cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי קלעי
ביוגרפיה
נולד לרבי שלמה קלעי בשנת ה'שט"ו בערך בשאלוניקי. למד אצל רבי אהרון אבן חסון, רבי אהרן ששון ורבי יצחק פרנקו. כיהן כראש ישיבת ק"ק (פורטוגאל) יחייא. מתלמידיו נמנים רבי דניאל אישטרושה שתפס את מקומו כראש הישיבה, רבי יהודה בנבנישתי, רבי שלמה הכהן, רבי חיים רומאנו, רבי יוסף פרץ שהיה רבה של לאריסה, רבי יוסף צרפתי, רבה של סידרוקאפסי, רבי אברהם בן חנניה הרופא, רבי אברהם די בוטון, רבי משה יהודה עבאס, רבי יהודה עוזיאל הראשון ועוד.
כתב חיבורים רבים, ביניהם פסקים ודרושים, שנשרפו ברובם בשנת ה'שפ"ה. עסק רבות בצרכי ציבור, עד ש, ביניהם פדיון שבויים, השיא יתומות, ודאג לצדקה לעניי עירו והעוברים ושבים . התכתב עם גדולי דורו, וביניהם רבי אהרן לפפא , המהרש"ך , מהרח"ש , המהרי"ט ועוד.
סבל מייסורים קשים - בתו, וכל משפחתה בה חתנו ובן אחותו, רבי מצליח לוזייו ובתם, מתו במגפה שפרצה בסלוניקי. אשתו ובתו של הרב קלעי נפטרו בחייו, ותלמידו, רבי משה יהודה עבאס שלח לו מכתב ובו שיר תנחומים על מות אשתו. אחיו היה רבי ברוך קלעי, מחבר ספר מקור ברוך.
נפטר בט"ו בכסלו ה'ת"ז (1647), וביקש להיקבר לצד רבו, רבי יצחק פרנקו. על מצבתו נחקק:
קנאביס רודראליס
קנאביס רודראליס (שם מדעי: Cannabis Ruderalis) הוא צמח חד-מחזורי דו-ביתי וחד-מיני וזן של קנאביס שמקורו במרכז רוסיה. זן זה פחות נפוץ ומוכר בהשוואה לשני אחיו המוכרים: קנאביס סאטיבה וקנאביס אינדיקה.
אטימולוגיה
השם רודראליס נגזר מהמילה הלטינית rūdera, צורת הרבים של rūdus, מילה בלטינית שמשמעותה בעברית: אבנים, גוש או פיסה קטנה וקשיחה של ברונזה.
צמחים רודראליים הם צמחים אשר גדלים באזורים שבהם התחרות אחר מזון קטנה. כלומר, אזורים בהם כמעט ואין צמחים נוספים כגון אזורים שנפגעו בידי שריפות או מפולות.
מורפולוגיה
קנאביס רודראליס גדל לגובה נמוך, עד כ-65 ס"מ, עם עלווה דלה, גבעולים קטנים יותר ועלים המאופיינים ב-5 'אצבעות' לעומת 7 אצבעות (לכל הפחות) שיש לשני אחיו, האינדיקה והסאטיבה. קנאביס רודראליס יתחיל את פריחתו לאחר כחודש מיום נביטתו ויסיים את פריחתו לאחר כ-8 שבועות. בניגוד לקנאביס סאטיבה וקנאביס אינדיקה, אשר הם צמחים פוטופריודים, כלומר, צמחים שפורחים בהתאם למשך החושך אליו הם נחשפים ביממה, קנאביס רודראליס פורח בהתאם לגילו ללא כל התחשבות במחזור האור. בשל תכונה זו, מטפחים הכליאו אותו עם קנאביס סאטיבה וקנאביס אינדיקה כדי ליצור זנים חדשים אשר אינם פוטופריודים, כלומר, צמחים נוחים יותר לגידול ביתי אשר אינם נזקקים לתנאי גידול מיוחדים. צמחים אלו מוכרים כיום בשם Autoflowering Cannabis. הפרחים שקנאביס רודראליס מניב מאופיינים באחוז נמוך מאוד של החומר הפעיל והפסיכואקטיבי THC (טטרא-הידרו-קנאבינול) אך לעיתים מאופיינים ברמות גבוהות יחסית של הקנבינואיד CBD (קנאבידיול). בשל עובדה זו הצמח, בגרסתו המקורית, כמעט ולא מגודל כיום לשימוש אישי או לצורכי מסחר.
מקור ומגוון
קנאביס רודראליס התגלה לראשונה בשנת 1942 בדרום סיביר. הבוטניקאי הרוסי ז'נישצ'בסקי (Janischewski), שבאותה העת חקר צמחי קנאביס שגדלו בטבע כצמחי-בר בנהר הוולגה, נתקל בצמח החדש והבין כי הוא גילה זן שלישי וחדש של משפחת הקנאביס. קנאביס רודראליס הוא צמח שגדל בצפון רכס הרי ההימלאיה ובמדינות הדרומיות של ברית המועצות לשעבר. הצמח מתאפיין בצימוח שיחי דליל. בנוסף, את הרודראליס ניתן למצוא בכל אזור בו נפוץ קרוב משפחתו, ההמפ. ניתן למצוא זן זה ברחבי ארצות הברית וקנדה אף על פי שהדבר אינו נפוץ. כמו כן, הצמח גדל במדינות שונות ברחבי מזרח ומרכז אירופה ובפרט בליטא, בלארוס, לטביה, אסטוניה ובמדינות הסמוכות להן.
השבחה
בשנת 1980 יובאו לראשונה זרעים של קנאביס לאמסטרדם, על מנת לקדם תוכניות טיפוח, עליהם עבדו בבנקי הזרעים. מפני שקנאביס רודראליס מכיל רמות נמוכות של הקנבינואיד THC בהשוואה לקנאביס סאטיבה וקנאביס אינדיקה, הוא לא מגודל לצורכי צריכה עצמית ומפני שהצמח קטן משמעותית מצמח ההמפ, ולכן מוגבל בשימושיו בהשוואה אליו, הוא לא יכול להוות לו תחליף ועל כן גידולו באופן מסחרי כלל לא נפוץ. למרות זאת, מפני שהרודראליס מכיל רמות גבוהות יחסית של הקנבינואיד CBD, אשר ידוע בשל סגולותיו הרפואיות ונחקר רבות בשנים האחרונות, הוא לעיתים מגודל באופן ביתי על ידי צרכני קנאביס רפואיים.
למרות כל הנאמר, לרודראליס תפקיד חשוב בתעשיית הקנאביס בת ימינו. לאור כך שפריחת הצמח אינה תלויה במחזור האור ולאור כך שזנים אלו עמידים יותר בפני קור, מזיקים ומחלות (בהשוואה לסאטיבה ולאינדיקה), מה שמקל על אופן גידול הצמח, מטפחים ברחבי העולם עמלו רבות כדי ליצור זנים שנקראים כיום צמחי קנאביס אוטומטים (Autoflowering Cannabis). צמחים אלו הם הכלאות שונות של קנאביס רודראליס ולפחות אחד מזני האינדיקה או הסאטיבה. מטרת הטיפוח הייתה ליצור אוסף חדש של זנים, בעלי אחוז גבוה יותר של החומרים הפעילים (בפרט THC), בעלי תפרחת רבה יותר בהשוואה לזן הרודראליס ובעלי עמידות גבוהה יותר בפני מחלות, טמפרטורות נמוכות ומזיקים.
כל ניסיון ליצור זן יציב העונה על הדרישות כשלו עד שבשנת 1960, לראשונה, הצליחו מטפחים ליצור זן כזה באמצעות הכלאה של קנאביס רודראליס וקנאביס סאטיבה שמקורו במקסיקו. (Cannabis x intersita Sojak). צמח שאופיין ברמות גבוהות יחסית של הקנבינואיד THC, צמיחה נמוכה ועמידות גבוהה. זהו צמח הקנאביס האוטומטי הראשון שידוע עליו כיום וכמעט כל הצמחים האוטומטים המשווקים כיום נוצרו באמצעות הכלאות שונות שמקורם בצמח הספציפי הזה.
כיום, באמצעות טיפוח רחב ברחבי העולם ובעיקר בספרד ובאמסטרדם, משווקים אלפי זנים אוטומטים בעלי אחוז THC שכמעט משתווה לזני הסאטיבה והאינדיקה. בנוסף, צמחים אלו מאופיינים בצמיחה שיחית נמוכה, פריחה בהתאם לגיל הצמח, עמידות גבוהה בפני מזיקים ומחלות ותפרחת רבה יחסית בהשוואה לצמח המקור, קנאביס רודראליס. זנים אלו פורחים לאחר כ-3–4 שבועות ומוכנים לקצירה לאחר 8–12 שבועות.
שימושים
צמח הקנאביס רודראליס שימש לראשונה לצרכים רפואיים ברחבי רוסיה וברפואה המונגולית העממית. שימושו העיקרי היה טיפול בדיכאון. כיום, חברת Bedrocan משתמשת בקנאביס רודראליס לצורכי השבחה ובפרט לשם יצירת הזן Bediol, אשר בעל אחוז גבוה של הקנבינואיד CBD ואחוז נמוך יחסית של הקנבינואיד הפסיכואקטיבי THC, מה שהופך אותו ליעיל למטופלים רפואיים תוך כדי הקטנת ההשפעות הפסיכואקטיביות המאופיינות בצריכת הקנאביס הרגיל.
חוקיות בישראל
נכון ל-2016, כל זני הקנאביס, בפרט הרודראליס ואף צמח הקנבוס, שכלל אינו מכיל חומרים פעילים האסורים בחוק, נמצאים בפקודת הסמים המסוכנים ואסורים לגידול, אישי או מסחרי, בלא אישור מתאים מגורמים ממשלתיים.
