cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wo gehest du hin, רי"ב 166
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מאיגרת יעקב ומהבשורה על-פי יוחנן בהם מתוארת שיחת הפרידה שערך ישו עם תלמידיו לאחר הסעודה האחרונה. כרוב הקנטטות מתקופה זו, גם כאן הלברית נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. החלק הראשון של הקנטטה הוא ציטוט מתוך דברי ישו "וְלֹא יִשְׁאָלֵנִי אִישׁ מִכֶּם אָנָה תֵלֵךְ". המשך הקנטטה עוסק בשאלה זו ובתשובה הרצויה למאמין. החלק השלישי הוא מזמור מאת ברתולומיאוס רינגואלדט (Bartholomäus Ringwaldt) שהיה משורר וכומר גרמני מהמאה ה-16. החלק האחרון הוא מזמור של הרוזנת והמשוררת אמילי יוליאן.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של אבוב, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שישה פרקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 14 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את הלמוט רילינג (ב-1978), טון קופמן (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
ג'רג' סמואלי
ג'רג' סמואלי (בהונגרית: Szamuely György נירג'האזה, 4 ביולי 1899 – ברית המועצות, 28 ביולי 1938) היה מהגר יהודי-הונגרי פוליטיקאי, פקיד, אחיו של טיבור סמואלי קומיסר העם (שר בממשלה) ושל לאסלו סמואלי. היה אביו של טיבור סמואלי, והגיס של רז'ה סאנטו, בלה סאנטו ושל זולטאן סאנטו. גם סמואלי נפל קורבן לטיהורים הגדולים של סטלין.
ביוגרפיה
ג'רג' סמואלי נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש סמואלי ושל צציליה פרקש. אחיו היו: טיבור, לאסלו, זולטאן, אישטוואן ויאנוש. לאחר סיום לימודיו ובחינות הבגרות הפך לסטודנט באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה את שרותו הצבאי עשה במלחמת העולם הראשונה בגדוד החי"ר מס' 3. בהונגריה היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה ולאחר איחוד שתי מפלגות הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (MSZDP ו-KMP), עבד כחבר בהנהגת הארגון בעיר הולדתו נירג'האזה. בתחילת 1919 ביצעו נגדו התנקשות אלימה בעיר (בטעות, במקום אחיו טיבור) בה נפצע קשה. בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא עמד בראש משרד השיכון בנירג'האזה ולאחר מכן עבד עבור קומיסריון העם לענייני פנים. לאחר נפילת הרפובליקה, ב-14 בספטמבר 1919, בשעה שש בבוקר נעצר בעיר באשמת זיוף שטרות כסף. היו מספר תביעות משפטיות נגדו, הוא הורשע מספר פעמים, ולבסוף הוטל עליו עונש כולל של חמש שנים ושמונה חודשי מאסר מה-11 בדצמבר 1919, בגין עבירת המרדה, התססה ופשיעה נגד רכוש. עונשו הושעה ב-1 בדצמבר 1921, וכחלק מחילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, הוא הועבר לרוסיה הסובייטית, שם עבד בתעשיית הפרסום כיועץ והצטרף להמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ופרסם מאמרים בכתב העת "מגל ופטיש" (Sarló és Kalapács). בתקופה מסוימת בברית המועצות הוא היה פקיד גם במשרד סחר החוץ הסובייטי. סמואלי נעצר ב-15 בנובמבר 1937, במהלך הטיהורים הגדולים ביוזמת סטלין, באשמת היותו חבר בארגון טרור אנטי-מהפכני בראשות בלה קון, נידון למוות ב-28 ביולי 1938 והוצא להורג באותו יום. הוא זוכה וטוהר על ידי בית המשפט העליון של ברית המועצות ב-10 באוגוסט 1955.
אף אחד מחמשת אחיו של סמואלי לא הגיע לגיל 40. שלושת אחיו הגדולים נרצחו על ידי אנשי מיקלוש הורטי. הוא ואחיו הצעיר הוצאו להורג בטיהורים של סטלין ואחיו הצעיר ביותר נרצח בשואה על ידי אנשי צלב החץ של פרנץ סלשי.
מיקוד התנהגותי
המיקוד ההתנהגותי (או טירגוט, ובאנגלית: Behavior Targeting) כולל מגוון של טכנולוגיות ושיטות, המשמשות מפרסמים להגדיל את יעילות השיווק והפרסום, באמצעות שימוש במידע ממשתמשים שגולשים באינטרנט. המיקוד ההתנהגותי מתייחס למידע, שנאסף מהתנהגות גלישה באינטרנט (לדוגמה, דפים, שבהם הגולשים ביקרו או חיפשו) כדי לבחור פרסומת להצגה.
כאשר צרכן מבקר באתר אינטרנט, האתר מסוגל לאסוף מגוון רחב של מידע, כולל הדפים, שאליהם המבקר נכנס, פרק זמן שהוא מקדיש לכל דף, קישורים שעליהם הוא לוחץ, חיפושים שהוא מבצע, ואינטראקציות אחרות. המידע הזה מאפשר לאתר ליצור פרופיל, המקושר לדפדפן האינטרנט של המבקר. לאחר מכן, בעלי האתרים יכולים להשתמש בנתונים האלה כדי ליצור פלחי קהל מוגדרים, שמתבססים על בעלי פרופילים דומים.
כאשר מבקרים חוזרים לאתר מסוים או לרשת האתרים, המשתמשים באותו דפדפן אינטרנט, ניתן להשתמש בפרופילים האלה כדי לאפשר למשווקים ולמפרסמים להציג את הפרסומות המקוונות שלהם ואת העברת ההודעות שלהם לפני אותם מבקרים, שמציגים רמה גבוהה יותר של עניין כלפי המוצרים והשירותים המוצעים. המיקוד ההתנהגותי התגלה כאחת הטכנולוגיות העיקריות, המשמשות להגברת היעילות והרווחים של שיווק ופרסום דיגיטלי, שכן ספקי המדיה מסוגלים לספק פרסומות רלוונטיות ביותר לכל משתמש בנפרד. על בסיס התאוריה כי פרסומת ממוקדת היטב יוצרת עניין יותר גבוה אצל הצרכן, בעלי אתרים יכולים לגבות תשלום יותר גבוה עבור פרסומת ממוקדת מבחינה התנהגותית.
פרטיות
מרבית הגופים, שנותנים שירותי "פילוח התנהגותי", מחויבים, לפחות על-פי ההצהרה, לחיסיון ולשמירה על פרטיותם של הגולשים. בפרט, במקום לשמור שם או מספר זהות, הם מייצרים מספר גולש אנונימי. למרות זאת, משתמשים וארגונים רבים מודאגים מבעיות הפרטיות, הקשורות לסוג כזה של מיקוד. תעשיית המיקוד ההתנהגותי מנסה לבלום את הביקורת באמצעות חינוך, הסברה והגדרת מגבולות על מוצרים, כדי למנוע זיהוי אישי של משתמש קצה או לקבל ממנו אישור לאיסוף מידע. בהקשר זה חוקק הפרלמנט האירופי ב-2016 את חוקי ה-GDPR על מנת להגן על נושאי המידע בטריטוריית האיחוד האירופי בכל הנוגע לעיבוד נתונים אישיים של משתמשים.
רשתות
רשתות פרסום משתמשות במיקוד התנהגותי בדרך שונה מזאת של אתרים רגילים. מאחר שהן מנגישות פרסומות באתרים מרובים, הן מסוגלות לבנות תמונה של ההרכב הדמוגרפי של משתמשי האינטרנט. נתונים מביקור באתר אחד יכולים להישלח לחברות רבות, כולל חברות בת של "מיקרוסופט" ו"גוגל", "פייסבוק", "יאהו", אתרי איסוף מידע וחברות פרסום יותר קטנות. מידע כזה לעיתים נשלח ליותר מ-100 אתרים, כולל שותפים עסקיים, מפרסמים וצדדים שלישיים אחרים למטרות עסקיות. הנתונים נאספים באמצעות קובצי "עוגיות", "אלומות ווב" וטכנולוגיות דומות ו/או תוכנות פרסום צד שלישי. כדי לאסוף באופן אוטומטי מידע על משתמשי אתר ועל פעולות באתר, חלק מהשרתים אף רושמים את הכתובת, שממנה הגיע הגולש, הכתובת שאליה הוא עזב לאחר הגלישה, אילו פרסומת הוא ראה ועל אילו פרסומת הוא לחץ במהלך הביקור.
הנתונים האלה בדרך כלל נאספים מבלי לצרף את שמות האנשים, כתובת הדואר האלקטרוני או מספר הטלפון שלהם, אף הם עשויים לכלול מידע מזהה אחר, כגון כתובת ה-IP, כתובת ה-MAC, קובץ "עוגייה" או מזהה אלפא-נומרי ייחודי של המכשיר. חלק מהחנויות עשויות ליצור מזהה אורח פנימי המצורף לנתונים הללו. קובצי "עוגיות" משמשות לשליטה על הצגת פרסומת ולמעקב אחר פעילויות הגלישה ודפוסי שימוש באתרים. חברות משתמשות בנתונים הללו כדי להסיק את הגיל, המין ותחומי ההתעניינות האפשריים של אנשים, כדי שיוכלו ליצור פרסומות מותאמות אישית, כדי שילחצו עליהם בסיכוי יותר גבוה.
