cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הכנרת
הכנרת כמקור מים של מדינת ישראל
הכנרת סיפקה בעבר כרבע מכמות המים השנתית הנצרכת בישראל. בשל חשיבות זו, מפלס הכנרת ואיכות המים, מעוררים עניין רב בציבור בישראל. מקורות הכנרת היו מקור לעימות צבאי בין ישראל לסוריה שכונה המלחמה על המים. כיום מספקת הכנרת בין 2 ל-13 אחוזים בלבד מתצרוכת המים, מחד גיסא בשל ירידת המפלס בעקבות רצף שנות בצורת, ומאידך עקב הקמת מפעלי התפלה רבים על חוף הים התיכון.
בוסתן ספרדי
בוסתן ספרדי הוא מחזה מאת יצחק נבון. זהו קולאז' תיאטרלי-מוזיקלי, המספר את סיפורה של השכונה הספרדית אהל משה בירושלים של שנות ה-30 של המאה ה-20. החיים התוססים של דיירי השכונה רוויים בשירת קודש וחול, בסיפורים משעשעים ובהומור בשפת הלאדינו. שירי המחזה לקוחים מתוך "ספר הרומנסות" ו"האנתולוגיה לחזנות ספרדית" של יצחק לוי. את השירים תרגם לעברית משה גיורא.
הכנרת
מפלס
לצורכי ניהול אגם הכנרת נקבעו לאגם "קו אדום עליון" – מפלס מקסימלי שאסור לעבור היות שבמקרה של גאות ישנה סכנת הצפה לאתרים מסביב לאגם, ו"קו אדום תחתון" שמתחתיו אסור לשאוב עקב סכנה לפגיעה במערכת האקולוגית ובאיכות המים. הקווים עוגנו בתקנות ובצו, בעקבות חורף סוער בצפון הארץ (חורף 1968–1969) שהביא לספיקות שיא בנחלים הזורמים אל הכנרת, ולעליית מפלס חריגה שהובילה לנזקים לאורך חופי הכנרת. הקו האדום העליון נקבע אז לרום של 208.9 מטרים מתחת לגובה פני הים (מאוחר יותר שונה ל־208.8) והקו האדום התחתון נקבע ל־212 מטרים מתחת לגובה פני הים.
בוסתן ספרדי
זו ההצגה הוותיקה ביותר של תיאטרון הבימה שעדיין מוצגת. המחזה הוצג למעלה מ-2,500 פעמים וממשיך להציג נכון ל-2022.
הכנרת
מפלס
בעקבות 3 שנות בצורת רצופות בשנים 1989–1991 נשבר שיא חדש של המפלס הנמוך בכנרת. אך בעקבות חורף 1991–1992 בישראל שהיה מאוד גשום, מפלס הכנרת עלה ב-4 מטרים ונפתח סכר דגניה.
בוסתן ספרדי
הרקע לכתיבת המחזה
לדברי נבון, גרעיני הרעיון לכתיבת המחזה הגיע ממופע שירי קודש וחול ספרדיים בשם רומנסרו ספרדי שיצרו יהורם ובני גאון בשנת 1969. יהורם, שביים את המופע הזה, פנה לנבון בבקשה שיכתוב לו טקסטים וקטעי קישור לשירים שליקט יצחק לוי.
הכנרת
מפלס
בעקבות עליה בביקושי המים בישראל ורצף שנות בצורת, מפלס המים התקרב אל הקו האדום התחתון שנקבע, ועל כן במהלך שנות ה־80 וה־90 של המאה ה־20 הורד הקו האדום התחתון מספר פעמים (עד לרום של 215.5-), על מנת לאפשר מבחינה חוקית את המשך שאיבה גם במפלס נמוך, וכיום הוא עומד על 213-. בדצמבר 2001 ירד מפלס המים בכנרת אל הרום הנמוך ביותר שנמדד: 214.87 - מטר. מפלס זה נקבע כ"הקו השחור" שמתחתיו אסורה שאיבה.
בוסתן ספרדי
הרקע לכתיבת המחזה
על מופע זה סיפר נבון בריאיון לאלי אשד: "עשינו שם שילוב של שני אלמנטים: מסלול החיים של האדם ועונות השנה. היו שם סיפורים ודיאלוגים, למשל חכם אפרים וחכם מנשה שגילמו יוסי בנאי ויהורם גאון; ודיבור על העולם, ועל ספרדים ואשכנזים, ונישואין מעורבים, ועל המנהגים של אלה ואלה - כשהמסר היה: "כשמתחתנים מעורב - הסלטים המעורבים טעימים בסוף". זאת הייתה פריצה, הפעם הראשונה שהעלו על הבמה משהו מתרבות יהודי ספרד". יהורם גאון, שבאותה תקופה כיכב במחזמר "קזבלן", סיפר: "אני זוכר שחשבנו שקצת נקעה הנפש מזה שעדות המזרח בכלל - והספרדים בפרט, נתפשו כמין עדה שמאופיינת על ידי עליבות, עילגות ומאכלים פיקנטיים. לכן פנינו ליצחק נבון וביקשנו לזקוף את קומת העדה הזו...כמו כן רצינו להוציא מהבית את המנגינות הנפלאות האלה, שיראו וישמעו אותן גם אחרים וילמדו כמה הן נפלאות ונהדרות...ואני זוכר את התגובות: אנשים הגיעו בהמוניהם אל הרומנסרו. אבל לא ב"קזבלן" ולא ב"רומנסרו", לא היה רצון "להוכיח לאנשים", או משהו כזה. היה רצון לשתף".
הכנרת
מפלס
מפלס הכנרת הפסיק לרדת בין היתר בגלל חורף 2002/03 הגדול שבו נמדדה עליה של 4 מטרים.
בוסתן ספרדי
הרקע לכתיבת המחזה
בעקבות המופע "רומנסרו ספרדי", ביקש יעקב אגמון (שהעלה באותה תקופה בתיאטרון בימות את ההצגה "איש חסיד היה") מיצחק נבון שיכתוב מחזה הנוגע בתרבות יהדות ספרד, ואף העמיד לרשותו את דירתו בכפר האמנים עין הוד כדי שנבון יוכל לעסוק ברוגע בכתיבת המחזה. על כך סיפר נבון: "לא הלך לי קל עם (כתיבת) המחזה. מניין שאדע איך עושים את זה? לכל היותר, כשהייתי מורה בבית-ספר, העליתי הצגות עם התלמידים. זה לא היה מחזה. אז מניין תבוא הישועה? (במהלך שיחה עם נתן אלתרמן) סיפרתי לו שאני עוסק בכתיבת מחזה וביקשתי ממנו עצה של מומחה איך יודעים בסופו של דבר שמחזה הוא טוב. 'קראתי כמה סיפורים שכתבת והם טובים', אמר לי אלתרמן...לפי הסיפורים שלך שקראתי, אין סיבה שמה שתכתוב במחזה, לא יהיה טוב'. זו הייתה כביכול אמירה פשוטה, אבל היא הייתה קולעת ונסכה בי אומץ".
