cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוסה סנחורחו
מלחמת האזרחים
ב-10 במאי 1936 הודח מתפקיד הנשיא ניסטו אלקלה סאמורה ובמקומו מונה מנואל אסאניה מטעם החזית העממית. זמן קצר אחר כך החלו קצינים ימניים קיצוניים בצבא ספרד, בהם סנחורחו (שפעל מהגלות), אמיליו מולה, פרנסיסקו פרנקו וגונסאלו קוויפו דה לאנו, לתכנן להפיל את ממשלת החזית העממית. לאחר ניסיון הפיכה צבאית שבסופו סרבה הממשלה להיכנע לכוחות הימניים בצבא, החלה מלחמת האזרחים בספרד ב-17 ביולי 1936. סנחורחו הפך למפקד הראשי של כוחות הימין בצבא, אשר קיבלו על עצמם את הכינוי "הלאומנים". ב-20 ביולי 1936 נהרג סנחורחו כשמטוסו התרסק בדרך מפורטוגל לספרד. סנחורנו התעקש להעמיס חפצים אישיים רבים על המטוס, דבר שגרם לאי יציבות במשקל המטוס ובסופו של דבר להתרסקותו. כאשר גם הגנרל אמיליו מולה נהרג בתאונת מטוס בשנה שלאחר מכן, החלו להתפשט שמועות כי פרנסיסקו פרנקו היה אחראי למותם של שני מפקדים אלו. עם זאת, מעולם לא נמצאו ראיות המבססות האשמה זו ופרנקו הפך למפקד הכוחות הלאומניים ולאחר ניצחונם של אלו נותר בתפקיד הדיקטטור של ספרד עד יום מותו, כאשר לאחר מכן שבה המלוכה תחת חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד והמדינה עברה תהליך דמוקרטיזציה.
Faded
רקע כללי
השיר "Faded" הוא גרסה מחודשת של קומפוזיציות העבר של אלן ווקר "Fade", שיצא באמצעות חברת התקליטים NoCopyrightSounds בשנת 2014.
ביצירת Faded, ווקר קיבל השראה מהסאונד של מפיק המוזיקה אהריקס ברצועה "nova" משנת 2013. בראיון הוא אמר: "המלודיות ואופן התקדמות הסינגל הן מה שהן כל כך ייחודיות וזה מה שהעניק לי השראה ליצור את 'Fade' שלימים הפכה ל"Faded". הסגנון בהשראת המפיק הנורווגי K-391. הלחן, אני לא יודע מאיפה זה הגיע, אבל אני מנסה לתת לרגשות להשפיע מאוד על הלחנים שאני מפיק."
בעוד שהמבנה והמנגינה זהים כמעט ל"Fade", Faded שונה מבחינת הפתיח והיציאה לפסנתר; עם שירה לא מוסמכת של איסלין סולהיים והפקה מיינסטרימית.
השיר נקבע בזמן משותף ובעל קצב של 90 פעימות לדקה. זה כתוב במפתח של E ♭ מינור עם התקדמות האקורדים של E ♭ m – BG ♭ –D ♭.
מיקומי שיא
Faded הפך להצלחה מסחרית ברחבי עולם עם השקתו. השיר הגיע לשיא במקום הראשון ביותר מעשר מדינות ובחמישייה ביותר ביותר מ 25 מדינות.
זגם במצעדים במדינות שונות כולל אוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, קנדה, צרפת, גרמניה, אינדונזיה, אירלנד, איטליה, לטביה, מלזיה, הולנד, ניו זילנד, שווייץ, ספרד, בריטניה וארצות הברית. הוא הגיע גם למקום הראשון בשירי 100 השירים הפופולריים של שזאם ברחבי פברואר 2016, ועד מרץ 2016, הפך לשיר שחופש ביישומון הכי הרבה פעמים בעולם.
סרטון הווידאו ביוטיוב הגיע למיליארד צפיות ב־26 במרץ 2017, וזכה עד היום ליותר מ־2.7 מיליארד צפיות, מה שהפך אותו לסרטון הווידאו ה-19 הנצפה ביותר. זהו גם הסרטון הרביעי הכי אהוב ביוטיוב עם למעלה מ 19 מיליון לייקים.
הופעות חיות
מספר סולניות ביצעו את השיר Faded בשידור חי עם אלן ווקר. בנוסף לאיסלין סולהיים שהיא גם הזמרת המקורית בהקלטה, השיר הועלה גם בשידור חי עם אינגריד הלנה האוויק (זמרת הייטסאקיט), טווה סטירקה, אלכסנדרה רוטאן, אנג'לינה ג'ורדן, זארה לארסון וטורין מישל. ב־4 בנובמבר 2017 אלן ווקר ביצע את השיר בשידור חי בטקס הסיום של אליפות העולם של ליגת האגדות 2017 בבייג'ינג.
וידאו קליפ
פורסם סרטון מוזיקה, בו מופיע "שאהב סאלחי" כגיבור הראשי. הקליפ צולם במחצבת רומו באסטוניה, והופק וערך על ידי "ברור ברור" וביימו "ריקרד "וטוביאס האגבום", כשריקארד האגבום היה גם מנהל הצילום.
מיקומים בולטים כוללים את בניין Linnahall (שנבנה מאבן גיר) לייצור טקסטיל שלא נעשה בו שימוש ובניין קונצרטים חי בפוג'ה puiestee 7 בטאלין; בית הסוהר לשעבר של רומו, מחצבת הגיר של רומו ואגם לצד קצה השלל הצמוד הסמוך בפאריש וסאלמה וכמה מיקומים ברחבי העיר פלדיסקי. השוט האחרון כולל את ההריסות של בניין ליד החוף על Pakri חצי האי ממש מחוץ Paldiski, בפאתי Laoküla הכפר, Keila פאריש.
גרסה אקוסטית
ב־11 בפברואר 2016, אלן ווקר פרסם גרסה אקוסטית לשיר בשם "Faded Restrung". השיר מבוצע בליווי פסנתר וכלי מיתר, עם כל האלמנטים של EDM שהוצאו.
ווקר כתב שהוא החליט על גרסה חלופית של "Faded", כדי "להדגיש היבטים אחרים של השיר; להציג אותו בפני קהל אחר שעשוי לחבב את הקול של איזלין סולהיים את הלחנים, אבל לא יכולים לסבול את החלקים האלקטרוניים של זה".
בסרטון המוזיקה "Restrung" מוצגים וולקר, איסלין סולהיים והרכב בן 11 נגני כלי מיתר המופיעים באולם הכורים של ה-R1 המפורק, (הכור הגרעיני הראשון של שוודיה). צוות השחקנים לבשו קפוצ'ונים עם סמנים מסחריים של הלוגו של אלן ווקר שהורכב מראשי התיבות המסוגננים שלו. אולם הכורים R1 ממוקם מתחת לאדמה במכון המלכותי לטכנולוגיה השוודי (KTH) בסטוקהולם.
אותו צוות שיצר את הקליפ עבור "Faded", גם עשה את הסרטון למוזיקה ל-"Restrung" - "ברור ברור" היה המפיק, "ריקרד" ו"טוביאס חגגום" ביימו, ו"שאהב סאלחי" נזקף לזכותו כעוזר. אווירת הצילומים דומה מאוד לזו של "Faded"; על פי הווידאו מאחורי הקלעים של אלן ווקר, הסרטון "Restrung" צולם כהמשך לסרטון המקורי Faded.
ליביניו
ליביניו (באיטלקית: Livigno) היא עיירה ורשות מקומית בפרובינציית סונדריו (Sondrio) בחבל לומברדיה שבאלפים האיטלקיים. ליביניו הוא גם שמו של אתר הסקי הצמוד לעיירה.
גאוגרפיה
ליביניו נמצאת 1,816 מטר מעל פני הים. הנהר המרכזי שעובר דרך העיירה נקרא Spöl או Aqua Granda. ליביניו היא אחת העיירות האיטלקיות היחידות שאינה שייכת מבחינה גאוגרפית לאגן הים התיכון אלא לאגן הים השחור. חלק מהכפר הישן נהרס לחלוטין בשנות ה-60, כתוצאה מיצירתו של אגם מלאכותי (Lago di Livigno).
היסטוריה
המתיישבים הראשונים בליביניו היו ככל הנראה רועים בימי הביניים. מסמכים קדומים אודות האזור כינו אותו "Vinea et Vineola". שם לטיני זה אינו מתייחס לקיומם של כרמים באזור, אלא מגיע מהשפה הגרמנית ומשמעותו מפולת שלגים. האזור היה מאז ומתמיד חשוף למפולות, כאשר האחרונה שבהן הכתה ב-1951 וגרמה למותם של שבעה בני אדם. עד שנות ה-70 הייתה ליביניו עיירה חקלאית, אולם בעשורים האחרונים היא מתבססת בעיקר על תיירות – הן של גולשי סקי וסנובורד בחורף והן של מטיילים ורוכבי אופניים בקיץ.
אתר הסקי
מרחב הגלישה של ליביניו מתפרס על פני שני רכסים, Mottolino ו-Carosello, וכולל 115 ק"מ של מסלולים לכל הרמות בגבהים שבין 1,800 ל-3,000 מטר. אתר הסקי מהווה חלק ממרחב אלטה ולטלינה (Alta Valtellina) שכולל גם את האתרים בורמיו (Bormio), סנטה קתרינה (Santa Caterina) וסטלביו (Stelvio). הסקי פס המורחב מכסה 220 ק"מ של מסלולים. בליביניו לבדו יש 30 מעליות, שמסוגלות לשנע יותר מ-47 אלף גולשים בשעה. המסלולים רחבים, חלקים, מתוחזקים היטב ומתאימים בעיקר לגולשים מתחילים ובינוניים. האתר הוא גם ביתו של הסנופארק הגדול ביותר באיטליה – Mottollino Snowpark – שכולל מגוון רחב של מתקנים לגולשי פריסטייל ואף אירח תחרויות בינלאומיות. נוסף לכך יש באתר שני סנופארקים נוספים, שני מסלולי בורדר קרוס ומרחבי אוף פיסט לגולשי פרירייד.
