cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רמון (כדורגלן)
קריירה
ב-6 במרץ 2020 חתם רמון בקרוזיירו. ב-22 בינואר 2022 חתם באתלטיקו גויאניינסה.
שיבה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
פקקת
פַּקֶּקֶת או תרומבוזיס (באנגלית: Thrombosis) היא מצב רפואי שבו קריש דם (או בשם אחר "פקיק דם") סותם את אחד מכלי הדם בגוף. קריש דם עלול לגרום לשני סיכונים עיקריים - שבץ מוחי ופקקת ורידים עמוקים. שבץ מוחי נגרם בגלל קריש דם שחוסם עורק המוביל דם למוח. הקריש יכול להיווצר באזור החסימה או להגיע לאזור ממקום אחר בגוף (אז הוא מכונה תסחיף, כי הוא נסחף בזרם הדם). פקקת ורידים עמוקה היא מחלה שבה נוצר קריש דם, על פי רוב בוורידי הרגליים, אך לעיתים גם בוורידי הזרועות. הקריש עלול להיסחף עם זרם הדם אל הריאות ולגרום לתסחיף ריאתי, הגורם במקרים חמורים אף למוות.
מורפולוגיה
המורפולוגיה בהתאם למיקום הפקיק:
הפקיק בהמשך:
קריש דם - פרוגנוזה
היווצרות קריש דם עלולה לגרום לתוצאה אחת מבין ארבע התוצאות הבאות: התפשטות, תסחוף, המסה או ארגון ותיעול מחדש. 1. התפשטות של פקיק מתרחשת לכיוון הלב. פירוש הדבר הוא שההתפשטות מתבצעת קדימה בוורידים או אחורה בעורקים. 2. תסחוף מתרחש כשפקיק משתחרר מדופן כלי הדם והופך לנייד. תסחיף ורידי (הנובע לרוב מפקקת ורידים עמוקים בגפיים התחתונים) ינוע דרך מחזור הדם המערכתי, יגיע לצד הימני של הלב ויזרום דרך עורק הריאה תוך יצירת תסחיף ריאתי. מנגד, פקקת עורקית הנובעת מיתר לחץ דם או מטרשת עורקים עלולה להפוך לניידת והתסחיפים הנובעים ממנה עלולים לחסום כל עורק או עורקיק בכיוון הזרימה מאתר היווצרות הפקיק. המשמעות היא שבץ מוחי, אוטם שריר הלב או פגיעה בכל איבר אחר. 3. המסה מתרחשת כשמנגנוני המסת הפיברין מפרקים את הפקיק ומחדשים את זרימת הדם אל כלי הדם. ניתן לסייע לכך על ידי מתן תרופות (לדוגמה, לאחר חסימה של עורק כלילי). תגובה מיטבית לתרופות ממיסות פיברין מתקבלת תוך מספר שעות, לפני התפתחות מלאה של רשת הפיברין של הפקיק. 4. ארגון ותיעול מחדש כרוכים בגדילה פנימית של תאי שריר חלק, פיברובלסטים ואנדותל לתוך הפקיק העשיר בפיברין. אם התיעול מחדש נמשך, הוא מספק ערוצים בגודל נימי דרך הפקיק ומאפשר המשך של זרימת הדם דרך הפקיק כולו. אולם, ייתכן כי זרימת הדם המחודשת לא תספיק לצרכים המטבוליים של הרקמה במורד הזרימה.
דנילסון
{{פירושונים| }}
My Favorite Part
My Favorite Part (בעברית: החלק האהוב עליי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר מק מילר, ביחד עם הזמרת-יוצרת האמריקאית אריאנה גרנדה מתוך האלבום, The Divine Feminine. השיר יצא לאור ב-9 בספטמבר 2016, כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום.
השיר הגיע למקום השלישי במצעד השירים של ניו זילנד.
וידאו קליפ
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-70 מיליון צפיות.
חיים זליג סלונימסקי
חיים זליג (בן יעקב) סְלוֹנִימְסקי (בכתיב היידי שנהג בזמנו: חיים זעליג סלאָנימסקי; בראשי תיבות: חז"ס או רחז"ס; 31 במרץ 1810, ביאליסטוק, פלך גרודנו, רוסיה – 15 במאי 1904, א' בסיוון ה'תרס"ד, ורשה, פולין הקונגרסאית) היה מוציא לאור עברי, אסטרונום, ממציא, עורך מדעי, מייסדו ועורכו הראשון של עיתון "הצפירה" (השבועון ואחר כך היומון העברי הראשון בפולין), צנזור רשמי מטעם השלטון הצארי בעיר ז'יטומיר וראש בית המדרש הממשלתי לרבנים בז'יטומיר.
תולדות חייו
סלונימסקי למד בתלמוד תורה ובישיבה, והוגדר על ידי נחום סוקולוב בביוגרפיה שלו "עילוי" ו"חריף". במקביל לחקירתו בתלמוד קרא קריאה ביקורתית ועמוקה בספרי פיזיקה ומתמטיקה בעברית שנקרו על דרכו, בהם "שבילי דרקיע" לאליהו הכים (פראג, 1784) ו"כליל חשבון" לדוד פריזנהאוזן (ברלין, 1797). כמו כן למד גרמנית, פולנית, רוסית וצרפתית.
סלונימסקי שם לו למטרה להאיר את עיני היהודים שידעו לקרוא עברית בלבד בנושאים מדעיים, בלשון פופולרית ומובנת ככל האפשר. בגיל 24 כתב את ספרו הראשון, ספר לימוד אלגברה בשם "מוסדי חכמה: יסודי תורת המספר" (וילנה 1834). שנה לאחר מכן, עקב הופעת שביט האלי, תופעה שעוררה התרגשות עצומה ואמונות טפלות פרסם את הספר "כוכבא דשביט" שעסק בתולדות האסטרונומיה ובפרט בתופעת השביטים, תוך עקירת האמונות הטפלות הקשורות בהם.
בשנת 1838 יצא לאור בוורשה ספרו "תולדות השמיים" ובו מחקר על חישוב הלוח העברי שקומם עליו את רבני ורשה. ספר זה יצא עם תיקונים שלושים שנה מאוחר יותר בשם "יסודי העיבור".
בשנת 1842 נסע לקניגסברג על מנת להציג שם מכונת חישוב, שהייתה למעשה שכלול של מכונת חישוב שהמציא חותנו, אברהם יעקב שטרן. בשנת 1844 הציג את מכונתו בפני אלכסנדר פון הומבולדט, בו ראה את גדול המדענים החיים. הומבולדט וסלונימסקי החלו להתכתב וסלונימסקי אף כתב על הומבולדט ספר בעברית בשם "אות זיכרון לאלכסנדר פאן הומבולדט" (ורשה, תרל"ד), שכמוטו בראשו כתב את הברכה התלמודית "ברוך שחלק מחכמתו לבשר ודם" . בשנת 1845 הציג את מכונת החישוב שלו בפי האקדמיה האימפריאלית למדעים של רוסיה בסנקט פטרבורג וזכה למענק כספי. באותה עת התעניין סלונימסקי גם בטלגרף והגה מספר שכלולים כגון שידור הודעות טלגרפיות במקביל בשני גידים ומתיחת כבל תקשורת תת-ימי (רעיון שזיכה אותו בלגלוג, עד שהפך למציאות ב-1857). על מפגשים אלה עם עולם המדע הממוסד העיד סלונימסקי, לפי סוקולוב: "מה יכולתי אני להודיעם ולא ידעו? אבל, ראשית, עשיתי רושם, כיהודי ביאליסטוקי, כלומר בתור קוריוז ושנית, יש אשר הרציתי לפני המומחים ההם איזו פלפלא חריפתא, איזו שאלה קטנה בחשבון – זה היה התלמודי הפקח והלוהט בניצוצי המצאות שבא כאושפיז מעולם אחר, ויפלא את הלבבות.".
בפברואר 1862 ייסד סלונימסקי בוורשה את עיתון "הצפירה". העיתון הקדיש מקום נרחב למדי בשנותיו הראשונות לדיווחים חדשותיים בנושאי מדע וטכנולוגיה. סלונימסקי כתב בו הן בשמו והן בשמות-עט שונים ופרסם מאמרים גם בהמליץ, הכרמל והאסיף. כתב העת נסגר לאחר חצי שנה והופעתו חודשה ב-1874.
ב-1863 עבר סלונימסקי לז'יטומיר, שם שימש כמפקח מטעם השלטונות על בית המדרש לרבנים וכצנזור של הספרות העברית בדרום רוסיה. הוא כיהן בתפקידים אלה 12 שנה.
סלונימסקי נפטר בשנת 1904 בביתו ממחלת השפעת, בשיבה טובה. נקבר בהלוויה המונית.
במאמר שכתב ב"הצפירה" טען שמה שפך השמן דלק שמונה ימים לא היה נס. דבריו עוררו סערה, ונכתבו ספרים לסתור את טענתו.
ז'יווה
ז'יווה (בקירילית: Жива; Živa), ז'יוויה (בפולנית: Żywia; כמו כן מופיעה גם הצורה Żiwia), רַז'יוויה (Razivia), שיווה (Šiva, Šiwa, Siva) או שיבּה (Sieba) היא אלת האהבה והפריון במיתולוגיה הסלאבית. פירוש שמה הוא "חיה", "הווה", "קיימת". היא נשואה לשייבוג (Siebog), שהוא מקבילה הזכרי (אל האהבה והנישואים).
פולחן ז'יווה התקיים בקרב הסלאביים המערביים, בשטח פולין, צ'כיה, סלובקיה, סלובניה וגרמניה של היום, ובייחוד בעמק נהר אלבה, בטרם הגיעה הנצרות לאזורים אלה.
האסטרואיד  שהתגלה על ידי יוהאן פאליזה, נקרא על שמה.