הכנרת
מפלס
מבחינת יכולת שאיבה, לא ניתן לשאוב ממפלס נמוך מ־215.5-, עקב ירידת מפלס המים מתחת לצינור השאיבה. נפח המים במפלס המרבי ("קו אדום עליון") הוא 4.3 מיליארד מטר מעוקב (מ"ק), ובקו האדום התחתון – 3.6 מיליארד מ"ק. כמות המים הנכנסים לכנרת בשנה עומדת על כ־620 מיליון מ"ק בממוצע רב שנתי. כמות המים המתאדים בשנה עומדת על כ־250 מלמ"ק בממוצע ולכן כמות "המים הזמינים" (הכמות הנכנסת בניכוי האידוי) עומדת על כ־370 מלמ"ק בממוצע רב שנתי.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
1. תיאטרון בימות, הצגת בכורה: 1969
הכנרת
מפלס
ברשות המים קיימת יחידה (יחידת ניטור כנרת) המרכזת את כלל פעילות הניטור והתפעול בכנרת ובאגן ההיקוות. יחידה זו, אשר הוקמה ב־1998, ומלווה בצוות היגוי המורכב ממומחים מהאקדמיה, עוזרת למנהל רשות המים לקבל החלטות לגבי ניהול האגם על פי מיטב הידע הקיים.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
בריאיון ל"פורום תרבות הלאדינו" באתר "תפוז", סיפרה אתי גרוטס על קבלתה להפקה: "עבדתי אצל המפיק גיורא גודיק. הלכתי ברחוב בן-יהודה והנה מופיע מולי צדי צרפתי - אותו הכרתי מלהקת פיקוד הצפון. הוא אמר: "לאן את הולכת? בבית המורה הולכים לעשות משהו בספרדית". הוא עוד זוכר שבצבא הייתי שרה "חימום" בטורקית, ביוונית ובלאדינו. ואני שמעתי לו והלכתי (מקסימום יגידו לי לא), אני הייתי אחרונה באודישנים. ישב בבמה לוליק ואמרתי לו שבאתי לאודישן. שרתי. נעם שריף שישב שם התפעל מקולי ועוד באותו רגע אמר: "בואי איתי למשרד". הייתי המומה. הם לא נתנו לי להפסיק לשיר וכל השאר הוא היסטוריה. הבוסתן בא בחלקים חלקים, שילוב של שירה ומשחק, לא כמו היום. יצחק נבון בנה אותו וממש ריתק אותנו. ישבנו איתו והוא הקסים אותנו, נהניתי מסיפוריו".
הפקה זו הועלתה 384 פעמים, המחזה זכה בפרס כינור דוד, והוסרט והוקרן בערוץ הראשון בשנת 1971.
הכנרת
מפלס
עליית מפלס הכנרת היא תוצאה של מים הזורמים אליה מנחלים שונים, מאגן ההיקוות של הכנרת. מקור המים הוא במעיינות גדולים, לצד גאויות בעקבות ירידת משקעים בהיקפים גדולים באגן ההיקוות. עם זאת, כמות המים הזורמת לכנרת מושפעת גם מהיקף השימוש במי המעיינות והנחלים לצורכי מי שתייה וחקלאות באזור עמק החולה ורמת הגולן, כאשר גידול בכמות המים הנתפסת באזורים אלו משמעה ירידה בהיקף הזרימות לכנרת. המפלס מושפע גם מתקופות השבתה יזומות של המוביל הארצי לצורכי תחזוקה.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
ב-1999 יצא אלבום המאגד שירים מתוך המחזמר בהוצאת חברת הליקון.
הכנרת
מפלס
בינואר 2013 נרשמה עלייה חדה במפלס הכנרת בעקבות שבוע גשום ביותר בצפון ישראל והמסת שלגים מהרי רמת הגולן והחרמון. העלייה, אשר נרשמה כגבוהה ביותר מזה שני עשורים, הגיעה לכשני מטרים וקירבה את מפלס הכנרת לקו האדום העליון.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
2. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 8 בינואר 1998
הכנרת
מפלס
בפברואר 2019, הודיעה רשות המים כי הכנרת עלתה לראשונה מזה שנתיים מעל לקו האדום התחתון, ובאפריל 2019 דווח כי הכנרת עלתה בשלושה מטרים, עלייה זו נחשבת לעלייה הגבוהה ביותר מאז חורף 2003. במהלך המערכת החורפית שפקדה את ישראל בינואר 2020 עלה מפלס הכנרת בצורה משמעותית והיה הגבוה ביותר לחודש ינואר מאז שנת 2004, שבה הגיע המפלס בחודש אפריל לגובה הנמוך רק בשישה סנטימטרים מהקו האדום העליון.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
זו הייתה ההצגה הוותיקה ביותר של תיאטרון הבימה שהועלתה הכי הרבה פעמים: המחזה הוצג למעלה מ-2,500 פעמים עד שהוחלף בהפקה החדשה שעלתה ב-2021.
על הפקה זו כתבה שוש וייץ בידיעות אחרונות: "28 שנים חלפו מאז הוצג 'בוסתן ספרדי' בראשונה, והסיפורים היפים שכתב יצחק נבון לא איבדו את טעמם, את חינם ואת עסיסיותם העממית. גם פזמוני 'הבוסתן' יפים כבעבר. אף על פי שהיום הם ידועים ומוכרים, לא אבד להם הקסם והחן העממי והם אהובים מאוד על הקהל שזימזם אותם בהנאה ונראה נהנה מכל רגע. יעקב כהן בתפקיד מושון, המספר החוזר אל שכונת ילדותו, טוב ומצליח לעבור בטבעיות ובחן מדמות הילד לדמות המבוגר המתגעגע. דפנה ארמוני ושחף סגל מגלמות בחן רב את דמויות הנשים וארמוני מצטיינת גם כשהיא מגישה פזמון. גם גלית גיאת בולטת לטובה".