חסרונות
העלויות לא תמיד משתלמות. לעיתים המפרסמים משקיעים מאמצים גדולים על מנת להתברג גבוה ובסופו של דבר מגלים, שאיכות ההקלקות איננה גבוהה כפי שציפו (כלומר, הביקורים אינם מייצרים מכירות).
העתיד אינו ידוע מראש. גוגל עלולה להחליט מחר על שיטות שונות, ומכאן שאנו עלולים להשקיע מאמצים רבים בשיטה מסוימת ולגלות בוקר אחד, שגוגל החליטה שזה לא רלוונטי יותר, וחודשים של עבודה ומשאבים כספיים רבים יורדים לטמיון. לדוגמה, כתיבת תכנים בבלוגים המקושרים לאתר החברה הייתה טכניקה פופולרית ויעילה, עד גוגל החליטה שזה לא מקובל, וברגע אחד ההרגל מושרש הזה הפך לפעולה "לא רצויה".
לא ניתן להעריך במדויק את ההצלחה. כיום גוגל לא מאפשרת למשווקים לדעת בדיוק מאיפה הגיעו אליהם הגולשים ומה הם עשו באתר, בפילוח על-פי מילות מפתח.
קשה לבודד את גורמי ההצלחה. אי אפשר להניח את האצבע על הפעולה המדויקת, שגרמה לתוצאה מוצלחת. סידרה של פעולות מתבצעת באופן מתמשך ולא ניתן למדוד כל אחת ואחת מהן בנפרד, מכוון שכל אחת יכולה להשפיע על האחרת, השילובים בין פעולות עשויים לייצר תגובות כאלו או אחרות.
Google Analytics
שירות Google Analytics, שמוצע על ידי גוגל לאיסוף ויצירת נתונים סטטיסטיים מפורטים על תנועות הגולשים באתרי אינטרנט, כולל פירוט על מקורות התנועות ואמצעי מכירות. השירות מיועד למשווקים ובמיוחד למנהלי אתרים ואנשי טכנולוגיה הקשורים לענף ניתוחי אינטרנט. זהו השירות הנפוץ ביותר כמנתח סטטיסטיקות. השירות הבסיסי הוא ללא תשלום וישנה גרסה משופרת בתשלום. השירות יכול לעקוב אחרי מבקרים מכל המקורות, כולל מנועי חיפוש ורשתות חברתיות, ביקורים ישירים ואתרים מפנים. הוא גם מאפשר מדידה של יעילות הפרסומות לאתר, כמו פרסומות בתשלום ללחיצה (PPC), שיווק בדואר אלקטרוני ומדידת כניסות מתוך קישורים ממסמכים דיגיטליים כמו מסמכי PDF.
MixPanel
מיקס פאנל הוא כלי חינמי היכול לספק את רוב הדרישות הבסיסיות. עם זאת, מנגנון התמחור האגרסיבי פחות מתאים למקרים של כמות משתמשים צפויה גבוהה.
נותן אפשרות לנהל את רשימת המשתמשים, עם השמות שלהם ולשלוח להם דיוורים על פי פילוחים כמו Life Time Value.
Apsalar
Apsalar היא מערכת שמטרתה לא רק לנתח את אפיקי השיווק, מעבר לספירה בסיסית של כמות הורדות אפליקציה, למשל. מטרתה להתמודד עם חוויית המשתמש ולנתח את הרגלי הגולשים על מנת שיוכלו לחזור שוב. זאת על ידי שימוש ביכולות A/B Testings, שאלונים למשתמשים, תכנים המשתנים באופן דינמי בהתאם לסוג הגולשים (Behavioral targeting), ואם רוצים להציע כמה Promotions למשתמשים, היא עוזרת לבנות את הפרופילים להציע את ה Promotion המתאים לסוג פרופיל הגולש. Apsalar היא לא רק כלי אנליטיקס, היא מערכת פרו אקטיבית המשלבת אנליטיקס עם Content Targeting.
Flurry
אחד הכלים הוותיקים בשוק, הוא מוצר Freemium כלומר האנליטקיס בחינם, שאר המודולים כמו Monetization – לא. הוא חזק בעיקר מסיבות של שמירת מידע ופרטיות. Flurry שמים דגש על אלמנטים שיווקיים וכל מה שקשור ל"ביזנס" של האפליקציה (שיווק מול מכירות/התקנות). מעבר לזה, הם פוזלים לממשק של גוגל אנליטיקס ולאחרונה אפשרו גם בניית דשבורדים, שליחת התראות (Alerts) וניתוח Funnels מוצלח יותר. אחד הכלים שיש לפלארי, זו היכולת לראות Benchmark על מול המתחרים, כלומר איך האפליקציה או אתר מתנהג יחסית לאחרים באותה הקטגוריה.
סילביאורניס
סילביאורניס (שם מדעי: Sylviornis) הוא סוג עוף לא מעופף נכחד אשר חי בקלדוניה החדשה. מראהו הגדול ובעל המקור הכבד שייך אותו בעבר לקבוצה עופות קדומים חסרי שיניים או לסדרת הגסטורניסאים. כיום מעריכים שהוא שייך לעל-סדרת דמויי התרנגול, קרוב רחוק של הדגרתליים האוסטרלים. עוף זה לא נמצא בחיים אלא רק מתת-מאובנים שהתגלו באי איל דה פין שבקלדוניה החדשה, באוקיינוס השקט.
הסילביאורניס הגיע לגובה 1.7 מטרים במשקל 40 ק"ג. הוא היה שונה במראהו מרוב העופות בכנפיו הגמדיות, צלעות ועצמות אגן הדומים לאלה של דינוזאורים וחוליות זנב רחבות, שלא אפשרו לסילביאורניס לעוף כלל. הוא היה בעל עצמות רגליים קצרות אך בעלות טפרים ארוכים ויציבים. המקור שלו היה חזק ונוקשה, הזכיר את הדרומורניס האוסטרלי הענקי, אך בעל מאפיינים שדמו לאלה של תרנגול מודרני.
עוף זה הטיל באתר מסוים מעל עשר ביצים שלצידם היו 1–2 פרטים בוגרים שכנראה השאירו אותם בתלי דגירה בגובה חמישה מטרים, בדומה לדגרתליים האוסטרלים שאינם דוגרים על ביציהם. פרטים רבים הגיעו לגיל 5–7 שנה, צעיר מאוד ביחס לעוף גדול. למרות מראהו המאיים הוא כנראה היה צמחוני שניזון בעיקר משורשים וצמחייה קרקעית או אכל חרקים.
הסילביאורניס נכחד סביב שנת 1500 לפנה"ס עקב הגעת שבט הקנאק לאיים. שבטים אלה צדו את העוף הגדול או שהכלבים והחזירים שהביאו הרגו את ביציו ואפרוחיו, דבר שגרם להכחדתו. העוף מוזכר בסיפורי ההיסטוריה של בני השבט.
All the Best
All the Best (בעברית: כל טוב) הוא אלבום להיטים של הזמרת האמריקאית טינה טרנר, אשר יצא בנובמבר 2004. בארצו הברית האלבום יצא במהדורה מיוחדת עם שני דיסקים בפברואר 2005. באוקטובר 2005 יצאה לאלבום מהדורה מחודשת בשם "All the Best: The Hits".
האלבום זכה להצלחה בינלאומית, תוך שהגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
סקירה
האלבום מכיל בעיקר שירים מקריירת הסולו של טרנר אך מכיל גם מספר שירים בולטים מתוך הצמד שלה ושל בעלה לשעבר אייק וטינה טרנר. בנוסף האלבום גם מכיל שני שירים חדשים: "Open Arms" ו-"Complicated Disaster". מבחינה מסחרית האלבום זכה להצלחה בעולם כאשר מכר מיליון עותקים באירופה.
גם בבריטניה האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למעמד פלטינה. גם בצפון אמריקה האלבום זכה להצלחה כאשר הגיע למעמד פלטינה בקנדה וארצות הברית תוך 3 חודשים בלבד ובכך הפך לאלבום הראשון של טרנר מאז 1993 שהגיע למעמד פלטינה בארצות הברית. בהמשך הוא הגיע למעמדות פלטינה וזהב במדינות רבות נוספות.
במרץ 2007, האלבום יצא מחדש בבריטניה ובכך דורג מחדש במצעד האלבומים הבריטי כאשר נכנס אליו למקום ה-18.
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת
בחוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], תשכ"ט-1969, נקבע כי על ניהול הבחירות לכנסת ולרשויות המקומיות מופקדים ארבעה גורמים: ועדת הקלפי, ועדת הבחירות האזורית, ועדת הבחירות המרכזית ויושב ראש ועדת הבחירות המרכזית; על הבחירות לרשויות המקומיות מופקד המפקח הארצי על הבחירות במשרד הפנים ומנהל הבחירות שממונה בכל רשות מקומית ומועצה אזורית.
ועדת הבחירות המרכזית ממנה את חברי הוועדות האזוריות, לפי מפתח הסיעות בכנסת היוצאת, את יושבי-ראש ועדות הבחירות האזוריות ממנה נשיא בית המשפט העליון; הוועדות האזוריות ממנות את ועדות הקלפי, לפי המפתח הסיעתי האמור, מזכירי ועדות הקלפי ממונים מקרב מי שפנה לוועדה המרכזית, שעומד בתנאי הסף למינוי, ושאינו משויך פוליטית ומפלגתית.
