cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארל בויקינס
קריירה
בעונת 2007-2008 עבר בויקינס לשארלוט בובקאטס. בבובקאטס לא הצליח בויקינס לשחזר את יכולתו הטובה מדנוור ומילווקי, וקלע בממוצע 5.1 נקודות בלבד.
בנובמבר 2009 חתם בויקינס בוושינגטון ויזארדס לשנה אחת. באותה עונה, הושעו חבריו לקבוצה, גילברט ארינאס וג'וויראס קריטנטון, אשר שיחקו בעמדה זהה לבויקינס, דבר שהגדיל משמעותית את דקות המשחק להן זכה. בעונה זו קלע בויקינס 6.6 נקודות בממוצע. בנוסף קלע בויקינס סל ניצחון עם הבאזר נגד קבוצת וושינגטון ויזארדס.
ב-19 באוגוסט 2010 חתם בויקינס על חוזה לעונה אחת במילווקי באקס.
תוכנית ח-500 חולון
תוכנית ח-500 (ח/500; ח 500; ח'-500) היא תוכנית מתאר, על-פי חוק התכנון והבניה, לדרום העיר חולון. שטח התוכנית כ-4,080 דונם, והיא מהווה את עתודת הקרקע, הבלתי מבונה, הגדולה ביותר שנותרה בעיר חולון. התוכנית גובלת בצד צפון בשדרות ירושלים ובשכונות 'קריית שרת' ו-'קריית פנחס אילון', בצד מזרח בכביש מספר 4, בצד דרום בגבול השיפוט המשותף עם העיר ראשון לציון ובצד מערב בכביש מספר 20 (נתיבי איילון).
כללי
התוכנית מתאימה את ייעודי הקרקע, פריסת הבניה וגובהה להגבלות הבניה הנובעות מתמ"א 2/4 (תוכנית המתאר הארצית לפיתוח נמל התעופה בן-גוריון), שקבעה את מיקום מסלולי הטיסה בסמוך ומעל לתחום התוכנית. המגבלות מפעילות שדה התעופה באות לידי ביטוי בהגבלת הגובה הסופי של הבניינים בתחום התוכנית (מקסימום עד 22 קומות), הטלת מגבלות גובה על תרנים ואנטנות ואף מגבלות על הקמת מנופים בזמן הבניה. בנוסף לכך נקבע שימוש באלמנטים אקוסטיים לבידוד הרעש והוראות שנועדו למזער את סכנת מעוף הציפורים, שעלול להסב נזק לכלי טיס חולפים.
בעקבות הדיון בהתנגדויות לתוכנית בגרסתה המופקדת, החליטה הוועדה המחוזית להרחיב את 'הלב השמור' של הפארק, על חשבון השטח לתכנון עתידי. 1,500 יחידות הדיור שהוקצו בשטח לתכנון עתידי בגרסה המופקדת של התוכנית, הועתקו בהחלטת הוועדה המחוזית למתחמי המגורים, כך שהקצאתם לא תהיה תלויה בשינוי מסלולי הטיסה של נתב"ג.
אירועים בהליכי אישור התוכנית
הודעה על הכנת התוכנית ופרסום תנאים להוצאת היתרי בנייה בתקופת ביניים של שלוש שנים על פי סעיפים 77 ו-78 לחוק התכנון והבניה, פורסמה לראשונה בעיתונות בתאריך 10-11/8/2006 ובילקוט הפרסומים מס' 5562 מתאריך 2/8/2006.
על החלטת וועדת המשנה לערים של המועצה הארצית הוגשה עתירה מנהלית על ידי עיריית בת ים ואחרים (עת"מ 56633-06-14). העתירה נדחתה על ידי כב' השופטת ד"ר דפנה אבניאלי בתאריך 8/3/15. עיקר התרעומת של עיריית בת-ים נסובה סביב מתחם בשטח של 240 דונם הממוקם בחלק המערבי של התוכנית, ממערב לנתיבי איילון, שהתוכנית מציעה לשנות את ייעודו מאזור לספורט לאזור תעסוקה משולב במגורים (עם אפשרות להסב את המגורים לתעסוקה).
משתיק (גנטיקה)
בגנטיקה, משתיק (באנגלית: Silencer) הוא מקטע DNA המדכא את השעתוק של גנים מסוימים. המשתיק יכול לקשור אליו רפרסורים (דכאנים) או גורמי שעתוק למיניהם אשר גורמים ל-RNA פולימראז ליפול מגדיל ה-DNA או אף למנוע את ההיקשרות שלו מלכתחילה.
תוכנית ח-500 חולון
אירועים בהליכי אישור התוכנית
לטענת עיריית בת ים, פיתוח אזור תעסוקה באזור זה יפגע באזורי המסחר והתעסוקה של העיר בת ים וייצור תחרות לא הוגנת בשל קרבתו לנתיבי תחבורה ציבורית. כאמור, עמדתה של עיריית בת ים נדחתה לפי שעה על ידי בית המשפט. עיריית בת ים הגישה ערעור לבית המשפט העליון על פסק הדין של השופטת דפנה אבניאלי. בערעור זה לא התבקש עיכוב ביצוע, ומכאן שאין כל מניעה מלפרסם את התוכנית לתוקף בילקוט הפרסומים תוך כדי ההליך. על-פי הערכות, אישורה של תוכנית ח-500 צפוי להתפרסם עוד במהלך שנת 2015.
משתיק (גנטיקה)
משתיק הוא מקרה ספציפי של מנגנון השתקה.
תוכנית ח-500 חולון
היסטוריה
הדיונות של דרום חולון היוו מוקד לפעילות נדל"נית עוד מראשית המאה הקודמת. האזור הוגדר באותה עת, טרם הקמת המועצה המקומית חולון, כשטח שיפוט גלילי הסמוך לכפר הערבי יאזור. אנשי עסקים פרטיים וחברות רכשו החל משנות ה-20 של המאה הקודמת חטיבות קרקע גדולות של מאות דונמים מבעלי קרקע ערבים. בהתאם לפקודת בנין ערים המנדטורית הוכנו תוכניות 'פרצלציה' ('חלוקה') שחילקו את חטיבות הקרקע הגדולות לחלקות קטנות בגודל של 300 עד 500 מ"ר, תוך יצירת מתווה שכונתי הכולל מערכת כבישים ומגרשים לצורכי ציבור, ומתוך התאמה לתוכנית המתאר המנדטוריות של העיר חולון, ששורטטו בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
החלקות לאחר 'החלוקה' נרשמו בפנקסי המקרקעין והחלו להיסחר בשוק החופשי בארץ ישראל ואף מחוץ לה. אידיאל גאולת הקרקע הוביל לרכישת קרקעות על ידי יהודים מאירופה, ארצות הברית ודרום אפריקה, בסיוע שתדלנותם של מנהיגי ציבור שנרתמו לפעילות זו בעת ביקורם בקהילות יהודיות בתפוצות. כך לדוגמה גם ד"ר חיים קוגל – מי שלימים כיהן כראש המועצה הראשון של חולון – סייע לגאולת קרקע בעת ביקורו את הקהילה היהודית בדרום אפריקה. מסיבה זאת ישנם עד היום בעלי קרקעות רבים בתחום התוכנית שהם תושבי חוץ (היורשים של הבעלים המקוריים).
דוגמאות ל'פרצלציות' (תוכניות חלוקה) היסטוריות בקרקעות דרום חולון:
תוכנית המתאר הראשונה של העיר חולון, ח-1, משנת 1958, ביטלה את כל התוכניות המנדטוריות לבניית שכונות מגורים חדשות בדרום חולון, וייעדה את כל האזור לתכנון מחדש, כ'אזור לרה-פרצלציה' (איחוד וחלוקה מחדש). תוכנית ח-500 מהווה תוכנית מתאר שלישית ואחרונה בסדרה (אחרי ח-1 ו-ח-1 תיקון 3), והיא מציעה תכנון חדש לכל האזור.
שכונת 'מולדת'
שכונת 'מולדת' נכללת בתחום תוכנית ח-500, באזור המיועד לפארק החולות. השכונה הוקמה בשנת 1930 כשכונת המגורים הראשונה בדרום חולון, והיא אחת מחמש השכונות הראשונות (יחד עם השכונות 'אגרובנק', 'גרין', 'קריית עבודה', ושכונת 'עם') שאוחדו יחדיו לכדי המועצה המקומית חולון, בשנת 1940.
אדמות שכונת 'מולדת' נרכשו על ידי חברת 'המזרח', שבראשה עמד המהנדס אלכסנדר חיסין. מרכזה של השכונה היה מגדל המים. דייריה הראשונים של השכונה היו שמונה משפחות של יוצאי תימן אך בסוף שנת 1934 – רק ארבע שנים לאחר מכן – כבר מנתה אוכלוסיית השכונה כ-100 משפחות. בשל ריחוקה של השכונה מיישובים יהודיים, וקרבתה אל הכפרים הערביים יאזור ובית דג'אן, נפגעה השכונה בידי ערביי יפו במאורעות המרד הערבי הגדול (1936–1939) וננטשה כמעט לחלוטין. תושביה עברו להתגורר באופן זמני בבית הספר החקלאי 'מקוה ישראל'. בשכונת מולדת עבר תוואי 'דרך הביטחון' שנסללה בשנת 1948 כדרך חלופית לדרך יפו-ירושלים (כביש 44 של היום), במטרה לחבר בין תל אביב לבין מושבות הדרום וירושלים. כיום מתגוררות בשכונה עשרות משפחות, לצד מספר מועט של עסקים ובתי מלאכה. כל המבנים ובתי השכונה עתידים להתפנות על-פי תוכנית ח-500, למעט מגדל המים ו'דרך הביטחון', שהוכרזו כאתרים לשימור.
