cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אתלוולף, מלך וסקס
אתלוולף מלך וסקס (באנגלית עתיקה: Æthelwulf, "זאב אציל") היה מלכה של ממלכת וסקס בין השנים 839–856 לספירה. בנו ויורשו של המלך אגברט, זהותה של אימו אינה ידועה. היו לו שישה ילדים מוכרים, חמישה בנים ובת: אתלברט, אתלרד, אלפרד הגדול, אתלבאלד וביתו אתלסווית. התחתן תחילה עם אוסבורגה ופעם נוספת עם יהודית, בתו של שארל הקירח. שימש כמשנה למלך בקנט, סארי, סאסקס ואסקס עד מותו של אגברט אביו בשנת 839, אז מונה למלך וסקס. במהלך שלטונו התמודד עם פלישות מרובות של הוויקינגים הדנים וניצח בקרב מרשים באקלאה בשנת 851. הוא היה אדם אדוק ויצא למסע לרומא יחד עם בנו בשנת 855. בשנת 856 התחתן עם אשתו השנייה. בשובו מרומא נודע לו שבנו ששלט בהיעדרו לא מתכוון לוותר על חלקו בממלכה. אתלוולף החליט שישאיר את בנו לשלוט על מזרח הממלכה, בעוד הוא עצמו ימשיך לשלוט על קנט, סאסקס ואסקס.
רקע
אגברט אביו של אתלוולף היה מלכה של וסקס במשך 37 שנים (802–839). הוא היה מלך חזק ודומיננטי, איש מלחמה וקיבל את התואר ברטוולדה למשך עשר שנים. בשנת 825 ניצח אגברט בקרב את ברנוולף מלך מרסיה וקיבל את הסמכות על ארצות חסותו בדרום אנגליה. בשנת 829 כבר מלך אגברט על מרסיה ישירות. מאוחר יותר באותה שנה הכניע את ממלכת נורת'מבריה. הוא התקשה לשמור על הדומיננטיות של עמדתו ולאחר שנה איבד את השלטון הישיר על מרסיה. בשנת 825 מינה את בנו אתלוולף כמשנה למלך בקנט. לאחר מותו בשנת 839, קיבל אתלוולף את השליטה על וסקס ועל כל ארצות החסות שהיו בשליטת אביו. אתלסטאן שהיה עד עכשיו המשנה למלך במזרח אנגליה, מונה כשליט של קנט, אסקס, סאסקס, וסארי.
אתלוולף כמלך וסקס
ירושתו של אתלוולף את אביו בשנת 839, טמנה בחובה כניסה ל"נעליים גדולות". אביו היה כאמור ידוע כמנהיג דגול שהצליח לכבוש שטחים גדולים באנגליה ולשמור על יציבותם ועצמאותם. לדעת ההיסטוריון הבריטי צ'ארלס אומן, אתלוולף היה חלש מאביו בתחום השלטוני ובתחום המלחמתי. אתלוולף מתואר כאדם דתי וחסוד החש מחויבות לממלכתו. הוא לא אהב לעסוק בפוליטיקה ובעסקי המלחמה, הוא היה אדוק בדתו ופעל על פי צו מצפונו. הוא היה אדם רך ועדין ולא הייתה לו התקיפות וההחלטיות שאפיינה את אביו. בתור אב, הוא נהג בילדיו בעדינות ובוותרנות, הוא פינק אותם ונהג עימם במורך לב. לדוגמה, כאשר סבל ממרידת בנו אתלבאלד, הוא לא נהג עמו בקשיחות אלא מצא את הדרך לפשרה ללא מלחמה.
המאבק בוויקינגים
הוויקינגים הדנים ניצלו את העובדה שאגברט השליט החזק איננו וליוו את עלייתו לשלטון של אתלוולף בפלישות חוזרות ונשנות לאנגליה. כבר בשנת 840, כשנה לאחר עלייתו לשלטון, החלו בפשיטות. בשנת 841 היוו התקיפות איום משמעותי עבור אנגליה כיוון שהן כבר לא היו מכוונות לעבר וסקס בלבד. צי ויקינגי הופיע בחופי לינקולנשייר, אנשיו רצחו את האילדורמן של לינדסי והשתלטו על אדמתו ולאחר מכן התקדמו דרומה ובזזו את חופי מזרח אנגליה וקנט. בשנת 842 תקפו הוויקינגים בהצלחה את לונדון, שאז עוד הייתה בשליטת מרסיה, את קונטוביק, את הנמל הגדול של פיקארדי ולבסוף את רוצ'סטר. בקיץ של אותה שנה הגיעו הוויקינגים שוב לחופי וסקס. אתלוולף תקפם במהירות, אך הובס. יש חוסר במידע על הכרוניקה של אנגליה לגבי פלישות ויקינגיות בארבע השנים שלאחר מכן. בשנת 846 מוזכר קרב שנוצח על ידי הבישוף אלסטאן, האילדורמנים אנוולף (Eanwulf) מסאמרסט ואוסריק מדורסט. לאחר מכן ישנו פער נוסף בתיעוד ההיסטורי עד שנת 850. בשנת 851 תקפו הוויקינגים לראשונה כצבא ולא כיחידות קטנות; הם תקפו את לונדון ובזזו אותה. כאשר הגיעו לסארי, השתתפו אתלוולף ובנו אתלבאלד בקרב אקלאה המפורסם והביסו את הוויקינגים.
המסע לרומא ותרומתו לכנסייה
בשנת 855 נסע לרומא ושהה שם 12 חודשים. באותו מסע גם תרם אתלוולף לכנסייה עשירית משטחו שברחבי ממלכתו "לכבוד תפארת האל ובשביל גאולתו הנצחית". הוא לקח איתו לרומא את בנו אלפרד, שזו לו הפעם השנייה שנוסע לרומא, לאחר שנסע כבר כאשר היה בן ארבע. בדרך לרומא התקבלו אתלוולף ואלפרד בכבוד רב בחצרו של שארל הקירח, מלכה של פרנקיה המערבית. כאשר הגיעו לרומא תרם אתלוולף לכנסייה כתר במשקל ארבע ליבראות של זהב טהור, שני אגרטלים מזהב, שתי תמונות מוזהבות, נדן חרב מוזהב, מנורת כסף ועוד. בנוסף לכך הוא תרם בזהב לכמרים ולאצילים של רומא ובכסף לפשוטי העם.
חתונתו השנייה ואחרית ימיו
בשנת 855, לאחר שהיה ממושכת ברומא החל את מסעו חזרה הביתה. בדרכו ביקר שוב בחצרו של שארל הקירח ולקח את בתו יהודית לאשתו השנייה. יהודית הייתה בת 13 כאשר נישאה לו והוא היה בסביבות גיל 50. ככל הנראה אתלוולף איבד את אשתו הראשונה אוסבורגה פחות משנה לפני נישואיו השניים, אך יש דעה שאומרת כי התגרש ממנה לפני צאתו למסע. חתונתם נחגגה בווריק ב-1 באוקטובר 856. בסופו של דבר חזר לאנגליה בסוף אותה שנה, לאחר היעדרות של לפחות שמונה עשר חודשים. אתלוולף נתן ליהודית את כל הזכויות המגיעות לה כמלכה ונתן לה מקום של כבוד לידו באירועים מלכותיים. חזרתו של אתלוולף לביתו שבאנגליה לא הייתה משמחת. בזמן היעדרו הצליחו הוויקינגים לפלוש לאנגליה, להתקרב אל לב ליבה של אנגליה ולהוות איום ממשי. בנוסף לכך הוא לא זכה לקבלת פנים מלבבת מבנו הבכור אתלבאלד. הלה תפקד כשליט בזמן היעדרו, חתר תחתיו יחד עם אנוולף – אילדורמן של מחוז סאמרסט ועם אלסטאן, במטרה לסרב להחזיר לו את השלטון בעת חזרתו. יש האומרים כי שכנעו את אתלבאלד לבגוד באביו ויש האומרים כי הוא לא נזקק לשכנוע, אך מכל מקום ניסה להדיח את אביו. נראה שאתלבאלד הרגיש מאוים מחתונתו השנייה של אביו. היחס המיוחד שהעניק אתלוולף ליהודית לא היה מקובל בממלכת וסקס. אתלבאלד חשש לעתידו בעקבות הנישואין וחשש מצאצאים חדשים שיתחרו בו על ירושתו. אתלוולף החליט לנהוג בו בעדינות ולא להילחם עם בנו. הוא החליט להשאיר לו את השליטה על וסקס והוא עצמו שלט לבד על קנט, סאסקס ואסקס ובכך מנע מלחמת אזרחים, כאשר הוויקינגים מאיימים בפתח. אתלוולף מת ב-13 בינואר 858, כשנתיים לאחר חזרתו מצרפת. הוא הוריש את תחום שלטונו לבנו השני, אתלברט, אך לאחר מותו השתלט אתלבאלד על הממלכה כולה.
הנצחה
הר אתלוולף ברכס דאגלס שבצפון-מזרח האי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אתלוולף, מלך וסקס; וזאת בדומה לשמות הרים אחרים ברכס דאגלס הנקראים על שמם של מלכים סקסוניים.
ישראל במלחמת המפרץ
ב-17 בינואר 1991 במסגרת מלחמת המפרץ החל מבצע "סופה במדבר" במתקפה אווירית של כוחות קואליציה בת 34 מדינות נגד עיראק, לאחר שזו פלשה לכווית. מלחמת המפרץ הסתיימה בפורים תשנ"א – 28 בפברואר 1991. לאורך כל המלחמה למן הלילה שבין 17 בינואר ל-18 בינואר, שיגר צבא עיראק, בפיקודו של נשיא עיראק, סדאם חוסיין, 38 או 39 או 43 טילי סקאד לעבר ישראל. מרבית הטילים נורו לעבר גוש דן, שבו יש ריכוז האוכלוסייה היהודית הגדול בישראל. ישראל נמנעה מתגובה צבאית, לבקשת ארצות הברית.
