cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שעורה תרבותית
השעורה במקורות היהדות
השעורה נִמְנֵית עם שבעת המינים שהתברכה בהם הארץ, ומוזכרת פעמים רבות במקורות היהודיים. השעורה היא גם אחת מחמשת מיני דגן. ביחד עם השעורה נמנה במשנה גם שיבולת-שועל אשר אינם כלאיים, ולכן על פי חלק מהחוקרים, דוגמת פרופסור יהודה פליקס, שיבולת-שועל שבמשנה מזוהה כזן של שעורה. בארץ ישראל ובמצרים השעורה מבשילה בסוף אפריל - תחילת מאי, לפני החיטה אשר מבשילה מאוחר יותר. על פי המתואר בספר שמות, במהלך מכת הברד, הושמד יבול השעורה אשר כבר הבשילה, אולם יבול החיטה לא נפגע מכיוון שעוד לא הבשיל. סדר הבשלה זה גם משתמע מסיפורה של רות, אשר מלקטת שעורים בבית לחם מ"תְחִלַּת קְצִיר שְׂעֹרִים" ונשארת לבסוף "לְלַקֵּט עַד כְּלוֹת קְצִיר הַשְּׂעֹרִים וּקְצִיר הַחִטִּים". בתנ"ך, משמש המונח "קציר השעורים" לציין את זמן האביב בו מתבצע קציר השעורים.
קורבן העומר הובא בט"ז בניסן מראשית הקציר של השעורים, והקרבתו פתחה את עונת הקציר. קורבן נוסף שהובא משעורים הוא מנחת הסוטה (כמתואר בפרשת נשא ובמסכת סוטה).
גרגרי השעורה נחשבים כבעלי גודל יחסית קבוע, ועל כן הם משמשים לציון מידות, שיעורים ומשקלות בהלכה.
השעורה נחשבת כפחותה לחיטה ואף נחשבת פעמים למאכל בהמה (בבלי סוטה ט.). ובגלל מחירה הנמוך הייתה נחלתם של בני העניים. אצל הקראים נהוג לאכול מצה מקמח שעורים מכיוון שזה "לחם עוני".
צורת אכילה
לגרגר השעורה יש ערך תזונתי גבוה.
בישראל השעורה מוכרת בעיקר כגריסים וכגריסי פנינה (מקולף), כמו כן ניתן למצוא לחמים שמכילים קמח שעורים כתוספת. תכולת הגלוטן בשעורה נמוכה מאוד ולכן הבצק המופק מקמח שעורים קשה ולא גמיש ולכן לא מקובל בתעשיית הלחמים. בהתאם לכך השעורה מגודלת בעיקר למספוא.
השעורה משמשת לייצור של לתת למשקאות חריפים כמו בירה ותחליפים לקפה.
בשביל הטיבטים השעורה מהווה מאכל יסודי ומשמשת אותם למגוון של מאכלים. הצ'מפה הוא קמח שעורה קלוי שהטיבטים מוסיפים אותו לתה (דייסת הצ'מפה), הקמח הקלוי מתגבש בתחתית ספל התה ונאכל תוך כדי שתיית התה, הקמח הקלוי משמש להכנת דייסות מבלי צורך לבשל. הד'ירו - גוש דייסה סמיכה במיוחד הוא המקבילה הטיבטית לאורז או ללחם.
גידול שעורה
השעורה נזרעת בעיקר באזורים שחונים ובאדמות דלות שבהם לא ניתן לגדל חיטה. זאת משום שכמות הגשם הדרושה להצלחת הגידול היא מזערית - כ 22–250 מ"מ לעונה והיא הדגן החורפי העמיד ביותר למליחות הקרקע. על כן היא מחליפה את החיטה גם במקומות שבהם חלה המלחה הדרגתית של שדות השלחין. נוסף על יתרונות אלו, במקרים של הפסקה גדולה בין הגשמים נבטי השעורה מצטיינים ביכולת שלהם להתאושש גם אחרי התייבשותם.
יצרני שעורה עיקריים
בישראל גודלה שעורה בשנת 1970 על 174.4 קמ"ר, בשנת 1980 על 267 קמ"ר ובשנת 1990 על 146.8 קמ"ר. מאז הייתה ירידה חדה בגידול השעורה במקביל לירידה כללית בגידולי השדה. בשנת 2000 גודלה שעורה על שטח של 20.3 קמ"ר בלבד ולאחר מכן גודלה על שטח של 70–80 קמ"ר.
פלמירו טוליאטי
פלמירו טוליאטי (איטלקית: Palmiro Togliatti,, 26 במרץ 1893 - 21 באוגוסט 1964) היה מדינאי קומוניסטי איטלקי.
ביוגרפיה
הוא היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, ולאחר שגראמשי נכלא בידי בניטו מוסוליני, היה למנהיג המפלגה עד מותו.
מגילת סתרים (ברסלב)
מגילת סתרים הוא שמה של מגילה שתוכנה נשמר בסוד במשך מאתיים שנה, ובה נכתב חזונו המשיחי הסודי של רבי נחמן מברסלב. במגילה מתוארת השתלשלות האירועים שעתידה להיות על פי דעתו בזמן ביאת המשיח, והיא מוצפנת ברובה בראשי תיבות.
פלמירו טוליאטי
ביוגרפיה
בזמן שהשתתף בישיבת האינטרנציונל הקומוניסטי (קומינטרן) במוסקבה בשנת 1926, אסר מוסוליני את קיומה של המפלגה הקומוניסטית, וכמעט כל מנהיגיה פרט לטוליאטי נעצרו. בשנות השלושים נאלץ טוליאטי לגלות מאיטליה, והוא שהה במשך 15 שנה במוסקבה, נשא את השם ארקולה ארקולי, והיה לידידו של סטלין. לאחר שחרור איטליה בשנת 1944 שב טוליאטי לארצו ונתמנה לשר בלי תיק. בדצמבר 1944 התמנה טוליאטי לסגן ראש הממשלה. ביוני 1945 התחזקה המפלגה הסוציאליסטית וטוליאטי, הקומוניסט, מונה לשר המשפטים.
מגילת סתרים (ברסלב)
המגילה הייתה הסוד השמור ביותר בחסידות ברסלב, ורבי נחמן הסתיר אותה אפילו מתלמידיו הקרובים ביותר, כגון רבי אהרון, רב העיר ברסלב. האחרון שקיבל במסורת את פשרה המלא היה ככל הנראה הרב אברהם חזן.
מסירת הסוד מפי רבי נחמן
בה' באב ה'תקס"ו (20.7.1806) נמסר חלקו הראשון של התיאור, בעת נסיעת רבי נחמן מלדיז'ין לטפליק. התלמידים ובראשם רבי נתן שטרנהרץ ורבי נפתלי וינברג מנמירוב ליוו את הרבי ביציאה מהעיר, ובמשך כשעתיים תיאר להם רבי נחמן את חזונו. בסופם הורה לשמור את השיחה בסוד, ולכותבה ברמז בלבד. רוב השיחה נשכחה ומיעוטה שרד.
פלמירו טוליאטי
ביוגרפיה
תחת הנהגתו התחולל במפלגה "מהפך סאלרנו" שהתמקד בתמיכת המפלגה ברפורמות דמוקרטיות באיטליה ובזניחת המאבק האלים לסוציאליזם. כתוצאה מכך נעה המפלגה ימינה במפה הפוליטית ופורקו גדודי הפרטיזנים החמושים שהמפלגה שלטה בהם.
מגילת סתרים (ברסלב)
מסירת הסוד מפי רבי נחמן
החלק השני נמסר אף הוא לר' נתן ולר' נפתלי על ידי רבי נחמן בברסלב, בביתו או בבית מדרשו, שלוש שנים לאחר מכן, בח' באב ה'תקס"ט (21.7.1809). תיאור זה חופף בחלק מפרטיו לשיחה הקודמת, והוא שרד ברובו בכתב יד, מוצפן בראשי תיבות.
פלמירו טוליאטי
ביוגרפיה
ב- 14 ביולי 1948 נפצע טוליאטי קשה על ידי פשיסט צעיר, ועובדים הכריזו על שביתה ברחבי איטליה במחאה.
מגילת סתרים (ברסלב)
שושלת העברת המגילה
קיימת מסורת בקרב חסידי ברסלב כי יש רק אדם יחיד בכל דור היודע את פשר המגילה. בפועל נחשפו במשך השנים מספר אנשים בכל דור לכתבי היד של המגילה, אך נראה שלא כולם אכן ידעו לפענחה.
בין האנשים שנחשפו אליה נמנים רבי נתן ורבי נפתלי מנמירוב בתחילת המאה ה-19, ותלמידיהם רבי נחמן חזן, רבי נחמן גולדשטיין ורבי אהרון מליפוביץ' באמצע המאה. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נמנים עם קוראיה הרב אלתר טפליקר, הרב אברהם חזן והרב אברהם שטרנהרץ.
פלמירו טוליאטי
ביוגרפיה
מנהיגותו של טוליאטי הביאה את המפלגה הקומוניסטית למעמד המפלגה הגדולה באיטליה, והמפלגה הקומוניסטית (שאיננה מפלגת שלטון) הגדולה באירופה. על אף שמעולם לא הרכיבה המפלגה את הממשלה, היא נחלה הצלחה רבה בבחירות המוניציפליות והשיגה כוח רב.
מגילת סתרים (ברסלב)
שושלת העברת המגילה
במהלך המאה ה-20 נחשפו אליה בהזדמנויות שונות כעשרה מרבני החסידות, חלקם גם העתיקו אותה וניסו לפענח את המגילה בהצלחה חלקית.
פלמירו טוליאטי
ביוגרפיה
טוליאטי נפטר באוגוסט 1964 ונקבר בהלוויה חילונית, רבת משתתפים, בה הונפו עשרות אלפי דגלים אדומים.
