cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קטנטנות
קטנטנות (בספרדית: Chiquititas, "צ'יקיטיטאס") היא טלנובלה ארגנטינאית לילדים שזכתה להצלחה רבה בישראל ובעולם.
היסטוריה
הסדרה שודרה בארגנטינה בין השנים 1995–2001 ובשנת 2006. את הסדרה הפיקו כריס מורנה (החל מהעונה השנייה) וערוץ הטלוויזיה טה.לה.פה. בישראל שודרה הסדרה בערוץ הילדים החל מאמצע שנות התשעים ועד תחילת שנות האלפים בכמה מחזורים. לצד השידורים בישראל שודרה "קטנטנות" בעוד שלושים ושש מדינות נוספות ברחבי העולם וזכתה לשתי גרסאות נוספות: ברזילאית שכללה חמש עונות ושודרה בין השנים 1997–2001 ומקסיקנית שכללה עונה אחת ושודרה ב-1998.
"קטנטנות" כללה 1016 פרקים בשבע עונות. לאחר סיום העונה השביעית הופק גם סרט קולנוע שיצא לאקרנים ב-12 ביולי 2001. את עונות הסדרה ליוו דיסקים בהפקת סוני (דיסק לכל עונה) עם השירים שליוו את אותה עונה. בסיום כל עונה (החל מהעונה השנייה) עלה על במות ארגנטינה מופע תיאטרון בעל אופי של מחזמר. לאחר סכסוך בין הערוץ המשדר לבין המפיקה מורנה, הועלה בערוץ אחר ספין אוף של הסדרה שנקראה "פינת אור".
עלילה
הסדרה "קטנטנות" סיפרה על קבוצת ילדים המתגוררים בבית יתומים בבואנוס איירס בשם "פינת אור" ועל חוויותיהם. הדמויות המרכזיות בסדרה היו מילי (אגוסטינה צ'רי) שבזכותה הוקם המעון ובלן מנהלת המעון (רומינה ז'אן, בתה של מורנה). העלילה התחלקה לשני חלקים - בעונות 1–4 מתואר סיפור כרונולוגי של מעון יתומים (שהרכבו השתנה עם הזמן), ובעונות 5–7 מתואר סיפורו של אותו מעון, רק אחרי כמה שנים עם ילדים אחרים.
חלקי הסדרה
הסדרה פוצלה ל־3 חלקים:
העונה השביעית בערוץ הילדים
עם סיומה של העונה השישית, החליט ערוץ הילדים לקחת פסק זמן קצר משידור הסדרה ולשדר במשבצת השידור של הסדרה, ימי א' עד ה' בשעה 14:30, את חמשת המופעים של הסדרה שצולמו בארגנטינה. לאחר שבוע הייתה אמורה להתחיל העונה השביעית בערוץ, אך טעות בקלטות שקיבל יאיר דורי, מפיץ הסדרה בארץ, גרמה לדחיית העונה השביעית, שכן הקלטות שקיבל הן למעשה תוכנית מיוחדת בשם "קטנטנות - ההיסטוריה" שהקדימה את שידורה של העונה השביעית של "קטנטנות" בארגנטינה ושודרה לכל אורכה וסיכמה את העונה הראשונה של הסדרה עם הצצות לשירי העונה השביעית.
עשרת הפרקים הראשונים של הסדרה שודרו באותה משבצת של "קטנטנות", ומיד אחריה שודרה העונה השביעית והאחרונה של הסדרה. העונה השביעית של קטנטנות הסתיימה בערוץ הילדים ביוני 2003, ומיד לאחריה, ב-1 ביולי, החליפה אותה הספין אוף פינת אור.
פרק הסיום
פרק הסיום של הסדרה המקורית בעונה השביעית היה פרק מיוחד, ששילב בתוכו את עלילת הפרק עצמו ומעין טקס פרסים לדמויות ולשחקני הסדרה לדורותיה. לפני כל הפסקת פרסומות עבר השידור לאולפן מיוחד שאותו הנחתה כריס מורנה וחילקה את הפרסים לשחקנים השונים. את הטקס חתמה מורנה עם הקליפ לשיר "לב מנוקב" מהעונה השנייה של הסדרה, שהפך למזוהה ביותר עמה. ערוץ הילדים ערך גם הוא יום שידורים מיוחד כחלק מהסדרה שליוותה אותו כמעט מתחילת דרכו והייתה מהמזוהות איתו עד היום. הפרק עצמו שודר ב-14:30 ללא הפסקות, ובסיומו המשיכו באולפן בסיכום הסדרה עם צוות האתר "Chiquititas.co.il" שריכז את פעילות הסדרה והסדרות שאחריה.
ההצלחה בישראל
בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב-24 בפברואר 1996 וזכתה להצלחה מסחררת. ב-1996 ביקר גבריאל קוראדו באולפן "כדור פורח". מהעונה הרביעית והחמישית השעה 14:30 נהפכה לשעת שיא קבועה לצפייה בערוץ הילדים. בנוסף במרץ 2002 הגיעו לביקורים בארץ כוכבי הסדרה, קמילה בורדונבה ופליפה קולומבו שבין השאר גם ביקרו ברחבי הארץ, השתתפו במספר קמפיינים ואף צילמו מתיחה במרפאת שיניים לילדים לתוכנית "פספוסים" בשיתוף עם עודד מנשה. לסדרה הוקדשה פינה מיוחדת בערוץ הילדים בשם "מגנטיטאס", בהגשת נתן סטולרו, דביר צנוע ומישל גילרוביץ', שלושה מעריצים שהיו מזוהים מאוד עם הסדרה.
בשנת 2002 יצא אלבום מדבקות של הסדרה בהוצאת PMI.
הסרט
בשנת 2001, יצא בארגנטינה סרט מחזמר בשם "קטנטנות - פינת אור", שעלילתו מתרחשת בעיירה ארגנטינאית של המאה ה-19. בסרט מסופר על בֵּלֶן (רומניה ז'אן), בחורה צעירה, שפוגשת יום אחד בספרן (פרנקלין קאיסדו) הנותן לה את ההזדמנות הקסומה לבחור מה יעלה בגורלה. בספרייתו מוצאת בלן הרבה אגדות עם סוף טוב, אך בלן בוחרת בספר שמסופר בו על ילדים עצובים שגרים בבית היתומים "פינת ילדים יתומים". בלן מוצאת את עצמה פתאום ביריד בכפר "סיירבו דוראסו", שם היא פוגשת את אַלֶחוֹ (פקונדו ארנה), המספר לה אגדה על יהלומים כחולים שהוא מחפש. בלן רואה שלט: "דרושה טבחית לפינת הילדים היתומים". היא נזכרת שזה בית היתומים מהסיפור, ולכן היא מחליטה ללכת לעבוד שם כדי לעזור לילדים. כבר ביום הראשון בו בלן מתחילה לעבוד מתברר לה שמנהלי המעון מתעללים בילדים. בלן לא ידעה זאת, אך את כל תרומות הכסף לבית היתומים מבזבזים מנהלי המעון לרכישת עובדים כדי למצוא את היהלומים הכחולים מהאגדה. בלן ואלחו מתאהבים ועוזרים לילדי המעון למרוד במנהלים. מתברר שהיהלומים הכחולים הם עיניה של בלן, וכדי שיהיה לילדים מקום לגור בו, היא מקימה מעון משלה בשם: "פינת אור". הסרט הופץ בישראל ב-6 בדצמבר 2001 והמשיך את תנופת ההצלחה האדירה שצברה התוכנית. כחצי שנה לאחר מכן, כאמור, עלה על הבמות המחזמר הישראלי שהתבסס על סרט זה.
אומת האסלאם
אומת האסלאם (באנגלית: Nation of Islam; בראשי תיבות: NOI) הוא ארגון אפרו-אמריקאי, אסלאמי, חברתי ופוליטי. מטרתו המוצהרת היא שיפור מצבם הכללי של האפריקאים-אמריקנים בארצות הברית. הארגון נוסד בשנת 1930 בדטרויט על ידי וואלאס ד. פארד מוחמד, ומנהיגו הנוכחי (2018) הוא לואיס פרחאן. מרכז הארגון נמצא במסגד מרים בעיר שיקגו.
אחת האמונות המקוריות של הארגון הייתה, שמערכת החינוך הציבורית לתלמידים שחורים (שהייתה נפרדת מזאת של הלבנים) מעוותת, במטרה לשמור על עליונות הגזע הלבן. בהתאם לכך הקים הארגון מוסדות חינוך עצמאיים, ברוח האסלאם.
היסטוריה
מייסד הארגון, וולאס פארד מוחמד (1877–1934), הכיר בעיר דטרויט את אלייז'ה מוחמד (1897–1975), שהפך לתלמידו הבולט ביותר. האחרון הקים מסגדים ברחבי ארצות הברית, הפיץ את תורת מורו, וטען שוולאס מוחמד הוא נציגו של האל. תלמידיו של מוחמד הפיצו את תורתו ברחובות, באירועים ובבתי כלא, והיא צברה תומכים רבים. אחד הפעילים הבולטים ביותר של הארגון היה מלקולם ליטל (מלקולם אקס), שהתוודע לתנועה בעת שריצה עונש מאסר על שוד, ונרצח בשנת 1965, בעקבות עימותים ופרישה מהתנועה.
לואיס פרחאן נולד בשנת 1933, עבד כזמר וכנר, והצטרף לארגון בשנת 1955. לאחר מותו של מלקולם אקס, מונה פרחאן לדובר הארגון ולאימאם המסגד של התנועה בעיר ניו יורק. אחרי מותו של אלייז'ה מוחמד, בשנת 1975, מונה בנו וולאס למנהיג הארגון, הפך אותו למתון ולמתקדם יותר, ושינה את שמו. פרחאן מצדו, איגד קבוצת מאמינים קיצונים, שפרשו מהארגון בשנת 1978, והקימו מחדש את ארגון אומת האסלאם, בהתאם לעקרונות המייסדים המקוריים.
באוקטובר 1994, עמד פרחאן בראש משלחת בת כ-2,000 חברים, שערכה כנס רשמי בגאנה, בחסות נשיא המדינה. באוקטובר 1995, הנהיג פרחאן מצעד של מאות אלפים בעיר הבירה של ארצות הברית, וושינגטון.
ביקורת כלפי הארגון
הליגה נגד השמצה, הקונגרס היהודי האמריקאי, ארגונים נוספים ואף אקדמאים רבים, רואים באומת האסלאם ארגון אנטישמי והומופובי, בהתבסס על התבטאויות מנהיגיו (כולל לואיס פרחאן), וקשרי הארגון עם מכחישי שואה ועם ארגונים נאו-נאציים. הארגון גם הוציא לאור ספרים אנטישמיים (למשל הספר "הקשר הסודי בין שחורים ויהודים").
התקבצות אוטובוסים
בתחבורה ציבורית, התקבצות אוטובוסים (באנגלית: Bus Bunching) היא מצב שבו שני אוטובוסים או יותר שהיו אמורים להגיע לתחנה בזמנים שונים, מגיעים אליה יחד. מצב זה מתרחש כשמתרחשת חריגה מלוח הזמנים והאוטובוס שהיה אמור להגיע שני משתווה לראשון. תופעה זו מתרחשת הן באוטובוסים והן ברכבות.
תאוריה
אוטובוס שמאחר לעומת לוח הזמנים המתוכנן אוסף בנוסף לנוסעים שחיכו לו, גם את אלה שהתכוונו לעלות על האוטובוס הבא. תוספת הנוסעים מעכבת את האוטובוס עוד יותר. כתוצאה מכך, האוטובוס השני אוסף פחות נוסעים, מה שמעכב אותו פחות ומאפשר לו להקדים. לפי התאוריה, אוטובוס שמאחר צפוי לאחר יותר ויותר ככל שתתקדם הנסיעה ואילו אוטובוס שמקדים יקדים יותר ויותר. בסופו של דבר, האוטובוסים ייצרו זוג שנוסע בזה אחר זה ואיכות השירות תרד. יש המשערים שתופעה זו היא הגורם העיקרי לבעיית האמינות של התחבורה הציבורית.
פתרונות
גישה אחרת מציעה להקים תחנות ויסות, שבהן האוטובוסים שמקדימים יידרשו להמתין עד שיהיו זהים ללוח הזמנים שלהם. לעומת זאת, שיטת העלאת תדירות האוטובוסים מבלי לבצע שינויים אחרים בזמן הנסיעה הוכחה שאינה פתרון להתקבצות האוטובוסים.
Rites of Passage
Rites of Passage הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1999 בבימויו של ויקטור סלבה ובכיכובם של דין סטוקוול, ג'יימס רימר וג'ייסון בהר.
הפקה והפצה
זהו סרטו הראשון של הבמאי ויקטור סלבה מאז המחלוקת סביב סרטו "אבקה" משנת 1995, שזכה לחרמות בעקבות החלטת חברת וולט דיסני לשכור אותו לביים את הסרט, וזאת לאחר שהורשע בהתעללות מינית בילד-שחקן בן 12, במהלך הפקת סרטו הקודם, "Clownhouse", בשנת 1988.
סלבה ביסס חלקים רבים מהדיאלוגים שבין הדמויות שגילמו דין סטוקוול, רוברט גלן קית' וג'ייסון בהר על שיחות אמיתיות ומתוחות שהיו לו עם אביו, בזמן שהיה בגיל ההתבגרות.
לסרט נוצרו שתי גרסאות. גרסת הבמאי, עם ערוץ פרשנות של סלבה וביהר, הופצה ב-2 במאי 2000. גרסה זו של הסרט כוללת כמה סצינות שנחתכו בעריכה, המסבירות את היחסים בין הדמויות הראשיות. גרסת הסרט, כפי ששוחרר לאקרנים במקור, הופצה גם כן למכירה, ב-30 באוגוסט 2000. מהדורה זו אינה כוללת פרשנויות.
ערכים עדיפים
בתכנון תעשייתי, ערכים עדיפים הם איברים מספריים של סדרות גאומטריות, שהשימוש בהן מבטיח במקרים רבים את בחירת המידה הקרובה ביותר לנדרשת עם שגיאה קטנה ביותר, בהינתן שיש רק סדרה סופית של גודלי מוצרים, בעוד שהערכים העשויים להידרש למוצר נפרשים על פני טווח גדול.
השימוש בערכים עדיפים נועד לאפשר סטנדרטיזציה של ייצור המוני, שתיתן מענה מיטבי לכל צורך שיתעורר במהלך בניית מוצר או מערכת סופית במוצרים הבסיסיים.
לדוגמה, גדלים סטנדרטיים של גליונות נייר, שמיוצרים בייצור המוני בסדרה קבועה של גדלים, אשר נועדו לאפשר מינימום של חיתוך (על ידי המשתמש הסופי של הגיליון) על מנת להגיע לגודל הרצוי.
ראו גם
ערכים מספריים מיוחדים:
פרדיננד אלברכט הראשון, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל
ביוגרפיה
פרדיננד אלברכט נולד בבראונשווייג ב-22 במאי 1636, לאוגוסט השני, דוכס בראונשוויג-וולפנביטל ולאשתו השלישית אליזבת סופיה, דוכסית מקלנבורג, בתם של יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג ואליזבת ממקלנבורג-גאדנבוש. פרדיננד אלברכט קיבל חינוך מעולה, ומוריו היו זיגמונד פון בירקן ויוסטוס גאורג שוטל.
בשנת 1666 מת אביו אוגוסט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ולאחר מאבק ירושה קצר עם אחיו רודולף אוגוסט ואנטון אולריך, קיבל פרדיננד אלברכט את אזור בפרן. בשנת 1665 הצטרף פרדיננד אלברכט לחברה המלכותית, ובשנת 1673 הוא התקבל לאגודה מניבת הפירות (Fruchtbringende Gesellschaft) על ידי אוגוסט, דוכס סקסוניה-וויסנפלס. עם השנים, הוא הלך ונעשה אקסצנטרי יותר ויותר, ובשלב מסוים נאלצו אחיו לשלוח כוח צבאי לעשות סדר בארמונו. פרדיננד אלברכט אסף יצירות אמנות רבות, שהפכו מאוחר יותר למוזיאון הדוכס אנטון אולריך בבראונשווייג. ב-2 בספטמבר 1735 מת פרדיננד אלברכט, ובנו פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ירש את נחלותיו ותאריו. בשנת 1735 מת לודוויג רודולף, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ופרדיננד אלברכט השני ירש אף את נחלותיו.
משפחתו
ב-26 בנובמבר 1667 התחתן פרדיננד אלברכט עם כריסטינה מהסן-אשוואגה, בתם של פרידריך, רוזן הסן-אשווגה ואלאונורה קתרינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
מרוץ הקפת התבור
מרוץ הקפת התבור ע"ש יצחק שדה הוא מרוץ מסורתי המתקיים מדי שנה. זהו המרוץ הוותיק בישראל, לאחר מרוץ מגנס בירושלים. מסורת מרוצי הקפת התבור החלה בשנת 1952. על פי עיתונאי הספורט הוותיק ישראל פז, הקפת התבור נקבעה על ידי מרכז הפועל, לאחר מותו של האלוף יצחק שדה ולזכרו. לאחר שפרש מצה"ל, יצחק שדה היה חבר מועצת עיריית תל אביב וחבר מרכז הפועל, טבע את הסיסמה "ספורט לאלפים ולא לאלופים". המרוץ מאורגן על ידי מועצה אזורית הגליל התחתון, בשיתוף מחלקת כושר קרבי של צה"ל, מתנדבים וגורמים נוספים.
מסלול ושיא המסלול
מרוץ הקפת התבור הוא מרוץ שדה בתנאי שטח מגוונים ולא מרוץ כביש. אורך מסלול הריצה של הקפת התבור הוא 11 ק"מ. תחילתו בנחל השבעה, למרגלות הר תבור, בגובה 80 מטר מעל פני הים. מכאן המסלול מטפס לגובה של 280 מטר, לאורך 3 ק"מ, בעלייה תלולה בינות לבתי הכפר שיבלי. זהו שיא גובה המסלול, בצומת עם הכביש העקלקל המטפס אל פסגת ההר. מסלול המרוץ איננו עולה לפסגה ולכנסיות, אלא יורד בירידה תלולה לכפר דבורייה, מקיף את הכפר אום אל ע'אנם מדרומו, יורד בכביש 65 עד לצומת גזית ומשם מטפס ויורד אל נקודת ההתחלה. מקצה זה פתוח לכל ומשתתפים בו כאלף בני נוער, חיילים וחיילות, בוגרים ובוגרות. מסלול זה של מרוץ השדה, עבר שינויי תוואי קלים במשך השנים ולכן קשה להשוות הישגים מהקפות שנערכו בשנים שונות. בשלושים ההקפות הראשונות (1953–1982) השתתפו בהקפות גם רצים מהירים מחו"ל. שיא המסלול הושג על ידי גינטר קוהל מגרמניה, שקבע תוצאה של 36:36 דקות בשנת 1981.
שינויים בהקפת התבור במרוצת השנים
במשך עשרות שנים, נחשבה הקפת התבור למרוץ מוביל ויוקרתי. באותן שנים נערכו מעט מרוצים, רצים נהרו אליו מכל קצווי הארץ. עם התפתחותה של תרבות הפנאי, נוספו מרוצים רבים בכל רחבי הארץ, וכתוצאה מכך הלכה ודעכה כמות המשתתפים בו. יתר על כן, נוצר מצב שכדי להביא להשתתפותם של הרצים המובילים, לא היה די בהענקת גביעים למנצחים, אלא היה הכרח גם להעניק פרסים כספיים למנצחים.
החל מהמרוץ ה־1 ועד למרוץ ה־43, העיתון על המשמר העניק בכל שנה את הגביע למנצח (עד שחדל לצאת לאור בשנת 1995). החל משנת 1994, הושווה הפרס הכספי למנצחת, לפרס הכספי למנצח.
למן הקפת התבור הראשונה ב־1953 ועד לשנת 1994 (הקפת התבור ה־42), ההקפה נערכה בשבת בבוקר. החל מהקפת התבור ה־43 בשנת 1995, יום התחרות הוקדם משבת ליום שישי, כדי לאפשר גם לחיילי צה"ל לקחת חלק במפעל זה. הקפת התבור נערכת בשטח פתוח, בטבע. האדמה באזור זה עשירה וגשם של שעתיים הופך אותה לעיסה טובענית, מצב שמחייב את דחיית המרוץ. לפיכך, החל משנת 1996 הועתק חודש התחרות מחודש מרץ לחודש אפריל, עקב הצורך להתרחק מעונת הגשמים וכן להימנע מחמסינים המאפיינים את התחלת האביב. עקב חשש כללי מריצה בחום כבד, שעת הזינוק הוקדמה לשעת בוקר מוקדמת מאוד, דבר שמקשה על הגעת הרצים ממרכז הארץ ומדרומה.
בראשית שנות האלפיים, דרכי העפר באזור נקודת הזינוק שופרו וחלקן כוסו באספלט.
מאז 2016, מסלול המירוץ שונה, כבר לא מקיפים את התבור ולכן שונה שם המרוץ הקשה ל"מרוץ התבור". ההסבר שניתן לשינוי המסלול היה צמצום ההפרעה לתנועה לאורך כביש 65. מנקודת הזינוק מטפסים בעלייה התלולה אל הכפר ערב אל שיבלי, אך משם המשך המסלול שונה. כבר לא רצים דרך הכפרים דבוריה, אום אל ע'אנם וכביש 65 עד לצומת גזית. במקום זאת, מתוך ערב אל שיבלי המסלול פונה מזרחה ודרומה (ימינה ושוב ימינה) בתוך יער בית קשת, יורד ונושק לגדר של בית הספר החקלאי כדורי, חוזר לנקודת הזינוק ומתחיל לולאה נוספת בת 4 ק"מ (מסלול הנערים) מדרום לנקודת הזינוק. לולאה זו עוברת ליד צומת גזית, ומשם עולה ומשתלבת עם סוף המסלול המסורתי הקודם.
אליפות צה"ל
החל משנת 1998 מרכז כושר קרבי של צה"ל הצטרף באופן רשמי וקבוע למארגני הקפת התבור, הקפת התבור הפכה גם לאליפות צה"ל במרוצי שדה. למקצה הארוך בן 11 ק"מ נוסף מקצה תחרותי ועממי באורך 5.5 ק"מ, שבו נוטלים חלק יחידות, חיילים וחיילות.
פסטיבל רדינג ולידס
פסטיבל רדינג ולידס, הוא פסטיבל מוזיקלי שנתי, הנערך באנגליה בסוף השבוע האחרון של חודש אוגוסט, בערים רדינג ולידס.
בין השנים 1997 ל-2007 חברת קרלינג הייתה הספונסר הרשמי של הפסטיבל, וכתוצאה מכך הוא נקרא באותה תקופה "קרלינג ויקנד". את הפסטיבל מפיקה עד היום חברת Festival Republic.
היסטוריה
הפסטיבל החל את דרכו בשנת 1961. משנות ה-70 והלאה הוא מוקם באופן קבוע בעיר רדינג. בשנת 1999, בעקבות הפופולריות הגדולה שלו, פוצל הפסטיבל לשני אירועים המתקיימים בעיר רדינג ובעיר לידס, תוכני הפסטיבלים זהים אך ימי ההופעות שונים, כדי לאפשר הופעה של כל להקה בשניהם.
קהל
כמות המבקרים ב-2 הפסטיבלים הגיעה לכ-80,000 צופים בשנה בשנתיים האחרונות.
בשנים האחרונות כל הכרטיסים נמכרו בתוך מספר שעות מרגע צאתם למכירה, מה שהופך את משימת קניית הכרטיסים לכמעט בלתי אפשרית.
היינריך זוטרמייסטר
היינריך זוטרמייסטר בגרמנית: Heinrich Sutermeister; 12 באוגוסט 1910 – 16 במרץ 1995) היה מלחין אופרה שווייצרי, המפורסם ביותר בזכות האופרה שלו "רומיאו ויוליה".
ביוגרפיה
זוטרמייסטר נולד בפויירתאלן שבשווייץ למשפחה שווייצרית-גרמנית. במהלך החודשים הראשונים של שנת 1930, הוא היה תלמיד בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן, שם למד אצל קרל אורף. השפעתו של אורף על המוזיקה שלו הייתה רבה. בשובו לשווייץ באמצע שנות השלושים, הקדיש זוטרמייסטר את חייו להלחנה. הוא הלחין כמה יצירות לרדיו, החל מ"העכביש השחור" בשנת 1936, לפני שפנה מאוחר יותר לטלוויזיה. יצירתו הבימתית המצליחה ביותר היא האופרה רומיאו ויוליה, שהוקרנה בבכורה בדרזדן בשנת 1940 בניצוחו של קרל בהם.
לאופרה האחרונה שהלחין, הוא עיבד את מחזהו של אז'ן יונסקו מות המלך. לדברי המוזיקולוגית אליזבת פורבס, האופרה הזו, שפורסמה לראשונה בשנת 1985 באופרה הממלכתית של בוואריה, עם שש דמויות בלבד, מקהלה זעירה ותזמורת קטנה היא, בדרכה הצנועה, יעילה כמו כל מה שכתב זוטרמייסטר.
הוא היה אחיו של הנס מרטין זוטרמייסטר. סבא שלהם היה הפולקלוריסט אוטו זוטרמייסטר.
הוא נפטר בוו-סור-מורז שבשוויץ.
השפעות
לאחר הופעותיהם של קרל אורף וארתור הונגר, זוטרמייסטר הושפע מהם, ולכן אפשר להחשיב את היינריך זוטרמייסטר כמלחין נאו-קלאסי, אם כי לא בהכרח. הרי אורף והונגר היו נאו-קלאסיים אבל זוטרמייסטר לא הושפע מהם המון, אלא קצת.
משה מרדכי בידרמן
רבי משה מרדכי בידרמן (ה'תרס"ג 1903 – כ"ד בטבת ה'תשמ"ז, ינואר 1987) היה האדמו"ר מחסידות לעלוב השישי, והחל מה'תשכ"ב גם האדמו"ר מקרלין לעלוב.
קורות חייו
עם פטירת אביו, בצום גדליה ג' בתשרי ה'תר"ץ בירושלים, הוכתר כממלא מקומו על ידי זקני חסידות לעלוב. קבע את מושבו בירושלים, אחר כך בתל אביב ובני ברק ושוב חזר לירושלים באמרו שאינו מסיח דעתו ממנה, בערוב ימיו עברה חצר החסידות לשיכון ה' בבני ברק.
התפרסם כצדיק מופלא ופועל ישועות. עריכת שולחנותיו היו לשם דבר. נהג לטבול רבות במקווה וסבל ייסורים. נערץ על ידי אדמו"רי דורו, קשר עמוק נוצר בינו לבין האדמו"ר רבי אהרן מבעלזא ורבי ישראל אבוחצירה (הבאבא סאלי). הקפיד להצניע למדנותו ומדרגותיו, לאחר פטירתו נודע כי נהג לסיים לימוד ש"ס בבלי כולו מדי שנה.
רבי משה מרדכי נפטר בכ"ד בטבת ה'תשמ"ז ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים, לצד אדמו"רי בית לעלוב, אביו, סבו ואבי סבו. חלק מדברי תורתו כונסו בספרים "ברכת משה" "קדושת מרדכי" "אמרי קודש".
ServiceNow
החברה מפתחת פלטפורמה לאוטומציה ודיגיטציה של תהליכים ארגוניים, כולל יישומי ITSM בענן, עם מודולים שונים של: ניהול אירועים/תקלות (Incident), ניהול בעיות (Problem), ניהול שינויים (Change) ניהול של נכסים (Assets), ניהול רישיונות ועוד. מוצרי החברה נמכרים במודל של תוכנה כשירות (SaaS).
לחברה כ-6,900 לקוחות כאשר כ-80% מהחברות ב-Fortune 500 הן לקוחות החברה.
החברה רשומה למסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, והיא חלק ממדד Russell 1000 ו-S&P 500.
בשנת 2018 המגזין פורבס דירג את החברה כחברה החדשנית ביותר בעולם לשנה זו.
גרטנר דירגה את החברה במקום הראשון בנתח שוק לשנת 2022 עבור קטגוריות IT Operations, בדגש על ITSM, ITOM ו-ITAM, כאשר היא דוחקת את מיקרוסופט למקום השני.
המתחרים העיקריים של סרוויס-נאו כספקי יישומי ITSM הם: CA טכנולוגיות, BMC Software, IBM, SalesForce ו-Service Anywhere של HP.
חיים כהן (ביולוג)
חיים כהן (נולד ב־12 באפריל 1968) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן החוקר את המנגנונים המולקולריים אשר קובעים את קצב ההזדקנות. כהן חוקר את הארכת החיים (Longevity) והזדקנות בריאה, מייסד ומנהל התוכנית לתואר שני בגרונטולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, כמו כן הוא מכהן כראש מרכז מינרבה גרמניה ישראל למנגנונים ביולוגים של ההזדקנות וכראש מרכז סגול להזדקנות בריאה באדם.
ביוגרפיה
כהן נולד וגדל בירושלים לגדליה ולרחל כהן, יקירת ירושלים. הוא התחנך בישיבה תיכונית אור עציון והשתלב בישיבת הקיבוץ הדתי בעין צורים. בשנת 1986, התגייס לצה״ל ושירת בשריון עד שחרורו בשנת 1991, ומאז שירת במילואים בדרגת רס״ן.
ServiceNow
היסטוריה
בשנת 2007 החברה הפכה לרווחית לראשונה ובשנת 2012 החברה הונפקה בבורסת ניו יורק לפי שווי שוק של 1.8 מיליארד דולר.
חיים כהן (ביולוג)
חיים אישיים
כהן נשוי לד״ר דבי כהן (מנהלת השירות הפסיכולוגי חינוכי בבאר יעקב) ולהם 4 ילדים. מתגורר במודיעין.
ServiceNow
היסטוריה
באוקטובר 2019 החברה הודיעה שהמנכ״ל ג׳ון דונהו יוחלף בסוף השנה על-ידי ביל מקדרמוט, מנכ״ל SAP לשעבר.
חיים כהן (ביולוג)
קריירה אקדמית
עם שחרורו מצה״ל, החל את לימודי התואר הראשון במדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן, אותו סיים בהצטיינות יתרה בשנת 1994. בין השנים 1994-1999 למד דוקטורט ישיר בגנטיקה בהנחייתו של פרופ' גיורא שמחן ובין השנים 1999-2004, למד לפוסט דוקטורט בבית ספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד בבוסטון בהנחייתו של פרופ' דייוויד סינקלייר, חקר את קבוצת החלבונים סירטואינים והראה בסדרת מחקרים כיצד הגברת פעילות הסירטואינים הנובעת מהגבלת הקלוריות תומכת בהארכת חיים. מחקריו פורסמו בסדרת מאמרים בכתבי העת Molecular Cell ו־Science.
ServiceNow
ServiceNow בישראל
בשנת 2012 נפתח סניף מכירות שמנה כ-5 אנשים ובשנת 2014 פתחה ServiceNow סניף מחקר ופיתוח בפתח תקווה, עם הרכישה של Neebula. כיום האתר הישראלי ומרכז הפיתוח מנוהלים ע״י אדר מרגלית.
חיים כהן (ביולוג)
קריירה אקדמית
בין השנים 2012-2015, כיהן כראש מחלקה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת בר-אילן ובשנת 2019, ייסד תוכנית לתואר שני בגרונטולוגיה בראשה הוא עומד – תוכנית המשלבת בין מדעי החברה ומדעי החיים. מאז שנת 2019, משמש כהן כראש מרכז מינרבה גרמניה ישראל, לחקר המנגנונים הביולוגים של הזדקנות וכראש מרכז סגול אודות הזדקנות בריאה באדם.
ServiceNow
ServiceNow בישראל
הסניף אחראי על פיתוח מגוון מוצרים, הן מוצרי הליבה של החברה וממשקי המובייל שלה, והן בתחום ה-IT Operations ו-AIOps.
חיים כהן (ביולוג)
מחקר
תרומתו המדעית של כהן עוסקת בתפקיד המטבוליזם בנוגע לקביעת קצב ההזדקנות, בדגש על האופן בו חלבון סירטואין 6 מבקר את ההזדקנות הבריאה. שיטות המחקר בהן נעזר כללו ביולוגיה מולקולרית, פרוטאומיקה, פיזיולוגיה, ביוכימיה, מטבולומיקה ושימוש בחיות מחקר (שמר ועכברים טרנסגנים).
ServiceNow
ServiceNow בישראל
ב-2014 רכשה חברת ServiceNow, תמורת 100 מיליון דולר, את חברת Neebula הישראלית, שפיתחה מוצר בשם ServiceWatch הממכן את הגילוי, המיפוי והניטור של שירותי מחשוב ארגוניים המבוססים על טכנולוגיות מידע
חיים כהן (ביולוג)
מחקר
במהלך מחקרו, הראה כהן כי רמות החלבון סירט6 עולות בתנאים של הגבלת קלוריות ואף בצום. ממצא זה הציע לחלבון תפקיד מרכזי בהארכת תוחלת החיים והארכת החיים הבריאים על ידי הגבלה קלורית. בעקבות כך יצר כהן עכברים טרנסגנים אשר מבטאים את החלבון סירט6 ברמות גבוהות ומצא שעכברים אלו מאריכים חיים ב-30% יותר בממוצע. בדומה להגבלת קלוריות גם עכברים אלו מזדקנים לאט יותר, שומרים על מטבוליזם כעכברים צעירים. באותם העכברים התגלתה דחייה, בין היתר של סוכרת תלוית גיל, ירידה בדלקות. יתרה מזאת, עבודתו הראתה שעכברים טרנסגניים זקנים שמרו על פרופיל מטבוליטים זהה לעכבר צעיר ועל ביטוי הגנים כמעט זהה לביטוי הגנים בהגבלת קלוריות. בנוסף מצא, שהחלבון סירט6 מגן כנגד התפתחות תופעת השבריריות המאפיינת זקנים ועיקרה תשישות וחוסר פעילות. ביטוי ביתר של החלבון גרם לפעילות גופנית זהה לעכבר צעיר בגיל מבוגר מאוד. כהן הצליח להוכיח שהיכולת להישאר פעיל בגיל מבוגר נובעת משמירה על יצירת אנרגיה בעכבר זקן דרך הפעלה של גלוקוניאגנזה ושריפת שומן בדיוק כמו בעכבר צעיר. על ידי שורת מחקרים אלו הוכיח כהן כי סירט6 הוא חלבון מרכזי במטבוליזם ובקביעת תוחלת החיים הבריאה. במקביל התמקד מחקרו של כהן בתפקידו של סירט6 בהשמנה. הוצג כי, ביטוי יתר של חלבון סירט6, מגן מפני נזקי השמנה וכנגד התסמונת המטבולית. בשורת מחקרים אחרים על המטבוליזם של הכבד, הציג כהן את המנגנון דרכו מונע החלבון יצירת שומנים וכולסטרול, באמצעות דיכוי יצירתם על ידי SREBP1/2 והעלאת שריפת שומנים על ידי הפעלה של PPARa ודיכוי Mir122. בנוסף, כחלק ממחקר זה, אפיינה עבודתו של כהן מספר microRNAs שמבקרים את רמתו של סירט6.
ServiceNow
ServiceNow בישראל
ב-2017 רכשה את הסטארט-אפ הישראלי סקיי ג'ירף (SkyGiraffe) שפיתח מוצר המאפשר לעובדים בארגונים גדולים לבצע פעולות במערכות הארגוניות דרך מכשיר הסלולר.
חיים כהן (ביולוג)
מחקר
בנוסף למחקרים אלו התמקד מחקרו של חיים כהן בתחומים נוספים הקשורים להבנתו את תהליך ההזדקנות. בראשון, כהן הראה כיצד חלבון התיקון Ku70 מבקר את המוות התאי דרך פעולתו כדהיוביקוויטנאז. לממצא זה חשיבות להבנתנו כיצד מקשר התא בין נזק ב־DNA למוות תאי. במחקר ביג דאטה אחר, הראה כי על ידי מניפולציות גנטיות או דיאטות ניתן להאריך את תוחלת החיים המקסימלית של האדם מעבר לתוחלת שנצפה עד כה. בתקופה האחרונה מתמקד מחקרו של פרופ' כהן בהבנת המסלולים המטבולים שמופעלים בפעילות גופנית. במחקרו הראה כהן שמבין מספר אזורים המח, במהלך פעילת גופנית, ההיפותלמוס במח מפעיל מסלולים מטבוליים בדומה לשריר.
ServiceNow
ServiceNow בישראל
בשנת 2019 רכשה את חברת Appsee המאפשרת למפתחי אפליקציות לנטר את פעילות המשתמשים.
חיים כהן (ביולוג)
מחקר
בשנת 2013, הקים כהן יחד עם בועז משעולי ובר-אילן את חברת SIRTLAB, הפועלת על בסיס המחקרים של כהן לייצור תרופה להעלאת סירט6 במספר טכנולוגיות, שנרשמו במספר פטנטים. בימים אלו החברה, בה כהן משמש כמדען הראשי נמצאת לקראת ניסוי בבני אדם.
ServiceNow
ServiceNow בישראל
כמו כן באותה שנה רכשה, תמורת 70 מיליון דולר, את חברת Loom Systems המספקת פתרון לזיהוי וניטור תקלות במערכות מחשוב מורכבות בזמן אמת באמצעות בינה מלאכותית.
חיים כהן (ביולוג)
מחקר
במהלך שנותיו, פרסם כהן עשרות מאמרים.
דור מלול
דור מלול (נולד ב-30 באפריל 1989 בישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת המגן הימני בהפועל חיפה.
חיים כהן (ביולוג)
פרסים ומלגות
כהן זכה במספר פרסים מדעיים כגון: פרס מרכוס ופרס טננבלאט למצוינות במחקר רפואי (2014) ופרס הרקטור למצוינות מחקרית (2017). כמו כן, זכה במספר מענקי מחקר ובניהם הקרן לאומית למדע, הקרן הדו־לאומית ישראל ארה״ב (BSF), קרן ישראל גרמניה, מענק טבע למרכזי מצוינות מחקרית, מרכז ICORE למצוינות מחקרית בישראל, מלגת אלון ומענק ה־ERC של האיחוד האירופי.
ServiceNow
מודל עסקי
הפלטפורמה מאפשרת שימור וניהול מרכז נתונים מרכזי, אשר מכיל את כל המידע העסקי של הארגון, ומספקת יכולות אוטומציה לניהול תהליכים עסקיים, תמיכה טכנית וניהול שירותים למגוון תחומים ותעשיות. כלי האוטומציה של סרוויס-נאו מסייעים לארגונות להפחית את המתין והתקלות בתהליכים העסקיים, להגביר את היעילות ולשפר את שירותי הלקוחות שלהם. הפלטפורמה מצוידת ביכולות ניהול פרויקטים ותיאום תקנות ותהליכים בכלל, וכן ביכולת לנהל את מערכות המידע בארגון על פי דרישות הסטנדרטים המקובלים. בנוסף, הפלטפורמה מציעה יכולת ניתוח נתונים מתקדמת ותצורה גמישה ליצירת דוחות מותאמים אישית. מוצרי החברה נמכרים במודל של תוכנה כשירות (SaaS) והיא מספקת מגוון מוצרים כגון מוצרי ניהול שירותי טכנולוגיות מידע, ניהול תמיכה טכנית, משאבי אנוש ועוד.
דור מלול
קריירה
מלול החל את דרכו בקבוצות הילדים של עירוני ראשון לציון, שם שיחק כקשר ובלם אחורי. בגיל 14 עבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב, והוסט לעמדת המגן הימני. מלול הועלה לבוגרים בעונת 2006/2007 על ידי המאמן אלי כהן, במשחקה של מכבי תל אביב נגד מכבי נתניה במסגרת גביע הטוטו. בעונת 2007/2008 שותף מלול ב-18 משחקים בליגת העל מתוכם ב-12 נכנס כמחליף. את שער הבכורה שלו במכבי תל אביב כבש במחזור ה-30 של ליגת העל בעונה זו, מול מכבי חיפה בדקה ה-79, לאחר שנכנס כמחליף ארבע דקות קודם לכן.
ההופעות בקבוצה הבוגרת עזרו למלול לתפוס מקום של קבע גם בנבחרת הנוער של ישראל, ובהמשך אף יצא לשחק בנבחרת הנוער של אירופה בטורניר מרידיאן בברצלונה. מלול זומן לנבחרת ישראל הצעירה וערך את הופעת הבכורה שלו מול הנבחרת הצעירה של קפריסין ב-4 במרץ 2008, ואף כבש שער בכורה בניצחון 1–2. בסך הכל רשם 9 הופעות ושער אחד במדי הנבחרת הצעירה.
בעונת 2008/2009 שיחק 18 משחקים במדי מכבי תל אביב, ובעונת 2009/2010 שיחק 21 משחקים ואף בישל שני שערים.
בשנת 2010 זומן לנבחרת ישראל לראשונה, במסגרת קמפיין מוקדמות יורו 2012, על ידי מאמן הנבחרת לואיס פרננדז, אך לא זכה לדקות משחק.
ב-16 ביולי 2011 סוכמה השאלתו לעונה של מלול ממכבי לבירסחוט מליגת העל הבלגית, שם שיתף פעולה עם הישראלי רועי דיין. בתום עונת ההשאלה חתם על חוזה חדש בבירסחוט. לאחר שתי עונות בבירסחוט הכריזה הקבוצה על פשיטת רגל, ומלול הפך לשחקן חופשי.
ב-21 באוגוסט 2013 חתם מלול בבית"ר ירושלים לעונה אחת, ובמדיה ערך 13 הופעות בכל המסגרות בעונת 2013/2014.
ב-25 ביוני 2014 חתם מלול על חוזה לשנתיים בהפועל באר שבע, ובעונת 2014/2015 סיים עמה במקום השלישי בליגה והגיע עמה לגמר גביע המדינה, אך לא שותף במשחק הגמר בו הובסה קבוצתו 2–6 על ידי מכבי תל אביב. באוגוסט 2015 עזב את הקבוצה.
חייו האישיים
מלול נשוי למאי, ולהם 3 ילדים. הוא לומד ב לתואר ראשון בחינוך וחברה, עם התמחות בספורט.
השפן הקטן
השפן הקטן הוא שיר ילדים עברי ידוע, שנכתב בשנת 1934 על ידי המחנך והפזמונאי בנימין כספי.
רקע
במקור היה השיר בן שישה בתים, כאשר כל בית הוקדש לבעל חיים אחר: שפן, פרפר, דב, צפרדע, חסידה, קוף ושליו. השיר נשלח למשורר עמנואל עמירן שהתמהמה בהלחנתו, ובינתיים קיבל השיר את לחן השיר "אני פורים" שהלחין נחום נרדי. השיר הושר בגני ילדים עבריים בארץ ישראל ונודע בציבור אף שלא הוקלט או שודר ברדיו, ונותר ממנו הבית הראשון בלבד בתוספת לבית השני הקיים בגרסה הנוכחית של השיר. בעיזבונו של עמירן נמצאה גרסתו הכתובה והמלאה של השיר.
השיר הוקלט ב-1956 על ידי הזמרת חנה אהרוני. הוא מושמע כיום בערוצי ילדים בטלוויזיה ובגני ילדים. הפזמונאית לאה לופנפלד כתבה שיר בשם דומה המבוסס על הבית הראשון של השיר.
ב-2023 זכה השיר ללחן חדש ובוצע על ידי טלי גרנות ורמי ליבני באלבומם "לפעמים נדמה לי".
שפן הוא בעל אחר אבל בשיר מראים אותו בדמות ארנבון.
האשליה הגדולה
האשליה הגדולה (בצרפתית: La Grand Illusion) הוא סרט משנת 1937 שביים במאי הקולנוע ז'אן רנואר (1894–1979), בנו של האמן פייר-אוגוסט רנואר, והוא נחשב על ידי מבקרים והיסטוריונים של הקולנוע כאחת מיצירות המופת של הקולנוע הצרפתי וכסרטו האהוב ביותר של רנואר. התסריט נכתב על ידי רנואר ושרל ספאק והוא נחשב לאחד מהסרטים הבולטים של הריאליזם הפואטי. צילומי הסרט נערכו בחלקו בטירת או-קוניגסבורג. בארצות דוברות האנגלית יצא הסרט תחת הכותר Grand Illusion.
אודות הסרט
הסרט יצא לאקרנים ב-1937 וזכה לתשבחות. בשנת 1970 נכלל הסרט ברשימות רבות כאחד מעשרת הסרטים הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע.
בשנת 1938 היה האשליה הגדולה לסרט הראשון בשפה הזרה שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר. הסרט זכה לפרסים כסרט הטוב ביותר בשפה הזרה מאגודת מבקרי הקולנוע של העיר ניו יורק ומחבר הנאמנים הלאומי של המבקרים ב-1938.
לאחר זכיית הסרט ב-1937 בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה כ'מופע האמנותי הטוב ביותר', הצהיר שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כי הוא אויב קהל הקולנוע מספר אחת והורה להחרים ולהשמיד את עותקיו. ב-1 באוקטובר 1940 נאסר הסרט להקרנה על ידי משרד התעמולה של הרייך. ב-1940, בזמן שהצבא הגרמני פלש לצרפת, תפשו הנאצים את העותקים והתשלילים של הסרט, בעיקר בגלל אופיו האנטי-מלחמתי ומה שפורש כביקורת אידאולוגית על גרמניה של ערב מלחמת העולם הראשונה.
במשך שנים רווחה הסברה כי העותקים הושמדו בפשיטת כוחות האוויר של בעלות הברית בשנת 1942, שהשמידו מעבדה מובילה מחוץ לפריז. ב-1958 התגלו מחדש העותקים של הסרט ושוחזרו על מנת להפיצם מחדש בתחילת שנות השישים. אז התגלה כי התשליל המקורי לא הושמד, אלא נשלח לברלין על מנת לשמרו בארכיב של הרייך.
בזמן כיבוש ברלין על ידי בעלות הברית ב-1945, היה ארכיב הרייך באזור הרוסי. כתוצאה מכך נשלחו התשלילים ביחד עם סרטים רבים אחרים לארכיב הסרטים הסובייטי במוסקבה. התשלילים הושבו לצרפת בשנות השישים. אולם, היות שאיש לא חשב שהתשלילים המקוריים שרדו, הם נותרו לא מזוהים במחסן בסינמטק בטולוז במשך למעלה משלושים שנה. הם התגלו מחדש בשנות התשעים, כשהועבר אוסף הניטרט של הסינמטק לארכיב הסרטים הצרפתי ב-Bois d'Arcy. לאחר מכן, שוחזר התשליל המקורי והופק כ-DVD של ה-criterion collection.
תמצית העלילה
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, יוצאים לטיסה שני טייסים צרפתים: סרן דה בולדיו (פייר פרסניי) וסגן מרשל (ז'אן גאבן). מטרת הטיסה הייתה לבחון איתור מתצלומים מטושטשים של משימת סיור אווירית קודמת. הם נורו בידי הטייס והאציל הגרמני סרן פון ראושפטיין (אריך פון שטרוהיים). פון ראושפטיין מצהיר בעת חזרתו לבסיס כי הפיל מטוס צרפתי ומורה לאחד מן הכפופים לו לבדוק אם הטייסים הם קצינים, ואם כן, להזמינם לסעוד עמו ארוחת צהריים, טרם ישלחם כאסירים למחנה לשבויי מלחמה. במהלך הסצנה אנו למדים כי פון ראופנשטיין ובולדיו התוודעו זה אל זה בעברם - מובא תיאורה של ידידות, אם גם לא סולידריות, בתוככי המעמד העליון החוצה גבולות לאומיים.
דה בולדיו ומרשל מוצבים כאסירים בבית כלא לשבויי מלחמה, שם הם פוגשים ומתיידדים עם כמה מבני ארצם. מעט אחרי הגעתם הם לוקחים חלק בניסיון של חבריהם לחפור מנהרה מתחת למחנה כאמצעי להימלט. מיד כשהמנהרה מושלמת הם נאלצים להחליף מחנות, ומפאת מחסומי השפה אין ביכולתם ליידע את השבויים הבריטיים שבאו במקומם על קיומה של המנהרה.
במשך המלחמה מועברים בולדיו ומרשל למחנות שונים, והם מגיעים לבסוף לווינטרסבורן, כלא מבוצר השוכן בקרים. פון ראופנשטיין, שמאז פגישתם האחרונה נפצע בקרב והופך לנכה, הוא מפקד הכלא. וינטרסבורן, כך אומרים, היא מצודה בלתי ניתנת לבריחה. אולם, במהרה אנו לומדים שלבולדיו ולמרשל ישנה היסטוריה של ניסיונות בריחה עזי רוח.
בווינטרסבורן, בולדיו ומרשל פוגשים את רוזנטל (מרסל דליו), יהודי עשיר ששהה עימם קודם לכן בבית כלא אחר. השלושה מתכננים יחד את בריחתם. בולדיו שם לב לדרך בה מגיבים השומרים הגרמנים למצבי חירום וכך מגבש רעיון לבריחה. בולדיו מודה כי תוכניתם יכולה לשמש רק שניים, ומציע למשוך את תשומת לבם של השומרים הגרמנים כדי לאפשר למרשל ולרוזנטל להימלט. לאחר תסיסה בבית הסוהר מכנסים השומרים את כל העצירים בחצר המצודה, וקוראים בשמותיהם. כשמוקרא שמו של בולדיו הוא לא עונה והם מבינים שהוא נעדר. הוא דואג לכך שהשומרים ישימו לב לנוכחותו במרומי המצודה ומושך את השומרים למרדף אחריו. מרשל ורוזנטל מנצלים את ההזדמנות כדי לברוח דרך החלון.
הסרט ממשיך בהימלטותם של מרשל ורוזנטל במסע בו הם חוצים את אזורי הכפר של גרמניה, בתורם אחר נתיב חזרה לצרפת. רוזנטל נפצע ומאט את השניים, ושני הגיבורים מוצאים מקלט באסם של אישה גרמניה בשם אלזה (דיטה פארלו) שהתאלמנה במהלך המלחמה. אלזה מטפלת בשני הנמלטים בעין יפה ומרשל מתחיל להתאהב בה. ברם, הוא ורוזנטל נאלצים לעזוב לשווייץ ומשם לצרפת, על מנת לשוב ולהילחם במלחמה. רגע לפני שמסתיים הסרט, פטרול של כיתת חיילים גרמנים מבחין בשני הנמלטים חוצים את העמק עטוי השלג. החיילים יורים לעברם ומחטיאים. אולם, מפקד הפטרול מורה לחיילים להפסיק לירות, מאחר שנדמה היה שהם חצו את הגבול השווייצרי הבלתי נראה בעמק מכוסה השלג המשתרע מתחתם.
נושאים פוליטיים והיסטוריים
באשליה הגדולה משתמש הבמאי ז'אן רנואר במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) כעדשה שדרכה הוא מתבונן באירופה, בעודה משקיפה על חזיון התעתועים של עלייתו של הפשיזם, במיוחד בגרמניה הנאצית, ואימתה הממשמשת ובאה של מלחמת העולם השנייה (1939–1945). רנואר מותח ביקורת על הפוליטיקה והאידאולוגיה בת זמנו ומעלה על נס את האנושות האוניברסלית, שמתעלה מעל גבולות לאומיים וגזעיים ולאומנות קיצונית. רנואר מציע כי ניסיונותיהם המשותפים של בני האדם יגברו על מחלוקת פוליטית והתבטאותו המוקצנת: המלחמה.
רנואר מספר בעצמו אודות המסר של הסרט, זאת בראיון שנערך בזמן הפצתו המחודשת של הסרט בשנות השישים המוקדמות. "(האשליה הגדולה) היא סיפור אודות מערכות יחסיהם של בני האדם. בטוחני כי סוגיה זו היא כה חשובה כיום, שאם לא נפתור אותה יהא עלינו פשוט להגיד 'להתראות' לעולמנו היפהפה".
מעמדות
הסרט האשליה הגדולה בוחן את מערכות היחסים בין מעמדות חברתיים שונים באירופה.
שתיים מן הדמויות העיקריות הן אריסטוקרטים: דה בולדיו (פרשניי) ופון ראופנשטיין (פון שטרוהיים). הם מוצגים כדמויות קוסמופוליטיות שהתחנכו בתרבויות רבות ובקיאות בשפות שונות. רמת חינוכם ומסירותם למוסכמות והטקסים החברתיים גרמה להם לחוש קרובים יותר זה לזה, מאשר לאנשים בני המעמד הנמוך ממדינותיהם. הם חולקים ביניהם חוויות חברתיות דומות: סעודה במסעדת מקסים שבפריז, תינוי אהבים עם אותן הנשים ואפילו הכירו זה את זה דרך היכרות. הם משוחחים זה עם זה בצרפתית ובגרמנית ברשמיות ובכבדות וברגעים של שיחה אישית אינטימית, נמלטים לתוך האנגלית, כאילו על מנת להסוות את תגובותיהם מעמיתיהם בני המעמדות הנמוכים.
רנואר מראה את ירידתה של האצולה מגדולתה, כשבמקומה עולה סדר חברתי חדש, שמובל בידי אנשים שלא נולדו למעמד הגבוה. הוא מדגיש כי מעמדם אינו מהווה כיום מרכיב הכרחי לפוליטיקה הייחודית של אומותיהם. הן וון ראופנשטיין והן דה בולדיו רואים בשירותם הצבאי כחובה, ורואים את המלחמה כממלאת תכלית, כך מתווה אותם רנואר כדמויות ראויות לתהילה, אולם טרגיות שעולמן נעלם, ושלכודות בתוך מערכת קודים וכללי התנהגות בחיים שנעשים במהירות נטולי חשיבות. שניהם מודעים לכך שזמנם עבר, אולם תגובתם למציאות זו שונה: דה בולדיו מקבל את גורלה של האצולה כשיפור חיובי, אולם וון ראופנשטיין אינו רואה זאת כך, ומקונן על מה שהוא מכנה "מורשת קסומה של המהפכה הצרפתית".
רנואר מנגיד את האריסטוקרטים עם דמויות בנות המעמד הנמוך כמו מרשל (גאבן), מכונאי מפריז שהוא פחות בקי בהלכות התרבות, ומאוחר יותר בסרט לא עולה בידו לתקשר כהלכה עם אלזה (פארלו) בגרמנית, ואף היא אינה דוברת צרפתית. עם זאת, למרות מחסום השפה, גם הדמויות בנות המעמדות הנמוכים חושפות לפנינו את המשותף להן כבני-אדם, שבניגוד למשותף שבין המעמדות הגבוהים, מבוסס על היסודות האנושיים הפשוטים ומתבטאים במפוחית הפה שהסוהר הגרמני נותן למרשל, בפרה של אלזה בה מרשל מטפל כשהיא נותנת לו תחושת בית מתוך זיכרון פרתו של סבו, בחג המולד המשותף, ומעל לכל באהבתם של אלזה ומרשל ובקשר המיוחד של רוזנטל ומרשל עם ילדתה של אלזה החוצות גבולות השפה.
המסר של רנואר מתברר ברגע שהאציל הצרפתי דה בולדיו מקריב עצמו, זאת על מנת ליצור הסחת דעת שתאפשר למרשל ורוזנטל, האנשים הפשוטים, להימלט. וון ראופנשטיין נאלץ לירות בדה בולדיו (מתוך חובה), צעד שדה בולדיו מודה שהוא מוכרח לעשותו מכורח הנסיבות. על כל פנים בקבלו את מותו הבלתי נמנע מתנחם דה בולדיו ברעיון ש"עבור העם הפשוט מוות במלחמה זו טרגדיה. ברם, עבורך ועבורי זוהי דרך טובה לסיים בה את חיינו". ומצהיר כי הוא מרחם על וון ראופנשטיין, שייאבק למצוא את מקומו בסדר החברתי החדש שנוצר. זאת בעולם שבו אבד הכלח על מסורותיו, מנהגיו ורקעו.
מושגי הכבוד והחובה של האריסטוקרטיה אינם נחלתם של המעמדות הנמוכים באירופה - אנשי היומיום והמשרתים את ארצותיהם רואים במלחמה כמעשה רמייה פוליטי חסר הכרה ומתאכזבים. ניתן להשוות את ביקורתו של הסרט על האידיאליזציה הרומנטית של החובה לסרט המוקדם במערב אין כל חדש (1930), המבוסס על הרומן בשם זה פרי עטו של אריך מריה רמרק.
גזענות
רנואר נוגע בקצרה בשאלת האנטישמיות באמצעות דמותו של רוזנטל, בן למשפחת בנקאים נובו-רישית, שהוא גם יהודי (השוואה ברורה למשפחת הבנקאות רוטשילד מצרפת). סוברים כי רנואר יצר את הדמות על מנת להתעמת עם המערכה האנטי-יהודית הגואה, שנוהלה בידי ממשלתו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית. מעבר לכך, מיוצג רוזנטל כסמל של האנושיות החוצה גבולות מעמדיים. הוא חולק את האוכל שלו עם אחרים, כך שהוא ועמיתיו האסירים אוכלים היטב. באמצעות רוזנטל, מתריס רנואר כנגד הביקורת האנטישמית, בהצהירו על סטריאוטיפים יהודים כחסרי חשיבות.
סמל אניגמטי יותר של חלוקה גזענית הוא האסיר האפריקאי המופיע במחנה השני לכלואי מלחמה. הוא חי בקרבם של השבויים האחרים מבעלות הברית, ונדמה שהוא מתקבל על ידיהם. עם זאת, איש אינו מדבר עמו, אפילו כשהוא מנסה ליזום שיחה.
מלחמה
רנואר מחפש להפריך את הרעיון שניתן להשיג במלחמה הכול, או שניתן להשתמש בה ככלי פוליטי לפתירת בעיות על מנת ליצור עולם טוב יותר.
האשליה הגדולה הוא סרט מלחמה ללא תיאור כלשהו של קרב. במקום זאת, האתר המוסרט הוא שבויים במחנה מלחמה, בו מצויים חיילים בני אומות רבות, החולקים ביניהם חוויות משותפות. רנואר משרטט מלחמה בה מתחולל ניסיון עקר. לדוגמה אלזה, האלמנה הגרמניה, מראה למרשל ורוזנטל תצלומים של ושל אחיה שנהרגו בקרבות ורדן, ליז', שרלרוי, וטננברג בהתאמה. באופן אירוני היו קרבות אלו כמה מן הניצחונות הכי מכריעים של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. באמצעות התקן זה מפריך רנואר את המושג של גבורתו, כבודו או חובתו של אדם אחד פשוט כמחוללת אימפקט רב עוצמה על אירוע גדול. הדבר חותר תחת כוונתם האידיאליסטית של מרשל ורוזנטל לשוב לחזית, כך שעל ידי חזרה לקרב יעלה בידם לסיים את המלחמה.
צוות השחקנים
שחקנים אחדים לא נרשמו בקרדיטים של הסרט (כפי שהיה שכיח בסרטים מוקדמים) ובכללם:
צרויה שלו
צרויה עומר שלו (נולדה ב־13 באפריל 1959) היא סופרת, משוררת ועורכת ספרים ישראלית.
ביוגרפיה
צרויה שלו נולדה בקבוצת כנרת, למבקר הספרות מרדכי שלו ולציירת ריקה שלו. היא נכדתו של אהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת.
זמן קצר לאחר הולדתה עברה עם הוריה ואחיה ענר שלו לבית ברל, שם לימד אביה. על ילדותה שם סיפרה:. עם זאת, כבתו של מבקר ומנתח ספרות, שאירח בביתו את גדולי הסופרים, נחשפה כבר בגיל צעיר לעולם הכתיבה.
בשירותה הצבאי הייתה מש"קית ת"ש בבית הספר לשריון וכפקידה פלוגתית בבה"ד 1 בשנים 80–1979. סיימה תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות יתרה בלימודי מקרא בהאוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת הוצאת קשת ערכה את ספריהם של רם אורן ושלי יחימוביץ'.
ב-1988 פרסמה את ספרה הראשון, ספר שירה בשם מטרה נוחה לצלפים, וב-1993 יצא לאור ספר הפרוזה הראשון שלה, רקדתי עמדתי.
ספריה של צרויה שלו תורגמו ל־25 שפות.
חיים אישיים
היא אחייניתו של הסופר יצחק שלו ובת דודה של הסופר מאיר שלו.
רבקה אבולעפיה
רבקה (פריימן) אבולעפיה (9 בדצמבר 1874, ורשה – 20 בפברואר 1961, תל אביב) הייתה ממייסדי שכונת אחוזת בית.
ביוגרפיה
רבקה פריימן נולדה בוורשה שבפולין לשפרה ויעקב פרץ פריימן. המשפחה עלתה לארץ ישראל בעלייה הראשונה, בשנת 1882. הוריה התיישבו בראשון לציון והם נמנים עם עשרת מייסדי המושבה. לקראת בגרותהּ הייתה רבקה בעלת השכלה רחבה בספרות ובהיסטוריה, ושלטה במספר שפות.
במהלך לימודיה בבית הספר התיכון בראשון לציון, הכירה רבקה את שלמה אבולעפיה, שהיה מורה לצרפתית וערבית בבית הספר. בשנת 1892 הם נישאו, וב-1895 עברו להתגורר ביפו, שם המשיך שלמה לעבוד כמורה. ב-1907 הקימו את ביתם בשכונת נוה צדק, ששימש גם כבית ועד לאנשי תרבות יהודים מהשכונה. בהמשך השתכן בו, בעליית הגג, הסופר ש"י עגנון, בתקופת עלייתו לארץ, ושם כתב את סיפוריו "תמול שלשום" ו"עגונות".
לרבקה ושלמה אבולעפיה נולדו ארבעה בנים וארבע בנות. הבכור בהם הוא רפאל אבולעפיה, איש ניל"י וגדוד נהגי הפרדות. בן נוסף הוא בוסתנאי (ידידיה) אבולעפיה, מראשוני המהנדסים בארץ ישראל ומסוללי כבישיה.
אביה של רבקה, שחזר בינתיים לפולין, בעקבות הקשיים בארץ, הגיע לארץ לסייע לרבקה והציע לה לחזור איתו לוורשה, אך היא סירבה. היא התפרנסה מחנות לגלנטריה שפתחה ביפו, והמשיכה להתגורר בתל אביב.
ב-1917, במהלך גירוש תל אביב על ידי הטורקים, עברה עם ילדיה לבית משפחתה בראשון לציון, ובסיום מלחמת העולם הראשונה חזרה לתל אביב.
רבקה אבולעפיה נפטרה בגיל 86 בביתה בתל אביב, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
The Unknown Soldier
The Unknown Soldier הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום Waiting for the Sun של להקת הדלתות משנת 1968. השיר יצא לאור במרץ באותה השנה על ידי אלקטרה רקורדס. סרט בגודל 16 מ"מ נלווה לשיר והציג את הלהקה, בהפקה של אדוארד דיפור ומארק אברמסון. השיר הפך ללהיט הרביעי של הלהקה בטופ 40 בארצות הברית, והגיע למקום ה-39 ברשימת ה-Billboard Hot 100, והיה ברשימה הזו שמונה שבועות בסך הכל. עם זאת, בשל המילים השנויות במחלוקת של השיר, תחנות רדיו סירבו להשמיע אותו.
מילים
השיר היה תגובותו של ג'ים מוריסון למלחמת וייטנאם ולאופן בו הוצג הסכסוך בתקשורת האמריקאית באותה תקופה. שורות כמו "Breakfast where the news is read/ Television children fed/ Unborn living, living dead/ Bullets strike the helmet's head" נוגעות באופן הצגת החדשות על המלחמה בחדרי המגורים של אנשים רגילים. מסר משני הוא הדימוי כי המלחמה מנורמלת בחיי היום יום כפי שמתואר כשהחייל האלמוני נורה בזמן שהמשפחה האמריקאית יושבת לארוחה וצופה בטלוויזיה. חוסר זהות זה עם החייל הוא זה שמחדיר את עמדת האזרחות הבורה שרובם נטולי רגש ביחס לגברים הנלחמים ומתים בשמם. בראיון שנתן מוריסון בשנת 1970 לתחנת הרדיו CBC התייחס לשיר ואמר: "אלו שתמיד נלחמו במלחמות הן המזון האנושי של מכונת המלחמה". לדבריו מראה המלחמה בטלוויזיה נראה כ"דרמה גדולה, חיים ומוות, מאבק גדול...ילדים קטנים משחקים במשחקי מלחמה, משחקים בקאובויים ואינדיאנים או מה שלא יהיה... איכשהו זה פשוט טבוע בך מגיל צעיר שיש משהו הרואי, שנדרש להוכיח את עצמך בקרב...בסופו של דבר אני רוצה להעביר את המסר האוטופי שאפשר לחיות את החיים האלה גם בלי כל המאבק".
בוידאו קליפ שצולם לשיר ניתן לראות הבזקים של תמונות גופת חיילי וייטקונג, בקתות מגורים שנשרפות כתוצאה מפעילות צבאית ויריות, לצד אמריקאים חוגגים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה. מוריסון מצולם בקליפ כמי שנפגע מפגיעת כדור רובה וכתוצאה מכך הוא נופל כשהוא יורק דם. התוכן הגרפי הבוטה הוביל לכך שהקליפ כמעט ולא שודר בתחנות טלוויזיה בודדות, למעט בתחנות בבוסטון ובסן פרנסיסקו.
בהופעות של הלהקה זכה השיר לביצוע תיאטרלי. במהלך קטע התיפוף של ג'ון דנסמור, היה ריי מנזרק עוזב את הקלידים וצועד מסביב לבמה בהליכה צבאית. במקביל היה הגיטריסט רובי קריגר מחזיק את הגיטרה כאילו הייתה רובה ומכוון אותה לעבר ג'ים מוריסון עד שנשמעה הירייה, אז היה נופל מוריסון על הבמה.
אנקלגון
אנקלגון (שם מדעי: Ankalagon; קרוי על שם הדרקון הביוני אנקלגון מהסילמריליון של ג'ון ר. טולקין) הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת המזוניכידיים, אשר התקיים באמריקה הצפונית במשך הפלאוקן המוקדם שלפני 63 עד 60.2 מיליון שנה מזמננו. הסוג תואר למדע ב-1897 בידי החוקר לייגי ואן ואלן והוא כולל מין יחיד - Ankalagon saurognathus.