קון קאן
קון קאן (בתאית: ขอนแก่น) היא עיר בתאילנד, המשמשת כבירת מחוז קון קאן ושוכנת בצפון-מזרח המדינה, במישור קוראט שבחבל הארץ איסאן.
אוכלוסיית קון קאן היא התשיעית בגודלה בתאילנד ובשנת 2010 התגוררו בעיר כ-113,754 תושבים.
חשיבות אזורית
קון קאן משמשת כמרכז אזורי - בעיר נמצאים מוסדות חינוך, מוסדות פיננסיים, ומשרדים ממשלתיים וכמו כן היא משמשת גם כמרכז תעשייתי וחקלאי, כאשר ייצור המשי הוא ענף בולט.
העיר אירחה מספר פעמים כנסים אזוריים כדוגמת פורומים של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה והאו"ם. בעיר קיימת קהילה גדולה של לאוטים, ואף קיימת בעיר שגרירות לאוס.
קון קאן היא העיר השנייה בחשיבותה באיסאן (אחרי נאקון ראטצ'אסימה) ובעיר שתי אוניברסיטאות; האוניברסיטה הטכנולוגית רג'אמנגאלה ואוניברסיטת קון קאן, שבהן לומדים כ-25,000 סטודנטים.
כעיר בעלת חשיבות אזורית אסטרטגית, משקיעה תאילנד בתשתיות העירוניות. דוגמה לכך היא ההשקעה בשדרוג שדה התעופה המקומי, כדי שיוכל לקלוט טיסות בינלאומיות.
בעיר עובר כביש 2, המחבר בין מטרופולין בנגקוק לגשר הידידות תאילנד-לאוס בגבולה המזרחי של המדינה.
הסכר אובול רטאנה (Ubol Ratana Dam) שעל נהר המקונג, נמצא כ-50 קילומטרים צפונית לקון קאן, בסכר נמצאת תחנת כוח הידרואלקטרית המייצרת חשמל המשמש את העיר.
האקלים בעיר הוא של סוואנה טרופית - החורפים יבשים וחמים מאוד. עונת המונסון נמשכת מחודש מאי ועד לחודש אוקטובר.
קלודואלדו סילבה
קלודואלדו סילבה (בפורטוגזית: Clodoaldo Silva; נולד ב-1 בפברואר 1979) הוא שחיין ברזילאי. סילבה מתחרה בשחייה לנכים במסגרת המשלחת הברזילאית למשחקים הפאראלימפיים. הוא בעל 13 מדליות, מהן שש מדליות זהב פאראלימפיות.
סידני 2000
סילבה השתתף לראשונה במשחקים הפאראלימפיים באולימפיאדת הנכים סידני (2000), וזכה במדליות בארבעה מחמשת המקצים בהם השתתף. הוא זכה במדליית הכסף במקצה האישי ל-100 מטר בסגנון חופשי (קטגוריה S4) עם תוצאה של 1:32.17 דקות, ונכנע רק לשיא עולם של 1:25.92 דקות של ריקארדו אוריבה הספרדי, ובמדליית ארד אישית נוספת עם תוצאה של 41.62 שניות במשחה ל-50 מטרים חופשי, ונכנע לשיא עולם נוסף של אוריבה שעצר את השעותן על 40.30 שניות.
במשחים הקבוצתיים זכה סילבה עם המשלחת הברזילאית בשתי מדליות כסף פאראלימפיות נוספות. במשחה ל-4X50 חופשי קבעה הנבחרת הברזילאית תוצאה של 2:39.82 דקות, שנייה רק לשיא עולם של המשלחת הספרדית עם 2:24.42 דקות, ובמקצה ל-4X50 מעורב קבעו הברזילאים שיא עולם במשחה המוקדם עם 2:43.22 דקות, אותו אף שיפרו במקצה הגמר עם 2:41.40 דקות, אך נכנעו לשיא עולם נוסף של הספרדים עם 2:39.94 דקות.
אתונה 2004
באולימפיאדת הנכים אתונה (2004) הגיע סילבה לשיאו. הוא זכה בשש מדליות זהב פאראלימפיות, תוך שהוא קובע שלושה שיאי עולם ושיא פאראלימפי אחד. במקצה ל-100 מטר חופשי קבע שיא עולם במשחה המוקדם עם 1:19.36 דקות, וכמעט השווה אותו כשניצח במקצה הגמר עם תוצאה של 1:19.51 דקות. במשחה ל-150 מטרים מעורב הוא ניצח עם תוצאה של 2:39.15 דקות, ובמקצה ל-200 מטרים מעורב עם שיא פאראלימפי של 2:58.81 דקות בחצי הגמר, אותו שיפר לשיא עולם של 2:55.75 דקות במקצה הגמר.
סילבה זכה במדליות זהב גם במקצה ל-50 מטרים בסגנון פרפר, ובמקצה ל-50 מטרים חופשי עם שיא פאראלימפי של 36.40 שניות במשחה המוקדם ושיא עולם במקצה הגמר עם תוצאה של 35.41 שניות. הוא הוסיף עוד מדליית זהב במשחה הקבוצתי ל-4X50 מעורב עם שיא פאראלימפי של 2:37.46 דקות, ומדליית כסף במשחה ל-4X50 חופשי עם 2:32.34 דקות.
בייג'ינג 2008
באולימפיאדת הנכים בייג'ינג (2008) השתתף סילבה בחמישה מקצים אישיים, אך לא זכה במדליה פאראלימפית. חרף זאת, הוא זכה בשתי מדליות קבוצתיות. במשחה ל-4X50 מטר מעורב זכתה הנבחרת במדליית הכסף עם תוצאה של 2:39.31 דקות, ובמקצה ל-4X50 חופשי במדליית הארד עם תוצאה של 2:30.17 דקות.
אתנאום הוצאה לאור
האתנאום היא מילה לטינית וברומא העתיקה היה מוסד, בית-ספר (ludus) בו עסקו בלימוד אמנות, מוזיקה, מדע וספרות. האתנאום ברומא נוסד על ידי הקיסר אדריאנוס לקידום לימודי ספרות ומדע.
העסק של גוסטב אמיך
אתנאום הוצאה לאור נולדה מחנות ספרים, שגוסטב אמיך פתח בפשט ב-1 בדצמבר 1841. כמו רוב חנויות הספרים של אותה תקופה, החנות תפקדה גם כספריית השאלת ספרים והייתה גם בעלת אופי של סחר באמנות, אלא שבניגוד לבני דורו, אמיך העז לקבל על עצמו גם הוצאת ספרים (באותה תקופה עסקו בהוצאת ספרים בעיקר בעלי בתי הדפוס) ושנה לאחר פתיחת החנות יצא גם הספר הראשון בהוצאה עצמית שלה. מספר ההוצאות גדל בהדרגה ובהתמדה. במהלך מהפכת 1848 בהונגריה (מכונה בהונגריה מלחמת העצמאות) למשל, כבר פורסמו 32 יצירות, ואז ב-1850 אמיך קנה בית דפוס משלו והפך לאחד הראשונים בהונגריה שבבעלותו בית דפוס, הוצאת ספרים וחנות ספרים גם יחד.
הפרופיל העיקרי שלה היה פרסום יצירות ספרות יפה שנכתבו בשפה ההונגרית, במסגרתה הדגישה ההוצאה גם את הוצאתם לאור של סופרים בני התקופה. הם חיבקו סופרים ומשוררים צעירים רבים, ביניהם שנדור פטפי, שכרך שירה שלו בשם "פניני האהבה" ראה אור לראשונה אצלם ב-1845 ובכך הפך אמיך מאוחר יותר למוציא לאור הקבוע של יצירות פטפי. לפטפי היו לא רק יחסי עבודה, אלא גם יחסי ידידות עם גוסטב אמיך, שמו נקשר מאוחר יותר לזה של ההוצאה והפך לדמותה הסמלית שלה. לאחר מותו, ניהול ההוצאה לאור של יצירותיו התבצע על ידי אתנאום, זכויות ההוצאה הבלעדיות של יצירתו היו ברשות אתנאום במשך שלושים שנה לאחר מותו של פטפי.
מספר יצירות ספרותיות משמעותיות מ"תקופת הרפורמה" (תקופת הרפורמה נחשבת בהונגריה מ-1825 עד 1848. השם מתייחס לכוונה לחידוש ולמודרניזציה של החברה ההונגרית, שהייתה מאחור בהתפתחות בהשוואה למדינות המודל של מערב אירופה (בעיקר בריטניה וצרפת). יצירות הרפורמה פורסמו על ידי אמיך, ביניהן המחזה של אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם, הרומן של יוז'ף אטווש : מזכיר הכפר, 44 מתוך הרומנים של מור יוקאי, כמו גם יצירותיהם של הברון ז'יגמונד קמני ושל יאנוש ויידה. בנוסף להוצאת ספרים, הוציאה ההוצאה גם עיתונים וכתבי עת. כך הוציאה לאור 25 עיתונים וכתבי עת, למשל את פשטי נפלו, את כתב העת של האקדמיה ההונגרית למדעים, את "המוזיאון ההונגרי החדש", את "המולדת" (A Hon), את "עתון הבירה" (Fővárosi Lapok) ואת העיתון ההיתולי "בולונד מיקשה" (Bolond Miska).
בשנות ה-60 של המאה ה-19, אמיך הפך לאחת ההוצאות לאור הגדולות ביותר בהונגריה והעסיק יותר ממאתיים עובדים בבית הדפוס שלו בלבד. הוא פרסם בסך הכל 663 יצירות, מתוכן 629 פורסמו בהונגרית. אחת הפעולות המשמעותיות של ההוצאה הייתה מהדורת הפקסימיליה של הכרוניקה המאויירת, שנעשתה בחיתוכי עץ מודפסים עם מכבש ידני. המהדורה זכתה במדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1867). האקדמיה ההונגרית למדעים העניקה לאמיך את התואר "מדפיס אקדמי".
