cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיים חייקל גרינברג
חיבוריו
https://tablet.otzar.org/book/book.php?book=199861&width=-17&scroll=0&udid=0 ברכת חיים הוצאה מחדש באתר אוצר החכמה
עורק מתלה המעי התחתון
עוֹרֵק מִתְלֵה הַמְּעִי הַתַּחְתּוֹן (TA: arteria mesenterica inferior), הנקרא גם בראשי התיבות באנגלית IMA, הוא עורק בבטן היוצא מאבי העורקים הבטני ומספק דם לחלקו המרוחק של המעי הגס ולחלקה העליון של החלחולת.
אנטומיה
ראשיתו של העורק במוצאו מאבי העורקים הבטני בגובה החוליה המותנית השלישית, מתחת לנקודת ההסתעפות של עורק הכליה ומעל להתפצלות אבי העורקים לעורקי הכסל המשותפים.
סעיפים
מעורק מתלה המעי התחתון מסתעפים עורק המעי הגס השמאלי, המספק את המעי הגס היורד ומתחבר עם עורק המעי הגס השולי, ענפי המעי העקול אל המעי העקול ועורק החלחולת העליון, שמספק את החלחולת והוא למעשה סופו של עורק מתלה המעי התחתון. כל אחד הסעיפים האלה מתפצל לקשתות המספקות דם למעי הגס במרווחים שווים.
היבטים קליניים
עורק מתלה המעי התחתון או סעיפיו נכרתים בעת כריתה של חצי המעי הגס השמאלי.
כליית פרסה, מום נפוץ של הכליות, תהיה ממוקמת מתחת לעורק.
מחלקת טיסה
בתעופה אזרחית, מחלקת טיסה (אנגלית Travel class) משמשת לסיווג של איכות השירות לפני הטיסה, במהלכה ולאחריה. באופן מסורתי נחלקות מחלקות הטיסה, ברמת שירות עולה, למחלקת תיירים, מחלקת עסקים ומחלקה ראשונה, אם כי חלוקה זו כפופה לשינויים, ויש חברות בהן קיימות שתי מחלקות בלבד או מחלקה בודדת. בנוסף נוקטות חברות התעופה במדיניות משתנה באשר להיצע מחלקות הטיסה בהתאם לסוג החברה, סוג המטוס, משך הטיסה ושיקולים כלכליים ותפעוליים נוספים. מגוון השירותים המוצעים במחלקות השונות על ידי חברות שונות עשוי להשתנות במידה רבה, דבר המקשה על השוואה ביניהן. כל אחת ממחלקות הטיסה מתחלקת בתורה למספר מחלקות רישום, המשפיעות על תנאיהם הכלליים של העסקה ושל כרטיס הטיסה, ועל מחירו.
מחלקת תיירים
מחלקת תיירים (Economy Class) היא בדרך כלל מחלקת השירות הבסיסית ביותר במטוס. שמה באנגלית בא מהמילה "Economy", ומתייחס לכך שהיא בדרך כלל המחלקה החסכונית ביותר במטוס מבחינת עלות הכרטיס. רוב מושבי המטוס נמצאים במחלקת התיירים, ואלה מעניקים מרווח ישיבה מינימלי ושירותים בסיסיים. טיסות ארוכות במחלקת תיירים (תוך ישיבה ללא תנועה בתנאי צפיפות) מגדילות את הסיכון ללקות בתסמונת מחלקת תיירים שבה נוצרים קרישי דם ברגליים שעלולים להסחף לריאות, ללב או למוח ולגרום לנזקים קשים. בטיסות מסוימות, בדרך כלל בטיסות קצרות, בטיסות שכר ובטיסות של חברות במחיר נמוך, זוהי לעיתים מחלקת השירות היחידה. מאחר שהכינוי "מחלקת תיירים" צבר עם השנים קונוטציה של חוסר נוחיות או של שירות מוגבל, יש חברות תעופה שהעניקו למחלקות התיירים שלהן שמות אחרים בניסיון למתג אותן מחדש. על אלה נמנות בריטיש איירווייז (World Traveller) ואייר קנדה (Hospitality/Hospitalité). הבידור בטיסה במחלקת התיירים עשוי להיות מוגבל בגיוונו, או שאינו מוצע כלל. מטוסי נוסעים רבים עדיין לא מציעים מסך אישי לנוסעי המחלקה, ולעיתים יש לרכוש את אוזניות השמע מהדיילים. ארוחות הטיסה הן בדרך כלל בסיסיות, ללא אפשרות בחירה, או בחירה מוגבלת, לעיתים מוגש חטיף בלבד, ולעיתים כרוכים המזון והמשקאות המוצעים בטיסה בתשלום.
מחלקת תיירים פלוס
מחלקת תיירים פלוס (Premium economy) מוצעת בחלק מחברות התעופה כמחלקת ביניים בין רמת מחלקת תיירים למחלקת עסקים. חברת אווה אייר הייתה הראשונה להציע מחלקה זו בשנת 1991. לא קיימת אחידות בין חברות התעופה השונות באשר לרמת מחלקת תיירים פלוס. המאפיין הכללי הבולט של מחלקת תיירים פלוס הוא מרווח רגליים גדול יותר לנוסע. בחלק מחברות התעופה במחלקת תיירים פלוס יש כיסאות רחבים יותר ובעלי אפשרות הטיה לאחור רבה יותר מאשר במחלקת תיירים, תפריט מיוחד או משקאות חינם.
מחלקת עסקים
מחלקת העסקים היא בדרך כלל מחלקת הביניים מבין שלוש מחלקות השירות המסורתיות. שמה בא מכך שהיא נועדה לאנשי עסקים המרבים לטוס, ושפעמים רבות אינם נושאים בנטל עלויות הטיסה. בדרך כלל מוצעות לנוסעי המחלקה מספר הטבות על הקרקע, כמו דלפקי בידוק נפרדים, גישה חופשית אל טרקליני האירוח בשדה התעופה והקלה במגבלות כבודת היד וכבודת המטען המאוחסנת בבטן המטוס. על המטוס המושבים נוחים ומרווחים יותר, והיצע הבידור והארוחות מגוון יחסית. ישנם יותר דיילים ותאי השירותים לכל נוסע, ולעיתים לבושים הדיילים במדים אחרים. בדרך כלל מאפשרת חברת התעופה לנוסעי מחלקת העסקים לעלות על המטוס לפני נוסעי מחלקת התיירים, ומעניקה להם אירוח אישי גם לפני ההמראה. לאחר הטיסה עוזבים נוסעי מחלקת העסקים את המטוס לפני נוסעי מחלקת התיירים, וניתנת עדיפות לטיפול בכבודתם. נוסעי מחלקת העסקים החברים במועדון הנוסע המתמיד צוברים נקודות או מיילים רבים יותר בגין טיסתם, בהשוואה לנוסעי מחלקת התיירים. עם זאת, בטיסות רבות, ההבדלים בין שתי המחלקות מינימליים, ולעיתים גם המושבים זהים. בטיסות קצרות יחסית בהן אין מוצעת מחלקה ראשונה, מחלקת העסקים היא לעיתים מחלקת השירות הגבוהה ביותר.
בשנת 1974 הציעה חברת KLM שירותים מועדפים לנוסעי מחלקת התיירים ששילמו מחיר מלא עבור כרטיס הטיסה (להבדיל ממחירי מבצע או כרטיסים מוזלים), ובכך הוציאה לפועל לראשונה את הרעיון העומד בבסיסה של מחלקת העסקים. מחלקת העסקים הראשונה שהוגבלה לחלק מסוים ונפרד במטוס, הוצעה על ידי חברת קוואנטס האוסטרלית בשנת 1979, ושנתיים מאוחר יותר הונהגה גם בטיסות סקנדינביין איירליינס ברחבי אירופה. החברה כינתה את המחלקה החדשה בשם "EuroClass", וזו החליפה את המחלקה הראשונה בטיסותיה באירופה.
מחלקה ראשונה
המחלקה הראשונה היא בדרך כלל המחלקה בעלת תקני השירות הגבוהים ביותר שמציעה חברת התעופה בטיסותיה, אם כי גם כאן, לעיתים ההטבות, כולן או חלקן, עשויות להיות לא משמעותיות ביחס למחלקת השירות הקרובה. עם זאת, כל ההטבות המוצעות לנוסעי מחלקת העסקים, וכן הטבות נוספות, מוצעות גם לנוסעי המחלקה הראשונה, בדרך כלל בערכים גבוהים יותר (היקף המטען המותר, התמורה לחברי מועדון הנוסע המתמיד, גיוון בארוחות ובבידור וכיוצא בזה). הטבות נוספות המקובלות במחלקה הראשונה כוללות היצע ארוחות מגוון המוזמן לאחר עיון בתפריט, הגשה בכלי חרסינה, היצע של משקאות אלכוהוליים, וליווי אישי אל המושב בעת העלייה למטוס.
בשנת 2022 לא מעט חברות תעופה ביטלו את המחלקה הראשונה בטיסות הבינלאומיות.
וריאציות
החלוקה המסורתית למחלקות אינה נוהגת כיום בכל חברות התעופה, בכלל או בטיסות מסוימות. חברת אתיופיאן איירליינס מציעה רק מחלקת יוקרה אחת (Cloud nine) בטיסותיה הבינלאומיות, בעוד שבטיסות פנים ובטיסות אזוריות, מופעלת רק מחלקת תיירים. במהלך השנים הנהיגו חברות שונות מחלקות ביניים, כמו מחלקת תיירים עדיפה (Premium Economy), שנחשבת למחלקת ביניים בין מחלקת התיירים למחלקת העסקים. מחלקות אלה באו לעיתים על חשבון המחלקות הסמוכות להן. כך לדוגמה מקום שבו מופעלת מחלקת תיירים עדיפה אין כלל מחלקת עסקים, ומאידך, בחלק מטיסות חברת יונייטד איירליינס, כל מחלקת התיירים מוגדרת בכינוי "עדיפה".
