cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ליאפייס מטאלורגס
הופעות באירופה
בעונת 2005/2006 הקבוצה חזרה עוד פעם לגביע אופ"א, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת NSI רונאביק מאיי פארו אך הפסידה בסיבוב המוקדם השני לקבוצת ראסינג גנק מבלגיה. בעונת 2006/2007 שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בליגת האלופות, אז עברה בסיבוב המוקדם הראשון את קבוצת אקטובה לנטו מקזחסטן אך הפסידה בסיבוב השני המוקדם לקבוצת דינמו קייב מאוקראינה בתוצאות 4-0 ו-4-1 והודחה מהמפעל.
בסוף עונת 2012 הקבוצה סיימה במקום הרביעי בליגה והעפילה לליגה האירופית בעונת 2013/2014. בסיבוב המוקדמות הראשון הקבוצה הפסידה בפנדלים לקבוצת פרסטאטיין טאון מוויילס והודחה מהטורניר.
אורידיקה (בת אנטיפטרוס)
אורידיקה (ביוונית: Ευρυδικη, Evridiki; נולדה ב-335-340 לפנה"ס לערך וחיה עד לאחר 287 לפנה"ס) הייתה בתו של אנטיפטרוס, מצביא מוקדוני, ואשתו השלישית של תלמי הראשון. המועד המדויק בו נישאה לא ידוע, אבל היא נישאה לתלמי לאחר שאביה מונה לעוצר ביוון בשנת 320/321 לפנה"ס, כנראה בשנה 319/320 לפנה"ס.
לאורידיקה היו חמישה ילדים, שלושה בנים ושתי בנות. בניה היו: תלמי קראונוס, שהיה מלך מוקדון, מלאגרוס, שירש את אחיו כמלך מוקדון, ובן שלישי ששמו לא ידוע, שהומת על ידי תלמי השני, שהיה בנה של ברניקי אשתו הרביעית של תלמי הראשון. שתי בנותיה היו: פתולמאיס, אשתו החמישית של דמטריוס פוליורקטס, מלך מוקדון בין השנים 294-288 לפנה"ס, וליסנדרה, שנישאה לאגאתוקלס בנו של ליסימכוס, אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול. ארסינואי השנייה, בתה של ברניקי ואחותה החורגת של ליסנדרה, נישאה לליסימכוס.
לתלמי הראשון היו מספר פילגשים ושתי נשים לפני שנשא את אורידיקה. הוא עזב את אורידיקה לטובת קרובת משפחתה ברניקי, אצילה מוקדונית שהגיעה למצרים בשנת 318 לפנה"ס עם שלושת ילדיה, כדי לשמש בת לוויה של אורידיקה. תלמי התאהב בברניקי, זנח את אורידיקה, ובשנת 316/317 לפנה"ס נשא את ברניקי. לא ידוע אם הוא התגרש מאורידיקה. תלמי העדיף את ילדיו מברניקי, ובשנת 287 לפנה"ס עזבה אורידיקה את מצרים למילטוס, שם התקבלה על ידי דמטריוס פוליורקטס, שהיה אויבו של תלמי הראשון. לאחר שעזבה את מצרים השיאה את בתה לדמטריוס.
אורידיקה הייתה אחותו של קסנדרוס, שירש את אביו כעוצר מוקדון ואחר כך המליך עצמו כמלך מוקדון.
מועד מותה אינו ידוע.
בריאן קוואן
בריאן קוואן (באנגלית: Brian Cowen; באירית: Brian Ó Comhain, נולד ב-10 בינואר 1960) הוא מדינאי אירי שכיהן כראש הממשלה (טישך) האחד-עשר של אירלנד בין השנים - 2008–2011. הוא עמד בראש קואליציה בהנהגת מפלגת פיאנה פול ובשותפות מפלגת הירוקים של אירלנד וחברי פרלמנט עצמאיים. בתקופה זו היה קוואן גם מנהיג מפלגת פיאנה פול.
קוואן כיהן כחבר הפרלמנט האירי, הדאל אירן בין השנים 2011-1984. הוא שירת כשר העבודה (1993-1992), כשר האנרגיה (1993), כשר התחבורה, האנרגיה והתקשורת (1994-1993), כשר הבריאות (2000-1997), כשר החוץ (2004-2000) וכשר האוצר (2008-2004). כמו כן הוא כיהן כטנשטה (סגן ראש הממשלה) בשנים 2008-2007. בעקבות התפטרותו של קודמו, ברטי אהרן ב-2008 הוא נבחר להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה.
תקופת כהונתו של קוואן עמדה בסימן של משבר כלכלי ובנקאי באירלנד. הוא ספג ביקורת חריפה על כישלונו בטיפול במשבר ועל פנייתו לאיחוד האירופי ולקרן המטבע הבינלאומית לסיוע, פנייה שנתפסה באירלנד כהשפלה לאומית. בתקופה זו נרשם שיא השפל בתמיכה הציבורית בפיאנה פול, בממשלת אירלנד ובראש הממשלה עצמו, בכל ההיסטוריה של אירלנד. העיתונות הגדירה אותו כ"ראש הממשלה הגרוע ביותר בהיסטוריה של אירלנד".
ראשית חייו
בראין קוואן נולד בטולאמור שבמחוז אופאלי. הוא גדל בבית משפחתו שבעיירה קלרה. הוא בנם של מאי וברנרד קוואן, שהיה חבר הבית התחתון (דאל) והבית העליון (סנאט) של הפרלמנט האירי. בבעלות המשפחה היה פאב בקלרה, שניצב ליד בית המשפחה. אביו של קוואן עבד גם כמנהל מכירות פומביות. בראין קוואן עבד בפאב המשפחתי כשגדל. יש לו שני אחים, כריסטופר ובארי. אחיו בארי מעורב גם הוא בפוליטיקה ומכהן כחבר פרלמנט. אחיו הבכור כריסטופר מנהל את הפאב המשפחתי.
קוואן נשוי למרי מולוי ואב לשתי בנות.
הוא חבר בהתאחדות האתלטיקה הגאלית המקדמת את ענפי הספורט האירים המסורתיים ומשמש כנשיא המועדון של קלרה. בראשית שנות השמונים הוא שיחק כדורגל גאלי בנבחרת של מחוז אופאלי.
ראשית הקריירה הפוליטית
קוואן נבחר לראשונה לפרלמנט בבחירות הביניים של 1984 שנערכו בעקבות מותו של אביו. בהיותו בן 24 הוא היה הצעיר מבין חברי הפרלמנט שכיהן באותו זמן. באותה שנה הוא גם נבחר למועצת המחוז במקומו של אביו וכיהן שם עד ל-1992.
בשבע השנים הראשונות שלו בפרלמנט הוא ישב על הספסלים האחוריים. לאחר הבחירות הכלליות של 1989, כאשר פיאנה פול הרכיבה לראשונה קואליציה עם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, קוואן היה אחד מחברי הפרלמנט שהתנגדו למהלך בתוקף. שנתיים מאוחר יותר, בנובמבר 1991 מי שהיה אז שר האוצר, אלברט ריינולדס, התמודד מול צ'ארלס הוהי על תפקיד מנהיג המפלגה. קוואן התייצב מאחורי ריינולדס ועד מהרה היה לחלק מהאגף במפלגה שתמך בו. בניסיונו השני הצליח ריינולדס להיבחר לתפקיד מנהיג המפלגה כאשר הוהי אולץ לפרוש מתפקידו כראש הממשלה ב-1992.
בגיל 32 מונה קוואן על ידי ריינולדס למשרת השר הראשונה שלו, שר העבודה. למרות היותו חבר הקבינט, גישתו של קוואן הייתה עוינת כלפי השותפה הקואליציונית, המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית. בוועידת המפלגה של מרץ 1992 היה ברור שזוהי גישתו של קוואן. בנאום שנשא כ"חימום" לפני נאומו של המנהיג, העיר קוואן כי הוא מצפה לעזיבתה של המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית את הקואליציה.
לאחר הבחירות של 1992 היה קוואן חלק מצוות המשא ומתן הקואליציוני בניסיון ליצור שותפות עם מפלגת הלייבור. הניסיון הצליח וקוואן מונה לתפקיד שר התחבורה, האנרגיה והתקשורת. בתפקידו זה הוא הוציא לפועל את ההחלטה השנויה במחלקות לצמצם את כמות הטיסות שעברו בנמל התעופה שאנון, שאפשרה את המעבר של טיסות טרנס-אטלנטיות בנמל התעופה של דבלין. ההחלטה גרמה לחברת הפרלמנט, סיל דה ואלירה, לפרוש במחאה מהמפלגה.
באוקטובר 1994 נחשף שבבעלותו של קוואן היו מניות בחברת ארקון, שהוא היה מעורב במתן זיכיונות כריה עבורה. עד מהרה הוא מכר את מניותיו והתנצל בפני הפרלמנט על המבוכה שהוא גרם.
מאוחר יותר באותה שנה התפטר ריינולדס מתפקידיו כראש הממשלה וכמנהיג פיאנה פול והוחלף על ידי ברטי אהרן. בכל מקרה המפלגה הייתה אז באופוזיציה. קוואן קודם לספסלים הקדמיים של המפלגה ומונה להיות דוברה בנושאי חקלאות, מזון ויעור ובהמשך היה הדובר לענייני בריאות.
שר הבריאות והילדים
כאשר פיאנה פול שבה לשלטון לאחר הבחירות של 1997, קיבל קוואן את התפקיד החדש והמורחב של שר הבריאות והילדים. הוא תיאר את התקופה הזו כתקופה שבה נתקל במוקשים רבים. במהלך תקופת כהונתו, היה עליו להתמודד עם בעיות של מחסור במיטות אשפוז ושל צפיפות בבתי החולים ועם שביתת אחיות ארוכה ב-1999. בינואר 2000 הועבר קוואן להיות שר החוץ ומבחינתו הייתה העברה זו הקלה עבורו.