אתנאום הספרות והדפוס בע"מ
בתחילת המאה ה-20, האתנאום המשיך לפעול כחברת מניות בערבון מוגבל, והנשיא והאישיות המגדירה שלה משנת 1917 היה אנדור מיקלוש. ז'יגמונד מוריץ, פרנץ מולנר, לאיוש זילהי וינה הלטאי היו חברי מועצת המנהלים, אך רק להלטאי הייתה השפעה משמעותית בענייני ההוצאה. אנדור מיקלוש קנה את הוצאת הספרים בעיקר כאיש עסקים, הייתה לו פחות הבנה בספרות.
אחרי המלחמה
בתום מלחמת העולם השנייה, בית הדפוס אתנאום הוחזר במהירות לפעולה ולאחר שהצבא האדום השתמש בו למטרותיו לזמן קצר, הוא עבר לניהול של השמאל. מומחה דפוס לשעבר, שאנדור פלקו, הפך למנהל הכללי החדש. הבעלים הוותיקים ניסו להחזיר לעצמם את זכויות הבעלות שלהם: המנכ"ל לשעבר, שאנדור טרק, ואלמנתו של אנדור מיקלוש, פרידה גומבאסגי, תבעו גם הם את החברה, אך התביעות הללו נמשכו וההלאמה ב-1948 שמה להן קץ. מכאן ואילך חדל אתנאום להיות הוצאה לאור והמשיך לפעול כבית דפוס בלבד. שמו שונה ל-Athenaeum Nyomda Nemzeti Vállalat, ובמהלך ההלאמה אוחדו לתוכו 49 בתי דפוס קטנים יותר, ולאחר מכן החל ייצור בקנה מידה גדול בעזרת בית הדפוס. בין השאר הודפסו שם ספרי לימוד בכמות גדולה מאוד והופקו שם גם כ-60 כתבי עת, למשל כתב העת "לאישה" ו"חיים ומדע".
תרגומים
המוציא לאור הוא XX. במחצית הראשונה של המאה ה-20, הוא עשה רבות כדי להבטיח שהסיפורת של אותה תקופה וסופרים ומשוררים שכבר נחשבו לקלאסיקה יופיעו בתרגומים מתוחכמים בהונגריה. יצירותיהם של תומאס מאן, איבסן, צ'כוב, אוסקר ויילד, טולסטוי, בין היתר, תורגמו ופורסמו.
וידאר קיארטאנסון
וידאר ארן קיארטאנסון (באיסלנדית: Viðar Örn Kjartansson, נהגה: ויד'אר ארן יארטאנסון; נולד ב-11 במרץ 1990) הוא כדורגלן איסלנדי המשחק בעמדת החלוץ בצסקא 1948 סופיה ובנבחרת איסלנד.
קריירה
קיארטאנסון החל את דרכו במועדון האיסלנדי סלפוס ב-2006, בגיל 16. קיארטאנסון הצטרף למועדון האיסלנדי איי. בי. וי. מהליגה הבכירה, ולאחר תקופה של שנה וחצי במועדון חזר לסלפוס. לאחר שלוש עונות בסלפוס, עבר קיארטאנסון ב-2013 לפישקיר. לאחר עונה טובה הצטרף בדצמבר 2013 לוולרנגה מליגת העל הנורווגית. את שער הבכורה שלו בוולרנגה כבש בניצחון 3–1 על בודה/גלימט. בוואלרנגה רשם קיארטאנסון שיא אישי של 25 שערים בליגה ו-29 שערים בכל המסגרות, והוכתר בסוף העונה למלך השערים של ליגת העל הנורווגית.
ב-30 באוגוסט 2016 חתם במכבי תל אביב לארבע שנים עבור 3.5 מיליון אירו, והפך לרכש היקר בתולדות הכדורגל הישראלי. ב-15 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בהפסד 3–4 לזניט סנקט פטרבורג בליגה האירופית. ב-21 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 3–0 נגד בני סכנין. במחזור ה-23 של הליגה כבש שלושער בניצחון 3–0 על עירוני קריית שמונה, ובסך הכל כבש 19 שערים בעונת 2016/2017, וזכה בתואר מלך השערים של ליגת העל. בעונת 2017/2018 כבש 13 שערי ליגה, והבקיע את שער הניצחון בגמר גביע הטוטו מול הפועל באר שבע.
קיארטנסון שותף במשחקי ההכנה לליגה האירופית, אך בסוף חודש אוגוסט נמכר לקבוצת רוסטוב מליגת העל הרוסית, ששילמה עבורו 2.5 מיליון אירו. הוא כבש צמד שערים בניצחון 4–0 על סירזאן 2003 במסגרת הגביע הרוסי, אך בליגה התקשה למצוא מקום בהרכב ושותף רק בשמונה משחקים.
ב-18 במרץ 2019 הושאל להמארבי השוודית לתקופה של חמישה חודשים בהם הבקיע חמישה שערים ב-12 הופעות.
ב-20 ביולי 2019 הושאל לשנה לרובין קאזאן מליגת העל הרוסית והבקיע את שער הבכורה במשחק המחזור השלישי נגד אחמט גרוזני, בניצחון 1:0 ב-29 ביולי 2019. ב-27 בינואר 2020 הושאל ליני מלטיאספור הטורקית עד לסוף העונה. ב-18 באוגוסט 2020 הפך לשחקן חופשי, לאחר שחוזהו ברוסטוב הסתיים ומלטאיספור החליטה שלא לרכוש אותו בשל קשיים כלכליים.
ב-28 באוגוסט 2020 חזר קיארטנסון לוולרנגה הנורווגית.
ב-1 באוגוסט 2022 חתם קיארטנסון לשנתיים באטרומיטוס היוונית.
ב-1 ביולי 2023 חתם בצסקא 1948 הבולגרית.
עטלף הפטיש
עטלף הפטיש (שם מדעי: Hypsignathus monstrosus) הוא מין של עטלפי פירות הנפוץ ביערות וביצות במרכז אפריקה וראשו מזכיר צורת פטיש. הוא מין יחיד בסוג Hypsignathus.
מאפיינים
זה העטלף הגדול ביותר באפריקה, עם מוטת כנפיים של 680–970 מ"מ ואורך של 195–285 מ"מ. משקלם של הזכרים גדול מהנקבות והם שוקלים 228–450 גרם בעוד הנקבות שוקלות רק 218–377 גרם. ישנה דו צורתיות זוויגית בין המינים, כשהזכר בעל ראש, גרון וחזה גדולים במיוחד והוא מפיק קולות גבוהים לחיזור לנקבות, שלהן ראש עטלף פירות טיפוסי.
העטלפים אפורים-חומים עם צוואר וכתפיים לבנבנים. הפנים חומות וליד השפתיים ישנם שערות. הראש וארך ובעל שפתיים גדולות ביותר והשיניים בנויות מיוחד, כך שהמלתעה השנייה והטוחנת השנייה הם בגדלים דומים. העיניים גם גדולות.
כמו רוב בני משפחתם, גם עטלפים אלה הם אוכלי פירות כמו תאנה, מנגו, בננה, וגויאבה. הם בעלי מעיים ארוכות בשביל לספוג יותר חלבונים מהפירות. הם אוכלים את רוב הפרי ומוצצים את המיץ, אך אינם נחשבים מפיצי זרעים טובים והם אינם אוכלים את הזרעים. הם מחפשים מזון בטווח של עד 10 ק"מ לכל כיוון.
אויאזד (פרובינציית לודז')
אויאזד (בפולנית: Ujazd) היא עיירה במחוז טומשוב מזובייצקי שבפרובינציית לודז' בפולין, השוכנת כ-11 ק"מ צפונית מערבית לטומשוב מזובייצקי, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1283, ומעמד עירוני הוענק לו בשנת 1428 על ידי המלך ולדיסלב השני יגיילו.
יהודי אויאזד
בשנת 1764 נמנו בעיירה 14 משפחות יהודיות, ואלה עבדו, לעיתים ללא שכר, עבור אנשי האצולה הפולנים שהחזיקו בעיירה.
בשלהי המאה ה-18 נפתחו בעיירה מחסני ברזל, אשר בהם הועסקו גם יהודים רבים. כמו כן, השתלבו היהודים בתעשיית האריגה בעיירה. במאה ה-18 השתייכו לקהילת אויאזד גם יהודי העיירה הסמוכה אינובלודז' והכפרים הסמוכים. בין הרבנים הראשונים בעיירה היה הרב יחזקאל קליינבאום (נפטר ב-1828), אשר ישב על כס הרבנות 20 שנה. בשנת 1855 נבנה בעיירה בית כנסת חדש.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהחרם הכלכלי על יהודי פולין, ואירעו בה מספר תקריות אנטישמיות, ובהן שוד ורצח היהודייה שיינה גבירץ ביולי 1937, שלאחריו הפגינו הפולנים המקומיים ואיכרי הסביבה לשחרור רוצחיה, תוך איום לפגיעה ביהודים.
בשואה
עם פלישת הגרמנים לפולין, בספטמבר 1939, חיו בעיירה כ-800 יהודים. בימי המלחמה הראשונים הופצצה העיירה קשות, ורוב בתיה נהרסו. חלק מיהודי העיירה עזבו אותה ללודז', ובהם גם רב הקהילה, הרב ברוך לאזנובסקי.
ביוני 1941 החלו פליטים ומגורשים יהודים להגיע לעיירה, ובסתיו 1942 הגיע מספר היהודים בה לכאלף.
