cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טימותי מקווי
מהלך משפטו ומותו
בתאריך זה כינס התובע הכללי של ארצות הברית, ג'ון אשקרופט, מסיבת עיתונאים דחופה, בה הכריז בפני כלי התקשורת, כי החליט לדחות בחודש ימים את הוצאתו להורג של מקווי, בעקבות "מחדל המסמכים" של ה-FBI.
בעוד שב-FBI שררה התחושה, כי גילוי מסמכים אלה לא ישפיע על גזר הדין, מקווי ופרקליטיו פעלו להגשת ערעורים נוספים לבית המשפט העליון אך הערעורים נדחו ודינו של מקווי נחרץ.
כתב "חדשות באפלו", ומחבר הספר "טרוריסט אמריקאי" , לו מיצ'ל (באנגלית: "Lou Michel"), אשר סיקר את פרשת מקווי ופיצוץ הבניין באוקלהומה סיטי, טען, כי זהו מצב של ניצחון בכל מקרה עבור מקווי ("Win-Win Situation"): הוא הצליח לבצע את זממו, נקם בממשל האמריקאי והפיץ את "בשורת השנאה" שקיננה בו מאז ומתמיד, רצח 168 בני אדם אל מול אדם אחד (מקווי עצמו), קיבל תהודה וסיקור עולמיים בעקבות מעשיו, וכי הוא "מקבל כרטיס יציאה מחייו", לאחר שאלו בין כה וכה הסבו לו רק סבל, יגון וצער. נוסף על כל אלו, זכה מקווי בפסיקה, המונעת מהממשל האמריקני לבצע אוטופסיה בגופו, לאחר מותו.
מילותיו האחרונות של מקווי לפני מותו, נלקחו מתוך "אינוויקטוס", שירו של המשורר ויליאם ארנסט הנלי , אשר נכתב בשנת 1875:
ארמי אוף לאברז
היסטוריה
שם הלהקה נגזר משמו של סרט דוקומנטרי של רוסה פון פראונהיים, פעיל גרמני למען זכויות הומוסקסואלים (Armee der Liebenden oder Revolte der Perversen), אשר מבוסס על מאפיינו המיוחד של הגדוד הקדוש של תבאי.
הלהקה נוסדה בשנת 1987. החברים המייסדים - אלכסנדר בארד, ז'אן פייר ברדה וקאמילה הנמארק ("לה קאמילה") - עבדו יחדיו עוד קודם לכן במסגרת להקת "ברבי". בארד וברדה היו חברי הלהקה בכל גלגוליה. בשנת 1991 הצטרפה לקבוצה מיכאלה דורנוויל דה לה קור. בשנת 1993 החליפה דומיניקה פז'ינסקי את לה קאמילה, ובשנת 1995 חזרה לה קאמילה במקומה של דה לה קור.
את לחני השירים כתב בארד. הלהקה הוציאה ארבעה אלבומי אולפן, כמה אלבומי אוסף ו-20 וידאו קליפים. הלהקה זכתה להצלחה מרובה באירופה, בעיקר בשנות התשעים של המאה העשרים. עשרה משיריה נכנסו ליורוצ'ארט, כשהמצליח מכולם היה השיר "Crucified" (צלוב), אשר שהה בראש המצעד שמונה שבועות רצופים והיה הסינגל הנמכר ביותר באירופה בשנת 1991.
לצד הסגנון המוזיקלי הקליל, הלהקה הייתה ידועה בתלבושות ייחודיות, המראות האופנתיים של חבריה, ובווידאו קליפים פרובוקטיביים בסגנון הקאמפ, שחלקם נאסרו להקרנה ב-MTV. הטקסט של השיר "Israelism" מן האלבום השלישי של הלהקה כולל מספר שורות בעברית, ביניהם הפזמון "הבאנו שלום עליכם". השיר, ויותר מכך הווידאו קליפ שהופק עבורו, חולל סערה משום שניתן היה לפרשו כשם ללעג את התרבות היהודית והישראלית. למרות הכחשות חברי הלהקה והעובדה שברדה ופז'ינסקי הם יהודים, ועל אף שהשיר זכה להצלחה מרובה בישראל והתקבל באהדה - החליטה MTV להפסיק את שידורו.
בספטמבר 2015, חבר הלהקה ז'אן פייר ברדה עלה לישראל.
ביוני 2017 הופיעה הלהקה במצעד הגאווה בתל אביב.
בשנת 2018 יצא הסרט התיעודי הישראלי "ארמי אוף לאברז בארץ הקודש" (ביים: אסף גלאי). הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה.
אניס
כַּמְנוֹן האניס (שם מדעי: Pimpinella anisum) או כַּמְנוֹן ירוק, לעיתים קרובות רק אָניס הוא צמח עשבוני חד-שנתי בסוג כמנון.
מקור שמו מן השפה השומרית, בהגיית: 'אַנישׁ' (ANIŠ) (באנגלית: anise; בצרפתית: anis vert; ביוונית: אָנִיסוֹן; בערבית: ينسون, יַנְסוּן), הוא צמח תבלין ממשפחת הסוככיים, אשר גדל בר במזרח אגן הים התיכון ובדרום-מערב אסיה.
כמנון האניס גדל לגובה של כמטר. עלי האניס בקרבת בסיס הצמח פשוטים, באורך 2–3 ס"מ; בעוד שעלים גבוהים יותר מנוצים ומחולקים למספר עלעלים. פרחי כמנון האניס לבנים, בקוטר 3 מילימטר, ומופקים בתפרחת צפופה. הפרי מלבני ויבש, באורך 3–5 מ"מ.
לפירות האניס שימוש נרחב ברפואה הקדומה והטבעונית; ובבישול והכנת משקאות חריפים. הצמח משמש למאכל זחלים של חלק מסוגי הפרפראים, במיוחד עשיים.
לשימוש במאכלים
בנוסף משמשים "תמצית אניס" או "שמן אניס" לייצור של ממתקי ליקריץ.
אניס משמש כתבלין במטבח ההודי, ובמטבחים נוספים.
מיקרו פוקוס
מיקרו פוקוס (באנגלית: Micro Focus International plc) היא חברה בין-לאומית בתחום טכנולוגיית מידע שמרכזה בניוברי (Newbury), אנגליה, הממלכה המאוחדת. תחומי הפעילות העיקריים שלה הם אספקת תוכנה וייעוץ. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בלונדון, והיא אחת החברות במדד FTSE 100. ב-2022 דווח כי החברה תימכר ל-OpenText תמורת סכום של כ-6 מיליארד דולר.
היסטוריה
החברה נוסדה ב-1976. ב-1981 היא הייתה החברה הראשונה שזכתה בפרס המלכה לתעשייה רק בזכות פיתוח מוצר תוכנה. המוצר היה CIS COBOL, יישום קובול תואם תקן עבור מיקרו-מחשבים.
ב-1998 רכשה החברה את החברה האמריקנית Intersolv Inc, שהתמחתה בהפעלת יישומים, תמורת 534 מיליון דולר, והחברה המשותפת קיבלה את השם מרנט (Merant). באותה שנה רכשה החברה את XDB Systems יחד עם מערכת מסד הנתונים היחסי שלה XDB Enterprise Server. ב-2001 התפצל העסק המקורי ממרנט בעזרת מימון מקרן ההון Golden Gate Capital Partners, והפכה בחזרה למיקרו פוקוס. החברה החל להיסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון.
ביוני 2008 רכשה החברה את חברת התוכנה הישראלית NetManage, שנסחרה בבורסת הנאסד"ק האמריקנית, תמורת 73.3 מיליון דולר.
ב-2010 שכרה את חברת Numis כסוכן המניות של החברה, תפקיד אותו היא ממשיכה לנהל.
ב-2011 החברה טענה שמשטרת ניו סאות' ויילס באוסטרליה וסוכניות נוספות השתמשו ב-16,500 עותקים של תוכנת ViewNow שלה על מחשבים שונים כאשר המשטרה והסוכנויות הנוספות רכשו 6,500 רישיונות בלבד. החברה דרש תחילה נזקים בשווי 10 מיליון דולר אוסטרלי, אבל אחר כך הגדילה את התביעה ל-12 מיליון לאחר שבחנה את התוצאה של ביקורת על המחשבים של המשטרה בעקבות צו של בית המשפט. המשטרה טענה במהלך הדיונים בבית המשפט ששילמה רישיון אתר (site licence) שהעניק לה את הזכות להתקנות בלא הגבלה של התוכנה עבור כל השוטרים שלה. למרות זאת, הגיעה המשטרה לפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט ב-2012 תמורת סכום שלא פורסם. הסוכנויות האחרות הגיעו קודם לפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט. גם כאן לא פורסם הסכום.
בדצמבר 2013 רכשה מיקרו פוקוס את קו מוצרי התוכנה Orbix, Orbacus ו-Artix מחברת התוכנה האמריקנית Progress Software. יישומים מובילי שוק אלו של תקן ה-CORBA פותחו במקור על ידי חברת התוכנה האירית IONA Technologies.
ב-15 בספטמבר 2014 הכריזה מיקרו פוקוס שהיא תרכוש את קבוצת Attachmate תמורת 1.2 מיליארד דולר במניות, שיעניק לה בעלות על קווי המוצרים של Attachmate, NetIQ, נובל וסוזה. חברת האם של Attachmate, Wizard Parent LLC, הכוללת את קרנות ההשקעה Elliott Management Corporation, Francisco Partners, Golden Gate Capital ו-Thoma Bravo הפכה לבעלת 40% במיקרו פוקוס לאחר הרכישה.
ב-2015 רכשה מיקרו פוקוס את חברת התוכנה ההולנדית Authasas, שפיתחה תווכה להזדהות.
