cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מבצע מוסקטר
המלחמה באוויר
המבצע במשמעותו הרחבה החל ב-1 בנובמבר, בעת שחילות האוויר של בריטניה וצרפת הצטרפו לחיל האוויר הישראלי הקטן בקרבות נגד המצרים. עד אז נאבקו המטוסים הישראליים לבד כנגד המצרים בשמי סיני, יכלו להם בחלק מהמקרים - אך גם ספגו אבדות: מטוס מיסטר שהוטס בידי בני פלד הופל מאש נ"מ, ומטוס קל מסוג פייפר הופל מעל מעבר המיתלה. משהצטרפו בריטניה וצרפת למערכה האווירית, שותק למעשה חיל האוויר המצרי.
הקרב על התעלה
מבצע ההשתלטות על תעלת סואץ, יעדה האמיתי של מלחמת סיני מבחינת בריטניה וצרפת, היה אמור להתחיל מיד לאחר מהלך הפתיחה של ישראל במעבר המיתלה; אולם המבצע נדחה ביממה, לאחר שנודע שהמצרים מעבירים כוחות צבא גדולים לתוך סיני, והפיקוד המשותף הבריטי-צרפתי החליט לאפשר לכוחות הישראליים והמצריים להתכתש ביניהם במדבר סיני, ולהקל בכך על תקיפת התעלה; בסופו של דבר לא יצא "מבצע מוסקטר" לדרך לפני 5 בנובמבר, כשצה"ל כבר השתלט על כל חצי האי סיני. הכוחות הבריטיים והצרפתים השתלטו על ערי התעלה הצפוניות פורט סעיד ופורט פואד, והחלו לנוע דרומה לאורך התעלה, כדי לתפוס בה את השליטה.
בתגובה לפלישה, טיבעו המצרים אניות בתעלה וחסמו אותה, ומדינות ערב שיבשו את אספקת הנפט לארצות המערב. ארצות הברית, שעמדה על סף בחירות לנשיאות, לחצה על בריטניה לסגת ממצרים, וברית המועצות, שחששה לאבד את השפעתה באזור, איימה במלחמה אם כוחות הצבא לא ייסוגו.
העפלה בחסות המבצע
בעת שהמבצע התנהל, נחתו בפורט פואד שלושה ישראלים, שני קצינים (לובה אליאב ואברהם דר) ואלחוטן, במדים צרפתיים, במה שנודע כמבצע תושייה. הם שכנעו רבים מאנשי הקהילה היהודית לעזוב בחשאי את מצרים, ולהגיע לישראל על סיפונה של ספינה ישראלית שנכנסה לנמל בחשאי.
סיכום
המשבר נמשך כשמונה חודשים, עד מרץ 1957, עת השלימה ישראל את נסיגתה מסיני. בעקבות המשבר, קיבל ארגון האומות המאוחדות החלטה, המעבירה את תעלת סואץ לבעלות מצרים. בכך נפער הבקע החמור ביותר בתולדות נאט"ו – בין ארצות הברית לבין שתי בעלות בריתה העיקריות באירופה, ונסתם הגולל על מעמדן של בריטניה וצרפת כמעצמות מהשורה הראשונה. משנחשפה ה"קנוניה", התפטר אידן מתפקידו כראש ממשלת בריטניה בינואר 1957, ואת מקומו תפס הרולד מקמילן. גם ראש ממשלת צרפת, גי מולה, נאלץ להתפטר ארבעה חדשים מאוחר יותר.
הקצאת מקום להתפנות מחוץ למחנה
הקצאת מקום להתפנות מחוץ למחנה היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה יש לקבוע מקום ייעודי מחוץ למחנה צבאי לעשיית צרכים, על מנת לשמור על ניקיון וקדושת המחנה. ממצווה זו למדו חז"ל שיש להיזהר מאמירת דברים שבקדושה ולהרהר בדברי תורה בסמוך לצרכים.
מקור המצווה
בשעת מלחמה התורה מצווה להימנע מדברים רעים, ולשמור על טהרה, קדושה ונקיות:
המילה 'יד' המופיעה בציווי פירושה מקום. כלומר אסור שכל אחד יעשה את צרכיו בכל מקום, אלא צריך להיות מקום מוגדר מחוץ למחנה שבו עושים צרכים.
הרמב"ם וספר החינוך מונים מצווה זו בנפרד ממצוות התקנת יתד לכיסוי הצואה. רבי משה מקוצי, לעומתם, מונה שני ציווים אלו כמצוות עשה אחת.
טעם המצווה
הטעם המופיע כבר במקרא הוא שה' "מתהלך במחנה", ואם במחנה יהיה פגם כמו "ערוות דבר" ה' עלול לעזוב את המחנה ולא לסייע לצבא של ישראל במלחמתו.
ספר החינוך מנמק את הקדושה המיוחדת שיש במחנה בכך שהחיילים היוצאים לקרב הם צדיקים ביותר. הסבר זה מושתת על ההגדרה של רבי יוסי הגלילי לפטור ממלחמה שניתן למי שירא ורך לבב:. כלומר: כל מי שהיו לו עבירות קיבל פטור מהקרב, ורק הצדיקים ביותר נשארו, ולכן מן הראוי שינהגו בקדושה ובנקיות מוגברת. בדומה לכך, חז"ל למדו מציווי זה שאין לומר דברים שבקדושה או להרהר בדברי תורה בסמוך לצואה, וניתן להבין מכך שלדעתם המצווה מבוססת על כך שבמחנה צבאי של ישראל כל הזמן עוסקים בתורה ובדברים שבקדושה, ולכן צריך שלא יעשו בו צרכים.
הרמב"ם וספר החינוך מסבירים בנוסף שמטרת המצווה להבדיל בין אופיו של מחנה צבאי ישראלי לבין מחנה צבאי הנהוג באומות העולם. בצבא רגיל החיילים עושים את צורכיהם בכל מקום ובין מקומות השינה, ואילו אצל עם ישראל הצרכים נעשים מחוץ למחנה. ויש בכך שבח לעם ישראל, כיוון ששליחים של אומות העולם המבקרים במחנה הצבאי יראו את הניקיון ויתפעלו ממנו.
דיני המצווה
חז"ל למדו מהמצוות הקשורות לנקיון וקדושת המחנה כי ככלל אסור לומר דברים שבקדושה או להרהר בדברי תורה בסמוך לצרכים, ולכן התורה ציוותה שבמחנה לא יהיו בכלל צרכים. הרשב"ץ הבין שאין הבדל מהותי בין מחנה צבאי למקום אחר, אלא זו דוגמה בלבד לכך שיש להרחיק את עשיית הצרכים ממקום עיסוקיהם של ישראל, כיוון שהם מהרהרים בתורה תמיד. לעומת זאת, רבנו יונה הבין שבמחנה יש קדושה עצמית אפילו בלי שאומרים בו דברים שבקדושה או מהרהרים בדברי תורה, ולכן דינו חמור יותר והתורה מצווה לשמור בו על ניקיון הרמטי. גם מהרמב"ם ורבי אליעזר ממיץ משמע שמדובר במצווה מיוחדת למחנה צבאי.
לדעת הרמב"ם המצווה לא תלויה בכך שארון הברית נמצא במחנה, אלא במחנה עצמו יש קדושה שצריך לשמור עליה. לעומתו, רבי אליעזר ממיץ סובר שהמצווה מדברת על מחנה בו נוכח ארון הברית, וכפי שכתוב:.
כתב ספר החינוך שהמצווה נוהגת דווקא בזכרים ולא בנקבות, כיוון שהזכרים הם אלו שנלחמים.
ספר החינוך כתב שהמצווה נוהגת רק בזמן שבית המקדש קיים. אמנם, הרב אלישיב כתב שכנראה החינוך סובר כמו רבי אליעזר ממיץ שהמצווה תלויה בנוכחות של ארון, אך הרמב"ם חולק על כך כאמור, ולכן המצווה רלוונטית גם בימינו.
ממקורות שונים משמע שמצווה זו נוהגת דווקא במחנה של מלחמת רשות, ולפי זה במחנה של מלחמת מצווה אין חובה להקצות מקום לעשיית צרכים. אמנם מהרמב"ם משמע שמצווה זו רלוונטית גם במלחמת מצווה, וכך פסקו בעל ה'חסדי דוד' והרב אלישיב.
כתב הרב אלישיב שמצווה זו מוטלת על הציבור ולא על היחיד, ואם לא נקבעו נהלים על ידי המפקדים ולכן רוב החיילים עושים את צורכיהם בתוך המחנה ובכל מקום - ניתן להקל בשעת הדחק ולהטיל שתן בתוך המחנה.
ג'ואל טאונסלי רוג'רס
ג'ואל טאונסלי רוג'רס (באנגלית: Joel Townsley Rogers;) היה סופר אמריקאי שכתב ספרות בלשית וספרי מדע בדיוני.
קורות חייו
ג'ואל טאונסלי רוג'רס נולד במדינת מיזורי בארצות הברית. למד באוניברסיטת הרווארד. במלחמת העולם הראשונה שירת כמדריך טייס. לאחר המלחמה החל לפרסם סיפורים בכתבי עת, בסגנון, שהיה פופולרי באותה עת, שכונה Pulp Fiction - "ספרות זולה" (כפי שתורגם מונח זה לעברית, בשם העברי שניתן לסרטו, הנושא שם זה, של קוונטין טרנטינו).
