cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהודה קידר
שנותיו הראשונות
יהודה קידר נולד ב-1925 בבודפשט שבהונגריה בשם ארוין יהודה קליין כבן הזקונים מבין עשרה ילדים לאברהם קליין ולמרים בלומה לבית הרצל, בת דודתו של בנימין זאב הרצל. ב-1935 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בבית וגן (לימים בת ים). למד בבית הספר היסודי בתלמוד תורה ואחר-כך בישיבת פורת יוסף, בין מוריו היה החזון איש. ב-1940 היה שוליה במפעל חדש דאז למוצרי חשמל - "אלקו"; ותלמיד ללימוד חשמל ב"מקס פיין". ב-1942 קידר התגייס לפלמ"ח. ב-1944 עלה עם יחידת הפלמ"ח, פלוגה ט' – להקים את מצודת ביריה. בפברואר 1946 נאסר על ידי הבולשת הבריטית המנדטורית, היה כלוא בעכו ובירושלים, עבר עינויים על מנת להוציא ממנו את סיסמאות ההצפנה של קשר המורס של הארגון. ב-1947 ביוני שוחרר מהכלא.
בתקופת מלחמת העצמאות היה מפקד מחלקת קריית ענבים, בגדוד השישי של חטיבת הראל, ופיקד על שיירות לירושלים הנצורה, השתתף בקרבות באזור ירושלים (קרב הקסטל, שיירת נבי דניאל, קרב נבי סמואל ועוד) ונפצע קשה ביוני 1948, בקרב בבאב-אל-ואד, בדצמבר 1948 בדצמבר חזר לקרבות למבצע חורב לכיבוש הנגב, והיה קצין המודיעין של הגדוד העשירי של הפלמ"ח, והשתתף בחדירה הראשונה בתולדות צה"ל לסיני בה נכבש ביר-חסנה. ב-1949 היה חניך ובמקביל מדריך כושר קרבי בקורס קציני מודיעין הראשון בצה"ל (בדמון, בכרמל). לאחר מכן שימש קצין מודיעין בקסטינה. באוגוסט 1949 השתחרר מצה"ל. בשנת 2016, בגיל 90, הוכר כנכה צה"ל.
אקדמיה
קידר הוא בוגר תואר ראשון (1953), תואר שני (1955) ותואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1959). נושא עבודת הדוקטור היה "החקלאות הקדומה בהרי הנגב". היה לדוקטור הראשון בארץ בתחום מדע הגאוגרפיה וידע ארץ ישראל.
ב-1960/ 1959 זכה למענקי מחקר מקרן פורד, משוחרי הטכניון בארצות הברית, ומהחברה הפילוסופית האמריקאית, והזמנה על ידי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי לערוך מחקר השוואתי בין החקלאות המדברית בדרום-מערב ארצות הברית של האינדיאנים בארצות הברית: ההוהוקם, נאוואחו, טוהונו אודהאם, במדינות קליפורניה, אריזונה וניו מקסיקו. ב-1960/1961 זכה למענק מחקר נוסף מקרן פורד והזמנה על ידי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס להמשך מחקריו. בשנים אלה פרסם מאמרים רבים בתחום החקלאות המדברית.
ב-1961 הקים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים את המחלקה לגאוגרפיה וידע ארץ ישראל, באוניברסיטת תל אביב (בשעתו: "האוניברסיטה העברית בירושלים / השלוחה בת"א"), ועמד בראשה; ב-1964 הקים מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים את המחלקה השלישית לגאוגרפיה וידע ארץ ישראל, באוניברסיטת חיפה (בשעתו :"האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון האוניברסיטאי של חיפה") ועמד בראשה עד 1967.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY), אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), אוניברסיטת מדינת ניו ג'רז'י (SUNJ), אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (UCSB) ופרסם כ-200 פרסומים מדעיים, ומספר ניכר של ספרים.
מחקרים, פעילות מקצועית וציבורית
בין השנים 1964-1961 כתב את הספר המקיף "החקלאות הקדומה בהרי הנגב", שכולל סקר יסודי, של כל שרידי החקלאות הקדומה בהר הנגב, ומיפוי של כ-2,000,000 דונם (כ־10% משטח מדינת ישראל) ב-30 מפות בקנה מדה של 1:45,000 (העבודה הגרפית נעשתה על בסיס המפות הטופוגרפיות של ממשלת המנדאט ומחלקת המדידות, על ידי חברת כרטא) והספר יצא לאור, כולל כל המפות, על ידי מוסד ביאליק 1966. במפות אלה הביא את כל הממצאים הארכאולוגיים שבתחום הרי הנגב, הערים העתיקות (עבדת, שבטה, ממשית, ניצנה, חלוצה, רחובות שבנגב), שדותיהן, וכן בורות המים העתיקים, תלים, קברים – וגם ממצאים אקראיים (ממצאים של כלי עבודה, חרסים, גתות, בתי בד וציורי סלע עתיקים בציון נקודת הציון המדויקות. הקים שדות ניסוי ברחבי הרי הנגב. היה הראשון שחקר את תופעת תלוליות הענבים בנגב והגיע למסקנה ששימשו להגברת נגר המים במורד המדרון לניקוז מי שיטפונות לחקלאות.
בשנים 1970/1967 זכה למינוי מטעם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, למדען בכיר בNASA, יוסטון, טקסס, כדי לחקור, בין השאר, את המדבריות בעולם, מהחלל, בעזרת חלליות, "חישה מרחוק" (RemoteSensing) והיה בין החוקרים שהשתתפו במחקרים בחדר הבקרה במבצעי אפולו 11 ואפולו 12.
מאז 1970 ואילך היה קידר ליועץ לאו"ם בתחום מניעת מדבור (Desertification), ונשלח למדינות שונות ברחבי העולם : אפריקה (ניגריה, סודאן ומצרים), אסיה (מדינות דרום-מזרח אסיה), דרום אמריקה – כיועץ למדינות הללו במניעת ה"מדבור" למניעת רעב, בהווה ובעתיד.
במהלך השנים קידר היה מפקח ארצי, בחינוך העל-יסודי, במשרד החינוך והתרבות למקצוע הגאוגרפיה וידע ארץ והיה אחראי על פרסום סדרה של כחמישים חוברות לימוד (מטעם משרד החינוך, כתב, ערך והוציא לאור) - "אדם ונוף", עשה השתלמויות למורים, ויצר אמצעי המחשה תלת-ממדיים – "אנאגליפיים" – טכנולוגיה שלא הייתה מוכרת בארץ עד אז (ראשית שנות השישים) - להמחשת צורות נוף, כגון מצדה, הר מירון, לייעל את ההוראה. והיה גם מרצה, באותו פרק זמן בטכניון בחיפה, במסגרת לימודי יסוד – חובה. וכן הקים את המכון הראשון בארץ לחישה מרחוק, במכון לחקר המדבר, באוניברסיטת בן-גוריון, בשדה בוקר (1979/1981), והיה פרופסור אורח בה.
ב-1990 קידר יצא לגמלאות והתיישב בערד. ב-1991 הקים את "המכון למחקרים מתקדמים בערד" כגוף התנדבותי המאחד עולים מדענים, מהנדסים, רופאים ומומחים בתחומי מדע שונים, למען קידום קליטתם של עולים חדשים מארצות רוסיה וחבר העמים, ושילובם בחברה הישראלית, והוא נשיא המכון כבר 20 שנה. המכון זכה ב"מגן השר לקליטת עלייה", על יוזמה יצירתית ופעילות התנדבותית חינוכית למען אוכלוסיית העולים.
זכה "באות וינגייט" על "קידום הספורט בקהילה".
הקים את האתר www.israelshelanustyle.co.il וניהל פורום "רפואה מונעת-סגנון חיים רפואי", באתר דוקטורס לבריאות הציבור. הוא מחברם של ספרים בנושאי בריאות הציבור ורפואה מונעת.
זכה בפרס בן-גוריון לשנת תשע"ד.
משפחה
יהודה קידר נשוי מאז שנת 1949 לבתיה לדור, בעבר מורה בבית הספר למל בירושלים. להם שלוש בנות : סמדר, פרופסור למדעי המחשב; בשמת, עובדת סוציאלית, ופסיכותרפיסטית; הדס אמנית ואוצרת עצמאית.
ספריו
Kotarot, 2007. Prevention (Guide to Professor Kedar's Exercise)''', Kotarot, 2005.
טובואיי
טובואיי (בצרפתית: Tubuai) הוא שמה של קבוצת איים וכן של האי הראשי בקבוצת איים זו, המהווה חלק מאיי אוסטרל בפולינזיה הצרפתית שבאוקיינוס השקט.
האי טובואיי ממוקם כ־640 ק"מ דרומית לטהיטי.
באי מתגוררים כ־2,050 תושבים, ושטחו של האי 45 קמ"ר.
האי סופח לצרפת בשנת 1881.
באחד הסרטים שנעשו על בסיס הספר "המרד על הבאונטי" מתואר האי כאי בו מתגוררים קניבלים.
אלון לבבי
אלון לבבי (נולד ב-22 בנובמבר 1966) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב. שימש כסגן המפקח הכללי של משטרת ישראל וראש אגף שיטור, אבטחה וקהילה.
ביוגרפיה
לבבי התגייס לצה"ל ב-1985 והתנדב לקורס טיס אותו סיים ב-1987. הוא שירת כטייס מסוקי קרב, קצין מבצעים בטייסת בה שירת ומפקד קורס אימון מבצעי. ב-1991 קיבל "רישום לזכות" ממפקד חיל האוויר על נחיתת אונס מוצלחת במסוק להטוט (דיפנדר).