שכונת 'גבעת חולון'
תושבי השכונה 'גבעת חולון' פנו להליכים משפטיים נגד עיריית חולון וזכו בחודש יוני 2014 לקבל פסק דין לטובתם, המחייב את העירייה להעניק להם שירותים עירוניים נאותים, כגון פינוי והצבת מכלי אשפה, התקנת תאורת רחובות ושילוט הנושא את שם הרחוב. שכונת גבעת חולון עתידה להתפנות במסגרת מימוש תוכנית ח-500 (ראה להלן 'פינויין של השכונות גבעת חולון ומולדת').
בית המטבחיים
הליכי ההפקעה של 250 הדונם בחולות דרום חולון, הסתיימו בשנת 1966, ולאחר מכן אושרה תוכנית בנין ערים ח-142 – להקמת בית מטבחיים ותעשיות נלוות לו. על-פי התוכנית הנ"ל ניתן היה להקים באזור זה בית מטבחיים ומפעלים הקשורים בעיבוד בשר. מבחינת גודלו יכול היה בית-מטבחיים כזה לשמש עבור המזרח התיכון כולו. אך באותן שנים התוכנית נראתה נחוצה, ואיש מבעלי הקרקעות הפרטיים לא התנגד למיזם.
בפועל, פרט למבנה אחד של בית מטבחיים שהוקם בסוף שנות ה-60 ופעל עד תחילת שנות ה-90, כל יתרת הקרקע נשארה ריקה ופנויה. מבנה בית המטבחיים פוצץ בתרגיל של פיקוד העורף, בחודש יוני 2015. בעלי הקרקע, עיריית תל אביב ועיריית חולון צפויים לקבל זכויות במסגרת תוכנית ח-500, ע"פ הוראותיה, בעבור פינוי בית המטבחיים (סעיף 2.2.4 לתקנון התוכנית).
תיקון מס' 3 לפקודת הקרקעות קבע סייג של התיישנות להחזרת הקרקע לבעליה. על כן, לאחר שינוי הייעוד במסגרת תוכנית ח-500 מהמטרה הציבורית שבגינה הופקעו המקרקעין, בעלי הקרקעות ההיסטוריים במתחם בית המטבחיים לא יוכלו עוד לקבל את רכושם.
עיקרי הוראות התוכנית
מסמכי התוכנית המופקדת
ביבליוגרפיה
יוסף רייטן, אתר ח 500 חולון – זירת המידע, נדלה בתאריך 24.10.2015 http://www.h-500.com/
גספרה ספונטיני
גספרה לואיג'י פאצ'יפיקו ספונטיני (באיטלקית: Gaspare Luigi Pacifico Spontini; 14 בנובמבר 1774 – 24 בינואר 1851) היה מלחין אופרה ומנצח איטלקי.
חייו
ספונטיני נולד במאיולטי שבמחוז אנקונה, כיום מאיולטי ספונטיני. את רוב שנות הקריירה שלו עשה בפריז ובברלין, אך בסוף חייו חזר אל מקום הולדתו. במשך עשרים השנים הראשונות של המאה ה-19, היה ספונטיני דמות חשובה באופרה הצרפתית. באופרות שלו, יותר מעשרים במספר, שאף ספונטיני להתאים את הטרגדיה הלירית הקלאסית של גלוק לטעמם של בני זמנו למלודרמה, למופעי ראווה מפוארים (ב"פרנאנד קורטז", לדוגמה), לעושר צלילי בתזמורת ולכושר המצאה מלודי לצד כושר ביטוי רב-הבעה במילים. יצירת המופת הגדולה שלו והצלחתו היחידה הייתה האופרה "לה וסטאלה" (La Vestale)
בנעוריו למד ספונטיני בקונסרבטוריון דלה פיאטה דה טורצ'יני בנאפולי. ב-1803 נסע לפריז, שם התמנה למלחין החצר ב-1805.
בשנת 1807 כתב ספונטיני את "לה וסטאלה" בעידוד הקיסרית ז'וזפין. הצגת הבכורה של היצירה באופרה של פריז ביססה את ספונטיני כאחד המלחינים האיטלקים הגדולים בדורו. בני זמנו כרוביני ומאיירבר ראו באופרה יצירת מופת ומלחינים מאוחרים יותר, כמו ברליוז ווגנר התפעלו ממנה. האופרה המאוחרת יותר שכתב, "אולימפיה", שנחשבה גם היא ליצירה מעולה (1819, עובדה ב-1820 וב-1826) התקבלה באדישות וכתוצאה מכך עזב ספונטיני את פריז לטובת פרוסיה, שם התמנה לקאפלמייסטר ולמנצח ראשי באופרת החצר של ברלין.
במהלך המאה ה-20, הוצגו האופרות של ספונטיני לעיתים רחוקות, אף כי אחדות מהן זכו לתחייה ראשונה מזה שנים. ההפקה המודרנית המפורסמת ביותר, אולי, הייתה הצגתה המחודשת של "לה וסטאלה" עם מריה קאלאס בלה סקאלה, בפתיחת העונה של 1954, לציון יום השנה ה-180 להולדת המלחין. הבמאי היה במאי הקולנוע הנודע לוקינו ויסקונטי. ההפקה הזו הייתה גם הופעת הבכורה בלה סקאלה של הטנור פרנקו קורלי. קאלאס הקליטה את האריות Tu che invoco ו- O Nume tutela מתוך "לה וסטאלה" בשנת 1955 (כמו רוזה פונסל ב-1926). בשנת 1969 חידש המנצח פרננדו פרוויטאלי את האופרה, עם הסופרן ליילה גנג'ר והבריטון רנאטו ברוסון. הקלטה לא-רשמית נמצאת במחזור.) בשנת 1995 הקליט המנצח ריקרדו מוטי את האופרה בליהוק זמרים נודעים פחות.
יתר הביצועים המחודשים של ספונטיני כוללים את Agnese von Hohenstaufen בפסטיבל מאג'ו מוזיקלה בפירנצה ב-1954, עם פרנקו קורלי בתפקיד הראשי ובניצוח ויטוריו גואי, וברומא ב-1970, עם מונסראט קאבאייה ואנטואנטה סטלה, בניצוח ריקרדו מוטי. "פרננדו קורטז" הושבה לחיים בשנת 1951, עם רנאטה טבאלדי הצעירה, בתיאטרון סאן קארלו בנאפולי, בניצוח גבריאלה סאנטיני. ביצוע הבכורה של הגרסה השלמה של היצירה התקיים בבית האופרה של ארפורט, גרמניה ב-2006, בניצוח ז'אן פול פנין.
Roaring Forties
Roaring Forties הוא אלבום משנת 1994 של היוצר הבריטי פיטר האמיל.
הפקה
שם האלבום הוא משחק מילים כפול. מחד שם האלבום מתייחס לשיר Pushing Thirty מהאלבום The Future Now. מאידך Roaring Forties בסלנג ימאים פירושו אזורי האוקיינוס שבין קו רוחב 40 ל-50, שידועים במימהם הסוערים. מכאן ומכאן, איפה, מתייחס האלבום לשנות ה-40 בחייו של האמיל.
באופן הולם, באלבום ישנן לא מעט התייחסויות "ימיות", והשימוש באלגוריה שמדמה אדם המשתדל לנהל את חייו לנווט של ספינה שכיח.
באלבום מופיעה יצירה ארוכה המחולקת לתת פרקים בשם Headlong Stretch, הדנה בתובנות הנגזרות ממבט לאחור בחיים, ובפרט הרהור ב"חיים אלטרנטיביים" שהיו יכולים להיות אילו החלטנו או פעלנו אחרת בעבר:
שיר הסיום הוא בלדה שמסכמת את החיים כמסע ימי, עתיר סערות לא צפויות ומשברים, ומטיף לאופטימיות וקבלת הקושי בחיים כתרומה לאדם:
תהל פרוש
תהל ציפי פְרוֹש (נולדה ב-27 ביולי 1977) היא משוררת, אמנית, עיתונאית, מבקרת ספרות, פסיכולוגית ופעילה חברתית ישראלית.
ראשית חייה והשכלה
תהל פרוש נולדה בתל אביב וגדלה בהרצליה. למדה בבית הספר להנדסאים. שירתה בצה"ל בחיל המודיעין. בעלת תואר ראשון במשפטים ומגדר מהאוניברסיטה העברית בירושלים (סיימה ב-2005), תואר ראשון נוסף בפסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב (2009), תואר שני בפסיכולוגיה חברתית (בהצטיינות) מאוניברסיטת חיפה. את התזה שעסקה בדינמיקה של תאוות הבצע, בהנחיית פרופ' רענן ליפשיץ, סיימה בהצטיינות יתרה (2013). בעלת תואר שני נוסף בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת תל אביב, אך לא השלימה התמחות בתחום, והיא אינה רשאית לעסוק בפסיכולוגיה קלינית. החל מ-2015 דוקטורנטית במחלקה לספרות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. נושא הדוקטורט: נאו-ליברליזם בספרות עברית עכשווית, בהנחיית פרופ' יגאל שוורץ וד"ר רועי גרינוולד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 כתבה מאמרים וערכה בעיתון "הארץ".
עיסוק בשירה
שיריה של פרוש התפרסמו, בין השאר, בכתבי העת "מטעם", "מאזנים", "מעין", "הו!" ו"כביש ארבעים".
החל מ-2012 היא חברת מערכת בכתב העת "מעין".
חיים אישיים
פרוש נמצאת בזוגיות ומתגוררת בגבעתיים ואם לבן.
