cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אמיטאב באצ'אן
אמיטאב באצ'אן (בהינדי: अमिताभ बच्चन, באנגלית: Amitabh Bachchan; נולד ב-11 באוקטובר 1942) הוא שחקן קולנוע, מפיק קולנוע ומנחה טלוויזיה הודי וגם פוליטיקאי לשעבר. הוא נחשב לאחד השחקנים המשפיעים ביותר בתעשיית הקולנוע ההודי.
ביוגרפיה
החל לשחק בשנת 1969 ומאז התפרסם והפך לגדול שחקני הקולנוע ההודי (בוליווד) בעולם כולו. אמיטב באצאן זכה בפרסים רבים במהלך הקריירה שלו, בהם השחקן הטוב ביותר, הסרט הטוב ביותר ועוד. אמיטב מחזיק בשיא מספר המועמדויות לפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ההודי
אמיטב באצאן, בנוסף להיותו שחקן קולנוע, הוא גם זמר, מפיק סרטים ומגיש בתוכניות טלוויזיה מובילות. בנוסף שימש כחבר בבית הנבחרים של הפרלמנט ההודי בין השנים 1984 - 1987.
אמיטב באצאן נשוי לשחקנית ג'איה בהדורי. לזוג שני ילדים: הראשונה שוויטה נאנדה באצאן הנשואה לאיש העסקים ניקיל נאנדה, נכדו של השחקן ראג' קאפור. והשני אבישאק באצאן, שגם הוא שחקן קולנוע והוא נשוי לשחקנית הקולנוע אישווריה ראי.
קריירה
מסרטיו: "אמאר אקבאר אנטוני", "נקמה מאוחרת","שולאי", "נקמה וחוק", "שלושה אחים", "גזר דין", "ביחד", "לב חצוי" ו"מישהו שומר עלי" עם המה מליני וסלמן חאן בשנת 2003.
ב-2005 שיחק בסרט "שחור" שביים סנג`אי לילה בנסאלי.
בשנת 2022 כיכב בסרט המשפחה הקומי "שלום ולהתראות"; אודות אב המשפחה (באצ'אן) המתמודד עם ההתכנסות של בני המשפחה האחרים לאחר מות האם.
לינוס טורבאלדס
לינוס בנדיקט טורבאלדס (בשוודית: ; נולד ב-28 בדצמבר 1969 בהלסינקי שבפינלנד) הוא מתכנת פיני-אמריקאי, מפתח ליבת לינוקס למערכת הפעלה.
לינוקס
בשנת 1991, במהלך לימודיו, טורבאלדס ניסה למצוא אפשרות לעבוד ביוניקס גם מהבית, במחשב האישי שלו. האפשרות הפופולרית ביותר הייתה מערכת הפעלה בשם מיניקס שפותחה על ידי אנדרו טננבאום, פרופסור באוניברסיטה החופשית של אמסטרדם שפיתח את מיניקס כחלק מקורס אקדמי בנושא פיתוח מערכות הפעלה.
מאוכזב מכך שקוד המקור של מיניקס לא ניתן תחת רישיון חופשי, טורבאלדס החליט לבנות גרסה משלו. השכתוב של מיניקס הפך בהדרגה לפרויקט בפני עצמו שכבר לא היה קשור אל מיניקס באופן מיוחד, אלא שאף להיות תואם עם התקן המכונה POSIX של מערכת ההפעלה יוניקס.
טורבאלדס פיתח את הליבה וכשהרגיש כי יש לו מספיק קוד, הוא פנה לרשימת הדיוור של מיניקס והכריז על כך. זמן קצר לאחר מכן הייתה לינוקס זמינה לכל דורש מספריה פרטית בשרת ה-FTP שהוקצה עבורה.
בשנת 1992 ניהלו טורבאלדס וטננבאום ויכוח בקבוצת הדיון comp.os.minix אודות היתרונות השונים של גישותיהם לפיתוח ליבה: ליבה מונוליתית או מיקרו-ליבה.
כאשר הכריז טורבלדס על זמינות הליבה בגרסה 0.1 הוא התייחס בעיקר למגבלות של לינוקס והביע ספק לגבי האפשרות שהיא תהפוך למשהו רציני אי פעם. טורבאלדס התייחס במיוחד לעובדה שקוד המקור לא נייד בין סביבות הפעלה (non portable) מאחר שהוא עושה שימוש נרחב בפקודות מכונה במעבדי 386 (המחשב האישי שהיה ברשותו ובאמצעותו פותחה לינוקס). עם הזמן מפתחים רבים ברחבי העולם התחילו לסייע לו וכך הפכה לינוקס, יחד עם תוכניות המערכת הזמינות כחלק ממערכת ההפעלה גנו, למערכת הפעלה לכל דבר. במשך תקופה ארוכה הומרו למערכת ההפעלה גנו/לינוקס יישומים נוספים כמו שרת התצוגה X, מנהלי התקן להתקני חומרה שונים והיא אף הוסבה לפלטפורמות חומרה אחרות מלבד אינטל.
טורבאלדס הוא המתחזק הראשי של ליבת לינוקס.
בהמשך עבר טורבאלדס לארצות הברית ועבד בחברת Transmeta, אשר ייצרה מעבדים חלופיים למחשבים אישיים. לאחר מכן עבר ל-OSDL (Open Source Develpment Laboratory) של קרן לינוקס.
טורבאלדס מחזיק בסימן המסחרי הרשום "לינוקס" ומנהל אותו דרך מכון סימן לינוקס.
תוכנות נוספות
בשנת 2005 כתב את הגרסה הראשונה של גיט, מערכת ניהול הגרסאות המבוזרת. לאחר כמה חודשים, תחזוקת התוכנה עברה לג'וניו המאנו.
חיים אישיים
טורבאלדס הוא פיני ממוצא שוודי (בן למיעוט השוודי שבפינלנד). הוריו היו עיתונאים והוא נקרא על שמו של לינוס פולינג. הוא נשוי לטובה (Tove), אלופת קראטה פינית לשעבר, ולהם שלושה ילדים.
בשנת 2010 קיבל טורבאלדס אזרחות אמריקאית.
Sweater Weather
Sweater Weather הוא שיר של להקת הרוק האלטרנטיבי הנייברהוד. השיר נכתב על ידי חברי הלהקה ג'סי רותרפורד, זאק אייבלס וג'רמי פרידמן, והופק על ידי ג'סטין פילברואו. הוא משמש כסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלהם, I Love You.
רקע וכתיבה
זאק אייבלס אמר ב-Radio.com: "יום אחד ג'סי היה אצלי בבית ואני ניגנתי בגיטרה. והוא אמר, 'היי זה די מגניב, תן לי להקליט את זה'. ובמקרה זה הפך ל-"Sweater Weather". כשסיימנו לכתוב את השיר, כשהכל נאמר ונעשה אמרנו 'אוקיי, זה די טוב, אנחנו צריכים להמשיך לכתוב שירים".
ג'סי רותרפורד הוסיף ואמר: "אני חושב ש-'Sweater Weather' אולי היה השיר הטוב ביותר שכתבנו אי פעם, אבל לא חשבתי שזה הולך להיות השיר הטוב ביותר שאי פעם נכתוב. זה היה כמו לקבל תקליט פלטינה, כמו לחיצה קטנה על התחת".
אח"י תקומה (סדרת דולפין)
אח"י תקומה היא צוללת דיזל מהסדרה דולפין של חיל הים הישראלי, היא ושתי הצוללות הנוספות מאותה סדרה, אח"י לויתן ואח"י דולפין נבנו בגרמניה במספנות HDW. אח"י תקומה התחילה את שירותה בשנת 2000.
אח"י תקומה חמושה ב-6 צינורות טורפדו של 533 מ"מ (21 אינץ') ו-4 צינורות טורפדו של 648 מ"מ, המסוגלים לשגר גם טילים כגון הטיל הרפון כנגד ספינות.
אטלס 3
האטלס 3 (באנגלית: Atlas III) היה משגר לוויינים מסדרת טילי האטלס. הוא היה הטיל הראשון בסדרה שהיה בעל תצורת שלבים רגילה (הטילים הקודמים היו בנויים בתצורת "שלב וחצי"). הטיל פעל משנת 2000 עד שנת 2005.
תיאור
האטלס 3 היה בעל שני שלבים. השלב הראשון היה שלב חדש והשלב השני היה שלב הקנטאור, ששימש את מרבית השיגורים האמריקנים משנות ה-60 ועדיין נמצא בשימוש היום באטלס 5. מנועי השלב הראשון הם מנועי ה-RD-180 הרוסיים שמשמשים בין היתר באטלס 5. האטלס 3 יוצר בשתי גרסאות, האטלס 3A שהיה הטיל הבסיסי, והאטלס 3B שהיה בעל שלב הקנטאור עם שני מנועים.
שיגורים
השיגור הראשון של האטלס 3 היה ב-24 במאי 2000, בו נשא את לוויין התקשורת של חברת Eutelsat Eutelsat W4 למסלול גאוסטציונרי. כל שיגורי האטלס 3 בוצעו ב-SLC-36B מנמל החלל קייפ קנוורל. טיסתו האחרונה של האטלס 3 התקיימה ב-3 בפברואר 2005 עם שיגור מטען סודי עבור משרד הסיור הלאומי האמריקאי.
IS הופ
היסטוריה
ב-1994 הקימו שמואלי וגולדנברג את הצמד "IS הופ" (קיצור של "Israeli Hip Hop") ששילב אלמנטים ישראליים לסגנון ההיפ הופ. השניים כתבו את המילים של כל שיריהם. לאחר שהפיקו שני שירים בצורה עצמאית ואף צילמו קליפ, הוחתם הצמד ב-NMC בתחילת 1995.
