cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדורו ששת הימים הבין-לאומי
"אולימפיאדת האנדורו"
באופן אישי, זוכים הרוכבים למדליות בהתאם להישגיהם האישיים במרוץ, אך חלוקת המדליות הנה על פי אחוזים הנגזרים מתוצאות כל רוכב בקטגוריית הנפח שלו. למדליית הזהב זכאים כל הרוכבים שסיימו בתוך מסגרת זמנים הרחוקה עד 10 אחוזים מהזמן המהיר ביותר של מנצח הקטגוריה שלהם. מדליות כסף מוענקות לרוכבים שסיימו עד 40 אחוזים מהזמן של הרוכב המהיר בקטגוריה. כל שאר הרוכבים שסיימו את המרוץ זכאים למדליית ארד.
מתחרים ישראליים ב-ISDE
מאחר שספורט מוטורי לא היה חוקי בישראל עד 2012 ועל כן אינו מפותח, התקשו רוכבים ישראליים במשך שנים להתמודד עם ההוצאות הרבות הכרוכות ביציאה לאירוע כזה. גם רמת הרכיבה של הרוכבים הישראלים לא הספיקה כדי להתמודד באופן ראוי עם סיום מרוץ ברמה כזו.
עם זאת, החל משנת 2000 יצאו ישראלים כקבוצות מועדון (הרשומות בממס"י) להתחרות באירוע:
בשנת 2008 התקיים המרוץ בעיר סרס אשר ביוון. הקרבה הגאוגרפית, מזג האוויר המוכר ותוואי השטח הדומה לישראל, הוביל בפעם הראשונה להקמת נבחרת ישראלית בחסות משרד המדע, התרבות והספורט. מלבד ששת רוכבי הנבחרת, יצאו שישה רוכבים נוספים שהתחרו במסגרת שתי קבוצות מועדון. רוכבי הנבחרת היו: הדר עציוני (KTM), נדב לוגסי (KTM), אוריה כרמלי (ימאהה) שזכו שלושתם במדליות כסף, תומר שמש (הוסקוורנה), שחר סולימני (הוסקוורנה) שזכו שניהם במדליות ארד, ועידו כרמון (ימאהה). מנהל הנבחרת היה רז היימן. רוכבי המועדון היו: ראובן סביו (KTM), עמית גול (KTM) שזכו שניהם במדליות כסף, מרדכי בן שטרית (ימאהה), חגי ברידא (גאס גאס) שזכו שניהם במדליות ארד. כמו כן השתתפו גם רן פישמן (KTM) ושי לוי (KTM).
בנובמבר 2010 התקיים המרוץ בעיר מורליה שבמקסיקו. מרוץ זה, בו נרשמה השתתפות מועטה יחסית של רוכבים אירופאיים בשל החשש הביטחוני מפני מלחמות הסמים במקסיקו ובשל המרחק הרב יחסית מאירופה, נחשב לטוב ביותר עבור רוכבים ישראלים עד כה, מבחינת התוצאות שכללו גם מדליית זהב ראשונה לרוכב ישראלי. 6 ישראלים השתתפו במרוץ זה במסגרת 2 קבוצות רוכבי מועדון. בקבוצה האחת התחרו: יוני לוי (סוזוקי, מדליית זהב), עופרי שטראוס (סוזוקי, מדליית כסף) ונתנאל זיו (KTM, מדליית כסף). בקבוצה השנייה התחרו: נדב לוגסי (הוסאברג, מדליית כסף), יורם לביא (הוסאברג, מדליית כסף) ותומר שמש (הוסקוורנה, מדליית כסף).
באוגוסט 2011 התקיים המרוץ בעיר קוטקה שבפינלנד. בשל תנאי מזג האוויר הגשום והבוץ הרב שהצטבר לאורך המסלול, נחשב אירוע זה לאחד מהקשים בהיסטוריית המרוץ, ובוודאי לקשה ביותר בעשור האחרון. לפינלנד יצאו 5 רוכבים, שלושה מהם במועדון (קלאב) שלם בן 3 רוכבים כנדרש: דרור כהן (גאס גאס, לא סיים), ירון יולסברגר (גאס גאס, לא סיים) ונדב לוגסי (KTM, מדליית ארד). 2 רוכבים נוספים הגיעו בהרכב מועדון חסר וצורפו על ידי המארגנים לקלאבים חסרי רוכב ממדינות אחרות. הרוכבים הם: הדר עציוני (KTM, מדליית כסף) וזיו כרמי (KTM, מדליית כסף).
ב-2012 נערך המרוץ בגרמניה. בשל העובדה כי אחד מימי המרוץ התקיים בזמן יום כיפור, לא השתתפו ישראלים באירוע זה.
ב-2013 נערך המרוץ בסרדיניה, איטליה. הרוכבים יוני לוי (ימאהה) וזיו כרמי (KTM) סיימו עם מדליית זהב והרוכב נמרוד חמו (KTM) סיים עם מדליית כסף.
ב-2014 נערך המרוץ בסאן חואן, ארגנטינה, ללא השתתפות רוכבים ישראלים. ב-2015 יתקיים המרוץ בסלובקיה.
וולטר קריסטלר
וולטר קריסטלר (בגרמנית: Walter Christaller; 21 באפריל 1893 – 9 במרץ 1969) היה גאוגרף גרמני, שתרומתו העיקרית לדיסציפלינה היא תאוריית המקומות המרכזיים, שפורסמה לראשונה בשנת 1933. תאוריה פורצת דרך זו הייתה הבסיס לחקר הערים כמערכות של ערים, ולא היררכיות פשוטות או ישויות בודדות.
ביוגרפיה
וולטר קריסטלר נולד בעיר ברנק, באזור ״היער השחור״ בגרמניה. בנם של גוטרייך והלן קריסטלר, שהייתה מחברת של רומנים לילדים נוצריים. סבו מצד אביו יוהאן גוטליב קריסטלר היה בלשן ומיסיונר נוצרי במערב אפריקה. וולטר ושתי אחיותיו, קיבלו חינוך יסודי בבית, ורק בגיל 13 הוא נכנס לבית ספר מסודר.
לפני מלחמת העולם הראשונה, החל קריסטלר ללמוד פילוסופיה וכלכלה פוליטית ולאחר מכן שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה. בסיום המלחמה הלך ללמוד באוניברסיטאות של היידלברג ומינכן. במשך עשר השנים הבאות עבד בעבודות שונות (בנאי, עיתונאי) ובילה זמן קצר באוניברסיטה.
הוא התחתן בשנת 1921 ועבד בקואופרטיב בנייה בברלין, שם נשאר עד 1924. בשנת 1922 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD). בין השנים 1925–1928 הועסק ולאחר מכן הפך מנהל בחברת בנייה המתמחה בייצור טרומי. בשנת 1928 הוא איבד את עבודתו והתגרש כאשר היו לו שלושה ילדים.
בשנת 1929 חזר ללימודים לתואר שני, שהובילו אל עבודת הדוקטורט המפורסמת שלו בתאוריית המקומות המרכזיים בדרום גרמניה שפורסמה בשנת 1933. עבודתו של קריסטלר לא זכתה להכרה בחשיבותה על ידי גאוגרפים בני תקופתו. אך היא משכה תשומת לב של מדענים נאצים שראו בה יסוד לארגון מחדש של המרחב שיכבש על ידי גרמניה, במטרה להרחיב את ״מרחב המחיה״ של העם הגרמני. לכן הוא קיבל בסוף שנות השלושים מינוי אקדמי קצר מועד באוניברסיטת פרייבורג-ברייסגאו, שם עסק במחקר במכון ללימודי השלטון המקומי. בתחילת מלחמת העולם השנייה, בגלל גילו הוא לא גויס לצבא הגרמני, אך הצטרף למפלגה הנאצית, ועבר לשירות ממשלתי. הוא עבד במשרדי האס אס של היינריך הימלר שתכנן את יישובם מחדש של השטחים שיכבשו במזרח אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה. בראש המוסד הזה עמד פרופסור לחקלאות קונראד מאייר (1901–1973) (Konrad Meyer) שהיה איש אס אס. משימתו של קריסטלר הייתה להכין תוכניות ליישוב מחדש של אוכלוסייה גרמנית, ולהקים מערכת ערים ולתכנן את הגאוגרפיה הכלכלית של אזורי הכיבוש של גרמניה בעיקר בצ'כוסלובקיה ובפולין. קריסטלר קיבל הערכה מיוחדת על תכנון פולין הכבושה, ועשה זאת באמצעות תורת המקומות המרכזיים שלו.
לאחר המלחמה הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה והפך לפעיל פוליטי. הוא המשיך לחיות במערב גרמניה, בבית אמו בדרמשטאדט (Darmstadt). בגלל עמדותיו הפוליטיות, הקומוניסטיות, הוא נחשד בשלב מסוים בריגול לטובת המזרח, אבל הוא זוכה. הוא לא התקבל לעבודה בשום מוסד אקדמי, אבל הקדיש את עצמו לגאוגרפיה של התיירות.
מאז 1950, תאוריית המקומות המרכזיים שלו משמשת בסיס מחדש את תכנון אזורי ועירוני ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1950, קריסטלר, יחד עם אחרים ייסדו את ה״אגודה הגרמנית לגאוגרפיה יישומית״ וזאת מעניקה פרסים לסטודנטים על שמו של וולטר קריסטלר מדי שנה.
וולטר קריסטלר מת ביוגנהיים, גרמניה ב-9 במרץ 1969, אבל הפולמוס על האיש לא תם.
