cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
העמדה (מיני-סדרה, 1994)
ביקורת
ברשימת מיני-הסדרות הטובות ביותר של סטיבן קינג של ניו יורק אובסרבר "משנת 2014, מיני-הסדרה דורגה במקום השני, בדיוק מאחורי "זה". באותה הרשימה מיני-הסדרה זכתה לשבחים בשל ביצועיהם של השחקנים המשתתפים בה.
מיני-הסדרה זכתה לביקורות חיוביות מרוב המבקרים. ג'ון ג'יי. אוקונור מ"ניו יורק טיימס "כתב," הרבה זמן וכסף הושקעו בהפקה הזו, ורואים את זה ממש על המסך... הבעיה המציקה שעומדת במרכז העמדה היא שברגע שהסיפור מתמקם כבר בשלב מוקדם בהתנגדויות הסכמטיות של טוב מול רע, אמא אבגיל הזקנה והמתוקה מול פלאג השטני, המונוטוניות מתחילה לחלחל דרך יסודות העלילה... מבולבלת, בוודאי, אבל... העמדה מספיק חכמה כדי לגרום לך לתהות מה יכול לקרות בהמשך."
הפצה למדיה ביתית
"העמדה" יצא לראשונה במהדורת DVD כ"מהדורה מיוחדת" בארצות הברית ב-26 באוקטובר 1999, והכיל רק רצועת שמע של Dolby Digital 2.0 בשפתו המקורית וללא כתוביות. כאשר מיני-הסדרה נכלל במהדורת DVD יחד עם הסרטים "לאנגולירס" (1995) ו"שנות הזהב" (1991) ב-25 בספטמבר 2007, נוספו לו דיבובים ספרדיים ופורטוגזיים ברצועת השמע של Dolby Digital 2.0. ב-18 ביוני 2013, זכה "העמדה" למהדורת DVD משלו.
מיני-הסדרה זכתה למהדורת Blu-ray בספרד ב-18 בספטמבר 2019; בארצות הברית ובקנדה ב-24 בספטמבר 2019; בגרמניה ב-26 בספטמבר 2019; בבריטניה ב-7 באוקטובר 2019; בפינלנד, נורווגיה ושוודיה ב-14 באוקטובר 2019; ובדנמרק ב-17 באוקטובר 2019.
אלכסנדר מלכיאל
הרב אלכסנדר זושא מלכיאל (תרפ"א, 1920 – ג' בשבט ה'תשנ"ד, 1995) היה איש חינוך, ממובילי הציונות הדתית, ובעל עיטור "יקיר החינוך הדתי" תשמ"ז. ניהל את בית ספר ממ"ד "מוריה" בתל אביב במשך 18 שנים וכן ניהל את הסמינר למורים מכללת תלפיות בתל אביב במשך שלוש שנים.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1920 בעיר פרנקפורט שבגרמניה לאלימלך ולאסתר ביגעל (שינו את השם למלכיאל כשעלו לארץ ישראל – אלימלך בחילוף אותיות זה מלכיאל), ילידי גליציה המערבית, שהיו קשורים זה כמה דורות לחסידות בובוב.
בשנת 1933 (תרצ"ג) עלה עם משפחתו לארץ ישראל. בתחילה התגוררה המשפחה בחיפה, שם למד בבית הספר של המזרחי "נצח ישראל". לאחר מכן עברה משפחתו לירושלים, ושם למד בבית המדרש למורים "מזרחי" של הרב ליפשיץ. את תאריו האקדמיים השלים באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן, שם הגיש את עבודת הדוקטורט על הרב מצאנז ומשנתו. נישא לחיה לבית גליצנשטיין ונולדו להם שלושה ילדים.
עבד כ-48 שנה בעבודה חינוכית מגוונת במוסדות חינוך של הציונות הדתית. התחנות העיקריות במסכת חייו החינוכית: נטל חלק בפעילות ספרותית עשירה במשך השנים ופרסם כתבים רבים. מאמרים עיונים פורסמו בשישה קובצי "מעיינות" של המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה. עשרים וששה מאמרים בענייני חינוך פורסמו בביטאון "בשדה חמד" של ארגון המורים הדתיים. תוכניות לימוד רבות פרי עטו פורסמו על ידי משרד החינוך והתרבות ושמשו בהצלחה רבה בבתי הספר של החינוך הממלכתי דתי. בבחרותו, היה חבר פעיל בבני-עקיבא בסניף חיפה ובסניף ירושלים. היה חבר פעיל בהגנה ובמלחמת הקוממיות שימש כקצין הווי דתי ברבנות הצבאית. ערך שלושה קבצים ספרותיים לצה"ל לפורים, פסח ושבועות.
ניחן בכישרון מוזיקלי ובקול ערב, ועשרות לחנים ומנגינות חוברו על ידו במשך השנים.
נוסח התפילה שלו, אשר שילב את החום והלהט החסידי מחד ואת הדיוק הלשוני ועיון התפילה מאידך היו לשם דבר בכל תחנות חייו, החל ממניין הנוער בבית הספר "נצח ישראל" בחיפה וכלה בבית הכנסת "גלעד" בשיכון ד', כשגולת הכותרת שלו היא – התפילות בימים הנוראים.
נפטר בג' בשבט תשנ"ד (1995), בגיל 75, ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
לחנים
חיבר עשרות מנגינות למילים מתוך המקורות בהם:
סויוז 28
סויוז 28 (ברוסית: Союз-28) הייתה חללית סויוז שהמריאה ב-2 במרץ 1978 מקוסמודרום בייקונור שבקזחסטן במסגרת תוכנית אינטרקוסמוס כשעל סיפונה זוג קוסמונאוטים: אלכסיי גוברב וולדימיר רמק, מצ'כוסלובקיה. לראשונה היה בחלל נציג של מדינה שלישית, בנוסף לברית המועצות ולארצות הברית. החללית הייתה אמורה לעגון בתחנת החלל סאליוט 6, ולהביא את המשלחת שעל סיפונה לשהות קצרה בתחנה. העגינה בוצעה ב-3 במרץ לתא העגינה הקדמי. לאחר העגינה הצוות עבר לתחנת החלל, שבה כבר שהו יורי רומננקו וגאורגי גרצ'קו. במשך 6 ימים ביצע הצוות בן ארבעת הקומונאוטים מספר ניסויים בתחום הטכנולוגי, הביולוגי והרפואי.
הקוסמונאוטים שהגיעו לחלל בחללית סויוז 28 (אלכסיי גוברב וולדימיר רמק) נכנסו לתא החללית ב-10 במרץ 1978, התנתקו מתחנת החלל וחזרו לכדור הארץ.
לטיסה הייתה חשיבות פוליטית גדולה, לאור אי-הפופולריות של המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה.
מבצע נורדווינד
מבצע נורדווינד (בגרמנית: Unternehmen Nordwind) היה המתקפה הגרמנית הגדולה האחרונה שנערכה בחזית המערבית במלחמת העולם השנייה. המתקפה נערכה באזור אלזס-לורן, והתקיימה בין 31 בדצמבר 1944 עד 25 בינואר 1945. בתחילה השיגו הגרמנים הישגים קטנים בשטח, והצליחו להסב אבדות כבדות לקורפוס השישי האמריקאי. אי יכולתן של בעלות הברית לתגבר את הארמייה השביעית המוכה – מאחר שכל העתודות נשלחו לגזרת הארדנים – אפשרו לגרמנים להחזיק ביוזמה ההתקפית. רק ב-25 בינואר, עם הגעתן של תגבורות אמריקאיות מגזרת הארדנים, דעכה המתקפה הגרמנית לחלוטין. הארמייה השביעית ספגה כ-29,000 הרוגים, פצועים ונעדרים במערכה באלזס, ואילו אבדות הגרמנים הסתכמו בכ-23,000.
רקע
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפת פתע בארדנים, בהשתתפות כ-200,000 חיילים גרמנים מארמיית הפאנצר החמישית, ארמיית הפאנצר השישית של האס אס, והארמייה השביעית. בתחילה הצליחה המתקפה להפתיע את הכוחות האמריקאיים החלשים יחסית באזור. עד 24 בדצמבר יצרה המתקפה הגרמנית בליטה עמוקה בחזית האמריקאית, שעומקה המרבי היה כ-100 ק"מ. כוחות החלוץ הגרמניים הגיעו עד מרחק קילומטרים ספורים מהנהר מז, אך שם נבלמה התקדמותם. עד 26 בדצמבר איבדו הגרמנים את היוזמה, וכוחות בעלות הברית עברו למתקפת נגד.
בערב 28 בדצמבר, לאחר שהיה ברור שהמתקפה הגרמנית נבלמה, קיים היטלר התייעצות צבאית מורחבת בנוגע להמשך המערכה בארדנים. באותה פגישה הוא דחה את המלצתם של המפקדים הבכירים של הורמאכט בחזית המערבית, רונדשטט ומנטויפל, להוציא את הכוחות הגרמניים מהבליטה שנכבשה בארדנים בעוד מועד, ופקד על חידוש המתקפה בעידודו של גנרל יודל, ששכנע אותו כי המשך הלחץ על כוחות בעלות הברית בחזית המערבית משבש את התוכניות ההתקפיות שלהם. בהתאם לכך הוא הורה להטיל כוחות נוספים למערכה בארדנים במטרה לכבוש את באסטון, ולחדש את המתקפה מערבה לכיוון נהר מז. בנוסף לכך דרש היטלר לפתוח בהתקפה גרמנית חדשה בחבל הסאר, מדרום לאלזס, שם דולדלו הכוחות האמריקאיים בעקבות שיגור חלק הארי של הארמייה השלישית של פטון צפונה לארדנים.