פטור ממס
אחד מגורמי המשיכה הגדולים שמביאים תיירים לליביניו הוא מעמדה המיוחד כעיירת דיוטי פרי. המחירים בכל חנויותיה פטורים ממס ערך מוסף, מה שהופך מוצרי אלכוהול, טבק ופרפומריה לזולים במיוחד. למרות שקיימות עדויות לכך שליביניו נהנתה מפטור ממס כבר במאה ה-16, הפטור הנוכחי הוכנס לתוקף על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית בסביבות 1840, אושר מחדש בשנת 1910 ולאחר מכן ב-1960 על ידי הקהילה הכלכלית האירופאית. אמנם מע"מ אינו משולם אך מס הכנסה כן, ולכן ליביניו לא יכולה להיחשב מקלט מס. הסיבה לפטור שקיבלה ליביניו ממס היא הקושי בהגעה אליה בימי החורף והיסטוריה ארוכת שנים של עוני באזור. לאורך השנים, שליטים רצו להבטיח שתושבים ירצו להתגורר באזור (כדי לטעון לבעלות על השטח) ולכן נתנו את התמריץ. סיבה נוספת היא שההכנסות הצפויות ממסים באזור היו זניחות בכל מקרה.
כיום יש שלוש דרכים המובילות לליביניו. שתיים משווייץ – מעבר Forcola di Livigno שפתוח רק בקיץ ומנהרת Munt la Schera, ואחת מאיטליה – מעבר Foscango. עקב הפיתוח התיירותי המואץ של השנים האחרונות והשיפור בתשתיות הכבישים, רבים רואים את הפטור ממס של ליביניו כלא מוצדק. להגנתו ניתן לומר שהוא מייצר כמה מאות מקומות עבודה (בתחום הקמעונאות בעיקר).
ארמון לוקסמבורג
ארמון לוקסמבורג (בצרפתית: Palais du Luxembourg) ממוקם ברובע השישי של פריז. הוא נבנה במקור (1615-1645) על פי עיצוב של ארכיטקט צרפתי בשם סולומון דה ברוסי, על מנת לשמש כמקום המגורים המלכותי של מארי דה מדיצ'י, אימו של המלך לואי השלושה עשר. לאחר המהפכה הצרפתית הוא עוצב מחדש (1805–1799) על ידי ז'אן קלגרין והוסב לבית מחוקקים, בהמשך הוא הורחב משמעותית ועוצב (1835-1856) על ידי אלפונס דה ג'יזור. מאז 1958 הארמון משמש כמקום מושבו של הסנאט הצרפתי.
הארמון ממוקם בגני לוקסמבורג, ובסמיכות אליו נמצא מוזיאון לוקסמבורג.
היסטוריה
אחרי מותו של המלך אנרי הרביעי ב-1610, הוכרזה אלמנתו מארי דה מדיצ'י כעוצרת בשמו של בנה, לואי השלושה עשר, שהיה בן תשע שנים בלבד. מכיוון שקודמה לעמדת כוח חזקה, החליטה מארי דה מדיצ'י להקים ארמון שישמש לה כמגורים. היא הייתה מעוניינת בארמון הדומה לפאלאצו פיטי שהיה בעיר מולדתה פירנצה, ולצורך כך נשלח ארכיטקט לעיר מולדתה שהכין תרשים מפורט של המבנה. היא קראה למבנה ארמון מדיצ'י (Palais Médicis).
ב-1642, הורישה מארי דה מדיצ'י את הארמון לבנה השני והמועדף, גאסטון, דוכס אורליאן, אשר קרא למבנה ארמון אורליאן (Palais d'Orléans).
עם מותו של גאסטון עבר הארמון לאלמנתו, מרגריט דה וריין ולאחר מכן לביתו הבכורה מנישואיו הקודמים, אן, דוכסית מונפנסייה. ב-1660 מכרה אן את הארמון לאחותה למחצה אליזבת מרגריט אשר העבירה אותו ב-1694 לבן דודה, המלך לואי הארבעה עשר.
ב-1715, הארמון שימש למגורים של מרי לואיז אליזבת דה אורליאן עד שעזבה את הארמון ואת פריז ב-1719.
ב-1750 הפך הארמון למוזיאון, גרסה מוקדמת של הלובר, והוא היה פתוח יומיים בשבוע עד 1779. ב-1778 העניק המלך לואי השישה עשר, את הארמון לאחיו, המלך לואי השמונה עשר. במהלך המהפכה הצרפתית הארמון שימש כבית סוהר למשך תקופה קצרה, ואז הפך למקום מושבה של הממשלה הצרפתית בשלב האחרון של המהפכה. ב-1799 שימש כמקום מגוריו של נפוליאון בונפרטה, הקונסול הראשון של צרפת וכמושבו של הסנאט השמרני.
הארמון כפרלמנט
מ-1799 עד 1805 הסב הארכיטקט ז'אן קלגרין את הארמון לבית מחוקקים. הוא הרס את גרם המדרגות המרכזי, והחליף אותו באולם הסנאט בקומה הראשונה, שהתרחב והרס את קפלת מארי דה מדיצ'י. קלגרין סגר את הטרסות והפך אותן לספרייה. במקביל הוא בנה גרם מדרגות באדריכלות נאו-קלאסית באגף המערבי, אשר היה מוקף עמודים איוונים. הבנייה הסתיימה בהריסת גלריה ארוכה שבה היו ציוריו של פטר פאול רובנס. בתחילת 1835 הארכיטקט אלפונס דה ג'יזור הוסיף אגף גינה חדש, מקביל לגינה הישנה. אולם הסנאט החדש היה ממוקם במה שהיה באותו הזמן אזור החצר בין הגנים. האגף החדש כלל ספרייה ובה הוצגו ציוריו של אז'ן דלקרואה (1845-1847). ב-1850 לבקשתו של נפוליאון השלישי, יצר ג'יזור אולם כנסים (בהשראת גאלרי ד'אפולון בארמון לובר).
במהלך כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית בשנים 1940–1944, השתלט הרמן גרינג על הארמון והפך אותו למפקדה של הלופטוואפה בצרפת, בנוסף לקח לעצמו מספר סוויטות מפוארות כדי שימשו אותו בביקוריו בצרפת. סגנו הוגו שפרלה, קיבל גם מגורים בארמון לוקסמבורג, והעביר את רוב זמנו בהנאה מהסביבה המפוארת.
מ-29 ביולי עד 15 באוקטובר 1946, שימש הארמון כמקום לשיחות ועידת השלום בפריז.
גולשי ספות
גולשי ספות היא תוכנית דוקו-ריאלטי ישראלית שנוצרה והופקה על ידי חברת ארצה הפקות עבור חברת HOT תקשורת. התוכנית לוקחת קבוצה של 8-7 אנשים למסע עולמי אשר המשתתפים אינם יודעים לאן הם נוסעים ובאילו ספות הם עומדים לישון.
התוכנית החלה לשדר ב-15 במרץ 2013 את עונתה הראשונה. עונתה השנייה של התוכנית (VIP) עלתה ב-31 במרץ 2015.
בלוסטוקינג
המעגל כלל גם גברים, כגון סמואל ג'ונסון, אדמונד ברק ודייוויד גריק, אך הבולטות של הנשים משכה את תשומת הלב הציבורית, ומאמצע שנות ה-70 המונח "בלוסטוקינג" החל להתייחס לנשים בלבד. פעילות הקבוצה דעכה לקראת סוף המאה. בשנות ה-90, עם התחזקות הפוליטיקה השמרנית ושינוי האקלים האינטלקטואלי בתגובה למהפכה הצרפתית, המונח "בלוסטוקינג" הפך לכינוי גנאי כנגד נשים ששאפו ללמוד ולהרחיב את עולמן והאינטלקטואלי.
מקור השם ומשמעויותיו
הכינוי נוצר מהלחם של המילים Blue (כחול) ו-Stocking. באנגלית, stocking הוא פריט לבוש, מעין גרב ארוך או גרביון עבה, שמכסה את הרגל מכף הרגל ועד הברך, ולעיתים גם חלק מהירך או את כולה. הפריט שימש בעיקר לצורך חימום. במעמדות הגבוהים העדיפו את הפריט עשוי ממשי לבן או שחור, ובמעמדות הנמוכים יותר השתמשו בצמר כחול. במאה ה-17 המונח שימש ככינוי גנאי כנגד הפוריטנים בפרלמנט של אוליבר קרומוול.
ב-1753, האינטלקטואל בנג'מין סטילינגפליט, שנהג ללבוש את הסוג הפשוט והכחול, הוזמן לסלון של אליזבת ווסי. פרנסס ברני כתבה על כך בזכרונותיה:
הכינוי דבק, ובשנות ה-60 הוא שימש כדי להתייחס לסלונים שכינסו אליזבת מונטגיו, פרנסס בוסקוון ואליזבת ווסי בלונדון, באת' ודבלין. לפי סילביה הרסטרק מאיירס, בתחילה השם התייחס דווקא לגברים שהשתתפו במפגשים ושהידידות עימם הוערכה על ידי נשות הקבוצה. בנוסף הוא שימש כדי לתאר את הפילוסופיה של הקבוצה, הרעיון שנשים זקוקות להשכלה והנאה אינטלקטואלית. בשנות ה-70 השם שינה את משמעותו והתייחס לנשים בלבד. השינוי במשמעות החל מהשימוש בשם בפי אלה שביקשו ללעוג לשאיפות האינטלקטואליות של הנשים, והוא "משקף מודעות לכך שנשים שברו את הטאבו על למידה ואת הטאבו נגד לקיחתן חלק בחיים האינטלקטואלים".
