cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מצב החירום המלאי
שיחות בלינג
בהבינו שהעימות לא נשא כל פרי, חתר צ'ין פנג ב-1955 לדיון עם הממשלה הבריטית. הדיונים התנהלו בבית הספר הממשלתי לאנגלית בבלינג, שבמדינת קדה ב-28 בדצמבר. צ'ין פנג יצא מהג'ונגל וניסה לנהל משא ומתן עם מנהיג הפדרציה, אך שירות המודיעין הבריטי היה מודאג שהמפלגה הקומוניסטית תצבור שוב השפעה בציבור. המפלגה יוצגה על ידי צ'ין פנג, שהיה המזכיר הכללי שלה, רשיד מיידין, וצ'ן טיין, ראש מחלקת התעמולה המרכזית של המפלגה. מעברו השני של שולחן המשא ומתן ניצבו שלושה נציגים לאומיים נבחרים: טונקו עבדול רחמן, טאן צ'נג לוק, ודייוויד מרשל, השר הראשי של סינגפור. הפגישה הייתה אמורה להוביל לסיום הדדי של הסכסוך, אך נציגי הממשלה המלאית, בהנהגתו של טונקו עבדל רחמן, דחו את כל דרישותיו של צ'ין פנג. כתוצאה מכך העימות הסלים ובתגובה שיגרה ניו זילנד את חיילי השירות האווירי המיוחד, את טייסת 14 ואת טייסת 41, ומאוחר יותר את טייסת 75. שאר מדינות חבר העמים הבריטי שיגרו גם הם כוחות לסיוע לבריטים.
בשל כישלון השיחות החליט טונקו ב-8 בפברואר 1956 לסגת מהכרזת החנינה, חמישה חודשים לאחר שהיא פורסמה, בציינו שהוא לא מוכן להיפגש עם הקומוניסטים פעם נוספת, אלא אם כן הם יציינו מראש את רצונם להיפגש עמו מתוך כוונה לכניעה מוחלטת. על אף כישלון השיחות, עשתה המפלגה הקומוניסטית את כל המאמצים לחדש את שיחות השלום עם הממשלה המלאית, אך ללא הצלחה. בינתיים, החלו דיונים במועצת פעולת החירום החדשה כדי להגביר את עוצמת "מלחמת העם" נגד אנשי הגרילה. ביולי 1957, שבועות ספורים לפני שמלזיה קיבלה את עצמאותה, עשתה המפלגה הקומוניסטית ניסיון נוסף לקיים שיחות שלום, והציעה את התנאים הבאים לניהול משא ומתן: כישלון השיחות השפיע על מדיניות המפלגה הקומוניסטית. באותה עת נחלשו ה-MNLA והמין יואן ובאוגוסט 1957 הם מנו 1,830 חברים. אלו שנשארו עמדו בפני יציאה לגלות או בפני מוות בג'ונגלים. בכל אופן, טונקו עבדול רחמן לא הגיב על ההצעות של המפלגה הקומוניסטית. עם קבלת עצמאותה של מלזיה ב-31 באוגוסט אותה שנה ובחירתו של טונקו כראש הממשלה הראשון, איבד המרד את היסוד ההגיוני שלו כמלחמת עצמאות לשחרור מהשלטון הקולוניאלי. מעשי ההתנגדות הרציניים האחרונים של ה-MNLA הסתיימו בכניעה באזור הביצות של טלוק אנסון ב-1958. שרידי הלוחמים נמלטו לגבול תאילנד ומשם מזרחה. ב-31 ביולי 1960 הכריזה ממשלת מלזיה שמצב החירום הסתיים, וצ'ין פנג עזב דרומה לתאילנד ומשם לבייג'ינג, שם הוא זכה לחסותם של השלטונות הסינים, כמו רבים אחרים ממנהיגי המפלגות הקומוניסטיות של דרום-מזרח אסיה.
אבדות
במהלך מצב החירום הרגו כוחות הביטחון 6,710 מחברי ה-MNLA ושבו 1,287. 2,702 מלוחמי המחתרת נכנעו מיוזמתם במהלך הלחימה וכ-500 נוספים נכנעו בסיום העימות. 1,345 חיילים ושוטרים מלאים נהרגו בקרבות, בנוסף ל-519 אנשי כוחות חבר העמים הבריטי. 2,478 אזרחים מצאו את מותם, בנוסף ל-810 שהוכרו כנעדרים.
עינויים
במהלך העימות במלאיה, היו מקרים במהלך פעולות קרביות לאיתור מורדים בהם הבריטים כלאו ועינו כפריים שנחשדו בסיוע למורדים. בראיין לפינג ציין שהייתה "התנהגות אכזרית של הכוחות הבריטים, שבאופן שגרתי הכו כפריים סינים כאשר הם סירבו, או ככל הנראה לא היו מוסגלים, לספק מידע" על המורדים. העיתון Scotsman שיבח את הטקטיקות הללו כנוהג ראוי מאחר ש"נאמר לאיכרים תמימים והם האמינו שהמנהיגים הקומוניסטים חסינים מפני פגיעה". כמה אזרחים ועצורים אף נורו, בין בשל ניסיונם להימלט מאפשרות שיאלצו לסייע למורדים, או פשוט בשל סירובם לסייע לכוחות המודיעין הבריטים. טקטיות אלו גרמו ליחסי מתיחות בין האזרחים לבין הכוחות הבריטים במלאיה ולפיכך השיגו את התוצאה ההפוכה ומנעו את המשאב החשוב ביותר בלוחמה במורדים, מודיעין טוב. הכוחות הבריטים לא יכלו לפעמים להבחין בהבדל בין לוחמים פעילים לבין אזרחים בלתי מעורבים כאשר הם ניהלו את הלחימה בג'ונגלים, זאת בשל העובדה שלוחמי הגרילה לבשו בגדים אזרחיים וזכו לתמיכה מהאוכלוסייה האזרחית.
טבח בטאנג קאלי
בטבח בטאנג קאלי נהרגו 24 כפריים על ידי חיילים מחלקה 7 של פלוגה G של הגדוד השני של המשמר הסקוטי, לאחר שהם הקיפו מטע גומי בסוגאי רימו ליד בטאנג קאלי שבסלנגור בדצמבר 1948. רבות מגופות הקורבנות נמצאו כשהן מושחתות והכפר בטאנג קאלי הועלה באש עד היסוד. כאשר נערך בכפר חיפוש לא נמצאו בו שום כלי נשק. הניצול היחידי מהטבח היה אדם בשם צ'ונג הונג שהיה אז בשנות העשרים לחייו. הוא התעלף והעמיד פני מת. מאוחר יותר היה הטבח למוקד של מאבק שנמשך עשרות שנים בין ממשלת בריטניה לבין משפחות ההרוגים.
עריפות ראשי והטלות מומים
עריפות ראשים והטלת מומים בחשודים כמורדים על ידי הכוחות הבריטים היו גם הם דרך לזהות לוחמי גרילה מתים כאשר לא היה ניתן להביא את גופותיהם מהג'ונגלים. תצלום של לוחם קומנדו של חיל הנחתים המלכותי שמחזיק בידם שני ראשים של מורדים גרם לשערורייה ציבורית באפריל 1952. בתחילה טען דובר של האדמירליות שהתצלומים מזויפים. אך זמן קצר לאחר מכן אישר שר המושבות אוליבר ליטלטון (לאחר וידוי העניין אצל ג'רלד טמפלר) באוזני חברי הפרלמנט שהתצלומים אכן מקוריים. בשיחות בלתי רשמיות ציינו גורמים במשרד המושבות "שאין ספק שעל פי החוק הבינלאומי מקרה דומה בעת מלחמה היה נחשב לפשע מלחמה". היו גם מקרים של לוחמי גרילה מתים שגופותיהם הוצגו בפומבי לצורך זיהוי וכדי ללכוד קרובי משפחה אבלים.
השימוש במחנות מעצר - "כפרים חדשים"
כחלק מתוכנית בריגס שנרקמה על ידי הגנרל הבריטי סר הרולד בריגס, 500,000 בני אדם, כעשרית מכל אוכלוסיית מלאיה, הועברו בכוח ממקומות מגוריהם. עשרות אלפי בתים נהרסו ואנשים רבים נכלאו במחנות שמורים שכונו "כפרים חדשים". מטרת צעדים אלו הייתה להטיל ענישה קולקטיבית על כפרים שתושביהם נחשדו בסיוע למורדים וכדי לבודד את האזרחים מפעילות לוחמי הגרילה. בה בשעה שפעילות זו נחשבה כחיונית, בכמה מהמקרים לא ניתן היה להצדיק את מעשי ההרס של הכפרים המעורבים כצורך צבאי. מעשים אלו נאסרו באמנות ז'נבה ובמשפט הבינלאומי המקובל, שציין שאסור שיבוצע הרס רכוש, אלא אם כן המעשה חיוני מבחינת הצרכים הצבאיים.
פשעי מלחמה נוספים
הכוחות הבריטים נהגו למלכד מאגרי מזון בג'ונגלים, להעלות באש כפרים ולספק בחשאי למורדים רימוני יד וקליעים שהתפוצצו בידיהם של מי שהפעילו אותם. מיוני 1948 ועד אפריל 1950 הוגלו 35,000, כולל אנשים שלא יכלו לעזוב את מלאיה.
הבדלים
מצב החירום המלאי ומלחמת וייטנאם זכו להשוואות רבות ונשאלה השאלה על ידי היסטוריונים שונים כיצד הכוחות הבריטים שמנו 35,000 זכו להצלחה במקום בו מעל חצי מיליון חיילים אמריקאים ובעלי בריתם כשלו בשטח קטן יותר. קיימים מספר הבדלים בין שני העימותים:
קווי דמיון
רבות מהטקטיקות שהאמריקאים השתמשו בהם בווייטנאם היו דומות לאלו שהבריטים עשו בהם שימוש במלאיה.