ספרו הנודע ביותר של רוג'רס הוא The Red Right Hand שראה אור בשנת 1945. בספר זה הביא רוג'רס לשיא השכלול את תת-הז'אנר בספרות הבלשית של "שום דבר אינו כפי שהוא נראה", (שהיה אופייני, בין היתר, לספריה של אגאתה כריסטי). הספר הפך לרב מכר וזכה במרוצת השנים להופיע במהדורות רבות. הספר זכה לתרגום עברי בשם "סיוט היד האדומה" שהופיע בשנת 1993. לספר הייתה השפעה על סגנון הסרט האפל של הקולנוע האמריקאי בשנות הארבעים והחמישים. בסוף המאה ה-20 הספר יצאה לאור בהוצאה מחודשת עם הקדמה של מרטין אדוארדס.
מלבדו כתב רוג'רס עוד ארבעה ספרים באורך מלא שלא זכו להצלחה והחל להתרכז בכתיבת סיפורים בלבד, מהם כתב מאות אחדות ופרסם אותם בכתבי עת שונים.
ג'ואל טאונסלי רוג'רס נפטר בוושינגטון הבירה בשנת 1984.
ספריו
רוג'רס פרסם חמישה ספרי מתח מלאים ועשרות סיפורים קצרים
ווקר קסלר
ווקר רוס קסלר (באנגלית: Walker Ross Kessler; נולד ב-26 ביולי 2001) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסנטר והפאוור פורוורד ביוטה ג'אז.
קריירה
ב-29 בדצמבר 2021 רשם קסלר טריפל דאבל של 16 נקודות, שיא קריירה של 11 חסימות ו-10 ריבאונדים במשחק מול אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה. ב-25 בינואר 2022 זכה בתואר שחקן השבוע של קונפרנס המכללות בו שיחק, לאחר הופעות מרשימות נגד ג'ורג'יה וקנטקי. קסלר קבע את שיא האוניברסיטה לחסימות בעונה, וזכה במספר פרסים, כולל בפרס שחקן ההגנה של הקונפרנס.
שלט כחול
שלט כחול הוא שלט קבוע המותקן במקום ציבורי בבריטניה ובמקומות אחרים, כדי להנציח אדם, אירוע, או מבנה מפורסם הקשור למקום הזה, ומשמש כלוח הנצחה. המונח משמש בבריטניה בשני מובנים, או באופן צר וספציפי כדי להתייחס לשלטים הרשמיים שנתלים על ידי ארגון המורשת האנגלית ונתלים רק בלונדון רבתי, או כדי לתאר שלטים דומים הנתלים על ידי מספר ארגונים נוספים ברחבי בריטניה.
ישנן תוכניות הנצחה דומות בעוד ערים בעולם כמו: פריז, רומא, אוסלו, דבלין, ובערים בארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, הפילפינים ורוסיה.
קריטריונים
על מנת שמקום יהיה זכאי לשלט כחול של ארגון המורשת האנגלית, בגלל דמות שפעלה במקום, צריכים להתקיים הקריטריונים הבאים:
לוקיוס יוניוס ברוטוס
לוקיוס יוניוס ברוטוס (בלטינית: Lucius Iunius Brutus, יליד המאה השישית לפנה"ס) היה ממייסדי הרפובליקה הרומית וכיהן כקונסול רומא הראשון לצד לוקיוס טארקוויניוס קולטינוס. בחייו נטל ברוטוס תפקיד מוביל בגירוש מלך רומא האחרון לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס וייסוד הרפובליקה הרומית. ברוטוס מצא את מותו בקרב סילבה ארסיה נגד המלך המגורש בשנת 509 לפנה"ס.
שנותיו הראשונות
לוקיוס יוניוס נולד לטארקוויניה (Tarquinia), בתו של מלך רומא החמישי, לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס ואחותו של מלך רומא השביעי והאחרון, לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס, בשלהי עידן המלוכה. שלטונו הטיראני של סופרבוס כלל הוצאות להורג של אצילים רומאים שנתפסו בעיניו כאיום אפשרי על שלטונו. בין האצילים שנהרגו היו אביו ואחיו של לוקיוס יוניוס. משנודע לו אודות רצח אחיו, גמל לוקיוס בליבו להעמיד פני טיפש על מנת להימנע מהתבלטות בחברה הרומאית ולהיתפש כאיום אפשרי למלך. כך זכה לוקיוס לכינוי ברוטוס (בלטינית: טיפש).
נבואת האורקל מדלפי
על פי ליוויוס, בעת שעסק סופרבוס בהקמת מקדש ברומא נתגלה בעיניו אות מבשר רעות. בעקבות זאת שלח סופרבוס את שני בניו, טיטוס (Titus) וארונס (Aruns) יחד עם ברוטוס לאורקל של דלפי. בטרם עזבו את דלפי בקשו בניו של סופרבוס מהפיתיה שתגלה להם את זהותו של השליט הבא של רומא. הפיתיה השיבה כי הראשון מביניהם שישק לאמו יזכה לשלוט בעיר. כך יצאו השלושה חזרה לרומא כאשר בניו של סופרבוס ממהרים לפגוש את אימם עם שובם. ברוטוס, שחשד כי נבואתה של הפיתיה הייתה מטאפורית, העמיד פנים שהוא נופל ארצה ונשק לאדמה. הגישה המחקרית הרווחת רואה בסיפור הנסיעה לדלפי, כמו ברוב הסיפורים על ברוטוס, חבריו ויריביו, אגדה פוליטית חסרת ביסוס עובדתי.
אונס לוקרטיה והמרד
על פי המסורת הרומאית, הגורם שהצית את מרד העם כנגד המלוכה הרומית היה אונס לוקרטיה. סקסטוס (Sextus) טארקוויניוס, בנו של המלך אנס אישה אצילה בשם לוקרטיה (Lucretia), עת שישנה בביתה. לוקרטיה שלא ידעה את נפשה מרוב צער עקב אובדן כבודה וחרפת משפחתה, זימנה אליה את בעלה לוקיוס טראקוויניוס קולטינוס (Lucius Tarquinius Collatinus) ואביה ספוריוס לוקרטיוס טריקיפיטינוס (Spurius Lucretius Tricipitinus) אליהם נלוו לוקיוס יוניוס ברוטוס ופובליוס וולריוס פובליקולה (Publius Valerius Publicola). לאחר שסיפרה להם את שאירע וביקשה שינקמו את נקמתה, התאבדה לוקריציה בדקירת פגיון בלבה. לאחר מותה שלף ברוטוס את הפגיון ונשבע שירדוף את המלך על כל משפחתו וכי לא יסבול עוד מלוכה ברומא. הסובבים את ברוטוס לא הבינו מהיכן נבע אופיו הנחוש של האדם שחשבו עד אותו הרגע לטיפש. לאחר מכן לקחו ברוטוס, קולטינוס, וולריוס וספוריוס את לוקרטיה המנוחה לכיכר העיר וסיפרו את סיפורה. ברומא נשא ברוטוס נאום תקיף בגנות המלוכה, לאחריו גירשו אזרחי העיר את משפחת המלוכה. המלך שהיה עסוק באותה העת במערכה צבאית בארדיאה (Ardea) שמע על דבר המרד וניסה לחזור במהרה לרומא, שם מצא את שערי העיר סגורים בפניו ונאלץ למצוא מקלט בקאירי (Caere). במקביל, רכב ברוטוס לארדיאה במטרה לזכות בתמיכת הצבא בגירוש המלך. כאשר הגיע התקבל בשמחה על ידי הצבא, וילדיו של המלך אשר שהו במחנה גורשו.
כהונה כקונסול
בתום המרד מונו ברוטוס וקולטינוס לקונסולים (בשמה הקודם-פראיטור) משותפים. המשרה החדשה שירשה את רוב סמכויות המלך הוגבלה לכהונה חד שנתית של שני פקידים נבחרים במטרה למנוע את שובה של העריצות לעיר.
מסופר כי פעולתו הראשונה של ברוטוס בשלטון הייתה להשביע את הרומאים לעולם לא לשוב ולקבל עליהם שלטון מלוכני, מחשש שמשפחת המלוכה תנסה להשפיע על אזרחי רומא החופשיים ולשוב לשלטון. חשש זה אכן התממש תוך זמן קצר כאשר נחשף קשר של מספר אזרחים רומאים להשיב את טראקווינוס. בין הקושרים היו גם שני בניו של ברוטוס, והוא הורה להוציאם להורג יחד עם שאר הקושרים.
גירוש הטראקווינים
בציבור הרומאי החל לפשוט חשש לחירות החדשה שהושגה ערב המהפכה. בראייתם המקור לסכנה היה לא אחר מהקונסול טראקוויניוס קולטינוס, שהשתייך למשפחת המלוכה המודחת. היות שהמשפחה כבר חזרה לכס המלכות בעבר (עם רציחתו של סרוויוס טוליוס) כל עוד הטראקווינים נותרו בשלטון קיימת סכנה לחזרת המלכים. ברוטוס פנה לקולטינוס וביקש ממנו 'לסייע' להמשך המהפכה ולהתפטר משלטון. קולטינוס אכן התפטר ויצא לגלות בלנוויום (Lanuvium), ופובליוס וולריוס פובליקולה הושבע לקונסול תחתיו. לאחר מכן העביר ברוטוס החלטה בסנאט לגרש את כלל בני משפחת טראקווינוס שנותרו ברפובליקה. ברוטוס, שהיה בעצמו אחיינו של המלך המודח חמק מגורל זה היות שהקשר המשפחתי היה מצד אימו.
קרב סילבה ארסיה ומותו של ברוטוס
טראקוויניוס המודח המשיך בניסיונותיו העיקשים לחזור לכס המלוכה הרומאי. לאחר שמזימתו הקודמת העלתה חרס, פנה לבני העיר ויי (Veii) וביקש שיסייעו לו להילחם בגלוי ברומא ולהשיבו לשלטון. ויי האטרוסקית שבקשה לנקום על תבוסות עבר לרומא, חברה עם עיר אטרוסקית נוספת, טארקווני (Tarquinii) והכריזה מלחמה על רומא.