תא אפנדימלי
תא האפנדימה ("Ependyma cell") הוא אחד מארבעת סוגי תאי הגליה במערכת העצבים המרכזית, הם אינם יכולים לייצר CSF אך יכולים להתמיין לתאים המייצרים את נוזל ה-CSF, הנוזל מוחי שדרתי, המגן על מערכת העצבים המרכזית, ויצירת רקמת אפיתל המרפדת את המוח וחוט השדרה. בקרום תאי האפנדימה הפונה לחלל נמצאות שלוחות ארוכות דמויות ריסים המכונות סיליה ("Cilia"), שתפקידן להניע את נוזל ה-CSF במערכת. על קרום זה ישנן גם שלוחות קצרות יותר, חסרות יכולת תנועה, בשם מיקרווילי ("Microvilli"), אשר משמשות לספיגה מחודשת של הנוזל המוחי שדרתי כדי למחזרו.
תסחיף
תסחיף או סחיף (בלועזית: אמבולוס, Embolus) הוא מוצק, נוזל או גז שנסחף בדם.
רוב התסחיפים מקורם בפקיקים (תרומבי), אך ייתכנו גם תסחיפים של פלאק טרשתי, שומן, בועות גז או מי שפיר. התסחיפים יגרמו בעיות ברגע שיגיעו למקום צר מכדי שיוכלו לעבור בו, ועלולים לחסום את מעבר הדם.
ז'יבה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
טומבק
טומבק (בצרפתית: Tombac) היא סגסוגת פליז עם תכולת נחושת גבוהה ותכולת אבץ של 5–20 אחוזים. ניתן להוסיף בדיל, עופרת או ארסן לקבלת צבעים שונים. מדובר בסגסוגת זולה הניתנת לעיבוד, שמשמשת בעיקר למדליות ועיטורים, לקישוטים, ולכמה סוגי תחמושת. בשימוש קדום יותר, המונח כלל סגסוגת פליז עם תכולת אבץ גבוהה עד 28-35%.
אטימולוגיה
המונח טומבק נגזר מטמבגה, מילה אינדונזית / מלאית ממוצא ג'וואני שפירושה נחושת. Tembaga נכנס זמנית לשימוש ההולנדי עם הקולוניזציה של אינדונזיה. ככל הנראה, המונח שימש באופן כללי לתיאור פריטי פליז עם תכולת נחושת גבוהה באינדונזית, כולל גונגים גמלאניים.
אסטרוציט
אסטרוציטים או תָּאיִם כּוֹכָבִיִים (מיוונית: άστρο – כוכב, κύτος- תא), הנקראים גם אסטרוגְלִיָה, הם תאי גלייה בצורת כוכב במוח ובחוט השדרה. הם ממלאים תפקידים רבים, ובכלל זה תמיכה ביוכימית בתאי האנדותל הבונים את מחסום דם-מוח; הספקת חומרי הזנה לרקמת העצבים; שימור של מאזן היונים החוץ-תאי; וכן ממלאים תפקיד בתהליכי תיקון ותהליכי הצטלקות במוח ובחוט השדרה לאחר פגיעות טראומה.
מחקרים החל מאמצע שנות ה-90 הראו שאסטרוציטים מפיצים גלי סידן (Ca2+) למרחקים ארוכים בעקבות גירוי, ובדומה לנוירונים משחררים מוליכים (הקרויים גליוטרנסמיטרים) באופן התלוי-בסידן. קיים מידע המעלה את האפשרות לפיה אסטרוציטים אף מאותתים לנוירונים באמצעות שחרור תלוי-סידן של גלוטמאט. גילויים מעין אלו הפכו את המחקר על אסטרוציטים לתחום המתפתח במהירות במדעי המוח.
מאפיינים וסוגים
אסטרוציטים הם תת-קטגוריה של תאי גליה במערכת העצבים המרכזית, וידועים גם בשם תאי גליה אסטרוציטיים. הם בעלי צורת כוכב, המורכב משלוחות רבות העוטפות סינפסות שנוצרות על ידי תאי עצב. אסטרוציטים מזוהים באופן מסורתי על ידי שימוש באנליזה היסטולוגית, שכן רבים מתאים אלו מבטאים קורי ביניים מסוג GFAP (ראשי תיבות של Glial Fibrillary Acidic Protein).
שלוש צורות של אסטרוציטים קיימות במערכת העצבים המרכזית: סיביים, פרוטופלסמיים, ורדיאליים.
בקרבת רקמת הפיה מאטר, שלושת סוגי האסטרוציטים שולחים שלוחות היוצרות את קרום הפיה-גליה.
בעבר, בתחום הרפואה, רק רשת תאי העצב נתפסה כבעלת חשיבות, ולאסטרוציטים התייחסו כ'ממלאי חורים'. לאחרונה, חל שינוי בתפיסת תפקידם של אסטרוציטים, וכיום מעריכים כי הם ממלאים מספר תפקידים פעילים במוח, כולל הפרשה או ספיגה של מעבירים עצביים ושימור של מחסום דם-מוח. בעקבות הרעיון הזה, הוצע מושג של "סינפסה תלת צדדית", המתייחסת ליחסים ההדוקים בסינפסה בין תא עצב פרה-סינפטי, תא עצב פוסט-סינפטי, ותא גליה.
איש שמן
תחילת הפיתוח
הפצצה הגרעינית "איש שמן" פותחה על ידי האמריקנים במסגרת פרויקט מנהטן, התוכנית הסודית לפיתוח נשק גרעיני במהלך מלחמת העולם השנייה. עוצמת הפצצה באה מביקוע גרעיני של פלוטוניום-239, יסוד מלאכותי המופק מאורניום-238. לפי התכנון המקורי אמורה הייתה הפצצה להיות מופעלת על ידי "מנגנון ירי", שבו שתי מסות תת-קריטיות נורות זו אל זו באמצעות הדף חומר נפץ רגיל, ומביאות כך ליצירת מסה קריטית ולתחילת תגובת השרשרת הגרעינית. מנגנון זה מתוכנן היה לשימוש הן בפצצה המבוססת על אורניום והן בפצצה המכילה פלוטוניום.
פצצה במתכונת זו, על בסיס פלוטוניום, תחת שם הקוד "איש רזה" כבר הייתה בתהליך הרכבה, אך הוא הופסק באפריל 1944 כאשר התברר כי לפלוטוניום רמת ביקוע ספונטני גבוהה מהמשוער: הפעלת מנגנון ירי (מנגנון איטי באופן יחסי) על חומר בעל רמת ביקוע ספונטני גבוהה, הייתה ככל הנראה מביאה לפיצוץ טרם שלב היווצרות המסה הקריטית, כך שהפצצה הייתה מכלה את עצמה לפני השגת האפקטיביות הרצויה. תאורטית ניתן היה לייצר פצצת פלוטוניום בעלת מנגנון ירי, אך זו חייבה גוף פצצה באורך 19 רגל (כ-5.8 מטר) ומשקל שהוא מעבר ליכולת הנשיאה של המפציץ בואינג B-29 סופרפורטרס אשר יועד למשימה. מנגנון הירי כן היה בר ביצוע בפצצה המכילה אורניום מועשר, והוא אכן יושם בפצצה "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
מנגנון הקריסה
המנגנון החלופי, אותו החלו לפתח ביוני 1944 בבניית הפצצה "איש שמן", היה "מנגנון קריסה". במנגנון זה מסה תת-קריטית של פלוטוניום מוקמה במרכז מסה כדורית של חומר נפץ רגיל. מספר נפצים על פני שטח כדור חומר הנפץ הוצתו בו-זמנית כדי ליצור לחץ עצום פנימה לכיוון ליבת הכדור, דוחסים אגב כך את מסת הפלוטוניום שבמרכזו ומגבירים את צפיפותה עד לכדי מסה קריטית המאפשרת את תגובת השרשרת הגרעינית.
נקודת התורפה בבניית פצצה בעלת מנגנון קריסה הייתה טמונה בקושי ליצור תהליך דחיסה סימטרי. דחיסה א-סימטרית הייתה מביאה לפליטת מסת הפלוטוניום אל מחוץ לגוף הפצצה, ובכך לשיבוש תהליך הביקוע הגרעיני ולפיצוץ לא יעיל של פצצה מלוכלכת (פצצה קונבנציונלית המזוהמת בפסולת גרעינית ובחומרים רדיואקטיביים). על הקושי התגברו על ידי התקנת חומר הנפץ הרגיל כמערך "עדשות נפץ" הידרודינמיות - חומרים נפיצים בצפיפויות שונות - אשר מיקדו את גלי ההדף בתוך הכדור המתפוצץ כלפי פנים, בדומה לאופן שבו עדשה אופטית ממקדת קרני אור.
מנגנון הקריסה יעיל ובטיחותי ממנגנון הירי שהיה בעל פוטנציאל גבוה לתאונות, אך בשל מורכבותו והדיוק הרב שהצריך, ביצעו האמריקנים ביולי 1945 ניסוי מקדים לבחינת יעילות הנשק החדש - "ניסוי טריניטי" – ובו פוצצו באופן מבוקר פצצת פלוטוניום בעלת מנגנון קריסה. עוצמת הפיצוץ בניסוי, שהיה הפיצוץ הגרעיני הראשון בהיסטוריה, הייתה כ-20 קילוטון: חזקה פי שניים עד ארבעה מהעוצמה לה ציפו.
ב-1 באוגוסט 1945 כבר היו מוכנות שתי פצצות גרעין - "ילד קטן" ו"איש שמן" - ושלישית הייתה בשלב בנייה מתקדם. אורך הפצצה "איש שמן" היה 2.34 מטרים, קוטרה 1.52 מטר ומשקלה 4.63 טון. כפי שניתן להסיק משמה, רוחבה היה כפליים ויותר מרוחב "ילד קטן" אך משקלה גדול ממנה רק ב-10 אחוז.