בתחילת המאה ה-19 המילה "בלוסטוקינג" החלה לשמש במשמעות רחבה יותר. קבוצות של נשים באנגליה ומחוצה לה ארגנו קבוצות דומות, והמילה נכנסה לשימוש אצל דוברי צרפתית, גרמנית, הולנדית, דנית ושוודית. במקרים רבים המילה שימשה ככינוי גנאי לנשים משכילות ובעלות שאיפות אינטלקטואליות.
רקע היסטורי וחברתי
מעגל הבלוסקטוקינג התהווה בשנות ה-50 של המאה ה-18 כרשת של קשרים של נשים וגברים מהמעמד הגבוה ובעלי מקצועות חופשיים מכובדים ממעמד הביניים. הם נפגשו בבתיהן של נשות חברה אמידות והחליפו את הבילוי המקובל של לגימת משקאות אלכוהוליים ומשחק קלפים, בתרבות של תה ושיחה. ברקע לפעילות זו היו התפתחויות ואירועים היסטוריים, כגון המרד היעקוביטי של 1745, שאיים על הסדר הפוליטי והדתי במדינה, מלחמת הירושה האוסטרית, מלחמת שבע השנים והמדיניות מעוררת המחלוקת של ויליאם פיט. התפתחויות אלה עוררו תחושה של איום על הסדר הפוליטי ועל מעמדה של הכנסייה האנגליקנית, כמו גם דיונים מעוררי מחלוקת על רפורמה כלכלית וחברתית.
לפי סילביה הרסטרק מאיירס, ברקע להתפתחות הבלוסטוקינג היה יחס עוין באופן כללי כלפי השכלה של נשים והשתתפותן בפעילות אינטלקטואלית, לצד התחלה של שינוי בנושא זה. טיעונים נגד למידה של נשים היו מגוונים. בכתבי הקודש, סיפור אדם וחוה והאיגרות של פאולוס פורשו כאזהרה נגד ההשפעה הפתיינית של נשים והנזקים של למדנות ודעתנות בקרבן. גם מחזות (כמו Les Femmes savantes של מולייר) ונובלות הציגו למדנות של נשים כסכנה או עיסוק מגוחך. כותבים רבים יצרו הקשרים בין מתירנות מינית ונשים מלומדות. הרסטרק מאיירס כותבת ש"בהתחשב בלחצים אלה נגד השכלה של נשים, אין פלא שנשים במאה השמונה-עשרה פחדו להיראות כמלומדות מידי או יותר מידי מעוניינות בלמידה". על רקע זה, רוב הנשים במעגל הבלוסטוקינג שילבו את שאיפתן להשתלב בעולם האינטלקטואלי עם העלאה על נס של מידות טובות, כמו צניעות ושמירה על טוהר מיני עבור נשים רווקות, נאמנות לבעל עבור נשים נשואות, ואדיקות דתית.
ההדרה של נשים מעיסוק אינטלקטואלי לא נעלמה מעיניהן של נשות הבלוסטוקינג. עובדה זו עולה למשל ממכתב שכתבה אליזבת קרטר לאליזבת מונטגיו:
לפי אליזבת אגר, ניתן להשוות בין המפגשים של מעגל הבלוסטוקינג לבין הסלונים בצרפת, שמהם הם הושפעו, זאת על אף שנשות המעגל נטו להגדיר עצמן על דרך הניגוד לתרבות הסלון הצרפתית, והדגישו מידות טובות וזהות א-פוליטית יותר מאשר המארחות של הסלונים בצרפת. אגר טוענת שניתן להבין את ההשגים של מעגל הבלוסטוקינג על רקע תנועה רחבה יותר שמבסגרתה "ערכים נשיים" כמו רגישות, סימפתיה וצדקה הועלו על נס כסימנים לקדמה אזרחית נאורה ואיכויות שנשים וגברים צריכים לאמץ. הן לא תפסו את שאיפתן להשתתפות בשיחה עם גברים על נושאים אינטלקטואלים כמעשה רדיקלי, אלא כניסיון להבנות ולגבש דרכים חדשות לחשוב על הקשרים בין החיים הפרטיים לאלה הציבוריים, וזאת בתגובה לתפיסה חדשה של המידה הטובה האזרחית, כפי שפותחה על ידי הוגים כמו דייוויד יום והרוזן שפטסברי.
התפתחות ורעיונות
מקובל להבחין בין "הדור הראשון" של מעגל הבלוסטוקינג, שהתגבש בשנות החמישים בסלונים של מונטגיו, ווסי ובוסקוון, לבין "הדור השני", שהתגבש בשנות השבעים, ובנה על השגי הדור הראשון. מלבד המפגשים, הנשים בדור הראשון קיימו התכתבות ענפה, שלה היה חלק מרכזי בגיבוש המעגל כמעין תנועה. חלק ניכר מנשות המעגל הראשון, כגון מונטגיו, קרטר, וטלבות, פרסמו כתבים בשמן או בעילום שם. הן היו מודעות לכך שהסביבה החברתית שיצרו מהווה אלטרנטיבה לעיסוקים אופנתיים שחסר בהם ממד תבוני או מועיל, כפי שמעיד קטע מ"על השיחה" של הסטר צ'אפון:
מפגשי המעגל נערכו בדרך כלל בשעות אחר הצהריים. במפגשים לא היה מספר קבוע של משתתפים והם לא התנהלו על פי כללים מוגדרים מראש. לכל מארחת היה סגנון משלה. כך למשל, במפגשים שנערכו אצל מונטגיו הכיסאות היו מסודרים במעגל או חצי גורן על מנת ליצור אחדות בשיחה, ואילו ווסי הקפידה על סידור פחות פורמלי שאיפשר סביבה רגועה יותר ושיחות בקבוצות קטנות. לפי דבורה הלר, הסגנונות השונים של ארגון המרחב והשיחה משקפים את הניסיון של המארחות לשלב ערכים שהיו חשובים להן והיו במתח זה עם זה. כך למשל, הן ביקשו לשלב את ערך ההטרוגניות וגיוון הדעות בשיחה עם השאיפה להרמוניה ואחדות. המעגל בסלון של מונטגיו הוא "סמל טבעי לאחדות" והוא מייצר הרמוניה בין "בני אדם שמשתתפים בתהליך מאחד של תקשורת". המרחב הכאוטי יותר שארגנה ווסי מעיד על הניסיון למצוא דרכים להתאים את המרחב למגוון חברתי רחב יותר ולמספר רב יותר של משתתפים.
ככל שהתפתחו המפגשים והקשרים, התגבשה בהם מה שנשות המעגל כינו "דוקטרינה" או "פילוסופיה" של "שיחה רציונלית". הדגש היה על שיחה כאמצעי לחידוד האינטלקט, הרחבת הידע ובחינה עצמית, ועל אלמנט השוויון בשיחה שבה הדוברים נשפטים על פי דבריהם ולא על פי מעמדם או זהותם. חוקרים של מעגל הבלוסטוקינג פונים לעיתים קרובות לפואמה "The Bas Bleu: or, Conversation", שכתבה חנה מור, משוררת ומחזאית מהדור השני של הבלוסטוקינגס, כדרך להבין את היחס של נשות הבלוסטוקינג לשיחה. לדוגמה, בקטע מתוך הפואמה משווה מור בין האינטלקט לזהב, ובין שיחה ל"מסחר האצילי ביותר של המין האנושי", ש"סחורתו היקרה היא השכל":
פמיניזם, פילנתרופיה ויוזמות חברתיות
מלבד החברות שנרקמה בין המשתתפות, מפגשי השיחה וחליפת המכתבים, מקור נוסף להצלחה של מעגל הבלוסטוקינג הוא העושר של חלק מחברות המעגל - בעיקר של מונטגיו - שאפשר להן לממן ולהיות פטרוניות של יצירות, ובכך לקדם את היצירה של חברות הקבוצה. לאחר מות בעלה, מונטגיו ניהלה בעצמה את מכרות הפחם של משפחתה ונודעה כאשת עסקים חרוצה וממולחת. חלק מרווחיה שימשו לפטרונות של אומנות ויצירה ספרותית.
לפי גארי קלי "תנועת הבלוסטוקינג הייתה פמיניסטית ככל שהיא קידמה את האינטרסים של נשים בתוך הסדר החברתי, הכלכלי והתרבותי הקיים, בתקופה שבה סדר זה עבר שינויים". חברות המעגל התעניינו בתהליכים של שינוי תרבותי ומודרניזציה של המדינה והכלכלה בחצי השני של המאה ה-18, וניתן לראות אותן כפמיניסטיות במובן שהן פעלו ל"פמיניזציה של הכוחות הטרנספורמטיביים". הן פעלו, מצד אחד, למזעור ומיתון הנזק החברתי שנוצר בעקבות השינויים החברתיים והפוליטיים, ומצד שני, ביקשו להבטיח מקום מרכזי יותר לנשים ממעמדן בתוך תהליך המודרניזציה.
מעבר להתעקשות על כך שלנשים יש מקום בתוך העולם האינטקלקטואלי, חברות הבלוסטוקינג יצרו מיזמים ועסקו בפילנתרופיה, בדרכים שניתן לראות כפמיניסטיות. ראשית, הן פעלו על מנת להציל נשים, במיוחד נשים מהמעמד הנמוך, מצורות שונות של ניצול. דוגמאות לפעולות מסוג זה הם ניסיונות להציל נשים בסיכון על ידי העסקתן, אספקה של מזון לפועלים עניים במצוקה ומיזמים כגון בית הספר לתעשייה עבור נשים עניות, שניהלו שרה סקוט, ברברה מונטגיו ונשים אחרות בבאת'. הדור השני של הבלוסטוקינג הרחיב את המאמצים מהסוג הזה. שנית, הן פעלו למיתון התוצאות החברתיות השליליות של תהליך המודרניזציה ושל ניהול הקפיטליסטי של אחוזות חקלאיות, כגון היצירה של צורות חדשות של עוני. פן פמיניסטי שלישי של עיסוקן הוא קידום מיזמי חינוך והשכלה לנשים בנות מעמדן. הן שאפו להעניק לנשים הון תרבותי, ידע וניסיון אינטלקטואלי, שיכינו לחיים עצמאיים יותר.