תפקידי ועדת הבחירות המרכזית
ועדת הבחירות המרכזית היא הגוף הממונה על ניהול חוקי ותקין של הבחירות. הוועדה קובעת הסדרים והוראות בדבר הכנת הבחירות, ניהולן וקביעת תוצאותיהן, סדרי הדיון, רשימות המועמדים, פנקס הבוחרים, הצבעות חריגים (חיילים, אסירים וכו'), ועוד. ועדת הבחירות גם מוסמכת כשיש הצורך לשנות את המיקום של הקלפיות ולשנות את לוח הזמנים שנקבע לבחירות. כמו כן היא זו שמאשרת את רשימות המועמדים לכנסת.
אחד מתפקידיה המרכזיים של ועדת הבחירות המרכזית, הוא הסמכות להכריע בשאלה האם מועמד או רשימה מסוימים מנועים מלהשתתף בבחירות, היות שיש במטרותיהם או במעשיהם משום שלילת קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות, או תמיכה במאבק מזוין של מדינת אויב או של ארגון טרור נגד מדינת ישראל, על פי. על הכרעה לפסול מועמד - יש להגיש בקשת אישור לבית המשפט העליון, ואילו על הכרעה שלא לפסול מועמד ועל הכרעה בדבר פסילת או אי פסילת רשימה, ניתן לערער לבית המשפט העליון.
כמו כן, ועדת הבחירות המרכזית היא הממונה לדון בכל קובלנה בעניין הבחירות (למעט תוצאותיהן, ), והיא זו שמפרסמת את תוצאות הבחירות ב"רשומות" ומודיעה על מספר חברי הכנסת בו זכתה כל מפלגה. לאחר חלוקת המנדטים, יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית אף חותם על כתבי המינוי של חברי הכנסת הנבחרים.
מועד הקמת ועדת הבחירות המרכזית
קובע "לביצוע הבחירות תוקם ועדת בחירות מרכזית תוך 60 יום מיום כינוסה של כל כנסת חדשה". כמו כן החוק קובע את רציפות כהונתה של הוועדה: "ועדה יוצאת תכהן עד להקמת ועדה חדשה".
יושב ראש וממלא מקום
יושב ראש הוועדה הוא, על פי "אחד משופטי בית המשפט העליון שייבחר לכך על ידי שופטים אלה". ב-2 בינואר 1996, נתקבל בכנסת תיקון מס' 29 לחוק, ובו נקבע כי על יושב ראש הוועדה להיות שופט בית המשפט העליון שעודנו מכהן כשופט, ועל כן אם הוא פורש מכהונתו, הוא מסיים את תפקידו כיושב ראש הוועדה (כפי שקרה, למשל, במערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה, עת פרשה השופטת דליה דורנר מכס השיפוט, היא אף פרשה מכהונתה כיושבת ראש הוועדה, וכן מחליפהּ בתפקיד, השופט יעקב טירקל, פרש מתפקידו כיושב ראש הוועדה עם פרישתו מכס השיפוט).
נוסף לכך קובע כי "בעת בחירת יושב ראש הוועדה המרכזית ייבחר אחד משופטי בית המשפט העליון על ידי שופטים אלה כממלא מקומו של היושב ראש, והוא יכהן זמנית אם נפטר היושב ראש, התפטר או נשיא בית המשפט העליון קבע שנבצר מהיושב ראש למלא תפקידו".
לפי הנוהג משמש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית שופט בית המשפט העליון הוותיק ביותר מלבד המכהן כנשיא בית המשפט העליון, או שופטים המכהנים כחברים בוועדה לבחירת שופטים. הבא אחריו בוותק משמש כממלא מקום יו"ר הוועדה. במקרה שבו יו"ר ועדת הבחירות מתמנה כחבר הוועדה לבחירת שופטים הוא מתפטר מתפקידו וממלא מקומו מתמנה כיו"ר הוועדה.
מטה ועדת הבחירות המרכזית
לוועדת הבחירות מטה מקצועי של עובדי מדינה, שכפופים ליושב ראש הוועדה ולמנכ"ל הוועדה לפי סעיף 17א לחוק הבחירות.
מנכ"לית הוועדה, החל משנת 2010, היא אורלי עדס.
חברי הנהלת הוועדה, לצידה של המנכ"לית הם:
סגני היושב ראש
קובע "ליושב ראש הוועדה המרכזית יהיו סגנים שייבחרו על ידי הוועדה המרכזית מבין חבריה; מספר הסגנים יהיה ארבעה, אולם ועדת הכנסת רשאית להגדיל מספר זה עד לשמונה; ארבעה מהסגנים יהיו מארבע הסיעות הגדולות שבכנסת, ואם הוגדל מספר הסגנים כאמור, תקבע ועדת הכנסת מאיזו סיעה יהיו הסגנים הנוספים".
ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת ה-25 היו ארבעה סגנים: עוה"ד אילן בומבך מטעם סיעת הליכוד, חה"כ איתן גינזבורג מסיעת כחול לבן, גב' אטל הובן מטעם סיעת יש עתיד וחה"כ משה ארבל מסיעת ש"ס.
חברי ועדת הבחירות המרכזית
ועדת הבחירות המרכזית היא, ברובה, גוף פוליטי (למעט יושב הראש, שהוא שופט). נוסף על הסגנים, המייצגים את הסיעות הגדולות בכנסת היוצאת, מכהנים בה נציגי כל סיעות הכנסת היוצאת.
המפתח לחלוקת מס' חברי הוועדה נקבע, והוא כדלקמן:
כמו כן קובע כי "לכל חבר הוועדה המרכזית יהיה ממלא מקום קבוע".
על פי מפתח זה, בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה כיהנו, נוסף ליושב ראש ולחמשת סגניו, עוד 30 חברים (ו-35 ממלאי מקום, שכן חמשת סגני היושב ראש הם גם חברים מן המניין בוועדה, ועל כן גם להם יש ממלא מקום).
סיעות שלא יוצגו בכנסת היוצאת
ועדת הבחירות המרכזית מורכבת רק מסיעות שהיו מיוצגות בכנסת היוצאת. לעניין הסיעות המתמודדות לכנסת, ולא היו חברות בכנסת היוצאת, קובע כי "בישיבות של הוועדה המרכזית, של הוועדות האזוריות ושל ועדות הקלפי רשאים להיות נוכחים, כמשקיפים בלבד, נציג אחד של כל רשימת מועמדים שפורסמה בהתאם לסעיף 65 ואינה מיוצגת באותה ועדה".
הפולמוס סביב האופי הפוליטי של הוועדה
לכאורה, ישנה הצדקה מסוימת לאופי הפוליטי של הוועדה, ככל שמדובר בפיקוח על הקיום התקין של הבחירות, היות שהייצוג הפוליטי מאפשר לסיעות לפקח מקרוב על טוהר הבחירות. אך מאידך, לא כך הם פני הדברים בהפעלת סמכויות שיפוט שהוועדה מפעילה, ובעיקר הסמכות של הוועדה שלא לאשר השתתפות בבחירות של רשימה או מועמד, מחמת מטרותיהם או מעשיהם (, כפי שהורחב בשנת 2002), היות שהענקת סמכויות שפיטה וביצוע לגוף פוליטי, אינה עולה בקנה אחד עם "עקרון הפרדת הרשויות", המחייב את מסירת סמכות השפיטה לגוף שאינו פוליטי. עמד על כך השופט יואל זוסמן בפסק דין ירדור, באומרו כי מתן שיקול דעת לוועדת הבחירות למנוע השתתפותה של רשימת מועמדים "אינו עולה בקנה אחד עם הרכב הוועדה שהוא גוף המורכב על טהרת עקרונות פוליטיים, לפי מתכונת הכנסת היוצאת, פרט ליושב ראש הוועדה שהוא שופט בית המשפט העליון". [דבריו צוטטו בשני פסקי דין מרכזיים נוספים, אשר עסקו בעניין פסילת רשימות, והם: בן-שלום - בעניין הרשימה המתקדמת לשלום, וטיבי – בעניין פסילתו האישית של ח"כ אחמד טיבי].
בדומה לו כתב השופט מנחם אלון בפס"ד ניימן, בעניין פסילת רשימת כך, כי אין זה רצוי "למסור הסמכות לפסילת רשימה על פי נימוקים של תוכן ומהות לגוף, המורכב ברובו המכריע - פרט ליושב-ראש - מנציגים, המייצגים גופים פוליטיים, וששיקוליהם עשויים להיות אידאולוגיים - פוליטיים".
במערכת הבחירות לכנסת השש עשרה בא לידי ביטוי חמור החשש מפני הכרעות פוליטיות בפסילת רשימות ומועמדים, בכך שכל ההכרעות נתקבלו בוועדה על פי השיוך הפוליטי של חבריה. בית המשפט העליון דחה את החלטות הפסילה על רקע פוליטי שנתקבלו בוועדה.