גטו באויאזד הוקם כנראה בקיץ 1942, ויהודיו הועסקו בעבודות כפייה על ידי הגרמנים, ובעיקר בפינוי ההריסות בעיירה. כעשרים יהודים נרצחו בעת גירושים למחנות עבודה.
החל מנובמבר 1942 ריכזו הגרמנים בגטו חדש שהוקם בעיירה כ-2,000 יהודים מכפרי הסביבה, אשר נמלטו ליערות בזמן הגירושים. גטו זה חוסל ביום 6 בינואר 1943. כל תושביו גורשו לטרבלינקה, וכ-70 יהודים נרצחו בעיירה עצמה, ונקברו בשדות הסמוכים אליה.
פרננדו הראשון, מלך לאון
פרננדו הראשון (1015 - 24 בדצמבר 1065) היה מלך לאון ורוזן קסטיליה בין השנים 1037–1065, ונודע כמי שחיזק את הכוח הנוצרי בצפון ספרד.
ביוגרפיה
פרננדו הראשון נולד בשנת 1015 לסנצ'ו השלישי, מלך נווארה ומוניאדונה מקסטיליה, בתם של סנצ'ו גרסיה, רוזן קסטיליה ואורקה גומס. בשנת 1035 מת אביו סנצ'ו השלישי, והוריש לפרננדו את רוזנות קסטיליה, שהועלתה על ידו למעמד של ממלכה. פרננדו שהיה נשוי לסאנצ'ה מלאון, אחותו של ברמודו הראשון, מלך לאון, כרת ברית עם נווארה נגד ממלכת לאון. בקרב טמארון בשנת 1037 מת ברמודו הראשון ללא יורשים, ופרננדו, גיסו של ברמודו, תבע לעצמו את הכתר של ממלכת לאון על ידי הדגשת זכות הירושה של אשתו לכתר, ובכך הביא לאיחוד הראשון בין קסטיליה ללאון.
פרננדו לחם כנגד המוסלמים בספרד, וכבש את טולדו, סביליה, סרגוסה וצפון פורטוגל, ובכך שלט על כמחצית משטח ספרד המודרנית. בשנת 1056 הכתיר פרננדו את עצמו לקיסר, מאחר שאף ממלכת אראגון סרה לפיקודו.
ב-24 בדצמבר 1065 מת פרננדו הראשון, ולאחר מותו פוצלה הממלכה בין בניו: סנצ'ו השני ירש את ממלכת קסטיליה, אלפונסו השישי ירש את ממלכת לאון, גרסיה ירש את ממלכת גליסיה, אוראקה ירשה את העיר סמורה ואלווירה ירשה את טורו (Toro).
משפחתו
לפרננדו ואשתו סאנצ'ה מלאון, בתם של אלפונסו החמישי, מלך לאון ואלווירה מננדס, נולדו 5 ילדים:
ערפד חקיין
ערפד חקיין או זיזף אוזנן שעיר. (שם מדעי: Vampyrum spectrum) הוא מין עטלף גדול ביותר בתת-סדרת עטלפי חרקים שבסדרת העטלפים - היונקים המעופפים. הוא חי בטבע בג'ונגלים של דרום ומרכז אמריקה. למרות שמו הוא אינו שייך לקבוצת הערפדים, אלא לסוג יחידי דומה, אך הוא ניזון מיצורים קטנים כמותם - מה שנתן לו את שמו. הוא המין הגדול ביותר מבין עטלפי החרקים וכן הגדול ביותר מעטלפי העולם החדש.
אורכו של עטלף זה 12.5–13.5 ס"מ ומוטת הכנפיים 60–91 ס"מ. משקלו הממוצע 145–190 גרם, מה שהופך אותו לגדול שבעטלפי החרקים. הוא חום כהה או ערמוני מלמעלה ואפור חיוור או צהוב בהיר מלמטה והפרווה קצרה. יש לו רגליים חזקות ובעלות טפרים מעוקלים אבל אין לו זנב. הראש מוארך ומלא שיניים חדות והשפתיים וחלל האף והנחיריים גדולים. עיטור העלה האפי שלו מקומט לשני חלקים.
עטלף זה חי בעיקר ביערות שונים, כולל באזורי חופים באמריקה הלטינית ממקסיקו לפרו ואקוודור ועד לברזיל, סורינאם, גיאנה והאי טרינידד. הם יוצאים לצוד בלילות ועוקבים אחרי טרפם על ידי קולות וכנראה על ידי ריחות.
הוא ניזון מחיות קטנות (ולא רק מחרקים כמו עטלפים אחרים) בעיקר מיונקים קטנים, כולל עטלפים אחרים וכן עופות קטנים ולעיתים זוחלים ודו-חיים. הטרף נתפס מענפים או מגזעים חלולים. הם עוקבים בשקט אחרי טרפם ועטים עליו מלמעלה כמו ינשופים, תופסים אותו בטפרים והורגים על ידי נשיכה חזקה בצוואר. בלסתותיו החזקות הוא יכול להרים חיה שמשקלה כמעט כמשקלו. ואולם למרות שהוא אוכל בשר הוא אינו מוצץ דם כמו הערפדים האמיתיים.
ניקולס מארי באטלר
ניקולס מארי באטלר (באנגלית: Nicholas Murray Butler; 2 באפריל 1862 – 7 בדצמבר 1947) היה פילוסוף, דיפלומט, ומחנך אמריקאי. באטלר היה הנשיא אוניברסיטת קולומביה, נשיא ארגון תרומת קרנגי לשלום עולמי, חתן פרס נובל לשלום. הוא הפך דמות כה מוכרת ומכובדת בארצות הברית עד כי הניו יורק טיימס נהג לפרסם את ברכתו לחג המולד מדי שנה.
תחילת דרכו וחינוכו
באטלר נולד באליזבת, ניו ג'רזי למרי באטלר ופועל הייצור הנרי באטלר. הוא למד במכללת קולומביה (שהייתה עם הימים לאוניברסיטת קולומביה) והיה במועדון הדיבייט של המכללה. סיים תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1882, תואר שני בשנת 1883 ודוקטורט שלו בשנת 1884. הישגיו האקדמיים של באטלר הביאו את תיאודור רוזוולט לכנותו "ניקולס הנפלא". בשנת 1885 למד באטלר בפריז וברלין והפך חבר לכל החיים של מי שעתיד להיות למזכיר המדינה של ארצות הברית אליהוא רוט. בסתיו 1885 באטלר קיבל משרה במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1887 הוא ייסד עם גרייס הולידיי דודג', פילנתרופית אמריקאית, את בית הספר של ניו יורק להכשרת מורים והיה לנשיא בית הספר. בית ספר זה התמזג מאוחר יותר עם אוניברסיטת קולומביה ונקרא מכללת המורים באוניברסיטת קולומביה, חלקו הניסויי הפך לבית הספר ע"ש הוראס מאן. משנת 1890 עד 1891 באטלר היה מרצה ב אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור. לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19 באטלר היה חבר בוועדת החינוך של מדינת ניו ג'רזי ועזר להקים את המועצה המפקחת על בחינות הכניסה למכללות.
נשיא אוניברסיטת קולומביה
בשנת 1901 באטלר הפך לנשיא בפועל של אוניברסיטת קולומביה ובשנת 1902 מונה לנשיא. הנשיא רוזוולט היה בין האישים הרבים שהיו נוכחים בטקס מינויו. באטלר היה נשיא קולומביה במשך 43 שנים, תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות האוניברסיטה ופרש בשנת 1945. כנשיא באטלר אחראי להתרחבות גדולה של קמפוס האוניברסיטה, הוספת בניינים חדשים רבים, בתי ספר ומחלקות. תוספות אלה כללו את המרכז הרפואי קולומביה-פרסבטריאן, המרכז הרפואי האקדמי הראשון בעולם. בשנת 1941 חבר שופטים של פרס פוליצר לסיפור עלילתי בחר בספרו של ארנסט המינגוויי, למי צלצלו הפעמונים, לפרס. חבר הנאמנים של פרס פוליצר הסכים להמלצה, אולם באטלר, שהיה אז ראש חבר הנאמנים בדימוס, מצא כי הסיפור פוגעני ושכנע את חבר הנאמנים לבטל ההחלטה, כך שהפרס לסיפור עלילתי לא הוענק באותה שנה.
עוד בימי חייו קראה אוניברסיטת קולומביה את הספרייה לפילוסופיה על שמו ולאחר מותו נקראה על שמו הספרייה המרכזית. שמו אף הונצח על בניין מעונות סגל וכן פרס בפילוסופיה.
פעילות פוליטית
באטלר היה נציג לכנס המפלגה הרפובליקנית בין השנים 1888–1936. בשנת 1912, כאשר סגן הנשיא ג'יימס שרמן מת ימים ספורים טרם הבחירות לנשיאות, באטלר היה אמור לקבל את קולות האלקטורים המיועדים לשרמן, אולם המפלגה הרפובליקנית הפסידה בבחירות באותה שנה. בשנת 1916 ניסה באטלר לקדם את מועמדותו לנשיאות של אליהוא רוט. בשנים 1920 ו-1928 ניסה באטלר, ללא הצלחה, להיות עצמו מועמד לנשיאות. באטלר האמין כי חוקי היובש היו שגויים והשפיעו באופן שלילי על המדינה. הוא היה חלק מן המאמץ לבטל חקיקה זו בשנת 1933.
