cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפני השחור
הפני השחור (Penny Black) הוא בול הדואר הרשמי הראשון שהונפק על ידי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ב-1 במאי 1840, השימוש בו החל מה-6 במאי. השימוש בבול זה היה תחילתה של הרפורמה במערכת הדואר הבריטית אשר יצרה לראשונה את מערכת הדואר המקובלת מאז ועד היום בעולם כולו. לפיכך נחשב הפני השחור לבול הדואר המודרני הראשון בעולם.
היסטוריה
הרעיון של בול נדבק שיציין תשלום מראש על שליחת דבר דואר היה חלק מהצעתו של רולנד היל, בשנת 1837, לרפורמה במערכת הדואר הבריטית. באותם ימים עלות הדואר הוטלה על המקבל, וחושבה לפי מספר הדפים והמרחק שעבר דבר הדואר. שיטה זו יצרה סרבול, בזבוז וחוסר יעילות; כל דבר דואר היה חייב להיות רשום, התעריפים המורכבים איפשרו שחיתויות, ומכתבים רבים לא נמסרו ליעדם מחוסר רצון או יכולת של המקבל לשלם את תמורתם. בנוסף, הדואר היה גלוי וחשוף לריגול, דבר שהקטין את בטיחות השימוש בו. היל טען כי שירות הדואר יקר בעיקר בגלל הביורוקרטיה שנדרשה בשיטה הקיימת, וכי שירות אמין, מהיר וזול יותר יתרום לפיתוח המסחר והתעשייה בממלכה.
מערכות משלוח דואר שעשו שימוש בבולים נדבקים התקיימו עוד לפני הפני השחור. יש ראיות לשימוש מוקדם בבולים לתשלום על דואר באוסטריה, שוודיה, וביוון, וסביר להניח כי היל הכיר את הרעיון ולא המציא אותו. אולם שלא כמו הפני השחור, בולים אלה לא היו חלק ממערכות דואר ממלכתיות, ולא האריכו ימים; מערכת הדואר הממלכתית הבריטית היא הראשונה שעשתה שימוש בבולים לציון תשלום על דברי דואר בכל רחבי בריטניה, וממשיכה בכך עד היום. השיטה הועתקה על ידי מדינות אחרות והתפשטה במהירות בכל העולם. עד היום, הבולים הבריטיים הם היחידים ששם המדינה לא רשום עליהם; במקום זאת, הבולים הבריטיים מעוטרים בתמונה או צללית המלך או המלכה במקום כלשהו על הבול.
עיצוב הבול
על הבול מופיע רישום של ראשה של הנסיכה ויקטוריה (שהייתה לימים מלכה) המבוסס על פסל של האמן ויליאם וואיון שהוכן בשנת 1834, כאשר ויקטוריה הייתה בת 15. דמות הנסיכה המבוססת על הפסל הוטבעה על מדליה ששימשה להנצחת ביקורה של הנסיכה ויקטוריה בסיטי של לונדון לאחר הכתרתה בשנת 1837, והדמות המודפסת על הבול הועתקה מן המדליה.
המילה "Postage" מופיעה בראש הבול, על מנת לציין את ייעודו (בולי הכנסה היו קיימים זמן רב לפני כן בממלכה). בתחתית הבול מופיעות המילים "ONE PENNY", על מנת לציין את הסכום ששולם מראש עבור שליחת המכתב שאליו הודבק הבול; בול דומה עם ערך של שני פני הונפק אף הוא.
הבולים הודפסו על ידי חברת ההדפסה פרקינס בייקון, שהתמחתה בהדפסת שטרות בדוגמאות מורכבות שהקשו על זיוף. כפי שהשם מרמז, הבול הודפס כולו בשחור; על השוליים וברקע מופיעות תבניות גאומטריות (Guilloché) המאפיינות הדפסת שטרות. בשתי הפינות העליונות מופיעים צלבי מלטה ובשתי הפינות התחתונות מופיעות אותיות המציינות את מיקום הבול בלוח ההדפסה, "A A", "B A", וכן הלאה.
שימוש
הרפורמה שאיפשרה תשלום מראש של פני אחד על דברי דואר רגילים נכנסה לתוקף ב-10 בינואר 1840, אך השימוש בבולים התאפשר באופן רשמי רק ב-6 במאי באותה שנה. הבולים נמכרו במקומות מסוימים כבר מספר ימים לפני כן; קיימות מעטפות המוחתמות בחותמת תאריך של ה-2 במאי, וידוע על קיומה של דוגמה יחידה המתוארכת ל-1 במאי 1840.
הפני השחור היה בשימוש במשך קצת יותר משנה. התברר כי קשה לראות את חותמות הדואר האדומות על הרקע השחור, והיה קל מאוד להסיר את הדיו ולהשתמש בבול שוב. ב-1841 החליף משרד האוצר הבריטי את הפני השחור בבול דומה בצבע אדום (הפני האדום), ואת צבע חותמות הדואר לשחור, שהיה בולט לעין וקשה יותר להסרה.
תהליך ההדפסה
הפני השחור הודפס מ-11 גלופות שונות, אולם מאחר שגלופה מס' 1 עברה שיפוץ נרחב בעקבות שחיקה, היא נחשבת בדרך כלל כשתי גלופות, 1a ו-1b. גלופה 11 יועדה בהתחלה אך ורק לבולים האדומים החדשים, אך שימשה גם למספר קטן של הדפסות בשחור. כיום, בולים מגלופה זו נדירים ביותר.
ההדפסה בוצעה על יריעות נייר שכללו 240 בולים בכל יריעה. הנייר לא היה מחורר, והיה צורך לגזור את הבולים במספריים, דבר שהכביד על עבודת הדואר וגרם להשחתת בולים. קשיים אלה הובילו להמצאת ציוד לניקוב גבולות הבולים, שנכנס לשימוש נרחב עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1850.
אספנות
הפני השחור הוא אחד הבולים הידועים בין חובבי הבולאות וקיים עליו מידע ומחקר פילטלי נרחב.
הפני השחור אינו בול נדיר. סך כל דפי הבולים שהודפסו הגיע ל-286,700 יריעות עם 68,808,000 בולים וחלק נכבד מהם שרד עד ימינו. דבר זה נובע בעיקר מהעובדה שבימים ההם לא רווח השימוש במעטפות; בדרך כלל מכתבים נכתבו על דף נייר שקופל ונחתם בחותם שהוטבע בשעווה, והבול הודבק ליד כתובת הנמען על הצד השני של המכתב (הצד ללא החותמת). לפיכך, במכתבים רבים שנשמרו שרד גם הבול, אף אם לא הייתה כוונה מיוחדת לשמרו.
למרות שהפני השחור זמין בשוק האספנים כיום, עקב חשיבותו ההיסטורית, יש לו דרישה גדולה על ידי אספנים ולכן הוא אינו זול. כיום (2017) מחירו של בול משומש הוא כ-700 שקל. לשם השוואה, מחירו של בול פני אדום משומש היה לירה שטרלינג וחצי.
גרסה רשמית
בנוסף להנפקה הכללית של בולי הדואר הפני השחור, הונפק בול דומה שנשא את האותיות V ו-R (ראשי תיבות של Victoria Regina, "המלכה ויקטוריה" בלטינית) בפינות העליונות במקום צלבי מלטה. הכוונה של הנפקה זו הייתה שבולים אלה ישמשו למשלוח דואר רשמי. בעקבות קבלת שיטת בולי הדואר בציבור וכישלונם של דפי המכתבים של מולרדי, שיוצרו באותו זמן, כמויות גדולות של דפי מכתבים ניתנו למחלקות הממשלה, כגון משרד המס, לשימוש רשמי. כיוון שכך, ננטש הרעיון של בול רשמי.
ישנן מספר דוגמאות שנעשה בהן שימוש בדואר, וככל הנראה מקורן הוא בעלוני פרסום שנשלחו ממשרד הדואר הראשי כהודעה על בולים חדשים שניתן לעשות בהם שימוש. רוב הדוגמאות החתומות הן תוצאה של ניסיונות שנעשו בדגמי חותמות ביטול, דיו וניסויים להסרתו (שגרמו להחלפת צבעי הבולים והחותמות).
מדונה וילד עם יוחנן המטביל וקדושה
"מדונה וילד עם יוחנן המטביל וקדושה" או "השיחה הקדושה של ג'יבנאלי" הוא ציור מראשית המאה ה-16 מאת ג'ובאני בליני, הנמצא באוסף גלריית האקדמיה בוונציה.
תיאור
העבודה מתבססת על נושא "השיחה הקדושה" (Sacra conversazione). במרכז הציור מתארים מרים וישו בנה. מרים לובשת בגדים אופייניים בצבע אדום וכחול. ישו התינוק מופיע עירום, ועיניו מופנות אל הצופה. רגליו מתוארות מצולבות, כמעיין רמז מקדים לצליבתו. בצדה השמאלי מתוארת דמותו של יוחנן המטביל, המזוהה בעזרת אטריבוט הצלב אותו הוא נושא. מימין מתוארת דמות נשית של קדושה שאיננה מזוהה, אך ייתכן שמדובר במריה מגדלנה או קתרינה מאלכסנדריה, המרבות להופיע בתיאורים דומים. רקע הציור מכיל דימוי של עיר נמל, בעלת מאפיינים ריאליסטים.
תיארוך העבודה הוא לראשית המאה ה-16, לפני שנת 1504. תיארוך זה מתבסס על העתק של דמות יוחנן המופיעה בציור מאת אנדרה פרביטלי (Andrea Previtali) משנת 1504.
שמורה (מתמטיקה)
במתמטיקה ובמדעים מתמטיים, שְׁמוּרָה (בלועזית: אִינְווָריִאָנְט) היא תכונה של מחלקת עצמים שאינה משתנה תחת הפעלת טרנספורמציה מסוימת (או משפחת טרנספורמציות). אם ערכה של השמורה שונה בין שני מצבים, זו ראיה מידית לכך שאי אפשר לעבור ביניהם באמצעות ביצוע הטרנספורמציות המותרות. לדוגמה, מספר הספרים בחדר אינו משתנה כאשר מעבירים אותם ממדף למדף. לכן אין שום דרך לסדר חדר שבו יש עשרה ספרים ולהביא אותו למצב שבו יש שישה ספרים על מדף אחד ושישה על המדף השני.