קיצור תאוריית ״המקומות המרכזיים״
סקר שדה שעשה קריסטלר בדרום גרמניה, אפשר לו לפתח את התאוריה שלו. בשנות השלושים האזור הזה לא הושפע עדיין מהמהפכה התעשייתית. כתוצאה מכך, התאוריה שלו הניחה כי התארגנות היישוב במרחק תהיה ברציונל של שוק חופשי, רעיון שכתב עליו מאה שנה קודם יוהאן פון תינן.
קריסטלר פיתח את התאוריה בהנחה שמתקיים מרחב אחיד בנופו, ומתפקד באופן עצמאי בתנאים תחרותיים של יצרנים וצרכנים. לפי המודל של קריסטלר ייווצר ״סדר מרחבי״ שבו היישובים מסודרים בצורת משושים במרחב האחיד. צורת המשושים, יוצרת את הכיסוי המתאים ביותר לאזורי השוק, מבלי שישנה חפיפה או תחרות בין היצרנים וכל שטח האזור מכוסה מבחינת קבלת השירותים. המודל של קריסטלר מבוסס על מדרג, (היררכיה) של יישובים שכל אחד מהם נותן ומקבל סוגים מסוימים של שירותים בהתאם לגודלם.
תאוריית המקומות המרכזיים חדרה לתוך עולם הגאוגרפיה, כשעבר לפסים של גישת מחקר פוזיטביסטית (״המהפכה הכמותית״). מאות מחקרים אמפיריים ותאורתיים התבססו בשנות החמישים עד שנות השבעים על התאוריה הזאת. רעיונותיה חדרו במקביל למוסדות וארגוני תכנון אזורי בארצות שונות, כולל בישראל: בעת שהיה צורך בתכנון המרחב לאחר מלחמת העצמאות. יצירת עיירות הפיתוח ומיקומן התבסס על רעיונות שנלקחו מתאוריית המקומות המרכזיים.
למרות עברו בשירות הס.ס. וגרמניה הנאצית, אך בגלל חשיבות התאוריה שיצר וחשיבותה בפיתוח הרעיונות של הגאוגרפיה בשלב המהפכה הכמותית, מצאה ״האגודה של הגאוגרפים האמריקאיים״ להעניק לו אות הצטיינות, מהלך שלאחריו העיזו גורמים נוספים לכבד את קריסטלר בתוארי כבוד, כגון: ״החברה השוודית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה״, אוניברסיטת בוכום ועוד.
ביקורת על קריסטלר והנאציזם
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, והתהוות המהפכה הכמותית בגאוגרפיה, וולטר קריסטלר ותורתו זכו לתהילת עולם. הגאוגרפים האמריקאיים אימצו אותו לחיקם והעניקו לו כבוד בפנטאון של חשובי החוקרים שתרמו לגאוגרפיה המודרנית. תהילתו לא קושרה כלל עם עברו הנאצי.
רק באמצע שנות הששים החלו להופיע מאמרים שהזכירו את עברו, אבל אלה היו מאמרים אפולוגטיים – היינו שהזכירו את העובדה, אבל הדגישו כי למעשה הוא היה ״פקיד נמוך דרג״ שעסק במקצועו המדעי בצורה יישומית.
פרופ׳ ארנון גולן, (1997), תקף את הגישה הסלחנית או האפולוגטית כלפי וולטר קריסטלר, וכתב כי קריסטלר היה הבולט ביותר בין הגאוגרפים הגרמניים, שעסקו בתכנון ״מרחב המחיה״ שיהיה לאחר הניצחון הגרמני. מרחב שיסולקו ממנו התושבים המקוריים. במרחב כזה שעבר טיהור אתני, ניתן ליישב את האוכלוסייה הגרמנית הצפופה שבמולדתם. הוא עבד במחלקת התכנון של הס.ס ותכנן מחדש את המרחב בהתאם לתאוריית המקומות המרכזיים שלו. ואין ספק שידע כיצד מרחב זה מפונה מתושביו המקוריים ולמרות זאת המשיך בתכנונו במשך כל שנות המלחמה.
בימיו, קריסטלר לא היה מחשובי הגאוגרפים בגרמניה ולא מהשורה הראשונה של אנשי רוח. גאוגרפים רבים אחרים פעלו במוסדות גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה. מספרם של הגאוגרפים היהודים שנספו בשואה, מעולם לא נחקר, אבל לפחות המפורסם שביניהם – פרופ׳ אלפרד פיליפסון, ששירת את גרמניה עד עליית הנאצים לשלטון, ניצל ושרד את מחנה הריכוז טרזינשטט. גאוגרף גרמני חשוב אחר – פרופ׳ קארל האוסהופר, שהיה קשור למפלגה הנאצית ומנהיגיה בראשית דרכם בשנות העשרים, הוכנס למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944, ושרד את התקופה.
הגאוגרפים הישראלים, טוען גולן, לא הפנימו את משמעות השירות לנאציזם שעשה קריסטלר. אף על פי שחשיבות תאוריית המקומות המרכזיים הלכה ונדחקה במהלך השנים, הוא עדיין זוכה לתהילה ומונצח בלי שום הערת שוליים על עברו הנאצי בספר לימוד שהוציא לאור משרד החינוך בשנת 2010.
ביילסקי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
קו שתי העוג'ות
קו שתי העוג'ות הוא קו החזית שחצץ בין חיל המשלוח המצרי והצבא העות'מאני עד ספטמבר 1918 במערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה. מדובר בקו חזית כללי שנמתח לרוחבה של ארץ ישראל, פחות או יותר בין העוג'א המערבית היא נחל הירקון, לבין העוג'א המזרחית היא הכפר הערבי עוג'ה א-תחתא בסמוך לנחל ייט"ב מצפון לעיר יריחו.
הגזרה המערבית של הקו התייצבה בשתי פעימות:
עד ספטמבר 1918, מועד פתיחת מתקפת מגידו של הגנרל אלנבי לא נרשמו תזוזות משמעותיות לאורך הקו. לעומת הסטטוס קוו ששרר ממערב לנהר הירדן ועד לים, יזם אלנבי שתי פשיטות אל מעבר לגדה המזרחית של הנהר, במרץ-מאי 1918, שנכשלו, וסופן בנסיגת הכוחות הפושטים לעמדות המוצא בערבות יריחו.
עם התקדמותם משערי עזה צפונה ומזרחה למרכז הארץ, ובמהלך ההפוגה המשיכו מהנדסי 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' (באנגלית: Palestine Military Railways, ר"ת P.M.R), אשר שרתה את חיל המשלוח המצרי בתכנון קווי רכבת כצירים לוגיסטיים לתמיכה בכוחות שבקו המגע עם הכוחות הטורקיים - קו שתי העוג'ות, תכנון שגדודי העבודה המצריים, שנלוו לחיל המשלוח, הוציאו לפועל.
ב-19 בספטמבר 1918 נפרץ הקו כאשר הכוחות הבריטיים הסתערו על הקווים העות'מאנים בחלק המערבי (אזור רעננה של ימינו) במסגרת קרב מגידו. בהמשך הקרב כבשו כוחותיו של אלנבי את החלק הצפוני של ארץ ישראל והשלימו את כיבושה מידי העות'מאנים.
מסעפי מסילות הברזל בגזרה
ראו 'הרכבת הצבאית לארץ ישראל' (PMR) הבריטית
רז'ינאל גורו
ילדות
רז'ינאל גורו התחיל את צעדיו הראשונים בכדורגל בארץ מולדתו האיטי, במועדון ברלו, בגיל 13 עבר לבית הספר לכדורגל של סטנדרד לייז' הבלגית.
סטנדרד לייז'
בשנת 2008 הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת במשחק גביע והבקיע שעזר לקבוצתו להעפיל לשלב הבא. העונה הראשונה של גורו בסטנדרד הייתה מוצלחת, הוא זכה למקום בהרכב במהירות. ב-1 במרץ 2009 רז'ינאל הבקיע שער ליגה ראשון מול סרקל ברוז'. כבר באותה עונה קבוצתו זכתה אליפות המדינה. בסתיו 2009 גורו ערך הופעת בכורה בליגת האלופות, בה שיחק נגד אולימפיאקוס וארסנל. גם עונת 2009/10 הייתה מוצלחת בשביל גורו, כאשר הוא זכה ב-2 תארים: גביע בלגיה והסופרקאפ בלגי.
קריליה סובטוב
בחורף 2013 גורו קיבל את ההצעה לעבור לקריליה סובטוב הרוסית. סכום ההעברה היה 500 אלף יורו עם חוזה לשנתיים וחצי. ערך בכורה בליגת העל ב-9 במרץ מול צסק"א מוסקבה. ב-13 באפריל הבקיע את שערו הראשון בקריליה במשחק נגד קרסנודאר.
רוסטוב
באוגוסט 2014, לאחר שקריליה ירדו לליגה הלאומית גורו עזב את הקבוצה הסמרית וחתם לשנתיים ברוסטוב. הופיע לראשונה במדי הצהובים-כחולים ב-14 באוגוסט בדקה ה-34 במשחק חוץ נגד לוקומוטיב מוסקבה שהסתיים בהפסד 2:1.
נבחרת לאומית
בשנת 2011 גורו ערך הופעת בכורה במדי האיטי במשחק נגד נבחרת טרינידד וטובגו. ב-7 באוקטובר 2011 במשחק מוקדמות מונדיאל 2014 גורו הבקיע 2 שערים מול איי הבתולה של ארצות הברית.
דומינו (סרט)
דומינו הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1997. הוא יצא כחלק מסדרת סרטי טלוויזיה בשם "סיפורים קצרים על אהבה".