אייג'נט אורנג'
במהלך מצב החירום המלאי, הייתה בריטניה המדינה הראשונה שיישמה את השימוש בקוטלי עשבים ובכימיקלים משירי עלים, כדי להשמיד שיחים, יבולי מזון ועצים כדי למנוע מהמורדים מחסה וכחלק מהמערכה למניעת מזון מהמורדים. בכימיקלים 2,4,5-T ו-2,4-D (אייג'נט אורנג') נעשה שימוש כדי לפנות נתיבי אספקה ותקשורת וכדי להשמיד יבולי מזון כחלק מהאסטרטגיה. ב-1952 ה-2,4,5-T, ותערובות של קוטלי עשבים פוזרו לאורך כמה כבישי מפתח. מיוני ועד אוקטובר אותה שנה, רוססו 5 קמ"ר רבועים של שטחי צמחייה בצידי הדרכים ושהיו מקומות אפשריים למארבים. הבריטים דיווחו שניתן היה להחליף את השימוש בקוטלי העשבים ובמשירי העלים באמצעות הסרה פיזית ופעולות הריסוס הופסקו. עם זאת, לאחר שאסטרטגיה זו כשלה, חודש בפברואר 1953 השימוש בכימיקלים לצורך מאבק במורדים בהוראתו של הגנרל ג'רלד טמפלר, כאמצעי להשמדת יבולי מזון שגודל על ידי הכוחות הקומוניסטים בג'ונגלים. מסוקים ומטוסים פיזרו חומצה טריקלוראצטית וטריאוקסאון, יחד עם כדוריות של כלורופניל, אל שדות של גידולים כמו בטטות ותירס. רבים מהחיילים הבריטים שעשו שימוש בכימיקלים הללו, סבלו במשך שנים מהשפעות ביראותיות של החשיפה אליהם. מספר מוערך של 10,000 אזרחים ומורדים במלאיה סבלו גם הם קשות מהשפעות החומרים, אף על פי שהיסטוריונים רבים מסכימים שהמספרים היו גדולים יותר, בהנחה שנעשה שימוש באייג'נט אורנג' בקנה מידה רחב בעימות במלאיה ולא כמו ארצות הברית, ממשלת בריטניה ביצעה מניפולציות במספרים ושמרה על המידע בסודיות רבה מחשש לדעת קהל עולמית שלילית. חישוף השטחים מהצמחייה למשך זמן ארוך השפיע גם על סחיפת הקרקע במלאיה.
לאחר תום מצב החירום המלאי ב-1960, בחנה ארצות הברית את התקדים הבריטי והחליטה שהשימוש בכימיקלים הוא אמצעי חוקי על פי דיני המלחמה. מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין ראסק, המליץ בפני הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי לפעול על פי התקדים של השימוש בקוטלי העשבים כפי שנעשה על ידי הבריטים במלאיה.
תקיפות אוויריות
כמו חיל האוויר של ארצות הברית בווייטנאם, נעשה שימוש בהפצצות שטיח במלאיה על ידי חיל האוויר המלכותי במשך כל מצב החירום. בריטניה ביצעה 4,500 תקיפות אוויריות בחמש השנים הראשונות של העימות. רמת המיפוי הייתה גרועה, דרכי התקשורת היו לקויות, המטאורולוגיה הייתה לא הייתה לטובתם של הטייסים ושדות התעופה היו בצמצום. נעשה שימוש בטכניקת גישוש סביב לעמדות האויב (סוג של "הפגנת כוח"), והפצצתם של נתיבי מילוט אפשריים הייתה אף היא בשימוש לעיתים. ההיסטוריון רוברט ג'קסון אמר: במהלך שנת 1956, הוטלו כמעט 250 טונות של פצצות על מיקום משוער של אחד מבסיסי המורדים, אך החוסר במיקומים מדויקים הפך את השפעת ההפצצות לכמעט אפסית. הבסיס הופצץ שוב בראשית מאי 1957, אז הוטלו יותר מ-40 טונות נוספים, אך בשל מידע בלתי מדויק, הוטלו פצצות אלו במרחק של כ-250 מטרים מהיעד. ב-15 במאי אותה שנה הוטלו כ-30 טונות נוספים". "התקפה זו הייתה מוצלחת", מציין ג'קסון, "ארבעה טרוריסטים נהרגו". ג'קסון אף ציין שפצצות ממורעמות במשקל 500 ליברה (1.1 טון) הוטלו החל מאוגוסט 1948 והשטח בו כל אחת מהן פגעו ביעילות היה כ-1,400 מטר רבוע. כלי נשק יעיל נוסף היו פצצות נפיצות של 20 ליברה (9 ק"ג), קודמותיהם של פצצות המצרר. "מאחר שמפציצי הסנדרלנד יכלו לשאת מטען של 190 פצצות כאלה, השפעתם על מוראל הטרוריסטים היה משמעותי", ציין ג'קסון. "לרוע המזל, השימוש בפצצות אלו לא היה במספרים גדולים, על אף הפוטנציאל המעולה שלהן כנשק הטרדה". באחת ההזדמנויות הטיל מפציץ לינקולן "את הפצצות במרחק של שני ק"מ מהמטרה, הרג 12 אזרחים ופצע 26 נוספים". הבריטים דיווחו שככלל ההפצצות בג'ונגלים היו בזבוז של מאמץ בשל חוסר הדיוק של מיקום המטרות וחוסר האפשרות לוודא אם המטרות היו עוינות אם לאו. במשך כל 12 שנות מצב החירום, נהרגו בין 670 ל-995 בלתי מעורבים בהפצצות מטוסי חיל האוויר המלכותי.
תוכניות טרנספר
בריטניה גם מיסדה תוכנית "טרנספר" שהפכה בהמשך למודל עבור "תוכנית הכפרים האסטרטגיים" של האמריקאים בווייטנאם. במהלך מצב החירום במלאיה הוקמו 450 "כפרים חדשים" וההערכה היא שכ-470,000 איש, מתוכם 400,000 סינים, נכלאו ב"כפרים" אלו במסגרת ישוב מחדש. אחד מהאמצעים העיקריים של הבריטים בלחימתם במלאיה הייתה הטלת ענישה קולקטיבית על כפרים שתושביהם נחשדו כמסייעים למורדים. במרץ 1952 הטיל טמפלר עוצר בית של 22 שעות על העיירה טנג'ונג מאלים, ואסר על כל התושבים לעזוב את בתיהם, סגר את בית הספר, הפסיק את שירותי התחבורה הציבורית וצמצם את אספקת האורז ל-20,000 איש. האמצעי האחרון גרם לבית הספר הלונדוני להיגיינה ולמחלות טרופיות לכתוב למשרד המושבות ש"המלאים שנמצאים בתת-תזונה באופן תמידי" עלולים לא לשרוד כתוצאה מכך. "צעד זה עלול לגרום לעליה, לא רק בשיעור המחלות אלה גם במקרי מוות, במיוחד בקרב אמהות וילדים צעירים". חלק מהאנשים נקנסו על כך שיצאו מבתיהם לעשות את צורכיהם בבתי שימוש חיצוניים. חודש לאחר מכן, במקרה נוסף של עונש קולקטיבי, בסנגאי פלק, כללו צעדי הענישה עוצר ביתי, הפחתה של 40 אחוזים במנות האורז ובנייה של גדר רשת במרחק של 20 מטרים מחוץ לגדר התייל שהקיפה את העיירה. פקידי ממשל הסבירו שצעדים אלה הוטלו על 4,000 כפריים "על כך שסיפקו מזון ללא הרף" למורדים ו"מפני שהם לא סיפקו מידע לרשויות".
אחרית דבר
העימות בין מלזיה לאינדונזיה, שהתנהל בשנים 1963–1966, פרץ כתוצאה ממתיחויות בין אינדונזיה לבין מלזיה שקיבלה אז את עצמאותה וקיבלה גיבוי מבריטניה. עימות זה נחשב להמשך של מצב החירום המלאי.
בסוף שנות ה-60, החשיפה לו זכה טבח מי ליי במלחמת וייטנאם, עוררה את הצורך בפתיחתה של חקירה של פשעי המלחמה שבריטניה ביצעה לכאורה במהלך מצב החירום, כמו טבח בטאנג קאלי. לא הוגשו תביעות משפטיות נגד אנשי הכוחות הבריטים שהיו מעורבים במעשים ונשמעו טענות חוזרות ונשנות של ממשלת בריטניה שמדובר בתעמולה, על אף העדויות על טיוח העובדות.
המרידה הקומוניסטית במלזיה, שהתרחשה בשנים 1968–1989, פרצה לאחר סיום מצב החירום ב-1960, כאשר ה-MNLA נסוג על מעבר לגבול עם תאילנד והתארגן מחדש לפעולות תקיפה נגד ממשלת מלזיה. המרידה החלה באופן רשמי כאשר המורדים תקפו במארב כוחות ביטחון בקרו בטונג שבחלק הצפוני של חצי האי המלאי ב-17 ביוני 1968. העימות התנהל במקביל למתחים שהתחדשו בין מלאים לבין סינים במהלך תקרית שהתרחשה ב-13 במאי במלזיה ובמקביל למלחמת וייטנאם.
מנהיג הקומונסטים, צ'ין פנג בילה את רוב שנות ה-90 ואת השנים הראשונות של המאה ה-21 בניסיון לשמר את נקודת המבט שלו על מצב החירום. בשיתוף פעולה עם אנשי אקדמיה מאוסטרליה, הוא קיים סדרה של פגישות עם היסטוריונים ועם אנשים ששירתו בכוחות הביטחון של מדינות חבר העמים הבריטי כדי להוביל לפרסומו של הספר "דיאלוגים עם צ'ין פנג - אור חדש על המפלגה הקומוניסטית המלאית". פנג גם ביקר בבריטניה, שם הוא חבר לעיתונאי השמרן איאן וורד ולרעייתו נורמה מירפלור כדי לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו "צ'ין פנג: ההיסטוריה מנקודת מבטי".