כתיבה
בשנת 2014 יצא לאור ספר שיריה הראשון, "בצע", בעריכת ליאת קפלן, בסדרת כבר של מוסד ביאליק. עיסוקו של הספר במצב החברתי-כלכלי בישראל, וכולל שירי מחאה שונים, המתוקשר מביניהם הוא השיר "הוֹ בַּנְק שֶׁלִּי", אשר נפתח בשורה.
"בצע" קיבל תגובות מעורבות ממבקרי השירה. אלי הירש, מבקר השירה של עיתון "ידיעות אחרונות", כתב:. ואילו דוד (ניאו) בוחבוט כתב:.
בשנת 2020 יצא לאור ספרה השני, "יחסי בעלות".
בשנת 2022 זכתה בפרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול. בנימוקיהם להענקת הפרס, כתבו השופטים: ״שני ספרי שירה - ׳בצע׳ ו׳יחסי בעלות׳ - הספיקו כדי לבסס את מעמדה של תהל פרוש כאחת המשוררות המעניינות שפועלות כאן בשנים האחרונות. כפי שניכר משמות הספרים, השירה של פרוש נובעת משאלות חברתיות-כלכליות שנוגעות לכסף ולפרנסה, ליחסי כוח ולשוק העבודה - נושאים שהיא עוסקת בהם גם כחוקרת ספרות. באמצעות שירים שיש בהם עוצמה ותנופה – לשונית ופוליטית - פרוש מגיבה לסוגיות בוערות ומנסחת שירה שהיא גם קריאה לפעולה.״
תיאטרון
פרוש חברה ב"תיאטרון חזיתי", תיאטרון פוליטי-אקטיביסטי. עורכת משותפת ומשתתפת במחזות "אנרגיות טובות" (הוצג, בין השאר, בפסטיבל מתחת להר 2011) ופלישת חוטפי העולות (אוניברסיטת תל אביב 2012).
מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה
מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (ברוסית: Михаил Павлович Романов; 8 בפברואר 1798 - 9 בספטמבר 1849), היה בנו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
ביוגרפיה
מיכאיל נולד ב-8 בפברואר 1798 בצארסקויה סלו, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט. בשנת 1801 נרצח אביו, ואחיו הבכור אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1814, ביום ההולדת ה-16 שלו, קיבל מיכאיל דרגת גנרל בצבא האימפריה הרוסית, והוא אף נלחם במהלך הקואליציה האנטי-צרפתית השישית נגד צרפת. בשנת 1820 הוא ייסד את בית הספר לארטילריה הראשון ברוסיה, ובשנת 1825 מונה למפקד חיל ההנדסה הרוסי. ב-20 בפברואר 1824 התחתן מיכאיל עם שרלוטה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, אותה פגש בשנת 1822, ולשניים נולדו 5 ילדים.
בשנת 1825 מת אחיו אלכסנדר הראשון, ואחיו ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו. בעקבות מותו של אלכסנדר פרץ מרד הדקבריסטים ומיכאיל היה שותף בדיכויו, אולם הוא תמך לאחר מכן בהמרת עונש המוות בגלות עם עבודת פרך. בשנת 1826 מונה מיכאיל למפקד חיל המשמר, ובשנת 1828–1829 לחם עמו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829), שבה קיבל את עיטור גאורגי הקדוש. בשנים 1830–1831 השתתף מיכאיל בדיכוי המרד הפולני, ובשנת 1832 מונה לנשיא כבוד של האקדמיה הצבאית הקיסרית.
מיכאיל סבל במשך השנים ממחלות שונות, ולצורך החלמתו שהה באתרי נופש שונים באירופה במהלך השנים. בשנת 1845 מתה בתו יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, מה שפגע קשות בבריאותו, וגרם לו לדימום מהאף. בשנת 1848 שוב החל מיכאיל לדמם מהאף, ואף סבל ההתמוטטות עצבים קשה. ביולי 1849 נסע מיכאיל לוורשה, והשתתף שם במסדר, ובמהלכו החל לחוש שיתוק בגופו. מיכאיל גסס כמה שבועות, וב-9 בספטמבר הוא מת בוורשה, וגופתו נשלחה לקבורה בסנקט פטרבורג.
משפחתו
ב-20 בפברואר 1824 התחתן מיכאיל עם שרלוטה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הבלתי משוחדים
הבלתי משוחדים (באנגלית: The Untouchables) הוא סרט מאפיה דרמטי תקופתי משנת 1987 המבוסס על סדרת טלוויזיה משנת 1959 ועל ספרו של אליוט נס, המתאר את מאמציו להביא את הגנגסטר האיטלקי-אמריקאי אל קאפונה למשפט במהלך תקופת היובש בארצות הברית. במאי הסרט הוא בריאן דה פלמה והתסריטאי הוא דייוויד מאמט. הסרט משחזר את שיקגו של ראשית שנות השלושים, ומככבים בו קווין קוסטנר כאליוט נס, שון קונרי כשוטר המקוף האירי-אמריקאי ג'ים מאלון, ורוברט דה נירו כקאפונה.
קונרי זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידו בסרט. הסרט הפך ללהיט, והכנסותיו בעולם היו 76 מיליון דולר. משחק מחשב המבוסס על הסרט הופץ בידי ספקטרום סינקלייר, Amstrad CPC, קומודור 64, Amiga, ולאחר מכן Nintendo Entertainment System, Super Nintendo Entertainment System. סרט מבוא בשם "הבלתי משוחדים: עלייתו של קאפונה" (The Untouchables: Capone Rising) נמצא בשלבי הפקה בבימויו של בריאן דה פלמה. הסרט מספר את סיפור עלייתו של אל קאפונה.
עלילה
תקופת היובש בארצות הברית הביאה לגל פשע מאורגן בשנות העשרים וראשית שנות השלושים. כנופיות שונות הבריחו כמויות גדולות של אלכוהול ושלטו על עסקיהן באמצעות אלימות וסחיטה. הבעיה הקשה ביותר הייתה בשיקגו, שם שלט מנהיג המאפיה אל קאפונה (רוברט דה נירו) כמעט על כל העיר (אפילו על ראש העיר), וסיפק אלכוהול באיכות נמוכה ובמחירים גבוהים. סוכן משרד האוצר אליוט נס (קווין קוסטנר) התמנה לעמוד בראש הפעולות ללכידת אל קאפונה והאימפריה שלו. האסטרטגיה ההתחלתית בה נקט נס הייתה עריכת פשיטות בהשתמשו ביחידות גדולות של שוטרים, אולם אלו נחלו כישלון, לרוב עקב השחיתות שפשתה במשטרה, ומידע עליהן דלף למבריחים בראשות קאפונה שדאג לסכלן.
בחפשו אחר רעיונות לשינוי טקטיקה ביקש נס עזרה מהשוטר הוותיק ג'ים מאלון (שון קונרי), אירי-אמריקאי שאינו מושחת, שייעץ לו לגייס צוות טרי ישירות מהאקדמיה לשוטרים, שכן שם הם עדיין לא נתונים להשפעות שחיתות. השניים הולכים לאקדמיה ומגייסים צוער איטלקי-אמריקאי בשם ג'ורג' סטון, במקור ג'וזפה פטרי (אנדי גרסיה), שהוא גם צלף מוכשר. אדם נוסף שהתגייס לקבוצתם הוא רואה החשבון אוסקר ואלאס צ'ארלס מרטין סמית, שהוצב לצוות מוושינגטון, וכך התגבש צוות שמסוגל להילחם בקאפונה ללא חשש שחיתות.
הם עורכים את פשיטתם המשותפת הראשונה על סניף דואר מקומי, שבו נמצא מחסן של אלכוהול בלתי חוקי. מאלון, כמו רוב השוטרים, יודע היכן נמצא האלכוהול ויודע כי אין עושים דבר בנידון מכיוון שאיש אינו מעוניין להרגיז את קאפונה וכנופייתו. הפשיטה נוחלת הצלחה וללא הרוגים. הצלחתם של הארבעה מכה הדים והם זוכים לפרסום בעיתונות. ואלאס מגלה ומדווח לנס שקאפונה לא הגיש דו"ח מס הכנסה מזה ארבע שנים, מאז 1926. בהסתמך על כך ניתן להאשימו בהעלמת מס, אם לא מתאפשר להרשיעו בדרך אחרת. בשלב מסוים מנסה אחד מפקידי העירייה המושחתים בשירות קאפונה לשחד את נס ואנשיו בסכום כסף גדול כדי שיוותרו על החקירה, אולם נס דוחה בזעם את השוחד ומשליך את האיש החוצה ביחד עם מעטפת המזומנים.
כוונותיו של קאפונה מובהרות כאשר המתנקש הראשי בשירותו, פרנק ניטי, עובר בשעת לילה מאוחרת עם מכוניתו ליד ביתו של נס ומעיר "אדם צריך להיזהר שלא יקרה דבר רע למשפחתו" וממהר להסתלק מהמקום. בהבינו שקאפונה אכן מתכוון לפגוע בו ובמשפחתו, שולח נס את אשתו ובתו למקום סתר מוגן, בעודו מדריך את צוותו לשמור על פרופיל נמוך בחקירות.
במהלך פשיטה על קבוצת מבריחים שנערכת בגבול ארצות הברית-קנדה מצליח מאלון לשבות את ג'ורג', מנהל החשבונות של קאפונה, ולשכנע אותו לספק להם הוכחות על הכנסותיו. בתום הפשיטה, משהם מגיעים לבניין מטה המשטרה, מלווה אותו וואלאס במעלית ושם יורה בהם ניטי המחופש לשוטר, והורג את שניהם. ההתנקשות מותירה את נס ללא עד וללא הוכחות כנדרש להגשת כתב אישום על העלמת הכנסות נגד קפונה. תסכולו מניע אותו לגשת לבית המלון בו התגורר קאפונה כדי להתעמת עמו לפני אנשיו, אלא שמאלון מגיע לשם בדיוק בזמן, ודוחף את נס החוצה ומציל אותו מזעמו של קאפונה.
