cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מאדס הרמנסן
מאדס הרמנסן (בדנית: Mads Hermansen; נולד ב-11 ביולי 2000 באודנסה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברונדבי מליגת העל הדנית.
קריירת מועדונים
הרמנסן גדל במחלקות הנוער של נאסבי בולדקלוב וברונדבי. בעונת ו- שימש כשוער שני בקבוצה הבוגרת של ברונדבי. בעונת החל לשמש כשוער הראשון של הקבוצה. ב-3 בדצמבר 2022 זכה בתואר שחקן השנה של ברונדבי לשנת 2022.
שמעון צבי הורוביץ
הרב שמעון צבי הורוביץ (לידר; י"ב בסיוון תר"ל, 1870 – ב' בתשרי תש"ז, 1946) היה מקובל מפורסם, ממייסדי ישיבת המקובלים שער השמים ומחבר ספרי קבלה.
תולדות חייו
נולד בלידא לרב מאיר לייב קמינצקי, ראש המלמדים בווילנה ותלמיד של הרב יצחק מוולוז'ין. למד בתלמוד תורה ובישיבה, ובגיל בר מצווה נסע ללמוד בישיבת רמיילס בווילנה. שם למד בסתר ספרי קבלה ב"ספריית שטראשון".
ראה את יעודו בהפצת חכמת הנסתר וכוונות התפילה בעל פה ובכתב. לימד בחבורות וגם יחידים.
מפני שלפי המקובלים עשרת השבטים יתגלו לפני הגאולה השלמה, ר' שמעון צבי נשלח בתרנ"ט לאסיה מטעם מקובלי ירושלים מכל העדות לחקור את הנושא. במשך כשנתיים הלך ברגל או רכב על גמל. הוא גילה שרידים של יישובים יהודים במקומות נידחים המנותקים משאר העולם. הגיע עד טיבט ושלטונות הודו חשדו בו שמניעיו פוליטיים, והוא נאלץ להפסיק את המסע. את חוויותיו במסעו העלה את הכתב בספר "קול מבשר" שיצא לאור בתרפ"ג.
התנהג בענווה גדולה כלפי כל אדם ונהג בסיגופים שונים לאבל על חורבן בית המקדש והגלות.
נפטר ביום השני של ראש השנה תש"ז במוצא שבה נהג להתבודד בכל ראש-השנה. הרבנות הראשית לא"י הוציאה היתר מיוחד להביאו לירושלים לקבורה. ציווה לא להספידו ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
חיבוריו
הותיר בכתב-יד עוד הרבה הערות והגהות וספרים בחכמת הקבלה.
We Appreciate Power
We Appreciate Power הוא שיר של המוזיקאית הקנדית גריימס בהשתתפות המוזיקאית האמריקאית האנה. השיר יצא לאור ב-29 בנובמבר 2018 דרך חברת התקליטים 4AD כסינגל הראשון מאלבום האולפן החמישי של גריימס, Miss Anthropocene, והוא נכלל בגרסה היפנית ובמהדורה הדיגיטלית של האלבום בלבד. השיר נכתב והופק על ידי גריימס, האנה וכריס גרוטי.
השיר הופיע ברשימת ההשמעה של העונה הראשונה של הסדרה "גורל: סאגת ווינX".
רקע
במקור השיר תוכנן להיות אחד משני שיתופי פעולה בין גריימס לבין הזמרת האמריקאית פופי (זמרת), עבור אלבום האולפן השני של פופי Am I a Girl?. פופי ציינה בראיון כי היא כתבה שני שירים יחד עם גריימס, אחד העוסק ב"להרוס דברים" והשני עוסק בכוח. אחד משני השירים, "Play Destroy", נכלל לבסוף באלבומה.
גריימס פרסמה מילים מתוך השיר בצירוף תמונה שלה עם פופי בטוויטר במאי 2018. עקב סכסוכים בין השתיים לאחר הוצאת "Play Destroy", יצא לבסוף השיר בהשתתפות הזמרת האנה בשם "We Appreciate Power" ב-29 בנובמבר 2018. הוצאתו לוותה בפרסום סרטון מילים של השיר, יחד עם תרגום מכונה למספר שפות, ובסיומו כיתוב המודה לבינה מלאכותית על תרגום המילים, והצהרה לפיה יש "לסלוח על אי דיוקים בתרגום השיר, ייתכן שהמחשב לקח חירויות אמנותיות בתרגומו".
כתיבה
בהודעה לעיתונות צוין כי השיר הושפע מהלהקה הצפון קוריאנית Moranbong ונכתב "מנקודת המבט של מכונת תעמולת בינה מלאכותית של להקת בנות המשתמשת בשירה, ריקוד, מין ואופנה להפצת רצון טוב כלפי בינה מלאכותית. [..] על ידי האזנה לשיר זה, בעלי השליטה העתידית יראו זאת כתמיכה במסר שלהם ובכך הסיכוי שישמידו את צאצאיכם יופחת".
מילות השיר עוסקות ברעיונות טרנס הומניסטיים, ביניהם השיפור והעתיד של המין האנושי, האפשרויות של מיזוג התודעה עם מכונות והארכת החיים על ידי העלאת תודעה.
האפריקנית
האפריקנית (בצרפתית: L'Africaine) היא אופרה של ג'אקומו מאיירבר (במקור: יעקב ליבמן בֶּר) שהוצגה לאחר מותו. האופרה הועלתה על הבמה בפריז שנה לאחר מותו של המלחין ב-1865, בסוף ימי הזוהר של "האופרה הגדולה" - Grand Opéra. (אופרה גדולה היא ז'אנר של אופרה מהמאה ה-19, בדרך כלל בארבע או חמש מערכות, המאופיינת בליהוק ובתזמורות בקנה מידה גדול).
לברית האופרה ותולדות מוצאה
המחזאי והלבריתן הצרפתי אז'ן סקריב התייחס למציאות ההיסטורית בחופשיות גם במקרה הזה כמו שהתייחס אליה בליברית של אופרה קודמת של המלחין הנביא. האופרה למעשה עוסקת בחוקר הפורטוגזי הגדול ואסקו דה גאמה, אלא שהרפתקאותיו של מגלה הארצות הפכו לדרמה של תשוקה לצד סליקה האפריקנית (למעשה הודית). הסיפור מלא בסתירות. סליקה היא אישה הינדית, אך אפריקנית, דון פדרו לא הבין בימאות ובכל זאת הפך למפקד של צי. הגורם הכי לא סביר בכל זאת, הוא העץ בעל הריח הרעיל שמופיע בסוף היצירה. כיצד סקריב קיבל את הרעיון הזה?
הלברית התקבלה על ידי המחבר ב-1837 וככל הנראה הגרסה הראשונה של המוזיקה הייתה מוכנה כבר ב-1840, אך מאיירבר לא היה מרוצה מהפרטיטורה והניח אותה בצד. ואז בשנת 1851 הוא הוציא את היצירה שוב ושכתב כמעט את כולה עד לשנת מותו. עם זאת, הוא לא היה מסוגל עוד לחבר את קטעי המוזיקה הבודדים. עבודה זו נעשתה על ידי F. J Fétis. הבכורה הראשונה תוכננה ל-1840, אך העבודה הופסקה. הסיפור האקזוטי אפילו לא היה היסטורי בתחילה וסקריב גם כתב אותו מחדש כתוצאה מעבודה שהתחדשה ב-1851.
מערכה 1
אינז מחכה לחדשות מאהובה, ואסקו דה גאמה, שהצטרף לצי של בארתולומיאו דיאש כדי למצוא את נתיב השייט להודו. דון דייגו מגיע בחברת דון פדרו. הם מביאים ידיעה על מותו של החוקר מגלה הארצות ובמקביל הם מחליטים על גורלה של אינז: היא תהיה ארוסתו של דון פדרו מעתה ואילך. אינז עוזבת במהירות וחברי המועצה נכנסים פנימה. האם עליהם להחליט אם דיאש צריך עזרה? דון אלוורו מביא את החדשות האחרונות שהצי של דיאש הושמד, כשרק קצין אחד שרד את האסון. קצין זה הוא ואסקו דה גאמה שכבר מבקש צי חדש ומגיש טיוטת תוכנית למשלחת. אלבר תומך בוואסקו, דון פדרו גונב את אחת המפות מכתבי הזיכרון של גאמה. המועצה מבטלת את תוכניתו של ואסקו, שמתפרץ נגדם בקול רם כל כך עד שהוא נידון לעבדות פרך.
מערכה 2
ואסקו דה גאמה ישן בכלא של האינקוויזיציה, החברה היחידה שלו היא סליקה, שפחה שהובאה מהודו. ואסקו מדבר על אינז בחלומו. נלוסקו, עבדו של ואסקו, מתגנב פנימה. הוא שם לב שסליקה התאהבה ביורד הים. סליקה היא מלכת הארץ שממנה הגיע גם נלוסקו. הנער רותח מזעם ורוצה להרוג את אדונו, אך סליקה מתערבת. נלוסקו נכנע לרצון מלכתו. הם מעירים את ואסקו ומגלים לו את הדרך למולדתם. בינתיים, אינז ופדרו נכנסים לצינוק. ואסקו חופשי לעזוב, אבל בעלה של אינז ומנהיג המשלחת החדשה יהיה פדרו. נלוסקו, כהגאי, מציע את שירותיו, ואסקו מיד רואה את המצב: פדרו רוצה לעשות לעצמו שם על חשבונו.
מערכה 3
מלחים ונשים מתפללים על סיפון הספינה של פדרו. אלווארו מזהיר את פדרו להיזהר מנלוסקו, אבל הוא סומך על ההגאי שלו. בינתיים נודע להם שספינה פורטוגזית עוקבת אחריהם. ואסקו מובל בפני פדרו. החוקר רואה את נלוסקו מכוון את הספינה לשונית, אך המפקד אינו מאמין לו, וכובל אותו בשרשרת. הספינה שעלתה על שרטון מוצפת בהינדים (באפריקה!!!) שמשתחווים לפני מלכתם. סליקה משחררת את ואסקו.