סאלי הסלנגר
סאלי הסלנגר (באנגלית: Sally Haslanger; נולדה ב-1955) היא פילוסופית ופרופסור לפילוסופיה, העובדת במחלקת הבלשנות ופילוסופיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) . הסלנגר עוסקת בתחומים רבים כגון: מדעי החברה בעיקר בהקשר של מגדר וגזע, מטאפיזיקה, תורת ההכרה, פילוסופיה של השפה ופילוסופיה של הנפש. אחד מספריה זכה בפרס Joseph B. Gittler מטעם אוניברסיטת אוקספורד ב-2014 (פרס המוענק בכל שנה לאנשים שונים עבור תרומה יוצאת דופן לחקר הפילוסופיה במדעי החברה) , היא החזיקה ב-Spinoza Chair of Philosophy באוניברסיטת אמסטרדם ב-2015 (מעמד המוענק לפילוסופים שונים מכל רחבי העולם) ובשנת 2015 נבחרה להיות חלק מהאקדמיה האמריקאית של מדע ואומנות (באנגלית: American Academy of Arts & Sciences).
ביוגרפיה מוקדמת והשכלה
סאלי הסלנגר נולדה בשנת 1955 בקונטיקט, ארצות הברית. בגיל 8 עברה לשריבפורט, לואיזיאנה, ארצות הברית. היא למדה בפנימייה נוצרית פרטית של הכנסייה האפיסקופלית של סטיפן הקדוש באוסטין, טקסס. בשנת 1972 היא התחילה את לימודיה האקדמיים בקולג' ריד, פורטלנד, אורגון, ארצות הברית, שם קיבלה תואר ראשון בפילוסופיה ודת ב-1977. את התואר השני קיבלה מאוניברסיטת וירג'יניה, את הדוקטורט עשתה באוניברסיטת קליפורניה (ברקלי, קליפורניה) בשנת 1985.
כיום הסלנגר נשואה לפילוסוף ופרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, סטיפן יבלו ולהם שני ילדים שאימצו יחד.
מחקר
להסלנגר תחומי מחקר רבים שהשתנו לאורך השנים. בתחילת דרכה הסלנגר חקרה תורת ההכרה, מטאפיזיקה ופילוסופיה עתיקה (בייחוד זו של אריסטו). לאחר מכן, החלה להתעניין בפמיניזם ופילוסופיה פוליטית ופרסמה כמה ספרים ומאמרים בנושא. עבודותיה האחרונות עוסקות בנושאים שונים בהבניה חברתית כגון מגדר, גזע ודינמיקה משפחתית.
בשנים האחרונות הסלנגר התמקדה בהבניה החברתית של נתונים טבעיים לכאורה כגון צבע שיער או צבע עיניים. במחקריה מבקשת הסלנגר להצביע על האופן בו נתון מולד ונטול משמעות זוכה לחשיבות על בסיס בחירות חברתיות להבדיל בין "גזעים" ומגדרים בקרב בני אדם. הסלנגר גם חוקרת איך ההבדלים הללו משפיעים או באים לידי ביטוי בחברה שאנחנו חיים בה כיום. על בסיס הטענה הזו, היא כתבה ספרים ומאמרים מצליחים כשהבולט מבניהם הוא ספרה "Resisting Reality"- ספר זה הוא מקבץ של מאמרים וטקסטים שכתבה במשך השנים כשהיא חוקרת הבניה חברתית וביקורת חברתית בין מגדר, גזע והחברה. ספר זה זכה בפרס (Joseph B. Gittler (award בשנת 2014 מטעם אוניברסיטת אוקספורד, בגלל החדשנות והתרומה שלו לפילוסופיה של מדעי החברה.
ספרים
סאלי הסלנגר פרסמה ספרים שונים והם:
פעילות חברתית
הסלנגר סאלי פועלת למען זכויות אדם בנוסף לעבודתה באוניברסיטאות השונות. מגיל צעיר ועד היום פעלה הסלנגר למען זכויות נשים וייצוג חברתי שוויוני בפילוסופיה, קביעת נהלים תקינים לטיפול וענישה על עבירות מין, הייתה המקימה של כוח המשימה למען נשים בפילוסופיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (Women in Philosophy Task Force) והייתה מהמקימים של PIKSI-Boston, מחנה קיץ לסטודנטים לתואר ראשון למיעוטים.
פמיניזם
סאלי הסלנגר היא פמיניסטית ופועלת למען זכויות ושוויון נשים כבר שנים רבות, כפי שהיא מוכיחה בספריה ומאמריה השונים העוסקים במגדר (בין השאר). היא טוענת שהרצון שלה להתעסק בנושא, הגיע בעיקר מהעובדה שבגיל צעיר (17), בפנימייה בה למדה (בפנימייה הנוצרית של סטיפן הקדוש) היא נאנסה עם איומים לחייה. הסלנגר מספרת כי אחרי המקרה הזה, היא הבינה שלא משנה מי או מה האדם או שום דבר לגביו כפרט יחיד, לא יכול להציל אותו/אותה מאלימות מינית.
בשנים שלאחר מכן, בתקופת לימודיה באוניברסיטת ברקלי בשנות ה-80 המוקדמות, היא הייתה חלק מוועדת נשיא האוניברסיטה שפעלה למען זכויות האדם על בסיס חוק פדרלי Title IX, בתקופה בה המאמצים הראשונים לכתיבת נהלים לטיפול נכון בתלונות של עבירות מיניות החלו. אף על פי שבאותה התקופה, הסלנגר חקרה נושא אחר והתמקדה בפילוסופיה עתיקה ולא בהבניה חברתית, הנושא עדיין הציק לה והיא פעלה למען שינוי לטובה בטיפול והתנהלות של האוניברסיטה כנגד עבירות מין.
גנב החרבות
גנב החרבות (באנגלית: The Sword Thief) הוא הספר השלישי בסדרת הספרים "39 רמזים", ונכתב על ידי פיטר לרנג'יס. הספר יצא לאור בעברית בשנת 2011. כמו הספרים הקודמים בסדרה, הוא מדבר על מסעם של איימי ודן קהיל אחרי השיקוי המשפחתי שלהם, שכדי להכינו צריך למצוא את 39 הרמזים המובילים אליו, וכמו כן על דן ואיימי להתחרות במשפחה שלהם, שלהם אותה מטרה.
עלילה
איימי ודן קהיל מגיעים ליפן במהלך חיפושיהם ונאלצים להיעזר בדודם הבוגדני אליסטר הו, לאחר שהקבראים (בני משפחה נוספים שלהם) חוטפים את נלי ואת צלאח א-דין. בדרך הם מתחמקים מאירינה (דודה שלהם) בעזרת הטייס של אליסטר. בעזרת הידע של דודם על יפן, הם עוקבים אחר רמזים ואחר מסלול חייו של טויוטומי הידיושי, לוחם יפני אמיץ, שהיה בן למשפחת קהיל ובן המייסד של בית תומאס. הם נלכדים בידי משפחת הולט שמכריחה אותם לגלות להם את המידע שברשותם על 39 הרמזים. לאחר שהם מגלים ברכבת התחתית של טוקיו חדר נסתר, ובורחים מאנשי היאקוזה, מצילים אותם נלי והאחים לבית קברה, שנלי הצליחה להערים עליהם. שלוש הקבוצות כורתות ברית ובעקבות רמז שמצאו נוסעים לקוריאה הדרומית שם הם משתמשים בספרייה הסודית של אליסטר כדי לגלות מידע על הרמז. החיפוש שם מוביל אותם לפארק הלאומי פאקהנסן, סיאול, שם הם מוצאים סלע עם כניסה נסתרת ובתוכו הם מוצאים רמז. שם איאן קברה ואיימי קהיל מגלים רחשי חיבה אחד כלפי השני. דן מטעה את הקבראים ואמר להם שהרמז נמצא באגם טאש שבקירגיזסטן ולאחר שהם מאמינים לו הם בוגדים באליסטר ובאיימי ודן ולוכדים אותם בסלע. בעזרת פיצוץ הסלע הם מצליחים לצאת אבל אליסטר נקבר בהריסות הסלע ונהרג. הם חוזרים לאחוזה שלו, ושם הם מגלים שהרמז מוביל למצרים. בנוסף הם מגלים שאליסטר שרד את המפולת ויצא לינקום ברוצח אביו, באה הו, שהוא גם דודו.
אליעזר חלפין
אליעזר חלפין (י"א בסיוון ה'תש"ח, 18 ביוני 1948 – כ"ז באלול ה'תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מתאבק בסגנון יווני רומי, שימש גם כעוזר מאמן ושופט וכן חבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), ומקורבנות טבח י"א הספורטאים באותה האולימפיאדה.
ביוגרפיה
אליעזר חלפין נולד בריגה בירת לטביה, שהייתה באותה תקופה תחת שלטון ברית המועצות. בגיל 13 התחיל לעסוק בתחום ההיאבקות ושנתיים לאחר מכן התקבל לקבוצת מתאבקים מקצוענית והחל להתקדם בתחום. בשנת 1969, כשהוא בן 21, עלה עם משפחתו לישראל והחל ללמוד באולפן בקיבוץ שפיים. המשפחה התמקמה בתל אביב וחלפין הצטרף לאגודת הפועל תל אביב והתאמן במכון וינגייט. בשירותו הצבאי שימש מדריך כושר קרבי ושילב בין עיסוקו הספורטיבי לשירותו הצבאי.
