cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נוכלים עם סגנון
תקציר העלילה
כאשר החליט פרדי כי אין לו צורך עוד בחניכה, וכי הוא מוכן לצאת לדרכו, דורש ממנו ג'יימיסון לעזוב את העיר. השניים מתערבים, ומי מהם שיצליח להוציא חמישים אלף דולר מקורבן נבחר יישאר בעיירה, ואילו השני ייאלץ לעזוב. השניים בוחרים בתיירת בשם ג'נט קולגייט (גלן הדלי), אמריקאית צעירה ונאיבית, הנראית עשירה. בנסון מתחזה לחייל נכה, שבשל טראומה רגשית איבד את השימוש ברגליו, ואילו ג'יימיסון מתחזה לפסיכיאטר שווייצרי המנסה להביא להחלמתו. עלות הטיפול - חמישים אלף דולר. במהלך התרמית מגלים השניים כי קולגייט אינה יורשת עשירה, אלא אישה פשוטה שזכתה במעט כסף בהגרלה, וכי הכסף שבכוונתה לתת להם הוא שארית כספה. מה שגורם לרגשות אשמה אצל ג'יימסון וזה אינו מצליח לשכנע את בנסון לוותר על ההתערבות ואף מתערב עמו כי בנסון לא יצליח לשכנע ג'נט לקיים איתו יחסי מין. כדי שלא ייכשל בהתערבותו ג'יימסון מסיע את ג'נט לנמל התעופה ומוותר לה על שכרו, בנסון שלא מאמין כי היא נסעה הגיעה לדירתה ולמרבה ההפתעה היא מחכה לו שם ואומרת כי היא מאוהבת בו ורוצה לקיים איתו יחסי מין, היא מבקשת ממנו לסגור את הווילון ואת הדלת. לאחר מכן רואים את ג'יימסון שוחה בבריכה אשר בביתו כשלפתע הוא מקבל שיחת טלפון בה נאמר לו כי למרות שלקח אותה לדירתה היא נראתה שם מיד לאחר שבנסון עלה לשם ג'יימסון מקבל את תבוסתו ומחכה כי בנסון יבוא לביתו להתרברב בניצחונו. אך לפתע נכנסת לביתו ג'נט שמספרת לו כי הם קיימו יחסי מין והיא נרדמה וכאשר היא התעוררה בנסון נעלם ואיתו גם רכושה אשר נעמד על סכום של 50 אלף דולר ג'יימסון שמזועזע מהמעשה של בנסון נותן לג'נט 50 אלף דולר מכספו ושם אותם בתיק לאחר שהעלתה למטוס ג'נט יורדת ממנו ומחזירה לג'יימסון את התיק בטענה שהיא אינה יכולה לקחת כסף שלא שלה והיא טסה. מיד לאחר שהיא טסה בנסון מגיעה לשדה ללא בגדים וטוען כי הם בכלל לא קיימו יחסי מין היא בקשה ממנו ללכת להתקלח וכשיצא היא נעלמה יחד עם בגדיו וכספו של בנסון. ג'יימסון מסתכל מיד בתיק ורואה כי במקום 50 אלף דולר נמצאים שם הבגדים של בנסון יחד עם פתק בו היא מספרת שהיא התן.
בסיום הסרט יושבים בנסון וג'יימסון מול הים ומשוחחים. כאשר הם נפרדים לשלום וכל אחד מתכונן ללכת לדרכו מגיעה ג'נט עם קבוצת תיירים עשירים והיא מתחזה לסוכנת ואומרת להם כי ג'יימסון ובנסון הם האנשים בעלי המניות באי וכי הם מוכנים למכור תמורת 60 מיליון דולר ג'יימסון ובנסון זורמים עם ההונאה והיא מסבירה להם כי בשנה האחרונה היא הרוויחה 3 מיליון דולר מהונאות אבל ה-50 אלף שלהם היו המהנים ביותר. הם הולכים ביחד אל עבר הבית מה שמסמן שהם מתחילים לעבוד ביחד.
ביקורות ותגובות
הסרט קיבל ביקורות חיוביות ולציון 88% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 32 ביקורות.
ג'מייקה קינקייד
ג'מייקה קינקייד (באנגלית: Jamaica Kincaid; נולדה ב-25 במאי 1949, בסנט ג'ונס, אנטיגואה) היא סופרת ומסאית אנטיגואנית-אמריקאית-יהודייה, המשמשת גם כפרופסור ללימודי אפריקה ואמריקה בהרווארד, ובקיץ מתגוררת בורמונט. קינקייד זכתה בפרסים ובשבחים, אך גם בביקורות שליליות על יצירתה, שנתפסה על ידי מבקרים מסוימים כ"זועמת". קינקייד השיבה שסופרים שואבים מחייהם לא פעם, ושהתיאור של כתיבתה כאוטוביוגרפית וזועמת אינו טיעון תקף נגד כתיבתה.
קורות חיים
נולדה בשם אליין פוטר ריצ'רדסון בסנט ג'ונס, בירת אנטיגואה, בשנת 1949. היא גדלה בעוני עם אמה, עקרת בית, ואב חורג, נגר. היא הייתה קרובה מאוד לאמה עד שהייתה בת תשע, אז נולד הראשון מבין שלושת אחיה. לאחר מכן, קינקייד חשה שאמה הזניחה אותה.
קינקייד התחנכה במערכת החינוך הבריטית הקולוניאלית (אנטיגואה זכתה בעצמאות רק בשנת 1981). על אף שהייתה נבונה והצטיינה בבחינות, הוצאה קינקייד מבית הספר על ידי אמהּ, כדי שתסייע בפרנסת המשפחה כשנולד אחיה השלישי, כיוון שהאב החורג חלה ולא יכול לפרנס עוד. כשהייתה קינקייד בת 17, בשנת 1966, שלחה אותה אמה לסקארסדייל, פרבר אמיד של ניו יורק, לשמש שם או פר. בניו יורק, סירבה קינקייד לשלוח כסף לאמהּ, או להשיב על מכתביה.
בשנת 1979 נישאה לאלן שון, מלחין ומרצה במכללת בנינגטון. שון הוא בנו של ויליאם שון, עורך הניו יורקר בזמנו, ואחיו של השחקן וואלאס שון. הם התגרשו בשנת 2002. לזוג שני ילדים: הרולד, מפיק מוזיקלי שיוצר תחת שם הבמה Levelsoundz, ואנני רוזמונד, זמרת-יוצרת. קינקייד חובבת גינון נלהבת, וכתבה רבות על הנושא.
ב-2006, קינקייד התגיירה במסגרת חינוך ילדיה (שון הוא ממוצא יהודי).
תחילת הקריירה
בזמן שעבדה כאו פר, נרשמה קינקייד ללימודי ערב במכללה. מקץ שלוש שנים, התפטרה ממשרתה כדי ללמוד במכללת פרנקוניה בניו המפשייר, משזכתה במלגה מלאה מאותו מוסד. אך מקץ שנה אחת נשרה קינקייד מהלימודים וחזרה לניו יורק. שם החלה לכתוב בכתב עת לבנות עשרה, ושינתה את שמה לג'מייקה קינקייד בשנת 1973, עם פרסום המאמר הראשון פרי עטה. היא תיארה את שינוי שמה כ"דרך לעשות דברים בלי להיות אותו אדם שלא יכול לעשות אותם, האדם שנשא את כל המטען הזה." את השם ג'מייקה בחרה כהומאז' למוצאה באיים הקריבים, והשם קינקייד צלצל יפה, לטעמה, עם השם ג'מייקה. לימים החלה קינקייד לכתוב בכתבי העת וילג' ווייס ו-Ingénue. כמו כן פרסמה סיפורים קצרים ב-The Paris Review ובניו יורקר, שבו פורסם הרומן הראשון שלה, לוסי, בהמשכים.
היא מכהנת כפרופסור ללימודים אפריקאים ואפריקאים-אמריקאים באוניברסיטת הרווארד.
הכתיבה בניו יורקר
כתוצאה מידידות שקשרה קינקייד עם ג'ורג' טרו (George W. S. Trow), מחבר הטור האהוד בניו יורקר, "Talk of the Town", הכירה קינקייד את עורך הניו יורקר, ויליאם שון, שהתרשם מכתיבתה. שון הציע לה משרת כתיבה קבועה בכתב העת בשנת 1976, ולימים קידם אותה כבעלת טור במסגרת "Talk of the Town", שם פרסמה במשך 9 שנים. חסותו של ויליאם שון תרמה לבניית המוניטין של קינקייד כסופרת. היא כתבה בניו יורקר, בצורות שונות, במשך 20 שנה. היא התפטרה מן הניו יורקר בשנת 1996, כשהעורכת דאז טינה בראון הטילה על הקומיקאית רוזאן בר לשמש עורכת אורחת של גיליון אחד בתור קול פמיניסטי מקורי. על אף הגידול במכירות תחת בראון, קינקייד ביקרה את בחירתה של בראון לנווט את כתב העת לאזור פחות ספרותי ויותר ממוקד בידוענים.
קינקייד מספרת שכשכתבה בניו יורקר, רבים שאלו אותה, במיוחד נשים, איך השיגה את המשרה. קינקייד פירשה את השאלות כהתייחסות להיותה אשה שחורה צעירה "משום מקום... אין לי תארים. אין לי כסף. אני מגיעה ממקום עני. הייתי משרתת. נשרתי מהמכללה. פתאום אני כותבת בניו יורקר, וחיה חיים כאלה, וזה כנראה מעצבן אנשים."