שמורות משמשות במגוון תחומים במתמטיקה, כגון גאומטריה, טופולוגיה ואלגברה: כמה משפחות של טרנספורמציות מוגדרות דווקא על ידי השמורות שלהן; למשל: העתקה קונפורמית מוגדרת כטרנספורמציה על המישור המשמרת זוויות בין עקומות. כמו כן גילוי שמורות הוא שלב משמעותי בתהליך של סיווג עצמים מתמטיים. בין הדוגמאות היסודיות ביותר לשמורות: מספר, ממד ומידה.
זיהוי של שמורת זוגיות, באופנים שונים, מאפשר לפתור כמה חידות מוכרות:
גווינת' קיוורת'
גווינת' אנז'ולי קיוורת' (באנגלית: Gwyneth Anjuli Keyworth; נולדה ב-15 בספטמבר 1990) היא שחקנית ולשית.
ביוגרפיה
קיוורת' נולדה באברסטווית' שבוויילס. היא התחילה לשחק בתיאטרון לנוער בשפה הוולשית. בהמשך החלה להופיע עם התיאטרון הלאומי לנוער.
בתיאטרון הופיעה קיוורת' בשנת 2015 בהפקה של הגלוב של המחזה "הכפירה שבאהבה" מאת הלן אדמונדסון, ובהפקה של המחזמר "חנות קטנה ומטריפה". ב-2014 כיכבה בתפקיד פריאל בקומדיה "Vodka Diaries". ב-2015 גילמה את קליאה בעונה החמישית של הסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
סילביה גרסיה
סילביה רודריגז גרסיה (באנגלית: Sylvia Rodriguez Garcia; נולדה ב-6 בספטמבר 1950) היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-29 של מדינת טקסס, מאז 2019. גרסיה, חברת המפלגה הדמוקרטית, מייצגת את מחוז הקונגרס הכולל בתוכו את רוב מזרח יוסטון.
ביוגרפיה
גרסיה נולדה בראשית ספטמבר 1950 בעיר סן דייגו שבטקסס, השמינית מבין עשרת ילדיהם של זוג מהגרים ממקסיקו. היא למדה באוניברסיטת נשות טקסס על בסיס מלגה, והשלימה לימודי תואר בעבודה סוציאלית. לאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת דרום טקסס. בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 מונתה בידי ראשת העיר של יוסטון לשופטת בכירה, ומילאה תפקיד זה עד 2003. בשנים 2003–2011 הייתה נציבה במועצת מחוז האריס. ממרץ 2013 עד נובמבר 2018 הייתה חברה בסנאט המדינתי של טקסס מטעם מחוז הבחירה השישי.
בעודה מכהנת כשופטת מוניציפלית, התמודדה גרסיה בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-29 של טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית, אשר הוקם זה עתה ב-1992. היא סיימה במקום השלישי בפריימריז בן חמישה מועמדים — התחרות האמיתית במעוז הדמוקרטי בעל הרוב הלטיני. למקום השני העפיל חבר מועצת העיר בן רייס ולמקום הראשון נבחר ג'ין גרין, חבר הסנאט המדינתי. גרין הוסיף לנצח בבחירות הכלליות, ונבחר לתקופת כהונה שהסתכמה ב-26 שנה בקונגרס.
בנובמבר 2017 הכריז גרין על פרישתו מהחיים הפוליטיים, וגרסיה — שאיישה באותה העת מושב בסנאט המדינתי של טקסס — הצטרפה לבחירות המקדימות הדמוקרטיות מול שבעה מתמודדים אחרים. המחוז היה נותר מעוז דמוקרטי, והזוכה בפריימריז נחשב למנצח המשוער בבחירות הכלליות. גרסיה קיבלה מומנטום משמעותי כשגרין הביע בה את תמיכתו, והיא זכתה בקלות בפבחירות המקדימות עם 63 אחוז מהקולות. יריבה פיליפ ארונוף, מועמד המפלגה הרפובליקנית, הטיח בגרסיה האשמות בדבר הטרדה מינית והתנהגות לא-הולמת לכאורה, ללא הועיל. גרסיה ניצחה בנבחרת בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-6 בנובמבר 2018. לצד ורוניקה אסקובר, נמנתה גרסיה בין שתי הלטיניות הראשונות מטקסס, ונוסף על כך היא האישה הראשונה המייצגת את המחוז. כמו כן, גרסיה היא ההיספנית הראשונה שמייצגת חלק משמעותי מיוסטון בקונגרס.
שדה (פיזיקה)
שדה יכול להיות בעל ממד אחד ואז יכונה השדה שדה סקלרי, השדה יכול להיות וקטור (ואז יהיה זה שדה וקטורי), טנזור, או גם פונקציה מורכבת יותר. לעיתים נהוג לקרוא לשדה סקלרי פוטנציאל בגלל האנלוגיה לפוטנציאל חשמלי ואילו לשדה וקטורי נהוג לקרוא לעיתים שדה כוח או סתם "שדה".
דוגמאות לשדות:
מחלף בן שמן
מחלף בן שמן הוא אחד המחלפים הגדולים בישראל, והוא נמצא צפון מערבית למודיעין-מכבים-רעות ומזרחית ללוד. ייחודו של המחלף הוא בכך שהוא אינו בנוי כיחידה אחת, אלא כקומפלקס גדול של כבישים, גשרים ומנהרות המשתרע על שטח גדול. המחלף מפגיש ארבעה כבישים: כביש 1, כביש 6, כביש 443 וכביש 444. בחלקו הדרומי מנתב המחלף את התנועה בשלושה מפלסים: הנמוך ביותר הוא כביש 1, מעליו עובר כביש 6 ומעליהם כביש 443.
ויקטור אפנסייב
ויקטור אפנסייב (ברוסית: Виктор Михайлович Афанасьев; ) הוא קוסמונאוט סובייטי ורוסי שטס ב-4 משימות חלל כמפקד צוות לתחנת החלל מיר ולתחנת החלל הבין-לאומית.
ביוגרפיה
ויקטור אפנסייב נולד בבריאנסק למשפחת פועל. בשנת 1966 הוא גויס לצבא ברית המועצות ועבר קורס טיס. בשנים 1970–1976 הוא היה טייס ביחידת חיל האוויר הסובייטי שהוצבה בגרמניה המזרחית. בשנת 1976 הוא נשלח לקורס הסבה למטוס "סוחוי Su-7" ו-"סוחוי Su-17". הוא שירת כטייס ניסוי. בשנת 1980 הוא סיים לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטה.
בשנת 1990 אפנסייב שוגר לחלל כמפקד בטיסה סויוז TM-11. החללית התחברה בהצלחה לתחנת החלל מיר וצוות החל בביצוע מחקרים. במהלך שהייה בתחנת החלל אפנסייב ביצע פעילות חוץ רכבית 4 פעמים. הוא חזר לאחר 175 ימים.
בשנת 1994 הוא ביצע טיסה בחללית סויוז TM-18 כמפקד צוות. הם התבחרו לתחנת החלל מיר. אפנסייב חזר לכדור הארץ לאחר 182 ימים.
בשנת 1999 אפנסייב היה מפקד צוות של סויוז TM-29. במהלך טיסה זו הוא 3 פעמים ביצע פעילות חוץ רכבית ושהה בחלל 188 ימים. הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז TM-28 ביחד עם איוואן בלה.
עד לשנת 2001 אפנסייב היה מפקד צוות של סויוז TM-33 לתחנת החלל הבין-לאומית. הוא חזר לכדור הארץ לאחר 8 ימים.
החל משנת 1998 אפנסייב היה סגן מפקד יחידת הקוסמונאוטים. הוא סיים את השירות בשנת 2006 ויצא לגמלאות. הוא מתגורר בעיר הכוכבים.
קדושתא
קדושתא (מארמית: קדושה) היא מערכת פיוטים מסוג הקרובה, המפייטת את שלוש הברכות הראשונות של תפילת העמידה עד לקדושה, ליבה של מערכת הפיוטים, שאף העניקה למערכת את שמה. הקדושתא נחשבת לסוג הפיוט הנכבד ביותר, ובתקופה הקלאסית בתולדות הפיוט (המאה ה-6–המאה ה-8) התמקד בה עיקר היצירה הפייטנית.
