cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אוטו דה פה
מהלך הטקס
בשעה שתיים בצהריים יום קודם לטקס, החלה "תהלוכת הצלב הירוק". לתהלוכה שנוצרה כדי להגיע למקום שבו נחגג האוטו-דה-פה היו חוקים לגבי סדר וחלוקת המשתתפים. האסירים הובלו עם שחר מכלא האינקוויזיציה לקפלה ומשם יצאה התהלוכה כולה. מלווה בדגל האינקוויזיציה מאחוריו התייצבו קרובי המשפחה, הנציבים והנוטריונים של האינקוויזיציה, כמו גם נציגי הכמורה הרגילה והרשות החילונית. מטרת התהלוכה הייתה לשאת את הצלב הירוק ואת דגל האינקוויזיציה למקום בו הייתה אמורה להיערך האוטו-דה-פה למחרת. הצלב היה מכוסה בצעיף שחור ו"קרובי משפחה ונזירות שמרו כל הלילה, מוגנים על ידי מחלקת חיילים". עם עלות השחר ביום האוטו-דה-פה, החלה תהלוכת הצלב הלבן, שנקראה כך מכיוון שבראשה עמד צלב שהכיל באופן סמלי כמה חתיכות עץ שהיו אמורות לשמש במוקד עליו ישרפו הנידונים למוות. מאחורי הצלב הלבן באו אנשי הדת, ואחריהם הצלמים של הנידונים שנמלטו או מתו לפני משפט חלקם הוצאו מקבריהם ועצמותיהם הובאו בארגזים עם ציור של להבות והועלו למוקד בהוצאה להורג טקסית. במרכז התהלוכה צעדו הנידונים נושאים נר בידם, חובשים כובע מחודד ולבושים בסנבניטו המעידים על סוג הפשע בגינו הועמדו לדין וגזר הדין. את התהלוכה סגרו פרשים או משלחת צבאית אחרת ולאחריהם נציגי הקהילות הדתיות בעיר. כאשר תהלוכת הצלב הלבן הגיעה לכיכר לאתר בו עתיד היה להתקיים האוטו דה פהוהנידונים, האינקוויזיטורים ונציגי השלטונות תפסו את המושבים ששמרו להם הטקס החל בדרשה של שהוקדשה לתפארת האמונה ולגנות הכפירה. האסירים שאינם חוזרים בתשובה נתבקשו לחזור בתשובה לפני שהם ימותו על ידי שריפתם בחיים. עם אלו שבחרו שלא לחזור בתשובה ננקטו אמצעי זהירות מיוחדים כדי שלא תהייה להם אפשרות לפנות למי מהצופים והיה מקובל שהם הובלו כאשר פיהם חסום.
לאחר הדרשה נקראו פסקי הדין וגזר הדין. כל מורשע התייצב לשמוע את החלטת בית הדין של האינקוויזיציה. מי שנדרש להביע חרטה על מעשיו התנער בפומבי מטעויותיו והבטיח לא לבצע אותן שוב. שלב זה הסתיים בשירה של מזמורים דתיים שונים והוקראו תפילות, בשלב האחרון נמסרו הנידונים למוות לידי הרשויות והובלו ממקום האוטו דה פה למקום בו בוצעו ההוצאות להורג האוטו-דה נמשך בדרך כלל מספר שעות ויכול להימשך כל היום.
המספר המדויק של האנשים שהוצאו להורג על ידי האינקוויזיציה אינו ידוע. חואן אנטוניו יורנטה, מזכיר המשרד הקדוש לשעבר, פרסם בשנת 1802 ספר בשם "דברי ימי האינקוויזיציה של ספרד" ובו הוא מצטט את המספרים הבאים המסכמים את פעילות האינקוויזיציה למעט המושבות האמריקניות, סיציליה וסרדיניה: 31,912 נאשמים שהועלו למוקד,, 17,696 צלמים (בובות דמויות אדם) שנשרפו במקום נאשמים ו-291,450 שזכו לעונשים קלים יותר של חרטה והתפייסות. מאוחר יותר במאה התשע-עשרה, חוסה אמדור דה לוס ריוס קבע מספרים גבוהים עוד יותר, וקבע שבין השנים 1484 ו-1525 בלבד, 28,540 הוצאו להורג בשריפה, 16,520 צלמים נשרפו ו-303,847 נידונו לעונשים קלים יותר. חוקרים מודרניים מספקים הערכות נמוכות יותר.
סיכום פעילות האינקוויזיציה
מחקרים היסטוריים מודרניים מגלים מספרים המעידים על היקף פעילות האינקוויזיציה כפי שמשתקפים בטקסי האוטו דה פה, מספרים אלו עדיין נמצאים בתהליך של מחקר ועיבוד ככל שמסמכים נחשפים ואיסוף נתונים גולמיים נמצא בעיבוד על ידי החוקרים. ממצאים של מחקרים אלו מעידים כי מספר המוצאים להורג הסופי היה קטן יותר ממה שהיסטוריונים האמינו פעם, אבל ההשפעה הכוללת הייתה בהחלט הרסנית עבור מיעוטים תרבותיים נרדפים ועבור הציבור בכללותו. לשלטון האימה הייתה מספר תוצאות בלתי נמנעות, עם התגברות הרדיפה הפסיקו האנוסים להתייצב כדי להודות בחטאיהם. במקום זאת, הם מצאו מפלט בעצם האמונות והמנהגים שהם והוריהם הפנו להם את הגב נראה כי היהדות הפעילה, שהייתה קיימת בקרב כמה אנוסים נולדה מחדש בעיקר מהתעוררות התודעה שלהם תחת רדיפה.
מאחר שהאנווסים תפסו מקום משמעותי במינהל של הממלכה, במקצועות החופשיים ובמסחר, לירידה במספרים של אוכלוסייה זו בגין רדיפות והגירה עשוי הייתה השפעה על האזורים בהם ההשתתפות שלהם בחיי הקהילה הייתה משמעותית. בברצלונה על פי מכתב שכתבו פרנסי העיר למלך בשנת 1485, האנוסים שנאלצו לברוח על חייהם וחיו כפליטים בארצות אחרות "עברו למחוזות אחרים עם כל הכסף והסחורה שיש להם בעיר הזאת." בשנת 1510 האנוסים המעטים שנשארו בברצלונה טענו שהם היו פעם קבוצה פורחת של "מעל שישה מאה משפחות, מהן למעלה ממאתיים סוחרים", וכי הם כעת מנתה הקהילה רק חמישים ושבע משפחות, קרוב לחורבן. ואכן חורבן זה העסיק את הרשויות האזרחיות של ספרד באופן פרדוקסאלי הרדיפה של האנוסים גרמה לפגיעה משמעותית יותר בכלכלה המקומית מאשר הגירוש המאוחר והמקיף יותר של הקהילה היהודית. היהודים בגלל מעמדם המיוחד שיחקו תפקיד שולי יחסית במגזרי מפתח בחיים הציבוריים והייתה להם שליטה פחותה משאבים כלכליים.
חסר מידע מדויק על הנתונים של פעילות האינקוויזיציה ב 50 השנים הראשונות בהן התבססה הפעילות במסגרת ממלכת אראגון אין מידע כמה אנשים נתנו הודאות מרצון בפני אינקוויזיטורים במהלך הראשונות הללו, כמה נכלאו או נידונו לעונשים אחרים או הוצאו להורג. חשוב להבין שרוב אלה "הוצאו להורג" על ידי האינקוויזיציות הללו לפני 1530 מעולם לא נעצרו חלקם היו כבר לא בחיים או נמלטו מאימת האינקוויזיציה הם הורשעו שלא בפניהם כדי לאפשר את האינקוויזיטורים להחרים כמה שיותר רכוש מיורשיהם של הקורבנות. המידע מוולנסיה הוא רב אך מהימנותו נמצאת בסימן שאלה. העיר שהייתה הגדולה בספרד בתחילת המאה ה-16 הייתה עדה למספר גדול של טקסי אוטו דה פה והוצאות להורג של יהודים אנוסים. שלושה רבעים מקורבנות האינקוויזיציה בוולנסיה היו סוחרים, חנוונים, ובעלי מלאכה האינקוויזיציה לא הקלה את ידה גם על אנשי רוח וחפצים דוממים בספטמבר 1483 נשרפו בכיכר הקתדראלה של ולנסיה כתבי יד וספרי תנך.
עד שנת 1530 המצוד הגדול אחר אנוסים הגיע לכלל הצלחה וסיכום בתחומי השלטון של הכתר של אראגון. בית הדין של ולנסיה, הוציא להורג שלושה עשר אנוסים בשנת 1528 באוטו דה פה שזכה להתקיים בנוכחות הקיסר, וחמישה נוספים הוצאו להורג באוטו דה פה אחר בשנת 1531, אבל מסמך מקומי רק ציין ש"היו מכשפות רבות ומוריסקו (אנוסים מוסלמים) רבים יותר." בית הדין של סרגוסה הוצא להורג עשרים איש בין 1500 ל-1540; רק שישה מהם היו אנוסים, השאר היו שמונה מכשפות, ארבעה קוסמים ושני מוסלמים. בין 1510 ו 1535 שלושה אנוסים ושלושה אשמים נוספים הוצאו להורג על ידי האינקוויזיציה של מיורקה. בית הדין בסיציליה המשיך לטהר את האי מיהודים עד 1535, כאשר הפרלמנט של סיציליה שכנע את המלך שלהם להשעות את הסמכויות של האינקוויזיציה לחמש שנים, ובכך להשבית את פעילותה באי.
