cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לנה שילוני
אדמונד ז'אבס: הרטוריקה החתרנית
שילוני מציגה את ז'אבס כמי שניסה בסגנונו המקורי לערער את החלוקה הספרותית המקובלת בין שירה לפרוזה. חלק גדול מ"ספר השאלות" מוקדש לשיחות בין רבנים. ז'אבס ממציא שמות דמיוניים של רבנים והם משוחחים ביניהם, למשל רבי דרידה ורבי עלום. ספרי ז'אבס מורכבים: יש בהם קטעי שירה, סיפורים, משלים, מכתמים, שיחות דמיוניות. הערבוב הזה יוצר ספרים חתרניים שאי אפשר לקטלג אותם. זו כתיבה מלאת פרדוקסים, המבטאת "יהדות שלאחר אלהים", אך נוכחותו של האל הנעדר מרחפת על פני כל היצירה.
שילוני גם מראה כי ז'אבס משתמש בצורה לא קונבנציונלית בשפה הצרפתית. הוא עושה שימוש במילים רבות שצריך לחפשן במילון, בהן מילים ארכאיות. שפתו לרוב גבוהה ונמלצת. אך הוא מתייחס למילים צרפתיות כאילו היו מילים עבריות שאפשר לדרוש אותן, לחפש משמעות באותיות המרכיבות אותן ובהיפוכן, ולגלות מילים המסתתרות בתוך מילים אחרות. הגישה הקבלית הזאת לשפה הצרפתית מייחדת את ז'אבס.
ז'ורז' פרק
הסופר השלישי לו הקדישה לנה שילוני את מחקריה הוא ז'ורז' פרק (1982-1936). היא כתבה את המאמר הראשון עליו בעברית ("ז'ורז' פרק, הוראות שימוש" במוסף תרבות וספרות של הארץ בשנת 1983), בטרם תורגמו כתביו לעברית. מאז תורגמו כל ספריו החשובים של פרק לעברית בהוצאת בבל, ושילוני כתבה עליהם ביקורת בעיתונות. שילוני כתבה מאמרים על פרק בצרפתית: על יהדותו הבעייתית, על השימוש בשמות בספריו, ועל זכרונות הילדות שלו, שהושוו על ידה לתאוריו של אהרן אפלפלד בספרו "סיפור חיים".
שילוני מציגה את פרק כסופר מתוחכם, הנהנה לעשות רשימות מצאי שונות ומשונות, ולכתוב מתוך ציות לנוסחאות. כך, למשל, כתב רומן שלם, בשם "ההיעלמות" (La disparition) בלי האות E, שהיא האות הכי נפוצה בשפה הצרפתית. פרק היה יתום שואה, וההיעלמות של הוריו וילדותו בשואה רדפו אותו כל חייו. לדעת שילוני הוא מצא דרך התמודדות עם עברו שלא הייתה סנטימנטלית, כפי שהיה ניתן לצפות, אלא מתוחכמת ולעיתים אפילו משעשעת.
היחס בין האמנות הפלסטית והספרות
לנה שילוני כתבה גם על היחס בין האמנות הפלסטית והספרות, במאמרים על דמויות של ציירים ותאורי ציורים ברומנים של המאה התשע-עשרה. זולא, למשל, שהיה חבר של הצייר סזאן, כתב רומן בשם "היצירה" על האימפרסיוניסטים, בסיפורים רבים של בלזק כגון "יצירת המופת הנעלמה" ו"בית החתול המשחק במחבט", וגם אצל פרוסט במאה העשרים ישנן דמויות של ציירים. במקרים רבים הסופר מתאר את הצייר כאלטר-אגו שלו. דרך תיאור הצייר מתוארות בעיות הכתיבה של הסופר. כך, למשל, כישלון בכתיבה מוצג בסיפור בציור שלא עלה יפה ואינו תואם את כוונתו של היוצר. האמנות הפלסטית מאפשרת לסופר להמחיש רעיונות מופשטים ולבטא דברים שהמילים אינן מספיקות לבטאן.
גשר החלומות
"גשר החלומות", שראה אור בשנת 2006 בהוצאת כרמל, הוא רומן אוטוביוגרפי שכתבה לנה שילוני. שמו נלקח ממושג בודהיסטי המופיע בספרות היפנית הקלאסית אשר מתאר את הגשר המקשר בין העולם הזה ובין העולם הבא. זהו דימוי לחיי אדם שהם בבחינת גשר חלומות המרחף בין האין לאין, ודימוי לזיכרון האנושי המרחף בין קרעי עבר, אמיתי או דמיוני. משום כך, הספר אינו אוטוביוגרפיה, האמורה למסור עובדות כהווייתן, אלא רומן אוטוביוגרפי שיש בו גם דמיון, והוא מביא קטעים מיצירה ספרותית שכתבה המחברת, וציטטות מאת סופרים ומשוררים שהשפיעו עליה. הספר מספר על נדודיה של המחברת בין ארצות שונות ובין שפות שונות, ומתמקד בחוויה היפנית שלה.
קישורים חיצוניים
ממאמריה:
Until Dawn
עלילת המשחק עוקבת אחר שמונה פרוטגוניסטים שצריכים לשרוד בזמן שהותם על הר בלאקווד עד שכוחות ההצלה יחלצו אותם בעלות השחר. המשחק כולל בתוכו מערכת בחירות שנקראת "אפקט הפרפר", בו השחקן מבצע בחירות אשר עשויות לשנות את כל הסיפור. כל הדמויות במשחק יכולות לחיות או למות, בהתאם לבחירות השחקן.
המשחק הוכרז ב-Gamescom בשנת 2012 ושוחרר באוגוסט 2015. למרות שהמשחק לא זכה לשיווק ופרסום רב מצד סוני, מכירות המשחק עלו על ציפיות החברה. המשחק קיבל ביקורות חיוביות מאוד מהמבקרים. בעקבות הביקורות החיוביות, Supermassive Games החליטו להוציא משחקי המשך לסדרה. המשחק השני שיצא הוא לפלטפורמת המציאות המדומה, אשר נקרא "Until Dawn: Rush of Blood" שיצא בשנת 2016. המשחק השלישי הוא "The Inpatient" ויצא בשנת 2018.
משחקיות
עד השחר הוא משחק וידאו עם קו עלילה עשיר בו השחקנים תופסים שליטה על כל אחד משמונת הצעירים שצריכים לשרוד את הלילה על הר בלאקווד. המשחק הוא שילוב של קטעים, חקירות וגילוי רמזים על ידי השחקנים השולטים בדמויות מגוף שלישי. השחקנים יכולים לאסוף פריטים, וכל מערכת המשחק עוקבת אחר כל הרמזים והסודות שהשחקנים גילו, במידה ואם השחקן לא גילה רמז מסוים, השחקן יראה את ההשלכות של זה ככל שהוא ממשיך לשחק.
המשחק כולל בתוכו את מערכת "אפקט הפרפר". בכל סצנה יש לשחקנים שתי אפשרויות ועליהם לבחור, בין אם אלה החלטות קטנות כמו לבחור מה היא החיה השנואה עליך לבין החלטות גדולות כמו להחליט על חייה של דמות אחרת. האפשרויות האלו עשויות לפתוח רצף אירועים חדש ולגרום לתוצאות בלתי צפויות. הבחירות האלו עשויות גם להשפיע על נימת הסיפור ועל היחסים בין הדמויות. כל שמונה הדמויות עלולת למות בסוף המשחק, בהתאם להחלטות השחקן. מקרי המוות של הדמויות הן חלק מהסיפור ובמצב של מוות, המשחק יסתגל אל השינוי וימשיך הלאה. הדרך היחידה לשנות את בחירות השחקן היא להתחיל את המשחק מחדש.
לפי היוצרים של המשחק, יש עשרות סופים ו-22 בחירות קריטיות שהשחקנים יכולים לבצע ולהשפיע על הסיפור. המשחק מחולק לעשרה פרקים. בין כל פרק יש הפסקה, בו הפסיכולוג (ד"ר היל) פונה ישירות אל השחקן. ד"ר היל מנתח את השחקן על פי הבחירות שביצע במהלך המשחק.
פרולוג
המשחק מתחיל באירועים שקרו שנה לפני ציר הזמן הנוכחי. האחיות התאומות האנה ובת' ואחיהן ג'וש מזמינים את חבריהם למסיבה בבקתה השייכת למשפחתם על הר בלאקווד. במהלך החגיגות, האנה הופכת קורבן למתיחה אכזרית על ידי חבריה ורצה אל היער. אחותה התאומה של האנה, בת', רצה אחריה אל תוך היער ומוצאת אותה בוכה באמצע קרחת היער. האנה ובת' שומעות רעש מוזר, דמות מסתורית ומפחידה מתקרבת אליהן. הן מתחילות לברוח ומגיעות אל קצה הצוק של הר בלאקווד. האנה מחליקה ונופלת מקצה הצוק כשהיא אוחזת בידה של בת' ומפילה אותה איתה. בת' מצליחה להיאחז בענף ביד אחת ובידה השנייה היא מחזיקה את האנה. הדמות המסתורית מושיטה את ידה כדי לעזור להאנה ובת' אך הן נופלת אל מותן. לאחר זמן מה, המשטרה מחפשת את גופותיהן של האנה ובת' אך היא לא מוצאת אותן והן מוכרזות כנעדרות.
