת העלייה והקליטה. בכנסת ה-11 לא שימש קליינר כח"כ. הוא מונה על ידי שר הבינוי והשיכון, דוד לוי, ליו"ר חברת עמידר, וחזר לכנסת כחודש לאחר תחילת כהונתה של הכנסת ה-12 בעקבות פטירתו של חבר הכנסת יגאל כהן. בכנסת ה-12 שימש כיו"ר ועדת העלייה והקליטה.
כאשר דוד לוי הקים את מפלגת גשר, חבר אליו קליינר, ובמסגרת ההסכם עם בנימין נתניהו לקראת הבחירות לכנסת ה-14 ניתן לו אחד מחמשת המקומות ברשימת הליכוד ששוריינו ל"גשר", והוא נבחר לכנסת ה-14. בכנסת זו היה חבר בוועדת הכספים ובוועדת העלייה והקליטה. קליינר טען שחבר לדוד לוי כיוון שנחשב לאיש ימין מובהק, אחד מהחישוקאים שהתנגדו להליכת יצחק שמיר לועידת מדריד.
במהלך הכנסת ה-14 שימש קליינר כיו"ר שדולת חזית ארץ ישראל בכנסת והוביל מהלכים פוליטיים ומאבק פרלמנטרי וחוץ-פרלמנטרי לעצירת הסכם חברון והסכם ואי. במסגרת המאבקים שהוביל כיו"ר חזית ארץ ישראל בכנסת: הקמת שכונת הר חומה בירושלים, הקמת שכונת מעלה הזיתים (ראס אל עמוד) והפלת ממשלת נתניהו בגין מימוש הסכם ואי שכללו נסיגה מ-13% משטחי יהודה ושומרון.
בשנת 1997, במהלך כהונת הכנסת הארבע-עשרה, פרש קליינר יחד עם זאב בנימין בגין ודוד ראם מהליכוד, ויחד אתם הקים את חרות - התנועה הלאומית. בבחירות לכנסת ה-15 רץ עם חרות במסגרת האיחוד הלאומי, ולאחר כישלון הרשימה (שזכתה ב-4 מנדטים), שבעקבותיה פרש בני בגין מהכנסת, נבחר ליו"ר חרות. במהלך הקדנציה פרשה סיעת חרות מהאיחוד הלאומי.
קליינר הוביל שלושה מאבקים מרכזיים בכנסת ה-15:
קליינר חבר לברוך מרזל לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, במטרה למשוך את קולות הימין הרדיקלי, אולם רשימתו שזכתה בעשרות אלפי קולות לא עברה את אחוז החסימה. גם בבחירות לכנסת השבע עשרה התמודד קליינר בראש מפלגת חירות, כאשר הוא מקדם את רעיון הטרנספר, אך הפעם בנפרד ממרזל ועם אמצעים כספיים דלים ביותר, והוא לא קיבל מספר משמעותי של קולות. לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה (2009) חזר לליכוד, התמודד בבחירות המקדימות והוצב במקום ה-48 ברשימתה לכנסת. ביולי 2013 נבחר קליינר לנשיא בית הדין של הליכוד.
מחוץ לעיסוקיו הפוליטיים, כיהן בין השנים 1986–1988 כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר, בין השנים 1992–1996 כיו"ר בנק כרמל, כיו"ר דירקטוריון חברת הנדל"ן אאורה השקעות וכן פעל במשרד עורכי הדין שהקים.
בנו, פעיל הימין הקיצוני גלעד קליינר, נעצר באוגוסט 2015 בשל הבעת תמיכה בפיגוע הדקירה במצעד הגאווה בירושלים, וכן בסיפוקו ממותה של הנערה שירה בנקי שנדקרה במצעד. לאחר מכן התנצל, הביע סלידה ממעשיו של שליסל וטען כי לא חשב פעמיים לפני שכתב פוסט תמיכה במעשה הרצח.
קישורים חיצוניים
ממאמריו:
תמונות מחיי נישואין (מיני-סדרה אמריקאית)
תמונות מחיי נישואין (באנגלית: Scenes from a Marriage) היא מיני-סדרת דרמה אמריקאית ועיבוד מחודש למיני-סדרה השוודית באותו השם מאת אינגמר ברגמן, שעלתה לשידור בשנת 1973. המיני-סדרה הופקה עבור רשת "HBO", ומככבים בה אוסקר אייזק וג'סיקה צ'סטיין בתפקידים הראשיים.
פיתוח
ביולי 2020, הוכרז כי רשת "HBO" הזמינה מהיוצר הישראלי חגי לוי מיני-סדרה שתהיה עיבוד מחודש למיני-סדרה השוודית "תמונות מחיי נישואין" מאת אינגמר ברגמן. את המיני-סדרה היה עתיד לכתוב ולביים לוי בעצמו, ועל ההפקה בפועל היו אמונים אוסקר אייזק ומישל ויליאמס.
ליהוק
עם ההודעה על הזמנת המיני-סדרה, נמסר כי אייזק וויליאמס עתידים לככב בתפקידים הראשיים. עם זאת, באוקטובר 2020 נמסר כי ויליאמס לא תופיע במיני-סדרה בעקבות התנגשות בלוח הזמנים שלה, אך תמשיך להפיק אותה בפועל. בהמשך נמסר כי ג'סיקה צ'סטיין תחליף אותה. בנובמבר 2020, נמסר כי סוניטה מאני לוהקה לתפקיד משני, ובינואר 2021, נמסר כי ניקול בהארי, קורי סטול וטובה פלדשו לוהקו לתפקידים משניים.