אחת ההתקדמות המשמעותיות ביותר במחקר על פעילות האינקוויזיציה במאה העשרים הוא מחקר על ידי האתנוגרף וההיסטוריון גוסטב הנינגסן, והחוקר הספרדי חיימה קונטררס. בשנת 1972 פרסמו הנינגסן וקונטררס מחקר שבסיסו ניתוח של 50,000 תיקי משפטים של האינקוויזיציה (relaciones de causas) שנאספו מארכיונים שונים ומקיפים פעילות של 21 בתי הדין האזוריים של האינקוויזיציה הספרדית במהלך התקופה שבין 1540–1700. מסווג לפי סוגי פשיעה. המסקנה העיקרית של הניתוח המסמכים והעדויות נמצאת בבסיס המקרים המודרניים והיא שהאינקוויזיציה לא הייתה מנגנון רצחני שאחראי למותם של עשרות אלפי קורבנות במשך רוב ההיסטוריה הפעילה שלה נותר שיעור ההוצאות להורג מתחת ל-2 אחוזים - ממוצע של חמישה אנשים בשנה. עינויים ועונש המוות הוחל רק לעיתים רחוקות - כמעט באופן בלעדי בשנים הראשונות לקיומה. בין 1540 ל-1700 שהיא תקופת הפעילות העיקרית של האינקוויזיציה, משפטים וטקסי אוטו דה פה שעסקו בתחום המוגדר כ"כפירה קשה" וכולל משפטים ועונשים שהוטלו על אנוסים יהודים ומוסלמים ופרוטסטנטים עמדו על 40% מסך המשפטים והעונשים. בתקופה זו התמקדה האינקוויזיציה בחטאים ועבירות "קלות" של נוצרים שלא ממוצא של אנוסים. עבירות אלו כללו התקפות על הכנסייה הקתולית, חילול הקודש, התנהגות מינית חסרת מעצורים, אמונות תפלות והתנגדות לאינקוויזיציה. עבירות קלות יותר אלו מהוות קרוב ל 60% מסך התיקים והענישה בתקופה זו. המחקר מצא עדויות ל 637 הוצאות להורג מבין כמעט 28,000 גזרי דין מ-1560 עד 1614 המהווה 2.3% ועוד 545 הוצאות להורג טקסיות של צלמים המהווה 2%. מתוך כלל ההוצאות להורג 29% נערכו בארגון.
שופט תעבורה
שופט תעבורה הוא שופט הפועל במסגרת בית משפט לתעבורה שליד בתי משפט השלום בישראל, וסמכויותיו הן כשל שופט בית משפט השלום. שופטי תעבורה נבחרים לתפקיד על פי הקריטריונים שלפיהם נבחר שופט בית משפט השלום לפי החלטה של הועדה למינוי שופטים לפי סעיף 4 לחוק בתי המשפט (נוסח משולב), התשמ"ד-1984. דהיינו, על שופטי תעבורה להיות בעלי ותק של חמש שנים לפחות כרשום בפנקס חברי לשכת עורכי הדין וכן בעלי אזרחות ישראלית.
בבית משפט השלום שיש בו יותר משופט תעבורה אחד ניתן למנות שופט תעבורה, שמונה מינוי של קבע, להיות סגן נשיא בית משפט השלום לענייני תעבורה.
עיקר עיסוקם של שופטי תעבורה הוא דיון בעבירות תעבורה, אשמה פלילית בתאונות דרכים וכן בעבירות שונות שעניינם ביטוח כלי רכב וכן בעבירות של זיהום הסביבה על ידי כלי רכב שאינם תקינים.
התנועה
בראשיתה, התפלגה כסיעה מקדימה בשלהי הכנסת השמונה עשרה, והתמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה באמצעות מפלגת המדף חץ וברשימה משותפת עם התנועה הירוקה. לאחר זכייתה ב-6 מושבים, נרשמה אצל רשם המפלגות. בבחירות לכנסת העשרים התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם מפלגת העבודה ומפלגת התנועה הירוקה במסגרת "המחנה הציוני".
ב-18 בפברואר 2019, הודיעה לבני כי היא והתנועה לא תתמודדנה בבחירות לכנסת העשרים ואחת, זאת לאחר שסקרים ניבאו כי המפלגה לא תעבור את אחוז החסימה.
השתתפות בממשלה ה-33
ב-19 בפברואר 2013 הגיעה "התנועה" להסכם קואליציוני עם "הליכוד ביתנו", שבו הובטח ללבני התפקיד של שרת המשפטים.
בממשלת ישראל ה-33, שהקים בנימין נתניהו לאחר הבחירות, במרץ 2013, יחד עם המפלגות יש עתיד בראשות יאיר לפיד והבית היהודי בראשות נפתלי בנט, קיבלה התנועה, בנוסף למשרד המשפטים, גם את המשרד להגנת הסביבה שנמסר לידי עמיר פרץ.
חודשים ספורים מהקמת הממשלה, הצליחה לבני להביא לפתיחת שיחות ישירות מול הפלסטינים בעניין הסדר קבע בין הצדדים, לאחר שלוש שנים שלא התקיימו שיחות כאלה. משך המשא ומתן נקבע לתשעה חודשים, בין אוגוסט 2013 ועד מאי 2014. התיווך התנהל באמצעות מגעים חשאיים. לבסוף הושעה המשא והמתן לאחר שהפת"ח חתם על הסכם פיוס עם החמאס.
ב-31 באוגוסט הושלם רישומה של התנועה כמפלגה עצמאית ברשם המפלגות.
ב-9 בנובמבר 2014 התפטר עמיר פרץ מתפקיד השר להגנת הסביבה. פחות מחודש לאחר מכן פוטרה לבני מהממשלה, יחד עם שר האוצר יאיר לפיד. בעקבות זאת פרשו התנועה ויש עתיד מהקואליציה והכנסת פוזרה.
האיחוד עם מפלגת העבודה
ב-10 בדצמבר 2014 הודיעה יו"ר התנועה ציפי לבני על איחוד רשימות עם מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת ה-20, שם המפלגה יהיה "המחנה הציוני", כמו כן הודיעה לבני על רוטציה עם יצחק הרצוג בראשות הממשלה. לעמיר פרץ שוריין מקום בעשירייה הראשונה ברשימת לכנסת. לעומת זאת, חברי הכנסת עמרם מצנע, מאיר שטרית ודוד צור הודיעו על פרישתם ממפלגת התנועה ושלא יתמודדו לכנסת הבאה. ח"כ אלעזר שטרן הודיע על הצטרפותו לסיעת יש עתיד.
לאחר הבחירות המפלגה זכתה ב-24 מנדטים והפכה לסיעה השנייה בגודלה בכנסת ה-20. מתוכם נבחרו חמישה (ובהמשך שישה) נציגים למפלגה.
ב-10 ביולי 2017 נבחר אבי גבאי לראשות מפלגת העבודה והמחנה הציוני.
ב-3 באוקטובר מונה חבר הכנסת יואל חסון מטעם מפלגת התנועה ליו"ר סיעת המחנה הציוני בכנסת ולמרכז האופוזיציה. ההחלטה על מינויו התקבלה במסגרת הבנות בין יו"ר העבודה אבי גבאי ליו"ר התנועה ציפי לבני.
לאחר מינויו של יצחק הרצוג ליו"ר הסוכנות היהודית, ב-23 ביולי 2018 החליט אבי גבאי יו"ר מפלגת העבודה למנות את יו"ר התנועה ח"כ ציפי לבני לתפקיד ראש האופוזיציה, זאת כחלק מהסכמות ביניהם על המשך איחוד המפלגות במסגרת המחנה הציוני.
ב־1 בינואר 2019 הודיע גבאי על פירוק האיחוד בין מפלגת העבודה למפלגת התנועה. בעקבות זאת סיימה לבני את כהונתה כראש האופוזיציה, וח"כ יואל חסון סיים את כהונתו כמרכז סיעת המחנה הציוני והפך למרכז סיעת התנועה.
הבחירות לכנסת ה-21
התנועה הירוקה המשיכה את החבירה למפלגת התנועה, הן היו שותפות בריצה משותפת במסגרת עצמאית לכנסת התשע עשרה וזו מיוצגת בכנסת העשרים על ידי חברת הכנסת יעל כהן-פארן במסגרת המחנה הציוני.
ב-29 בינואר 2019 השיקה המפלגה את קמפיין הבחירות שלה במסיבת עיתונאים שקיימה יו"ר המפלגה, ח"כ ציפי לבני, בבית ציוני אמריקה בתל אביב והציגה את ססמת הבחירות: "היחידה להגנת הדמוקרטיה". באותו יום הודיעה ח"כ קסניה סבטלובה על פרישתה מהמפלגה.
ב-18 בפברואר 2019, הודיעה לבני כי המפלגה לא תתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת, זאת לאחר שסקרים ניבאו כי המפלגה לא תעבור את אחוז החסימה.
לאדן ולאלה ביג'אני
לאדן ולאלה ביג'אני (בפרסית: لادن و لاله بیژنی; 17 בינואר 1974 – 8 ביולי 2003) היו תאומות סיאמיות איראניות, שהיו מחוברות בראשיהן (Craniopagus). הן התפרסמו כתאומות סיאם הבוגרות הראשונות שנעשה ניסיון להפרידן בניתוח. ניתוח ההפרדה, שנערך בבית חולים בסינגפור, הביא להפרדתן אך הסתיים במות שתיהן, בגיל 29.