העיר הרוסית סטברופול, שבה סייע טוליאטי בהקמת מפעלי הרכב אווטוואז (AutoVAZ) (לאדה) בשיתוף עם פיאט האיטלקית, נקראה "טוליאטי" על שמו משנת 1964, שנת מותו.
מגילת סתרים (ברסלב)
המגילה הארוכה
החלק השני שנמסר בשנת ה'תקס"ט, ובו פירוט נוסף לתהליך שתומצת במגילה הקצרה. בחלק זה מתואר כי גילו של מלך המשיח יהיה 12 שנים בלבד. תחילת דרכו תהיה כרב גדול בישראל, לאחר מכן יקבל בעסקאות חליפין את ארץ ישראל, יקדש אותה ויהפוך למלך ישראל. בהמשך יהיה לקיסר האומות כולם.
ניתוח המגילה
מהמגילה נעדרים נושאים מרכזיים בתפיסה הקלאסית של המשיח ביהדות. לדוגמה מלחמת גוג ומגוג נעדרת לחלוטין וכמוה שאר המאפיינים האפוקליפטיים של אחרית הימים. פרופ' מרק הצביע גם על העדר אזכורו של בית המקדש כראוי לתשומת לב, והתאמתו להגות הברסלבית כי הצדיק הוא מרכז העולם.
הדים במשנתו של רבי נחמן נמצאו לנושאים שונים במגילה. מרק הציג שורה מהם, וביניהם את אימרת רבי נחמן כי "משיח יכבוש את העולם ללא ירייה אחת", וש"עיקר כלי זינו (נשקו) של משיח הוא התפילה". מרק הראה כי המשיח מתואר כבן-דמותו של רבי נחמן ביחסו לניגון, לרפואה, לחוכמה, לאומות העולם ולנשיאת החן וקסמו האישי של הצדיק.
בית הכנסת הגדול של טביליסי
בית הכנסת הגדול בטביליסי גאורגיה שנקרא גם בית הכנסת של האחלציחלים, הוא אחד מחמישה עשר בתי כנסת שהיו בעיר והוא הגדול, המרכזי והמפואר שבהם. בית הכנסת נמצא ברחוב לסלידזה 43 בטביליסי עד היום.
היסטוריה
בית הכנסת נוסד בין השנים 1895 ל-1903 מלבנים בסגנון אדריכלי אקלקטי על ידי קהילת יהודי אחלציחה בעיר, שהגיעו לעיר בסוף המאה ה-19 בעקבות ביטול האריסות ושיחרור האיכרים, בשנת 1864. ממדי בית הכנסת הם: 24.5 מטר אורך, 15 מטר רוחב ו-14 מטר גובה. חזית בית הכנסת מעוטרת במגן דוד גדול.
בתקופת השלטון הסובייטי, בשנת 1953 נסגר בית הכנסת בהוראת השלטונות אולם נפתח מחדש והמשיך לפעול עד לשנת 1957 לפחות.
בשנת 1997 פרצה מחלוקת בין הקהילה היהודית בטביליסי לעיריית טביליסי בנושא הבעלות על בית הכנסת. הבניין שהוחרם על ידי הסובייטים הוחזר לידי הקהילה היהודית בשנת 1994, אולם בדרי שושיטאשווילי, ראש עיריית טביליסי באותם ימים החליט לבטל את ההחלטה להחזיר את המבנה. העניין קיבל הד בתקשורת הגאורגית ובסופו של דבר פסק בית המשפט הגאורגי לטובת הקהילה היהודית. נוסח התפילה בבית הכנסת הוא ע"פ מנהג יהודי העיר אחלציחה שבדרום מערב גאורגיה.
ארנה טיסליוס
ארנה וילהלם קאורין טיסליוס (בשוודית: Arne Wilhelm Kaurin Tiselius; 10 באוגוסט 1902 – 29 באוקטובר 1971) היה ביוכימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1948, "על מחקרו על אלקטרופורזה ואנליזת ספיחה, ובמיוחד על תגליותיו בנוגע לאופי המורכב של חלבוני סרום".
חייו
טיסליוס נולד בסטוקהולם. לאחר מות אביו עברה המשפחה לגטבורג, שם סיים את לימודיו בבית הספר העיוני (Realgymnasium) בשנת 1921. לאחר מכן החל בלימודי כימיה באוניברסיטת אופסלה, ממנה קיבל תואר דוקטור בשנת 1930.
מחקר
במהלך לימודיו, בשנת 1925, התמנה טיסליוס לעוזר מחקר במעבדתו של הכימאי חתן פרס נובל תאודור סוודברג. כותרת הדיסרטציה שלו הייתה "שיטת הגבול-הנע לחקר האלקטרופורזה של חלבונים". לאחר קבלת תואר הדוקטור, בשנת 1930, התמנה לפרופסור משנה (Docent) בכימיה, באוניברסיטת אופסלה. בשנת 1931–1935 פרסם סדרת מחקרים על דיפוזיה וספיחה בזאוליטים, מינרלים נקבוביים. את מחקריו אלה המשיך במהלך ביקור בן שנה במעבדתו של הכימאי יו סטוט טיילור באוניברסיטת פרינסטון.
עם חזרתו לאופסלה חזר למחקר בתחום החלבונים, ובמיוחד ניסה ליישם שיטות פיזיקליות לחקר בעיות ביוכימיות. מחקרים אלה הובילו לפיתוח שיטה משופרת מאוד לביצוע אנליזה אלקטרופורטית, אותה המשיך לשפר בשנים הבאות. שיטת האלקטרופורזה המשופרת ושיטת אנליזת הספיחה, סייעו רבות לחקר חלבונים, ועל תרומות אלה זכה לפרס נובל לכימיה לשנת 1948. אלקטרופורזה של חלבוני סרום איפשרה לטיסליוס לסווג אותם לארבעה סוגים, אלבומין, ושלושת סוגי הגלובולין - אלפא, בטא וגאמא.
ב-1938 קיבל מינוי מיוחד לפרופסור מחקר, במכון לכימיה פיזיקלית. ב-1946 הוקמה מחלקת הביוכימיה וטיסליוס בראשה. טיסליוס היה סגן נשיא בקרן נובל משנת 1947, ונשיא הקרן בשנים 1960–1964. כמו כן היה נשיא הארגון הבינלאומי לכימיה טהורה ויישומית (IUPAC) בשנים 1951–1955, ופעל רבות לארגון מחדש של המחקר בשוודיה בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה. טיסליוס זכה במדליית פרנקלין ב-1955, והיה לעמית החברה המלכותית ב-1957.
טיסליוס נפטר מהתקף לב בשנת 1971 באופסלה, והותיר אחריו אישה ושני ילדים.
ליהי טולדנו
ביוגרפיה
טולדנו נולדה בהרצליה וגדלה בגן יבנה. היא בתו של הזמר אבי טולדנו וחגית לוי-טולדנו, מנהלת מכירות. טולדנו היא גם אחייניתו של הזמר עופר לוי ויש לה חמישה אחים ואחיות, אחד מהם הוא הזמר אורי טולדנו.
בשנת 2018, כשהייתה בכיתה י', פרסמה את הסינגל הראשון שלה, "הלב שלי על 200". ב-2019 השתתפה בעונה השביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא" אך לא המשיכה לאחר האודישן השני. באותה שנה יצא הסינגל השני שלה, "פריז".
בשנת 2020 התגייסה לצה"ל שם שירתה בלהקה צבאית ובתיאטרון צה"ל עד לשחרורה בשנת 2022.
בשנת 2022 השתתפה בסדרה "מיוחדת" בתפקיד שיר, הצלמת של החבורה והחברה הכי טובה של מאיה. עוד באותה שנה השתתפה בסדרה "מי שמע על חווה ונאווה" כחלק מחברי להקת חיל השריון בשנת 1974. בנוסף נבחרה לשחק באותה שנה את התפקיד הראשי בגרסה החדשה של המחזמר "מרי לו", המבוסס על שיריו של צביקה פיק בתיאטרון הארצי ובבימויו של צדי צרפתי.
ב-2023 הוציאה את הסינגל "החליפה האפורה", שכתבה והלחינה על הקשר שהיה לה עם טליה ברטפלד, בת זוגה למשך זמן של שנה וחצי. עוד באותה שנה השתתפה בדרמה המוזיקלית לנוער "תלאתה" בתפקיד ראשי.
במאי 2023 יצא הסינגל השני של ליהי - "בילי", שגם אותו כתבה והלחינה בעצמה.
סטראטיס מיריביליס
תולדות חייו
נולד באי לסבוס שהיה אז תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. עד שנת 1905 חי בכפר סיקמיה (Συκαμιά), המתואר לפרטיו בספרו "בתולת הים הקדושה". ב-1905 עבר להתגורר בבירת האי, מיטילנה, שם למד בבית הספר התיכון והוכשר כמורה כפרי. למרות כוונתו להרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת אתונה, נקטעו תוכניותיו כאשר פרצה מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 והוא התנדב לצבא יוון. לאחר שובו משדה הקרב החל לפרסם טורים בעיתונות וכן פואמות וסיפורים קצרים שראו אור ב-1915 באסופה בשם "סיפורים אדומים".
ב-1915, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, שב והתגייס לצבאו של אלפתריוס וניזלוס (שנלחם, למרות הנייטרליות המוצהרת של יוון לצד בריטניה וצרפת כנגד בולגריה, גרמניה וטורקיה) ולחם כסמל בחזית המקדונית ובמלחמת יוון–טורקיה שפרצה מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובה נחלו היוונים תבוסה קשה. ב-1922 שב ללסבוס לאחר עשר שנים כמעט רצופות של שירות קרבי פעיל.
