cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאיר ראוך
ביוגרפיה
ב-אוגוסט 1939 הצטרף ראוך למשלחת הארץ-ישראלית לאולימפיאדת השחמט ה-8, שהתקיימה בבואנוס איירס, ארגנטינה, והייתה הראשונה שנערכה מחוץ ליבשת אירופה. למרות רוחות המלחמה הקרבות והסכנות בנסיעה ארוכה בים, המשלחת הפליגה ואחרי 3 שבועות הגיעה ליעדה. הרכב הנבחרת הישראלית היה: משה צ'רניאק, יוסף פורת, ויקטור וינץ, זלמן קליינשטיין ומאיר ראוך. ראוך סיים בתוצאה של 7.5 נקודות מ-13 אפשריות.
ראוך נאלץ להישאר בארגנטינה בשנות מלחמת העולם השנייה. בזמן שהותו שם המשיך להקדיש את רוב זמנו למשחקים ותחרויות שחמט עם יתר שחמטאי המשלחות לאולימפיאדה שנשארו בארגנטינה. בין היתר, היה בקשר רציף עם רב אמן משה ניידורף, ממנו למד לשחק שחמט עיוור וכשחזר ארצה ב-1945 (עם האנייה הראשונה שיצאה מנמל בואנוס איירס), הפך לאלוף הישראלי בשחמט עיוור סימולטני כנגד 8 יריבים, כשהודות לזיכרון הפנומנלי שלו הצליח לנצח.
במהלך השנים המשיך לשחק ולהתחרות אך בפחות תדירות בגלל מחלתה של אשתו, לה הקדיש את רוב זמנו הפנוי. הוא היה פעיל במועדון השחמט "רטי" בתל אביב.
פרנקו פרארה
פרנקו פרארה (באיטלקית: Franco Ferrara; 4 ביולי 1911 - 6 בספטמבר 1985) היה מנצח ומורה איטלקי.
חייו
פרארה נולד בפאלרמו שבסיציליה. הוא למד נגינה בפסנתר, בכינור ובעוגב והלחנה בקונסרבטוריון של פאלרמו ובהמשך בזה של בולוניה. ראשית הקריירה המוזיקלית שלו הייתה ככנר בבולוניה, ברומא ובפירנצה, עם תזמורת מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו, בשנים 1933 עד 1940. הופעת הבכורה שלו בניצוח הייתה בפירנצה ב-1938 ותוך זמן קצר יצא לו מוניטין של מנצח מחונן. מצבו הבריאותי אילץ אותו לחדול מניצוח בקונצרטים פומביים, אם כי המשיך להקליט.
לאחר הפסקת קריירת הניצוח התרכז פרארה בהוראה. הקורסים שלו באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא נודעו לתהילה וכמותם גם אלה שנתן משנת 1966 באקדמיה למוזיקה בסיינה. סטודנטים מכל רחבי העולם באו לקורסי הניצוח שלו ורבים מהם החלו קריירות מזהירות וזכו לפרסום בינלאומי בעולם המוזיקה. בין תלמידיו הנודעים היו ריקרדו שאיי, אדו דה וארט, אנדרו דייוויס וגבריאל כמורה. בשנים 1974-75 הרצה פרארה על ניצוח גם בתיאטרו קומונאלה די בולוניה.
מחוץ לאיטליה, נהנה פרנקו פרארה מקריירה חובקת עולם. הוא הגיש הרצאות ברדיו ההולנדי בהילברסום (מ-1958 עד 1973), בקונסרבטואר של פריז, ברדיו שווייץ הלוגאנו, בפסטיבל "טיבור וארגה" בסיון. כמו כן עבד בפיליפינים וביפן, לשם בא בהזמנת סייג'י אוזאווה להרצות באקדמיית טוהו בטוקיו, לכבוד הידאו סאיטו, המנצח הנודע שהיה גם מורו של אוזאווה. בארצות הברית לימד פרארה במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, בבית ספר ג'וליארד למוזיקה בניו יורק ובמרכז ברקשייר למוזיקה משנת 1975 ואילך. כ-600 סטודנטים השתתפו בקורסים של פרארה במשך למעלה מ-30 שנה, בהם יורמה פאנולה, מיונג-וון צ'ונג, סר אנדרו דייוויס, רוברטו אבאדו, מאוריציו ארנה, ריקרדו שאיי, ג'אנלואיג'י ג'למטי, מריו למברטו, ריקרדו מוטי, דניאל אורן, אדוארדו אלווארז וגבריאל כמורה, בין השאר.
פרארה נודע גם בניצוח על פסקולי סרטים. הוא ניצח על פרטיטורות מאת נינו רוטה לסרט "הנמר", מריו נאשימבנה ל"בראבא" וטושירו מאיוצומי לסרטו של ג'ון יוסטון "התנ"ך: בראשית", ואחרים.
פרנקו פרארה מת בפירנצה.
קישורים חיצוניים
.
אורז דביק
אורז דביק, אורז מתוק, אורז שעווה (Oryza sativa var. Glutinosa; אורז גלוטני, מלטינית glūtinōsus, דביק, בגלל מרקמו ולא מלשון גלוטן, חלבון שאין באף סוג של אורז), היא קבוצת זנים של אורז אותה מגדלים באופן חקלאי בעיקר בדרום-מזרח אסיה, במזרח אסיה, בתת-היבשת ההודית ובבהוטן. לזנים אלו יש גרגירים אטומים (לא שקופים), בעלי תכולת עמילוז נמוכה מאוד ועמילופקטין גבוהה, ולכן הוא דביק במיוחד כשהוא מבושל. אורז זה נצרך בכל רחבי אסיה.
ישנם זנים רבים של אורז דביק הכוללים זני ג'פוניקה, אינדיקה וג'פוניקה טרופית. אף על פי שאורז ג'פוניקה גם כן מכונה לעיתים קרובות "אורז דביק", מאחר שרוב זניו הופכים לדביקים במידה מסוימת כאשר הם מבושלים, הכינוי "אורז דביק" נשמר לזנים דביקים במיוחד.
בעת ההכנה, האורז צריך להיות חלק לגמרי. אם הגרעינים לא לבנים ובעלי מראה אבקתי סימן שהוא ישן. סימן נוסף המעיד על חוסר טריות, הוא עמילן רב הנותר במים. במצב כזה מומלץ לשטוף את האורז היטב.
עיבוד חקלאי
אורז דביק גדל במקומות שונים באסיה: בלאוס, תאילנד, קמבודיה, וייטנאם, מלזיה, אינדונזיה, מיאנמר, נפאל, בהוטן, צפון מזרח הודו, סין, יפן, קוריאה, טאיוואן והפיליפינים. ההערכה היא כי כ-85% מתוצרת האורז של לאוס היא זני אורז דביק.
זני האורז המשופרים (מבחינת תפוקת היבולים) אומצו ברחבי אסיה במהלך המהפכה הירוקה במסגרתה הצליחו מספר מדינות להגדיל את יבול הדגנים שלהן, היו לא-דביקים, והחקלאים בלאוס לא אימצו את השימוש בהם והעדיפו להמשיך להשתמש בזנים הדביקים המסורתיים שלהם. עם הזמן, זנים בתפוקה גבוהה יותר של אורז דביק הפכו לזמינים על ידי תוכנית המחקר הלאומית לאורז של לאוס. בשנת 1999, יותר מ -70% מהאזור לאורך עמק נהר המקונג היו מאותם זנים חדשים יותר.
הרכב
אורז דביק נבדל מסוגים אחרים של אורז בכך שהוא אינו מכיל עמילוז (או במידה שהוא כן מכיל עמילוז, אז בכמויות מאוד קטנות וזניחות) אבל כן מכיל כמויות גבוהות של עמילופקטין (שני מרכיבי העמילן). העמילופקטין באורז זה אחראי לטבעו הדביק של אורז מזנים אלו. הבדל קשור למוטציה יחידה בזן, שנבחרה על ידי החקלאים.
כמו כל סוגי האורז, אורז דביק אינו מכיל גלוטן (כלומר אינו מכיל גלוטנין וגליאדין), בניגוד למה שניתן להסיק משמו הלטיני Glutinosa, שמתייחס למילה הלטינית לדבק ולא לתכולת הגלוטן בגרגיר. אף זן של אורז דביק (או אורז בכלל) אינו מכיל גלוטן וכולם מתאימים לנמנעים מגלוטן מסיבות רפואיות.
אפשר להשתמש באורז דביק לבן או מלא (כלומר, עם הסובין שהוא מכיל או בלעדיו). אורז דביק לבן הוא לבן ואטום לחלוטין (בניגוד לזני אורז שאינם דביקים, שלפני בישול או השריה הם שקופים במקצת), והזנים המלאים עשויים להציג צבעים חריגים לאורז, כגון סגול ושחור. הזנים השחורים והסגולים הם זנים מובחנים מאורז דביק לבן. במדינות המתפתחות באסיה יש מעט רגולציה, וממשלות מסוימות פרסמו ייעוץ בנוגע לפיגמנטי צביעה רעילים שנוספו לאורז כדי שידמה לאורז סגול. ניתן גם להפיק קמח מאורז זה שמתנהג שונה מקמח אורז רגיל, בגלל תכולת העמילופקטין הגבוהה שבו.
שימוש במזונות
אורז דביק משמש במתכונים רבים ברחבי דרום-מזרח ומזרח אסיה.
צפון מזרח הודו
אורז דביק שנקרא בורה סאול הוא מרכיב הליבה בממתקים מקומיים באזור, בארוחות קלות ובארוחת בוקר. אורז זה נמצא בשימוש נרחב בממתקים המסורתיים של אסאם, השונים מאוד מהמתוקים המסורתיים של הודו שהמרכיב הבסיסי שלהם הוא חלב.