ראשית חייהן
התאומות נולדו בפירוזאבאד, עיר בדרום מערב איראן. בילדותן הן הופרדו מהוריהן במהלך המהומות של המהפכה האסלאמית באיראן, ואומצו על ידי גבר אחר. הוריהן גילו אותן כעבור מספר שנים והאימוץ בוטל, אך התאומות בחרו לבלות את ילדותן אצל הגבר שאימץ אותן.
התאומות היו בעלות תכונות אישיות שונות. לאדן תיארה את אחותה כמופנמת ואת עצמה כדברנית. היו להן גם תחביבים שונים. בבגרותן הן גם רצו בתחומי עיסוק שונים: לאדן רצתה להיות לעורכת דין ולאלה העדיפה עיתונאות. כיוון שהיה עליהן ללמוד תחום אחד, הן למדו בסופו של דבר משפטים באוניברסיטת טהראן במשך ארבע שנים.
התלות ההדדית והשוני ביניהן גרמו לתאומות סבל נפשי רב. הן רצו בהפרדה כבר מאז שהיו ילדות. הן גם רצו לגור בערים שונות באיראן. לאלה רצתה להגשים את רצונה ללמוד עיתונאות ולאדן רצתה להמשיך בלימודי המשפטים.
כבר בגיל 14 יצאו התאומות לגרמניה בניסיון למצוא רופא שינתח אותן. אז נאמר להן שסיכויי ההצלחה של ניתוח שכזה הם אפס. ב-1996, בגיל 22, הן הגיעו שוב לגרמניה. מספר רופאים בדקו אז את התאומות וסירבו לנתחן בנימוק שהסיכון הכרוך בניתוח גדול מדי.
ההכנות לניתוח
בחודש נובמבר 2002 באו התאומות לסינגפור על מנת לפגוש את ד"ר קית' גו (Keith Goh), נוירוכירורג מבית החולים ראפלס (Raffles) המקומי, שהתפרסם בהפרדה מוצלחת של תאומות סיאמיות נפאליות שהיו מחוברות בראשן. ד"ר גו ערך לתאומות סדרה של בדיקות ובהתייעצות עם מנתחים אחרים הגיע למסקנה שניתוח הפרדה שלהן הוא בר-ביצוע, אם כי כרוך בסיכון של 50% למוות, וכן בסיכון לנכות. הסיכונים נבעו מגילן של התאומות, שכן מוחותיהם של ילדים עשויים לעמוד טוב בהרבה בניתוח מאשר מוחותיהם של אנשים בוגרים. בנוסף, הבדיקות העלו שלתאומות היה כלי דם משותף במוח – חלק מן הוריד העיקרי שניקז דם ממוחות שתיהן (Superior sagittal sinus), והשתלת מערכת ניקוז ורידית נוספת הייתה פעולה מסוכנת. התאומות היו נחרצות ברצונן בעריכת הניתוח על אף הסיכון הכרוך בו.
ההכנות לניתוח נמשכו כשבעה חדשים וכללו גם הערכה פסיכיאטרית של התאומות. ד"ר גו כינס לצורך הניתוח צוות רפואי גדול בראשותו, שכלל גם נוירוכירורג ידוע - ד"ר בן קרסון, מנהל המחלקה לנוירוכירורגיה לילדים בבית החולים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור, ארצות הברית ולימים מזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית. בסך הכל נכללו בצוות 28 רופאים בתחומי התמחות שונים ו-100 אנשי צוות אחרים, שנועדו לעבוד במשמרות. לקראת הניתוח תוכנן כסא מיוחד, כדי שאפשר יהיה לנתח את התאומות בתנוחת ישיבה. הכיסא תוכנן כך שניתן יהיה להפרידו לשניים עם השגת ההפרדה הפיזית בין התאומות. ממשלת איראן סיפקה חלק ממימון הניתוח (לא ידוע אם סיפקה מימון מלא).
בית החולים ראפלס היה מעוניין בעריכת הניתוח בין השאר בשל העובדה שטיפול בהפרדת תאומים סיאמיים סייע לפרסומם של בתי חולים. מרכזים רפואיים רבים כבר ערכו עד אז ניתוחי הפרדה לתאומי סיאם, על מנת להעלות את המוניטין שלהם, דבר שגם סייע בגיוס כספים עבורם בהמשך.
הניתוח, שבית החולים נתן לו את השם "מבצע תקווה" (Operation Hope), עורר תשומת לב בינלאומית ועשרות עיתונאים הגיעו לקראתו לבית החולים.
הניתוח
הניתוח החל ב-6 ביולי 2003 בשעה 11:00. 12 שעות נדרשו לשם פתיחת הגולגולות של התאומות. 16 שעות נוספות נדרשו כדי להשתיל במוחה של לאדן כלי דם שנלקח מרגלה (הוריד המקורי נועד לשמש את אחותה). אז החל השלב של הפרדת רקמות המוח של התאומות, שהתגלה שהן היו אחוזות זו בזו בחזקה. שעה לאחר תחילתו של שלב זה נחסם כלי הדם המושתל בקריש. הקריש סולק, אך מן העובדה שהלחץ במוחות התאומות לא עלה במהלך החסימה באופן ניכר הבינו הרופאים שבבסיס הגולגולת קיים וריד מנקז נוסף, אשר קיומו לא התגלה במהלך בדיקות ההדמיה.
ד"ר גו וד"ר קרסון ניגשו לעדכן את קרובי המשפחה של התאומות על השינוי במצב ושאלו אותם לרצונן של התאומות. הקרובים מסרו לרופאים שהתאומות מעוניינות בהשלמת ההפרדה ביניהן בכל מחיר.
הרופאים נחלקו ביניהם לגבי המשך הניתוח: ד"ר קרסון סבר שיש להפסיק אותו, לייצב את מצבן של התאומות ביחידה לטיפול נמרץ, לערוך עוד בדיקות ולהשלים את ההפרדה בסדרת ניתוחים שתיערך על פני תקופה של מספר שבועות. ד"ר גו סבר שמבנה כלי הדם במוחותיהן של התאומות כבר שונה על ידי המנתחים מעבר לנקודת האל-חזור, ושהסיכון של הופעת זיהום או שבץ אצלן במהלך השהייה בטיפול נמרץ היה גדול מדי. בעקבות כך הוא החליט להמשיך בניתוח.
לאחר 49 שעות מתחילת הניתוח הסתיימה הפרדת רקמות המוח והגולגולות של שתי התאומות והן נותרו מחוברות רק בווריד בבסיס המוח – זה שקיומו התגלה במהלך הניתוח. הוריד נחתך וחולק בין שתי התאומות ובכך הושגה הפרדה פיזית ביניהן. אז הופרד כיסא הניתוחים לשניים והצוות הרפואי התפצל לשני צוותים, שכל אחד מהם המשיך בניתוח אחת התאומות.
לאחר מכן הידרדר המצב במהירות: רקמת הוריד האחרון לא הייתה יציבה, ונוצר ממנו דימום קשה אצל שתי התאומות. שתיהן איבדו נפח גדול של דם ומצבן הפך קריטי. למרות מאמצי הצוות הרפואי נפטרה לאדן שעה לאחר ההפרדה. לאלה נפטרה שעה וחצי אחרי אחותה, בשעה ה-53 של הניתוח – ב-8 ביולי, בשעה 16:00.
לאחר הניתוח
סיפורן של התאומות זכה לקראת הניתוח לפרסום רב באיראן, והציבור שם הגיב באבל כבד על מותן.
בסתיו 2003 שודר בבריטניה סרט תעודה טלוויזיוני, שסקר את הדרך לניתוח ההפרדה ומהלכו.
מוקדמות מונדיאל 2002
199 נבחרות לאומיות נרשמו למוקדמות מונדיאל 2002, והתחרו על 32 מקומות בטורניר הגמר. ו, המארחות, ו, האלופה המכהנת, העפילו אוטומטית והותירו 29 מקומות לשאר הנבחרות.
32 המקומות במונדיאל חולקו בין קונפדרציות הכדורגל של פיפ"א כמפורט להלן:
193 נבחרות השתתפו במשחק אחד לכל הפחות. בסך הכל נערכו 777 משחקי מוקדמות, בהם הובקעו 2,452 שערים (ממוצע של 3.16 שערים למשחק). הייתה זו הפעם הראשונה שהובקעו למעלה מ-2,000 שערים במוקדמות המונדיאל.
דרום אמריקה
כל 10 הנבחרות מדרום אמריקה שובצו לבית יחיד, ושיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. ארבע הנבחרות הראשונות העפילו ישירות למונדיאל, והנבחרת שסיימה במקום החמישי העפילה לפלייאוף מול נציגת אוקיאניה. ארגנטינה, אקוודור, ברזיל ופרגוואי העפילו למונדיאל, ואורוגוואי העפילה לפלייאוף מול נציגת אוקיאניה.
חוותה את טורניר המוקדמות הגרוע ביותר שלה עד כה, במהלכו ספגה שישה הפסדים, ולראשונה ספגה יותר משני הפסדים במהלך טורניר מוקדמות. הייתה זו גם הפעם הראשונה שבה סיימה ברזיל בבית מוקדמות בדרום אמריקה, כאשר קודם לכן היא סיימה תמיד בראשות הבית. אולם, היא הצליחה לזכות במונדיאל 2002 תוך קביעת רצף שיא של 7 ניצחונות בשבעה משחקים בטורניר הגמר, ואף לא נאלצה לשחק בהארכה או להתמודד בדו-קרב פנדלים. הנבחרות היחידות שעשו זאת היו ב-1930 (4 ניצחונות),  ב-1938 (4 משחקים, מתוכם אחד בהארכה), וברזיל עצמה ב-1970 (6 משחקים), כאשר במוקדמות מונדיאל 1970 היא ניצחה בכל ששת המשחקים. אורוגוואי לא התמודדה בטורניר מוקדמות לפני מונדיאל 1930, כיוון שלא נערך כזה והנבחרות הוזמנו על ידי פיפ"א, ואיטליה לא התמודדה במוקדמות מונדיאל 1938 כיוון שהעפילה אוטומטית בתור האלופה המכהנת.