מאלון מאיץ בנס לעכב את התובע שכבר עומד לוותר על הגשת כתב האישום, בעוד הוא ינסה לאתר את פיין, מנהל חשבונות נוסף של קאפונה. הוא אכן לומד על מקום הימצאו של פיין לאחר חילופי מהלומות עם חברו, מייק דורסט, מפקד המשטרה האירי הקשיש והמושחת. מאלון מזמין את נס לביתו כדי למסור לו את המידע, אך לפני שזה מגיע אליו, זוכה מאלון לביקורו של בריון חמוש בסכין המכונה 'בוטי', שאותו מניס מאלון באיומי אקדח. אלא שבדלת ביתו אורב לו גם ניטי ומרסס אותו בתת מקלע. נס וסטון מגיעים ומוצאים את מאלון פצוע ומדמם אנושות, ובנשימותיו האחרונות מספיק לדווח לשניים היכן ומתי בדיוק יעזוב פיין את שיקגו ברכבת.
ניטי, שהבין כי נחשף, יורה בפקיד בית המשפט ובורח לגג הבניין, תוך חילופי יריות במרדף בינו לבין נס, כולל ניסיון הימלטות כושל על חבל מזדמן, שבסיומו התגרה ניטי בנס בציינו כיצד מת מאלון בביתו כמו חזיר. בחמת זעם דוחף נס את ניטי מגג הבניין, משם הוא מתרסק אל מותו על גג מכונית חונה, נקמתו של נס על רציחתם של מאלון וואלאס. נס שב לאולם בית המשפט שם מראה לו סטון את רשימת המושבעים ששוחדו, שמצא בתוך מעילו של ניטי, מה שגם מסביר את מצב רוחו הרגוע של קאפונה במהלך הדיון.
בהפסקה, בלשכת השופט שחלקו בשחיתות נחשף זה עתה, עלה בידי נס לסחוט ממנו את הרשעת קפונה, בשקר לפיו נכלל גם שמו ברישומי השוחד של מנהל החשבונות פיין, המעיד בדיון. עם חידוש המשפט בתום ההפסקה מודיע השופט על החלפת המושבעים עם אלו היושבים במשפט אזרחי באולם הסמוך. קאפונה הזועם דורש מסנגורו לבטל את החלטת השופט תוך שהוא מכה בו, וכתוצאה מכך נסוג עורך-הדין מטענת "לא אשם" בכתב-ההגנה, לטענת "אשם". קאפונה מורשע ומגיב שוב באלימות, שרק בניו ועוזריו מצליחים להפיגה.
נס אורז את חפציו במשטרת שיקגו. הוא מבחין בתליון של יהודה הקדוש, פטרונם הקדוש של השוטרים, שמאלון נשא עמו עד מותו, והספיק להעבירו לידי נס. עתה, כשסטון בא להיפרד ממנו, מציע לו נס את התליון ולוחץ את ידו באומרו: "הוא היה רוצה ששוטר כמוך יקבל את זה". בצאתו מהבניין לרחוב, ניגש לנס כתב כדי לקבל הצהרה מהאיש שהכניס את קאפונה לכלא, אבל נס רק מעיר שהוא "היה שם כשהגלגל הסתובב". הכתב מציין בתגובה שתקופת היובש עומדת להסתיים, ושואל את נס מה בדעתו לעשות בנדון, ונס עונה רק: "אני חושב שאלך לשתות משהו".
ההפקה
הבלתי משוחדים צולם בשיקגו, אילינוי; הארדין, מונטנה; ובאזורים המקיפים את ה-Great Falls שבמונטנה.
רוברט דה נירו התכונן כה ביסודיות לתפקיד אל קאפונה, שאף לבש תחתונים מהתקופה, למרות שלא מבחינים בכך לאורך הסרט. לאחר שהסרט יצא לאקרנים אמר דה נירו שהוא לא היה מרוצה מהופעתו בסרט ומהסרט בכללותו.
הערות לגבי הרקע
לפי הדיווח בכלי התקשורת המפיקים רצו את שון קונרי בסרט, אבל לא יכלו להרשות לעצמם לשלם את השכר הגבוה שהוא דרש. לאחר משא ומתן נאות קונרי לשחק בסרט תמורת 50,000 $ ו-10% מן ההכנסות. המפיקים הסכימו לכך כיוון שהציפיות היו שסרט זה לא יניב רווחים גבוהים. על כל פנים, הצלחת הסרט הייתה מעבר לכל דמיון ושון קונרי שלשל לכיסו סכום נכבד ביותר. הייתה זו אחת מהפעמים הראשונות ששחקן תוגמל במידה רבה כל כך בשל "הימור" על רווחיו העתידיים של סרט, ומאז שחקנים רבים הימרו, בהסתמכם על שמם ומיומנויות המשחק שלהם, הסתפקו במשכורות נמוכות, בתמורה לאחוז מן הרווחים.
תגובות הביקורת
הסרט קיבל בעיקר ביקורות חיוביות מן המבקרים. וינסנט קנבי מהניו יורק טיימס נתן לסרט ביקורת מעולה והכתיר כ"עבודה כבירה" בגלל שהוא היה "וולגרי, אלים, מצחיק ולפעמים יפה באורח עוצר נשימה". רוג'ר איברט מן הצד השני, כתב: "ל'הבלתי משוחדים' יש תלבושות יפהפיות, תפאורות מרהיבות, מכוניות מצוינות, רובים טובים, ולוקיישנים נבחרים, אך מעט צילומים שמתעדים בנאמנות את תקופת היובש. מבקרים רבים ובכללם איברט מתחו ביקורת על תפקידו של רוברט דה נירו בגילומו של אל קאפונה כאכזבה הגדולה של הסרט, בעודם משבחים את הופעתו של שון קונרי. עם זאת, קונרי זכה במקום הראשון במשאל של ה-BBC במבטא הגרוע ביותר בסרט. לאונרד מילטון העניק לסרט ניקוד של 4 כוכבים מתוך 4, קולין מקנוטון דירג את הסרט ב-4 כוכבים מתוך 5.
סרט אקדמון
"הבלתי משוחדים: עלייתו של קאפונה" (The Untouchables: Capone Rising) הוא סרט מקדים בסדר האירועים לסרט "הבלתי משוחדים". הוא מספר את סיפורו של אל קאפונה, הגעתו לשיקגו ויחסיו עם השוטר ג'ימי מאלון, אותו מגלם ג'רארד באטלר ועלייתו לבסוף של קאפונה לשליטה על המאפיה.
פתיחה
הסרט נפתח בכך שאל קאפונה הורג את ארוין מייסי בניו יורק ובנקודה זו עובר קאפונה לשיקגו. ג'ימי מאלון קודם לאחרונה לבלש ומתיידד עם קאפונה. הוא אינו לוקח מקאפונה שוחד, אבל מתיידד איתו, בעודו עוצר את אנשיו, אבל לא את קאפונה עצמו, מכיוון שיש לו בן והוא בן תשע. קאפונה משיב טובה בכך שהוא מותיר בחיים עדה לרצח, עוזרת ושמה אלינה. אולם הוא משנה את דעתו והורג אותה ברכבת. מאלון הנרגז מתחיל לאסוף סביבו גנגסטרים אירים על מנת לנקום, כשהשיא הוא בטבח יום ולנטיין.
ההפקה
אנטואן פוקואה יועד במקור להפיק ב-2004, אולם דה פלמה לקח את המושכות שנה לאחר מכן. הצילומים החלו ביוני 2007, אולם התעכבו באוקטובר. ג'רארד באטלר הוחתם לשחק את ג'ים מאלון במאי 2007. ניקולס קייג' ניהל משא ומתן ויועד לגלם את דמותו של אל קאפונה, אולם ויתר עליו בשל לוח זמנים צפוף. בראיון בנובמבר 2007, אמר דה פלמה שהוא היה מעדיף לא ללהק את התפקיד הראשי, לעבור לפרויקט הבא, ולהתחיל בהפקה כבר בחודש הקרוב: דה פלמה הצהיר שהוא מעוניין שהצילומים ייערכו במהלך החורף על מנת לשחזר את טבח יום ולנטיין הקדוש.
מהפכת שינהאי
מהפכת שׂינְהַאי (בסינית: 辛亥革命; 10 באוקטובר 1911 – 12 בפברואר 1912) הייתה מהפכה עממית בסין. המהפכה התרחשה בשנה הסינית שינהאי (1911), וקרויה על שמה. במהלך המהפכה הדיחו מהפכנים רפובליקנים, בהובלתו של סון יאט-סן, את שושלת צ'ינג הקיסרית אשר שלטה במדינה מאז 1644, והקימו את הרפובליקה הסינית.
הבלתי משוחדים
משחקי מחשב ווידאו
Ocean Software הפיצה את משחק הווידאו ב-1989 עבור מחשבי ספקטרום סינקלייר, Amstrad CPC, קומודור 64, MSX, Amiga, ולאחר מכן Nintendo Entertainment System ו-Super Nintendo Entertainment System. המשחק מבוסס בחופשיות על הסרט ומאפשר למשתתפים בו לקחת חלק בסצנות החשובות שבסרט. הוא נערך בשיקגו והמטרה העיקרית של המשחק היא לחסל את אנשיו של אל קאפונה ולבסוף להכניס את קאפונה עצמו לכלא.