באטלר היה פעיל בקידום בוררויות בינלאומיות וכיהן בין השנים 1907 ו-1912 כיושב ראש ועידת אגם מוהוק לבוררות בינלאומית, פעילות ששאפה לקדם אמנות בוררות ובית דין בינלאומי וכן לעורר דעת ציבור בעניין זה. באטלר אף שכנע את אנדרו קרנגי לתרום 10 מיליון דולר לארגון תרומת קרנגי לשלום עולמי. במסגרת הארגון קידם באטלר יוזמות לחינוך ותקשורת בינלאומיים וייסד את סניף הארגון בפריז. הוא שימש כראש הארגון בין השנים 1925–1945. על עבודתו בתחום זה זכה בשנת 1931 בפרס נובל לשלום (יחד עם ג'יין אדמס).
משפחתו ודמותו
באטלר התחתן עם סוזנה אדוארד שולר, בתו של סוחר נשק עשיר, בשנת 1887 ולזוג נולדה בת אחת. בשנת 1903 נפטרה סוזנה והוא התחתן בשנית בשנת 1907 עם קייט לה מונטנייה, בתו של יזם נדל"ן עשיר מניו יורק. בשנת 1940 באטלר סיים כתיבת אוטוביוגרפיה. בשנת 1945, בגיל 83, כאשר היה עיוור כמעט לחלוטין, התפטר מכל המשרות בהן החזיק ונפטר שנתיים מאוחר יותר.
למרות הישגיו הבולטים, רבים ראו בבאטלר דמות יהירה. הוא נהג לפטר על דעת עצמו חברי סגל באוניברסיטה אשר לא מצאו חן בעיניו, בהם אף חוקרים בולטים בתחומם. הערכתו כלפי סגל הפקולטה לאמנויות באוניברסיטה הייתה נמוכה ובשנת 1903 הוא שלל מהם את זכויות ההצבעה כאנשי סגל באקדמיה, מהלך שדירדר עוד יותר את יחסיו עימם.
באטלר נשא דברים ופרסם מאמרים רבים, על מגוון רחב של נושאים, החל מחינוך וכלה בשלום עולמי. אף שמאמריו משקפים אדם בעל השכלה ורחב אופקים, פרסומיו נטו להיות מוגזמים ושחצניים.
פרידריך פון וראנגל
ביוגרפיה
וראנגל נולד ב-13 באפריל 1784 בעיר שטטין, ממלכת פרוסיה (כיום בתחומי פולין). בשנת 1796 התגייס לצבא הפרוסי, ובשנת 1798 הועלה לדרגת לויטננט. במהלך המלחמות הנפוליאוניות הוא היה קצין זוטר, והתבלט בקרב היילסברג שלאחריו קיבל את עיטור הפור לה מריט. בשנת 1807 במסגרת הרפורמות בצבא שיזמו שרנהורסט וגנייזנאו, הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וזמן קצר לאחר מכן לדרגת האופטמן. בשנת 1812 לחם במלחמת הקואליציה השלישית (הידועה בגרמניה גם בשם "מלחמת השחרור"), והועלה לדרגת אוברסט לויטננט. בשנת 1813 לחם בקרב לייפציג ועוטר בצלב הברזל. בשנת 1815 הועלה לדרגת אוברסט.
בשנת 1821 מונה למפקד בריגדת פרשים, ובשנת 1823 הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-13. הדיוויזיה שלו הוצבה במינסטר ובשנת 1834 היה לו חלק חשוב בהרגעת סכסוך שהתעורר בין אנשי הדת והממשלה בקלן. על כך הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וזכה להערכת מעמד היונקרים. בשנת 1848 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים, ומונה למפקד הקורפוס ה-2. הוא פיקד על הכוח הפרוסי שלחם במסגרת מלחמת שלזוויג הראשונה בשם הקונפדרציה הגרמנית. כוחותיו של וראנגל נחלו ניצחונות, אולם עקב לחץ כבד מצד מעצמות אירופה חתם פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה על שביתת נשק עם ממלכת דנמרק. וראנגל ביטל את שביתת הנשק, בטענה שלמלך פרוסיה אין סמכות לעשות זאת בשם כל הקונפדרציה הגרמנית. הוא הציע לאשרר את שביתת הנשק באספה הלאומית של פרנקפורט, וב-26 באוגוסט נחתמה במאלמו שביתת נשק חדשה במסגרתה הסיגו הן הפרוסים והן הדנים את כוחותיהם משלזוויג והולשטיין. הסרבנות שהפגין במהלך המלחמה לא עמדה לו לרועץ והיה לו תפקיד חשוב גם בדיכוי הפיכות אביב העמים בפרוסיה.
הוא נפטר בברלין ב-2 בנובמבר 1877.
שרה ואנג'לינה גרימקה
שרה מור גרימקה (באנגלית: Sarah Moore Grimké, 1792 – 1873, צ'ארלסטון, ארצות הברית) ואנג'לינה אמילי גרימקה (Angelina Emily Grimké, 1805 – 1879, צ'ארלסטון, ארצות הברית), הידועות בשם האחיות גרימקה (באנגלית: Grimké sisters), היו נואמות, סופרות ומחנכות אמריקאיות. הן ידועות בעיקר בגלל פעילותן למען ביטול העבדות בארצות הברית ובגלל היותן מראשונות החברות בתנועה הסופרג'יסטית האמריקאית. הן היו דמויות מפתח בהעלאת המודעות לתנועה הפמיניסטית ובמאבק למען זכויות הנשים בארצות הברית.
ילדות ונעורים
שרה נולדה ב-26 בנובמבר 1792 בדרום קרוליינה, שישית מתוך 14 ילדים והבת השנייה של מרי סמית' וג'ון גרימקה. אנג'לינה נולדה בשנת 1805 והייתה בת הזקונים במשפחה. אמן הייתה עקרת בית וחברה פעילה בקהילה, מנהיגה באגודת הצדקה של נשות צ'ארלסטון והקדישה מזמנה לעיתים קרובות לעניים ולנשים שהיו אסירות בבית הכלא. אמונותיה ופעילויותיה הרבות מנעוה מלפתח יחסי רוך וחיבה עם ילדיה. אביהן היה בעל מטעים עשיר, קולונל בצבא המהפכה ושופט בבית המשפט העליון בדרום קרוליינה, אשר האמין באדיקות בעבדות ובכפיפותן של נשים.
חינוכה של שרה גרימקה עיצב את עתידה כפעילה למען ביטול העבדות וכפמיניסטית. בילדותה הייתה מודעת לנחיתות החינוך לו זכתה לעומת זה של אחיה. בתור ילדה הפתיעה את משפחתה בעצמאותה ובחוש הצדק המפותח שלה, שהתבטא בעיקר בסלידתה מהצורה בה התייחסו לעבדים בביתה. למרות העובדה שכולם סביבה זיהו את האינטליגנציה יוצאת הדופן שלה, נמנע ממנה מלקבל חינוך שחרג מעבר לגבולות החינוך של הנערות במעמדה, לא כל שכן להגשים את חלומה להפוך לעורכת דין. שרה למדה עם מורים פרטיים בתחומים שנחשבו הולמים לצעירה דרומית צעירה באותה התקופה וכללו לימוד צרפתית, רקמה, ציור, מוזיקה, מיומנויות בניהול משק בית וכללי נימוסים והליכות. אביה איפשר לה ללמוד באופן עצמאי גאוגרפיה, היסטוריה ומתמטיקה מן הספרים בספרייתו וכן איפשר לה לקרוא את ספרי החוק שלו, אך בלם את שאיפתה ללמוד לטינית.
אולי משום שחשה כה מוגבלת פיתחה שרה קשר אישי לעבדים שהיו בבעלות משפחתה. בגיל 12 החלה להעביר את אחר הצהריים בימי ראשון בהוראת שיעורי תנ"ך לילדי וילדות העבדים הצעירים במטעים, חוויה שמצאה מתסכלת ביותר, שכן רצתה ללמדם לקרוא את הטקסטים בעצמם והם כמהו לכך, אך הוריה התנגדו לכך בתוקף בטענה כי לימוד הקריאה יגרום לעבדים להפוך למרדנים ולא שמחים. כמו כן האמינו כי אימון אינטלקטואלי יגרום לכך שלא יתאימו עוד לעבודה פיזית. חשוב מכך, לימוד עבדים קריאה וכתיבה היה מנוגד לחוק בדרום קרוליינה החל משנת 1740. שרה לימדה בהיחבא את האטי, שפחתה האישית, לקרוא ולכתוב. כאשר הוריה גילו זאת היא ננזפה קשות ואילו על האטי איימו בהצלפות. פחדה של שרה מגרימת נזק נוסף לעבדים מנע ממנה מלקחת על עצמה משימה כזו שוב. שנים לאחר מכן כתבה על התקרית:
אנג'לינה גרימקה נולדה בשנת 1805, כששרה גרימקה הייתה בת 13. שרה התחננה בפני הוריה לשמש סנדקית לתינוקת ואף על פי שהבקשה הייתה מוזרה הוריה נענו, בתקווה שהדבר ירגיע את בתם המרדנית וילמדה אחריות מהי. היא לקחה על עצמה את התפקיד ברצינות רבה ולמעשה גידלה בעצמה את "נינה היקרה" שלה. אנג'לינה אף קראה לשרה "אמא" במשך תקופה ארוכה. כאשר אנג'לינה גדלה שרה שיתפה אותה במחשבותיה ורעיונותיה המהפכניים ובעתיד יהפכו השתיים לשותפות לדרך.