שר האוצר
בעקבות מינויו של צ'ארלי מק'קריווי לתפקיד בנציבות האירופית בספטמבר 2004, מונה קוואן במקומו לתפקיד שר האוצר. ב-1 בדצמבר 2004 הוא הציג את התקציב הראשון שלו שבמסגרתו עלתה ההוצאה הממשלתית ב-9%.
התקציב השני של קוואן ב-2005 התמקד בחבילת סיוע חדשה לילדים ובאמצעים להשבת בעלי הון שהיו פטורים ממס בחזרה למעגל משלמי המס החל מ-2007. הצעדים היו אמורים להוציא 52,000 בעלי הכנסות נמוכות ממעגל משלמי המס ולהעביר 90,000 מבעלי ההכנסות הבינוניות ממעגל משלמי המס במדרגות המס הגבוהות.
התקציב השלישי של קוואן שהוצג ערב הבחירות של 2007 היה אחד התקציבים שבהם ההוצאה הממשלתית הייתה מהגדולות ביותר בהיסטוריה של אירלנד. חבילה של הוצאות על סך 3.7 מיליארד אירו, כללה גידול בקצבאות הגמלאים ובקצבאות הרווחה, הוצאה ניכרת בתחום איכות הסביבה והורדה של מדרגת המס העליונה מ-42% ל-41%. קוואן זכה לביקורת בשל השאננות שהפגין לכאורה בעת המשבר הכלכלי של 2008.
מנהיג פיאנה פול
במהלך תקופת כהונתו כשר, זוהה קוואן לעיתים קרובות כמועמד המוביל לרשת את ברטי אהרן בתפקיד מנהיג מפלגת פיאנה פול. מעמדו של קוואן התחזק כאשר הוא ירש את מרי או'רורוק בתפקיד סגן מנהיג המפלגה ב-2002. בסופו של דבר, ב-2004, כאשר הוא מונה לתפקיד שר האוצר, נראה היה כי זה קרש קפיצה לשאיפתו להיות ראש ממשלה וב-2007 הוא מונה לתפקיד סגן ראש הממשלה.
ב-4 באפריל 2008, יומיים לאחר שברטי אהרן הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו כראש ממשלה וכמנהיג המפלגה, הוצגה מועמדותו של קוואן לתפקיד מנהיג המפלגה השביעי של פיאנה פול ויום לאחר מכן הוא נבחר כמועמד יחיד. ב-9 במאי, עם כניסת התפטרותו של אהרן לתוקפה, הוא החל לשמש בתפקידו. ב-7 במאי הוצגה מועמדותו של קוואן לתפקיד ראש הממשלה, הוא נבחר על ידי הפרלמנט ברוב של 88 תומכים מול 76 מתנגדים ומונה על ידי נשיאת אירלנד, מארי מקאליס.
אמנת ליסבון
התנגדותו של ציבור הבוחרים האירי לאשרורה של אמנת ליסבון ב-12 ביוני 2008 נתפסה בתקשורת ועל ידי פרשנים פוליטיים כמחאה אישית כנגד קוואן וכנגד ממשלתו. קוואן עצמו הודה בראיון רדיו ב-12 במאי 2008 שהוא לא קרא את הנוסח המלא של אמנת ליסבון. האמנה אושרה לבסוף על ידי הבוחרים האירים במשאל העם המוצלח על תיקון החוקה באוקטובר 2009.
תקציב 2009
קוואן הגיש את התקציב של 2009 באוקטובר 2008 והקדים אותו מהמועד הקבוע של חודש דצמבר עקב המשבר הכלכלי העולמי. התקציב, שכונה "הקשוח ביותר מזה שנים", כלל מספר צעדים שנויים במחלוקת, הטלת מיסים ונסיגה מהבטחה למימון חיסונים נגד נגיף הפפילומה האנושי לתלמידות בתי הספר. השלכות נוספות של התקציב כללו הטלת מס שיוטל על כל העובדים מעל רמת הכנסה מסוימת וסגירתם של מספר מתקני צבא על הגבול עם צפון אירלנד.
זעקה ציבורית עלתה נגד ההצעות לקיצוצים בבריאות ובחינוך. פרצו הפגנות של מורים וחקלאים. ב-25 באוקטובר 2008 התאספו מעל 25,000 גמלאים וסטודנטים לאות סולידריות מול משרדי הממשלה בדבלין. בחוגי הכנסייה של אירלנד (הפרוטסטנטית) הייתה אכזבה מהקיצוצים בתקציבי בתי הספר התיכוניים שלהם. דאגה דומה הובעה מצדם של ראשי הכנסייה הקתולית.
נטישה של הקואליציה התחוללה מצדם של חברים מאוכזבים. פרישתם של שלושה חברי פרלמנט מטעם פיאנה פול על רקע הקיצוצים במערכת הבריאות הקטינה את הרוב של הממשלה בפרלמנט ברבע. בנוסף הסיר את תמיכתו מהממשלה אחד מחברי הפרלמנט העצמאיים שהבטיח לתמוך בממשלה לאחר הבחירות של 2007. נאמר ש"התקציב היה תאונה שהייתה אמורה להתרחש בעיתוי כל שהוא".
על פי הסכם היציבות והצמיחה של האיחוד האירופי, נדרשו מדינות האיחוד לשמור על היחס בין הגירעון לבין התוצר המקומי הגולמי שלהן בשיעור של מתחת ל-3% ועל היחס שבין הלאומי לבין התוצר המקומי הגולמי בשיעור של מתחת ל-60%. באוקטובר 2008 פתחה הנציבות האירופית בצעדים כנגד ממשלות שחרגו מהמגבלות. הציפייה הייתה שגרעון של אירלנד יהיה 5.5% ב-2008 ו-6.5% ב-2009. צעדים אלו אילצו את הממשלה לבטל כמה מהשינויים שהוצעו במסגרת התקציב והצביעו על חולשה של הממשלה.
משבר בשר החזיר
ב-6 בדצמבר 2008, הורתה הרשות לפיקוח על המזון על איסופם והשמדתם של כל מוצרי בשר החזיר שיוצרו החל מ-1 בספטמבר עקב גילוי רמות רעילות של דיאוקסין באחוזים קטנים בבשר חזיר. קוואן אישר בנוסף את הוצאתו המוחלטת של בשר החזיר מהשוק ובתוך ימים היו אלפי מקומות עבודה תחת סכנה עקב הפסקת שחיטתם של חזירים עד להחלטה על פיצוי כספי למגדלים. המשבר עלה למשלמי המיסים האירים כ-180 מיליון אירו. ממשלתו קוואן ספגה ביקורת קשה על תגובתה המוגזמת בטיפול במשבר ומנהיג מפלגת פינה גייל, אינדה קני, הגדיר את תגובתה של הממשלה כ"אסון מוחלט".
הבנק האנגלו-אירי
משמעות העובדה שהבנק האנגלו-אירי היה חשוף בעיקר להלוואות נדל"ן, בעיקר לקבלנים וליזמים, הייתה שהוא הושפע באופן קשה מההאטה בשוק הנדל"ן באירלנד ב-2008. ב-15 בינואר 2009, לאחר ניסיון להציל את הבנק על ידי הזרמת 1.5 מיליארד אירו, הכריזה הממשלה שהיא תנקוט בצעדים שיאפשרו להעביר את הבנק לבעלות המדינה. חוק הבנק האנגלו-אירי אפשר את העברתן של המניות של הבנק לבעלותו של שר האוצר. המשקיפים טענו שתגובתה של הממשלה הייתה איטית מדי.
תקציב החירום
תקציב החירום שהוגש באפריל 2009 התייחס לגירעון של 10.75% בתוצר הגולמי המקומי. היוזמות שתוכננו במסגרת התקציב כללו את הכפלתו של מס ההכנסה, את הגדלת המיסוי על סיגריות ועל סולר, את הקמתה של הסוכנות לניהול נכסים שתפקידה היה לפקח על הלוואות שנתנו הבנקים, את חיסולו ההדרגתי עד 2010 של התשלום עבור טיפול בתינוקות, שהיה אמור להיות מוחלף בסיבסוד גני ילדים לילדים בנים 3 ו-4 ואת הפסקת התוספות לתקציב הרווחה למשך שנתיים.
הצבעת אי האמון הראשונה
התגובות של התקשורת האירית והבינלאומית על התקציב היו חיוביות בעיקרן. העורך הכללי של ה-BBC העיר שממשלת בריטניה צריכה ללמוד מצעדי החירום של ממשלת אירלנד והנציבות האירופית ברכה על התקציב שהיה מבחינתה "פעולה החלטית". יחד עם זאת, התקציב הצליח רק במעט לשפר את מעמדה הפוליטי של ממשלתו של קוואן. לאור הישגיה הגרועים של פיאנה פול בבחירות לפרלמנט האירופי של יוני 2009, בהן היא איבדה מחצית מהמושבים שלה, הגישה מפלגת פינה גייל הצעת אי-אמון כנגד ממשלתו של קוואן. הממשלה שרדה את ההצבעה ברוב דחוק. התמיכה בממשלה המשיכה לרדת. ב-3 בספטמבר פורסם סקר דעת קהל על פיו אחוז שביעות הרצון של הציבור מתפקודו של קוואן יחד ל-15% כש-77% מהציבור אמרו שהם לא מרוצים מתפקודו.
