cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000
מועמדים דמוקרטיים
גור נבחר פה אחד למועמד. ג'ו ליברמן, הסנאטור מקונטיקט, נבחר להיות שותפו. ליברמן היה היהודי הראשון שנבחר לעמדה זאת. גור בחר בליברמן על פני חמישה מועמדים אחרים: הסנאטור מאינדיאנה אוון ביי, הסאנטור מקרוליינה הצפונית והמועמד לסגנות ב-2004 ג'ון אדוארדס, הסאנטור ממסצ'וסטס והמועמד לנשיאות ב-2004, ג'ון קרי, חבר בית הנבחרים ממיזורי דיק גפהארדט ומושלת ניו המפשייר, ג'ין שאהין.
מועמדים רפובליקניים
בוש התחיל להוביל במהירות, בין היתר בשל תרומות גדולות ותמיכה רחבה כתוצאה מתפקידו כמושל טקסס ומייחוסו המשפחתי. ג'ורג' שולץ היה אחד מתומכיו הראשונים. באפריל 1998 הוא הזמין את בוש לשוחח על מדיניות הממשל עם קבוצת מומחים, שחיפשה מועמד לבחירות בשנת 2000 עם חושים פוליטיים טובים. שולץ התרשם ועודד את בוש להיכנס למירוץ. כמה אנשים שלא הצליחו להשיג תמיכה מספקת פרשו לפני ההתמודדות באיווה. אלו היו אליזבת' דול, דן קווייל, למאר אלכסנדר ובוב סמית'. פט ביוקנן פרש כדי לעבור למפלגת הרפורמה. דבר זה הותיר את בוש, מקיין, קייס, פורבס, באוור והאטץ' כמועמדים היחידים.
ב-24 בינואר ניצח בוש באיווה עם 41% מהקולות. פורבס השיג 30%. קייס השיג 14%, באוור 9%, מקיין 5% והאטץ' 1%. האטץ' פרש. בוש הוצג בתקשורת כמועמד הממסדי של המפלגה. מקיין נתמך בידי רפובליקנים מתונים ועצמאיים.
ב-1 בפברואר השיג מקיין 49% מהקולות לעומת 30% לבוש בניו המפשייר. גרי באוור פרש. לאחר שהגיע למקום השלישי בדלאוור פורבס פרש, והותיר את מקיין ובוש עם קייס. בדרום קרולינה, בוש ניצח את מקיין בקלות לאחר מסע בחירות רווי בלכלוך, בו נרמז שביתו המאומצת של מקיין הייתה בת שלו מחוץ לנישואין. מקיין ניצח במישיגן ובאריזונה ב-22 בפברואר. הבחירות בדרום קרוליינה גם גרמו להעברת דגל הקונפדרציה למקום פחות בולט.
מקיין האשים את בוש ב-24 בפברואר בקבלת תמיכתה של אוניברסיטת בוב ג'ונס, חרף מדיניותה שמנעה זוגות מעורבים. ב-28 בפברואר טען מקיין כי הכומר ג'רי פלאוול ואיש השידור פט רוברטסון הם "נציגי חוסר הסובלנות", מונח שהתחרט עליו לאחר מכן בניסיונו להפוך למועמד הרפובליקני ב-2008. הוא הפסיד בווירג'יניה לבוש ב-29 בפברואר. בסופר טיוזדיי ב-7 במרץ ניצח בוש בניו יורק, אוהיו, ג'ורג'יה, מיזורי, קליפורניה, מרילנד ומיין. מקיין ניצח ברוד איילנד, ורמונט, קונטיקט ומסצ'וסטס, אבל פרש מהמירוץ. ב-10 במרץ, קייס השיג 21% מהקולות ביוטה. בוש זכה ברוב ההתמודדויות האחרות וב-14 במרץ, לאחר ניצחונו בטקסס, וניצחונו במדינת פלורידה של אחיו, ג'ב בוש, בוש זכה במועמדות.
צירים:
בוש ביקש ממזכיר ההגנה בעת כהונת אביו, דיק צ'ייני, ליצור צוות לבחירת המועמד לתפקיד סגן הנשיא. לבסוף בוש החליט שצ'ייני בעצמו יהיה המועמד. החוקה לא אוסרת על המועמדים לבוא מאותה מדינה, אבל מונעת מאלקטורים להצביע לאנשים ממדינתם. צ'ייני שינה את כתובת ההצבעה שלו לוויומינג כדי לאפשר את מינויו. אלמלא היה עושה זאת, הוא או בוש היו נאלצים לוותר על התמיכה מהאלקטורים הטקסנים.
המפלגה הרפורמיסטית
ועידת המפלגה תמכה בביוקנן ובסגניתו, אזולה פוסטר למרות שמייסד המפלגה, רוס פרו וקבוצה בראשותו, תמכו במועמדותו של האגלין. ביוקנן ופוסטר הופיעו על הפתקים ב-49 מדינות.
מפלגת הירוקים
תוצאות הוועידה:
מסע הבחירות
אף על פי שמסע הבחירות התמקד בענייני פנים – העודף בתקציב, רפורמות בביטוח לאומי, ביטוח בריאות והורדת מיסים, מדיניות החוץ גם הייתה גורם חשוב. בוש ביקר את ממשל קלינטון על המדיניות שלו בסומליה, ועל מותם של 18 אמריקנים שם ב-1993. בנוסף הוא תקף את המדיניות בבלקן, שם חיילי צבא ארצות הברית ביצעו כמה משימות עבור השלטון. בוש טען בעימות השני שהחיילים האמריקניים לא אמורים לעזור בבניית מדינות. הוא גם הבטיח לגשר בין הפערים המפלגתיים בבירה. גור פקפק במידת כשירותו של בוש לתפקיד, בגלל מספר טעויות שבוש ביצע בריאיונות וחוסר ניסיונו.
פרשת מוניקה לווינסקי הטילה את צלה על מסע הבחירות. בוש והרפובליקנים גינו את הפרשה בחריפות, ובוש הבטיח ל"החזיר את הכבוד האבוד" לבית הלבן. גור נמנע מהתייחסות לפרשה, וכך גם ליברמן, אף על פי שליברמן היה הסנאטור הדמוקרט הראשון שגינה את קלינטון על כך. מספר אנשי תקשורת טענו כי בחירתו של גור בליברמן נועדה לבדל אותו מקלינטון. אחרים הצביעו על הנשיקה שגור העניק לאשתו באספה הדמוקרטית, וטענו כי היא נועדה להראות שגור היה נאמן לאשתו. גור נמנע מלהיראות עם קלינטון בציבור, וקלינטון הופיע רק באזורים בהם היה פופולרי. רבים טענו כי בכך הרחיק גור תומכים רבים של קלינטון.
ראלף ניידר היה מועמד שלישי מוצלח, והשיג 2.74% מהקולות. הוא ערך מסע בחירות עם אסיפות גדולות במקומות כמו מדיסון סקוור גארדן ואיגף את גור משמאל, תוך שטען כי אין הבדל מהותי בין שתי המפלגות הגדולות. גור, שהתעלם מניידר בתחילה, החל לנסות לקבל את תמיכת מצביעיו בשבועות האחרונים למסע הבחירות וטען כי הוא המועמד העדיף, כיוון שניידר עלול לפצל את הקולות ולגרום לניצחונו של בוש, שהתנגד לרבות מעמדותיו של ניידר. הרפובליקנים עזרו למסע הבחירות של ניידר בעזרת כרזות, כדי לפצל את קולות הליברלים והמחנה השמאלי. רבים מהדמוקרטים טענו כי ניידר הרס לגור את הניצחון, משום שקולותיו במספר מדיניות מתנדנדות כגון פלורידה וניו המפשייר היו גורמים לגור לנצח את בוש. בוש גבר על גור בפלורידה ב-537 קולות, וניידר קיבל במדינה זו 97,488 קולות.
שני המועמדים לסגנות, צ'ייני וליברמן, השקיעו את מלוא מרצם במסע הבחירות וערכו מסע נרחב בחלקים רבים של המדינה.
עימותי הבחירות
לאחר חקיקת חוק בנוגע לעימותים, נקבע שרק מועמד שעבר בסקרים את סף 15% התמיכה יוכל להיות חלק מהעימותים. כך העימותים היו בין גור ובוש. העימות הראשון נערך ב-3 באוקטובר בבוסטון, השני ב-11 באוקטובר בצפון קרוליינה והשלישי ב-17 באוקטובר במיזורי. גור טען כי ישתמש בעודף התקציבי ליצירת קרן חיסכון לציבור. גור טען כי יזם חוק לשדרוג תשתיות המחשוב והתקשורת, שהתקבל בדצמבר 1991, ותרם להתפתחות האינטרנט.
תוצאות
מלבד פלורידה וטנסי של גור, ניצח בוש במדינות הדרומיות בקלות (בהן ארקנסו ממנה הגיע ביל קלינטון), וגם ניצח באוהיו, אינדיאנה, רוב המדינות החקלאיות במערב התיכון, ברוב מדינות הרי הרוקי ובאלסקה. גור ניצח בצפון מזרח המדינה (מלבד ניו המפשייר, בה בוש ניצח בקושי), רוב המערב התיכון העליון, כל מדינות החוף והוואי.
פלורידה
בין 7:50 ל-8 בערב יום הבחירות, עם סגירת הקלפיות בפלורידה (הרפובליקנית בעיקרה), רשתות הטלוויזיה הכריזו שגור ניצח בפלורידה בהתבסס על סקרים. אולם בוש התחיל להוביל מוקדם בספירת הקולות, ובעשר בערב התקשורת טענה שאף אחד עוד לא ניצח שם. ב-2:30 בלילה, לאחר ש-85% מהקולות נספרו, בוש הוביל ב-100,000 קולות והוכרז שהוא ניצח שם ונבחר לנשיאות. לאחר שכל רשתות הטלוויזיה הכריזו על ניצחונו של בוש, שוחח גור עם בוש בטלפון, הודה בהפסדו ובירך את בוש על ניצחונו בבחירות.
