cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף קפלן
מנצרות ליהדות: חייו ופעלו של האנוס יצחק אורוביו די קאסטרו
ספר זה הוא עיבוד עבודת הדוקטורט וראה אור בהוצאת מאגנס בשנת תשמ"ג. תרגומים לאנגלית ולפורטוגזית ראו אור ב-1989 וב-2000. דמותו של יצחק אורוביו די קאסטרו מקבילה במובנים רבים לזו של יצחק קארדוזו. הוא נולד בברגנסה שבפורטוגל למשפחה של אנוסים, וגדל בספרד. תחילה התגורר במלגה ולמד רפואה, פילוסופיה ותאולוגיה באוניברסיטת אלקלע דה הנארס, אך הקריירה שלו נקטעה בעקבות מאסרו בידי האינקוויזיציה. זמן קצר לאחר שחרורו עבר לדרום צרפת ושימש שנתיים כפרופסור בפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת טולוז. ב-1662 הגיע לאמסטרדם, נקלט מהר מאוד בקהילה היהודית הספרדית וביסס את מעמדו כרופא בעל שם בינלאומי. הוא היה פעיל מאוד בקהילה הספרדית, אך הצטיין בעיקר כמחבר פורה ושנון שיצא להגנת היהדות בפולמוסים שניהל עם הוגים ותאולוגים נוצרים, קתולים ופרוטסטנטים כאחד. חיבוריו, שנכתבו בעיקר בספרדית, לא נדפסו עקב האיסור לפרסם דברים שיכלו להתפרש כדברי נאצה נגד הנצרות. אף על פי כן הם נפוצו בעשרות כתבי יד וזכו לפרסום רב. לעומת זאת הוויכוח בינו לבין ההוגה הרמונסטראנטי פיליפ ואן לימבורך (מחשובי התאולוגים הפרוטסטנטים ההולנדים באותם זמנים) נדפס ביוזמת לימבורך ב-1686.
אורוביו די קאסטרו ניהל פולמוס נוקב עם חואן דה פראדו, אותו הכיר בספרד בימים ששניהם למדו באוניברסיטה. פראדו חזר ליהדות באמסטרדם והיה מקורב לשפינוזה. כמו שפינוזה הוחרם על ידי הקהילה היהודית. כשאורוביו די קאסטרו הגיע לאמסטרדם ושמע על החרמתו ועל דברי הביקורת החריפים שהשמיע נגד התורה שבעל פה יצא נגדו בשורה של חיבורים, בהם הוקיע את השקפותיו ההטרודוקסיות. מהפולמוס ביניהם נותרו רק החיבורים של אורוביו, שלושה במספרם, אך מתוך מה שנאמר בהם ניתן לשחזר חלק ניכר מרעיונותיו של פראדו, שהיו בעלי גוון דאיסטי מובהק.
אורוביו די קאסטרו הוא היהודי היחיד מבני זמנו של שפינוזה שכתב חיבור נגד הפילוסופיה שלו. החיבור מנוסח כתשובה נגד יוהנס ברדנבורג, הוגה הולנדי שביקש לסתור את הגותו של שפינוזה אך הפך בסופו של דבר לשפינוזיסט בעל כורחו. חיבורו זה של אורוביו נכתב בלטינית והקנה לו פרסום ומעמד בקרב האינטלקטואלים ההולנדים של שלהי המאה ה-17. ספרו זה של קפלן הוא מונוגרפיה מפורטת על חייו ופעלו של אורוביו די קאסטרו. קפלן מתאר בו בהרחבה ובפירוט רב את מסלול חייו מהנצרות ליהדות, את חינוכו בספרד, את מקורותיו האינטלקטואליים, את זיקתו המוקדמת ליהדות, את הרקע התרבותי של משפחתו ואת תהליך היקלטותו בקהילה היהודית באמסטרדם. באמצעות דמותו של אורוביו די קאסטרו פורש קפלן ביריעה רחבה את הפרופיל החברתי והתרבותי של אנוסים משכילים רבים אחרים שחזרו ליהדות בעת החדשה המוקדמת ומנתח את המניעים הרעיוניים שעמדו מאחורי החלטתם להצטרף לכלל היהודי. חלק ניכר בספר מוקדש לליבון התסיסה הרעיונית שהתחוללה בפזורה הספרדית המערבית במאה ה-17. על ספרו זה קיבל קפלן את הפרס ע"ש וישניצר בשנת 1983.
הפזורה הספרדית המערבית
חיבור זה יצא לאור בשנת 1994 בהוצאת משרד הביטחון במסגרת סדרת האוניברסיטה המשודרת. הספר מציג בי"ג פרקיו את ההיסטוריה של מרכזי הפזורה הספרדית במערב אירופה ובאמריקה, שהוקמו על ידי אנוסים שחזרו ליהדות לאחר ניתוק של דורות מהעולם היהודי. בפרק הראשון (עמ' 9–20) בחן קפלן את הפרופיל הדתי ואת ההשקפות הרעיוניות המגוונות שאפיינו את ציבור האנוסים בספרד ובפורטוגל בשלהי ימי הביניים, הן של אלה ששמרו על הזיקה ליהדות והן של אלה שראו עצמם נוצרים לכל דבר. בפרק השני (עמ' 21–30) הוא תיאר את הקרע הנפשי והרוחני שפקד את אנוסי איבריה לאחר גירוש ספרד ולאחר גזירת השמד בפורטוגל, משנותקו לגמרי מהעולם היהודי. בפרק השלישי (עמ' 31–41) הוא עמד על התפקיד המיוחד שמילאה איטליה בראשית התפתחותה של הפזורה הספרדית המערבית, כארץ מעבר של מגורשים מהמערב אל האימפריה העות'מאנית. באיטליה נפגשו מסורות מהמזרח ומהמערב, וקפלן עומד על אופיין של הקהילות הספרדיות שנוסדו בה. את הפרק הרביעי (עמ' 42–48) הקדיש לתיאור הקמתם של מרכזי האנוסים בארצות השפלה הדרומיות, ובמיוחד באנטוורפן, ובערים שונות בצרפת. האנוסים לא חשו במקומות האלה את איום האינקוויזיציה, אך עם זאת, נמנע מהם שם לחיות כיהודים בגלוי. בפרק החמישי (עמ' 49–61) הוא דן בשיבת האנוסים ליהדות בארצות הפרוטסטנטיות ובפרק השישי (עמ' 62–71) הציג את מקומה המרכזי של הקהילה באמסטרדם במאה ה-17 ואת השפעתה על כלל הפזורה הספרדית במערב. בפרק השביעי (עמ' 72–82) ניתח קפלן את הפרופיל היהודי של ראשוני הספרדים בלונדון, שרבים מהם לא מיהרו להצטרף אל הקהילה היהודית והמשיכו להציג עצמם כנוצרים קתוליים. בפרק השמיני (עמ' 83–93) עמד על חלקה של היהדות הספרדית בקולוניזציה האירופית של העולם החדש, במיוחד במושבות ההולנדיות והאנגליות. בחמשת הפרקים האחרונים של הספר בחן קפלן את היסוד האתני-תרבותי של הפזורה הספרדית (עמ' 94–99), את זיקתה לנאורות המוקדמת (עמ' 100–108), את העימותים שהתחוללו בה עם הטרודוקסים דוגמת אוריאל ד'אקוסטה וברוך שפינוזה (עמ' 109–118), את התסיסה הרעיונית בשלהי המאה ה-17 ובראשית המאה ה-18 (עמ' 119–129) ואת התחבטויותיהם של היהודים הספרדים בראשית העידן המודרני בין מסורת לשינוי (עמ' 130–134).
היהודים החדשים באמסטרדם
ספרו זה של קפלן ראה אור בספרדית ב-1996 והופיע בתרגום לצרפתית ב-1999. הספר כולל מבוא מקיף על תולדות הקהילה הספרדית באמסטרדם בימי התגבשותה (עמ' 11–21) וחמישה מחקרים על היבטים שונים בהיסטוריה המוסדית, החברתית והתרבותית של היהודים הספרדים באמסטרדם. קפלן מכנה את האנוסים שחזרו ליהדות "יהודים חדשים", כינוי מטפורי המתייחס לעובדה שבספרד כונו האנוסים "נוצרים חדשים", ומשחזרו ליהדות לא זו בלבד שהיהדות הייתה עבורם בגדר חידוש אלא שהדרך שבה גיבשו את חייהם היהודיים הייתה בגדר חידוש בעולם היהודי. על אף העובדה שהקהילות שהקימו היו מבוססות על ציות להלכה ולסמכות הרבנים נתגלעו בפרופיל היהודי שלהם בקיעים לא מעטים. על אף העובדה שהם ביקשו לכאורה לשמור אמונים להלכה הם הפקיעו תחומי חיים שונים משליטתה. בראש וראשונה הורגש הדבר בפעילותם הכלכלית. הזיקה ליהדות באה לידי ביטוי בספירה הדתית המצומצמת והיהדות כשלעצמה חדלה מלשמש בתור אורח חיים מלא ומגובש. קפלן בחן את ניצני המודרניזציה והחילון בחברה הספרדית המערבית ואת מגמות ההתבוללות שהתחוללו בקרבה (עמ' 23–55). כמו כן ניתח את היסודות האידאולוגיים והתרבותיים של התודעה האתנית המיוחדת של הספרדים המערביים ואת ההשפעות שינקו מהשקפות בדלניות שהתפתחו בספרד ובפורטוגל בשלהי ימי הביניים (עמ' 56–77). יחסם של היהודים הספרדים באמסטרדם, המבורג ולונדון כלפי המהגרים היהודים האשכנזים שהגיעו ממקומות שונים במרכז אירופה ופולין ניזון מתפיסות בדלניות שצמחו באיבריה על רקע הפלייתם של הנוצרים החדשים שממוצא יהודי ומוסלמי על ידי הרוב הנוצרי הוותיק. קפלן עמד על ההבדלים החברתיים והתרבותיים שבין ספרדים ואשכנזים במערב אירופה ועל התפתחות היחסים בין הקהילות השונות לאורך כל העת החדשה המוקדמת. בספר זה העמיק קפלן בניתוח הזהות האתנית של הספרדים במערב אירופה ובדרך בה התייחסו אל היהודים האשכנזים שהגיעו אל מרכזי היישוב שלהם (106-78). אחד המחקרים המתפרסמים בספר זה עוסק באסטרטגיות לבחירת בני זוג שהיו נהוגות בפזורה הספרדית ובשינויים שהתרחשו בהן במהלך המאה ה-18. קפלן מנתח את השיח המשתנה בתקנות הקהילות של אמסטרדם, המבורג, לונדון, בורדו וקוראסאו נגד קידושי סתר וכחש ומראה כיצד ניתן להבחין בשינוי ערכים שהתחולל בחברה הספרדית בכל הנוגע ליחס כלפי מעורבות ההורים בבחירת בני הזוג של בניהם ובנותיהם (עמ' 107–138). הפרק האחרון של הספר מוקדש לפרשת החרם נגד הקראים בקהילת אמסטרדם בשנת 1712. פרשה זו לא הייתה ידועה במחקר וקפלן, שחשף אותה מתוך חומר תעודי שגילה בארכיוני אמסטרדם, עמד על משמעות הזיקה לקראות אצל אנוסים לשעבר שביקשו לדבוק ביהדות "מטוהרת" מהשפעות רבניות (עמ' 139–191).