תקציב 2010
התקציב השלישי של ממשלתו של קוואן בתוך 14 חודשים, שהוגש ב-9 בדצמבר 2009, עמד בסימן התמודדות עם האפשרות שאירלנד תהייה על סף פשיטת רגל. התקציב של 2010 תואר על ידי הפרשנים באירלנד וברחבי העולם במונחים צורמים, שכן 4 מיליארד אירו נמחקו מהגרעון הלאומי. העיתון "אייריש טיימס" הגדיר אותו "כתקציב החמור ביותר בתולדות המדינה". התקציב התאפיין בקיצוצים בתשלומי השכר הציבורי ובתקציבי הרווחה. על פי ה-BBC, הקיצוצים ברווחה לא יושמו באירלנד מאז 1924. הקיצוצים גרמו לסערה בפרלמנט.
בפברואר 2010, הגן קוואן על טענתו שהסוכנות הלאומית לניהול נכסים (NAMA), תרחיב את היקף האשראי שיינתן לכלכלה אף על פי שקרן המטבע הבינלאומית טענה שצעד כזה לא יוביל לשיפור במצב. קודם לכן הוא אמר שהיעד של הממשלה לארגן מחדש את הבנקים בסיועה של NAMA, יזרים יותר אשראי למגזר העסקי. בספטמבר 2009 הביע שר האוצר בריאן לניהן השקפה דומה באומרו כי צעד כזה יקל על העסקים ועל משקי הבית.
הצבעת אי האמון השנייה
בריאיון לרשת הטלוויזיה RTÉ ב-15 במאי 2010, אמר קוואן שבדיעבד הוא היה צריך להציע את הנהגתו של מס רכוש כדי לצמצם את ממדיה של הגאות בנדל"ן. בתגובה לדברי ההגנה של ראש הממשלה על מעשיו כשר אוצר, האשים אותו מנהיג מפלגת פינה גייל, אינדה קני, שהוא מחפה על חלקו ביצירת המשבר הכלכלי הלאומי. בפגישה עם חברי הפרלמנט הבכירים במפלגתו בקורק, אמר קני שפיאנה פול זורעת פחד בציבור על ידי כך שהיא מעלה את האפשרות של קיצוצים בקצבאות הזקנה. קני טען שהדבר היחידי שקוואן צריך לעשות זה ללכת לבחירות. ב-10 ביוני 2010 התמודד קוואן עם הצעת אי-האמון השנייה שהוגשה נגדו תוך שנה אחת על ידי פינה גייל, לאחר פרסומם של שני דוחות שמתחו ביקורת על תפקודה של הממשלה במשבר הבנקים. קוואן שרד שוב כש-82 חברי פרלמנט התנגדו להצעה ו-77 הצביעו בעד.
הסיוע הבינלאומי
בערב 21 בנובמבר 2010, אישר קוואן שאירלנד ביקשה באופן רשמי סיוע ממנגנון היציבות הפיננסית האירופית של האיחוד האירופי ומקרן המטבע הבינלאומית, לאחר התנגדות מצדן של מדינות אירופאיות אחרות, במיוחד צרפת וגרמניה. ב-28 בנובמבר, הסכים האיחוד האירופי על עסקת סיוע של 85 מיליארד אירו במימון ממנגנון היציבות הפיננסית האירופית ומקרן המטבע הבינלאומית. תוכנית החילוץ נתפסה באירלנד כהשפלה לאומית, כבגידה במאבק ארוך הטווח לעצמאות המדינה.
הנפילה
בספר שנכתב על פרשה שנויה במחלוקת שהסעירה את החוגים הפוליטיים באירלנד, נחשף קיומן של שתי פגישות של קוואן עם שון פיצפטריק, יושב ראש הבנק האנגלו-אירי. בסדרת שאילתות בפרלמנט טען קוואן כי הפגישות היו על רקע חברתי ובתגובה טען מנהיג סיעת השין פיין בפרלמנט כי הפגישות התקיימו בנוגע לחילוצו של הבנק ממשבר הנדל"ן.
ביומיים שלאחר מכן התפטרו מהממשלה ארבעה שרים שהוחלפו על ידי קוואן בשרים שלדעתו היו אמורים לחזק את מעמדה של המפלגה בבחירות הקרבות. מפלגת הירוקים השותפה לממשלה זעמה על כך שקוואן לא נועץ בהם בחילופי גברי אלה. הירוקים סירבו לאשר את החילופים וקוואן נאלץ להעביר את התיקים שהתפנו בעקבות ההתפטרויות לשרים מכהנים. הם גם דרשו שיוחלט על תאריך מדויק לבחירות וקוואן הודיע על 11 במרץ 2011.
יותר מכך, מנהיג הירוקים, ג'ון גורמלי, הצהיר כי האמון ההדדי בין מפלגות הקואליציה נשחק, ככל הנראה ללא תקנה. בנקודת זמן זו, החלו חברים רבים בפיאנה פול, כולל כאלה שהודיעו קודם לכן על תמיכתם בקוואן, לתהות על יכולתו להנהיג את המפלגה וללחוץ עליו להתפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה עוד לפני הבחירות. בינתיים, השוותה העיתונות את הניסיון לביצוע חילופי גברי שנכשל לפרשה דומה בראשית שנות השמונים בממשלתו של צ'ארלס הוהי והגדירה אותו כשערורייה הפוליטית הגדולה בהיסטוריה של אירלנד. אחוזי התמיכה בפיאנה פול לפני הפרשה עמד על 14% ולאחריה הוא התדרדר ל-8%.
התפטרות
כשהוא עומד מול התמוטטות הקואליציה, מרידה בתוך מפלגתו ובידיעה שמבחינה ציבורית מעמדו מוגדר כאסון, הודיע קוואן על התפטרותו מתפקיד מנהיג פיאנה פול ב-22 בינואר 2011. הוא עמד על כך שהוא ימשיך לכהן כראש הממשלה עד לבחירות כדי להשלים את תהליך חקיקתו של חוק התקציב של 2011.
למרות ההתפטרות, הודיע גילמור כי הוא לא מושך את הצעת האי-אמון שלו. מנהיג פינה גייל, אינדה קני, הודיע גם הוא שאם קוואן יבקש מנשיאת אירלנד, מארי מקאליס, לפזר את הפרלמנט, מפלגתו תגיש הצעת אי-אמון משלה עוד לפני ההצעה של הלייבור. ב-23 בינואר הודיע גורמלי כי מפלגת הירוקים פורשת מהממשלה, ובכך הותיר את קוואן כראש ממשלת מיעוט (עם שבעה שרים, המינימום הנדרש על פי החוקה) וכשהוא עומד בפני שתי הצבעות אי-אמון בפרלמנט.
ב-24 בינואר נפגש שר האוצר, בריאן לניהן, עם נציג פינה גייל, הלייבור והירוקים, כדי לסכם על הסכם סופי. מפלגת הלייבור ופינה גייל הסכימו למשוך את הצעות האי-אמון שלהן בתמורה לכך שהתקציב יעבור עד 28 בינואר. התקציב עבר עוד קודם לכן והפרלמנט פוזר על ידי הנשיאה מקאליס. הבחירות נקבעו ל-25 בפברואר. קוואן הודיע כי הוא לא יתמודד בבחירות לפרלמנט ויפרוש מהחיים הפוליטיים לאחר 27 שנים. ב-9 במרץ 2011 הוקמה ממשלתו של אינדה קני, מנהיג מפלגת פינה גייל.
מספר פריק במיוחד
מספר פריק במיוחד (או מספר "אנטי ראשוני") הוא מספר שלם חיובי שמספר המחלקים שלו עולה על זה של כל מספר קטן ממנו. עשרים המספרים הראשונים מסוג זה הם:
1, 2, 4, 6, 12, 24, 36, 48, 60, 120, 180, 240, 360, 720, 840, 1260, 1680, 2520, 5040, 7560 ו-10080.
ישנם אינסוף מספרים פריקים במיוחד. כדי להוכיח עובדה זו, נניח ש-n הוא מספר פריק במיוחד כלשהו. ל-2n יש יותר מחלקים מאשר ל-n (כי 2n מתחלק בעצמו ובכל המחלקים של n), ולכן קיים מספר גדול מ-n אך לא גדול מ-2n שהוא מספר פריק במיוחד.
מבחינה לא פורמלית, כדי שמספר יהיה פריק במיוחד הוא צריך שיהיו לו גורמים ראשוניים קטנים ככל האפשר, ושיהיו שונים זה מזה.
אם נפרק מספר n לגורמים ראשוניים בצורה הבאה:
כאשר הם ראשוניים, המעריכים c_i הם מספרים שלמים וחיוביים, אז מספר המחלקים של n הוא בדיוק:
ולכן כדי ש-n יהיה מספר פריק במיוחד: תנאים אלה אינם מספיקים (מספר המחלקים של שווה לזה של  הקטן ממנו).
טרמינוס
טרמינוּס (Terminus) הוא אל הגבולות במיתולוגיה הרומית. הוא מכונה גם "טרמינל".
עוד בתקופה האטרוסקית החל הפולחן סביבו, ולמנהיג שבט הסבינים, טיטוס טאטיוס, מייחסים את הבאת הפולחן לרומאים. סמלו היה אבן הגבול שתחמה את השדות השונים, ולכבודה הועלו קורבנות.
לכבודו נהגו לערוך חגיגה אחת לשנה, ב-23 בפברואר, שנקראה "טרמינליה".
הוא היה מזוהה גם עם יופיטר, שאחד מכינוייו היה "יופיטר טרמינוס" או "יופיטר טרמינליס", וסגדו לו בפולחן זהה לפולחן טרמינוס.