התוצאה הצמודה בפלורידה דרשה ספירה חוזרת במכונה. עם השלמת הספירה, הוכרז כי בוש ניצח בהפרש של 300 קולות. לאחר ספירת קולות החיילים מעבר לים ההפרש עלה ל-900. רוב המחלוקת נגרמה בגלל התעקשותו של גור לספירה ביד בארבעה מחוזות, כפי שהחוק בפלורידה דורש. מערכת המשפט טענה שלאחר ב-14 בנובמבר לא יתקבלו עוד נתונים. בית המשפט בפלורידה הרחיב את מועד הגשת טופסי ההצבעה ל-26 בנובמבר. המדינה בהובלת קת'רין האריס שהחליטה לעצור ספרית קולות חוזרת אימתה את ניצחונו של בוש בהפרש של 537 קולות. גור ערער על כך ובית המשפט העליון בפלורידה ציווה על ספירה חוזרת בעזרת מכונה. בית המשפט הפדרלי העליון עצר את הספירה החוזרת.
ב-12 בדצמבר, ברוב של שבעה שופטים לעומת שניים, הודיע בית המשפט שספירת הקולות החוזרת הייתה לא-חוקתית, וברוב של חמישה לעומת ארבעה שהקולות הנותרים לא תקפים. לאחר החלטה זו, הודה גור בהפסדו במסיבת עיתונאים מיוחדת, ולאחריה נשא הנשיא הנבחר בוש את נאום ניצחונו בבחירות, למעלה מחודש מיום ההצבעה. לאחר החלטה זו של בית המשפט, עלו טענות כי מהקולות שנספרו בספירה החוזרת מסתמן כי גור הוא המנצח בפלורידה, אך קולות אלו כבר לא היו רלוונטיים ובוש הושבע לנשיאות בינואר.
החלטה זו של בית המשפט העליון נחשבת לאחת ההחלטות בית המשפט השניות ביותר במחלוקת בהיסטוריה. רבים מאשימים את שופטי בית המשפט העליון בכל שהצביעו לפי עמדותיהם הפוליטיות, ולא אמונותיהם השיפוטיות (מספר שופטים שתמכו בזכויות המדינות פסקו נגד הספירה החוזרת של פלורידה). ההחלטה עוד יותר שנויה במחלוקת בגלל חוסר הפופולריות של הנשיא בוש.
תוצאות
אף על פי שגור הגיע למקום השני מבחינת האלקטורים, הוא השיג 543,895 קולות יותר מבוש. הוא לא ניצח במדינת טנסי (אותה הוא ואביו ייצגו בסנאט) וכך הפך למועמד הראשון מטעם מפלגה גדולה שהפסיד במדינתו מאז שג'ורג' מקגוורן הפסיד בדרום דקוטה ב-1972. גור גם הפסיד במערב וירג'יניה, מדינה שהצביעה לרפובליקנים רק פעם אחת מאז 1976. ניצחון באחת מהן היה הופך את גור לנשיא.
קרב רפיח (1949)
קרב רפיח היה מערכה צבאית בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים בשלב האחרון של מלחמת העצמאות. ב-3–8 בינואר 1949, מדרום לרפיח, היום ברצועת עזה. את הקרב יזמה ישראל במסגרת מבצע חורב. הישראלים תכננו לכתר את כל הכוחות המצריים בארץ ישראל וללחוץ אותם בחזרה למצרים.
חטיבות גולני והראל תקפו, חטיבה 8 שימשה כעתודה וחטיבת הנגב ביצעה הונאה. ישראל התקשתה להתקדם בהתקפה, בסופו של דבר כוח בסד"כ גדודי הצליח לתפוס עמדה בדרך מרפיח לחצי האי סיני, והקיף את הכוח המצרי. בשלב זה המצרים הסכימו לנהל משא ומתן על שביתת נשק, לפיכך הורה הדרג המדיני הישראלי להחזיר את הכוחות. קרב רפיח היה הקרב הגדול האחרון במלחמה ובעקבותיו הגיעו הסכמי שביתת הנשק עם מצרים.
רקע כללי
הצבא המצרי פלש לישראל ב־15 במאי 1948 בעקבות הכרזת העצמאות ביום הקודם. המאמץ המרכזי המיצרי התקדם במישור החוף בימים שלאחר מכן, עצר באיסדוד (אשדוד) והקים את מטהו במג'דל (אשקלון). לאחר יצירת טריז בית חאנון ומתקפות ישראליות אחרות במבצע יואב, הפיקוד המצרי נסג לעזה ורוב כוחותיהם התרכזו ברצועת עזה.
ב - 22 בדצמבר 1948, יצאו הישראלים למבצע חורב, במטרה לגרש את הכוחות המצריים מישראל. פיקוד הדרום, בפיקוד יגאל אלון, תכנן להקיף את המצרים מתוך חצי האי סיני, ללא ידיעת המטכ"ל. אולם בשל לחץ בינלאומי כוחות אלון נסוגו מסיני והתכוננו להקיף את המצרים על ידי תפיסת העמדות מדרום לרפיח.
הכפר הערבי רפיח נמצא על גבול ישראל ומצרים. מדרום לכפר הייתה דיונת חול, ואחריה כביש החוף והרכבת, ואחריה דיונת חול נוספת, ובה בית קברות בדואי בשיא הגובה (בערך 100מ'). במישור שבין הדיונות בנו הבריטים בסיס צבאי גדול משני צידי הגבול במלחמת העולם השנייה.
מהלך הקרב
התוכנית הישראלית - השלב השני של מבצע חורב - הייתה לתפוס מספר עמדות מדרום לרפיח. חטיבת גולני תתקוף ממזרח ותכבוש את משלט 102 ואת משלט בית הקברות, ואילו חטיבת הראל תתקוף מכיוון דרום ותופס את הצומת בכביש עזה אל עריש. חטיבות הנגב ו-8 היו מוכנות לסייע במבצע ככוחות הסחה ועתודה בהתאמה. הכוחות המצריים באזור כללו חטיבה שתוגברה בתותחי 25 ליטראות ו-20 טנקי לוקסט M22.
ב-3 בינואר ב18:00 כוחות מגדוד 12 מחטיבת גולני עזבו את קיבוץ נירים. פלוגה הוקצתה לכיבוש גבעה 102 ואת עמדת בית הקברות. הושם דגש על תגבור התחמושת ונשק מסייע - בעקבות הבעיות בקרב משלט 86. ההתקפה על גבעה 102 נכשלה, וכך גם שתי התקפות שלאחר מכן. כשכוחות גולני התקרבו לגבעה בהתקפה הראשונה, נפגעו מאש ידידותית מהארטילריה הישראלית, המצרים הבחינו בהם וחלו לירות ארטילריה, הפלוגה מגולני נסגה. בהתקפה השנייה, שולבה יחידות שריון. ההתקפה נהדפה על ידי המצרים אשר חיזקו את העמדה בנשק נגד טנקים.
עמדת בית הקברות נכבשה על ידי כוחות ישראל בשעה 00:30 ב-4 בינואר. הכוחות שתקפו יצרו הפתעה מוחלטת והתגלו רק כ־50מ' הרחק מקווי ההגנה הפנימית, אליו הצליחו לחדור ולהמם את המצרים תוך מספר דקות ובנוסף לקחו שבויים. המצרים התקיפו את עמדת בית הקברות מספר פעמים, אך לא הצליחו לעקור את כוחות גולני. מתקפת הנגד הראשונה כללה 9 טנקים, שרידי גדוד לוקסט M22 שלחם במבצע אסף ובגבעה 86. חמישה טנקים נהרסו על ידי גולני, והמצרים נסוגו. בהתקפת הנגד השנייה (בשעה 11:00) הרסו הישראלים ארבעה טנקים נוספים. מתקפת הנגד השלישית הורכבה ברובה מכוחות חי"ר ומשוריינים עם מטולי להבות. בשלב זה, רוב כלי הנשק של גולני הושמדו או נתקעו. לאחר ש - PIAT פגע באחד מכלי הרכב המשוריינים המצריים, נסוג האחרון. לפחות 150 חיילים מצרים נהרגו בהתקפות הנגד שלהם.
ב־5 בינואר גולני נעה מערבה ותפסה עמדה אחרת קרוב יותר לצומת, שעדיין הייתה בידי מצרים. ספינות וכלי טיס ישראליים הפציצו את הכוחות המצריים, וגרמו למספר רב של נפגעים, בעיקר אזרחים; המצרים ביקשו לחסום המנוסה המונית למצרים, שתפגע במורל בקרב האוכלוסייה שם.
בינתיים, כוחות הראל עלו בכביש עוג'ה - רפיח, ב-4 בינואר בשעה 14:00 תפסו מספר עמדות בסיני מעבר לגבול. ב-5 בינואר בשעה 11:00 תקפו את עמדת הצומת הדרומית, אך לא הצליחו לכבוש אותה. בליל 6 בינואר הגדוד החמישי של החטיבה תקף והצליח להשתלט עד השעה 02:00 על שתי העמדות הצופות את הצומת. עם זאת, המצרים התקפו נגד, במהלך סופת חול והשתלטו מחדש על הצומת, המצרים הפתיעו את הישראלים שנסוגו עם 10 נעדרים. חטיבה 8 הגיעה מגבולות, וניהלה מתקפה על העמדה המערבית של צומת אחר הצהריים, ללא הצליחה.