בתחילה היה נדמה כי הפגיעות הסבו בעיקר נזק לרכוש והיו מעט נפגעים בנפש. אולם בהמשך התברר כי טילי הסקאד שנורו למדינת ישראל במלחמה גרמו במישרין ובעקיפין לעשרות מתים מהתקפי לב ומחנק כתוצאה מהשימוש במסכה, לשלושה הרוגים מפגיעת טילי סקאד ולנזק רב ברכוש. בסך הכל הוכרו 77 הרוגים במהלך המלחמה כחללי פעולות איבה.
אירועי המלחמה בישראל
היעדר התגובה של ממשלת ישראל, והימנעות שריה מפנייה לציבור הוסיפו לחרדה. בהיעדר תגובה ממשלתית הציבור בישראל נאחז בדמויות אחרות, שהבולטת בהן הייתה דובר צה"ל תת-אלוף נחמן שי שנחשב ל"מרגיע הלאומי". בימי המלחמה אוחדו שידורי הרדיו של גלי צה"ל וקול ישראל לאולפן משותף ששידר את הדיווחים מהשטח ונעשה שימוש לראשונה ב"גל השקט".
ארצות הברית הציבה בישראל סוללות פטריוט, שהיא מערכת טק"א שתוכננה נגד מטוסים והוסבה ליירוט טילים. סוללות אלו לא הצליחו למנוע פגיעת טילי סקאד, בין היתר עקב התפרקות חלק ניכר מהטילים (שהורכבו בעיראק מחלקי טילים אחרים) במהלך מעופם. במקרים רבים, הפטריוט פגע בסקאד, אך לא הצליח לפוצץ אותו. בנוסף לכך, כישלון הירוט בעזרת טילי הפטריוט התבטא בחלק מהמקרים גם בנפילתם באזורים עירוניים שגרמה לנזק נוסף. בתל אביב מוקמה סוללה צפונית בשטח החולי ליד שדה דב, וסוללה דרומית ליד תחנת הרכבת תל אביב דרום.
בנוסף לפגיעה הפיזית של התקפות הטילים, היו להתקפות השפעה מורלית גדולה על האוכלוסייה שהייתה נתונה לחרדה, דבר שבא לידי ביטוי בעזיבה זמנית של תושבים מגוש דן ליישובים רחוקים מן המרכז. אחרים יצאו מדי יום כדי לישון מחוץ לגוש דן, וגרמו לעומס כבד בכבישים היוצאים ממנו. שגרת היום והכלכלה העירונית נפגעו בתקופת המלחמה באורח קשה, והביטוי "שעון סדאם" נטבע לתופעה. ראש עיריית תל אביב, שלמה להט, התייחס לתופעת בריחת התושבים מהעיר כאל "עריקות" וציין כי "מי שעורק מתל אביב עורק גם מהמולדת". התבטאות זו של ראש העיר זכורה היטב גם לאור הביקורת האישית שספג על כך כי שני בניו היו בעצמם בלוס אנג'לס ובנהריה בזמן המלחמה. התבטאות שנויה במחלוקת נוספת של להט מן המלחמה היא תפילתו כי טיל סקאד יפגע בכיכר אתרים ויגאל את העיר, ללא נפגעים, מ"המפגע העירוני" שהכיכר הפכה לו. במקביל, תושבי תל אביב שנשארו בה בזמן המלחמה השתמשו בסיסמאות "נשארתי בתל אביב" ו"אני פטריוט תל אביבי", כמשחק מילים על שם טיל הפטריוט. על חזית בית הבימה נפרש דגל ישראל ענקי.
ההתרעה על שיגור הטיל התקבלה מערכת DSP והועברה לישראל. זה נתן מספר דקות להכנות לקראת הפגיעה הצפויה.
ישראל הפעילה לחץ גדול על ארצות הברית במטרה לעצור את שיגור הסקאדים לעבר ישראל, וישראל תכננה מבצע כתגובה לכך, במסגרת המבצע, שכונה מבצע עקרב, המטרה הייתה כיבוש מערב עיראק. לשם ביצוע מטרה זו, תוכנן להנחית כוחות במערב עיראק, בסדר גודל של לפחות אוגדה, עם חמ"ל שישלוט בשטח על הנעשה. את הכוחות ילוו מסוקי קרב דוגמת הקוברה והאפאצ'י, וכוחות הקרקע יסמנו מטרות למטוסי קרב שיטילו חימוש מתקדם. כמו כן, תוכנן כי הכוחות ינועו ויחסמו צירים מרכזיים, וימנעו מהמשגרים להגיע לשטחים במערב עיראק, מהם ניתן לשגר טילי סקאד לעבר ישראל. ישנן טענות כי התוכנית הוצגה לארצות הברית, אך צבא ארצות הברית סירב לשתף פעולה. כמו כן, הפעילה ארצות הברית לחץ גדול על ראש הממשלה שמיר שלא להגיב.
ממשלת ישראל בראשות יצחק שמיר התלבטה כיצד להגיב. לבסוף, לאור דרישתה התקיפה של ארצות הברית, שחששה לשלום הקואליציה שהקימה שכללה מספר מדינות ערביות, החליטה ישראל שלא להגיב כלל. מדיניות האיפוק שנקטה ממשלת ישראל הביאה לאהדה רבה ולתמיכה בעולם הרחב. תגובה הפוכה הגיבה האוכלוסייה הפלסטינית בשטחי יהודה, שומרון וחבל עזה שבאותה תקופה היו שרויים באינתיפאדה הראשונה, ובאו לידי ביטוי בארגוני תהלוכות תמיכה ספונטניות בסדאם חוסיין ובמלחמה. רבים מהם הריעו על גגות הבתים בזמן נפילות הטילים שנצפו לאחר כניסתם לאטמוספירה.
סיומה של המלחמה בפורים גרם להעצמת אירועי החג, ואלה לוו בחיסול החדרים האטומים שליוו את תקופת המלחמה.
לאחר המלחמה פרסם משרד החוץ את הנזקים שגרמו טילי הסקאד העיראקיים שנפלו באזורי גוש דן, חיפה, מערב השומרון ודימונה. נזק לרכוש נגרם ל-1,302 בתים, 6,142 דירות, 23 מבני ציבור, 200 חנויות ו-50 מכוניות.
בעקבות המלחמה
בעקבות המלחמה הוחלט כי דירות ובתי מגורים חדשים בישראל יכללו מרחב מוגן שקירותיו עשויים בטון מזוין, בכל דירה – ממ"ד, בשטח פנימי של 9 מ"ר לפחות, או בכל קומה – ממ"ק. המרחב המוגן מתוכנן לספק הגנה ליושביו מפני התקפות עם פצצות חומר נפץ מרסק (רגיל). הוא אף אטום לחדירתם של גזים רעילים ובכך נותן מענה חלקי לתקיפות בלתי קונבנציונליות. במרחבים המוגנים קיימת אפשרות להתקין מסנני אוויר במקרה שהשהייה הנדרשת ארוכה או כשהמדובר בתקיפה באמצעים ביולוגיים, כימיים או רדיואקטיביים.
תקופת מלחמת המפרץ בתל אביב זכתה לאזכורים תרבותיים רבים, כגון בספרים "פיתיון" מאת שולמית לפיד ו"שירת הסירנה" מאת עירית לינור (שעובד גם לסרט) ובסרטים "החברים של יאנה" ו"שאנן שיא".
פול לוקאס
פול לוקאס (אנגלית: Paul Lukas; 26 במאי 1895 - 15 באוגוסט 1971) היה שחקן אמריקאי-יהודי, זוכה פרס האוסקר.
ביוגרפיה
נולד בשם פאל לוקאץ' (Pál Lukács) בבודפשט שבהונגריה למשפחה יהודית. בשנת 1927 הגיע להוליווד, לאחר קריירה מצליחה בקולנוע ובתיאטרון בגרמניה, אוסטריה והונגריה, כשעבד עם הבמאי מקס ריינהארדט. הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון בשנת 1916 וכעבור שנה הופיע בסרטו הראשון. בהתחלה נהג לגלם רודף שמלות אלגנטי וחלקלק, אולם בהדרגה הוא נהייה לדמות הרשע. בשנת 1933 הוא נהייה לאזרח רשמי של ארצות הברית. היה מאוד עסוק בשנות השלושים, בו הופיע בסרטים כמו "גראמפי", סרט הבכורה של ג'ורג' קיוקור וב"נשים קטנות" של אותו הבמאי, "דודסוורת'" של ויליאם ויילר, על פי ספרו של סינקלר לואיס ו"הגברת הנעלמת" של היצ'קוק. אך תפקידו הגדול מכולם הגיע ב- 1943 ב"המשמר על הריין", בו כיכב לצד בטי דייוויס, וזכה בפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר. הוא גילם בסרט צייד נאצים, אותו תפקיד שגילם גם בתיאטרון שנתיים קודם לכן. תפקידו הידוע מכל היה ב"20,000 מיל מתחת למים", על פי ספרו של ז'ול וורן, בו גילם את פרופסור פייר ארונקס. מאז שנות החמישים התמקד לוקאס בהופעות בתיאטרון ובטלוויזיה ופחות בסרטי קולנוע.
שמעון דייטש
הרב שמעון דייטש (תקע"ד? - ט' בשבט תרל"ח) היה מתלמידי החתם סופר בפרשבורג, וממנהיגיה הבולטים ביותר של עליית תלמידי החתם-סופר לארץ-ישראל.