שמו נגזר מן המילה הלטינית TERMINUS שפירושה "תחום" או "גבול". מכאן נגזר המונח טרמינל - סוף, קצה, מסוף של אוטובוסים, מטוסים או מטענים, מסוף מחשב וכן "טרמינלי" (סופני) כמו במושג "מחלה טרמינלית" (=סופנית).
פשיזם
פשיזם (מאיטלקית: Fascismo) היא אידאולוגיה ושיטת ממשל לאומנית וטוטליטרית של הימין הרדיקלי. מאפייני הפשיזם הבולטים הם מנהיג דיקטטורי, שלטון הדוגל באוטוקרטיה ריכוזית, מיליטריזם, דיכוי בכוח של האופוזיציה, אמונה בהיררכיה חברתית טבעית, הכפפת האינטרסים האינדיבידואליים למה שנתפס כטובת האומה והגזע, ומשטור כוחני של החברה והכלכלה.
האידאולוגיה הפשיסטית נוצרה באיטליה, בשלהי המאה ה-19, בהשראת היעקובינים בצרפת. כשיטת ממשל היא התקיימה באיטליה, בהנהגתו של בניטו מוסוליני, בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
מקור המילה 'פשיזם' הוא סמל ה"פָאשֶס", או פסקס בלטינית – צרור זמורות שעוטף גרזן ושסימל ברומא העתיקה את הסמכות והעוצמה (האימפריום) של השלטון. סמל זה ביטא את הרצון להחזיר את איטליה לתפארת העבר. הוא צורף לסמלי הארגונים והמפלגות הפשיסטיות.
אטימולוגיה
המונח האיטלקי "Fascismo" נגזר מהמילה "פאסיו", צרור של מוטות, שנלקח מהטרמינולוגיה הלטינית. זה היה השם שניתן לארגונים פוליטיים באיטליה בשם "פאשי" (Fasci) (השווה למילה faction) קבוצות דומות לגילדות או לסינדיקטים. על פי דיווחו של מוסוליני עצמו, המפלגה הפשיסטית המהפכנית ("Partito Fascista Rivoluzionario") נוסדה באיטליה בשנת 1915.
הפשיסטים קישרו את המונח עם הפסקס הרומי הקדום – צרור מוטות קשורים סביב גרזן, שהוא סמל רומי עתיק לסמכותו של השופט האזרחי הנישא על ידי משרתיו, המשמשים עבורו כמבצעי עונש המוות על פי דברו.
הסמליות של הפסקס העידה על חוזק באמצעות אחדות: מוט יחיד נשבר בקלות, ואילו צרור של מוטות קשה הרבה יותר לשבירה, כוחו באחדותו. סמלים דומים פותחו על ידי תנועות פשיסטיות שונות: לדוגמה, סמל הפלנחה הוא חמישה חיצים המחוברים יחד על ידי אסל.
האידאולוגיה הפשיסטית
האידאולוגיה הפשיסטית היא מקבץ רעיונות הטרוגני, ותווי הגדרתו כאידאולוגיה הם "נזילים" ושנויים במחלוקת בין חוקרים ממדעי הרוח והחברה; לדעת החוקר זאב שטרנהל הוא פרי "משבר הדמוקרטיה הליברלית ושל משבר הסוציאליזם", לאחר שנוסו משלהי המאה ה-19; הגם כי ניתן להצביע על אפיון עיקרי שלו: "לאומנות מופלגת ועל כן של פרטיקולריזם קיצוני" של קבוצה אתנית. לאחר מלחמת העולם הראשונה, הפשיזם כתפיסת עולם היה נחלתם של מגזרים מגוונים בחברה האירופאית; הוא "שגשג הן במרכזי התעשייה הגדולים של אירופה המערבית, והן בארצות הנחשלות באירופה המזרחית. הוא משך באותה המידה כמה מ האינטלקטואלים, כמו גם המוני איכרים אנאלפביתיים".
רעיונות עיקריים ששימשו במשנותיהם של הוגים ומדינאים פשיסטים הם:
אידאולוגיות הכוללות מספר עקרונות הכלולים באידאולוגיה הפשיסטית, התקיימו גם במדינות אחרות, כגון גרמניה הנאצית, ספרד תחת שלטון פרנקו, פורטוגל, יפן ועיראק. חוקרים אפיינו בהם מרכיבים פשיסטיים, הגם שמשטרים אלה לא הזדהו בכל עם הפשיזם, ולא אימצו לעצמם את הכינוי "פשיזם" והתנועה הפשיסטית לא אימצה לעצמה את כל עקרונותיהם.
בין פשיזם לנאציזם
הנאציזם הוא פשיזם שהתפתח בגרמניה ונוספו לו גם עקרונות גזעניים. הפשיזם במדינות אחרות הדגיש פחות את העקרונות הגזעניים. למעשה, עד לשנת 1936, אז קיבל עליו מוסוליני חלק מהעקרונות הגזעניים, הפשיזם הטהור סתר את העקרונות הגזעניים של הנאציזם מאחר שהוא קיבל לשורותיו את כל התושבים שהביעו רצון להצטרף אל הלאום המדיני, קיבלו עליהם את עקרונות המדינה, והיו מוכנים לשרת אותה.
הן הנציונל-סוציאליזם הגרמני, והן הפשיזם האיטלקי, היו תנועות לאומניות. שתיהן הציגו כיעד את השלמת האיחוד הלאומי – שלכאורה לא מומש קודם תחת בתי המלוכה, ושתיהן ראו בלאום קולקטיב נעלה יותר מסכום חלקיו, והתייחסו בבוז לאינדיבידואליזם המערבי. אולם, בעוד הנאציזם אימץ את התורה האתנו-ביולוגית, וראה בגזע ה"טהור" את הבסיס למדינת הלאום; הרי שהפשיזם, עד שנת 1936, התקיים על בסיס תפיסה לאומית פוליטית מכלילה. על כן, קבוצות מיעוט אתניות בתוך מדינות לאום, כגון היהודים במרכזיה העירוניים של איטליה, דוברי גרמנית בצפון איטליה, וקרואטים שנכבשו במלחמה, כולם נתפסו לפי עקרונות הפשיזם כחלק מהלאום האיטלקי, או כמי שיכולים ואמורים להצטרף אליו ללא אפליה, ואף נדרשו מהשלטונות הפשיסטים לנאמנות מוחלטת למדינה.
עם זאת, בשלב מסוים, בהשפעת הנאצים אימץ המשטר הפשיסטי באיטליה עקרונות גזעניים. בסוף שנת 1938 פרסמה המועצה הפשיסטית העליונה שורה של תקנות ובהן איסור על נישואים בין בני גזעים שונים והרחקת התלמידים היהודים ממוסדות הלימוד הכלליים.
הגדרות של פשיזם
הפשיזם ועקרונותיו הוגדרו על ידי הוגים ומדינאים שהגדירו עצמם "פשיסטים", כגון בניטו מוסוליני. במקביל, גורמים חיצוניים לתנועה הפשיסטית ניסו להחיל הגדרת מונח זה גם על ארגונים וגופים שמעולם לא אימצו הגדרה זו ולעיתים אף התנגדו לפשיזם ולעקרונותיו ואף נלחמו בהם.
המפלגות הקומוניסטיות מתחו את הגדרת המושג "פשיזם" אל מעבר לאומות שנשאו את דגל הפשיזם בגאון כאיטלקים ובעלי בריתם, על משטרים ומפלגות ברי פלוגתא, ובהם גם תנועות דמוקרטיות. למשל, התנועה הסוציאל-דמוקרטית כונתה על ידם "סוציאל פשיסטית".
מבין ההיסטוריונים שהגדרתם את המונח "פשיזם" מרחיבה (מעבר להגדרה המקורית, ואף בניגוד לדעתם של נשואי ההגדרה המרחיבה) ניתן לציין גם את קווין פסמור, שהגדיר כך:
רקע לעלייתו
בתקופת כיבושי נפוליאון באיטליה, החלו לשגשג תנועות פטריוטיות, שקראו לאיחוד הנסיכויות והמדינות האיטלקיות השונות לעם איטלקי אחד, במדינת איטליה הגדולה. ב-1870 הפכה איטליה למדינה ריבונית מאוחדת, שבירתה רומא, הופקעה משלטון האפיפיור. צורת השלטון במדינה הפכה למונרכיה חוקתית, תחת שלטונו של המלך ויטוריו אמנואלה השני, מאחד איטליה.
במלחמת העולם הראשונה הצטרפה איטליה אל צרפת ואל בריטניה כנגד ציר גרמניה–אוסטריה. למרות הניצחון, תבעה המלחמה קורבנות רבים, דבר שהציבור האיטלקי לא ציפה לו, ונוסף לכך מיתון כלכלי כבד. השנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה התאפיינו בחוסר יציבות. ארגוני העובדים פתחו בשביתות תכופות ומשמעותיות שהשביתו את המשק והכבידו אף יותר על המצב הכלכלי ועל מצב הרוח הלאומי.
בשנת 1919 ייסד בניטו מוסוליני את המפלגה הפשיסטית, ובבחירות שהתקיימו בשנת 1921 זכתה מפלגתו, לראשונה, ב-35 מושבים מתוך 535 מושבי הפרלמנט. חוסר היציבות הפוליטית הביא למצב שבו היה מוסוליני נציג המפלגה היחידה שזכתה לתמיכת מפלגות אחרות, דבר שהביא את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, שאהד את מוסוליני ומפלגתו, להטיל על מוסוליני את הרכבת הממשלה. בשנת 1924 התקיימו בחירות חדשות באיטליה, דבר שהביא להגדלת מספר חברי המפלגה הפשיסטית בפרלמנט. לאחר ניצחונו בבחירות 1924 הביא מוסוליני לחקיקה שסילקה את מפלגות האופוזיציה מבית הנבחרים, והלאים את התקשורת ואת האיגודים המקצועיים.