רקע
ערש היווצרותו של הפיוט היא ארץ ישראל בסוף תקופת האמוראים. בתקופה זו החלו להכתב פיוטים – כלומר נוסחי תפילה הכתובים בצורת שירה – שנועדו לגוון ולהחליף את הנוסח הקבוע של התפילה בציבור שנאמר מפי שליח הציבור. בשל מעמדה המרכזי של תפילת העמידה, הסוג הפייטני החשוב ביותר היה ה"קרובה", פיוט שנועד להחליף את נוסח הקבע של חזרת הש"ץ. כמי שנועדה להוות תחליף לתפילה הקבועה, הקרובה (כמו גם שאר סוגי הפיוט בני התקופה: יוצר, מערבית, פיוטי ברכת המזון ועוד) נבנתה כך ששמרה על מסגרת התפילה, כלומר פתיחות הברכות וחתימות הברכות, ועבור שאר הנוסח הקבוע עיצבה תחליף פיוטי. בנוסף לכך, שמר הנוסח המפויט גם על הפסוקים הקבועים שנאמרו מפי הציבור, כפסוקי הקדושה ופסוקי שירת הים בברכות קריאת שמע. נקודות אלה, המכונות בפי החוקרים "תחנות ליטורגיות", קבעו למעשה את מבני הפיוטים, שהיו אמורים להעביר אליהן. כלומר, הועמד בקרובה קטע אחד כנגד כל קטע מקביל בתפילה המקורית, ובדרך כלל מספר הקטעים בפיוט זהה למספר התחנות הליטורגיות בקטע שאותו הוא בא לפייט. בשל כך, הקרובה התפצלה לסוגים שונים בהתאם למספר הברכות בתפילה שעבורה היא נכתבה: עבור תפילת שבע נכתבה "שבעתא" בת שבעה קטעים, ועבור תפילת שמונה עשרה של ימות החול נכתבה "קרובת י"ח" בת שמונה עשר קטעים. גורם נוסף שעיצב את צורות הקרובה השונות הוא שאלת אמירת הקדושה בחזרת הש"ץ. בניגוד למנהג בבל הקדום, המקובל כיום בכל העדות, לומר קדושה בכל חזרת הש"ץ, בנוסח ארץ ישראל הקדום נאמרה הקדושה בתפילות חגיגיות בלבד. קדושה בחזרת הש"ץ נאמרה בשבת, ביום טוב, ובימי חול מיוחדים כחול המועד, ראש חודש וחנוכה. גם בימים מיוחדים אלה נאמרה קדושה בתפילת שחרית בלבד. חריג יחיד לכך הוא תפילות הימים הנוראים שבהם הרבו יותר באמירת קדושה: בראש השנה נאמרה קדושה גם בתפילת מוסף, וביום הכיפורים נאמרה קדושה בכל ארבע תפילות היום (שחרית, מוסף, מנחה ונעילה). בתפילה שבה נאמרה קדושה, נוספו בתפילה תחנות ליטורגיות נוסף על הברכות – פסוקי הקדושה שנאמרו מפי הציבור, ולכן חייבה הקדושה את הפייטן להרחיב את הקרובה ולכלול קטעים שיקדימו לקדושה; אך יתרה מזו, עקב חשיבותה הרבה של הקדושה, היא הפכה לחלק מרכזי בתפילות שבהם היא שולבה, והביאה את הפייטנים להרחיב לכבודה את הקרובה אף יותר מן המינימום הנצרך. כך נוצרה הקדושתא, שהיא קרובה המורחבת בברכה השלישית, ברכת קדושת השם, לקראת אמירת הקדושה. בשל היותם פיוטי הרחבה, מתייחדים חלק מפיוטי הקדושתא בכך שאינם באים לפייט תחנה ליטורגית כלשהי, ולכן גם לא באים כנגד אף קטע מהנוסח הקבוע.
מבנה המערכת
בצורתה הקלאסית, לקדושתא מבנה קבוע כמעט לחלוטין המגדיר את מספר הפיוטים במערכת, את סדרם, ולעיתים אף את תבניותיהם. במערכת ישנם תשעה פיוטים, ולרובם מוגדרים מבנה ותפקיד קבועים (לחלקם יש יותר ממבנה אפשרי אחד). מאז ימי מנחם זולאי מקובל במחקר לסמן את פיוטי הקדושתא באותיות א–ט. עזרא פליישר עמד על כך שתשעה פיוטים אלה מתחלקים לשלש חוליות: א–ג, ד–ה, ו–ט. תיאור המבנה דלהלן מתייחס לקדושתא כפי שעוצבה בתקופה הקלאסית, אז נכתבו מרבית הקדושתאות.
החוליה הראשונה
לאחר חתימת ברכת מחיה המתים ישנו פיוט שלישי, המכונה "משלש". מצד מבנהו, הוא דומה למגן ולמחיה, ובנוי אף הוא במחרוזות מרובעות. בקדושתאות קדומות במיוחד הוא גם זהה להם באורכו, אך אצל פייטנים אחרים הוא לעיתים בעל אורך שונה. הוא מהווה כביכול קטע כנגד הברכה השלישית של העמידה, ברכת קדושת השם, אך לא באמת מעביר לחתימת הברכה, משום שאחריו באים פיוטי ההרחבה ואמירת הקדושה. כתיבת קטע המדמה את המבנה הסימטרי לפני פתיחת פיוטי הרחבה עולה גם בקרובות מורחבות נוספות. גם לאחר המשלש באה שרשרת של פסוקים. אצל חלק מהפייטנים (ובראשם יניי) הפסוק הראשון בשרשרת של המשלש הוא הפסוק הראשון בהפטרה של אותו היום, ואילו אצל אחרים הוא הפסוק השלישי של קריאת התורה. בניגוד למגן ולמחיה, לאחר שרשרת הפסוקים של המשלש לא באה מחרוזת מעבר לברכה, אך ישנו פסוק קבוע החותם את השרשרת: וְאַתָּה קָדוֹשׁ יוֹשֵׁב תְּהִלּוֹת יִשְׂרָאֵל, ופעמים רבות נוסף לפניו גם הפסוק "יִמְלֹךְ ה' לְעוֹלָם..." . בפסוקים אלה מסתיימת החוליה הראשונה.
החוליה השנייה
פיוט ד' בתקופה הקלאסית הוא קצר וחופשי יחסית. הוא מחורז, אך כמעט תמיד אינו מתחלק למחרוזות, ובנוי כקטע רציף, ואצל מרבית הפייטנים אין בו אקרוסטיכון. חלק מהפייטנים כותבים אותו בחרוז אחיד לאורך כל הקטע, ואצל חלקם החרוז מתחלף באופן לא סדיר, שאינו מחלק את הפיוט למחרוזות. עזרא פליישר אף הגדיר את סגנונו כ"פרוזה מחורזת", אך מאידך, בדרך כלל יש בו הקפדה על משקל כלשהו. כאמור, הפיוט מסיים תמיד במילה "קדוש". מבחינת תוכנו, מתמקד פיוט ד' בנושא אחד, לעיתים על פי מדרש ולעיתים לא, מרחיב נושא זה ומפתח אותו. שלא כבחלויה הראשונה, פיוט ד' אינו מסתיר את תוכנו ברמזים והוא גלוי בקריאה פשוטה בדרך כלל.
לפיוט ה' אין מבנה קבוע, אך בדרך כלל כל פייטן בחר לו שיטה קבועה לבניית פיוט ה', כך שכל פיוטי ה' של אותו הפייטן הם באותו מבנה. אצל יניי, דרך משל, פיוט ה' כתוב תמיד במבנה המכונה בכתבי היד "עשירייה". העשירייה בנויה מעשרה טורים באקרוסטיכון א–י. בדרך כלל מתחלק כל טור לשתי צלעות החורזות זו בזו (כך שנוצרת מחרוזת דו-טורית), אך אין בכך עקביות, וניתן למצוא גם באותה עשירייה טורים המתחלקים לשתי צלעות לצד טורים המתחלקים לארבע צלעות או לצלע ארוכה ושתי קצרות. פייטנים אחרים כתבו את פיוט ה' במחרוזות בנות שלושה או ארבעה טורים. רבי אלעזר בירבי קליר חריג בכך שאין לו שיטה קבועה, ובקדושתאותיו יש שני סוגי פיוטי ה': האחד דומה במבנהו לעשיריה של יניי (אך יש בו 14 טורים), והשני הוא בדגם המכונה "קיקלר". ה"קיקלר" בנוי ממחרוזות בנות שלושה טורים, ולאחר כל שלש מחרוזות מופיעה "מחרוזת קדוש" המתפקדת כרפרן. מחרוזת הקדוש אף היא בת שלושה טורים, אך היא מסתיימת תמיד במילה "קדוש". על פי השערת עזרא פליישר, ה"קיקלר" נועד לשימוש בבתי כנסת שהיו בהם מקהלות, ומחרוזת הקדוש נועדה להאמר מפי המקהלה כמענה לפיוט הנאמר בידי שליח הציבור.
מבחינת תוכנו, פיוט ה' דומה לפיוטי החוליה הראשונה בהסתמכותו על המדרש, ואף עולה עליהם – כמעט תמיד פיוט ה' מבוסס על מדרשים. אולם, קיים הבדל בולט בין המגן והמחיה לפיוט ה'. בעוד במגן והמחיה לרוב המדרשים מופיעים בקיצור, ולעיתים אף ברמזים, בפיוט ה' הם מפורטים בהרחבה. פעמים רבות, אותו מדרש עצמו שהובא ברמז במגן או במחיה, מסופר בפרוטרוט בפיוט ה'. גם הלשון חידתית פחות בפיוט ה' מאשר בפיוטים הראשונים, ואצל פייטנים אחדים ניתן למצוא בפיוט ה' אפילו ציטוטי מדרש כלשונו. להשערת שולמית אליצור, הדבר נועד להנגיש את הקדושתא לקהל יעד רחב, כך שמי שלא הבין את הרמזים בתחילה, יוכל להבין את המדרש בתיאור המפורט בפיוט ה'.
החוליה השלישית
החוליה השלישית כוללת את יחידות המעבר לקדושה ואת הקדושה עצמה. חלק זה הוא החופשי ביותר מבחינת התבניות של פיוטיו, ובחלקם אין שום כלל או מסורת שמחייבים מבנה מסוים. הוא גם החלק הראשון שהפיוטים בו חופשיים מקטעי קבע המלויים אותם, ולמעשה מהווים הרחבות עצמאיות שכבר אינם קשורות למבנה התפילה המקורי. חלק זה כולל את ה"סילוק", פיוט ארוך בדרך כלל, פעמים רבות בעל מבנה פרוזאי, המעביר אל הקדושה.