אלבומם היחיד של IS הופ נקרא "באתי לא בזמן" והופק על ידי שמואלי ויצא ב-1995. להיטי האלבום, "יש לו מסיבה", "שיר השכונה" ו"כוס תה", זכו להשמעות רבות ברדיו, אך המכירות של האלבום היו נמוכות והצמד הפסיק את פעילותו בתוך זמן קצר בשל כך.
המשך דרכו של שמואלי
ב-1999 הוציא שמואלי סינגל חדש בשם IS הופ, בהשתתפות מאיה מור, אך הסינגל לא נחל הצלחה.
אנטוליה נוסאטי
אנטוליֶה נוֹסָאטִי (ברומנית: Anatolie Nosatîi; נולד ב-12 בספטמבר 1972) הוא פוליטיקאי מולדובי המשמש כשר ההגנה של מולדובה מאז 1 במרץ 2022.
ביוגרפיה
נוסאטי נולד ב-12 בספטמבר 1972. ב-1993 התגייס לצבא מולדובה. הוא למד באקדמיות צבאיות במולדובה, באוקראינה ובארצות הברית. הוא שירת בכוח שמירת שלום בעיראק, שימש כמפקד גדוד, ולאחר מכן מילא תפקידי מטה ומנהל שונים במטה הכללי המולדובי. ב-2020 הוא פרש מהצבא.
ב-6 באוגוסט 2021 הציגו נשיאת מולדובה מאיה סנדו וראש הממשלה נטליה גבריליצה את נוסאטי כמועמדן לתפקיד שר ההגנה. כעבור שבועיים ביקר בקייב במהלך יום העצמאות האוקראיני ונפגש עם מקבילו האוקראיני אנדרי טאראן במטרה לחזק את הסולידריות בין שתי המדינות.
חסידות אוז'רוב
חסידות אוז'רוב היא חצר חסידית פולנית שרוב חסידיה נספו בשואה. מרכזה כיום בבני ברק.
שושלת אדמו"רי החסידות
לחסידות מכון והוצאה לאור לספרים וכתבי יד בשם אש דת בראשותו של הרב יחיאל בקר. המכון הוציא לאור, בין היתר, את הספרים "באר משה", "אש דת" ו"ברכת טוב" של אדמור"י החסידות.
אוקטביה א. באטלר
אוקטביה אסטל באטלר (באנגלית: Octavia Estelle Butler; 22 ביוני 1947 - 24 בפברואר 2006) הייתה סופרת מדע בדיוני אפרו-אמריקאית. זכתה בפרסי הוגו ונבולה, והייתה אחת הנשים המובילות בתחומה. ב-1995 נהייתה לראשונה - ועד היום גם היחידה - מתחום המדע הבדיוני שזכתה במלגת מקארתור, המכונה גם "מענק הגאונות".
ראשית חייה
באטלר נולדה ב-1947 בפסדינה, קליפורניה, בתם היחידה של אוקטביה מרגרט גאי, עוזרת בית, ולוריס ג'יימס באטלר, מצחצח נעליים. אביה נפטר כשהייתה בת 7, והיא חיה לאחר מכן עם אמה וסבתה, באווירה בפטיסטית קפדנית. בתקופת הסגרגציה הגזעית בארצות הברית, פסדינה הייתה עיירה מעורבת, ובאטלר זכתה להיחשף לגיוון תרבותי ואתני. אך גם היא חוותה את עול העליונות הלבנה כאשר ליוותה את אמה לעבודה וראתה אותה נכנסת לבית מעבידיה דרך הדלת האחורית, ושמעה את אופן הדיבור המזלזל המכוון אליה.
מגיל צעיר, באטלר סבלה מביישנות יתר שגרמה לה להתקשות ליצור קשרים חברתיים עם ילדים אחרים. המבוכה החברתית שלה, יחד עם דיסלקסיה קלה, גרמו לה לסבול קשות בסביבת הלימודים, והיא האמינה בעקבות זאת שהיא "מכוערת, וטפשה, מסורבלת, וחסרת תקווה מבחינה חברתית". בגיל תיכון היא כבר הגיעה לגובה של 1.83 מ', מה שהפך אותה למטרה ללעג. כדי לחמוק מהסביבה העוינת, באטלר הייתה מבלה את זמנה בספריה בקריאה וכתיבה. היא התעניינה במיוחד במגזינים של מדע בדיוני, והחלה לקרוא סיפורים של כותבים כמו תיאודור סטרג'ן, זנה הנדרסון, וג'ון ברונר.
בגיל עשר, התחננה בפני אמה שתקנה לה מכונת כתיבה, והייתה מתקתקת בה את סיפוריה בשתי אצבעות. בגיל עשר, לאחר שצפתה בגרסה הטלוויזיונית לסרט "ילדת השטן ממאדים", היא הייתה משוכנעת שהיא יכולה לכתוב סיפור טוב יותר, ואז כתבה את מה שנהיה לבסיס לסדרת ה-Patternist. בגיל זה היא עדיין לא הייתה מודעת לאתגרים שעשויים לעמוד בפניה בתור אישה שחורה, אך בגיל 13 דודתה גרמה לה להבין זאת בפעם הראשונה, באומרה, "יקירה... שחורים אינם יכולים להיות סופרים". אך באטלר לא ויתרה על חלומה לפרסם סיפור, ואפילו נעזרה במורה למדע בחטיבת הביניים לה, מר פאף, בהקלדת הסיפור הראשון שהיא הגישה למגזין מדע בדיוני.
לאחר שסיימה תיכון ב-1965, באטלר עבדה במשך היום ולמדה במכללה העירונית בערבים. היא זכתה בתחרות סיפורים קצרים, ובזאת הרוויחה את ה-$15 הראשונים שלה כסופרת. היא גם פיתחה  את גרעין הסיפור שהפך בשנים מאוחרות יותר לרב המכר שלה Kindred, כשחבר לכיתה שהיה פעיל בתנועת "הכוח השחור" העביר ביקורת קשה על דורות קודמים של שחורים ש"התרפסו" בפני הלבנים. כפי שהסבירה בראיונות לאחר פרסום הספר, היא רצתה לכתוב כתגובה לביקורת זו ספר שייתן הקשר היסטורי לכפיפות של שחורים בפני לבנים, כדי שזה יובן כהשרדות אמיצה, אם שקטה.
הצלחה מקצועית
למרות שאמה של באטלר רצתה שתעבוד כמזכירה עם משכורת קבועה, באטלר המשיכה לעבוד בעבודות מזדמנות כדי להתרכז בכתיבתה. אך היא התקשתה למצוא הצלחה מסחרית, בעיקר מכיוון שבהיעדר ביקורת בונה, היא כתבה סיפורים מהסוג שגדלה עמם - מדע בדיוני של גברים לבנים, שסגנונם ותפישות חייהם לא באמת השיקו לשלה. את ההצלחה הראשונה שלה היא חוותה בסדנה של איגוד התסריטאים האמריקאי. אחד ממנחי הסדנה היה הסופר הידוע הרלן אליסון, והוא התרשם רבות מכתיבתה, ויעץ לה להשתתף בסדנת סופרי מדע בדיוני בפנסילבניה, שם פגשה את הסופר סמואל ר. דילייני, שגם הפך לחבר קרוב. היא מכרה את שני סיפוריה הראשונים: את "Child Finder" לאליסון, שכלל אותו באנתולוגיה שלו בשם "The Last Dangerous Visions", ואת "Crossover" לרובין סקון וילסון, מנכ"ל ארגון Clarion למדע בדיוני, שפרסם אותו באנתולוגיית הארגון של שנת 1971.
באטלר הייתה בטוחה בשלב זה שדלתות ההצלחה נפתחו בפניה. במציאות, לקח לה עוד חמש שנים של דחיות ועבודות מזדמנות עד ששוב חוותה הצלחה ספרותית. בינתיים, היא המשיכה לכתוב את מה שהפך מאוחר יותר לסדרה הידועה כסדרת Patternist, שעסקה בהיסטוריה ועתיד אלטרנטיביים של האנושות: הספר Patternmaster יצא ב-1976, והספר Mind of My Mind יצא ב-1977. ב-1978 היא לבסוף הצליחה להתפרנס מכתיבתה והפסיקה עם המשרות הזמניות. היא עשתה הפסקה מהסדרה כדי לחקור ולכתוב את הספר Kindred, שיצא לאור ב-1979, ועסק בעבדות ומסע בזמן. את הסדרה הראשונה היא סיימה בשנות השמונים עם הספרים זרע פרא (1980) - שהוא ספרה היחיד שתורגם לעברית - ו- "Clay's Ark" (1984).
ההצלחה המקצועית של באטלר החלה לתפוס תאוצה ב-1984, כאשר הסיפור "Speech Sounds" זכה בפרס הוגו בקטגוריות סיפורים קצרים, וכעבור שנה, כשספרה "Blood Child" זכה בפרס הוגו, פרס לוקוס, ופרס הקוראים של מגזין Science Fiction Chronicle לנובלטה הטובה ביותר. בתקופה זו, באטלר נסעה ליער האמזונס כדי לחקור עבור הסדרה הבאה שלה, שנקרה טרילוגיית קסנוג'נסיס (Xenogenesis trilogy), אשר כלל את Dawn (1987), Adulthood Rites (1988), ו- Imago  (1989).
בשנות התשעים פורסמו הספרים שגיבשו את מעמדה כסופרת מוכרת. אלה כללו את Parable of the Sower (1993) ו- Parable of the Talents  (1998), שזכה בפרס נבולה למדע בדיוני.