ממתקים מסורתיים כאלה באסאם הם פיתא (באנגלית: arikolor pitha, Til pitha, Ghila pitha, Tel pitha, Keteli pitha, Sunga pitha, Sunga saul ועוד). כמו כן, צורת האבקה של אורז זה משמשת כארוחת בוקר או כארוחה קלה אחרת, ישירות עם חלב. הם נקראים Pitha guri (אם האבקה נעשתה מבלי שהאורז טוגן קודם לכן, פשוט על ידי ריסוק האורז לאחר השריה) או של Handoh Guri (אם האורז היבש טוגן קודם ולאחר מכן נמעך).
האורז הספוג מבושל גם ללא מים בתוך סוג מיוחד של במבוק.
במהלך טקסים דתיים שונים בני קהילות אסאמיות ילידיות מכינים מאכלים מקומיים שונים המבוססים על אורז זה בתוספת של חלב וסוכר.
קהילות אסאמיות ילידיות שונות מייצרות ממנו בירת אורז מאחר שהוא מומלץ יותר לשימוש כזה מאש זני אורז אחרים, מכיוון שהתוצר הוא בירה מתוקה יותר ואלכוהולית יותר. הם מציעים את הבירה הזו גם כמנחה לאלים שלהם ולאבותיהם (דמי-אלים). אורז שבושל לצורך בירה זו נלקח במקרים נדירים כמות שהוא, לאכילה בארוחת צהריים או ארוחת ערב. באופן דומה, קהילות ילידיות אחרות מצפון-מזרח הודו משתמשות באורז דביק בצורות שונות הדומות לסגנון האסאמי הילידי במטבחים האופייניים לאזור.
בנגלדש
בבנגלדש, בעיקר בכמה אזורים מסוימים במדינה, האורז הדביק שנקרא bini dhan (אורז דביק לא-מקולף) פופולרי מאוד. שני זנים: ורוד ולבן, מעובדים בבתי-חוות רבים. אורז דביק מקולף נקרא ביני צ'וייל (צ'אל) בכמה ניבים. סוג זה של אורז כאשר הוא מבושל או מאודה נקרא ביני באהט, ובשילוב של קארי בשר או דגים וקוקוס טחון הוא מאכל נפוץ לארוחות בוקר. לפעמים הוא נאכל עם גרגירי סוכר מפוזרים למעלה, מלח וקוקוס רק ללא קארי. ישנם סוגי מאכלים נוספים המבוססים על אורז זה. כמו כן גם מאכלים מתוקים רבים העשויים מאורז זה הם פופולריים. אחד המאכלים האהובים מאורז זה הוא אטיקה פיתה. הוא מיוצר בתערובת של קוקוס חתוך או פרוס לרצועות דקות, סוכר או סוכר חום, בננה בשלה ואורז עטוף עלה בננה ומאודה.
אורז דביק בורמזי
ישנן מנות מגוונות רבות המבוססות על האורז הדביק המקומי, בין היתר מנה המוגשת בארוחת בוקר מקומית ומכילה גם אפונה מבושלת, שילוב האורז עם מגוון של פריטר (לביבות), מוגש על עלה בננה. ניתן לבשל אותו עטוף בעלה בננה, לעיתים קרובות עם אפונה, ולהגיש עם זילוף שומשום קלוי מלוח ולעיתים קרובות קוקוס מגורר.
בסין
בשפות סיניות אורז דביק מכונה נומי או צ'וט-בי.
לעיתים קרובות טוחנים אורז דביק להכנת קמח אורז. קמח זה משמש למאכלים שונים, כמו למשל כופתות מתוקות ממולאות וסוגי מזונות אחרים אשר נאכלים בדרך כלל בראש השנה הסינית. הוא משמש גם באפייה וכמעבה לתבשילים או מזונות שונים.
אורז דביק או קמח אורז דביק משמשים שניהם במגוון של מוצרי מאפה סיניים ובסוגים רבים של דים סאם. השימוש בהם מביא ליצירה של בצק גמיש ונוח לעבודה, שיכול לספוג ולהכיל את הטעמים של כל המרכיבים האחרים שיוסיפו אליו. הבישול מורכב בדרך כלל מאידוי או חליטה, ולעיתים לאחר מכן גם טיגון בשמן במחבת או טיגון עמוק.
אורז דביק מתוק נאכל עם רסק שעועית אדומה.
מאכל נוסף המבוסס על סוג אורז זה הוא אורז דחוס מאודה שבושל בדרך כלל עם נקניקיות סיניות, פטריות סיניות קצוצות, רצועות חזיר ברביקיו ושרימפס או סקאלופ מיובשים כאופציה (המתכון משתנה בהתאם להעדפת הטבח).
זונגזי (בסינית מסורתית: 糭 子 / 糉 子, בסינית פשוטה: 粽子) היא כופתה המורכבת מאורז דביק וממילויים שונים, מתוקים או מלוחים, העטופים בעלים שטוחים וגדולים (בדרך כלל עלי במבוק), שאחר כך מבושלות או מאודות. מאכל זה מוגש בדרך כלל במהלך חג סירות הדרקון, אך ניתן לאכול אותו בכל עת של השנה. הוא פופולרי כחטיף שקל לאריזה ולנשיאה, או כארוחה שצריך לצרוך בזמן נסיעה. מאכל זה נפוץ בקרב סינים בהונג קונג, סינגפור ומלזיה.
לו מאי גאי הוא סוג של דים סאם המורכב מאורז דביק עם עוף בעטיפה של עלה לוטוס, שמאודה לאחר ביצוע שלב העיטוף. לו מאי גאי מוגש כדים-סאם בהונג קונג, סינגפור ומלזיה.
מניפת באו באו (八寶飯), או "אורז שמונת האוצרות", הוא קינוח העשוי מאורז דביק, מאודה ומעורבב עם שומן, סוכר ושמונה סוגים של פירות או אגוזים. אפשר לאכול אותו גם כמנה עיקרית.
בפיליפינים
בפיליפינים, אורז דביק מכונה מלגקיט בשפה הטאגלוגית ויש לו שמות נוספים. הפירוש המילולי לשמות הנפוצים הוא פשוט "דביק". הדרך המוכרת ביותר להכנה של אורז כזה בפיליפינים היא באמצעות השריית האורז בעודו לא מבושל במים או חלב קוקוס (בדרך כלל למשך לילה) ואז טחינתו לעיסה סמיכה (באופן מסורתי עם מטחנות אבן). תהליך זה מביא לתוצאה של בצק אורז צמיג, עשיר וחלק המכונה גאלפונג, שהוא הבסיס לעוגות אורז רבות בפיליפינים. עם זאת, בשיטות הכנה מודרניות, הגלפונג מיוצר לעיתים ישירות מקמח אורז דביק יבש עם תוצאות באיכות נמוכה יחסית.
באופן מסורתי הגאלפונג עובר תהליך תסיסה, אשר עדיין נדרש עבור מנות מסוימות. ניתן להוסיף באופן מסורתי כמות קטנה של מיקרואורגניזמים להתחלת והאצת תהליך ההתססה או יין דקלים לאורז המושרה כדי לתמוך בתהליך ההתססה. אפשר להחליף את אלה בשמרים או בסודה לשתייה בגרסאות מודרניות. .
בפיליפינים יש כמה זני אורז דביק. הזנים שאינם לבנים נדירים יותר. ישנם שני זנים בצבעים הנעים בין סגול, חום אדמדם ועד כמעט שחור. עם זאת, זנים אלו יקרים והופכים לנדירים יותר ויותר, ולכן כמה מתכונים פיליפינים בימינו מחליפים אותה באורז דביק רגיל (לבן) צבוע או שמחדירים לאורז צבע סגול המופק מצמחי יאם סגול כדי להשיג אותו צבע.
באינדונזיה
אורז דביק ידוע בכינוי beras ketan או פשוט ketan באי ג'אווה וברוב אינדונזיה, ו pulut בסומטרה. הוא משמש באופן נרחב כמרכיב למגוון רחב של חטיפים מתוקים, מלוחים או מותססים. אורז דביק טחון לרוב מעורבב עם חלב קוקוס יחד עם מעט מלח כדי להוסיף קצת טעם. לעיתים רחוקות אוכלים אורז דביק כמצרך עיקרי. דוגמה אחת היא מאכל בשם לימנג שהוא אורז דביק וחלב קוקוס מבושל בגזע במבוק מרופד על ידי עלי בננה. אורז דביק משמש לעיתים גם בתערובת עם אורז רגיל במנות אורז מקומיות. הוא נמצא בשימוש נרחב כמזון מסורתי. כמו כן הוא משמש בייצור משקאות אלכוהוליים שונים בבאלי.
ביפן
ביפן אורז דביק משמש במנות מסורתיות רבות. אפשר גם לטחון אותו לקמח אורז המשמש להכנת מוצ'י (も ち) הידועים כעוגות אורז מתוקות, עוגת אורז מסורתית שאותה מכינים לכבוד ראש השנה היפני ועוד.
בלאוס
אורז דביק הוא האורז העיקרי הנאכל בלאוס. תושבי לאוס צורכים אורז דביק בכמויות גדולות יותר מכל האנשים האחרים בעולם. אורז דביק נחשב למהות המשמעות של להיות תושב לאוס. נאמר כי לא משנה היכן הם נמצאים בעולם, אורז דביק תמיד יהיה הדבק שמחזיק את קהילות לאוס יחד, ומחבר אותם לתרבות שלהם וללאוס עצמה. לעיתים קרובות בני לאוס יתייחסו לעצמם כ"הילדים או הצאצאים של האורז הדביק". אורז דביק בלאוס מבושל על ידי השריה במשך כמה שעות ואז אידוי בסלסלת במבוק או בדרכים אחרות. לאחר מכן יש לשטח את תכולת כלי האידוי על גבי משטח נקי וללוש עם מערוך עץ כדי לשחרר את האדים; התוצאה היא כדורי אורז שידבקו לעצמם אך לא לאצבעות. כדור האורז הגדול נשמר בסל קטן העשוי מבמבוק בדרך כלל. האורז דביק אך יבש, ולא רטוב ומצומצם כמו זנים לא דביקים. הלאואים צורכים אורז דביק כחלק מהתזונה העיקרית שלהם; הם משתמשים גם באורז קלוי כדי להוסיף טעם דמוי אגוזים למנות רבות. ארוחת לאו פופולרית היא שילוב של תבשילי אורז שונים עם סלט פפאיה ירוק חריף המכונה טאם מק הונג.