ציר הזמן הנוכחי
שנה לאחר מכן, אחיהן של האנה ובת', ג'וש, מזמין את קבוצת החברים מהשנה שעברה אל הבקתה. למרות הטרגדיה שהתרחשה והמתיחות בין חברי הקבוצה, כל שבעת החברים נענים להצעה של ג'וש ומחליטים להגיע אל הבקתה. אל הבקתה מגיעים: סם, כריס, אשלי, אמילי, מאט, מייק וג'ס. כל חברי הקבוצה מגיעים אל הבקתה באמצעות הרכבל בנפרד או בזוגות. מאותו רגע, מה שמתחיל כלילה של חגיגות הופך ללילה של אימה.
הלילה מתחיל עם מייק וג'ס. הם הולכים לבקתת האירוח כדי להיות לבד וג'סיקה נחטפת על ידי יצור מוזר. מייק רודף אחרי ג'ס והיצור בניסיון להציל אותה (בהתאם לבחירות השחקן במהלך המרדף), מייק מוצא את ג'ס חיה או מתה, אך ג'ס נעלמת מהר מאוד כשהמעלית בה היא נמצאת נופלת במורד הפיר. מייק עוקב אחרי הזר שלדעתו הרג את ג'ס ומגיע אל סנטוריום נטוש, הוא חוקר ומגלה על תאונת כרייה שהתרחשה בשנת 1952, בה הכורים נלכדו בתוך המערה.
אשלי, כריס וג'וש מבצעים סיאנס עם לוח כדי לתקשר עם האחיות המתות, האנה ובת'. כשהכוס על הלוח זזה, ג'וש משוכנע שאשלי או כריס עובדים עליו, הוא נסער ומחליט לברוח מהחדר. כריס ואשלי מתחילים לחקור את הרמז שהרוח העבירה להם אך אדם במסכה שחורה תוקף אותם והם מאבדים הכרה. אשלי נחטפת וכריס, שהתעורר, עוקב אחריה ומוצא את ג'וש ואשלי במתקן עינויים בו הוא צריך להחליט את מי להרוג ואת מי להציל. בין אם כריס בוחר להציל את ג'וש או את אשלי, ג'וש תמיד נהרג במתקן העינויים. כריס ואשלי בורחים מהמקום.
לאחר שהקבוצה מבינה שיש רוצח על ההר, מאט ואמילי נוסעים אל תחנת הרכבל כדי להזעיק עזרה אך הם מגלים שהמפתחות חסרים. הם פונים אל מגדל הרדיו כדי להזעיק את שומרי ההרים, הקריאה נענתה אך המשיב מודיע להם כי העזרה לא תגיע עד עלות השחר בעקבות הסערה החזקה שמתחוללת על ההר. יצור מוזר מנסה להיכנס אל מגדל הרדיו אך הוא לא מצליח וגורם למבנה להתמוטט. לאחר התמוטטות המבנה, מאט מבין שאמילי בסכנה ונאלץ לבחור אם להציל חייה או להציל את חייו שלו. ללא קשר להחלטה של מאט, אמילי נופלת עם המגדל אל תוך המכרות. מאט בורח, נופל אל המכרות או נהרג על ידי היצור המוזר (על פי בחירות השחקן). אמילי שנפלה אל תוך המכרות, מחפשת דרך מוצא ומגלה שנפלה למקום בו האנה ובת' נפלו, כשהיא מוצאת את ראשה הכרות של בת'. בינתיים סם מתמודדת עם הפסיכופת ומנסה לברוח ממנו בעוד הוא רודף אחריה.
ככל שהלילה ממשיך, כך גם האירועים. הפסיכופת לוכד את כריס ואשלי ונותן לכריס את אפשרות הבחירה: להרוג את עצמו כדי להציל את אשלי או להרוג את אשלי ולהציל את עצמו. כריס בוחר ויורה באחד מהם אך באקדח אין כדורים אמיתיים והם מגלים שהוא מזויף. הפסיכופת מתגלה כג'וש, שזייף את מותו כדי לנקום בקבוצת החברים על מה שהם עשו להאנה ובת' בשנה הקודמת. מייק מתעמת איתו לגבי ג'סיקה אך ג'וש מכחיש שהרג את ג'סיקה. מייק וכריס תופסים את ג'וש וקושרים אותו בתוך בקתה אחרת. אמילי פוגשת במכרה את הזר, אחריו מייק עקב בהתחלה, הוא עוזר לה לברוח מהיצור שרודף אחריה. בבריחה אמילי יכולה לשרוד או למות (על פי בחירות השחקן).
כשחברי הקבוצה מגלים פרטים נוספים על העבר, הזר מחליט לדבר עם הקבוצה ומסביר להם שהוא מגן על ההר מפני יצורים הנקראים "וונדיגו". הזר מפרט על תאונת הכרייה שהתרחשה בשנת 1952 ומסביר כי במצב הזה כדי לשרוד הכורים אכלו את חבריהם. בעקבות הקניבליזם, הכורים הפכו ליצורי הוונדיגו. הזר מסביר כי הם לא יכולים לברוח יותר ועליהם להתמודד עם היצורים עד עלות השחר, רק אז הם יחזרו למערה ויפסיקו לרדוף אותם.
סם, מייק ומי שנותר חי עד עכשיו, חוזרים אל הבקתה ומגלים שהם מוקפים ביצורי הוונדיגו, בניהם גם האנה. היצורים נלחמים בניהם לבין עצמם, מה שגורם לדליפת גז. השורדים מציתים את הגז עם ניצוץ חשמלי וזה גורם לפיצוץ. הפיצוץ הורג את כל יצורי הוונדיגו ועלול גם להרוג את השורדים שנותרו. בחוץ, השחר עולה ומגיעים מסוקי הצלה לקחת את השורדים ששרדו את הלילה.
בסוף המשחק, המשטרה עורכת ראיונות לשורדים שנותרו, שם הם מספרים את מה שעבר עליהם באותו הלילה. בעקבות הראיונות, שני שוטרים יכנסו אל המכרות כדי לחקור וימצאו שם את ג'וש רוכן מעל גופה ואוכל ממנה, מה שאומר שג'וש הפך לוונדיגו.
על שיווי משקל של שטחים מישוריים
על שיווי משקל של שטחים מישוריים (ביוונית: Περὶ ἐπιπέδων ἱσορροπιῶν) הוא חיבור בשני חלקים שנכתב על ידי ארכימדס. החלק הראשון מבסס את עקרון המנוף, וממקם את מרכזי הכובד של המשולש והטרפז. תיאורו של ארכימדס את מרכז הכובד, שהוא אחד המושגים היסודיים של המכניקה, הוא התיאור המוקדם ביותר של המושג המצוי בספרות המדעית. לפי פאפוס מאלכסנדריה, עבודתו של ארכימדס על מנופים גרמה לו לקבוע: "תנו לי נקודת משען, ואניף את העולם". החלק השני, שמכיל 10 טענות, חוקר את מרכזי הכובד של מקטעים פרבוליים.
מבנה הטקסט
החלק הראשון מכיל 15 טענות ושבעה פוסטולטים. בטענה שש ארכימדס מציג את עקרון המנוף, וקובע כי במנופים "משקולות נמצאות בשיווי משקל במרחקים הופכיים למשקלים שלהן". בטענות עשר וארבע עשרה בהתאמה, ארכימדס ממקם את מרכזי הכובד של המקבילית והמשולש. בנוסף, בטענה חמש עשרה הוא ממקם את מרכז הכובד של הטרפז. החלק השני, שמכיל 10 טענות, חוקר מרכזי כובד של מקטעים פרבוליים באופן בלעדי, ומתבסס על חלק מהטענות המופיעות בחיבורו תרבוע הפרבולה.
טענות בולטות
טענה 14 (חלק הראשון) - מרכז הכובד של כל משולש נמצא בנקודת החיתוך של הקווים שנמתחים בין כלי שני קודקודים לאמצעי הצלעות הנגדיות להם.
כלומר מרכז הכובד של משולש הוא בנקודת מפגש התיכונים של המשולש.
טענה 15 (חלק ראשון) - יהיו AD,BC שתי הצלעות המקבילות של הטרפז ABCD, כך ש-AD היא הקטנה יותר, ואם E ו-F הן נקודות האמצע של AD ו-BC בהתאמה, אז מרכז הכובד של הטרפז הוא בנקודה G על EF שמקיימת:.
טענה 8 (חלק שני) - יהי AO הקוטר של המקטע הפרבולי, ו-G מרכז הכובד שלו, אז:.
כלומר ארכימדס מוכיח שמרכז הכובד של מקטע פרבולי נח על הקוטר של המקטע הפרבולי, ומחלק אותו ביחס של 2:3.
התפקיד של טענות 8 ו-10 בחלק השני אנלוגי לתפקיד שממלאות טענות 14 ו-15 בחלק הראשון; בדיוק כשם שהטרפז ניתן לקבלה על ידי "חיסור" של שני משולשים שאחד מוכל בשני, כך גם חלק המקטע הפרבולי שמוגדר בטענה האחרונה בחלק השני ניתן לקבלה כ-"חיסור" של שני מקטעים פרבוליים.
קרול לינלי
קורות חיים
היא נולדה בשם קרול אן ג'ונס. הוריה התגרשו כשהייתה ילדה ואמה עבדה כמלצרית עד שניא החלה להופיע כדוגמנית ילדה ואחר כך כבוגרת ותמכה בה.
ב-1958 הופיעה בהצלחה בברודוויי התפקיד ראשי במחזה "הנוער בג'ינס" (Blue Denim) בתור נערה הנכנסת להיריון מחוץ לנישואין ומתחבטת לעבור הפלה.. על משחקה היא זכתה ב-Theatre World Award כשחקנית מבטיחה ביותר. בעקבות זה הוחתמה על חוזה לשבע שנים בחרת פוקס המאה ה-20.
