cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מונטנה
אקלים
האקלים בשנים האחרונות נוטה יותר ויותר להתחמם, הקרחונים במדינה לפי כל התחזיות עשויים להינמס בעוד כמה עשורים. ערים רבות במדינה קבעו את שיא החום שלהם ביולי 2007 שנרשם כחודש החם בתולדות המדינה. טיפול לא נכון ואי הכרות של המצב גורמים בשנים האחרונות למספר שריפות במדינה בחודשי הקיץ. על פי הסוכנות להגנת הסביבה באוניברסיטת הרווארד בשנים הקרובות 20% משטחי המדינה עשויים להישרף והמדינה תחווה עלייה של 80% בזיהום האוויר.
היסטוריה
עמים ילידים חיו בשטח מונטנה במשך זמן רב.
רוב שטחה של מונטנה נכלל בשטח שנקנה מצרפת ברכישת לואיזיאנה, ממנו נוצרו לימים 15 מדינות. בשנים שלאחר מכן ולאחר משלחת לואיס וקלארק התפתח סחר עור ופרוות נרחב באזור, שבין צרפתים ובריטים לבין העמים הילידים.
בשנים 1850–1880 החלה התיישבות אירופית באזור.
ב-26 במאי 1864 נוצרה טריטוריית מונטנה, בהחלטה של הקונגרס, שפיצלה את טריטוריית מונטנה מטריטוריות אחרות בשכנותה. הטריטוריה ריכזה את שארית השבטים האינדיאנים הלוחמים ובמונטנה הייתה זירת ההתרחשות האחרונה של מאמצי האינדיאנים במאבק נגד השתלטות המהגרים מאירופה על שטחי ארצות הברית. ב-1876 התחולל בתחומה קרב ליטל ביגהורן. אף כי צבא ארצות הברית הפסיד בקרב, הוא מסמל את קץ תקופת המלחמה באינדיאנים ואת תבוסתם הניצחת.
מונטנה הפכה למדינה ה-41 של ארצות הברית ב-8 בנובמבר 1889.
דמוגרפיה
מפקד האוכלוסין מעריך כי בעשור האחרון צמחה אוכלוסיות מונטנה בלפחות 8%. כמו כן, לפי מפקד האוכלוסין, נכון לשנת 2010 89.45 מכלל האוכלוסייה הם לבנים (87.8 לבנים שאינן היספנים) 6.3% אינדיאנים וילידים מאלסקה, 2.9% היספנים ולטיניים, 0.6% אסיאתיים, 0.4% שחורים- אפרו אמריקאים. קבוצות אירופאיות הגדולות ביותר במדינה המהווים קצת יותר מ-2% מאוכלוסיית מונטנה הם גרמנים, אירים, אנגלים, נורווגים, צרפתים ואיטלקים, עם זאת, מונטנה היא אחת המדינות עם אחוזי לידה מקומיים (אמריקאים) מהגבוהות בארצות הברית. נכון לשנת 2000, 94.8% מהאוכלוסייה מגיל חמש ומעלה דוברים אנגלית בבית כשפת אם, לאחר מכן השפה הנפוצה היא ספרדית. 47% מתושבי מונטנה הם נוצרים פרוטסטנטים 23% קתוליים 20% ללא השתייכות דתית, 1% בודהיסטים 0.5% יהודים 0.5% מוסלמים ואותו אחוז גם של הינדים.
בריאות
על פי סקר Gallup מונטנה מדורגת כמדינה הכי פחות "שמנה" מכל מדינות ארצות הברית עם 19.6%.
ממשל ופוליטיקה
בבית המחוקקים המקומי ישנם שני בתים: סנאט (50 נציגים- עם רוב של 18–32 לרפובליקנים) ובית נבחרים (100 נציגים- עם רוב של 41–59 לרפובליקנים). הסנאטורים מכהנים קדנציות של ארבע שנים, ואילו נציגי בית הנבחרים שנתיים. למפלגה הרפובליקנית יש רוב בשני הבתים. המדינה שולחת נציג אחד לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר שהשני נלקח ממנה ב-1990. ב-2010 ניסתה להשיב אליה נבחר נוסף, אך סורבה. ב-2021 קיבלה המדינה נבחר נוסף, והוא צפוי להיכנס לתפקידו לאחר בחירות אמצע הקדנציה של 2022.
מבחינה היסטורית, מונטנה היא מדינה מתנדנדת. בעבר בחרו בעיקר בנבחרים ליברליים אולם מ-1988 עד 2006 התהפכו קצת הנתונים והם בוחרים בדרך כלל בשמרנים יותר. מאז 1992 אז ניצח במדינה הדמוקרט ביל קלינטון הצביעו תמיד בעד המועמד הרפובליקני. בבחירות 2008 לא היה ברור עד הרגע האחרון במי יבחרו תושבי המדינה ולבסוף ניצח המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין בפער קטן. ואם לסכם באחוזים, מאז שנת 1889 60% מהזמן הצביעה המדינה למועמד הדמוקרטי וב-40% למועמד הרפובליקני. מבחינה היסטורית, הרפובליקנים חזקים יותר במזרח המדינה והדמוקרטים חזקים יותר במערב המדינה.
בשנת 1916 הייתה מונטנה למדינה הראשונה ששולחת אישה לקונגרס כשבחרה ברפובליקנית ז'אנט רנקין.
למונטנה יש כוח של 4 אלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית, הסנאטורים המייצגים את המדינה הם ג'ון טסטר הדמוקרטי וסטיב דיינס הרפובליקני. בנוסף מייצג אותה בבית הנבחרים מאט רוזנדייל הרפובליקני.
כלכלה
ענפי הכלכלה המרכזיים הם חקלאות, תיירות וכרייה. ענף החקלאות העיקרי הוא גידול בקר למאכל, ענף שיש לו גם חשיבות היסטורית ותרבותית. בנוסף, מגדלים במונטנה בקר לחלב, צאן וחזירים. כשליש ההכנסות החקלאיות במונטנה הם מהצומח, והגידולים העיקריים הם שעורה, שחת, שעועית, תפוח אדמה וסלק סוכר. הפרי העיקרי של מונטנה הוא דובדבן שחור.
מונטנה צמחה בשיעור ממוצע של 3.2% לשנה בשנים 2001-2008 ומשנת 2010 הייתה מונטנה בין המדינות שהראו צמיחה חזקה ביותר בדרך ליציאה מהמיתון הגדול. במאי 2015 ירד שיעור האבטלה במונטנה ל-4%, הרמה בו הייתה לפני המיתון הגדול וב-2019 ירד ל-3.8%. מונטנה היא אחת מחמש המדינות היחידות שאין בהן מס קנייה.
תחבורה
עוד מהמאה ה-19 פעלו רכבות במדינה, הכביש המחבר בין מזרח למערב המדינה הוא הכביש הארוך ביותר במדינה. נכון ל-2013 נמל התעופה הבינלאומי בוזמן ילוסטון הוא העמוס ביותר במדינה.
יחסי טורקיה–יוון
התקופה העות'מאנית
המדינה היוונית קיבלה את עצמאותה מהאימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העצמאות היוונית בשנים 1821 - 1829. גבולותיה הוכרו בשנת 1832: הטריטוריה בתוך יוון היבשתית מהעיר ארטה ועד וולוס, כמו גם האי אוויה, האיים הקיקלאדיים בים האגאי. שאר השטח בו התגוררו היוונים, כולל איים כרתים, קפריסין, איים אגאים אחרים, אזורי אפירוס, תסליה, מקדוניה ותראקיה נותרו תחת שלטון טורקי. בנוסף, כמיליון יוונים התגוררו בשטח השייך כיום לטורקיה - האזור האגאי סביב איזמיר ואזור פונטוס שעל הים השחור.
פוליטיקאים יוונים מהמאה ה-19 ביקשו לשלב את כל השטחים עליהם התגוררו היוונים באופן היסטורי במדינה היוונית, על פי האימפריה הביזנטית; הם ראו באיסטנבול את בירת המדינה, או באופן היווני את קונסטנטינופול. מושג זה ידוע בשם הרעיון הגדול. הטורקים היו באופן טבעי עוינים ביותר לתוכניות יווניות כאלה. אף על פי שהמעצמות הגדולות ראו באימפריה העות'מאנית "האיש החולה של אירופה", הם לא יכלו להסכים ולפתור באופן חד משמעי את שאלת חלוקת אדמותיה. סביב נושא זה היו תככים שהפחיתו בהדרגה את הבעלות על האימפריה, אך עם זאת, ריסנו את התמוטטותה הסופית. מדיניות כזו תרמה להחמרה עוד יותר של היחסים בין יוון לאימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת קרים (1854-1856), בריטניה וצרפת בברית עם האימפריה העות'מאנית נלחמו נגד האימפריה הרוסית. יוון תמכה בפעילות פרטיזנים בשטח עות'מאני. במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1877–1878, היוונים היו מוכנים להצטרף למלחמה במטרה לרכישות טריטוריאליות, אך בלחץ מעצמות המערב הם לא יכלו להשתתף ביעילות בסכסוך. עם זאת, בהחלטה של קונגרס ברלין בשנת 1881, תסליה וחלק מאפירוס הצטרפו לשטח יוון.
בשנת 1897, ההתקוממות בכרתים הביאה לפרוץ המלחמה היוונית-טורקית. הצבא היווני עדיין לא היה מוכן ולא יכול היה לגרש את הכוחות העות'מאניים מביצוריהם לאורך הגבול הצפוני, ואחרי מתקפות הנגד העות'מאניות, המלחמה הסתיימה בתבוסה משפילה עבור יוון, הפכה לאובדן טריטוריאלי, אם כי לא חשוב, וכרתים הכריזה על עצמאות תחת חסות המעצמות הגדולות.
