cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חלולית
מבנה
כשמה, החלולית היא חלל מלא מים בתוך התא. אך לעיתים היא מכילה גם חומרי תשמורת (במיוחד סוכרים ואף מלחים), גבישים וחומרי טעם וצבע. תוכן החלולית נקרא מוהל התא. לדוגמה, רבים מהטעמים והצבעים של פירות, ירקות, עלים ופרחים מקורם בחומרים המצויים בחלולית. דוגמה נוספת, על גבי העלים של חסת המים יש תאים ובתוכם חלוליות המכילות גבישים של חומר צורב (קלציום אוקסלט) – כאשר מופעל לחץ מכני על העלה התא נשבר וכמו כן גם הגביש מתפרק לסיבים דקים וצורבים, המשמשים בעיקר להגנה. לעיתים הצמח מסלק מולקולות רעילות אל החלולית.
לחלולית תפקידים נוספים. היא צוברת מומסים שונים ובכך מעלה את הפוטנציאל האוסמוטי שמביא לקליטת מים מהציטופלזמה. וכך, היא משמשת כ"מאגר המים" של התא לזמנים של מחסור במים, וצורתה עוזרת בייצוב מבנה התא ושמירה על לחץ טורגור שלו. כאשר ישנו מחסור במים, החלולית מתכווצת ובכך גורמת להתכווצות הציטופלזמה. בכך נחסכים לצמח מים נוספים, מכיוון שבציטופלזמה נוזלים רבים. עם זאת, כאשר מחסור המים גדול מדי, החלולית מתכווצת יותר מדי, וקרום התא מתנתק מדופנו בתהליך שנקרא פלסמוליזה. למעשה, כאשר החלולית מלאה בנוזל היא מעלה את הלחץ ההידראולי בתא, ובכך העלים של הצמח נשארים זקופים.
החלולית יכולה לפעול בדומה לליזוזומים שבתאי בעלי חיים, שהם בעלי PH חומצי ומכילים אנזימים רבים, כגון פוספוליפאזות (מפרקות קרומי תאים), נוקלאזות (מפרקות חומצות גרעין), ופרוטאזות (מפרקות חלבונים).
חלוליות אגירה
סוג נוסף של חלוליות הן חלוליות אגירה. חלוליות אלה חשובות לבקרה על כניסת המים ותפקוד הצמח. ברקמת אגירה של צמחים, בעיקר בצמחים ובפירות, ישנן חלוליות קטנות שמכילות שמן (למשל שמן הזיתים) – חלוליות אלו נקראות ספרוסומים. בזרעים יש חלוליות שמכילות חלבון תשמורת ומכונות גרגירי אלאורון; החלבונים האגורים בהן משמשים לצמיחה מהירה של הנבט. חלוליות המכילות חלבון תשמורת בכלורופלסטים של האצות מכונות פירנואידים, והן עטופות בדרך כלל בגרגירי עמילן.
קבאדי
קָבַּאדִי הוא ספורט קבוצתי. המשחק נערך בין שתי קבוצות של שבעה שחקנים, כשמטרת המשחק היא ששחקן בודד בהתקפה, המכונה "שודד (raider)", ירוץ בחצי המגרש של הקבוצה היריבה, יפסול כמה שיותר שחקני-מגן על ידי נגיעה, יחזור לחצי המגרש של הקבוצה התוקפת בלי להיות מוכשל על ידי המגנים, והכל בנשימה אחת. נקודות נצברות עבור כל שחקן הגנה שנפסל על ידי השודד, ואילו הקבוצה היריבה מרוויחה נקודה על עצירת השודד. השחקנים מוצאים מהמשחק אם הם נפסלים או מוכשלים, אך הם שבים חזרה למשחק על כל נקודה שקיבלה הקבוצה שלהם מפסילה או מהכשלה.
ענף זה פופולרי בתת־היבשת ההודית ובמדינות אסייתיות אחדות שמסביב. אף על פי שמשחק הקבאדי מופיע בהיסטוריה של הודו העתיקה, המשחק זכה לפופולריות כספורט תחרותי רק במאה ה-20.
זהו הספורט הלאומי של בנגלדש. כמו כן, זהו המשחק הרשמי של המדינות ההודיות של אנדרה פראדש, ביהר, הריאנה, קרנאטקה, קרלה, מהאראשטרה, אודישה, פנג'אב, טאמיל נאדו, טלנגאנה ואוטר פרדש. ישנם שני תחומים עיקריים של קבאדי: "פונג'אבי קבדי", המכונה גם "סגנון מעגל", כולל צורות מסורתיות של הספורט הנערכות במגרש מעגלי בחוץ, ואילו "הסגנון הסטנדרטי", הנערך על מגרש מלבני בתוך אולם ספורט. הסגנון הסטנדרטי הוא הסגנון בו משתמשים כיום בליגות מקצועיות גדולות ובתחרויות בינלאומיות.
המשחק ידוע בשמות רבים בחלקים שונים של תת־היבשת ההודית, כגון: kabaddi או chedugudu באנדרה פראדש וטלנגאנה; kabaddi במהאראשטרה וקרנאטקה; kabadi או ha-du-du בבנגלדש; bhavatik באיים המלדיביים; kauddi או kabaddi בתוך אזור פנג'אב; hu-tu-tu בהודו המערבית, hu-do-do במזרח הודו; chadakudu בדרום הודו; kapardi בנפאל; ו-kabadi או sadugudu בטאמיל נאדו.
היסטוריה
למרות הטענות הסותרות הללו, הקבאדי המודרני הוא שילוב של המשחק שמשוחק בצורות שונות בשמות שונים ביבשת הודו. הודו הייתה הראשונה שסייעה לפופולריות של קבאדי כספורט תחרותי, כאשר התחרויות המאורגנות הראשונות התרחשו בשנות העשרים של המאה העשרים, הצגתם לתוכנית המשחקים האולימפיים של הודו בשנת 1938 והקמתה של הפדרציה הכלל-הודית לקבאדי בשנת 1950. התפתחויות אלה סייעו למסד את הקבאדי כספורט, שבאופן מסורתי שיחק בכפרים, כענף ספורט בתחרות בינלאומיות.
קבאדי נוסף לתוכנית משחקי אסיה החל משנת 1990.
סגנון סטנדרטי
בגרסה הקבוצתית הבינלאומית של משחק הקבאדי, שני צוותים בני שבעה משתתפים תופסים חצאים מנוגדים של מגרש בגודל של 10 מטרים על 13 מטרים במקצה שמיועד לגברים ומגרש בגודל של 8 מטרים על 12 מטרים במקצה של נשים. לכל אחד מהקבוצות יש חמישה שחקנים מחליפים. המשחק מתנהל בשתי מחציות כשכל אחת באורך של 20 דקות עם הפסקה של 5 דקות ביניהן, בהן מחליפות הקבוצות צד במגרש. במהלך כל משחק, המכונה "פשיטה", שחקן מהצד ההתקפי, המכונה "שודד", רץ לצד של הקבוצה היריבה במגרש ומנסה לפסול כמה שיותר משבעת שחקני ההגנה על ידי נגיעה. על השודד לחצות את "קו החבטה", הנמצא במחצית המגרש של הקבוצה התוקפת, לשטח הקבוצה המגנה, ולאחר מכן לחזור למחצית המגרש שלה מבלי שיוכשל. (אם השודד נוגע ופוסל מגן ועדיין לא הגיע לקו החבטה, הוא לא צריך להגיע לקו החבטה כדי לצבור נקודות ועליו לחזור למחצית המגרש שלו בלבד). מכיוון שכל פשיטה חייבת להיעשות בנשימה אחת, בזמן הפשיטה השודד חייב לקרוא בקול "קבאדי-קבאדי-קבאדי", כדי לאשר בפני השופטים כי הפשיטה אכן נעשתה בנשימה אחת ללא שאיפה. לכל פשיטה יש מגבלת זמן של 30 שניות.
קבוצה מרוויחה נקודה אחת על כל מגן שנפסל. אם השודד מצליח להגיע אל מעבר ל"קו הבונוס" המסומן בשטח הקבוצה המגנה, הוא מרוויח נקודה נוספת המכונה נקודת בונוס. אם השודד נעצר בהצלחה (על ידי הכשלה), הקבוצה הנגדית מרוויחה נקודה. כל השחקנים שהשודד הצליח לפסול מוצאים מהמשחק, אך עבור כל נקודה שקבוצה מרוויחה מפסילת שחקן או תיקול שחקן אחד "קם לתחייה" וחוזר למשחק בהתקפה הבאה. נקודות בונוס אינן מחזירות שחקנים למגרש. שחקנים שיוצאים מגבול המגרש מוצאים מהמשחק. פשיטה בה לא צברה הקבוצה התוקפת נקודות בזמן הפשיטה מכונה "פשיטה ריקה". לעומת זאת, אם בפשיטה אחת מרוויחה הקבוצה שלוש נקודות או יותר מכונה הפשיטה - "פשיטת על". אם קבוצה פוסלת את כל שבעת השחקנים בקבוצה היריבה בבת אחת, הם צוברים שתי נקודות נוספות והשחקנים מוחזרים למשחק. המשחק מסתיים לאחר שתי מחציות, בהם הקבוצה שזכתה ביותר נקודות היא המנצחת.