מנוצרים חדשים ליהודים חדשים
על ספר זה, שראה אור בתשס"ג בהוצאת מרכז זלמן שזר, זכה קפלן בפרס בן-צבי לשנת 2003. בנימוקי השופטים נכתב:.
הספר הוא גרסה מורחבת ומתוקנת של חיבור שיצא לאור בשפה האנגלית בהוצאת בריל בשנת 2000 The Alternative Path to Modernity, The Western Sephardi Diaspora in the Seventeenth Century (הדרך האלטרנטיבית למודרנה, הפזורה הספרדית המערבית במאה ה-17). הספר כולל 12 פרקים הדנים בסוגיות שונות בתולדות האנוסים שחזרו ליהדות. הפרק הראשון (עמ' 13–38) מתמקד במתח בין מסורת ושינוי, שטבע את אותותיו על מהלך ההיסטוריה של הקהילות הספרדיות במערב לאורך כל העת החדשה המוקדמת. הוא כולל גם דיון מקיף בדימוין של קהילות אלה בהיסטוריוגרפיה היהודית. בפרק השני (עמ' 39–64) מנתח קפלן את הדרך בה השתקפה הקהילה הספרדית בעיני אומנים הולנדים של המאה ה-17. במרכז הפרק עומדות שלוש התמונות של בית הכנסת הגדול באמסטרדם שצייר עמנואל דה וויטה. במקביל דן המחבר במאמצים שהשקיעה האליטה החברתית של הקהילה הספרדית כדי להציג בעיני הסביבה הלא-יהודית דימוי מכובד ומעודן של הפולחן והמסורת הדתית היהודיים. בפרק הרביעי (עמ' 65–94) פרש קפלן ביריעה רחבה את ההשקפות הבדלניות שטיפחו היהודים הספרדים במערב כלפי יהודים בני עדות אחרות. השקפות אלה תורגמו לחיי היום יום בשורה של אמצעים מעשיים שננקטו כדי להיבדל מהיהודים האשכנזים. הפרק הרביעי (עמ' 95–133) הוא מחקר מפורט על הדרך בה הקהילה הספרדית באמסטרדם התייחסה אל הפליטים האשכנזים שהגיעו לעיר ממרכז אירופה בימי מלחמת שלושים השנים ובימי המלחמות שפקדו את פולין בין השנים 1660-1648. הפרק החמישי מנתח את התפקידים החברתיים של החרם בקהילה באמסטרדם לאורך כל המאה ה-17, כשהפרנסים הרבו להשתמש בעונש זה ולהפעילו על מגוון רחב של עבירות. בין היתר מתואר בו היחס של השלטון העירוני אשר במספר הזדמנויות כפה על הפרנסים לבטל חרמות מסוימים ודרש מהם לנהוג באיפוק בשימוש בחרם. הפרק השישי (עמ' 167–178) עומד על ההתפתחויות בקהילת הספרדים באמסטרדם ביחס אל הסטייה ואל עונש החרם במאה ה-18 ובפרק השביעי (עמ' 179–191) הוא דן באפיוניה של היהדות הספרדית בלונדון בתחילת דרכה. הפרק השמיני (עמ' 192–215) סוקר את מקומו של החרם בקהילה הספרדית בהמבורג ומנתח שורה של עונשים חלופיים שנהגו להשתמש בהם שם נגד עבריינים וסוררים. בפרק התשיעי (עמ' 216–231) קרע קפלן אשנב אל עולמם של הסטודנטים היהודיים באוניברסיטת ליידן במאה ה-17. על סמך עיון במסמכי הארכיון של האוניברסיטה חשף את מסלול הלימודים של קבוצת סטודנטים ספרדים באמסטרדם שלמדו רפואה בליידן לאחר שקיבלו הכשרה רפואית מסוימת אצל רופאים יהודים באמסטרדם. בפרק העשירי (עמ' 232–256) מציג קפלן מספר תעודות חדשות על ההשפעה של השבתאות על יהודי אמסטרדם. התעודות שופכות אור חדש על יחסה של הקהילה הספרדית כלפי שבתי צבי ותנועתו. אמנם רוב מכריע של חברי הקהילה קיבלו בהתלהבות את הבשורה של המשיח מאיזמיר, אך משנודע להם על התאסלמותו של שבתי צבי שינו את יחסם כלפיו. קומץ מאמינים שהושפעו מאוד ממשנתו של אברהם מיכאל קארדוזו, שהיה אף הוא אנוס שחזר ליהדות, נותר נאמן לשבתי צבי גם לאחר המרתו. בפרק האחד עשר (עמ' 257–299) הרחיב קפלן את הדיון באימפקט של הקראות על היהודים הספרדים במערב בעת בראשית העת החדשה. הפרק השנים עשר (עמ' 300–320) מוקדש לבהלת הניאוף שפקדה את הקהילה באמסטרדם בשלהי המאה ה-18. באותם ימים הוחרמו שם מספר גברים ונשים שנחשדו בעבירת ניאוף. הניסוחים בכתבי החרם ובהכרזות שהוקראו בבית הכנסת מלמדים על החמרת הגישה כלפי עבירות בתחום חיי האישות.
ציפיות שווא של היהודים כפי שהתגלו בדמותו של שבתי צבי – חיבור מאת תומאס קונן
בשנת תשנ"ח יצא לאור במרכז דינור של האוניברסיטה העברית בירושלים תרגום עברי של הכרוניקה ההולנדית שחיבר הכומר הקלוויניסטי ההולנדי תומאס קונן על התנועה השבתאית. קפלן כתב את המבוא למהדורה זו והוסיף הערות רבות לטקסט. הכרוניקה נכתבה באיזמיר בימי השיא של ההתעוררות המשיחית הגדולה. קונן היה הכומר של העדה הקלוויניסטית ההולנדית במקום, שחבריה היו סוחרים הולנדיים שהתגוררו בלבנט. קפלן חשף פרטים על חייו ואישיותו של קונן ועל הנסיבות שבהן כתב את ספרו, שנחשב לאחד המקורות החשובים ביותר לחקר השבתאות בשנותיה הראשונות.
היחס ליהודים וליהדות אצל סמואל הארטליפ ובני חוגו
בשנת 1998 הוזמן קפלן להשתתף בסמינר חוקרים באוקספורד, שהתקיים בקולג' "אול סואולס", על היבטים שונים בפעילותו הציבורית של ההוגה הפרוטסטנטי סמואל הארטליב, מילינריסט שפעל בלונדון בימי המהפכה הפוריטנית. הארטליב הותיר אחריו ארכיון עשיר ביותר, הנמצא כיום באוניברסיטת שפילד שבאנגליה. קפלן הרצה בסמינר על היחס של הארטליב ובני חוגו ליהודים וליהדות. הארטליב היה מקורב למילינריסטים אחרים וביניהם קומניוס, ג'ון דיורי, פטר סראריוס ואחרים. מתוך צפייה לבואו של המשיח הנוצרי בשנית, שאמור היה להתרחש ב-1656-1655, הם ביקשו לנקוט בשורה של צעדים כדי להכין את הנצרות לקראת העידן המשיחי. בין היתר הם ביקשו ללכד את השורות של הנצרות הפרוטסטנטית ולהכשיר את הלבבות של המאמינים הנוצרים על ידי פעילות חינוכית ענפה. פעילות זו כללה לא רק לימוד מעמיק של כתבי הקודש, לחשיפת סודות הגאולה המתממשת וקרבה, אלא גם חינוך מדעי מקיף, כדי שהמאמינים יוכלו לפענח גם את סוד הבריאה. המילינריסטים הועידו מקום חשוב ביותר ליהודים בתהליך הגאולה. העם הנבחר משכבר אמור היה לקבל סוף סוף את בשורתו של ישו ולהתנצר, ובו בזמן לחזור למעמדו הבכיר הקדום. הארטליב, שלא ידע עברית ולא הכיר יהודים, גייס את תמיכתם של כמה ממקורביו וניסה לקדם שורה מפעלים להכשרת לבבות היהודים. כמה מן המקורבים האלה נעזרו ברבנים יהודים ספרדים, דוגמת מנשה בן ישראל, שאמנם לא היו שותפים להשקפות של הארטליב אך ניסו להפיק תועלת מהיחס האוהד שגילה כלפי היהדות.
