cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורו 2024
שלב הבתים
12 הנבחרות שסיימו באחד משני המקומות הראשונים ו-4 הנבחרות בעלות המאזן הטוב ביותר מתוך 6 הנבחרות שסיימו במקום השלישי, יעפילו לשמינית הגמר.
שוברי שוויון
במקרה של שוויון בנקודות, הדירוג הפנימי בשלב הבתים ייקבע לפי שוברי השוויון הבאים:
שלב הנוקאאוט
כמו בכל טורנירי היורו מאז יורו 1984, אין משחק על המקום השלישי.
משחקי שמינית הגמר תלויים בחלקם בבתים שמהן העפילו ארבעת הנבחרות שסיימו במקום השלישי.
סמליל וסלוגן
הסמליל הרשמי נחשף ב-5 באוקטובר 2021 בטקס שנערך באצטדיון האולימפי בברלין. הסמל מתאר את גביע הנרי דלוניי וסביבו 24 פרוסות צבעוניות, המסמלות את 24 הנבחרות המשתתפות, בצורת אליפסה, המסמלת את גגו של האצטדיון האולימפי, בו ייערך הגמר. בנוסף, לכל אחת מ-10 הערים המארחות ישנו סמליל ייחודי, הכולל מבנים מקומיים; שער ברנדנבורג בברלין, Dortmund U-Tower בדורטמונד, מגדל הריין בדיסלדורף, האלבפילהרמוני בהמבורג, אנדרטת קרב האומות בלייפציג, פראואנקירכה במינכן, קתדרלת קלן בקלן, ועוד.
אנטואן קואזוו
קורות חייו
קואזוו בן של פסל ממשפחה שהיגרה מפראנש-קונטה. פיסל את עבודתו הראשונה: המדונה בגיל שבע עשרה. קואזוו הגיע לפריז בשנת 1657 והצטרף לסדנה של לואי לרמברט, הכשיר את עצמו בנוסף על ידי העתקה של פסלים רומאים כולל ונוס דה מדיצ'י וקסטור ופולוקס. בשנת 1667 קיבל הזמנה מאת הבישוף של שטרסבורג ליצור פסלים עבור אחוזתו בסאברן.
קואזוו חזר בשנת 1671 לפריז, פרוטומה שיצר של צייר המלך שארל לה ברן הבטיחה את קבלתו לאקדמיה המלכותית לפיסול, והפך לחלק מצוות בולט של פסלים, ציירים ומעצבים של שארל לה ברן אשר בין השנים 1685 - 1677 יצרו ופסלו בארמון ורסאי ובגן הפסלים שלו. קואזוו התקדם בהירארכיה האמנותית בשנת 1678 הפך לפרופסור באקדמיה המלכותית לפיסול ובשנת 1702 הפך למנהלה. והדריך את ניקולה קוסטו ואת גיום קוסטו האב.
שפמתן
שפמתן (שם מדעי: Panurus biarmicus) הוא מין ייחודי של ציפורי שיר במשפחה עצמאית - השפמתניים (Panuridae). הוא מכונה שפמתן עקב הצבע השחור של אחורי המקור שמזכיר צורת שפם. מבחינה טקסונומית הוא מקורב למשפחת הסבכיים, אך נחשב למין היחיד הקיים במשפחתו.
השפמתן הוא ציפור קטנה בצבע חום-כתום עם זנב ארוך יחסית. אורכה הממוצע כ-16 ס"מ ומשקלה 12–21 גרם. ראש הזכר אפור ומקורו כתום. בקצה מקורו יש סימן חזק בצבע שחור. היא חיה בעיקר בביצות ובאזורי גדות מים. התזונה שלה מושפעת מהעונות - בחורף היא אוכלת בעיקר גרגירים וזרעים ואילו בקיץ תאכל כנימות וחרקים קטנים אחרים. ציפורים אלה אינן נוהגות לנדוד, ותפוצתן היא בעיקר באסיה ואירופה. היא מגיעה גם לישראל ואינה נודדת.
גיל מסינג
ביוגרפיה
מסינג נולד בבסיס חצור לחיים מסינג, איש חיל האוויר ולימים מנכ"ל הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול במשרד ראש הממשלה, לצדו של ראש הממשלה אריאל שרון, לשעבר ממלא מקום, וסגן ראש העיר יבנה, ולאורנה, תכשיטנית במקצועה, אך משפחתו עברה ליבנה.
למסינג אח אחד.
מסינג למד בבית-ספר היסודי מעיין ובתיכון 'האורן' ע"ש גינסבורג ביבנה.
בנעוריו היה דובר נוער הליכוד, בתקופת הבחירות של 1996 שבהן נבחר בנימין נתניהו לכהונתו הראשונה.
בשנת 2001 התגייס לצה"ל ושירת ביחידת דובר צה"ל. לאחר שעבר קורס קצינים שימש כקצין מבצעים וקשר לתקשורת הבין לאומית, ובהמשך נציג דובר צה"ל באוגדת עזה, עליה פיקד באותה עת אביב כוכבי.
ב-2006 השתחרר מסינג בדרגת סגן ומונה לסגן דובר מפלגת קדימה. ב-2007 מונה ליועץ התקשורת ועוזרה האישי של שרת החוץ ציפי לבני.
ב-2013 מונה למנהל אגף קשרי החוץ בחברת שטראוס, שעסק בתחומי התקשורת וקשרי הממשל של הקבוצה. ב-2018 מונה למנהל מערך התקשורת התאגידית הגלובלית בחברת הטכנולוגיה צ'ק פוינט, הכולל צוותים בסינגפור, באנגליה ובארצות הברית, ויותר מ־30 סוכנויות יחסי ציבור. בינואר 2022 מונה בנוסף לתפקידו, לראש מטה החברה. במסגרת תפקידו מסינג מתראיין ומפרשן על פעילותה של החברה ומסביר על התקפות סייבר באמצעי התקשורת השונים בישראל ובעולם.
ב-29 באפריל 2019 החליט הרמטכ"ל אביב כוכבי למנותו לדובר צה"ל ה-28 בדרגת אלוף-משנה, אך ב-12 במאי הוא הודיע על הסרת מועמדותו במכתב לרמטכ"ל, בו בין היתר כתב: "על אף שהובהר שלא נפל כל פגם בהתנהלותי האישית או בזו של מי מקרוביי, אינני מעוניין שאדם כלשהו ישתמש בי ובמינוי שלי ככלי ניגוח כלפי הרמטכ״ל או כלפי צה״ל. על כן, אני מבקש ממך לבטל את המינוי".
ב-2019 נמנה כאחד מ-40 הצעירים המבטיחים בדירוג של מגזין TheMarker. בשנת 2023 נמנה כאחד מ-40 הצעירים המבטיחים בדירוג של עיתון גלובס, ובו התייחס לראשונה על סערת סיכול מינויו לדובר צה"ל. הוא אמר בראיון כי "הגעתי מהמקום הכי נקי ומקצועי בתור מי שגדל ביחידה ושירת שם ואף תרם אחרי שירותו הצבאי. היו גם מתקפות מתוך הצבא על עצם המינוי בהיבט של אדם חיצוני וגם על הגיל שלי, ואני מבין את המתנגדים".
מסינג בעל תואר ראשון בממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, מהמרכז הבינתחומי הרצליה ובעל תואר שני בלימודי משפט מטעם אוניברסיטת בר-אילן, ומלמד קורסים בתקשורת ובהסברה בבית הספר לעיתונאות ותקשורת "כותרת" באוניברסיטת תל אביב, בקריה האקדמית אונו ובמרכז להכשרה פוליטית.
מסינג נשוי לליאת ורהפטיג מסינג, ואב לשלושה. מתגורר בתל אביב.
Revenge of the Dreamers II
Revenge of the Dreamers II הוא אלבום האוסף השני של חברת התקליטים האמריקאית דרימוויל רקורדס. האלבום יצא לאור ב-8 בדצמבר 2015, על ידי חברות התקליטים דרימוויל רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
קורט סאטר
קורט לאון סאטר (באנגלית: Kurt Leon Sutter; נולד ב-5 במאי 1960) הוא תסריטאי, במאי, מפיק ושחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
סאטר גדל בראהוויי שבניו ג'רזי, ולו שתי אחיות גדולות. הוא למד לתואר ראשון בתקשורת המונים במכללת ליווינגסטון (מחלקת העיתונות של אוניברסיטת ראטגרס). לאחר מכן עבר לניו יורק, בה למד את טכניקת מייזנר ובמקביל עסק בתיאטרון ולימד בקונסרבטוריון גייטלי/פול.
לאחר מכן עבר ללמוד לתואר שני במשחק ובבימוי באוניברסיטת צפון אילינוי, תואר אותו סיים ב-1997. בשנת 2000 עבר ללוס אנג'לס.
קריירה
בשנים 2002–2008 כתב, הפיק וביים עבור סדרת הטלוויזיה "המגן", ואף הופיע בה כשחקן בארבעה פרקים. הסדרה זכתה פעמיים בפרס גלובוס הזהב ופעם אחת בפרס אמי.
בשנת 2015 כתב את סרט דרמת-הספורט "ללא כפפות". באותה שנה כתב והפיק את סדרת הטלוויזיה "התליין הממזר", בה גם שיחק. הסדרה לא זכתה להצלחה, ובוטלה לאחר עונה אחת בלבד.