סגנון מעגלי
ישנן ארבע צורות עיקריות של קבאדי הודי שמוכר על ידי הפדרציה לחובבים. בסַנגִ'יבַאנִי-קבאדי, שחקן אחד "קם לתחייה" כאשר שחקן אחד מהקבוצה הנגדית נפסל ויוצא מהמגרש. המשחק מתנהל לאורך 40 דקות עם הפסקה של חמש דקות בין שתי המחציות. ישנם שבעה שחקנים בכל צד והקבוצה שמוציאה את כל השחקנים בצד של היריב מרוויחה ארבע נקודות נוספות. בסגנון גָאמִינִי, שבעה שחקנים משחקים בכל צד ושחקן שהוצא צריך להישאר בחוץ עד שכל חברי הקבוצה שלו בחוץ. הקבוצה שמצליחה להוציא את כל שחקני הצד של היריבה מרוויחה נקודה. בשיטת משחק זו אין משך זמן קבוע, והמשחק נמשך עד שחמש או שבע נקודות כאלה מורווחות על ידי אחת הקבוצות. סגנון עָמַאר דומה לצורת סנג'יבאני במסגרת הזמן, אך בניגוד לשאר הסגנונות, שחקן שנפסל נשאר בתוך המגרש בזמן שהמשחק נמשך. עבור כל שחקן מהקבוצה המגנה שנפסל, הקבוצה התוקפת מרוויחה נקודה. פּוּנָגַ'אבִּי קבאדי הוא וריאציה שמשוחקת במגרש עגול בקוטר 22 מטר.
אייל ניידורף
אייל נפתלי ניידורף (נולד ב-26 ביולי 1975 בתל אביב) הוא שחקן ויוצר ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בתל אביב, למד בבית הספר מירון, ישיבת בני עקיבא כפר הרואה, ישיבת ההסדר אור עציון וישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים.
למד סדנת משחק בהנחיית אייל סלע (גולדברג), ובקבוצת מעבדה של קול ותנועה בהנחיית אבי אשרף. בוגר מגמת התיאטרון של השחקן שולי רנד ומגמת תסריטאות במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות. כמו כן הוא בוגר מגמת רפלקסולוגיה ודמיון מודרך במכללת רידמן וסדנת הילינג בהנחיית דובב גלס.
ב-1999 היה ממייסדי תיאטרון תאיר. ב-2010 הקים יחד עם ישי מאיר את הצמד "ישי ואייל" – תיאטרון סיטואציות. ב-2013 הקים ביחד עם ישי מאיר ודביר שרייבר את "תיאטרון מפתח הלב" להצגות ילדים. בתיאטרון זה שיחק ב-2013 בהצגה "מפתח הלב" – עיבוד לאגדת "האלמנה והרוח" מאת חיים נחמן ביאליק, וב-2014 שיחק בהצגה "הכבשה מן היער" שכתב דביר שרייבר וביימו ישי מאיר, דביר שרייבר ואייל ניידורף.
ב-2002 גילם את דמותה של אדמה בסרט "אדמה" שכתב וביים משה הרשטיק בהפקת מדרשת התורה והארץ. ב-2008 גילם את אחיו של יוחאי (מוטי ברכר) בעונה הראשונה של הסדרה "סרוגים" שביים לייזי שפירא. שיחק בסרטי הסטודנטים "צב ראשון" ו"סיפור מסגרת".
בתיאטרון האודיו אבות האומה: השתתף בתסכיתים "יצחק אבינו", "יעקב אבינו", ו"יוסף הצדיק" מסדרת "שבעה רועים" שכתב מנחם לוי וביים יואל דרורי.
בתיאטרון
ב-2008 שיחק במחזמר "הרשל'ה" שכתבה חמוטל בן זאב וביים גולן אזולאי.
ב-2011 שיחק במחזמר "אביהם של ילדי ישראל" המספר על חייו של הרב מרדכי אליהו, שכתב וביים דביר שרייבר.
בתיאטרון תאיר
ב-2002 שיחק בהצגה "בדרך למעלה" - דרמה פסיכולוגית שכתב וביים גלעד אלפסי. ב-2003 יצר ושיחק בהצגה "מחכים לכבודו" - סאטירה חברתית על התנהלות החברה הדתית לאומית שכתב וביים גלעד אלפסי. ב-2004 שיחק בהצגה "הבדלה" - מופע קול ותנועה הנע במרחבי הבדלות שבין קודש לחול; בהצגה "מגדל בבל" שכתב וביים גלעד אלפסי ובהצגה "בדרך למעלה" שכתב וביים גלעד אלפסי. ב-2005 שיחק בהצגה "יודפת" המספרת את סיפורו של יוספוס פלביוס, שכתב וביים אייל סלע. הצגה זו עלתה שוב גם ב-2013. ב-2006 שיחק בהצגה "בדיחותא דשידוכין" שעיבד דודיק סמדר (ע"פ צחות בדיחותא דקידושין מאת יהודה סומו) וביים עמירם אטיאס. ב-2007 שיחק בהצגה "שרשרת הזהב" מאת י"ל פרץ שעיבד וביים גלעד אלפסי.
שיחק גם בהצגות ילדים של התיאטרון: "חבר מרחוב אחר", "הילד מעבר לים" ו"סודו של האר"י".
ישי ואייל
בשנת 2010 הקים ביחד עם שותפו לתיאטרון תאיר את הצמד "ישי ואייל" – תיאטרון סיטואציות. ישי מאיר ואייל ניידורף הם הצמד הדתי הראשון המציג מופעים וסדנאות. שניהם בוגרי מגמת המשחק בניהולו של שולי רנד במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות. מאז ראשית שנות האלפיים עוסקים בתחום התיאטרון היהודי, במסגרות שונות ובתחומים שונים. שניהם ממקימי תיאטרון "תאיר" ובמשך השנים שימשו כמובילים בעיצובו ובהצגותיו. כמו כן לקחו חלק בחידוני תנ"ך ובמופעי אימפרוביזציה.
ההופעות בנויות מסיטואציות מהחיים ועוסקות בנושאים שונים: "נוער אקסטרים" - על השפעת הניו מדיה על הנוער, "הורים ללא מוצא" - על יחסי הורים וילדים בעולם המודרני, "אין כניסה לחדר מורים" – חייו של המורה, ו"כיפה סרוטה" – סאטירה על החיים בתוך קהילת הציבור הדתי לאומי.
קמילה קולצ'ינסקי
קמילה קולצ'ינסקי (26 בדצמבר 1937 - 16 בפברואר 2016) הייתה מנצחת רוסיה-יהודייה.
חייה
קמילה קולצ'ינסקי נולדה במוסקבה, ברית המועצות, והופיעה לראשונה בניצוח בלנינגרד בעודה סטודנטית. בשנת 1976 עלתה לישראל. היא ניצחה על קונצרטים של תזמורת הרדיו הלאומית של פולין ועל התזמורת הפילהרמונית הישראלית ולדברי גרמופון הייתה "אחת הרוסיות הבודדות שעשו קריירה בינלאומית בניצוח."
ספריית חב"ד
ספריית חב"ד ליובאוויטש (שמה המלא: ספריית אגודת חסידי חב"ד אוהל יוסף יצחק ליובאוויטש; באנגלית: Library of Agudas Chassidei Chabad) היא ספרייה גדולה, הכוללת ספרי יהדות עתיקים ונדירים.
הספרייה מורכבת מאוספי הספרים וכתבי היד בספריות אדמור"י חב"ד לדורותיהם, והיא שוכנת כיום בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, במרכז חב"ד העולמי – 770 ובבית הצמוד למרכז. לפי פסק דין בית משפט פדרלי, הספרייה שייכת כיום לאגודת חסידי חב"ד העולמית.
היסטוריה
אדמור"י חב"ד חיבבו ספרים וכתבי יד תורניים. בשל שריפות שהיו פוקדות את העיירות שבהן חיו האדמו"רים הראשונים נותרו אך שרידים מעטים מספריות ארבעת האדמו"רים הראשונים.
בשנת 1915 נאלץ האדמו"ר שלום דובער שניאורסון (הרש"ב) לעזוב את לובביץ', עקב התקרבות הכוחות הגרמנים במלחמת העולם הראשונה. הוא עבר לרוסטוב על הדון, ושלח לאחסון במוסקבה את אוסף הספרים שלו, שאותו יסד רבי שניאור זלמן מלאדי, וכלל כ-15,000 ספרים. בשנת 1920 נפטר האדמו"ר. עם הרגיעה במלחמת האזרחים ברוסיה, ביקש בנו וממשיך דרכו, האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, לקבל את אוסף הספרים, אך השלטון הסובייטי החדש הלאים את המחסן שבו אוחסנו הספרים, והעביר את האוסף, שנודע בשם "אוסף שניאורסון", לספרייה הממלכתית של רוסיה.
רבי יוסף יצחק שניאורסון החל לרכוש ספרים בכסף רב. הוא רכש את ספרייתו של האספן והביבליוגרף ר' שמואל וינר בחודש כסלו תרפ"ה.
לאחר יציאתו מברית המועצות הוציא עמו את ספרייתו, ובפולין אף הרחיב אותה. הוא ייסד קרן במטרה להגדיל את "ספריית ליובאוויטש". במכתביו לאספני ספרים הדגיש כי הספרייה מיועדת גם עבור חוקרים העוסקים בעבודות מחקר על היהדות. לפיכך, התקבלו בברכה גם ספרים שאינם קשורים במישרין ליהדות, ואף ספרי כפירה. במשך תקופה זו נוהלה הספרייה על ידי מזכירו ואיש ימינו של הרבי הריי"צ, חיים ליברמן. לאחר שנמלט הריי"צ מאירופה הוא הצליח לאחר מאמצים רבים של שנה וחצי להביא את הספרייה לארצות הברית, במימון אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית וקנדה.
חלק מהספרים שוכנו בבניין המשרדים שמצד שמאל של 770, עד להרחבתו בשנת תשל"ד אז כל הספרים עברו לבניין הספרייה.