ספרים שכתב
1. יצחק קארדוזו, מעלות העברים. תרגם מספרדית והוסיף מבוא והערות יוסף קפלן. ספריית 'דורות', מוסד ביאליק, ירושלים, תשל"ב, 151 עמ'.
2. מנצרות ליהדות: חייו ופעלו של האנוס יצחק אורוביו די קאסטרו, הוצאת מאגנס, ירושלים, תשמ"ג, xi + 463 עמ'. 3. הפזורה הספרדית המערבית, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, בית התפוצות, תל אביב 1994, 140 עמ'. 4. Judíos Nuevos en Amsterdam. Estudios sobre la historia social e intelectual del judaísmo sefardí en el siglo XVII, Gedisa, Barcelona 1996, 191 pp.
5. An Alternative Path to Modernity. The Western Sephardi Diaspora in the Seventeenth Century. E.J. Brill, Leiden 2000, ix + 309 pp.
ספרים שערך
1. היהודים הפורטוגיזיים באמשטרדם במאה השבע-עשרה, תערוכה לציון מלאת שלוש מאות שנה לחנוכת בית-הכנסת הספרדי באמשטרדם, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ירושלים תשל"ה, 74 + 68 עמ' (עברית ואנגלית).
2. (עם ר' וייזר), מאוצרות ספריית עץ חיים / מונטזינוס ליד בית המדרש היהודי הפורטוגלי "עץ חיים", אמשטרדם. תערוכה, בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ירושלים תש"ם, 9 + 119 עמ' (עברית ואנגלית). 3. Jews and Conversos. Studies in Society and the Inquisition, Magnes Press, Jerusalem 1985, 236 pp. 4. (עם א' מירסקי וא' גרוסמן), גלות אחר גולה. מחקרים בתולדות עם ישראל מוגשים לפרופ' חיים ביינארט למלאות לו שבעים שנה. מכון בן צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, יד יצחק בן-צבי והאוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשמ"ח, 598 עמ'.
6. (with H. Méchoulan and R.H. Popkin), Menasseh ben Israel and His World, E.J. Brill, Leiden 1989, ix + 278 pp. 7. (with A. Mirsky and A. Grossman), Exile and Diaspora. Studies in the History of the Jewish People Presented to Professor Haim Beinart on the Occasion of his Seventieth Birthday, The Ben-Zvi Institute-Consejo Superior, Jerusalem and Madrid 1991, 270 pp. 8. (עם ד' כ"ץ), גירוש ושיבה: יהודי אנגליה בחילופי הזמנים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשנ"ד, 163 עמ'.
9. (עם י"ט עסיס), דור גירוש ספרד, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשנ"ט (עברית ואנגלית), טו + 322 + 171 עמ'.
10. (with C. Brasz), Dutch Jews as Perceived by Themselves and by Others, E.J. Brill, Leiden 2001, xiv + 457 pp.
11. (עם א' גרוסמן), קהל ישראל. השלטון העצמי היהודי לדורותיו, כרך ב', ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ד, 403 עמ'.
12. שלהי מאות, קצם של עידנים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ה, 415 עמ'.
13. (עם מ' סלוחובסקי), ספריות ואוספי ספרים, מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ו, 515 עמ'. 14. The Dutch Intersection. The Jews and the Netherlands in Modern History,Brill, Leiden 2008, 520pp. 15. (עורך) ביחד עם בנימין זאב קדר ויוסף הקר, ראשונים ואחרונים: מחקרים בתולדות ישראל מוגשים לאברהם גרוסמן, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תש"ע 2010.
16. (עורך) ביחד עם משה בר-אשר, יהודה ליבס, ומשה עסיס, ספר זכרון להרב פרופ' מאיר בניהו, שני כרכים (כרך א - מחקרים בתלמוד, בהלכה, במנהג ובתולדות עם ישראל; כרך ב - מחקרים בקבלה ובמחשבת ישראל, בספרות, בשירה בפיוט ובתפילה מוקדשים לזכרו של הרב פרופ' מאיר בניהו מנוחתו כבוד), ירושלים: אוניברסיטת תל-אביב, המרכז לחקר התפוצות, הוצאת כרמל ויד הרב נסים, תשע"ט.
חדר הלבשה
חדר הלבשה (נקרא גם מלתחה) הוא חדר או אזור מתוחם המיועד להחלפת ביגוד. חדר ההלבשה יכול להיות תא מדידה בחנות, חדר הלבשה פרטי, קבוצתי או ציבורי, לפי העניין. חדר ההלבשה יכול להיות מיועד אך ורק להחלפת בגדים או להיות חלק ממקום שמיועד למטרות נוספות, רחצה, מנוחה, איפור וכדומה.
מלתחה הוא גם אוסף בגדים של אישה או גבר.
חדרי הלבשה קבוצתיים מאפשרים פחות פרטיות, אך חוסכים במקום המיועד לכך. גם בחדרי הלבשה קבוצתיים מקובל להפריד בין שני המינים.
חדרי הלבשה נהוגים במקומות שבהם מקובל להחליף בגדים בקביעות, מתקני ספורט (כגון אולמות ספורט ומגרשים), חלק ממקומות העבודה וממוסדות החינוך (בתי ספר ואוניברסיטאות), אתרי נופש ופנאי (חופי רחצה, קאנטרי קלאב, ספא), מתקני רפואה (בתי חולים ומרפאות), קרקסים, תיאטראות ואולמות מופעים אחרים ואפילו חנויות בגדים.
חדרי הלבשה מצוידים באבזור הדרוש לתפעולם, לפי העניין, תאי שמירה לבגדים, קולבים, כיסא, מראות וכדומה.
תרבות
חדרי הלבשה ציבוריים או קבוצתיים נתפסים כמקום בעל הווי מיוחד ועל כך בנויות יצירות שונות, כמו הסרט התיעודי הישראלי "חדר הלבשה", העוסק בכדורגלנים במקומות שונים בעולם או הסרט התיעודי הנושא את השם "האלופה - חדר הלבשה (2007-2006)" ועוסק באחורי הקלעים של הטלנובלה "האלופה". עדות נוספת לתפיסה זו הם הדיווחים העיתונאים על "חדר ההלבשה" של קבוצה כזאת או אחרת, דיווחים המספרים בעצם על מצב הרוח והיחסים הפנימיים של הקבוצה המשתמשת באותו חדר הלבשה.
סודות מחדר ההלבשה
הביטוי "סודות מחדר ההלבשה" מתייחס לרכילויות מתחום הספורט וצמח משם של מדור שפורסם בעבר בידיעות אחרונות.
היסטוריה של העיתון
ההיסטוריה של העיתון צמחה בהתאם להתפתחויות וחידושים בעולמות הטכנולוגיה, המסחר והעיתונות. העיתון בהגדרתו הוא כתב עת היוצא לאור בתדירות קבועה, לרוב בדפוס, אך גם באופן אלקטרוני.
ככל הידוע, כתבי עת הדומים לעיתונים נמצאו לראשונה ברומא, במחצית המאה הראשונה לפני הספירה. העיתון הראשון למעשה היה ה"אקטה דיאורנה" (בעברית: "מעשי היום"). הוא נכתב על גבי פפירוס, אבן או מתכת על ידי עבדים משכילים ונתלה בחוצות הפורום של רומא, בכיכר המרכזית, וסיקר נושאים שונים. כיום אין ולו עותק אחד שלו, משום שהברברים שכבשו את רומא שרפו את הכנסיות שבהן נשמרו העותקים.
ישנם היסטוריונים הטוענים שהעיתונות הומצאה כאשר הופיעו העיתונים הראשונים באירופה במאה ה-17 כאמצעי להעברת מידע, ויש שטוענים שהעיתונות היא המצאה של המאה ה-19 כאשר התפתח המקצוע עיתונאי והשיח העיתונאי, שהופך להיות סוג של טקסט שנבדל מסוגי טקסט אחרים. הופעת העיתון היא שילוב של שניהם: סימון היסטורי ושינוי תרבותי. הסיבות לכך שהמצאת העיתונות נחשבת אנגלו-אמריקאית הן שבארצות הברית ובמידה פחותה יותר גם באנגליה התפתחו המאפיינים של העיתונאות (מאפייניה של שיחה עיתונאית) ובארצות אלה המצאת הדפוס תפסה תאוצה בצורה המהירה ביותר משאר המקומות בעולם. ככלל, ההתפתחויות בטכנולוגיית הדפוס היו מההשפעות העיקריות ביותר על התפתחות העיתונים במהלך ההיסטוריה.
עיתונות הדואר ומשרדי איסוף מידע
בתחילת המאה ה-17 התפתחה במקביל רשת של שירותי הדואר ודרכי הפצה וחלוקה של מידע בחלקים רבים של אירופה. מידע זרם באופן יום יומי לאורך היבשת והיה קשר תמידי בין הקורא והכותב. בנוסף החלו דרכי המסחר לשמש גם כדרכי העברת מידע מערים שבהן היה ריכוז גבוה של פעילויות. עדכונים שוטפים של מידע הקלו על האזרחים בנקיטת עמדה במגוון תחומים והיבשת הפכה מעין חממת מידע וגברה ההתעניינות בין חלקיה השונים.