שני הצבאות נפגשו ביער בשטח רומא. הפרשים האטרוסקים הובלו בידי בנו של סופרבוס, ארונס ומנגד הפרשים הרומאים הובלו בידי ברוטוס. ארונס נמלא זעם כאשר זיהה את ברוטוס מתקרב על סוסו תחת סמלי השלטון הרומאים וביקש להילחם בו בעצמו. ברוטוס שזיהה את המתקפה המתקרבת בחר להשיב מלחמה. בזעמם, התעלמו שני הפרשים מביטחונם האישי והתרכזו רק בהסבת נזק לצד השני. כפועל יוצא נהרגו ברוטוס וארונס, האחד מחניתו של השני, ונפלו ארצה מסוסיהם. בתום הקרב שהסתיים ללא הכרעה ברורה בין הכוחות הרומאים לאטרוסקים, נסוגו הכוחות הזרים והוכרז על ניצחון רומאי.
עם חזרת הכוחות לרומא נערכה לברוטוס לוויה מפוארת ואזרחי העיר נמלאו צער על מותו. מסופר כי נשות רומא בפרט אבלו על מותו של ברוטוס במשך שנה תמימה, זאת משום שראו בו דמות אב היות שהוא החל את מלחמתו כנגד המלוכה כדי לנקום את אובדן כבודה של אישה.
בראי המחקר המודרני
מידת מהימנות תיאור ייסוד הרפובליקה הרומית וקורותיו של ברוטוס מצויים במחלוקת בקרב חוקרים. יש שדוחים את כלל הסיפור המהפכה, ואת קיומו של ברוטוס בפרט, בתואנה שמדובר בשכתוב דרמטי של אירועים הדרגתיים שהתרחשו לאורך מספר שנים. המצדדים בטענה זו מצביעים כי לברוטוס מיוחסים מעשים המהווים אידאות של קבוצות אינטרס שונות בחברה הרומאית בהם האריסטוקרטיה, הפלבאים והשושלת (gens) היוּנִיִית.
עבור האריסטוקרטיה הרומית, גילם ברוטוס ערכים שהצדיקו את הסדר החברתי של תקופת הרפובליקה, בהם גירוש מלוכה יהירה, כינון ממשל חוקתי והנכנות להקרבה עצמית בשירות המדינה. כאשר גויס צאצאו של ברוטוס, מרקוס יוניוס ברוטוס לקנוניית הקשר לרצח יוליוס קיסר, נטען בפניו שתפקיד זה עבר לו בירושה. את חיבורו ספרי השנים פתח ההיסטוריון טקיטוס במילים הבאות: ״בעיר רומא מלכתחילה החזיקו מלכים; את החירות והקונסולאט הנהיג לוקיוס ברוטוס״. את שמותיהם של חבריו למשׂרה לא ראה טקיטוס לנכון להזכיר.
בעבור הפלבאים תיאורו של מייסד הרפובליקה כפלבאי שרתה את האינטרסים הפוליטיים של קבוצה זו. בפועל, עצם קיומם של פלבאים בקום הרפובליקה ויכולתם לשרת בקונסולט מצוי כיום במחלוקת בקרב חוקרים. גם השושלת היונית עצמה הרוויחה מהתיאור ההיסטורי של ברוטוס כמייסדה האגדי מכיוון שבתקופת הרפובליקה היכולת להיבחר למשרות פוליטיות נקבעה על סמך תקדים משפחתי. אך היות שהרומאים נהגו למנות את השנים על פי שמות הקונסולים המכהנים, עובדת קיומו וכהונתו של ברוטוס כקונסול ברומא היא אכן סבירה, גם אם התפקיד אותו מילא בייסוד הרפובליקה הרומית נותר עלום.
ישנה תפיסה הגורסת כי תפקיד הקונסול הרומאי שהחליף בתקופת הרפובליקה את המלוכה התפתח באופן הדרגתי עוד בימי המלוכה תוך שהוא צובר סמכויות הולכות וגדלות על חשבון המלך. במקרה כזה אפשר שברוטוס כיהן כקונסול עוד בתקופת המלוכה. מבנה זה מזכיר את שלטונו של הטירן פייסיסטראטוס באתונה, בתקופתו כיהנו שני פקידים שנתיים שעל שמם נקראה השנה.
בורדו (צבע)
בורדו (בצרפתית: Grenat; באנגלית: Claret) הוא גוון צבע אדום כהה. מקור השם בורדו (bordeaux) הוא מעיר הנמל בורדו הממוקמת בדרום צרפת הידועה בעיקר בזכות היינות המיוצרים בסביבתה, ומוכרת ברחבי העולם כ"בירת היין". בדומה לצבע בורגונדי שמקורו גם כן בצבע היין המיוצר באזור בעל אותו השם בצרפת.
ולביט
הרכס כולו מוגדר כשמורת טבע ובשטחו שני פארקים לאומיים - פקלניצה (Paklenica "החוק הקטן") וסייברני ולביט (Sjeverni Velebit "צפון ולביט"). מאפיין נוסף של הרכס הוא שבתחומו נמצאות המערות הגדולות והעמוקות במדינה. עומקה של מערת לוקינה (Lukina jama) הוא 1,392 מטר, ובסיסה של מערת סלובצ'קה (Slovačka jama) הוא בעומק של 1,320 מטר.
המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה
המוזיאון להיסטוריה של מוסקבה (ברוסית: Музей истории Москвы) הוא מוזיאון הממוקם במוסקבה בירת רוסיה והמוקדש להיסטוריה של העיר.
היסטוריה
היוזמה להקמת המוזיאון בשנת 1896 הייתה בעקבות התערוכה התעשייתית הרוסית שנערכה בניז'ני נובגורוד באותה שנה. בתערוכה הציגה העיר מוסקבה את התפתחות העיר והקדמה שבה (תנאי הסניטציה והרפואה בעיר, החינוך בעיר, ומוסדות הצדקה שבה). תצוגה זו הפכה לבסיס תצוגת המוזיאון. מועצת העיר תרמה את המוצגים להקמת המוזיאון.
במהלך המאה ה-20 עבר המוזיאון בין מספר מבנים ושינה את שמו מספר פעמים. בשנת 1921 נקרא המוזיאון בשם "המוזיאון העירוני של מוסקבה" ומוקם במגדל סוחארב עד להריסתו בשנת 1937. בשנת 1940 שונה שמו ל"מוזיאון להיסטוריה לשיקום העיר מוסקבה" ובשנת 1987 קיבל את שמו הנוכחי.
במוזיאון למעלה ממיליון מוצגים המתארים את ההיסטוריה של העיר ואת החיים בעיר מאז הקמתה ועד ימינו. בין היתר מוצגים במוזיאון מוצגים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר, אוסף מפות ותמונות של העיר המציג את גדילתה, ומספר רב של תצלומים משלהי המאה ה-19 ועד ימינו. עוד מוצגים במוזיאון פריטי ריהוט ולבוש תקופתיים.
העלמה יוליה
העלמה יוליה (בשוודית: Fröken Julie) הוא מחזה נטורליסטי שנכתב ב-1888 על ידי יוהאן אוגוסט סטרינדברג. המחזה מתמקד בנושאים שקשורים במעמדות חברתיים, אהבה-תשוקה, מאבק בין המינים והאינטראקציה ביניהם.
תקציר העלילה
העלילה בעיקר מתייחסת לכוח במתכונותיו השונות. לעלמה יוליה יש כוח רב כיוון שהיא ממעמד גבוה יותר. מצד שני גם לז'אן יש כוח כיוון שהוא גבר שלא נרתע מהערכים של האצולה. לרוזן, אביה של העלמה יוליה (דמות בלתי נראית), יש כוח שגובר על שניהם כיוון שהוא אציל, מעביד ואב.
בלילה זה, ההתנהגות בין ז'אן והעלמה יוליה שקודם לכן הייתה פלרטטנית, מתחרה על כוח שבמהרה מגיע ליחסי אהבה, או אולי תאווה, והם שוכבים. מעבר למהלך המחזה, המאבק בין העלמה יוליה וז'אן לשליטה מתנודד קדימה ואחורה עד אשר ז'אן משכנע אותה כי הדרך היחידה לצאת ממצבה המביך היא על ידי התאבדות.
הפקות בישראל
בשנת 2001, העלה תיאטרון גשר את המחזה בשם "מדמואזל ז'ולי", בתרגום של גד קינר ובימוי של יוסי יזרעאלי.
בשנת 2005, העלה תיאטרון הספרייה את המחזה "הלילה הקצר ביותר בשנה", עיבוד ובימוי של עידו ריקלין ל"העלמה יוליה".
בשנת 2011, העלה תיאטרון תמונע את המחזה שוב בשם "מדמואזל ז'ולי", בתרגום של גד קינר ובימוי של שלומי ליברמן.
יהלומים וחלודה
עלילה
הסרט מתעד במשך תשעים יום את חייהם של פועלים קשי יום מרחבי העולם העובדים על ספינת יהלומים העוגנת לחופי נמיביה.
הסרט חושף את הניצול וההשפלה של קונצרן היהלומים דה בירס. הסרט זכה בפרסים רבים ביניהם פרס איגוד היוצרים הצרפתים הבינלאומי והגולדן גייט בסן פרנסיסקו. הוא הוקרן בתחנות טלוויזיה רבות בארצות הברית ואירופה.