בליל שבין ה6–7 בינואר, גדוד 4 מחטיבת הראל, בפיקוד דוד אלעזר, כבש את אזור המערבי והתחפר, הכוח הקיף ביעילות את שארית הכוחות המצריים בישראל, כפי שהגדירה הפקודה הישראלית. שיירה לאספקה מצרית והתקפת נגד הופסקו באזור זה ב־7. בינואר. המצרים איבדו 9 טנקים וכלי רכב משוריינים בהתקפת הנגד. בלילה שבין 7–8 בינואר הפציצו כוחות ישראליים את רכבת החוף כדי לעצור כל אפשרות אספקה למצרים המוקפים. מכרה אחד שהניחו השמיד רכבת מצרית שהובילה מאות פצועים לאל-עריש.
המתקפה הסופית והמכריעה תוכננה ל-8 בינואר, אך סופת החול גרמה לישראלים להניע אותה למשך 24 שעות נוספות. בשלב זה, הדרג המדיני המצרי הסכים לנהל משא ומתן על שביתת נשק עם הישראלים, בתנאי שישראל תסיג את כוחותיה. מפקד פיקוד הדרום יגאל אלון התנגד לקבלת התנאים, אך ב־7 בינואר הסכים ראש הממשלה דוד בן-גוריון להפסקת האש שהוכרזה רשמית ב־7 בינואר בשעה 14:00, אם כי התכתשויות אחרונות נלחמו אל תוך הלילה. לאור זאת, הכוחות הישראלים בעמדת חטיבת הראל (כולל תגבורת מחטיבה 8) נסוגו בין התאריכים 9–10 בינואר.
אחרית דבר
הקרב סביב רפיח סימן את סיום הקרבות הגדולים במלחמת העצמאות. הקרב סלל את הדרך להסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות בין ישראל ומצרים, קווי החזית בסוף הקרב תאמו בקירוב את גבולות שביתת הנשק, למעט עמדת בית הקברות וטריז בית חאנון, שהועברו למצרים.
היכל התיאטרון קריית מוצקין
היכל התיאטרון קריית מוצקין הוא תיאטרון בקריית מוצקין שהוקם ביולי 2009. התיאטרון אינו מעלה הפקות משלו, אלא מארח מופעי בידור והצגות של התיאטראות הרפרטואריים והמסחריים.
מבנה התיאטרון ממוקם בצמוד לגן החיות ה"חי פארק".
פעילות
במקום קיימות מערכות סאונד ואקוסטיקה אשר מספקות יתרון לקיום קונצרטים במקום.
פנים התיאטרון וסביבתו מכילים לובי עליון ולובי תחתון ובית קפה של רשת בתי הקפה "גרג", לצד מגרש חנייה ובו 1,000 מקומות חניה.
עד שנת 2021 הופעל התיאטרון כחלק מחברת המתנ"סים המקומית. באותה שנה, בעקבות החלטה שהתקבלה במועצת העירייה, הועבר ניהול התיאטרון לידי עמותה שהוקמה לשם כך. זמן קצר לאחר מכן, החל התיאטרון להיות שותף בהפקת מחזות שונים יחד עם גופים אחרים מתחום זה בישראל, כאשר אותם מחזות מועלים ברחבי הארץ. כך, חבר היכל התיאטרון ל"" (מייסודו של סמי לוי) להפקת הצגת יחיד של טלי אורן והפקה בימתית למחזמר "הלהקה".
מנכ"לית התיאטרון היא דפנה צורי, רעייתו של ראש עיריית קריית מוצקין, חיים צורי.
יחסי בהוטן–נפאל
בין בהוטן לנפאל מתקיימים יחסים דיפלומטיים מאז 1983. שתי מדינות אלו נמצאות בהימלאיה, אולם היחסים ביניהן מתוחים עקב משבר הפליטים.
היסטוריה
שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן בשנת 1983, על אף היותה של בהוטן מדינה מבודדת אשר יחסי החוץ שלה דלים מאוד. מלך בהוטן דאז, ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, ביקר בנפאל בשנת 1987 בעוד מלך נפאל, בירנדרה ביקר בבהוטן שנה לאחר מכן. ב-2002, ראש ממשלת בהוטן ביקר בנפאל.
משבר הפליטים
הנושא הגורם למתיחות בין שתי מדינות אלו בצורה הרבה ביותר הוא נושא הפליטים הבהוטנים שגורשו בשנים 1966–1992, אשר מספרם נאמד על כ-100,000 איש, ואשר גורשו מבהוטן לאחר שהפגינו בעד דמוקרטיה בבהוטן. כיום פליטים אלו נמצאים ב-7 מחנות פליטים בחלקה המזרחי של נפאל. למרות שרוב הפליטים תובעים אזרחות בהוטנית, בהוטן טוענת כי הם היגרו מרצון מהמדינה. רוב הפליטים הללו הם הינדים דוברי נפאלית. ב-2008 הודיעו מדינות רבות שהן מסכימות לקלוט את הפליטים הללו.
אחמד רזא
חייו
אחמד רזא נולד באיסטנבול. אביו כונה "אינגיליז עלי" עקב ידיעותיו הרבות בשפה ובתרבות האנגלית וכן קשריו הטובים עם האנגלים במלחמת קרים. רזא הצעיר מונה למנהל על מערכת החינוך בעיר בורסה.
בפריז ייסד את כתב העת "התייעצות" שהפך לביטאון של הטורקים הצעירים. בתקופת שהותו בפריז הושפע מהפילוסופיה הפוזיטיביסטית, שקבעה כי ניתן לפתור את מצוקות החברה על ידי הקידמה המדעית. סיסמתו של רזא הייתה סדר וקידמה ותחת השפעתו נוסדה מועצת האיחוד והקידמה, שהייתה למסגרת הארגונית של תנועת הטורקים הצעירים.
אחמד רזא התנגד להפעלת לחץ חיצוני אירופאי על האימפריה כפי שנקבע בקונגרס הראשון של התנועה בשנת 1902. הוא טען שזה מיותר ומסוכן, משום שהאינטרס של המעצמות אינו עולה תמיד בקנה אחד עם האינטרס של נתיני האימפריה.
ויליס נייט
ויליס נייט (באנגלית Willys-Knight) היא מכונית משפחתית אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב האמריקאית "ויליס" בין השנים 1914–1933. בנוסף יוצרו דגמי קופה, וקבריולה - 2 דלתות.
פירוש שם הדגם "Knight" לעברית : "אביר".
לודומריה
לודומריה - שמה הלטיני של ולדימיר-ווהלין, נסיכות רותנית מימי הביניים, אשר הייתה חלק מנסיכות גאליץ'-וולין במאות ה-13 וה-14. השם נזכר תמיד יחד עם גליציה, שמה הלטיני של גאליץ' (הידועה כיום כהאליץ').
מ-1772 ועד 1918 היה ללודומריה מעמד רשמי של פרובינציה באוסטרו-הונגריה, אף שהייתה קיימת רק "על הנייר". בפועל לא התקיימה ישות שכזו ולא היה לה זכר על המפות.
אנגוס מקינון
קריירה
מקינון נולד בפייזלי שבסקוטלנד והחל את קריירת הנוער שלו במועדון פיטרסהיל, ולאחר מכן היגר דרומה והצטרף למועדון קארליסל יונייטד ששיחק בליגה של לנקשייר. במאי 1908 הוא היגר ללונדון והצטרף למועדון וולוויץ' ארסנל. בתחילת דרכו בארסנל הוא שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, וערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1 - 4 לברדפורד סיטי ב-12 בדצמבר 1908. באותה עונה הוא השתתף במשחק אחד נוסף בלבד. מקינון הוצב בעמדת הקשר השמאלי, בעיקר כמחליפו של הסקוטי רודי מקאיצ'ריין, ורק ב-1911 הוא הפך לשחקן הרכב קבוע במקום בן ארצו.
מקינון המשיך לשחק בהרכב של ארסנל עד להשעיית המשחקים הרשמיים בעקבות מלחמת העולם הראשונה, למעט שמונה חודשים בין מרץ לנובמבר 1914 שבהם היה פצוע. בתקופה שבה שיחק בארסנל המועדון ירד לליגה השנייה (1913); למרות זאת הוא המשיך לשחק שם גם בתקופת המעבר לאצטדיון הייבורי, והיה חלק מההרכב שהעפיל בחזרה לליגה הראשונה. בזמן המלחמה הוא שירת כנהג בחיל תותחנות השדה המלכותי, וחזר לשחק במועדון (שבינתיים נבחר להצטרף מחדש לליגה הראשונה) עם חידוש משחקי הכדורגל ב-1919. למרות שהיה כבר בן 32 הוא המשיך לשחק עבור ארסנל במשך שתי עונות נוספות, והחל את עונת 1921/1922 כקשר השמאלי הבכיר לפני שהוחלף על ידי טום ויטאקר הצעיר.
בקיץ 1922 שוחרר מקינון בהעברה חופשית, לאחר שהשתתף ב-217 משחקים והבקיע ארבעה שערים עבור ארסנל. הוא חתם בצ'רלטון אתלטיק, שיחק שם במשך עונה, ולאחר מכן עבר למועדון ויגאן בורו שבו לא השתתף ולו במשחק ליגה אחד עד לפרישתו ב-1923. לאחר פרישתו הוא הצטרף לניו ברייטון; הוא שהה שם במשך 27 שנים עד ל-1962, ועבד כמאמן כושר או כמאמן.