דייטש נולד בעיר רודניץ שבבוהמיה, נחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של החתם סופר, ובמו ידיו העתיק ספרים רבים מחידושיו של החתם סופר.
מנעוריו השתוקק לעלות לארץ ישראל, ובשנת תר"ב הגשים את חזונו ועלה לארץ, שם נשא אשה מבנות העדה הספרדית, אך הנישואין לא עלו יפה והם התגרשו, והוא נישא שוב ליענטא רייכל בת ר' יחזקאל מפרשבורג (אמה, חיה, הייתה בתו של ר' אליעזר קרא מסומפולנה, ובעלה השני היה רבי נחום משאדיק).
בארץ, נודע בשם "רבי שמעון מפרשבורג", הוא התפאר בכך שמעולם לא יצא מארץ ישראל מיום שעלה אליה.
היה ממייסדי כולל שומרי החומות, שבראשו עמד שנים לאחר מכן חתנו הרב משה נחום ולנשטיין. נפטר בשנת תרל"ח, והותיר אחריו את הקונטרס "דרש לציון על ענייני ירושלים". בשנת תשס"ה יצא לאור הספר על מסכת ברכות "ברכות מציון - אמרי שפר", על פי כתב יד שהשאיר.
אלניה איירמאקי
היסטוריה
"אלניה איירמאקי" נוסדה ב-1 בינואר 2012 ממיזוגן של "אלניה איירונאוטיקה" וחברות הבת שלה "איירמאקי" ו"אלניה SIA". החברה הקודמת "אלניה איירונאוטיקה" נוצרה בשנת 1990 על ידי ריכוזן של תעשיות החלל והביטחון של החברות "פינמקאניקה תעשיות חלל", "אייראיטליה" ו"סלנייה".
בתחילת שנת 2016 החברה נספגה בתוך חברת פינמקאניקה והפכה לדיוויזיה במסגרתה.
מליסנדה, מלכת ירושלים
מליסנדה (Melisende, 1105 - 11 בספטמבר 1161), מלכת ממלכת ירושלים משנת 1131 ועד 1153. הייתה השליטה הצלבנית הראשונה שנולדה ושלטה בירושלים.
הוריה
מליסנדה, שנקראה על שם סבתה מצד אביה מליסנדה ממונלרי (Montlhéry), הייתה בתו הבכורה של המלך בלדווין השני, מלך ירושלים אשר נישא לנסיכה הארמנית מורפיה ממלטינה, אימה של מליסנדה ובתו של הנסיך הארמני של Melitene, גבריאל, בנישואים דיפלומטיים כדי לחזק את הבריתות באזור.
בתור המלך החדש של ירושלים, עודדו את אביה של מליסנדה, המלך בלדווין השני, להתגרש מאשתו מורפיה לאחר שנולדו להם ארבע בנות, למען אישה צעירה יותר, עם קשרים דיפלומטים טובים יותר, שתלד בן שיהיה לו ליורש, כפי שהיה מקובל באותה תקופה. ההיסטוריון הארמני מתיו מאדסה כתב שבלדווין השני היה מאוד קרוב לאשתו והתייחס אליה בכבוד ולא הסכים אפילו לשקול להתגרש ממנה.
כסימן לאהבתו לאשתו, דחה בולדווין השני את ההכתרה שלו עד חג המולד 1119 (משנת 1118), כדי שהיא ובנותיה תוכלנה להגיע לירושלים ותוכל להיות מוכתרת כמלכה בד בבד עם הכתרתו למלך. מצידה, מורפיה לא התערבה בעניינים הפוליטיים בממלכה, אך הוכיחה את יכולתה לקחת אחריות על העניינים כאשר הייתה צריכה. כאשר אביה של מליסנדה נתפס במהלך מערכה ב-1123, שכרה מורפיה חבורה של שכירי חרב ארמניים כדי לגלות היכן הוחזק בעלה בשבי וב-1124 לקחה מורפיה חלק מוביל במשא ומתן עם שוביו של בולדווין על שחרורו, כולל נסיעה לסוריה ומסירת בתה הצעירה איבט, כבת ערובה לתשלום הכופר של המלך.
נישואיה
אביה של מליסנדה סבר שהוא צריך להשיא אותה לבעל ברית חזק, אשר יוכל להגן על הירושה של מליסנדה ועל יורשיה העתידיים. בלדווין השני נתן ללואי השישי, מלך צרפת, את האחריות להמליץ לו על פרנקי וסלי (מחוז בצרפת, vassel) שיהיה בעלה של מליסנדה ומלך ירושלים. הקשר הפרנקי של המלכים היה שיקול חשוב מאוד עבור ירושלים, בתור ממלכה מתפתחת המסתמכת בעיקר על כוח אדם וקשרים עם צרפת, גרמניה ואיטליה.
לואי השישי בחר בפולק החמישי, רוזן אנז'ו ומיין, צלבני ידוע, עשיר ומפקד צבאי. פולק התעקש להיות מלך יחיד על ירושלים. בולדווין, מהוסס, כמעט נענה לבקשת פולק, אך לאחר חשיבה נוספת, הבין בולדווין שפולק השאפתן היווה איום גם על משפחתו של בולדווין ובפרט על ביתו מליסנדה (פולק היה עתיד להיות סבא של מלך צרפת). בלדווין השני חשד שברגע שימות, יגרש פולק את מליסנדה ואת בניה, לטובת אחד מבניו, שיהיה שליט בירושלים.
השלטון עם פולק
לאחר שמליסנדה ילדה את בנה הראשון אשר יהיה יורשה (העתיד להיות בלדווין השלישי), אביה רצה להבטיח שמליסנדה תמשיך את תפקידו ותהיה מלכת ירושלים. בולדווין השני ערך טקס הכתרה למליסנדה, פולק, ובנם- בלדווין השלישי. כדי לחזק את עמדתה, בלדווין השני הכריז על מליסנדה בתור האפוטרופוסית הבלעדית של בלדווין השלישי, מלבד פולק.
כאשר בלדווין השני מת לאחר שנה ב-1131, מליסנדה ופולק עלו לכס המלוכה כשליטים משותפים. בעזרת אביריו הצלבנים, נישל פולק את מליסנדה מרוב סמכויותיה, וביטל את הסמכות שעברה בירושה מאביה בפומבי.
החששות של בלדווין השני התגלו כמוצדקים. האצילים המקומיים, התמרמרו על המלך החדש שלא הגיע מקרבם ושנישל אותם ובעיקר את המלכה מעמדותיהם הבכירות בממלכה. מנהיג האצילים היה הוגו דה פויסה, רוזן יפו ואחיינה של המלכה מליסנדה, שהיה נאמן ביותר למלכה, אף על פי שהיה לו טיעון יותר טוב לעלות לכס המלוכה מאשר למליסנדה, מכיוון שהיה ממשפחת האצולה והיה זכר. הוגו סלד מהחלשת כוחה של מליסנדה בידי בעלה. הסכסוך בין פולק ומליסנדה היה כלי פוליטי של פולק, הוא האשים את הוגו דה פויסה ברומן עם המלכה, כדי להוריד את שניהם ממעמדם. מקורות בני התקופה כמו ויליאם מצור, טוענים כי פולק רצה להדיח את מליסנדה מהמלוכה מכיוון שהעדיף את האנז'ואים החדשים (שהגיעו מאנז'ו- המקום שבו פולק היה רוזן) שהגיעו לירושלים, על פני הפרנקים הצלבנים. ויליאם טוען גם כי מליסנדה הייתה חפה מפשע, מכיוון שאם הייתה אשמה, הכנסייה והאצולה לא היו נרתמים למענה.
כתגובה להאשמות השקריות פתח הוגו במרד, נמלט ליפו ואיחד כוחותיו עם הצבא המצרי באשקלון. הוא הצליח להביס את הצבא ששלח המלך כדי לעצרו, אולם הבין כי לא יוכל להמשיך ולהחזיק מעמד מול המלך החזק. לאור בקשתה של מליסנדה, התערב הפטריארך של ירושלים בסכסוך הממלכתי ושכנע את הוגו לקבל עליו את גזר הדין המתחשב שגזר עליו המלך - הגליה מהממלכה למשך שלוש שנים.
אולם, זמן מה לאחר ההכרזה על שביתת הנשק נעשה ניסיון להתנקש בחייו של הוגו, ופולק ותומכיו הואשמו שלא בפניהם במעשה, על אף החוסר בהוכחות שאכן כך היה הדבר. אולם, לאחר ההכרזה על שביתת נשק דרך מה שהסתכם בהפיכת חצר המלוכה, התומכים של המלכה התגברו על פולק, מ-1135 השפעתו הידרדרה במהירות, ותומכי המלכה הצליחו להשתלט על השלטון ולבצע הפיכה כנגד המלך השנוא. מליסנדה ופולק התפייסו ב-1136, ונולד להם בן שני, אמלריך.
שליטה יחידה ופטרונית האמנויות
לאחר מותו של פולק בתאונת ציד בשנת 1143 הושארו כל סמכויות השלטון בידי המלכה, שעל אף הגדרתה כ"מלכה עוצרת תחת שלטונו של בלדווין השלישי", הייתה שליטה בפועל ששלטה ביד רמה בממלכה וזכתה לתמיכת כל הכפופים לה, הן בתחום הצבאי, בתחום הדתי ובתחום האזרחי.
לאורך כל ימיה זכתה מליסנדה לתמיכה מלאה של הפטריארכיה הירושלמית. החל מהיום בו הוכרזה כיורשת, דרך הסכסוך עם בעלה והאשמות בניאוף ועד למותה נמצאה מליסנדה בקשר מתמיד עם ראשי הכנסייה שגיבו אותה ותמכו בה. המלכה בתמורה תרמה רבות לכנסייה המקומית והקימה מספר רב של מנזרים ובתי כנסייה, ביניהם מנזר סנטה אנה שבו שירתה מאוחר יותר אחותה איבט כנזירה.