במלזיה
במלזיה, אורז דביק מכונה פולאוט. הוא לרוב מעורב עם חלב קוקוס, יחד עם מעט מלח כדי להוסיף קצת טעם. הוא נמצא בשימוש נרחב בעונות חגיגות עיד אל-פיטר כאוכל מסורתי, במגוון מנות.
בתאילנד
בתאילנד אורז דביק מקבל שמות שונים בהתאם לאזור (מרכז תאילנד, איסאן, וצפון תאילנד). תושבי צפון תאילנד וצפון מזרח תאילנד אוכלים באופן מסורתי אורז דביק כמזון העיקרי שלהם. באזורי הדרום והמרכז מעדיפים בדרך כלל אורז שאינו מסוג זה. ישנן מנות תאילנדיות פופולריות רבות ברחבי המדינה שמבוססות על זנים שונים של אורז דביק.
בווייטנאם
אורז דביק נקרא בווייטנאמית "gạo nếp". מנות העשויות מאורז דביק בווייטנאם מוגשות בדרך כלל כקינוחים או תוספות, אך חלקן יכולות להוות גם מנות עיקריות. יש מגוון רחב של מנות אורז דביק במטבח הווייטנאמי. ניתן גם להתסיס אורז דביק להכנת משקאות אלכוהוליים וייטנאמיים שונים.
שימושים שאינם תזונתיים
על פי האגדה, אורז דביק שימש לייצור המלט בבניית החומה הגדולה של סין. בדיקות כימיות אישרו שזה נכון לגבי חומות העיר שיאן. גם באזור אסאם אורז זה שימש לבניית ארמונות בתקופת שלטון שושלת אחום.
תפוח הגה
תפוח הגה הוא אביזר לרכב המיועד לעזרה בשליטה על גלגל ההגה.
שימושים
השימוש המוכר בתפוח הגה הוא כטכנולוגיה מסייעת. בטרם המצאת הגה הכוח השימוש בתפוחי הגה נעשה בעיקר על רכבים להם היה הגה גדול כגון משאיות וטרקטורים, או שחייבו יד אחת חופשית לעיתים מזומנות כגון באוטובוסים, שם נמכרו כרטיסי הנסיעה על ידי הנהג תוך כדי נסיעה.
תפוח הגה יעיל מאוד גם ברכבים טכניים בהם נדרשות פניות חדות מאוד ולעיתים תכופות, כגון במלגזות ומכסחות דשא. כיום הוא מהווה ציוד סטנדרטי ברוב הטרקטורים החקלאיים והמסחריים המודרניים, כשמטרתו העיקרית היא להקל על ההיגוי ביד אחת בזמן שהנהג מפעיל פקדים אחרים ביד השנייה או נוסע בהילוך אחורי.
מבנה
התפוח מותקן על ההגה כתוסף - מעין כפתור בגודל המאפשר אחיזה נוחה בכף היד. התפוח מותקן על צד ההגה הפונה לנהג, ומסתובב על ציר באופן שאינו קשור לסיבוב ההגה. כיום נמכרים גם תפוחים הכוללים כפתורים לשליטה על פונקציות פיקוד שונות ברכב.
אליזבתה קנצ'סקה-מילבסקה
אליזבתה קנצ'סקה-מילבסקה (במקדונית: Елизабета Канческа-Милевск; נולדה ב-30 ביולי 1970) היא פוליטיקאית מקדונית ממפלגת VMRO-DPMNE, שכיהנה כשרת התרבות ה-11 של מקדוניה הצפונית.
ביוגרפיה וקריירה פוליטית
קנצ'סקה-מילבסקה נולדה ב-30 ביולי 1970 בוולס. ב-1989 סיימה בבית ספר התיכון יוסיפ ברוז טיטו בסקופיה. ב-1993 סיימה את לימודיה לתואר ראשון בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה. ב-2005, קיבלה את התואר השני בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה, ובפברואר 2012, קיבלה את הדוקטורט בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה.
חיים אישיים
קנצ'סקה-מילבסקה דוברת יוונית ואנגלית. בנוסף, היא נשואה ויש לה ילד.
חנות מזכרות
חנויות מזכרות נמצאות בדרך כלל באזורים בהם מבקרים תיירים רבים. כגון מלונות ומוטלים לעיתים קרובות חנות מזכרות ליד הכניסה שלהם. במקומות כמו גני חיות, אקווריומים, פארקים לאומיים, פארקי שעשועים ומוזיאונים.
שברולט נומד
שברולט נומד (באנגלית: Chevrolet Nomad) היא מכונית סטיישן מתוצרת חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס אשר יוצרה בין השנים 1955–1961 ובין השנים 1968–1972 בארצות הברית.
שוברט גמבטה
שוברט גמבטה (בספרדית: Schúbert Gambetta; 14 באפריל 1920 – 9 באוגוסט 1991) כינויו "אל מונו", היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת המגן ימני.
וולגה אוליאנובסק (בנדי)
היסטוריה
המועדון נוצר בתחילת 1934 בחסות מפעל לבניית מכונות מקומי. עד שנת 1957 הוא נקרא "זניט". בתקופה שבין 1957 עד 1959 הוא נקרא "טרוד" (בעיתונות אוליאנובסק באותה תקופה הוזכרה לעיתים קרובות בשם "מועדון וולודארסקי"). מאז פברואר 1959 המועדון נקרא בשם "וולגה" (למעט 2001–2003, אז הקבוצה שיחקה בשם "וולגה-UAZ", על שם הספונסרית "UAZ", אוא"ז).
המועדון היווה חלק מאגודת "זניט" (1936-1957 ו-1966–1987) ואגודת "טרוד" (1957-1966). כיום זהו מועדון עצמאי שמהווה ארגון אוטונומי ללא מטרות רווח "מועדון ההוקי וולגה" ("Хоккейный клуб «Волга»).
בשנים שלפני המלחמה המועדון השתתף בתחרויות עירוניות. בשנת 1945 הופיע לראשונה בתחרויות לאומיות כאשר בשנים 1947 ו-1953 התמודד בגביע רוסיה הסובייטית. לאחר שדינמו אוליאנובסק נשרה מאליפות ברית המועצות בשנת 1959, את מקומה תפסה קבוצת וולגה באליפות ברית המועצות. במקביל, 13 שחקני דינמו עברו לוולגה.
בעונת הבכורה שלה בליגת ההוקי הבכירה, וולגה תפסה את המקום העשירי. בהדרגה, וולגה החלה להיות אחת הקבוצות הטובות במדינה. בשתי העונות הבאות "וולגה" תפסה את המקום השביעי. כמה שנים מאוחר יותר, שחקני וולגה כבר זומנו לנבחרת ברית המועצות.
בעונות 1976 ו-1977 וולגה תפסה את המקום השלישי, שהיה להישג השיא של הקבוצה באותן שנים וכן במקום השני (1972, 1976).
בשנים הבאות הקבוצה התדרדרה וחזרה לבמת הבכורה של האליפות הלאומית ובשנת 1995, הקבוצה זכתה לשחק עם הקבוצות החזקות במדינה, כשחזרה לליגת העל. בשנת 1997 הקבוצה סיימה במקום השלישי באליפות רוסיה ובשנת 2000 לראשונה העפילה לגמר גביע המדינה. עם זאת הקבוצה נכנסה לתקופה של מיתון בתחילת המאה ה-21 ובעשור השני של המאה ה-21 המצב לא השתנה. הקבוצה לא קיבלה את תמיכת המושל והקבוצה נאלצת לחפש ספונסרים מדי עונה וניכרת בחוסר יציבות כלכלית במועדון.
תהילים ע"ג
תהילים ע"ג הוא המזמור ה-73 בספר תהילים ואחד משנים עשר המזמורים המיוחסים לאסף בן ברכיהו. המזמור הומלץ בספרי הסגולות כמועיל נגד פחד.
תוכן המזמור
מזמור ע"ג מורכב מעשרים ושמונה פסוקים ומחולק לשני חלקים:
א'-ט"ז
המזמור נפתח בהודאת המשורר כי הוא מקנא בהצלחת הרשעים: "כִּי קִנֵּאתִי בַּהוֹלְלִים שְׁלוֹם רְשָׁעִים אֶרְאֶה" (ג'). המשורר מתאר את שגרם לו לקנא בהם ומעיד בין השאר כי: "כִּי אֵין חַרְצֻבּוֹת לְמוֹתָם וּבָרִיא אוּלָם" (ד'), "בַּעֲמַל אֱנוֹשׁ אֵינֵמוֹ וְעִם אָדָם לֹא יְנֻגָּעוּ" (ה').
המשורר טוען כי לא כמו הרשעים, הוא לא זוכה לתגמול שראוי לו: "אַךְ רִיק זִכִּיתִי לְבָבִי וָאֶרְחַץ בְּנִקָּיוֹן כַּפָּי" (י"ג), "וָאֱהִי נָגוּעַ כׇּל הַיּוֹם וְתוֹכַחְתִּי לַבְּקָרִים" (י"ד), כך שהמחשבות על תגמולו של אלוהים גורמות לו לעמול, ללא גמול: "וָאֲחַשְּׁבָה לָדַעַת זֹאת עָמָל הוּא בְעֵינָי" (ט"ז).