שידור
חמשת פרקיה של המיני-סדרה שודרו לראשונה במהלך פסטיבל ונציה הבינלאומי ה-78 מחוץ לתחרות. המיני-סדרה עלתה לשידור ברשת "HBO" ב-12 בספטמבר 2021.
קישורים חיצוניים
כתבות: ביקורות:
הליגה למען יידיש
הליגה למען יידיש (בכתיב יידי: 'ייִדיש־ליגע', באנגלית: 'League for Yiddish') היא עמותה ללא כוונת רווח הפועלת מניו יורק החל משנת 1979, שמטרתה לקדם ולעודד את מעמדה של שפת היידיש בעולם. בעמותה מנויים חברים מכל העולם ופעילותה ממומנת על ידי מנויים אלו ומענקים שונים.
היסטוריה
הליגה למען יידיש נוסדה בשנת 1979 על ידי הבלשן, ופרופסור ליידיש איציע מרדכי שכטר (בכתיב יידי: שעכטער) כגלגול עדכני יותר של ליגת הטריטוריאליסטים (שמה המדויק של הליגה בכתיב יידי 'דער פריילאנד ליגע', תרגום חופשי: 'ליגה למען ארץ חופשית'), אשר דגלה ביצירת טריטוריה יהודית בכל מדינה שתאפשר לכך ועידוד שפתה העיקרית של התנועה - יידיש. כאשר ד"ר איציע מרדכי שכטר הבין שלא נשארו הרבה הדוגלים בתורה זו, שינה את שמה ומטרתה של התנועה ב-1979 לשמה הנוכחי 'ליגה למען יידיש' במטרה לספק תמיכה ארגונית למודרניזציה, לסטנדרטיזציה של שפת היידיש, לעודד אנשים לדבר יידיש בכל תחומי חיי היומיום שלהם, ולהגביר את יוקרתה של יידיש כשפה חיה, בתוך קהילות דוברות יידיש ומחוצה להם. כנגזרת ממטרותיה הליגה למען יידיש היא אחד הארגונים הבודדים בעולם המנהל את כל פעילותיו כמעט לגמרי ביידיש, ובכללם האירועים, הפרסומים, ישיבות הצוות, הפרוטוקלים, ניהול הכספים וכל האדמיניסטרציה ביידיש. כיום יו"ר הוועד המנהל היא גיטל שכטר-וישוואנת (בכתיב יידי ווישוואַנאַט), בתו של ד"ר מרדכי שכטר.
פעילות הארגון
הליגה למען יידיש מוציאה לאור כתב עת תרבותי-ספרותי היוצא לרוב ככתב עת דו שנתי ביידיש בשם: 'אױפֿן שװעל' (תרגום חופשי: 'על המפתן'), כתב העת הוא המשך מפותח יותר של כתב העת שהחל ב-1941 ככתב העת של ליגת הטריטוריאליסטים (שמה המדויק של הליגה בכתיב יידי 'פרײַלאַנד־ליגע', תרגום חופשי: 'ליגה למען ארץ חופשית'), בה כתב העת שימש כשופרה של התנועה הטריטוריאליסטית היהודית אשר דגלה ביצירת טריטוריה יהודית בכל מדינה בה נמצאים יהודים. כאשר ד"ר איציע מרדכי שכטר שינה את שמה ומטרתה של התנועה ב-1979 שינה גם כן כתב העת את פניו והמשיך עם הארגון החדש ה'ליגה למען יידיש' והוא כתב העת ביידיש הוותיק ביותר בעולם אשר עדיין יוצא ברצף. כתב העת מודפס בניו יורק ומופץ לכ-850 מנויים בכל העולם, בין עורכיו לאורך השנים נמנים:
עורכים נוספים כיום הם: גיטל שכטר-ווישוואנאט, בכתיב יידי: גיטל שעכטער־װישװאַנאַט - עורכת סגנון; ינקל סלנט, בכתיב יידי: יאַנקל סאַלאַנט - עורך גרפי.
כחלק ממטרת הליגה למען יידיש לעודד את המודרניזציה של שפת יידיש, הליגה מפרסמת דרך המדיה החברתית 'מילות השבוע' (בכתיב יידי 'ווערטער פֿון די וואָך') (סדרת רשימות מילים טרמינולוגיות יידיש) העוסקות בשאלות השפה ובירור מונחים דרך פייסבוק, טוויטר, אתר האינטרנט, ובתפוצת דוא"ל לרשימת חבריה. כחלק מהפעילות של השפה הליגה למען יידיש פרסמה מילון אנגלית-יידיש מקיף (הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה/ליגה למען יידיש, 2016, הוצאה שנייה מורחבת ומשופרת ב-2021) — המילון הוא המקיף ביותר מסוגו (אנגלית -יידיש, יידיש-אנגלית) בין עורכיו נמנים: גיטל שכטר-וישוואנת (בכתיב יידי ווישוואַנאַט), ד"ר הרשל פול גלזר (בכתיב יידי הערשל גלעזער) המשמש גם כיועץ הבלשני של הארגון.
במהלך השנים הליגה למען יידיש גם שימשה כמוציא לאור ופרסמה סדרת סרטים דוקומנטריים - 'עולמות בתוך עולם': שיחות עם סופרי יידיש, (בכתיב יידי 'אַ וועלט מיט וועלטעלעך') וכן מהדורה לימודית של 'מאָטל פייסע דעם חזנס' (בתרגום חופשי: 'מוטל של החזן') (2017), המבוסס על סיפורי הילדים של שלום עליכם, ספרי לימוד, ספרי קריאה וחומרים ביידיש שונים שפורסמו ונמכרו על ידי הליגה ליידיש בחנות המקוונת באתר הבית.