המטרה של העיתונות באותה תקופה הייתה לאחד את כל האירועים יחדיו במטרה לספק את סקרנותו של הקורא. החלו להופיע עסקים פרטיים בערים הגדולות שדאגו לשנע באופן פרטי את המידע. באופן הדרגתי התפצל מוסד העיתונות והחדשות ממוסד הדואר והפך לפרטי, הן בשל הרווחיות והן בשל המיסוד הממשלתי של בתי הדואר שנעשה בהדרגה באירופה.
בלונדון התפתחו משרדים שהתמחו בהם באיסוף מידע; מעתיקים העתיקו את המידע ומכרו אותו לאצולה ולסוחרים שהיו מעוניינים בו. בגרמניה, היה קיים בית מסחר גדול בשם "קוגר", שמימן הלוואות לרוב בתי המלוכה הקתוליים באירופה. הוא פרש נציגים ברחבי אירופה והם דיווחו על אירועים מיוחדים. המידע היה בעיקר מידע כלכלי, פוליטי ומסחרי. תעשייה ענפה של מכתבי חדשות התפתחה בוונציה; לשם זרם הרבה מאוד מידע מימאים וסוחרים, שהגיעו גם מהמערב וגם מהמזרח הרחוק. אוספי המידע היו קולטים את המידע מהמקומות המרכזיים: מהנמל, בתי זונות ומהבורסה לניירות ערך. מכתבי החדשות בוונציה נמכרו במחיר של "גזטה" אחת. המטבע עצמו כבר לא קיים, אך המונח "גזט" משמש בשפות רבות כדי להגדיר עיתון או כתב עת.
היסטוריית העיתונות במזרח
בתקופת שושלת האן בסין, רצו מושלים ומפקדי צבא לדעת מה קורה במרכז השלטון ובעיר הבירה. הם החלו לשלוח נציגים מטעמם לעיר הבירה על מנת לאסוף מידע ואלה היו חוזרים חזרה לערי המקור. בהמשך, נציגים אלה החלו לשלוח "טיפו" (Tipao) – אגרות אשר הכילו דיווחים חדשותיים. התהליך של איסוף חדשות הוא הניצנים הראשונים של העבודה העיתונאית במזרח, והטיפו היו הגלגול הראשון של העיתון. השלטון המרכזי הבין בהמשך שישנה דרישה הולכת וגוברת לחדשות והקים גוף מרכזי שאוסף את הידיעות ומפיץ אותן בצורת עיתונים אשר היו מיועדים בעיקר לאצולה.
במאה ה-12 החלה להתפתח גם תעשייה פרטית של חדשות, וגופים פרטיים החלו למכור את האגרות שלהם לעם, אשר לא קיבלו את העיתון של הממשל. עיתונים אלה נקראו "הסטיפאו" (Hsipao). הממשל התחיל לנסות ולצנזר אותם, ובסופו של דבר השלים את אחיזתו בחופש המידע והפצת המידע היחידה היא זו של השלטון, מגמה שנמשכת עד היום.
סין הייתה חלוצה גם בהמצאת הנייר והדפוס, אך ההכרה בהמצאות אלה ניתנת לעולם המערבי. ההסבר לכך טמון ככל הנראה באתנוצנטריות המאפיינת את הספרות ההיסטוריוגרפית של אירופה, ובה אירופה במרכז וגילויים במקומות אחרים בעולם נעדרים ממנה.
היסטוריית העיתונות בארצות הברית
את ההיסטוריה של העיתונות האמריקנית כולה נהוג לחלק לארבע תקופות זמן:
תקופת העיתונות הגיבושית
תקופה זו נמשכה מסוף המאה ה-17 ועד תחילת המאה ה-18. העיתונים בתקופה זו ניהלו מאבק קיומי כפול: נגד השלטונות - הבריטי בתחילה ולאחר מכן האמריקני, כאשר כל אחד מנסה לרתום אותו לצרכיו, ובנוסף הם מנהלים מאבק כלכלי לשרידות. עיתונות המונית שייצורה משתלם כלכלית עדיין לא קיימת.
ישנם מאורעות חשובים קשורים בתקופה. הראשון הוא קביעת התקדים האמריקני לגבי העדר צורך ברישיון: ג'יימס פרנקלין, עורך העיתון New England Courant, קרא תיגר לראשונה גם על הסגנון הכנוע של העיתונות והעיתונים בימים אלה ועל הצורך לקבל רישיון להוצאת עיתון. פרנקלין נהג להרגיז לא מעט אנשים כאשר הוציא את פרסומיו ללא היתר כנדרש, ובקריאת תיגר זו סלל את הדרך לביטול הרישוי כפי שהיה נדרש אז. לאחר שניתן רישיון לעיתון פרנקלין מינה את אחיו הצעיר, בנג'מין פרנקלין, להיות העורך הראשי אך הרשויות אסרו על האח להיות גם המו"ל. זה ברח לפנסילבניה, הקים עיתון חדש משלו ואף נהיה למדען חשוב. האחים פרנקלין ובמיוחד הצעיר נחשבים לאבות העיתונות האמריקנית, בשל הישגיהם בתחום הרישוי ובשל כך שעיתוניהם הוכיחו כי עיתון שנוקט קו אגרסיבי ונערך בצורה מעניינת יכול לעניין את הציבור ולהיות רווחי.
המאורע השני תקדים חוק הוצאת הדיבה, הידוע בכינוי "משפט זנגר": בשנת 1731 מהגר גרמני בשם ג'ון פיטר זנגר שהיה הבעלים של The New York Weekly Journal, אחד משני העיתונים היחידים בניו יורק, פרסם מסמך המבקר את מושל מדינת ניו יורק דאז, ויליאם קוסבי, אשר הדיח שופט מבית המשפט העליון המקומי ומינה במקומו מקורב שלו. המהלך עורר זעם רב בקרב הציבור, וזנגר פרסם את המאמר לאחר לחץ ציבורי כלפיו. לאחר צאת העיתון הוא נעצר והועמד לדין בעילה של הוצאת דיבה ופרס הוצע למי שימסור מהיכן היה לזנגר את המידע. למרות שבתוכן הדברים שפורסמו לא הייתה הוצאת דיבה דה פקטו, על-פי תקנות "לשכת הכוכבים" (גוף אנגלי ארכאי מטעם המלוכה שתפקידו היה לאכוף פרסומים שונים ולהתיר הפצה), שכבר לא הייתה קיימת אפילו באנגליה עצמה, הוצאת הדיבה אינה נבחנת במבחן תוכן המידע אלא במבחן עצם הפרסום. הפרקליט של זנגר הודה בעובדות אך בטיעונים לעונש הוא שכנע באמצעים רטוריים מבריקים את חבר המושבעים להפעיל שיקול דעת עצמי ולהחליט כי הדיבה אינה בפרסום אלא בתוכן עצמו. השופט אישר את פסק הדין שהיווה תקדים, ומאז נקבע כי הוצאת דיבה אינה בפרסום אלא בתוכן.
בתקופה זו התגבש חופש העיתונות כעיקרון חוקתי. הדבר מעוגן לראשונה בחוקה של וירג'יניה: "חופש העיתונות הוא אחד המעוזים החשובים של הדמוקרטיה. אין להגבילו וכל המגבילו הוא עריץ". תוך זמן קצר אומץ העיקרון בתשע מדינות נוספות. בשנת 1791 מקבל הקונגרס האמריקני את התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית, שבין היתר אוסר על חקיקת חוקים המגבילים את חופש הדיבור או חופש העיתונות, דבר שמסייע רבות לחופש הכתיבה בעיתונים. למרות זאת השלטון האמריקני לא היה מוכן להתיר את רסן הפיקוח על העיתונות שהיה בידיו ומרגע קבלת העצמאות הקפיד השלטון בארצות הברית לפקח היטב על העיתונות ולהטיל עליה מגבלות. שבע שנים לאחר התיקון הראשון מקבל הקונגרס את חוק ההסתה: "כל אדם הכותב, מדפיס או מפיץ הצהרות שקריות או מרושעות נגד ממשלת ארצות הברית ייאסר לתקופה שלא תעלה על שנתיים וישלם קנס שלא יעלה על 2000$". ואכן, בשנתיים שלאחר מכן ולמרות התיקון הראשון, החלו להישלח אנשים לכלא בגין פרסומים שונים. בשנת 1800 כשנבחר תומאס ג'פרסון לנשיאות ארצות הברית הוא ביטל את חוק ההסתה, האנשים שהיו בכלא שוחררו לחופשי ואלה ששילמו קנסות קבלו החזרים הכוללים ריבית. ג'פרסון: "אם עלי לבחור בין ממשלה בלי חופש עיתונות לבין עיתונות חופשית בלי ממשלה אבחר באפשרות השנייה".
בתקופת העיתונות הגיבושית כל עיתון שיקף עמדה פוליטית אחרת, התואמת את זו של בעליו. לא הייתה בעיתונות הבחנה והפרדה בין דיווח עובדות לבין הבעת דעות והכותב היה מתאר ומביע את דעתו יחד. העיתונים סבלו מבעיות קיומיות כלכליות היות שהתפוצה הייתה קטנה מאוד יחסית, רק בסוף המאה ה-18 חצה העיתון הראשון את קו תפוצת 2500 הגליונות. תוחלת החיים של העיתונים הייתה קטנה מאוד והעיתונים שהופצו בין שנת 1690 לבין 1820 היו ברובם בני פחות משנתיים. בנוסף, התפתחויות איטיות מאוד בכל הקשור להיבט הטכנולוגי של תעשיית הדפוס בארצות הברית והעובדה כי לא יוצרו מכונות דפוס הקשו על התקדמות העיתונים והתפתחותם.