מחלקות הרישום
מחלקות הטיסה מתחלקות בתורן למחלקות רישום. מחלקות הרישום משפיעות בעיקר על תנאי כרטיס הטיסה וגמישותו ועל עלותו, ובדרך כלל הן לא באות לידי ביטוי באיכות האירוח על המטוס. עם זאת, מחלקת הרישום עשויה להשפיע על סדר הענקת השדרוגים למחלקת שירות גבוהה יותר, על ההטבות הנצברות על ידי חברי מועדון הנוסע המתמיד, ולעיתים על שירותים נוספים, כמו היקף הכבודה והשירות על הקרקע. מחלקות הרישום מסומנות בדרך כלל באותיות, אך אלה משתנות מחברה לחברה. בכרטיס הטיסה תופיע מחלקת הרישום המדויקת, אך על כרטיס העלייה למטוס יופיעו לעיתים רק האותיות המסמנות באופן כללי את מחלקת הטיסה (בדרך כלל Y או M למחלקת תיירים, C למחלקת עסקים, ו-F למחלקה ראשונה). אותיות אלה חופפות למחלקת הרישום "כרטיס במחיר מלא" בכל אחת מהמחלקות בהתאמה.
נחל קדרון
נַחַל קִדְרוֹן (בערבית ואדי אַ-נַאר) הוא נחל במדבר יהודה היורד מאזור העיר העתיקה בירושלים ונשפך לים המלח סמוך ליישוב אבנת מדרום לנחל קומראן ומצפון לנחל דרגה. אורכו של הנחל כ־34 ק"מ, ושטח אגן ההיקוות שלו כ־115 קמ"ר.
נחל קדרון היה במשך שנים רבות אחד הנחלים המזוהמים בישראל. סיבת הזיהום היא שפכים, בעיקר של מזרח ירושלים, המוזרמים אל הנחל ללא טיהור או אחרי טיהור חלקי בלבד. ביוני 2020, החל מיזם שיקום הנחל הכולל הנחת תשתית הולכת שפכים חדשה, פינוי פסולת בניין ואשפה, וקליטת כל השפכים במתקן טיהור השפכים "אוג" סמוך לצפון ים המלח.
מקור השם
ישנן מספר השערות אודות מקור שמו של הנחל: ההשערה הראשונה מתייחסת לפירוש המילה "קדר" כ"חושך". חלק מערוץ הנחל המוקף הרים גבוהים שיוצרים בו אפלה. השנייה מתייחסת אף היא לפירוש המילה "קדר" כ"חושך", אך היא מתייחסת לנחל כמקום של קבורה וטומאה, שכן בו נקברו אישים חשובים מימי תקופת בית שני. לפי ההשערה השלישית, "קדרון" נובע מצורת ה"קדרה" שיוצר הנחל במפגשו עם גיא בן הינום. השערה רביעית מייחסת את מקור שם הנחל הוא לבתי המלאכה של הקדרים שהיו בו.
תוואי הזרימה
את דרכו מירושלים לרמת המדבר, עושה נחל קדרון בכיוון לא רגיל לנחלי מדבר יהודה, מצפון לדרום. רק עם כניסת הנחל לתחום מדרגת הכפיפה העליונה של מדבר יהודה, בסמוך לח'רבת חרד'אן, משתנה בחריפות כיוונו של הנחל, והוא זורם ממערב-דרום-מערב למזרח-צפון-מזרח. רוב אורכו של הנחל, הוא בתחום המסלע הקירטוני הרך של רמת מדבר יהודה, והוא רדוד ומתון. במקום בו חוצה הנחל את קמר מעון-מר סבא, הוא יוצר קניון עמוק. אורכו של קניון זה כ־2.5 ק"מ, ועומקו מגיע ל־80 מטר. קירות הקניון אינם זקופים, כך שרחבו בקרקעיתו כ־30 מטר, בעוד רחבו בין שפותיו כ־150 מטר.
קניון נוסף נמצא באזור במת השוליים המזרחיים של מדבר יהודה. אורכו של קניון זה כ־1.5 ק"מ, ועומקו מגיע ל־200 מטר ויותר. קניון זה שונה משאר הקניונים הגדולים של מדבר יהודה שנוצרו משחיקת המים, ולכן הם רחבים מאוד, ומתחילים במפל פרסה גדול. קניון זה, לעומת זאת, עובר בקו שבר, שכיוונו מזרח-מערב, ולכן חתכו צר מאוד - רוחבו בתחתיתו הוא כ־10 מטרים בלבד, ואף יציאתו מתחום מצוק ההעתקים הוא בסדק צר, ולא בשער מצוקים גדול כמו בנחלים הגדולים של מדבר יהודה. קניון זה יורד בסדרת מפלים נמוכים שגובהם 4–20 מטרים.
מאפיקו של קניון זה, יוצאת אמת מים ארוכה, שהוליכה מי שיטפונות מנחל קדרון למצודת הורקניה. חלקים מאמה זו חצובים בסלע, חלקים אחרים בנויים אבן ומטויחים, וקטעים מסוימים שלה נעזרים בקירות תמך שגובהם מגיע ל־15 מטרים. רובה של אמה זו השתמר בצורה טובה למדי.
נחל קדרון וירושלים
לאורך רוב ההיסטוריה נחשב נחל קדרון, היורד מהר הצופים, לגבולה הגאוגרפי והמוניציפלי של ירושלים. כאשר שלמה המלך גוזר על שמעי בן גרא שלא לצאת מירושלים, הוא מציין את נחל קדרון כקצה תחום העיר:. גם כשדוד בורח מירושלים מפני אבשלום בנו, הנחל מצוין כגבול העיר:. כאמור, הנחל שימש מקומם של בתי היוצר של קדרי ירושלים, ובהמשך כנקרופוליס של העיר. בזמן בית שני הוזרמו לנחל שפכים מבית המקדש. בין הקברים הידועים המצויים בנחל נמצאים יד אבשלום, קבר בני חזיר, קבר זכריה וקבר רבי עובדיה מברטנורה.
ריצ'רד בלמן
ריצ'רד ארנסט בלמן (באנגלית: Richard Ernest Bellman; 20 באוגוסט 1920 – 19 במרץ 1984) היה מתמטיקאי יהודי-אמריקאי בתחום המתמטיקה השימושית. נודע בזכות המצאת התכנון הדינמי בשנת 1953 ותרומתו החשובה לתחומים נוספים של המתמטיקה.
קורות חיים
בלמן נולד ב-1920 למשפחה יהודית ממוצא פולני ורוסי בעיר ניו יורק שבה אביו ניהל חנות מכולת קטנה ברובע ברוקלין של העיר. בלמן השלים את לימודיו התיכוניים בשנת 1937 בתיכון אברהם לינקולן בעיר. בשנת 1941 קיבל תואר ראשון למתמטיקה מטעם ברוקלין קולג' ומאוחר יותר תואר שני במתמטיקה מטעם אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון. במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף לקבוצת הפיזיקאים התאורטיים של המעבדות הממשלתיות של לוס-אלמוס. בשנת 1946 קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת פרינסטון. בשנת 1949 הצטרף לתאגיד המחקר הממשלתי RAND ובמהלך תקופה זו פיתח את התכנון הדינמי.
שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת דרום קליפורניה, פרופסור עמית באקדמיה האמריקנית לאומנויות ומדעים וחבר באקדמיה הלאומית להנדסה.
בשנת 1979 הוענקה לו מדליית הכבוד מטעם IEEE על תרומתו בתחום תהליכי החלטה ותורת הבקרה ובעיקר על פיתוח התכנון הדינמי.
עבודתו המרכזית היא פיתוחן של משוואות בלמן.
משוואות בלמן
משוואות בלמן, הידועות גם כמשוואות התכנון הדינמי, הן תנאי הכרחי לאופטימליות וקו מנחה בפתרון למציאת מדיניות בקרה אופטימלית. בתחילה נעשה במשוואות בלמן שימוש בעיקר בתורת הבקרה אך עם הזמן החלו להופיע גם בתחומים נוספים כגון תורת הכלכלה.
משוואת המילטון-ג'קובי-בלמן
משוואת המילטון-ג'קובי-בלמן הן משוואות דיפרנציאליות חלקיות המשמשות למציאת מדיניות בקרה אופטימלית בתחומי זמן רציפים. זוהי למעשה התאמה של משוואות בלמן לתכנון דינמי עבור תחומים רציפים (בעוד משוואות בלמן עוסקות בתחומים בדידים).
מושג בעיית הממדיות
בלמן טבע את המושג בעיית הממדיות (Curse of dimensionality) שמתאר את הגידול המעריכי בזמן הנדרש למציאת פתרון לבעיית בקרה ככל שמספר המשתנים הנדרש לתיאור מצב של המערכת לפתרון גדל.
אלגוריתם בלמן-פורד
אלגוריתם בתורת הגרפים המשמש למציאת מסלול מינימלי במשקל מקודקוד מוצא נתון. אלגוריתם דייקסטרה משיג את אותה מטרה בסיבוכיות חישובית נמוכה מזו של אלגוריתם בלמן-פורד אך לעומתו אינו מסוגל לפתור את הבעיה נכונה כאשר חלק מהמשקלות בקשתות הגרף שליליים.