ליל האימה
עלילה
צ'ארלי ברוסטר (ויליאם ראגסדייל) הוא חובב מושבע של סרטי אימה עד שהוא מגלה כי השכן שלו, ג'רי דנדארידג' (כריס סרנדון), הוא ערפד. בשל הגילוי המפתיע, צ'ארלי תר אחר עזרה, הוא מספר לאמו (שלא מקשיבה לו), לחבריו ואף קורא למשטרה ומחפש אחר צייד ערפדים, אדם פיטר וינסנט (רודי מקדואל). חברתו, איימי פיטרסון (אמנדה בירז), שוכרת בכספה את פיטר, תוך ניסיון נואש "להוכיח" כי ג'רי הוא לא ערפד בכך שהיא גורמת לו לבלוע "מים קדושים". פיטר וינסנט בטעות מגלה את טבעו האמיתי של ג'רי לאחר שהוא מבחין כי אין לו השתקפות במראת הכיס.
עם המידע החדש, פיטר מחליט לברוח, אבל ג'רי לומד על הגילוי של פיטר לאחר שמצא שבר של מראת כיס על הרצפה. ג'רי רודף אחר חברו של צ'רלי, אדוארד "אד הרשע" תומפסון (סטיבן ג'יאופייריס) והופך אותו לערפד, לאחר שזה האחרון מנסה ללא הצלחה לתקוף את פיטר. ג'רי מוקסם מאיימי ומהפנט אותה, לאחר שהוא מבחין כי היא דומה לאהבתו האבודה. מבלי לדעת לאן לפנות, צ'רלי מחליט ללכת פיטר וינסנט בפעם השנייה.
פיטר מסרב בתחילה, אבל אז בחוסר רצון הוא מספר את קורות חייו כ"רוצח הערפדים". השניים מבינים כי הם מסוגלים להדוף את התקפותיו של ג'רי באמצעות צלב. פיטר הורג את אדוארד אחרי שהוא אורב לו ונועץ את הצלב בלבו (ומסירו לאחר מכן כדי להשתמש כנשק נגד ג'רי), בעוד צ'רלי מוצא את איימי כבר בעיצומה של המרתה לערפד. פיטר בטוח שהתהליך יכול להתהפך, אבל רק אם הורגים את ג'רי לפני עלות השחר.
השניים הורגים את שותפו של ג'רי, בילי קול שהוא גם שומר הראש של הערפד (כשהוא עצמו אינו ערפד, אלא משרת לא-אנושי המסוגל ללכת באור יום), וממיסים אותו לאבק. הם מניפים את הצלב בפעם השנייה ופיטר מצליח לפתות את ג'רי אל החלון וממש לפני שאור השמש מעלה אותו באש, ג'רי הופך לעטלף ובורח אל ארונו שבמרתף, בעוד איימי משלימה את המהפך שלה ותוקפת את צ'ארלי. תוך שבירת החלונות במרתף פיטר וצ'רלי מצליחים לחשוף את ג'רי אל אור השמש ולהרוג אותו אחת ולתמיד בפיצוץ מפלצתי. איימי חוזרת לצורתה האנושית ופיטר וינסנט מכריז בטלוויזיה כי אין עוד ערפדים.
לם הולם
לם הולם (באנגלית: Lamb Holm) הוא אי בלתי מיושב באיי אורקני שבצפון סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
היסטוריה
בשל מיקומו של האי, שימש האי כחלק מהתוכנית הבריטית במלחמת העולם השנייה להקים מערכת של הגנה ימית במטרה למנוע כניסת צוללות גרמניות לאגן סקפה פלו אשר שימש כמעגן אסטרטגי של הצי המלכותי. מחצבה שהוקמה באי שימשה לאספקת חומר הגלם לבניית מחסומי צ'רצ'יל שנועדו ליצור סוללות יבשתיות אשר תחסומנה כניסה לאגן הימים.
במסגרת המחסומים נבנתה סוללה המקשרת את האי דרום רונלדסיי לאי מיינלנד. הסוללה מקשרת את האי לאי גלימס הולם הנמצא דרומית מערבית לו באמצעות מחסום מספר 2, (גלימס הולם מקושר לאי בוריי באמצעות מחסום מספר שלוש). סוללת נוספת (סוללה מספר 1) מקשרת את האי לם הולם לאי מיינלנד.
כ-1,300 שבויי מלחמה איטלקיים אשר נכלאו במחנות בלם הולם ובוריי הועסקו בין השנים 1941–1944 בחציבת חומרי הגלם במחצבה אשר מוקמה באי ובבניית הסוללות המחברות כיום את גלימס הולם לאיים הסמוכים אליו. כ-500 מהשבויים היו כלואים במחנה 60, שהיה ממוקם באי.
כיום המחצבה מוצפת ומשמשת כבריכת דגים.
בשנים שלאחר שחרורם, נהגו שבויי המלחמה לשוב ולערוך טקסים בקפלה.
פתקיות
פתקיות (נהגה בהטעמה על ההברה הראשונה), או פתקים, הוא משחק חברה, בו נדרשים המשתתפים (בזוגות או קבוצות) להעביר אחד לשני שמות של דמויות מפורסמות, הרשומות על פתקים, תחילה באמצעות רמזים מילוליים, לאחר מכן באמצעות פנטומימה ובשלב האחרון באמצעות מילה אחת בלבד (בגרסאות שונות סדר שני השלבים האחרונים הפוך). לאחר כל סיבוב, רושמים המשתתפים את מספר הפתקים שכל זוג הצליח לזהות.
מהלך המשחק
המשחק כולל 3 שלבים, כאשר בכל אחד מהם מספר סיבובים בני 45 שניות (עד שמסתיימים כל הפתקים).
שלב ראשון
בסיבוב הראשון, מעבירים הזוגות אחד לשני את השמות הרשומים על הפתקים באמצעות רמזים מילוליים. אין כל מגבלה על דרך העברת השם, מלבד האיסור על שימוש בשם עצמו, או שימוש בחריזה (לדוגמה: להגיד זודה קוליקר במקום יהודה פוליקר).
שלב שני
בסיבוב השני, מעבירים הזוגות אחד לשני את השמות הרשומים על הפתקים באמצעות פנטומימה. בסיבוב זה של המשחק נאסר על המשתתף להוציא כל הגה מפיו, ועליו להעביר את שם הדמות (שכעת, כבר ידועה לכלל המשתתפים לאחר חשיפתה בסיבוב הקודם) באמצעות תנועות בלבד. מותר למשתתף להסתובב בכל החדר ולעשות כל תנועה שעולה בראשו העשויה, לדעתו, לרמוז על זהותה של הדמות, כל עוד אינו אומר דבר.
שלב שלישי
בסיבוב השלישי, מעבירים הזוגות אחד לשני את השמות הרשומים על הפתקים באמצעות מילה אחת בלבד. לאחר שהמילה נאמרה, לא ניתן להחליפה והיא נותרת הדרך היחידה עבור המשתתף להעביר את זהות הדמות עד תום הזמן שהוקצה לו. מותר למשתתף לומר את המילה בכל דרך שירצה: תוך כדי שירה, חיקוי הדמות ועוד.
סיכום המשחק
לאחר תום שלושת הסיבובים, מסכמים את מספר הפתקים שכל זוג גילה במהלך שלושת הסיבובים, והזוג בעל מספר הפתקים הגבוה ביותר הוא המנצח.
טרוור ואי
טרוור ואי (אנגלית: Trevor Wye) הוא חלילן אנגלי מקצועי, מדריך לחליל ומחברם של ספרים אחדים על היבטים טכניים בנגינה בחליל.
ביוגרפיה
ואי החל לנגן בחליל בגיל 14. בניגוד למצופה מחלילן מפורסם, הוא לא למד במכללה למוזיקה או בקונסרבטוריון וגם לא באוניברסיטה, אבל לימודיו אצל מרסל מואיז בתקופה מאוחרת יותר בחייו השפיעו יותר מכל גורם אחר בחייו על נגינתו, על כתיבתו ועל הוראת החליל שלו.
ואי ניגן כפרילאנס בתזמורת ובהרכבי מוזיקה קאמרית בלונדון במשך שנים רבות ויש לו כמה הקלטות סולו. הוא היה פרופסור בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה שבלונדון במשך ארבע עשרה שנים וברויאל נורת'רן קולג' למוזיקה במנצ'סטר במשך עשרים ושתיים שנים. בית הספר במנצ'סטר העניק לו תואר כבוד בשנת 1990.
ואי מלמד בסטודיו החליל שלו בקנט קורס שנתי למשתלמים בתנאי פנימייה, החל בשנת 1990. הקורס מיועד לבוגרים שהשלימו את לימודיהם. הוא מסייר בעולם, מגיש כיתות אמן ומופיע בקונצרטים, יושב בחברי שופטים בתחרויות בינלאומיות ומנגן ברסיטלים.
אולימפיאדת השחמט 1962
אולימפיאדת השחמט ה-15 אורגנה על ידי פיד"ה וכללה תחרות פתוחה ומספר אירועים נוספים לקידום השחמט. היא התקיימה בווארנה, שבבולגריה, בין 15 בספטמבר ל-10 באוקטובר 1962.
נבחרת ישראל
הנבחרת זכתה במקום ה-15.
תוצאות קבוצתיות:
מועצת האיחוד והקידמה
"מועצת האיחוד והקידמה" (בטורקית עות'מאנית: إتحاد و ترقى; בטורקית: Birlik ve İlerleme Derneği), שכונתה גם "הוועד לאיחוד ולקידמה", הייתה ארגון המסגרת של תנועת הטורקים הצעירים בראשיתה, ולאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908, הייתה לארגון הגג של הזרם הלאומני באימפריה העות'מאנית.
היסטוריה
המועצה נוסדה על ידי אהמט רזא. בשנת 1889 ביקר רזא בפריז והושפע רבות מהפילוסופיה הפוזיטיביסטית, שקבעה כי ניתן לפתור את מצוקות החברה על ידי הקידמה המדעית. רזא האמין כי כך תפתרנה בעיות האימפריה העות'מאנית הנחשלת. סיסמתו של רזא הייתה סדר וקידמה ואלה הולידו את "מועצת האיחוד והקידמה". המועצה פעלה בפריז, משום שהסולטאן התייחס אל חבריה כאל מורדים ועונש מוות ריחף מעל ראשיהם. בשנת 1900 הצטרף אל הגולים סבאהדין (Sabaheddin) ממשפחת הסולטאן, ועד מהרה השתלט על הנהגת התנועה.
ב-4 בפברואר 1902 התכנס לראשונה קונגרס של המועצה בפריז בנשיאותו של סבאהדין. הקונגרס קיבל שתי החלטות מרכזיות:
בדצמבר 1907 נערך קונגרס שני של התנועה בפריז. הפעם, נערך חלק ניכר מהדיונים בדלתיים סגורות. הדיונים לא עסקו באידאולוגיה, אלא בתוכנית פעולה מעשית להפלת שלטונו של הסולטאן.
לאחר הפיכת הטורקים הצעירים ביולי 1908 החל מאבק על ירושת השלטון בין שני זרמים של הטורקים הצעירים. מצד אחד ניצב הזרם הליברלי שתמך בהדגשת הייצוגיות והפתיחות התרבותית, שבזכותן יוכלו העמים השונים המרכיבים את האימפריה העות'מאנית להישאר במסגרתה. הם הציעו להקים מדינה ליברלית-חוקתית, שבה יבחר פרלמנט שיעודד פלורליזם פוליטי ותרבותי בכל רחבי האימפריה. מנגד ניצב הזרם הלאומני שהאמין כי רק בני הגזע הטורקי ראויים ומסוגלים לשלוט באימפריה המגוונת, כפי שהיה עד אותה עת. זרם זה היה מורכב בעיקר מקציני צבא ומאנשי מנהל ממוצא טורקי ששאפו לשמר את מעמדם, ושלט במועצת האיחוד והקידמה.
בשנים הראשונות לשלטון הטורקים הצעירים באימפריה הייתה ידו של הזרם הליברלי על העליונה, אולם הידרדרות מצבה של האימפריה בתקופתם יצר כעס ומרירות בקרב הטורקים וחיזק את האגף הלאומני. היסטוריונים טוענים כי הטעות המרכזית שעשו המנהיגים הליברלים הייתה שהם השאירו את מועצת האיחוד והקידמה מאחורי הקלעים הפוליטיים ולא העניקו לה הזדמנות נאותה להשתתף במשחק הפרלמנטרי.
הלאומנים ממועצת האחדות והקידמה כוננו למעשה דיקטטורה צבאית שבראשה עמדו שלושה אישים: איסמאיל אנוור פאשה, אחמד ג'מאל פאשה ומהמט טלעת פאשה ("שלושת הפאשות"). השלושה הנהיגו משטר דיכוי ומנגנון שלטון ריכוזי, ובתקופתם התבצע רצח העם הארמני (אפריל 1915). שלטונם הסתיים רק בשנת 1918 עם תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה. לאחר המלחמה השלושה נידונו למוות שלא בפניהם; טלעת וג'מאל נרצחו בידי מתנקשים ארמנים (בברלין ב-1921 ובטביליסי ב-1922, בהתאמה), ואנוור נהרג בקרב בטג'יקיסטן.
בעבדא
בעבדא (בערבית: بعبدا) היא בירת מחוז הר לבנון במערב לבנון המשקיפה על הבירה ביירות.
על גבעה בעיר נמצא ארמון בעבדא (قصر بعبدا), שהוא מעונו הרשמי של נשיא לבנון (לנשיא יש גם מעון קיץ בבית א-דין). עוד נמצאים בעיר משרד ההגנה ומחנות צבא. במקום שכנה בעבר נציגות ישראל בביירות.
רפי אמזלג
רפי אמזלג (נולד ב-12 בספטמבר 1963) הוא שחקן ישראלי.
ביוגרפיה
במהלך השנים שיחק אמזלג במספר סרטים וסדרות טלוויזיה. בין השנים 2000-2005 שיחק בשלוש העונות של סדרת הדרמה "זינזאנה" בערוץ 2. ב-2001 לוהק לשחק בסרט "אודות המוניטין", בבימויו של יורם כסלו ובכיכובו של אסי דיין. בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע "פגישה עיוורת". ב-2004 שיחק בסדרה "שלווה", וכן לוהק לשחק בסדרה "אשליות", שתיהן שודרו בערוץ 2. בשנת 2007 לוהק לשחק בסרט "דלת מול דלת". בשנת 2008 שיחק בסרטם של האחים שלומי ורונית אלקבץ, "שבעה". באותה שנה שיחק בסרט "רחמים".
בשנת 2009 גילם את דמותו של בן לולו בסרט הקולנוע "הבית בפינת הרחוב". באותה שנה שיחק בסרטו של חיים בוזגלו, "כבוד", בו גילם את דמותו של ססי מרציאנו ובשנת 2011 שב לגלם את אותו דמות בסדרה המבוססת על הסרט, "הכבוד של מרציאנו", ששודרה בערוץ 10. בשנת 2009 שיחק בסדרת הדרמה "לחיות מחדש", ששודרה בערוץ הראשון. ב-2011 לוהק לשחק בסרטו של מרקו כרמל, "אחותי היפה".
בשנת 2012 גילם את דמותו של שלום בסדרת הדרמה "שביתה". בשנת 2013 שיחק בסדרת הדרמה של הערוץ הראשון, "בית המשאלות". בשנת 2014 גילם את דמותו של ויסוצקי בסדרה "נויורק". בשנת 2016 השתתף בתוכנית הדוקו-ריאליטי "היחידה" בהוט 3.
הוא השתתף בהצגות הילדים "מסעות הנסיך הקטן" ו"מוכר החלומות".
חיים פרטיים
אמזלג נשוי ואב לשתי בנות ובן.
אגודת החרשים בישראל
אגודת החרשים בישראל (אח"א) היא ארגון התנדבותי של חירשים וכבדי שמיעה השולטים בשפת הסימנים הישראלית. אח"א מאחדת חירשים מגיל 18 ומעלה, כאגודה לעזרה הדדית, ופועלים בה חירשים למען חירשים. חירשים בוחרים בחירשים להנהגת אח"א, על מנת לבצע את המטרות שלשמן היא הוקמה. בראש אח"א עומד יושב ראש חירש ולצידו ועד מנהל. הצוות המקצועי שעובד לצד היו"ר והוועד המנהל, מבצע את מדיניות אח"א, שהיא טיפול בצורכי החירשים במדינת ישראל, ושמירה על קשר עם פדרציית החרשים העולמית וארגוני חירשים נוספים. כמו כן, אח"א שמה לעצמה למטרה לשפר את הנגישות בתחום התקשורת עבור החרשים, להעלות מודעות ציבורית ולבצע הסברה בקרב הציבור הרחב לצורכי החרשים ולקדם חקיקה בנושא זכויות החרשים. בשנת 1983 נרשמה אח"א כעמותה, שמרכזה בבית הלן קלר בתל אביב.
אח"א נוסדה בשנת 1944 על ידי קבוצת צעירים חירשים, שהאמינו שהאדם החירש ירגיש עצמו חופשי ושווה לזולת בין חירשים כמוהו. מסיבה זו הקימה אח"א מועדונים לחירשים, שבהם מתקיימות פעילויות התואמות את צורכי חבריה המונים כ-10,000 איש. מכיוון שהשפה הטבעית של החרשים בישראל היא שפת הסימנים הישראלית, הוחלט לאמצה כשפה הרשמית של אח"א.
היסטוריה
בשנות השלושים עלו ארצה מספר צעירים חירשים מגרמניה, ובהם מי שהיו עתידים לשמש דמויות מפתח בקהילת החירשים. הראשון היה משה במברגר, שעלה לארץ ישראל ב-1934. באופן טבעי הוא חיפש להיות בחברת חירשים, וב-1935, כאשר משפחתו העתיקה את מקום מגוריה לירושלים, הוא פנה לבית הספר לחירשים. שם לא היו צעירים חירשים בני גילו, אך המנהל, שהכירו מגרמניה, הפנה אותו לאריה צוקרמן, אדם חירש שהתגורר בירושלים. צוקרמן היה מאותם ילדים חירשים שנשלחו ללמוד בברלין, מקום שם למד בשעתו גם משה במברגר. הודות לרקע המשותף של שניהם מיד נקשרו ביניהם קשרי ידידות. בביתו של צוקרמן פגש במברגר את יחזקאל סלע, אף הוא חירש, שהשתייך לקבוצת חירשים ירושלמית שהתפתחה בעיר בראשית המאה העשרים. כך נוצר גרעין ראשוני של קבוצת חירשים. אך חברי הקבוצה לא נשארו זמן רב בירושלים. הם עקרו לתל אביב משום ששם היה קל יותר למצוא עבודה.
לכל אגודה יש מספר אירועים הנתפסים כציוני דרך בתולדותיה. בעבור אגודת החרשים בישראל, אירוע כזה היה תהלוכת העדלאידע בתל אביב בשנת 1936. בשעת האירוע פגשו חברי הקבוצה הקטנה מירושלים בחירשים נוספים מתל אביב ומחיפה. הידיים המסמנות הן ש"הסגירו" את זהותם כחירשים, ובאמצעותן הם יכלו להתחבר זה לזה. בעקבות הקשר הראשוני שנוצר בעדלאידע, החלו חברי הקבוצה להיפגש בקביעות. כך נוצר הגרעין הראשוני של אגודת החרשים בתל אביב. קבוצה זו, שמנתה בתחילת דרכה כ-10–15 איש, נהגה להיפגש בים, בבתי קפה או ברחוב דיזנגוף.
גרעין הקבוצה המשיך להיפגש בקביעות. אל הקבוצה הצטרף תייר חירש מפולין, אוסקר וסרמן, שהביא עמו רוח רעננה ורעיונות חדשים. הוא העלה את הרעיון של ייסוד אגודת חירשים, בדומה לאגודות שפעלו באירופה באותה עת. רעיונות אלו נפלו על קרקע פורייה, שכן חברי הקבוצה בישראל הרגישו צורך למסד את הקשר החברתי ביניהם וליצור אגודה שתהיה בית לחירשים. ב-1934 הוקם ועד זמני לאגודה, ואף נכתב תקנון ראשוני בעזרתו של עורך דין שומע שהתנדב לעזור בכך. מקום המפגש הקבוע באותם ימים היה מסדרון ארוך בבית קפה סלס ברחוב בן יהודה בתל אביב, ושם לראשונה חגגו חברי הקבוצה יחד את חג החנוכה. ב-26 בנובמבר 1943 נוסדה אח"א בקפה סלס, ובשנת 1944 אישרה עיריית תל אביב שימוש על ידי החירשים בחדר ברחוב אהרונסון 1 בתל אביב.
באספה הכללית ב-4 בפברואר 1944 נבחר הוועד הראשון לאגודה, וב-3 ביוני 1944 הוקמה באופן רשמי אגודת החרשים, בהשתתפות 44 חברים. יושב ראש האגודה הראשון היה משה במברגר. האגודה קיבלה את אישור ממשלת המנדט וקראה לעצמה "אגודת החרשים-אילמים בתל אביב". הפעילויות שנעשו במועדון בשנים הראשונות שלאחר היווסדו כללו הרצאות במגוון נושאים כתנ"ך, היסטוריה וחדשות מהמתרחש בישראל ובעולם; טיולים בישראל; ביקורים בתערוכות ונשפי חנוכה ופורים מדי שנה בשנה. כפי שהעידו חברי האגודה, הנשפים האלה היו הזדמנות יחידה לחירשים לטעום חיי חברה תקינים. האגודה עסקה גם בקליטת עולים חדשים חירשים, סייעה להם במציאת עבודה, ודאגה שלא ינוצלו בידי מעבידיהם כשהעניקה להם ליווי של עובדות סוציאליות, שידעו את שפת הסימנים או שדיברו ברור.
משאישרה עצרת האו"ם את תוכנית החלוקה של ארץ ישראל והקמת מדינה יהודית, פרצו אירועים אלימים בין ערביי ישראל והיישוב היהודי. אירועים אלו לא פסחו על יפו, מקום מושבו של מועדון האגודה. יהודים רבים עזבו את יפו, ופליטים יהודים שומעים התמקמו במועדון. לחברי האגודה שוב לא היה בית קבוע, והם חזרו למתכונת של פגישות אקראיות בבתי קפה שונים בתל אביב. המפגשים נפסקו כמעט לחלוטין בזמן מלחמת העצמאות וחודשו רק במרץ 1949.
משנסתיימה מלחמת העצמאות, הפנו התושבים בישראל את מאמציהם לפיתוח המדינה. קהילת החירשים תרמה גם היא את חלקה למאמץ. הנושא המרכזי שעמד במוקד עניינם של חברי האגודה בשנים הראשונות לקום המדינה היה הקמת בית לאגודה. הקושי היה כפול: היה צורך גם במקום בשביל המועדון, וגם במימון לבניית הבניין. חיים אפטר, מזכיר האגודה וכבד שמיעה, פעל בלא לאות בעזרת פעילים אחרים מקרב האגודה, להשיג את הסכמתה של עיריית תל אביב להקצות מקום להקמת המועדון. קהילת החירשים התגייסה למבצע איסוף הכספים, ומזיכרונותיהם של חברי האגודה עולה כי גיוס הכספים היה מבצע שאיחד את חברי האגודה, ולכולם היה חלק בו.
שני אירועים מוזכרים בהקשר של הקמת הבניין. הראשון היה הקרנתו של הסרט "ג'וני בלינדה", שסיפר על סבלותיה של בחורה חירשת בארצות הברית בראשית המאה. סרט זה נחל הצלחה בקרב הציבור כולו, ונתן חשיפה רחבה ראשונה לנושא החירשות ולבעיותיהם של אנשים חירשים בחברה השומעת. עותק אחד של הסרט ניתן במתנה לאגודת החרשים, והיא ערכה הקרנה חגיגית לציבור הרחב, כאשר כל הכנסות ההקרנה הוקדשו להקמת הבניין. האירוע השני היה ביקורה של הלן קלר בישראל בשנת 1952. הלן קלר נתנה מספר הרצאות בישראל, ואף נענתה בחיוב להזמנתה של אגודת החרשים ובאה להרצות בפני חברי האגודה. התקשורת בהרצאה זו הייתה מעניינת ביותר. הלן קלר דיברה באנגלית, אך משום שדיבורה לא היה רהוט, הייתה לה מתורגמנית שחזרה על דבריה באנגלית. אדם שומע, ששלט באנגלית, תרגם את דברי המתורגמנית לעברית כתובה, ומשה במברגר תרגם מהעברית הכתובה לשפת הסימנים בשביל קהל החירשים שנכח באירוע. להרצאה הייתה השפעה עמוקה על חברי האגודה. העובדה שחירשת-עיוורת הגיעה להישגים מרשימים והפכה לדמות חשובה בקהילה הבינלאומית, נתנה השראה לחברי האגודה במאמציהם להשיג הכרה ועזרה לבניית בית משלהם. חברי האגודה שיתפו את הלן קלר בתוכניותיהם לבניית בית, והיא נענתה לבקשתם לקרוא את הבניין על שמה.
מאמציהם של חברי האגודה נשאו פרי. הם הצליחו להשיג מגרש בשכונת יד אליהו בתל אביב, ולגייס סכום ראשוני לבניין הבית. ב-2 בדצמבר 1953 נערך טקס הנחת אבן הפינה לבית הלן קלר. בטקס נשאו דברים רבה הראשי של תל אביב-יפו, הרב טולידאנו, אשתו של נשיא המדינה, רחל ינאית בן-צבי, ראש עיריית תל אביב חיים לבנון, וחיים אפטר.
אחרי השלמת הבית בשנת 1958, הוא שימש מקום מפגש חברתי לקהילת החירשים, ניתנו בו חוגים שונים, שיעורי עזר וקורסי הכשרה מקצועית, כאשר בשעות הבוקר שוכנו בו כיתות לימוד של "ניב", בית הספר לחירשים.
שנות החמישים והשישים היו שנים של גלי עלייה רבים מאירופה, צפון אפריקה, עיראק וחצי האי ערב. בקרב העולים החדשים היו גם חירשים, שהביאו עימם שפות סימנים מארצותיהם, או שפות סימנים משפחתיות או מקומיות. חלק מהעולים לא למדו בבתי ספר לחירשים בארצות מוצאם, ולא הייתה להם מסגרת חינוכית מבית הספר. כדי לעזור להם למצוא תעסוקה, הרחיבה אגודת החרשים את הקורסים להכשרה מקצועית שניתנו בבית הלן קלר. הקורסים ניתנו בתנאי פנימייה, וכללו קורסי תפירה לבנות. לאחר מכן הורחבה ההכשרה ללימודים בנגרות, צילום וסנדלרות לבנים. התלמידים גרו במקום, ונוסף על ההכשרה המקצועית, חל ביניהם גיבוש חברתי. הגיבוש החברתי היה רצוף קשיים, והיעדר שפה משותפת הקשה בתחילה על התקשורת. בזכות מאמצי המדריכים להשרות על החניכים תחושה טובה, הם למדו להכיר אחד את השני, ורכשו את שפת הסימנים הישראלית. כך השהות הממושכת והאינטנסיבית של הצעירים במחיצה אחת ומפגשיהם עם חברי האגודה בישראל, תרמו תרומה משמעותית להתפתחות השפה.
גלי העלייה הביאו להתרחבות האגודה. אגודת החרשים, שהייתה בתחילת דרכה אגודה תל אביבית, נעשתה ב-1951 אגודה ארצית שנקראה בשם "אגודת החרשים-אילמים בישראל" – אח"א. אח"א הרחיבה את פעילויותיה. נוספו לה חברים חדשים, נוצרו קשרים עם חירשים מחוץ לישראל ונוסדו סניפים שלה בערים נוספות. ב-1950 נוסד הסניף בחיפה וב-1958 הונחה אבן הפינה לסניף בבאר שבע.
בשנות התשעים של המאה ה-20, עם העלייה מחבר המדינות, הגיעו גם עולים חירשים, וחלקם הצטרפו לאח"א. בסניפים אחדים בישראל מוצעות פעילויות מיוחדות לעולים חדשים, ויש גם אולפנים להוראת עברית ושפת הסימנים הישראלית. מועדוני אח"א משמשים לחירשים מקום מפגש חברתי ומציעים מערך מגוון של חוגים ופעילויות. כמו כן, מקדמת אח"א חקיקה, זכויות לחירשים וסינגור עצמי מול מוסדות הממשלה ורשויות ציבוריות אחרות.
סניפי האגודה בישראל הם תל אביב, חיפה, נתניה, פתח תקווה, ירושלים, אשדוד, אשקלון, קריית גת וקלנסווה.
אגודת החרשים מרחיבה את זכויות קהילת החרשים ומפתחת את המודעות לנושא החרשות. הדבר נעשה במסגרת הרצאות, ימי עיון, וקורסים המתקיימים באגודה ומחוצה לה. כמו כן, האגודה מקיימת קורסים לשפת הסימנים, קורסי אוריינטציה בנושאי חירשות וקורסי מתורגמנים. האגודה מפיקה מידע אודות החרשות באמצעי התקשורת השונים, בכתב ובמדיה. בנוסף, מפעילה אגודת החרשים בישראל מרכז לטיפול בחרש ובמשפחתו, המיועד לבני המשפחה של החרשים. ב-30 במאי 2019 הוקרן סרט "ההבטחה", סרט קולנוע ראשון של חירשים בבימוי החירשים לב ברימן ואלון כהן, בהפקת האגודה.
משה שם טוב
משה שם טוב היה יושב ראש אח"א מ-1972 עד 1989, והיה היו"ר הראשון שאישר הפעלה של קורסי מנהיגות לצעירים חירשים ללא ניסיון, והכשיר אותם בשיתוף משרד העבודה והרווחה וקרן הנס זיידל, להיות הדור הבא של הנהגת אח"א.
שם טוב, כבעל רקע תיאטרלי, קידם את להקת 'קול ודממה', שאותה הפעיל משה אפרתי אחרי פרישתו מלהקת בת דור. אחרי להקת קול ודממה, הוקמה באח"א קבוצת תיאטרון של חירשים בשם 'עשר אצבעות', והבמאי שלה היה השחקן השומע חמד שולברג.
ב-16 בפברואר 1984 ארגן שם טוב את הפגנת החירשים הראשונה מול משכן הכנסת בירושלים, כשמנכ"ל אח"א היה עו"ד עודד הון. החירשים טענו כי עקב חירשותם, פרנסתם מקופחת, ורובם אינם יכולים להשתלב במסגרות הלימוד המקצועיות, אלא חיים בעולם של נתק תרבותי וחברתי.
מאבק 'ממשלה חרשת'
'ממשלה חרשת' הוא כותרת מאבק ציבור החרשים בישראל בשנת 2002, שהוביל אהרון עיני. אח"א נאבקה לקבל תוספת תקציבית מן הממשלה על מנת לממן רכישת מכשירי שמיעה נוספים, קידום חקיקה המחייבת את ערוצי הטלוויזיה לתרגם את שידורי החדשות לשפת הסימנים בשעות צפייה סבירות, הגדלת מכסת הזכאות לשירותי תרגום, הכרה בשפת הסימנים כשפה רשמית של מדינת ישראל, וסיוע בהוצאות החירשים בתקשורת.
מאבק החרשים בא לסיומו בחודש יוני 2002, כאשר נחתם הסכם בין עיני ובין שר האוצר סילבן שלום, והושגו בו מספר הסכמות: נקבעו דמי תקשורת לחרשים, הוגדלו שעות התרגום והתמלול מ-16 שעות ל-45 שעות בשנה לכל אדם חירש, והובטח סיוע ברכישת עזרי שמיעה ותקשורת כל ארבע שנים (סל תקשורת). כמו כן הובטח כי יוקם מרכז תקשורת לחירשים שמטרתו סיוע בהתקשרות עם גורמים חיצוניים (שירות ממסר טלפוני) בהשקעה של 800,000 ש"ח ובתקצוב שנתי של 450,000 ש"ח.
התחייבות הממשלה לשירות הממסר זכתה לתשומת לב אחרי מאבק נרחב שנעשה בשיתוף עם "פרויקט גל", ארגון סטודנטיאלי לקידום יוזמות חברתיות, אשר יוזמה אחת במסגרתו הייתה בהובלת אורטל מאיר, חרשת מגיל צעיר וסטודנטית למשפטים, שביקשה לחייב את הממשלה לקיים את התחייבויותיה ולהקים שירות ממסר כפי שהובטח ותוקצב על ידי הממשלה במסגרת ההסכם. אף על פי שמאות חתמו על עצומה להקים את שירות הממסר, אחרי סיום המאבק לא הוקם שירות ממסר על ידי הממשלה. שירות זה הוקם רק ב-27 באפריל 2008 על ידי אגודת החרשים במימון פרטי, אחרי שהממשלה לא הקימה את השירות. לאחר מכן ניאות משרד הרווחה לממן את שירות הממסר באגודת החרשים.
בחירות 2017 באח"א
שירות הממסר באגודת החרשים נסגר ב-1 בפברואר 2017, עקב הפעלת שירות זהה על ידי המכון לקידום החירש מ-1 באוקטובר 2016 במימון משרד הרווחה, שקודם לכן מימן את השירות באגודת החרשים, כפי שנקבע בהסכם בין אגודת החרשים לבין הממשלה. בעקבות הפסקת המימון ממשרד הרווחה, נקלעה אגודת החרשים לקשיים כספיים. אתי שוורצברג, שהייתה יו"ר אח"א סניף חיפה בזמן הפגנת 'ממשלה חרשת', ומזכ"ל אח"א בקדנציה של מוטי אלשוור, יצאה למסע התרמה בקרב החירשים ברחבי ישראל. ב-3 בפברואר 2017 התקיימה אספה כללית בבית הלן קלר, ושוורצברג נבחרה כיו"רית ראשונה של אגודת החרשים בישראל, אחרי פרישתו של היו"ר בן ציון חן. שוורצברג היא כבדת שמיעה ומתורגמנית מוסמכת.
יחסי הפיליפינים–שוודיה
יחסי הפיליפינים–שוודיה הם היחסים הדו-צדדיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים בין הפיליפינים לבין שוודיה. יחסיהם הדיפלומטיים בוססו בשנת 1947. שוודיה כבר זמן רב הייתה שותפה בפיתוחים של הפיליפינים. ב-2016, שוודיה פתחה מחדש את השגרירות ב- מנילה לאחר שקודם לכן נסגר בשנת 2008.
יחסים כלכליים
ב-2016, 70 נציגים מ-28 חברות שוודיות הגיעו למנילה במטרה לחפש השקעות במדינה. היו ביניהם מכשירי חשמל ביתיים מיצרן אלקטרולוקס, וולוו, H&M וסוויידיש מאץ', אשר מפתחת טבק ומוצרי אור. שוודיה מדורגת כשותפת המספר ה-43 הגדולה ביותר בפיליפינים, עם סך הסחר בין שתי המדינות יותר מ-143.40 מיליון.
הסכמים
ב-2015, שתי המדינות חתמו על הסכם ביטוח לאומי אשר מרכזת את כללי שוודיה, ושיטות הפיליפינים לגיל מבוגר, ניצולי שואה וקצבת נכות.
הגירה לשוודיה
ישנם יותר מ-13,000 פיליפינים בשוודיה, כאשר רובם הם עובדים זרים.
מילווקי באקס
מילווקי באקס (באנגלית: Milwaukee Bucks) היא קבוצת כדורסל מהעיר מילווקי שבוויסקונסין, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA. הקבוצה משובצת בבית המרכזי שבאזור המזרחי, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם פייסרב פורום.
הבאקס זכו פעמיים באליפות, בעונת ובעונת, והעפילו לגמר ה-NBA פעם אחת נוספת, בעונת. כמה מכוכבי המועדון בעבר היו כרים עבדול-ג'באר, אוסקר רוברטסון, בוב לניר, סידני מונקריף, ריי אלן ומייקל רד.
ייסוד והגעתו של לו אלסינדור (כרים עבדול-ג'באר)
המילווקי באקס נוסדו בחודש ינואר 1968, כאשר ליגת ה-NBA העניקה זיכיון לחברת מילווקי פרופשיונל ספורט אנד סרוויס (Milwaukee Professional Sports and Services, Inc.), קבוצת משקיעים שבראשה עמדו ווסלי פבאלון ומרווין פישמן. השם באקס (איילים) הוצע על ידי אוהד בתחרות שמות לאור תכונותיו של האייל - זריזות, מהירות ויכולת ניתור. בחודש אוקטובר, שיחקו הבאקס את משחקם הראשון בליגת ה-NBA הסדירה נגד שיקגו בולס באולם המילווקי ארנה לפני קהל של 8,467 צופים. כמו קבוצות רבות לפניה גם עונתם הראשונה של הבאקס, 1968-69, הייתה קשה ולוותה במאבקים רבים. ניצחונם הראשון הגיע במחזור השישי נגד דטרויט פיסטונס, 134-118; בעונתם הראשונה נצחו הבאקס רק 26 משחקים. מאזנם של הבאקס באותה השנה זיכה אותם בהגרלה, באמצעות הטלת מטבע, עם קבוצת פיניקס סאנס, כדי לקבוע מי יזכה בבחירה הראשונה בדראפט הקרוב, דעת רוב הפרשנים הייתה כי הבחירה ראשונה של הדראפט בשנת 1969 תהיה לו אלסינדור מאוניברסיטת UCLA. הבאקס זכו בהגרלה, אך נאלצו לנהל מלחמה עיקשת נגד ליגת ה-ABA, שעלתה לגדולה באותה התקופה.
1969–1975: תקופת כרים עבדול-ג'באר ואוסקר רוברטסון
בעוד שהיה צפוי כי הגעתו של לו אלסינדור תהפוך את הבאקס לקבוצה מכובדת בין לילה, אף אחד לא ציפה לתצוגה של עונת 70–1969. הבאקס סיימו במאזן של 56-26—כמעט הפוך למאזן השלילי אותו השיגו עונה קודם לכן. מאזן זה היה לשני בטיבו בליגה, אחרי הניו יורק ניקס. השיפור של 30 ניצחונות היה לטוב בהיסטוריה של ליגת ה-NBA—עד שבוסטון סלטיקס שיפרה את מאזנה מ-30 ניצחונות בעונת 79–1978 ל-61 (שיפור של 31 ניצחונות) ניצחונות בעונת 80–1979 (שיפור שהושג לאחר הגעתו של רוקי מצטיין נוסף לארי בירד). הבאקס גברו על פילדלפיה 76' בחמישה משחקים בסדרת חצי גמר המזרח, אך הפסידו בגמר המזרח לניו יורק ניקס, גם כן בחמישה משחקים. לו אלסינדור זכה בהפרש ניכר בתואר רוקי השנה. בעונה שלאחר מכן, 1970-71, זכו הבאקס בטרייד לא צפוי, כאשר רכשו את אוסקר רוברטסון, הידוע בכינוי "ביג או" (big O), מקבוצת סינסינטי רויאלס. כתוצאה מכך, בעונתם השלישית בלבד הגיעו הבאקס למאזן של 66-16—המאזן השני בטיבו בתולדות הליגה באותו הזמן, והמאזן הטוב ביותר בתולדות המועדון עד היום. במהלך העונה הרגילה, השיגו הבאקס 20 ניצחונות רצופים, שיא של אותו הזמן. הבאקס דהרו לאורך הפלייאוף עם מאזן של 2–12, וזכו באליפות הליגה ב-30 באפריל 1971, כאשר גברו 0–4 על בולטימור בולטס. הישג זה העמיד את הבאקס כקבוצת הרחבת הליגה המהירה ביותר שזכתה באליפות, אך למרות הישג זה, נשארה אליפות זו כיחידה בהיסטוריה של המועדון עד עונת 2021. הבאקס נשארו קבוצה חזקה במחצית הראשונה של שנות ה-70. בעונת 72–1971 השיגו הבאקס עונה שלישית ברציפות עם 60 ניצחונות ומעלה במהלך העונה הרגילה, והיו לקבוצת ה-NBA הראשונה המצליחה בזאת. במהלך אותה עונה, המיר לו אלסינדור את דתו לאסלאם ושינה את שמו לכרים עבדול-ג'באר. מילווקי גברה על גולדן סטייט ווריורס בפלייאוף בתוצאה 1–4, אך הפסידו בסדרת הגמר האזורית ללוס אנג'לס 2–4. נראה כי פציעות הן שגרמו להדחה המוקדמת בפלייאוף של עונת 73–1972, אך הבאקס חזרו אל גמר ה-NBA בעונה שלאחר מכן, נגד בוסטון סלטיקס. במשחק השישי בסדרה, קלע כרים עבדול-ג'באר זריקת וו (שהפכה לצורת הקליעה המזוהה עם השחקן) כדי לנצח במשחק, שנכנס לקלאסיקה של ליגת ה-NBA, לאחר שתי הארכות. הבאקס הפסידו במשחק השביעי לסלטיקס; הייתה זו ההופעה האחרונה של הבאקס בסדרת גמר ליגת ה-NBA (נכון לשנת 2019). כשהחלה עונת 75–1974, סבל עבדול ג'באר מפציעה בידו והקבוצה פתחה את העונה במאזן של 3–13. לאחר חזרתו, פציעות אחרות פגעו במילווקי, ששלחו אותם לתחתית הבית ולמאזן של 38 ניצחונות לעומת 44 הפסדים. בסיומה של העונה, ההפתעה הגיעה שכרים עבדול-ג'באר הודיע כי הוא אינו מעוניין לשחק יותר בעבור הבאקס, כשהוא מציין כי הוא מעוניין לעבור לשחק באחת מהערים הגדולות. בשל כך הוא ביקש לעבור בטרייד או ללוס אנג'לס או לניו יורק. הנהלת המועדון לא הצליח לשכנע אותו להישאר במועדון וב-16 ביוני 1975, ביצעו הבאקס מגה-טרייד ושלחו את עבדול ג'באר ללוס אנג'לס לייקרס תמורת אלמור סמית', ג'וניור ברידג'מן, בראיין וינטרס, ודייוויד מיירס. טרייד זה עורר סדרה של אירועים שהובילו בסופו של דבר לשינוי בבעלות המועדון. ג'ים פיצג'ראלד, מחזיק המניות הגדול ביותר במועדון, התנגד לטרייד ורצה למכור את מניותיו. על אף שפיצג'ראלד היה בעל המניות הגדול ביותר במועדון, הוא לא החזיק ברוב המניות ולא היה יכול לשלוט בהנהלה כדי למנוע את המהלך.
1976–1987: תקופת דון נלסון
לאחר הטרייד הענק, עברו הבאקס כמה עונות מעבר, אך רבים מהשחקנים שהוחלפו בטרייד הניבו פירות. לאחר שנמכרה בשנת 1976 למנהל רשת כבלים, ג'ים פיצג'ראלד, וכמה שותפים, נכנסו הבאקס לתקופה מוצלחת נוספת. זה החל עם מינויו של דון נלסון לתפקיד המאמן הראשי, בחודש נובמבר 1976, לאחר התפטרותו המפתיעה של לארי קוסטלו. בדראפט של שנת 1977, היו לבאקס שלוש בחירות סיבוב ראשון: את הבחירה הראשונה, קנט בנסון, הבחירה השלישית, מארקס ג'ונסון, ואת הבחירה מספר 11, ארני גרונפלד, ג'ונסון הפך למרכיב מרכז בקבוצה לשנים רבות. בשנת 1979 צרפו הבאקס את הרוקי סידני מונקריף לאחר שבחרו אותו חמישי בדראפט של אותה השנה.
ב-18 באוקטובר 1977, ג'באר, ששיחק בשורות הלייקרס, הכה קנט בנסון במהלך המשחק בין שתי הקבוצות. ג'באר שבר את ידו באירוע. בנסון שהיה שחקן אגרסיבי מתחת לסל וג'באר, בעל חגורה שחורה באמנות לחימה, איבד את קור הרוח. כרים עבדול-ג'באר נקנס ב-5,000 דולר על ידי הנהלת הליגה והחמיץ את 20 המשחקים הבאים. בעוד שבנסון לא שיחק בצורה אגרסיבית יותר. בחודש פברואר, 1980, ביצעו הבאקס טרייד על בנסון והעבירו אותו לדטרויט תמורת בוב לניר הוותיק וזאת כדי למלא את החור שנוצר מעזיבתו של ג'באר. הבאקס זכו באליפות הבית המערב-תיכוני בשנת 1980. לאחר שהפסידו לסיאטל סופרסוניקס בחצי גמר הפלייאוף המערבי, עברו הבאקס לבית המרכזי שבאזור המזרחי.
לאחר המעבר, זכו הבאקס ב-6 אליפויות רצופות של הבית המרכזי והשיגו 11 עונות רצופות עם יותר מ-50% הצלחה במהלך העונה הסדירה. באותן השנים, הפכו הבאקס למתמודדת קבועה על תואר אלופת המזרח, בעיקר עקב יכולתם הטובה של מונקריף, פול פרסי, קרייג הודג'ס, והגעתם של, טרי קאמינגס, ריקי פירס, וג'ק סיקמה, בטרייד מהלוס אנג'לס קליפרס וסיאטל (בהתאמה). אך למרות זאת, הבאקס נכשלו שניסיונותיהם להגיע שוב לגמר ה-NBA, כשהם מודחים בכל פעם על ידי בוסטון סלטיקס או פילדלפיה 76'.
במהלך רוב שנות ה-70 היו צבעי המועדון בצבע ירוק יער, אדום עמוק, ולבן. בשנת 1978, הוסיפה הנהלת המועדון גוונים שונים של ירוק לצבעי המדים, ובשנת 1980 הם הסירו את צבעי האדום מהמדים.
חילופי בעלות ושינוי אולם
בשנת 1985, פיצג'ראלד ושותפיו החליטו למכור את המילווקי באקס. פיצג'ראלד סבל מבעיות בריאות וכמה משותפיו רצו לעזוב את הקבוצה. הבאקס שיחקו באותה התקופה באולם הקטן ביותר בליגת ה-NBA והעירייה לא רצתה לבנות אולם חדש. איש העסקים ממילווקי (שלימים הפך לסנאטור) הרב קוהל לאחר שהובע חשש כי קבוצת משקיעים מחוץ למילווקי עלולה לרכוש את המועדון ולהעבירו לעיר אחרת. לפני שההעברה הושלמה, הודיעו ג'יין וללוייד פטיט ממילווקי כי הם תורמים אולם חדש למועדון שנקרא בראדלי סנטר. בשנת 2003, לאחר ששקל למכור את המועדון, הודיע קוהל כי הוא החליט לא למכור את המועדון למייקל ג'ורדן וכי הוא: "ימשיך להחזיק בבעלות עליהם, לשפר אותם ולחייב אותם להישאר בוויסקונסין".
1990–1998: בניה מחדש
במשך רוב שנות ה-90, שקעו הבאקס בבינוניות תחת שרביט האימון של פרנק המבלן, מייק דאנליבי, וכריס פורד. משנת 1991 ועד לשנת 1998, סבלו הבאקס משבע עונות רצופות של מאזן שלילי בתום העונה הרגילה. במשך אותה תקופה, בחרו הבאקס בגלן רובינסון כבחירה הראשונה בדראפט של שנת 1994 ובשנת 1996 החתימו את ריי אלן בטרייד שביצעו ביום הדראפט עם המינסוטה טימברוולבס. לשני השחקנים היה תפקיד מרכזי בתחייה המחודשת של הבאקס בשנות ה-90 המאוחרות.
כדי לציין את יום השנה ה-25 למועדון בשנת 1993, שיפצו הבאקס את מראה המדים והלוגו של המועדון. הלוגו הישן, שהציג איל מצויר, הוחלף לטובת איל מלכותי יותר. הצבעים המרכזיים של מדי המועדון שונו גם כן, כאשר האדום הוחלף בסגול. מדים בצבע סגול החליפו את המדים הירוקים כמדים למשחקי החוץ של הבאקס. הגרעין של "שלושת הגדולים"