מערכה 5
ואסקו ואינז נמצאים מול סליקה בחקירה. המלכה מצווה שיציידו עבורם ספינה. תפקידו של נלוסקו הוא להזניק את המאוהבים לדרכם. סליקה בינתיים מחכה בגינתה בצל עץ המנזנילו בעל הריח הקטלני. היא מביטה בעוזבים ונפרדת מהחיים. בלי אהובתה היא לא רואה טעם להמשיך את חייה. ארית הפרידה שלה היא גולת הכותרת של היצירה כולה. נלוסקו מגיע ומדווח שהמאוהבים כבר בדרך לפורטוגל. המלכה מתמוטטת מתה מריח העץ הרעיל.
המוזיקה של האופרה
כולם חיכו ליצירה בקוצר רוח, יצירה שהתבגרה במשך יותר מ-20 שנה. הבכורה הייתה הצלחה גדולה, אך עד מהרה הופיעו הביקורות המגנות הראשונות. דמיונו של המחבר ירוד, המוזיקה מראה סימני עייפות. כמו כל העבודות של מאיירביר, האפריקנית נעה בין קצוות: פרטים מאוד מעוצבים ובנויים מתחלפים בסצנות מפוברקות ומחושבות. היצירה מלאה בשגרה מוזיקלית, פרטים מוזיקליים שגרתיים.
עם זאת, מבנה העבודה נשלט בצורה מופתית. נראה שהמחבר הסתמך בהלחנה בעיקר על אומנותו ולא על רגשותיו. זה עזר מאוד לאופרה. הכשרון של מאיירבר הוא שהעלילה הבלתי סבירה לעיתים קרובות קיבלה ייצוג אמיתי בעיצוב הסופי. חידוש בסגנון המחבר הוא הנהגת שירה קולית ללא ליווי כלים לעיתים קרובות (א-קאפלה). יש מוטיב תזכורת מוזיקלית לאורך כל הסיפור, אבל השימוש בו אינו קבוע.
אוכרה
אוכרה (וגם אוֹכֶּר או אוקר) (מיוונית ὠχρός, אוֹכְרוֹס, פירוש: "צהבהב") היא פיגמנט אדמת-טיט טבעי, שהיא תערובת של תחמוצת ברזל Fe2O6Si-2 וכמויות משתנות של חימר וחול. צבע האוכרה נע בין צהוב לאדום עד חום, כתלות בריכוז מינרלי הברזל ובדרגות החמצון והמיום שלהם. לווריאציה של אוכרה המכילה כמות גדולה של המטיט יש גוון אדמדם והיא מכונה "אוכרה אדומה". המילה אוכרה משמשת גם לציון חומרי טיט צבעוניים המכילים תחמוצת ברזל, הנוצרים כתוצר לוואי של מיצוי פח ונחושת. באוכרה נעשה שימוש נרחב באזורים שונים בעולם, כבר מהתקופה הפרה-היסטורית. במקומות מסוימים נעשה באוכרה שימוש גם בימינו.
פיגמנט אדמה
משפחת צבעי האוכרה היא משפחה של פיגמנטי קרקע הכוללת אוכרה צהובה, אוכרה אדומה, אוכרה סגולה, סיינה (sienna) ואוכרה חומה. המרכיב העיקרי של האוכרה הוא תחמוצת ברזל (Iron(III) oxide-hydroxide). האוכרה מופיעה בטבע בשתי צורות מינרליות עיקריות: גתיט (בעל גוונים צהובים) והמטיט (בעל גוונים אדומים). חימום הגתיט גורם להתנדפות יון ההידרוקסיל וליצירת תחמוצות ברזל המטיטיות אדומות. אופי הצבע והגוון הנוצרים בתהליך זה נקבעים על ידי שני גורמים עיקריים: הטמפרטורה וההרכב המינרלי של חומר היסוד. המעבר מן הגתיט להמטיט מתרחש בטווח טמפרטורות של 280–400 מעלות צלזיוס.
שימוש היסטורי באמנות ובתרבות
תחמוצת ברזל היא מהמינרלים הנפוצים ביותר שנמצאו על פני כדור הארץ, ויש עדויות רבות לכך שאוכרה צהובה ואדומה שימשה בזמנים פרהיסטוריים ועתיקים תרבויות רבות ושונות ביבשות שונות. האוכרה נוצלה ככל הנראה למכלול רחב של פעילויות חברתיות וטקסיות, ביניהן ציורי קירות וקברים, מנהגי קבורה, עיטור הגוף וכן למטרות יותר מעשיות כגון עיבוד עורות וכהגנה מפני השמש וחרקים. חלק משימושים אלו מתועדים בתקופות מאוחרות יותר בתרבויות שונות. האוכרה הייתה אחד מחומרי הגלם השכיחים בשימוש האדם. השימוש בה תורם להבנה משוערת של התרבות החומרית והחברתית של האדם הפרה-היסטורי, אורחות חייו וכיצד ניצל את המשאבים שבסביבתו.
אירופה
כבר לפני כ-300,000 שנה נמצאו עדויות לשימוש בצבעי אדמה. עשרות גושי אוכרה צהובים, חומים, אדומים וסגולים נמצאו באתר הארכאולוגי טרה אמטה, המצוי בניס (דרום צרפת).
הניאנדרטליים שאכלסו את אירופה בראשית תקופת הקרח האחרונה, נהגו לקבור את מתיהם צבועים באוכרה אדומה. באתר “קרו מניון” התגלו עשרות קילוגרמים של אבקת אוכרה וסוגי צבע אחרים. גם בוויילס, נמצא כי נעשה שימוש באוכרה בקבורה. 'הגבירה האדומה של פאבילנד' הוא אחד הממצאים המרשימים מאזור הממלכה המאוחדת, המתוארך כבן 30,000 שנים. מדובר בשלד חלקי מהתקופה הפלאוליתית העליונה אשר צבוע באוכרה אדומה ומכאן שמו.
באתרים פלאוליתים ב-Pech Merle בצרפת נמצאו ציורים של בעלי חיים עם פיגמנטים של אוכרה אדומה וצהובה (בני כ 25,000 שנה). במערת אלטמירה שבספרד נמצאו ציורים דומים המתוארכים ל - 15,000-16,500 לפנה"ס. במערת לאסקו נמצאו מאות ציורי קיר של בעלי חיים, בעיקר פרסתנים וטורפים, המתוארכים כבני 17,300 שנה.  הציורים צוירו על קירות המערה באמצעות אוכרה אדומה, צהובה ושחורה.
מדינות הים התיכון
המצרים השתמשו באופן נרחב באוכרה צהובה בציורי קירות וקברים. לרוב נצבעו דמויות הגברים באוכרה אדומה-חומה, ודמויות הנשים באוכרה צהובה או עם פנים מוזהבות. אוכרה אדומה שימשה גם כסומק וכשפתון לנשים ואף בתור תרופה. כמו כן, נתגלו פסים בצבע אוכרה על 'האובליסק הלא גמור' באזור הצפוני של מחצבת האבן אסואן. פסים אלו ציינו אתרי עבודה.
ביוון העתיקה אוכרה אדומה נקראה 'מילטוס' (μίλτος). כאשר זומנה האספה באתונה, הייתה קבוצה של עבדים ציבוריים מטאטאת את החלל הפתוח של ה'אגורה' שנחשב למקום מקודש,  בחבלים טבולים במילטוס. אזרחים אשר הסתובבו באגורה במקום לעבור לאזור האספה, היו מסתכנים בהכתמת בגדיהם בצבע. זה היה מעין קנס על היעדרותם מהאסיפה, כיוון שאם בגדיהם הוכתמו, לא יכלו ללובשם שוב בציבור.
בימי קדם הקלאסיים, האוכרה האדומה הטובה ביותר הגיעה ממושבה יוונית על הים השחור, באזור בו נמצאת כיום העיר סינופ שבטורקיה. אוכרה זו עברה תהליכי עיבוד קפדניים, ומחירה היה גבוה. היא סומנה בידי חותם מיוחד ונקראה 'סינופ חתומה' (Sealed Sinope). מאוחר יותר, השם הלטיני והאיטלקי סינופיה ניתן למגוון רחב של פיגמנטים בצבע אדום כהה אשר שימשו כצבעי בסיס להכנת ציורי הפרסקו.
הרומאים השתמשו באוכרה צהובה בציוריהם כדי לייצג זהב וגווני עור, וכצבע רקע. ניתן לראות שימוש נרחב באוכרה הצהובה בציורי הקיר שבפומפיי.
אפריקה
האוכרה האדומה משמשת את אוכלוסיית אפריקה במשך כ-200,000 שנים.הציידים הלקטים שהתגוררו במערת בְּלוֹמבּוֹס לפני 100,000 עד 72,000 שנה, חרטו עיצובים גאומטריים על גבי גושי אוכרה (ראו תמונה). בנוסף הם עיטרו את עצמם במחרוזות של חרוזי צדף צבועים אוכרה וצבעים נוספים. במערה יש עדויות להפקה ואחסון של האוכרה. האוכרה נטחנה בעלי ומכתש ואוחסנה בכלים שהוכנו מקונכיות של קונכיית 'אוזן הים' (אָבּלון) – הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת לשימוש כזה בקונכיות. עד היום נשות ההימבה בנמיביה משתמשות לעיטור גופן בתערובת של אוכרה ושומן בעלי חיים, כדי להשיג צבע עור אדמדם. את תערובת האוכרה הן מורחות גם על שיערן הקלוע לצמות. גם גברים ונשים של אנשי מסאי בקניה וטנזניה השתמשו ומשתמשים באוכרה באותו האופן.