בשנת 1936 הכריז מוסוליני על ידידותו והערכתו כלפי המפלגה הנאצית בגרמניה וכלפי מנהיגה אדולף היטלר, והודיע עם היטלר על הקמת "ציר רומא-ברלין". ב-10 ביוני 1940 הודיע מוסוליני על הצטרפותה של איטליה למלחמת העולם השנייה כבת בריתה של גרמניה.
איטליה הפשיסטית
לפני שיצר את המערכת האידאולוגית הפשיסטית, היה מוסוליני אחד ממנהיגי המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית (שהייתה מפלגה מרקסיסטית) ועורך ביטאונה "אוואנטי!". הוא גורש מן המפלגה הסוציאליסטית בשל התנגדותו להשתתפות איטליה במלחמת העולם הראשונה לצידן של בעלות הברית, בניגוד להסכם ההגנה שעליו הייתה חתומה עם גרמניה ואוסטריה ערב המלחמה. הוא החליף את האידאולוגיה המרקסיסטית באידאולוגיה החדשה שיצר, תוך שהחזיק במספר רעיונות טוטליטריים, אולם זנח את היסוד של מלחמת המעמדות.
הפשיזם בעולם
מלבד איטליה, מדינות נוספות שהיו בעלות אוריינטציה פשיסטית (ובחלקן גם נאצית) הן: האימפריה היפנית, אוסטריה, הונגריה, בולגריה, רומניה, קרואטיה, סלובקיה, צרפת של וישי, ארגנטינה, ברזיל ובמידה מסוימת גם ספרד ופורטוגל. בצרפת שבין מלחמות העולם חלק מהאנשים שהיו בעלי דעות סוציאליסטיות עברו לתמיכה בפשיזם – למשל גוסטב ארווה. הוקמו מפלגות פשיסטיות שתוך זמן קצר הוצאו מחוץ לחוק.
יש הטוענים כי גם קוריאה הצפונית הייתה במקור גרורה של ברית המועצות וחלק מהעולם הקומוניסטי, אך עם הזמן היא עברה בהדרגה לאידאולוגיית ג'וּצֶ'ה, השואבת מהפשיזם את עקרונות ההיררכיה החברתית הנוקשה שבראשה מנהיג עליון כל-יכול, הלאומנות הקיצונית, המיליטריזם, וההתנגדות לדמוקרטיה הליברלית, ולבסוף גם ההתנגדות לקומוניזם התבטאה כשהמושג נמחק מחוקת מפלגת הפועלים השלטת.
פילוסופיה של ההיסטוריה
פילוסופיה של ההיסטוריה או היסטוריוסופיה היא תחום העיסוק הפילוסופי במהותה וערכה של ההיסטוריה והמחקר האקדמי במסגרתה. לדוגמה: האם ההיסטוריה מבטאת אמת, האם היא מוגדרת כמדע, כיצד היא צריכה להיראות, ומה הערך שלה מבחינה תרבותית ואנושית.
רקע היסטורי
הכרוניקות של העת העתיקה לא תחמו את עבודתם כהיסטורית. ואף שמו בפיהם של דמויות היסטוריות נאומים פרי עטם, כפי שמציין למשל הרודוטוס שהנאומים הם "כפי שהיו עשויים להיראות". הרודוטוס אף מסייג את סיפוריו ואומר שהוא מעביר את הסיפורים כמות שהם, ובמדה ואינם הגיוניים אין חובה על הקורא לקבלם. אעפ"כ חלק גדול מהידע על העת העתיקה בא לנו מאותן כרוניקות, החל מהרודוטוס המכונה אבי ההיסטוריה, וכלה בתוקידידס, כסינופון ורבים אחרים.
בעת החדשה, מאז המאה השמונה עשרה, הפכה הספרות ההיסטורית בהדרגה, לספרות מקצועית, המתיימרת לעסוק בחקר העובדות. אך בצד חקר העובדות, עסקו ההיסטוריונים גם בהסבר הדינמיקה של האירועים, גורמים ותהליכים, שיפוט ענייני וערכי של הגורמים הפועלים ועוד. כמו כן שלטו בספרות ההיסטורית מגמות חינוכיות בהתאם לערכי הזמן. במאה התשע עשרה, נעשו ניסיונות לקבוע את כללי ההיסטוריוגרפיה לקבוע מה הם הגורמים הפועלים בהיסטוריה, ולנסות להבין את הסיבות לאירועים ותהליכים היסטוריים.
תומאס קרלייל בן המאה ה-19, טען כי ההיסטוריה היא למעשה הביוגרפיה של כמה אישים דגולים, דמויות הרואיות כמו אוליבר קרומוול או פרידריך הגדול. גיבוריו היו דמויות פוליטיות וצבאיות, המייסדים או ההורסים של מדינות. ההיסטוריה שלו, של אישים דגולים, של גאונים של טוב ורע, שאפה להבין את השינויים בעולם דרך הגדוּלה. פילוסופים של ההיסטוריה חלקו על קרלייל, וסברו כי האירועים ההיסטוריים נובעים מכוחות רחבים ומשמעותיים יותר מאשר פעולתו של אדם בודד, מוכשר או חשוב ככל שיהיה. הרברט ספנסר, לדוגמה, כתב כי "חייבים להודות כי הבריאה של אדם גדול תלויה בסדרה ארוכה של השפעות מסובכות, שיצרה את התרבות שבה הופיע, והמצב החברתי שאליו התרבות הגיעה. לפני שהאדם הגדול יכול ליצור מחדש את החברה, החברה חייבת ליצור אותו". טולסטוי מבקר את ההיסטוריונים התולים את האירועים בגאונותם של אישים וביד המקרה שזימנה להם סיטואציות לפעולה, וכותב: "רק אחרי שנכיר ונודה, שזרה לנו התכלית הקרובה ושהמטרה הסופית נשגבה מבינתנו, תפקחנה עינינו לראות את התכליתיות בחיי האישים ההיסטוריים; לפנינו תתגלה סיבת הפעולה, שאינה לפי ערך הכוחות האנושיים הרגילים, המולידים אותה ושוב לא נזדקק למלים מקרה וגאון". החיבור הראשון שהתיימר להיות 'היסטוריה מדעית', הוא 'אקדמות למדעי ההיסטוריה' של ההיסטוריוגרף הערבי אבן ח'לדון במאה ה-14. אך את היסודות למתודה ההיסטורית הקלאסית והמקובלת במאה ה-20, הניח במאה התשע-עשרה ההיסטוריון לאופולד פון רנקה (Ranke), שטען כי על ההיסטוריון לתאר את ההיסטוריה "כפי שהייתה באמת" (בגרמנית: Die Geschichte, wie es war wirklich), כלומר: בצורה אובייקטיבית ומדויקת, ללא משוא פנים וללא הבעת דעה, בהסתמכות על מקורות היסטוריים לאחר שנבדקו מהימנותם.
שרל לנגלואה (Langlois) ושרל סניובו (Seingnobos) תיארו בסוף המאה התשע-עשרה את הכתיבה ההיסטורית כתהליך הכולל את: איתור המקורות, ביקורת חיצונית של המקורות, ביקורת פנימית של המקורות, גילוי העובדות על סמך המקורות, סינתזה שלהן ולבסוף העלאתה על הכתב. הם מודים בכך ששלב הסינתזה דורש הפעלת "דמיון יוצר" של ההיסטוריון כדי לשחזר את אירועי העבר; אך רואים בשלב זה חלק מהנורמה המדעית המתאימה כאן.
לנגולה וסניובו קבעו כי איננו 'מאמינים' למקורות, אנו מבקרים אותם ביקורת חיצונית וביקורת פנימית, וכך מסיקים מהם מה שניתן להגדיר כעובדות. אחרי מלאכת ה'קילוף' אנו מגיעים להיסטוריה המוצקה. לנגלוא וסניובו התייחסו לתוצאות ההיסטוריות בשיטה זו כ'מדע', בסמוך קבע ההיסטוריון האנגלי ביורי (J.B. Bury) כי ההיסטוריה "היא פשוט מדע לא פחות ולא יותר" (1902). בין שתי מלחמות העולם מתחו ההיסטוריונים האמריקאים צ'ארלס ברד (Charls A. Baerd) וקרל בקר (Carl. L Becker) ביקורת חריפה על המתודה הקלאסית. לטענתם, האמונה כי ה'סינתזה' שיוצר ההיסטוריון משקפת את המציאות, או שהיא בגדר 'מדע', נאיבית. בקר ובירד טענו שבפועל כל השלבים שתיארו לנגלוא וסניובו, מתערבבים אצל ההיסטוריון, הוא מונע מתוך אמונתו, הבנתו, ושאיפתו. שום היסטוריון אינו אובייקטיבי באמת. ובפרט תהליך הסינתזה מצריך שיקול דעת, המושפע מאישיותו של ההיסטוריון והשקפתו, וכן מהמוסכמות החברתיות והסביבתיות בהן הוא שרוי.
