cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ז'יל וג'ים
עלילה
השלושה נוסעים יחד לטיול בפארק, ולאחר ארוחת הצהריים מזמינה קתרין את ג'ים לטיול קצר במכוניתה, בטענה שברצונה להראות לו משהו. היא מפצירה בז'יל להסתכל עליהם בהסיעה את המכונית מעבר לגשר אל תוך הנהר, ובכך היא הורגת את שניהם. בספר נכלל בנקודה זו פרט שאינו מופיע בסרט: המחשבה העוברת במוחו של ג'ים ברגע מותו: "אותי היא אוהבת יותר".
סגנון
בהיותו מזוהה לחלוטין עם סרטי הגל החדש הצרפתי ובמשך השנים גם אחד מסמליו המובהקים של הזרם, "ז'יל וג'ים" עושה שימוש יצירתי והרפתקני בשפתו של קולנוע זה, המעודדת שימוש בחומר גלם מיומני קולנוע, צילומי סטילס, פריימים מוקפאים, תנועות פאן, שימוש בדולי, שוטים ארוכים וממושכים של התבוננות, ניגובי מסך וקריינות (של מישל סובור). השימוש באלה עוזר לייצר קולנוע רפלקסיבי ומודע לעצמו שמעלה שאלות קיומיות דרך התעסקות בעולמו של הפרט וערעור על המסגרות החברתיות המקובלות.
הצלם של טריפו היה ראול קוּטאר, ששיתף פעולה לעיתים קרובות גם עם ז'אן-לוק גודאר. חידושו של קוטאר בכך שהשתמש במצלמה קלת-משקל כדי לייצר אפקט של דינאמיות ותנועות זורמות וקלות. דברים אלו היו חשובים לבמאים שביקשו לצלם ברחובות הערים הסואנות ולצאת מהאולפנים וכן לצלם באופן משוחרר שיתחבר לזרם התודעה של הדמויות, כך הם ביקשו לקדם סגנון קולנועי חדש וייחודי.
הפסקול של הסרט נכתב על ידי ז'ורז' דלרו, מלחין ששיתף פעולה עם רבים מבמאי הגל החדש. שיר אחד מתוך הפסקול: "Le Tourbillon" ("הסופה"), המתאר במילותיו את הסופות והמערבולות הרגשיות העוברות על שלוש הדמויות בסרט, הפך ללהיט פופולרי. הדיאלוגים בסרט רובם בצרפתית, למעט שורות מעטות הנאמרות בגרמנית ואחת באנגלית.
סגנון המשחק של הגל החדש מגולם במשחקה של ז'אן מורו. מבקרת קולנוע ידועה בצרפת כתבה עליה כך: "יפה, אבל בצורה טבעית. סקסית, אבל בו-זמנית אינטלקטואלית, סוג של מיניות שקולה – היא הייתה האישה האותנטית של הגל החדש." על אף ששמה אינו מוזכר בכותרת הסרט, קתרין היא "חוסר מובנה. היא ההשלמה בין שני רעיונות מנוגדים לחלוטין של נשיות."
טריפו אמר עליה: "היא זוהרת בנוכחות שלה, היא פרוצה בתקופת המעבר בין שתי המאות ששכבה עם כולם".
דומיניק וסט
דומיניק ג'רארד פה וסט (באנגלית: Dominic Gerard Fe West; נולד ב-15 באוקטובר 1969) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי, התפרסם בסרטים "300" ו"שיקגו" ובסדרות הדרמה "הסמויה" ו"הרומן" שבהן כיכב בתפקיד ראשי.
ביוגרפיה
וסט נולד בשפילד למשפחה אירית קתולית מרובת ילדים, בנם של מונה וג'ורג' וסט. למד בבית ספר התיכון היוקרתי "איטון קולג'" ביחד עם ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון. בתו הבכורה של וסט מרטה שיחקה לצידו של פול בטאני בסרט "המצאה". בשנת 2010 התחתן וסט עם המפיקה קת'רין פיצגרלד, לווסט יש איתה 2 בנים, בת אחת וכן יש לו בת ממערכת יחסים קודמת.
קריירת משחק
וסט התחיל את דרכו בקולנוע הבריטי בדרמות המבוססות על המחזות השייקספירים " ריצ'רד השלישי" בתפקיד מלך אנגליה הנרי השביעי ו"חלום ליל קיץ" בתור המאהב הצעיר ליסנדר. ב-1999 השתתף בתפקיד קטן מאוד בשובר הקופות "מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום".
פרץ לתודעה בשנת 2000 בסרט "28 ימים" בתור ג'ספר, חברה האלכוהוליסט של העיתונאית גוון קאמינגס (סנדרה בולוק). ב-2001 הופיע בתפקיד גיטריסט ההבי מטאל קירק קודי בדרמה המוזיקלית "רוק סטאר". ב-2002 שיחק וסט בסרט המחזמר המצליח "שיקגו" בתור פרד קאסלי המאהב של נערת השעשועים רוקסי הארט (רנה זלווגר). בשנה זו החל וסט גם את תפקידו הראשי בתור הבלש היצירתי ג'ימי מקנולטי בסדרת הדרמה "הסמויה", תפקיד שמילא במשך כשש שנים. הסדרה נחשבת על ידי רבים כיצירת מופת טלוויזיונית ומוכרת בנשימה אחת עם ה"סופרנוס" כחלוצות הרנסאנס של סדרות הטלוויזיה של תחילת המאה ה-21. ב-2003 השתתף בדרמה הרומנטית "חיוך של מונה ליזה" בתור הפרופסור לאיטלקית ביל דאנבר וב-2004 בדרמת המתח "הנשכחים" בתור אש אב לילד שנעלם באורח מסתורי בדומה לגיבורת העלילה טלי פרטה (ג'וליאן מור).
בשנת 2007 שיחק וסט בשובר הקופות ההיסטורי "300" וגילם את דמותו של ת'רון, פוליטיקאי ספרטני מושחת האונס את מלכת ספרטה (לנה הידי), הופיע בנוסף בסרט " מקור הרוע" בתור הבלש פסקל פולי החוקר את הרצח שביצע חניבעל לקטר. ב-2008 שיחק בסרט הפעולה "המעניש: אזור מלחמה" בתפקיד בוס המאפיה בילי ראזוטי. ב-2010 הופיע באפוס ההיסטורי האלים "סנטוריון" בתור הגנרל הרומאי טיטוס וירילוס מפקד הלגיון התשיעי. בשנת 2011 שיחק במיני-סדרת הטלוויזיה הבריטית "השעה" של רשת BBC בתפקיד של הקטור מאדן. על תפקיד זה היה מועמד וסט לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - מיני סדרה או סרט טלוויזיה לשנת 2012.
ניו דלהי מטאלו-בטא-לקטמז
ניו דלהי מטאלו-בטא-לקטמז (באנגלית: New Delhi metallo-beta-lactamase), הידוע בכינוי NDM-1 הוא אנזים הגורם לחיידקים המכילים אותו להפוך עמידים לקשת נרחבת של אנטיביוטיקות בטא-לקטם. אנטיביוטיקות אלה כוללות את משפחת הקרבפנם המשמשים כטיפול עיקרי לזיהומים חיידקיים עמידים לאנטיביוטיקה. הגן של NDM-1 הוא חלק מסדרה של גנים דומים המקודדים את האנזים בטא-לקטמאז ונקראים קרבפנמסים (Carbapenemases). חיידקים המייצרים קרבפנמסים מכונים "סופר באג" בגלל הקושי הרב לטפל בזיהומים הנגרמים מחיידקים עמידים אלה. בחיידקים אלה ניתן לטפל בדרך כלל רק באנטיביוטיקות ממשפחת הפולימיקסין (Polymyxin) וטיגציקלין (Tigecycline).
NDM-1 התגלה לראשונה בדצמבר 2009 בחולה שאושפז בניו דלהי כשהוא סובל מזיהום שנגרם על ידי החיידק Klebsiella pneumoniae. מאוחר יותר זוהו חיידקים עמידים דומים בפקיסטן, בריטניה, ארצות הברית, קנדה, יפן, ברזיל, ובחודש אוקטובר 2010 אף בישראל. החיידקים הנפוצים ביותר המייצרים את האנזים הם חיידקים גרם-שליליים (-g) כגון Escherichia coli ו-Klebsiella pneumoniae, אולם הגן של NDM-1 עובר מסוג חיידקים אחד לאחר בהעברה גנטית אופקית ולכן אינו מוגבל לחיידקים אלה.
מקור ותפוצה
האנזים NDM-1 נקרא על שם ניו דלהי בירת הודו, כיוון שהמאמר שתיאר אותו לראשונה עסק במטופל משוודיה, שאובחן בחודש דצמבר 2009 ואשר חלה בזיהום חיידקי עמיד לטיפול בעת ששהה בניו דלהי. לאחר שטופל ללא הצלחה בניו דלהי, החולה הוטס לשוודיה ובבדיקות מעבדה זוהה חיידק Klebsiella pneumoniae עמיד לאנטיביוטיקות ממשפחת הקרבפנם, הנושא גן חדש למדע. החוקרים הגיעו למסקנה כי מנגנון העמידות החדש "מקורו בהודו, אולם קיים מידע מועט בהודו באשר למידת תפוצתו." מחקר שנערך בחודש מרץ 2010 בבית חולים במומביי כי רוב החיידקים עמידי קרבפנם שבודדו מחולים נשאו את הגן blaNDM-1.
עד לחודש יוני 2010 זוהו בארצות הברית שלושה מקרי זיהום חיידקי בעל מנגנון עמידות דומה, כולם במטופלים אשר קיבלו טיפול רפואי בהודו זמן קצר קודם לכן.". אולם מומחים אמריקאים חלוקים בדעתם האם NDM-1 מסוכן יותר מחיידקים עמידים אחרים שהתגלו עד כה, כגון MRSA, הנפוצים בארצות הברית.