ב-1959 שיחקה בגרסה הקולנועית של המחזה ביחד עם ברנדון דה ווילד והייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית חדשה ומבטיחה ביותר.
ב-1961 שיחקה במערבון "השקיעה האחרונה" לצידם של רוק הדסון וקירק דאגלס.
ב-1962 שיחקה בסרט "החשפנית" החשפנית לצידה של ג'ואן וודוורד.
ב-1963 שיחקהע בסרטו של אוטו פרמינגר "הקרדינל" לצידו של טום טריון. באותה שנה שיחקה ב"דירת התשוקות" לצידו של ג'ק למון.
ב-1972 הופיעה בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון" בתור זמרת. השיר "הבוקר שאחרי" שאותו "שרה" בדיבובה של רנה ארמנד, זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
ב-2006 פרשה מהופעות.
לינלי הופיעה גם בתוכניות טלוויזיה כמו: אלפרד היצ'קוק מגיש, "קוז'אק", הוואי חמש-אפס, המלאכיות של צ'רלי, "אי החלומות" ועוד.
משפחה
היא נישאה לפובליציסט מייקל סלסמן ב-1960 ונולדה להם בת אחת, ג'יל. הם התגרשו ב-1964.
מוות
היא מתה בביתה ב־3 בספטמבר 2019 בגיל 77 מהתקף לב.
1 (אלבום של זארה לארסון)
1 (מוכר כ-One) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת השוודית זארה לארסון. האלבום יצא לאור ב-1 באוקטובר 2014 על ידי חברות התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ ו-TEN מיוזיק גרופ. מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים.
האלבום הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים של שוודיה.
הצלחה
האלבום זכה להצלחה רבה כאשר איגוד תעשיית ההקלטות הדני העניק לו את תואר הזהב על מכירות של למעלה מ-10,000 עותקים במדינה. בהמשך, העניק איגוד תעשיית ההקלטות השוודי את תואר הפלטינה על מכירות של למעלה מ-40,000 עותקים במדינה.
בסמוך לצאתו, עלה האלבום לרשת הזרמת המדיה, ספוטיפיי.
In Bloom
In Bloom (בפריחה) הוא שיר של להקת הגראנג' האמריקאית נירוונה. השיר יצא כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום Nevermind, ומאוחר יותר גם הופק כוידאו קליפ.
השיר היווה מעין ביקורת על מעריצים מסוימים של הלהקה שמאחר ולא הבינו את שירתו המחוספסת של קורט קוביין, סולן הלהקה, הקשיבו למוזיקה בלבד. פזמון השיר: "he's the one\who likes all our pretty songs\and he likes to sing along\and he likes to shoot his guns\but he don't know what it means\don't know what it means, when I say/he's the one...". (בתרגום חופשי: "הוא זה/שאוהב את כל השירים היפים שלנו/והוא אוהב לשיר איתנו/והוא אוהב לירות ברובה שלו/אבל הוא לא יודע מה המשמעות של זה/לא יודע מה המשמעות של זה, כשאני אומר/הוא זה/... (חוזר על הפזמון).")
השיר ייצג את הצד הפחות מיוסר ורציני של נירוונה, והתקבל היטב על ידי מעריצי הלהקה - בין אם הבינו את משמעות המילים ובין אם לאו. למעשה, השיר היה נתון רוב הזמן לפארודיה מצד המעריצים: בדרך כלל, כל הקהל הצטרף לשירת הפזמון בשיר הזה. השיר קיבל את תואר הכסף בבריטניה.
וידאו קליפ
הקליפ מתחיל בפארודיה על הופעתם הראשונה של הביטלס במופע של אד סאליבן ב-1964. המנחה מציג את הלהקה כ-"בחורים נחמדים והגונים"; במהלך הקליפ הם הורסים חלק גדול מהציוד שלהם.
הקליפ זכה בפרס "הקליפ האלטרנטיבי הטוב ביותר" לשנת 1993 של ערוץ המוזיקה MTV.
דינה פלדמן
דינה פלדמן (נולדה ב-3 ביולי 1950) היא פסיכולוגית קלינית ופעילה חברתית ישראלית. כיהנה כנציבה לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות בנציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים, ולאחר מכן כמנכ"לית ארגון "קולך". פעילה בתחום זכויות נשים, זכויות אדם, והידברות בין דתית ובין תרבותית.
ביוגרפיה
נולדה בחיפה לאברהם מברך-בנצ’קובסקי, יליד פיוטרקוב טריבונלסקי, מחלוצי תנועת "המזרחי" ו"הפועל המזרחי"; ולפנינה דרובנר גאסט, ילידת וינה.
בין השנים 1973-1993 שירתה בצה"ל בצבא הקבע. במסגרת שירותה השתתפה בהקמת מדור ההדרכה בחיל הנשים והייתה חברה בוועדות הראשונות לפתיחת מקצועות צבאיים לנשים (1973-1978). ב-1979 עברה למחלקת בריאות הנפש בחיל הרפואה, שם פעלה עד 1993 והייתה מעורבת בפיתוח ויישום מודלים של התערבות וטיפול בחיילים עם אתגרי הסתגלות, נפגעי תגובות קרב ופדויי שבי, משפחותיהם ומפקדיהם. השתתפה בהקמת היחידה לפסיכולוגיה רפואית בחיל הרפואה.
בין השנים 2002-2007 שימשה כנציבה השנייה לשוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות במשרד המשפטים. היא הכינה את תוכנית האב וניסתה לבסס מעורבות פעילה של אנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם בתהליכי קבלת ההחלטות. הייתה ממובילי החקיקה ויישום פרק הנגישות בחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998, שמטרתו לקדם נגישות בישראל, אשר הוסף לחוק השוויון ב-2005. פלדמן עסקה בתכנון ויישום מערך מורשי נגישות והיערכות העורף לשעת חירום בכל הנוגע. לאנשים עם מוגבלות ובני משפחותיהם. במהלך כהונתה שימשה כראש משלחת ישראל לוועדת הוק באו"ם, אשר ניסחה את האמנה הבינלאומית לזכויות אנשים עם מוגבלות; האמנה אומצה על ידי ישראל במרץ 2007, ואושררה בשנת 2012.
בין השנים 2009-2010 הייתה חברת הוועד המנהל ומנכ"לית ארגון "קולך – פורום נשים דתיות".
פלדמן היא פסיכולוגית קלינית מדריכה בכירה. סיימה תואר שני בלימודי נשים ויהדות, ותואר דוקטור בעבודה סוציאלית.
במהלך השנים עוסקת פלדמן במחקר, הוראה, חניכה וכתיבה וכן מעורבת בפעילות הקשורה בהעצמת נשים, בפיתוח מנהיגות, בקידום זכויות אדם ובהדברות בין דתית, רב לאומית ורב תרבותית.
פלדמן כתבה מאמרים, פרקים וכתבות וכן חיברה וערכה ספר יסוד על נגישות החברה הישראלית לאנשים עם מוגבלות, חוברות עמדה, נתונים והדרכה בתחום מדיניות בריאות הנפש וזכויות אנשים עם מוגבלות בישראל.
בשנים האחרונות פלדמן עוסקת בקידום שיתופי פעולה ישראל - פולין, בחקר ובשימור זיכרון יהדות פיוטרקוב טריבונלסקי. פרסמה בנושא שני ספרים וכתבות בעיתון הדים.
משפחתה
נשואה לד"ר בני פלדמן, הפסיכולוג הראשי של בית חולים קפלן, מטפל ומדריך, מרצה ופעיל בתחום פסיכולוגיה רפואית ופסיכולוגיה יהודית. אם לארבעה ילדים.
עקומת פיליפס
עקומת פיליפס מתארת את הקשר ההפוך בין אינפלציה לאבטלה.
מקורה של עקומת פיליפס במחקר אמפירי של הכלכלן הבריטי אלבן פיליפס שפורסם ב-1958. במחקרו מצא פיליפס קשר סטטיסטי הפוך בין עליות שכר נומינליות ושיעור האבטלה בבריטניה בין השנים 1861 ו-1957.
ב-1960 ניסחו פול סמואלסון ורוברט סולו את תגליתו של פיליפס מחדש על ידי החלפת השינוי בשכר בשיעור האינפלציה. בכך הביאו את העקומה לצורה הפשוטה והמוכרת כפי שהיא מוצגת בתרשים. כמו כן אישרו בעבודתם כי גם בארצות הברית קיים הקשר המגולם בעקומה במציאות. כלכלנים נוספים אישרו את תקפותו בארצות אחרות.
שילוב עקומת פיליפס במודל הקיינסיאני
הקשר האמפירי בין אבטלה לאינפלציה שולב במודל הקיינסיאני על ידי כלכלנים נאו-קלאסיים כסמואלסון וריצ'רד ליפסי. ההצדקה התאורטית לקיומו היא שבמצב של אבטלה גבוהה, חברות תעשייתיות שרוצות לייצר יותר כדי לענות על ביקוש גבוה צריכות להעלות את שכר העבודה שהן מציעות פחות מאשר היו צריכות בהינתן שיעור אבטלה נמוך יותר. ההפך גם הוא נכון: במצב של אבטלה נמוכה או כשאין אבטלה בכלל יאלצו התעשיינים להאיץ את קצב עליית השכר כדי להתחרות על מעט העובדים הזמינים.