תקופת עיתונות הפני
בשנת 1810 שולב לראשונה הקיטור במכונות הדפוס שהופעלו עד אז באופן ידני, וקצב ההדפסה והכמויות גדלו משמעותית. בשנת 1840 מתפתחת טכניקה של יצור נייר מתאית של עץ, ומרגע זה נוצר מאגר עצום, זול ונגיש של חומר גלם לייצור הפיזי של העיתונים. בשנת 1850 מתפתחת לראשונה מכונת הדפוס הרוטציונית: מכונה שפועלת באופן מעגלי ומאפשרת הדפסה מהירה יותר. בשנת 1844 מפעיל לראשונה סמואל מורס באופן סדיר את קו הטלגרף המאפשר העברת מידע למרחקים ארוכים ובמהרה מתחילים גם בהנחת קווים תת-ימיים. שנתיים לאחר מכן מתאגדים חמישה מעיתוני ניו יורק להקמת סוכנות ידיעות שתשרת את כולם בדיווחים אודות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הסוכנות הופכת ל- Associated Press (בקיצור: AP) והיא קיימת עד היום. באמצע המאה ה-19 מתחיל עידן הפרסומת המודרנית ומשרד הפרסום הראשון בארצות הברית קם בשנת 1849 מתוך ההכרה בחשיבות העיתונות להעברת מסרים לציבור.
אמצע המאה ה-19 מציינת את התפתחות תעשיית העיתונות כתעשייה קפיטליסטית וכתחום שנמצא בעיקר בידיים פרטיות ולמרות הבעלות הפרטית ישנו קשר הדוק למפלגות השלטון. למרות זאת, באותה התקופה מתחילים לראשונה להתפתח ניצנים של אתיקה עיתונאית אמנם המונח והתקנות בנושא עדיין לא היו קיימים, אך ניתן לזהות בעיתוני התקופה נורמות אתיות. נקודת ציון לגבי תקופת עיתונות הפני היא העיתון The Sun. הוא לא היה הראשון להימכר במחיר של פני אחד, אך הוא הראשון שניסה לפנות לתחומי העניין של הציבור. העיתון הניח בפניו מטרה: "להניח בפני הציבור במחיר שהוא בהישג יד את כל הידיעות של היום", והוא אכן ניסה לגעת בהכל. העיתונות בניו יורק הייתה באותה התקופה פוליטית-מפלגתית בלבד. ו- The Sun סיפק סיפורים מקומיים רבים על אנשים והתרחשויות ומעט מאוד על פוליטיקה. העיתון הצליח מאוד ובתוך זמן קצר יחסית הייתה תפוצתו גדולה משל כל עיתוני ניו יורק יחד. בסגנון כתיבתו ובניסיון להגיע לקהל רחב העיתון השתדל לספר ולדווח ללא נקיטת עמדה, ובכך סלל את הדרך לעיתונות אובייקטיבית, ובמהרה התפתח הסגנון ברחבי היבשת. העיתון "הניו יורק הראלד" היה הראשון שהפעיל "דסק חדשות" ושיגר כתבים ביוזמת המערכת לכיסוי אירועים. "הניו יורק טריביון" היה הראשון שעשה הפרדה בין העמודים המוקדשים לדעות, לבין אלה המוקדשים לדיווחים חדשותיים. בנוסף, בתקופת עיתונות הפני התפתח הריאיון הישיר כדפוס של עבודה וכתיבה עיתונאית, כאשר "הניו יורק טריביון" היה הראשון שפרסם ריאיון עם שכנה של זונה שנרצחה.
תקופת העיתונות הצהובה / הבידורית
תקופה זו נמשכה משנת 1895 עד שנות ה-20 של המאה ה-20, אחרי מלחמת העולם הראשונה. את תחילת התקופה מסמלות הגעתו של מו"ל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט מסן פרנסיסקו לניו יורק, וייסוד העיתון הראשון של ג'וזף פוליצר במיזורי. לשני אישים אלה השפעה מכרעת על העיתונות באותה התקופה.
עם הגעתו לניו יורק רכש ג'וזף פוליצר עיתון קטן וכושל בשם N.Y. World, והפך אותו בזמן קצר להצלחה מסחררת בשל התעסקותו הרבה בחשיפת שחיתות ועוולות. פוליצר אמר כאשר קנה את העיתון: "העיתון הזה יחשוף את כל הזיופים ומעשי המרמה ויאבק בכל העוולות והעיוותים הציבוריים, והוא ילחם במלוא הרצינות למען בני האדם". העיתון כוון למעמד הבינוני ופוליצר דרש מהכתבים למצוא זווית חדשה ולא שגרתית בכל אירוע שסיקרו, ולהשתמש בטכניקות עיתונאיות חדשות במיוחד בתחום התחקירים. בעיתונות של פוליצר היה שימוש רב באיורים, תרשימים. בנוסף, פרסם פוליצר בעיתוניו קריקטורות פוליטיות חריפות. בצוואתו ייסד את פרס פוליצר היוקרתי לעיתונאות כתובה, ספרות, והלחנה.
ויליאם רנדולף הרסט הגיע ממשפחה עשירה, שבין היתר היה ברשותה עיתון בסן-פרנסיסקו. אביו נתן לו את העיתון במתנה והרסט מינה את עצמו לעורך ומו"ל. הרסט החל לעשות בחוף המערבי את מה שעשה פוליצר בניו יורק תוך שהוא לומד, מחקה ומשכלל את עיתונו. לאחר שהתבסס הגיע לניו יורק בשנת 1895 ורכש עיתון נוסף, הניו יורק ג'ורנל, ובכך החלה יריבות קשה בינו לבין פוליצר.
עיתוניו של הרסט התאפיינו בסנסציות ובסיפורים מרגשים והרבו לעסוק בנושאי פשע, חברה, מיניות, רכילות. הייתה זו עיתונות שהעדיפה את ערך הבידור והעניין מעל ערך האובייקטיביות והדיוק. המושג עיתונות צהובה או "צהובון" נובע מכך שבעיתונים של פוליצר שיצאו ביום ראשון הופיע מעין קומיקס ראשוני פופולרי מאוד, שגרם לעיתון להימכר בכמויות גדולות יותר. הרסט שכר את המאייר שצייר אותו, אך הזכויות לפרסום היו גם לפוליצר. "הילד הצהוב" הופיע בשני העיתונים, והפך לסמל המלחמה בין עיתוני התקופה.
התנועה הפמיניסטית של אותה התקופה התבטאה בעיקר בעלייה בצריכה של נשים ובעיקר ברכישת מוצרים כקוסמטיקה, אופנה, ועיצוב). פוליצר היה הראשון לזהות זאת, והכניס לראשונה מדורי נשים מיוחדים ב- N.Y. World. מדורים אלו לא עסקו בשוויון זכויות לאישה, אלא פרסמו סיפורים רומנטיים, שירה, טור ייעוץ לנשים ובעיקר כתבות על נושאים המעניינים נשים. הדבר הגביר יחד עם זאת את הפרסום של מוצרים לנשים בצמוד לאותם מדורים. בשנת 1887 הוקמה "סוכנות המו"לים האמריקאית" שמטרתה העיקרית הייתה להסדיר את יחסי העיתון עם המפרסמים.
החידוש העיקרי שהביא פוליצר לעיתונות הייתה הסנסציה, לא רק דרך התוכן (מה שהיה נהוג גם בעיתונות הפני) אלא בעיקר בצורת ההגשה: התפיסה הייתה שסנסציה משמעה פרסום עצמי של העיתון, וכל מה שמופיע בעיתון יכול להיחשב כפרסום עצמי, כולל חדשות, והוא מתבטא דרך כל אלמנט בעיתון אשר יכול למשוך את עין הקורא. חידושים עיקריים שהכניס פוליצר:
במובנים מסוימים, עיתונות ההמונים של פוליצר רק הרחיבה את מהפכת עיתוני הפני בתשומת הלב שלה לחיי היום-יום, אך חיי היום יום של כולם היו בשינוי מתמיד. הציבור רצה יותר סיפורים אנושיים ולא עוד סיפורים תנ"כיים, שלא התאימו יותר לערים החדשות ולרוח התקופה. פוליצר סיפק לציבור את מבוקשו. יחד עם זאת, החלו להישמע קולות רבים נגד סגנון הכתיבה ונגד דרך טיפולה של העיתונות הצהובה במציאות.
תקופת העיתונות החדשותית / אובייקטיבית
התקופה החלה בשנת 1896, ונמשכת למעשה עד היום. העיתון הניו יורק טיימס (New York Times) היה הראשון שביסס את הסטנדרט לעיתונות בת זמננו. הוא נחשב למקור הדיווח האמין ביותר ולעיתון בעל ההשפעה הגדולה ביותר בעולם במאה ה-20. מקור ההשפעה שלו היה קהלו – אנשים עשירים ובעלי עוצמה, אשר נמשכו לשמרנות, לדייקנות ולאמינות שלו. הוא ביסס את מעמדו כ"תנ"ך של קהילת העסקים", כאשר מספר רב של ידיעות כלכליות ועם זאת של פרסום כלכלי הופיעו בו והפכו אותו לכלי עבודה של אנשי העסקים. הוא ביטא עמדות פוליטיות שמרניות הן במאמרי המערכת שלו והן בדיווח הפוליטי שלו.
