cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התנגשות הציביליזציות
הדת כמעצבת ציוויליזציה
הספר קובע כי הדת היא קריטריון מפתח בחלוקה לציוויליזציות (להוציא את זו האפריקנית, בעלת החשיבות הקטנה היחסית, שיש סימן שאלה לגבי עצם קיומה). עם זאת, הספר מסתייג וטוען שרק דתות גדולות מספיק במספר מאמיניהן (כשהקטנה בהן היא דת שינטו, של הציוויליזציה היפנית, המונה בערך 120 מיליון מאמינים) יכולה להוות בסיס לציוויליזציה, כגון הנצרות, ההינדואיזם, הבודהיזם והאסלאם.
שמונה הציוויליזציות על פי הנטינגטון
על פי הנטינגטון, העולם נחלק ביסודו לשמונה ציוויליזציות עיקריות:
מדינת ליבה
מדינת ליבה היא מדינה בעלת השפעה ועוצמה כלכלית, צבאית ותרבותית בציוויליזציה שלה. מדינות הציוויליזציה נוטות בדרך כלל להיערך במעגלים קונצנטריים סביב מדינת או מדינות הליבה, בהתאם לדרגת ההזדהות שלהן עם הציוויליזציה או עם הגוש המדיני שלהן בתוכה. בהיעדר מדינת ליבה בציוויליזציה, היא תתאפיין בחוסר יציבות.
בציוויליזציה המערבית ישנם שני מרכזי ליבה הפועלים במשותף. האחד הוא ארצות הברית, והשני הוא הליבה הצרפתית-גרמנית. מרכז כוח נוסף הוא בריטניה, שמיטלטל ביניהם, ומארגן סביבו את חבר העמים הבריטי. הליבה הצרפתית-גרמנית ארגנה סביבה את האיחוד האירופי ובפרט את גוש האירו, וארצות הברית ארגנה סביבה את נפט"א כהתאגדות עם קנדה (ועם מקסיקו) ואת ארגון "ANZUS" כברית צבאית עם אוסטרליה וניו זילנד.
בציוויליזציות האורתודוקסית, הסינית וההינדית יש (בכל אחת מהן) מדינת ליבה אחת, הנמצאת במעמד בלתי מעורער (רוסיה, סין והודו, בהתאמה). הציוויליזציות היפנית והיהודית (אם נחשיב אותה כציוויליזציה) מונות מדינה אחת בלבד כל אחת, ומכאן שאין בהן מדינות ליבה.
בציוויליזציות האסלאמית, הלטינו-אמריקנית והאפריקנית אין כיום מדינות ליבה. עם זאת אפשר לזהות בכולן מספר מרכזי כוח עולים שעשויים בעתיד להיחשב ככאלו. בציוויליזציה האסלאמית אפשר לזהות חמש מדינות בולטות שרואות עצמן כמתאימות לתפקיד: טורקיה, ערב הסעודית, איראן, פקיסטן ואינדונזיה. בציוויליזציה הלטינו-אמריקנית, בעבר היה אפשר להחשיב את ספרד כמדינת הליבה של אמריקה הלטינית, אך מנהיגיה בחרו במודע שלא יהיה כך הדבר. ברזיל יכולה לשמש בתפקיד זה מכל הבחינות, אך הבעיה היא שבניגוד למרבית שאר מדינות האזור שבהן היה שלטון ספרדי, בברזיל היה שלטון פורטוגזי, וכך גם שפתה היום היא פורטוגזית. יש אפוא באמריקה הלטינית ארבע מדינות המתאימות לתפקיד: ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה ומקסיקו. בציוויליזציה האפריקנית, לאורך שנים רבות בריטניה הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות אנגלית, וצרפת הייתה מדינת הליבה של המדינות הדוברות צרפתית. כיום ישנן שתי מדינות המתאימות לתפקיד: דרום אפריקה וניגריה.
מדינה מבודדת
מדינה מבודדת היא מדינה חסרת שותפות תרבותית. דוגמאות לכך אפשר לראות באתיופיה, שיש לה שפה ייחודית (אמהרית), דת ייחודית, והיסטוריה אימפריאליסטית בשונה משכנותיה. דוגמה נוספת היא האיטי, ששפתה שונה משכנותיה (צרפתית), הרכבה האתני שונה אף הוא (מרבית התושבים הם ממוצא אפריקני), ובנוסף לזה גם הרכבה הדתי שונה (מיעוט פרוטסטנטי ושל דת הוודו). המדינה המבודדת החשובה ביותר לדעת הנטינגטון היא יפן. תרבותה הייחודית, ומאפייניה, הם בדלניים ואנטי-אוניברסליים. לזה יש להוסיף את העובדה שיפן היא אי והרכבה האתני הוא הומוגני.
מדינה שסועה
מדינה בעלת מספר לאומים (מדינה דו-לאומית או רב-לאומית), שכל הלאומים שבה נמנים עם אותה ציוויליזציה, כגון קנדה (צרפתים ואנגלים) או שווייץ (גרמנים, צרפתים ואיטלקים) – סיכויי שרידותה בשלמות גבוהים. לעומת זאת, מדינה בעלת מספר לאומים מציוויליזציות שונות, כגון יוגוסלביה לשעבר או ברית המועצות לשעבר – סיכויי הישרדותה בשלמות לאורך זמן נמוכים. מדינה כזאת נקראת "מדינה שסועה".
מדינה קרועה
מדינה קרועה היא מדינה שמעוניינת להשתייך לציוויליזציה אחרת. לדעת הנטינגטון, כדי שמדינה תצליח להגדיר מחדש את זהותה הציוויליזציונית, היא צריכה לעמוד בשלושה תנאים: הנטינגטון סוקר ארבעה מקרים שלדעתו אפשר להגדירם כמקרים כאלו:
ביקורת
התאוריה ספגה ביקורת מצד סופרים אקדמיים שונים, שערערו באופן אמפירי, היסטורי, לוגי או אידאולוגי על הטענות שעולות ממנה. חוקרי יחסים בינלאומיים בדרך כלל תופסים את התנגשות התרבויות באופן שלילי. , מומחה למדעי המדינה, ציין כי תאוריית "התנגשות הציביליזציות" נהנית מיוקרה מסוימת בקרב מעצבי מדיניות, אך מעטים המומחים ביחסים בינלאומיים שמסתמכים עליה. לטענתו התאוריה לא הוכיחה שהיא "מדריך שימושי או מדויק להבנת העולם".
במאמר המתייחס במפורש להנטינגטון טוען המלומד אמרטיה סן (1999) כי "מרבית התרבויות בעולם מתאפיינות בגיוון. הציוויליזציה המערבית אינה יוצאת דופן בכך. נוהג הדמוקרטיה שנפוץ במערב בעת המודרנית הוא במידה רבה תוצאה של קונצנזוס שהתגבש מאז עידן הנאורות והמהפכה התעשייתית, ובמיוחד במאה האחרונה לערך. לראות בכך מחויבות היסטורית – בת אלפי שנים – של המערב לדמוקרטיה, ואז להשוות את זה למסורות של התרבויות הלא-מערביות (ולהתייחס לכל אחת מהן כמונוליתית) – זאת תהיה טעות גדולה".
בספרו "טרור וליברליזם" (2003 ,'Terror and Liberalism'), טוען כי בימינו לא קיימים גבולות תרבותיים מובחנים. לטענתו, אין "ציוויליזציה איסלאמית" ואין "ציוויליזציה מערבית", והראיות להתנגשות בין ציוויליזציות אינן משכנעות, במיוחד כאשר בוחנים יחסים כמו אלה שבין ארצות הברית לסעודיה. בנוסף, הוא מציין שרבים מהקיצוניים האיסלאמיים הקדישו זמן משמעותי לחיים או לימודים בעולם המערבי. לפי ברמן, סכסוך נוצר בגלל אמונות פילוסופיות שקבוצות שונות חולקות (או אינן חולקות), ללא קשר לזהות תרבותית או דתית.
הספר בישראל
בישראל יצא הספר לאור בעברית בשנת 2003, שש שנים לאחר יציאתו לאור בארצות הברית. הספר יצא לאור על ידי הוצאת שלם, מטעם מרכז שלם ותורגם על ידי דוד בן-נחום. לגרסה העברית התווספה הקדמה לקורא הישראלי, על ידי דן מרגלית, בנוסף להקדמתו של הנטיגטון.
עונת 1920/1921 בסדרה השוודית
עונת 1920–1921 בסדרה השוודית הייתה עונת הכדורגל העשירית בשוודיה במסגרת ליגה (הטורניר שקדם לליגת העל השוודית), והיא הייתה ליגת הכדורגל המקצועני בשוודיה בשנים 1920–1921. על כל ניצחון קיבלה הקבוצה המנצחת 2 נקודות, על תיקו נקודה אחת ובעבור הפסד 0 נקודות. עונת 1920–1921 הייתה עונה שחולקה ל-2: משחקי סתיו (החל מאפריל 1920) ומשחקי אביב (הסתיימה ביולי 1921).
"זוכת הסדרה" (Seriemästare) הייתה ארגריטה, בפעם השלישית בתולדותיה, השנייה בכל הזמנים לאחר גטבורג.
לאחר שנתיים (1918, 1919) בהן שיחקו רק ארבע קבוצות בליגה, שתיים מסטוקהולם ושתיים מגטבורג, חזרו בעונה זו הקבוצות נורשפין, גאיס, הלסינגבורג ואסקילטונה, זאת בנוסף להמרבי, שרשמה את עונת הבכורה שלה בליגה. קבוצה נוספת שהצטרפה בעונה זו הייתה מאלמה ממחוז סקונה הדרומי, וכך בעונה זו התקיים לראשונה משחק ליגה בין גטבורג ומאלמה (שנכון לשנת 2016, הן הקבוצות החזקות והמעוטרות בשוודיה אי-פעם) משחק שלימים (מאז 18 ביוני 1922) ייקרא "התנגשות האלופים" (Mesta Mästarmötet).