התאמת גוף פצצה ומטוס נושא
ביוני 1943, עם התקדמות פרויקט מנהטן, נמצא כי רק שני מטוסים של בעלות הברית מסוגלים לשאת את הפצצה המתוכננת - בואינג B-29 סופרפורטרס האמריקאי והאוורו לנקסטר הבריטי-מבין שניהם נבחר ה-B-29, משיקולים לוגיסטיים ולאומיים. פרויקט התאמת המטוס לנשיאת הפצצות, Silverplate, התנהל במקביל להתאמת גוף פצצה לראש הקרב הגרעיני.
באותה נקודת זמן, היו שתי הצעות למגנוני פיצוץ-"איש שמן" ו"איש רזה". שני ניסויים ראשונים בפצצות דמה נערכו באוגוסט וספטמבר 1943 ובעקבות כישלונם הוקמה יחידה ייעודית לניסויים. בדצמבר נערכה הסבה ראשונה של אחד ממטוסי B-29 (שכינויו היה "Pullman airplane") שכללה שינוי של תא הפצצות ומנגנוני ההטלה, בעיקר עקב אורכו של מנגנון "איש רזה". בסוף פברואר 1944 החלו ניסויי הטלת פצצות דמה באמצעות המטוס המוסב. הניסויים פסקו באמצע מרץ לצורך הכנסת שיפורים במבנה "איש רזה" ועקב נפילת הפצצה בתוך המטוס שגרמה נזק חמור למטוס. לאחר תיקון המטוס, הניסויים נמשכו בסוף יוני 1944 ושלוש פצצות דמה של "איש רזה" ותשע של "איש שמן" הוטלו במהלכם. בבחינת תצלומים שנעשו במצלמה מהירה, התגלה כי סנפירי הזנב התעוותו עקב לחץ מה שגרם למסלול שונה מהמתוכנן. נוסו תצורות שונות של סנפירים עד שנבחרה תצורה שכונתה "מצנח קליפורניה".
הפצצת נגסאקי
סירובה של ממשלת יפן להיכנע לאחר הפצצת הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, הביא להחלטה על הטלת הפצצה השנייה. בבוקר ה-9 באוגוסט 1945 יצא מפציץ בי-29 אשר כונה "בוקסקאר", עם הטייס צ'ארלס סוויני, כשהוא נושא בבטנו את הפצצה "איש שמן". היעד המקורי היה העיר קוקורה, שנבחרה כיוון ששכנו בה מפעלי נשק רבים ששימשו את צבא יפן, אך בשל עננות כבדה על העיר הוחלט להמשיך ליעד המשני: נגסאקי.
בשעה 11:01 בבוקר לפי שעון יפן הוטלה הפצצה הגרעינית "איש שמן" על עמק אזור התעשייה של העיר נגסאקי, והתפוצצה 43 שניות מאוחר יותר, בגובה 469 מטרים. עוצמת הפיצוץ הייתה שקולה ל-21 קילוטון TNT.
בשל פני השטח ההרריים של נגסאקי, עוצמת הנזק הייתה פחותה מזו שבהירושימה, אף על פי שעוצמת הפצצה הייתה חזקה יותר. נזקיה של הפצצה התמקדו בעמק אזור התעשייה: שטח ברדיוס 1.6 ק"מ הוחרב כליל, ושריפות פרצו בחלקה הצפוני של העיר עד למרחק של 3.2 ק"מ דרומית למקום נפילת הפצצה. לפי הערכות, כ-40,000 מתושבי העיר נהרגו מיד עם הטלת הפצצה, עוד כ-25,000 נפצעו, ואלפים רבים מתו בשנים שלאחר מכן כתוצאה מפציעתם ומתופעות לוואי של הקרינה והנשורת הרדיואקטיבית.
סיום המלחמה
מאז ועד היום לא נעשה שימוש נוסף בפצצה גרעינית כנשק מלחמתי.
שאפור השני
שאפור השני (בפרסית: شاپور دوم; ידוע גם בשם שבור השני) "הגדול" (309–379) היה מלך פרס מהשושלת הסאסאנית לאחר מותו של הורמיזד השני. שאפור היה השליט הפרסי אשר שלט לאורך הזמן הרב ביותר (70 שנה), לאחריו באורך תקופת השלטון היו שאה תהמאספ הראשון ונאסר א-דין שאה קאג'אר.
ביוגרפיה
אחר מותו של הורמיזד השני, ערבים מהדרום החלו לפלוש לערים הדרומיות של האימפריה ולבזוז אותן. הם התקיפו אפילו את מחוז פארס, מחוז לידתם של המלכים הסאסאנים. בינתיים, אצילים פרסים הרגו את בנו הבכור של הורמיזד השני, עיוורו את השני וכלאו את השלישי (שלאחר מכן נמלט לטריטוריה הרומאית).
כס המלכות נשמר עבור ילדהּ של אחת מנשותיו של הורמיזד השני, שעדיין לא נולד. יש אומרים כי שאפור השני היה המלך היחיד בהיסטוריה שהומלך כבר כעובר: הכתר הונח על בטנה של אמו. הילד, שנקרא על שם שאפור, נולד כמלך. כשהיה צעיר, האימפריה נשלטה בידי אמו והאצילים. לאחר שהגיע לפרקו, הוא נטל את הכוח לידיו והוכיח את עצמו תוך זמן קצר כשליט אקטיבי ויעיל.
מלחמה בדרום ובמזרח
שאפור השני הוביל את צבאו הקטן אך הממושמע כנגד הערבים בדרום, הוא נע דרך מזרחה לנג'ד עד אשר הגיע אל הרי חג'ר, וכך הבטיח את גבולותיה הדרומיים של האימפריה. על מסעו נגד הערבים נכתב בתבליט זורואסטרי:
לאחר מכן החל במסעו הראשון כנגד הרומאים במערב, שבו הפרסים לא הצליחו לכבוש שטחים נוספים. מסעות אלה הופסקו בשל פלישות נוודים בגבול המזרחי של האימפריה שאיימו על טראנסאוקסאניה, אזור אסטרטגי חשוב לשליטה על דרך המשי. לפיכך חתם שאפור על חוזה שלום עם קונסטנטיוס השני (353-361) שבו שני הצדדים הסכימו שלא להתקיף זה את זה לתקופה מסוימת.
שאפור צעד מזרחה לטראנסאוקסאניה כדי להילחם בנוודים המזרחיים. הוא ניצחם וסיפח שטחים חדשים כמחוז נוסף לאימפריה, והשלים את כיבוש האזור שנמא בתחומי אפגניסטן של ימינו. בעקבות הכיבושים הללו, התרבות הסאסאנית גם היא התפשטה, ואמנות סאסאנית חדרה לטורקיסטן והגיעה עד לסין דרך אגן טארים.
מלחמה ברומא
שאפור השני, יחד עם המלך הנווד גרומאטס, החל במסע שני כנגד הרומאים ב-359, והצליח לכבוש את הערים סינגארה ואמידה. בתגובה, הקיסר הרומאי יוליאנוס הכופר (361-363) פלש עמוק לתוך השטח הפרסי וניצח את כוחותיו של שאפור בקטסיפון, אך לאחר שלא הצליח לכבוש את הבירה, נהרג הקיסר תוך ניסיון נסיגה לשטח הרומאי, ישנן הערכות כי היה זה שאפור בכבודו ובעצמו אשר הרג את הקיסר הרומאי. יורשו יוביאנוס, שנלכד בגדה המזרחית של הפרת, נאלץ להסכים לעביר את כל המחוזות שהפרסים העבירו לרומאים ב-298 וכן את סיניביס וסינגארה, על מנת להבטיח מעבר בטוח לצבאו אל מחוץ לפרס.
יעקב לזוביק
יעקב לזוביק (נולד ב-1957), הוא היסטוריון וסופר ישראלי יליד גרמניה. שימש כמנהל הארכיון של יד ושם, וכמנהל ארכיון המדינה בין 2011 ל-2018.
ביוגרפיה
יעקב לזוביק נולד ב-1957 בבאד קרויצנאך, גרמניה. ב-1980, הוא סיים הכשרה כמדריך תיירים. ב-1982 הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1984 השיג דיפלומה בפדגוגיה וב-1989 סיים תואר שני, ביהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית. ב-1995 סיים את הדוקטורט שלו, ביהדות בת זמננו, באוניברסיטה העברית.
קריירה מקצועית
בין 1985 ל-1990 עבד לזוביק כמחנך וכמורה להיסטוריה בתיכון הימלפרב. הוא עבד כחוקר ביד ושם משנת 1982, ושימש כמנהל סמינרים למחנכים מחו"ל בין 1989 ל-1993. בין 1993 ל-2007 שימש כמנהל הארכיון של יד ושם. ב-2001 יצא ספרו "הבירוקרטים של היטלר: משטרת הביטחון הנאצית והבנליות של הרשע" בהוצאת מאגנס. לזוביק ניהל את ארכיון המדינה בין 2011–2018. מרצה בתחום המידענות באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2017, בעקבות הוראת היועץ המשפטי לממשלה, על חובת ארכיון המדינה לשחרר קבצים וחומרים למבקשים רק אחרי אישור של מקור החומר, פרסם לזוביק דו"ח ביקורתי על נוהלי שחרור הקבצים. הדו"ח סיכם את המצב כך:
מיכאל מושקוביץ
מיכאל אברהם מושקוביץ (נולד ב-18 באפריל 1998) הוא כדורסלן ישראלי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פנסילבניה מליגת המכללות האמריקאית.
נבחרת לאומית
מושקוביץ השתתף עם נבחרת העתודה באליפות אירופה לשנת 2017 וזכה עמה במדליית הכסף לאחר שהגיעו עד הגמר בו הפסידו ליוון המארחת. הוא סיים את האליפות עם ממוצע של 3 נקודות, 4.3 ריבאונדים ו-1.1 אסיסטים למשחק.
שנה לאחר מכן מושקוביץ ונבחרת העתודה השתתפו באליפות שנערכה בקמניץ שבגרמניה וזכו לראשונה במדליית הזהב אחרי ניצחון בגמר על נבחרת קרואטיה 80:66.