הסרט זכה בפרס הסרט הקצר של השנה בפסטיבל הקולנוע בבריטניה, ובפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל אתונה לקולנוע. כמו כן השתתף וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבלים בניו יורק, סלובקיה ופלרמו.
עלילה
אליענה, בחורה שנפרדה לאחרונה מהארוס שלה, הולכת לטיפול אצל פסיכולוגית אשר שולחת אותה בזמן כדי לתקן את הטעויות שלה.
ספירו (סדרת טלוויזיה)
ספירו (באנגלית: Little Spirou) היא סדרת הנפשה אמריקאית לילדים אשר משודרת בישראל. הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית החל משנת 2013. באולפני "דאבי דאב"
רן אלדמע
רן אלדמע (תל אביב, 18 בספטמבר 1926 – גבעתיים, 14 בספטמבר 2016) היה מחנך, מוזיקאי ומראשוני חיל הקשר. קיבל את התואר יקיר העיר גבעתיים.
שנים ראשונות
אביו, אברהם אלדמע (אייזנשטיין), נולד בשנת 1884 בברדיצ'ב באוקראינה. למד אומנות באודסה, בהשפעת בורוכוב הפך לציוני ועלה ארצה בשנת 1906. היה שחקן, צייר וצלם אומנותי, ארגן את חגיגות העדלאידע הראשונות בתל אביב ושימש מורה לאומנות בגימנסיה הרצליה.
אמו, זהבה אלדמע לבית אידלוביץ, ילידת ליטא, עלתה לארץ ישראל בשנת 1921 והצטרפה למשק הפועלות בשכונת בורוכוב. שם פגשה את אלדמע, נישאה לו בשנת 1925 ונולדו להם שלושה ילדים, רן, גיל ודיצה.
ביתם היה למרכז תרבות לתושבי האזור ושם התקיימו הצגות תיאטרון עם טובי השחקנים, חגיגות חגים ומפעלי תרבות אחרים שמשכו קהל רב.
יחד עם אחיו גיל אלדמע, קיבל חינוך מוזיקלי מגיל צעיר. הוא ניגן בפסנתר וכינור ולאחר מספר שנים עבר לנגן באקורדיון, כלי שליווה אותו במרבית שנות חייו. שליטתו בכלי יצרה מיד מעגלי רוקדים ושירה בציבור ברגע שרן ואחיו החלו לנגן.
אלדמע למד בבית הספר היסודי שהיה שייך ל"זרם העובדים" וחינך לפי ערכי תנועת העבודה, הצטרף לתנועת הנוער העובד ואחר כך להגנה, כאשר האימונים הטרום צבאיים נעשו בכיתות בית הספר.
בשנת 1923 בנתה ההגנה "סליק" מקום מסתור לנשק לא חוקי בחצר משפחת אלדמע. בעזרת אביו של אלדמע ומספר מפקדים בהגנה נבנה המחבוא שהכיל לעיתים מאות כלי נשק מסוגים שונים, והיה פעיל עד קום המדינה.
עם סיום לימודיו בבית הספר העממי, החל ללמוד בגימנסיה הרצליה, מקום עבודתו של אביו. הוא למד במגמה הראלית והצטיין גם בחינוך גופני, תחת ידו של המורה צבי נשרי. לימים יפנה למקצוע זה כחלק נכבד מעיסוקו הפדגוגי.
שירות בהגנה ובצה"ל
עם סיום לימודיו בית הספר התיכון, השתתף אלדמע בקורס אלחוטנים של ההגנה בג'וערה ולאחריו התגייס למשטרת היישובים כנוטר מטעם הבריטים וקיבל אישור לשאת נשק.
אלדמע שירת במשטרת גבעת רמב"ם, אך בשעות הפנאי "הופקע" על ידי ההגנה ושימש אלחוטן ההגנה בתחנת האלחוט של גוש דן. ולאחר מכן צורף לכוח שמטרתו לשמור על יישובים יהודיים מפורעים ערבים. כל אותה עת התחמק מהבריטים שניסו לגלות את מכשירי הקשר של ההגנה. במהלך השבת השחורה נעצר, אך בהיותו נוטר בריטי, שוחרר עד מהרה.
בשנת 1946, בהתאם להמלצת אביו, קיבל אלדמע חופשה מההגנה והחל ללמוד בקורס השני של מורים לחינוך גופני בתל אביב, והוסמך כמורה לחינוך גופני. בתום לימודיו שובץ ללמד בכפר יהושוע, שם הפך עד מהרה לדמות חינוכית מרכזית ואהודה. הוא לימד חינוך גופני ומוזיקה, ארגן חוגי ריקודי עם ומופעים רבי משתתפים, כאשר האקורדיון מלווה אותו בכל פעילויותיו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, סופח לגדוד 53 של גבעתי בפיקודו של יצחק פונדק, שירת בחזית המצרית כאלחוטן והשתתף ב"מבצע חסידה". במאי 1948 ירד עם צוות אלחוטנים בשיירה לנגבה הנצורה והמופגזת. ב-2 ביוני החלה התקפה מצרית מסיבית על הקיבוץ ובקרב נואש נגד חיילי חי"ר וטנקים מצריים הצליחו המגנים, למרות אבדות רבות שספגו, להבריח את הכוח המצרי. עם סיום הקרב, תוך שהוא משוטט בין ההריסות, מצא רן פסנתר, החל לנגן בו והחיילים, בהם פצועים, מפויחים והמומים, התקבצו סביבו והחלו לשיר יחד, עד אור הבוקר. אירוע סוריאליסטי זה הונצח אחר כך גם במחזהו של יגאל מוסינזון "בערבות הנגב".
בתחילת 1949 נשלח לקורס קציני קשר ומיד לאחר מכן השתתף במבצע כיבוש אילת אשר בסיומו הונף שם דגל הדיו המפורסם. לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבית הספר לקשר, בה"ד 7. במסגרת שירותו במילואים השתתף אלדמע בעוד שלוש מלחמות. במבצע סיני הוא שימש קצין קשר חטיבתי. במלחמת ששת הימים השתתף כסגן קצין קשר אוגדתי בחזית הדרום, באחד ממבצעי ההטעיה הגדולים של המלחמה. האוגדה הייתה אוגדת דמה של חיל ההנדסה כאשר כל כלי הרכב והטנקים היו עשויים מקרטון ופיברגלס ומערך הקשר יצר מערך תקשורת שהטעתה את הצבא המצרי, גרמה לו למהלכים מוטעים והשפיעה על תוצאות המלחמה.
במלחמת יום הכיפורים שוב שירת באוגדת הדמה, הן בחזית המצרית והן בסורית. בסיום המלחמה הועלה לדרגת רב-סרן וקיבל מגן הוקרה צהלי.
אלדמע המשיך לשרת בחיל הקשר כמילואימניק שנים רבות והשתחרר בדרגת רב-סרן.
עשייה תרבותית וחינוכית
לאחר שחרורו החל לעבוד כמורה לחינוך גופני בבית הספר התיכון גבעתיים שלימים יקרא תיכון קלעי, ושם לימד חינוך גופני במשך 42 שנה.
שנות עבודתו הרבות בבית הספר אופיינו בעשיה רבה הן מקצועית והן תרבותית. הוא ארגן טיולים, אירועי תרבות, מסיבות ונגינה באקורדיון ושירה בציבור.
תוך כדי עבודתו בקלעי, התבקש גם ללמד בבית ספר "ביאליק" בתל אביב, שם הכיר את ברכה לבית בונדר, מורה לחינוך גופני, מתעמלת ורקדנית. הם נישאו בגבעתיים בשנת 1953.
בית ספר קלעי ופעילויות תרבות נוספות
במסגרת עבודתו בתיכון קלעי אלדמע היה אחראי על רוב האירועים, הטקסים והטיולים. הוא ארגן מסעות מים אל ים, טיולי תלמידים לסיני, וכאחראי גם על לימודי הגדנ"ע בבית הספר, יצא בשנת 1951 עם תלמידיו להקים את חוות הגדנ"ע בבאר אורה, ליד אילת. לימים הפך לסגן מנהל בית הספר, תפקיד שמילא עד פרישתו לגמלאות בשנת 1992.
במקביל לעבודתו בבית הספר, יזם וביצע פעילויות רבות למען ילדי גבעתיים ותושביה. בשנות הששים החל במפעל הקייטנות לילדי גבעתיים בהן השתתפו מדי קיץ אלפי ילדים. הוא בנה מעין עיר עשויה מחצלות בחוף בת ים ובסיוע עשרות מדריכים קיים את המפעל שלווה בפעילויות חינוכיות מגוונות במשך שנים רבות. כמנהל ומלווה מוזיקלי של האולפן להכשרת מדריכי ריקודי עם בתל אביב, החל גם לטפח חוגים לריקודי עם בגבעתיים לילדים ומבוגרים. אלדמע הגה וניהל במשך 25 שנה את במות הבידור של גבעתיים ביום העצמאות בהשתתפות עשרות אלפים מתושבי העיר.
במשך שלושים שנה הפעיל יחד עם אחיו גיל מועדון זמר לזכרו של אביהם. במועדון זה, שנקרא "ברון יחדיו", קיימו בהתנדבות ערבי שירה בציבור לתושבי גבעתיים.
יחד עם אשתו ברכה הוא ארגן קייטנה לנפגעי שיתוק ילדים מטעם אילן אשר התקיימה כמה שנים רצופות.