ב-22 במרץ 2016 הודיעה מיקרו פוקוס על כוונתה לרכוש את חברת התוכנה האמריקנית Serena Software שאז הוערכה ב-540 מיליון דולר. הרכישה הושלמה ב-2 במאי 2016.
ב-7 בספטמבר 2016 הכריזה מיקרו פוקוס על כוונתה להתמזג עם מגזר התוכנה של HP אנטרפרייז (המוכרת בשם HPE). הרכישה הושלמה ב-1 בספטמבר 2017.
ב-4 באוקטובר 2016 הודיעה מיקרו פוקוס שרכשה את חברת Gwava Inc, חברה קנדית המתמחה באחסון בארכיון של מידע.
ב-19 במרץ 2018 נפלה המניה של מיקרו פוקוס ב-55% ל-849p לאחר שהחברה הזהירה מירידה חדה ברווחים והמנכ"ל, כריס סו (Chris Hsu) התפטר, והוחלף על ידי סטיבן מרדוך (Stephen Murdoch).
ב-2 ביולי 2018 הכריזה מיקרו פוקוס כי תמכור את מגזר העסקים של סוזה לקרן EQT Partners תמורת 2.53 מיליארד דולר.
מיקרו פוקוס בישראל
נכון לאוקטובר 2017 עבדו בסניף הישראלי של מיקרו פוקוס 950 עובדים. מטה החברה בישראל נמצא בפארק מת"ם והוא מבוסס על משרדי NetMange שמיקרו פוקוס רכשה ב-2008. מרכז הפיתוח של החברה נמצא ביהוד והוא מבוסס על עובדי HPE לשעבר. לאחר שמיקרו פוקוס רכשה את מגזר התוכנה של HPE פוטרו קרוב ל-200 עובדים (כ-20% מכוח העבודה) ממרכז הפיתוח. בנוסף יש למיקרו פוקוס משרדים ברעננה, כולל הנציגות הישראלית של חברת נובל שמיקרו פוקוס רכשה ב-2014.
ויליאם גרנט סטיירס
ויליאם גרנט סטיירס (באנגלית: William Grant Stairs; 1 ביולי 1863 – 9 ביוני 1892) היה חוקר, חייל והרפתקן קנדי-בריטי, שהיה לו תפקיד מוביל בשניים מהמסעות מעוררי המחלוקת ביותר בתולדות הקולוניזציה של אפריקה.
חינוך
סטיירס נולד בהליפקס, נובה סקוטיה, ילדם השישי ובנם השלישי של ג'ון סטיירס ומרי מורו. הוא למד בבית הספר באקדמיית פורט מאסי בהליפקס, בית הספר מרציסטון, בטירת אדינבורו, סקוטלנד, ובמכללה הצבאית המלכותית של קנדה בקינגסטון, אונטריו, כתלמיד מס '52.
קריירה
לאחר שסיים את לימודיו כמהנדס מיומן, העביר סטיירס שלוש שנים בעבודה בסקר טריגונומטרי של ניו זילנד. בשנת 1885, הוא קיבל את הצעתה של ועדה בחיל ההנדסה המלכותית הבריטית והתאמן בצ'אטאם, אנגליה. בשנת 1891 הוא עבר לגדוד הוולשי.
משלחת הצלה של אמין פשה
סרן סטיירס מונה למסע ההצלה של אמין פאשה בראשות הנרי מורטון סטנלי, שנחשב באותה העת לחוקר המהולל ביותר של אפריקה. סטיירס הפליג מלונדון ב־20 בינואר 1887 ופגש את סטנלי בסואץ ב־6 בפברואר. משלחתם החלה מבומה בשפך נהר קונגו ב־19 במרץ והסתיימה בבגמויו, טנזניה ב־5 בדצמבר 1889. סטיירס מונה למפקד הטור השני לאחר שנהרג קפטן ברטלוט ב -19 ביולי 1888.
במהלך מסע של 5000 הקילומטרים ברחבי אפריקה דרך כמה מארצותיה הקשות ביותר, דרך יערות גשם וביצות כמעט בלתי חדירות, סבלו סטיירס ועמיתיו לעיתים קרובות ממלריה ודיזנטריה. לסטיירס הייתה סיבולת, קשיחות והתמדה. הוא גילה את אחד ממקורת הנילוס נהר הסמליקי, והפך לאירופאי הראשון שטיפס אי פעם בהר הרובינזורי, והגיע לגובה 10,677רגל, לפני שהיה צריך לחזור.
הוא נפצע באורח קשה בחזהו על ידי חץ מורעל במהלך התקפה של ילידים, שהניחו שהם משלחת סוחרי עבדים. המשלחת הבריטית הרגה מאות מהתוקפים. סטיירס התאושש מפצעו והמשיך במסע.
בדבלין, אירלנד, יש לוח ברונזה המתאר את אירועי 13 באוגוסט 1887 על פסל המשלחת המנתח רס"ן תומאס האזל פרק שהסיר את החץ ומצץ את הרעל מהפצע.
המשלחת זכתה לשבחים באירופה ובצפון אמריקה בגין עלילותיה שנראו כהרואיות. עם שובו לאנגליה קבל קפטן סטיירס תואר עמית של החברה הגאוגרפית המלכותית והחברה הגאוגרפית הסקוטית המלכותית בשנת 1890. באותו הזמן פורסמו פרטים על אפריקאים רבים שנהרגו במהלך המשלחת.
מסע סטיירס לקטנגה
ערך מורחב: מסע סטיירס לקטנגה
סטיירס העביר את גופתו של מסירי לשני אחיו ולבנו המאומץ, מקנדה בנטו, שאותו מינה סטיירס כממלא מקום המלך שיחליף את מסירי. בנו המאומץ של המלך, חתם על ההסכם שהכיר בלאופולד כריבון הממלכה. שני האחים סירבו לעשות זאת עד שסטיירס איים עליהם שגורלם יהיה כמו של אביהם.
ההיסטוריה בעל פה של אנשי גרנגנזה מספרים כי המשלחת שמרה על ראשה של מסירי - אך היא קיללה והרגה את כל מי שנשא אותה ובסופו של דבר גם את סטיירס. סטיירס חלה במלריה במהלך ינואר 1892. לאחר שהוקל לו, הוא יצא למסע חזרה ארוך אל זנזיבר. סטיירס, נחלש והיה חולה לעיתים קרובות, אולם החלים עד מאי 1892. בספינת קיטור במורד הזמבזי התחתון עבר התקף נוסף של מלריה שגרם למותו ב־9 ביוני 1892.
הוא קבור בבית העלמין האירופי בצ'ינדה, מוזמביק, בפתח נהר זמבזי..
רק 189 מתוך 400 האנשים במשלחת חזרו לזנזיבר, שנה אחרי שעזבו, רוב השאר מתו ומיעוטם נטשו. קטנגה הפכה לחלק ממדינת קונגו החופשית, שסופחה על ידי בלגיה בשנת 1908 לאחר מחאה בינלאומית על ההרג, האכזריות והעבדות בידי משטרו של ליאופולד.
בראשית המאה העשרים לאחר התפתחות תעשיות המכרות של קטנגה, סטיירס נחרט בזיכרון כשכיר חרב של המלך הבלגי ובוגד באימפריה הבריטית.
הנצחה
קפטן סטיירס מונצח בשלושה לוחות זיכרון זהות (שהוצבו בערך 1902) בפרוזדור של בניין מקנזי במכללה הצבאית המלכותית של קנדה, בקתדרלת סנט ג'ורג '(קינגסטון, אונטריו) ובקתדרלת רוצ'סטר ליד צ'אטם, אנגליה. נכתב בהן:
"ויליאם גרנט סטיירס, קפטן הגדוד הוולשי. נולד בהליפקס נובה סקוטיה 1 ביולי 1863. סגן מהנדסי רויאל 1885–1891 שירת בצוות משלחת ההצלה של אמין פאשה 1887 בהנהגת סטנלי והפגין אומץ רב ומסירות נפש. נפטר ממלריה ב -9 ביוני 1892 בצ'ינדה שבזמבזי, בזמן שפיקד על משלחת קטנגה שנשלחה על ידי מלך הבלגים."
אוסף של חפצים שאסף באפריקה נמצאים בפורט פרדריק (קינגסטון) וכמה מיומניו נשמרים בארכיון הציבורי של נובה סקוטיה.
האי סטיירס, פארי סאונד, באונטריו נקרא לכבודו.
קית' מיטשל
קית' קלאודיוס מיטשל (באנגלית: Keith Claudius Mitchell; נולד ב-12 בנובמבר 1946) הוא פוליטיקאי גרנדי שכיהן כראש ממשלת גרנדה בשנים 1995–2008 ובשנית בשנים 2013–2022.
ביוגרפיה
מיטשל נולד בהאפי היל שבגרנדה והתחנך בבתי ספר קתולים מקומיים. בנעוריו הוא שיחק קריקט והיה חבר נבחרת הקריקט הלאומית (1964–1966) וקפטן הנבחרת (1973).
מיטשל למד לימודי תואר ראשון במתמטיקה ובכימיה באוניברסיטת איי הודו המערבית (1967–1971), תואר שני במתמטיקה מאוניברסיטת הווארד (1973–1975) ודוקטורט במתמטיקה וסטטיסטיקה מהאוניברסיטה האמריקאית (1975–1979). במקביל ללימודיו האקדמיים, בשנים 1972–1973 לימד מיטשל בבית ספר תיכון בגרנדה ובשנים 1977–1983 שימש פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת הווארד. כמו כן, הוא עסק בייעוץ מדעי ומקצועי לחברות עסקיות ומשרדים ממשלתיים.