ביקורת ברוח זו הביאה להעברת הסמכות לדון בערעורים על תוצאות הבחירות מן הכנסת אל בית המשפט. הדבר אירע לאחר הבחירות לכנסת השתים עשרה, בעת שהכנסת דנה בערעורים, והיו מספר חברי כנסת שהעדיפו למשוך ידיהם מלדון בערעורים, היות שקבלת הערעורים עלולה הייתה לגרום לכך שסיעת דגל התורה תאבד את אחד משני המקומות בכנסת אשר זכתה בהם בבחירות. לבסוף, קיבלה הכנסת ב-17 ביולי 1989 תיקון לחוק הבחירות, שתיקן את, וקבע שערעורים על תוצאות הבחירות ידונו בבית המשפט המחוזי בירושלים (כיום - בשבתו כבית משפט לעניינים מינהליים).
מינוי חברי ועדת הבחירות המרכזית
קובע "כל סיעה תגיש ליושב ראש הכנסת, תוך 50 יום מיום כינוס הכנסת, רשימה של נציגיה בוועדה המרכזית ושל ממלאי מקומם, על שמות משפחותיהם, שמותיהם הפרטיים ומענם". קובע מי אינו כשיר לכהן כחבר הוועדה "שר, סגן שר, עובד מדינה - פרט למורה – וחייל בשירות סדיר לפי חוק שירות ביטחון או בשירות קבע של צבא ההגנה לישראל, לא יהיו חברים, ולא ממלאי מקום של חברים, בוועדה המרכזית".
אם סיעה רוצה לשנות את נציגיה בוועדה – קובע "כל סיעה רשאית להחליף את נציגיה בוועדה המרכזית ובועדה האזורית ואת ממלאי מקומם על ידי מתן הודעה של בא כוחה ליושב ראש הוועדה המרכזית ולשר הפנים".
שינוי בחלוקת המושבים בוועדת הבחירות
ער לתנועה המתמדת מסיעה לסיעה, לפיצולים הרבים ולאיחודים בין סיעות. בהתאם לכך קובע כי אם "השתנה הרכבה הסיעתי של הכנסת, או שמה של סיעה או מספר חבריה, ואישרה ועדת הכנסת את השינוי, ישתנה בהתאם לכך ההרכב הסיעתי של כל ועדות הבחירות, או שם הסיעה", תוך קביעת כלל ש"לסיעה שנותרה ללא ייצוג בעקבות השינוי יהיה בוועדה המרכזית ובוועדות האזוריות חבר אחד בדעה מייעצת".
ועדות משנה של ועדת הבחירות המרכזית
כדי להקל על עבודתה של ועדת הבחירות המרכזית, ממנה ועדת הבחירות המרכזית ועדות משנה אשר מרכזות את ענייני הוועדה השוטפים. ההחלטות המתקבלות בוועדות המשנה מובאות לאישורה של ועדת הבחירות המרכזית.
בוועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה היו חמש ועדות משנה:
ועדת בחירות אזורית
להבדיל מועדת הבחירות המרכזית, אשר נבחרת מיד עם תחילת כהונת הכנסת, ומכהנת לכל אורך הקדנציה, ועדת הבחירות האזורית נבחרת סמוך למועד הבחירות. קובע "הוועדות האזוריות יתמנו על ידי הוועדה המרכזית לא יאוחר מהיום ה־52 שלפני יום הבחירות". מספר החברים בוועדה זו, והמפתח על פיו הם מתמנים, קבוע בחוק. קובע "מספר חבריה של כל ועדה אזורית והרכבה הסיעתי יהיו כשל הוועדה המרכזית", ו קובע "לחברים של ועדה אזורית יהיו ממלאי מקום, שיתמנו על ידי הוועדה המרכזית בזמן מינוי הוועדה האזורית; מספרם והרכבם הסיעתי של ממלאי המקום יהיו כשל אותה ועדה אזורית".
אף חברי ועדת הבחירות האזורית, בדומה לחברי ועדת הבחירות המרכזית הם מינויים פוליטיים. בראש הוועדה עומד שופט בית המשפט המחוזי שמונה על ידי נשיא בית המשפט העליון, ולו שלושה סגנים בלבד מקרב חברי הוועדה האזורית.
במערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה הוקמו שמונה עשרה ועדות אזוריות, אשר חלקן פוצלו במהלך הקדנציה בשל גודל האזור עליו היו אחראיות.
חברי ועדת הקלפי
חלוקת התפקידים אמורה להתבצע כך שלא יהיה נוכח בחדר ההצבעה יותר מנציג אחד בלבד של כל סיעה או רשימה.
מזכיר ועדת הקלפי
היות שמינויי ועדת הקלפי הם מינויים פוליטיים, הסיעות עושות מאמץ ניכר לוודא שהנציגים אשר נמצאים מטעמם בקלפיות הם נאמנים למפלגתם. לפעמים הדבר אף גובל בהגזמה ובניסיונות ל"שפץ" את תוצאות ההצבעה. בניסיון למנוע חריגות ממהלך הצבעה תקין, קובע כי "יושב ראש הוועדה המרכזית ימנה, לאחר התייעצות בסגניו, מזכיר לוועדת קלפי, והוא רשאי להסמיך יושב ראש של ועדה אזורית למנות, לאחר התייעצות בסגניו הוא, מזכיר לוועדת הקלפי". אותו המזכיר אמור, לכאורה, להיות נקי משיקולים פוליטיים, היות שאחד התנאים שקובע החוק למינויו הוא "אלא אם כן הצהיר כי לא היה חבר מפלגה, או כי לא נטל חלק בפעילות מטעם מפלגה בשלוש השנים שקדמו ליום הבחירות".
מזכיר ועדת הקלפי צריך להיות בן 21 ביום הבחירות, לפי התאריך העברי או הלועזי, המוקדם שביניהם.
תפקידי ועדת הבחירות האזורית וועדת הקלפי
תפקידן של ועדת הבחירות האזורית ושל ועדת הקלפי הוא מנהלי בלבד: לפקח על ההצבעה ועל ספירת הקולות בסיומה. אף על פי כן, גם הרכבן של ועדות הקלפי הוא פוליטי: קובע כי "הועדה המרכזית תקבע לא יאוחר מהיום ה-40 לפני הבחירות את מספר חבריה של כל אחת מועדות הקלפי ואת הרכבה הסיעתי מבין הסיעות המיוצגות בוועדה המרכזית, וכן תקבע את הסיעות שמהן יהיו היושב ראש של ועדת הקלפי וסגן היושב ראש, ובלבד שבכל ועדת קלפי יהיו מיוצגות לא פחות משלוש סיעות".
עד תשכ"ט
עד חקיקת חוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב] בכ"ט באדר ה'תשכ"ט (17 במרץ 1969), סמוך לבחירות לכנסת השביעית, היה נבחר יו"ר ועדת הבחירות סמוך למועד הבחירות, והיה מנהל את הבחירות לכנסת, וממשיך לכהן כיו"ר ועדת הבחירות עד לבחירות לכנסת הבאה.
יושבי ראש ועדות הבחירות:
לאחר תשכ"ט
לאחר שנחקק חוק הבחירות לכנסת (נוסח משולב), החלו לבחור יו"ר ועדת בחירות מיד לאחר מערכת הבחירות, והוא כיהן משך כל הקדנציה של הכנסת, וכן עד לבחירת ועדה חדשה – 60 יום לאחר כינוסה של הכנסת החדשה:
מטה ועדת הבחירות המרכזית
ליד ועדת הבחירות המרכזית פועל מטה קבוע, הפועל בין בחירות לבחירות, ומתפקידו, בכפוף להנחיות יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, נשיאות הוועדה ומליאתה, להכין את הבחירות הבאות, לטפל בהצטיידות הנרחבת שנדרשת לוועדה, ולייעץ למוסדות הוועדה בעניינים הנובעים מסמכויותיהם. בראש מטה הוועדה מכהנת המנהלת הכללית – עו"ד אורלי עדס.
המטה מורכב מ-12 אגפים:
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השש עשרה
בבחירות אלו שימשה ועדת הבחירות המרכזית בתפקיד מכריע. אחת הסיבות לכך היא שבבחירות אלו לראשונה היה ניתן לפסול מועמד מסוים מתוך רשימה (ולא את כל הרשימה). ועדת הבחירות וכן יו"ר הוועדה, השופט מישאל חשין, הכריעו במספר בקשות לפסילת מועמדים:
מופז והליכוד ערערו לבית המשפט העליון על החלטת הוועדה לפסול את מופז, ופייגלין עתר לבג"ץ נגד ההחלטה לפסול אותו. בנוסף הוגשו ערעורים נגד פסילת רשימת בל"ד והסירוב לפסול את מרזל, וכן התבקש בית המשפט העליון (על פי החוק) לאשר את הפסילות של טיבי ובשארה. כלומר, בית המשפט העליון התבקש להכריע בכל הפסילות. ב-9 בינואר אושרו פסילתם של מופז ושל פייגלין ואילו שאר הפסילות בוטלו.
בנוסף, הוועדה דחתה ברוב גדול בקשות לפסילת חרות - התנועה הלאומית, חד"ש-תע"ל, הרשימה הערבית המאוחדת והעומד בראשה עבד אלמאלכ דהאמשה. לא הוגש ערעור על החלטות אלה.