מגדל מקפת
יו"ר דירקטוריון החברה מפברואר 2020 הוא רן עוז. מנכ"ל החברה מאוגוסט 2021 הוא עמית אורון.
בלוסטוקינג
דור שני, דעיכה ומורשת
הרעיונות של דור הבלוסטוקינג הראשון השפיעו בשנות ה-70 וה-80 על דור צעיר יותר של נשים אינטלקטואליות, שהגיעו מרקע חברתי ופוליטי מגוון יותר. הסטר ת'רייל הייתה דמות מפתח בהתפתחות הדור השני של הבלוסטוקינג, שכן היא הייתה בקשרי ידידות עם מונטגיו ונשים אחרות בדור הראשון, וכך יצרה קשרים בין שני הדורות. לדוגמה, היא קרבה למעגל את המחזאית והסופרת פרנסס ברני, שנחשבת כיום לדמות בולטת בדור השני ואשר יומניה מהווים כיום מקור למחקר אודות המעגל.
מגדל מקפת
היסטוריה
במסגרת ההתמודדות עם משבר קרנות הפנסיה הגרעוניות, בשנת 1995 נסגרו קרנות הפנסיה הגרעוניות (מרביתן בשליטת ההסתדרות הכללית) להצטרפות של עמיתים חדשים. כדי לאפשר ביטוח פנסיוני למצטרפים חדשים, נפתחו קרנות פנסיה חדשות, מהן בשליטת הקרנות הוותיקות, שתנאיהן היו נחותים מתנאיהן של הקרנות הוותיקות והבטיחו איזון אקטוארי. בפרט, לעומת השיטה של "זכויות מוגדרות" (defined benefits), שאפיינה את הקרנות הוותיקות ויש בה סיכון גדול לכניסה לגרעון אקטוארי, בקרנות החדשות הונהגה שיטה של "הפרשות מוגדרות" (defined contributions), שבה הסיכון לכניסה לגרעון אקטוארי קטן. בנוסף הוגבלו העמיתים בקרנות הוותיקות בצבירת זכויות על גידול בשכרם, וביטוח פנסיוני בגין חריגה מהגבול שנקבע הופנה לקרנות החדשות. גם הסבסוד הממשלתי, בדמות איגרות חוב בלתי סחירות הנושאות ריבית גבוהה מריבית השוק, צומצם בקרנות החדשות, יחסית לזה שניתן לקרנות הוותיקות.
בלוסטוקינג
דור שני, דעיכה ומורשת
בתחילת שנות ה-90 השם "בלוסטוקינג" כבר התייחס באופן כללי יותר לכל אישה שלה שאיפות אינטלקטואליות או אקדמיות. הבולטת שבכותבות באותה התקופה הייתה מרי וולסטונקראפט, שהייתה רדיקלית יותר בדעותיה מנשות מעגל הבלוסטוקינג המקורי, אך הושפעה מהן - במיוחד מ"מכתבים על החינוך" של קתרין מקולי ומ"מכתבים על השיפור של השכל" של הסטר צ'אפון. על אף שוולסטונקראפט שיבחה את צ'אפון בספרה "הגנה על זכויות האישה", צ'אפון ונשים אחרות במעגל קראו את הספר בחשדנות ולא היססו לבקר את הרעיונות הרדיקליים שבו. נקודת ממשק בין הרעיונות של וולסטונקראפט לרעיונות של חברות הבלוסטוקינג היא הדגש הרב על השכלה ועל רעיון המידה הטובה. בשנים האחרונות של המאה ה-18 האקלים האינטלקטואלי באנגליה השתנה כתגובה למהפכה הצרפתית ולאופוזיציה הרדיקלית נגד הממשלה הבריטית. תגובת הנגד השמרנית הובילה לחשדנות גוברת כלפי נשים אינטלקטואליות ולעצירה של התנועה האיטית לכיוון של שוויון בין המינים. באווירה זו השם "בלוסטוקינג" הפך למילת גנאי ולעלבון. אינטלקטואליות בולטות כוולסטונקראפט ומקולי ספגו ביקורת ועלבונות שהתייחסו לחייהן האישיים ולא לגוף טיעוניהם. סאטירות שמציגות נשים אינטלקטואליות באופן מגוחך הפכו שוב לנפוצות. כך למשל, ריצ'רד פולוול פרסם ב-1798 את הפואמה "The Unsex'd Females" שתקפה נשים משכילות והציגה אותן כסטייה מתועבת מדרך הטבע. לדוגמה, מתוך הפואמה:. המסאי המצליח ויליאם הזליט כתב "אני חש דחייה מוחלטת לבלוסטוקינג. אני לא שם קצוץ על אף אישה שיודעת אפילו מה המשמעות של 'מחבר'. אם אני יודע שהיא קראה משהו שכתבתי, אני מפסיק מייד את ההכרות ביננו". גם לורד ביירון השתמש בשם "בלוסטוקינג" כדי להציג בביטול את הטעם והעניין של נשים ביצירות אינטלקטואליות.
מגדל מקפת
היסטוריה
במסגרת הסדר זה הקימה קרן מקפת הוותיקה, בדצמבר 1995, את הקרן "מקפת החדשה", שיועדה למצטרפים חדשים. בחודש יולי 2002 המליץ בנק ישראל "לסגור את קרנות הפנסיה החדשות בפני עמיתים נוספים, משום שאף הן סובלות מגרעונות אקטואריים עימם אין להשלים, והן עדיין נשענות, ב-70% מהתיק, על איגרות חוב ממשלתיות, לא-סחירות".
בלוסטוקינג
דור שני, דעיכה ומורשת
למרות התקפות אלה, המוניטין של חברות הבלוסטוקינג לא נהרס לגמרי. בחצי הראשון של המאה ה-19 בני משפחה של נשים מהמעגל פרסמו אוספי כתבים של מספר נשים מהמעגל לאחר מותן. בנוסף פורסמו מספר כתבי הגנה על הבלוסטוקינג, כגון הנובלה "בלוסטוקינג הול", שפורסמה ב-1827 על ידי מחבר אנונימי, והזכרונות של פרנסס ברני. קבוצות אחרות של נשים אינטלקטואליות, כגון הקבוצה של שפרסמה את English Woman's Journal, המשיכו להיפגש בלונדון ובערים אחרות באירופה, ובמובן מסוים המשיכו את דרכן של הבלוסטוקינג.
וירג'יניה וולף כתבה בחדר משלך על כך שבמאה השמונה-עשרה החלו נשים לכתוב כדרך להרוויח כסף, ועל האופן בו תהליך זה האציל כבוד על מה שהיה נראה לפני כן כשרבוטים קלי דעת. לפי וולף, "הפעלתנות הקיצונית של השכל שהופיעה בשלהי המאה השמונה עשרה בקרב נשים - הדיבורים, הפגישות, הכתיבה של המסות על שייקספיר, התרגום של הכתבים הקלאסיים - התבססה על העובדה המוצקה שנשים יכולות היו להרוויח כסף מכתיבה. הכסף כיבד את מה שנראה קל דעת כשאין בצדו שכר. אולי ניתן עדיין לסנוט ב'בלוסטוקינג עם דחף לשרבוט', אך לא ניתן להכחיש שהן שלשלו כסף לארנקן. כך, לקראת סוף המאה השמונה-עשרה, החל שינוי, שאילו הייתי כותבת את ההיסטוריה מחדש, היה עלי לתארו באופן מקיף יותר ולהחשיבו לבעל משקל רב יותר ממסעות הצלב או ממלחמות השושנים".
מגדל מקפת
היסטוריה
שם הקרן שונה ל"מגדל מקפת קרנות פנסיה וקופות גמל בע"מ", והיא הפכה לקרן הפנסיה העיקרית של "מגדל". מנכ"ל החברה בשנים 2011–2019 היה בצלאל צוקר, והוא הוביל מיזוג של קרנות נוספות של קבוצת "מגדל" לתוך "מגדל מקפת". באפריל 2021 מוזגה לתוכה קרן הפנסיה "יוזמה קרן פנסיה לעצמאיים", שאף היה הייתה בבעלות "מגדל".
בלוסטוקינג
דמויות מרכזיות וכתבים
נודעה כ"מלכת הבלוסטוקינג" והמנהיגה של הדור הראשון של הבלוסטוקינג. נולדה למשפחה מהאצולה הכפרית (gentry) ביורקשייר. סבה היה הספרן של קיימברידג', והוא העניק לה חינוך, שכלל לימוד שפות וקריאה נרחבת בספרות קלאסית. התחתנה עם אדוארד מונטגיו, נכדו של רוזן סנדוויץ' הראשון. ב-1744 מת בנם היחיד. בשנות ה-50 החלה לארח את מעגל הבלוסטוקינג בביתה שברחוב היל בלונדון. אחרי מות בעלה, ניהלה בהצלחה רבה את עסקי מכרות הפחם המשגשגים של המשפחה. ההון הרב שהרוויחה איפשר לה לעסוק בפילנתרופיה ולעודד יצירות אומנות וספרות, כולל אלה של נשים אחרות במעגל. ב-1760 כתבה בעילום שם שלושה דיאלוגים שנכללו ב"דיאלוגים של המתים" מאת ג'ורג' ליטלטון. ב-1769 פרסמה מונטגיו את "מסה על הכתבים והעילוי של שייקספיר", בה היא הגנה על שייקספיר באסרטיביות מפני הביקורת המזלזלת של וולטר. בתחילה פורסמה המסה בעילום שם, ולאחר שנחלה הצלחה רבה והודפסה במהדורה רביעית הוסיפה לה מונטגיו את שמה. המסה הפכה אותה לבעלת שם, והיא הוזמנה לסלונים בפריז כדי לדון עליה. דייוויד גריק כתב לכבודה פואמה, בה היא מתוארת כאמזונה ביקורתית ששוחטת את יריבה הצרפתי.