לאחר מות אמה ב-1999, עקרה באטלר לאזור סיאטל, והמשיכה לכתוב ספרים בסדרת Parable. אך בזמן כתיבת מה שהיה מיועד להיות הספר האחרון בסדרה, Parable of the Trickster, באטלר חוותה חסמי כתיבה, והחלה לסבול מדיכאון ותשישות. היא החליטה להפסיק את הכתיבה בנושא, ולעבור למשהו אחר, יותר "קליל" ו"כייפי", לדבריה. התוצאה הייתה ספרה האחרון, רומן ערפדים בשם Fledgling, שיצא ב-2005.
ביקורת על חברה היררכית
בראיונות ומסות, באטלר הרבתה לכתוב על ראייתה את האנושות כפגומה אינהרנטית בגלל הנטייה לחשיבה היררכית, אשר מובילה לדעות קדומות ואלימות, ולהכחדות המין האנושי בסופו דבר אם לא תרוסן. "בריונות פשוטה", כתבה באטלר במאסה "עולם ללא גזענות", "היא רק ההתחלה של ההתנהגות ההיררכית שמובילה לגזענות, סקסיזם, אתנוצנטריזם, מעמדיות, וכל ה'איזמים' האחרים שגורמים לכל כך הרבה סבל בעולם." סיפוריה, לפיכך, מתארים תכופות את השתלטנות הדרוויניסטית של בני אדם על החלשים מהם כסוג של טפילות. החזקים בסיפוריה, בין אם מדובר בערפדים, חייזרים, בני אדם על-אנושיים, או בעלי עבדים, מוצאים את עצמם בעימות על מול דמות ראשית המייצגת שוני, שמתנגדת להם או נאבקת בהם. רבים מספריה עוסקים באופן ישיר או מרומז בעבדות, במיוחד עבדות שחורה, וכן קולוניאליזם של אנשים לבנים (או מטאפורות לאנשים לבנים) במרחבים שחורים. הדמויות המובילות שלה הן נשים שחורות שמתמודדות עם יחסי כוח נטויים נגדן, אשר מהוות הגורם לשינוי החברתי החיובי שבאטלר ייחלה לו.
בניית האנושות מחדש
תמה שחוזרת על עצמה בכתביה של באטלר היא התנגדות לדחף המוות שטמון בנטייה ההיררכית דרך אהבת חיים. אהבה זו מתבטאת באופנים שונים - חיים זרים וחייזרים, הנדסה גנטית, הכלאות גנטיות בין מינים, מוטציה, זיווגים בין מיניים ובין גזעיים, סוגים שונים של סקס ומופעים אחרים של היברידיות - המשמשים כדרך לתקן את הפגם האנושי הסוציו-ביולוגי שמכוון להיררכיות. על פי המבקרים קילגור וסמנטריי, "בנרטיבים של באטלר, הפירוק של הגוף האנושי הוא גם פיגורטיבי וגם מעשי, מכיוון שהוא מסמל את השינויים המהותיים שחייבים לקרות כדי לבנות עולם שאינו מושתת על אלימות היררכית." הבגרות האבולוציונית של הדמויות ההיברידיות של באטלר, אם כך, מסמנת את האפשרות לאבולוציה של קבוצות דומיננטיות לסובלנות, קבלת השונה, ורצון להשתמש בכוח באופן אחראי.
חברה אלטרנטיבית
באטלר מייצרת בספריה חברות מעורבות - בין אם מבחינת גזע או אתניות, ובין אם חברה שמכילה בני אדם וחייזרים או יצורים על-אנושיים אחרים. תוך כדי כך היא גם בוחנת את ההשפעה על תפישות של מגדר ונטיה מינית, וכן מבנה המשפחה. כך, בטרילוגיית Xenogenesis, היא בוחנת יחסים מיניים בין חייזרים לבני אדם, כאשר לחייזרים מגדרים שונים מאשר אלו המוכרים בחברה האנושית, והתוצאה היא גם מבנה משפחתי פוליאמורי ושונה מאשר המוכר בחברה המערבית של המאה העשרים שבמסגרתה הספרים נכתבו. בספריה, הקבוצות האנושיות שמתעקשות על הדרכים הישנות אינן שורדות, או שורדות בקושי רב ובתנאים אלימים, בעוד הקבוצות ההיברידיות משגשגות.
השפעות
באטלר מנתה את אמה כמשפיעה הגדולה שלה. למרות שאמה הייתה נטולת השכלה פורמלית, היא זו שעודדה את בתה לקרוא, ללמוד ולכתוב. לעומת אחרים בסביבתה, אמה עודדה אותה לחלום על הצלחה כסופרת. פעם, אמה שילמה חודש שכר דירה כדי שסוכן מקצועי יבקר את עבודתה של באטלר, וגם נידבה את חסכונותיה המועטים כדי שבאטלר תוכל להשתתף בסדנת Clarion - היכן שבאטלר מכרה את סיפוריה הראשונים.
ההשפעה המקצועית של באטלר היה, לדבריה, הרלן אליסון, אשר נתן לה ביקורת ספרותית רצינית בפעם הראשונה הוא עודד אותה להשתתף בסדנת הכתיבה הנחשבת, ואף קנה ופרסם את סיפורה הראשון. הרלן המשיך לתפקד כמנטור, ובמהלך השנים הוא ובאטלר פיתחו חברות קרובה.
פרסים והכרה
זכיות:
האסטרואיד 7052 Octaviabutler שהתגלה על ידי אלינור הלין בשנת 1988, נקרא על שמה. ההכרזה נעשתה באוגוסט 2019.
סדרות
Patternist series תרגום לעברית: "זרע פרא", אוקטביה באטלר, תרגם דן סופר, (עם עובד 1995). Xenogenesis series Parable series (also referred to as the Earthseed series)
אלבאנאקטוס
אלבאנאקטוס (באנגלית: Albanactus) היה מלך ממלכת אלבה (סקוטלנד של ימינו) על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה". אין תיעוד היסטורי לקיומו, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים של בריטניה.
קורות חיים
אלבאנאקטוס היה הצעיר מבין שלושת בניו של ברוטוס, צאצאו של איניאס מפליטי מלחמת טרויה וראשון מלכי בריטניה עם פי ג'פרי.
לאחר מותו של ברוטוס חולקה ממלכתו בין שלושת בניו - הבכור לוקרינוס מלך בלואגריה (Loegria - אנגליה של ימינו) - הקרויה על שמו, האמצעי קאמבר מלך בקמבריה (Cambria) הקרויה על שמו - ויילס של ימינו, ואלבאנאקטוס קיבל את אלבה הקרויה על שמו (סקוטלנד של ימינו). למעשה בכך מסביר ג'פרי את שמות המדינות וזאת מבלי לדעת כי מדובר במילה גאלית סקוטית ולא בשם של אדם (כשם שלוגריה וקמבריה הם השמות הוולשים של חלקי הארץ).
ג'פרי מציין כי אלבאנאקטוס נהרג זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון על ידי האמבר, מלך ההונים, וכי לוקרינוס וקאמבר נקמו את מותו והרגו את האמבר.
גוטרמן
גוטרמן (Guttermann) הוא שם משפחה נפוץ של יהודים, שמקורו בגרמנית ומשמעותו היא איש טוב.
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ראש המטה הכללי (מולדובה)
ראש המטה הכללי (ברומנית: Șefii Marelui Stat Major al Armatei) הוא הדרג הפיקודי העליון בכוחות המזוינים הלאומיים של מולדובה. הוא כפוף לשר ההגנה והוא היועץ הצבאי הישיר של ממשלת מולדובה. מקביל לתפקיד הרמטכ"ל בצה"ל. על פי חוקת מולדובה, במקרה של מלחמה, מתמנה גנרל בכיר לתפקיד "המפקד העליון" של הצבא, והרמטכ"ל הופך באופן אוטומטי לסגנו.
בימיה הקצרים של הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית נוסד תפקיד "המנהל הכללי של הכוחות המזוינים" אשר מילא בו זמנית את תפקיד שר ההגנה ותפקיד ראש המטה הכללי. לאחר התפרקות ברית המועצות הוקם שוב צבא מולדובי עצמאי מחדש. ב-1992 הוקם משרד ההגנה, וב-1994 נוסד תפקיד ראש המטה הכללי.
בית אוליפנט (דלית אל-כרמל)
בית אוליפנט בדלית אל-כרמל, נבנה על ידי לורנס אוליפנט בשנת 1884 כדי שישמש לו ולאשתו אליס בית למפלט בחודשי הקיץ. בחורף התגוררו בבית אוליפנט שבמושבה הגרמנית בחיפה. יחד אתם גר בבית נפתלי הרץ אימבר, מחבר "התקווה", ששימש כמזכירו של אוליפנט. הבית והשטח סביבו אושרו בשנת 1981 כאתר מורשת, ונכון לשנת 2012, ההכרזה עדיין לא אושרה סופית.
הבית שוכן במרכז הכפר הישן של היישוב, קרוב למקאם הנביא אבו אברהים. מהבית תצפית לכיוון נחל בוסתן, עין הוד, בית אורן וחוף הים של עתלית. בשנת 1981 הוסב הבית לשמש כבית יד לבנים הדרוזים.
היסטוריה
בדצמבר 1882 הגיע אוליפנט ביחד עם אשתו אליס לחיפה. בגלל חום הקיץ חיפשו בני הזוג מקום קריר יותר להתגורר בו בחודשים אלה.