הכנרת
איכות המים
איכות מי הכנרת נמצאת בתהליך התדרדרות, בשל הפרת המאזן בין אספקת מי גשם מתוקים לנביעה טבעית של מי תהום המלוחים פי 10 ממליחות מי הים התיכון. מליחות המים הגיעה לשיאה בשנת 1964 ועמדה על כ־400 מיליגרם מלח לליטר מים, אך מאז שהוקם מוביל מים מלוחים, שהיטה חלק ניכר מהמים המלוחים אל הירדן דרומית לכנרת, פחתה המליחות והיא עומדת על כ־250 מיליגרם מלח לליטר – זו מליחות רבה מכדי להשתמש במי הכנרת לגידולים רגישים למליחות כגון אבוקדו ומנגו, אך בתקני המים בישראל עדיין עומדת בגבול המותר למי שתייה. עם זאת, המליחות מורגשת היטב בטעם המים. כיום מסתכם הטיפול במים בהשקעת חומר מרחף (בעיקר בחורף ובאביב) ובהכלרה לשם חיטוי. על מנת לעמוד בדרישות לאיכות מי־שתייה. לשם כך הוקם באתר אשכול מתקן לסינון המים. מתקן זה הביא להפחתת עכירותם, לשיפור איכותם המקרוביאלית ולהורדת רמת הכלרה בלתי רצויה, אך אין מענה לבעיית המליחות. פרנסי הסביבה לוחצים לפתרון בדמות מפעל התפלה.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
על ההעלאה המחודשת של המחזה סיפר יעקב אגמון, שהביא להפקה מחודשת זו: "תהינו אם יעמוד במחזה כוח של רעננות קרוב ל-30 שנה מאז שהוצג לראשונה. אבל הייתה תחושה שהקהל רוצה עוד 'בוסתן'". יצחק נבון סיפר: "במשך כל השנים שאלו אותי, ולא פעם גם נדנדו לי, מדוע לא מחדשים את ההצגה... פה ושם הוזמנתי להפקות של הבוסתן בבתי ספר או בבמות חובבים. יום אחד, כשבאתי להרצות בצה"ל, התבקשתי להישאר עוד קצת, לארוחת ערב עם המפקדים... ופתאום הפתעה. להקה צבאית הציגה את בוסתן ספרדי וזכתה לתגובות חיוביות מצד הקהל הצעיר. אם כך, חשבתי, יש סיכוי גם בתיאטרון מקצועי".
הכנרת
איכות המים
בעיית איכות המים נוספת בכנרת היא פריחת האצות הכחוליות (ציאנובקטריה). ההתמודדות עם בעיה זו כוללת ניקוי מתמיד של אגן ההיקוות מזיהום כלשהו ובעיקר מזרחן, ניהול מפלסים בתנודות קטנות ככל האפשר וניהול ממשק דייג תומך הכולל אכלוס מיני דגים העוזרים בייצוב המערכת האקולוגית.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
ב-1999 הפקה זו נסעה לסיבוב הופעות במיאמי, לוס אנג'לס וניו יורק.
הכנרת
תקופת האבן
בשל שפע המשאבים הטבעיים ומיקומה של הכנרת על ציר נדידת האדם הקדמון מאפריקה לאסיה, האדם התיישב באגן הכנרת למן תחילת התקופה הפלאוליתית. האתר הפרהיסטורי הקדום בארץ, תל עובדיה, מצוי מעט דרומית לאגם של ימינו, ובו נמצאו סדרה של התיישבויות בנות כ־1.2–1.5 מיליוני שנים, ככל הנראה של אדם מהמין הומו ארקטוס.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
ב-5 ביוני 2008, לרגל חגיגות 40 שנה לאיחוד ירושלים הועלה המחזה על במת ענק בגן סאקר בירושלים בפני כ-20,000 צופים. בנוסף לחמישה עשר שחקני ההצגה, השתתפו בהצגה 20 שחקנים וזמרים מסמינר הקיבוצים, והתפאורה הוגדלה במיוחד לבמה זו. בהצגה נכחו גם יצחק נבון - שקיבל במהלך הערב את "אות איחוד ירושלים", ונשיא המדינה שמעון פרס.
הכנרת
תקופת האבן
בסוף התקופה הפלאוליתית העליונה ובתקופה האפיפלאוליתית, כאשר הכנרת הייתה דומה לצורתה בהווה, היו לחופיה אתרי יישוב רבים. אתר אוהלו II, מחנה של ציידים־לקטים ודייגים בקרבת תל בית ירח, יושב כ־23 אלפי שנים לפני זמננו, כאשר מפלס הימה היה נמוך מעט מהיום, והשתמר באופן יוצא דופן כאשר מפלס האגם עלה וכיסה אותו במים. בזכות זאת נמצאו באוהלו השרידים הקדומים בעולם לסוכות מחומר צמחי, שפע זרעים ופירות שנאספו בידי תושבי האתר, וממצאים רבים נוספים. ליד קיבוץ עין גב התגלתה סדרה של מחנות פרהיסטוריים, ביניהם נחל עין גב I מהתרבות העתליתית, עין גב I מהתרבות הכבארית הכולל בקתה וקבורת אדם, ואתר נחל עין גב II מסוף התרבות הנאטופית (בן כ־12 אלפי שנים) ובו שרידים של מבני אבן רבים וקבורות. אתר נאטופי נוסף הוא חוף שחף, השוכן על כביש טבריה־צמח. גם באתר זה התגלה מבנה אבן וקבורה אנושית בסמוך אליו. הכפרים החקלאיים הראשונים מהתקופה הנאוליתית ידועים בעיקר מעמק הירדן (למשל אתר שער הגולן) ולא מחופי הכנרת.
התקופה הכלקוליתית ותקופות הברונזה והברזל
שרידים של יישוב כלקוליתי נמצאו בחפירות בתל בית ירח (6,000 שנה לפני זמננו) – מתקופה זו התגלו בורות ששימשו לאחסון מזון ובישול. לפני כ־5,000 שנה נוסדה העיר בית ירח שהייתה אחת הערים הגדולות בארץ בתקופת הברונזה הקדומה. העיר נעזבה בסוף תקופת הברונזה הקדומה, ומתקופת הברונזה התיכונה התגלו רק בתים בודדים ובית קברות.
בוסתן ספרדי
העלאת המחזמר
3. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 4 באפריל 2021
הכנרת
התקופה הכלקוליתית ותקופות הברונזה והברזל
לא הרחק מתל בית ירח נישא תל קֶדֶשׁ (במורדות ההר שבין פוריה עילית למושבה כנרת), המזוהה בדרך כלל עם העיר המקראית קֶדֶשׁ נפתלי, שם נמצאו שרידים רבים מתקופת השופטים (הברזל הקדומה). צפונה יותר, כ־2 ק"מ צפונית לטבריה נישא תל רַקַּת (הנקרא גם ח'רבת אל־קֻנֵיטְרָה או תל אִקְלַטִיֶה) המזוהה עם רקת המקראית, גם היא עיר בנחלת נפתלי. בתל רקת נמצאו עדויות ליישוב בתקופה הברונזה והברזל, בעיקר בצורת חרסים ושרידי מבנים.
בחוף הצפון־המערבי של הכנרת, ידוע על העיר הכנענית כנרת אשר חרבה בשלהי תקופת הברונזה המאוחרת ולא נושבה בתקופת הברזל 1. בתקופת הברזל 2 (המאה ה־10 לפנה"ס) נוסדה באזור עיר חדשה היא כנרת המקראית, גודלה כ־25 דונם. עיר זו הוקפה בחומה מסיבית. בשלהי המאה ה־9 ותחילת המאה ה־8 לפנה"ס הצטמצמה העיר לשטח של כ־8 דונם.
בתל הדר על חופה המזרחי של הכנרת נחשפה עיר נמל קטנה מבוצרת מתקופת הברונזה המאוחרת א'. כמו תל כנרות, גם כאן חלה נסיגה יישובית בתקופת הברונזה המאוחרת ב'. במאה ה־11 לפנה"ס התחדש היישוב בתל־הדר. בתקופת הברזל הצטרפה תל עין גב לרצועת היישובים הארמיים על חופי הכנרת.