י"ז-כ"ח
בחלקו השני של המזמור פותר המשורר את הבעיה עליה דיבר בחלקו הראשון של המזמור: "עַד אָבוֹא אֶל מִקְדְּשֵׁי אֵל אָבִינָה לְאַחֲרִיתָם" (י"ז). לפי המשורר, הפתרון הוא: "אַךְ בַּחֲלָקוֹת תָּשִׁית לָמוֹ הִפַּלְתָּם לְמַשּׁוּאוֹת" (י"ח) - אכן אלוהים מיטיב לרשעים, אבל בסופו של דבר הם יקבלו את עונשם: "כַּחֲלוֹם מֵהָקִיץ אֲדֹנָי בָּעִיר צַלְמָם תִּבְזֶה" (כ').
לאחר מפלת הרשעים, מבין המשורר כי אלוהים היה איתו גם כשהוא לא יכול להבין זאת: "אֲנִי תָמִיד עִמָּךְ אָחַזְתָּ בְּיַד יְמִינִי" (כ"ג). התגמול האמיתי הוא שהצדיקים זוכים לקרבת אלוהים, לעומת הרשעים: "וַאֲנִי קִרֲבַת אֱלֹהִים לִי טוֹב שַׁתִּי בַּאדֹנָי ה' מַחְסִי לְסַפֵּר כָּל מַלְאֲכוֹתֶיךָ" (כ"ח).
בתרבות
פסוקים שונים מן המזמור זכו להלחנה ולביצוע מפי יצחק מאיר, מוטי שטיינמץ ויוחאי בן אב"י.
בירה נגב
בירה נגב הוא מותג בירה המיוצר במבשלה בתפן יחד עם בירה מלכה, שבעבר יוצרה מבשלת הנגב. בירה נגב מיוצרת בתהליך תסיסה טבעי, ואינה מסוננת.
היסטוריה
המבשלה הוקמה רשמית בשנת 2008 על ידי יוחאי קודלר וחיים בן עשור, בשם מבשלת הנגב. המבשלה החלה את דרכה עם שלושה סוגי בירות: נגב אמבר אייל, נגב פסיפלורה ונגב פורטר אלון. בשנת 2011 נרכשה המבשלה על ידי חברת נורמן פרמיום. בהמשך המבשלה נוהלה על ידי שגיב קרלבוים והבשלן הראשי היה תומר רונן. מבשלת הנגב זכתה בשנת 2013 בתואר המבשלה הטובה בישראל באתר Rate Beer. בשנת 2016 מבנה המבשלה נמכר למבשלת בירבזאר. לאחר שנרכשה על ידי חברת הכרם - משקאות חריפים הוקמה מבשלה באזור התעשייה תפן. במבשלה מייצרים את בירה נגב יחד עם בירה מלכה ובירה הרצל.
ייצור הבירות
עד למכירת מבשלת הנגב לבירבזאר ייצרה המבשלה כ-12,000 ליטר בחודש, עם נפחים של 1,000 ליטר לבישול. חומרי הגלם מיובאים ברובם מאירופה. המבשלה מתמחה בייצור בירות אייל מסורתיות ומתוחכמות כאחת. תהליך ייצור הבירות אורך כחודש ימים, ובסופו הבירה נמכרת בחביות או בבקבוקים. בשנת 2013 השיקה המבשלה יחד עם מלון בראשית במצפה רמון את בירה נגב בראשית. בשנת 2013 ו-2014 זכתה הבירה של המבשלה, נגב פוטר אלון, בקטגוריית הבירה הטובה בישראל באתר Rate Beer.
שרה'לה דורון
ביוגרפיה
דורון נולדה ברמת גן כשרה ארליך, בת ללוסיה ואריה ואחות לאבנר (שנפטר לאחר שחרורו הצבאי בעת טיול בקנדה). עם התבגרותה שינתה את שמה לשרה נאמן. בוגרת החוג לתולדות האמנות באוניברסיטה העברית וכן מכון אבשלום ללימודי ידיעת הארץ. נישאה לאהוד דורון.
הגישה וערכה את התוכנית "מראה מקום", שבה ליוותה אנשים ידועים למקומות בעלי משמעות בחייהם, תוכנית ששילבה את חיבתה הגדולה לטיולים ואת יכולות הראיון האישי והבלתי אמצעי שלה.
ניהלה את מחלקת הקריינים בגלי צה"ל והייתה אחראית להכשרת קריינים חדשים.
ב-1991, בגיל 41, נפטרה מסרטן. הותירה אחריה את בעלה ושלוש בנות: סיוון, דניאלה ורותי.
יאנושומוריה
יאנושומוריה (בהונגרית: Jánossomorja) היא עיר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. העיר הוקמה בשנת 1970 לאחר איחוד של הכפרים פוסטשומוריה (Pusztasomorja) ומושונסנטיאנוש (Mosonszentjános), זאת לאחר שבשנת 1950 אוחד מושונסנטיאנוש עם מושונסנטפטר (Mosonszentpéter).
יהודי יאנושומוריה
בכפרים שיוצרים את יאנושומוריה חיו יהודים בתקופות זמן שונות עליהם קיים תיעוד במפקדי קהילות מאותם זמנים ובמסמכי הכפרים
יהודי מושונסנטיאנוש
במושונסנטיאנוש חיה קהילה יהודית שהושמדה בשואה עליה אין מידע מלבד העובדה שהאחראי על הקהילה היה ד"ר בלה קליין ממושון.
אינדפנדנס (מיזורי)
אינדפנדנס (באנגלית: Independence) היא העיר הרביעית בגודלה במדינת מיזורי שבארצות הברית ובירת מחוז ג'קסון. אינדפנדנס היא עיר לוויין של קנזס סיטי ומהווה חלק מהמטרופולין של קנזס סיטי. על פי מפקד האוכלוסין של 2010, אוכלוסייתה הכוללת של אינדפנדנס הייתה 116,830 נפש.
אינדפנדנס ידועה בשם "מלכת השבילים" ("Queen City of the Trails") משום היותה נקודת היציאה לשבילים רבים דרכם התיישב האדם הלבן במערב אמריקה, בהם שבילי אורגון, קליפורניה וסנטה פה. אינדפנדנס היא עיר הולדתו של הנשיא ה-33 של ארצות הברית, הארי ס. טרומן; כאן שוכנת הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם הארי ס. טרומן, וכאן גם מקום קבורתם של הנשיא טרומן והגברת הראשונה בס טרומן. בנוסף, העיר מקודשת למאמינים רבים מתנועת קדושי אחרית הימים; טמפל לוט, הטמפל הראשון של התנועה אותו ייסד ג'וזף סמית' הבן ב-1831, גם הוא שוכן כאן, כמו גם מרכזיהן של מספר סיעות שנתפלגו מתנועה זו.
היסטוריה
בעבר היה אזור העיר אינדפנדנס מיושב על ידי אינדיאנים משבטי הסיואן (Siouan) והאוסג' (Osage), שכינו את האזור "המעיין הגדול" ("Big Spring") על שם המעיינות הרבים המנקדים את הגבעות באזור. לאחריהם, במאה ה-18, התיישבו באזור צרפתים שמסרו בהסכם פונטנבלו (1762) את השטח לספרדים. האזור הפך לחלק מארצות הברית עם רכישת לואיזיאנה ב-1803. לואיס וקלארק תיעדו ביומנם את חנייתם ב-1804 במקום שעתיד להפוך חלק מהעיר אינדפנדנס, לשם איסוף שזיפים, פטל ותפוחי בר.
העיר אינדפנדנס הנקראת על שם הכרזת העצמאות של ארצות הברית, נוסדה ב-29 במרץ 1827 ותוך פרק זמן קצר נעשתה לעיר ספר מרכזית. העיר הייתה הנקודה המערבית ביותר בנהר המיזורי אליה יכלו אוניות קיטור או כלי שיט נושאי משא אחרים להגיע, זאת הודות להתלכדות נהר הקנזס עם נהר המיזורי כ-10 ק"מ מערבית לעיר, בסמוך לגבול הנוכחי בין מדינות מיזורי וקנזס. כך הפכה אינדפנדנס במהירות לנקודת זינוק עבור סחר הפרוות המתפתח; בעיר התאכסנו סוחרים והרפתקנים שהחלו את מסעם הארוך מערבה בשביל סנטה פה.
בשנת 1831 החלו חברים מתנועת קדושי אחרית הימים (מורמונים) להתיישב במחוז ג'קסון, במטרה ליזום פעולות מיסיון בקרב האינדיאנים החיים במערב מיזורי ובמזרח קנזס. זמן קצר לאחר מכן הכריז מייסד התנועה, ג'וזף סמית' הבן, על הקמת מרכזה של ירושלים החדשה, עיר ציון ("City of Zion"), באינדפנדנס בציפייה לביאה השנייה, וטען כי קיבל התגלות אלוהית שבישרה לו שמקום זה, אינדפנדנס, יהיה מקום התאספותם של הקדושים במהלך אחרית הימים. על מנת לבסס את חזונו הנבואי, רכשה הכנסייה שטחים נוספים ומאמינים אחרים החלו להגר למקום. המתח בין חברי התנועה לבין מקומיים אחרים במיזורי גדל, והללו התקשו לקבל את המיסיונרים החדשים ואת מסורתם הדתית האוונגליסטית או את הנורמות החברתיות שלהם. המורמונים בנו בתים, בתי ספר, כנסיות ובתי מסחר, ואף ייסדו עיתון משלהם, ועמלו בהפצת הפילוסופיה הדתית שלהם אשר כללה בין השאר התנגדות לעבדות. המתח גבר, וחלק מהמקומיים שחששו מהשתלטות כלכלית ומאובדן הכוח הפוליטי החליטו לגרש את המורמונים וכך פרצה המלחמה המורמונית ב-1838 שבסופה גורשה כמעט כל האוכלוסייה המורמונית שמנתה כ-1,000 איש. מספר זרמים או כנסיות של תנועת קדושי אחרית הימים שבו לאינדפנדנס בהדרגה החל משנת 1867, ורבים מהם קבעו את מרכזם בעיר.