בקיץ של שנת 1883 התגוררו בני הזוג באוהל במחנה ארעי בעוספיה (באזור בית הקברות הצבאי הדרוזי של ימינו) השהייה באוהל הביאה את אוליפנט להחלטה לבנות בית קבע. הוא פנה לאנשי הכפר וביקש מהם לרכוש שטח אדמה. המוכרים ממוצא נוצרי הציעו לו בתחילה מגרש במתנה, לאחר שסירב למתנה ביקשו סך של 650 דולר עבור המגרש. אוליפנט סירב (בידו הייתה הערכה ששווי המגרש 50 דולר). תוך כדי משא ומתן עם המוכרים גילה שהמגרש אינו רשום בבעלות המוכרים. אוליפנט החליט לסגת מהעסקה, והחליט גם שאינו רוצה לגור בקרבת המוכרים.
פנייה של שייח' דרוזי מדליית אל כרמל לאוליפנט לקבלת סיוע כספי לשחרור בנו שגויס לצבא, הביאה לעסקה בין משפחת השייח' לאוליפנט. הוא שילם 250 דולר ובתמורה קיבל מגרש עליו היו נטועים כרם ובוסתן. אוליפנט מתאר את המקום שרכש:
לבניית הבית שכר אוליפנט קבלן. בניית הבית נתקלה בקשיים, מיד בתחילת חפירת היסודות הסתבר שהמגרש יושב על אתר ארכאולוגי. בעומק של 60 ס"מ מפני הקרקע התגלו אבני גזית גדולות, כרכוב שברי חרסים, מטבע עתיק, אבני פסיפס שברי זכוכית עתיקה ועמוד גליל מאבן אותו שילב במרפסת ביתו. אוליפנט כתב ששקל להפסיק את הבנייה כדי לבצע במקום חפירה ארכאולוגית.
לאחר שנבנה משך אליו הבית אורחים רבים מתושבי האזור. במאמר שנכתב בחודש יולי 1884 לעיתון ניו יורק סאן, סיפר אוליפנט על חוויותיו מבניית הבית, והתלונן על האורחים הרבים שהגיעו לביתו וכי הוא נאלץ לארח אותם. בנוסף התארחו בבית גם אורחים שהגיעו מחו"ל כגון קונסולים, גנרלים וחוקרי ארץ ישראל. בשהייתם במקום החלה אליס ללמוד ערבית במטרה ללמד את נשות הדרוזים כיצד לרפא מחלות מקומיות. אליס גם ציירה, ובחלק מציוריה הנציחה את הבית ואת החיים בו. בין האורחים ששהו עם בני הזוג אוליפנט זמן רב היו גם אמילי קתברט וג'ון ווקר, שהיו שותפים לדרכם בכת "אחוות החיים החדשים". קתברט ווקר כמו אליס, נהגו גם הם לצייר את הבית. בחודש נובמבר 1885 הגיעה לחיפה אחותה של אליס ג'יימסינה וולר ביחד עם בעלה לביקור, מטרתם הייתה לסייר בארץ ולאחר מכן לחזור ביחד עם בני הזוג אוליפנט לאנגליה לביקור מולדת. הם סיירו בצפון וסביב הכנרת ולנו באוהלים. בחודש דצמבר חזרו לחיפה, ולאחר שבועיים הגיעו בני הזוג אוליפנט לבית בדלית אל-כרמל כדי להכינו לחג המולד. לאחר יומיים של שהייה בבית חלו בני הזוג. המרחק מחיפה, הגשמים והדרכים המשובשות מנעו קבלת עזרה מיידית. ב-2 בינואר 1886 נפטרה אליס בבית בדלית אל-כרמל. שיירת הלוויה ירדה במורד נחל בוסתן כשאליס נישאת על גבי אלונקה. היא נקברה בחלקה בצמוד לבית הקברות הטמפלרי בחיפה. אוליפנט עצמו שעדיין היה חולה נשאר בבית בדלית אל-כרמל ולא נכח בלוויה.
בחצר הבית בדלית אל-כרמל בצמוד לבית, הציב אוליפנט מצבת אבן לזכרה. המצבה מורכבת מחלק תחתון מרובע עם כתובת על גבי בסיס המורכב משתי מדרגות הסובבות את המצבה. במקור הורכב הבסיס משלוש מדרגות. על החלק התחתון הוצב גליל האבן העתיק שהיה בחצר. על החלק התחתון נחרתו שתי כתובות, בצד המשקיף לים באנגלית ובצד הפונה לכיוון הכפר בערבית. הכתובת באנגלית:
בקיץ 1888 נסע אוליפנט לביקור בפריז, שם פגש את רוזמונד דייל אואן, נשאה לאשה ותכנן לחזור לארץ ישראל. בדרכם חזרה חלה באנגליה ונפטר.
הבית בדלית אל-כרמל עבר לידי אחותה של אליס ג'יימסינה וולר, ולאחר מכן הושכר לידי גרמנים שהשתמשו בו למטרות נופש. במלחמת העולם הראשונה השתלט על הבית הצבא הטורקי. לאחר המלחמה חזר הבית לרשותה של רוזמונד. בשנת 1926 היא מכרה אותו למיסיונרית אנגליה שגרה בחיפה, פרנסיס ניוטון (שבבעלותה היה אז גם בית הכט של היום). במכתב שכתבה ניוטון בשנת 1933 היא ציינה שאת הבית פוקדים מבקרים יהודים רבים כדי לחזות בבית שבו חיו זוג שקשר את גורלו עם גורלם של היהודים.
ניוטון העבירה את הבית לנוצרי תושב שפרעם שהתגורר בבית, בשנות ה-40 של המאה ה-20 נמכר הבית והשטח סביבו למשפחת סוידאן, משפחה עתירת נכסים מחיפה. הבית שימש תקופה מסוימת כבית מגורים למורים זרים שבאו ללמד בכפר. במשך השנים הבית הוזנח ולא היה בשימוש. חלק מהגג קרס.
בתחילת שנות ה-70 התחיל אמל נסראלדין, אב שכול שהתגורר בדלית אל-כרמל, בפעילות להפיכת הבית כבית יד לבנים. בשנת 1978 פנה נסראלדין שכבר היה חבר הכנסת, לראש הממשלה מנחם בגין בבקשה שהמדינה תרכוש את הבית בטיעון שהוא בית היסטורי ליהודים כי בו התגורר אימבר, ותעבירו לשימוש העדה הדרוזית כדי שישמש כבית יד לבנים. בגין נענה לבקשתו ובשנת 1979 נרכש הבית ממשפחת סוידאן על ידי מינהל מקרקעי ישראל והועמד לרשות יד לבנים.
הבית שוחזר על ידי האדריכל דוד פישר שהחליט לשמור על צורתו המקורית של הבית. תקרת העץ שהייתה רקובה הוחלפה בתקרה חדשה דומה, שומרו חלק מרעפי הגג שבמקורם הובאו ממרסיי ונשמרה רצפת האבן.
בית יד לבנים הדרוזים
בשנת 1980 הוקמה על ידי נסראלדין עמותת יד לבנים הדרוזים. בשנת 1981 הוסב הבית לשמש כבית יד לבנים וכאתר הנצחה לכל החללים הדרוזים שנפלו במלחמות ישראל. טקס הפתיחה היה במעמד השר דוד לוי. בקומה הראשונה של המבנה, חדר הנצחה המציג את התמונות של החיילים שנפלו, לידו אולם המייסדים המנציח את הקשר בין הקהילה הדרוזית ומדינת ישראל והעם היהודי ובו מוצגים תמונותיהם של כ-150 אישים דרוזים. חדר ההנצחה של החיילים שכן בתחילה בקומה השנייה של המבנה. בשנת 2012 בהיעדר מעלית הורד לקומה הראשונה.
במשך השנים התרחב המרכז ונוספו לו מבנים נוספים. בשנת 1984 נבנה ליד בית אוליפנט אולם ספורט הנקרא "אולם הכיפה", במבנה מתקיימת פעילות ספורטיבית לנוער ואנשי מערכת הביטחון. ב-4 בפברואר 1996 נפתח במקום "אולם ההנצחה והתרבות ע"ש יצחק רבין" באולם חדר המשמש להדרכות והרצאות. בצמוד לחדר פתח המוביל למערה שגילה אוליפנט. באוקטובר 2007 הונחה אבן פינה למכינה קדם-צבאית דרוזית הראשונה בישראל מכינה זו בשם "כרם אל" נפתחה בספטמבר 2008 והיא המכינה היחידה המיועדת לדרוזים. בכל מחזור לומדים בה כ- 30 תלמידים.
ביולי 2009 נחנכו במקום משרדי יד לבנים הדרוזים במעמד שר הביטחון אהוד ברק וביולי 2011, נחנך אולם הנצחת החללים הדרוזים. במגרש בחזית הבית הוקמה אנדרטה המשקיפה אל הנוף לכיוון הים התיכון, ועל גביה שמות כל החללים הדרוזים. כל החזית של הבית מרוצפת ומשמשת בחלקה הגדול כמגרש חנייה. במשך השנים נעקרו המטעים והעצים שהיו במקום בתקופתו של אוליפנט.
מרקוש
{{פירושונים|
ראו גם
}}
Mi Delirio
Mi Delirio (ההזיה שלי) הוא האלבום החמישי של הזמרת והשחקנית המקסיקנית אנהי. האלבום יצא לאור ב-24 בנובמבר 2009 ומכר יותר מ-2 מיליון עותקים בכל העולם. האלבום מכיל שירי אלקטרופופ, דאנס ובלדות. רוב השירים נכתבו בעזרת ועל ידי אנהי בעצמה.