הליגה מקיימת גם סמינרים, הרצאות, תוכניות לימוד, ואירועי תרבות חיים ומקוונים. לליגה גם נוכחות ווירטאולית כאשר חלקים מכתב העת מהשנים האחרונות זמינים להורדה דיגיטלית באתר הארגון, וכן לארגון ערוץ יוטיוב המעלה תוכני יידיש שונים, וחשבון טוויטר ופייסבוק פעילים.
לקריאה נוספת
הנתונים הכספיים של הליגה למען יידיש באתר: https://www.causeiq.com/
תקיפת מתקני הנפט בערב הסעודית (2019)
תקיפת מתקני הפקת הנפט בשדה אבקייק ושדה ח'ורייס של חברת עראמקו הסעודית אירעה ב-14 בספטמבר 2019 בסביבות 04:00 בבוקר (שעון מקומי). פיצוצים במתקני הפקת הנפט הביאו להשבתתם ולהפחתה דרמטית של ייצור הנפט הסעודי בטווח המיידי. מיד לאחר התקיפה לקחו החות'ים בתימן אחריות על התקיפה, וטענו שהיא בוצעה על ידי עשרה כלי טיס בלתי מאוישים. לדבריהם, מטרת התקיפה הייתה לפגוע במתקני ייצור הנפט, ובכוונתם לתקוף יעדים סעודיים נוספים כנקמה על מעורבות ערב הסעודית במלחמת האזרחים בתימן.
התקיפה
על פי מקורות מערביים, התקיפה תוכננה כבר מחודש יוני 2019 בלי שגופי המודיעין המערביים הצליחו לקבל מידע אודותיה בחודשים לפני התקיפה. על פי אותם מקורות, התקיפה בוצעה על ידי 18–25 כטב"מים שחלקם היו כטב"מים "מתאבדים" מדגמי "קאסף 2K" ו-3-SAMAD, ובעיקר שאהד 136 ועל ידי שבעה טילי שיוט איראניים שחלקם היו מסוג סומאר. שניים מטילי השיוט פגעו במטרות וארבעה טילים נוספים הגיעו לאזור המטרות. אותם כטב"מים שהו שלוש שעות באוויר משיגורם ועד פגיעתם באזור המטרות והיו חמושים בראשי נפץ של 30 ק"ג. טילי השיוט כללו ראשי נפץ של 100 ק"ג. הפגיעות המדויקות במתקני הנפט העידו על רמת מקצועיות גבוהה של מפעילי מערכות התקיפה.
בימים הראשונים שלאחר התקיפה האשימו גורמים במערב את איראן כמי שעומדת מאחורי שיגור המל"טים או הטילים המונחים שבאמצעותם בוצעה המתקפה. לפי מקורות שונים שצוטטו בתחקיר של סוכנות הידיעות רויטרס ובכתבה ב"ידיעות אחרונות", הכטב"מים והטילים שוגרו מבסיס אוויר של משמרות המהפכה באזור אהוואז. ב-23 בספטמבר הודיעו צרפת, גרמניה ובריטניה בהצהרה משותפת שאיראן נושאת באחריות לתקיפה.
הסיבות למתקפה אינן ברורות. לפי חלק מהפרשנים, המתקפה אירעה על רקע מעורבות הסעודים במלחמת האזרחים בתימן. לעומתם יש הסוברים שמדובר בתקיפה ישירה של איראן במסגרת מלחמתה להקלות בסנקציות שארצות הברית הטילה עליה בכלל, ועל מגבלות קניית נפט בפרט. אם אכן כך הדבר, מדובר בהסלמה משמעותית של יחסי איראן–ארצות הברית. פרשן האינדיפנדנט הבריטי, פטריק קוקברן, טען מספר ימים לאחר התקיפה, כי מעבר להשפעותיה הכלכליות, הצבאיות והפוליטיות, תקיפת מתקני הנפט מסמנת שינוי באופי הלוחמה בעולם כולו. העובדה שהתוקפים, תהיה זהותם אשר תהיה, הצליחו באמצעים זולים יחסית להתגבר על מערכות נשק שעלו מיליארדים ופגעו מרחוק במתקנים חיוניים ביותר, מסמנת לקובעי המדיניות בעולם כי ייתכן וההשקעות הכבדות במטוסים המשוכללים והיקרים אינן מוצדקות. הוא משווה את תקיפת מתקני הנפט בסעודיה לקרב טאראנטו מהבחינה התפיסתית; קרב שבו בפעם הראשונה ראו את כוחה האמיתי של נושאת המטוסים, וסימן את סופה של אוניית המערכה הגדולה.
G.fast
G.fast הוא תקן DSL לקווי תקשורת הקצרים מ-400 מטר, המאפשר קצב נתונים בטווח של בין 150 מס"ש ל-1 גס"ש, תלוי במרחק קו התקשורת, כאשר הקצב הגבוה מושג רק בקו תקשורת קצר מאוד.
פירוט רשמי לתקן נוסח כ-ITU-T G.9700 ו-G.9701, כאשר ניתן אישור ל-G.9700 באפריל 2014 ול-G.9701 בדצמבר 2014. השם G.fast הוא ראשי תיבות רקורסיביים של fast access to subscriber terminals (גישה מהירה למנויים), האות G מסמלת את סדרה G בהמלצות ה-ITU-T. ערכת שבבים ראשונה הוצגה באוקטובר 2014 עם צפי לחומרה מסחרית בשנת 2015, ותכנון לפריסה ראשונה בשטח בשנת 2016. בישראל, חברת בזק בוחנת את ה-G.fast ובינואר 2016 החלה בניסוי בעיר מודיעין.