בשנת 1983 שב מיטשל לגרנדה וכעבור שנה נבחר לראשונה לבית הנבחרים. כהונתו בבית הנבחרים נמשכת ברציפות מאז היבחרו ונכון לשנת 2008 הוא חבר הבית הוותיק ביותר. בשנת 1988 הוא מונה לראשונה לחבר הממשלה וכיהן כשר לענייני תקשורת, עבודה, פיתוח, תשתיות, נשים ותעופה אזרחית. כהונתו כשר נמשכה שנה אחת, לאחריה הוא נותר באופוזיציה עד לשנת 1995. בסמוך לסיום כהונתו בממשלה נבחר מיטשל ליושב ראש המפלגה הלאומית החדשה, בראשה עמד עת ניצחה בבחירות בשנת 1995.
משנת 1995 ועד 2008 עמד מיטשל בראשות ממשלת גרנדה, בעקבות ניצחונות נוספים בבחירות שנערכו בשנים 1999 ו-2003. בין השנים 1995–1999 הוא החזיק בתיקים שונים בממשלתו, ובהם: השר לביטחון לאומי, שר החוץ, שר האוצר, שר המסחר ותעשייה, שר לענייני הסברה והשר לענייני האיים קאריקו ופטיט מרטיניק. ברבים מתפקידים אלו הוא נותר בכהונתו לאחר ניצחון המפלגה בשנת 1999 בכל 15 מחוזות הבחירה. ניצחון סוחף זה היה היחיד מסוגו מאז עצמאותה של גרנדה והביא לראשונה בתולדות המדינה לבחירה מחדש של ראש ממשלה מכהן.
מלבד תפקידיו הממלכתיים, מיטשל נבחר במהלך השנים למגוון תפקידים ובשנים 1998 ו-2004 הוא נבחר ליושב ראש הקהילייה הקריבית. במסגרת הארגון הוא משמש משנת 1995 כאחראי על תחומי המדע, הטכנולוגיה והפיתוח. כמו כן הוא ייסד במסגרתו את ועדת המשנה לראשי ממשלה לקידום ספורט הקריקט, בראשה הוא עומד.
תפקידים נוספים בהם החזיק מיטשל כוללים את היותו יושב ראש מועצת השרים של איגוד המדינות הקריביות (1996–1997), יושב ראש מועצת המנהלים של הבנק הקריבי לפיתוח (1997–1998), וכן יושב ראש ארגון המדינות הקריביות המזרחיות (2000–2002). בשנת 2004 מונה מיטשל למועצה המייעצת למלכת בריטניה.
ב-20 בפברואר 2013 שב מיטשל לכהן כראש ממשלה עד לסיום תפקידו ב-24 ביוני 2022, אז הוחלף בדיקון מיטשל.
מיטשל נשוי ואב לבן.
בתיה מיטלמן
בתיה מיטלמן (1891 – 20 בפברואר 1913) הייתה חלוצה ציונית, חברת ארגון "השומר" ובתוכו לגיון העבודה בסג'רה ו"קבוצת הכיבוש" שלחמה במרחביה.
קורות חייה
בתיה מיטלמן נולדה בעיירה קוזלץ שבפלך צ'רניהיב שהייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), השנייה בשבעת ילדיהם של מטילדה ושלמה מיטלמן. היא למדה בגימנסיה העירונית. בשנת 1905, עם פרוץ הפרעות ביהודים באוקראינה וברוסיה, אירע פוגרום בעירם ומשפחת מיטלמן התחבאה במרתף של שכנים נוצרים. לאחר מכן מכרו את רכושם ועלו לארץ ישראל.
המשפחה השתקעה בירושלים, שם פתח האב מלון בשם "ירדן" שבו התארחו בין השאר חלוצים מן העלייה השנייה. המצב הכלכלי היה גרוע, ובתיה ואחותה הבכורה מרים יצאו לעבוד במושבות יהודה כפועלות. בתיה עבדה בפתח תקווה והצטרפה לקבוצת העבודה "אחווה" שייסדו חברי פועלי ציון (לימים, קבוצת פועלים קבלנית שממנה צמח סולל בונה).
כשהוקם "בצלאל", חזרה בתיה לירושלים ללמוד שם תפירה. היא הצטרפה לקומונת הפועלים "כובשי עבודת הסתתות" - שלמדו אצל בוריס שץ ונמנה עמם אלכסנדר זייד - ניהלה את המטבח של הקבוצה וכן עסקה בכביסה.
ב-1909 נסעה מיטלמן לגליל, למושבה יבנאל. שם עבדה במשק פרטי, התחברה עם "קבוצת הרועים" והתקבלה לארגון השומר. היא הייתה אחת מחמש החברות של לגיון העבודה שפנה לסג'רה, בהן גם מרים אורלוב (לימים איתן, אמו של רפאל איתן).
בתיה מיטלמן כונתה "החלוצה היפהפייה". היא עסקה בעבודות מפרכות, למדה לרכוב על סוס ולהשתמש בנשק וראתה עצמה שוות זכויות לגברים בקבוצה. כחסידת משנתו של טולסטוי הטיפה לחזרה לטבע ולעבודת האדמה.
כעבור כשנה התפרקה הקבוצה ומיטלמן עברה לזמן קצר לחוות כנרת בתקופה שהאגרונומית חנה מייזל הקימה את חוות העלמות. לאחר מכן עברה מיטלמן עם חבריה לחוות מגדל.
ב-1911 היא הצטרפה ל"קבוצת הכיבוש" שיצאה למרחביה - קבוצה ששמה לה למטרה לקחת מידי התושבים הערבים את שטחי האדמה שנקנו על ידי הקרן הקיימת והמשרד הארצישראלי. פניהם היו מועדות לשטחים שקנה יהושע חנקין כנציג המשרד הארצישראלי ממשפחה ערבית נוצרית שחייתה בביירות - 9,600 דונמים בלב עמק יזרעאל, כרבע שעה מאל-פולה (לימים עפולה). האריסים הערבים שחיו במקום אולצו לעזוב.
באחת מאסיפות הקבוצה אמרה מיטלמן: "עלינו לשמר רק את השאיפה הכבירה ואת הרצון הגדול לעבוד עבודת אדמה. עלינו ליצור את הטיפוס הרצוי של איכרה עברייה, היודעת את כל עבודות השדה והנהלת משק הבית".
חברי קבוצת הכיבוש הסתכסכו עם הערבים תושבי כפר סולם הסמוך, ובחילופי יריות שפרצו לילה אחד השתתפה מיטלמן וירתה במאוזר שלה.
מיטלמן התאהבה בשומר מרדכי יגאל (איליוביץ'), יליד הארץ (לימים מפקד בהגנה). תחילה השיב לה אהבה, אך לבסוף נשא אישה אחרת.
בחורף 1913 יצאה מיטלמן לטיול בגליל עם שני חברים, מרדכי מיכאלסון ויוסף לויט (לימים ראש המועצה המקומית הראשון של מטולה). בשובם היא לא ירדה במרחביה אלא המשיכה לחיפה. היא שלחה ליגאל מכתב ובו כתבה על אהבתה הנכזבת ועל כוונתה לשים קץ לחייה. הוא מיהר לחיפה אך איחר את המועד - היא התאבדה בטביעה. ביום שישי 20 בפברואר 1913 פלט הים, קרוב למערת אליהו הנביא שלחוף חיפה, את גופתה של בתיה מיטלמן. בת 22 הייתה במותה.
שחר אבנט
שחר אבנט (נולדה ב-1988) היא מעצבת אופנה ואמנית ישראלית.
ביוגרפיה
אבנט נולדה בקיבוץ אילון, בילדותה עברה המשפחה לכפר ורדים שם גדלה. לאחר שחרורה משירות קבע בצה"ל, החלה לימודי תואר ראשון בחוג לעיצוב אופנה בשנקר, אותו סיימה ב-2016.
קריירה מקצועית
פרויקט הגמר של לימודיה נקרא "הנשים בחיי" והוקדשה כולה למערכת היחסים עם נשות משפחתה של המעצבת. הקולקציה נתפרה מבדי טול, והייתה מבוססת רקמות ידניות והדפסים- אלמנטים אשר הפכו לימים לסימני ההיכר שלה.
בעלת מותג הנושא את שמה
בספטמבר 2017 השיקה אבנט את המותג הנושא את שמה בשבוע האופנה בפריז. לאחר מכן, הציגה תערוכת יחיד ששילבה עבודות אומנות ואופנה בגלריית קן הקוקייה בתל אביב.
לקוחות מפורסמות
בשנת 2017, הזמרת זנדאיה לבשה שמלה של אבנט בצילומים למגזין W. לאחר מכן, שמלה זו הוצגה במוזיאון ישראל בתערוכה "מקום לאופנה: מסע בעקבות הבגד הישראלי". באותה השנה, לבשה הזמרת פופי (זמרת) שמלה בעיצובה של אבנט בקליפ Bleach Blonde Baby.
בשנת 2018, הופיעה הרקדנית מאדי זיגלר בסרטה של סיה, מיוזיק עם עיצוב של אבנט. לאחר מכן, החלה אבנט לעצב אופנה לזמרת ביונסה. את אחת השמלות, לבשה ביונסה בקליפ לשיר Spirit.. הזמרת קלי רולנד לבשה שמלה של אבנט על כסאה כשופטת בתוכנית The Voice.
