cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חיל החלל של ארצות הברית
הגוף אורגן כשירות צבאי במחלקת חיל האוויר, אחת משלוש המחלקות הצבאיות במחלקת ההגנה. בראש חיל החלל, דרך מחלקת חיל האוויר, עומד מזכיר חיל האוויר המדווח למזכיר ההגנה, וממונה על ידי הנשיא באישור הסנאט. הקצין הצבאי הבכיר ביותר בחיל החלל הוא ראש המבצעים בחלל, שמפעיל פיקוח על יחידות חיל החלל ומשמש כאחד מראשי המטות המשולבים. רכיבים מסוימים של חיל החלל יוקצו לפיקודים הקרביים המאוחדים. בזמן שלמפקדים סמכות מבצעית מזכיר חיל האוויר ומפקד מבצעי החלל ישמרו על סמכות מנהלית.
הגוף פועל בצמוד לפיקוד החלל של ארצות הברית.
הקמה
ההצעה להקמת חיל החלל של ארצות הברית (במקור נקרא באנגלית: United States Space Corps) הייתה הצעה להקמת אגף בכוחות המזוינים של ארצות הברית שמתוכנן ליטול את משימות החלל מידי חיל האוויר האמריקני ויתמקד בתפקידי לוחמה בחלל.
ביוני 2017, וועדת השירותים המזוינים (HASC) בקונגרס הצביעה פה אחד להקים חיל חלל בהתאם לחוק מימון ההגנה. הגוף החדש תוכנן להיות מנוהל על ידי מזכיר חיל האוויר (כפי שחיל הנחתים מוכפף למחלקת הצי), אך יהיה אגף נפרד ולמפקדו יובטח מושב במטות המשולבים.
בכירים רפובליקנים ודמוקרטים מוועדת המשנה של הכוחות האסטרטגיים, הרפובליקנים מייק רוג'רס (מאלבמה) וג'ים קופר (מטנסי), יזמו את ההצעה. חלק מחברי ועדת השירותים המזוינים, כולל הרפובליקנים מרתה מקסאלי (מאריזונה) וקולונל חיל-האוויר לשעבר, מייק טרנר (מאוהיו) הביעו חשש שהצעה זו לא תזכה לשימוע או בדיקות בדבר נחיצות חיל שכזה והלינו על כך ששמעו על ההצעה במהלך ההצבעה בלבד.
ההצעה זכתה להתנגדות בחיל האוויר האמריקאי, כולל של מזכירת חיל האוויר הת'ר וילסון וראש המטה של חיל האוויר הגנרל דייוויד גולדפיין. בכירי צבא אחרים התנגדו אף הם להצעת ההקמה, כדוגמת שון או'קיף, לשעבר מזכיר הצי ומנהל נאס"א; ליסה דיסבראו, לשעבר תת-מזכירת חיל האוויר; הגנרל ויקטור א. רינור ג'וניור, לשעבר מפקד פיקוד צפון וההגנה האווירית; לוטננט גנרל אדוארד ג'. אנדרסון, לשעבר סגן מפקד פיקוד הצפון וההגנה האווירית.
מפקד פיקוד חיל האוויר והחלל לשעבר, הגנרל לאנס.ו. לורד דווקא תמך בהצעה, אך הזהיר שעל תוכניות החלל של הצבא והצי להיכלל כתוכניות של חיל החלל החדש.
בדצמבר 2019 העלה נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ שוב את רעיון הקמתו וחתם על צווים לקידום הקמת החיל.
תפקידים
כמתואר בחוק חיל החלל האמריקני, חיל החלל יהיה מאורגן, מאומן ומצויד ל:
חובות
חובותיו של חיל החלל כוללים:
נימוקים
כמוזכר בחוק על הקמת החיל, המשימה של חיל החלל האמריקני היא "לארגן, לאמן, ולצייד חילות חלל על מנת להגן על האינטרסים של ארצות הברית ובעלי בריתה בחלל ולהעניק יכולות בחלל לחיל המשותף. תחומי האחריות של חיל החלל כוללים פיתוח אנשי מקצוע צבאיים לחלל, רכישת מערכות חלל צבאיות, פיתוח הדוקטרינה הצבאית למען חיל החלל וארגון חילות החלל שיוצגו בפני הפיקודים הקרביים."
במעמד החתימה על החוק להקמת החיל נימק זאת הנשיא לשעבר דונלד טראמפ בכך ש"החלל הוא כבר זירת לחימה", רמז לעובדה שסין, רוסיה והודו כבר משגרות טילים בליסטים לחלל ובכוונת ארצות הברית להשיג עליונות עליהן. מזכיר המדינה הסביר באותו מעמד כי "החלל הפך לכל כך משמעותי לדרך החיים שלנו, לכלכלה שלנו ולביטחון הלאומי שלנו שעלינו להיות מוכנים להגן עליו כאומה מפני פעולות עוינות".
עם הקמתו של חיל החלל כזרוע נפרדת של צבא ארצות הברית טען אילון מאסק, שהקים את חברת החלל הפרטית SpaceX, כי חיל החלל המדובר הוא תחילתו של צי הכוכבים המתואר בסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים. עם פרסום הלוגו הרשמי החדש של חיל החלל, ציינו גורמים שונים, בעיקר ברשתות החברתיות, את הדמיון של הלוגו לזה של צי הכוכבים הבדיוני מזיכיון מסע בין כוכבים.
אור (עיר)
אוּר (בשומרית: אור=עיר, באכדית אוּרוּ או אור) הייתה עיר-מדינה עתיקה בדרום מסופוטמיה, שהייתה ממוקמת ליד שפכי הנהרות הפרת והחידקל למפרץ הפרסי, וליד ארידו. בשל נסיגת הים, שרידי העיר עכשיו נמצאים רחוק מהים, בעיראק, על הגדה הדרומית של הפרת ונקראת תל אל־מוקיאר, ליד העיר נסיריה מדרום לבגדאד.
השרידים של הזיגוראת, שעדיין עומד ברובו וממוקמים על יד התל, בולטים באזור. הזיגוראת הוא מקדש לננה, אל הירח במיתולוגיה השומרית, והוא מורכב משני שלבים הבנויים מלבנים: בשלב התחתון הלבנים מחוברות יחד בביטומן, ובשלב העליון בטיח. יש המזהים את הזיגוראת עם מגדל בבל המקראי. בשנת 1927 הארכאולוג סר לנרד וולי ביצע חפירות בעיר ושיער כי ייתכן שאור היא למעשה אור כשדים, אך קביעתו זו שנויה במחלוקת.
היסטוריה
אור הייתה מאוכלסת בתחילת ההתיישבות בדרום מסופוטמיה, בתקופת עובייד, אולם נראה כי לאחר מכן ננטשה לזמן מה. החוקרים מאמינים כי כאשר האקלים השתנה מלחות יחסית לבצורת בתחילת האלף השלישי לפני הספירה, התמזגו הכפרים החקלאיים הקטנים לתרבות עובייד ליישובים גדולים יותר בשל הצורך במערכות השקיה גדולות ומסועפות שיאפשרו להתמודד עם הבצורת. אור הפכה למרכז שכזה ובשנת 2600 לפנה"ס לערך, בתקופת השושלת השומרית המוקדמת השלישית, פרחה העיר שוב. אור נחשבה באותו זמן כקדושה לננה, אל הירח במיתולוגיה השומרית.
המיקום של אור היה מוצלח מבחינת מסחר ימי וגם מבחינת הנתיבים היבשתיים לחצי האי ערב. נבנו בה קברים מפוארים רבים, כולל אלה של המלכה פואבי השנייה. לאחר זמן, נעשו מלכי אור למלכים למעשה של שומר, בשושלת הראשונה של אור, שיוסדה על ידי המלך מס־אני־פדה.
השושלת הראשונה הושמדה בהתקפה של סרגון מאכד ב־2340 לפנה"ס בערך. לא הרבה ידוע על השושלת השנייה שבאה לאחר מכן, כאשר העיר הייתה בשפל. השושלת השלישית של אור יוסדה כאשר המלך אור־נמו עלה לשלטון, ומלך כעשרים שנים, בין 2112 לפנה"ס ל־2094 לפנה"ס. בתקופת מלכותו נבנו מקדשים, כולל הזיגוראת, והחקלאות שופרה על ידי מפעלי מים. החוקים שלו (שריד מהם זוהה באיסטנבול ב־1952) הם מהעתיקים ביותר הידועים בעולם וקודמים לאלו של חמורבי. לאחר מותו נעשה לדמות גיבור: אחד מהחיבורים השומריים ששרדו מתארים את מותו של אור־נאמו ואת מסעו בעולם השאול. השושלת השלישית נמשכה חמישה דורות ובימי המלך החמישי איבי־סין נפלה בידי העילמים; ה"קינה על אור" מתעדת את האירוע. מאוחר יותר בתקופת חמורבי כבשה בבל את העיר. לאחר עליית שמשו־אילונה בנו של חמורבי לשלטון פרץ כנגדו מרד שתחילתו בלרסה ולאחר מכן התפשט ל־26 ערים נוספות ביניהן ארך, אור, איסין ועוד. במסגרת מלחמתו של שמשן־אילונה במרד הוא הרס את חומותיה של ארך.
האלה ננה הייתה ידועה לבבלים כ"סין". העיר הבבלית חרן גם היא הייתה קדושה לאל "סין".