בשנים 2018–2019 יצר, כתב והפיק את שתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "כנופיית המאיה", סדרת ספין אוף ל"ילדי האנרכיה". הוא פוטר בשנת 2019 אחרי שהתקבלו תלונות רבות על התנהגותו ה"שוחקת" וה"לא מקצועית".
בשנת 2021 שיחק בתפקיד משני בסרט "כאוס מהלך".
חיים אישיים
סאטר וקייטי סגל נישאו ב-2 באוקטובר 2004. לשניים שלושה ילדים, ובתם הראשונה נולדה בהליך פונדקאות. סגל השתתפה בתפקידים ראשיים בסדרות "ילדי האנרכיה" ו"התליין הממזר" שיצר.
חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית
חגיגות 2500 שנים לאימפריה הפרסית (בפרסית: جشن‌های ۲۵۰۰ سالهٔ شاهنشاهی ایران, או בשם הרשמי: חגיגות 2500 שנים לייסוד המדינה הקיסרית של איראן, בפרסית: دوهزار و پانصدمین سال بنیانگذاری شاهنشاهی ایران) היו סדרה של חגיגות שהתקיימו בין 12 ל-16 באוקטובר 1971 לציון 2,500 שנים להקמתה של המדינה האימפריאלית של איראן ושל ממלכת פרס על ידי כורש הגדול. מטרת החגיגות הייתה להמחיש את ההיסטוריה של איראן כחלון ראווה לקדמה של איראן המודרנית תחת שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, השאה של איראן.
ההכנות
על פי הסרט התיעודי של ה־BBC, "שחיתות ונפילה: המסיבה האחרונה של השאה של איראן" (Decadence and Downfall: The Shah of Iran's Ultimate Party), שבו רואיינו אנשים שעליהם הטיל השאה את משימת ארגון החגיגות, ההכנות לאירוע ארכו שנה. הלוגו הרשמי של החגיגות היה הכרזת כורש. לאחר שהוחלט על עריכת האירוע המרכזי של החגיגות בעיר העתיקה פרספוליס, שליד שיראז, היה צורך לשפר את התשתיות המקומיות, כולל נמל התעופה הבינלאומי שיראז והכביש המהיר ממנו לפרספוליס. בעוד שנציגי התקשורת ואנשי המנהלה שוכנו בשיראז, החלק העיקרי של החגיגות תוכנן להתקיים בפרספוליס שלצורך האירוע הפכה לעיר אוהלים משוכללת. האזור סביב לפרספוליס נוקה מנחשים ומשאר שרצים. אירועים נוספים במסגרת החגיגות התקיימו בפסארגאדה, מקומו של קבר כורש, וכן בבירה טהראן.
עיר האוהלים בפרספוליס
בנוסף הוקם "אוהל הכבוד" לצורך קבלת הפנים למכובדים. המבנה הגדול ביותר באתר היה אולם הנשפים שאורכו היה 68 מטרים ורוחבו 24 מטרים. עיר האוהלים הוקפה בגנים שבהם ניטעו עצים וצמחים שהוטסו מצרפת. שירותי ההסעדה סופקו על ידי מסעדת מקסים מפריז, שנסגרה לכמעט שבועיים לצורך האירוע הנוצץ. המלונאי האגדי מקס בלאוה חזר מפרישתו לגמלאות כדי לפקח על הנשף. מדי המשרתים עוצבו על ידי בית האופנה הפריזאי לנבן (Lanvin). 250 לימוזינות אדומות של מרצדס-בנץ שימשו להסעת האורחים מנמל התעופה ובחזרה. כלי האוכל לסעודה שהיו עשויים מחרסינה יוצרו על ידי חברת לימוז'.
החגיגות
החגיגות נפתחו ב־12 באוקטובר 1971, כאשר השאה והשהבאנו (הקיסרית פארה דיבה) כיבדו את כורש בקברו שבפסארגאדה. ביומיים הבאים קיבלו השאה ורעייתו את פניהם של האורחים, לרוב בנמל התעופה של שיראז. ב־14 באוקטובר התקיימה סעודה רשמית באולם הנשפים לרגל יום הולדתה של הקיסרית. שישים חברי משפחות מלוכה וראשי מדינה התכנסו סביב לשולחן מתפתל גדול באולם הנשפים. הרמת הכוסית הרשמית בוצעה עם יין רוזה דום פריניון משנת 1959. תפריט הסעודה והיינות סופקו כאמור על ידי מסעדת מקסים וכללו: 600 אורחים סעדו במשך יותר מחמש שעות וחצי במה שהיה לארוחה הרשמית הארוכה והמפוארת ביותר בהיסטוריה המודרנית, על פי ספר השיאים של גינס. מופע אורקולי, שעוצב על ידי המלחין והאדריכל היווני יאניס קסנאקיס, סיכם את הערב. יום המחרת עמד בסימן מצעד של 1,724 חיילי צבא איראן שלבשו מדים של צבאות האימפריות ששלטו בארץ במשך 2,500 שנים. בערוב היום נערכה באולם הנשפים "מסיבה מסורתית פרסית" רשמית פחות לסיכום האירוע בפרספוליס. ביום האחרון לחגיגות חנך השאה את "מגדל שהיאד" (לימים מגדל אזאדי) בכיכר אזאדי שבטהראן, להנצחת החגיגות. המגדל היה גם משכנו של המוזיאון להיסטוריה פרסית ובו הוצג העתק של גליל כורש, שאותה הגדיר השאה כ"הצהרת זכויות האדם הראשונה בהיסטוריה". הכתובת הייתה גם לסמל של החגיגות ובנאום שנשא השאה על קברו של כורש הוא שיבח את הצהרת החירות העתיקה. החגיגות הסתיימו בעלייה של השאה לקבר אביו, רזא ח'אן.
אבטחה
אחת הדאגות העיקריות של מארגני החגיגות הייתה סוגיית האבטחה. פרספוליס הייתה אתר מועדף לקיום החגיגות, שכן האתר היה מבודד ולפיכך קל לאבטחה, שיקול כבד משקל בהתחשב בעובדה שרבים ממנהיגי העולם התכנסו שם. המשטרה החשאית של אירן, הסאוואכ, נקטה בצעדי מנע ועצרה את כל מי שעלול היה להפריע למהלך החגיגות.
ביקורת
ביקורת על החגיגות הושמעה על ידי העיתונות המערבית ועל ידי אנשי דת מוסלמים כמו האייתוללה רוחאללה ח'ומייני וחסידיו. ח'ומייני כינה את החגיגות "חג השטן". משרד חצר המלכות נקב בסכום של 17 מיליון דולר לעלות החגיגות. אבדולרזה אנסרי, שהיה אחד ממארגני החגיגות טען שהסכום היה 22 מיליון דולר. את הסכום המדויק קשה להעריך, אך יש כאלה שהגיעו בהערכותיהם ל־200 מיליון דולר. אלה שצידדו בעריכת החגיגות ציינו את הערך המוסף שלהן שכלל את פתיחתם של מוזיאונים, שיפורים בתשתיות וההשפעה החיובית על יחסי החוץ של איראן.
האורחים
ברשימת מנהיגי העולם שהתארחו בחגיגות "בלטו בהיעדרם" אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, נשיא צרפת, ז'ורז' פומפידו והירוהיטו, קיסר יפן. ב־2001 נחשף מידע ממסמכי משרד החוץ הבריטי כי עקב בעיות ביטחון ועקב טענה שהאירוע לא יהיה מכובד, קיבלה המלכה ייעוץ לא להגיע לאירוע. הנסיך צ'ארלס היה אז בעיצומם של אימוניו הצבאיים והעדיף לא לצאת לאירוע במקום אמו. בסופו של דבר ייצגו את בריטניה הנסיך פיליפ והנסיכה אן. הנשיא ניקסון שלח את סגנו, ספירו אגניו, פומפידו שלח את ראש ממשלתו, ז'אק שבאן־דלמאס והקיסר הירוהיטו שלח את אחיו, הנסיך מיקאסה ואת גיסתו, הנסיכה יוריקו.
על בני משפחות המלוכה והנציגים מטעמם שהשתתפו בחגיגות נמנו:
על הנשיאים, ראשי הממשלה והנציגים מטעם שהשתתפו בחגיגות נמנו:
סרט
מועצת הסרטים הלאומית של איראן הפיקה סרט תיעודי על החגיגות שבאנגלית נקרא Flames of Persia (להבות פרס). הסרט בוים על ידי פרוק גולסטן ואת הקריינות באנגלית ביצע אורסון ולס בתמורה למימון שניתן לו על ידי גיסו של השאה לסרטו The Other Side of the Wind (הצד האחר של הרוח). את קטעי הקריינות כתב העיתונאי והסופר הבריטי, מקדונלד הייסטינגס. הסרט היה מיועד לקהל המערבי. אף על פי ש־60 בתי קולנוע בטהראן נדרשו להקרינו, הרטוריקה המוגזמת שלו וההתמרמרות הציבורית בקשר לחגיגות, הפכו אותו לכישלון קופתי באיראן.
כיום
פרספוליס נותרה אתר תיירותי חשוב באיראן וככל הנראה עלו הצעות לשקם את האתר הארכאולוגי, שכן הוא בעל חשיבות להיסטוריה שלה. ב־2005 נמנו באתר 35,000 מבקרים במהלך חג הנורוז (ראש השנה האיראני).