אליזבת ווסי (Elizabeth Vesey; 1715 בערך – 1791) - ווסי הייתה מעמודי התווך של דור הבלוסטוקינג הראשון. נולדה באירלנד. אביה היה תומאס ווסי, הבישוף של אוסורי. בעלה הראשון, ויליאם הנדקוק, היה חבר פרלמנט אירי. בעלה השני היה בן דודה אגמונדשם ווסי, בעל אדמות ופוליטיקאי. הייתה חברתה הטובה של מונטגיו וארחה בסלונה מפגשים של המעגל, שהצטיינו בהיעדר מבנה ובארגון כאוטי של המרחב. חברותיה למעגל כינו אותה The sylph - יעלת החן, יצור מיתולוגי נשי מעולם הפיות. לא פרסמה כתבים בימי חייה, אך שירים ומכתבים פרי עטה פורסמו ב-1926. התעניינה בארכיטקטורה, שירה ובלדות. אשת חברה, שבין חוג מכריה היו סמואל ג'ונסון, אדמונד ברק, דייוויד גריק, אדוארד גיבון, אדם סמית ועוד.
פרנסס בוסקוון (Frances Boscwen; 1719 – 1805) - בוסקוון הייתה אחת משלוש המארחות הבולטות של המעגל בדור הבלוסטוקינג הראשון. היא לא פרסמה בימי חייה, אך קיימה חליפת מכתבים ענפה, שבזכותה יצא לה שם של רעייה ואם של "איש האימפריה". בעלה היה אדמירל בצי המלכותי. שניים משלושת בניה נהרגו בצי.
אליזבת קרטר (Elizabeth Carter; 1717 – 1806) -
קרטר הייתה המלומדת, המתרגמת והמחברת הפורה ביותר מדור הבלוסטוקינג הראשון (לצד שרה סקוט), ואחת המלומדות הבולטות בזמנה. היא נולדה בקנט. אביה היה איש כנסייה, והוא לימד אותה לטינית, יוונית ועברית. מאוחר יותר למדה גם צרפתית, גרמנית, איטלקית, פורטוגזית וערבית וקראה בנושאים כמו אסטרונומיה, גאוגרפיה עתיקה, היסטוריה ומוזיקה. אביה היה חבר של אדוארד קייב, עורך המגזין Gentleman's Magazine, ובגיל צעיר היא החלה לתרום למגזין בשם העט "אלייזה". קייב הכיר לה את סמואל ג'ונסון ופרסם חלק מעבודותיה. קרטר בחרה לא להתחתן, והיא נסמכה על הפטרונות של מונטגיו ואחרים לצורך עבודתה כמחברת ועל מנת שתוכל לבקר ללונדון ולתור ערים אחרות באירופה. החיבור שהקנה לה מעמד של מחברת מוכרת ומוערכת הוא התרגום הראשון לאנגלית של "השיחות של אפיקטטוס", ולאחר מכן של כל כתבי אפיקטטוס. היא כתבה גם פואמות ("Poems on Particular occasions") ותרגמה ביקורת בשני כרכים על "מסה על האדם" של אלכסנדר פופ. היא תרגמה ספר לימוד לנשים על הפילוסופיה של אייזק ניוטון מאת פרנצ'סקו אלגרוטי ("Sir Isaac Newton’s Philosophy Explain’d for the Use of the Ladies") ועבודות של ז'אן-פייר דה קרוסאז. הייתה מאמינה אדוקה והחזיקה בעמדות שמרניות יחסית.
שרה סקוט (Sarah Scott; 1721 – 1795) - סקוט הייתה האחות הצעירה של אליזבת מונטגיו, וכסופרת ומתרגמת הייתה מהבולטות שבאינטלקטואליות של הדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג. מרבית קשריה עם המעגל התקיימו בדרך של חליפת מכתבים ודרך אחותה. היא נולדה ביורקשייר למשפחה אמידה וגדולה בקנט. מהוריה קיבלה השכלה טובה, שכללה קריאה וכתיבה בצרפתית. אחרי מות אמה ועזיבת אחותה ללונדון, עברה לבאת', שם פגשה את בעלה לעתיד ג'ורג' לואיס סקוט, מתמטיקאי ומוזיקאי, חבר החברה המלכותית. החתן המיועד לא היה בעל אמצעים, מה שעיכב את החתונה, והיא פנתה לכתיבה ותרגום כדרך לסייע למצבם הפיננסי. הנובלה הראשונה שכתבה הייתה "ההיסטוריה של קורנליה" ("The History of Cornelia") שפורסמה ב-1750. באותה שנה בעלה המיועד קיבל משרה מנסיך ויילס, מה שאפשר להם להתחתן. מסיבות שאינן ידועות הם נפרדו שנה לאחר מכן. אחרי הפרידה מונטגיו תמכה בה פיננסית, אך היא הצליחה להתפרנס גם מכתיבה.
בשנת 1754 פרסמה תרגום מצרפתית של פייר אנטואן דה לה פלאס ("Agreeable Ugliness: or, The Triumph of the Graces"). היא כתבה ספרי היסטוריה, כגון "ההיסטוריה של גוסטבוס אריקסון משוודיה" (1760), ו"ההיסטוריה של מקלנבורג" (1762). ב-1762 היא פרסמה את הנובלה המפורסמת ביותר שלה, "תיאור של מילניום הול וסביבתו" ("A Description of Millenium Hall and the Country Adjacent"). מילניום הול מתואר בנובלה כאוטופיה נשית, אחוזה שבה נשים לומדות בבידוד מהחברה החיצונית, כל הרכוש בה שייך לנשים במשותף והן כולן בעלות עיסוקים שמסייעים להן לשפר את חייהם ואת השימוש בתבונתן. השכלה היא העיסוק העיקרי בשעות הפנאי. הנובלה נחשבת לפיתוח של הרעיונות הפמיניסטיים המוקדמים יותר של מרי אסטל. הנובלה זכתה להצלחה רבה ויצאה בארבע מהדורות. סקוט כתבה גם ספר המשך בשם "ההיסטוריה של סר ג'ורג' אליסון" (1765).
בשנת 1767 שכרה סקוט, יחד עם שלוש נשים נוספות, אחוזה בבקינגהאמשייר, במטרה להקים קומונה משותפת עמן, מעין מילניום הול גרסת המציאות. מונטגיו תרמה כספים לאחוזה, שהייתה אמורה לכלול בית ספר ושירותים לטובת האוכלוסייה הענייה באזור. קשיים פיננסים ומריבות בין המנהלות הכשילו לבסוף את המיזם.
קתרין מקולי (Catharine Macaulay; 1731 – 1791) -
מקולי הייתה ההיסטוריונית הבולטת הראשונה באנגליה, פמיניסטית רפובליקנית, שטענה בעד זכותן של נשים לחינוך שוויוני והשפיעה בכתיבתה על השיח הרפובליקני הרדיקלי בבריטניה, צרפת וארצות הברית. היא הייתה בין הנשים הראשונות שקיבלו אישור להיכנס לחדר הקריאה במוזיאון הבריטי. אחד החידושים שהובילה בכתיבה היסטוריוגרפית הוא השימוש הרב במקורות ראשוניים. את השכלתה קיבלה מאביה, שהיה וויג בדעותיו. אחיה היה חבר הפרלמנט ג'ון סוברידג'. בגיל 35 בעלה נפטר והיא נאלצה לגדל את בתה, אז בת שש, לבדה. כעשור לאחר מכן עברה לבאת', שם התחזקו קשריה עם חברות הבלוסטוקינג מהדור הראשון. על אף שרוב חברות המעגל דחו את דעותיה הרדיקליות לזמנן, הן העריצו אותה כהיסטוריונית וחלקו לה כבוד. הן לא ראו בעין יפה את נישואיה השניים לוויליאם גראם, שהיה צעיר ממנה ב-26 שנים. מקולי תמכה בדרישה של המתיישבים באמריקה הצפונית לעצמאות. יחד עם גראם היא נסעה ב-1784 לארצות הברית ונפגשה עם הנשיא לעתיד ג'ורג' וושינגטון. עבודותיה כוללות היסטוריה של ממלכת אנגליה בזמן מלחמת האזרחים ובתקופת הרסטורציה בשמונה כרכים שפורסמו בשנים 1763–1783 ("The History of England from the Accession of James I to that of the Brunswick Line"), פמפלט פוליטי בו הגיבה על המחשבה המדינית של תומאס הובס ועוד. חיבורה מתקופת המהפכה הצרפתית, "מכתבים על החינוך, עם הבחנות על נושאים דתיים ומטאפיזיים" ("Letters on Education with Observations on Religions and Metaphysical Subjects") השפיע על המחשבה של מרי וולסטונקראפט.
הסטר צ'אפון (Hester Chapone; 1727 – 1801) - צ'אפון, מחברות הדור הראשון של הבלוסטוקינג, הייתה סופרת ומחברת מדריכים לנשים. היא נולדה בנורת'האמפטונשייר. אביה היה חוואי וג'נטלמן אמיד. היא קיבלה השכלה טובה יחסית לנשים באותה תקופה, שכללה לימוד צרפתית, איטלקית, לטינית, מוזיקה וציור. בגיל תשע היא כתבה, למורת הרוח של אמה, את הרומן הקצר הראשון שלה, "האהבות של אמורט ומליסה" ("The Loves of Amoret and Melissa"). בשנת 1750 פרסמה מספר מאמרים קצרים לשבועון The Rambler של סמואל ג'ונסון. באותה שנה החלה התכתבות עם סמואל ריצ'רדסון, שזכתה לעניין רב מצד הציבור ועסקה בזכותן של נשים להפעיל את כוח השיפוט ולהתייעץ עם רגשותיהן כאשר מוצע להן שידוך. חלופת המכתבים הופצה בתקופתה, אך הודפסה באופן רשמי רק ב-1807. בניגוד לרצון של אביה היא התחתנה עם ג'ון צ'אפון, עורך דין ובנה של המחברת שרה צ'אפון. לאחר שהתאלמנה התקרבה למעגל הבלוסטוקינג, ובתמיכת מונטגיו פרסמה ב-1773 את המכתבים שכתבה לאחייניתה, בחיבור אפיסטולרי בשם "מכתבים על השיפור של השכל" ("Letters on the Improvement of the Mind"). זו הייתה העבודה המוערכת ביותר של צ'אפון, והיא זכתה לאהדת המלכה שארלוט, שחינכה את הנסיכה המלכותית לפיה.