פרסומיו
לאורך שנות עבודתו פרסם בלמן 619 מאמרים ו 39 ספרים. ב 11 שנות חייו האחרונות פרסם למעלה מ 100 מאמרים למרות שסבל משיתוק עקב ניתוח מוח שנאלץ לעבור. להלן רשימה נבחרת של עבודותיו:
ארנסט בווין
ארנֶסט בֶּוִוין (באנגלית: Ernest Bevin; 9 במרץ 1881 – 14 באפריל 1951) היה פוליטיקאי בריטי, מראשי מפלגת הלייבור ושר מטעמה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומספר שנים שלאחריה. מוכר בתולדות המאבק על הקמת מדינת ישראל כמי שהוביל את המדיניות הבריטית למניעת עלייה יהודית חופשית לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמי שהביא את שאלת עתיד ארץ ישראל עם תום המנדט הבריטי להחלטת עצרת האו"ם. באותה תקופה נחשב ל"אויב מספר אחת" של היישוב היהודי בארץ ישראל.
ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
בווין נולד לאב, פועל חקלאי, שלא הכירו ולאם, שעבדה כמשרתת ונפטרה בהיותו בן שמונה. הוא יצא לעבודה כפועל כבר בגיל 11, ולאחר מכן עבד כנהג. את לימודיו הפסיק כבר בגיל תשע. בצעירותו בלט כמנהיג פועלים. בשנת 1910, הנהיג סניף של איגוד עובדים. בשנת 1922 היה בין מייסדי איגוד עובדי התחבורה והעובדים הכללים, איגוד מקצועי מהגדולים בבריטניה. בחירתו למזכ"ל האיגוד הציבה אותו כאחד ממנהיגי תנועת העבודה הבריטית. בתפקידו זה כיהן עד 1940. הוא היה סוציאליסט מתון ואנטי קומוניסט. בתחום מדיניות החוץ היה מתנגד חריף לפשיזם ולמדיניות הפייסנות שנקטה ממשלת בריטניה אל מול גרמניה של אדולף היטלר ואיטליה של בניטו מוסוליני בשנות השלושים של המאה העשרים. על אף היותו חבר בכיר במפלגת הלייבור תקף את הקו הפציפיסטי של מנהיג מפלגתו והביא להחלפתו.
כהונתו כשר בממשלה הבריטית
בשנת 1940 הקים וינסטון צ'רצ'יל ממשלת אחדות לאומית. במאי מונה בווין לשר העבודה והשירותים הלאומיים. בתוקף חוקי החירום של המלחמה, ריכז תחת משרדו את השליטה על כוח העבודה והקצאת משאבי אנוש במשק הבריטי. כך העביר 48,000 צעירים חייבי גיוס לעבודה במכרות הפחם. זמן קצר לאחר מינויו לשר נבחר בבחירות הביניים גם לבית הנבחרים הבריטי מטעם המחוז וונדסוורת' מרכז בדרום לונדון.
עם תום המלחמה התפרקה הקואליציה, ובבחירות שהתקיימו ביולי 1945 זכתה מפלגת הלייבור. בווין מונה על ידי ראש הממשלה קלמנט אטלי לשר החוץ. תקופת שירותו כשר התאפיינה בהתפרקות האימפריה הבריטית מנכסיה, בעיקר "היהלום שבכתר": הודו. לבווין לא היו סנטימנטים לעבר האימפריאלי של בריטניה. ביודעו שבמצבה הכלכלי הירוד לאחר המלחמה, אין הממלכה יכולה לשאת בעומס הכלכלי הדרוש להחזקת אימפריה השולטת על פני ימים ואוקיינוסים. לטעמו, מעמד העובדים לא נהנה אף פעם מהאימפריה וגדולתה. מבחינה בינלאומית פעל להקמת האו"ם וליישום תוכנית מרשל לשיקום אירופה שלאחר המלחמה, והיה שותף לשיחות הראשונות לשיתוף הפעולה בין מדינות מערב אירופה שבסופו של דבר הובילו לאיחוד האירופי. בהיותו מתנגד לקומוניזם צידד במדיניות ארצות הברית במסגרת המלחמה הקרה ובהקמת הברית הצפון-אטלנטית (נאט"ו). בשנת 1950 יזם את תוכנית קולומבו לפיתוח כלכלי של דרום-מזרח אסיה.
בשנת 1951 הביאה בריאותו הרופפת לפרישתו ממשרתו כשר ומינויו לתפקיד הלורד שומר החותם, תפקיד ייצוגי נכבד אך חסר משמעות מעשית, מעין "שר בלי תיק". זמן קצר לאחר מכן מת.
בווין ופתרון בעיית ארץ ישראל
כיתר חברי הלייבור ביושבם באופוזיציה, היה בווין ממתנגדי הספר הלבן, הן הספר הלבן של 1931 והן הספר הלבן של 1939. לאחר פרסום הספר הלבן של פאספילד בשנת 1931 הודיע בווין, לבקשת ידידו דב הוז, שיורה ל-15 נציגי איגודו בפרלמנט הבריטי להצביע נגד הממשלה אם הגזרות בספר הלבן לא תבוטלנה.
ועדת החקירה מסרה את ממצאיה באפריל 1946 ובהם המלצה להענקת 100,000 אשרות עלייה ליהודים ("סרטיפיקטים"). בווין התנגד להמלצה זו. ב-12 ביוני 1946 אמר בווין בוועידת ה"לייבור" שהאמריקנים "מנסים לעזור ליהודים לעלות לארץ ישראל, כי אינם רוצים בהם בניו יורק". התוכניות ליישום המלצות הוועדה אשר כללו בין השאר, "קנטוניזציה" של ארץ ישראל ללא הקמת מדינות לשני העמים, נדחו על ידי שני הצדדים. ד"ר חיים ויצמן ודוד בן-גוריון נכשלו במאמציהם לשכנע את בווין לבטל את מדיניות הספר הלבן ולאפשר כינון מדינה יהודית ולו רק על חלק מארץ ישראל. לאחר שגם הדיונים עם הצד הערבי העלו חרס, החליטה הממשלה הבריטית להעביר את שאלת המשך המנדט הבריטי להכרעת ארגון האומות המאוחדות. בפברואר 1947 הסביר בפרלמנט את תמיכתו בפתרון אוטונומיה של חבל ארץ ליהודים בארץ ישראל ולא מדינה: "היהודים הם קהילייה דתית ולא אומה, ואין לתת להם מדינת-חלוקה ולא כל שכן ארץ שלמה". לעומת זאת, הביע הבנה לעמדת הערבים, המתנגדים לכך ש"סוכנות יהודית זרה, ממומנת על ידי אמריקה, תתערב בענייני ארץ ישראל ותשפיע על גורל הערבים, תושבי הארץ זה אלפיים שנה".
בעיני היהודים נתפס בווין כאנטישמי, או למצער כאנטי ציוני. בעיני היישוב בארץ ישראל ומנהיגיו, ייצג את הביטוי החריף ביותר של המדיניות האנטי ציונית של ממשלת בריטניה. היו אף שמועות שהוכחשו, שהאצ"ל או לח"י תכננו להתנקש בחייו. בריאיון לידיעות אחרונות בשנת 2013 חשף איש לח"י לשעבר, פלאי מתתיהו טודי, כי היה תכנון אופרטיבי להתנקש בחייו של בווין בלונדון, אך הוא בוטל ברגע האחרון. גם העיתונות האמריקאית השוותה בינו לבין היטלר.
עם החרפת הפעולות נגד השלטון הבריטי גודר מתחם הממשל הבריטי בירושלים ששכן במגרש הרוסים. בפי העם נקרא אז מתחם זה "בווינגרד".
קרב אל-מנצורה (1250)
קרב אל-מנצורה הוא שמו של עימות צבאי במסע הצלב השביעי, שנערך במצרים מ-8 בפברואר 1250 עד ל-11 בפברואר 1250 בין צבא הצלבנים בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת לבין הצבא המצרי בפיקודו של פח'ר אדין הקרב הסתיים - הלכה למעשה בניצחון פירוס צלבני.
עימות זה הוביל לקרב פארסכור בו הושמד הצבא הצלבני והמלך הצרפתי נפל בשבי.
רקע
ב-6 ביוני 1249 נחת לואי התשיעי, מלך צרפת בראש צבא צלבני המורכב מהמסדרים הצבאיים, אצילים צלבניים מממלכת ירושלים ואצילים צרפתיים שהצטרפו למסע הצלב. על חופי מצרים בדלתה של הנילוס וכבש את העיר המבוצרת דמיאט.
על פי מקורות המצוטטים בספרו של יהושע פראוור תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל היה גודלו של הצבא הפולש כ-25,000 חיילים מתוכם 2,500 פרשים.
לאחר התעכבות חסרת תכלית בעיר שנמשכה חצי שנה במהלכם הפכו המסגדים לכנסיות, מחסני המזון נבזזו והצלבנים העבירו את זמנם בבתי מרזח ובתי זונות שהוקמו לשרותם בעיר, החליט המלך לעלות על עיר הבירה קהיר. על עיכוב זה אמרנפוליאון בונפרטה חמש מאות שנה לאחר מכן - ולאחר שלמד בעצמו את זירת הקרבות:
המחנה המצרי
התעכבות הצבא הצלבני בדמיאט איפשרה לסולטאן אלמלך אצאלח איוב לארגן מחדש את הצבא ולקרוא לגיוס כללי מכל רחבי מצרים. הסולטאן צפה כי המהלך הבא של הצלבנים יכוון כנגד קהיר והקים את המחנה שלו על אחת מזרועות הדלתה של הנילוס בסמוך למבצר אל-מנצורה השולט על הדרך מדמיאט לקהיר.
מבצר זה הוקם בשנת 1219 על ידי סייף א-דין השליט האיובי של מצרים באותה תקופה - אחיינו של סלאח א דין. במהלך מסע הצלב החמישי נערך בסמוך למבצר קרב בין הצבא המצרי והצבא הצלבני בראשות פילאגיוס - בא-כוחו של האפיפיור במסע קרב זה הסתיים בתבוסה צלבנית וסימן את סיום מסע הצלב החמישי.