האיש ההוא
האיש ההוא הוא שיר ישראלי ידוע, שנכתב על ידי המשורר נתן יונתן והולחן על ידי הזמר-מוזיקאי שלמה ארצי.
היסטוריה
השיר פורסם בספר שיריו של יונתן ״שירים לאורך החוף״ (1962), וזכה לפרסום כשהוקלט על ידי הזמר שלמה ארצי לאלבומו ״גבר הולך לאיבוד״ (1978).
את השורה האחרונה של השיר – ״איפה ישנם עוד אנשים כמו האיש ההוא״ – הפך ארצי לפזמון החוזר של הגרסה המולחנת, וזה הפך למטבע לשון שגור בעברית.
כמו רבים משיריו של יונתן, השיר קיבל קונוטציה של שכול והוא מושמע רבות בימי זיכרון. לאחר רצח יצחק רבין, החליט יונתן להקדיש לו את השיר. בראיונות שונים שנערכו עם המשורר, הסביר יונתן שהשיר נכתב כמעין הספד עצמי, המתכתב עם שירו של ביאליק ״אחרי מותי״.
לשיר 45 ביצועים רשומים באקו"ם, בהם של שלמה ארצי, דוד ד'אור, הראל סקעת ורן דנקר.
קולומביה רקורדס
קולוּמביה רקורדס (באנגלית: Columbia Records) היא חברת תקליטים בבעלות סוני מיוזיק, חברה בת של סוני. החברה הוקמה בשנת 1887 ממיזוג של חברת הגרמופונים האמריקאית ומחלקת הגרמופונים של מעבדות וולטה. היא אחת מארבע חברות התקליטים הראשיות של סוני מיוזיק ביחד עם RCA רקורדס, ארטיסטה רקורדס ואפיק רקורדס. זהו המותג הוותיק ביותר בתחום התקליטים.
היסטוריה
Columbia הייתה חברה קטנה שמכרה פטיפונים בעיר וושינגטון, מרילנד ודלאוור. חברת קולומביה, בדומה לחברות פטיפונים אחרות בסוף המאה ה-19, החלה לשווק הקלטות שייצרה בעצמה, בנוסף לפטיפונים. בעקבות זאת ניתקה החברה את הקשר הקודם שהיה לה עם חברת אדיסון, ומכרה רק הקלטות ופטיפונים משלה.
כמו כן החברה הקימה גם תזמורת בשם תזמורת קולומביה.
ביולי של שנת 1912, החברה החליטה לייצר רק תקליטים, ולהפסיק לייצר מכשירים והקלטות ישנות. בתחילת שנת 1925 קולומביה החלה בהקלטה על תקליטים חדשניים בעזרת הליך חשמלי. החברה לא פרסמה את ההליך החדש למשך מספר חודשים, כדי לא לפגוע במכירות של התקליטים מן הסוג הישן.
בשנת 1931, חברת קולומביה האנגלית אוחדה עם חברת EMI. חברת EMI הוכרחה למכור את קולומביה האמריקאית אל חברת ARC. לכן, קנתה חברת Columbia Broascasting System - CBS, שיוסדה בשותפות עם Columbia Records, את חברת ARC יחד עם המותג של Columbia בארצות הברית. החברה והמותג נקנו במחיר של 700,000 דולר. הסמל המסחרי מאז ועד שנות החמישים היה שני עיגולים עם 'תווים קסומים' בעיגול השמאלי, ומיקרופון של CBS בעיגול הימני.
בשנת 1948 קולומביה הנהיגה סוג חדש של תקליטים, הידועים בשם אריך-נגן (באנגלית LP). תקליטים אלו הסתובבו ב-331/3 RPM. בשנת 1951, CBS סיימה את ההסכם עם EMI, וחתמה הסכם תפוצה עם חברת Philips Records מחוץ לצפון אמריקה. ב-1955 Columbia USA הציגה את הלוגו החדש שלהם של "עין הולכת". למעשה היה הלוגו תיאור של מחט של הפטיפון על התקליט. לוגו זה עבר שינוי קל ב-1960, ומאז ועד היום זהו הלוגו של חברת Columbia Records. בשנה שלאחר מכן, CBS סיימה את החוזה עם חברת פיליפס והקימה את ארגון משל עצמה שנקרא CBS Records ששיחררה הקלטות של קולומביה מחוץ לארצות הברית וקנדה. CBS Records גם הפיצה הקלטות של חברת Ode Records בין 1967–1969 ובין 1976–1978.
קולומביה נהייתה חברת ההקלטה המצליחה ביותר בעולם בשנות ה-50, כאשר הם שכרו את האמרגן מיץ' מילר מחברת Mercury. מילר במהרה חתם חוזה עם האומן הטוב ביותר של אז פרנקי ליין, וגילה חלק מהאמנים הטובים האחרים של העשור כולל טוני בנט, גיא מיטשל, ג'וני ריי, The Four Lads, רוזמארי קלוני וג'וני מאטיס.
קולומביה פעלה גם בישראל החל משנת 1964 והוציאה תחת הארגון CBS Records גם תקליטי מוזיקה ישראלית.
ב-1988 CBS Records נרכשה על ידי חברת סוני. מכיוון שלסוני היה רק רישיון על השם "CBS Records", היא קנתה מ-EMI Records את הזכויות להשתמש בסמלים המסחריים של קולומביה מחוץ לצפון אמריקה ויפן, שכלל לא היו בשימוש על ידי חברת EMI מאז שנות ה-60. באותה שנה החליטה סוני לסיים את פעילותה של CBS בארץ, ושלוחתה בישראל שינתה את שמה לאן אם סי.
חברת סוני איחדה את שלוחת המוזיקה שלה עם חברת BMG ב-2004. החברה המשולבת הנקראת Sony BMG, המשיכה להשתמש בשמה של CBS ובלוגו שלה (העין ההולכת) בכל העולם מלבד יפן, שם השלוחה בבעלות מלאה של סוני, ושמה הוא Sony Records. ביפן, הסמל המסחרי (התווים הקסומים) עדיין בבעלות Nippon Columbia הישנה, שנקראת Columbia Music Entertainment. סוני משתמשת בצורה שונה במקצת מהתווים הקסומים בשביל המותגים הקלאסיים שלה. סוני הפסיקה להוציא תקליטים תחת קולומביה וכעת משתמשת בארגון Sony Music Entertainment.
סמירה מח'מלבאף
סמירה מח'מלבאף (בפרסית: سمیرا مخملباف; נולדה ב-15 בפברואר 1980) היא במאית ותסריטאית איראנית בעלת שם עולמי. היא בתו של הבמאי מוחסן מח'מלבאף. סמירה מח'מלבאף היא אחת היוצרות המשפיעות במה שמכונה "הגל החדש" של הקולנוע האיראני.
קריירה
בגיל 14 עזבה מח'מלבאף את לימודי התיכון כדי ללמוד קולנוע בבית הספר של אביה, "בית הקולנוע מח'מלבאף", שם למדה למשך חמש שנים. בגיל 17, אחרי שביימה שתי הפקות וידאו, היא ביימה את סרט הקולנוע באורך מלא "התפוח". בראיון בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-1998, סמירה מח'מלבאף אמרה שהיא מרגישה שהסרט הזה התאפשר בזכות הנסיבות החדשות ושינוי האווירה ששררה באיראן כתוצאה מנשיאותו של ח'אתמי. הלאומי לקולנוע תיאטרון, 12 בנובמבר 1998.
בתקופה זו גם נרשמה ללימודי פסיכולוגיה ומשפטים באוניברסיטת רוהמפטון שבלונדון.
מח'מלבאף זכתה והייתה מועמדת לפרסים רבים. היא הייתה מועמדת פעמיים לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, עבור סרטה Takhté siah (2001) ו-Panj é asr (2003). היא זכתה בפרס Prix du Jury בקאן, עבור שני הסרטים ב-2001 ו-2003 בהתאמה. מח'מלבאף גם זכתב בגביע סאתרלנד לונדון פילם פסטיבל עבור "התפוח"' ב-1998 ובפרס אונסק"ו בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-2002 עבור הסרט 11'09"01 September 11. ב-2003, פאנל של מבקרי קולנוע של עיתון הגרדיאן מנה את מח'מלבאף בין 40 הבמאים הטובים ביותר היום.
חיים אישיים
סמירה (או זיינאב) נולדה להורים מוחסן מח'מלבאף ופאטמה מחסיני, הבכורה מתוך שלושת ילדיהם. אחיה מייסאם (או איוב) נולד ב-1981, ואחותה האנה (או ח'תרה) נולדה ב-1988. הוריה היו פעילים פוליטיים, ואחרי זה פיתחו קריירה ברדיו, מוחסן כמפתח ועורך תוכן, ופאטמה כשדרנית. פאטמה נהרגה בתאונת דרכים בשנת 1992. מוחסן לאחר מכן נישא לאחותה, מארזייה מחסיני.
אקטיביזם בעבודתה
מח'מלבאף היא פעילה מסורה למען זכויות נשים, ורואה בסרטים שלה אמצעי לביטוי פוליטי, אם כי, לדבריה, לא ישיר: "אם הייתי עושה סרט כזה ישיר, שמדבר על פוליטיקה, זה כלום. כלום, כי זה זה כמו לדבר כעיתונאית. את אומרת משהו שטחי. הסרטים שלי הם עמוקים יותר. עבודה כזאת חיה יותר, לאורך זמן, באופן עמוק יותר, לעומת עבודה עיתונאית מסוג זה".