מהפכת שינהאי
המהפכה החלה בהתקוממות ווצ'אנג ובהתפשטות המרידות הרפובליקניות במחוזות הדרומיים. לאחר משא ומתן ממושך בין המשטר הרפובליקני בנאנג'ינג לבין תומכי הקיסר בבייג'ינג, וויתר הקיסר פּוּ-יִי על כתרו באופן רשמי.
היסטוריה כללית
מאז תנועת הג'וואוואדן של המאה העשרים, בין פלישת המעצמות הגדולות לסין (מלחמות האופיום), יזם בית המשפט של שושלת צ'ינג תנועה 'תיאוקרטית' שנקבעה לבצע רפורמה פוליטית בסין.
שנת 1911 הייתה השנה של השנה החדשה (辛亥 年), היא נקראה מהפכת שׂינְהַאי. המפלגה הרפובליקנית הוקמה עם מהפכה זו (המהפכה הראשונה), אך עד מהרה יוננסקי הפך לנשיא הרפובליקה של קוריאה, ולאחר מכן, עם שאיפת הסנקציות, החלה הדיקטטורה של שה-קאי לדכא את המהפכנים. במהלך הקמפיין 'להפיל את שמי הנוחות', הם ערערו על מהפכה והתמרדו. זו נקראת המהפכה השנייה, אך שה-קאי גייס כוחות כדי לדכא אותה. מאז, שה-קאי הפגין מכר, כולל קבלת דרישת '21 הרפורמות' ביפן בשנת 1915, והאנשים התנגדו בחריפות לדיקטטורה של שה-קאי, שכונתה 'המהפכה השלמה' (מלחמת המולדת) ובשנת 1916 הבלבול נמשך לאחר מותו של שה-קאי בגלל מלחמת אזרחים ומעשיהם של מצביאים.
שמור בשבילך
שמור בשבילך הוא אלבומם הראשון של יאיר זיו ואילן דמתי שיצא לאור בשנת 1999. את האלבום הפיקו מוזיקלית יאיר זיו, אילן דמתי (הפרויקט של עידן רייכל) וגל ילוב.
אילן ויאיר כתבו את רוב השירים באלבום חוץ מהשיר "שניים זה יותר מדי" שכתב והלחין גל ילוב.
לאחר מות אביו של יאיר זיו הלהקה התפרקה. שירי האלבום הושמעו פעמים רבות בתוכניתו של דידי הררי ברשת ג'.
בגדאד (מחוז)
מחוז בגדאד (בערבית: محافظة بغداد) הוא מחוז בעיראק הכולל את עיר הבירה בגדאד, פרווריה כגון כאזמיה וצאדר סיטי ונפותיה סביב הערים כמו אל מחמודיה ואבו גרייב. שטחו 734 קילומטר רבוע, הקטן ביותר מבין מחוזות המדינה ומספר תושביו הוא הגדול ביותר (6,400,400).
במחוז שוכן האתר הארכאולוגי דור-כוריגלזו עיר עתיקה מהאלף השני לפנה"ס.
לורטה יאנג
לורטה יאנג (באנגלית:  Loretta Young; 6 בינואר 1913 - 12 באוגוסט 2000) הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, פרס גלובוס הזהב ו-3 פרסי אמי.
ביוגרפיה
יאנג נולדה בעיר סולט לייק סיטי בירת יוטה בשם גרטשן יאנג (Gretchen Young). בתם של גליידיס וג'ון ארל יאנג. יאנג עברה לגור בהוליווד לאחר שהורייה נפרדו. כבר כילדה גילתה את יכולת המשחק היוצאת דופן שלה לצד אחיותיה סלי בליין ופולי אן שהיו שחקניות גם הן.
לאחר שחתמה על החוזה המקצועי הראשונה שלה שינתה את שמה הפרטי ל"לורטה".
קריירת משחק
יאנג החלה את קריירת המשחק שלה בתעשיית הסרטים השקטים בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20. קיבלה הכרה לראשונה בסרטים "תצחק, ליצן, תצחק" של הרברט ברנון ו"האיש מברוקלין". יאנג צברה לעצמה מוניטין עשיר בשנות ה-30 עם תפקידים בדרמות "בית רוטשילד" בתפקיד ג'ולי ממשפחת רוטשילד, "המצעד הלבן" בתור האחות המתמחה ג'ון ארדן ובסרטים "סואץ" בתפקיד הרוזנת יוג'יני דה מונטיג'ו, "הקדושים" של ססיל ב. דה-מיל בתור הנסיכה ברנגריה, "קנטקי" ו"שלך לחלוטין".
ב-1946 שיחקה יאנג במותחן הפסיכולוגי הקלאסי של אורסון וולס "הזר" בהפקת סם שפיגל בתפקיד מרי לונגסטריט אשתו של פושע המלחמה הנאצי פרנץ' קינדלר (וולס). בשנת 1947 זכתה יאנג בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על הופעתה בדרמה "בת החוואי" בתפקיד קייטי הולסטורם העוזבת את חוות משפחתה כדי ללמוד בבית ספר לאחיות. באותה השנה שיחקה יאנג גם בקומדיה של הנרי קוסטר "אשת הבישוף" בתור ג'וליה אשתו של הבישוף הנרי ברוהאם (דייוויד ניבן). ב-1949 הועמדה יאנג בפעם השנייה לפרס האוסקר בתפקיד ראשי על הופעתה בדרמה "בוא לאורווה" בתור הנזירה מרגרט לצידה של הכוכבת סלסט הולם.
מחוץ לעולם הקולנוע התפרסמה יאנג בשנות ה-50 בתור כוכבת טלוויזיה בסדרת הדרמה "המופע של לורטה יאנג", על הופעותיה בסדרה במשך שמונה עונות זכתה יאנג בשלושה פרסי אמי. בשנת 1987 זכתה יאנג בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה/סרט טלוויזיה על הופעתה בסרט הטלוויזיה "יונת חג המולד".
חיים אישיים
יאנג נישאה בתחילת דרכה כשחקנית בהיותה בת 17 לשחקן גרנט ווית'רס והתגרשה ממנו לאחר שנה. בשנת 1940 נישאה יאנג למפיק טום לואיס, איתו הביאה לעולם שני ילדים המוזיקאי פיטר לואיס והמפיק- תסריטאי כריסטופר לואיס. יאנג ולואיס התגרשו לאחר כ-20 שנות נישואים. בעלה השלישי היה מעצב התחפושות ההוליוודי המצליח ג'ין לואיס איתו התחתנה יאנג בשנת 1993. יאנג התאלמנה מבעלה השלישי בשנת 1997.
ליאנג הייתה בת נוספת, השחקנית ג'ודי לואיס (6 בנובמבר 1935 - 25 בנובמבר 2011) ממערכת יחסים לכאורה שניהלה עם כוכב הקולנוע קלארק גייבל. לאחר מותה של לורטה ושל בתה ג'ודי, משפחתה של יאנג אישרה שג'ודי היא בתו של קלארק גייבל. המידע לא נחשף לציבור, כל עוד לורטה וג'ודי היו בחיים, כדי לשמור על פרטיותן.
יאנג נפטרה ב-12 באוגוסט 2000 ממחלת סרטן השחלה בסנטה מוניקה כשהיא בת 87, גופתה נשרפה ואפרה הוטמן בקבר אמה גליידיס.
על שמה של יאנג שני כוכבים, קולנוע וטלוויזיה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
אונטולוגיה (מדעי המידע)
אונטולוגיה בתחום חקר המרשתת (האינטרנט) הוא מסמך או אוסף נתונים, המגדיר באופן רשמי את היחסים בין מונחים. מקור המונח בפילוסופיה, שם אונטולוגיה היא תאוריה על הדברים הקיימים בעולם ומאפייניהם. לאונטולוגיה משמעות דומה בתחום ניהול הידע וכן בתחום הניתוח הלשוני במדעי השפה (לינגוויסטיקה).
הוויה ארגונית
אונטולוגיה של ארגון (או בעברית, "הוויה ארגונית"), היא השפה בה הארגון מדבר - עולם המינוחים, הקשרים וההקשרים ביניהם. זהו אוסף המונחים המוסכם, כולל ההגדרות והפרשנות של מונחים אלו, וכן אמונות ותובנות הקיימות בארגון.
האונטולוגיה מסייעת לניהול הידע בארגון, על ידי בחינה שיטתית ומסודרת של הנושאים השונים, על מנת לאתר חסרים בידע, ולזהות ידע קיים שאינו מנוהל. כתוצאה מניהול ידע יעיל, מתקבלת תשתית תקשורת אמינה בין בעלי הידע בארגון, וסידור יעיל של מאגרי הידע המתועדים על פי סיווג שיטתי (טקסונמיה). קיומו של ניתוח אונטולוגי של ארגון (ניתוח הוויית הארגון) מסייע להפיכת ידע סמוי לידע גלוי החשוב בעת עיבוד תוכן חשוב וקבלת החלטות בעניינו.
אונטולוגיה של רשת (הוויה רשתית)
אונטולוגיה של רשת (ובעברית: הוויה רשתית) היא אונטולוגיה של רשת מחשבים - בדרך כלל מדובר בזו של המרשתת (רשת האינטרנט). הוויה רשתית היא השפה המתקבלת מהתוכן הקיים ומשמעויותיו ב'תחום' כלשהו ברשת. ניתוח אונטולוגיה של רשת והגדרתו משמשים בתחום ניהול הידע.
בדרך כלל הוויה רשתית מוגדרת על ידי הנחת יסוד (אקסיומה) ומערכת כללים לייחוס. הנחת היסוד מגדירה רמות שונות של 'עצמים' (אובייקטים) ומקשרת ביניהם. באופן זה אפשר לסווג מידע מסוים ממאגרי המידע תחת הגדרות שונות ולמצוא או לאחזר מהמאגר את המידע הזה בדרכים שונות.