מסע הצלב השני
בשנת 1144 הטילו המוסלמים בני העיר מוסול שבעיראק מצור על רוזנות אדסה הצלבנית. מליסנדה, שראתה בעצמה אחראית לשלומן של המדינות הצלבניות הקטנות, שלחה את צבאה לעזרת הנצורים. אולם הצבא הירושלמי נכשל במלאכתו והעיר והרוזנות נפלה בידי המוסלמים.
מליסנדה שלחה מסר בהול לאפיפיור אשר בהמלצתה קרא לארגונו של מסע צלב שני להשבת הרוזנות לידיים נוצריות. מובילי המסע היו קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולואי השביעי מלך צרפת, שלווה על ידי אשתו אלינור מאקוויטניה. בשנת 1148 הגיע המסע לעכו, שם נפגשו המנהיגים הנוצרים כדי לתכנן את מהלכיהם הצבאיים כנגד המוסלמים.
קונרד השני ולואי השביעי יעצו לבלדווין השלישי, שהיה אז בן 18 שנים, לצאת בראש צבא הממלכה לכיבוש דמשק, אז בעלת הברית המוסלמית היחידה של הצלבנים. מליסנדה, אלינור וראשי הצבא הירושלמי מצידם יעצו לתקוף את העיר חלב, שתהווה בסיס נוח להתקפת נגד על כובשי אדסה. בסופו של דבר הוחלט כי דמשק תהווה את המטרה למתקפה הצלבנית. עם ההכרזה על מלחמה מול שליטי דמשק הגיע לקיצו הסכם השלום שנחתם בין ממלכת ירושלים לדמשק, הסכם אשר איפשר את קיומה של הממלכה הנוצרית ואשר מביטולו לא הצליחה הממלכה הנוצרית להתאושש לעולם. אחד עשר חודשים לאחר תחילת מסע הצלב שבו המלך הצרפתי ואשתו לצרפת, ובכך הגיע מסע הצלב לסיומו.
השלטון המשותף עם בלדווין השלישי ומלחמת האזרחים
בלדווין השלישי הוכרז כשליט משותף עם מליסנדה ביום חג המולד שנת 1143, בעודו קטין ומשולל זכות שלטון עצמאי. מליסנדה, שהכירה את תכונותיו של בנה, נמנעה מלהעביר לידיו כל סמכות ממשית, וטקס ההכתרה המשותף נערך, בדומה לטקס אותו ערך בלדווין השני למליסנדה עצמה, על מנת להכיר בו כיורש החוקי של המלכה.
בימי נערותו לא הביע המלך הצעיר עניין בשלטון, ועל המלכה לא הופעלו כל לחצים לשתפו במלאכה, אולם עם התבגרותו הוא סיגל לעצמו תכונות של מצביא מוכשר, מה שהביאו לכלל מסקנה כי הוא כשיר להצטרף אל אימו בתהליכי קבלת ההחלטות הממלכתיים, ואף ליטול חלק מההחלטות הללו לבעלותו הבלעדית. מליסנדה, שנמנעה במודע מלשתף את בנה בשלטון, סירבה בתחילה לאפשר לו לקחת חלק בניהול הממלכה, ובשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-12 התדרדרו היחסים בין המלכה והמלך בנה עד שבשנת 1152 האשים את אחד מעושי דבריה של המלכה בניסיון לשכנעה בצורך לנשלו מתפקיד המלך. זמן קצר מאוחר יותר פנה בלדווין לפטריארך הירושלמי בבקשה להמליכו כמלך יחיד בכנסיית הקבר, אולם הפטריארך סירב לעשות כך. כתגובה לסירוב יצא בלדווין לתהלוכת הכתרה עצמית ברחובות ירושלים, כשלראשו זר עלי דפנה.
לאחר פעולתו זו של בלדווין הסכימה המלכה להעביר את ההכרעה בנושא חלקו של בלדווין בשלטון לידי המועצה הפאודלית. המועצה, שהורכבה מנציגים פאודלים ומאנשי משפט, החליטה על חלוקת הממלכה לשני חלקים, אשר בצפוני מביניהם ישלוט בלדווין ואילו על החלק הדרומי, החשוב והעשיר יותר, המשתרע בתחומי יהודה ושומרון ובכלל זה ירושלים, תשלוט מליסנדה. מליסנדה, שהתנגדה לתוכנית המופרכת, קיבלה אותה לבסוף וזאת כדי למנוע פילוג וקרע בעם.
בלדווין מצידו היה מאוכזב מ"תוכנית החלוקה" לא פחות מאשר אימו. אולם במקום להשיב את ההצעה אל המועצה הפיאודלית לדיון נוסף, החליט המלך הצעיר והמתלהם לאסוף את צבאו ולתקוף את חלק הממלכה שבידי אימו. בלדווין, אשר ירש את עורמתו הצבאית של אביו, כבש במהרה את שכם וירושלים, בעוד מליסנדה ובנה הצעיר אמלריך מוצאים מקלט במצודת ירושלים.
בהתערבות הכנסייה הגיעו הצדדים להסכם לפיו המלכה ופמלייתה יעברו לעיר שכם, שם תשלוט מליסנדה עד יום מותה, ואילו בלדווין מצידו התחייב שלא לצאת נגדה יותר לעולם. הסכם זה מוכיח כי מליסנדה, על אף היותה ראש הצד המפסיד במלחמת האזרחים, הייתה שליטה בעלת עוצמה רבה אשר זכתה לתמיכת הכנסייה. יש להניח כי לולא תמיכה זו הייתה המלכה מחויבת להקדיש את חייה לדת ולהפוך לנזירה לאחר מפלה שכזו.
השיבה לשלטון
בשנת 1153 נערך פיוס בין בלדווין ומליסנדה. לאחר תום מלחמת האזרחים והחתימה על הסכם השלום הפגין בלדווין נדיבות וכבוד רב כלפי אימו, וזאת משום שקשריה עם אחותה הודיירנה ואחייניתה קונטנצה מנסיכות אנטיוכיה, הבטיחו את הקשר החזק בין ממלכת ירושלים לבין המדינות הצלבניות בצפון סוריה, קשר חשוב ביותר לאור העובדה שבלדווין עצמו החריב את הברית עם שליטי דמשק שהבטיחה את השקט בגבולותיה הצפוניים של הממלכה.
בלדווין, שבילה את מרבית זמנו בראש צבאו מחוץ לגבולות הממלכה, הכיר בעובדה כי הוא מתקשה לנהל בצורה זו את ענייני השלטון. החל משנת 1154 שותפה מליסנדה במרביתם של תהליכי קבלת ההחלטות בממלכה והופיעה לצד בנה בטקסים הרשמיים. בשנת 1156 היא הגיעה לידי הסכם שותפות עם צי הסוחרים של פיזה ובשנת 1157, בעוד בולדווין וצבאו שוהים באנטיוכיה, היא ניהלה קרבות לכיבוש נקודות שולטות בעבר הירדן. באותה שנה מת הפטריארך הירושלמי ומליסנדה, יחד עם אחותה למחצה, הייתה זו שהביאה לבחירתו של פטריארך חדש שהיה ממקורביה, ואשר מספר שבועות לאחר תחילת כהונתו השיא את בנה של מליסנדה, אמלריך, לבחירת ליבו אגנס מקורטניי. בשנת 1160 התירה מליסנדה לאמלריך לשפץ את כנסיית הקבר, ככל הנראה לרגל הולדת בתו הבכורה.
מותה ומורשתה
בשנת 1161 חוותה מליסנדה ככל הנראה שבץ מוחי. זכרונה נפגע באופן אנוש והיא לא יכלה להמשיך ולקחת חלק בענייני השלטון. אחיותיה, הודיירנה רוזנת טריפולי ואיובטה הנזירה, סעדו אותה עד מותה ב-11 בספטמבר של אותה השנה. מליסנדה נקברה לצד אימה בקבר מרים שם מצוי קברה עד היום. בדומה לאימה, הורישה מליסנדה את כל רכושה האישי לידי הנזירים במנזר מר סבא.
ויליאם מצור כתב על תקופת שלטונה של מליסנדה: "היא הייתה אשה נבונה ביותר, מלאת ניסיון כמעט בכל ענייני המדינה, אשר התגברה לחלוטין על הנכות של היותה אישה ויכלה לקחת אחריות על עניינים חשובים ביותר... בנסותה לחקות את תהילתם של מיטב הנסיכים, (מליסנדה) שלטה בממלכה ביד רמה, כך שאף ניתן להשוותה לקודמיה בתפקיד". הערותיו של ויליאם מצור עלולות להתפרש כמתנשאות, אולם בתקופה בה נכתבו היו גילוי כבוד עצום בחברה בה נשים נחשבו לבעלות זכויות ויכולות פחותות מאלו של בעליהן, אחיהן ואפילו בניהן.
מספר היסטוריונים בתקופה שלאחר מותה של מליסנדה מתחו ביקורת על רצונה להישאר על כס המלכות וחוסר הסכמתה לפרוש מתפקיד המלכה לטובת בנה, מהלך שהביא לבסוף למלחמת אחים ולשבר כבד ממנו לא הצליחה הממלכה להתאושש לעולם. אולם בהתחשב ביכולותיו השלטוניות הפחותות של בלדווין השלישי, יחד עם התמיכה הנרחבת לה זכתה מליסנדה הן בקרב ראשי הכנסייה והן בקרב השליטים הפאודלים המקומיים ושליטי שאר המדינות הצלבניות, נראה שדווקא השארת השלטון בידיה ונישולו של בלדווין מסמכויותיו היו תורמים לחוזקה של הממלכה יותר מאשר פרישתה של המלכה.