הסבר מקובל נוסף הוא כי ברמת אינפלציה גבוהה השכר המשולם לעובדים קבוע נומינלית על פי החוזה האחרון שנחתם בין העובדים למעביד, בעוד שהמעביד מעדכן את מחיריו לאינפלציה. כך שהערך הכלכלי המתקבל מכל עובד גבוה יותר שכן שכרו נשחק על ידי האינפלציה בעוד שהתוצר שהוא מייצר נמכר בערכו הריאלי, כך שהביקוש לעובדים גדל.
למיזוג העקומה אל תוך המודל הייתה השלכה מעשית חשובה: הוא נתן בידי קובעי מדיניות כלכלית את האפשרות להשתמש בהוצאה ממשלתית להעלאת הביקוש המצרפי על מנת להוריד את שיעור האבטלה במשק על חשבון אינפלציה גבוהה. לחליפין יכולה הממשלה לנקוט במדיניות הפוכה ולהשיג יעד של אינפלציה נמוכה במחיר של אבטלה גבוהה על ידי צמצום הוצאות הממשלה או העלאת מיסים.
הגאות הכלכלית בשנות ה-60 של המאה ה-20 אישרה את תחזיותיה של התאוריה; מדינות רבות נהנו מאבטלה נמוכה וצמיחה גבוהה במחיר של אינפלציה גואה. בחלק מהמקרים היה זה פרי מדיניות ממשלתית מכוונת אך בארצות הברית, למשל, הייתה זו תוצאת לוואי של מלחמת וייטנאם שכפתה על ממשל ג'ונסון מדיניות פיסקלית מרחיבה.
סטגפלציה והביקורת על עקומת פיליפס
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נקלעו מדינות מתועשות רבות למצב הנקרא "סטגפלציה", שלא תאם את תחזיותיהם של פיליפס וסמואלסון משום ששיעורי האינפלציה והאבטלה היו שניהם גבוהים בעת ובעונה אחת. כלכלנים מונטריסטים כמילטון פרידמן תקפו את עקומת פיליפס ואת הגישה הגורסת כי ניתן באמצעות מדיניות מוניטרית מרחיבה להשיג שיעור אבטלה נמוך וצמיחה גבוהה לאורך זמן.
רוב הכלכלנים חדלו לראות בעקומת פיליפס בצורתה הראשונית ייצוג נאמן של המציאות. המחוונים הכלכליים הוכיחו שהקשר בין אינפלציה לתעסוקה מורכב יותר.
שיעור האבטלה הטבעי
השערת "שיעור האבטלה הטבעי", אותה הציג פרידמן ב-1968 היא הכללה של התאוריה המגולמת בעקומת פיליפס. לפיה יש להבדיל בין הטווח הקצר בו נע המשק על העקומה, לטווח הארוך בו תתרחש תזוזה של העקומה אשר תביא בשיווי משקל את המשק לרמת התעסוקה המקורית. רמה זו היא שיעור האבטלה הטבעי הנגזר מקיומם של פרטים שלא רוצים או לא יכולים לעבוד.
לפי פרידמן, עקומת פיליפס לטווח הארוך היא למעשה קו אנכי. מדיניות פיסקלית מרחיבה או מצמצמת תביא לשינויים בשיעור האינפלציה אך לא ברמת התעסוקה.
המנגנון שיביא לתזוזה של העקומה ולחזרה לשיעור האבטלה הטבעי הוא הסתגלותם של הפרטים לרמת האינפלציה החדשה. פרידמן מסתמך על כך שלעובדים יש ציפיות רציונליות והם ישנו בטווח הארוך את הביקוש לעבודה בכל רמת שכר נתונה בהתאם לאינפלציה ולערך הקנייה האמיתי של שכרם.
כלכלנים אחרים דחו את ההסבר של פרידמן כי העובדים סובלים מאשליית כסף בטווח הקצר ולכן מוכנים לעבוד יותר. לדעתם, מה שנותן לעקומת פיליפס את צורתה לטווח הקצר הוא היכולת של עובדים במצב של אבטלה נמוכה לסחוט באמצעות איגודיהם שכר גבוה יותר מהמעסיקים. המעסיקים מעבירים את העלויות לצרכן בצורת העלאת מחירים.
אלכסנדר ליפמן
אלכסנדר אוגוסט ליפמן (בצרפתית: Alexandre Auguste Lippmann; 11 ביוני 1881 – 23 בפברואר 1960) היה סייף יהודי-צרפתי. אלוף אולימפי בעל חמש מדליות, מהן שתי מדליות זהב, בדקר.
עקומת פיליפס
שיעור האבטלה הטבעי
המחלוקת התאורטית בין אלה לאלה היא בעיית ביצה ותרנגולת. האם עליית מחירים גורמת לאבטלה נמוכה או ההפך? בשני המקרים התוצאה זהה: יחס הפוך, לפחות בטווח הקצר בין אינפלציה לאבטלה.
אלכסנדר ליפמן
ביוגרפיה
ליפמן נולד בפריז. נכדו של הסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא הבן ונינו של אלכסנדר דיומא האב, מחברם של שלושת המוסקטרים.
עקומת פיליפס
עקומת פיליפס במאה ה-21
הגישה הרווחת במחקר הכלכלי של תחילת המאה ה-21 היא קבלת התזוזות של העקומה מעת לעת. מחקרים בארצות הברית, למשל הראו כי עקומות שונות מתאימות למידע המקובץ של תקופות בנות כעשור.
אלכסנדר ליפמן
ביוגרפיה
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ליפמן בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף. מדליית זהב בתחרות בדקר קבוצתי, לפני בריטניה ובלגיה. בשורות הנבחרות הזוכות במדליות סייפו שלושה סייפים יהודים: בנבחרת צרפת ז'אן שטרן, בנבחרת בריטניה אדגר זליגמן ובנבחרת בלגיה פאול אנספך. מדליית כסף בתחרות בדקר אישי, במדליית זהב זכה גסטון אליבר ובמדליית ארד זכה אז'ן אוליבייה שניהם מצרפת.
עקומת פיליפס
עקומת פיליפס במאה ה-21
העובדה שעקומת פיליפס זזה אין פרושה בהכרח ששיעור האבטלה הטבעי אכן קיים וקבוע כפי שסבר פרידמן. בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 היה שיעור האבטלה בארצות הברית נמוך מ-4 אחוזים, הרבה מתחת לאומדנים המקובלים באותה עת של שיעור האבטלה הטבעי באמריקה.
ישנם כלכלנים הסבורים כי הקשר הנכון אינו בין שיעור האינפלציה לשיעור האבטלה אלא בין שיעורי השינויים שלהם בהתאמה.
אלכסנדר ליפמן
ביוגרפיה
באולימפיאדת פריז (1924) זכה ליפמן במדליית זהב בתחרות בדקר קבוצתי, במדליית כסף זכתה נבחרת בלגיה בשורותיה סייף אנספך ובמדליית ארד זכתה נבחרת איטליה.
עקומת פיליפס
הפוליטיקה של העקומה
הבחירה המשתמעת מעקומת פיליפס בין יציבות מחירים לאבטלה נמוכה היא במהותה פוליטית משום שהמדיניות האופטימלית עבור סקטור אחד אינה בהכרח מיטיבה עם אחרים.
בישראל כמו ברוב מדינות המערב, שני משתני החלטה עיקריים קובעים את מיקום המשק על העקומה: הממשלה רואה בדרך כלל לנגד עיניה את צמצום האבטלה ועידוד הצמיחה כמטרה עליונה ואילו הבנק המרכזי מעדיף לשמור על יציבות מחירים. לצידו של נגיד הבנק עומדת הטענה המונטריסטית: בין כה וכה לא ניתן להשיג צמיחה ארוכת טווח באמצעות אינפלציה. הממשלה יכולה לטעון, לעומת זאת כי ההשפעה לטווח קצר עשויה לארוך מספר שנים ולהביא תועלת רבה למשק.
יעקב זיו (מדען)
יעקב זיו (27 בנובמבר 1931 – 25 במרץ 2023) היה מדען מחשב ומהנדס חשמל ישראלי, שפיתח, יחד עם אברהם למפל, את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים. זיו היה פרופסור מחקר בטכניון בחיפה ונשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. זכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל ובשנת ה'תשנ"ג זכה בפרס ישראל במדעים מדויקים. זכה במדליית ה-IEEE לשנת 2021.
ביוגרפיה
למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובגיל 16, עם תחילת מלחמת העצמאות, התגייס, וכעבור זמן מה עבר קורס טכנאי מכ"ם והפעיל מכ"ם נייד. בהמשך שירת במילואים ביחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין ובמסגרת זו זכה בפרס ביטחון ישראל.
זיו קיבל תואר ראשון בשנת 1954 ותואר שני בשנת 1957, שניהם בהנדסת חשמל מהפקולטה להנדסת חשמל בטכניון. את הדוקטורט השלים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1962.
קריירה מקצועית
בשנים 1955–1959 עבד ברשות לפיתוח אמצעי לחימה, שם עסק במחקר ופיתוח של מערכות תקשורת. בשנת 1962, עם שובו מלימודי הדוקטורט בארצות הברית, שב לרשות לפיתוח אמצעי לחימה, שם שימש ראש המחלקה לתקשורת. בשנים 1968–1970 עסק במחקר במעבדות בל בארצות הברית, שאליהן שב שלוש פעמים בין השנים 1977 ו-1992 כמדען אורח.