בין שנות ה-30 המאוחרות של המאה ה-19 ועד אמצע שנות ה-40 של אותה המאה, חוותה העיר תקופה של שגשוג גדול הודות לחלוצים רבים שעברו דרך העיר בדרכם מערבה וזאת הייתה תחנת ההצטיידות האחרונה שלהם. גם מחפשי זהב רבים בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה, עברו דרך העיר. אוכלוסייתה של העיר וכוחה הכלכלי גדלו במהירות כה רבה, עד שב-8 במרץ 1949 העניקה הרשות המחוקקת של מיזורי לעיר צ'רטר מוניציפלי של שלטון עצמי. ב-18 ביולי 1848 נבחר ויליאם מקקוי (William McCoy) לראש העיר הראשון. בעשור שלאחר מכן נקבעה העיר על ידי הקונגרס של ארצות הברית כמקום תחילת שביל אורגון. במהלך שנות ה-50 של המאה ה-18, עם התפתחותה של העיירה וסטפורט מערבית לאינדפנדנס, הגיע לקיצו המונופול של תעשיית מסחר העגלות בו אחזה אינדפנדנס בד בבד עם נטילתו של התואר "התחנה האחרונה בגבול המערבי".
גורם נוסף, מלבד הקמתה של וסטפורט, הביא גם הוא לדעיכה של זרם החלוצים שעבר דרך אינדפנדנס ובכך לבלימת הגידול בעיר - הסכסוך האלים בין תומכי העבדות לבין מתנגדי העבדות בנוגע למעמד העבדות בקנזס, המכונה "קנזס המדממת". בסכסוך נטלו חלק גם תומכי עבדות ממיזורי, וקרבות התנהלו לאורך הגבול המערבי של מחוז ג'קסון. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נותרה מיזורי מדינת גבול, אם כי נאמנותה לאיחוד הייתה חצויה. אינדפנדנס חוותה שני קרבות במהלך מלחמת האזרחים; האחד, הקרב הראשון על אינדפנדנס התרחש ב-11 באוגוסט 1862, כאשר חיילי צבא הקונפדרציה השתלטו על העיר. והשני, הקרב השני על אינדפנדנס התרחש באוגוסט 1864, ונסתיים גם הוא בניצחונן של מדינות הדרום. השפעתה השלילית של מלחמת האזרחים גרמה לכך שמחוז ג'קסון בכלל ואינדפנדנס בפרט, לא הצליחו לזכות שוב בשגשוג הכלכלי שהיה מנת חלקם שני עשורים קודם לכן. גם צמיחתה של קנזס סיטי הסמוכה תרמה להורדתה של אינדפנדנס מגדולתה ולהיותה בעלת חשיבות משנית במחוז ג'קסון, אם כי היא שמרה על מעמדה כעיר המחוז עד לימינו.
מון נייט (מיני-סדרה)
מון נייט (באנגלית: Moon Knight, "אביר הירח") היא מיני-סדרה אמריקאית, שנוצרה על ידי המפיק והתסריטאי ג'רמי סלייטר עבור שירות הזרמת המדיה של אולפני וולט דיסני, "דיסני+", המבוססת על דמותו של גיבור-העל מון נייט, ומופקת על ידי אולפני מארוול.
תקציר העלילה
מארק ספקטור, שכיר חרב הסובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית, נמשך לתעלומה קטלנית המערבת אלים מצריים עם זהויותיו המרובות.
פיתוח
באוקטובר 2006, חברו אולפני מארוול לחברת ההפקות "No Equal Entertainment" על מנת להפיק סדרת טלוויזיה בלייב אקשן שתתמקד בדמותו של גיבור-העל מון נייט. נכון לשנת 2008, אולפני מארוול שכרו את התסריטאי ג'ון קוקסי לעבודה על פיתוח הסדרה, אך לבסוף תוכניותיה של האולפנים להפיק את הסדרה לא יצאו לפועל ונגנזו. היוצר ג'יימס גאן, התסריטאי והבמאי של סרטי "שומרי הגלקסיה" של אולפני מארוול, חשף במהלך ריאיון בינואר 2017 שהוא הציע לאולפנים להפיק סרט על דמותו של מון נייט, אך לא הספיק לשקוד על פיתוח הפרויקט. באפריל 2018, נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, אישר שחלק מתוכניותיו עבור עתידה של היקום הקולנועי של מארוול כוללות את הצגת דמותו של מון נייט, אך הטיל ספק שהדבר יתאפשר בעתיד הקרוב.
כתיבה
יוצר מיני-הסדרה, ג'רמי סלייטר, יחד עם התסריטאי בו דמאיו, אמונים על כתיבת התסריט. במהלך כנס יום המשקיעים השנתי של דיסני, פייגי השווה את מיני-הסדרה לזיכיון "אינדיאנה ג'ונס" מבחינת נוכחות חקר האגיפטולוגיה בעלילתה, והצהיר שנושא הפרעת הזהות הדיסוציאטיבית ממנה ספקטור סובל תהווה "היבט ייחודי" עבור מיני-הסדרה.
ליהוק
באוקטובר 2020, נודע על כניסתו של אוסקר אייזק להליכי משא ומתן על גילום דמותו של מארק ספקטור, ובינואר 2021, דבר ליהוקו אושר רשמית הכתב ריצ'רד ניובי מ"הוליווד ריפורטר" ציין כי תפקידיו האחרונים של אייזק על המסך עשויים למשוך למיני-הסדרה את קהל הצופים שאינו מכיר את הדמות, וכי מוצאו הלטיני יכול לאפשר את בחינת נושא האמונה גם מנקודות מבט שונות, ולא רק מנקודת מבט יהודית כמו שנעשה בקומיקס. בינואר 2021, אושר ליהוקה של מיי קלמאווי לתפקיד מרכזי שטרם פורסם, וליהוקו של אית'ן הוק לדמותו של הנבל הראשי. על ליהוקו, הוק אמר כי הוא הסכים להצטרף להפקת המיני-סדרה על סמך המקום שהוא מרגיש שבו קריירת המשחק נמצאת כרגע, ובשל מעורבותם של אייזק ודיאב בהפקה. לדבריו, הוא נהנה מחופש היצירה שהגיע עם הפקת המיני-סדרה, המספרת סיפור שפחות מוכר לקהל.
צילומים
צילומי המיני-סדרה החלו ב-30 באפריל 2021 בבודפשט, הונגריה, לאחר שאייזק השלים את צילומי המיני-סדרה "תמונות מחיי נישואין" והסתיימו ב-14 באוקטובר 2021. עד אמצע נובמבר, הסתיימו צילומי ההשלמה. פרקי הסדרה בוימו על ידי דיאב, בנסון ומורהד וצולמו על ידי הצלם גרגורי מידלטון. צילומים נוספים התקיימו גם באטלנטה, ג'ורג'יה, בריטניה ולוס אנג'לס, קליפורניה. במקור, הצילומים התעתדו להתחיל באמצע שנת 2020 ולאחר מכן נדחו ל-16 בנובמבר 2020 והתעתדו להתקיים למשך 26 שבועות, אך שוב נדחו בעקבות התפרצות מגפת הקורונה.
הפצה
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות "דיסני+" ב-30 במרץ 2022, והיא כוללת שישה פרקים ומהווה חלק מהשלב הרביעי ביקום הקולנועי של מארוול.
עתיד
בנובמבר 2019, פייגי הצהיר כי דמותו של מון נייט תופיע בסרטים עתידיים של היקום הקולנועי לאחר שידור המיני-סדרה.
סיימון קספה
סיימון קספה (1909–1933) היה יהודי תושב חרבין, מנצ'וריה, שנחטף לצורך כופר נפש, עונה ונרצח על ידי כנופיית פושעים פשיסטים בהשפעת המנהיג הרוסי הלבן הגולה קונסטנטין רודזייבסקי. החקירה על היעלמותו ומותו של סיימון בוצעה למראית עין על ידי השלטונות היפניים, שחיזרו אחרי הקהילה הרוסית הלבנה במטרה שיעודדו את האידאולוגיה האנטי-קומוניסטית שלהם, דבר שעורר סנטימנט אנטי-יפני בקרב הקהילה היהודית של מנצ'וקאו ואת בריחתם של כמעט 70% מהיהודים בחרבין.
חטיפה ורצח
באוגוסט 1933 נחטף סיימון קספה, כשחזר מטיול עם חברתו. התוקפים שלו התקרבו מאחור, תפסו אותו ולקחו אותו לאתר במרחק של כ- ממערב לעיר.
למחרת, ג'וזף קספה קיבל שטר כופר בדרישה של 100,000 דולר. הוא יצר קשר עם הקונסול הצרפתי המקומי, ששכנע אותו לעכב את תשלום הכופר והבטיח לשתף פעולה עם החקירה של השלטונות היפניים. חודש לאחר מכן, הוא קיבל חצי אוזן מדממת, אך שוב הומלץ לו שלא לשלם את הכופר. גופתו של סיימון קספה נמצאה על ידי המשטרה ב-3 בדצמבר. החוטפים הרעיבו והכו אותו, חתכו את אוזניו, תלשו את ציפורניו והכריחו אותו להחזיק את ראשו בתוך חור חשוך וקר באדמה כשהטמפרטורות ירדו ל-20 ו-30 מעלות מתחת לאפס. הוא הוצא להורג בירייה בראשו.
אחרית דבר
אלפי מפגינים מקהילות רבות השתתפו בהלווייתו של קספה. להפגנות של הקהילות היהודיות בחרבין ושנגחאי בפני סגן שר החוץ היפני, ממורו שיגמיטסו, לא הייתה השפעה.