הפילוסוף אלעזר וינריב מדגים את הטענה נגד הרעיון שיש היסטוריה אובייקטיבית, באמצעות תיאורי מלחמת העולם השנייה. אין ביכלתינו לתאר את השואה באובייקטיביות, קביעתינו כי 'היטלר היה מפלצתי ומעשיו מפלצתיים', היא שיפוט ערכי. איננו רוצים להשתחרר באמת משיפוט ערכי. גם ההסברים שנראים בעינינו הגיוניים כגון: "המשבר הכלכלי גרם לעליית הנאציזם", אינם עובדה, אלא דעה. פילוסופים של ההיסטוריה במאה העשרים הוכיחו שאין אדם אובייקטיבי. כל אדם רואה את האירועים מנקודת מבטו, כל מה שנתון לנקודת מבט, לעולם יישאר סובייקטיבי. עלינו לקלף את החלק הסובייקטיבי מכל אירוע היסטורי שהוא, ולהישאר אך ורק עם מה שאינו נתון לפרשנות. מעבר לכך טענו בקר ובירד, שהדרך בה היסטוריונים מגיעים למסקנות, אינה תקפה מבחינה פילוסופית. לכן אין לראות את המסקנות ההיסטוריות כאמת. במקביל קבע קארל פופר שההיסטוריה אינה מדע, שכן אינה מגדירה קריטריונים של מה שיכול להיאמר ומה שלא יכול להיאמר.
דיונים פילוסופיים באשר לתקפותה של ההיסטוריה הועלו כבר על ידי דקרט. אך במאה העשרים נוצר מצב בו ההיסטוריונים והפילוסופים של ההיסטוריה פעלו במפוצל, כשני גופים עוינים. בעוד האחרונים מטילים ספק בערך מפעלם של הראשונים. ההיסטוריון הבריטי סר צ'ארסל אומן (Sir Charls Oman) קבע שהפילוסופים הם אויביה של ההיסטוריה, היסטוריון בריטי אחר (G.R. Elton) לגלג על הפילוסופים של ההיסטוריה: "אני מלא התפעלות ממקוריותם של הכותבים, שכן על פי רוב אלו אנשים שמעולם מן הסתם לא ניסו לעשות בעצמם את המלאכה.. לחרוץ משפט על עניינים היסטוריים, במקום על המתרחש במוחם של היסטוריונים".
פילוסופיה ספקולטיבית ופילוסופיה ביקורתית
השאלה היא בפשטות 'היסטוריה מיתוס או מציאות', וההשלכות: "האם רשאית ההיסטוריה להתהדר באצטלא של תחום חקירה מלומד, ובתוקף זה ליטול חלק בתוכניות הלימודים של בתי הספר, לפרנס מחלקות אוניברסיטאיות ולהיזון מתקציב ההשכלה הגבוהה?".
כדוגמאות לכך ששאלת אמיתות הסיפור ההיסטורי נוגעת למעשה, מביא וינריב את תביעת הדיבה שהגיש מכחיש השואה דייוויד אירוינג בבית המשפט האנגלי כנגד ההיסטוריונית דבורה ליפשטט. השופטים בלונדון קבעו ב-11.4.2000 ש"אירוינג סילף את העובדות והשתמש בהן באופן מניפולטיבי". וכן את תביעת הדיבה שהגישו ותיקי חטיבת אלכסנדרוני כנגד תיאודור כץ שבעבודת הM.A. שלו קבע שלוחמי החטיבה ביצעו טבח בכפר טנטורה ב-23 במאי 1948, בעוד לטענתם היה שם קרב ולא טבח. במקרה זה חזר בו כץ מטענתו לטבח, ובית המשפט המחוזי בת"א בדצמבר 2000 אישר פשרה זו.
לשאלה זו השלכה גם על נושאים שיש להם ערך דתי, כך קובע וינריב "לפולמוס על התנ"ך מציאות או מיתוס, צריכה לקדום השאלה: היסטוריה מציאות או מיתוס".
פילוסופיה ביקורתית: מה הן מאפיינים של היסטוריה ריאלית?
על פי אלעזר וינריב, במאה העשרים הוכרה העובדה שההיסטוריה אינה מדע, ואינה אובייקטיבית. ולכן יש להבדיל בין האירועים עצמם, ובין מה שנתון לפרשנות סביבם. לדוגמה הוא מצטט מדברי ההיסטוריון ג. א. פסמור (J. A. Passmore), במאמרו 'האובייקטיביות של ההיסטוריה'. העומד על ההבדל בין עדות על אירוע, שאינו נתון לפרשנות. לבין עדות שאפשר שהצופים לא הבינוהו כהלכה. לעומת הנרי למברט שקבע: "הראיות להתרחשותה של פשיטת ג'ימסון (1895), עולות על הראיות למפלתו של נפוליאון בקרב ווטרלו (1815), משום שאחדים מן המשתתפים בפשיטת ג'ימסון חיים עד היום". קובע פסמור: זו טעות מובהקת, העובדה שבזמנו של למברט חיו אנשים מאירוע מסוים, אינה הופכת את העדות ליותר אמינה עבורינו או עבור ההיסטוריה העתידית. מה שקובע הוא אופי התצפית האנושית ואופן תיעודה. גם בשעת ההתרחשות עצמה יכולה להיות עדות אנושית לא מספיקה, כל עוד הדברים נתונים לפרשנות, ובמקרה אחר יכולה להיות עדות אנושית אמינה יותר, כאשר זו אינה נתונה לפרשנות. "נימוק זה (-פרשנות סובייקטיבית), ולא הסכנה שיאמרו דבר שקר הוא הנימוק העיקרי לכך שיש להתייחס לעדותם בחשדנות". פסמור מוסיף ואומר "היסטוריונים אינם מחפשים אחרי ותיקי מלחמות", עדות היחיד על פרטים, גם אם הוא לפנינו, אין לה משקל גדול. מה שקובע הוא התיעוד הכלל קבוצתי והעובדות הקשיחות.
פסמור מסביר כי ההבחנה בין 'היסמכות על עדויות' כמאפיין של היסטוריה, שהיא 'רק סיפור', ובין 'תצפית' כמאפיין של מדע. מטעה: "מה שעבורינו 'תצפית', עבור אחרים הוא 'עדות', ולהפך". הבעיה אינה היעדר תצפית, אלא קיומה של פרשנות אנושית העלולה לטעות.
ככל שהאירוע כללי יותר ונוגע לחיי העם או התרבות כולה, יש פחות מקום לפרשנות, ויותר סביר שהדיווח עליו יוגדר כ'היסטוריה', ולא כ'סיפור'. ההיסטוריון הבלגי הנרי פיראן (Henri Pirenne) קבע ש'פעולות של פרטים אינן שייכות לתחום ההיסטוריה', ההיסטוריה היא רק מאורעות ש"יש להן קשר לתנועות כלליות ועל פי מידת השפעתן על הציבור כולו". בדומה לזה קבע פ. מיינקה "ההיסטוריה היא סיפור קורותיהן של תרבויות". ולפי שני היסטוריונים מודרניים: "ההיסטוריה היא הזיכרון הקיבוצי".
ככל שהדיווח ההיסטורי נוגע לקבוצה גדולה יותר, קשה יותר לשנות מן האמת. כך מדגים ההיסטוריון קולינגווד (R.G. Collingwood), כיצד יוליוס קיסר מתחמק מדיווח במקום לשנות מן האירועים. כאשר הוא מזכיר בחיבורו האוטוביוגרפי "על המלחמה הגלית" (De Bello Gallico), את פלישתו לבריטניה בשנת 54, הוא מקצר באופן בולט ולא מתאר פלישה זו כלל, הוא לא מפרט אם הצליח לכבוש את בריטניה, אם הצליח להעניש את המורדים, ומה היו תוצאות המסע. מכאן הסיק קולינגווד שהמסע נכשל. טכנית יכול היה קיסר לכתוב שכבש את בריטניה ולתאר את כל גבורותיו ועלילותיו, וכרודן בעל ניסיון עשיר, היה יכול גם להוציא להורג מי שיעיז להכחיש את מה שכתב הקיסר בכבודו ובעצמו. אלא שגם קיסר ידע ששקרים גלויים יהפכו לאות מתה ויהפכו את הספר כולו לאות מתה יחד עם אמינות מחברו.
גילוי היסטורי וכינון היסטורי
בשלהי המאה העשרים התפתחו שתי גישות להגדרת ההיסטוריה, "תורת הגילוי ההיסטורי" (discovery theory of history), לעומת "תורת הכינון ההיסטורי" (theory of history construction). מונחים שנטבעו על ידי מיילנד (J. meiland) וגולדשטיין (L. Goldstein). תורת הגילוי ההיסטורי מגדירה את ההיסטוריה בפשטות, כמגלה את המאורעות. תורת הכינון ההיסטורי מגדירה את ההיסטוריה כמכוננת ויוצרת את הסיפור על המאורעות.
ספקנות מביאה להכחשת כל דבר שידוע לנו.
אלעזר וינריב כותב: "תורת הגילוי מגלמת את גישת השכל הישר להיסטוריה, והיא המקובלת על רוב ההיסטוריונים. ספקנות בנוגע להכרת העבר יוצאת חוצץ כנגד תורת הגילוי", החסרון העיקרי של תורת הכינון לפי וינריב הוא: ביטול ההבחנה בין ציון עובדה לבין פרשנותה. הדוגל בתורת הכינון "בנימוקיו לטובת עמדתו הספקנית בהיסטוריה הוא דורש ממנה דרישות ששום מדע לא היה עומד בהן". וינריב מצדד בתורת הגילוי, ובספר מאוחר יותר אף קבע שחלק מן החוקרים שבאו להטיל ספק בערכה של ההיסטוריה, חסרים כלים ומיומנויות בסיסיות בחקר ההיסטוריה.
העבר אינו ניתן לצפייה
הדוגלים בתורת הכינון, טוענים כי המדע והידע מיוסדים על תצפית, העבר אינו בר תצפית ולכן אין ולא יהיה בידינו 'ידע' בנוגע לעבר.