ב-9 בינואר, בפעם הראשונה בתולדות המדינה הפסיקה ועדת הבחירות מסיבת עיתונאים של ראש הממשלה אריאל שרון ששודרה בשלושת הערוצים המרכזיים בנימוק כי היא תעמולת בחירות (ההפסקה בוצעה בפועל לאחר שראש הממשלה סיים את תעמולת הבחירות ופנה לנושא הכלכלי שלכאורה מסיבת העיתונאים הייתה אמורה לעסוק בו מלכתחילה). הפסקה זו הביאה להגשת בקשה של מפלגת העבודה לקזז את זמן מסיבת העיתונאים מזמן התעמולה של הליכוד (בקשה זו נדחתה), ולעומת זאת אנשי הליכוד התקיפו את חשין על כך שהעז "להשתיק" את ראש הממשלה (חשין דחה את הטענות).
מקרה נוסף הוא עתירה של מפלגת ש"ס נגד אופיר פינס בשל כוונתו להתארח בצ'אט של אתר האינטרנט של העיתון "מעריב". ש"ס ביקשה לתת צו מניעה להתארחות מכיוון שלטענתה ההתארחות מהווה הפרה של . במקרה זה פסק חשין שאין להקיש בין הרדיו והטלוויזיה לבין האינטרנט ולכן המסקנה כי לא חל באופן ישיר על האינטרנט. כלומר ההשתתפות של ח"כ פינס אינה מהווה הפרה של חוק הבחירות.
כמו כן אסר חשין על פרסום תשדיר של חרות (השמעה של ההמנון הלאומי התקווה עם מילים אחרות בערבית, וכן דגל ישראל שהופך בהדרגה לדגל פלסטין; התשדיר זכה לתפוצה פופולרית באינטרנט בעקבות החלטה זו), וכן קבע שיש למחוק את ההופעות הקצרות של דגל פלסטין מתשדירים של רע"ם ובל"ד. נגד שתי ההחלטות הוגשו עתירות לבג"ץ, הראשונה נדחתה והשנייה התקבלה. ב-30 בדצמבר 2002 אסר על שידור תעמולה בערוץ 7 (שלכאורה שידר מחוץ לתחומי מדינת ישראל) וב-17 בינואר 2003 אסר על שידור תעמולה בשידורי הלוויין של ש"ס. ביום הבחירות אסר חשין על פרסום קריאות של מצנע ושרון לעידוד ההצבעה (בשל חשש לתעמולה) ודרש מהם להקליטן מראש (דבר שלא בוצע). לאחר הבחירות אף הציע לבטל את יום השבתון בבחירות (המיותר לדעתו) ואת תשדירי התעמולה (חסרי ההשפעה לטעמו).
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת השבע עשרה
לצורך הקביעה מיהו היושב ראש שקיבל את ההחלטה, להלן תאריכי כהונתם של יושבי ראש הוועדה:
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון סלים ג'ובראן.
ב-26 בינואר פסלה הוועדה את מועמדותה של צגה מלקו, שהוצבה במקום השלישי ברשימת "כולנו", משום שלא השלימה את תקופת הצינון הנדרשת מעובדי מדינה.
ב-13 בפברואר פסלה הוועדה את מועמדותה של חברת הכנסת חנין זועבי לכנסת. כן פסלה הוועדה באותו יום את מועמדותו של ברוך מרזל. שתי הפסילות לא אושרו בבית המשפט העליון.
יו"ר "ישראל ביתנו", אביגדור ליברמן, הודיע שצעירי מפלגתו יפיצו בחינם את גיליונות העיתון "שרלי הבדו", אך השופט ג'ובראן אסר זאת עקב האיסור על חלוקת מתנות. עתירה של "ישראל ביתנו" לבג"ץ הביאה לביטול החלטתו של השופט ג'ובראן. בדיון נוסף בעתירה זו, לבקשת של ח"כ אחמד טיבי, נפסק שנית שחלוקת השבועון אינה בגדר מתנה אסורה.
בבוקר יום הבחירות אסר השופט ג'ובראן על "הליכוד" להמשיך להפיץ הקלטה, שנעשתה לקראת הבחירות הקודמות, ובה משה כחלון קורא לבחור ב"ליכוד" (מפלגתו באותה עת). נימוקו של השופט ג'ובראן להחלטה: "קיימת ודאות גבוהה ששליחת ההודעה המוקלטת יום לפני הבחירות תגרום לבוחרים לחשוב שמדובר בפנייה מכחלון לתמיכה בליכוד".
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ואחת
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון חנן מלצר.
לוועדה הוגשו בקשות אחדות לפסילה של אישים ורשימות מהשתתפות בבחירות. הוועדה דחתה את הבקשות לפסילת מועמדותם של מיכאל בן-ארי ואיתמר בן-גביר, ולפסילת הרשימות איחוד מפלגות הימין וחד"ש-תע"ל. הוועדה פסלה את מועמדותו של עופר כסיף ואת רשימת רע"ם-בל"ד. בעקבות ערעורים על החלטות אלה שהוגשו לבית המשפט העליון, פסל בית המשפט את בן-ארי ואישר את רשימת חד"ש-תע"ל ואת כסיף.
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושתיים
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון חנן מלצר.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, המליץ לוועדה לפסול את מועמדי "עוצמה יהודית" ברוך מרזל ובנצי גופשטיין, אך לא לפסול את המפלגה עצמה ואת העומד בראשה, איתמר בן-גביר. הדיון בוועדת הבחירות המרכזית הסתיים בהחלטה שלא לפסול את "עוצמה יהודית" ומועמדיה. ההחלטה נהפכה חלקית בבית המשפט העליון, שפסל את מרזל וגופשטיין.
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים ושלוש
כיושב ראש ועדת הבחירות המרכזית כיהן שופט בית המשפט העליון ניל הנדל.
בינואר 2020 החליטה הוועדה לפסול את מועמדותה לכנסת של ח"כ היבה יזבק, אך בית המשפט העליון לא אישר את הפסילה ברוב של חמישה מתנגדים מול ארבעה תומכים. כמו כן בוטלה החלטתה של הוועדה לפסול את רשימת "משפט צדק".
ועדת הבחירות המרכזית לכנסת העשרים וחמש
ועדת הבחירות פסלה את מפלגת בל"ד מהתמודדות בבחירות לכנסת העשרים וחמש. בל"ד הודיעה כי תגיש ערעור לבית המשפט העליון.
תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985
תוכנית הייצוב הכלכלית הוחלה בשנת 1985 בישראל בכהונתה של ממשלת ישראל העשרים ואחת, בכוונה להוריד את שיעור האינפלציה, לאזן את מאזן התשלומים ולייצב את מצב המשק. התוכנית זכתה להצלחה, והיוותה נקודת מפנה במדיניות הכלכלית בישראל, שעברה בהדרגה ממדיניות בעלת אופי סוציאליסטי ריכוזי, למדיניות המאופיינת בקווים ליברליים וקפיטליסטי יותר.
הצלחת התוכנית והרצון לשמור על מסגרת תקציבית, הביאו לחיזוק ניכר במעמדו של אגף התקציבים במשרד האוצר, וליצירת חוק ההסדרים הממשיך להשפיע על המשק הישראלי.
הרקע הכלכלי לתוכנית
החל במחצית השנייה של שנות ה-70 של המאה ה-20, לאחר מלחמת יום הכיפורים, החלה האינפלציה בישראל להתגבר ועלתה משיעור ממוצע של 2.0 אחוז בשנים 1967–1971 לשיעור של 14.4 אחוז בשלוש השנים שאחרי כן ו-36.6 אחוז בשנים 1974–1977. האינפלציה המשיכה להתגבר בשנים הבאות, תחילה לרמה ממוצעת של כ-70 אחוז ובשלוש השנים הראשונות לשנות השמונים הגיעה לגובה ממוצע של 133 אחוז. בשנת 1984 הגיעה האינפלציה לגובה של כ-440 אחוז.
מיכאל ברונו, שהיה מאוחר יותר נגיד בנק ישראל ונחשב לאבי תוכנית הייצוב הכלכלית וסטנלי פישר (נציג ארצות הברית לליווי התוכנית, לימים נגיד בנק ישראל), ערכו מספר מחקרים שעסקו במשבר הכלכלי. באחד מהם, "המשבר בישראל ורפורמה כלכלית: פרספקטיבה היסטורית" משנת 1989, סקר ברונו את התהליך שהוביל למשבר הכלכלי:
ברונו הדגים את הנטייה "לנפנף בכל הדגלים" בתקופה זו בנתונים על עליית אחוז ההוצאה הציבורית מתוך התמ"ג מ-36.8 אחוז בשנים 1960–1966, ל-76 אחוז בשנים 1973–1984. במיוחד בלטו בגידולם תשלומי ההעברה (לדוגמה, ביטוח לאומי) שגדלו פי שלושה, הסובסידיות, שגדלו פי ארבעה, וההוצאה הביטחונית שגדלה אף היא במידה ניכרת.
