cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הצהרת חיפה
החברה הערבית
בהצהרה יש גם ביקורת פנימית על החברה הערבית בישראל. היא קוראת לחזק את מעמד הנשים בחברה הערבית, לפעול נגד דיכוייה, ניצולה ולחדול מהפעלת כל סוג של אלימות כנגדה. ההצהרה מוקיעה פגיעה בזכויות ובכבוד זקנים, ילדים ובעלי צרכים מיוחדים אשר סובלים מהדרה חברתית ומפגיעה במעמדם. כמו כן דוחה ההצהרה את המבנה השבטי והחמולתי של החברה הערבית.
עלי זהב
היסטוריה
היישוב נקרא על שמה של עליזה בגין (עלי זה בגין), רעייתו של מנחם בגין. שמו הקודם של היישוב היה יועזר, על שם יוסי בן יועזר איש צרדה, כיוון שצרדה זוהתה בחרבת בנת-בר ובחרבת בלטה, הסמוכות ליישוב. שם נוסף שניתן ליישוב היה גרעין סתיו.
היישוב הוקם בשנת 1983 על ידי גרעין משפחות מגוש דן. באפריל 1984 היו ביישוב 15 משפחות שהתגוררו בקרוונים ובתחילת 1989, עת עמדו המתיישבים הראשונים להיכנס לבתי הקבע, היו ביישוב 48 משפחות. היישוב נפגע עם פרוץ האינתיפאדה, ופיתוחו נבלם. בשנת 1991 נעשה ניסיון להרחיב את היישוב עם משה ורבין שביקש להקים את רמת השרון ב' בשומרון, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל. מספר ניסיונות פיתוח והרחבה נוספים כשלו מחוסר התעניינות. בשנת 2009 רכשה אמנה זכויות הרחבה ביישוב והצליחה לאושש אותו ולהכניסו לתנופת גדילה מחודשת עם הגעתם של משפחות חדשות דתיות ולא דתיות, חלקם בעלי מקצועות חופשיים. היישוב זכה בפרס הקליטה לשנים 2013 ו-2014 של מועצה אזורית שומרון על הגידול במספר התושבים.
אופיו של היישוב, אשר היה חילוני (עם כ-9% משפחות דתיות), השתנה למעורב (כ-40% דתיים ב-2014).
בשנת 2013 נוסדה לשם, שמעמדה המוניציפלי הוא כשכונה של היישוב עלי זהב, ובה כ-200 משפחות.
במקביל לתנופת הבנייה בעלי זהב, נמשכת תנופת בנייה גם ביישובים הסמוכים (פדואל, ברוכין), ונוצר גוש התיישבות המונה כ-8,000 נפשות. יחד עם בית אריה הצמודה גוש היישובים מונה כ-13,000 נפשות.
מאפייני היישוב
ביישוב פועל סניף של תנועת הנוער בני עקיבא, וסניף 'מעוז' של תנועת בית"ר.
לשם
היישוב לשם נבנה ב-2013 כשכונת הרחבה של עלי זהב בשטחה המוניציפלי ולשני היישובים ועד מקומי מאוחד, אך הוא מנוהל בפועל על ידי ועד אגודה שיתופית נפרד.
גורדון בנקס
גורדון בנקס (באנגלית: Gordon Banks; 30 בדצמבר 1937 – 12 בפברואר 2019) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בתפקיד השוער. בנקס התפרסם כשוער נבחרת אנגליה בכדורגל בשנות ה-60, זכה בשורותיה בגביע העולם בשנת 1966 ונחשב לאחד מגדולי השוערים בתולדות המשחק. בנקס שיחק כשוער נבחרת אנגליה 73 משחקים. מתוכם סיים 35 משחקים ללא ספיגת שער, ובסך הכול ספג 57 שערים בלבד כשוער הנבחרת.
ביוגרפיה
נולד וגדל באזור צ'סטרפילד, במחוז דרבישייר שבמרכז אנגליה. בתור נער, עזב את בית הספר, ועבד ככורה פחם וכבנאי. במקביל שיחק כדורגל, הצטרף לקבוצת הנערים של צ'סטרפילד, וב-1957 ערך את הופעת הבכורה במדי קבוצת הבוגרים, אשר השתייכה אז לליגה השלישית. ב-1959 רכשה אותו קבוצת לסטר סיטי תמורת סכום של 9,000 ליש"ט.
ב-1961 העפילה לסטר לגמר הגביע האנגלי, אך נוצחה בו 0:2 על ידי טוטנהאם. לאחר טורניר גביע העולם שנערך בצ'ילה ב-1962, חיפש מאמן נבחרת אנגליה, אלף ראמזי, שחקנים חדשים על מנת לבנות נבחרת חדשה, לקראת המונדיאל של 1966 שעמד להתקיים באנגליה. בנקס זומן לסגל נבחרת אנגליה ב-1963, וערך את הופעת הבכורה שלו נגד סקוטלנד. למרות שאנגליה נוצחה במשחק זה 1:2, זכה בנקס לשבחים על משחקו. הוא שיחק 13 מתוך 15 המשחקים הבאים של נבחרת אנגליה.
באותה שנה (1963) הגיעה שוב קבוצתו לסטר לגמר הגביע האנגלי, אך נוצחה שוב, הפעם על ידי מנצ'סטר יונייטד בתוצאה 3:1. ב-1964 זכתה לסטר בגביע הליגה האנגלי, כאשר ניצחה את סטוק סיטי בשני משחקי הגמר. ב-1965 הגיעה לגמר גביע הליגה, אך נוצחה על ידי צ'לסי 3:2 בתוצאה מצטברת של שני משחקי הגמר.
טורניר הגביע העולמי של 1966
באותן שנים ביצר בנקס את מעמדו כשוער הראשון בנבחרת אנגליה, בשעה שזו הבטיחה אוטומטית את עלייתה כמארחת לטורניר גביע העולם של 1966. נבחרת אנגליה שיחקה בבית המוקדם במונדיאל מול נבחרות אורוגוואי, מקסיקו וצרפת, ועלתה לרבע הגמר ללא שספגה שער חובה. גם ברבע הגמר שמר בנקס על שער נקי, לאחר המשחק המפורסם נגד נבחרת ארגנטינה, שהיה פרוע במיוחד, ושבסופו ניצחה אנגליה 1:0. בחצי הגמר גברה אנגליה על פורטוגל 2:1, כאשר בנקס נכנע לראשונה בטורניר, לבעיטת עונשין מ-11 מ' שבעט אאוזביו.
משחק הגמר מול מערב גרמניה היה בשליטת הנבחרת האנגלית, אך דווקא הגרמנים הבקיעו ראשונים משער של הלמוט הלר שלבנקס היה חלק באחריות לספיגתו. האנגלים הגיבו בשני שערים של ג'ף הרסט ומרטין פיטרס, אך הגרמנים הצליחו להשוות שניות ספורות לפני שריקת הסיום על ידי שער של וולפגנג ובר. בהארכה כבש ג'ף הרסט שני שערים נוספים לזכות אנגליה, ובהם את "שער ומבלי" הנודע, וזו זכתה לראשונה בתולדותיה בגביע העולמי.
למרות השיא אליו הגיע כשוער נבחרת אנגליה, ואף על פי שהוכר באותה עת כאחד מטובי השוערים בעולם, נאלץ בנקס לעזוב את לסטר סיטי, לאחר ששוער העתיד של נבחרת אנגליה פיטר שילטון, שהיה תושב לסטר, ובאותה עת מלאו לו רק 17 שנה, התנה את חתימתו על חוזה מקצועני בלסטר, בכך שיהיה השוער הראשון של הקבוצה. בנקס נאלץ לעזוב את המועדון, וחתם בקבוצת סטוק סיטי.
מונדיאל 1970
עד משחקי מונדיאל 1970 במקסיקו בחן המאמן הלאומי האנגלי, אלף ראמזי, גם שוערים אחרים כמו פיטר בונטי ואלכס סטפני, אך למשחקים במקסיקו הגיע בנקס שוב כשוער הראשון. בבית המוקדם שיחקה אנגליה מול נבחרת רומניה, ברזיל וצ'כוסלובקיה. לאחר שניצחה את רומניה, הגיע המשחק שכולם ציפו לו, אלופת העולם נגד ברזיל. את המשחק ניהל השופט הישראלי אברהם קליין. ברזיל שלטה בחלק גדול מהמשחק, אולם התקשתה להבקיע. לשיאו הגיע בנקס כאשר הדף נגיחה של פלה בזינוק מדהים, אשר זכה מאוחר יותר לסופרלטיבים רבים. פלה עצמו הודה שהייתה זו ההצלה הגדולה ביותר שהוא היה לה עד.
בסופו של דבר נכנעו אנגליה ובנקס לברזיל 1:0 משער של ז'אירזיניו, אך אנגליה השכילה לעלות לשלב הבא, לאחר שגברה על צ'כוסלובקיה. לפני משחק רבע הגמר, מול מערב גרמניה, סבל בנקס מקלקול קיבה, ונמנע ממנו לשחק. את מקומו תפס פיטר בונטי. אנגליה הובילה 2:0, אך נוצחה בסיום 2:3 והודחה מהמשך הטורניר.
סיום הקריירה
במשחק הראשון לאחר הטורניר במקסיקו נתן אלף ראמזי הזדמנות לפיטר שלטון לערוך את הופעת הבכורה שלו בשער נבחרת אנגליה, אולם, במשחקים שלאחר מכן המשיך בנקס להיות השוער הראשון של הנבחרת. קבוצתו, סטוק סיטי, זכתה עמו בגביע הליגה האנגלית בשנת 1972, אך בנקס נכשל בנסיונותיו האחרונים לזכות בגביע האנגלי, כאשר קבוצתו נוצחה פעמיים על ידי ארסנל במשחקי חצי הגמר בשנים 1971 ו-1972.
נפטר ב-12 בפברואר 2019.