קידוד ערוץ
יישום forward error correction (בקיצור FEC) באמצעות קוד טרילס וקוד ריד-סולומון דומה לזה שב-VDSL2. אך ה-FEC אינו נותן הגנה טובה מפני רעש.
Vectoring
ביצועים במערכות G.fast מוגבלים בשל תופעת השראה אלקטרומגנטית (crosstalk) בין הזוגות השזורים הרבים הנמצאים בארון התקשורת. ביטול far-end crosstalk, הנקרא גם vectoring, הוא יישום חובה ב-G.fast.
ביצועים
במבחנים שבוצעו ביולי 2013 על ידי אלקטל-לוסנט וטלקום אוסטריה תוך שימוש בציוד אב טיפוס, קצב המידע שנמדד היה 1.1 גס"ש במרחק של 70 מטר, ו-800 מס"ש במרחק של 100 מטר. הבדיקה התבצעה בתנאי מעבדה ועל קו יחיד. בבדיקת כבל ישן התקבל קצב של 500 מס"ש במרחק 100 מטר.
תרחישי פריסה
ארגון ה-Broadband Forum בודק את ההיבטים של ארכיטקטורת ה-G.fast וזיהה 23 אפשרויות לשימוש. תרחישי הפריסה כולל קירוב הסיב האופטי קרוב יותר ללקוח מאשר VDSL2 בשיטת הפריסה FTTN (סיב לארון הרחוב), אך לא עד לבית הלקוח עצמו בשיטת FTTH (סיב עד הבית). המונח FTTdp (סיב לנקודת ההפצה - fiber to the distribution point) משויך ל-G.fast, כפי ש-VDSL2 מקושר ל-FTTN. בפריסת FTTdp, מספר מוגבל של מנויים במרחק של עד 200–300 מטר מחוברים לרכיב אחד, המשמש כ-DSLAM. בהשוואה לפריסת ADSL2 שם ה-DSLAM יכול להיות ממוקם במרכזייה, מרחק של עד 5 ק"מ מהמנוי, בעוד שבחלק מפריסת ה-VDSL2 ה-DSLAM ממוקם בארון ברחוב, או שהוא חלק מה-MSAG, ומשרת כמה מאות מנויים במרחק של עד קילומטר 1. VDSL2 נפרס גם באמצעות FTTB (סיב עד הבניין / מרתף). רכיב הצומת אליו מתחבר הסיב האופטי, בחיבור FTTdp הוא בגודל של קופסת נעליים גדולה ויכול להיות מותקן על עמוד או מתחת לאדמה. בפריסה בתצורת FTTB רכיב הצומת מותקן לרוב במרתף הבניין וה-G.fast פועל על כבילת הטלפוניה שבתוך הבניין. בתרחיש סיב לחצר הבית, כל צומת משרתת בית בודד. רכיב הצומת יכול להיות מופעל באמצעות הזנת חשמל הפוכה (reverse-powered), שיטה שבה החשמל הפעיל את רכיב הצומת מגיע ממודם המנוי. החיבור בין רשת הליבה לרכיב הצומת יכול להיות בארכיטקוטרת GPON, XG-PON1, EPON, 10G-EPON, סיב מנקודה לנקודה, Ethernet.
הרחבות לתקן
על אף שתקן G.fast תוכנן במקור למרחקים קצרים מ-250 מטר, הדגימה חברת Sckipio הישראלית בתחילת שנת 2015 העברה של מעל 100 מגה במרחק של 500 מטר, והאיחוד האירופי הכריז על פרויקט מחקר.
וילקיצקי (אי)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
מכללת סווארת'מור
מכללת סווארת'מור (Swarthmore College) היא מכללה ללימודים ליברליים בעיר סווארת'מור, פנסילבניה שבארצות הברית, 18 ק"מ דרומית-מערבית לפילדלפיה. היא נוסדה בשנת 1864, כאחד ממוסדות החינוך המערב הראשונים להשכלה גבוהה בארצות הברית. סווארת'מור נוסדה על ידי קווייקרים, ביניהם לוקרישה מוט, פעילת זכויות נשים ותיקון חברתי. ההשתייכות הדתית של סווארת'מור הסתיימה בשנת 1906.
מכללת סווארת'מור חברה ב שבפרוורי פילדלפיה וחברה ב באזור פילדלפיה רבתי. היא מציעה למעלה מ-600 קורסים בשנה בלמעלה מ-40 ענפי מחקר כולל מסלול לימודי הנדסה. המכללה מדורגת כמכללה ללימודי שבע האמנויות החופשיות הטובה ביותר בארה”ב מזה שש פעמים. נכון לשנת 2017, מדורגת במקום השלישי כמכללה הטובה ביותר ללימודים ליברליים בארה”ב.
בין הבוגרים של סווארת'מור נכללים 5 זוכי פרס נובל (המספר השני הגבוה ביותר של זוכי פרס נובל לכל בוגר בארצות הברית), 30 חוקרי רודס, ו-49 חברי האקדמיה הלאומית למדעים, הנדסה ורפואה.