אזכורים במקרא
על פי סיפורי המקרא, שבט נפתלי קיבל את הכנרת בחלוקת השבטים בתקופת ההתנחלות. החוף המזרחי של כנרת היה חלק מממלכת גשור. בתקופת המלכים בערך 854 לפנ"ס התרחש לחופי הכנרת קרב גדול. אחאב מלך ישראל הנחיל תבוסה לצבא של ארם דמשק בפיקודו של מלכם בן־הדד השני.
טבריה ומגדלא
בתקופת בית שני שכנה בחופה המערבי של הכנרת העיר מגדלא שהייתה המרכז העירוני היחיד בחוף המערבי של הכנרת. מהעיר הזאת הגיעה מרים המגדלית. בשנת 20 לספירה הקים הורדוס אנטיפס את העיר טבריה על חופה הדרומי־מערבי של הכנרת. העיר נקראה על־שם הקיסר הרומי טיבריוס והפכה למרכז יהודי משגשג עד כיבוש הארץ בידי הצלבנים ב־1099. בתקופה המוסלמית הקימו ח'ליפים ארמונות לחופיה.
בעת החדשה
משה ריישר בספרו שערי ירושלים מספר על ים כנרת במאה ה־19:
אזור הכנרת היה ערש ההתיישבות הציונית השיתופית. במקום הוקמה חוות כנרת שהייתה החווה החקלאית הראשונה, וכן דגניה שהייתה אם הקיבוצים. אף אנשי נהלל, המושב הראשון, התחילו את הכשרתם החקלאית כאן.
עם קביעתו הסופית של קו הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה ב־1923, נקבע כי הגבול בין שטח המנדט הבריטי לשטח המנדט הצרפתי יעבור 10 מטרים מצפון־מזרח לחוף הכנרת במפלס המים המרבי. לפיכך סימנה הכנרת את גבולה המזרחי של ארץ ישראל, אך נכללה בשלמותה בתחומיה. עם זאת, הייתה לצרפתים זכות לשאוב מים מהכנרת לטובת יישובים סוריים על־פי הסכם צרפתי־בריטי.
בהסכמי רודוס בין ישראל לסוריה משנת 1949 אומץ תוואי הגבול המנדטורי, כך שהכנרת נכללה להלכה בשלמותה בתחומי מדינת ישראל. בפועל, השתלטה סוריה על חלקו הצפון־מזרחי של האגם והחזיקה רצועה ברוחב 250 מטרים ממימי האגם, לרגלי רמת הגולן. כוחות סוריים אף ירו לעבר ספינות דייגים ישראליות שניסו לחדור לחלק זה של האגם (חלק זה עשיר יחסית בדגה).
באפריל 1949 הציע חוסני א־זעים, נשיא סוריה באותה תקופה, לחתום על הסכם שלום עם ישראל וליישב בסוריה שלוש מאות אלף פליטים פלסטיניים תמורת ויתור ישראל על מחצית משטח הכנרת. בן-גוריון דחה את ההצעה.
הסורים תבעו להוסיף ולקיים את ההסכם הצרפתי־בריטי שהתיר להם לשאוב מים מן הכנרת. ישראל הייתה מוכנה להתיר שאיבה מוגבלת בלבד לצורכי היישובים הסוריים על גדת האגם, ובלבד שתוכר ריבונותה המלאה על הכנרת. מצב זה השתנה רק בעקבות כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים.
בזמן המשא ומתן עם סוריה בשנת 2000 תבעה סוריה זכות על הגישה לגדת הכנרת, כפי שהיה בפועל עד מלחמת ששת הימים. ישראל דחתה את התביעה וטענה כי על פי גבולות שביתת הנשק של 1949–1967, הטריטוריה הסורית מסתיימת 10 מטרים מגדת הכנרת במפלס המים המרבי. ויכוח זה היה בין המכשולים שמנעו השגת הסכם שלום בין הצדדים.
הכנרת כשדה תעופה ימי
בשנים 1931–1942 שימש ים כנרת כשדה תעופה ימי. בשנת 1931 החליטה חברת אימפיריאל איירווייז הבריטית לחנוך קו תעופה בין – נמל התעופה קרוידון בלונדון להודו דרך ארץ ישראל. הטיסה הייתה משולבת במטוס ימי ובמטוס רגיל. ב־21 באוקטובר 1931 נחת המטוס הימי הראשון מסוג "s-17 scipio short" על פני הכנרת, הנוסעים הועברו מטבריה אל שדה התעופה צמח ומשם המריאו להודו דרך בגדאד במטוס יבשתי. כאשר התרסק אחד המטוסים הימיים בכנרת, בשנת 1942 בגלל סופה עזה פסקו הנחיתות הימיות. אחרי שהנחיתות הימיות בכנרת פסקו, הועברו ה"שדות הימיים" אל ים המלח ומפרץ חיפה.
בשנותיו הראשונות של חיל־האוויר הישראלי, הופעלו לזמן קצר שלושה מטוסים אמפיביים בשורותיו: "סי-בי" (דבורת הים), "וידג'ן" ו"קטלינה". המטוסים שימשו לסיורי ים ופטרולים לאיתור ניצולים וספינות שאבדו בלב ים. ביוני 1948 הגיע זוג מטוסים אמפיביים מדגם "וידג'ן" מתוצרת חברת גראמן, לחיל־האוויר, במסגרת מבצע רכש של נדבן יהודי בשם וילהלם ואן־ליר, אשר מסר את המטוסים במתנה לחיל. אחד מהמטוסים התרסק בכנרת בדצמבר 1948 וצוותו נספה.
חשיבות דתית
לכנרת חשיבות גדולה בנצרות. לפי האמונה הנוצרית ישו עשה שם מספר נסים: הילך עליה, הטביע בה שדים (מתי ח'), הרגיע רוחות הסערה ואחרים. במקום יציאת נהר הירדן מכנרת נמצא אתר ירדנית המאפשר טבילה טקסית בירדן. כשליש מאתרי עלייה לרגל של תיירות צליינית לארץ ישראל נמצאים בגליל ומסביב לכנרת. על פי דעה אחת במסורת היהודית בארה של מרים נמצא בים הכנרת מול החלונות של בית הכנסת העתיק.
באסלאם, לפי חדית' יבוש הכנרת הוא אחד הסימנים המרכזיים של סוף העולם.
השפעה תרבותית
הכנרת הייתה בכל הדורות השראה לאמנים ויוצרים בזכות יופייה וקסמה והנופים הנשקפים ממנה. הכנרת שמשה מוטיב מרכזי לרחל המשוררת אשר קבעה בסמוך לה את ביתה. בתרבות הארץ ישראלית נכתבו שירים רבים לכנרת בידי פזמונאים ומשוררים.
באמנות
אמנים רבים בכל התקופות ציירו את הכנרת. רוב היצירות קשורות לנושאים מהברית החדשה בגלל חשיבות המקום לנצרות.