המרכז המסחרי הישן בחיפה
המרכז המסחרי הישן הוא מרכז מסחרי שהוקם בעיר התחתית בחיפה בשנת 1927. זה היה המתחם הראשון בחיפה שיועד מלכתחילה למסחר. המרכז היה האזור המתוכנן הראשון בעל ייעוד ותפקוד מוגדרים בעיר התחתית, והכניס את חיפה לעידן מודרני מבחינת תכנון עיר. המרכז נבנה מצפון ובסמוך לכיכר חמרה והוא שוכן כיום בין הרחובות דרך העצמאות ורחוב נתנזון (בזמנו דרך יפו), והוא כולל בתוכו את הרחובות: נחום דוברין, משה אהרון, נתן (קייזרמן) וקהילת סלוניקי. לימים הפך רחוב נחום דוברין למשכנו של "השוק הטורקי" שנסגר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21. לאחר שנבנה מרכז מסחרי נוסף בעיר התחתית, באזור רחוב הבנקים, נוסף לשמו של המרכז התואר "הישן". מרכז זה היה חלק ממרכז העסקים הראשי של חיפה בתקופת המנדט, שכלל גם את דרך יפו, את דרך המלכים (דרך העצמאות) ואת המרכז המסחרי החדש.
הרקע להקמת המרכז
בתחילת המאה ה-20, התרכזה הפעילות המסחרית של העיר באזור השוק, ששכן ממזרח לכיכר חמרה עד אזור מסגד אל-ג'רינה, וממערבו, לאורך הרחובות דרך יפו ודרך אלנבי. היחסים בין היהודים והערבים עד מאורעות תרפ"ט היו טובים. בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוכפלה אוכלוסיית חיפה מכ-25,000 תושבים על פי מפקד 1922, לכ-50,000 תושבים על פי מפקד 1931. במקביל התרחב השטח הבנוי, וב-1907 החלה יוזמה לבנות את שכונת "הרצליה" באזור הדר הכרמל של היום. בעשור השני של המאה ה-20 החלו באזור זה היוזמות להקמת שכונת "הטכניקום" ליד הטכניון ושכונת נחלה. שכונות אלה תוכננו כ"עיר גנים" למגורים בלבד, ללא כל מרכזים מסחריים. עיקר שטחה הבנוי של העיר נפרש בשטח המישורי למרגלות הכרמל, מהמושבה הגרמנית במערב ועד תחנת הרכבת חיפה מזרח במזרח, ומדרום השכונות ואדי ניסנאס, ואדי סאליב ו"מעלה הבורג'" במעלה מדרגת ההר שעליה שוכנת היום שכונת הדר הכרמל. שנות ה-20 של המאה ה-20 היו תקופה של פעילות כלכלית מוגברת, שבאה לידי ביטוי בהקמת מבנים חדשים והקמת תעשיות חדשות.
הקמת המרכז
הקרקע שעליה נבנה המרכז המסחרי נרכשה בשנים 1922-1921 על ידי חברת הכשרת היישוב, מידי מסדר "האחיות מנצרת", שנוסד בצרפת בשנת 1822. היוזמה לרכישת השטח הייתה של קבוצת אנשי עסקים יהודים חיפאים בראשות שבתי לוי, שמואל פבזנר, אהרון רוזנפלד ויעקב כספי, שהשתייכו לאגודת הסוחרים. הם הקימו את "החברה למרכז מסחרי". הקרקע נרכשה בעזרת מימון שהתקבל מבנק ברקליס, במטרה להקים מרכז מסחרי עברי ראשון בחיפה. עלות רכישת הקרקע הסתכמה ב-26,000 לירות ארץ ישראליות.
בשנת 1923 הכריזה הקבוצה על תחרות אדריכלית בינלאומית לתכנונו של המרכז. במועד זה דרך העצמאות עדיין לא הייתה קיימת, שכן נסללה על שטח ים שיובש בשנת 1933, כך שדרך יפו הייתה הרחוב שנשק לחוף הים. התנאים העיקריים בתחרות היו:
בפרס הראשון זכתה הצעתם של אריך מנדלסון וריכרד נויטרה. הצעתם נחשבה מודרנית ובעלת תעוזה לזמנם. תוכניתם כללה אזור חנויות שתוכנן כשוק סגור, ובתי קפה ששכנו בכיוון לים. בפרס השני זכתה הצעתו של פריץ קורנברג, אדריכל ירושלמי, ובפרס השלישי זכתה הצעתם של זוג אדריכלים ארתור קורן וזיגפריד ויצמן. גם הצעה זו נחשבה נועזת לתקופתה, היא תוכננה בסגנון אקספרסיוניסטי, וחלקו המרכזי של הבניין היה מבנה עגול מזכוכית. מבנה זה לא היה ניתן להקמה באמצעים שעמדו אז לרשות היזמים בחיפה.
בסופו של דבר בחרו היזמים לבצע את התוכנית שזכתה במקום השני. הצעה זו נחשבה שמרנית ביחס לקודמותיה, והיה לה סיכוי רב יותר לקבל את אישורם של הבריטים. ההצעה כללה גושי בתים אחידים, ביניהם עברו שלושה רחובות מקבילים, ניצבים לחוף הים, שחילקו את המרכז לארבעה גושים. את שלושת הרחובות חיבר רחוב רביעי, אנכי, שנקרא בזמנו רחוב הדקלים, על שם הדקלים העתיקים שהיו במקום. הבתים היו בני שלוש קומות, קומת הקרקע הייתה קומת החנויות. הבתים היו עטורי מרפסות קטנות ומסוגננות, שחלקן פנו לרחובות הפנימיים, וחלקן, בצדם הצפוני של המבנים, פנו לכיוון הים. הצעה זו גם התאימה יותר לתנאים המקומיים בארץ באותם ימים.
למימון בניית המרכז התגייס יהודי אמריקאי בשם מקס שולמן, שהסכים לממן 75% מעלות הבנייה ולממן גם את החזר ההלוואה של חברת הכשרת היישוב. המרכז נבנה על ידי חברת סולל בונה, ובנייתו הסתיימה בשנת 1927. המרכז המסחרי חיזק את אופייה המסחרי של דרך יפו. בשנת 1928 הושלמה בנייתו של בניין סניף בנק אפ"ק, שנבנה בצמוד וממערב למרכז המסחרי.
בשנת 1927, לקראת סיום הבנייה של המרכז, החלו הבריטים בשינוי קו החוף על ידי ייבוש הים, התקבלה החלטה לבנות את נמל חיפה במיקומו הנוכחי. בשנת 1929 החלה בניית הנמל שהסתיימה בשנת 1933. החול שהוצא מן הים להעמקת הנמל שימש לייבוש שטח של 304 דונם. על השטח שיובש נסללה דרך העצמאות. סלילת הדרך הרחיקה את הים מהמרכז המסחרי ופגעה במרכזיותו. בשנת 1931 יזמו יזמים יהודים הקמת מרכז מסחרי חדש, קרוב יותר לכניסה לנמל, באזור רחוב הבנקים של היום. בנייתו ואכלוסו נמשכו בין השנים 1935-1932. בניית שער הנמל במרחק של יותר מחצי ק"מ מהמרכז הישן, עוררה את התמרמרות הסוחרים במקום. ההחלטה להקמת המרכז החדש, נעשתה אף על פי שהמרכז הישן לא אוכלס במלואו לאחר סיום בנייתו. המרכז החדש היה גדול יותר מהישן, והוא הפך, בשנות ה-30, למוקד הפעילות הכלכלית בחיפה. מרכז זה נקרא לאחר מכן "המרכז המסחרי החדש", והמרכז הראשון שהוקם קיבל את התוספת "הישן" לשמו. השם הזה שימש גם ככתובת פורמלית.
תקופת המאורעות ומלחמת העצמאות
המרכז המסחרי היה מובלעת יהודית בעיר התחתית שרוב אוכלוסייתה ערבית. עד מאורעות תרפ"ט, היחסים בין היהודים והערבים בעיר היו טובים. מובלעות נוספות היו השכונה היהודית חרת אל-יהוד באזור העיר העתיקה, והטחנות הגדולות שהוקמו בשנת 1923. כשבוע לפני המאורעות, קבעה "ההגנה" נקודות שמירה קבועות ברחבי העיר, אחת מהן במרכז המסחרי. מאורעות תרפ"ט החלו בחיפה במוצאי שבת, 24 באוגוסט 1929. ביום השלישי למאורעות, 26 באוגוסט, הותקף המרכז המסחרי הישן על ידי המון ערבי. השוטרים הערבים הסתלקו מהמקום, ובמקום נשארו מעט יהודים שהגנו על המרכז ועל הרכוש היהודי שנמצא בו, עד הגעת המשטרה הבריטית. עם המגנים נמנה משה אליוביץ', איש "השומר" שהגיע מכפר גלעדי עם קבוצה של אנשים לסייע בתקופת המאורעות, ושנשלח למרכז המסחרי הישן עם אקדחים על מנת לסייע בהגנתו. באחר הצהריים של יום זה, שהיה יום שיא בהתקפות על היהודים בעיר התחתית, הועברו למרכז המסחרי, על ידי הבריטים, 50 איש שנמלטו לתחנת המשטרה בחיפה.
גם במאורעות 1939-1936 היה המרכז המסחרי הישן מובלעת יהודית בלב אזור המאוכלס באוכלוסייה ערבית.
בעקבות החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר על תוכנית החלוקה, החלו תושביה הערבים של חיפה בהפגנות ובמהומות. יומיים אחרי ההחלטה התכנסו מאות אחדות של ערבים, מצוידים במקלות, ליד המרכז המסחרי הישן, במטרה לפרוץ אליו, אך הם נהדפו על ידי היהודים שהיו במקום. המשטרה הבריטית לא התערבה בנעשה. המרכז המסחרי שימש גם מעוז יהודי במלחמת העצמאות, ביחד עם המרכז המסחרי החדש והנמל. במלחמה זו היה מרכז זה אחד היעדים שניתנו לחטיבת כרמלי במסגרת "תוכנית ד'" לכיבוש והשתלטות.