בנובמבר 1992 גויס למשטרת ישראל ונמנה עם מקימי היחידה האווירית. בשנת 2000 מונה לצוות הקמה ולראש מדור מבצעים במטה היחידות המיוחדות של המשטרה. בשנת 2002 מונה לסגן מפקד יחידת המשא ומתן המשטרתית. ב-2005 מונה למפקד תחנת רחובות, ב-2007 לקצין אגף המבצעים של מחוז מרכז וביולי 2009 למפקד מרחב לכיש. ביולי 2011 מונה לראש מינהל הטכנולוגיות של המשטרה אך לאחר חודש בלבד, סיים את תפקידו ומונה לדובר המשטרה בעקבות התפטרות קודמו בתפקיד. ב-2013 מונה לסגן מפקד מחוז הדרום. ב-2014 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז. ביוני 2016 מונה לראש אגף המבצעים (כיום אגף שיטור, אבטחה וקהילה) בדרגת ניצב. כיהן בתפקיד עד פברואר 2019. מאז שנת 2021 משמש ראש ההתמחות לחוסן לאומי וארגוני בקריה האקדמית אונו וכן כחוקר במכון למחקרי ביטחון.
השכלה וחיים אישיים
לבבי בעל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה ובעל תואר שני במינהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל. בוגר תוכנית הבכירים במגזר הציבורי של קרן וקסנר בשיתוף בית הספר לממשל ע"ש קנדי באוניברסיטת הארוורד. נשוי ללילך שכיהנה כחברת מועצה בגדרה במשך 10 שנים.
הארגון הבין-לאומי לנשים בטלוויזיה ובקולנוע
הארגון הבין-לאומי לנשים בטלוויזיה ובקולנוע (באנגלית: Women In Film & Television International - WIFTI) הוא ארגון רשת גלובלית של מלכ"רים אשר הוקם בשנת 1997, ואשר מוקדש לקידום התפתחות מקצועית והישגים של נשים שעובדות בכל התחומים של קולנוע, וידאו, וענפי תקשורת אחרים מבוססי מסך.
היסטוריה
נשים בקולנוע לוס אנג'לס נוסדה בשנת 1973 על ידי טיצ'י וילקרסון קאסל. לאחר שמספר ארגוני נשים בקולנוע הוקמו במגוון ערים ברחבי העולם, הן התלכדו תחת ארגון המטרייה  WIFTI, באמצע שנות ה-1990.
מיכאיל מיל
מיכאיל ליאונטיויץ' מיל (ברוסית: Михаил Леонтьевич Миль; 22 בנובמבר 1909 – 31 בינואר 1970) היה מייסדו של "מפעל המסוקים המוסקבאי ע"ש מ.ל מיל" (Московский вертолётный завод имени М. Л), כיום יצרנית מסוקי הקרב מיל. מפעל ו-OKB זה תכנן וייצר כמה מן המסוקים הסובייטים הבולטים והנפוצים ביותר כגון מי-8, מי-24 ורבים אחרים.
קורות חיים
מיל נולד למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני. סבו היה קנטוניסט שגויס מהעיר ליבאבה (כיום ליפאיה) שבלטביה והתיישב בסיביר אחרי 25 שנות שירות בצבא האימפריה הרוסית. בגיל 12 זכה מיל הצעיר בפרס הראשון בתחרות דגמי דאונים.
בשנת 1926 מיל נרשם לאוניברסיטה הפוליטכנית הסיבירית בעיר טומסק. באוניברסיטה זו לא היה מסלול למהנדסי מטוסים ומשום כך החליט מיל לעבור ללמוד באוניברסיטה הפוליטכנית בנובוצ'רקאסק שברוסיה. ב-1932 הוא התחתן עם חברתו הסטודנטית שלמדה באותה אוניברסיטה איתו. לזוג נולדו ארבע בנות ובן.
בסיום הלימודים עבד כמהנדס במפעל לייצור מטוסים בעיר טגנרוג. לאחר מכן עבר להמכון האווירוהידרודינמי המרכזי, שם עסק בתכנון של אוטוג'ירו. בשנת 1939 מונה לסגנו של ניקולאי קמוב במפעל לייצור אוטוג'ירוים.
הקריירה במכון המרכזי לאווירודינמיקה
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות התפנה לעיר בלביי שבהרי אוראל, שם המשיך לעסוק בתכנון מטוסים. בחורף 1941\1942 שהה בחזית (באזור מוסקבה) כמפקד צוות קרקע בטייסת שהפעילה את אוטוג'ירו( תחילה ניסו להפעיל אותן כתצפיתנים אוויריים לטווח אש ארטילרית. מהר מאוד התברר כי אוטוג'ירו לא מתאימים לכך וכלי טיס אלו הופנו למשימות הספקה). בקיץ 1942 שב מהחזית והמשיך במחקר ופיתוח של כלי טיס צבאיים. הוא סיים את התזה ב-1943, קיבל דוקטורט ב-1945, וב-1947 מונה לראש מעבדת המסוקים ב-TsAGI (המכון המרכזי לאווירודינמיקה), אשר אחר כך הפכה ל"מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל. מיל".
תכנוני המסוקים של מיל העניקו לו פרסים מקומיים ובין-לאומיים רבים, ומסוקיו השונים קבעו 69 שיאים עולמיים. בין הפרסים הבולטים ביותר: מדליית הזהב בתערוכה הבינלאומית של בריסל (1958) עבור מסוק המי-4, פרס לנין (1958) ופרס סיקורסקי שקיבל לאחר מותו ב-1971 עבור המי-12 שהוכתר כמסוק רב העוצמה ביותר בעולם.
Confident (שיר של ג'סטין ביבר)
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-41 במצעד הבילבורד הוט 100.
רקע וכתיבה
את השיר כתבו והפיקו פזמונאים ומוזיקאים רבים, כשהבולטים ביותר מביניהם הם צ'אנסלור בנט, ג'סטין ביבר, קנת קובי וסאונדז. האודיו הרשמי של השיר הועלה ליוטיוב ב-8 בדצמבר 2013, ונכון לאוגוסט 2021, מונה הצפיות שלו עומד על 304 מיליון צפיות.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם ב-18 בדצמבר 2013, בוים על ידי קולין טילי, ופורסם בערוץ היוטיוב של ביבר ב-24 בינואר 2014. כבר בדצמבר 2013, פרסם ביבר ברשתות החברתיות כמה תמונות והצצות מסט הצילומים.
באר אורה
בְּאֵר אוֹרָה הוא יישוב קהילתי באזור הערבה בין אילות לאליפז, כ־20 קילומטרים צפונית לאילת, השייך למועצה אזורית חבל אילות ומהווה את היישוב המאוכלס ביותר בה. בשנת 2022 התגוררו ביישוב 280 משפחות, כ־90% מהן מקורן מאילת. רוב התושבים מתפרנסים בעבודות שונות באילת. זהו היישוב השלישי הדרומי ביותר בישראל (לאחר אילות ואילת).
היסטוריה
בשנת 1949 נקדחה באר מים על ידי אגף המים במשרד החקלאות, במקום שעד אז כונה ביר הינדיס (מערבית: באר חושך). הבאר שימשה כמקור המים הראשון של אילת, בטרם חוברה העיר לקידוח מעין רדיאן (יטבתה) באוקטובר 1951.
בדצמבר 1950 הוקם בקרבת הבאר בסיס גדנ"ע. ועדת השמות הממשלתית קבעה את שמו החדש של המקום, באר אורה (בניגוד למשמעות השם המקורי: באר החושך). הבסיס פעל עד ראשית שנות ה-90.
בשנת 1989 החליטה הממשלה להקים יישוב בבאר אורה במקום בסיס הגדנ"ע. ב-15 במאי 2001 הונחה אבן הפינה ליישוב, בסמוך לבסיס הנטוש, במטרה לאכלס את הערבה ולקרב תושבים ממרכז הארץ אל הנגב אשר נקבע כאזור התיישבותי מועדף. סגנון הבנייה ייחודי ומותאם לאופי המדבר. עם הקמתו הוקצו ביישוב 195 מגרשים לבניית בתים, ובשלב ראשון נבנו ביישוב 24 בתים ומבני ציבור. בשנת 2009 הושלם הקמת שלב ב' של היישוב שכלל עוד 22 בתים.
ביישוב נחפר מסגד באר אורה, בין השאר ע״י חוקר האסלאם משה שרון. האתר זוהה כמסגד פתוח שבו שתי גומחות תפילה – אחת לדרום ואחת למזרח, ומשה שרון הציע לראות בו עדות לשינוי כיוון התפילה באסלאם ממזרח לדרום – דעה שזכתה ללא מעט ציטוטים.
הולנד (פירושונים)
ראו גם
}}
צ'וקבאומאן
צ'וקבאומאן (בהונגרית: Csokvaomány) הוא כפר בנפת אוזד שבמחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון הונגריה.
כמו ביישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית צ'וקבאומאן נמצאת בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,103 תושבים ובשנת 2022 רק 787 תושבים.