חלפין זכה בתארים רבים, ביניהם מקום רביעי באליפות הנוער של ברית המועצות ובמקום 12 באליפות העולם בבולגריה. ובשנת 1972, בה התקיימה האולימפיאדה, זכה במקום השני בטורניר בינלאומי ביוון ובמקום שלישי בבוקרשט, רומניה. בארץ זכה במספר תארים וביניהם שלוש זכיות במקום הראשון במשחקי הפועל ומקום ראשון בכינוס הפועל. ובין השנים 1969 עד 1972 היה אלוף ישראל בסגנון חופשי עד משקל 68 ק"ג.
חלפין עבד לפרנסתו כמכונאי. בסוף שירותו הצבאי הגשים את חלומו כשיצא לייצג את ישראל באולימפיאדה. הוא הספיק לקיים שלושה קרבות, ניצח באחד והפסיד בשניים.
39 שנים אחר הטבח, בפברואר 2011, הוחזרה תעודת הספורטאי של חלפין למשפחתו אחרי שהוחזקה במשך שנים אצל שוטר גרמני, ולאחר מותו השיב בנו, הולצר טילמן, את התעודה לשגרירות ישראל בגרמניה. הטקס נערך בהשתתפות שגריר גרמניה בישראל, הארלד קינדרמן, סגן שר החוץ דני אילון ונציגי משפחות הנרצחים.
נסיבות מותו
לפנות בוקר של יום שלישי ה-5 בספטמבר 1972 פרצו מחבלים לבניין בו התגוררו חברי המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן. המחבלים פרצו לאחד החדרים בו שהו שישה ישראלים ודרשו מהם להוביל אותם לחדרים נוספים בהם ישנו הספורטאים. הנחטפים הצביעו על חדר נוסף בו שהו שישה ישראלים נוספים, וחלפין ביניהם.
משה ויינברג, מאמנו של חלפין, ניסה לתקוף את המחבלים, נורה ונהרג. לאחר מכן נפתח משא ומתן בין המחבלים, שהחזיקו עשרה בני ערובה, לבין הרשויות בגרמניה, שנמשך יום שלם. במהלכו ירו המחבלים בחטוף נוסף, מרים המשקולות יוסף רומנו.
בסופו של היום הוסכם כי בני הערובה, יחד עם המחבלים, יועברו במסוקים לנמל התעופה הצבאי של מינכן ומשם ימריאו לקהיר. תשעת בני הערובה הועלו על שני מסוקים שנחתו בנמל התעופה הצבאי, שם נעשה ניסיון חילוץ כושל על ידי הצבא הגרמני במהלכו רצחו המחבלים את כל החטופים.
חלפין היה בן 24 במותו. הותיר אחריו הורים ואחות. הובא למנוחות בבית העלמין בקרית שאול.
אן (נהר, צפון צרפת)
אֵן (בצרפתית: Aisne) הוא נהר בצפון-מזרח צרפת, אחד מיובליו של נהר האואז. על שמו נקרא מחוז אן בחבל פיקרדיה. בתקופות קדומות הוא נודע בשם אקסונה.
מקורו של הנהר הוא ביער ארגון סמוך לקומונה רמברקור-סומן שבמחוז מז. הוא זורם לכיוון צפון ואז מערב בטרם נשפך לאואז סמוך לעיר קומפיין. אורכו הוא כ-290 ק"מ. לאורך הנהר יכולות לשוט סירות קטנות. תעלות מחברות בינו לבין נהר מז ונהר מארן ומסייעות בפיתוח החקלאות באזור.
בשנת 57 לפנה"ס התחולל סמוך לנהר קרב בין יוליוס קיסר לשבטים בלגיים ובו הניס קיסר את השבטים שתקפו אותו. בתקופת מלחמת העולם הראשונה התחוללו שלושה קרבות עקובים מדם בעמק הנהר. הקרב הראשון על האן התחולל לאחר בלימת ההתקדמות הגרמנית וההתחפרות הגרמנית במהלכו הייתה סנונית ראשונה במלחמת החפירות של החזית המערבית. הקרב השני על האן היה חלק ממתקפת ניבל הצרפתית, ואילו הקרב השלישי על האן היה חלק ממבצע בליכר של מתקפת האביב הגרמנית.
גיבן ילצ'ין
גיבן ילצ'ין (בטורקית: Güven Yalçın; נולד ב-18 בינואר 1999 בדיסלדורף שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת גנואה ובנבחרת טורקיה.
קריירת מועדונים
ילצ'ין גדל במחלקת הנוער של באייר לברקוזן, אליה הצטרף בשנת 2006. ב-27 ביולי 2018 חתם ילצ'ין בבשיקטש מליגת העל הטורקית. ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בתיקו 1-1 נגד פרטיזן בלגרד במסגרת פלייאוף ההעפלה לליגה האירופית לעונת 2018/2019. ב-29 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2-0 על קייסריספור במסגרת המחזור השביעי לעונת. ב-11 בנובמבר הוא הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 לסיוואספור במסגרת המחזור ה-12 בליגה. בשתי עונות וחצי הראשונות שלו במועדון ערך ילצ'ין 55 הופעות ליגה, בהן הבקיע 12 שערים.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל ילצ'ין למשך חצי עונה ללצ'ה מהסרייה ב'. ב-13 בפברואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על קרמונזה במסגרת המחזור ה-23 בליגה לעונת. בסך הכל ערך ילצ'ין 11 הופעות ליגה במדי המועדון בתקופת ההשאלה, מבלי להבקיע אף שער.
ב-21 ביולי 2022 חתם בגנואה.
קריירה בינלאומית
ב-30 במאי 2019 ערך ילצ'ין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טורקיה, בניצחון 2-1 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
מריה תרסה אנדרואטו
מריה תרסה אנדרואטו (באנגלית: María Teresa Andruetto; נולדה ב-26 לינואר ב-1954) היא סופרת, משוררת ועורכת ארגנטינאית. היא הסופרת הארגנטינאית הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בפרס אנדרסן, אשר הוענק לה בשנת 2012. עד היום, אף אחד מספריה לא תורגם לעברית.
חייה הפרטיים
אנדרואטו נולדה בארגנטינה, בעיירה בשם ארוז'ו קבראל שבפרובינציית קורדובה. עיירה קטנה זו מאופיינת בקהילות הרבות והמגוונות שחיות בקרבה, שכן מרבית תושביה הם מהגרים מארצות אחרות. אביה של אנדרואטו היה מהגר בעצמו, שהיגר מאיטליה.
אנדרואטו טענה שהסיפורים שכתבה הושפעו לא רק מכך שבית ילדותה היה משופע בספרים, אלא בעיקר מנטיית הוריה לספר לה סיפורים. אנדרואטו טוענת שהכתיבה שלה היא תוצאה של העידן והסביבה שבה היא חיה ושל החוויות אותן צברה, למשל ספרה "סטפאנו" מספר על מהגר שברח מאיטליה לארגנטינה בשל הקשיים שחווה במדינת הולדתו, סיפור מאוד דומה לסיפורו של אביה וספרה "האישה בשאלה" עוסק באישה שחיה תחת משטר הרודנות בארגנטינה.
בלימודיה האקדמיים, היא למדה ספרות באוניברסיטה הלאומית של קורדובה, והפכה בשנת 1975 לבעלת תואר שני בספרות ילדים.
כיום, אנדרואטו גרה עם שתי בנותיה ובן זוגה בעיירת ילדותה. אנדרואטו מספרת על מה שאירע לחברי המשפחה שלה במהלך המלחמה המלוכלכת, הכינוי לטרור המדיני נגד אנשים בעלי דעה שמאלנית, בחסות הממשל הצבאי בארגנטינה. היא מספרת על כך שבמהלכה בן זוגה אולץ לצאת לגלות פוליטית, שהיא שהייתה צריכה לפרנס את בנותיה באותם זמנים קשים, ושהיא עצמה אולצה לצאת לגלות בפטגוניה. אנדרואטו אומרת שכל אלה הם השפעות נוספות על הכתיבה שלה.
קריירה
ספריה תורגמו לשפות גרמנית, פורטוגזית, איטלקית וגליצית. שיריה הופיעו במגזינים ואסופות בצרפת, איטליה, פורטוגל, אמריקה הצפונית וליטא.
היצירות שלה נלמדות באוניברסיטאות אמריקאיות ואירופאיות. בהשראת יצירותיה נעשו יצירות אמנות כגון ספרי אומן, סרטים קצרים, מופעים מוזיקליים, מופעי ריקוד, מופעי קריינות וקטעי תיאטרון.
כחלק מעשייתה הפוליטית, אנדרואטו היא מנהלת-שותפה באוסף שמטרתו להציל משכחה יצירות של סופרות ארגנטינאיות, שבשל השתייכותן הפוליטית במשך המלחמה המלוכלכת, יצירותיהן נעלמו, אבדו או שהתעלמו מהם ועל כן איש אינו זוכר אותן עוד.
בשנת 2012 הוענק לאנדרואטו פרס הנס כריסטיאן אנדרסן. הפרס הוענק לה בזכות מומחיותה בכתיבת יצירות חשובות ומקוריות המאופיינות באסתטיקה ייחודית. וכן, בשל העובדה שספריה עוסקים במגוון נושאים חשובים בעולמנו העכשווי, כגון הגירה, עולמות פנימיים, אי-צדק, אהבה, עוני, אלימות וסוגיות פוליטיות. בנאום שנשאה בעת קבלת פרס אנדרסן, אמרה ש"כאשר אני כותבת, אני דבר ראשון, מתעמתת עם הדעות הקדומות שלי, אני מפקפקת בעצמי, והייתי רוצה שקוראי, קטנים כגדולים, יעשו כמוני וירצו לנקוט עמדה. הרגשות שלי משמשות אותי כמצפן, אני מסתמכת עליהם, וכתיבתי מגיעה ממקום של התבוננות והקשבה אינטנסיבית."