נלי טיילו רוס
נלי טיילו רוס (Nellie Tayloe Ross; 29 בנובמבר 1876 - 19 בדצמבר 1977) הייתה מושלת ויומינג ה-14, האישה הראשונה שכיהנה כמושלת בארצות הברית והאישה הראשונה שכיהנה כראש המטבעה הלאומית של ארצות הברית.
תחילת דרכה
רוס נולדה בשם נלי דייוויס טיילו באזור חקלאי בצפון מערב מדינת מיזורי, ארצות הברית. הוריה, ג'יימס ואליזבת', היו צאצאים (בנפרד) לאישים אמריקנים חשובים. שנות ילדותה של רוס היו רצופות טרגדיות משפחתיות. הוריה שכלו שני בנים שנפטרו בגיל צעיר, בית החווה שלהם נשרף, הם עזבו את המדינה וביעדם החדש חייה של המשפחה לא היו קלים יותר; אחותה הקטנה של רוס נפטרה גם היא ולאחר מספר שנים מתה גם האם. אביה נקלע לקשיים כלכליים והם עברו דירה בפעם השנייה, הפעם לאומהה, נברסקה. רוס שכבר הייתה עלמה צעירה סייעה למשפחתה על ידי מתן שיעורים פרטיים בפסנתר. בהמשך היא למדה הוראה בתוכנית דו-שנתית בסבסוד העירייה, ובמשך מספר שנים עבדה כגננת.
בתחילת המאה ה-20, נסעה רוס הצעירה לבקר קרובי משפחה בטנסי. בעת ביקור זה פגשה רוס עורך דין צעיר בשם ויליאם ברדפורד רוס. בספטמבר 1902, לאחר יותר משנה של היכרות, נישאו השניים. ויליאם רוס החליט לעסוק במשפטים במערב והזוג הצעיר עבר לעיר שאיין, בירת ויומינג. פחות משנה לאחר שנישאו ילדה רוס תאומים. בהמשך נולד בן נוסף שנפטר בגיל צעיר ולאחר מספר שנים נולד לזוג בן רביעי. ויליאם הצליח בתחומו ובנוסף לעיסוקו בתחום המשפטים פנה לפוליטיקה והפך לאחד האנשים הבכירים במפלגה הדמוקרטית במדינת ויומינג. ויליאם התמודד על מספר משרות ציבוריות, אך בכולן הפסיד במדינה השמרנית והרפובליקנית בעיקרה. במהלך נישואיהם רוס לא עבדה. היא גידלה את ילדיהם ולקחה חלק בפעילויותיו של מועדון נשים מקומי.
בשנת 1922 התמודד ויליאם על משרת מושל ויומינג. ויליאם פנה למצביעים פרוגרסיביים משתי המפלגות הגדולות וכך סלל את דרכו לתפקיד המושל ה-12 של ויומינג. לאחר כשנה וחצי בתפקיד חלה ויליאם, בעקבות סיבוכים של ניתוח להסרת התוספתן. אנשי המפלגה הדמוקרטית פנו לאלמנתו של ויליאם, נלי טיילו רוס, וביקשו ממנה להתמודד על התפקיד. רוס לא מיהרה להשיב לבקשה זו, אך לבסוף הסכימה להצעתם. היא זכתה במינוי מטעם המפלגה ולאחר מכן פנתה למצביעים בשני מכתבים, שם פרסה בפניהם את תוכניותיה להמשיך את חזונו של בעלה, חזון שלטענתה ידעה טוב יותר מכולם. פרט למכתבים אלו סירבה רוס לצעדי פרסום ויחסי ציבור. האלמנה נגעה ללבם של רבים מתושבי ויומינג. גם הרעיון שמדינתם תהיה הראשונה בה תיבחר אישה לתפקיד הרם הלהיב רבים. ביום הבחירות, 4 בנובמבר 1924 נבחרה רוס למשרת המושל. באותו היום נבחרה גם מרים א. פרגוסון לעמוד בראש מדינת טקסס, אך פרגוסון, גם היא רעייתו של מושל (בעלה הודח מתפקידו) נכנסה לתפקידה רק ב-21 בינואר 1925. רוס נכנסה לתפקיד ב-5 בינואר וכך זכתה להיות האישה הראשונה בארצות הברית שהושבעה כמושלת.
קריירה פוליטית וציבורית
רוס התיישבה על כורסת המושל בינואר 1925 והחלה לקדם את מדיניותו של בעלה. מדיניות זו, קראה, בין היתר לקיצוץ מסים והקטנת הבזבוז הממשלתי, תמיכה בחוקי היובש, תמיכה כספית בענף החקלאות, רפורמה בענף הבנקאות (בנקים רבים היו בסכנת קריסה באותה עת), וקידום חוקים שיגנו על קטינים ונשים במקומות עבודה. כהונתה של רוס כמושלת דמוקרטית במדינה הרפובליקנית לא הייתה מוצלחת בעיקרה ולא נשאה פירות רבים. רוס נכשלה בניסיונה להיבחר מחדש, ובינואר 1927 נפרדה מתפקידה. אך רוס לא נעלמה מעין הציבור; היא נסעה ברחבי ארצות הברית, העבירה הרצאות, כתבה מאמרים, ובשנת 1928 מונתה לתפקיד סגן יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית (DNC), הגוף המנהיג את המפלגה הדמוקרטית. בשנת 1932 סייעה לקמפיין הבחירות של מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט. רוזוולט נבחר לנשיאות. בין מינויו הרבים לאחר היבחרו, הוא מינה את נלי טיילו רוס למנהלת המטבעה הלאומית של ארצות הברית, הגוף הפדרלי שאחראי על ייצור מטבעות עבור ממשלת ארצות הברית. תפקיד שעד אותה עת מונו אליו גברים בלבד. בתפקיד זה זכתה רוס להצלחה רבה; היא יזמה אוטומציה במטבעה, דבר שאיפשר לצמצם את כוח האדם ב-75 אחוז ולחסוך כסף רב. רוס כיהנה כראש המטבעה הלאומית במשך כל תקופת כהונתו של רוזוולט וגם במשך כהונתו של הארי טרומן, סך הכול כעשרים שנה. ב-1953 כבשו הרפובליקנים את הבית הלבן, ורוס סיימה את תפקידה ויצאה לפנסיה.
רוס נפטרה בגיל 101, בעיר וושינגטון. היא נקברה בחלקה המשפחתית בבית הקברות לייקוויו בשאיין, ויומינג. תפקידה של רוס כראש המטבעה הלאומית של ארצות הברית היה התפקיד המשמעותי ביותר בקריירה שלה, אך היא זכורה בעיקר כאישה הראשונה שהושבעה כמושלת.
ג'ורדן הנדרסון
ג'ורדן בריאן הנדרסון (באנגלית: Jordan Brian Henderson; נולד ב-17 ביוני 1990) הוא כדורגלן אנגלי, המשחק בעמדת הקשר המרכזי באל-אטיפאק ובנבחרת אנגליה.
קריירת מועדונים
הנדרסון גדל במחלקת הנוער של סנדרלנד, ובשנת 2008 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון. ב-1 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–5 לצ'לסי. בהמשך העונה הושאל לקובנטרי סיטי מליגת המשנה, ולאחר שחזר לסנדרלנד בקיץ 2009 שיחק במדיה שנתיים נוספות. את שערו הראשון בקריירה כבש במשחק מול ברמינגהאם סיטי במסגרת גביע הליגה. ב-19 בדצמבר 2010 כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, במשחק מול מנצ'סטר סיטי. בעונתו הראשונה בקבוצה סיים את העונה עם 33 הופעות ליגה. בעונת 2010–2011 נעשה לבורג מרכזי בקישור הקבוצה וסיים עם שלושה שערי ליגה ב-39 הופעות.
ב-9 ביוני 2011 חתם בליברפול עבור סכום שנע בין 16 ל-20 מיליון ליש"ט. את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך במחזור הראשון של הפרמייר ליג, במשחק מול סנדרלנד, קבוצתו לשעבר שם התקבל בקבלת פנים מעורבת על ידי הקהל המקומי. ב-27 באוגוסט 2011 כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, במשחק מול בולטון וונדררס באצטדיון אנפילד. בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע הליגה. את העונה הראשונה במועדון סיים עם שני שערים ב-44 הופעות.
בעונת 14–2013 ביסס את עצמו כשחקן הרכב קבוע בליברפול עם 25 הופעות ליגה וחמישה שערים. ב-29 בספטמבר 2013 הגיע ל-100 הופעות במדי הקבוצה, בניצחון ליברפול 1–3 על סנדרלנד.
ב-23 באפריל 2015 חתם על הארכת חוזה לחמש שנים בליברפול בשווי 100,000 ליש"ט לשבוע. לאחר עזיבתו של ג'רארד ביוני 2015 התמנה לקפטן ליברפול.
בספטמבר 2018 חתם על חוזה חדש במועדון לחמש שנים, לאחר שהוביל את המועדון לגמר ליגת האלופות הראשון שלו מזה למעלה מעשור. לאחר חתימת החוזה הדגיש את כוונותיו להישאר בליברפול לאורך זמן רב ככל האפשר ולאורך הקריירה כולה.
בעונת 2018/2019 זכה בליגת האלופות עם ליברפול וזכה להניף את הגביע בתור הקפטן האנגלי הראשון מאז ג'ון טרי 2012 שזוכה להניף את גביע ליגת האלופות. באותה שנה גם הניף את גביע הסופר קאפ האירופי לאחר ניצחון קבוצתו על צ'לסי וגם את גביע העולם למועדונים בו ניצחה קבוצתו את פלמנגו הברזילאית. בסיום עונת 2019/2020 הניף גם את צלחת האליפות לאחר שזכה בה עם הקבוצה. הוא גם זכה בסיום עונה זו בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות עיתונאי הכדורגל לעונת 2019/2020. הוא גם זכה בפרס שחקן העונה של ליברפול.