מות הסולטאן המצרי
ב-22 בנובמבר (או ביום לפני כן) נפטר הסולטאן המצרי ממחלה ממנה סבל במשך זמן מה. על מנת למנוע אנדרלמוסיה והתפוררות של המחנה המצרי שמרה אלמנתו שג'ר אל-דור (ערבית: شجر الدر) על הסוד והעבירה את הפיקוד על הצבא המצרי לידי פ'חר א-דין ושלחה שליחים לבנו של הסולטאן אלמלך אלמועט'ם תוראן שאה עם דווח על מות הסולטאן ובקשה כי ימהר להגיע לקהיר.
תנועת הצבא הצלבני
ב-20 בנובמבר יצא הצבא הצלבני דרומה לכוון קהיר בשטח המבותר על ידי תעלות מים המשמשות להשקיה ופלגים של הנילוס החותרים לים ויצרים את אזור הדלתה.
הצבא הצלבני התקדם לאיטו לאורך הגדה המזרחית של ערוץ פלג דמיאט מלווה באוניות אספקה. עבר את העיירות פאריסכור ושרמסאח. ב-21 בדצמבר כחודש ימים לאחר יציאתו מבסיסו עבר הצבא הצלבני 75 קילומטר ועמד מול מבצר אל-מנצורה כאשר בין שני המחנות מפרידה תעלת אשמום ( תעלת אלבחר אלסג'יר)
מגע ראשון
הצלבנים החלו להקים מחנה אל מול מבצר מנצורה ומהנדסים צרפתים החלו בעבודות אינטנסיביות להטות את זרימת המים בתעלת אשמום ובנית גשר מעל התעלה על מנת לאפשר חציית התעלה ותקיפת המבצר.
דו-קרב ארטילרי התפתח בין הצלבנים למצרים במהלכו השתמשו המצרים באש יוונית. ההיסטוריון הצרפתי ז'אן דה ז'ואנוויל מתאר את ההפגזה המוסלמית:
במהלך הדו-קרב נהרסו חלק גדול ממכונות הצלבנים וחלק מהארטילריה שלהם, הזרם החזק ועומק המים הוסיפו על הקשיים והצלבנים עמדו מבלי יכולת לחצות את המים חשופים להפגזה המצרית.
לבסוף, אחד מתושבי הסביבה הופיע במחנה הצלבני ותמורת סכום של חמש מאות ביזנטים הצביע בפני המלך על מעבר רדוד - צפונית מזרחית למחנה הצלבני המאפשר לפרשים לעבור את התעלה אל העבר השני.
קרב ראשון
לאחר חציית התעלה, תקף רוזן ארטוא את המחנה המצרי. התקיפה נעשתה ללא תיאום מראש עם שאר הכוחות ובניגוד לתוכנית הקרב שהוכנה קודם לכן. תחת השפעת ההפתעה ומחץ התקיפה של הפרשים הצלבנים התמוטטה ההגנה המצרית והמחנה נכבש חלק מהחיילים המצרים נהרג בשנתו והמפקד המצרי פ'חר א-דין נהרג בעת שניסה לארגן את כוחותיו. הפרשים הצלבניים התוקפים הרגו בחיילים המצריים ובאזרחים שליוו את החיילים ללא רחם.
ז'אן פייר סרסין, (Jean Pierre Sarrasin) משרתו האישי של המלך לואי התשיעי, מתאר את מראה שדה הקרב:
הקרב בתוך מנצורה
שיכור מהצלחה ורדוף על ידי הרצון להנציח את שמו בדפי ההיסטוריה המשיך רוברט מארטואה במרדף אחר שרידי הצבא המצרי אל תוך העיר אל-מנצורה. מפקד גדוד הטמפלרים ניסה לעצור את הדהרה אל תוך העיר אך ללא הצלחה
על פי מקורות ההיסטוריון האנגלי מתיה פאריס, לאחר ההתקפה על המחנה המצרי וההרג שנעשה ביושביו התלקח ויכוח בין רוזן ארטואה לבין ויליאם מסונאק - מפקד הטמפלרים במהלכו התלהטו הרוחות. מפקד הטמפלרים טען כי עליהם להישאר במחנה ולשמור על כלי הארטילריה שנתפסו בעוד הרוזן מארטואה טען כי עליהם להתקיף את העיר. במהלך הוויכוח טענו הצרפתים כי אבירי המסדרים הצבאיים הם פחדנים המוזמנים להישאר מאחור. מפקד מסדר הטמפלרים ענה כי הוא ואנשיו אינם מפחדים וכי הם יצטרפו אל האבירים הצרפתיים למרות הידיעה כי איש מהם לא יחזור. הצבא המצרי איבד את יכולתו להתנגד ופתח במנוסה וברח אל תוך העיר. ובעקבותיו רוברט מארטואה, ועימו הטמפלרים וגדוד אנגלי בפיקוד ויליאם, הרוזן מסולסברי.
הפרשים הצלבנים נלכדו באש צולבת של חיצים ואבנים שנורו מהבתים, התקשו לתמרן בסמטאות הצרות של העיר ונהרגו. מעטים הצליחו להיחלץ מהמלכודת. בין ההרוגים היה גם רוברט מארטואה שניסה להילחם מתוך מחסה של אחד מהבתים בעיר, ועוד כשלוש מאות אבירים צרפתים. גדוד הטמפלרים נמחק אף הוא, ומתוך מאתיים ותשעים פרשים רק חמישה ניצלו, מתוכם מנהיג המסדר אשר איבד את עינו. האבירים האנגלים ומפקדם הרוזן מסולסברי נהרגו. אי אלו מהצלבנים אשר הצליחו לברוח מהעיר טבעו בנהר.
לאחר הקרב, לאחר תום מסע הצלב, בעוד הוא חונה בארץ הקודש הקדיש המלך לואי התשיעי תפילות וטקסי זיכרון לאחיו רובר שנהרג בקרב בתוך אל מנצורה בהם הוא העלה על נס את גבורתו ואומץ ליבו. עם זאת, חלקו בקרב ובתבוסה שנגרמה בעקבות פזיזותו מנעו משמו מלהיות מוזכר בסיפורי גבורה, עממים ומיתוסים - להם זכה הלוחם האנגלי הרוזן מסולסברי שסיפורים רומנטיים - מיתיים נקשרו סביב נסיבות מותו.
מותו של הרוזן מסולסברי
ויליאם השני לונגספיי (Sir William II Longespée) הרוזן מסולסברי (Earl of Salisbury) נכנס אל תוך העיר מנצורה בעקבות הצבא הצרפתי ובה מצא את מותו בקרב. לאחר מותו הוא הפך לגיבור לאומי. אימו, אלה לונגספיי - אם מנזר באנגליה ראתה חיזיון ביום לאחר מותו של בנה במנצורה ובו עולה ויליאם לונגספיי, לבוש בשריון אבירים מלא, אל עבר השמיים. משהגיעו אליה הידיעות על מותו היא קיבלה את החדשות הקשות בשמחה שהדהימה את כל הסובבים אותה. בשנת 1252 הועברו עצמותיו לעכו לידי לואי התשיעי על ידי הסולטאן הממלוכי של מצרים - כעצמות של קדוש נוצרי.
הקרב מחוץ למנצורה
הגדוד הממלוכי, משסיים את הקרב בתוך העיר יצא אל מחוץ לחומות על מנת להדוף את התקפת הגדודים שבפיקוד המלך לואי שסיימו את חציית הנהר והחלו בצעידה במבנה קרבי אל כוון המחנה המצרי מחוץ לחומות העיר. ההתקפה הממלוכית דחפה את הצבא הצרפתי אל הנהר. בקרב האכזרי שהתפתח התרכזו הצרפתים סביב דמותו של המלך אותו מתאר ז'ואנוויל:
הקרב נמשך לאורך כל היום ואופיין בלחימה עיקשת ונואשת לאורך כל קו החזית. הטקטיקה שנקט הצבא הצלבני בראשות המלך התמקדה בתנועה לאורך גדת הנהר על מנת להגיע לנקודה הנמצאת מול המחנה הצלבני - מתוך תקווה כי כך יוכלו תגבורות לזרום מעבר לנהר ולאפשר הכרעה בקרב. כך נשבר הקרב לסדרת עימותים במהלכם הצבא צרפתי הולך ונחלש והקשתים הממלוכים קוצרים בו מרחוק. ז'ואנוייל מציין בסיפרו כי הוא נפגע מחמשה חיצים וסוסו מחמשה עשר. עוצמת ההתקפה הממלוכית וטווחי המגע המשתנים מנעו מהפרשים הכבדים הצלבנים להשתמש בטקטיקת ההסתערות החביבה עליהם ועיקר הלחימה נשא אופי של לחימה פנים אל פנים או כפי שז'ואנוייל מתאר "אלה כנגד חרב". ומוסיף ומשתפך בסנטימנטליות "היה זה קרב אצילים אמיתי ואיש לא השתמש בקשת או רובה קשת". כלי נשק אלו נחשבו על ידי האבירים הצרפתיים כראויים להמון העם הפשוט אך לא לשימוש בקרב מכובד.
בסוף היום הצבא הנוצרי לא נשבר תחת משקל ההתקפה הממלוכית. הדוכס מבורגונדי הצליח לחצות את הנהר על גבי גשר של קורות צפות (ככל הנראה מחלקי עץ של הבליסטראות המצריות) הקשתים במחנה הנוצרי הצליחו להתאחד עם צבא המלך ולהדוף את הצבא המצרי שנסוג אל תוך חומות העיר אל מנצורה. הצבא הצרפתי והמלך לואי התשיעי בראשו חנו למשך הלילה במחנה המצרי הכבוש - כמנצחים.