בעלות הברית
הכוחות של בעלות הברית ששהו בגזרה, פעלו כחלק מקבוצת הארמיות השישית, בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, וכללה את היחידות הבאות:
גרמניה הנאצית
הכוחות הגרמניים שהיו בגזרה פעלו תחת פיקוד קבוצת ארמיות G וקבוצת ארמיות אוברריין.
מהלך הקרב
ב-31 בדצמבר 1944 פתחו קבוצת ארמיות G בפיקוד גנרל אוברסט יוהנס בלסקוביץ -וקבוצת ארמיות אוברריין בפיקודו של היינריך הימלר, במתקפה גדולה נגד לאורך 110 ק"מ כנגד כוחות הארמייה השביעית האמריקנית, שנחלשה לאחר שחלק ניכר מכוחותיה ומציודה הכבד הועברו צפונה לבלימת המתקפה הגרמנית בארדנים.
ב-1 בינואר 1945 עשה הלופטוואפה את המאמץ הגדול האחרון שלו בחזית המערבית, ופתח במתקפת פתע אווירית גדולה של 1,200 מטוסים – בשם מבצע בודנפלטה (Bodenplatte) – שנועדה לפגוע בשדות התעופה הקדמיים של בנות הברית בצרפת ובבלגיה, ולהשיג עליונות אווירית מעל שדה הקרב בארדנים. המועד המתוכנן של המתקפה האווירית היה 16 בדצמבר, במקביל לפתיחת המתקפה הקרקעית בארדנים, אך מזג האוויר הקשה אילץ את הגרמנים לדחות אותה בכשבועיים. המטוסים הגרמניים השיגו הפתעה טקטית מוחלטת, והצליחו לגרום נזקים קשים למספר רב של שדות תעופה קדמיים, בריטיים ואמריקניים, ולהשמיד מטוסים רבים על הקרקע. אולם הלופטוואפה ספג במהלך המבצע אבדות כבדות, שלא יכול היה להרשות לעצמו, ואילו בעלות הברית לא התקשו להשלים את אבדותיהן תוך זמן קצר. קשה להעריך בדיוק את אבדות הצדדים היריבים, אך רוב החוקרים מעריכים שחילות האוויר של בעלות הברית איבדו כ-500 מטוסים, מתוכם למעלה מ-300 הושמדו לחלוטין, ואילו הגרמנים איבדו כ-300 מטוסים, שהופלו או נפגעו במהלך התקיפה. האובדן העיקרי של הלופטוואפה לא היו המטוסים, שהושמדו או נפגעו במהלך המבצע, אלא המספר הרב של טייסים מנוסים, כולל מובילי טייסות וכנפות קרב, שנהרגו או נפלו בשבי במהלך המתקפה. כ-150 טייסים נהרגו בתקיפה וכ-70 נוספים נלקחו בשבי, לאחר שמטוסיהם הופלו מעל שטח בשליטת בעלות הברית. כוחות הלופטוואפה שהשתתפו במבצע כללו את הקורפוסים האוויריים השני, השלישי והחמישי ואילו מצד בעלות הברית השתתפו חיל האוויר הטקטי השני, וחיל האוויר השמיני והתשיעי של ארצות הברית.
ההתקפה הראשונית נערכה על ידי 3 קורפוסים של הארמייה הראשונה מקבוצת ארמיות G, וב-9 בינואר הצטרף אליהם גם קורפוס הפאנצר ה-39. עד 15 בינואר לפחות 17 דיוויזיות גרמניות מקבוצת ארמיות G וקבוצת ארמיות אוברריין, וביניהם הדיוויזיה ההררית אס אס ה-6, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, דיוויזיית הפאנצר ה-21, ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-25, היו מעורבות בלחימה. בנוסף, מתקפה קטנה יותר, בוצעה נגד העמדות בהן החזיקה הארמייה הצרפתית הראשונה מדרום לשטרסבורג, אך בסופו של דבר היא בוטלה.
הקורפוס האמריקני ה-6 שהותקף משלושה עברים, ספג עד 15 בינואר אבדות כבדות, ומשום כך הפנה אייזנהאואר חלק מהדיוויזיות שספגו אבדות כבדות במהלך הלחימה בארדנים, לסייע לכוחות הארמייה השביעית. ב-21 בינואר נאלצו הכוחות האמריקנים לסגת לעמדות הגנתיות על הגדה הדרומית של הנהר מודר, אולם, בעקבות איומו של שרל דה גול, שיוציא מהמערכה את הצבא הצרפתי, אם שטרסבורג תפונה על ידי בעלות הברית, הוחלט לא להמשיך בנסיגה כפי שתוכנן בתחילה. ב-25 בינואר החלו להגיע התגבורות מן הארדנים לחבל הסאר, והכוחות הגרמניים החלו לסגת לעמדות המוצא שלהם. חלק מהם כותר בכיס קולמר, ובכך הסתיימה המתקפה.
קופת חולים של פועלי השומרון
קופת חולים של פועלי השומרון - נוסדה בשנת 1916 על ידי שמואל יבנאלי, דוד רמז ונחום סנה.
ייסוד קופת חולים של פועלי השומרון
זמן קצר לאחר ייסוד קופת חולים של פועלי הגליל, התארגנה הסתדרות פועלי השומרון. עד שנת 1916 נספחו פועלי השומרון אל "הסתדרות פועלי יהודה" ואל קופת החולים שלה, שנוסדה בשנת 1913. בגלל משבר מלחמת העולם הראשונה, המצוקה הכלכלית וקשיי התחבורה החליטו כ-200 פועלי השומרון להתארגן במסגרת נפרדת ולהוציא לפועל את החלטתם בדבר יסוד קופת חולים של פועלי השומרון. יעקב אפטר ממשרד קופת חולים של הסתדרות הפועלים החקלאים ביהודה, שהיה מנהל הסניף ביפו והד"ר הלל יפה, מנהל בית החולים בזכרון יעקב, סייעו רבות בארגון הקופה החדשה.
שלוש קופות החולים פעלו מתוך שיתוף מלא, בלי תחרות והשירות הטוב לפועל החולה ובריאותו של ציבור החברים עמד בראש מעייניהן.
פירוק שלוש הקופות
במרץ 1917 השלטונות הטורקים ביצעו את גירוש תל אביב וגירוש יפו, ורוב המגורשים עברו לגליל העליון, המצב הכלכלי החמיר בעקבות מלחמת העולם הראשונה ובאביב 1917, זמן קצר לאחר הגירוש, נפגשו נציגי הסתדרויות הפועלים ביישוב כנרת מתוך מטרה להביא לידי כינוסה של ועידה, שבסיומה התאחדו כל הסתדרויות הפועלים לגוף אחד. הוועידה התכנסה ב-1918.
בשנים 1917–1918 בעקבות שינויים במערך הפוליטי של מפלגות הפועלים בארץ ישראל הפכו קופות החולים מארגונים אזוריים לגופים מפלגתיים ומשלוש הקופות האזוריות נוסדו שתי קופות החולים של אחדות העבודה וקופת חולים של הפועל הצעיר. בשנת 1921, לאחר הקמת ההסתדרות הכללית, התאחדו שתי קופות החולים לגוף אחד בחסות ההסתדרות שנקרא "קופת חולים הכללית של הפועלים העבריים בארץ ישראל". כל זאת על רקע העובדה שבקיץ 1918 השלים הצבא הבריטי את כיבוש ארץ ישראל, והתחילה תקופת המנדט הבריטי.
ניקולס סמית' (שחקן)
ניקולס ג'ון סמית' (באנגלית: Nicholas John Smith; 5 במרץ 1934 – 6 בדצמבר 2015) היה שחקן אנגלי. הוא היה מוכר בעיקר מהופעתו בסיטקום של ה-BBC "מישהו מטפל בך?" בדמות מר רמבולד, מנהל מחלקה בחנות כלבו דמיונית של "האחים גרייס".
ביוגרפיה
סמית' נולד בבנסטד שבסארי, בנו של מודד מוסמך. הוא למד בבית הספר סנט ג'ון בלת'רהד. הוא למד לנגן ולשיר, ולמד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA). אחר כך הופיע בתיאטרון רפרטוארי, על הבמות בווסט אנד, בתיאטרון בריסטול אולד ויק ובתיאטראות ברודוויי.
תפקידיו הראשונים בטלוויזיה היו כניצב בתוכניות שונות של רשת ITV. התפקיד הראשון שבו דיבר היה במיני-סדרה "The Dalek Invasion of Earth" מתוך הסדרה "דוקטור הו" בשנת 1964. סמית' הצליח לשכנע את הבמאי ריצ'רד מרטין להרחיב את הדמות שגילם, ולס, והוא הופיע בשלושה מתוך ששת פרקי הסדרה. בהמשך שיחק בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה כגון "המלאך", "הגומלים", "לוחמי הצדק" ו-"Ace of Wands". ב-1969 הופיע בדרמה התקופתית "The First Churchills" בה גילם את דמותו של טיטוס אוטס.
סמית' הופיע בסדרה עד סיומה ב-1985, וכן בסרט הספין אוף משנת 1977, ובסדרת ההמשך הקומית "Grace & Favour" (ששודרה בארצות הברית בשם ) בשנים 1992 ו-1993. עם מותו של פרנק ת'ורנטון ב-16 במרץ 2013, היה סמית' השחקן האחרון מהסדרה המקורית שנשאר בחיים.