בשנת 1969 נמנה עם מייסדיה של חברת המחשוב טכם – טכנולוגיה מתקדמת, שבהמשך נמכרה לתדיראן.
בשנת 1970 הצטרף לסגל הטכניון, ובשנת 1972 מונה לפרופסור מן המניין. שימש, בין היתר, דיקן הפקולטה להנדסת חשמל ומשנה לנשיא לעניינים אקדמיים. נושאי המחקר שלו כוללים דחיסת נתונים, תורת האינפורמציה ותקשורת סטטיסטית.
בשנת 1977 הציג את אלגוריתם למפל-זיו לדחיסת נתונים, שאותו פיתח יחד עם אברהם למפל. האלגוריתם משיג דחיסה על ידי החלפה של מופעים חוזרים של מידע, במצביע לעותק יחיד של אותה פיסת מידע, במופע הראשון שלו בקלט הרצפים הלא דחוס. הרעיון בבסיס הקידוד הוא כי כל מילה בקידוד היא המילה הארוכה ביותר שנראתה עד לאותה נקודת זמן, בתוספת של אות אחת. בשנת 1978 הציגו השניים את LZ78 – אלגוריתם המשיג דחיסה על ידי החלפת מידע שחוזר על עצמו במצביע במילון למופע יחיד של אותו מידע. במשך השנים התפתחו אלגוריתמים שונים על בסיס האלגוריתם למפל-זיו אשר שיפרו את הביצועים בצורה משמעותית והתגבשה משפחה של אלגוריתמים. הדחיסה היא מסוג דחיסה משמרת מידע, המאפשרת שיחזור המידע הדחוס במלואו (ללא עיוות).
תפקיד ציבורי
בדצמבר 1985 החל לכהן כיושב ראש הוועדה לתכנון ולתקצוב.
חיים אישיים
נישא לשושנה, מורה לריתמיקה, ולהם שני בנים ושתי בנות.
אטול אליף אליף
שמונה איים, מתוך 33 איים במחוז, מאוכלסים, בנוסף לבירה המנהלית באי רסדהו (900 תושבים), האיים הם בודופולהודהו, פרידהו, הימנדהו, מאלהוס, מתיוורי, תודו ואוקולהס.
רומן ג'ינג'יחאשווילי
רומן יעקובלביץ' ג'ינג'יחאשווילי (בגאורגית: რომან ჯინჯიხაშვილი, נולד ב-5 במאי 1944 בטביליסי), היה שחמטאי יהודי-גאורגי בדרגת רב אמן, מאמן שחמט ומפיק סרטוני הדרכה בתחום. תלמידו הבולט הוא גטה קמסקי.
אטול אליף אליף
התיירות מפותחת מאוד באליף אליף בשל הקרבה היחסית לנמל התעופה הבינלאומי של מאלה, כמו אטול ארי כולו. יש מעל לתריסר, כולל האי קוראמתי באטול רסדהו.
רומן ג'ינג'יחאשווילי
עלה לישראל בשנת 1976, אך בשנת 1979 עזב את הארץ והתיישב בארצות הברית. שיחק בתפקיד אורח בסרט "לחפש את בובי פישר" משנת 1993.
ציוני דרך בולטים בקריירה
1962 - זכה באליפות הנוער של ברית המועצות.
1978, 1966 - זכה באליפות האוניברסיטאות של ברית המועצות.
1970 - קיבל את התואר אמן בינלאומי.
1977 - קיבל את התואר רב אמן.
1979-1980 - זכה בתחרות היוקרתית הייסטינגס (אנגליה), בתוצאה של 10.5 נקודות מ-14 אפשריות, בהקדימו בנקודה שלמה את טיגראן פטרוסיאן.
1980 - זכה בתחרות הפתוחה "לון פיין".
1989 ,1983 - זכה באליפות ארצות הברית, יחד עם שחמטאי נוסף.
הופעות באולימפיאדות
ג'ינג'יחאשווילי שיחק בנבחרות האולימפיות של ישראל וארצות הברית.
בלייק
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טלקום איטליה
Gruppo TIM (לשעבר: טלקום איטליה) היא חברת תקשורת איטלקית המספקת שירותי טלפוניה נייחת ואינטרנט.
החברה נוסדה בשנת 1994 כתוצאה ממיזוג מספר חברות תקשורת בבעלות ממשלתית. היא ספקית שירותי התקשורת האיטלקית הגדולה ביותר בהכנסות ובמנויים.
מניית החברה נסחרת בבורסה איטליאנה. המדינה מחזיקה במניית זהב, המאפשרת לממשלה להתערב כאשר מדובר באינטרסים האסטרטגיים של המדינה.
1925–1964: מס טלפון חובה
בשנת 1925 אורגנה רשת הטלפונים מחדש על ידי הקבינט של בניטו מוסוליני ובאותה שנה הוקמה חברת Stipel. הרשת המקורית של טלקום איטליה כללה 4 חברות: TIMO, Teti, TELVE ו-SET. כל אחת מהן פעלה באזור גאוגרפי מסוים. בשנת 1964 התמזגו חברות אלו לקבוצה אחת תחת השם SIP.
1964–1994: SIP
ב-1964, Società Idroelettrica Piemontese (SIP), חברת אנרגיה לשעבר שנוסדה ב-1918, הפסיקה לייצר אנרגיה ורכשה את כל חברות הטלפון האיטלקיות, והפכה ל-"SIP" - "Società Italiana per l'Esercizio Telefonico". החברה נוהלה על ידי משרד האוצר האיטלקי.
החברה הייתה מונופול ממשלתי בשנים 1964–1996 ותושבי איטליה נאלצו לשלם עבור שיכרת הקווים כ-120 אירו לשנה, בתוספת שכירת ציוד ועלויות נוספות, על מנת שיהיה להם קו טלפון בבית.
1994–2005: טלקום איטליה
טלקום איטליה הוקמה רשמית ב-27 ביולי 1994 על ידי מיזוג של כמה חברות תקשורת ביניהן SIP, Iritel, Italcable, Telespazio ו-Sirm (חברות בבעלות STET). וזאת בעקבות תוכנית ארגון מחדש של תחום הטלקומוניקציה שהוצגה לשר האוצר.
עד 2001, החברה הייתה בחובות ונרכשה. בשנה שלאחר מכן, השיקה את שירות ה-ADSL, עם מהירות הורדה של 32 kbit/s ומהירות העלאה של 8 kbit/s. בשנת 2003 הוקמה טלקום איטליה מדיה, חברת המולטימדיה של הקבוצה, תוך מיקוד עסקיה במגזר הטלוויזיה עם ערוצי La7 ו-MTV.
לאחר ארגון מחדש רכש טלקום איטליה את Tin.it ואת Virgilio (פורטל האינטרנט הראשון באיטליה) מטלקום איטליה מדיה בשנת 2005.
קבוצת טלקום איטליה פועלת גם בדרום אמריקה; בברזיל בתור TIM Brasil, ובארגנטינה ובפרגוואי עם קבוצת טלקום ארגנטינה. טלקום איטליה החזיקה גם ב-50% מחברת התקשורת הבוליביאנית אנטל עד להלאמת החברה על ידי ממשלת בוליביה ב-2008.
2005–2014: רכישה על ידי טלפוניקה
טלקום איטליה דיווחה על עלייה בחובות ב-2005, ושנה לאחר מכן התפטר המנכ"ל מרקו טרונצ'טי פרוברה.
בשנת 2007 החברה נקנתה על ידי Telco, קונסורציום של טלפוניקה וכמה בנקים איטלקיים. טלפוניקה החזיקה ב-46% מ-Telco, חברת האחזקות ששלטה ב-22% מטלקום איטליה.
בסוף 2013, טלפוניקה הודיעה על כוונתה לרכוש את כל טלקו עד ינואר 2014, ובכך עשויה להפוך לבעלת המניות הגדולה ביותר של טלקום איטליה.
2015 ואילך: מיתוג מחדש
בשנת 2015, קבוצת טלקום איטליה החלה בתהליך מיתוג מחדש של עסקי הטלפוניה והסלולר תחת המותג היחיד TIM. באותה שנה אישר הדירקטוריון הקמת חטיבה חדשה בחברה Infrastrutture Wireless Italiane, או INWIT, המפעילה 11,500 מגדלי תקשורת.
באוקטובר 2015 נחשף כי בעלי המניות ויוונדי יעלו עוד יותר את חלקם בחברה מרמתה הנוכחית של 15.49%. נכון למאי 2017, Vivendi מחזיקה ב-24.6% מהחברה, כאשר מנכ"ל ויוונדי ארנו דה פויפונטיין הפך ליו"ר הבכיר של טלקום איטליה. עמוס גניש הישראלי מונה מנכ"ל החדש ב-28 בספטמבר 2017 והוא ספג ביקורת על כך שפיטר 4500 עובדי טלקום איטליה ביוני 2018. הוא הוחלף על ידי לואיג'י גוביטוזי שהפך למנכ"ל החדש ב-18 בנובמבר 2018.
יצחק גולדנברג
יצחק גולדנברג (נולד בשנת 1958), הוא אתלט ישראלי בעבר, שיאן ישראל בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
גולדנברג גדל בקיבוץ טירת צבי. הוא התאמן בקבוצת האתלטיקה של קיבוצו, אליצור טירת צבי.
בתחרויות האתלטיקה של כינוס הפועל ה-10 שנערכו במאי 1975 סיים גולדנברג שלישי מבין הישראלים ובמקום שביעי כללי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
שיאן ישראל
בתחרות שנערכה בגרמניה באוגוסט 1975 קבע גולדנברג בקפיצה לגובה שיא ישראלי חדש של 1.98 מטר. שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי אורי בראון ממכבי תל אביב (2.00 מטר).