תמונתו של דוריאן גריי (סרט, 1945)
תמונתו של דוריאן גריי (באנגלית: The Picture of Dorian Gray) הוא סרט אימה אמריקאי משנת 1945 בבימויו של אלברט לוין, עם הרט הטפילד, ג'ורג' סנדרס ודונה ריד בתפקידים הראשיים. התסריט מבוסס על הרומן "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד (1890).
הסיפור הוא על צעיר שמוכן למכור את נשמתו על מנת שיישאר צעיר לנצח בזמן שציור של דיוקנו ייזדקן עם הזמן. הסרט צולם בשחור-לבן אבל שני הציורים צולמו בצבע - דיוקן הצעיר היפה ודיוקן הזקן המכוער והמלא בדם. את הדיוקן המבעית צייר הצייר איוון אולברייט בשנים 1943–1944 והוא מוצג במכון האמנות של שיקגו.
לאורך הסרט מקריין השחקן סדריק הרוויק את סיפור העלילה.
תקציר העלילה
לונדון 1886, דוריאן גריי (הרד הטפילד) הוא צעיר ג'נטלמן נאה ועשיר. הוא ביישן ותמים ואוהב לנגן בפסנתר, בעיקר את הפרלוד מס' 24 של שופן.
דוריאן מתחיל להסתובב בכל מיני מקומות מפוקפקים ומתראה עם נשים מפוקפקות. באחת המועדונים הוא מאזין לשירתה של סביל וויין (אנג'לה לנסבורי) ומתחיל לחזר אחריה למרות התנגדותו של אחיה ג'יימס (ריצ'רד פרייזר) שחושד בכוונותיו. דוריאן רוצה לשאת אותה אבל לורד הנרי רוצה שימשיך בנהנתנות. הוא מורה לדוריאן לבדוק את יושרתה על ידי שיזמין אותה לביתו ויציע לה להישאר איתו בלילה. כשהיא מסכימה מחליט דוריאן לנתק את קשריו איתה, כותב לה מכתב והיא מתאבדת. דוריאן מתבונן בציור ורואה שהוא נעשה אכזרי ומכוער יותר. את התמונה הוא מסתיר בחדר בעליית הגג ומחליף מדי פעם את המשרתים כדי שלא יגלו אותה. כשחולף הזמן, נותר גריי יפה כשם שהיה ביום ציור הדיוקן שלו ואילו דיוקנו, אותו הוא מסתיר בחדר נעול, מזדקן ומתכער.
חולפות שנים רבות ודוריאן ממשיך להיות צעיר נהנתן. שמועות ורכילויות מעליו מתפשטות בלונדון. כעת הוא נפגש בגלדיס הלווארד, אחותו של הצייר אותה הכיר מאז שהייתה ילדה. הוא מתחרה עם מחזר צעיר שלה, דייוויד סטון (פיטר לופורד).
בזיל הצייר מגיע אליו ודורש לראות את התמונה. לאחר היסוסים מראה לו דוריאן את הציור עם הדמות הזקנה והמכוערת. הוא מפחד שבזיל יפיץ את הסוד ורוצח אותו בדקירה. על הציור מופעים כעת כתמי דם. לאחר מכן הוא לוחץ על מכר שלו, אלן קמפבל, (דאגלס וולטון) שהוא כימאי, כי יעלים את הגופה באמצעים כימיים.
ג'יימס וויין (ריצ'רד פרייזר), אחיה של סיביל חוזר אחרי 18 שנים משהות בים, כדי לנקום בדוריאן גריי. הוא פוגש בו ברחוב אך אינו מזהה את הבחור הצעיר שאמור כעת להיות מבוגר. לאחר זמן הוא מבין שדוריאן נשאר צעיר, עוקב אחריו בעת ציד אך נורה בטעות ומת. דוריאן מבין שהוא היה שם כדי לרצוח אותו ומבקש להפסיק את הקללה הרובצת עליו ומבטל את אירוסיו עם גלדיס.
דוריאן חושב שאם יהרוס את הציור תיפסק הקללה שנפלה עליו. הוא ממהר לחדר, שולף סכין ותוקע אותה בתוך הציור. באותו רגע הוא מתמוטט ומת. הדיוקן המפלצתי בציור חוזר להיות הציור המקורי של דוריאן הצעיר והיפה. הנרי, דייוויד וגלדיס מתפרצים לחדר, רואים את הציור עם דוריאן הצעיר ומביטים על גופתו השרועה של דוריאן, שהפך לזקן ומפלצתי.
אברהם בן-ארויה
אברהם אליעזר בן-ארויה (בבולגרית: Аврам Елиезер Бенароя, ביוונית: Αβραάμ Μπεναρόγια; 1887, סלוניקי, האימפריה העות'מאנית, או וידין, נסיכות בולגריה – 16 במאי 1979, חולון, ישראל) היה פוליטיקאי, מהפכן וסוציאליסט ממוצא יהודי אשר פעל בבולגריה וביוון. בן ארויה היה מנהיג פדרציית העובדים הסוציאליסטית בסלוניקי תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ונחשב למייסד המפלגה הקומוניסטית של יוון.
ביוגרפיה
אברהם בן ארויה נולד בווידין או בסלוניקי, בהמשך למד משפטים בבלגרד אך לא סיים את לימודיו, שב לבולגריה והועסק כמורה בעיר פלובדיב. בן ארויה היה רב לשוני ובמקביל לעיסוקו בהוראה, החל בפעילות פוליטית במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הבולגרית. הוא היגר לסלוניקי וב-1908, נטל חלק בהפיכת הטורקים הצעירים במסגרת גדוד של לוחמים יהודים בני העיר. באותה השנה ייסד בן ארויה בסלוניקי את "המועדון הסוציאליסטי" שפעל בקרב הקהילה היהודית הגדולה שבעיר וב-1909 ייסדו בן-ארויה ודימיטר ולאחוב שהיה פוליטיקאי עות'מאני ממוצא בולגרי, את פדרציית העובדים הסוציאליסטית, שנוסדה כארגון פועלים אשר נועד לאגד עובדים בני לאומים שונים, אך בעלי תפישת עולם סוציאליסטית משותפת. הארגון הוציא לאור ביטאון בארבע שפות, לאדינו, טורקית, יוונית ובולגרית ובן-ארויה התבלט בהנהגתו. ב-1911 הגיע לסלוניקי דוד בן-גוריון ונחשף לפעילות הארגון וב-1912 הגיע לעיר יצחק בן-צבי לצורך לימודי משפטים. מאמרו הראשון בעיתון האחדות שנקרא "הפועל היהודי בתוגרמא" עסק בהשפעה הסוציאליסטית על ארגוני הפועלים אשר יובאה מבולגריה לאימפריה העות'מאנית והוא התמקד בפדרציית העובדים אשר הובילה לדבריו, לאיחוד בין הפועל היהודי לפועלי שאר העמים.
אברהם בן ארויה היה ממתנגדי הציונות בעירו והאמין בתפישה סוציאליסטית אוניברסלית. 80 אחוזים מחברי הפדרציה היו בני הקהילה היהודית בעיר והיא הייתה החשובה מקרב התנועות הסוציאליסטיות שקמו ברחבי האימפריה העות'מאנית. בן-ארויה היה יריב פוליטי לדוד פלורנטין ואברהם רקנאטי, אך הפדרציה אותה הוביל הועדפה על פני התנועה הציונית בעיקר בקרב מעמד הפועלים. המאבק לווה בפרסומים בעד ונגד בעיתונות היהודית. ניסיונה של התנועה הציונית להקים בעיר מפלגה ציונית סוציאליסטית שתסחף אליה את חברי הפדרציה של בן-ארויה נכשל.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה נכבשה סלוניקי בידי היוונים. במועד זה היו חברים כ-5,000 מתושבי סלוניקי בפדרציה הסוציאליסטית. בעת ההיא עברה על ממלכת יוון תקופת אי שקט פוליטי שלוותה במהומות של מיעוטים שצורפו לממלכה בעקבות ההסכמים אשר חתמו את המלחמות. פעולותיו של בן ארויה נחשבו חתרניות בעיני השלטון היווני והוא הוגלה ביחד עם ראשי פדרציה אחרים לאי נקסוס ועיתון הארגון "אבאנטי" נסגר זמנית. הצטרפות יוון למלחמת העולם הראשונה מתוך מאבק בין המלוכנים שצידדו בנייטרליות "אוהדת" למעצמות המרכז ובין אנשי אלפתריוס וניזלוס שצידדו במדינות ההסכמה חיזקה את מעמדה של הפדרציה הסוציאליסטית ואת מעמדו של בן-ארויה משום שפסחו על שתי הסעיפים. לקראת סוף המלחמה נוסדה ביוזמתו של בן-ארויה, מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ומצעה כלל את הפיכתה של יוון לפדרציה. בהמשך, שינתה את שמה למפלגה הקומוניסטית של יוון. בנובמבר 1918 ארגנה התנועה הציונית הפגנה לציון יום השנה להצהרת בלפור שכללה גם השבתת בתי עסק. בני הקהילה חברי המפלגה הסוציאליסטית התנגדו למהלך ולא השביתו את קואופרטיב המזון "לה פופולארה" אשר בבעלותם, עניין שהוביל לפריצת המפגינים לחנות וניפוץ חלונות ראווה.