בחודש יולי 2010 דיווחה קבוצת מחקר מניו דלהי כי זוהו שלושה מקרי זיהום חיידקי ב-Acinetobacter baumannii הנושאים את הגן NDM-1 אשר אושפזו ביחידה לטיפול נמרץ של בית חולים בצ'נאי בחודש אפריל 2010. כמו במקרים דומים חיידקים אלה היו עמידים לאנטיביוטיקות ממשפחת הלקטאם וקוינולון, אולם רגישים לטיגציקלין ולקוליסטין. עמידות נרחבת זו לאנטיביוטיקה בחיידק זה חמורה עוד יותר לנוכח העובדה כי לחיידק עמידות נוספת לטיפול.
בתחילת אוגוסט 2010 נמצא כי התרכובת GSK 299423 יעילה באופן בולט כנגד חיידקים עמידים בכך שהיא מונעת מחיידקים אלה להמשיך ולהתחלק, ובכך מסתמן טיפול אפשרי לחיידקים הנושאים את הגן NDM-1.
ב-21 באוגוסט 2010 התגלה חולה ראשון עם זיהום בחיידק עמיד נושא NDM-1 באונטריו, קנדה ומאז התגלו מקרים נוספים בבריטיש קולומביה ובאלברטה. ב-6 בספטמבר 2010 התגלה זיהום ראשון ב-NDM-1 ביפן. במקרה נוסף של חולה שאושפז ביפן בחודש מאי 2009 זוהה גן ה-NDM-1 רק לאחר החלמתו. בסוף חודש אוקטובר 2010 אובחנה חולה במרכז רפואי שיבא כנושאת חיידק מעיים בעל עמידות מסוג NDM-1. החולה אושפזה קודם להגעתה לישראל בבית חולים בניו דלהי לאחר שנפצעה בתאונת דרכים, ואושפזה בבית החולים בישראל להמשך טיפול בפגיעותיה. החיידק לא גרם למחלה אצל מטופלת זו.
מקרה מוות ראשון של חולה עם זיהום חיידקי עמיד בגן NDM-1 דווח בבלגיה באוגוסט 2010. חולה זה זוהם לאחר שטופל בבית חולים בפקיסטן. הוא נפטר על אף שטופל בקוליסטין. הרופא המטפל דיווח כי המטופל נפצע בתאונת דרכים בפקיסטן ואושפז שם עם פגיעה חמורה ברגלו, ולאחר מכן הוטס לבלגיה להמשך טיפול.
הערות שוליים
Β-Lactamasen
בריכות הצאן
"בריכות הצאן", הידועות גם בשם "בריכות בית חסדא" היו שתי בריכות שנחפרו באפיקו של נחל בית זיתא בירושלים. מיקומן היום הוא באזור החומה הצפון מזרחית של העיר העתיקה, ברובע המוסלמי צפונית לדרך שער האריות. המקום שימש בתקופת בית המקדש השני כמאגר מים וכבריכות מרפא. במאה ה-5 לספירה נבנתה במקום כנסייה גדולה שהוקדשה ל"מרים הקדושה של הפְּרוֹבָּטיקה" ונהרסה בתחילת המאה ה-11. מאוחר יותר בתקופה הצלבנית נבנה במקום מנזר צלבני שהוקם לזכר הנס, שעל פי המסורת הנוצרית, ביצע ישו במקום, ובסמוך, החל מן המאה ה-12, עומדת במקום  כנסיית סנטה אנה הבנויה בסגנון בנייה רומנסקי.
העת העתיקה
במאה ה-8 לפנה"ס נבנה באתר בור מים לאספקת מים למקדש. ייתכן שמקור בור המים הוא באגירת מי גשמים ושיטפונות שנותבו אל אזור העמק ונעצרו על ידי סכר. מאוחר יותר נבנה במקום סכר ברוחב 6 מטר. מן הבריכה המלאכותית בגודל של 40x50 מ' הובלו המים בתעלות לבית המקדש. ייתכן כי זו הבריכה העליונה המוזכרת בספר מלכים בשם "הבריכה העליונה":
תיאור נוסף של בריכה מופיע בספר ישעיהו. תיאור זה מעלה את ההשערה כי הבריכה אף שימשה את הכובסים בעיר:
ימי בית שני
במאה השלישית לפנה"ס, ככל הנראה ביוזמתו של שמעון הכהן הגדול, נבנתה בריכה נוספת במקום, תוך שימוש בסכר כבקיר חוצץ. על פי הסברה המקובלת בריכות אלה נקראו "בריכות הצאן" (ביוונית: Piscina Probatica) מאחר ששימשו לשטיפת הצאן שהובא להקרבה כקורבן בבית המקדש. בניגוד להנחה זו מצביעים החוקרים על שימוש שונה בבריכות: לפי הערכתו של הארכאולוג הבריכות נבנו כחלק ממערכת המים של ירושלים, אך לא למטרת שתייה או נופש, כפי שטען למשל אליצור. בעוד הבריכה הצפונית, בגודל של כ-53x40 מ', שימשה כמאגר מים ("אוצר"), שימשה הבריכה הדרומית, שגודלה כ-47x52 מ', כמקווה טהרה. אל בריכה זו הוביל גרם מדרגות ברוחב של כ-35 מ' ובאורך של כ-53 מ', שאיפשר את הטהרה במקום. הבריכות היו מוקפות בארבעה סטוים (פורטיקו) עם עמודים. סטואה נוסף מוקם לצד הסכר החוצץ בין הבריכות. בסכר נבנו פיר אנכי וכן מנהרה אופקית שבסופה שער, שקישרו בין שתי הבריכות ואיפשרו שליטה על המים.
התקופה הרומית
לאחר שנת 135, עם בנייתה של "איליה קפיטולינה" כעיר פגאנית על ידי אדריאנוס, נבנו באתר מרחצאות מרפא לכבוד האל אסקלפיוס (Asclepius). מכיוון שדרך הריפוי לרוב כללה אמבטיות וטבילות, הוקמו מקדשים מסוג זה סמוך למעיינות ומקורות מים. במקדש הפגאני נחשפו פסלונים ותבליטים של נשים, אולי פסלונים שניתנו על ידי חולים שזכו להירפא ממחלתם. כמו כן נתגלה ממצא המראה את אסקלפיוס כהיבריד בעל גוף של נחש, הניצב בין שני עמודי מקדש.
התקופה הביזנטית
בתקופה הביזנטית נבנתה במקום כנסייה גדולה בצורת בזיליקה שהוקדשה למרים, אם ישו. היה זה במקביל לעליית מעמדה של מרים בפולחן הנוצרי, בייחוד עקב פעולותיה של הקיסרית אאודוקיה. בניין הכנסייה, באורך של כ-45 מ' וברוחב של כ-18 מ', הוקם על גבי הסכר המפריד בין שתי הבריכות ועל גבי קשתות תמיכה גבוהות. ב-615, בתקופת הכיבוש הפרסי של העיר, נפגעה הכנסייה - והיא שוקמה על ידי מודסטוס, פטריארך ירושלים. תיאור הידוע כ"מסע אנטוניוס", המתוארך למחצית השנייה של המאה ה-7, מתאר את ההידרדרות במעמדה של הבריכה בתקופה זו:
התקופה הצלבנית
בתחילת המאה ה-11 נהרסה הכנסייה בשנית, על ידי אל-חאכם באמר אללה הפאטימי. לאחר מסע הצלב הראשון הוקם במקום מנזר צלבני קטן שהוקדש לנס הריפוי של ישו. הצלבנים בנו על חורבות הכנסייה הביזנטית קפלה קטנה, ובנוסף הקימו בצמוד כנסייה גדולה שהוקדשה לאנה הקדושה (סנטה אנה), אמה של מרים. הצלבנים הפרידו בין שתי המסורות: זו של ריפוי הנכה, וזו של לידת מרים, והעבירו את האחרונה לכנסייה החדשה של סנטה אנה. לצד הכנסייה החדשה הקימו הצלבנים מנזר.
כנסיית סנטה אנה הוקמה בשנות הארבעים של המאה ה-12 והיא דוגמה לטיפוס הנפוץ ביותר של כנסייה צלבנית בארץ ישראל: בסיליקה עם אולם תווך ושתי סיטראות המסתיימות במזרח בשלוש אפסידות מקבילות. המבנה משלב סגנון בנייה רומנסקי מוקדם, עם מסורות בנייה מקומיות נוצריות קדומות והשפעות ביזנטיות, כמו הכיפה מעל מקום ההצטלבות של אולם התווך עם הטרנספט. באגף הימני מדרגות המובילות לקריפטה מהתקופה הרומית, שעל פי המסורת מהווה את מקום לידתה של מרים.
התקופה האיובית
חמש שנים לאחר תבוסת הצלבנים ב-1187 הפכה הכנסייה למדרסה מוסלמית (בית ספר מוסלמי) כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה: "בשם אללה הרחום והחנון. כל הטוב והיפה שעלה בגורלכם הוא מאללה. מדרסה מבורכת זו נבנתה עבור הווקף על ידי אדוננו צלאח א-דין סולטאן האסלאם והמוסלמים". בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח א-דין, נשמר המבנה היטב, והוא משמש כאחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה הצלבנית ברחבי ירושלים.
העת החדשה
במהלך המאה ה-19 שימש המבנה כאורווה של חיל המצב הטורקי, ששכן בקרבת מקום. לצליינים לא הותרה הירידה לקריפטה דרך המדרגות, אך הותר להם להיכנס דרך חלון קטן, אותו מראים בכנסייה עד היום. ב-1856 נמסרה הכנסייה לנפוליון השלישי, כאות תודה על עזרתם של הצרפתים במלחמת קרים. הכנסייה שוקמה על ידי האדריכל הצרפתי מוס (Mosse) שהצניע את התוספות המאוחרות. מוס גם ערך את החפירות הראשונות באתר בריכות בית חסדא. הכנסייה נמסרה על ידי נפוליאון למסדר האבות הלבנים, החברים במסדר שנוסד למען פעילות מיסיונרית באפריקה. מתחם סנטה אנה הוא, איפוא, בין המקומות היחידים בארץ הקודש בהם מוצאים את נזירי המסדר דרך קבע. האבות הלבנים חיפשו דרך לעזור לכנסייה הקתולית המזרחית בארץ הקודש ולכן פתחו במקום סמינר לכמרים מלכיתים (יוונים קתוליים) בשנות השמונים של המאה ה-19.