באוגוסט 2021 האריך את חוזהו בליברפול עד 2025.
ביולי 2023 חתם הנדרסון באל-אטיפאק מליגת העל הסעודית עבור 14 מיליון יורו. הנדרסון יקבל 700 ליש"ט בשבוע.
קריירה בינלאומית
לזכותו של הנדרסון 27 הופעות במדי הנבחרת הצעירה של אנגליה, בהן כבש ארבעה שערים, והיה חלק מסגל הנבחרת לאליפות אירופה לנבחרות צעירות שנערכה בדנמרק בשנת 2011.
בשנת 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה, במשחק מול נבחרת צרפת, והיה חלק מסגל הנבחרת למשחקי יורו 2012, בו הודחה ברבע הגמר. הנדרסון פתח בהרכב הנבחרת בשני משחקיה הראשונים במונדיאל 2014, אך היא הודחה עוד לפני המשחק האחרון בשלב הבתים. היה בסגל הנבחרת למונדיאל 2018, שם נבחרתו הגיעה על לחצי גמר ושם הפסידה לקרואטיה 1–2. הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במסגרת שלב רבע הגמר ביורו 2021 בניצחון על נבחרת אוקראינה 4-0.
נכלל בסגל נבחרת אנגליה לטורניר מונדיאל 2022. במשחק שמינית הגמר מול כבש הנדרסון את השער הראשון במשחק, שנגמר בניצחון נבחרתו 0–3.
חיים אישיים
הנדרסון אוהד את קבוצת סנדרלנד וישב בגמר גביע הליגה 2014 עם אוהדי הקבוצה, בעת שהיה שחקן בליברפול. באותו יום בו נבחר לתפקיד קפטן ליברפול, הוכרז כי הוא יופיע לצד ליונל מסי על שער המהדורה הבריטית של FIFA 16.
להנדרסון ואשתו רבקה ברנט שלושה ילדים. אביו, בריאן, שוטר לשעבר חובב כדורגל, גבר על סרטן הפה במהלך הקריירה של בנו בליברפול, והצליח להשתתף בגמר ליגת האלופות 2019 במדריד. הנדרסון הקדיש לו את הזכייה.
במהלך התפשטות נגיף הקורונה בבריטניה, יצר קשר, כקפטן ליברפול, עם חברי הנהלת ליגת הפרמייר ליג על מנת לארגן קרן לנפגעי נגיף הקורונה שתגייס מיליוני פאונד. הרעיון שלו היה שכדורגלני הפרמיירליג יתרמו לקרן לעובדי שירות הבריאות הלאומי.
מנחם בן יוסף חזן
רבי מנחם בן רבי יוסף חזן (חזון) (או, רבי מנחם שליח ציבור). מרבני העיר טרוייש (טרואה) במחצית השנייה של המאה ה-13 (כמאה שנים לאחר תקופת רש"י יליד העיר ומרבניה). בנו של רבי יוסף בן רבי יהודה מחבר ספר ידידות, ונכדו של רבי ברוך בן יצחק מרגנשבורג.
אביו, רבי יוסף, ערך את מנהגי, סדרי ונוסחי התפילות שנהגו בקהילת טרוייש על פי פסקי רש"י ותלמידיו, וכן הוסיף סדרים משלו. רבי מנחם כתב את מנהגי בית הכנסת התפילות והמנהגים השונים הללו בספרו סדר טרוייש והזכיר רבות הלכות בשם אביו וכן חכמים נוספים בספרו.
רבי יהודה בן אלעזר מבעלי התוספות ותלמידו של ר' מנחם, ערך את כתבי רבי מנחם (ואביו) לספר שנקרא גם כן סדר טרוייש, וחילק אותם לעשרה פרקים שונים לפי סדר התפילות. לספר זה הוא צירף את חיבורו של רבי נתן בן יהודה "ספר המחכים", המסכם את דיני שליח הציבור.
הספר מהווה מקור חשוב לחקר ההלכות, המנהגים והתפילות של נוסח צרפת שנהג ביהדות צפון צרפת בדורו, והוא אחד המקורות העיקריים לחקר הנוסח.
בדומה לחיבורים עבריים מימי הביניים משמש גם ספר זה כמקור למינוחים בשפה העברית בצורות שונות. כך למשל הספר הוא המקור הראשון לכינוי "פורים-שושן", עבור ט"ו באדר, שברבות השנים הפך, בהשפעת היידיש ל"שושן פורים".
כתב יד מאוחר של הספר משנת 1470 מצוי בספרייה הלאומית וכן תוכן מקביל בחלקו לכתב יד זה מצוי בכתבי יד השמורים ב-כ"י בוותיקן משנת קנ"ה, כ"י ב-לונד-האוניברסיטה 2.L.O משנת קס"ז, כ"י פדובה-הסמינר הוסקובילי משנת ר"ך, כ"י באוקספורד, כת"י בווינה, ועוד.. וכן דפוס טרינו רפ"ה. ובפרוש שנדפס ב"תפלות מכל השנה עם כמה פירושים ... נדפס על ידי נתנאל בר פרץ חלפן ז"ל בשנת רפ"ה פה טרין".
מחוזות פרו
פרו מחולקת מבחינה מנהלית ל-26 יחידות: 25 מחוזות (Región, רחיון) ועיר הבירה. (חלוקה זו נכנסה לתוקף בשנת 2002; לפני זה המדינה הייתה מחולקת ל-Departamento). השינוי שבוצע בשנת 2002 פיצל את מחוז לימה, לא נגע בגבולות של יתר היחידות המינהליות, אך שינה את הסמכויות של הממשל המקומי.
המחוזות מחולקים לנפות.
קונון מולודי
קונון טרופימוביץ' מולודי (17 בינואר 1922 – 9 בספטמבר 1970) היה קצין מודיעין סובייטי, המכונה במערב גורדון ארנולד לונסדייל. בהיותו איש עסקים קנדי במהלך המלחמה הקרה הוא היה סוכן מודיעין של הק.ג.ב. והמוח מאחורי טבעת הריגול פורטלנד, שפעלה באנגליה מסוף שנות החמישים ועד 1961.
גורדון לונסדייל
אדם בשם גורדון ארנולד לונסדייל נולד ב-27 באוגוסט 1924 בקובלט, אונטריו, קנדה. אביו עמנואל ג'ק לונסדייל היה כורה. אמו אולגה אלינה בוסה היגרה מפינלנד. בני לונסדייל נפרדו בשנת 1931. שנה לאחר מכן, אולגה לקחה את בנה בן ה-8 למולדתה פינלנד. האמינו שהוא מת בסביבות שנת 1943 והסובייטים השיגו את ניירותיו לשימוש סוכניהם. גורדון לונסדייל בפועל תועד כמי שעבר מילה; בעוד שמתחזהו לא.
חיים מוקדמים
מולודי חזר לברית המועצות בשנת 1938, לאחר שלמד אנגלית והיה מודע לתרבות האמריקאית. באוקטובר 1940 הוא גויס לצבא האדום, ושימש כקצין סיור ומודיעין במהלך מלחמת העולם השנייה. בשנת 1946 השתחרר מן השירות בדרגת סגן. לאחר השחרור התקבל ללימודים באקדמיה לסחר חוץ (מוסד אקדמאי מאוד יוקרתי בברית המועצות), שם למד סינית. בשנת 1951, בתום הלימודים נשאר באקדמיה כמרצה לסינית.
קריירת ריגול
בשנת 1951 גויס על ידי המינהל הראשי הראשון של המשרד לביטחון המדינה (אגף המודיעין הפוליטי) והוכשר כסוכן. במהלך הכשרת המודיעין שלו הוא התחתן ונולדו לו שני ילדים. בשנת 1953, נסע מולודי לקנדה באוניית סוחר סובייטית, והתחזה לאזרח קנדי בשם "גורדון לונסדייל" (לונסדייל האמיתי מת בפינלנד בראשית שנות הארבעים). סניף זר של המשרד לביטחון המדינה השתלט על ספרי הציבור הפיניים לאחר המלחמה והשתמש בהם לעיתים קרובות כדי לבסס זהויות ריגול חדשות. מקנדה, "גורדון לונסדייל" נסע באופן בלתי חוקי לארצות הברית ללא אשרה שם החל את פעולתו כסייען למרגל האטום רודולף אבל. הוא פגש לראשונה גם את הזוג כהן הקומוניסטיים אמריקאים (מוריס ולונה, שמות הכיסוי בבריטניה היו פיטר והלן קרוגר).
בשנת 1954 עבר קונון מולודי ללונדון, שם כאזרח קנדי נרשם לבית הספר ללימודי המזרח ואפריקה באוניברסיטת לונדון ושוב למד סינית. היו לו חברות רבות בלונדון ובאירופה. מולודי השתמש בעסק ככיסוי, ועמד בראש חברת חסות של הק.ג.ב. בלונדון המייצרת וסוחרת בתיבות נגינה, מסטיקים ומכונות הימורים. ייתכן שהוא גייס סוכנים אחרים והקים נקודות מסירה במהלך נסיעותיו העסקיות למערב אירופה. פעם בשנה היה מבלה בפראג או בוורשה עם אשתו הרוסייה גלינה. היא הובלה על ידי הק.ג.ב להאמין שקונון הוצב בבייג'ינג כחבר במשימת הסחר הסובייטית.