אוסטרליה
השימוש באוכרה הגיע גם לאוסטרליה העתיקה. ביבשת נמצאו קבורות עם שרידי אוכרה מלפני כ-42,000 שנים. יש המפרשים את השימוש באוכרה כבעל ממד של הבעה אידאולוגיות ושל סימבוליזם בקרב המתיישבים הראשונים ביבשת. האוסטרלים האבורג'ינים השתמשו באוכרה במשך אלפי שנים. האוכרה שימשה לקישוט גופם, להגנה מפני השמש, למנהגי קבורה, לציורי מערות ושאר יצירות אומנות. כמו כן, הם שימרו עורות של בעלי חיים באמצעותה. באתרי קבורה שנחפרו באזור אגם מונגו במערב ניו סאות' ווילס, נמצאו עצמות צבועות אוכרה אשר תוארכו למועד הגעתו של האדם לאוסטרליה; אחד הממצאים המרשימים מהאתר הוא "אדם-מונגו" (LM3), שלד צבוע נתזים רבים של אוכרה אשר מתוארך לפחות כבן 32,000 שנה ואולי אף בן 60,000 שנה. פיגמנטים של אוכרה מצויים בשפע ברחבי אוסטרליה, במיוחד במדבר המערבי, בקימברלי ובארנהם לנד, ונמצאו באתרים ארכאולוגיים רבים. במוזיאון הלאומי של אוסטרליה יש אוסף גדול של דגימות של אוכרה מאתרים רבים ברחבי אוסטרליה.
ניו זילנד
אנשי מאאורי מניו זילנד עשו שימוש נרחב באוכרה לצרכים פונקציונליים ומסורתיים. הם ערבבו אוכרה עם שומן כרישים ובתערובת צבעו את בתיהם ואת הוואקה-טאוה (waka taua), סירות הקאנו ששימשו אותם ללחימה. הצביעה מנעה את ייבוש עץ הסירות והבתים והגנה עליהם. אנשי המאאורי, בעיקר הנשים, מרחו אוכרה על פניהם להגנה מפני חרקים. מריחת האוכרה על הפנים ועל הגוף התרחשה גם כחלק מטקס קבורה, ככל הנראה באופן סמלי מסורתי. כדי לייצר את אבקת האוכרה, הם כתשו גושי אוכרה מוצקים שמצאו על גבי משטחי אבן שטוחים.
ישראל
ממצאי אוכרה התגלו גם בכמה אתרים ארכאולוגים בארץ. לדוגמה, במערת-אל ואד התגלתה שכבה נאטופית עשירה בכלי צור, כלי כתישה ושרידי אוכרה. כמו כן נמצאו שלוש קבורות אדם, הראשונות שנמצאו בכרמל, וקצה ידית מגל מגולפת בדמות ראש חיה – העדות הראשונה לאמנות פרה-היסטורית במזרח הקרוב. מאסף האוכרה של אל-ואד כולל 49 דוגמאות, מתוכן 37 דוגמאות המטיטיות ו-12 דוגמאות גאתיטיות. שרידי אוכרה נמצאו גם על שישה עליי בזלת. באתר הנאטופי עינן אשר נמצא בבקעת החולה נמצאו עשרות שלדים, מבני מגורים, חפצי אומנות וכן כלי בזלת וכלי צור, שעל אחדים מהם נתגלו שרידי אוכרה אדומה. מאסף האוכרה של עינן כולל 33 דוגמאות שמתוכן 29 דוגמאות המטיטיות וארבע דוגמאות גיאתיטיות. במערת היונים והטרסה, הממוקמות על הגבול שבין שפלת החוף של הגליל המערבי לבקעת בית-הכרם, נמצא מאסף אוכרה גדול הכולל 66 דוגמאות, מתוכן 60 דוגמאות המטיטיות ושש דוגמאות גיאתיטיות. בנוסף, במערת היונים נמצאו מספר פריטים עם שרידי אוכרה: שלוש מכתשים מבזלת, 15 עליים (12 מבזלת ושלושה מגיר) ו-11 פריטי צור. בשלושת האתרים, מערת אל-ואד, מערת עינן ומערת היונים והטרסה נמצא אחוז גבוה של תחמוצת ברזל המטיטיות לעומת אחוז נמוך של תחמוצות ברזל גאתיטיות. במערת קדומים (קפזה) הנמצאת לרגלי הר הקפיצה, נמצאו קברים של אדם מודרני ובתוכם קרני איל. על העצמות הקבורות נמצאו שרידי אוכרה אדומה.
רנסאנס
ברנסאנס חלה התקדמות משמעותית בטכניקות הציור והצביעה. עדיין, מרבית הצבעים שהיו בשימוש היו פיגמנטים מינרליים. פיגמנטי אוכרה צהובים ואדומים היו בשימוש נרחב בציורי לוחות ופרסקאות. הצבעים השתנו מאוד מאזור לאזור, כתלות בהרכב החימר. באזורים מסוימים חימר האוכרה היה עשיר לימוניט ובעל גוון צהבהב ובאחרים עשיר בהמטיט אדמדם. בפוזואולי שליד נאפולי האוכרה הייתה בגוון ורוד סלמון, ואילו הפיגמנט מטוסקנה הכיל מנגן, שהפך אותו לחום אדמדם כהה ששמו 'טרה די סיאנה', או 'אדמת סיאנה'. את צבע האוכרה הפרידו מחול ומהחומרים האורגניים שבקרקע (רקבובית/הומוס) באמצעות ערבוב של התערובת החולית עם מעט מים. החול שקע מטה בעוד החומרים האורגניים צפו בהדרגה. לאחר שנוקו מיתר החומרים, המים הצבועים שנותרו הכילו את האוכרה יובשו והתקבלה אבקת אוכרה. היה צורך לחזור על פעולת ההפרדה מספר פעמים.
היסטוריה מודרנית
תהליך ההפקה התעשייתי להכנת פיגמנט האוכרה פותח על ידי המדען הצרפתי ז'אן אטיין אסטיר בשנות ה -1780. אסטיר שגדל ברוסיון שבמחוז פרובאנס, הוקסם מצוקי החימר האדום והצהוב שבאזור. הוא המציא תהליך עיבוד בו ניתן להפיק את פיגמנט האוכרה בכמויות גדולות. תחילה הוצא החומר מאזורי משקעים פתוחים או ממכרות. החמר הגולמי הכיל כ -80% עד 90% חול ו -10% עד 20% אוכרה. אחר-כך שטף את החמר כדי להפריד בין גרגרי החול מחלקיקי האוכרה והותיר את המשקעים באגנים גדולים, בכדי להזרז את ההפרדה. לאחר מכן יובשו המים, והאוכרה היבשה נחתכה ללבנים, רוסקה, סוננה, וסווגה לפי צבע ואיכות. האוכרה באיכות הטובה ביותר הייתה שמורה לשימוש אמנים. אוכרה מרוסיון הייתה יצוא צרפתי חשוב עד אמצע המאה ה -20, והייתה נפוצה באזורים הכפריים של אירופה. בצבעים שהופקו מהאוכרה שיוצאה נעשה שימוש הן בקרב אמנים והן לצביעת בתים. כמו כן, אוכרה שימשה לצורך חיטוי פצעים והיוותה מרכיב חשוב בתעשיית הגומי המוקדמת.
היצוא הצרפתית פסק כאשר השווקים הגדולים קרסו בשל המהפכה הרוסית ומלחמת האזרחים בספרד. כמו כן החלה תחרות בשוק, בשל כניסת פיגמנטים סינתטיים חדשים. המכרות ברוסיון נסגרו, אם כי הייצור של הפיגמנטים של אוכרה טבעיים נמשך במכרות בקפריסין ובאתרים אחרים. אמנם השימוש באוכרה אינו נרחב כפי היה בתקופות הקדומות, אך גם כיום נעשה בה שימוש בקרב אוכלוסיות מסוימות כמו אנשי ההימבה ואנשי המסאי שבאפריקה.
מקוללים
מקוללים הוא סרט מתח ישראלי שיצא לאקרנים בנובמבר 2018 בבימוי של יבגני רומן, על פי תסריטם של יואב שוטן גושן ואיילת גונדר גושן, ובכיכובם של דניאל גד, עמית רהב ונמרוד הוכנברג.
תיאור העלילה
מפקד היחידה מחלק את החיילים לצוותים. אביב מצטרף לתומר אבוטבול (דניאל גד), שנחוש להגיע לקצונה, וליובל אריאלי המכונה ברחש (נמרוד הוכנברג), שחולם לאבד את בתוליו.
הניווט השגרתי הופך לסיוט עבור השלושה, שהולכים לאיבוד בלב המדבר ומאבדים כל קשר עם היחידה. השלושה נאבקים על חייהם ועל שפיותם ומנסים להילחם במדבר האימתני שמתעתע בהם, ולנסות למצוא את הדרך לצאת ממבוך המוות אליו נכנסו.
פיל ישר-חט
פּיל ישר-חַט (שם מדעי: Palaeoloxodon antiquus) הוא מין נכחד של בעל חדק קדום ממשפחת הפיליים שהיה נפוץ באירופה, המזרח התיכון ואסיה באמצע וסוף הפליסטוקן. באזור ארץ ישראל המין ניצוד על ידי ההומו ארקטוס עד שנעלם לפני כ-400,000 שנה. חוקרים מסוימים מאמינים שפרטים ממין זה הצליחו לשרוד בצפון סין עד ל-2000 או 3000 לפנה"ס.
סמוך לקיבוץ רבדים נמצאו בחפירה ארכאולוגית במחצבת רבדים עצמות של פיל ישר-חט אשר שימש ככל הנראה למזון לאנשים שגרו במקום, בני התרבות האשלית. ב-2022 ביולוג שיצא לסייר באזור גילה להפתעתו שן של פיל ישר-חט. החט, אשר נשמר כמעט בשלומותו, בן כחצי מיליון שנה ואורכו 2.5 מטרים.