ישנן קדושתאות שבהן הסילוק הוא החלק האחרון, והקדושתא כולה מסתיימת בהגעה אל הקדושה. אולם, זה לא היה היקפה המקורי של הקדושתא, ונראה שבתקופה הקלאסית מרבית הפייטנים כתבו בקביעות לאחר הסילוק גם חלק תשיעי, הכולל את פיוטי הקדושה עצמה. עיקר תפילת הקדושה הוא הכרזת פסוקים העוסקים בקדושת ה'. בנוסח ארץ ישראל (שהקדושתא נוצרה לפי מנהגיו) הופיעו בקדושה הפסוקים:, , ו. בנוסח הקבע, בא לפני כל פסוק נוסח קצר הנאמר מפי הש"ץ ומהווה הקדמה לאמירת הפסוק מפי הציבור. פיוטי הקדושה נועדו להחליף נוסחי קבע אלה, כשם שהסילוק החליף את הנוסח הקבוע לתחילת הקדושה, המקדים את הפסוק הראשון. לכן, פיוטי הקדושה כוללים בדרך כלל שלושה חלקים: אחד המופיע לאחר הפסוק הראשון ומוביל לאמירת "ברוך", אחד לאחר "ברוך" המוביל ל"שמע", ואחד לאחר "שמע", המוביל ל"אני ה'".
אמירת קדושתאות כיום
סגנון הקדושתאות התגבש בארץ ישראל הקלאסית, אבל חלק מהקדושתאות של רבי אלעזר הקליר ופייטנים ארצישראליים אחרים הגיעו לקהילות אירופה. כמה מפייטני איטליה ואשכנז אף כתבו קדושתאות בעצמם. באשכנז שרדו הרבה קדושתאות (במחזורי אשכנז המודפסים, יש קדושתאות לשבתות ארבע פרשיות, שבת הגדול, ורוב ימי החגים), והן נאמרות בקהילות מסוימות עד היום. בנוסח איטליה, הגיעו לדפוס רק קדושתאות לתפילות יום כיפור, ובנוסח רומניא של תפילות ראש השנה ויום כיפור. בנוסח הספרדים נאמרים ביום הכיפורים חלקים בודדים מן הקדושתות המקוריות, הכוללות בדרך כלל רהיט אחד וסילוק.
בקהילות האשכנזים, התחילו בשלב מסוים לדלג על הפסוקים שבתוך הקדושתאות, ופסוקים אלו נאמרים בפועל היום רק בנוסח איטליה בתפילות יום כיפור.
פרויקט פדורה
פרויקט פדורה הוא ארגון שאחראי בין היתר לפיתוח הפצת הלינוקס פדורה.
הפסקת הפיתוח של Red Hat Linux לטובת Fedora Core עוררה מחלוקת בקהילת הלינוקס. בעוד שרד האט מציגה את הפיצול כחלוקה להפצה יציבה המיועדת לשרתים ולהפצה חדשנית נתמכת קהילה, רבים סוברים כי רד האט זנחה במהלך זה את בסיס המשתמשים הנרחב שלה לטובת השוק העסקי, והותירה בכך משתמשים רבים ללא אפשרות שדרוג.
הנהלת פרויקט פדורה מורכבת מחברי קהילה ומעובדי רד האט. בעבר הקימה רד האט את מוסד פדורה כדי לנהל את הפרויקט, אך חזרה לרעיון ההנהלה.
אנטון שמאס
אנטון שמאס (בערבית: أنطون شماس; נולד ב-8 בספטמבר 1950) הוא סופר, משורר, מתרגם ועורך ערבי ישראלי.
ביוגרפיה
אנטון שמאס נולד בכפר הערבי נוצרי פסוטה שבגליל המערבי. המשפחה עברה לחיפה כשהיה בן 12, ושם סיים את בית הספר התיכון. השלים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים. השתלם בספרות אנגלית, בתולדות האמנות ובספרות ערבית. בין השנים 1970–1976 ערך שמאס את הירחון הספרותי הערבי "אל-שרק" (המזרח). בירחון זה פרסם לראשונה את יצירותיו, מקור ותרגום.
בשנת 1976 החל אנטון שמאס לעבוד כמפיק בחטיבת התוכניות בערבית בטלוויזיה הישראלית. בשנת 1987 יצא לארצות הברית ושם הוא ממשיך להתגורר. הוא מרצה לספרות השוואתית באוניברסיטת מישיגן באן ארבור. אנטון שמאס הוא תלת לשוני, ושולט היטב בשלוש הלשונות עברית, ערבית ואנגלית. שליטתו זו אפשרה לו להיות מתרגם מלשון ללשון, וכתיבה בלשונות אלו כלשונות מקור.
ספרו של שמאס, "ערבסקות" (1986), תורגם גם לאנגלית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית גרמנית ואיטלקית. הוא נמנה בזמנו בין העורכים והמתרגמים של הוצאת אנדלוס, ששמה לה למטרה לתרגם ספרות ערבית מודרנית לעברית.
סמרה
סמרה (ברוסית: Самара, מ-1935 עד 1991 נקראה העיר קויבישב, ברוסית: Куйбышев) היא העיר השמינית בגודלה ברוסיה, השוכנת על גדות נהר וולגה, בירת מחוז סמרה. נכון לשנת 2021 מונה אוכלוסיית העיר כ-1,144,759 תושבים.
סמרה היא מרכז כלכלי, תחבורתי, מדעי, חינוכי ותרבותי גדול. סמרה היא גם מרכז גדול של הנדסת מכונות ועיבוד מתכת, מתכות, זיקוק נפט, עיבוד מזון, כמו גם תעשיות חלל ותעופה. יותר מ-150 מפעלי תעשייה גדולים ובינוניים ממוקמים בעיר.
לסמרה יש את אחת מגדות הנהר הארוכות ברוסיה ואת בניין תחנת הרכבת הגבוה ביותר באירופה. בנוסף, כיכר קויבישב היא הכיכר הגדולה באירופה. בשנת 2018 נערכו בעיר משחקי המונדיאל.
היסטוריה
העיר מוזכרת בשם סמר בכרוניקות שונות החל מהמאה ה-14. השנה הרשמית לייסודה היא 1586, תחילה כמבצר הגנה על הוולגה; כמאה שנה אחר כך, ב-1670, היא נכבשה על ידי חיילותיו של סטפן ראזין במרד האיכרים, והחל מ-1688 הפך המבצר לעיר באופן רשמי: קודם (1708) שויכה למחוז קזאן, לאחר מכן (1719) למחוז אסטרחן. ב-1851 הפכה לבירת מחוז סמרה, עם 15,000 תושבים. ב-1773 הייתה סמרה לעיר הראשונה שצידדה בימליאן פוגצ'וב, מנהיג מרד הקוזקים של אורל כנגד הצארינה יקטרינה השנייה.
ב-1935 שונה שם העיר לקויבישב על שם ולריאן קויבישב, המנהיג הקומוניסטי שכבש את העיר מהצבא הלבן בשנת 1918. ב-1941 רוכזו בעיר מפעלי תעשייה רבים שכללו בין השאר מפעל לייצור מטוסים מסוג איליושין, מפעלי נפט ועוד, שבזכותם כונתה העיר "באקו השנייה"; כן הועברו אליה נציגויות דיפלומטיות וחלק ממשרדי הממשלה. מעמדה של העיר עלה בהתמדה, ובין השאר מצאו בה מקלט אמנים ואנשי מדע רבים, ביניהם איליה ארנבורג ודמיטרי שוסטקוביץ', שב-1941 הלחין שם את הסימפוניה השביעית שלו. בזמן מלחמת העולם השנייה ולאחריה מצאו גולים פולנים רבים מקלט בעיר, והוקמו בה אפילו כמה מפלגות פולניות, בהן יהודים נטלו חלק פעיל. לאחר המלחמה רוב הפולנים חזרו לפולין, אך חלקם הוגלו לסיביר בשל פעילות "אנטי-מפלגתית".
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בזמן הקרב על מוסקבה כאשר היה חשש ניכר שמוסקבה תיפול בידי הגרמנים - החליטו סטלין וההנהגה הסובייטית להפוך את קויבישב לבירה הזמנית של ברית המועצות במקרה שמוסקבה תיפול, ולשם כך אף העבירו לשם את הממשלה, את מוסדות השלטון ומרכזי המפלגה הקומוניסטית, ואת נציגי השגרירויות הזרות. גם סטלין עצמו התכוון לברוח לקויבישב, אך חזר בו לבסוף ונשאר במוסקבה. הממשלה וראשי המשטר נשארו בקויבישב במשך תקופה קצרה עד שהחל להתייצב קו החזית במוסקבה, במהלך חודש אוקטובר 1941, ואז חזרו למוסקבה.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה סמרה קורומוץ', המצוי במרחק של כ-35 קילומטרים צפונית לעיר.
בסמרה פועלות שתי מערכות תחבורה ציבורית, הכוללת חשמליות וכן את קו הרכבת התחתית של סמרה.
ספורט
בעיר פועלות כמה קבוצות ספורט גדולות, ביניהן קריליה סובייטוב סמרה בכדורגל, וסמרה בכדורסל. סמרה היא אחת הערים שאירחו משחקים במונדיאל 2018 ולשם כך נבנה בעיר אצטדיון סולידרנוסט ארנה.
יהודים
עד תחילת המאה ה-19 העיר הייתה מחוץ לתחום המושב והורשו להתיישב בה קנטוניסטים בלבד. בין השנים 1914 ו-1917 הוגלו יהודי אזורי הלחימה מהארצות בלארוס, ליטא ולטביה לעיר, וכך גדלה קהילת יהודיה בצורה משמעותית. ב-1991 חודשה הפעילות הקהילתית ומכהן בה הרב שלמה דייטש כרב העיר. שני בתי ספר יהודים קיימים בה, האחד של רשת אורט העולמית והשני של רשת "אור אבנר" של חב"ד.
ערים תאומות
לסמרה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
נלנצ'וב
נלנצ'וב (בפולנית: Nałęczów) היא עיירת מרחצאות במחוז פולאווי שבפרובינציית לובלין בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
תולדות היישוב
נלנצ'וב נזכרת לראשונה במאה ה-18 כחווה בבעלות משפחת האצולה הפולנית מלכובסקי, ובמהלך המאה ה-19 התפתחה כעיירת ספא וקיט, לאחר שנתגלו בה מספר מעיינות מרפא. החל מסוף המאה ה-19 נבנו בעיירה מספר בתי הבראה גדולים.