Panj é asr (חמש אחר הצהריים) היה הסרט העלילתי הראשון שנעשה בסביבת פוסט-טליבאן. בריאיון עם ה-BBC, אמרה מח'מלבאף: "רציתי להראות את המציאות, לא את הקלישאות בטלוויזיה לפיהן ארצות הברית נכנסה לאפגניסטן והצילה את האנשים מהטליבאן, שארצות הברית היא סג של רמבו." וגם: "אפילו שהטליבאן עזבו, הרעיונות שלהם מעוגנים במוחם של אנשים, במסורת ובתרבות שלהם, ויש עדיין הבדל גדול בין גברים לנשים באפגניסטן."
בריאיון ל-BBC היא מדברת על הקשיים נשים דירקטורים הפנים באיראן. "באופן מסורתי, הוא במוחם של כולם שאישה לא יכולה להיות יוצר סרטים. לכן זה מאוד הרבה יותר קשה עבור אישה. כמו כן, כאשר אתה חי במצב כזה קיימת סכנה כי אתה יכול להתחיל לפתח דומה לריכוז וכך הדבר היא לאתגר את המצב הזה, ואז לאט לאט המצב ישתנה גם במוחם של אחרים. אני מאוד מקווה כי כניסתו של חופש ודמוקרטיה איראן יכולות לייצר הרבה יותר נשים דירקטורים."
בריאיון עם Indiewire היא דיברה על הסרט "לוחות", ועל השימוש במטפורות ויזואליות כדי להמחיש את המציאות של להיות פליט. "לא יכולתי פשוט לדמיין את זה. איך אני יכולה לשבת כאן בקאן ולחשוב על האנשים החיים בכורדיסטן? אז הייתי חייבת ללכת ולהיות מעורבת... אני לא רוצה להרוג את הסובייקט ולשים אותו מול מצלמה ופשוט לצלם אותו כדבר מת. אני נותנת למציאות להיכנס אל הדמיון. אני מאמינה שמטפורות נולדות כשהדמיון של האמן מתנה אהבים עם המציאות של החיים."
לואי גוטמן
אליהו לואיס (לואי) גוטמן (Louis Guttman; 10 בפברואר 1916 – 25 באוקטובר 1987) היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית, סטטיסטיקאי מתמטי וחוקר מדעי ההתנהגות. שנים רבות עמד בראש המכון למחקר חברתי שימושי. נודע בעולם כמפתח תורת השטחות והוגה "סולם גוטמן" לבחינת פרדיגמות. חתן פרס ישראל במדעי החברה לשנת תשל"ח (1978), ונשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית (1973-1976). כמו כן, כיהן כנשיא השני של האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה (1979- 1977) לאחר פרופסור רוברטו בקי.
תולדות חייו
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, רות. לאחר הקמת צה"ל הקים בו גוטמן יחידת מחקר, שהיוותה בסיס להקמת המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד עד פטירתו. בנוסף, משנת 1955 היה פרופסור למדידה חברתית ופסיכולוגית באוניברסיטה העברית. בשנים 1955–1956 היה עמית מחקר במכון למדעי ההתנהגות של אוניברסיטת סטנפורד.
גוטמן נפטר בשנת 1987 בארצות הברית, במהלך שבתון במינסוטה, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
עבודתו במחקר ובאקדמיה
"סולם גוטמן", אותו פיתח במסגרת עבודתו בצבא ארצות הברית, הוא כלי מוכר כיום במדעי ההתנהגות. הסולם הביא לפיתוח תורת השטחות, המגדירה את נושא המחקר, וקושרת אותה לאופן בחינת הנתונים. פיתוח הסולם הוביל את גוטמן, בשנותיו המאוחרות, לפרסום עבודות הקוראות תיגר על הפרדיגמות המקובלות במדעי ההתנהגות ומצביעות על חוסר ההתאמה בין הנחות יסוד לבין תוצאות מחקר הנחקר באופן שגרתי.
הוקרה
גוטמן זכה להוקרה מקצועית בינלאומית. בשנת 1971 כלל המגזין "Science" את שמו בין 62 המדענים החשובים ביותר בתחום מדעי החברה במאה העשרים. באותה שנה נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. בארצות הברית נבחר לחבר כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ונבחר לנשיא הלא-תושב הראשון של החברה הפסיכומטרית.
בשנת 1963 זכה גוטמן בפרס רוטשילד, בשנת 1974 בפרס מטעם אוניברסיטת מינסוטה, בשנת 1978 בפרס ישראל במדעי החברה ובשנת 1984 בפרס אוניברסיטת פרינסטון לחקר החינוך.
המכון למחקר חברתי שימושי, בראשו עמד שלושה עשורים, נקרא על שמו.
החל משנת 2011 מעניקה האגודה הסוציולוגית הישראלית פרס ע"ש אליהו לואי גוטמן למאמר אקדמי מצטיין שפרסם חבר האגודה.
אוהד חיטמן
אוהד הרוש חיטמן (נולד ב-28 במרץ 1977) הוא זמר, פזמונאי, מלחין, מוזיקאי, שחקן ומחזאי ישראלי. זוכה פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 כיוצר בתחום המוזיקה לתיאטרון, על עבודתו במחזמר שהיה גם בין כותביו, "בילי שוורץ".
ביוגרפיה
אוהד חיטמן נולד לחיים חיטמן ברמת גן וגדל והתחנך ברעננה. דודו היה הזמר, הפזמונאי והמלחין עוזי חיטמן. אחותו היא הזמרת והיוצרת ענת אסתר חיטמן.
זיקתו למוזיקה החלה בגיל צעיר, כאשר בגיל שמונה החל לנגן בפסנתר, אותו קיבל מסבו, החזן אברהם חיטמן, שהבטיח לו שאם ישיר במשך שנה כל שבת בבית הכנסת את שיר הכבוד ("אנעים זמירות") הוא יקבל פסנתר. הוא למד במגמת מוזיקה במסלול ג'אז בבית הספר התיכון לאמנויות "תלמה ילין".
חיטמן היה חבר ב"להקת צעירי תל אביב" בין השנים 1992 -1994, עמה הופיע בסדרות הטלוויזיה ששודרו בערוץ 1 "לא כולל שירות" ו"תלויים באוויר", שם פורסמו לראשונה שיריו, אותם כתב והלחין.
בשנת 2010 סיים את לימוד התואר השני באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. עבודת הגמר שלו הייתה הבסיס למה שעתיד להפוך למחזמר "בילי שוורץ".
חיטמן הלחין שירים קומיים עבור תוכנית הטלוויזיה "דומינו".
לפסטיגל 2004 הלחין את שירו של רן דנקר "כמו רובין הוד" שכתב אהוד מנור ואת שירו של הראל סקעת "לעוף" שכתבו לירון לב ודורון מדלי.
בשנת 2005 פתח בקריירה עצמאית כזמר, ובחודש מרץ באותה שנה הוציא את אלבום הבכורה שלו, הנקרא על שמו. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "תגידי לו" ו"נהר האהבה". חיטמן כתב והלחין את כל השירים באלבום, פרט לשיר "תפילין" שכתב עודד דישון. על העיבודים היו אחראים הוא, אורי זך וטל בלכרוביץ'.
לפסטיגל 2005 הלחין חיטמן את "איש הברק" של רן דנקר, ולפסטיגל את שירה של עדי כהן "אני שרה לעולם". בשנת 2006 היה חיטמן שותף בעיבוד אלבומה של קרן פלס "אם אלה החיים", ובין היתר עיבד את השירים "איתי" ו"אם אלה החיים". במהלך השנים ועד היום כתב והלחין שירים לפסטיגל גם עבור: רועי בר-נתן, רותם אבוהב, עדי הימלבלוי, יהודה לוי, אליאנה תדהר, איציק כהן, ניקי גולדשטיין ועוד.
בינואר 2008 יצא אלבומו השני, "הרגע הבא", בהפקתם של שמוליק נויפלד וחיטמן עצמו. האלבום כולל 12 שירים אותם כתב והלחין, פרט ל"חשבתי שיהיה רומנטי", שהלחין חיטמן למילים של יואב גינאי, ו"בא לי בקצב", שבכתיבתו השתתף ארז ברזוליק. באלבום מתארחים רונה קינן בדואט "נקודת ההתחלה", רן שם טוב מלהקת "איזבו" בגיטרות ותמיר חיטמן, אחיו, בשירה. מתוך האלבום יצאו הסינגלים "סתם עוד יום", "חשבתי שיהיה רומנטי", "צעד אין חזור (מתוך האפלה)", "נקודת ההתחלה" ו"בא לי בקצב".
בשנת 2009 יצא אלבום הבכורה של בועז מעודה, ובו נכלל השיר "מה יפו פעמייך" שהלחין חיטמן למילים שעיבד על פי ספר שיר השירים. במהלך אותה שנה, יצא במופע בפסטיבל הפסנתר 2009 יחד עם הרקדן והיוצר עידו תדמור, אשר הפך לסיבוב הופעות בינלאומי משותף. כמו כן בשנה זו הלחין את השיר "אלייך" ששר הראל סקעת בקדם האירוויזיון של אותה השנה.
בשנת 2011 לקח חלק כמלחין, מפיק מוזיקלי ומשתתף עם השחקנית גילה אלמגור במופע משותף - עומדת ברוח.
בשנת 2012 כתב והלחין את השיר "תנו למוזיקה לנצח" עם ששת הילדים שהשתתפו בתחרות אירוויזיון הילדים 2012.
בשנת 2013 יצא אלבומו השלישי "המסע" בהפקתו המוסיקלית של גיל פלדמן וחיטמן עצמו.