צפון, מרכז אמריקה והקריביים
,, ו, ארבע הנבחרות הבכירות ב-CONCACAF לפי הדירוג העולמי של פיפ"א, העפילו אוטומטית לשלב חצי הגמר, ו העפילה ישירות לשלב הפלייאוף. 30 הנבחרות הנותרות חולקו לשני אזורים, על בסיס שיקולים גאוגרפיים, כמפורט להלן:
בשלב הפלייאוף חולקו שש הנבחרות לזוגות, ושיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. נבחרת מצפון או מרכז אמריקה שיחקה נגד נבחרת מהקריביים, והנבחרות המנצחות בסיכום שני המשחקים העפילו לחצי הגמר. בחצי הגמר חולקו 12 הנבחרות לשלושה בתים בני ארבע נבחרות כל אחד. הנבחרות שיחקו אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. שתי הנבחרות הראשונות בכל בית העפילו לסיבוב הגמר. בסיבוב הגמר שיחקו 6 הנבחרות אחת נגד השנייה בשיטת בית-חוץ. שלוש הנבחרות הראשונות בבית העפילו למונדיאל.
סיבוב ראשון
קובה העפילה לסיבוב השני.
סורינאם העפילה לסיבוב השני לאחר ניצחון 3 - 1 בדו-קרב פנדלים.
ברבדוס העפילה לסיבוב השני.
ארובה העפילה לסיבוב השני.
סיבוב שני
ברבדוס העפילה לסיבוב השלישי.
קובה העפילה לסיבוב השלישי.
סיבוב שלישי
ברבדוס העפילה לחצי הגמר לאחר ניצחון 5 - 4 בדו-קרב פנדלים וקובה העפילה לפלייאוף.
סיבוב ראשון
הושעתה על ידי פיפ"א, כך שיריבתה העפילה אוטומטית לסיבוב השני.
סנט וינסנט והגרנדינים העפילה לסיבוב השני.
ברמודה העפילה לסיבוב השני.
סנט קיטס ונוויס העפילה לסיבוב השני.
סיבוב שני
סנט וינסנט והגרנדינים העפילה לסיבוב השלישי.
אנטיגואה וברבודה העפילה לסיבוב השלישי בזכות יתרון שערי חוץ.
סיבוב שלישי
סנט וינסנט והגרנדינים העפילה לחצי הגמר ואנטיגואה וברבודה העפילה לפלייאוף.
סיבוב ראשון
איי בהאמה העפילה לסיבוב השני.
האיטי העפילה לסיבוב השני.
סיבוב שני
האיטי העפילה לסיבוב השלישי.
טרינידד וטובגו העפילה לסיבוב השלישי.
סיבוב שלישי
טרינידד וטובגו העפילה לחצי הגמר והאיטי העפילה לפלייאוף.
בית 1
אל סלוודור העפילה לחצי הגמר וגואטמלה העפילה לפלייאוף.
בית 2
הונדורס העפילה לחצי הגמר ופנמה העפילה לפלייאוף.
פלייאוף
קנדה העפילה לחצי הגמר.
גואטמלה העפילה לחצי הגמר.
בית 1
טרינידד וטובגו ומקסיקו העפילו לסיבוב הגמר.
בית 2
הונדורס וג'מייקה העפילו לסיבוב הגמר.
בית 3
ארצות הברית העפילה ישירות לסיבוב הגמר. קוסטה ריקה וגואטמלה סיימו בשוויון בכל הפרמטרים האפשריים, ולפיכך נערך משחק מכריע במיקום נייטרלי.
קוסטה ריקה העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
קוסטה ריקה, מקסיקו וארצות הברית העפילו.
אוקיאניה
10 הנבחרות מאוקיאניה התמודדו על חצי מקום במונדיאל. המשחקים התנהלו בשני סבבים:
בית 1
אוסטרליה העפילה לסיבוב הגמר. התבוסה 31 - 0 שהנחילה אוסטרליה לסמואה האמריקנית הייתה המשחק עם מספר השערים והפרש השערים הגבוה ביותר במשחק רשמי ומקצועני כלשהו. משחק זה נערך יומיים בלבד לאחר שאוסטרליה הביסה את טונגה בתוצאה 22 - 0, שנחשב לשיא עולמי עד המשחק מול סמואה האמריקנית. כמו כן, 13 השערים שהובקעו על ידי ארצ'י תומפסון במשחק זה הם גם כן שיא.
בית 2
ניו זילנד העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
אוסטרליה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי מול נציגת דרום אמריקה.
אירופה-אסיה
אירלנד העפילה.
דרום אמריקה-אוקיאניה
אורוגוואי העפילה.
אינדלף, מלך סקוטלנד
אינדלף או אינדאלב (באנגלית: Indulf, בגאלית סקוטית: אילדאלב מק קאוסנטין- Ildulb mac Causantín באיות עתיק, באירית: Ildulb, כלומר "אינדלף בנו של קונסטנטין"; שנת לידתו לא ידועה. נפטר בשנת 962), המכונה "התוקפן" (An Ionsaighthigh), היה מלך סקוטלנד משנת 954 ועד מותו.
קורות חיים
אינדלף היה בנו של קונסטנטין השני (קאוסנטין מק אאדה). ייתכן ואמו הייתה בתו של הרוזן אדולף הראשון מברניקיה אשר שהה בגלות בסקוטלנד באותה עת.
ג'ון מפרדון העריך כי אינדולף היה מלך סטרת'קלייד בעת כהונתו של קודמו מלקולם הראשון והפך למלך ממלכת אלבה (סקוטלנד הקדומה) עם איחוד הממלכות, אבל היסטוריונים מודרניים מטילים ספק בטענה זו.
על פי "דברי ימי מלכי אלבה" בתקופת מלכותו נכבשה העיר "אופידיון אדן" (היא אדינבורו) - וככל הנראה מדובר בכיבוש העיר על ידי אינדולף וביסוס שלטונו כמלך אלבה.
על פי ה"כרוניקון סקוטורום" נפטר אינדלף בשנת 962. "דברי ימי מלכי אלבה" מציינים כי אינדלף נהרג בעת לוחמה בויקינגים בסמוך לקולן ואילו "נבואת ברכאן" מציינת כי אינדלף נפטר ב"בית השליח הקדוש, במקום בו אביו נפטר" - היינו במנזר המוקדש לאנדרו הקדוש.
לאחר מותו של אינדלף עלה לשלטון, דאב בנו של מלקולם הראשון, קודמו. בניו קולן ואמלאיב מלכו אחרי דאב. בנו השלישי, אאוכאיד (Eochaid) נהרג במהלך הבגידה שהביאה למותו של קולן, בסטרת'קלייד בשנת 971.
זהב הריין
"זהב הריין" (בגרמנית: Das Rheingold) היא האופרה הראשונה במחזור האופרות פרי יצירתו של ריכרד וגנר "טבעת הניבלונג". טבעת הניבלונג היא טטרלוגיה אפית המבוססת באופן רופף על "שירת הניבלונגים" ועל אגדות גרמניות פגאניות.
האופרה "זהב הריין" הושלמה בשנת 1854. עם זאת, היא הוצגה לראשונה רק ב-1869 במינכן.
מערכה I
הסיפור מתחיל כאשר אלבריך, גמד ניבלונגי מכוער, מגיע לנהר הריין. בתחתית הנהר הוא רואה שלוש מבנות הריין משחקות ולרגליהן גוש זהב. אלבריך מנסה לחזר אחר שלוש הנערות. בנות הריין, אשר מראהו המכוער דוחה אותן, מתחילות לעלוב בו ולהתגרות ברגשותיו. אלבריך המצוי בסערת רגשות שם לב לזהב ושואל את בנות הריין לפשרו. הן מספרות לו שהן שומרות את הזהב עבור אביהן. זהו זהב מכושף אשר ניתן ליצור ממנו טבעת קסמים, שבאמצעותה ניתן לשלוט על העולם. דבר אחד לא יישאר ליוצר הטבעת - אהבה. זלזולן של בנות הריין, והרצון לנקמה, דוחפים את אלבריך לגנוב את הזהב היישר מתחתית הנהר.
מערכה II
ווטאן, ראש האלים, עושה עסקה עם שני ענקים - פאזולט ופאפנר. הם יבנו לו טירה חדשה - את ולהאלה - והוא בתמורה ימסור לרשותם את אלת האהבה פריאה. לאחר שהענקים משלימים את המשימה, אשתו של ווטאן, פריקה, שהיא אחותה של פריאה, מפצירה בבעלה שלא ייתן לענקים את אחותה. ווטאן מסכים.
הענקים באים לדרוש תשלום עבור עבודתם ומצביעים על המטה של ווטאן, שעליו חתמו את החוזה. ווטאן מבין שאין לו ברירה אלא לתת לענקים את מבוקשם. הבעיה היא שללא פריאה והתפוחים המוזהבים שלה, האלים מזדקנים בקצב מהיר. בינתיים נכנס לתמונה לוגה, אל האש, ומספר להם על הטבעת שיצר אלבריך. הענקים מוכנים לוותר על פריאה תמורת הטבעת, אך נוטלים אותה כבת ערובה. ווטאן מתחפש יחד עם לוגה ויחד הם יורדים לכדור הארץ.