יהודי צ'וקבאומאן
לא ידועים הרבה פרטים על היהודים בכפר מלבד עדויות למספר היהודים שהתגוררו בה. תושבים יהודיים מהכפר נרצחו בשואה ומונצחים באנדרטה באוזד. בעיר היה בית קברות יהודי שנהרס
צרפתית יהודית
צרפתית יהודית (במקור צרפתית סתם; אין להתבלבל עם השפה הצרפתית הנכרית, ששמה בעברית נגזר ממנה) הייתה שפה רומאנית-יהודית שהתפתחה מהשפה הצרפתית של ימי הביניים והייתה בשימוש הקהילות היהודיות בצפון צרפת, ארצות השפלה וכן במערב גרמניה בערים כמו מיינץ, פרנקפורט ואאכן. השפה הושפעה גם מהצרפתית הקדומה, הגרמנית הקדומה הגבוהה ומהיידיש, כללה מילים נלוות מעברית ונכתבה בכתב עברי.
השפה פרחה במאה ה-11 בצרפת וחכמים ידועים כגון רש"י ורבי משה הדרשן דיברו בה והשתמשו בה בכתביהם. מסיבה זו היא מתועדת היטב, וחוקרי הצרפתית הקדומה מוצאים בה כר נרחב למחקר. המיוחד בשפה הצרפתית יהודית הוא שבניגוד לשפות יהודיות אחרות נעשה במסגרתה שימוש גם בניקוד (דהיינו, בניקוד טברני) לצורך ציון התנועות. הצרפתית היהודית נכחדה ומאז ימי הביניים אינה בשימוש.
שאחריסאבז
שאחריסאבז (גם שאהריסאבז או שאהר-י סאבז, באוזבקית: Шаҳрисабз/Shahrisabz; ברוסית: Шахрисабз; מפרסית: شَهرِ سَبز, תעתיק מדויק: שהר סבז - "עיר של ירוק") היא עיר במחוז קשקדריה שבדרום אוזבקיסטן השוכנת כ-70 ק"מ מדרום לסמרקנד. לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר מונה 139,113 בני אדם. בעברה הייתה אחת הערים המרכזיות במרכז אסיה, ובעת החדשה התפרסמה העיר כמקום הולדתו של הכובש טימור לנג, מייסדה של האימפריה הטימורית. המרכז ההיסטורי של העיר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2000.
אתרי העיר
שאחריסאבז נחשבת לאחת מהערים הקדומות ביותר במרכז אסיה, ואתריה מרוכזים לאורך הרחוב הראשי "איפאק יולי" (İpak Yuli - "דרך המשי") המוביל מדרום לצפון. בקצהו הדרומי של הרחוב שוכן מסגד קוק גומבז וכחצי קילומטר מצפון לו, במרכזה של העיר, משתרעים הבאזאר והמרחצאות. מצפון להם שוכן המאוזוליאום של טימור לנג ומצפון לו ניצב פיסלו במרכזה של כיכר גדולה. המבנה ההיסטורי החשוב בעיר, ארמון אק סראי, ניצב כ-300 מטר מצפון לכיכר.
ארמון אק-סראי
ארמון הקיץ של טימור לנג, שנקרא "הארמון הלבן", נחשב למבנה המרהיב ביותר שהוקם על ידיו. בנייתו החלה בשנת 1380 על ידי בנאים אותם הגלה למקום טימור לנג לאחר שכבש את חווארזם, ונמשכה 24 שנים. רק מגדלי השער המתנשאים לגובה של 40 מטר שרדו מהמבנה, ובין אלה נמתחה בעבר קשת באורך של 22 מטר. עוד שרדו ציפוי הפסיפס בצבעי כחול, לבן וזהב, והכיתוב מעל לכניסה הקורא לבאים: "אם ברצונך לבחון את עוצמתנו - ראה את בנייננו".
מתחם חזראט-י-אימאם
מתחם זה נמצא מזרחית למסגד קוק גומבז, ובמקור היה זה מאוזוליאום שנקרא "מושב העוצמה". באתר זה נקבר ג'האנגיר, בן הזקונים האהוב של טימור. הקבר המצוי במסגד מיוחס למלומד העיראקי בן המאה ה-8 שמס א-דין כּולאל.
קבר טימור
בסמוך למתחם חזראט-י-אימאם, נמצא הפתח למערכת תת-קרקעית שנחשפה על ידי ארכאולוגים בשנת 1943. החלל שנחשף נחשב למקום קבורתו המיועד של טימור, אך במותו של טימור, בפברואר 1405, דרכי הגישה ההרריות לעיר היו סגורות וטימור נקבר במסגד גור-י-אמיר (קבר המלך) שבסמרקנד.
בזאר (צ'ורסו) והמרחצאות
הבזאר בצורת מתומן שעליו כיפה שוכן במקום מפגשם של שני רחובות ראשיים במרכז העיר. הבזאר והמרחצאות הסמוכים אליו נבנו במאה ה-18. באתר המרחצאות שנמצאים בשימוש עד היום, שכנו מרחצאות קודמים מהמאה ה-15.
לאופולד, דוכס אולבני
ילדות
הנסיך לאופולד ג'ורג' דנקן אלברט נולד ב-7 באפריל 1853 בארמון בקינגהאם, ילדם השמיני ובנם הרביעי של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת המכהנת ובעלה אלברט, נסיך סקסה-קובורג-גותה. הנסיך נקרא על שמו של דודה של אימו, לאופולד הראשון, מלך הבלגים. הוא הוטבל ב-28 ביוני על ידי הארכיבישוף מקנטרברי כאשר בין סנדקיו היו גאורג החמישי, מלך הנובר (בן דודה של ויקטוריה), אוגוסטה, נסיכת סקסה-ויימאר-אייזנך והנסיכה מרי אדלייד מקיימברידג' (בת דודתה של ויקטוריה).
לאופולד ירש מאמו את הגן למחלת ההמופיליה, שעבר ממנה לרבים ממשפחות האצולה האירופאיות, ולכן היה ילד עדין שפונק על ידי משפחתו. בשנת 1872 החל הנסיך לאופולד ללמוד באוניברסיטת אוקספורד, שם למד מגוון נושאים והיה נשיא מועדון השחמט של האוניברסיטה. בשל מחלתו לא היה יכול לאופולד להתגייס לצבא כאחיו ובמקום זאת הפך לפטרון של אמנות וספרות ושימש גם כמזכיר למלכה.
ב-24 במאי 1881, יום הולדתה ה-62, העניקה המלכה ויקטוריה לבנה לאופולד את התואר "דוכס אולבני, רוזן קלרנס וברון ארקלו".
נישואים
הנסיך לאופולד שאף להתרחק משמירתה של אמו, ששאפה להשאיר את ילדה החולה קרוב אליה, וידע כי האפשרות היחידה לעצמאותו תהיה נישואים. הוא ניהל רומן עם אליס לידל (מי שהייתה השראתו של לואיס קרול לספר אליס בארץ הפלאות), אך הוריו של הנסיך רצו שיתחתן עם בת אצולה. ב-27 באפריל 1882 נישא לאופולד להלנה, נסיכת ולדק ופירמונט, צאצאית רחוקה של ג'ורג' השני, מלך בריטניה. דרך נישואיו להלנה היה הנסיך ליאופולד דודה של וילהלמינה, מלכת הולנד. נישואיהם של השניים היו מאושרים ונולדו להם שני ילדים:
מותו
דרך בנו, הנסיך לאופולד הוא סבו רבו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה.
איוואן קראמסקוי
איוואן ניקולאייביץ' קראמסקוי (ברוסית: Иван Николаевич Крамской; 27 במאי [על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגריגוריאני: 8 ביוני] 1837 – 24 במרץ [על פי הלוח הגרגוריאני: 6 באפריל]  1887) היה צייר ומבקר אמנות רוסי, וממנהיגי תנועת האומנות הרוסית הדמוקרטית.
קורות חיים
קראמסקוי נולד למשפחת אצולה זוטרה שירדה מנכסיה. בין השנים 1857–1863 למד אמנות באקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג, אולם יצא נגד מסורות האקדמיה, והיה בין יוזמי מרד הארבעה עשר אשר סירבו להציג בתערוכת האקדמיה (צעד שהביא לגירושו מהאקדמיה). לאחר תום לימודיו ייסד את "ארטל האמנים" (Артель художников) עם חבריו.
בהשפעת רעיונות דמוקרטיים ומהפכנים, קראמסקוי וחבריו העדיפו סגנון ציור ריאליסטי ולאומי על סגנון האקדמיה (סגנון מסורתי שמרני). קראמסקוי היה לאחד ממיסדי תנועת "הנודדים" ואידאולוג התנועה.
לאחר תקופה זו החל לצייר דיוקנאות של אישי ציבור, סופרים ואמנים (ובהם דיוקנם של לב טולסטוי (1873), איוואן שישקין (1873), פאבל טרטיאקוב (1876), מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין (1879) - דיוקנאות המוצגים כיום בגלריית טרטייקוב).
טרטייקוב צייר יצירות דתיות, תוך הצגת תזה פסיכולוגית באמצעותן. היצירות הדרמטיות נועדו להעביר לצופה את רגשות הדמויות, ובאמצעות דמותו של ישו ניסה קראמסקוי להעביר לצופה בתמונה את התמה של גיבור המקריב עצמו לטובת האומה (תמה דמוקרטית מהפכנית). אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "ישו במדבר" (1872), שנרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב ומוצגת כיום בגלריית טרטייקוב.
יצירות נוספות של קראמסקוי המציגות תמות דרמטיות הן "דמות אישה" (1883) ו-"יגון בלא נחמה" (1884), המוצגות בגלריית טרטייקוב.