לאחר עונה זו הופסק המפעל זמנית למשך שנה אחת (עונת 1921–1922). המפעל חודש בעונת 1922/1923, וכשנה ושבועיים לאחר מכן החלה ליגת העל השוודית כפי שהיא מוכרת היום.
בת שלמה
בת שלמה מרוחקת שבעה קילומטרים מזכרון יעקב וקבלה שירותים מוניציפליים ממנה.
היסטוריה
בשנת 1920 התגוררו במושבה כ-10 משפחות. בעת מאורעות תר"פ נעשו מספר ניסיונות לפגוע במושבה שנהדפו על ידי שומרי המושבה ושוטרים שהוצבו במקום בעקבות ההתקפה על מרח. בסוף 1928 נמנו בבת שלמה 52 נפשות.
בגלל מיקומה בתוך המשולש הקטן לא הצליחה המושבה להתפתח עד הקמת מדינת ישראל ובשנת 1949 היו בה רק 17 משפחות שמנו סך הכל 70 נפש. בשנת 1953 תוארה המושבה כמוזנחת וחסרת תשתיות בסיסיות.
כיום היישוב מורכב מהמושבה הוותיקה וממושב שהוקם בשנת 1950 על ידי עולים מתימן, מפולין, הונגריה וטרנסילבניה. מושב בת שלמה משויך כיום למועצה האזורית חוף הכרמל וחלקו הדרומי (רחוב המושבה) מוכרז שטח לשימור. במושב, התושבים מתפרנסים מחקלאות מטעי נשירים, שסק ומרעה בקר, אך כיום רובם בעלי מקצועות חופשיים. <BR> מסביב ליישוב נטועים מטעים בעמקים, גבעות עטורות חורש טבעי, נחלים ושטחי מרעה. מדרום לכביש ואדי מילק מצויים שרידי יער נטע של קק"ל ודרומית למושבה נמצא הר חורשן הפופולרי בקרב מטיילים, רוכבי אופניים ובעלי רכבי שטח.
בת שלמה נמצאת כ-50 מטר מעל פני הים.
אל-מתוכל הראשון
אל-מֻתַוַכִּל עלא אללה הראשון (מילולית: הנסמך על האל), אבו אל-פצ'ל (קרי: פדל) ג'עפר בן אל-מעתצם באללה (בערבית: المتوكل على الله الاول, ابو الفضل جعفر بن المعتصم بالله) נולד במרץ 821 והיה הח'ליף העבאסי ששלט בסאמרא בין השנים 847 ל-861. הוא ירש את אחיו אל-ואת'ק הראשון וזכור כמי ששם קץ למיחנה, הניסיון דמוי האינקוויזיציה של קודמיו לכפות את הפרשנות התאולוגית של האסכולה המעתזלית.
קורות שלטונו
בשנים 851–852 פרץ מרד של ארמנים אשר הצליחו להביס ולהרוג את הנציב העבאסי בארצם. אל-מתוכל שלח את המצביא הטורקי בוע'א הגדול (בוע'ה אל-כביר אל-שרעבי) ועמו צבא גדול. בוע'א הצליח להנחית תבוסות קשות על הארמנים ואף כבש ושרף את בירתם טביליסי. בוע'א תפס והמית את אסחאק בן אסמאעיל, מנהיג המורדים. באותה השנה התקיפו כוחות ביזנטיים את דמיאטה שבדלתת הנילוס בצפון מצרים. רק כעבור 4 שנים, ב-23 בפברואר 856, נערכה עסקת חילופי שבויים עם הביזנטים. עסקה נוספת עתידה הייתה להתבצע כעבור 4 שנים נוספות, ב-860.
באותה השנה דוכאה מרידה נוספת של שבט הבויה הסודני. הבויה היו משלמים מס על כריית זהב במכרות שבשטחם, אך עתה הם הפסיקו לעשות כן בגרשם את הכורים המוסלמיים ובהנהיגם משטר אימים על יושבי מצרים עילית. אל-מתוכל שלח את המושל אל-קומי להשליט מחדש את הסדר. בסיוען של 7 ספינות אספקה, הצליח אל-קומי להמשיך במסעותיו הצבאיים בחבל ארץ רחוק וקשה זה. הוא כבש מחדש את מכרות הזהב, הטיל מצור על המאחז המלכותי של הבויה והביס את מלכם בקרב. הבויה נוצחו ונאלצו לשוב ולהעלות מס.
שלטונו של אל-מתוכל נתפש כתור זהב של הח'ליפות העבאסית בשל הרפורמות הרבות שהתרחשו במהלכו. אל-מתוכל היה הח'ליף העבאסי החזק האחרון, ולאחריו חלה תפנית לרעה במצבה של השושלת. אל-מתוכל הסתמך יותר ויותר על עבדים טורקיים כחיילים ופקידים לנהל את מלחמותיו עם המעצמות הסובבות ולדכא מרידות פנימיות. חיילים אלו הצליחו לצלוח את הים התיכון ולהתחיל את כיבוש סיציליה מן הביזנטים. הוזיר הגדול של אל-מתוכל, אל-פתח בן ח'קאן, היה אף הוא טורקי במוצאו. הסתמכותו הגוברת על הטורקים עתידה הייתה לרדוף אותו, עת הרג את אחד ממפקדיהם הבכירים. לצד רדיפתו את השיעים, הדבר הביא לירידה משמעותית בשיעורי התמיכה הציבורית בו.
אל-מתוכל נרצח בידי חייל טורקי ב-11 בדצמבר 861. יש הסוברים שבנו, אל-מנתצר היה מהמעורבים בהזמנת הרצח בשל התנכרותו של אביו אליו. לפי המסופר במסורת, אל-מתוכל היה בעל גוון עור בהיר, גוף רזה וזקן דליל.
הישגיו התרבותיים של אל-מתוכל
בניגוד לאביו ולאחיו, לאל מתוכל לא הייתה חיבה יתרה לאומנויות ולמדעים. תחת זו היה בעל חיבה יתרה להדר מופרז ולבניה מונומנטלית. אל-מתוכל בנה את המסגד הגדול של סאמרא שהיה בשעתו המסגד הגדול בעולם. למסגד הייתה חצר פתוחה תחת השמים וסביבה אולמות תפילה בעלי 17 טורי עמודים. הקירות היו מצופים באריחי זכוכית ירוקה ומעל לכל התנשא זיגוראת חלזוני לגובה של 52 מטרים, אשר שרד עד לימינו.
אל-מתוכל הרחיב את סאמרא עיר שלטונו כלפי מזרח ובנה בה כ-20 ארמונות. העיר הפכה, לצד בגדאד, לאחת הערים הגדולות של העולם בן-התקופה. בשנת 860, הוא החל לבנות עיר חדשה במרחק 18 קילומטרים במורד החידקל ונתן לה את השם אל-ג'עפריה (כשמו הפרטי). אל-מתוכל הורה על חפירתן של תעלות מים נוספות מן החידקל על מנת להטות מים לסאמרא ולהשקות את גניה. אל-מתוכל הפקיד את חפירת אחת התעלות בידיהם של שני וזירים ושל הסופר והאסטרונום אל-פרע'אני. אל-פרע'אני, שלא היה בעל ניסיון מעשי בעבודות ציבוריות עשה טעות בחישוב והדבר הוביל לסתימת התעלה כעבור זמן קצר. אל-מתוכל שמע על כישלון הפרויקט, אך התערבותו של המהנדס סינד בן עלי הצילה את המעורבים כולם. אל-מתוכל נרצח זמן קצר לפני שהיה ביכולתו להוציא לפועל את איומיו.
אל-מתוכל נהג לערב את עצמו בדיונים דתיים שונים ולעיתים פעל לדכא כיתות שונות. כך, נפגש אל-מתוכל והתדיין עם קונסטנטינוס הפילוסוף שנשלח בידי הקיסר הביזנטי מיכאל השלישי להדק את הקשרים בין שתי האימפריות. אביו של אל-מתוכל נהג בסובלנות כלפי ההטפות של האמאמים השיעיים במדינה וכך נהג אף אל-מתוכל בשנותיו הראשונות. המוניטין הגובר של האמאם העשירי עלי אל-האדי הוביל את מושל העיר, עבדאללה בן מוחמד, לשלוח לאל-מתוכל מכתב ובו הזהיר מפני הפיכה מתוכננת. אל-מתוכל "הזמין" את האמאם השיעי לסאמרא, ושם הוא הושם במאסר בית הלכה למעשה והיה תחת עיניהם הפקוחות של מרגלי הח'ליף. לאחר מותו של אל-מתוכל הורעל אל-האדי לכאורה ונקבר בביתו. האוכלוסייה השיעית סבלה מדיכוי ואף קברו של חוסיין בן עלי בכרבלא נהרס ומי הפרת הוסתו עליו על מנת למנוע את העליה לרגל אליו. טוען-אמאם שיעי למשפחת עלי בשם יחיא בן עמר, נאסר והוצלף.
בימי אל-מתוכל ההשפעה של האסכולה המעתזלית הרציונליסטית הסתיימה. שאלות בנוגע לאופיו של הקוראן ירדו מעל הפרק והוסכם כי הקוראן "איננו נברא, ונצחי".
סארפי
סארפּי (בגאורגית: სარფი) הוא כפר קטן על שפת הים השחור, בגבול שבין טורקיה לגאורגיה.
כיום הוא שייך לאוטונומיה של אג'ריה. הוא היה בעבר חלק מפרובינציית לאזיסטן של האימפריה העות'מאנית. זהו מעבר הגבול היבשתי המרכזי שבין שתי המדינות, וצינור עיקרי של תנועת המסחר. במיוחד עבור חברות טורקיות שעושות עסקים בבתומי. סארפי ממוקם כ־12 ק"מ דרומית לעיר בתומי ו־20 ק"מ צפונית לעיר הטורקית הופה.