משפט הספרים
בקיץ תשמ"ה (1985) נטל מהספרייה נכדו של הרבי הריי"צ, בארי גוראריה, כ-450 ספרים לכל הפחות, ומכר את חלקם במחירי עתק, בטענה כי הם שייכים לו, בתור יורש של סבו (הן הרב מנחם מנדל שניאורסון והן הרב שמריהו גור-ארי, אביו של בארי, היו חתניו של הריי"צ). לאחר שסירב גור אריה להתדיין בבית דין רבני, הגישה נגדו חסידות חב"ד תביעה בבית משפט פדרלי בניו יורק. במשפט, שכונה "משפט הספרים", פסק השופט צ'ארלס סיפטון כי הספרים הם רכוש הקהילה ולא רכוש פרטי, ולפיכך היורשים הם אגודת חסידי חב"ד.
בין הטענות המכריעות הייתה טענתה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון, בתו של רבי יוסף יצחק ואשתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון, שאמרה בעדותה (במענה על השאלה למי שייכת הספרייה): "לחסידים, שכן גם אבי היה שייך לחסידים". יום הניצחון במשפט נקרא בפי החסידים "דידן נצח" (מארמית: "הניצחון שלנו"), ובהוראת הרבי נוהגים חסידי חב"ד לקיים פעולות לחיבוב ספרים ובעיקר קניית ספרים ביום הזה קרא הרבי להוצאת ספרים קה"ת לקיים הנחות על כל ספרי חב"ד.
הספרייה כיום
מנהל הספרייה והספרן הראשי הוא הרב שלום דובער לוין (משנת תשל"ז (1977)). תחתיו הספרן הרב יצחק וילהלם.
שיטת המיון של הספרייה נבנתה באופן עצמאי על ידי הספרנים שלה. בשנים האחרונות נבנה אתר אינטרנט, המעניק גישה לקטלוג המקוון, המחולק לשפות (אנגלית, עברית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ורוסית). הספרייה משתפת פעולה עם אתר HebrewBooks, המציע מעל 50,000 ספרים תורניים סרוקים, רבים מהם מאוסף הספרייה.
הספרייה שוכנת בבניין בן שלוש קומות, שתי הקומות הראשונות בבניין משמשות לאחסון הספרים והקומה השלישית משמשת כמשרד, חדר קריאה (בו ניתן להזמין ספרים שונים ולערוך צילומים), ואולם תצוגה בו מתקיימת תערוכה מתחלפת של פריטים מאוצרות הספרייה. בחדר נוסף עובדים צוות המהדירים העורכים את כתבי אדמו"רי חב"ד ומכינים אותם לדפוס. במאי 2014 נרכש הבניין הסמוך לספרייה כדי להרחיב את מבנה הספרייה אליו.
בספרייה ישנם ספרים מודפסים וספרים דיגיטליים, מוזיקה, קלטות, כתבי עת, מפות, ארכיונים גנאלוגים, מדריכי עסקים, והיסטוריה מקומית שיש להם שייכות לעם היהודי וההיסטוריה שלו.
בשנת תשע"ה (2015) נרכש בית מגורים סמוך לספרייה על מנת להרחיבה. משרדו של הרב יואל כהן, בו הוא ערך את ספר הערכים, שכן בקומה הראשונה של בית זה. בשלהי 2018 התחילו לשפץ על מנת להרחיב לבית הנוסף. בה' בטבת ה'תשפ"ב נחנך האגף החדש.
מדורים בספריה
בספרייה יש מעל 250,000 כותרים, חלק גדול מהם עתיקים ונדירים ביותר, דפוסי-ערש והוצאות ראשונות, ששוויים נאמד בעשרות אלפי דולרים. מתוכם, כמאתיים אלף ספרים בעברית וביידיש, וכחמישים אלף בשפות אחרות. בולט ביניהם הוא אוסף ההגדות של פסח שיש בו כאלפיים הגדות מכתבי יד ודפוסים נדירים חלקם עותק יחיד בעולם.
בין הספרים הנדירים ביותר, נמצא "סידור הבעל שם טוב" המוחזק במקום שמור, ואין לאיש גישה אליו, מלבד לספרן הראשי. באדר א' תשפ"ב העלתה הספרייה סריקה של הסידור לאתר הספרייה.
בספרייה נמצאים כיום יותר משלשת אלפים כרכים כתבי-יד. עיקרו של האוסף הוא כתבי-יד של תורת חסידות חב"ד. יותר ממאה מהם כתובים בכתב יד אדמו"רי חב"ד ליובאוויטש. באדר א' תשפ"ב העלתה הספרייה לאתר הספרייה סריקה של 3,000 כרכים מאוסף כתבי היד של הספרייה
בנוסף יש בספרייה ארכיון שבו כמאה אלף מכתבים ומסמכים משבעת אדמו"רי חב"ד, חלקם מגניזת חרסון.
בגנזך הספרייה שמורים פריטי יודאיקה, כתובות, תמונות, ציורים, ועוד. כמו כן חפצים ותשמישי קדושה כמו תפילין, מגילות-אסתר וכדומה של צדיקים שונים ובעיקר של אדמו"רי חב"ד ואוסף של אלפי חפצי ערך, ציורים, פיסולים ועבודות מיוחדות ששלחו לרבי מליובאוויטש חסידיו ומעריציו, מפתחות מדליות ומגילות כבוד שנשלחו אליו על ידי אישי ציבור, באב תשע"ח זה עלה לאתר הספרייה
באב תש"ף עלה לאתר הספרייה מדור "ספר החסידים" ובו כרטסת עם פרטים אישיים שמילאו חסידי חב"ד ותלמידי ישיבות חב"ד, וכמה מידידי חב"ד בסביבות שנת תשכ"ג ולאחריהם.
הוצאה לאור ופרסומים
מערכת "אוצר החסידים" של הוצאת "קה"ת", ערכה והוציאה לאור למעלה ממאתים כרכים מספרי חסידות חב"ד על פי כתבי היד, חלקם מעותק יחיד, שבספרייה, או מהערות בכתב יד שנרשמו על ספרים שבאוסף. המכתבים והמסמכים השמורים בארכיון הספרייה היו הבסיס לסדרת הספרים "אגרות קודש" - מכתבי אדמו"רי חב"ד, וסדרת הספרים "תולדות חב"ד" - פרקים בהיסטוריה של התנועה.
תערוכות מתחלפות
בשנת תשנ"ד (1994) פתחה הספרייה אולם תצוגה לציבור הרחב. בתערוכה המתחלפת מדי 18 חודש מוצגים פריטים מאוצרות הספרייה בנושא מסוים. לדוגמה, ב־2013 הנושא היה 'מפתחות ערים ותעודות כבוד' שנמסרו לרבי מליובאוויטש, ביניהם "מדליית הזהב של הקונגרס" ועוד.
אוסף שניאורסון במוסקבה
"אוסף שניאורסון" הוא חלק מספריית אדמור"י חב"ד הכולל יותר מ-12 אלף כותרים של ספרים וכתבי יד. האוסף הופקד על ידי שלום דובער שניאורסון, האדמו"ר החמישי של חב"ד בזמן מלחמת העולם הראשונה בידי שלטונות רוסיה דאז. תקופה לא ארוכה אחר כך כאשר הקומוניסטים עלו לשלטון, הולאם האוסף על ידם. בהמשך שלח את בנו האדמו"ר השישי להוציא את הספרים, אך הרוסים מנעו זאת.
קארן פייג'
בהופעתה הראשונה, קארן פייג' הייתה מזכירתם היפהפייה של מאט מורדוק ושותפו פוגי נלסון במשרד עורכי הדין שלהם, "נלסון ומורדוק", ושימשה כמושא אהבה של שניהם. מערכת היחסים בינה לבין מורדוק התחילה להתדרדר כאשר הוא חשף בפניה את זהותו הסודית בחוברת מספר 57 (אוקטובר 1969). הם נפרדו, והדמות שינתה את מקצועה ממזכירה לשחקנית והופיעה עד לחוברת מספר 86 (אפריל 1972). בהמשך, דמותה השתתפה בסדרת חוברות גוסט ריידר, שנמשכה מחוברת מספר 13 ועד חוברת מספר 26 בכרך השני (אוגוסט 1975-אוקטובר 1977). במהלך הזמן הזה, היא חזרה להופיע בסדרת דרדוויל בהופעת קרוסאובר קצרה.
ספריית חב"ד
אוסף שניאורסון במוסקבה
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 עם התפרקות ברית המועצות, המשיך הרבי מליובאוויטש את המאמצים להשבת האוסף לספריית חב"ד. במשך השנים נעשו על ידי חסידיו פעולות שונות כדי שממשלת רוסיה תשיב את האוסף לחב"ד (בדרכים דיפלומטיות בתוך רוסיה, דרך הסנאט האמריקאי ובתי משפט בינלאומיים), אך בפועל סירבו הספרייה במוסקבה והשלטונות להעביר את הספרים למרות פסק דין של בית משפט ברוסיה המורה כי האוסף שייך לחב"ד.
בשנת 2000 הזמינה ספריית מוסקבה את הרב לוין לזהות את הספרים מאוסף שניאורסון שברשותה ובמשך כמה שבועות זיהה בעזרת ספרני הספרייה 4,300 ספרים מהאוסף עליהם הודבקה מדבקה "אוסף ליובאוויטש". לדבריו בספרייה נמצאים עוד אלפי ספרים מאוסף שניאורסון המופיעים בקטלוג המקורי שנרשם בליובאוויטש בשנת תרע"ד (1914) אך לא הרשו לו לזהות אותם.