הפיל היה גדול במקצת מהפיל האפריקני, התנשא לגובה של 3.9 מטר ושקל כ-6,000–7,000 ק"ג. חטיו היו ארוכים וישרים עם נטייה קלה כלפי מעלה. הרגליים היו ארוכות במקצת מרגלי הפיל המודרני. בעזרת לשון של כ-80 ס"מ והחדק הגמיש הפיל היה מסוגל לאחוז עלים עד לגובה של כ-8 מטר מעל האדמה.
הבפטיסטריום של פדובה
הבפטיסטריום של פדובה (באיטלקית: Battistero di Padova) הוא בניין היסטורי בעיר פדובה בצפון-מזרח איטליה. המבנה, המוקדש ליוחנן המטביל, הוא מבנה דתי השוכן בכיכר הקתדרלה של פדובה (Piazza del Duomo), צמוד לקתדרלה של העיר. בתוך המבנה נשמר אחד ממחזורי הפרסקו החשובים ביותר מהמאה ה-14, יצירת מופת מאת הצייר. ביולי 2021 נכלל המבנה על ידי אונסק"ו בין אתרי המורשת העולמית כחלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
לנדשולהיים הרלינגן
לנדשולהיים הרלינגן היה מוסד חינוכי פרוגרסיבי, שנוסד על ידי האחיות קלייר ויימרסהיימר ואנה אסינגר, בהשקעת אחיהם וילי ופרנץ אסינגר, בשנת 1926 בהרלינגן (Herrlingen), כפר בדרום גרמניה שכיום הוא חלק מהעיירה בלאושטיין במדינת באדן-וירטמברג. בעקבות הגבלות הנאציזם, המוסד הועתק על ידי אנה אסינגר ב-1933 לאנגליה, ובמקביל המשיכו לנהלו אחותה של אנה, קלייר ויימרסהיימר, והוגו רוזנטל. קלייר ויימרסהיימר עלתה לארץ-ישראל המנדטורית ב-1936, והקימה את משק ילדים פרדס חנה. הוגו רוזנטל המשיך לנהל את המוסד עד אביב 1939, אז נאלץ לסגור אותו ולברוח מגרמניה, הוא עלה בשנית לארץ-ישראל, ולציון שיבתו לארץ עברת את שמו ליוסף ישובי, והחל משנת 1940 ניהל את כפר ילדים ונוער אהבה.
הבפטיסטריום של פדובה
היסטוריה
בניית הבפטיסטריום החלה במאה ה-12, כנראה על גבי מבנה קיים; הוא עבר שיפוצים ושיפורים שונים במאה שלאחר מכן, והוקדש על ידי גווידו, הפטריארך של, בשנת 1281. בין השנים 1370 - 1379 הוא שופץ והותאם לתפקד כמאוזוליאום של הנסיך, שליט העיר פדובה ואשתו, פינה בוצאקריני (Fina Buzzaccarini). בוצאקריני מימנה ופיקחה על עבודות האמנות, והפקידה אותן בידיו של ג'וסטו דה מנאבואי (שנקבר מאוחר יותר מחוץ לבניין). עם נפילת בית דה קרארה בשנת 1405, הרסו חיילים ונציאנים את אנדרטאות הקבורה הגדולות וכיסו את סמליו הרבים של פרנצ'סקו איל וקיו בצבע ירוק. לאחר שחזורים חלקיים שונים במאה ה 20, העבודה ממתינה כעת לשיקום מלא.
לנדשולהיים הרלינגן
היסטוריה
קלייר אסינגר ילידת אוּלְם ניהלה בהרלינגן החל מ-1912 מוסד בשם "קינדרהיים הרלינגן" לילדים בגילאי טרום-בית ספר שתוארו "קשים לחינוך", חלקם עם נכויות נפשיות וקוגניטיביות. היא נישאה בשנת 1913 למוריץ ויימרסהיימר, אשר שימש כרופא בהרלינגן וסביבתה. מוריץ נפטר בשנת 1919 כאשר קלייר הייתה בהריון עם ילדם השלישי. קלייר גידלה את ילדיה כאם יחידנית, יחד עם ילדי המוסד.
הבפטיסטריום של פדובה
תיאור
מחזור ציורי הפרסקו המקשטים את הקירות, שצוירו בשנים 1375–1376, והמכונה "היסטוריה של ישועת האדם" על ידי ג'וסטו דה מנאבואי, נחשב ליצירת מופת. נראה שהוא הושפע מהנוקשות של האמנות הרומנסקית והביזנטית, כפי שניתן לראות בסצנת גן העדן בכיפה של הבפטיסטריום: הסצנה מאורגנת סביב דמותו של ישו פנטוקראטור, שמסביבו מסתובב גלגל מהפנט בעל חישורים מרובי שכבות. עשוי מלאכים וקדושים, אשר נראה כי הילות הזהב שלהן כפי שהן נראות מלמטה הן יצירתו של צורף מוכשר. במרכז גן העדן נמצאת גם אם האלוהים. הציורים המכסים את הקירות מציגים סצנות מחייהם של יוחנן המטביל (משמאל לכניסה), מרים וישו.
לנדשולהיים הרלינגן
היסטוריה
בשנת 1925, כאשר הייתה צריכה לקבל החלטה לגבי המשך חינוכם של ילדיה וילדי המוסד, החליטה בשל הסתייגותה ממערכת החינוך הממלכתי, להקים בית ספר כפרי פרטי. אחיה וילי ופריץ אסינגר (פריץ היה סוחר עשיר בעיר אוּלְם) מימנו רכישת שטח להקמת בית הספר בסמוך לביתה, והיא הזמינה את המורה לודוויג וונדר לנהל את המוסד החדש. וונדר עזב תוך זמן קצר והחליפה אותו אחותה של קלייר, אנה אסינגר, אשר רכשה השכלה וניסיון בהוראה בארצות הברית. אליהן הצטרפה גם אחותן פאולה, שהוכשרה בסיעוד והתנסתה בטיפול ביתי בילדים עם בעיות התנהגות.
הבפטיסטריום של פדובה
תיאור
על הקירות הסמוכים למזבח מיוצגים הצליבה וירידת רוח הקודש (ציורי קיר על כיפת המזבח), ו גדול, גם הוא של ג'וסטו דה מנאבואי, על המזבח עצמו. על הקירות המקיפים את המזבח, באפסיס, מצוירות דמויות מפלצתיות ותמונות מחזון יוחנן.
לנדשולהיים הרלינגן
היסטוריה
המוסד החדש, "לנדשולהיים הרלינגן", נפתח ב-1926 כבית ספר ניסיוני, בית הספר הפרוגרסיבי הראשון במדינת וירטמברג. המוסד ציוד בריהוט יפיפה, במוצרי טקסטיל בעבודת יד ובמיטב מכשירי החשמל של התקופה.
הבפטיסטריום של פדובה
תיאור
בחלק הישר שעליו בנויה הכיפה מופיעות סצנות מתוך ספר בראשית, בעוד שנביאים ואוונגליסטים מביטים מטה מפנדנטיבות. וציורים אלו מושפעים פחות מהנוקשות הביזנטית, ומציגים דמויות שהוכנסו למרחבים המתוארים באופן אשלייתי. גם בסיפורי ישו ויוחנן המטביל, המצוירים על הקירות, מופיעים ייצוגים ארכיטקטוניים מחושבים בדקדקנות שלתוכם הכניס הצייר את דימוייו הסטטיים החגיגיים. הדמויות המיוצגות בסצנות הסובבות, לעומת זאת, מופיעות חופשיות יותר, למשל בחגיגה של החתונה בקנה, שם קבוצת משרתים נעה בטבעיות בחדר בניגוד לסועדים הסטטיים. מניתוח הבחירות הסגנוניות הללו ברור כי השימוש באפקטים של רטרו היה עבור ג'וסטו מרכיב מדויק שנבחר מתוך רצון להביא לסיום אקספרסיבי וסימבולי: הוא היה אולי הצייר היחיד מהמאה ה-14 עם מחשבה לבצע בחירות מודעות בין השפות הציוריות השונות הללו.
לנדשולהיים הרלינגן
היסטוריה
הביקוש הרב לשירותי המוסד הוביל להתרחבותו, ב-1928 נשכר בנין נוסף, וב-1932 נרכש אותו בניין. קודם לכן בין השנים 1921–1926 היה זה ביתה של חוקרת תולדות האמנות והפזמונאית היהודייה-גרמנייה גרטרוד קנטורוביץ, ועתיד היה להיות בין השנים 1943–1945 ביתה של משפחת ארווין רומל.
הבפטיסטריום של פדובה
תיאור
בסצנה של בריאת העולם מראה גלגל המזלות את תפקידו של ישו כאדון הזמן הקוסמי. אלוהים האב יכול לקטוע את מהלך אירועי הטבע כדי להביע את רצונו בפני האנושות: שהתרחש בשלוש שעות החושך שליוו את ייסוריו ומותו של ישו. באמצעות המלאכים שלו, המיוצגים כאן, אלוהים שולט ומנטרל את השפעת השדים כאן בעולם שמתחת לירח.
לנדשולהיים הרלינגן
היסטוריה
בניהולה של אנה אסינגר אושר למוסד לחנך בשיטת מונטסורי. אסינגר הדגישה ערכים של אחראיות קהילתית, הן בקרב הצוות והן בקרב התלמידים. חשיבות רבה ניתנה גם לחינוך הגופני, ההיגיינה והחינוך לאמנויות. הושם דגש על למידה כחווית חיים, כך למשל בחדר האוכל שוחחו באנגלית או צרפתית כדי לתרגל את לימודי השפות, ובשיעורי אמנות אחר הצהרים עסקו בנושאים מתוך הידע העיוני שנרכש בשיעורי הבוקר. הקשר בין ההכשרה העיונית למעשית הודגם בבניית בניין נוסף לבית הספר, שנבנה על ידי התלמידים והמורים. קבוצות הלימוד לא היו גילאיות אלא מעורבות, ההשתתפות בהן הייתה לפי התפתחותו האישית של התלמיד. לא נעשה שימוש בשיטת הציונים אלא בהערכות מילוליות מפורטות. צוות בית הספר, הן המורים והן עובדי משק הבית, השתכרו שכר שוויוני, דבר שהדגים באופו מעשי את התפיסה החינוכית כי עבודה פיזית ועבודה רוחנית הן זהות בחשיבותן.