מערכה III
אלבריך משעבד את כל הניבלונגים האחרים ומאלץ אותם לחצוב עבורו אבנים טובות וזהב. על אחיו מימה הוא מצווה ליצור קסדת קסמים אשר תאפשר לו להיות רואה ובלתי נראה או להפוך לבעל חיים.
חסם (מתמטיקה)
במתמטיקה, חֶסֶם של תת-קבוצה של קבוצה סדורה חלקית הוא איבר של הקבוצה הסדורה שבינו לבין כל אחד מאברי התת-קבוצה מתקיים אי-שוויון חלש. חסם הגדול או שווה לכל אחד מאברי התת-קבוצה נקרא חסם מלעיל, וחסם הקטן או שווה לכל אחד מאברי התת-קבוצה נקרא חסם מלרע. קבוצה שיש לה חסם מלעיל וחסם מלרע נקראת קבוצה חסומה. דוגמה: קבוצת המספרים הממשיים שבקטע הסגור [0,1] חסומה מלרע על ידי 0 ומלעיל על ידי 1. גם הקטע הפתוח (0,1) חסום מלרע על ידי 0 ומלעיל על ידי 1.
הגדרה פורמלית
תהא \ (X,\leq) קבוצה סדורה ותהא תת-קבוצה שלה.
מקרים מיוחדים של חסמים
הגדרת החסם מחייבת שהוא יהיה שייך לקבוצה הסדורה, אך לאו דווקא לתת-הקבוצה אותה הוא חוסם. נתבונן למשל בתת-הקבוצה של הטבעיים {1,2,3}. המספר 4 הוא חסם מלעיל של תת-הקבוצה כי הוא שייך לטבעיים וגדול מכל אחד אברי תת-הקבוצה, אף שהוא עצמו אינו שייך לקבוצה. לעומת זאת, המספר 3 הוא גם חסם מלעיל של תת-הקבוצה וגם שייך לה. חסם מלעיל ששיך לתת-הקבוצה אותה הוא חוסם נקרא "מקסימום", וחסם מלרע השייך לתת הקבוצה נקרא "מינימום".
חסם מלרע מקסימלי וחסם מלעיל מינימלי, כאשר הם קיימים, נקראים אינפימום וסופרמום בהתאמה (החסם התחתון והחסם העליון בעברית). חסמים אלה הם "הדוקים" במובן זה שאין חסם מלרע או חסם מלעיל שגדול או קטן מהם בהתאמה. אקסיומת השלמות מבטיחה קיום של אינפימום או סופרמום לכל קבוצה חסומה מלרע או מלעיל בשדה המספרים הממשיים (בניגוד לשדה המספרים הרציונליים), לדוגמה: לקבוצת המספרים הממשיים שבקטע הפתוח (0,1) יש חסם תחתון 0 וחסם עליון 1. בנוסף, המינימום או המקסימום של תת-קבוצה, כאשר הם קיימים, הם גם האינפימום והסופרמום שלה, כי המינימום לדוגמה הוא בהגדרה איבר בתת-קבוצה ולכן כל חסם מלרע, והאינפימום בפרט, קטן או שווה לו. כמו כן, הלמה של צורן מבטיחה קיום של חסם כזה גם בקבוצות כלליות יותר, בהינתן תנאים מסוימים.
קיום של חסם
הקיום של חסם מלעיל וחסם מלרע מובטח לכל תת-קבוצה סופית של קבוצה סדורה היטב ולא ריקה. במקרה של הקבוצה הריקה, כל איבר בקבוצה הסדורה מקיים באופן ריק הן את התנאי של חסם מלעיל והן את התנאי של חסם מלרע. יותר מכך, כל איבר של קבוצה סדורה חלקית יכול לשמש כחסם מלעיל ומלרע של הקבוצה הריקה. עבור קבוצה חלקית סופית ולא ריקה של קבוצה סדורה היטב מובטח קיומם של מקסימום ומינימום, ואלה כאמור חסמים מלעיל ומלרע בהגדרה. לעומת זאת, בקבוצות אינסופיות לא תמיד קיים חסם מלעיל או מלרע, לדוגמה: לקבוצת המספרים השלמים אין חסם מלעיל ואין חסם מלרע; המספר 1 הוא חסם מלרע של קבוצת המספרים הטבעיים, אך אין לה חסם מלעיל (עקרון הסדר הטוב). הטענה לגבי תת-קבוצות סופיות לא מתקיימת בהכרח כשמחליפים את הדרישה לקבוצה סדורה היטב בדרישה לקבוצה סדורה חלקית.
ראו גם
Kresy dolny i górny
זהב הריין
מערכה IV
כאשר הענקים שבים, ווטאן עושה איתם עסקה חדשה. הם מוכנים לשחרר את פריאה, אם ווטאן יוכל לכסות את כל גופה בזהב. ווטאן מכסה אותה בכל הזהב של אלבריך ובעזרת קסדת הקסם, אך חריץ קטן של עינה עדיין גלוי. הענקים דורשים ממנו להסתיר את עינה בטבעת, אך ווטאן מסרב.
או אז מגיעה ארדה, אלת האדמה, ומשכנעת את ווטאן להימנע מהקללה ולתת את הטבעת. "הישמר לך, ווטאן, הטבעת ארורה היא".
ווטאן מתרצה לבסוף, ומכסה את עינה של פריאה בטבעת. הענקים המרוצים מחלקים את השלל ביניהם שווה בשווה עד אשר הם מגיעים לטבעת. אז נוכח ווטאן בכוחה האמיתי של הקללה. פפנר חובט בפאזולט למוות ובורח עם כל השלל. עתה יכולים כל האלים להיכנס למשכנם החדש, ולהאלה, שבנו הענקים על פני קשת בענן שמתח עבורם דונר, אל הרעם.
ברקע מבכות בנות הריין את זהבן.
תוכנית ג'ונסטון
תוכנית המים המאוחדת של עמק הירדן (באנגלית: Jordan Valley Unified Water Plan), הידועה בשם תוכנית ג'ונסטון (Johnston Plan), הייתה תוכנית שהגה שגרירו המיוחד של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, אריק ג'ונסטון, בשנות החמישים, במטרה לתווך בין ישראל לשכנותיה (סוריה, ירדן ולבנון) בנושא חלוקת מימיו של נהר הירדן.
בשנת 1953 החלה ישראל בבניית המוביל הארצי, אולם לאחר איומי ארצות הברית כי תפסיק את הסיוע לישראל בשל התנגדות מדינות ערב לפרויקט והפסקת הפרויקט על ידי ישראל, החליט נשיא ארצות הברית דאז דווייט אייזנהאואר למנות את אריק ג'ונסטון כנציגו המיוחד לבדיקת נושא חלוקת מימי הירדן בין ישראל לשכנותיה. ג'ונסטון פעל לחקר הנושא בין השנים 1953–1955, ופרסם את מסקנותיו באוקטובר 1955.
עיקרי התוכנית הם:
חלוקת מי הירדן אמורה הייתה להתבסס על מתווה בו נלקחו בחשבון חלקן של המדינות באגן הניקוז של מקורות הירדן, הכנרת ויובלי הירדן התחתון, צורכי משק המים בכל מדינה, ותביעותיהן לניצול המים לפרויקטי הטיה עתידיים
החלוקה בוצעה לפי חשוב שנתי של 1,287 מלמ"ק באגן הניקוז:
התוכנית התקבלה על ידי ישראל וירדן, אך נדחתה על ידי הליגה הערבית בעקבות חשש סורי שקבלתהּ עשויה להתפרש כהכרה בישראל. למרות הדחייה, הפכה תוכנית ג'ונסטון לבסיס הסתמכות לגבי חלוקה צודקת של המים.
תקופת הברונזה
תקופת הברונזה היא תקופה בתולדות הציוויליזציה האנושית שבה היכולת הטכנולוגית המתקדמת ביותר אפשרה ייצור כלים העשויים מארד (ברונזה) - סגסוגת מתכת המתקבלת מעירוב של נחושת עם בדיל. תקופת הברונזה היא השנייה מבין מערכת שלוש התקופות, המחלקת את תולדות האנושות לתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל. תקופות אלה לא התקיימו בו זמנית בכל העולם, למשל ביבשת אפריקה לא התקיימה תקופה זו כלל והציוויליזציה התפתחה מהתקופה הנאוליתית ישירות לתקופת הברזל. כן קיימת מבחינה ארכאולוגית גם הבחנה של התקופה הכלקוליתית - תקופה שנמשכה במקומות מסוימים כאלף שנים, ובה התקיים כבר עיבוד המתכת נחושת על ידי התכה ויציקה, אך לא היה ידוע עדיין כיצד להפיק את סגסוגת הארד.
מגדירים את עידן הברונזה של תרבות עתיקה מסוימת על פי זה שהיא התיכה נחושת בעצמה ומיזגה אותה בתהליך מטלורגי עם בדיל, עם ארסן (ואולי גם עם מתכות אחרות) או בכך שהיא סחרה בכלי ברונזה שיוצרו במקומות אחרים. הארד הוא קשה ועמיד יותר לעומת שאר המתכות שהיו נפוצות עד אותה תקופה, דבר שהעניק יתרון טכנולוגי לתרבויות שהשתמשו בארד.