החל מספטמבר 1972 במקביל לעבודתו בסיטקום "מישהו מטפל בך?" שיחק סמית' בתפקיד השוטר ג'ף ייטס בסדרה "Z-Cars". הופעתו האחרונה בדמות ייטס הייתה בפברואר 1975. תפקידיו בקולנוע כוללים את הסרטים "Salt and Pepper", "נאהבים לנצח" (1969), "כיסאות לוהטים" (1970), "סיפורי קנטרברי" (1972) בבימויו של פייר פאולו פזוליני, ובסרט "עלילות אחיו הפיקח של שרלוק הולמס" (1975) בתפקיד הנקסטון.
ב-1978 הופיע סמית' בתפקיד מר פוסטר, מנהל בית הספר, בסדרת הטלוויזיה "וורזל גאמידג'".
ב-1986 שיחק סמית' בדמות סר ג'ון טריימיין בסיבוב הופעות הבריטי של המחזמר "Me and My Girl", תפקיד אותו גילם בווסט אנד, פרנק ת'ורנטון שכיכב לצדו בסיטקום "מישהו מטפל בך?". ב-1987 הצטרף לצוות שחקני התוכנית "And There's More" ושיחק לצדה של ג'ואן סימס במערכונים אחדים בהם גילמו דמויות של בני זוג זקנים.
ב-1994 הופיע סמית' במיני-סדרה "מרטין צ'זלוויט" על פי הרומן מאת צ'ארלס דיקנס. ב-2005 שיחק בתפקיד משנה בדמות הכומר קלמנט הדג'ס בסרט זוכה האוסקר "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני". ב-2008 גילם דמות של ויקאר בפרק בסדרה הקומית "בערוב ימי היין".
ב-2010 הופיע סמית' בתוכנית הטלוויזיה לילדים "M.I. High" בתפקיד פרופסור קוואקרמאס.
טיוודאר סינאי
ביוגרפיה
טיוודאר סינאי נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של פרקש גרינברג (1860–1935) מורה ורואה חשבון ושל אווה לבוביץ' (1866–1921). הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת בודפשט (ששמו היום אוניברסיטת אטווש לוראנד). הוא עבד כפקיד ואחר כך משנת 1928 היה הלקטור ב"הוצאת פנתיאון". בשנת 1938, ברובע 5 של בודפשט, התחתן עם בתם של איגנץ היימן ומריה שיץ, עם וילמה (1895–1967). אחרי ששרד את השואה במלחמת העולם השנייה הוא עבד משנת 1945 ב"הוצאות סיקרה" וב"הוצאת הספרים ההונגרית החדשה" (Szikra Kiadó, Új Magyar Könyvkiadó), ולאחר מכן עד 1960 ב"הוצאת הספרים אירופה" (Európa Könyvkiadó) (עד יציאתו לגמלאות).
כמאה כרכים של תרגומי פרוזה ספרותית שלו מאנגלית, מגרמנית ומצרפתית התפרסמו בהונגריה, למשל רומנים של וולטר סקוט, הרברט ג'ורג' ולס, אלדוס האקסלי, אריך מריה רמרק, ז'אן קוקטו ועוד רבים אחרים.
הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
טיבריוס קלאודיוס אפאפרודיטוס
טיבריוס קלאודיוס אֵפּאָפְרוֹדיטוס (בלטינית: Tiberius Claudius Epaphroditus) היה עבד משוחרר של הקיסר הרומאי נירון.
ביוגרפיה
הוא זכה לחירותו, ויחד אתה לאזרחות רומית מידי הקיסר קלאודיוס. שירת במנהל הקיסרי. בשנת 65 לספירה חשׂף את קשר פיסו להתנקש בחייו של נירון. ככל הנראה התמנה בשל כך לתפקיד המזכיר הממונה על התכתובת של הקיסר (a libellis). בשנת 68 ליווה את נירון בזמן בריחתו מרומא, ואף הנחית עליו את מכת החסד כשניסיון ההתאבדות שלו גרם לו ייסורים. במשך רוב תקופת הקיסרים הפלאביים חי ברומא ללא מפרע. עם זאת, בשנת 95 לספירה, לקראת סוף ימי שלטונו, דן אותו הקיסר דומיטיאנוס למוות, כדי שישמש דוגמה לכך שלעבדים אסור להרים יד על אדוניהם בשום מקרה.
ייתכן שיש לזהות את אפאפרודיטוס, עם האיש לו הקדיש יוסף בן מתתיהו את קדמוניות היהודים.
גברעם הגלילי
גברעם הגלילי (נולד ב-1962) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף. שימש כראש מחלקת הבטיחות וביקורת האיכות (מבק"א), והוא הראשון המכהן בתפקיד קצין האיכות והבטיחות הראשי בצה"ל החל ממאי 2020.
שירותו הצבאי
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1980 שובץ בחטיבת גולני. בגולני הגלילי עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה. בהמשך שימש מפקד פלוגה בגדוד 51, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון. לאחר מכן שימש כמפקד פלחה"ן גולני, מפקד פלס"ר 7 במתכונתה החדשה וכמפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך שימש כמפקד גדוד בבה"ד 1. במהלך שירותו נפצע באימון באופן שלא אפשר לו לשוב להיות לוחם. לאחר מכן שירת כראש ענף בטיחות בזרוע היבשה וכראש מחלקת הבטיחות וביקורת האיכות (מבק"א) בדרגת אל"ם. בתפקידו כראש מבק"א הנהיג כי הוא וקציני יחידתו יבקרו בבסיסים וביחידות לוחמות, בשגרה ואף במלחמה. בשנת 2011 הוחלף בתפקידו על ידי אל"ם צביקה דן, פרש לגמלאות ועבר לעבוד בארגון ממלכתי אחר.
בפברואר 2020 הוחלט על שובו לצה"ל, ומינויו לקצין איכות ובטיחות ראשי בדרגת תת-אלוף, והוא שב לשירות פעיל במאי 2020.
בר רשות
בחוק הישראלי, בר רשות או בר רשות במקרקעין הוא בעל רשות להשתמש במקרקעין שלא על פי אחת מחמש הדרכים המנויות בחוק המקרקעין. זכויות בר הרשות אינן מוסדרות בחקיקה אלא רק בפסיקה.
מהות הזכות
בר רשות הוא בעל רשות להשתמש במקרקעין, באופן המבדיל אותו מפולש, המשתמש במקרקעין שלא ברשות. בכך, מעמד בר רשות מגן על המחזיק במקרקעין מטענות של הסגת גבול.
לרוב, הרשות במקרקעין היא הדירה, ועל כן בעל המקרקעין יכול לפנות את בר הרשות מהמקרקעין בכל עת, והגשת תביעה נגד בר הרשות נחשבת להודעה על סיום הרשות להשתמש במקרקעין. על פי חלק מהדעות, במקרים יוצאי דופן, יכולה הרשות במקרקעין להיות "בלתי הדירה" (בלתי חוזרת), כאשר בר הרשות קיבל מבעל המקרקעין הבטחה שלא יפונה מהמקרקעין. במקרים אלו, בעל הקרקע אינו רשאי לפנות את בר הרשות מן המקרקעין. עם זאת, על פי חלק מהדעות, מעמד של בר רשות מעניק למחזיק במקרקעין, משיקולי צדק, את הזכות להמשיך להחזיק במקרקעין עד קבלת פיצוי או לתקופה הנדרשת לצורך התארגנות. השופט אנגלרד פסק שמתן הפיצוי אינו מהווה תנאי לפינוי. לעומת זאת, קבע השופט צבי זילברטל:
מתוקף ההבדל בין בר רשות לפולש, אם בר הרשות השקיע בהשבחת המקרקעין, על בעל הקרקע לפצותו על השקעותיו במקרקעין. בר הרשות אינו זכאי לפיצויים על עצם הפינוי או על הוותק שלו בנכס.
מקור הזכות
בר רשות במקרקעין מקבל את זכותו להשתמש במקרקעין מבעל הקרקע. זכות זו יכולה להינתן מפורשות בהסכם בכתב או בעל פה, או להינתן מכללא (באופן עקיף), כאשר בר הרשות משתמש שנים רבות בקרקע בידיעת בעל הקרקע, ללא שבעל הקרקע מוחה על כך. לדוגמה, בעלי הזיכיון להפעיל את החוף השקט בשכונת בת גלים בחיפה, הקימו חניון על חלקת קרקע שנוצרה ליד החוף מהצטברות סחף. בית המשפט קבע שבעלי הקרקע העניקו לבעלי הזיכיון רשות במקרקעין מכללא, מכיוון שלא מחו על הקמת החניון.
רבים מאלו שקבלו מעמד של בר רשות מכללא עשו זאת בקרקעות של המדינה מתוקף שימוש בקרקע במשך שנים רבות. קבוצה שנייה של ברי רשות היא אגודות שיתופיות המקבלות זכויות בר רשות מרשות מקרקעי ישראל. קבוצה שלישית של ברי רשות מתקבלת בנכסים פרטיים, למשל כאשר הורים מרשים לילד שלהם להתגורר במגרש הסמוך לביתם.
מדרש משלי
מדרש משלי הוא מדרש על ספר משלי המבוסס על דבריהם של חכמי המשנה. מחברו, שחי כנראה לפני כ-1,300 שנה בבבל, ליקט פירושים של תנאים על פסוקים שונים בספר משלי, סידר אותם לפי סדר הפרקים, ואף קישר בין פירושים על פסוקים סמוכים, מה שהופך את המדרש ליצירת אמנות בפני עצמה.
מחלף רמלוד
מחלף רמלוד הוא מחלף המחבר את כביש 40 עם כביש 44. המחלף משמש ככניסה לערים רמלה ולוד ומכאן שמו.