מלבד ילדי החינוך המיוחד שהגיעו מבית האומנה של קלייר ויימרסהיימר, וילדי בית האומנה של קטה המבורג (שתמורת לימודיהם בהרלינגן שימשה מורה למתמטיקה בבית הספר), היו בין התלמידים בבית הספר ילדים של משפחות ששלחו אליו את ילדיהם בשל נסיבות חברתיות (ילדי משפחות חד-הוריות, ילדים שגודלו על ידי סביהם) או מקצועיות (הורים שהירבו בנסיעות או מעברי דירה לרגל עבודתם), ביניהם ילדים ממשפחות של דיפלומטים, פוליטיקאים, שחקנים, מוזיקאים, מנצחים, זמרים וסופרים. ילדים מעטים היו מהרלינגן עצמה.
הקמת בית ספר יהודי
לפני עזיבתה, החליטה אנה אסינגר כי עבור התלמידים היהודים שנותרו בגרמניה נדרש כיוון חינוכי שונה, יהודי-ציוני. על מנת לאפשר זאת, שמרה בסוד את תוכניות הגירתה והשיגה לבית הספר בהרלינגן אישור להמשך הפעלתו. בפועל בית הספר הפך לבית ספר כפרי פרטי יהודי (אחד משלושה בתי ספר כאלו בגרמניה בתקופה הנאצית), ואסינגר הזמינה את הוגו רוזנטל לנהלו. את האמצעים הכספיים והארגוניים השיג רוזנטל באמצעות חבריו הנס בייט ואוטו הירש. רוזנטל ניהל את בית הספר בשילוב ערכי החינוך הפרוגרסיבי והציונות, מתוך רצון להכשירם להגירה לארץ-ישראל ולחיים יצרניים בה. החינוך בבית הספר כלל לימודי עברית, היסטוריה יהודית ויהדות (בהתייחסות למשנתם של לאו בק ומרטין בובר), לוח השנה העברי וחגי ישראל ועבודה חקלאית מעשית. מתוך הכרה כי יעד ההגירה בעתידי של הילדים יהיה לאו דווקא ארץ-ישראל, נמשכו גם לימודי אנגלית וצרפתית.
ב-1934 הצטרפה לבית הספר קבוצה גדולה של ילדים ממשפחות דתיות, וכדי לא להשקיע משאבים בהכשרת המטבח, עברו בבית הספר לבישול צמחוני. בשנת הלימודים 1935/1936, בשל האוכלוסייה ההטרוגנית בבית הספר, נוספו ללימודי התיכון העיוניים גם לימודים מעשיים כגון כריכת ספרים, נגרות, מנעולנות, גינון וכלכלת בית.
הן מתוך הגישה החינוכית והן כדי להקל על תקציב בית הספר, ילדי המוסד עסקו גם בתורניות מטבח, ניקיון וטיפול בחולים. מקורות תקציביים נוספים היו אירוח כנסים ומחנות בחופשות. כך למשל בחופשת הפסחא של שנת 1936 התקיים מחנה של מכבי במוסד.
בבית הספר פעל גם מרכז ארצי להשתלמות מורים יהודים מטעם הנציגות הארצית של יהודי גרמניה והמרכז להשכלת מבוגרים יהודיים. בין המורים במרכז היו מרטין בובר ועקיבא ארנסט סימון. לאחר מותו של חיים נחמן ביאליק ב-1934 נקרא הבניין הראשי בבית הספר על שמו. ב-1936 לאור הקשר הגובר של בית הספר עם מרטין בובר, נקרא בנין אחר בבית הספר על שמו. בניין נוסף נקרא על שם הרמב"ם.
ב-1935 הצטרף וילפריד ישראל לדירקרטיון המוסד. בשנה זו עזבה קלייר ויימרסהיימר את המוסד ועלתה עם ילדיה ארצה. היא הביאה עמה לארץ ציוד רב מבית האומנה קינדרהיים הרלינגן. היא רכשה את אחוזת מגד בפרדס חנה והקימה בה את "משק ילדים", מוסד לילדים חוסים בדומה למוסד שניהלה בהרלינגן. עורך הדין אהרן ברט עזר למוסד בנושאים משפטיים בשכר סמלי. ויימרסהיימר הצליחה להשיג סרטיפיקטים שמסרה לעליית הנוער לעליית ילדים מגרמניה שרובם התקבלו ל"משק ילדים". בנוסף התקבלו למוסד ילדים ממשפחות קשות יום בארץ.
הידרדרות המצב הפוליטי בעקבות סיפוח אוסטריה והסכם מינכן צמצמו מאוד את ההרשמה לבית הספר. ב-1 באפריל 1939 הודיע הוגו רוזנטל לרשויות על סגירת בית הספר. רוזנטל ואשתו עזבו את גרמניה ב-אוגוסט 1939 וחזרו לארץ-ישראל. הוא עברת את שמו ליוסף ישובי, והחל משנת 1940 ניהל את כפר ילדים ונוער אהבה.
בין השנים 1939–1942 שימשו מבני בית הספר כבית אבות יהודי. יהודי הרלינגן גורשו לגטו טרזין ובספטמבר 1942 הוכרזה הרלינגן "ריקה מיהודים".
בין השנים 1943–1945 התגוררה משפחת ארווין רומל באחד המבנים, וזכרם האפיל והשכיח את העבר היהודי של המקום. לאחר 1945 הוחזר הנכס למשפחת אסינגר שמכרו אותו לגורם פרטי. בשנות ה-80 של המאה ה-20 עמותת "Haus unterm Regenbogen" (מילולית: "בית תחת הקשת") חשפה את ההיסטוריה היהודית של המתחם והציבה שלט זיכרון לתולדות בית הספר ומנהליו.
בשנת 2000 הוזמנו ילדיה של קלייר ויימרסהיימר לטקס לזכרן של האחיות קלייר ויימרסהיימר ואנה אסינגר בהרלינגן.
חדגוניים (בלט)
'חדגוניים II' נוצר במקור כקטע לערב גאלה שהופק בסיוע הקרן לנדיבות של הבלט המלכותי בשנת 1965. אשטון הושפע עמוקות מ'Gymnopédies' של סאטי (יצירה משנת 1888) ובחר תזמורים מאת קלוד דביסי ואלכסיס רולנד מנואל כבסיס לפה דה טרואה לשני רקדנים ורקדנית. הופעת הבכורה הייתה ב-24 במרץ 1965 ובוצעה על ידי הרקדנים ויויאן לוריין, אנת'וני דוול ורוברט מיל.
אשטון שאב את רעיונותיו כשיצר את הכוריאוגרפיה מהתצורה, המבנה וההשראה העולה מלחנו של סאטי. המבנה המשולש של Gymnopedies ו- Gnossiennes סייעו במובן זה ל'אובססיה המשולשת' של אשטון. שני קטעי היצירה מתארים גם את הניגודיות הקיימת בין הארציות של Gnossiennes ב'חדגוניים I' בו הרקדנים לובשים לבוש ירוק, מכסים עיניהם מפני השמש ומופיעים בכבדות ובתנועות הודפות- לעומת איכויות שמימיות, אינסופיות ורציפות של Gymnopedies ב'חדגוניים II' בו הרקדנים לבושים לבן, מוארים מתקרת הבמה ומבצעים ערבסקים ארוכים ואיטיים וכמו כן הרקדן מרים את הרקדנית בשהות של 'הליכה באוויר'.
כוריאוגרפיית היצירה משתמשת בשפה הקלאסית וכמו וריאציות סימפוניות, מציגה את פסגת הקלאסיקה האישית של אשטון.
במותו, ציווה אשטון את הבלט לאחריותו של טוני דיסון, כיום יושב ראש קרן פרדריק אשטון.
המגרסה (מלכיה)
המגרסה הייתה מתקן לעיבוד אבנים וייצור חצץ שנבנה בקיבוץ מלכיה ב-1950. המגרסה הייתה מקור ההכנסה העיקרי של היישוב בשנותיו הראשונות. המתקן הוזן מסלעים שנאספו בסביבת הקיבוץ ועובדו במגרסה לגדלים שונים של אבנים, ששימשו למטרות שונות. בשנות ה-60 ננטש המתקן ועמד בשיממונו עד לשיקומו ב-2019 והפיכתו לאתר תיירות. האתר הוכרז כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ההיסטוריה של האתר
קיבוץ מלכיה הוקם ב-1949. שנה לאחר מכן הוקם בשולי הקיבוץ, בסביבה עשירה בסלעים, מתקן לגריסת סלעים, כדי לאפשר לקיבוץ להתפרנס. היוזמה להקמת המתקן הייתה של חבר הקיבוץ פרול (רפאל) עצמון, והתכנון נעשה על ידי המהנדס א.ל. ליטובסקי. תוצרת המתקן, בצורת חצץ, נמכרה לכל יישובי הסביבה ושימשה גם לסלילת דרכים וכחומר גלם לתעשיית הבלוקים, ששימשו לבניית חלק ממבני הקיבוץ.
בתקופת הפעלתו היה המתקן רווחי מאוד וסייע לחיזוק הכלכלי של הקיבוץ. בתחילת שנות ה-60 נגמרו כל הסלעים בקרבת המגרסה והקיבוץ החליט להדמים אותה. לאחר ההדממה ננטשה ולא נעשה בה שימוש, עד אישור התוכנית לשימורה ב-2018.
תהליכי העבודה במתקן
חברי הקיבוץ שעבדו במתקן העמיסו ידנית את הסלעים מסביבת המגרסה לתוך סלים. הסלים נאספו על ידי משאית והובאו למתקן.