מרי דלאני (Mary Delany; 1700 – 1788) -
דלאני הייתה אמנית וסופרת שניהלה חליפת מכתבים רחבת היקף עם בני זמנה. היא הייתה מהדור הראשון של הבלוסטוקינג. היא הייתה משכילה יחסית לנשים בתקופה וקראה באיטלקית וצרפתית. הוריה היו מלוכנים וקרובים לחצר של המלכה אן. דודה ארגן לה נישואים בגיל שבע-עשרה עם בעל אדמות אמיד בשנות השישים לחייו. לאחר שמת בעלה היא עברה ללונדון והחלה לעסוק באומנות. היא פיתחה שיטה של "פסיפס נייר". אחת מעבודותיה (Flora Delanica) נמצאת כיום במוזיאון הבריטי. בשנות ה-30 היא נסעה לאירלנד, שם הכירה את ג'ונתן סוויפט, עמו היא ניהלה תכתובת ארוכה, שפורסמה ב-1766. כעשור לאחר שהכירה את סוויפט היא התחתנה עם חברו, הכומר האנגליקני פטריק דלאני. היא כתבה רומן בשם "מריאנה" שמעולם לא פורסם, תרגמה ספר בוטניקה מלטינית, וכתבה ספר עצות לאחייניתה. כתיבתה האוטוביוגרפית ומכתביה פורסמו לאחר מותה. דלאני הייתה קרובה לחצר המלוכה, וב-1785, לאחר שהתאלמנה, היא קיבלה פנסיה ובית בווינדזור, שם חיה עד מותה.
הסטר ת'רייל (Hester Thrale; 1741 – 1821) -
ת'רייל הייתה דמות מרכזית בדור השני של הבלוסטוקינג. היא אירחה מפגשים של הבלוסטוקינג בביתה, והייתה אחת הנשים הראשונות שפרסמו יצירות בז'אנרים של כתיבה ביוגרפית, כתיבה אנקדוטלית וספרות מסע. חברותה עם מונטגיו חיברה בין שני הדורות. היא הייתה בת יחידה, וקיבלה מהוריה השכלה טובה שכללה לימודי שפות מודרניות, לטינית, לוגיקיה, ורטוריקה. המורה שלה היה הפילוסוף והכומר האנגליקני ארתור קולייר. היא התחתנה ב-1763 עם הנרי ת'רייל, איש עסקים מצליח ובעלים של מבשלת שיכר. ב-1765 הכירה את סמואל ג'ונסון, שהפך לחבר קרוב, ודרכו הכירה מעגלים רחבים יותר של אנשי החברה בלונדון. כתביה על ג'ונסון ואחרים, כמו גם מכתביה ויומנה, מהווים עד היום מקור היסטורי להבנת חיי החברה הגבוהה בלונדון. היא כתבה ספר על המסע שלה יחד עם בעלה השני, המוזיקאי גבריאל פוצי, בגרמניה, צרפת ואיטליה. בנוסף כתבה מילון שימושי באנגלית ("English Synonymy") ופמפלט פוליטי בשם "Three Warnings to John Bull Before He Dies". יחסיה עם הבלוסטוקינג החלו ב-1765. אולם, דעותיה לגבי נישואים שניים ושאיפתה להשתכר מכתיבה הבחינו אותה מרוב חברות המעגל האחרות והעיבו על יחסיה עמן.
חנה מור (Hannah More 1745 – 1833) - מור נחשבת לחלק מהדור השני של הבלוסטוקינג, אך הייתה מיודדת גם עם נשות הדור הראשון. היא הייתה משוררת, מחזאית, מסאית, והביעה את דעותיה השמרניות יחסית בכתבים על דת ומוסר. היא הייתה גם פילנתרופית שעסקה בחינוך של עניים ודמות בולטת בתנועה לביטול העבדות. אביה היה מנהל בית ספר, והוא לימד אותה ואת ארבע אחיותיה לטינית. שלוש אחיותיה הבכורות פתחו בית ספר בבריסטול, שם היא התחנכה, למדה שפות וספרות קלאסית. מאוחר יותר היא עבדה שם כמורה. היא הייתה קרובה לדייוויד גריק, שהפיק את המחזות שכתבה. ב-1762 כתבה את הדרמה הלירית הראשונה שלה, "החיפוש אחר האושר" ("The Search After Happiness"), שעלתה לבמה בבית הספר בבריסטול ומאוחר יותר הודפסה בלונדון ויצאה עד 1800 ב-12 מהדורות. הדרמה עוסקת בחינוך של נשים ותפקידן בחברה. היא כתבה גם חמש דרמות חינוכיות שמתבססות על סיפורי התנ"ך. בשנת 1774 תרגמה מאיטלקית את המחזה אטיליוס רגולוס של פייטרו מטסטאזיו. בשנת 1782 היא כתבה את פואמה ארוכה בשם "The Bas Bleu: or, Conversation", שעוסקת באידיאל השיחה הרציונלית של הבלוסטוקינג (ראו למעלה). דרך מעגל הבלוסטוקינג היא הכירה את סמואל ג'ונסון שפרסם כתבים נוספים שלה, והיא עצמה סייעה לקדם יצירה של נשים אחרות במעגל. היא כתבה שמונה "מסות על נושאים שונים, במיוחד עבור נשים צעירות" ("Essays on Various Subjects, Principally Designed for Young Ladies"), שהתפרסמו ב-1777 ויעצו לנשים לעסוק בנושאים שהחשיבה לנשיים, כמו ביקרות מוסרית, ולא בנושאים שבהם מצטיינים גברים, כמו סאטירה, אפוסים, וטרגדיה, זאת בניגוד לעיסוקים שבחרה בעצמה. החיבור המצליח ביותר שלה היה "תוכחות על מערכת החינוך המודרנית לנשים" ("Strictures on the Modern System of Female Education"), שיצא בשני כרכים ב-1799. בחיבור היא מבקרת גם את גישתו של ז'אן-ז'אק רוסו לחינוך נשים - ההתייחסות לנשים כיצור סנטימנטלי בלבד - וגם את הגישה של מרי וולסטונקראפט - שעוסקת בחינוך של נשים דרך הפריזמה של דיון על זכויות האישה. גישתה שלה הייתה אוונגליסטית, והיא התייחסה לחינוך מוסרי של נשים כמפתח לאופי המוסרי של האומה. אמונתה האוונגליסטית בעשורים האחרונים לחייה הבחינה אותה משאר נשות הבלוסטוקינג, שהיו ברובן אנגליקניות. כפילנתרופית הקימה בתי ספר לחינוך של עניים באזורים כפריים. היא האמינה שעניים לא צריכים ללמוד קרוא וכתוב, על מנת שלא יתייאשו ממצבם.
אנה ברבולד (Anna Barbauld; 1743 – 1825) - ברבולד הייתה משוררת, מסאית, ומבקרת ספרות מהדור השני של הבלוסטוקינג. היא כתבה גם חיבורים פוליטיים וחיבורים דידקטיים לילדים. אביה היה מורה פרסבטריאני, והוא לימד אותה לטינית, יוונית ושפות מודרניות. בעלה היה כומר צרפתי, גם כן לא קונפורמיסט מבחינה דתית, ויחד הם ניהלו בית ספר לבנים בסאפוק. עמדותיה היו ליברליות ביחס לנשים אחרות במעגל הבלוסטוקינג. היא תמכה במהפכה הצרפתית, בביטול העבדות, בחופש הדת ובחופש הביטוי. היא פרסמה ב-1773 ספר פואמות וספר פרוזה (האחרון יחד עם אחיה). ב-1781 פרסמה את "המנונים בפרוזה לילדים" ("Hymns in Prose for Children"). בשנות ה-90 פרסמה טקסטים פוליטיים שמחו על הכרזת המלחמה על צרפת בתגובה למהפכה. היא ערכה ספר שירה של ויליאם קולינס, את התכתובת של סמואל ריצ'רדסון וספר על מחברי נובלות אנגלים, שכלל מאמרי ביקורת ומאמרים ביוגרפיים. ב-1812 כתבה פואמה סאטירית שחזתה את מפלת האימפריה הבריטית ("Eighteen Hundred and Eleven"). עבודותיה זכו להערכה רבה מצד בני זמנה.
יחסי הרשות הפלסטינית–צרפת
יחסים דיפלומטיים
לאחר מלחמת ששת הימים נשיא צרפת שארל דה גול, החליט להתקרב לעולם הערבי וניתק את הברית שלו עם ישראל. ב-22 בנובמבר 1974 צרפת הצביעה בעד הכרה של אש"ף כמשקיף באו"ם. בשנת 1982 הביע פרנסואה מיטראן בפני הכנסת את פרויקט הקמת מדינה פלסטינית.
בהתאם להוראות החוק הבינלאומי, צרפת מקדמת את פתרון שתי המדינות בגבולות 1967 ובסיום הכיבוש הישראלי. היא חותרת לכך שירושלים תהפוך לבירת שתי המדינות, וגורסת כי התיישבות הישראלית ביהודה ושומרון "אינה חוקית".