מחלף רמלוד מאפשר נסיעה רציפה וללא רמזור בכביש 40 שעובר מעל כביש 44 בגשר עילי כאשר הפניות אל כביש 44 מתבצעות באמצעות רמפות סיבוביות על מנת לאפשר זרימת התנועה ללא עצירה, לעומת זאת הפניות אל כביש 44 נעשות באמצעות שני צמתים מרומזרים הממוקמים בשני צידי הגשר.
המחלף הוקם בשנת 2001 כאשר נסלל כביש 40 בקטע "עוקף רמלה", בנייתו לוותה בהתנגדות של תושבים בשכונת הרכבת ברמלה שטענו כי המחלף מפריד אותם מהעיר ובעצם כולא אותם בין שני הכבישים ובשל כך התעכבה מעט בניית המחלף.
הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון: כלבם של בני בסקרוויל
הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון: כלבם של בני בסקרוויל (ברוסית: Приключения Шерлока Холмса и доктора Ватсона: Собака Баскервилей) הוא החלק השלישי בסדרת סרטי הטלוויזיה הסובייטיים אודות שרלוק הולמס המבוססת על עבודותיו של ארתור קונאן דויל אודות שרלוק הולמס. הסרט הוקרן ב-25 ביולי 1981.
עלילה
העלילה מתרחשת בשנת 1889. אל שרלוק הולמס וד"ר ווטסון מגיע ד"ר מורטימר, שביקר בדירתו של הבלש יום קודם בהיעדרו ושכח את המקל שם. מורטימר מספר על אגדת כלב גיהנום שרודף אחרי משפחת בסקרוויל מדבונשייר כבר מאות שנים ומדווח על מותו המסתורי של סר צ'ארלס בסקרוויל, הבעלים של אחוזת הול בסקרוויל. העיתונים כותבים כי מותו של צ'ארלס בסקרוויל נגרם כתוצאה מהתקף לב, אך מורטימר אינו מאמין לשום דבר מדבריהם, שכן לא רחוק מגופת הנפטר הוא מצא עקבות של כלב ענק. יותר מכל, הרופא מודאג מהנרי בסקרוויל, האחיין והיורש היחיד של בסרוויל הול, שהגיע זה עתה מקנדה. סר הנרי מבקר את הולמס ובווטסון. הוא הצליח לאבד מגף חדש וקיבל פתק אנונימי: "'אם התבונה והחיים יקרים לכם, התרחקו מהביצות הכבולות.'" סר הנרי התמים לא חושד בדבר והולמס, ווטסון ומורטימר המודאגים מכניסים את סר הנרי למלון. בתצפית על בסקרוויל הבחינו הולמס ווטסון כי בעת התבוננותם ביורש, נעל אחרת, ישנה, של סר הנרי נעלמה מהמלון. בהתקף זעם, הנרי שורף את המגף שנותר.
הולמס, בהתייחס לנסיבות, אומר שהוא חייב להישאר בלונדון. ווטסון אחראי על חייו של הנרי בסקרוויל. הם נוסעים לבסקרוויל הול, שם פוגשים אותם המשרת ג'ון ברימור ואשתו אליזה. ווטסון שם לב שהמשרת מסתובב עם פמוט בכל לילה. זה מעלה חשד אצלו. בהליכה לביצה פוגש ווטסון את ג'ק סטייפלטון – חוקר טבע, שכנו וחברו הטוב של בני בסקרוויל, ואחותו בריל.
עד מהרה סר הנרי מארח מסיבה כדי לחגוג את הגעתו, כאשר ד"ר מורטימר ובני סטייפלטון מוזמנים. הנרי מתאהב בבריל. אחרי הערב, סר הנרי ווטסון השיכורים היטב עוקבים אחר ברימור. הוא, כמו תמיד, הלך עם נר ומשום מה הבזיק דרך החלון כמסמן למישהו בחוץ. ווטסון והנרי רואים מישהו מאיר מאחור. הבעלים, שהחליט שזה סימן רע מבחינתו, מוכן לפטר את ברימור. אליזה מנטרלת את המצב בכך שהיא מספרת כשאחיה מסתתר בביצות – הרוצח סלדן, אסיר נמלט; בני הזוג ברימור האכילו אותו בסתר, והסימון שהמשרת הראה פירושו שהאוכל מוכן ויובא בקרוב.
מתוך שכרות, ווטסון וסר הנרי החליטו לתפוס את הרוצח. הם שומעים יללה של מישהו. סר הנרי מניח שמדובר בכלב, ורוצחו של סלדן כבר נמלט. ווטסון מבחין באדם אחר שמסתתר בביצה, שגם הוא נעלם.
הטיול לא הביא דבר מלבד הנגאובר כבד למחרת בבוקר. מאליזה, ד"ר ווטסון לומד כי צ'ארלס בסקרוויל היה אמור לקיים נשף ביום מותו, על פי מכתב של אדם לא ידוע, שתואר בראשי התיבות ל.ל. אותה ל.ל. היא לורה ליונס, בתו של פרנקלנד הזקן, עורך דין המקומי. לורה מודיעה לווטסון כי לא היה שום דבר רציני בינה לבין סר צ'ארלס – רק בעל קרקעות עשיר המעניק עזרה חומרית ומוסרית לאישה גרושה, וכך גם ג'ק סטייפלטון. פרנקלנד מודיע לרופא על אסיר המסתתר בביצה: ילד נושא אוכל לרוצח. ברימור אומר שיש עוד אדם אחד שמסתתר בביצה מלבד סלדן; ווטסון מודאג מכך שסר הנרי, המאוהב, הולך שם, וד"ר מורטימר מאבד את כלבו סנופי, שבורח בהישמע יללתו של הכלב האימתני מהביצה.
ד"ר ווטסון משוכנע שהכלב אכן קיים. על מנת להבין זאת במהירות, ווטסון הולך למערה במטרה למצוא את האיש הזה. מסתבר שזה שרלוק הולמס, שגם הוא מסתתר זמנית בביצות, והילד שפרנקלנד דיבר עליו נשא אוכל להולמס. כל הזמן הזה, בזמן שווטסון שמר על חייו של סר הנרי, הולמס ערך בירורים. החשוד העיקרי הוא ג'ק סטפלטון – כפי שמתברר לאחר בחינת הגלריה המשפחתית בבסקרוויל הול, גם הוא נציג משפחת בסקרוויל. סטייפלטון היה זה שהציב כלב על סר צ'ארלס, וכתוצאה מכך הוא נפטר מהתקף לב לאחר שנבהל עמוקות; כעת ג'ק מנסה באופן דומה "להוריד" את הנרי. מתברר שבריל אינה אחות, אלא אשתו של מדען הטבע. בשלב זה סלדן מת בביצה: הוא ברח מהכלב, התרסק ונפל מצוק.
סר הנרי, שחווה לחץ רב, מטופל על ידי מורטימר, ושרלוק הולמס וד"ר ווטסון חוזרים ללונדון, שם מדבר הולמס על סטפלטון: למעשה, הוא בנו של אחיו הצעיר של סר צ'ארלס בסקרוויל – רוג'ר. הוא עבר לדרום אמריקה, שם התחתן עם בריל גרסיה, יפהפייה מקוסטה ריקה, גנב כסף ממשלתי וברח לאנגליה, שם שינה את שם משפחתו לוונדלר ופתח בית ספר פרטי ביורקשייר. ברצונו להשתלט על הירושה, סטפלטון, לאחר ששמע מסר צ'ארלס את האגדה המשפחתית על הכלב המפלצתי, "מגשים" אותה. סר צ'ארלס, כמתוכנן על ידי סטפלטון, מת, אך סר הנרי מופיע, מכריח אותו להתחיל הכל מחדש.
עם זאת, מבחינת הולמס נותרה בגדר תעלומה כיצד סטפלטון עומד להוכיח את זכויותיו בירושה, ווטסון אינו יודע, והולמס לעולם אינו מגלה לו את הסוד הזה שהופקד בידו, מדוע לורה ליונס הייתה כלי כל כך צייתני בידי סטפלטון.
הבדלים מהרומן
התסריט של הסרט, אף שעוקב אחר עלילת הספר, שונה בפרטים משמעותיים לעומתו. בספר, בהשוואה לסרט, המסורת המשפחתית – מסמך מהמאה ה-18 על הוגו בסקרוויל – מתוארת ביתר פירוט. פרטים נוספים מסופרים על חייו של צ'ארלס בסקרוויל ועל אופן התעשרותו. מצד שני, בספר אין הרבה דברים שמוסיפים אווירה לסרט.
בסרט, ווטסון והנרי בסקרוויל שיכורים והולכים לתפוס את האסיר הנמלט. יתר על כן, הנרי, בעודו שתוי, מנסה להסיח את דעתו מהסיוט שרודף אותו. בספר לא מוזכרת סיפור השתכרותן של הדמויות, בעוד שבסרט הן "תחת השפעת אלכוהול".
גרסה משוחזרת
שחזור מלא של תמונה וסאונד הסרט יצא במהדורת DVD בשנת 2000 על ידי חברת "טוויסטר" ובשנת 2007 על ידי חברת "Kroopniy Plan". בסוף 2013 פורסמה גרסת Blu-ray משוחזרת.
ז'וזפין קרולין, נסיכת בלגיה
ביוגרפיה
ז'וזפין קרולין נולדה ב-18 באוקטובר 1872 לנסיך פיליפ, רוזן פלנדריה (אחיו של לאופולד השני, מלך הבלגים) ולמריה, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן.