יצירתה
הרומנים של קינקייד שואבים מחייה, אך קינקייד מזהירה שלא לפרש את הרכיבים האוטוביוגרפיים שבהם כפשוטם: יצירתה מטעימה התרשמויות ורגשות על פני התפתחות עלילתית ומתארת מתחים קולוניאליזם ונאו-קולוניאליסטים, כמו גם דמויות אמהות חזקות.
האינטלקטואל ומבקר הספרות השחור הנרי לואיס גייטס ג'וניור ניסח את תרומתה של קינקייד כך:
סגנון
סגנונה של קינקייד זכה לביקורות חיוביות ושליליות. מבקרת בשם Annie John שיבחה את סגנונה של קינקייד בשל הבחנות האופי, השנינות, והקיצור, ואחרים שיבחו את הליריות של סגנונה. המשורר והמסאי דרק וולקוט, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1992, תיאר את סגנונה של קינקייד כך: סוזן סונטג שיבחה את יצירת קינקייד בשל "האמת הרגשית", החריפות, והמורכבות שלה.
לעומת זאת, המבקר פיטר קרת' כינה את ספרה של קינקייד My Brother "הספר הכי מוערך יתר על המידה לשנת 1997". המבקר דווייט גארנר מהניו יורק טיימס כינה את הרומן See Now Then "דו-קוטבי, חצי סיאנס, חצי מארב", וכן "מעין גירוש שדים מגושם מהסוג שסופרים רבים מחברים אבל משכילים לא לפרסם. [הספר] אינו צובר שום משקל מוסרי בזמן התגלגלותו. הוא דורש מאיתנו מעט, ונותן מעט בתמורה."
פרסים וכיבודים
בין הפרסים שבהם זכתה:
סרחיו גויקוצ'אה
סרחיו חבייר גויקוצ'אה (בספרדית: Sergio Javier Goycochea; נולד ב-17 באוקטובר 1963) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת השוער.
גויקוצ'אה היה ידוע ביכולתו לעצור פנדלים, יכולת אותה הוכיח לאורך קריירת המועדונים, שנפרשה על מספר מדינות בדרום אמריקה ועונה אחת בצרפת, והקריירה הבינלאומית שלו במדי נבחרת ארגנטינה.
הפריצה הגדולה בקריירה של התרחשה במונדיאל 1990, בו היה מהגורמים הבולטים בהעפלתה של הנבחרת לשלב הגמר, והוא נכלל בסגל גם לטורניר מונדיאל 1994.
קריירת משחק
גויקוצ'אה החל את קריירת המשחק בקבוצת דפנסורס אונידוס, במדיה שיחק כארבע שנים. יכולתו במדי הקבוצה זיכתה אותו במעבר לקבוצת הפאר ריבר פלייט, אך במדיה שימש בעיקר כשוער שני, אחרי נרי פומפידו. במהלך שש שנותיו בקבוצה זכה גויקוצ'אה באליפות ארגנטינה, בגביע ליברטדורס 1986 (אחרי ניצחון בגמר כפול על אמריקה קאלי, בו לא זכה לקחת חלק), בתואר הגביע הביניבשתי 1986 (לאחר ניצחון על סטיאווה בוקרשט בו לא נטל חלק) ובגביע אינטראמריקנה 1987 (אחרי ניצחון בגמר כפול על אלחואלנסה, בו פתח גויקוצ'אה בשני המפגשים ושמר בשניהם על רשת נקייה).
ב-1988 החליט גויקוצ'אה לנסות את מזלו כשוער ראשון ועבר לשחק במיונאריוס מקולומביה. כבר בעונה הראשונה במדי הקבוצה זכה גויקוצ'אה באליפות קולומביה. לאחר ההופעה המשכנעת במונדיאל 1990, חזר גויקוצ'אה לארגנטינה וחתם במדי ראסינג קלוב, ממנה עבר לברסט הצרפתית בחוויה האירופית הראשונה והיחידה בקריירה שלו. הקבוצה שיחקה אז בליגת המשנה בעקבות הליך פירוק שעברה, אך פשטה רגל ונאלצה לעבור הליך פירוק נוסף שהוריד אותה לליגה השלישית ושלל ממנה את הסטטוס של קבוצה מקצוענית.
לאחר החוויה הקצרה בצרפת, עבר גויקוצ'אה לשנתיים בפרגוואי, הראשונה במדי סרו פורטניו והשנייה במדי אולימפיה, במדיה אף זכה באליפות. ב-1993 חזר לריבר פלייט, וזכה בה באליפות נוספת, לפני שעבר לקדנציות קצרות בדפורטיבו מנדיז'ו, אינטרנסיונל הברזילאית, ולס סארספילד, ולבסוף עונת פרישה בניואל'ס אולד בויס, במדיה פרש מכדורגל בשנת 1998, בגיל 35.
נבחרת ארגנטינה
גויקוצ'אה זומן לסגל נבחרת ארגנטינה לקראת טורניר קופה אמריקה ב-1987, על ידי המאמן קרלוס בילארדו, שם שימש כשוער מחליף ללואיס איסלאס, ולא זכה לדקות. את הופעת הבכורה שלו רשם גויקוצ'אה במשחק ידידות באותה שנה. לאחר שעבר לליגת העל הקולומביאנית על מנת לקבל דקות משחק, הוא נבחר על ידי בילארדו לשמש שוער שלישי בסגל ארגנטינה למונדיאל 1990.
עוד בטרם החל הטורניר, פרש איסלאס מהנבחרת כמחאה על החלטתו של בילארדו להציבו כשוער שני לנרי פומפידו, וכך התקדם גויקוצ'אה להיות השוער השני של ארגנטינה לטורניר אחרי פומפידו, כפי ששימש במשך מספר שנים בריבר פלייט. כבר במשחק הפתיחה של הטורניר הפסידה ארגנטינה ל משגיאה של פומפידו. כבר בדקה ה-11 של המשחק השני של ארגנטינה, מול, נפצע פומפידו בצורה קשה לאחר ששבר את רגלו בהתנגשות עם שחקן נבחרתו, חוליו אולרטיקואצ'אה. גויקוצ'אה הוזעק מהספסל להופעה שנייה בסך הכל בנבחרת, והופעה רשמית ראשונה. גויקוצ'אה שמר על רשת נקייה בדרך לניצחון 2-0, והיה גם מהמצטיינים במשחק השלישי בו סיימה ארגנטינה בשוויון 1-1 עם. בשלב שמינית הגמר הדיחה ארגנטינה את יריבתה הגדולה עם ניצחון 1-0, לאחר שגויקוצ'אה רשם סדרה של הצלות מרשימות במשחק.
שלבי רבע וחצי הגמר היו השלבים שהוכיחו את יכולתו של גויקוצ'אה בהדיפת פנדלים. במפגש רבע הגמר הגיעו ארגנטינה ו לדו-קרב פנדלים. לאחר שיוגוסלביה החמיצה ראשונה (בעיטה למשקוף), הבקיעו שתי הנבחרות את הפנדלים הבאים שלהן. אמנם אז רשמה ארגנטינה שתי החמצות רצופות, מרגליהם של דייגו מראדונה ופדרו טרוגליו. ליוגוסלביה נותרו שתי בעיטות, וארגנטינה הייתה חייבת החמצה יוגוסלבית אחת לפחות. גויקוצ'אה הדף את שתי הבעיטות, וארגנטינה המשיכה לחצי הגמר.
בשלב חצי הגמר פגשה ארגנטינה את המארחת. גויקוצ'אה שוב הפגין יכולת מצוינת בדו-קרב הפנדלים, אליו הגיעו הנבחרות לאחר שוויון 1-1, כשהדף את שתי הבעיטות האחרונות של האיטלקים, מרלגיהם של רוברטו דונאדוני ואלדו סרנה, וסידר לנבחרתו ניצחון. במשחק הגמר הפגין גויקוצ'אה יכולת משכנעת אך נכנע לכדור עונשין מרגליו של אנדראס ברמה בדקה ה-85. גויקוצ'אה זינק לפינה הנכונה, אך הכדור היה חזק מדי והכניע אותו, וארגנטינה נוצחה בתוצאה 1-0. על הופעתו המרשימה בשער הנבחרת, זכה גויקוצ'אה בתואר השוער המצטיין, ונכלל בנבחרת הטורניר. הופעתו בשער הנבחרת הייתה הגורם המכריע בבחירתו לכדורגלן השנה בארגנטינה לשנת 1990.
במרוצת שלוש השנים הבאות זכה גויקוצ'אה עם ארגנטינה בשלושה תארים. הרצף התחיל בקופה אמריקה 1991, המשיך בזכייה בגביע המלך פהד 1992 (השם הקודם של גביע הקונפדרציות), והסתיים בזכייה בקופה אמריקה 1993 בו הצטיין גויקוצ'אה, לאחר שהדף פנדל אחד בדו-קרב מול ברזיל ברבע הגמר, ופנדל אחד מול בחצי הגמר, בדרך לזכייה. גויקוצ'אה נבחר לשחקן המצטיין של הטורניר. בנוסף לתארים אלו זכה גויקוצ'אה עם הנבחרת גם בגביע קירין ב-1992, ובגביע ארטמיו פרנקי ב-1993.
לאחר שהנבחרת גילתה יכולת לא יציבה במשחקי מוקדמות מונדיאל 1994, כמו בתבוסה 5-0 לקולומביה, החליט המאמן אלפיו באסילה כי גויקוצ'אה לא יהיה השוער הראשון במהלך טורניר מונדיאל 1994. הוא זומן לסגל, אך שימש שוער שני לאיסלאס במהלך כל הטורניר.