הכרה בינלאומית
עבודותיה של אבנט ייצגו את ישראל במספר אירועים שונים כמו שחקניות ישראליות בפסטיבל קאן, וב-2018 לבשה הזמרת נטע ברזילי קימונו בעיצובה של אבנט עבור הקליפ הרשמי לשיר Toy שייצג את ישראל בתחרות האירוויזיון
בשנת 2018, מגזין האופנה ווג באיטליה סימן את אבנט כאחת המעצבות המסקרנות בעולם, והקדיש לה כתבה עם 25 צילומים של כל קולקציית הקיץ של אבנט לשנת 2018.
תערוכות מיוחדות
אבנט הציגה את עבודתה במוזיאון ישראל בתערוכה '100 שנות אופנה בישראל'. וכן במיצג המרכזי בתערוכת 'הנשף' במוזיאון העיצוב בחולון.
תצוגת אופנה מיוחדת
באפריל 2022 הקדישה את תצוגת האופנה שלה בשבוע האופנה קורנית תל אביב, לאימה שנפטרה מסרטן.
חיים אישיים
בשנת 2021 נישאה אבנט לאייל רז הייטקיסט בחברת וויקס, איתו היא מתגוררת בגבעתיים.
כיכר סן מרקו
נפוליאון כינה אותה: "חדר האורחים היפה ביותר באירופה".
כיכר סן מרקו
ראשיתה של הכיכר במאה ה-11. היכן שהיום מושבי בית הקפה, בצידי הכיכר, עברה תעלת מים. התעלה מולאה וכך נוצר השטח הרצוף שנדרש לכיכר. אפשר להבחין בכיכר בפסים גאומטריים של אבנים הבולטות בצבע השונה משאר אבני הכיכר. הן משרות מראה של עומק ופרספקטיבה. במקורן, הן נועדו לסמן את מקום העמידה של עגלות הרוכלים שבאו לכיכר.
הכיכר, הכוללת את החלק הגדול, הצפוני, קרויה כיכר סן מרקו ואילו החלק הקטן, הפונה לים, מכונה הכיכר הקטנה סן מרקו (Piazzetto San Marco). בצד הצפוני מזרחי של הכיכר יש כיכר נוספת קטנה והיא הכיכר הקטנה של האריות (Piazzetta dei Leoni) על שם פסלי האריות המוצבים בה. במכלול כיכר סן מרקו אפשר להוסיף גם את גשר האנחות (Il Ponte del Sospire), מצידו השני של ארמון הדוג'ה. הגשר המקורה שימש מעבר מארמון הדוג'ה לארמון אחר מעבר לתעלה. בעבר הרשו לאסירים לעלות מהכלא אל הגשר על מנת לנשום אוויר צח, ומכאן שמו. המרכיב הבולט בכיכר סן מרקו הוא הכנסייה המפורסמת בזיליקת סן מרקו בצידה המזרחי של הככר. בצידה הצפוני של הכיכר ניצב מגדל השעונים (Torre dell'Orologio), אשר בחזיתו שעון הפועל ברציפות מאז 1499. על גגו בנויים שני פסלי נחושת של ה"מורים" (אפריקאים, שהיו מובאים לוונציה בתור שבויים). בידיהם, שנוצקו מנחושת, היו מכים בפעמון המצוי שם בכל שעה. מגדל זה אינו פתוח לקהל היום (2006). מתחתיו יש שער הקרוי (Mercerie) המוביל לרחובות העיר, בצידיו חנויות ובסופו הוא מגיע לגשר ריאלטו. מול הכנסייה מצוי מגדל הפעמונים הקמפנילה של סן מרקו.
ברחבה המרכזית של הכיכר שלושה מבנים עיקריים המכונים פרוקורטיה: בדרום, לצד הים, הפרוקורטיה החדשה (Procuratie Nuove). מולה ניצבת הפרוקורטיה הישנה (Procuratie Vecchie). הקומות התחתונות נבנו בסוף המאה ה-16 על ידי ויצ'נסו סכמוצ'י (Vincenzo Scamozzi) ובנייתם הושלמה בשנת 1640 על ידי בלדסארה לונגנה (Baldassarre Longhena). בתקופת הרפובליקה של ונציה שכן בארמונות מושב נציבות סן מרקו ומכאן שמות הארמונות. אחרי נפילת הרפובליקה עברו הפקידים הגבוהים לארמון המלכותי של נפוליאון (Palazzo Reale da Napoleone). היום שוכנים בחלק מהארמונות: מוזיאון קורר (museo Correr) והמוזיאון הארכאולוגי (museo Archeologico). הכניסה לשני המוזיאונים היא מהארמון "אגף נפוליאוניקה" (nell'Ala Napoleonica) בחזית הכיכר.
בקומות התחתונות של ה"פרוקורטיה" מצויות חנויות היוקרה של ונציה: חנויות ליהלומים ולתכשיטים, לחפצי אומנות, ולמוצרים המיוחדים של ונציה, בהם חפצי זכוכית מורנו. כמו כן, מצויים בשתי הקומות הראשונות של הארמונות בתי קפה שנוסדו במאה ה-18: קפה פלוריאן שנוסד ב-1720 בו התארחו משוררים וסופרים מפורסמים כמו ביירון, בלזק והנרי ג'יימס, קפה לאבנה שנוסד בשנת 1750, קפה גראן שנוסד בשנת 1860 וקפה קואדרי (Quadri) בו החיילים האוסטריים לגמו לראשונה את הקפה הטורקי במחצית הראשונה של המאה ה-19. התזמורות של בתי הקפה נוהגות לנגן בפני ציבור התיירים בכיכר בשעות היום והערב.
בכיכר מתקיימים האירועים הציבוריים החשובים של העיר, בדרך כלל בסופי השבוע, וכן נערך בכיכר טקס פתיחת פסטיבל המסכות השנתי.
בלילה של 9 מאי 1997 הוצג בכיכר אירוע מרשים המתאר את ימי הזוהר של הרפובליקה של ונציה (I Serenissimi).
הכיכר הקטנה כיכר סן מרקו
כאמור, הכיכר הציבורית הפונה לכיוון הים קרויה הכיכר הקטנה סן מרקו (Piazzetto San Marco). במזרח הכיכר ארמון הדוג'ה (1442), הפתוח לקהל והכולל אוסף תמונות יקר ערך. מולו מבנה הספרייה (La Librerie Sansoviniana). בקומת הקרקע, כמו בשאר הכיכר, חנויות יוקרה למכירת מוצרי אומנות ונציאנית.
"המים הגבוהים"
עשרות פעמים בשנה, הכיכר מוצפת מים, לשלוש שעות בממוצע. התופעה מכונה ה"מים גבוהים" או אקווה אלטה (acqua alta). ההצפה נגרמת על ידי צירוף מקרים: גלים גבוהים, לחץ ברומטרי נמוך ומשב רוחות עז מכיוון הים האדריאטי, השוכן בדרום העיר. במקרים אלה מניחים מעברים מיוחדים להולכי רגל, הבנויים על עמודי עץ, הכניסה לבזיליקת סן מרקו אינה מורשית ותנועת הסירות בתעלה הגדולה נפסקת. הממשל שוקל להפעיל שיטות נוספות על מנת להקל על התנועה של הולכי הרגל בעת תופעת המים הגבוהים. בתחילת 2007 הותקנו בשלושה מקומות בכיכר משטחים רחבים ויציבים יותר, מאשר מעברי העץ הקיימים.
פוליטיקה של ברזיל
שיטת הממשל הברזילאית היא רפובליקה פדרלית דמוקרטית, נשיאותית, ייצוגית. נשיא ברזיל הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה, במערכת רב מפלגתית. הרשות המבצעת היא הממשלה, בעוד שהרשות המחוקקת היא שני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל. הרשות השופטת היא עצמאית ונפרדת מהרשות המבצעת והרשות המחוקקת. ברזיל מחולקת ל-26 מדינות, ולמחוז פדרלי.
היסטוריה חוקתית
המעבר האיטי לדמוקרטיה החל בשנות ה-70. בשנת 1982 נפתחה המערכת המפלגתית, והוכרז על בחירות חופשיות וישירות למושלי המחוזות וראשי הערים. משבר כלכלי בשנות ה-80 הביא לדרישה להגביר את הדמוקרטיה ולקיים בחירות חופשיות וישירות למשרת הנשיא בשנת 1984. בשנת 1985 העבירה הכת הצבאית מרצונה את כוחה לממשלה אזרחית, לאחר בחירות לא ישירות בהן נבחר טנקרדו נווס למשרת הנשיא. נווס מת בטרם הספיק לכהן כנשיא, ונשיאה הראשון של ברזיל הדמוקרטית שלאחר הכת הצבאית היה ז'וסה סארניי, שהיה חבר המפלגה התומכת במשטר הצבאי בקונגרס בזמן הדיקטטורה הצבאית.
הבחירות הדמוקרטיות הראשונות נערכו בשנת 1989 והעלו לשלטון את הנשיא פרננדו קולור דה מלו, איש הימין החדש שניצח את לואיז אינסיו לולה דה סילבה איש השמאל בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות. לאחר עלייתו לשלטון הסתבך דה מלו בשערוריית שחיתות, הנוגעת למימון מסע הבחירות, שהביאה להתפטרותו בשנת 1992 ולהחלפתו בסגנו, איתמר פרנקו. בשנת 1994 נבחר לנשיאות שר האוצר הפופולרי במשטרו של פרנקו, פרננדו אנריקה קרדוזו, שהביס בבחירות את לולה. בתקופת כהונת קרדוזו תוקנה החוקה על מנת לאפשר לנשיא ברזיל לכהן תקופת כהונה נוספת. בשנת 1998 נבחר שוב קרדוזו. בשנת 2002 נבחר לנשיאות לולה, לאחר שריכך את עמדותיו, והעמיד לצידו סגן מן המפלגה הליברלית, הימנית והמתונה.