משפחתה
ב-28 במאי 1894 התחתנה ז'וזפין קרולין בבריסל, עם הנסיך קרל אנטון פון הוהנצולרן, בנם השלישי של לאופולד, נסיך הוהנצולרן ואנטוניה, נסיכת פורטוגל, ממנה נולדו לה 4 ילדים:
מוטסים עלי
מוטסים עלי (בערבית: معتصم علي; תעתיק מדויק: מעתצם עלי; נולד ב-15 בדצמבר 1986) הוא פעיל זכויות אדם ואחד ממנהיגי הקהילה הסודאנית והאפריקאית בישראל. מאז 2013 הוא מכהן כמנכ״ל המרכז לקידום פליטים אפריקאים ARDC. זכה למעמד של פליט לאחר מאבק ציבורי ומשפטי שהתנהל בין השנים 2014–2016, ובכך הפך למבקש המקלט הראשון מדארפור, אשר מדינת ישראל מכירה במעמדו כפליט.
שנותיו באפריקה
מוטסים עלי נולד בכפר דבה נאירה שבחבל דארפור אשר במערב סודאן. הוריו אנשי חינוך, ויש לו ארבע אחיות ואח.
כשהיה בן 16 עזב עלי לח'רטום, בירת סודאן, שם השלים לימודי תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטת אומדורמן בשנים 2003–2007. כשהיה בן 19, כפרו נשרף ונהרס לגמרי בידי כוחות הצבא הסודאני ומיליציות ג'נג'וויד. משפחתו הצליחה להימלט, ומאז ואילך היא מתגוררת במחנה הפליטים אבו שוק שבצפון דארפור.
Heaven Is Here
Heaven Is Here (בעברית: גן עדן כאן) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Fly. השיר יצא לאור ב-19 באפריל 1995, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים איסט וסט רקורדס. השיר יצא לראשונה באירופה.
מוטסים עלי
שנותיו באפריקה
כסטודנט, עלי היה פעיל פוליטי כנגד המשטר במסגרת התנועה לשחרור סודאן. בשל פעילותו הפוליטית נכלא שלוש פעמים, עבר עינויים והיה נתון תחת מעקב. עקב האיום על חייו וביטחונו ברח עלי מסודאן למצריים.
Heaven Is Here
בנוסף לכך, הופץ השיר בפורמט של מקסי סינגל ובפורמט של תקליטור ברחבי העולם.
מוטסים עלי
שנותיו באפריקה
במצרים, עלי היה נתון בסכנת הסגרה למולדתו עקב שיתוף הפעולה בין שלטונות מצרים לשלטונות סודאן. עקב כך ברח לישראל, שאינה מקיימת יחסים דיפלומטיים עם סודאן.
Heaven Is Here
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי שרה ברייטמן, פרנק פיטרסון ותומאס שוורץ והופק על ידי ברייטמן ופיטרסון גם כן. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו את סגנון האלקטרופופ ואת סגנון הסינת'פופ, אשר מאפיינים שירים נוספים מתוך האלבום בו הוא נכלל.
תחילה, יצא השיר כסינגל ביחד עם שלושה רמיקס שנעשו עבור הבי-סייד שלו "How Can Heaven Love Me".
מוטסים עלי
בישראל
עלי ערך מאמצים למילוי טופס בקשת מקלט החל מ-2010, אולם עד 2012 לא נמצא ערוץ שאפשר לו לעשות זאת. הוא הגיש את בקשת המקלט שלו בסוף 2012. הבקשה לא נדונה במשך למעלה משלוש שנים.
Heaven Is Here
וידאו קליפ
האודיו של השיר הועלה ליוטיוב ב-15 בפברואר 2018, כמה עשורים לאחר צאתו של השיר כסינגל. בנוסף לכך, בשנת 2014, הועלה ליוטיב קליפ המילים של השיר, אשר הצליח לצבור קרוב ל-200 אלף צפיות בסך הכול. באתר האינטרנט הרשמי של ברייטמן הועלתה עטיפתו הרשמית של הסינגל, תוך ששמו שונה ל-"".
מוטסים עלי
בישראל
בשנת 2013 עזב את עבודתו במלון כדי להתמסר לפעילות חברתית ופוליטית. הוא השתתף כפעיל בסיעת "עיר ללא גבולות" במסגרת הבחירות המוניציפליות לעיריית תל אביב, מונה לתפקיד מנכ"ל המרכז לקידום פליטים אפריקאים ARDC, והיה ממובילי מחאת מבקשי המקלט בינואר 2014, אשר בשיאה התקיימו שביתה והפגנה בת 20,000 משתתפים בכיכר רבין בתל אביב.
בשל המעבר למתקן חולות, נאלץ מוטסים עלי להתפטר מתפקידו כמנכ"ל ARDC. בזמן שהותו במתקן, הוא השתתף בארגון הפגנות, צעדות וצעדי מחאה נוספים כנגד הפעלת מתקן זה בפרט, ומדיניות ישראל כלפי מבקשי מקלט בכלל. חלק מצעדי המחאה היו כרוכים בהפרה של תנאי השהייה במתקן, כגון החובה להתייצב לצורך חתימה שלוש פעמים ביום. בעקבות כך, ביוני 2014 הועברו עלי ופעילים נוספים ממתקן חולות לכלא סהרונים לתקופה של 30 יום.
במהלך השנים 2014–2016 הגיש עלי שלוש עתירות מנהליות לבתי משפט מחוזיים, וכן שני ערעורים ועתירה אחת לבית המשפט העליון, בבקשה כי המדינה תכריע לגבי בקשת המקלט שהגיש.
במהלך 2014 נקבע ריאיון לצורך בירור בקשתו של עלי לקבלת מקלט בישראל, אך גם לאחר מכן הבקשה לא נבחנה זמן ממושך. ב-6 יולי 2015 הורה היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין לשחרר את מוטסים עלי ממתקן חולות בשל סחבת בבחינת בקשת המקלט שלו. לאחר שחרורו, שב עלי לכהן כמנכ"ל המרכז לקידום פליטים אפריקאים ARDC.
ביוני 2016 קיבל שר הפנים אריה דרעי את בקשת המקלט של עלי, והעניק לו הכרה כפליט מטעם מדינת ישראל. בכך הפך עלי לאדם החמישי מבין קהילת מבקשי המקלט בישראל, ולמבקש המקלט הראשון מדארפור, אשר מדינת ישראל מכירה במעמדו כפליט.
בשנת 2015, החל עלי ללמוד לתואר ראשון במשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן. במהלך שנת 2016, עזב את תפקידו כמנכ"ל ARDC על מנת להתמסר ללימודי המשפטים, ומאז מוסיף לפעול בARDC כחבר ועד מנהל, ולהיות פעיל בקרב הקהילה הסודאנית והאפריקאית בישראל..
נכון ל-2020, לומד לתואר שני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
מקורות ההשראה לפעילותו
בהרצאותיו ובראיונות עמו, מוטסים עלי נוהג לציין כמקורות השראה מרכזיים את מאבקיהם הבלתי אלימים של נלסון מנדלה ומרטין לותר קינג, וכן את אישיותו של אביו.
ג'ירף אנגולי
ג'ירף אנגולי (שם מדעי: Giraffa Giraffa angolensis) הוא תת-מין של ג'ירף דרומי מהסוג ג'ירף החי בנמיביה, דרום מערב זמביה, בוטסואנה וייתכן שבמערב זימבבואה (מחקרים גנטיים מתבצעים כדי לברר זאת). אף על פי ששמו הוא ג'ירף אנגולי, תת-מין זה כבר לא חי באנגולה.
מאפיינים
תת מין זה מתאפיין בצבע בהיר יחסית עם כתמים גדולים, לא אחידים ומחורצים המכסים את רגליו. משקלם הממוצע הוא כ-1270 ק"ג וגובהם מגיע ל-6 מטרים. הנקבות שוקלות פחות מן הזכרים ונמוכות מהם בכמטר. הג'ירף הוא בעל חיים צמחוני. נקבת הג'ירף ממליטה צאצא יחיד לאחר הריון הנמשך כ-15 חודשים. היא ממליטה בעמידה צאצא בגובה של כ-2 מטרים ומשקל של כ-90 קילוגרמים. הצאצא יכול לעמוד כחצי שעה לאחר שנולד ולינוק חלב מאמו. הוא ימשיך לינוק חלב עד גיל שנה. ג'ירפות ממליטות במהלך כל השנה. מספר הג'ירפים האנגולים הוא פחות מ-20,000 ומוערך כי בשבי חיים כ-20 פרטים.
אויפהרטו
אוּיפֶהֵרטוֹ (בהונגרית: Újfehértó; ברומנית: Grigoreşti; ביידיש (מגרמנית): ראַצפעֶרט, Ratzfert) היא עיר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון המישור הגדול בצפון-מזרח הונגריה.
הקהילה היהודית
בעיר התקיימה קהילה יהודית קטנה שגדלה במשך כל המאה ה-18. ב-1840 התמעטה הקהילה היהודית בעקבות האישור שניתן ליהודים להתיישב בערים המרכזיות, ואולם לקראת סוף המאה ה-19 גדלה הקהילה שוב, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה גדלה שוב באופן משמעותי בשל נהירת פליטים מגליציה שהתיישבו בעיר.
יהודי העיר הועברו עם ראשית הכיבוש הנאצי בהונגריה במלחמת העולם השנייה (1944) לגטו בנירג'האזה, שבו רוכזו כל יהודי המחוז, ומשם הובלו במאי 44' למחנה ההשמדה אושוויץ.