במאה השישית לפנה"ס, הייתה בנייה חדשה באור, תחת שלטונו של נבוכדנצר השני, מלך בבל. המלך הבבלי האחרון, נבונאיד, שיפר את הזיגוראת. אך העיר החלה לשקוע משנת 550 לפנה"ס ולאחר 500 לפנה"ס כבר לא הייתה מיושבת, אולי בשל שינוי בתוואי הנהרות או בשל התמלאות שפך הנהרות אל מפרץ הפרסי בסחף של חול ואבנים, שהפכו את האזור למוכה בצורת. ישנם היסטוריונים ומדענים רבים כיום שמקשרים את האירועים האקלימיים הללו עם תופעת אל ניניו חזקה במיוחד שהייתה באותה תקופה.
זיהוי כאור כשדים
ספר היובלים מציין שאור כשדים הוקמה בשנת 1688 לבריאת העולם על ידי בנו של אור בן כשד, ככל הנראה מצאצאי ארפכשד, ומוסיף כי באותה שנה החל על כדור הארץ עידן המלחמות:
פרשנות אחרת מזהה את אור כשדים המקראית כעיר אורקש השוכנת מזרחית צפונית לעיר חרן, שאליה הגיע תרח ובני משפחתו בדרכם אל כנען. זיהוי זה מתאים יותר למסלול מסעם של משפחת תרח ואברהם וגם תואם מבחינה אטימולוגית, כשהביטוי "אור" משמעו "עיר" ותו לא. יש גם המזהים את אור כשדים עם אורפה, ארך או אוררטו.
ארכאולוגיה
באמצע המאה ה־17, האתר נפקד על ידי פייטרו דלה ואלה, שתיעד את הימצאותם של לבנים עתיקות המוטבעות בסמלים מוזרים ומחוברות יחד בביטומן, וכן חתיכות שיש שחור נושאות חרותות שנראו כחותמות.
החפירה הראשונה במקום נעשתה ב-1853–1854 על ידי הקונסול הבריטי ג"ג טיילור, שגילה חלקית את הזיגוראת. על גלילי חמר שנתגלו בארבע פינות השלב העליון בזיגוראת נמצאה כתובת של נבונאיד, המלך האחרון של בבל (639 לפנה"ס), המסתיימת בתפילה לשלום בנו בל־סרה־אוצור, הוא בלשצר של ספר דניאל. נמצאו עדויות לשיקומו של הזיגוראת על ידי אישמה־דגן מאיסין וגימיל־סין מאור, ושל קורי־גלזו, מלך קסיטי של בבל, מהמאה ה־14 לפנה"ס. נבוכדנצר השני גם הוא טען כי בנה מחדש את המקדש. טיילור גילה עוד מבנה בבלי מעניין, לא רחוק מהזיגוראת, וחלקים מבית הקברות הבבלי העתיק. הוא מצא בכל העיר שרידי קבורה המשויכות לתקופות מאוחרות יותר. ככל הנראה שבתקופות מאוחרות יותר, בשל קדושתה, נעשתה אור מקום מובחר לקבורה, ולפיכך גם לאחר שהפסיקו לחיות בה, המשיכו להשתמש בה כעיר קבורה.
לאחר זמנו של טיילור הגיעו מבקרים רבים לאתר וכמעט כולם מצאו במקום שרידים בבליים עתיקים, כתובות וכדומה, נחים על גבי השטח. האתר נחשב כעשיר במציאות ופשוט יחסית לחקירה. חפירות שנערכו באתר בניהולו של הארכאולוג סר לנרד וולי, בשנים 1922–1934, מומנו על ידי המוזיאון הבריטי ואוניברסיטת פנסילבניה. במהלכן אותרו כ־1850 קברים, כולל 16 שתוארו כ"קברים מלכותיים" שנמצאו בהם פריטים רבים בעלי ערך. רוב הקברים המלכותיים תוארכו ל־2600 לפנה"ס בערך. המציאות כללו את קברה של המלכה פואבי השנייה, שלא נבזז; שמה ידוע מהחותם שנמצא על קברה. אנשים רבים אחרים נקברו יחד עימה, בסוג של קרבן אדם. ליד הזיגוראת נתגלו המקדש א־נון־מה והמבנים א־דו־לאל־מה (נבנה למלך), א־גי־פר (מגוריהם של הכוהנות הגדולות) וא־הור־סאג (מבנה מקדש). מחוץ לאזור המקדש בתים רגילים רבים נמצאו. חפירות נעשו גם מתחת לשכבת הקברים המלכותיים: שכבה של חמר שנסחף בעובי של 3.5 מטר כיסתה שרידי התיישבות מוקדמת יותר, בה נמצאה קרמיקה מתקופת עובייד, היא תקופת ההתיישבות הראשונה בדרום מסופוטמיה. וולי פרסם לאחר החפירות ספרים ומאמרים רבים על גילוייו.
רוב הממצאים שהתגלו באזור אור נמצאים היום במוזיאון הבריטי, ובמוזיאון לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה של אוניברסיטת פנסילבניה.
האתר כיום
חלק ממבנים שנחשפו בחפירות קודמות שבו להתכסות בחול, ולא ידוע האם הדבר נעשה בכוונת מכוון או אם על ידי כוחות הטבע. הזיגוראת הגדול עדיין חשוף לגמרי והוא המבנה השמור היחידי באתר. במפתיע, על אף המצב הפוליטי בעיראק, האתר נגיש לתיירות, אך הוא מכוון בעיקר לתיירות פנים. מאז מלחמת עיראק שפרצה בשנת 2003 שוב מבקרים תיירים מערביים באתר, אך רובם אנשי "כוחות הקואליציה", המגיעים מבסיס צבאי מערבי הסמוך לאתר.
איוואן איליץ' (כדורגלן)
איוואן איליץ' (בסרבית: Иван Илић; נולד ב־17 במרץ 2001) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר בהלאס ורונה ובנבחרת סרביה.
קריירה
איליץ' החל התחיל לשחק כדורגל עם מועדון הכדורגל המקומי פיליפ פיליפוביץ'. הוא עבר לקבוצת הנוער של הכוכב האדום בלגרד מריאל ניש בקיץ 2016. זמן קצר לאחר שהצטרף למועדון החדש, חתם על חוזהו המקצועי הראשון לשלוש שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים בהכוכב האדום בלגרד ב-1 באפריל 2017 נגד ספרטק סובוטיצה.
בקיץ 2017, נמכר איליץ' למנצ'סטר סיטי יחד עם אחיו הגדול לוקה איליץ', ונשאר בהשאלה בכוכב האדום בלגרד.
ב-14 בינואר 2019 הושאל לקבוצת זמון עד לסיום העונה. הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-17 בפברואר בתיקו 2-2 נגד ראד בלגרד. ב-31 במרץ כבש שער בכורה בהפסד 1–3 לווזדובאץ'.
ב-12 באוגוסט 2020 חתם בהלאס ורונה מהסרייה א'. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה בקבוצה בניצחון 0–3 על רומא. ב-23 בדצמבר 2020 כבש שער בכורה בהפסד 1–2 לאינטר מילאנו.
נבחרת סרביה
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה הבוגרת ב-7 ביוני 2021 במשחק ידידות נגד ג'מייקה.
נכלל בסגל נבחרת סרביה לטורניר מונדיאל 2022.
חיים אישיים
נאיליץ' ולד בניש, יוגוסלביה. אביו סראן שיחק כשחקן כנף בקבוצת ראדניצ'קי ניש, ואמו דאניג'אלה שיחקה כדורסל באופן מקצועי. אחיו הגדול של איוון, לוקה, הוא גם כדורגלן המשחק בטרואה.
עמיקם רוטמן
עמיקם רוטמן (נולד ב-7 באוקטובר 1945) הוא עורך תוכניות, שדרן רדיו, תסריטאי, עיתונאי, ומרצה לתקשורת. היה בעל הטור האישי הראשון ברדיו ומאבות הסגנון האישי הפתוח של שידורי הרדיו מתחילת שנות השבעים של המאה ה-20.
ביוגרפיה
עמיקם רוטמן נולד בהרצליה לברכה ומאיר רוטמן (פועל בניין ועוזרת לגננת). בשירותו הצבאי עבר קורס קציני חי"ר והיה מפקד מחלקה. השתחרר בדרגת סרן אחרי שירות קבע כקצין הדרכה. למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, התחיל לעבוד ברדיו בשנת 1971 ככתב. פרש מקול ישראל באמצע שנת 2011.
מתגורר ביישוב לוטם בגליל. בבעלות המשפחה מסעדת "רוטמן" שפועלת במקום. נשוי ואב לארבעה. לאחר מסכת עימותים עם הרשויות החליט רוטמן לסגור (זמנית) את המסעדה והוא ורעייתו יצאו לחופשה ארוכה (ללא מועד שיבה) באי יווני. שם,לדבריו, הוא חולם להקים מבשלת בירה.
קריירה תקשורתית
שימש כתב חדשות ברדיו, עורך ומפיק יומני חדשות והגיש את היומן "בחצי היום".
כתב תסריטים לסרטים דוקומנטריים בשירות הסרטים הישראלי ובטלוויזיה החינוכית ("מקום קבורתו"). רוטמן היה בעל הפינה האישית הראשונה באמצע שנות השבעים - "השבוע שעובר" - מבט אישי על השבוע ששודר מדי יום שישי לקראת השעה שתיים בצהריים. הוא ערך והגיש תוכניות לילה ("תחנה", "ערב טוב מירושלים", ועוד.) הנחה אירועי זמר ומופעים ("ערב שירי נעמי שמר") וערך תוכניות דוקומנטריות של מעקב אחרי אירועים והקלטות בשטח ("שעה קטנה").