תקופת הברונזה במזרח התיכון
תקופת הברונזה במזרח התיכון החלה בשנת 3300 לפנה"ס בערך, עם העלייה בשימוש בברונזה לייצור כלים ותופעת העיור בשני המרכזים העיקריים של העולם העתיק - מצרים ומסופוטמיה. אזורים אלה היו הראשונים להשתמש בכלים עשויים ברונזה, ואחריהם החלו לעשות כן גם בלבנט, באנטוליה וברמה הפרסית.
תקופת הברונזה מתחלקת במזרח התיכון לארבע תקופות: תקופת הברונזה הקדומה (הכוללת שלוש תקופות משנה), תקופת הברונזה הביניימית (שנקראה בתחילה תקופת הברונזה התיכונה I עד שהובחן שמדובר בתרבות שונה לחלוטין מהתרבות של תקופת הברונזה התיכונה וניתן לה שם נפרד), תקופת הברונזה התיכונה ותקופת הברונזה המאוחרת, סופה של תקופת הברונזה במאה ה-12 לפנה"ס לוותה בהגירה מסיבית שסימנה את תחילת תקופת הברזל.
בתקופה זו הפך האזור שמכונה כיום ארץ ישראל לפרובינציה המצרית כנען, והופיעו לראשונה הפלשתים והעברים. תקופה זו הייתה מכונה בפי החוקרים גם "התקופה הכנענית", השם במחקר שונה לתקופת הברונזה המאוחרת. זהו גם ראשיתו של הכתב האלפביתי. אתרים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה ניתן למצוא בישראל בעיר דוד שבירושלים, בתל אפק, בתל חצור, בתל מגידו, בתל עכו, בתל יהודיה, בבקעת באר שבע ובמקומות רבים אחרים.
תקופת הברונזה באסיה המרכזית
בשנת 2000 לפנה"ס שגשגה באזור שהוא כיום אפגניסטן, טורקמניסטן ומזרח איראן תרבות הידועה בשם "הקומפלקס הארכאולוגי של באקטריה-מארגיאנה" (Bactria-Magriana או Bmac), שנתגלתה בידי ויקטור סאריאנידי ב-1976. על פי רוב ההשערות, הייתה תרבות זו הינדו-אירופית.
בסין שלטה באותה תקופה שושלת שאנג, שהשתמשה באמצעי תחבורה, כלי פולחן וכלים חקלאיים העשויים ברונזה.
תקופת הברונזה האגאית
מחקרים עדכניים טוענים כי סופה של תקופת הברונזה נבע מהכחדתם של היערות הקפריסאיים, שחוסלו בידי תעשיית הפחם המינואית המשגשגת. תאוריה אחרת גורסת כי השימוש בכלי ברזל התפשט, ולכן כבר לא היה צורך במסחר בבדיל.
קבוצת תאוריות אחרת גורסת כי התפרצות הר הגעש בסנטוריני בסביבות 1450 לפנה"ס, 100 ק"מ צפונית לכרתים בירת האימפריה גרמה לרעידת אדמה ולצונאמי אשר הרסו את האי. תאוריה נוספת היא שרעידת אדמה זו הרסה את הצי המינואי ואיפשרה פלישת אויבים לאי.
תקופת הברונזה בבריטניה הגדולה
תקופת הברונזה בבריטניה הגדולה נמשכה בין 2200 לפנה"ס ל-700 לפנה"ס. הגירה מיבשת אירופה הביאה אל האיים הבריטיים אנשים שהתנהגותם הייתה שונה מאוד מתושביה הנאוליתים של בריטניה, והשוני התרבותי היה ניכר. בדרום בריטניה התפתחה באותה תקופה תרבות ווסקס.
השינוי באקלים - שהפך קר ורטוב יותר ככל שהזמן חלף - כפה על האנשים לעבור מן הגבעות המוגנות לעמקים. משק החי התפתח מאוד, ותרם לתנופה הכלכלית ולבירוא היערות. תרבות דוורל-רימברי, שהייתה מפותחת יותר מבחינה טכנולוגית, החלה להתפתח בחציה השני של תקופת הברונזה התיכונה (1100-1400 לפנה"ס) בעקבות תנאים אלו. האזור שנקרא כיום קורנוול הפך למקור חשוב לבדיל.
החברות, על אף שעדיין היו שבטיות, הפכו למורכבות יותר ובעלות היררכיה ברורה. קבורת המתים הפכה אינדיבידואלית יותר מאשר בתקופה הנאוליתית.
קשת ארוכה
קשת ארוכה (באנגלית: Longbow; נקראת גם קשת אנגלית ארוכה או קשת וולשית ארוכה) היא קשת שמקורה בווילס שבבריטניה.
הקשת שאורכה נע בין 1.8 ל-2 מטרים הייתה יוצאת דופן מבחינת מידותיה ומכאן נגזר שמה. גודלה של הקשת הביא לכך שנדרש כח רב על מנת להפעילה.
השימוש בקשת נחשב על פי רוב לעיסוק לא ראוי לאצילים ולכן השימוש בו היה נפוץ בעיקר בקרב האיכרים. במלחמת מאה השנים בין צרפת לאנגליה הטילה הקשת הארוכה את חיתתה על הצרפתים. הטווח הארוך שלה גרם לאבדות רבות בקרב האבירים הצרפתים. הקשת המוצלבת, אשר שימשה את הצרפתים לא יכלה להתחרות בטווח העדיף של הקשת הארוכה. הניצחונות של האנגלים בקרבות פואטיה, אז'נקור וקרסי הושגו בעיקר בזכות השימוש היעיל של הצבא האנגלי בקשת הארוכה.
הפעלה מיומנת של הקשת הארוכה דרשה אימון רב. לפיכך הוצאו צווים באנגליה שהוציאו את משחקי הכדורגל והגולף מחוץ לחוק וזאת על-מנת שהאיכרים יקדישו את כל זמנם הפנוי לאימוני קשתות.
רבים סוברים כי לקשת הארוכה היה טווח הירי הגדול ביותר אולם הקשת המורכבת הייתה חזקה יותר. הטווח המקסימלי הממוצע המיוחס לקשת הארוכה נע בין 240 ל-270 מטר. הטווח המקסימלי הממוצע המיוחס לקשת הטורקית ולקשת המונגולית נע בין 320 ל-340 מטר. בחצים מיוחדים המיועדים לירי למרחק (Flight Arrows) הושגו טווחים העולים על 600 מטר. הטווח הארוך ביותר המתועד הושג על ידי קשת מורכבת טורקית והגיע ל-888 מטר.
גייגן
גייגן (ביפנית: ガイガン, באנגלית: Gigan) הוא יצור-ענק קיברנטי חייזרי המופיע בסדרת סרטי גודזילה. גייגן נחשב לאויבו המושבע של אנגירוס, משום שהוא נלחם נגדו בסדרת סרטי שווה. דמותו של גייגן הופיעה לראשונה במהלך 12 במרץ 1972, בסרט גודזילה נגד גייגן, מבית היוצר של טוהו ונוצרה על ידי ג׳ון פוקודה וטאקשי קימורה. דמותו של גייגן מדורגת במקום החמישי ברשימת 10 מפלצות-הענק היפניות הגדולות ביותר בכל הזמנים, לפי אתר IGN.
עיצוב
גייגן מתואר כמפלץ מוזר לחלוטין, בעל מסור עגול בחזהו, קרסים גדולים מעוקלים בידיים, דוקרנים שעוברים לאורך זנבו, 3 סנפירי גב על גבו ועין קיברנטית אדומה.
כשגייגן עובר שדרוג, ידי הקרס המעוקלים המפורסמים שלו מוחלפים בצמד מסורים כפולים וצווארו משוריין יותר. עיצוב זה זכה לשבחים רבים ודורג בידי המעריצים כאחד העיצובים המוצלחים ביותר שיכלו להיעשות אי פעם לכל קאייג'ו.
סדרת סרטי שווה
בסדרת סרטי שווה, גייגן מופיע כיצור חוצני העוזר לגידורה להשמיד את כדור הארץ. שם חוצנים בצורת תיקנאים שולטים בו ובגידורה על מנת להרוס את הכוכב אך גודזילה ואנגירוס הורסים להם את התוכניות. מאז גודזילה נגד מגאלון גייגן כבר אינו מופיע יותר בסדרת סרטי שווה.
סדרת סרטי שווה:
סדרת סרטי מילניום
בסדרת סרטי מילניום, גייגן הוא ישות חוצנית קדומה שנשלחה לכדור הארץ בתקופת האבן ונלחם במות'רה אך הובס. 12,000 שנה לאחר מכן, גופתו החנוטה מתגלה באגם בהוקאידו ומתגלה גם כנשק ששימש עבור גזע חוצני אלים בשם האקסיליאן. גייגן מתעורר וגורם למסע של חורבן ורצח ברחבי יפן, אך בעיקר מגיע להשמיד את צוללת הגוטנגו, בתקווה שגודזילה לא יתעורר. למרות שגייגן מצליח לחרב את צוללת הגוטנגו, גודזילה מתעורר ומחסל את גייגן על ידי פיצוץ ראשו באמצעות הקרן האטומית שלו. במהלך הקרב של גודזילה נגד קייזר גידורה, מות'רה מנסה לסייע לגודזילה אך נלכדת על ידי גייגן (לאחר ששודרג) ונלחמת נגדו עד שמתנגשת בו עם צורתה הבוערת והשניים מתפוצצים למוות.