מוראות המלחמה שחווה הותירו בו משקעים קשים ובין אפריל 1923 לינואר 1924 פרסם בשבועון קמבאנה (Καμπάνα; "הפעמון") כתבים שכתב במהלך המלחמה ואחריה. בכתביו הביע את חוסר התוחלת שבמלחמה ותיאר את זוועותיה. ב-1930 אוחדו פרסומים אלה וראו אור באתונה בספר "החיים בקבר". הספר, המוזכר לרוב יחד עם "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק כאחד מספרי החיילים המשובחים אודות מלחמת העולם הראשונה, הפך מיד את מיריביליס לסופר חשוב בארצו ולסמל של הפרוזה היוונית המודרנית.
ב-1932 עבר מיריביליס עם משפחתו לאתונה ועבד כעורך וכותב במספר כתבי עת. התפקיד הבכיר ביותר אליו הגיע היה מנהל התוכניות של שירות השידור הלאומי, ממנו התפטר בעת כיבוש יוון על ידי הגרמנים (1941-1944) ואליו שב לאחר מכן וכיהן בו עד פרישתו ב-1951. כן היה מנהל ספריית הפרלמנט. במהלך מלחמת האזרחים ביוון (1946-1949) היה בין המתנגדים החריפים לקומוניסטים.
ב-1933 ראה אור ספרו "המורה זהובת העיניים". הספר מתרחש באי לסבוס ומספר את סיפורו של קצין השב ממלחמת יוון–טורקיה המבקש להימלט מסיוטי המלחמה באמצעות עיסוק באמנות הציור ומחפש את אלמנת חברו שמת לצידו על מנת למסור לה דרישת שלום אחרונה וארנק של מזכרות.
בשנת 1949 התפרסם ספרו "בתולת הים הקדושה", המתרחש בכפר ילדותו בשנים שמחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה (1922) עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה (1945). המאורעות ההיסטוריים המסעירים (בעיקר הטיפול בפליטים היוונים מאסיה הקטנה) מסופרים מבעד לעיניה של ילדה אסופית כפרית ומשולבים בה זכרונות מילדותו של מיריביליס עצמו. התיאורים הפיזיים כה חדים ומדויקים, עד כי תיירים מגיעים לכפר ומזהים בו אתרים המוזכרים בספר. ספרו זה מושווה עם ספריו של ניקוס קאזאנצאקיס על אי-ילדותו, כרתים.
בנוסף לרומנים פרסם קובצי סיפורים קצרים ("הספר הירוק", 1936; "הכחול", 1939; "האדום", 1952 ו"הוורוד", 1959) ונובלות.
פרשת ידלין
פרשת ידלין הייתה פרשת שוחד שנחשפה בישראל בחודש אוקטובר 1976. במרכזה עמד אשר ידלין, אחד האישים הבולטים ביותר במפלגת העבודה הישראלית. חשיפת הפרשה הביאה למאסרו של ידלין, מנכ"ל קופת חולים כללית שיועד להתמנות לנגיד בנק ישראל. היא הייתה חלק מתהליך מתמשך שגרם לאובדן ההגמוניה של מפלגת העבודה לאחר יותר משלושים שנה כמפלגת השלטון, שבמהלכן ניהלה את הממשלה ואת כל מוסדות הציבור החשובים.
הפרשה
בשנת 1976 החל השבועון "העולם הזה" לפרסם תחקירים על פעולות כספיות בלתי כשרות שנגעו לבכירים במפלגת העבודה ולקופת המפלגה. בין השמות שהוזכרו היו אלה של אשר ידלין, שהיה אמור להתמנות לנגיד בנק ישראל, ושל אברהם עופר, שר הבינוי והשיכון בממשלת רבין הראשונה. מהתחקירים עלה כי השניים היו מעורבים בקבלת שוחד. כתב העיתון יגאל לביב הגיש תלונה במשטרה, והטיפול בתיק הועבר לראש היחידה לחקירות הונאה, בנימין זיגל.
בעקבות פרסום ההמלצה למנות את ידלין לנגיד בנק ישראל, דיווחה המשטרה לשר המשטרה על השמועות נגד ידלין והוחל בבדיקה מקדמית שלהן. ידלין זומן לחקירה באזהרה, כחשוד בקבלת שוחד. כן נעצר החשב של קופת החולים, מאיר קמחי, ובכירי המשטרה זיגל ויעקב קדמי לחצו עליו להסכים לשמש עד מדינה נגד ידלין, אך הוא סירב בטענה שאין לו כל מידע מרשיע נגד ידלין. לאחר שבוע של חקירות לא נמצאו ראיות למעשים פליליים של ידלין אלא לכל היותר למעשים שיש בהם טעם לפגם. ואולם היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, החליט לתת אור ירוק למשטרה להעמיק את החקירה ללא הגבלת זמן. במכתבו כתב היועץ המשפטי שלא נמצא אישוש לשמועות הראשוניות, אבל במהלך הבדיקה עלו חשדות חדשים שכללו: ידלין טען שכל החשדות מבוססים על גרסתה של חווה ארליכמן, שהייתה בקשר זוגי עימו והתאכזבה מכך שדחה אותה.
בעקבות ההיתר שנתן היועץ המשפטי לממשלה נעצר ידלין ב־18 באוקטובר 1976. המשטרה לחצה על מיודעיו לחצים כבדים והצליחה לגייס שני עדי מדינה להעיד נגד ידלין. מדינת ישראל רעשה, וכל אמצעי התקשורת עסקו במעקב אחרי החקירה והדיונים בבתי המשפט. ב-25 באוקטובר ביטלה הממשלה את מועמדותו של ידלין לתפקיד נגיד בנק ישראל, וארנון גפני נכנס לתפקיד במקומו ב-1 בנובמבר.
ב־13 בדצמבר 1976 הוגש כתב אישום נגד ידלין, וכעבור כמה ימים הוא נעצר עד תום ההליכים. בתחילת המשפט כפר בכל ההאשמות נגדו, אבל זמן מה לאחר מכן הבין כי סיכויי הזיכוי קטנים והגיע לעסקת טיעון שלפיה הודה בחמישה מקרים של שוחד וקבלת טובות הנאה. על פי פסק הדין ידלין העביר למקורביו, עורך דין ומתווכת נדל"ן, טיפול בענייני משפט ותיווך הקשורים לנכסים של קופת חולים, ואלה העבירו לו במזומנים חלק משכר הטרחה שקיבלו. עורך הדין חיים גושן וחווה ארליכמן שימשו עדי מדינה במשפט, והעידו כי חלקו את שכר טרחתם עם ידלין.
ידלין נדון לחמש שנות מאסר ולקנס של 30,000 דולר. הוא נשא את מאסרו בכלא רמלה ובכלא מעשיהו, ושוחרר מקץ כארבע שנים. עם שחרורו פרסם את ספרו "עדות", ובו תולדות חייו וגרסתו למסכת האירועים. בספרו זה תיאר את דרכה של המפלגה שבה היה חבר, וכלשונו ספרו זה "איננו סיפורו של אשר ידלין בלבד. זהו סיפור הסתאבותה של החברה הישראלית ושל תנועת העבודה". על פי גרסתו "חברי בגדו בי והפקירו אותי כטרף קל לציבור ולמערכת המשטרתית והמשפטית". לדבריו הוא היה קורבן של מערכת מושחתת שהקריבה את ראשו כדי להציל את המערכת המסואבת ממילא.
משפטה של שרה הרי
בתחילת נובמבר 1976 נעצרו מקורבים לידלין ובהם אחותו, שרה הרי. כתב האישום המקורי נגד ידלין הוגש נגדו ונגד אחותו בצוותא. אחרי שידלין הגיע להסדר הטיעון המשיך המשפט נגד הרי לבדה, באשמה של מתן שוחד בסך אלפיים ל"י. בהתחדש המשפט הודתה הרי באשמה ונדונה למאסר על תנאי ולקנס קטן. בית המשפט התחשב בסבל שסבלה הנאשמת מכך שהעבֵירה הזניחה יחסית שעברה נקשרה במשפטו של אחיה. כן הביאה השופטת הדסה בן-עתו בחשבון את העובדה שעל פי כתב האישום היוזמה לקבלת השוחד הייתה של מאיר קמחי (כמפורט בהמשך, קמחי זוכה מאשמה).
משפטו של מאיר קמחי
החשב מאיר קמחי טען כי בליל החקירה הראשון אמר לו יעקב קדמי: "אדון קמחי אנו מכירים אותך, חקרנו עליך. יודעים שאתה איש ישר. אתה לא אשם בשום דבר. עזור לנו להפליל את ידלין ולהכניסו לבית־סוהר". קמחי סירב להעיד כעד מדינה נגד ידלין, והועמד לדין באשמה של קבלת שוחד בעד מתן תיק הביטוח של קופת החולים לשרה הרי. באוגוסט 1978 זיכה השופט אהרן אולסקר את קמחי מכל אשמה, וקבע כי שני עדי התביעה המרכזיים שיקרו וכי עדויותיהם היו מלאות סתירות. קמחי שב לעבוד בתפקיד אחר בקופת החולים, אך הקופה סירבה לשלם לו את הוצאות משפטו.
המשפט הנוסף
תוך כדי מאסרו של ידלין הוא הועמד לדין על כתב אישום נוסף, שכלל האשמה בשוחד על קבלת כספים למען אחותו מידי ידידו מרדכי אליסון. השופט מנחם אילן זיכה אותו מכל אשמה, בקובעו שאליסון שיקר ושגם אילו קיבל את כל דבריו לא היה בכך להוכיח קבלת שוחד, שכן יכלו להיות סיבות רבות למתן הכסף.
השפעתה של פרשת ידלין
הדעה הרווחת היא כי פרשת ידלין קירבה את סוף תקופת השלטון של מפלגת העבודה, והביאה למהפך הפוליטי בבחירות 1977, שבו עלתה לשלטון מפלגת הליכוד בראשותו של מנחם בגין.
