cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרניומטריה
מדד הראש
ואשה דה לאפוז' זיהה את ה"הומו אירופאוס" הטבטוני, הפרוטסטנטי, את ה"הומו אלפינוס" (טורקים ואחרים) ואת ה"הומו מדיטרניוס" (נפוליטנים, אנדלוסים וכו'). "הומו אפריקנוס" (מקונגו, פלורידה ועוד) אף הוצא מהדיון. ואשה דה לאפוז' הפך לאחד ממקורות ההשראה המובילים של האנטישמיות הנאצית והאידאולוגיה הנאצית.
קרניומטריה ואנתרופולוגיה
בשנת 1784, לואי-ז'אן-מארי דאובנטון, שכתב זכרונות אנטומיה השוואתית עבור האקדמיה הצרפתית, פרסם את הספר Mémoire sur les différences de la situation du grand trou occipital dans l'homme et dans les animaux - זכרונות על עמדות הנקב העורפי באדם ובבעלי חיים.
סמואל בו
סמואל בו (באנגלית: Samuel Bough; 8 בינואר 1822 – 19 בנובמבר 1878) היה צייר נוף יליד אנגליה שבילה חלק ניכר מהקריירה שלו בעבודה בסקוטלנד.
קרניומטריה
קרניומטריה ואנתרופולוגיה
קמפר המציא את "זווית הפנים", מדד שנועד לקבוע אינטליגנציה בהתייחס למינים שונים. לפי טכניקה זו נוצרה "זווית פנים" משרטוט שני קווים: האחד בצורה אופקית מהנחיר לאוזן, והשני בניצב מהחלק העליון של עצם הלסת התחתונה לחלק הבולט של המצח.
סמואל בו
ביוגרפיה
הוא נולד השלישי מתוך חמישה ילדים בקרלייל, צפון אנגליה, בנם של ג'יימס בו (1794–1845), סנדלר, ולוסי ווקר, טבחית. הוא גדל בעוני יחסי, וללא עידוד להגיע לקריירה באמנויות.
קרניומטריה
קרניומטריה ואנתרופולוגיה
קמפר טען שפסלים עתיקים מציגים זווית של 90°, אירופאים של 80°, שחורים של 70° ואורנגאוטן של 58°, וכך הציג השקפה היררכית על האנושות, המבוססת על תפיסה דקדנטית (מנוונת, עתיקה ולא מדעית) של ההיסטוריה. מחקר זה המשיכו אטיין ז'ופרואה סנט-אילר (1772–1844) ופול ברוקה (1824–1880), מייסד האגודה האנתרופולוגית ב-1859 בצרפת.
סמואל בו
ביוגרפיה
הוא היה אוטודידקט והתיידד עם אמנים מקומיים כמו ריצ'רד הרינגטון וג'ורג' שפילד, והושפע מאוד מעבודתו של ויליאם טרנר. לאחר ניסיון לא מוצלח לחיות כאמן בקרלייל הוא השיג עבודה כצייר נוף בתפאורות תיאטרון במנצ'סטר ב-1845, מאוחר יותר עבד באותו תפקיד בגלאזגו.
קרניומטריה
קרניומטריה ואנתרופולוגיה
בשנת 1856, עובדים מצאו במחצבת אבן גיר גולגולת של אדם ניאנדרטלי, וחשבו שאלה שרידי דוב. הם נתנו את החומר לחוקר הטבע החובב יוהאן קרל פוהלרוט, שמסר את המאובנים לאנטומאי הרמן שאפהאוזן. הגילוי הוכרז במשותף בשנת 1857, והוליד את הפלאואנתרופולוגיה.
סמואל בו
ביוגרפיה
בעידוד של דניאל מקני לעסוק בציור נוף הוא עבר להמילטון בין השנים 4–1851 ועבד שם עם אלכסנדר פרייזר. בשנת 1854 הוא עבר לנמל גלאזגו כדי לעבוד על הטכניקה שלו בציור ספינות ונמלים. הוא גם החל להשלים את הכנסתו באיור ספרים, לפני שעבר לאדינבורו ב-1855.
כשהגיע לאדינבורו הוא התגורר בבית מדורג באזור Stockbridge של העיר. בעקבות הדוגמה של טרנר, הוא הפך לצייר מיומן של נמלי ים.
הוא זכה להערצה על ידי רוברט לואיס סטיבנסון וצייר נוף של ביתו בסוואנסטון, ובניית מגדלור באזור. העבודה ההנדסית למגדלור נעשתה על ידי האחים תומאס ודייוויד סטיבנסון, אביו ודודו של רוברט לואיס בהתאמה.
בריאותו החלה להתדרדר בשנת 1877 ובינואר 1878 הוא לקה בשבץ מוחי. הוא מת מסרטן הערמונית בביתו מאוחר יותר.
הוא נקבר בבית הקברות באדינבורו ב-23 בנובמבר 1878. הקבר נושא מדליון ברונזה של ראשו מאת ויליאם ברודי.
קרניומטריה
קרניומטריה ואנתרופולוגיה
עבודתו של קמפר הייתה בתואם לתיאוריות מדעיות של המאה ה-18. מדידות זווית הפנים שימשו להשוות גולגולות של לא-אירופאים לאלו של קופי אדם. לקרניומטריה היה תפקיד באידאולוגיות הגזעניות שהשתלבו בארצות הברית. ב"התנגשות התרבות" כתב ג'ון ג'פריס שההגמוניה האנגלו-סקסית באמריקה במאה השמונה-עשרה והתשע-עשרה עזרה לבסס את "בית הספר האמריקאי לקרניומטריה", וזה סייע לבסס את התפיסה האמריקאית והמערבית של גזע. ג'פריס מציין שהתבססות מושג הגזע בחברה האמריקאית במאה השמונה-עשרה הגיעה מאסכולה חדשה של מדעים אשר ביקשה להרחיק את האנגלו-סקסונים מהאוכלוסייה האפרו-אמריקאית. ההרחקה של האוכלוסייה האפריקאית בחברה האמריקאית באמצעות קרניומטריה עזרה לטעון שמבחינה מדעית הם נחותים. האידאולוגיות שקבעה "אסכולה אמריקאית" חדשה זו שימשו להצדיק שמירה על אוכלוסייה משועבדת כדי לקיים את מטעי העבדים המתרבים בדרום ארצות הברית במאות השמונה-עשרה והתשע-עשרה.
על ידי השוואת שלדי קופי אדם לאדם, האקסלי גיבה את תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין ופיתח את "עקרון הפיתקומטרה", שקבע שהאדם והקוף הם צאצאים מאב קדמון משותף.
מחקרים אלה על גולגולות ושלדים סייעו לשחרר את המדע האירופי של המאה ה-19 מהטיות אתנוצנטריות. הגילוי של יוג'ין דובואה (1858–1940) בשנת 1891 באינדונזיה של "איש ג'אווה", הדגימה הראשונה של הומו ארקטוס שהתגלתה, הדגימו את עומק מוצאה של האנושות מחוץ לאירופה.
תכולת גולגולת, גזעים ורעיונות מדעיים במאה ה-19–20
סמואל ג'ורג' מורטון (1799–1851), ממעוררי ההשראה של האנתרופולוגיה הפיזית, אסף מאות גולגולות אנושיות מרחבי העולם וחיפש דרך לסווג אותן לפי קריטריון לוגי כלשהו. בהשפעת התיאוריות הנפוצות של זמנו, טען שהוא יכול לשפוט את היכולת האינטלקטואלית של גזע לפי תכולת הגולגולת - מדד נפח פנים הגולגולת.
הוא בדק שלוש מומיות מקטקומבות מצריות עתיקות והגיע למסקנה כי הקווקזים וגזעים אחרים היו נבדלים כבר לפני שלושת אלפים שנה. מכיוון שהתנ"ך ציין שתיבת נח נשטפה בהר אררט, רק אלף שנים לפני כן, מורטון טען כי בניו של נח לא יכולים להסביר כל גזע על פני כדור הארץ. על פי תאוריית הפוליגניזם של מורטון, הגזעים היו נפרדים מההתחלה.
מורטון טען שהוא יכול לשפוט את היכולת האינטלקטואלית של גזע לפי גודל הגולגולת. גולגולת גדולה פירושה מוח גדול ויכולת אינטלקטואלית גבוהה, לטענתו, וגולגולת קטנה הצביעה על מוח קטן וירידה ביכולת האינטלקטואלית. על ידי לימוד הגולגולות שאסף טען מורטון שלכל גזע יש מוצא נפרד. למורטון היו גולגולות רבות ממצרים העתיקה, והוא הגיע למסקנה שהמצרים הקדמונים לא היו אפריקאים אלא לבנים. שתי המונוגרפיות העיקריות שלו היו Crania Americana משנת 1839, חקירה על המאפיינים הייחודיים של הגזע האבוריג'יני של אמריקה ו-Crania Aegyptiaca משנת 1844 (הגולגולת המצרית).
בהתבסס על נתוני קרניומטריה, מורטון טען שלקווקזים יש המוח הגדול ביותר, בממוצע 87 אינץ' מעוקב, ההודים היו באמצע עם ממוצע של 82 אינץ' מעוקב ולשחורים היה המוח הקטן ביותר, בממוצע 78 אינץ' מעוקב.