בין תחילת שנות השישים לתחילת שנות השמונים, עלה שיעור הגירעון של המגזר הציבורי מ-1.3 אחוזים ל-17.3, אך הממשלה נרתעה מקיצוץ בהוצאה הציבורית. שני ניסיונות, בשנת 1976 ובשנת 1979 נכשלו. לפי ברונו ופישר:
כדי לממן את המשך הרחבתו של המגזר הציבורי ומדיניות הרווחה, נאלצה המדינה להגדיל את הלוואות הפנים והחוץ שלה. היחס בין החוב הפנימי והחיצוני לבין התמ"ג גדל משיעור של פחות ממאה אחוז בשנת 1970 ועמד על 151 אחוז בשנת 1975, 179 אחוז בשנת 1980 ו-221 אחוז בשנת 1985. לגידול זה היו השלכות מרחיקות לכת בשוק: גיוס הכספים על–ידי הממשלה גרר בריחה של המגזר הפרטי משוק ההון, שכן ההשקעה במימון הלוואות לממשלה הייתה משתלמת יותר, מה שיצר עידוד שלילי להשקעות וצמיחה. במקביל, הגביל החוב הגדל את רמת החופש במדיניות המוניטרית, שכן הוא כבל חלק גדל והולך מהתקציב הממשלתי למימון החזר ההלוואות. כדי לשמר את היקפו של המגזר הציבורי, היה על הממשלה לשפוך שמן נוסף בהתמדה על מדורת האינפלציה.
החרפת המצב הכלכלי
אחרי הבחירות לכנסת האחת עשרה ועם כינון ממשלת האחדות בראשות שמעון פרס בספטמבר 1984, מונה יצחק מודעי לשר האוצר. ראש הממשלה ושר האוצר, מודעים לסכנות מצד האינפלציה והרזרבות המצטמצמות, החלו מיד לפעול בתחום הכלכלי: ב-12 בנובמבר 1984 חתמו הממשלה, ההסתדרות והתעשיינים על הסכם לייצוב המשק שנודע לימים בשם "עסקת חבילה א'" שתכליתה עיקור תוספת היוקר, פיקוח מחירים וקיצוץ בתקציב הממשלה. חודשים ספורים לאחר מכן נחתמה "עסקת חבילה ב'". לשתי עסקות החבילה לא הייתה העוצמה לבלום את האינפלציה הדוהרת, ולאחר מספר מדדים חד-ספרתיים בחודשי החורף, זינק מדד המחירים לחודש פברואר 1985 ב-13.5%, המדד לחודש מרץ בכ-12% ומדד אפריל המריא ב-19.38%. מדד זה, שפורסם ב-15 במאי 1985, זכה מיד לכינוי "מדד ההלם". ב-19 במאי דנה הממשלה בצעדי חירום בהם הקפאת התקשרויות ממשלתיות, והאצת התיקון לחוק בנק ישראל, בנוגע למגבלה על הדפסת כסף והתמורה של הממשלה על הלוואת כספים, והעלאת מס הנסיעות מ-150 דולר ל-300 דולר.
התוכנית הכלכלית
בבוקר יום שני, 1 ביולי 1985, הכריזה הממשלה על תוכנית כלכלית בעלת צעדים כוללים ודרסטיים. התוכנית כוונה לעבר שני יעדים: הפחתת הגירעון בתקציב בשאיפה לאיזון תקציבי; ומתקפה נגד ההתאמות שהתקיימו בשוק לאינפלציה הגבוהה, באמצעות הפחתה והקפאה של השכר, המחירים, האשראי ושער החליפין. הממשלה הכריזה על מצב חירום כלכלי לתקופה של שלושה חודשים, דבר שאיפשר לה לנקוט צעדים חד-צדדיים בניגוד להסדרים מוסדיים מקובלים במשק (בעיקר, אך לא רק, הסכמי השכר עם ההסתדרות).
צמצום הגירעון הממשלתי
התוכנית קראה לצמצם את הגירעון בסכום שאפתני של 750 מיליון דולר:
פעולות נוספות
במסגרת התוכנית חוללו שינויים מהותיים במנגנון הפעלת התקציב הממשלתי.
הצלחת התוכנית
התוכנית, בניגוד לעסקות החבילה החלקיות שקדמו לה, הצליחה באופן יוצא מן הכלל ואף היוותה דגם לתוכניות במדינות אחרות. היעדים העיקריים של התוכנית הושגו:
עם זאת, הניסיונות לאושש את הצמיחה במשק נכשלו, והמשק נותר במצב של שפל כלכלי, שהועצם בגלל היעדר המשכיות בצעדים לצמצום ההוצאה הציבורית. צמיחה מחודשת הגיעה רק החל בשנת 1989 כאשר המשק הישראלי גדל בתוך זמן קצר בכ-20 אחוזים בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר.
ביקורת
יש המייחסים לתוכנית הייצוב גם את קו פרשת המים שלאחריה התרחבו באופן משמעותי הפערים החברתיים כלכליים בתוך החברה הישראלית. בין מבקריה החריפים נמנית הכלכלנית אסתר אלכסנדר. לשיטתם של מבקרי התוכנית, בלימת ההיפר-אינפלציה התאפשרה באמצעות עסקת החבילה שנחתמה בין הממשלה, ההסתדרות וארגוני המעסיקים. אולם הממשלה נסוגה בפברואר 1985 מהקווים המרכזיים בעסקת החבילה שכללו סובסידיות על המחירים מחד ונכונות של העובדים לוותר על תוספות יוקר מאידך, וזאת במטרה לנצל את המשבר כדי לחולל שינויים מרחיקי לכת באופי המשק של המדינה שייטיבו עם בעלי ההון. שיטה זו לניצול משברים, יזומים בחלקם, על מנת לקדם תהליכי הפרטה ומדיניות נאו-ליברלית, הייתה נפוצה בעולם בשנות ה-80 וכונתה על ידי נעמי קליין "דוקטרינת ההלם".
חואקין גוסמן
חואקין ארצ'יבלדו "אל צ'אפו" גוסמן לוארה (בספרדית: Joaquín Archivaldo Guzmán Loera; נולד ב-4 באפריל 1957, הנקרא גם "אל צ'אפו גוסמן" ("El Chapo Guzmán", "הקטן") הוא ברון סמים מקסיקני העומד בראש קרטל סינלואה, מגדולי קרטלי הסמים בעולם, הקרוי על שם מדינת סינלואה המקסיקנית, השוכנת לחופי האוקיינוס השקט, בה הוקם.
משנת 2003 עת נעצר יריבו, ראש "קרטל דל גולפו" (קרטל המפרץ), הפך גוסמן ל"מלך הסמים" של מקסיקו, והוא נחשב לפי משרד האוצר של ארצות הברית כ"סוחר הסמים החזק ביותר בעולם". לאחר הריגת אוסמה בן לאדן הפך גוסמן למבוקש מספר אחת בארצות הברית.
המגזין "פורבס" כלל אותו בשנים 2009–2011 ברציפות ברשימת האנשים החזקים ביותר בעולם, במקומות ה-41, ה-60 וה-55 בהתאמה. בשנת 2011 הוערך הונו העצמי במיליארד דולר, והוא הוכתר בידי המגזין כברון הסמים הגדול ביותר בכל הזמנים.
גוסמן נתפס בשנת 1993 בגואטמלה, הוסגר ונידון ל-20 שנות מאסר במקסיקו בעוון רצח וסחר בסמים. באמצעות מתן שוחד לסוהרים, הוא הצליח להימלט מבית כלא פדרלי שמור היטב בשנת 2001. הוא הוכרז כמבוקש על ידי האינטרפול וממשלות מקסיקו וארצות הברית. ארצות הברית הציעה פרס של 5 מיליון דולר עבור מידע שיוביל ללכידתו, ואילו הממשלה המקסיקנית הציעה פרס של 60 מיליון פסוס (כ-3.8 מיליון $) למי שימסרו מידע על גוסמן.
גוסמן נעצר על ידי הרשויות במקסיקו ב-22 בפברואר 2014. הוא אותר בדירתו בבית משותף על חוף הים במסטלאן, סינלואה, ונלכד מבלי שנורתה ירייה. בעת מעצרו, היה גוסמן יצואן הסמים הגדול ביותר לארצות הברית. גוסמן נמלט מכלא לה פלמה ב-11 ביולי 2015. הוא נעצר מחדש בעיר לוס מוצ'יס על ידי נחתים מקסיקנים, לאחר קרב יריות ב-8 בינואר 2016. זיהוי מקום מסתורו של גוסמן התאפשר לאחר שקיים ריאיון ממקום מחבואו עם השחקן האמריקאי שון פן, כשזה האחרון ניסה לשכנעו להשתתף בסרט המבוסס על חייו.
גוסמן היה נשוי לארבע נשים, שהאחרונה בהן היא אמה קורונל, אזרחית ארצות הברית. אמה נעצרה בנמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס ב-22 בפברואר 2021, והואשמה כי עזרה לבעלה לנהל את הקרטל שלו ולצלוח את בריחתו מהכלא בשנת 2015. קורונל הואשמה גם בקשירת קשר להפצת קוקאין, מתאמפטמין, הרואין ומריחואנה בארצות הברית.
נכלל ברשימת טיים 100 לשנת 2009.
לקורונל ולגוסמן שתי בנות.