בד בבד עם הפרשה התפרסמו בזו אחר זו פרשיות נוספות הקשורות במפלגה, ובהן התאבדותו של השר שנחשד בשוחד, אברהם עופר, סמוך מאוד למעצרו של אשר ידלין; מעצרו של מיכאל צור, גם הוא מקורב למפלגה, שנדון ל־15 שנות מאסר באשמת מעילה; וכן פרשת חשבון הדולרים של בני הזוג יצחק ולאה רבין.
תהליך שקיעתה של המפלגה, שהחל עם השבר שיצרו מלחמת יום כיפור ואובדן האמון של הציבור במנהיגיו, קיבל תאוצה עם חשיפתן של פרשיות השחיתות השלטונית. על פי מרבית ההיסטוריונים נוצר בציבור הרושם כי ראשי התנועה מתנהגים כאילו הם מורמים מעם, ועושים בכספי ציבור ובמוסדות השלטון ככל העולה על רוחם. ידלין עצמו טען בחקירותיו כי הכסף שקיבל לא נועד לצרכיו האישיים אלא שימש כצינור להעברת כספים לקופת המפלגה. הטענה לא סייעה להקל בעונשו; היא אף הגבירה את הכעס על המעשים שיוחסו לו ועל התחושה שהסיאוב פשה בתנועת השלטון.
שבט בני קוריט'ה
בַּנוּ קוריט'ה (بني قريظة; بنو قريظة, תעתיק מדויק: בנו קריט'ה) היה שבט כהנים יהודי שחיו בצפון חצי האי ערב עד המאה השביעית, ונכחד בקרב השוחה.
תולדות השבט
אנשי שבט בני קוריט'ה היו שבט כהנים יהודי שחיו בצפון חצי האי ערב עד המאה השביעית, בנווה המדבר ית'ריב (לימים, העיר אל-מדינה). בעיר חיו שני שבטים יהודים נוספים - שבט בני נדיר ושבט בני קינוקאע.
על פי המסורת, יהודים הגיעו לחג'אז לאחר מלחמות היהודים עם הרומאים (המרד הגדול). הם פיתחו את החקלאות לאזור, דבר שהעניק להם יתרון מובהק בתרבות, בכלכלה ובפוליטיקה המקומית. במאה החמישית לספירה הגיעו לאזור מתימן שני שבטים אחרים - בנו אוס (بنو أوس, Banu Aws) ובנו ח'זרג' (بنو الخزرج, Banu Khazraj) - ותפסו מקום דומיננטי באזור. בעת ששני שבטים אלה הסתכסכו בינם לבין עצמם, השבטים היהודים במדינה כרתו בריתות עם שני הצדדים ובנו קוריט'ה עם בנו נדיר כרתו ברית עם שבט האוס.
קרב השוחה
בשנת 622 הגיע לית'ריב ממכה הנביא מוחמד, וארגן ברית בין הצדדים הנצים. אחר כך גבר המתח בין האוכלוסייה המוסלמית הפורחת לבין האוכלוסייה היהודית. בשנת 627 שבטו של מוחמד, קורייש, צר על העיר עם בעלי בריתו, בקרב שנקרא "קרב השוחה" (غزوة الخندق, The Battle of the Trench). בני שבט בנו קוריט'ה קיימו משא ומתן עם מקימי המצור, ללא תועלת, ובסופו של דבר הם נאלצו להיכנע למוסלמים. המוסלמים, תחת פיקודו של מוחמד, הרגו כמעט את כל הגברים, בין 400 ל-900 איש, בעריפת ראש, מלבד כמה מן הגברים, שהתאסלמו. כ-1,000 נשים וילדים מבני השבט נשבו, אולצו להתאסלם ונמכרו לעבדות.
אמינותו ההיסטורית של האירוע
לאורך השנים היו חוקרי אסלאם שהטילו ספקות בקיומו של האירוע או במניין ההרוגים. לדבריהם, המקור העיקרי לסיפור הוא כתביו של ההיסטוריון אבן אסחאק, שהסתמך על עדויותיהם של צאצאי בני קוריט'ה, ואלה כנראה הגזימו בתיאוריהם. ההיסטוריון אבן חג'ר אל-עסקלאני התייחס לסיפור בספקנות, והאימאם מאלכ אבן אנס הגדיר אותו כשקר מוחלט, שמטרתו היא הכפשת היהודים. חוקרים נוספים הצליבו את תיאור האירוע עם מקורות נוספים ומצאו בו סתירות רבות.
בין החוקרים המודרניים המטילים ספק באמינותו ההיסטורית של האירוע נמנים פטרישה קרון ומייקל קוק.
הר הקפוצ'יני
הר הקפוציני (באיטלקית: Monte dei Cappuccini) היא גבעה אשר במקור שימשה להגנה על העיר טורינו והיום היא נקודת תצפית פופולרית על העיר. היא משקיפה מצד אחד על שפלת הפו ומצד שני על הרי האלפים. גובהה הוא 284 מטר מעל שפת נהר הפו.
במלחמת העולם השנייה המקום נפגע קשה מהפצצה אווירית. פעולות השיקום והשחזור שבוצעו, הביאו את הכנסייה שבראש הגבעה וה"כנף" הדרומי של המנזר, לפאר שהיה בו בעבר. הדרך למעלה הגבעה, בת 300 שנה, עוברת בפארק המצוי בגבעה. העלייה בו, באמצעות הצמחייה שנבחרה לכך שתראה מדורגת, נותנת לעולה בה את הרגשה של עליה לפיסגה.
תולדות המקום
השימוש העתיק שנעשה בגבעה היה למטרות הגנה. ידיעות ראשונות על קיומה של כנסייה במקום יש מהמאה ה-8. שמה של הגבעה מקורו בזיכיון שקבלו מסדר הקפוצ'ין מבית סבויה להשתמש באזור הזה, החל מהמחצית השנייה של המאה ה-16. בית סבויה הקים במקום כנסייה ומנזר.
העבודה להקמת הכנסייה, שהוקדשה למריה הבתולה ונקראה "Santa Maria del Monte" החלו בשנת 1583. התכנון הראשונה של "אסקניו ויטוצי" ( Ascanio Vitozzi) היה הקמת מבנה, גן עצים וצלב. בשנת 1656 הסתיימה הבנייה. בזמן המלחמה היא נפגעה קשות מהפצצות בעלות הברית על העיר. היא נבנתה מחדש והיום יש בה מנזר חדש והמקום משמש אכסניה ל"מוזיאון הלאומי של הרי טורינו".
המוזיאון הלאומי של הרי טורינו
המוזיאון אשר שמו המלא הוא "Il Museo Nazionale della Montagna "Duca degli Abruzzi"" הוקם בשנת 1874 באולמות של מנזר "סנטה מאריה" על "הר הקפוצ'יני". במוזיאון תצוגה של מסמכים היסטוריים של מאתיים וחמישים שנה. בשנת 1942 הנסיך "לואיגי אמדיאו די סבויה" - "הדוכס של האמברוצ'י" אשר על שמו נקרא המוזיאון, הקדיש את המקום למסעה של משלחת חוקרים לאלסקה ולים הצפוני. ניתן לצפות בסרטים מאותה תקופה.
רכבת ההרים
רכבת ההרים פעלה מדצמבר 1885 עד מרץ 1942. היא פסקה לפעול בשל המלחמה. היות שטורינו הייתה העיר הראשונה באיטליה עם תאורת רחוב, כבר משנת 1882 הר קפוצ'ינו המואר בכל שעות היממה היה אטרקציה. מסלול הרכבת היה 120 מטר, השיפוע 36 מעלות ותוך 2 דקות הרכבת עלתה את 282 המטר.
יצחק קוטנר
יצחק קוטנר (4 באוקטובר 1904 - 26 ביוני 1961) היה אדריכל גנים ישראלי, ממקימי ארגון הגננים בישראל.
ביוגרפיה
קוטנר נולד בסנט גאלן, שווייץ, ועלה לארץ ישראל בשנת 1933. הוא החל לעבוד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל, שם הצטרף לצוות המשתלה והתמחה באיקלום צמחי נוי. היה מרכז המגמה לגננות ושתלנות ותרם לעיצוב הגן הבוטני במקום. כמו כן עיצב, יחד עם ליפא יהלום את גן מנשה ליד כפר סבא, הגן הפרטי הגדול בארץ.
בשנות הארבעים גילה עניין גובר בגני הנוי בקיבוצים ועבר להתגורר בקיבוץ בית השיטה. בשנות החמישים פתח משרד עצמאי בחיפה ותכנן גני נוי ביישובים עירוניים, בבתי מלון ובמוסדות חינוך לצד גנים לבתים פרטיים.
קוטנר למד אדריכלות נוף בשווייץ. לאחר הלימודים נסע להשתלמות בבית הספר הגבוה לגננות שליד גני ורסאי בפריס.
עלה ארצה באוגוסט 1933 ממניעים ציוניים. הצטרף לצוות ההוראה של בית הספר החקלאי במקוה ישראל והקים בו את מגמת הגננות והשתלנות. הגן הבוטני של מקוה ישראל כבר היה קיים וקוטנר הפך במהרה לאחד מעמודי התווך שלו. עיקר המאמצים הופנו לאיקלומם של מיני צומח חדשים ובעיקר עצים ושיחים פורחים שיוכלו להוסיף צבע לגינות הנוי. חלק מהנסיונות לא הצליח אך הדבר לא ריפה את ידו והוא המשיך לבקש ממכרים להביא לארץ זרעים וייחורים של זנים חדשים לאיקלום. כשהאיקלום במקוה ישראל לא צלח הציע קוטנר למכרים מקיבוצים ברחבי הארץ לנסות את הצמחים בטיפוסי אקלים שונים.