היום יום
היום יום (שמו המלא: היום יום... לוח אור זרוע לחסידי חב"ד) הוא לוח שנה שערך רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים האדמו"ר מלובביץ', הכולל לוח לימוד יומי של שיעורי החת"ת, מנהגי חב"ד ופתגמים יומיים שליקט משיחות ומכתבי חותנו, רבי יוסף יצחק שניאורסון מלובביץ'. הלוח פותח ביום י"ט בכסלו – הנחשב כ"ראש השנה לחסידות" – ה'תש"ג, ומסתיים ביום י"ח בכסלו ה'תש"ד. זהו הספר הראשון של רבי מנחם מנדל שנדפס תחת שמו. בקרב חסידי חב"ד נהוג לקרוא בכל יום בשנה את הכתוב ביום המקביל בלוח.
מבנה הספר
הפתגמים כוללים קטעים קצרים של אמרות חסידיות והדרכות לחיי היום יום ולעבודת השם על פי דרך חב"ד. הספר כתוב בגוף ראשון של הרב יוסף יצחק, למרות שכתב אותו חתנו. בעקבות החלטת חתנו יצא הספר בהוצאת קה"ת לקראת חודש כסלו ה'תש"ג ונקבע על ידי הרב יוסף יצחק ל"אור זרוע לחסידי חב"ד", ללמוד ממנו מדי יום, במקביל ללימוד היומי של החת"ת. לוח השנה בספר מתחיל מחג הגאולה י"ט בכסלו, הנחשב בחב"ד 'ראש השנה לחסידות'.
הספר מכיל גם מראי מקום לשיעורים היומיים בחת"ת וכן הרבה ממנהגי חסידות חב"ד.
בדפוסים המאוחרים של הספר נוספו פתגמים שליקט הרבי מלובביץ' כשערך את הספר, ככל הנראה במטרה להדפיסם כחלק שני בסדרה. חלק זה נקרא היום יום - חלק שני.
בהקדמה לספר מופיעה סקירה בת כ-40 עמודים על אדמו"רי חב"ד הקרויה "שלשלת היחס", שבה מתוארים קורות חייהם, משפחתם, ספריהם ועוד. סקירה זו נכתבה גם היא בידי הרב יוסף יצחק. לאחר שנתמנה הרבי מלובביץ' לאדמו"ר הוסיפו חברי מערכת אוצר החסידים את קורות חייו, בניסוח שקיבל את אישורו.
מהדורות
הספר, שחלקים גדולים ממנו נכתבו ביידיש, נדפס בכארבעים מהדורות, בעברית אנגלית, ספרדית, צרפתית, רוסית, כתב ברייל ועוד.
לימוד ודיוק בספר
חסידי חב"ד רבים נוהגים לקרוא וללמוד את הפתגם היומי מתוך הספר, החסידים מייחסים לספר דיוק רב ורמזים רבים הטמונים בכל פרטיו. ברוח זו חוברו ספרים המכילים דיוקים וביאורים על הספר "היום יום". בין הספרים:
כוכבית גיור
"כוכבית גיור" היה תשדיר בחירות מטעם מפלגת ש"ס שהוקרן ב-8 וב-9 בינואר 2013 במסגרת תעמולת הבחירות לבחירות לכנסת ה-19. התשדיר נועד להעביר את המסר "ש"ס שומרת על המסורת היהודית", תוך שהוא מבקר בסרקזם את המהירות המיוחסת לגיורם של העולים מברית המועצות לשעבר וגיורים בכלל, ללא שמירה קפדנית על כללי ההלכה היהודית. נטען לגבי התשדיר על ידי גורמים שונים כי הוא גזעני ופוגעני, והוא הפך לתופעת רשת לאחר שזכה לפרודיות רבות.
תיאור התשדיר
התשדיר מציג טקס חופה וקידושין שבו מתחת לחופה ניצבים כלה בעלת חזות סלאבית סטריאוטיפית ומבטא רוסי וחתן בעל חזות מזרחית. החתן מופתע לגלות מכשיר פקס מתחת לחופה, והכלה מסבירה לו "ביתנו שלח" (רמז למפלגת ישראל ביתנו), כדי "לקבל אישור מכוכבית גיור". החתן שואל בתדהמה: "רגע, את לא יהודייה?". הכלה שולפת תעודת גיור ממכשיר הפקס ועונה: "עכשיו כן". כאשר הכלה רוכנת אל החתן כדי לנשקו, הוא נרתע ממנה בסלידה.
תגובות במערכת הפוליטית
התשדיר ספג גינויים רבים במערכת הפוליטית, בטענה שהוא גזעני ופוגע בעולים מברית המועצות לשעבר, בתגובה יצא איש ש"ס אריאל אטיאס, בהגנה על התשדיר ואמר כי "הוא נועד להציב מראה בפני החברה הישראלית - מה יכול לקרות אם ש"ס לא תבלום חקיקה של נישואי בזק ונישואין אזרחיים. אנחנו לא נגד גיורים, אבל אנחנו רוצים לשמור שהגיורים יישארו דרך הרבנות הראשית, כפי שהיה מאז ומעולם".
בעקבות עתירות כנגד התשדיר פנה יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, השופט אליקים רובינשטיין, לש"ס וביקש להפסיק לשדרו, בהנמקה ש"תיתכן תחושה של פגיעה מכלילה, שראוי להימנע ממנה ככל הניתן". בש"ס נענו לבקשה, אך הבהירו שמלכתחילה לא התכוונו לשדרו יותר מפעמיים.
פרודיות
משפט המפתח בסרטון הבחירות, "רגע, את לא יהודייה?", זכה לפרודיות רבות, שבהן הוצמד המשפט לסצנות רבות שבהן מופיעים גבר ואישה. בפרודיות: תוכנית הטלוויזיה הסאטירית "ארץ נהדרת" יצרה פרודיה על התשדיר בשלמותו, שבה, בתגובה לשאלת החתן (בגילומו של יובל סמו) "מה, את לא יהודייה?" מגיבה הכלה (בגילומה של שני כהן) בצרור שאלות: "מה, אתה לא עובד? מה, אתה לא יודע אנגלית? אתה לא למדת חשבון? אתה לא שירתת בצבא? אתה עושה יותר ילדים ממה שאתה יכול לפרנס? הספר היחיד שקראת בחיים שלך זה התנ"ך? אתה עושה כל מה שאיש בן 92 עם שמלה אומר לך? אתה מתגרה מכל תמונה של אישה בפרסומת, אפילו שזו רק הפרה של עלית?" – הצגה, מוקצנת קומית בחלקה, של טענות מקובלות בקרב חילונים נגד החרדים.
בתוכנית הלימודים
אתר האינטרנט "תורת פיך", שהוקם ביוזמת משרד החינוך והפיקוח על הוראת התורה שבעל פה בחינוך הממלכתי דתי ובשיתוף המרכז לטכנולוגיה חינוכית, מציע מערך שיעור בנושא הגיור לתלמידי כיתות י"א-י"ב, שתחילתו הקרנת התשדיר "כוכבית גיור", והמשכו חשיפת התלמידים למורכבות של נושא הגיור, באמצעות דיון בשאלות שמעורר התשדיר.
קישורים חיצוניים
דעות:
פרודיות:
לאוניד חצ'יאן
לאוניד גנריקוביץ' חצ'יאן (ארמנית: Լեոնիդ Գենրիխովիչ Խաչիյան; רוסית: Леонид Генрихович Хачиян; אנגלית: Leonid Genrikhovich Khachiyan); 3 במאי 1952 - 29 באפריל 2005) היה מתמטיקאי סובייטי ממוצא ארמני.
חצ'יאן מוכר כמי שפיתח את אלגוריתם האליפסואיד לפתרון בעיות תכנון ליניארי, אשר היה לאלגוריתם הראשון שעושה זאת בזמן ריצה פולינומי. אף על פי שהאלגוריתם איננו מיושם בפועל כיוון שדרגתו הפולינומית גבוהה, הוא נחשב לפריצת דרך משמעותית בתחום התאוריה.
ביוגרפיה
חצ'יאן נולד בסנקט פטרבורג ועבר עם משפחתו למוסקבה בגיל 9. הוא סיים דוקטורט במתמטיקה חישובית ב-1978. בשנת 1979 פיתח את אלגוריתם האליפסואיד, ובשנת 1982 זכה בפרס פולקרסון על מאמרים בתחום המתמטיקה הבדידה. ב-1989 עבר להתגורר בארצות הברית. החל מ-1990 שימש חצ'יאן כפרופסור באוניברסיטת ראטגרס שבניו ג'רזי.
ב-1985 נישא לאולגה פיסצ'יקובה ריינברגולהם שתי בנות.
חיים ירמיהו פלנסברג
הרב חיים ירמיהו פלנסברג (במקור: פלענסבערג) (1842 – תרע"ד (1914)) רב, פילוסוף ומחבר ספרים.
חייו
נולד בקיידאן, אמו שלא זכתה לפרי בטן התגרשה מבעלה מסיבה זו ונישאה לאלמן בשם אברהם פלנסברג. בגיל קרוב לחמישים נולד לה בנה הראשון והיא קראה לו "חיים" על שם אביה, ו"ירמיהו" על שם ירמיהו הנביא שלדבריה נגלה אליה בחלום ובישר לה שתלד בן ובת. לאחר לידתו אכן נולדה גם בת לזוג. לאחר בר המצווה נסע ללמוד אצל הרב לייב חריף בריטאווע. לאחר שנה הגיע לישיבת וולוז'ין ונתחבב על ראשה – הנצי"ב. בישיבה שהה עד גיל שבע עשרה.
נישא לאיטה, אחות אשתו של הרב זכריה מנדל כ"ץ לימים רבה של ראדין.
משנת תרל"ג (1873) החל לשמש ברבנות. בתחילה בשתי עיירות קטנות ומתרמ"ט (1889) ועד מותו בתרע"ד (1914) שימש כרב הקהילה בעיר שאקי. בתרנ"ח (1899) הוציא את ספר השאלות ותשובות "שאלות חיים". מלבד ספר זה הוא כתב ספרי דרשות. לצד עיסוקו הרב בענייני הלכה הוא עסק רבות בספרי המחקר של הפילוסופיה היהודית וגם הכללית. במיוחד הוא הקדיש זמן לספר אור השם של רבי חסדאי קרשקש. הרב פלנסברג היה הראשון שכתב לחלק מהספר פירוש בעברית. הרב פלנסברג ראה בדרך מחשבתו של הרח"ק דרך מקורית שאינה נשענת על הפילוסופיה האריסטוטאלית, והיא 'הדרך שתעמוד לעד' לדבריו. ספרו שהגיע לידיו של אברהם אליהו הרכבי וד"ר אברהם ברלינר כנראה השפיע על הוגים רבים בהם הברון דוד גינזבורג שלימד ספר זה באקדמיה בסנט פטרבורג. כמו כן הוא כתב בכתבי עת שונים כמו הלבנון, המגיד והמליץ. ידועה ביותר היא סדרת תריסר מאמרים שפרסם בשם "מורי נבוכי הזמן החדש" בכתב העת "הלבנון".
הוא נפטר בכ"א בתמוז תרע"ד והובא לקבורות בשאקי.
תחנת הרכבת קריית גת
תחנת הרכבת קריית גת היא תחנת רכבת ישראל בעיר קריית גת. התחנה ממוקמת בסמוך לאזור התעשייה קריית גת.
מבנה התחנה
בתחנה יש ארבע מסילות ושני רציפי אי (ארבעה רציפים). היציאה אפשרית באמצעות המעבר התת-קרקעי וגשר הולכי רגל.
שירותי הזנה לתחנה
מקרא סימנים:
מתחם ציוד הנדסי מסילתי ושלוחות תעשייתיות
ממזרח לתחנת נוסעים נמצא מתחם ציוד הנדסי מסילתי עם מבנה מסילאים. דרומית לתחנת נוסעים יוצאות מספר שלוחות: למתחם ציוד הנדסי מסילתי, למסוף פלדה ולממגורות.
שלמה המלך ושלמי הסנדלר
"שלמה המלך ושַׁלמַי הסנדלר" הוא מחזמר, שכתב המחזאי סמי גרונמן ותרגם מגרמנית המשורר נתן אלתרמן, והוא מוזכר פעמים רבות כאחד ממחזות הזמר המצליחים בכל הזמנים במדינת ישראל, הן מבחינה אמנותית והן מבחינה קופתית.
המחזה, שנכתב ב-1942 ותורגם באותה שנה בידי אלתרמן, הוצג לראשונה בשנת 1943, וב-1964 עובד על ידו, נוספו לו פזמונים בהלחנתו של סשה ארגוב והוא הפך למחזמר ב"תיאטרון הקאמרי".
המחזמר עלה שוב ב-1982, ב-2005 בתיאטרון "הבימה" וב-2019 בהפקה מחודשת ב״בית צבי״.
המחזה תורגם מהנוסח העברי של אלתרמן ליידיש בידי שמואל צסלר, ולאנגלית בידי דן אלמגור.
תקציר העלילה
המחזמר מגולל את סיפורו של שלמה, המלך התנ"כי שכונה החכם מכל אדם, בעל לאלף נשים ובהן נופרית בת פרעה. לשלמה נודע אודות שיכור פוחז שמסתובב בחוצות ירושלים ודומה לו כשתי טיפות מים - סנדלר בשם שלמי, בעלה של נעמה. כבודו של המלך, כך טוענים יועציו, נרמס בגלל אותו שלמי. שלמה מזמן את שלמי לארמון ומציע לו להתחלף עמו בבגדים ובתפקיד, כדי להוכיח שבכוחו להסתדר ברחוב גם בבגדי סנדלר פשוט. בת שבע, אם שלמה, מגלה ראשונה את החילוף בין בנה לבין שלמי, והיא מעודדת את התוכנית, על מנת שבנה יחווה את מה שחווים נתיניו תחת שלטונו ואולי יהיה פחות תאב בצע, בעיקר ביחסו לנשים. תוך זמן קצר מגלה שלמה שאף על פי שהוא החכם מכל אדם, הוא אינו מצליח להסתדר מול פשוטי העם, כשהם רואים בו רק סנדלר פשוט. שלמי, בתחפושתו כשלמה, מתגלה כמלך ערמומי ביחסו אל העם - אך מגלה כי הוא לא מוצא את מקומו כשליט ומולך, ונוכח כי מלאכת המלוכה קשה מהסנדלרות. עוד נוצר חיכוך בין נעמה אשת שלמי לבין נופרית אשת שלמה. לבסוף חוזר שלמה אל אלף נשותיו ואל המלכות, ושלמי חוזר אל בקבוק היין ואל נעמה אשתו.
גרסת 1943
בשנת 1942 כתב סמי גרונמן (1875–1952), עורך דין, סופר ומחזאי גרמני-ארצישראלי שחיבר מחזות סאטיריים, את המחזה "החכם והכסיל: המלך שלמה והסנדלר" (Der Weise und der Narr: König Salomo und der Schuster) בגרמנית. המחזה התבסס ככל הנראה על אגדת שלמה המלך ואשמדאי, המספרת על אשמדאי, מלך השדים, שמלך לתקופה מסוימת בעוד שלמה המלך נדד כקבצן, עד אשר שלמה גירש אותו חזרה אל השְאוֹל. נתן אלתרמן תרגם את המחזה, כשכותרתו המשנית הייתה "שלמה המלך והסנדלר", וזאת עקב בקשת תיאטרון "האהל". לאחר מכן הוסיף את שמו של שַׁלמַי, שנקרא במקור שמדאי, לכותרת המשנה והפך אותה לכותרת הראשית. את התפאורה והתלבושות עיצבה ג'ניה ברגר ואת הכוריאוגרפיה יצרה גרטרוד קראוס. המחזה הוצג לראשונה בתיאטרון "האהל" ב-7 בינואר 1943 בשם "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" בכיכובו של שמחה צחובל. משה הלוי, שביים את ההצגה, אמר כי תכנן להוסיף לה שירים וריקודים, אך דבר זה הביא לבהלה בקרב אנשי "האהל", שחששו ששילוב של פזמונים וריקודים עם ימי התנ"ך יביא אסון על התיאטרון. המחזה היה להצלחה גדולה.
סמי גרונמן נפטר ב-1952 ולא זכה לראות את גלגולי מחזהו, "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
גרסת 1964
בתחילת שנות ה-60, כשבישראל הוצגו בעיקר מחזות זמר מיובאים, קרא הבמאי שמואל בונים את המחזה המקורי. הוא פנה למתרגם, נתן אלתרמן, והציע לו להפוך את המחזה משנות ה-40 למחזמר. אלתרמן כתב 12 שירים, שהולחנו בידי סשה ארגוב. את התפקיד הראשי הכפול של שלמה ושלמי שיחק אילי גורליצקי, יונה עטרי שיחקה בתפקיד נעמה ורחל אטאס בתפקיד נופרית. את התפאורה התנ"כית עיצב אריה נבון, את התנועה עיצבה אנה סוקולוב הניהול המוזיקלי של נעם שריף והתזמור של נעם שריף ושל אריה לבנון.
הצגת הבכורה הייתה ב-12 בספטמבר 1964 בתיאטרון הקאמרי. בהנהלת הקאמרי חששו רבים שהמחזמר, שהפקתו עלתה לתיאטרון סכום עתק, יהיה כישלון ולאחר צפייה בחזרות מתחו כמה מראשי התיאטרון ביקורת חריפה על הבמאי שמואל בונים. השחקנית חנה מרון הצהירה שההצגה היא "בושה לתיאטרון הקאמרי ואסור שתועלה על הבמה". מנהל התיאטרון, שייקה וינברג, טען שיש לצלוח בשלום רק את שתי ההופעות הסגורות שנקבעו מראש, לפני שההצגה תרד ולפני שהעיתונות תדווח על הכישלון. אולם, ההצגה הצליחה מאוד: היא רצה בסיבוב הראשון כמעט בכל ערב במשך שלוש שנים, והוצגה למעלה מ-600 פעם. עד שירדה ב-1966 גורליצקי לא פספס אף הצגה, ואילו את עטרי החליפה אסתר גרינברג פעמיים בלבד. ההצגה זכתה בפרס ההצגה המקורית הטובה ביותר מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות לשנת תשכ"ד.
ההצגה הועלתה פעם נוספת בסוף 1967 ושוב ב-1971, ובשנת 1982 בהפקה פרטית. בסך הכול הועלתה ההצגה קרוב ל-1,000 פעמים, לרבות הופעות בפריז, בלונדון ובמונטריאול (באקספו 67'), וראו אותה למעלה מ-400,000 צופים. שירי המחזמר, כמו "שיר הסנדלר" ו"שיר המריבה", שהועלו גם על תקליט מצליח וגם על גבי תקליטור, זכו להשמעות רבות ברדיו והפכו ללהיטי התקופה. מרבית הביקורות שיבחו את המחזמר ובעיקר את תרגומו ועיבודו של אלתרמן, עם העברית העשירה שלו. "עיבוד שנון ופיוטי" כתב מבקר התיאטרון הקפדן חיים גמזו, שאף החמיא לאלתרמן על עיבודו שלא איבד מחיותו במשך 22 שנים.
המחזמר נשלח לייצג את ישראל בעולם: דן אלמגור תרגם אותו לאנגלית, והוא הוצג בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בפריז בשנת 1965 ובפסטיבל לונדון בשנת 1967. המחזמר זכה לביקורות נלהבות בפריז ובלונדון נחל הצלחה גדולה כאשר גדול מבקרי בריטניה, הרולד הובסון מה"סאנדיי טיימס", הכתיר את ההצגה כ"אחד מאותם האירועים ההופכים את 'עונת התיאטרון העולמי' לחוויה מלהיבה...ואז מתחילים הפעמונים לפעום בעליצות ואבני החן לזרוח בברק של אושר." הוא כתב גם: "הסאטירה הפשוטה טובת הלב ורבת ההשראה, ערכה גדול יותר בעיניי מן הפתוס הסינתטי של 'כנר על הגג' שובר הקופות." על אילי גורליצקי כתב שהוא "אחת התגליות הגדולות של 'עונת התיאטרון העולמי'", וש"תנועות רגליו הקלילות והמדויקות מביעות אקסטזה שקטה של שליטה פיזית מושלמת". המבקר של "אובזרבר", רונאלד ריידן, כתב גם שהוא מעדיף את 'שלמה המלך ושלמי הסנדלר' על 'כנר על הגג' ואף הוא שיבח מאוד את הופעתו של גורליצקי.
פרט ליונה עטרי ואילי גורליצקי, שהופיעו באופן קבוע לאורך הגלגולים השונים, צורפו להצגה שחקנים מחליפים, בהם: רבקה רז (נופרית); אלישבע מיכאלי, שושנה רביד, אביבה אורגד, אורנה פורת, זמירה עילם (בת-שבע) ועוד.
המחזמר הופק גם בארצות הברית, עם שחקנים אמריקאים נודעים, והוא נכתב מחדש על ידי מחזאי אלמוני ונכתבו לו פזמונים חדשים. הוא ספג ביקורות קשות שראו בו הצגה המונית וחסרת תחכום. גרסה זו, שנקראה "I Solomon", נחלה כישלון חרוץ הן מבחינה ביקורתית והן מבחינה קופתית. בניסיון נואש להציל את המחזמר, שינה אותו המפיק בצורה דרסטית וביסס אותו על תרגום של דן אלמגור, שהיה נאמן יותר לגרסה המקורית. אך ללא הועיל, ולאחר שבע הופעות בלבד ירד המחזמר מהבמה.
גרסת 1982
המחזמר חזר לבמה ב-1982 והוצג בפארק הירקון על ידי תיאטרון "לילך". על התפאורה והבימוי היו אמונים אריה נבון ושמואל בונים. לתפקידים הראשיים חזרו אילי גורליצקי ויונה עטרי ואילו את נופרית שיחקה הפעם מיקי קם. המחזמר הוצג קרוב ל-100 פעם, מהן 15 פעם בהיכל התרבות ובבנייני האומה.
גרסת 2005
בשנת 2005 העלה תיאטרון הבימה את "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מחדש לכבוד חגיגות השישים לתיאטרון הבימה. בעבודה על ההפקה זו הוחלט "לרענן" את הפזמונים משנות ה-60. הזמר והמלחין יוני רכטר נקרא לעבד את שירי המחזמר ולהפוך אותם ליותר עדכניים. בנוסף הופיעו במחזמר להקת הקצב "שקטק" בריקודים, שירה ותיפוף. התפקיד הראשי של שלמה ושלמי הופקד הפעם בידיו של השחקן והבדרן אבי קושניר. בתפקיד נעמה הוצבה השחקנית גלית גיאת, שהוחלפה לאחר מכן בזמרת והשחקנית סיון פז-בוגנים ומאוחר יותר באלינור פלקסמן. בתפקיד נופרית הוצבה הזמרת מירי מסיקה, שהוחלפה בזמרת הילה זיתון, ואת דמותה של בת שבע אם שלמה גילמה השחקנית רבקה גור. הבמאי בגרסה זו הוא אילן רונן. בשנת 2012, לאחר חניכתו של משכן הבימה החדש ולאחר שיפוץ אולם רובינא, הוצג המחזמר שנית כשאבי קושניר הצטרף כבמאי משנה, לבנה פינקלשטיין בתפקיד בת שבע וטלי אורן מגלמת את נופרית בקביעות.
למרות החששות מפני "ארכאיות" המחזה ומהעברית המליצית שמא לא תתאים לקהל הצופים של שנות האלפיים, ההפקה המחודשת הייתה להצלחה ועברה את הצגת ה-700, והשירים הועלו על גבי תקליטור. גם הביקורות שיבחו את ההפקה החדשה ותיארוה כ"חגיגה עם שמחת חיים, שמחזירה אותנו לימים היפים של אלתרמן וסשה ארגוב", אם כי נמתחה ביקורת על רמת השירה של קושניר.
שפת המחזה
אלתרמן עיבד את המחזה המקורי והוסיף לו פזמונים וחרוזים הכוללים שפע משחקי לשון שנונים. שפת המחזה עשירה באזכורים תנ"כיים בעברית גבוהה ומליצית, ולצדם מילים עממיות ושפת רחוב, רוויים הומור שפעמים הוא עממי ופעמים דק ועוקצני. עירוב השפה הגבוהה עם זו העממית נאמן לתוכן המחזה שכתב סמי גרונמן, המעמת בין מעמדות שונים: אנשי העם (שלמי, נעמה ואנשי השוק) ומעמד האצולה (שלמה, נופרית), ששניהם מתערבבים אלה עם אלה. הן אנשי העם הפשוטים והן אצולת הארמון מדברים בתרגומו של אלתרמן בשפה גבוהה ועממית כאחד, דבר המצביע על טשטוש ההבדלים ביניהם, לפחות באופן סמלי. השפה תואמת למעשה את המסרים שהמחזה מעביר, על החלוקה החברתית למעמדות (ראו להלן). דוגמה בולטת לכך ניתן לראות ב"שיר המריבה" בין נעמה אשת שלמי לבין נופרית בת פרעה: קללות עממיות כמו "פרצוף מלוח", "אף כפוף" ו"ראש כרבולת" מתערבבות אצלן עם עברית גבוהה כגון: "דבש ונופת צוף", "ספחת" ו"שאי רגלים!" ועם אזכורים מהמקורות כגון "אני אפרוץ כנהר שיחור!...אך לא ירדן יסוב אחור!".
דוגמה נוספת לעירוב של מילים גבוהות ועממיות ניתן לראות גם בבית מתוך השיר "זה לא בשבילי", בו מבקרת נעמה את הגינונים והעברית המצוחצחת של אצולת הארמון:
המסרים במחזה
המחזה, מלבד היותו הומוריסטי הכולל שירים וריקודים לרוב, משופע גם בחצים סאטיריים על יחסי השלטון והעם. הכותבים, סמי גרונמן ונתן אלתרמן, הכירו מקרוב את הפוליטיקה והביעו במחזה מקצת מתחלואיה.
פשוטי העם, אנשי השוק, מפגינים נגד שלטון המלוכה, על פקידיו המושחתים והמתנשאים של ארמון המלך, שאינם קשובים לקשייהם ולרצונם. הם תובעים יותר דמוקרטיה ופתיחות בקוראם "למה אין אנו שמה למעלה בארמון?".
לאחר החילוף בין שלמי לשלמה, מתקשה שלמה לחיות כאביון ואף מושם ללעג, כמו שלמי לפנים. רק אז הוא מגלה כי היה מנותק מעמו, החי חיי דלות, בעוד הוא ואנשיו אוכלים לשובע. אך גם חיי שלמי בארמון המלוכה אינם קלים: שלמי אמנם לא נכשל בתפקידו כמלך אך הוא משועמם, מתגעגע לחייו הפשוטים בעבר ולחבריו הישנים, אנשי העם טובי הלב שבמקומם הוא מוקף במלחכי פנכה צבועים. הוא נוכח לדעת, שעדיף אולי להיות אדם עני ומאושר על פני שליט או בן אצולה בודד. גם נעמה אשתו מתגעגעת לחבריה הפשוטים ומלאי השמחה ואינה מסתגלת לחיי הארמון, שאמנם נוחים יותר מחייה הקודמים, אך משעממים ומלאי תככים. אף מתפתח עימות בינה לבין נופרית המצרייה, שמקנאה בה על תשומת לבו של המלך. כך שולח המחזה חצים סאטיריים על ניתוקם של השליט ואנשיו מהעם ועל הפוליטיקה מלאת התככים והצביעות. כמו כן ניתן לראות, כי היראה וההערצה לשליט אינם תלויים רק באישיותו ובחכמתו אלא גם בהילה שמקנה לו תפקידו: שלמי הסנדלר הפשוט זוכה בפועלו כמלך להערצת ההמון בזכות המתנות שהוא מחלק, ואילו שלמה "החכם מכל אדם" לא מצליח להסתדר בבגדי הסנדלר. כך עולה, כי החלוקה החברתית למעמדות של שליטים ופשוטי עם אינה דבר מולד, הנתינים יכולים לתפקד לא רע בשלטון ואילו השליטים לא תמיד יכולים להסתדר בעמל כפיים.
גם החוכמה מוצגת במחזה כתלויה בהילה של המעמד או התפקיד: השליט והעשיר יכולים להיחשב לחכמים רק בזכות מעמדם בדיוק כמו שהעניים עשויים להיתפס בטעות כטיפשים. דוגמה לכך מתרחשת כאשר נותנים אנשי השוק לשלמי "לשפוט" בפרשה הנדונה בארמון המלך, הנודעת כמשפט שלמה (הסיפור המפורסם העוסק במריבה על תינוק בין שתי נשים). שלמי טוען כי יש לחתוך את התינוק לשניים ולחלק אותו: חצי לזאת וחצי לזאת ומדגים זאת בעזרת כיכר לחם ומושם בשל כך ללעג בקרב אנשי השוק. כששלמה נותן פסיקה זהה, המעשה נחשב לחכם ביותר בגלל שאחת הנשים קפצה ואמרה לתת את התינוק לאחרת, מה שהבהיר מי האם האמיתית. לאחר החילוף בארמון, שלמי עונה היטב על חידות מלכת שבא וגם שלמה עונה ברחוב את תשובותיו שלו כשהוא שומע אותן מפי אנשי השוק, אך אלו רק לועגים לשלמה וטוענים שדבריו הבלים הם. גם כששלמי נאלץ להיות שופט במשפטים, הוא מגלה באמצעות המזל את הצדק. דבר זה מראה שהחוכמה לעיתים תלויה במזל או בסטראוטיפ החברתי.
יחד עם התובנה שמגלים שלמה, שלמי ונעמה על חיי העם והמלוכה, גם אנשי העם אינם יוצאים במחזה כשידם נקייה: מחאת הנתינים נשכחת ברגע שהמלך שלמי מחלק להם מתנות קטנות, כמו יין חינם. העם מעדיף לקבל את מתנות השליט על פני מאבק עקרוני בשחיתות ולמען יתר פתיחות ודמוקרטיה. כך המחזה טוען לפנינו שעל זכויות יש להיאבק, וברגע שהעם דורש זכויות וצורת שלטון תקינה אך לא מוכן לעשות דבר לשם כך, הוא עשוי להיות צבוע לא פחות משליטיו.
שירי המחזמר
למחזמר נכתבו 12 שירים. הבולטים בהם הם:
המחזה בדפוס
המקור:
המחזמר:
מיכאיל גרולב
מיכאיל ולדימירוביץ' גרולב (ברוסית: Михаи́л Влади́мирович Грулёв; 20 באוגוסט 1857 - 17 בספטמבר 1943) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, עיתונאי וסופר. נולד כיהודי, אך כדי לקדם את הקריירה הצבאית שלו נאלץ להמיר את דתו לנצרות. עם זאת, הוא ראה בעצמו יהודי וספרו האחרון, "רשומים של אלוף-יהודי", שיצא לאור בשנת 1930, מעיד על כך. את כל ההכנסות מספר זה הוא העביר לקרן קיימת לישראל.
קורות חיים
מיכאיל גרולב נולד בעיירה רזקנה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה) במשפחה יהודית מרובת ילדים. בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר. כשהיה בן 12 עברה משפחתו לעיר סבז' שברוסיה (כיום במחוז פסקוב). בסבז' התקבל גרולב ללימודים בבית הספר התיכון המקומי והיה לתלמיד היהודי היחיד בבית הספר. לאחר סיום בית הספר החליט לבחור בקריירה צבאית והתנדב לצבא הרוסי. לאחר תקופת שירות קצרה כטוראי הוא הועלה לדרגת סמל. במהלך שירותו ניסה מספר פעמים לגשת למבחני הקבלה של כמה בתי ספר לקצינים, כולן נידחו. לבסוף הוא הגיש מועמדות לבית הספר לקצינים בוורשה, כאשר הוא מסתיר את היותו יהודי. הוא עבר בהצלחה את מבחני הקבלה, אך נדחה ברגע האחרון, כאשר בראיון אצל מפקד בית הספר נשאל על אמונתו הדתית. לאחר שהבין כי בשל יהדותו לא יוכל לעולם להיות קצין בצבא - הצהיר בפני הממונים עליו כברצונו להתנצר. לאחר שהפך לנוצרי החל את לימודיו בבית הספר לקצינים בוורשה, אותו סיים בשנת 1882. לאחר 3 שנות שירות כסגן מפקד פלוגה התקבל ללימודים לאקדמיה צבאית של המטה הכללי, אותה סיים בהצטיינות בשנת 1888.
לאחר סיום הלימודים הוא חזר לשירות צבאי שרובו עבר במזרח הרחוק הרוסי. הוא השתתף במלחמת רוסיה–יפן ועל גבורתו בקרב נהר שאה קודם בדרגה וקיבל עיטור. בשנת 1912 מיכאיל גרולב עזב את השרות הצבאי והתיישב בניצה.
עוד בשנת 1870 גרולב התחיל בכתיבת ספרים. את ההכנסות מהספר האחרון שלו "רשומים של אלוף-יהודי" שיצאה לאור בשנת 1930 הוא העביר לקרן קיימת לישראל. גרולב נפטר בניצה בשנת 1943.
צ'יקה אוניגווה
צ'יקה נינה אוניגווה (באנגלית: Chika Unigwe; נולדה ב-12 ביוני 1974) היא סופרת ניגרית המשתייכת לקבוצה האתנית איגבו אשר כותבת באנגלית ובהולנדית. באפריל 2014 היא נכנסה לרשימת 39 הסופרים הצעירים מאפריקה שמדרום לסהרה שהם בעלי פוטנציאל וכישרון להגדיר מגמות עתידיות בספרות האפריקאית. בעבר התגוררה בבלגיה ומשנת 2013 היא מתגוררת בארצות הברית.
ביוגרפיה
אוניגווה היא המנהלת של הקרן Awele Creative Trust (ACT) והייתה שופטת בפרס מאן בוקר הבינלאומי של 2016.
עד שנת 2013 התגוררה אוניגווה בבלגיה עם בן זוגה וארבעת ילדיהם. הם היגרו לארצות הברית ב-2013.
יצירתה
"עוף החול" (באנגלית: The Phoenix) רומן הביכורים שלה, שאף על פי שנכתב במקור באנגלית יצא לאור לראשונה ב־2005 בתרגום להולנדית, היה הרומן הראשון מאת סופרת בלגית ממוצא אפריקאי. הגרסה המקורית באנגלית פורסמה על ידי הוצאה ניגרית בשנת 2007. הספר מספר את סיפורה של אישה ניגרית צעירה בשם אוגה הנשואה לגבר מקומי בלגי הנוסעת ברכבת מביתה בטורנהאוט שבבלגיה, לבית חולים בלוון, שם אובחנה בסרטן השד.
ספרה השני, "ברחוב האחיות השחורות" (אריה ניר הוצאה לאור, 2013, מאנגלית: on black sisters street) נכתב אף הוא במקור באנגלית אך יצא לראשונה בתרגום להולנדית בשם Fata morgana ב-2007 ורק שנתיים אחר כך יצא לאור גם באנגלית. הספר תורגם לשפות נוספות וזכה בפרס NLNG לשנת 2012, הפרס הספרותי החשוב ביותר בניגריה. עלילת הספר מתרחשת בין ניגריה לבלגיה, ועוקבת אחר חייהן של אמה, סיסי, איפי וג'ויס, ארבע נשים אפריקניות (שלוש ניגריות ואחת סודנית), שמהגרות מאפריקה ומגיעות אל רובע החלונות האדומים של אנטוורפן.
ב-2012, למעלה מ-15 שנים מאז עזבה אוניגווה את ניגריה, יצא לאור ספרה השלישי "רקדנית לילה" (באנגלית: Night Dancer) שהוא במובנים רבים ספרה אשר עוסק במידה הרבה ביותר בניגריה עד אז. הספר מציע ביקורת נוקבת על החברה הניגרית הפטריארכלית, באופן המזכיר סופרות כגון פלורה נוואפה ובוצ'י אמצ'טה.
ב-2013 יצא לאור ספרה הרביעי "המשיח השחור" (באנגלית: The Black Messiah) המבוסס על סיפור אמיתי. אוניגווה כתבה מחדש את סיפור חייו של גוסטבוס ואסה העבד המשוחרר המפורסם מהמאה השמונה-עשרה, שלאחר קניית חירותו הפך לקול בולט של התנועה לביטול העבדות. הספר מתאר אספקטים אישיים יותר בחייו כגון רצונו הנלהב להתאקלם בחברה הלבנה, הולדת בנותיו ושברון ליבו בעקבות מות אשתו האנגלייה הלבנה.
אוניגווה פרסמה סיפורים קצרים במספר אנתולוגיות וכתבי עת כולל כתב העת לספרות, "וואספירי", שירה וספרי ילדים. הסיפורים שלה שודרו ב BBC World Service, רדיו ניגריה, ותחנות רדיו אחרות של חבר העמים הבריטי.
קומינפורם
קומינפורם או קומיפורמביורו (ברוסית: Коминформ או Коминформбюро), קיצור של לשכת המידע של המפלגות הפועלים והקומוניסטיות (ברוסית: Информационное бюро коммунистических и рабочих партий) היה ארגון קומוניסטי בינלאומי שהוקם ב-5 באוקטובר 1947 על ידי יוסיף סטלין. כתגובה לתוכנית מרשל הקים סטלין את ה"קומינפורם" במטרה ליצור שיתוף פעולה בין המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, המפלגות הקומוניסטיות שתפסו את השלטון או עמדו להשלים את ההשתלטות על השלטון במדינות מזרח אירופה ובין שתי מפלגות קומוניסטיות חשובות במערב - המפלגה הקומוניסטית הצרפתית והמפלגה הקומוניסטית האיטלקית שהשתתפו זמנית בממשלות בארצותיהן. להבדיל מה"קומינטרן", לא היה ה"קומינפורם" ארגון עולמי של כל המפלגות הקומניסטיות. הוא נועד לעזור להנהגת ברית המועצות לעצור את השפעת המעצמות המערביות ה"בורגניות" - בעיקר ארצות הברית ובריטניה - במזרח אירופה ולחזק את השליטה של ברית המועצות באזור.
בית הממשלה (מינסק)
בית הממשלה או בית השלטון (בבלארוסית: Дом урада) הוא מבנה ממשלתי במינסק הממוקם בכיכר העצמאות. הוא מאכלס את האספה הלאומית של בלארוס (לשעבר הסובייט העליון של בלארוס עד 1996) ושני בתיה: מועצת הרפובליקה ובית הנבחרים (ממוקמים באגף הימני). האספה הלאומית היא אחד מזרועות העוצמה והסמליות הלאומית במדינה. המבנה נבנה בשנת 1934 ועוצב על ידי יוסיף לנגברד. הוא ניצב מאחורי פסל של ולדימיר לנין והוא אחד הבניינים הבודדים ששרדו את מלחמת העולם השנייה.
קומינפורם
בלגרד שביוגוסלביה נקבעה כמרכז הארגון. הביטאון הרשמי של הקומינפורם היה העיתון "למען שלום מתמשך, למען דמוקרטיה עממית!".
בית הממשלה (מינסק)
היסטוריה
בית הממשלה נבנה בין 1930 ל-1934, והפך דוגמה חיה לסגנון האמנות הקונסטרוקטיבי כמבנה ציבורי הגדול ביותר של ביילורוסיה לפני המלחמה. עוד בשנת 1929 התקיימה תחרות לעיצוב מקום עבודה ממשלתי חדש במינסק, כאשר האדריכל היה יוסיף לנגברד, יליד אזור גרודנו. הבניין היה חלק מפרויקט שהוביל לנגברד באותו אזור שכלל כיכר (המכונה כיום כיכר לנין) ששימשה למצעדים אזרחיים/צבאיים בחגים ציבוריים ובמעמד מרכזי למנהיגי המפלגה. הוא זכה בתואר הכבוד של האמן המכובד בעקבות עבודתו. ספינות של קארל מרקס ופרידריך אנגלס פוסלו והותקנו בצידי המדרגות המובילות לחצר הסובייט העליון. לבקשתו של לנגברד הוקם לפני הבית והכיכר פסל למדינאי והמהפכן הרוסי ולדימיר לנין, והפך לגבוה ביותר מסוגו בברית המועצות כולה. במהלך כיבוש מינסק על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, שימש כמטה של הגסטפו המקומי. האנדרטה ללנין פורקה גם היא ונשאר רק הכן עם תבליטי בסיס. בשנת 1945 שוחזרה האנדרטה לאחר יום הניצחון באירופה.
קומינפורם
בוועידת היסוד של הקומינפורם, ועידת המפלגות הקומוניסטיות האירופיות שנערכה בשקלארשה פורבה, בשלזיה התחתית שבפולין, בין התאריכים 22 ל 27 בספטמבר 1947, השתתפו המפלגות הקומוניסטיות של צ'כוסלובקיה, איטליה (כולל מפלגה קומוניסטית קטנה של אזור טריאסט), צרפת, הונגריה, בולגריה, פולין, רומניה, יוגוסלביה וברית המועצות. המגמה האירופאית של הארגון הוכחה על ידי העובדה שהמפלגות הקומוניסטיות של וייטנאם וסין לא הוזמנו לכנס הייסוד. בשנת 1948, בעקבות קרע בין סטלין לבין טיטו, המפלגה הקומוניסטית היוגוסלבית סולקה משורות הארגון, הוקעה כ"בוגדת" וכ"פשיסטית", ומטה הארגון עבר מבלגרד לבוקרשט. מפלגת העמל האלבנית תמכה בהחלטה זו אבל לא הייתה לחברה ממש בקומינפורם. הארגון פורק באפריל 1956 בעקבות החלטה שהתקבלה בוועידה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות במסגרת מדיניות של "דה-סטליניזציה" ופיוס עם טיטו.
אשר אנג'ל
אשר דב אנג'ל (באנגלית: Asher Dov Angel נולד ב־6 בספטמבר 2002) הוא שחק אמריקאי ממוצא יהודי. התפרסם בזכות תפקידו כג'ונה בק בסדרת הטלוויזיה "אנדי" של ערוץ דיסני ותפקידו כבילי בטסון בסרט גיבורי-העל "שהאזאם!".
חיים אישיים
אנג'ל נולד בפיניקס, אריזונה, והתגורר בפרדייז וואלי שבאריזונה. הוריו הם ג'ודי וקוקו אנג'ל, והוא הבכור מבין שלושה אחים, עם אח ואחות. אנג'ל הוא יהודי. הוא שר ומנגן בגיטרה.
קריירה
בגיל 5 הופיע אנג'ל בסרט "ג'ולין" משנת 2008. אנג'ל החל את הקריירה שלו בהופעות רבות בתיאטרון. בגיל 7 תיאטרון דזרט סטייג' ערך אודישנים למחזמר "אוליבר!" ובאישור הוריו, אנג'ל נבחן וזכה לתפקיד בהפקה. אמו הבטיחה שתיקח אותו ללוס אנג'לס אם הוא "ישקיע בעבודה ויעשה 30 הופעות [מקומיות], והוא אכן שיחק בהצגות מרובות בהן, "בת הים הקטנה", "סוסיקלי", "מרי פופינס" ואל תוך היער. אמו קיימה את הבטחתה, ואנג'ל נסע ללוס אנג'לס, שם, בגיל 12, נבחן וזכה בתפקיד של ג'ונה בק בסדרת הטלוויזיה "אנדי" בערוץ דיסני.  משפחתו עברה ליוטה כדי להיות קרוב לצילומי הסדרה.
באפריל 2019 שיחק אנג'ל את התפקיד הראשי של "בילי בטסון", לצד זאקרי לוי, בעיבוד הקולנועי של "שהאזאם" בהפקת DC קומיקס.
אנג'ל הוציא את סינגל הבכורה שלו "One Thought Away", בהשתתפות הראפר ויז קאליפה, ב־6 ביוני 2019.
חסידות ויז'ניץ מונסי
חסידות ויז'ניץ מונסי היא חצר חסידית, ענף של חסידות ויז'ניץ. את הענף הקים רבי מרדכי הגר, בנו השני של רבי חיים מאיר הגר מוויז'ניץ. מרכז החצר בעיירה מונסי שבמדינת ניו יורק. החסידות מנתה כ-3,500 משפחות ב-2016, מתוכן כמה מאות בישראל.
תולדות החסידות
בשנת תש"ו הגיע רבי מרדכי הגר להתגורר בארצות הברית לאחר שנשא את בת הרב יעקב יוסף טברסקי. אביו, רבי חיים מאיר הגר, מינה אותו לרב חסידי ויז'ניץ בארצות הברית. הוא התגורר בוויליאמסבורג עד לשנת תשכ"ו, אז עבר למונסי עם עשרות משפחות חסידים. הרב הגר היה בין האדמו"רים הראשונים במונסי, והוא עבר לשם כדי להתרחק מהעיר הגדולה.
תחת הנהגתו נפתחו מוסדות וקהילות בוויליאמסבורג, בבורו פארק, בלייקווד ובקייאמישא לייק שבהרי קטסקיל, שם פועלת גם ישיבה של החסידות, וכן בלונדון, ובמונטריאול. בישראל יש לחסידות מוסדות בבני ברק, בבית שמש ובירושלים.
הדור השני בחסידות, בני ונכדי רבי מרדכי
עוד בחיי רבי מרדכי מונו בניו לרבנים של הקהילות של החסידות, כדי שבבוא היום יהיה לכל אחד מקום הנהגה משלו. לאחר פטירתו בה'תשע"ח (2018) החלו, לפי הוראתו, שבעת בניו ונכדו (בן בנו הגדול) לשמש כאדמ"ורים באותן קהילות;
החצר המרכזית במונסי
הרב ישראל, בנו השני, הוא ממלא המקום המרכזי, בחצר במונסי. המונה כשני אלף חברי קהילה, קודם לכן שימש כרב הקהילה המקומית, "קהל תורת חיים ויז'ניץ", וכיד ימינו של אביו שם. משמש גם כיושב ראש בוועדת הרבנים הכללי בעיר מונסי.
ויז'ניץ קייאמישא לייק
הרב מנחם מנדל, הוא האדמו"ר בקייאמישא לייק (גיברס) שבהרי קטסקיל שבניו יורק. בעבר שימש כרב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" במקום. הקהילה מונה כמאה וחמישים משפחות. במקום גם ישיבה השייכת לאחיו רבי ישראל.
כאביו, הוא מתנגד לכך שיצלמו אותו. בשנת תש"פ, במהלך ביקור בישראל, החל ללבוש משקפי שמש כדי להסתיר את פניו.
ויז'ניץ ירושלים
הקהילה בירושלים נוסדה בסביבות שנת ה'תש"מ, והיא התבססה על רבים מהנידחים שנזרקו מישיבת ויז'ניץ בתשכ"ג בעקבות סכסוך עם ראש הישיבה רבי משה יהושע. ברבנות הקהילה עמד במשך כמה שנים הרב אליעזר וולף, וכיום הוא מכהן בה כאדמו"ר, אף על פי שהוא מתגורר בבורו פארק.
הרב אליעזר וולף הוא עסקן רפואי ורב בית מדרש של החסידות בבורו פארק שבניו יורק, ובחגים הוא שוהה על פי רוב בקהילתו בירושלים. בתשע"ט הונחה אבן הפינה ל"קריית וויזשניץ" בלייקווד הצפויה לעמוד תחת נשיאותו.
ויז'ניץ לונדון
הרב דוד, חתנו של רבי משה טויב מקאלוב, הוא האדמו"ר בלונדון. שימש בעבר רב "קהל אמרי חיים ויז'ניץ" המקומי, המונה כ-150 משפחות.
הרב דוד נחשב לחסיד של דודו רבי משה יהושע הגר. עוסק בהחזרה בתשובה, ותחת נשיאותו גם "קהילת רעזאוולא" בבני ברק.
ויז'ניץ מונטריאול
במונטריאול שבקנדה מכהן הרב אהרן כאדמו"ר. גם הוא שימש קודם לכן כרב "קהל אהבת ישראל ויז'ניץ" המקומי.
ויז'ניץ בית שמש
הקהילה בבית שמש היא קהילה צעירה יחסית, ומורכבת ברובה מבני הדור השני והשלישי של החסידים בבני ברק ובירושלים. כאדמו"ר מכהן בה הרב ברוך שמשון, צעיר בניו של רבי מרדכי וחתן בן דודו האדמו"ר רבי ישראל הגר.
הרב ברוך שמשון הוא ממלא המקום המרכזי בישראל. בעבר היה רב הקהילה בבית שמש ורב בית המדרש של החסידות ברחוב הרב מלצר בבני ברק.