התמות הדמוקרטיות והמהפכניות של קראמסקוי הפכו את יצירותיו ליצירות המשפיעות על תנועת האמנות המהפכנית בשלהי המאה ה-19 ברוסיה.
ראאד אל-עטאר
ראאד אל-עטאר (בערבית: رائد العطار; כונה "אבו אַיְמַן") (1974 - 21 באוגוסט 2014) היה מפקד בחמאס והמפקד בפועל של גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון חמאס. התגורר בעיר עזה, חוסל ברפיח על ידי צה"ל בתקיפה אווירית במהלך מבצע צוק איתן. אל-עטאר היה ממתכנני אירוע החטיפה של גלעד שליט בשנת 2006, וכן אחראי להחזקתו בשבי. כמו כן, שלח חוליות טרור מעזה לסיני על מנת שיירו רקטות לעבר אילת.
היסטוריה
ב-14 בנובמבר 2012, עם תחילתו של מבצע עמוד ענן ביצע צה"ל סיכול ממוקד בג'עברי, באמצעות ירי מדויק מכלי טיס של חיל האוויר. אל-עטאר אמנם ישב לצד ג'עברי במכוניתו, אך לא נפגע.
לאחר חיסולו של ג'עברי מונה מרוואן עיסא למפקד הזרוע הצבאית של חמאס במקומו. המינוי נחשב כמפתיע, משום שהציפייה הייתה שמי שייכנס לנעליו של ג'עברי יהיה אל-עטאר, שהיה המקורב ביותר לג'עברי. בהמשך התברר כי מצרים התנגדה למינויו של אל-עטאר, בטענה שהאיש היה מעורב ביולי 2012 בחיסול 16 חיילים מצרים בסיני. לדברי גורם ביטחוני ישראלי בכיר, מינוי של אל-עטאר היה גורם לפיצוץ ביחסים בין חמאס לשלטון האחים המוסלמים במצרים, ואילו מינויו של עיסא נועד לרצות את המצרים ולזכות בנקודות זכות.
בהמשכו של מבצע עמוד ענן צה"ל הפציץ את ביתו בדרום הרצועה, אך אל-עטאר לא שהה שם.
במהלך מבצע צוק איתן דווח כי צה"ל הפציץ את ביתו, אך הוא שוב לא שהה בבית באותה עת. ב-21 באוגוסט 2014 הצליח צה"ל לחסלו בהפצצה ממוקדת של חיל האוויר.
חיים אישיים
אל-עטאר היה נשוי ואב לשני בנים.
אטריות
אטריות הן מוצר יסוד במטבחים שונים, ביניהם המטבח הסיני, המטבח התאילנדי והמטבח האיטלקי, העשוי לרוב מבצק שלא הותפח ועבר תהליך של מתיחה או רידוד וחיתוך לצורות שונות. יש אטריות שמהלך ייצורן כולל ייבוש, ויש אטריות שמבושלות טריות. ברוב המקרים האטריות עוברות בישול לצורך הכנתן למאכל. רוב האטריות עשויות קמח חיטה ומים בלבד, אך קיימות גם אטריות העשויות מאורז ואטריות העשויות מכוסמת. כמו כן, קיימות אטריות ביצים המכילות ביצים בנוסף לקמח ומים.
את האטריות ניתן להגיש במרק, ברוטב (לדוגמה לפסטה), במוקפץ או כחלק מפשטידה, לדוגמה פשטידת קוגל האופיינית למטבח יהודי אשכנז.
בשפה
בעברית המודרנית משמשת המילה לעיתים קרובות כמילה נרדפת לפסטה או ליחידות הבודדות שלה.
הביטוי "לחמם אטריות קרות" מתאר מצב חסר תוחלת, שלא ניתן להחזירו לקדמותו, באנלוגיה לטעמן התפל של אטריות שחוממו שנית.
המילה היידית לאטריות, "לוקשים" (ביידיש: "לאקשן"), מופיעה בביטוי "להאכיל לוקשים" (שהגיע לעברית מהיידיש), שפירושו לשקר או להמציא.
ארז משה דורון
הרב ארז משה דורון (נולד ב-1962) הוא מורה רוחני אשר משנתו מבוססת על כתבי רבי נחמן מברסלב. בעבר עמד בראש ארגון "לב הדברים".
ביוגרפיה
נולד בחיפה, בנו של הסופר והעיתונאי עמי דור-און. למד בתיכון בליך ברמת גן. לאחר שנתיים בתיכון, עבר לפנימיית הנוער הדסים, שם סיים את התיכון והתגייס לצבא. ב-1985, לקראת סיום שירותו הצבאי הסדיר בשריון, חזר בתשובה והפך לחסיד ברסלב. במשך מספר שנים התגורר ביישוב עמנואל שבו ניהל עמותה בשם "להב"ה". בהמשך התגורר גם בבית שמש ובמצפה רמון. כיום מתגורר ביד בנימין.
הוציא לאור למעלה מ-30 ספרים, המבוססים על משנתו של רבי נחמן מברסלב.
חלק מספריו תורגמו לאנגלית (למעלה מן הזמן, לוחמי התמורות, לב העולם אתה, אבק לזהב וכנפיים), לרוסית (מסע ואיש היער) ולספרדית (מסע).
בתחילת 2011 התגרש מהציירת חוה דורון, שגידלה עמו בת מאומצת. נישא שנית בנובמבר אותה שנה לשרית, ונולדו לו שני ילדים.
כיום מעביר שיעורים ברחבי הארץ. ושיעוריו מוקלטים וניתנים לשמיעה בערוץ האישי של הרב ביוטיוב.
ארגון "לב הדברים"
"לב הדברים" הוא ארגון שהוקם בשנת 2000 כדי להפיץ את משנת רבי נחמן מברסלב. בראש הארגון עמד הרב ארז משה דורון (עד שנת 2013) ולצידו הרב ישראל אסולין, ערן רז וגידי דבוש. במסגרת הארגון פיתח דורון גישה העוסקת בתמיכה נפשית על פי כתבי רבי נחמן ("סדנת שקוף"), ולפיה בבסיס כל תיקון הנפש עומדות עצותיו המרכזיות של רבי נחמן: התבודדות, שיחה אישית בשפה פשוטה בין האדם לבוראו ושיחת נפש כנה עם חבר טוב. הסדנאות מתקיימות מאז שנת 2009. בתחילה בעיר מודיעין, כיום במבוא חורון. חברי הארגון עוסקים בהעברת שיעורים, סמינרים וסדנאות, מסעות לקבר רבי נחמן מברסלב שבאומן, וכן בכתיבה ובהקלטה של ספרים ודיסקים.
במהלך שנת 2013, פרש הרב דורון מ"לב הדברים" לאחר שלדבריו נפגע באופן אישי מהשיטה. יש מאשימים את דבוש בכך שסדנאותיו יצרו מעין כת, ורבנים רבים יצאו כנגד הסדנאות.
בשנת 2014 הרב דורון הקים את ארגון "אור פנימי ברסלב", העוסק בהפצת ספריו ושיעוריו.
שברולט פארקווד
שברולט פארקווד (באנגלית: Chevrolet Parkwood) היא מכונית סטיישן אשר יוצרה על ידי חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית בין השנים 1959–1961.
יצחק יעקב וכטפויגל
הרב יצחק יעקב וכטפויגל (י"ז באלול ה'תרמ"ז, ספטמבר 1887 - כ"ה בשבט ה'תשל"ח, פברואר 1978) היה ראש ישיבת מאה שערים, אב בית הדין לקהילות האשכנזים בירושלים ומרבני תנועת המזרחי בירושלים.
תולדות חייו
נולד במעזריטש שבפולין לרב בנימין ברוך, מצאצאי המהר"ל, וללאה. למד בישיבות טלז, ישיבת כנסת ישראל וולוז'ין.
עלה לארץ ישראל בתרס"ט ונשא לאישה את בלומה רחל, בת הרב זרח ראובן ברוורמן, ראש ישיבת מאה שערים. יצא לפולין לפני מלחמת העולם הראשונה ונאלץ להישאר שם בגלל המלחמה. בזמן שהותו בפולין, ייסד ישיבה בעיירת הולדתו והיה שותף בתרע"ה לייסודה של תנועת ה"מזרחי" בפולין. לאחר סיום המלחמה חזר לארץ.
בתרפ"ב (1922) היה ממייסדי נווה יעקב ("כפר עברי"). כן היה ממקימי החברה לשיקום ולבניין "תפארת ירושלים" בתרפ"ד (1924). בתרפ"ו (1926) נבחר להיות רבו של הכפר "נווה יעקב". בתרפ"ט (1929) מונה לראש ישיבת מאה שערים. שימש כיו"ר ועד שכונת מאה שערים ויו"ר "מפעל התורה למען הישיבות", שהוקם על יד המזרחי העולמי ואסף תרומות בעבור ישיבות בארץ.
פרדוקס התאומים
פרדוקס התאומים הוא ניסוי מחשבתי בתורת היחסות הפרטית: התאום הראשון טס לחלל במהירות גבוהה מאוד וחוזר לכדור הארץ, ואילו השני נשאר בכדור הארץ. על פי תורת היחסות הפרטית, תנועה במהירות גבוהה מאיטה את זרימת הזמן. מכאן קיימים שני טיעונים סותרים: התאום שטס נע במהירות גבוהה יחסית לתאום שנשאר, ועל כן התבגר פחות מזה שנשאר, ויהיה צעיר ממנו. מאידך, כיוון שיחסות פרטית מבוססת על ההנחה שאין מסגרת התייחסות מועדפת, ניתן לטעון שהתאום שנשאר בכדור הארץ נע יחסית לתאום בחללית, ועל כן דווקא הוא שיהיה צעיר יותר.