בשנים 1964 ו 1966 היה חלק מצוות מצומצם שנשלח לזמביה באפריקה על מנת לסייע לה להכנת חגיגות העצמאות. הוא ארגן מופעי התעמלות וריקוד וכאשר נשלחה משלחת זו לביקור נוסף, ביקש נשיא זמביה במפורש את נוכחותו בסיוע לחגיגות. לאחר צאתו לגמלאות המשיך, עם חבריו "ותיקי שכונת בורוכוב" במבצע הפיכת ה"סליק" ברחוב בורוכוב למוזיאון פתוח חינוכי והוא המשיך להדריך סיורי תלמידים ומבוגרים במקום, בניסיון לשמר את המורשת המיוחדת של חצר אלדמע ושכונת בורוכוב.
יקיר העיר גבעתיים
אלדמע קיבל את התואר "יקיר העיר גבעתיים", עבור פועלו לטובת העיר ובשנת 2009 נבחר לאיש השנה מטעם מועדון המתנדבים של ליונס גור אריה.
הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ גבעת השלושה.
ריבר סס
ריבר סס (באנגלית: River Cess) היא עיירה המשמשת כבירת מחוז ריברסס בליבריה.
גאוגרפיה
העיירה שוכנת לחופי האוקיינוס האטלנטי, כ־70 קילומטרים מהעיר ביוקנן וכ־165 קילומטרים מעיר הבירה מונרוביה.
גדעון בכמן
גדעון בכמן (בגרמנית: Gideon Bachmann; 18 בפברואר 1927 – 24 בנובמבר 2016) היה עיתונאי, מבקר קולנוע, צלם, דוקומנטריסט ושדרן רדיו ישראלי-גרמני.
ביוגרפיה
בכמן נולד בהיילברון שבגרמניה, לארנסט בכמן ולבֶּלָה לבית שטרסבורגר. בשנת 1936, בזמן שלטון הנאצים, עלה לארץ ישראל עם משפחתו וגר בתל אביב. בצעירותו עבד כעיתונאי וצלם בעיתונים הארץ והעולם הזה. בשנת 1947 נשלח לתעד את מחנות הריכוז. לאחר כשנה היגר לניו יורק והחל ללמוד פיסול וקולנוע. תוך כדי לימודיו שידר תוכנית רדיו שבועית שבה ראיין אנשי קולנוע. ב–1956 התארח בתוכניתו פדריקו פליני והתפתחה ביניהם ידידות אשר בעקבותיה השתתף בתפקידי משנה קטנים בסרטיו וגם תיעד אותם. בשנות ה-60 של המאה ה-20 עבר לגור ברומא. הוא צילם את הסרט "צ'או פדריקו" המתעד את פליני. בשנותיו האחרונות התגורר בגרמניה, ניהל את המכון האירופי לקולנוע ועסק ביצירת מאגר של ראיונות וצילומים של יוצרי קולנוע. הוא נפטר בקרלסרוהה בגיל 89.
בכמן היה חבר עשרים שנה בוועדת הרפרטואר של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
תומאס פיין
תומאס פֵּיין (באנגלית: Thomas Paine; 29 בינואר 1737 – 8 ביוני 1809) היה פוליטיקאי והוגה דעות מדיני אמריקאי יליד אנגליה. פיין נודע בעיקר בזכות פעולותיו במלחמת העצמאות של ארצות הברית ונחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית. פיין היה בעל השקפות רדיקליות, והתפרסם בעקבות חוברות שכתב ובהן מתח ביקורת קשה על השלטון הבריטי באמריקה הצפונית ודרש להעניק עצמאות לאזור זה. את הפילוסופיה שלו אפשר למצוא בכתביו דוגמת החוברת "שכל ישר". פיין היה חסיד זכויות האדם ופעל נחרצות בעד משטר רפובליקני ונגד העבדות בארצות הברית. פיין עסק בביקורת הדת ונאבק למען הענקת לגיטימציה להשקפה הדאיסטית על ידי פרסום החוברת "עידן התבונה", הגן על ערכי המהפכה הצרפתית (בעיקר מפני ביקורתו של אדמונד ברק), ופעל לסילוק השלטון הבריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ילדות וחיים בבריטניה
תומאס (תום), בנם של ג'וזף פיין הקווייקר ופרנסיס פיין האנגליקנית, נולד ב-29 בינואר 1737 בעיירה ת'טפורד (Thetford) במחוז נורפוק במזרח אנגליה. פיין הצעיר, שגדל בסביבה של איכרים בורים חסרי השכלה, עזב את בית הספר בגיל 12 והחל לעבוד כמתמחה אצל אביו בתפירת מחוכים. הוא לא נחל הצלחה בתפקידו וכישלונו הסב לו תסכול רב. בגיל 19 החליט פיין להפוך למלח למשך מספר שנים. באפריל 1759, חזר לאנגליה והתיישב בסנדוויץ' שבמחוז קנט, שם פתח חנות מחוכים משלו. באותה שנה התחתן פיין לראשונה ועבר להתגורר במרגייט (Margate). כשנה לאחר מכן נפטרה אשתו בלידה.
במסגרת חיפושיו אחר עבודה הרבה פיין לנדוד ברחבי אנגליה. הוא עבד, בין היתר, כמורה בבית ספר, כמטיף דתי וכפקיד מס. את מסע נדודיו סיים פיין ב-19 בפברואר 1768 כשעבר להתגורר במזרח סאסקס ונפגש עם "חבורת השנים-עשר": קבוצת אליטה שדנה בנושאי העיירה המקומית. במקביל, השתתף פיין בארגון סיוע נוצרי, שנהג לאסוף תרומות לשם חלוקה לנזקקים. מספר שנים לאחר מכן, ב-26 במרץ 1771, התחתן פיין בשנית עם אליזבת אוליב, בתו של סמואל אוליב שעזר לו למצוא עבודה.
זמן קצר לאחר מכן החל פיין להשתתף באופן פעיל בחיים הפוליטיים של בריטניה, והחל לפעול בין כותלי הפרלמנט הבריטי בענייני משכורת ותנאי עבודה לפקידים. ב-1772 פרסם את הספרון הראשון שלו, "המקרה של פקידי המס", שהקיף 21 עמודים ודן בבעיותיהם הכלכליות.
הגירה לאמריקה
נקודת המפנה בחייו של פיין הגיעה בשנת 1774, אז פגש בלונדון את בנג'מין פרנקלין, מדינאי, מדען ודיפלומט, שהתגורר בצפון אמריקה. פרנקלין הציע לו להגר למושבות הבריטיות בצפון אמריקה ואף צייד אותו במכתב המלצה. באוקטובר, זמן קצר לאחר שהתגרש מאשתו השנייה, החליט פיין להגר לאמריקה, וב-30 בנובמבר הגיע לפילדלפיה, שהייתה עיר במושבה שכונתה "הפרובינציה של פנסילבניה".
בפילדלפיה מצא פיין את ייעודו. כישרון הכתיבה שלו בא לידי ביטוי בפרסום הגיגיו ברבים. ההערכה היא שפיין החל לבסס את מחשבותיו על "הצדק הטבעי" בעקבות היחס הקשה והעינויים שלהם היה עד, וייתכן אף קורבן להם, שהיו בעיקר מנת חלקם של הפוריטנים. חוקרים אחרים גורסים כי הוא הושפע מאביו הקווייקר.
בד בבד עם עיסוקו בכתיבה, עבד פיין גם כמהנדס. הוא תכנן גשר מעל הנהר ור (Wear) בסנדרלנד שאנגליה. הגשר, אשר נפתח לקהל הרחב ב-1776, נהרס ונבנה מחדש פעמיים מאז, וכיום הוא עומד על תילו באותו מקום. בנוסף רשם פיין פטנט על גשר ברזל בעל מיפתח יחיד, פיתח נר ללא עשן ועבד עם הממציא ג'ון פיטץ' בפיתוחם של מנועי קיטור.
פעילות נגד עבדות
בשנת 1775 פרסם פיין מאמר בשם "עבדות אפריקאית באמריקה" (African Slavery In America) בעיתון Pennsylvania Journal. מאמר זה סייע כמה שבועות מאוחר יותר, באפריל 1775, להקמת האגודה לביטול העבדות של פנסילבניה, שהייתה הארגון הראשון שפעל לביטול העבדות באמריקה.
"שכל ישר" והמהפכה האמריקאית
בינואר 1776 פרסם פיין תחת שם בדוי את הספרון "שכל ישר" (Common Sense), שהכיל את הבסיס לרעיונות העצמאות האמריקנית וזכה להצלחה מסחררת: כחצי מיליון עותקים שלו הופצו ברחבי המושבות, שאוכלוסייתן מנתה אז כשלושה מיליון איש. בין היתר נכתב בספרון:
ברברה טוכמן כותבת בספרה "מצעד האיוולת" כי "חוברת התעמולה (...) חשמלה את המושבות, שכנעה אלפים בצורך להתקומם והביאה אותם עם רובי המוסקט שלהם למרכזי הגיוס". הדעות שהוצגו בספרון לא השפיעו רק על האיש הפשוט, אלא הרשימו גם דמויות בכירות באליטה המקומית: ג'ורג' וושינגטון, לימים הנשיא הראשון של ארצות הברית, התרשם עמוקות מהדעות שהוצגו בספרון והחל לנטות לכיוון מחשבה על עצמאות מהאימפריה הבריטית. ב-4 ביולי, כשישה חודשים בלבד לאחר פרסום הספרון, הכריזו שלוש-עשרה המושבות על עצמאותן.