יהודי נלנצ'וב
בשל הימצאות תחנת רכבת בעיירה, היא הפכה למקום ריכוז ליהודי הסביבה עבור גירושם למחנות השמדה, ובמאי 1942 שולחו גם יהודי היישוב יחד עם הפליטים היהודים שהגיעו למקום לסוביבור.
בתקופת הכיבוש הגרמני פעל בעיירה גם מחנה עבודה, בו הועסקו כ-400 יהודים בעבודות חקלאיות. מחנה זה חוסל בנובמבר 1943.
מחברת המוות
מחברת המוות (ביפנית: デスノート, תעתיק: Desu Nōto; באנגלית: Death Note) היא מאנגה וסדרת אנימה יפנית מסוגת המותחן הפסיכולוגי, שנכתבה על ידי צוגומי אוֹבה ואוירה על ידי טקֶשי אוֹבָטַה.
הסדרה מספרת על ריוק, שיניגאמי (בתרבות היפנית מהווים כמעיין 'מלאכי מוות') מן המישור העליון אשר מפיל את אחת ממחברות המוות שלו אל תוך העולם האנושי בתקווה להכניס קצת עניין למה שהוא קורא לו "השגרה הרקובה".
המחברת מתגלגלת לידיו של יאגאמי לייט (ביפנית מבוטא ראיטו), תיכוניסט בן 17 המתגורר בטוקיו, גאון אולטימטיבי בעל ראיית-עולם דומה לזו של השיניגאמי אשר המחברת שייכת לו.
לייט מגלה כי למחברת כוח אימתני; אדם אשר שמו יכתב בה יומת בהתקף לב או בדרך שיבחר הכותב. לייט ההמום מן הכוח האלוהי שנפל עליו, מחליט 'לנקות' את העולם מרוע ולהפכו למה שהוא רואה כעולם האידיאלי; עולם ללא פשע, או ללא אנשים אשר בעיניו נחשבים ללא נחוצים. עולם אשר יכלול רק את הטובים בעיניו, עולם אשר הוא יהיה האלוהים בו. לייט מתחיל לרצוח בעילום שם פושעים ביפן וברחבי העולם ומכונה על ידי הציבור קירא (ביפנית: キラ; ההגייה היפנית של המילה האנגלית "killer", שפירושה "רוצח").
אך כשכל כך הרבה פושעים מתים בזמן כה קצר, הרשויות המקומיות ביפן מתחילות לחשוד וממנות את הבלש הבין-לאומי L, אשר פתר את הגדולות שבתעלומות ברחבי העולם, על החקירה.
עלילה
עלילת המאנגה מתחלקת לשני חלקים. הראשון נמשך בכרכים 1–7 והשני בכרכים 8–12.
חלק ראשון: קירא נגד L
ראיטו (לייט) יאגאמי/קירא הוא תלמיד תיכון מבריק המשועמם מחייו השגרתיים וחש תסכול נוכח השחיתות והפשיעה בעולם. חייו של ראיטו משתנים כאשר הוא מוצא מחברת מסתורית בשם "מחברת המוות". בהוראות השימוש של מחברת המוות, המפורטות בתוכה, נאמר שאדם ששמו יכתב במחברת – ימות. ראיטו מפקפק באמיתות המחברת וחוקיה ומחליט לבדוק אותם, הוא כותב שם של פושע שהופיע בחדשות באותו רגע, וכעבור 40 שניות מדווח כי הפושע מת מהתקף לב.
כעבור חמישה ימים פוגש ראיטו בריוק, אל מוות ובעליה הקודמים של המחברת. ריוק, כמו ראיטו, השתעמם משגרת חייו ומהעולם של אלי המוות, ועל מנת להכניס עניין לחייו, זרק את המחברת לעולם בני האדם. ראיטו, שכבר הספיק להרוג מספר רב של פושעים, מספר לריוק על תוכניותיו להפוך ל"אל של העולם החדש" - הוא מצפה שכאשר פושעים ימשיכו למות, אנשים יבחינו בדפוס מסוים ויכירו במי שעושה זאת כמושיע.
מהר מאוד מספר המיתות הגבוה של פושעים מגיע לתשומת הלב של ארגון האינטרפול שפותחים בחקירה בשיתופו של L, בלש מסתורי שזהותו לא ידועה אך הוא עזר לאינטרפול בפתרון חקירות רבות ברחבי העולם, ונחשב כבלש הטוב בעולם. L מסיק מיד שהרוצח הסדרתי, שזכה מהציבור לכינוי קירא (הדרך בה יפנים מבטאים את המילה "Killer", שפירושה רוצח), פועל ביפן. הוא מערים על ראיטו בתחבולה מתוחכמת: הוא שידר משדר מיוחד בו הופיע מתחזה שטען כי הוא הבלש L וכי בכוונתו לתפוס את הרוצח. ראיטו, שצפה במשדר, הרג מיד את המתחזה במחשבה שבכך הוא מעלים מכשול, אך הוא לא ידע שהמשדר שודר רק במחוז קאנטו, ולכן, לאחר שמת המתחזה בשידור חי, מתגלה מיקום ספציפי יותר של הרוצח. מכאן, מתחיל קרב מוחות המתנהל בין ראיטו ו-L, בעוד כל אחד מנסה לגלות את זהותו של השני.
בהמשך, L מסיק שלקירא יש גישה למידע משטרתי ומכניס ליפן 12 סוכני FBI כדי שיעקבו אחר מקורבים לאנשי משטרה. ראיטו, שאביו הוא מפקד המחלקה האחראית על "חקירת קירא", מגלה את זהותו של את הסוכן שעוקב אחריו, ריי פנבר, ובעורמה משיג את שמו וגורם ולמותם של כל שנים עשר הסוכנים. במקביל, לאחר ששוטרים רבים פרשו מהחקירה בגלל הפחד שהם או משפחתם יפגעו, נשארים רק חמישה, ו-L מחליט להיפגש איתם לראשונה ולהעביר את חדר החקירה לחדרו שבבית מלון. בהמשך, לאחר שהסיק כי קירא היה תחת מעקבו של ריי פנבר, הוא מתמקד בראיטו כחשוד עיקרי ומחליט לשתול מצלמות בחדרו. על אף ההפתעה מהתקדמות חקירתו של L, מצליח ראיטו להערים על מצלמות האבטחה ומסתיר את הכתיבה במחברת. L, למרות ההתנהגות הנורמלית לעיני המצלמות, ממשיך לחשוד בראיטו, ועל כך מחליט ליצור איתו קשר לראשונה. השניים נפגשים לאחר שראיטו מסיים את בית הספר התיכון ומתחיל את לימודיו באוניברסיטה. להפתעתו, L חושף את עצמו כ-L, וגלוי עמו בנוגע למחשבותיו על היותו החשוד העיקרי, אך למרות זאת, החקירה זקוקה לבחור מבריק כמוהו. במהלך החקירה L מתקרב אל ראיטו ואף מכנה אותו "החבר הראשון שאי פעם היה לי".
בהמשך, מיסה אמאנה, סלבריטאית ילדותית ותמימה שבבעלותה מחברת מוות נוספת, שולחת הקלטה בה היא מתחזה לקירא, על מנת לתפוס את תשומת לבו. זאת מכיוון שקירא הרג את רוצח הוריה, ועל כך מיסה מעריצה אותו. מיסה וראיטו נפגשים לבסוף, והיא מספרת לו שהיא עשתה את "עסקת העיניים" - עסקה שעושים עם אל מוות, בה האדם מקבל את היכולת לראות את שמות ותוחלת החיים של אנשים ואל המוות מקבל חצי מתוחלת חייו של האדם – ראיטו מחליט להתקרב למיסה, שמתאהבת בו, מכיוון שהיכולת שלה עשויה לסייע לו. בינתיים, L חושד שההקלטה שנשלחה היא התחזות לקירא ומחליט לעצור את מיסה באשמת "קירא השני", במטרה לחקור אותה על זהותו של קירא האמיתי.
ראיטו מתווה תוכנית פעולה על מנת להרוג את L ולהוציא אותו ואת מיסה נקיים מאשמה. הוא מבקש מ-L להכניס גם אותו למעצר תחת פיקוח כדי להוכיח את חפותו. במהלך המעצר מוותרים ראיטו ומיסה על בעלות מחברות המוות, ובעקבות כך כל זכרונותיהם מהמחברת נמחקים, ושניהם למעשה אינם יודעים שראיטו הוא קירא. ראיטו פעל כך מכיוון שהכיר את דרכי פעולתו של L וידע כי הוא יסתכל היטב על תגובותיהם, לכן, הדרך הבטוחה ביותר לפעול בה הייתה לשכוח את עצם היותו קירא.
כחלק מתוכניתו של ראיטו, רם, אלת המוות שהיא גם הבעלים הקודם של המחברת של מיסה, מעבירה את המחברת להיגוּצ'י, אדם תאב בצע שמשתמש במחברת כדי לקדם את החברה יוֹטסוּבּה, בה הוא עובד. היגוּצ'י מקבל את המחברת לשימושו האישי בתנאי שימשיך להרוג פושעים, וכך, כאשר פושעים ממשיכים להישפט גם לאחר 50 ימים, נאלץ L לשחרר את ראיטו ומיסה מהמעצר. ראיטו חוזר לצוות החקירה, עדיין ללא זכרונותיו, וביחד הם מגלים שהיגוצ'י הוא בעל הכוח של קירא. התוכנית של ראיטו ממשיכה לעבוד כאשר הם עוצרים את היגוצ'י וזאת לאחר מרדף משטרתי, לאחר מעצרו של היגוצ'י וחיפוש ראיות בזירת המרדף מצאו צוות החקירה את המחברת והביאו אותה לL ולראיטו, כאשר ראיטו נוגע במחברת כל זכרונותיו לגבי היותו קירא האמיתי שבים אליו.