אלפרד אוקס קנה את העיתון ב-1896 עם תפוצה של 9000 ומורל ירוד כעיתון בעל סטנדרטים עיתונאים גבוהים של אמינות ואיכות. הוא הצהיר כי לא ישנה מאומה מהקו של העיתון, מערכיו ומהצוות שלו. הוא הצהיר כי ימשיך לכוון לקהל מובחר של קוראים חושבים וטהורי מחשבה ותבע את הגדרת התיעוד – עיתון שאינו מתאר ומדווח על המציאות אלא מתעד אותה (Paper of the Record): מביא את המסמכים המלאים, ציטוטים מדויקים של נאומים וכדומה. ההנחיות לכתבים היו לא לחשוף בדיווחים את דעותיהם והשקפותיהם האישיות, אלא להסתפק רק בעובדות, ובזה היה הניו יורק טיימס חריג - הוא לא תיאר את מחשבות הכתבים.
בפברואר 1897 קבע הטיימס את הסלוגן שלו: "All The News That Fit to Print". אוקס החל בלוחמה מוסרית בעיתונות הצהובה של פוליצר והרסט, בהאשימם בכל הזדמנות ברדידות, בחוסר מכובדות ובחוסר הגינות. בשנת 1898 הטיימס הוריד מחירו לפני אחד, ומאז תפוצתו עלתה בצורה ניכרת. אוקס הסביר זאת בכך שאמר שקוראי העיתונים קונים את העיתונות הצהובה מפני שהיא זולה, ואילו יכלו להרשות לעצמם עיתון הגון ואמין היו מעדיפים זאת. חוקרים טוענים כי אנשים במעמד גבוה קוראים עיתונים צהובים לא פחות מעיתונים כמו הטיימס, הם רק עושים זאת עם תחושת בושה. הרעיון נותן סבירות לתיזה לפיה תפוצתו של הטיימס הייתה גדולה לא בשל היותו כלי עבודה לקהילת העסקים ולאליטה, אלא בשל היותו סמל סטטוס. השאלה מה גרם לו להראות מכובד היא שאלה סוציולוגית בעיקרה, שנוגעת לקונפליקט התרבות ה"גבוהה" מול התרבות הפופולרית. תרבות גבוהה מקושרת לרוב עם קהל צרכנים עשיר ומשכיל, אולם גם הטעמים לגבי מהי תרבות גבוהה משתנים.
שינויים נוספים המאפיינים את תחילת התקופה:
לינוטייפ והשפעתו על העיתונות
עד הופעת הלינוטייפ, שלב הסדר בהדפסה הגביל את גודל העיתון: סדר יחיד יכול לסדר ביום עבודה טורים ספורים בסידור ידני, והדפסת עיתון שלם דורשת סדרים רבים. לפני שהופיע הסדר המכני, כלומר עד להופעת הלינוטייפ, לא הופיעו עיתונים יומיים שגודלם עלה על שמונה עמודים.
האצת הסידור שהתאפשרה על ידי הסדר המכני, הסירה את המגבלה, ושיקולים אחרים, כמו מספר העיתונאים, ונוחות הקוראים הם שקבעו את גודל העיתון, ועיתונים רבים הכילו עשרות עמודים. האצת הסדר אפשרה גם הדפסת "מהדורת ערב" - מהדורה שנייה של העיתון באותו יום, כשתוכן שנוסף במשך היום התווסף לתוכנה של מהדורת הבוקר, או החליף חלק ממנו.
מכונת לינוטייפ הופיעה ב-1886, והעיתון הראשון שהשתמש בה היה "ניו יורק טריביון". בשנים הבאות השימוש במכונה התפשט, ובעשרות השנים הבאות עברו כל העיתונים לשימוש בה. עד סביבות 1930, כל העיתונים, פרט למספר קטן של יוצאי דופן עברו לסידור מכני, ועד ראשית שנות השמונים של המאה ה-20 המכונה שלטה בכיפה בסידור עיתונים בכל העולם. דפוס האופסט והסדר האופטי החלו לדחוק את רגלי דפוס הבלט והסדר המכני, ועד סוף העשור נטלו אלו את הבכורה, בלי שהביאו לשינוי משמעותי בגודל ונפח העיתונים.
בעיתונות העברית
העיתון העברי הראשון שעבר לשימוש בלינוטייפ היה דואר היום של איתמר בן-אב"י, שהביא את מכונת הלינוטייפ הראשונה לפלשתינה ב-1920, למגינת לבם של הסדרים, שפתחו בשביתה שנמשכה מספר שבועות. בשנים הבאות עברו שאר העיתונים בעברית, ולצידם עיתונים בשפות אחרות בפלשתינה לשימוש במכונה, ועד הקמת מדינת ישראל לא נותרו בה עיתונים יומיים שסודרו ידנית. בתי הדפוס של העיתונים הגדולים הפעילו עשרות מכונות כאלה, כשחלקם נתנו שרותי דפוס לגופים נוספים.
העיתונות החדשה
אחרי מלחמת העולם הראשונה התפיסה השלטת הייתה שהעיתונות היא מקצוע והדיווח צריך להיות נטול פניות. אלא שבשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 החלו להישמע טענות נגד העיתונות האובייקטיבית. נאמר כי איננה אובייקטיבית, היא חוטאת למציאות, אינה מגינה על החלשים ואינה מאפשרת פתחון פה למי שרוצה להתבטא. הביקורות היו מחוגים אינטלקטואליים א-פוליטיים ומהשמאל הרדיקלי. החלו להתפתח עיתוני מחתרת שתפיסתם הייתה שהעיתונאי אינו רק צופה ומדווח מהצד, אלא הוא צריך להיות חלק מהמציאות ומשתתף פעיל. כיום נחשב הניו-ג'ורנליזם כז'אנר בדעיכה, אך רבות מהנורמות שעיצב משפיעות על עולם העיתונות והתקשורת הנוכחי.
יניב הופמן
יניב הופמן (נולד ב-19 באפריל 1976) הוא רקדן, מורה למחול וכוריאוגרף ישראלי. משמש ככוריאוגרף הבית של "להקת מחולה" משנת 2005 ולצד זאת מנהל בית ספר למחול של "מחולה" בתל אביב וברמת השרון, לצד אשתו, דורית הופמן. הוא בעל תואר B.A בתקשורת וניהול מטעם המסלול האקדמי המכללה למינהל ובעל תואר M.A ביישוב סכסוכים וגישור מאוניברסיטת תל אביב. בנוסף בעל תעודת מגשר מוסמך.
הופמן הוא בנם של שוקי הופמן ושלומי הופמן, אנשי מחול ומוזיקה ירושלמים. נשוי לדורית ואבא ל־3 בנים.
כרקדן
את דרכו כרקדן החל בשנת 1986 בלהקות "הורה ירושלים" (אפרוחים, נעורים) שם למד את הבסיס במחול בטכניקה ובפולקלור. בשנת 1994, עבר לרקוד בלהקת "מחולה ירושלים", הופיע איתה במסגרות שונות (כגון המכביה, פסטיבל כרמיאל, תיאטראות, מיס יוניברס) ובסיבובי הופעות בקנדה, בארצות הברית ובאירופה.
דומוזטפה
המחקר הארכאולוגי
האתר התגלה במהלך סקר ארכאולוגי שבוצע באזור. האתר נחקר בין השנים 2006-1995 על ידי משלחת חפירות משותפת של אוניברסיטת מנצ'סטר מאנגליה ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מארצות הברית. בשנת 2008 חודשה העבודה על התל במשלחת משותפת של אוניברסיטת מנצ'סטר והמוזיאון הבריטי ובחסות המכון הבריטי באנקרה. מנהלי המשלחת הם סטיוארט קמפבל (Stuart Campbell) מאוניברסיטת מנצ'סטר ואלכסנדרה פלטשר (Alexandra Fletcher) מהמוזיאון הבריטי.
יניב הופמן
כרקדן
בין השנים 1998–2002 עבר השתלמויות במרכזי המחול הגדולים בניו יורק, בלונדון ובמדריד, ובשנת 1999 ייצג את ישראל מטעם משרד החוץ בביתן הישראלי בדיסניוורלד לשנת המילניום.
בשנת 2003 הופיע ב"דאנסאירופה 2003" - פרויקט מיוחד של סוזן דלל והאקדמיה המלכותית בלונדון עם הכוריאוגרף חבייר דה פרוטוס ביצירה "אך הבתולה הייתה זמינה יותר".
דומוזטפה
המחקר הארכאולוגי
ממצאים שנחפרו באתר מוצגים במוזיאון הארכאולוגי של קהרמאנמרש שהקדיש לאתר אולם תצוגה.
היסטורית התיישבות
תחילת ההתיישבות באתר החלה בתקופה הנאוליתית הקרמית. בתקופת חלף המאוחרת כל 200 הדונם של התל היו כנראה מיושבים. ההתיישבות של התקופה הפרהיסטורית הסתיימה בסוף תקופת חלף בשנת 5450 לפנה"ס. האתר יושב שוב בתקופה הלניסטית. התיישבות נוספת על התל התקיימה במאה הראשונה לספירה. באתר נמצאו שרידי כנסייה ונחפר גם בית קברות נוצרי קטן.
יניב הופמן
כרקדן
בין השנים 2003–2005 רקד בלהקת "פרסקו – יורם כרמי", ובשנת 2005 הופיע במופע "גרגויילס" מאת עידו תדמור בתפקיד ראשי.