האלבום כולל 13 שירים אותם כתב והלחין, פרט ל"להישאר" שהלחין חיטמן למילים של נועם חורב, ו"לא גבה לבי" ו"השנה החדשה שלי" שהלחין חיטמן למילים של יואב גינאי.
בשנת 2014 כתב והלחין את שני השירים "ביט הביטי" ו"חשה" של הזמרת עדי ביטי, הידועה בהשתתפותה בעבר בתוכנית בית ספר למוזיקה.
בשנת 2013 זכה מחזמר פרי עטו, "בילי שוורץ" במקום הראשון בתחרות במסגרת פסטיבל התיאטרון "חג המחזמר בת-ים". בשנת 2015 העלה תיאטרון חיפה את המחזמר, שזכה להצלחה. יוצרי "בילי שוורץ" היו מועמדים לשישה פרסים בטקס פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015. ביניהם, חיטמן היה מועמד, יחד עם שירילי דשא, לפרס "מחזאי שנה", וכן לפרס ליוצר בתחום המוזיקה לתיאטרון, אותו גם קטף לבסוף. המחזמר עצמו זכה בפרס "מחזמר השנה".
ב-2017 אחרי שתי סדנאות מוסיקליות בבית הספר למשחק בית צבי, בהן בחן חומרים מוסיקליים, הכריז שחיטמן הכריז שהמחזמר הבא שלו ייקרא "מושלמים" ויועלה על הבמות במהלך 2018.
בתחילת 2018 יצא אלבומו הרביעי בהפקתו המוזיקלית של ניר דנן (הידוע בשל פעילותו עם טונה ונצ'י נצ') ובהפקתו של חיטמן. עד כה יצאו לאור הסינגלים "בכל יום", "רעידות", "עוד ועוד" ו"אוהבה את אוה" (אותו הקדיש לבתו).
ממאי 2022 מועלה בתיאטרון הבימה מחזהו של חנוך לוין "הרטיטי את ליבי" שחיטמן כתב לו את המוזיקה. מספטמבר 2022 מועלה בתיאטרון חיפה ובתיאטרון הבימה המחזמר פרי עטו "השנה היפה בחיי".
במהלך הקריירה שיתף פעולה עם אמנים רבים והופיע עם שלמה גרוניך, עוזי חיטמן, דני רובס, משה פרץ ועוד. הלחין ועיבד עבור מקהלת העפרוני בניצוחה של מיה שביט. לשלומית אהרון הפיק מוסיקלית את המופע המשותף עם שלושת הטנורים מהאופרה הישראלית.
הלחין והשתתף בהצגות התיאטרון "ביקור הגברת הזקנה" (בתיאטרון הבימה), "חורף מתחת לשולחן", "לגעת בכוכבים" (פסטיבל תיאטרון קצר). הוא הלחין שירי אברהם סוצקווער (תיאטרון היידישפיל), השתתף בפרויקטים מוסיקליים נוספים בתיאטרון הקאמרי, תיאטרון בית-לסין, בתיאטרון צוותא, ניהול מוזיקלי ועיבודים במחזות הזמר "הגולם" מאת שלמה גרוניך (פראג-צ'כיה) ,"כמו בסרט" ועוד.
חיטמן מנחה סדנאות כתיבה והלחנה באקדמיה למוזיקה בירושלים, רימון בית ספר למוסיקה, קרן מיראז', תיכון קריית שרת בחולון ועוד.
חיים אישיים
בגיל 25 חיטמן יצא מהארון. באפריל 2013 נישא לבן זוגו רן הרוש. השניים הורים לזוג תאומים שלאחר לידתם, נקלעו איתם לרעידת האדמה בנפאל באפריל 2015.
גיטרת גיטלר
היסטוריה
גיטלר התחיל לייצר גיטרות בעיצוב המיוחד לו, באמצע שנות השבעים של המאה העשרים בארצות הברית, וסך הכל ייצר בסביבות 60 גיטרות עד תחילת שנות השמונים. אחת מהן הוא אף מכר לאנדי סאמרס, גיטריסט להקת הפוליס. הגיטרה מופיעה בקליפ לשירם סינכרוניסיטי II.
בשנת 1982, גיטלר עלה לישראל, שינה את שמו לאברהם בר רש"י וגר בקריית ארבע. גיטלר נתן רישיון להשתמש בעיצוב שלו לחברה מקומית בקריית ביאליק שנקראת אשטרון. החברה ייצרה בסביבות 300 גיטרות, אך הוסיפה להן גוף פלסטיק. בר רש"י הודיע שהוא איננו מרוצה מהתוצאה הסופית. אשטרון מצידם טענו, שהגיטרות שהם ייצרו, הן העתק מדויק של הגיטרה המקורית, וגוף הפלסטיק מכיל רכיבים אלקטרוניים ונועד לצורך טיפול פשוט.
60 הגיטרות הראשונות שנוצרו בארצות הברית, מוצגות לעיתים בשם Fishbone Gittler Guitar. כמו כן גיטלר ייצר בניו יורק גם 3 גיטרות בס.
הישגים
גיטרת גיטלר מוצגת במוזיאון לאומנות מודרניתMOMA בניו יורק, וכמו כן מוצגת בBoston Museum of Fine Arts.
מפרט טכני
לגיטרת גיטלר שישה מיתרים, כאשר לכל מיתר יש פיקאפ משל עצמו. בגרסאות מאוחרות לגיטרה יש גם גוף פלסטיק.
אימאן ח'טיב-יאסין
אימאן ח'טיב-יאסין (בערבית: ايمان خطيب-ياسين; נולדה ב-23 באוקטובר 1964) היא חברת הכנסת ערבייה-ישראלית, המכהנת גם כסגנית יו"ר מועצת השורא של רע"ם. עובדת סוציאלית בהכשרתה.
היא פעילה פמיניסטית, חברת הפלג הדרומי של תנועה האיסלאמית, ובוגרת "מכון מנדל למנהיגות חינוכית", שם בחרה לעשות את ההכשרה המעשית שלה בכנסת, בוועדה לקידום מעמד האישה.
ביוגרפיה
ח'טיב-יאסין נולדה בעראבה, היא עובדת סוציאלית בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב, בו התמחתה בתחום נשים ומגדר. היא גם בעלת הסמכה כמנהלת חשבונות מהסוג המשני (1+2), למדה בקורס דירקטורים באוניברסיטת בר-אילן וסיימה קורס גישור בסכסוכים באוניברסיטת קובנטרי, אנגליה. היא עבדה בשיקום אסירים, הקימה מרכז לנערות במצוקה בנצרת וניהלה אותו תשע שנים, וניהלה מרכזים קהילתיים ביישובים יפיע וזמר במשך כעשרים שנה. הקימה וניהלה את המתנ"ס ביפיע במשך 14 שנה ובהמשך ניהלה גם את המתנ"ס בזמר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים (2019) הוצבה יאסין במקום 15 של הרשימה המשותפת, אך זו זכתה ב־13 מנדטים והיא נותרה מחוץ לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020), הוצבה יאסין שוב במקום 15 של הרשימה, אך הפעם זכתה הרשימה ל-15 מנדטים והיא נכנסה לכנסת, ובכך הייתה לאישה המוסלמית הדתית הראשונה בכנסת. בכנסת הקימה שדולות לסגירת פערים ברשויות הערביות ולקידום תעסוקת נשים ערביות, וכן שדולה בשם "נשים נגד הסיפוח".
במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) התפלגה רע"ם מהרשימה המשותפת וח'טיב-יאסין הוצבה במקום החמישי ברשימתה לכנסת . מאחר שהרשימה זכתה בארבעה מנדטים, ח'טיב יאסין לא נכנסה לכנסת, אך בחודש אוגוסט – כארבעה חודשים לאחר הבחירות, מת ח"כ סעיד אלח'רומי מדום לב וח'טיב-יאסין נכנסה במקומו לכנסת. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה ח'טיב יאסין במקום הרביעי ברשימת רע"ם לכנסת ונבחרה פעם נוספת לאחר שהמפלגה זכתה ב 5 מנדטים.
חיים אישיים
ח'טיב-יאסין תושבת יפיע, אם לארבעה.
נקודת זהרי
נקודת זהרי או נקודת זאהארי או זאהארי פוינט (באנגלית: Zahari Point; בבולגרית: Захари Стоянов) היא לשון יבשה שאינה המכוסה קרח, בחוף הדרום-מערבי של האי רוברט באיי שטלנד הדרומיים שבאנטארקטיקה.
נקודת זהרי מהווה את הצד הצפון-מערבי של פתחו של מפרצון מיקאלבי.
שטחה של לשון היבשה 0.21 קילומטרים רבועים.
נקודת זהרי ממוקמת 6.8 קילומטרים דרומית-מזרחית מנקודת נגרה;
נקודת זהרי ממוקמת 1.8 קילומטרים מזרחית - דרום-מזרחית מנקודת ברון;
נקודת זהרי ממוקמת 2 קילומטרים צפון-מערבית מנקודת אדוארדס.
מיפוי אזור הנקודה
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור הנקודה, היו צידי כלבי ים, שהגיעו לאזור בתחילת המאה ה-19.
אזור הנקודה מופה לראשונה על ידי סוקרים בריטיים בשנת 1968, מיפוי נוסף בוצע על ידי סוקרים בולגרים שמיפו את האזור בשנת 2005, ושוב בשנת 2009.
מקור השם
הנקודה נקראת על שם הסופר וההיסטוריוגרף הבולגרי זהרי סטויאנוב.