בנוסף לרעיונות העצמאות האמריקנית, פיין סוקר בספרו את מוסד המלוכה ומותח עליו ביקורת קשה וחריפה. בפרט סוקר פיין את צורת השלטון הנהוגה באנגליה באותם הימים המשלבת בין המלך לבית הלורדים ובית הנבחרים, לטענת פיין, שילוב זה הוא רק לעין הנראית, כאשר באמת, מתנהל שלטון אבסולוטי של המלך המחזיק בידיו את מירב הכח. פיין סוקר ומבקר את עקרון הירושה הנהוג במוסד המלוכה ומשתמש בדוגמאות מן התנ"ך וההיסטוריה כדי לחזק את טענותיו כי עקרון הירושה מזיק במיוחד לנתיני הממלכה.
כוחו האמיתי של פיין היה טמון ביכולתו להציג רעיונות מסובכים, לכאורה, בצורה קוהרנטית ופשוטה יחסית. יכולת זו הייתה מופלאה במיוחד לאור צורת הכתיבה הפילוסופית והקשה, שהייתה רווחת באירופה באותם הימים.
כאשר פרצה מלחמת העצמאות, החל פיין לפרסם סדרת מאמרים תחת השם "המשבר", שהיו פרו-אמריקאים ושיבחו את מאמץ המושבות לעצמאות. המאמר הראשון בסדרה, שפורסם ב-23 בדצמבר 1776, החל במשפט הנודע: "אלו זמנים שבהם נבחנת נפשו של אדם". ג'ורג' וושינגטון, גנרל צבא המושבות שכבר הכיר את עבודותיו של פיין, התרשם עמוקות גם מספרון זה ופרסם פקודה שבה דרש מכל חייל בצבא לקרוא את הספרון.
ב-1778 רמז פיין במנשרים שלו על המגעים בין צרפת לבין ארצות הברית שהיו סודיים באותה תקופה, דבר שהוביל לשערורייה ציבורית ולהוצאתו מהוועדה לענייני חוץ. עם זאת, ב-1781 הוא התלווה לג'ון לורנס במסעו לצרפת. עשייתו זכתה להכרה על ידי מדינת ניו יורק, וזו העניקה לו אחוזה בלה רושל. כמו כן הוא קיבל כסף רב כמתנות ממדינת פנסילבניה - ולפי הצעתו של וושינגטון - גם מהקונגרס האמריקאי.
חזרה לאנגליה וכתיבת 'זכויות האדם'
פיין חזר לאנגליה בשנת 1787 בענייני עסקים וזמן קצר אחר כך פרצה המהפכה הצרפתית, שבעקבותיה פרסם את הספרון "זכויות האדם". ב-13 במרץ 1791 יצא הספרון לאור. הספרון, שהיה תגובת נגד לספרו הביקורתי של אדמונד ברק, "הרהורים על המהפכה בצרפת", פיאר את המהפכה הצרפתית ואת רעיון השוויון בין בני האדם, והיווה תגובה להערותיו של ברק. הספרון של פיין, שנקטל על ידי הממסד האירופאי ועל ידי המלוכה, היה כה שנוי במחלוקת, שפיין עצמו הועמד לדין בבריטניה על הוצאת דיבה, אך הספיק לעזוב לפריז לפני המשפט עצמו.
כתיבת 'עידן התבונה'
"עידן התבונה" הוא ספר בשני חלקים בו יוצא פיין בהתקפה חריפה על כתבי הקודש- התנ"ך והברית החדשה וכן על הדת המאורגנת ועל שיטת החינוך הנהוגה בתקופתו. בספר משבח פיין את דת הטבעית- הדאיזם.
מועד ואופן כתיבתו של החלק הראשון של הספר שנויים במחלוקת. פיין עצמו כותב בהקדמה לחלק השני כי כתב את החלק הראשון בין הימים בהם הודח מן האספה הלאומית למעצרו, לפי גרסה זאת השלים פיין את הכתיבה כשש שעות לפני מעצרו. לעומת זאת על פי מתרגם הספר לצרפתית החלק הראשון של הספר נכתב ותורגם בתחילת 1793. החלק הראשון של הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1794 בעוד מחברו בבית הכלא, כתוצאה מכך הספר לא עבר הגהה והוא מכיל מספר שגיאות עובדתיות ודקדוקיות.
את חלקו השני של הספר כתב פיין בתאו שבארמון לוקסמבורג אשר הוסב למתקן כליאה בזמן המהפכה הצרפתית.
רעיונות רבים בספרו שאב פיין מתנועת הקוויקרים- השוויון בין בני האדם המתבסס על בריאתו של כל אדם בצלם אלוהים (האור הפנימי), שלילת כל עליונות של "עם נבחר", ממסד דתי, אריסטוקרטיה או מלך בחסד עליון. עם זאת, חלק פיין על הקוויקרים בעקבות יחסם הצונן לטבע, בין היתר כתב:
התגובות לספר, שפורסם בין השנים 1790–1793 בשני חלקים ותורגם לצרפתית, היו קשות. כיוון שההתקפה הייתה על כלל האמונה המונותאיסטית ולאו דווקא על כנסייה או דת מסוימת, נרדף פיין מכל הכיוונים. הוא הוכרז כאתאיסט (מילת גנאי באותם ימים), ספריו נשרפו בפומבי והשם פיין הפך למוחרם.
כתיבת 'צדק אגררי' וחזרה לארצות הברית
בשנת 1800 נפגש פיין עם נפוליאון, שאמר על פיין: "פסל של זהב ראוי להקים לכבודו בכל עיר על פני האדמה". פיין, לעומת זאת, לא חיבב יתר על המידה את נפוליאון. הוא נותר בצרפת עד שנת 1802, אז חזר לארצות הברית בהזמנתו של תומאס ג'פרסון.
פיין חזר לארצות הברית בתחילתה של התעוררות דתית גדולה ובתקופה של הסכמה פוליטית רחבה. בעקבות "עידן התבונה" היה פיין שנוא ומנודה על ידי חוגים דתיים. הפדרליסטים תקפו אותו על רעיונותיו לגבי ממשל, שהופיעו ב"שכל ישר", על מעורבותו במהפכה הצרפתית ועל קשריו עם ג'פרסון. המכתב לוושינגטון פורסם רק 6 שנים קודם לפני חזרתו. תרומתו למהפכה האמריקאית נשכחה והוא נרדף בשל עמדתו הדאיסטית. את שנותיו האחרונות בילה פיין בעוני ובאלכוהוליזם. הוא נרדף על ידי החברה וסבל מבריאות לקויה.
מותו
ב-8 ביוני 1809, בגיל 72, נפטר פיין בגריניץ' וילג' שבניו יורק, כשהוא מרושש ומחוסר חברים כמעט לחלוטין עקב השקפותיו בעניינים דתיים. עם מותו נכתבה מודעת אבל עליו בזו הלשון בעיתון ה"ניו יורק איבנינג פוסט": "חי הרבה, עשה מעט טוב והרבה נזק", נוסח שהודפס בהמשך בעיתונים אמריקניים רבים אחרים. בקבורתו נכחו רק שישה אנשים, מתוכם שני שחורים, ככל הנראה עבדים משוחררים. בית הקברות הקוויקרי בו ביקש להיקבר סירב לקברו ולכן הוא נטמן באחוזתו בלה-רושל. כמה שנים לאחר מותו החליט העיתונאי ויליאם קובט, אחד ממבקריו החמורים, להעביר את עצמותיו של פיין לאנגליה על מנת לבנות לכבודו יד זיכרון. באנגליה התגלו קשיים בהקמת יד הזיכרון לכן אופסנו העצמות באופן זמני בביתו של קובט. קובט נפטר זמן קצר מאוחר יותר ובנו – יורשו – פשט רגל ונאלץ למכור את כל רכוש המשפחה. לא ברור מה נעשה בעצמותיו של פיין, ככל הנראה הם הושלכו על ידי כונס הנכסים.
מורשת
פיין, שהיה מעין אנרכיסט שהקדים את זמנו, היה בעל תפיסת עולם ליברלית, שנחשבה רדיקלית לתקופתו. הוא שלל את המונרכיה וראה בכל צורת שלטון רוע הכרחי (במקרה הטוב). הוא היה בין המתנגדים החריפים ביותר לעבדות ובין הראשונים שהציעו את רעיונות הביטוח הלאומי, החינוך הציבורי ושכר המינימום. הוא שלל רעיונות שכיום נראים טריוויאליים בדמוקרטיות המערביות. פיין הטיף בלהט לדאיזם והתנגד בחריפות לדת הממוסדת, שלדעתו ייצגו הדתות המונותאיסטיות.
אבות האומה האמריקאית כמו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון, וג'ון אדמס היו שוביניסטים בצורה מובהקת. פיין לעומת זאת, שהיה מהפכני בנושאים רבים אחרים, תמך ב פמיניזם לפחות כתביו המאוחרים בעוד שב"זכויות האדם" (1776) פיין לא התייחס במיוחד לנשים, התנועה שלו החוצה מהשיח הרפובליקני, והתהליכים שהובילו אותו לכתוב את "עידן התבונה" דחפו אותו לכיוון תמיכה בזכויות נשים. בחלק השני של "זכויות האדם" (1792) וב"צדק אגררי" (1797) הוא תמך במשתמע או במישרין בזכויות נשים שוות לגברים, במיוחד בזכויות חברתיות אבל גם בזכויות פוליטיות כמו זכות ההצבעה.
עבודותיו של פיין על הליברליזם השפיעו רבות על אברהם לינקולן ותומאס אדיסון, וכן על נשיאה הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון. לכבודו של פיין הוקם מוזיאון בניו רושל שבניו יורק ופסל בעיירת הולדתו, ת'טפורד. ג'ון אדמס, סגן הנשיא הראשון של ארצות הברית והנשיא השני, כתב כי "ללא עטו של פיין, חרבו של וושינגטון הייתה מוחזקת לשווא".