היה בין חבורת העיתונאים שכתבו במקומון הירושלמי הראשון "ירושלתון". לימים כתב גם טור אישי שנקרא "טור" במקומון "כל העיר" והיה בין מקימי העיתון "חדשות" (עורך מדורים בעמודים הפנימיים וכותב רשימות). הוא ערך והגיש את מהדורת החדשות הראשונה של הטלוויזיה בכבלים בחברת הטלוויזיה בכבלים "גוונים" ששידרה מראשון לציון. הוא כתב גם במקומונים: "על השרון", ו"לעניין". שידר מבזקי חדשות בגלי צה"ל ותוכנית סקירת עיתונות בבוקר בשנת 1995.
ערך תקליט על ביקור סאדאת בירושלים. ("44 שעות בירושלים") ב"קול ישראל" גם ערך והגיש את תוכנית סקירת העיתונות "אור ראשון" (הוא גם בעל זכות היוצרים על שם התוכנית). היה מרצה לתקשורת וניהל סדנאות רדיו במכללת עמק יזרעאל, מכללת נתניה, ומכללת ספיר. תוכנית הרדיו האחרונה שערך נקראה "אלה החיים" ובה בין היתר הייתה משודרת שיחה שלו עם עצמו כראיון ערוך מהאולפן ומטלפון, מה שאפשר להגדיר כחידוש שאין לו אח ורע בשידורים.
רוטמן זכה ל"פרס רשות השידור על תוכניות דוקומנטריות" מידי המנכ"ל גדעון לב ארי בסוף שנות השבעים על התוכנית "שעה קטנה".
קרב ינה-אאורשטדט
קרב ינה-אאורשטדט היה קרב מכריע שבו הביס נפוליאון את הצבא הפרוסי, וגרם לשיעבוד פרוסיה לצרפת עד לשנת 1813.
ההסלמה בין צרפת לפרוסיה
ב-5 באוקטובר 1805 נפגשו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ואשתו המלכה לואיזה על יד ארונו של פרידריך הגדול, ונשבעו לחסל את "המפלצת" - כפי שקראו לנפוליאון. לאחר הפגישה לא צירף פרידריך וילהלם את צבאו לכוחות הלוחמים בקרב אוסטרליץ, בעקבות פחדיו מפני תבוסה. לפני קרב אוסטרליץ, במטרה להפגין כח בפני אשתו, שלח פרידריך וילהלם השלישי את שר החוץ שלו האוגוויץ עם אולטימטום לנפוליאון, שדרש מצרפת להתנצל על פלישת קורפוס צרפתי לשטחי הנסיכות הפרוסית אנסבך בדרכו לקרב. אולם, האוגוויץ הגיע אל נפוליאון יומיים לאחר קרב אוסטרליץ, ולכן שינה את הודעתו לנפוליאון, ובמקום לאיים עליו בירך אותו על ניצחונו בקרב. נפוליאון ידע מה היה תוכנה של ההודעה המקורית שלשמה נשלח האוגוויץ, ולכן במקום לקבל את הברכות הוא השיב הודעה משפילה לפרוסיה, ובה הודיע שהנסיכויות אנסבך, קלווה, נוישאטל ווסל יעברו לשליטה צרפתית, וכפיצוי פרוסיה תקבל את הנובר מבריטניה.
נוסף על סוגיית הנובר, בפרוסיה הייתה עוד סיבה משמעותית לטינה כלפי נפוליאון. בעקבות מפלתה של האימפריה האוסטרית במלחמת הקואליציה השלישית, היא איבדה את אחיזתה הכוחנית במרכז אירופה. כיוון שכך, המאבק ההיסטורי בין פרוסיה לאוסטריה בנוגע לאיחוד העמים הגרמאניים תחת דגל אחד, יכול היה להיות מוכרע סופית לטובת הפרוסים, במיוחד לאור העובדה שאוסטריה ויתרה רשמית על השאיפה הזו, כאשר פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויתר על תואר קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806. אולם, במקום לאפשר לפרוסים לאחד את כל המדינות הגרמניות הקטנות, נפוליאון הקים את קונפדרציית הריין, איחוד של 16 מדינות גרמניות שהייתה מדינה גרורה צרפתית, וכך לא התאפשרו שאיפותיה הלאומיות של פרוסיה. יתר על כן, הוצב חיל מצב צרפתי בשטח הקונפדרציה, דבר שהיווה סכנה מיידית על גבולות פרוסיה.
לבסוף, עוד גורם בהרעת היחסים בין שתי המדינות היה אופיו החלש של הקיסר הפרוסי. אשתו, לואיזה, שהייתה בעלת אופי חזק הרבה יותר ממנו, לחצה עליו לצאת למלחמה כנגד נפוליאון על מנת להפגין בפני העולם את כוחו של הצבא הפרוסי.
הכרזת המלחמה
באוגוסט 1806, לאחר שמונה חודשי שלום בלבד, ובעקבות ההסלמה ההדדית בין הצדדים, הכריז פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה מלחמה על צרפת. בכך הצטרפה פרוסיה לרוסיה ולבריטניה, שכבר היו שרויות במלחמה עם צרפת. בעקבות ההכרזה של פרוסיה, הכריזו מדינות נוספות מלחמה על צרפת, ובהן ממלכת שוודיה, ממלכת פורטוגל ונסיכות הבוחר מסקסוניה. בכך פרצה מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
בספטמבר 1806 הכריזה צרפת על גיוס, ומאידך פרוסיה נכנסה לשטחי נסיכות הבוחר מסקסוניה ותפסה אותה, תוך שהצבא הסקסוני מצטרף לצבא הפרוסי. ב-27 בספטמבר עזב נפוליאון את פריז בדרכו לגרמניה, וכעבור 5 ימים הגיע לווירצבורג, שם חיכה לו אולטימטום פרוסי, שדרש ממנו לפנות את כל האזור ממזרח לריין, ואת כל הטריטוריות שכבשה צרפת משנת 1794.
ההכנות לקרב
על אף שהצבא הפרוסי היה ערוך במערך התקפתי, החליטו המפקדים הפרוסים לעבור למערך הגנתי, ולתת לצרפתים לתקוף ראשונים. בנוסף הפרוסים החליטו לפעול בכוחם לבד, ולא הזעיקו לעזרה את כוחו של הרוזן פון בניגסן שחנה בסמוך עם 120,000 חיילים. זמן קצר לפני הקרב העביר קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל את עיקר צבאו, שכלל 60,000 חיילים, מאזור ינה לאזור אאורשטדט, עקב ההנחה שנפוליאון יופיע רק עם מספר קטן של קורפוסים לצורך הקרב. באזור ינה נשאר פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן עם כ-42,000 חיילים, ובין ינה לויימאר התמקם גנרל ארנסט פון ריכל עם כ-30,000 לוחמים.
בסך הכל ריכז הצבא הפרוסי כ-130,000 חיילים, מתוך כ-210,000 חיילים שהיו בצבא. על אף שהיו לפרוסים כ-25,000 חיילים שהיו מוצבים בפרוסיה המזרחית בפיקודו של גנרל פון ל'סטוק, לא נעשה שום ניסיון להעבירם לזירת הקרב, מה שהיה יכול לסייע בשינוי תוצאותיו.
מאידך, הצבא הצרפתי כלל כ-160,000 חיילים בזירת הקרב, ובנוסף היה ניתן להביא כוחות נוספים כתגבורת. בערב הקרב שהה נפוליאון בבמברג, כשאליו נלווים 6 קורפוסים, המשמר הקיסרי ויחידות פרשים.
ביטחונו העצמי המופרז של נפוליאון הביא אותו למנות באופן זמני, מאחר שהתעכב ביציאתו מפריז, את ראש מטהו לואי-אלכסנדר ברטייה למפקד העליון של הכוחות בחזית הפרוסית עד בואו. אולם, לאחר מכן שכח זאת נפוליאון, ומינה את ז'ואקים מירא למפקד הכוחות. בשעה ששניהם עמלו על הכנת פקודות הקרב, הגיע נפוליאון למיינץ ונפגש עם מפקדי הקורפוסים, אולם דווקא את שניהם לא פגש. בדרכו לבמברג הכין נפוליאון פקודת קרב, וכשחולקה פקודת הקרב שלו, היא כבר הייתה פקודת הקרב השלישית שהם קיבלו, מה שיצר בלבול גדול, ועל אף שכולם יישרו קו עם פקודותיו של נפוליאון, נעשו שגיאות שחלקם תוקן רק בשדה הקרב.
הצבא הפרוסי
הפיקוד העליון - בראש הצבא עמד פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, אולם המינוי היה רק רשמי, ובפועל הוא לא פיקד על הכוחות.
קרב זאלפלד
ב-10 באוקטובר 1806 פיקד לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה על כוח שמנה 8,300 לוחמים, והתקדם כנגד הקורפוס הצרפתי ה-5 בפיקודו של ז'אן לאן. בקרב שהתפתח באזור זאלפלד הובס כוחו של לואי פרדיננד על ידי הכוח הצרפתי שהיה יותר גדול, ובנוסף החזיק בעמדות גבוהות יותר. לואי פרדיננד ניסה לחזק את רוח לוחמיו, ואף סירב להצעת כניעה שהוצעה לו על ידי הצרפתים, אולם לבסוף נהרג לואי פרדיננד על ידי כוח פרשים צרפתי.
לאחר הקרב נסוג פרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן עם צבאו ליינה, וכעבור יומיים פשטה בהלה בקרב כוחותיו. למעלה מ-40,000 חיילים התפזרו, ולקח שעות לרכזם בחזרה.