סדראדין אגא חאן
הנסיך סדראדין אגא חאן (בפרסית: صدرالّدين آغا خان, Sadr ad-Dīn Āghā Khān; 17 בינואר 1933 – 12 במאי 2003) שימש כנציב העליון של נציבות האו"ם לפליטים בין השנים 1966–1978. הוא בלט בתמיכתו בעידוד שיתוף הפעולה בין ארגונים לא ממשלתיים לבין סוכנויות האו"ם. התעניינותו בנושאי סביבה הובילה אותו בסוף שנות ה-70 ליסוד קרן בלריב, הוא אף נודע כאספן בקיא ובולט של אמנות האסלאם.
הוא נולד בפריז לאגא חאן השלישי, האימאם ה-48 של האיסמאעיליה ולאשתו השלישית הנסיכה אנדרי אגא חאן. הנסיך אגא חאן נישא פעמיים אך לא הותיר ילדים. הוא נפטר ממחלת הסרטן בגיל 70 ונקבר בשווייץ.
נעורים והשכלה
אגא חאן נולד בניי-סיר-סן, בפרברי פריז, כבנם המשותף היחיד של הסולטאן מהומד שאה אגא חאן השלישי ואשתו אנדרי. את שנות לימודיו הראשונות למד בעיר לוזאן, בשווייץ, והשלים לימודי תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת הרווארד בשנת 1954. עם סיום לימודי תואר ראשון הוא השלים שלוש שנות מחקר במרכז ללימודי המזרח התיכון בהרווארד.
אף שחונך באירופה לאם צרפתייה, אביו אשר שימש כאימאם ה-48 של המוסלמים בפלג השיעי של האיסמאעיליה, השפיע עמוקות על דרכו. הוא סיפר כי אביו התעקש כי ילמד את הקוראן ועודד אותו להכיר ולהבין את המסורות הבסיסיות של דת האסלאם, מבלי שכפה עליו לאמץ השקפות אלה.
לצד אביו הוא ביקר במדינות מוסלמיות רבות וכך נחשף לשורשי משפחתו המוסלמית כבר בגיל צעיר. הוא תיאר את איראן כערש מולדת משפחתו, אף שמעולם לא התגורר במדינה זו. בילדותו נהגה סבתו לדקלם באוזניו שירה פרסית. אגא חאן החזיק בשלוש אזרחויות: צרפתית, איראנית ושווייצרית, ודיבר באופן שוטף צרפתית, אנגלית, גרמנית ואיטלקית ואף שלט בפרסית וערבית.
עבודתו באונסק"ו
הנסיך סדראדין הצטרף לארגון אונסק"ו בשנת 1958 ובשנת 1961 מונה למזכיר הכללי של וועדת הפעולה הבינלאומית לשימור נוביה. יוזמה זו קיבצה יחדיו ארכאולוגים ממזרח ומערב אירופה בשיאה של המלחמה הקרה בניסיון להציל את אוצרותיה הקדומים של מצרים, כולל מקדשי אבו סימבל והכנסיות הנוצריות של נוביה, במהלך בניית סכר אסוואן. מאוחר יותר בחייו הוא תיאר משימה זו כאחד מן ההישגים הגדולים ביותר של ארגון אונסק"ו, במיוחד על רקע המתח במזרח התיכון והמלחמה הקרה.
הנציב העליון לפליטים של האו"ם
בשנת 1959 החל הנסיך סדראדין לשמש כשליח מיוחד של נציבות האו"ם לפליטים אשר התמקד בקידום שנת הפליט הבינלאומית (1959-1960). יוזמה זו נודעה בזכות "תוכנית הבולים" אשר הזרימה כספי תרומות לארגון האו"ם מן המדינות החברות בעזרת מכירות בולי מזכרת בשיתוף פעולה עם איגוד הדואר העולמי. באותה תקופה התמקדו מאמצי נציבות הפליטים בעזרה לפליטים שיצאו ממדינות מזרח אירופה.
בינואר 1966 מונה הנסיך סדראדין לנציב העליון של נציבות הפליטים של האו"ם, לאחר ששימש במשך שלוש שנים כסגן הנציב העליון. בגיל 33, הוא היה הנציב העליון הצעיר ביותר בתפקיד זה. הוא הוביל את הארגון במשך 12 שנים, באחת התקופות הקשות ביותר לארגון. בשנת 1971 הוא ניהל את מאמצי הסיוע לעזרת המשבר ההומניטרי שהתפתח במלחמת השחרור של בנגלדש, אשר הותירה 10 מיליון פליטים. בשנת 1972 סייע הארגון למאות אלפים מבני ההוטו שנמלטו מבורונדי לטנזניה ובאמצע שנות ה-70 סייע לאנשי הסירות שנמלטו מווייטנאם לאחר תום המלחמה שם. בשנת 1972 שימש הנסיך סדראדין בתפקיד מפתח למציאת פתרונות דיור חלופיים לעשרות אלפי פליטים ממוצא הודי שהוגלו בהוראת אידי אמין מאוגנדה.
בעת כהונתו כנציב עליון הנסיך סדראדין היה נחוש שלא לנקוט במדינות מפלה בין פליטים אירופים לבין פליטים במדינות העולם השלישי. בעוד שבשנות ה-50 עיקר עיסוקו של הארגון היה במציאת פתרונות למאות אלפי פליטים ממוצא אירופי, בשנות ה-70 נפתרה ברובה בעיית פליטי אירופה ועיקר עיסוקו של הארגון התמקד בסיוע למיליוני פליטים במדינות אסיה ואפריקה. הוא יזם את הרחבת המנדט המקורי של הארגון, אשר התמקד במדינות אירופה, כדי שיכלול אף פליטים מן המזרח התיכון, אסיה ואפריקה. בעת שסיים את תפקידו כנציב העליון לפליטים, הוא החזיק במשרה יותר מכל אחד אחר בתפקיד זה. הוא המשיך במשימות הומניטריות בשליחות האו"ם אף לאחר שפרש מתפקידו הרשמי.
אספן אמנות
בימי חייו אסף הנסיך סדראדין את אחד מאוספי אמנות האסלאם המרשימים ביותר בעולם. הוא נודע כאספן משכיל ומכובד ולאורך 50 שנה צבר אוסף של ציורים, שרטוטים, כתבי יד ויצירות מיניאטוריות שערכן רב. בנוסף היה ברשותו אף אוסף של אמנות אפריקאית פרימיטיבית שאותו מכר לפני שנת 1985.
התעניינותו באמנות האסלאם החלה עוד בימי נערותו בזכות הספרייה העשירה של ספרות פרסית אשר הייתה לסבתו מצד אביו ובה ספרי מיסטיקה ואסטרולוגיה. בעת לימוד בהרווארד בשנות ה-50, הוא ביצע רכישות אמנות בניו יורק ואחר כך החל לרכוש אף מסוחרי אמנות בפריז, בז'נבה ובלונדון. הוא הופיע באופן קבוע במכירות פומביות בבתי המכירות סותבי'ס וכריסטי'ס, באירופה ובארצות הברית.
אוסף אגא חאן הוא עצום ומגוון ומכיל חפצי אמנות ערביים, טורקיים והודים, החל מן המאה ה-10. חלק מכתבי היד והציורים שאסף מתעדים את תולדות משפחתו, אשר שורשיה מגיעים לפאטמה בת מוחמד. באוסף אף דוגמאות לקליגרפיה עות'מאנית, בכתבי יד ובציורים.
במהלך חייו הוצגו חלקים מן האוסף בתערוכות שנערכו בניו יורק, לונדון וציריך, אחת הבולטות בהן הייתה תערוכה נודדת שאורגנה על ידי המוזיאון הבריטי בשנת 1998. האוסף בשלמותו יוצג במוזיאון אשר נבנה לצורך כך בעיר טורונטו, קנדה, ביוזמת קרן אגא חאן לתרבות.. קרן אגא חאן גם מקימה שני מוזיאונים נוספים בקהיר ובזנזיבר.
הסנהדרין החדשה
הסנהדרין החדשה היא תנועה שנוסדה בישראל בשנת 2004. חברי התנועה מתייחסים לעצמם כמחדשי הסנהדרין, בית הדין היהודי העתיק אשר פעל בירושלים בימי בית שני. עם זאת, השפעת התנועה מעטה ומעטים הרבנים אשר תומכים בה.
חידוש הסמיכה
ביהדות, המונח חידוש הסמיכה מכוון למאמץ לחדש את המסורת הקדומה של שלשלת סמיכת החכמים מדור לדור. על פי ההלכה, סמיכה כזו נותנת לרב הסמוך סמכויות מסוימות, כגון האפשרות לדון דיני חבלות, דיני קנסות ודיני נפשות. שלשלת הסמיכה הקדומה שעל פי המסורת היהודית התחילה ממשה רבנו, פסקה, והחכמים בדורות המאוחרים נותרו בלא הסמכויות הללו.