כיום מיוצגות בשני בתי הקונגרס הלאומי של ברזיל חמש עשרה מפלגות. בברזיל נוהגים הפוליטיקאים להחליף מפלגות, כך שהייצוג היחסי של המפלגות בבתי הקונגרס משתנה ללא הרף.
חוקותיה של ברזיל
ברזיל קיבלה שבע חוקות:
הרשות המבצעת
חוקת 1988 מעניקה סמכויות רחבות לממשלה הפדרלית, שבראשה עומד נשיא הנבחר לתקופה של ארבע שנים, וזכותו לשוב ולהיבחר לתקופה נוספת. הנשיא ממנה את הממשלה. ב-1 בינואר 2003 נכנסו לתפקידם הנשיא לואיז אינאסיו לולה דה סילבה וסגנו ז'וסה אלנסר גומז דה סילבה.
ניסיון במסגרת משאל עם שנערך ב-1993 להביא להחלפת המשטר הנשיאותי במשטר פרלמנטרי לא עלה יפה.
הרשות המחוקקת
ברזיל מחולקת ל-27 מחוזות אשר בכל אחד מתקיימת שיטת בחירות יחסית.
הקונגרס הלאומי של ברזיל מורכב משני בתים:
הבית העליון - הסנאט הפדרלי של ברזיל (Senado Federal) הכולל 81 מושבים, שלושה מושבים לכל מדינה בברזיל, ושלושה מושבים לנציגי המחוז הפדרלי של ברזיל, הנבחר לתקופת כהונה בת שמונה שנים, כאשר שליש מן הנציגים נבחר לאחר ארבע שנים, ושני שלישים לאחר ארבע שנים נוספות.
הבית התחתון - בית הנבחרים של ברזיל (Câmara dos Deputados) הכולל 513 מושבים, הנבחרים על פי גודל האוכלוסייה במדינות השונות, לתקופה בת ארבע שנים. לכל מדינה ייצוג בבית הנבחרים על פי גודל אוכלוסייתה, כאשר ישנו מספר מינימום של 7 נציגים לכל מדינה ומספר מקסימום של 80 נציגים.
שיטת ייצוג זו נותנת ייצוג לא פרופורציונלי לנציגי המדינות הקטנות, כאשר הדבר בולט במיוחד בסנאט. על פי חישוב שערך חוקר מדע המדינה האמריקני רוברט דאהל, בסוף שנות ה-80, קול ממוצע במדינת רוריימה בבחירות לסנאט שווה ל-276 קולות במדינת סאו פאולו.
מפלגות ובחירות
זכות הבחירה ניתנת לכל אזרח. בין גיל 16 לגיל 18 ולאחר גיל 70 ההצבעה היא זכות, ובין הגילאים 18 ו-70 (פרט לנכים ולמי שאינו יודע קרוא וכתוב) ההצבעה היא חובה.
בעלי תפקידים הנבחרים בבחירות ישירות, הנשיא, מושלי המדינות וראשי הערים נבחרים בבחירות בנות שני סיבובים. אם אף מועמד אינו זוכה לרוב, שני המועמדים שקיבלו את מירב הקולות בסיבוב הראשון מתמודדים בשנית. הנציגים לסנאט וראשי ערים בהן פחות מ-400,000 תושבים נבחרים בבחירות בנות סיבוב אחד בהן זוכה המועמד שקיבל את מספר הקולות הגדול ביותר. הנציגים לבית הנבחרים ולמועצות הערים נבחרים בבחירות יחסיות על פי מפתח מפלגתי.
מדינות ורשויות מקומיות
ברזיל מחולקת למספר תת-יחידות בעלות אוטונומיה בתחומים מסוימים, למדינות ולרשויות מקומיות.
המדינות
מדינות ברזיל הן יחידות אוטונומיות בעלות שלטון עצמי הכוללות רשויות ממשל משלהן, ואוטונומיה כלכלית יחסית. למדינות מערכת של סמלים ודגלים בדומה למערכת של הפדרציה, ברזיל. על אף האוטונומיה הניתנת לכל מדינה, שיטת הממשל במדינות זהה לזו של הפדרציה, כפי שקובעת החוקה. על פי החוקה למדינות מערכת מיסוי משלהן, והבחירות במדינות נערכות אחת לארבע שנים,
ראש הרשות המבצעת במדינות הוא המושל (Governador), ו"שרי" ממשלתו הם ה"מזכירים" (Secretários). לכל מדינה "מועצה מחוקקת", ובית משפט משלה. המושלים וחברי המועצות נבחרים, אך השופטים ממונים על ידי המושל. החוקה של 1988 מעניקה למדינות את מידת האוטונומיה הרבה ביותר בברזיל מאז ימי "הרפובליקה הראשונה" (1891–1930). כתוצאה מכך רב כוחם של מושלי המדינות, ולרוב המועמדים לנשיאות הם מושלי מדינות.
רשויות מקומיות
ברזיל מבחינה בין "ערים" ו"עיירות". ל"ערים" יש בית משפט משלהן, ואילו עיירות אינן זוכות לכך.
הרשות המקומית היא שטח הכולל מרחב עירוני אחד, על שמו קרויה הרשות, ומרחבי משנה, "מחוזות", הכוללים אזורים כפריים או אזורים עירוניים קטנים יותר. מושב הרשות הוא באזור העירוני המאוכלס ביותר. כאשר מחוז גדל, ניתן לפצל אותו מן הרשות אליה הוא שייך.
הרשות המקומית היא אוטונומית באופן יחסי. יש לה "חוקה" משלה המכונה "חוק אורגני", המאפשרת לה לגבות מיסים וארנונות, לקיים כוח משטרה משלה, להעביר חוקי עזר בכל עניין שאינו סותר את חוק המדינה וחוק הפדרציה, ולקבוע סמלים משלה כדגל, המנון או סמל. לא כל הרשויות המקומיות מממשות את מלוא האפשרויות הניתנות להן בחוק, רק למספר מועט של רשויות יש כוח שיטור עירוני משלהן, חלקן אינן עוסקות בגביית מיסים, ולחלקן אין דגל, על אף שלכולן יש סמל.
ראש הרשות העירונית הוא "הנציב" (prefeito) הנבחר, ולכל רשות מקומית בית נבחרים משלה. ברשויות להן יותר מ-200,000 תושבים, הנציב חייב להיבחר על ידי יותר מ-50% מן הקולות הכשרים.
הרשויות נבדלות זו מזו בשטחן ובאוכלוסייתן. הרשות המקומית של העיר אלטמירה במדינת פארה היא גדולה יותר מרוב מדינות העולם. לעשרות רשויות מקומיות בברזיל אוכלוסייה של יותר ממיליון נפשות.
המחוז הפדרלי
המחוז הפדרלי של ברזיל הוא יחידה אוטונומית שאינה מדינה או רשות מקומית. במבנהו קרוב המחוז לרשות מקומית, והוא כולל את מושב המחוז בעיר ברזיליה, ומספר מחוזות משנה עירוניים קרובים, בהן שולט מושל המחוז.
הרשות השופטת
החוק הברזילאי לקוח מן המשפט האזרחי הפורטוגזי ומבוסס על חקיקה, ולאחרונה על תקדים. חוקת ברזיל קובעת כי מערכת המשפט מחולקת בין מערכת המשפט של המדינות, והמערכת הפדרלית, כאשר לכל מערכת סמכות עניינית שונה. בית המשפט העליון עוסק בערעורים, וכן בפרשנות החוקה.
המערכת המשפטית במדינות
בכל מדינות ברזיל קיים בית משפט של ערעור, הקרוי "טריבונל הצדק", המשמש כערכאה עליונה. בבית משפט זה יושבים בדין שלושה שופטים בכל דיון.
המערכת המשפטית הפדרלית
ברזיל מחולקת לחמישה אזורים, הכוללים מדינה אחת או יותר. כל אזור כולל מחוזות שיפוט, היכולים לחפוף את מחוזות השיפוט של בתי המשפט של המדינות.
במחוזות השיפוט ישנם בתי משפט פדרליים של הערכאה הראשונה, וטריבונל פדרלי המשמש כערכאת ערעור. ישנה מערכת פדרלית נפרדת של בתי דין לעבודה.
בית המשפט העליון
ישנם שני בתי משפט עליונים מלפניהם יוצאים פסקי דין חלוטים בתביעות אזרחיות ופליליות. בית המשפט העליון לצדק, ובית המשפט העליון הפדרלי.
בית המשפט העליון לצדק מוסמך להפוך פסיקה של בית משפט מן הערכאה השנייה המנוגד לחוק פדרלי, או לפסיקת בית משפט אחר מן הערכאה השנייה הנוגעת לאותו חוק פדרלי. ישנם בתי משפט מקבילים העוסקים בדיני עבודה, דיני הבחירות והמשפט הצבאי.
בית המשפט העליון הפדרלי מעניק סעד במקרים בהם פסיקתה של הערכאה השנייה נוגדת את החוקה, וכן סעד מסוג הביאס קורפוס. בסמכותו לבחון את פסיקתו של בית המשפט העליון לצדק.
בתי משפט אלו אינם בוחנים ראיות אלא בוחנים את התאמת פסקי הדין של הערכאות הנמוכות יותר לחוקים הפדרליים ולחוקה, וזאת פרט למקרה בו מתבקש סעד הבאס קורפוס.
מי אתה בשבילי
מי אתה בשבילי הוא סרט קולנוע עצמאי פרי עטו ובבימויו והפקתו של דרור רשף שיצא לאקרנים בשנת 2011.