מול הסכסוך הישראלי-פלסטיני, החברה הצרפתית מפולגת. בשנת 2018, על פי סקר ה-FIFG, 63% מאזרחי צרפת היו בעד שפקידים אירופיים ישקלו סנקציות נגד ישראל, כל עוד מצבו של העם הפלסטיני לא השתפר.
סיוע כלכלי
סוכנות הפיתוח הצרפתית עובדת בשטחים הפלסטינים ומממנת פרויקטים במגזרי המים ותברואה. על פי הדיפלומטיה הצרפתית, פרויקטים אלה אפשרו ל-800,000 אנשים לקבל גישה למי שתייה או ליהנות משיפור באיכות מי השתייה. היא תומכת גם בפרויקטים של המגזר הפרטי באזור התעשייה של בית לחם, בהתאם להתחייבויות שבוצעו בשנת 2008. פלסטין היא כיום הנהנית העיקרית מסיוע תקציבי צרפתי.
שיתוף פעולה תרבותי ואקדמי
המכון הצרפתי בעזה הוא המרכז הזר היחיד ברצועת עזה ומסייע לאוכלוסייתה באמצעות הכשרה מקצועית. בשנת 2016 נפתח ברמאללה בית ספר תיכון צרפתי.
אליסיום (סרט)
אליסיום (במקור: Elysium) הוא סרט פעולה מדע בדיוני אמריקאי משנת 2013 אשר כתב, הפיק במשותף וביים ניל בלומקאמפ, בכיכובם של מאט דיימון וג'ודי פוסטר. הסרט עלה לאקרנים ב-9 באוגוסט 2013 הן בבתי קולנוע דיגיטליים קונבנציונליים והן באולמות IMAX. אליסיום הוא הפקה משותפת של "Media Rights Capital" ושל סרטי טריסטאר.
הסרט מתרחש לסירוגין על פני כדור הארץ המושחת ועל מושבת חלל מפוארת שנקראת אליסיום. הסרט בוחן נושאים פוליטיים וסוציולוגיים, כגון הגירה, ביטוח בריאות ומעמד חברתי.
עלילה
בשנת 2154 האנושות מחולקת לשני מעמדות: רובה המוחלט חי על פני כדור הארץ הצפוף והמזוהם ומנהלים מלחמת הישרדות יומיומית תוך התמודדות עם עוני, פשיעה, זיהום ומחלות. עשירי האנושות חיים בתחנת החלל אליסיום שסובבת סביב כדור הארץ, משם הם שולטים על הנעשה בכדור הארץ ושם הם נהנים מרמת חיים גבוהה, מביטחון אישי מוחלט ומגישה לציוד רפואי מתקדם שמרפא כל חולי ופציעה ומאריך את חייהם. מפעם לפעם נעשים ניסיונות מצד אנשים מכדור הארץ להגר באופן לא חוקי לאליסיום, למשל על מנת לקבל טיפול רפואי הולם לבעיותיהם, אך אלה נבלמים על ידי הממונה על הביטחון באליסיום, השרה דלקורט (ג'ודי פוסטר), שאוכפת בקשיחות את חוקי ההגירה המחמירים לאליסיום ומשתמשת בראש הסוכנים החשאיים שלה בכדור הארץ קרוגר (שרלטו קופלי) כדי לפוצץ את מעבורות הפליטים שמנסות להגיע לאליסיום. לאחר שקרוגר הורג 46 פליטים שניסו לטוס לאליסיום, מותח נשיא אליסיום פאטאל (פאראן טהיר) ביקורת על גישתה הבלתי מתפשרת של השרה דלקורט ומדיח את קרוגר מהשירות בגין הפרת זכויות אדם. בתגובה, דלקורט מבקשת מג'ון קרלייל (ויליאם פיכטנר), מנכ"ל חברת אמרדיין שבנתה את אליסיום ואת מנגנוני השמירה על החוק בכדור הארץ, לתכנת תוכנה שבעת הפעלתה תאתחל את מערכות אליסיום ותתחיל אותה מחדש כנשיאה. קרלייל עושה כבקשתה בעת שהותו במשרדי החברה בלוס אנג'לס ומאחסן את התוכנה במוחו.
מקס דה קוסטה (מאט דיימון) הוא אסיר משוחרר על תנאי החי בלוס אנג'לס ועובד כפועל ייצור באחד ממפעלי חברת ארמדיין. תקלה בעת עבודתו גורמת לו להיחשף לכמות חזקה של קרינה ונאמר לו שנותרו לו עוד חמישה ימים לחיות. בידיעה כי רק באליסיום ניתן יהיה לרפא אותו, הוא פונה למבריח מקומי בשם ספיידר (ואגנר מורה) שעוסק בין היתר בהברחת פליטים לאליסיום, וחותם איתו על עסקה: הוא יארוב וילכוד איש עסקים מאליסיום בעת שהותו בכדור הארץ ויגנוב ממוחו מידע שווה ערך אותו יעביר לספיידר למען רווחיו וספיידר ייקח אותו לאליסיום. לשם ביצוע המשימה עובר מקס ניתוח במסגרתו מוצמדת לגופו חליפת שלד חיצונית המגבירה את כוחו ומחוברת למוחו ומאפשרת לו לאצור את המידע הגנוב. מקס ביחד עם חברו חוליו (דייגו לונה) ושניים מאנשיו של ספיידר מציבים מארב לאיש העסקים ג'ון קרלייל וגונבים ממנו את התוכנה האצורה במוחו. השרה דלקורט מקבלת מידע בזמן אמת על תפיסתו של קרלייל ומחזירה את קרוגר לשירות ומורה לו לתפוס את הגנבים והתוכנה. קרוגר ואנשיו מגיעים ופותחים באש על מקס וחבריו, וחוליו מקריב את חייו כדי לאפשר למקס לברוח עם התוכנה. ג'ון קרלייל מת בעת חילופי האש.
דלקורט מטילה הסגר אווירי על לוס אנג'לס ופותחת במצוד אחר מקס והתוכנה שבמוחו. מקס מסתתר בביתה של חברתו משכבר הימים פריי (אליס בראגה) ומספר לה איך הסתבך. פריי מבקשת ממנו לקחת איתו לאליסיום את ביתה מטילדה, שחולה בסרטן סופני, אך מקס מסרב מפני שחושב שמדובר במשימת התאבדות ובורח לספיידר. כשהשניים בוחנים את התוכנה הם מבינים כי בעזרתה ניתן יהיה לאתחל את מערכות אליסיום ולשנות את המידע שלהם כך שכל תושבי כדור הארץ יקבלו אזרחות של אליסיום ויוכלו ליהנות מגישה לטיפול רפואי. ספיידר מנסה לשכנע את מקס לחכות לסיום ההסגר כדי לבוא איתו לאליסיום ולהפעיל את התוכנה, אך מקס מסרב מחשש שעד שזה יקרה הוא ימות. הוא מסגיר את עצמו לקרוגר ומצמיד לראשו רימון ודורש להגיע לאליסיום ולקבל טיפול רפואי או שיפוצץ את ראשו ביחד עם התוכנה. הוא עולה למעבורת של קרוגר ומגלה שפריי וביתה נלכדו על ידו גם כן. כדי לאפשר לקרוגר ולצוותו להגיע לאליסיום מוסר ההסגר על לוס אנג'לס וספיידר מארגן צוות עם אנשיו כדי להגיע לאליסיום ולמצוא את מקס. בעת הטיסה לאליסיום מנסים אנשיו של קרוגר להוציא בכוח את הרימון מידיו של מקס, אך זה מתפוצץ, מביא להתרסקות המעבורת על פני אליסיום ולהשחתת פניו של קרוגר. פריי בורחת לאחד מבתי המגורים ומנסה להשתמש באחד מתאי הריפוי שממוקמים בו כדי לרפא את ביתה, אך לא מצליחה להפעיל אותו שכן ביתה אינה אזרחית אליסיום, ומיד נתפסת על ידי אנשיו של קרוגר ביחד עם מקס.
Tutu
השיר הגיע למקום הראשון במצעד השירים של ארגנטינה, והראשון במצעד השירים של מקסיקו.
אליסיום (סרט)
עלילה
השרה דלקורט משתמשת במצב שנוצר כדי לשחרר את הנשיא פאטאל מתפקידו בכוח צו חירום. היא תובעת מאנשיה להוציא בכוח את התוכנה מראשו של מקס גם במחיר חייו ומשתלחת בקרוגר, שקיבל בינתיים טיפול רפואי לשיקום פניו, על כך שנתן למשימה לצאת מכלל שליטה. קרוגר חותך את גרונה ונותן לה לדמם למוות, וחושף את תוכניתו להשתמש בתוכנה כדי להפוך לנשיא אליסיום. בינתיים מקס מצליח לברוח ולשחרר מהשבי את פריי ומטילדה, נפגש עם ספיידר ואנשיו ומבקש מהם להגן על פריי ומטילדה ולקחת אותן לאחד מתאי הריפוי של אליסיום, וביחד עם ספיידר מתקדם למסוף המחשבים הראשי של אליסיום כדי להפעיל את התוכנה ולהפוך את כל תושבי כדור הארץ לאזרחי אליסיום. השניים נתקלים בקרוגר, שהתחבר לשלד חיצוני דומה לזה של מקס ומבקש להרוג אותו ולהשתמש בתוכנה שבראשו לצורך מטרותיו, בין השניים מתפתח קרב אלים שבסופו מצליח מקס להרוג את קרוגר.
Tutu
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של קמילו ב-9 באוגוסט 2019, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל. הקונספט של הקליפ הוא תחרות כישרונות. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את Evaluna montaner (אשתו של קמילו), פדרו קאפו ושופטת נוספת יושבים וצופים באנשים המציגים את כישרונותיהם.