קהילת ניצולי השואה ששבו לאויפהרטו לאחר המלחמה התפזרה עד 1948 ולא נותרו בעיר יהודים. אך בעיר עדיין קיים בית קברות יהודי
נומאה
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה בסביבה הייתה של סוחר בריטי ב-1851. להוטים להכריז על שליטה בעיר, הצרפתים הקימו את ההתיישבות בשם פורט-דה-פרנס ב-1854 ושמה שונה לנומאה ב-1866. תחילה שימשה העיר כמושבת עונשין ובהמשך כמרכז לניצול הניקל והזהב שנחצבו בקרבת מקום.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשה נומאה כמפקדת צבא ארצות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
כלכלה
נומאה נחשבת לעיר המתמערבת ביותר מבין הערים שבאיי האוקיינוס השקט.
למרות שבעיר יש יותר ימי שמש מרוב איי האוקיינוס השקט, וכמה חופים לא רחוק ממרכז העיר, נומאה אינה יעד תיירות מרכזי. הדבר נובע בין היתר מיוקר המחיה הגבוה והמחסור בשירותי טיסות זולים מיעדים מרכזיים באזור.
גאוגרפיה
נומאה נמצאת בחצי אי הררי בקצה הדרומי של האי גרנד טר, שנמצא בדרום-מערב האוקיינוס השקט
אקלים
נומאה נמצאת באזור של אקלים טרופי, עם קיץ חם וחורף חמים.
תחבורה
מסילת הרכבת היחידה שהייתה קיימת בקלדוניה החדשה, בין נומאה לעיר פָּאִיטָה, נסגרה ב-1940.
חינוך
בעיר ממוקמת אוניברסיטת קלדוניה החדשה. תחילה הייתה האוניברסיטה אחד משני המרכזים, ביחד עם אחד בפולינזיה הצרפתית, של האוניברסיטה הצרפתית באוקיינוס השקט שהוקמה ב-1987. אולם ב-1997 הוחלט לפצל את שני המרכזים וכך נוצרו אוניברסיטת קלדוניה החדשה ואוניברסיטת פולינזיה הצרפתית.
דיוויזיית הפאנצר השלישית (בונדסוור)
דיוויזיית הפאנצר השלישית (בגרמנית: 3. Panzerdivision או בקיצור 3. PzDiv) הייתה דיוויזיית שריון של הבונדסוור. הדיוויזיה הוצבה במישור הצפון-גרמני ופורקה ב-1994.
היסטוריה
הדיוויזיה הוקמה ב-2 ביולי 1956 - יום לאחר הקמתו הרשמית של הבונדסוור. הדיוויזיה כיסתה את המישור הצפון-גרמני, והייתה כפופה לקורפוס הראשון של הבונדסוור. במקרה של מתקפה מצד ברית ורשה, נועדה הדיוויזיה השלישית להיות חוד החנית של מתקפת הנגד של הבונדסוור. לפיכך חייליה נדרשו להימצא בכוננות מתמדת, ולהיות מוכנים למתקפה תוך 48 שעות.
בפועל, חיילי הדיוויזיה לקחו חלק רק במספר תמרונים של ברית נאט"ו, ונכנסו לכוננות כמה פעמים בעקבות משברים בינלאומיים. עם זאת, חיילי הדיוויזיה סייעו במספר אסונות גדולים באזור. בין היתר במהלך סופות ב-1962, הצפת נהר האלבה ב-1976, ואסונות שלגים ב-1979. ב-1993 הוצבו חלק מחיילי הדיוויזיה בסומליה במסגרת כוח שמירת השלום של האו"ם. ב-1994, בעקבות איחוד גרמניה מחדש וסיום המלחמה הקרה, פורקה הדיוויזיה והיחידות שהרכיבו אותה שולבו במסגרות אחרות.
סארו - הדרך הביתה
סארו - הדרך הביתה (שם באנגלית: Lion, "אריה") הוא סרט ביוגרפי אוסטרלי משנת 2016, שבוים על ידי גארת' דייוויס. הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של סארו ברירלי על פי ספרו "דרך ארוכה הביתה" (A Long Way Home). בסרט מככבים דב פאטל, סאני פאוור, רוני מארה, דייוויד ונהם וניקול קידמן. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר ביניהם הסרט הטוב ביותר, שחקן משנה, שחקנית משנה, ועבור התסריט הטוב ביותר.
תקציר
סארו ואחיו, גודו, נאלצים לעזור לאמם בפרנסת הבית בכפר קטן בהודו. יום אחד יוצאים השניים ברכבת לעבוד. גודו מבקש מסארו, אחיו הקטן להמתין לו על רציף הרכבת וזה הולך לישון. כשמתעורר סארו, הוא אינו מוצא את אחיו ומתחיל לחפש אותו. הוא נכנס לקרון רכבת, נרדם שוב ומתעורר כשהרכבת בנסיעה. הרכבת מובילה אותו יותר מאלף שש מאות קילומטרים הרחק מהבית לעיר קולקטה שם נאלץ סארו לשרוד במציאות הקשה של הרחובות עד שהוא מוצא את עצמו בבית יתומים. מבית היתומים נלקח סארו לגור עם משפחה אומנת באוסטרליה ושם הוא גדל במשך 25 השנים הבאות ללא ידיעה על מה עלה בגורלם של אמו, אחיו ומשפחתו. לאחר שגדל סארו הוא מתחיל לחפש את הכפר שממנו הוא בא ונעזר בתוכנת גוגל ארת'. לאחר כמה זמן, הזכרונות מציפים אותו והוא סוף סוף מצליח למצוא את הכפר ההודי. לקראת סיומו של הסרט מגיע סארו לכפר ופוגש את אמו שאותה לא ראה במשך 25 שנים. בסצנה האחרונה נראים סארו ברירלי, אמו המאמצת, סו, ואמו הביולוגית חבוקים ונרגשים.
אילת כרמי
אילת כרמי (נולדה ב-21 ביולי 1967) היא ציירת ואמנית מיצב.
ביוגרפיה
נולדה ב-1967 בקיבוץ בית השיטה. חיה ועובדת בתל אביב ובהרצליה. כרמי היא בוגרת האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, זוכת פרס עידוד היצירה וציון לשבח בפרויקט ״דיוקן ראשון״ מטעם מועצת הפיס לתרבות ולאמנות וזוכת פרס שרת התרבות - האמנות הפלסטית לשנת 2017. עבודותיה חוברות להתמודדות מתוחכמת עם עקרונות ייצוג – מרחב רב ממדי הנדחס לדו-ממד, בנייה שהיא קריסה, רוח שהיא גוף, אז ועכשיו שבהם משתברת תמונת עתיד. ד״ר קציעה עלון תיארה את ציוריה כמורכבים מ״ניירות דקיקים, שקופים, מונחים זה על גבי זה, מנכיחים את העדינות המרבית של הרישום לצד הברוטליות של הדימוי. נדמה כי זהו פיסול שנדחס לדו־ממדיות, כמו מבקש להבקיע לצורניות אחרת.״
סגנונה הציורי מתאפיין בעושר צבעוני ודמיוני של דמויות, נופי טבע ותהלוכות ססגוניות, או כפי שניסחה זאת טלי תמיר: ״מחוות טקסיות, תהלוכות ומצעדים, קיסרים ונסיכים, אטריבוטים מיתולוגיים ופולחני טבע קטנים […] כמי שגדלה בחברה הקיבוצית, בעמק יזרעאל, סגנונה הציורי של כרמי נדמה רחוק וזר לכל אסתטיקה מקומית, חומק מכל אזכור של דלות או של סגפנות סוציאליסטית, אולם קריאה מדויקת שלו מזהה את נוכחותה של שניות בין האידאולוגיה הנשגבת לבין המציאות קשת היום, ובין הזדקנות הגוף לבין צעירותו הנצחית של החזון.״ יצירתה מתכתבת עם מסורת האמנות, אך שפת הגוף וחוט השדרה הפנימי שלה מעוגנים במציאות העכשווית תוך עיסוק בנשיות, בציונות ובנרטיבים מעולם האמנות. כרמי בונה עולם אוטופי ומשלבת דרך קבע בין סתירות רבות המתקיימות בהרמוניה בעבודותיה - טבע ותרבות, נשיות וגבריות ומציאות ודמיון. על מוטיב האישה בעבודותיה של כרמי כתבה גליה בר אור: ״זכויותיה אינן מעוגנות במעגל צר של הקשר מקובע הנתפס כנתון. היא פועלת ללא עכבות בצמתים מכוננים של תרבות ומפעילה אותם בפרשנות חדשה ודינמית, מעצבת מחדש מסורות של עבר ומגיבה לאתגרים שמציב ההווה. היא מרכיבה, מכליאה ומטביעה את גופה ורוחה בנינוחות מחויכת בנגזרות רחוקות וקרובות של הישגי האדם.״ בטקסט שליווה את תערוכת היחיד שלה ״אלפיים רגל״ כתבה האוצרת אורלי הופמן כי כרמי עוקבת ״אחר הכמיהה הקמאית לחצות את אין האונות האנושית ולעלות גבוה יותר ממפלס הקרקע. היא ממציאה גופים היברידיים הכובשים את שכבות האטמוספירה ומשבשת סדרים של מעלה ומטה. […] כרמי יוצרת עולם מדומיין ומרכיבה בין דימויים של אובייקטים, מכונות תעופה, גלגלים ובוכנות, לבין דמויות נשים, ראשי חיות, כנפיים ועצמות שלד שונות. היא מציירת בתנועות מהירות ומנצלת את ההזדמנות האחת להשלים את המלאכה לפני שייבש הצבע, כמחווה לטכניקות עבר מסורתיות של ציור ה'פרסקו'. הבחירה באסטרטגיית פעולה זו משפיעה על תחושת דחיפות, העולה בעבודות ודוחקת את הגבולות בין האקראי למתוכנן מחד, לצד שחרור וחופש ממגבלות החומר וההקשר מאידך.״
כרמי הציגה תערוכות יחיד במשכן לאמנות בעין חרוד, בגלריה 39 ובגלריה הקיבוץ בתל אביב, בבית האמנים בירושלים ובחללי אמנות נבחרים ברחבי הארץ. היא השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות במוסדות מובילים ובהם: מוזיאון תל אביב, מוזיאון רמת גן, מוזיאון ינקו דאדא, גלריה Alexander Ochs בברלין ועוד.