הכנרת כאתר נופש ובילוי
הכנרת היא אתר נופש ובילוי פעיל. עשרות חופי רחצה מוסדרים קיימים לחופיה. בחלק מהם מתקיימת פעילות אתגרית כמו שיט סירות ואופנועי ים, סקי מים ורחיפה. כמו כן מתקיימת פעילות של תנועת הנוער צופי ים בחוף המושבה כנרת, שם נמצא שבט "צופי ים כנרת". החניכים עוסקים בפעילות ימית ובשיט, ובפעילות חברתית, חינוכית וערכית.
בדצמבר 2022 דווח על עבודות לשיקום רצועת חוף דגניה שאורכו כ-75 מטרים ושטחו כשלושה דונמים, במטרה לאפשר בו בילוי משפחתי, צפרות וטיילות אך ללא רחצה.
שביל סובב כנרת
שביל סובב כנרת אותו יזמה החברה להגנת הטבע, הוא פרויקט אשר מטרתו יצירת שביל, תוך כדי הסרת גדרות ומכשולים אחרים, ואשר יאפשר הליכה מסודרת ובאופן חופשי סביב אגם הכנרת. השביל מסומן בסימון שבילים לבן־סגול־לבן. נכון לשנת 2010 הוכשרו שבילים באורך של כ־30 קילומטר סביב האגם, שהיקפו הכולל מגיע לכ־60 ק"מ. באפריל 2011 נפתח שביל הליכה בגליל שנקרא שביל ישו. אורכו של השביל הוא 65 ק"מ, והוא מתחיל בנצרת ומסתיים בכפר נחום. שביל זה מהווה רשת של שבילי הליכה, דרכי עפר ושבילי אופניים שמחברים מקומות מרכזיים הקשורים בתולדות ישו והנצרות.
צליחת הכנרת
מדי שנה, בעונת הסתיו, מתקיים בכנרת אירוע שחייה עממי הנקרא צליחת הכנרת. השם "צליחה" מעט מטעה, שכן מדובר במשחה באורך 1.5, 3 (תחרותי) ו־3.5 ק"מ (עד 4.2 ק"מ, תלוי במפלס) ולא חציית האגם במרכזו. צליחת הכנרת היא אירוע השחייה העממי הגדול בישראל. אחת לשנה בחודש ינואר מתקיים מרתון הכנרת. מסלולו מטבריה עד סמוך לקיבוץ עין גב וחזרה. האירוע הראשון התקיים ב־31 בדצמבר 1977. אחת לשנה מתקיימת גם הקפת הכנרת באופניים.בינואר 2022 התקיימה לראשונה התחרות הבינלאומית לדיג ספורטיבי של קרפיונים.
בעבר
בעבר שכנו מספר יישובים עתיקים לחופי הכנרת: היישובים באזור צפון הכנרת כוללים את מסעדיה, כפר עקב וכפר נחום. האחרון נחשב אחד המקומות החשובים לנצרות, היות שישו קבע בו את מרכז פעילותו במשך תקופה ארוכה, ואחדים מהשליחים התגוררו במקום. במזרח הכנרת נמצאים כורסי, בית צידה וסוסיתא, כאשר הגן הלאומי כורסי הוא אתר ארכאולוגי ובו שרידיו של מנזר נוצרי המתוארך למחצית המאה ה־5 לספירה, ובסוסיתא ניתן לראות שרידים של עיר הקשורה בתרבות יוונית ורומית, ביניהם הפורום של העיר, המקדש לקיסרי רומא, כנסיות ביזנטיות ועוד. בדרום הכנרת נמצא תל בית ירח ובו בית כנסת קדום, כנסייה ביזנטית ומבנים רבים אחרים.
בהווה
היישובים השוכנים כיום לחופיה של הכנרת: במזרח – קיבוץ עין גב, האון (קיבוץ לשעבר שהתפרק והפך ליישוב קהילתי), וקיבוץ מעגן. בדרום – קבוצת דגניה א' (הקיבוץ הראשון שהוקם בארץ ישראל), דגניה ב' המושבה כנרת וקבוצת כנרת. במערב – העיר טבריה, המושבה מגדל וקיבוץ גנוסר.
גונן שגב
גונן שגב (נולד ב-6 בינואר 1956) הוא רופא ופוליטיקאי ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 וכשר האנרגיה.
ב-2003 הורשע בזיוף דרכון ובהונאה של כרטיס חיוב, וב-2004 בניסיון להברחת סמים, שבעטיו נגזרו עליו חמש שנות מאסר. בשנת 2019 הורשע במסגרת הסדר טיעון בריגול חמור למען איראן ובמסירת ידיעות לאויב, ונגזר עליו עונש מאסר של 11 שנים.
ביוגרפיה
שגב נולד בקריית מוצקין ולמד בתיכון אורט קריית מוצקין. הוא החל את שירותו בצה"ל בקורס טיס, אך נשר ממנו. שירת ביחידת האלפיניסטים והגיע עד לדרגת סרן. קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב והוסמך למקצוע בנובמבר 1984.
קריירה פוליטית
בתחילת שנות ה-90, החל להיות פעיל במפלגת "צומת", שהקים רפאל איתן, לאחר ששגב ואיתן הכירו במסגרת עבודתו של הראשון כרופא בתל עדשים. בבחירות לכנסת השלוש עשרה הוצב שגב במקום השני ברשימה ונכנס לכנסת.
בתחילת כהונת הכנסת, נותרה הסיעה באופוזיציה לממשלתו של יצחק רבין. ב-2 בפברואר 1994, בעקבות חילוקי דעות קשים עם רפאל איתן, הקימו שגב וחבריו לסיעה, אלכס גולדפרב ואסתר סלמוביץ, את סיעת "יעוד" שהתפלגה מ"צומת". הקמת הסיעה החדשה ותיקון חוק יסוד: הממשלה ביוזמת חברי הכנסת אלי דיין וסאלח טריף אפשרו לשגב להצטרף לממשלה ב-9 בינואר 1995 בתפקיד שר האנרגיה והתשתית וחבר הקבינט המדיני-ביטחוני, כשעמו גולדפרב שמונה לסגן שר. שני הקולות החדשים שנוספו לקואליציה הוסיפו לממשלתו של רבין יציבות שחסרה לה, ואפשרו למעשה את אישורו בכנסת של הסכם אוסלו ב' ב-5 באוקטובר 1995, מהלך שספג ביקורת, שכן שגב התפלג ממפלגה שדגלה בפתרון הבעיה הלאומית הפלסטינית ממזרח לנהר הירדן, והיה לאחד משישים ואחד חברי הכנסת שהצביעו בעד ההסכם, בעקבות מינויו לשר. לאחר רצח רבין, ב-4 בנובמבר 1995, הוסיף שגב לכהן בממשלתו של שמעון פרס, עד לסוף כהונתה של ממשלה זו, ביוני 1996.