תיאור העלילה
אניה (הילה מצקר-הלוי), כמעט בת עשרים, לוקה במוגבלות שכלית, אך מנהלת בכוחות עצמה חיי שגרה מלאים. היא מתפרנסת מעבודת ניקיון במגדל משרדים, ונדמה כי ימיה מתנהלים על מי מנוחות, עד שבאחד הימים היא פוגשת באופן מקרי את ארי (ליאור דורון) איש הייטק, שפוטר מעבודתו, לאחר שלקה בהתקף פסיכוטי.
בין השניים נרקמת מערכת יחסים אינטימית ואניה ממתינה בקוצר רוח להוריה, לקבל את אישורם על הרומן שמטלטל את עולמה. עם זאת, לארי יש תוכניות אחרות לגבי הקשר הזוגי ואניה שמסרבת להאמין כי הוריה נהרגו בתאונת דרכים לפני שנים, עומדת להבין כי חייה העצמאיים והבוגרים החלו בעצם, כבר מזמן.
הרקע לסרט
לאחר שסיים את לימודי הקולנוע, החל דרור רשף לכתוב תסריט לסרט עלילתי באורך מלא. ניסיונותיו למצוא תמיכת קרנות ומפיקים עלו בתוהו. הוא זנח את הרעיון וכתב תסריט חדש שאותו החליט לעשות אחרת - לצלם עצמאית בתקציב קטן מאוד. הוא סיפר על כך בריאיון לנירית אנדרמן בעיתון הארץ:
הניסיון הרב בעריכת חומרים דוקומנטריים השפיע במידה ניכרת על סגנון הבימוי של רשף, שביקש לשרטט את העולם של גיבורי "מי אתה בשבילי", באותנטיות ובאמינות הקרובים מאוד "לחיים" – בהשראת הנאו-ריאליזם האיטלקי והשיכלול המאוחר שלו "דוגמה 95" הדני.
אודות ההפקה
כהכנה לסרט הפגיש דרור רשף את הילה מצקר-הלוי, השחקנית הראשית שמגלמת את דמותה של נערה מוגבלת בשכלה, עם קבוצת "התיאטרון האחר" של אקים. רשף ומצקר-הלוי הגיעו למפגשי הקבוצה במשך שלושה חודשים, עד לתחילת הצילומים. מצקר-הלוי לקחה חלק פעיל בפעילויות הקבוצה וכך למדה והטמיעה את התנהגותם.
הסרט צולם במשך שבועיים בווידאו, בשני לוקיישנים מרכזיים: בבית הורד - שם עבד רשף כעורך ובדירה של חבר.
על מנת לחסוך בזמן ימי הצילום, כל סצנה בסרט צולמה ב-one shot; הצוות עבד כולו בהתנדבות. עלות ההפקה במימון פרטי לא עלתה על עשרות אלפי דולרים בודדים.
העבודה מיום כתיבת התסריט עד לסיום עריכת הסרט ארכה שנה, כשמקביל רשף עבד במשרה מלאה כעורך בחדשות ערוץ 10. קרן הקולנוע הישראלי השקיעה בסרט סכום קטן וסייעה בהשלמתו. בשלהי 2009, עזב את עבודתו על-מנת לצאת עם הסרט לפסטיבלים אליהם הוזמן ברחבי תבל.
הקרנת הבכורה של "מי אתה בשבילי" בישראל הייתה ב-4 בפברואר 2011 בסינמטק תל אביב. לאחר מכן הסרט הוקרן פעם בשבוע במשך חודשיים.
מרט פרחומובסקי כתב על הסרט בוואלה:
פסטיבלים ופרסים
הציג בקטגוריית panorama בפסטיבל שאנגחאי: Shanghai international film festival, World new voices, בפסטיבל סאו פאולו בברזיל. כמו כן השתתף בפסטיבלים בבודפשט, סיביר, מוסקבה, מלבורן, אוסטרליה ובפסטיבל לסרטים ישראלים בטורונטו.
גאלאץ
גאלאץ (ברומנית: Galaţi, אלפבית פונטי בינלאומי: ) היא עיר נמל בדרום חבל מולדובה, במזרח רומניה, בקרבת מפגש הגבולות עם רפובליקת מולדובה ועם אוקראינה. נכון ל-2016 אוכלוסיית גאלאץ היא בת 304,340 תושבים, מה שמסמן אותה כאחת הערים הגדולות ברומניה, הראשית במחוז גאלאץ והנמל הגדול ביותר בין הנמלים השוכנים לאורך נהר הדנובה. גאלאץ היא מרכז תעשייתי וצומת דרכים מהחשובים ביותר ברומניה. בגלל ריבוי עצי התרזה ברחבי העיר, ניתן לעיר הכינוי "עיר התרזות" (ברומנית: Oraşul Teilor). כינוי אחר לגאלאץ הוא "אודסה הקטנה". בגאלאץ מתוכנן להיות המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור המטרופוליני דנובה תחתית.
גאוגרפיה
גאלאץ נמצאת בין שפכי הנהרות סירט ופרוט לדנובה, במרחק של כ-130 ק"מ מהים השחור. בחלקה הצפוני-מזרחי גובלת העיר עם אגם בראטש וממערב נמצא אגם קטושה. העיר מקבלת צורה של חצי אי משום היותה מוקפת מים משלושה כיוונים.
גאלאץ נמצאת במפגש שלושה חבלים היסטוריים, מולדובה, מונטניה ודוברוג'ה ובמרחק כמעט זהה מבירות החבלים האלה, 228 קילומטרים עד יאשי, 239 קילומטרים עד בוקרשט ו-220 קילומטרים עד קונסטנצה.
העיר משתרעת על שלושה מישורים נבדלים, עמק העיר בעל גובה של 5 עד 7 מטרים, מישור נוסף בעל גובה של 20 עד 25 מטר בו נמצא מרכז העיר ומישור שלישי בעל גבהים שעוברים את 40 המטרים, שם נמצאת העיר המודרנית.
תעבורה
התעבורה מגאלאץ ואליה נעשית בעיקר על הכבישים, ברכבות ובשיט בדנובה. התעבורה האווירית של גאלאץ נפסקה ב-1958, כשבעקבות דרישה סובייטית נסגר שדה התעופה המקומי.
בתוך העיר עצמה יש תחבורה ציבורית מגוונת הכוללת רשת חשמליות, אוטובוסים, טרוליבוסים, מיניבוסים ומוניות.
תנועת הרכבות
לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות הושם דגש על המודרניזציה וחלק מזה היה פיתוח רשת מסילות ברזל, שתקשר את רומניה עם המערב ותקשר בין הערים החשובות שלה. בספטמבר 1886 אישר הפרלמנט הרומני בנייתה של מסילת ברזל באורך 915 קילומטרים שתקשר בין הערים פיטשט, בוקרשט, בוזאו, בראילה, גאלאץ וטקוץ'. המסילה נחנכה ב-13 בספטמבר 1872 וגאלאץ קושרה לרשת מסילות הברזל של רומניה, שמאז רק הלכה והסתעפה. ב-1874 הוארכה מסילת הברזל עד חוף הדנובה ועוד שלוש מאות מטרים לאורך החוף, כדי לשרת את הנמל ואת ספיחיו, מחסנים, בתי מלאכה ועוד.
רשת מסילות הברזל של רומניה מקשרת את גאלאץ עם יותר מ-40 ערים אחרות בתוך רומניה ועם ערים נוספות באירופה, מחוץ לגבולות רומניה.
בגאלאץ רבתית יש שלוש תחנות רכבת לנוסעים ו-12 תחנות (כולל שלוש התחנות לנוסעים) לסחורות.
השיט בדנובה
הפלגות קבועות מגאלאץ אל נמלי הדנובה הסמוכים וחזרה לגאלאץ התקיימו בצורה סדירה עד המהפכה הרומנית (1989) ונפסקו אחריה, פרט למעבורות המקשרות בין שתי גדות הדנובה. עדיין מתקיימות הפלגות לא סדירות עבור נופשים המעוניינים בכך. בנוסף לנמל המפליגים, יש בגאלאץ שלושה נמלים מיועדים לסחורות, מסוף דלקים, נמל מכולות ונמל חומרי גלם.
השיט בדנובה מחבר את גאלאץ עם יתר הנמלים הרומנים על הדנובה, עם הים השחור ומשם עם כל נמל ימי בעולם ובמעלה הדנובה, באמצעות תעלת מיין-דנובה, עם ערי נמל אירופאיות עד הולנד. השיט, תעבורה יחסית זולה, מאפשר העברת סחורות בעלות נמוכה יחסית.
זרימת הדנובה באזור גאלאץ, לאחר שהנהר מקבל את מי הסירט נעה בין 18,000 עד 19,000 מטרים קוב של מים בשנייה בחודש מאי ובין 2,000 עד 2,450 מטרים קוב בשנייה בקיץ. עומק הדנובה מהים השחור דרך גאלאץ עד בראילה, גם בתקופות הפחות שופעות, אפשר הכרזת הנתיב כנתיב שיט ימי. בחורף יש תקופות בהן פני הנהר קופאים והקרח הנשבר עלול לסכן כלי שיט, לכן השיט נאסר עד חלוף הסכנה.
בתקופות שפל בשפיעת הדנובה מופיעים איים חוליים קטנים מול העיר. אורך האי הגדול כ-300 מטר ורוחבו עשרה מטרים. במזג אוויר מתאים תושבי האזור מפליגים בסירות אל האי, משתזפים שם ועוסקים בדיג. באזור גאלאץ, בקרבת שפך הפרוט שוכן האי פרוט, שמורת טבע, שמאוכלסת על ידי סוסים פראים. בעלי סירות מציעים שיט לאי תמורת תשלום.
השיט מגאלאץ סבל פגיעה חמורה בטביעת הספינה מוגושואיה עם יותר ממאתיים קורבנות.