אנג'לינה תוארה במכתבים וביומנים שנכתבו על ידי חברי המשפחה כצדקנית, סקרנית ובטוחה בעצמה. משום ששרה, הקרובה אליה ביותר, גידלה אותה בתחושה שהיא לא פחות שווה מאף אחד אחד אחר, ומשום שבאופייה הייתה מוחצנת ממנה, לא התאימה לדמות הנערה הדרומית של העת ההיא. בביוגרפיה "האחיות גרימקה מדרום קרוליינה" כתבה ההיסטוריונית גרדה לרנר:
לעיתים פגעו תכונות אלו בחבריה ובבני משפחתה והסעירו את החברה הדרומית השמרנית. לדוגמה, כאשר הגיע זמנה של אנג'לינה לעבור את טקס האישור בכנסייה האפיסקופלית בגיל 13 היא סירבה לדקלם את הנדרים הדרושים משום שלטענתה לא תוכל להסכים להם.
ב-1805, שנת הולדתה של אנג'לינה, יצא תומאס, האח האהוב ביותר על שרה, ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל. בזמן ביקוריו בבית שיתף את שרה בדברים שלמד וברעיונותיו אודות הסכנות שבנאורות וחשיבות הדת. רעיונות אלה, בשילוב עם לימודיה הסודיים את החוק, היו אלה שהיוו חלק מהבסיס של עבודתה המאוחרת כפעילה חברתית. אביה אמר לה שלו הייתה גבר, הייתה הופכת לעורך הדין הטוב ביותר בדרום קרוליינה. כמה עשורים אחר כך כתבה:
המסרים הסותרים שקיבלה תוך כדי חינוכה בדבר ההכרה ביכולותיה וכשרונה הטבעי מצד אחד ומה שהחברה אפשרה לה מנגד בלבלו אותה והיא מצאה את שלילת חינוכה לא הוגנת. הדבר הפך אותה למודעת לסתירה חברתית נוספת: בעוד הוריה ואחרים בקרב הקהילה עודדו עבדים לעבור הטבלה ולקחת חלק בטקסים דתיים, ובעוד הדת עצמה הטיפה לאהבת האדם באשר הוא אדם, החברה הלבנה מעולם לא התייחסה אליהם כאחים ואחיות שווי ערך.
חייהן הבוגרים
בשנת 1817 חלה אביהן והרופאים בצ'ארלסטון המליצו שייסע לפילדלפיה להתייעץ עם מומחה. למרות מחאותיה הנמרצות, אביה התעקש על כך ששרה, אז בת 26, תתלווה אליו כאחות מטפלת. הם עזבו את צ'ארלסטון במאי 1819. כשרופא המומחה מצא כי אין ביכולתו לעזור, הציע שיעבירו את זמנם באוויר הים של כפר הדייגים בלונג ברנץ', ניו ג'רזי. שרה ואביה התמקמו בבית הארחה בו, ומספר שבועות מאוחר יותר, מת האב. שרה נשארה בפילדלפיה מספר חודשים לאחר מות אביה ופגשה שם את ישראל מוריס, שהציג בפניה את עיקרי האמונה הקווייקרית ובייחוד את כתביו של ג'ון וולמן. היא חזרה לצ'ארלסטון ולאחר תקופה של התכתבות עמו החליטה לחזור לפילדלפיה כדי להפוך לכומרה קווייקרית ולעזוב את חינוכה האפיסקופי.
במהלך שהותה בפילדלפיה התגוררה בביתו של ישראל מוריס ושמשה כמורה ומטפלת לילדיו. במקביל העמיקה בלימוד הדת הקוויקרית והתמידה בניסיונותיה להתקבל ככומרה מן המניין. לאחר שאשתו של מוריס מתה ממחלה התקרבו השניים אף יותר ולא עבר זמן רב לפני שהציע לה להינשא לו. אף על פי שהודתה כי הייתה מאוהבת בו ויכלה לשמש לו אישה מסורה ואם לילדיו, היא סירבה מחשש שתשתעבד למטלות גידול ילדים וניהול משק בית. מבחינתה, החיים הללו לא יכלו להוות תחליף למציאת ייעודה ומימוש המטרות שהציבה לעצמה.
כשהייתה אנג'לינה בת 21 המירה דתה לנצרות הפרסביטריאנית והייתה חברה פעילה בקהילה. כתומכת בלימודי תנ"ך וחינוך בין-דתי היא לימדה בבית ספר וערכה טקסים דתיים לעבדים בבעלות משפחתה. אמה הסתייגה מכך אך בהמשך השתתפה בהם גם היא. אנג'לינה הפכה לחברה קרובה של כומר הכנסייה שלה, שגם הוא היה ממתנגדי מוסד העבדות על רקע האמונה כי זו מערכת לא מוסרית המחללת את החוק הנוצרי וזכויות האדם, אך דגל בסובלנות ותפילות על פני פעולות ישירות נגד המערכת, מה שלא סיפק את אנג'לינה הרדיקלית. באחד הטקסים העלתה את נושא העבדות וטענה כי חברי הכנסייה שהיו בעלי העבדים צריכים לגנותה בפה מלא. בעקבות התגובות איבדה את אמונתה בערכים של הכנסייה הפרסביטריאנית, אך היא המשיכה להחזיק בעמדתה ביחס לעבדות, דבר שהכעיס את חבריה ומשפחתה. אנג'לינה ביקרה את שרה בפילדלפיה וחזרה לצ'ארלסטון כשהיא מחויבת לאמונה הקווייקרית. בנובמבר 1829, בעקבות רצף של תקריות ועימותים עם חברי הקהילה שלה, נודתה אנג'לינה מהכנסייה הפרסביטריאנית והיא החליטה לעזוב את הדרום ולהצטרף לאחותה בפילדלפיה. אחרי שעזבו את צ'ארלסטון באופן סופי, האחיות נסעו ברחבי ניו אינגלנד ונאמו בטרקלינים גדולים וכנסיות קטנות. נאומיהן הנוגעים בביטול העבדות וזכויות נשים נשמעו באוזני אלפים.
פעולותיהן למען ביטול העבדות והכרה בזכויות הנשים
בזמן שהאחיות שהו יחד בפילדלפיה הן הקדישו עצמן לאגודת חברים קווייקרית ולעבודות צדקה. במקביל, ראו שנים אלו את הגעתה של שאלת העבדות בארצות הברית לקדמת הבמה הציבורית והפוליטית. ניסיונותיהן ההתחלתיים לתקוף את העבדות יצרה להן קשיים בתוך הקהילה הקווייקרית, שסלדה מפעולות רדיקליות. אנג'לינה הייתה הראשונה מבין השתיים לכתוב ולדבר בפומבי נגד העבדות. בשנת 1835 החלה להשתתף בכנסים והרצאות למען ביטול העבדות ולקרוא חומרים שפורסמו בנושא, ביניהם בכתב העת "The Liberator" בעריכתו של ויליאם לויד גריסון, פעיל בולט בתנועה לביטול העבדות וממייסדי האגודה האמריקאית נגד עבדות. בעקבות אחת ההרצאות חשה צורך עז להביע את תמיכתה בביטול העבדות ושלחה לגריסון מכתב אישי בו סיפרה לו על המקום ממנו באה ועל השקפותיה כיום. הוא התרשם עמוקות מהמכתב ובחר לפרסם אותו. בעקבות הפרסום התערער מעמדה של אנג'לינה בקרב הקהילה הקווייקרית, אך היא סירבה לפרסם התנצלות. כמה כתבי עת נוספים פרסמו את המכתב ואנג'לינה הפכה למפורסמת בניגוד לרצונה. התנועה לביטול העבדות ראתה באנג'לינה תקווה לכך שעוד דרומיים יבינו את העוול שנעשה לעבדים ויבחרו להביע התנגדות לשיטה הזו.
למרות מאמציה של שרה להשתלב בקרב הקווייקרים ושאיפתה להפוך לכומרה, היא זכתה בעיקר להתעלמות והשתקה חוזרת מצד המועצה הנשלטת על ידי גברים. היא כתבה מאוחר יותר:
הקהילה הקווייקרית הייתה הזרם הדתי הראשון שהתנגד במפורש לעבדות וכל חבריה שחררו את העבדים שלהם, אך לא מעבר לכך. למעשה, הם המשיכו לסחור עם בעלי עבדים מהדרום וליהנות מפירותיה של שיטת העבדות. היא ראתה בכך צביעות ויחד עם כל המכשולים שהוצבו בפניה נאלצה לוותר על שאיפתה לפעול מתוך ובמסגרת הכנסייה הקווייקרית.
הצטרפות לארגון נשים למען ביטול העבדות
האחיות הצטרפו בשנת 1835 לארגון נשים שפעל למען ביטול העבדות ובו היו חברות נשים נוספות מהקהילה הקווייקרית דוגמת לוקרשיה מוט. הארגון לא זכה לעידוד מהקהילה הקווייקרית ואף הותקף מצד גורמים שונים מהקהילה ומחוצה לה. הארגון הוקם מלכתחילה עקב תחושת הנשים כי אף על פי שתמיכתן בארגון למען ביטול העבדות התקבלה בשמחה, הרי שלא ניתן להן מקום בשורות הארגון עצמו. באופן זה, לעיתים קרובות הרגישו נשים את חוסר השוויון העמוק בין נשים וגברים בארצות הברית דווקא במסגרת פעילות נגד העבדות ולמען שוויון. הגברים דאגו לכך שהנשים יישארו במקומן "הראוי", דהיינו יחזיקו בתפקידים שזוהו כנשיים גם במסגרת הפעילות לביטול העבדות, ממש כפי שבעלי העבדים בתורם דאגו לכך שהשחורים לא יזכו לאמנציפציה. בתמיכתה של לוקרשיה מוט, שהייתה בעצמה כומרה חשובה בקהילה הקווייקרית, אנג'לינה ושרה גרימקה התנערו סופית מאגודת החברים הקווייקרית של פילדלפיה והתפנו להקדיש עצמן לאגודה האמריקאית נגד העבדות.