בשנת 2019 הציגה יחד עם האמנית מירב הימן את תערוכת "ספרה" במרכז נווה שכטר בתל אביב. התערוכה עסקה בספירת העומר, והיצירה המרכזית בה הציגה ארבע נשים המסתובבות על מתקן שנבנה במיוחד למטרה זו וסופרות בשפות שונות מ-1 עד 49 לצלילי לחן מאת מעיין צדקה. בכך אתגרו האמניות את נושא הדרת הנשים בכלל והדרתן מטקסי ספירת העומר במיוחד. השילוב בין הצילום והפרפורמנס של מירב הימן לבין הציור של אילת כרמי מהווה חלק מפרויקט גדול יותר בשם "שביל ישראל".
עבודותיה של כרמי נרכשו על ידי אוסף המשכן לאמנות בעין חרוד, אוסף סבג, אוסף ארי ואן רוזנבלט ואוספים פרטיים נוספים בארץ ובחו״ל. ציורי קיר קבועים שלה מוצגים במשכן האמנים בהרצליה ובמלון ארטפלוס של אוסף דורון סבג בתל אביב. מלמדת במכון הטכנולוגי חולון, במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל ובמרכז מאירהוף לחינוך לאמנות של מוזיאון תל אביב.
Dugesia golanica
Dugesia golanica (בקיצור: D. golanica, בתעתיק לעברית: דּוּגֶזְיָה גּוֹלָנִיקָה) היא תולעת שטוחה ואנדמית לארץ ישראל, השייכת למשפחת ה-Dugesiidae. D. golanica תוארה לראשונה בשנת 1974 על ידי הזואולוגית ד"ר הית'ר ג'יי. ברומלי (Heather J. Bromley) מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
D. golanica קרויה על שם רמת הגולן, שהוא אזור תפוצתה הבלעדי בעולם וחולקת קרבה מסוימת למינים Dugesia libanica ו-Dugesia iranica.
תולדות המחקר
בשנת 1974, במסגרת סקר זואולוגי במעיינות בניאס ודן, אספה ד"ר הית'ר ברומלי מספר פרטים של תולעים שטוחות. כל הפרטים שויכו בטעות למין Dugesia cretica בשל הדמיון החיצוני הרב לאיבר ה-Adenodactyl (איבר דמוי פין הנפוץ בקרב התולעים השטוחות) של אותן התולעים. בשנת 1980, בעקבות מחקר המשך שבוצע, נמצא כי התולעים שתיארה ברומלי בשנת 1974 שייכות למעשה למין נפרד ולפיכך קיבלו את השם Dugesia golanica, על שם האזור שבו נאספו לראשונה.
תיאור כללי
בדומה למינים נוספים השייכים לסוג Dugesia, גופה של D. golanica מוארך וראשה משולש דמוי חץ. במרכז הראש קבוע זוג עיניים ומעין "אוזניים" (Auricles) מחודדות ומורמות מעט מעלה המשמשות בתור איברי חישה. אורכן של התולעים הבוגרות נע בין 13 ל-22 מילימטר ורוחבן נע בין 2 ל-3.5 מילימטר, כשבתנאי מעבדה אורכן יכול להגיע ל-25 מילימטר.
המרחק מהעיניים לקצה חלקה הקדמי של התולעת שקול לפעמיים המרווח בין זוג העיניים, שקוטרן מגיע לכ-μm130. הפה ובהמשכו גם הלוע, שמהווה כשישית מאורכה הכללי של התולעת, נמצאים בחלקה הוונטרלי (תחתון). פתחי המין (Gonopores) של התולעים ממוקמים במחצית המרחק שבין הפה לבין קצה הזנב.
צבע החלק הדורסלי (עליון) של D. golanica חום כהה פרט לאזור בו קבועות העיניים שאופייני בהיעדר פיגמנטציה. צבע קו האמצע (Median line), שנמתח מהראש לכיוון הלוע, הוא חום כהה מאוד וזרוע בכתמים באזור הלוע. צבע החלק הוונטרלי בהיר.
מערכת העיכול של תולעי D. golanica מסועפת מאוד ולעיתים מגיעה לאזור שמעל קו העיניים. קצה חלקה הקדמי של מערכת העיכול נושא 9-10 הסתעפויות צדדיות ואילו קצה חלקה האחורי 15-17.
מבחינה גנטית מורכב הקריוטיפ של התולעים מ-8 זוגות של כרומוזומים (סה"כ 16).
מערכת הרבייה
בדומה למרבית התולעים השטוחות בכלל וכאלה המשתייכות לסוג Dugesia בפרט, לתולעי D. golanica קיימות 2 מערכות רבייה (זכרית ונקבית). להלן תיאור שתי המערכות:
מערכת רבייה נקבית
שתי השחלות של התולעים ממוקמות כ-1,500μm מאחורי העיניים וקוטרן מגיע לכדי 190μm. הזקיק השחלתי שטוח בצידו וגודלו כ-320μm. שני צינורות השחלה (Oviducts) מתחברים אל איבר אוגר הזרע שנקרא Bursa copulatrix דרך צינור מוביל הזרע שנקרא Bursa tract, משני צידי התולעת, ויחד יוצרות את איבר הקליטה של תיק הזרע (Spermatophore-receiving organ). קוטר איבר אוגר הזרע הוא 500μm והוא מכיל לרוב תיקי זרע רבים (Spermatophore). צינור מוביל הזרע נמשך מאיבר אוגר הזרע לכיוון המפגש עם צינורות השחלה לשמאל קו האמצע כשהוא סוכך על הפין. חלל צינור מוביל הזרע מורכב מ-2 שכבות, השכבה הפנימית מכילה ריסונים (Cilia) ואילו השכבה החיצונית מכילה רקמת שריר חלק.
מערכת רבייה זכרית
ל-D. golanica 4-6 אשכים הקבועים, משני צידיה, בחלקה הדורסלי. מבחינה אנטומית האשכים ממוקמים לאורכה של התולעת ובמאונך למיקום השחלות. פיזור האשכים לאורך הגוף נמשך עד למרחק של כ-300μm מקצה התולעת, כלומר פיזורם חוצה את קו פתח המין לכיוון הזנב.
מהאשכים נמשכים שני צינורות זרע אשר מתחברים אל מרכז צידי שלפוחית הזרע. בין שלפוחית הזרע לצינור פליטת הזרע (Ejaculatory duct) ממוקמת מחיצה שרירית בצורת משפך הקרויה דיאפרגמה (Diaphragm). צינור פליטת הזרע נפתח לכיוון פטמית הפין (Penis papilla) כשהוא מכיל בדרך כלל תיק זרע מוכן. הן צינור פליטת הזרע והן פטמית הפין מרופדים ב-2 שכבות של רקמת שריר חלק.
סמוך לקצה מערכת הרבייה נמצא איבר עגול דמוי פין, הקרוי Adenodactyl. איבר גדול, בלוטתי ומוצק זה, המחולק ל-2 אונות (דורסלית וונטרלית), ממוקם בסמוך לשלפוחית הזרע ולימין החלק הדורסלי של הפין עצמו. ה-Adenodactyl מחובר, באמצעות מערכת של שרירים חלקים בצידו השמאלי, אל פקעת הפין. פין מוארך וסימטרי, פטמית פין מחודדת וכן פקעת פין שרירית מאוד הם מסימני היכר האופייניים לתולעי D. golanica.
תפוצה
D. golanica מסוגלת להתקיים אך ורק בסביבה מימית קרה ובעלת רמת מליחות נמוכה (טמפרטורה גבוהה מ-c°18 אינה אידיאלית למין זה ואילו טמפרטורה מעל 20 °C קטלנית). זאת הסיבה שתפוצתה מוגבלת ל-2 אזורי מעיינות ברמת הגולן, עין בניאס ועין דן, שכן בשני מעיינות אלה ריכוז המלחים והטמפרטורה נמוכים וקבועים יחסית (8-16 מ"ג/ליטר כלוריד ו-14-16 °C בהתאמה).
את תולעי D. golanica, בדומה ליתר תולעי הסוג Dugesia, ניתן למצוא בצידם התחתון של אבנים וצמחים השקועים במים. במעיין בניאס חולקות תולעי D. golanica את בית הגידול שלהן עם תולעים שטוחות נוספות מסדרת Tricladida: Phagocata armeniaca, Dendrocoelum dani ו-Dugesia biblica. גם במעיינות דן חולקות תולעי D. golanica את בית הגידול שלהן עם Dendrocoelum dani ו-D. biblica. בשונה מ-D. golanica, D. biblica מבכרת טמפרטורות מים גבוהות יותר (מסוגלת להתקיים בטמפרטורה של עד 29 °C), לפיכך שכיחותה בראשי מעיינות דן ובניאס (שם הטמפרטורות נמוכות) היא כמעט אפסית. על כן היא תמצא לרוב במרחק ניכר במורד הזרם.