לאחר שחזרו אליו זכרונותיו החל ראיטו את השלב האחרון שבתוכניתו, להרוג את L. הוא נתן למיסה לגעת במחברת, ולאחר שחזרו אליה זכרונותיה ביקש ממנה לשוב ולשפוט פושעים. על אף הבלבול שנוצר בצוות החקירה, שכן מבחינתם קירא כבר נתפס, L נשאר מחושב והסיק שקיימת מחברת נוספת. רם, אלת המוות המלווה את מיסה, התאהבה בה במהלך נוכחותה בעולם בני האדם, ויודעת ש-L הוא בלש מבריק ושזהו רק עניין של זמן עד שיגלה שמיסה היא קירא הנוכחי. לכן, בשביל להציל את מיסה, רם כותבת את שמו של L במחברת האישית שלה ובכך הורגת גם את עצמה, שכן לאלי מוות אסור להשתמש במחברת להציל בני אדם אחרים.
חלק שני: קירא נגד N
בינתיים, ראיטו הצליח להשיג את מטרתו – להפוך ל"אל של העולם החדש". הוא זוכה לתמיכה רבה מהציבור והתקשורת. מדינות העולם מכירות בקירא ובפעולותיו כמוסריות, ורודפיו הוכרזו כפושעים ופועלים כעת במחתרת. ראיטו עצמו עוד מכהן כראש צוות החקירה ביפן ודואג – בהצלחה - שהחקירה לא תתקדם. הצוות למד היטב את מחברת המוות והם אף מרגישים בנוח עם ריוק, שכן ניתן לראות את אל המוות לאחר שבאים במגע עם המחברת.
יום אחד, מדווח שמפקד המשטרה היפנית נחטף בידי מאפיה - אליה הגיע מלו, וכעת הוא עומד בראשה – בארצות הברית. המאפיה משתמשת במפקד לבקשת כופר: הם רוצים את מחברת המוות שברשות צוות החקירה ביפן. לאחר שקירא דואג שהמפקד ימות, חוטפים המאפיה את סאיו יאגאמי, אחותו הקטנה של ראיטו, ואביהם יוצא לבצע את העסקה בלוס אנג'לס. בהמשך, מלו מפוצץ את המקום ובורח. אביו של ראיטו נשאר מאחור, פצוע; הוא מת מפצעיו בבית החולים, משוכנע עד הרגע האחרון שבנו אינו קירא.
ניר יוצר כאוס בצוות החקירה היפני לאחר שהוא מספר להם שהסיק ש"L החדש" עשוי להיות קירא. הצוות חושד בלייט, בעיקר מכיוון ששני מוחות גדולים כמו ניר ו-L הגיעו לאותה מסקנה. ראיטו, שמבין שהולכים לעקוב אחריו ואחרי מיסה, פועל בהתאם ומבקש ממיסה – שעד אותה עת פעלה כקירא – לוותר בשנית על בעלות המחברת ולהעביר אותה ל"קירא רביעי". לתפקיד בחר ראיטו בטרו מיקאמי, מעריץ של קירא, בעל השקפה דיכוטומית שכל אדם הוא או "טוב" או "רע", ושעל הרעים למות. ובעוד מיקאמי שופט פושעים, חשדותיהם של צוות החקירה מתחילים לרדת, מכיוון שאינם מוצאים דבר חשוד בהתנהגותם של ראיטו ומיסה.
מיקאמי, מתוקף תפקידו כקירא החדש, מגייס את מגישת החדשות קיוֹמי טאקאדה על מנת שתתפקד כדוברת של קירא באמצעי התקשורת. במהלך מפתיע, מופיע מלו וחוטף את קיומי. קיומי, שהחביאה אצלה פיסת נייר ממחברת המוות של מיקאמי, כותבת את שמו של מלו על הפיסה והורגת אותו. לאחר מכן, נאלץ ראיטו לגרום לקיומי להתאבד באמצעות דף מהמחברת שגם הוא החביא אצלו, מכיוון שהיא יודעת את זהותו ועלולה לסבך אותו. לבסוף, קובעים ראיטו וניר להיפגש, כל אחד עם צוות החקירה שלו, בפעם הראשונה. מטרת הפגישה, כביכול, היא לבדוק האם ראיטו הוא קירא או לא. אך לייט תכנן שמיקאמי – בעל "עסקת העיניים" המאפשרת לו לראות את שמותיהם של אנשים - יתחבא בקרבת מקום, ויכתוב את שמו של ניר ואת שמותיהם של שני צוותי החקירה במחברת.
ביום הפגישה, מיקאמי פועל לפי התוכנית, ובעודו מתחבא הוא כותב את שמותיהם של ניר ושל שני הצוותים, אך לאחר 40 שניות, כפי שאמור להיות, אף אחד לא מת. ראיטו מצידו, לא יודע שלמיקאמי יש בעיות עם המחברת, ומודיע לכולם שהוא "ניצח" את ניר. ניר ואנשיו מוצאים את מקום מחבואו של מיקאמי, ומראים לכולם את המחברת – בה כתובים שמות כל הנוכחים מלבד ראיטו – כהוכחה לכך שהוא קירא. ניר מסביר לראיטו, המאוים מהמצב, שהוא החליף את המחברת האמיתית עם מחברת מזויפת, ולכן אף אחד לא נהרג, לאחר שראיטו הבין שהפסיד, דעתו נטרפת עליו והוא מנסה להרוג את ניר אך נורה על ידי מאטסודה שכמעט גורם לשיתוקו, דבר זה גורם למיקאמי שראה בראיטו כאל להתאבד, לאחר מכן בשארית כוחותיו מחליט ראיטו לברוח מהמקום תוך כדי ניצול המהומה שמה, בשלב מסוים מגיע ראיטו למבנה נטוש ויושב בו, ריוק אשר יושב על גג אותו מבנה ולאחר שהבין שראיטו הפסיד מחליט לכתוב את שמו של ראיטו במחברת המוות, והוא מת מהתקף לב.
מחברות המוות שבעלילה
בעת הגיעו של ריוק לאדמת עולם בני האדם, היו שתי מחברות מוות על אדמת בני האדם: אחת המוחזקת אצל ריוק ובבעלותו ואחת בבעלות לייט. כשנתנה ראם למיסה את מחברתו של ג'לווס, היא הוסיפה לכדור הארץ מחברת אחת. בנוסף, הביאה איתה ראם את מחברתה-שלה. בסוף הסאגה הראשונה הורגת ראם את וואטארי ואת L, והמחברת נשארת באפרה. לייט לוקח את המחברת והופך להיות בעליה הרשמיים. מאוחר יותר, בחלק השני של הסדרה, מגיע שידו, שיניגאמי שממנו נלקחה מחברת המוות על ידי ריוק, ולוקח עמו את המחברת חזרה לעולם השיניגאמי. בכך הוא מותיר בעולם בני האדם 3 מחברות בלבד.
המאנגה
המאנגה הופצה במגזין השבועי Shonen Jump בין השנים 2003–2006 והסתיימה בכרך 12 (פרק 108). המאנגקה המסתורי/ת של הסדרה, טסוגומי אוהבה, לא הייתה ידועה לציבור ויש חשד כי "טסוגומי אוהבה" זה שם העט של הירושי גאמואו, שעבד בעבר על מאנגות קודומו (לילדים) ועקב המעבר לז'אנר בוגר הוחלט להשתמש בשם עט. את המאנגה אייר טקאשי אובאטה שעבד בין השאר על המאנגה של היקארו נו גו ו-Blue Dragon. המנגה לא שונה בהרבה מהאנימה, אף על פי שיש הבדלים:
כרך 0
כרך 0 הוא כרך שיצא בנוסף למאנגה אשר מספר על אודותיו של נער בן 13 אשר מוצא את מחברת המוות שריוק הפיל וחושב בטעות שהיא מחברת רגילה כיוון שלא למד את משמעות המילה Death (מוות) אך הבין את משמעות המילה Note (מחברת). הוא רושם במחברת על מה שקרה לו במהלך היום שבו חמישה בריונים התנכלו אליו. הוא רשם את שמותיהם, וזמן קצר לאחר כתיבת שמם חמשת הנערים מתו מהתקף לב. משהלך לבית הספר יום למחרת, מורו מכריז כי חמשת התלמידים שלמדו עם הנער בכיתה מתו באופן פתאומי. הנער חוזר לביתו ופוגש את ריוק ונבהל ממנו. ריוק מסביר לו כי המחברת שהוא מצא היא מחברת מוות וכל מי ששמו ייכתב במחברת ימות. ריוק מראה גם לו כלי ייחודי נוסף למחברת - מחק אשר כאשר מוחקים את שמו של מת שנכתב במחברת המת יחזור לחיים אם גופתו לא נשרפה - דבר שלא הוצג ואפילו לא אוזכר במאנגה או באנימה.
האנימה
לאחר הצלחת הסרטים וסיום המאנגה, הפיקה חברת Madhouse סדרת אנימה בת 37 פרקים. הפרק הראשון עלה ב-4 באוקטובר בערוץ Nippon Television (מקבוצת Nippon שהפיקו את הסרטים). אף על פי שעת השידור המאוחרת (חצות) זכתה הסדרה לפופולריות רבה ביפן ומחוצה לה (כולל ישראל, ואפילו עלה מחזמר בסינמטק תל אביב על בסיס הסיפור בשם "הטוב, הרע והמחברת"). הוכחה לפופולריות טמונה בעובדה כי עוד לפני תום שידורי הסדרה ביפן, רכשה חברת Viz את זכויות ההפצה בארצות הברית. החברה מתכננת להעלות לאינטרנט ולהוציא ל-DVD גרסאות מתורגמות ומדובבות לאנגלית. לאנימה 37 פרקים, שתי סאגות ו-10 תתי סאגות. לכל תת-סאגה מרכוז על חלק אחר בעלילה ורובן מתמקדות על אדם מסוים או על תרחיש מסוים בעלילה, הסאגות עצמן מספרות את המכלול שלה בעלילת הסדרה.
כרך 13 ואחרון
בנוסף לכרך 12 היוצר החליט להוציא כרך נוסף - כרך 13, שכותרתו היא "How To Read". בתוך הכרך לא נמצאים פרקים אלא נותן מספר דברים: True Name Card -L- (בעברית: קלף השם האמיתי -L-) - עמוד מיוחד שמציין את שמו האמיתי של L, פרטים מיוחדים עליו ומין מדריכון על ציורו של L על ידי יוצר הציור של המנגה Takeshi Obata. מיני מנגה (One Shot) - מין סיפורון עם הדמויות של המנגה עם קטעים משעשעים לכבוד הכרך האחרון. ריאיון עם היוצרים - ראיון ארוך עם היוצר העלילתי והמצייר של המנגה. הדברים האהובים על L - מין עמוד שמציין את החטיפים האהובים על L.
ביפן
חברת Nippon Television הפיקה שני סרטי קולנוע מצולמים המבוססים על כותר המאנגה. הסרטים הופץ ביפן על ידי האחים וורנר הפצה אקסקלוסיבית וזכה לפופולריות רבה. כמו כן גרף הסרט מספר פרסים (יחד עם סרט ההמשך) וביניהם בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הבינ"ל של בלגיה. הסרט הראשון יצא לאקרנים ביפן ב-17 ביוני 2006 וחצי שנה לאחר מכן, ב-3 בנובמבר 2006, יצא גם סרט ההמשך Death Note: The Last Name שהצליח יותר מקודמו. ב-2008 יצא סרט ספין אוף אשר נקרא L:Change the world בו כיכבו דמויותיהם של L ומיסה.
בארצות הברית
ב-2017 יצא סרט הלייב אקשן האמריקאי "Death Note" מבית נטפליקס בו מככב נאט וולף בתור תלמיד התיכון לייט טרנר והאלטר-אגו שלו קירא. את ריוק מדבב וילם דפו. חברתו של לייט, מיה סאטון, מגולמת על ידי מרגרט קוואלי. את הבלש אל מגלם לקית' סטנפילד.
שירים
פתיחות:
סיומות:
ספיישל
לאחר ש-Madhouse סיימו לשדר את האנימה המצליחה, ב-29 באוגוסט 2007 שידר הערוץ שמשדר את האנימה ספיישל מיוחד שנותן את נקודת המבט של ריוק על הקרב של לייט נגד L ומספר קטעים נוספים שלא שודר באנימה. בנוסף לכך כל הדיאלוגים הוקלטו מחדש, הכל צויר מחדש ושינו את הרכב הפסקול.
חרם בסין
עקב מקרים שקרו בסין בהם תלמידים הכינו עותקים של המחברת בהם רשמו את שמות חבריהם, אסרה ממשלת סין על הפצת המאנגה של מחברת המוות והחרימה אלפי עותקים שלה בפשיטות שהתבצעו מספר פעמים במהלך 2006 ו-2007.
Rumour Mill
Rumour Mill הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה הבריטית רודימנטאל בהשתתפות הזמרת-יוצרת הבריטית אן-מארי והזמר האנגלי ויל הארט. השיר יצא לאור ב-28 באוגוסט 2015, על ידי חברות התקליטים אסיילום ואטלנטיק רקורדס.
תעודת לוחם
תעודת לוחם היא תעודה המוענקת לחיילים לוחמים בצה"ל לאחר שירות בן פרק זמן מסוים, ומטרתה לייחד את הלוחמים מכלל החיילים הרגילים על ידי הענקת הטבות ייחודיות להם. התעודה נחשבת סמל סטטוס ללוחמים, היות שרבים מהסמלים האחרים האמורים לייחד את הלוחמים ניתנים להשגה קלה גם על ידי חיילים שאינם לוחמים. התעודה מחולקת ללוחמים החל מיום העצמאות ה-51 למדינת ישראל (21.04.1999).
תעודת לוחם ניתנת לכל חייל שסיים בהצלחה הכשרה קרבית של 16 שבועות וששירת 17 חודשים לפחות בשירות חובה, בשירות קרבי (שבמהלכם קיבל "תוספת לחימה" – תוספת המוענקת החל מתחילת האימון המתקדם). חיילים במסלולים מיוחדים מקבלים את התעודה לאחר פרקי זמן קצרים יותר, כגון בני ישיבות הסדר המקבלים אותה לאחר שנה וארבעה חודשים (בתום פרק השירות הצבאי), וחיילות גרעיני נח"ל המקבלות אותה לאחר שנה וחצי. כמו כן ניתן לקבל אישור חריג לקבלת התעודה במידה וקיימת סיבה מיוחדת לעזיבת מסלול הלוחם בפרק זמן קצר מהדרוש (לדוגמה: פציעה).
תעודת לוחם חוד מחולקת ללוחמי החוד לאחר 18 חודשי שירות, מתוכן 14 חודשים בשירות קרבי, ומופיעה במראה שונה מהתעודה הרגילה, בצבע חאקי מנומר. תעודה זו נוצרה בעקבות החלטת הרמטכ"ל גדי איזנקוט לערוך רפורמה בסטטוס הלוחם וליצור הגדרה חדשה ללוחמים המשרתים ביחידות הנלחמות בחזית. התעודה מחולקת ללוחמי החוד החל ממרץ 2018.
מעבר לזכויות המנויות בחוק קיימות זכויות שונות במסגרת פקודות הצבא, המאפשרות ללוחמים להשלים תעודת בגרות, ולעבור קורס הכנה לבחינה הפסיכומטרית על חשבון הצבא ובמסגרת השירות הצבאי הסדיר. בנוסף, קיימות עמותות שונות כגון קרן IMPACT אשר מעניקות מלגות לימודים נדיבות לחיילים משוחררים ששירתו כלוחמים בצבא. התעודה מעניקה הטבות שונות, כגון הנחות בכניסה לאתרים שונים ובבתי קולנוע, וזכאויות למלגות שונות במוסדות אקדמיים ונסיעה חינם בתחבורה ציבורית, ללא צורך בלבישת מדים.
בשל היותה סמל סטטוס נחשק, עולות מדי פעם הצעות להעניק אותה גם לקבוצות שונות של תומכי לחימה כגון חובשי מפקדה, וחיילים שאינם לוחמים שבמקרה הצורך פועלים תחת אש.
בתחילת 2007, כל חיילי חיל הטנ"א אשר משתייכים לחוליות טכניות במסגרת פלוגות לוחמות (חט"פ), הוכרו כלוחמים והוענקו להם התעודות. ובנוסף החלו לקבל תוספת לחימה בשכר החודשי, גם במקרה שהכשרתם הצבאית היא של תומכי לחימה (רטרואקטיבי).
בתחילת 2012 הוחלט כי כל חייל במשטרה הצבאית, אשר משרת בתפקיד לוחם מעברים והשלים 20 חודשי שירות, יקבל תעודת לוחם.
ב-13 ביוני 2021 הושקה אפליקציית "הארנק הצה"לי", אשר נועדה להוות תחליף לתעודות פיזיות רבות המונפקות בצבא, בהן תעודת הלוחם. בעקבות הפעלת הארנק הדיגיטלי, הופסקה ההנפקה הכללית של תעודות הלוחם ולוחם החוד הפיזיות ב-7 ביולי 2021, והיא נמשכת באופן מצומצם רק לאוכלוסיות שאין ברשותם טלפונים חכמים.
גנדלף
גַּנְדָלְף (באנגלית: Gandalf) הוא דמות בדיונית של קוסם (איסטרי) המופיע בלגנדריום של טולקין.
שמותיו/אודותיו
גנדלף הוא המוכר ביותר מבין המיאר והאיסטרי שבולינור. הוא היה ידוע כאולורין אשר היה תלמידה של ניינה ושכן בגנים של אירמו. כאשר הולאר החליטו לשלוח את האיסטרי לארץ התיכונה אולורין הוצע בידי מנווה כדי ליעץ ולסייע ליושבי הארץ התיכונה במאבקם נגד סאורון. נאמר עליו שהוא היה החכם במסדר, ואף החכם מקרב המיאר. עם הגיעו של גנדלף לארץ התיכונה קיבל לידיו מידי קירדן חרש הספינות, את נאריה - טבעת האש, אחת משלש טבעות הכוח של האלפים. מאחר שהיה לבוש בגלימה אפורה, היה כינויו בקרב בני האדם "גנדלף האפור" (בין הקוסמים מתחלקים השמות לפי צבע גלימתם וחשיבותם במסדר כאשר "לבן" היא הדרגה הגבוה ביותר). כינויים נוספים לגנדלף הם - "מית'רנדיר" או "הצליין האפור" בשפת האלפים, "ת'ארקון" בשפת הגמדים ו"אינקנוס" אצל ההרדרים.
תפקידו בספר ההוביט
בספר ההוביט, גנדלף מארגן את מסעם של בילבו בגינס ו-13 גמדים, ובראשם תורין צנת-אלון, לכבוש את ההר הבודד מהדרקון סמאוג, ואף מצטרף לחלק מהמסע. במסע הזה גנדלף מוצא את חרבו, גלמדרינג, ובילבו מוצא את הטבעת האחת (אך בזמן הזה כולם חושבים שמדובר בטבעת לא חשובה). בסיפורים שלא נשלמו אנו למדים כי גנדלף חשש פן יצרף סאורון את סמוג לכוחותיו והחליט להקדים רפואה למכה. באותה עת הוא פגש את תוֹריִן צִנַּת-אַלּוֹן בברי שם שמע על כיסופיו להר הבודד והחליט לעזור לגמדים. לאורך רוב הדרך גנדלף מלווה את החבורה בדרכה המסוכנת ומציל אותם פעמים רבות: מהטרולים, בהרי הערפל ובמלחמת ההר הבודד.
תפקידו בספר שר הטבעות
בספר שר הטבעות, דואג גנדלף שבילבו יעביר את הטבעת לפרודו, אותו הוא משכנע לקחת את הטבעת לריבנדל, שם ייוועצו מה לעשות בה. בתחילת הדרך, גנדלף לא יכול להצטרף לפרודו וסם (הגנן של פרודו, אשר מצטרף כשומר ראשו), אך הוא מצטרף אליהם בריבנדל. כאשר פרודו מתנדב לקחת את הטבעת ולהרוס אותה בהר האבדון, גנדלף הוא השני להתלוות אליו (אחרי סם), ואחריו באים אראגורן, לגולס, גימלי, בורומיר, מרי ופיפין. בגלל חוכמתו הרבה וניסיונו העשיר גנדלף נהפך באופן טבעי למנהיג של אחוות הטבעת. הוא ואראגורן מובילים את ההוביטים ושאר החבורה בניסיון כושל לחצות את הר קרדרס בחורף ולא ללכת בתחילה דרך מכרות מוריה בגלל חשדותיו של גנדלף שישנו באלרוג (שד עתיק) ששוכן שם. כשניסיון זה נכשל, גימלי מציע את "הדרך החשוכה הסודית" של מכרות מוריה אותה הדרך שגנדלף רצה להימנע מלעבור בה אך בלית ברירה גנדלף נאלץ להסכים לעצתו. במכרות מוריה הם מותקפים על ידי אורקים ועל ידי הבאלרוג (שד עתיק) שגנדלף חשד ששוכן שם, בסופו של דבר, לאחר ניסיון בריחה גנדלף מנסה לחסום את הבאלרוג באמירת משפטו האלמותי "עבור לא תעבור... אני משרת האש הסודית, נושא להבת אנור. אש האופל לא תעזור לך, להבת אודון. עבור לא תעבור!" וממוטט את הגשר שעליו הבאלרוג עומד, אך השוט של הבלרוג תופס את רגלו של גנדלף ושניהם נופלים לתהום.
גנדלף הורג את הבאלרוג ומת, ולאחר מכן "מוקם לתחייה" בתור דמות יותר סמכותית ובעלת עוצמה, גנדלף הלבן. ביער פנגורן הוא פוגש את גימלי, לגולס ואראגורן, בחיפושיהם אחר פיפין ומרי. הם ממשיכים משם למלחמה נגד אייסנגארד ובאראד דור.
מראהו
בתחילה מופיע גנדלף כאיש זקן עם זקן אפור, גלימה אפורה, צעיף וכובע כחול מחודד. אחרי שגנדלף חוזר לתחייה, משתנה צבעו מאפור ללבן; זהו שינוי חשוב, שמשמעותו היא בכך שגנדלף למעשה נשלח להחליף את סארומן בתפקיד ראש "מסדר" המכשפים. בספר, גנדלף אומר שהוא הפך למה שסארומן אמור היה להיות (ראש מסדר המכשפים).
סמלו
סמלו של גנדלף הוא בעצם האות ג' בטנגוואר האלפי. סמלו של גנדלף מופיע לראשונה בתחילת הספר ההוביט כאשר הוא חורט אות על דלת ביתו של בילבו בגינס (מעון בג) כסימן הנחיה לגמדים לדעת לאיזה בית להגיע באותו הלילה, הוא משתמש בו גם בספר שר הטבעות כאשר הוא מסמן להוביטים ולמנטר שהגיע לפסגת הרוחות ב-3 באוקטובר.
קישורים חיצוניים
Figuren in Tolkiens Welt Middle-earth characters
M1 קרבין
הקרבין פותח ב-1942 על ידי חברת הנשק וינצ'סטר, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, כרובה חצי-אוטומטי מקוצר וקל שנועד ללוחמי קו-אחורי (כגון מפעילי ארטילריה) ותומכי לחימה כנשק הגנה עצמית, במקום אקדח השירות קולט M1911. היותו רובה קל ומדויק, חצי-אוטומטי ומוזן מחסנית הפכו אותו לנשק פופולרי גם בקרב לוחמי צנחנים וכוחות קומנדו. הוא יוצר בלמעלה משישה מיליון יחידות, ושרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית כשלושה עשורים, ומאוחר יותר שרת גם בקרב כוחות צבא ומשטרה של בעלות הברית של ארצות הברית, בהן ישראל. הקרבין שרת גם בצה"ל בשנותיו המוקדמות ושרת כארבעה עשורים במשטרת ישראל ובמשמר האזרחי.
רובי הקרבין המקוריים יוצרו במיליוני יחידות בשנים 1942–1945 ואחרי שיצאו משירות צבאי הפכו לפריט מבוקש בקרב אספנים וחובבי נשק. מחיר של M1 קרבין מקורי יכול להגיע ל-2,000 דולר. חברות נשק שונות בארצות הברית מייצרות גם היום העתקים של ה-M1 קרבין עבור חובבי נשק, אספנים, קלעים ספורטיביים וציידים.
לקרבין פותחה גרסה אוטומטית בעלת נצרה-בוררת, ה-M2 קרבין, שהיה אחד מרובי הסער הראשונים וזכה לפופולריות רבה בקרב לוחמי הכוחות המזוינים של ארצות הברית. גרסה נוספת, ה-M3 קרבין, כללה כוונת טלסקופית עם אמצעי ראיית לילה אינפרא-אדום. רובים אלו יוצרו בכמויות קטנות יחסית ל-M1 קרבין.
הנדסה
ה-M1 קרבין הוא רובה חצי-אוטומטי מופעל בגז שמוזן ממחסנית חיצונית. עקרון הפעולה שלו הוא מכת גז על ראש בוכנה בעלת מהלך קצר. כלומר, כאשר נורה כדור, לחץ הגזים שנוצרים מהפיצוץ משמש ללחיצה על בוכנה שדוחפת את הבריח אחורה, לטעינת כדור נוסף מהמחסנית ולדריכה מחדש. הרתע של הקרבין נמוך במיוחד ולכן מקל מאוד על תפעולו.
הקרבין יורה תחמושת 0.30 קרבין בקוטר 0.3 אינץ', כאשר ממדי הכדור הם 7.62x33 מ"מ ומשקלו 195 גריין (12.6 גרם). הַתֶּחֶל של הכדור עשוי מחומרים שאינם עוברים קורוזיה, דבר שמעניק לו יתרון גדול בלחימה בתנאי לחות כגון בג'ונגלים של דרום-מזרח אסיה. כדור ה-0.30 קרבין מבוסס על כדור 0.32 אינץ' של חברת הנשק וינצ'סטר.
מפרט טכני של הרובה
להלן המפרט הטכני של ה-M1 קרבין, כפי שהוצג באתר "הסליק":
מפרט טכני של התחמושת
להלן המפרט הטכני של תחמושת הקרבין, 0.30 קרבין, כפי שהוצג באתר "הסליק":
ביצועים
הקרבין שונה מאוד מ-M1 גאראנד, לא רק בתכנון ההנדסי אלא גם בתחמושת. הגאראנד ירה כדור .30-06 ספרינגפילד מלא (תחמושת חזקה היעילה לטווח של כמה מאות מטרים) בעוד שהקרבין ירה כדור 0.30 אינץ' קל וקטן יותר (למרות זאת, שניהם רובים עם קנה בקוטר 7.62 מ"מ). תחמושת הקרבין הייתה בינונית מבחינת ביצועיה, כפי שהם נמדדים במהירות לוע (MV או מ"ל) ואנרגיית לוע (ME או א"ל) - גדלים הקובעים את עוצמת הפגיעה של הכדור, הטווח המקסימלי שלו ואת הטווח האפקטיבי היעיל. גדלים אלה תלויים בסוג התחמושת אך גם בקנה היורה אותה (ובפרט באורך שלו). מהירות הלוע של כדור 0.3 שנורה מקנה 18 האינץ' של הקרבין הייתה כ-600 מטר לשנייה (מ"ש), בעוד שמהירות הלוע של תת-מקלעים מאותה תקופה הייתה בין 280 ל-490 מ"ש, ומהירות הלוע של רובי מטען ומקלעים קלים הייתה בין 740 ל-855 מ"ש. לגאראנד הייתה מ"ל של 853 מ"ש.
בנוסף, ספג הקרבין ביקורת על הכוונת שלו בטווחים של 270 מטר, דבר שגרר את החלפתה בכוונת משופרת, הניתנת לכוונון לטווחים של 50 עד 300 מטר. בנוסף נמתחה ביקורת על תפקודו בטמפרטורות נמוכות במיוחד, מתחת לטמפרטורת המינימום שבה תוכנן לפעול. עם ההכרה במגבלות של הקרבין ובכך שנועד להחליף את אקדח הקולט M1911 ולא את ה-M1 גאראנד פחתה כמות התלונות על הקרבין בקרב לוחמי קו-קדמי, אף שרבים מהם עדיין העדיפו את הגאראנד הכבד והחזק יותר.
סיווג סדרת הקרבין M1, M2, M3 הייתה נושא לוויכוחים רבים. לקרבין היו טווח ומהירות לוע מעבר לכל תת מקלע באותה תקופה, אך הוא היה חלש יותר מרובי המטען הכבדים. בימינו אפשר לסווגו כ-PDW "נשק להגנה עצמית". הסיווג של דגמי הקרבין האוטומטיים M2 ו-M3 היה מעורר מחלוקת עוד יותר, שכן לא מעט טענו שדגמים אלה היו בעצם רובה הסער המודרני הראשון, ביחד עם ה-Sturmgewehr 44 הגרמני והקלאצ'ניקוב AK-47 הסובייטי. הקרבינים האוטומטיים השתמשו בכדור בעל תחמיש בינוני, שיש לו לא מעט מן המשותף עם התחמושת של רובי ה-M16 שהחליפו אותם בצבא ארצות הברית, למרות שהטווח של הקרבין קצר יותר מזה של ה-M16 (כ-275 מטר לעומת 400–500 מטר, וזאת בגלל התכנון האווירודינמי הטוב יותר של תחמושת 5.56x45 מ"מ נאט"ו). כאשר מסתכלים על ארכי הקנה מגלים שהקנה של הקרבין קצר ב-5 ס"מ (2 אינץ') מהקנה של M16 ארוך, אבל הוא ארוך יותר מזה של M4 קרבין (גרסה מקוצרת מודרנית ל-M16).