חיים יהודיים בסווארת'מור
המכללה דורגה כאחת המכללות הטובות והגרועות ביותר כאחד עבור סטודנטים יהודים. בדצמבר 2013 הצביעה מועצת הסטודנטים של הלל במכללת סווארת'מור פה אחד על מנת להפר את ההנחיות שהנהיגה הלל אינטרנשיונל, ולהזמין לקמפוס המכללה דוברים בעלי מגוון רחב של דעות, כולל אלה המבקרים את ישראל. בכך הם הכריזו על עצמם כעל "בית הלל פתוח", וזאת לראשונה מבין כל המוסדות בהם הארגון פועל. נשיא הלל אינטרנשיונל, אריק פינגרהט, כתב להם בתגובה: "אני מקווה שתדווחו לעמיתיכם במועצת הסטודנטים של הלל במכללת סווארת'מור, כי הלל אינטרנשיונל מצפה שכל הארגונים, המשתמשים בשם הלל, יצייתו להנחיות הללו. לאחר יותר משנה של מתיחות וסכסוך שמשכו תשומת לב עולמית, במרץ 2015 הצביעה מועצת המנהלים של הסטודנטים על הפסקת השימוש בשם המותג "הלל" לאחר סדרה של "אולטימטומים ואיומים משפטיים" כדבריהם, מצד הלל אינטרנשיונל. הארגון היהודי בסווארת'מור ידוע כיום כ"סווארת'מור קהילה".
גלוקוקורטיקואיד
הורמונים גּלוּקוֹקוֹרטִיקוֹאִידִים (Glucocorticoids) הם משפחת הורמונים קורטיקוסטרואידים המופרשים מבלוטת קליפת יותרת הכליה, המשפיעים על המטבוליזם בגוף ומזרזים עלייה של גלוקוז בדם על ידי ניצול שומנים וחלבונים (גלוקונאוגנזה), וכן על יד פירוק גליקוגן מהכבד כדי לסייע לגוף במצבי דחק, אך יחד עם זאת הם מעכבים כניסה של גלוקוז לרקמות שונות. כמו כן יש להורמונים הגלוקוקורטיקאידים השפעה אנטי דלקתית חזקה, והם משמשים כתרופה לדלקות, למשל אצל חולי אסתמה וחולי מפרקים. לדוגמה, קורטיזול הוא גלוקוקורטיקואיד המדכא את מערכת החיסון ומשמש ברפואה לטיפול במושתלי איברים.
עם משפחת ההורמונים הגלוקוקורטיקואידים ניתן למנות את הקורטיזול הקורטיקוסטרון והקורטיזון. מבין הגלוקוקורטיקואידים רק הקורטיזול הוא הורמון פעיל באדם.
מנגנון הפעולה של הגלוקוקורטיקואידים
כמו הורמונים סטרואידים אחרים. הג"ק פועלים באמצעות קולטנים הנמצאים בגרעיני התאים - ובמקרה של ג"ק מדובר בשני קולטנים המכונים קולטן אלפא וקולטן בטא. קולטן אלפא מגביר את פעולת ההורמון וקולטן בטא מעכב אותה. חלבוני הקולטנים נקשרים לאלמנט התגובה לג"ק (glucocorticoid response element) שהוא רצף ייחודי של DNA. ההפעלה קשורה גם למערכת מסועפת של פקטורים המגבירים או מעכבים את פעולת ההורמון-קולטן.
צלף (דג)
דג הצלף (שם מדעי: Toxotes) הוא סוג דג יחידי במשפחת הצלפיים שבסדרת הדקראים. מיני הסוג ידועים בדרך הייחודית בה הם צדים את טרפם. הם ניזונים בעיקר מחרקי יבשה, אותם הם מאתרים מתוך המים ויורקים עליהם זרם מים חזק שמפיל אותם למים. הם חיים בעיקר במים מליחים בשפכי נהרות וביערות מנגרובים, אך עשויים להימצא גם בים הפתוח, במעלה הנהר או אף במים מתוקים. תפוצתם היא בחופי האוקיינוס ההודי, מהודו ועד הפיליפינים, באוסטרליה ובפולינזיה.
גודלם של מינים מסוימים הוא 5-10 ס"מ בעוד אחרים עשויים להגיע ל-40 ס"מ. הם משמשים גם כדגי נוי.
ציד ותזונה
כשהצלף משחר לטרף, הוא שט סמוך לצמחים שגדלים מחוץ למים ותר אחרי חרקים ועכבישים שנמשכים לצמחים אלו. עינו של הצלף חדה מאוד ובנוסף הוא מסוגל לנתח את שבירת האור שעובר דרך פני המים ולפצות עליה כשהוא מכוון למטרה. כאשר הוא מבחין בטרף הוא מתקרב לפני המים, מוציא את פיו החוצה מהמים ויורק או מתיז זרם מים על הטרף. המים יוצאים כך דרך חריץ מיוחד שקיים בחלק העליון של פיו, אליו הוא מצמיד את לשונו ויוצר בכך מעין צינור. באמצעות כיווץ הזימים שלו הוא מפעיל לחץ על המים שנורים החוצה בדיוק למרחק של 2-3 מטרים. הזרם עצמו עשוי להגיע למרחק רב יותר, אך אז הוא אינו מדויק. זרם המים פוגע בטרף ומפיל אותו למים והדג אוכל אותו שם. במקרים בהם היריקה לא מפילה את הטרף, ימשיך הצלף לירוק עד להפלתו, כשהוא מסוגל לחזור על כך 4-5 פעמים ב-40 שניות. פריט בוגר הוא מנוסה מספיק כדי להצליח לפגוע במטרה כמעט תמיד כבר בניסיון הראשון. הצעירים מתחילים את ניסיונות הציד שלהם כשהם בגודל 2.5 ס"מ בערך. בתקופה זו של חייהם ניסיונם לא מספיק כדי להבטיח פגיעה ולכן הם צדים בקבוצות, דבר שמגדיל את הסיכוי שהטרף אכן יפגע בסוף. הם גם לומדים לדייק יותר כאשר הם רואים דג אחר מצליח ומחקים אותו. במקרים בהם הטרף קרוב מספיק למים, עשוי הצלף לקפוץ החוצה מהמים לגובה של פי 2.5 מאורך גופו ולתפוס אותו בפיו מבלי להשתמש ביריקה.