לאחר השלמת מהפכת הטורקים הצעירים ותפיסת השלטון על ידי הטורקים הצעירים באימפריה העות'מאנית בשנת 1908, הנהלת הזוכים פנתה לחיזוק המדינה. כתוצאה מכך, מעמדם של מיעוטים נוצריים באימפריה הידרדר עוד יותר. מלחמות הבלקן היו תוצאה ישירה של המתח הגובר באזור. לאחר השלמתם החזיקה יוון, שנלחמה בברית עם בולגריה וסרביה, את כרתים, מספר איים, אזורי תסאליה, אפירוס ומקדוניה עם העיר סלוניקי.
מלחמת העולם הראשונה ומלחמת טורקיה-יוון השנייה
ב-15 במאי 1919, יוון, תחת מנדט מדינות ההסכמה, כבשה את סמירנה, מוסטפא כמאל פאשה (לימים אתאטורק), שהפך למנהיג האופוזיציה הטורקית להסכם סוור, נחתו בסמסון ב-19 במאי 1919. יום זה נחשב לתחילת מלחמת העצמאות הטורקית, שמטרתה הראשונה הייתה ליצור תנועה לאומית מאורגנת כנגד כוחות הכיבוש של בעיקר "מעצמות גדולות" - בריטניה, צרפת, כמו גם איטליה ויוון. מוסטפא כמאל הקים ממשלה עצמאית באנקרה וקרא לפטריוטים להילחם למניעת כניסתו של הסכם סוור.
הצבא הטורקי כבש את איזמיר ב-9 בספטמבר 1922 ובכך זכה בניצחון במלחמה. אוכלוסיית יוון בסמירנה ואנטוליה עברה השמדה המונית. הצבא והממשל היווני עזבו את אנטוליה. סיום המלחמה היה שביתת הנשק של מודניה מ-11 באוקטובר 1922. הסכם סוור הוחלפה על ידי הסכם לוזאן משנת 1923, לפיו הוקמו גבולות טורקיים חדשים ובוצע חילופי אוכלוסין בין יוון וטורקיה מאולצים. כתוצאה מהאחרונים, כחצי מיליון יוונים בטורקיה החדשה הפכו אוטומטית לפליטים, כמו גם כחצי מיליון מוסלמים נאלצו לעזוב את יוון ולעבור לטורקיה. החילוף לא נוגע רק לאוכלוסיית איסטנבול אלא גם ואיי גקצ'אדה ובוזג'אאדה.
בשל התוצאה הלא מוצלחת של המלחמה והנפגעים המשמעותיים, בהיסטוריה היוונית, מכונים האירועים לאחר מלחמת העולם הראשונה כקטסטרופה באסיה הקטנה. שני הצבאות - הן הטורקי נגד היוונים האורתודוקסים והן היווני נגד האוכלוסייה המוסלמית בכיבוש - ביצעו פשעי מלחמה. עם זאת, יוון מאשימה את טורקיה בפעולות ממוקדות להשמדת היוונים - רצח העם של היווני-פונטי, אשר בוצע על ידי הטורקים הצעירים במהלך השנים 1914–1923 נגד היוונים של פונטוס ההיסטורי. על פי הערכות שונות, מספר הקורבנות לרצח העם הוא בין 350,000 ל־1,700,000 אנשים.
תקופת המלחמה
מנהיגי המדינות מוסטפא כמאל ואלפתריוס וניזלוס שלאחר המלחמה, הקימו יחסים דיפלומטיים בין טורקיה ליוון בשנת 1930. וניזלוס ערך ביקור רשמי באיסטנבול ואנקרה. יוון ויתרה על כל טענותיה בשטח שנהיה חלק מטורקיה. לאחר מכן באה חתימה על ההסכמה הבלקנית בשנת 1934, לפיו הצטרפו לאיחוד יוון, טורקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה. ההסכם קבע סיוע ושיתוף הדדי. שתי המדינות הכירו בכך שהם רוצים שלום, והפגישות הדו-צדדיות הפכו תכופות יותר לעניין זה. ווניזלוס ואתאטורק אף היו מועמדים לפרס נובל לשלום.
בשנת 1941 הפכה טורקיה למדינה הראשונה ששלחה סיוע הומניטרי ליוון לאחר כיבוש אתונה על ידי מדינות הציר. נשיא טורקיה, איסמט אינני, חתם על החלטה לסייע לאנשים שנגדם נלחם לפני תשע-עשרה שנה. המוצרים נאספו על ידי ארגון הסהר האדום הטורקי, והם נשלחו מנמל איסטנבול ליוון.
במקביל, טורקיה חתמה על הסכם ידידות ושיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית ביוני 1941. בשנת 1942 הנהיגה טורקיה ארנונה מיוחדת שהטילה על כל המיעוטים הלא טורקים (יוונים, ארמנים, יהודים וכו') שהובילה את הקהילות האתניות הקטנות ממילא בטורקיה לקריסה כלכלית.
מאז תחילת "המלחמה הקרה" כבר מדיניות של התקרבות בין שתי המדינות מאז 1953, כאשר יוון, טורקיה ויוגוסלביה חתמו על ההסכמה הבלקנית על הגנה הדדית נגד ברית המועצות.
פרעות איסטנבול
למרות ההתקרבות לשתי המדינות, גם יוון וגם טורקיה ניסו להפחית את ההשפעה הכלכלית ההדדית. הרשויות הטורקיות, במיוחד, ניהלו מדיניות מכוונת להפחתת הנוכחות הכלכלית של היוונים בטורקיה. בספטמבר 1955 התרחשו פרעות איסטנבול כנגד המיעוט היווני באיסטנבול. הסכסוך נגרם על ידי שמועות מלאכותיות כי הבית כביכול בסלוניקי, בו התגורר מוסטפא כמאל אטאטורק, נהרס על ידי טרוריסטים יוונים.
השוד ביוונים נמשך 9 שעות. כתוצאה מכך נהרגו 13 מתוך 16 יוונים כתוצאה מאלימות. בין הקורבנות היו שני כמרים. מספר יוונים נפצעו קשה, עשרות נערות יווניות נאנסו. יותר מאלף בתים יוונים, בתי ספר, כנסיות, מלונות נשרפו. אומדני הנזק משתנים ממקור למקור. לפי ממשלת טורקיה, הנזק הסתכם בכ-69.5 מיליון לירות טורקיות, לפי מקורות בריטים, כמאה מיליון לירות. פרעות איסטנבול גרם לעלייה המונית של יוונים אתניים, שהוחרגו מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה. למעשה, זה הביא להיעלמותו של המיעוט היווני בטורקיה. על פי מפקד האוכלוסין ב-1924, כ -200,000 יוונים חיו בטורקיה, נכון לשנת 2008, אזרחים טורקים ממוצא יווני הם 3,000 עד 4,000 איש, בעוד שלדברי הארגון Human Rights Watch לא היה אף אחד מהם בשנת 2005 יותר מ-2.5 אלף.
משבר קפריסין והפלישה הטורקית
קפריסין הפכה למרגיזה העיקרית ביחסים בין טורקיה ויוון אחרי שנות החמישים. באותה תקופה האי היה תחת חסותה של בריטניה הגדולה, האוכלוסייה היוונית של האי היוותה 82% מכלל האוכלוסייה. כמו כן, מרבית הקפריסאים היוונים רצו להתאחד עם יוון. בהזדמנות זו, בשנות השלושים של המאה ה-20, בוצעו פעולות של אי ציות אזרחי, אולם הממשלה היוונית, שהייתה תלויה בבריטניה הגדולה, מעולם לא תמכה במדינות.
סוגיית קפריסין עלתה לדיון שוב כאשר הקפריסאים היוונים, בראשות הארכיבישוף מקאריוס השלישי, כרתו ברית עם יוון, ותנועת השחרור העממית אאוקה יצאה לשחרר את עצמם מהשלטון הקולוניאלי הבריטי ולצאת לברית עם יוון. לבסוף, ראש ממשלת יוון, אלכסנדרוס פאפאגוס, הגיש את שאלת קפריסין לאו"ם. בעקבות זאת, בשנת 1955, התרחש פרעות איסטנבול, בתגובה לפיה יוון הפסיקה את היחסים הדיפלומטיים עם טורקיה, וכך התפרק האיגוד שהוקם על ידי הסכם הבלקן ב-1953.
בשנת 1960 הושגה פשרה בקפריסין: האי הוכרז כעצמאי. חיילים יוונים וטורקיים נחתו על האי כדי להגן על אזורם. ראש ממשלת יוון, קונסטנדינוס קרמנליס היה האידאולוג העיקרי של התוכנית, שהביא לשיפור מיידי ביחסים עם טורקיה, במיוחד לאחר שהורחק אדנאן מנדרס מהשלטון בטורקיה.
בין 1963 ל-1964 התפרעו מהומות חדשות באי. ב־30 בדצמבר 1963 הציע הארכיבישוף מקאריוס השלישי 13 תיקונים חוקתיים שיאפשרו את תפקודה התקין של קפריסין. עם זאת, טורקיה נקטה בעמדה בלתי מתפשרת נגד התקרבות קפריסין ויוון ולמעשה הפכה את המלחמה לבלתי נמנעת. באוגוסט 1964 הפציצו מטוסים טורקיים כוחות יוונים בפאתי הכפר ארנקה שנכבשה על ידי טורקים בקפריסין. כתוצאה מהסכסוך, המיעוט היווני בטורקיה סבל ממשבר חדש, יוונים רבים ברחו מהמדינה, היו אפילו איומים בגירוש הפטריארך האקומני מקונסטנטינופול. בסופו של דבר, התערבות האו"ם הובילה לפשרה נוספת.
הסכנה לסכסוך בקפריסין הופגה מעט על ידי ממשלת יוון הליברלית של גאורגיוס פפנדראו, אולם באפריל 1967 נערכה הפיכה צבאית ביוון, וחונטה של "קולונלים שחורים" עלתה לשלטון. מדיניות החוץ של החונטה הייתה מביכה, מדי פעם היו עימותים חדשים עם טורקיה. במקביל, טורקיה חשדה בצדק כי המשטר היווני מתכנן הפיכה בקפריסין כדי לאחד את המדינה עם יוון.
ב-15 ביולי 1974 נערכה הפיכה בקפריסין בתמיכת החונטה הצבאית היוונית. הנשיא מקאריוס הורחק מהשלטון ונאלץ לברוח ללונדון, הקבוצה הלאומנית אאוקה עלתה לשלטון, תומכת בברית עם יוון. ניקוס סמפסון, חבר לשעבר באאוקה, מונה לנשיא.
בנסיבות כאלה פלשה טורקיה לאי ב-20 ביולי 1974 וניצלה את הוראות הסכמי ציריך-לונדון, כביכול כדי להחזיר את המשטר החוקי הקודם ברפובליקה שהיה לפני ההפיכה. נחיתת חיילים טורקיים התרחשה בעיר קירניה. פלישה זו הפכה לכיבוש קבוע של חלקו הצפוני של האי, כלומר 37% מכלל שטחו. הקפריסאים היוונים גורשו.
המלחמה בין יוון לטורקיה שוב התמשכה, אך ההפיכה הבאה של סמפסון נכשלה, והארכיבישוף מקאריוס השלישי חזר למדינה ונכנס לנשיאות. לאחר הכישלון בקפריסין, החונטה הצבאית של הקולונלים השחורים התגלתה כחסרת אונים, וב-24 ביולי חזרה המדינה לדמוקרטיה. עם זאת, נגרם נזק בלתי הפיך ליחסי יוון-טורקיה, וצפון קפריסין עד היום נותרה מוכרת רק על ידי טורקיה, הקהילה הבינלאומית מחשיבה שטח זה כשטח שנכבש על ידי טורקיה.
מחלוקת האגאי
פעמיים - בשנת 1987 ובראשית 1996 - מחלוקת בשאלות הנוגעות לריבונות וזכויות נלוות בים האגאי ובמרחב האווירי עליה הובילו למצבי משבר שקרובים להתפרצות האיבה בין שתי המדינות.
משנת 1999
ניסיונות ההתקרבות, שכונו "תהליך דאבוס", נעשו כבר בשנת 1988 על ידי ראשי הממשלות אנדראס פפנדראו וטורגוט אזאל. הדחף להתחממות משמעותית של היחסים במחצית השנייה של 1999, כאשר שתי המדינות (בעיקר איזמיט בטורקיה וסמוך לאחר אתונה ביוון) נפגעו קשה מרעידות אדמה חזקות (רעידת האדמה באיזמיט): גל ספונטני של אהדה הדדית עזר לשיפור היחסים בין מדינות, שהפתיע רבים מהצופים הזרים.
בשנת 2010 ערך ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן עם כמה שרים ביקור רשמי באתונה. המשא ומתן, לדברי אנליסטים, היה ביטוי להתחממות מסוימת ביחסים בין המדינות, ושר החוץ הטורקי אחמט דבוטוגלו הצהיר כי ממשלת טורקיה פועלת ליצירת "אווירה של שינויים פסיכולוגיים" ביחסים בין המדינות.
בתוך כך, על פי המשטרה היוונית, בשנת 2010 עלה חלקם של המהגרים הבלתי חוקיים בטורקיה באופן משמעותי, מספר המעצרים בפרט בעיירת הגבול עברוס עלה ב-371.94% בהשוואה לשנת 2009. באוקטובר 2010 המשרד היווני להגנה אזרחית ביקש מהאיחוד האירופי לשלוח סיור גבול להגנה על הגבול היווני-טורקי מפני מהגרים בלתי חוקיים. ב־2 בנובמבר 2010 פורס באורסטיאס סמוך לגבול יוון-טורקיה ניתוק של 175 מומחים מפרונטקס.
דחף נוסף להתחממות היחסים היה מינויו של שר החוץ דימיטריס אברמופולואוס ביוני 2012, ידוע בחברות היוונית-טורקית ומכיר את ראש ממשלת טורקיה ארדואן.
בשנת 2020 ארעה תקרית בין מטוסים חיל האוויר הטורקי ליווני על רקע השליטה באזור המריבה בין שתי המדינות בים התיכון. באותה השנה החל המשבר בגבול טורקיה–יוון, בעקבות מותם של 33 חיילים טורקים באידליב ופתיחת גבולות טורקיה ליוון כדי לאפשר פליטים ומהגרים המחפשים מקלט להגיע למדינות האיחוד האירופי.
בשנת 2021, אחרי הפסקה של חמש שנים, חידשו שתי המדינות החברות את המגעים ודנו בכמה סוגיות. לשתיים היה סכסוך ממושך סביב אזור במזרח הים התיכון, ששתיהן טענו לזכויות על משאבי הגז והנפט בו. סוגיה נוספת הייתה מחלוקת טריטוריאלית על איים בים האגאי. באמצע 2022, פסקו השיחות.
ננו-רפואה
ננו-רפואה הוא תחום העוסק ביישום רפואי של ננוטכנולוגיה. פיתוחים של ננו-רפואה משמשים כיום בטיפול במחלת הסרטן, מחלות כליות, רפואת שיניים, טרשת עורקים, קרישי דם ועוד. ננו-רפואה משמשת לאבחון מחלות, טיפול ומניעה תוך שימוש בהתקנים המבוססים על חלקיקים זעירים בקנה מידה ננומטרי, המורכבים מחומרים סינתטיים וביולוגיים. המטרה היא כי בעתיד, התקנים אלו יהיו מסוגלים לזהות ולחדור ספציפית לתוך רקמות ותאים פגועים, לצלם אותם, לשחרר לתוכם תרופות או להשמיד אותם בעת הצורך.
היסטוריה
בדצמבר 1959 נתן חתן פרס נובל לפיזיקה, ריצ'רד פיינמן, הרצאה בשם "יש שפע מקום בתחתית" בפני החברה האמריקאית לפיזיקה. בהרצאה זו ציין מספר יישומים אפשריים ליכולת לשלוט על אטומים בודדים. בין היתר, הוצעה בניית ננו-מכונות שיוכלו לסדר אטומים כרצונן. פיינמן דיבר גם על הרעיון של "לבלוע את הדוקטור", בהתייחסו לננו-תרופות.
ייתכן ואתגרים העומדים בפני הרפואה המודרנית יוכלו להיפתר בעזרת פיתוח הננו-רפואה. לדוגמה, פיתוח אמצעים חכמים לשיגור תרופות אשר יאפשרו התבייתות ספציפית על תא המטרה; מתן תרופות במינון מדויק יותר. באמצעים אלו ניתן יהיה למנוע תופעות לוואי הנגרמות כתוצאה משימוש בתרופות הקיימות כיום. בנוסף, ניתן יהיה לפתח שיטות אבחון רגישות שיוכלו לשמש לגילוי מוקדם של מצבים פתולוגיים וכן לשפר פרוגנוזה של חולים. תחום נוסף הוא פיתוח כלים לטיפול ברמה התאית, כגון תיקון גנים פגומים וכן קידום רפואה מותאמת אישית.
אבחון וטיפול במחלת הסרטן
כיום מתקיים מחקר שמטרתו יצירת התקני-ננו שיוכלו לזהות גידול סרטני בשלביו המוקדמים, לפני שהוא מתפתח ומהווה סכנה ממשית, לסמן את מיקום הגידול ולשגר לאזור תרופות אנטי-סרטניות ממוקדות שיהיו מיועדות רק לתאים הסרטניים. בזכות גודלם המזערי של התקנים אלו, הם יוכלו לצאת ולהיכנס בקלות לרוב התאים ולכלי הדם, אך עדיין יוכלו להכיל אלפי מולקולות שישוגרו לאזור המטרה.
תחומים נוספים בהם הננו-רפואה תוכל לתרום בהקשר של סרטן:
אנטי-בקטריות
בעשורים האחרונים, מחלות כרוניות הנגרמות כתוצאה מחיידקים, הופכות לתופעה גלובלית. הטיפול במחלת ה-chronic salmonellosis הנגרמת על ידי חיידק הסלמונלה מסובך וכולל מתן תרופות במינון גבוה לתקופה ממושכת. הטיפול קשה מכיוון שבעת מחלה כרונית, החיידק חומק ממערכת החיסון, בין השאר על ידי יצירת סביבת מחיה תוך תאית מיוחדת. ייתכן וננו-רפואה תוכל לסייע בריפוי מחלות אלה על ידי שחרור הדרגתי של תרופה בגוף, הגברת מסיסות התרופה והגברת יעילותה. ההפצה היעילה תתאפשר בזכות ננו-נשא של תרופה שיביא אותה לאיבר המטרה (כמו כבד או טחול), הנשא יכול להיות ליפיד או מולקולה טעונה במטענים חשמליים.
דוגמה נוספת היא קרם שפותח כנגד החיידק Staphylococcus aureus העמיד לסוגים רבים של אנטיביוטיקות וגורם למורסות בעור. הקרם עשוי מננו-חלקיקים הנושאים ומשחררים לאזור הנגוע חנקן חמצני, שהורג את החיידק.
ננו-רפואת שיניים
ננו-רפואת שיניים היא תחום העוסק בפיתוח של מוצרים ננומטריים שייועדו לטיפול בבעיות שיניים ויהוו כלי עזר בניתוחים דנטאליים. כיום, קיימים שתלים העשויים מחלקיקים ננומטריים של זרחן וסידן, שמהווים תחליף לעצמות. יתר על כן, מדענים הצליחו לייצר בעזרת גבישים של סידן ואפטיט מבנים מזעריים שיכולים ליצור את שכבת האמייל של השן. בנוסף, ישנם ניסיונות לייצר ננו-רובוטים שיוכלו להתמקם בחלל הפה ובחניכיים, להזריק חומרים מאלחשים או להשמיד תאים של סרטן הלוע.
סכנות אפשריות
מכיוון שתחום הננו-רפואה הוא תחום חדש ומתפתח, טרם הצטבר מידע מספק לגבי הסכנות הבריאותיות הנעוצות בחלקיקים ננומטריים. הסכנות העיקריות נובעות מחשיפה של תאים ורקמות למתכות ולעצמים זרים המרכיבים את החלקיקים הננומטריים, ומהצטברותם בגוף. מחקרים שנערכו על מכרסמים הראו קשר ישיר בין שימוש בחלקיקים כגון קוורץ, זהב, נחושת, תחמוצת הטיטניום ופצלת השדה ליצירת תגובות דלקתיות בריאות ויצירת רדיקלים חופשיים. מחקרים נוספים הראו כי ישנו קשר הדוק בין גודל החלקיק לבין הרעילות שלו, וכי בעוד חלקיקי זהב בגודל של ננומטרים בודדים גורמים למוות תאי, חלקיקים בגודל של עשרות ננומטרים כמעט ואינם רעילים. לאור זאת, הוקמו ועדות וארגונים בינלאומיים, שמטרתם לבדוק אפקטים ננו-טוקסיקולוגיים אפשריים של מוצרים ננו-רפואיים, וארצות הברית אף גייסה ב-2011 תקציב של 117 מיליון דולר כדי לבדוק את הנזקים שחלקיקים ננומטריים יכולים לגרום ברמה הבריאותית, התעסוקתית והסביבתית.
ביבולאר
ביבולאר הוא יישוב כפרי, המרכז המנהלי של הכפר הגדול ("קומונה") בעל אותו השם במחוז יאש בחבל מולדובה ברומניה. בשנים 1843–1944 התקיימה בו עיירת שוק משגשגת ובתוכה מיעוט יהודי חשוב (בשנת 1930 - שליש מאוכלוסיית המקום). היישוב שוכן על גדת הנהר פרוט, בעמק הפרוט., באמצע הדרך בין העיר יאש לשטפנשט, במרחק 45 ק"מ מיאש. מעבר לפרוט, ממזרח נמצא חבל בסרביה בחלק השייך כיום לרפובליקת מולדובה.
היסטוריה
היישוב קם במאה ה-16 על גדת הנהר פרוט, סמוך ליער. אליו הגיעו רפסודות שהובילו קרשים מעץ אורן מיערות צפון מולדובה. קיום היישוב תועד לראשונה בכתב בעלות משנת 1548 תחת השם הסלאבי "דֶרֶנְיֶה" (Дереньe) שמקורו ב"דֶרֶן" (дерен) - " עץ קרנית ", ברומנית "קורנישור".באותה שנה האחוזה שבה נמצא היישוב הייתה שייכת לשלושה בויארים - שטפאן נגרול, הסטולניק איגנט ויוסיפ ווריצה, פוסטלניק ופרקלאב של חוטין שהוצא להורג ב-1564 בעריפת ראש בפקודת שליט מולדובה אלכסנדרו לפושניאנו. במהלך הזמן שינה היישוב את שמו ל"קורנול לוּי נֶגרוּ" (הקרנית של נגרו - לפי שטפאן נגרול) ואחר כך "קורנול נגרו" (Cornul Negru). בגלל שיטפונות תכופים של הנהר פרוט עבר היישוב דרומה, על טראסה גבוהה יותר, בקרבת מקום נוחות של רועי בקר, שנקראו ברומנית "ביבולר" (bivolari). היישוב במקומו החדש נקרא "סלובוזיה ביבולאר". הוא מוזכר ב-1803 בפנקס המיסים של אוצר הנסיכות (Cronica liuzilor - "פנקס האנשים", כלומר ראשי המשפחות). היישוב הפך עם הזמן לתחנת מעבר של הסוחרים הארמנים ויהודים, של הצבא הטורקי והשליחים הפולנים והרוסים בדרכם אל חוטין (דרך גשר שטפנשט) או אל קמנייץ פודולסק. התאואים שימשו להם למשיכת העגלות. במחצית הראשונה של המאה ה-19 קמה לצד היישוב הכפרי גם עיירת שוק ביבולאר, בה התיישבו יהודים וארמנים.
עיירת שוק 1944-1843
השליט מיכאיל סטורדזה הקים במחצית הראשונה של המאה ה-19 40 עיירות שוק וירידים בעזרת אוכלוסייה שהוזמנה מחוץ לארץ, בעיקר יהודים מגליציה ואזורים סמוכים אחרים מאוקראינה ופולין שהיו אז חלק מהאימפריה האוסטרית והרוסית. שתיים מהן הוקמו במחוז ההיסטורי יאש:ביבולאר, שהוקמה במקום יישוב נטוש בשם "קוטול בראדולוי", ופויין. ב-13 ביוני 1843 הוציא השליט מיכאיל סטורדזה צו להקמת עיירת-השוק ביבולאר, על אחוזת ההטמאן יורדאקה גיקה שמת לא מכבר. הצו הוצא לפי בקשת נאמני העזבון של המנוח. בהתאם לצו נחתם במאי 1844 הסכם בין בעל החוזה לסוחרים, שכללו זכויות וחובות לשני הצדדים. בהתחלה בראש עיירת השוק עמד רומני בשם וסילה אגאקי ובהמשך היהודי לייבה סין הרשקו. ביבולאר נחשב מכאן ואילך ליישוב כפול: כפר ועיירת שוק או יריד. בעיירת השוק התיישבו גם הרבה איכרים רומנים מאזורי מולדובה שסופחו לאימפריה הרוסית - בעיקר חבל בסרביה וכפריים מיישובי הסביבה. רבים מהם שימשו למשרתים בבתים ובאחוזות של הבויארים. 4 מבעלי בתי המרזח היו רומנים. האיכרים הרוויחו כלכלית מהעיסוק בהובלת הסחורות בעגלותיהם. ב-1865 הוקם בית הספר הציבורי לבנים ביישוב, ב-1871 בית הספר לבנות וב-1875 בתי הספר זכו לביקורו של המשורר מיכאי אמינסקו שהיה מפקח מטעם משרד החינוך. בין הזכויות שנרשמה בחוזה הקמת היריד הייתה הסכמת בעל האחוזה להקצות מגרש להקמת בית חולים. משהתעכב יישום הסעיף הזה, בשנים 1881–1882 בנו רשויות המחוז בית חולים עם 12 מיטות על אדמתו של אחד האיכרים, יון לוקה צ'ובאנו, זה היה בית החולים הכפרי הציבורי הראשון במחוז יאשי. בשלהי המאה ה-19 הכפר הגדול ביבולאר או ביבולאר רבתי כלל, פרט לעיירת השוק והיישוב הכפרי ביבולאר גם את היישובים הכפריים בורויינשט, סולונץ, קיליינשט, טאברה מנסטירי, קורנו נגרו ובדריי. עיירת השוק ביבולאר הייתה בירת נפת טוריה במחוז יאש. ביבולאר רבתי מנה 2873 תושבים, מתוכם שליש היו יהודים. הכפר הגדול מנה ב-1925 4189 תושבים ביישובים ביבולאר, בדריי, בורויינשט, קורנו נגרו, סילינשט, סולונץ, טאברה וביישוב הקטן אדוצו.
מרד האיכרים ב-1907
אחרי פריצת מרד האיכרים ברומניה בשנת 1907 על ידי המהומות בכפר פלמנז נשלחו לביבולאר חיילים על מנת להגן על ביתו של בעל האחוזה, דימיטירה גרצ'אנו, שהיה גם שר המשפטים מפני פרעות אפשריות של איכרים. בסופו של דבר קצין בשם רשקאנו שפיקד על החיילים קרא לאיכרי הסביבה לתקוף את בתי היהודים. ב-3–5 במרץ 1907 איכרים שבאו בעיקר מהיישובים הסובבים שדדו 118 בתים וחנויות של יהודי ביבולאר.
ימי מלחמת העולם הראשונה
בימי מלחמת העולם הראשונה הוקם בשנים 1916–1918 בביבולאר מחנה שבו רוכזו, תושבים לא רומנים, בעיקר בולגרים, אבל גם טורקים ואחרים, שגורשו על ידי השלטון הרומני מחבל דוברוג'ה. כ-1200 משוכני המחנה מתו בשנת 1917 מטיפוס הבהרות.
בתיעוד מ-1917 נמצאו במחנה 707 אנשים, רובם בולגרים - בני 17–50. בדצמבר 1917 נספרו 683, וב-בפברואר 1918 - 667, מתוכם 470 בולגרים, 188 טורקים וט-9 נתינים אוסטרו-הונגרים. לפי נתונים אחרים של נציגי שווייץ היו בפברואר 1918 703 אסירים, בולגרים מקדרילטר וטורקים.
בתקופה בין מלחמות העולם
אחרי מלחמת העולם הראשונה הייתה אחוזת עיירת השוק ביבולאר בבעלותו של גרצ'אנו ושל המדען אריסטידה קרג'ה. הרפורמה אגררית משנת 1921 העניקה לאיכרים חלקות אדמה מאחוזת עיירת השוק והשאר נמכר על ידי לוצ'יה גרצ'אנו למוריץ שטרן היהודי.
ימי מלחמת העולם השנייה. השואה
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופצץ היישוב על ידי חיל האוויר הסובייטי. בשנת 1941 המיעוט היהודי גורש ליאשי, בה רבים מבניו נרצחו, מתו ברכבות המוות ונשלחו למחנות עבודה. ב-1944 סבל מה שנשאר מעיירת השוק ממעשי שוד של חיילים סובייטיים.
בית החולים
בית החולים הקטן שהוקם בשנת 1882 נהרס בדליקה בשנת 1912. הוא נבנה מחדש בשנים 1913–1915 וכלל הפעם 30 חדרים ו-30 מיטות. מאוחר יותר, בשנים 1973–1975 נוסף לו אגף בקומה הראשונה ומספר המיטות עלה ל-121.
דמוגרפיה
אוכלוסיית היישוב ביבולאר וקורנול נגרו השתנתה לאורך השנים כדלקמן:
הרכה אתני
בהקמת עיירת השוק רוב תושביה היו יהודים: 59 משפחות בשנת 1845. בשנת 1885 חיו בה 1000 יהודים שהיוו 82.9% מהתושבים. פעילותם של היהודים תרמה להתפתחות העיירה שמשכה עם הזמן תושבים רומנים. ב-1930 היהודים מנו 987 בני אדם, שהיוו -34.3% מהאוכלוסייה. ב-1941 לפני הגירוש ליאש נספרו 862 יהודים - 26.3% ממספר התושבים,
נכון לשנת 2011:
יהודי ביבולאר
השליט מיכאיל סטורדזה הקים בנסיכות מולדובה 40 עיירות שוק בעזרת הבאת סוחרים ובעלי מלאכה יהודים, לפעמים גם ארמנים וממוצא אחר. במחוז ההיסטורי יאש הוא הקים שני עיירות שוק: ביבולאר - במקום היישוב הנטוש "קוטול בראדולוי" - ופויין. היהודים הראשונים הגיעו לביבולאר בשנת 1834. כסוחרים קטנים ובעלי מלאכה, הם אכלסו בהדרגה את עיירת השוק שקמה רשמית בשנת 1843. ב-1838 חיו ביישוב 4 משפחות יהודים, אולם ב-1845 מספרן הגיע ל-59, כולל 21 זקנים ואלמנות, 37 משלמי מס ונתין אוסטרי אחד (שהגיע מבוקובינה) לראשות עיירת השוק ("סטארוסטה") נבחר היהודי לייבה סין הרשקו. בשנת 1880 חיו פה אלף יהודים. בעקבות דליקה משנת 1899 שפגעה בבתים הבנויים מעץ, בנו התושבים בתים מלבנים עם מרתפים. בימי מרד האיכרים משנת 1907 כפריים מוסתים תקפו ושדדו 118 בתי יהודים. בראש המסיתים עמד המייג'ור יואן רשקאנו (1952-1878), שהגיע למקום במטרה המוצהרת להגן על בתי בעל האחוזה. ב-1930 מנו היהודים 987 תושבים (34,3% מכלל אוכלוסיית הכפר). רוב היהודים גרו ברחוב הראשי של העייריה וחלק ברחוב הצדדי "די קרימע געסל", שבו נמצא גם בית הספר. בשיא פריחתה הפעילה הקהילה 4 בתי כנסת, מקווה, בית מרחץ ובית ספר יסודי ברומנית ובעברית, שבו למדו 300 תלמידים ותלמידות. בבית הספר הוקם סניף של "השומר הצעיר" עם ספרייה. עוד לפני כן ב-1908 קם בביבולאר ארגון ציוני ראשון "דרכי ציון". עם הרבנים הידועים של הקהילה נמנו ב-1908 חנוך הניך שפרן וחמיו, יהושע רבינוביץ, הרב יוסף בראייר (1979-1893) ששירת בכפר בשנים 1921–1927, הרב נפתלי כהן וכו'. בשנות ה-1930 עלו לארץ ישראל מספר יהודים מביבולאר שהתיישבו בקיבוצים.
אחרי 1944
מעטים מיהודי ביבולאר שניצלו בתקופת השואה חזרו ליישוב ורובם עלו לישראל בגלי העלייה עד 1964. שרדו עד למאה ה-21 כמה מהבתים שהשתייכו בעבר ליהודים: בניין בית הספר היהודי ובית העלמין היהודי. בשנים 1962–1964 ההיסטוריון לאון וולוביץ' היה מורה בבית הספר בביבולאר. עם תלמידיו נמנה הילד ז'אן ריבן, לימים הסופר והמשורר הישראלי יותם ראובני.
כלכלה
התושבים עוסקים בעיקר בחקלאות ובגידול בעלי חיים, שירותים בתחום המזון
תשתיות
נכון לשנת 2020 בביבולאר רבתי (ה"קומונה") 20 ק"מ דרכים סלולות, תאורה ציבורית מודרנית בכל היישובים, 17 ק"מ רשת ביוב, 56 ק"מ רשת למים זורמים.
תחבורה
בכפר ביבולאר רבתי נחצה על ידי בדרך הלאומית 24C יאש - שטפנשט- בוטושאן - לאורך 13 ק"מ מדרום לצפון. קיימות גם הדרך המחוזית DJ 282 ביבולאר - שיפוטה והדרך הכפרית DC1 ביבולאר - אדנריישן
חינוך וספורט
ביישוב פועלים שני בתי ספר - אחד - בית הפסר גימנסיאלי - בביבולאר והשני ביבולאר ב - בקורנו נגרו, כמו כן גן ילדים בביבולאר. פועל גם אצטדיון כדורגל.
בריאות
קיים מרכז לסיוע רפואי-חברתי המטפל ב-55 קשישים. כמו כן פועלת מרפאה עם 3 רופאי משפחה, שלוש אחיות ורופא שיניים.
לקריאה נוספת
לאון וולוביץ' - "מיאש לירושלים ובחזרה", 2011
קישורים חיצוניים
Vasile D.Huţişoru - "File din istoria comunei Bivolari". "Viaţa creştină", an II, nr. 4, august 2010, p. 10-11'' (Andrei Melinte - Târguri și târgușoare in Ținutul Iași de la jumătatea secolului al XVIII-lea până la jumătatea secolului al XIX-lea)
דיפלומה (סרט)
דיפלומה הוא סרט הגמר דובר הערבית של יעל קיים משנת 2009 בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
תקציר העלילה
הסרט מספר על אח (אוסמא ערביא) ואחות (יוסרא בארקת) פלסטינים המתגוררים בחברון. בליל חגיגות הפורים של היישוב היהודי, הם מחליטים להפר את העוצר שהוטל על התושבים הפלסטינים של העיר וללכת דרך גגות העיר העתיקה לחגיגות סיום התואר של האחות באוניברסיטת חברון.
הפקה
"דיפלומה" הופק בתמיכת פרויקט קולנוע (המשותף לקרן יהושע רבינוביץ, קרן רקנאטי וסינמטק תל אביב), מינהל התרבות במשרד התרבות והספורט, הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, קרן התרבות אמריקה-ישראל, קרן אלי גלפנד לסרטים קצרים, קרן סנונית והמועצה הישראלית לקולנוע.
הרעיון לסרט עלה במוחה של קיים בתקופת לימודיה בסם שפיגל, אחרי שהייתה פעילה בחברון במשך שנתיים והתחברה עם נשים פלסטיניות.
הצוות הורכב מישראלים ופלסטינים. הסרט צולם ברובו בחברון, עם השלמות במזרח ירושלים. סצנת העדלאידע היא אמיתית וצולמה בחברון וכך גם קולות שהקליטו ברחובות העיר ומושמעים בפסקול. במהלך הצילומים קיים נעצרה ושוחררה.
יחסי קפריסין–שוודיה
יחסי קפריסין–שוודיה הם יחסי החוץ בין קפריסין לבין שוודיה. שתי המדינות חברות באיחוד האירופי, במועצת אירופה, בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה ובאיחוד מדינות הים התיכון. לקפריסין שגרירות בסטוקהולם, ולשוודיה שגרירות בניקוסיה.
ארכאולוגים שוודים בקפריסין
ארכאולוגים והיסטוריונים שוודים רבים מבקרים את האי. פרויקט הארכאולוגיה הגדול ביותר היה פרויקט בשם המשלחת השוודית לקפריסין  שהתקיימה בין ספטמבר 1927 למרץ 1931 והובלה על ידי הארכאולוג איינר גיירסטאד. כיום, המוצגים נמצאים במוזיאון הים תיכוני שבסטוקהולם, שוודיה.
עצמאות קפריסין
היחסים הדיפלומטיים בין שוודיה קפריסין הוקמו ב-1960, כאשר קיבלה קפריסין עצמאות מהממלכה המאוחדת.
כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין
לאחר שקיבלה את עצמאותה קפריסין, היה מתח בין שתי הקבוצות האתניות שחיו באי, הטורקים והיוונים קפריסאים. על מנת לשמור על שלום בין 2 הקבוצות הוקם ב-1964 "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין". ממשלת שוודיה שלחה לכוח שמירת השלום כ-1,000 חיילים, אך עם הזמן כמותם ירדה. בשנת 1973 שירתו בכוח כ-265 חיילים, ובשנת 1993 שוודיה הפסיקה לשלוח חיילים. במהלך 30 השנים האלו, שלחה שוודיה בסך הכול כ-28,000 חיילים.
שגרירים
השגריר השוודי בקפריסין הוא קלאס גיירוב. השגריר הקפריסאי בשוודיה הוא אנדראס ס. קאקוריס.
קודי מרטין
קודי לי מרטין (באנגלית: Cody Lee Martin; נולד ב-28 בספטמבר 1995) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בשרלוט הורנטס.
קריירה
מרטין נולד בווינסטון סיילם שבקרוליינה הצפונית. לו אח תאום בשם קיילב, והשניים החלו לשחק כדורסל עבור אוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. לאחר שנתיים עברו האחים לשחק באוניברסיטת נבדה ברינו,  ונרשמו לדראפט 2018 ב-NBA, אך לבסוף התחרטו והתמודדו בדראפט 2019, בו נבחר קודי על ידי שארלוט הורנטס במקום ה-36, אך אחיו לא נבחר.
ב-31 ביולי 2019 חתם על חוזה עם שרלוט הורנטס, בה חתם לבסוף גם אחיו קיילב. ב-25 באוקטובר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA, כשעלה מהספסל בהפסד 99–121 למינסוטה טימברוולבס וניפק ארבע נקודות, ארבעה ריבאונדים, אסיסט וחטיפה. בעונת 2019/2020 העמיד ממוצעים של 5 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-2 אסיסטים ב-18.8 דקות למשחק ב-48 משחקים בהם שיחק. במקביל, שיחק בגרינסבורו סווארם, שלוחתה של ההורנטס בליגת הפיתוח של ה-NBA. בעונת 2020/2021 העמיד ממוצעים של 4 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים ב-16.3 דקות למשחק ב-52 משחקים בהם שיחק. בעונת 2021/2022 רשם עונת שיא, כשהעמיד ממוצעים של 7.7 נקודות, 4 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים ב-26.3 דקות למשחק ב-71 משחקים בהם שיחק.
רחובות האתמול (סרט)
רחובות האתמול הוא סרט קולנוע ישראלי-בריטי דובר אנגלית משנת 1989 בבימויו של יהודה ג'אד נאמן, עם פול מקגאן, אלון אבוטבול וג'ון פינץ' בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק בשיתוף ערוץ 4 הבריטי בתקציב של כמיליון דולר. הוא צולם בברלין ובירושלים והשחקנים הם ישראלים, בריטים וגרמנים.
העלילה היא על קבוצת טרוריסטים פלסטינים וקבוצה של קיצונים בתוך הממסד הישראלי ובהם איש שב"כ. איש השב"כ רוצח את שר החוץ הישראלי במסיבת עיתונאים שבה השר מבשר על פתיחת שיחות שלום עם אש"ף והנהגת הפלסטינים (הסרט נעשה שש שנים לפני רצח רבין). המתנקש מנצל את העובדה שקבוצת טרוריסטים פלסטינים מתכננת לרצוח את מזכיר המדינה האמריקני במטרה לסכל את השיחות, ומנסה להפליל ברצח סטודנט פלסטיני שמעורב בהתנקשות.
העלילה מתוארת בצורת פלשבקים.
בתחילת הסרט מופיע המשפט "אדם יכול לבגוד רק במצפונו" של ג'וזף קונרד.
תקציר העלילה
בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים מתקיים שיעור במשפטים. בחוץ מתנהלת הפגנה של סטודנטים מהימין. בכיתה יושבים זה ליד זה יוסף רז (פול מקגאן), אמין חאלדי (אלון אבוטבול) וגילה (אלונה קמחי). הם ממהרים לאמפיתיאטרון הר הצופים כדי להשתתף בעצרת למען השלום ומותקפים על ידי סטודנטים מהימן שקורעים את כל הכרזות שלהם.
במלון המלך דוד עומדת להיערך מסיבת עיתונאים חשובה בנוכחות שר החוץ הישראלי משה אביגור (עזריה רפפורט) ומזכיר המדינה האמריקאי (ג'ק וידרקר) לפני נסיעה לוועידה בז'נבה על פתרון הסכסוך הישראלי פלסטיני ללא נוכחות משלחת פלסטינית.
השב"כ בראשות אל"ם (מיל.) שליט (ג'ון פינץ') מקבל ידיעה מאיש השגרירות הישראלית לוריא (מיכאל ורשביאק) כי מתארגנת חוליה פלסטינית בירושלים במטרה לרצוח את מזכיר המדינה האמריקאית במהלך מסיבת העיתונאים.
החוליה כוללת את אמין, דאוד (גבי שושן) וצלף. אמין ודאוד מתחפשים למלצרים ומביאים את רובה הצלפים מוסלק בתוך עגלת אוכל. שליט הוא איש ימין קיצוני שמחליט לחסל דווקא את אביגור. הוא הורג את הצלף הממתין לרובה וכאשר נכנסים אמין ודאוד הוא יורה באמין ופוצע אותו בזרוע. אמין ודאוד בורחים ושליט נשאר בחדר, מתבונן במסיבת העיתונאים, מכוון את הרובה לראשו של אביגור ויורה בו למוות.
אמין הפצוע מגיע לדירתו של יוסף ומבקש מקלט. יוסף שומע בעצתה של גילה ומודיע זאת לשליט. הוא מקבל הוראה להעביר את אמין לעזה כדי להצילו אך בהגיעם לשם יורים אנשי שליט באמין והורגים אותו. מתפרסמת הודעה ש"אחד מרוצחי אביגור חוסל".
יוסף נשלח לגרמניה בזהות של פליט ערבי בשם יוסוף ראזי. שם הוא מתחבר לאחותו של אמין, נאדין (סוזן סילבסטר) ולבעלה פרופסור לארכאולוגיה קונרד ריכטר (הנס פטר האלווקס). הם מתכוננים להעביר את דאוד למזרח ברלין. שליט עוקב אחריהם ומחסל את דאוד. מתפרסמת ידיעה שהמתנקש השני חוסל.
קונרד חושד בשליט שהוא הרוצח ויש בידיו קלטת מרשיעה. הוא נפגש עם יוסף אך שליט יורה בו למוות. יוסף מצליח לקחת את הקלטת ומתקשר עם איש השגרירות לוריא (מיכאל ורשביאק).
הסצנה הסופית מתרחשת באצטדיון האולימפי של ברלין. יוסף ונאדין וחבורת פליטים פלסטינים מגיעים לשם. יוסף נותן ללוריא את הקלטת המרשיעה. שליט צופה על זה ולבסוף הוא ניגש ללוריא, חובט בו למוות ולוקח את הקלטת אבל הפלסטינים מכים אותו למוות.
אתי אלטמן
ביוגרפיה
אלטמן נולדה בעיירה דז'רז'וניוב על גבול פולין-צ'כיה ולמדה בבית הספר היהודי בעיירה. בשנת 1957 עלתה לישראל עם הוריה והתגוררה עם משפחתה בחולון. למדה בבית הספר "שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב" בעיר ולאחר מכן למדה ספרות בבית ספר מקצועי. הוריה עברו בהמשך לארצות הברית ואלטמן החליטה להישאר בישראל והתגייסה לצה"ל בגיל 17 כחיילת בודדת. כעבור שנתיים נישאה לבעלה דב והביאה לעולם את בנותיהם ליאת וסמדר. המשפחה עברה לגור בשכונת נווה שרת בתל אביב, בה היא מתגוררת עד היום. ב-1978 החלה לעבוד כמרכזנית בבנק לאומי וב-1985 עברה לעבוד בבית האופנה של גדעון אוברזון כמנהלת אדמיניסטרטיבית וכמזכירתן האישית של דניאלה שטינמץ ושל דינה אוברזון.
הקמת "תנו לחיות לחיות"
ב-1986 שודר בתוכנית הטלוויזיה "כלבוטק" תחקיר החושף המתת כלבים על ידי עמותת צער בעלי חיים תל אביב. למחרת בבוקר הגיעה אלטמן להפגין באופן ספונטני מול משרדי העמותה, שם פגשה פעילים נוספים למען זכויות בעלי חיים ובהם צפירה יונתן (אשתו לשעבר של המשורר נתן יונתן), אוה לנדאו, נעמי גולן, בני שלזינגר, ד"ר זאב שיינר, רועי ליוואי, מוטי סטרוקובסקי ואחרים. הם הפכו לגרעין שייסד את עמותת "תנו לחיות לחיות". בעקבות ההפגנה שודרה כתבת המשך ב"כלבוטק" ובה נחשפה לראשונה אלטמן בתקשורת.
בהמשך הובילה אלטמן את האירועים הראשונים שיזמה העמותה עוד בטרם נרשמה באופן מסודר. הראשון שבהם היה אירוע התרמה שיזמה יחד עם איש העסקים רוני מאנה ונערך בסינרמה בתל אביב. במרכז האירוע עמדה תצוגת אופנה של בגדי אוברזון בהנחיית דודו דותן ובהשתתפות תמי בן עמי וחניתה צנטר. במהלך האירוע גויסו 15 אלף שקלים שהועברו כתרומה לצער בעלי חיים באר שבע ולצער בעלי חיים רעננה. לאחר מכן יזמה אירוע נוסף במועדון הליקוויד בתל אביב ובמרכזו תצוגת אופנה מבגדי אוברזון בהנחיית אורלי יניב ובהשתתפות הזמר שלמה גרוניך. לכבוד האירוע כתב יהונתן גפן שיר מחווה בשם "תנו לחיות לחיות" ובכך המציא את שם העמותה. אירוע נוסף שיזמה אלטמן באותה שנה נערך בקולנוע אלנבי בהשתתפות הזמר אדם ובהנחיית ארז טל ומרב מיכאלי.
עם פרוץ מלחמת המפרץ בשנת 1991 זכתה "תנו לחיות לחיות" לחשיפה רחבה כשנציגיה השתתפו באופן קבוע במשדרים המיוחדים של הטלוויזיה החינוכית. בין היתר סיפרו על מבצע פינוי ההסגר העירוני של תל אביב יפו מחשש לחיי הכלבים.
פעילות חברתית ומשפטית
אלטמן עמדה מאחורי העתירה הראשונה שהגישה העמותה לבג"ץ נגד קרבות אדם תנין שהיו נערכים בחמת גדר. העתירה הוגשה כבר בשנת 1994 לבית משפט השלום שהכריע נגד הקרבות, אך ערעור שהגישה חמת גדר לבית המשפט המחוזי באמצעות עורכי הדין דב וייסגלס ודליה רבין התקבל והעמותה החליטה לערער לבית המשפט העליון באמצעות עו"ד ירום הלוי. בפסק דינו התייחס השופט מישאל חשין לעדותה של אלטמן ואמר: "דברים שיוצאים מלבו של אדם, דרכם שנכנסים הם אל לבו של אדם".
חשין אסר לחלוטין על קיומם של קרבות אדם תנין וקבע תקדים חשוב בפסיקה הישראלית למען זכויות בעלי חיים. אלטמן, שהובילה את המהלך המשפטי בניגוד לעמדותיהם של רבים בעמותה, חרתה על דגלה של תנו לחיות לחיות את המחויבות לכל בעל חיים באשר הוא ולא רק לכלבים וחתולים. מאז, פועלת העמותה בין היתר באמצעות חקיקה ועתירות משפטיות למניעת פגיעה גם בחיות משק ובכלל בעלי החיים.
בין הישגיה המשפטיים ניתן למנות את הובלת פסק הדין התקדימי נגד המתת חתולי רחוב, הסדרת תקנות החזקת בעלי חיים בחנויות, פינות ליטוף וכיוצא בזה, הובילה לאיסור על תאי ריסון לחזירות הרות, הייתה ממובילי המאבק נגד פיטום אווזים ובעד סגירת חוות מזור, דאגה לעדכון תקנות הובלת עופות, דרשה לצרף את הארגונים למען בעלי חיים לתיקים משפטיים שיש בהם השלכה על רווחתם, הובילה את המהלך התקדימי בו נאסר לייבא ולמכור בישראל דגים צבועים ומקועקעים ואת פסק דין "מורדות משואה" שקבע באופן תקדימי כי יש לבחון כראוי השפעה של תוכניות בנייה על רווחת בעלי החיים.
בשנת 2005 הובילה את המאבק לשחרור הכלבים האוזבקים בנמל התעופה בן-גוריון, מאבק שנמשך שבועות ארוכים והגיע לשיא דרמטי עם החלטה לגרש את הכלבים וברגע האחרון הצליחה אלטמן יחד עם עו"ד קובי סודרי לעצור את המטוס רגע לפני שהמריא ולחלץ את הכלבים.
בשנת 2015 בעת הסערה סביב כלבת משפחת ראש הממשלה בנימין נתניהו, קאיה, נחלצה אלטמן לעזרת כלבתם של משפחת נתניהו לאחר שנשכה את חברת הכנסת שרן השכל ואת בעלה של סגנית שר החוץ ח"כ ציפי חוטובלי במהלך טקס הדלקת נרות בבית ראש הממשלה וקראה שלא לשלוח אותה להסגר.
בשנת 2016 יזמה את יום האימוץ הראשון בחצר בית הנשיא במעמד נשיא המדינה ראובן ריבלין ורעייתנו נחמה ונשאה דברים בשם כלל ארגוני בעלי החיים.
מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך
מריה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך (בגרמנית: Marie von Sachsen-Weimar-Eisenach; 3 בפברואר 1808 - 18 בינואר 1877) הייתה אשתו של קרל, נסיך פרוסיה, בנו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
ביוגרפיה
הנסיכה מריה לואיזה אלכסנדרינה נולדה בויימאר ב-3 בפברואר 1808, כבתם הראשונה של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך ומריה פבלובנה, בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה. בעוד שאביה נחשב למוגבל מבחינה אינטלקטואלית, אמה מריה תוארה על ידי המשורר והסופר יוהאן וולפגנג פון גתה בתור "אחת הנשים הטובות והמשמעותיות ביותר בזמנה". מריה קיבלה חינוך מקיף שנועד להכין אותה לחיים בחצר מלוכה, במסגרתו קיבלה גם שיעורי מוזיקה ממוזיקאי החצר, יוהאן נפומוק הומל.
בשנת 1824 פגשה מריה את בעלה לעתיד קרל, נסיך פרוסיה בפרנקפורט על האודר, יחד עם אחיו הגדול יותר וילהלם, נסיך פרוסיה, שהיה מאוהב באותה העת בנסיכה הפולנית אליסה ראדזיוויל, בעת שנסעו לפגוש את דודה ניקולאי ואשתו אלכסנדרה. בזמן הביקור הציע דודה שמריה תתחתן עם קרל, ואכן על אף תקוותיה של אמה שתתחתן עם יורש עצר של אחת המדינות, התחתנה מריה בשנת 1827 עם קרל, נסיך פרוסיה, בעוד שאחותה אוגוסטה התחתנה עם אחי בעלה וילהלם, נסיך פרוסיה שדווקא אהב יותר את מריה.
עקב היות מריה ובעלה בדרגה יותר נמוכה מאחותה, שהייתה מלכת פרוסיה, ולאחר מכן קיסרית גרמניה, התחרתה בה מריה בביגוד, פאות, תכשיטים ושאר פריטי האופנה.
ב-18 בינואר 1877 מתה מריה בביתה שבברלין, והיא בת 69 שנים.
משפחתה
בשנת 1827 התחתנה מריה עם קרל, נסיך פרוסיה, בנם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה ממקלנבורג-שטרליץ, ממנו נולדו לה שלושה ילדים:
הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג
הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג (גרמנית: Henrietta von Nassau-Weilburg, 30 באוקטובר 1797 - 29 בדצמבר 1829), הייתה אשתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
ביוגרפיה
הנרייטה נולדה בביירוית ב-30 באוקטובר 1797, לפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, בתם של וילהלם גאורג, רוזן העיר קירכברג, רוזן זיין-הכנבורג ואיזבלה אוגוסטה, נסיכת רויס-גרייץ.
ב-15 בספטמבר 1815 התחתנה הנרייטה עם הארכידוכס קרל, דוכס טשן, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהיה באותה עת בן 44, בעוד הנרייטה הייתה רק בת 18. נישואי הזוג היו מוצלחים, ונולדו להם 7 ילדים. ב-29 בדצמבר 1829 מתה הנרייטה ממחלת השנית, ונקברה בקריפטה הקיסרית, על אף שהייתה פרוטסטנטית, על פי אישור מפורש של גיסה פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
משפחתה
ב-15 בספטמבר 1815 התחתנה הנרייטה עם הארכידוכס קרל, דוכס טשן, בנו של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג (1780–1857)
הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג (גרמנית: Henriëtte von Nassau-Weilburg, 22 באפריל 1780 - 2 בינואר 1857), הייתה אשתו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
ביוגרפיה
הנרייטה נולדה בקירכהיימבולאנדן ב-22 באפריל 1780, לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית.
ב-28 בינואר 1797 התחתנה הנרייטה עם לודוויג, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג. בעלה לודוויג שירת בצבא הפרוסי, ומשנת 1800 שירת בצבא האימפריה הרוסית, ומשום כך כל אחד מילדיה נולד בעיר אחרת, היכן שבעלה היה מוצב. בשנת 1811 לאחר שנים רבות של נדודים, שבמהלכם אף נכנס בעלה לודוויג לחובות רבים, התיישבו בני המשפחה בעיר קירכהיים מתחת טק. בשנת 1817 מת בעלה לודוויג, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו השקיעה הנרייטה את זמנה למען תושבי העיר, ואף ייסדה בעיר גן ילדים ובית חולים.
ב-2 בינואר 1857 מתה הנרייטה בביתה, והיא בת 77 שנים.
משפחתה
ב-28 בינואר 1797 התחתנה הנרייטה עם לודוויג, דוכס וירטמברג, בנו של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אנימטריקס
אנימטריקס (באנגלית: The Animatrix, ביפנית: アニマトリックス) הוא סרט אנתולוגיה אמריקאי-יפני שיצא ישירות ל-DVD ביוני 2003 אשר מבוסס על טרילוגיית סרטי המטריקס. הסרט הופק על-מנת לחפוף את יציאת הסרט השני "מטריקס Reloaded". הסרט מורכב מתשעה סרטי אנימציה תלת-ממדית/אנימה קצרים ושונים המתרחשים בעולם של ה"מטריקס". כל אחד מהם מבוים על ידי במאי סרטי אנימה בולט אחר, כאשר חלקם נכתבו על ידי האחיות וצ'אוסקי עצמן.
הסרט חושף ומבהיר פרטים שונים אודות סיפור הרקע של סדרת סרטי המטריקס, ואודות המלחמה המקורית בין בני האנוש למכונות שהובילה ליצירת העולם הפיקטיבי.
טיסתה האחרונה של האוזיריס
הצוות של הרחפת אוזיריס מנסה להזהיר את ציון, עירם של בני האנוש, מפני ההתקפה הצפויה של המכונות. חלק זה נכתב על ידי האחיות וצ'אוסקי, ובוים על ידי אנדי ג'ונס.
הרנסאנס השני – חלק 1
מבוסס על הקומיקס המקדים "Bits and Pieces of Information", ומתאר סיפור רקע העוסק באופן שבו החלה המלחמה בין בני האנוש למכונות. בנוסף מציג לנו כיצד הואפלו ונחרכו השמיים, את עלייתן של המכונות, ואיך בני האנוש השתעבדו. חלק זה נכתב על ידי האחיות וצ'אוסקי, ובוים על ידי מאהירו מאדה.
הרנסאנס השני – חלק 2
המשך האירועים אשר מוביל ליצירת האב טיפוס של המטריקס.
סיפורו של ילד
העלילה של חלק זה מתמקדת בנער בשם מייקל. ניאו יוצר עמו קשר ומציע לו להימלט מהמטריקס. למחרת קבוצה של סוכנים רודפת אחריו בבית ספרו עד אשר מייקל מחליט לקפוץ מהגג ובעקבות כך הוא מתעורר מהמטריקס בעולם האמיתי. דמותו של מייקל מופיעה גם בסרט מטריקס Reloaded (בגילומו של קלייטון ווטסון). חלק זה נכתב על ידי האחיות וצ'אוסקי, ובוים על ידי שנישירו וטנבה.
תוכנה
בחלק זה שני לוחמים נלחמים זה בזה בסימולטור כאשר אחד מהלוחמים מחליט לבגוד בחברו ולחזור למטריקס. החלק בוים על ידי יושיאקי קוואהג'ירי.
שיא עולמי
עלילת החלק עוסקת באצן שמצליח לצאת מהמטריקס בעת שניסה לשבור שיא בריצה. החלק בוים על ידי טקשי קויקה.
מעבר
עלילת החלק מתמקדת בנערה צעירה המחפשת את החתול שלה ברחבי עיר גדולה ומגלה באג במטריקס. החלק בוים על ידי קוג'י מורימוטו.
סיפור בלשי
עלילת החלק מתמקדת בחוקר פרטי אשר נשכר לעקוב אחר ההאקרית טריניטי. החלק בוים על ידי שנישירו וטנבה.
ווסטוק 2
ווסטוק 2 (ברוסית: Восток-2) הייתה החללית המאוישת השנייה בתוכנית ווסטוק ששוגרה לחלל. על סיפון החללית טס קוסמונאוט גרמן טיטוב שהיה בן 26 בלבד, והוא האדם הצעיר ביותר שהקיף את כדור הארץ בחלל. זמן קצר לאחר השיגור תוכניות רדיו סובייטי הופסקו ושודרה הודעה רשמית על השיגור. במהלך הטיסה בוצעו מחקרים רפואיים וצילומים. לראשונה קוסמונאוט ישן במהלך הטיסה. במהלך הטיסה, טיטוב עבר פעמיים למשטר של טיסה ידנית ובדק את המערכות. במהלך הטיסה היו תקלות קטנות בציוד. גרמן טיטוב הרגיש בחילה (מחלת החלל) בשלבים הראשונים של הטיסה אך החל להרגיש טוב יותר לאחר ההקפה ה-12.
הנחיתה התרחשה ליד עיירה במחוז סרטוב. היחידה שחזרה לכדור הארץ נוצלה בהמשך במהלך ניסוי מערכת נחיתה של חלליות מדגם "ווסחוד". הניסוי לא הצליח והיחידה התרסקה.
הגביע הליטאי בכדורסל
גביע המלך מינדאוגאס (בליטאית: Karaliaus Mindaugo taurė) הוא הגביע הליטאי בכדורסל. הוא מאורגן על ידי ליגת הכדורסל הליטאית (Lietuvos krepšinio lyga – LKL). הטורניר נקרא על שם מינדאוגאס, המלך הראשון והיחיד של ליטא.
היסטוריה ופורמט
הטורניר החדש הוצג לציבור ב-1 בדצמבר 2015, כדי להחליף את גביע ה-LKF (גביע פדרציית הכדורסל הליטאית) ואת האולסטאר של הליגה הליטאית.
ב-2017 נערך שינוי קל בפורמט: הקבוצות חולקו לשני דרגים (מקומות 1-4 ומקומות 5-8) ונערכה הגרלה שקבעה את רבע הגמר (קבוצות מאותו הדרג לא יכלו להיפגש בשלב הראשון). כמו כן, במקום טורניר בן 3 ימים, הוצג פורמט פיינל פור שבו נערכו חצאי הגמר והגמר במהלך סוף השבוע. משחק הגמר הראשון נערך בקובנה, שם ניצחה ז'לגיריס את לייטקבליס 84–63 בגמר.
פורמט זה נשמר גם בשנת 2018, אז הפיינל פור נערך בקלייפדה וז'לגיריס קבונה זכתה בגביע אחרי ניצחון 81–62 על ריטאס וילנה.
בקיץ 2018 הורחב הטורניר. השתתפו בו גם קבוצות הליגה הליטאית השנייה, ה-NKL, והטורניר החל באוקטובר 2018. הטורניר של עונת 2018/2019 כלל עשרה מועדוני LKL וארבעה מועדונים מה-NKL שהתחרו בטורניר של ארבעה סיבובים. שש הקבוצות הראשונות ב-LKL העפילו אוטומטית לשלב רבע הגמר וארבע הקבוצות האחרונות בליגת העל נאלצו להתמודד מול ארבע הקבוצות הראשונות בליגת המשנה. משחקי בית וחוץ נערכו לראשונה בשלב רבע הגמר. הפיינל פור נערך בווילנה בפעם השנייה, ושם ריטאס 70-67 ניצחה בגמר את ז'לגיריס.
בקיץ 2019 הוחלט לשנות שוב את הפורמט, על ידי הוספת שני מועדונים נוספים מליגת המשנה והרחבת מספר הקבוצות הכולל ל-16. שיטת ארבעת הסיבובים נשמרה, כאשר שש הקבוצות התחתונות ב-LKL התמודדו מול קבוצות ה-NKL. מתוך שש המנצחות בסיבוב הראשון שתי הקבוצות בעלות מאזן הליגה הטוב ביותר בעונה שעברה קיבלו כרטיס אוטומטי לשלב רבע הגמר (יחד עם ארבע הקבוצות הראשונות בליגת העל), וארבע הקבוצות האחרות ישחקו משחקי בית וחוץ על שני המקומות הנותרים. ברבע הגמר קבוצות שהגיעו למקומות 1 עד 4 בשנה שעברה ב-LKL ישחקו מול הקבוצות שהעפילו מהסיבוב המוקדם. הפיינל פור התקיים בשביטוריו ארנה בקלייפדה, וזכתה בוז'לגיריס קובנה אחרי שניצחה את ריטאס וילנה 80–60.
מסצ'וסטס
קהיליית מַסָּצ'וּסֵטְס (באנגלית: The Commonwealth of Massachusetts), הידועה יותר בשם המקוצר מַסָּצ'וּסֵטְס, היא מדינה באזור ניו אינגלנד בצפון-מזרח ארצות הברית. היא גובלת ברוד איילנד וקונטיקט בדרום, ניו יורק במערב, ורמונט וניו המפשייר בצפון, ובמזרחה באוקיינוס האטלנטי. בשנת 2013 מנתה אוכלוסיית מסצ'וסטס 6.7 מיליון תושבים, מה שהופך אותה למדינה המאוכלסת ביותר בניו אינגלנד.
למסצ'וסטס תפקיד היסטורי, תרבותי וכלכלי חשוב בהיסטוריה האמריקאית, והיא אחת משלוש עשרה המושבות המקוריות אשר מרדו בשלטון הבריטי והקימו את ארצות הברית.
מקור השם
שם המושבה מפרץ מסצ'וסטס נגזר משם האוכלוסייה הילידית המקומית, בני שבט המסצ'וסט. פירוש השם הוא "ליד הגבעה הגדולה".
שמה הרשמי של המדינה הוא "קהיליית מסצ'וסטס". בפיהם של תושבי המדינה היא נקראת גם פשוט "הקהילייה". על אף שתואר זה הוא שמה הרשמי של המדינה, אין לו השלכות מעשיות של ממש, ומעמדה של המדינה זהה לכל שאר מדינות ארצות הברית.
ייסוד המושבה
מסצ'וסטס נוסדה כמושבת פלימות' על ידי נוסעי המייפלאואר ב־1620. האזור, שכבר נסקר על ידי ספינות אנגליות, יושב במהירות, בעיקר על ידי הפוריטנים שנרדפו באנגליה גופא, ונוסדו בו מספר כפרים, ובהם המושבה סיילם (נוסדה 1628). בשנת 1630 נוסדה העיר בוסטון שהפכה לבירת המושבה מפרץ מסצ'וסטס, מחזיקת הזיכיון להתיישבות באזור.
קונפדרציית ניו-אינגלנד
האינדיאנים התנגדו להתיישבות הפוריטנית במסצ'וסטס וב־1637 פרצה מלחמת פיקו שלאחריה ארבע המושבות הפוריטניות מפרץ מסצ'וסטס, פלימות', קונטיקט וניו-הייבן יצרו את קונפדרציית ניו-אינגלנד, ההתאחדות החופשית הראשונה בעולם החדש. במלחמת המלך פיליפ ב־1675–1676 חיסלה הקונפדרציה את הכוח הצבאי האינדיאני, אך עדיין סבלה מפשיטות במהלך המלחמה הצרפתית-אינדיאנית.