קארן פייג'
קארן חזרה במיני-סדרה "דרדוויל: נולד מחדש", קשת סיפור זוכת פרסים מפברואר 1986 מאת הכותב פרנק מילר, שבה היא הוצגה כשחקנית כושלת שהתדרדרה לסמים. היא מכרה את זהותו הסודית של דרדוויל תמורת כסף לסמים, ומידע זה שומש בידי קינגפין כדי להרוס את חייו של מאט מורדוק. בהופעתה זו היא חזרה לשמש כמושא אהבתו של מורדוק, כאשר הוא מצא אותה מחדש וטיפל בה כדי לגמול אותה מסמים. בהרצתה ארוכת השנים של הכותבת אן נוסנטי, היא פיתחה יותר את מערכת היחסים בין השניים, ואף נתנה לפייג' אפשרות לשתף עמו פעולה. הדמות נהרגה בידי יריבו של דרדוויל, בולזאיי, בחוברת מספר 5 בכרך השני (מרץ 1999).
ספריית חב"ד
אוסף שניאורסון במוסקבה
בסביבות 2005 נפתח משפט בבית משפט פדרלי בארצות הברית המתנהל עד היום. ממשלת רוסיה סירבה לשלוח נציג למשפט, בטענה כי לבית המשפט אין סמכות לדון בעניין, והדיון נערך במעמד צד אחד.
קארן פייג'
הדמות של קארן פייג' עומדת במרכזו של מאמר העוסק באלימות נגד נשים והטיפול השגוי בדמויותיהן של נשים בקומיקס, כאשר נעשה בה שימוש בידי כותבים בעיקר כשק חבטות לפני שהיא נהרגה.
ספריית חב"ד
אוסף שניאורסון במוסקבה
ב-2012 הוציא בית המשפט צו בו הוא מחייב את רוסיה לשלם 50 אלף דולר על כל יום שהספרים לא הושבו.
ב-13 ביוני 2013 כינס נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, מסיבת עיתונאים בה נכחו שלוחי חב"ד ברוסיה בה הודיע רשמית על העברת הספרים למוזיאון היהודי במוסקבה, אחריו דיבר הרב בערל לאזאר ואמר שהמטרה הסופית היא שהספרים יגיעו למקומם בספריית חב"ד בניו יורק. בתגובה הודיע מנהל ספריית חב"ד בניו יורק כי הספרים חייבים לחזור למקומם האמיתי בניו יורק ולא להישאר ברוסיה.
בתחילת יולי העבירה רוסיה בפועל את 500 הספרים הראשונים למוזיאון. ביניהם היה כתב יד של הספר שפת אמת על סדר נשים וסדר נזיקין שנחשב כאבוד עד למציאתו.
באפריל 2014 סיימה ספריית מוסקבה, להעלות לאתר האינטרנט שלה 4,300 ספרים מאוסף שניאורסון שברשותה. לפני שהעבירה את כתבי היד, המסמכים והספרים למוזיאון היהודי, היא סרקה והעלתה אותם לאתר האינטרנט שלה. ספרים אלו זוהו בשנת 2000 על ידי לוין כחלק מאוסף שניאורסון. לפי שלום בער לוין מנהל הספרייה בניו יורק, לא היה ידוע כלל על קיומם של חלק מכתבי יד אלו.
בין הפריטים הנדירים שנסרקו והועברו למוזיאון נמצא דפוס ראשון של סידור אדמו"ר הזקן, זהו עותק יחיד בעולם שידוע מדפוס זה. כמו כן נסרקו כתבי יד שונים (כגון קטלוג בכתב יד אדמו"ר הריי"צ מספרי אביו אדמו"ר הרש"ב, מכתב של הרבי הרש"ב אל הרב חיים הלוי סולובייצ'יק) ועוד.
ביולי 2022 רתמה האגודה את ישראל ופנתה ליועצת המשפטית לממשלה בבקשה להקפיא את ההליכים בהעברת בעלות במקרקעין בירושלים לממשלת רוסיה, ולהתנות את ההליכים בהשבת האוסף לחסידות. בנובמבר 2022 הגישה האגודה תביעה משפטית בישראל נגד ממשלת רוסיה בנושא, בדרישה שהאוסף יוחזר לחזקת החסידות. כמו כן הגישה בבית המשפט הפדרלי, בקשת הטלת קנס של למעלה מ-170 מיליון דולר על ביזיון בית המשפט בארצות הברית
קישורים חיצוניים
אוסף שניאורסון במוסקבה:
אנטוניו דה אבראו
אנטוניו דה אבראו (באנגלית: António de Abreu; בערך 1480 - 1514) היה נווט פורטוגזי במאה ה-16. הוא השתתף בכיבוש הורמוז בצי בפיקודו של אפונסו דה אלבוקרקי בשנת 1507, וכן בכיבוש מלאקה בשנת 1511, שם הוא נפצע. כשהוא יצא ממלאקה בנובמבר 1511 עם ארבע אוניות, במסע גישוש אל 'איי התבלין' של מלוקו, הוא הוביל את המשלחת האירופית הראשונה שהגיעה לאי טימור ולאיי בנדה באינדונזיה בשנת 1512.
משלחות
ב־25 ביולי 1511, במהלך כיבוש מלאקה, הוביל אנטוניו דה אבראו את הצי הסיני שעלה במעלה הנהר בזמן גאות, ואיפשר לצי הפורטוגלי לנחות ולכבוש את העיר בחודש אוגוסט. אברו נפצע קשה בפנים, לאחר שאיבד מעט שיניים ולשון, אבל סירב להצעת אלבוקרקי לותר על הפיקוד.
הם נשארו באיי בנדה כחודש, קנו ומילאו את ספינותיהם באגוז מוסקט וציפורן. לאחר מכן הפליג אבראו לאמבובינה ואילו סגן מפקד סררו הפליג קדימה למולקות אך ספינתו טבעה.
אבראו חזר למלאקה בדצמבר 1512, משם יצא להודו עם פרנאו פירס אנדראדה בינואר 1513, משם הפליג לפורטוגל.
מחוז מיאמי-דייד
מחוז מיאמי-דייד (באנגלית: Miami-Dade County, נקרא בקיצור גם מחוז דייד) הוא מחוז שנמצא בדרום-מזרח מדינת פלורידה שבארצות הברית. על פי דו"ח מפקד אוכלוסין משנת 2019, אוכלוסיית המחוז מנתה 2,716,940 תושבים, מה שהופך אותו למחוז המאוכלס ביותר במדינת פלורידה, ולשביעי המאוכלס ביותר בארצות הברית . בנוסף, המחוז הוא גם השני הגדול ביותר במדינה במונחים של שטח קרקעי, עם 6,296 קמ"ר. כמחצית מאוכלוסיית מטרופולין דרום פלורידה מתגוררת במיאמי-דייד וכמה מהערים הראשיות של המדינה נמצאות בו. מושב המחוז נמצא בעיר מיאמי, הגדולה ביותר במחוז והעיר המרכזית בדרום פלורידה.
במחוז מאוגדות 34 ערים בכמה אזורים קורפרטיבים. חלקיו הצפוניים, המזרחיים והמרכזיים מעוירים במידה רבה מאוד וקיימים בהם רבי-קומות רבים הבנויים לאורך קו החוף. בנוסף, במחוז נמצא גם מרכז העסקים הראשי של דרום פלורידה, האזור המסחרי של מיאמי (דאונטאון מיאמי). בדרום המחוז נמצאים האזורים רדלנד (Redland) והומסטד (Homestead) המשמשים את התעשייה החקלאית של מיאמי. באזור זה, המאוכלס בדלילות, נמצאת רק כשליש מכמות האוכלוסייה בו וזאת בניגוד לצפון-המחוז העירוני בו הצפיפות רבה הרבה יותר. החלק המערבי של המחוז מגיע עד לפארק הלאומי אוורגליידס ומושביו. בחלק המזרחי נמצא הפארק הלאומי ביסקיין.
הילידים (האינדיאנים)
העדות הקדומה ביותר ליישובים של ילידים אמריקנים (אינדיאנים) באזור מיאמי היא מלפני כ-12,000 שנה. התושבים הקדומים הראשונים התיישבו על גדות נהר המיאמי, כשהכפרים העיקריים היו בגדה הצפונית של הנהר.
התושבים המקומיים בתקופת ההגעה הראשונית של מתיישבים אירופאיים היו בני הטקווסטה (Tequesta), אשר שלטו במרבית דרום מזרח פלורידה, כולל מה האזורים שהיום מוכרים בשמות מחוז מיאמי-דייד, מחוז ברוורד (Broward) והחלק הדרומי של מחוז פאלם-ביץ' (Palm Beach). בני הטקווסטה ניזונו מדיג, צייד ואיסוף פירות ושורשים של צמחים (אם כי הם לא עסקו בחקלאות מסודרת).
מגלי ארצות ומתיישבים אירופאים
בשנת 1513, חואן פונסה דה ליאון היה האירופאי הראשון שביקר באזור כשהפליג למפרץ ביסקיין. ביומן שלו נכתב כי הגיע לצ'קוושה (Chequescha), וריאציה של השם טקווסטה, השם הידוע הראשון של אזור מיאמי. לא ידוע לפי היומן האם הוא ירד לחוף או יצר קשר כלשהו עם הילידים.