חיפושי תוכן
שימוש טיפוסי להוויה רשתית הוא בחיפוש ממוחשב. במקרה זה המחשב יוכל לאחזר את המידע דרך מילים הקשורות לבקשת המשתמש, אף על פי שהמשתמש לא רשם את אותן המילים עצמן אלא רק ביטוי הקשור למילים ששימשו לחיפוש, ביטוי בעל משמעות זהה או קרובה. לדוגמה: לבקשת חיפוש אחר "מתכון" תוכנת החיפוש תוכל לתת רשימה לפי חיפוש אחר "ספר בישול" - אף שבצמד המילים "ספר" ו"בישול" אין את המילה "מתכון".
כמו כן הגדרת ההוויה הרשתית מאפשרת לבדל בין תוצאות חיפוש על פי המשמעות. על פי הדוגמה הקודמת, אותה תוכנה תוכל גם לחפש אחר "אלגוריתם" - המילה הלועזית לאחת המשמעויות של מתכון, הפעם משמעות שונה לחלוטין מזו המשותפת למתכונים ולספרי בישול.
פיסות מידע שונות פעמים רבות יכולות לקבל אפיון משותף, אף שאינם בהכרח בעלי אותו סוג תוכן. לדוגמה מיקום יכול לשמש אפיון הן למלל שמהווה כתובת דואר מלאה והן לטקסט במסמך בן שתי אותיות המייצגות שם עיר בארצות הברית.
הגדרות שונות או תת-הגדרות שונות וההקשרים ביניהם הם כלי חשוב לניתוחים ואיחזור מידע מן הרשת והמרשתת (רשת האינטרנט). המידע המתקבל באופן זה מן הרשת הוא דמוי חשיבה אסוציאטיבית, לפי הקשרים. וכך, אם נבקש למשל מיקוד מנוע החיפוש יעלה את אתר העירייה של אותה עיר או את הגדרתה בוויקיפדיה.
הגדרת ההוויה הרשתית ומשמעותה
הגדרת המונחים שיובילו לאונטולוגיה היא תהליך מורכב, הדורש חשיבה מדעית. יש להגדיר באופן יעיל כל עצם (כל 'אובייקט' ממוחשב) כך שיכיל בתוכו או יקושר אל עצמים נוספים בעלי הֶקְשֵר משמעותי, עד שנוצרת 'רשת הקשרית' (אסוציאטיבית). לדוגמה, בסיפור חייו (ביוגרפיה) של רופא ניתן לראות היכן למד. מידע זה עשוי להיות משמעותי לבני אדם, אך בלא הניתוח האונטולוגי המלל בסיפור זה 'מוכר' למחשב רק כקובץ עם תוכן של אותיות (ומלים) חסרי משמעות. חיפוש על פי מילים בלבד לא ימצא את המידע, או ימצא מידע רב שאינו שייך לחיפוש במשמעות שהתכוונו אליו. לעומת זאת, אם תהיינה הגדרות של משמעות המוצמדות לתוכן, החיפוש יוכל להפיק מתוך הביוגרפיה של הרופא את המידע הנדרש בלבד, מסווג ומתומצת על פי המאפיינים הנדרשים להצגת קורות החיים שלו, ובכך לחסוך מהאדם קריאת מידע רב ומיותר.
להקת חופים
להקת חופים הייתה הרכב מוזיקלי ישראלי שפעל באמצע שנות השמונים של המאה ה-20. ההרכב גובש על ידי המלחין נחום היימן לאחר שחזר משהות בלונדון בשנת 1984. עיקר פעילות ההרכב היה מופע עם שיריו של היימן. הזמרים חברי ההרכב היו חני ליבנה, מאיר בנאי, משה דץ, ליזה קחטן-לנג ואיציק בכר. אריק רודיך שימש כמעבד והמפיק המוזיקלי. על פי זכרונותיו של היימן, ההרכב הופיע יותר מ-250 פעמים בשלוש השנים לאחר הקמתו.
שמה של הלהקה נגזר משמו של השיר "חופים הם לפעמים" שנחום היימן הלחין ונתן יונתן כתב. חני לבנה ביצעה את השיר במופע בליווי חברי הלהקה האחרים. המופע כלל שירים מצליחים נוספים כגון "נחל תנינים" שאת מילותיו כתב אהוד מנור, "החול יזכור", "שירים עד כאן", "שיר אהבה ישן" ו"תפילת הדייג" שכתב נתן יונתן, "את שומעת" שכתב נתן אלתרמן ועוד. מרבית השירים היו מוכרים לציבור עוד טרם המופע בביצועים אחרים, אולם חלקם, כגון "אנשי הגשם", שכתבה רחל שפירא וביצע במופע משה דץ, זכו להצלחה ומוכרים כיום בזכות הביצוע במופע.
יו נצ'בול-האג'יסן
סר יו מונטגומרי נצ'בול-האג'יסן (אנגלית: Sir Hughe Montgomery Knatchbull-Hugessen; 26 במרץ 1886 – 21 במרץ 1971), דיפלומט בריטי ששימש כשגריר בריטניה בטורקיה בימי מלחמת העולם השנייה. בשל רשלנותו נגרמה דליפת המידע החמורה לידי הגרמנים, שהייתה ביסודה של פרשת הריגול הידועה בשם פרשת ציצרו.
יו נצ'בול-האג'יסן נולד באנגליה בשנת 1886 כבנו של כומר אנגליקני.
נצ'בול-האג'יסן התחנך באיטון ולמד באוניברסיטת אוקספורד, בה קיבל תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1907. הצטרף לשירות החוץ הבריטי ובשנת 1926 נתמנה לקונסול בבריסל. בשנת 1930 נתמנה לציר בארצות הבלטיות ובשנת 1934 נתמנה לציר באיראן. בשנת 1936 הוענק לו תואר אצולה. בין השנים 1936 ו-1938 שירת כשגריר בריטניה בסין. היה זה בתקופה הקריטית בתולדות סין, לאחר פלישת צבא יפן לאזור מנצ'וריה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939, השנה בה פרצה מלחמת העולם השנייה, הגיע סר יו לטורקיה לכהן בה כשגריר בריטניה. הייתה זאת, בלי שידע על כך אז, התקופה המכריעה בחייו. סר יו מילא תפקידו כשגריר בבניין השגרירות ששכן באנקרה, בירת טורקיה, ואילו מענו הפרטי שכן במקום נפרד מן השגרירות. בשנת 1942 קיבל השגריר לעבודה במענו, כשרתו האישי, נתין טורקי יליד אלבני בשם אליאסה בונזה. בניגוד לכללי הביטחון לא ערכו הבריטים לשרת בדיקה לקביעת סיווגו הביטחוני, שאילו הייתה נערכת הייתה פוסלת אותו מלקבל את התפקיד, בשל הרקע האישי שלו כמי ששירת קודם לכן כשרתו של הקונסול הגרמני, אשר פיטר אותו לאחר שמצא אותו מעיין במכתביו האישיים של הקונסול.
סר יו התרשל רבתי כאשר היה נוהג לקחת עמו מסמכים חסויים מן השגרירות למעונו ולהחזיקם בכספת. השרת עשה תבנית שעווה ממפתח הכספת והכין לעצמו מפתח נוסף, בו השתמש בעת שהשגריר נעדר מביתו, צילם את המסמכים והציעם בשנת 1943 למכירה לנספח בשגרירות גרמניה באנקרה. הגרמנים שילמו לו עבור המסמכים סכומי עתק (שלימים, לאחר המלחמה, נתברר כי היו מזויפים). המסמכים כללו התכתבויוית של השגרירות וכן דוחות משלוש הוועידות הגדולות של בעלות הברית, שנערכו בשנת 1943 במוסקבה, בקהיר ובטהראן, בהן דנו בעלות הברית באסטרטגיה שלהן להמשך המלחמה ובמאמציהן לגרור את טורקיה לצדן במלחמה. במסמכים לא נזכרה במפורש תוכנית הפלישה לנורמנדי, אולם עלה מהם כי הפלישה ללב אירופה לא תהיה מן הבלקנים אלא ממערב אירופה.
אליאסה באנזה התפטר מתפקידו כשרתו של סר יו באפריל 1944, כאשר חשש כי מזכירתו של הנספח הגרמני לו מסר את צילומי המסמכים, שערקה אז לבעלות הברית, תחשוף את זהותו.
בשנת 1944 סיים אף סר יו את תפקידו באנקרה ועבר לכהן כשגריר בריטניה בבלגיה, שם שירת עד שפרש לגמלאות בשנת 1947.
הפרשה הגיעה לידיעת הציבור בשנת 1950, כאשר הנספח הגרמני, לידיו מסר באזנה את הצילומים, פרסם אותה בספרו "מבצע ציצרו". אז גם נתגלה כי שם הקוד שנתנו הגרמנים לבאזנה היה "ציצרו". בשנת 1952 הוקרן סרט קולנוע על הפרשה בשם "חמש אצבעות" בכיכובו של ג'יימס מייסון והפרשה זכתה להד עולמי. באזנה עצמו צץ מחדש במערב גרמניה בראשית שנות השישים והגיש תביעה כנגד ממשלת מערב גרמניה לתשלום דמי הריגול ששולמו לו על ידי הנאצים בשטרי כסף מזויפים. במפתיע פסק בית המשפט הגרמני בזכותו, והורה לשלם לו סכום צנוע. באזנה פרסם את סיפורו בספרו "אני הייתי ציצרו" שראה אור בשנת 1962.