ישראל יסינובסקי
ישראל איזידור יָסינובסקי (בכתיב יידי: יאסינאָווסקי; ברוסית: Ясиновский; בפולנית: Jasinowski; יאשינובסקי, יאשינאָווסקי; 1842, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) - 1917, ורשה) היה עורך דין יהודי ורשאי נודע, מראשוני הציונות ברוסיה, פעיל "חובבי ציון", ממארגני ועידת קאטוביץ, חבר הוועד המרכזי של חיבת ציון וראש המרכז המשני של האגודה בוורשה, מעוזריו הראשונים של תיאודור הרצל ומצירי הקונגרס הציוני הראשון עד השביעי, מורשה ציוני פולין הקונגרסאית מטעם ההסתדרות הציונית. תמך בתוכנית אוגנדה והיה ממייסדי יט"א (ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית).
קורות חיים
יסינובסקי נולד בקוסוב שבפלך גרודנו, רוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1842. קיבל חינוך יהודי מסורתי, בגיל שש-עשרה התחיל ללמוד שפות אירופיות, ובשנת 1874, בגיל 32, סיים חוק לימודיו באוניברסיטת קאזאן. הוא החל לעבוד כעורך דין, והשתקע בעיר ורשה.
בתנועה הציונית
יסינובסקי היה חובב ציון והשתתף בוועידת היסוד של התנועה, ועידת קאטוביץ (1884). בהמשך היה ראש הסניף הוורשאי של התנועה. הוא היה בין התומכים של ייסוד הוועד האודסאי. השתתף בשבעה קונגרסים ציוניים. הוא היה בין התומכים בציונות מדינית. השתתף בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897 היה חבר ההסתדרות הציונית.
חיים אישיים
יסינובסקי היה נשוי להלנה לבית ויינטראוב. בנו בוגומיל יסינובסקי (1883–1969), שהמיר את דתו לנצרות קתולית, היה היסטוריון של הפילוסופיה והתרבות.
פרטי הרוטורים של האניגמה
על מנת להבין את האופן שבו האניגמה מצפינה יש לקחת בחשבון את המיקום הנוכחי של כל רוטור, את תצורת הטבעת ואת החיווט הפנימי.
היסט הרוטורים
על מנת להבין את השפעת הסיבוב על הרוטורים נדגים זאת באמצעות מספר דוגמאות. ניקח כדוגמה, רוטור מסוג I ללא היסט בתצורת הטבעת. ניתן אז להבחין שהאות <tt>A</tt> מקודדת לאות <tt>E</tt>, האות <tt>B</tt> מקודדת לאות <tt>K</tt> והאות <tt>K</tt> מקודדת לאות <tt>N</tt>. כל אות מקודדת לאות שונה.
ועידת אנדאי
פגישת אנדיי התקיימה ב-23 באוקטובר 1940 בין אדולף היטלר, הקנצלר והפיהרר של גרמניה הנאצית, לבין הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, ראש המדינה הספרדית, בתחנת הרכבת אנדיי בגבול ספרד–צרפת. במהלך הפגישה ניסה היטלר לשכנע את פרנקו לחבור למדינות הציר נגד האימפריה הבריטית. בייחוד בכדי להוציא מהכוח אל הפועל מבצע לכיבוש גיברלטר, במה שייכונה בעתיד מבצע פליקס. בדרך זו תכנן היטלר להשיג שליטה על מצר גיברלטר, ולחסום את תנועת כלי השיט של הצי המלכותי הבריטי מפני כניסה אל הים התיכון. בדרך זו ישבש לחלוטין את נתיבי השיט של הצי הסוחר וכלי השייט הצבאיים העוברים מהאוקיינוס ההודי ותעלת סואץ אל בריטניה.
פרטי הרוטורים של האניגמה
היסט הרוטורים
במקרה שיש משקפים <tt>A</tt> מוחזר כ <tt>Y</tt> והפוך, <tt>Y</tt> מוחזר כ-<tt>A</tt>. החיווטים מהווים לולאה בין שתי אותיות.
ועידת אנדאי
רקע
סראנו סוניר וריבנטרופ לא הסתדרו, ובמהרה הם פיתחו שנאה הדדית עזה זה לזה. ריבנטרופ אמר כי בתמורה לסיוע צבאי וכלכלי ולאפשר את החזרת גיברלטר, הכוונת גרמניה לספח לפחות אחד מהאיים הקנריים. למעשה, אמר, כי הוא מעדיף לגרמניה את כל האיים הקנריים, אך מתוך נדיבותו ייקח רק אי אחד. בנוסף דרש: לאפשר לגרמניה בסיסי אוויריים וימיים במרוקו הספרדית, עם זכויות חוץ-טריטוריאליות; שחברות גרמניות יקבלו שליטה על המכרות במרוקו הספרדית; ולבסוף רצה ריבנטרופ הסכם כלכלי שיהפוך את ספרד למושבה כלכלית של גרמניה.
פרטי הרוטורים של האניגמה
היסט הרוטורים
כאשר רוטור ביצע פסיעה, יש לקחת בחשבון את ההיסט על מנת לדעת מהו הפלט והיכן הוא נכנס לרוטור הבא.
ועידת אנדאי
רקע
סראנו סוניר בעל העמדה האוהדת כלפי הציר, ציפה שהגרמנים יתייחסו לספרד כבעלת ברית שווה. הוא הזדעזע לגלות שהם רואים בה קצת יותר ממדינת לווין. במהלך ביקוריו בברלין, סראנו סוניר החל לשקול מחדש את כדאיות הצטרפותה של ספרד למלחמה. החלטה זו הוכרעה לבסוף על ידי פרנקו, שהיה להוט להיכנס למלחמה בהקדם האפשרי לצד מדינות הציר, לפני תבוסת בריטניה. פרנקו, במכתביו לסראנו סוניר, שיבח את היטלר כמדינאי חכם, וביטל את דרישותיו של ריבנטרופ כאדם שלא מצליח להעריך כראוי את מה שיש לספרד להציע לציר.
פרטי הרוטורים של האניגמה
היסט הרוטורים
אם למשל רוטור I מצוי במיקום <tt>B</tt>, האות <tt>A</tt> נכנסת כאות <tt>B</tt> אשר מחוברת בחוט לאות <tt>K</tt>. בשל ההיסט האות <tt>K</tt> תיכנס לרוטור הבא במיקום של ה-<tt>J</tt>.
ועידת אנדאי
מהלך הפגישה
בפגישה השתתפו גם שרי החוץ רמון סראנו סונייר מספרד הפרנקואיסטית ויואכים פון ריבנטרופ מגרמניה הנאצית. מטרת הפגישה הייתה לנסות לפתור חילוקי דעות על התנאים להצטרפות ספרד למדינות הציר במלחמה נגד האימפריה הבריטית, שהתפתחה למלחמת העולם השנייה.
פרטי הרוטורים של האניגמה
היסט הרוטורים
כאשר לוקחים בחשבון את רוטורים I,II,III (משמאל לימין), את משקף-B הרחב, את כל תצורות הטבעות במיקום <tt>A</tt>, ואת מיקום ההתחלה <tt>AAA</tt> אזי הקלדת הצירוף <tt>AAAAA</tt> תניב את הרצף המוצפן <tt>BDZGO</tt>.
ועידת אנדאי
מהלך הפגישה
היטלר שאף לנתק את בריטניה מהים התיכון באמצעות חסימת מצר גיברלטר. אולם לאחר מלחמת האזרחים בספרד, המדינה הספרדית נחלשה מאוד, ופרנקו לא שש להשתתף במלחמה נוספת. לאור זאת הציג בפני היטלר דרישות גבוהות במשא ומתן, בתמורה למעורבות מועטה יחסית בלחימה. לאחר שבע שעות שיחה, הדרישות הספרדיות נראו סחטניות בעיני היטלר: מסירת גיברלטר לאחר התבוסה הבריטית; ויתור על מרוקו הצרפתית וחלק מאלג'יריה הצרפתית; איחוד קמרון הצרפתית עם המושבה הספרדית גינאה; ואספקה גרמנית של מזון, דלק ונשק כדי להקל על המצב הכלכלי והצבאי הקריטי שעמד בפני ספרד לאחר מלחמת האזרחים שעברה. בנוסף, היטלר לא רצה לפגוע ביציבות המשטר בצרפת של וישי, בראשה עמד גיבור מלחמת העולם הראשונה, מרשל אנרי פיליפ פטן, ולכן לא נענה לדרישותיו של פרנקו.
פרטי הרוטורים של האניגמה
תצורת הטבעת
תפקיד תצורות הטבעת, לשנות את מיקום החיווט הפנימי ביחס לרוטור. התצורות לא משנות את החריץ או את טבעת האלפבית בחלק החיצוני שכן הם מקובעים לרוטור. שינוי תצורת הטבעת ישנה את מיקומי החיווטים ביחס לנקודת הגלגול ומיקום ההתחלה.
ועידת אנדאי
מהלך הפגישה
התוצאה הקונקרטית היחידה הייתה חתימה על הסכם סודי לפיו פרנקו היה מחויב להיכנס למלחמה במועד שיבחר, והיטלר נתן רק ערבויות מעורפלות שספרד תקבל "שטחים באפריקה". כמה ימים לאחר מכן בגרמניה, היטלר אמר למוסוליני, "אני מעדיף לעקור שלוש או ארבע משיניי מאשר לדבר שוב עם האיש הזה!" . קיימת מחלוקת היסטוריים בשאלה האם פרנקו ניסה למקסם את הישגיו במשא ומתן, כשדרש מהיטלר יותר מדי עבור כניסת ספרד למלחמה, או אם מלכתחילה דרש יותר כדי להימנע מהצטרפות למלחמה.