מיזמים בתעשיית האנרגיה
מיד לאחר שעזב את משרד האנרגיה ופרש מהחיים הפוליטיים החל לעבוד בקבוצת אייזנברג (אז בעלת השליטה בחברה לישראל, כי"ל ובתי הזיקוק) כיועץ לענייני אנרגיה בסין, מהלך שספג ביקורת, מאחר שבמהלך כהונתו כשר האנרגיה, ניהל שגב מגעים רבים עם שאול אייזנברג בענייני אנרגיה, כגון בעניין עתיד הזיכיון של בתי הזיקוק. משטרת ישראל פתחה בחקירה בעניין, והתיק נסגר מחוסר אשמה. ב-1998 מונה למנכ"ל חברת "סמית פאואר ישראל" שהתמודדה במכרז להקמת תחנת הכוח רמת חובב. החברה לא זכתה במכרז ונסגרה.
הברחת סמים לישראל
באפריל 2004 נעצר שגב בחשד להברחת אקסטזי לישראל. שגב טען כי קיבל לרשותו סוכריות מסוג "M&M's" אשר השאיר בתא בשדה התעופה באמסטרדם, ואשר התברר לאחר מכן כי הן למעשה סם מסוג "אקסטזי". מעצרו עורר הד תקשורתי נרחב. כמו כן הואשם בזיוף תוקפו של הדרכון הדיפלומטי שקיבל בעת שכיהן כשר. במרץ 2005, אימץ בית המשפט המחוזי עסקת טיעון, וגזר על שגב עונש של חמש שנות מאסר בפועל ועוד שנתיים מאסר על תנאי, וקנס של 27,500 דולר בגין עבירות הסמים וזיוף הדרכון. שגב ערער על חומרת העונש, אך בית המשפט העליון דחה את ערעורו פה אחד. בפברואר 2007 נשלל רישיונו לעסוק ברפואה. שגב ערער על החלטה זו לבית המשפט המחוזי בירושלים, וערעורו נדחה, בין היתר בנימוק שייבא סמים לשם רווח ולא מתוך צורך שנובע מהתמכרות. ב-4 ביוני 2007 שוחרר מהכלא אחרי הפחתת שליש מעונשו על התנהגות טובה.
ריגול עבור איראן
בשנת 2012 נוצר קשר בינו לבין המודיעין האיראני, אז, לפי החשד, החל לשמש כסוכן, תוך מסירת מידע על משק האנרגיה ועל גופי הביטחון של ישראל, וניסיונות לקשר בין אזרחים ישראלים לאנשי מודיעין איראניים שהציג כאנשי עסקים. שירות הביטחון הכללי החל לחשוד בו ולעקוב אחרי פעילותו. בשנת 2016 ביקש שגב משר הבריאות לבטל את התליית רישיונו, תוך שהוא מביע רצון לשוב לעבוד כרופא בישראל ומסתמך על הזמן הרב שחלף ועל מכתב הוקרה שקיבל מראש מחלקת הביטחון של משרד החוץ בעקבות טיפול בחבר המשלחת הדיפלומטית הישראלית בניגריה. בקשתו נדחתה. במאי 2018 נעצר בכניסה לגינאה המשוונית והוסגר לישראל. ביוני הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של סיוע לאויב במלחמה וריגול נגד ישראל.
ב-9 בינואר 2019 הודה והורשע, כחלק מעסקת טיעון, בריגול ובמסירת ידיעות לאויב, ונמחק סעיף הסיוע לאויב במלחמה. ב-26 בפברואר 2019 נגזרו עליו אחת-עשרה שנות מאסר ומאסר על תנאי, והוא מרצה עונש זה כאסיר ביטחוני. במהלך שהותו בכלא חזר בתשובה ודרש לקבל מזון בהשגחת בד"ץ.
ב-26 במאי 2022 דחה בית המשפט את עתירתו של גונן לקבלת טיפול רפואי באמצעות עובדת סוציאלית בעקבות המלצת שב"כ.
אדוארד ספירס
אדוארד לואיס ספירס (7 באוגוסט 1886 - 27 בינואר 1974) היה גנרל בריטי.
קריירה מוקדמת
ספירס נולד בפריז ב-7 באוגוסט 1886, והתחנך בצרפת. הוא שירת את ארצו במלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914 ו-1915, במהלכן נפצע ארבע פעמים. חינוכו ורקעו הצרפתי סייע לו בשלב זה בקריירה ובשנים 1915 ו-1916 שירת כקצין קישור בין הצבא הבריטי לאחת הארמיות של צבא צרפת, ולאחר מכן היה לראש המשלחת הבריטית בפריז, זאת עד ל-1920. באותה העת היה ספירס כבר בדרגת בריגדיר גנרל, לה מונה עוד ב-1918. וינסטון צ'רצ'יל, אז הלורד הראשון של הימיה, הכיר אותו בשנת 1915 והעריך את כישוריו.
לאחר המלחמה נבחר לפרלמנט הבריטי וכיהן בו החל ב-1922 ועד ל-1945. במשך שנות השלושים תמך במאבקו של צ'רצ'יל לחימושה של בריטניה אל מול הסכנה הנשקפת מגרמניה הנאצית.
במאי 1940, לפני נפילת צרפת, מינה אותו צ'רצ'יל לנציגו האישי בצרפת. ספירס ביצע אישית את חילוצו של הגנרל שארל דה גול מצרפת ב-17 ביוני 1940, ערב הכניעה הצרפתית, כפי שתיאר צ'רצ'יל בספרו על מלחמת העולם השנייה:
ביולי 1941, לאחר כיבוש סוריה ולבנון על ידי הצבא הבריטי ואנשי צרפת החופשית מידי צבא וישי, פעל ספירס ביחד עם הבריגדיר ארתור סטפן מאברוגורדאטו, אשר היה עד ראשית שנות השלושים מפקד משטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בהפעלתם מחדש (והפעם כבעלי ברית) של הפקידים ואנשי הצבא של וישי. השלטון בסוריה ולבנון עבר לידי צרפת החופשית, והשניים עמלו גם למען שיתוף הפעולה של אנשי צרפת החופשית, באותן שתי ארצות, עם הבריטים.
בשנים 1942–1944 היה ספירס ראש הנציגות הבריטית בסוריה ולבנון.
יחסו למאבק בארץ ישראל
ספירס היה מראשי התומכים בעמדה הערבית בשאלת עתידה של ארץ ישראל והתנגד באופן נחרץ ובוטה למפעל הציוני ולשאיפת יהודי ארץ ישראל להקמת מדינה יהודית. בעדותו בפני ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, בינואר 1946, אמר ספירס כי: "המדיניות הציונית, כפי שהיא מתגלה כיום בארץ-ישראל, אינה תנועה דתית, אלא תנועה לאומית שיש בה הרבה קווים בלתי רצויים שהיו אופייניים לתנועה הנאצית בגרמניה." את בעיית הפליטים היהודים הציע לפתור בדרך של פיזורם בין מדינות האומות המאוחדות, כולל מדינות ערב. לטענתו, מדינה יהודית במזרח התיכון לא תביא שלום, אלא אי-שקט וחוסר ביטחון. בניסיונו לקדם את עמדת הצד הערבי, טען כי הצבא המצרי, הלגיון הירדני ויחידות ערביות נוספות עמדו לצד בנות הברית במלחמת העולם השנייה, בשעה שיהודי ארץ-ישראל הזיקו למאמץ המלחמתי באלצם את הבריטים להחזיק כוחות גדולים בארץ ישראל. ביוני 1946, נטען על ידי עיתון קומוניסטי ערבי שיצא לאור בירושלים, כי ספירס עובד כיועץ בשכר ל"משרד התעמולה הערבי" בראשותו של מוסא עלמי.