גם הפריטים הבוגרים עשויים לצוד סמוך לפריטים אחרים, ולעיתים דג אחד מפיל את הטרף בעוד אחר תופס אותו במים בפועל. הציד הזה מספיק בפני עצמו להוות את תזונתם של הדגים.
מיון
זהו סוג יחיד במשפחה ובו שבעה מינים:
קונאל נייאר
קונאל נייאר (באנגלית: Kunal Nayyar, בפנג'אבי: ਕੁਨਾਲ ਨੈਯ੍ਯਰ; נולד ב-30 באפריל 1981) הוא שחקן בריטי-הודי. נייאר מוכר בשל תפקידו כראג'ש קוטרפאלי בסדרת הסיטקום של רשת "CBS", "המפץ הגדול".
ביוגרפיה
נייאר נולד בלונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה ממוצא פנג'אבי, בגיל 4 חזר עם הוריו לניו דלהי שבהודו. ב-1999 עבר לארצות הברית במטרה ללמוד משחק.
קריירה
נייאר כיכב כאורח במספר פרקים של הסדרה "NCIS" כטרוריסט, יוסוף זידאן. הוא התארח בתוכניתה של בוני האנט באפריל 2009, ובתוכנית הלילה של קרייג פרגוסון במאי 2009.
בשנת 2007 התחיל להופיע בסיטקום "המפץ הגדול" בתור ראג'ש קוטרפאלי בתפקיד קבוע.
חיים אישיים
ב-2011 הוא נישא למיס הודו 2006, נהה קאפור. הם מתגוררים בלוס אנג'לס.
אביחי שמידט
אביחי (אבי) שמידט (באנגלית: Avichai (Avi) Schmidt; נולד ב-12 באוקטובר 1949) הוא סופר ויזם נדל"ן ישראלי, שבמשך עשרות שנים עבד כאיש קול ותקשורת בערוץ הראשון.
ביוגרפיה
אביחי שמידט נולד בתל אביב וגדל בירושלים. אביו היה איש עסקים ובעל בתי חרושת, ואמו – מזכירה מדעית ומתרגמת בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים. מגיל עשר נלווה שמידט לאביו במסעות עסקיים בחוץ לארץ, ושהה שם תקופות שונות.
שמידט למד בבית הספר המקצועי אורט בירושלים, והוכשר כטכנאי אלקטרוניקה. הוא שירת בצבא כבעל מקצוע, תחילה בחיל האוויר ואחר כך בחיל המודיעין ביחידה שנקראת כיום 8200. מיד עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1970, הצטרף לרשות השידור, לטלוויזיה הישראלית (הערוץ הראשון), ועבד בה כאיש קול ותקשורת כמעט מיום היווסדה ובמשך שלושים וחמש שנים. בכל השנים האלה השתתף בהכנתן של אלפי כתבות טלוויזיה, מאות סרטים דוקומנטריים, עשרות סרטים וסדרות טלוויזיה, ונטל חלק באלפי הפקות ובשידורים הגדולים והחשובים, שבהפקתם היה שותף ליצירת הפסקול של ההוויה הישראלית.
מאז צאתו לגמלאות בגיל צעיר, עוסק שמידט בכתיבה, יזמות והשקעות נדל"ן ובמקביל ממשיך לעסוק בהפקה טלוויזיונית.
כתיבתו
את הסיפור הראשון שלו כתב שמידט כשהיה בן שבע. כילד וכנער כתב בעיקר רשמי מסע בעולם וטורי סאטירה בעיתוני בית-ספר.
הסיפורים שכתב בבגרותו הם חובקי עולם, וגיבוריו – בדרך כלל צמדים רומנטיים – הם אנשים רגילים הנקלעים לנסיבות לא רגילות. שמידט, הדובר חמש שפות, הרבה לנסוע בעולם, ביקר במדינות רבות, ואף עבד והתגורר בהן. היכרותו עם תרבויות שונות ועם הגאוגרפיה של ערים רבות – על פינותיהן המיוחדות ועל אורחות החיים בהן – הטביעה את חותמה על תיאוריו ועל מגוון הדמויות האנושיות המרתקות ויוצאות הדופן המאכלסות את עלילות ספריו.
הסיפורים הקצרים של שמידט (שחלקם מבוסס על זיכרונותיו מעבודתו כאיש טלוויזיה ועל נדודיו בעולם) הם ברובם אוטוביוגרפיים, כתובים בדרך כלל בצורה קלילה והומוריסטית, וממקדים את המבט על בני האדם ממדינות ומתרבויות שונות כפי שהם נראים בעיניים זרות, לעיתים ציניות וביקורתיות.
לספרי המתח של שמידט קצב מהיר, והם משלבים דמיון חסר גבולות עם המציאות. בפתיח לאחד מספריו הוא כותב: "אם דמיון ומציאות מעורבבים עד לבלי הכר, האמת היא אי שם באמצע."
רחוב בולשאיה פוקרובסקאיה
רחוב בולשאיה פוקרובסקאיה (ברוסית: Большая Покровская улица) הוא הרחוב הראשי בעיר ניז'ני נובגורוד, שברוסיה.
רחוב בולשאיה פוקרובסקאיה ממוקם במרכז ההיסטורי של ניז'ני נובגורוד. מחבר 4 כיכרות: מינין ופוז'רסקי, תיאטרלנאיה, גורקי וליאדובה. אחד הרחובות העתיקים ביותר. עד 1917 נחשב לרחוב אצולה. התגבש כרחוב הראשי של העיר בסוף המאה ה-18.
ראונד רובין (מסמך)
מקור
מקור המונח ב מצרפתית Rond ruban (סרט מעוגל) המונח מתאר חתימה על עצומות נגד סמכות (בדרך כלל פקידי ממשל במוחים כנגד הכתר) בצורה מעוגלת בה אין היררכיה ולא ניתן לגלות מיהו המנהיג.
גזה שבשטין
גזה שבשטין (במקור יעקב שטרן, בהונגרית: Sebestyén Géza; קורד, 11 בפברואר 1878 – בודפשט, 2 באפריל 1936) היה שחקן, מנהל במה ומנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
גזה שבשטין נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד שטרן וגיזלה וירת. ארבעה מתוך חמשת הבנים ממשפחת שבשטין, גזה, ינה, דז'ה ומיהאי, בחרו בקריירת המשחק, האמצעי מבין החמישה בלה שבשטין הפך לכדורגלן מפורסם של מ.ט.ק. בודפשט ושל נבחרת הונגריה בכדורגל. לאחר שגזה סיים את לימודיו באקדמיה לתיאטרון, ערך את הופעת הבכורה שלו בעיר פץ' ב־1 באפריל 1899, בתפקיד שיילוק במחזה הסוחר מוונציה של ויליאם שייקספיר. בשנת 1902 שיחק בחברת בודה-טימישוארה, ובשנת 1905 עבר לשלב חשוב בקריירה שלו לקלוז'-נאפוקה. אחת ההצגות החשובות של "תיאטרון האבן" (Kőszinház) ברחוב פרקש הייתה הבאנק באן של יוז'ף קטונה, בה גילם שבשטין את הבאן גזה פטור. מכאן הצטרף לתיאטרון ההונגרי בשנת 1909, שם הפך לשחקן מוביל, באותו הזמן הופיע גם בתיאטרון הלאומי של בודפשט. הוא שיחק תפקידים גדולים וחשובים, במיוחד תפקידי תככנים, אם כי זה היה בניגוד חד לאינדיבידואליות האזרחית שלו: הוא היה איש עליז, חברותי, בוהמי. ב־21 בנובמבר 1911 בבודפשט, התחתן עם השחקנית היהודיה יולן דנש (1882–1956), בתם של לאיוש קוהן (כהן) ויאנקה ברגר.
בשנת 1914 קיבל על עצמו את ניהול תיאטרון בודה - טימישוארה, ואחר כך בשנת 1920 הפך גם למנהל תיאטרון בודה - מישקולץ. הוא גיבש אנסמבל נהדר משתי התיאטראות טימישוארה ומישקולץ'. הוא שיפץ את בניין העץ של תיאטרון בבודה, שם זכה להצלחה רבה בהפקות קיץ, במיוחד אופרטות. בין היתר, הופיעו שם הנה הונטי, דיולה קאבוש ודיולה צ'ורטוש שמשכו קהל רב. שבשטין יצר מערכת יחסים מצוינת עם הקהל, הוא היה גם במאי מאוד פופולרי במישקולץ ובבודה. ב־14 בנובמבר 1924 הפך גם למנהל תיאטרון העירוני (Városi Színház). הוא עשה שימוש מצוין בהזדמנות זו של ניהול "רב תיאטרון" להחלפת הצגות ושחקנים בין התיאטראות שניהל. לאורך כל הקריירה שלו שמר על קשר לבבי עם האנשים והמוסדות האחראים על התיאטרון. בשנים 1931 עד 1936 היה נשיא התאחדות השחקנים הלאומית, ולפני כן היה יועץ ההתאחדות במשך עשרים וחמש שנה. כשהחל איסוף כספים להקמת התיאטרון הלאומי החדש, הוא היה התורם הראשון: בינואר 1923 הוא הציע עשרת אלפים כתרים למטרות אצילות זו.
גזה שבשטין עזב את מישקולץ בשנת 1926 והוחלף על ידי אחיו הצעיר מיהאי. לאחר מכן הוא נפטר בבודפשט כעבור עשר שנים. לזכרו, נערך בתיאטרון הלאומי במישקולץ טקס אזכרה של גזה שבשטין, שלמעשה סימן את סיום עידן שבשטין במישקולץ. על פי החוק היהודי השני, יהודי לא יכול היה למלא תפקיד בתיאטרון שהיה לו השפעה על הכיוון הרוחני של אותו תיאטרון.
קלווין ראנסי
קלווין ראנסי (באנגלית: Kelvin Ransey; נולד ב-3 במאי 1958) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1980–1986. ממוצעיו הכוללים לאורך 6 עונותיו בליגה הם 11.4 נקודות, 5.2 אסיסטים ו-1.9 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
ראנסי נולד וגדל בעיר טולידו שבאוהיו, ובין השנים 1976–1980 למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו ("אוהיו סטייט"). בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, הוביל אותה לצדם של הרב ויליאמס וקלארק קלוג לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), לראשונה מזה 9 שנים. במשחק שמינית הגמר הצטיין ראנסי עם 29 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול UCLA, בה שיחק קיקי ואנדוויי. לאורך אותה עונה רשם ממוצעים של 16.2 נקודות, 5.9 אסיסטים ו-4.2 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
קריירת משחק מקצועית
ביוני 1982, לאחר שתי עונות עם הטרייל בלייזרס, הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס תמורת ויין קופר ובחירת דראפט עתידית. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 11.1 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל.
לקראת עונת הועבר בטרייד לניו ג'רזי נטס, בתמורה לפוטס ווקר ושתי בחירות דראפט עתידיות. באותה עונה סייע לנטס להעפיל לחצי גמר האזור המזרחי, כשקלע 9.5 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של מייקל ריי ריצ'רדסון. בסיום עונתו השלישית בניו ג'רזי,, פרש ראנסי ממשחק, בגיל 28.