הקמת התנועה
התנועה החלה בראשית שנות האלפיים, כאשר שני צעירים, איתי לוי וחגי וייס, החתימו 250 רבנים על מוכנותם להקמת מועצה שתאגד את כלל הרבנים בארץ. עם זאת, כאשר לא הצליחו להשיג הסכמה כלל-רבנית בנושא החליטו לקדם את רעיונם בכל זאת, בתמיכת אגודת "השיבה שופטינו - לכינון בית הדין הגדול", שאחד מהבולטים בתומכיה היה פרופ' הלל וייס. באוקטובר 2004 התכנסו 71 רבני הסנהדרין בטבריה, ביניהם הרב מאיר מאזוז, הלל ויס שמונה לדובר הסנהדרין, הרב ישראל אריאל, הרב דב שטיין שמונה למזכיר, הרב עדין אבן ישראל שמונה לנשיא הסנהדרין והרב יואל שוורץ אשר זכה לתפקיד אב בית הדין.
הקמת התנועה הובילה גם לקולות התנגדות מצד רבנים בישראל, אשר קראו שלא לקיים את הנחיות התנועה.
בכתבה בנושא חידוש הסנהדרין, כתב ארנון סגל, כתב שבועון מקור ראשון: "אפשר לסכם שדרכה של "הסנהדרין החדשה" לא ממש צלחה והיא נחשבת לכל היותר לקוריוז אפילו בחוגי הימין הקשה."
תחומי עיסוק
הסנהדרין אינו אחד מבתי הדין הרבניים בישראל, ואינו מוכר על ידי הממסד הרבני.
לעומתו, הרב עדין אבן-ישראל שכיהן כנשיא התנועה בין השנים 2005 ל-2008 סבר כי התנועה לא צריכה לדון בנושאים פוליטיים:
זיהוי אידאולוגי
במהלך השנים, הסנהדרין הפך מזוהה עם עמדות פוליטיות ימניות קיצוניות.
בשנת 2011 פרסמו חברי הסנהדרין החדשה פסק דין בו קראו להתנגד לפינוי מאחז בחוות גלעד:
לאחר גל מעצרים מנהליים והרחקות של פעילי ימין בעקבות הפיגוע בדומא, פרסם בית הדין הודעת תמיכה בפעילי הימין:
תנאי אי-החלקה
במכניקת הזורמים, תנאי אי-החלקה עבור זורם צמיג קובע שבגבול מוצק, לזורם תהיה מהירות אפס ביחס לדופן איתו הוא במגע. כלומר מהירות הזורם בכל הממשקים בין הזורם לחומר אחר (מוצק או זורם) שווה לזאת של הממשק. רעיונית ניתן לחשוב על המולקולות של הזורם אשר באות במגע עם הממשק כדבוקות למשטח שהוא זורם מעליו. תנאי אי-החלקה הוא דוגמה לתנאי שפה דיריכלה, משום שהוא נותן את ערכה של פונקציית המהירות על השפה.
הצדקה פיזיקלית
תנאי זה נובע מהנחת הרצף בזרימה, לפיה אין החלקה בין שכבות של זורם ופונקציית המהירות תמיד רציפה וגזירה. כאשר האדהזיה חזקה יותר מהקוהזיה, חלקיקים הקרובים למשטח לא יזוזו ביחד עם הזרם. למשל, בממשקים של נוזל-מוצק כוחות המשיכה בין חלקיקי הנוזל וחלקיקי המוצק (אדהזיה) חזקים בהרבה מאשר כוחות המשיכה בין חלקיקי הנוזל לעצמם (קוהזיה). חוסר השוויון בין הכוחות גורם למהירות הנוזל על השפה להתאפס.
יוצאי דופן
כמו רוב ההנחות ההנדסיות, תנאי אי החלקה אינו תמיד מתקיים במציאות. לדוגמה, בלחץ נמוך מאוד (למשל בגובה רב),אפילו שהנחות מכניקת הרצף עדיין בתוקף, מספר המולקולות על פני השטח כל כך נמוך שהם "מקפצות" לאורכו. קירוב שכיח להחלקת הזורם הוא: כאשר n היא הקואורדינטה בכיוון הניצב לשפה ו \beta מוגדרת להיות אורך ההחלקה. עבור גזים אידיאלים, אורך ההחלקה הוא בקירוב כאשר \ell הוא המהלך החופשי הממוצע. משטחים הידרופוביים מסוימים התגלו כבעלי אורך החלקה כמעט ואפסי. בזמן שתנאי אי החלקה משמש כמעט בכל מודל של נוזל צמיגי, לעיתים מזניחים אותו לטובת תנאי "אי חדירה" (כאשר רכיב מהירות הנוזל הניצב לפני השטח הוא אפס ורכיב מהירות הנוזל שמקביל לפני השטח איננו מוגבל)באנליזות של נוזל שאינו צמיגי ,היכן שהשפעת שכבת הגבול זניחה.
Life Is a Flower
Life Is a Flower (בעברית: החיים הם פרח) הוא שיר משנת 1998 של הלהקה השוודית אייס אוף בייס, שיצא כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השלישי שלה, Flowers (1998). השיר הופץ בארצות הברית עם מילים שונות, בשם "Whenever You're Near Me", ובסולם אחר. הוא הגיע למקום הראשון בהונגריה ודורג בעשירייה הפותחת בדנמרק, פינלנד, סקוטלנד, ספרד, שוודיה והממלכה המאוחדת. "Life Is a Flower" קיבל את תואר הכסף בממלכה המאוחדת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי (BPI). יונאס ברגרן, הכותב של "Life Is a Flower", הצהיר בריאיון משנת 2015 שמדובר בשיר "האייס אוף בייס הגדול ביותר שלו".
ביקורת
בריאן באס מ-AllMusic, תיאר את השיר כ"אקוסטי" בביקורת שלו. מבקר מ-Evening Herald כינה אותו "פנינה", והוסיף כי "יותר מאותו דבר יכול לעיתים קרובות להיות דבר טוב". בעיתון השוודי Expressen ציינו אותו כ"כרטיס בטוח". ב-Göteborgsposten כתבו שהוא "כמעט חיובי מבחינה דתית". במוזיקה & מדיה הגיבו כי "על אף שהסאונד והסגנון בסינגל האחרון נותרו ללא ספק זהים לחומרים ישנים של אייס אוף בייס, הלהקה השוודית עדיין הצליחה להמציא את עצמה מחדש מספיק כדי להישאר רלוונטית ולהיצמד להתפתחויות בסצנת הדאנס". ברנהרד הילר, ראש תחום המוזיקה באאוטלט AC/CHR 104.6 RTL/Berlin אמר: "זהו קאמבק נהדר עבור הלהקה. הדבר הטוב הוא שהיא הצליחה לשנות את הסאונד שלה תוך כדי שחזור השירים הישנים שהוציאה במהלך הקריירה שלה". הוא הוסיף, "כמובן, האלבום הזה הוא ברכה מוחלטת לרדיו; הוספנו אותו ברגע שהוא נכנס, וכרגע אנחנו מנגנים אותו 15–20 פעמים בשבוע. בהתחלה תגובת הקהל הייתה פחות נלהבת – אך ידענו שמוקדם מדי לשפוט; וחוץ מזה, איך קהל יכול לאהוב אלבומים כשאתה לא מאפשר למאזינים להכיר את הרצועות?".
הצלחה מסחרית
"Life Is a Flower" היה להיט גדול במצעדים באירופה, והגיע בשיאו למקום הראשון בהונגריה. בנוסף, הוא הצליח לעשירייה הפותחת גם בדנמרק, פינלנד, סקוטלנד, ספרד, שוודיה והממלכה המאוחדת. באחרונה, הסינגל הגיע היישר למקום החמישי בשבוע הראשון שלו במצעד הסינגלים הבריטי, ב-19 ביולי 1998. הוא דורג ב-20 העליונים באוסטריה, צרפת, גרמניה, אירלנד, איטליה, נורווגיה ושווייץ, כמו גם באירופה הוט 100, שם הגיע למקום ה-19 באוגוסט 1998. באיסלנד ובהולנד, "Life Is a Flower" דורג ב-30 העליונים. מחוץ לאירופה, הוא הפך ללהיט בניו זילנד, שם הגיע בשיאו למקום ה-29. הוא זכה בתואר הזהב בשוודיה, עם מכירה של 15,000 עותקים ותואר הכסף בממלכה המאוחדת, לאחר שנמכרו שם 200,000 עותקים ממנו.
וידאו קליפ
שני וידאו קליפים ל-"Life Is a Flower" צולמו, אך הראשון לא הושלם ומעולם לא פורסם באופן רשמי. חלק מתהליך הצילום של הקליפ השני, שהפך לגרסה הרשמית, נוצר על ידי ייני ברגרן בעצמה. בקליפ, אייס אוף בייס הביאה גם כמה אלמנטים של סצנוגרפיה משלה, כולל מכונת כביסה. הקליפ הועלה ליוטיוב בינואר 2015. נכון לדצמבר 2022, היו לו יותר מ-7.9 מיליון צפיות בפלטפורמה.
אוסטין מאהון
אוסטין קרטר מאהון (באנגלית: Austin Carter Mahone; נולד ב-4 באפריל 1996) הוא זמר פופ אמריקאי, שהפך לפופולרי ב-2011 בעקבות העלאת סרטונים ויראלים של הופעותיו.
חייו האישיים
בתור ילד אוסטין מאהון היה דחוי בחברה והתעללו בו.
ב-2013 החל לצאת עם בקי ג'י, השניים נפרדו ב-2015.
קריירה מוזיקלית
מאהון התחיל לפרסם סרטונים ב-YouTube עם חברו אלכס קונסטנסיו ביולי 2010. באוקטובר 2011 פרסם מאהון גרסת כיסוי לשיר "Mistletoe" של ג'סטין ביבר. ב-28 באוגוסט 2012, מאהון הכריז שהוא חתם חוזה רשמית עם Chase/Universal Republic Records. השיר הראשון של מאהון, "11:11", דורג במקום ה-19 במצעד של בילבורד. שירו השני, "Say Somethin",דורג במקום ה-34 במצעד שירי הפופ של בילבורד.