אסטרבייץ (מחוז משנה)
מחוז משנה אסטרבייץ (בבלארוסית: Астравецкі раён) הוא אחד מ-17 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז הורדנה בבלארוס. מרכזו המנהלי היא העיר אסטרבייץ.
דמוגרפיה
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009), מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אסטרבייץ 24,266 בני אדם. ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 86.87% בלארוסים, 5.73% פולנים, 3.47% רוסים ו-2.65% ליטאים. שפות הדיבור הנפוצות: בלארוסית (85.44%) ורוסית (10.59%).
פצילות
פצילוּת היא תכונה של חומר הגורמת לו להתפצל לאורך מישורי חולשה ישרים ומוגדרים, הנובעים מהיערכות האטומים או הגבישים המרכיבים אותו. התפצלות החומר נובעת מפעולה חיצונית כגון חדירה לתוכו, או כתוצאה מלחץ המופעל לאורך ובמקביל למישורי החולשה – בניגוד לשברים הנובעים מלחץ המופעל בניצב למישורים אלה.
בגאולוגיה פצילות היא מונח המתאר מצב שבו מינרלים או סלעים נוטים להתפצל לאורך מישורי חולשה במבנה כתוצאה משבירה או לחץ. קיים שוני בין סוגי הפצילות והגורמים להם במינרלים ובסלעים. גם התחומים הדיסציפלינריים הדנים בנושא שונים: פצילות במינרלים היא בתחום המינרלוגיה, בעוד שפצילות בסלעים היא בתחום הפטרולוגיה והגאולוגיה המבנית, ולכן יש הנוטים להפריד לחלוטין בין שני הסוגים.
פצילות במינרלים
במינרלוגיה, פצילות היא הנטייה של חומרים גבישיים להתבקע לאורך מישורים במבנה הגבישי של מינרל. מישורים אלו מייצגים מישורים בעלי אנרגיית פני שטח מינימלית בגביש, והם תוצאה של קשרים כימיים מועדפים בסידור הקבוע של אטומים ויונים הבונים אותו. כאשר הגביש מתפצל לאורך מישור ביקוע כזה, הפאות החדשות שנוצרות הן מישוריות. על פעולת הביקוע ניתן לחזור שוב ושוב תוך שימוש במישורים מקבילים. מישורי ביקוע אלה עשויים להימצא במקביל לפאת התגבשות אפשרית בגביש, אם כי בפועל פאה כזו לא תמיד נוצרת. לכל מינרל תכונת פצילות המאפיינת אותו, וכל הסוגים של המינרל יפגינו תמיד אותה תכונת פצילות. מינרלים החסרים תכונה זו נשברים לרסיסים בלתי אחידים בצורתם שאינם בעלי פאות מישוריות.
סוגי הפצילות
הפצילות נוצרת במקביל למישורים הקריסטלוגרפיים:
כיווני ביקוע
מינרלים בעלי תכונת פצילות עשויים להראות כיוון ביקוע אחד או כמה כיווני ביקוע: שניים, שלושה, ארבעה ואף שישה כיוונים, כאשר שברי המינרלים המתבקעים לשלושה כיוונים או יותר יוצרים גופים גאומטריים התחומים במישורי הפצילות שלהם בלבד:
בנוסף למישורי הפצילות עשויים להימצא בגבישים אלה גם מישורי שבירה או סדקים: משטחים עקמומיים ובלתי-אחידים החוצים את הגביש בכיוונים שונים. משטחי שבירה נפוצים במינרלים חסרי פצילות דוגמת קוורץ, והם עשויים להיווצר בגבישים הנתונים ללחץ מכני.
טיב הפצילות
טיב הפצילות נובע מחוזק הקשר הכימי: קשר יוני יאפשר פצילות טובה ואילו קשר קוולנטי יאפשר פצילות ברמה פחותה. נוהגים לתאר את הפצילות במונחי איכות (עד כמה הפצילות יוצרת משטח חלק) ובמונחי קושי (עד כמה קל או קשה ליצור את הפצילות). אם המשטח הוא חלק לחלוטין הפצילות מכונה "מושלמת", ואם המשטח מחוספס ומשונן לחלוטין נוהגים לכנות את הפצילות "גרועה". מכיוון שמונחי האיכות הם סובייקטיביים, קיימות כמה הגדרות לטיב הפצילות, ולהלן אחת מהן: מינרל בעל תכונת פצילות בכמה כיוונים עשוי להציג כמה איכויות פצילות, למשל מושלמת בכיוון אחד וטובה בכיוון אחר, דוגמת אורתוקלז.
את הקושי ביצירת הביקוע נוהגים לדרג לשלוש רמות: לדוגמה, לנציצים יש פצילות מושלמת בכיוון אחד שקל לבקע, ליהלום יש פצילות מושלמת בארבעה כיוונים שקל לבקע ולספלריט יש פצילות מושלמת בשישה כיוונים שאת חלקם קל לבקע אך את האחרים - קשה.
היפרדות
היפרדות (Parting) היא תכונה הקיימת בחלק מהגבישים, והיא מתרחשת כאשר מינרלים נשברים לאורך מישורים של חולשה מבנית עקב לחץ חיצוני או לאורך המישורים המשותפים של גבישים תאומים. היפרדות דומה לפצילות מבחינה חיצונית, אך מתרחשת אך ורק כתוצאה מלחץ. דוגמאות כוללות את המגנטיט המפגין היפרדות אוקטהדרלית, קורונדום המפגין היפרדות רומבוהדרלית והמינרלים מקבוצת הפירוקסן המפגינים היפרדות בסיסית.
שימושים
פצילות היא תכונה פיזיקלית המשמשת באופן מסורתי לזיהוי מינרלים, הן בדוגמיות והן בבחינה מיקרוסקופית של מינרלים וסלעים. לדוגמה, הזוויות בין מישורי הפצילות הפריזמטית עבור מינרלים מקבוצת הפירוקסן (88°-92°) או מינרלים מקבוצת האמפיבול (56°-124°) מהוות אמצעי לאבחנה קלה בין שני סוגי קבוצות אינוסיליקטיים אלה.
לפצילות בגביש יש חשיבות טכנית בתעשיית האלקטרוניקה ובחיתוך אבני חן. באבנים יקרות מתבצע ביקוע באמצעות מכה כשלב ראשון בתהליך העיבוד, למשל בתעשיית ליטוש היהלומים.
גבישים סינתטיים בודדים של חומרים מוליכים למחצה נמכרים בדרך כלל כפרוסות סיליקון שקל יותר לבצע בהם את פעולת הביקוע. לחיצה של פרוסת הסיליקון על משטח רך ושריטת קצה בחרט יהלום גורמת לביקוע הפרוסה.
פצילות בסלעים
פצילות היא מונח בפטרולוגיה ובגאולוגיה מבנית המתאר את הנטייה של סלע להישבר לאורך מישורי חולשה מועדפים, שנגרמו על ידי התפתחות המארג המישורי של הסלע כתוצאה מעיוות. סלעים העוברים עיוות כתוצאה מהתמרה בדרגה נמוכה עד נמוכה מאוד מפתחים לעיתים קרובות מישורים לאורכם יכול הסלע להתפצל בקלות. לווחה, פיליט וצפחה הן דוגמאות לסלעים שבהם יש פצילות חודרנית הנגרמת בחלקה על ידי סידור מחדש של המינרלים הפילוסיליקטיים כתוצאה ממאמץ השיטוח המתגבר. נראה כי רמת ההתפתחות של הפצילות תלויה בכמות הלחץ על הסלע, סוג הסלע וסוגי מנגנוני העיוות המעורבים בתהליך.
פצילות רציפה כמו זו המופיעה בלווחה או צפחה היא המרקם הטקטוני היסודי שניתן לזהות בסלעים. פצילות גם מתפתחת בסלעים שיש בהם דרגה נמוכה של מעוות והתמרה מאשר בלווחות. בסלעים אלה, הפצילות מתרחשת במשטחים או תפרים נחבאים המצופים לעיתים בשכבה דקה של חרסית או בחומר פחמני. משטחי הפצילות מופרדים על ידי אזורים לא מעוותים של סלע משקע ועשויים להיות חלקים או משיקים.
הקשר לקמטים
כאשר רצף של שכבות אבן חול ואבן בוץ עובר קימוט במהלך התמרה מדרגה נמוכה עד נמוכה מאוד, נוצרת פצילות במקביל למישור צירי הקימוט, בייחוד בחלקים העשירים בחרסית של הרצף. לרצפים מתחלפים של אבן חול ואבן בוץ שעברו קימוט יש פצילות בצורת מניפה, המתפזרת בשכבות אבן הבוץ ומתכנסת באבן החול. ההשערה היא שהתופעה מתרחשת משום שהקימוט נשלט על ידי שבירה של שכבות אבן החול החזקות יותר, בעוד אבני הבוץ עוברות עיוות וממלאות את הסדקים שנוצרו.
היווצרות
קיימות שתי השערות באשר למנגנונים היוצרים פצילות בסלעים: סיבוב של גרגירי פילוסיליקטים קיימים על ידי הגברת הלחץ והתגבשות מינרלים פילוסיליקטיים חדשים המוכוונת על ידי שדה הלחץ הבולט. נתונים מניסיונות ותצפיות נוטים לתמוך בהשערה הראשונה, אך ההשערה השנייה נותרה כתורמת אפשרית להתפתחות המארג.
מפרץ ווד
מפרץ ווד (באנגלית: Wood Bay) הוא מפרץ גדול, התחום בכף ג'ונסון וקרחון הטייס מצפון, וכף וושינגטון מדרום, לאורך חופה של ארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
היסטוריה
גילה את המפרץ קפטן ג'יימס קלארק רוס, מן הצי המלכותי, שקרא לו על שם לויטננט ג'יימס פ. ל. ווד מן הספינה "ארבוס" (1826).
ייבום
מצוות ייבום היא מצווה מהתורה, החלה כשאדם נשוי מת מבלי להשאיר אחריו צאצאים. במקרה כזה, אחיו של המת מצווה לשאת את אלמנתו ובכך להנציח את שם אחיו. לחלופין, הוא מצווה לבצע חליצה לניתוק הזיקה ביניהם, כשרק לאחר מכן האלמנה מותרת להינשא לגבר אחר. ייבום הוא המקרה היחיד בו מתירה התורה לגבר לקיים יחסי מין עם אשת אחיו.
מקור השם
השם "יבם" בא בתנ"ך לציין 'גיס' והושאל גם לפעולת ייבום שמשמעותה נישואין עם גיסה. השורש קיים בשירת אוגרית ככינויים לבעל ולענת - "יבם לאִלם" ו"יבמת לאמם", כלומר "מוליד אלים" ו"מולידת לאומים".
יבום בתנ"ך
מקורה של המצווה בספר דברים:.
יש כמה מקרים כדוגמה לקיום המצווה בתנ״ך:
מעשה ער ואונן בני יהודה: לפי פירוש המלבי"ם, בספר דברי הימים ייבם פדיה את אשת אחיו שאלתיאל, וכן ייבם מחת את אשת אחיו עמשי והוליד את אלקנה.
מעין ייבום בתנ"ך
במגילת רות מופיע סיפור של מעין ייבום באריכות:. אולם, בעז, ה'יבם', לא היה יבם במובן ההלכתי של המילה - אחי הבעל המת - אלא קרוב משפחה רחוק. מהמגילה ניתן ללמוד שהנוהג באותה תקופה היה, במקרה שרעיה נותרה אלמנה ללא צאצאים וללא אחים לבעלה - קרובי משפחתו, לפי רמת קרבתם, היו צריכים לשאתה לאשה. בפן המשפטי קרוב המשפחה "גואל" את נחלת המת, ורעייתו "נגאלת" אגב השדה - ומדיני גאולת קרקע, כחלק מדיני צדקה; סדר הגאולה נקבע לפי הקרבה למת. רות ביקשה מבועז גאולה אישית, באמרה:. ובעז הבטיח לה גאולה אישית, אך בפן המשפטי, קרוב המשפחה הראשון בסדר הגאולה הסכים לגאול את הקרקע (תמורת ממון - ואז לנעמי, מוכרת הקרקע יהיה ממה להתפרנס כמובן), אך לשאת את רות לאשה לא הסכים; ואז - ורק אז - בועז, שהיה השני בסדר הגאולה, גאל את השדה ונשא את רות לאשה.
הקרבה הרעיונית לייבום באה לידי ביטוי במספר אופנים:
ייבום מול איסור עריות
ייבום יוצר מקרה יחיד שבו לא רק שמותר לאדם לקיים יחסי מין עם אשת אחיו, אלא הוא מצווה לקיימם, וזאת חרף האיסור המפורש הכלול בחוקי העריות:.
הרמב"ם הדגיש נקודה זו:
בספרות חז"ל
בספרות חז"ל מובאות כמה דוגמאות לקיום מצוות ייבום בפועל. במשנה מוזכרת עדותו של רבי יהושע בן בתירא על בן מגוסת שעל אף שהיה סריס (ומת כך, וממילא לא היה מסוגל להקים זרע), אחיו החי ייבם את אשתו כשמת. בתוספתא, העיד רבי יהושע על שתי משפחות של כהנים (עובדים בבית המקדש) שהיו מצאצאי יבום. עדויות נוספות הן מימי התנא רבי שמעון וכן בתלמוד בבלי.
הייבום
מדין התורה, היבמה (אשת האח המת) נישאת לאחי בעלה על ידי קיום יחסי אישות, שלאחריהם הופכים היבם (אחי הנפטר) והיבמה לבעל ואישה לכל דבר. חכמים תיקנו שלא יישא היבם אלא לאחר ׳מאמר׳ (לקדשה, בדומה לנישואים רגילים ולא ישאנה רק בבעילה).
מצוות הייבום היא מצוות עשה הדוחה איסור ('לאו') המתקיים בדרך כלל, שכן אסור לאדם לשאת את אשת אחיו, אף לאחר מות אחיו, ורק במקרה שבו נפטר האח ללא צאצאים, ואין סיבות המונעות את הייבום, מצווה אדם לשאת את אשת אחיו. בתלמוד ישנו אף דיון על הקשר בין מצוות הייבום לבין הכלל 'עשה דוחה לא תעשה'. בכל מקרה שבו האישה לא התייבמה, היא לא תתייבם יותר לעולם, שכן חזר לחול עליה איסור 'אשת אח', במשנה (יבמות פרק ד משנה י) הובא כי על האח לייבם את האשה אחר חלוף זמן של תשעים יום ממיתת האח, כדי להיות בטוחים שהאשה לא בהריון מבעלה הראשון. (דין זה הוא בכל הנשים ולאו דווקא ביבום)
החיוב בייבום הוא רק כאשר הבעל מת ללא כל צאצאים (בנים, בנות או נכדים) חיים בעת מותו. אם לבעל לא היו אחים, קרובי המת פטורים מלייבם את אשתו. כמו כן, אם האח מנוע מלשאת את האישה, למשל מפני שהוא נשוי לאחת מקרובותיה ('איסור ערווה'), האישה פטורה מייבום וחליצה ואסורה לו מכוח איסור עריות. במקרה שבו ישנם כמה אחים, והאישה אסורה להתייבם רק לאחד מהם, חייב אחד משאר האחים לייבם או לחלוץ אותה. מי שהיה נשוי לכמה נשים (פוליגמיה) - אסור לאחיו לייבם יותר מאישה אחת, וכן אין צורך לחלוץ אלא אחת מהן כדי להתיר את כולן להינשא לזרים. במקרה שבו רק אחת מהנשים אסורה להתייבם, הרי היא פטורה גם מחליצה, ופוטרת גם את צרתה (היינו - האישה השנייה) מחליצה. הלכה זו, שנקראת 'צרת ערווה', הייתה נתונה במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי, שכן לדעת בית שמאי מותר לייבם את צרת הערווה, ואף צריך לחלוץ את צרת הערווה כדי להתירה להינשא לזר. במשנה ביבמות נאמר ש. לדעת רבי עובדיה מברטנורא הטעם שלא נמנעו - הוא מאחר שהיו מודיעים האחד לשני אלו נשים אסורות להם, והיו פורשים מהם.
חלות המצווה גם בלי כוונה
אם היבם בא על היבמה שלא לשם קיום מצוות ייבום אלא לשם זנות (כלומר כל יחסי אישות מחוץ לנישואים), בשוגג (כאשר לא הכירו אחד את השני) או באונס - הייבום חל, אף שנעשה ללא כוונתם או ידיעתם, והם נחשבים לזוג נשוי. דין זה הוא בין אם רק צד אחד לא התכוון לייבום או לא הכיר בצד השני, ובין אם שני הצדדים לא התכוונו לייבום ולא הכירו אחד בשני.
פרטי החליצה וגדרה
במקרה שמסרב האח לייבם, מתבצע טקס חליצה בו יורקת האישה בפניו (על הרצפה שלפניו) לביישו בפני בית דין על סירובו להקים שם לאחיו המת, וקוראת לפניו "ככה ייעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו".
זקוקה ליבם
כל עוד לא התקיים יבום או חליצה, האישה מכונה 'זקוקה' ליבם, או "שומרת (=ממתינה ל)יבם", ויש איסור מהתורה על נישואיה או קיום יחסי מין בינה ובין אדם אחר, "לא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר". איסור זה הוא מצוות לא תעשה, ועונשו מלקות. אם מצב זה נמשך תקופה ארוכה במהלכה אין לאישה אפשרות לצאת ממנו, היא נחשבת לעגונה.
קיום מצוות הייבום בזמננו
ביהדות ארצות האסלאם היה מקובל לעיתים לייבם, שכן ייחסו חשיבות רבה לדברי המשנה האומרת שמצות ייבום קודמת למצוות חליצה ואולי גם בגלל דברי הקבלה לפיהם היבום מסייע בענייני גלגול נשמות (נשמת המת מתגלגלת בבן שיוולד לאחיו). לעומת זאת, ביהדות אשכנז היה מקובל שבשום פנים אין להחליף את החליצה ביבום, כלומר אף אם האישה ואחי הבעל מעוניינים - אל להם להפוך לזוג.
בתקנות הרבנות הראשית לישראל משנת תש"י ("חרם ירושלים"), נאסר לייבם בארץ ישראל, ללא קשר למוצא היבם, אלא רק במקרים מיוחדים. הטעם היה ש"בזמננו ברור הדבר שרוב יבמים אינם מכוונים לשם מצווה, ומשום דרכי שלום ואחדות במדינת ישראל, שלא תהיה התורה כשתי תורות". שנה לאחר מכן, יצא הרב עובדיה יוסף נגד התקנה, וקבע בפסק דין שגם בזמן הזה מצוות היבום קודמת לחליצה עבור הספרדים, וכי להחלטות הרבנות הראשית לישראל אין סמכות לאסור את מצוות היבום, ולכן אין להחלטה זו תוקף.
אף שמדובר במצווה שמקורה בהלכה, הרי מכוח חוקי הנישואים בישראל, המחייבים אדם להינשא רק לפי עקרונות דתו, חלים דיני ייבום וחליצה בישראל גם על יהודים שאינם שומרי מצוות, ואשה שזקוקה לחליצה, לא יכולה להינשא קודם חליצה.
יבמה מבוגרת, שאינה מתכננת בלאו הכי להינשא לאחר, ומשכך אין לה צורך בחליצה כדי שתוכל להינשא, אם רוצים שניהם שלא לעשות לא ייבום ולא חליצה - נחלקו הפוסקים אם יכולת בידם לעשות כך. המחלוקת נובעת ממחלוקת בהגדרת הסטטוס ההלכתי של החליצה, אם היא מצווה בדומה לאכילת מצה בפסח שחייבים לקיימה, או שהיא פעולה משפטית קניינית בלבד, שהרוצה יעשנה ושאינו רוצה לא יעשנה.
לשאלה זו בהגדרת הסטטוס ההלכתי של החליצה השלכות נוספות, כגון קיום החליצה בזמן שהאשה אבלה על מות קרובה לפני קבורתו, מצב המוגדר בהלכה כאונן הפטור מכל המצוות; וכן, האם על החולץ לברך ברכה על החליצה, כפי שמברכים על כל המצוות.
בעת שזוג נרשם לנישואין נוהגים ברבנות לרשום את שמות האחים למקרה, חלילה, שהבעל ימות ללא צאצאים, ויהיה צורך בחליצה.
דיונים תלמודיים בנושאי ייבום
מסכת יבמות מרחיבה רבות בהלכות ייבום וחליצה. בין השאר נידונים שם הנושאים הבאים:
נישואין מפילין או מיתה מפלת
ישנה מחלוקת תלמודית, מתי נגרם המעבר של האשה למצב של זיקה ליבם כך שהיא זקוקה לייבום וחליצה; אם זה נגרם בשעת נישואי המת, כלומר שכבר בשעת נישואיו של האח הראשון שנפטר עתה חלו דיני התורה המשייכים אותה כאשתו של השני במקרה שהראשון ימות ללא בנים, או שדין זה נגרם ומתחדש רק בשעת מיתת האח המת.
בין שתי שיטות אלו, ישנם הלכות רבות שנובעות כתוצאה מכל אחת מהשיטות. אחת מהן היא צרת ערווה. אם אחת מהיבמות הייתה צרת ערווה בשעת הנישואין, ולאחר מכן כבר לא, באופן שהערווה אינה ערווה יותר, כגון אחות אשתו שאשתו נפטרה, באופן כזה הערווה עצמה תהיה מותרת לייבום מכיום שהותרה, אך הצרה תהיה אסורה מכיוון שנאסרה בשעת הנשואין שעה אחת.
צרת ערווה
כאשר אשה נצרכת ליבום ועימה נופלת ליבום אשה נוספת של אותו בעל שמת (שהיה נשוי לשתי נשים) שהיא ערווה לגבי היבם (כלומר קרובת משפחה האסורה בנישואין עם היבם מהתורה מצד עצמה, כגון בתו של היבם), אזי גם האשה הראשונה שאינה אסורה ליבם מצד עצמה אסורה להתייבם לו מכח האשה השנייה, וכן היא מותרת מיד להנשא לזר ללא צורך בחליצה, אם אין יבמים נוספים.
יבמה שנאסרה שעה אחת
יבמה שנאסרה ליבום בשעת נפילתה ליבום, אסורה לעולם להתייבם לאותו יבם שנאסרה עליו. מקור הדין הוא אמרתו של רב האומר:. דין קיים גם אם היו כמה יבמות שנפלו לפני כמה יבמין, ואחת מהם נאסרה לאחד מהאחים, למרות זאת חל דין זה על היבם והיבמה ואסור להם לקיים את היבום.
לפי שני טעמים אלו, דין נאסרה הוא דין דאורייתא, ומכיוון שהיבמה אסורה להתייבם הרי היא כלשון הגמרא, והיא ערווה גמורה, האוסרת את צרתה להתייבם.
לעומת זאת, הרמב"ם מסתפק בדבר, והוא מציע אפשרות כי הדין הוא תקנה דרבנן, ואם כן אין צרתה נפטרת מהחליצה.
אשת אחיו שלא היה בעולמו
אחד מהאופנים בהם אסורה היבמה להתייבם, הוא כאשר היא אשת אחיו שלא היה בעולמו, כלומר שהיבם עדיין לא נולד בשעת פטירתו של המת בעלה של היבמה. לפי דעת רבי שמעון, אם היבם נולד לאחר שאחד מהאחים כבר ייבם את היבמה, אין היבמה אסורה יותר, מכיוון שכאשר היא נשאת ליבם היא נעשית אשתו לכל דבר ונפקעת איסור אשת אח לגבי היבם, ולכן כאשר האח הנולד בא לייבם מכח נישואי אחיו, היא מותרת לו, מכיוון שהוא קם תחת אחיו, ולגבי אחיו וכל הבאים מכוחו הותר איסור אשת אח. עם זאת, כאשר האח נולד לפני היבום, אין תקף לגביו ההיתר, ויש התולים זאת באיסור ל "יבמה שנאסרה שעה אחת". בדעת רבי שמעון נחלקו אמוראים אם הוא מתיר אף כאשר האח נולד לפני מעשה הייבום או דווקא לאחר שייבם.
אשת אח שיש לה בנים
"אשת אח שיש לה בנים" הוא מושג תלמודי נפוץ במסכת יבמות, המשמש כל אשת אח שאינה נופלת ליבום. בתואר זה מתארת הגמרא יבמה שנאסרה שעה אחת, או אשת אח שלא היה בעולמו, וזאת מלבד אשת אח רגילה שיש לה בנים.
התואר בא להבדיל את האשה, מ"אשת אח שאין לה בנים" האסורה ליבום, כמו למשל חלוצה לדעת רבי יוחנן, כלומר אשה שנפלה לייבום וחלצו לה, שבאופן כזה מכיוון שהיא אשת אח שיש לה בנים המכונית "במקום מצווה", אז כבר לא קיים איסור אשת אח, והאיסור לייבם את האשה לאחר החליצה הוא איסור מחודש של לאו של "כיון שלא בנה שוב לא יבנה". לעומת זאת, לפי ריש לקיש גם אשה כזו נחשבת לאשת אח שיש לה בנים.
ההסבר לכינוי זה הוא העובדה שאיסור אשת אח הותר לחלוטין לעניין יבום, עד שאפילו בנפילה שנייה, כלומר כאשר לאחר שייבם היבם את היבמה הוא מת והיא נפלה ליבום לפני יבם אחר, כך שהוא לא מייבם אותה בזיקת אחיו הראשון אלא בזיקת אחיו השני, גם באופן זה מותר לייבם אותה. כתוצאה מעובדה זו, מכנה הגמרא את איסור אשת אח שלא הותר ליבום כ"אשת אח שיש לה בנים".
אחת מהדוגמאות העיקריות לנושא היא אמרתו של רב יהודה:.
פריקלס
פֶּרִיקְלֵס (ביוונית: Περικλής, מילולית: "עטור תהילה"; 495-429 לפנה"ס) היה מדינאי, רטוריקן ומצביא בולט בתקופה בה הגיעה אתונה לשיא כוחה - התקופה שבין מלחמת פרס–יוון והמלחמה הפלופונסית.
עדות להשפעתו הרבה של פריקלס על החברה האתונאית הדמוקרטית ניתן למצוא בכתביו של ההיסטוריון היווני בן זמנו, תוקידידס, שכינה אותו "האזרח הראשון של אתונה". פריקלס הפך את הליגה האטית-דלית לאימפריה האתונאית והנהיג את בני עמו בשנתיים הראשונות למלחמה הפלופונסית.
פריקלס עודד וקידם את האמנויות והספרות במדינתו, פעולות שהיו בין הגורמים העיקריים להפיכתה של אתונה למרכז התרבותי והחינוכי הבולט ביותר ביוון העתיקה. הוא החל במבצע הבנייה השאפתני במסגרתו הוקמו רוב המבנים הניצבים היום על גבעת האקרופוליס, לרבות הפרתנון. המבצע הפך את אתונה לאחת הערים היפות בעולם העתיק.
ילדות
פריקלס נולד בשנת 495 לפנה"ס לערך, במחוז חולרגוס צפונית לאתונה. הוא היה בנו של הפוליטיקאי קסנאתיפוס בן אריפרון, שהורחק באוסטרקיזם בשנים 484-485 לפנה"ס אך שב לאתונה והוביל את צבא אתונה לניצחון נגד הפרסים בקרב מיקאלה, חמש שנים מאוחר יותר. אמו של פריקלס, אגריסטה, הייתה נצר למשפחת האלקמונידים, שנחשבה מקוללת אך בעלת השפעה רבה. קשרי המשפחה שלה מילאו תפקיד מכריע בתחילת פעילותו הפוליטית של בעלה. אגריסטה הייתה נינתו של קלייסתנס, טיראן סיקיון, ואחייניתו של הרפורמטור האתונאי, קלייסתנס, אף הוא בן למשפחת האלקמונידים.
הכניסה לפוליטיקה
באביב שנת 472 לפנה"ס, מימן פריקלס את הצגת הטרגדיה "הפרסים" מאת אייסכילוס בדיוניסיה. במעשה זה הפגין פריקלס בפני הציבור האתונאי את עושרו הרב. החוקר סימון הורנבלואר סבור כי בחירתו של פריקלס במחזה המציג תמונה נוסטלגית של ניצחונו המפורסם של תמיסטוקלס בקרב סלמיס מצביעה על תמיכתו של הפוליטיקאי הצעיר בתמיסטוקלס במאבקו ביריבו הפוליטי קימון, שהביא להגלייתו של תמיסטוקלס באוסטרקיזם זמן קצר לאחר מכן.
הגליית קימון ועיצוב המשטר הדמוקרטי
בשנת 463 לפנה"ס, הוביל פריקלס את ההליכים המשפטיים נגד קימון, מנהיג האוליגרכים, באשמת הזנחת האינטרסים החיוניים של אתונה במוקדון. בשנים 462-461 לפנה"ס לערך הוביל אפיאלטס, מנהיג הדמוקרטים ומורו הרוחני של פריקלס, מהלך שנועד לקצץ בסמכויות האראופגוס (מועצת הזקנים), שהייתה בעבר הגוף החזק באתונה ושהשליטה בה הייתה מסורה בידי חוגי האצולה האתונאיים. אפיאלטס הציע להפחית באופן משמעותי את סמכויות המועצה, והאקלסיה (אספת העם) אימצה את ההצעה ללא התנגדות של ממש.
רפורמה זו שיקפה את תחילתו של עידן "הדמוקרטיה הרדיקלית". התנועה הדמוקרטית הפכה בהדרגה לכוח הדומיננטי בחיי הפוליטיקה האתונאית, ונראה כי פריקלס היה נכון להמשיך במדיניות פופוליסטית כדי למשוך את הציבור על צידו. בכתבי אריסטו מוסבר הדבר בכך שפריקלס התמודד כך עם עושרו הרב של יריבו הפוליטי העיקרי, קימון, שהעניק מעושרו בנדיבות לגורמים רבים, כדי להבטיח לעצמו תמיכה ציבורית. ההיסטוריון לורן ג'יי סמונס דחה את הרעיון וגרס כי לפריקלס, כבן למשפחת אצולה אמידה, היו די אמצעים כספיים כדי להתחרות בקימון, לו רצה בכך.
בשנת 461 לפנה"ס הצליח פריקלס להביא להגליית קימון באוסטרקיזם ובכך פגע קשות במתנגדים לקו הדמוקרטי אותו הוביל. פריקלס האשים את קימון בגילוי ידידות יתרה כלפי ספרטה ובבגידה בעירו. רצח אפיאלטס, אחרי הרחקת קימון, הותיר את פריקלס המנהיג הבולט של תומכי הדמוקרטיה, ובהיעדרו של קימון, הפך מהמנהיג הבלתי מעורער של הקו הדמוקרטי למנהיג הבלתי מעורער של אתונה. פריקלס הוביל את המדיניות האתונאית מכאן ברצינות, עד מותו בשנת 429 לפנה"ס. גם אחרי הגלייתו של קימון המשיך פריקלס לתמוך במדיניות החברתית הפופוליסטית שלו ובקידומה. כצעד ראשון הוציא צו המאפשר לעניים לצפות במחזות, כאשר הפוליס שילמה את עלות כניסתם לתיאטראות. בצווים משנת 458-457 לפנה"ס ביטל פריקלס את דרישות הרכוש למועמדות לתפקיד הארכון (מקביל לתפקיד שר של ימינו), ובצו משנת 454 לפנה"ס קבע שכר נדיב במיוחד לאזרחים ששירתו בחבר המושבעים בהליאיה (בית המשפט העליון של אתונה). צעד נוסף שביצע פריקלס הייתה העברת חוק שנוי במחלוקת (451 לפנה"ס), שהגביל את האזרחות האתונאית לאנשים ששני הוריהם היו אזרחים אתונאים. חוק זה פגע בו עצמו, שכן בת זוגו הייתה זרה, כך שהחוק שלל מבנו את האזרחות האתונאית.
המלחמה הפלופונסית הראשונה
פריקלס עשה את צעדיו הראשונים כמצביא במהלך המלחמה הפלופונסית הראשונה. בשנת 454 לפנה"ס עמד בראש מסע צבאי כושל לכיבוש סיקיון ואקארנאניה. לאחר מכן ניסה ללא הצלחה לכבוש גם את אויניאדאי שבמפרץ קורינתוס בטרם שב לאתונה. בשנת 451 לפנה"ס, בתיווכו של קימון אשר שב מגלות, הוסכם על הפסקת אש לחמש שנים עם ספרטה, יוזמה שהעידה כביכול על שינוי אסטרטגי פוליטי מצד פריקלס.
בשנות החמישים של המאה החמישית לפנה"ס ניסו האתונאים, ללא הצלחה, לסייע למרד המצרי נגד הפרסים, צעד שהוביל למצור ארוך ומתיש על מבצר פרסי בדלתא של הנילוס. המסע הסתיים באסון רב-ממדים, כאשר הכוחות האתונאים הצרים הובסו והושמדו. זאת ועוד, בשנים 450-451 לפנה"ס שילחו האתונאים כוחות צבא נוספים לקפריסין, שם הצליח קימון שעמד בראשם להביס את הפרסים בקרב סלמיס, אך מת ממחלה בשנת 449 לפנה"ס. מצד אחד נטען שפריקלס הוא שיזם את המסעות הללו למצרים ולקפריסין, אולם יש היסטוריונים, דוגמת קארל יוליוס בלוך, הטוענים כי משלוח צי מלחמה גדול כל כך מתאים לרוח מדיניותו של קימון. נוסף לכך גם הסכם השלום שכרתה אתונה עם פרס במסגרת שלום קאליאס אשר סיים את מעשי האיבה בין היוונים לפרסים.
באביב שנת 449 לפנה"ס יזם פריקלס צו לכינוס קונגרס אשר הוביל לכינוסן של כל מדינות יוון במטרה לבחון את סוגיית בנייתם מחדש של המקדשים שנהרסו על ידי הפרסים. הקונגרס נכשל ביעדו בשל עמדתה של ספרטה, אך כוונותיו האמיתיות של פריקלס בכינוס הקונגרס נותרו מעורפלות. ישנם היסטוריונים שטענו שהוא ביקש לאמץ סוג מסוים של קונפדרציה בהשתתפותן של כל ערי-המדינה היווניות, בעוד שאחרים חושבים שהוא רצה לבסס בקונגרס את עליונותה של אתונה. ההיסטוריון טרי בקלי טוען כי מטרת הצו לכינוס הקונגרס הייתה השגת מנדט חדש לברית הדליאנית ולאיסופם של כספי מיסים (שנקראו 'פורוס').
במהלך מלחמת הקודש השנייה הוביל פריקלס את הצבא האתונאי נגד דלפי והשיב לפוקיס את זכויותיה הריבוניות של האורקל. בשנת 447 לפנה"ס יצא פריקלס למסעו המוערך ביותר, גירוש הברברים מחצי האי גליפולי שבתראקיה, זאת במטרה לבסס באזור מושבות אתונאיות. אלא שבתקופה זו התמודדה אתונה עם אתגרים כבדי משקל שהוצבו בפניה בצורת מרד מצד כמה מבעלות בריתה, אף שליתר דיוק יש לכנותן "נתינותיה". בשנת 447 לפנה"ס קשרו האוליגרכים מתבאי קשר נגד הסיעה הדמוקרטית, ובעקבות כך דרשו האתונאים את כניעתם המיידית, אלא שלאחר קרב קורנואה, נאלץ פריקלס להשלים עם אובדנה של בויוטיה כדי שיוכל לשחרר את החיילים שנלקחו בשבי. לאחר שנפלה בויוטיה לידי כוחות עוינים, לא הצליחו הכוחות האתונאים להגן על פוקיס ולוקריס וגם הן עברו לשליטתם של אוליגרכים עוינים. בשנת 446 לפנה"ס התעורר איום קשה עוד יותר. אוובויה ומגארה החלו במרד, ופריקלס הסיט את כוחותיו לאוובויה, אך נאלץ לחזור על עקבותיו לאחר שספרטה פלשה לאטיקה. באמצעות משא ומתן ותשלום שוחד, הצליח פריקלס לנטרל את האיום המיידי והספרטנים חזרו לביתם. לאחר שהוסר האיום מצד ספרטה, חזר פריקלס לאוובויה והביס לחלוטין את הכוחות המורדים שם. הוא הטיל עונש כבד על בעלי הקרקעות של כלקיס שאיבדו בעקבות כך את אדמותיהם. בה בעת, תושבי יסאיטייה, שרצחו באכזריות רבה צוות שלם של תלת-חתרית אתונאית, נעקרו ממקומם והוחלפו על ידי 2,000 קלרוכים, מתנחלים אתונאים. המשבר הגיע לסיומו בכריתת הסכם "שלושים שנות שלום" (שנערך בחורף שבין 446-445 לפנה"ס) ובו ויתרה אתונה על רוב נכסיה ועל רוב האינטרסים שלה ביבשת היוונית, שאותם כבשה מאז שנת 460 לפנה"ס, ובהתאם להסכם התחייבו אתונה וספרטה גם יחד להימנע מלנסות להעביר לצידן, האחת את בנות בריתה של השנייה.
המאבק האחרון עם האוליגרכים
בשנת 444 לפנה"ס, התעמתו האוליגרכים והסיעה הדמוקרטית במאבק עז. המנהיג השאפתן החדש של האוליגרכים, תוקידידס (שאין לבלבל בינו לבין ההיסטוריון), האשים את פריקלס בפזרנות כספית תוך ביקורת קשה על אופן ניהול הכספים בפרויקט הבנייה שהתנהל באתונה. תוקידידס הצליח בהתחלה לגרור את חברי האקלסיה לטובתו בהאשמותיו נגד פריקלס, אך לאחר שמנהיג הדמוקרטים החל לטעון את טיעוניו, הוא הצליח לתת מענה ניצח להאשמות. פריקלס השיב באופן החלטי ותקיף תוך שהוא מציע לפצות את העיר על כל ההוצאות מכיסו הפרטי, ושכל הבניינים יוקדשו בשמו. עמדתו של פריקלס התקבלה בתשואות רמות ותוקידידס סבל תבוסה פוליטית. בשנת 442 לפנה"ס, החליט הציבור האתונאי להגלות את תוקידידס לפרק זמן בן 10 שנים ופריקלס הפך בשנית למושל הבלתי מעורער של הזירה הפוליטית באתונה.
שלטונה של אתונה בבעלות בריתה
פריקלס רצה לבסס את השליטה האתונאית בקרב בעלות בריתה ולאכוף את עליונותה ביוון כולה. התהליך שבו הברית האטית דלית הפכה לאימפריה האתונאית החל כנראה עוד בטרם החל עידן שלטונו של פריקלס, היות שחברות רבות בברית בחרו זה מכבר לשלם לאתונה מיסים במקום לאייש ציי מלחמה לכוחות הצבא של הברית, אך התהליך הואץ והפך לעובדה מוגמרת בעקבות מספר צעדים שיזם פריקלס עצמו.
בשנים 449-450 לפנה"ס המרידות במילטוס ובאריתראה דוכאו, ואתונה הצליחה לשקם את שליטתה על בנות בריתה. בסביבות שנת 447 לפנה"ס יזם קלירכוס את צו הטבעת המטבעות, צעד שכפה על כל בנות בריתה של אתונה את השימוש במטבע הכסף האתונאי, לרבות ערכי המשקל והמדידות. לפי אחד מהתנאים המחמירים ביותר הנקובים בצו, עודף המתכת מפעולת טביעת המטבעות חייב היה לעבור לקרן מיוחדת, וכל אדם שיציע לעשות בכסף שימוש אחר יהיה נתון לעונש מוות. קופת האוצר של הברית היא ששימשה את פריקלס למימון עבודות הבנייה הגרנדיוזיות באתונה תוך התמקדות ב"אקרופוליס של פריקלס", אשר כלל את הפרופילאה והפרתנון, ופסל הזהב של אתנה שנוצר על ידי חברו של פריקלס, פידיאס.
בשנת 449 לפנה"ס חוקק פריקלס צו שאיפשר לו לעשות שימוש ב-9000 כיכרות במטרה לממן את השחזור והבנייה מחדש של מקדשי אתונה. אנגלוס ולאכוס, איש אקדמיה יווני, טוען שניצולה של קופת האוצר של הברית, ביוזמתו ובביצועו של פריקלס, הייתה אחת המעילות הגדולות ביותר בהיסטוריה האנושית. עם זאת, שימוש מפוקפק זה בכספי הציבור מימן כמה מיצירות האומנות המרהיבות ביותר של העולם העתיק.
מלחמת סאמוס
בין השנים 436-438 לפנה"ס הוביל פריקלס את הצי של אתונה בפונטוס בצפונה של אסיה הקטנה, וביסס מערכת יחסים ידידותית עם הערים היווניות באזור. בנוסף, ריכז את תשומת לבו בפרויקטים פנימיים כמו ביצורה של אתונה (דוגמת הבניין של "החומה האמצעית" בשנת 440 לפנה"ס).
התקפות אישיות
פריקלס וחבריו מעולם לא היו חסינים לביקורת, היות שעליונות שלטונית באתונה הדמוקרטית לא הייתה שוות ערך לשלטון אבסולוטי. ממש בטרם פרצה המלחמה הפלופונסית, נאלצו פריקלס ושניים מחבריו הקרובים, פידיאס ובת זוגו, אספאסיה, להתמודד עם סדרה של התקפות אישיות ומשפטיות. פידיאס, שהיה ממונה על כל מפעלי הבנייה בעיר, הואשם במעילה במתכת הזהב אשר יועדה לבניית פסלה של האלה אתנה. אחר כך, הואשם גם בחילול קודש לאחר שדאג כי בתמונת קרב אמזונות המופיעה על המגן בו אוחז פסלה של אתנה, תופיע דמותו, כדמות אדם זקן וקרח וכן דמות הדומה מאוד לפריקלס הלוחם באמזונות. זאת ועוד, יריביו של פריקלס מצאו גם עד שקר כנגד פידיאס, בשם מנון.
אספאסיה, שהתפרסמה כיועצת וכאשת שיחה מוכשרת, הואשמה בהשחתת נשות אתונה כדי להשביע את סטיותיו המיניות של פריקלס. ככל הנראה, אספאסיה הייתה זונה וניהלה בית בושת, אולם קיימת מחלוקת בעניין זה בקרב חוקרים מודרניים. ההאשמות נגדה לא היו, ככל הנראה, יותר מהוצאת דיבה חסרת בסיס, אך ההתמודדות עימן הייתה מרה למדי עבור פריקלס. אף על פי שאספאסיה זוכתה בסופו של דבר הודות להתפרצות רגשית נדירה למדי מצידו של פריקלס. מצא חברו, פידיאס, את מותו בכלא. חברו האחר, אנכסגורס, הותקף על ידי האקסליה על רקע אמונותיו הדתיות והוגלה מאתונה. מעבר למשפטים אלה, דרשה האקסליה מפריקלס להצדיק את פזרנותו וניהולו הכושל, לכאורה, בכספי הציבור. לפי כתביו של פלוטרכוס, פריקלס כה חשש מהעמדתו לדין עד כי החליט למנוע מהאתונאים מלהיכנע ללאקוניה. גם בלוך מאמין שפריקלס יזם בכוונה תחילה את המלחמה במטרה להגן על מעמדו הפוליטי באתונה, כך שבתחילתה של המלחמה הפלופונסית מצאה עצמה אתונה במצב מוזר בו שמה את מבטחה ואת עתידה בידי מנהיג שעליונותו הועמדה בסימן שאלה בפעם הראשונה מזה עשור שנים מאז עלייתו לשלטון.
הדרך למלחמה
במשך אותה תקופה, הציע פריקלס צו חדש, צו מגארה, שתנאיו דומים למדי לאמברגו מסחרי בן ימינו. לפי תנאי הצו, סוחריה של מגארה לא הורשו לסחור בשווקים ובנמלים של אתונה בכל שטחי האימפריה שלה. החרם הזה חנק כמעט לחלוטין את הכלכלה של מגארה ואיים על שלמות הסכם השלום השברירי בין אתונה לספרטה, אשר הייתה בת בריתה של מגארה. ההיסטוריון ג'ורג' קוקוול טוען שצו זה אשר בא ביוזמת פריקלס הפר את הסכם שלום שלושים השנים "אם כי לא בלי מראית עין של תירוץ". האתונאים הצדיקו את פעולתם בכך שבני מגארה עיבדו אדמות שקודשו עבור דמטר (אלת פוריות האדמה) והעניקו מקלט לעבדים נמלטים, התנהגות שהאתונאים ראו בה כפירה לכל דבר.
לאחר התייעצויות עם בנות בריתה, החליטה ספרטה לשלוח משלחת לאתונה בדרישה למספר ויתורים דוגמת גירושה המיידי של משפחת האלקמאונידים מאתונה (כולל פריקלס) וביטול הצו המגארי. לצד הדרישות באו אף איומים ביציאה למלחמה אם והדרישות לא תענינה במלואן. המטרה הגלויה לעין של דרישות אלה הייתה להצית את העימות בין פריקלס לבין העם, דבר שאכן התרחש שנתיים לאחר מכן. אלא שבאותו מועד מילאו האתונאים אחד הוראותיו של פריקלס ללא שום היסוס. בנאומו המיתולוגי הראשון, פרי כפי שהוא מובע אצל תוקידידס, ייעץ פריקלס לאתונאים לא להיענות לדרישות יריביהם, היות שאתונה חזקה מהם מבחינה צבאית. פריקלס לא היה מוכן לבצע ויתורים חד-צדדיים. בעקבות כך, ביקש פריקלס מהספרטנים תמורה שוות ערך לבקשותיהם. בתמורה לביטול הצו המגארי, דרשו האתונאים מספרטה לנטוש את מנהגם לגרש מדי פעם אזרחים זרים מן הטריטוריה שלהם, ולהכיר באוטונומיה השלטונית של בנות בריתה. תנאיה של אתונה נדחו על ידי ספרטה ומשאף צד לא הסכים לוותר על תנאיו, היו היריבים מוכנים לצאת למלחמה.
השנה הראשונה של המלחמה (431 לפנה"ס)
"מאחר שבני אדם יכולים לשאת ולשמוע את השבחים על אחרים רק בתנאי שביכולתם לשכנע את עצמם כי גם ביכולתם שלהם לעשות את המעשים שעשו הראשונים, הרי בעוד התשובה על כך שלילית, עתידה להגיע הקנאה ויחד עימה הספקנות ואי האמון"
בשנת 431 לפנה"ס, בעוד תקופת השלום עומדת על בלימה, שלח ארכידאמוס השני, מלכה של ספרטה, משלחת נוספת לאתונה בדרישה שהאתונאים ייעתרו לדרישותיה של ספרטה. אלא שלמשלחת הזו לא הותר להיכנס לאתונה, שכן פריקלס העביר כבר באותה עת החלטה לפיה אף משלחת ספרטנית לא תתקבל במידה וספרטה תחל, קודם לכן, בפעילות צבא עוינת. מאחר שבשלב הזה היה כבר הצבא הספרטני מכונס בקורינתוס, ראו בכך האתונאים פעולה צבאית עוינת וסירבו לקבל את חברי המשלחת. עם כישלונו של ניסיון זה, החל ארכידאמוס בפלישתו לאטיקה אך לא מצא שם אף אתונאי. פריקלס, שהיה מודע לאסטרטגיה של ספרטה שהתבססה על פלישה לטריטוריות אתונאיות והחרבתן לאחר מכן, פינה עוד קודם לכן את כל האוכלוסייה מהאזור לתוך אתונה עצמה. אין עדויות חותכות אודות האופן שבו הצליח פריקלס לשכנע את תושבי אטיקה לתת את הסכמתם לעבור לאזורים עירוניים צפופים, שכן משמעות המעבר הייתה לא אחרת מאשר נטישת אדמותיהם ומקדשיהם העתיקים ושינוי מהותי באורחות חייהם. אי לכך, אין צל של ספק שאף על פי שהם נתנו את הסכמתם לעזוב, תושבים כפריים רבים היו רחוקים מלהיות שמחים על החלטתו של פריקלס. פריקלס אף נתן לבני ארצו מספר עצות אודות ענייניהם והבטיח להם כי אם האויב לא יבזוז את החוות שלו, הוא יציע את רכושו לעיר. ההבטחה נבעה מחששו של פריקלס שייתכן וארכידאמוס, שהיה, בין היתר, גם חברו, יחלוף ליד אדמותיו מבלי שיחריבן, אם בתור מחווה לחבר או כצעד פוליטי מחושב שמטרתו להרחיק את פריקלס מבוחריו.
על כל פנים, לאחר שראו את ביזת החוות והאדמות שלהם, רתחו האתונאים מזעם ומיד החלו לבטא את כעסם בעקיפין כלפי המנהיג שלהם, שרבים מהם ראו בו את הגורם שמשך אותם למלחמה. אלא שאפילו לנוכח הלחץ הגובר, לא נתן פריקלס את הסכמתו לדרישות לפיהן יש לפעול באופן מיידי נגד האויב או לשקול מחדש את האסטרטגיה הראשונית שלו. בנוסף, הוא גם נמנע מלכנס את האקלסיה, מחשש שהאספסוף, הזועם על איבוד אדמותיו, יחליט בפזיזותו להילחם בצבא הספרטני. אף על פי שלפריקלס לא הייתה שליטה רשמית בסדר היום של מועצת הפוליס (שישיבותיה נוהלו על ידי נשיאים מתחלפים), דומה שדי היה בכבוד שרחשו חברי המועצה לפריקלס כדי לשכנעם להסכים שלא לכנס את המועצה. בעוד הצבא הספרטני נשאר באטיקה, החליט פריקלס לשלוח צי בן 100 אוניות קרב במטרה לבזוז את חופי הפלופונסוס וציווה על חיל הפרשים לשמור על החוות החקלאיות בסמוך לחומות העיר.
המבצע הצבאי האחרון וימיו האחרונים
בשנת 430 לפנה"ס, בזז הצבא הספרטני בשנית את אטיקה, אך פריקלס לא נרתע וסירב לשנות את האסטרטגיה בה נקט קודם לכן. מאחר שביקש להימנע מלחימה ישירה מול הצבא הספרטני, הוא יצא שוב להוביל מסע ימי במטרה לבזוז את חופי הפלופונסוס תוך צירופן של 100 אוניות מלחמה אתונאיות. לפי כתבי פלוטרכוס, ממש בטרם הפליגו האוניות לדרכן, גרם ליקוי חמה לבהלה בקרב צוותי האוניות, אולם פריקלס אשר רכש ידע באסטרונומיה מאנקסגורס, הרגיע את הצוותים בעונת הקיץ של אותה שנה פרצה מגפה של טיפוס הבטן. הבהלה שאחזה בפוליס בעקבות המגפה, עוררה גל חדש של מחאה ציבורית, ופריקלס נאלץ להגן על עצמו בנאום אחרון וסוחף שתוקידידס מציינו בכתביו. הנאום הזה נחשב לאחד הנאומים המבריקים שנשא, החושף מחד את מעלותיו של פריקלס, אך מאידך גם את המרירות שחש ביחס לכפיות הטובה של אחיו לפוליס.
הנאום אומנם הצליח לשכך באופן זמני את התרעומת של אנשיו נגדו, אך יריביו מבית הצליחו לנצל את ההזדמנות הזו ולחתור תחת מעמדו. דרגתו כמצביא העליון של הצבא האתונאי נשללה, והוטל עליו קנס אישי בסך של בין 15 ל-50 כיכרות מטבע. מקורות עתיקים מציינים את קליאון, אחד מהכוכבים העולים של הפוליטיקה באתונה באותם ימים, כמי ששימש בתפקיד התובע במשפטו של פריקלס. עם זאת, בתוך פחות משנה, בשנת 429 לפנה"ס, לא רק שהאתונאים סלחו לפריקלס, אלא אף בחרו בו בשנית למצביא עליון של צבאם ולעמידתו בראש הפעילות המבצעית במהלך השנה. באותה שנה היה פריקלס גם עד למותם במגפה של בניו מרעייתו הראשונה, אקסאנטיפוס ופאראלוס. מותם של השניים הפיל את רוחו ואפילו חברתה של אספאסיה לא הייתה לו לעזר, והוא עצמו מת מהמגפה בסתיו של אותה שנה. עוד בטרם מותו, התכנסו חבריו של פריקלס סביב מיטתו, סיפרו בשבחיו ומעלותיו במהלך שנות השלום והזכירו את תשע המצבות לזכר ניצחונותיו. פריקלס בעודו על ערש דווי, הקשיב להם וקטע את דבריהם פריקלס חי במהלך השנתיים וחצי הראשונות של המלחמה הפלופונסית, ולפי כתביו של תוקידידס, מותו היה אסון נורא לאתונה מאחר שהבאים אחריו היו נחותים ממנו ביכולותיהם ובכישוריהם. הם, לדבריו, לא נהגו באופן הגון וניהלו מדיניות חסרת יציבות כשלנגד עיניהם העדפת הפופולריות שלהם בעיני ההמון על פני יעילותם השלטונית. בדברי הביקורת הללו לא רק שתוקידידס מקונן על אובדן של אדם שהעריץ, אלא אף מבשר על חלוף ימי התהילה והגדולה של אתונה.
משפחתו
פריקלס, כמקובל באתונה, התחתן עם אחת מקרובי משפחתו הקרובות ביותר. ממנה היו לו שני בנים, אקסאנטיפוס ופאראלוס. לא היו אלה נישואים מאושרים, ובסביבות שנת 445 לפנה"ס הוא התגרש מרעייתו והציע אותה לאישה לאדם אחר, בהסכמת קרובי משפחתה הגברים. האישה שאותה באמת אהב הייתה אספאסיה ממילטוס, שהייתה לפילגשו והם החלו לחיות יחדיו כאילו היו זוג נשוי. מערכת יחסים זו עוררה תגובות רבות, ואפילו בנו של פריקלס, אקסאנטיפוס, שהיו לו שאיפות פוליטיות, לא נרתע מלהשמיץ את אביו על כך. עם זאת, רדיפות אלה לא פגעו ברוחו של פריקלס, אף על פי שפרץ בדמעות בעודו מנסה להגן על אספאסיה, לאחר שהואשמה בהשחתת החברה האתונאית.
הטרגדיה האישית הגדולה ביותר שלו הייתה מותם של אחותו ושני בניו במגפה שפרצה בעיר, אסון שעליו לא הצליח להתגבר. ממש בטרם מותו ערכו האתונאים שינוי בחוק שנחקק בשנת 451 לפנה"ס, אשר איפשר לבנו למחצה עם אספאסיה להפוך לאזרח מן השורה וליורש לגיטימי, שינוי מהותי ומשמעותי ביותר, במיוחד לאור העובדה שהיה זה פריקלס עצמו שיזם את החוק לפיו ייחשב אדם לאתונאי אך ורק בכפוף לאזרחותם האתונאית של שני הוריו גם יחד.
הערכה
פריקלס הטביע את חותמו על עידן היסטורי שלם, וחוקרים רבים חלוקים עד היום בדעותיהם באשר למשמעות החלטותיו ומדיניותו. העובדה שתיפקד בעת ובעונה אחת, כמדינאי, כמצביא עליון וכנואם מוכשר, הופכת את ההערכה האובייקטיבית של פעולותיו למלאכה מורכבת ביותר. פלוטרכוס כותב שפריקלס עמד בראש האתונאים במשך תקופה של כארבעים שנים. במהלך השנים הללו הוא השתדל כמיטב יכולתו לשמור על פרטיות חייו וניסה להוות מודל לאזרחי העיר. כך לדוגמה, נמנע מלהשתתף בסעודות ובסימפוזיונים.
מנהיגות פוליטית
חוקרים בני זמננו, דוגמת שרה רודן, מכנים את פריקלס פופוליסט, דמגוג ונץ מלחמה. בעוד שאחרים מעריצים את מנהיגותו הכריזמטית. לפי כתביו של פלוטרכוס, לאחר שתפס את כס המנהיגות באתונה "הוא לא היה אותו אדם כקודם, לא היה כמותו בקשב שגילה לקול העם, מוכן לרצות ולענות לתשוקות ההמון כמו נווט ספינה הנענה לרוח". עוד מסופר בכתבים שיריבו הפוליטי, תוקידידס, נשאל בהזדמנות על ידי ארכידאמוס, מלכה של ספרטה, מי מהם לוחם אמיץ וטוב יותר, תוקידידס עצמו או פריקלס. לשאלה זו ענה תוקידידס ללא היסוס כי פריקלס הוא הלוחם הטוב יותר ולו מן הטעם שגם כאשר הוא מפסיד, הוא מצליח לשכנע את מאזיניו שהוא ניצח.
בבחינת אישיותו ואופיו, פריקלס נחשב חסין מביקורת בעיני ההיסטוריונים העתיקים מאחר ש"הוא הקפיד להתרחק משחיתות, אף שלא נותר אדיש לגמרי לרווח כספי". תוקידידס, שהעריץ את פריקלס, מדגיש בכתביו כי אתונה הייתה "דמוקרטיה בהגדרתה, אך בפועל נוהלה על ידי האזרח הראשון שלה". בהערה זו ממחיש תוקידידס לקוראיו את מה שהוא מחשיב לכריזמה שהייתה לפריקלס להנהיג, לשכנע ולעיתים, גם להפעיל מניפולציות. אף על פי שתוקידידס מציין את הקנס שהוטל על פריקלס, הוא אינו מזכיר את ההאשמות שהוטחו בו בהיותו פוליטיקאי, שכן עיקר התמקדותו היא ביושרה של פריקלס. מצד שני, באחד הדיאלוגים שלו, מגלה אפלטון התנגדות לדברי ההלל הנאמרים על פריקלס ואף מצטט את סוקרטס באומרו ש"שהרי זאת שמועה שאני שומע, שפריקלס עשה את האתונאים עצלנים ומוגי-לב ופטפטנים ורודפי-בצע, משום שהוא היה הראשון שהעמידם על קבלת שכר.