יצחק יעקב וכטפויגל
תולדות חייו
בתרצ"ה חתם יחד עם רבנים אחרים על קריאה שיזם הרב קוק להקמת מועצות דתיות מאוחדות בכל רשות מקומית.
נפטר בירושלים.
פרדוקס התאומים
הפרדוקס למעשה אינו קיים, מאחר שיחסות פרטית אינה מטפלת במקרים בהם קיימת תאוצה. העובדה שהתאום בחללית עובר תאוצה על מנת להפוך את כיוון הטיסה מוציאה את ניסוי התאומים ממסגרת יחסות פרטית אל תורת היחסות הכללית, בה לא נמצא פרדוקס.
יצחק יעקב וכטפויגל
תולדות חייו
אוסף על שמו שמור בספרייה הלאומית.
משפחתו
בנו הרב דוד כיהן כרב בפילדלפיה,נפטר בחיי אביו בשנת תשלב-1972. בתו נחמה הייתה אשת עו"ד ד"ר אשר רוזנבלום שהיה בראשית המדינה מנהל המחלקה לעזרה ושיקום לנפגעי רכוש במלחמה במשרד לנפגעי המלחמה של מדינת ישראל, וכן כיהן בשנות ה-50 כמנכ"ל משרד הפנים מטעם ה"מזרחי". התפרנס גם כסוחר יודאיקה (בנם הוא ברוך מאיר רוזנבלום, המוכר בשם העט "אדם ברוך", אשר כתב סיפורים רבים אודות סבו בספריו ובטורו העיתונאי). בן הזקונים של הרב וכטפויגל,, היה לוחם אצ"ל ונהרג בעת פריצת האצ"ל ליפו ב-1948. גופתו לא נמצאה עד היום.
פרדוקס התאומים
תיאור הפרדוקס
על פי התאום שנשאר בכדור הארץ, זמן המסע הלוך וחזור כפי שנמדד על כדור הארץ הוא
ולפי טרנספורמציית לורנץ, הזמן שימדוד התאום בחללית הוא
על פי התאום בחללית הוא נמצא במנוחה, ואילו כדור הארץ, שעליו אחיו התאום, והכוכב ε בארידנוס נעים על פניו במהירות של 80% ממהירות האור. בעקבות זאת המרחק ביניהם מתכווץ לפי טרנספורמציית לורנץ, כך שהמרחק שעליו לעבור הוא
בלבד, ובמהירות של 80% ממהירות האור המסע הלוך ושוב יארך בדיוק כפי שחישב התאום שנשאר על כדור הארץ.
הפרדוקס מתואר בצורה ציורית ובעזרת תאומים, אך למעשה אין צורך בתאומים או בבני אדם בכלל. ניסוי שקול יהיה לאפס שני שעונים, לשלוח אחד מהם למסע במהירות גבוהה, ולהשוות את הזמן שמדד כל אחד מהם כאשר הם נפגשים שוב בסוף המסע. הזמן שמדד כל שעון יהיה שונה, משום ששעון מודד את הזמן העצמי במערכת המנוחה הרגעית שלו ולא, כפי שנוטים לחשוב באופן אינטואיטיבי, זמן אבסולוטי שמשותף לכל העצמים ביקום.
מהות הפרדוקס
הפרדוקס־לכאורה נעוץ בסימטרייה הנדמית בין שני התאומים: הם התחילו את המסע יחד, והמהירות של כל אחד מהם יחסית לאחר היא אותה מהירות. אם כך מדוע יש הבדל ביניהם, ודווקא זה ש"עזב" הוא שיישאר צעיר יותר?
למעשה אין סימטרייה בין השניים. התאום שנשאר בכדור הארץ נע במהירות קבועה לאורך כל הניסוי. לפיכך מערכת הייחוס שלו היא מערכת אינרציאלית. אחיו נוסע במהירות מסוימת, ולאחר מכן הופך את כיוון תנועתו כדי לחזור. כאשר הוא משנה את כיוונה של מהירותו, הוא מאיץ. יחסות פרטית אינה מטפלת בתנאי תאוצה אלא במערכות אינרציאליות בלבד, והחישוב שנעשה על פיה אינו תקף.
יחסי אפגניסטן–קוריאה הדרומית
יחסי אפגניסטן–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים שבין האמירות האיסלאמית של אפגניסטן לבין הרפובליקה של קוריאה. היחסים בין המדינות כוננו רשמית בשנת 1973.
האלפים של פרובאנס עילית
האלפים של פרובאנס עילית (בצרפתית: Alpes-de-Haute-Provence) הוא אחד ממחוזות צרפת, ושוכן בדרום-מזרח צרפת המטרופוליטנית. בירתו היא דין-לה-בן (Digne-les-Bains), ומספר קוד המחוז הסידורי הוא 04. המחוז מקיף 4 רבעים, 30 קנטונים ו-200 קהילות (רשויות מקומיות). הוא מוקף על ידי המחוזות האלפים העליונים, דְרוֹם, ווקלוז, ואר והאלפים הימיים, ובצפון-מזרח יש לו גבול עם איטליה. המחוז, שכשמו, תופס את החלק הצפון-מזרחי ההררי של פרובאנס, נוצר כאחר מ-83 מחוזות שנולדו במהפכה הצרפתית, ועד 1970 נקרא האלפים התחתיים (Basses-Alpes). גבולותיו עוצבו לאורך מפנה המאה ה-19.
בין נובמבר 1942 לספטמבר 1943 הוא היה כבוש בידי איטליה הפשיסטית.
עד אמצע המאה ה-20 סבל המחוז מהגירה שלילית של אנשי הכפרים, ובחמישים השנים האחרונות נצפה גידול באוכלוסייה; אמנם, אלו שמקרוב באו מתרכזים ביישובים הנוחים, ואינם מעבדים עוד את האדמה.
בשנת 2015 התרסק מטוס בטיסה 9525 של ג'רמנווינגס מעל אזור זה בידי הטייס.
הולשטיין
הולשטיין (בגרמנית: Holstein) הוא שמו של חבל ארץ היסטורי בחצי האי יוטלנד, הנמצא כיום בשטחה של מדינות שלזוויג-הולשטיין והמבורג שבגרמניה. החבל מתוחם על ידי הנהר אלבה והמבורג בדרום, הים הבלטי במזרח, נהר ה, וחבל שלזוויג בצפון, והים הצפוני במערב. בירת הולשטיין היא קיל. מקור השם "הולשטיין" בא מהמילים "Holseta Land" ("הולסטה לאנד") שמקורן בשפות הגרמניות העתיקות, ופירושן הוא "ארץ היערות".
היסטוריה
בשנת 1111 נמסר השטח שמדרום לנהר האידר, ומצפון לאלבה לאדולף שאואנבורג כרוזנות, תחת סמכותה של האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1118 כבש דוכס שלזוויג, ולימים ולדמר השני, מלך דנמרק, את הולשטיין. בשנת 1227 הוכרח ולדמר להחזיר את הולשטיין למשפחת שאואנבורג. בשנת 1386 אוחדה הולשטיין עם שלזוויג והפכה לאדמת ירושה של המלכים הדנים, אם כי הולשטיין נשארה חלק מהקיסרות הגרמנית. בשנת 1474 הועלתה הולשטיין למעמד של דוכסות. שתי הדוכסיות חולקו בשנת 1474, כאשר הולשטיין, וחלקים משלזוויג, עברו לידי שליטתם של דוכסי הולשטיין-גוטורפ, ענף נפרד של משפחת המלוכה הדנית.
ניסיונותיה של דוכסות הולשטיין, בחסותה של שוודיה, לחתור לעצמאות, והחיכוכים החוזרים ונשנים עם מלכי דנמרק, היו אחד מהגורמים לפריצתה של המלחמה הצפונית הגדולה. בעקבות המלחמה נאלץ הדוכס של הולשטיין גוטורפ לוותר על נחלותיו בשלזוויג, אך יחד עם זו השיג יתרון פוליטי ומדיני רב עם נישואיו לבתו של הצאר הרוסי. בנו, פטר השלישי, תכנן מלחמה נגד דנמרק על מנת להחזיר להולשטיין את השטחים שאביו איבד. רציחתו בשנת 1762 מנעה את המלחמה, ובנו, פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ויתר על תביעותיו בהולשטיין למלכים הדנים תמורת שטח חילופי אחר.
משנת 1806 ועד לשנת 1864 הייתה הולשטיין חלק מהקונפדרציה הגרמנית אם כי תחת שליטתו של מלך דנמרק, שישב באספות הקונפדרציה כדוכס הולשטיין. בימי אביב העמים התמרדו יושבי הולשטיין הגרמנים במלכות דנמרק, שלטענתם קיפחה את זכויותיהם, ושליטי גרמניה באו לעזרתם, אולם בשקוט אביב העמים נכשל המרד. בשנת 1852 נכרת חוזה בין מלך דנמרק לשליטי גרמניה על פיה תקבל הולשטיין ייצוג בפרלמנט הדני. אולם תושבי הולשטיין לא הסכימו לייצוג הדל שהוצע להם ודרשו ייצוג שימנע מהם להיות מיעוט בקרב פרלמנט עם רוב דני. בתהאם עלו שוב טענות יושבי הולשטיין על שמלך דנמרק אינו מתייעץ איתם בענייני המיסים, כנדרש. בתחילת 1861, בעת שוילהלם הראשון, קיסר גרמניה עלה לכס מלכות פרוסיה, הוא הבטיח לדאוג לזכויותיהם של יושבי הולשטיין הגרמנים. ב-30 במרץ 1963 העניק מלך דנמרק אוטונומיה רחבה להולשטיין, כולל הקמת צבא משלה, ובלבד שהוא יהיו כפוף לדנמרק. אולם גם אוטונומיה זאת לא ספקה את מלכי גרמניה, בעיקר בגלל שמלך דנמרק סיפח את שלזוויג.
לאחר מותו של המלך הדני פרדריק השביעי, מלך דנמרק חשוך הבנים, הירושה של דוכסות הולשטיין הייתה נתונה במחלוקת. המלך הדני החדש, כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, נתקל בתביעה של נסיך דני אחר לשליטה על דוכסיות הולשטיין ושלזוויג, ומאבקי הירושה הובילו בסופו של דבר לפלישה של הברית הגרמנית, בראשות פרוסיה ואוסטריה, לדנמרק, בתחילת 1864, במה שנודע כמלחמת שלזוויג השנייה. עם כניסת צבאות גרמניה, דנמרק השיגה את כוחותיה מהולשטיין ובקשה להגן על שלזוויג, אולם במהרה ויתרה גם על רוב שלזוויג. אז התפתח ויכוח בין שליטי גרמניה ואוסטריה לגבי מי יירש את הולשטיין. על פי החוזה ביניהן בעת היציאה למלחמה, ההחלטה על השלטון בשטחים שייכבשו תתקבל בהסכמת שתי הממלכות. אולם הסכמה כזאת לא הושגה ושתיהן הציבו בינתיים נציבים מטעמם שניהלו ביחד את הולשטיין ושלזוויג. פרוסיה דרשה את הולשטיין לעצמה, בעוד אוסטריה בקשה להמליך בה את פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג.
לבסוף, באוגוסט 1865 הגיעו פרוסיה ואוסטריה להסכם חלוקה: הולשטיין נמסרה לשליטת האוסטרים ושלזוויג לפרוסים. אולם במהרה פרץ סכסוך בין פרוסיה לאוסטריה על דרכי ההנהגה. בעוד פרוסיה עושה בשלזוויג כבשלה וממליכה בה פקידים פרוסיים, אוסטריה הניחה לתושבי הולשטיין לנהל את הולשטיין בעצמם ובכך עוררה את זעמם של הפרוסים שהאשימו את האוסטרים בהתמרמרות של תושבי שלזוויג כלפיהם. בעקבות מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 בין פרוסיה ואוסטריה, שבה הפסידה האחרונה, סופחה הולשטיין לפרוסיה, בשלום פראג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נערך משאל עם בשלזוויג, שהוביל להתפצלותה של שלזוויג בין דנמרק לגרמניה. שלזוויג התחתונה אוחדה עם הולשטיין, והשתיים אוחדו למדינה אחת ברפובליקה הפדרלית של גרמניה, תחת השם שלזוויג-הולשטיין.
יהודים
בשנת 1863 תואר מעמד היהודים בהולשטיין:
באותה תקופה בקשה ממשלת דנמרק להעניק שוויון זכויות ליהודים, אך ועד הולשטיין הערים מכשולים על המהלך. כך מתואר הדבר בעיתון הכרמל:
מנתק המים
עלילה
גבי (משה איבגי), הוא אדם פשוט בן 52. עיסוקו הוא לנתק מים לאנשים שלא שילמו את חשבון המים. הוא מקבל 11 ש"ח בכל פעם שהוא מנתק את המים לדירה, וככל שהוא מנתק יותר – כך הוא מרוויח יותר. כדי לעשות זאת הוא מתגנב בהיחבא לחצרותיהם של בנייני המגורים, שם נמצאים שעוני המים. עבודתו כרוכה בגידופים והשפלה שמפנים כלפיו האנשים, להם הוא מנתק את המים.
העלילה מבוססת על סיפורו האמיתי של אביו של הובל, שעבד כמנתק מים בעירייה.
אייסריזנוולט
אייסריזנוולט (גרמנית: Eisriesenwelt - מילולית "עולם ענקי הקרח") היא מערה טבעית שקירותיה מכוסים קרח כל ימות השנה והנמצאת בוורפן, אוסטריה, כ-40 ק"מ דרומית לזלצבורג. המערה ממוקמת בתוך סלעי אבן הגיר של הר הוקוגל השוכן באלפים האוסטרים. זוהי מערת הקרח הגדולה בעולם ואורכה הוא יותר מ-42 קילומטרים. כ-200,000 תיירים מבקרים בה מדי שנה.
היסטוריה
המערה התגלתה לראשונה ב-1879 על ידי אנטון פּוׁסֶלט, חוקר מזלצבורג, שחקר רק את 200 המטר הראשונים של המערה. לפני שחקר את המערה היא הייתה ידועה רק למקומיים שהאמינו שהיא השער לגיהנום ולפיכך נמנעו מלהיכנס אליה.
ב-1880 פרסם פוסלט את תגליתו במגזין למטפסי הרים, אבל הדו"ח שלו נשכח.
אלכסנדר פון מֶרק, חוקר מערות מזלצבורג, נמנה עם הבודדים שזכרו את תגליתו של פוסלט. הוא ארגן מספר משלחות לתוך המערה החל מ-1912, דבר שהוביל להתעניינותם של חוקרים רבים נוספים באזור. מֶרק נהרג במלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, וכד בו שמור האפר שנותר משריפת גופתו טמון באחד מאולמות המערה.
ב-1920 נבנה צריף עבור החוקרים והוקמו המסלולים הראשונים אל המערה. תיירים החלו להופיע זמן קצר לאחר מכן והאתר הפך לפופולרי. מאוחר יותר נבנה מבנה אחר, 'בית ד"ר אודל' ונחצבו שבילים אל המערה מהעיירות ורפן (Werfen) וטאנך (Tannech).
ב-1955 נבנה הרכבל שקיצר את הטיפוס בן השעה וחצי לשלוש דקות בלבד. כיום שייכת המערה לוועדת היערות האוסטרים הלאומית, שמשכירה אותה לאיגוד זלצבורג לחקר מערות.
תיאטרון הגולם
תיאטרון הגולם (ההונגרית: Gólem Szinház) בבודפשט פתח את שעריו במאי 2005. מנהל התיאטרון הוא אנדראש בוֹרְגוּלָה (András Borgula) שהיה הראשון בהונגריה שיצר תיאטרון יהודי. בשנים הראשונות ההצגות נערכו במקומות שונים בעיר, אך מאז 2012 התיאטרון מתארח באופן קבוע ב"בית החממות" הקהילתי, בבית יוּרַאנִי.
התיאטרון
תיאטרון הגולם נוסד בשנת 2005 על ידי מנהלו הנוכחי אנדראש בורגולה שסיים לימודי תיאטרון באוניברסיטת תל אביב זמן מה לפני כן. כשחזר להונגריה ביקש להצטרף לתיאטרון יהודי, אך עד מהרה הבין שאין מוסד כזה בארץ הולדתו. בהקמת תיאטרון הגולם הוא רצה למלא את החלל הזה. עוד בשנת ההקמה, הצטרפה אליו אֵדִינָה שון (Edina Schőn), כלכלנית שמילאה את תפקיד המפיקה. מדי שנה מציג התיאטרון הפקה חדשה אחת לפחות, בנוסף לארגון סלונים ספרותיים יהודיים, ערבי קריאה וסדנאות קהילתיות.
השליחות
תיאטרון הגולם הוא סדנת תיאטרון לדו-שיח פתוח, יצירתי ומתמשך שמנסה לגשר על תרבויות ולהפיץ את התרבות הישראלית וההונגרית כחלק מהתרבות האירופית. התיאטרון מגיב באחריות על הנושאים החברתיים השוטפים בסביבתו, ותגובותיו משקפות את גישתו ותפיסתו. הוא רואה את חשיבות הקשר ההדוק ואת שיתוף הפעולה בין האומנים לבין ציבור.
החזון
תיאטרון הגולם מבקש למלא בתוכן את הביטוי "תיאטרון יהודי", שואף להציג את העולם דרך משקפיים יהודיים, וכן מבקש ליצור מרכז לאומנות התיאטרון היהודי.
דרבי (ספורט)
דרבי בספורט הוא משחק בין שתי קבוצות בעלות רקע דומה, בדרך כלל בהקשר גאוגרפי, כלומר מאותו אזור או מאותה העיר. מקור הביטוי הוא במרוץ הסוסים על שם הרוזן מדרבי שנוסד ב-1780 באפסום שבאנגליה. עם הזמן הפכה המילה דרבי באנגלית לשם נרדף לכל תחרות ספורט. בנוסף, ישנו משחק כדורגל המוני המתקיים באופן מסורתי בעיירה אשבורן שבמחוז דרבי באנגליה בין שני חלקי העיירה. 'דרבי מקומי' הוא תחרות בין יריבים מקומיים. בהמשך הושמטה המילה 'מקומי' ונשארה רק המילה דרבי, במשמעותה הנוכחית.
המשחק בין שתי הקבוצות הגדולות של העיר נקרא לעיתים המשחק בשם "הדרבי הגדול", וזאת בניגוד למשחקי דרבי קטנים בין שתי קבוצות מאותו אזור שאין ביניהן יריבות משמעותית. משחקי דרבי מתאפיינים לעיתים קרובות ביריבות עזה ועוצמת רגשות, בקרב השחקנים והקהל, שעולה על זו שבמשחקים רגילים. פעמים רבות מתקשר הדרבי למאבקים פוליטיים, לאומיים או דתיים, לדוגמה:
לעיתים מכנים בכינוי דרבי גם משחקים בין שתי קבוצות שאין להן קרבה גאוגרפית, אך יש להן רקע משותף וקיימת ביניהן יריבות מושבעת רבת-שנים, מסיבה כלשהי (לדוגמה בישראל משחק בין שתי קבוצות מן המגזר הערבי נקרא גם כן דרבי).
בעברית ישנה קלישאה שלפיה "לדרבי חוקים משלו". הכוונה אינה לחוקי המשחק, אלא לכך שליחסי הכוחות בין הקבוצות אין משמעות רבה במשחקי דרבי.
מיכאל קאליק
מיכאל (מיכאיל) קאליק (ברוסית: Михаил Наумович Калик; 29 בינואר 1927 – 31 במרץ 2017) היה במאי קולנוע, תסריטאי ועורך קולנוע יהודי סובייטי ולאחר מכן ישראלי, שעבודתו התפרשה משנות ה-50 ועד שנות ה-90 המוקדמות. סרטיו מתאפיינים בהתמקדות באווירה ובקשרים הרגשיים בין הגיבורים, כאשר סיפור העלילה הוא משני בחשיבותו.
קורות חיים
הצלחתו הקולנועית הראשונה הייתה ב-1961 בסרטו "אדם בעקבות השמש", ולאחר מכן עם "להתראות בנים" (1964).
ב-1991 הוזמן קאליק לרוסיה לביים סרט בחופש יצירתי מוחלט, ויצר את הסרט "ושב הרוח". בשנת 1993, הציג קאליק את סרטו בפסטיבל הקולנוע ירושלים. הסרט זכה בשני פרסים מיוחדים כסרט זר.
ב-2001 ביים סמיון וינוקור סרט תיעודי על חייו של קאליק בשם "קאליק בשחור-לבן וצבע".
פורטוגזית יהודית
פורטוגזית יהודית היא שפה רומאנית-יהודית, שהייתה מדוברת על ידי יהודי פורטוגל. היא נקראת גם לוסיטאנית, ונכתבה באותיות עבריות או לטיניות. השימוש בה התמעט עם גירוש יהודי פורטוגל, אך השתמר במידה מסוימת בקהילות שמצאו מקלט באמסטרדם שבהולנד וליוורנו שבאיטליה. השפה השפיעה רבות גם על הלאדינו וגם על השפות הקריאוליות פפיאמנטו וסרמקנית.
בשפה ישנם אלמנטים של פורטוגזית ארכאית שלא קיימים בפורטוגזית המדוברת כיום, בדומה ללאדינו ולספרדית. שרידים של שפה זו השתמרו בניבי הדיבור של מספר קהילות של צאצאי האנוסים, המתגוררים באזורים כפריים בפורטוגל, אך השפה עצמה אינה בשימוש מאז המאה התשע עשרה.
לקריאה נוספת
Blondheim, David S. “An Old Portuguese Work on Manuscript Illumination,” Jewish Quarterly Review 19 (1929): 97–135.
Cohen, Dov. "New Sources in Portuguese Aljamiado A Collection of Letters Concerning the Commercial Activities of Sephardic Jews in the Ottoman Empire and Italy During the Mid-Sixteenth Century", Claude B. Stuczynski and Bruno Feitler (eds.), Portuguese Jews, New Christians, and 'New Jews'. Leiden-Boston: Brill, 2018, pp. 73-101.
González Llubera, Ignacio. “Two old Portuguese Astrological Texts in Hebrew Characters,” Romance Philology 6 (1952–1953): 267–272.
Hilty, Gerold. “A versão portuguesa do ‘Livro cunprido’,” Biblos 58 (1982): 208–267.
Hilty, Gerold. “Le judéo-portugais: une langue marginalisée?,” in De márgenes y silencios, Homenaje a Martín Lienhard, edited by Annina Clerici & Marília Mendes. Madrid: Iberoamericana-Vervuert, 2006, 99–116.
Hilty, Gerold. “Um novo texto judeu-português aljamiado,” in ''Lenguas en diálogo. El iberorromance y su diversidad linguistica y literaria. Ensayos en homenaje a Georg Bossong'', edited by Hans-Jörg Döhla, Raquel Montero Muñoz and Francisco Báez de Aguilar González. Madrid: Iberoamericana, 2008, 177–182.
Salomon, Herman Prins. “A Fifteenth-Century Haggada with Ritual Prescriptions in Portuguese Aljamiado,” Arquivos do Centro Cultural Português 15 (1980): 223–234.
Sharon, Miriam. “Judeo-Portuguese,” in Jewish Language Research Website. Accessed March 23, 2017. http://www.jewish-languages.org/judeo-portuguese.html
Strolovitch, Devon L. “Old Portuguese in Hebrew script: convention, contact and convivência,” PhD Dissertation, Cornell University, 2005.
Teles Duchowny, Aléxia. “De Magia (Ms. Laud Or. 282, Bodleian Library): Edição e estudo,” PhD Dissertation, Universidade Federal de Minas Gerais, 2007.
Wexler, Paul. “Linguistica Judeo-Lusitanica,” in Judeo-Romance Languages, edited by Isaac Benabu and Joseph Sermoneta. Jerusalem: Misgav Yerushalayim, 1985, 189–208.
משפט הרופאים בגרמניה
משפט הרופאים בגרמניה הוא משפט בו הועמדו לדין בפני בית דין צבאי של ארצות הברית 23 פושעי מלחמה נאציים, שביצעו ניסויים רפואיים בגופם של אסירים ואשר היה חלק מסדרת משפטי נירנברג הנוספים.
רקע
עדויות על פשעים שיטתיים של רופאים נאציים פורסמו בעיתונות עוד בטרם הוכנעה גרמניה הנאצית. בעקבות זאת, הוחלט להקדיש את אחד המשפטים בנירנברג לרופאים.
האישומים
המשפט נפתח בנובמבר 1946. נגד הנאשמים, 20 רופאים ו-3 אנשי סגל רפואי, הוגש כתב אישום הכולל פירוט של 4,000 מעשי פשע, הכוללים:
המשפט
במהלך המשפט, שהתקיים בנירנברג, סעיף 1 לכתב האישום נמחק ברובו על ידי הרכב בית הדין כיוון שנקבע כי הדיון באישום זה אינו בסמכות בית הדין הצבאי.
פסק הדין ניתן ב-20 באוגוסט 1947. בית הדין קבע כי הניסויים נערכו באכזריות, ללא הסכמתם של הקורבנות וללא תכלית מדעית אמיתית, וכי היו אלה מעשי רצח מתוכננים שנגרמו תוך עינויים וסבל של הקורבנות. על 7 מן הנאשמים הוטל גזר דין מוות והם הוצאו להורג בתליה ב-2 ביוני 1948 בכלא לנדסברג שבבוואריה. 5 מן הנאשמים נידונו למאסר עולם, ועוד 4 נאשמים נדונו לתקופות מאסר שבין 10–20 שנים. 7 מהנאשמים זוכו.
בעקבות המשפט
בעקבות המשפט גובש קוד נירנברג, שנבע מאחד הלקחים שהופקו מן המשפט, הקובע "כי לעולם לא יבוצעו יותר ניסויים רפואיים על בני אדם ללא הסכמתם, וללא שיסבירו להם מראש את אופן עריכת הניסויים ואת התוצאות הרפואיות העלולות להגרם להם כתוצאתם". בשנת 1964 פרסמה עצרת ההסתדרות הרפואית העולמית שהתכנסה בהלסינקי, פינלנד את הצהרת הלסינקי, הקובעת כללים ליישום עקרונות אלה ומהווה אחד ממסמכי היסוד של האתיקה הרפואית. מדינות רבות, ובכללן ישראל, אימצו עקרונות אלה לתוך הקוד האתי הרפואי שלהן ואף חוקקו חוקים בנושא.
בשנת 1999 קלאוס דרנר הצליח לפרסם מלואו המסמכים והממצאים של המשפט.
כביש 375
בשנות ה-50 הכביש היה צר וקשה וכמעט לא עברה בו תנועה.
אריק סאטי
אֵריק אלפרד לסלי סאטי (בצרפתית: Erik Satie; 17 במאי 1866, אונפלר (צרפת) – 1 ביולי 1925, פריז) היה פסנתרן ומלחין צרפתי, המשויך לתקופה הפוסט-רומנטית במוזיקה הקלאסית.
קורות חייו ואישיותו
סאטי החל את ראשית דרכו המוזיקלית כפסנתרן. הוא לא היה פסנתרן קונצרטים רגיל ואף לא וירטואוז, אלא הרבה לנגן בבארים ובקברט למחייתו. שם יכול היה לפתח את סגנונו המוזיקלי הייחודי שגם התאים לאווירת המקום.
מנקודת המבט של ימינו, סאטי היה נתפש כאמן אקסצנטרי ואפילו מאוד "מוזר". סטרווינסקי העיד עליו באחד ממכתביו, באומרו שסאטי הוא "האדם המוזר ביותר שפגשתי בו מעודי". סאטי חי את רוב חייו בעוני (ככל הנראה מתוך בחירה), ולא רחש כבוד לכסף. כמו כן, עד סוף המאה ה-19 היה סאטי מרוחק מעט מן ההתרחשות המוזיקלית של תקופתו, גם מבחינה אישית, וגם יצירתית, כפי שהמוזיקה שלו מעידה בבירור מוחלט. במהלך חייו הספיק אף לייסד כנסייה, ובמשך 27 השנים האחרונות לחייו חיי בדירה קטנה מאוד, שאליה לא הורשה איש להיכנס. ביולי 1925 הוא נמצא שם ללא רוח חיים, ונקבע כי מת ממחלת כבד.
יצירתו, תפישתו המוזיקלית והשפעותיו
סאטי חי בתקופה הפוסט רומנטית, שהתאפיינה בשני תהליכים מנוגדים:
סאטי היה אחד המובהקים שבמלחיני זרם האנטי-פאתוס. יצירותיו (בחלקן הגדול לפסנתר-סולו) פשוטות הן מבחינה הרמונית והן מבחינה מבנית. לרוב הן מורכבות בצורה הומופונית: מנגינה אחת ואקורדים המלווים אותה. ביצירותיו של סאטי התפתחות מועטה מאוד ולרוב הן מכילות מעגל של מספר נושאים החוזרים לסירוגין. השפעתו של סאטי הייתה מכרעת בהנחת היסודות לסגנון הנאו-קלאסי, משום שהוא היה בין המלחינים הראשונים שחזרו לעקרונות המנחים של התקופה הקלאסית: פשטות ואיפוק. השפעתו של סאטי ניכרת ביצירותיהם הנאו-קלאסיות של מלחינים כמו ראוול ואיגור סטרווינסקי (בתקופה שבה השתייך לסגנון זה).
יצירותיו לפסנתר של סאטי ידועות בקוצרן, ובפשטותן, וכמו כן בשמות הלא-סטנדרטיים שנתן להן. שלושת ה"גימונפדים" הן מן הידועות שבהן, והם אף עובדו לכלים שונים, ותוזמרו על ידי קלוד דביסי. מאוחר יותר, יטען האמן ז'אן קוקטו על יצירותיו של דביסי כי הן "חסרות צורה, ומטושטשות. את הגימונפדים של סאטי הוא תזמר בצורה שהרסה את מבנם הנפלא..." ציטוט המלמד על התפישה האומנתית אותה חלקו השניים. בסוף המאה ה-19 סאטי אף נפגש עם דביסי, אך על-אף חילוקי הדעות האומנותיים ביניהם, הוא העריך אותו מאוד.
בשנת 1915 נפגש סאטי עם אותו אמן מפורסם ואוונגארד של זמנו, ז’אן קוקטו. בעקבות המפגש הזה, נכנס סאטי לחוגים חדשים, וזכה להכרה רבה יותר מבעבר, וגם פגש את מפיק הבלט סרגיי דיאגילב. בעקבות המפגש הזה נכתב בשנת 1917 הבלט “Parade” (מצעד) שגרם לסקנדל רציני, וגרר תגובות פריזאיות נזעמות, מה שביסס את מעמדו כפורץ דרך. אחת הסיבות שבגינן נחשב סאטי כאחד מפורצי הדרך במוזיקה הצרפתית במאה העשרים היא, שבאותה תקופה הוא גם פגש בכמה מלחינים צרפתיים צעירים, שיהיו לעתיד לא אחרים מאשר “השישיה הצרפתית”. חבריה היו: דריוס מיו, ארתור הונגר, פרנסיס פולנק, לואי דורה, ז'ורז' אוריק, וז'רמן טאייפר. סאטי ערך היכרות בינם לבין חבריו האומנים, קוקטו ודיאגילב, חלק עימם את השקפתו האומנותית, ואף דחק בהם לעורר סקנדלים. בשנת 1918 הם הוצגו לראשונה בקונצרט פומבי (שאכן עורר סקנדל) וכונו על ידי קוקטו “הגאונים הצעירים”. באותה שנה גם הופסק שיתוף הפעולה שלהם עם סאטי, הגם שישנן עדויות סותרות בקשר לשיתוף פעולה זה, ולקשר של השישיה עם קוקטו וסאטי גם יחד.
הקלטות יצירותיו ממשיכות לצאת גם עתה, וניתן לציין את הביצועים של מישל לגראן, אלסנדרה סלטי, וז'אן-איב טיבודה.
מיצירותיו
בין יצירותיו היותר אקסצנטריות ניתן למצוא קובץ של יצירות קצרצרות לפסנתר (באורך של שורה או שתיים) הנושאים כותרות כמו “טניס”, “גולף”, “בריכה” וכד’. עוד ניתן למצוא "מוזיקת רהיטים", "עוברים משומרים", ו"שלושה קטעים בצורת אגס" לפסנתר בארבע ידיים, יצירה שכתב כתגובה למבקריו שטענו כי "יצירותיו חסרות צורה". סאטי הרבה לכתוב הערות בסגנון הבא: “לכל המעוניין: את הטקסט הבא אין להקריא בקול במהלך ההופעה. אי-עמידה בהוראות הבאות תוביל לכעסי המוצדק כלפי המבצע השחצן. לא תתקבל אף חריגה מכלל זה”.
מיצירותיו הידועות והמבוצעות:
היצירה חדגוניים (Monotones) היא בלט במערכה אחת בשני חלקים של הכוריאוגרף הבריטי פרדריק אשטון ללחנו של המלחין סאטי, על בסיס היצירה גימנופדים. ב-1966 נוספה אוברטורה בשם 'חדגוניים I' המבוססת על היצירה נוסיינים.
איוואן שישקין
איוואן איוואנוביץ' שישקין (ברוסית: Иван Иванович Шишкин; 25 בינואר 1832 – 20 במרץ 1898) היה צייר נופים רוסי, ומפעילי תנועת "הנודדים" באמנות הרוסית.
קורות חיים
שישקין נולד בעיירה אלאבוגה (כיום בטטרסטן) וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיון קאזאן. לאחר תום לימודיו התיכוניים למד במשך ארבע שנים בבית הספר לציור פיסול ואדריכלות של מוסקבה, ובין השנים 1856–1860 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג אצל סוקרט וורוביוב. הוא סיום את לימודיו באקדמיה בהצטיינות וזכה במדליית זהב בתחרות האקדמיה. המדליה כללה מלגה ללימוד במערב אירופה, ושישקין נסע לשווייץ ולגרמניה.
לאחר חמש שנים התקבל שישקין כחבר מן המניין באקדמיה הקיסרית, ולאחר זמן קצר מונה לפרופסור באקדמיה ובין השנים 1873–1898 לימד בה ציור. במקביל, באותה עת לימד שישקין את כיתת ציורי הנוף בבית הספר הגבוה לאמנות בסנקט פטרבורג.
שישקין הציג מיצירותיו בתערוכות של האקדמיה, וכן בתערוכות האמנות הרוסית שנערכו במוסקבה בשנת 1882, בניז'ני נובגורוד ב-1896, בתערוכה העולמית של פריז ב-1867, בתערוכה העולמית של וינה ב-1873 ובתערוכה העולמית של פריז ב-1878.
שישקין נודע בגישתו האנליטית והמדויקת לציור ציורי טבע ונוף, ובציורי היערות והטבע הפראי של רוסיה שצייר בצורה ריאליסטית. שישקין התגורר בדאצ'ה באיזה וירה, דרומית לסנקט פטרבורג, וצייר את היערות ובעלי החיים באזור. הוא נפטר בשנת 1898 בסנקט פטרבורג.
בשנת 1868 הוא התחתן עם יבגניה, אחותו של פיודור וסילייב, אך בהמשך הם התגרשו הוא התחתן שנית ותלמידה שלו.
האסטרואיד שישקין
בשנת 1978 נקרא אסטרואיד שישקין 3558 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו.
קרב בול ראן הראשון
קרב בול ראן הראשון היה הקרב הגדול הראשון במלחמת האזרחים האמריקנית. הקרב נערך ב-21 ביולי 1861 בסמוך לנהר בול ראן (במרחק של כחמישים ק"מ מוושינגטון), והסתיים בניצחון של צבא הקונפדרציה. מכונה גם בשם "קרב מנאסס הראשון".
ההכנות לקרב
גנרל אירווין מקדואל - שמונה על ידי הנשיא אברהם לינקולן למפקד בכיר בצבא האיחוד - ניסה לדחות את מועד הקרב משום שחייליו לא היו מנוסים, אך הממשל בוושינגטון האיץ את המתקפה, במטרה לזכות בניצחון מהיר.
תוכנית הקרב של מקדואל כללה שתי התקפות דמי, שביצעו דיוויזיה בפיקודו של גנרל דניאל טיילר וחטיבה בפיקודו של קולונל תומאס דייוויס. המתקפה העיקרית בוצעה על ידי הכוחות בפיקודם של גנרל דייוויד האנטר וגנרל סמואל היינצלמן, באגף השמאלי של כוחות הקונפדרציה. למרות שתוכנית הקרב הייתה מתוחכמת ומבטיחה, כוחותיו של מקדואל לא היו מנוסים מספיק כדי לבצע אותה בהצלחה.
מהלך הקרב
כוחות הדרום, בפיקודו של גנרל פ.ג.ט. בורגארד, לא היו מאורגנים וחלקם הגיעו למקום הקרב רק במהלכו. חטיבה קטנה אחת, בפיקודו של קולונל ניית'ן אוונס, בלמה למשך זמן ממושך את המתקפה העיקרית של צבא האיחוד, אך נאלצה לסגת בהמשך הקרב.