בספטמבר 2012, מאהון לראשונה דורג במקום ה-38 ברשימת 50 הסוציאלים של בילבורד, ההופעה הכי צעירה ברשימה. הוא קפץ לדירוג ה-28 ברשימה ב-2 בדצמבר.
ב-22 במאי 2012, מאהון ניגן בקונצרט המוזיקלי הראשון Q102 Springle Ball. ב-7 בספטמבר 2012, מאהון הוציא את הסינגל השני שלו, "Say Somethin". זמן קצר לאחר מכן הוא שר ב-B96 SummerBash בשיקגו וב-22 ביוני 2012, בניו יורק. בנוסף, אוסטין הופיע בתפקיד אורח בסדרה Big Time Rush של ניקלודיאון.
ב-10 בנובמבר 2013 יצא הסינגל "Banga Banga". בתאריך 15 בפברואר 2014 הוציא את הסינגל "U".
ב-27 במאי 2014 הוציא מאהון מיני אלבום בשם "The Secrets" המכיל 8 שירים. ב-3 באוגוסט 2014 הוציא את הסינגל "Shawty Shawty" שבו אירח את בי מזור. הסינגל "Torture" יצא לאור ב-26 במאי 2015. מאהון הוציא ב-2 ביולי 2015 את הסינגל "Dirty Work".
אופרה איטלקית
האופרה האיטלקית מתחלקת לשלוש תקופות, תקופת הבארוק, התקופה הרומנטית והתקופה המודרנית. ראשיתה בתקופת הבארוק, בתחילת המאה ה-17, באופרות של יאקופו פרי האיטלקי, "דפנה" ו"אאורידיצ'ה", היצירות הראשונות שיכולות להיחשב לאופרות במובן המקובל כיום.
תקופת הבארוק
לא רק המונח, אלא גם אמנות האופרה עצמה מקורה באיטליה. האופרה הראשונה ששרדה עד ימינו, "אאורידיצ'ה", בוצעה לראשונה בשנת 1600 בכלולות אנרי הרביעי מצרפת ומריה דה מדיצ'י בארמון פיטי בפירנצה. את המוזיקה ל"אאורודיצ'ה" כתבו יאקופו פרי וג'וליו קאצ'יני לפואמה איטלקית של המשורר אוטביו רינוצ'יני, המספרת את מעשה אורפיאוס ואאורידיצ'ה. סגנון השירה החביב על פרי וקאצ'יני היה צורה מועצמת של דיבור טבעי, דקלום דרמטי מלווה בנגינת כלי מיתר; טכניקה זו, הידועה בשם מונודיה, פותחה בפירנצה בשנות ה-80 של המאה ה-16. הדקלום, או רצ'יטטיב, קדם איפוא לפיתוח האריות, אם כי תוך זמן קצר התקבל הנוהג לכלול שירים נפרדים וקטעי ביניים אינסטרומנטליים כאשר הזמרים החרישו. הנושא עניין את קלאודיו מונטוורדי, שכתב את האופרה הראשונה שלו, "מעשה אורפיאו" בשנת 1607. האופרה עודנה מבוצעת כיום.
מונטוורדי יצק חיים דרמטיים חדשים במוזיקה האינסטרומנטלית כשעמד על קשר איתן בין המילים לבין המוזיקה האינסטרומנטלית. בביצוע במנטובה השתמשו ב-38 כלים ובמספר רב של קטעי מקהלה ורצ'יטטיבים ליצירת דרמה חיה ותוססת. הייתה זו גרסה שאפתנית פי כמה מן הביצועים הקודמים - עשירה יותר, מגוונת יותר ברצ'יטטיבים, אקזוטית יותר בתפאורה - בתוספת שיאים מוזיקליים חזקים יותר, שפתחו את מלוא האפשרויות לווירטואוזיות של הזמרים. האופרה הציגה לראווה את השלב הראשון של בגרותה בידי מונטוורדי.
בשנת 1637 נפתח בית האופרה הציבורי הראשון, "תיאטרו די קאסיאנו" בוונציה, והתקבל בהתלהבות. האופרה שגשגה לצד בידור מוכר ופחות מתוחכם, הקומדיה דל'ארטה. מונטוורדי התחיל שוב לכתוב אופרה. הוא לא ידע זאת, אך סופו היה קרוב. שתי האופרות שלו, "שיבת אוליסס למולדת" (1637) ו"הכתרת פופיאה" (1642) זכו לקבלת פנים נלהבת ביותר ועודן מוצגות בימינו. בשתי האופרות ניכרת עלייה ברורה בגמישות מוזיקלית, המתבטאת במזיגה של רצ'יטטיבים, קטעי סולו, דואטים והרכבים.
מונטוורדי, כך אומרים, היה אחראי להופעת סגנון הבל קאנטו והבופה. בל קאנטו מוגדר כשירה אופראית השמה דגש על נינוחות, טוהר ושלווה בהפקת הצליל ועל טכניקה ווקאלית גמישה ומדויקת; בופה, כשהיא משמשת לתיאור אופרה, משמעה הסתבכויות קומיות, יסודות של פארסה ובורלסקה, יוצא הדופן והבלתי צפוי. יצירותיו, ששיקפו את הלכי הרוח והססגוניות הדרמטית של הליברית במוזיקה שלו, היו לדוגמה ולמופת למלחיני האופרה שבאו אחריו.
מזמן זה ואילך, הלכה האופרה והתבלטה בחיי המוזיקה. תוך ארבעים שנה קמו בוונציה עשרה בתי אופרה. עד סוף המאה הוצגו יותר מ-350 אופרות בתיאטראות החדשים בוונציה וכמספר הזה, פרי עטם של מלחינים ונציאניים, בשאר איטליה. משפחות עשירות רכשו כרטיסי מנוי עונתיים; כרטיסים זולים יותר הביאו קהל אחר; מבקרים זרים באו לוונציה למען המוזיקה. הופעות באופרה וחיבור אופרות היו לאמצעי להשגת מעמד וממון לאמנים כפרטים ושחררו אותם מן התלות בפטרונות החצר.
בין מלחיני האופרה חביבי הקהל במאה השבע-עשרה היו דומניקו גבריאלי (1651–1690) וג'ובאני בונונצ'יני (1670–1747). בונונצ'יני נחל הצלחה עצומה בנאפולי. האופרה שלו, "ניצחונה של קאמילה" (1697), פרסמה את שמו ברבים, הרבה מעבר לחצי האי האיטלקי. האופרות שלו בוצעו בווינה ובלונדון.
התקופה הרומנטית
האופרה הרומנטית, ששמה דגש על דמיון ורגשות, החלה להופיע בראשית המאה ה-19 ובאריות ובמוזיקה שבה, העניקה מימד נוסף לרגשות הקיצוניים שאפיינו את התיאטרון של אותה תקופה. נוסף לכך, יש אומרים, שמוזיקה מעולה מכפרת במקרים רבים על מגרעות בולטות בעיצוב דמויות ובקווי עלילה. באותה תקופה האופרה האיטלקית קיבלה את הצורה המקובלת.
ג'ואקינו רוסיני (1792–1868) פתח את התקופה הרומנטית. הצלחתו הראשונה הייתה אופרה בופה (אופרה קומית), "La Cambiale di Matrimonio" משנת 1810. המוניטין שלו עומדים בעינם גם היום, הודות לספר מסביליה שלו. אך הוא כתב גם אופרות רציניות, "אוטלו" (1816) ו"וילהלם טל" (1829).
בעשור של איחוד איטליה (1860–1870) על ידי ג'וזפה גריבלדי רבו כותבי האופרות האיטלקיות. האופרה באיטליה הייתה חלק בלתי נפרד מחיי היום-יום, רבים הלכו לראות ולשמוע אופרות ולמעלה מ-280 אופרות חדשות נכתבו והוצגו, חלקן בהצלחה רבה. עלילות האופרות הללו לא עסקו דווקא במערכה לאיחוד איטליה אלא בנושאים המקובלים באופרות מאז ומעולם - אהבה, בגידה, יחסים אסורים ומוות טראגי. כמעט כל האופרות הללו נשכחו במשך השנים, גם המשובחות שבהן, בהן "הרוזנת מאמאלפי" (1864) של אריקו פטרלה (1813–1877) ו"מאזפה" (1861) של קארלו פדרוטי (1817-1893).
אחרי "נבוקו" ביסס ורדי את האופרות שלו על נושאים פטריוטיים ועל רבים מן המקורות הרומנטיים הסטנדרטיים: ויקטור הוגו ("ארנאני", 1844); לורד ביירון (Il Duo Foscari, משנת 1844) וויליאם שייקספיר ("מקבת", 1847), אותלו, 1877 ופלסטף, 1893). ורדי ערך ניסויים בצורות מוזיקליות ודרמטיות בכוונה לגלות דברים, שאפשריים רק באופרה. בשנת 1877 יצר את "אותלו", שהדיחה את האופרה של רוסיני ותפסה את מקומה ומבקרי מוזיקה מתארים אותה כמשובחת בכל האופרות האיטלקיות של תקופת הרומנטיקה, שכל המרכיבים המסורתיים, אריות סולו, דואטים ומקהלות, ממוזגים במלואם בשטף המלודי והדרמטי שלה.