השוק הטורקי
במשך השנים הוקם ברחוב נחום דוברין, הרחוב המזרחי במרכז המסחרי, שוק שקיבל עם השנים את הכינוי "השוק הטורקי" או "שוק הטורקים". שם זה ניתן לו על ידי התושבים. באזור השוק התגוררו חלק מפועלי הנמל הסלוניקאים שהועלו לארץ ישראל ביוזמתו של אבא חושי בשנות ה-30 של המאה ה-20 מסלוניקי, כדי לאייש את ענף הסוורות בנמל חיפה, ובמקום הוקמו דוכנים לאורך הרחוב שנמסרו למפעילים בני הקהילה. גם מועד הקמתו של השוק ברחוב דוברין לוט בערפל. תחילתו כנראה בדוכנים שהוקמו ברחוב, לאחר ירידת מעמדו של המרכז, עם בנייתו של המרכז החדש ברחוב הבנקים. מספר הדוכנים גדל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הדוכנים נבנו בחזית החנויות, וגרמו להפרעה בכניסה אליהן. השוק גרם למפגעי לכלוך במקום; הדבר אף הוזכר בספר "כל בית צריך מרפסת" מאת רינה פרנק מיטרני: השוק פעל עד תחילת המאה ה-21. בעקבות החלטת מועצת עיריית חיפה, פונו כל סוחרי השוק מהמקום, וכל הדוכנים פורקו.
שמות הרחובות
במקור נקראו רחובות המתחם "מזרח", "מרכז" ו"מערב". הרחוב הניצב שחיבר אותם נקרא "הדקלים" על שם הדקלים שבו. ב-1952 החליטה העירייה לקרוא לרחובות "נחום (דוברין)" (איש ועד הדר הכרמל), "אהרון (מכליס)" (חבר ועד קהילת חיפה) ו"נתן (קייזרמן)" (על שם נתן קייזרמן - מנהל סניף בנק אפ"ק הסמוך), בהתאמה. שמו של רחוב הדקלים שונה ל"קהילת סלוניקי" על שם סוורי הנמל שהשתכנו באזור, שבית הכנסת שלהם (בית הכנסת על שם רבי שמעון בר-יוחאי) שכן ברחוב דוברין 6 הסמוך.
המתחם ושיקומו
כיום קיימים בשטח המתחם מספר דוכני מזון ומסעדות, בהן: מסעדת פועלים, מסעדת "גקו דגים" הוותיקה ועוד. במקום פועלים מספר דוכני מזון, המוכרים פלאפל, שווארמה ובורקס (בית הבורקס הטורקי).. בנוסף, פועלים במתחם משרדי עורכי דין, חנויות בגדים, מכולת, סוכנויות נסיעות ועוד. חלק מהחנויות והמשרדים סגורים, ולא נעשה בהם כל שימוש.
בתחילת המאה ה-21 עברו חלק מהמבנים שיפוץ על ידי יזמים פרטיים. בית הדפוס ששכן ברחוב משה אהרון 1 עבר מהמקום, הבית עבר שיפוץ נרחב והוסב לבוטיק מגורים בשם "הביטט", בחזיתו צוירו ציורים רבים על ידי האמן יואב דסה, שצייר בחזיתו ובצדו האחורי של הבית ציורים המשקפים את הווי המסחר והחיים שהתקיימו בעבר בכל מתחם המרכז המסחרי הישן. שני בתים נוספים ברחוב קהילת סלוניקי שופצו על ידי יזמים פרטיים. שיפוץ זה יישאר וישולב כחלק מהשיפוץ הכולל של המתחם.
בשנת 2010 שימש המתחם כאתר צילומים של חלק מהסצנות בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי". אתר הצילומים של ביתה של קלרה היה מעל בית הבורקס הטורקי.
בתחילת שנת 2010 החליטה עיריית חיפה על שיפוץ ושיקום כל המתחם של המרכז המסחרי בעלות של 10 מיליון ש"ח. היא קראה לפרויקט "שיקום מתחם השוק הטורקי בעיר" (על אף שהשוק הטורקי שכן רק ברחוב אחד מתוך המתחם). בדצמבר 2010 פרסמה העירייה מכרז לביצוע שיפוץ המתחם, הכולל עבודות סלילה, ניקוז, מים, ביוב, תאורה וחשמל. השיפוץ החל בחודש מאי 2011 ונמשך כשנה וחצי. מטרת הפיתוח להפוך את המקום לאזור מודרני שיכלול מסחר, בידור, בילוי, משרדים, מגורים ומלונאות. במסגרת השיפוץ רוצף כל המתחם באבנים משולבות וניטעה שדרת דקלים בוגרים ברחוב משה אהרון. נכון לקיץ 2013 פועלים במקום חנויות מגוונות, מסעדות, יריד אמנים יוצרים, הופעות ופעילויות לקהל.
צחי וייספלד
ביוגרפיה
צחי וייספלד נולד בחולון. אמו, אניטה וייספלד, זכתה בפרס קפלן עבור פעילותה כאחות ומנהלת מחוז מרכז בשירותי בריאות כללית. אביו של וייספלד, יוסף, היה מנהלה ובעליה של חברת י. וייספלד המכון לבדיקות לא הורסות (Non-Destructive Testing). וייספלד למד בבית הספר תיכון קריית שרת בחולון, ושירת בצה"ל בחטיבת תכנון כוח-אדם.
קיבל תואר ראשון בכלכלה בהצטיינות מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני במנהל עסקים (MBA) בתוכנית קלוג-רקאנטי של אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת נורת'ווסטרן.
וייספלד נשוי ואב לשלושה ילדים.
קריירה עסקית
בתחילת דרכו עבד וייספלד כיועץ אסטרטגי בחברת שלדור ובשנת 1991 הצטרף לסוכנות הפרסום טמיר כהן (JWT). ב־1995, לאחר רצח יצחק רבין, המשרד הקים עמוד זיכרון לראש הממשלה, שלימים הפך לפורטל התוכן "נטקינג" (NetKing), שהיה הפורטל השני בגודלו בישראל באותם ימים, והציע שירותים כמו מבזקי חדשות, אינדקס אתרים, פורומים וחדרי צ'אט. וייספלד ניהל את "נטקינג" מטעם טמיר כהן, והחברה הקימה את האתרים הראשונים של חברות גדולות בישראל, לרבות מיקרוסופט.
בשנת 1998 הצטרף וייספלד למיקרוסופט, שגייסה אותו כדי להקים את פורטל התוכן MSN שהושק בשנת 1999, בשיתוף אינטרנט זהב. בשנת 2000 עברו וייספלד ומשפחתו לארצות הברית, בעקבות הצטרפותו לחברת התוכנה הישראלית קומטאץ'. לאחר התפוצצות בועת הדוט-קום הצטרף וייספלד ל-M-Systems, שהייתה חלוצה בפיתוח דיסק און קי וכיהן כסגן נשיא וכמנהל אזור אמריקה, עד שהחברה נרכשה בשנת 2006 על ידי SanDisk. בשנת 2007 הצטרף כסגן נשיא לשיווק ואסטרטגיה לחברת מודו, שבשנת 2011 נמכרו הפטנטים שלה לגוגל. לאחר עזיבתו את מודו, הקים וייספלד עם עובדי מודו נוספים את חברת מינטיגו למודיעין שיווקי, שנרכשה בשנת 2019 על ידי אנפלאן (Anaplan).
בשנת 2014 ציין Business Insider את וייספלד כאחד מהישראלים המשפיעים ביותר על תעשיית ההיי-טק העולמית.
ביוני 2017 מונה להוביל את Microsoft for Start Ups בעולם, וניהל את הקשרים של מיקרוסופט עם חברות הזנק ב-110 מדינות. בתפקיד זה ניהל גם את תוכנית BizSpark העולמית, את Microsoft Scaleup, ותוכניות נוספות לסטרט-אפים בשלבים מתקדמים יותר. Microsoft for Start Ups הובילה גם שיתופי פעולה עם 200 תוכניות האצה ב-47 מדינות, בשיתוף עם זרוע ההשקעות של החברה.
בשנת 2019 הצטרף לאינטל כמקים והמנהל הגלובלי של אינטל איגנייט (Intel Ignite), תוכנית האצת הסטרט-אפים של החברה. וייספלד הוביל את פעילותה של התכנית בשנתה הראשונה בישראל, ולאחר מכן סייע בהקמת התכנית בערים נוספות בעולם, לרבות במינכן ובאוסטין. התכנית, בת 12 שבועות, מציעה ליווי והדרכה לסטרט-אפים בשלבי גיוס ראשונים בתחומים מגוונים, וכן מאפשרת להם גישה למומחים עולמיים מטעם אינטל, כמו גם לידע וללקוחות של החברה. בשונה מתוכניות האצה אחרות, אינטל איגנייט אינה דורשת מהסטרט-אפים מניות או תשלום עבור השתתפותם בתוכנית.
רוני גבעתי
רוני גבעתי  (19 באפריל 1940 – 2 באפריל 2014) הייתה סופרת, מתרגמת, סופרת לילדים ועורכת ישראלית.
ביוגרפיה
רוני גבעתי נולדה וגדלה בקיבוץ כפר בלום שבעמק החולה. נופי ילדותה נספגו בה באינטנסיביות רבה, והיו עתידים ללוות את סיפוריה לגדולים ולקטנים. בשנת 1949 יצאה עם הוריה לשליחות בת שנה באנגליה. את לימודי התיכון שלה השלימה בקיבוץ איילת השחר, ולפני גיוסה עבדה כמדריכת נוער בבאר שבע. לאחר נישואיה השתקעה ב-1960 בקיבוץ עין גדי, שבו הייתה חברה עד מותה.
למדה בסמינר למורים בית ברל, ובמשך 21 שנה עבדה כמורה בבית הספר בקיבוצה. היא השתלמה בלימודי אמנות ובספרות אנגלית, באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימים גם תרגמה מספרות הילדים האנגלית. החלה לכתוב בשנת 1970. פרסמה עשרות ספרים לילדים, לנוער ולמבוגרים. נופי החי והצומח של נאת עין גדי הם גיבורי הסיפורים ברבים מספריה. משנת 1978 שימשה כעורכת של ספרי ילדים בהוצאת הקיבוץ המאוחד. זכתה לשיתוף פעולה פורה מצד מאיירי ספרים, ובהם גם אורי שולביץ.
רוני גבעתי נקברה בקיבוצה עין גדי.
יואל הופמן
ביוגרפיה
יואל הופמן פרסם את סיפורו הראשון ב-1986 בכתב העת "אגרא 2" וזכה להתעניינות רבה. ב-1989 הוציא ספר פרוזה ראשון, ספר יוסף, שניכרים בו כבר ניצני הסגנון שעמו מזוהה הופמן כיום. הספר כולל ארבע נובלות, שאחת מהן, קצכן (בגרמנית: "חתלתול"), עובדה לדרמה טלוויזיונית. החל משנת 2010 מצוי הופמן בתהליך של התקרבות לחסידות. הוא מתפלל בבית כנסת אורתודוקסי באורח יומיומי ואף עלה לרגל לקברו של רבי נחמן מברסלב בעיר אומן.
הופמן היה נשוי במשך 37 שנים לורדה הופמן, להם שלושה ילדים, הזוג התגרש ב-1997. ורדה חזרה לגור בצפת, והיא מנהלת שם חדרי אירוח.
סגנון כתיבתו
הפרוזה של יואל הופמן (כפי שהתייצבה מאז ספרו השני, "ברנהרט") מתאפיינת בעלילה חמקמקה, ובכמה מקרים אף קשה לדבר על "עלילה" במובנה המקובל. על אף יחסו המיוחד של הופמן לתרבות מזרח אסיה, אי אפשר לקשר בצורה ישירה בין כתיבתו הרוויה להייקו המינימליסטי: תוכני כתיבתו מושפעים מילדותו בעיר ישראלית. הופמן מתייחס למילה, לעיתים קרובות, כמקור לשעשוע: מילים מקבלות אצלו הגדרות שונות מהצפוי וזהות נעה, כמעין חיות בחוברת צביעה. בכמה מספריו הסגנון נוטה לאבסטרקטיות ונמצא בשטח האפור שבין הפרוזה לשירה.
אחד המאפיינים הייחודיים של הופמן הוא שימוש נרחב בסוגריים. ניתן לומר שהשימוש הרווח של הופמן בסוגריים וכן גישתו הארס-פואטית (כלומר גישה שבה הכותב מפסיק את רצף העלילה כדי לומר דבר מה על עצמו, על הקורא, על הגיבורים או אף על תהליך הכתיבה) מאתגרים מאוד את ההבחנה הרווחת במערב בין עיקר לטפל. קריאה קשובה בטקסטים של הופמן מאתגרת את ההבחנה הזאת ואת עצם נחיצותה.
סגנון הכתיבה יוצא הדופן של הופמן והעלילות שאינן ניתנות לאחיזה מקשים על ספריו להגיע לקהל קוראים רחב. עם זאת, כתיבתו נהנית מהערכת הביקורת הישראלית והעולמית והוא נחשב לאחד הקולות הייחודיים והעצמאיים בשפה העברית. ספריו תורגמו לאנגלית, לאיטלקית, לגרמנית ולצרפתית.
הופמן ויפן
את תאריו האקדמיים קיבל הופמן באוניברסיטת תל אביב. עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופ' בן-עמי שרפשטיין, עסקה בניתוח ההבדלים שבתפישת ה"אני" במערב ובמזרח, ונושאת את השם The idea of the ’real’ – East and West: a comparison of central concepts in Theravada Buddhism and the philosophy of David Hume. לאחר מכן היה מרצה רב-תחומי באוניברסיטת חיפה.
יחד עם פרופ' יעקב רז וד״ר איתן בולוקן נמנה עם המתרגמים של שירת הייקו לעברית. ושני קבצים של שירי הייקו בתרגומו עוררו עניין רב.
ספרים
יואל הופמן חיבר ספרים גם באנגלית. להלן רשימת ספריו בעברית:
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
על כתביו:
רוברטו ארלט
רוברטו ארלט (2 באפריל 1900 (בואנוס איירס) - 26 ביולי 1942) היה עיתונאי, סופר ומחזאי ארגנטינאי. בעל מדור קבוע בעיתון "אל מונדו", וממבשרי הניו ג'ורנליזם בדרום אמריקה.
הר אחירם
הר אחירם הוא שם של פסגה בגובה 820 מטר מעל פני הים באזור הרי ירושלים - היום חלק מהיישוב מבשרת ציון. לפני מלחמת ששת הימים שכן על הפסגה מוצב של הצבא הירדני ששמו מוצב שייח' עבד אל-עזיז (או, בכיתוב שונה - עבדול עזיז) כשמו של מקאם (מבנה תפילה) מוסלמי שהיה במקום.
תיאור כללי
הר אחירם הוא שמה העברי של פסגת שייח' עבד אל עזיז הנמצאת מצפון למבשרת ציון וקרויה על שם מבנה תפילה מוסלמי הנושא את שמו של השייח' האלמוני. שטחו של המבנה 8 על 8 מטר והוא בנוי על יסודות של מבנה עתיק. גגו של המבנה קרס עם השנים אך הקירות נותרו עומדים על תילם. בסמוך למבנה המוסלמי נמצא עץ תות בודד ועתיק. ממערב למבנה נחצבו בעת העתיקה שלושה בורות מים מטוייחים (למניעת חלחול).
במחקרו "קול ברמה נשמע ושאלת קבורת רחל" מציין ד"ר יואל אליצור כי ייתכן וקביעה זו נסמכת על שמועות וכי אין לה בסיס.
על הפסגה שרידי מוצב צבאי ירדני גדול שכוסו ברובם על ידי בנייה והתרחבות של היישוב מבשרת ציון. המוצב היה חלק מגוש המוצבים שכלל את גבעת הרדאר וחירבת א-לוזה, ששלט על הדרך לירושלים. בסמוך למוצב הוקם מחנה צבאי ירדני שהיה ידוע בשם "שיכון קציני הלגיון" ועל פי חלק מהגרסאות היה יישוב שהוקם בשנת 1961 ובו התיישבו גמלאים של הצבא הירדני. במחנה היו 15 מבנים שבלטו על קו הרקיע והיו סימן היכר של המוצב. ספי בן-יוסף מתאר את קו המוצבים:
מלחמת ששת הימים
ביום, 5 ביוני 1967, הטיל פיקוד מרכז על חטיבה 10 ("הראל"), בפיקודו של אל"ם אורי בן-ארי, להבקיע את המוצבים הירדניים אשר איימו על הדרך העולה לירושלים, ולנתק את כביש גב ההר מצפון לירושלים.
מוצב שייח' עבד אל עזיז היה מבוצר היטב, ובו בונקרים החולשים על אזור הקרב, תעלות קשר ושדה מוקשים צפוף בין המוצב לקו הגבול.
גדוד החרמ"ש 106, שכלל 3 פלוגות חיל רגלים, פלוגת טנקים, כח הנדסה ופלוגה מסייעת, יצא משטח הכינוס ביער חולדה, ונע לכוון הקסטל דרך צומת נחשון ורמת רזיאל. הגדוד המשיך בתנועה לכוון מוצבי שייח' עבד אל עזיז, ובשעה 17:00 עלו טנקים של הגדוד לעמדות שולטות והחלו לירות על ביצורי המוצב. כוח שני ובו חיילי החרמ"ש בחיפוי טנקים התחיל בתנועה ליעד דרך מעבר צר שנפרץ בשדה המוקשים, תחת הרעשה ארטילרית של הצבא הירדני מעמדות בכפר אל ג'יב שגבתה קורבנות נוספים.
עם רדת החשיכה עלה אחד הטנקים על מוקש וחסם את הדרך שנפרצה בשדה המוקשים. מספר הנפגעים בכוח התוקף עלה, ומפקד פלוגה ט' סרן אסא יגורי שהובילה את הכח, הורה ללוחמיו לרדת מהזחל"מים ולהתקדם רגלית, תחת אש כבדה, אל היעד. עם הפריצה אל היעד נלחמו חיילי הפלוגה בקרב פנים אל פנים עם לוחמי הלגיון עד לכיבוש המוצב בשעה 19:30. במהלך הקרבות נהרגו 15 חיילים, כולל אסא יגורי, ו-42 נפצעו.
חיים רייכמן, שנלחם על המוצב, מספר: ומסכם:
ומוסיף אביתר בן צדף, שהיה עורך כתב העת הצבאי מערכות:
אנדרטת הזיכרון
לאחר המלחמה הוקמה בהר אחירם מצבת זיכרון ללוחמי חטיבת השריון הראל, והמקום כונה יד אסא, על שם 15 הלוחמים ומפקדם, שנפלו בקרב.
לאנדרטה נגרמו נזקים בזדון, ככל הנראה על ידי תושבים ערבים מכפרים שבסביבה. משהתברר כי לא ניתן להגן על האנדרטה היא הועברה לתוך מבשרת ציון והוצבה זמנית באזור כיכר חלילים, עד שהושבה למקומה לאחר הקמת גדר ההפרדה.
על שרידי המוצב הירדני ניטע יער לזכר הנופלים, שנפגע במהלך בניית רובע "רכס חלילים". החברה הקבלנית ועמותת ותיקי חטיבת הראל בנו אנדרטה חדשה בפסגת הר אחירם, למרגלות מגדל המים. בשנת 1998 נטעו תלמידי תיכון ממבשרת ציון 14 עצי אלון ועץ זית על פסגת ההר.
על פי אתר האינטרנט זמן מבשרת, בעבר תוכננה בפסגת ההר הקמתו של בסיס משמר הגבול על מנת לפקח על קטע גדר ההפרדה העומד באזור.
בשנת 2019 תוכננה הקמת בית עלמין למרגלות האנדרטה, בשטחי מועצה אזורית מטה בנימין, אך בקרב תושבי האזור קמה התנגדות להקמת בית העלמין, והתוכנית להקמת בית העלמין הועברה לשטח מועצה אזורית מטה יהודה.
הקתדרלה והבזאר
הקתדרלה והבזאר (באנגלית: The Cathedral and the Bazaar) הוא חיבור מאת אריק ס. ריימונד המבוסס על התצפיות שהוא ערך על תהליך פיתוח ליבת לינוקס ותוכנות אחרות ומניסיונו האישי, למשל בכתיבה ובניהול פרויקט התוכנה fetchmail, בשיטת הקוד הפתוח. רעיון הקתדרלה והבזאר הוצג לראשונה על ידי המחבר ב-27 במאי בשנת 1997 במסגרת כנס Linux Kongress, ולאחר מכן בספר בשם זה. הספר הוא אוסף של חיבורים בנושא פיתוח תוכנה בכלל, ומתמקד בתוכנה חופשית. הוא כולל את החיבור הקתדרלה והבזאר. החיבורים השונים לא נכתבו באותו זמן, ומדי פעם עורכים אותם על מנת לעדכן את התוכן. הקתדרלה והבזאר הוא החיבור המפורסם ביותר. הוא מציע שני מודלים של תוכנה חופשית: מודל ה"קתדרלה" ומולו מודל ה"בזאר" בעולם הקוד הפתוח. כדוגמה למודל הקתדרלה מביא ריימונד את מודל הפיתוח של המהדר הסטנדרטי של גנו (GCC), וכדוגמה למודל הבזאר מערכת קוד פתוח בשם FetchMail שפיתח ריימונד עצמו, וכן את פיתוח לינוקס בהנהגת לינוס טורבאלדס.
החיבור מראה כיצד מודלים אלו התפתחו משתי הנחות מנוגדות באשר לאופייה של מלאכת ניפוי שגיאות ("דיבוג") התוכנה. על סמך ניסיון שנצבר עם לינוקס הוא מייסד על משקל חוק ברוקס את חוק לינוס: "בעזרת מספיק עיניים, כל הבאגים שטחיים". הוא מציע אנלוגיות מעשיות למערכות תיקון-עצמי אחרות של סוכנים אנוכיים ומסיים בבדיקת ההשלכות של הראייה החדשה הזו על עתיד עולם התוכנה.
קתדרלה לעומת בזאר
מודל פיתוח התוכנה שאליו מתייחס ריימונד כ־"בזאר" לא היה אפשרי לפני תחילת שנות התשעים והתפוצה הרחבה של האינטרנט. עד אז תוכנה (גם תוכנות חופשיות, כגון התוכנות של פרויקט גנו) פותחה על ידי מפתח בודד או צוות קטן של מפתחים. המחיר (בזמן) של הפצת גרסה חדשה וההתמודדות עם כל הבעיות שהיא יוצרת הוא די גדול. גם אם מקבלים תיקונים בצורת קוד ממשתמשים מוכשרים צריך להשקיע הרבה זמן במיזוגם ובבדיקתם.
על השאלות הללו מנסה לענות החיבור.
מבקרי החיבור גורסים כי על אף שאבחנותיו של ריימונד נכונות בעיקרון, הן נאיביות. לדוגמה: מי שיקווה ש״בעזרת מספיק עיניים כל הבאגים שטחיים״ ולכן לא יהיו לו באגים במערכת אם היא מבוססת תוכנה חופשית, יתבדה. תמיד יהיו קטעי קוד שלא מספיק עיניים יופנו אליהם.
מבקרים נוספים מציינים שהמערכת (או אחת המערכות) אותה מביא ריימונד כהדגמה לשיטת ה"בזאר", כלומר FetchMail שפותחה בהנהגתו היא ברמת מורכבות פשוטה ואיכות נמוכה, ובתור ראייה לעליונות שיטת הבזאר אליה טוען ריימונד היא הוכחה עלובה.
הנחיות ליצירת תוכנות טובות בקוד פתוח
במאמר דובר על 19 קווים מנחים ליצירת תוכנות בקוד פתוח:
חיבורים נוספים
בהמשך לחיבור זה כתב ריימונד שני חיבורים נוספים אשר מנסים להסביר תופעות ייחודיות בעולם הקוד הפתוח:
חיבורים אלה, עם כמה תוספות קטנות, כונסו לספר שנושא גם הוא את השם The Cathedral and the Bazaar.
כשהספר הודפס ב־1999 הוא היה לספר המודפס השלם הראשון שהופץ באופן מסחרי והתפרסם תחת רישיון Creative Commons.
יהודה ליאו פיקרד
יהודה ליאו פיקרד (3 ביוני 1900 - 4 באפריל 1997), מבכירי הגאולוגים בישראל ובעל שם עולמי בחקר ההידרולוגיה. היה חתן פרס ישראל לשנת תשי"ח במדעי החיים ויקיר ירושלים. עיקר התמחותו הייתה בחקר מי תהום וחקירת אפשרויות פיתוח הנגב.
בשנים 1950–1954 הכין פיקרד את הסקר הגאולוגי של ישראל, היה חבר "הוועד לתכנון מפעל המים הארצי" (1950 - 1956) ובשנת 1967 יסד את המרכז לחקר מי תהום באוניברסיטה העברית, מרכז הקרוי היום על שמו.
תולדות חייו
היה חבר הוועד לתכנון מפעל המים הארצי (בראשות שמחה בלאס) בשנים 1950- 1956 ובין החותמים על תוכנית המים הארצית.
בשנת 1955 התמנה פיקרד לנשיא ועדת המומחים של אונסק"ו לאזורים צחיחים. בעקבות מינוי זה היה ליועץ בינלאומי, וחקירותיו סייעו להתפתחותן של מדינות רבות באפריקה ובאמריקה הלטינית. שמעון שמיר, במאמר על "קשרי חינוך ותרבות", מספר כי פיקרד קיים קשרים מקצועיים עם אנשי חינוך במצרים במסגרת שיתוף הפעולה בין המדינות. כמו כן היה יושב ראש בסקציה בקונגרס בינלאומי של גאולוגיים באלג'יר - 1952.
על שמו נקראה שבלולית פיקרד, רכיכה שנכחדה.
נפטר בקיבוץ גניגר ב-1997, ונקבר בבית העלמין שבקיבוץ.
חקר מי תהום בישראל
פיקרד היה מומחה למציאת מי-תהום וקבע היכן יבוצעו קידוחים ברחבי הארץ. עיקר התמחותו: חקר מי תהום וחקירת אפשרויות הפיתוח בנגב.
לאחר שקיבוץ ניר עם עלה לקרקע בשנת 1943 נשלח לשם פיקרד על ידי המוסדות הלאומיים ומצא נקודות חדשות לחפירה אל האקוויפר. במקום נחפרו שתי בארות נוספות, ובכך הפך ניר עם למקור המים העיקרי בשנים הראשונות לקיום ההתיישבות בנגב הצפוני.
מחקר ים המלח
פיקרד הציע בשנת 1943 תאוריה לגבי התהוות ים המלח. לדעתו, עיקר התהווּתה של בקעת הירדן היה מלפני 65 מיליוני שנים עד לפני 1.75 מיליוני שנים. היה זה כאשר הבקעה הייתה עמק רחב ושטוח, שנוצר לאחר התרוממות הרי ארץ ישראל. העמק שנוצר היה גבוה ממפלס הים התיכון ועשיר במים מתוקים. לפני כמיליון שנה, בעקבות פעילות טקטונית גדולה על פני כדור הארץ, שקע העמק למצבו הנוכחי ונוצרה בקעת הירדן והימות: ים כנרת וים המלח.
בשנת 1942 עמד עם מהנדס המים אברהם דה ליאו בראש משלחת מדעית מטעם חברת אשלג ארץ-ישראלית לבדוק ולברר את שפיעת מימיו של נחל זרד, דרכי הגברתה וריכוזה לצורכי המפעל בים המלח. בזכות משלחת זו, הראשונה בתולדות ארץ ישראל שעברה את הנחל לכל מלוא אורכו עד דרך קיר מואב נתגלו פרטים רבים חדשים על הנחל.
מספריו באנגלית, צרפתית וגרמנית
Die fraenkische Alb von Weissenburg i. B. und Umgebung, 1923
Ein Eocaenprofil des Gilboas in Palaestina, 1928
Zur Geologie der Kischon-Ebene, 1928
Upper Cretaceous (chiefly Campanian and Maestrichtian) Gasteropoda and Pelecypoda from Palestine, 1930
Geological researches in the Judean desert : with geological map and illustrations, 1931
Zur geologie des mittleren Jordantales :(zwischen Wadi El-Oeschsche und Tiberiassee), 1932