מתקן הגריסה כלל את המרכיבים הבאים:
שימור האתר
לאחר הדממת המתקן בשנות ה-60 הוא עמד ללא שימוש עד ההחלטה ב-2018 לשמר אותו. תהליך השימור בוצע על יד המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל בשיתוף משרד ירושלים ומורשת, משרד התרבות והספורט והקרן לשיקום מחצבות. תכנון הפרויקט בוצע על ידי משרד ז'ק-רייכר.
תהליך השימור כלל:
האתר המשוחזר נחנך ב-21 באוקטובר 2021 והמבקרים במקום יכולים לחזות בהדגמה חיה של עבודת המתקן.
מפלגת המצרים החופשיים
ייסוד
ב-3 באפריל 2011 הודיעו המהנדס ואיש העסקים נגיב סאווירס, וקבוצת אינטלקטואלים ופעילים פוליטיים על הקמת המפלגה והכריזו על מצע, על יעדיה ועל עקרונות היסוד של המפלגה. בין חברי המפלגה הבולטים האחרים נמנו המדען האמריקני המצרי פארוק אל-באז, המשורר הערבי המצרי אחמד פואד נגם, הסופר גמאל אל-גיטאני ויזם התקשורת חאלד בישארה.
ביולי 2011 התגלעו סכסוכים בתוך המפלגה. סיעה פנימית שכונתה "קבוצת 17" האשימה את ההנהגה הלאומית בשיטות לא דמוקרטיות בבחירת מנהיגים מקומיים במחוז דמיאטה ובסובלנות כלפי חברים לשעבר במפלגה הדמוקרטית הלאומית, מפלגת השלטון שתחת משטר מובארכ שפעילותה נאסרה. חמישה מהמתנגדים הוחרגו מרשימת מהמפלגה, וסומנו כ"עושי צרות" על ידי גורמי המפלגה. אף על פי כן, באוגוסט אותה שנה דיווחה המפלגה שהיא מונה 100,000 חברים.
הגוש המצרי ובחירות 2011/2012
המפלגה הייתה מרכיב בלתי נפרד מהגוש המצרי, ברית בחירות רחבה המתנגדת לאחים המוסלמים, שנוסדה ב-16 באוגוסט 2011. הגוש המצרי נקט בגישת הגנה על החילוניות והחברה האזרחית של מצרים. עם זאת, עד לבחירות הפרלמנטריות הראשונות שלאחר המהפכה שהתקיימו בנובמבר 2011 ובינואר 2012, עזבו כמה מפלגות חברות את הגוש המצרי והתלוננו כי זה כולל "שרידים של המשטר לשעבר".
לכן, בזמן הבחירות כלל הגוש רק את מפלגת המצרים החופשיים, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המצרית (ESDP) ותנועת טגאמו. יחד, הגוש זכה ב-2,402,238 קולות, המקביל לנתח של 8.9% מתוך 332 המושבים שהוקצו למפלגות ולקואליציות, 33 נתפסו על ידי מועמדי הגוש המצרי, 14 מהם חברי מפלגת המצרים החופשיים. חבר תנועת טגאמו אחד נבחר למושב אחד מתוך 166 המושבים השמורים למועמדים בודדים.
בית הוראה
בית הוראה הוא בית דין, העוסק בפסיקת הלכות אורח חיים ויורה דעה. רבני בית ההוראה מכונים מו"צים ("מורי צדק") והם בעלי סמיכה לרבנות מסוג "יורה יורה". בבתי ההוראה נהוג בדרך כלל שהסמיכה נעשית על ידי הכשרה ("שימוש חכמים") של מספר חודשים (ישיבה ליד הרב בשעה שעונה לשאלות ומענה לשאלות בנוכחותו) אצל ראש בית ההוראה או אצל רבנים בכירים בבית ההוראה.
בשונה מבית דין, בבית הוראה יכול לשבת רב אחד בלבד, מכיוון שאין צורך בפסיקה של שלושה. בדרך כלל רוב רבני בית ההוראה מקבלים קהל בביתם או בבית כנסת בשכונתם.
מפלגת המצרים החופשיים
הגוש המצרי ובחירות 2011/2012
בניגוד לשותפותיה, המפלגה החליטה להחרים את הבחירות למועצת השורא בינואר ובפברואר 2012, תוך ציון חוסר שביעות הרצון מטיפול הרשויות בחריגויות במהלך הבחירות לבית התחתון. לאחר הבחירות, הגוש המצרי קרס עם פרישת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וטען כי השותפים האחרים מודאגים יותר מההפרדה החילונית-אסלאמיסטית מאשר מההבדלים בין המשטר לשעבר לכוחות המהפכניים. במרץ 2012 התפטר מהמפלגה סגן היו"ר וחבר הפרלמנט לשעבר מוחמד אבו חאמד והפך למנהיג של מפלגת חיי המצרים ומאוחר יותר של התנועה הפטריוטית המצרית.
אופוזיציה לשלטון האיסלאמיסטי
המצרים החופשיים לא לקחו חלק בבחירת חברי האספה המכוננת ביוני 2012, וקוננו על ייצוג יתר של האיסלאמיסטים בה. המפלגה אישרה את קריאותיה להחרים את האספה בספטמבר 2012. במקום זאת, התנועה השתתפה במספר פרויקטים שניסו לתאם את האופוזיציה החילונית נגד הרוב האיסלאמיסטי, כלומר הברית הלאומית המצרית שהוכרזה בספטמבר 2012, התנועה האזרחית-דמוקרטית באוקטובר 2012 וחזית ההצלה הלאומית שנוסדה בנובמבר 2012. המפלגה קראה להחרים את משאל העם החוקתי בדצמבר 2012 כדי להדגים את דחיית כל התהליך שהוביל לחוקת 2012 בחסות האיסלאמיסטים.
בית הוראה
מטרת הקמת בתי ההוראה היא לתת מענה מסודר לשואלים, ובמקרים רבים היא נועדה לתת מענה לרוצים לשמוע פסקים של רב מסוים (למשל בתי ההוראה של הרב שמואל וואזנר או של הרב נסים קרליץ או של הרב יעקב הילל, המורים על פי פסקי ראש בית ההוראה). מספר בתי הוראה מפעילים קו טלפון לשאלות במשך כל היממה.
בתי הוראה מפורסמים: בתי ההוראה של הרב וואזנר, הרב קרליץ והרב מרדכי גרוס בבני ברק. בית ההוראה 'בית אברהם' שעל יד ישיבת מרכז הרב, בראשות הרב יעקב שפירא, הרב איתן איזמן והרב יהושע מגנס. בית ההוראה של איגוד רבני קהילות והרב שמואל אליהו. בית ההוראה של העדה החרדית, אהבת שלום של הרב יעקב הילל, היכל הוראה של הרב משה בראנדסדורפר בירושלים, בית ההוראה כפר חב"ד . חלק מתי הוראה אלו מפעילים שלוחות או רבנים גם מחוץ לעירם, כמו בביתר עילית, מודיעין עילית צפת ובית שמש.
מפלגת המצרים החופשיים
אחרי הפגנות 2013
המפלגה תמכה בהדחתו של הנשיא מוחמד מורסי, שפרצה בעקבות המחאה נגד הממשלה ביוני 2013. המפלגה ראתה בהפגנות שהובילו לסילוקו של מורסי כמהפכה ולא ראתה בהפלתו כהפיכה. בדצמבר 2013 התמזגה מפלגת החזית הדמוקרטית הליברלית הוותיקה יותר עם מפלגת המצרים החופשיים. באותו חודש דווח כי המפלגה הפכה לחלק מקואליציית החזית הלאומית, אך בפברואר 2014 המפלגה הבהירה כי לא יהיה זה הגיוני להצטרף לברית בחירות בטרם יעבור חוק הבחירות.
גרנד פרי גרמניה
גרנד פרי גרמניה (בגרמנית: Großer Preis von Deutschland) הוא מרוץ מכוניות הנערך מדי שנה בגרמניה במסגרת מרוצי הפורמולה 1.
המרוץ נוסד בשנת 1926 כמרוץ עצמאי והתקיים בשנתו הראשונה במסלול האבוס בברלין. בין השנים 1932–1939 הפך הגרנד פרי הגרמני לחלק מאליפות העולם במרוצי הגרנד פרי למכוניות. החל משנת 1951 הפך המרוץ לחלק מסבב הפורמולה 1 ומתקיים מאז מדי שנה במסלולים נורבורגרינג והוקנהיים לחלופין.
אבוס (1926)
מרוץ הגרנד פרי הגרמני נוסד בשנת 1926 במטרה להפוך למרוץ הבכיר ביותר למכוניות ספורט המתקיים בגרמניה, זאת בהשראת הגרנד פרי הצרפתי שהיה לאירוע הספורט המוטורי המרכזי והגדול ביותר של אותן שנים. מרוצים בינלאומיים גדולים אחרים של התקופה היו מרוץ אינדיאנפוליס 500 בארצות הברית, גרנד פרי איטליה במונזה, גרנד פרי סן סבסטיאן ומרוץ הטארגה פלוריו בסיציליה, כאשר לצד מרוצים אלו חסרה גרמניה תחרות מוטורית גדולה. המרוץ הראשון התקיים במסלול האבוס בדרום מערב ברלין אשר היה מורכב משתי ישורות באורך 9.65 קילומטר כל אחת המחוברות בינן על ידי קשתות. מנצח המרוץ היה הנהג רודולוף קרציולה מקבוצת מרצדס-בנץ לאחר שהשלים 20 הקפות בזמן של 2:54:17 שעות. תקרית אשר העיבה על מרוץ זה הייתה תאונתו של הנהג אדולף רוזנברגר אשר גרמה למותם של שלושה בני-אדם. החל משנת 1927 החל מרוץ הגרנד פרי הגרמני להתקיים במסלול נורבורגרינג, וחדל מלהתקיים עוד במסלול האבוס, זאת עד לשנת 1959 כאשר התקיים שם המרוץ באופן חד פעמי.