דוקטרינרים
דוקטרינרים (בצרפתית: Doctrinaires) או "החוקתיים" (Constitutionnels)  היו קבוצת מלוכנים ליברלים צרפתים - בהתחלה חוג רעיונות, אחר כך מפלגה, שפעלו בימי הרסטורציה הצרפתית (1830-1814) והמונרכיה של יולי (1848-1830) .הם תמכו ברעיון המונרכיה החוקתית מתוך תקווה לפשר בין משטר המלוכה לעקרונות המהפכה הצרפתית ובין המשילות לחירות. בראשם עמד רואייה-קולאר שהצטיין כנואם בחסד.. בעיניהם המונרכיה החוקתית הייתה כרוכה בהגבלות חמורות של זכות הבחירה ולהיבחר בפרלמנט (suffrage censitaire). בהגעתו לשלטון, העניק המלך לואי השמונה עשר צ'רטר (בצרפתית "שארט" - charte), הידוע כ"צ'רטר החוקתי מ- 1814" עם הקמת בית תחתון - "בית הנבחרים" ובית עליון "שאמבר דה פר" ("בית העמיתים")  שנבחרו על ידי מספר מוגבל של בעלי זכות הצבעה. היו אז בערך מאה אלף אזרחים בעלי זכות הצבעה וכ-15,000 בעלי זכות להיבחר. הדוקטרינרים היו אנשי מרכז ונחשבו למרכז-"שמאל" או ל"ליברלים שמרנים". בשנות המונרכיה של יולי, היו הדוקטרינרים ובראשם הדוכס ברוי ופרנסואה גיזו  קבוצה פוליטית ואינטלקטואלית בתוך מפלגת ההתנגדות. בימי שלטונו של לואי פיליפ ובייחוד בתקופת ממשלתו של המרשל ז'אן-דה-דייה סו (1847-1840) הם החזיקו בעמדותכוח ושלטו בזירה הפוליטית. הדוכס ברוי היה ראש ממשלה בשנים 1836-1835 וגיזו ב-1848-1847
השם
בהתחלה הכינוי "דוקטרינרי" ניתן מתוך לגלוג על ידי יריביהם. ב-1816 העיתון "Nain jaune réfugié" (שמשמעות שמו הוא "גמד צהוב פליט") שפורסם בבריסל על ידי בונפרטיסטים וגולים ליברלים, כתב על מנהיגם, רואייה-קולאר, כעל "הדוקטרינרי" או כעל "רואייה-קולאר של הדוקטרינה הנוצרית" כרמז   ללימודיו של הפוליטיקאי אצל נזירי "מסדר הדוקטרינה הנוצרית"  שהיו ידועים בשם "דוקטרינרים". הכינוי תאם גם את להט ההטפה והדבקות בדעותיו שאפיינו את רואייה-קולאר. המונח השתרש והיה לפופולרי והודבק גם לעמיתיו של רואייה-קולאר, כמו למשל המלוכנים המהגרים לשעבר, הדוכס רישלייה וארקול דה סר.
השקפתם
מקרב ה"דוקטרינרים" רואייה-קולאר עצמו, ז'אן מקסילימיליין למארק ומן דה ביראן היו חברים באספות המהפכניות. אטיין-דני פסקייה, הרוזן בניו, הברון באראנט, ז'ורז' קיווייה, ז'אן-ז'וזף מונייה, גיזו והדוכס דקאז מילאו תפקידים בכירים בימי האימפריה, אך היו כולם מאוחדים בעקרונות הפוליטיים ודמו ביניהם בשיטות. כמה מהם, כמו גיזו ומן דה ביראן היו תיאורטיקנים בתחום מדעי המדינה. הברון באראנט היה איש ספר. יעד מפלגתם הוגדר על ידי דקאז בסיסמה: "להלאים את המונרכיה ולהשליט את המונרכיה על צרפת". המונרך שהיה "מלך צרפת" בימי המשטר הישן נועד להפוך ל"מלך הצרפתים" בעוד שבמשטר הישן סמכות המלך נגזרה מזכות אלהית במונרכיה של יולי המלך היה לריבון לאומי שסמכותו לא נגזרה מאלהים אלא מהעם. ה"דוקטרינרים" שאפו להגשים את יעדיהם על ידי יישום הצ'רטר החוקתי מ-1814 של לואי השמונה עשר ועל ידי שיתוף פעולה עם המלך נגד המלוכנים הקיצונים, שביקשו לבטל לחלוטין את כל הישגי המהפכה הצרפתית. הם היו נכונים להעניק למלך הרבה חופש בבחירת שריו ובהכוונת המדיניות הלאומית. הם התנגדו לאחריות מיניסטריאלית שהייתה מאפשרת פיטורי השרים כתוצאה מהצבעת אי אמון של חברי הפרלמנט. הם רצו מלך שיסכים בכנות להישגי המהפכה ושימשול ברוח ליברלית, בהתיעצות עם בית נבחרים שייבחר על ידי אנשים שלפחות רובם אם לא כולם יהיו אמידים ובעלי השכלה ראויה. נמצא מלך כזה רק באישיותו של לואי פיליפ במונרכיה של יולי. פרנסואה גיזו ניסח את השקפת הדוקטרינרים בספרו "על ממשל מייצג ועל המצ העכשווי של צרפת" Du gouvernement représentatif et de l'état actuel de la France, שאותו פרסם ב-1816. בזירת העיתונות הבטאוני המפלגה היו L'Indépendant (שב-1817 שינה את שמו ל Le Constitutionnel ) וה-Journal des Débats. הדוקטרינרים מצאו תמיכה רבה בקרב בכירים לשעבר של האימפריה, שהאמינו בצורך במונרכיה חוקתית, כשנאו שנאה עמוקה את המשטר הישן וגם זכרו לרעה את שלטונו הסמכותני של נפוליאון, כמו כן בקרב הסוחרים, התעשיינים ובעלי המקצועות החופשיים, בייחוד עורכי הדין.
קיסרי
{{פירושונים|
רוחות של אהבה
רוחות של אהבה (בטורקית: Hercai, בתרגום חופשי הפכפך) היא סדרת טלוויזיה טורקית מסוגת דרמה רומנטית בכיכובם של אקין אקינוזו, אברו שאהין, גולצ'ין סנטיריקו, סרחאת טוטומלור, אויה אוסטוסי ואחמט טנסו טסנלאר. הסדרה הוקרנה בבכורה בערוץ ATV ב-15 במרץ 2019 והסתיימה ב-25 באפריל 2021.
עד היום יותר מ-120 מדינות קנו את הזכויות לשידור הסדרה. בישראל הסדרה הוקרנה בבכורה בערוץ הדרמות הטורקיות + ב-3 במאי 2020.
עלילה
רייאן היא נכדה למשפחת שאדולו, משפחה בולטת בעיירה מידיאט. סבה ואביה הם דמויות חשובות מאוד בחייה ובמשפחת שאדולו. עם זאת, רייאן מעולם לא הרגישה אהובה בבית על ידי מישהו פרט לאביה, הזאר (אביה החורג), אימה ואחותה הקטנה. רייאן עברה התעללות בילדותה מצד סבה בשל העובדה שהיא לא נכדתו הביולוגית והסיבה היחידה שהוא אימץ אותה למשפחה היא בגלל בנו הזאר, אבל היא לא יודעת את זה. בוקר אחד, רייאן יוצאת ברכיבה על סוסה אל השדות למקום החביב עליה שהיא אוהבת לצפות בזריחה. בדרכה חזרה הסוס שלה כמעט נפגע ממכונית, היא נופלת ומאבדת את ההכרה. נהג המכונית הוא צעיר יפה תואר בשם מירן, אשר נמשך אליה. הוא מחזיר אותה הביתה במכוניתו והסיפור מתחיל.
עורקי הסרעפת העליונים
עוֹרְקֵי הַסַּרְעֶפֶת הָעֶלְיוֹנִים (TA: arteriae phrenicae superiores) הם קבוצת עורקים קטנים המסתעפים מאבי העורקים החזי ומספקים את חלקה העליון של הסרעפת.
העורקים, הערוכים בזוגות, מסתעפים מחלקו הקדמי של אבי העורקים ונעים לפנים ולעבר צדי הגוף אל חלקה העליון האחורי של הסרעפת. בסופם הם משיקים לעורק הסרעפת השרירי ולעורק מסב הלב והסרעפת.
הפוך
הפוּך היא סדרת טלוויזיה ישראלית אשר הופקה ושודרה בשנים 1996–1998 בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור קשת.
כללי
יוצר הסדרה, התסריטאי והבמאי שלה הוא שמואל חיימוביץ'. במאי נוסף היה אריק רוטשטיין והמפיק הוא יונתן ארוך.
את שיר הפתיחה של הסדרה, "כבר עכשיו", כתב, הלחין ושר ירמי קפלן.
הרי הדולומיטים
הדּוֹלוֹמִיטִים (באיטלקית: Dolomiti, בגרמנית: Dolomiten, בפורלן: Dolomitis) הם רכס הרים המהווה חלק מהרי האלפים. הרכס נמצא בצפון איטליה, ונמשך מנהר אדיג'ה במערב עד עמק פְּיֵבֵה במזרח. גבול הדולומטים הצפוני הוא עמק פּוּסְטֶר, והדרומי הוא עמק סוּגָנָה.
הרי הדולומיטים נוצרו לפני 200 מיליון שנה, מתוך ים קדמון שכיסה את האזור. הם מאופיינים במצוקים גבוהים וחשופים, היוצרים נופים דרמטיים במיוחד.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס היא פסגת מרמולדה (3,343 מ').
היסטוריה
בזמן מלחמת העולם הראשונה, חצה קו הלחימה בין הכוחות האיטלקים לכוחות האוסטרו-הונגריים את הדולומיטים. אנשים רבים מבקרים בדולומיטים כדי לטפס ב"וִיָה פֶ'רָטָה", שבילים מוגנים שנוצרו לראשונה בזמן אותה מלחמה. בהסכם שנחתם עם סיומה של המלחמה הועבר הרכס כולו, שהיה שייך לחבל טירול האוסטרי, לידי איטליה.