רבים מתלמידיו במקוה ישראל היו במהלך השנים לאדריכלי נוף בישראל ובהם צבי מילר ומשה בלום. בשנות ה-50 המאוחרות לימד קוטנר בבית הספר לגננות בפתח תקווה, שם לימד את גדעון שריג (גולדנברג). בשנותיו האחרונות היה קוטנר מורה לגננות בכפר הנוער כפר גלים ליד חיפה.
מנחם מנדל שרשבסקי
הרב מנחם מנדל שרשבסקי (תר"ז, 1847 – ח' באדר א' תרפ"ט, פברואר 1929) היה רבה של העיירה קוסובה (אז באימפריה הרוסית, כיום בבלארוס) במשך ארבעים ושלוש שנה.
קורותיו
נולד בסלונים, שם התגורר אביו הרב קלמן קלונימוס שרשבסקי. נישא למרים, בתו הבכורה של רב העיירה קוסובה הרב שמואל סלונימסקי. לאחר פטירת רעייתו בדמי ימיה נישא לאחותה ביילא רבקה.
אחיו של הרב שרשבסקי, רבי אהרון זליג (שהיה מכונה ר' זליג רייצה'ס) היה גם הוא תלמיד חכם מפורסם.
בשנת תרמ"ג (1882) בערך נפטר הרב סלונימסקי. הרב שרשבסקי התמנה לרשת את מקומו בערך בשנת תרמ"ד.
בשנת תרפ"ז, לאחר פטירת רעייתו, עלה הרב שרשבסקי לירושלים והתגורר בשכונת מאה שערים בבית אחיו האמור, שכבר הלך לעולמו. תחתיו התמנה ברבנות בקוסובה חתנו האחר, הרב מאיר לייקין, שנספה בשואה עם יתר בני העיירה בי"א באב תש"ב.
כדרכו בחו"ל נמנע גם בירושלים מלעסוק בענייני ציבור והעדיף לשקוד על התורה כשהוא עטור בטלית ותפילין. הקפיד שלא יצלמוהו ולכן כמעט לא השתמרו ממנו תמונות.
הרב שרשבסקי נפטר בח' באדר א' תרפ"ט, ונקבר על פי צוואתו בטליתו המצויצת שבה למד את הש"ס עשרים ושש פעמים כפי שהזכיר בהספדו הרב קוק. בלוויה השתתף קהל גדול והספידוהו גם הרב שמואל רפפורט, הרב יוסף חיים זוננפלד והרב יצחק יעקב וכטפויגל. נטמן בהר הזיתים בסמוך לקברו של הרב שלמה אלישיב.
חצי שנה לאחר מכן, נרצח נכדו, הרב ישראל שלמה זלמן בן גרשון ולנסקי, ששימש כמזכיר ישיבת חברון, במאורעות תרפ"ט בחברון.
הרב נתן פריד מבאי ביתו של ההחזון איש היה נינו.
מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי
מסד הנתונים הראשון הוא פרי עבודתם המשותפת של כמה מגדולי חוקרי סחר העבדים הטרנס-אטלנטי שאספו, אימתו וערכו את הנתונים על 27,233 מסעות בין השנים 1993–1997 במסגרת מכון דו בויז (Du Bois) למחקר אפריקאי ואפרו-אמריקאי באוניברסיטת הרווארד. מסד נתונים זה ראה אור בשנת 1999 בידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בעריכתם של דייוויד אלטיס (Eltis) ואוגו נוקג'י (Nwokeji) על גבי תקליטור. המידע הכלול בבסיס הנתונים הוא על מספר האפריקנים שהובלו בדרכם לשיעבוד, מספר אנשי הצוות ושמות רבי החובל ובעלי הספינות, שמות הספינות ונפחן, הנמלים בהם התבצע הסחר הן באפריקה והן באמריקות וכן תאריכי היציאה וההגעה. מידע זה אינו מלא עבור כל הרשומות. מסד הנתונים מאפשר חיפוש וסינון המידע בהתאם למשתנים רבים, ביניהם אזורים, אישים, תקופות ונמלים וכן לחולל סטטיסטיקות על תמותה, זמן המסע והתפלגות דמוגרפית של האפריקאים המשועבדים.
בסוף 2008, במלאת 200 שנה לביטול סחר העבדים בבריטניה ובארצות הברית, עלתה לרשת האינטרנט גרסה מעודכנת של מסד הנתונים, ובה מידע על כ-35,000 מסעות, המוערכים כמהווים כ-82% מנפח כלל סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, בממשק רב לשוני ובשימוש חופשי. נוסף על נתוני הסחר כגון מסעות, מטען אנושי, דמוגרפיה, בעלות וכדומה כולל מסד הנתונים מפות, תמונות, מידע על ספינות ומסמכים מקוריים. אתר מסד הנתונים כולל גם מערכי שיעור מוצעים לרמות לימוד שונות וכן בסיס נתונים של כ-67,000 שמות של אפריקאיים שנסחרו. נוסף על כך הממשק החדש מאפשר הוספת מידע חדש לעדכונו המתמיד של מסד הנתונים.
מימון הגרסה השנייה ופרויקט המקוון נעשה בעיקר בידי אוניברסיטת אמורי, אוניברסיטת הרווארד והקרן הלאומית למדעי הרוח של ממשלת ארצות הברית.
סטטיסטיקות עיקריות
על פי מסד הנתונים על סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, התחלקו העבדים שהובאו מאפריקה בין החלקים השונים באמריקה כדלקמן:
אפריקאים שעזבו את חופי היבשת במסגרת סחר העבדים הטרנס-אטלנטי לעבדות בתקופה שבין 1501 ו-1866
כ-15% מהעבדים לא שרדו את המסע הכרוך בחציית האוקיינוס האטלנטי. על פי המחקר, בסה"כ הגיעו לאמריקה 10,702,656 עבדים, או 85.48% מהיוצאים לדרך. למעלה ממחצית העבדים הגיעו לנמלי היעד בברזיל ואילו בריטים היו הקבוצה הגדולה ביותר המעורבת בארגון ומימון הסחר, והיוו כשליש מנפחו הכולל.
נבוויה מוסא
נבוויה מוסא (ערבית: نبوية موسى, ב-17 בדצמבר 1886–1951, קהיר) הייתה פמיניסטית, סופרת, משוררת הוגה ומחנכת. נחשבת לחלוצת החינוך לבנות במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-20. כמו כן עסקה בכתיבה פובליציסטית וביוגרפית.
ילדותה ונעוריה
נבוויה מוסא נולדה ב-1886 בכפר "אל-חכמה בנדר אל-זקאזיק" (بكفر الحكما بندر الزقازيق) במחוז א-שרקיה.
אביה היה קצין בצבא המצרי שהגיע לדרגה הבכירה "יוזבאשי" (اليوزباشي). חודשיים קודם לידתה נסע אביה לסודאן ושם נפטר. לפני שהחלה ללמוד בבית הספר למדה מוסא את עקרונות הקריאה והכתיבה בביתה כמו בנות מינה ממעמד הביניים. ב-1901, בהיותה בת 15, עברה להתגורר בקהיר עם אמה ואחיה היחיד מוחמד, שהיה מבוגר ממנה בעשר שנים, ומאוחר יותר הפך לנציג הפרקליטות בעיר פיום. בעידודו של אחיה, למדה לדקלם את השירה הערבית בעל פה. אחיה לימד אותה את האלף-בית של השפה האנגלית ואילו את הכתיבה באנגלית היא למדה בעצמה על ידי חיקוי של טקסטים כתובים. היא לא הסתפקה בהיקף זה של ידע והחליטה להצטרף ללימודים בבית ספר יסודי.
משפחתה לא תמכה בהחלטה זו. אימה ראתה בהחלטתה סטייה מכללי הנימוס והצניעות ומרד בחינוך ובדת. גם דודיה ואחיה התנגדו להחלטתה. התנגדות זו משקפת את התפיסה הרווחת של החברה במצרית באותה תקופה, שסרבה ליציאת הנערות לבתי הספר כדי לרכוש ידע. למרות התנגדות משפחתה החלה מוסא בגיל 14 ללכת בסתר לבית הספר. כדי להתקבל לבית הספר היא גנבה את החותם של אימה שהייתה האפוטרופוסית שלה, וכדי לממן את הוצאות שכר הלימוד מכרה צמיד זהב.
ראשית דרכה של מוסא כתלמידה מצביעה על האינטליגנציה שלה, שאפשרה לה ללמד את עצמה, ועל כוחה ונחישותה להגשים את המטרות שלה מבלי להיות כפופה לחברה שמאמינה שהחינוך של ילדה מהווה סטייה מהמוסר הציבורי.
השכלתה
בשנת 1901, בהיותה בת 15 החלה מוסא ללמוד בבית ספר אל-סניה לבנות (المدرسة السنية للبنات) בקהיר, ובשנת 1903 קיבלה את תעודת בית הספר היסודי. לאחר מכן החלה ללמוד במחלקת המורות בבית ספר אל-סניה, וסיימה את לימודיה בשנה 1906, שם קיבלה את תעודת ההוראה.