קרב ינה
ב-14 באוקטובר החלו הצרפתים במתקפתם, שהתנהלה תחת ערפל כבד ביותר שכיסה את שדה הקרב. הקורפוס ה-5 בפיקודו של ז'אן לאן החל להתקדם לעבר קלוזביץ, ובלוצרודה נתקלו כוחותיו בכוחות הפרוסיים בפיקודו של גנרל בוגיסלאב פרידריך עמנואל פון טוינצין. קרב התותחים שהתפתח ביניהם לא היה אפקטיבי עקב הערפל הכבד, וב-9:00 בבוקר כבשו כוחותיו של לאן את רוב קלוזביץ ובחלק גדול של הדרך ללוצרודה, וב-10:00 בבוקר פינו כוחותיו של פון טוינצין את כל העיירות הקטנות ונסוגו לעבר וינצרהייליגן. בשלב זה חשב הנסיך הוהנלוהה שכוחותיו עומדים רק אל מול משמר קדמי של הצרפתים, ובנוסף האמין שכוחו של דוכס בראונשווייג נמצא מאחוריו.
בינתיים באגף הימני לחם הקורפוס ה-4 הצרפתי בפיקוד ניקולא סולט, בתחילה טיהרו כוחותיו את קלוזביץ, ולאחר מכן ניהלו קרב בכיוון רודיגן. הדיוויזיה המובילה של הקורפוס בפיקודו של גנרל סן-הילר - גיבור קרב אוסטרליץ הדפה מתקפת נגד של הפרשים הפרוסים בפיקודו של גנרל פרידריך יקוב פון הולצנדורף, ולאחר מכן המשיכה במתקפה, ובסביבות 10:00 בבוקר איימה על כל האגף השמאלי בגזרת ינה. כעת הבין הנסיך הוהנלוהה את מצבו, ובשל כך הזעיק את גנרל ריכל עם כוחותיו מויימאר.
את תנופת ההתקדמות הצרפתית האטה ההתברברות של מישל נה. נה היה אמור להילחם עם הקורפוס ה-6 מאחורי הקורפוס ה-5, אולם נה יצא מקבוצת הפקודות של נפוליאון בלילה, ועקב הערפל הכבד לא הצליח למצוא את יחידותיו. נה הצליח לחבור אך ליחידות המשמר הקדמי שלו, בראשות גנרל קולבר. בשעות הבוקר משראה נה שהקורפוס שלו עוד לא נמצא, ואילו שאר הכוחות כבר פתחו במתקפה, החל נה להילחם אך עם יחידות המשמר הקדמי שלו. נה היה אמור לתקוף בכנף הימנית של הקורפוס ה-5 לכיוון וינצרהייליגן, אולם גילה שכוחותיו של סולט כבר מתקדמים בגזרה ההיא, ומשום כך החליט לתקוף בכנף השמאלית של הקורפוס ה-5. בתחילה הפתיעה התקפתו של נה את הפרוסים, אולם משהתעשתו פנו נגדו וכוחו הקטן כותר וכמעט שחוסל. למזלו נפוליאון הבין את המתרחש והטיל לעזרתו את הקורפוסים ה-5 וה-7, ולקראת 12:00 בצהריים חברה הדיוויזיה ה-1 של הקורפוס ה-7 לכוחו של נה וחילצה אותו. באותה שעה גם הגיע לשדה הקרב עיקר כוחו של הקורפוס ה-6, שעד לאותו זמן לא הצליח למצוא את מרשל נה מפקד הקורפוס.
הנסיך הוהנלוהה שבתחילה חשב שכוחותיו נוחלים ניצחון עיכב את מתקפת הנגד שלו, ואף הודיע לגנרל ריכל שאינו נדרש בשדה הקרב. רק בשעה 12:00 בצהריים הבין הוהנלוהה את חומרת מצבו והזעיק את ריכל, אולם זה כבר היה מאוחר מדי.
בצהריים פתח הקורפוס הצרפתי ה-5 במתקפה חדשה נגד המרכז והשמאל הפרוסי, ואילו הכוחות הסקסוניים וכוחותיו של ריכל עוכבו על ידי כוחותיהם של אוז'רו ונה. בשעה 13:00 בצהריים פתח נפוליאון במתקפה הכללית על הכוחות הפרוסיים; בשמאל המערך הצרפתי השמיד הקורפוס ה-7 בפיקוד אוז'רו את הכוחות הסקסוניים שבאו מוויימאר, בקצה הימני סיים גנרל סן-הילר את חיסול כוחותיו של פון הולצנדורף, ובמרכז פעלו הקורפוס ה-5 של לאן, הקורפוס ה-6 של נה ופרשיו של מירא נגד כוח הפרוסי העיקרי בפיקוד הנסיך הוהנלוהה, תוך שהמשמר הקיסרי נשאר בעתודה. תוך זמן קצר החלו הכוחות הפרוסיים לסגת, ועד מהרה הפכה הנסיגה למנוסת בהלה. לאחר התמוטטות הכוח בפיקודו של הנסיך הוהנלוהה, הגיע לשדה הקרב כוחו של גנרל ריכל, אולם אף הם החלו בנסיגה שהפכה עד מהרה למנוסה, ובשעה 15:00 בצהריים הסתיים הקרב.
קרב אאורשטדט
בבוקר 14 באוקטובר הורה לואי ניקולא דאבו לגנרל גודין לתפוס את העיר הסנהאוזן, וכן הודיע למפקדי הדיוויזיות שלו, גנרל מוראן וגנרל פריאן, להגיע עם כוחותיהם לכיוון אאורשטדט. כמו כן ביקש דאבו מז'אן-בפטיסט ברנדוט שעשה את דרכו מנאומבורג לדורנברג, שיגיע עם כוחותיו לעזור לו, אולם ברנדוט לא שעה לבקשותיו.
עד מהרה נתקלה הדיוויזיה הצרפתית ה-3 בפיקודו של גודין בדיוויזיית המשמר הפרוסית בפיקודו של בליכר ובדיוויזיה ה-3 בפיקודו של פון שמטאו, אולם עמדה מולם בגבורה. קצת מאוחר יותר הצטרפה לקרב הדיוויזיה הפרוסית ה-2 בפיקודו של פון וארטנסלבן, אולם מאידך החלו להגיע לזירה יחידות הדיוויזיה הצרפתית ה-2 בפיקודו של פריאן. 2 הדיוויזיות הצרפתיות נלחמו בפרוסים בכל העוז, תוך שמרשל דאבו נלחם באופן אישי ועודד את חייליו, על מנת למנוע נסיגה והתמוטטות. בעקבות כך עצרו הפרוסים את המתקפה על מנת לחזק את שורותיהם, אולם בדיוק באותו זמן נפצעו קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וגנרל פון שמטאו באורח אנוש ויצאו מכלל פעולה. בעקבות פציעתם של השניים נטל פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה את הפיקוד על הכוחות, אולם חוסר ניסיונו נתן את אותותיו, כאשר הצטרפה לקרב הדיוויזיה ה-1 בפיקוד וילם השישי, נסיך אורנז', פיצל המלך את הדיוויזיה בין הכוחות התוקפים, ועל ידי כך הבטיח שלא יושג ניצחון בשום מקום.
בשעה 11:00 בבוקר הצטרפו לקרב הדיוויזיה הצרפתית ה-1 בפיקודו של מוראן ויחידות פרשים של הקורפוס, וסייעו להדיפת המתקפה הצרפתית. מנגד בצבא הפרוסי היו בטוחים שנפוליאון עצמו נלחם כנגדם, ונכנסו להיסטריה מוחלטת. במיוחד ריפה הפחד את פרידריך וילהלם השלישי שהרגיש איך גורל הממלכה נמצא על כתפיו, וחש שהוא בטיפשותו גרם לכל הקטסטרופה הזאת.
לקראת הצהריים עבר דאבו עם כוחותיו להתקפה, ובשעה 13:00 כבר היה כל הצבא הפרוסי בנסיגה. גנרל בליכר ניסה לארגן משמר מאסף, אולם הותקף ללא הרף על ידי יחידות הקורפוס הצרפתי ה-3. בסביבות השעה 17:00 הופסק המרדף, בעקבות מחסור בפרשים. הידיעות על הניצחון באאורשטדט הועברו עד מהרה לנפוליאון, שבתחילה סירב להאמין לכך וטען שדאבו רואה כפול. אולם דאבו לא ראה כפול, ואכן במחיר כבד של קרוב ל-7,000 הרוגים ופצועים, הסב לפרוסים מפלה מוחצת, יותר מ-10,000 הרוגים ופצועים, 3,000 שבויים, ובנוסף גרם להריגתם של דוכס בראונשווייג וגנרל פון שמטאו. על עמידת הגבורה שלו ועל ניצחונו הכביר, כונה דאבו לאחר הקרב בשם "מרשל הברזל".
המרדף שלאחר הקרב
לאחר הניצחון בקרב פתחו הכוחות הצרפתיים במרדף אחר הצבא הפרוסי, על מנת למנוע ממנו להתארגן מחדש ולפתוח בחזית חדשה. מכיוון שהקורפוס הצרפתי ה-1 בפיקודו של ברנדוט לא השתתף בקרבות, נותר הקורפוס שלו רענן ומוכן לפעולה. כמו כן הקורפוס ה-6 בפיקודו של נה היה אף הוא די רענן, לאחר שפספס את הקרב ביינה.
ב-16 באוקטובר כיתרו פרשיו של ז'ואקים מירא 14,000 חיילים, ולמחרת ב-17 באוקטובר נתפס אויגן, דוכס וירטמברג יחד עם 12,000 חיילים על ידי גנרל דופון מהקורפוס הצרפתי ה-1 במהלך קרב האלה. ב-20 באוקטובר נטש פרידריך וילהלם השלישי את צבאו, והורה לפרידריך לודוויג, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן להתקדם לעבר מגדבורג ולייצב קו על האלבה. ב-21 באוקטובר החליט פרידריך וילהלם השלישי להתקדם לעבר שטטין ולחבור לכוחותיו של הרוזן פון בניגסן הרוסי, בעוד בליכר התקדם בדרך אחרת ואסף בדרכו ניצולים רבים ותותחים.