במדיה
באוקטובר 2017 עלתה לאוויר בנטפליקס תוכנית דוקומנטרית בת שלושה פרקים בשם "ביום שפגשתי את אל צ'אפו" (Cuando conocí al Chapo: La historia de Kate del Castillo) אשר מתארת את חייו. נטפליקס גם העלתה סדרה עלילתית בשם אל צ'אפו, העוסקת בתקופת התחזקותו ועד למעצרו האחרון. בנוסף, דמותו של אל צ'אפו מככבת בסדרה נרקוס: מקסיקו, גם כן מבית היוצר של נטפליקס.
פיג'ו סוג 4
פיג'ו סוג 4 (בצרפתית: Peugeot Type 4) היא מכונית שרד בתצורה פתוחה (קבריולה) מסוג "Runabout (car)", 4 מושבים, מתוצרת יצרנית הרכב הצרפתית פיג'ו אשר יוצרה בשנת 1892 עבור "Ali III ibn al-Husayn"  שליט תוניסיה משושלת ("List of Beys of Tunis".
==מאפיינים==
לוטאי טשרינג
לוטאי טשרינג (בדזונגקה: བློ་གྲོས་ཚེ་རིང་; נולד ב-10 במאי 1969) הוא פוליטיקאי ורופא בהוטאני, המשמש כראש ממשלת בהוטן מאז 7 בנובמבר 2018.
סרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים
רשימות סרטי האימה המכניסים ביותר בכל הזמנים כוללות את 50 סרטי האימה המכניסים בכל הזמנים ואת סרטי האימה המכניסים ביותר בכל שנה מהעשור השני של המאה ה-21 ללא התאמה לאינפלציה. היקום הקולנועי של לזמן את הרוע הוא זיכיון האימה המכניס ביותר.
50 סרטי האימה המכניסים ביותר
בשנת 2017 פורסם מאמר בו גרסו שסרטי אימה נחשבים לרווחים בשל תקציבם הנמוך שמוביל להכנסות גבוהות. עם זאת, טרם הצליח סרט אימה כלשהו לחצות את רף ההכנסות של 800 מיליון דולרים ומעלה; אחת הסיבות היא הגבלת הגילאים שחלה עליהם. נכון לשנת 2021, סרט האימה המכניס ביותר הוא "זה" (2017), שהכניס למעלה מ-700 מיליון דולרים. עד אותה השנה, החזיק בתואר "החוש השישי" (1999) במשך 17 שנים, עם הכנסות של למעלה מ-672 מיליון דולרים. מאז 1975 ועד 1999 החזיק בתואר הסרט "מלתעות" (1978) שנחשב לקלאסיקה בסוגת האימה ולאחת מאבני הדרך החשובות בפרסומו ובהצלחתו של סטיבן ספילברג, שביים אותו.
סרט האימה "הנזירה" (2018) הכניס למעלה מ-115 מיליון דולרים בשבוע יציאתו לאקרנים, מה שהופך את פתיחתו לאחת מהגדולות בהיסטוריית הסוגה. בשנת צאתו היה לסרט האימה החמישי המכניס ביותר ובהמשך נשאר מחוץ לעשירייה הפותחת. הסרט "מגרש השדים" (1973) היה למכניס ביותר החל משנת 1973 ועד 1975. לסרט הייתה השפעה משמעותית על התרבות הפופולרית, כמו גם היותו הסרט המפחיד ביותר נכון לשנת 2008 ברשימה של אנטרטיינמנט ויקלי. סרט נוסף שאינו נכלל ברשימה, אך הצליח לקבוע הישג חסר תקדים היה "פעילות על-טבעית" (2007) שהכניס 193.4 מיליון דולרים, מתקציב זעום של 15,000 דולרים בלבד. בעקבות כך, כונה על ידי גורמים כמו הוליווד ריפורטר, כדוגמה אפשרית ל"סרט המשתלם ביותר בכל הזמנים". סרט שזכה להצלחה דומה היה "פרויקט המכשפה מבלייר" (1999) שמתקציב של 200,000–500,000 דולרים בקירוב, הכניס 248.6 מיליון דולרים. בסוף העשור השני של המאה ה-21, פורסם כי "זה" (2017) הוא סרט האימה המכניס ביותר לאותו העשור, כמו גם היותו סרט האימה המכניס ביותר.
2020 היא השנה הראשונה מזה 26 שנים בה לא יצא סרט אימה שהכניס למעלה מ-150 מיליון דולרים וזאת, בעקבות מגפת הקורונה שהובילה לסגירת בתי הקולנוע ברחבי העולם ולכישלונם של עשרות סרטי אימה (וסרטים כלליים נוספים). הסרט "בלתי נראה" שהופץ בבתי הקולנוע בפברואר 2020, לפני ההסגרים העולמיים שהחלו במרץ 2020, הכניס בשלושה שבועות 143.1 מיליון דולרים, אך ירד מבתי הקולנוע בדומה לשאר הסרטים כבר ב-19 במרץ באותה השנה. בשנת 2021, כאשר נפתחו חלק מבתי הקולנוע, הסרט "מקום שקט 2" (2021) הכניס למעלה מ-290 מיליון דולר והפך לאחד מ-20 סרטי האימה המכניסים ביותר.
15 זיכיוני האימה המכניסים ביותר
זיכיון האימה המכניס ביותר הוא היקום הקולנועי של לזמן את הרוע, הכולל בתוכו כשמונה סרטים בסך הכול. משנת 2013 ועד 2021 הכנסותיהם של שמונת הסרטים עומדות על למעלה מ-2.1 מיליארד דולרים. הסרט המכניס ביותר ביקום הקולנועי הוא "הנזירה" (2018), שהכניס למעלה מ-365.6 מיליון דולרים. זיכיון "הנוסע השמיני" היה למכניס ביותר לפרק זמן מסוים, אם כי סדרת סרטי "המסור" זכתה בשנת 2010 להיכנס לספר השיאים של גינס בקטגוריית "סדרת סרטי האימה המכניסה ביותר בכל הזמנים", עקב הכנסות קופתיות של $953,421,276 – יותר מכל סדרת סרטי אימה אחרת באותה העת. שני הזיכיונות "זה" ו"מקום שקט" הם היחידים ברשימה הכוללים שני סרטים בלבד.
סרטי האימה המכניסים ביותר לפי שנה
סרט האימה שובר הקופות הראשון, "בית השעווה", יצא לאקרנים באפריל 1953 והפך לסרט השביעי המכניס ביותר בעולם באותה השנה. סרטי האימה שיצאו בין 1954 ל-1959 לא הצליחו להכניס למעלה מ-10 מיליון דולרים, אם כי "קללתו של פרנקנשטיין" משנת 1957, הכניס למעלה מ-8 מיליון דולרים. בשנת 1960 חלה מהפכה בעולם הקולנוע, כאשר סרט האימה "פסיכו" הכניס למעלה מ-50 מיליון דולרים, מה שהפך אותו לסרט האימה המכניס ביותר בשנות ה-60 של המאה ה-20 ולסרט השני המכניס ביותר באותה השנה בה יצא. סרט בולט נוסף שהיה למכניס ביותר ב-1963, "הציפורים", הכניס למעלה מ-11.4 מיליון דולרים. עד שנת 1966 (השנה בה יצא "מלכת הדם") לא היו סרטי אימה שהצליחו להכניס למעלה מ-15 מיליון דולרים. בשנת 1968 יצא אחד מסרטי האימה הפופולריים ביותר באותה העת, "תינוקה של רוזמרי" שהכניס למעלה מ-33.3 מיליון דולרים. בשנתיים שלאחר מכן, לא הצליחו סרטי האימה לשחזר את הצלחת קודמיהם כאשר הכניסו כל אחד מיליון דולר (בקירוב) בלבד. בשנת 1971 יצא הסרט "וילארד", שהכניס למעלה מ-14.5 מיליון דולרים.