למרות הרגשת הניצחון לא הצליחו הצלבנים להשתלט על העיר מנצורה עצמה, ולא הצליחו לכתר או להשמיד את הצבא המצרי. עמדתם והמחנה בו חנו היו נחותים מבחינה טקטית וחשפו את הצבא הצלבני לסכנת ניתוק וכיתור. עובדה זו היא שהביאה בהמשך - משהצליחו המצרים לאסוף כוחות - להפיכת הקערה על פיה.
קרב שני
ב-11 בפברואר פתח הצבא המצרי במתקפת נגד נמרצת. פרשים מצרים חמושים בקשתות התקיפו גל אחר גל את המחנה הצלבני בעוד ארטילריה מצרית יורה אש יוונית על שטח המחנה עצמו. עוצמת ההתקפה הדהימה את הצלבנים ששריונם דמה לגבות קיפודים מרוב החיצים מצריים בעוד סוסיהם מתים תחתם. כך הפך חיל הפרשים הצלבני לחיל רגלים מאונס ועוצמת התקפת המחץ הצלבנית נעלמה. עם שוך ההתקפה דנו הצלבנים על המשך המסע והוחלט כי הצבא יישאר במחנה במנצורה.
סוף דבר
הקרב באל-מנצורה הסתיים במצב בו הצלבנים עומדים במחנה קשה להגנה. במצב עדין מבחינת קווי אספקה. כאשר כוחם הצבאי הולך ואוזל מול צבא מצרי ההולך ומתחזק.
כשלושה שבועות לאחר קרב אל-מנצורה, ב-28 בפברואר, תפס את הפיקוד על הצבא יורש כס הסולטנות אלמלך אלמועטם תוראן שאה ופעולתו הראשונה הייתה ניתוק הצלבנים באל-מנצורה מבסיסם בדמיאט על ידי צי מצרי ששט במורד הנילוס.
אקורד הסיום לקרב אל-מנצורה החל בתבוסה המוחלטת של הצבא הצלבני בקרב פארסכור וסופו בכניעתו ונפילתו בשבי של לואי התשיעי.
במצרים, יצר העימות הצבאי בשילוב עם חילופי השלטון גלי הדף שזעזעו את הח'ליפות של השושלת האיובית. זמן קצר לאחר קריסתו של מסע הצלב השביעי נרצח הסולטאן ולשלטון עלו - בסיכומו של דבר - הממלוכים והחלו תקופה שנמשכה כ-250 שנה של שלטון ממלוכי במצרים.
קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה
נולד כז'אן ברנדוט, ולאחר מכן קיבל את השם המלא ז'אן-בטיסט ז'ול ברנדוט, ועם אימוצו על ידי מלך שוודיה נוסף לו השם קרל. בהיותו בשוודיה הוא לא השתמש בשם ברנדוט, אך הקים את השושלת המלכותית הנושאת שם זה.
ברנדוט היה צרפתי מלידה, והייתה לו קריירה ארוכה כקצין בצבא צרפת. הוא מונה להיות מרשל צרפת על ידי נפוליאון למרות שבין השניים היו יחסים סוערים. שירותו בצרפת הסתיים ב-1810, כאשר הוא התמנה כיורש העצר לכתר השוודי, מאחר שלמשפחת המלוכה השוודית לא היה יורש לאחר קרל השלושה עשר.
ברנדוט היה איש גבה קומה ועל הפרש הגובה שבינו לבין הקיסר נרקמו סיפורים רבים. מיתוס פופולרי, שלא זכה לאישור, טוען כי לאחר מותו ב-1844 נמצאה על גופו כתובת הקעקע "Mort aux rois" ("מוות למלכים"), מזכרת מימי המהפכה.
ראשית חייו
ז'אן ברנדוט נולד בפו שבצרפת, כבנם של ז'אן אנרי ברנדוט, שהיה תובע בפו, ושל אשתו, ז'אן דה סנט וינסנט, אחייניתו של אב המנזר של סירקס שבדרום צרפת. במקור נקראה המשפחה דו פווה (du Poey או de Pouey), אך שמה שונה לברנדוט, שמה של אחת מאימהות המשפחה, בתחילת המאה ה-17.
קריירה צבאית
ברנדוט התגייס לצבא צרפת כטוראי בנחתים המלכותיים ב-3 בספטמבר 1780, ותחילה שירת בקורסיקה לאחר שהפכה לטריטוריה כבושה. במהלך הזמן הוא היה מוצב בקוליקור שבדרום צרפת ולאחר שמונה שנים קודם לדרגת סמל. לאחר פרוץ המהפכה הצרפתית, הקנו לו כישוריו הצבאיים קידום מהיר. ב-1792 הוא קודם לדרגת קולונל וב-1794 לדרגת בריגדיר. לאחר ניצחונו של ז'אן בפטיסט ז'ורדן בפלר, ביוני 1794, הוא היה לגנרל של דיוויזיה. בקרב טנינגן ב-1796 היה ברנדוט זה שתרם באופן הבולט ביותר לנסיגה המוצלחת של צבא צרפת מעבר לריין, לאחר שהובס על ידי הארכידוכס קרל, דוכס טשן. ב-1797 הוא השיג תגבורות מאזור הריין לטובת צבאו של נפוליאון באיטליה וב-1798 הוא כיהן כשגריר בווינה, אך נאלץ להתפטר מתפקידו בשל המהומות שנגרמו עקב כך שהוא הניף את דגל צרפת על גבי בניין השגרירות.
מיולי ועד ספטמבר 1799 כיהן ברנדוט בתפקיד שר המלחמה, תפקיד בו הוא הפגין יכולת גבוהה. הוא דחה את בקשת הסיוע של נפוליאון בהפיכה שזה ביצע בנובמבר 1799 ומאפריל 1800 ועד אוגוסט 1801 הוא פיקד על הצבא הצרפתי במחוז ונדה.
עם הקמתה של הקיסרות הראשונה, מונה ברנדוט לאחד מ-18 המרשלים של הקיסרות ומיוני 1804 ועד ספטמבר 1805 הוא שימש כמושל הנובר שנכבשה לא מכבר. במהלך מסע המלחמה של 1805 שיתף ברנדוט פעולה עם צבא מהנובר במהלך גדול שהסתיים בתבוסתו של הגנרל האוסטרי מאק בקרב אולם. כגמול לתרומתו בקרב אוסטרליץ, הוא הפך להיות הנסיך הריבון של פונטקורבו, אך במהלך המערכה נגד פרוסיה באותה שנה, הוא ננזף על ידי נפוליאון על אי השתתפות צבאו בקרב ינה-אאורשטדט, למרות שהוא שהה בקרבת מקום.
ב-1808, בתוקף תפקידו כמושל ערי הנזה, הונחה ברנדוט לנהל מסע מלחמה כנגד שוודיה, דרך האיים של דנמרק, אך התוכנית הסתיימה בלא כלום בשל הצורך בכוחות ובשל נטישת המערכה על ידי חיל המשלוח הספרדי. במלחמה נגד אוסטריה, הוביל ברנדוט כוח סקסוני בקרב וגראם ובהזדמנות זו, ביוזמתו שלו, הוא הוציא פקודת יום שייחסה את הניצחון בעיקר לגבורת חייליו הסקסונים, עובדה שהוכחשה על ידי נפוליאון. במהלך קרב זה נלקחו מברנדוט סמכויות הפיקוד שלו לאחר שנסוג בניגוד לפקודותיו של נפוליאון. מאוחר יותר העיר נפוליאון ש"שום דבר לא עוצר את ברנדוט". בתקופת גלותו בסנט הלנה הוא אמר, "אני יכול להאשים אותו בכפיות טובה, אך לא בבגידה".
ההצעה לקבלת הכתר השוודי
ברנדוט שב לפריז, שם הפקידה בידיו מועצת השרים את האחריות על הגנתה של הולנד כנגד חיל המשלוח הבריטי במערכה על וולכרן. ב-1810 הוא עמד לקבל את המינוי החדש של מושל רומא, כאשר הוא נבחר באופן בלתי צפוי ליורש העצר של קרל השלושה עשר, מלך שוודיה. בעיית ירושתו של קרל השלושה עשר החלה להתבהר כבר שנה קודם לכן, כאשר הוא עלה לכס המלכות ונראה היה שהענף השוודי של שושלת הולשטיין-גוטורפ עומד להיגדע לאחר מותו של קרל. המלך היה אז כבר בן 61 ומצב בריאותו היה רעוע. הוא היה חשוך ילדים. המלכה שרלוט הביאה לעולם שני ילדים שמתו בינקותם ולא היה סיכוי שהיא תצליח ללדת ילד נוסף. המלך אימץ את הנסיך הדני, קרל אוגוסט, כבנו, זמן קצר לאחר הכתרתו, אך זה מת חודשים ספורים לאחר הגעתו לשוודיה.
ברנדוט נבחר להיות יורש העצר, בין השאר בשל העובדה שרוב צמרת הצבא השוודי הייתה בעד בחירתו של קצין צבא לתפקיד המלך, לאור הסיבוכים הצפויים מול רוסיה. סיבה נוספת לבחירתו הייתה האהדה האישית כלפיו שנבעה מהיחס הטוב שהוא הפגין כלפי השבויים השוודים במהלך המלחמה עם דנמרק. הבחירה בברנדוט הוכרעה סופית על ידי אחד מאנשי חצר המלכות השוודית, הברון קרל אוטו מורנר, שביוזמתו האישית, הציע לברנדוט את ירושת הכתר השוודי. ברנדוט דיווח על ההצעה לנפוליאון, שהתייחס לכל העניין כאל שטות. הקיסר לא תמך בברנדוט, אך מצד שני לא התנגד, כך שברנדוט הודיע למורנר שהוא לא יסרב לכבוד אם הוא ייבחר. ממשלת שוודיה נדהמה מעזות הפנים של מורנר, והוא נעצר מיד עם שובו לשוודיה. עם זאת, זכתה מועמדותו של ברנדוט לתמיכה וב-21 באוגוסט 1810 הוא נבחר על ידי הפרלמנט להיות נסיך הכתר החדש. כתוצאה מכך הוענקה לו על ידי המלך דרגת גנרליסימו בצבא שוודיה. חודש לאחר מכן, ב-26 בספטמבר 1810, הוא ויתר על התואר של נסיך פונטקורבו.