באותו יום צלח דאבו את האלבה בוויטנברג, שם מנעה האוכלוסייה האזרחית מהצבא הפרוסי לפוצץ את הגשר שעל יד העיר. באותו זמן סגרו הקורפוס ה-4 בפיקוד סולט והקורפוס ה-6 בפיקוד נה על העיר מגדבורג, בעוד עיקר הצבא הצרפתי המשיך לנוע לעבר ברלין. ב-24 באוקטובר הגיע נפוליאון לפוטסדאם, ולאחר שקיים שם מסדר מלא של המשמר הקיסרי, ביקר בקברו של פרידריך הגדול והוציא ממנו את חרבו. ב-27 באוקטובר נכנס הקורפוס הצרפתי ה-3 בראש הכוחות הצרפתיים לברלין, כשהוא מובל על ידי דאבו, כאות הוקרה על ניצחונו באאורשטדט. באותו זמן נותקו על יד האודר כ-20,000 חיילים פרוסים נוספים, על ידי כוחות הפרשים של מירא.
בתחילת נובמבר הגיע בליכר עם 22,000 חיילים לליבק, שם שהו כוחות פרוסיים ושוודיים, וקיווה להתפנות דרך הים לשוודיה. אולם ב-6 בנובמבר כבשו כוחות צרפתיים גדולים את העיר, ושבו כוחות פרוסיים גדולים, ובכלל זה את בליכר וראש מטהו שרנהורסט. כמו כן שבה ברנדוט דיוויזיה שוודית בפיקודו של הברון מרנר, אולם הוא התייחס אליהם באדיבות ודאג להחזרתם המהירה לשוודיה (בשל יחסו הטוב לכוחות השוודיים נבחר ברנדוט בשנת 1810 לנסיך הכתר השוודי, ובשנת 1818 הוא עלה לשלטון בשוודיה כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה). ב-10 בנובמבר נכנע גנרל פון קלייסט יחד עם 22,000 חיילים למרשל נה במגדבורג.
צווי ברלין והמערכה נגד הרוסים
ב-21 בנובמבר נפוליאון פרסם את צווי ברלין, שעיקר מטרתם היה חרם כלכלי על בריטניה. בצווים פורסם שעל בריטניה צריך לחול הסגר יבשתי, ועל כל נמלי אירופה להיות סגורים בפני סחורה בריטית. בעקבות זאת, הכריזה בריטניה על מצור ימי על צרפת.
כיוון שהמלך הפרוסי סירב להיכנע לנפוליאון וברח לקניגסברג שבמזרח בתקווה לסיוע מהצבא הרוסי, ולאור השמועות על הרפורמות וההיבנות מחדש של הצבא האוסטרי, חידש נפוליאון את מסע המלחמה שלו כנגד רוסיה, על מנת למנוע ממנה לחבור למדינות עוינות נוספות.
הצבא הצרפתי התחיל לנוע מזרחה לעבר רוסיה, באזור שהיה פולין לפני שחולק בין המעצמות המזרח האירופאיות. בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, ונפוליאון הקים את דוכסות ורשה ומינה למנהיגה את פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, שכאמור חתם עם נפוליאון על הסכם שלום בראשית המלחמה. כיוון שהצבא הצרפתי היה תשוש לא נמשכה התנועה מזרחה לעבר רוסיה עד לסוף ינואר, אז התחדשה התנועה לעבר רוסיה.
ב-8 בפברואר 1807 נפגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב אילאו. הקרב, שהתחולל באמצע סופת שלגים, היה הראשון בו נפוליאון לא הכריע את האויב בצורה חד משמעית. למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של הרוסים. שני הצבאות נסוגו לבסוף לחניית חורף.
בתום החורף, התחדש מסע המלחמה הצרפתי, וב-26 במאי נכבשה דנציג. ב-14 ביוני נפגשו צבא צרפת וצבא רוסיה בקרב פרידלנד, כמה קילומטרים דרומה מקניגסברג. הקרב הסתיים בהכרעה צרפתית ברורה, והראה שוב את גאונותו הצבאית של נפוליאון. למחרת, 15 ביוני, נכנע מבצר קניגסברג ובתוכו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
בראד שניידר
בראד שניידר (באנגלית: Brad Schneider; נולד ב-20 באוגוסט 1961) הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית. בשנים 2013–2015 כיהן כנציג המחוז העשירי של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית ובנובמבר 2016 נבחר לכהונה נוספת.
ביוגרפיה
שניידר נולד וגדל בדנוור שבקולורדו בן למשפחה יהודית. ב-1983 סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, לאחר מכן התגורר במשך שנה בקיבוץ עין דור בישראל וב-1988 סיים תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
עבד כיועץ בחברת PWC, וכיועץ לענייני ביטוח ועסקים בחברות נוספות עד שב-2008 הקים חברת ייעוץ משלו. שניידר פעיל בקהילה היהודית באזור שיקגו, הוא שימש חבר בהנהלת הוועד היהודי-אמריקני וכיהן במשך ארבע שנים כיושב ראש ארגון הברית הלטינו-יהודית בשיקגו.
ב-2012 זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לנציגות המחוז העשירי של אילינוי בבית הנבחרים של ארצות הברית, בבחירות הכלליות גבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית, חבר הקונגרס המכהן בוב דולד ברוב של 50.6%. בבחירות ב-2014 הפסיד לדולד לאחר שקיבל רק 48.7% מהקולות. ב-2016 נבחר שוב לאחר שגבר על דולד ברוב של 52.6%.
בינואר 2020 היה חלק ממשלחת של הקונגרס האמריקאי בראשות יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי לאתרים יהודיים בפולין ולפורום השואה העולמי החמישי שהתקיים בירושלים.
שניידר נשוי לג'ולי ואב לשניים. מתגורר בדירפלד שבאילינוי.
פורט רויאל (ג'מייקה)
פורט רויאל (באנגלית: Port Royal) הוא כפר הממוקם בסוף לשון יבשה המורכבת מחול (טומבולו) בפתח נמל קינגסטון, בדרום-מזרח ג'מייקה. נוסד בשנת 1518 על ידי הספרדים והיה בעבר העיר הגדולה ביותר בקריביים. עיר זו תפקדה כמרכז השילוח והמסחר בים הקריבי במחצית השנייה של המאה ה-17. היא נהרסה על ידי רעידת אדמה ב־7 ביוני 1692, שלווה בצונאמי חזק. סופות הוריקן קשות פגעו בה באופן קבוע. רעידת אדמה קשה נוספת התרחשה בשנת 1907.
לאחר האסון ב־1692, נלקח תפקידה המסחרי של פורט רויאל על ידי העיר הסמוכה קינגסטון. תוכניות פותחו בשנת 1999 לפיתוח מחדש של עיירת הדייגים הקטנה כיעד תיירות לשרת אוניות קרוז. המחשבות היו שהיא יכולה לנצל את המורשת הייחודית שלה, כאשר ממצאים ארכאולוגיים משנים טרום קולוניאליות ותקופת הפיראטים יהיו בסיס לאטרקציות אפשריות.
המושבה של פורט רויאל
באזור זה השתמשו האינדיאנים במשך מאות שנים לפני התחלת ההתיישבות האירופית. הם השתמשו באזור, שאותו כינו קגוואי או קגאיה, במהלך פעולות הדייג שלהם. אף על פי שלא ידוע אם התיישבו אי פעם במקום, הם אכלסו אזורים אחרים בג'מייקה.
ספרדים
הספרדים עגנו לראשונה בג'מייקה בשנת 1494 בהנהגתו של כריסטופר קולומבוס. התיישבות קבועה התרחשה כאשר חואן דה אסקוויבל הביא קבוצת מתנחלים בשנת 1509. הם הגיעו בחיפושם אחר אדמות חדשות ומשאבים יקרי ערך, כמו זהב וכסף. במקום זאת הם החלו לטפח ולעבד את קנה הסוכר. בדומה לשבט הטיינאו שלפניהם, הספרדים לא עשו שימוש רב באזור פורט רויאל.
ספרד שמרה על שליטה בעיקר בג'מייקה כדי שתוכל למנוע ממדינות אחרות גישה לאי, שהיה ממוקם אסטרטגית בנתיבי הסחר של האיים הקריביים. ספרד שמרה על שליטה באי במשך 146 שנה, עד שהאנגלים השתלטו בעקבות פלישתם ל־1655.
אנגלים
העיירה נכבשה על ידי אנגליה בשנת 1655 במהלך הפלישה לג'מייקה. עד שנת 1659 נבנו סביב המבצר במקום מאתיים בתים, חנויות ומחסנים. עד 1692 הגנו חמישה מבצרים שונים על הנמל.
הגנה על הנמל
בשנת 1657, כפתרון לדאגות ההגנה שלו, הזמין המושל אדוארד ד'אולי את קואליציית הפיראטים לבוא לפורט רויאל ולהפוך אותה לנמל הבית שלהם. היו אלה קבוצות של פיראטים שהיו צאצאים של רועי וציידי בקר שפנו לשוד לאחר שנשדדו על ידי הספרדים וגורשו מהאי שנקרא היספניולה. שודדי ים אלה ריכזו את התקפותיהם על הספנות הספרדית, אשר נחשבו לאיום העיקרי על העיר.
שודדי ים אלה הפכו לימים לפירבטירים אנגלים חוקיים שקיבלו מכתבי רישיון לשדוד בים מהמושל של ג'מייקה. בערך באותה תקופה שבה הוזמנו שודדי ים לפורט רויאל, פתחה אנגליה בסדרת התקפות נגד ספינות ספנות ועיירות חוף ספרדיות. על ידי שליחת הפריבטירים החדשים אחרי הספינות והתנחלויות הספרדיות, אנגליה הקימה בהצלחה מערכת הגנה לפורט רויאל. ספרד נאלצה להגן ללא הרף על רכושה, ולא היו לה האמצעים להחזיר את אדמתה לרשותה.