פלוטרכוס מציין ביקורת אחרת כנגד מנהיגותו של פריקלס, "רבים אחרים מציינים שהאתונאים הונהגו על ידי פריקלס להקצאת קרקעות ציבוריות, מענקי בידור, והענקת שירותים ציבוריים בתשלום, מדיניות שהרגילה אותם לנוהגי חיים לא הולמים ושהפכה אותם ברבות הימים לרודפי מותרות ולהפקרות גמורה תחת השפעתם של דרכי השלטון, וזאת, במקום נוהגי חיים של חסכנות והסתפקות במועט". תוקידידס טען שפריקלס "לא נסחף על ידי העם אלא היה זה שהנחה את העם", מסקנתו זו מוטלת בספק שכן ישנם אפילו מספר חוקרים מהמאה העשרים כדוגמת מלקולם פ.מק'גרגור וג'ון ס. מוריסון שטוענים שבהחלט ייתכן שפריקלס היה דמות ציבורית כריזמטית הפועלת כמי שמקדמת את הצעותיהם של יועצים ומומחים או של העם עצמו. לדעתו של ההיסטוריון קינג, העצמת כוחו של העם, הותירה את האתונאים ללא מנהיג סמכותי, ובמהלך המלחמה הפלופונסית, התבססותו של פריקלס על תמיכת ההמון במטרה להמשיך להנהיג את הפוליס הייתה ברורה לעין כל.
חלק מהצווים והתקנות הביאו את מבקריו של פריקלס לטעון שהוא האחראי להתנוונותה ההולכת וגוברת של הדמוקרטיה האתונאית. קונסטנטין פאפאריגופולוס, היסטוריון יווני מודרני, טוען שמטרתו של פריקלס הייתה להרחיב ולייצב את המוסדות הדמוקרטיים, והיא שהובילה אותו לעסוק בחקיקה המעניקה למעמדות הנמוכים גישה למערכת הפוליטית ולמשרדים הציבוריים, מעמדות שבעבר הלא רחוק נמנעה מהם הגישה זו בשל חוסר יכולתם הכספית או מעמדם האזרחי.
לפי ההיסטוריון סמסון, פריקלס האמין שיש לקדם את העם הפשוט, בו ראה גורם ואמצעי שאינו מנוצל דיו הן למיצוי כוחה של אתונה בכלל והן למימוש פוטנציאל העוצמה הצבאית האתונאית בפרט (שורות הצי הימי ועמוד השדרה של העוצמה הצבאית האתונאית מאז ימיו של תמיסטוקלס, אוישו כמעט במלואם באנשים מהמעמדות הנמוכים).
קימון, מצד שני, האמין ככל הנראה שאין מקום לאמצעים דמוקרטיים נוספים, מכיוון שהיה בטוח שהדמוקרטיה הגיעה לשיאה וכי הרפורמות של פריקלס מובילות לפופוליסטיות מובהקת ולמבוי שלטוני סתום. בהקשר הזה טוען פאפאריגופולוס שההיסטוריה הצדיקה את קימון, היות שלאחר מותו של פריקלס שקעה אתונה לתהומות של סיבוכים ודמגוגיה פוליטיים עד לאובדן כוחה, וירידה בהשפעתה.
לפי היסטוריון אחר, ג'סטין דניאל קינג, הדמוקרטיה הרדיקלית הועילה לעם כיחידים, אך החלישה את המדינה כקולקטיב. מצד שני, טוען דונלד קגן, דווקא התקנות הדמוקרטיות שתיקן פריקלס, הן שסיפקו את הבסיס לעוצמה הדמוקרטית האדירה. בסופו של דבר קיבל קימון את הדמוקרטיה החדשה ולא גילה התנגדות לחוק האזרחות לאחר חזרתו מגלות בשנת 451 לפנה"ס.
מבחינה היסטורית, עובדה היא כי המשטר הדמוקרטי באתונה כפי שעוצב על ידי פריקלס החזיק מעמד במשך 200 שנה (למעט שתי הפיכות קצרות מועד שאירעו בשלהי המלחמה הפלופונסית).
הישגים צבאיים
במשך למעלה מעשרים שנה עמד פריקלס בראש מסעות צבאיים רבים, בעיקר מסעות צבאיים ימיים. בהיותו אדם זהיר ושקול, הוא אף פעם לא יזם קרב שתנאיו נראו לו חסרי ודאות או מסוכנים מדי, והוא מעולם לא נתן את הסכמתו "לדחפים חסרי התועלת של האזרחים". הוא ביסס את מדיניותו הצבאית על העקרונות שהתווה תמיסטוקלס, לפיהם עליונותה של אתונה תלויה בכוחה הימי וכי תושבי האי פלופונסוס היו כמעט בלתי ניתנים לניצחון ביבשה. פריקלס ניסה גם להקטין את יתרונותיה של ספרטה באמצעות בנייתן מחדש של חומות אתונה.
לדעתו של קגן, קרוב לוודאי שהתעקשותו האיתנה של פריקלס נגד יציאתן של מסעות צבאיים להסחה, נבעה מזיכרונו המר מהמסע הצבאי למצרים שהוא תמך בו בשעתו. נאמר כי האסטרטגיה שלו הייתה "בלתי פופולרית במהותה" אולם פריקלס בכישרונו הצליח לשכנע את הציבור האתונאי לתמוך בה, והחוקר הנס דלבריק כינה בשל כך את פריקלס אחד מהמדינאים והמנהיגים הצבאיים הגדולים ביותר בהיסטוריה. אף על פי שאנשי עירו יזמו מספר פעולות צבאיות לאחר מותו, ההיסטוריונים פלטיאס וקליופולוס טוענים שהאתונאים נשארו נאמנים לאסטרטגיה שהתווה פריקלס, לפיה יש לשמר את האימפריה ולא להרחיב אותה, ושמרו על אסטרטגיה זו עד אשר יצאו למסע לכיבוש סיציליה. החוקר בן אקס. דה-וט מסיק שהאסטרטגיה הזו הייתה מצליחה במידה ופריקלס היה מאריך חיים. מצד שני, מבקרי האסטרטגיה של פריקלס רבים במספרם בדיוק כמו אלה התומכים בה. אחת הביקורות המקובלות היא שפריקלס ניחן בכישורים פוליטיים ורטוריים טובים יותר בהשוואה לכישוריו האסטרטגיים. דונלד קגן הגדיר את האסטרטגיה של פריקלס כ"צורה של תקוה שהכזיבה", בעוד שהחוקרים ברי ס. שטראוס וג'וסיה אובר מציינים ש"כאסטרטג הוא היה כישלון וכי הוא ראוי לחלק מהאשמה בתבוסתה המוחצת של אתונה". קגן מבקר את האסטרטגיה של פריקלס מארבע סיבות, האחת, כי עקב סירובו לוותר ויתורים קלים הוא הביא למלחמה; השנייה, האסטרטגיה כלל לא נחזתה על ידי האויב, ולפיכך, היא חסרה את האמינות שכה חיונית לשם קבלתה; השלישית, האסטרטגיה הייתה חלשה כדי לנצל לטובתה הזדמנויות ואפשרויות חדשות; ורביעית, היא הייתה תלויה ליישומה בפריקלס ולפיכך נגזר גורלה להינטש לאחר מותו. קגן מעריך את הוצאותיו הכספיות הכרוכות באסטרטגיה הצבאית הזו במלחמה הפלופונסית בשיעור של כאלפיים כיכרות מטבעות לכל שנה, ובהתבסס על הנתון הזה הוא מסיק שהיה ביכולתו של פריקלס להמשיך במלחמה לאורך שלוש שנים בלבד. לטענתו, מאחר שפריקלס לבטח ידע אודות מגבלות כספיות אלה, הרי שתכנן את המלחמה לפרק זמן קצר יותר, בהשוואה לאורכה בפועל בסופו של דבר. אחרים, כדוגמת דונלד וו. נייט, הסיקו שהאסטרטגיה הייתה הגנתית מדי וכי היא לא היה לה סיכוי להצליח מלכתחילה.
כישוריו כנואם
הפרשנים המודרניים לכתביו של תוקידידס עדיין מנסים לפתור את החידה סביב כישוריו של פריקלס כנואם ולהבין האם נוסח הנאומים שייך למדינאי האתונאי או להיסטוריון המפורסם. כיוון שפריקלס מעולם לא כתב ולא הפיץ את נאומיו, אף היסטוריון אינו מסוגל לענות על השאלה הזו בוודאות מוחלטת. תוקידידס העלה על הכתוב שלושה מתוך הנאומים הללו מזיכרונו, ולפיכך, גם לא ניתן להסיק באופן ודאי שהוא לא הוסיף לנאומים מתחושותיו או מחשבותיו.
אף על פי שפריקלס היווה מקור מרכזי להשראה שלו, ישנם היסטוריונים המציינים שסגנונם הנלהב והאידיאליסטי של הנאומים בכתבי תוקידידס, עומד בניגוד חריף לסגנון כתיבתו הקר והאנליטי של תוקידידס עצמו. עם זאת, ייתכן שזו אחת התוצאות של הכללת סגנון הרטוריקה יחד עם סגנון ההיסטוריוגרפיה, דהיינו, ייתכן שתוקידידס עשה שימוש בשני סגנונות כתיבה שונים לשתי מטרות שונות.
סופרים יוונים עתיקים כינו את פריקלס "אולימפי" ופיארו את כישרונותיו תוך שהם מייחסים לו את "עוצמתה וזוהרה של יוון רבתי" וכמי שנושא את נשקו של זאוס בשעת נאומיו. לפי כתביו של קווינטיליאנוס, פריקלס תמיד שקד על נאומיו ובטרם עלה לדוכן הנאומים. סר ריצ'רד מסיק ש"כפי שהיה ייחודי כמדינאי אתונאי, כך גם היה ייחודי בשני מובנים כנואם אתונאי, הראשון, מאחר שבזכות אישיותו היווה דמות מרכזית כפי שאף אדם לפניו או אחריו לא היה, והשני, מאחר שרעיונותיו וכוחו המוסרי הקנו לו תהילה בזכות כושר הנאום שלו, כפי שאף אחד אחר לא זכה מבני אתונה".