שיבוט מולקולרי
שיבוט מולקולרי הוא סדרה של שיטות בביולוגיה מולקולרית המשמשות להרכבת מולקולות DNA רקומביננטיות ולשכפולן באמצעות פונדקאי. שיבוט מולקולרי נמצא בשימוש נרחב, והכרחי ולשיטות רבות בעולם המדע והרפואה. השימוש במונח שיבוט מתייחס לכך שבתהליך נוצרים עותקי DNA רבים הזהים למקור. שיבוט מולקולרי עושה שימוש לרוב ב-DNA משני מקורות: מאורגניזם אחד משמש כמקור ל-DNA שיעבור שיבוט, ומאורגניזם שני שישמש כפונדקאי לתהליך השכפול. שיבוט מולקולרי מתאפשר אף על פי שהמבנה הכימי של DNA משותף בין כל היצורים החיים. לפיכך מערכת השכפול של הפונדקאי יכולה להתמודד עם DNA זר.
בשיבוט מולקולרי שגרתי, DNA מהאורגניזם הרצוי מעוכל במבחנה על ידי אניזמי הגבלה כדי ליצור מקטעי DNA קצרים. מקטעים אלו מודגרים עם נשא (וקטור), המשמש שלד ליצירת מולקולת DNA מעגלית (פלסמיד). מולקולה רקומביננטית זו מוכנסת לפונדקאי (בדרך כלל מדובר בזן שפיר, קל לגידול של החיידק אי קולי). כחלק מתהליך השכפול הטבעי של הפונדקאי, ישוכפל גם ה-DNA הרקוביננטי. כיוון שמקור ה-DNA הוא זר, חיידקים אלו נחשבים טרנסגניים או אורגניזם מהונדס גנטית (GMO).
תהליך השיבוט המולקולרי מתבסס על העובדה שחיידק יכול לקלוט DNA מעגלי זר, ולשכפלו כחלק מהשכפול הטבעי שלו. מכיוון שחיידקים גדלים בצורה מעריכית, באמצעות שימוש בחיידקים בעלי זמן דור קצר ניתן להגיע בפרק זמן של שעות לעותקים רבים הזהים ל-DNA הרקומביננטי שהוכנס לפונדקאי. נהוג לכנות הן את החיידקים שנוצאו והן את מולקולת ה-DNA הרקוביננטי שיבוטים.
כל מקטע DNA יכול לעבור שיבוט מולקולרי, אך ישנם גורמים שעלולים להגביל את הצלחת התהליך. לדוגמה, רצפי DNA המכילים חזרות הופכיות, מקור שכפול, צנטרומרים וטלומרים. היעילות פוחתת במקטעי DNA ארוכים; אך ניתן לשבט מקטעים מעל 10,000 זוגות בסיסים ועד 40,000 זוגות בסיסים בבקטריופאג'ים כגון בקטריופאג' למדא.
שיבוט מולקולרי דומה לתהליך PCR בכך ששניהם משכפלים רצפי DNA. ההבדל העקרוני בין שתי השיטות הוא ששיבוט מולקולרי נעשה ביצור חי (אין ויוו), ו-PCR נעשה במבחנה (אין ויטרו). מקטע DNA משובט נושא פחות מוטציות מאשר תוצר PCR.
היסטוריה
לפני 1970, ההבנה של גנטיקה וביולוגיה מולקולרית הייתה מוגבלת כיוון שלא היה ניתן לבודד גנים בודדים מתוך יצורים מורכבים. מיקרוביולוגים חיפשו דרך להבין מנגנונים שבאמצועתם חיידקים מגבילים את גידולם של בקטריופאג'ים, והצליחו לבודד אניזמי הגבלה, אשר מבקעים DNA דו גדילי בתנאי שמכיל רצף הכרה מסוים. המדענים הראו כיצד אנזים הגבלה מבקע כרומוזום בנקודות מסוימות, ושניתן להפריד בין המקטעים שנוצרו באמצעות הגודל השונה שלהם. באמצעות שימוש באנזים נוסף DNA ליגאז, ניתן לחבר את המקטעים שנוצרו בצורה חדשה, ובכך ליצור DNA רקומביננטי. באמצעות הכנסה של מקטעי DNA רקומביננטי לנשא (פלסמיד חיידקי או בקטריופאג'י לדוגמה) אשר יכול באופן טבעי להשתכפל בחיידקים, ניתן לבודד כמות גדולה של אותו מקטע DNA רקומביננטי מתרבית חיידקים. מקטעי ה-DNA הרקומביננטי נוצרו ונחקרו בשנת 1972.
שלבים
כל שיבוט דורש יצירת אסטרטגיה המתאימה לרצף ה-DNA המיועד להגברה ולנשא, כמו בחירת אנזימי ההגבלה שישמשו לתהליך. עם הזמן נוצרו כלים ייעודיים העוזרים בתכנון ועיצוב שיבוט מולקולרי, כמו ApE, DNAStrider, Collagene (תוכנות קוד פתוח). בכלים אלו (ואחרים, חלקם חינמיים וחלקם מסחריים) ניתן להכניס את רצפי ה-DNA, לבחור אנזימי הגבלה מתאימים ולעצב את הפלסמיד הרצוי. ישנם כלים נוספים המיועדים לשיבוטים נרחבים יותר, כמו יצירת ספרייה של פלסמידים המכילים מקטעים שונים.
תהליך רגיל של שיבוט כולל כמה שלבים:
1. בחירת פונדקאי ונשא
ישנו מגוון רחב של פונדקאים ונשאים הנמצאים בשימוש. עם זאת, רוב השיבוטים המולקולריים נעשים באמצעות החיידק אי קולי, המשמש כפונדקאי רב תכליתי, זמין, עם קצב שכפול מהיר הדורש ציוד מינימלי לגידול. אם מקטעי ה-DNA הם גדולים במיוחד, ניתן להשתמש בכרומוזום חיידקי מלאוכתי (BAC) או בכרומוזום שמרי מלאוכתי (YAC).
מטרת השיבוט המולקולרי תשפיע על הבחירה. לדוגמה, אם מטרת השיבוט המולקולרי הוא חלבון המתורגם ממקטע ה-DNA הרקומביננטי, יש לבחור נשא שיכיל את האותות הנדרשים לתהליך השעתוק והתרגום בפונדקאי. לעיתים הנשא מותאם לביטוי ביצור נוסף מעבר לפונדקאי, אשר משמש כשלב ביניים לפני יצירת יצור טרנסגני אחר (פלסמיד Ti לביטוי בצמח, לדוגמה).
ישנם ארבעה מאפיינים חיוניים המשותפים לרוב הנשאים:
3. הכנת המקטע המיועד לשיבוט
על מנת לשבט מקטע גנומי, יש לבודד את המקטע מתוך הגנום. מכיוון שרוב התאים ביצור מכילים את כלל ה-DNA של היצור, ניתן להשתמש בכל רקמה כמקור (כולל רקמות של חיות שנכחדו), כל עוד ה-DNA לא התפרק. ה-DNA עובר ניקוי כדי להסיר חלבונים, RNA ומולקולות קטנות אחרות, ולאחר מכן מקטע ספציפי מוגבר באמצעות PCR. ניתן להשתמש גם ב-RNA, באמצעות המרתו ל-DNA בתגובת RT-PCR.
ניתן לחלופין לעצב DNA סינתטי. דבר זה נדרש על מנת להתאים את הרצף לקוד הגנטי כאשר מעבירים גן בין מערכות שונות (לדוגמה, בין הגרעין למיטוכונדריה), או באמצעות אופטימזציה של הקודונים כדי להעלות את רמות הביטוי.
אם נעשה שימוש בקצוות DNA קהים, אין צורך לבצע שלב נוסף. אם נעשה שימוש בקצוות DNA דביקיים, מקטע ה-DNA מבוקע גם כן על ידי אנזימי הגבלה שיתירמו לרצף הדביק של הנשא. אם רצף ה-DNA לא מכיל אתר הכרה של אנזים הגבלה מתאים, ניתן בשלב ה-PCR להוסיף בתחל רצף הכרה לאנזים הרצוי.
4. יצירת פלסמיד DNA רקומביננטי על ידי ליגציה של הנשא עם המקטע
על מנת לחבר את הנשא (שנמצא במצב ליניארי, בעקבות הביקוע בשלב 2) עם מקטע ה-DNA, מדגירים את שני המרכיבים במבחנה יחד עם DNA ליגאז, היוצר קשר קוולנטי בין קצוות DNA. ה-DNA ליגאז עובד בצורה אקראית, כך שמלבד התוצר הרצוי עשויים להיווצר תוצרים נוספים, כמו נשא שנסגר מחדש ללא מקטע ה-DNA, נשא המכיל שני מקטעי DNA ברציפות וכדומה. אם הנשא בוקע בצורה שהשאירה קצוות קהים, מקטע ה-DNA יתחבר בשתי אוריינטציות. במצב של קצוות דביקיים, הכיווניות אמורה להישמר לפי זיווג הבסיסים. בשלב זה ניתן לבקע שוב את ה-DNA באנזים הגבלה שיבקע תוצרים לא רצויים, כמו נשא שנסגר על עצמו, ובכך להוריד את הרקע.
5. הכנסת הפלסמיד לפונדקאי
ישנן שיטות רבות להחדיר DNA לתוך תאים חיים, והשם של שלב זה ישתנה לפי השיטה (לדוגמה: טרנספורמציה, התמרה, טרנספקציה, אלקטרופורציה). כאשר חיידק מסוגל להכניס ולשכפל DNA מהסביבה, הוא נקרא חיידק קומפטנטי. על מנת להפוך חיידק להיות קומפוטנטי, נדרשים תנאי גידול מיוחדים וטיפול בחומרים כימיים מסוימים המשתנים בין הזנים השונים שבשימוש.
6. גידול אוכלוסיית הפונדקאים וברירת אלו המכילים את הפלסמיד
היעילות בכל אחת מהשיטות הידועות להכנסת DNA לפונדקאי נמוכה, כך שרק אחוז קטן מהפונדקאים אכן יכניסו את הפלסמיד לתוכם. באמצעות הגן המשמש לברירה מדענים יוצרים ברירה גנטית המאפשרת רק לפונדקאים המכילים את הפלסמיד להתרבות. בחיידקים השימוש הנפוץ הוא בגן עם עמידות לאנטיביוטיקה אשר נמצא בפלסמיד, והאנטיביוטיקה מוספת למצע הגידול. רק חיידקים בעלי עמידות (אותה רכשו באמצעות הפלסמיד) ישרדו.
7. סריקה של השיבוטים לזיהוי המקטע הרצוי
מבין החיידקים ששרדו את שלב הברירה, יש לאתר את החיידקים המכילים את הפלסמיד הרצוי. ישנן מערכות המתבססות על שינוי צבע, וכך ניתן לאתר בצורה חזותית מושבות חיידקים המכילות את הפלסמיד. כמעט תמיד ישנו צורך לבדוק מספר מושבות כדי לאתר את אלו המכילות את הפלסמיד המדויק הרצוי. ישנן שיטות רבות לבצע זאת, כמו תספיג DNA, תספיג חלבון, PCR, ריצוף DNA.
יישומים
שיבוט מולקולרי מאפשר למדענים ליצור כמויות רבות של מקטעי DNA מכל מקור, היכולים לשמש הן לתחומי מחקר בסיסי והן לשימושים יישומיים. להלן כמה דוגמאות:
ארגון גנום וביטוי גנים
ברמת הגן הבודד, שיבוטים גנטיים משמשים ליצירת גלאי ביולוגי, המשמש למדידת רמות ביטוי של גנים, וכיצד רמות ביטוי אלו קשורות לתהליכים ביולוגיים שונים, כולל הסביבה המטבולית, אותות חוץ תאיים, התפתחות, למידה ומוות תאי. גנים משובטים משמשים כלים לבחינת פעילות ביולוגית וחשיבות של גנים בודדים, באמצעות ביצוע מניפולציות שונות על הרצף ומדידת התוצאות.
יצירת חלבונים רקומביננטיים
כאשר ישנו רצף DNA תקין, ניתן להכניסו למערכת המסוגלת לבטא את החלבון המצוי בו. משימה זו קשה עשרות מונים מאשר שיבוט DNA, מכיוון שלחלבון דרושים אותות רבים נוספים, וכן נדרש קיפול, יציבות, הובלה ומודיפקציות שונות. עם זאת, ישנם חלבונים רקומביננטיים שונים הזמינים כיום לשימוש, ובהם:
יצורים טרנסגניים
באמצעות שיבוט מולקולרי ניתן ליצור אורגניזמים מהונדסים גנטית (GMO). אף על פי שרוב היצורים מהונדסים גנטית לצורכי מחקר, ישנן יצורים שונים ששובטו לצרכים מסחריים, כמו יצירת זני צמחים עמידים לקוטלי עשבים, ייצור תרופות בתאי צמחים ויצירת דגי נוי (GloFish).
ריפוי גני
בתהליך ריפוי גני מספקים לתא גן פעיל כתחליף לגן פגוע (בצורה גנטית או נרכשת). השימוש בריפוי גני עוד נמצא בחיתוליו, אך צופים לו עתיד מזהיר.
היינץ וולפגנג שנאופר
היינץ וולפגנג שנאופר (בגרמנית: Heinz-Wolfgang Schnaufer; 16 בפברואר 1922 - 15 ביולי 1950), היה מיור בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות והיה לאחד מהבודדים שקיבלו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים.
קריירה מוקדמת
שנאופר נולד בקאלף ב-16 בפברואר 1922, והיה בנם הבכור של אלפרד שנאופר, מהנדס מכונות וסוחר, ומרתה לבית פריי. יקב המשפחתי נוסד על ידי אביו וסבו, הרמן שנאופר, בשנת 1919, זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, ולאחר מות סבו בשנת 1928 ניהל אביו את היקב לבדו, ולאחר מות אביו בשנת 1940, ניהלה אמו את היקב ואף הרחיבה אותו.
מלחמת העולם השנייה
לאחר סיום לימודיו בתיכון, הצטרף שנאופר ללופטוואפה ב-15 בנובמבר 1939, וב-1 באפריל 1941 הוסמך כטייס והועלה לדרגת לוטננט. בנובמבר אותה שנה הוצב שנאופר בלהק 2 בכנף ציידי הלילה ה-1, אשר תפקידה הייתה לפגוע במפציצים הליליים שהפציצו את גרמניה. בפברואר 1942 השתתף שנאופר בחיפוי האווירי על מבצע קרברוס, שבמהלכו פרצו דרך תעלת למאנש של סיירות הקריגסמרינה "שרנהורסט", "גנייזנאו" ו"פרינץ אויגן" ומספר ספינות קטנות מברסט שבצרפת אל בסיסי הבית שלהן בגרמניה. ב-2 ביוני 1942 זכה שנאופר להפלה הראשונה שלו, וב-1 באוגוסט הפיל 3 מטוסי אויב נוספים, ועד לסוף אותה השנה כבר נזקפו לזכותו 7 ניצחונות אוויריים.
ב-29 ביוני 1943 זכה שנאופר בניצחונו ה-17, וב-1 ביולי הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-26 ביולי זכה בגביע הכבוד של הלופטוואפה. ב-16 באוגוסט 1943 קיבל שנאופר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בדצמבר הועמק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-15 בפברואר 1944 קורקע שנאופר בשל דלקת התוספתן, ורק ב-19 במרץ הוא חזר לטוס. ב-1 במאי 1944 הועלה שנאופר לדרגת האופטמן, ומונה למפקד הלהק ה-4 בכנף ציידי הלילה ה-1, וב-25 במאי הפך לאלוף ביום אחד, לאחר שהפיל 5 מטוסי אויב באותו היום. ב-22 ביוני הוא הפיל 4 מטוסי אויב ביום אחד, ועל כך קיבל ב-24 ביוני את תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל. ב-30 ביולי קיבל שנאופר את תוספת החרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל מידי היטלר, לאחר שזכה בניצחונו ה-89, וב-8 באוגוסט קיבלו אנשי צוותו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובכך היו לצוות היחיד שעיטור זה הוענק לכל הצוות. ב-1 בספטמבר זכה שנאופר לניצחונו ה-100, וב-16 באוקטובר קיבל תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-21 בפברואר 1945 הפיל 9 מטוסי אויב ביום אחד. ב-7 במרץ הוא הפיל 3 מטוסים נוספים, ובכך העלה את מאזן ניצחונותיו ל-121 הפלות, ולאחר מכן נאסר עליו לטוס שוב בטיסה קרבית. ב-9 באפריל הוא יצא לגיחה נוספת, אולם לא הצליח להפיל מטוסים נוספים, ובסוף המלחמה הוא נפל בשבי הבריטי.
הסתדרות האזרח
הסתדרות האזרח הייתה מפלגה ביישוב היהודי בארץ ישראל בין השנים 1918 עד 1921. המפלגה הייתה ניסיון ליצור התאגדות אזרחים מן המעמד הבינוני, בעלי מקצועות חופשיים, סוחרים, עצמאים ומעסיקים אל מול התארגנות ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שייצגה את מעמד הפועלים. עקרונותיה היו "יוזמה חופשית, דמוקרטיה ונאמנות לרעיון הלאומי".
את המפלגה ייסדו בתל אביב מאיר דיזנגוף ובצלאל יפה ובבחירות לאספת הנבחרים הראשונה ב-1920 זכתה לייצוג של שלושה צירים. הסתדרות האזרח לא האריכה ימים. חלק מחבריה חברו לברית הציונים הרוויזיוניסטים וחלק למסגרות שונות מהן הוקמה לבסוף מפלגת הציונים הכלליים.
בין חבריה נמנו כמה דמויות מרכזיות ביישוב, בהן: דוד סמילנסקי, ד"ר אברהם אבושדיד, ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, יעקב שלוש ודוד ילין.
עקיבא איגר
רבי עֲקִיבָא (גינְז) אֵיגֶר (מכונה בקיצור גם: רעק"א, רע"א או רע"ק איגר; א' בחשוון ה'תקכ"ב, 29 באוקטובר 1761 – י"ג בתשרי ה'תקצ"ח, 12 באוקטובר 1837) היה רב, ראש ישיבה ופוסק הלכה רב-השפעה. נחשב בדורו לגדול הדור והיה מגדולי התורה הבולטים בתקופת האחרונים. הוא נעשה לסמל של ענק רוחני, למדן וגאון בתרבות היהודית של בית המדרש הישן.
רבי עקיבא איגר נחשב לאחד מגדולי הלמדנים התורניים בעת החדשה ומהבולטים שבהם. שמו הפך למילה נרדפת לגאונות למדנית בתרבות היהודית-תורנית, ותורתו נלמדת בבתי המדרשות של הישיבות בנות זמננו. הרלוונטיות של דרכי לימודו והלוגיקה שהפעיל נשתמרו אף כיום, בניגוד לאחרונים אחרים שנטו לשיטת הפלפול. לבד מהשפעתו העצומה על צורת לימוד התלמוד ודברי הראשונים, הייתה לרבי עקיבא איגר השפעה מכריעה בתחום ההלכה, הגהותיו הנדפסות על גיליון השולחן ערוך וכן פסקיו בספרי השו"ת שלו הם אבן יסוד בעולם הפסיקה היומיומית ובעולם הדיינות.
בראשית דרכו נמנע מלקבל על עצמו משרת רבנות שבכללה פסיקת הלכה, אך לא נמנע מלשמש כראש ישיבה. בהמשך שימש 24 שנים כרבה של העיירה מרקיש-פרידלנד. עיקר פעילותו הציבורית באה כאשר לאחר פעילות של חתנו המפורסם, החת"ם סופר, נבחר לשמש כרבה של עיר המחוז הפולנית פוזנא, משרה שבה החזיק 23 שנים, עד יום מותו.