בשנת 1959 החל מולודי לקבל סודות צבאיים בריטיים מפקיד חברה לנשק תת-ימי בשם הארי יוטון. לונסדייל ניהל בחשאי מגעים גם עם קרוגרס בלונדון במהלך מסעותיו באירופה וניהל מרגלים אחרים, כולל מליטה נורווד. הגרמנים שימשו כתמיכה טכנית שלו; הוא התקשר עם מוסקבה באמצעות משדר הרדיו הנסתר שלהם.
הרשעה בבריטניה בריגול
ב-7 בינואר 1961 צוות הסניף המיוחד של משטרת מטרופוליטן, פקד הבילוש ג'ורג' גורדון סמית, עצר חמישה אנשים, כולם חברי טבעת המרגלים בפורטלנד. גורדון לונסדייל נעצר בגשר ווטרלו באותו הרגע שקיבל חומר מסווג מהארי יוטון. בחקירת הסקוטלנד יארד הוא אמר לסמית' שהוא לא יגלה את שמו האמיתי או כתובת או כל מידע אחר. MI5, סוכנות הביון המרכזית (CIA) וצוות חוקרים של המשטרה הרכובה המלכותית הקנדית (RCMP), נאלצו לפנות לחקירות מקיפות. הם הצליחו לאתר את מוצאו הרוסי, את הרקע הימי ואת השימוש במסמכים כוזבים קנדיים.
ב-13 במרץ 1961 באולד ביילי לונדסייל הואשם בריגול, יחד עם מקורביו הארי הוטון, אתל ג'י ומוריס ולונה כהן (פיטר והלן קרוגר). בזמן המשפט הרשויות הבריטיות עדיין לא היו בטוחות בזהותו האמיתית. במרץ 1961 נאשמים נמצאו אשמים ועל לונסדייל נגזרו 25 שנה. הוא אמור היה להתחיל את עונשו בכלא וינסון גרין, ברמינגהאם. מתאו התאגד עם כמה משודדי הרכבות הגדולים. בבוא העת הצליחו שירותי הביטחון הבריטים והאמריקניים לבסס את זהותו האמיתית בתור האזרח הרוסי קונון מולודי.
ב-22 באפריל 1964, הוא הוחלף בעסקת חילופי שבויים עם גרוויל וויין, איש עסקים בריטי שנתפס והורשע במוסקבה בשל קשריו עם אולג פנקובסקי. האסירים הוחלפו במחסום הרשטראסה בברלין.
חייו המאוחרים ברוסיה
שנה לאחר שובו לברית המועצות פרסם ספר בשם "מרגל: זיכרונותיו של גורדון לונסדייל" כשהמחבר עדיין טוען שהוא נולד בקנדה. הספר יצא לאור באישור השלטונות הסובייטים, הוא טען גם כי פיטר והלן קרוגר, שהורשעו כחברי טבעת פורטלנד, היו חפים מפשע.
מולודי נפטר משבץ במהלך משלחת לקטוף פטריות ביער פרברי באוקטובר 1970; בגיל 48. חברו מילדות וסוכן הביון לשעבר, ליאוניד קולוסוב, היה שותף לכתיבת הספר "העונה המתה: סוף האגדה" (Мертвый сезон. Конец легенды). הוא טען כי קונון היה בריא עם שובו מבריטניה אך החל להתלונן שהרופאים מהק.ג.ב. נתנו לו זריקות נגד יתר לחץ דם. לקונון היו כאבי ראש שמעולם לא היו לו קודם לכן, אך הרופאים אמרו כי עליו לצפות "להרגיש רע יותר לפני שהוא ירגיש טוב יותר".
הוא נקבר בבית העלמין דונסקוי במוסקבה ליד ויליאם גנריחוביץ' פישר (הלא הוא רודולף אבל). הסרט "עונה מתה" משנת 1968 התבסס על משימת מולודי בבריטניה. שם ייעץ באופן אישי לדונאטס בניוניס שגילם אותו, והאמין כי הדמיון בינו לבין השחקן הוא משמעותי.
אחיינו של מולודי ואדים מולודי, פסיכואנליטיקאי במקצועו, משורר, מסאי ומוציא לאור רוסי, מתגורר במוסקבה.
רימון בלאן
רימון בלאן OBE (בצרפתית: Raymond Blanc; נולד ב-19 בנובמבר 1949) הוא שף צרפתי הפועל בבריטניה. הוא השף והבעלים של מלון הבוטיק והמסעדה "לה מנואר או קואט סזון" (Le Manoir aux Quat' Saisons), בנוסף לכך הוא הבעלים של רשת מסעדות.
ביוגרפיה
רימון בלאן נולד בבזאנסון שבצרפת. בלאן הגיע ב-1972 לאנגליה ועבד כמלצר במסעדה בלונדון, כשהשף חלה מילא את מקומו ונשאר בתפקיד, כעבור שנתיים המסעדה כל כך הצליחה שלא ניתן היה להשיג מקומות במסעדה.
בלאן נעשה שף ב-"The Rose Revived" באוקספורדשייר, אחר-כך פתח את מסעדתו הראשונה, "Les Quat'Saisons", בסאמרטאון שבאוקספורד. הוא רכש את כל השכלתו הקולינארית בכוחות עצמו.
ב-1981 פתח בלאן רשת של בולאנג'רי ופטיסרי המכונה "מזון בלאן" (Maison Blanc) שגם מכילה בתי קפה. כעת פזורים 15 סניפים של מזון בלאן ברחבי הארץ, בכללם כמה בלונדון ואחד באוקספורד. עוגות מאפה של מזון בלאן ניתנות להשגה ברחבי אנגליה ברשת המרכולים הבריטית וייטרוז.
בלאן היה השף בתוכנית הטלוויזיה "Great Chefs", הופיע ב-"Great Chefs of the World". ב-2007 הוא השתתף בתוכנית Saturday Kitchen. בשנים 2007, 2008 ו-2009 הוא הנחה את תוכנית המציאות "The Restaurant" ב-BBC.
ביוני 2003, נהפכו ארבעה בראסרי של לה פטיט בלאן (כיום ידועים כבראסרי בלאן) בברמינגהאם, צ'לטנהאם, מנצ'סטר ואוקספורד לחלק מקבוצת המסעדות Loch Fyne Restaurant Group. מאז המסעדה החמישית נפתחה בטנברידג' ולס, קנט, אחרת בווינצ'סטר, ואחת במילטון קינס. בלאן מחזיק בחלק מהבעלות וממשיך להיות פעיל ומעורב ביצירת תפריטים חדשים, מפתח את צותי השף והמטבח ולוקח חלק בקידום המסעדות.
בראסרי טנברידג' ולס נסגר ובלאן פתח בראסרי חדש בבניין גאנוורף קייז, פורטסמות'.
בלאן היה אחד מהמארגנים של Children's Food Festival, שנערך באחוזת נורת’מור טרסט בדרום אוקספורד שייר ביוני 2009.
לה מנואר או קואט סזון
ב-1984 פתח בלאן את לה מנואר או קואט סזון (בצרפתית: Le Manoir aux Quat' Saisons ; פירוש השם הוא "אחוזת ארבע העונות") הוא מלון-מסעדה בכפר Great Milton באוקספורדשייר, אנגליה. היא ממוקמת בבית אחוזה היסטורי בסמוך לכנסייה שביקר בו אוליבר קרומוול.
המסעדה נבחרה במקום 29 במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם בשנת 2003, במקום 30 בשנת 2004 ובמקום 28 בשנת 2005.
לה מנואר הוא מלון בוטיק, השוכן בטירה מהמאה ה-15 ומשתייך לרשת רלה א שאטו. ללה מנואר מאה דונם של גינות בהם מגדלים למעלה ממאה ירקות ועשבי תיבול בצורה אורגנית המשמשים למטבח המסעדה.
במקום מנחת מסוקים לאורחי לה מנואר.
פוליסקסואליות
פוליסקסואליות היא משיכה לריבוי מגדרים או מינים, כמו ביסקסואליות. אין הגדרה אחידה לנטייה הזו, ויש לה כמה פירושים. בין השאר, יש כאלה שמתייחסים אליה כביסקסואליות עם משיכה גם ל-אבינאריים, יש כאלה שמזהים אותה כפאנסקסואליות רק למגדרים בינאריים, יש כאלה שמבחינתם זוהי ביסקסואליות עם זהות אישית קווירית, ויש כאלה שמתייחסים אליה פשוט כמושג נרדף לביסקסואליות, שהיא משיכה לשני מגדרים או יותר (בניגוד לחד-מיניות בה יש משיכה רק למגדר אחד).
באותה מידה, יש לזהות הפוליסקסואליות דמיון לזהות הפאנסקסואלית, כאשר ההבדל העיקרי הוא שפאנסקסואליות מוגדרת כמשיכה לכל המגדרים, או משיכה ללא תלות במין או מגדר, בעוד פוליסקסואליות היא משיכה ליותר ממגדר אחד אך לאו דווקא לכל המגדרים או המינים.
היבטים תרבותיים
במסגרות חברתיות ואקטיביסטיות לעיתים הזהות מקוצרת למילה "פולי", דבר שיכול לגרום לבלבול עם הפרקטיקה המינית פוליאמוריה, שגם היא מקוצרת באותו אופן. ואולם, אין חפיפה בין המשמעויות: פוליאמוריה היא פרקטיקה של קיום ריבוי מערכות יחסים, ואין בה שום הגדרה לגבי הזהות המינית של מי שביחסים; לעומת זאת, אדם פוליסקסואל יכול להיות מונוגמי או פוליאמורי. אין בזהות עצמה אינדיקציה לגבי הפרקטיקות המיניות של המחזיק בה.