בשנת 1973 יצא סרט האימה "מגרש השדים", לו הייתה השפעה משמעותית על התרבות הפופולרית. הוא נחשב לסרט המפחיד ביותר על ידי אנטרטיינמנט ויקלי. בין היתר, "מגרש השדים" הוא הסרט המכניס ביותר בשנת 1973 מעבר להיותו סרט האימה המכניס ביותר (עד שנת 1975), עם הכנסות של למעלה מ-441 מיליון דולרים. בשנה שלאחר מכן, הצליח הסרט "פרנקנשטיין הצעיר" להכניס למעלה מ-86 מיליון דולרים, מה שהמשיך את פופולריות סוגת האימה. בשנת 1975 חל מהפך נוסף בעולם הקולנוע, כאשר הסרט "מלתעות" הופץ בבתי הקולנוע; הוא נחשב לקלאסיקה בסוגת סרטי האימה ולאחת מאבני הדרך החשובות ביותר באותה העת. בנוסף לכך, היה לסרט המכניס ביותר באופן כללי שיצא באותה השנה. במשך 24 שנים היה לסרט האימה המכניס ביותר, עד ש"החוש השישי" (1999) הצליח לעקוף אותו. סרט ההמשך שלו, "מלתעות 2", שיצא לאקרנים ב-1978 שיחזר את הצלחתו כאשר הכניס למעלה מ-200 מיליון דולרים. בשנה שלאחר מכן, יצא הסרט "הנוסע השמיני" שזכה להצלחה מסחרית גם כן. לאותו הסרט צולמו מספר סרטי המשך שזכו להצלחה מסחרית גם כן.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 יצא הסרט "יום שישי ה-13", שנוצר בהשראת ההצלחה של "ליל המסכות"; הוא הפך לסרט האימה הרוויחי ביותר ב-1980 עם הכנסות של למעלה מ-59 מיליון דולרים. בשנת 1982 יצא לאקרנים "פולטרגייסט", שהשפיע בצורה ניכרת על סוגת האימה והפך למכניס ביותר בשנה בה יצא. ב-1984 יצא לאקרנים סרט האימה שובר הקופות "גרמלינס" שקיבל ביקורות חיוביות באופן כללי והשפיע רבות על סוגת האימה גם כן; הוא הפך לסרט האימה המכניס ביותר בשנות ה-80 של המאה ה-20. בסוף שנות ה-80 יצא לאקרנים "בית קברות לחיות" שזכה להצלחה כאשר הכניס למעלה מ-57 מיליון דולרים. בשנות ה-90 של המאה ה-20 זכתה סוגת האימה לפופולריות רבה כאשר נוצר רצף של שוברי קופות; "שתיקת הכבשים" (1991) שהכניס 272 מיליון דולרים; "דרקולה" (1992) שהכניס 215 מיליון דולרים; "ראיון עם הערפד" (1994) שהכניס 223 מיליון דולרים; "קונגו" (1995) שהכניס 152 מיליון דולרים; "צעקה" (1996) שהכניס 173 מיליון דולרים; "צעקה 2" (1997) שהכניס 172 מיליון דולרים; ו"תיקים באפלה: הסרט" (1998) שהכניס 189 מיליון דולרים. לקראת סוף אותו העשור, יצא לאקרנים הסרט "החוש השישי" (1999) ששבר את השיא בן 24 השנים של "מלתעות" והפך לסרט האימה המכניס ביותר (עד שנת 2017), עם הכנסות של למעלה מ-672 מיליון דולרים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 לא היה סרט אימה שלא חצה את הכנסות 150 מיליון הדולרים (המכניסים ביותר בכל שנה), והפופולריות שלהם התעצמה. הסרט "מת לצעוק" משנת 2000 הכניס למעלה מ-275 מיליון דולרים, והוביל לכך שיצאו לו ארבעה סרטי המשך. בשנה שלאחר מכן, יצא הסרט "חניבעל" שהפך לאחד מסרטי האימה המכניסים ביותר, עם הכנסות של למעלה מ-350 מיליון דולרים. בשנת 2002 יצא הסרט "סיינס" שהכניס למעלה מ-400 מיליון דולרים. בשנת 2003 ו-2004 יצאו "מת לצעוק 3" ו"ואן הלסינג" שזכו להצלחה מסחרית רבה. "הצלצול 2" שיצא לאקרנים בשנת 2005 הפך לסרט האימה המכניס ביותר באותה השנה, עם הכנסות של למעלה מ-160 מיליון דולרים. לקראת סוף אותו העשור, יצאו הסרטים "מת לצעוק 4" (2006), "אני האגדה" (2007), "קלוברפילד" (2008) ו"פעילות על-טבעית" (2009) שהמשיכו לייצב את הפופולריות של סרטי האימה ברחבי העולם. האחרון מביניהם פותח במקור כסרט עצמאי והוקרן בפסטיבלי קולנוע שונים ב-2007 והכניס 193.3 מיליון דולרים מתקציב של 15,000 דולרים; הישג חסר תקדים בעולם הקולנוע.
העשור השני של המאה ה-21 היה ליחיד בו יצאו חמישה סרטים שהצליחו להכניס למעלה מ-400 מיליון דולרים, מה שהמשיך את הפופולריות של סרטי האימה. כבר בשנת 2010 יצא לאקרנים הסרט "האויב שבפנים: החיים שאחרי" שהכניס למעלה מ-300 מיליון דולרים, ובשנה שלאחר מכן יצא "פעילות על-טבעית 3" שהכניס למעלה מ-200 מיליון דולרים בהתאמה. בשנת 2012 ו-2013 יצאו "פרומתאוס" ו"מלחמת העולם Z" שהפכו לשוברי קופות, וב-2014 יצא לאקרנים סרט האימה "אנאבל" מהיקום הקולנועי של לזמן את הרוע, שהפך ליקום האימה המכניס ביותר. סרט האימה המכניס ביותר בשנת 2016 היה "לזמן את הרוע 2", מאותו היקום גם כן. בשנת 2017 חלה תפנית היסטורית בעולם הקולנוע, כאשר יצא לאקרנים הסרט "זה", ששבר את השיא בן 17 השנים של "החוש השישי" (1999), והפך לסרט האימה המכניס ביותר בכל הזמנים, כמו גם אחד מהסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים. ב-2018 המשיכה סוגת האימה לזכות להצלחה רבה, כאשר יצא לאקרנים הסרט "הנזירה" שהכניס למעלה מ-350 מיליון דולרים. בשנה שלאחר מכן, יצא הסרט "זה: חלק 2" שהכניס למעלה מ-470 מיליון דולרים.
לקראת תחילתן של שנות ה-20 של המאה ה-21 חווה עולם הקולנוע פגיעה חסרת תקדים בעקבות מגפת הקורונה, שהובילה לסגירתם של בתי הקולנוע השונים ברחבי העולם. סרט האימה היחיד משנת 2020 שהכניס למעלה מ-50 מיליון דולרים הוא "בלתי נראה" שזכה להצלחה קופתית רבה (ביחס לאותו המצב), כמו גם היותו אחד מהסרטים היחידים באופן כללי שזכו להצלחה כזו באותה העת. בשנת 2021, בעקבות פתיחתם של בתי קולנוע רבים הצליח הסרט "מקום שקט 2" להכניס למעלה מ-295 מיליון דולרים; סרט האימה המכניס ביותר באותה השנה. בשנת 2022, המשיכה סוגת האימה לזכות להצלחה קופתית עם מספר סרטי אימה שחצו את רף 100 מיליון הדולרים, כשהמוביל הוא "סמייל", שהכניס למעלה מ-215 מיליון דולרים בסך הכול.
אנדרטת ג'פרסון
אנדרטת ג'פרסון (באנגלית: Jefferson Memorial) היא אנדרטה הנמצאת בפארק הפוטומק בעיר וושינגטון בארצות הברית, והוקמה לזכרו של נשיא ארצות הברית השלישי תומאס ג'פרסון. האנדרטה בנויה מכיפה העומדת על עמודים בסגנון נאו קלאסי.
היסטוריה
ב-1934 הציע הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט להקים אנדרטה לזכר נשיא ארצות הברית השלישי תומאס ג'פרסון. בעקבות יוזמה זו העביר הקונגרס חוק בשנת 1934 לצורך הקמת האנדרטה. האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל ג'ון רסל פופ בסגנון נאו-קלאסי. סגנון זה ניסה לחקות את סגנון הבנייה הרומי, סגנון שהיה אהוב על ג'פרסון.
גובהו של פסל ג'פרסון אשר נמצא במרכז האנדרטה הוא 5.8 מטרים, והפסל עשוי ברונזה. משקלו של הפסל - כ-4.5 טון.
גובה הכיפה 39 מטרים, ועובי הקירות 1.2 מטרים.
האנדרטה ממוקמת בפארק הפוטומק על גדת אגן הגאות, והיא מוקפת בעצי דובדבנים - מתנת העם היפני לעיר וושינגטון בשנת 1912.
קרב קינבורן
קרב קינבורן היה קרב שהתרחש ב-12 באוקטובר 1787 בין הכוחות של האימפריה הרוסית לבין כוח של האימפריה העות'מאנית. הקרב הסתיים בניצחון רוסי.
הקרב התרחש במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
מבצר קינבורן היה בין היעדים הראשונים של הטורקים במלחמה. כיבושו היה חשוב לצורך התקדמות ביבשה ומיקומו היה חשוב כמבצר שמגן על הבסיס ימי החשוב של הרוסים בחרסון. אם היה נכבש המבצר, ככל הנראה היה צורך לפנות את כל הצי מבסיסו והטורקים היו יכולים להתקדם בחופשיות יחסית לכיוון חצי האי קרים.
הצי הטורקי כלל מעל 20 ספינות. בספטמבר 1787 ספינות הצי החלו בירי תותחים על המבצר. ב-12 באוקטובר בבוקר נחתו הכוחות הטורקיים. מיד לאחר הנחיתה, המפקד הטורקי נתן פקודה לנסיגת הספינות לכיוון הים והספינות המשיכו בהפגזה על המבצר.
במקביל, ספינה רוסית שהייתה באזור הצליחה להטביע שתי ספינות טורקיות. יחד עם זאת, הצי הרוסי לא השתתף באופן פעיל בהגנת המבצר והמתין בבסיס האם שלו בחרסון.
קרב זה למעשה סיים את המערכה של שנת 1787 ובאותה שנה לא היו יותר קרבות משמעותיים.
יקטרינה הגדולה העניקה לאלכסנדר סובורוב עיטור אנדריי הקדוש בעקבות הניצחון בקרב זה.
רעב (הוצאת ספרים)
רעב ספרים, המוכרת במותג רעב, היא הוצאת ספרים ישראלית עצמאית ולא מסחרית, שנוסדה בבאר-שבע בשנת 2012.