הכלכלה במאה ה-17
ספרד לא הצליחה לכבוש מחדש את האי, ובשל פעילות הפיראטים, לא יכלה עוד לספק באופן קבוע למושבותיה בעולם החדש סחורות. חוסר הנוכחות הקבועה של ציי ספרד באזור, בשילוב עם ביקוש גובר לסחורות גמרות במושבות הספרדיות, עודד את צמיחתה של פורט רויאל. סוחרים ופריבטירים עבדו יחד במה שמכונה "סחר בכפייה". סוחרים היו משלמים דמי חסות למאמצי מסחר עם הספרדים ובמקביל גם נותנים דמי חסות לפריבטירים כדי שיתקפו אוניות ספרדיות וישדדו עיירות חוף ספרדיות. אמנם לרוב יד הסוחרים הייתה את העליונה, אבל הפיראטים היו חלק בלתי נפרד מהפעולה. נואלה זהדיה, מרצה מאוניברסיטת אדינבורו, כתבה כי "גם מתנגדיהם וגם תומכיהם של מה שמכונה 'סחר בכפייה' ידעו כי הרווח מהסדר זה היה הגבוה ביותר כמקור פרנסה". היא הוסיפה: "קיים דיווח כי 300 הגברים שליוו את הנרי מורגן לפורטובלו בשנת 1668 חזרו לעיירה עם שלל של לפחות 60 ליש"ט כל אחד (סכום שהיה כפול או משולש מהשכר שהיו יכולים להרוויח בשנה בעבודה במטעי הסוכר) לא משאיר ספק רב שהם צדקו".
פיראטיות בפורט רויאל
פורט רויאל סיפקה נמל מבטחים בתחילה עבור אוניות הפריביטרים, ובהמשך עבור הפיראטים שתקפו את נתיבי הספנות מספרד ומפנמה. הפיראטים מצאו את פורט רויאל מתאימה להם עקב קרבתה לצירי סחר. היא אפשרה להם גישה קלה ל"טרף". סיבה חשובה נוספת הייתה קרבתו של הנמל לכמה מהמעברים או המיצרים הבטוחים היחידים שהעניקו גישה למושבות הספרדיות מכיוון האוקיינוס האטלנטי. הנמל היה גדול מספיק כדי להכיל את הספינות שלהם, והיו בו התנאים לתחזק ולתקן את הספינות. הנמל היה ממוקם באופן אידיאלי לצאת לפשיטות על המושבות הספרדיות. הנרי מורגן תקף מפורט רויאל את פנמה, את פורטבלו, ואת מארקאיבו; פיראטים ופריבטרים נוספים תקפו ממנה ויצאו לפעולות שוד, כמו ג'ון דייוויס ואדוארד מאנזבלד.
מכיוון שלאנגלים לא היו מספיק כוחות כדי להגן על העיר מפני הספרדים או הצרפתים, המושלים הג'מייקנים פנו בסופו של דבר לפיראטים כדי להגן עליה. בשנות השישים של המאה ה-17 העיר הפכה, עבור חלקם, לאוטופיה פיראטית וצברה מוניטין כ"סדום של העולם החדש". שם רוב התושבים היו שודדי ים, או זונות. כאשר צ'ארלס לסלי כתב את תולדות ג'מייקה, הוא כלל תיאור של שודדי הים בפורט רויאל:
הטברנות של פורט רויאל היו ידועות בצריכה מופרזת של אלכוהול כך שרשומות אפילו של חיות הבר של האזור המשתתפות בהוללות.
קיימים אפילו סיפורים בפולקלור של הפיראטים כי שחור הזקן הידוע לשמצה (אדוארד טאץ') פגש קוף מיילל, כאשר הוא היה בבית מרזח בפורט רויאל, אותו כינה "ג'פרסון" ויצר איתו קשר חזק. מחקרים גנאלוגיים אחרונים מראים כי שחור הזקן ומשפחתו עברו לג'מייקה, שם אדוארד טאץ' ג'וניור רשום כמלח בצי המלכותי על סיפון אונית המלחמה וינדזור בשנת 1706. פורט רויאל נהנתה מהאווירה התוססת הזאת וצמחה להיות אחת משתי העיירות הגדולות ביותר והנמל החשוב ביותר מבחינה כלכלית במושבות האנגליות. בשיא הפופולריות שלה היה בעיר בית מרזח אחד לכל 10 תושבים.
ביולי 1661 בלבד הוענקו 40 רישיונות חדשים למסבאות. בתקופה של 20 שנה שהסתיימה בשנת 1692 התגוררו בפורט רויאל כמעט 6,500 איש. בנוסף לזונות ולשודדי הים, היו ארבעה צורפים, 44 בעלי בתי מרזח, וכן מגוון של אומנים וסוחרים שחי באלפיים בניינים שהתפרסו ב-200 דונם. 213 אוניות ביקרו בנמל הים בשנת 1688. עושרה של העיר היה כה גדול עד כי העדיפו מטבעות לתשלום על פני המערכת הנפוצה יותר של סחר חליפין (בארטרינג) של מוצרים תמורת שירותים.
לאחר מינויו של הנרי מורגן לתפקיד סגן המושל החלה פורט רויאל להשתנות. לא היה עוד צורך בפיראטים כדי להגן על העיר. מכירת עבדים קיבלה חשיבות רבה יותר. אזרחים חשובים בעיר לא אהבו את המוניטין השלילי שקיבלה העיר. בשנת 1687 חוקקה ג'מייקה חוקים נגד פיראטיות. כתוצאה מכך, במקום להיות מקלט בטוח לפיראטים, פורט רויאל הצטיינה כמקום הוצאה להורג. בגרדום של העיר פיראטים רבים הלכו אל מותם, כולל צ'ארלס ויין וקליקו ג'ק, אשר נתלו ב-1720. כחמישה חודשים לאחר מכן, שודדת הים המפורסמת מרי ריד מתה בכלא הג'מייקני בפורט רויאל. שנתיים אחר כך 41 פיראטים הוצאו להורג בחודש אחד.
הצי המלכותי בפורט רויאל
תחת השלטון הבריטי חיל הים המלכותי עשה שימוש במערך התחזוקה בפורט רויאל ושכר מבנה בחוף הים שישמש כמחסן. משנת 1675 מונה קצין ימי תושב לפיקוח על מתקני הצי. אולם התפתחות המקום נעצרה עקב רעידת האדמה הרסנית בשנת 1692. לאחר רעידת האדמה נעשה ניסיון להקים בסיס ימי בפורט אנטוניו, אך האקלים שם לא היה מתאים. משנת 1735 הפכה פורט רויאל שוב למוקד תשומת הלב של האדמירליות. בשלב זה נבנו רציפים ומחסנים חדשים וכן מגורים לקצינים. בשלושים השנים הבאות נוספו מתקנים במתחם: סדנאות, מגורים, מקומות לינה (כולל קנטינה) לצוותי האוניות המטופלות במקום. בית חולים מלכותי הוקם גם ביבשה מעט מערבית לחצר הימית. בסוף המאה ה-18 נוסף במזרח העיר אזור אחסון קטן (לפני כן נאלצו האוניות לנסוע לקינגסטון וליישובים אחרים כדי להשיג אספקה.
בראשית המאה ה-19 התרחשה התחדשות משמעותית של בנייה בעיר, במה שהיה בסיס הצי המלכותי המשרת את הקריביים. מבנה אחסון גדול עם מגדל שעון היווה את החלק המרכזי, ודרך מקורה הובילה ממנו אל הרציפים. בית הנמל הסמוך (פורט אדמירל, לימים נקרא בית קומודור) כלל מגדל שמירה, כדי להתמודד עם איום הפריביטרים. המתחם המשיך להתרחב כדי לעמוד בדרישות החדשות של כלי שיט המונעים בקיטור. המתחם המשיך להתרחב עד תחילת המאה ה-20, אך אז (כשהאדמירליות התמקדה יותר ויותר במצב באירופה) נסוג חיל הים מג'מייקה והמתחם נסגר בשנת 1905. לאחר מכן נהרסו רבים מהבניינים (שרובם היו בבניית עץ). חלקם נהרסו ברעידת האדמה של קינגסטון ב-1907, ואחרים בהוריקן צ'רלי בשנת 1951. עם זאת, נותרו מעט מבנים במקום, כולל מתחם בית החולים הימי, כמה מבני הנדסת הקיטור ומערכת בתי הקצינים. יש גם מבדוק, שהושלם בשנת 1904, אשר תוכנן לאחסן ולהשיק סירות טורפדו, שהוצבו במקום להגנת המתחם. בשנת 2014 הוכרז כי חלק מהבניינים ההיסטוריים של בית החולים הימי ישוחזרו לאכלוס מוזיאון במסגרת פרויקט תיירות מורשת רחבה יותר.
רעידת אדמה בשנת 1692 ואחריה
העיירה גדלה במהירות והגיעה עד 1692 לאוכלוסייה של כ־6,500 איש וכ-2,000 בניינים. ככל שאזל מלאי הקרקעות לבניה, נהפך למקובל לייבש קרקע מהים, ולבנות עליה תשתיות חדשות, או פשוט לבנות בניינים גבוהים יותר. בניינים הלכו והתחזקו בהדרגה כאשר התושבים אימצו את הבנייה בעזרת לבנים כנהוג באנגליה מולדתם. הביקוש הגדול לבנייה, דחק את סגנון הבנייה הנמוך והבנייה מעץ של התושבים הספרדים הקודמים. בסופו של דבר, כל הגורמים האלה תרמו לאסון הממשמש ובא.