האנקלגון התגלה בשכבות מאובנים בניו מקסיקו ותואר הוא דמה במראהו לסוג דיסאקוס, אך היה גדול בהרבה דומה לדוב והיה הגדול שבמזוניכידיים שהתקיימו באמריקה הצפונית לצד הפציהאינה. הוא הגיע לאורך 1.8 מטר, גובה של 90 ס"מ בכתפיים ומשקל של 100–170 ק"ג בקירוב.
טורף זה היה בעל לסתות עבות כשל צבוע שהתאימו לפיצוח עצמות אך פחות התאימו לאכילת בשר. לסוג זה נמצאו עדויות לדו-צורתיות זוויגית בין הזכרים והנקבות, אשר תוארו בעיקר בגודל הטוחנות האחוריות והניבים.
פאביו אאורליו
פאביו אאורליו רודריגז (בפורטוגזית: Fábio Aurélio Rodrigues; נולד ב-24 בספטמבר 1979) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן בקבוצות גרמיו, סאו פאולו, ולנסיה וליברפול. רשם 13 הופעות בנבחרת ברזיל עד גיל 23 בין השנים 1999–2000, בהן כבש שער אחד.
לאאורליו הייתה היכולת לשחק בעמדת המגן השמאלי וגם בעמדת הקשר השמאלי. הוא ייצג את ברזיל באולימפיאדת סידני בשנת 2000 בנבחרות עד גיל 17 ועד גיל 20, אך מעולם לא שיחק עבור נבחרת ברזיל הבוגרת.
כאזרח איטלקי, לאאורליו הייתה את האפשרות לשחק עבור נבחרת איטליה אך בחר במקום הולדתו, ברזיל.
אאורליו הצטרף לולנסיה הספרדית בזמן שהייתה סגנית אלופת אירופה. בשש שנותיו עם העטלפים, זכה בשתי אליפויות ספרד, בעונות 2001/2002 ו-2003/2004.
בשנת 2006 עבר לליברפול ובכך חבר למאמנו לשעבר בולנסיה, רפאל בניטס. אאורליו הגיע עם ליברפול לגמר ליגת האלופות בעונת 2006/2007, אותו הקבוצה הפסידה 1–2 למילאן. בשש שנותיו עם האדומים, זכה אאורליו עם ליברפול במספר גביעים מקומיים.
בקיץ 2012 שוחרר אאורליו מליברפול וחזר לשחק בארץ מולדתו, כשחתם בגרמיו הברזילאית. באפריל 2014 החליט לפרוש ממשחק פעיל לאחר סדרה ארוכה של פציעות.
אאורליו נשוי ואב לשני ילדים.
ניר עברון
ניר עברון (נולד ב-1974) הוא צלם ואמן וידאו ישראלי, זוכה פרס משרד התרבות והספורט בקטגוריית אמן וידאו בכיר לשנת 2016 ופרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה לשנת 2015. החל מ-2007 הוא מרצה במחלקה לצילום בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
ביוגרפיה
ב-2015 זכה בפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה על פרויקט הצילום שלו "דרייפוס/מלייס" המבוסס על סרטו הלא-נודע של חלוץ הקולנוע ז'ורז' מלייס "פרשת דרייפוס" מ-1899. ב-2016 זכה בפרס משרד התרבות לאמן וידאו בכיר.
החל מ-2007 עברון מרצה במחלקה לצילום של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל. בשנת 2015 היה מרצה אורח במחלקה לצילום באוניברסיטת VCU, בריצ'מונד, ארצות הברית.
עברון עובד בצילום, בווידאו ובפילם, ומשתמש בהם על מנת להרהר על האופנים השונים בהן נכתבות ומובנות היסטוריות חברתיות ופוליטיות, תוך שהוא בוחן אופנים היסטוריים וחומריים שונים הנוגעים למדיום הצילום ולפעולת הראיה האנושית. העיסוק שלו בזיכרון, בהיסטוריה ובכתיבתה מתמקד לעיתים קרובות באופן בו אמצעי התקשורת השונים וחומריהם הפיזיים (פילם, צילום אנלוגי, וידאו דיגיטלי וכו') מסקרים, מייצגים משמרים וזוכרים עבורנו אירועים היסטוריים. מחקריו נשענים על ממצאים ועדויות מהעבר, כגון מסמכים ארכיוניים, מבנים היסטוריים, מונומנטים, אוספי תצלומים, ביוגרפיות ועקבות אחרים למהלכה של ההיסטוריה. באמצעות אסטרטגיות אמנותיות שונות שהוא מפעיל על ממצאים אלו, וכן לעיתים באמצעות תוספות נראטיביות כדוגמת ערוצי קריינות, מייצר עברון עבודות רפלקסיביות הבוחנות את הדימוי הסטטי והנע ושואלות אודות האופנים בהם המדיה מעצבת את תפיסת העבר שלנו.
חיים פרטיים
עברון מתגורר ועובד בתל אביב.
חוגי סיירות
חוגי הסיירוּת הם ארגוני נוער ישראלים המקנים מיומנויות סיור ומיומנויות אישיות אחרות. חלק מרכזי בפעילות הארגונים מוקדש להיכרות עם נופי ישראל באמצעות טיולים רגליים.
הטיולים מתרחשים אחת לחודש ובחגים, כאשר הקבוצות הדתיות מטיילות בימי חול.
חוגי הסיירות הוקמו בשנת 1974 על ידי האגודה ע"ש אורי מימון, אך זמן קצר לאחר מכן חברו לחברה להגנת הטבע. בשנת 1997, פוצל הארגון בעקבות מחלוקות אידאולוגיות שונות ובעיות כלכליות, וכיום ישנם חוגי סיירות של "החברה להגנת הטבע", וחוגי סיירות של "הקרן הקיימת לישראל" ע"ש אורי מימון. חוגי הסיירות מיועדים לחניכים מכיתה ד' עד י"ב, בקק"ל ובחברה להגנת הטבע, אך פועלים גם "חוגי טבע" המיועדים לילדים צעירים יותר.
רקע
חוגי הסיירות הוקמו כמפעל הנצחה לזכר אורי מימון, שנפל במלחמת יום הכיפורים. מימון, יליד חיפה, היה בוגר בית הספר הריאלי וחניך תנועת הצופים. את שירותו הצבאי עשה בנח"ל המוצנח, היה חבר גרעין בקיבוץ חצרים ובתום שירותו התנדב בעיירת הפיתוח ירוחם כמדריך נוער. בהמשך, ובמקביל ללימודיו באוניברסיטה, עבד במשרד החינוך כרכז פעילות תרבותית בעיירות הפיתוח ומאוחר יותר שימש כעוזרו האישי של מנכ"ל משרד החינוך אלעד פלד.
בניגוד לתנועות נוער, בחוגי הסיירות ניתנת עצמאות כמעט מלאה לחניכים מגיל צעיר יחסית וחופש הפעולה שלהם בטיולים גדול מאוד. החניכים רוכשים מיומנות בהדלקת אש ובבישול מזון בשטח באופן עצמאי, בניווט ובשלל כישורי שדה אחרים. הדברים נלמדים באופן פעיל ובלתי אמצעי תוך כדי התנסות אישית וקבוצתית.
הפילוג בין האגודה ע"ש אורי מיימון ובין החברה להגנת הטבע
בקיץ 1997 החליטו ראשי חוגי הסיירות וראשי האגודה ע"ש אורי מימון לפרוש מן החברה להגנת הטבע.
אנשי חוגי הסיירות הביעו חוסר שביעות רצון מסדר העדיפויות של "החברה להגנת הטבע" שהעדיפה מאבקים ירוקים על פני חינוך נוער וטענו שהחברה להגנת הטבע השתמשה בתקציבים של "חוגי הסיירות" (בין אם נאספו מהורי החניכים ובין אם התקבלו על ידי משרד החינוך או המועצות המקומיות בהן פעלו החוגים) לטובת מאבקיה הירוקים.
לעומת זאת, נטען שהפרישה מהחברה להגנת הטבע הייתה במסגרת מאבק בחברה כדי להחליש את ההתנגדות להפשרת שטחים ירוקים לבנייה. נטען גם שלצוות המדריכים והרכזים הובטחו תנאים טובים יותר ושכר גבוה יותר עם הפרישה, אך בפועל לא ניתן שכר גבוה יותר אלא אף נמוך במעט מן השכר ששילמה החברה להגנת הטבע.
בתחילה הפעילה האגודה את חוגיה באופן עצמאי אך לאחר כשנה עקב קשיים תקציבים נכנסה האגודה לשותפות עם הקק"ל ויצרו את חוגי סיירות של קק"ל, אשר היה מעוניין בארגון נוער משלו (באותה תקופה התקיים ארגון בשם "נוער קק"ל", אך תפוצתו הייתה קטנה למדי). שותפות זו עוררה תרעומת בקרב חלק מאנשי חוגי הסיירות, שכן הקק"ל לא נתפס כ"ארגון ירוק".
מטרות חוגי הסיירות
כמו תנועות נוער רבות מאז המאה ה־19, גם חוגי הסיירות נועדו לאמן את החניכים בהישרדות בתנאי שדה. דרך התמודדות עם אתגרים כמו יכולת התמצאות, התגברות על מכשולים, עבודת צוות והכרה במגבלות, יכולים החניכים לפתח מיומנויות מנהיגות, הובלה, אחריות, אכפתיות, יוזמה ועצמאות.
חוגי הסיירות מצהירים שהם פועלים למען שמירה על ערכי הטבע והנוף והדאגה לאיכות הסביבה. בין השאר מקיימים החוגים פעילויות מיחזור וניקיון חופים ונחלים, וגם משתפים פעולה עם ארגונים סביבתיים בשימור הטבע.