לאחר שספירס לא הצליח להיבחר שוב כחבר הפרלמנט בבחירות הכלליות שנערכו בבריטניה בשנת 1945, הוא פרש מן הפוליטיקה ופנה לעולם העסקים.
חיי משפחה
בראשית שנת 1918 נישא למרי בורדן. לזוג נולד בן, מייקל, בשנת 1921. בשנת 1969, שנה לאחר מות בורדן, נישא לננסי מוריס. אדוארד ספירס נפטר בשנת 1974.
אנופלס
אָנוֹפֵלֶס (שם מדעי: Anopheles) הוא סוג יתוש במשפחת הכולכיתיים. המין הידוע ביותר מסוג זה הוא עקב וקטור בהעברת טפילי מלריה באזורים אנדמיים. מתוך כ-430 מינים השייכים לסוג זה, רק 30–40 מעבירים מלריה בטבע.
שלבי החיים
יתושי אנופלס הם חרקים בעלי גלגול מלא הכולל ארבע דרגות: ביצה, זחל, גולם ובוגר. שלושת השלבים הראשונים הם מימיים ונמשכים 5–14 ימים, תלוי במין ובטמפרטורת הסביבה. הנקבות חיות עד חודש (או יותר מכך בשבי), אך ברוב המקרים לא חיות למעלה משבוע-שבועיים בטבע.
ביצה
נקבות בוגרות מטילות 50-200 ביצים בכל הטלה. בניגוד לביצי יתושים מסוגים אחרים כדוגמת היתוש המצוי (Culex) הביצים מוטלות בנפרד ולא בצברים הישר אל המים. ברוב מיני האנופלס הביצים מצוידות במנגנון ציפה (מצופי אוויר); הביצים אינן חסינות להתייבשות והבקיעה מהביצה מתרחשת לאחר 2-3 ימים, על אף שהבקיעה עשויה לקחת עד 2–3 שבועות באקלים קרים.
זחל
זחל היתוש בעל צורה מקלונית וראש מפותח בו קבועות מברשות פה להזנה. הזחל בעל בית חזה גדול, בטן מקוטעת וחסר רגליים. בניגוד ליתושים אחרים, זחלי האנופלס חסרי סיפון נשימה, ובשל כך הם מעמידים את עצמם כך שגופם מקביל לפני המים (בניגוד לזחלי יתושים אחרים הנושמים כשגופם מוטה באלכסון ורק סיפון הנשימה נוגע בפני המים).
נשימת הזחל היא באמצעות ספירקול המצוי במקטע השמיני של הבטן ולכן הוא חייב להגיע לפני השטח תכופות. הזחלים מבלים את מרבית זמנם בתזונת אצות, בקטריות ומיקרואורגניזמים אחרים. הם צוללים תחת פני השטח רק כשהם מופרעים. הזחל נע או על ידי תנועות היטלטלות של גופו או על ידי הנעה באמצעות מברשות הפה.
לזחל 4 דרגות נשל, שלאחריהן הוא הופך לגולם. בסיומו של כל שלב, הזחל משיר את שלדו החיצוני או את עורו על מנת לאפשר גדילה נוספת.
גולם
הגולם הוא בצורת פסיק כאשר נראה מהצד. הראש ובית החזה מתמזגים בחלק שנקרא ראש־חזה. לאחר כמה ימים כגולם, פני השטח של הגב של הראש־חזה מתבקעים ויתוש בוגר מופיע.
בגרות
משך הזמן מביצה לבוגר משתנה במידה ניכרת בין מינים ומושפע מאוד מטמפרטורת הסביבה. יתוש יכול להתפתח מביצה לבוגר ב-5 ימים, אך לרוב לוקח לכך 10–14 ימים בתנאים טרופיים. סימן היכר אופייני ליתושי אנופלס בוגרים הוא שגופם בזווית חדה כלפי המצע עליו הם עומדים. ככל היתושים, ליתוש האנופלס גוף רזה עם 3 חלקים: ראש, בית החזה ובטן.
הראש מותאם במיוחד להשגת מידע ותזונה. הראש כולל עיניים, חדק ארוך המשמש להזנה וצמד מחושים ארוכים לאיתור ריחות מארחים כמו גם ריחות של אתרי התרבות בהם נקבות מטילות את ביציהן.
בית החזה מותאם במיוחד לתנועה. שלושה זוגות רגליים וזוג כנפיים מחוברים לבית החזה.
הבטן מותאמת במיוחד לעיכול מזון והתפתחות ביצים. חלק זה מתרחב במידה ניכרת כאשר הנקבה לוקחת ארוחת דם. הדם מתעכל עם הזמן ומשמש כמקור לחלבון לייצור ביצים, שבהדרגתיות ממלאות את הבטן.
יתושי אנופלס בוגרים בדרך כלל מזדווגים כמה ימים לאחר ההופעה משלב הגולם. ברוב המינים, הזכרים יוצרים נחילים גדולים, בדרך כלל בסביבות בין הערביים, ונקבות עפות לנחילים כדי להזדווג.
זכרים חיים במשך כשבוע, ניזונים מצוף וממקורות סוכר אחרים. נקבות גם כן ניזונות ממקורות סוכר לאנרגיה אך בדרך כלל זקוקות לארוחות דם להתפתחות הביצים. לאחר השגת ארוחת דם מלאה, הנקבה תנוח לכמה ימים בעת שהדם מעוכל וביצים מתפתחות. התהליך תלוי בטמפרטורה אך בדרך כלל לוקח 2–3 ימים בתנאים טרופיים. כאשר הביצים מפותחות לגמרי, הנקבה מטילה אותן ומחדשת את חיפושה אחר מארח.
המחזור חוזר על עצמו עד שהנקבה מתה.
אנופלס בארץ ישראל
16 מיני אנופלס נמצאו בארץ ישראל: algeriensis, claviger, coustani, hyrcanus, marteri, sacharovi, dthali, hispaniola, multicolor, pharoensis, pulcherrimus, rhodesiensis, sergentii, superpictus, turkhudi, telamali. מתוכם 6 מינים נחשבים כמעבירים פוטנציאליים של מחלת המלריה. עד אמצע המאה ה-20 המין sacharovi היה המעביר העיקרי של המלריה בארץ ישראל.