השם "דולומיטים" נגזר משמו של המינרלוג הצרפתי דֵאוֹדָה גְּרָטֵה דֵה דוֹלוֹמְייה (Dolomieu), אשר היה הראשון שתיאר את סוג סלע המשקע האופייני להרים הללו, סלע הדולומיט.
תיירות
בהרי הדולומיטים רכבלים רבים העולים לרכסים הגבוהים, שכן זהו אזור סקי. אחדים מהם נמצאים לצדי כבישים ראשיים, דוגמת הרכבל במעבר פלצרגו (באיטלקית: Passo Falzarego) המגיע לבקתת לגזוי (באיטלקית: Lagazuoi) בגובה 2,752 מטר, או הרכבל במעבר פורדוי (באיטלקית: Passo Pordoi), המגיע לפסגת פורדוי (באיטלקית: Sass Pordoi) בגובה 2,950 מטר.
Bloom Energy Server
Bloom Energy Server (בעברית: תא האנרגיה בלום) הוא תא דלק של תחמוצת מוצקה המיוצר על ידי חברת "Bloom Energy" האמריקאית. התא משתמש בדלקים במצב נוזל או גז (דלקי מאובנים כבנזין, סולר ופרופאן) לצורך ייצור חשמל עבור האתר בו הוא בשימוש. לפי הצהרת החברה, תא בודד בגודל 10 סנטימטרים רבועים מייצר חשמל בכמות של כ-25 ואט.
על אף שהשיטה שבו נוצרת האנרגיה בתאי-הדלק מוכרת מכבר בתעשייה, טוענת החברה כי מצאו דרך ייחודית לייצר בתאים שלה אנרגיה ללא בעירה או שריפת דלקים, ובנצילות גבוהה יותר מאשר בתאי-דלק קודמים.
החברה המייצרת את התא גייסה עד כה יותר מ-400 מיליון דולר מקרנות הון סיכון ומשקיעים פרטיים לפיתוח המוצר. הגנרל קולין פאוול, מזכיר המדינה של ארצות הברית לשעבר, יושב בדירקטוריון החברה. בין החברות המשתמשות במוצר הן גוגל, פדקס, eBay, וולמארט וחברת קוקה-קולה.
כביש 383
כביש 383 הוא כביש רוחב (ממערב למזרח) המקשר בין כביש 3 בצומת שער אברהם לכביש 38 באזור מושב זכריה. הכביש מתחיל בגובה 60 מטר מעל גובה פני הים ומסתיים בעמק האלה בגובה 260 מטר.
לאורך הכביש נמצאים היישובים כפר הרי"ף, כפר מנחם, תירוש, גפן ושדות מיכה וכן יער חרובית ופארק בריטניה.
הכביש עובר בגשר עילי מעל כביש 6 ומסילת הרכבת לבאר שבע. בקרבת הגשר נמצאת תחנת הרכבת קריית מלאכי-יואב.
ביוני 1996 התרחש בכביש זה פיגוע ירי בו נרצחו בני הזוג ירון ואפי אונגר, ותינוקם ניצל ללא פגע. במקום הרצח הוצבה אנדרטה לזכר השניים.
הכביש נמצאת בטווח של 77.3 ק"מ מבאר שבע, קריית גת, אשדוד, אשקלון ויישובי עוטף עזה.
לנצט
לנצט הוא שם משפחה אשכנזי. {{פירושונים|
ראו גם
}}
עונת 1983/1984 בליגת העל ההולנדית
עונת 1983/1984 הייתה העונה ה-28 של ליגת העל ההולנדית בכדורגל, שהיא הליגה ההולנדית הבכירה. בסיום אותה עונה זכתה פיינורד באליפות הליגה. DS79, וילם II והלמונד ספורט ירדו לליגת המשנה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 18 קבוצות, (15 ששיחקו בעונה שעברה, אליהן הצטרפו DS79, וולנדם ודן בוס שעלו מליגת המשנה) ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 17 משחקים כל אחד - 34 מחזורים בסה"כ. בסיומם הראשונה זכתה באליפות והקבוצות במקומות 16, 17 ו-18 ירדו לליגת המשנה.
א' באלול
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בא' אלול היא פרשת שופטים.
לברוב
לברוב (ברוסית: Лавров) הוא שם משפחה.
ראפטורס 905
ראפטורס 905 (באנגלית: Raptors 905) היא קבוצת כדורסל קנדית מהעיר מיסיסוגה, אונטריו המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA מאז שנת 2015 ומסועפת לקבוצת טורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA. בעונתה השנייה של הקבוצה בליגה זכתה באליפות בפעם הראשונה.
אולמה הביתי של הקבוצה נמצא בהרשי סנטר, אך לעיתים היא משחקת במרכז אייר קנדה, אולם הבית של קבוצת האם.
היסטוריה
בראין קולנגלו, הנשיא והג'נרל מנג'ר של קבוצת טורונטו ראפטורס הכריז כבר בשנת 2008 על רצונו להקים קבוצת שתשחק בליגת הפיתוח של ה-NBA. העובדה שהקבוצה ממוקמת בקנדה יצרה בעיות הקשורות למיסים והראפטורס בחנו אפשרות להקים את הקבוצה החדשה בעיר רוצ'סטר שבניו יורק הנמצאת סמוך לגבול. באפריל 2015 הכריז מאסי אוג'ירי, שהחליף את קולנגלו בתפקיד, על כוונת הקבוצה להקים קבוצה שתצטרף לליגה כבר בעונת 2015/16. בשלב זה טרם הוחלט היכן תשחק הקבוצה. בסוף חודש יוני אותה שנה הכריזה הקבוצה סופית על הצטרפותה לליגה בעונה הקרובה. כמו כן הוכרז כי הקבוצה תקרא "ראפטורס 905" ובסיסה יהיה בעיר מיסיסוגה.
ב-7 ביולי 2015 הכריזה הקבוצה על מינויו של ג'ס מרמיוס, שהיה עוזר מאמן בטורונטו ראפטורס, כמאמן הראשי של הקבוצה החדשה.
משחק הבכורה של הקבוצה בליגה התקיים ב-14 בנובמבר והסתיים בהפסד 83-80 לפורט ויין מאד אנטס מסל ניצחון שנקלע עם השריקה לסיום. 8 ימים לאחר מכן השיגה הקבוצה את ניצחונה הראשון, כשגברה 87-96 על מיין רד קלאוס. ב-20 בדצמבר הוצב בקבוצה אנתוני בנט, שנבחר במקום הראשון בדראפט של שנת 2014 והפך לבחירה הגבוהה ביותר בדראפט שנשלח לליגת הפיתוח.
בספטמבר 2016 מונה ג'רי סטקהאוס למאמן הקבוצה. את העונה סיימה הקבוצה במאזן 11-39, המאזן השני בטיבו בתולדות הליגה. בפלייאוף ניצחה הקבוצה את קאנטון צ'ארג' בסיבוב הראשון ואת מיין רד קלאוס בחצי הגמר. בסדרת הגמר ניצחה את ריו גראנדה ואלי וייפרס בשלושה משחקים וזכתה בתואר האליפות הראשון. סקוט סאגס, משחקני הקבוצה השתתף במשחק הכוכבים של הליגה.
מלחמת צרפת–פרוסיה
מלחמת צרפת–פרוסיה (נקראת גם מלחמת צרפת–גרמניה; 19 ביולי 1870 – 10 במאי 1871) הייתה מלחמה בין הקיסרות הצרפתית השנייה לבין ממלכת פרוסיה ומדינות גרמניות אחרות. את המלחמה יזם הקיסר הצרפתי נפוליאון השלישי, מתוך חשש מעוצמתם הגוברת של הפרוסים ושל גרמניה מאוחדת, כאשר היסטוריונים מסוימים חושבים שהקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק גרם לצרפתים להכריז מלחמה, כדי לאחד את גרמניה למדינה אחת. ב-16 ביולי 1870, התכנס הפרלמנט הצרפתי כדי להכריז מלחמה על פרוסיה, ועשה זאת אחרי שלושה ימים. הגרמנים גייסו את חייליהם הרבה יותר מהר והתקדמו במהירות בצפון מזרח צרפת. לגרמנים היו חיילים רבים יותר, מאומנים טוב יותר, גנרלים טובים יותר, והצבא הפרוסי-גרמני השתמש בטכנולוגיות מודרניות (בעיקר רכבות וארטילריה) בצורה טובה יותר מהצרפתים. אחרי שורת ניצחונות גרמניים בצרפת נפל קיסר צרפת נפוליאון השלישי בשבי הגרמני, והצבא הצרפתי נחל תבוסה מוחלטת. הממשלה הצרפתית הכריזה על הרפובליקה הצרפתית השלישית בתחילת ספטמבר והמשיכה להילחם למשך 5 חודשים עד נפילת פריז ב-28 בינואר 1871. צרפת המובסת נאלצה להעביר לגרמניה את מחוז אלזס-לורן ולשלם פיצויים כבדים, תנאי כניעה שעוררו מרירות רבה. המתח בין המעצמות לא שכך והתפרץ שוב ב-1914, כחלק מהגורמים העיקריים למלחמת העולם הראשונה.
רקע היסטורי
צרפת של שנות השישים של המאה התשע עשרה הייתה תחת שלטונו של הקיסר לואי נפוליאון, המכונה נפוליאון השלישי. כבר בשנת 1853 בריאותו הלכה והתדרדרה, עקב טעויות רופאיו. כתוצאה מכך התרופף גם שלטונו של הקיסר, לאחר מספר החלטות שגויות, אשר נבעו כנראה ממצבו הבריאותי. המרץ האדיר שהשקיע הקיסר במדיניות החוץ, שהביא בתחילה לניצחון במלחמת קרים, הופנה עתה כלפי סכסוכים שלצרפת לא היה כל סיכוי לנצח בהם, כגון הניסיון הכושל ליצור אימפריה צרפתית בראשות קיסר בובה במקסיקו, וניסיונות להתערב באיחודה של איטליה. מבחינה פנימית היה השלטון בלתי פופולרי, ודיכא את חירויות האזרח, על אף שבשנותיו האחרונות ניתן לאופוזיציה להשמיע את קולה.
מנגד החל כוח חדש להשמיע את קולו בענייניה של אירופה. הייתה זו פרוסיה בראשותו של "קנצלר הברזל" אוטו פון ביסמרק. ביסמרק, גאון במדיניות חוץ וחסיד של תפיסת ה"ריאל פוליטיק", פעל במלוא המרץ לאיחודה של גרמניה תחת שלטונו של בית הוהנצולרן הפרוסי. ברור היה שבמקרה זה תאבד צרפת את ההגמוניה שלה באירופה, ולפיכך, כך ידע ביסמרק, על איחודה של גרמניה לעבור דרך פריז.
סכסוך הירושה בספרד
עילתה המיידית של המלחמה הייתה סכסוך בנוגע לכס המלוכה הספרדי. בספטמבר 1868 נמלטה איזבלה מלכת ספרד מכיסאה, בעקבות המהפכה המהוללת, ובמשך כמה חודשים הוצעו יורשים שונים לכיסא זה. מועמדו של ביסמרק היה הנסיך לאופולד לבית הוהנצולרן-זיגמרינגן, קרוב משפחתו של מלך פרוסיה. נפוליאון השלישי ראה בעין צרה את החיזיון של צרפת המכותרת על ידי גרמניה המאוחדת הנשלטת על ידי בית הוהנצולרן מצפונה וממזרחה, וספרד הוהנצולרנית מדרומה.
ביולי 1870 הכריז ליאופולד על ויתורו על כס המלוכה בספרד, אך נפוליאון השלישי לא הסתפק בכך, ודרש מהמלך הפרוסי וילהלם הראשון ערובה לכך שליאופולד לא ידרוש את הכס הספרדי בעתיד. וילהלם סירב לכך, היות שליאופולד כבר פרש מהמועמדות לכתר הספרדי. ביסמרק שראה את המברק שהוכן על ידי המלך בבאד אמס מחק ממנו את הקטע המסביר את הסיבה לסירוב וכך הפך המברק למעליב. כתוצאה מכך הכריזה צרפת מלחמה על גרמניה ב-19 ביולי 1870. ביסמרק הפתיע את נפוליאון השלישי בכך שהצליח לצרף ללחימה את המדינות הגרמניות הדרומיות, אשר היו נפרדות מפרוסיה, אך כרתו עמה רשת של בריתות חשאיות.
פרוץ הקרבות
ב-28 ביולי התייצב נפוליאון השלישי במפקדת הארמייה הראשונה במץ, וב-31 ביולי החלו הכוחות הצרפתיים לחצות את נהר הסאר. ב-2 באוגוסט כבשו הקורפוסים הצרפתיים ה-2 וה-3 את זארבריקן, שעליה הגנה הדיוויזיה ה-16 הפרוסית.
באותו זמן השלים הצבא הפרוסי-גרמני את גיוס המילואים וריכוזם, והעמיד 3 ארמיות לצורך המתקפה: הארמייה הראשונה בפיקוד קרל פרידריך פון שטיינמץ, הארמייה השנייה בפיקוד פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, והארמייה השלישית בפיקוד נסיך הכתר פרידריך. בעקבות כך עצרו הצרפתים את התקדמותם, ונסוגו בחזרה אל מעבר לגבול, ועברו למגננה.
במהלך הקרבות הראשונים, שני הצדדים ספגו אלפי אבדות מבלי שתושג התקדמות משמעותית. אמנם טעויות שעשה גנרל פון שטיינמץ, נתנו לצרפתים הזדמנות להבקיע את המערך הגרמני, אך עד שקלטו זאת, כבר שלחו הפרוסים תגבורות ושינו את תמונת המצב.
קרב גרבלוט והמצור על מץ
תוכנית המתקפה הפרוסית התבססה על הטמנת מלכודות לצבא הצרפתי, וניטרול הארמיות הצרפתיות באזור הגבול, ורק לאחר מכן להתקדם לעומק צרפת. מול הכוחות הפרוסיים עמדה הארמייה הצרפתית הראשונה – "ארמיית הריין", שהתרכזה סמוך לעיר המבצר מץ כ-10 ק"מ ממערב לעיר. הארמייה עמדה תחת פיקודו של מרשל פרנסואה אשיל בזן, שקיבל את המינוי רק ב-12 באוגוסט, אך נפוליאון השלישי המשיך לפקד עליה עד 16 באוגוסט.
ב-18 באוגוסט בשעה 08:00 בבוקר הורה המצביא הפרוסי מולטקה לארמיות הראשונה והשנייה לתקוף את הכוחות הצרפתיים. בשעה 12:00 בצהריים פתח מפקד הקורפוס ה-9 גנרל אלברכט גוסטב פון מנשטיין בהפגזה כבדה על אמוילר. הצרפתים התגוננו היטב ברובי השספו המצוינים שלהם, אך העדיפות הארטילרית הפרוסית הכריעה לבסוף את הקרב. בשעה 14:30 תקפה הארמייה הפרוסית הראשונה מכיוון מזרח, אך נבלמה על ידי הקורפוס ה-6 הצרפתי, בפיקוד מרשל פרנסואה סטיין קנרובר, וקורפוס המשמר והקורפוס ה-7 הפרוסיים ספגו אבדות כבדות. אולם, הצרפתים לא הצליחו לנצל את הצלחתם, מכיוון שהקורפוס הצרפתי ה-6 הופגז קשות על ידי הארמייה הפרוסית השנייה, ומפקד קורפוס המשמר הצרפתי גנרל שארל דניס בורבאקי החליט על דעת עצמו שהקרב עומד להסתיים במפלה, ומשום כך לא פתח במתקפת נגד על הכוחות הפרוסיים.
למחרת ב-19 באוגוסט חסם הצבא הפרוסי-גרמני את דרך הנסיגה לכיוון ורדן, ועם התחדשות הקרבות העדיף מרשל בזן להיכנס עם 150,000 חייליו לתוככי העיר מץ. מולטקה הפריש 3 קורפוסים מכוחותיו לצורך הקמת הארמייה הרביעית – "ארמיית המז", והעמידה תחת פיקוד אלברט, נסיך הכתר הסקסוני, ועליהם הוטל לקיים את המצור על העיר. לאחר חודשיים של מצור, נכנעו הצרפתים ב-27 באוקטובר ונלקחו לשבי הגרמני.
קרב סדאן
על מנת לשחרר את ארמיית הריין שכותרה במץ, החליטו נפוליאון השלישי ומפקדיו לחלץ את הארמייה על ידי ארמיית שאלון, ולאחר מכן לנתק את קווי האספקה הגרמניים, ובהמשך לחסל את הצבא הגרמני על ידי סיוע מארמייה נוספת ששהתה בפריז.
ב-30 באוגוסט לאחר קרב קצר בבומון, נסוגו הצרפתים לתוך העיר סדאן. במהלך הקרב ספגו הצרפתים אבדות כבדות, ומפקד קורפוס הפרשים ז'אן-אוגוסט מרגריט נהרג בראש לוחמיו. בעיר עצמה התחוללה היסטריה בעקבות התבוסה. לאחר שמק-מהון נפצע במהלך קרב בומון, נתן נפוליאון השלישי לגנרל אוגוסט-אלכסנדר דוקרו את הפיקוד על הארמייה, אך לפתע התברר כי המינוי הובטח לגנרל עמנואל-פליקס דה וימפפן מפקד הקורפוס ה-5. הבלבול חגג בשורות הצרפתים, ולבסוף הורה נפוליאון השלישי ב-2 בספטמבר על כניעה, ונלקח בשבי עם כל צבאו. בקרב זה נהרגו ונפצעו 17000 צרפתים ו-125000 אחרים נלקחו בשבי. הצרפתים הרגו 2320 פרוסים, פצעו 5980, ולקחו בשבי 700.
תבוסת צרפת
לאחר תבוסת הצבא הצרפתי בסדאן, הקיסר נפוליאון השלישי וצבאו בן 125,000 חיילים נפלו בשבי. היה זה סופה של הקיסרות השנייה. בפריז הוכרזה "ממשלת הגנה לאומית" אשר המשיכה בניהול המאבק. היו אלו השלבים העובריים של המשטר שייקרא לימים הרפובליקה הצרפתית השלישית.
הצלחתו של הצבא הפרוסי מוסברת בשל נחיתותו הצבאית של הצבא הצרפתי לעומת הצבא הפרוסי המאומן היטב, והמצויד בנשק מודרני, וגם על ידי מקצועיותו של ראש המטה של הצבא הפרוסי-גרמני, מולטקה ה"זקן". שנים לפני המלחמה עסק מולטקה בהקמת רשת גיוס, אימון והצטיידות שהתבססה במידה רבה על תשתית הרכבות, ואיפשרה ריכוז ושינוע מהיר ויעיל של צבא המילואים הפרוסי, על ציודו אל החזית בזמן קצר. כך, בשנת 1870, על אף שנפוליאון השלישי הוא שהכריז מלחמה, הצליח הצבא הפרוסי להגיע לעדיפות מספרית בגבול כאשר הצרפתים עוד היו עסוקים בגיוס. יתרה מזו, קווי הלוגיסטיקה שתכנן מולטקה איפשרו אספקה טובה יותר לצבא הפרוסי בשטחי האויב מאשר תפקודם של קווי אספקה הצרפתיים בארצם-שלהם. מולטקה היה כה בטוח בתכנונו ובתרגול הצבא, שלפי האגדה, בעת הגיוס של 1870, ישב וקרא ספר.
המדינאי לאון גמבטה, אשר התנגד בתחילה למלחמה, הכריז עתה כי מלחמה זו נכפתה על צרפת, וקרא לנקיטת התנגדות תקיפה לאויב. משהגיעו לאספה הלאומית הידיעות על תבוסת סדאן ונפילת הקיסר בשבי היה זה גמבטה שהכריז על כך באופן רשמי. הוא מונה לחבר בממשלת ההגנה הלאומית החדשה, וקיבל על עצמו את תפקיד שר הפנים. עם התקדמות הגרמנים לעבר פריז, יעץ גמבטה (כמוהו כשר הפנים הצרפתי עם תבוסת צרפת במלחמת העולם השנייה, ז'ורז' מנדל) כי על הממשלה לעבור מפריז, ולהמשיך את הלחימה גם לאחר נפילתה שנראתה כבלתי נמנעת. הצעתו של גמבטה נדחתה, שכן הממשלה חששה ממהפכה בפריז, ואכן, ניצניה של הקומונה הפריזאית החלו נראים בפריז. עם זאת נשלחה משלחת לעיר טור על מנת לארגן את ההתנגדות הצבאית משם. צעד זה נראה לגמבטה כבלתי מספק, וב-7 באוקטובר נמלט גמבטה מפריז בכדור פורח ובהגיעו לעיר טור הכריז על עצמו כשר הפנים ושר ההגנה. גמבטה ארגן הגנה תקיפה, והמלחמה נמשכה הרבה מעבר לציפיותיו של ביסמרק.
לאחר תבוסה נוספת ליד העיר אורליאן בדצמבר, נאלצה הממשלה לעבור לעיר בורדו, ובינואר 1871 נכנעה פריז. ב-18 בינואר 1871, הכריז על עצמו וילהלם הראשון כקיסר גרמניה המאוחדת (הרייך השני) באולם המראות בארמון ורסאי. כניעתה של צרפת הוכרזה אף היא במעמד זה. גמבטה נאלץ לקבל את הכניעה, ולאחר זמן מה התפטר במחאה על תנאי ההסדר שנכפו על צרפת.
הקומונה הפריזאית
המשמר הלאומי בפריז, והפועלים המתמרדים סירבו לקבל את תנאי הכניעה, והאשימו את הממשלה במחדל לארגן את ההתנגדות לגרמנים. ב-18 במרץ כבשו הפועלים את פריז, תוך שהם מכריזים על הקמת הקומונה הפריזאית. בעזרת הצבא הפרוסי הצליחה ממשלת צרפת, אשר העבירה את מושבה לוורסאי, לדכא את המרידה, במחיר דמים של כשלושים אלף הרוגים מקרב אנשי הקומונה (לעומת כתשע מאות ל"צבא ורסאי" כפי שכונה הצבא שדיכא את המרידה), בחלקם הגדול היו ההרוגים אזרחים, נשים וילדים. במיוחד ידוע לשמצה הטבח המכונה "שבוע הדמים" בין 21 במאי ו-28 במאי 1871.
תוצאות המלחמה
חוזה השלום הצרפתי גרמני נחתם בוורסאי ב-26 בפברואר 1871, ואושר בפרנקפורט ב"אמנת פרנקפורט", ב-10 במאי 1871. צרפת נאלצה למסור לגרמניה את מחוז אלזס לוריין, לשלם פיצויים בסכום של 5 מיליארד פרנק, ולאפשר שהיית כוחות גרמניים בתחומה עד שישולם הכופר (אשר בוצע, לפני המועד שנקבע לו, בשנת 1873).
המלחמה הביאה לעולם את גרמניה המאוחדת, המחושלת על ידי ניצחון צבאי, שהיה למאורע המכונן בתולדותיו של הרייך השני, ובעלת אתוס מיליטריסטי גאה ומנצח. צרפת, לעומתה, הייתה מרוסקת מבחינה צבאית, מפולגת על ידי אירועי הקומונה הפריזאית, ובמשך זמן רב ניסתה להתאושש מן המשבר. (עדות לניסיון להביא שוב לגאווה לאומית לאחר נפילת סדאן, הייתה בנייתה של כנסיית סקרה-קר ברובע מונמארטר בפריז, סמל לגדולה הלאומית המחודשת).
תוצאה בלתי ישירה של המלחמה הייתה כי מדינת האפיפיור, שנתמכה עד אז בידי צרפת, נכבשה על ידי איטליה ב-20 בספטמבר 1870, בצעד שהשלים את איחודה של איטליה.
המלחמה גרמה למרירות ולאיבה בין גרמניה לצרפת בעשורים הבאים. הייתה זו יריבות שלא יכלה לבוא לסיום כל עוד הוחזקה אלזס לוריין בידיים זרות, ותמונת הרי הווז' המוחזקים בידיים גרמניות היוותה צל תמידי על חייה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. המילה "revanche" – נקמה (ובהתאמה מדיניות של רבנשיזם) הייתה למילת המפתח ביחסים הבינלאומיים בשנים הבאות, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האסון העולמי הגדול, שאחת מסיבותיו הייתה מלחמת פרוסיה צרפת.
היהודים והמלחמה
יהודי גרמניה ראו במלחמה הזדמנות להוכיח את נאמנותם למולדתם, והתגייסו בהמוניהם לצבא הפרוסי. כ-14,000 יהודים שרתו בצבא הפרוסי בזמן המלחמה. גם בצבא הצרפתי שרתו יהודים. היהודים בצבא הפרוסי השתדלו לא לפגוע ביהודים מצדו השני של המתרס, ואף הוקמו ארגונים יהודיים-גרמניים שדאגו לתת יחס מיוחד לשבויים יהודים-צרפתים.
לודוויג פיליפסון, מהעיתון היהודי אלגמיינה צייטונג דס יודנטומס, פרסם רשימה של שמות כל החיילים היהודים בחזית, "כדי להפריך האשמות שווא". הרשימה כללה כ-4,700 חיילים קרביים בצבא הפרוסי, מצוינים בשמותיהם וערי הולדתם, ובתוכם 140 קצינים, 483 חללים ו-373 מעוטרי צלב הברזל. היהודים נאלצו להתמודד מול טענות אנטישמיות כנגדם בטענה שהם בוגדים במולדת בשני הצדדים. היהודים תרמו גם תרומה כספית וגם תרומה בגיוסם לצבא, בעניין הכספי תרמו יהודים עשירים משני הצדדים לדוגמא משפחת רוטשילד תרם 115 אלף פרנק לצבא הצרפתי ואילו אברהם אופנהיים תרם 4000000 פרנק לצבא הגרמני אך למרות תרומת היהודים במלחמה האנטישמיות לא נמנעה.
קידוח שחלות
קידוח השחלות (באנגלית: Ovarian drilling), הידוע גם בשם מולטיפרפורציה או קידוח שחלות לפרוסקופי דיאתרמי, היא טכניקה כירורגית שבה מנקבים את הקרומים המקיפים את השחלה עם קרן לייזר או מחט כירורגית באמצעות הליכי פלישה מינימליים. הוא נבדל מכריתת שחלות הטריז, כי כריתה כוללת חיתוך של הרקמה. קידוח שחלות בעזרת פלישה מינימלית החליפה את כריתת הטריז. קידוח השחלות עדיף על פני כריתת הטריז כי כריתה כי לחתוך אל תוך השחלה יכול לגרום להידבקותה, אשר עלול לסבך את תוצאות הניתוח. קידוח השחלות וכריתת השחלות הן אפשרויות טיפול כדי להפחית את כמות הרקמה שמייצרת אנדרוגן אצל נשים עם תסמונת השחלות הפוליציסטיות תסמונת השחלות הפוליציסטיות היא הגורם העיקרי להיעדר ביוץ, אשר גורם להיעדר פוריות נשית. הצגת של ביוץ יחיד יכול לשחזר פוריות.
קידוח שחלות לפרוסקופי, עשוי לשפר את האפקטיביות של טיפולי ביוץ אחרים ולהוריד את שעורי ההריונות המרובים, יותר מאשר אפשרויות טיפול אחרות כמו גונדוטרופין. התרופה האוראלית, כלומופין סיטארט היא התרופה המוצעת הראשונה לטיפול בתסמונת השחלות הפוליציסטיות. למרות זאת, כחמישית מהנשים עמידות בפני תרופה זו ולא מצליחות לבייץ. חולות נחשבות עמידות אם הטיפול נכשל במשך 6 חודשים במתן המינון המתאים. קידוח ההשחלות הוא אלטרנטיבה כירורגית לטיפול בכלומופין סיטראט וכמו כן הוא מומלץ לנשים עם הפרעות ביוץ מסוג שתיים. חלופות אחרות שאינן מצריכות התערבות כירורגית בטיפול בתסמונת השחלות הפוליציסטיות הם קולטי אסטרוגי אפנן, טמוקסיפן, מעכבי ארמוטאז, תרופות מווסתות אינסולין והורמונים מעודדות גירוי שחלות. האפקטיביות של ההליך הכירורגי דומה לטיפול בכלומופים סיטראט או בגונדוטרופין לטיפול בתסמונת השחלות הפוליציסטית אך גורמת לפחות ריבוי הריונות בזמן ההיריון ללא תלות באופן הטיפול, בין אם הוא חד צדדי או דו צדדי.
אם המטופלות לא מצליחות להרות 6 חודשים לאחר שהביוץ כבר חודש לאחר הליך קידוח השחלות, ניתן להציג אפשרות של טיפול בתרופות עשוי להיות מחדש או הפריה חוץ גופית (IVF) עשוי להילקח בחשבון.
השפעות הורמונליות
חלק הקריטריונים לאבחון תסמונת השחלות הפוליציסטית כולל רמות גבוהות של אנדרוגנים בדם או סימנים אחרים של עודף אנדרוגן. ההליך גורם ירידה בסרום האנדרוגן, ואולי גם ברמות האסטרוגן. לאחר שהזקיק והמשתית נהרסים, ישנה הפחתה ברמות הורמון אלו. ההליך גורם לירידה בהורמון המחלמן ולירידה זמנית באינהיבין בי. התאוריה הסבירה ביותר קובעת כי הפחתה של הורמונים אלה מובילים לעלייה בריכוז הורמון מגרה הזקיק, ובהורמון המין המחייב גלובולין, שמוביל להבשלת הזקיקים ולביוץ. סרום אסטרדיול בריכוז נמוך מקושר עם ירידה בפעילות ארומאטיזציה. גורמים מעודדי דלקתיות כגון גורם גדילה דמוי אינסולין-1 מיוצרים בשל פגיעה ומסייעים בהשפעה של הורמון מגרה הזקיק באמצעות זרימת דם רבה יותר ושליחת גונדוטרופין. רמות מחזוריות של הורמון המולריאון, שעוזר לכמת את רמת הפעילות של זקיק השחלה, יורדות לאחר קידוח השחלות אצל נשים עם תסמונת השחלות הפוליצסטיות.
הליכים
כאשר המטפל קובע כי הליך קידוח השחלות מתאים, והאישה מחליטה לעבור טיפול זה, יש צורך בקבלת הסכמה. הסיכונים מוצגים ומוסברים לאישה.
השיטה הנפוצה ביותר לביצוע ההליך היא באמצעות מחט מונופולרית או באמצעות וו בגלל הזמינות של הכלים וההתקנה הפשוטה שלהם. סוגי ציוד נוספים ששכיחים בהליך זה הם אלקטרודות חשמליות דו־קוטביות, ארגון, או לייזר מסוג אנדיאד. לכלים אלו יש את היכולת להגיע לתוצאות הרצויות עם דיוק מרבי. בדרך כלל, צריבה בעוצמה של כ-100 וואט חשמלי נעשית כדי לחצות את שחלות קליפת המוח, ולאחר מכן אלקטרוגניזציה מתבצעת בעוצמה של כ-40 וואט, אולם העוצמה יכולה לנוע בין 30 ל-400 וואט. הניקובים הכירורגים מבוצעים על השחלה של קליפת המוח ולרוב יהיו בעומק של 4–10 מ"מ וברוחב של 3 מ"מ. מספר הניקובים תלוי ביכולת להרות. מחקרים הראו שבין 5 ל-10 ניקובים צפויים להניב את התוצאה הרצויה.
יתרונות
לקידוח השחלות יש שיעור נמוך יותר של תסמונת שחלתי ושל רב-עוברית ההיריון. היתרונות של ההליך כוללים את העובדה שמדובר בטיפול יחיד לעומת מספר טיפולים של הביוץ ההשראה. יתרונות נוספים של טכניקה זו כוללים יחס משתלם של עלות-תועלת וכי ההליך יכול להתבצע ללא אשפוז.
היסטוריה
קידוח השחלות שימש לראשונה בטיפול בתסמונת השחלות הפוליציסטיות ב-1984 והתפתח לניתוח בטוח ויעיל. לאחר ביצוע ביצוע קידוח השחלות בחולים עמידים לכלומיפין סיטראט ב-1984, יוהאנס מצא כי טכניקה זו הגבירה את שיעורי הביוץ ל-45% ושעורי ההיריון ל-42%. ב-1988, הלפרוסקופיה שונתה מעט מההליך של יוהאנס, וגרמה לירידה בהורמון הגירוי הפעימה ואת יותרת המוח ההיענות לטיפול של תסמונת השחלות הפוליציסטיות. ב-1989, קידוח השחלות נערך עם ארגון, פחמן דו-חמצני (CO2) או אשלגן-titanyl-פוספט (KTP) לייזר אידוי שגרם לביוץ ספונטני ב-71% מאלו שטופלו. ההליך שונה לפופולרי בטיפול של חולים עם עמידות לCC.
נל
נל (באנגלית: Nell) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1994 בבימויו של מייקל אפטד עם ג'ודי פוסטר, ליאם ניסן ונטשה ריצ'רדסון בתפקידים הראשיים. ניסן וריצ'רדסון נישאו באותה שנה כפי שקרה גם בעלילת הסרט.
התסריט מבוסס על המחזה אידיגלוסיה (Idioglossia) מאת המחזאי האמריקאי מארק הנדלי משנת 1987. הנדלי גם השתתף בכתיבתו.
הסרט הצליח והיה לשובר קופות.
תקציר העלילה
ד"ר ג'רי לובל (ליאם ניסן) הוא רופא בעיירה רובינסוויל בקרוליינה הצפונית. יום אחד הוא מתבקש להגיע לחווה ביער קרוב בו גרה אישה בשם ויולט קלטי שנמצאה בביתה ללא רוח חיים.
לאחר שהוא קובע את מותה הוא משוטט בבית ולתדהמתו הוא מגלה בקומה השנייה, נערה מפוחדת שמדברת בשפה בלתי מובנת. הוא מוצא בבית פתק שכתבה הזקנה המבקשת שיידאגו לבתה, נל. בעזרת השריף של העיירה הוא מגלה שוויולט נאנסה לפני שנים וכתוצאה מכך הרתה.
לג'רי אין ניסיון בטיפול בילד פרא. הוא מתייעץ עם ד"ר פולה אולסן (נטשה ריצ'רדסון) העובדת במוסד לטיפול בילדים אוטיסטים.
פולה ומנהל המוסד, ד"ר אלכסנדר "אל" פאלי (אלברט ליברטיני) חושבים שנל אינה מתאימה לאבחנה של "ילד פרא" ומבקשים לאשפזה בבית חולים לבירור. ג'רי מתנגד לכך והעניין מגיע לבית משפט. השופט נותן לג'רי ופולה תקופה של שלושה חדשים להערכה וטיפול בחווה לפני שיחליט על אשפוז.
ג'רי מבקש חופשה מעבודתו, מגיע לחווה וגר באוהל. פולה מגיעה למקום בסירת מנוע מצוידת במכשירים אלקטרונים למעקב, שסופקו על ידי המוסד המבקש לחקור את המקרה המעניין הזה. שניהם מתחילים את המעקב תוך יריבות מסוימת.
פולה מגלה שהשפה הבסיסית של נל היא אנגלית והיא משובשת בגלל שאמה דברה בשפה עילגת לאחר שלקתה בשבץ מוחי וכן בגלל השפה המיוחדת שפיתחה עם אחותה התאומה שמתה. ג'רי מצליח לאט להתקרב לנל ורושם בפנקס את המילים שלה ומקבילותיהן באנגלית מדוברת.
הם מגלים כי נל נוהגת להסתגר ביום ולצאת לשחיית עירום באגם בלילה כי כנראה אמה הסבירה לה שביום זה מסוכן לשהות בחוץ.
הסיפור של נל מתפרסם בתקשורת וג'רי נאלץ להרחיק בכוח עיתונאים מהמקום.
בתום תקופת המבחן דן בית המשפט בעניין וג'רי מעלה את נל לדוכן העדים ומסייע לעדותה בתרגום המילים שלה לאנגלית מדוברת. בית המשפט מחליט על אשפוז אך נל מידרדרת בבית החולים וג'רי מוציא אותה משם על דעת עצמו ומחזיר אותה לחווה.
סוף הסרט מתרחש כעבור חמש שנים. פולה וג'רי מתאהבים ומתחתנים והם באים לפגישה עם נל בחווה ביחד עם בתם רותי. נל משחקת עם רותי כמו ששיחקה עם אחותה התאומה.
קוטג' (גבינה)
גבינת קוטג' היא סוג של גבינה טרייה רכה המכילה חתיכות גבן. הגבינה נפוצה במטבח הישראלי. וזמינה באחוזי שומן שונים. היא מיוצרת מגושי גבן אליהם מוספת שמנת ומרכיבים נוספים.
היסטוריה ומקור השם
מקור השם "קוטג" הוא במילה cot שמשמעותה בית או בקתה בשפות גרמאניות רבות. במאה ה-13 התווספה למילה הסיומת age והמילה החדשה נועדה לתיאור בקתה עם שטח אדמה סביבה. מאז המאה ה-18 המילה cottage משמשת כתיאור לכל בית קטן באזור כפרי. הגבינה נקראת כך ("גבינת בקתה") בשל אופן ההכנה שלה. התהליך הפשוט והבסיסי אפשר לכל משק בית להכין את הגבינה באופן עצמאי. בחודשי הקיץ, כאשר הצאן והבקר נשלחו למרעה מרוחק, ניצלו הרועים את זמנם הפנוי לעבודות נוספות. אחת מהן הייתה האפשרות להתנסות במלאכת הכנת גבינה פשוטה זו.
מאפיינים
גבינת קוטג' היא מוצר חלב מבוסס גֶבן בטעם עדין. גבינת הקוטג' מרוקנת מנוזליה אך אינה עוברת דחיסה כך שחלק ממי הגבינה נותרים. גבינת קוטג' שעוברת דחיסה הופכת לגבינת הופ, לגבינת חוואי או לקסו בלאנקו. בשוודיה גבינת קוטג' מכונה לרוב קזו, כשמו של יצרן הגבינה הידוע ביותר במדינה.
נהוג לאכול גבינת קוטג' כפי שהיא, כתוספת לסלט, כחלק מקינוחים, וכמטבל לחטיפים. גבינת קוטג' יכולה להוות תחליף לגבינה מגוררת או לגבינת ריקוטה ברוב המתכונים (כמו לזניה). הגבינה פופולרית בקרב אנשים הנמצאים בדיאטה ונאמני מזון בריאות. הגביה אהודה גם בקרב מפתחי גוף בשל רמת חלבון הקזאין הגבוהה ורמת השומן הנמוכה.
גבינת קוטג' עתירת חלבון ודלת שומן ופחמימות.
תהליך ייצור
קיימות מספר שיטות ייצור אשר בבסיסן יצירת גבן מהחלב באמצעים שונים, חיתוך הגבן לגדלים הרצויים, שטיפת גושי הגבן המתקבלים מעודפי לקטוז וחומצה לקטית וערבוב סופי בשמנת. שיטת הייצור של כל גבינת קוטג' מתבצעת באופן שונה מעט אך העיקרון הבסיסי נשמר.
לעיתים נעשה שימוש באבקת חלב ללא שומן על מנת להעלות את תכולת המוצקים בחלב לרמה של בין 10% ל-13%. ראשית, לחלב הרזה מתווספת תרבית פעילה של חיידקי חומצה לקטית על מנת להעלות את החומציות ולהתחיל את תהליך ההגבנה. זן החיידקים הלקטיים הנבחר לתהליך ההגבנה ישפיע על טעם המוצר הסופי. לדוגמה, דיאצטיל הוא חומר המקנה לקוטג' טעם חמאתי ואת הארומה האופיינית לו, אך הוא מיוצר רק על ידי זני חיידקים מסוימים. לאחר כשעה של פעילות, נוסף לתערובת אנזים הגבנה בריכוז נמוך ( 1–3 מ"ל ל-1000 ליטר חלב) אשר מסייע בהפרדת החלב לגבן ולמי גבינה ואף שובר את הגבן לקבלת מרקם אחיד וחלק.
לאחר 5–16 שעות השהייה בטמפרטורה 22–35 מעלות צלזיוס, הגבן נחתך לקוביות בגדלים שונים ומתבצע סינון של נוזלים עודפים במשך 15–35 דקות. הגושים החתוכים עוברים בישול עדין תוך בחישה עד להגעה לטמפרטורה של 47–56 מעלות צלזיוס. בהמשך הייצור, הגושים עוברים שטיפה בשלושה מחזורים עם מים בטמפרטורות הולכות ויורדות. מטרת השטיפה היא הסרת עודפי לקטוז וחומצה לקטית מהגושים והורדת הטמפרטורה על מנת להאט תהליכי התגבנות שעדיין מתרחשים. לאחר תהליכי השטיפה והניקוז מתווספת שמנת מפוסטרת הומוגנית בעלת אחוז שומן הנע בין 10% ל-20% בריכוזים משתנים על מנת להגיע לאחוז שומן סופי רצוי בגבינת הקוטג' (בדרך כלל עד 10% שומן). לחלק מהמוצרים מוסף מלח, חומרים מייצבים ומשמרים שונים. למוצרים שונים יכולים להתווסף תוספות ותבלינים שונים.
לאחר קבלת המוצר הסופי, הגבינה נארזת ומאוחסנת ב-4–5 מעלות צלזיוס עד להפצתה לבתי העסק.
הקוטג' בישראל
הקוטג' נחשב למאכל ביתי ו"ישראלי" אך מקור הקוטג' הישראלי הוא בנסיעה של מהנדס מזון מחברת תנובה בשנת 1962 לארצות הברית אשר הביא משם את הגבינה הייחודית. התאמות רבות נעשו במרקם ובטעם על מנת להתאים את הגבינה לחך הישראלי. כיום גבינת הקוטג' משמשת בסיס לתבשילים כגון לזניה ופשטידות, וכן נאכלת בפני עצמה לצד ירקות, כממרח על לחם ובצורות רבות נוספות. חיי המדף של הגבינה בישראל קצרים יחסית ונמשכים כ-14 ימים מיום הייצור.
מחאת הקוטג
מוצרי הקוטג' הוצאו מרשימת מוצרי המזון המפוקחים באוגוסט 2008 כחלק מהחלטת ועדת המחירים במשרד האוצר בראשות שר האוצר אברהם הירשזון. עד להחלטה זו, מחיר קופסת קוטג' רגילה היה כ-4.82 שקלים ותוך כשלוש שנים מהפסקת הפיקוח, עלה המחיר בכ-48% עד למחיר של כ-7 שקלים. ביוני 2011 הגיעו מחירי הקוטג' לשיא – 7.29 שקלים ליחידה. על רקע עליית מחירים גורפת באותה תקופה, החלו קריאות ברשתות החברתיות להחרים מוצרי מזון בסיסיים. ביוני 2011 נפתחה קבוצת מחאה הקוראת להפסיק לקנות מוצרי קוטג' עד להורדת המחיר. החרם זכה לפרסום בכלי התקשורת וגרר בעקבותיו פתיחת קבוצות נוספות וחרם צרכני נרחב. חרם זה נכלל כחלק מהמחאות החברתיות של שנת 2011.
ייצור הקוטג' בעולם
ייצור מסחרי של קוטג' החל בארצות הברית בערך בשנת 1915. חיי המדף של המוצר בארצות הברית ארוכים מאשר בישראל: כ-6–8 שבועות, זאת בשל חומרי שימור רבים המוספים לו.
במדינות רבות גבינת קוטג' נחשבת למאכל בריא בשל תכולת החלבון הגבוהה ואחוזי השומן הנמוכים בו. לעיתים מוספות לה תוספות כמו עירית או זיתים, אך ניתן למצוא גם מוצרים המכילים גם תוספות אקזוטיות יותר כמו אננס תות, אוכמניות, אפרסק ומנגו. בשנת 2016 החלה "תנובה" בייצור גבינת קוטג' בארצות הברית, באמצעות מחלבה מקומית השוכנת במינסוטה. הגבינה נמכרה תחת המותג "Muuna", שבשנת 2018 הגיע לנתח של 9% משוק גבינות הקוטג', שגודלו כ־80 מיליון דולר בשנה. לאחר שכשלה בהשגת שותף מקומי, החליטה "תנובה" בשנת 2020 לסיים מיזם זה.
חשיבות והרכב תזונתי
גבינת קוטג' נחשבת כמנת חלבון בפני עצמה בזכות כמות החלבון הגבוהה, אחוז השומן נמוך וכמות הקלוריות הנמוכה. הגבינה משמשת כמרכיב נפוץ בתפריטים דיאטטיים בזכות תכונות אלו התורמות לתחושת שובע לזמן ארוך. כמו כן הגבינה נחשבת מומלצת לספורטאים בשל תכולת החלבון הגבוהה בה.
בקופסת קוטג' ממותג ישראלי של 250 גרם קיימים כ-25 גרם חלבון, יותר מכמות החלבון הקיימת בביצה. ישנם מוצרי גבינת קוטג' המכילים תוספת של סידן. רמת הנתרן בגבינה משתנה בין מותגים, והיא גבוהה לעומת גבינה לבנה אך נמוכה לעומת רוב הגבינות הקשות (ולכן לא מסומנת במדבקה אדומה).
בדומה לגבינות אחרות, גבינת הקוטג' דלה בלקטוז שכן הוא עובר פירוק על ידי החיידקים בתהליך העיבוד של הגבינה. הכמות המועטה של לקטוז מאפשרת לאנשים בעלי אי סבילות ללקטוז לצרוך מוצר חלבי כדוגמת גבינת הקוטג'.
הייזל אייבל
הייזל המפל אייבל (באנגלית: Hazel Hempel Abel; 10 ביולי 1888 — 30 ביולי 1966) הייתה אשת ציבור אמריקאית שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה מנובמבר עד דצמבר 1954. אחרי התפטרותה מהסנאט המשיכה לעסוק בפעילות ציבורית עד שהלכה לעולמה.
ביוגרפיה
אייבל נולדה בעיר פלטסמות' שבדרום נברסקה. היא למדה בבתי הספר הציבוריים של אומהה, וסיימה את לימודיה באוניברסיטת נברסקה בלינקולן ב-1908. היא עבדה כמורה למתמטיקה בתיכון וכמנהלת בתי ספר על-יסודיים במספר יישובים בנברסקה. אחר כך עבדה כמזכירה וגזברית, ובסופו של דבר כנשיאת חברת הבנייה של בעלה.
הבל הייתה ציר בוועידות הרפובליקניות של מדינת נברסקה בשנים 1939–1948 ולאחר מכן בשנים 1952–1956. ב-1954 נבחר הבל לסגנית יושב ראש הוועדה הרפובליקנית המרכזית של המדינה. באותה שנה היא נבחרה להשלים את כהונתו של הסנאטור דווייט גריזוולד, שנפטר בעודו מכהן בתפקידו. בכך נהפכה אייבל לאישה הראשונה שנבחרה ל מטעם מדינת נברסקה, כמו גם לאישה הראשונה שקדמה לה בתפקיד אישה אחרת (אווה בורינג מונתה לאייש את מושבו של גריזוולד באופן זמני עד לקיום בחירות מיוחדות). היא כיהנה בסנאט החל מנובמבר 1954 עד להתפטרותה ביום האחרון של אותה השנה.
בזמן כהונתה בסנאט הצביעה בעד החלטת הסנאט לגנות את הסנאטור ג'וזף מקארתי ממדינת ויסקונסין כמי שהתנהג "באופן שיש בו כדי להביא לסנאט אי כבוד ומוניטין גרוע". תקופת הכהונה ה-15 של חטיבת הסנאטורים השנייה מנברסקה, שנמשכה בין 3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1955, הייתה יוצאת דופן בכך ששישה סנאטורים שונים כיהנו בה, בהם אייבל הייתה החמישית.
היא הייתה ציר בוועידת החינוך בבית הלבן ב-1955, ויו"ר המשלחת של נברסקה בכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1956. בשנים 1955–1959 הייתה חברה בוועדת המאה של תאודור רוזוולט. היא גם שימשה כנשיאה ומייסדת "פדרציית הנשים הרפובליקניות של נברסקה", והייתה חברה במועצת המנהלים במכללת דויין ובמכללת ווסליאן שבנברסקה. ב-1960 התמודדה אייבל, ללא הצלחה, למועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל נברסקה.
ב-30 ביולי 1966 הלכה אייבל לעולמה בלינקולן ונטמנה בבית העלמין וייוקה (Wyuka) שבאותה העיר.
אודה ליום הולדתה של המלכה אנה
The day that gave great Anne birth Who fixed a lasting peace on Earth.
היום שבו נולדה אנה הגדולה שהביאה עלי אדמות שלום בר קיימא