חוסר השקט הפוליטי ביוון נמשך והוא כלל שביתות, הפגנות פועלים והפיכה אשר ב-1922 הובילה לוויתורו של קונסטנטינוס הראשון על המלוכה. בן ארויה אשר תמך בקו סוציאל-דמוקרטי מתון, סולק מהמפלגה הקומוניסטית היוונית אשר הקצינה את מצעה. הוא תמך בראש הממשלה אלכסנדרוס פאפאנסטאסיו ויחדיו ניסו להוביל קו סוציאליסטי מתון תוך ניסיון לפצל את המפלגה הקומוניסטית. לאחר פרישתו של פאפאנסטאסיו נחלש מעמדו של בן-ארויה ואף על פי שהמשיך בעשייה הפוליטית, נותר בשולי המפה. ב-1940 נהרג בנו במהלך מלחמת איטליה–יוון. בן-ארויה שרד את שואת יהודי סלוניקי ולאחר המלחמה חזר לפעילות פוליטית בעירו. באוגוסט 1953 עלה לישראל וב-1979 הלך לעולמו והוא בן 92 שנים.
יוזף וירט
קארל יוזף וירט (בגרמנית: Karl Joseph Wirth; 6 בספטמבר 1879 – 3 בינואר 1956) היה פוליטיקאי גרמני וחבר במפלגת המרכז הגרמנית. כיהן כקנצלר גרמניה למשך כשנה וחצי, בין השנים 1921–1922.
חייו הפוליטיים המוקדמים
בשנת 1911 נבחר וירט למועצת העיר פרייבורג מטעם מפלגת המרכז הגרמנית. החל מ-1913 היה חבר הפרלמנט של הדוכסות הגדולה של באדן והמשיך לכהן כחבר הפרלמנט של רפובליקת באדן עד 1921. בשנת 1914 הצטרף כחבר לרייכסטאג, עיקר התמקדותו הייתה בנושאים חברתיים. עם תחילת מלחמת העולם הראשונה התנדב לשירות צבאי אך הוא נחשב לא ראוי לשירות בגלל מצבו הבריאותי ולכן הוא התנדב לצלב האדום. החל מ-1914 שימש כאח בחזית המערבית ובחזית המזרחית. בעקבות דלקת ריאות בה לקה נאלץ להפסיק את התנדבותו ב-1917.
ב-10 בנובמבר 1918, במהלך המהפכה הגרמנית, התמנה וירט לשר האוצר של הדוכסות הגדולה של באדן. בינואר 1919 נבחר לאספה הלאומית הראשונה של הרייך הגרמני בתקופת רפובליקת ויימאר ובאפריל אותה שנה מונה לשר האוצר של רפובליקת באדן. בעקבות הפוטש של קאפ במרץ 1920, התפטרותו של גוסטב באואר והתמנותו של הרמן מילר לקנצלר גרמניה, התמנה וירט לשר האוצר של הרייך הגרמני. וירט נדרש באופן מיידי להתמודד עם הגרעוןן העצום של ממשלת גרמניה, יחד עם הדרישות של הפועלים לתוספות שכר. וירט הנהיג רפורמה בגביית מיסים שפשטה את מערכת המס, במקום מה שהוא כינה ערמת מיסים, בלי שיטה והגיון. וירט טען שעומס פיצויי המלחמה הכבדים על גרמניה גורמים לכך שהעובדים בגרמניה נמנעים להתאמץ בעבודה בראותם שכל פי תוצרתם הולכת לזרים ועל כן גם גרמניה וגם מדינות ההסכמה מפסידות מעומס התשלומים הכבד.
וירט המשיך בתפקידו זה גם בתקופת שלטונו של קונסטנטין פרנבאך.
במאי 1921, ממשלתו של קונסטנטין פרנבאך התפטרה במחאה על גובה הפיצויים שהושתו על גרמניה על ידי בעלות הברית ווירט נקרא להרכיב ממשלה חדשה.
וירט כקנצלר גרמניה
ב-10 במאי 1921 הושלמה הרכבת הממשלה על ידי וירט והוא מונה לקנצלר גרמניה אך הוא השאיר לעצמו גם את תפקיד שר האוצר. וירט צירף לממשלתו את התעשיין והכלכלן היהודי-גרמני, ולטר רתנאו ל-"שר השיקום" שתפקידו להוביל את שיקומה של גרמניה ממלחמת העולם. וירט ורתנאו הובילו להסדרת התשלומים והפיצויים בין גרמניה ובעלות הברית.
ב-26 באוגוסט 1921 נרצח מתיאס ארצברגר, פובליציסט ופוליטיקאי גרמני שהרבה לדבר נגד מלחמת העולם הראשונה והיה נציג הרייך הגרמני בחתימה על הסכם שביתת הנשק בין גרמניה לבעלות הברית. בעקבות אמירותיו ומעשיו הוא נחשב לבוגד בקרב הימין הפוליטי בגרמניה ונוהלה נגדו הסתה רבה שנגמרה ברציחתו. בעקבות הרצח הגיע לשיאו הסכסוך בין ממשלת גרמניה לממשלת בוואריה בראשות גוסטב פון קאהר, שהיה איש ימין ותמך במיליציה הימנית של גאורג אשריך, ה-Einwohrenwehr. גם בעלות הברית וגם וירט דרשו מפון קאהר לפרק את המיליציה של אשריך והוא סירב אך עם התגברות הלחץ עליו הביא פון קאהר לפירוקה של המיליציה בתחילת יוני 1921. עם המשך הפעילות של ממשלתו של וירט כנגד הקבוצות הימניות, בעקבות הרצח של ארצברגר, התפטר פון קאהר מתפקידו ב-1 בספטמבר 1921.
באוקטובר 1921 החליט חבר הלאומים על חלוקתה של שלזיה עילית בין הרפובליקה הפולנית השנייה לבין גרמניה. וירט מחה על החלוקה וטען, בין היתר, שחלק מהשטח המתוכנן להינתן לפולין הוא אזור תעשייה חשוב של גרמניה ומסירתו תפגע ביכולתה של גרמניה לשלם את תשלומי הפיצויים לבעלות הברית. ההחלטה של חבר הלאומים ועלייתו מחדש של נושא הפיצויים לדיון הובילו למתח פוליטי חריף בגרמניה וב-22 באוקטובר 1921 התפטר וירט ופירק את ממשלתו. כעבור שלושה ימים התבקש וירט על ידי נשיא גרמניה, פרידריך אברט, לשוב ולהרכיב ממשלה חדשה. וירט נענה לבקשה וכבר למחרת ב-26 באוקטובר מונתה הממשלה החדשה. בממשלה זאת הוא החזיק בתיק החוץ, עד מינויו של ולטר רתנאו לתפקיד בתחילת פברואר 1922.
באפריל 1922 נחתם הסכם רפאלו בין גרמניה לרוסיה. ההסכם, שהוציא את גרמניה מהבידוד המדיני בו הייתה מאז מלחמת העולם, הובל בצד הגרמני בידי וירט ורתנאו, שהיה אז כבר שר החוץ. ב-24 ביוני 1922 נרצח רתנאו בידי קציני צבא משוחררים מחוגי הימין הקיצוני בעקבות חתימת ההסכם ומוצאו היהודי של רתנאו. הרצח גרם לזעזוע גדול בגרמניה ובהלוויתו, שהפכה לאירוע פוליטי בהשתתפות וירט, נכחו כמיליון איש. וירט נשא נאום בפני הרייכסטאג בו אמר כי "אנו חווים בגרמניה התבהמות פוליטית" המאופיינת לדבריו ב-"אווירה של רצח, של עוינות, של רעל". כמו כן הוא הצהיר בנאומו כי "האויב נמצא בצד ימין", כשהוא מתכוון לימין הפוליטי בגרמניה. ביולי אותה שנה העבירה הממשלה ביוזמתו את "חוק הגנת הרפובליקה" שנועד להגן על המשטר ממתנגדיו מתוך גרמניה.
על אף מאבקו החריף כנגד הגישה הימנית שהתנגדה למדיניות החוץ שלו, ב-14 בנובמבר 1922 הוא התפטר בעקבות תחושתו שמדיניות החוץ שלו נכשלה.
לאחר התפטרותו מתפקיד הקאנצלר
באפריל 1929 מונה וירט לשר לענייני השטחים הכבושים בממשלתו השנייה של הרמן מילר. עם הקמת הממשלה בראשות היינריך ברינינג במרץ 1930 מונה לתפקיד שר הפנים וכיהן בתפקיד עד אוקטובר 1931, אז הוחלף על ידי וילהלם גרנר.
בשנת 1949, ארבע שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה, חזר וירט לביתו בפרייבורג. בעקבות התנגדותו למדיניותו של קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר הקים יחד עם וילהלם הלפס מפלגה בשם "ברית הגרמנים". למרות שוירט לא ראה בעין יפה את מדיניותו של סטלין הוא סבר שיש להגיע להסדר עם ברית המועצות ברוח הסכם רפאלו. במסמך של ה-CIA נטען כי וירט שימש כסוכן סובייטי בשנים אלו. בשנת 1955 קיבל את פרס סטלין לשלום.
וירט נפטר מדום לב ב-3 בינואר 1956 בגיל 76 בעיר הולדתו פרייבורג ונקבר בבית הקברות המרכזי של העיר.
ספריית האנימה
ספריית האנימה היא ספריית תוכן של סדרות טלוויזיה מסוגת האנימה, אשר זמינה ב-VOD של חברות התקשורת הישראליות HOT ו-NEXT TV ובחברת-Yes החל מ-11 באפריל 2022.
היסטוריה
ב-11 במרץ 2022 עלתה לאוויר ספריית אנימה ב-VOD של חברות התקשורת הישראליות HOT ו-Yes. כחלק מהשקת הספרייה, בכנס הארוקון שהתקיים ב-17 במרץ 2022, נעשה סיקור שלה על ידי יובל סגל, כמו כן היה חדר צפייה עם תכנים ממנה. תחילה הספרייה נקראה ערוץ האנימה, אך לאחר מכן שמה השתנה לספריית האנימה.