היא מונתה להיות מורה בבית הספר היסודי עבאס לבנות בקהיר. באותה עת השכר של המורה בעלת תעודת הוראה היה שש לירות מצריות (ג'ניה |جنيه) בעוד שבוגר בית הספר הגבוה למורים קיבל שכר של שתים עשרה לירות מצריות. מוסא ראתה בחומרה את האפליה הזו ומחתה בפני משרד החינוך. התשובה שקיבלה היא שהסיבה לאפליה היא שהבוגרים של בית הספר הגבוה למורים הם בעלי תעודת בגרות (בקלוריה |بكالوريا). לפיכך הייתה נחושה לזכות בתעודה זו. היא השקיעה מאמצים רבים שכן באותה עת לא היו במצרים בתי ספר תיכוניים לנערות. היא ניגשה לבחינה ועוררה סערה במשרד החינוך בהיותה הנערה הראשונה במצרים שהעזה לגשת לבחינה שמזכה בתעודה שבעליה נהנים ממעמד חברתי יוקרתי. מוסא ניגשה ואף הצליחה בבחינה וקיבלה תעודת בגרות בשנת 1907. כך הפכה להיות הנערה המצרית הראשונה שקיבלה את תעודת הבגרות (האשה המצרייה האחרונה שקבלה בגרות עד שנת 1928). הצלחתה הכתה גלים במצרים ומוסא זכתה לתהילה רחבה בכל החוגים החברתיים במיוחד המדעיים והתרבותיים. היא העירה על כך באומרה: בתקופה זו החלה לכתוב מאמרים שהתפרסמו בעיתונים כגון מצרים הצעירה (مصر الفتاة) שהיה עיתון לנשים, והעיתון אל-ג'רידה (الجريدة) שיועד לכלל הציבור, שני העיתונים עסקו בסוגיות של חינוך, חברה וספרות.
הקריירה בחינוך הממשלתי
בשנת 1909 היא קיבלה לידיה את הנהלת בית הספר היסודי לבנות אל-מוחמדייה (المحمدية الابتدائية) בפיום. בית ספר זה הוקם על ידי הרשות המקומית של פיום. היא הייתה המנהלת הראשונה של בית ספר יסודי במצרים. מוסא הצליחה בהרחבת חינוך לבנות בפיום בהפצת חינוך הבנות בפיום: תוך ארבעה חודשים מספר התלמידות הכפיל את עצמו. והיא דאגה להנגיש את החינוך לבנות. כמו כן ובמהלך אותה תקופה היא חיברה ספר לימוד שכותרתו פרות של החיים בחינוך הנערה (ثمرة الحياة في تعليم الفتاة), שנבחר ידי משרד החינוך כספר לימוד הקריאה בערבית לנערות בכיתה השלישית והרביעית 1909.
אולם במהלך שמונת חודשי עבודתה, היא נאלצה לסבול מהטרדות וקשיים, שהציבו בפניה מתנגדיה הגברים, שחשבו שאישה משכילה היא נחותה מגברים משכילים..בעקבות הטרדות אלו מינה אותה בשנת 1910 שר החינוך דאז אחמד לוטפי אל-סייד, למנהלת בית הספר למורות של אל-מנצורה (المنصورة). באותה תקופה קיבל בית ספר זה את המקום הראשון בבחינת המעבר הראשונית למורות. למרות הצלחתה, מתנגדי מוסא הצליחו לשכנע את האנגליים שהיא לאומנית ועוסקת בפוליטיקה. לכן היא הועברה לקהיר ובדצמבר 1914 חודש מינויה במשרד החינוך במשרה מלאה כמפקחת על המורות של בית הספר למורות בבולאק (بولاق).
בשנת 1916 קודמה לתפקיד של מנהלת בית הספר למורות אל-ורדיאן (الورديان) באלכסנדריה. היא נשארה בתפקיד זה עד שנת 1920. ד"ר מוחמד אבו אל-אסעד כתב בספרו "נבוויה מוסא ותפקידה בחיים המצריים"
סיום הקריירה בחינוך הממשלתי
במהלך עבודתה מוסא מתחה ביקורת חריפה על משרד החינוך ושר החינוך: היא דרשה שיערך תיקון תוכניות הלימוד, שהפיקוח בבתי הספר לבנות יעשה על ידי נשים בלבד ולא על ידי הגברים, וגם לא על ידי נשים זרות (מערביות). את ביקורתה היא הביעה באמצעות שליחת תזכירים ותלונות האל שר החינוך שבהם בנוסף התלוננה על רדיפתה על ידי בעלי תפקידים בכירים במשרד, גזילת סמכויותיה והעדפת הגבר עליה. שתי פרשיות בהן הייתה מעורבת הובילו להתנגשות בינה לבין משרד החינוך. הראשונה קשורה למכתב שהגישה מוסא לשר החינוך שבו התלוננה על העבירות המוסריות שבהן מעורבים מספר פקידים בכירים במשרד. הואיל והתלונה לשר החינוך לא הועילה, היא החליטה להסלים את מאבקה נגד הפקידים המושחתים באמצעות פנייה לדעת הקהל המצרית באמצעות פרסום הפרשה על דפי העיתונים. כך ביום שלישי 8 בדצמבר 1925 בעיתון ה"פוליטיקה היומית (السياسة اليومية), (שהוציאה לאור מפלגת החופשיים החוקתיים), פרסם מאמר פרי עטה תחת הכותרת מערכת חינוך הבנות באנגליה ובמצרים (نظام تعليم البنات في إنجلتراومصر). בתגובה למאמר עלי מאהר שר החינוך דאז הפנה ב-9 בפברואר 1925 אזהרה למוסא משום שהביעה הערות אישיות על חינוך הבנות בעיתון ובכך היא עברה על החוק האוסר על עובדי הממשלה להעיר הערות ולמתוח בקורת באמצעות העיתונים.
כמו כן משרד החינוך הטיל עליה את האחריות למרד של המורות המצריות נגד המנהלות הזרות. הסיפור של מרד המורות קרה במקרה, כאשר קבוצה של מורות מצריות התארגנה סביב הדרישה להחליף את מנהלות בתי הספר הזרות במנהלות מצריות. זאת מאחר שהמנהלות המצריות הוכיחו את יעילותן בעבודה וכדי שיהיה לעצמאות שקבלה המדינה באותו זמן תוכן אמיתי וביטוי בתחום החינוך. בעקבות זאת היועץ האנגלי של משרד החינוך העניק למוסא חופשה פתוחה בתשלום, שכן האנגליים האשימו אותה בעיסוק בפוליטיקה והתקפת אנשי השלטון, בגלל עמדתה סירובה להימצאות מפקחים גברים בבתי הספר של הבנות. ששר החינוך עלי מאהר הוציא החלטה על הפסקת השירות של מוסא, והיא פוטרה בשנת 1926 מעבודתה בבתי הספר הממשלתיים. הרשות השופטת החליטה שמשרד החינוך ישלם לה כפיצוי סך של 5,500 לירות מצריות כפיצוי על החלטתו לפטר אותה מהשירות.
הקריירה בחינוך הפרטי של מוסא
לאחר פיטוריה ממשרד החינוך הקימה מוסא בשנת 1926 את בית-הספר העצמאי לבנות, בשם מדרסת בנאת אל-אשראף, שהיו לו סניפים בקאהיר ובאלכסנדריה. היא הוציאה את כספי הפיצויים שקבלה ממשרד החינוך כדי לקדם אותו, והוא הפך לאחד מבתי הספר הטובים ביותר מבחינת המבנה, הציוד, ורמת הניהול והחינוך. במהלך השנים המשיכה מוסא בפיתוחו והרחבתו. בשנת 1946 היא נתנה את בניין בית הספר לבנות באלכסנדריה, כוואקף (צדקה) למשרד החינוך.
התקופה שבין 1937- 1943, הייתה אחת התקופות המשגשגות ביותר של מוסא, האנרגטית ביותר. לצד ניהול בתי הספר, שצברו מוניטין, היא הקימה בית דפוס וכתב-עת שמיועד לנשים בשם עיתון הנערה (مجلة الفتاة) (מערכת העיתון שכנה המבנה של בית הספר). הגיליון הראשון של "עיתון הנערה" ראה אור בשנת 1937 והוא המשיך לראות אור בחמש השנים הבאות שבמהלכן יצאו לאור 229 גיליונות. למוסא גם תרומה ניכרת להתפתחות מחשבת החינוך במצרים. תרומתה באה לידי ביטוי בהשתתפותה בכנסים חינוכיים רבים, שנערכו במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20, כדי לדון בסוגיות חינוכיות. כמו כן היא כתבה מספר יצירות ספרותיות שהתקבלו על ידי משרד החינוך כספרי לימוד. כמו כן כתבה אז רומן היסטורי בשם טופ חטפ' (توب حتب), בחזרה לעידן של אחמס הראשון (أحمس الأول), ופרסמה ספר שירים פרי עטה.
תמיכתה של מוסא, בין השנים 1937 ו-1942, בארמון ובמפלגת הליברלים החוקתיים (الأحرار الدستوريين) גרר עוינות גדולה מצדה של מפלגת אל-וופד (حزب الوفد). כאשר הגיעה מפלגת אל-וופד אל השלטון בפברואר 1942, מיהרה לנקום במוסא וסגרה את בתי הספר והעיתון שהקימה.
האוטוביוגרפיה של מוסא: תאריח'י בקלמי (تاريخي بقلمي, "ההיסטוריה שלי פרי עטי")
בין השנים 1938-1942 פרסמה מוסא את מסותיה האוטוביוגרפיות בטור שכותרתו זיכריאתי (ذكرياتي, "הזיכרונות שלי"), במגזין "אל-פתאה א-סאע'ירה" (الفتاة الصغيرة, [המגזין של] "האישה הצעירה") באופן סדיר. רשימות אלו היוו את הבסיס לספרה האוטוביוגרפי. בהקדמה לספר כותבת מוסא: כאשר מוסא החליטה לאסוף מסות אלה כספר, היא בחרה לפרסם אותם תחת הכותרת תאריח'י בקלמי (ההיסטוריה שלי בעטי). כותרת זו מבטאת את עמדתה לגבי יכולתה ויכולתן של נשים בכלל להניף ולהשתמש בכוחו של העט. נושא זה הוא משמעותי מאוד בספר הזיכרונות. הכותרת משקפת גם סוג מסוים של התנגדות ומרד: התנגדות להתעלמות של ההיסטוריה מסיפור חייהן של נשים בכלל ובפרט להתעלמות מחייה הקשים ודרכי ההתמודדות שלה עם המציאות כמו גם התנגדות לסילוף של קורות חייה. לפיכך היא רצתה לתעד את סיפור חייה בעצמה בעט שלה, ללא תיווכם של גברים ששלטו בתיעוד וכתיבת ההיסטוריה עד כה.