החיבור בין פוליסקסואליות וג'נדרקוויריות נובעת מהמקבילות של הבעיות שנוצרות מהתכתיב החברתי הבינארי לגבי מגדר - שקובעת שבני אדם הם או גברים או נשים - לאנשים שאינם מגדירים עצמם כאחד מהשניים, לתכתיב הבינארי לגבי מיניות – שקובעת שבני אדם הם או הטרוסקסואלים או הומוסקסואלים – עבור אנשים שחווים משיכות מורכבות יותר. המשיכה הפוטנציאלית למגדרים לא בינאריים – כמו טרנסג'נדרים, ג'נדרקווירים, א-מגדריים, ואנשים אינטרסקס – מובלעת לתוך ההגדרה של פוליסקסואליות.
משפחת אפרוסי
משפחת אפרוסי הייתה שושלת של בנקאים וסוחרים יהודים שעלו לגדולה במאה התשע-עשרה באירופה.
שם המשפחה "אפרוסי" מקורו בהגייה אשכנזית של השם "אֶפְרָתִי", ובאופן מסורתי נכתב "אפרתי" באותיות עבריות.
מוצאה של המשפחה באודסה, שם הם ניהלו בית עסק לסחר בתבואה, ונכנסו עם הזמן לסחורות אחרות, ביניהן נפט. בהמשך דרכה של "חברת אפרוסי ושות'" היא התחילה להלוות כספים ולממן גופים ממשלתיים, בין השאר את האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכך הפכה החברה לבנק חשוב, שהיו לו סניפים בווינה, פריז, לונדון וסנקט פטרבורג.
בדומה למשפחת רוטשילד, משפחת אפרוסי השתלבה בחיי החברה הגבוהה באירופה, וכמה מבניה זכו בתוארי אצולה שונים. היו להם נכסים שונים ברחבי אירופה, וכמה מבני המשפחה החזיקו באוספי אמנות חשובים, שרבים מהם נתרמו מאוחר יותר למוזיאונים או למטרות ציבוריות אחרות.
המשפחה נפגעה מאוד מבחינה כלכלית במלחמת העולם הראשונה, ואיבדה את רוב כספה ונכסיה במלחמת העולם השנייה, שבה הוחרם כל רכושם וכספם של בני המשפחה. בנק אפרוסי עבר אריזציה.
בספר הארנבת עם עיני הענבר מתאר אדמונד דה ואל, אמן אנגלי ונצר למשפחת אפרוסי, את קורות המשפחה ואוספי האמנות שלה.
Don't Look Back in Anger
"Don't Look Back in Anger" הוא שיר של להקת הרוק האנגלי אואזיס, שפורסם בשנת 1996 כחלק מאלבום האולפן השני שלהם. השיר נכתב על ידי גיטריסט הלהקה וכותב השירים העיקרי, נואל גלאגר, שגם ביצע אותו, בניגוד לשאר השירים באלבום שבוצעו על ידי אחיו, ליאם גלאגר. השיר הפך לסינגל השני של הלהקה שהגיע למספר אחד ברשימת מצעד הסינגלים הבריטי. זהו בין השירים המוכרים של הלהקה.
גרסות כיסוי בולטות
כריס מרטין וג'ון באקלנד ביצעו גרסת כיסוי לשיר במופע הצדקה של אריאנה גרנדה "One Love Manchester" שנערך ב-4 ביוני 2017.
קאיג'יאנגוזאורוס
קאיג'יאנגוזאורוס (שם מדעי: Kaijiangosaurus; פירוש שמו הוא: "הלטאה מקאיג'יאנג") הוא סוג של דינוזאור טורף מתת-הסדרה תרופודה. הקאיג'יאנגוזאורוס חי באמצע תור היורה, לפני כ-165-161 מיליון שנה מזמננו. המאובנים שלו התגלו ב-1984 במחוז סצ'ואן שבסין ממאובנים שכללו עצמות חלקיות, בעיקר של חוליות צוואר וללא גולגולת. בהמשך נמצאו מאובנים נוספים שכנראה השתייכו לסוג זה.
הקאיג'יאנגוזאורוס היה אוכל בשר דו-רגלי שהיה קרובו של הגסוזאורוס והשתייך לקבוצת הטטנורים, ייתכן שקרוב מעט למגלוזאורים למרות שהשרידים מרמזים על דמיון גם לקרנוזאור. אורכו הממוצע הגיע ל-5 מטרים והוא היה בעל רגליים קצרות וראש דומה מעט לזה של מגלוזאורוס בעל שיניים מחודדות מאוד והיה בעל כפתיים נמוכות ורחבות. הוא נחשב לפרימיטיבי יחסית לקבוצתו ובעבר השתייך לצרטוזאורים הפרימיטיבים יותר.
ריצוף (בינוי)
ריצוף הוא כיסוי שטח ברצף של מרצפות או אריחים, קיבועם וייצובם. מבדילים בדרך כלל בין ריצוף בתוך מבנים שנחשב לאחת מעבודות הגמר העיקריות בבניה, לבין ריצוף חיצוני בשטחים פתוחים, בחצרות, על גבי מיסעות ובמדרכות שנחשב לעיקרית מבין עבודות פיתוח השטח. למרות החלוקה הזו, שיטות הריצוף בשני המקרים, דומות מאוד וההבדלים העיקריים ביניהם מתבטאים בממדי המרצפות ובחומרי העזר לריצוף.
בעל המקצוע העוסק בריצוף הוא הרצף.
סוגי ריצופים
המרצפות או האריחים הם לוחות העשויים מבטון, מחרס או מאבן.
שיטות ריצוף
ישנן שלוש שיטות ריצוף עיקריות המשמשות הן לריצוף פנימי והן לריצוף חיצוני.
ריצוף יבש
הריצוף היבש כולל הנחת המרצפות על שכבה בת מספר סנטימטר של חצץ דק או חול. כאשר מרצפים בשיטה זו מחוץ למבנה, בדרך כלל מהדקים את השטח המרוצף במהדקת, כדי להבטיח את קיבוען של המרצפות זו לזו. גם בתוך מבנים וחדרים ניתן להשתמש בשיטה זו, כאשר את המהדקת מחליף מילוי מישקים בטיט או בחומר דביק אחר שמונע את תזוזת האריחים לאחר הריצוף.
ריצוף בהדבקה
ריצוף בהדבקה, מכונה גם "ריצוף בשיטה הרטובה" יכול להתבצע רק על גבי משטח קשיח כמו רצפת בטון או פלדה. בשיטה זו מצמידים את האריחים או המרצפות למשטח באמצעות דבקים מיוחדים. לשיטה זו ישנן הרבה מאוד גרסאות המשתנות לפי הנחיות יצרני הדבק השונים. לעיתים מורחים את גב האריח ומצמידים אותו אל המשטח, לעיתים מורחים את המשטח ומצמידים את האריח אליו ולעיתים מורחים הן את גב האריח והן את המשטח ואז מניחים את האריח על המשטח ומהדקים אותו (שיטה זו נקראת בשם המקצועי "רטוב על רטוב").
ריצוף על גבי טיט
ריצוף על גבי טיט היא שיטת ביניים המגשרת בין שתי השיטות הקודמות, לכן היא גם מכונה לעיתים "ריצוף חצי יבש" או "ריצוף חצי רטוב". בשיטה זו מרצפים על גבי שכבה של חצץ או חול עליה מורחים טיט בעזרת כף בנאים או כף סיידים, מניחים את האריחים עליו ומהדקים אותם באמצעות פטיש. שיטה זו מאוד מקובלת הן בריצוף של בתים פרטיים והן בריצוף שטחים חיצוניים כמו חצרות ומדרכות. את הטיט המשמש לריצוף מכינים בעיקר ממלט וחול.
כוח אדם בריצוף
הפועלים המומחים בעבודות ריצוף מכונים רצפים והם נחשבים לעובדי הבנייה המיומנים ביותר.
תשומות בעבודות ריצוף
בעבודות הריצוף ישנו טווח רחב מאוד של תשומות לבניה. יחידת התשומה בעיקרית בעבודות ריצוף היא מ"ר. בעבודות ריצוף פשוטות כמו ריצוף מדרכות באבנים משתלבות על גבי חול, מקובלות תשומות של כחצי שעה ואילו בעבודות מורכבות יותר כמו ריצוף דוגמאות בהדבקה, התשומה עשויה לעלות אפילו עד ארבע שעות.
החלקה ובטיחות
נושא הבטיחות משמעותי ביותר בבחירת סוג הריצוף ותכנונו. התקנים הישראלים והבינלאומיים קובעים אמות מידה למידת החיכוך או החספוס הנדרשת ממשטח מרוצף, על מנת למנוע החלקה ופגיעות גופניות או כלכליות. כדי להתאים סוגי ריצוף לשימושים בסוגים שונים של חדרים, אזורים ומתקנים, יש לבצע על הריצוף בדיקת החלקה. בישראל מקובלים שני סוגים של בדיקות להחלקה. בדיקת רמפה מבצעים כדי לבחון מרצפות או משטחים קיימים ואילו במטוטלת אנגלית משתמשים כדי לבדוק את בטיחותם נגד החלקה של משטחים בנויים או קיימים.
אווטאר: כשף האוויר האחרון – ההבטחה
אווטאר: כַּשָּף האוויר האחרון – ההבטחה (באנגלית: Avatar: The Last Airbender – The Promise) הוא רומן גרפי בעל שלושה חלקים מאת ג'ין לואן יאנג. הוא חלק מהזיכיון האמריקאי "אווטאר: כשף האוויר האחרון" ומהווה המשך ישיר לעלילת סדרת הטלוויזיה "אווטאר" של ניקלודיאון וכפריקוול לסדרה "האגדה של קורה". עלילת הקומיקס מתעסקת במושבות אומת האש שנבנו בשטחים הכבושים של ממלכת האדמה, אשר מאוחר יותר הפכו לרפובליקה המאוחדת באגדה של קורה.