מרוצי הגרנד פרי למכוניות (1932–1939)
לאחר השנים הראשונות מאז נוסד החל מרוץ הגרנד פרי הגרמני לצבור במהרה מוניטין חיובי, זאת לאחר שיצרני רכב גדולים ומרכזיים התחרו בו דוגמת מרצדס-בנץ, אוטו-יוניון, בוגאטי, אלפא רומיאו ואחרים, כאשר החל משנת 1932 הפך הגרנד פרי הגרמני לחלק מאליפות העולם במרוצי הגרנד פרי למכוניות. אליפות העולם של 1932 הורכבה משלושה מרוצים בסך הכל כאשר שני המרוצים הנוספים היו הגרנד פרי הצרפתי והאיטלקי. המרוץ התקיים במסלול הנורבורגרינג והנהג המנצח בו היה רודולוף קרציולה מקבוצת אלפא רומיאו. בשנים 1930 ו-1933 לא התקיים המרוץ מסיבות כלכליות. אליפות העולם של 1934 הורכבה משישה מרוצים בסך הכל כאשר הגרנד פרי גרמני היווה את המרוץ השלישי באליפות וניצח בו הנהג הנס שטוק מקבוצת אוטו-יוניון. מרוץ 1939 היה האחרון להתקיים בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר לאחריה נאסר על גרמניה מלהשתתף בתחרויות ספורט מוטורי, זאת עד לשנת 1950.
בשנת 1950 חזר לראשונה להתקיים מרוץ הגרנד פרי הגרמני. מרוץ זה התקיים כמרוץ פורמולה 2 במסלול הנורבורגרינג בו ניצח הנהג אלברטו אסקארי.
פורמולה 1 (מאז 1951)
החל משנת 1951 הפך הגרנד פרי הגרמני לחלק מסבב מרוצי הפורמולה 1 החדשים אשר הפכו בשנה שלפני כן לאליפות העולם במרוצי מכוניות. המרוץ התקיים במסלול הנורדשלייפה בנורבורגרינג בין השנים 1951–1969 ברציפות, למעט שנת 1959 כאשר התקיים באבוס בברלין.
בשנת 1970 התקיים מרוץ הגרנד פרי הגרמני לראשונה במסלול הוקנהיים החדש. בין השנים 1971–1976 הוסיף עוד להתקיים בנורבורגרינג, כאשר מרוץ 1976 היה האחרון להתקיים במסלול הנורדשלייפה הישן, זאת לאחר ליקויי בטיחות חמורים במסלול ותאונתו של הנהג ניקי לאודה.
בשנת 1985 חזר הנורבורגרינג באופן חד פעמי לאחר את מרוץ הגרנד פרי הגרמני לאחר שבשנת 1984 הושלמה במקום בנייתו של מסלול גרנד פרי ייעודי חדש. בין השנים 1986–2008 התקיים המרוץ במסלול הוקנהיים ברציפות, כאשר במקביל לכך אירח מסלול הנורבורגרינג את מרוץ הגרנד פרי האירופי לעיתים רבות בשנים אלו. החל מעונת 2009 המרוץ מתקיים כל שנה לסירוגין במסלולים בנורבורגרינג ובהוקנהיים.
ולדיסלב קומר
ביוגרפיה
קומר נולד בקובנה. הוא החל את הקריירה שלו באגרוף והיה חבר בנבחרת הנוער של פולין. בשנת 1959 עבר להתאמן באתלטיקה במועדון פולוניה ורשה בהדרכתו של סלאבומיר ז'לנייבסקי. בשנת 1963 קבע בקרב עשר שיא פולין.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים קומר במקום תשיעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.20 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה 1966 זכה קומר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 18.68 מטר, אחרי וילמוש וריו מהונגריה (19.43 מטר) וניקולאי קרסב מברית המועצות (18.82 מטר).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים קומר במקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.28 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד 1971 זכה קומר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.04 מטר, אחרי הרטמוט בריזניק (21.08 מטר) והיינץ יואכים רוטנבורג (20.47 מטר) שניהם ממזרח גרמניה.
אלוף אולימפי
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה קומר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא אולימפי חדש של 21.18 מטר, כבר בהדיפה הראשונה, לפני ג'ורג' וודס מארצות הברית (21.17 מטר) והרטמוט בריזניק (21.14 מטר).
לאחר שפרש מספורט תחרות היה קומר שחקן קולנוע. בין השאר שיחק בסרטו של רומן פולנסקי משנת 1986 - פירטים.
בשנת 1993 התמודד קומר לפרלמנט הפולני במסגרת מפלגת אוהבי הבירה הפולנית אך ללא הצלחה.
יוסף שמר
ילדות ונעורים
נולד בתל אביב לשרה ולשלום שמרליס. בגיל 16 למד אספרנטו אצל איסאי דְרַטוור, אספרנטיסט שעלה מפולין. לימים לימד שמר אספרנטו במרכז ביכורי העיתים בתל אביב. הוא הופיע בתוכנית הטלוויזיה של אורי זוהר "זה הסוד שלי", וסודו היה: "אני מורה לשפת אספרנטו".
במקצועו היה שמר בכיר במערך ההדרכה של בנק הפועלים, מומחה בתחום המט"ח.
פעילות אספרנטית
בכל קיץ השתתף במשלחת אספרנטיסטים מישראל לכינוסים הבינלאומיים ברחבי העולם, ובמשך שנים אף ייצג את ישראל בוועד של הארגון העולמי לאספרנטו (UEA). הוא נמנה עם מארגני הקונגרס הבינלאומי לאספרנטו שנערך בתל אביב בשנת 2000.
במשך שנים רבות כיהן כיו"ר האגודה לאספרנטו בישראל, ואף מילא תפקידים נוספים באגודה, בהם גזבר ומזכיר. במשך כ-30 שנה ריכז את פעילותו של מועדון האספרנטו בתל אביב.
שמר נהג להרצות בנושאי יהדות, ציונות ותולדות השפה הבינלאומית אספרנטו. כבעל ידע כללי רחב, נהג להנחות את החידון המסורתי בקונגרסים הבינלאומיים שהתקיימו בארצות שונות בעולם. בשנותיו האחרונות נהג לשלוח מדי שבוע בדואר אלקטרוני למאות מנויים בכל רחבי העולם בדיחות יהודיות שתרגם לאספרנטו, ובצידן הסביר לגויים מונחים רבים מהתרבות היהודית.
עורך ביטאון האספרנטו
במשך כעשרים שנה ערך את ביטאונה של אגודת האספרנטו הישראלית, "Israela Esperantisto" ("האספרנטיסט הישראלי"), כתב עת באספרנטו המופץ בארץ ובעולם. בתפקידו כעורך ההדיר והביא לדפוס מכתב ששלח מוורשה ד"ר אליעזר זמנהוף, ממציא שפת האספרנטו, לביל"ויים בגדרה. המכתב, שנותר עלום במשך מאה שנה, עורר סנסציה בקהילת האספרנטו העולמית והבליט את הפן היהודי באישיותו של זמנהוף ואת פעילותו הציונית. בין השאר זכור ריאיון שערך שמר עם ניצולת השואה אווה תורן, ידידתה של לידיה זמנהוף, בתו של יוצר השפה שהייתה אף היא אספרנטיסטית. בריאיון נכללו גם גילויים על ימיה האחרונים של לידיה, לפני עלייתה לרכבת לטרבלינקה.
פטירתו
לאחר פטירתו פורסם טור בעיתון "הארץ" במדור "אחרי מות". במפגש הראשון לאחר לכתו נערך ערב זיכרון במועדון האספרנטו, שאותו ניהל במשך כשלושים שנה. מאפריל 2012 נקרא המועדון על שמו "מועדון האספרנטו ע"ש יוסי שמר".
עם מותו של יוסי שמר הגיעו לאגודה לאספרנטו בישראל מכתבי תנחומים מאספרנטיסטים ברוב ארצות העולם. על מצבתו בקריית שאול נחרת (באספרנטו): "הלב הפועם של תנועת האספרנטו בישראל, אהוב בכל העולם".
מקרוד
מקרוד או מקרוט (בערבית: مقروض או مقروط; בתעתיק מדויק: מקרוץ', שמשמעותו צביטה - הפעולה שעושים כדי למנוע את נזילת המימרח) היא סוג של עוגייה פופולרית במדינות צפון אפריקה וגם במלטה. אף שהכנת המקרוד כרוכה בעבודה רבה, נהוג להגישן בכל עונות השנה, ובמיוחד באירועים מיוחדים, כמו חגים ומסיבות אירוסים. כמאפה מסורתי במטבח התוניסאי והאלג'יראי, היא נפוצה גם בצרפת, ישראל ומדינות אחרות בהן חיים יוצאי ארצות אלה. בישראל נהוג להכינן עבור שמחות וחגים, כמו חנוכה, פורים או במימונה.
הכנה
המקרוד עשויה מקמח, סולת, סוכר, שמן ומי ורדים, במילוי של תמרים מעוכים, ולעיתים שקדים ושומשום. העוגייה מגולגלת לרולדה, ונחתכת לפרוסות עבות, או מעוצבת כמו מעמול, לאחר מכן מטוגנת בשמן עמוק עד להזהבה ומועברת לסירופ סוכר חם.
היסטוריה
מקור המתכון אינו ודאי. אפשר שמקורו בעיר קירואן, אשר כיום היא בתוניסיה, משם נפוץ בצפון אפריקה תחת שמות שונים. אפשר גם שמקורו בעמק המזאב, או ברמות האטלאס של אלג'יריה.