התעבורה האווירית
בשנות העשרים של המאה העשרים נבנה שדה תעופה בגאלאץ, כדי לייצור את הקו האווירי הראשון ברומניה, הקו בוקרשט-גאלאץ. ב-1921 פנתה מנהלת התעופה האזרחית של רומניה אל השלטון המקומי בגאלאץ וביקשה הקצעת קרקע לצורכי הקמת שדה תעופה. לאחר הקצעת 108 הקטרי קרקע במערב העיר הוקמו הנגר מטוסים, מחסן לדלק מטוסים, תחנת כוח ובית למפקד המקום. ב-1926 התחיל לפעול שדה התעופה והנוסע הראשון בתשלום היה סוחר יווני מבראילה, שנחפז להגיע מבוקרשט, כדי לסגור עסקה והצפות של מסילת הברזל מנעו את נסיעתו ברכבת.
משדה התעופה של גאלאץ יצאו כל יום, פרט ליום ראשון, טיסות ליעדים שונים. מטוסי Junkers F 13 טסו שלוש פעמים בשבוע בקו בוקרשט - גאלאץ - יאשי - צ'רנאוץ ומטוסי Avia Bh 25 טסו כל יום במסלולים גאלאץ - קישינאו - יאשי וגאלאץ - קונסטנצה - בלצ'יק.
במלחמת העולם השנייה שדה התעופה שירת את המאמץ המלחמתי הרומני נגד ברית המועצות. ב-6 ביוני 1944 הגיעו מאיטליה 104 מפציצים מלווים ב-54 מטוסי קרב P-51 מוסטנג. המפציצים הפציצו קשות את העיר ואת שדה התעופה ולאחר מכן הנהלת שדה התעופה דיווחה על הרס של 98%. אחרי המלחמה שדה התעופה חזר לפעול, אך בעצימות נמוכה יותר.
ב-1958 נסגר שדה התעופה לפי דרישת ברית המועצות, שלא שבעה נחת מקרבתו לגבולה. לאחר המהפכה הרומנית (1989) והתפרקות ברית המועצות התחילו מגעים להקמת שדה תעופה באזור, אך המחסור במשאבים כספיים ואי הסכמות בין שתי הערים הסמוכות, בראילה וגאלאץ, מנעו בנייתו של שדה תעופה חדש.
ברומניה יש תוכניות ליצירת אזור מטרופוליני שיאחד את גאלאץ ואת בראילה, אזור שיהווה ריכוז האוכלוסייה השני בגודלו ברומניה, אחרי בוקרשט. בהתאם לכך האוכלוסייה מצפה לבניית שדה תעופה בינלאומי, שישרת אותה וגם נוסחה בקשה חתומה על ידי רבים.
אקלים
מחוז גאלאץ מהווה מין שער לכיוון צפון-מזרח ודרום-מערב, הוא נמצא תחת השפעת האוויר היבשתי המזרחי ובמידה פחותה, הדרומי. האוויר המערבי נעצר במחסום הרי הקרפטים. הטמפרטורה הממוצעת בחישוב שבעים שנה היא C° 10. הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא C° 21.3.
במהלך החורף מכיוון צפון וצפון מזרח מגיעות מסות של אוויר קר הגורמות לירידות חדות בטמפרטורה. הטמפרטורה הממוצעת של חודש ינואר נע בין C° 3− עד C° 4−. הטמפרטורה הגבוהה ביותר נמדדה באוגוסט 1904, C° 39.4 והנמוכה ביותר נמדדה בפברואר 1927, C° 28.6−. מרבית המשקעים יורדים במהלך הקיץ.
הרוחות השכיחות הן קריבץ 29%, אאוסטרול (Austrul) 16%, בעיקר בקיץ, בלטרצול (Băltărețul), הרוח המביאה גשם וקושאבה (Coșava).
הצומח והחי
הצומח והחי מושפעים מאוד מהאקלים, מהקרקע ומנופי המים הרבים.
הצמחייה המקומית
הצמחייה המקומית היא תוצאה של השפעה הדדית בין הצמחייה המזרח-אירופאית, הדרום-אירופאית והאטלנטית. ההשפעה השלטת היא של צמחיית מפגש הערבה עם היער, אך במקומות הנמוכים יש שפע של צמחים אוהבי מים, כמו סוף וקנה מצוי וגם צמחי מים רבים. על פני הביצות מופיעים צמחים צפים בעלי שורש קבוע, אך גם סוגים חסרי שורש קבוע.
בשולי הביצות אפשר למצוא נופרים לבנים, נופרים צהובים, ראש חץ (Sagittaria sagittifolia), אירוס הביצות ועוד. מיני העצים השכיחים הם צפצפה, ערבה, אלנוס ועוד, אך העץ המזוהה ביותר עם גאלאץ הוא הטיליה, שבתקופת הפריחה שלו הארומה ממלאת את אוויר העיר.
בעלי החיים
החי באזור גאלאץ משתייך לערבה ולשולי היער במפגש עם הערבה, כצפוי לגבי דרום חבל מולדובה. ברחבי המחוז פוגשים חזירי בר, אייליים, חובות, סנאיים, אוגרים, קיפודים,
באזור גאלאץ נוצר בסביבות שנת 1800 זן יונים מיוחד בשם ז'וקטור דה גאלאץ jucător de Galați, שטופח על ידי מגדלים המאוגדים באגודה. הזן מקורו ב-roller המזרחי.
אזור גאלאץ נודע עוד מימי קדם על עושר הדגים שבו. מבחר מקווי המים, הנהר הגדול, הנחלים הנשפכים לתוכו, האגמים והביצות מאפשרים חיים למיני רבים מאוד של דגים ואפילו דגי ים העולים בדנובה עד גאלאץ מתווספים אליהם. תנאים אופטימליים מאפשרים לדגים להגיע לממדים גדולים לשמחת הדייגים. באזור גאלאץ, באוגוסט 2013, פרופסור מיכאי קאדינויו הצליח לדוג שפמנון אירופי באורך שניים וחצי מטר ובמשקל 115 קילוגרם.
אטימולוגיה
ההשערה הרווחת היא שמקור השם של העיר הוא בשפתם של הקומנים, שבט טורקי נודד שהתיישב ברומניה, ופירושו "מבצרים" (Galat-מבצר, Galaţi-מבצרים). השערה אחרת מבוססת על הכינוי הישן של גאלאץ Haliciu mic. mic ברומנית – "קטן". Haliciu זה שם שאינו רומני ואין לו משמעות ברומנית, אך מזכיר את Halic (האליץ'), הבירה הראשונה של גליציה, מדינה שגבולותיה השתרעו עד שפך הדנובה, ממנה נגזר שמה. הכנסייה של גאלאץ הייתה כפופה לבישופות האליץ', וגאלאץ הוא הנמל הנגיש הקרוב ביותר לגליציה, לכן סביר להניח שגאלאץ הייתה פשוט גליציה הקטנה, ובקיצור – גאלאץ.
השערה אחרת מחברת את שם העיר לשבט הגאלים. על פי השערה זו הגאלים, שהיו בדרכם לגלטיה, עברו במקום וייסדו את היישוב המזכיר אותם בשמו.
תולדות היישוב
בשנת 1821 מרדו היוונים שחיו בגאלאץ והרגו סוחרים טורקים. לאחר המרד כבשו הטורקים את העיר, הרגו נוצרים רבים ושרפו את העיר. לאחר איחוד נסיכות מולדובה עם נסיכות ולאכיה, שליט הנסיכויות המאוחדות, אלכסנדרו יואן קוזה, שבעברו היה פרקלאב של גאלאץ, רצה להפוך את גאלאץ לבירת הנסיכויות המאוחדות. גם קוסטקה נגרי היה שותף לשאיפה זו. רצון זה לא התגשם הן משום כהונתו הקצרה של קוזה, שנקטעה, וגם בגלל קרבת גאלאץ לגבול הרוסי, מה שהיה מאפשר לרוסים בשעת מלחמה כיבוש קל של הבירה הרומנית.
בעת סיפוח בסרביה בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עזבו את בסרביה והגיעו לגאלאץ כ-22,000 פליטים ממוצא גרמני ובמקום הוקם מחנה מעבר ענקי, מנוהל ומתופעל על ידי צבא גרמניה, שנכח ברומניה לפי הזמנת הממשל הרומני. במלחמת העולם השנייה, הגרמנים ניהלו מגאלאץ את צי הדנובה ואת צי הים השחור.
ההפצצות של בעלות הברית הרסו לחלוטין 30% מהעיר. לאחר כניעת רומניה ומעבר למחנה בנות הברית, נכנסו חבלנים גרמנים למרכז העיר, מיקשו את הבניינים שבמרכז העיר ופוצצו אותם.
ניהול היישוב
הניהול המודרני של היישוב גאלאץ התחיל על בסיס התקנון האורגני ב-13 בינואר 1832. לפני חקיקה זו היישוב נוהל על ידי ועדה עירונית, שהורכבה מהספטאר דומיטרקה קודראנו והפאחארניקים פאראסקיב שרבאן וא. אואפרישאן. בנוסף לכך הייתה גם ועדת משטרה. מדצמבר 1831 הוחלפה הוועדה במועצה עירונית בת שלושה חברים. המועצה הראשונה נבחרה ב-1832 וכיהנו בה פטרקה אלטנטוביץ', יורדקי מנטו ויואן סימינוביץ'.
החוק העירוני הראשון בנושא ניהול העיר נוסח ב-1864 ועל פיו נבחר ראש העיר הראשון של גאלאץ, יון ויזו (Ion Vizzu), שכיהן בתפקידו שנתיים.