נעוריו
נולד בא' בחשוון תקכ"ב (29 באוקטובר 1761) באייזנשטט שבמערב ממלכת הונגריה ההבסבורגית (כיום בבורגנלנד, אוסטריה), אחת מ"שבע קהילות". ברית המילה שלו מתוארת בפנקס המילה של המוהל רבי בנימין וואלף טעבין, מפרנסי ומנהיגי קהילת פרשבורג, והיא נערכה בט' בחשוון, שלא בזמנה. הוא היה בנם הבכור של רבי משה גינז וגיטל איגר.
כילד אובחן כבעל תפיסה מהירה וזיכרון פנומנלי, והוריו הפנו אותו ללימודי גמרא כבר בגיל צעיר מאוד. שמו החל מתפרסם בין למדני הסביבה, כאשר בגיל שש או שבע שנים בלבד פיצח סוגיה תלמודית קשה שהוגיעה את טובי המוחות בישיבת ברסלאו זמן ממושך מבלי שבאה על פתרונה, ונשלחה אל אביו בידי גיסו, ראש הישיבה בנימין וולף איגר, לעתיד רבן של צילץ ולַייפּניק (בסלאבית: ליפּניק). הצעת הפתרון של איגר הקטן קנתה לו שם של ילד פלא ועוררה סקרנות. רבים החלו מבקשים להיפגש עמו ולעמוד מקרוב על יכולותיו. בהיותו בגיל שבע נשלח בידי אביו למטרסדורף ללמוד מפי הרב המקומי רבי נתן נטע פרנקפורטר בהגיעו לגיל 12 נשלח חזרה לאייזנשטט שבה למד בעיקר אצל אביו, ואצל רבה החדש של העיר, הרב אשר למיל מגלוגא (Głogów) שבשלזיה, פרוסיה (כיום בפולין). במשך השנים, לאחר שעמד על רמתו התורנית, שידל דודו (אחי־אמו של איגר) את הוריו לשולחו ללימודים מתקדמים בישיבתו שבברסלאו. בשל גילו העדיפו הוריו לימודים בקרבת מקום, למשך זמן קצר הוא נשלח לעיר ההונגרית הסמוכה מטרסדורף, לישיבתו של הרב המקומי, שבה ביסס את ידיעתו בספרות התורנית וחיזק את ביטחונו העצמי. בגיל 12 (תקל"ג, 1773) נסע לברסלאו והיה לתלמידו הקרוב של דודו הרב וולף איגר, שאף ייעד אותו למלא את מקומו אם ייעדר. בישיבה זו התוודע לרב ישעיה פיק ברלין שנעשה מאוחר יותר לרבה של ברסלאו ונודע בשל הגהותיו לתלמוד הבבלי שנדפסו כתוספות ל"מסורת הש"ס" על גיליונות ש"ס וילנא.
תקופת ליסא
בקיץ של שנת תקמ"א (1781), בהיותו כבן 20, נישא לגְליקְל, בתו בת ה-18 (ילידת 1763) של הנגיד יצחק (איציק) מרגלית מליסא. החתונה נערכה בליסא, ועל פי סיכום מוקדם ביניהם קבע בה רע"א את מגוריו. חותנו העמיד לרשותו בית גדול מאובזר כיאות, ובו ספרייה עשירה, ואף תמך בו כלכלית כדי שיהיה פנוי לעסוק בתורה. בעת מגוריו בליסא התיידד עם רבי יהודה נוימבורג, רבה של רָאבִיץ' (ראוויטש), חתנו של רבי מאיר פוזנר, מחבר הספר "בית מאיר", שניהל מאוחר יותר תכתובת תורנית עם רע"א. הרב דוד טבל בן נתן נטע מליסא, נהג לצרפו לבית דינו בתקופת מגוריו בעיר.
בליסא נולדו לרע"א וגליקל שלושת ילדיהם הראשונים:
עוד בהיותו בליסא יסד רע"א ישיבה בבית שהעמיד חמיו לרשותו, ובה החלו מתקבצים סביבו תלמידים, שחלקם נעשו בבוא העת רבנים בפני עצמם ועמדו עם רבם בקשרי מכתבים. הסדר זה התקיים עד חורף שנת תק"ן (1789–1790). באמצע שבט תק"ן מת אביו של רע"א והוא התאבל עליו מרות. עם בוא הקיץ פרצה דלקה שכילתה את מרבית בתי היהודים בליסא ובהם גם בתיו של איציק מרגלית, שנשאר עם משפחתו המורחבת חסר־כל. תלמידי הישיבה התפזרו, ורבי עקיבא איגר נאלץ לעקור לעיר הסמוכה ראביץ' בה נתמנה לדיין. קיומו הכלכלי בראביץ' נעשה קשה מיום ליום, והקהילה היהודית הקטנה שלה לא יכלה לשאת בעלות השכר של בעלי התפקידים התורניים בעיר.
רבנות מרקיש-פרידלנד
מתחילה לא רצה רבי עקיבא איגר לקבל משרת רבנות, והעדיף להיות ראש ישיבה ומורה לתלמידים, ולהתפרנס ממלגת קיום שניתנה לו בידי עשירים יהודיים מקומיים. אך מצוקת הפרנסה הכריחה אותו לבסוף לקבל משרות רבנות, וכך בשנת 1791, לאחר השריפה גדולה שפרצה בליסא והמשבר הכלכלי שפרץ בעקבותיה כמו גם אובדן הונו של חותנו, ואחרי שנת הניסיון בעיר ראוויטש, נבחר רבי עקיבא איגר בי"ח באדר א' תקנ"א, בהשתדלות חותנו וחבריו, לכהן ברבנות העיר מֶרקיש-פרידלנד בפרוסיה המערבית, תפקיד שאותו מילא 24 שנים.
מיד עם הגיעו למרקיש-פרידלנד הקים בה ישיבה והחל מקבץ סביבו תלמידים רבים, בהם תלמידיו מישיבתו הקודמת בליסא. כמנהג התקופה, מימנה הקהילה היהודית המקומית את החזקת ישיבתו של הרב ותלמידיה, בנוסף למשכורתו הקבועה. פרוטוקול ועד הקהילה במרקיש-פרידלנד, העוסק בתנאי שכרו של הרב החדש, מיום ח' באדר א' תקנ"א (1791), נשתמר. בתקנון זה, תחת הכותרת, מפורט שכרו החודשי נקוב במטבע המקומי (רייכסטאלר), שכר ייחודי עבור דרשות שבת שובה ושבת הגדול, קמחא דפסחא וארבע כוסות, אתרוג ולולב, מגורי חינם בדירת רב הקהילה, שכר נוטריון על אישורי נישואין והסכמי עיזבון. עוד נקבעו בהסכם הרבנות: המועדים בהם זכאי הרב לעלות לתורה, לקרוא את ההפטרה. וכן: הרב יזכה לשמש כסנדק בפעם הראשונה בה נערכת בקהילה ברית מילה, בכל חודש. המשכורת שנקבעה מתחילה הייתה זעומה, ורע"א, שראה שאין בה כדי לפרנס את משפחתו, חשב שפרנסי הקהילה קבעו לו משכורת נמוכה מפני שחשבו שבידיו חיסכון מכסף הנדוניה שקיבל מחמיו הגביר. אך משום שכסף כזה לא היה בנמצא, פנה לוועד הקהילה בבקשה להעלאת שכר, והוא מדגיש כי ברצונו לקבל רק את המינימום ההכרחי למחייתו:
בתקופה הראשונה אחר הגיעו למרקיש-פרידלנד, נולדה בתו הרביעית שרל (שרה), שהייתה נשואה בזיווגה הראשון לרב אברהם משה קלישר רבה של שניידמיל, בנו של רבי יהודה ליב קלישר מליסא מחבר הספר "יד החזקה". בתו ציפורה שנולדה במרקיש-פרידלנד נפטרה בנערותה.
בתקופת מרקיש-פרידלנד העמיד את תלמידיו הראשונים, וחידושיו על הש"ס כמו גם הערותיו למשניות ולשולחן ערוך, נכתבו ברובם כאן. רע"א החל משיב לשאלות הלכתיות שהופנו אליו מכל רחבי אירופה, ונעשה מוכר כאחד מגדולי המשיבים בדורו. תשובותיו מתקופה זו ממוענות לרבני קהילות גדולות באיטליה, בגרמניה, במוראביה, בפולין וברוסיה. גם השלטונות המקומיים הפקידו בידיו החלטות הנוגעות לחיי היהודים.
בנוסף לפסיקת הלכה ולימוד והפצת תורה, עסק רבי עקיבא איגר בעירו בכל צורכי הציבור, ובפרט בצורכי השכבות החלשות. הוא שימש כחבר דירקטוריון בכל ארגוני הצדקה בעיר, ואף יסד ארגוני צדקה ייעודיים לתחומים שהוזנחו עד בואו. ביוזמתו קמה בעיר "חברה קדושה לחלוקת עצים", קרן צדקה שמטרתה הייתה לדאוג לאספקה סדירה של עצי-הסקה לחימום בתי העניים בחורף הקר.
פטירת אשתו הראשונה
בי"ב באדר א' תקנ"ו (1796), חודשיים לאחר שהוליכו יחד את בתם אל חופתה, נפטרה אשת נעוריו גליקל. רע"א התאבל עליה הרבה, כך הוא מתאר במכתב מאותם ימים . הוא תלה את מחלת הקיבה שלקה בה בתקופה זו וליוותה אותו לשארית חייו, בצערו באותה תקופה. לידידיו שביקשו לעודדו ומיהרו להציע לו שידוך מיד בתום ימי האבל על אשתו, הוא פונה במכתב מריר ממנו ניתן לעמוד על גודל אהבתם: . רע"א ראה בה לא רק רעיה, ואם לבניו, אלא גם עמיתה לכל דבר בענייני עבודת ה' ויראת שמים, בהם היה נוהג להיוועץ בה:.
זמן קצר לפני פטירת אשתו, הועלתה בפני רבי עקיבא איגר הצעה לקבל על עצמו את רבנות העיר לייפניק, לאחר שרב העיר הקודם, בנימין וולף איגר, דודו ורבו של רע"א, נפטר, ומשרתו עמדה פנויה. ההצעה עמדה על הפרק עד לאחר נישואיו השניים, ולבסוף לא יצאה אל הפועל.
בעקבות פטירת אשתו שקל רבי עקיבא איגר לפרוש ממשרת הרבנות, מחשבה שלא יצאה אל הפועל.
נישואים שניים
לאחר השתדלות ידידיו וכמה מדייני ליסא, נישא רבי עקיבא איגר בסוף השנה בזיווג שני לאחייניתו בריינדל, בת גיסו, אף הוא חתנו של איציק מרגליות, הרב יהושע הלוי פייבלמן סגל ששימש כדיין בליסא ומאוחר יותר כאב-בית-הדין בסאטמר. למרות פערי הגילים ביניהם וחששו של רע"א למסור את גידול ילדיו בידי אחייניתו הצעירה, העדיף רע"א הצעת-שידוך זו משום שהייתה בכך נחמה לסבה, חמיו השכול. לגיסו, חמיו החדש, כתב מיד לאחר החתונה על כך שבניו מנישואיו הקודמים רואים בה את אמם לכל דבר ועניין, וחולק לה מחמאות על תפקודה:
בשנת תקס"א (1801) נולד בנם המשותף הראשון. רבי עקיבא איגר קרא לו משה על שם אביו שנפטר כעשור קודם לכן.
בשנת תקס"ב (1802) לאחר פטירת רבי משולם איגרא, התפנה כיסא הרבנות בעיר פרשבורג ורבי עקיבא איגר היה בין המועמדים המובילים שיועדו לתפקיד בידי ועד הקהילה המקומית, אולם לבסוף נתמנה הרב משה סופר (ה"חתם סופר"), מי שלימים נעשה חתנו של רע"א.
בתקס"ה (1805) נולד בנו הרביעי של רבי עקיבא איגר, שנקרא על שם רבו ודודו בנימין וולף, רבה של לייפניק. בנימין וולף איגר (השני) היה מלומד תורני, והתגורר בברלין. בתקס"ו (1806) נולדה בתו הדסה, שנישאה לרב מאיר אריה ליב הכהן רוזנס מברודי, ולאחר מותה (לפני 1837) נשא את אחותה הצעירה, ביילה. בתקס"ז (1807) נולד בנו פייבלמן, שמת בשנה שלאחריה. עוד נולדה לו במרקיש-פרידלנד בתו רודיש אשת רבי וולף שיף מוולנשטיין (נפטרה תר"ט, 1849).
בקיץ שנת תק"ע (1810) הוצע לרבי עקיבא איגר לעזוב את מרקיש-פרידלנד לטובת משרת הרבנות של עיר הולדתו אייזנשטט.נשלח אליו כתב רבנות, ובו הציעו ראשי ועד הקהילה, שהיו מודעים לבעיית השכר בקהילה הענייה בה שימש רע"א, תנאי שכר מפליגים. תוך הבטחה שימנו שני אנשים שתפקידם לפקח על פרנסת הרב. רבי עקיבא איגר כבר נתן את הסכמתו העקרונית למינוי, אך חבריו של רע"א, רבני הערים ליסא, ברלין וראביץ' מנעו אותו מלגשת למשרה זו והמינוי לא יצא אל הפועל.
בקיץ שנת תקע"א (1811) מתה באייזנשטט אמו של רע"א. מאוחר יותר באותה שנה נולדה לו בת, שנקראה על שם אמו: גיטל. היא נישאה בבוא העת לרב שמואל קורנפלד. שנה מאוחר יותר (תקע"ב, 1812) נפטר חתנו הצעיר הרב אברהם משה קלישר ששימש באותה עת כרבה של שניידמיל, והשאיר אחריו את בתו הצעירה של רע"א, שרל בת ה-22, עם שתי בנותיה שנותרו יתומות: גליקל (שמתה בילדותה), וראדיש (אשת הרב יוסף גינס). רבי עקיבא איגר פנה בדחיפות בעניינה במכתב לרב משה סופר, רבה של פרשבורג, ושאלו אם מכיר בקהילתו אלמן מתאים לבתו. הרב סופר, שהתאלמן זמן קצר קודם לכן מאשתו הראשונה, העביר את המכתב למקורבו הרב דניאל פרוסטיץ, והוא פנה במכתב לרע"א והציע לו לשדך את בתו עם רבה של פרשבורג. במקביל פנה הרב בונם איגר, אחיו של רע"א ורבה של מטרסדורף, לרב סופר, שהיה ידידו, ולאחיו רע"א ותמך ברעיון השידוך. החתונה התקיימה בתחילת חורף תקע"ג באייזנשטט.
ידידותו של רע"א עם חתנו זה, החלה עוד לפני שבאו בקשרי נישואים, והם החליפו מכתבים בענייני הלכה וענייני ציבור. פער הגילאים ביניהם עמד על פחות משנה, רע"א נולד באוקטובר 1761, החת"ם סופר בספטמבר 1762. אגדה עממית נקשרה בידידותו של רבי עקיבא איגר עם חתנו זה, וניתן להתרשם ממנה על תפיסת דמותו של רע"א כמי שרגיש מאוד לרגשות זולתו: במפגש משולש בין רע"א לשניים מגדולי התורה בדורו, חתנו ה"חתם סופר" ורבי יעקב לורברבוים מליסא בעל "נתיבות המשפט". אגדה זו מאדירה את שמו כמחולל נפלאות, ומלמדת במקביל על ההערצה הכמעט עיוורת שרחשו לו ההמונים: שני הרבנים נקלעו לביתו של רבי עקיבא איגר, ששמח על בואם והזמינם לסעוד עמו. הוא מינה את אחד מבחורי הישיבה לעסוק בהגשת המאכלים. במהלך הסעודה התכבד הרב מליסא לומר מחידושי תורתו, וסידר לפני עמיתיו מערכה מורכבת הנוגעת למספר סוגיות תלמודיות. כשסיים את דבריו שאל רע"א את חתנו לדעתו על הדברים, והוא שטח בארוכה את עמדתו לפיה אין לדברי הרב מליסא קיום. הנושא היה נתון לשיקול דעתם, ורע"א ברגישותו חש כי הרב מליסא אינו מרוצה מהתפתחות העניינים, הוא פנה לבחור ששימש כמלצר, ושאלו לחוות דעתו במחלוקת שבין שני הרבנים. לפליאתם השיב הבחור כי לדעתו ברור שהצדק עם הרב לורברבוים, הוא הגדיר את נקודות המחלוקת, סתר את עמדת ה"חתם סופר" והוכיח כי האמת עם הרב מליסא. על פי האגדה העיר החתם סופר לאחר מעשה כי טיעוניו של התלמיד היו למעלה מהשכלתו התורנית, מה עוד שלא סביר שהצליח לעקוב אחר מהלך הדיונים תוך כדי עיסוקו בהגשת הסעודה, אך.
מיד לאחר חתונתו החל ה"חתם סופר" לחפש עבור חותנו רבנות בעיר גדולה המתאימה לערכו ולמעמדו ברחוב היהודי, על הפרק עמדה הצעה לשמש ברבנות טרץ' (Třešť), מוראביה. מסיבה לא ידועה לא נבחר רע"א לתפקיד, ועד הקהילה בטרץ' בחר למנות את הרב אלעזר לעוו, מחבר "שמן רוקח".
רבנות פוזנא
בשנת 1812 קיבלו יהודי פרוסיה אמנציפציה רשמית. תהליך החילון שגרר "עידן הנאורות" הורגש ביתר שאת בערים הקטנות, ורבי עקיבא איגר בן ה-51 החל מתלבט באשר למידת השפעתו על הקהילה היהודית המקומית ועל בני הנוער בפרט. הוא החל מהפך שוב ברעיונות הפרישה מהרבנות בכלל, ונעשה פתוח יותר להצעות רבנות מקהילות אחרות בהן יוכל כושרו התורני לבוא לידי ביטוי ביתר שאת. בשנים הבאות התנהל משא ומתן בעניין כהונתו מול כמה וכמה ערים.
הצעת רבנות מפוזנא
בחודש אדר תקע"ד (1814) הוצעה לרבי עקיבא איגר רבנות העיר הגדולה פוזנא שבשליטת פרוסיה (בגרמנית: פּוֹזֶן; בפולנית: פּוֹזנן; כיום בפולין, בירת מחוז פולין גדול, ויילקופולסקה). רבה האחרון של פוזנא מת 7 שנים קודם לכן, בשנת תקס"ז (1807), והקהילה נותרה ללא מנהיג רוחני. בקרב ההנהגה הפוליטית התנהלו סכסוכים בעיקר על רקע דתי, ורצונם של חברי הוועד הליברלים והמשכיליים למנות רב פתוח יותר, שנתקל בהתנגדות העסקנים הדתיים ואחרים שלא רצו לוותר לשם כך על מינוי רב בעל קומה תורנית מוכרת בעולם היהודי כולו, מינוי שיהיה לטעמם לכבוד לקהילה. בחורף תקע"ד נוצר חלון הזדמנויות למינוי רב בעקבות איחוד בין גורמים שמרנים יחסית בקהילה, ובאסיפה שהתקיימה בביתו של הרב יוסף לנדסברג, ראש הישיבה בפוזנא, הוחלט למנות את רבה של מרקיש-פרידלנד, רבי עקיבא איגר. ישנה דעה, לפיה הוויכוח סביב איוש תפקיד הרב בפוזנא, הוזן בעיקר מהמתח הפוליטי-לאומי בו היה שרוי האזור. פוזנא ישבה באזור פולני מבחינה היסטורית שהיה נתון לשליטה פרוסית החל מ-1795. היו שחשבו שמדובר בהשתלטות זמנית ולכן העדיפו לבחור רב ממוצא פולני שיוכל להתנהל מול השלטונות בצורה יעילה, והיו שהניחו שהשלטון הפרוסי יאריך ימים (כפי שאכן אירע) ולכן ביכרו רב ממוצא גרמני מאותה סיבה. לפי דעה זו, מינויו של רע"א בסוף התהליך, היווה מעין פשרה.
שליחים מטעם ועד הקהילה הגיעו לביתו של רע"א, אך הוא היסס וסירב לקחת על עצמו מידית משרה אחראית בעיר גדולה כפוזנא, במכתבו לוועד הקהילה הוא מבקש פסק זמן לקבלת החלטה בנדון, ומבטיח לענות לחיוב או לשלילה לפני חג הפסח. בינתיים התפרסם בפוזנא דבר המינוי המוצע, והתעוררה תסיסה בקרב חלק מיהודי העיר שטענו כי מינויו של רב "מהסוג הישן" כרע"א, לא מתאים לקהילה מתקדמת כקהילת פוזנא. 22 מחברי הקהילה פנו בקובלנה למושל המקומי זברוני די ספוסטי, וטענו כי לפוזנא דרוש רק מטיף שיפעל בתחום המוסר ותיקון המידות, וגם שרבי עקיבא איגר מהבחינה האישית אינו מתאים לתפקיד, כי הוא "קנאי, איננו מוכשר ללמד דת טהורה ומוסר אמיתי, נוטה למשפטים קדומים, ויש לחשוש שדעותיו ומעשיו יביאו להתיישנות החושים ולעקמימות השכל בקרב הדור הצעיר". ועד הקהילה ניסה להתגונן בטענה כי מאחר שתהליך הבחירות היה תקין, שאר הפרטים הם עניין פרטי של הקהילה היהודית. אך ללא הועיל, הרשויות כפו קיום בחירות חדשות.
הצעות רבנות בעיירות קטנות עקב המאבק הפוליטי בפוזנא
במקביל, גם כאשר נודע ברבים כי קהילת פוזנא, החשובה והמנהיגה שבקהילות פולין המערבית המסופחת לפרוסיה (משנת 1793), בחרה ברבי עקיבא איגר כרב, עקב התמהמהות מימוש המינוי, החל רע"א מקבל הצעות רבנות גם מקהילות קטנות יחסית, כמו קהילת וילן. הדבר גרר תרעומת מצד הקהילה המקומית במרקיש-פרידלנד, שיכולה הייתה להכיל מעבר של רבה לרבנות מכובדת יותר, מסלול מקובל באותם ימים בקריירה הרבנית, אך לא מעבר לרבנות בקהילות שוות-ערך. בתחילת חודש שבט תקע"ה פנו כמה מיהודי מרקיש-פרידלנד לרע"א בעניין, והוא משיב:.
הסכם פשרה וקבלת משרת רבנות פוזנא
בקיץ תקע"ה (1815), תוך הכנות לבחירות חוזרות לרבנות בפוזנא היהודית, התנהל משא ומתן בין הצדדים הניצים בתוך הקהילה, ולבסוף בישיבה שהתנהלה בהשתתפות כל הצדדים ונוהלה בידי הרב יעקב לורברבוים מליסא, שהגיע לשם כך כבורר מוסכם, הסכימו גם המתנגדים למינויו של רע"א כ"רע במיעוטו", תוך הסכמה הדדית על קיצוץ בסמכויותיו של הרב בהנהגת הקהילה.
כך התעכב מינויו של רבי עקיבא איגר עד חודש אלול תקע"ה. בכתב הרבנות שנשלח לרע"א בחודש זה נכתב:
בשנת תקע"ח (1818) נולד בנו שמואל, שהתגורר לאחר נישואיו במינסק. בשנת תקפ"א (1820 או 1821) נולד בנו רבי שמחה בונם איגר מברסלאו (נפטר בתרכ"ח, 1868), למדן שהתגורר בעשרים שנותיו האחרונות בברזאן, גליציה. מכתב ידו נדפס ספרו של אביו "כתב וחותם". בתקפ"ב (1822) נולדה בתו ביילה, שלאחר מות אחותה הגדולה הדסה, נישאה לאלמנהּ הרב מאיר אריה ליב הכהן רוזנס מברודי. שנתיים לאחר מכן, בתקפ"ד, נולד בנו רבי דוד איגר מברסלאו. בתקפ"ז (1827) נולדה בתו יטה (נפטרה בתרמ"א, 1881), שנישאה לשמעון ברלינר. בנות נוספות שנולדו לו בפוזנא הן: פרידה (פריידכא) (נפטרה ביום ראשון של פסח תרל"ז), אשת רבי שמחה אפרים פישל גרטשטיין (גראדשטיין) מלובלין שהיה גם גיסו של נכד רע"א רבי לייבלה איגר. ורבקה רחל (?–תרמ"ט, 1889), אשת רבי חיים שמואל בירנבוים מדובנא, מחבר הספרים "רחש לבב" ו"מעשה חשב".
סדר יומו
במשך עשרים ושלוש שנותיו בפוזנא ניהל סדר יום קבוע וקפדני: הוא קם משנתו ב-04:00 בבוקר, למד משנה עד השעה 06:00, ואחריה מסר שיעור בן שעה לקבוצת בעלי-בתים בבית הכנסת עד לתפילת שחרית, לה הוקדשה שעה. בין 08:00 ל-09:00 אכל בביתו עם בני הבית את ארוחת הבוקר, ארוחתו הייתה בקביעות כוס קפה אחת ללא סוכר. לאחר ארוחתו למד תנ"ך עד השעה 10:00, בין 10:00 ל-11:00 מסר את שיעורו היומי בסוגיות התלמוד, והשעה שאחריה הוקדשה לחזרה על הנלמד.
לארוחת צהריים לא הוקדש זמן, ומנת מרק הייתה מוגשת לו תוך כדי עיון בגמרא הפתוחה לפניו. בין השעות 13:00 - 14:00 נח על מיטתו, מצויד בעיפרון, בעודו מעיין בספרים חדשים שהובאו אליו ורושם את הערותיו על שולי הגליונות.
בין השעות 14:00 ל-16:00 ישב על כס השיפוט בבית הדין של הקהילה, ואת ישיבות ועד הקהילה תזמנו לשעות אלו והן נערכו בבית הדין כדי לאפשר את השתתפותו בהן. לאחר תום הדיונים בבית הדין שהסתיימו בדרך כלל לפני 16:00, נהג לשתות כוס יין, נאמן לצו ההלכה שאין לדיין להורות לאחר שתיית יין. ולאחר מכן יצא לסבב ביקורים אצל חברי הקהילה: ביקור חולים וניחום אבלים, משימה שארכה לעיתים זמן רב, בשל הקפדתו לבקר חולים ואבלים מכל שכבות האוכלוסייה. מנהג זה הופסק במשך השנים עם ריבוי המטלות הקהילתיות על כתפי רע"א, הוא מצא פתרון הלכתי לחובת ביקור-החולים, ושכר שליח מיוחד שיבקר בשמו את החולים, וימסור לו דו"ח מפורט על מצבם הרפואי.
בשעה 16:00 התפלל מנחה, הוא קבע את השעה המוקדמת יחסית, כדי לשמור על שעה קבועה גם בימות החורף, בהם שקיעת החמה מוקדמת יותר. את תפילת המנחה נהג להתפלל כשלראשו תפילין. לאחר תפילת מנחה העביר שיעור הלכה בספר "מגן אברהם", עד תפילת ערבית.
השעות 20:00–22:00 הוקדשו לקריאת מכתבים שנשלחו אליו מכל הפזורה היהודית באירופה ומחוצה לה, ומענה למכתבים אלו. אחר כך למד עד חצות, אז נהג לשכב לישון.
פעילות ציבורית בפוזנא וסביבתה
כרבה של פוזנא דאג רבי עקיבא איגר להפעיל את סמכותו הרבנית גם במקרים שאינם הלכתיים, לתועלת הציבור במקרי הצורך. ב-1831 (תקצ"א וראשית תקצ"ב) פרצה מגפת כולרה, רע"א תיקן מספר תקנות שסייעו מאוד למניעת התפשטות המגפה ולבידוד האזורים הנגועים: הוא מינה ועד שיהיה אחראי על ההיגיינה במרחב הציבורי, ועל המודעות לה בקרב התושבים. הוא דאג שהוועד יממן שירותי ניקיון לבתי העניים, והפיץ כרוזים בשם הדת בדבר החובה לשמור על הבריאות על ידי הרתחת מי השתייה ושמירה על ניקיון אישי. כדי להמעיט התכנסויות המוניות, סוכן הפצת מחלות משמעותי, קבע הרב כי ניתן לוותר על תפילות במניין. לקראת הימים הנוראים באותה שנה, קבע כי תיערך הגרלה ובה ייקבע אלו מחברי הקהילה יתפללו בבית הכנסת בתפילות ימי ראש השנה, ואלו בתפילות יום הכיפורים, כך הצטמצמה כמות המתכנסים לכדי שליש. הוא קיצר משמעותית את התפילות עצמן, וקבע הפסקה ארוכה בין תפילה לתפילה. בשיתוף פעולה עם המשטרה המקומית, הוכנסו שוטרים לתוך בתי הכנסת כדי לפקח על הסדר ולמנוע צפיפות בשעות הכניסה והיציאה. הוא חייב את כל הקהל לשתות משקה חם לפני תפילת שחרית למרות המנהג שלא לטעום דבר לפני התפילה, וביטל את ההתכנסות הנהוגה בערב יום כיפור לצורך איסוף תרומות. בכך תרם משמעותית לצמצום מספר הנפגעים בפוזנא בהתפרצות זו של המגפה, וקיבל על כך מכתב הוקרה מפרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
רבי עקיבא איגר היה פעיל מאוד בזירה הציבורית היהודית בפוזנא ומחוצה לה, והיה מעורב בפרשיות רבות שנגעו לחיי היהודים בפרוסיה ובפולין. כאן נסקרו מספר פרשיות עיקריות אותן ניהל:
פרשת אשרת השהייה לרבה של ליסא
בחודש אדר שני תקפ"א נאלץ רבה של ליסא, הרב יעקב לורברבוים, מחבר "נתיבות המשפט" ו"חוות דעת", לעזוב את עירו, בשל פרשת גירושיו שניתן היה לסדרה רק בגליציה. הוא תכנן לשהות בגליציה שנה אחת ולשוב לעירו, אך מחשש שמא גורמים מתוך הקהילה שהתנגדו לו ינצלו את המצב כדי להחליפו, נחתם חוזה בינו לבין ראשי הקהילה היהודית, שיסדיר את שובו לרבנות העיר בבוא העת, חוזה זה נחתם בהתערבותו של רבי עקיבא איגר, שלמרות הקור הגדול בתקופה זו נסע לליסא כדי להסדירו, והושלש בידיו. מסיבות טכניות לא הסדיר הרב לורברבוים את יציאתו באמצעות רישיון יציאה רשמי. בהמשך התעוררה בעיה, מתנגדיו של הרב לורברבוים בתוך הקהילה העבירו הצעת החלטה בדבר קיצוץ בסמכויותיו ובשכרו, ובתנאים אלה, הוא החליט כי הוא משוחרר מהתחייבותו לשוב לרבנות ליסא. רע"א ניהל תכתובת ענפה מול שני הצדדים במאמץ להביאם לעמק השווה. המשא ומתן הופסק כאשר במרץ 1823 הוציא ראש המחוז, כנראה בעקבות הלשנה, צו האוסר על שובו של הרב לורברבוים לעיר, בנימוק שהוא אזרח זר. העובדה שמכר את חפציו בטרם נסיעתו לגליציה, שימשה נגדו כראיה לכך שעזב את העיר על מנת שלא לחזור. ההתנגדות בקהילת ליסא לשובו, והערעורים בהנחייתו הצמודה של רע"א מול הרגולטור על שלילת האזרחות נמשכו, וביוני 1825 הוציא בא כוח ממשלת פרוסיה בפוזנא פסק סופי לפיו אין לקבל חזרה את הרב לורברבוים בגבולות המדינה בהיותו אזרח זר. ערעורים מאוחרים בעניין זה נדחו על הסף, רע"א נכנע, והרב מליסא לא חזר שוב למשרתו.
בית החולים היהודי ע"ש לאטץ
בשנת תקצ"א (1831), התמנה רבי עקיבא איגר כמנהל עזבונו של הגביר היהודי שלמה בנימין לאטץ שהלך לעולמו, על פי בקשתו של הרב מהמנוח שיקדיש מהונו סכום גדול לשם הקמת בית מדרש ובית חולים עבור בני הקהילה היהודית בפוזנן. בכתב המינוי נאמר כי שני שלישים מהונו ישמשו לבניית בית החולים ותפעולו בתקופה הראשונה, ושליש ישמש לבניית בית המדרש. הגביר חשש מפני שחיתות וטרח להבטיח כי לראשי הקהילה לא תהיה זכות התערבות בענייני המוסדות ולא תינתן להם טובת הנאה מהם, והוא ממנה את רבי עקיבא איגר לנאמן הבלעדי של המוסדות, תוך שהוא מציין: "אני סומך על יראתו הגדולה, תורתו וישרותו של הרב, עד שרצונו ייחשב כרצוני אני". בכסף העיזבון רכש רבי עקיבא איגר בית גדול, ובתוספת נדבה של חתן התורם וכספים נוספים שלווה בעצמו, חנך את בית החולים בשם "בית שלמה" על שם הנדיב. אגף החולים בבנין הכיל 13 חדרי אשפוז וטיפול, ואולם אחד הוקדש כבית מדרש לתורה ולתפילה, כן הוקפד לטפח בחזית המבנה גינה נאה.
רבי עקיבא איגר שקד בעצמו על סדרי התנהלות בית החולים וכתב את תקנון הניהול שלו. בית החולים נתן מענה רפואי למאות מטופלים בשנה בתשלום מוזל, מעוטי יכולת נהנו מטיפול ואשפוז חינם. ברצותו למדר את הנהגת הקהילה היהודית שנחשדה בעיניו כנגועה בהשכלה, דאג רבי עקיבא איגר להבטיח את מימונו השוטף של המוסד מכספי נדיבים ולא מכספי מוסדות הקהילה המקומית. צעד זה קומם כנגדו את ראשי הקהילה, והם פנו אל הרשויות בדרישה לאכוף את הסעיף בחוק שקבע כי כל המוסדות היהודיים הקיימים בעיר צריכים לעמוד תחת שלטון הנהגת הקהילה, הם גם רמזו כי הרב מפיק טובות הנאה אישיות מהמוסד ומנצל את היעדר הפיקוח על כספיו. הרב טען להגנתו כי על פי צוואתו של לאטץ לא ניתן להעמיד את המוסד שנבנה בממונו להנהגת ראשי הקהילה, והזמין את השלטונות לשלוח למוסד מבקר מטעמם. בדיקת המבקר העלתה כי המוסד מנוהל בהתאם לנהלים וכי אין חשש למעילה בכספי הציבור, המבקר סיים את סקירתו בהמלצה לשלטונות לנזוף בראשי הקהילה על הקובלנה הקנטרנית שהגישו. ניסיונות גישור מאוחרים שהציעו ראשי הקהילה ועיקרם חתימת הסכם לשינוי תקנון המוסד לאחר מותו של הרב נדחו. למעשה נשמר התקנון גם לאחר מותו של הרב, וגם לאחר ש"בית לאטץ" שינה את ייעודו והפך לבית אבות קהילתי.
פרשת מינוי ברוך ליפשיץ לרבנות וורניק
בקיץ תקצ"ג (1833) ניהל רבי עקיבא איגר מאבק עקרוני בנושא שהייתה לו השלכה כלל ארצית בפולין וגרמניה, ובתפוצה היהודית בכלל. ברקע הפרשה עמדה ידידותו רבת השנים של רע"א עם אחת הדמויות המרכזיות בפרשה, ידידות שנמשכה גם לאחריה, על אף חילופי הדברים הקשים שליוו את הפרשה. במהלך חודש סיוון אותה שנה, ניסה הרב ישראל ליפשיץ, מגדולי רבני גרמניה ומחברו של הפירוש הפופולרי על אף עמקותו למשניות "תפארת ישראל", להעביר בקהילת וורניק (ורונקי) את מינויו של בנו ברוך יצחק ליפשיץ כרב העיירה, למרות היותו פנוי וצעיר לימים. רע"א התנגד לעצם מינוים של רווקים לתפקידי רבנות, בהם מתקיים מגע יומיומי עם כל שכבות האוכלוסייה היהודית ללא הבדלי מין, ומקרה זה היה בעייתי עוד יותר, מאחר שהרב ליפשיץ הצעיר היה מילידי העיירה וורניק ומוכר בה היטב. למרות היכרותו המוקדמת והטובה של רע"א עם בני משפחת ליפשיץ, הוא התנגד לרעיון מתוך חשש כי ייווצר בכך תקדים, ובהתחשב במצב הדתי הכללי ששרר באותה עת באירופה, נוצר לדעתו חשש נוסף שתקדים כזה עלול לשרת את מצדדי הרפורמה לתבוע מינויים של צעירים מוכשרים, שאינם מומחים ומנוסים בתחומי פסיקת ההלכה היהודית.
רבי עקיבא איגר הטיל למערכה את כל כובד משקלו הציבורי, במכתבו מג' בתמוז (20 ביוני) פנה לרב ליפשיץ האב, שהיה באותה תקופה רבה של חדז'ייץ', ודורש ממנו להפסיק את מסע השתדלנות ולמשוך את הצעת המועמדות של בנו. בהיעדר כניעה מרצון של הרבנים ליפשיץ, הוא כותב,. תשובתו של הרב ליפשיץ אינה בידינו, אך ממכתב התגובה של רע"א מי"ד בתמוז (1 ביולי) ניתן לעמוד על רוח הדברים, במכתב זה חוזר רע"א על עמדתו ומדגיש כי לא יאפשר לרב ליפשיץ הצעיר להורות בוורניק כלל, גם לא זמנית וגם לא בשאלות פשוטות. יומיים קודם לכן הפנה מכתב אישי לרב ליפשיץ הצעיר, ובפתיחתו שלל ממנו את תואר הרבנות, והורה לו שלא להורות בוורניק אף לא בדברים קלים, ומדגיש כי סידור חופה וקידושין נחשב כהוראת הלכה לעניין זה, ואף הוא אסור עליו.
במקביל כתב לשוחט העיירה שלא להביא שאלות על כשרות הבהמות והעופות, לפני "הבחור ברוך יצחק" וכן שלא לתת לו לבדוק את סכין השחיטה, או להיבחן בפניו על הלכות שחיטה. במכתבים נוספים לחברי ועד הקהילה בוורניק ולרבני ערי הסביבה, כתב והדגיש שהוא חף מאינטרסים בעניין זה, וכל כוונתו לשם שמים, והוא מבקש מרבני האזור להצטרף עמו לפסק שכל עוד לא עמד הרב החדש למבחן בפני רבני הסביבה והוא בכללם, אינו רשאי להורות ואין לאכול בשר בקהילתו.
לימים נעשה הרב ברוך יצחק ליפשיץ דרשן בהמבורג וחיבר מספר ספרים. חיבורו הבולט הם הערותיו לספר הפרשנות של אביו למשנה "תפארת ישראל", עליהם הוא חתום: אב"י, שפתרונו "אמר ברוך יצחק".
פטירתו
בשנת ה'תקצ"ב (1832) נפטרה בתו שרל, אשת החת"ם סופר בגיל 44. בשל גילו המבוגר והחשש לבריאותו, דאג חתנו שלא יעודכן בבשורה המרה. לפי נ"מ גלבר, נבחר רבי עקיבא איגר בשנתו האחרונה לרבנות וילנה אך לא נענה להזמנה.