דיטר בורדנסקי
דיטר בורדנסקי (בגרמנית: Dieter Burdenski, נולד ב-26 בנובמבר 1950 בברמן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק ברוב שנות הקריירה שלו בוורדר בעמדת השוער, ונחשב לשיאן הופעות הליגה של ורדר ברמן עם 479 הופעות ליגה, מתוכן 444 בבונדסליגה. לבורדנסקי 12 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית. בורדנסקי, על אף קומתו הנמוכה יחסית לשוער (1.81 מטר), נחשב לאחד מטובי השוערים בתולדות הכדורגל הגרמני, וניחן באתלטיות, יכולת תגובה מהירה במיוחד, וכושר מנהיגות, שהתבטא בכך ששימש קפטן בורדר ברמן במשחקים רבים.
דיטר בורדנסקי הוא בנו של הרברט בורדנסקי, אף הוא כדורגלן מצליח שהופיע חמש פעמים במדי נבחרת גרמניה, והתפרסם בכך שהבקיע את השער הראשון של נבחרת גרמניה המערבית לאחר מלחמת העולם השנייה.
קריירת מועדונים
בורדנסקי שיחק כנער במועדון הורסט-אמשר, ובשנת 1966 הצטרף לנוער של שאלקה 04. בשנת 1969 עלה לקבוצה הבוגרת, אך שימש כשוער המשנה לרוברט ניגבור, וכמעט שלא קיבל הזדמנויות בהרכב, ושיחק במשך שנתיים בשלושה משחקים בלבד. אחד מהמשחקים הללו, הפסד של שאלקה 1-0 לארמיניה בילפלד באפריל 1971, הועמד בהמשך תחת חקירה של התאחדות הכדורגל הגרמנית במסגרת פרשת הטיית משחקים שהתרחשה בשנת 1971, בה נחשד כי הועברו כספים בין קבוצות מסוימות על מנת שתפסדנה משחקים, והמשחק הזה היה אחד מהמשחקים שהועמדו תחת חקירה. בעוד ששחקנים כמו קלאוס פישר ורולף רוסמן ספגו עונשים כבדים בגין פרשה זו, הצליח בורדנסקי, שאף הוא נחשד במכירת המשחק, לצאת זכאי, ולא נענש. בקיץ 1971 עזב בורדנסקי את שאלקה 04 ועבר לאותה ארמיניה בילפלד, ששיחקה אז בבונדסליגה, ותפס מיד את אפודת השוער הראשון. בורדנסקי ובילפלד הציגו בעונה זו את ההגנה הגרועה בליגה, ונשרו לליגה השנייה מהמקום האחרון לאחר שספגו 83 שערים.
בקיץ 1972, לאחר שנשר עם ארמיניה בילפלד, חתם בורדנסקי בוורדר ברמן. בעונתו הראשונה בקבוצה, 1972/73, שימש כשוער המחליף של גינטר ברנרד, אך החל מעונת 1973/74 תפס את אפודת השוער הראשון, תפקיד אותו מילא במשך 14 עונות רצופות בוורדר ברמן. בעונת 1975/76 אימן את ורדר ברמן אביו של דיטר בורדנסקי, הרברט בורדנסקי. האיחוד בין האב לבנו בוורדר ברמן לא נמשך זמן רב, שכן הרברט בורדנסקי פוטר עקב חוסר הצלחה, והוחלף באוטו רהאגל. נקודות ציון עיקריות נוספות בקריירה הארוכה של בורדנסקי בוורדר ברמן הן הבקעת השער היחיד בקריירה שלו בעונת 1979/80, בפנדל שבעט בהפסד 2-3 לשטוטגרט, ירידת הליגה באותה עונה, לאחר שהקבוצה ספגה 93 שערים וסבלה מההגנה הגרועה ביותר בבונדסליגה, והחזרה לבונדסליגה כעבור עונה אחת בלבד. עונתו האחרונה של בורדנסקי בוורדר ברמן הייתה עונת 1987/88. בעונה זו העדיף המאמן אוטו רהאגל את השוער הצעיר אוליבר רק, ובורדנסקי ערך שלוש הופעות בלבד, אך הקבוצה זכתה בסיום עונה זו באליפות הבונדסליגה. בתום עונה זו פרש ממשחק פעיל, אך לאחר פרישתו שיחק משחקים בודדים בא.י.ק סולנה ובויטסה ארנהם.
החל משנת 1997 הועסק בורדנסקי כמאמן שוערים בוורדר ברמן, ובשנת 2002, כאשר היה בן 52, הוזעק לשחק כשוער מחליף במשחק אחד בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה השלישית בגרמניה, מאחר שכל השוערים היו פצועים. במשחק זה, הפסידה קבוצת המילואים של ורדר ברמן בתוצאה 3-1 לפ.צ. קמניצר. בשנת 2005 מונה בורדנסקי לקפטן של כבוד בוורדר ברמן.
קריירה בינלאומית
בשנת 1977 זומן בורדנסקי לראשונה לסגל נבחרת גרמניה המערבית, והיה מיועד לרשת את השוער הוותיק ספ מאייר במדים הלאומיים. בורדנסקי זומן למונדיאל 1978, אך לא שיחק בו דקה, והיווה גיבוי מהספסל לספ מאייר. בורדנסקי שיחק שלושה משחקים במוקדמות יורו 1980, אך לא זומן ליורו 1980 עצמו, בו זכתה נבחרת גרמניה המערבית. במאי 1984 ערך בורדנסקי את הופעתו האחרונה במדים הלאומיים, במשחק ידידות מול נבחרת איטליה. לאחר מכן, זומן לסגל הגרמני ליורו 1984, אך לא שותף בו, ושימש מחליף לטוני שומאכר.
תארים
עם ורדר ברמן:
ריקן סייוקאי
ריקֶן סֵייוּקאי (ביפנית: 立憲政友会, מילולית: "ידידי הממשלה החוקתית") הייתה מפלגה באימפריה היפנית בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
את המפלגה יסד איטו הירובומי ב-15 בספטמבר 1900, כהמשכה של מפלגת קנסייטו, והיא הייתה למעשה ברית פוליטית של אנשי ממשל ובירוקרטיה. סייוקאי הייתה המפלגה החזקה ביותר בבית התחתון של הדיאט של יפן מ-1900 ועד 1921. המפלגה תמכה בממשלה ריכוזית ובהוצאות גדולות על עבודות ציבוריות. אף על פי שחבריה כינו עצמם ליברלים, במונחים מודרניים נחשבת המפלגה לשמרנית. לעיתים קרובות התנגדו חבריה לרפורמות סוציאליות, ותמכו בשליטה ביורוקרטית ובמיליטריזם על מנת להשיג קולות. סייוקאי ראתה במפלגת ריקן מינסייטו יריבתה העיקרית.
מפלגת סייוקאי תפסה את השלטון באוקטובר 1900, עם הקדנציה הרביעית של איטו הירובומי. תחת מנהיגה השני היה סיונג'י קינמוצ'י שכיהן במשך שתי קדנציות בין 1906 ל-1912, ולאחר מכן תחת ימאמוטו גונבאה בין 1913 ו-1914. מנהיג המפלגה (ולאחר מכן ראש ממשלת יפן) חיזק את קשריה עם הזאיבצו, ובכך חיזק את הבסיס הכלכלי של המפלגה.
הארה טקאשי, מנהיגה השלישי של המפלגה, היה לראש הממשלה בספטמבר 1918, ומילא את כל ממשלתו בחברי מפלגתו, מלבד שר הצבא, שר הימייה ושר החוץ. המפלגה הגיעה לשיא הפופולריות שלה בשנות ה-20.
לאחר ההתנקשות בחייו של הארה ב-1921, עזב חלק גדול מחברי המפלגה למפלגה אחרת, אך סייוקאי הצליחה לשמור על מירב הקולות בדיאט, ומנהיג המפלגה, טנאקה גיאיצ'י, כיהן בתפקיד ראש הממשלה מ-1927 עד 1929.
מפלגת סייוקאי תקפה את מפלגת מינסייטו, שבראשה עמד ראש הממשלה המאגוצ'י אוסאצ'י, על חתימה על אמנת לונדון, שהגבילה את החימוש הימי. חברי המפלגה טענו השאמנה מפרה את סעיף 11 לחוקת מייג'י, הקובע את הפרדת הממסד הצבאי מזה האזרחי.
לאחר הניצחון בבחירות ב-1932, הקים אינוקאי צויושי ממשלה, העלה את ערך הין ונקט בפעולות אחרות להחייאת הכלכלה היפנית. אך לאחר ההתנקשות באינוקאי בניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, החלו להופיע במפלגה סימני פילוג שהקשו על המשך פעילותה.
חברי המפלגה החליטו לפרק אותה ב-1940, ולהצטרף לטאיסיי יוקוסאנקאי, המפלגה הפשיסטית שהנהיג פומימרו קונואה במשטר החד-מפלגתי שקם ביפן.
הנוסעת
הנוסעת (ברוסית: Пассажирка) היא אופרה מאת המלחין היהודי-פולני מייצ'יסלב ויינברג והליברטיסט אלכסנדר מדביידב, העוסקת בקצינת אס אס לשעבר שמפליגה עם בעלה לברזיל, ורואה בין הנוסעים אסירה פוליטית מאושוויץ שלא הייתה אמורה לשרוד.