נסיך הכתר ועוצר
ב-2 בנובמבר נכנס ברנדוט באופן חגיגי לסטוקהולם וב-5 בנובמבר הוא קיבל את שבועת האמונים של הריקסדג (הפרלמנט) ואומץ על ידי קרל השלושה עשר תחת השם "קרל יוהאן". במקביל הוא המיר את דתו מהנצרות הקתולית ללותרניזם של חצר המלכות השוודית. ברנדוט זכה לכיבודים רבים, כמו חברות כבוד באקדמיה המלכותית השוודית למדעים שהוענקה לו ב-21 בנובמבר 1810.
עד מהרה זכה נסיך הכתר החדש באהדה ציבורית והוכר כאיש החזק ביותר בשוודיה. תשישותו של המלך הזקן והמחלוקות שנתגלעו בין חברי המועצה המלכותית של שוודיה, הותירו את השליטה בידיה של הממשלה, בעיקר את השליטה על יחסי החוץ. המהלך המרכזי של מדיניותו של קרל יוהאן היה המהלך לסיפוחה של נורווגיה, והוא הוכיח שהוא אינו בובה של צרפת.
ב-1813 כרת קרל יוהאן ברית עם אויביו של נפוליאון, כולל בריטניה ופרוסיה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית, מתוך תקווה לשמור לעצמו את נורווגיה. לאחר התבוסות בקרב ליצן ובקרב באוצן במאי 1813, היה זה נסיך הכתר השוודי שהפיח רוח לחימה בבעלות בריתו ובוועידה שהתקיימה בטרכנברג הוא התווה את התוכנית הכללית של המערכה שהחלה לאחר פקיעת תוקפה של שביתת הנשק של פלסוויץ.
כמפקד העליון של הצבא הצפוני הגן קרל יוהאן בהצלחה על מבואותיה של ברלין ונחל ניצחונות נגד ניקולה אודינו באוגוסט וכנגד מישל נה בקרבות בגרוסברן ובדנוויץ, אך לאחר קרב לייפציג הוא פנה לדרך משלו, נחוש בדעתו כנגד כל הסכנות להכניע את דנמרק ולשמור לעצמו את נורווגיה. מאמציו הגיעו לשיאם בהסכם קיל שבמסגרתו הועברה נורווגיה לשליטת השוודים.
עם כל זאת, לא היו מוכנים הנורווגים לקבל את מרותה של שוודיה. הם הכריזו על עצמאותם, אימצו חוקה ליברלית ובחרו בנסיך הכתר הדני, כריסטיאן פרדריק, כמלכם. השוודים נחלו ניצחון מהיר במלחמה השוודית-נורווגית תחת פיקודו של קרל יוהאן. כמנצח יכול היה קרל יוהאן להכתיב את התנאים לנורווגיה, אך הוא ויתר וקיבל על עצמו את החוקה הנורווגית. מהלך זה סלל את הדרך לנורווגיה להיכנס לאיחוד עם שוודיה ב-1814.
מלך שוודיה ונורווגיה
בעקבות מותו של קרל השלושה עשר ב-5 בפברואר 1818, עלה קרל יוהאן לכס המלוכה כקרל הארבעה עשר יוהאן, מלך שוודיה וכקרל השלישי יוהאן, מלך נורווגיה באוניה פרסונלית ובתחילה זכה לאהדתם של שני העמים עליהם מלך. העובדה שהוא מעולם לא למד לדבר שוודית או נורווגית, היוותה רק מכשול קטן עבורו, שכן שפת אמו הצרפתית הייתה הלינגואה פרנקה של התקופה ושפת הדיפלומטיה המסורתית, וזו הייתה שגורה על פיהם של רוב אנשי האצולה השוודית. תקופת מלכותו של קרל יוהאן עמדה בסימן השלמת כרייתה של תעלת גותה הדרומית, שהחלה 22 שנים קודם לכן וקישרה את אגם ונרן עם וסודשופין שליד הים, 180 ק"מ מזרחה. כמי שהיה בעל דעות רדיקליות בצעירותו, השתנו דעותיו במשך השנים בהדרגה לכוון הימני של המפה הפוליטית ובעת עלייתו לכס המלוכה הוא כבר היה שמרן קיצוני. גישתו האוטוקרטית, במיוחד הצנזורה שהטיל על העיתונות, היו בלתי פופולריים, במיוחד לאחר 1823. עם זאת, השושלת שהקים לא עמדה מעולם בפני סכנה של ממש, שכן הן השוודים והן הנורווגים היו גאים במלך אירופאי, שהיו לו מוניטין טובים.
גם בנורווגיה הוא התמודד עם אתגרים. החוקה הנורווגית העניקה לפרלמנט הנורווגי, הסטורטינג, סמכויות גדולות יותר בהשוואה לכל בית מחוקקים באירופה של אותה תקופה. בעוד שבשוודיה הייתה לקרל יוהאן סמכות להטלת וטו, הייתה סמכותו זו בנורווגיה מוגבלת. הוא דרש מהסטורטינג להעניק לו זכות וטו מוחלטת, אך נאלץ לסגת מדרישתו.
מותו
ב-26 בינואר 1844, יום הולדתו ה-81, נמצא קרל יוהאן בחדרו כשהוא מחוסר הכרה בעקבות שבץ מוחי שלקה בו. למרות שמאוחר יותר הוא חזר להכרתו, הוא מעולם לא החלים באופן מלא וב-8 במרץ הוא מת. קרל הארבעה עשר יוהאן נטמן בהלוויה מלכותית בכנסיית רידרהולם שבסטוקהולם.
נישואין ומשפחה
ברנדוט נישא ב-17 באוגוסט 1798 לדזירה קלארי, בתו של סוחר משי ממרסיי ואחותה של ז'ולי קלרי, אשתו של ז'וזף בונפרטה. דזירה הייתה מאורסת קודם לכן לנפוליאון. ברנדוט ודזירה הולידו בן אחד בלבד, אוסקר הראשון, מלך שוודיה, שמלך אחרי מותו של אביו.
קבוע צימוד
בפיזיקה, קבוע צימוד הוא פרמטר המבטא את גודלו של צימוד. הלגראנז'יאן או ההמילטוניאן של מערכת ניתנים לכתיבה כחיבור של איבר קינטי ואיברי צימוד (או אינטראקציה). כל קבוע צימוד מוכפל באיבר צימוד ובכך קובע את גודלו של איבר הצימוד הרלוונטי ביחס לאיבר הקינטי וביחס לאברי הצימוד האחרים. לדוגמה במודל אייזינג מתואר איבר הצימוד בין כל זוג ספינים כך: JS_z^1S_z^2 כאשר אופרטורי הספין מסומנים באות S, וקבוע הצימוד באות J.
בית ספר
בית ספר הוא מוסד לימודי המספק את האמצעים ללימוד תחום דעת אחד או רבים.
לעיתים, בית ספר כולל מבנה עם סביבה ואמצעים מותאמים ליעודו, בו משתתפים תלמידים וסגל הוראה בשיעורים ופעילויות יומיים. מנהל בית ספר אחראי בדרך כלל גם על ניהול פיזי וכלכלי של בית הספר וגם על הנהגתו החינוכית. עם זאת, ניתן למצוא לעיתים לצידו של המנהל החינוכי יועצים חינוכיים, המסייעים לתלמידים לפתור בעיות שונות העלולות לפגוע בתפקוד האקדמי שלהם.
בית הספר הוא אבן הבניין של החינוך הפורמלי. הוא נועד לאפשר לתלמידים להשתלב בחברה על ידי רכישת השכלה ומקצוע. התוצר של תפקוד התלמיד בתחומי הדעת השונים, הנלמדים בבית הספר הוא הישגים אקדמיים.
בתקופה הטרום מודרנית
מוסדות שונים שהיו מעין מקבילות לבתי הספר המודרניים התקיימו כבר בעולם העתיק. עם זאת, על פי טל הגלעד שהתמחה בפילוסופיה חינוכית, ההבדלים בין בתי הספר המודרניים לאלו בתקופה הטרום־מודרנית גדולים כל כך, עד כי ייתכן שקשה לומר כי בתי הספר המודרניים הם אכן ממשיכם של מוסדות ההשכלה העתיקים.
ראשיתם של מוסדות החינוך הקדומים ככל הנראה כבר באלף הרביעי לפני הספירה, על רקע המצאת הכתב וראשיתן של הממלכות, ואלו החלו להתבסס במרכזים התרבותיים של המזרח הקרוב: מצרים העתיקה, שומר ובבל. התלמידים שהיו הולכים למוסדות החינוך היו מהאליטה החברתית, וכללו בין היתר את בניהם של אנשי אצולה ובעלי תפקידים בארמון, וכן בניהם של מנהיגים דתיים וסוחרים עשירים. עם זאת, גם בתקופה זו, כמו במרבית ההיסטוריה, מרבית הילדים לא הלכו ל"בתי ספר" אלו, אלא למדו את המקצוע העתידי שלהם ישירות מהוריהם או ממבוגר אחר בקהילה, לרוב תוך כדי התנסות במקצוע בפועל. ילדי האליטה שלמדו במוסדות החינוך, קיבלו שם את ההכשרה שנתפסה כהכרחית לתפקידים שלהם, וכלא הכרחית לילדי איכרים . המקצועות הנלמדו במוסדות החינוך הראשונים, כללו בסיס של קריאה וכתיבה, לצד לימוד תכנים דתיים, ומקצועות נוספים שהשתנו מאזור לאזור, וכללו במקרים רבים ידע הקשור לרפואה המסורתית, מתמטיקה, חוק ועוד. ה"מורים" במוסדות קדומים אלו היו בדרך כלל אנשי דת, שדגלו במשמעת קפדנית ומחמירה, תוך שימוש רב בתרגילי שינון ולמידה בעל פה.