ב-4 באפריל 2022 נודע שהספרייה תעלה ב-11 באפריל, כאשר מאז תאריך ההכרזה עד שהספרייה עלתה, פורסמו טריילרים לחלק מהסדרות שיהיו בה ברשתות החברתיות, ביניהן טוקיו גול, אססיניישן קלאסרום, פיוטצ'ר דיירי, מיי ליטל מונסטר ומגאלובוקס. כמו כן, נודע שהסדרות יהיו בדיבוב אנגלי או יפני עם תרגום עברי ושהספרייה תהיה כרוכה בתשלום חודשי.
פרוטון אינספירה
פרוטון אינספירה (במלאית: Proton Inspira) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב המלזית PROTON Holdings אשר יוצרה במלזיה בין השנים 2010–2015.
==מאפיינים==
דוד מוכתר-סמוראי
דוד מוכתר-סמוראי (בלועזית: David Mouchtar-Samorai; נולד ב-1942) הוא במאי ושחקן תיאטרון ואופרה ישראלי-גרמני.
ביוגרפיה
דוד מוכתר-סמוראי נולד בבגדאד, שבעיראק. עלה לישראל ב-1951. למד בחוג הבימה לנוער, בו הורו צבי פרידלנד ושלמה ברטונוב. למד משחק ב"אקטור סטודיו", בתיאטרון רויאל קורט, לונדון. בשנות השישים שיחק בתיאטרון הבימה בהצגות "ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר, "כל אדם והאמת שלו" מאת לואיג'י פיראנדלו, "המלך נוטה למות" מאת אז'ן יונסקו, "מסע לנינוה" מאת יהודה עמיחי, "בלוז למיסטר צ'ארלי" מאת ג'יימס בולדווין ו"השקיעה" מאת איסאק באבל. ב-1967 שיחק בהצגה "עצור ! עד כאן !" בבימויו של יוסף כרמון, שהציגה בצוותא.
ב-1969 שיחק בהצגה "תיאטרון האכזריות" מאת אנטונן ארטו, בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם שפרה מילשטיין. מוכתר גילם את דמותו של אנטונן ארטו, אבי "תיאטרון האכזריות".
ב-1969 שיחק בהצגה "הזקן" בבימויו של מיכאל אלמז בתיאטרון המרתף, ביחד עם מירי פביאן. הצגה קומית-מינית מאת המשורר הביטניקי מייכל מאקליור. ההצגה מספרת על בילי הנער וג'ין הארלו. הציגה בתל אביב, לונדון וארצות הברית, בה נאסרה בתחילה בידי הצנזורה.
בראשית שנות השבעים של המאה העשרים, שב לאנגליה ולמד בימוי במשך שנתיים בתיאטרון סיטיזן, גלאזגו. ב-1972 שיחק בהצגת היחיד "דרייפוס על אי השדים" המבוססת על חייו של אלפרד דרייפוס. אלמז כתב את ההצגה על פי חומרים תיעודיים וגם ביים אותה. המחזה מתאר את דרייפוס היושב באי השדים, מנותק מהעולם ומשחזר את פרשת דרייפוס, בלי שהוא יודע על ההד שהפרשה חוללה בצרפת. העיתון "סקוטסמן" זיכהו בפרס על ההצגה, שהציגה בפסטיבל אדינבורו. ההצגה הציגה בישראל והייתה בסיבוב הופעות באירופה ובאמריקה. הוא השתתף בתסכיתי רדיו.
החל לביים בראשית שנות השבעים. הצגותיו הראשונות הוצגו בתיאטרון סיטיזן, בתיאטרון טרוורס, אדינבורו ובאוניברסיטת תל אביב, בה ביים את ההצגה "צ'ה גווארה". באנגליה ביים שני מחזות מאת מיכאל אלמז, אחד מהם "האנרכיסט", קומדיה פוליטית שהועלתה בפסטיבל אדינבורו ועוסקת במיכאיל באקונין. ביים בתיאטראות יאנג ויק ובוש בלונדון. בד בבד לעבודתו באנגליה ביים בתיאטרון הקאמרי ב-1976 את "מושל יריחו" מאת יוסף מונדי, "דון קרלוס" מאת פרידריך שילר ו"הפותחן" מאת המחזאי הצרפתי ויקטור לנו. באותה שנה ביים גם את המחזה "תוכנית כבקשתך" פרי עטו של המחזאי הגרמני בן המאה ה-20 פרנץ קסאוור קרץ. זוהי הצגת יחיד ללא מילים בכיכובה של נאוה שאן בתיאטרון באר שבע. המחזה עוסק בערב אחד בחייה של גברת ראש, אישה ערירית, כשהיא ספונה בביתה.
ביים את ההצגה "שטאלרהוף", שיצאה לסיבוב הופעות באירופה. לאחר שההצגה הועלתה בגרמניה, בסביבות 1975, הוזמן מוכתר-סמוראי לעבוד כבמאי-אורח בגרמניה. היה במאי בית בתיאטרון העירוני של היידלברג ואחר-כך במאי בית ב"שאושפילהאוס" של פרנקפורט, ב"שאושפילהאוס" של המבורג, בדיסלדורף ובבון.
החל משנות התשעים מוכתר-סמוראי עבד כבמאי עצמאי. בין המקומות בהם ביים: ה"שאושפילהאוס" של בזל, ה"שאושפילהאוס" של ציריך, תיאטרון יוזפשטאט בווינה ובתי אופרה שונים בגרמניה. תשע מההצגות שביים צולמו לטלוויזיה הגרמנית. זכה בפרס התיאטרון של בווריה עבור בימוי האופרה מקבת' מאת ג'וזפה ורדי. שהוצגה בברמן. במשאל מבקרים שערך כתב העת לאופרה "אופרה וולט", בחר ב"מקבת'" וב"בילי באד" שביים, כאופרות המעניינות ביותר לשנת 1997.
אחר-כך ביים את החטיפה מן ההרמון של מוצרט בשטאטאופרה בברלין, את "ורתר" של ז'יל מאסנה באופרה של מנהיים, את "דון קרלו" של ורדי בבון ומחזה מאת גראבה "מהתלה – סאטירה, אירוניה ומשמעות עמוקה" בבון. ביים האופרה "פיטר גריימס" מאת בנג'מין בריטן באופרה של פרנקפורט.
נשוי לשחקנית פיונה מור. לשניים שני ילדים.
טוד מולר
ראשית חייו
מולר נולד בטה ארוהאה בשנת 1968 וגדל בטה פונה, שם הוריו הקימו פרדס קיווי. הוא למד בסנט ג'וזפס, בבית הספר היסודי טה פונה ובמכללת הבנים של טאורנגה.
הוא למד אנגלית, היסטוריה ופוליטיקה באוניברסיטת וואיקאטו ובעל תואר שני.
קריירה מוקדמת
מולר הצטרף למפלגה הלאומית של ניו זילנד בשנת 1989. בשנים 1994–1997 שימש כעוזר למנהל לשכתו של ראש הממשלה ג'ים בולגר בקדנציה השנייה שלו בראשות הממשלה. הוא שימש כחבר מועצה באוניברסיטת ואיקאטו באוקטובר 2007 ועד יוני 2014.
הוא שימש כמנהל מכון המחקר של הכתר, לחקר צמחים ומזון מיוני 2011 ועד יוני 2014. המכון משמש כמרכז מדע ניו זילנדית המספק מחקר ופיתוח המוסיפים ערך למוצרי פירות, ירקות, יבולים ומזון.
קריירה פוליטית
מולר הפך לחבר פרלמנט בשנת 2014. הוא נבחר להחליף את טוני ריאל בשנת 2014 כמועמד של המפלגה הלאומית וזכה ב-61% מהקולות שהעניקו לו מושב מטעם מחוז ביי אוף פלנטי. הוא זכה שוב בשנת 2017.
בתקופתו כחבר פרלמנט שימש מולר כיו"ר הוועדה לענייני חוץ, ביטחון וסחר, וכסגן יו"ר הוועדה לחינוך ומדע. מפברואר 2020 שימש כדובר האופוזיציה לחקלאות, ביטחון ביולוגי, בטיחות מזון ויערות, וישב בוועדה הראשית לענייני ייצור ותפוקה.
במהלך תקופתו באופוזיציה הוטלה עליו המשימה לעבוד עם הממשלה על שטר האפס שלה בפחמן. המפלגה הלאומית בסופו של דבר תמכה בהצעת החוק, עם כמה השגות. עבודתו של מולר על הצעת החוק זיכתה אותו בכבוד מכל רחבי בית הנבחרים הניו זילנדי.
בנובמבר 2019 מולר תקף את חברת הפרלמנט מטעם המפלגה הירוקה קלואי סוובריק במהלך נאומה בנושא שינויי אקלים. סוובריק השיבה במהירות ב"אוקיי בומר". אף על פי שלא היו מעט תגובות לתגובתה בפרלמנט, הערתה על שתי מילים הפכה לאמרת שפר בתקשורת ברחבי העולם.
בדצמבר 2019 מולר מתח ביקורת על תערוכה של מוזיאון טה פאפא בה הוצגו בקבוקי מים צבועים בצבע חום המייצגים נחלי משק ותיאר זאת "כחלק מהמשך ההתקפות של המוזיאון על החקלאים הניו זילנדים".
ב-22 במאי 2020, מולר הוכרז למנהיג המפלגה לאחר שגבר על המנהיג המהכן דאז סיימון ברידג'ס. חרף מחלוקות פנימיות נגד מינויו, כאשר חבר פרלמנט מהמפלגה הלאומית, שדיבר לתקשורת בעילום שם, תיאר את מולר בניגוד לברידג'ס כנטול השפעה ו"גבר חיוור ומעופש". באותו החודש, מונה מולר ליושב ראש האופוזיציה בבית הנבחרים הניו זילנדי..