פרטי הרוטורים של האניגמה
תצורת הטבעת
תצורת הטבעת תסובב את החיווט. בעוד שרוטור I במיקום <tt>A</tt>- מקודד את האות <tt>A</tt> לאות <tt>E</tt> הרי שבאמצעות היסט הטבעת <tt>B</tt>-02 האות <tt>A</tt> תקודד <tt>K</tt>.
הקידוד מתרחש רק לאחר הקשת מקש וסיבוב הרוטור. מעקב אחר הסיגנל על הרוטורים מעלה כי הצירוף <tt>AAA</tt> אפשרי רק אם תו נלחץ כשהרוטורים היו במיקום <tt>AAZ</tt>.
טבלאות חיווטי הרוטורים
הטבלה שלהלן מציגה כיצד החיווט הפנימי מחבר את הצד הימני של הרוטור אל הצד השמאלי. כל רוטור מהווה צופן החלפה פשוט. האותיות מסודרות על פי סדר האלף בית. אם אות ראשונה של רוטור היא <tt>E</tt>, אזי ה-<tt>A</tt> מחווט אל האות <tt>E</tt>. אין משמעות הדבר ש- <tt>E</tt> מחווט אל <tt>A</tt>. חיווט לולאה שכזה קיים רק כאשר קיים משקף.
Technical comments related to Enigma modifications 1939-1945.
מיקומי הגלגול
בטבלה הבאה רשומים מיקומי הגלגול של כל רוטור.
רצפי אניגמה רגילים
בדוגמאות הבאות מודגמות סדרת פסיעה רגילה וסדרת פסיעה כפולה. הרוטורים בשימוש הם I, II, III כאשר הגלגולים הם ב <tt>E</tt>, <tt>Q</tt>, ו <tt>V</tt>. אנו נתבונן בהתנהגות הרוטור הימני (גלגול ב <tt>V</tt>).
קישורים חיצוניים
מספר דגמים לא מוכרים של האניגמה שהתגלו [...]
הסברים כלליים אודות הרוטורים של האניגמה
קישורים לחיווטים של גרסאות האניגמה המסחריות
ועידת אנדאי
הפרוטוקול הסודי
במהלך הפגישה שקיימו שרי החוץ הם הסכימו לערוך פרוטוקול סודי. הגרמנים הציגו טיוטה, אבל סראנו סונייר ופרנקו הכינו הצעה חדשה בין שתיים לשלוש לפנות בוקר בארמון אייטה בסן סבסטיאן, לשם חזרו לאחר הפגישה. הטקסט נלקח לאנדיי על ידי שגריר ספרד בגרמניה, גנרל אוגניו אספינוסה דה לוס מונטרוס, אף על פי שהתיקונים שהוכנסו לטקסט הגרמני לא התקבלו על ידי ריבנטרופ, שסראנו סונייר הסתיר מפרנקו. הפרוטוקול חייב את ספרד להצטרף למדינות ציר בתאריך "שייקבע בהסכמה משותפת של שלוש המעצמות", אך לאחר שיושלמו ההכנות הצבאיות, מה שבפועל גרם לכך שפרנקו יהיה זה שיחליט מתי ייכנס למלחמה. היטלר מצדו הבטיח הבטחה נחרצת לגבי גיברלטר אך היה מאוד מעורפל לגבי קבלת התביעות הספרדיות בצפון אפריקה. שלושה עותקים של הפרוטוקול הסודי הגיעו למדריד ב-9 בנובמבר ונחתמו על ידי סראנו סונר, שהחזיר את העותקים הגרמניים והאיטלקיים באמצעות שליח מיוחד. שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כתב ביומנו: " לפיהרר אין דעה טובה על ספרד ופרנקו. מהומה רבה על כלום. שום דבר מוצק. בכל מקרה, הם בכלל לא מוכנים למלחמה. הם אידלגוים של אימפריה שכבר לא קיימת. מצד שני, צרפת זה עניין אחר. בעוד שפרנקו היה מאוד לא בטוח בעצמו, פטן נראה בטוח ואסוף".
בזכות פרוטוקל זה, הפגישה לא הייתה כישלון מוחלט, והיטלר הצליח לסיים עם הבטחה ספרדית לכניסה למלחמה תחת פיקודו. אילו היטלר היה מפעיל לחץ תקיף על ספרד, ניתן להניח שבמוקדם או במאוחר הוא היה מביא להצטרפותה למלחמה לצד מדינות הציר. אבל, עסוק בעניינים דחופים יותר, שינה היטלר את תוכניותיו. גם בהתחשב בכך שאגן הים התיכון לא היה אזור בעל חשיבות רבה להתפשטות מצד הרייך השלישי, והיטלר היה צריך להימנע מחיכוכים בין צרפת של וישי לאיטליה הפשיסטית בצפון אפריקה. התרחיש במזרח אירופה לעומת זאת היה שונה. שם כבר היו לגרמניה בעלות ברית (הונגריה, רומניה, סלובקיה) שייאלצו לשתף פעולה עם הרייך השלישי במקרה של הרחבת הלחימה אל הבלקן או לברית המועצות, הלחץ ממנו ספרד הייתה פטורה, בזכות ריחוקה הגאוגרפי.
העותק הספרדי של הפרוטוקול הסודי הושמד, ככל הנראה לאחר 1945. היה חשש שכך עלה בגורלו גם של העותק הגרמני, אולם הוא התגלה לבסוף ב-1960 על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
פלנימטר
פלנימטר הוא מכשיר מכני המשמש למדידת שטח של צורה כללית במישור. את הפלנימטר הראשון תכנן ככל הנראה בשנת 1814 יוהאן מרטין הרמן.
אופן הפעולה: מעבירים את קצה זרוע המכשיר על היקף הצורה, והפלנימטר באמצעים מכניים מתרגם את תנועות הזרוע למידת שטח. עקרון הפעולה הוא לפי נוסחת הסקטור של לייבניץ, או משפט גרין (Green's theorem) אשר מכליל אותה. משפט גרין מאפשר לעבור מאינטגרל על פני מסלול סגור (היקף הצורה) לאינטגרל כפול (שטח הצורה):
All I Really Want to Do
All I Really Want to Do (בעברית: כל מה שאני באמת רוצה לעשות) הוא אלבום הבכורה של זמרת הפופ האמריקנית, שר. האלבום יצא לאור ב-16 באוקטובר 1965, על ידי חברות התקליטים ליברטי רקורדס ואימפריאל רקורדס.
עם יציאתו נכנס האלבום אל המקום ה-7 במצעד האלבומים הבריטי.
גיבורים (סדרת)
גיבורים (באנגלית: Heroes: Legend of the Battle Disks) היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים אשר משודרת בישראל. הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית החל משנת 2016. באולפני "דאבי דאב".
האצטדיון האולימפי (טוקיו)
האצטדיון הוקם בשנת 1958 על מנת לשמש כאצטדיון הלאומי של יפן. האירוע המרכזי הראשון שנערך בו היו משחקי אסיה בשנת 1958. האצטדיון שימש כאצטדיון העיקרי של אולימפיאדת טוקיו בשנת 1964. מאז אירח האצטדיון את אליפות העולם באתלטיקה בשנת 1991, את משחקי מיראז' בול בין השנים 1976–1993, ואת גביע טויוטה (הגביע הביניבשתי) בין השנים 1980–2001.
בסוף שנת 2014 נהרס האצטדיון, ועל חורבותיו נבנה אצטדיון חדש שיארח את טקסי הפתיחה והסיום ואת תחרויות האתלטיקה במסגרת אולימפיאדת טוקיו בשנת 2020. את תוכנית הבנייה המקורית שנחשפה ב-2013 יצרה האדריכלית זהה חדיד. האצטדיון שעיצבה נועד להכיל כ-80,000 מקומות ישיבה עם קירוי מלא לאצטדיון בגג נפתח ואף מיזוגו. ביולי 2015 הוחלט כי בשל העלות המנופחת של מימוש התוכנית, ועיצובו השנוי במחלוקת הבולט למרחקים בשל תצורת הגג, נגנזה התוכנית לבנייתו. ביטול התוכנית גם הוציאה את האצטדיון מרשימת האצטדיונים ביפן שיארחו את גביע העולם ברוגבי ב-2019, במסגרתו יועד לארח את משחק הגמר של הטורניר.(הגמר הועבר לאצטדיון ביוקוהמה שאירח גם את גמר מונדיאל 2002). במקום זאת יצא מכרז מזורז לתוכנית חדשה וצנועה יותר בעלויותיה וצורתה. בדצמבר 2015 נבחרה תוכנית חלופית וזולה יותר לאצטדיון של האדריכל היפני קנגו קומה. ההצעה החדשה היא של אצטדיון מקורה חלקית בהשראת האדריכלות היפנית המסורתית שנועד להכיל 68,000 צופים במשחקים האולימפיים ואפשרות להקמת יציעים זמניים על מסלולי האתלטיקה שיגדילו את תכולת האצטדיון ל-80,000 מקומות ישיבה במידת הצורך לאירוח אירועי ענק. גם סביבת האצטדיון נועדה להיות ירוקה וחזיתו החיצונית מתוכננת להתכסות בצמחים מטפסים שיצרו "גן תלוי".