בשבע שנותיו בשער ארגנטינה, רשם גויקוצ'אה 44 הופעות, בהן ספג 39 שערים בלבד.
אברהם נוברשטרן
אברהם נוֹבֶרשטרן (ביידיש: נאווערשטערן; נולד ב-1951) הוא חוקר יידיש ישראלי, פרופסור אמריטוס בקתדרה ליידיש ע"ש יוסף ואידה ברמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ראש התוכנית ליידיש באוניברסיטה, וכן מנהל בית שלום עליכם ומשמש בשנים מסוימות (יחד עם פרופ' חנה וירט-נשר) כמנהל האקדמי של תוכנית הקיץ הבינלאומית ליידיש המתקיימת באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
אברהם נוברשטרן נולד ב-1951 בארגנטינה למהגרים מפולין. התחנך בבית ספר יידי ע"ש שלום עליכם, ובסמינר למורים ליד הקהילה בבירה בואנוס איירס, שם למד בין היתר אצל המורה הידוע ליידיש שמואל רוז'נסקי. בשנת 1981 קיבל תואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים על עבודתו אודות היצירה המוקדמת של סופר היידיש דוד ברגלסון בהדרכתו של פרופ' חנא שמרוק.
פרסם מאמרים על ספרות ותרבות יידיש ב"די גאלדענע קייט", "הספרות", Prooftexts וכתבי עת אחרים. ב-1983 ארגן תערוכה בספרייה הלאומית בירושלים על חייו ויצירתו של המשורר אברהם סוצקבר וכתב את הקטלוג הנלווה ביידיש ובעברית. פרסם גם ביבליוגרפיה על אברהם סוצקבר, וכן עבודות על יצירתו.
שימש מרצה אורח באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטאות שונות בארצות הברית. החל משנת 1998 הוא מנהל את בית שלום עליכם. בשנת 2005 התמנה למנהל האקדמי של "תוכנית הקיץ הבינלאומית ליידיש" באוניברסיטת תל אביב. החל משנת 2013 הוא מכהן כפרופ' ב"קתדרה ליידיש על שם יוסף ואידה ברמן". בשנת 2018 זכה בפרס מנדלי מוכר ספרים, על פעילותו יוצאת הדופן המשלבת הישגים מחקריים ופעילות ציבורית בקידומה של היידיש ותרבותה.
איתן בן-דוד
איתן בן־דוד (נולד ב־1963) הוא בכיר לשעבר בשירות הביטחון הכללי, משמש כמשנה ומ״מ היועץ לביטחון לאומי. קודם לכן, היה ממלא מקום היועץ לביטחון לאומי וראש המטה לביטחון לאומי במשרד ראש הממשלה.
קורות חייו
בן-דוד נולד לעליזה ועזריה (לבית ויטיחובסקי), גדל והתחנך בקריית אונו. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1982 התגייס לשירות בנח"ל ושובץ בגדוד הנח"ל המוצנח. בצנחנים עבר הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. לאחר קורס קצינים שימש כמפקד מחלקה בגדוד 906. בהמשך שימש כסגן מפקד פלוגה וכמפקד פלוגה בגדוד ולחם במלחמת לבנון הראשונה. בשנת 1986 השתחרר מצה"ל והתגייס לשירות הביטחון הכללי.
בן-דוד החל את דרכו באגף אבטחה ושימש במספר תפקידי פיקוד בתחום זה ובהם ראש מוקד ביטחון חו"ל באירופה בשנים 2002–2005, סגן ראש אגף ביטחון באל על (בהיותו מושאל מהשב"כ) בשנים 2005–2006, ראש החטיבה לאבטחת אישים בשנים 2010-2006 וכסגן ראש אגף אבטחה בשב"כ. בשנת 2012 פרש מהשב"כ והתמנה לראש המטה ללוחמה בטרור וסגן ראש המל"ל במשרד ראש הממשלה. בחודשים אפריל-אוגוסט 2017 שימש מ"מ היועץ לביטחון לאומי וראש המל"ל.
בן-דוד הוא בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון וגאוגרפיה מטעם אוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בממשל ומדיניות ציבורית מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
חיים אישיים
בן-דוד נשוי לאלה ולהם שלושה ילדים.
פונדסיון
פונדסיון (בספרדית: Fundación) היא עיר במחוז מגדלנה שבקולומביה. הכלכלה של פונדסיון מבוססת בעיקר על גידול בעלי חיים לייצור בשר וחלב.
נכון ל-2018, מתגוררים בעיר 90,514 תושבים. גובהה של העיר הוא 45 מטר מעל פני הים ושטחה הוא 922 קמ"ר.
העיר התפרסמה עקב אירוע שהתרחש בה ב-18 במאי 2014, בו אוטובוס תלמידים עלה באש ו-32 התלמידים ששהו בו נשרפו.
גאוגרפיה
העיר שוכנת על מישור הצפה.
מצפון לעיר שוכנת העיר ארקטאקה, ממזרח בוסקוניה, מדרום צ'יבולו וממערב פיג'אי.
משל הפועלים בכרם
משל הפועלים בכרם (נקרא גם משל העובדים בכרם או משל המעסיק הנדיב) הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת מתי בברית החדשה.
עמנואל אלימלך פרידר
עמנואל אלימלך פרידר (23 בינואר 1913 – 4 במאי 2000) היה יו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות היהודיות בסלובקיה וסגן יו"ר הפדרציה הציונית הארצית שם, נשיא כבוד של התאחדות עולי צ'כוסלובקיה בישראל, יו"ר התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, חבר מועצת עיריית נתניה, סגן יו"ר המועצה הדתית בנתניה, מייסד בתי הספר "שפירא", רמב"ם ורש"י בנתניה, בעל "פרס חינוך" על מפעל חיים, יקיר העיר נתניה.
משל הפועלים בכרם
פרשנות
ישו משווה את מלכות השמים לבעל כרם (שבנמשל הוא אלוהים), השוכר פועלים (שבנמשל הם המאמינים שהגיעו לאמונה ועמלו בדרך האמונה) בשעות שונות של היום (שבנמשל הם תקופות הזמן מרגע קבלת האמונה והתשובה לאלוהים), הוא הסכים עם הפועלים על שכר עבודה של דינר אחד ליום עבודה (שבנמשל הוא הגמול שמקבל כל מאמין במלכות שמים). כאשר הסתיים יום העבודה (כנראה בנמשל יום הדין שבו נקבע גמולו של כל אדם במלכות שמים) הורה לפקיד (בנמשל אולי מלאך אלוהים המופקד על מסירת הגמול במלכות שמים) שפיקח על העבודה ועל חלוקת השכר, לחלק את השכר שהוא דינר אחד בעבור העבודה לכל הפועלים. בעל הכרם מורה לפקיד להתחיל במועסקים האחרונים (אלה שהגיעו לאמונה וחזרו בתשובה מאוחר מאוד בחייהם, ואולי אף על ערש דווי) וכלה באלה שהתחילו את יום העבודה מוקדם בבוקר. הראשונים שקיבלו את שכרם היו אלה שעבדו הכי פחות. העובדים ראשונים שעבדו שעות רבות החל משעות הבוקר, התרעמו ששכרם זהה לזה של העובדים שעבדו מעט זמן.
הדינר היה מטבע כסף אשר היה שווה ערך בימים ההם לשכר רגיל של יום עבודה של פועל. השעות נמדדות החל מן השעה 6:00 בבוקר, כך שהשעה האחד עשר (עשתי עשרה בטקסט) היא בין השעה 16:00 ל 17:00 בערב. הפועלים הם אנשים עניים העובדים כפועלים חקלאיים זמניים, במהלך עונת הבציר. המעסיק מבין כי כולם, גם אלה שעבדו פחות, זקוקים לשכרו של יום עבודה מלא על מנת לפרנס את בני משפחותיהם, ולפיכך הוא נוהג במידת החסד, מעבר למחויבותו העסקית, ונותן בערב כתשלום שכר מלא של יום שלם - דינר אחד לכולם.
עמנואל אלימלך פרידר
ביוגרפיה
פרידר נולד בעיירה  בסלובקיה. להוריו, פנחס בן יעקב יצחק פרידר ולאימו שרה לבית מסינגר. בילדותו למד בישיבת "מחזיקי התורה" בטופולצ'אני, בישיבת סרד (Sered), ובישיבת פרשבורג בברטיסלאבה, בה גם הוסמך לרבנות. למד במוסד אקדמי להכשרת מורים והוסמך להוראה. לימד שנה בבית הספר היהודי ב ושנה נוספת בבית הספר היהודי בסֶרֶד.
משל הפועלים בכרם
פרשנות
מתן השכר עוקב אחר הנחיות התורה, להעניק לכל שכיר את שכרו בו ביום:
בספרות הרבנית קיימים למשלים עם נושאים דומים, אולם במשל זה מודגש חסד האלוהים הבלתי נתפס, מעבר לכל תחושה של אפשרות "להרוויח" את טוב האלוהים. באופן זה המשל מזכיר את משל הבן האובד.