עד אמצע שנות ה-30, האוכלוסייה היהודית של חרבין ירדה בחצי בגלל שפל כלכלי ואירוע החטיפה של סיימון קספה. תושבים אלה עברו לשנגחאי, לערים סיניות אחרות שאינן בשליטת יפן, או אפילו חזרה לברית המועצות, למרות העובדה שרבים הגיעו לסין כשהם נמלטים מהרדיפות שם.
אוכף פריי
אוכף פריי (באנגלית: Fry Saddle) הוא אוכף צר המכוסה קרח, באזור חוף סקוט, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
האוכף ממוקם במוצאו של קרחון פריי;
האוכף ממוקם 6 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מהר דאגלס.
גילוי ומיפוי האוכף
האוכף התגלה בדצמבר 1957, על ידי מחלקת הסקר הצפונית הניו זילנדית (New Zealand Northern Survey Party) של המשלחת הבריטית לחקר אנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958.
שמו של האוכף ניתן לו על ידי מחלקת הסקר. האוכף נקרא על שם קרחון פריי הסמוך. קרחון פריי נקרא על שמו של איי. אם. פריי (A.M. Fry), תושב העיר בריסטול שבאנגליה, שתרם למשלחת נמרוד הבריטית, אשר גילתה את קרחון פריי.
קפה לנדוור
חברת קפה לנדוור היא חברה פרטית של בתי קפה בפריסה ארצית. "קפה לנדוור" היא יצרנית הקפה הראשונה בישראל, כיום מייצרת ומשווקת מוצרי קפה שחור וקפה אספרסו.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1919 על ידי משה לנדוור כבית קפה בברלין, אשר גם קלה וייצר את הקפה. בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה לנדוור לארץ ישראל והתיישב בתל אביב. הוא הקים ברחוב אלנבי את בית הקלייה לקפה הראשון בישראל. בשנת 1964 הועבר בית הקלייה לאזור התעשייה בחולון וכיום הוא משתרע על פני שטח של כ-1,000 מ"ר.
קריל צ'סמן
קרול ויטייר (קריל) צ'סמן (אנגלית: Carol Whittier "Caryl" Chessman; 27 במאי 1921 - 2 במאי 1960) היה עבריין אמריקאי שהורשע בשוד ובאונס, וקיבל גזר דין מוות. צ'סמן שהה קרוב ל-12 שנה בשורת הנידונים למוות בכלא סן קוונטין שבקליפורניה, ובמשך כל התקופה הזו טען בתוקף לחפותו. בשנים בהם המתין לביצוע גזר דינו, כתב צ'סמן ארבעה ספרים אוטוביוגרפים על חייו שהפכו לרבי-מכר בינלאומיים והקנו לו פרסום עולמי. הפיכתו של צ'סמן לידוען הובילה למחאה ציבורית רחבה, שכללה גם את מיטב הסופרים ואנשי הרוח של התקופה, שקראה לחוס על חייו. המחאה לא הועילה וצ'סמן הוצא להורג בתא גזים.
קפה לנדוור
היסטוריה
ב-1983 מכר שמואל לנדוור, בנו של משה, את בית הקלייה לקבוצת "פדרמן ובניו (אחזקות) בע"מ" והיא נמצאת בבעלותה עד היום. בשנת 2004 הוקמה רשת בתי הקפה של לנדוור, תוך כדי שיתוף פעולה של החברה וארבעה יזמים צעירים. נכון ל-2017 לרשת בתי הקפה "לנדוור" 62 סניפים בפריסה ארצית, לרשת מספר סניפים כשרים ושני סניפים כשרים למהדרין - בירושלים ובנתניה. בנוסף גם פתחה הרשת 2 סניפים בטורונטו-רבתי שבקנדה (ועוד 2 שיפתחו בקרוב), ו-3 במסצ׳וסטס.
קריל צ'סמן
המקרה של צ'סמן עורר דיון בשאלת חוקיותו של עונש המוות והוא הפך ליקירם של תנועות שונות הקוראות לביטול צורת ענישה זו. השאלה האם צ'סמן היה אשם בפשעים בהם הורשע או לא שנויה במחלוקת עד היום.
קפה לנדוור
היסטוריה
באוקטובר 2018 חנכה החברה את חנות המפעל החדשה, בסמוך לבית הקלייה בחולון.
קריל צ'סמן
משפחתו ושנות חייו הראשונות
קרול ויטייר (קריל) צ'סמן נולד בעיר סט ג'וזף שבמדינת מישיגן. את שמו האמצעי, ויטייר, צ'סמן טען כי קיבל על שם המשורר ג'ון גרינליף ויטייר שהיה אחד מאבות אבותיו. זמן קצר לאחד שנולד, עברה משפחתו של צ'סמן לגור בעיר גלנדייל שבמדינת קליפורניה, ובמהלך השנים שלאחר מכן המשיכה לעבור בין מקום מגורים אחד לאחר.
קפה לנדוור
היסטוריה
בנובמבר 2018 חנכה החברה חנות נוספת במתחם הבורסה, רמת גן.
חברת קפה לנדוור היא יצרנית הקפה השחור השנייה בגודלה בישראל. החברה מייצרת קפה טורקי (שחור) וקפה אספרסו.
קריל צ'סמן
הידרדרותו לפשע
צ'סמן נעצר לראשונה על ידי המשטרה בגיל 16 והואשם בגנבת רכב. הוא ברח מבית המעצר לקטינים בו שהה אולם נתפס מספר שעות לאחר מכן בעת שניסה לשדוד חנות כלבו. לאחר ששוחרר המשיך צ'סמן לעבור על החוק. הוא המשיך לעסוק בגנבת מכוניות, ביצע מספר מעשי שוד וידוע אף על מקרה אחד שבו השתתף בחילופי אש עם המשטרה. צ'סמן נעצר מחדש מספר פעמים ובילה את מרבית שארית נעוריו במוסדות ובתי מעצר שונים לקטינים עבריינים.
ההרשעה בהיותו "שודד האור האדום"
בחודש ינואר 1948 היה צ'סמן אסיר משוחרר על תנאי כאשר נעצר על ידי המשטרה ליד העיר לוס אנג'לס והואשם בהיותו "שודד האור האדום" ("Red Light Bandit") הידוע לשמצה. "השודד" קיבל את כינויו מכיוון שנהג לארוב למכוניות שחנו באזורים מבודדים ולהבהב באור אדום הדומה לזה שבו הייתה משתמשת המשטרה. כאשר יושבי הרכב היו פותחים את החלון או יוצאים מהמכונית במחשבה כי מדובר בשוטר, השודד היה מתנפל עליהם, גונב את כל כספם, ובמספר מקרים, כאשר הקורבנות היו נשים צעירות, הוא היה אונס אותן. בשנת 1948 הוא נמצא אשם בתום משפט שבו הגן על עצמו וטען שהוא חף מפשע.
השנים בכלא
בהיותו בכלא כתב צ'סמן ארבעה ספרים: סרט הופק אודות סיפורו "Cell 2455 Death Row", בהפקת סרטי קולומביה ובגרסת הטלוויזיה, גם בהפקת קולומביה, "Kill Me If You Can".
הוצאתו להורג
צ'סמן הוצא להורג ב-2 במאי 1960, בגיל 38.
דניאל הנטינגטון
דניאל הנטינגטון, באנגלית: Daniel Huntington (4 באוקטובר 1816 - 19 באפריל 1906) היה אמן אמריקאי שהשתייך לתנועת האמנות הידועה בשם אסכולת נהר הדסון ולימים הפך לצייר דיוקנאות בולט.
ביוגרפיה
הנטינגטון נולד בניו יורק, ב-4 באוקטובר 1816. הוא היה בנם של בנג'מין הנטינגטון הבן ופיית' (לבית טרומבול) הנטינגטון. סבו מצד אביו היה בנג'מין הנטינגטון, ציר בקונגרס הקונטיננטלי השני ונציג ארצות הברית ראשון מקונטיקט. סבו מצד אמו היה ג'דיה הנטינגטון (1743–1818) מנוריץ', קונטיקט, אשר שירת כגנרל במלחמת העצמאות האמריקאית. הוא למד בייל עם סמואל מורס, ומאוחר יותר עם הנרי אינמן. מ-1833 עד 1835 עבר לקולג' המילטון בקלינטון, ניו יורק, שם פגש את צ'ארלס לורינג אליוט, שעודד אותו להיות אמן.
קריירה
הנטינגטון הציג לראשונה את עבודתו באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1836. לאחר מכן, הוא צייר כמה נופים בסגנון של אסכולת נהר הדסון. הנטינגטון ערך מספר נסיעות לאירופה, הראשונה ב-1839 לאנגליה, רומא, פירנצה ופריז עם חברו ותלמידו הנרי פיטרס גריי. בשובו לאמריקה ב-1840, צייר את ציורו האלגורי "חלום רחמים", שהביא לו תהילה. הוא גם צייר דיוקנאות והחל באיור של ״התקדמות הצליין״. ב-1844 הוא חזר לרומא.
בשובו לניו יורק בסביבות 1846, הוא הקדיש את זמנו בעיקר לציור דיוקנאות, אף שצייר ז'אנרים רבים, נושאים דתיים והיסטוריים. מ-1851 עד 1859 הוא היה באנגליה. הוא היה נשיא האקדמיה הלאומית לעיצוב מ-1862 עד 1870, ושוב בשנים 1877–1890. הוא גם היה סגן נשיא מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הנטינגטון מת בניו יורק ב-19 באפריל 1906. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין.
שאיושניה
שאיושניה (בהונגרית: Sajósenye) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בשאיושניה חיו מעט יהודים.
R-Pharm
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 2001 על ידי איש העסקים הרוסי אלכסיי רפיק. החברה מתמחה בפיתוח, ייצור ואספקה של תרופות לטיפול רפואי באשפוז (למרכזי מחקר רפואי, בית חולים צבאי, בתי חולים קליניים, מוסדות רפואיים ברוסיה).