סטיבן ג'יי גולד (1941–2002), פליאונטולוג אמריקאי, ביולוג אבולוציוני והיסטוריון של המדע, חקר את העבודות הללו בספרו "אין מידה לאדם" (1981) וטען שמורטון עשה מניפולציה בנתונים ו"ארז יתר על המידה" את הגולגולות בחומר מילוי כדי להצדיק את דעותיו הקדומות על הבדלי גזע. מחקר של האנתרופולוג ג'ון מייקל מצא שהנתונים המקוריים של מורטון מדויקים יותר ממה שגולד מתאר, והגיע למסקנה ש"בניגוד לפרשנותו של גולד... המחקר של מורטון נערך ביושר."
בשנת 2011, אנתרופולוגים פיזיקליים מאוניברסיטת פנסילבניה, שבבעלותה האוסף של מורטון, פרסמו מחקר שהגיע למסקנה שכמעט כל פרט בניתוח של גולד היה שגוי וכי "מורטון לא תמרן את הנתונים שלו כדי לתמוך בדעות הקדומות שלו, בניגוד לסברתו של גולד". הם זיהו ומדדו מחדש מחצית מהגולגולות שבהן נעשה שימוש בדוחות של מורטון, ומצאו כי רק ב-2% מהמקרים המדידות של מורטון היו שונות משמעותית משלהן וכי השגיאות הללו היו אקראיות או שהעניקו נפח גדול ממדויק לגולגולות אפריקאיות, ההפך מההטיה שגולד ייחס למורטון.
חסידיו של מורטון, במיוחד ג'וזיה נוט וג'ורג' גלידון, במחווה המונומנטלית שלהם לעבודתו של מורטון, Types of Mankind משנת 1854, נשאו את רעיונותיו של מורטון הלאה וגיבו את ממצאיו שתמכו ברעיון הפוליגניזם.
צ'ארלס דרווין התנגד לרעיונותיהם של נוט וגלידון בספרו משנת 1871, מוצא האדם, בטענה למונוגניזם של המין. דרווין הגה את השערת המקור המשותף של כל בני האדם (השערת המקור היחיד) כחיוני לתיאוריה האבולוציונית.
ג'וזאיה נוט תרגם את מאמרו של ארתור דה גובינו "על אי השוויון של הגזעים האנושיים" (1853–1855), שהוא אחד היצירות המייסדות של קבוצת המחקרים המפרידה את החברה על בסיס "גזע", בניגוד לתאוריית הגזעים של בולנווייה (Boulainvilliers, 1658–1722). אנרי דה בולנווייה התנגד לטענה שהעם הצרפתי, נצר לכאורה של הפרנקים הנורדים וחברי האצולה, מנוגד למעמד השלישי, שנחשב לעם גאלו-רומי ילידי שהוכפף על ידי הפרנקים בזכות כיבוש. גובינו ביצע שלוש חלוקות עיקריות בין גזעים, לא על סמך צבע אלא על סמך תנאי אקלים ומיקום גאוגרפי, חלוקות שהחשיבו את הגזע ה"ארי" עליון.
בשנת 1873, פול ברוקה (1824–1880) מצא את אותו דפוס שתיאר מורטון, על ידי שקילת מוחות בנתיחה שלאחר המוות. מחקרים היסטוריים אחרים הטוענים להבדל חד בגודל המוח כוללים את Bean (1906), Mall, (1909), Pearl, (1934) ו-Vint (1934). בסיווג הגזעי שעשה דה לפוז' ("טבטוני", "אלפיני" ו"ים תיכוני") השתמש ויליאם ז' ריפלי (1867–1941) בספרו "הגזעים של אירופה" (1899), שאף עיצב חלוקה של מפת אירופה לפי מדד הראש לכאורה של תושביה.
בגרמניה השיק רודולף וירכו מחקר קרניומטרי שתוצאותיו סתרו את תאוריות "הגזע הארי", מה שהוביל את וירכו להוקיע את "התאוריה הנורדית" בקונגרס האנתרופולוגיה בקרלסרוהה ב-1885.
יוזף קולמן, שפעל עם וירכו, הצהיר באותו קונגרס כי תושבי אירופה, בין אם הם גרמנים, איטלקים, אנגלים או צרפתים, שייכים ל"תערובת של גזעים שונים", והכריז בנוסף כי "תוצאות הקרניולוגיה" הובילו ל"מאבק נגד כל תיאוריה הנוגעת לעליונות של גזע אירופאי זה או אחר" על אחרים.
מאוחר יותר דחה וירכו מדידה של גולגולות כאמצעי לגיטימי לטקסונומיה. פול קרצ'מר ציטט דיון עמו משנת 1892 בנוגע לביקורות הללו, וציטט גם את עבודתו של אורל פון טורוק משנת 1895, שהכריז על כישלון הקרניומטריה.
קרניומטריה, פרנולוגיה ופיזיונומיה
קרניומטריה שימשה גם בפרנולוגיה, שהתיימרה לקבוע אופי, תכונות אישיות ונטייה לפשע על בסיס צורת הגולגולת. בתחילת המאה ה-19 פיתח פרנץ יוזף גאל (1758–1822) "קרניוסקופיה" (ביוונית עתיקה: kranion, גולגולת, ו-scopos מראה, או צפיה), שיטה לקביעת האישיות וההתפתחות של היכולות הנפשיות והמוסריות על בסיס צורה חיצונית של הגולגולת.
מאוחר יותר שונה שם הקרניוסקופיה לפרנולוגיה (phrenos, מוח, ו-Logos, מחקר) על ידי תלמידו יוהאן ספרצהיים (1776–1832), שכתב בהרחבה על "המערכת הפיזיוגנומית של גאל וספורצהיים". פיזיוגנומיה טענה למתאם בין תכונות פיזיות (בעיקר תווי פנים) לבין תכונות אופי.
שיטה זו התפרסמה על ידי צ'זארה לומברוזו (1835–1909), מייסד הקרימינולוגיה האנתרופולוגית, שטען שהוא מסוגל לזהות באופן מדעי קשרים בין אופי הפשע לבין אישיותו או מראהו של העבריין. לומברוזו טבע את המושג "פושע מטבעו" הטוען בעד דטרמיניזם ביולוגי, וניסה לזהות פושעים על ידי מדידות של גופם.
הוא הגיע למסקנה שתווי גולגולת ותווי פנים רומזים לנטייה מולדת, גנטית, לפשיעה, ושניתן למדוד את התכונות הללו באמצעות מדדים ומחוגה במחקר כמותי. 14 תכונות שזוהו בקרב פושע כללו לסתות גדולות, הקרנה קדימה של הלסת, מצח משופע נמוך; עצמות לחיים גבוהות, אף פחוס או הפוך; אוזניים בצורת ידית; אפים דמויי נץ או שפתיים בשרניות; עיניים בלתי יציבות וקשות; זקן מועט או התקרחות; חוסר רגישות לכאב; זרועות ארוכות וכן הלאה.
ביקורות ותחייה של תיאוריות גולגולת במאה ה-20
הספר "הגזעים של אירופה" מאת ויליאם ריפלי (1899) השפיעה על לאומנים לבנים בארצות הברית. הוא שוכתב בשנת 1939, לפני מלחמת העולם השנייה, על ידי האנתרופולוג הפיזי של הרווארד, קרלטון ס' קון.
בספרו טען רושטון לנפח אנדוקרני ממוצע של 1,364 סמ"ר בגולגולות ממזרח אסיה, 1,347 בקווקזים לבנים ו-1,268 באפריקנים שחורים. טענות דומות הועלו בעבר על ידי Ho et al. (1980), שמדד 1,261 מוחות בנתיחה, ובילס ואח' (1984), שמדד כ-20,000 גולגולות ומצא דפוס דומה - ממזרח אסיה לאירופה לאפריקה. עם זאת, באותו מאמר הזהר בילס משימוש בממצאים כמעידים על תכונות גזעיות, "אם משתמשים באמצעים כאלה לפי אזור גאוגרפי או גזע בלבד, הסיבות לדמיון לפי קבוצה גנטית או אקולוגית מבולבלות ללא תקנה". ממצאיו של רושטון זכו לביקורת בשל מתודולוגיה מפוקפקת, כגון איחוד אפרו-אמריקאים עם אפריקאים משווניים, מכיוון שלאנשים מאקלים חם יש בדרך כלל גולגולת מעט קטנה יותר. רושטון השווה בין אפריקאים משווניים מהאזורים העניים והפחות משכילים באפריקה לבין אסייתים מהאזורים העשירים והמשכילים באסיה ואזורים עם אקלים קר יותר, שבדרך כלל גורמים לגולגולת גדולה יותר באבולוציה. לפי זאק סרנובסקי, מאחד ממחקריו של רושטון עצמו עולה כי נפח הגולגולת הממוצעת של שחורים מצפון אמריקה דומה לממוצע של קווקזים מאזורי אקלים דומים. לפי סרנובסקי, אנשים מאקלים שונים נוטים להיות בעלי הבדלים מינוריים בגודל המוח, אך אלה אינם מרמזים בהכרח על הבדלים באינטליגנציה; לדוגמה, למרות שלנשים יש מוח קטן יותר מגברים, יש להן גם מורכבות עצבית ועומס רב יותר באזורים מסוימים במוח מאשר לגברים.
שימוש בן זמננו
מדידות ישירות יותר כוללות בדיקות של מוחות מגופות, או לאחרונה, טכניקות הדמיה כגון MRI, שניתן להשתמש בהן על אנשים חיים. מדידות כאלה משמשות במחקר על מדעי המוח ואינטליגנציה.
נתוני נפח המוח ונתונים קרניומטריים אחרים משמשים במדע כדי להשוות בין מיני בעלי חיים מודרניים ולנתח את האבולוציה של המין האנושי בארכאולוגיה.