היסטוריה
בשנת 1959 כתבה זופיה פוזמיש, אסירה פוליטית ניצולת אושוויץ, תסכית רדיופוני בעקבות מפגש עם תיירת גרמנייה בכיכר הקונקורד בפריז אשר הזכירה לה את אחת הסוהרות שלה באושוויץ. המפגש הציף בה את הטראומה והזוועות מהמחנה, וכשחזרה לביתה שבפולין החלה לעבוד על מחזה הרדיו שבבסיסו מפגש בין סוהרת לשעבר באושוויץ, לבין אחת האסירות שהיו תחת מרותה.
בשנת 1968 כתב המלחין מייצ'יסלב ויינברג יחד עם הליברטיסט אלכסנדר מדביידב עיבוד אופרה ברוסית לתסכית, בהזמנת תיאטרון הבולשוי הרוסי. ההופעה בוטלה עקב חוסר החשיבות שייחסו הרשויות לנושא, וויינברג, שמת ב־1996, לא זכה לראותה על במה. האופרה נשמעה לראשונה בציבור כשזכתה לביצוע קונצרטנטי בתיאטרון סטניסלבסקי במוסקבה ב־2006. ארבע שנים אחרי כן היא הועלתה בבכורה עולמית בפסטיבל ברגנץ שבאוסטריה, לפי בימוי של דייוויד פאונטני, ובהמשך בשלל בתי אופרה בולטים בארצות הברית ובאירופה. בשנת 2019 הועלתה האופרה גם בישראל, תחת האופרה הישראלית.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 על אוניית נוסעים.
מערכה ראשונה
ולטר, דיפלומט גרמני, ואשתו הצעירה ליזה, נמצאים בדרכם לברזיל שם הוא אמור לעבוד בתפקיד רשמי. על האונייה מבחינה ליזה בנוסעת שנראית לה מוכרת: אסירה פוליטית במחנה אושוויץ, שם שירתה כסוהרת בתור קצינת אס.אס. לידה בטוחה שהיא כבר מתה, וההלם מהזיהוי מביא אותה לגלות לבעלה בפעם הראשונה כי היא הייתה שומרת במחנה - והגילוי גורם למשבר ביחסים שלהם.
על הספינה ליזה וולטר מנסים להתמודד עם הרקע המאיים על היחסים שלהם.
מערכה שנייה
בהשגחתה של ליזה האסירות מסדרות פרטים שונים שנלקחו מהאסירים. קצין מגיע ודורש כינור כיוון שהמפקד ציווה לארגן קונצרט בו אחד האסירים יהיה חייב לנגן את הוואלס האהוב עליו. ליזה מביאה כינור אבל הקצין אומר שהוא ישלח את האסיר עצמו שאמור לנגן בקונצרט להביא את הכינור. האסיר הוא תדאוש. הוא ומרתה נפגשים לרגע קט לפני שליזה מפריעה להם. היא מאפשרת להם להמשיך את הקשר הקצר ומקווה שתוכל לנצל את הרשות שהיא נותנת להם לטובתה בעתיד. ליזה מתעמתת עם תדאוש בסדנה בה הוא עובד ומייצר קישוטים מכסף עבור הקצינים הגרמנים. אחד הקישוטים הוא של דמות המדונה וליזה מזהה אותה כמרתה. ליזה מציעה לתדאוש להיפגש עם מרתה אך הוא מסרב. הוא לא רוצה להיות חייב לליזה מאום.
במגורי האסירות חוגגים את יום הולדתה של מרתה. היא שרה שיר על אהבתה למוות. ליזה מפריעה למסיבה ומספרת למרתה שתדאוש סירב להצעה שלה לראות אותה אבל מרתה לא מתרגשת: אם זו הייתה החלטתו של תדאוש סיבותיו לבטח עמו. איבט מנסה ללמד אסירה רוסייה זקנה צרפתית וקטיה שרה שיר על רוסיה. לפתע השומרים נכנסים פנימה: זהו זמן הסלקציה. מספרים מוכרזים וחלק מהאסירות מובלות החוצה. ליזה אומרת למרתה שהזמן שלה עוד לא הגיע: היא תאפשר לה לחזות בקונצרט של תדאוש.
על הספינה ליזה וולטר מסכימים ביניהם כי גם אם "הנוסעת" היא אכן מרתה, הם יתעלמו מהעניין והם מחליטים להצטרף לנשף הריקודים בסלון הספינה. אך ליזה מזדעזעת כאשר "הנוסעת" ניגשת ללהקת הנגנים ולפתע הם מתחילים לנגן את הוואלס של המפקד מהמחנה.
בחזרה לסיפור במחנה, הגיעה השעה לקונצרט וכל הקצינים והאסירים מתקבצים. תדאוש לא מנגן את הוואלס המצופה אלא נעימה אחרת. האירוע מופסק בזעם והכינור מנותץ. תדאוש נגרר לתאי המוות.
אפילוג
באפילוג, אנו נותרים עם מרתה וזיכרונותיה – הבקשה שלה שכל אלו שסבלו לא יישכחו לעולם.
בישראל
בשנת 2019 עלתה האופרה בישראל, תחת האופרה הישראלית, יחד עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון. הבמאי המקורי דייוויד פאונטני הגיע לישראל לפקח על ההפקה, ואליו הצטרף רוב קרלי כבמאי מחדש. על התזמורת ניצח סטיבן מרקיורי, ואיתן שמייסר ניצח על מקהלת האופרה.
בית גרימלדי
בית גרימלדי (איטלקית: Grimaldi) הוא בית אצולה מקושר להיסטוריה של הרפובליקה של ג'נובה ושל נסיכות מונקו.
מקור המשפחה
בני משפחת גרימלדי הם צאצאיו של גרימלדו קנלה (Grimaldo Canella), אשר היה מדינאי מג'נובה בזמן מסעי הצלב הראשונים. גרימלדו קנלה הפך להיות הקונסול של ג'נובה בשנים 1160, 1170, ושוב בשנת 1184. צאצאיו הרבים וילדיהם הובילו משלחות ימיות ברחבי הים התיכון, הים השחור והים הצפוני, ועד מהרה הפכה משפחת גרימלדי לאחת המשפחות החזקות ביותר של ג'נובה.
ברית הגואלפים
בני משפחת גרימלדי חששו כי ראש המשפחה היריבה מג'נובה יכול היה לשבור את האיזון העדין של השלטון בהפיכה פוליטית ולהיות אדון ג'נובה כמו שקרה בערים איטלקיות אחרות, ועקב כך נכנסו לתוך ברית הגואלפים יחד עם בני משפחת פיאסצ'י על מנת להגן על האינטרסים המשפחתיים. בשנת 1271 נאסר על בני משפחות הקשורות לברית הגואלפים לשהות בג'נובה, ולכן מצאו בני המשפחות מקלט בבניית טירות משלהם באזורי ליגוריה ופרובאנס.
המעבר הסופי מג'נובה לליגוריה ופרובאנס
עם הזמן חתמו בני גרימלדי על הסכם ברית עם שארל הראשון מלך נאפולי וסיציליה, כדי לכבוש מחדש את השליטה על ג'נובה ובאופן כללי להעניק סיוע הדדי. בשנת 1276 הם קיבלו את הסכם השלום בחסות האפיפיור, אך עם זאת לא הפסיק את מלחמת האזרחים. עם השנים החולפות לא כל בני גרימלדי בחרו לחזור לג'נובה, אלא העדיפו להישאר ולהתיישב בהתיישבויות פיאודליות שאותן בנו, ושם יכלו לגייס צבאות להגנת יישוביהם.
Go Hard or Go Home
Go Hard or Go Home הוא סינגל שיווקי של הראפר האמריקאי ויז קאליפה והראפרית האוסטרלית איגי אזליה. השיר הופיע בפסקול Furious 7: Original Motion Picture Soundtrack והיה זמין כרצועה עם הזמנת האלבום מראש דרך חנות האייטונס ב-17 בפברואר 2015. השיר הופק על ידי הפית'רסטונס.
לשיר הוקלטה גרסה שנייה, ששמה "Go Hard or Go Home Part 2" בהשתתפות קאליפה, פרנץ' מונטנה, טריי סונגז וטיי דולה סיין, שנכללה כרצועת בונוס בפסקול.
רקע ופרסום
בפברואר 2015, הכריזה אטלנטיק רקורדס על Furious 7: Original Motion Picture Soundtrack, הפסקול לסרט הפעולה של יוניברסל, "מהיר ועצבני 7", שיהיה זמין לקנייה בחנויות המקוונות ב-17 במרץ, ועם יציאת הסרט לאקרנים בבתי הקולנוע IMAX ב-3 באפריל 2015. הפסקול היה זמין להזמנה מוקדמת ב-17 בפברואר.
בהמשך, הודיע קאליפה בטוויטר על צילומי הווידאו קליפ הנלווה לשיר, שנועד לעזור בקידום שלו.
הצלחה מסחרית
בשבועו הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, הגיע השיר למקום ה-100, והפך לשיר ה-27 של קאליפה והשמיני של אזליה שנכנס למצעד. השיר זכה להצלחה מסחרית, ונרשמה מכירה של 40,000 עותקים בשבוע הראשון שלו. הבאז סביב פרסומו של השיר הכניס אותו למצעד השבועי של טוויטר בבילבורד, שם הוא הגיע למקום העשירי.
השיר נכנס מחדש למצעד הבילבורד הוט 100 מ-25 באפריל 2015, במקום ה-86.