מרגוט בדראן (Margot Badran) היסטריונית של המזרח התיכון. מתארת את ספר האוטוביוגרפיה של מוסא כ: בדראן ומונה מיכאיל (1979) מצביעות על כך שאף על פי שמוסא אינה משתמשת במפורש במושג פמיניזם, היא מביעה עמדה פמיניסטית ביחס למאבקים שניהלה בחייה, פעולותיה והחלטותיה. כמו כן טוענת בדראן שעל אף שמספר מחקרים על זיכרונותיה של מוסא מספקים תובנות חשובות בטקסט, רובם התמקדו בהיבטים הפמיניסטיים, הלאומיים, והאנטי-קולוניאליים, מבלי לקחת בחשבון את התייחסותה לסוגיית הקריאה והכתיבה לנשים כפריבילגיה שהוחזקה עד לתקופתה בעיקר בידיהם של גברים. בדראן (1992) מזהה את הנושאים החוזרים ונשנים של ידיעת קרוא וכתוב ו "יצירה עצמית" כמוטיבים מרכזיים בזיכרונותיה של מוסא; עם זאת, מוסא אינה מתייחסת לקשרים בין האוריינות וסוגיות של מגדר וכוח חברתי ופוליטי. מאוחר יותר, נערכו מחקרים המספקים את הניתוח הספרותי הראשון והסמליות של האוריינות, שמשחקת תפקיד חשוב בהגדרה העצמית של מוסא כאישה אינטלקטואלית, בתקופת החסות הבריטית והלאום המצרי המתהווה. ספר האוטוביוגרפיה שלה לא היה זמין בספריות האקדמיות, מלבד (במוזיאון החינוך במכון למחקרים ולימודים חינוכיים-متحف التعليم في معهد البحوث والدراسات التربوية).
מוסא היא דמות מפתח בשתי ההיסטוריות של הפמיניזם הערבי והז'אנר בספרות הערבית האוטוביוגרפית. דרך הישגיה החינוכיים, הקריירה שלה כמורה, מנהלת ומייסדת של בתי הספר של בנות, פרסומיה. היא תרמה באופן ישיר לגישתן של נשים לחינוך, עבודה ותנאי עבודה הוגנים. לפיכך האוטוביוגרפיה שלה תורמת להעצמת נשים שרוצות ללכת בדרכה ובנוסף מאפשרת לנו ללמוד הרבה על איך ידעו הנשים קרוא וכתוב בימיה של מוסא, וכיצד הם ניהלו משא ומתן בינן לסביבה ובינן לבין העט על זכותן להשתתף בחיים האינטלקטואליים.
תרומתה לתנועה הפמיניסטית במצרים
בשנת 1922 הקימה מוסא את ההתאחדות הנשית המוסרית (אל-אתחאד אל-נסאאי אל-תהד'יבי) ובשנת 1923 הייתה בין המייסדות של האיגוד הפמיניסטי המצרי (אל-אתחאד אל-נסאאי אל- מצרי). באותה שנה 1923 מוסא הייתה חברה במשלחת המצרית הראשונה שהשתתפה בפורום פמיניסטי בינלאומי, כאשר נסעה לצדן של הודא שעראווי (هدى شعراوي) וסאיזה נבראוי (سيزا نبراوي) לוועידה של הברית הבינלאומית למען זכות הצבעה לנשים(international women suffrage alliance) ברומא. בכנסים הבינ-לאומיים אלו הפיצה מוסא את דעותיה הפמיניסטיות בכנות מלאה בנוסף לייסוד כתב-עת נשי מג'לת אל-פתאה ("הנערה") היא גם ערכה את מדור הנשים בכתב העת אל-בלאע' אל-אסבועי. כמו כן למוסא עצמה היה טור קבוע בעיתון - "טור הנשים" (צפחת אל-סידאת) - והיא הרבתה לעסוק בו בעניינים הקשורים לזכויות הנשים במצרים, אך גם בסוגיות לאומיות ותרבותיות כלליות.
בשנת 1920 פרסמה את ספרה הראשון שעוסק במישרין במעמדן ותפקידן של נשים בחברה המצרית שכותרתו "האשה והעבודה" (المرأة والعمل). בחיבור זה הביעה מוסא את עמדתה בדבר חשיבות קידום החינוך ועבודת הנשים ונתנה את דעתה לתחומים בהן נשים יכולות לעבוד מבלי שיגרע דבר מכבודן או תיגרם להן מבוכה בשל מגעיהם עם גברים זרים. היא הייתה האישה המצרית הראשונה שלקחה את חינוך הבנות כסוגיה לאומית. כמו כן האוניברסיטה הלאומית המצרית, אחרי פתיחתה בשנת 1908, בחרה את נבוויה מוסא יחד עם מלק חפני נאסף (ملك حفني ناصيف) ולביבה האשם (لبيبة هاشم), להרצות באוניברסיטה בנושא ההשכלה בפני קהל של נשים מהמעמד הגבוה. מוסא בחרה שלא להינשא- בחירה אמיצה ויוצאת-דופן בתקופה ובחברה השמרנית בה היא חיה. זאת ככל הנראה מתוך הרצון להקדיש את חייה להוראה, לניהול בתי-ספר ולכתיבה.
פטירתה
מוסא התגברה על התנאים של נחשלות, הכפיפה את החיים לרצונה וחרטה את שמה באותיות של אור, בהיסטוריה של החינוך המצרי והחיים הציבוריים במצרים. והלכה לעולמה בשנת 1951 בקהיר.
ונסן קולה
ונסן פלורן אנטואן קולה (בצרפתית: Vincent Florent Antoine Collet; נולד ב-6 ביוני 1963) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל צרפתי המאמן את פריז לבלואה מליגת העל הצרפתית ואת נבחרת צרפת.
קריירת משחק
קולה החל את קריירת המועדונים שלו בעונת 1980/81, ושיחק בליגה הצרפתית השלישית. לאחר מכן החל את הקריירה המקצועית שלו, בעונת 1981/82, עם לה-מאן סארת. עם לה מאן הוא זכה באליפות צרפת ב-1982.
קריירת אימון
קולט הפך לראשונה למאמן כדורסל ב-1998. הוא היה המאמן הראשי של לה-מאן במשך שמונה שנים, בין 2000/01 ו-2007/08, והוביל את הקבוצה לאליפות הליגה הצרפתית 2006 ולגביע הצרפתי ב-2004, כמו גם לזכייה בגביע המוליכות של הליגה הצרפתית ב-2006. בזמן שהיה במועדון, הוא נבחר למאמן השנה של הליגה הצרפתית ב-2001 וב-2004, לפני שעזב את הקבוצה ב-2008.
בעונת 2008/09 הוא הוביל את אסוול ליון-וילרבאן לאליפות הליגה הצרפתית, הראשונה מאז 2002. בעונת 2015/16, הוא אימן את המועדון הצרפתי שטרסבורג והוביל אותו לגמר היורוקאפ 2016, בו הפסידה הקבוצה בסופו של דבר למועדון הטורקי גלאטסראיי. הוא גם זכה בפרס מאמן השנה השלישי שלו. לאחר אותה עונה החליטו קולה ושטרסבורג להיפרד, לאחר שחוזהו תם.
לאחר ששטרסבורג התחילה באופן מאכזב את עונת 2016/17, היא מינתה את קולה שוב למאמנה, ב-27 באוקטובר 2016.
ב-25 באוגוסט 2021, הוא חתם בפריז לבלואה מליגת העל הצרפתית.
בנבחרת צרפת
קולה מונה למאמן נבחרת צרפת הבוגרת בכדורסל במרץ 2009, לאחר קמפיין מוקדמות מאכזב ליורובאסקט 2009, שאילץ את הנבחרת להעפיל דרך סיבוב מוקדמות נוסף. לאחר שהוביל בהצלחה את נבחרת צרפת בסיבוב המוקדמות השני, הוא אימן את נבחרת צרפת בטורניר גדול, לראשונה, באליפות אירופה 2009. הוא הוביל את הנבחרת למקום החמישי שהקנה לה העפלה אוטומטית לאליפות העולם 2010, שם גם אימן את צרפת.
קולה הוביל את צרפת למדליית הכסף ביורובאסקט 2011, ואז שנתיים לאחר מכן אימן את הנבחרת והוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה, ביורובאסקט 2013 בסלובניה. צרפת המשיכה לזכות במדליות תחת הנהגתו, וזכתה במדליית הארד בגביע העולם 2014 וביורובאסקט 2015.
קולה גם אימן את צרפת באולימפיאדות 2012 ו-2016, שבשתיהן הודחה ברבע הגמר.
בתחילת 2020 הצהיר קולה כי בכוונתו להמשיך כמאמן ראשי של נבחרת צרפת. באולימפיאדת טוקיו 2020 ניצחה צרפת את ארצות הברית לראשונה באולימפיאדה, 83–76, בשלב הבתים. צרפת עלתה לגמר, שם הפסידה במשחק חוזר מול האמריקאים 82–87, וסיימה עם מדליית הכסף.
משולש אהבה
משולש אהבה או משולש רומנטי הוא צירוף של קשרי זוגיות המתקיים בין שלושה אנשים, כלומר אחד מבין השלושה מקיים קשר זוגיות עם כל אחד משני האחרים. בקרב בעלי נטייה מינית הטרוסקסואלית ייתכנו שני סוגים של משולשי אהבה:
בקהילת הלהט"ב ייתכנו וריאציות נוספות של משולשי אהבה.