מדידות גולגולת המבוססות על נקודות ייחוס אנטומיות ספציפיות משמשות בשחזור פנים משפטי ובפיסול דיוקן.
בוננזה
בוננזה (באנגלית: Bonanza) היא סדרת טלוויזיה אמריקנית בסוגת מערבון, ששודרה ברשת NBC מספטמבר 1959 עד ינואר 1973, והייתה סדרת הטלוויזיה הראשונה שצולמה בצבע. זירת ההתרחשות שלה היא המערב הפרוע, בשנות ה-60 של המאה ה-19. היוצר והמפיק המקורי של הסדרה היה דייוויד דורטורט. במשך 14 עונות הסדרה הופקו 430 פרקים.
גיבורי הסדרה הם בני משפחת קרטרייט, שמנהלים חווה גדולה בשם הפונדרוסה בנבדה, בסמוך לאגם טאהו - האב האלמן בן (לורן גרין), והבנים (מאמהות נפרדות) אדם (פרנל רוברטס), הוס (דן בלוקר) וג'ו (מייקל לנדון). העיר הקרובה ביותר לחוותם היא וירג'יניה סיטי.
יחסי בהוטן–תאילנד
יחסי בהוטן–תאילנד הם היחסים הדו-צדדיים שבין ממלכת בהוטן לבין ממלכת תאילנד. נכון לשנת 2020, לבהוטן שגרירות בבנגקוק, ואילו תאילנד מיוצגת במדינה על ידי השגרירות שלה בדאקה, בנגלדש.
בוננזה
בשנים 1967-1964 זכתה הסדרה לרייטינג הגבוה ביותר בארצות הברית, ובשנת 1965 השחקן פרנל רוברטס עזב לטובת הקולנוע ולצוות נוספו שחקנים חדשים. השחקן מייקל לנדון כתב וביים חלק מהפרקים בעונות האחרונות. במאי 1972 מת השחקן דן בלוקר, ובינואר 1973 הסדרה בוטלה.
יחסי בהוטן–תאילנד
היסטוריה
שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים ביניהן ב-1989. הן לבהוטן והן לתאילנד הממוקמות בדרום-מזרח אסיה מספר מאפיינים משותפים, ובהם מערכת שלטונית דומה בעלת אופי מונרכיסטי. כמו כן, התרבויות בשתי המדינות שאבו השראה מהבודהיזם, הדת המרכזית בשתיהן.
בוננזה
לסדרה הופקו מספר סרטי המשך לטלוויזיה: "בוננזה: הסרט" (1988), "בחזרה לבוננזה" (1993), "בוננזה: השיבה" (1993), בוננזה: מתקפה" (1995) ו"בוננזה: הדור הבא" (1995). בשנת 2001 צולמו באוסטרליה 20 פרקים של סדרת המשך בשם "פונדרוסה".
יחסי בהוטן–תאילנד
תרבות
בשנים האחרונות ניכרת עלייה בתנועת התיירים בין שתי המדינות. בתחום החינוך, מספר אוניברסיטאות תאילנדיות קולטות מדי שנה סטודנטים מבהוטן, להם מוצעות בחלק מהאוניברסיטאות מלגות.
בוננזה
אחד מפרקי הסדרה זכה בפרס פרש הברונזה בשנת 1970.
יחסי בהוטן–תאילנד
פארק הידידות
בשנת 2006 חנך מלך בהוטן ג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וק תערוכה בצפון תאילנד לציון 60 שנות שלטונו של ראמה התשיעי; ממשלת בהוטן השקיעה בתערוכה 10 מיליון באט.
ב-10 בנובמבר 2009 פתחה שגרירות תאילנד האמונה על היחסים עם בהוטן את "פארק הידידות בהוטן–תאילנד" בעיר טהימפהו, בירת בהוטן. הפארק נחנך לרגל 20 שנה לכינון היחסים בין המדינות ולרגל יום השנה להכתרת מלך בהוטן. עוד צוין במעמד הפתיחה גם יום הולדתו ה-54 של ג'יגמה סינגייה ואנגצ'וק, מלך בהוטן הקודם ויום הולדתו ה-82 של ראמה התשיעי, מלך תאילנד.
שבע (להקה)
שבע הייתה להקה ישראלית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-1995 על ידי מוש בן ארי, גיל רון שמע ואבישי בר-נתן. הלהקה הופיעה בישראל ובפסטיבלים ברחבי העולם.
ב-1997 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "החתונה השמימית". מהאלבום בלט השיר "עוד יבוא שלום עלינו" שכתב והלחין חבר הלהקה מוש בן ארי.
ב-1998 השתתפו באלבום הראשון של המיזם המוזיקלי "עבודה עברית", תוך שביצעו את השיר "שיר מספר שמונה", שבוצע במקור על ידי אריק איינשטיין באלבום "בדשא אצל אביגדור".
ב-1999 יצא אלבומה השני של הלהקה, "יומם ולילה". מתוך האלבום, התפרסם ביצועה של הלהקה לשיר "שיר למעלות". האלבום בנוי כאלבום קונספט, בו כל שיר הוקדש עבור אדם כלשהו, בין האנשים ניתן למנות את יצחק רבין, ג'ון לנון, בוב מארלי, חיים נחמן ביאליק ונחמן מברסלב.
ב-2002 יצא אלבומה השלישי של הלהקה, "גן", שלארחיו יוצא הלהקה לסיבוב הופעות.
ב-2004 יצא אלבומה הרביעי, "החתונה השמימית". בספטמבר 2004 ערכו מופע מיוחד עבור מדונה, בעת שביקרה בישראל.
BBK אלקטרוניקה
תאגיד האלקטרוניקה BBK (במנדרינית תקנית: 广东步步高电子工业有限公司; בפין-יין: guǎngdōng bùbùgāo diànzǐgōngyè yǒuxiàngōngsī; תרגום מילולי: חברת האלקטרוניקה בּוּ-בּוּ-גָאוֹ מגואנגדונג בע"מ) הוא קונגלומרט סיני רב לאומי המתמחה באלקטרוניקה, כגון מכשירי טלוויזיה, נגני MP3, מצלמות דיגיטליות וסמארטפונים.
פעילות תאגידית
תאגיד BBK אלקטרוניקה משווקת סמארטפונים במותגים Oppo, Vivo, OnePlus, Realme ו-iQOO. היא משווקת גם נגני בלו-ריי, אוזניות, מגברי אוזניות ושעונים חכמים במותג Oppo Digital. במרץ 2019, הכריזה BBK אלקטרוניקה על iQOO, תת-מותג המתמחה בביצועים, כחברה החדשה ביותר שלה.
משרדי BBK אלקטרוניקה ובסיס הייצור שלה ממוקמים בצ'אנגאן שבדונגגוואן.
ברבעון הראשון של 2017, ייצאה BBK אלקטרוניקה 56.7 מיליון סמארטפונים, והפכה ליצרנית הסמארטפונים השנייה בגודלה בעולם, בהפרש קטן מסמסונג, ובכך עקפה הן את וואווי והן את אפל.
נפוליאון חוצה את האלפים
נפוליאון חוצה את האלפים, מוכר גם כנפוליאון במעבר סן ברנרד, הוא ציור בטכניקה של שמן על קנבס, מאת הצייר הצרפתי ז'אק-לואי דויד. הציור בוצע בחמש גרסאות מקוריות בידי האמן, בין השנים 1801-1805. הגרסה הראשונה צוירה בהזמנתו של מלך ספרד ומציגה תמונה אידילית של נפוליאון, הרוכב על גב סוס בראש הצבא במעבר סן ברנארד הגדול בשנת 1800.
הרקע ההיסטורי
לאחר שהשתלט על צרפת בנובמבר 1799, היה נפוליאון נחוש לחזור לאיטליה ולכפות באמצעות הצבא את החזרת השטחים שנכבשו על ידי האוסטרים בשנים הקודמות. באביב 1800 הוא הוביל צבא מילואים לחציית האלפים במעבר סן ברנרד הגדול. באותו הזמן הטילו הכוחות האוסטריים מצור על הערים מסינה וג'נובה. נפוליאון קיווה לנצל את אלמנט ההפתעה, ולכבוש את הדרך הטרנס-אלפינית. עם התקרבות הצבא הצרפתי ולמראה חייליו של נפוליאון, נכנעה ג'נובה, אך הוא המשיך ללחוץ בתנועה קדימה בטרם יתארגנו הכוחות האוסטריים מחדש. הצבא לחם בקרב מונטבלו לפני הניצחון המכריע בקרב מרנגו.
הכתרתו של נפוליאון כקונסול הראשון לאחר הניצחון באיטליה הביאה לחידוש הברית עם קרלוס הרביעי, מלך ספרד. במהלך המגעים לחידוש היחסים התקיים טקס החלפת המתנות המסורתי. הצרפתים העניקו לקרלוס אקדחים מתוצרת ורסאי, בגדים בעיצוב טובי החייטים הפריסאים ותכשיטים עבור המלכה. בנוסף לכך הוענק סט שריון מלא עבור ראש הממשלה. בתמורה העניק לנפוליאון 16 סוסים ספרדיים מהאורוות המלכותיות, פורטרט של המלך והמלכה מאת פרנסיסקו דה גויה ואת הזכויות לציור שנעשה בהזמנתו על ידי זאק לואי דויד. השגריר הצרפתי ביקש מדויד את הציור המקורי שהיה מיועד להיתלות בארמון המלכותי במדריד כסמל לידידות בין שתי המדינות. דויד, שהיה בתחילה תומך המהפכה, העביר את תמיכתו לשליט החדש והיה להוט למלא את הבקשה. נפוליאון הורה לדויד ליצור שלושה עותקים נוספים של הציור. האחד עבור טירת סנט קלוד שבפריז, השני עבור ספרית הארמון האינווליד והשלישי עבור ארמון הרפובליקה הציס אלפינית במילאנו. דויד יצר גרסה נוספת חמישית במספר, שנשארה ברשותו עד למותו.
גורל הציורים
הציור המקורי נשאר במדריד עד 1812, אז נלקח על ידי ז'וזף בונפרטה שהתפטר מתפקידו כמלך ספרד, לאחוזתו הפרטית במקום גלותו בניו ג'רזי, ארצות הברית. במשך השנים התגלגל הציור בין יורשיו עד אשר בשנת 1949 נמסר על ידי יוגין בונפארטה למוזיאון טירת מלמזון שם הוא מוצג כיום.
הגרסה שיוצרה בשנת 1801 עבור טירת סנט קלוד שבפאריס, הוסרה בשנת 1814 על ידי חיילים פרוסים אשר העבירו אותה לרשותו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, והיא מוצגת כיום בארמון שרלוטנבורג בברלין.
הגרסה משנת 1802 שהוצגה בספריית האינווליד, הוסרה ב-1814 ואוכסנה במעבדת השחזור בבורבון. בשנת 1837 הוצגה מחדש בהוראתו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים בארמון ורסאי, ושם היא מוצגת עד היום.
הגרסה משנת 1803 הועברה למילאנו והוסרה בשנת 1816 על ידי הכוחות האוסטרים. בשנת 1834 הועברה לארמון בלוודר בווינה, ובו היא מוצגת כיום.
פרטים
כל חמש הגרסאות הן בערך בגודל זהה של 2.6X2.2 מטרים. בכולן נראה נפוליאון לבוש בבגדי גנרל, חובש כובע בעל שוליים מוזהבים, וחמוש בחרב בסגנון ממלוכי. הוא עוטה גלימה המתנפנפת ברוח. ראשו מופנה לכוון הצופה והוא מחווה בידו הימנית לכוון פסגות ההרים. ידו השמאלית אוחזת במושכות הסוס אשר מזדקף על רגליו האחוריות כאשר רעמתו וזנבו מתנופפים גם הם ברוח. ברקע התמונה חיילים רגלים ותותחנים עושים את דרכם במעלה ההר. עננים כהים מעטרים את השמיים וברקע נראות הפסגות המחודדות של הרי האלפים. על הסלעים בחזית התמונה חרותים שמותיהם של חניבעל וקארל הגדול.
הבדלים בין הגרסאות
במבט ראשוני המדובר בהעתקים כמעט זהים של היצירה. למרות זאת קיימים הבדלים ביניהן כאשר בולטים במיוחד הם ההבדלים בצבעי הגלימה המתנופפת של הרוכב המשתנה בין צבע אדום עמוק, כתום וזהוב. צבעו של הסוס המשתנה בין חום כהה, אפור ועד לבן מוכתם. הבדלים ניכרים ברצועת הריסון הביטנית של הסוס המשתנה בין אדום כחול לבן ומוזהב. במבט מעמיק יותר ניתן להבחין בהבדלים בפרטים הקטנים של האוכף וציוד הריסון של הסוס, בגדי הרוכב כגון הכפפה, הרקע הנופי, והבעות תווי הפנים של נפוליאון.
מחוות היד והשמות
המדובר במוטיב חוזר ביצירתו של דויד ומופיעות בעבודות נוספות רבות שלו כאמצעי המחשה של רגשות ומאוויים חבויים של הדמויות בנושא היצירה. במקרה זה ברור כי הנפת היד מסמלת את רצונו של המפקד להוביל את צבאו לכוון המטרה והניצחון. היד החשופה מסמלת את רצונו של נפוליאון להופיע כמשכין שלום ולא ככובש. שמות המצביאים הקדומים החרוטים בסלעים, מסייעים ביצירת הקשר ישיר בינם לבינו, ההולך בדרכם כמי שחצו את האלפים בראש צבאותיהם לניצחון.
השפעות
כמעריץ של אסכולת האמנות היוונית "הטהורה", הוא העדיף את הלבוש בן הזמן על פני לבוש בסגנון רומאי כפי שהוצג על ידי אמנים אחרים. הפנים הצעירות של השליט מרמזות לאידיאל היופי של האל אפולו ודמותו המיתולוגית של יקינטון. תנוחת הרכיבה בישיבה בסגנון היווני של נפוליאון על גב הסוס כאשר הרגל מושטת לאחור מושפעת מדמותו של אלכסנדר הגדול כפי שמופיעה בתבליט על הסרקופג בו נטמן.
הגרסה של דלארוש
לבקשת המזמין, יצר דלרוש גרסה מדויקת וריאליסטית יותר של תיאור האירוע, אשר נמנעת מסמליות הרואית ותיאטרלית כביצירתו של דויד. בציור נראה נפוליאון כשהוא לבוש במעיל צבאי רגיל למדי, רוכב על פרד, הבעת פניו עייפה ומודאגת, הוא סובל מקור, ובאופן כללי שרוי במצב רוח קודר. היצירה מדגישה את הסבל של נפוליאון וחייליו המבוססים בקושי רב בשלג העמוק, ונאבקים בקור העז ובהרים הגבוהים. דלרוש מציג ביצירתו את נפוליאון כבן אנוש הסובל, בדיוק כמו הכפופים לו, מהקשיים האכזריים שמזמנים איתני הטבע, ובכך רוכש את אמון הסובבים אותו וזוכה להערצתם.
אופנה במדינות המערב בשנות ה-60 של המאה ה-20
האופנה במדינות המערב בשנות ה-60 של המאה ה-20 הושפעה מכלל התהליכים התרבותיים, החברתיים והכלכליים שהתרחשו בעולם המערבי במשך העשור השישי במאה ה-20 ובמיוחד מכך שהצעירים במדינות המערב הפכו לקבוצת יעד גדולה באופן חסר תקדים - אופנות צעירים קיבלו כמות ניכרת של פרסום בתקשורת, והחלו להשפיע במידה רבה הן על האופנה הגבוהה של מעצבי העל והן על יצרני שוק ההמונים. שנות ה-60 באמריקה היו עשור מהפכני בעולם האופנה - טרנדים רבים נוצרו, מסורות ומוסכמות אופנתיות נשברו, ותהליך זה שיקף את תרבות המרד במלחמה ואת המאבק הפמיניסטי שאפיינו את התקופה. בנוסף, החברה האמריקאית עברה שינוי משמעותי עם כניסתן לשוק של רשתות האופנה הגדולות והמעבר לייצור המוני.
נערות ונשים רבות בעולם המערבי החלו במהלך העשור ללבוש חצאית מיני אשר הסתיימה מעל הברכיים. מעולם לא הייתה החצאית כה קצרה. הביקיני הפך לפריט אופנתי בעולם המערבי במהלך העשור לאחר שזכה לפופולריות בעולם המערבי הודות להצלחת סרט הקולנוע "מסיבת חוף".
תנועת ילדי הפרחים בסוף העשור השפיעה גם רבות על סגנונות הבגדים, ובמיוחד על אופנות כגון חולצות Tie-dye, מכנסי פעמון, בטיק, וכן הדפסי פייזלי.
בתעשיית האופנה החלו במהלך העשור לעשות שימוש בחומרים חדשים מלבד בד (כגון פוליאסטר ו-PVC) אשר הפכו בהדרגה להיות פופולריים.
להקת הביטלס השפיעה רבות על האופנה והתסרוקות של הצעירים במהלך העשור - במיוחד התסרוקת של חברי הלהקה (תסרוקת "Mop-top") ומגפי ביטל.
כמה מדוגמניות האופנה המובילות בשנות ה-60 כללו בין היתר את פאטי בויד, ניקו, וטוויגי.
המכנסיים הופכים פופולריות בקרב נשים
בעוד שבאופן מסורתי בתרבות המערבית היו אלו בעיקר גברים שלבשו מכנסיים, בתחילת שנות השישים מכנסיים הפכו לפריט לבוש פופולרי בקרב נשים. מכנסי נשים פופולריות במיוחד היו מכנסי הג'ינס של לוי שטראוס, אשר בעבר נחשבו לפריט לבוש של נשים מעמד הצווארון הכחול. מכנסי הנשים הגיעו במגוון סגנונות - צר, רחב, מתחת לברך, מעל הקרסול, ולבסוף באמצע הירך.
אופנת עידן החלל
אופנת עידן החלל החלה עוד בסוף שנות החמישים, והתפתחה במיוחד בשנות השישים. היא הושפעה במידה רבה מהמירוץ לחלל של תקופת המלחמה הקרה, וכמו גם מספרי מדע בדיוני פופולריים, וכמו גם סרטים וסדרות טלוויזיה כגון "מסע בין כוכבים", ו"אבודים בחלל". המעצבים של אופנות אלו הדגישו לרוב את התקדמות הטכנולוגיה של עידן המלחמה הקרה ביצירותיהם.
חומר סינתטי היה גם פופולרי בקרב מעצבי אופנת עידן החלל. הבדים הסינתטיים של שנות ה-60 אפשרו למעצבי אופנת עידן החלל לעצב בגדים עם צורות נועזות ומרקם פלסטיק. שימוש של חומר שאינו בד, כגון פוליאסטר ו-PVC, הפכו פופולרים הן בבגדים והן כאביזרים נלווים.
המעצב הצרפתי אנדרה קורז' השפיע במיוחד על התפתחות אופנת עידן החלל. "מראה החלל" שהציג באביב 1964 כלל חליפות מכנסיים, משקפי מגן, שמלות בצורת קופסה עם חצאיות גבוהות ומגפי הליכה. מגפי הגו גו הפכו בסופו של דבר לפריט אופנתי פופולרי בקרב נערות בשנות השישים.
חצאית מיני
המעצבת מרי קוואנט המציאה את חצאית המיני ב-1964.
חצאית מיני היא חצאית אשר מסתיימת מעל הברכיים. ההתייחסות המוקדמת ביותר במדיה לחצאית המיני הוא בעיתון של ויומינג "בילינגס גאזט" בו תוארה חצאית המיני כפריט שנוי במחלוקת שהופק במקסיקו סיטי. בשנות ה-50 החלה חצאית המיני להופיע בסרטי מדע בדיוני כמו "טיסה למאדים" ו"הכוכב האסור".
השפעות פמיניסטיות
במהלך העשור השישי של המאה ה-20 התעורר הגל השני של הפמיניזם. בניגוד לקודמו, הגל החדש לא התעסק בהיבטים החוקיים של שוויון זכויות לנשים, אלא התמקד בביקורת חברתית וכלכלית על מעמד האישה, וכן בחופש המין של נשים. ביטוי משמעותי לכך, אשר שינה את פני האופנה ואת הגישה לנשים ומין בעולם כולו, היה חצאית המיני.
לאחר עשורים של מחקר ופיתוח, יצאה לשוק הגלולה למניעת היריון שהותרה לשימוש בארצות הברית בשנת 1957. הגלולה חוללה מהפכה חברתית ותרבותית עצומה, ושינתה את היחס כלפי יחסי מין. הגלולה אפשרה לפקח על האפשרות להיכנס להיריון ובכך גרמה למהפכה שלמה ביחס למין ולתפקידו. הספר "sex and the single girl" שיצא בשנת 1962, עודד נשים, בעיקר רווקות, להתלבש יפה, למשוך גברים ולקיים יחסי מין מחוץ לנישואים.
המצאת הגלולה יחד עם הוצאה לאור של הספר הובילו לצמיחה בפתיחות המינית של אנשים, מה שבתורו הוביל נשים להתלבש בצורה יותר ויותר חשופה, צורה שעד אז נחשבה לא מקובלת ופרובוקטיבית. צורת לבוש זו היא שהובילה לפריצת טרנד חצאיות המיני. פריצת דרך נוספת בעולם האופנה הנשית, הייתה התפיסה החדשה שמכנסיים מתאימים גם לנשים, ולא לגברים בלבד.
בנוסף, הספר "המסתורין הנשי" (1963) שכתבה בטי פרידן, נתן לראשונה לנשים את הלגיטימציה לראות עצמן כבעלות יכולת לפתח קריירה, ולא רק כעקרות בית. שינוי זה בתפיסה, הוביל נשים רבות ללבוש חליפות בכלל וחליפות מכנסיים בפרט, שנחשבו עד אז כסממן גברי לאנשי עסקים. מאוחר יותר החלו נשים ללבוש גם מכנסיים רגילים.
השפעת תת-התרבות ההיפית/ילדי הפרחים
לצד השינויים הגדולים באופנה שהביאה עמה התפיסה החדשה לגבי מעמדן של נשים בחברה, חלו שינויים באופנה בעקבות התופעה התרבותית של "ילדי הפרחים". דור ילדי הפרחים הוא הכינוי המקובל להיפים - תנועה של נערים, אשר מרדו במוסכמות החברתיות והפוליטיות של דור הוריהם ופעלו למען שוויון זכויות והפסקת המלחמה בווייטנאם. הם ניסו לבטא את מחאתם דרך מוזיקת רוק ולבוש מרושל ופרוע.
אופנת ההיפים התבססה על בגדים ותכשיטים העשויים בעבודת יד ומחומרים טבעיים כגון כותנה ופרחים. הפרחים שמשו אותם להכנת כתרים בהם התעטרו בפסטיבלי המוזיקה, וזוהי הסיבה שכונו "ילדי הפרחים". האופנה שלהם סבבה סביב צבעים, דוגמאות והדפסים שהושפעו מהאמנות הפסיכדלית שפרצה באותה תקופה. בנוסף עיצוב הבגדים התאפיין בגזרות קצרות ורחבות יותר ממה שהיה מקובל עד אז.
סממן מרכזי נוסף באופנה של ילדי הפרחים היו חולצות הטאי-דיי או הבטיק. הבטיק היא טכניקת צביעת בדים תוך שימוש בשעווה ממוחזרת. מספר גורמים הפכו את החולצות הללו לנפוצות ביותר בקרב ההיפים: הקלות בה ניתן להכין אותן, נגישות החומרים, ושמירה על הסביבה על ידי מחזור השעווה.
אופנת ההיפים באה לידי ביטוי גם בהימנעות מכוונת ממראה מטופח וטרחני. הימנעות זו הייתה ביטוי לתרבות מרד, תרבות שבקשה להיות בדיוק הפוכה מהדורות הקודמים שהתאפיינו ברדיפה אחר כסף ויוקרה. שיער וזקן ארוכים היו נפוצים. מאפיין מרכזי בתרבות ההיפים היה שותפות לתנועה להפסקת המלחמה בוייאטנם ופציפיזם, זה בא לידי ביטוי באופנת "ילדי הפרחים" בפריטי לבוש בעלי סמלים למען השלום.
מגמה אופנתית נוספת, שבאה לידי ביטוי בתרבות ההיפים בסוף שנות ה-60 אך המשיכה להוות חלק משמעותי באופנה העולמית גם בשנות ה-70 היא מכנסי הפדלפון, מכנסיים מתרחבים. המילה פדלפון מגיעה מהביטוי הצרפתי pattes d'éléphant שפירושו רגל פיל, שם שהולם את המכנסיים הללו בשל התחתית הרחבה שלהם.
המראה המחוייט
בשנות ה-60 המוקדמות, חליפות הדוקות בסגנון יפני ועניבות דקות היו אופנתיות במיוחד באנגליה ובאמריקה. חליפות אלה, אותם לבשו בין היתר שון קונרי כשגילם בקולנוע את ג'יימס בונד, והזמר הפופולרי פרנק סינטרה, היו עשויות לעיתים קרובות מפלאנל, מוהר או כריסקין אפורים. לחליפות הטוקסידו הייתה גזרה דומה והן היו זמינות בשחור או בצבעים בהירים כמו אדום או כחול. בעוד שגברים רבים לבשו כובעים עד שנות השישים, באמצע שנות ה -60 חלה דעיכה ניכרת בשימוש בכובעים.
אופנת האייווי ליג
אופנת האייווי ליג היו בגדי קז'ואל למבוגרים המעמד הבינוני באמריקה אשר היו פופולריים במהלך שנות השישים המוקדמות עד אמצע העשור. בגדים אופיינתיים כללו בין היתר חולצות פולו, מעילי הרינגטון, מכנסי צ'ינו בצבע חאקי, חולצות טריקו מפוספסות, גרבי ארגייל, חותלות, או מעילים ספורטיביים, אפודות סוודר, סוודרים מסוג קרדיגן, וסוודרים מפוספסים. הסגנון נשאר אופנתי עבור גברים מעל גיל 21 עד שהוא הוחלף על ידי בגדי קז'ואל פשוטים יותר שהושפעו מהתרבות ההיפית של שנות השישים המאוחרות ותחילת שנות השבעים.
ההשפעות של תרבות הפולק ותרבות הנגד
בסוף שנות ה-60 עד תחילת שנות ה-70 בלטה הסצנה של תרבות הנגד ההיפית בעולם המערבי ובמיוחד בבריטניה, ובארצות הברית. בני נוער מהמעמד הבינוני משני המינים העדיפו מראה יוניסקס עם שיער ארוך, צבעי TIE DYE ומוטיבים של פרחים, כובעי בוב דילן, מעילי באג'ה, מכנסי פעמון, פונצ'ו בסגנון של מערבוני ספגטי, סנדלים, וטלאים עם פרחים או סמלי שלום. בהשראת התרבות ההיפית צעירים רבים לבשו בין היתר סרטי ראש, מעילי פרווה, מכנסי קורדרוי, ומגפי בוקרים.
תסרוקות גברים בשנות השישים
בשל ההשפעה של להקות מוד כמו הביטלס או האבנים המתגלגלות, תסרוקות ה"Mop-top" הפכו פופולריות בקרב גברים צעירים רבים בעולם המערבי באמצע שנות ה-60. תספורת ה"מוד" הייתה גם פופולרית במיוחד בעשור זה. פיאות לחיים ארוכות יותר, שפם וזקנים הפכו פופולריים בקרב גברים צעירים משנת 1966 ואילך.
תסרוקות נשים בשנות השישים
תסרוקות נשים פופולריות בשנות השישים כללו תסרוקות "כוורת דבורים" בתחילת העשור, ותספורות קצרות לקראת סוף העשור אשר הפכו פופולריות ומזוהות במיוחד עם דוגמניות כמו טוויגי ומיה פארו.
באמצע שנות ה-60 המאוחרות תסרוקות נשים הפכו לגדולות מאוד והשתמשו בכמות גדולה של ספריי שיער, כפי שניתן לראות בסרט היירספריי.
גלריית תמונות
תמונות שמציגות מגמות בולטות באופנה במהלך העשור
ז'ו דה
ז'ו דה (באנגלית: Zhu De; 1 בדצמבר 1886 – 6 ביולי 1976) היה גנרל סיני, פוליטיקאי, מהפכן ואחד ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הסינית. נולד במשפחה ענייה בשנת 1886 בסצ'ואן, אומץ על ידי דוד עשיר בגיל תשע, אימוץ שהעניק לו השכלה טובה שאפשרה לו להתקבל לאקדמיה צבאית. לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, הוא הצטרף לצבא המורדים והפך במהרה לבעל תפקיד מרכזי בפיקוד. מאוחר יותר הוא אימץ את הקומוניזם ועלה בדרגות הצבא האדום הסיני. כאשר הייתה סין תחת שליטת מאו, היה ז'ו פקיד בכיר במפלגה הקומוניסטית הסינית. הוא נתמנה כמפקד העליון של הדיוויזיה השמינית של הצבא במהלך מלחמת סין–יפן השנייה. בשנת 1955 הוא הפך לאחד מעשרת המרשלים של ״צבא השחרור העממי״, ששם הוא נחשב כמייסד הראשי. ז'ו נשאר דמות פוליטית בולטת עד מותו ב-1976 הוא היה יושב ראש הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי מ־1975 עד 1976, ז'ו מילא גם תפקיד של ראש המדינה ברפובליקה העממית של סין.
ויקיפדיה הקזחית
ויקיפדיה הקזחית (בקזחית: Qazaqs'a Y'i'ki'pedi'i'a; Қазақша Уикипедия) היא גרסה בשפה הקזחית של ויקיפדיה, אנציקלופדיה אינטרנטית חופשית. ויקיפדיה זו הושקה ב-2 ביוני 2002.
ז'ו דה
ביוגרפיה
ז'ו נולד ב -1 בדצמבר 1886 למשפחת איכרים ענייה במחוז ילונג, באזור הררי ומבודד של מחוז סצ'ואן הצפוני. מתוך 15 הילדים שנולדו למשפחה רק שמונה שרדו. משפחתו עברה לסצ'ואן במהלך ההגירה ממחוז הונאן ומפרובינציית גואנגדונג. יש שטוענים שהוא שייך לקבוצת ההאקה, אבל בביוגרפיה שכתבה עליו אנייס סמדלי נאמר שהם באו מגואנגדונג ומדברים על אנשי האקה כעל שותפיהם בלבד. היא גם כתבה כי לפני כמה דורות משפחתו דיברו ב"דיאלקט קוואנגטונג" (שהיה קרוב אך בוודאי שונה מן הקנטונזית המודרנית) ושהדור שלו גם דיבר ב"דיאלקט של סצ'ואן" - גרסה אזורית מובהקת של דרום מערב סין ואינה מובנת לאחרים המדברים במנדרינית תקנית.
ויקיפדיה הקזחית
נכון ל- ב ישנם בו  ערכים ו- משתמשים פעילים.
ז'ו דה
ביוגרפיה
על אף העוני של המשפחה, נבחר ז'ו להישלח לבית ספר פרטי בשנת 1892. בגיל תשע הוא אומץ על ידי דודו העשיר, שהשפעתו הפוליטית אפשרה לו להגיע לאקדמיה הצבאית של יונאן. הוא נרשם לבית ספר תיכון בסצ'ואן וסיים את הלימודים בשנת 1908. לאחר מכן הוא חזר לבית הספר היסודי של יילונג כמדריך כושר. הוא היה חסיד של המדע המודרני וההוראה הפוליטית, ולא של החינוך הקלאסי שהיו מקובלים בבתי הספר. הוא פוטר מתפקידו ונכנס לאקדמיה הצבאית בקונמינג. שם הוא הצטרף לצבא האימפריאלי ביחידות שאורגנו כצבא מערבי, ובאותה העת גם לקבוצה פוליטית חשאית שממנה תפתח בעתיד תנועת הקוומינטנג.
שטפן אולמן
שטפן אולמן (יש הכותבים סטפן, באנגלית: Stephen Ullmann ובהונגרית: אישטוון: Ullmann István) 31 ביולי 1914 - 10 בינואר 1976) היה בלשן ומחבר ספרים, מאבות חקר המשמעות (סמנטיקה). נולד בהונגריה ופעל רוב חייו באנגליה.
ז'ו דה
פעילות לאומנית
באקדמיה הצבאית יונאן בקונמינג הוא פגש לראשונה את צ׳אי אָו (Tsai Ao) ז'ו נשאר ללמד באקדמיה לאחר סיום לימודיו ביולי 1911. הוא הצטרף לכוחות המהפכנים לאחר מהפכת שינהאי, והצטרף אל היחידות שפיקד עליהן צ׳אי אהו באוקטובר 1911 שצעדו עם כוחות צ'ינג בסצ'ואן. הוא שירת כמפקד גדוד במבצע בסצ׳ואן שפעל להפיל את המושל יואן שיקאי, שתמך בשלטון המלוכני בשנים 16–1915. כאשר הפך מפקדו צ׳אי אהו למושל סצ'ואן לאחר מותו של יואן ביוני 1916, הפך ז'ו למפקד חטיבה.
ויקיפדיה הקזחית
ויקיפדיה הקזחית נכתבת בשלושה אלפביתים שונים: אלפבית קירילי, אלפבית לטיני ואלפבית ערבי.
היסטוריה
ויקיפדיה הקזחית הושקה ביוני 2002. לוויקיפדיה הקזחית היה קצב צמיחה גבוה ביותר בשנת 2011, כאשר עלתה מ-7,000 ערכים למעל 100,000 בפחות משנה אחת, בעיקר בעקבות הוספת תכנים של האנציקלופדיה הקזחית, ששוחררה תחת רישיון Creative Commons - רישיון שיתוף זהה (CC BY-SA). התרחבות גדולה זו של הוויקיפדיה הקזחית הייתה ביוזמת קרן Wikibilim, ארגון ללא מטרות הרווח בקזחסטן העוזר בפיתוח וקידום תוכן בוויקיפדיה הקזחית. קרן סאמרוק קאזינה, קרן הון הנפט הריבונית של קזחסטן, מימנה את ההרחבה, בסך של 30 מיליון טנגה שאותם בזבזו בשנת 2011 לעורכים בתשלום, דיגיטליזציה, תחזוקה והעברת זכויות יוצרים. בכנס ויקימניה 2011 זכה נשיא קרן Wikibilim, ראואן קנז'קאנולי, בפרס ויקיפד השנה שהוענק לו על ידי מייסד ויקיפדיה ג'ימי ויילס על תרומתו להרחבתה של ויקיפדיה הקזחית.
ז'ו דה
פעילות לאומנית
לאחר מותו של מפקדו צ׳אי או (נובמבר 1916) ושל אשתו הראשונה, ז'ו פיתח תלות גדולה וחמורה באופיום שפגעה בו עד 1922, אבל עבר טיפול גמילה בשנחאי. חייליו המשיכו לתמוך בו, דבר שדחף אותו לאסוף כוחות ולהיות לוחם מחדש. בשנת 1920, לאחר שגורשו כוחותיו מסצ'ואן לעבר הגבול הטיבטי, הוא חזר ליונאן כמפקח על ביטחון הציבור בממשלת הפרובינציה. בערך באותו זמן הוא החליט לעזוב את סין ללימודים באירופה. הוא נסע תחילה לשנחאי, שם כאמור הוא טיפל בהתמכרות לאופיום. על פי ההיסטוריונים של הקוומינטנג, שם פגש את ד"ר סון יאט-סן. הוא ניסה להצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית בתחילת 1922, אך נדחה בשל היותו לוחם.
שטפן אולמן
קורות חייו
אולמן למד והוסמךברסיטת בודפשט, ואת התואר השלישי קיבלברסיטת גלאזגו שבסקוטלנד. במהלך מלחמת העולם השנייה עבד במחלקת התקשורת של ה BBC. עם תום המלחמה בשנת 1946 ועוד טרם סיים את תוארו, החל להרצות בחקר לשוני של כתבי עת עתיקים פילולוגיה, ובבלשנות (לינגוויסטיקה). בשנת 1950 הוסמך בתואר שלישי עם מאמר: עיקרון המשמעות (The principle of semantics) מאמר בעל חשיבות תהומית והשפעה רבה בתחום.
ויקיפדיה הקזחית
היסטוריה
באפריל 2012, חדשות טנגרי דיווחו כי "ב-2011, קרן הון הנפט הריבונית סאמרוק קאזינה הקצו 204 אלף דולר לפיתוחה של ויקיפדיה הקזחית. בשנה זו, 136 אלף דולר נוספים יוקצו", תוך ציטוט של הודעתה לעיתונות של הקרן. ויילס הודה לממשלה הקזחית על תמיכתה בוויקיפדיה הקזחית בכנס ויקימניה 2012.
ז'ו דה
המעבר לקומוניזם
בשלהי 1922 הגיע ז'ו לברלין. הוא התגורר בגרמניה עד 1925, ולמד בשלב מסוים באוניברסיטת גטינגן. כאן פגש את ג'ואו אנלאי ( Zhou Enlai) ולאחר מכן גורש מגרמניה עקב השתתפותו במספר מחאות סטודנטים. בתקופה זו הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הסינית; ז'ואו אנלאי היה אחד מנותני החסות שלו (לאחר שלב נותני החסות, המועמד נמצא עדיין בשלב ״על תנאי״, השלב שלפני החברות בפועל). ביולי 1925, לאחר שגורש מגרמניה, נסע לברית-המועצות ללימודי צבא ומרקסיזם באוניברסיטה הקומוניסטית. בעודו במוסקבה נולדה בתו היחידה. ז'ו חזר לסין ביולי 1926 כדי לשכנע ללא הצלחה את מנהיג סאצ'ואן, יאנג סן, לתמוך במרד נגד הממשלה.
שטפן אולמן
קורות חייו
אולמן לימדברסיטת לידס שבאנגליה כפרופסור לצרפתית ולחקר כתבי יד של שפות רומאניות בין השנים 1953–1968 ואחר כך באוקספורד. בשנת 1974 התארח במשך חמישה חודשים במחלקת השפות הרומאניותברסיטה הלאומית האוסטרלית ושם הרצה את סדרת מאמריו על "מילים ומשמעותן".
עדות לצדקת טענותיו קיימת באופן נרחב בארכיונים רבים ברחבי אירופה. מאמריו וספריו תורגמו לשפות רבות - בין היתר לרוסית, צרפתית, יפנית וספרדית, ונלמדים כחלק בסיסי מלימודי הבלשנות ברחבי העולם.
ויקיפדיה הקזחית
היסטוריה
ב-26 באוקטובר 2011, ויקיפדיה הקזחית חצתה את סף 100,000 הערכים, ובתחילת 2013 היו בה כבר מעל 200,000 ערכים.
ז'ו דה
המעבר לקומוניזם
ב־1927, בעקבות התמוטטות החזית המאוחדת הראשונה, הורו רשויות הקוומינטנג לז'ו להוביל כוח נגד ההתקוממות של נאנגצ'אנג של ג'ואו אנלאי ושל ליו-בוצ'נג. לאחר שסייע לדכא את ההתקוממות, ז'ו וצבאו ערקו מן הקוומינטנג, והוא ברח עם חייליו. הוא הצליח למצוא מקלט לכוחות שנותרו לו על ידי הצטרפותו למפקד צבאי אחר- פאן שיזנג, ונקרא עד מהרה לעמוד בראש יחידה צבאית חדשה בחזית בנאנצ'אנג.
שטפן אולמן
קורות חייו
בעודו צועד אל ביתו שבעיר קידלינגטון באנגליה נתקף בדום לב, ב-10 בינואר 1976 ובאותו יום מת. בעיתון הטיימס הלונדוני הוצג כאחד מהפילולוגים הנודעים ביותר באנגליה.
דבריו לגבי משמעות והתפתחותה
אולמן חקר את התפתחותן של משמעויות מילים וביטויים לאורך זמן ועם שינוי המקום, ובמעברים בין שפות, ובעיקר את המעתקים הלשוניים - אותן מילים המשמשים במשמעות אחרת ממשמעותן המקורית, באופן מודע או בלתי מודע.
פרסום השערותיו בעניין באו בתקופה שבה חקר הלשון עבר מבדיקת השתלשלות מילים לחקר תיאורי ועל זמני, תוך תיאור הלשון בהווה ומציאת תופעות לשוניות עכשיויות (סינכרוניות) ונטישת הבלשנות הפוסקנית הישנה. אף שמאמריו עסקו בבלשנות משווה ובחקר השתלשלות הלשון (דיאכרוני), הייתה להם השפעה רבה על המחקר העדכני כיום, והם שולבו כפן נוסף ברובד חקר המשמעות (הסמנטיקה) של הבלשנות.
ויקיפדיה הקזחית
סטטיסטיקה
נכון לדצמבר 2017, בוויקיפדיה הקזחית כ-220,000 ערכים, 72,000 משתמשים רשומים שמתוכם 316 הם משתמשים פעילים (משתמשים שביצעו מעל עריכה אחת ב-30 הימים האחרונים) ו-16 הם מפעילי מערכת. ויקיפדיה הקזחית מדורגת במקום ה-39 מבחינת כמות הערכים שלה מבין הויקיפדיות בשפות השונות.
ז'ו דה
ז'ו ומאו
הקשר ההדוק של ז'ו עם מאו דזה דונג החל בשנת 1928, כאשר בסיועם של צ'ן יי ולין ביאו, ז'ו ערק מהגנתו של פאן שיסנג וצעד עם צבאו - 10,000 חיילים להרי ג'ינג-גאנג בחבל יונאן. כאן מאו יסד משטר מקומי ״סובייטי״ ב־1927, וז'ו החל לבנות את צבאו כצבא האדום וסייע לגבש ולהרחיב את אזורי השליטה של מאו. הם איחדו כוחות אחרי הפגישה שאירעה בגשר לונגיאנג ב־28 באפריל 1928, ותועדה על ידי אחיו של מאו ששירת תחת פיקודו של ז'ו. בפגישה הצהיר ז'ו: "עלינו לאחד כוחות ולבצע מדיניות צבאית ואגררית מוגדרת היטב". התפתחות זו הפכה לנקודת מפנה היסטורית - הכוחות המאוחדים הרכיבו את "הצבא האדום הרביעי", עם ז'ו כמפקד הצבאי ומאו כנציג המפלגה הקומוניסטית הבכיר.
שטפן אולמן
דבריו לגבי משמעות והתפתחותה
לדבריו ניתן למיין את השאלת המשמעות במעתק הלשוני לארבעה סוגים:
פרסומים
(באנגלית אם לא צוין אחרת)
ויקיפדיה הקזחית
סטטיסטיקה
הרוב המוחלט של הקוראים בוויקיפדיה הקזחית מגיע מקזחסטן (94.7%).
ז'ו דה
ז'ו ומאו
הנהגתו הצבאית של ז'ו נתנה לו מעמד של יוקרה והמקומיים אפילו שייכו לו יכולות על טבעיות. במהלך התקופה, מאו וז'ו היו קשורים כל כך עד שהכפריים המקומיים היו מכנים אותם כ"ז'ו-מאו ". בשנת 1929 נמלטו ז'ו ומאו מהג'ינג-גאנג-שאן לרויג'ין בעקבות לחץ צבאי של הקוומינטנג. כאן הם הקימו את ״הרפובליקה הסובייטית הסינית״, שבסופו של דבר תגדל לכ -30,000 קמ"ר ותכלול כשלושה מיליון בני אדם. בשנת 1931 התמנה ז'ו למנהיג הצבא האדום ברויג'ין על ידי הנהגת המפלגה הקומוניסטית הסינית. הוא הוביל בהצלחה כוח צבאי רגיל נגד הקוומינטנג במערכה נגד הכיתור. עם זאת, הוא לא היה מסוגל לעשות את אותו הדבר במהלך מבצע נוסף. לבסוף בשנת 1934, ז'ו עזר לפרוץ את הכיתור עם הכוחות הקומוניסטים, פריצה שהחלה ״המסע הארוך״ בו נסוגו הכוחות הקומוניסטים פנימה לתוכי סין היבשתית למרחק של 10 אלפי ק״מ, בעקבות לחץ צבא הקוומינטנג.
מנהיג הצבא האדום
במהלך ״המסע הארוך״ נערכה ועידה של הכוחות הקומוניסטים השונים, תוך מאבקים פנימיים פוליטיים על השליטה במפלגה ובצבא. ז'ו תמך במאו ושיתף פעולה עם מפקד צבא נוסף. ביולי 1935 היו ז'ו וליו בוצ'נג עם הדיוויזיה הרביעית, בעוד מאו דזה דונג וג'ואו אנלאי היו עם הדיוויזיה הראשונה. כאשר נפרדו שתי הדיוויזיות ז'ו הוכרח ללכת דרומה. הדיוויזיה הרביעית לא שרדה את הנסיגה דרומה דרך פרובינציית סצ'ואן, אבל כשהגיע ליונאן, ז'ו פעל לשיקום הדיוויזיה בהדרכתו הפוליטית של מאו.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה ומלחמת האזרחים הסינית, ז'ו מילא את תפקיד המפקד העליון של הצבא האדום, וב -1940, תכנן וארגן מתקפה של מאה הגדודים. [38] המבצע הסתיים בהצלחה. מאוחר יותר מאו ייחס הצלחה זו לאימוץ הטקטיקה הצבאית היפנית של ״אדמה חרוכה״ - הרס כללי של המקומות במלחמה וחיסול האוכלוסייה האזרחית והלוחמים האויבים.
חיים מאוחרים
בשנת 1949 מונה ז'ו למפקד הכללי של ״צבא השחרור העממי״ (PLA), וכך הוא מצטייר בעיני הדורות הבאים. הוא גם כיהן כסגן יו"ר המפלגה הקומוניסטית (1956–1966) וסגן יו"ר הרפובליקה העממית של סין (1954–1959). ז'ו פיקח על ״צבא השחרור״ במהלך מלחמת קוריאה כמפקד העליון. ב-1955 הוענקה לו דרגת מרשל. בוועידת לושאן, הוא ניסה להגן על פנג דה-הואי, בר פלוגתא בהנהגת המדינה. זאת על ידי מתיחת ביקורת מתונה יותר על פנג, במקום גינוי, כפי שעשה זאת מאו דזה דונג. מאו נפגע מהתנהגותו של ז'ו דה. לאחר הוועידה פוטר ז'ו מתפקידו כסגן יושב-ראש הוועד המרכזי, בגלל נאמנותו לפנג.
באפריל 1969, במהלך ״מהפכה התרבות״, פוטר ז'ו מתפקידו בוועדה המתמדת של המפלגה הקומוניסטית הסינית והושעה מפעילותו בקונגרס הלאומי העממי. אולם, בשל התמיכה של ג'ואו אנלאי, הוא לא נפגע ולא נכלא. באוגוסט 1969 הוציא לין ביאו פקודה להגליית אנשי צבא מרכזיים לאזורים מרחוקים בגלל המתח בין סין לברית-המועצות, ז'ו דה גורש לגואנגג'ואו. בשנת 1973 הוחזר ז'ו להיות חבר בוועדה המתמדת.
חיים אישיים
ז'ו דה היה נשוי מספר פעמים, לפי הביוגרפיה הבלתי גמורה שכתבה אנייס סמדלי; אולם אין עדות לכך שהוא התחתן עם אם בתו היחידה (אי זיאואה) היחסים הידועים שלו היו עם:
אנשל רייס
אנשל רייס (Anszel Reiss או Anselm Reiss; 11 בנובמבר 1886 – 31 ביולי 1984, ב' באב תשמ"ד), ממנהיגיה של יהדות פולין, היה מהנדס בהכשרתו, השתתף כקצין בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה, היה חבר בוועד ההצלה ליהודי לבוב, ממקימי האינטרנציונל הסוציאליסטי. לאחר עלייתו ארצה בשנת 1925 יצא לאירופה בשליחות מפלגת פועלי ציון והסוכנות היהודית. השתתף במספר רב של קונגרסים ציוניים ובייסוד הסוכנות היהודית המורחבת, והיה שליח הסוכנות לפגישה עם פליטי השואה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. החל מסוף שנות ה-40: היה דמות מרכזית בחיי התרבות של יהודי פולין בארץ ישראל ובהמשך במדינת ישראל.
ביוגרפיה
רייס נולד וגדל בירוסלב שבגליציה לסלובה לבית ביק ולאברהם אדולף רייס (שעסק בהנהלת חשבונות). היו לו שתי אחיות (שמתו בילדותן) ושלושה אחים (מקס-מוניא-מאיר, יעקב-קובה, ויוסף-יוזק).
עד בר-המצווה למד בחדר ובית ספר יסודי, ובהמשך בבית ספר תיכון בירוסלב. במקביל ללימודיו התיכוניים שימש מורה פרטי של בנות האחוזה בסנוביץ, שם עבד אביו. בתקופת לימודיו בתיכון עסק בפעילויות ציבוריות שונות: סייע בהקמת ועד לעזרת הפליטים, ערך ירחון בלתי-חוקי בשם "מוטודה יודייא" (יהודה הצעיר) במסגרת חוג ציוני של תלמידי בית הספר התיכון, היה ממארגני "נשף מכבי" בחג חנוכה, והשתתף בוועידות ארציות של ארגון ארצי מחתרתי של תלמידי בית הספר התיכון בשם "צעירי ציון".
בשנת 1910 נבחר כחבר מרכז מפלגת "פועלי ציון" בגליציה ובאוסטריה. באותו זמן שרת בצבא האוסטרי (עד 1911), והתמנה לקצין (בגלל היותו סטודנט).
בשנת 1913 נשלח כנציג גליציה לקונגרס הציוני ה-י"א בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרי, וועד שנת 1918 שרת כקצין בבלקן, בבוסניה והרצגובינה, סרביה ומונטנגרו, וקיבל עיטור גבורה במהלך השתתפותו בקרבות נגד כוחות גרילה בגבול מונטנגרו. , ועם תום המלחמה חזר ללבוב.
בשנת 1920 השתתף בוועידה החמישית של פועלי ציון בווינה.
בתחילת שנות ה-20 במקביל לעיסוקיו הציבוריים עבד כמהנדס בניין ומהנדס כבישים בפולין.
ב-8 בנובמבר 1925 עלה לארץ. בשנים 1926–1928 התגורר בשכונת תלפיות בירושלים והיה מנהל מדור טכני במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית. בתפקידו היה אחראי, בין היתר, על פרויקטים של בנייה בעין חרוד, תל יוסף, גבת ויישובי עמק הקישון.
ב-1928 נסע לוורשה כשליח של מפלגת פועלי ציון, ובהמשך היה גם יו"ר המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית בפולין, ושהה שם כעשר שנים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה. בתקופת שליחותו בפולין "עשה נפשות" לציונות הסוציאליסטית ונאבק מאבק רעיוני הן בקומוניסטים והן ב"בונד". בתקופה זאת (1928–1939) היה מהנציגים הבכירים של היישוב הארצישראלי בקרב יהדות פולין, ויצא משם למספר שליחויות בארצות הברית ובמדינות אירופה. בשנת 1929 נבחר לוועד הפועל הציוני. בשנת 1935 ניהל בוורשה את ההכנות לקראת הקונגרס הציוני העולמי ולקראת הוועדה המייסדת בז'נבה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בשליחות בקונגרס הציוני בז'נבה, ועבר לפריז, בזמן שאשתו וילדיו שהו בוורשה. הוא היה אמור לטוס מפריז לפולין ב-1 בספטמבר 1939, אך יום קודם בוטלה הטיסה בגלל פרוץ המלחמה. לאחר מסע ברכבת דרך תחנות שונות, ובהן רומניה, הצליח להתאחד עם בני משפחתו, ולחזור עמם לארץ באוניה שהפליגה מהעיר טריאסטה. , ועם שובם התגוררו בתל אביב.
לאחר סיום המלחמה היה פעיל בהתארגנויות שונות למען שארית הפליטה, והיה בין הנציגים הארץ-ישראלים הראשונים שנפגשו באירופה עם שארית הפליטה. בסוף שנות ה-40 השתתף בכינוסים יהודיים בינלאומיים למען ניצולי השואה וביקר, בין היתר, שלושה ביקורים בפולין (ב-1946, ב-1947, וב-1949).
היה ציר בקונגרסים הציוניים החל משנת 1913, ובשנת 1979 היה ותיק צירי הקונגרס הציוני ה-כ"ט, והתכבד לשאת את דברי הפתיחה.
בשנת 1983 קיבל את עיטור יקיר העיר תל אביב-יפו.
היה שותף ליוזמה להקמת "המרכז ללימוד יהודי פולין" במסגרת אוניברסיטת תל אביב.
פרסם במהלך חייו מאמרים רבים בעיתונות הציונית-סוציאליסטית.
לאחר מותו נתרמו הספרים מספרייתו לספריית מהלמן באוניברסיטת תל אביב.
משפחתו
היה נשוי לברטה (בתיה) לבית מנקס, ילידת העיר צ'צ'נוב, משנת 1916 ועד למותה. אב לשניים: רות לברון-ליברוביץ (נולדה 1921, עורכת דין) ורפאל (רפי) רייס (נולד 1927, פרופסור לרפואה).
התגורר משך שנים רבות בתל אביב. בסוף ימיו חי בכפר סבא, וגם נקבר בבית הקברות בכפר סבא.
פאל מאצ'אי
פאל מאצ'אי (בהונגרית: Pál Mácsai; נולד ב-31 במרץ 1961) הוא שחקן הונגרי.
ביוגרפיה
מאצ'אי נולד בבודפשט, הוא החל לשחק בתיאטרון עוד בהיותו תלמיד תיכון.
בשנת 1988 דיבב בסרט "מיס אריזונה" המספר את סיפורם של בעלי מועדון לילה יוקרתי בבודפשט לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1996 שיחק בסרט הקומדיה "סמבה".
בשנת 2003 שיחק בסרט הטלוויזיה האיטלקי "I ragazzi della via Pál" אשר עלילתו מתרחשת בהונגריה ב-1904.
ב-2004 שיחק בסרט "A temetetlen halott" אודות חייו של ראש ממשלת הונגריה אימרה נוג' ועל המרד ההונגרי.
ב-2006 השתתף בסרט "Rokonok" המבוסס על רומן מאת ז'יגמונד מוריץ.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקומדיה הגרמני "להתראות גרמניה" של הבמאי סם גרברסקי העוסק בניצולי שואה.
רולינס
רולינס הוא שם משפחה.
רוברט בראו
רוברט בראו (באנגלית: Robert Brough; 20 במרץ 1872 – 21 בינואר 1905) היה צייר סקוטי.
ביוגרפיה
הוא נולד ב-20 במרץ 1872 ליד אינברגורדון. אמו הייתה הלן בראו, המשרתת של הדוכסית מהמילטון. אביו ג'ון קמרון, היה העגלון של המילטון.
בראו גודל על ידי קרובי משפחה בחווה בפאתי אברדין. הוא היה תלמיד בבית הספר רוטרייסטון באברדין עד 1884, ועזב כדי להיות חניך בחרטות אצל אנדרו גיב ושות', אברדין עד 1890/1891.על אף שעות העבודה הרבות, בראו השתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות של גריי, אברדין, משנת 1885.
לאחר מכן הוא נכנס לאקדמיה הסקוטית המלכותית, ובשנה הראשונה קיבל את פרס סטיוארט לציור דמויות, את מלגת הציור ואת המדליה לקומפוזיציה.
לאחר שנתיים בפריז בהדרכת ז'אן-פול לורנס ובנג'מין-קונסטנט באקדמיה ז'וליאן, הוא השתקע באברדין ב-1894 כצייר פורטרטים וקריקטוריסט פוליטי.
דיוקן של מר ו.ד. רוס הפנה את תשומת הלב לכישרונו לראשונה ב-1896, ובשנה שלאחר מכן זכה להצלחה ניכרת באקדמיה המלכותית עם Fantaisie en Folie, אותו הוריש לגלריה הלאומית לאמנות בריטית (גלריית טייט). שניים מציוריו, נמצאים בגלריה העירונית של ונציה.
סגנון האמנות של בראו הושפעה מהצייר הסקוטי הנרי רייבורן ומהכשרה הצרפתית שלו, אך סגנונו מרשים ביחודו.
בראו הקים סטודיו בשנים הראשונות של המאה ה-20 ברחוב בצ'לסי, ליד זה של חברו ומורו ג'ון סינגר סרג'נט.