הדוגלים ב'תורת הגילוי', טוענים לעומת זאת, כי ההיסק ההיסטורי, מהמקורות ועד לתיאור העובדות בפי ההיסטוריון, עונה לקריטריונים הגיוניים ברורים: "ההסקה מן המקור אל האירוע מבוססת על קשרים סיבתיים, זוהי הסקה לאחור. מן התולדה או מן התוצאה, אל הסיבה. בחיי היום יום שלנו כולנו עורכים הסקות כאלה, אנו מסיקים למשל מן העשן אל האש ומן הצלקת אל הפצע, ואנו מסוגלים לפחות לפעמים לבחון את תקפות השגותינו".
ויינרב טוען שההבדל בין עצם המונח 'ידע' ובין 'ידע על העבר' הוא מלאכותי: "לכולנו מידע כלשהו על מה שאירע בעבר.. הניסיון להבחין בין העבר ההיסטורי לבין העבר היומיומי מנוגד מלכתחילה למוצאה ולמזגה של תורת הגילוי. שהרי זו אינה רואה עצמה אלא כתפיסת השכל הישר, ולפי תפיסת השכל הישר, החקירה ההיסטורית אינה שונה במהותה מחקירת העבר היומיומי. ההיסטוריה אינה אלא הרחבת העבר היומיומי. תהיינה שיטות המחקר ההיסטורי מתוחכמות ככל שתהיינה, אין הן שונות מהותית משיטות החקירה שאנו נוקטים כאשר ברצוננו לברר ולוודא מה אירע בעברנו היומיומי.. שיטות פשוטות אלה הן בסופו של דבר גם שיטותיהם של ההיסטוריונים. אין הבדל למשל בין חקירה עיתונאית של אירוע שהתרחש אמש לבין חקירה היסטורית של אירוע שהתרחש בעבר רחוק יותר". "תורת הגילוי הצליחה להראות שאין לבסס ספקנות היסטורית על הפער מקורות / אירועי העבר ההיסטורי, שכן אין זה אלא פער מדומה".
ויינרב מדגים את תקפותם של ההיסקים ההיסטוריים, מכח ביטחונינו בעובדות היסטוריות מפורסמות: "הטיעון החזק ביותר לטובת אובייקטיביות היסטורית נשען על תמימות הדעים השוררת בין היסטוריונים באשר לפרטים רבים ביותר בהיסטוריה, חרף נקודות התצפית האישית של כל חוקר וחוקר. יש עובדות היסטוריות כמו למשל, העובדה שקרל הגדול הוכתר לקיסר ברומא בחג המולד של שנת 800, או העובדה שג'ורג' וושינגטון היה נשיאה הראשון של ארצות הברית, אשר שום היסטוריון בר דעת לא יעז לחלוק עליהן. ואם הכל מסכימים על העובדות עצמן, אין ספק שהסכמה זו מבוססת על תמימות דעים בכל הנוגע לתקני חשיבה וחקירה המובילים לאישורן של העובדות המוסכמות" (עמ' 459).
הבנת חשיבתם של הקדמונים
הדוגלים בכינון, טוענים שאין ביכלתינו להבין באמת את צורת החשיבה של הקדמונים, האמונות הטפלות המרובות בכשפים מאגיה, ורבות אחרות. מלמדות על סוג חשיבה שונה. ולכן איננו יכולים לפרש את ההתרחשויות על פי הבנתינו, או לסמוך על תיאורים קדומים בכלל.
הדוגלים בגילוי טוענים לעומת זאת, שאמונות טפלות רבות מצויות גם בימינו. ואין אלו מלמדות על הבדל מנטלי מהותי בין בני אדם בזמנים ומקומות שונים. הם מסתמכים על האנתרופולוג רובין הורטון (R. Horton) שהבדיל בין תאוריה ראשונית לתאוריה משנית. התאוריה הראשונית (של האדם על סביבתו) קשורה בתנאי החיים, בדרך להשיג מזון וביטחון, או להשיג אהבה ומשפחה. בתאוריה זו קשורים הציד, המלחמה, הבניה, וכיוצא בזה. תאוריה ראשונית זו משותפת לאינטליגנציה האנושית. וציד קדמון היה בקי בצרכיו הראשוניים ובמיומנויות הנדרשות, לא פחות מאיש היי טק מודרני מול צרכיו הראשוניים. התאוריה המשנית יכולה להיות שונה מאוד מתרבות לתרבות, בעוד בתרבות המערבית מכירים בערכה של הטכנולוגיה ומשתמשים בה, תרבויות אחרות האמינו בכשפים ומאגיה. אך התאוריה המשנית לא באה במקום הראשונית.
הדוגלים בתורת הגילוי, מסבירים כי גם בחברה בה הרופא הוא רופא אליל, יודעים להיזהר ממסמרים בולטים, ישנה היררכיה של חכמים וטפשים, ישנה אינדיקציה לאמת מול רמאות, וכו'. אנשים שהאמינו באמונות טפלות, לא נהגו כטפשים בחיי היום יום. עד ימינו אנו יכולים לראות חברות שלמות הנגועות באמונות טפלות, שאנשיה אינם מוגדרים כלל וכלל כטפשים. בעיני האתאיסט הדת היא אמונה טפלה, האם משום כך הוא סובר שבידו לרמות את הדתי בשוק, או במגרש החניה?
סתירות בדיווחים
הדוגלים ב'תורת הכינון', טוענים שהסתירות שאנו מוצאים בין הדיווחים ההיסטוריים השונים, מלמדות שאין להסיק מהדיווח על המציאות, שכן במקרה כזה נצטרך להסיק על מציאויות סותרות.
הדוגלים ב'תורת הגילוי' משיבים שיש להבדיל בין עובדות ובין פרשנות, חלק מן הטעויות מקורן בפרשנות של עובדות, וחלקן אינן פרי עדות אישית אלא הסתמכות של הכרוניקאי על שמועות, או סתם טעות. לכן יש להבדיל בין אירועים שנתונים לפרשנות או לטעות לבין החלק שאינו נתון לפרשנות.
אלעזר וינריב מביא את הדוגמה הבאה:
דיווחים א' וב' אינם סותרים באמת, לינקולן נורה ב-14 באפריל, ומת מפצעיו בבית החולים ב-15 באפריל. לכן אפשר להבין גם את דיווח ג', שכן אין להיסטוריה חשיבות רבה לעובדה שלינקולן גסס עוד מספר שעות, או למקום קביעת המוות. וגם דיווח ד' יכול להיחשב כ'לא שקרי'. הסתירה מקורה בנקודות מבט שונות ובהדגשות שונות, של מציאות אחת. מדווח ד' העניק פרשנות לאירוע הירי בתיאטרון שהסתיים במות לינקולן, ש"המוות אירע בתיאטרון", את הפרשנות הזו יש 'לקלף'.
האם ישנם חוקים להיסטוריה
בלי קשר לשאלה האם ההיסטוריה דומה למדע בגלותה את העובדות. הועלה הדיון הפילוסופי האם ההיסטוריה דומה למדע בגלותה את החוקים המביאים להתרחשותם של העובדות. תפישה זו מתייחסת להיסטוריון כמדען שמנסה למצוא חוקים היסטוריים כלליים בדומה לפיזיקאי שמנסה למצוא חוקים פיזיקליים.
לעומתם, בספרו "דלות ההיסטוריציזם" הציג הפילוסוף קרל פופר עמדה אחרת. כמו המפל, הוא סבר שישנם חוקים היסטוריים כלליים, גם אם לדעתו טריוויאליים למדי, כגון "אוכלוסייה מדוכאת נוטה להתקומם". אולם, הוא טען כי ההיסטוריון אינו יכול להעמיד את החוקים האלה למבחן ולהפריכם, משום שהתיאור שלו הוא תמיד תיאור חלקי ובדיעבד, וכולל בחירה סלקטיבית של הנתונים, לאחר מעשה ניתן להסביר מדוע כל תחזית לא התממשה. לכן ההיסטוריון אינו מדען וההיסטוריה, לרבות תאוריות כגון המטריאליזם ההיסטורי של מרקס, אינן מדע. פופר והמפל הם פילוסופים אמפיריציסטים המאמינים באחדות השיטה המדעית. לדידם, אין הבדל בין מדעי הטבע למדעי האדם, משום שאת כולם מאחדת שיטה מדעית אחת. לעומתם, פילוסופים המושפעים מזרם ההרמנויטיקה, טוענים שמדעי הטבע ומדעי האדם הם שני תחומי ידע נפרדים זה מזה במטרותיהם ובשיטתם. לדעתם, מטרת מדעי הטבע היא להסביר באמצעות חוקים כלליים, ואילו מטרת מדעי האדם היא להשיג הבנה של פעולות אנושיות על ידי מתן פשר להתנהגות אנושית בעלת משמעות. לפי הפילוסוף ר"ג קולינגווד, הנמנה עם גישה זו, הסבר היסטורי הוא שחזור (re-enactment) של העבר והבנת של המניעים לפעולה של שחקנים אנושיים מתוך נקודת המבט של התקופה ההיסטורית הנידונה.
ההיסטוריון היידן וייט, שניתן לשייכו לזרם הפוסטמודרני טען שאין כל הבדל בין כתיבה היסטורית לכתיבה ספרותית. בשני המקרים מדובר, לשיטתו, בניסיון לייצג מציאות תוך שימוש בקונבנציות ספרותיות. עמדה זו עוררה ביקורת רבה, משום שהיא מביאה לרלטיביזם קיצוני. אם היסטוריה היא רק סיפור, הסיבה היחידה להעדיף סיפור אחד, למשל של ניצול שואה, על סיפור אחר, למשל של מכחיש שואה, היא איכותם הספרותית. בעקבות ביקורת זו נסוג בו וייט מעט מעמדתו הקיצונית, וטען שאחד הקריטריונים בהעדפת סיפור אחד על משנהו הוא נאמנות לעדויות בשטח. אולם, מכאן עולה הצורך במתודה היסטורית מגובשת שתשמש לבדיקת הנאמנות הזאת. הצורך במתודה כזאת פותח את הדלת לתפישה הפוזיטיביסטית של רנקה, שלמרות הביקורת שעוררה עליה, נראה שאין ממנה מנוס, בצורה כלשהי.