קווי גרייהאונד
קווי גרייהאונד (באנגלית: Greyhound Lines, גרייהאונד הוא גזע כלבים, מילולית: "כלב ציד אפור") היא חברת אוטובוסים ציבוריים המשרתת כ-3,700 יעדים בצפון אמריקה (ארצות הברית, קנדה ומקסיקו) וקרוב לכ-25 מיליון נוסעים בשנה. החברה נוסדה ב-1914 בהיבינג, מינסוטה ובסיסה נמצא כיום בדאלאס, טקסס. בשנת 2007 נרכשה החברה האמריקאית על ידי התאגיד הסקוטי FirstGroup. החל מספטמבר 2009 מפעילה FirstGroup את המותג "גרייהאונד" גם בממלכה המאוחדת.
שנות העשרים
ב-1921 כינה ויקמן קו בו שירתו אוטובוסים חדישים בצבע כחול-כסוף בשם החיבה "גרייהאונד" ושם זה הפך עד 1926 לשם החברה כולה - קווי גרייהאונד הצפוניים ("Northland Greyhound Lines"). באותה שנה עבר בסיס ההפעלה של החברה לעיר דולות' וויקמן מונה לנשיא החברה החדשה. ב-1927 נחנך הקו הראשון מקליפורניה לניו יורק. ב-1929 הוקמה חברת גרייהאונד הפסיפית ("Pacific Greyhound Lines"), ממיזוג של חברות הפעלה של קווים שונים באזור דרום-מערב ארצות הברית. בשנה זו עבר מטה החברה לשיקגו.
שנות השלושים
השפל הגדול העיב על המשך התפתחות החברה והיא נאלצה לסגור קווים בלתי רווחיים או למכור אותם למפעילים אחרים. ב-1933 נבחרה גרייהאונד לספק הרשמי לתחבורה של התערוכה העולמית של שיקגו (1933). למרות החובות בהם שקעה החברה היא הצליחה להתאושש כתוצאה ממדיניות הניו דיל וב-1935 הציגה רווח שיא של 8 מיליון דולר. ב-1936 אפיינה החברה והזמינה מחברת ג'נרל מוטורס אוטובוס שכולו עשוי מתכת, בעל הנעה קדמית, המסוגל להובלת 37 נוסעים בישיבה. אוטובוס זה, שכונה "Super Coach", הפך לאוטובוס-הדגל של החברה. ערב מלחמת העולם השנייה שירתו קווי גרייהאונד 4,700 תחנות ברחבי ארצות הברית והחברה העסיקה כ-10,000 איש. ב-1939 התקיימה התערוכה העולמית של ניו יורק (1939) וגרייהאונד נבחרה להיות "המוביל הרשמי" של התערוכה, דבר שהפך אותה לאחד מן הסמלים הלאומיים של אמריקה. התקופה הייתה תקופת מאבק בין אנשי חברות הרכבת לבין אנשי חברות האוטובוסים, המאבק כלל שביתות תכופות וניסיונות לרכוש קווי הסעה של אוטובוסים על ידי חברות רכבת.
שנות הארבעים
ב-1940 הציגה החברה את דגם ה-"Silversides" ("כסוף הצדדים"), אוטובוס המאופיין בצדדים עשויים אלומיניום נוצץ, גם הוא מתוצרת ג'נרל מוטורס. דגם ששלט בחברה כ-40 שנה. בתקופת המלחמה גויס חלק גדול מנהגי החברה ואוטובוסי החברה הובילו מגויסים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1946 פרש ויקמן מראשות החברה והוחלף על ידי אוסקר סיזר, אחד מנשיאי החברות המקומיות אותן רכשה גרייהאונד.
בין חידושי העשור הייתה פריסת רשת מסעדות "Post House" לשירות הנוסעים בתחנות האוטובוס. הרשת מנתה בסוף העשור 139 מסעדות ששירתו 40 מיליון נוסעים.
שנות החמישים
בשנות החמישים ניצלה גרייהאונד את רשת האוטוסטרדות החדשה ליצירת לוח זמנים חדשני המתבסס על קווי "אקספרס". ב-1953 הציגה את ה-"Highway Traveler", אוטובוס בן 41 מושבים המצויד בבולמי זעזועים משופרים לנוחות הנסיעה המהירה ואת ה-"Scenicruiser", אוטובוס דו-קומתי בן 43 מושבים, עם תאי שירותים, מיזוג אוויר, חלונות פנורמיים ושטח גדול למטען אישי, שהפך לסטנדרט לאוטובוסים למרחקים ארוכים.
החברה החלה לשווק כרטיס "99 ימים ב-99 דולר", שמשך צעירים רבים מאירופה להשתמש בשירותיה כדי לתור את ארצות הברית, וכך נחשפו נופיה לעיני דור צעירים זה מבעד לחלונות ה"גרייהאונד", שהפך לסמל תרבותי (ראו להלן).
החברה פנתה בפרסומיה לקהל מן המעמד הבינוני והבטיחה נסיעה נוחה ומרווחת, אך ההבטחה לא מומשה והנוסעים מהמעמד הבינוני העדיפו לנסוע ברכבם הפרטי.
שנות השישים
אחד הביטויים החריפים של מדיניות ההפרדה הגזעית היה במתקני גרייהאונד, בתחנות האוטובוס היו אזורי המתנה נפרדים לאפרו-אמריקאים ובתוך האוטובוסים התקיימה הפרדה, במיוחד נאכפו הכללים במדינות דרום ארצות הברית, על ידי הקהל הלבן ועל ידי נהגי האוטובוסים. אחת מהפעולות ההפגנתיות הראשונות של התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית הייתה בשנת 1961 באוטובוסי גרייהאונד, קבוצות של צעירים אפרו-אמריקאים ולבנים (שנקראו " Freedom Riders", "נוסעי החופש") נסעו במכוון תוך הפרת הסדרי ההפרדה הגזעית באוטובוסים ציבוריים אל מדינות הדרום, תוך שהם מתעמתים עם ציבור נוסעים ונהגים וזוכים לסיקור תקשורתי רחב היקף.
החברה חגגה את יובל ה-50 שלה עם רווחים של מעל 300 מיליון דולר. מאז 1961 החלה לייצר את האוטובוסים שלה בעצמה (על ידי חברת הבת MCI) וב-1968 השיקה את הדגם הראשון מתוצרתה, האוטובוס המשוכלל "סופר 7", חד-קומתי באורך של למעלה מ-13 מטר. החברה גם החלה להשקיע בחברות שונות בתחומים מגוונים מחברת ייצור הבשר "Armour" ועד חברות אשראי ועסקי החכרת מטוסים.
שנות השבעים, השמונים והתשעים
ב-1971 עבר מטה החברה לפיניקס, אריזונה, עשר שנים מאוחר יותר עבר המטה לדאלאס.
כח לגמלאים
כח לגמלאים היא מפלגה שמטרתה קידום זכויות הגמלאים בישראל.
היסטוריה
המפלגה הוקמה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה (1999) על ידי חברי הכנסת לשעבר גדעון בן-ישראל ונאוה ארד, על מנת לקדם את זכויות הגמלאים בישראל.
קווי גרייהאונד
שנות השבעים, השמונים והתשעים
האוטובוס של שנות השבעים היה MC-8 שכונה "Americruiser".
כח לגמלאים
היסטוריה
באותה התקופה, סקרים מעטים הראו על סיכוי המפלגה להיכנס לכנסת עם בין מנדט אחד ל-2 מנדטים.
בין היעדים של המפלגה היה לחוקק בכנסת חוק פנסיה ממלכתית, שיבטיח לאלה החיים רק מקצבת זקנה פנסיה שתבטיח קיום הוגן ותוציא רבבות תושבים בישראל ממעגל העוני.
קווי גרייהאונד
שנות השבעים, השמונים והתשעים
במהלך שנות השמונים נטשה החברה את הצדדים הכסופים של האוטובוסים ועברה לאוטובוסים צבועים בצבעי כחול-אפור. במהלך אותו עשור סבלה החברה משביתות נהגים, בהן שביתה ארוכה בת שבעה שבועות. בשל תקנות הגבלים עסקיים התפרקה חברת ההחזקות של גרייהאונד ונוסדה חברה בשם Dial Corporation, שאחת מהחברות בה הייתה קווי גרייהאונד, חברה-אחות נוספת הייתה יצרנית האוטובוסים MCI.
ב-1990, במהלך שביתת נהגים נוספת, חקירה בקשר להפרת חוקי עבודה וירידה בנפח הנוסעים הגישה קווי גרייהאונד בקשה להיות מוכרזת כפושטת רגל, השביתה וההליכים הסתיימו רק ב-1993. החברה נחלצה מקשייה ב-1994 ושנה לאחר מכן חתמה על הסכם עם חברת הרכבת אמטרק (Amtrak) לשירות נסיעות משולב רכבת-אוטובוס, כפתרון תעבורה יבשתי מתחרה לטיסות הפנים הזולות והנוחות. בשנים אלה סבלה גרייהאונד מתדמית ירודה, של חברה המשרתת אוכלוסיות חלשות, ובעיקר אפרו-אמריקאים והיספנים, גם יחס החברה לנוסעים היה חשדני וכרטיס הנסיעה לווה באזהרות שונות.
ב-1999 נרכשה קווי גרייהאונד על ידי חברת Laidlaw ועברה ייעול, תוך ביטול קווים, בהם קו הדגל "כביש 90" (בין שיקגו לסיאטל), צעד שזכה למחאה ציבורית עקב הבידוד שכפה על עיירות קטנות לאורך הדרך, אשר זכו בעבר לשירות אוטובוסים כלל-ארצי זמין, נוח וזול יחסית ותושביהן נאלצים לנסוע בתחבורה ציבורית חליפית מסורבלת ויקרה יותר.