למרות התנהגותו הרשלנית של השגריר שגרמה לדליפה הביטחונית החמורה בפרשת ציצרו, לא נשא סר יו בתוצאות. גילו, מעמדו כוותיק בשירות הדיפלומטי ותואר האצולה שלו, כל אלה עמדו לו והוא לא הועמד בפני הליך משפטי כלשהו.
סר יו העלה את זכרונותיו על הכתב בספרו "דיפלומט בשלום ובמלחמה" שיצא לאור בשנת 1949. סר יו נצ'בול-האג'יסן נפטר בשנת 1971 בהיותו בן 85 שנים.
מועבט (אלבום)
מועבט הוא אלבום האולפן החמישי של הזמרת הישראלית עדן בן זקן. האלבום יצא לאור ב-6 במאי 2021, על ידי חברת התקליטים שרית הפקות. מתוך האלבום יצאו עשרה סינגלים.
רקע והכרזה
ב-3 במרץ 2021, הכריזה בן זקן על צאת אלבומה האולפן החמישי "אנא מג'נונה", באותו פרסום חשפה את עטיפת האלבום ותאריך יציאתו. לאחר כחודש הוציאה בן זקן הסינגל התשיעי "מועבט", שזכה להצלחה רבה בעקבותיו החליטה לשנות את שמו של האלבום ועטיפתו. ב-5 במאי, יצא לאור חלק א' של האלבום שמכיל 3 שירים ("ברחובות של תל אביב", "איך אתה הולך" ו-"דבר אלי עם העייניים"),   כאשר חלק ב' שמכיל 2 שירים ("הלו הלו" ו-"יום הפוך") יצא יממה לאחר מכן באלבום בשלמותו.
סינגלים
לפני שיצא האלבום לאור, יצאו ממנו תשעה סינגלים. לכל סינגל יצא ווידאו קליפ מלא, פרט ל-"כשתבוא, "מתגעגעת אותך" ו"מועבט".
פטי וגסטף
פטי וגסטף (באנגלית: Patty Wagstaff; נולדה ב-11 בספטמבר 1951) היא טייסת אירובטיקה אמריקאית, אלופת העולם 3 פעמים ברציפות בשנים 1991–1993.
ביוגרפיה
וגסטף נולדה ב-11 בספטמבר 1951 בסנט לואיס במדינת מיזורי. אביה היה קברניט בחברת תעופה יפנית.
היא מספרת שבזכות רצונה הרב להצליח ולהראות ש"גם נשים יכולות" היא הגיעה להישגיה.
וגסטף מטיסה מטוס מדגם Extra 300, בצבעים המזוהים עמה. המטוס בצביעה זו מופיע במדמה הטיסה "Flight Simulator".
כיום (2006) היא מייעצת בנושאי אירובטיקה וארגון מפגנים אוויריים, ובעלת אתר אינטרנט מסחרי. בנוסף לכך פטי טסה גם כטייסת פעלולים לסרטים וטלוויזיה ומאמנת טייסים אווירובטיים אחרים, ובשנת 2002 הייתה מינוי נשיאותי למועצה המייעצת הפדרלית של Centennial of Flight Commission.
דיאלוג בחשכה
דיאלוג בחשכה היא תערוכה בינלאומית בנושא עיוורון ומוגבלויות. מטרת התערוכה היא העלאת המודעות לגבי חייהם של עיוורים ומוגבלים באופן כללי, על ידי הדמיה של התמודדות בחיי היומיום ללא חוש הראייה.
מלבד התערוכה, "דיאלוג בחשכה" הוא גם עסק חברתי המקיים תערוכות והדרכות עסקיות בחשכה מוחלטת, יוצר מקומות עבודה עבור עיוורים, נכים ומוגבלים ברחבי העולם. מאז פתיחת התערוכה בשנת 1988, מעל שישה מיליון מבקרים מיותר מ-20 מדינות חוו את התערוכה, והיא סיפקה מקומות עבודה לכ-5,000 עיוורים. בשנת 2004 נפתחה תערוכה גם במוזיאון הילדים בעיר חולון.
היסטוריה
הוגה הרעיון הוא ד"ר אנדריאס היינקה. בשנת 1986 היינקה עבד כעיתונאי וכותב סדרות תעודה עבור חברת תקשורת בגרמניה. במסגרת עבודתו, הוא התבקש לבנות תוכנית אימון לעמית לעבודה שאיבד את חוש הראייה. בפגישתו הראשונה עם העיוור, היינקה הרגיש בעיקר רחמים וחוסר ביטחון. אולם, עולמם של אנשים עיוורים החל לרתק אותו, והוא זועזע מהאפליה נגדם, שעודנה קיימת גם כיום.
בדצמבר, 1988, התערוכה הוצגה לראשונה בעיר פרנקפורט בגרמניה. במשך 10 שנים התערוכה נדדה מסביב לעולם כתערוכה ניידת במוזאונים וכאירוע מיוחד בפסטיבלים. התערוכה הקבועה הראשונה נחנכה בעיר המבורג בגרמניה, בשנת 2000.
התערוכה
מדריך עיוור או כבד-ראייה מוביל קבוצה קטנה של מבקרים דרך מתחם הבנוי ממספר חדרים השרויים בחשכה מוחלטת. המבקרים עוברים בין החדרים במשך כשעה ורבע, כאשר כל חדר מאלץ את המבקרים להשתמש בחושים אחרים מלבד חוש הראייה, ומציב אותם בפני מצבים יומיומיים כגון חציית כביש, ומציאת ספסל בפארק, ללא האפשרות לראות דבר.
בתערוכה מתהפכים התפקידים, מאחר שהמבקרים הרואים נתלשים מהשגרה שלהם (בה הם מסוגלים לראות), והם נאלצים לסמוך על אדם עיוור שיוביל אותם בנבכי המתחם. בסוף התערוכה המבקרים מגיעים למזנון בו הם יכולים לקנות מוצרים שאינם יכולים לראות, וניתנת להם הזדמנות לשוחח עם המדריך על חייו ועל עיוורונו, ולשאול אותו שאלות שבדרך כלל לא היו שואלים אדם עיוור זר. כ"פלטפורמה לתקשורת", הדגש אינו על העיוורון, אלא על חשיבות האמפתיה והסולידריות עם אנשים בעלי מוגבלות.
מטרות
לתערוכה שתי מטרות עיקריות. הראשונה היא להגביר את מודעות וסובלנות הציבור ל"שונה", ובכך להתגבר על המחסומים הקיימים בין ה"אנחנו" ל"הם". את מטרה זו מנסים להשיג על ידי כך שאנשים רואים נכנסים לחשכה, ובעוד הם חווים את המגבלות של עצמם, הם מתחילים להטיל ספק בהנחות היסוד הקודמות, ובדעות הקדומות שלהם. ההנחה היא שהעובדה שהם חווים את החוויה שחווה אדם עיוור, תעזור להם לכבד יותר את החוזקות של אנשים שהם בדרך כלל רואים כאנשים חלשים יותר. החשכה אמורה לאפשר מקום לתקשורת חפה מדעות קדומות, וללמידה הדדית.
המטרה השנייה היא יצירת מקומות עבודה לאנשים בעלי מוגבליות, על ידי הפיכת חסרונות נתפסים, ליתרונות פוטנציאלים. למעשה, יוצרי התערוכה מצהירים שמטרתם היא "קידום הכללה חברתית של אנשים מודרים, על בסיס גלובלי". מטרה זו מושגת בפועל על ידי איוש תפקיד המדריך על ידי אנשים עיוורים או כבדי ראייה.
להסה
לְהַסָה (בטיבטית: ལྷ་ས་; בסינית מפושטת: 拉萨; בסינית מסורתית: 拉薩; בפין-יין: Lāsà, תעתיק: לָאסָה) היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז האוטונומי הטיבטי שבמערב הרפובליקה העממית של סין. להסה היא גם המרכז הדתי והפוליטי של העם הטיבטי והבודהיזם הטיבטי ומקום מושבו ההיסטורי של הדלאי לאמה. על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה 867,891 תושבים בשטח כולל של 29,680 קמ"ר, מתוכם 648,044 בשטח האורבני.
העיר הוקמה באמצע המאה ה-7 על ידי מייסד האימפריה הטיבטית, סונגטסאן גאמפו, ובמהרה הפכה למרכז הפוליטי והדתי של האימפריה. לאחר נפילת המונרכיה הטיבטית במאה ה-9, ירדה קרנה של העיר, והיא חזרה למעמדה החשוב רק החל מהמאה ה-15, ובעיקר משנת 1642, אז שחרר הדלאי למה החמישי את טיבט, קבע את מקום מושבו בלהסה, ובנה את ארמון הפוטאלה על גבעה שמעל העיר. ארמון זה הפך למרכז הדתי-תרבותי של טיבט ומקום משכנם של הדלאי למה עד לשנת 1959. בעקבות ניסיון התנקשות כושל של סין בדלאי לאמה ה-14 והנוכחי, טנזין גיאטסו, ברח האחרון בשנה זו מלהסה לעיירה דרמסאלה שבצפון הודו וזו הפכה למעונה של הממשלה הטיבטית הגולה.
בנוסף לארמון הפוטאלה, בעיר נמצאים אתרים היסטוריים ודתיים רבים הכוללים את מקדש ג'וקהנג החשוב, מקדש סרה ואחרים. רבים מהאתרים ההיסטוריים הושמדו בתקופת מהפכת התרבות שהתחוללה בסין בשנות ה-60. השפעת הבנייה הסינית המודרנית ניכרת במערב העיר, בעוד חלקה המזרחי שמר במידה רבה על אופיו המסורתי. אל להסה עולים לרגל צליינים טיבטים והיא משמשת כבסיס יציאה והתארגנות לטיול ברחבי טיבט.