עמנואל אלימלך פרידר
ביוגרפיה
בשנת 1937 גויס לצבא צ'כוסלובקיה, וסיים קורס קצינים. באביב 1939, עם התפוררותה של צ'כוסלובקיה והשתלטות גורמים נאו-נאצים על השלטון, הועבר יחד עם חיילים יהודיים רבים למחנה עבודה (בחסות הצבא). לאחר שחרורו מהצבא בספטמבר 1939 התמנה למנהל בית הספר היהודי בעיר נובה מסטו נאד והום, Nove Mesto nad Váhom בה פעל רבות בתחומי החיים השונים של הקהילה היהודית בעיר יחד עם אחיו, רבה של העיר, הרב אברהם אבא ארמין פרידר. עם התגברות הגזירות נגד היהודים וגירושם למחנות השמדה בפולין פעל יחד עם אחיו הרב פרידר (שהיה חבר ב"קבוצת העבודה") להצלת יהודים מגירוש.
משל הפועלים בכרם
פרשנות
לעיתים קרובות פרשו את המשל כך שאפילו אלה אשר היו מגיעים לאמונה ותשובה מאוחר בחיים, יזכו בגמול הדומה לגמול של אלה שהגיעו לתשובה ואמונה מוקדם בחייהם. חלופה אחרת לפרשנות זו, מזהה את הפועלים שהגיעו מוקדם לעבודת הכרם כיהודים שהגיעו ראשונים לאמונה בבשורת ישו, שחלקם מתנגד לאותם שמגיעים מאוחר לאמונה (הגויים) ומתקבלים בברכה כשווים במלכות שמים. עם זאת, כותב ארלנד ג'י הלטגרן:
כאשר מנסים לפרש משל זה ולהבין את הנמשל, נשאלת באופן בלתי נמנע השאלה: מי הם הפועלים של השעה האחת עשרה (עשתי עשר במשל) בימינו אנו? היינו אולי רוצים לזהות אותם כאנשים החוזרים בתשובה על ערש דווי, או אולי אותם שבדרך כלל בזים להם המאמינים וותיקים, שמחויבותם הדתית "נלהבת ועמוקה" יותר. אולם מוטב היה שלא לצמצם את אופק האפשרויות מהר מדי. ברמה מעמיקה יותר, כולנו פועלי השעה האחת עשרה (הדקה התשעים); כדי לשנות את הדימוי (בנמשל), אנחנו כולנו אורחי הכבוד של אלוהים במלכותו. אין כל הכרח להחליט מי הם פועלי השעה האחת-עשרה. הנקודה החשובה של המשל, על פי בשורת ישו וכמובע בבשורת מתי, זה שאלוהים מושיע את כולנו בחסדו, לא בשל היותנו ראויים לכך. וזה חל על כולנו.
עמנואל אלימלך פרידר
ביוגרפיה
בסתיו 1944 היה פעיל במרד הצ'כוסלובקי נגד הנאצים. עם דיכוי המרד נמלט למקומות מסתור ביערות באזור לובינה Lubina שם הסתתר תשעה חודשים יחד עם אשתו חנה ובתו מרגלית. כהוקרה על פעילותו המחתרתית בזמן המלחמה הוענק לו אות כבוד על ידי שר החינוך הצ'כוסלובקי.
בשנת 1946 נבחר ליו"ר האיגוד המרכזי של הקהילות היהודיות בסלובקיה ולסגן יו"ר הפדרציה הציונית הארצית. השתתף כנציג יהדות סלובקיה בקונגרסים ציוניים, וכן בקונגרס היהודי העולמי במונטריי Montreau בצרפת בשנת 1948. בשל פעילותו הציונית נעצר בחורף 1949 יחד עם עוד ארבעה מנהיגים יהודיים ונכלא למשך ארבעה חודשים בכלא "פאנקראץ" ׁPankrác בפראג. עם שחרורו המשיך בפעילותו לשיקום הקהילות היהודיות בסלובקיה.
באביב 1949 פעל להעברת כ-10,000 פליטים יהודיים מהונגריה לישראל דרך סלובקיה תוך ניצול קשריו עם אישים בשלטון. פעילות זו שלו כמו גם פעילות ציונית רחבה אחרת הופסקה בספטמבר 1949 מאחר ונאלץ לברוח בחופזה מגורמים עוינים בשלטון שרדפו אותו בגלל פעילות זו. ב 24 באוקטובר 1949 עלה לישראל עם אשתו חנה הלנקה בתו מרגלית ובנו אריאל באוניה "קדמה" (אוניית הנוסעים הראשונה של "צים").
עם עלייתו ארצה קבע את מושבו בנתניה ותוך זמן קצר מונה למזכיר מפלגת הציונים הכלליים בעיר. בנוסף היה חבר מועצת עירית נתניה בה כיהן בתחילת שנות החמישים ועסק בענייני חינוך רווחה קליטה ושיכון. בשנת 1956 ניהל את בית הספר במעברת "שבות עם" מזרחית לנתניה, ולאחר שנה עבר לנהל את בית הספר הממלכתי-דתי "סיני" בשכון דרום (דורה) בנתניה, אותו ניהל 22 שנה. בתקופת ניהולו קלט בית הספר הממלכתי-דתי תלמידים מרחבי שכונות דרום נתניה והפך לבית הספר הגדול באזור. עם התרחבות השכונות פעל לפתיחת שני סניפים נוספים של בית הספר בשכונות המתרחבות, ואלו הפכו בהמשך לבתי ספר עצמאיים "רשי" בקרית נורדאו, ו"רמב"ם" בנאות שקד בנתניה. בנוסף הקים פרידר בבי"ס "סיני" כתות קדם מקצועיות לתלמידי כתות ז'–ח' שהיוו בסיס לבית הספר תיכון מקצועי דו שנתי לכתות ט' וי' שגם שמו היה "סיני". בנחישותו לממש את חזונו להקים בית ספר תיכון מקצועי דתי בנתניה הצליח פרידר לקבל את הכרת הרשויות ובית הספר מקצועי דו שנתי זה הפך תוך מספר שנים לבית ספר טכנולוגי ארבע שנתי שנקרא "שפירא". פרידר ניהל את בית הספר התיכון "שפירא" במשך 16 שנה (היום נקרא בי"ס "שפירא – תמר אריאל"). בתקופה זו הקים קרן מלגות ע"ש אחיו הרב אבא אברהם פרידר לתמיכה בתלמידי בית הספר ובוגריו הסטודנטים. על פועלו החינוכי הוענק לפרידר בשנת 1978 "פרס החינוך" מטעם משרד החינוך.
במקביל לפעילותו החינוכית המשיך פרידר בעסקנות ציבורית. שימש 10 שנים כיו"ר סניף המפלגה הליברלית בנתניה, היה חבר בוועדת החינוך של עירית נתניה, וחבר המועצה הדתית בנתניה במשך 35 שנה בחלקן שימש כסגן יו"ר המועצה. על פעילותו הציבורית הענפה בנתניה ותרומתו לבניינה והתפתחותה של העיר זכה בתואר "יקיר העיר" נתניה. במישור הארצי שימש פרידר במשך 15 שנה כיו"ר התאחדות יוצאי צ'כוסלובקיה, ובשנת 1987 נבחר לנשיא כבוד של ההתאחדות.
כתב את הספר "להציל נפשם" שיצא בהוצאת "יד ושם", ספר המתעד את פעילות אחיו הרב אברהם אבא (ארמין) פרידר בשנות השואה ואחריה. כן כתב את הספר "לתולדות הקהילה היהודית בסצ'ובצה" (סלובקיה) המתאר את מוסדות קהילת סצ'ובצה Sečovce עד מלחמת העולם השנייה. בנוסף כתב חוברות לימוד לתלמידי בתי הספר על חגי ישראל, וכן חוברות המסכמות מסכתות שנלמדו בבית הכנסת "בית מאיר" בנתניה בשעורים שנתן הרב ישראל מאיר לאו (ולאחריו בנו הרב משה חיים לאו).
בשנת 1985 יזם תערוכה על יהדות צ'כוסלובקיה בבית התפוצות שהוצגה בשנת 1990 לאחר איסוף ורכישה של המוצגים השונים לתערוכה.
עמנואל אלימלך פרידר נפטר בכ"ט בניסן תש"ס, 4 במאי 2000.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 1986
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 1986 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
מנזר סן מייאן דה יוסו
המנזר המלכותי סן מייאן דה יוסו (בספרדית:  Real Monasterio de San Millán de Yuso, "יוסו" פירושו "למטה" בספרדית עתיקה), הוא מנזר קתולי השוכן בתחומי המועצה המקומית בקהילה האוטונומית לה ריוחה בצפון ספרד, על הגדה השמאלית של הנהר קארדנס (Cárdenas) באמצע העמק של סן מייאן. המנזר הוא חלק מהמתחם המונומנטלי של שני מנזרים, יחד עם המנזר העתיק יותר של סן מייאן דה סוסו (שפירושו בספרדית עתיקה "מלמעלה").
פרד סקולארי
פרד ג'וזף סקולארי (באנגלית: Fred Joseph Scolari; 1 במרץ 1922 – 17 באוקטובר 2002) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגות ה-BAA וה-NBA בין השנים 1946–1955. על אף שהיה עיוור בעינו השמאלית וחירש באזנו הימנית, הפך לאחד הרכזים הבולטים של תקופתו, במהלכה נבחר פעמיים לחמישייה השנייה של העונה והשתתף פעמיים במשחק האולסטאר. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 11.3 נקודות, 2.7 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים למשחק.
מנזר סן מייאן דה יוסו
ב-4 בדצמבר 1997 הוכרזו המנזרים סן מייאן דה יוסו וסן מייאן דה סוסו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ויחד עם מנזר גואדלופה, אל אסקוריאל ומנזר פובלט הם שזכו לתואר זה.
פרד סקולארי
קריירת משחק
סקולארי נולד וגדל בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, ובבגרותו למד באוניברסיטת סן פרנסיסקו. בשנת 1946 הצטרף לקבוצת וושינגטון קפיטולס, אותה אימן רד אאורבך, לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ה-NBA). ב-4 וחצי עונותיו בוושינגטון היה אחד השחקנים הבולטים של הקבוצה, לצד בוב פיריק ובונס מקיני, כשקלע 12.7 נקודות בממוצע למשחק. בשתי העונות הראשונות נבחר לחמישייה השנייה של העונה, ובעונה השלישית העפיל עם הקפיטולס לגמר ה-NBA, בו הפסידו מול מיניאפוליס לייקרס (2–4).
מנזר סן מייאן דה יוסו
האגדה על יסוד המנזר
גרסיה השלישי מלך נווארה היה חסיד של מייאן הקדוש. אחרי שהקים את בנאחרה שבה הייתה חצר הממלכה, הוא רצה לקחת את שרידי הגופה של הקדוש, שהייתה קבורה במנזר סן מייאן דה סוסו, למנזר שהקים. ב-29 במאי 1053 הונחו שרידי הקדוש בעגלה שנמשכה על ידי שוורים, ובכך הם התחילו את המסע, למורת רוחם הגדולה של הנזירים שנותרו פגועים בשל אובדן פטרונם. כשהגיעה השיירה למישור, בסמוך לנהר, נעצרו השוורים ולא רצו ללכת שוב. לא הייתה שום דרך לכפות עליהם להתקדם. המלך והפמליה כולה הבינו שמדובר בנס, שסן מייאן כפה את רצונו שלא לנסוע משם ולהיקבר מחדש באותו מקום. רק אז הורה המלך לבנות את המנזר החדש, שנקרא יוסו ("למטה"), בניגוד לזה ש"למעלה" (סוסו).
מההקמה ועד המאה ה-20
עד לפחות שנת 1100, התקיימו שני המנזרים זה לצד זה, זה שלמעלה, סוסו, וזה שלמטה, יוסו. הראשון נותר נאמן למסורת: כללים של מוזערבים ואופי קהילתי נפרד לגברים ולנשים. השני, שעבר רפורמה ופעל על פי תקנון בנדיקטוס. מהמאה ה-12 יש רק קהילה אחת של נזירים, בנדיקטינים, עם מרכז ראשי, זה של יוסו (למטה). המאות העשיריות וה-11 היו התקופה הגדולה ביותר מבחינה רוחנית, דתית, אמנותית ותרבותית.
פרד סקולארי
קריירת משחק
במהלך עונת התפרק מועדון הקפיטולס, ובמסגרת "דראפט הפיזור" של שחקניה נלקח סקולארי על ידי סירקיוז נשיונלס. בקיץ 1951 הועבר יחד עם אלכס האנום לבולטימור בולטס, בתמורה לרד רוצ'ה. ב-39 המשחקים הראשונים של עונת שימש במקביל גם כמאמן הבולטס, אשר רשמה תחתיו מאזן שלילי 12–27.
מנזר סן מייאן דה יוסו
תיאור
המנזר הוקם בסגנון רומנסקי כיאה לתקופה. הוא נהרס ונבנה מחדש במאה ה-16, ב מהמאות ה-17 וה-18.
פרד סקולארי
קריירת משחק
ב-3 העונות הבאות שיחק עבור פורט ויין פיסטונס ובוסטון סלטיקס, בטרם פרש ממשחק בסיום עונת. בעת פרישתו היה השחקן בעל מספר המשחקים הרב ביותר בתולדות ה-NBA (534), וכן ניצב במקום העשירי בנקודות בקריירה (6,014).
מנזר סן מייאן דה יוסו
כניסה ואולם המלכים
לתוך המנזר נכנסים דרך דלת בארוק מהמאה ה-17 עם עמודים קורינתיים ותבליט של מייאן הקדוש על סוס. זו עבודתם של האדריכל פבלו דה בסבה (Pablo de Basave) והפסל דייגו דה ליסראגה (Diego de Lizarraga). מהלובי נכנסים לאולם המלכים (Salón de los Reyes). החדר קיבל כינוי זה מארבעת הציורים של המלכים שתמכו במנזר. שלטי האצולה של גרם המדרגות המלכותי הם של המנזר ושל קסטיליה. הם מתוארכים ל-1697. זוהי הבנייה הגדולה האחרונה של אבות המנזר הבנדיקטיני. בחדר זה יש רפרודוקציות של כתבי היד העתיקים, ובהם "קודקס 60" (ראו בפסקת "ערש השפה").
הקלויסטר
הקלויסטר בקומת הקרקע ידוע גם בכינוי "של התהלוכה" (Claustro procesional). חואן פרס דה סולארטה (Juan Pérez de Solarte) החל את בנייתו בשנת 1549. זהו מבנה בסגנון רנסאנס עם קמרונות גותיים. קשתות מחודדות ומכופפות בין תמוכות שבראשן מצויים צריחונים גותיים עם ווים, לא דקים במיוחד ובעבודה גסה. הדלת אל הכנסייה, מעוטרת בסגנון מנייריסטי, והיא יצירתו של אנדראס דה רודי (Andrés de Rodi) האיטלקי. הדלת מתוארכת ל-1554 ונותנת מושג על סוג העיטורים שתוכננו לקומה התחתונה של הקלויסטר, ואשר מעולם לא בוצע.
הכנסייה
בכנסייה שלוש ספינות, עם קמרון כוכבים וכיפה יפה. הבנייה התחילה בשנת 1504 בפקודת אב המנזר האח מיגל דה אלסגה (Fray Miguel de Alzaga) והסתיימה כעבור שלושים ושש שנים. סגנון גותי דקדנטי. הכנסייה נועדה לשימוש הנזירים, ולכן החלק הקדמי, מבית המקהלה המרכזי, שעבר דרך המקום המקודש אל המקום בו נשמרו שרידי הקדושים, נועד רק להם. החלק האחורי, מהרטרוקווייר לדלת, היה השטח בו השתמשו עמאים כשהיו יכולים להיכנס לכנסייה. כלומר יש שני חללים ליטורגיים באותו בניין.
המושבים לחלק התחתון של בית המקהלה נוצרו על ידי נגר פלמי, מטרו פרבריסיו (Matero Frabricio), בסביבות שנת 1640, בעקבות הקווים והדגם שעיצב נזיר מסן חואן דה בורגוס. הקישוט מאחורי המזבח הוא מהמאה ה-17 ובו ציורים של האח. החלק המרכזי מייצג את מייאן הקדוש בקרב הסינאס (Hacinas במחוז בורגוס) נגד המורים. הנוצרים, במאבקיהם נגד המוסלמים, בחרו במייאן הקדוש כפטרון שלהם, וכך, גונסאלו דה ברסאו בספרו "חייו של סן מייאן" מספר לנו את ההבטחה של הנדרים האגדיים, מצד אחד של רמירו השני, מלך לאון לסנטיאגו ומצד שני של למייאן הקדוש.
הרטרוקווייר
זה היה האזור שנועד לתושבי העיירה. הרטרוקווייר הוא גם קישוט המזבח של הקהילה וגם דלת הגישה דרך בית המקהלה למזבח הראשי. הרטרוקווייר, יצירה של פרנסיסקו דה ביסו (Francisco de Bisou), שנוצרה בשנת 1767, בסגנון הרוקוקו הצרפתי, מעוטר בפסלים כנראה מבית המלאכה של פסקואל דה מנה (Pascual de Mena), המייצגים את הקדושים הקשורים למייאן הקדוש: בראוליו הקדוש, הביוגרף שלו, פליסס הקדוש (San Felices), המורה שלו והקדוש המגן של העיירה בלה ריוחה, ותלמידיו: סן אסלו, סן גרונסיו, סן סיטונאטו, סן סופרוניו, סנטה פוטמיה, וסנטה אוריה.
באזור זה יש גם דוכן מטיף בסגנון מסוף המאה ה-16. התבליטים מייצגים את ארבעת המבשרים.
באזור התפילה ניתן לראות את העותקים המשוכפלים של הארון של שרידי הקדושים של מייאן הקדוש (מהמאה ה-11) והמורה שלו פליסס הקדוש (מהמאה ה-12). הארון של מייאן הקדוש הוזמן על ידי סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה בשנת 1067.
חדר תשמישי הקדושה
זהו אחד מחדרי תשמישי הקדושה עם הערך האמנותי הגבוה ביותר בספרד. בהתחלה זה היה בית המועצה. מבחינה אדריכלית הוא מהמאה ה-16. החדר החל לשמש כחדר תשמישי הקדושה בסוף המאה ה-17, תקופה שבה צוירו כל הציורים שניתן לראות כיום. ציורי הקיר על התקרה והשולחנות במרכז הם מהמאה ה-18. אב המנזר האח חוסה פרננדס (1693–1697) עיטר את החדר בארבעה ציורי קנבס גדולים שהביא מנאפולי. קישוט המזבח הבארוקי נשלט על ידי גילוף של גבירתנו מלכת המלאכים (Nuestra Sra. Reina de los Ángeles) עם שרביט וכתר.
חדר האוכל
הרפקטוריום, חדר האוכל של הנזירים, התחיל להיבנות בשנת 1580. הוא מעוטר בדלת דורית, מושבים עם פילסטרים איוניים מחורצים ודוכן מטיף. המתכנן חואן דה אייריארטה (Juan de Iriarte) נשכר להשלמתו בשנת 1597. ארבעה עשר השולחנות יוצרו בשנת 1608. הריהוט שמור במלואו.
אולם השפה
האולם נחנך בשנת 1977 לרגל חגיגות המילניום לשפה הספרדית, כיום זהו המקום הסמלי של המנזר. הוא מעוטר בכל שלטי האצולה והדגלים של המדינות דוברות הספרדית ושל הפיליפינים תרומת השגרירויות של המדינות המיוצגות, כמו גם פרוטומה של, המשורר הראשון בשפה הספרדית והנוטריון של מנזר זה. בחדר זה נערכים כנסים רשמיים הקשורים לספרדית.
בית מלון
בתוך אחד מאגפי המנזר נמצא אחד המלונות המקסימים ביותר בלה ריוחה. "אוסטריה סן מייאן" (Hostería San Millán), מלון בן 25 חדרים המציע פעילויות הקשורות לתרבות המנזר ותיירות היין.
ערש השפה
שפה לא נולדת במקום או בזמן ספציפי, אבל היה זה במנזר סן מייאן במאה ה-11, כאשר לנזיר אחד הייתה במודע החוצפה להכניס מילים וביטויים משפת העם לכתב. איש לא עשה זאת בעבר מתוך כוונה ספרותית. מדובר בהערות שוליים בספר הכתוב לטינית המכונה "קודקס אמיליאנסיס 60" (Codex Aemilianensis 60), כשאמיליאנסיס הוא השם בלטינית של מייאן הקדוש, או בקצרה "קודקס 60", שנתגלה בספריית המנזר. הערת שוליים קרויה בלטינית גלוסה (Glossa), ולכן קיבלו כאלף הערות השוליים בספר את הכינוי. רוב ההערות כתובות בספרדית עתיקה, ובאותו קודקס מוצאים גם את המילים הראשונות שנכתבו בבסקית. עד 2010 נחשב קודקס זה כספר העתיק ביותר שבו מוצאים מילים בספרדית. מסיבה זו חגגו במנזר סן מייאן דה יוסו את המילניום של השפה הספרדית בשנת 1977, ומאז נודע המנזר כ"ערש השפה". באולם המלכים יש מצבות זיכרון לאלף שנה של השפה הקסטיליאנית והבסקית וכן מהדורת פקסימיליה של "קודקס 60".
שנהבים רומנסקיים
עבור מנזרים, אוצרם המוערך ביותר היה שרידי הקדושים, במיוחד אם הם היו שייכים למייסד הקדוש של המנזר. דון בלאס (Don Blas), אב המנזר של יוסו בשנים 1067–1081, הורה להכין את ארון הקבורה של שרידי הקדושים העשיר ביותר האפשרי כדי להוקיר את שרידי מייאן הקדוש, באמצעות שימוש בבדים משובחים בפנים וכיסוי החלק החיצוני ביריעות של זהב, כסף, אבני חן ולוחיות שנהב. בין אוסף תיבות שרידי הקדושים של המנזר בולטים ארונות הקבורה של סן מייאן (המאה ה-11), ושל המורה שלו סן פליסס (המאה ה-12), בגלל גילופי השנהב הרומנסקיים שלהם.
ישנם עשרים וארבע לוחיות שנהב, אחת-עשרה משני צידי הארון, ואחת במרכז החלק הקדמי. הקישוטים נשמרו עד 1809 כאשר חייליו של נפוליאון בונפרטה קרעו את הזהב והאבנים היקרות. מהתיבה הישנה נותרו היום השרידים במנזר וניתן לראות את העץ המקורי ואת הציפוי הפנימי של הבד הערבי מהמאה ה-11. בארון הקבורה מכסף החדש שנעשה בשנת 1944 נמצאים לוחיות השנהבים הרומנסקיים המקוריים מהמאה ה-11 שנשתמרו: שלוש עשרה מחיי מייאן הקדוש, שני שברי שנהב מאותה סדרה, בתוספת אלה של אב המנזר דון בלאס והסופר דון מוניו.
אור נקודת השוויון
בכל תחילת האביב והסתיו, בסביבות 21 במרץ ו-21 בספטמבר, מתרחשת נקודת השוויון. אלו הימים שבהם אורך היום שווה לאורך הלילה, כשבצהריי היום לאורך קו המשווה בעת נקודת השוויון השמש נמצאת בזנית. סמוך לשש ורבע אחר הצהריים ניתן לראות מעגל אור שמש מושלם מעל החלק המרכזי של מנזר יוסו. תופעה זו נמשכת כמה דקות. קרן האור נכנסת דרך חלון הרוזטה בחלק האחורי של הכנסייה, עוברת דרך הרטרוקוויר ופוגעת במרכז הגאומטרי של הכנסייה. כך היא מסמנת את ציר הכנסייה, ולכן את הכיוון המושלם של קדמת הכנסייה לכיוון מזרח.
חדר הקודקסים וספרי השירה
במנזר יש גם ספרייה חשובה של ספרי שירת מקהלות (בספרדית Cantorales) מהמאה השבע עשרה. כ-30 ספרי ענק, במשקל של 40–60 קילוגרם, שנעשו בעבודת יד במהלך ארבע שנות עבודה ועבורם נעשה שימוש בקלף מחתיכות עור של כ-2000 פרות.
הם מכילים את האוסף השלם של כל שירי התפילה שהקהילה הנזירית השתמשה בהם במהלך התפילות במרוצת כל השנה. זהו אחד מארבעת האוספים השלמים השמורים בספרד.
לצד המזמורים יש אוסף מעולה של מהדורות פקסימיליה. קודקס 46, המתוארך לשנת 964, שלדברי האחים טורסה "הוא מילון אנציקלופדי של 20,000 מאמרים כמו מילונים נוכחיים", ושאגר את כל הידע של אז. קודקס 60, זה של גלוסאס אמיליאנסנס, משפטים ראשונים בספרדית ומילים בבסקית. אחת מיצירותיו של המשורר הראשון בעל שם ידוע שכתב בספרדית קסטיליאנית, גונסאלו דה ברסאו, שהתחנך במנזר סוסו ושימש כנוטריון של מנזר יוסו. הקליגרפים המצוינים של המנזרים מיוצגים על ידי העבודה של האח מרטין דה פלנסיה (Martín de Palencia), נזיר מסן מייאן.
הארכיון והספרייה הנזירים של סן יוסו
ירושת הסקריפטוריום הישן של סן מייאן, מתחם הארכיון והספרייה נחשב לאחד הטובים במנזרים שבספרד. הארכיון מורכב משני גנזכים (הגליסיאני (el Galicano) והבולארי ( el Bulario)) וכשלוש מאות מסמכים מקוריים: תביעות משפטיות, תרומות, שטרי מכירות, כתבי זכויות, בולות ... שכולם מתייחסים למנזר סן מייאן או למנזרים או לכנסיות שלו. המסמך העתיק ביותר הוא זה של הקמת המנזר סן מיגל דה פדרוסו (San Miguel de Pedroso), משנת 759. המסמך הראשון שהועתק הוא קטע המתייחס לנדרים של סן מייאן. ניתן למצוא גם את אחד הטקסטים המעניינים ביותר של ימי הביניים המתייחס ליישובים בארץ הבסקים, Reja de San Millán (שער סן מייאן), שנכתב בשנת 1025.
הספרייה בסגנון הוונציאני מתוארכת לשנת 1780 ויש בה שפע של ספרים ישנים. יש לה מערך זהה לזו של אב המנזר דון אנסלמו פטיטה (Don Anselmo Petite) בשנת 1780. גדולתה נובעת יותר מהאיכות והנדירות של אוספיה, מאשר ממספר הכרכים, שכן המדפים האמנותיים בה אינם מסוגלים להכיל יותר מעשרת אלפים כרכים. כאשר עזבו הנזירים הבנדיקטינים את המנזר בשנת 1835 הם השאירו אותה בפועל ריקה. הנזירים ממסדר הנזירים האוגוסטינים הזוכרים הם שפעלו להחזיר את אותם ספרים, מכיוון שהם נשארו בעיירות שמסביב. הם שחזרו יותר משמונים אחוז מהספרייה המקורית, פעולה יוצאת דופן בהתחשב בכך שהספריות של מנזרים אחרים הוקמו מחדש לחלוטין כשהנזירים חזרו למנזרים שננטשו.
פורטל האינטרנט של קרן סן מייאן דה לה קוגויה (Fundación San Millán de la Cogolla) מאפשר גישה לאוסף התיעודי של הספרייה. תהליך הדיגיטציה של המסמכים החל בשנת 2001 והגיע ליותר מ-72,000 עמודים מ-212 כרכים בעלי ערך גבוה.
דומיניק ואן אקהאוט
דומיניק ואן אקהאוט (בצרפתית: Dominique Van Eeckhoudt; נולדה ב-28 בדצמבר 1961) היא דוגמנית בלגית.
ביוגרפיה
ואן אקהאוט נולדה בבריסל, בנעוריה החלה לדגמן והשתתפה בתחרות יופי בינלאומית לנערות.
היא השתתפה בתחרות "מיס בריסל" לאחר שמנהל בית הספר שבו למדה התרשם מיופייה והיה מעוניין שתרשם לתחרות, בתחרות זו היא זכתה במקום הראשון.
בתחרות מיס בלגיה היא ייצגה את בריסל והיא הוכתרה כ"מיס בלגיה 1981".
בתחרות מיס תבל 1981 שנערכה בניו יורק נבחרה לסגנית הרביעית, בכך הייתה למיס בלגיה שהגיעה למקום הכי גבוהה בהיסטוריה של התחרות הבינלאומית.
בתחרות מיס עולם 1981 שהייתה בלונדון עלתה לשלב חמש עשרה המועמדות שעלו לחצי הגמר.
בתחרות מיס אינטרנשיונל 1981 גם שם הגיעה לחצי הגמר.
בסוף אותה שנה נבחרה למיס האומות המאוחדות.
ב-1985 נישאה לבן זוגה ונולדו להם שני ילדים.
הלל פורסטנברג
הלל (הארי) פורסטנברג (בגרמנית: Hillel Fürstenberg; נולד ב-29 בספטמבר 1935) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים, ממפתחי התורה הארגודית והדינמיקה הטופולוגית, שנודע בזכות יישומים של תורת המידה והסתברות לתורת המספרים ולחבורות לי. זכה, בין היתר, בפרס ישראל, בפרס א.מ.ת, בפרס וולף (במשותף עם סטפן סמייל ) והוא הישראלי הראשון שזכה בפרס אבל (לשנת 2020, במשותף עם גרגורי מרגוליס ).
קורות חיים
הלל פורסטנברג נולד ב-29 בספטמבר 1935 בברלין שבגרמניה הנאצית. בשנת 1939, מיד לאחר ליל הבדולח וזמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגר עם משפחתו לניו יורק שבארצות הברית. הוא סיים את לימודי התואר הראשון והשני בגיל 20, בישיבה יוניברסיטי. בתקופה זו מצא את הוכחתו הטופולוגית המקורית לקיומם של אינסוף מספרים ראשוניים. לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת פרינסטון תחת הנחייתו של סולומון בוכנר, מומחה בעל שם באנליזה הרמונית ובתחומים אחרים. את עבודת הדוקטורט, על תהליכים סטוכסטיים, סיים ב-1958. הוא המשיך לעבוד כמרצה באוניברסיטת פרינסטון עד לשנת 1959.
בין השנים 1959 ל-1960 שימש מרצה על שם קל"א מור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, תפקיד שבו שימשו בעבר כמה מגדולי המתמטיקאים, כמו ג'ון נאש, וולטר רודין, אליאס סטיין , וכמה זוכי מדליית פילדס כמו פול כהן, דניאל קווילן, קארטיס טי. מקמאלן  ואקשאי ונטאקש.
בין 1961 ל-1963 שימש כפרופסור עוזר באוניברסיטת מינסוטה, ולאחר שנתיים שבהן חזר לאוניברסיטת פרינסטון כחוקר אורח, קיבל קביעות באוניברסיטת מינסוטה והוכתר כפרופסור מן המניין.
בשנת 1965 עלה לישראל, וקיבל משרת פרופסור במכון איינשטיין למתמטיקה של האוניברסיטה העברית. פעילותו תרמה למעמדו של מכון איינשטיין כמרכז בינלאומי חשוב במתמטיקה.
בשנת 1974 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנת 1977 זכה בפרס רוטשילד. בשנת 1989 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פרסים והערכה
בנוסף למינויו כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה העברית, קיבל פורסטנברג תוארי פרופסור לשם כבוד גם בישיבה יוניברסיטי (1990), באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2003) ובאוניברסיטת רן (2007).
עבודתו המדעית
לעבודתו העמוקה בתורה הארגודית ובתורת ההסתברות הייתה השפעה מובהקת על התפתחותם של תחומים אלה. ב-1977 הציע הוכחה ארגודית של משפט סמרדי, שחיזקה את הקשר בין תורת ההסתברות לקומבינטוריקה. ספרו "Stationary Process and Prediction Theory" נתן כיוון חדש וייחודי לבעיות המרכזית של הסקה בסדרות עתיות, והרעיונות והשיטות שפותחו בו השפיעו השפעה מכרעת על התחום.
פורסטנברג היה חלוץ בחקר מכפלות של מטריצות מקריות והראה איך ההתנהגות הגבולית שלהן קשורה עמוקות למשפטי המבנה של חבורות לי. לתוצאות אלה הייתה השפעה רבה על העבודה בתחום תורת ההסתברות והפיזיקה הסטטיסטית.
חלק מעבודותיו נעשו בשיתוף עם פרופסור בנימין וייס מהאוניברסיטה העברית. בשנת 1975 ארגנו שניהם שנת מחקר בנושאי התורה הארגודית באוניברסיטה העברית, שזכורה כבעלת השפעה עולמית על התפתחות הדינמיקה בכלל והתורה הארגודית בפרט.
פורסטנברג העמיד תלמידים רבים. חלקם ממשיכים לעבוד כחוקרים מובילים באוניברסיטאות שונות בישראל. עם תלמידיו לדוקטורט נמנים חתן פרס ישראל אלכס לובוצקי, יובל פרס, תמר ציגלר, בועז צבאן, שחר מוזס, משה ירדן, יהודה שלום, ברק וייס, ויטלי ברגלסון ועמוס נבו.
חיים אישיים
ב-1958 נישא פורסטנברג לרושל (רחל), עיתונאית ומבקרת ספרות. לזוג חמישה ילדים, ביניהם יאיר פורסטנברג ואריאל פורסטנברג, שישה עשר נכדים, ומספר רב של נינים.
הזוג מתגורר בשכונת רחביה שבירושלים, ומנהל אורח חיים דתי.
פואד עאזם
פואד מוחמד עאזם הוא רופא בכיר בתחום המיילדות והגינקולוגיה ונחשב לאחד המומחים הגדולים בתחום הפריון בישראל ובעולם. מכהן כפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב וכמנהל המכון לפריון והיחידה להפריה חוץ גופית בבית החולים ליס לנשים וליולדות במרכז הרפואי תל אביב על שם סוראסקי, שם הוא בנוסף מנהל את השירות לשימור פוריות ואת השירות לתרומת ביציות.
ביוגרפיה
עאזם נולד בטייבה. אִמו סלימה הייתה עקרת בית ואביו מוחמד היה חקלאי. עאזם גדל בטייבה עם חמש אחיותיו ושני אחיו והשלים שם את לימודיו היסודיים. בילדותו הוכר כילד מחונן והשתלב במסגרת העשרה תחת ניהולה של דר אריקה לנדאו. עאזם השלים את לימודיו העל יסודיים בבית הספר הכפר הירוק.
עאזם למד רפואה ב, ובמסגרת לימודיו זכה בפרס הפקולטה לרפואה. בשנת 1991 השלים בהצטיינות את ההתמחות במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים "הקריה". במהלך השנים, עאזם השתתף בהשתלמות באנדוקרינולוגיה של הפריון באוניברסיטת ייל ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד.
עאזם הוא רופא בכיר בבית החולים ליס נשים וליולדות במרכז הרפואי תל אביב. שם, הוא מנהל את המכון לפריון והיחידה להפריה חוץ גופית, השירות לשימור פוריות והשירות לתרומת ביציות. עאזם השתתף במעל ל-200 הצגות בכנסים מדעיים ופרסם יותר מ-130 מאמרים מדעיים. בנוסף, הוא חבר במספר איגודים מקצועיים, ביניהם: האגודה הישראלית לגינקולוגיה ומיילדות, האגודה האמריקאית לפוריות, החברה הבינלאומית לשימור הפוריות והמועצה הלאומית לגינקולוגיה, גנטיקה ופרימטולוגיה. החל משנת 2009, עאזם חבר בוועדת הלסינקי העליונה ובין השנים 2013–2016, כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לחקר הפריון (איל"ה).
בשנת 2020 פרסם לראשונה בעולם אודות הצלחה בגירוי שחלתי ושאיבת ביציות לשם שימור פוריות בילדה בת בת שבע אשר סבלה מהפרעה כרומוזומלית ובכך הוכיח ובניגוד למה שסברו - כי ניתן להפעיל את השחלות על ידי מתן חיצוני של גירוי הורמונלי לפני גיל ההתבגרות.
עאזם חבר במועצה הלאומית לגינקולוגיה, ובין השנים 2013–2016 כיהן כיו"ר האיגוד הישראלי לחקר הפריון (איל"ה).
נשוי ולו שלוש בנות.
התפשטות (סרט, 1971)
זה סרטו הראשון של פורמן בארצות הברית והוא עוסק ביחסי המורכב בין הורים לילדיהם בגיל ההתבגרות על רקע מרד הנעורים בארצות הברית בסוף שנות ה-60 וניסיונות פתטיים של ההורים להבין את ילדיהם.
בסרט מופיעים גם זמרים בקטעי זמרה כמו קתי בייטס (הופעה ראשונה בקולנוע), קרלי סימון וטינה טרנר עם בעלה אייק טרנר.
הסרט זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל הקולנוע בקאן.
תקציר העלילה
לארי טיין (באק הנרי) עובר טיפול בהיפנוזה להפסקת עישון. כשהוא מגיע לביתו מבשרת לו אשתו לין (לין קרלין) כי בתם המתבגרת ג'ני (לינה היקוק) נעלמה ולא יצרה קשר. ג'ני למעשה הלכה לאודישן של תחרות זמרה אך נכשלה. הם מחפשים בחדרה ומוצאים בדלים מעושנים של ג'וינטים. לעזרתם מגיעים זוג חברים טוני (טוני הארוויי) ואשתו מרגוט (ג'ורג'יה אנג'ל). שני הגברים נשלחים לחפש בברים של מנהטן אך לא מוצאים וחוזרים שיכורים, בעוד שהנשים יושבות ליד הטלפון ומשוחחות על סקס.