דומוזטפה
היסטורית התיישבות
החפירות התקיימו בשכבות שונות. הנמוכה ביותר היא השכבה שבה נמצאו שרידים השייכים לתקופת המעבר בין התקופה הנאוליתית הקרמית לתחילת תקופת חלף 6100 לפנה"ס והשכבה הגבוהה ביותר המתוארכת לתקופה הפרהיסטורית מסתיימת ב-5450 לפנה"ס. בשכבות מתקופת חלף נמצאו תעלות שחצו את האתר, מבנים עגולים ומבנים מלבניים, קרמיקת "כלי חלף", קערות אבן, צלמיות, חרוזים, כלים מעצם וחותמות טביעה. באתר נמצא גם אובסידיאן שהובא ממקומות כמו קפדוקיה ומזרח טורקיה של היום. נמצא גם אובסידיאן שהובא ממקומות רחוקים יותר, כמו אזור ארמניה של היום. האובסידיאן שימש לייצור פריטי יוקרה כמו תכשיטים וכלים.
יניב הופמן
כרקדן
לאורך השנים הופיע במופעי בידור שונים, בהם: ציפי שביט למבוגרים, טקסי נערת השנה 2001–2002, טקסי מגדל דוד בערוץ 1, רקדן אורח בהפקת מחווה לשושנה דמארי בטלוויזיה, ערב יוצרים בסוזן דלל, רקדן וכוריאוגרף בתצוגת האופנה של חברת האופנה "קרוקר", פרזנטור בהפקה של סמסונג, רקדן בהפקה של קופת חולים כללית עם עידו תדמור, פרסומת ביטוח ישיר ועוד. בנוסף, הופיע כרקדן אורח בהפקות רבות כגון: ערב פרסי המחול וערב הנעילה אשדודאנס 2018, חוגגים 30 לפסטיבל כרמיאל (2018), מופע מחול בבית לסין, מופע רוק בסוזן דלל, מופעי העצמאות בכיכר רבין, מופעים עם אמנים (ארקדי דוכין, דניאל סלומון ועוד) ובמופע מחווה לאמו היוצרת, שוקי הופמן, לכבוד ארבעים שנות יצירה – "רוקדים שוקי".
דומוזטפה
היסטורית התיישבות
בדיקות גאומורפולוגיות של האזור הראו שהיישוב בעת העתיקה שכן באזור מעבר בין אדמה יבשה לאזור ביצתי. ייתכן וגיוון זה אפשר לתמוך באוכלוסייה גדולה לאורך השנה. השרידים הבוטניים שנמצאו באתר כללו חיטת איינקורן, חיטת אמר, שעורה, עדשים, אפונה ופשתן. הם גם אספו או גדלו שקדים, תאנים, פיסטוקים ושזיפים או דובדבנים. האזור הביצתי סיפק להם קנים ששימשו לבניין, מחצלות וסלים. נמצאו באתר עצמות בעלי חיים כמו כבשים, עזים, בקר וחזירים. נמצאו גם שרידי חיות בר כגון, איילים, דובים ונמרים. בבור קבורה נמצאו שרידי כלבים, דבר המעיד על כך שהכלבים חיו עם בני האדם והיו חשובים להם.
יניב הופמן
ככוריאוגרף
משנת 1998 יצר יצירות רבות עבור להקות מחול בישראל, קנדה, ארצות הברית ואנגליה. בין היתר יצר הופמן ללהקות מחולה, הורה אשקלון, הלהקה היהודית בלונדון (2011), להקת משגב, להקת להבים, להקות דוליארט שהם, מגמות המחול מהמוכרות בארץ (תלמה ילין, בליך, תיכון אלון, קריית שרת חולון ועוד), בית צבי, עמותת "פסטיבל בשקל" עבור להקת קריית מלאכי, ועוד ועוד.
דומוזטפה
בור המוות
בין השנים 2003-1997 נחפר מתחם קבורה גדול שנקרא על ידי החופרים "בור המוות" מעין קבר פיר. קוטרו של הבור היה מעל 3 מטר ועומקו כ-1.5 מטר. הבור היה מלא בשכבות של עצמות אדם ובעלי חיים, שברי קרמיקה וחפצים נוספים.
להערכת החוקרים, הקבורה בבור ארכה מספר שבועות והתרחשה במספר שלבים. השכבה הראשונה, העמוקה ביותר של בור המוות, הכילה שרידי עצמות של שמונה ראשי בקר, כנראה שרידים של ארוחה מאוד גדולה. כמות כזאת יכולה להאכיל כ-2,000 אנשים. השכבות העליונות יותר הכילו שרידי שלדים של כ-40 אנשים וגולגולת של כלב. השלדים היו מקוטעים ופגועים מאוד, הבשר הוסר וגורד עם כלי צור. בחלק מהשלדים הראש הוסר והונח לצידם. לאחר שהעצמות הונחו, הם כוסו בשכבת אפר. שרידים נוספים של עצמות אדם הונחו סביב קצות הבור.
יניב הופמן
ככוריאוגרף
הופמן היה שותף ליצירת הכוריאוגרפיות הגדולות של טקסי הדלקת המשואות בהר הרצל בערבי עצמאות לכ-350 רקדנים בשנים 2002, 2005, 2007 ו-2008. בשנת 2003 היה כוריאוגרף טקס "נערת השנה" בטלוויזיה ובשנת 2006 שימש כוריאוגרף העונה הראשונה של "נולד לרקוד". משנת 2003, ולאורך 15 שנים נוספות, יצר כוריאוגרפיות להפקות ממלכתיות רבות של משרד החוץ, משרד התיירות, עיריית ירושלים, צה"ל, משרד החינוך, מרכז ההסברה, הסוכנות היהודית, משרד הביטחון ועוד. לאורך השנים, היה לכוריאוגרף מופעי המחול המרכזיים בפסטיבל כרמיאל (ערב הפתיחה והנעילה וכן תחרות הכוריאוגרפים). בשנת 2007 יצר כוריאוגרפיות לטקס יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם. בשנת 2009 היה כוריאוגרף ושופט מוקדמות בעונה הרביעית של התוכנית לא נפסיק לרקוד, ובשנים 2010–2014 ביים את הטקס העירוני של מסיימי כיתות ו' בטקס קבלת התנ"ך ברמת השרון (למאות תלמידי העיר). בין השנים 2011–2017 היה שותף ליצירת כוריאוגרפיות של פרויקטי מצוינות של מגוונים אלון בשיתוף פעולה עם להקת "ורטיגו", עידו תדמור, להקת ענבל פינטו ועוד. בשנת 2015 יצר את מופע הפתיחה בטקס הממלכתי של משחקי מכבי אירופה. בשנת 2015 הוזמן ככוריאוגרף לניו יורק להעלות עם רקדנים לא יהודיים את היצירה "אל עיר אבנים" על העיר ירושלים.
משנת 2005 ואילך משמש יניב כוריאוגרף הבית ומנהלה האמנותי של "להקת מחולה". בשנים 2017–2019 יצר את מופעי המחול "רוק אש", "אוריינטציה", "מחול אינטימי" ו"ריליישן-דיפ" עבור פסטיבל אשדודאנס ותוכניות מנויי מחול ברחבי הארץ (בהיכל פתח תקווה, ביד לבנים רמת השרון, באשדוד ועוד).
בשנת 2019 יצר את פרויקט "גם בנים רוקדים" - מופע ייחודי בביצוע 5–10 רקדנים בנים. באותה שנה יצר גם את גלוית-המעבר טרם שירה של מקדוניה הצפונית באירוויזיון 2019.
תפקידי ניהול, הוראה וניהול אמנותי
משנת 2005 עד שנת 2009 ניהל הופמן מבחינה אמנותית את הלהקה "מחולה ירושלים".
מאז שנה זו הוא מנהל אמנותי של "להקת מחולה" בקאסט הראשי שלה שמופיע בכל הארץ. בנוסף, מנהל הופמן ביחד עם אשתו, דורית, את בתי הספר למחול "מחולה תל אביב" ו"מחולה רמת השרון", מוקדי מחול של מאות רקדנים בכל שנת לימודים עם עבודה המשלבת טכניקות מחול ישראלי, ג'אז, בלט ומחול מודרני ועכשווי. שלוחות "מחולה" השונות מעלות מדי שנה מספר הפקות המחולקות לפי גילאים ורמות (צעירות, עתודות, ייצוגיות), ומוקדשות לנושא מסוים או כמופעי רפרטואר.
משנת 2005 ואילך מנהל מקצועית את הקורסים להכשרות מדריכי ג'אז ומחול עכשווי מטעם המכללה האקדמית בווינגייט.
ב-2019 החל לשמש מנהל אמנותי של המיזם "גם בנים רוקדים" המופיע ברחבי ישראל באירועים שונים.
הופמן משמש "מורה אורח" בסדנאות מחול בבתי ספר שונים וכן בלהקות וקבוצות רבות בישראל, בהן: תלמה ילין, תיכון בליך, תיכון אלון, בית הספר למשחק בית צבי, להקת דוליארט בשוהם, המגמה אלפי מנשה, להקות אשקלון, להקות משגב, סטודיו דאנסיטי-הרצליה, מגמת מחול זאב הרצליה, להקות צבעי מחול חדרה, מגמת מחול יבנה, סטודיו B, שיעורי אורח בתיכון האקדמיה ירושלים, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, מרתון הג'אז הארצי באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית בווינגייט.
להקת מחולה - יניב הופמן
להקת מחולה בניהולו של הופמן מיצבה את עצמה לאורך השנים כאחת הלהקות המוכרות והמרכזיות בתחומה - להקה סמי מקצועית בהרכב של כ 25 רקדנים בוגרים בעלי טכניקה מודרנית ועכשווית גבוהה, עם רפרטואר עשיר של מחול מודרני, עכשווי, לצד ייצוג פולקלור ברמה גבוהה. הופמן משמש ככוריאוגרף הבית של הלהקה משנת 2005. דורית אשתו עובדת בצמוד אליו לאורך כל השנים בייצור חומרי הלהקה, בעיצובים גרפיים, בעריכות מוזיקליות ובגידול הרקדנים.