סדרת סרטי מילניום:
ועדת הילדים באוטרכט
יאן מיולנבלט קיבץ קבוצת חברים ללימודים שהתחילו לחפש 'כתובות' להסתרת יהודים. הילדים הוסתרו, תחילה באוטרכט ובסביבתה. כעבור כמה חודשים הוקמו סניפים בארנהם ובהאג. ילדים רבים הוסתרו ביישובים קטנים יותר. במרוצת הזמן נעצרו חברים שונים מארגון זה ונכלאו במחנה ריכוז. כמה מפעיליהם נאלצו בעצמם לרדת למחתרת.
שיטות ההסתרה
לולטר סוסקינד ושותפיו היו כמה שיטות להברחת הילדים. שיטה ראשונה הייתה להסתיר ילדים קטנים בתיקי גב או בפחי חלב. השיטה השנייה היא שהצוות היהודי הצליח לשכנע את הגרמנים שהילדים זקוקים לאוורור, הם הוציאו אותם לטיול מסביב למעון. הילדים היו נספרים ביציאה מהבית, אך הצוות היהודי היה מוסיף ילד אחד שלא נספר (או יותר) ומוסר אותו דרך החלון כאשר הקבוצה הייתה חולפת על פניו. אותם ילדים היו מוברחים במהלך הטיול ומועברים לידי אנשי המחתרת.
ג'יימס טורל
ג'יימס טורל (באנגלית: James Turrell, נולד ב-6 במאי 1943) הוא אמן אמריקאי. נודע בשימוש האומנותי שהוא עושה במרחב ובאור כחומרי הגלם של עבודותיו.
ביוגרפיה
טורל נולד ב-1943 נולד בפסדינה, במדינת קליפורניה למשפחה קוויקרית. הוא למד פסיכולוגיה קוגניטיבית, אסטרונומיה, מתמטיקה ואומנות באוניברסיטת קליפורניה באירוויין ובמהלך לימודיו החל לעבוד עם האור כחומר הגלם שלו.
עבודתו הידועה ביותר נבנתה במשך כמה עשורים במכתש רודן, אריזונה, שם בנה בהר געש כבוי מצפה כוכבים בו ניתן לצפות בעין בלתי מזוינת בשטח הטבעי.
בשלהי שנות ה-60 ובראשית שנות ה-70, החל טורל ליצור "חללי שמים", סדרת עבודות פיסול בסגנון אמנות אדמה ברחבי העולם, בין היתר יצר ב-1992 את העבודה החלל הרואה בגן האמנות ע"ש בילי רוז במוזיאון ישראל בירושלים.
ב-2009, נפתח בעיר סלטה בארגנטינה "מוזיאון ג'יימס טורל" המוקדש לעבודתו ומכיל תשעה מיצבי אור, "חלל שמיים", רישומים והדפסים.
Metal Scent
Metal Scent (תעתיק "מטאל סנט", לפעמים נכתב כ־Metal ScenT. מאנגלית, "ריח של מטאל") היא להקת הבי מטאל ישראלית. הלהקה הוקמה ב-2004 תחת השם "ריח מטאל" (בדומה לשם של התוכנית ריח מנטה) וב-2006 שנתה את שמה לגרסה האנגלית Metal Scent בעלת משמעות זהה ושינתה חלק מהרכבה. הלהקה יכולה להיות משויכת לסגנונות של רוק כבד, הבי מטאל ופאוור מטאל, עם השפעות של מוזיקה ים תיכונית (בעיקר באלבום הראשון). שיריהם הם הן בשפה העברית והן בשפה האנגלית.
ריח מטאל
אלבומה הראשון של הלהקה, ריח מטאל ראה אור ב-2005. אלבום זה ששמו היה זהה לשם הלהקה באותו הזמן הכיל 10 שירים ושילב בין הבי מטאל לבין מוזיקה ים תיכונית ושיריו היו גרסות כיסוי של שירים ים תיכוניים ידועים והשתתפו בו זמרי אורח ידועים רבים לצד חברי הלהקה. אלבום זה זכה להצלחה והוביל לחתימת חוזה עם הפקה Crash Music לאלבום שני. 4 סינגלים של הלהקה שודרו בתכנות הרדיו בישראל.
Metal Scent
ב-2006 הלהקה שנתה את שמה לגרסה האנגלית והרכבה היה מבוסס על מייסדיה - רונן ציוני (מתופף להקת "גאיה"), דרור יקר הגיטריסט ורמי שלמון הזמר עם שינויים בגזרת הגיטריסט השני והבסיסט. האלבום שני הקרוי Metal ScenT הכיל גרסות כיסוי לשירים ידועים באנגלית משנות ה-60 לצד חומר מקורי של הלהקה. האלבום מכיל 6 גרסאות כיסוי ו־5 שירים מקוריים שנכתבו לטענת הלהקה בלחץ זמן כבד מאוד.
ב-2011 יצא אלבום שלישי בשם "Homemade" והוא היה לאלבום הראשון של הלהקה המכיל שירים מקוריים בלבד בשפה אנגלית. האלבום הוקלט ברובו באולפנים ביתיים של חברי הלהקה וזה הביא לשמו "תוצרת בית", האלבום ספג ביקורת חיובית. במהלך מגפת הקורונה בישראל הוקלט אלבום האולפן The Mask, הכולל 12 שירים.
במהלך תקופת הקורונה הוקלט את אלבומם החמישי The Mask באולפן הפרטי של מתופף הלהקה. האלבום שוחרר בינואר 2021 וכולל 12 שירים מקוריים.
הליכות עולם (עובדיה יוסף)
הליכות עולם הוא שמה של סדרת ספרים שכתב הרב עובדיה יוסף.
את הבסיס לספרים כתב בשנות ה-40, בהיותו רב צעיר, אך הם יצאו לאור עשרות שנים לאחר מכן, עם תוספות מאוחרות, מתשובות שכתב לאחר מכן, הספר הראשון בסדרה יצא לאור ב-1998, והשמיני והאחרון יצא לאור ב-תשס"ג (2003). הספרים בנויים במתכונת ספרו של רבי יוסף חיים, "בן איש חי", ובהם שוטח הרב עובדיה יוסף את השגותיו על פסקיו של רבי יוסף חיים.
הרקע לכתיבת הספר
הרב עובדיה יוסף העביר בצעירותו שיעור הלכה בכל יום בבית הכנסת "אוהל רחל" שבשכונת מקור ברוך בירושלים, על פי הספר הקאנוני בן איש חי. בשיעוריו חלק הרב יוסף על פסקי בעל הבן איש חי. טענותיו של הרב עובדיה יוסף נגד הרב יוסף חיים וספרו, הבן איש חי, היו שבעל הבן איש חי נוטה להחמיר בפסיקותיו כדי לצאת לכל הדעות, וכך לעיתים הוא פוסק על פי הרמ"א, מגדולי פוסקי אשכנז. כמו כן, הרב יוסף חולק על הרב יוסף חיים שמעדיף את פסקי האר"י על פני פסקי רבי יוסף קארו, בעל השולחן ערוך.
דבריו של הרב יוסף באותם שיעורים היו לצנינים בעיני שומעיו, במיוחד אלה מיוצאי בבל, אשר הלכו אחרי פסיקותיו של רבי יוסף חיים. רבו של הרב יוסף, הרב עזרא עטייה, עודד אותו להמשיך ולפסוק על פי הבנתו, חרף מחאותיהם של רבים. אחד מאלה שגערו ברב עובדיה יוסף היה הרב יצחק נסים, לימים הרב הראשי לישראל. בתגובה כתב לו הרב יוסף ב-1952:
הוצאת הספר לאור
עשרות שנים לאחר מכן שב הרב יוסף לטקסטים שכתב בצעירותו, הוסיף עליהם תוספות רבות, ופרסמם בסדרת ספרים בשם הליכות עולם. מתכונת הספר היא כזו, שבתחילה מופיע פסק ההלכה של הרב עובדיה יוסף, ולאחר מכן, בחלק של ההערות, ישנו ציטוט מפסק ההלכה המקביל מן הספר בן איש חי, כאשר בהמשך מופיע דיון העוסק בנקודות המחלוקת שבין ההלכות.
הספר "הליכות עולם" הוא חלק מהפרויקט ההלכתי של הרב עובדיה יוסף, במסגרתו הוא מבקש לאחד את מנהגי הספרדים ולהכפיפם לפסקי רבי יוסף קארו, אשר נחשב בעיניו כ'מרא דאתרא' בארץ ישראל.
יוסף ארליך
יוסף אֶרליך (ביידיש: ערליך) (14 בדצמבר 1908 – 13 בנובמבר 1983) היה סופר יידי ועברי ישראלי.
ביוגרפיה
יוסף ארליך נולד בעיירה כשאנוב שבגליציה, אוסטריה (ולימים בפולין) וגדל בעיירה ווֹלבּרוֹם. למד בחדר, ובמשך 7 שנים בבית ספר יסודי פולני, לאחר מכן למד בכוחות עצמו. משנת 1926 פרסם מאמרים וסיפורים בכתבי העת היידיים בפולין. משנת 1933 היה פעיל ציוני, והיה ממארגני הכשרה ציונית במקום. באותה שנה עלה לארץ ישראל.
בישראל פרסם מאמרים וסיפורים בלעצטע נייעס, דבר ובבמות נוספות. פרסם ספרים ביידיש. חלק מספריו תורגמו לעברית, וחלקם (כמו "ההרריים") תורגם ישירות מכתב היד היידי.
בספריו הוא מתאר את החיים והדמויות של יהדות פולין כפי שהוא הכיר. עם זאת גם תיאר את ההווי של חיי העולים בישראל. בספרו "ההרריים" (יצא במסגרת הספריה לעם) תיאר את חיי העולים מכורדיסטן במעברה הדמיונית "נטור"; לשם כתיבת ספרו זה נעזר באנשי העדה ובמומחים שעזרו לו להבין את שפת ה"תרגום" של יהודי כורדיסטן.
ארכיונו, המכיל בין היתר התכתבויות, טיוטות ותצלומים, שמור בספרייה הלאומית.
משה רוזנטליס
משה רוֹזֶנטָליס (18 בנובמבר 1922 – 26 באוגוסט 2008) היה צייר ומורה לציור יהודי-ליטאי-ישראלי. נודע בעיקר בזכות הצבעוניות של יצירותיו, הרבגוניות של טכניקות היצירה שלו והחיפוש המתמיד לחדש את סגנון ציורו. בשנים 1978–1980 צייר את סדרת הציורים הנודעת "קורות עם ישראל", הסדרה הגדולה ביותר בהיקפה שצוירה אי פעם על קורות העם היהודי.
ביוגרפיה
נולד במריאמפול, ליטא. בן למשפחת סוחרים אמידה והבכור מתוך שלושה אחים. כבר בגיל שלוש נמשך לציור. בוגר הגימנסיה העברית במריאמפול, ובזכות זאת השפה העברית הייתה שגורה בפיו. ב־1941, עם פלישת גרמניה הנאצית, ברח לתוך רוסיה. נפצע בקרבות במסגרת שירותו בצבא האדום. היה צייר גדודי וגם צייר של הדיוויזיה שאליה השתייכה יחידתו, הדיוויזיה הליטאית של הצבא האדום. את השכלתו האמנותית רכש רוזנטליס באקדמיה לאמנות פלסטית בווילנה. בתקופת לימודיו שם (1950-1945) שלט הסגנון של ה"ריאליזם הסוציאליסטי". ההוראה הייתה אקדמית אדוקה - מבוססת על רישום מדויק ויבש לפי הטבע. אולם נתמזל מזלו ללמוד אצל אמנים נודעים בליטא כגודאיטס, מצקיאביצ'יס וירקונס, שנתחנכו על המסורת של הציור הצרפתי בראשית המאה העשרים. ציירים אלו העניקו לו לדבריו תשתית טובה להתפתחותו בעתיד. הוא סיים את האקדמיה בהצטיינות, זכה בפרס רכישה של עבודת הדיפלומה שלו, "שחרור אסירים פוליטיים מבית הכלא בקאונס", והתקבל לאגודת הציירים והפסלים של ליטא. בשנים שלמד, התפרנס מציור פלקטים ומאיור חוברות וספרים.
למרות ההצלחה הרבה שלה זכה בברית המועצות (הזמנות ממלכתיות רבות, פרסים, השתתפות בתערוכות במוסקבה), החליט לנצל את זכות אשתו לעבור לפולין. בשנת 1957 יצא עם משפחתו לוורשה. בורשה נתקל רוזנטליס לראשונה בציור המופשט. באותה תקופה הייתה פולין פתוחה יותר מארצות סוציאליסטיות אחרות לתרבות המערב, והיה בה, לפי עדותו של רוזנטליס, "ציור מופשט לגמרי וחזק מאוד". היכרות ראשונה זו עם הציור המופשט גרמה לו זעזוע עמוק והכינה אותו למפגש עם האמנות המודרנית בישראל, מפגש אשר בהשפעתו התחיל לשנות בהדרגה את דרך עבודתו.
העלייה לארץ
עם הגיעו לישראל בשנת 1958 נקלע היישר לסגנון המודרניזם הישראלי בציור, שעיקרו היה אז המופשט הלירי מאסכולת "אופקים חדשים", שהייתה אז בשיא פריחתה. כדי להתפרנס פנה להוראה. בה בעת נתקבל כחבר באגודת הציירים. בתחילה התקשה לזנק מהריאליזם הסוציאליסטי שאך זה עתה השאיר מאחוריו אל ההפשטה שהייתה פותחת לפניו דלתות של מועדון אקסקלוסיבי. בנסיעותיו בארץ מצא רוזנטליס את הדרך ללמוד את השוני בין נופי העבר הכהים, על אקלימם האפור ורכיביהם הצפוניים, לבין הנוף החדש שטוף האור הגדול, המסנוור. הוא השכיל להבין שאינו צריך לעשות קיצורי דרך כדי להגיע מהר יותר אל היעד המקווה: להשתלב כאחד מן החבורה ולהתאזרח מהר ככל האפשר בקריית האמנות הישראלית. הוא המשיך בתחילה באותו תוואי שהתארך לו מווילנה לתל אביב והלך בו צעד אחר צעד.
עם מכריו הציירים באותה תקופה נמנים יוצרים בעלי שם בעולם האמנות הישראלית, כגון חיים גליקסברג, מרדכי לבנון, צבי שור, ליאו קאהן, שמואל עובדיהו, אריה אלואיל, אלכסנדר בוגן, שמשון הולצמן, שמואל טפלר, ג'ון בייל, רוברט בזה והפסל משה ציפר. רוזנטליס השתתף עם חלקם בתערוכות קבוצתיות ממוקדות ובתערוכות השנתיות בבית דיזנגוף, מוזיאון תל אביב ובאגודת הציירים והפסלים בתל אביב.
תוך שהוא מתערה בסביבתו החדשה המשיך לצייר דיוקנאות, שאחדים מהם עודם מצויים בגנזיו. רוזנטליס התחיל להבין את המופלא באווירה של ישראל, ספג את החירות שנפלה בחלקו כאן, ואת הביטוי לכך החל להעביר אל בדיו. הוא צייר באותה תקופה את הדיוקנאות של גליקסברג, אלואיל, לבנון, הולצמן וציפר, וכן של המשוררים ברוידס, עזרא זוסמן ואברהם שלונסקי.
1970-1960
שנות השישים המוקדמות עמדו בסימן של שינוי מובהק שחל בתפיסתו האסתטית. בזניחת הריאליזם האובייקטיבי ובחתירה אל ביטוי היחסים המתהווים בין כתמי הצבע ואל העמקת הביטוי האישי. גילוים של המקצבים המוזיקליים המעודנים מציין את המעבר משנות השישים לשנות השבעים, בעוד שלקראת סוף העשור כאילו גילה את השפעתו של האור ואת שקיפותו של הצבע. נקודת המוצא נשארת, כתמיד, בהתבוננות המדוקדקת במציאות - בנוף, בדמות, בכלי הנגינה - אולם העיצוב הציורי כמו מעבירו אל עולמו של המופשט הלירי. תהליך התערותו של רוזנטליס כאזרח וכאמן בעולם חופשי הגיע לפי הסימנים לסיומו לקראת אמצע שנות השישים. הוא התרכז בפועליו של הצבע ובחן את הזיקה בין הגוונים השונים והיחס ביניהם, שילובים ומעברים וחימום הקר וצינון החם בצבעים, ויצירת סטרוקטורה באמצעות הצבע בלבד, בלי קווי מתאר מבדילים ומתחמים. זו הייתה ממש מהפכה בציורו של רוזנטליס, שבסופו של דבר זינק ישר לתוך המופשט, לציור שבו ניתנה הבכורה ל"צבע הטהור".
1980-1970
בשנות השבעים עשה רוזנטליס תפנית להחזרת היסוד הרישומי לציוריו, והעשיר את הצורות החסכניות בקונסטרוקציות גאומטריות ובבנייה של נדבך על נדבך לצד צורות עגולות. בשנת 1973 שהה בקרב הקהילה הבינלאומית של אמני פריז ששגשגה שם והתרשם עמוקות מעבודותיהם של פיקאסו, בראק, קנדינסקי, דופי, מאטיס ודלוניי. בפריז אף הציג תערוכה אשר זכתה לשבחים רבים.
"קורות עם ישראל", 1980-1978
לאחר תקופה ארוכה של ההתנתקות מהסגנון הריאליסטי בציור נענה רוזנטליס ברצון לבצע "בבית אסיה" סדרת תמונות גדולת-ממדים (ארבעה פאנלים מלבניים, שניים מהם ברוחב של שישה מטרים ושניים ברוחב שלושה מטרים, וכולם בגובה 1.70 מטרים), המוקדשות לקורות עם ישראל. הקומפוזיציה המונומנטלית חולקה למערכות של צבעים קרים וחמים, שאל תוכן שולבו הפרקים שנראו לו כציוריים ואילוסטרטיביים, דבר שנעשה ללא התחשבות מודעת בכללי הפרספקטיבה. בכך ביקש לשוות ליצירה כולה משמעות סמלית. עם תום סדרת הציורים המונומנטליים, שהוקדשה לקורות עם ישראל בבית אסיה, עלתה בדעתו קבוצת ציורים חדשה, שתיעשה בעקבות הסדרה הגדולה, אך ברוח יצירתו העכשווית. עבודה שתבטא את רוחה של הסדרה המונומנטלית מן הבחינה הציורית הטהורה, אך בו בזמן תהיה משוחררת מהשלכותיה הספרותיות. מטרתו הייתה להגיע אל יצירה שלמה המשוחררת מן הנושא הספרותי, זאת מבלי לוותר על רמזי סמליות מעודנים. אף שלא היה בודד בעיסוקו בסוגה של ציור היסטורי, רוזנטליס יצר דבר מה חריג בנוף התרבות החזותית בישראל. הסדרה מוצגת בבית התפוצות עד היום.
שנות ה-80
בשנת 1983 הציג תערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון הרצליה תערוכה שהיוותה ציון דרך בדרכו:(יואב דגון, אוצר ומנהל מוזיאון הרצליה). (אליקים ירון, 1983). (משה בן שאול, 1985)