לבסוף חוזרת ג'ני ולא מדברת היכן הייתה ולמחרת בורחת שוב. לארי נשלח לחפש אחריה בבר מראים לו תמונות של נערות שנעלמו והוא מזהה את ננסי לוקסטון (גייל בוסמן) יושבת בחברת היפים הוא מתקשר לאמה אן (אודרה לינדלי) אך ננסי בורחת וחבריה חובטים בלארי.
אן ובעלה בן (פול בנדיקט) מציעים לזוג טיין להצטרף אליהם למפגש עם הורים שילדיהם ברחו. בינתיים מודיעים להם מהמשטרה כי ג'ני עצורה באשמת גניבה מחנות. כשהם באים לתחנת המשטרה מתברר להם שהעצורה היא החברה של ג'ני קורינה דיוויטו (קורינה קריסטובל) שהזדהתה בשמה של ג'ני.
לין נשברת ולארי מחליט לקבל את העובדה שג'ני ברחה ולהתחיל לחגוג. הם נכנסים להופעה של טינה טרנר ואייק טרנר ומשתכרים. למחרת הם באים לפגישה של ההורים שילדיהם ברחו, ביחד עם אן לוקסטון ובעלה בן (פול בנדיקט).
למפגש מוזמן מומחה לעישון ג'וינט (וינסנט שיאבלי) שמדריך את ההורים המודאגים איך לעשן ג'וינט אף על פי שזו עבירה על החוק. כולם מתחילים לעשן ומתמסטלים. לארי ולין מזמינים את הזוג לוקסטון לדירתם. ארבעת ההורים משוחררים וממריאים במשחק פוקר התפשטות (מכאן שם הסרט). לארי ולין מפסידים ומתחילים להתפשט. לבסוף נשאר הארי עירום כביום היוולדו, עומד על השולחן כשהוא מכסה את מבושיו בידיו ושר את שיר היין מתוך לה טרוויאטה. וברגע זה חוזרת ג'ני הביתה ורואה את אביה במצב מביך.
כעבור זמן מביאה ג'ני את חברה המבוגר והמבוסס ג'יימי (דייוויד גיטלר) שהוא זמר ומוזיקאי. כשהוא מסרב לנגן פוצח לארי בשיר זר בגן עדן.
קימברלי גילפוייל
קימברלי אן גילפוייל (באנגלית: Kimberly Ann Guilfoyle; נולדה ב-9 במרץ 1969) היא אושיית חדשות טלוויזיה אמריקאית אשר שימשה גם כיועצת לנשיא ה-45 של ארצות הברית, דונלד טראמפ.
גילפוייל למדה באוניברסיטת קליפורניה, דייוויס ובאוניברסיטת סן פרנסיסקו, והייתה עורכת דין בסן פרנסיסקו ובלוס אנג'לס, קליפורניה. היא הייתה עוזרת תובע במחוז בסן פרנסיסקו משנת 2000 עד 2004. גילפוייל התחתנה עם הפוליטיקאי הדמוקרטי ומושל קליפורניה גאווין ניוסום והייתה הגברת הראשונה של סן פרנסיסקו. היא חברה במפלגה הרפובליקנית והייתה חברתו של דונלד טראמפ הבן מאז 2018.
היא עבדה בחדשות פוקס ניוז מ-2006 עד 2018 והנחתה את התוכנית The Five ברשת. מאוחר יותר היא הצטרפה ל-America First Policies, שהוא ארגון פרו-טראמפ ולקמפיין למען הרפובליקנים בבחירות אמצע הקדנציה של 2018.
ראשית חיים וחינוך
גילפוייל נולדה בסן פרנסיסקו ב-9 במרץ 1969, לאם פורטוריקנית ואב ממוצא אירי.
אמה, מרסדס, לימדה חינוך מיוחד. היא מתה מלוקמיה כאשר גילפוייל הייתה בת 11. אביה, אנתוני, נולד באניס, מחוז קלייר, אירלנד, והיגר לארצות הברית בשנת 1957 בגיל 20. בשנת 1958, בעודו עדיין אזרח אירי, הוא גויס לצבא ושירת שם כארבע שנים.
מאוחר יותר היא למדה בטריניטי קולג' באירלנד. בזמן שהותה שם, היא פרסמה מחקר בנושא זכויות ילדים וחוק הקהילה הכלכלית האירופית.
קריירה
לאחר לימודי משפטים, לימדה במחוז בית ספר ציבורי, ועבדה לזמן קצר כתובעת בסן פרנסיסקו, אך היא איבדה את עבודתה ב-1996.
לאחר מכן, גילפוייל בילתה ארבע שנים בלוס אנג'לס כסגנית התובע המחוזי, ועבדה על תיקי מבוגרים ונוער, כולל תרופות נרקוטיות, אלימות במשפחה, חטיפה, שוד, הצתה, תקיפה מינית ואף רצח. היא קיבלה מספר פרסים במשרד התובע המחוזי של לוס אנג'לס, כולל פרס התובעת של החודש.
תקשורת ופוליטיקה
היא הופיעה בסרט "Happily Even After" ב-2004, כשגילמה סנגור ציבורי מול אדוארד אסנר ומרינה בלאק, אחייניתה של שירלי טמפל. הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
בינואר 2004, גילפוייל עברה לניו יורק כדי להנחות משם תוכנית.
היא הצטרפה לפוקס ניוז בפברואר 2006 כמנחה של תוכנית סוף השבוע. בשנת 2014, היא החלה להנחות את Outnumbered במשך כמעט חמישים פרקים, ועוד כמה הופעות עד יוני 2018. גילופייל הופיע מדי שבוע גם בקטע החוזר "האם זה חוקי?" ב-The O'Reilly Factor עד לביטול התוכנית ב-2017, וכאורח שבועי ביום חמישי בתוכנית הרדיו Kilmeade and Friends של בריאן קילמיד.
באמצע 2017 חתמה גילפוייל על הארכת חוזה לטווח ארוך עם חדשות פוקס. שנה לאחר מכן, ביולי 2018, גילפוייל עזבה בפתאומיות את פוקס ניוז; לאחר מכן היא החלה לעבוד ב-Super PAC: פרו-דונלד טראמפ.
בשנת 2015, גילפוייל הוציאה ספר שהוא חצי-אוטוביוגרפי, בשם Making the Case: How to Be Your Own Best Advocate, על חוויותיה בילדות ובעבודתה כעורכת דין ותובעת.
ממשל טראמפ וקמפיין טראמפ 2020
בדצמבר 2016 דווח שגילפוייל מועמדת למזכירת העיתונות של הנשיא דונלד טראמפ.
הוושינגטון פוסט תיאר את גילפוייל כ"מעודדת שמרנית של הנשיא טראמפ". בשנת 2020, דווח שגילופייל היא יו"ר ועדת הכספים של ועדת הניצחון של טראמפ.
החל מתחילת 2020, קמפיין טראמפ שילם לגילפוייל 15,000 דולר לחודש. גילפוייל לקחה על עצמה תפקידי ייעוץ רחבים. בקמפיין של טראמפ 2020, גילפוייל ניהלה חטיבת גיוס כספים. חטיבה זו שילמה לאיש החברה סומרס פרקאס כדי לגייס כסף. חטיבת גיוס הכספים בניהולה הייתה בסערה פנימית על רקע עזיבות של צוות מנוסה והאשמות בהוצאות חסרות אחריות.
בינואר 2021, גילפוייל הצטרפה לנשיא טראמפ, דונלד ג'וניור, רודי ג'וליאני, אריק טראמפ ואחרים על האליפסה בוושינגטון די.סי. כדי להתייחס ל"מצעד להציל את אמריקה" שהוביל בסופו של דבר למתקפה על הקפיטול. היא הייתה מעורבת בארגון המחאה בקפיטול. גילפוייל הופיעה גם בסרטון שהוקרן בצעדה של דונלד.
חיים אישיים
ב-27 במאי 2006, בברבדוס, גילפוייל נישאה ליורש הרהיטים אריק וילנסי. יחד הם ילדו את בנם, רונן אנתוני, ב-4 באוקטובר 2006. ביוני 2009, גילופייל ווילנסי הודיעו שהם נפרדים; גירושיהם הושלמו מאוחר יותר באותה השנה.
ביוני 2018, ונסה טראמפ, שהגישה בקשה לגירושין שלושה חודשים קודם לכן, אישרה שגילפוייל יצאה עם בעלה המנוכר, דונלד טראמפ ג'וניור הגירושים של הזוג טראמפ היו סופיים ב-2018. באמצע 2019, גילופייל וטראמפ ג'וניור רכשו במשותף 4.4 דולר מיליון בית בהמפטונס, אותו הם מכרו במרץ 2021 תמורת 8.14 מיליון דולר. במרץ 2021, גילפוייל וטראמפ ג'וניור רכשו ביחד בית של 9.7 מיליון דולר ביופיטר, פלורידה. גילפוייל וטראמפ התארסו ב-31 בדצמבר 2020, אם כי החדשות על האירוסין לא פורסמו לציבור עד ינואר 2022.
קרב ג'יוליאנצ'נג
קרב ג'יוליאנצ'נג (ביפנית: 鴨緑江作戦) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך ב-24 באוקטובר 1894 בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות האימפריה הסינית. קרב פיונגיאנג סיים את הלחימה בקוריאה, והחיילים הסינים נסוגו לתוך סין, תוך שהיפנים בעקבותיהם. הקרב נערך בנהר יאלו, המהווה גבול טבעי בין קוריאה לסין.
רקע
הארמייה היפנית הראשונה, תחת גנרל ימגטה אריטומו, הגיעה לאזור ב-23 באוקטובר.