שנות האלפיים
בשנות ה-2000 הכניסה החברה שיכלולים כגון הדפסת כרטיס באמצעות האינטרנט, אוטובוסי יוקרה נוחים במיוחד ושירות BoltBus, המשרת את ניו יורק כבסיס ממנו יוצאים קווים למטרופולינים של וושינגטון, פילדלפיה ובוסטון, תוך שילוב אוטובוס עירוני ובין עירוני, כלומר העלאת והורדת נוסעים בתחנות-רחוב ולא בתחנות אוטובוס מרכזיות ובשיטת תמחור חדשנית לפיה נמכרים המושבים באוטובוס בכעין מכרז הנע בין דולר אחד לכיסא ל-25$, בקווים הארוכים ביותר.. שירות דומה, NeOn, מתקיים בין ניו יורק לטורונטו. האוטובוסים מאובזרים במערכת Wi-Fi לשירות אינטרנט אלחוטי חינם, שקעים למחשבים ניידים, מרחב אישי גדול ואיבזור בטיחות.
ב-2007 נרכשה קווי גרייהאונד על ידי התאגיד הסקוטי FirstGroup.
ב-2009 הכריזה חברת FirstGroup שבכוונתה להכניס את המותג גרייהאונד לשוק התחבורה הציבורית בממלכה המאוחדת.
גרייהאונד הממלכה המאוחדת
הכנסת אוטובוסי גרייהאונד לממלכה המאוחדת החלה בקו בין לונדון לפורטסמות' וסאות'המפטון שהחל לפעול בספטמבר 2009. החדרת המותג לממלכה המאוחדת נעשית הן במישור איכות השירות והתחרותיות מול מפעילים קיימים והן במישור הרגשי על ידי הבלטת ההקשר האמריקאי הקלאסי והתדמית המקושרת לתרבות האמריקאית. למשל, לכל האוטובוסים יהיו שמות נשים מתוך שירים אמריקאים כגון "פגי סו", "ברברה אן", "סוויט קרוליין" ועוד.
כח לגמלאים
היסטוריה
המפלגה הציבה ברשימתה את חבר הכנסת לשעבר גדעון בן-ישראל בראשה, את הסופרת יפה גולן במקום השני ברשימה ואת חבר הכנסת לשעבר מרדכי וירשובסקי במקום הרביעי ברשימה. במקום ה-42 האחרון והסמלי ברשימה הוצב השר לשעבר ישראל כץ.
הרשימה זכתה ל-37,525 קולות, מספר קולות רב מהצפוי, אך לא הצליחה להיכנס לכנסת. לאחר ההפסד לא השתתפה המפלגה שנית בבחירות לכנסת, אך נציגים מטעמה חברים במועצת העיר תל אביב-יפו.
למרות הכישלון המשיך בן-ישראל בפעילות למען הגמלאים והתמודד במערכות בחירות מקדימות רבות במפלגת העבודה, אך לא הצליח להיכנס לכנסת.
מועמדי המפלגה לכנסת
מועמדי המפלגה לכנסת ה-15 (1999) גדעון בן-ישראל, יפה גולן, אבישי ליקרמן, מרדכי וירשובסקי. ראו רשימת מועמדים מלאה כאן.
כח לגמלאים בבחירות המקומיות
המפלגה משתתפת בבחירות לרשויות המקומיות בישראל החל מ-1998, אז זכתה לנציגים במועצת עיריית תל אביב-יפו, בהוד השרון ובאשקלון. בתל אביב, שם עומד בראש הרשימה נתן וולוך, זכתה הרשימה ל-3 מנדטים ב-1998 וב-2008. בבחירות 2003 זכתה הרשימה בשישה מנדטים והייתה לסיעה הגדולה במועצה. בבחירות 2013 זכתה הרשימה בשני מנדטים. בבחירות 2018 שמרה הרשימה על כוחה וזכתה בשני מנדטים.
גן (סרט)
גן הוא סרט תיעודי שהוקרן לראשונה ב-2003, בבימוי של רותי שץ ועדי ברש. הסרט הופק בישראל. זהו סרטם השני כבמאים ומפיקים של עדי ברש ורותי שץ, הפקה משותפת של ערוץ 8, ארטה צרפת, וטי וי אונטריו הקנדי.
גן החשמל מוצג בסרט כמקום נידח בתל אביב, שבו הומוסקסואלים צעירים עוסקים בזנות ומתמכרים לסמים. זהו מקום לחסרי כל, החוליה האחרונה בשרשרת, מקום בו אנשים מוכרים את גופם, נאספים למכוניות מזדמנות, עוסקים בסחר בסמים ומסתבכים עם החוק. לאורך שנה, היוצרים רותי שץ ועדי ברש עקבו אחר שני צעירים שהגן הוא ביתם: נינו, פלסטיני החי בישראל ללא אישור ויוצא ונכנס מבתי כלא ומעונות; ודודו, ערבי ישראלי המתמודד ונאבק בהתמכרות להרואין. שני הצעירים נתנו לשץ וברש גישה בלתי מוגבלת לתוך רובדי חייהם האינטימיים ביותר. היוצרים, שהיו מודעים לאמון שזכו בו, יצרו סרט עוצמתי בכנות שלו, והחזירו לדודו ונינו כבוד שפעמים רבות נמנע מהם בחייהם היום יומיים. כנגד הקונפליקט הערבי-ישראלי, הקשיים וחוסר הפתיחות שמופנה כלפי הומוסקסואלים, שני החברים תלויים אחד בשני בשביל תמיכה והרגשת ביטחון ואהבה.
חוק פרנק-סטרלינג של הלב
חוק פרנק-סטרלינג של הלב קובע כי ככל שנפח הדם הנכנס ללב בדיאסטולה (הרפיית הלב) גבוה יותר, כך נפח הדם המוזרק מהלב בסיסטולה (כיווץ הלב) גבוה יותר (בהנחה ששאר המשתנים נותרים קבועים). כך מתאפשר איזון פנימי בין תפוקת הלב להחזר הוורידי ולאספקת הדם לעורקים, ללא תלות בגורמי בקרה חיצוניים.
פיזיולוגיה
ככל שהלב מתמלא בדם מעבר לקיבולתו הרגילה, כך גובר הכוח אותו מפעילים שרירי הלב בעת הכיווץ. הסיבה: הגברת העומס על כל סיב שריר עקב נפח הדם העודף שנכנס ללב בעת המילוי. ככל שהסיב נמתח יותר כך יפתח יותר כח בעת הכיווץ. מתיחת סיב השריר מגבירה את האפיניות של החלבון טרופונין C לסידן, כך שנוצרים יותר גשרים בין חלקי סיב השריר וכך גדל כוח הכיווץ שלו. נוסף על כך פוטנציאל הכוח האלסטי הנוצר כתוצאה ממתיחת רקמות השריר. הכוח שכל סיב מסוגל לפתח תלוי ביחס ישר באורך המקורי של הסרקומר ועוצמת המתיחה על כל שריר תלויה בכמות הדם הנמצאת בלב לאחר המילוי.
בלב אנושי, כוח מרבי מושג כשאורכו המקורי של הסרקומר הוא 2.2 מיקרומטר. בלב בריא, נדיר מאוד מקרה בו אורכם המקורי של הסרקומרים גדול יותר. אורכים מקוריים גדולים או קטנים מכך יגרמו להפחתה בעוצמת הכיווץ. עבור אורכים גדולים יותר, הפחתת עוצמת הכיווץ נובעת מחפיפה קטנה יותר בין הסיבים הדקים והעבים. עבור אורכים קצרים יותר, ההפחתה נובעת מהפחתה ברגישות המיופילמנטים לסידן.
כיבוש היצר
כיבוש היצר הוא מושג ביהדות העוסק בשליטה והכנעה של כוחות הנפש, או יצר הרע של האדם.
העת העתיקה
חז"ל לימדו שיסודות הגבורה נמצאים במאבק הנפשי הפנימי של האדם עם עצמו; הכנעת כוחות הנפש או היצרים נקראה בלשונם כיבוש; כך, במסכת אבות נאמר:
.
גם שתיקתו של הנביא ואי-מסירת דבר האל הנמסר לו לציבור נקראת אצל חז"ל כיבוש; והנביא הסוכר את פיו מוגדר כ.
ימי הביניים
.
כיבוש התאוות נחשב להכנה ראויה לקבלת מעלה רוחנית גבוהה יותר אצל האדם; כך למשל, כתב הראב"ד, רבי אברהם אבן דאוד, שחי בטולדו במאה ה-12 בספרו אמונה רמה:
הרמב"ם, רבי משה בן-מימון, שיכלל בהגותו עיקרון זה, וטען כי הכיבוש הוא תנאי לקבלת הנבואה; וזאת מכיוון שהכיבוש הוא תכונתו של הגיבור והגבורה היא אחד התנאים לקבלת נבואה. בהקדמתו הפרשנית למסכת אבות כתב:
העת החדשה
בראשית העת החדשה, המשיכו הוגים יהודים את הזרם העיקרי של מחשבת ימי הביניים, הן באשר לתפיסת הכיבוש כעבודת נפש כחלק מקיום המצוות של היהודי, והן באשר לתפיסתו כנחוץ וכרוך בצב הפניה המתמדת אל האל (כלומר היותה של הנפש ממוקדת באופן קבוע באל). רבי יהודה אריה ממודנה אשר חי במפנה המאות ה-16 - ה-17 באיטליה, תיאר בספרו צמח צדיק את עבודת הנפש של .
בספרו דרך ה', תיאר רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל, אשר חי במאה ה-18 באירופה ואחר בארץ ישראל, את הכיבוש כמאפשר את הדבקות באל שהיא תכלית קיום האדם:
.