ביולי 2006 נחנכה מסילת הרכבת שבין שבמחוז צ'ינגהאי ללהסה. בכך הושלם המיזם ההנדסי עתיר התקציב המחבר לראשונה במסילת רכבת רצופה את בייג'ינג עם להסה.
מאורעות להסה בשנת 1959
בעקבות כיבוש שטחי טיבט על ידי צבא השחרור העממי של סין הקומוניסטית, נחתם בשנת 1951 הסכם "17 הנקודות" בין המפלגה הקומוניסטית הסינית לבין שליחיו של הדלאי לאמה כנציגי ממשלת טיבט. הסכם זה העביר את השליטה דה פקטו בטיבט לרפובליקה העממית של סין. בשנים שלאחר ההסכם החלו התפרעויות במחוזות קאם (Kham) ואַמְדוֹ, וקמו מחתרות אלימות כנגד הסינים.
בשנת 1959 הוזמן מנהיג העם הטיבטי, הדלאי לאמה, בידי נציג מהממשל הסיני לאירוע תרבותי, אולם נאסר עליו להביא מאבטחים חמושים. דרישה זו עוררה חשש גדול בידי טיבטים רבים אשר פחדו שהסינים מתכננים לחטוף את מנהיגם, ולמרות הפצרותיהם של יועציו, לא ביטל הדלאי לאמה את ביקורו. השמועה על הפגישה התפשטה בכל להסה, ובבוקר יום הפגישה, ב-10 במרץ 1959, התאספו כ-30,000 טיבטים עם רובים, חרבות ואלות מחוץ לארמון פוטאלה וקראו לדלאי לאמה לא לצאת לאירוע. במהומות נרצח אדם בהאשמה ששיתף פעולה עם הסינים וגופתו הוצגה לראווה ברחובות העיר. בעקבות המהומות בוטל האירוע, אך הרוחות לא שקטו. במהלך הימים הבאים המשיכו המהומות בלהסה נגד הסינים וקמו קולות שדרשו לעצמאות טיבט. ב-17 במרץ, לאחר ששני מטענים התפוצצו בקרבת ארמון פוטאלה, עזב הדלאי לאמה את להסה בחיפוש אחר מקלט בהודו. עזיבתו של מנהיגם הסלימה את הפרות הסדר של הטיבטים, עד שב-21 במרץ הפציץ צבא השחרור העממי את העיר, בזז מנזרים, עצר כ-8,000 איש והביא למותם של כ-85,000 איש (על פי ממשלת טיבט הגולה). כמו כן החלו הסינים ברפורמות נרחבות בלהסה ובטיבט אשר חיזקו את אחיזתה של המפלגה הקומוניסטית באזור.
רעמסס השלישי
יוסרמאטר מריאמון רעמסס השלישי הידוע גם כרעמסס השלישי (באנגלית: Usermaatre Meryamun Ramesses III), היה פרעה מצרים העתיקה. הוא נחשב לאחרון המלכים המקומיים שהחזיק בסמכות ממשית, ושלט בשנים 1186–1154 לפנה"ס (לפי הכרונולוגיה הגבוהה תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1196–1164 לפנה"ס). לעיתים שמו מבוטא רַעמֵסֶס, היוונים הקדומים כינו אותו רַמפּסִינִיטוּס. את רעמסס השלישי ירש בנו החמישי רעמסס הרביעי, בנים נוספים שלו הפכו גם הם למלכים: רעמסס השישי ורעמסס השמיני, רעמסס החמישי ורעמסס השביעי, היו נכדיו, בניו של רעמסס השלישי.
בימי מלכותו, מצרים הותקפה על ידי מספר אויבים, בהם גויי הים, במסגרת המשבר האזורי במרבית המזרח התיכון. כמו כן, החלה התדרדרות כלכלית עזה במצרים, שלבסוף הביאה לקריסת השושלת ה־20, לה השתייך רעמסס. דוגמה אחת לקשיים כלכליים אלו היא השביתה הראשונה בהיסטוריה האנושית, שהתרחשה בדיר אל-מדינה, כמחאת העובדים שבנו את קברי המלכים על אי-אספקת מזונם.
המציאות הזאת הוכחשה בידי רעמסס ומצבותיו הרבות שתיעדו שגשוג ויציבות, בניסיון לשחזר את תפארת ימי רעמסס השני. רעמסס בנה תוספות חשובות למקדשים בלוקסור וכרנך. מקדש קבורתו ומרכזו המנהלי במדינת האבו הוא אחד מהגדולים ומהמשומרים ביותר בכל מצרים, אולם אי-הביטחון של ימי רעמסס מורגש בכמות הביצורים האדירה שהקיפה את מבניו. על גבי קירות המקדש נמצאו תבליטים וכתובות המתארים את ניצחונו על גויי הים ביניהם הפלשתים, הת'כר, השרדנה וגויי ים נוספים.
בבית שאן התגלה פסל של רעמסס השלישי. הפסל נוצר באזור בית שאן. בפסל המלך יושב על כס מלכותו, חבוש פיאה מעוטרת באוריאנוס (נחש קוברה מלכותי) ולבוש חצאית קצרה. לצווארו ענק חרוזים רחב ולרגליו סנדלים. על כתפיו חקוקים בתוך מסגרת שניים משמותיו.
בבקעת תמנע התגלה תחריט סלע מימי רעמסס השלישי. בתחריט, המלך רעמסס מעניק מנחה לאלה חתחור. גובה הדמויות כ-80 ס"מ. במרכז הציור 2 כרטושים שבהם סימנים של המלך.
בתל לכיש, בבית השער הפנימי (שכבות IV-III) נמצאה לוחית ברונזה עם שמו של רעמסס השלישי. החופר, דוד אוסישקין מספר: "בזמנו חפרנו בחדר האמצעי של האגף הצפוני את יסודות המבנה המסיביים, שעומקם הגיע כדי 3.5 מ'. בור זה, שבתחתיתו נמצאה לוחית הברונזה הנושאת קרטוש של פרעה רעמסס השלישי, הושאר על ידינו פתוח".
פפירוס האריס א שחובר בתקופת מלכות בנו רעמסס הרביעי מספר על תקופת מלכותו של רעמסס השלישי.
על פי מידע המופיע במספר פפירוסים ביניהם הפפירוס המשפטי מטורינו (Judicial Papyrus of Turin) גילו החוקרים כי רעמסס נרצח בידי אחת מנשותיו הראשיות, עקב רצונה להמליך את בנה לכס המצרי. המומיה שלו -שמכונה המומיה הצורחת- נתגלתה בידי חוקרי עתיקות בשנת 1886, בעמק המלכים. קברו הוא מהגדולים שבקברי האתר. כמו כן, על בסיס בדיקות CT של צוואר המומיה שלו הגיעו החוקרים למסקנה – שלא הייתה ידועה עד אז בשל התחבושות שליפפו את צווארו – כי המלך נרצח וגרונו שוסף. עומק החתכים שהתגלו די בו כדי להמית. המומיה נשמרה בארון באזור האחסון של המוזיאון המצרי בקהיר, ומפברואר 2018 המומיה מוצגת במוזיאון.
בספר "סורקים את הפרעונים: הדמית CT של המומיות המלוכה בממלכה החדשה" ("Scanning the Pharaohs: CT Imaging of the New Kingdom Royal Mummies") שפורסם בשנת 2016 נכתב שרעמסס השלישי נרצח בידי מספר מתנקשים וחלק מבוהן רגלו נכרת בשעת הרצח. אל מסקנה זו הגיעו על בסיס סוגי הפגיעות שמתאימות לכלי נשק שונים.
בדצמבר 2012 נערכה בדיקה גנטית על ידי צוות חוקרים ובראשם זאהי חוואס, למומיה של רעמסס השלישי ומומיה נוספת אשר הכילה 50% מהחומר הגנטי של רעמסס (מעריכים כי מדובר בבנו פ-אנ-טא-וורת, שפירוש שמו: זה ששייך לאלה טאוורת, אלת הלידה המצרית). בבדיקה התגלה כי הכרומוזום Y של רעמסס (החומר הגנטי שמגיע ממקור זכרי) השתייך ל-E1b1a, גנטיקאים מייחסים חומר זה בעיקר לאזור מזרח אפריקה ומערב אפריקה. תוצאות דומות התקבלו בפברואר 2013 מהמחקר של החברה האמריקאית DNA Tribes ב-2013.
תומר אלמוגי
תומר אלמוגי (נולד ב-17 ביוני 1987), הוא אתלט ישראלי, אלוף ישראל 3 פעמים ברציפות ואלוף המכביה (2013) בריצת 110 מטר משוכות. הוא בעל התוצאה הרביעית בטיבה של ישראלי בכל הזמנים בריצה זו.
ביוגרפיה
אלמוגי מתאמן בקבוצת הפועל אתלטי אורן השרון בהדרכת מני פלד.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בגבעת רם בירושלים ביולי 2004 זכה אלמוגי במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.82 שניות, אחרי יבגני מיננקו מהפועל עמק חפר (14.68 שניות) ויורי פלס מהפועל חולון (14.87 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בהדר יוסף בתל אביב ביולי 2005 זכה אלמוגי במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.20 שניות, אחרי יבגני מיננקו 14.48 שניות ובן אימרגוט ממכבי ראשון לציון (15.20 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2010 זכה אלמוגי במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.12 שניות, אחרי בן אימגרוט (14.55 שניות) ויורי פלס (14.89 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביוני 2012 זכה אלמוגי במדליית כסף בריצת 110 מטר משוכות בתוצאה של 15.10 שניות, אחרי מאור סגד מאתלטי כיוונים באר שבע (14.85 שניות) ולפני יורי פלס (15.16 שניות).