במהלך השנים שימש יניב ככוריאוגרף ראשי בלהקה ובמקביל המשיך להעלות חומרים של שוקי אמו, של דורית אשתו וכן יצירות של רקדניו המוכשרים, ביניהם גם שתי אחיותיו יעל הופמן ונועה הופמן שהפכו גם הן ליוצרות מוכרות.
לאור ההצלחה, גדלה הלהקה וב־2013 פתח הופמן קאסט נוסף של רקדנים בוגרים: "בוגרת 2", המשמשת כאנסמבל. להקת מחולה בניהולו האמנותי של הופמן לוקחת חלק במיזמי מצוינות והופיעה ביצירות של להקת המחול הקיבוצית, של להקת ורטיגו, של עידו תדמור ועוד. הלהקה מופיעה מדי שנה בהפקות מחול גדולות, באירועים מוזמנים בישראל ומחוצה לה, וכן בתוכניות מחול שלמות למנויים. הלהקה הוזמנה פעמיים לחגיגות העצמאות של ישראל בקרואטיה לצד להקות מקצועיות ישראליות נוספות.
בין מופעי הלהקה שיצר הופמן בשנים האחרונות:
תסמונת גילברט
תסמונת גילברט (לעיתים ז'ילבר; מאנגלית: Gilbert's syndrome) היא הפרעה תורשתית המתבטאת ברמה גבוהה מהרגיל של בילירובין בדם (היפרבילירובינמיה), שעשויה לגרום להופעת תסמינים של צהבת קלה אשר אינה דורשת טיפול. ההפרעה נגרמת עקב ליקוי באנזים גלוקורונילטרנספרז אשר נמצא בכבד ותפקידו לצמד בילירובין ומולקולות ליפופיליות אחרות למולקולת סוכר, מה שמעלה את מסיסותן ומאפשר את פינוין באמצעות הכבד דרך מיץ המרה אל הצואה. כתוצאה מפעילותו הירודה של האנזים, הבילירובין אינו מתפנה מספיק מהר מהגוף ורמתו בדם עולה כך שלעיתים יש צהבת קלה, פרט לכך לא נמצאו תסמינים נוספים.
אפקט קרדיו-וסקולרי - מספר מחקרים מצאו ירידה משמעותית בסיכון למחלת לב כלילית ולטרשת עורקים באנשים עם תסמונת גילברט. תוצאות אילו אוששו גם במטה-מחקרים.
ההפרעה קיימת אצל כ-5% מהאוכלוסייה.
עכבה חשמלית
עכבה חשמלית או אימפדנס היא התנגדות חשמלית מוכללת. המושג נפוץ במיוחד במשוואות מתמטיות של מעגל חשמלי שבו זורם זרם חילופין. במערכת היחידות הבינלאומית, נמדדות הן העכבה והן ההתנגדות באותן יחידות, האוהם (Ω).
מצב מתמיד סינוסי
באופן כללי, פתרונות המתחים והזרמים במעגל המכיל נגדים, קבלים וסלילים הם פתרונות למשוואה דיפרנציאלית רגילה. ניתן להראות שאם מקורות המתח והזרם במעגל הם סינוסיים בתדירות קבועה, הפתרונות מקבלים צורה הנקראת מצב מתמיד סינוסי (מצב מתמיד במעגל AC), כלומר כל המתחים והזרמים במעגל הם סינוסיים ובעלי אמפליטודה, תדירות ופאזה קבועות.
במצב מתמיד סינוסי, v(t) \!\ היא פונקציה סינוסית של הזמן עם אמפליטודה קבועה, תדירות קבועה f \!\, ופאזה קבועה \varphi \!\: כאשר:
הייצוג הפאזורי של v(t) \!\ הוא הקבוע המרוכב V \!\:
במעגל במצב מתמיד סינוסי, לכל המתחים והזרמים במעגל יש ייצוגים פאזוריים בתנאי שכל המקורות המתח והזרם הם באותה התדירות, כך שכל מתח וזרם ניתן לייצוג כמספר מרוכב קבוע. בניתוח מעגל DC, כל מתח וזרם ניתן לייצוג כמספר ממשי. לכן, ניתן לשער שהחוקים שפותחו לניתוח מעגל DC ניתנים ליישום לניתוח מעגל AC על ידי שימוש במספרים מרוכבים במקום מספרים ממשיים.
הגדרה וסימון האימפדנס החשמלי
האימפדנס של רכיב במעגל מוגדר כיחס בין פאזור המתח הנופל על הרכיב לפאזור הזרם העובר דרך הרכיב:
אף על פי ש־Z \!\ הוא היחס בין שני פאזורים, Z \!\ עצמו אינו פאזור, כלומר Z \!\ אינו קשור לפונקציה סינוסית כלשהי של הזמן.
במעגלי DC, ההתנגדות מוגדרת על פי חוק אוהם כיחס בין מתח ה־DC הנופל על הנגד לזרם ה־DC דרך הנגד: כאשר:
כלומר הגדרת האימפדנס מהווה הכללה של חוק אוהם, כאשר את התנגדות הנגד R \!\ במעגל ה־DC מחליפים באימפדנס שלו במעגל ה־AC. הכללה זו של חוק אוהם אינה מוגבלת לנגדים, וניתן להשתמש בה גם לקבלים ולסלילים במעגל AC.
כפי שמכלילים את חוק אוהם למעגלי AC בעזרת השימוש בפאזורים, מכלילים גם תוצאות נוספות ממעגלי DC למעגלי AC כמו חלוקת מתח, חלוקת זרם, משפט תבנין ומשפט נורטון.
אימפדנס של רכיבים
חשוב לשים לב כי העכבה (אימפדנס) של הרכיבים היא במישור התדר ולא במישור הזמן, ניתן למצוא בקלות את העכבה של הרכיבים על ידי התמרת לפלס על המשוואה הדיפרנציאלית המתארת את הרכיב.
עבור נגד:
הוכחה:
בקבל מתקיים היחס בין הזרם בקבל למתח על פני הקבל. כדי למצוא את המתח על פני הקבל כפונקציה של הזמן נקבל
האימפדנס של הרכיב הוא פונקציית התמסורת שלו ולכן נחלק את שני צידי המשוואה בזרם ונקבל
נקודות חשובות:
עבור סליל:
ההוכחה עבור סליל דומה להוכחה של קבל.
היגב
המונח היגב, (ריאקטנס) או התנגדות ראקטיבית מתייחס לחלק המדומה של האימפדנס. להלן מספר דוגמאות:
האימפדנס של קבל או סליל תלוי בתדירות \omega \!\ והוא גודל מדומה, אבל מהווה תופעה פיזיקלית אמיתית של הפרש פאזה בין הפאזורים של המתח והזרם כתוצאה מנוכחות הקבל או הסליל. לעומת זאת האימפדנס של הנגד הוא קבוע וממשי חיובי, ולכן אינו גורם להפרש פאזה בין הפאזורים של המתח והזרם.
כאשר נגדים, קבלים וסלילים משולבים במעגל AC, ניתן לחבר את האימפדנסים של הרכיבים באותו אופן שמחברים התנגדויות במעגל DC. האימפדנס השקול המתקבל הוא באופן כללי גודל מרוכב, כלומר יש לו חלק ממשי וחלק מדומה. מסמנים את האימפדנס השקול באופן הבא: כאשר:
מקובל להתייחס לקבל או לסליל כרכיב ריאקטיבי. האימפדנס של קבל הוא מדומה שלילי בעוד שהאימפדנס של סליל הוא מדומה חיובי. רכיב ריאקטיבי צורך אנרגיה מהמעגל ומחזיר אנרגיה למעגל לחלופין, ולכן בניגוד לנגד אינו צורך הספק.
ניתן לקבוע את התנהגותו של הקבל בתדירויות קיצוניות. כשהתדירות מתקרבת לאפס, הריאקטנס של הקבל גדל ללא גבול כך שהקבל מתנהג כמו נתק במעגל העובד בתדירויות נמוכות מאוד של מקורות סינוסיים. ככל שהתדירות גדלה, הריאקטנס של הקבל מתקרב לאפס כך שהקבל מתנהג כמו קצר במעגל העובד בתדירויות גבוהות מאוד של מקורות סינוסיים.
לעומת זאת, התנהגותו של הסליל הפוכה בתדירויות קיצוניות. כשהתדירות מתקרבת לאפס, הריאקטנס של הסליל מתקרב לאפס כך שהסליל מתנהג כמו קצר במעגל העובד בתדירויות נמוכות מאוד של מקורות סינוסיים. ככל שהתדירות גדלה, הריאקטנס של הסליל גדל ללא גבול כך שהסליל מתנהג כמו נתק במעגל העובד בתדירויות גבוהות מאוד של מקורות סינוסיים.
עכבה אופיינית
עבור קווי תמסורת במערכות מפולגות מגדירים עכבה אופיינית, שהיא היחס בין משרעת המתח בין שני הדקי קו תמסורת לבין משרעת הזרם הזורם בו באופן מקומי. עכבה אופיינית מאפיינת את מבנה קו התמסורת, ואינה תלויה באורכו. גם גלים אלקטרומגנטיים או גלי קול המתפשטים בתווך ניתן לתאר כמעגל חשמלי, ואז מוגדרת עבור התווך עכבה אופיינית.
חיבור אימפדנסים
חיבור אימפדנסים בטור או במקביל הוא כמו בנגדים, כשההבדל הוא שבחיבור אימפדנסים יש לטפל במספרים מרוכבים.
בטור
חיבור אימפדנסים בטור הוא פשוט: