cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיליארד
נהוג להשתמש במספר מיליארד פעמים רבות להצגה "עגולה" של נתונים, כגון שווי חברות (למשל, שווי השוק של חברת אפל, נכון לספטמבר 2020, עומד על כ-2290 מיליארדי דולרים).
מקובל להתייחס למדינות שאוכלוסייתן עולה על מיליארד בני אדם כאל נקודת ציון של גודל. נכון ל-19 בנובמבר 2020, רק שתי מדינות עברו נקודה זו: הרפובליקה העממית של סין והודו; בקרב היבשות רק אסיה ואפריקה חצו נקודה זו.
בשיטת הספירה האמריקאית אין משמשת המילה "מיליארד". במקומה משמשת המילה ביליון.
אדבאיו אדליי
אדבאיו אדליי (באנגלית: Adebayo Adeleye; נולד ב-17 במאי 2000) הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת השוער במועדון הפועל ירושלים.
קריירה
בשנת אדליי הצטרף לקבוצת הנוער של הפועל קטמון ירושלים. ב-26 באוגוסט 2019 אדליי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 להפועל ראשון לציון. שנה לאחר מכן, היה שותף לחזרה של הקבוצה לליגת העל אחרי 21 שנות היעדרות. אדליי היה השוער הראשון של הפועל ירושלים עד לפברואר אז איבד את מקומו בהרכב, אך חזר אליו כעבור כחודשיים בעקבות פציעתו של יהונתן שאבי. באפריל חזר להרכב הקבוצה. ב-15 בינואר 2023 הורחק במשחק הליגה נגד מכבי חיפה לאחר שקיבל כרטיס צהוב שני.
במאי זומן לראשונה לסגל נבחרת ניגריה. ב-18 ביוני 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-3 על נבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות אליפות אפריקה 2023.
סיט (יחידת מידה)
סִיט (גם רוחב הסיט, מלוא רוחב הסיט או מלוא הסיט) היא מידת אורך תנאית ששימשה בזמן חז"ל למדידות הקשורות בבגדים ואריגים (אריגה, טוויה, תפירה צביעה וכיוצא בזה).
שיעורה העיקרי של מידת הסיט נאמר בהקשר לל"ט אבות מלאכה האסורים בשבת.
צורת מדידת המידה
בראשונים ישנם מספר דעות איך לשער את מידת הסיט:
שיעור המידה במידות זמנינו
בשיעורה של מידת הסיט ישנם דעות שונות (בהתאם למחלוקת הקודמת האיך יש לשער מידה זו):
לדעת הרמב"ם שיעור מידת הסיט הוא שני שלישים ממידת הזרת:
מאחר ששיעור זרת הוא חצי ממידת אמה, ואמה שיעורה הוא שישה טפחים, נמצא שיעור הזרת שלושה טפחים, אם כך שיעור הסיט לדעת הרמב"ם הוא שני טפחים.
בשיעור המידות על פי שיעורי ימינו, ישנה מחלוקת רחבה, האם שיעור הביצה נתקטן משיעורו כפי שהיה בימי חז"ל או לא. לדעת החזון איש נתקטנו השיעורים, ושיעור הטפח כיום הוא - 9.6 ס"מ, ואילו לדעת הגר"ח נאה שיעורו הוא - 8 ס"מ. נמצא ששיעור הסיט הוא כ־4.8 ס"מ או 4 ס"מ בהתאמה.
לדעת רש"י שיעורו של הרמב"ם לסיט - הוא שיעור של סיט הכפול, ואילו סיט רגיל, הוא כחצי משיעור זה. נמצא שלרש"י שיעור סיט הוא חצי משיעורו של הרמב"ם.
מקומות ששיערו במידת הסיט
בתוספתא נזכר שאף מלאכת גוזז שיעורה הוא כשאר גזז כמות צמר שאפשר לטוות ממנה חוט שאורכו לפחות כמלוא רחב הסיט כפול. וכן שיעור מאלכת הוצאה של בדים וחוטים, בכדי להתחייב, הוא כשיעור הסיט.
סיט כפול
מידה נוספת הנמדדת אף היא על פי הסיט היא מידת סיט כפול שהיא שיעור כפול משיעור הסיט. לדעת הרמב"ם ששיעור הסיט הוא שני טפחים, נמצא ששיעור סיט כפול הוא ארבעה טפחים. לדעת רש"י שיעור סיט הוא טפח, וסיט כפול הוא שני טפחים.
מים חיים
מים חיים הוא כינוי במקרא למים ממעיין נובע. בספרות היהודית מספר חיבורים בשם זה. {{פירושונים|
קרלו ברוצ'יץ'
קרלו ברוצ'יץ' (בקרואטית: Karlo Bručić; נולד ב-17 באפריל 1992) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן השמאלי בוואראז'דין.
קריירה
ברוצ'יץ' הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של דינמו זאגרב. בקיץ הושאל לראדינסק ססבטה מהליגות הנמוכות בקרואטיה. בינואר הושאל ללוקומוטיבה זאגרב עד לסיום העונה. ב-4 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה שהייתה גם הופעת הבכורה שלו בליגת העל הקרואטית. בתום העונה האריך את חוזהו בלוקומוטיבה בשנתיים נוספות כשחקן מושאל. ב-20 ביולי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד נ.ק. זאגרב שהיה גם השער הראשון עבור לוקומוטיבה בעונת. בקיץ רכשה לוקומטיבה את כרטיס השחקן שלו.
ב-3 ביולי 2016 חתם לשלוש שנים במ.ס. אשדוד. בפברואר ברוצ'יץ' שוחרר מאשדוד וחתם בסגאן טוסו מליגת העל היפנית.
ב-4 בספטמבר 2019, ברוצ'יץ' חתם בסודובה מריאמפולה מליגת העל הליטאית.
ב-21 בינואר 2020, ברוצ'יץ' חתם בדינמו מינסק.
ב-15 באוקטובר 2020, ברוצ'יץ' חתם באפולון סמירני מליגת העל היוונית.
ב-7 ביולי 2021 חתם בקופר מליגת העל הסלובנית.
Do We Have a Problem?
(בעברית: האם יש לנו בעיה?) הוא שיר שהוקלט על ידי הראפרית האמריקאית ניקי מינאז', ביחד עם הראפר האמריקאי ליל בייבי. השיר יצא לאור ב-4 בפברואר 2022, על ידי חברת התקליטים יאנג מאני וריפבליק רקורדס, כסינגל שלא מתוך אלבום. שבוע לאחר יציאת השיר, הוציאה מינאז' עם בייבי את שיתוף הפעולה השני בין השניים, "Bussin". השיר הגיע למקום השני במצעד הבילבורד הוט 100.
כחודשיים לאחר צאתו, קיבל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA), לאחר שנמכר בלמעלה מ-500,000 עותקים במדינה.
רקע וכתיבה
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-35 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
מינאז' פרסמה את הטיזר לווידאו קליפ ב-31 בינואר 2022. הוא פורסם ב-4 בפברואר 2022, ונוצר בהשראת הסרט "סולט" משנת 2010, שמינאז' תיארה כ"אחד מהסרטים האהובים עליה ביותר". הקליפ באורך תשע הדקות, בבימויו של בני בום, כלל את השחקנים קורי הארדריקט וג'וזף סיקורה ובו היא מגלמת תפקיד של סוכנת כפולה.
נכון למרץ 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-25 מיליון צפיות. הקליפ לשיר זכה בפרס "הקליפ ההיפ-הופ הטוב ביותר" בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, כאשר מינאז' באותו הטקס קיבלה את פרס החלוציות על שם מייקל ג'קסון.
חגית פאר
ביוגרפיה
חגית פאר נולדה והתחנכה בבאר שבע. שירתה בצבא כמשקי"ת ח"ן. למדה את תוארה הראשון במדעי הרוח והחברה עם התמחות בניהול, באוניברסיטה הפתוחה. בוגרת לימודי תעודה בטכניון בניהול מלונאי בכיר.
בתחילה עסקה במגזר העסקי, אך בהמשך עברה לעבוד במגזר הציבורי.
קריירה ציבורית
בשנים 2009 עד 2012 ריכזה פאר את הפעילות הארצית של סיעת עוגן בהסתדרות.
בשנת 2012 נבחרה לראש מרחב נגב בנעמת וב-30 באפריל 2019 נבחרה לתפקיד ישבת ראש תנועת נעמת הארצית. בבחירות לנעמת ולהסתדרות שנערכו במאי 2022, היא נבחרה להוביל את התנועה פעם נוספת, כאשר רשימת "עוגנים" לנעמת בראשותה זכתה בבחירות.
בנוסף, מכהנת כדירקטורית בחברת "יעדים" ובחברה הכלכלית באר-שבע.
בתקופתה הרחיבה נעמת את פעילותה במקומות העבודה המאורגנים, במתן הרצאות ובפעילות הסברה בנושא זכויות נשים ובנושא אלימות במשפחה.
פאר יזמה את תו נעמת להוגנות מגדרית- "מקדם שוויון", אשר מציע למעסיקים במשק ניתוח נעמיק של פרמטרים שונים אשר ביחד מספקים תמונת מצב של רמת השוויון המגדרי במקום העבודה ומעניק כלים לשינוי ולשיפור.
יוזמות מרכזיות נוספות של חגית פאר היו בין השאר: הקמת "אבא"- מרכז נעמת לאבות, מרכז הדרכה וליווי לאבות בשלבי חיים שונים המבקשים לחוות אבהות מעורבת ולשלבה עם העבודה והזוגיות, הקמת "משנות"- מרכז נעמת לשוויון מגדרי בירושלים, המרכז מספק חוויית למידה אינטראקטיבית לאוכלוסיות שונות, נשים וגברים בנושאי פמיניזם, שוויון מגדרי וההיסטוריה של תנועת הנשים בא"י.
חיים אישיים
נשואה ואם לשניים. מתגוררת בלהבים.
החלקה אמנותית במשחקים האולימפיים
תחרויות יחידים לגברים ולנשים, ותחרויות זוגות נערכו בכל האולימפידות, שהענף היה חלק מהמשחקים. ריקוד אמנותי צורף לאולימפיאדת אינסברוק (1976), והתחרות הקבוצתית נערכה לראשונה באולימפיאדת סוצ'י (2014). החלקה מסונכרנת מעולם לא הייתה חלק מתוכנית המשחקים,אך היא שואפת להיכלל בה.
היסטוריה
החלקה אמנותית נערכה לראשונה כספורט אולימפי באולימפיאדת לונדון (1908). מאחר שספורט החורף המסורתי הזה יכול להתנהל בתוך אולם, הוועד האולימפי הבינלאומי אישר את הכללתו בתוכנית משחקי הקיץ האולימפיים. היא נערכה בפעם השנייה באולימפיאדת אנטוורפן (1920), ולאחר מכן נכללה לצמיתות בתוכנית של משחקי החורף האולימפיים, שנערכו לראשונה באולימפיאדת שאמוני (1924).
בלונדון, התקיימו ארבע תחרויות בהחלקה אמנותית: גברים, נשים, זוגות מעורבים והחלקה צורנית לגברים. בתחרות הצורנית ניצח ניקולאי פנין מרוסיה, שהעניק לארצו את מדליית הזהב האולימפית הראשונה אי פעם. הוא נותר המנצח היחיד של תחרות זו, שכן היא הוסרה לאחר מכן מהתוכנית.
ריקוד אמנותי צורף ב-1976, לאחר שנערך כתחרות הדגמה באולימפיאדת גרנובל (1968).
העפלה
כ-80% מהמכסות מוקצים למדינות לפי תוצאות אליפות העולם בשנה הקודמת. כאשר כל מדינה יכולה להעפיל לכל היותר שלוש מחליקים בכל קטגוריה. מדינות יכולות לקבל שתיים או שלוש מכסות בקטגוריה על ידי צבירת נקודות דרך מיקומי המחליקים שלהן באליפות. נציג יחיד בקטגוריה נדרש לסיים בעשירייה הראשונה על מנת לקבל שתי מכסות או בשני המקומות הראשונים על מנת לקבל שלוש מכסות. במידה ויש שנים או שלושה נציגים, החישוב מבוצע רק בהתאם לשני מקומות הגבוהים, ועליהם להשיג ניקוד מצטבר של עד 13 נקודות על מנת לקבל שלוש מכסות או עד 28 על מנת לקבל שתי מכסות. כל יתר המדינות יקבלו מכסה יחידה עד להשלמת כמות המכסות המחולקת באליפות.
החל מאולימפיאדת בייג'ינג (2022), המכסה השנייה והשלישית ניתנת רק אם כמות זהה של נציגים העפילו לגמר באליפות העולם. במידה וכמות זהה של נציגים לא העפילה, המדינה תוכל להתמודד על קבלת המכסה הנוספת בתחרות הבינלאומית הנוספת שנערכת לאחר מכן. מדינות שלא הצליחו לקבל מכסה בקטגוריה מסוימת באליפות העולם זוכות להזדמנות נוספת בתחרות בינלאומית שנערכת בסתיו, בדרך כלל גביע נבלהורן.
בחירת הנציגים למשחקים נתונה לשיקול דעתו של הוועד האולימפי הלאומי. חלק מהמדינות מסתמכות על תוצאות האליפויות הלאומיות שלהן בעוד שלאחרות יש קריטריונים מגוונים יותר.
טבלת מדליות
עודכן לאחר אולימפיאדת החורף 2018.
מחליקים מ-29 משלחות זכו במדליות אולימפיות.
הפיגוע בכפר סבא (2001)
הפיגוע בכפר סבא (2001) הוא פיגוע התאבדות בצומת הרחובות טשרניחובסקי-ויצמן בכפר סבא ב-22 באפריל 2001. בפיגוע נרצח אדם אחד ונפצעו כ-40 בני אדם.
הפיגוע
בבוקרו 22 באפריל 2001 הגיע מחבל מתאבד לתחנת האוטובוס שבצומת הרחובות טשרניחובסקי-ויצמן בכפר סבא. מעט אחרי השעה 9 בבוקר הוא פוצץ עצמו בעת שעצר בתחנה אוטובוס קו 29 שנסע לכיוון הרצליה. בפיגוע נהרג ד"ר מריו גולדין, שירד מן האוטובוס ותכנן להשתתף בהשתלמות בבית חולים מאיר הסמוך.
לאחר הפיגוע הודיעו גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של החמאס, כי עימאד זביידי מהעיר שכם הוא המחבל שביצע את הפיגוע בעיר.
הפיגוע אירע כחודש לאחר הפיגוע בתחנת הדלק מפגש השלום שבוצע סמוך לכניסה המזרחית לעיר ובו נרצחו שני נערים. בעקבות הפיגוע ברחוב טשרניחובסקי הודיע השר לביטחון פנים, עוזי לנדאו, כי יוצבו שוטרים נוספים בכפר סבא.
יחסי אלג'יריה–מרוקו
יחסי אלג'יריה–מרוקו (בערבית: العلاقات الجزائرية المغربية) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הדמוקרטית העממית של אלג'יריה לבין ממלכת מרוקו. מרוקו מיוצגת באלג'יריה על ידי שגרירות וקונסוליה כללית באלג'יר, וכן שתי קונסוליות באוראן וסידי בל-עבאס; אלג'יריה מיוצגת במרוקו על ידי קונסוליה כללית ברבאט, ושתי קונסוליות בקזבלנקה ואוג'דה. היחסים בין שתי המדינות הצפון אפריקניות נפגעו על ידי מספר משברים מאז העצמאות שלהם, ובמיוחד מלחמת החולות ב-1963, מלחמת סהרה המערבית בין השנים 1975 – 1991, סגירת גבול אלג'יריה – מרוקו בשנת 1994, ואי-הסכמה מתמשכת על המדיניות של מעמד סהרה המערבית.
ב-24 באוגוסט 2021 "בגין פעולות עוינות" הודיעה אלג'יריה על ניתוק יחסיה עם מרוקו. הקונסוליות נשארו פתוחות.
יחסים היסטוריים
לאחר שמרוקו קיבלה עצמאות מצרפת בשנת 1956, סיפק המלך מוחמד החמישי נשק, כסף ותרופות לכוחות ה-FLN האלג'ייים שניהלו מלחמת עצמאות נגד השלטון הצרפתי. מרוקו שימשה גם בסיס עורפי למורדים אלג'יריים להקמת מחנות אימונים למתגייסים חדשים. בתקופה זו גם סירב המלך מוחמד החמישי לנהל משא ומתן עם צרפת על המתווה המדויק של גבול מרוקו עם אלג'יריה, שמאז 1830 לא הותווה בבירור.
מרוקו תומכת בעצמאות קביליה מאלג'יריה, ואלג'יריה תומכת בעצמאות סהרה המערבית ממרוקו.
סהרה המערבית
הטריטוריה של המושבה לשעבר בשטח סהרה המערבית גרמה לחילוקי דעות עמוקים ולאי אמון כללי בין שתי המדינות שהשפיעה על כל תחומי היחסים ביניהן. לאחר שספרד הודיעה על כוונתה לנטוש את השטח בשנת 1975, הידרדרו היחסים בין מרוקו לאלג'יריה, שהציגו בעבר חזית מאוחדת. אלג'יריה, אף שאין לה תביעות טריטוריאליות משלה, תמכה בחזית פוליסריו במשאלתה להקים מדינה עצמאית בשטח. לפני הפינוי הספרדי, הסכימה ממשלת ספרד לחלק את השטח, והעבירה את מרביתו למרוקו ואת השאר למאוריטניה. הסכם זה הפר את החלטת האו"ם שלפיה כל טענותיהן ההיסטוריות של מאוריטניה או מרוקו אינן מספיקות כדי להצדיק סיפוח טריטוריאלי, ומשכו ביקורת קשה מאלג'יריה.
תנועות גרילה בשטח סהרה, ובמיוחד חזית פוליסריו, לאחר שנלחמו למען עצמאות סהרה מאז 1973, הכריזו מייד על הרפובליקה הדמוקרטית הערבית אלג'יריה הכירה במדינה חדשה זו שהכריזה על עצמה בשנת 1976, ומאז המשיכה למאמץ דיפלומטי נחוש להכרה בינלאומית בשטח; היא גם סיפקה ללוחמי הגרילה מזון, ציוד והדרכה. בשנת 1979, לאחר שנים רבות של לוחמת גרילה נרחבת וקשה, נטשה מאוריטניה את טענותיה הטריטוריאליות ונסוגה. מרוקו טענה במהירות לבעלותה על השטח שננטש על ידי מאוריטניה. לאחר שרפובליקת סהרה המערבית זכתה להכרה דיפלומטית מצד ארגון אחדות אפריקה וממדינות עצמאיות רבות אחרות, מרוקו הייתה תחת לחץ בינלאומי. כתוצאה מכך, ממשלת מרוקו הציעה לבסוף משאל עם לאומי לקביעת ריבונות השטח הסהרי בשנת 1981. משאל העם אמור היה להיות מפוקח על ידי ארגון אחדות אפריקה, אך מלך מרוקו חזר בו במהירות על ההצעה, כאשר ארגון אחדות אפריקה לא הצליח להגיע להסכמה על נוהלי משאל העם. בשנת 1987 שוב הסכימה ממשלת מרוקו להכיר בפוליסאריו ולהיפגש כדי "לדון בטרוניותיהם". אלג'יר קבעה תנאי מוקדם לבדיקת שיקום היחסים הדיפלומטיים - הכרה בפוליסאריו ושיחות לקראת פתרון מוחלט לסהרה המערבית. ללא התחייבות נחרצת ממלך מרוקו, אלג'יריה ויתרה וחידשה את היחסים הדיפלומטיים עם מרוקו בשנת 1988.
הגבולות
במהלך מלחמת האזרחים האלג'יראית, אלג'יריה האשימה את מרוקו באירוח ותמיכה בקבוצה האסלאמית המזוינת, קבוצת טרור אסלאמיסטית אלג'יראית. ההאשמה נדחתה במהירות על ידי הרשויות המרוקאיות, אך המריבה הובילה לסגירת הגבול בשנת 1994, לאחר שמרוקו האשימה את ה-GIA האלג'ירית יחד עם שירותי הביטחון האלג'יריים במתקפה על מרקש בשנת 1994, בה נהרגו שני ספרדים. הגבולות עדיין סגורים, ועלותם כ-2 מיליארד דולר בשנה למשק המרוקאי. בשנת 1999, נשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, השתתף בהלווייתו של חסן השני, מלך מרוקו והכריז על 3 ימי אבל רשמיים באלג'יריה על "מות אחיו". באותה שנה נשיא אלג'יריה האשים את מרוקו באירוח בסיסי GIA, מהם תוכננו והוכוונו כמה פיגועים על אלג'יראים. כעבור כמה ימים האשים שוב את מרוקו בייצוא סמים לאלג'יריה. ביולי 2004 ביטל המלך את דרישות הוויזה בגין כניסת אלג'יראים למרוקו; באפריל 2006 נשיא אלג'יריה חזר והדגיש את המחווה. בשנת 2012 ראש ממשלת אלג'ירה, אחמד אויחיא, אמר כי פתיחת גבולות אינה בראש סדר העדיפויות עבור ממשלתו. מהצהרות רשמיות אחרות עולה כי סוגיה זו לא תיפתר בקרוב.
לאחרונה, מספר מוגבר של קולות מצד החברה האזרחית והאינטלקטואלים ביקשו ממדינותיהם לנקוט צעדים לפיוס.
ב-22 בספטמבר 2021, מועצת הביטחון העליונה של אלג'יריה החליטה לסגור את המרחב האווירי שלה לכל המטוסים האזרחיים והצבאיים במרוקו.
חורבת בית סילה
חורבת בית סילה הוא אתר ארכאולוגי הנמצא סמוך ליישוב בית חורון. המקום יושב בידי יהודים עד לאחר מרד בר כוכבא. בתקופה הביזנטית הוקמה על חורבותיו כנסייה, שנעזבה בעקבות הכיבוש הערבי ועתה אוכלוסייה בידי קבוצת נוודים. בהמשך ייתכן כי המקום נהרס בשל רעידת אדמה.
בשנת 1997 בוצעו חפירות ארכאולוגיות בידי קמ"ט ארכאולוגיה בשל החפירות לסלילת כביש 45. במקום נמצאו שרידי כנסייה גדולה מהמאה ה-6 לספירה על שם של תיאודוסיוס. כמו גם התגלתה רצפת פסיפס עם כתובת ביוונית וכן דוכן דרשות שכיום מוצגים במוזיאון השומרוני הטוב.
קהילת יעקב
קְהִלַּת יַעֲקֹב הוא שמם של מספר חיבורים בספרות היהודית על שם הפסוק {{פירושונים|* קהילת יעקב - ספרו של הרב יעקב צבי יאליש
ראו גם
}}
ביל וית'רס
וית'רס זכה בשלושה פרסי גראמי והיה מועמד לארבעה נוספים. סיפור חייו עובד לסרט בשם "Still Bill" בשנת 2009. בשנת 2015 שמו נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול.
ביוגרפיה
וית'רס היה הצעיר מבין שישה ילדים בעיירה קטנה במערב וירג'יניה. הוא נולד עם גמגום וסיפר כי לקח לו זמן רב להשתלב. כשהיה בן שלוש, הוריו התגרשו והוא גדל במשפחתה של אמו. כאשר היה בן שלוש עשרה, נפטר אביו. וית'רס התגייס לצי ארצות הברית בגיל 18 ושירת במשך תשע שנים, במהלכן התגבר על הגמגום שלו והחל להתעניין בכתיבה. השתחרר מחיל הים בשנת 1965. ב-1967, עבר ללוס אנג'לס והחל להתעניין בקריירה מוזיקלית. וית'רס עבד כמכונאי עבור חברות שונות, כולל דאגלס איירקראפט קומפני והחל להקליט ולהופיע במועדני לילה. בתחילה, סירב להתפטר מעבודתו המקורית, כי לא היה בטוח שיוכל להתפרנס רק ממוזיקה.
קריירה מוזיקלית
בתחילת שנות ה-70, חתם על חוזה הקלטה ראשון ולאחר מכן הוציא את אלבומו הראשון, שבו נכללו הלהיטים הידועים "Ain't No Sunshine" ו-"Grandma's Hands". האלבום זכה להצלחה רבה. בחודשים שלאחר מכן מכר למעלה ממיליון עותקים וזיכה את וית'רס בפרס גראמי ראשון. בהפסקותיו מסבבי ההופעות, הספיק וית'רס להקליט את אלבומו השני "Still Bill", שכלל את השיר "Lean On Me", שהפך ללהיט והיה לאלבום המצליח של וית'רס בארצות הברית. שגם הוא נחל הצלחה רבה. לאחר מכן, וית'רס לא יכול היה להקליט, בגלל סכסוך משפטי עם אולפן ההקלטות. בשנים אלו שיתף פעולה עם המוזיקאים אטה ג'יימס, בי בי קינג וג'יימס בראון. לאחר שעזב את אולפן ההקלטות הראשון, חתם וית'רס בשנת 1975 על חוזה הקלטות עם האולפן קולומביה רקורדס. בשנים שלאחר מכן הוציא ארבעה אלבומים וקיבל פרס גראמי בשנת 1982. בשנת 1985 הוציא וית'רס את אלבום האולפן האחרון שלו "Watching You Watching Me", לאחר שנים של סכסוכים ומריבות עם "קולומביה רקורדס". אחרי פרישתו מהקלטות, העביר ביקורת על "קולומביה רקורדס", שלפיה האולפנים לחצו עליו והשפיעו על אופי שיריו ואלבומיו, כך שימכרו יותר. הוא טען כי אף על פי שהוא ממשיך להופיע, הוא לא מתחרט על הפסקת ההקלטות, אף על פי שלטענתו הן אלו שהפסיקו את גמגומו. בשנים שלאחר מכן עבד בעיקר על עיבודים מחודשים לשיריו. חלק מעיבודים אלו זכו להצלחה.
חיים אישיים
ב-1973, וית'רס נישא לשחקנית דניס ניקולס, בעת ששיחקה בסיטקום "חדר 222". שמם של הזוג נקשר במספר תקריות של אלימות במשפחה. הם התגרשו ב-1974. ב-1976, נישא למרסיה ג'ונסון, ממנה נולדו לו שני ילדים, טוד וקרי. בבגרותם, השתלבו בחברות ההפקה של וית'רס.
נפטר ב-30 במרץ 2020 מסיבוכי לב. מותו נחשף על ידי המשפחה ב-3 באפריל 2020 באומרם ש"אנו שבורים בלכתו של בעלנו ואבינו המסור והאהוב".
גראנט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
אנדרה הופמן
אנדרה הופמן (בגרמנית: André Hoffman; נולד ב-28 בפברואר 1993) הוא כדורגלן גרמני המשחק כקשר הגנתי בקבוצת פורטונה דיסלדורף.
הופמן שיחק במחלקת הנוער של קבוצת דיסבורג עד לקיץ 2010, עת קודם לסגל הבוגר של המועדון. ב-3 בינואר 2013, לאחר 3 שנים בדיסבורג, חתם בהנובר 96. ב-20 באפריל 2013 כבש הופמן את שערו הראשון עבור האנובר, בתבוסת קבוצתו 6:1 מול באיירן מינכן.
הופמן שיחק במדי כל נבחרות גרמניה הצעירות בין הגילאים 16–21.
קישבודק
קישבודק (בהונגרית: Kisbodak) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בקישבודק מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 368 תושבים, ובשנת 2019 רק 366 תושבים.
יהודי קישבודק
בקישבודק חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
גראנט (אנטארקטיקה)
האי גראנט (באנגלית: Grant Island) הוא אי מכוסה קרח, המצוי מזרחית לאי שפרד, לחוף ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
האי גראנט, כמו גם האי שפרד, מוקף במדף הקרח גץ (למעט מכיוון צפון).
אורכו של האי 37 קילומטרים. רוחבו 19 קילומטרים.
שטחו של האי 703 קמ"ר.
מקור השם
שמו של האי ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
האי נקרא על שם רב החובל אי. גי. גראנט (E. G. Grant), מפקד האנייה גליישר בעת גילוי האי.
האי גראנט
{{פירושונים|
נחש בירית
מאפיינים
נחשים אלה נפוצים בכל רחבי אמריקה הצפונית מהאזור הארקטי ועד ליערות של מרכז אמריקה במגוון בתי גידול, אך מעדיפים אזורי ביצות ושדות לחים. נחשים אלה הם הזוחלים הלאומיים של מדינת מסצ'וסטס.
הם קטנים עד בינוניים בגודלם ואורכם הממוצע 30-110 ס"מ. הם בעלי לסתות חזקות וראייה טובה וגופם בעל קשקשים עבים. הם משריצים ולדות חיים. הם בעלי שיני ארס קטנות בחלקו האחורי של פיהם, אך חסרי מזרקים מפותחים כמו לנחשים הארסיים ואינם מסוכנים לאנשים. עם זאת הם טורפים קטלניים לכל יצור קטן מהם וניזונים מכל היצורים בתחומי מחייתם, בעיקר מצפרדעים וראשנים.
חלק מהנחשים חיים באזורים קרים ובחורף ישנים שנת חורף בלהקות גדולות, העוזרות להם להתחמם.
אושדבנק
אושדבנק (באוקראינית: Ощадбанк) הוא הבנק השני בגודלו באוקראינה ובעל מספר הסניפים הגדול ביותר מבין כל הבנקים במדינה. הבנק נמצא בבעלות המדינה.
פעילות הבנק
החל מ-1 בינואר 2018, נכסי הבנק נטו הסתכמו ב-234 מיליארד הריבניה. נכון לשנת 2019, רשת הבנקאות הלאומית של אושדבנק כוללת כ-2,640 סניפים, כמעט 3,150 כספומטים ו-3,200 מסופי תשלום. יותר מ-45,000 מסופי קופה מסחריים קשורים לעיבוד הבנק. אושדבנק הנפיק יותר מ-11.5 מיליון כרטיסים (מתוכם למעלה מ-6 מיליון פעילים), כולל מערכת התשלומים האוקראינית SPACE. בבעלות הבנק בנקאות באינטרנט ומערכת התשלומים Oschad 24/7.
ועל פי המגזין הבריטי The Banker, בשנת 2014 אושדבנק דורג במקום העשירי בדירוג הבנקים הגדולים ביותר במרכז ומזרח אירופה, ו-367 בדירוג של 1000 הבנקים העולמיים המובילים. המשרד הראשי של אושדבנק ממוקם בקייב. בשנת 2017 הבנק קיבל רווח נקי של 558 מיליון הריבניה, בשנת 2016 הקודמת הרווח היה 468 מיליון הריבניה.
יהושע פרונט
יהושע פרונט (18 במרץ 1946 – 12 בינואר 2023) היה אמן, צייר ומשורר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בהרי אורל שברוסיה וגדל בפולין. עלה לישראל ב-1957. תשוקתו לאמנות החלה כבר בילדותו, כשהוריו לקחו אותו לבקר במוזיאון הלאומי בוורשה, צפה לראשונה ביצירה גדולת ממדים המוצגת שם ונקראת "קרב גרונוולד" Battle of Grunwald של הצייר הלאומי פולני מהמאה ה-19 יאן מטייקו Jan Matejko. היצירה מתארת את הניצחון בקרב של הצבא המאוחד של ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא בפיקוד המלך ולדיסלב השני יגיילו והדוכס הגדול ויטאוטאס, על צבא מדינת המסדר הטבטוני. מרגע זה ידע בדיוק מה הוא רוצה להיות כשיגדל ומחברותיו התמלאו בציורי סוסים ואבירים במקום בחומר הנלמד.
לאחר שעלה לישראל, למד בתיכון במגמת אמנות בתיכון ויצו צרפת בתל אביב אצל אביגדור לואיזדה ואצל פרופ' יוסף שוורצמן מהאסכולה הגרמנית. בשנים לאחר מכן השתלם תוך קשרי הדרכה וביקורת עם אמנים חשובים, וביניהם אביגדור סטימצקי ומשה רוזנטליס. יהושע פרונט כתב – "כל חיי למדתי ציור, ציירתי, חייתי ונשמתי אמנות, התעניינתי בענפים אחרים של אמנות ודעת, חיי לא היו, ועדיין אינם סלולים ולעיתים שילמתי מחיר כבד. עד היום אני חווה את עצמי כאמן, וגם כאביר – לוחם על אמונותיי ועל עקרונותיי. לראות אנשים חסרי ישע, משוללי כבוד בסיסי, חסרי עתיד, אשר הופכים להיות עם הזמן יותר ויותר שקופים, גורם לי כאב וכעס. האמצעי היחידי שלי לבטא כל זה, הוא להציג אותם בציורי, להתריס. להציג מראה לפני החברה." בעקבות המחאה החברתית שהתפרצה ביולי 2011 במאהלים והפגנות בכל הארץ ויצאה נגד בעיית יוקר המחיה בישראל צייר פרונט סדרה של ציורים העוסקים בנושא המחאה בה מופיעים מקבצי נדבות, חסרי בית, נידחי החיים, מחטטים בפחי אשפתות ודמויות שוטרים ללא ראש אך עם אקדח ואזיקים. סדרת ציורים נוספת של פרונט עוסקת בנושא עקדת יצחק. בציורים אלה סוקר פרונט את נושא העקדה מאספקטים שונים המשתנים עם הזמן ומתריסים כנגד הגישה המקובלת. בין היתר משווה פרונט את עקדת יצחק לצליבת ישו.
אהבתו הגדולה של פרונט היא הארץ ונופיה והוא מרבה לצייר ציורי נוף בזמן הטיולים שלו ברחבי ישראל "בצאתי לטיולים בנופי הארץ אני חש חגיגה של תנועה, צבע ומרחב ואור. היום, עבורי זה הנאה צרופה, ללא שום יומרות."
הציג תערוכות יחיד בגלריות שונות בארץ ובמוזיאון לאמנות ישראלית רמת גן תערוכה של אוטופורטרטים באצירת אדם ברוך. עבודותיו ראו אור על כריכות ספרי עגנון בהוצאת שוקן, כמו כן על כריכות של ספרי שירה בהוצאת מוקד. האוצר ומבקר האמנות אדם ברוך שאצר את תערוכת היחיד הראשונה שלו כתב: "מבלי לאבד כהוא זה מאישיותו האמנותית הפרטית, יהושע פרונט משתייך למסורת הגדולה של ציור המתאר-חווייתי (אקספרסיוניסטי). הפורטרטים של פרונט מנשבים את קסם הציור ואת כאבו. פרונט מפענח את המשותף לנפשיות ולפיזיות שלו. רוח האדם: גוף האדם.. באותה השעה, הנפשי והפיזי אינם רק אלה של פרונט המסוים אלא של "כל אדם". הציור נע בין ריאליזם להפשטה מתונה, נפער פסיכולוגית, נתחם למצבי חיים מוכרים (בית, אוכל, מעט טבע). הוא עשוי באנרגיה גבוהה, תאוותנית, כמעט בספונטניות, ובאותה שעה הוא פרי של רישומי הכנה לעבודות על הבד."
מאפייניי יצירתו
ציוריו מאופיינים ביחס ישיר לסובייקטיביות ולאמת המובעת במשיכת מכחול בוטחת וחד משמעית. שפתו האמנותית הייתה מיושנת, אך טעונה בידע ברוח המודרניזם המוקדם ואסכולת האקספרסיוניזם כפי שבאה לידי ביטוי בציור הגרמני והישראלי וכמו כן בציור הפולני של תחילת המודרניזם. לא היה מהבולטים בציירים הישראליים, אך מציג שפת ציור נחרצת תוך אמונה מלאה בצדקת דרך ציורית ואמונה בציור כדרך לדעת את העולם הנחווה. הזנחת עבודתו על ידי מוסדות האמנות המרכזיים בארץ, נובעת בחלקה מכך שלא עדכן את שפתו האמנותית בעקבות התפתחויות שחלו באמנות הישראלית עם תנועות האמנות שעברו בה תוך התרחקות ממוקדי השפעה פוליטיים מבחינה אמנותית וניכור ביחס לקהילה האמנותית המרכזית. עבודתו בצללי האמנות הישראלית, אינם מפחיתים מאיכות ציורו, אך ממקמים אותו מחוץ לציר הזמן הרשמי שלה במידה מסוימת וגוזרים עליו בדידות אמנותית. עבודתו כמורה חיברה אותו במידת מה אל ציירים צעירים, אך בדידות משוועת זו בה הוא עבד לאורך רוב השנים, השוותה לעבודתו תחום עבודה אישי, שאינו מתחכך בזרם הראשי של האמנות בארץ.
תערוכות קבוצתיות
1991 – גלריה אפרת תל אביב 1996 – "מורים אמנים", בנייני האומה, ירושלים
ולטר וילדיי
ולטר וילדיי (באיטלקית: Walter Villadei; נולד ב-29 באפריל 1974) הוא קצין וקוסמונאוט איטלקי. הוא סיים את לימודיו באקדמיה של חיל האוויר האיטלקי בפוצואולי ובעל תואר שני בהנדסת תעופה וחלל מאוניברסיטת נאפולי והתמחות בהנדסה אסטרונאוטית מאוניברסיטת רומא. אף על פי שלא טס לחלל עד יוני 2023, הוא הוכשר זמן רב לפני כן כקוסמונאוט ברוסיה. ביוני 2023 הוא טס לחלל במשימה Galactic 01. טיסתו השנייה לחלל מתוכננת לינואר 2024, אז יטוס לתחנת החלל הבין-לאומית כחלק ממשימת Axiom Mission 3 של חברת אקסיום ספייס.
קריירה
וילדיי החל את הקריירה שלו ב-1998 בחטיבת התחבורה האווירית ה-46 בפיזה שבאיטליה, שם עבד על תחזוקת מטוסים ומספר פריסות מבצעיות בחו"ל עד 2003. לאחר מכן הוצב בסגל האווירי ברומא, במסגרת המשרד לטכנולוגיות מתקדמות ותוכניות מל"טים. ב-2005 הוא סיים תואר שני בהנדסת תעופה וחלל שם עסק בעיקר בלוויינים ופלטפורמות מסלוליות, לאחר מכן ייצג את הצוות האווירי בוועדת ההגנה של תוכניות החלל. בשנת 2011 הוא הוצב במשרד החדש למדיניות החלל שהוקם במסגרת המחלקה השלישית של המטה האווירי. בשנת 2014 הוא מונה על ידי נשיאות המועצה כנציג הלאומי לנציבות האירופית לתמיכה ומעקב אחר החלל.
בשנת 2008 החל וילדיי את האימונים הראשוניים שלו בטיסות החלל במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים ברוסיה. בשנת 2012 הוא קיבל את כנפי הקוסמונאוט שלו, ובשנת 2015 הוא השלים את ההכשרה המתקדמת שלו לפני המשימה, רכש כישורים כמהנדס טיסה של חלליות סויוז, ואושר כמשתמש בחלק הרוסי של תחנת החלל הבין-לאומית ומפעיל פעילות חוץ-רכבית.
וילדיי הוא גם מרצה קבוע באוניברסיטת ספיינצה ברומא ובאוניברסיטת תור ורגטה של רומא בנושא "ניסויים בחלל" ו"מערכות חלל". הוא סיים את הקורסים הבכירים של מכללת נאט"ו להגנה ב-2017.
מאז ספטמבר 2017, וילדיי משמש כראש משרד "מדיניות חלל ותפעול" במנהל הכללי של החלל של המטה האווירי באיטליה. הוא גם חבר בוועדה המדעית של סוכנות החלל האיטלקית.
בשנת 2021, הוא נבחר לטוס לחלל בטיסת Virgin Galactic Unity 23 ב-SpaceShipTwo. מאוחר יותר שונה שם המשימה ל-Galactic 01. הייתה זו טיסה תת-מסלולית, במסגרת משימת החלל הפרטית הראשונה של חברת וירג'ין גלקטיק. ב-29 ביוני 2023 הטיסה המריאה מ Spaceport America בניו מקסיקו, ארצות הברית ונחתה בחזרה בכדור הארץ לאחר שעה ו-12 דקות. במהלך הטיסה לבש וילדיי חליפה למדידת נתונים ביומטריים ואת התגובות הפיזיולוגיות שלו לטיסות בחלל.
וילדיי עתיד לטוס לחלל במשימה Axiom Mission 3 המתוכננת לינואר 2024.
מיקלוש היידו
מיקלוש היידו, (במקור מיקשה הוניג, בהונגרית: Hajdu Miklós; גלה, 28 בינואר 1879 – תל-ליטוינסקי, ישראל, ינואר 1956) היה עורך דין יהודי-הונגרי-ישראלי, עיתונאי, סופר, עורך עיתון, פעיל ציבורי בקהילה היהודית בבודפשט ופעיל ציוני.
קורות חייו
מיקלוש הוניג נולד במשפחה יהודית בכפר קטן במחוז שומוג' כבנם של הסוחר אדולף הוניג ושל מריה קראוס. הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בדומבובאר, קאפושוואר ובוניהאד. כבר בימי האוניברסיטה, משנת 1897, עבד ככתב עיתון.
הוא היה בין הראשונים שהעשיר את העיתונות ההונגרית בצורות כתיבה חדשות. סיפוריו הקצרים והרישומים על החיים היהודיים מאופיינים באצילות הסגנון.
הוא היה פעיל בחיים הציבוריים היהודיים:
בשנת 1939, בבורחו מהפשיזם, עלה לארץ ישראל. כאן הוא ייסד את העיתון Értesítő Tel Aviv (המודיע של תל אביב) ובין השנים 1941 לבין 1945, היה נשיא התאחדות עולי הונגריה, ולאחר מכן נשיא כבוד. לא ידוע על עבודתו ויצירתו בישראל.
מואסניט
מואסניט הוא מינרל נדיר מאוד. דרגת הקושי שלו היא 9.25-9.5 בסולם מוס שהיא הקרובה ביותר בכל החומרים בטבע לדרגת קשיותו של היהלום (10 בסולם מוס).
גילויו וזיהויו
המינרל נקרא על שם אנרי מואסאן, כימאי יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1906, אשר גילה אותו על מעטפת של מטאוריט בקניון דיאבלו שבאריזונה בשנת 1893.
עד לשנת 1950 הנחת היסוד הייתה כי מקורו של המינרל במטאוריטים. בשנת 1959 נתגלה המינרל במכרה יהלומים קימברליטי שביקוטיה. מקור המואסניט בטבע נחקר גם בשנת 1986 על ידי הגאולוג האמריקאי צ'ארלס מילטון.
מחקרים הראו כי מואסניט נוצר בטבע כתכלילים ביהלומים, בקסנוליטים ובסלעים אולטרה-מאפיים בקימברליט ובלמפרואיט.
שימושיו
עקב הנדירות של המואסניט וקרבתו בתכונותיו ליהלום, בשנת 1988 נרשם פטנט על ידי Charles Eric Hunter בנוגע לייצורו כחומר סינתטי. מאז הוא משמש כחיקוי ליהלום בתעשיית התכשיטים, עקב קשיותו הרבה ומקדם השבירה (RI) הגבוה שלו, שמשווה לו בוהק מיוחד העולה ברמתו על זה של היהלום.
גילוי מואסניט בישראל
חברת "שפע ימים (א.ט.מ.) בע"מ" שעסקה באקספלורציה של יהלומים, אבני חן וזהב בצפון ישראל, דיווחה החל משנת 2001, כי במסגרת פעילותה מצאה גבישי מואסניט - באותה עת היה הגדול שבהם בגודל של 3.5 מ"מ. בחודש אוגוסט 2012 דיווחה החברה על מציאת גביש בגודל 4.1 מ"מ. בחודש דצמבר 2015 דיווחה החברה כי מצאה גביש נוסף של מויאסנייט בגודל 4.14 מ"מ.
מקס בוכמן
מקס בוכמן (14 בפברואר 1896 – 7 בינואר 1972) היה מומחה ברפואה פיזיקלית, שיקום וראמטולוגיה, מנהל מחלקה פנימית בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, רופא מחוזי של קופת חולים בגליל, מראשוני חוקרי הבלנאולוגיה והראומטיזם בארץ-ישראל ומחלוצי טיפולי ההידרותרפיה בארץ ישראל.
קורות חיים
בוכמן נולד ברגנסבורג שבגרמניה למיטה (לבית רוזנברג) ולסטפן. בגיל 3 עבר לנירנברג. במלחמת העולם הראשונה גויס, ונשלח לחזית צרפת ועיראק. בשנת 1917 נשלח כחובש לארץ ישראל. שירת בצמח, עפולה, נצרת, ירושלים ולבסוף בבית חולים שדה בשכם, שם הועלה לדרגת סמל. בוכמן שירת כשנה בארץ-ישראל.
בוכמן נפל בשבי והועבר למחנה שבויים בתל אל כביר, (במצרים). במחנה השבויים היה אחראי בוכמן על תוכנית ההרצאות בספרות ופילוסופיה גרמנית. במחנה השבויים קיבל את ההחלטה לעלות לארץ-ישראל. לאחר שחרורו שב לגרמניה.
בוכמן למד רפואה במינכן, פרייבורג ונירנברג. בשנת 1924 סיים את לימודיו והתחתן עם מרים.
בוכמן ביקר בארץ ישראל והחליט להשתקע בטבריה. קופת חולים הציעה לבוכמן משרה של רופא בבית החולים על שם שוויצר. בוכמן חזר לגרמניה והשתלם במחלות פרקים.
בשנת 1927 עלו בני הזוג בוכמן לארץ, ובוכמן ניהל במשך 3 שנים את המחלקה הפנימית בבית החולים ע"ש שוויצר בטבריה.
בהמשך, התמנה בוכמן לתפקיד הרופא המחוזי של קופת חולים בגליל.
לאחר קום המדינה נתמנה רופא ממשלתי אזורי ראשון בגליל.
בשנת 1955 התמנה בוכמן למנהל הרפואי של חמי טבריה. בוכמן חקר את חמי טבריה, פרסם 40 עבודות מדעיות בנושאי ראומטולוגיה, מחלות טרופיות, בלנאולוגיה, והידרותרפיה.
בוכמן כיהן כסגן יושב ראש האגודה לרפואה פיזיקלית ולראומטולוגיה וכיושב ראש ההסתדרות הרפואית בטבריה.
בוכמן נפטר ב-1972. השאיר אחריו שלוש בנות.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל, שנת 1939
בתאריכים 31 במאי – 1 ביוני לשנת ה'תרצ"ט 1939 נערך בבית הבריאות ע"ש שטראוס ברחוב צ'נסלור, בירושלים כנס רפואי-מדעי שארגנה ההסתדרות הרפואית העברית בא"י. בכנס השתתפו מרבית מבכירי הרופאים בארץ ישראל לתקופה. ראו: ד"ר בוכמן (טבריה) "על הכליה הצמוקה" (ישיבה ד', 1 ביוני)
עבאס שאה הראשון
עבאס שאה הראשון "הגדול"  (בפרסית شاه عباس یکم - שאה עבאס יקם, شاه عباس اول שאה עבאס אוול או شاه عباس بزرگ שאה עבאס בוזורג", בשמו המלא ותאריו: זילוללה אמיר אל מו'מינין היידאר אבו ל-מוזאפר שאה עבאס אל חוסייני אל מוסאוי אל ספווי בהדור חאן,27 בינואר 1557 בהראת – 19 בינואר 1629 במאזנדראן) היה השאה של פרס במשך 42 שנים (1587–1629).
עבאס היה הנציג הבולט ביותר של שושלת הספווים והשליט החשוב ביותר של פרס בתחילת המאה ה-17. הוא העניק לממלכתו שלטון ריכוזי, שנסמך במידה רבה על הפקידות והסוחרים הפרסים והגביל את כוחם של הפאודלים מקרב השבטים ממוצא טורקמני. כמו כן העלה את קרנה של איראן בזירה הבין־לאומית על ידי מדיניות מוצלחת של התפשטות טריטוריאלית: כיבוש חלק גדול של אפגניסטן בעקבות ניצחונות על האוזבקים (ניצחון הראת ב-1597); כיבוש חלק מהקווקז; וסיפוח בגדאד, עיראק (1623) ובחריין – מה שהעניק לפרס, יחד עם ההשתלטות על האי הקטן הורמוז (1622) שהיה עד אז בידי פורטוגל, שליטה אסטרטגית במפרץ הפרסי. בימי מלוכתו ידעה פרס התפתחות כלכלית ותרבותית מרשימה. עבאס הגדול העביר את בירת האימפריה מקזווין לאיספהן, והאחרונה הפכה לאחת מהערים היפות בעולם, נכון לאותה התקופה. קידם את המסחר, את פיתוח דרכי התחבורה ואת החקלאות.
למרות אדיקותו כמוסלמי שיעי, ותרומתו לחיזוק הצביון השיעי של איראן, גילה עבאס הראשון יחס של סובלנות יחסית כלפי קטגוריות שונות של נוצרים וביסס קשרים טובים עם מעצמות נוצריות כמו ספרד ואנגליה.
שנותיו הראשונות
עבאס נולד כעבאס מְרזָה בעיר הראת, אז בחבל ח'וראסאן, באפגניסטן של היום, כבן השלישי של הסולטאן מוחמד ח'ודאבנדה ושל אשתו חייר אן- ניסא ("הטובה בנשים") בגום, הידועה גם כ"מהד-אי אוליה". האֵם הייתה בתו של מושל המחוז מאזנדראן, עליו נאמר שהיה צאצא של האימאם השיעי הרביעי, זין אל-עאבדין. לפי מקורות אחדים אימו הייתה גם בעלת שורשים גאורגים. בזמן הולדתו שלט באיראן סבו, השאה שאה תהמאספ הראשון. כתינוק נמסר לטיפול לח'אני ח'אן ח'אנום, אם המושל של הראת, עלי קולי ח'אן שאמלו. כשמלאו לו 4 שנים, אביו, מוחמד, אדם אדוק ועדין נפש שסבל ממחלת עיניים, ושנחשב לא כשיר לרשת את המלכות, נשלח על ידי הסב לשיראז במחשבה שהאקלים שם ייטיב עם בריאותו השבירה. לפי המסורת, לפחות אחד מנסיכי בית המלוכה היה צריך לגור במחוז ח'וראסאן. כבר בגיל עשר התמנה עבאס באופן רשמי כמושל ח'וראסאן לצידו של אביו כשהוא יושב בעיר הראט. יחד עם אביו, ניצל עבאס ממסע החיסולים שארגן דודו, שאה אסמאעיל השני, נגד בני המשפחה. אחרי מותו של אסמאעיל השני, בשנת 1578, מוחמד ח'ודאבנדה, עלה לשלטון, בניגוד לכל הציפיות, כשאה של איראן. בנסיבות אלו הפכה אמו למחזיקה בפועל את רסני השלטון, כשיחסה מוטה יותר לטובת בנה הגדול, המזה. המלכה נכנסה אחרי זמן קצר לעימות עם קבוצה חזקה של פאודלים טורקמנים שיעים - קיזילבאש, שקשרו קשר נגדה והצליחו בחודש יולי 1579 לרצוח אותה בחניקה. השאה מוחמד היה שליט חלש שהתקשה להשתלט על הסיעות הפאודליות כמו הקיזילבאשים, וגם להגן את הממלכה מפני פלישות של הטורקים העות'מאנים ושל האוזבקים לנסיך הכתר, המזה, היו כמה הישגים במאבק בעות'מאנים. בשנת 1586 נרצח המזה בנסיבות מסתוריות.
מגיל 14 (1585) עבאס נמצא בחסותו של מורשיד קולי ח'אן, אחד המנהיגים הקיזילבאשים בח'וראסאן (בן לשבט אוסטג'לו) בהזדמנות שנוצרה על ידי פלישה אוזבקית לח'וראסאן בשנת 1587, החליט מורשיד שהגיע הרגע המתאים להדיח את השאה חסר הכוח, מוחמד, ולהשליט במקומו את בנו עבאס. מורשיד כבש את הבירה הספווית, קזווין וב-1 באוקטובר 1588 הסכים השאה מוחמד ח'ודאבנדה ללא התנגדות לוותר על כס המלכות לטובת בנו בן ה-16.
צעדים ראשונים לקראת ריכוז השלטון
בשעת הכתרתו מצב האימפריה היה בכי רע. הטורקים העות'מאנים כבשו שטחים נרחבים במערב ובצפון-מערב, כולל את העיר תבריז. האוזבקים השתלטו על מחצית החבל ח'ורסאן בצפון-מזרח. פרס עצמה הייתה קרועה במלחמות בין סיעות שונות של הקיזילבאשי, שזלזלו בסמכות המלכותית. בשנת 1579 המלכה נרצחה, בשנת 1583 נרצח גם ה"וזיר הגדול".
עבאס חיסל חשבונות קודם כל עם רוצחי אמו. הוציא להורג ארבעה ממנהיגי הקשר והגלה שלשה אחרים. אחר כך שאף להשתחרר מעול חסותו של מורשיד קולי חאן, "ממליכו". מורשיד חיתן את עבאס עם אלמנת המזה אחיו, ובת דודה שלו, והגביל אותו לתחום הארמון. באותו זמן דאג לחלק משרות ממלכתיות חשובות בין מקורביו וקרובי המשפחה.
בשומעו כי האוזבקים הטילו מצור על הראת שם שלט ידידו מילדות עלי קולי חאן שמלו, עבאס ביקש ממורשיד לשלוח בדחיפות כוחות להציל את הראת. אבל מורשיד חשש מיריבותו של עלי קולי חאן ולכן לא נקף אצבע עד שהראת נפלה לידי האוזבקים ואוכלוסיית העיר נטבחה. רק אז התפנה לצאת למערכה בח'ורסאן. עבאס זעם על כך ותכנן לנקום את מותו של עלי קולי חאן. הוא גייס ארבעה מראשי הקיזילבאשי לרצוח את מורשיד בשעות המנוחה שלאחר משתה ב-23 ביולי 1589. כך עבאס נותר שליט יחיד בפרס. אמו של עלי קולי חאן המנוח, חאני חאנום, ששימשה לעבאס לאם אומנת בילדותו, ונקראה על ידו בשם "נאנה" (אמא), זכתה למעמד נכבד ביותר בחצר ובהרמון.
לפני שיוכל לדחוף את הפולשים הזרים מחוץ לממלכה, היה על עבאס להשכין סדר בתוך המדינה. במטרה זו הסכים בינתיים ב-21 במרץ 1590 לחתום על הסכם שלום עם העות'מאנים (שנודע בשם "הסכם איסטנבול"), שהיה משפיל מבחינתו. הסכם זה אילץ אותו להכיר בשלטון העות'מאנים באזרבייג'ן, בקרבאך, בגאנג'ה ובקאראג'אדאג וכמו כן בחלקים של גאורגיה, לורסתאן וכורדיסטן.
החלשת כוחם של הקיזילבאשים
הקיזילבאשים היו עמוד השדרה של הצבא הפרסי מתחילת שלטון הספווים ותפסו משרות רבות בממשל. על מנת לאזן את כוחם עבאס שאה התחיל להיעזר בגורם אחר בחברה האירנית : ה"גולאם"ים. (בתרגום מילולית = "עבדים"). אלו היו אנשי קווקז - גאורגים, ארמנים או צ'רקסים שעברו לדת האסלאם והיו משרתים בצבא ובמנהל. כמישהו שגדל בין "גולאמים" ממוצא קווקזי או כורדי, עבאס קידם אחדים מהם גם בתפקידים ניהוליים הבכירים ביותר - למשל של מושלי מחוזות על חשבון בני המשפחה המלכותית והקיזילבאשים. המקורבים מתוכם קיבלו את השם "שאה סוואן" כלומר, "אוהבי השאה". ביניהם בלט הכורדי גאנג' עלי חאן. כמו כן הגאורגי אללהוורדי חאן היה למפקד של כמה גדודי גולאמים ואחר כך היה למושל של המחוז פארס. השאה הדיח כמה מהמושלים הקיזילבאשים והעביר קבוצות מתוכם לשטחי שבטים קיזילבאשים אחרים על מנת ולזרוע בהם ריב ומדון לפגוע באחדותם, השבירה ממילא. בעקבות הדחת מושלים קיזילבאשים השאה החזיר את המחוזות אל שליטתו ויכול היה להבטיח בדרך זו תוספות להכנסות האוצר הממלכתי. חלק מחלקות האדמה (ממלוכ) המיועדים לראשי שבטים הפכו לאדמות הכתר (חאסה) מהן השאה גבה מיסים ישירים.
המלחמה באוזבקים 1598
המסע הראשון של צבאו החדש של עבאס כוון נגד האוזבקים שהשתלטו על המחוז חורסאן והחריבו את יישוביו. תוך ניצול המצב שנוצר עקב מות המנהיג האוזבקי עבדאללה חאן ורציחת אחיו עבד אל מומין באפריל 1598 עבאס שאה יצא למתקפת נגד. הצליח קודם לכבוש די בקלות את העיר משהד, אבל המנהיג האוזבקי דין מוחמד חאן נשאר בריא ושלם והתגונן היטב בתוך חומות העיר הגדולה השנייה באזור, הראט. עבאס ביים נסיגה והצליח לפתות אותו לצאת מחוץ לעיר. בהמשך פרץ קרב עקוב מדם ב-9 באוגוסט 1598 ובמהלכו החאן האוזבקי נפצע וכוחותיו נסוגו. בדרך הבייתה דין מוחמד חאן נרצח על ידי אנשיו. עבאס הצליח להחזיר את השליטה הפרסית על חורסאן להשכין שקט בגבול הצפון- מזרחי, ואף הרחיק את הגבול מזרחה עד לשערי הערים באלח וקנדהאר.
המסע הראשון ב 1603–1612
מאז ההסכם משנת 1580 עבאס נחשב כמעט למעין בן חסות של האימפריה בעות'מאנית. הספווים לא הביסו אף פעם את הטורקים העות'מאנים בקרב פנים מול פנים. בשנת 1602 החליט השאה עבאס שהגיע הזמן לשים קץ למצב המביך. אחרי שהשגריר העות'מאני הציג רשימה חדשה של דרישות יהירות, השאה ציווה לעצרו, לגלח לו את הזקן ולשולחו כך בחזרה לאדונו הסולטאן בקושטא, מעשים שקולים כנגד הכרזת מלחמה. עבאס כבש לאחר מכן את העיר נהוונד והרס את המבצר שלה, שהעות'מאנים ראו בה ראש גשר להתקפותיהם על איראן. בשנה הבאה יצא עבאס עם לוחמיו כביכול למסע ציד במזנדראן כשהמטרה הייתה להסיח את דעת המרגלים הטורקים בחצרו. היעד האמיתי היה למעשה חבל אזרבייג'ן. אכן בנקודה מסוימת שינה עבאס את הכיוון לקזווין, שם אסף תגבורות ובהמשך שם פעמיו אל בירת אזרבייג'ן, תבריז, שנפלה לידי העות'מאנים כמה עשורים קודם לכן. לראשונה האירנים עשו שימוש בארטילריה הכבדה שלהם והצליחו לכבוש את העיר תבריז (1603), ששנות הכיבוש הטורקי לא היטיבו עמה. עבאס שם מצור גם על ירבאן, בירת ארמניה, שהייתה באותן השנים אחד מהבסיסים המרכזיים של הטורקים בקווקז. ביולי 1604 ירבאן נפלה לידי הפרסים ורוב הארמנים, הגאורגים ושאר תושבי הקווקז ראו בכך שעה כשרה להתנתק מהחסות הטורקית. אבל עבאס לא היה בטוח איך הסולטאן אהמט הראשון יגיב לאירועים ולכן נקט במדיניות זהירה ונסוג מהקווקז תוך כדי שימוש בטקטיקת האדמה החרוכה.
במשך שנה אף מחנה לא זז מעמדותיו עד שב-1605 השאה שלח את הגנרל אללהוורדי חאן לקראת הכוחות העות'מאנים על גדות ימת ואן. ב-6 בנובמבר 1605 הפרסים בפיקודו של עבאס שאה נחלו ניצחון מכריע על העות'מאנים בקרב סופיאן, על יד תבריז.
ב-20 בנובמבר 1612 נחתם הסכם נצוח פאשה.
המסע השני ב-1616–1618. כיבוש עיראק (1623–1624)
חלפו כמה שנות רגיעה עד שהעות'מאנים תכננו את תגובתם. אך מרגלי השאה עקבו אחרי תנועותיהם החשאיות. עבאס קיבל מידע מודיעיני שהתוכנית הטורקית הייתה לפלוש דרך אזרבייג'ן, לכבוש שוב את תבריז, אחר כך לתפוס את ארדביל ואת קזווין ולהחזיקן כקלף לחילופי שטחים. גם הפעם תכנן עבאס שאה להפיל אותם במלכודת. קודם לפתות אותם לחדור למדינה ואחר כך להרוס את כוחותיהם. הוא פינה את תבריז מתושבים וחיכה בארדביל עם צבאו. בשנת 1618 צבא עות'מאני בן 50,000 לוחמים, בהנהגת הווזיר הגדול פלש לפרס וכבש את תבריז ללא בעיות. הווזיר שלח לשאה, באמצעות שליח, הצעת שלום תמורת החזרת השטחים שפרס לקחה מהטורקים אחרי 1602. עבאס סירב וטען שהוא מוכן להבעיר את ארדביל ולסגת עוד אל פנים הממלכה מאשר להיאבק פנים מול פנים עם הצבא העות'מאני. כששמע זאת הווזיר הטורקי החליט לפנות מיד ישר לארדביל. עבאס ארב לו שם עם 40,000 חיילים באחד מצמתי הדרך ובקרב שפרץ ידם של הפרסים הייתה על העליונה. ניצחונו של עבאס היה מוחלט. בשנת 1623 החליט עבאס שהגיע הזמן לכבוש בחזרה את מסופוטמיה שאבדה לסבו טהמאספ. בנצלו את מצב הבלבול שבו היו נתונים הטורקים עם העלייה לשלטון של הסולטאן החדש מוראט הרביעי, עבאס יצא כאילו לעליית רגל למקומות הקדושים של השיעים בכרבלה ובנג'ף אבל השתמש בכוחותיו כדי לכבוש את בגדאד (ינואר 1624). מרד נגד הפרסים שפרץ בגאורגיה איפשר לטורקים להתעשת ולהטיל מצור על בגדאד. השאה אסף כוחות צבא להגנת בגדאד והצליח להביס את הטורקים תבוסה מכרעת. חלק מתושביה הסונים של בגדאד נטבחו וקברותיהם של אבו חניפה ועבד אל-קאדר אל-ג'ילאני הוחרבו. מוסדות איסלמיים סוניים נהפכו לאורוות. ילדים ונשים סונים נמכרו כעבדים באיראן. השאה הפך את בגדאד לעיר שיעית. אמנם אחרי מות עבאס, בשנת 1638 העות'מאנים חזרו לבגדאד ואז הגבול בין שתי הממלכות נקבע סופית.
קנדהאר והיחסים בין פרס ובין האימפריה המוגולית
פרס הייתה באופן מסורתי בת בריתם של המוגולים במאבקם באוזבקים, כאשר אלו האחרונים חמדו את חבל חורסאן. הקיסר המוגולי חומאיון העניק לסבו של עבאס, שאה טהמאספ, את חבל קנדהאר כגמול מתוך אסירות תודה על התמיכה שהעניק לו במאבקו לחזור לשלטון בהודו. אולם בשנת 1590 יורשו של חומיון על הכס המוגולי, ניצל את אי הסדר ששרר באיראן, וכבש שוב את קנדהאר. תוך כדי שמירת יחסים טובים עם המוגולים, עבאס שאה חזר וביקש מבני בריתו את קנדהאר בחזרה. בשנת 1620 התערערו היחסים בין שתי האימפריות ופרצה ביניהן מלחמה אחרי ששגרירו של עבאס סירב להשתחוות בפני הקיסר המוגולי, ג'האנגיר. הפעם הודו הייתה זו שהתמודדה עם סכסוכים פנימיים. בשנת 1622 נזקק עבאס רק למתקפת בזק קצרה על מנת להשתלט על קנדהאר. אחרי שהשיג את מבוקשו הושיט עבאס יד לג'הנגיר, והצהיר שלקח רק מה שהגיע לו בזכות ושלל כל שאיפות טריטוריאליות אחרות כלפי מדינת המוגולים. ג'הנגיר לא השלים עם האבדה אבל לא היה מסוגל לכבוש אותה פעם נוספת.
העימות עם הפורטוגזים
במהלך המאה ה-16 פורטוגל הקימה בסיסים משלה במפרץ הפרסי. בשנת 1602 צבא איראני בפיקודו של אימאם קולי חאן אונדילאדזה הצליח לגרשם מבחריין. כעבור עשרים שנה, בסיוע של ארבע ספינות מלחמה אנגליות עבאס כבש את האי הורמוז שהתפתחה תחת שליטת פורטוגל למרכז מסחרי וימי חשוב ביותר. אחרי גירוש הפורטוגזים משם האי איבד את חשיבותו, אבל עבאס תכנן לשקם את עיר הנמל הפורטוגזית קומוראו או גמרון, הכבושה על ידו עוד בשנת 1614, בשם החדש "בנדר-א עבאס", במטרה שתמלא את תפקידה של האי. ואכן בנדר-א עבאס הפך למרכז חשוב ליצוא המשי האיראני לאירופה.
עיר הבירה החדשה: אספהאן
עבאס העביר בשנת 1598 את בירת האימפריה שלו מקזווין לאספהאן, עיר בעלת אופי פרסי יותר ושמיקומה מרכזי יותר מבחינה גאוגרפית. תחת הנהגתו אספהאן הפכה לאחת הערים היפות בעולם. נבנו בה מסגדים מפוארים, מכללות, קרוואנסראיים ובתי מרחץ מרהיבים. רוג'ר סייברי ציין כי"מאז פיתוחה של בגדאד במאה השמינית על ידי הח'ליפה אל מנצור, לא הייתה דוגמה כזאת של תכנון ערים בעולם המוסלמי, והיקפו ותכנונו של מרכז העיר תאמו את מעמדה כבירת האימפריה". אספהאן הפכה למוקד האדריכלות הספווית, עם בניינים כמו אלה של המסגדים מסג'ד-י שאה, כיום מסג'ד-י אמאם. מסג'ד-י שייח' לוטפאללה, הארמונות עאלי קאפו ׁוצ'הל סותון והככר נאקש-אה ג'האן, כיום "מיידאן-י אמאם".
המלאכות והאמנויות
בילדותו בהראת, בארמון של עלי חאן שמלו, למד עבאס קליגרפיה וציור, ואף על פי שאין עדויות שהיה מוכשר בתחום זה, נראה שספג השראה מפניני האמנות הטימורית שבמזרח האימפריה, בהראת ובמשהד. השפעתה בעיקר באדריכלות ניכרת בפרויקטים האדריכליים שניהל באספהאן ובמקומות אחרים. תחת חסות השאה הוקם בית ספר לאמנות שסדנאות הציור שלו יצרו כמה מדברי האמנות היפים בתולדות איראן. הצטיינו בתקופתו הציירים אקא רזא עבאסי, מוחמד קאסים, עלי רזא תבריזי, סדיקי, מיר עימאד ואחרים. עם כל השרשים הסגפניים של השושלת הספווית וחוקיה הדתיים המגבילים את חיי התענוגות, בימי עבאס שאה הגדול חלה התרופפות מסוימת במגבלות אלה. בימיו הוקם באספהאן גם מפעל לשטיחים שבו אמנות יצור השטיחים הפרסים הגיע לשיאים. עבאס יישב באספהאן 300 קדרים מסין עם משפחותיהם לשם ייצור חרסינה. הארמנים שאותם הביא בכפייה ב"ג'ולפה החדשה" קיבלו מונופול על ייצוא המשי.
דיכוי המוסלמים הסונים
בדומה לשאר המונרכים הספווים, עבאס שאה היה מוסלמי שיעי והטיף להימנע מעלייה לרגל למכה. הוא גילה הערצה מיוחדת לקדושתם של האימאם חוסיין. בשנת 1601 ערך ברגל לאורך מעל אלף קילומטרים עלייה לרגל מאספהאן למשהד. שם הקים מחדש את המתחם הקדוש של האימאם רזה שחוּלל על ידי האוזבקים. יחסו לסונים במערב ממלכתו היה על פי רוב נוקשה, אולי בגלל העימות עם מעצמות סוניות כמו האימפריה העות'מאנית. כורדים רבים שסירבו להמיר את דתם לשיעה נרצחו או גורשו לח'וראסאן כדי לשמש מחסום בין האיראנים לאוזבקים. לפי מוחמד אמין זאקי ,תוך ימים ספורים נטבחו 70,000 מתוכם ו1,500 משפחות כורדיות הוגלו.
אלה מהנוצרים שהצליחו לשרוד ולהתיישב מדרום לאספהאן, מעבר לנהר זיאנדרוד, זכו בסופו של דבר לחופש דת, אף לקתדרלה ארמנית מרשימה - קתדרלת ונק - בג'ולפה החדשה. מטרת השאה הייתה קודם כל להיעזר בארמנים כדי לקדם את כלכלת הממלכה.
חוץ מחופש הפולחן השאה העניק להם הלוואות ללא ריבית והרשה להם לבחור לעצמם ראש עיר משלהם, קלנטאר. עשרות שנים אחר כך, להבדיל מארצות מוסלמיות אחרות, הכנסיות הארמניות בפרס הורשו עדיין לקרוא לתפילה בצלילי פעמונים. גורל הארמנים שהועברו לחבלי ארץ אחרים באיראן כמו גילאן ומאזנדראן היה מר. עבאס שאה תכנן להקים עיר בירה משנית בפראחאבאד בחבל מאזנדראן וביקש ליישב ארמנים גם שם. אולם חום הקיץ היה קשה מנשוא והאזור היה מוכה בקדחת, ומשום כך הרבה מהמתיישבים הנוצרים איבדו את חייהם או נאלצו לברוח למקום אחר. בשנים 1614–1615 פרץ בגאורגיה מרד של קאחטים נוצרים. המרד דוכא באכזריות. נהרגו 60,000 עד 70,000 נפש בקירוב וכ-100,000 איכרים גאורגים הוגלו לאיראן. מאוחר יותר, ב-1624 המלכה קטבאן של גאורגיה עונתה למוות בשיראז בפקודת עבאס, מפני שסירבה להתאסלם וכך הפכה לקדושה מעונה של הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית.
היהודים בתקופת עבאס הגדול
הכרוניקות בחרוזים של המשוררים באבאי בן לוטף ונכדו באבאי בן פרהאד, שחוברו ביהודית-פרסית, מספרות על רדיפות קשות של יהודים בידי השאה, שדחף להתאסלמותם. אחת הפרשות נוגעת להנהגת סימני זיהוי מיוחדים ליהודים בלבוש. היוזמה לחבישת כובעים מיוחדים ומגוחכים מיוחסת בכרוניקות הנ"ל ליהודי מומר מלאר בשם אבו ל-חסן לארי, ועל שמו כונו בשם "כובעי בּוּלחסן". יוזמתו נתקלה בהתנגדות מצד קהילות שונות, והצדדים הגיעו לדיון בפני הגורמים האחראים לנושאי דתות. קהילת כאשאן הצליחה למנוע את הגזרה ולהגיע לפשרה שלפיה יישאו היהודים סרט מיוחד עם קשר בחזה. בשיראז נצטוו היהודים לשאת על בגדיהם טלאי בגודל של מטבע.{{הערה|{{פעמים|אמנון נצר|רדיפות ושמדות בתולדות יהודי איראן במאה הי"ז|6.2(1)|6, תשמ"א, עמ' 32–56}}}; על פרשת "כובעי בולחסן" - בעמ' 36–41}} בעת הכיבוש על ידי השאה של העיר זאגמי  בממלכת קאחתי נפלו בשבי 700 גאורגים ויהודים. יהודים מגאורגיה הכבושה נשלחו להקים עיר משלהם בפרס על חוף הים הכספי. אולם מכיוון שתנאי האוויר והביצות שם הקשו על חייהם הסכים השאה שיעברו לעיר החדשה שהקים בפראחאבאד . יהודי גאורגי מן העיר זאגמי בשם אלעזר, או ח'ואג'ה לאלהזאר, שעזר לשאה בכיבוש עירו ואף מונה לראש העדה בפראחאבאד, מילא תפקיד חשוב בסחר המשי.
התייחסותו ליהודי ארצו
שאה עבאס הראשון היה ידוע ביחסו הנוקשה גם כלפי הקהילות היהודיות תחת שלטונו. בעקבות סכסוך פנימי בקהילה היהודית באצפהאן, דרש מהם שאה עבאס לבחור: התאסלמות או מוות. מקצת היהודים בחרו במוות על קידוש השם, אך רוב בני הקהילה יצאו בלא פגיעה, בזכות התערבותו של איש הדת השיעי בהאא א-דין אל-אמִלי. בנוסף, שאה עבאס הגלה קבוצות יהודיות - כמו גם נוצריות - לערים החדשות שבנה. למרות זאת, ובזכות פעולותיו החיוביות הרבות, הוא מוזכר בכתובים בצורה חיובית לרוב. יהודי אספהאן מספרים כי על פי האגדה, בזמן שהשאה יצא לציד, הוא נתקל באיילה ורדף אחריה. האיילה נכנסה למערה, אך גם שם לא עלה בידי השאה לתפוס אותה. כשרצה השאה לשוב על עקבותיו ולצאת מן המערה, איבד את דרכו. באותו רגע התגלתה לפניו האיילה בדמות אישה שהציגה עצמה כשרח בת אשר, ביקשה ממנו לבטל ולחזור בו מרדיפתו את היהודים ואיימה שאם לא ינהג כדבריה, תשאירנו למות במערה. השאה הסכים להיטיב עם בני עמה, ורדיפות היהודים נפסקו. המערה הפכה למקום מקודש עבור היהודים ומוקד לעלייה לרגל, ולצדה נבנה גם בית כנסת.
הקשרים הדיפלומטיים עם אירופה
בשנת 1599 שלח את המשלחת הראשונה לאירופה ובראשה חוסיין עלי בג. שגריריו חצו את הים הכספי ועברו את החורף במוסקבה. אחר כך המשיכו הלאה לנורווגיה, לאימפריה הגרמנית - אוסטרית שבה התקבלו על ידי הקיסר רודולף השני והגיעו עד לרומא. שם התקבלו לשיחה ארוכה אצל האפיפיור קלמנס השביעי. מאיטליה בשנת 1602 נסעו השליחים הפרסים לחצר המלך פליפה שלישי ולפורטוגל. אף על פי שהמשלחת לא הצליחה לכרות ברית ממש עם הארצות שבהן ביקרה ורוב חבריה לא חזרו למולדתם בגלל הרפתקאות רבות ומשונות, מוות אלים ואף כמה מקרים מפורסמים של התנצרות בספרד, היא היוותה צעד חשוב במגעים בין איראן ובין האירופים ותרמה להעלאת העניין של תושבי אירופה בעמי איראן ותרבותם. בהמשך מספר השליחויות הדיפלומטיות משני הצדדים הלך וגדל.
עבאס שאה ציפה במיוחד לכריתת ברית עם ספרד, שבלעה אחרי 1580 את פורטוגל, והייתה ליריבה גדולה של האימפריה העות'מאנית. הוא הציע לספרדים פריבילגיות במסחר וחופש למטיפים הקתולים בפרס תמורת עזרה בעימות עם הטורקים העות'מאנים. פרטוגל תחת מלכות ספרדית המשיכה לשמור לעצמה שליטה מוחלטת על מעבר במיצרי הורמוז ועל המסחר באזור בניגוד לאינטרסים של פרס. ספרד - פורטוגל דרשה מעבאס לנתק את יחסיה של פרס עם החברה האנגלית של הודו המזרחית''' East India Company. השאה לא היה מוכן לקבל את התנאים האלה. בסופו של דבר, כצוין לעיל, ב-1615 הוא הצליח לכבוש מידי הפרטוגזים את העיר שהפכה לנמל בנדר עבאס וב-1622 גרש את הפורטוגזים מהאי הורמוז והבטיח לעצמו את השליטה במפרץ הפרסי. ב-1617 נציגי ה"חברה של הודו המזרחית" פתחו משרדים בשיראז ובאספהאן.