רבייה
תהליך הרבייה של D. golanica הוא מיני ונמשך, ככל הנראה, כל השנה הודות לתנאי הסביבה הקבועים של בית הגידול בו הן חיות. במהלך המחקר הופרדו מספר פרטים בוגרים של התולעת על מנת לבחון אפשרות של רבייה אל-מינית. במהלך פרק זמן של 4 חודשים הטיל פרט אחד 17 ביצים, כאשר רק 3 מהן הניבו תולעים בוגרות פוריות. יתר הביצים הניבו תולעים בוגרות עקרות, דבר אשר מוכיח כי הפרט הספציפי המדובר הספיק להזדווג טרם הפרדתו. הביצה השלישית והאחרונה, אשר הניבה תולעת בוגרת פורייה, הוטלה על ידי הפרט המדובר כעבור 10 חודשים מרגע הפרדתו, דבר אשר רומז כי תיקי הזרע, המאוכסנים בתוך איבר אוגר הזרע, יכולים להישאר פעילים לאורך פרק זמן ממושך מאוד. חרף העובדה כי לא נצפתה רבייה אל-מינית בין הפרטים, יש לציין כי המין לא איבד את יכולת הרגנרציה שלו. יכולת זו הודגמה יפה על ידי ד"ר Heather J. Bromley כאשר חציית תולעת באמצעות סכין הניבה 2 תולעים עצמאיות לחלוטין.
תולעים מופרות מטילות תיק ביצים ובו ביצים בגודל שנע בין 1.3-2mm. לאחר תקופה שנעה בין 17 ל-51 ימים בוקעות הביצים ומתוך תיק הביצים מגיחות פגיות. מספר הביצים בכל תיק ביצים וכן פרק הזמן אשר דרוש להבשלתן תלוי בצורה ישירה בטמפרטורת המים בה הביצים מוטלות, שכן עלייה בטמפרטורה (18 °C) מובילה לעלייה בכמות הביצים המוטלות בכל תיק ביצים (4-12) ומקצרת בחצי את משך הזמן הדרוש להבשלתן (17-23 ימים), בהשוואה לטמפרטורה האופטימאלית ששוררת בבית הגידול (5-6 ביצים מוטלות בכל תיק ביצים ופרק זמן של 38-51 ימים הדרוש להבשלתן). יחד עם זאת, 18 °C אינה הטמפרטורה האידיאלית להתפתחות הפגיות, דבר שבא לידי ביטוי בגודלן (1-4mm בהשוואה ל-2.75-5mm בתנאי בית הגידול).
דמיון למינים אחרים
תולעי D. golanica חולקות קרבה ל-2 מיני Dugesia אחרים - D. libanica ו-D. iranica. ניתן בקלות להבדיל בין שלושת המינים על סמך התבוננות במערכת הרבייה שלהם. להלן נקודות הדמיון והשוני המרכזיות בין 3 המינים:
דיג בקרח
דיג בקרח (באנגלית: Ice fishing) הוא פעילות של דיג המתבצעת דרך פתח בקרח בגוף מים קפוא. הדיג מתבצע בעזרת חוטים, חכה, קרסים, חניתות, וכלי ציד נוספים המשמשים לדיג.
דיג בקרח כמקצוע
דיג בקרח אינו מקצוע בפני עצמו, אבל פופולרי בתור ספורט או תחביב באזורים קפואים. בעבר דיג בקרח שימש כמקור מזון לאנשים ללא כל אלטרנטיבה, כי הוא פעילות ציד מסוכנת ולא משתלמת כמקור מזון. כיום בדומה לתחרויות דיג, מתקיימות תחרויות דיג בקרח בעיקר באזור צפון אמריקה הצפונית, וכוללות פרסים כספיים. המשתתפים בתחרויות אינם נחשבים ספורטאים אלא דייגים ומתחרים על:
גודל הדגים הוא המדד הנפוץ ביותר בתחרויות. התחרות הגדולה ביותר כיום נערכת מדי שנה בבריינרד שבארצות הברית וכוללת מספר רב של משתתפים הדגים באמצעות חכה ומתחרים על הדג הגדול ביותר.
הסכנות בדיג בקרח
קרח הוא קרקע קשה שבירה ולא צפויה לעיתים קרובות. לכן, פעילות כלי רכב אופנועים ומשאיות המשמשות לרוב כמקור לציוד יכולות לגרום לסדקים ושברים בקרח. במקומות קרים מתרחשות רוחות חזקות ששוברות לוחות קרח גדולים. בנוסף קרח הוא חלק וקשה נפילה על קרח יכולה להיות מסוכנת וכואבת ויכולה לגרום לכוויות קור והיפותרמיה, נפילה למים קפואים יכולה לגרום להלם קור, לטביעה מתחת לשכבת הקרח, להיפותרמיה ולמוות.
התגוננות מסכנות בדיג בקרח
לפני הדיג יש לבדוק את עובי שכבת הקרח, שיש כוחות הצלה מוכנים בקרבת מקום, בגדים חמים וציוד הגנה מכוויית קור. במקומות קפואים שוממים ומרוחקים (המשמשים באופן שכיח לדיג קרח) לוקח זמן לכוחות ההצלה והחילוץ להגיע ולאתר את המקום. תחרויות קרח רבות שוכרות צוללנים וכוחות הצלה פרטיים לאירוע ובמקרים חריגים מזעיקים מסוקים ואנשי חילוץ מיוחדים.
מעבר לקיר השינה
מֵעֵבֶר לְקִיר הַשֶּׁינָה או מֵעֵבֶר לְחוֹמַת הַשֶּׁינָה (באנגלית: Beyond The Wall Of Sleep) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ. לאבקרפט אשר נכתב ב-1919 ויצא לאור באוקטובר אותה שנה, במגזין החובבני פיין קונס. עלילתו מסופרת מפי מתמחה העובד בבית משוגעים, אליו מגיע יום אחד מטופל בשם ג'ו סלייטר, טיפוס כפרי ומטורף, אשר רצח את אחד משכניו. על פניו, לא נראה שקורה שום דבר מיוחד במוסד עם הגעתו, אך במהרה נפגשים השניים בחלומותיהם, וטבעו האמיתי של סלייטר נחשף בצורתו האמיתית.
עלילה
הסיפור מסופר מפיו של מתמחה העובד בבית משוגעים. הוא פותח בהרהורים על טבעם של חלומותינו, ועל העולם המעומעם אליו הם משתייכים. ממחשבות דומות לאלו, כך הוא טוען, התעורר בחורף שבין השנים 1900–1901, כאשר הגיע למוסד שבו עבד באותה תקופה מטופל, אשר מאז אותו יום, רדף את מחשבותיו.
במקרה שהתרחש רק לאחרונה, התעורר סלייטר בפתאומיות משנתו ביבבות כה רמות ופראיות, עד שמספר שכנים הגיעו לבקתה בה התגורר בבהלה. הוא נאבק בשני גברים אשר ניסו לרסנו בעודו צורח בזעם כי ברצונו להרוג מעין, והכה את אחד מהם למוות עד שכל מה שנותר ממנו היה לא יותר מערימת בשר כתושה.
סלייטר נמלט על נפשו, ונתפס כעבור שלושה ימים בעודו שוכב חסר הכרה בתוך גזע עץ חלול, לאחר שצרחותיו נשמעות מתוך אחד העמקים הסמוכים. כאשר נשאל לפשר מעשיו, מסביר שהתעורר יום אחד מחוץ לביתו, ידיו מגואלות בדם של שכנו, פיטר, אשר גופתו המבותרת נחה על השלג מולו. מזועזע, החליט להימלט אל תוך היער.
בבוקר השלישי לאשפוזו מתחילות התפרצויותיו האלימות להתעורר שוב, והוא נתקף בטירוף כה עז, עד שנדרשים ארבעה אחים על מנת לרסנו לתוך כותונת משוגעים. הרופאים מנסים לפענח את דבריו, אולם סיפוריו המשונים על מבנים עשויי אור, אוקיינוסים של מרחב, מוזיקה מוזרה והרים מלאי צל, לא נשמעים קוהרנטים באוזניהם. יותר מכל, מתמקד סלייטר באובססיביות ב; נראה כי אותה ישות עשתה לו רעה גדולה, והוא נשבע כי יהרוג אותה בניצחון נקמני לאחר שיעבור על פני תהום של ריקנות, וישרוף כל מכשול שיעמוד בדרכו.
לאורך השבועות הבאים חוזרים התקפיו של סלייטר פעמיים נוספות, והרופאים מנסים לרדת לעומקם. בתור אדם כפרי ופשוט, אשר מעולם לא למד קרוא וכתוב, וכפי שנראה גם לא שמע בחייו אף אגדה או מעשיית פלאים, נראים תחילה סיפוריו הציוריים כבלתי מוסברים בעליל, אולם לבסוף הם מגיעים להנחה המתבקשת, כי הגיעו מתוך חלומותיו.
המספר, כאמור, גילה עניין רב בעולם החלומות, ונזכר בפטנט שבנה בימיו כסטודנט, מעין מכשיר דמוי רדיו בעל מקלט ומשדר המכונה, אשר נועד לקשר בין מחשבותיהם של שני אנשים. מצבו של סלייטר מתדרדר במהרה והוא מתנדנד על סף החיים והמוות, כאשר המספר אוזר מספיק אומץ לנסות את המצאתו ב-22 בפברואר 1901, ומחבר אותה לשניהם.
במשך מספר שעות לא קורה דבר, עד שלפתע, צליל מלודיה מוזרה מקפיצה את המספר הרדום. אקורדים, רעידות, ו מתחילים להדהד בעוצמה בכל חלק מגופו. החדר בו הוא שוהה נעלם מעיניו, ונבלע במחזה של ; קירות, עמודים וארכיטרבים עשויי אש חיה זוהרים כולם בעוצמה לנגד עיניו, כאשר הוא מבחין כי גופו למעשה מרחף באוויר, ומתנשא מעלה במהירות לאורך כיפה ענקית של פאר בל-יתואר.