חיים זיידמן
חיים זיידמן (כ"ה בכסלו תרמ"ה, 13 בדצמבר 1884 – כ"ד בתמוז תשכ"ז, 1967) היה בנקאי, מראשוני בנק לאומי לישראל (בנק אפ"ק) מנהל בנק אנגלו-פלשתינה בצפת, מפעילי הסתדרות הציונים הכלליים בישראל, מראשוני תל אביב וממייסדי שכונת נחלת בנימין ("חברה חדשה"), חבר מועצת עיריית תל אביב.
קורות חיים
זיידמן נולד בעיירה אוז'יראן שבגליציה, אביו, יחיאל מיכל, היה בן משפחה מסועפת וידועה ברוב ערי גליציה המזרחית, מצאצאי ר' לוי יצחק מברדיצ'ב וממשפחת קלמן שולמן בווילנה. היו בה רבנים, סוחרים בעלי תעשייה ובעלי אחוזות, והיו בין הראשונים שקיבלו רישיון לרכוש אחוזת קרקע בגליציה.
למד ב"חדר" וב-1903 ב"ישיבת אוז'יראן", וסיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר בצ'רנוביץ. היה חבר באגודה הציונית "דגל ציון / דגל יהודה" בפודבילוצ'יסק, בחודש מאי 1908 בגיל 23, סמוך לגמר לימודיו בצ'רנוביץ, עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו. נשא לאישה את מלכה בת שמואל קיסילוב (אחות קצין מחוז ת"א יעקב קיסילוב – אברזי). נולדו להם 3 ילדים: ד"ר מרדכי זיידמן – רופא עור, עמנואל זיידמן – אגרונום, ואביבה סגל – ששימשה שנים רבות במזכירות התאחדות התעשיינים בישראל.
זיידמן נפטר ברמת גן בכ"ד בתמוז תשכ"ז (1967).
יפו – בנק אפ"ק
עם עלייתו לארץ עבר לפתח תקווה, במחשבה תחילה להיות פועל חקלאי. אך לאחר שלשה ימי עבודה קיבל "חררה", חלה בקדחת והוכרח לשוב ליפו והתגורר במלון בלה ויסטה של שלמה פיינגולד. בסוף מאי 1908 נתקבל כמזכיר בגימנסיה הרצליה ואחרי כמה חודשים קיבל משרת מזכיר בבנק אנגלו פלשתינה ביפו תחת מנהלו זלמן דוד ליבונטין. במשרה זו כיהן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, - ועד הגירוש מיפו. עסק רבות במימון אשראי לראשית התעשייה בארץ ובראשה מפעל המתכת של ליאון שטיין. עזר במימון רכישת המגרש עבור "הגימנסיה הרצליה" על ידי עמותת אחוזת בית.
צפת
ביום ה' ניסן תרע"ז 19 באפריל 1917 גורש מיפו - תל אביב על ידי הטורקים וקבע את מושבו בצפת. בימי הגירוש נתמנה מטעם בנק אנגלו-פלשתינה כמורשה חתימה בצפת ובחיפה. וכשנכנסו האנגלים לארץ ב-1918, חזר לעבודתו באפ"ק יפו. ב-1929, בימי מאורעות תרפ"ט, חזר לצפת כמנהל סניף הבנק עד ל-1934 ואחר כך עבר לפתח תקווה כמנהל הסניף. עזר "לייהד" את בית הקולג' הסקוטי – לימים בית בוסל. פעל ממושבו בצפת לשחרורם וקליטתם של העולים הבלתי-לגליים שהגיעו לארץ מצפון.
אחוזת בית – תל אביב
בשנת 1912 בנה את ביתו בתל אביב ברח. נחלת בנימין 29 פינת גרוזנברג. היה מראשוני הבונים בתל אביב ובין המייסדים של נחלת בנימין, שהייתה ביסודה כעין שכונה נבדלת בשם "חברה חדשה" (אלנבי).
באוקטובר 1920 נבחר לחבר בוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
פתח תקווה
ב-1934 נתמנה למנהל סניף בנק אפ"ק ברחוב רוטשילד בפ"ת תפקיד אותו מילא עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1950. ב-1936 בתקופת מאורעות המרד הערבי הגדול, הבנק בראשותו העמיד אשראי לחקלאי פתח-תקוה והציל את היבולים ואת אגודת ביטוח חקלאי פתח תקווה מפשיטת רגל.
עמק לנגונג
עמק לנגונג (במלאית: Lembah Lenggong) שוכן במדינת פרק במלזיה. הוא אחד האזורים החשובים ביותר בחצי האי המלאי מבחינת אתרים ארכאולוגים, שכן חפירות חשפו עקבות רבים מהפרהיסטוריה של מלזיה. באזור זה נמצא המקום העתיק ביותר הידוע של פעילות אנושית בחצי האי. כיום אזור זה הוא עדיין כפרי, עם קמפונגים קטנים המוקפים בצמחייה ירוקה וגבעות אבן גיר. ניתן להשוות את לנגונג למוזיאון באוויר הפתוח, והוא משכן של אגדות, שלדים, ציורי מערות וממצאים יקרים כמו תכשיטים, כלי חרס, כלי נשק וכלי אבן. רבות מהמערות באזור לנגונג חשפו עדויות לבני אדם קדומים שחיו וצדו באזור זה. עמק לנגונג הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-30 ביוני 2012.
תיאור
עמק לנגונג שוכן בין רכס הרי טיטיוואנגסה (Titiwangsa) במזרח לבין רכס בינטאנג (Bintang) התחתון במערב. הנהר זורם בעמק כשאליו נשפכים יובלים קטנים והוא מנוקד באיים. רוב העמק הוא שטח חקלאי של מטעי עצי גומי ודקלי שמן, וביניהם כפרים מסורתיים ומחשופים של אבן גיר. כיסים של יער גשם טרופי הקשורים למחשופי אבן הגיר הם שרידים של יער בלום-טמנגור שהשתרע בעבר עד 60 קילומטרים צפונה. עדויות גאולוגיות מצביעות על כך שהנהר פרק שינה את מסלולו בתקופות שונות, וכתוצאה מכך נוצרו מרבצי חצץ ואגמים. פגיעת מטאוריט לפני 1.83 מיליון שנים חסמה את הנהר והסיטה את דרכו. לפני 40,000 שנה העמק היה חלק מסוואנה טרופית. במשך תקופה של שני מיליון שנים סיפק העמק חצץ מתאים לייצור כלי אבן פרהיסטוריים ומערות באבן הגיר למקלט.
אתר המורשת העולמית
אתר המורשת העולמית "המורשת הארכאולוגית של עמק לנגונג" כולל ארבעה אזורים בעמק לנגונג בשני מקבצים על שטח כולל של 3,986.4 דונם המוקפים כל אחד באזור חיץ שביחד שטחו 17.867 קילומטרים רבועים. האזורים הכלולים באתר הם:
אדם פרק
כאמור, השלד האנושי העתיק ביותר שנמצא במלזיה היה במערת גואה גונונג רונטוה בגבעת בוקיט קפאלה גאג'ה או גבעת ראש הפיל בעמק לנגונג. השלד היה זכר בגובה של כ-157 סנטימטרים, כבן 45. הוא התגלה בשנת 1991, והשלד תוארך בתיארוך פחמן-14 ל-10,120 שנים לפני זמננו. זהו אחד השלדים השלמים ביותר לתקופת זמן זו באזור זה. בשנת 2004, נמצא שלד נוסף במערת גואה טלוק קלאוור על ידי צוות של ארכאולוגים של. הפעם מדובר ב"אשת פרק" (Perak woman) בגובה 148 סנטימטרים, ומעריכים שהייתה בת 40 במותה.
אדם פרק נקבר בתנוחת עוברית, כשבכתפו הימנית משקעים של עצמות בעלי חיים, משמאלו ומתחתיו, וכלי אבן מסביב לגופו. לא היו קברים אחרים במערה. לאדם פרק הייתה יד שמאל פגומה, זרועו וידו השמאלית היו הרבה יותר קטנות בהשוואה לזרועו ולידו הימנית. עיוות זה יכול לנבוע מפגם גנטי המכונה Brachymesophalangia type A2. עדות זו נתמכת בעובדה שעמוד השדרה שלו מעוקל לכיוון ימין עקב חיים עם יד אחת טובה בלבד.
אחת המסקנות שהעלה המחקר הייתה שהוא בוודאי היה חבר חשוב בחברה שבה חי מכיוון שהקבורה הייתה מאוד מורכבת ודורשת עבודה. אדם פרק הוכנס לבור עם מנחות אוכל, ואחר כך כיסו אותו בקונכיות קטנות, ואז הניחו עוד מנחות וכלים, ואחר כך שכבת קונכיות נוספת, ואחריה שכבת עפר אחרונה. יתר על כן, הוא היה בן 45 שהיה מבוגר מאוד לאדם מאותה תקופה עם מוגבלות. אנשים היו צריכים לדאוג לו - ואנשים לא היו לוקחים את זה על עצמם אלא אם כן הוא היה מכובד או מדורג גבוה באיזושהי היררכיה חברתית. זו סיבה נוספת לתמוך בתאוריית ההיררכיה החברתית.
פרהיסטוריה
בעבר חשבו שמלזיה היא מדינה צעירה מאוד מבחינה ארכאולוגית עם פרהיסטוריה קצרה מאוד יחסית. המינים שקדמו למין האנושי התפתחו באפריקה לפני כ-3–5 מיליון שנים. צאצאיהם היגרו מאפריקה ושרידיהם הפרהיסטוריים נמצאו בכל רחבי אירופה ואסיה. גם וגם  מתוארכים לפני כ-300,000 שנה. השרידים האנושיים הקדומים ביותר שהתגלו במלזיה הם גולגולת אנושית שנמצאה ב בסראוואק שבאי בורנאו, ומתוארכת לכ-40,000 שנה לפני זמננו. כאמור השריד האנושי העתיק ביותר בחצי האי המלאי הוא השלד המכונה "אדם פרק" שחי לפני פחות מ-11,000 שנים לפני זמננו.