פדרו מננדז דה אווילה (Pedro Menéndez de Avilés) ואנשיו היו הראשונים לתעד ירידה לחוף כאשר ביקרו בישובי הטקווסטה ב-1556, במהלך חיפושים אחר בנו הנעדר של אווילה שאונייתו טבעה באזור שנה לפני כן. חיילים ספרדים בהובלת האב פרנצ'סקו וילהריאל בנו מיסיון ישועי בפתח נהר המיאמי כעבור שנה, אולם מיסיון זה לא החזיק מעמד זמן רב. לאחר שהספרדים עזבו את האזור, בני הטקווסטה נאלצו להילחם במחלות שמקורן באירופה, כגון אבעבועות שחורות. בשנת 1711, בני הטקווסטה שלחו זוג ראשי שבטים (צ'יפים) מקומיים להוואנה, קובה, כדי לברר על אפשרות להגר לשם. הקובנים שלחו שתי ספינות לסייע להם, אולם המחלות הספרדיות הכו בהם ורוב בני הטווקסטה מתו.
מתיישבי הקבע האירופאיים הראשונים הגיעו למקום בראשית המאה ה-19. מתיישבים הגיעו מאיי בהאמה לדרום פלורידה ואזור הקיז (Keys) על מנת לחפש אוצרות שמקורם בספינות שעלו על שרטון בשונית פלורידה הגדולה. בערך באותו זמן, האינדיאנים בני שבט הסמינול (Seminole) הגיעו למקום, ביחד עם קבוצה של עבדים שברחו. באזור התרחשה מלחמת הסמינול השנייה, במהלכה רב-סרן ווילאים ס. הארני הוביל מספר פשיטות כנגד האינדיאנים. מרבית התושבים הלא-אינדיאנים היו חיילים שהוצבו במצודת דאלאס (Fort Dallas). זאת הייתה המלחמה ההרסנית ביותר כנגד האינדיאנים בתולדות אמריקה, והיא גרמה לאובדן כמעט מוחלט של אוכלוסיית מיאמי באותה תקופה.
לאחר תום המלחמה בשנת 1842, ויליאם אינגליש הקים מחדש מטע שהוקם במקור על ידי דוד שלו על גדות נהר מיאמי. הוא הקים את "הכפר של מיאמי" (Village of Miami) על הגדה הדרומית של נהר המיאמי ומכר מספר חלקות אדמה. ב-1844, מיאמי הפכה למושב המחוז, וכעבר 6 שנים מפקד אוכלוסין שנערך דיווח על 96 תושבים באזור.
מלחמת הסמינול השלישית שהתרחשה בין השנים 1855–1858 לא הייתה הרסנית כמו קודמתה, אולם היא האטה את ההתיישבות בדרום מזרח פלורידה. בתום המלחמה, חלק מהחיילים נשארו במקום.
וילייקה
וילייקה (בבלארוסית: Вілейка או Вялейка, ויאלייקה; ברוסית: Вилейка; בפולנית: Wilejka; ביידיש: ווילייקע) היא מרכז הנפה וילייקה במחוז מינסק בבלארוס. העיר שוכנת על גדות נהר וילייה, במרחק של כ-100 קילומטרים צפון-מערבית לעיר מינסק, בירת בלארוס. בעיר מתגוררים 26,751 תושבים (נכון ל-2017).
היסטוריה
האזכור הראשון של וילייקה הוא מ-1460, כשהאזור היה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא. בהמשך האזור הפך לחלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה האזור סופח על ידי ברית המועצות והפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית. בעקבות המלחמה הפולנית-סובייטית והסכם ריגה שנחתם ב-1921 האזור עבר לשליטת הרפובליקה הפולנית השנייה. וילייקה הפכה לבירת מחוז בתוך פרובינציית וילנה.
ב-1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, האזור נכבש על ידי ברית המועצות ונכלל מחדש ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית ווילייקה הפכה לבירת מחוז. ב-26 ביוני 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית.
ב-2 ביולי 1944 העיר נכבשה מחדש על ידי הצבא האדום. כעבור זמן קצר פורק מחוז וילייקה ובמקומו הוקם מחוז מלדזייצ'נה כשמלדזייצ'נה היא הבירה, עד שהוא פורק ב-1960 והאזור הפך לחלק ממחוז מינסק. ב-1991 בלארוס הפכה למדינה עצמאית.
הקהילה היהודית
ככל הנראה תחילת היישוב היהודי בעיר הייתה במהלך המאה ה-18. במפקד אוכלוסין ב-1797 נמנו 926 יהודים, למעלה מ-70% מכלל האוכלוסייה. במפקד ב-1847 מספרם ירד ל-257 בלבד, ככל הנראה בעקבות שיטפונות ושרפות שפקדו את העיירה. בהמשך המאה ה-19 מצבם הכלכלי של היהודים השתפר משמעותית וגם הקהילה הצליחה להשתקם, ובמפקד ב-1897 הקהילה הגיעה לשיא של 1,328 יהודים (מתוך 3,560). רוב הקהילה הייתה חסידית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו נכסים רבים של היהודים, וגם בתקופה שבין מלחמות העולם מצבם הכלכלי לא היה טוב. בשנות ה-20 הקהילה מנתה כ-1,100 יהודים. באותה תקופה הציונות צברה תומכים רבים בעיר והוקם בה בית ספר של רשת תרבות.
ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בווילייקה כ-1,000 יהודים. עם הכיבוש הסובייטי ב-1939 הולאמו חברות ובתי עסק של היהודים וכמה מהעשירים שבהם הוגלו לסיביר.
השואה
בחודשים שלאחר הכיבוש הגרמני ביוני 1941 הוקם יודנראט, היהודים נאלצו לבצע עבודות כפייה והוטלו עליהם מגבלות שונות כמו נשיאת טלאי צהוב, איסור יציאה מהעיר ואיסור הופעה במקומות ציבוריים.
ב-12 ביולי 1941 התקיימה אקציה: כ-150 יהודים ועוד מספר קטן של בלארוסים הובאו לבית כנסת לשעבר ומסמכי הזיהוי שלהם נלקחו. בשלב הבא הם צוו לחזור לבתיהם ולחזור למבנה עם כספם וחפציהם יקרי הערך. לאחר מכן כל מי שלא היה בעל מלאכה מקצועי או בעל כישורים, רובם הגדול של העצורים, נלקחו על ידי כוחות אס דה לכפר הקרוב סטאוקי (Стаўкі) ושם נורו למוות. ב-30 ביולי התקיימה אקציה נוספת, הפעם כ-400 יהודים נלקחו על ידי האס דה לכפר פורסה ושם נורו למוות לתוך חמישה בורות הריגה שהוכנו מראש.
בדצמבר באותה שנה כל היהודים שנותרו ביחד עם יהודים מקהילות קרובות כמו קורנייץ שוכנו בתוך מספר גטאות קטנים ומחנות עבודה. חלק מהגטאות לא גודרו ולא על כולם הייתה השגחה מתמדת, אך יהודים שנתפסו מחוץ לגטו נענשו בצורה חמורה. על היהודים הוטלו עבודות כפייה שונות, כמו סידור התשתיות ברחבי העיר. בתחילת פברואר 1942 הוקם בווילייקה מוצב מקומי של האס דה, במהלך החודש אנשיו רצחו כ-30 בני אדם. ב-3 במרץ, יום חג פורים באותה שנה, אנשי האס דה ביצעו אקציה נוספת במהלכה נרצחו כל יושבי אחד הגטאות, רובם הגדול ילדים; לאחר הרצח הם העלו את המבנים באש כשהגופות בתוכם.
באוגוסט באותה שנה פוצל מתוך הגטו המרכזי (בו ישבו כ-300 יהודים) גטו קטן יותר שבו שוכנו בעלי מלאכה שימושיים. במהלך אותו קיץ הובאו לעיירה בעלי מלאכה חדשים מעיירות באזור ובעלי המלאכה הפחות-כשירים נלקחו בקבוצות על משאיות אל מחוץ לעיר ושם נורו לתוך בורות. בספטמבר הגיעו כמה מאות עובדים יהודים משצ'וצ'ין. בנובמבר בוצעה עוד אקציה בקנה מידה גדול במהלכה נרצחו כמה מאות בני אדם, בעיקר יושבי הגטו המרכזי.
לגטו החלו להגיע שמועות על חיסולם של גטאות נוספים באזור. קבוצה מתוך הגטו הקטן שהצליחה להשיג כמה כלי נשק המתינה למרץ 1943, לאחר החורף, והצליחה להימלט ליערות; אנשי הקבוצה לא נתפסו. ב-28 במרץ נערכה בדיקה של הגטו הקטן במהלכה נמצאו כמה עשרות יהודים כלא-כשירים, הם נרצחו וגופותיהם הועלו באש. ב-17 ביולי 1943 נסגר מחנה עבודה במלדזייצ'נה, ו-70 עובדיו הועברו לווילייקה - בין 15 ל-20 עברו לאחד ממחנות העבודה שנותרו, והיתר נורו למוות על ידי האס דה.
היהודים שנותרו המשיכו ככל הנראה לעבוד בגטו עד שלב מאוחר ב-1944 ואז הוא חוסל, זמן קצר לפני נסיגת הגרמנים. מספר ההרוגים המדויק, כולל אלו שהובא לווילייקה ממקומות אחרים, אינו ידוע, אך ככל הנראה עולה על 1,500 איש.
בזניה
בזניה (בהונגרית: Bezenye) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בבזניה מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,568 תושבים, ובשנת 2019 רק 1,256 תושבים.
יהודי בזניה
בבזניה חיו יהודים בתקופות זמן שונות. בשנת 1869 היו ארבעת היהודים בכפר חלק מקהילת ראיקה.
צופית סווימנגה
צופית סווימנגה (שם מדעי: Cinnyris sovimanga) היא מין של עוף מהסוג צופית ממשפחת הצופיתיים החיה בטבע באיי האוקיינוס ההודי בעיקר במדגסקר, איי גלורייז, איי סיישל ואלדברה.