אליסיום (סרט)
עלילה
כשמקס וספיידר מגיעים למסוף הראשי של אליסיום מגלה ספיידר שהפעלת התוכנה תביא למותו של מקס. מקס משוחח בקשר עם פריי ומקריב את עצמו למען המטרה. ספיידר מפעיל את התכנה ומאתחל מחדש את מערכות אליסיום, כל תושבי כדור הארץ הופכים לאזרחים וצוותי ציוד רפואי משוגרים מאליסיום לכדור הארץ במטרה לטפל בכל החולים והפצועים שזוהו מחדש ומקס מת. הסרט מסתיים בכך שכל התושבים שעל כדור הארץ הפכו לאזרחי אליסיום וזה מקום מגוריהם החדש.
Tutu
וידאו קליפ
נכון לאוקטובר 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-180 מיליון צפיות.
אליסיום (סרט)
מוזיקה
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב ריאן אמון.
Tutu
רמיקס
בספטמבר 2019, התפרסמו שמועות על כך ששאקירה תשתתף ברמיקס מחודש של השיר. בהמשך, הודיעה באופן רשמי כי במהלך אוקטובר 2019, הרמיקס יופץ בכל רחבי העולם. לבסוף, ב-15 באוקטובר 2019, יצא לאור הרמיקס כסינגל על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין.
אליסיום (סרט)
אליסיום: פסקול הסרט המקורי
רשימת השמעה:
Tutu
וידאו קליפ
טרם יצא הווידאו קליפ הרשמי של הרמיקס, העלה קמילו לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר. באודיו מוצגת עטיפתו של הסינגל, תוך שלאורכו ניתן להבחין בבועת סבון שזזות מפעם לפעם. ביממה הראשונה של האודיו ביוטיוב, מונה הצפיות שלו עמד על קרוב ל-4 מיליון צפיות.
נכון לספטמבר 2020, מונה הצפיות של האודיו עומד על כ-88 מיליון צפיות.
ג'וזפה גוארנרי
ברתולומאו ג'וזפה גוארנרי (באיטלקית: Bartolomeo Giuseppe Antonio Guarneri, del Gesù, 21 באוגוסט 1698 - 17 באוקטובר 1744) היה בונה כלי קשת איטלקי, בן למשפחת גוארנרי מקרמונה. הוא התחרה באנטוניו סטרדיווארי (1644 - 1737) בכבוד וביוקרה שניתנו לכליו, ונקרא בונה הכינורות המשובח ביותר של שושלת אמאטי. כלי נגינה שבנה גוארנרי זוכים לעיתים קרובות לכינוי "ג'וזפים" או "דל ג'זוס".
גוארנרי נודע בכינוי del Gesù (דל ג'זו) משום שתוויותיו הכילו את הנומן סאקרום I.H.S. (iota-eta-sigma) וצלב קתולי. כלי הגינה שלו נבדלו באופן משמעותי ממסורת משפחתו ונשאו את החותם הייחודי של סגנונו. מעמדם נחשב שני רק לאלה של סטרדיוורי, אך יש גם הטוענים לעליונותם. ברתולומאו, הנכבד ונשוא הפנים ביותר בבית גוארנרי, היה בנו של ג'וזפה ג'ובאני באטיסטה, ומכאן נכדו של אנדראה גוארנרי, שניהם בוני כינורות ידועי שם בעצמם. אנדראה למד את אומנותו כשוליה לניקולו אמאטי, שאצלו עשה גם סטרדיוורי את תקופת חניכותו.
כנרים מבריקים כמו יוזף יואכים, אז'ן איזאיי, פריץ קרייזלר, יאשה חפץ, אייזק שטרן, לאוניד קוגן, הנריק שרינג, יצחק פרלמן גדעון קרמר, פנחס צוקרמן, מיכאל רבין, מידורי, נייג'ל קנדי, יוליאן רחלין, רות פלמר, וסקו אשכנזי, אדריאן יוסטוס, שרה צ'נג ואחרים השתמשו בכינורות גוארנרי דל ג'זו, אם בזמן מסוים בקריירה שלהם ואם בקביעות ובאופן בלעדי. הכינור החביב על הווירטואוז ניקולו פגניני, "איל קאנונה גוארנריוס" מ-1743, וה"לורד מילטון" מ-1742, שהיה פעם רכושו של יהודי מנוחין, הם כינורות דל ג'זו.
ציירי לך שפם
ציירי לך שפם הוא סינגל שכתב מיקיאגי, והלחינו חברי להקת נוער שוליים. הלהקה הוציאה לאור את השיר בשנת 1990.
רקע
השיר היה לשיר הנושא של האלבום השני של הלהקה, הנושא את שמו. הוא יצא כסינגל השני מתוך האלבום לאחר השיר "אמסטרדם". "ציירי לך שפם" בוצע בהופעות כשנה וחצי לפני צאת האלבום.
השיר עוסק בתהליך של שינוי מגדרי מאשה לגבר.
דודי לוי חבר הלהקה סיפר על השיר:
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ן (1990) דורג השיר במקום הראשון. "נוער שוליים" נבחרה גם כלהקת השנה.
דונקי קונג ג'וניור
דונקי קונג ג'וניור (באנגלית: ) הוא משחק פלטפורמה משנת 1982 שפותח ופורסם על ידי חברת נינטנדו היפנית. זהו משחק ההמשך למשחק הווידאו המצליח משנת 1981 "דונקי קונג", אך התפקידים של הדמויות המרכזיות הפוכים במשחק בהשוואה למשחק הקודם - מריו (אשר נקרא במקור "ג'מפמן") הוא כעת הנבל ודונקי קונג ג'וניור מנסה להציל את אביו. המשחק פותח בתחילה למכונות הארקייד ובמהלך שנות ה-80 המשחק יצא גם למגוון פלטפורמות ביתיות.
המשחק תוכנן בעיקר על ידי שיגרו מיאמוטו וכמו גם על ידי המהנדס הראשי של חברת נינטנדו גאנפיי יוקוי. מיאמוטו יצר גם את הגרפיקה של המשחק יחד עם יושיו סאקאמוטו. את המוזיקה למשחק הלחין יוקיו קאנהאוקה.
עלילה
גיבור המשחק, דונקי קונג ג'וניור, מנסה להציל את אביו דונקי קונג, אשר נתפס על ידי מריו ונכלא בכלוב.
דונקי קונג ג'וניור חייב להציל את אביו. מריו מנסה לעצור את דונקי קונג ג'וניור על ידי שחרור חיות והצבת מכשולים בדרכו. כאשר דונקי קונג ג'וניור מצליח במסך האחרון להציל את אביו, דונקי קונג משתחרר והפלטפורמה קורסת. בהמשך דונקי קונג בועט במריו אשר עף החוצה מהפריים. בגרסת של המשחק לקונסולת ה-NES מריו מת כאשר הפלטפורמה קורסת.
אזכורים בתרבות הפופולרית
במהלך שנות ה-80 הופקה סדרת אנימציה שהתבססה על המשחק בשם "דונקי קונג ג'וניור" אשר שודרה במקור בין השנים 1983 עד 1985. דמותו של דונקי קונג ג'וניור דובבה בסדרה על ידי פרנק ולקר.
דונקי קונג ג'וניור הוא אחד מ-8 הדמויות בהן ניתן לשחק במשחק "Super Mario Kart" שיצא במקור עבור קונסולת המשחק סופר נינטנדו. דונקי קונג ג'וניור הוא גם דמות בה אפשר לשחק במשחק "Mario's Tennis" שיצא לקונסולת משחקי הווידאו וירטואל בוי ובמשחק "Mario Tennis" שיצא לקונסולת משחקי הווידאו נינטנדו 64.
דונקי קונג ג'וניור הוא אחד מהדמויות במשחק "Super Mario Maker" אשר השחקן מסוגל להפוך אליו כאשר במהלך המשחק הדמות בה משחקים אוכלת פטריות קסם.
כרוניקה של גטו לודז'
כרוניקה של גטו לודז' הוא סדרה בת ארבעה כרכים שיצאה לאור בעברית בשנת תשמ"ז-1986 בהוצאת יד ושם ובה תרגום מסמכי כרוניקה שנרשמו בגטו לודז' בפולנית ובגרמנית. הכרוניקה מהווה תיעוד יומיומי של החיים בגטו. היא נרשמה על ידי צוות מחברים ביוזמת היודנראט והתבססה על מקורות רשמיים של מנהלת הגטו. תרגום המסמכים, עריכתם להוצאה לאור והוספת ביאורים נעשו על ידי אריה בן-מנחם ויוסף רב. מבואות מאת לוציאן דוברושיצקי וישראל גוטמן, עורך לשוני: יורם וֶרֶטֶה.
הארכיון
רישום הכרוניקה נעשה באופן רשמי על ידי מחלקת הארכיון של היודנראט בגטו לודז', בהוראתו של ראש היודנראט, מרדכי חיים רומקובסקי. המחלקה הוקמה ב-17 בנובמבר 1940 והייתה החמישית בתוך "המחלקות למרשם התושבים של גטו לודז'". בראש המחלקות עמד הנריק נפתלין, עורך דין ואיש סודו של רומקובסקי. הארכיון היה חלק מהמסגרת המנהלית הרשמית של הגטו, שהייתה ידועה לשלטונות הנאצים, אך פעילותו נשמרה חשאית.
מנהלו הראשון של הארכיון היה יוסף זליקוביץ' (1897-1944), סופר ואתנוגרף, שנולד בקונסטנטינוב לודז'קי, עיירה קטנה ליד לודז', הוסמך לרבנות, אך לא שימש כרב והיה חבר הנהלת סניף לודז' בייווא. אחריו מונה יוסף קלמנטינובסקי ובשנת 1943 החליף אותו ד"ר אוסקר זינגר (1883-1944), פובליציסט וסופר, שגורש מפראג לגטו לודז'. זינגר כתב את רוב דפי הכרונולוגיה שנכתבו בגרמנית. הוא הסתייע במזכירתו לוסיל אייכנגרין.