בבחירות 2020, מפלגת הלייבור תפסה את השלטון ומולר נכנס לאופוזיציה. ביוני 2021 הוא הודיע כי יפרוש בבחירות הכלליות הבאות בניו זילנד, אך בדצמבר 2021 הודיע כי חזר בו מהחלטתו ולא יפרוש. מולר הוא כיום דובר המפלגה לענייני אוקיינוסים ודיג ולעניינים פנימיים.
השקפות פוליטיות
מולר נוקט עמדה שמרנית מבחינה חברתית בנושאים כמו הפלה, המתת חסד וליברליזציה של סמים.
הוא קרא לפעולה רבה יותר לשינויי אקלים, לאחר שעבד עם ממשלת ארדרן על הצעת חוק אפס פחמן.
לאחר בחירתו למנהיג המפלגה הלאומית, הוא זכה לתשומת לב על כוונתו להציג כובע ובו המשפט 'להפוך את אמריקה לגדולה שוב' בלשכתו בפרלמנטר כחלק מאוסף מזכרות פוליטיות אמריקאיות, כשמנהיג הקהילה המוסלמית במדינה קרא לו להשאיר את הכובע בבית. בהמשך שינה מולר את דעתו והחליט להשאיר את הכובע מחוץ לתצוגה בלשכתו. כשנשאל אם יעדיף לראות את דונלד טראמפ או ג'ו ביידן בנשיאות, לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, מולר רק הצהיר כי הוא מאמין שמתנגדו הדמוקרטי של טראמפ יהיה טוב יותר בנאומים וכי הוא מעריץ של הפוליטיקה האמריקאית.
חיים אישיים
מולר נשוי למישל ולהם שלושה ילדים. מולר הוא קתולי.
הדיוויזיה ה-213 (האימפריה הגרמנית)
הדיוויזיה ה-213 (בגרמנית: 213. Division) הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית. הדיוויזיה לחמה במלחמת העולם הראשונה, ופורקה עם סיומה.
יחסי בהוטן–הממלכה המאוחדת
יחסי בהוטן–הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ בין בהוטן לבין הממלכה המאוחדת.
סקירה כללית
במהלך המאה ה-18 שלטה בהוטן בממלכת קוץ'-ביהאר, אשר שכנה מדרום לה, החל בשנת 1722. בשנת 1774 ביקשה קוץ'-ביהאר עזרה מהודו, שהייתה אז תחת שלטון חברת הודו המזרחית הבריטית והיא עזרה לקוץ' ביהאר להניס את הכובשים הבהוטניים ולבסוף אף לתקוף את בהוטן עצמה בשנת 1774. הסכם שלום נחתם כאשר בהוטן הסכימה לחזור לגבולותיה הקודמים. למרות זאת, השלום היה מתוח והיתקלויות-גבול עם הבריטים המשיכו במהלך מאה השנים הבאות. היתקלויות אלו הובילו לבסוף למלחמת דואר על השליטה בעמקי הדואר באזור בנגל. לאחר תבוסתה של בהוטן במלחמה נחתם הסכם סינצ'ולה בינה לבין הודו הבריטית. כחלק מהפיצויים הושכרו הדוארים לממלכה המאוחדת בתמורה ל-50,000 רופיות. הסכם זה סימן את סוף העוינות בין הודו הבריטית לבהוטן.
לקראת סוף המאה ה-18 מאבקי כוח בין העמקים היריבים פארו וטרונגסה הובילו למלחמת אזרחים בממלכה. בסוף המלחמה עלה לשלטון מושל טרונגסה, אוג'ין וונגצ'וק (Ugyen Wangchuck). מבסיס כוחו במרכז בהוטן וונגצ'וק הביס את יריביו הפוליטיים ואיחד את בהוטן על אף מספר התקוממויות אזרחים שעלו נגדו.
בשנת 1907 הוכרז אוג'ין וונגצ'וק כראש בית המלוכה במדינה. ההחלטה התקבלה פה אחד על ידי אספת נזירים בודהיסטים בכירים, חברי ממשלה וראשי משפחות חשובות. הממשלה הבריטית הכירה במהרה במונרכיה החדשה ובשנת 1910 בהוטן קיבלה את ריבונות הכתר הבריטי בתמורה לחופש פוליטי בענייני הפנים. לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת ב-15 באוגוסט 1947, ניתנה האפשרות לממלכות כמו בהוטן להצטרף להודו. בהוטן בחרה להישאר עצמאית. ב-8 באוגוסט 1949 הכירה הודו בעצמאותה של בהוטן. לאחר מכן חתמה בהוטן על הסכם עם הודו, אשר בעקבותיו החליפה המדינה החדשה את בריטניה כנותנת החסות לממלכה.
כיום מיוצגת בריטניה בבהוטן באמצעות הקונסוליה בטימפו, ואילו לבהוטן אין כל ייצוג בבריטניה.
בוורלי פפר
בוורלי פפר (באנגלית: Beverly Pepper; 20 בדצמבר 1922 – 5 בפברואר 2020) הייתה ציירת ופסלת יהודייה-אמריקאית. נודעה בעיקר בעבודות המונומנטליות שלה, שהיו מיוחדות בכך שהיו מוצגות ונדמות כאילו הן מגיחות מתוך האדמה ומשתלבות עם האתר והסביבה. היא לא השתייכה לשום זרם אמנות ספציפי. בין הישגיה נמנו זכייה בפרס מפעל חיים בפיסול מודרני של מרכז הפיסול הבין לאומי וזכייה בפרס אלכסנדר קאלדר, שניתן על עבודה חדשנית שיכולה לתרום רבות לתחום הפיסול.
קורות חיים
פפר נולדה בשם בוורלי סטול בברוקלין למשפחה יהודית ב-20 בדצמבר 1922 ומאז שנות השבעים גרה באומבריה, איטליה. אביה עסק בייבוא שטיחים מאסיה ואמה הייתה עקרת בית שהתנדבה באגודה הלאומית לקידום האנשים השחורים. היא מעידה על עצמה שהאישיויות החזקות של אמה וסבתה שכנעו אותה שהיא יכולה לעשות הכול ולהצליח בחיים.
כשהיא התבגרה היא למדה בבית הספר היוקרתי לאומנות L’Académie de la Grande Chaumière בפריז, ואז היא פגשה גם את בן זוגה, העיתונאי קרטיס ביל פפר. לזוג 2 ילדים: ג'ון רנדולף פפר, צלם ובמאי תיאטרון והמשוררת Jorie Graham. כשבן זוגה התמנה לראש המחלקה הים תיכונית בעיתון ניוסוויק, הזוג עבר לרומא.
בשנת 2014 נפטר בן זוגה לאחר 65 שנות נישואים. היא נפטרה בטודי שבאיטליה ב-5 בפברואר 2020.
עבודות פיסול
בתחילה בחרה פפר לפסל בעץ, אולם בהמשך החליטה ללמוד לפסל במתכת, על אף שטרם התנסתה בכך, בעקבות פנייה מאוצר של תערוכה ברומא.
התערוכה הציגה יצירות מאת כמה מהפסלים הכי נחשבים של אותה תקופה, כמו הנרי מור, אלכסנדר קלדר, דייוויד סמית' ואדוארדו פאולוצי. כשנשאלה האם הייתה לחוצה להציג ליד אומנים בולטים ומנוסים, אמרה (תרגום חופשי): "הייתי מפוחדת. אבל דבר אחד שלמדתי כשגדלתי בברוקלין הוא שאם מציעים לך הזדמנות, קח אותה. אתה לא חייב להתאים אליה. רק צריכה להיות לך החוצפה להתמודד עם כל הכשלונות האפשריים".
פפר עבדה במפעלי מתכת בצפון איטליה, דבר שהקנה לה מיומנות עם מתכות. היא הייתה בין הפסלים הראשונים שהשתמשו בקור- טן, סוג של מתכת, בעבודותיהם. כיום המתכת נחשבת לנפוצה בתחום הפיסול.
דבר נוסף שייחד את עבודותיה, בנוסף לעבודה במפעלים ושימוש בקור- טן, היה השימוש שלה בטבע והחיבור לאזור שבו היצירות שלה מוצגות. היא "נטעה" את פסליה בקרקע בצורה שגרמה לפסל להיראות כאילו הוא בוקע מתוך האדמה.
העבודות שלה הוצגו במוסדות כמו מוזיאון המטרופוליטן לאומנות בניו יורק, מרכז האומנות ווקר במיניאנפוליס, מרכז ג'ורג' פומפידו בפריז ומוזיאון האומנות של דאלאס. בנוסף לכך, היו לה תערוכות יחיד במוזיאון ברוקלין, מוזיאון האומנות של סן פרנסיסקו ומוזיאון ארה פאסיס ברומא.
נאירו קינטנה
נאירו אלכסנדר קינטנה רוחס (בספרדית: Nairo Alexander Quintana Rojas; נולד ב-4 בפברואר 1990) הוא רוכב אופניים קולומביאני מקצועי שרכב עד 2022 בקבוצת ארקאה–סאמסיק. קינטנה הוא רוכב אופני כביש שידוע ביכולת הטיפוס הגבוהה שלו וביכולת לצאת להתקפות מרובות בקטעים ההרריים של מרוצי קטעים. קינטנה הוא מנצח הג'ירו של איטליה ב-2014 ומנצח הוואלטה אספניה ב-2016. בשנים 2013 ו-2015 הוא סיים שני בטור דה פראנס וזכה בחולצה הלבנה (הפרס למנצח בדרוג הכללי בקטגוריית הרוכבים הצעירים).
ראשית חייו
קינטנה נולד בעיר קומביטה, שבמחוז בויאקה שבקולומביה. קינטנה גדל במשפחה עניה, אך הוריו הצליחו לממן לו אופניים מיד שנייה כדי שהוא יוכל לרכב 16 קילומטרים בכל יום לבית הספר. קינטנה עדיין מתגורר בקומביטה.