כלכלה
העיר היא מרכז תעשייתי חשוב. הקומפלקס המטלורגי של גאלאץ, ארצ'לורמיטל גאלאץ (ArcelorMittal Galați), מפיקה 55.6% מתפוקת הפלדה ו-90.4% מתפוקת הפח של רומניה. יותר ממחצית התוצרת מיוצאת. המספנות של גאלאץ מספקות כלי שיט לתעבורה הימית על הדנובה וגם לשיט הימי (עד נפח של 55.000).
גאלאץ היא מרכז מסחרי גדול המקושר, באמצעות השיט על הדנובה (ובהמשך הודות לתעלת מיין-דנובה עד הים הצפוני), עם ארצות רבות בעולם. בעיר ארבעה נמלים, אחד שנועד למפליגים ושלושה שנועדו לסחורות.
המשורר ברבו נמצאנו, יליד המקום, תיאר אותו בחרוזיו בזו הלשון:
בגאלאץ יש ערוץ טלוויזיה המשודר בלוויין ומועבר לישראל באמצעות הטלוויזיה בכבלים. מגדל הטלוויזיה של גאלאץ מתנשא לגובה 150 מטרים, ומשמש גם לשידורי רדיו.
תיירות ואתרים
טיילת מצוקי הדנובה בגאלאץ משתרעת לאורך כארבעה קילומטרים ומזמנת למטיילים נופי נהר וצמחייה. בקרבת קצה הטיילת הקרוב למעגן המעבורת החוצה את הדנובה, שוכן הגן הבוטני של גאלאץ. בקרבת מקום נמצא מגדל הטלוויזיה של גאלאץ המתנשא לגובה רב. במרומיו יש מסעדה בה ניתן לסעוד ולהשקיף מלמעלה על הנוף.
רחוב דומנאסקה, שמתחיל מטיילת מצוקי הדנובה ועולה צפונה לאורך ארבעה קילומטרים, מהווה ריכוז נדיר של מבנים בעלי ייחוד ארכיטקטוני המארחים בתוכם רבים מהמוסדות העירוניים החשובים, מוזאונים ומוסדות דת.
ברחוב הגיבורים (Eroilor) מספר 6 שוכן המוזיאון לאומנות חזותית המתמקד באומנות מודרנית רומנית.
פארק אמינסקו
מיכאי אמינסקו ביקר רק פעמיים בגאלאץ, לראשונה ב-1867 ובפעם שנייה כעבור שנתיים. למרות הקשר הרופף, תושבי גאלאץ היו הראשונים שהקימו פסל לאמינסקו. הפסל נוצר על ידי הפסל פרדריק סטורק (Frederic Storck) ובנוי משיש לבן. הפסל נחשף ב-16 באוקטובר 1916 בנוכחותם של מיכאיל סדוביאנו, ניקולאה יורגה ונכבדים רבים אחרים. במקום בו הוצב בפסל, ברחוב דומנאסקה פינת רחוב יאקוב להוברי, פותח במהלך הזמן פארק אמינסקו ופסלו הוכרז אתר היסטורי.
חינוך
אוניברסיטת דנובה התחתונה בגאלאץ הוקמה ב-1991, על ידי איחוד מוסדות אוניברסיטאיים שהוקמו בעיר החל משנת 1948. גאלאץ מארחת גם מספר מוסדות חינוך ותרבות לאומיים אחרים.
ספורט
בעיר גאלאץ בלטו שתי קבוצות כדורגל: אוצלול גאלאץ (אוצלול פירושו "הפלדה"), ששיחקה בליגת העל הרומנית בכדורגל ובעונה 2010/11 הייתה אלופת רומניה ודונראה גאלאץ (דונראה הוא השם הרומני לדנובה), ששיחקה לרוב בליגה הרומנית המשנית, והיו לה הישגים חשובים של העפלה לגמר הגביע הרומני בכדורגל בשנים 1973 ו-1976, אך מועדון זה התפרק ב-2014 מסיבות פיננסיות.
בריאות הציבור
היישוב גאלאץ היה מועד למגפות, שמקורן בסחורות ובנוסעים, שהגיעו ממקומות אחרים. בעבר נהגו להשתמש בחפצי המתים, כולל בבגדיהם. לא הייתה אפשרות לכפות על צבאות זרים משטר קרנטיני והייתה גם אמונה שמחלות, דוגמת הדבר, אינן עוברות מהחולים לבריאים.
הידיעות הוודאיות על מגפת דבר בגאלאץ הן מסתיו 1652. לפי הרשומות מתו מעל שישים אלף בני אדם עד יוני 1681, כשהמגפה פסקה. ב-1729 הופיע שוב הדבר. דימיטריה קנטמיר טען שהדבר מקורו אינו באוויר מקולקל, אלא בספינות שמגיעות לגאלאץ ממצרים או מ-קונסטנטינופול. יש ידיעות על דבר ב-1759 ואחרי כן ב-1766 וגם במהלך המלחמה בשנים 1769 - 1774. ההתפרצויות של המגפה נמשכות כל כמה שנים. החל מהעשור השלישי של המאה ה-19 מתחילות להופיע בגאלאץ גם מגפות של כולרה.
בשנת 1804 נשכר בגאלאץ רופא בשם רומאנטאי. ב-1819 מוזכר בגאלאץ רופא בשם קראוסוב-1825 רופא בשם ואיקום שקיבל כשכר 300 לאי. ב-1829, בעת מגפת דבר, מונה לטיפול בה הרופא קונדוס, שקיבל כשכר 5,000 לאי לשנה, עצים להסקה ונרות למאור. ב-1832 נשכר הרופא קיריאקופול וב-1834 הוא סולק ונשכר במקומו הרופא דימיטריה דיפלטו, אך דיפלטו, שלא ידע את שפת המקום, סירב לתפקיד.
ב-22 בדצמבר 1836 הוקם בית החולים בבית, שנעזב על ידי בעליו ועל ניהולו הופקד הרופא קיריאפול. בשכונות של גאלאץ היה עוד בית חולים עם 16 מיטות בשנת 1836 והוא נוהל על ידי הזקנה קטרינה, אולם בפקודת המשטרה בית חולים זה נסגר. בית החולים, שנותר היה קטן מהצרכים, לכן תוכננה בנייתו של בית חולים חדש עבור עניי גאלאץ והעבודות החלו ב-1938. בית החולים החדש נפתח ב-1 בספטמבר 1841 עם 24 מיטות וב-1845 הוגדל ל-40 מיטות.
הקהילה היהודית של גאלאץ הקימה בית חולים יהודי, "בית החולים הישראלי" (Spitalul Israelit) ולשם החזקתו הוציא השליט מיכאיל סטורדזה, בשנת 1846, צו שאיפשר גביית מס של פרומיל אחד על היבוא והיצוא של הסוחרים היהודים דרך נמל גאלאץ.
אוכלוסייה
גאלאץ, כעיר נמל של נסיכות מולדובה ובהמשך של רומניה הייתה שער אל העולם הגדול ועברו דרכה זרים רבים ובחלקם גם התיישבו בה.
השווייצרים בגאלאץ
בתקופה בה חיו בגאלאץ השווייצרים הם השתייכו לרובד המבוסס כלכלית ומשכיל והיו להם חיי קהילה פוריים. השווייצרים נהגו להתכנס בכנסייה הקתולית ברחוב דומנאסקה, בכנסייה האוונגלית שברחוב הגיבורים וגם בפיקניקים.
הנוכחות המוגברת של השווייצריים בגאלאץ הייתה בין הנימוקים שהובילו את ממשלת שווייץ לפתוח, ב-18 בספטמבר 1881, קונסוליה בגאלאץ.
יהודי גאלאץ
בגאלאץ נמצאו קברים יהודים מתוארכים לשנים 1590, 1595. בבית הקברות היהודי השני של גאלאץ יש אבן משנת 1629 ובשלישי אבן משנת 1774. ידוע על יהודים בגאלאץ כבר משנת 1740. בפרעות שנעשו ביהודים בשנת 1796 התדלדלה האוכלוסייה היהודית, אך מאוחר יותר התאוששה ובסוף המאה ה-19, בשנת 1894 הגיע מספר היהודים ל-15,000.
פרעות פסח 1859 בגאלאץ החלו לאחר תלונה שקרית על ניסיון של יהודים בגאלאץ לקחת דם מילד נוצרי עבור הפקת מצות לפסח. במהלך הפרעות המון מוסת גרם נזקים לבתי כנסת, חנויות של יהודים ובתי יהודים, עשרות רבות של יהודים הוכו קשות ובודדים נהרגו. 15 יהודים נכלאו ושוחררו בהדרגה לאחר חודשי מעצר ממושכים.
בגאלאץ התקיים אירוע היסטורי מרשים בתולדות עם ישראל: מנמל גאלאץ יצאה האוניה "טטיס" ועליה כ-300 חלוצים שנמנו על מספר אגודות ליישוב ארץ ישראל על ידי עבודת האדמה והוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה. הם מייסדי ראש פינה וזכרון יעקב שהיו הסמן הימני של ראשוני העלייה הראשונה ותקומת העם היהודי במולדתו, היה זה ביום ג' לחודש אלול תרמ"ב, 18 באוגוסט 1882 בשעה אחת עשרה וארבעים וחמש דקות.
בעיר גאלאץ הופיע בשנת 1898 העיתון הציוני השני שיצא ברומניה, "אהבת ציון" (Dragostea de Sion). ההגירה צמצמה את מספרם של היהודים בעיר ל-12,000 (22% מהאוכלוסייה) בשנת 1910. לפני מלחמת העולם השנייה קרוב לשליש מאוכלוסיית גאלאץ הייתה מורכבת מיהודים.