תבניות ודפוסים בהיסטוריה
הפילוסופיה הספקולטיבית של ההיסטוריה שואלת שאלות מטאפיזיות וטלאולוגיות, כגון:
דפוסים בעבר
תורת המטריאליזם ההיסטורי של מרקס, כפי שנכתבה על ידו בחיבור "הקפיטל", היא דוגמה מפורסמת לתורה מטא-היסטורית. לפי מרקס, הכוחות המניעים את ההיסטוריה הם כוחות כלכליים. לשיטתו ישנם שלושה יסודות בחברה. הראשון הוא כוחות הייצור, שהם משאבי הייצור של החברה, כלומר: אמצעי הייצור וכוח העבודה, והשני יחסי הייצור ("הבסיס הממשי"), כלומר: היחסים הנוצרים כתוצאה מהבעלות על כוחות הייצור, היינו: יחסי הקניין ויחסי העבודה. היסוד השלישי הוא "בניין העל" הכולל את המבנה החוקתי של החברה ואת היצירה התרבותית, והוא נקבע על ידי השניים הראשונים, אך לא משפיע עליהם.
במהלך ההיסטוריה האנושית יחסי הייצור הולכים ומתפתחים, ואופן הייצור, שהוא השילוב בין יחסי הייצור וכוחות הייצור קובעים את אופי החברה ואת החיים החברתיים והרוחניים, כלומר: את בנין העל. במהלך ההיסטוריה נוצרות סתירות חריפות בין אופן הייצור ליחסי הייצור כתוצאה מהתפתחות יחסי הייצור, ואז מתרחשות מהפכות חברתיות המשנות באופן קיצוני את אופי החברה ואת בניין העל. לאחר כל מהפכה באה תקופת רגיעה, ולאחריה עוד מהפכה, עד שבסופו של דבר נוצרת חברה סוציאליסטית שבה בעלות משותפת על כוחות הייצור, וכל אחד בה "עושה כפי יכולתו ומקבל לפי צרכיו".
הפילוסוף אלעזר ויינריב מזהה ארבעה מאפיינים בתורתו של מרקס, המשותפים למטא-היסטוריות נוספות:
מאפיינים מטא-היסטוריים הללו משפיעים על עבודתו של ההיסטוריון המאמין בהם. היסטוריון מרקסיסטי, למשל, ישתמש במונחים המרקסיסטים, ויסביר את ההיסטוריה לפי חוקיות מרקסיסטית. הוא יזדהה עם תכלית ההיסטוריה לפי מרקס וינסה למצוא בה סימנים שונים המעידים על בואה של המהפכה הסוציאליסטית.
תורות מטא-היסטוריות מכילות את ארבעת המאפיינים הללו או חלקם. אסכולות היסטוריציסטיות שהושפעו מרעיונותיהם של הגל ומרקס העלו החל באמצע המאה התשע-עשרה תאוריות הפוכות. לדידן, בהיסטוריה יש אכן התקדמות, אך היא אינה ליניארית אלא נעה בתהליך קבוע של עימות דיאלקטי: רעיון או אירוע מסוימים יוצרים תזה, רעיון הפוך המופיע יוצר את האנטיתזה, ושניהם גם יחד יוצרים סינתזה, המולידה את התזה הבאה. באסכולות ההיסטוריציסטיות אין פרטים פועלים אלא רק גופים כוללים: לאום, מעמד, גזע, או ציוויליזציה, המונחים על–ידי "רוח התקופה", הצייטגייסט.
"הפירוש הוויגי של ההיסטוריה", הוא תיאור גנאי שטבע הרברט באטרפילד (1900-1979) לזרם היסטורי המזוהה עם מלומדים של התקופה הוויקטוריאנית או האדוארדית באנגליה, כגון הנרי מיין או תומאס מקוליי. זרם זה מפרש באופן מגמתי את היסטוריה האנושית כמובילה בהכרח ממצב של פראיות ובורות אל מצב של שלום, עושר ומדע, כאשר האימפריה הבריטית מייצגת את שיא התהליך החיובי הזה (תבנית ליניארית). מיין תיאר את כיוון ההתקדמות כמעבר מ"מעמד לחוזה", מעולם שבו חייו של אדם מוכתבים על–ידי נסיבות הולדתו לעולם בו קיימת ניעות חברתית ואפשרות בחירה.
לפי ארנולד טוינבי החוקיות ההיסטוריות היא פסיכולוגית: חברות, המכונות "ציוויליזציות", נוצרות כתגובה על אתגר, מתפתחות בתגובה על סדרת אתגרים ומתות כשאינן יכולות עוד להתמודד עם האתגרים. בתורתו של טווינבי יש יסודות מחזוריים ולולייניים. הציוויליזציות קמות ונופלות לכאורה ללא קשר אחת לשנייה, אך יכולה להיות להן השפעה מצטברת זו על זו ואנשים יכולים לחרוג מהציוויליזציה שלהם ולהפוך מודעים ליסודות המשותפים לכל הדתות, כלומר: לציוויליזציות שונות. לפי טווינבי תכלית ההיסטוריה היא ציוויליזציה עתידית שבה יאוחדו הדתות הגדולות לדת אחת אוניברסלית. טווינבי לא הזכיר במפורש יסודות מטאפיזיים בתורתו, אך הסיבתיות הפסיכולוגית שלה חושפת את הנחותיו המוקדמות על אופי האדם.
השקפות היסטוריציסטיות המזהות תבניות אלוהיות בהיסטוריה קיימות גם ביהדות. הרב קוק, למשל, במאמרו "למהלך האידיאות בישראל" רואה את מהלך המאורעות כרצף של מאורעות ערכיים המעצבים את המציאות הריאלית, כיחידה אורגנית אחת.
התפישות ההיסטוריציסטיות לא נעלמו. ניתן למצוא אותן בצורה בולטת (אף כי בניסוחים המרככים את הממד המיסטי של ההיסטוריציזם) בתאוריות המיוחסות לימין הפוליטי כמו "קץ ההיסטוריה" של פרנסיס פוקויאמה או "התנגשות הציביליזציות" של סמואל הנטינגטון. זרמים פוסט-מרקסיסטים שונים, לעומתם, רואים התנגשות לא בין ציוויליזציות, לאומים או דתות, אלא התנגשות פנימית, עולמית, בין מעמדות: גברים ונשים, לבנים ושחורים, עולם ראשון ועולם שלישי.
ניתוח שפתו של ההיסטוריון
אחד הכלים שבהם משתמשים הפילוסופים לחקר ההיסטוריה הוא ניתוח שפתו של ההיסטוריון. הם בודקים את שדה הסימנים הסמנטיים של ההיסטוריון, את המילים, המונחים והמושגים שבהם משתמש ההיסטוריון, הן לתיאור ההיסטוריה והן לתיאור עבודת ההיסטוריונים. כלומר, הפילוסופים של ההיסטוריה מעניקים לסימנים הסמנטיים משמעות רבה ביחס להקשרים שונים. ומהם הם לומדים על גישתו של ההיסטוריון ועל תפישת עולמו. ההנהרה כוללת תיאור של שפת ההיסטוריונים, וגם הערכה שלה. מכאן, שהפילוסופיה של ההיסטוריה יוצרת דגם של דרכי ההסבר הנהוגות בהיסטוריה, שמהווה גם מודל לחיקוי להסברים היסטוריים נוספים. מובן שדגם זה אינו מחייב את ההיסטוריונים, אולם יש בו כדי להאיר את דרכו של ההיסטוריון, לבאר לו את מניעיו ולגרום לו לחשוב מדוע בחר בדרך אחת ולא באחרת.
שאלות מתודולוגיות
שאלות מתודולוגיות בפילוסופיה של ההיסטוריה עוסקות בשיטת המחקר והכתיבה הראויה של ההיסטוריון.
אחת השאלות המתודולוגיות היא שאלת יחידת המחקר הנכונה לכתיבה היסטורית. יש היסטוריונים דוגמת ארנולד טוינבי העוסקים בעלייתן ונפילתן של תרבויות שלמות, אחרים מתמקדים במדינות מסוימות, או בעיר מסוימת, בלי התייחסות מרובה לרקע הכללי. הדבר נכון גם לגבי העיסוק בתחומים מובחנים של היסטוריה כמו היסטוריה פוליטית או צבאית, תוך התעלמות, בקווים כלליים, מהיסטוריה חברתית או כלכלית.
שאלה זו קשורה קשר הדוק לשאלות מטאפיזיות שבהן עוסקת הפילוסופיה הספקולטיבית של ההיסטוריה, משום שהתמקדות ביחידת מחקר מסוימת מניחה לעיתים שיש לה תפקיד סיבתי בחילול מאורעות היסטוריים או מעמד אונטולוגי מיוחד.
דורית פלג
דורית פלג (נולדה ב-1953) היא סופרת ישראלית.
ביוגרפיה
נולדה בחיפה. הוריה, אליעזר ורחל (לילי) פלג, עלו ארצה אחרי השואה מצ'כוסלובקיה. בגיל אחת עשרה נסעה עם משפחתה לאתיופיה לארבע שנים והתחנכה, בהיעדר סִפרייה עברית, על ברכי הספרות האירופית, בפרט האנגלית והצרפתית.
עם שובה לישראל סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר הריאלי בחיפה, ושירתה באגף המודיעין ביחידה 8200. ב-1977 סיימה בהצטיינות את הפקולטה למדעי המחשב בטכניון.