מידת הידיעה של שלושת השותפים למשולש על קיומו של המשולש יוצרת אף היא וריאציות אחדות. במשולש שבו גבר מקיים במקביל קשרי זוגיות עם שתי נשים, ייתכנו הווריאציות הבאות:
כאשר מונוגמיה היא המצב המועדף, משולש אהבה הוא מצב בלתי יציב, העלול להסתיים בשברון לב לפחות לאחת הצלעות במשולש, וכן לפירוק הקשר בין שתי צלעות במשולש.
משולשי אהבה הם נושא פופולרי בספרות, בקולנוע, באופרה, באופרת סבון, ברומן רומנטי ועוד. דוגמאות:
סטוקר (סרט, 2015)
סטוקר (באנגלית: Ratter) הוא סרט פאונד פוטג' עצמאי אמריקאי משנת 2015, מותחן אימה המשויך לתת-סוגה של סרטי פלישה לבית, ועלילתו נסבה אודות הסכנות הכרוכות בחשיפה אינטנסיבית למצלמות רשת. באנגלית, Ratter הוא האקר המשתמש בתוכנת R.A.T (ראשי תיבות של Remote Access Trojan), שהיא נוזקה המאפשרת לו להשתלט על מצלמת רשת, ולמעשה, על המכשיר כולו. בטריילר של הסרט, מוגדר ראטר כ"האקר המשתלט על מחשב או מכשיר כדי לצפות בקורבנות תמימים". כהשאלה, "ראטר" הוא זן של כלבי תקיפה המשמשים לציד חולדות באזורים עירוניים (שם מלא: Prague Ratter; חולדה, באנגלית: Rat).
בתפקידים הראשיים משחקים אשלי בנסון ומאט מק'גורי. כתב וביים ברנדן קריימר, לפי סרט קצר בשם "Webcam" (בעברית: מצלמת רשת) שקריימר עצמו נטל חלק בהפקתו בשנת 2012.
הצגת הבכורה התקיימה במסגרת פסטיבל סלאמדאנס ב-24 בינואר 2015. הסרט הופץ ב-12 בפברואר 2016 בתפוצה מצומצמת לבתי קולנוע נבחרים, וב-1 במרץ 2016 - לצפייה על פי דרישה.
עלילה
אמה טיילור (אשלי בנסון) בת ה-23, ילידת ויסקונסין, היא סטודנטית לתואר שני בכלכלה בניו יורק, לשם עברה אחרי שנפרדה מהחבר שלה, אלכס, שמתקשה להשלים עם הפרידה וממשיך להטריד את אמה בטלפון. היא מתגוררת בדירה שאמא שלה שכרה עבורה בברוקלין. הסרט נפתח בהרצת סקריפט על ידי האקר אלמוני המשתלט על כתובת ה-IP של אמה, ומצולם מנקודת מבטו של ההאקר העוקב אחרי אמה דרך מצלמות הטלפון החכם והלפטופ שלה, ומצלמה המותקנת בקונסולת משחקים בסלון. הוא מצלם ומקליט אותה, צופה בתמונות וסרטונים במכשירים שלה, ואף עורך לעצמו סרטונים מההקלטות.
ביום המחרת, אמה עושה לאביה "סיור" וירטואלי בדירה. בערב היא נרדמת בעודה מרכיבה משקפיים, הלפטופ נשאר פתוח, הצג משתקף בעדשת המשקפיים, וההאקר נראה בהן צופה בתמונות ומגדיל תמונה שלה, כאילו היא מסתכלת אליו. בספרייה היא פוגשת סטודנט מקומי בשם מייקל (מאט מק'גורי) שמסייע לה להכיר את העיר, והשניים הופכים לזוג ומתחילים לצאת יחד. היא מכתיבה למייקל את מספר הטלפון שלה, ובערב מזמינה לדירה משלוח של אוכל תאילנדי. כך משיג ההאקר את הטלפון שלה וכתובתה.
באחד הערבים, כאשר ההאקר צופה בה מאוננת במיטתה, נשלחים אליה קישורים לסרטון פורנוגרפי ולסרטון ישן שלה מתקופת בית הספר התיכון, כביכול מכתובת הדואר האלקטרוני של מייקל, אשר מכחיש מכל וכל שהוא שלח לה את הקישורים, אולם אמה חושדת בו ומתחילה להירתע ולהתעלם ממנו. היא מתחילה לפתח פרנויה, ובשיחה עם אמא שלה, היא אומרת שאיננה סומכת על איש, כבר שינתה את הגדרות הפרטיות במכשירים שלה, ובכוונתה לקנות טלפון חדש ולהתקין תוכנת אנטי-וירוס חדשה. המרצה שלה, פרופסור כריס ויליאמס, משאיר לה הודעה בדבר שינוי מועד פגישה בקשר להצעת עבודה שנתן לה, ממנה ניתן להבין שהוא שלח לה הודעות אימייל שהיא לא ראתה. ההאקר נכנס לתא הקולי ומוחק את ההודעה.
למחרת בא מייקל במפתיע ונותן לה חתול במתנה, כדי להפיג את בדידותה, ומזמין אותה להופעת בלט. השניים מתפייסים ושוכבים לראשונה. כאשר היא ישנה במיטתה, ההאקר צופה בה, ובמקביל מקרין לעצמו סרטון שבו הוא נראה נכנס לחדר השינה של אמה ושוכב על מיטתה, ובאמצעות הרכבת שכבות, הוא יוצר מצג שבו הוא כביכול שוכב על אמה. בפעם אחרת, האלמוני נכנס לדירה כשאמה ישנה, אחרי שהוא מצליח להסיט את שרשרת הביטחון. כשאמה מתעוררת וקמה למטבח לשתות, נראית צלליתו מעבר לקיר. כשהיא נרדמת שוב, הפורץ ניגש למיטה, צופה בה ישנה, ומסתלק. למחרת, מייקל מתקשר ומספר לאמה שהוא קיבל אימייל מהכתובת שלו עצמו, עם איום לעזוב את אמה ולא לדבר איתה עוד, פן יבולע לו. לדעתו, המאיים הוא אותו אדם שפרץ למכשירים של אמה. היא נבהלת ומזמינה שוטרים שרושמים תלונה, אך לא יכולים לעשות דבר כל עוד אין הוכחה שבוצע פשע.
יום אחד, אמה חוזרת לדירה ומוצאת את החתול מת. היא מתקשרת בחוסר אונים למייקל מספר פעמים אך הוא לא עונה, היא משאירה לו הודעות, והוא לא מתקשר חזרה. היא מתקשרת להוריה בבכי, ומתוודה שכבר זמן-מה היא חוששת שמישהו עוקב אחריה, אך לא רצתה להדאיג אותם עד כה. ההורים נבהלים ומודיעים שהם יטוסו לניו יורק למצוא לאמה דירה חדשה, ידברו עם המשטרה וכן עם גורמי האבטחה בקמפוס. למחרת היא אורזת את חפציה כהכנה למעבר דירה, ויוצאת לשוטט בעיר כדי לא להיות לבד בדירה. היא מתקשרת מבית קפה לניקול והשתיים קובעות להיפגש בערב, מכיוון שבאותו רגע ניקול לא יכולה לעזוב את עבודתה, כי "המחשבים השתגעו". בכל אותו זמן, אמה זורקת מבטים מסביבה בחשש.
אמה חוזרת לדירה, ובעודה ממתינה לניקול, היא משוחחת עם אמא שלה בצ'אט וידאו, מספרת שהיא מודאגת מכך שמייקל לא מתקשר אליה, והאם מבטיחה להגיע מחר לטפל בשכירת דירה אחרת. בעודן משוחחות, זרם החשמל מנותק והאור בדירה כבה. אמה נתקפת פאניקה, הפורץ מתנפל עליה באלימות, והיא צורחת בעוד הצ'אט נשאר פתוח והאמא שומעת את המתרחש ומתקשרת באימה למשטרה לבקש שיעזרו לבתה. הפורץ נראה בחטף כובל את אמה בסרט דביק, צרחותיה נפסקות פתאום, הפורץ ניגש ללפטופ ומסובב אותו לעברו, כך שהאמא יכולה לראותו, ובעוד האם מתחננת לפניו שלא יפגע באמה, הוא סוגר את הלפטופ.
בסצנה שאחרי כתוביות הסיום, שוטרים פורצים לדירה החשוכה והדוממת, והצילום מכיוון קונסולת המשחקים נפסק כאשר הם נכנסים לחדר השינה. בכתוביות הסיום עצמן משולבות תמונות מסרטונים אקראיים של אנשים העסוקים בשגרת יומם לנוכח מצלמות רשת, תמונות המעצימות את המסר לגבי הסכנה הטמונה בחשיפה רצופה למצלמות רשת.
הפקה
הבמאי והתסריטאי ברנדן קריימר סיפר שאת ההשראה לסרט קיבל אחרי שידידה סיפרה לו שנורת מצלמת הרשת שלה החלה לכבות לסירוגין, והיא ביטלה את הדבר כתקלת מחשב. הוא תהה מה אם מדובר בפריצה למצלמה, ומאחר שמעודו לא שמע על פריצה כזו, הוא עשה תחקיר, ולתדהמתו גילה שאכן היו מקרים של פריצות למצלמות רשת. לדבריו, הצילומים הצריכו חזרות רבות, כי סרט כזה לא נעשה עד אז, בעיקר בנוגע לזוויות צילום. קריימר מימן את הסרט מכספו הפרטי, אך סירב לחשוף את הסכום שהשקיע. הסרט צולם באזור בושוויק בברוקלין.
כמקובל לכלול בסרטי פאונד פוטג' רמזים המיועדים לצופים, גם סצנות בסרט זה מכילות רמזים הנתונים להבחנת הצופה: