cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גבולות מדינת ישראל
הנסיגה לקו הכחול
הנסיגה במאי 2000 תואמה עם האו"ם, שהצהיר כי ישראל שבה ל"קו הכחול", הזהה לקו הגבול הבינלאומי עליו הסכימו הצרפתים והאנגלים ב-1923, בהסכם ניוקומב-פולה, ובכך עמדה במחויבויותיה הבינלאומיות. ראש הממשלה אהוד ברק הצהיר כי בנסיגה זו מילאה ישראל אחר החלטה 425 של האו"ם, שהתקבלה לאחר מבצע ליטני ב-19 במרץ 1978 וקראה לנסיגה מלאה של ישראל מלבנון. לבנון וארגון חזבאללה טוענים כי הנסיגה אינה מלאה, וכי על צה"ל לסגת גם מאזור חוות שבעא (ראו להלן), שכבשה במלחמת ששת הימים מסוריה, מחלוקת גבול שירשו לבנון וסוריה ועומדת בעינה מאז חלוקת האימפריה העות'מאנית בין בריטניה לצרפת. ארגון חזבאללה גם דורש את נסיגת ישראל משבעת הכפרים.
אחרי הנסיגה, סימן האו"ם את הקו הכחול בצורה מדויקת על ידי חביות כחולות, עליהן נרשם "UN" (או"ם), שהוצבו כל 100 מטר. גדר הביטחון של ישראל לא חופפת תמיד את הקו מכיוון שהוא לא מתחשב בהפרשי גובה קיצונים. לכן, הגדר סטתה פעמים רבות מהקו. בימי רצועת הביטחון ישראל נכנסה לשטח לבנון לא רק במוצבים, אלא גם בגדר. אחרי הנסיגה, קטעי הגדר שחרגו לתוך שטח לבנון פורקו, והיום הגדר סוטה מהקו הכחול אך ורק לתוך שטח ישראל. כך נוצרו "המובלעות" - שטחים מעבר לגדר אך בתחום הקו הכחול ומכאן בריבונות ישראל.
מלחמת לבנון השנייה
עד מלחמת לבנון השנייה נמנע צה"ל לחלוטין מלעבור את הגדר, וכך העלים עין מהתבססות חזבאללה אף בתוך המובלעות. רק פעם אחת במהלך תקופה זו צה"ל עבר את הגדר, ב-2004, עם דחפור D9 כדי לפנות זירת מטענים שהוצמדה לגדר מצידה הלבנוני, אך בתוך הקו הכחול. הדחפור הותקף בידי חזבאללה בטיל נ"ט, ומפקד הכלי נהרג. במהלך מלחמת לבנון השנייה שב צה"ל ונכנס ללבנון, אך גם מהלך זה, כבפעמים הקודמות, לא לווה בדרישות טריטוריאליות. בעקבות החלטה 1701 של האו"ם נסוג צה"ל בחזרה לקו הכחול. אלוף פיקוד הצפון הנכנס, גדי איזנקוט, הורה על מדיניות חדשה של שמירה על הריבונות עד לקו הכחול, וכך צה"ל החל לערוך פעילויות שגרתיות במובלעות.
ארגון חזבאללה תובע את החזרת שבעת הכפרים השיעים לריבונות לבנון. בנוסף הוא טוען שהגדר היא הגבול, ולא הקו הכחול, וכל פעילות של צה"ל במובלעות היא הפרה של ריבונות לבנון, ולפיכך, לטענתו, זכותו לתקוף אותה.
גם צבא לבנון מתנגד לפעולות צה"ל במובלעות, כולל גיזום עצים שמפריעים לתפקוד הגדר. במהלך אחת מפעולות הגיזום השגרתיות ב-2010, התרחשה התקרית החמורה ביותר בין שני הצבאות - צבא לבנון ירה במדויק והרג את מפקד הגדוד ברכס רמים. צה"ל השיב אש והרג ארבעה חיילים לבנונים. צה"ל לא נרתע מההתגרות, וכבר למחרת המשיך בפעולות הגיזום. עד לאותו אירוע צה"ל התייחס לצבא לבנון כאל גורם זניח שלא יעז, במיעוט כוחו, להתגרות בצה"ל. מאז התקרית נחשב צבא לבנון לאויב ודאי.
רמת הגולן
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטחה של מדינת ישראל. במאי 1948 התקדמו הסורים, ואף החזיקו בצמח, מסדה ושער הגולן אך נהדפו. ב-18 ביולי 1948 נכנסה ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות לתוקף, ולאחריה לא חל שינוי במצב הכוחות בין ישראל לסוריה, ועם תום המלחמה עמדו הכוחות הסוריים על גבולה המזרחי של הכנרת, ועל נהר הירדן, כשהיא מחזיקה בשטח של 66 קמ"ר ממערב לגבול המנדטורי. במהלך הסכמי רודוס שקבעו את גבולותיה של מדינת ישראל, נפתחו שיחות עם סוריה ליד משמר הירדן. השיחות נמשכו כשלושה חודשים, וההסכם נחתם ב-20 ביולי 1949.
על פי ההסכם, נקבע קו שביתת הנשק במקום בו שהו הכוחות עם סיום הלחימה, כאשר האזורים בהם שהה הצבא הסורי בתוך גבולות המנדט הוכרזו כאזורים מפורזים, ונאסרה כניסת כוחות צבא אליהם, אולם הם היו בשליטה אזרחית של מדינת ישראל, שירשה את הגבול המנדטורי.
למרות שקו הגבול נקבע לאורך הגבול המנדטורי, לא הכירה בו סוריה כגבול קבוע, כחלק ממדיניות מדינות ערב שלא להכיר בקיומה של מדינת ישראל. בתחילת שנות ה-50 השתלטו הסורים על שטח ישראלי ממערב לקו הגבול הבינלאומי באזור המפורז מעל החוף המזרחי של הכנרת - תקרית אל-חמה. השתלטות זו יצרה קו חדש בשטח, אשר לימים נודע בשם "קווי 4 ביוני" שטחים אלה היו ברובם באזור חופה המזרחי של הכנרת ובאזור חמת גדר.
הקו הסגול
במהלך מלחמת ששת הימים כבשה ישראל כשני שלישים משטח רמת הגולן. קו הפסקת האש שנקבע לאחר המלחמה כונה "הקו הסגול", והוא כלל שטח של כ-1,260 קמ"ר בגולן, עד ממזרח לקוניטרה. במלחמת יום הכיפורים הצליח צבא סוריה לכבוש כמחצית מהשטח הנ"ל למשך כמה ימים, אך כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה לפני תום המלחמה ואף התקדמו והשתלטו על שטחים בעומק סוריה. ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה. על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול" למעט שטח של כ-60 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, ואשר חזר לשליטה אזרחית סורית. רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסוריים, והיא נמצאת בשליטה אזרחית סורית אך בשליטה צבאית של כוח בינלאומי בחסות האו"ם, המכונה אונדו"פ.
ב-14 בדצמבר 1981 קיבלה הכנסת את חוק רמת הגולן הקובע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן". החוק מתייחס לשטח של כ-1,200 קמ"ר ברמת הגולן, שהוא כל השטח הנמצא בין הגבול הבינלאומי מ-1923 וגבול השליטה הישראלית שנקבע בהסכמי הפרדת הכוחות מ-1974. בעקבות זאת קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 497 השוללת את תוקפו של החוק מבחינה בינלאומית, וקובעת כי אמנת ז'נבה הרביעית עדיין חלה על שטח הגולן. מבחינת המשפט הפנימי של מדינת ישראל, רמת הגולן סופחה למעשה אל מדינת ישראל, והיא נחשבת נפה במחוז הצפון. זאת, אף על-פי שהחוק נמנע במכוון משימוש במילה "סיפוח" (כך על-פי נאומו של יוזם החוק, מנחם בגין, ביום קבלתו בכנסת).
יצחק רבין, בתקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה, הצהיר על נכונותו לנסיגה ישראלית מרמת הגולן בתמורה לשלום עם סוריה (בלשונו: "עומק הנסיגה כעומק השלום"). בישיבת ממשלה ב-8 בספטמבר 1994 הבהיר רבין את עמדתו בגלוי באשר לאופי ההסכם ולאופי הנסיגה, ורמז לכך שיהיה מוכן להסדר דומה לזה שהושג במסגרת הסכם השלום עם מצרים. בתקופה זו התקיים משא ומתן עם סוריה על הסדר שלום לפי העיקרון הזה, אולם הוא נקלע למבוי סתום עקב הפער בין הצדדים בנוגע לסידורי הביטחון שיתקיימו לאחר נסיגת ישראל, ומיקומו המדויק של הגבול הבינלאומי. גם יורשיו של רבין בתפקיד ראש הממשלה, בנימין נתניהו ואהוד ברק, קיימו מגעים גלויים וחשאיים עם סוריה בשאלת הגבול, כאשר אבן הנגף העיקרית הייתה ההפרשים שבין הגבול המנדטורי ו"גבולות הארבעה ביוני" ובמיוחד שאלת השליטה במימי הירדן והכנרת (קו הארבעה ביוני הופך את מימי הכנרת, החלק הצפוני של הירדן, הבניאס ונחל דן למים בינלאומיים, דבר שיש לו השלכות משמעותיות לגבי זכויותיה של ישראל במים).
בגבול ישראל-סוריה הנוכחי יש מעבר גבול אחד סמוך לעיר קוניטרה, המכונה לפיכך "מעבר קוניטרה". במעבר זה אין מגע ישיר בין ישראלים לסורים, והוא מתנהל בתיווך אנשי האו"ם מכוח אונדו"פ. המעבר סגור בדרך כלל למעבר אנשים וסחורות, והוא משמש בעיקר את אנשי האו"ם. המעבר משמש גם את תושבי הגולן הדרוזים, אולם הדבר מחייב סידורים מיוחדים בתיווך האו"ם.
חוות שבעא
עם כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל גם את אזור הגבול שבין לבנון וסוריה. בין מג'דל שמס בחרמון לבין הכפר הלבנוני שובא, מצוי אזור שהריבונות עליו שנויה במחלוקת, בשם "חוות שבעא". קו הגבול במקום נקבע על ידי הצרפתים ב־1923 בעת שחילקו את אזור המנדט שניתן לצרפת לשתי יחידות נפרדות - לבנון וסוריה. מסיבה כלשהי לא סומן הקו בצורה מדויקת, כך שמפות צרפתיות שונות מתארות כל אחת באופן שונה במקצת את תוואי הגבול. באזור הגבול נמצאו 14 חוות, שעובדו בפועל (עד למלחמת ששת הימים) בידי אזרחים לבנוניים, שאף שלמו מיסים לממשלת לבנון. אף על-פי כן תושבי האזור הקבועים קיבלו אזרחות סורית, וסוריה גם הייתה אחראית על התשתיות והשירותים באזור. חוסר הבהירות לגבי מיקום הגבול ומעמדו של השטח יצרו מתח בין סוריה ללבנון. בשנות ה-50 המאוחרות הוקמה ועדה משותפת של שתי המדינות שפעלה עד 1964, ותפקידה היה להכריע בסוגיה. בשנת 1964 הציעה הוועדה כי שטחן של חוות שבעא יועבר ללבנון, וכי קו הגבול ישונה. למרות זאת דבר לא נעשה וסוריה הוסיפה לשלוט באזור. רוב המפות המאוחרות של צבאות סוריה ולבנון מעידות כי חוות שבעא שייכות לסוריה, על פי ממצאי הקרטוגרפים של האו"ם בעת קביעת "הקו הכחול" בשנת 2000. במלחמת ששת הימים כבש צה"ל את השטח מידי סוריה ובעלי האדמות הלבנוניים לא יכלו עוד לעבד אותו.
שטחו המדויק של האזור הנתון במחלוקת אינו ברור, כיוון שהוא מעולם לא סומן במפה רשמית. הדעות נעות בין האזור שבין הגבול הבינלאומי לנחל שניר ועד לשטח של כ-40 קמ"ר, הכולל גם את החרמון עד לבניאס, מעיינות הדן והכפר ע'ג'ר. מבחינה גאוגרפית מדובר בכתף שיאון, אחת משלוש השלוחות המערביות של הר החרמון. ישראל מכנה את האזור "הר דב".
במקביל לנסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000, ולבקשת ישראל, קבע האו"ם את קו הגבול הדרומי של לבנון. ישראל ביקשה כי נסיגת צה"ל תיחשב כקיום החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם, ולשם כך היה צורך בקביעה בינלאומית מדויקת של הגבול. לבנון עצמה לא שיתפה פעולה בקביעת מיקום גבולה הדרומי. לאחר קביעת הגבול בידי האו"ם החל ארגון חזבאללה, ובעקבותיו ממשלת לבנון, להעלות דרישה כי ישראל תיסוג אף משטח החוות, וראה בנוכחות הישראלית באזור עילה להמשיך להתקיף את ישראל למרות הנסיגה מרצועת הביטחון. האו"ם עצמו אינו שולל את טענת לבנון על הסף, אולם קבע באמצעות מועצת הביטחון שהחלטה 425 קוימה במלואה. סוריה, מצדה, סירבה להגיע להסכם עם לבנון בנושא זה.
גורמים בינלאומיים רבים ביקשו מסוריה ומלבנון להסדיר את הגבולות ביניהן באזור חוות שבעא, אולם סוריה סרבה תמיד להצעות בנושא. כיוון שישראל שולטת בפועל ברמת הגולן, יש לסוריה אינטרס לכאורה להודיע כי חוות שבעא הן חלק מלבנון, אולם כיוון שסוריה לא נואשה מקבלת רמת הגולן לידיה, יש לה גם אינטרס להציג את האזור כשייך לה. מסיבות אלה, השמיעה סוריה במשך השנים הצהרות סותרות בנושא זה. ישראל מצדה רואה בבעיית חוות שבעא חלק מהסכסוך בינה לבין סוריה על רמת הגולן, סוגיה שאין ללבנון נגיעה בה.
עקב המשבר הפוליטי ששורר בלבנון מאז מלחמת לבנון השנייה, משבר שבו נמצאים ממשלת לבנון וחזבאללה משני עברי המתרס, יש לממשלת לבנון עניין לפתור את בעיית חוות שבעא במהירות, שכן סוגיה זו משמשת את חזבאללה לניגוח הממשלה. לפיכך הציעה לבנון הצעת פשרה לפיה יועבר אזור חוות שבעא לידי האו"ם כפתרון זמני עד לבירור מלא של סוגיית הריבונות על האזור. בדוח מזכ"ל האו"ם למועצת הביטחון נאמר כי הקושי העיקרי בהצעה הוא היעדר הגדרה ברורה של גבולות האזור, אולם מזכ"ל האו"ם הטיל על קרטוגרף בכיר של האו"ם את המשימה להגדיר את גבולות האזור. לשם כך פנה האו"ם ללבנון ולסוריה בבקשה שיעבירו מסמכים בנושא, ולישראל בבקשה שתתיר לקרטוגרף לבקר באזור. עד כה נענו לבנון וישראל לבקשות האו"ם, אולם סוריה התעלמה מהן. לעת-עתה נראה כי הקרטוגרף של האו"ם נוטה לאמץ את ההגדרה המצומצמת ביותר של האזור.
ע'ג'ר
לפני 1967 שכן כפר ע'ג'ר בשטח בין לבנון לסוריה כאשר הריבונות עליו לא הייתה ברורה. בפועל היה הכפר נתון לשליטה סורית. צה"ל נכנס לכפר במלחמת ששת הימים ולא השתלט עליו, כיוון שבמפות שהיו בידי ישראל נחשב הכפר לבנוני. בתום המלחמה נותר הכפר במעין שטח הפקר בין לבנון לשטח שנכבש בידי צה"ל. תושבי הכפר שלחו שליחים לשלטונות הלבנוניים במרג' עיון בבקשה שהרשויות הלבנוניות יקבלו על עצמן את האחריות לכפר, אולם לבנון סירבה, כנראה מתוך רצון להימנע מעימות עם סוריה. כעבור כמה שבועות, לאחר שמאגרי המזון בכפר אזלו ומחצית מתושביו נטשו אותו ועברו לסוריה, פנו תושבי ע'ג'ר למפקדי צה"ל ברמת הגולן, וביקשו להיכלל בשטח רמת הגולן הנתון למרות ישראל. הבקשה הובאה לידיעת הממשלה, ולאחר קבלת אישור ממנה נכנס צה"ל לכפר בשנת 1967. מאז מתייחסת ישראל אל ע'ג'ר כחלק מרמת הגולן. הכפר סופח לישראל לאחר חקיקת חוק רמת הגולן בשנת 1981. בשונה מרוב תושבי רמת הגולן ששמרו על אזרחותם הסורית, הסכימו תושבי ע'ג'ר לקבל אזרחות ישראלית מלאה לאחר סיפוח כפרם לישראל.
הכפר נמצא בחלקו הדרומי בשליטת ישראל וחלקו הצפוני מעבר לגבול ישראל-לבנון. כדי להימנע מחלוקת הכפר לא הקימה ישראל גדר גבול או מכשולים בתוכו, אלא הוקמו מחסומים של צה"ל ביציאה מן הכפר. במהלך מלחמת לבנון השנייה השתלטו כוחות צה"ל על שטחים בדרום לבנון ונכנסו לחלקו הצפוני של הכפר הנמצא מעבר לגבול. צה"ל הרס עמדה שהקים חזבאללה בפאתי הכפר, ונשאר בכפר גם אחר פינוי הכוחות מדרום לבנון. צפון ע'ג'ר הוא הנקודה היחידה שצה"ל לא נסוג ממנה לאחר ההכרזה על הפסקת האש, כפי שעולה מדבריו של מפקד כוחות יוניפי"ל, הגנרל קלאודיו גרציאנו, בתחילת אפריל 2008.
גבולה המזרחי של ארץ ישראל המנדטורית
על פי הסכם סייקס–פיקו נקבע גבולו של שטח השליטה הבריטית בארץ ישראל ממזרח על ידי נהר הירדן, ובדרום עבר הגבול בנקודה שבין צפון ים המלח ומעט דרומית לעזה. השטח שממזרח לנהר הירדן ודרומית לקו הגבול הדרומי, לרבות כל הערבה המצויה כיום בשטח מדינת ישראל, הוקצה להקמת מדינה ערבית בחסות בריטית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשה בריטניה את ארץ ישראל לרבות עבר הירדן המזרחי, ממלכת ירדן של היום. מלכתחילה לא היה מעמדו של עבר הירדן המזרחי מעמד שווה למעמד ארץ ישראל המערבית. בתחילה נשלט האזור בפועל על ידי פייסל הראשון, שישב בדמשק והכתיר עצמו במרץ 1920 כמלך הממלכה הערבית של סוריה. לאחר קרב מייסלון ב-24 ביולי 1920 גורש פייסל והאזור נותר בשליטה צבאית בריטית. בועידת קהיר החליט שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, כי בעבר הירדן תוקם אמירות עבר הירדן. במרס 1921 נמסר שטח עבר הירדן למלך עבדאללה הראשון, לחצי שנת ניסיון, אך הגבול שבין שטחה של ארץ ישראל ובין השטח שנמסר לעבדאללה לא נקבע.
גבולה המזרחי של מדינת ישראל - יהודה, שומרון וירושלים
בשנת 1947 התקבלה באו"ם תוכנית החלוקה, אשר חילקה את שטח המנדט הבריטי למדינה יהודית ולמדינה ערבית. התוכנית יצרה גוש ערבי בצפון המדינה, הנושק לגוש ערבי במזרחה, הנושק לגוש ערבי בדרום המערב. הגוש הערבי בצפון נכלל בשטח מדינת ישראל לאחר הסכמי שביתת הנשק ולא השפיע על גבולותיה של מדינת ישראל. הגוש הערבי בדרום כלל את רצועת עזה (ראו להלן). במזרח כלל הגוש הערבי את יהודה ושומרון, מעט מערבה ומעט דרומה מן הגבולות המוכרים שהתגבשו לאחר הסכמי רודוס וכלל גם את פרוזדור ירושלים. על פי תוכנית החלוקה הייתה ירושלים עצמה שטח בינלאומי בחסות האו"ם.
תוכנית החלוקה לא התקבלה על דעת הערבים ובניסיון למנוע את הקמתה של מדינת ישראל פתחו ערביי ארץ ישראל בפעולות איבה כנגד היישוב, כאשר בשלב שני פלשו צבאות מדינות ערב לשטחה של ארץ ישראל. במהלך המלחמה הרחיבו הכוחות היהודיים את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בתוכנית החלוקה והמשפט הישראלי הוחל על שטחים אלו מתוקף פקודת שטח השיפוט והסמכויות, התש"ח-1948 ושני המנשרים שקדמו לה. במסגרת המשא ומתן על הסכמי רודוס נשאו ונתנו הנציגים הירדנים גם על קו הגבול, במקום בו על פי תוכנית החלוקה אמורה הייתה לקום המדינה הערבית.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן נחתם ב-3 באפריל 1949. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל, כמו כן באותו האזור ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שוהם ועד מודיעין בדרום. המורדות הדרומיים של הר חברון עברו לשליטת ירדן. קו הגבול שנוצר לאחר הסכם שביתת הנשק עם ירדן כונה "הקו הירוק".
בירושלים, שאמורה הייתה להיות כולה תחת שלטון בינלאומי, נתפסו שטחים במערב העיר (המכונים "מערב ירושלים") על ידי ישראל, ושטחים במזרחה על ידי ירדן, כאשר הר הצופים נותר כמובלעת ישראלית. בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים, נותרה העיר ירושלים מחולקת בין ישראל וירדן בקו שכונה "הקו העירוני". הקו עבר בתוך התוואי העירוני של ירושלים והיווה את קו שביתת הנשק שבין שתי המדינות. הקו העירוני השאיר את מזרח ירושלים, העיר העתיקה והר הזיתים מחוץ לתחומי מדינת ישראל. השטח שנותר בשליטת ירדן סופח אליה ב-1950, סיפוח שזכה להכרה מצד בריטניה, פקיסטן ומדינות נוספות בעולם. ארצות הברית לא הכירה בסיפוח זה אך במשך מספר שנים החזיקה בירושלים שתי קונסוליות - האחת במערב העיר, ברחוב אגרון, והשנייה במזרח העיר, ברחוב צלאח א-דין. הקו הירוק זכה למעשה להכרה בינלאומית.
בשנת 1994 הסכימו ישראל והארגון לשחרור פלסטין על הקמת רשות פלסטינית באזור העיר יריחו ובאזור רצועת עזה. במסגרת ההסכם התחייבה ישראל לסגת משטחים נוספים ולהעבירם לשליטת הרשות החדשה, אך ללא פרטים. בשנים 1992-1995 התנהלו שיחות בין מדינת ישראל ובין הרשות הפלסטינית, ובסופן נחתם הסכם אוסלו ב'. הסכם זה קבע כי שטחי יהודה, שומרון ועזה יחולקו לשלוש קטגוריות:
מסירת השטחים לשליטת הרשות הפלסטינית הושלמה רק בינואר 2000, במסגרת הסכם שארם.
הסכמים אלו היו צעד בדרך לקביעת גבול של קבע בין מדינת ישראל ובין הישות הפלסטינית שתקום בשטחי יהודה, שומרון ועזה, אך היווה הסכם ביניים, ומשא ומתן על הסכם קבע מעולם לא הגיע לכדי הכרה הדדית בגבול מוכר וקבוע.
המצב שנוצר לאחר האינתיפאדה השנייה והמבצעים "חומת מגן" ו"דרך נחושה", הביא למעשה לקריסת ההבנות שהושגו בהסכמי אוסלו, ומשמעות ההבחנה בין שטחי "A", "B" ו "C" פחתה בהרבה. הקמת גדר ההפרדה בשנות האינתיפאדה קבעה מכשול פיזי בשטח, ויצרה מעין גבול דה-פקטו, השונה במקומות רבים מן "הקו הירוק", אך לא שינתה את מעמדו המשפטי של קו הגבול.
גבולה המזרחי של מדינת ישראל עם ממלכת ירדן
ב-1 במרץ 1949 פתחה מדינת ישראל בשיחות לקראת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות באי רודוס ביוון עם נציגי ירדן. במהלך השיחות התברר כי הירדנים טוענים לריבונות באזור הנגב. בתגובה לכך יצאה ישראל למבצע עובדה אשר קבע את עובדת ריבונות מדינת ישראל בנגב עד אילת. הסכמי רודוס נחתמו עם ירדן ב-3 באפריל 1949. ההסכמים קבעו את קווי שביתת הנשק באופן עקרוני לאורך הגבול המנדטורי, כאשר הם יוצרים את "הקו הירוק" על קו החזית בין ישראל לירדן. ירדן הקפידה (בדרך כלל) במהלך המלחמה שלא לתפוס שטחים שנועדו בהחלטת האו"ם למדינה היהודית, ולפיכך נותרו בידי ירדן רק שטחים שנועדו למדינה הערבית ולמשטר הבינלאומי. יוצא דופן הוא אזור המשולש שהיה בשליטת צבא ירדן עם תום המלחמה, והועבר לישראל בהסכמי רודוס (ראו פירוט להלן).
עד מלחמת ששת הימים התמקדו סכסוכי הגבול בשטחי יהודה ושומרון ובירושלים, אולם גם הגבול בערבה לא היה מוסכם. המונח המעורפל "מרכז נחל ערבה" פורש בידי כל אחד מהצדדים באופן שונה. במשך השנים כפתה ישראל את פרשנותה והשתלטה על שטחים בערבה שירדן תבעה עליהם ריבונות.
ב-26 באוקטובר 1994 חתמו יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, וחוסיין מלך ירדן על הסכם השלום בין ישראל לירדן. ההסכם קבע את גבולות הקבע של מדינת ישראל עם ירדן. ההסכמים קבעו כי קו הגבול יתבסס על קו הגבול המנדטורי שנקבע ב-1922, וזאת למעט השטח המצוי בשטחי יהודה ושומרון, מצפון לעין גדי ועד דרום לבית שאן שלטעמה של ירדן יש לקבוע את קו הגבול בו בשיתוף עם הרשות הפלסטינית. ההסכם מאמץ את הפרשנות הירדנית למונח "מרכז נחל ערבה", ולפיו קו הגבול הוא הקו המחבר את הנקודות הנמוכות ביותר בעמק. פרשנות זו הותירה בידי ישראל שליש משטח עמק הערבה. שטח בן כ-300 קמ"ר, שסופח לישראל במהלך השנים הועבר לירדן, אולם סוכם כי ירדן תאפשר לישראלים שימוש ב-2,850 דונם של אדמות חקלאיות בבקעת הירדן ובאזור מובלעת צופר בערבה, לתקופה של 25 שנים לפי משטר מיוחד שנקבע, וכן על מתן זכויות מיוחדות לישראלים באזור נהריים (בו נערך שינוי מלאכותי של אפיק הירמוך בעת בניית תחנת הכוח, בין 1927 ל-1932) לתקופה של 25 שנים, שבמהלכה תהיה לישראלים גישה חופשית לאזור. האי שבין הירמוך ובין הירדן כונה "אי השלום" בעקבות ההסכם, ואדמותיו עובדו על ידי הקיבוצים אשדות יעקב איחוד ואשדות יעקב מאוחד. ב-9 בנובמבר 2019, לאחר שירדן סירבה להאריך את החכרת האדמות לישראל, הועברו אדמות "אי השלום" בנהריים לידי ירדן, ולאחר מספר חודשים, ב-20 באפריל 2020, הועברה לירדן גם מובלעת צופר.
כיום פעילים בגבול ישראל - ירדן שלושה מעברי גבול:
גבולה הדרומי של ארץ ישראל המנדטורית
בשנת 1882 השתלטה בריטניה על מצרים, והחלה לדאוג לאינטרסים האזוריים, ובמיוחד להגנת תעלת סואץ. בריטניה לחצה לקביעת גבול בין האימפריה העות'מאנית ובין מצרים. ב-1 באוקטובר 1906 סיכמו הבריטים והטורקים על גבול, שהיה קו ישר הנמשך מרפיח אל חוף ים סוף. תוואי הגבול נכפה במידה רבה על האימפריה העות'מאנית. בעקבות סימונו איבדו הטורקים את הזכויות שהיו להם ברוב חלקי חצי האי סיני. הבריטים ערכו מחקר מקיף על האזור, ובמיוחד היו מעוניינים להעביר לשליטתם את מעט מקורות המים באזור.
הקו שורטט תחילה כקו ישר מעקבה לרפיח, אך בהמשך ההתדיינות בין הצדדים, נוצרו בו כמה שינויים שניתן להבחין בהם במפות גם כיום: בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים לתחומי ארץ ישראל.
הקו שנוצר כונה קו עקבה רפיח. במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את ארץ ישראל, ובמשך זמן-מה התנהלו דיונים פנימיים בין השלטונות הבריטיים של מצרים ושל ארץ ישראל על שינויים בגבול. נציגי התנועה הציונית קיוו להרחיק את הגבול מערבה עד ואדי אל עריש מתוך תפיסה שזהו גבולה ההיסטורי של ארץ ישראל. השלטונות הבריטיים במצרים הציעו לספח את רוב שטח הנגב למצרים, כדי ששבטי הבדואים של סיני ושל הנגב, שיש ביניהם קשרי משפחה, יימצאו תחת שלטון אחד. הדיונים הסתיימו בלא-כלום, והבריטים החליטו לאמץ את קו רפיח-עקבה מחדש.
גבולה של מדינת ישראל עם מצרים
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא מצרים למדינת ישראל, אך נעצר ונהדף. בדצמבר 1948 במסגרת מבצע חורב, ניסה צה"ל "לטהר" את הנגב מכוחות מצריים. המצרים כותרו בכיס פלוג'ה, בעוד כוחות צה"ל חודרים לתחום מצרים עד אל עריש, אם כי לאחר מכן, בלחץ המעצמות, נסוגו הכוחות הישראלים אל הגבול המנדטורי.
הסכמי רודוס עליהם חתמו ישראל ומצרים שנחתמו ב-24 בפברואר 1949 קבעו כי הצדדים יחזרו לגבול המנדטורי הישן, למעט מובלעת בה היו כוחות צבא מצרי בארץ ישראל בשטח בין רפיח לעזה (ראה לפרק להלן). באזור ניצנה, שטחים משני צידי הגבול הוכרזו כשטח מפורז.
במסגרת מבצע קדש בשנת 1956 כבשה ישראל את רצועת עזה וחצי האי סיני, אך בלחץ המעצמות נסוגה משם לאחר חודשים מעטים.
לאחר מלחמת ששת הימים החזיקה ישראל בחצי האי סיני, עד לתעלת סואץ. ישראל לא החילה עליו את השיפוט והמנהל הישראלי, אך במהלך השנים הקימה בו מספר יישובים, ובהם העיר ימית. לאחר מלחמת יום הכיפורים חתמה ישראל על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, שכלל נסיגה של ישראל מרצועה ברוחב של כ-10 ק"מ לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ. שטח זה עבר לשליטה צבאית של כוחות האו"ם. לאחר מכן, בשנת 1975 נחתם הסכם הביניים בין ישראל למצרים בחלק הטריטוריאלי של ההסכם נקבע כי ישראל תיסוג מרצועה ברוחב 30–40 קילומטרים ממזרח לקו הקודם. רצועה זו כללה את מעברי המיתלה וגידי במערב סיני. הכוחות המצריים התקדמו אל הקו הישראלי הקודם, כ-10 קילומטרים מזרחה. השטח שממנו נסוגה ישראל הפך לאזור חיץ בפיקוח כוחות האו"ם. כן נסוגה ישראל מרצועה צרה וארוכה לאורך מפרץ סואץ, שכללה את מרבית שדות הנפט שהפעילה ישראל בסיני, כולל אבו רודס והיישוב "שלהבת" שהיה ממוקם שם. רצועה זו הפכה לשטח מצרי אזרחי מפורז, ונקבעו הסדרי שימוש משותף של ישראל ומצרים בכביש המקביל למפרץ.
חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב-26 במרץ 1979 קבעה את קו הגבול בין המדינות בקו עקבה רפיח, בזיקה לגבול המנדטורי. היישובים הישראלים שהוקמו בסיני נהרסו לפי החלטת ממשלת ישראל (התכנון המקורי היה למכור את המבנים והתשתיות למצרים).
בעיה נוצרה באזור טאבה שכן סימון הגבול במפות משנת 1906 לא היה ברור. אבני הגבול שסימנו את הגבול בשטח לא הגיעו עד לחוף הים (הסיבה לכך אינה ידועה), ובמפות 1906 התגלו סתירות בין הסימון הבריטי (שהכליל את טאבה במצרים הבריטית) לסימון העות'מאני (שהכליל את טאבה בארץ ישראל העות'מאנית). לדעת ישראל, בהסתמך על המפות העות'מאניות, האזור המכונה טאבה הנמצא מערבית לאילת נמצא בשטחה, ולכן היא לא נסוגה ממנו, ואפשרה בו הקמת מלון ומתקני תיירות ישראליים. מצרים, בהסתמך על מפות בריטיות, טענה כי הגבול עובר ממזרח לטאבה ותבעה נסיגה ישראלית מהאזור. הפתרון היה בוררות בינלאומית שקבעה שיש לקבוע את קו הגבול בזיקה למפות המנדט הבריטי, שכן זה מה שהוסכם בחוזה השלום בין ישראל למצרים. בשנת 1989 הגיעה ישראל להסכם עם מצרים על-פיו טאבה תועבר לשטח מצרים, אולם מלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר אחרי העברת השטח למצרים (להרחבה ראו הערך טאבה)
על אף היותו גבול לא טבעי, ניתן לראותו בבירור מהחלל (בעיקר בחלקו הצפוני). האדמה בצד המצרי בהירה יותר, עקב פעילות עדרי הבדווים שם.
בשנת 2010 החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו כי כל גבול ישראל-מצרים יגודר, זאת במטרה לצמצם חדירת איומים ביטחוניים ומהגרים בלתי חוקיים ממצרים לישראל. בניית הגדר הושלמה בדצמבר 2013.
כיום פעילים בגבול ישראל-מצרים שלושה מעברי גבול (בנוסף למעבר רפיח בין הרשות הפלסטינית ובין מצרים):
גבול הדרום של מדינת ישראל - רצועת עזה
על פי תוכנית החלוקה כלל הגוש הדרומי של המדינה הערבית המוצעת את אזור רצועת עזה המורחב מעט צפונית לאיסדוד ועד לרפיח וכן רצועה במערב הנגב באזור רפיח, ניצנה (שכונה אז "עוג'ה") וביר עסלוג'.
במהלך מלחמת העצמאות, כאשר הדף צה"ל את הפלישה המצרית, השתלט צה"ל על חלקים נרחבים משטח זה ואילו המצרים השתלטו על יתרת השטח. איסדוד ומג'דל (היום אשקלון), שנכללו בשטח המדינה הערבית המוצעת, נכבשו, וכן נכבש השטח בצפון מערב הנגב וגם שטחים באזור באר שבע.
במסגרת הסכמי רודוס ב-1949 סוכם על קווי שביתת הנשק עם מצרים. מאוחר יותר, בתחילת 1950 הקו תוקן במסגרת "פשרת שעה" שקיבלה תוקף מחייב (להרחבה ראו הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות). קו זה הוא הקו המשמש כיום כגבולה של רצועת עזה. מצרים לא סיפחה את הרצועה (לעומת ירדן שסיפחה את יהודה ושומרון), אך הטילה עליה ממשל צבאי מצרי.
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 נכבשה הרצועה על ידי מדינת ישראל. בדומה למדיניותה כלפי יהודה ושומרון (למעט ירושלים) וכלפי סיני, נמנעה מדינת ישראל מלהחיל את המשפט הישראלי על רצועת עזה, אך לא נמנעה מלהקים בה יישובים, לרבות גוש יישובים גדול שנקרא גוש קטיף.
על פי הסכם השלום בין ישראל למצרים לא השתנה מעמדה של הרצועה, אם כי על פי תוכנית האוטונומיה והסכמי קמפ דייוויד אמור היה לקום שלטון עצמי פלסטיני שטיבו המדויק לא נקבע. הסדר מיוחד חל בעיר רפיח שבמהלך שנות השלטון הישראלי בחצי האי סיני גדלה והתפתחה אל צידו המצרי של הגבול. העיר נחצתה לשניים, וחלקה המערבי עבר לשליטת מצרים.
על פי הסכמי אוסלו, נותרה בידי ישראל השליטה על האזורים של גוש קטיף השוכן בין ח'אן יונס ורפיח לבין הים, הדרך המובילה אל גוש קטיף ממחסום כיסופים ("ציר כיסופים" וכן "גשר מור") וכפר דרום הנמצא סמוך לדרך זו, היישוב נצרים הנמצא מדרום לעיר עזה בסמוך למחנה הפליטים נוסראת, והיישובים ניסנית, דוגית ואלי סיני השוכנים בצפון הרצועה. כמו כן נותרה בשליטה ישראלית רצועה צרה לאורך הגבול בין רצועת עזה לבין מצרים ("ציר פילדלפי"), ושליטה על מעבר הגבול עם מצרים ברפיח. בשאר חלקי הרצועה השליטה עברה לידי הרשות הפלסטינית אם כי הריבונות נותרה בידי צה"ל. במקביל, נבנתה באמצע שנות התשעים גדר מערכת מסביב לרצועת עזה, בתוואי קווי שביתת-הנשק מ-1949.
בשנת 2004 התקבלה בכנסת תוכנית ההתנתקות, ובה נסוג צה"ל מן הרצועה, באופן חד צדדי, והותיר אותה בשליטתה המלאה של הרשות הפלסטינית. היישובים הישראליים ברצועה נהרסו על-פי החלטת ממשלת ישראל, וציר פילדלפי הועבר לפיקוח ביטחוני מצרי, לפי הסכם מיוחד ששינה במידת-מה את תנאי הסכם השלום. התוכנית בוצעה באוגוסט 2005 והסתיימה ב-12 בספטמבר 2005. מדינת ישראל הודיעה על ביטול הממשל הצבאי ברצועת עזה והחלה להתייחס ל"קו הירוק" באזור הרצועה כאל גבול בינלאומי. זאת, על אף שישראל אינה מכירה ברשות הפלסטינית כמדינה, וגם מבחינה בינלאומית מעמדה של הרשות אינו סופי. ממשלת ארצות הברית, האיחוד האירופי ומדינות אחרות, מצהירים כי מטרתו הסופית של התהליך היא יצירת מדינה פלסטינית שתתקיים בשלום לצד מדינת ישראל.
על אף הנסיגה משטח הרצועה, שמרה ישראל לעצמה את השליטה במרחב האווירי של רצועת עזה, ובמימיה הטריטוריאליים. גם חלק מהתשתיות החיוניות ברצועת עזה נותרו תלויות במדינת ישראל. מעבר גבול מסודר בין מצרים לרצועת עזה, בפיקוח ישראלי חלקי, היה אמור להתקיים ברפיח. בפועל המעבר הפסיק לפעול והגבול נפרץ פעמים רבות על ידי הפלסטינים. בעיר רפיח מתנהלת פעילות ענפה של חפירת מנהרות מתחת לקו הגבול, שמשמשות להברחת סחורות ונשק. בשנת 2012 החל הצבא המצרי בפעילות להפסקת הפעילות במנהרות, ובשנת 2013 החל להכשיר מחדש את ציר פילדלפי כציר ביטחוני, תוך הרס מבנים שנבנו במהלך השנים לאורך תוואי הציר.
סביב הגבולות הצפוניים והמזרחיים של רצועת עזה, שנקראים ציר הוברס, הקים צה"ל את מערך ההגנה "בני קשת" הכולל גדרות, דרכי פטרולים, דרכי טשטוש, חומה ליד נתיב העשרה, פילבוקסים, מערכות תצפית, מערכת "רואה-יורה" וכוחות שונים המסיירים סביב הציר ושומרים עליו.
בנוסף הוקמו גדר המערכת סביב רצועת עזה, המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה והמכשול הימי בגבול רצועת עזה.
בגבול שבין ישראל לרצועת עזה פעילים כיום ארבעה מעברים, המשמשים בעיקר למעבר סחורות אל תוך הרצועה וממנה. אלו הם: מעבר ארז, מעבר קרני, מעבר סופה ומעבר כרם שלום.
בים התיכון
לישראל גבול ימי ארוך בים התיכון המבדיל בין המים הטריטוריאליים שלה (12 מייל ימי מהחוף) למים בינלאומיים. מיקומו של הקו המפריד בין תחום השליטה האזרחית הישראלית לבין התחום הבינלאומי נקבע בהתאם לאמנות בינלאומיות, אולם ישראל מפעילה פיקוח צבאי גם על אזורים בים התיכון הנמצאים מעבר לקו הזה. חיפוש גז טבעי ונפט בים התיכון הצריך התייחסות לגבולות האזור הכלכלי הבלעדי של ישראל - אזור הים שהזכויות למשאבי טבע בו הן בידי ישראל, ומשתרע על-פי החוק הבינלאומי עד למרחק של 370 ק"מ מחופיה. ב-17 בדצמבר 2010 חתמו ישראל וקפריסין על הסכם תיחום בין שתי המדינות ועל קביעת גבול ישראל–קפריסין. הסכם זה מהווה למעשה הגבול בין מדינת ישראל לבין האיחוד האירופי, שכן קפריסין חברה באיחוד האירופי.
הפיקוח ההדוק (כולל דרישה לאישור של כל יציאת ספינת דייגים) שמפעיל חיל הים על חופה של רצועת עזה (גם לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות) מהווה את אחת מנקודות החיכוך המשמעותיות של ישראל אל מול הפלסטינים.
ב-14 באוקטובר 2020, החל משא ומתן בין ישראל ללבנון מתוך מטרה לקבוע את הגבול הימי-כלכלי בין המדינות, וליישב את המחלוקת על שטח שגודלו הוא כ-550 ק"מ רבוע, בו נמצאים ככל הנראה מאגרי גז רבים. לאחר כשנתיים, ב-27 באוקטובר 2022 נחתם ההסכם שהסדיר גבול זה בהתאם לדרישה הלבנונית, למעט חמשת הקילומטרים המזרחיים (הסמוכים לחוף) בהן נקבע שיישאר המצב הקיים ומעמדן הסופי יוכרע לאחר סימון הגבול היבשתי הבינלאומי הרשמי בין המדינות.
בים סוף
לישראל גבול ימי קצר במפרץ אילת עם מצרים וירדן כאשר חלק מתחום המים הטריטוריאליים המצריים באזור מוגדר כניתן לכניסת ישראלים ללא דרישה לדרכון.
הגבול הימי בין ישראל לירדן נקבע ב-1996 בעקבות הסכם השלום בין המדינות מ-1994.הגבול הימי בין ישראל למצרים נקבע בעקבות הבוררות הבינלאומית בנושא טאבה. הגבול הימי סומן בניצב לגבול היבשתי אך המצרים לא הסכימו לכך וקמה מחלוקת לגבי שטח קטן של כמה עשרות דונמים ימיים. לאזור זה, המכונה "המשולש הימי", הקפידו ספינות מצריות וגם ספינות חיל הים שלא להיכנס. בעקבות כך, לאורך שנים, האזור היה מקום עגינתן של ספינות קזינו. ב-2003 הכריז משרד החוץ הישראלי כי "המשולש הימי" נמצא בתחום מדינת ישראל ומאז משטרת ישראל אוכפת את החוק נגד הימורים בלתי חוקיים המתבצעים באזור זה.
בים המלח
לישראל גבול ימי בים המלח עם ירדן (השטח של צפון מערב ים המלח שנמצא מעבר לקו הירוק נמצא בשליטה ישראלית ישירה אך ללא הכרה בינלאומית).
גבולות ימיים היסטוריים
עד למלחמת ששת הימים היה לישראל גבול ימי גם בכנרת לאחר שהסורים השתלטו על צפון מזרח הימה בראשית שנות ה-50. ממלחמת ששת הימים ועד לסיום פינוי סיני ב־1982 היה לישראל גבול ימי גם עם ערב הסעודית והגבולות הימיים של ישראל הקיפו גם את חוף הים התיכון של סיני, מזרח תעלת סואץ, מזרח מפרץ סואץ וכן תחום נרחב הרבה יותר מהנוכחי במפרץ אילת. בתקופה שבה שהה צה"ל בעומק לבנון לאחר מלחמת לבנון הראשונה וגם בתקופת המערכה ברצועת הביטחון הייתה לישראל שליטה גם על קטעים מהחוף הלבנוני של הים התיכון.
טירת דינוור
טירת דינֶוור (בוולשית: Castell Dinefwr) הייתה טירה שהוקמה ב ושימשה את כס ממלכת דהייברת', כיום במחוז קרמרת'נשייר שבדרום ויילס.
ציאניד
ציאניד הוא תרכובת כימית רעילה, המכילה את היון הקרוי קבוצת ציאנו. קבוצת ציאנו בנויה מאטום פחמן הקשור בקשר קוולנטי משולש לאטום חנקן, ובסימון כימי: :C≡N:.
טירת דינוור
היסטוריה
על פי המסורת רודרי הגדול הקים טירת דינוור לאחר שכבש את האזור סביב שנות 817, נכדו הוול ד'ה קבע בה את כס ממלכת דהייברת' אותה יסד. במאה ה-12 ריס אפ גריפיד' ירש את הממלכה ושיפץ את הטירה משמעותית, מבנה הטירה הנראה כיום מזוהה עם תקופתו של אפ גריפיד' או של בנו ריס גרג. העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר הן מתקופת ריס בסוף המאה ה-12, אך ייתכן שמבנה עץ או אבן קדמוים יותר שולבו בטירה החדשה.
הטירה נכבשה על ידי הצבא האנגלי ב-1277 והיא נותרה בשימוש עד המאה ה-15, כאשר נבנה בית ניוטון על שטחי האחוזה והטירה נותרה ריקה. בסוף המאה ה-17 שוקמו חלקים מהטירה לשימוש מגורים כבית קיץ, אך היא ננטשה סופית בסוף המאה ה-18 לאחר שניזוקה משריפה ומאז היא עומדת נטושה כחלק מאחוזת ניוטון הסמוכה.
ציאניד
מקור השם "ציאניד" בתרכובת "פרוציאניד" (ferrocyanide), שפירוש שמה הוא "ברזל (ferro) כחול-ירקרק, ציאן (cyan)" ("כחול" עקב הפיגמנט "כחול פרוסי" המופק ממנה).
טירת דינוור
היסטוריה
כיום הטירה נמצאת בבעלות Cadw האמונה על שימורה, בנוסף היא מוגדרת כבניין רשום מדרגה I.
ציאניד
תרכובות העשויות לשחרר את אניון קבוצת הציאנו רעילות מאוד, בשל נטייתו של הציאניד להיקשר ליוני ברזל במערכת הנשימה התאית.
קישור ציאניד למתכות
כאמור, רעילותו של הציאניד נובעת מהקישור שלו למתכת, ציאניד הוא ליגנד חזק, כלומר יוצר קומפלקסים עם מתכות מעבר. קומפלקס הוא תרכובת של קטיון מתכת מעבר עם כמה אניונים או בסיסי לואיס; הגאומטריה של הקומפלקס ומספר הליגנדים סביב המתכת נקבעים לפי המשיכה האלקטרוסטטית שבין המתכת לליגנדים, הדחייה האלקטרוסטטית שבין הליגנדים לבין עצמם והאפשרות לחפיפה בין אורביטלי d של המתכת לאורביטלים של הליגנד (תרומה של קישור קוולנטי). הזיקה הגבוהה של יון הציאניד לקטיונים של מתכות המעבר נובעת:
סוגי קומפלקסים של ציאניד
יון הציאניד נקשר תמיד למתכת מצד הפחמן משום שזוג האלקטרונים הלא קושר של הפחמן הוא האורביטל המאוכלס באנרגיה הגבוהה ביותר (אלקטרונים באורביטלים גבוהים מבחינה אנרגטית הם אלו הנוטים להשתתף בקישור). כיוון שגם לחנקן זוג אלקטרונים לא קושר (בסיס לואיס) הציאניד יכול להיות ליגנד מגשר - נקשר לשני קטיונים כפי שהוא קשור, למשל, בכחול פרוסי או בגבישי זהב ציאנידי, אבץ ציאנידי או קדמיום ציאנידי.
שימוש בציאניד לכרייה
יכולתו של הציאניד ליצור קומפלקסים יציבים מנוצלת, למשל, להפקת זהב. מפעילים תמיסת ציאניד על העפרה וכך ממצים את הזהב. ריאקציות המסה של זהב בציאניד: באופן דומה, משתמשים בציאניד להפרדה של כסף, כיוון שהכסף נמצא לעיתים כסולפיד ולא במצבו המתכתי אין צורך בחמצן
ציאנוהידרינים
ציאנוהידרינים הם נגזרות של ניטרילים. הם מכילים קבוצת ניטריל וכן קבוצת הידרוקסיל (OH). הם נוצרים כשציאניד מגיב עם קטון או אלדהיד
הרעלת ציאניד והטיפול בה
הניטריל הידוע ביותר, ושעל-שמו קרויה כל המשפחה, הוא הגז הרעיל מימן ציאנידי (HCN), הידוע בפשטות כציאניד. 7 מיליגרמים של ציאניד מסוגלים להרוג אדם בוגר תוך שניות. היון -C≡N מגיע דרך זרם הדם לתאי הגוף ונקשר לברזל דו-ערכי באנזים ציטוכרום C אוקסידז, אשר נמצא על דופן המיטוכונדריה. בעת פעילות תקינה של המיטוכונדריה חמצן מולקולרי אמור להיקשר לאנזים זה, לקבל אלקטרונים ולהפוך יחד עם יוני מימן למים. שלב זה חיוני במעגל ייצור ה-ATP במיטוכונדריה. כאשר הציאניד תופס את מקומו של החמצן, המיטוכונדריה לא מסוגלת לייצר ATP, ובכך נמנעת יכולתו של הגוף לייצר אנרגיה.
לציאניד נטייה חזקה להיקשר בחוזקה ליון הברזל הדו ערכי (Ferrous) המצוי בחלבונים חיוניים רבים בדם (כמו האנזים ציטוכרום אוקסידאז והחלבון המוגלובין), ובכך הוא מנטרל את יכולתם לפעול. בהיקשרו ליון הברזל, מחמצן אותו ליון ברזל תלת ערכי (Feric). המוגלובין עם ברזל מחומצן, המכונה מתהמוגלובין (methemoglobin), אינו יכול לקשור עוד חמצן, והקישור הוא בלתי הפיך. תהליך זה מכונה "מתהמוגלובינמיה" (methemoglobinemia), והוא מביא לחנק תאי מהיר. מטהמוגלובינמיה יכולה להיגרם גם על ידי מחמצנים אחרים, כנתרן ניטריט NaNO2 ו-amyl nitrite. בהרעלת מתהמוגלובין ניתן לעיתים לטפל בעזרת sodium thiosulfate - Na2S2O3, המסייע לפירוק מט-המוגלובין להמוגלובין ולתיאוציאנט.
למרות רעילותו, מימן ציאנידי נמצא בכמויות מזעריות ברוב הפירות המכילים חרצן, כגון דובדבנים ומישמשים, וכן בשקדים. הגוף יודע לפרק ציאניד, והרעלה מתרחשת כאשר כמות הציאניד שנכנסת לגוף בבת אחת היא גדולה.
שימוש
בגרסה מסחרית של מימן ציאנידי, בשם ציקלון בי, נעשה שימוש נרחב להשמדת יהודי אירופה בשואה. קיימים סיפורים רבים על מרגלים או שבויים שנשאו עמם גלולת ציאניד או שהותקנה אמפולת ציאניד בתוך אחת משיניהם על מנת שיוכלו להתאבד במקרה של תפיסה. המתאבדים הידועים שעשו שימוש בציאניד הם הקצינים הנאצים הבכירים הרמן גרינג והיינריך הימלר.
קצ'קמט
קֶצ'קֶמֶט (בהונגרית: Kecskemét) היא עיר במרכז הונגריה, השמינית בגודלה במדינה ובירת מחוז באץ'-קישקון. בשנת 2019 חיו בה כ-110,000 תושבים.
קצ'קמט נוסדה באזור תווך בין אזור הררי לבין מישור והיא נמצאת כ-120 מ' מעל פני הים. העיר נמצאת בצומת דרכים מרכזית בין בודפשט לבין העיר הרביעית בגודלה במדינה סגד. כמו כן היא נמצאת בנקודת אמצע בין הנהרות הגדולים במדינה - הדנובה והטיסה. בדרום הונגריה, קצ'קמט היא אחת משתי הערים הגדולות ביותר (יחד עם סגד) והיא בירת מחוז באץ'-קישקון.
ממצאים ראשונים לקיום חיי אדם באזור העיר מתוארכים לכ-5,000 שנה לפני זמננו. סרמטים התגוררו באזור מהמאה הראשונה לפני הספירה והיוו את תושביו הקבועים הראשונים של האזור. במאה ה-13 לערך הוקמו באזור מבני כנסיות, אך אלו נהרסו בעת הפלישה המונגולית לאירופה. האזור החל להתפתח מחדש לאחר כיבושו על ידי הקומנים. בשל מיקומה היוותה קצ'קמט נקודת התיישבות מרכזית לצורכי מסחר. המלך לאיוש הראשון תיאר אותה בכתביו משנת 1368 כ"עיר".
עד השואה
ב-1746 הותר ליהודים להתיישב במקום. רובם עסקו במסחר, מיעוטם היו בעלי מלאכה ובעלי מקצועות חופשיים. בעקבות קונגרס יהודי הונגריה בשנת 1868 (הקרע ביהדות הונגריה) הצטרפה הקהילה לזרם הניאולוגי שגרס השתלבות בחברה ההונגרית ותיקון סדרי החיים הדתיים. ב-1917 פרשו החרדים מן הקהילה ויסדו קהילה אורתודוקסית. במקום פעלה חברה קדישא ואגודת נשים. בית הכנסת הראשון נחנך ב-1823. בית הכנסת החדש, שהוקם ב-1871, נפגע ברעידת אדמה ב-1911 ושופץ ב-1913. כן היו בית ספר יסודי יהודי ו"תלמוד תורה".
בין רבני הקהילה היו הרב ד"ר ארמין פרלס (PERLS - 1914-1853); הרב ד"ר יוסף באראן (BARANY) והרב ד"ר יוסף בורשודי, חוקרי תולדות יהודי הונגריה, והרב ד"ר יוסף שינדלר.
בסוף שנות העשרים פעל בקצ'קמט בית דפוס שהדפיס מספר ספרים בודדים בעברית.
תקופת השואה
מעמדם וזכויותיהם של יהודי הונגריה הוגבלו עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939), כשממשלת הונגריה הפרו-גרמנית חוקקה בשנת 1938 את "החוקים היהודיים" (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), חוקי אפליה שהגבילו את היהודים חברתית וכלכלית. אחרי פרוץ המלחמה הוחלט על גיוס יהודים לשירות עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). ממאי 1940 ואילך גויסו הגברים היהודים מקצ'קמט כאמור.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה (מבצע מרגרטה), ובו ביום ערכו הגרמנים מפגן כוח בקצ'קמט. כעבור ימים אחדים התיישבו בעיר קציני מטה גרמניים. המפקדה נקבעה בביתו של אחד מעשירי הקהילה היהודית, ומשם ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים. תוך ימים ספורים הובלו 30 מנכבדי הקהילה למחנה המעצר קישטארצ'ה (KISTARCSA), משם גורשו לאושוויץ. קבוצה של 60 יהודים נשלחה להרוס את אולם בית הכנסת ולפנות את המבנה כדי להפכו לאורווה. כעבור שבועות מספר הועברו 940 יהודי קצ'קמט שנותרו לשתי שכונות בעיר שהוכרזו כגיטאות. לאחר שהות של שבועיים בגטאות הועברו היהודים לבית החרושת ללבנים מחוץ לעיר. שם הוחזקו תחת כיפת השמיים, ללא מזון וללא מים. 13 מהם הצליחו להשיג תעודות מזויפות, שהכינו נציגי תנועות המחתרת הציוניות בהונגריה והוברחו לבודפשט. למחרת שולחו שאר יהודי קצ'קמט לאושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו למקום כ-150 יהודים ששרדו, וחידשו את חיי הקהילה. 410 ניצולים בני בודפשט מצאו במקום מקלט, עד שהוחזרו להם בתיהם. בגלל עוינות התושבים עזבו רוב היהודים עם הזמן את העיר ועד שנת 1955 ירד מספרם ל-81.
ערים תאומות{{הערה|1=[http://kecskemet.hu/?r=423&l
רשימת ערים תאומות מעודכנת - מתוך אתר האינטרנט של העיר]}}==
לואי פרדינאן סלין
לואי פרדינאן סלין (בצרפתית: Louis-Ferdinand Céline; 27 במאי 1894 - 1 ביולי 1961), סופר צרפתי.
תולדות חייו
סלין הוטבל בשם לואי פרדינאן דטוש בקורבואה שליד פריז. אביו היה מנהל בדרג ביניים בחברת ביטוח ואמו הייתה בעלת חנות לממכר בדי תחרה.
ב-1905 סיים את לימודיו בבית ספר יסודי ואחרי כן החל לעבוד כשליח וכשוליה בעסקים שונים. בין 1908 ו-1910 היה בגרמניה ובאנגליה, שאליהן נשלח על ידי הוריו כדי לרכוש שפות זרות לצורך תעסוקתו בעתיד.
ב-1912 החל בשירות של שלוש שנים בחיל הפרשים הצרפתי. באוקטובר 1914 נפצע בחזית אחרי שהתנדב לפעולה ליד העיר איפר שבבלגיה, וקיבל אות הצטיינות על גבורתו בקרב. הוא נפצע בידו הימנית (אך לא בראשו, בניגוד לשמועות שהפיץ). השירות הצבאי גרם לסלין זעזוע וגועל והוא הפך לפציפיסט. ב-1915 שוחרר סלין מן הצבא ונשלח ללונדון כדי לעבוד במחלקת הדרכונים של השגרירות הצרפתית, וכאשר היה שם נישא והתגרש.
ב-1916 נסע לקמרון שבאפריקה בשליחות חברה צרפתית שעסקה בסחר עצים, ושב לצרפת ב-1917. במשך שלוש השנים הבאות עבד בקרן רוקפלר בחבל ברטאן בצרפת, ובתפקידו זה פרסם אינפורמציה על מחלת דלקת הריאות. בתקופה זו המשיך בלימודיו וקיבל תעודת בגרות.
ב-1919 נשא לאישה את אדית פולה שהייתה בתו של מנהל בית הספר לרפואה בעיר רן שבחבל ברטאן. ב-1920 נולדה בתו קולט. ב-1924 קיבל תעודת מוסמך לרפואה אחרי שכתב עבודה על אודות הרופא ההונגרי איגנץ זמלווייס. ב-1925 עזב את משפחתו ונסע בשליחות חבר הלאומים לשווייץ, אנגליה, קמרון, קנדה, ארצות הברית וקובה. ב-1928 פתח בפרקטיקה פרטית כרופא במונמארטר שבצפון פריז, וב-1931 החל לעבוד במכון לרפואה ציבורית.
ב-1932 פרסם את ספרו "מסע אל קצה הלילה" שהפך ליצירת המופת שלו. הספר משקף תפיסת חיים ניהיליסטית, אנרכיסטית ומיזנתרופית. הוא היה מועמד לפרס גונקור, אך עקב חילוקי דעות בקרב חברי הוועדה הבוחרת, לא זכה בפרס. ב-1936 פרסם את ספרו "מוות בתוכנית האשראי" שני ספריו אלה גרמו לפרסומו של סלין כמחדש הסגנון הספרותי וכמספר סיפורים מעולה, והשפיעו על סופרים צעירים ובהם ז'אן-פול סארטר.
סלין החזיק בתפיסות פשיסטיות וכתב שורה של ספרים בהם הביע את עמדותיו. ב-1944, לאחר מפלת ממשלת וישי, נמלט סלין אל העיר זיגמרינגן שבדרום גרמניה, בעקבות אנרי פיליפ פטן ופייר לאוואל, והיה רופאו הפרטי של האחרון במשך תקופה קצרה. אחרי המלחמה נמלט סלין לדנמרק, שם נעצר לבקשת הצרפתים בדצמבר 1945. דנמרק סירבה להסגירו לצרפת בטענה שאין הוכחה מספקת ששיתף פעולה עם הנאצים והוא שוחרר בשנת 1947. ב-1950 הועמד למשפט בצרפת שלא בפניו כמשתף פעולה עם הנאצים ונידון לשנת מאסר, אך קיבל חנינה ושב לצרפת ב-1951. הוא סירב לאשר את פרסום כתביו האנטישמיים.
ב-1957 זכה סלין שוב לפרסום בשל ספרו "מטירה לטירה" שבו תיאר את תקופת שהותו בזיגמרינגן ואת כיבוש העיר בידי בעלות הברית.
לואי פרדינאן סלין מת ב-1961 כתוצאה ממפרצת, ונקבר בעיר מדון שליד פריז.
עמדותיו הפשיסטיות
פרינדד סלין היה תומך של רעיונות פשיסטים וגילה אהדה לרעיונות נאציים ואנטישמיים.
אחרי עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, פרסם סלין כתבים פוליטיים תחת הכותרת "זוטות בדבר רצח המוני" (1937; Bagatelles pour un massacre תורגם על ידי דורי מנור בשם "פרפראות לטבח") "בית הספר לגוויות" (1938; L'École des cadavres) ו"מצב ביש" 1941; Les Beaux draps). ספר אחרון זה פורסם בעת הכיבוש הנאצי של צרפת.
אף כי רעיונותיו הפוליטיים של סלין היו דומים במידה רבה לאלה של הנאצים, הוא כינה את אדולף היטלר בשם "יהודי" ו"בלוף ארי". הרצח ההמוני שעליו כתב ב-1937 לא התייחס ליהודים אלא ללא-יהודים שימצאו את מותם במלחמה הצפויה. אך דעותיו הפשיסטיות באו על ביטוין בספרו "בית ספר לגוויות" שבו קרא ליצירת ברית בין צרפת וגרמניה נגד המשטרה החשאית הבריטית שלדעתו עשתה יד אחת עם "הקנוניה היהודית הבינלאומית".
בשלהי 2017 הודיעה אלמנתו, שהייתה אז בת 105 והחזיקה בזכויות הפרסום לכתביו, שהיא מתירה להוצאת גלימאר להוציא לאור ספר שיכלול את כתביו הפוליטיים המכילים אמרות אנטישמיות של סלין, במסגרת של ספר עיון שיכלול פתח דבר והערות שוליים שיבארו את השקרים שטווה סלין בדבריו. גורמים יהודיים וממלכתיים בצרפת הביעו התנגדות נחרצת לפרסום, דבר שהוביל את ההוצאה להודיע בינואר 2018 על השעיית פרסום הספר.
משלחת שקלטון-רווט
משלחת שקלטון-רוֹוֶט (באנגלית: Shackleton–Rowett Expedition; 1922-1921) הייתה המיזם האנטארקטי האחרון של סר ארנסט שקלטון והפרק האחרון בעידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה. המעלל, במימון איש העסקים ג'ון קווילר רווט, מכונה לפעמים "משלחת קווסט", על שם האונייה "קווסט", ספינה נורווגית ששימשה לציד -כלבי-ים והותאמה ליעדה החדש. התוכנית המקורית של שקלטון הייתה לחקור את גזרת ים בופור של האוקיינוס הארקטי, אך הוא ויתר עליה כשממשלת קנדה לא נתנה לה תמיכה כספית. "קווסט", שהייתה קטנה מכל אונייה אחרת ששימשה לחקר אנטארקטיקה, התגלתה עד מהרה כלא נאותה למשימתה, והתקדמותה דרומה הואטה עקב הביצוע הירוד של מפרשיה והבעיות התדירות שהתגלעו במנוע. עוד לפני שעבודת המשלחת יכלה להתחיל לפי התכנון, מת שקלטון בתאו בספינה, מיד לאחר שהגיעה אל האי התת-אנטארקטי ג'ורג'יה הדרומית.
לאחר מות שקלטון התבטא חלקה העיקרי של המשלחת המוחלשת בשייט בן שלושה חודשים אל מזרח אנטארקטיקה, בהנהגת המשנה למפקד פרנק ויילד. במימי האוקיינוס הזה באו תוך זמן קצר חסרונותיה של "קווסט" לידי ביטוי: מהירות איטית, צריכת דלק כבדה, נטייה להתנודד מצד לצד בים סוער ודליפה מתמדת. הספינה לא יכלה להגיע אל מעבר לקו אורך 20° מזרח, הרבה מתחת ליעד המזרחי ששמה לה, וכוח המנוע הדל שלה לא עמד לה בניסיון להבקיע הרחק אל תוך הקרח האנטארקטי. לאחר כמה ניסיונות כושלים לחתור דרומה דרך הקרח הדחוס, החזיר ויילד את הספינה אל ג'ורג'יה הדרומית, לאחר ביקור נוסטלגי באי הפיל, שם המתינו הוא ו-21 חבריו בתנאים קשים, במשך למעלה מארבעה חודשים, לחילוץ לאחר טביעתה של האונייה "אנדיורנס" במסע המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית שש שנים קודם לכן.
ויילד הרהר באפשרות של עונה שנייה, מועילה יותר, בקרח, ולקח את הספינה אל קייפטאון לתיקון ושיפוץ. כאן קיבל הודעה מרווט, שהורה לספינה לשוב הביתה לאנגליה, ובכך הסתיימה המשלחת. אף כי מסעה של "קווסט" איננו תופס מקום נכבד בתולדות חקר הקטבים, חשיבותו היא בציון סופו של העידן ההרואי וראשיתו של "העידן המכני" שבא אחריו. מכל מקום, האירוע שהגדיר אותה בסופו של דבר בזיכרון הקיבוצי והעיב על כל פעולותיה, היה מותו הפתאומי של שקלטון.
לאחר משלחת "אנדיורנס"
אחרי שעזר בחילוץ שתי קבוצות האנשים שנשארו תקועות (הקבוצה הגדולה באי הפיל והקבוצה השנייה של אנשי הסירה " ג'יימס קיירד", שנשארו באתר הנחיתה בג'ורג'יה הדרומית במשלחת אנדיורנס), חזר שקלטון הביתה לבריטניה בשלהי מאי 1917, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה. מבוגר מכדי להתגייס, ביקש לו שקלטון תפקיד פעיל במאמץ המלחמתי ובסופו של דבר יצא למורמנסק בדרגת רב-סרן זמנית, כחלק ממשלחת צבאית לצפון רוסיה. תפקיד זה לא סיפק את שקלטון, והוא נתן ביטוי לאכזבתו במכתבים הביתה: "אני מרגיש שאין בי כל תועלת לאיש אלא כשאני יוצא חוצץ נגד סערה בארצות נידחות." הוא חזר לאנגליה בפברואר 1919 והחל לתכנן הקמת חברה, שתפתח, בשיתוף פעולה עם ממשלת צפון רוסיה, את המשאבים הטבעיים של האזור. תוכנית זו התבטלה, משום שהצבא האדום השתלט על חלק זה של רוסיה במלחמת האזרחים ברוסיה, ושקלטון נאלץ לסמוך על מסע הרצאות כמקור הכנסה. באולם הפילהרמונית בלונדון הרצה במהלך חורף 1920-1919 פעמיים ביום, שישה ימים בשבוע, במשך חמישה חודשים. בו בזמן, על אף החובות הגדולים שעמדו בעינם ממשלחת "אנדיורנס", החל לתכנן מסע חקר חדש. אשתו, ליידי אמילי, לא ניסתה להניאו מן התוכנית, על אף מצבו הבריאותי המעורער. "אי אפשר להחזיק נשר קשור בשרשרת בחצר האחורית", אמרה לחברה.
ההצעה הקנדית
שקלטון החליט לפנות עורף לאנטארקטיקה, לצאת צפונה ו"למלא את החלל הגדול הזה הקרוי כיום ים בופור". אזור זה של האוקיינוס הארקטי, מצפון לאלסקה ומערבית לארכיפלג הארקטי הקנדי, לא נחקר ברובו; שקלטון סבר, על יסוד רישומי גאות, שהים טומן בחובו גושי יבשה גדולים שלא נתגלו עדיין ואשר יהיו "בעלי עניין מדעי רב ביותר לעולם, מלבד הערך הכלכלי האפשרי". כמו כן קיווה שקלטון להגיע אל הקוטב הצפוני הלא-נגיש, הנקודה הרחוקה והנידחת ביותר באזורים הארקטיים. תוכניותיו זכו לאישור כללי מן החברה הגאוגרפית המלכותית ולתמיכת ממשלת קנדה. על בסיס זה החל שקלטון לאסוף את המימון הדרוש, שאותו העריך ב-50,000 ליש"ט (בסביבות מיליון לירות שטרלינג במונחי 2008. בהמשך אותה שנה, פגש שקלטון דרך מקרה חבר ותיק מימי בית הספר, ג'ון קווילר רווט, שהסכים להשקיע גרעין מזומנים, שיאפשר לשקלטון להתחיל בתוכניות למשלחת. בכסף הזה יכול היה שקלטון לרכוש, בינואר 1921, את הלווייתנית "פוקה I", אוניית עץ נורווגית, שאת שמה שינה, לפי הצעת אשתו, ל"קווסט", ולהתקדם ברכישת ציוד נוסף ושכירת צוות.
תוכנית אנטארקטיקה
במאי 1921 בא הקץ על התוכניות הקנדיות. מדיניות ממשלת קנדה בנושא מימון המשלחת השתנתה עם עלייתו של ראש ממשלה חדש, ארתור מיין, שביטל את תמיכת ממשלתו ביוזמה של שקלטון. תגובתו של שקלטון הייתה שלא לבטל את המשלחת אלא לשנות את מגמתה. באמצע מאי קיבל עמיתו אלכסנדר מקלין, שניהל בקנדה משא ומתן לרכישת כלבים, מברק שהודיע לו, כי יעד המשלחת הוא מעתה אנטארקטיקה; תוכנית מגוונת של סיורים, מיפוי חופים, חיפוש מחצבים ומחקר אוקיינוגרפי במימי הדרום החליפה את תוכנית ים בופור.
האונייה יצאה לדרכה ב-17 בספטמבר 1921, מלווה תרועות ונפנופי ידיים מקהל גדול, שהתאסף על רציף סנט קתרין תחת גשר טאוור. לצד שקלטון ניצבו על סיפון ה"קווסט" חבריו הוותיקים, פרנק ויילד, פרנק וורסלי, אלכסנדר מקלין, ג'יימס מק אילרוי, לאונרד האסי, אלכסנדר קר, צ'ארלס גרין והסקוטי השטוף באמונות תפלות, מקלאוד, מוכנים ומזומנים כולם להתייצב אל מול הבאות. חלקם לא קיבלו עדיין את השכר שהגיע להם על שירותם במשלחת אנדיורנס, וידעו כי אפשר שלעולם לא יקבלו אותו, ובכל זאת נענו לקריאת שקלטון והצטרפו להפלגה.
יעד מסעם נשאר עלום גם לאחר היציאה לדרך. שקלטון עצמו לא קבע לעצמו בבירור את מטרותיו במשלחת הזאת. ביסודו של דבר, שאיפתו העיקרית הייתה להתייצב שוב עם אנשיו מול איתני הטבע בקוי הרוחב העליונים, להסתכן ולהיחלץ, לגלות מקומות לא נודעו ולדרוך במקום שכף רגל אדם לא דרכה בו. גאולוג המשלחת, ויברט דאגלס, שיער ששקלטון מבקש למצוא אוצר של מחצבים אנטארקטיים. להפלגה הצטרף כחניך גם צופה בן 17, ג'יימס מאר, שנבחר מבין 1,700 שהציגו את מועמדותם. כדי לסייע לו במימון לימודיו הגבוהים, העלה שקלטו את שכרו בלירה שטרלינג אחת בשבוע.
בריו דה ז'ניירו עבר שקלטון התקף לב, אך סירב להיבדק. לא רק רופאי המשלחת, מקלין ומקאילרוי, אלא כל ותיקי משלחת אנדיורנס, ראו עתה בבירור ששקלטון איננו כמימים ימימה, אך הוא התמיד במסעו דרומה. ה"קווסט" צוידה במיטב הציוד האלקטרוני החדיש של אותם ימים, אך כאשר חצתה את נתיבם ספינת מפרשים ישנה, שנישאה עם הרוח, קלה ומרחפת על פני הגלים, התחוור לנוסעי ה"קווסט", שתשוקתם האמיתית הייתה אל העבר הרחוק, אל הספנים הפיניקים שהפליגו בימים אלפי שנים לפניהם לגלות ארצות ונתיבי ימים חדשים, כשרק תושייתם ואומץ לבם עשויים להצילם מצרה.
ימים אחרונים
ב-4 בינואר 1922 הופיעו במרחק פסגות ההרים של ג'ורג'יה הדרומית. וורסלי ושקלטון התרוצצו על הסיפון כ"ילדים נרגשים", כפי שתיאר זאת וורסלי, והצביעו על המפרצים ועל מדרון השלג התלול שעליו החליקו עם טום קרין חמש שנים וחצי קודם לכן, במסע הרה הסכנות ורצוף התלאות להצלת הלכודים על אי הפיל. לאור המסע ההרואי ההוא, נראה כל מה שיבוא אחריו כנספח, פרק סיום, ואכן שקלטון לא ערך שום תוכניות ברורות להמשך המסע מעבר לג'ורג'יה הדרומית. אותו ערב ירד אל החוף לפגוש ידידים נורווגיים משכבר הימים ולדברי הנווט, לייטננט ד. ג. ג'פרי, נראה מאושש והזכיר במנהגו את שקלטון של 1914. אך בשובו אל האונייה מאוחר יותר אותו לילה נראה עייף, ובשעה 3:00 לפנות בוקר הזעיק אל תאו את מקלין. הרופא טיפל בו כמיטב יכולתו, הטיף לו לשנות את אורחות חייו, אך על כך ענה לו שקלטון, "תמיד רצית שאוותר על דברים. על מה אני אמור לוותר?" דקות ספורות לאחר מכן, נפח את נשמתו, מעט לפני שמלאו לו 48.