החברה מייצרת תרופות שונות עבור חולים הזקוקים לטיפול מיוחד, כולל אונקולוגי, המטולוגי, קרדיולוגי, אימונולוגי, אנטיבקטריאלי, תרופות בשימוש בהשתלות איברים, לטיפול בטרשת נפוצה וסוכרת, ועוד. בשנת 2002 החלה החברה במשלוחים למרפאות ומכוני מחקר רוסיים. בשנת 2003 נוצרה רשת סניפים אזוריים.
בשנת 2007 הפכה החברה לאחת הספקיות במסגרת התוכנית הממשלתית למתן תרופות נוספות. בשנת 2009 החלה בניית מפעל תרופות בעיר ירוסלבל. החברה התחילה בייצור מורשה בשטח הפדרציה הרוסית של מספר תרופות זרות.
בשנת 2010 רכשה החברה מניות של חברת Novosibkhimpharm שנמצאת בנובוסיבירסק. R-Farm ו-KhimRar הודיעו על הקמת מיזם משותף. באותה שנה רכשה החברה רישיון לייצור תרופות בקוסטרומה. החברה עבדה בתחום אבחון מעבדתי וייצור ציוד רפואי לאבחון מחלות כמו סוכרת, סרטן צוואר הרחם, מחלות זיהומיות (HIV, זיהומים בנוסוקומיום, ToRCH ועוד).
בינואר 2011 הוקמה חברת המחקר R-Pharm Overseas, Inc. בסן דייגו, ארצות הברית והקימה מרכז למחקר פרה-קליני ופיתוח תרופות בטומסק בשווי 300 מיליון רובל. באותה שנה, בחסות הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, הקימה החברה קרן ל"קידום פעילויות בתחום מניעה והגנה על בריאותם של אזרחי רוסיה".
בשנת 2015 מרחיבה החברה את נוכחותה ופותחת סניפים חדשים בקזחסטן, בלארוס ואזרבייג'ן. בשנת 2016 נפתח קו ייצור חלבון טיפולי במפעל ירוסלב. באותה שנה החלה הקמת מפעל תרופות משותף רוסי-אזרי. בשנת 2017 התאגיד היפני מיצוי ושות' בע"מ. רוכש נתח של 10% ממניותיה של R-Pharm.
בשנת 2020 במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה הודיעה החברה על כוונתה לסייע בייצור המוני של החיסון לנגיף COVID-19 שפיתחו באוניברסיטת סצ'נוב בשיתוף עם מכון גאמליה (Gam-COVID-Vac) וכי קיבלה רישיון לייצר את החיסון הבריטי שפותח באוקספורד בשיתוף פעולה עם АstraZeneca. החברה גם ייצרה את התרופה Coronavir. בדצמבר 2020, R-Pharm ומרכז גאמליה חתמו על מזכר הבנות עם AstraZeneca הבריטית לשיתוף פעולה בנושא פיתוח החיסון לקורונה ועריכת ניסויים משותפים בחיסון הבריטי ובחיסון הרוסי.
יוסיף הרבסט
ביוגרפיה
יוסיף הרבסט נולד באדירנה. אביו, המהנדס יעקב הרבסט מצ'רנוביץ מונה למנהל תחנת הרכבת באדירנה, והמשפחה עברה להתגורר בעיר. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) היגרה המשפחה לסופיה בירת נסיכות בולגריה. הרבסט סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית והוצב בגדוד רגלים, ובהמשך הוצב במח' טופוגרפיה במשרד המלחמה הבולגרי.
בשנים 1901–1909 כתב וערך במספר ביטאונים. ב-1907 נבחר לנשיא אגודת העיתונאים בסופיה. במהלך מלחמת הבלקן השנייה נפצע ועוטר בעיטור הגבורה של צבא בולגריה. בין 1913 ל-1918 כיהן כמזכיר העיתונות הבולגרי.
לאחר רציחתו של ראש ממשלת בולגריה אלכסנדר סטמבוליסקי וניסיון ההפיכה הקומוניסטי הכושל בספטמבר 1923, רדף משטרו של אלכסנדר צאנקוב מתנגדי משטר, בעיקר מהשמאל הפוליטי בבולגריה. הרבסט הוציא לאור את כתב העת "הזעקה לאנשים חופשיים" (בבולגרית: Вик за свободни хора) ושלושה עיתונים יומיים שביטאו התנגדות נחרצת למשטרו של צאנקוב ורדיפת החופש בבולגריה. הרבסט היה פוליגלוט וערך בעיתונים גרמניים, אוסטריים ורומניים, שהופצו בבולגריה. הוא תרגם לבולגרית מספר ספרים מרוסית, גרמנית, צרפתית ואנגלית. ב-1923 הוציא לאור את הנובלה שלו "אתמול, היום ומחר" (בבולגרית: Вчера, днес и утре).
מאבקו נגד משטרו של צאנקוב, מיצב אותו כמטרה לנאמני משטר זה. להרבסט היה מידע מוקדם על הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה והוא פרסם אותו. לאחר הפיגוע, ניצל משטרו של צאנקוב את מצב החירום, כדי להיפרע מגורמי אופוזיציה. יוסיף הרבסט נעצר על ידי המשטרה הבולגרית ו"נעלם" במהלך מעצרו. חקירה שהתקיימה שנים מאוחר יותר קבעה שנרצח ומקום קבורתו לא נודע.
משפחתו
אחיו של יוסיף הרבסט, קרל הרבסט נמנה עם מייסדי התנועה הציונית בבולגריה, היה ציר מטעמה לקונגרס הציוני הראשון ובהמשך חבר הוועד הפועל הציוני הגדול.
אחותו למחצה של יוסיף הרבסט, רגינה זילברשטיין (1880, סופיה, נסיכות בולגריה - 1 בנובמבר 1963, מעברות, ישראל) הייתה פעילה מרכזית בארגון ויצו, יושבת ראש תא הנשים בחזית המולדת היהודית וצירה לקונגרס הציוני ה-22 שנערך ב-1946 בבזל.
לוריס גראו
לוריס גראו (בצרפתית: Loris Gréaud; נולד ב-7 בפברואר 1979 באובון, צרפת) הוא אמן מיצב קונספטואלי, קולנוען ואדריכל.
ביוגרפיה
לוריס גראו מוכר בתקשורת ועל ידי מבקרים בינלאומיים כאחד האמנים החשובים והמשפיעים ביותר בדורו. עם זאת, מאז תחילת הקריירה שלו, סירב האמן לפרסם את הביוגרפיה שלו. לפיכך, רוב הביוגרפיות הזמינות הן שגויות או לוקות בחסר.
יצירותיו של לוריס גראו מאורגנות לכדי פרויקטים במקום תערוכות.
ב-2008, לוריס גראו היה האמן הראשון שהוענק לו שימוש מלא בחלל הפאלה דה טוקיו בפריז, לפרויקט שלו Cellar Door. הוא המשיך ופיתח פרויקט זה ב-ICA (אנגליה), ב-Kunst Halle Sankt Gallen (שווייץ), במוזיאון La Conservera de Murcia (ספרד), ב-Kunsthalle Wien (אוסטריה), ולבסוף ביריד האמנות ארט בזל לצד פרסום הקטלוג בהוצאת JRP Ringier אשר הִתְוָה את הפרויקט כולו.
למרות שאספנים בינלאומיים ומוזיאונים רכשו מספר רכישות חשובות של עבודותיו, גראו בוחר להופיע בגלריות וירידים רק לעיתים. הייתה לו תערוכה אחת כפולה בין הגלריות שמייצגות אותו. הפרויקט The Unplayed Notes הוצג בגלריה Pace בניו יורק (2012) ולאחר מכן בגלריה Yvon Lambert בפריז (2012).
ב-2013 הוא היה האמן הראשון שהוזמן להציג במשותף על ידי הלובר ומרכז פומפידו בפריז. התערוכה, "לוריס גראו", הייתה פתוחה לציבור הרחב והתקיימה בחצרות המוזיאונים, בהימנעות מכוונת מחללי התצוגה הרגילים של שני המוסדות.
בשנת 2014 לוריס גראו מונה כאביר במסדר האמנויות והספרות. (Chevalier des Arts et des Lettres).
ב-2015, עבור הפרויקט שלו The Unplayed Notes Museum, הוא היה האמן הראשון שהשתלט באופן מלא על חלל המוזיאון העכשווי בדאלאס (ארצות הברית).
מאז 2010, האמן משתתף לעיתים רחוקות בתערוכות קבוצתיות, ומעדיף לרכז את משאביו בפיתוח פרויקטים אישיים. האמן רואה את "מסלול העבודה לאורך זמן כפסל בפני עצמו״.
גישה אמנותית
המתודה של לוריס גראו מאופיינת על ידי מתן עדיפות למושג הפרויקט על התערוכה. הוא סבור כי על הרעיון והפרויקט בלבד להיות העקרונות המנחים המגדירים את מצבי ההופעה, תצוגה וחלוקה, ואפילו משך זמן ועלות.
הפרודוקטיביות והיעילות המצויות בבסיס הפרויקטים שלו הן מוקד עשייתו. בנוסף, הוא גם מקדיש תשומת לב למחיקת הגבולות באופן שיטתי בין חללי דמיון ומציאות.
אחד המאפיינים המשותפים למגוון הפרויקטים של לוריס גראו הוא קנה המידה שלהם. על ידי הפקת עבודות בסדר גודל כזה עם חזון גלובלי, הוא שואף לגבור על חלל וזמן ה״תערוכה״.