בשנת 1836 עברו לניו יורק ואחרי תקופת הכשרה בנושא היו מוכנות לצאת למאבק לביטול העבדות. לראשונה מזה זמן רב הרגישו בביטחון שהן ממלאות את ייעודן ושהן מוקפות בחברים שהם שותפים אמתיים לדרך. שרה פרסמה את ה"איגרת אל הכמורה של המדינות הדרומיות" שעוררה הדים רבים בדרום, ועל אף שנאסרה לפרסום והפצה במדינות הדרומיות בכל זאת נקראה בידי רבים. היא בחרה את מטרתה היטב שכן חלק נרחב מאנשי הכמורה בדרום קראו שוב ושוב לבחון את סוגיית העבדות, אך הנושא דוכא בידי פוליטיקאים ואנשי ממון. שרה כתבה:
מסע הרצאות
האיגרת של שרה ביססה את מעמדן של האחיות כדמויות בעלות חשיבות גדולה בארגון למען ביטול העבדות ובלחץ ראשי הארגון הן הסכימו לדבר בפני קבוצות קטנות של נשים שהתעניינו בנושא. הן יצאו לניו יורק והתארחו בתחילה בחוגי בית שנשים ארגנו בביתיהן. הפגישות הללו נמשכו שעות ואף על פי שהחשיפה לכמות הנשים בהתחלה הייתה קטנה יחסית, הן היוו את הבסיס למעורבות נשים בתנועה לביטול העבדות ומאוחר יותר גם בתנועה למען זכויות האישה. עד מהרה הפכו למבוקשות וכבר אי אפשר היה לארח מפגשים בבתים פרטיים. הרצאותיהן הועברו לכנסיות קטנות ואולמות כנסים. הדיבור הבוטה שלהן על פוליטיקה, אקטיביזם ומעורבות פעילה בנושא ביטול העבדות חולל סערה והגברים בארגון חששו כי הפופולריות שלהן תהפוך למוקד במקום המטרה עצמה, חשש שהלך וגבר ככל שהביקוש להן גבר וחדר גם לעולם הגברי. עוד חששו, כי בשלב מסוים הכוח הנשי שהלך ותפס תאוצה בארגון בזכות הרצאותיהן של האחיות, יפנה את תשומת לבו למאבק אחר.
לאחר כמה הרצאות שהתקיימו לקהל של נשים בלבד ברחבי מדינות הצפון החלו האחיות לנאום גם בפני קהל מעורב, בתחילה של שחורים ולאחר מכן גם של לבנים, דבר שלא היה נהוג כלל בתקופה זו. נאומיהן הפומביים עוררו ביקורת רבה משום שדיברו בפני קהל שכלל בתוכו נשים וגברים, מה שנקרא בזמנו "קהל מופקר" וחמור מכך, אף התווכחו בצורה פומבית עם גברים שלא הסכימו עמן. מבקרים ציניים הציעו שהן היו בסך הכל שתי רווקות אומללות אשר הציגו את עצמן בפומבי כדי למשוך תשומת לב גברית משום שלא הצליחו לעשות זאת בצורה נורמלית.
המאבק להכרה בזכויות הנשים
בשנת 1837 פרסמה שרה סדרת מכתבים בשם "מכתבים על השוויון בין המינים ומצבן של הנשים" בעיתון "The Spectator" ומיד פורסמו ב"The Liberator", כתב העת של גריסון אשר פרסם בעבר את מכתבה של אנג'לינה. בשנת 1838 פורסמו המכתבים כספר. שרה כתבה:
באחד מנאומיהן אמרה אנג'לינה: "האישה צריכה להיות רגישה אף יותר לעוולות שנעשו לאדם השחור, שכן, ממש כמוהו, היא הואשמה בנחיתות מנטלית ונמנעו ממנה הפריווילגיות שבחינוך ליברלי". אמירה זו זכתה לתשואות שאי אפשר היה להאשימן בהיותן "נשיות".
השתיים לא זנחו את מטרתן המקורית והן המשיכו לנאום כנגד ביטול העבדות לצד הדרישה להכרה בזכויות הנשים. בשנת 1838 הוזמנו להציג את עמדתן נגד ביטול העבדות בפני הגוף הציבורי המחוקק של מדינת מסצ'וסטס. זו הייתה הפניה הראשונה של גוף ממשלתי כלשהו אשר ביקש מנשים לדבר בפומבי והדבר עורר סערה גדולה. אנג'לינה נאמה באירוע הזה, נאום שהוגדר כמבריק.
פרישתן מפעילות ציבורית
באותה שנה נישאה אנג'לינה לתאודור וולד, אחד ממנהיגיה הבולטים של התנועה לביטול העבדות ואדם אשר היה מבין מבקריהן הגדולים בנוגע לניסיונותיהן לכלול מאבק למען זכויות הנשים יחד עם פעולותיהן למען ביטול העבדות. לאחר נישואיה נסוגה אל מאחורי הקלעים של התנועה ואילו שרה הפסיקה לחלוטין לדבר בפני ציבור. מכתב שנשלח אליה מגיסה החדש פירט בפניה את מגרעותיה כנואמת והסביר לה שהיא מזיקה למטרה יותר מאשר מועילה לה. שרה נחשבה כנואמת הפחות מוצלחת מבין השתיים, וללא אחותה לצידה, היא איבדה את ביטחונה העצמי והעדיפה להתרכז בכתיבה ולא בנשיאת נאומים. השתיים המשיכו להשתתף בחוגי בית שעסקו בנושא ביטול העבדות והכרה בזכויות הנשים אך לאחר לידת בנה השני מצבה הבריאותי של אנג'לינה לא איפשר המשך פעילות אינטנסיבית. שרה נשארה לצד אחותה כמטפלת ובת לוויה וסייעה לה לגדל את ילדיה.
אף על פי ששרה פרשה מהחיים הציבוריים ופעולותיה הצטמצמו לניהול משק בית וטיפול באחייניה, המשיכה להיות מעורבת ולכתוב חיבורים שעסקו במקומן של נשים והצורך בביטול העבדות. בשנת 1850 כתבה חיבור פורץ דרך הטוען כי נישואין ייצגו חילופים כלכליים בלתי שוויוניים אשר נשים נדחפו אליהן מתוך חוסר ברירה, רק כי זו דרכן לשרוד בעולם. היא כתבה:
במלחמת האזרחים
שרה ואנג'לינה חשו, כמו רבים אחרים, כי מלחמת אזרחים היא בלתי נמנעת. כבר בשנת 1854 שרה אמרה כי היא לא מאמינה שקיימת אפשרות בה מוסד העבדות יבוטל בדרכי שלום ואנג'לינה כתבה:
בתחילה, הן לא תלו תקוות בלינקולן והן חשו שהמניע שלו בעימות בין הצפון לדרום לא נובע מתוך רצון אמיתי לביטול העבדות, אלא שהוא משתמש בנושא כדי להשיג את תמיכת הציבור. שרה כתבה:
סוף חייהן
בשנת 1868, בתקופה בה הועברו התיקון ה-13, התיקון ה-14 והתיקון ה-15 לחוקה האמריקאית שעיגנו את ביטול העבדות וחופש ההצבעה ללא הגבלה לפי גזע, שרה גילתה על קיומם של שלושה אחיינים מעורבי גזע אשר אחיה הנרי הביא לעולם יחד עם ננסי וסטון, שהייתה משועבדת לו, אך עמה חי כאילו היא אשתו, כידועה בציבור, מכיוון שהחוקים של דרום קרוליינה לא איפשרו לו לשחרר אותה, או להינשא לה. היא קיבלה אותם בברכה ועמלה כדי לספק מימון לטובת חינוכם של שניים מהם, ארצ'יבלד גרימקה ופרנסיס ג'יימס גרימקה, שלימים היו ממנהיגי הקהילה האפרו-אמריקאית; פרנסיס אף נישא לשרלוט פורטן גרימקה, פעילה מובילה בתנועה בזכות עצמה. בריאותה של שרה החלה להתדרדר והיא סבלה מהתקפי התעלפויות תכופים. ב-23 בדצמבר 1873 הלכה לעולמה. אנג'לינה הלכה לעולמה בשנת 1879.
השנים שחלפו הפכו את חיבורה של שרה גרימקה "מכתבים לשוויון בין המינים ומצבן של הנשים" לטקסט מרכזי בתנועות הנשים והיא לאם מייסדת של התנועה לקידום זכויות הנשים. כתביה סיפקו לפעילות סופרג'יסטיות בולטות כמו לוסי סטון, אליזבת קיידי סטנטון ולוקרישה מוט טענות ורעיונות אשר סייעו להן במאבקן לסיום העבדות ולהתחלת התנועה הסופרג'יסטית.
האחיות נחשבות לא רק כפעילות למען ביטול העבדות אלא גם כפמיניסטיות משום שהן אתגרו את אגודות החברים אשר שיבחו את הכללת הנשים כשוות אך מנעו אותה. דרך רדיפתן אחר ביטול העבדות הן הפכו לרגישות יותר להגבלות שהוצבו על נשים ופעלו כדי לעורר מודעות ולשנות את המצב.
בתרבות פופולרית
סו מונק קיד כתבה את ספרה ׳המצאת הכנפיים׳ על פי סיפורן של האחיות גרימקה, ובעיקר במערכת היחסים בין שרה לאחת מהשפחות בחווה, שנולדה באותה שנה כמוה.
עובדיה צבי
עובדיה צבי (נולד ב-10 בדצמבר 1955 בבאר שבע) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר.
קריירה
צבי נולד בשם עובדיה דבי, כרביעי מתוך שבעה ילדים לעזרא וחביבה (חבו) דבי, שעלו מעיראק ב-1951, וגדל בשכונה ב' בבאר שבע. אביו עזרא דבי היה עסקן מפלגת העבודה והמערך, חבר במועצת פועלי באר שבע וסגן ראש העיר לשעבר. אחיו הגדולים של עובדיה, מאיר, אפרים וששון, ואחיו הצעיר יצחק, שיחקו גם כן במדי הפועל באר שבע.