צופית זו לצד המינים Cisticola cherina ו-Zosterops maderaspatanus היא מהנפוצות ביותר מהעופות בתחומי מחייתן.
תיאור
הצופית היא ציפור קטנה יחסית באורך של 10 ס"מ בקירוב ובעלת מוטת כנפיים של עד 13 ס"מ. הצופית בעלת מקור מעוקל וכהה המותאם ליניקת צוף מפרחים. צבע הזכרים כחול-מתכתי עם חזה כהה ופס אדום על הצידיים לצד כתם צהוב מאחורי הגרון, בעוד הבטן בעלת פלומת ניצית לבנה. הנקבות לעומתם אפורות דהויות עם בטן וחזה בהירים. ישנם מספר הבדלים בין התת-מינים, כאשר לפרטים שונים גוונים עזים יותר.
תפוצת הצופית נרחבת לאורך תפוצתה בתי יערות גשם, מורדות הרים טרופיים ועד לביצות מנגרובים ושיחיות וכן בפארקים וגנים שונים. מזונם העיקרי הוא מצוף פרחים אך הם גם תופסים חרקים ועכבישים. לצופיות יש מעט טורפים וקיניהם חבויים ביותר בצמחייה להגנה.
הקן עשוי מצמחייה רכה או מסיבים של עצי קוקוס ולעיתים מקננים בין אלמוגים מתים על החוף. בתוך הקן הנקבה מטילה שתי ביצים עליהם היא דוגרת כ-13 עד 14 ימים עד הבקיעה. שני ההורים מטפלים בגוזליהם.
סקייטבורדינג במשחקים האולימפיים
סקייטבורדינג הופיע לראשונה כספורט אולימפי באולימפיאדת טוקיו (2020) שנערכה בשנת 2021 בטוקיו שביפן. הוא אושר זמנית על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי להכללה באולימפיאדת פריז (2024).
צארייביץ' איוואן איוואנוביץ'
איוואן איוואנוביץ' (ברוסית: Ива́н Иванович; 28 במרץ 1554 – 19 בנובמבר 1581) לבית רוריק, היה יורש העצר של רוסיה. היה בנו של איוואן האיום, שבסופו של דבר הרג אותו.
היינריך אוולד
היינריך אוולד (בגרמנית Heinrich Ewald; ) היה אוריינטליסט גרמני ותאולוג פרוטסטנטי. הוא נחשב לאחד המזרחנים החשובים של המאה ה-19. עבודותיו על עברית וערבית, פרשנות המקרא של הברית הישנה ותולדות העברים היו פורצי דרך. אוולד עבד באוניברסיטת גטינגן ועבר לאוניברסיטת טובינגן בשנת 1837/38 לאחר שערורייה פוליטית. בשנת 1863 היה אחד ממייסדי האגודה הפרוטסטנטית הגרמנית. מאז 1869 פעל ברייכסטאג של הקונפדרציה הצפון-גרמנית והפך למתנגד למיליטריזם הפרוסי.
ביוגרפיה
היינריך אוולד נולד בגטינגן שבממלכת הנובר ליצרן הבדים היינריך אנדראס אוולד. בשנים 1815- 1820 היה תלמיד בגימנסיית גטינגן. לאחר מכן למד באוניברסיטת גאורג אוגוסט בגטינגן כסטודנט לתאולוגיה פרוטסטנטית ולמזרחנות אצל יוהאן אייכהורן. במהלך לימודיו עבד משנת 1822 כמורה בבית הספר התיכון בוולפנבוטל. בספריית הרצוג אוגוסט איפשרה לו גישה לכתבי-יד בהם השתמש ללימודיו ולמחקריו. בשנת 1823 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בגטינגן והמשיך שנה נוספת ללמֵד בבית הספר התיכון וולפנבוטל.
צארייביץ' איוואן איוואנוביץ'
חיים מוקדמים
איוואן היה בנו השני של איוואן האיום מאשתו הראשונה אנסטסיה רומנובנה. אחיו היה פיודור. איוואן הצעיר ליווה את אביו במהלך הטבח בנובגורוד בגיל 15. במשך חמישה שבועות הוא ואביו היו צופים באופריצ'ניקים בהתלהבות ופורשים לכנסייה לתפילה. בגיל 27 איוואן נקרא לפחות כמו אביו, ובזמנו הפנוי כתב ביוגרפיה על אנטוניוס מסיה. איוואן נחשב כמי שהציל פעם את אביו מניסיון חיסול. אסיר לבוני בשם ביקובסקי הרים חרב נגד הצאר, רק שנדקר במהירות על ידי יורש העצר.
היינריך אוולד
ביוגרפיה
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-19 היה היינריך אוולד מזרחן ותאולוג מכובד ומוכר שיכול לקוות לעתיד גדול. בשנת 1831 מונה לפרופסור מן המניין ללימודי הברית הישנה בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת גטינגן. בשנת 1833 נבחר לאקדמיה למדעים של גטינגן, בשנת 1835 שימש כפרופסור לשפות המזרח, ובאותה שנה קיבל מינוי של כבוד בפקולטה. בדצמבר 1834 התקבל כחבר מבחוץ לאקדמיה הרוסית למדעים בסנקט פטרבורג. ב-12 בדצמבר 1837 הגיעה הקריירה שלו בגטינגן לסיום מפתיע כאשר מחה, יחד עם שישה מעמיתיו, על השינוי בחוקת ממלכת הנובר. הוא הודח מכל משרותיו כאחד משביעיית גטינגן על ידי ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
עם זאת, המוניטין המדעי שלו הרחיק בהרבה מעבר לגבולות ממלכת הנובר, אם כי גם חווה התנגדות עזה ואף הואשם ביהירות. במאי 1838 מונה לפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת טיבינגן בממלכת וירטמברג ובשנת 1841 הועבר לפקולטה לתאולוגיה על פי בקשתו. בין תלמידיו באותה תקופה היו אוגוסט שלייכר ואוגוסט דילמן, שהתלהבו  מלימודי מזרחנות ושפות המזרח. תלמידו בטובינגן רודולף פון רוט ירש ברבות הימים את אוואלד כפרופסור לשפות המזרח והקים בטיבינגן את הקתדרה לאינדולוגיה (לימודי הודו). על עבודתו של אוולאד האפיל מותה של רעייתו שהלכה לעולמה ב-1840 בגיל 32. כמה מיצירותיו החשובות ביותר נוצרו בטובינגן ושם גם החלה המחלוקת המרה שלו עם התאולוג פרדיננד באור ועם אסכולת טובינגן  בנושאי המחשבה הנוצרית.
צארייביץ' איוואן איוואנוביץ'
מוות
ההערכה היא כי איוון איוואנוביץ' נהרג על ידי אביו, איוון האיום.
יחסיו של איוואן איוואנוביץ' עם אביו החלו להידרדר בשלבים המאוחרים של מלחמת לבוניה. כועס על אביו על כישלונותיו הצבאיים, איוואן דרש לקבל פיקוד על כמה חיילים לשחרור פסקוב הנצורה.
היחסים ביניהם התדרדרו עוד כאשר ב-15 בנובמבר 1581 הצאר, לאחר שראה את כלתו ההרה של יורש העצר לבושה בבגדים קלים לא שגרתיים, תקף אותה פיזית. כששמע את צרחותיה, מיהר יורש העצר להגנתה וצעק בכעס, "שלחת את אשתי הראשונה למנזר ללא שום סיבה, עשית את אותו הדבר עם השנייה שלי, ועכשיו אתה מכה את השלישית וגורם למות הבן שהיא מחזיקה ברחמה." לאחר מכן ילנה עברה הפלה טבעית. הצארייביץ' התעמת עם אביו בעניין, רק כדי לשנות את הנושא לחוסר כפיפותו בנוגע לפסקוב. הצאר איוואן האשים את בנו בהסתה למרד, האשמה שאיוואן הצעיר הכחיש, אך דבק בתוקף בדעה שיש לשחרר את פסקוב. כועס, אביו של איוואן הכה אותו בראשו עם שרביטו. בוריס גודונוב שנכח במקום ניסה להתערב אך קיבל מכות בעצמו. איוון הצעיר נפל, בקושי בהכרה ועם פצע מדמם. איוואן הבכור מייד השליך את עצמו על בנו, מנשק את פניו ומנסה לעצור את הדימום, תוך שהוא בוכה שוב ושוב, "ארור הנני! הרגתי את הבן שלי! הרגתי את הבן שלי!" איוואן הצעיר שב להכרה לזמן קצר ונחשב כמי שאמר "אני מת כבן מסור והמשרת הצנוע ביותר". בימים הבאים התפלל איוואן האב ללא הרף לנס, אך ללא הועיל, והצארייביץ' מת מפצעיו ב־19 בנובמבר 1581.
למותו של איוואן היו השלכות חמורות על רוסיה, מכיוון שהיא לא הותירה שום יורש מוכשר לצאר. לאחר מותו של הצאר בשנת 1584, בנו פיודור הראשון שלא היה מוכן לירושה, ירש אותו עם גודונוב כשליט בפועל. לאחר מותו של פיודור, רוסיה נכנסה לתקופה של חוסר ודאות פוליטית המכונה זמן תקופת הצרות.
ג'ון האוקסוורת'
תחילת דרכו
לאחר המלחמה מילא האוקסוורת' תפקידי פיקוד ומטה, ובכלל זה שימש כקצין אג"ם של החטיבה ה-15 בין השנים 1930–1932, וסגן עוזר המשנה הכללי במטה פיקוד הצפון עד 1934. בשנת 1937 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ומונה למפקד גדוד 2, רגימנט מזרח יורקשייר, עמו לחם במהלך המרד הערבי הגדול.
מלחמת העולם השנייה
באוקטובר 1939 מונה האוקסוורת' למפקד החטיבה ה-12, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-4, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת, ולאחר מכן נסוג עמה לבריטניה במבצע דינמו. במרץ 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-4, ופיקד עליה במהלך מבצע לפיד והמערכה בתוניסיה כחלק מהקורפוס ה-9. בסוף אוגוסט 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-46, ופיקד עליה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ובמהלך קרב מונטה קאסינו.
במאי 1944 הוא מונה לזמן קצר כמפקד הדיוויזיה ה-1, ולאחר מכן חזר לפקד על הדיוויזיה ה-46. בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה אשר הביאה לסיום המלחמה בזירה האיטלקית. עם סיום המלחמה הוחזרו חיילי הקורפוס לבריטניה והקורפוס פורק, אולם בדרך לבריטניה נפטר האוקסוורת' בגיברלטר כתוצאה מהתקף לב.
אברהם מעודד
אברהם ("כושי") מעודד (5 בפברואר 1944 יפו, פלשתינה-א"י – 30 בספטמבר 1987, חולון, ישראל) היה כדורגלן ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקיצוני הימני ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
קורות חייו
אברהם מעודד נולד ביפו ב-1944, והתגורר בסמוך למגרשה הביתי של מכבי יפו "מגרש הפחים". ב-1954 הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו ביחד עם חברי ילדותו בלפור גולדברג ודיקו הרה. באותו המחזור שיחק עמם מוצי ליאון. משחקו הראשון בשורות קבוצת הבוגרים נערך ב-21 באוקטובר 1962, במהלך עונת 1962/1963 בליגה הלאומית. מכבי יפו ניצחה את מכבי חיפה 4–2 ומעודד כבש את שער הבכורה שלו בליגה הלאומית במשחק זה. ביוני 1963 הצטרף למסעה של הקבוצה לליון אשר בצרפת והשתתף במשחקי מכבי אירופה בהם זכתה יפו בטורניר הכדורגל. בעונת 1963/1964 בליגה הלאומית תחת המאמן נוטקו ולב סיימה הקבוצה כסגנית אלופת ישראל בכדורגל.
מעודד שיחק בשורות מכבי יפו עד לסיום עונת 1966/1968 בליגה הלאומית "העונה הארוכה" ובסיומה עבר לשחק בקבוצת שמשון תל אביב. מעודד שיחק עונה אחת בשורות שמשון תל אביב ובמהלכה השתתף בשני משחקי ליגה, ובסיומה של העונה שב לקבוצת נעוריו מכבי יפו. בעונת 1969/1970 בליגה הלאומית שיחק בשורות יפו והשתתף ב-4 משחקי ליגה. מכבי יפו אשר אומנה על ידי איינשטיין קליש ירדה בסיום העונה לליגה השנייה, ובסיומה פרש מעודד ממשחק פעיל. בין השנים 1971–1973 אימן אברהם מעודד את קבוצות הנערים במכבי יפו ועם חניכיו נמנה אלי שכטר.
לאחר פרישתו מעולם הכדורגל ניהל מעודד אולם סנוקר ובהמשך ניהל חנות רהיטים שנקראה "מרפדיית כושי" בדרום תל אביב. מעודד התגורר בחולון. ב-30 בספטמבר 1987 חש ברע והובהל לבית החולים וולפסון, ובבית החולים לקה בדום לב והלך לעולמו. הובא למנוחות בבית העלמין הדרום. מעודד היה נשוי פעמיים. מנישואיו הראשונים היה אב לבת ומנישואיו השניים היה אב לבן ולבת. בנו טל מעודד הלך לעולמו ב-1994 ממחלה ממארת.
עמנואל מקרון
עמנואל ז'אן-מישל פרדריק מקרון (בצרפתית: Emmanuel Jean-Michel Frédéric Macron; נולד ב-21 בדצמבר 1977) הוא נשיא הרפובליקה החמישית של צרפת.
כנשיא צרפת מכהן מקרון גם כנסיך-שותף של אנדורה. בגיל 39, הפך לנשיא הצעיר ביותר בתולדות הרפובליקה הצרפתית וראש המדינה הצרפתית הצעיר ביותר מאז נפוליאון בונפרטה.
כבנקאי השקעות לשעבר, היה מקרון סגן מזכיר בארמון האליזה, ושימש כיועץ מיוחד לנשיא פרנסואה הולנד. הוא מונה לשר הכלכלה בממשלתו של מנואל ואלס בשנת 2014 וקידם רפורמות לטובת המגזר העסקי. באוגוסט 2016 התפטר מהממשלה על מנת להתמודד בבחירות לנשיאות צרפת.
בנובמבר 2016 הכריז שירוץ כמועמד מטעם תנועת הרפובליקה בתנועה! שהוא הקים, הממוקמת במרכז המפה הפוליטית ודוגלת בדרך השלישית. הוא ניצח בסיבוב השני של הבחירות לנשיאות צרפת 2017 את מארין לה פן, מועמדת החזית הלאומית, כשגרף 66.1% מהקולות וניצח ב-99 מחוזות צרפת מתוך 101. הוא מינה את אדואר פיליפ לכהן כראש ממשלה תחתיו אך זה התפטר ביולי 2020 עקב חילוקי דעות בין השניים.
ב-24 באפריל 2022 נבחר לכהונה נוספת לאחר שגבר על מארין לה פן בבחירות לנשיאות באותה השנה.
ראשית חייו
מקרון נולד באמיין, בנם של ז'אן-מישל מקרון, פרופסור לנוירולוגיה באוניברסיטת פיקרדי ז'ול וורן, ופרנסואז מקרון-נוגואה, רופאה. הוא התחנך ברוב שנותיו בעיר הולדתו, על אף שהוריו שלחו אותו לסיים את שנת לימודיו האחרונה בתיכון היוקרתי על שם אנרי הרביעי בפריז. הוא סיים תואר ראשון ושני בפילוסופיה באוניברסיטת פריז נאנטר, וכן תואר שני נוסף בענייני ציבור במכון למדע המדינה פריז – לפני שהתכונן לקריירה בכירה בשירות אזרחי בבית הספר הלאומי למנהל (ENA), בו סיים את לימודיו בהצלחה ב-2004.
מקרון שירת כמפקח (inspector) במשרד הכלכלה הצרפתי בשנים 2004–2008. ב-2007 מונה לאחראי על הגשת דוחות לוועדה המיועדת לשפר את צמיחת הכלכלה בצרפת שבראשה עמד ז'אק אטלי. לאחר מכן שילם 50,000 אירו כדי לבטל את חוזהו הממשלתי ולעבור לעבוד בשוק הפרטי, שם התבסס כבנקאי השקעות בעמדה יוקרתית בבנק Rothschild & Cie Banque, השייך לחברת "Rothschild & Co" הנשלטת בידי משפחת רוטשילד.
קריירה פוליטית
מקרון הסביר כי היה חלק מ"ממשלת השמאל" כיוון שרצה "לשרת את האינטרס הציבורי". בספרו "Révolution", שפורסם בנובמבר 2016, מקרון מציג את עצמו הן כ"שמאלן" והן כ"ליברל", כי לדידו "בליברליזם אתה מחשיב עצמך כנותן אמון באדם". מקרון הצהיר כי ברצונו לגשר בין ימין לשמאל בדומה לפרנסואה ביירו וז'אק שבאן-דלמאס.
ההתמודדות בבחירות
מקרון הודיע על ריצתו לנשיאות בבחירות 2017 ב-16 בנובמבר 2016, תחת מצע הממזג רעיונות סוציאל-דמוקרטים עם כלכלת שוק חופשי בגישת "הדרך השלישית" ("Third Way"), בדומה לביל קלינטון, טוני בלייר וגרהארד שרדר. הדובר המרכזי במפלגה בעד דרך זו היה ראש הממשלה לשעבר מנואל ואלס, שמאוחר יותר תמך במקרון לנשיאות. מקרון מגדיר עצמו כ"לא שמאל ולא ימין". מפלגתו החדשה, "הרפובליקה בתנועה!", (!En Marche), דוגלת באיחוד בין שברי החברה הצרפתית, המפולגת בין שמאל לימין. הוא מגדיר את מפלגתו ככוח הפוליטי הפרו-אירופי היחידי בצרפת, ותומך בשדרוג מעמד צרפת באיחוד האירופי, לצד תמיכה בקליטת אזרחים זרים שייתנו יד בהזנקת הכלכלה. הוא תומך במאבק בשינוי האקלים ובהסכם פריז, וכן באיזון בין צרכים אקולוגיים ודרישות כלכליות.
עמדותיו של מקרון בנושא ביטחון לאומי ומאבק בטרור ניציות, הכוללות תמיכה בהגדלת תקציב הביטחון ל-2% מהתמ"ג והגדלת מספר השוטרים, ועם זאת הוא תומך בקבלת פליטים מסוריה בדומה למדיניותה של אנגלה מרקל. הוא תומך בברית נאט"ו ומחזיק בעמדות ניציות גם בנוגע למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, והאשים את ממשלת רוסיה בהתערבות בבחירות הצרפתיות, בדומה להתערבותם בבחירות לנשיאות בארצות הברית ב-2016, על ידי הפצת פייק ניוז ודיסאינפורמציה נגד מקרון דרך רשתות התעמולה של הקרמלין, RT וספוטניק, וכן בניסיון לחדור למחשבי הקמפיין שלו דרך מתקפות סייבר. ב-5 במאי 2017, דקות לפני חצות ויממה לפני הבחירות, האשים הקמפיין של מקרון רשמית כי מחשביו נפרצו באופן "מתואם ומסיבי", ושהמיילים הגנובים הודלפו. פירמת סייבר מתמחה הודיעה כי המתקפות הגיעו מקבוצת האקרים המזוהה עם המודיעין הרוסי, כשאותה קבוצה הואשמה על ידי קהיליית המודיעין האמריקאי בפריצה למפלגה הדמוקרטית ולגופים פוליטיים נוספים, כחלק מקמפיין מאורגן להתערבות בבחירות בהוראתו של ולדימיר פוטין.
ביחס לישראל תומך מקרון בהמשך המדיניות הצרפתית המסורתית התומכת בשתי מדינות לשני עמים ומתנגדת להתנחלויות, תוך התנגדות להכרה חד-צדדית במדינה פלסטינית ולתנועת החרם על ישראל, "BDS".
ב-23 באפריל 2017 העפיל מקרון לסיבוב השני עם 24% ממניין הקולות (8,657,326 קולות), בו התמודד מול מארין לה פן מהחזית הלאומית. ברחבי הקשת הפוליטית, מנהיגי השמאל והימין-מרכז, בהם הנשיא הפורש פרנסואה הולנד, ואף המתמודדים מולו, בנואה אמון ופרנסואה פיון, הביעו תמיכה במקרון נגד לה פן, מלבד מנהיג השמאל הרדיקלי ז'אן לוק מלנשון שאמר שהצבעה ללה-פן תהיה "טעות נוראית" אך לא הביע תמיכה מפורשת. גם מנהיגים בעולם הביעו בו תמיכה, כולל נשיא ארצות הברית לשעבר ברק אובמה. בסקרים שנעשו לקראת הסיבוב השני, וכן לאחר העימות בינו ללה פן, רוב הנשאלים תמכו בו. לבסוף ניצח את הסיבוב השני עם יותר מ-66% מהקולות (20,703,694 קולות), הפער הגדול ביותר ברפובליקה החמישית מאז ניצח ז'אק שיראק את ז'אן-מארי לה פן ב-2002.
ב-24 באפריל 2022 נבחר לנשיאות צרפת עם 58.6% מקולות המצביעים ובפער של 17% מקולות יריבתו לה פן והימין הקיצוני בראשותה שזכה ב-41.4% מהקולות. בבחירות שהתקיימו ביוני 2022 איבדה רשימתו את הרוב באספה הלאומית אך נשארה הרשימה הגדולה ביותר. מקרון נאלץ להקים ממשלת מיעוט.
מדיניות פנים
ב-14 במאי 2017 הושבע לנשיא צרפת השמיני בתולדות הרפובליקה החמישית ולנסיך-שותף של אנדורה לצד ז'ואן אנריק ויווס אי סיסיליה, בישוף אורז'ל), וה-25 במספרו כלל. הוא מינה כראש ממשלה תחתיו את אדואר פיליפ, חבר מפלגת הרפובליקנים ומתון שהיה מקורב לאלן ז'ופה. ביוני באותה שנה זכתה מפלגתו של מקרון, הרפובליקה בתנועה! (!La République en Marche), במסגרת סיעתה בקונגרס, ברוב מוחלט באספה הלאומית בבחירות הפרלמנטריות, עם 308 מושבים מתוך 577, ויצרה ברית משותפת עם מפלגת המרכז בראשות פרנסואה ביירו, מודם (MoDem), המביאה לתנועה 350 מושבים בבית המחוקקים.
ביולי 2017, לאחר סקנדל פוליטי-כלכלי שנגע למינויים לתפקידי ממשל שבוצעו בידי פרנסואה פיון, מקרון תמך בחקיקה של האספה הכללית שאסרה על קיום נפוטיזם בממשל. החקיקה הייתה השלב הראשון בתוכנית ממשלתית שקידם מקרון להפחתת השחיתות השלטונית בצרפת. מקרון מקדם עוד מעלייתו לנשיאות מדיניות שנועדה לשפר את יחסי הממשל ואיגודי הפועלים כך שהאחרונים יהיו כמה שיותר אפקטיביים בקידום המדינה לפי המודל של גרמניה ומדינות סקנדינביה. מקרון כמו כן התנגד לגיוס עובדים זרים ממזרח אירופה שיועסקו בצרפת במחירי זולים במטרה לשמור על מעמדם הכלכלי-חברתי של העובדים הצרפתים.
מאז 2018 מתמודד מקרון מול מחאת האפודים הצהובים, במקור הייתה מכוונת בעיקר נגד עליית מחירי הדלק ויוקר המחיה בצרפת, אך התרחבה מאז לשביתה גם של עובדי התחבורה הציבורית ושירותי הכבאות, בעקבות הכרזתו על תוכנית פנסיה חדשה ובמסגרתה כל עובד יזכה לפנסיה בהתאם לצבירת נקודות וככל שיעבדו יותר כך תגדל הפנסיה, ולהפך. התכנית ספגה ביקורת והתנגדות עצומה מבית והביאה את המדינה למצב של שביתה מתמשכת, שנמשכת מאז 5 בדצמבר 2019.
לאחר החלטת בית המשפט העליון בפריז לדחות את ערעור משפחתה של שרה חלימי על שחרור רוצחה, התבטא מקרון כנגד החלטת בית המשפט. בפגישתו בשנת 2019 עם נציגי הקהילה היהודית בצרפת, טען מקרון כי "אנטי-ציונות היא אנטישמיות מודרנית", אחרי גל אירועים אנטישמיים שסחפו את צרפת.
ממשלתו שאפה לחזק את תחום ההייטק במדינה. לשם כך השיק מקרון את "תחנה F", פרויקט חממה בפריז. מקרון הקצה לפרויקט כמעט 10 מיליארד יורו בהטבות מס ותמריצים אחרים, כדי לפתות פעילות מחקרית ועסקי בינה מלאכותית. בנק חדש נוסד כדי לסייע לממן הזנקים. הוא פעל להגדיל את ההשקעות הפרטיות בתחום זה.
ב-27 ביוני 2023, פרצו ברחבי צרפת מהומות אחרי תקרית שבה נורה למוות נער שנעצר לבדיקת תנועה בנאנטר, פרבר של פריז, אבל ניסה לברוח עם רכבו ואז נורה מטווח קצר על ידי אחד משני השוטרים שביקשו לבדוק אותו. במשטרה טענו תחילה כי השוטר ירה בו כיוון שהרכב לכאורה עמד לדרוס אותו, אבל תיעוד שהופץ אחר-כך ברשתות החברתיות הפריך את הטענה הזו והראה ששני השוטרים עמדו לצד הרכב, וכי השוטר פתח באש ממש כשהנער החל לנסוע קדימה – ולא לעברו. בעקבות זאת, החלו אזרחים בהתפרעויות ומעשי אלימות, ביזה, והצתה.
תקרית הירי מגיעה על רקע טענות ארוכות-שנים לאלימות משטרתית מופרזת, שמופנית בעיקר כלפי שחורים וצרפתים ממוצא ערבי ומוסלמי. לאלה מצטרפות גם תלונות על גזענות כלפי האוכלוסיות הללו, שמתמודדות עם עוני.
מדיניות חוץ
מקרון מתח קו חריף מול הרפובליקה הטורקית עקב שאיפותיה להגדלת ההשפעה במזרח התיכון ובאירופה. במסגרת מלחמת האזרחים השנייה בלוב, המשמשת מלחמת פרוקסי בין טורקיה ורוסיה, צרפת תחת מקרון מצדדת ברוסיה ותומכת בכוחות "בית הנבחרים" תחת פיקודו של פילדמרשל ח'ליפה חפתר. מלבד שיתוף הפעולה בלוב, יחסי צרפת–רוסיה נותרים מתוחים בכל הנוגע למלחמה באוקראינה, איפה שצרפת וגרמניה נוקטות בתמיכה באוקראינה במטרה למנוע מעליית ההשפעה הרוסית על מזרח אירופה. במסגרת משבר הריבונות הטריטוריאלית בשנת 2020 על הים האגאי, בין טורקיה ליוון, צרפת צידדה ביוון שאוימה להתערב מבחינה צבאית נגד טורקיה במקרה של מלחמה.
במהלך המחצית הראשונה של שנת 2021, המעורבות הטורקית במלחמת האזרחים השנייה בלוב שנעשתה בגלוי שינתה את פני המלחמה והחלישה את כוחות בית הנבחרים שנתמכו בידי צרפת, רוסיה, איחוד האמירויות הערביות ומצרים. במקביל, צרפת וטורקיה מנהלות מאבק על השפעת המסחר על אלג'יריה בעוד צרפת היא יצואנית המסחר הגדולה ביותר לאלג'יריה אחרי הרפובליקה העממית של סין.
מקרון קידם הקמת כוח התערבות צבאי אירופי שיוכל לסייע למדינה לשמור על האינטרסים שלה באזור הסאהל באפריקה ובאזורים אחרים. צרפת ביצעה נסיגה צבאית ממאלי לאחר כתשע שנים של נוכחות צבאית צרפתית במדינה. הפעילות הצבאית הצרפתית (במסגרת מבצע ברקאן) עברה להתמקד בניז'ר.
במהלך המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022), צרפת שיחקה תפקיד משמעותי במאמצים הדיפלומטיים לתווך בין הצדדים וכן תמכה בסנקציות נגד רוסיה. צרפת סיפקה סיוע לאוקראינה בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה. מקרון הציע להקים את הקהילה הפוליטית האירופית - פורום חדש שנוצר בתגובה לפלישה הרוסית לאוקראינה כדי להציע רשת אירופית רחבה ומכילה יותר. הוא כולל גם מדינות שאינן חברות האיחוד האירופי.