הסנדק של הארלם
הסנדק של הארלם (באנגלית Godfather of Harlem) הוא סדרת דרמת פשע אמריקאית, שעלתה לראשונה ב-29 בספטמבר 2019 ברשת Epix. הסדרה נכתבה על ידי כריס ברנקאטו ופול אקשטיין ומככב בה פורסט ווייטקר, שהוא גם מפיק בכיר לצד נינה יאנג בונגיובי, ג'יימס אצ'סון, ג'ון רידלי ומרקון סמית'.
העונה הראשונה כללה 10 פרקים והיא הסתיימה ב-1 בדצמבר 2019. ב-12 בפברואר 2020 חודשה הסדרה לעונה שנייה שעלתה בבכורה ב-18 באפריל 2021, וכללה גם היא 10 פרקים והסתיימה ב-29 באוגוסט 2021. העונה השלישית, בת 7 פרקים, עלתה בינואר 2023.
עלילה
הסנדק של הארלם מספר את "סיפורו האמיתי של בוס הפשע הידוע לשמצה, באמפי ג'ונסון, שבתחילת שנות השישים חזר מעשר שנות מאסר כדי למצוא את השכונה שהוא שלט בעבר חסרת שליטה. כשהרחובות נשלטים על ידי ההמון האיטלקי, באמפי מבין שהוא צריך לקחת על עצמו את ניהול משפחת הפשע כדי להחזיר את השליטה. במהלך המאבק האכזרי הוא כורת ברית עם המטיף הרדיקלי מלקולם אקס - תוך שהוא תופס את עלייתו הפוליטית של מלקולם בסימן המהפך החברתי ומלחמת האספסוף המאיימת לקרוע את העיר."
דמויות אורחות
}}
פיתוח
ב-25 באפריל 2018, הוכרז כי EPIX הזמינה עונה ראשונה המורכבת מעשרה פרקים שעתידים לצאת לבכורה בשנת 2019. את הסדרה יכתבו כריס ברנקאטו ופול אקשטיין אשר יפיקו לצד פורסט ווייטקר, נינה יאנג בונגיובי, ג'יימס אצ'סון ומרקן סמית'. חברות הפקה שמעורבות בסדרה כוללות את אולפני ABC Signature וחברת Significant Productions.
ב-19 ביוני 2018 דווח כי ג'ון רידלי יביים את הפרק הראשון של הסדרה.
ליהוק
לצד הודעת ההזמנה הראשונית של הסדרה, אושר שפורסט ווייטקר יככב בסדרה בתפקיד באמפי ג'ונסון. בספטמבר 2018 הוכרז כי וינסנט ד'אונופריו, אילפנש האדרה, אנטואנט קרואו-לגאסי, נייג'ל תאץ', קלווין הריסון ג'וניור, לוסי פריי ופול סורווינו לוהקו לתפקידים ראשיים. באוקטובר 2018 דווח כי ג'יאנקרלו אספוסיטו ורפי גברון הצטרפו לסדרה. ב-8 בינואר 2019, הוכרז כי קתרין נרדוצ'י לוהקה לתפקיד משני.
צילומים
על פי הדיווחים, צילומי הסדרה החלו בספטמבר 2018 בעיר ניו יורק.
מאדס בידסטרופ
מאדס בידסטרופ (בדנית: Mads Bidstrup; נולד ב-25 בפברואר 2001 בקוגה שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
קריירת מועדונים
בידסטרופ גדל במחלקות הנוער של הרפולגה בולדקלוב, ברונדבי, פ.צ. קופנהגן ור.ב. לייפציג.
ב-17 ביולי 2023 חתם בידסטרופ על חוזה לחמש שנים ברד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
אנג'י אברהארט
אנג'לה קיי "אנג'י אברהרט (באנגלית: Angela Kay "Angie" Everhart; נולדה ב-7 בספטמבר 1969) היא שחקנית קולנוע אמריקאית, לשעבר דוגמנית שהופיעה מספר פעמים בשנות ה-90 בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, ודגמנה בעירום למגזין פלייבוי בשנת 2000.
שנותיה הראשונות
אברהארט נולדה באקרון, אוהיו. היא בתם של ג'יני, עקרת בית ובוב, מהנדס. אברהארט החלה לדגמן בגיל 15. ב-1987 סיימה את בית הספר התיכון פיירסטון, שם הייתה מעודדת וקמע בית הספר.
קריירה
אברהארט הופיעה בשערי כתבי העת Elle וגלאמור (שם היא הייתה האדמונית הראשונה שהופיעה על גבי השער). בהיותה בת 19 היא נפצעה בתאונת רכיבה שגרמה לה לשבור את גבה וכמעט שמה קץ לשאיפותיה, אך לבסוף היא התאוששה אחרי תרפיה גופנית. היא הופיעה בכמה מהדורות של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד, החל מ-1995. אברהארט דיגמנה בעירום עבור הפלייבוי בפברואר 2000. היא דורגה במקום ה-98 ברשימת הנשים הסקסיות ביותר לשנת 2003 בסקר של FHM.
אברהארט ערכה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע ב-1993 לצידו של ארנולד שוורצנגר בקומדיית הפעולה "אחרון גיבורי הפעולה". מאז היא הופיעה בסרטים Tales From the Crypt Presents: Bordello of Blood (1996), Denial  (1998), חולה הדק (1996) ו-and Gunblast Vodka  (2000).
בין הסרטים אחרים בהם שיחקה הם: ג'ייד (1995), Executive Target, (1997)  Another 9½ Weeks  (1997), טירוף מיני (2001), "עדות אינטימית" (2001), וכן בסרט הטלוויזיה "תעלומה של אמהות הוליוודיות" (2004).
חייה האישיים
אברהארט הייתה נשואה לאשלי המילטון מדצמבר 1996 עד למרץ 1997. היא יצאה במשך זמן קצר עם הווארד סטרן בשלהי שנת 2000 והייתה מאורסת למשך תקופה קצרה לסילבסטר סטאלון ב-1995 ולג'ו פשי ב-2007.
ילדה הראשון, קיידן בובי אברהרט, נולד ב-24 ביולי 2009.
VMRO-DPMNE
VMRO-DPMNE (ראשי תיבות במקדונית: Внатрешна македонска револуционерна организација – Демократска партија за македонско национално единство או Vnatrešna makedonska revolucionerna organizacija – Demokratska partija za makedonsko nacionalno edinstvo) היא אחת משתי המפלגות הגדולות במקדוניה הצפונית (השנייה היא האיחוד הסוציאל-דמוקרטי של מקדוניה, הסוציאל-דמוקרטית). המפלגה מגדירה עצמה נוצרית-דמוקרטית אך תוארה כלאומנית.
עם היווסדה, תמכה המפלגה בחירות מקדונית מיוגוסלביה הסוציאליסטית. המפלגה הובילה קו פרו-אירופאי ופרו-נאט"ו, אולם היא מתנגדת לדרישה (שמובילה יוון) לשינוי השם של המדינה.
אחרי הבחירות הראשונות שנערכו ב-1990, VMRO–DPMNE הייתה למפלגה החזקה ביותר בפרלמנט. אולם מכיוון שלא היו לה את רוב המושבים, היא לא הרכיבה את הממשלה. עובדה זו הכריחה אותה ליצור קואליציה עם מיעוט אלבני, אך היא סירבה לעשות כן.
נטעים (אגודה)
אגודת נטעים הייתה חברה ציונית בבעלות פרטית, שנועדה לקדם התיישבות יהודית בארץ ישראל. היא נוסדה בשנת 1905 על ידי אהרן אייזנברג, חיים מיכל מיכלין וד"ר יצחק לוי. תוכנית הפעולה של אגודת נטעים הייתה להכין נחלות, מושבות ומטעים המוכנים להתיישבות ונושאים את עצמם כלכלית ולמכור אותם ברווח לעולים, כדי לחסוך מהעולים את הצורך להתחיל את ההתיישבות מבראשית. באפריל 1910 נרשמה החברה באופן רשמי אצל השלטונות העות'מאניים כחברה להתיישבות ברחבי האימפריה העות'מאנית, עם הון של 1,250,000 פרנק, שמקום מרכזה הרשמי הוא בקושטא. בכך הייתה נטעים האגודה ההתיישבותית הראשונה שהצליחה להרשם כחוק אצל השלטונות העות'מאניים.
VMRO-DPMNE
המפלגה החרימה את הבחירות השניות שנערכו ב-1994 בטענה על זיופים בסיבוב הראשון. אולם לאחר זכייה בבחירות 1998 הפתיעה בכינון קואליציה עם מפלגה אתנית אלבנית - "המפלגה הדמוקרטית של האלבנים".
נטעים (אגודה)
אנשי האגודה
מנהל החברה בפועל היה אייזנברג שישב ברחובות, ושליחה בקושטא היה גד פרומקין שלמד שם משפטים באותה תקופה, ונרשם כמנהל הרשמי של האגודה. מנהלי מרכזי הנטיעות כללו את יוסף ויץ שניהל את המרכז ברחובות בשנים 1912–1915 ואחר כך עבר לנהל את חוות סג'רה, משה ליובין בחדרה, שמואל ישראל שטרנין במרכז הנטיעות עטה, אוריה פלדמן שהיה אגרונום ברחובות ואחר כך מנהל מרכז הנטיעות בחוות סג'רה, נחום וילבוש שניהל את אחד המרכזים בחדרה ויצחק אוקראינץ שעבד כמנהל בחוות סג'רה ומ-1918 כמנהל בחוות חפציבה.
VMRO-DPMNE
מועמד המפלגה, ג'ורג' איבנוב, נבחר ב-2009 לנשיא מקדוניה הצפונית. באותה השנה ניצחה המפלגה ב-65 רשויות מקומיות (מתוך 84).
נטעים (אגודה)
אנשי האגודה
בין קוני המניות של אגודת נטעים היו אישים ציוניים רבים וחברי הוועד האודסאי, בהם נורמן בנטוויץ', יוהאן קרמינצקי, בני משפחת ויסוצקי, מנחם אוסישקין, הארי פרידנוואלד ודוד וולפסון.
VMRO-DPMNE
בבחירות שנערכו בשנת 2016, קיבלה המפלגה 38.16% מהקולות ונשארה המפלגה הגדולה ביותר, אך לשם שינוי ולראשונה מאז 2006, נשארה באופוזיציה.
נטעים (אגודה)
אנשי האגודה
בשנת 1927 כיהנו בוועד האגודה: אהרן אייזנברג, יהודה גור (מטעם בנק אפ"ק), דב גיסין, חיים מיכל מיכלין, יצחק גולדברג, זאב גלוסקין וד"ר גולדבלאט.
עד מלחמת העולם הראשונה
כנס היסוד של האגודה התקיים ברחובות ב-16 באוגוסט 1905. בשנים 1905–1906 הקימה האגודה שלושה מרכזי נטיעות: חוות חפציבה שהוקם בקיץ 1905, עטה מדרום לחדרה בסוף 1905 ומרכז ליד רחובות ב-1906. המרכזים בחפציבה ועטה יועדו בעיקר לפרדסים והמרכז ברחובות בעיקר לשקדים וזיתים. באוקטובר 1912 רכשה האגודה מידי הוועד האודסאי שטח של 1,200 דונם מזרחית לחדרה, אשר נרכשו זמן קצר קודם לכן על ידי הוועד מידי חברת הכשרת היישוב. לאחר כחצי שנה רכשה האגודה מגאולה עוד 700 דונם באותו אזור, והשטח הכולל יועד להיות מרכז נטיעות זיתא.
בשנת 1913 הקימה האגודה מרכז נטיעות בחוות סג'רה, אותו רכשה מידי יק"א. רוב מרכזי הנטיעות יועדו לחלוקה לנחלות ומכירתן למתיישבים במושבות קיימות סמוכות, אך חוות חפציבה הייתה אמורה להפוך למושבה עצמאית. עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה השקיעה האגודה במרכזי הנטיעות שהשתרעו על כ-18,000 דונם, כ-1.3 מיליון פרנק שכשלושת רבעי מהם הגיעו מ-200 בעלי המניות של האגודה ו-23 הלקוחות והשאר מהלוואות.
אידאולוגיה
אגודת נטעים העסיקה במרכזי הנטיעות שלה פועלים רבים והקפידה על העסקה של כ-75% יהודים מתוך אידאולוגיה של עבודה עברית למרות העלות הגבוהה משמעותית, לעומת העסקת פועלים ערבים. בכך הייתה האגודה למעביד הגדול ביותר של פועלי העלייה השנייה ובשנת 1914 היא העסיקה כמאתיים בני העלייה השנייה שהיוו כ-15% מהפועלים החקלאיים בני העלייה השנייה בארץ ישראל. עם זאת, הקפידה האגודה על העסקת ערבים מתוך אידאולוגיה של עבודה מעורבת. בחוות סג'רה הדבר הביא לעימות בין אגודת נטעים ובין פועלי העלייה השנייה אשר ראו בהעסקת הערבים במקום סכנה ביטחונית עבורם. הועלתה גם ההשערה שהעימות פרץ בחוות סג'רה ולא במקומות אחרים, בגלל שבמקומות אחרים היו מטעי האגודה ליד מושבות בהם עבודה ערבית הייתה מקובלת, בעוד חוות סג'רה בגליל התחתון הייתה מנותקת ממושבות אחרות ובה ניתן היה להשיג תקדים של עבודה עברית בלבד.
בשנים 1911–1912 בקשה הנהלת נטעים לקיים פעילות התיישבותית בסביבות קושטא. ההנחה הייתה שפעילות כלכלית לפיתוח האימפריה העות'מאנית תביא להידוק היחסים עם השלטונות העות'מאניים ותקל על הפעילות הציונית בארץ ישראל. אולם התנגדות של פעילים ציונים מרכזיים בארץ ישראל לכל פעילות מחוץ לארץ ישראל גרמה להם לנטוש את הרעיון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה
מלחמת העולם הראשונה הביאה קשיים כלכליים על האגודה והיא נאלצה לקחת הלוואות מבנק אפ"ק ולמשכן כנגדם את פרדסיה. על רקע טענות שהאגודה אינה מעסיקה די פועלים יהודים נוצרה מתיחות בינה ובין הפועלים היהודים.
פעילותה של האגודה הייתה מודל עבור הסתדרות בני בנימין אשר בשנות ה-20 עסקה בהקמת משקים למכירה לבעלי הון.
יצחק דלויה
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הספרייה העירונית של קריית ביאליק
הספרייה העירונית של קריית ביאליק ע"ש ארצ'י ומרג'ורי שרמן היא ספרייה ציבורית בקריית ביאליק, הממוקמת במרכז התרבות בית כץ. הספרייה הוקמה בשנת 1973 הודות לתרומתם של ארצ'י ומרג'ורי שרמן. הספרייה שופצה ונחנכה מחדש בשנת 2013.
הספרייה מחולקת למספר מדורים:
מיכאל סטון
מיכאל אדוארד סטון (נולד ב-22 באוקטובר 1938) הוא פרופסור אמריטוס למדע הדתות וללימודים ארמניים באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשורר.
ביוגרפיה
מיכאל סטון נולד באנגליה. משפחתו עברה לאוסטרליה לפני מלחמת העולם השנייה, ושם גדל, עשה תואר ראשון באוניברסיטת מלבורן בלימודים שמיים וקלאסיים בשנים 1956–1960. עלה לישראל ב-1960. אביו, יוליוס סטון, היה פרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטת סידני ושימש כמנהל האקדמי הראשון של מרכז טרומן באוניברסיטה העברית.
לאחר שנת השתלמות (1960-61) באוניברסיטה העברית בירושלים עבר סטון לאוניברסיטת הרווארד בארצות הברית, ושם כתב דוקטורט בהנחיית פרופסור פרנק קרוסוב במחלקה לשפות המזרח הקרוב בשנים 1961–1965. נושא העבודה היה "תפיסת אחרית הימים בספר חזון עזרא". לאחר מכן שימש מרצה למדע הדתות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה. הוא שב לישראל ומונה ב-1966 למרצה במחלקה למדע הדתות באוניברסיטה העברית בירושלים, ולפרופסור חבר ב-1976. ב-1980 הוא מונה לפרופסור מן המניין ללימודים ארמניים ולמופקד על הקתדרה על שם גייל לוין דה נור ללימודי הדתות. שימש כפרופסור נלווה על שם טרזיאן להיסטוריה ותרבות ארמנית באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1977–1983. יצא לגמלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 2007. ביוני 2019, נבחר להיות חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים. סטון מילא תפקידים רבים במוסדות אקדמיים בחו"ל. היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד (1971-2), שימש כעמית על שם ג'ורג' סקוט בארמונד קולג' באוניברסיטת מלבורן (1974), חבר אורח באוניברסיטת ליידן (1975), כיהן כפרופסור על שם ברג ללימודי היהדות באוניברסיטת פנסילבניה (1977-8), היה עמית מחקר בכיר במכון למחקר מתקדם של הולנד (1980-1), ועמית שם (1984, 1986), כיהן כפרופסור בכיר באוניברסיטת פנסילבניה (1985), עמית מחקר בכיר באוניברסיטת מלבורן (1988), פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (1989), פרופסור אורח באוניברסיטת ייל (1991), פרופסור אורח בכיר של הקרן הלאומית למדעי הרוח של ארצות הברית באוניברסיטת ריצ'מונד (1993), ניהל סמינר ביחד עם אנדרסון מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח של ארצות הברית ופרופסור אורח באוניברסיטת וירג'יניה (1993, 1996), עמית מחקר בכיר ומנהל קבוצת מחקר לטכניקות תרגום במכון למחקר מתקדם של הולנד (1997-8), פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (2001), עמית מחקר בכיר במרכז קלוגי שבספריית הקונגרס (2003), עמית מחקר בכיר על שם סוגדן בקווינס קולג' באוניברסיטת מלבורן (2004), ופרופסור אורח בכיר באוניברסיטת צפון קרולינה בשארלוט (2006-7).
הוא חבר מערכת של כתבי העת (Revue des études arméniennes (Paris ו- (Patmabanasirakan Handes [Historico-Philological Journal] (Erevan Journal for the Study of the Pseudepigrapha, Dead Sea Discoveries.
מיכאל סטון היה נשוי מאז 1961 לנירה לבית ויינטראוב ז"ל, שהייתה ד"ר לתולדות האמנות הביזנטית והארמנית, תחום שאותו לימדה שנים רבות באוניברסיטה העברית. להם שני ילדים ושישה נכדים.
מחקריו
מיכאל סטון הוא בראש ובראשונה היסטוריון של ההגות הדתית. הוא עוסק במחקריו בשני תחומים: 1. מחשבה וספרות יהודית בימי הבית השני ומסירתה לימי הביניים. 2. לימודים ארמניים.
עבודתו שמה דגש חזק על טקסטים ופירושיהם, אבל מתרחבת מעבר למיקוד טקסטואלי צר ומנתחת מושגים וסוגיות בהיסטוריה של הדת והמחשבה.
לימודים ארמניים
בנושא זה התמקד סטון בשלושה נושאים עיקריים:
חקר הספרות היהודית שתורגמה לארמנית
בחקר הספרות היהודית שתורגמה לארמנית, וכן בחקר העיצוב מחדש והמסירה של סיפורים ומסורות יהודיים והמקראיים על ידי העם הארמני, פרסם סטון כמה ספרים
בספרו "הגרסה הארמנית של חזון עזרא" פרסם סטון את המהדורה הביקורתית הראשונה של הטקסט הקשור לאסופה המקראית הארמנית. בעקבות כך פרסם מספר כרכים נוספים של טקסטים ופרשנות על טקסטים המתייחסים למסורות מקראיות או יהודיות. כרכים אלה מכילים טקסטים שנערכו מחדש מכתבי היד כולל הרבה מהדורות ראשונות של חיבורים שהיו לפני כן בלתי ידועים. כמו כן, מאמרים רבים שלו מוקדשים לפרסום טקסטים ובכך הוא הציב גוף נרחב של טקסטים שלא היו ידועים קודם לכן.
הוא פרסם את המהדורה הראשונה של הגרסה הארמנית של ספר חיי אדם וחווה ב-1981.(The Penitence of Adam), בכך יזם מחקר ממושך של מסורות של הספרים החיצוניים הנוגעים לאדם וחוה שאותן אסף בעשור האחרון. פרסם קונקורדנציות של אדם בספרות החיצונית הארמנית (1996, 2001), ועבודות נוספות הקשורות לארמנים ולמסורות אדם אחרות שהוזכרו למטה.
יישום טכניקות מחשב
סטון ביצע עבודה ראשונית ביישום טכניקות מחשב לשפה וספרות ארמנית. ב-1971 הוא השלים את מחקרו הראשון בעזרת מחשב בארמנית, שהתפרסם בספרו
מאז ועד היום, ובמיוחד בשלושת העשורים האחרונים. הוא השתמש במחשבים בדרכים שונות לקדום המחקר. ראוי לציון הוא השימוש במחשב להשוואת כתבי יד ולהכנת מהדורות מדעיות של טקסטים, וכן של קונקורדנציות. הוא כתב ספרים בשטחים אחרים של מחקר ארמניה, למשל פרסום מחקרו, ביחד עם ר. ארווין
ומ.א. שיריניאן המהדורה, התרגום והפרשנות של המסה הפילוסופית העתיקה, ששומרה רק בארמנית.
פלאוגרפיה והיסטוריה של ארמניה בישראל
שני תחומים אלה מצטלבים. עניינו בכתבי היד הארמניים הוליך את סטון לעיין בכתב הארמני. הוא פרסם מספר תאורי כתבי יד טכניים ופרסם ביחד עם ד"ר נירה סטון קטלוג של כתבי היד הארמניים החדשים בספריית צ'סטר ביטי, דבלין.
אולם, תגליותיו העיקריות בשטח זה היו כתובות. הוא אסף ופרסם גרפיטי ארמניים מסיני בעבודה גדולה
לה השלכות היסטוריות, אפיגרפיות ולשוניות. הן זורות אור על תנועת העלייה לרגל קדומה של הארמנים, על אופים של עולי הרגל ובכלל על פרקים בתולדותה במשך הדורות. לכך התקשרו מחקרו בגרפיטי הארמניים בנצרת. הוא הוכיח כי כמה מהכתובות שבסיני ובנצרת הן הכתיבה הארמנית העתיקה ביותר בעולם, ונרשמו תוך כמה עשרות שנים אחרי המצאת האל"ף-בי"ת הארמני (ראשית המאה החמישית לספירה).
סטון פרסם קורפוס של כתובות ארמניות מארץ-ישראל כסדרת מאמרים, וגילה מספר תגליות משמעותיות הנוגעות לעליית לרגל ולנזירות הארמנית בארץ-ישראל. הוא יזם והוא העורך הראשי של The Album of Armenian Paleography, פרויקט גדול שמציג ומנתח את התפתחות הכתב הארמני החל מכתבי היד העתיקים ביותר המתוארכים ועד למאה התשע-עשרה לספירה. בעבודה זו הוא חידש את השימוש בטכניקות מחשב להפיק את לוחות האותיות ישר מצילומים דיגיטליים של כתבי היד עצמם. בצד אחד של כל פתיחה יש צילום של כתב היד, בצידו השני יש העתקת קטע מן הטקסט, דיון פאליוגרפי וביבליוגרפי. ובסיום הספר מופיעות טבלאות התפתחותיות. לספר הזה אין דומה בשום שפה בינתיים והוא עומד כדוגמה מתקדמת ביותר של אלבום פאליוגרפי.
היהודים בארמניה
סטון חקר ופרסם, עם הארכאולוג הישראלי ד"ר דוד עמית, בית קברות יהודי מימי הביניים בדרום ארמניה. בית קברות זה (המאות הי"ג - י"ד) אין דומה לו לא רק בארמניה, אלא בכל המזרח היהודי. על המצבות יש כתובות בעברית ובארמית שמלמדות על חיי קהילה יהודית בדרום ארמניה, עליה לא היו שום ידיעות לפני כן מחקריו על יהודי ארמניה נמשכים עד היום.
מחשבה וספרות יהודית בימי הבית השני
בנושא זה סטון עסק בארבעה שטחים: במחקרו על חיבורים ספציפיים, הוא עבד על ספר חזון עזרא, מסמך לוי הארמי וצוואת שנים עשר השבטים; ספרות חנוך ונוח, והספרות הנוגעת לאדם וחווה. בשדה ההיסטוריה של ההגות הדתית, הוא עבד במיוחד על הספרות האפוקליפטית וגם על סוגיות הנוגעות למאפיינים מרכזיים של היהדות באותה עת. הוא גם כתב מונוגרפיות ומאמרים על שטחים רבים נוספים בתחום.
חזון עזרא (עזרא הרביעי)
זה היה נושא מחקרו במשך 25 שנה ותוצאתו היא פירושו לחזון עזרא שפרסם בשנת 1990. הספר נכתב במקור בעברית כ-30 שנה אחרי חורבן הבית השני, תורגם ליוונית ומשם לשפות נוספות (לטינית, געז, סורית, ערבית, ארמנית וגאורגית). מעברית ויוונית לא השתמר הכתוב, ונותרו בידינו רק התרגומים מיוונית, שעליהם עבד סטון. הספר מכיל פירוש פרטני של הפסוקים בטקסט ביחד עם ניתוח רחב יותר של הדינמיקה הספרותית ותפישת עולמו הדתית של המחבר כפי התגלה הן בדבריו והן במנה הספר ואופן הצגת העניינים. הוא כתב במשך השנים סדרת מאמרים על חזון עזרא, כולל על בעיות המבנה ההגיוני שלו, תפישתו של הצדק האלוהי, ויסודות מיסטיים ופרשניים שבו.
סטון פרסם שתי אסופות מאמריו שבהן מצויות עבודות רבות על חזון עזרא וכן על ממדים אחרים של יהדות הבית השני. ביסוד גישתו לספר בפירושו עומד הרעיון כי מאחרי התיאור של החוויות הדתיות של המחבר עומדת חוויה דתית שחווה המחבר או החוגים מהם הוא יצא. גישה זו מכניסה לדיון המדעי את החוויה הדתית של המחבר כיסוד בסיסי לחקר הספרות הדתית העתיקה, יסוד שרבים החוקרים שנמנעים מלהכיר בו במחקריהם, בהם הם מעדיפים להתרכז בממדים טקסטואליים, פילולוגיים, לשוניים והיסטוריים ולהתעלם מן הספרים כביטויים של חיי הדת של המחברים.
הוא גם פרסם בספרים נפרדים את המהדורה של הטקסט הארמני הנזכרת לעיל, ואת עבודת הדוקטורט שלו על האסכטולוגיה של החיבור, ב-1989. במהלך עבודה זו הוא הוביל למחקר הספרות האפוקליפטית באופן כללי ושל סוגיות בהגות הדתית הקדומה.
צוואת לוי ומגילות מדבר יהודה
במקביל למחקרו על חזון עזרא, עם פרסומו את הטקסט הארמני של צוואת לוי ב-1969 ועתה (בעזרת תלמידתו ורד הילל) של הנוסח הבקורתי המלא של כל 12 צוואת בני יעקוב (HUAS, 13), עליה עבר במשך שנים רבות, וסדרת מאמרים ומונוגרפיות קטנות יותר שהמשיכו פרויקט זה. בעת ובאותו זמן, בשלהי שנות השישים הוא החל בשיתוף פעולה שנמשך שנים רבות עם פרופסור יונה גרינפלד, לגבי האפוקריפה הארמית. ביחד ובנפרד, סטון וגרינפלד פרסמו סדרת מאמרים שנבעו מהמחקר הזה עד למותו של גרינפלד ב-1997, כולל מאמרים על ספרות חנוך. מאז פרסם סטון את המהדורה המשותפת שלהם של הפרגמנטים של מגילות מדבר יהודה של ספר חנוך בסדרת DJD. סטון השלים ביחד עם ד"ר אסתר אשל מאוניברסיטת בר-אילן את התרגום, הפרשנות והמחקר של העבודה הזו מהמאה השלישית או השנייה לפני הספירה. זוהי אסופת מסורות שנמסרו בצנורות יהודים (מגילות ים-המלח והגניזה הקהירית), ונוצריים אותם מצאו בגניזה, בכתבי-יד יווניים ובמגילות הגנוזות. הם חיברו יחדיו קטעים שהיו מפוזרים וכתבו לו פירוש. אין לנו כמעט חומר קדום כזה מחוץ למקרא, הספרות החוץ מקראית היא כמעט כולה מימי המכבים ואילך. בנוסף חקרו מסורות קשורות לנוח ולחנוך.
מחקר ספר חנוך הוביל את סטון לעניין במגילות מדבר יהודה. הוא כתב על השאלה של הפסאודואפיגרפיה וספרות קומראן, על סיווג הספרות היהודית בימי בית המקדש השני ונושאים הקשורים לכך.
הוא ערך כתבי יד של המגילות על ספורי המקרא (4Q464) עם אסתר אשל, אחרית הימים עם אסתר חזון, על חיבור לוי הארמי עם יונה גרינפלד. כמו כן, במהדורתו של קטעי חיבור נפתלי הוא הראה לא רק שהחיבור שקטעו נמצא בקומראן היה משוקע בצורה מעובדת בתוך צוואת נפתלי היווני, אלא גם שר' משה הדרשן, מחבר מדרש בראשית רבתי (צרפת, המאה הי"א) הכיר חיבור דומה או זהה לחיבור הקומראני בשפה שמית. מתוך כך עלתה בחריפות השאלה של מסירת ספרות מימי הבית השני לימי הביניים.
הוא יזם את הקמת מרכז אוריון למחקר מגילות מדבר יהודה באוניברסיטה העברית. ב-1995 וניהל אותו בשנותיו הראשונות.
ספרות אדם וחוה
סטון שב בשלהי שנות התשעים לנושא שנידון באחד ממאמריו הראשונים, שהוא האפוקריפה הארמנית "מותו של אדם"
אחרי חזון עזרא הוא אסף את הספרות האפוקריפית של אדם וחוה כנושא גדול. ב-1992 הוא כתב את "ההיסטוריה של הספרות על אדם וחווה" History of the Literature of Adam and Eve וב-1999 הוא הוציא לאור ביחד עם פרופ' גארי אנדרסון ספר בנושא.
סטון ואנדרסון פרסמו אסופה של מחקרים על ספרות אדם ב-2000. יש לו גם עבודה נוספת על אדם וחווה
ועבודות נוספות. זה פרט לפרסום טקסטים וקונקורדנציות של ספרות אדם הארמנית שהוזכרה לעיל.
הספר "החוזה של אדם עם השטן" עוסק במסורות על אדם וחווה שהשתמרו בסלבית, ארמנית, גאורגית, יוונית חדשה ועוד. זהו גם מסורת שדן בתולדות המחשבה וגם בתולדות הפולקלור. הוא עקב אחרי תפוצת אגדה זו, שמדברת על כך שאחרי שאדם וחוה עזבו את גן עדן, הם חטאו בפעם השנייה. החטא השני קרה כשהשטן רימה את אדם וחוה. אם כן, המצב העגום של בני האדם בעולם מתבטא בשני מעגלים: מעגל חיצוני שמסביר לנו למה אנחנו לא בגן-עדן (המבוסס על ספר בראשית). המעגל הפנימי של גורל האדם העולם הזה הוא תוצאה לא של חטא, אלא של רמייה, השטן רימה אותם. אם כן, מי הבין את העולם ככה ראה אותו אחרת מאלו שיחסו אותו לחטא אדם וחווה בלבד או לחטא קדמון, כמו בנצרות המערבית.
ההיסטוריה של היהדות הקדומה
בשדה זה היה העמיק סטון באופי ובפנומנולוגיה של הספרות האפוקליפטית היהודית. הוא פרסם בנושא הספרות האפוקליפטית ויחסו ל"מחשבה אפוקליפטית". ויכוח בו היה שקוע עולם המחקר בשנות השבעים והשמונים. כתיבתו על סוגיות אחרות של יהדות הבית השני, כמו גם המעבר מספרות בעל פה לספרות בכתב, הגישה הסוציולוגית להבנת המורים החכמים, ושאלות של פסאודואפיגרפיה, טבעו חותם על הבנתם של המקורות הראשוניים, באותה עת, בשל חידושם המושגיים ותובנותיהם. עבודתו בשטח זה, פורסמה בעיקר במאמרים. יכולותיו והתעניינותו כהיסטוריון של הדת ניכרות יותר מכל בעבודות של הקטגוריה האחרונה הזו. עיקר מאמריו בנושאים אלו נאספו בשתי אסופות המאמרים הנזכרים לעיל.
מחקריו העכשוויים
סטון עוסק כיום בכתיבת תולדות יהודי ארמניה; בסיום מחקרו המקיף על אדם וחווה במסורת הארמנית; בהכנה לפרסום של כתובות ארמניות רבות מירושלים; ובהכנת ספר שיכלול חיבורים בלתי ידועים בארמנית על אדם הראשון.
כתובות סלע וגרפיטי
סטון אסף צילומים של כתובות גרפיטי בשפות רבות מסיני, הנגב והמקומות הקדושים. מתוך זה פרסם חומרים רבים בארמנית.
האגודה הבינלאומית ללימודים ארמניים
סטון הקים את האגודה הבינלאומית ללימודים ארמניים (Association Internationale des Etudes Armeniennes) בשנת 1980 וכיהן כנשיאה עד שנת 2000, ומאז הוא נשיא של כבוד. החברות בארגון מוגבלת לאנשי מחקר בתחום ומונה כיום למעלה ממאתיים חברים. הוא האגודה המובילה ללימודים ארמניים.
בית הקברות היהודי בארמניה
ביחד עם הארכאולוג הישראלי ד"ר דוד עמית דאג לחפירה בבית הקברות היהודי בארמניה ולפרסום הכתובות.
ספרים ומונוגרפיות
A1 Editorial assistant. Smithsonian Institution, Scrolls from the Wilderness of the Dead Sea. Berkeley: University of California for ASOR, 1965.
A2 The Manuscript Library of the Armenian Patriarchate in Jerusalem. Jerusalem: St. James Press, 1969 (pamphlet).
A3 The Testament of Levi: A First Study of the Armenian Manuscripts of the Testaments of the Twelve Patriarchs in the Convent of St. James, Jerusalem. Jerusalem: St. James Press, 1969.
A4 Apocryphal Fragments from Qumran and the Church Fathers (with the assistance of E. Shefer). *ed. Jerusalem: Akademon, 1970 (Hebrew).
A5 The Books of the Life of Adam and Eve and IV Baruch. Jerusalem: Akademon, 1970.
A6 Concordance and Texts of Armenian IV Ezra. Oriental Notes and Studies 11. Jerusalem: Israel Oriental Society, 1971.
A7 The Testament of Abraham: The Greek Recensions. SBLTT Pseudepigrapha Series 5. Missoula: Scholars Press, 1972.
A8 In cooperation with H. Attridge. Texts for the Understanding of Jewish and Pagan Religiosity in the Graeco-Roman Period. Jerusalem: Akademon, 1973.
A9 The Armenian Version of the Testament of Joseph: Introduction, Critical Edition, and Translation. SBLTT Pseudepigrapha Series 5. Missoula: Scholars Press, 1975.
A10 Editor. Armenian and Biblical Studies. Supplement to Sion 1. Jerusalem: St. James Press, 1976.
A11 Armenian Inscriptions from Sinai: Intermediate Report with Notes on Georgian and Nabatean Inscriptions. Sydney: Maitland, 1979.
A12 The Armenian Version of IV Ezra. University of Pennsylvania Armenian Texts and Studies 1. Missoula: Scholars Press, 1979.
A13 With B. Narkis. Armenian Art Treasures of Jerusalem. Jerusalem: Masada, 1979.
A14 With J. Strugnell. The Books of Elijah, Parts 1 and 2. SBLTT Pseudepigrapha Series 8. Missoula: Scholars Press, 1979.
A15 With B. Narkiss. Armenische Kunst: die faszinierende Sammlung des Armenischen Patriarchats in Jerusalem. Stuttgart: Belser, 1980.
A16 Scriptures, Sects and Visions: A Profile of Judaism from Ezra to the Jewish Revolts. Philadelphia: Fortress, 1980. Oxford: Blackwell, 1982.
A17 The Penitence of Adam. CSCO 429-30; CSCO Scriptores Armeniaci 13-14. Leuven: Peeters, 1981.
A18 Editor. Signs of the Judgement, Onomastica Sacra, and the Generations from Adam. University of Pennsylvania Armenian Texts and Studies 3. Chico: Scholars Press, 1981.
פנחס מרגלית
פנחס מרגלית (12 בפברואר 1886, ז' באדר א' תרמ"ו – 31 בינואר 1957, כ"ט בשבט תשי"ז) היה גואל אדמות מוערך בקום מדינת ישראל.
ביוגרפיה
פנחס מרגלית נולד בקישינב בבסרביה (מ-1991 מולדובה), לבתיה ואלימלך מרגלית. בן למשפחה דתית עם שורשים חזקים בקישינב, שפרנסתם התבססה במסחר וייעור.