Abscam
Abscam (לפעמים נכתב ABSCAM, תעתיק בעברית: עבסקם) היה מבצע עוקץ של ה-FBI שנוהל ממשרדי ה-FBI בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק בשנות ה-70 המאוחרות ובשנות ה-80 המוקדמות. בתחילתו, מטרת המבצע הייתה לתפוס סוחרים ברכוש גנוב, אך בהמשכו כוון המבצע כנגד שחיתות שלטונית. בעזרתו של נוכל מורשע, צילם ה-FBI פוליטיקאים מקבלים שוחד משייח' ערבי פיקטיבי בתמורה לטובות הנאה פוליטיות.
החקירה הובילה בסופו של דבר להרשעתם של סנאטור אחד, שישה חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית, חבר אחד בסנאט של מדינת ניו ג'רזי, חברים במועצת עיריית פילדלפיה, ראש עיריית קמדן, ניו ג'רזי ומפקח של שירות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית.
המבצע
במרץ 1978, יזם ה-FBI מבצע עוקץ בשם "Abscam", תחילה כדי לחקור גנבה, זיוף ויצירות אמנות גנובות. ה-FBI יצר את החברה הפיקטיבית "עבדול פרויקטים בע"מ" ("Abdul Enterprises, Ltd."), שתשמש כחברת קש ותעסיק את מלווין ויינברג (Melvin Weinberg), נוכל תרגילי עוקץ מורשע ומודיע, כדי שיעזור לתכנן ולנהל את המבצע. עובדי FBI התחזו לשייח'ים הערבים הפיקטיביים, קמביר עבדול רחמן (Kambir Abdul Rahman) ויאסיר חביב (Yassir Habib), הבעלים של עבדול פרויקטים, שרצו להשקיע מיליוני דולרים בארצות הברית.
כאשר זייפן שנחקר הציע לשייח'ים שישקיעו בבתי קזינו בניו ג'רזי, ושניתן להשיג רישיונות עסק על ידי מתן שוחד, המבצע יועד מחדש וכוון כנגד שחיתות שלטונית. הפוליטיקאי הראשון שנפל ברשת תחבולת ההשקעה הפיקטיבית היה ראש עיריית קמדן, אנג'לו הריצ'טי (Angelo Errichetti). בתמורה לשוחד, אמר הריצ'טי לנציגי השייח'ים: הריצ'טי עזר לגייס מספר אנשי ממשל וחברי קונגרס שהיו מוכנים להעניק טובות הנאה פוליטיות בתמורה לשוחד. טובות ההנאה כללו הגירה קלה, מקלט מדיני, רישיונות קזינו, היתרי בנייה, העברות כספים ותחבולות השקעה אחרות.
ה-FBI הקליט את כל החלפות הכספים, ולראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית, צילם בסתר אנשי ממשל מקבלים שוחד. מקומות המפגש כללו בית בשכונת ג'ורג'טאון של וושינגטון די. סי., שהיה שייך לעיתונאי לי לסקאזה (Lee Lescaze), יאכטה בפלורידה וחדרי מלון בפנסילבניה וניו ג'רזי.
"Abscam" היה שם הקוד של ה-FBI למבצע. כאשר רשויות החוק פרסמו את המבצע, הן הצהירו כי "Abscam" היה קיצור של "Arab scam" ("הונאה ערבית"). לאחר קבלת תלונות על שם המבצע, טענו הרשויות כי הוא קיצור של "Abdul scam" ("הונאת עבדול"), על שם חברת הקש ששימשה במבצע.
הרשעות
מתוך 31 אנשי הממשל שנבדקו במבצע, סנאטור אחד (הריסון ויליאמס (Harrison A. Williams)) ושישה חברים בבית הנבחרים של ארצות הברית (ג'ון ג'נרטה (John Jenrette), ריצ'רד קלי (Richard Kelly), ריימונד לדרר (Raymond Lederer), מייקל מאיירס (Michael Myers), פרנק תומפסון (Frank Thompson) וג'ון מ. מרפי (John M. Murphy)) הורשעו בקבלת שוחד וקשירת קשר במשפטים נפרדים ב-1981. בעוד שרוב הפוליטיקאים התפטרו, מאיירס סולק מבית הנבחרים וויליאמס התפטר רק כשהגיע מועד ההצבעה על סילוקו מהסנאט.
בנוסף, הורשעו אנשי הממשל הבאים:
אחרית דבר
כשפורסם המבצע בתחילת שנות ה-80, התעוררה מחלוקת ציבורית על השימוש בשיטת ה"עוקץ" ועל מעורבותו של ויינברג בבחירת אנשי המטרה. למרות שוויינברג ביצע מעשי נוכלות רבים, הוא התחמק מעונש מאסר של 3 שנים וקיבל תשלום של 150,000 דולר בעקבות המבצע. בסופו של דבר, כל ההרשעות של המבצע החזיקו מעמד בערעורים, אם כי מספר שופטים מתחו ביקורת על הטקטיקות בהן השתמש ה-FBI ועל הדרך בה ה-FBI ומחלקת המשפטים פיקחו על המבצע.
במרץ 1982, לאחר שדן בהחלטה לסלק את הסנאטור ויליאמס עקב מעשיו שהוקלטו במבצע, הקים הסנאט ועדה לבחינת פעולות חשאיות. בדצמבר 1982, הגישה הוועדה את מסקנותיה הסופיות, שבעיקרון תמכו בשיטה החשאית אבל הבחינו שהשימוש בה.
מסמכי ה-FBI שנחשפו מאוחר יותר בהתאם לחוק חופש המידע, שהכילו קטעי עיתונות ומכתבים שנשלחו ל-FBI, הראו תגובות מעורבות של הציבור האמריקאי. חלק מהציבור תמך ב-FBI, בעוד חלק אחר טען כי המבצע היה בעצם מלכודת שהוטמנה בהוראתם של אנשי FBI תאבי נקמה, שנעקצו קודם לכן בחקירות של הקונגרס על אירועים של אלימות משטרתית. הקונגרס המשיך לדון במבצעי עוקץ זמן רב, ויצר קווים מנחים רבים נוספים לאורך השנים:
במהלך המבצע, מסר ה-FBI יותר מ-400,000 דולר ב"שוחד" לאנשי קונגרס ונציגהם.
בתרבות הפופולרית
הבמאי הצרפתי לואי מאלה (Louis Malle) עיבד את סיפור המבצע לתסריט של סרט בשם "Moon Over Miami" ("ירח מעל מיאמי"), אך בעקבות מותו של השחקן ג'ון בלושי במרץ 1982, שהיה מיועד לגלם את ויינברג, בוטלה הפקת הסרט. תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" הציגה מערכון פרודי על המבצע ב-9 בפברואר 1980. תוכנית הערב "Fridays" המשודרת בשידור חי, הציגה פרודיה על המבצע בשם "Abscam Camera" ("מצלמת עבסקם"), הרומז לביטוי "Candid Camera" ("מצלמה נסתרת"). המבצע הוזכר גם בפרק של הסדרה הקומית "סיינפלד" בשם "The Sniffing Accountant" ("רואה החשבון המושך באף"). האמן פרינס התייחס לסיפור המבצע בשיר "Annie Christian" באלבומו משנת 1981, "Controversy". המבצע הוזכר גם בסרט "דוני בראסקו", כאשר אחד הסוכנים הציע להשתמש בסירה במבצע חשאי כדי להרשים איש מאפיה בכיר.
אמיל ולב
אמיל ולב (בבולגרית: Емил Велев; נולד ב-5 בפברואר 1962 בסופיה) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
Abscam
בתרבות הפופולרית
סיפור המבצע עובד לסרט קולנוע בשם "American Hustle" ("חלום אמריקאי") משנת 2013, בבימויו של דייוויד או. ראסל. עלילת הסרט משתמשת במבצע כבסיס בלבד, בעוד רוב האירועים המתוארים בסרט הם בדיוניים. הכתובית המוצגת בתחילת הסרט מצהירה כי.
אמיל ולב
קריירה
ולב החל את הקריירה שלו באקדמיית הנוער של לבסקי סופיה. שיחק בקבוצה הבוגרת של לבסקי מ-1981 עד 1989. וזכה עימה באליפות בולגריה ב-1984, 1985 ו-1988. בגביע של בולגריה ב-1982 ו-1984. הוא שיחק 150 משחקים (19 שערים) עבור לבסקי בליגה, ו -34 משחקים (8 שערים) בגביע.
בעונת 1989/90 הגיע ולב לישראל, ושיחק עונה אחת בליגה הראשונה במדי הפועל רמת גן שבסיום העונה ירדה לליגה השנייה. בשנת 1990 הגיע למכבי עירוני אשדוד שעלתה אז מליגה א' (שלישית) לליגה הארצית (שנייה). ולב היה גורם מרכזי בהרכב הקבוצה והבועט הראשי במצבים הנייחים. כבש בסך הכל 30 שערים והוביל את הקבוצה בעונת 1992/93 עד לליגה הראשונה והמשיך עוד עונה אחת (1993/94) שבה שיחק בכל מחזורי הליגה (39 – 7 שערים).
בעונת 1994/1995 שיחק עונה אחת במכבי יפו, ולאחר מכן חזר לקבוצת לבסקי סופיה. בעונת 1996/1997 שיחק חצי עונה בעירוני אשדוד וממנה עבר לחצי עונה בהפועל בת ים. בשנים 1997–1999 שיחק בבית"ר באר שבע. בעונת 1999/2000 שיחק במכבי אשקלון, איתה העפיל לליגה הארצית. בעונה שלאחר מכן שיחק במכבי רמת עמידר ונפצע במהלך העונה. בסוף העונה הכריז ולב על פרישה ממשחק פעיל וחזר לבולגריה.