ב-7 ביוני 1692 התרחשה רעידת אדמה הרסנית שפגעה בעיר וגרמה לאיבוד רוב חלקה הצפוני - ואיתה רבים מבתי העיירה ומבנים אחרים. רבים מהמבצרים נהרסו גם הם. פורט צ'ארלס שרד, אך המבצרים ג'יימס וקרלייל שקעו בים, פורט רופרט הפך לאזור מוצף מים, ונזק גדול נגרם לאזור המכונה "קו מורגן".
על אף שרעידת האדמה פגעה בכל האי ג'מייקה, אזרחי פורט רויאל היו בסיכון גדול יותר למוות בגלל תשתית החול שעליה נבנתה. הבניינים שהתמוטטו והצונאמי שהגיע אחר כך. אף על פי שהרשויות המקומיות ניסו לאסוף את כל הגוויות מהמים, הן לא הצליחו. חלק פשוט התרחקו מהחוף ואילו אחרים נלכדו במקומות שלא היו נגישים. חורבן הדיור, מחסור בתרופות ובמים נקיים והעובדה שרוב הניצולים היו חסרי בית הובילו לכך שאנשים רבים מתו ממחלות. רעידת האדמה והצונאמי הרגו בין 1,000 ל-3,000 איש, כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר. המחלות השתוללו במהלך החודשים הבאים הביאו לעוד כ-2,000 מתים נוספים.
רעידת האדמה גרמה לחול תחת פורט רויאל לשקוע ולזרום החוצה אל נמל קינגסטון. מפלס מי התהום היה בדרך כלל רק שני מטרים מתחת לפני הקרקע בעיר לפני הפגיעה, והעיירה נבנתה על שכבה של 20 מטר של חול רווי במים. באזור מסוג זה לא היה בסיס איתן לבנות עליו עיירה שלמה. שלא כמו הספרדים שלפניהם, האנגלים החליטו ליישב ולפתח שטח קטן, אפילו שהיו מודעים לכך שהאזור אינו אלא "חול רופף".
לדברי מולצ'י, "מדענים מודרניים וארכאולוגים תת-ימיים מאמינים כעת כי רעידת האדמה הייתה רבת עוצמה וכי חלק גדול מהנזק בפורט רויאל נבע כתוצאה מתהליך המכונה נזילות". נזילות מתרחשת כאשר רעידת אדמה פוגעת בקרקע רופפת, חולית ורוויה במים. הנזילות מגבירה את לחץ המים וגורמת לחלקיקים להיפרד זה מזה ויוצרים שכבת בוץ. דיווחים של עדי ראייה מאותה רעידה, העידו על בניינים שהחליקו למים, אך סביר להניח שחלקם פשוט שקעו ישר למטה עקב השכבה הבלתי יציבה. נעשו כמה ניסיונות לבנות את העיר מחדש, החל מהאזור שלא היה שקוע בים, אך ניסיונות אלה לא צלחו. ניסיון ראשוני לבנייה מחדש, נהרס שוב בשרפה בשנת 1703. הבנייה המחודשת לאחר מכן נהרסה על ידי כמה הוריקנים במחצית הראשונה של המאה ה-18, כולל הצפות מהים בשנת 1722, שרפה נוספת בשנת 1750 והוריקן גדול בשנת 1774. עד מהרה השיגה קינגסטון את פורט רויאל בחשיבותה. בשרפה נוספת בשנת 1815 נהרסו התיקונים שבוצעו קודם, ובנוסף לכך האי כולו הושפע קשות ממגפת כולרה בשנת 1850.
רעידת אדמה 1907 והיסטוריה עדכנית יותר
עכשיו האזור הוא צל של עצמו, עם אוכלוסייה של פחות מ-2,000 איש. אין לה חשיבות מסחרית או פוליטית. התיירים פוקדים את האזור, אך הוא נמצא במצב של נסיגה. ממשלת ג'מייקה החליטה לאחרונה לפתח את האזור להדגשת ערכו ההיסטורי והתיירותי. בין היתר כתוצאה מנטישת התוכניות שהחלו בראשית שנות השישים לפיתוח העיירה כנמל ספינות קרוז. התוכניות האלה עוררו את החקירות הארכאולוגיות באתר שהביאו, בתורן, להשעיית הפיתוח כנמל, אך כעת התרחבו לפיתוח אטרקציות ארכאולוגיות ואחרות.
בשנת 1981 החלה התוכנית לארכאולוגיה ימית באוניברסיטת טקסס בחקירה ארכאולוגית מתחת למים של חלק פורט רויאל ששקע במהלך המאה ה-17. התוכנית התמקדה באזור ששקע ישירות בים וספג מעט מאוד נזק. בגלל רמות חמצן נמוכות מאוד, ניתן היה לשחזר כמות גדולה של חומר אורגני. המאמצים שעשתה התוכנית אפשרו לשחזר בפירוט רב את חיי היומיום בעיר הנמל הקולוניאלית האנגלית.
בשנת 1998 הזמינה חברת פורט רויאל לפיתוח חברת אדריכלים ליצור תוכנית אב לפיתוח מחדש של פורט רויאל, שהושלמה בשנת 2000. מוקד התוכנית הוא אטרקציה המשקפת את המאה ה-17.
יש לתוכנית הפיתוח שני אזורי עוגן: פורט רויאל העתיקה ומתחם הצי המלכותית. פורט רויאל הישנה, כולל מזח לספינות קרוז, מזחים משוחזרים, אזורי בתי קפה וחנויות על קו המים. המתחם הימי המלכותי כולל מוזיאון ימי, בשילוב של אקווריום תת-מימי עם דיורמות לתצפיות על חוף הים הטרופי המקורי. המתחם הימי המלכותי כולל גם את מטה האדמירל של הצי המלכותי. תוכנית הפיתוח כוללת גם מלון חמישה כוכבים.
פורט רויאל ידועה כ"עיר ששקעה". רוברט מרקס מחשיב אותה כאתר הארכאולוגי התת-ימי החשוב ביותר בחצי הכדור המערבי, המציג ממצאים מהמאה ה-16 וה-17 ואוצרות חשובים רבים של עמים ילידים שקדמו להקמתה בשנת 1518. חלק מהממצאים הגיעו ממרחק כמו מגואטמלה. כמה ספינות פיראטים מהמאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 ששקעו בתוך נמל קינגסטון נשמרו היטב בתנאים מבוקרים על ידי צוותים שונים של ארכאולוגים.
סמאש וגראב
סמאש וגראב (באנגלית: Smash and Grab) הוא סרט קצר של אנימציה ממוחשבת מסוג מדע בדיוני, פעולה , הרפתקאות שכתב וביים בריאן לארסן, והופק על ידי אולפן סרטי ההנפשה פיקסאר. זהו הסרט השני בפרויקט "ספארקשורטס" של פיקסאר, ומתמקד בזוג רובוטים שמנסים לברוח משגרת העבודה שלהם.
עלילה
סמאש וגראב, שני רובוטים החיים על כוכב לכת עתידני דמוי מאדים, בילו את כל חייהם בעבודה ברכבת קיטור עתידנית שמונעת על ידי סלעים זוהרים שנכרו על הכוכב. יום אחד, סמאש מבחין שיש עולם מחוץ לרכבת, והוא מספר לגראב; עם זאת, כבלי החשמל שלהם מונעים מהם לברוח. לאחר מכן מגלה סמאש שרובוטים אחרים מחוץ לרכבת משתמשים בסוללות כדוריות המופעלות על אנרגיה. סמאש חותך את הכבל שלו, יוצא מהרכבת וגונב שתי סוללות. כשהוא חוזר, הוא מחבר מצבר לגראב והם בורחים, ולאחר מכן, מבחינים נכנסים רובוטי האבטחה בהיעדרותם של השניים. סמאש וגראב נמצאים על ידי המאבטחים בזמן שעמדו על הרכבת. אחד המאבטחים יורה בזרועו של גראב ומנטרל אותו. לאחר מכן, סמאש זורק את הסוללה שלו אל המאבטחים, משמיד אותם, ומשחרר את הרכבת. מאוחר יותר, גראב מפעיל מחדש את סמאש בעזרת סוללה שמצא ובה משתמש כשלו, וכך משאיר אותם מחוברים.
הפקה
סמאש וגראב הוא הסרט הקצר השני בפרוייקא "ספארקשורטס" של פיקסאר, המורכב כך שפיקסאר מעניקה לעובדים חצי שנה ותקציבים מוגבלים להפקת סרטי אנימציה קצרים. הסופר / במאי בריאן לארסן קיבל השראה מהתפיסה של אנשים שרוצים שינוי בשגרה, ובמיוחד מרצונו לשינוי בעבודתו כראש סיפור בפיקסאר. לארסן השתמש ברובוטים כדמויות ראשיות בסרט מכיוון שהוא חש שזו "דרך נחמדה לבטא" את הרעיון לרצות שינוי. כאשר הסרט התמקד ברובוטים, לרסן פיתח אותו כסרט מדע בדיוני, הנבדל מרוב הפרויקטים הקודמים של פיקסאר (למעט וול-E).
לארסן והאנימטורים השתמשו בעיצובים של אר דקו לסרט, שכן לארסן הרגיש ש"זה הרגיש כבד, זה הרגיש מהיר". האנימטורים השתמשו גם בעיצובי דמויות "פשוטים", שלארסן תיאר כ"כמעט כמו טוסטרים למכשירים". האנימטורים השתמשו גם בלכידת תנועה לתנועות של סמאש וגראב, בעוד שהיו להם מסכים באותו החדר כדי להנפיש את תנועותיהם כמו הדמויות. לארסן היה מרוצה מאוד מהפקת הסרט, והסביר שהוא אהב לגרום לסיפור להתעורר לחיים.