בעונת 1971/1972 החל לשחק במדי קבוצת הנוער של הפועל באר שבע, ושנתיים לאחר מכן, בעונת 1973/1974, זכה עם הקבוצה באליפות הליגה לנוער והיה מלך השערים של הקבוצה עם 39 שערים בכל מסגרות הנוער.
בעונת 1974/1975 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת בה שיחק אחיו הגדול, אפרים. עונה זו הייתה עונת האליפות הראשונה של באר שבע. עובדיה שימש כשחקן ספסל, ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף במחזור ה-14, ושיחק רק 3 פעמים בליגה בסך הכל, אך בתום העונה היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה. קבוצתו זכתה גם באלוף האלופים, במשחק בו לא שותף.
בעונת 1975/1976 החל לשחק הרבה יותר בקבוצה, הן כשחקן הרכב והן כשחקן מחליף, וסיים את העונה עם 21 הופעות בליגה ושער אחד. במהלך העונה שיחק בעיקר כקשר, אך גם כמגן, בלם וחלוץ, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 1976/1977 השתתף צבי במשחקי הקבוצה בגביע האינטרטוטו, ובהמשך השתתף עם הקבוצה במשחק אלוף האלופים בו שיחקה עונה שנייה ברציפות, אך הפסידה 2–3 בהארכה לבית"ר ירושלים. הקבוצה פתחה רע את העונה ונקלעה לתחתית, וצבי היה לשחקן ספסל, ושיחק לראשונה בעונה זו רק במחזור ה-20. בסך הכל ערך בעונה זו תשע הופעות בהן כבש שער אחד, ובסיום העונה הצליחה הקבוצה להישאר בליגה הבכירה.
בעונת 1980/1981, תחת הדרכתו של אליהו עופר, המשיך צבי כשחקן הרכב בעמדת הקשר, וכבש שער אחד בעונה זו. בתום השליש הראשון מוקמו צבי וחבריו במקום הראשון בטבלה, אך עם הזמן התדרדרה הקבוצה וסיימה את העונה במקום ה-11 בטבלה.
בעונת 1981/1982, תחת הדרכתו של שמעון שנהר, המשיך לשמש כשחקן הרכב בעמדת הקשר וסיים את העונה עם ארבעה שערי ליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום הרביעי והגיעה לחצי גמר גביע המדינה אחרי ניצחון 4–0 על הכח מכבי רמת גן ברבע הגמר, בו צבי כבש את אחד השערים. המקום הרביעי בליגה הקנה לצבי וחבריו כרטיס לגביע ליליאן, בו הגיעה לגמר נוצחה 1–3 על ידי מכבי נתניה, כשאת השער הבודד לזכות באר שבע הבקיע צבי.
בעונת 1982/1983 שיחק צבי בהרכב בעמדות הקשר והחלוץ וסיים את העונה עם שישה שערים, כולל שלושער בניצחון 4–0 על הפועל ירושלים במחזור ה-16, וצמד בניצחון 2–1 על הפועל לוד. הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי בטבלה, וזכתה בפעם השנייה ברציפות בכרטיס לגביע ליליאן, בו שוב נוצחה במשחק הגמר על ידי מכבי נתניה, בתוצאה 2–3.
בעונת 1983/1984 המשיך צבי לשמש כשחקן הרכב בעמדת הקשר, כאשר הקבוצה סיימה במקום השביעי בטבלה. בנוסף, הגיע צבי עם הפועל באר שבע לגמר גביע המדינה לראשונה בתולדותיה, אך הפסידה 2–3 להפועל לוד בבעיטות הכרעה.
עונת 1984/1985 הייתה עונתו האחרונה של צבי במדי הפועל באר שבע, ובה ניצלה מירידה במחזור האחרון.
בעונת 1985/1986 עבר צבי לקבוצת הפועל לוד, ועלה איתה לליגה הבכירה מהמקום השלישי בטבלה. לאחר מכן עבר לשחק בהפועל דימונה מליגת המשנה. בעונתו הראשונה בקבוצה ירד איתה לליגה א' מהמקום ה-16 והאחרון בטבלה, והמשיך לשחק בשורותיה שנתיים נוספות בליגה השלישית, עד לפרישתו ממשחק פעיל.
ב-2010 נבחר צבי להיכל התהילה של הפועל באר שבע.
חיים אישיים
צבי נשוי לציפורה לבית גואטה, ולהם שלושה ילדים. מתגורר בלהבים, ומשמש כעוזר ראש המועצה.
קרחון מקלין (הרי אנארי)
הקרחון מנקז את ההרים לכיוון מערב, ונשפך אל חלקו התחתון של קרחון אבי, דרומית לקרחון בימן.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של קנת' ס. מקלין (Kenneth S. McLean), שהיה מהנדס טופוגרפי של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית - במסגרת משלחת טופו מזרח-מערב, אשר סקרה אזור זה בעונת המחקר 1962–1963.
בירת שורשים
בירת שורשים (באנגלית: Root beer) היא משקה מוגז ומומתק אשר במקור טעמו העיקרי הגיע מצמח ממשפחת העריים (או מקליפת עץ העריים). בירת השורשים הפופולרית באמריקה הצפונית מגיעה בשתי גרסאות: אלכוהולית, ולא אלכוהולית (המכונה "סודה" או לעיתים "פופ"). בירת השורשים ההיסטורית הייתה דומה לבירה שתהליך יצורה הפיק משקה עם אחוזי אלכוהול נמוכים ביותר. למרות ששורשים משמשים כבסיס למשקאות רבים, בעולם ישנם שמות רבים בשימוש. משקה זה ניכר בהבדלו מבירה שחורה המורכבת משעורה ולתת.
מרכיבים
ישנם מאות מרכיבים למותגים שונים של בירת שורשים בארצות הברית ואין תקן אחיד למתכון. חומר טעם מלאכותי של הצמח ממשפחת העריים שהוא המרכיב העיקרי בבירת שורשים מתחרה עם טעמים רבים אחרים. חומרי טעם אחרים הם וניל, קליפת עץ דובדבן, שורש אניס, שורש קיסוס, אגוז מוסקט, אכינצאה, קינמון, תלתן ודבש. למרות שעל פי רוב המותגים נטולי קפאין, ישנם יוצאים מן הכלל.
בירת שורשים מתוצרת ביתית מכינים בדרך כלל מתמצית, למרות שלפעמים מכינים אותה מעשבים ושורשים. גם לבירת שורשים האלכוהולית וגם ללא אלכוהולית יש קצף סמיך במזיגה שלעיתים מוסמך על ידי הוספת תמצית מניהוט מצוי.
וקורבין
וקורבין הוא מגזין נשים שוודי.
המגזין נוסד ב-1935 ומכוון לקהל יעד של נשים צעירות ויוצא פעם בחודשיים, תכניי המגזינים הם: אופנה, ביגוד, יופי, ידוענים, רכילות, קניות, אהבה ויחסים.
תחרות היופי מיס שוודיה הייתה שנים רבות בבעלות המגזין. ב-2001 נוסד אתר האינטרנט של המגזין.
שש זימאים
שש זימאים (שם מדעי: Hexanchiformes) היא סדרה של דמויי כריש עתיקים החיים בעומק הים. בימינו ישנם 2 משפחות בסדרה: חסחוסניים (Chlamydoselachidae) ושש זימיים (Hexanchidae) ורק 6 מינים.
בני סדרה זו פרימיטיביים מאוד, בעלי סנפיר גב אחד, 6–7 זימים (מכאן שמם) ואין להם קרום עדשתי בעין כמו שאר הכרישים. הם חיים בעומק הים רוב הזמן ואוכלים יצורי ים קטנים או נבלות.
סדרה זו היא אחת מהקדומות ביותר וייתכן שהתפתחה כבר בתקופת הפרם.
ג'ון אטא מילס
ילדותו וצעירותו
ג'ון אטא מילס נולד בשנת 1944 בטרקווה באזור המערב של גאנה, אז המושבה הבריטית "חוף הזהב". היה בן למשפחה המשתייכת לאתניה פאנטה וגדל בעיר אקומפי אוטואם שבאזור המרכז. למד בבית הספר אצ'ימוטה, שם סיים בגרות בשנת 1963. בהמשך למד באוניברסיטה של גאנה בלגון אותה סיים בשנת 1967 תואר ראשון במשפטים.
השכלתו ותפקידיו האקדמיים זיכו אותו מאוחר יותר בעת פעילותו הפוליטית בכינוי "The Prof" ("הפרופסור").
הקריירה האקדמית
מילס התחיל את הקריירה האקדמית שלו כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה של גאנה בלגון. הוא לימד שם ובמוסדות נוספים להשכלה גבוהה בארצו למשך -25 שנה. בשנת 1971 קיבל מלגת פולבריט שאיפשרה לו לעבוד וללמד תקופת-מה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סטנפורד. בשנים 1979-1978 ביקר כפרופסור אורח בביל הספר למשפטים טמפל בפילדלפיה ובשנים 1986-1985 באוניברסיטת ליידן בהולנד. בשנים 1970–1980 פרסם מאמרים בעיקר בתחום המיסוי.
פרט לפעילותו האקדמית, בימי שלטונו של הנשיא רולינגס בשנים 1993-1986 מילא פרופ' מילס את התפקיד של נציב בפועל של רשות המיסים של גאנה ובשנים 1996-1993 את תפקיד הנציב המכהן. החל משנת 1992 היה פרופסור שלא מן המניין למשטים באוניברסיטה של גאנה.