מרבית הידע שנחקר על מוסדות החינוך שבעולם העתיק הגיע מעשרות לוחות חרס שהשתמרו ממוסדות חינוך בבליים, שנקראו "אדובה". על פי הממצאים על לוחות אלו, נראה שעסקו בתלמידים בחשבון, שינון מילים, ומקצועות נוספים דוגמת נגינה וחוק. ככל הנראה במוסדות בסגנון "אדובה" לימדו בנים בלבד.
באלף השני לפני הספירה החלו גם באזור סין להתקיים "בתי ספר" לילדי אצולה, אולם בהדרגה החלו ללמד בהם גם את בני המעמדות הנמוכים יותר. קונפוציוס בן המאה ה־6 לפנה"ס מזוהה עם תפיסת "חינוך לכל", ולאחר ימיו, עם התבססות הקונפוציאניזם, גישה זו השפיעה יותר ויותר על החינוך המקובל בקיסרות הסינית. בהדרגה התבדל החינוך בסין מזה של המזרח התיכון, בכך שתלמידים יכלו להתקבל למשרות הפקידות על בסיס יכולותיהם, ולא על בסיס מעמדם של ההורים, וכן בכך שהחינוך נגיש גם לנשים, אם כי נושאי החינוך היו נפרדים והנשים קיבלו חינוך העוסק בעיקר במטלות הבית ו"סגולות נשיות" . עם השנים השתכללה בהדרגה בסין "הבחינה הקיסרית", שמטרתה הייתה לאתר את התלמידים הטובים ביותר, גם למשרות החשובות והבכירות ביותר. היא נוסדה בגרסה ראשונית במאה ה־2 לפנה"ס והפכה לרשמית במאה ה־7 לספירה. לצד זאת, בתקופות אלו היו מקרים גם מחוץ לסין, כמו ביוון העתיקה, בהם כן ניתנה גישה לחינוך גם לבני מעמדות הנמוכים יותר. הסיבות להגדלת הגישה לחינוך השתנתה ממקום למקום, כך למשל בעיר מסוימת מטרתם של מוסדות החינוך הייתה לתת מסגרת להכשרה צבאית, ובאחרת לתת כלים לניהול משותף של מנגנוני העיר. בערי יוון גם התרחבו המקצועות הנלמדים וכללו מקצועות מתקדמים ומורכבים יותר דוגמת רטוריקה, גאומטריה, אסטרונומיה, ביולוגיה.
החינוך בסין התפתח לצד התפתחויות טכנולוגיות, דוגמת שכלולים בתחום יצירת הנייר, שהגבירו את היכולת להעביר ידע.
בין המאות ה־4 ל־8 בצפון הודו הייתה תקופה של פריחה, שהובילה לקיומם של מודלים חדשניים יחסים של מוסדות חינוך, גם להשכלה גבוהה, וגם מוסדות חינוך לילדים, שיועדו לבנים בלבד. המוסדות מומנו מכספים שנאספו מהיישובים השונים. כך למשל, בכפרים רבים היה "בית ספר" של הכפר שמומן מכספים שנאספו בכפר עצמו. מודלי חינוך אלו התפשטו בהמשך לאזורים נוספים של דרום אסיה.
בתחילת ימי הביניים של אירופה והמזרח התיכון, התבססה בהדרגה שליטתה של הכנסייה הנוצרית על אירופה והמזרח התיכון. בימים אלו הפכו "בתי הספר" למוסד דתי בעיקרו, והיו שייכים לכנסיות. החינוך במוסדות אלו היה זמין רק לילדיהם של האליטה החברתית, וכן היה זמין בעיקר לבנים, כאשר בנות האליטה למדו כמעט תמיד רק את החינוך הבסיסי ביותר. נושאי הלימוד וכן תוכני הלימוד נשענו במידה רבה על אלו שהיו מקובלים ביוון העתיקה. במאה ה־11 החליטה הכנסייה שעל מסגרות הלימוד של הכנסיות ללמד בחינם גם את ילדי המעמדות הנמוכים, אולם בפועל בתקופה זו רק כ־5% מהאוכלוסייה ידעה קרוא וכתוב. לצד זאת, עם התפתחות ימי הביניים התגבשו בקהילות היהודיות ובארצות האסלאם מוסדות לימוד שהקנו לחלקים גדולים יותר של האוכלוסייה היהודית מיומנויות לימוד בסיסיות. החל מהמאה ה־10 הוקמו בארצות האסלאם מוסדות "מדרסה" שהנגישו חינוך למתמטיקה, פילוסופיה ומדעים, ומזוהים עם תור הזהב של האסלאם.
במקביל, התפתחו באופן עצמאי מוסדות חינוך ראשוניים גם באמריקה, אצל האצטקים והאינקה.
איש החינוך צבי לם ראה בבתי הספר, עוד טרם התגבשותם למוסדות המודרניים המוכרים לנו, כלי חשוב לחיברות חברתי, ולשיטתו השלימו אותו בתקופות שונות מוסדות אחרים, לדוגמה, ההכשרה של השוליות בגילדות, שהפכו לנפוצות בימי הביניים.
בעת החדשה
בעת החדשה החלו להשתנות בהדרגה הצרכים החברתיים ואלו השפיעו על תחום הלימוד. עם הפיכתן של חברות מסוימות לחברות מתועשות, עלה הערך בהקניית מיומנויות לימוד בסיסיות לציבור הרחב, והתחזקה התפיסה בקרב מקבלי ההחלטות כי חינוך לילדי המדינה מועיל לה. פילוסופים ואנשי רוח מעידן הנאורות ואחריו החלו לטפח רעיונות חדשניים המצדיקים הפצת ידע, סביב ערכים כמו זכויות אדם וטיפוח החברה. מהפכת הלאומיות שצברה תאוצה במאה ה־19 הובילה להפקעה של תחום החינוך ממוסדות לדת לידי מוסדות לאומיים של המדינה. בחסות מימונן של קופות האוצר של המדינות, החלו יותר ויותר ילדים מן הציבור הרחב לקבל חינוך בסיסי על חשבון המדינה, ובהדרגה עלה שיעור הילדות המשתלבות גם הן במערכות החינוך. אלו ראשית ימיהם של בתי הספר המודרניים, במתכונתם המוכרת לנו.
בתחילת התקופה המודרנית לא הייתה שיטת לימוד אחידה, ובכל מקום למדו באופן שונה. רעיונות של פילוסופים שונים, שהושפעו רבות מרעיונותיו של ז'אן ז'אק רוסו, הפכו לקרקע ממנה התפתחו גישות לימודיות חדשניות. בהדרגה נוצר בחברות המודרניות מודל לימוד סטנדרטי המבוסס על הגותו של הוראס מאן, שנוצר בהשראת שיטת לימוד שראה מאן בפרוסיה. מאן ראה בבתי ספר אמצעי ליצירת חברה שתתמוך בחברות דמוקרטיות, בהן הציבור הרחב משתתף במידה מסוימת בקבלת ההחלטות. בנוסף, הוא ראה בבתי הספר אמצעי ליצירת חברה חופשית ושוויונית יותר, מכיוון שמאפשרת לתלמידים נקודת פתיחה אחידה יותר להתחיל את חייהם עם מיומנויות שימושיות לשוק העבודה. איש החינוך צבי לם טען כי מן האופן בו בנויים בתי הספר המודרניים משתקף כי תפקידם הוא לשמש ככלי עזר לתהליך החיברות של בני השכבות המיוחסות בחברה המסורתית, באופן משלים לחיברות שהגיע מהמשפחה ומוסדות הדת, והוא ראה את החתירה לחיברות שוויוני לצד שאיפה למתן חירות לתלמידים לממש את הפוטנציאל האינדיבידואלי שלהם כסתירה רעיונית. גם הפילוסוף החינוכי טל גלעד טען כי מטרתם המרכזית של בתי הספר המודרניים, לצד המענה על הצרכים הכלכליים והחברתיים המוזכרים למעלה, היא "שליטה חברתית".
על פי הגותו של צבי לם, ניתן לראות בבתי הספר המודרניים חלק מההשפעות של סגנון הלימוד בימי קדם. מכיוון שבתי הספר הקדומים מוסד ששמור רק לילדי האליטה, ושהכשיר את דור האליטה העתידי, מועמדים מחלק משכבות האוכלוסייה נאלצו להתחרות על מקומם כדי להגיע לבתי הספר, ובהמשך גם לתפקידים הנחשקים ביותר בחברה. לם רואה ברקע הזה את הבסיס למדידה והערכה בחינוך פורמלי וללמידה הרבה כל כך של אינדוקטרינציה, לחצים אמוציונאליים, הטפה ושיכנוע בלתי פוסק בבתי הספר המודרניים.