ציטוטים
''״כיום, אני רואה הרבה ממה שאני מכנה תסמונת רימבאוד, ״האחר הוא אני״. הבלוגרים רוצים להיות עיתונאים, העיתונאים רוצים להיות מבקרי אמנות, מבקרי האמנות רוצים להיות אוצרים, האוצרים רוצים להיות אמנים ובאופן טראגי… האמנים רוצים להיות אמנים...״''
קרב דתין
קרב דתין היה קרב שהתחולל ב-4 בפברואר 634 בסמוך לעזה, כנראה ליד מעברי נחל בשור בין תל שרוחן לבין תל ג'מה, בין גדוד מוסלמי לחיל המצב הביזנטי שיצא מקיסריה דרומה. הקרב, שנסתיים ככל הנראה ללא הכרעה, הביא לעימות גדול יותר הידוע כקרב אג'נדיין.
רקע
אזור "סוריה הגדולה" (בערבית: بلاد الشام "בילאד א-שאם" תרגום לעברית: ארץ השאם) כלל את עבר הירדן, וארץ ישראל והיה מחולק לשלושה חלקים נפרדים - חוף ים ובו אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית, ובו ערי נמל ומרכזים מנהלתיים של הביזנטים, הינטרלנד חקלאי עשיר, מיושב בצפיפות על ידי שבטים דוברי ארמית, בעוד החלק המדברי הגדול נשלט על ידי שבטים ערבים שבו הייתה אחיזת האימפריה רופפת מאוד. השלטון הביזנטי התרכז בערים, שכולן היו מוקפות חומה ומבוצרות היטב, וברובן שכן חיל מצב קבוע. בצפון סוריה שכנה חומס, מרכז ביזנטי עיקרי, ובארץ ישראל שימשה קיסריה כמרכז שלטוני. את אחיזתם באזורי המדבר ביססו הביזנטים על שבטים ערבים נוצרים או פגאניים. עם מותו של הנביא מוחמד (570-632) עלו לשלטון הראשידון או הח'ליפים ישרי הדרך (בערבית: الخلفاء الراشدون) הראשון בהם, אבו בכר, החל את מגמת ההתפשטות מתוך חצי האי הערבי אל השטחים שנשלטו על ידי האימפריה הביזנטית, בסדרת פשיטות שנהדפו על ידי מבצרי הגבול הביזנטיים. יתר הצלחה נחלו המוסלמים מול האימפריה הסאסאנית. במקביל לכיבוש האימפריה הסאסאנית, וביתר שאת לאחר התפוררותה, החלו הצבאות הערבים להפנות את תשומת לבם לסוריה ולעימות עם האימפריה הביזנטית, שבה ראו מקור לעושר.
הקרב
מקור אשורי אנונימי מתאר את הקרב בקצרה:
.
למרות טענות של היסטוריונים מוסלמים לניצחון, נכשלו המוסלמים בניסיונם לפרוץ את קו ההגנה הביזנטי, העיר עזה לא נכנעה עד לסוף שנת 637 ובכל הזמן הזה שהה בה חיל מצב ביזנטי קטן של כ 80 חיילים. והגדודים המוסלמים הסתפקו בפשיטות שוד על הכפרים מבסיסם בבית גוברין. כישלון זה הביא את מפקדי הפלישה המוסלמים לבקש תיגבורת וליזום עימות בשדה קרב עם הצבא הביזנטי שנאסף נגדם בקרב הידוע כקרב אג'נדיין, בו הושמד רוב הצבא הביזנטי שבארץ ישראל.
פרופסור משה גיל מעלה תסריט אחר לקרב דתין, על פי הניתוח שלו של המקורות המוסלמיים הוא מגיע למסקנה כי העימות בדתין אל היה כלל חלק מהפלישה הערבית אל ארץ ישראל אלא אירוע מקומי. לפי התסריט שבטים בדואים מהנגב ואשר בתקופת השלטון הפרסי נהנו מרווחים גדולים ממסחר מבלי לשלם מיסים לשלטון מרכזי עמדו מול הניסיון המחודש של הביזנטים להשליט את שלטונם באזורי המדבר למשל באזור שממזרח לעזה ודרומה שהיו בעלי חשיבות אסטרטגית ובמקביל סירבו לחדש את המענק השנתי לבדווים. הבדואים ראו בשינוי זה עילה למלחמה ועלו מעזה אל אזור מישור החוף שם תקפו יחידה ביזנטית והרגו את מפקדה ככל הנראה המושל של פלשתינה פרימה שמקום מושבו בקיסריה. פרופסור גיל מתאר עימות קטן ממדים בין כוח ביזנטי של כ 300 לוחמים שיצא לכוון דרום מקיסריה. במרחק של כ 125 ק"מ מהעיר נפל הכוח הביזנטי למארב והושמד.
המסורות הערביות מבולבלות וסותרות את המצוין במקורות נוצרים סורים ויווניים. גרסה אחת מיחסת את הקרב המוצלח לעמר אבן אל-עאץ מעשה גבורה שכבוד רב מוענק בזכותו למפקד המוסלמי ובני משפחתו. מסורות אחרות, שאופיין עובדתי יותר, קובעות שהמפגש הראשון בין צבאות הפולשים המוסלמים לצבא הביזנטי היה בערבה על דרך הבשמים, בסמוך לנחל עומר (הידוע גם בשם הערבי עין אל-עמר)- נקודה בה מעיינות שופעים של מים מתוקים והיא בעלת חשיבות אסטרטגית גם במאה העשרים. וכוח פולש מדרום יבחר דרך זו שלאורכה מבצרים אך גם מקומות חנייה ומים. מתקבל על הדעת כי הכוח הביזנטי הקטן שהיה זמין בפלשתינה פרימה התפצל לשנים כשכוח אחד נשלח לחסום את דרך הבשמים בסמוך למואה הנבטית בעוד שהמושל פנה לטפל במורדים הבדואים שמדרום לעזה. לפי פרופסור גיל ההיסטוריה המוסלמית מספרת למעשה על קרב שלא הוכרע בדתין ועל קרב בערבהבו נהרג המפקד הביזנטי- לא פרור אם מדובר ב"פטריק של עזה" כפי שהוא מכונה על ידי המוסלמים או מפקד אחר שניסה לחסום את המעבר לפני הר הנגב על הדרכים המקשרות בין עבדת, חלוצה ועזה. ההערכה כי הכוחות הביזנטים היו קטנים ומפקדיהם אל העריכו את ממדי האיום שעומד מולם ולא יכלו לכוחות התוקפים.
עימותים אלו שחשיבותם הצבאית מזערית הביאו את הפולשים המוסלמים להכרת המציאות הפוליטית-צבאית בשטח הנגב. הצבא הביזנטי קטן ודל, בני הברית הערבים של הביזנטים חדלו מלבצע את חלקם בהגנת ארץ ישראל ועבר הירדן וחלקם הפכו אפילו לעוינים לאימפריה על רקע סכסוכים כספיים. מערך ההגנה לא שוקם והוא פרוץ למעשה בפני פולשים הפולשים הערבים הבינו כי אין כל מניעה שכל השבטים שנעו, על לוחמיהם, עדריהם ובני משפחתם הלא-לוחמים, יגיעו אל אזורי המרעה הסמוכים לאזור הפורה כהכנה למהלך התקפי משולב.
תהילים פ"ו
תהילים פ"ו הוא המזמור ה-86 בספר תהילים ומיוחס לדוד המלך. קריאת הפרק הומלצה בספרי הסגולות כמועילה למי שיש לו רוח רעה.
תוכן המזמור
מזמור פ"ו מורכב משבעה עשר פסוקים ומחולק לארבעה חלקים:
א'-ז'
הזמור נפתח בבקשת המשורר מאלוהים שיקשיב לו את ושישמע את תפילתו: "הַטֵּה ה' אׇזְנְךָ עֲנֵנִי כִּי עָנִי וְאֶבְיוֹן אָנִי" (א'). המשורר מתפלל לאלוהים ומבקש שישמח אותו: "שַׂמֵּחַ נֶפֶשׁ עַבְדֶּךָ כִּי אֵלֶיךָ אֲדֹנָי נַפְשִׁי אֶשָּׂא" (ד'). חלקו הראשון של המזמור מסתיים בחזרתו של המשורר על בקשתו מאלוהים שישמע לתפילתו: "הַאֲזִינָה ה' תְּפִלָּתִי וְהַקְשִׁיבָה בְּקוֹל תַּחֲנוּנוֹתָי" (ו').
ח'-י"א
חלקו השני של המזמור נפתח בהצהרת המשורר על גדולתו של אלוהים: "אֵין כָּמוֹךָ בָאֱלֹהִים אֲדֹנָי וְאֵין כְּמַעֲשֶׂיךָ" (ח') ושכל העמים עובדים אותו ומכבדים אותו: "כׇּל גּוֹיִם אֲשֶׁר עָשִׂיתָ יָבוֹאוּ וְיִשְׁתַּחֲווּ לְפָנֶיךָ אֲדֹנָי וִיכַבְּדוּ לִשְׁמֶךָ" (ט'), "כִּי גָדוֹל אַתָּה וְעֹשֵׂה נִפְלָאוֹת אַתָּה אֱלֹהִים לְבַדֶּךָ" (י').
חלקו השני של המזמור מסתיים בבקשת המשורר מאלוהים שיראה לו את הדרך הנכונה איך להתנהג כך שיוכל המשורר לעבוד את אלוהים בלב שלם: "הוֹרֵנִי ה' דַּרְכֶּךָ אֲהַלֵּךְ בַּאֲמִתֶּךָ יַחֵד לְבָבִי לְיִרְאָה שְׁמֶךָ" (י"א).
י"ב-י"ג
בחלקו השלישי של המזמור אומר המשורר כי לאחר שיושיע אותו אלוהים, הוא יודה לו: "אוֹדְךָ אֲדֹנָי אֱלֹהַי בְּכׇל לְבָבִי וַאֲכַבְּדָה שִׁמְךָ לְעוֹלָם" (י"ב), "כִּי חַסְדְּךָ גָּדוֹל עָלָי וְהִצַּלְתָּ נַפְשִׁי מִשְּׁאוֹל תַּחְתִּיָּה" (י"ג).