בשנת 1989 חזר מפרישתו ושיחק עונה אחת בקבוצת "קולומבוס הורייזון" מליגת ה-CBA, בטרם פרש באופן סופי.
רכס קירקווד (אנטארקטיקה)
רכס קירקווד (באנגלית: Kirkwood Range) הוא רכס הרים גדול, לאורך חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גאוגרפיה
הרכס משתרע לכיוון צפון -דרום בין קרחון פריי וקרחון מוסון.
גובהו הממוצע של הרכס 1,331 מטרים מעל פני הים; והוא ההר ה-3,351 בגובהו באנטארקטיקה.
מישור נמוך המשתרעת בין הרכס לחוף הים, והוא מכוסה על ידי הדום הקרח אואטס.
אתרי הרכס
שיא גובהו של הרכס - הר קלירי, מתנשא לגובה של 1,400 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של הרכס ניתן לו על ידי משלחת הסקר הניו זילנדית הצפונית (New Zealand Northern Survey Party) של המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958).
הרכס נקרא על שמו של קפטן הנרי קירקווד (Henry Kirkwood), מהצי המלכותי הניו זילנדי, שהיה רב החובל של ספינת האספקה של הצי המלכותי הניו זילנדי אנדוור (Endeavour), שהביא אספקה למשלחות החקר בתקופה זו.
Sugar Man
Sugar Man (בתרגום חופשי: איש הסוכר) הוא סינגל מתוך האלבום Cold Fact מאת סיקסטו רודריגז. השיר, שמדבר על התלות של מכור לסמים בספק שלו, היה לשיר הפותח של האלבום ובארץ מוצאו, ארצות הברית, היה כישלון חרוץ. אלא שבדרום אפריקה, ללא ידיעתו של רודריגז, הועתק ושוכפל השיר ביותר מ-100,000 עותקים לא חוקיים והפך לאחד השירים המוכרים ביותר בדרום אפריקה בשנות השבעים.
גם באוסטרליה היה השיר פופולרי מאוד והגיע למקום ה-15 במצעד המוזיקה האוסטרלי כל ההצלחה של השיר הייתה בלתי חוקית, ולכן רודריגז (שלא ידע עד כמה שירו מצליח) לא קיבל כסף כלל על כל ההכנסות של השיר. רק בסרט התיעודי מחפשים את שוגרמן, בו שני מעריצים דרום אפריקאים של רודריגז יצאו לחפש אותו, גילה רודריגז על הפופולריות של אלבומיו, ובפרט של השיר. "Sugar Man" שימש כשיר הנושא של הסרט ומופיע גם בשמו "מחפשים את שוגרמן".
נושא השיר
השיר, שנכתב ב-1970, עוסק במכור לסמים שספק הסמים שלו נראה בעיניו כמושיע מצרותיו. הוא מכנה אותו בשם שוגרמן - איש הסוכר. השיר כתוב בגוף ראשון כאילו הדובר פונה אל הספק. השיר לא שמח אלא שמילותיו דווקא מושרות וכתובות בצורה עצובה, כשהמסומם אומלל כל זמן שאיש הסוכר לא מגיע. הוא קורא לו "התשובה שגורמת לשאלותיי להיעלם" ושואל "עבור מטבע כחול לא תחזיר את הצבע לחלומותי?".
גרסאות נוספות
בשנת 2010 הלהקה האוסטרלית Yolanda Be Cool ביצעה גרסת רמיקס לשיר, והגרסה נמכרה ביותר מ-70,000 עותקים באוסטרליה.
אביעד דגן
אביעד דגן (נולד בשנת 1973) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המשמש ראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית. קודם לכן כיהן כמפקד בסיס חצרים בחיל האוויר הישראלי.
ביוגרפיה
היה שותף להקמת שלוש חברות הזנק בתחום הסלולר והמידע. ב-2001 מונה למנהל מוצר בחברת StoreAge. ב-2004 היה ממקימי החברה שפיתחה את יישומון החנייה פנגו.
ב-2005 התגייס מחדש לשירות הקבע. הוא שימש סמ"ט א' בטייסת 253 והשתתף בגיחת התקיפה הראשונה של מטוסי F-16I "סופה". ב-2009 מונה לנציג חיל האוויר בפיקוד הצפון ושירת כראש צוות צפון ביחידה לשיתוף פעולה בחיל האוויר. בשנים 2010–2012 שימש מפקד טייסת 201 'האחת', טייסת מטוסי F-16I "סופה". ב-2013 מונה למפקד היחידה לשיתוף פעולה וב-2014 מונה לראש מחלקת השתתפות במטה חיל האוויר. בדצמבר 2015 מונה למפקדו הראשון של המטה המבצעי למודיעין ואש בפיקוד הצפון. באוגוסט 2018 מונה למפקד בסיס חצרים. הוא פיקד על הבסיס במהלך מבצע שומר החומות ואף השתתף בגיחת הפצצה ברצועת עזה. באוגוסט 2021 סיים את תפקידו.
בספטמבר 2021 מונה לראש מנהלת הטרנספורמציה הדיגיטלית באגף התקשוב.
דגן בעל תואר ראשון במדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי בוושינגטון די. סי.. הוא נשוי לרונית ואב לארבעה.
פורד פלקון XL
פורד פלקון XL (באנגלית: Ford Falcon XL) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב Ford Australia, חברת בת של פורד אשר יוצר בין השנים 1962–1964 באוסטרליה.