מוזיקה
בארני ג'ונס, שהלחין את המוזיקה לסרט הקצר של פיקסאר, לצוף, הלחין את המוזיקה לסמאש וגראב, שפורסמה ב-19 באפריל 2019.
ביקורות
סמאש וגראב זכו ביקורות חיוביות בדרך כלל ממבקרים, כאשר רבים השוו באופן חיובי את הסרט הקצר לסרט העלילתי של פיקסאר, וול-E. ג'ייקוב אולר, מ-SyFy Wire, כתב כי סרט "הוא קטע מענג של אר דקו הנבדל מתפיסת העתיד הרעה של וול-E". צ'לסי שטיינר, ממרי סו, אמרה כי "לרסק ולתפוס, כמו קודמתה פרל, לוקח רעיון פשוט ומרחיב אותו עם תוצאות מענגות ומבדרות. זה גורם לנו לשרש לשני רובוטים חסרי מילים ולדאוג להם במהלך זמן סרט של 8 דקות. זו האנימציה במיטבה". אנדי מיקר, מ-BGR, כתב: "אם אהבת את וול-E, אתה בהחלט תרצה לבדוק את הרובוטים המקסימים האלה עד כדי גיחוך שמבצעים עבודות חסרות-מחשבה, דמויי-מפעל". באופן דומה, מישל ג'וורסקי, מה"דיילי דוט", אמרה כי "סמאש וגראב ידרשו מייד תמונות והשוואות לוול-E בגלל התחושה העתידנית שלה והמיקוד הרובוטי". אלכס רייף, מ-Laughing Place, אמר כי "מעריצים של וול-אי ירגישו בנוח מיד בעולם של סמאש וגראב", והרגיש שלסרט הקצר יש "מסר ברור בהשראת סוגיה חברתית מרכזית. עם זאת, הוא מטפל בזה בצורה הרבה יותר עדינה ועם הרבה יותר דקויות. הסיפור הזה על שני עובדים שאינם זוכים לאותם מותרות כמו אלה השולטים בהם אינו מציג פתרון ממותק לבעיה תוך התעלמות מאחרים".
פרסום
סמאש וגראב הוצג לראשונה בתיאטרון אל קפיטן ב-18 בינואר 2019, לפני שהועלה לראשונה רשמית בערוץ היוטיוב של פיקסאר ב-11 בפברואר 2019. הסרט הקצר יצא לאור מאוחר יותר על דיסני+ ב-12 בנובמבר 2019, לצד סרטי "ספארקשורטס" האחרים - פרל, קיטבול ולצוף.
עקבות (סדרת טלוויזיה)
עקבות (ברוסית: След; בתעתיק לעברית: סְלֶד) היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת המתח והדרמה שעלילתה מתרכזת בעובדי שירות המומחים הפדרלי (שמ"פ), ארגון ממשלתי בדיוני. הסדרה שודרה בערוץ הראשון במתכונת שידורים לילית מיום ראשון עד יום חמישי מ-3 בספטמבר 2007 עד 25 באוגוסט 2011. על פי אלכסנדר לווין, אחד ממפיקי הסדרה, הרעיון לסדרת טלוויזיה כזאת הועלה על ידי קונסטנטין ארנסט. החל מ-5 בספטמבר 2011, הסדרה משודרת בערוץ 5 – פטרבורג והיא זכתה לרייטינג גבוה.
שירות המומחים הפדרלי שמוצג בסדרה מבוסס על מרכז המומחיות הפלילית של משרד הפנים הרוסי הפועל במציאות כגוף מרכזי לזיהוי פלילי.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ 9 מיום ראשון עד יום חמישי במתכונת של שידורי ערב-לילה של פרק אחד בשעה 22:00, שידורים חוזרים בשעות הבוקר והצהריים ושידור פרקים ישנים בימי שישי ושבת.
תקציר עלילה
העלילה מספרת את סיפורו של ארגון משלתי שנוצר במשרד הפנים כדי לפתור תיקי X ומקרי פשעים גבוהים. שמ"פ (ברוסית: Федеральная экспертная служба; ראשי תיבות: ФЭС; בתעתיק לעברית: פֶדֶרַלְנָיַה אֶקְּספֶּרְטְנַיַה סְלוּזְ'בַּה; תרגום: שירות המומחים הפדרלי) מרכז מומחים בתחומים שונים: מפתחי תוכנה, בליסטיקה, זיהוי פלילים, אנטומיה, רפואה וחוקרים. הארגון חוקר את הפשעים המסובכים והמורכבים ביותר שהמשטרה המקומית אינה מסוגלת לעשות. הארגון החל בתור ניסוי. שמ"פ מאמן צעירים מקצועיים ועוזר לארגונים ממשלתיים אחרים כמו שירות הביטחון הפדרלי וזרועות של משרד הפנים בפתירת פשעים. כל חוקר או בלש, אנשים ממשרד התובע וקציני משטרה יכולים לבקש את עזרת הארגון.
צילום
לצילומי הסדרה, נבנה מבנה אשר מהווה משרד עתידני שבו: מעבדה, חדר ישיבות, חדר מתים, חדר חקירות, וכן הלאה. כמו כן, היו מספר מקרים שבהם אזרחי רוסיה התלוננו לשמ"פ, משום שהם לא ידעו כי הארגון המוצג בסדרה הוא בדיוני. שירות העיתונות של מנהל משרד פנים בפרימוריה ביקש מהתושבים להיזהר מהונאות שבהם אנשים מציגים את עצמם כעובדי שמ"פ.
פרסים ומועמדויות
פרס TEFI:
אדונירן ברבוזה
אדונירן ברבוזה (בפורטוגזית: Adoniran Barbosa, שם הבמה של ז'ואאו רובינאטו, João Rubinato; ואליניוס, 6 באוגוסט 1910 — סאו פאולו ב-23 בנובמבר 1982) היה פזמונאי, זמר, קומיקאי ושחקן ברזילאי.
אדונירן היה משחק בתוכניות הרדיו מספר דמויות דרכן הגיע לתודעת הציבור, ומאוחר יותר התפרסם בברזיל בתור "אבי הסמבה מסאו פאולו".
אפונה (אלה)
אֶפּוׂנָה הייתה אלה קלטית, שפולחנה היה נפוץ בגאליה ואחר כך גם באזורים נוספים באימפריה הרומית בין המאה הראשונה למאה השלישית לספירה. שמה של אפונה מקורו במילה הקלטית לסוס (Epos משמעותו סוס), בהתאם לתפקידה ומהותה של האלה - היא נחשבה לאחראית כל הגנתם של הסוסים, ונראה שהפולחן שלה משך בעיקר אנשים שתפקידם היה קשור לגידול סוסים, כמו חיל הפרשים בצבא הרומי. מקור האלה הוא כאמור בקרב הגאלים, אך לאחר הכיבוש הרומי ובשונה ממרבית האלים הקלטיים שנותרו מוגבלים בתפוצת הפולחן שלהם, פולחן אפונה התפשט לכל רחבי האימפריה (ככל הנראה בזכות הצבא הרומי וחיל הפרשים שלו). פולחנה דעך רק עם ניצחון הנצרות.
איקונוגרפיה
מרבית העדויות הארכאולוגיות הנוגעות לקיומה של האלה הן פסלים, איורים, וכתובות דתיות. האלה לרוב מוצגת באחת משני דרכים - או כאישה היושבת בין שני סוסים, או כשהיא רכובה על סוס. נוסף על כך, לעיתים היא מלווה באלים נוספים, וכשהיא נושאת בידה קרן שפע, צלחת המיועדת לנסך או קערת פירות.
מהותה ותפקידה של האלה
נוסף על תפקידה המובהק כ"אלת הסוסים", נראה כי היה לה תפקיד כללי יותר של אלת פריון (מעידים על כך אספקטים של האיקונוגרפיה כמו קרן השפע או קערת הפירות). קיימת סברה כי לאפונה היה גם תקפיד כאלה המובילה את המתים על העולם הבא, כשרכיבתה על הסוס מסמלת את המעבר מהחיים למוות.
בתרבות
סוסה בשם אפונה מופיעה בסדרת המשחקים האגדה של זלדה.
האפיפיור החדש
האפיפיור החדש (באנגלית: The New Pope) היא סדרת טלוויזיה דרמטית, שנוצרה ובוימה על ידי פאולו סורנטינו עבור סקיי אטלנטיק, HBO ורשת Canal+. זוהי סדרת המשך לסדרה משנת 2016 האפיפיור הצעיר, שהוכרזה במקור כעונתה השנייה. הסדרה כוללת תשעה פרקים ומככבים בה ג'וד לאו, השב לגלם את האפיפיור "פיוס השלושה עשר", וג'ון מלקוביץ' בתור האפיפיור יוחנן פאולוס השלישי, "האפיפיור החדש". הסדרה הופקה במשותף על ידי חברות ההפקה האירופיות Wildside, Haut et Court TV ו-Mediapro.
הסדרה עלתה בבכורה ב-10 בינואר 2020 ברשת Sky Atlantic וב-13 בינואר ברשת HBO וב-Canal+.
הפקה
הפקת הסדרה יצאה לדרך באיטליה בסוף 2018.
שחרור
הסדרה הוקרנה בבכורה עולמית ב-1 בספטמבר 2019 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-76 בוונציה, בו הוקרנו הפרקים 2 ו-7 מחוץ לתחרות. הסדרה תשודר בטלוויזיה ב-10 בינואר 2020 ברשת Sky Atlantic וב-13 בינואר ברשתות HBO ו-Canal+.