בתי הספר בגרסתם המודרנית, שהושפעה משיטתו של מאן, החלו לאמץ כמה מרעיונותיו, דוגמת חלוקת הכיתות לפי שכבות גיל, מסלול הכשרה מסודר למורים, וחינוך אחיד לכלל התלמידים. מדינות רבות אימצו את הרעיונות האלו, וכך גדל שיעור יודעי הקרוא וכתוב בעולם מ־12% בשנת 1820 ל־83% בשנת 2018. לאורך התקופה הזו החברה האנושית עברה שינויים רבים, שהשפיעו במידה רבה על החינוך – ביניהם עלייה משמעותית ברמת החיים במדינות מפותחות; גידול עצום באוכלוסיית העולם מחד, ומאידך הפחתת שיעור הילודה במדינות מפותחות; התפתחות מואצת של התעשייה ותלותה במדע ובטכנולוגיה; ועוד.
על אף התפתחות החינוך במאות האחרונות, מאחר שהמודל של בתי הספר המודרניים התפתח בימי המהפכה התעשייתית תוך התאמה לצורכי התקופה, אנשי רוח שונים במאה ה־21 מעלים טענות שמכיוון שצרכי התקופה השתנו, יש לשנות את אופן הפעולה של בתי הספר. על רקע זה בעשורים האחרונים נוסדו זרמי חינוך אלטרנטיביים הבוחנים גישות חינוך שונות. זרמים שונים של חינוך מוצאים השראה ברעיונות של חינוך פרוגרסיבי, המקדם גישות חדשניות דוגמת מתן הערכה עצמית של התלמידים, למידה מתוך גילוי, שינוי המרחב הכיתתי באופן גמיש יותר ועוד. רעיונות אלו החלו לצבור תאוצה החל מהמאה ה־20. מנגד, ישנם אנשי רוח שמרנים, שקוראים לחזור לנקודות מוצא מסוימות שהיו מקובלות בימי קדם ועדיין הכרחיות לדעתם.
בתי ספר בחינוך הפורמלי
בתי הספר נחלקים לסוגים שונים, על פי המטרות החינוכיות שהם שואפים להשיג. בהתאם לכך, קיימים מספר מוסדות בחינוך הפורמלי שניתן לכנותם בית ספר, וביניהם:
בית ספר אינטרני
בית ספר אינטרני הוא בית ספר תיכון לתלמידי כיתות י' עד י"ב, המכין את תלמידיו לבחינות הבגרות. בית הספר עומד בקשר ישיר עם משרד החינוך ואחראי לרישום תלמידיו לבחינות הבגרות. רוב רובם של בתי הספר האינטרנים (פרט לחלק מבתי הספר הדמוקרטיים ובתי הספר של רשת החינוך אנקורי) מגישים את תלמידיהם לבחינות הבגרות עם "ציוני מגן" המשתכללים עם ציוני בחינות הבגרות, לכדי "ציון סופי". בית ספר זה הוא מבנה אליו מגיעים התלמידים מדי יום למספר שעות לימוד, ולאחר מכן חוזרים לביתם. מטרתו היא להקנות השכלה כללית בהתאם לדרישות התקופה והחברה. בית ספר מסוג זה יכלול כיתות לימוד וחדר מורים, ולרוב יכלול חלק מן הבאים: אולם ספורט, מגרש משחקים, חדר אחות, משרדי הנהלה, ספרייה. מבנה בית ספר זה יכול להכיל מספר קומות בנויות (אם מדובר במבנה לא ארעי) או חדרים ארעיים (כגון קראוונים או פחונים), או שניהם יחדיו. על פי רוב, תלמידיו יהיו תושבי האזור בו הוא מצוי, על מנת להקל על ההגעה הלוך וחזור. בתי ספר אינטרניים לעיתים מפעילים שירות הסעות על מנת לבצע איסוף ופיזור של התלמידים, כמו גם שירות הסעדה, אם התלמידים שוהים במהלך הצהריים במוסד. סוג זה של בית ספר הוא הנפוץ ביותר בישראל.
בית ספר אקסטרני
בית ספר אקסטרני הוא בית ספר המכין את תלמידיו לבחינות הבגרות, אך אינו אחראי לרישומם לבחינה ואינו מעניק להם "ציון מגן". בית ספר תיכון אקסטרני עשוי להתנהל במתכונת דומה לזו של התיכון האינטרני, אך תלמידיו יתבקשו לפתוח תיק נבחן חיצוני במשרד החינוך, וביום בחינת הבגרות יבחנו במרכזי בחינה אליהם ישויכו על ידי השלוחה האקסטרנית של משרד החינוך. זהו בית ספר שעשוי להיות נטול מבנה מרכזי, או לכלול בניין מרכזי הכולל כיתות, אך לרוב הוא לא כולל את מלוא השירותים שמוצעים בבית ספר אינטרני.
פנימייה
פנימייה היא בית ספר אינטרני הכולל מגורים במקום. פנימיות לרוב יהיו במבנים לא ארעיים, ויכללו את מלוא השירותים המוצעים בבית ספר אינטרני.
בית ספר מקצועי
בית ספר מקצועי נועד להכשיר את תלמידיו למקצוע מסוים. לדוגמה: בית ספר טכנולוגי, בית ספר למשחק, בית ספר לאמנויות הבמה, בית ספר לאומנויות התקשורת, הטלוויזיה והמולטימדיה, בית ספר לרפואה ועוד.
בית ספר לחינוך מיוחד
בתי ספר לחינוך מיוחד המיועד לילדים החורגים מהמסגרת החינוכית הרגילה. הוא מיועד לתלמידים בעלי לקויות קשות, הפוגעות ביכולת התפקוד שלהם באופן משמעותי.
מסגרות החינוך המיוחד מיועדות לסייע, למשל, לילדים בעלי לקויות למידה קשות. אנשי הצוות במסגרות אלו מקבלים הכשרה מתאימה להוראה המותאמת במיוחד לילדים עם לקויות אלו, בעוד במסגרות החינוך הרגיל עבודת הצוות החינוכי עימם מורכבת ומאתגרת, והתלמידים עלולים לחוות במהלך הלמידה תסכול רב.
בית ספר ניסויי
בית ספר ניסויי הוא בית ספר חדשני - מוסד העוסק ברציפות ובהתמדה בחדשנות חינוכית פדגוגית וארגונית. הוא עושה זאת על ידי מיקוד וחידוד של כיווני עשייה לא שגרתיים לשיפור היעילות הארגונית, כלומר, למיצוי מיטבי של הייעוד ושל החזון הארגוני והפדגוגי. מתלוות לכך תצפיות לבדיקה שיטתית, העומדת בקריטריונים של מחקר מדעי.
תחומי האחריות של בית ספר
בית הספר נועד למנוע בערות בקרב הדור הצעיר. בהתאם לכך הוא אמון על חינוכם ולימודם של כלל התלמידים המשתתפים בו, על פי תוכנית לימוד שנקבעה מראש. משום שיכולת החשיבה חיוניות לתפקודו של האדם בחברה המשתנה של עידן המידע, יש לטפח את ההיכרות של התלמידים עם מיומנויות חשיבה מסדר גבוה ואת היכולת שלהם להפעילן באופן יעיל בהקשרים מגוונים.
בנוסף, בעקבות התמורות שהתחוללו בחברה המודרנית התרחבו התפקידים המצופים מבית הספר ונתווספו לו חלק מן התפקידים שנתמלאו בעבר על ידי סוכנויות חברתיות אחרות, כמו המשפחה, הקהילה, הדת וכו'. למשל, בתקופות בהן העבודה עמדה במרכז חיי האדם, בית הספר נדרש להכשיר תלמידים שבבגרותם יהיו לכוח עבודה יעיל ותורם. לעומת זאת ככל שהפנאי תופס מקום מרכזי יותר בחיי האדם המודרני, בית הספר נדרש להכשיר את תלמידיו גם למיצוי מרבי של שעות הפנאי.
בהתאם לכך תחומי האחריות של בית הספר כוללים גם היבטים לא אקדמי, כמו:
גורמי השפעה
בהיותו של בית הספר מוסד שרבים נזקקים לו ולעיתים החוק מחייב נוכחות, מנוצלים בתי הספר לצורך הגשמתם של אינטרסים שונים. אופן ההתנהלות של בתי הספר נקבע, מושפע ונגרם על ידי לחצים של כוחות חברתיים, שמתייחסים אליו כאל מכשיר להשגת מטרותיהם. ממשלות משתמשות בו להבטחת תמיכה במישטרים ובאינטרסים המועדפים על ידן. אנשי הדת משתמשים בו כדי להדק באמצעותו את הזיקה בין התלמידים למוסדות הדת. גורמים כלכליים משתמשים בו כדי לייצר לעצמם כוח עבודה מאומן, ולעודד את השימוש במוצרי הכלכלה. התלמידים, המורים והוריהם חלשים מכדי להדוף את הלחצים של המוסדות החברתיים הללו על בית הספר. בשום תקופה לא קם גורם אשר יהיה חזק דיו להעמיד במרכז פעילות בית הספר את צורכי האישיות המתפתחת.
דרכי הוראה
ההגיון של ההוראה שונה באופן בסיסי מההגיון המנחה את בית הספר בראש ובראשונה בכך שאין הוא משועבד למבנה מוסדי כלשהו. עם זאת, המבנה המוסדי של בית הספר הוא זה שקובע את אופן ההוראה המתבצעת בפועל ואת האפשרויות העומדות בפני המורים המלמדים בו. כך נוצר פער בין הנעשה בפועל לבין תאוריות חינוכיות המבוססות על ניסיון המורים ומחקרים בנוגע להתנהגותיהם של התלמידים.
שיטת ההוראה הנפוצה בבתי הספר היא שיעור פרונטאלי, בו המורה מרצה את החומר בפני התלמידים בכיתה.
מזה דורות נתונה שיטת המלל השולטת בבית הספר לביקורת חמורה על ידי פסיכולוגים, מורים ומפקחים. לצד זאת, אלה שאינם מבקרים אותה אינם ששים עוד להגן עליה.
למידה פעילה מדגישה את החשיבות של מעורבות התלמיד בשיעור.