יתושי אנופלס היו נפוצים בכל רחבי הארץ עד אמצע המאה ה-20. בעקבות זיהום הנחלים, שימוש באמצעי הדברה שונים (כולל דגי גמבוזיה שיובאו מאמריקה), ניקוז המים העומדים, ייבוש ביצות ובפרט ייבוש החולה (שהייתה בית הגידול העיקרי של יתושי האנופלס), ירדה באופן ניכר כמות יתושי האנופלס. ב-1956 ארגון הבריאות העולמי הכיר בישראל כמדינה שהוכחדה בה המלריה.
המשרד להגנת הסביבה דואג למניעת התרבות יתושים על ידי ניטור אתרי גידול פוטנציאליים. בעת שמתגלים זחלי יתושים, נלקחת דגימה שמועברת למעבדה האנטמולוגית של משרד הבריאות לצורך הגדרה מדויקת. כאשר מוגדר אחד ממיני האנופלס המהווים וקטורים פוטנציאליים של העברת המלריה, או כשקיימות אוכלוסיות גדולות העשויות להיות מטרד לבני האדם, על הרשות המחזיקה בשטח מוטלת אחריות ההדברה, ומתן הוראות הגנתיות לאוכלוסייה
כדי לצמצם עד כמה שאפשר את השימוש בתכשירי הדברה, נדרשות הרשויות האחריות לבצע פעולות להקטנת מספר המקומות המתאימים לדגירת יתושים, פעולות כגון פעולות ניקוז, הסדרת זרימה והכנסת דגים טורפי יתושים. כאשר לא ניתן להשתמש באמצעים אלו, ההדברה הביולוגית נעשית באמצעות החיידק -, חיידק ידידותי לסביבה היוצר רעלן שפוגע במערכת העיכול של זחלי היתושים וממית אותם.
כיום עדיין קיימות בארץ אוכלוסיות קטנות של יתושי אנופלס של מינים המעבירים מלריה, אולם מחמת מספרם המצומצם ומחמת העדרם של נשאי טפילים אין סכנה להתפרצות מגפות מלריה מרובות ממדים כבעבר.
אנופלס מֵר Anopheles sacharovi
יתוש בצבע חום שהיה נפוץ בעמק בית שאן ובעמק הירדן ונחשב למפיץ עיקרי של המלריה באזורים אלו. הביצים מוטלות במים הזורמים לאיטם והמכוסים על ידי צמחייה. להדברת מין זה, יובשו מקורות המים העומדים על ידי חלוצי ההתיישבות היהודית באזורים אלו ונכחד בשנות החמישים. בתחילת שנות ה-70 נמצאה דגירה של היתוש באזור הבטיחה בקרבת הכנרת. בשונה ממיני אנופלס אחרים אין לביצי אנופלס מֵר מצופי אוויר. פרופסור גדעון מֵר חקר את רביית היתוש הזה ומצא כי בתנאי קור הנקבה מטילה ביצים המצוידות במצופים ואילו הביצה האופיינית נטולת המצופים מוטלת בקיץ.
אנופלס רם־נחיל Anopheles sergentii
ליתוש רם-נחיל כתמים שחורים ובהירים על כנפיו. דוגר במים הזורמים באיטיות שהיה נפוץ באזור בית שאן, עמק החולה ועמק הירדן ומעביר מלריה בחודשים ספטמבר-נובמבר. בשונה ממיני האנופלס האחרים רוב העקיצות מתרחשות מחוץ לבית ולכן נפגע פחות משימוש באמצעי הגנה ביתיים כקוטלי חרקים וכילות. מסיבה זו היה מין זה הועברה על ידו המלריה בעיקר לשומרים ועובדי לילה.
אנופלס מובהק Anopheles superpictus
האנופלס המובהק מאופיין בכתמים שחורים ולבנים על הכנפיים וקשקשים רחבים על הגב. דוגר באזורי ההר במקווי מים צלולים, ליד נביעות ובזרימה מהירה. היה מעביר מלריה בעיקר בחודשים יולי-אוקטובר. בניגוד לאנופלס רב־נחיל, נהג להיכנס לבתים כדי לעקוץ ובשל כך היה מסוכן יותר. נכחד במהירות עם תחילת השימוש בחומרי הדברה בבתים.
מלטה
פרהיסטוריה
מבנים מגליתיים הוקמו משנת 3600 עד 2500 לפנה"ס.
יישוב פרהיסטורי גדול היה במקום עד הגעת הפיניקים, שקראו לאיים "מלט" (malat, פיניקית: "נמל בטוח").
העת העתיקה
בשנת 400 לפנה"ס בקירוב נכבשו האיים על ידי קרתגו. סוחרים פיניקים, שעברו באי בדרכם ממזרח הים התיכון לקורנוול, התיישבו באי בעיקר באזור מדינה והעיר רבאט וקראו למקום מאלט. רומאים, שהתיישבו במדינה מאוחר יותר קראו לאי מליטה. בתקופת המלחמות הפוניות (264–146 לפנה"ס) עברה מלטה לידי הרומאים, נכבשה בשנית על ידי קרתגו וחזרה שוב לשלטון רומא, כחלק מהפרובינקיה של סיציליה. השפעת התרבות הפיניקית נותרה עוד זמן רב באי, בעיקר בשפה, כפי שמעידות המצבות של מלקרת (Cippi of Melqart).
במאה הראשונה לפנה"ס נזכרה מלטה בנאומיהם של קיקרו, פליניוס הזקן ודיודורוס סיקולוס. האחרון ציין את איכותם של הנמלים, עושרם של התושבים ואיכותם של מוצרי הטקסטיל של האי. במאה השנייה לספירה העלה הקיסר אדריאנוס את מלטה למעמד של מוניקיפיום – עיר חופשית. ענייני האי נוהלו על ידי ארבעה פקידים וסנאט עירוני. פרוקורטור רומאי שישב בעיר מדינה ייצג את הפרוקונסול של סיציליה.
לפי מעשי השליחים, פאולוס ולוקאס, מפיצי האמונה הנוצרית, נסחפו לאי מלטא. פאולוס נשאר באי שלושה חודשים והטיף לנצרות. מקובל לטעון שהכוונה היא לאי מלטה. האירוע מתוארך לסביבות 58 לספירה.
ימי הביניים
בשנת 870 כבשו הערבים את האיים מידי הביזנטים.
בשנת 1091 כבשו הנורמנים את מלטה וסיפחו אותה לממלכה שהקימו בסיציליה. על פי המיתוס המקומי רוג'ר הראשון, כובש האי, העניק לתושביו הנוצרים את דגלו כתודה על שנלחמו למענו. צבעי האדום לבן בדגל מלטה הנוכחי הם מחווה למיתוס זה. לאחר הכיבוש הנורמני נוצרה האצולה המלטזית. עד היום קיימת באיים שיטת תוארי אצולה הכוללת שימוש ב-32 תארים. מלטה הייתה לחלק ממלכות סיציליה שהקיפה גם את המחצית הדרומית של חצי האי האיטלקי. הכנסייה הקתולית הוכרה כדת המדינה והייתה כפופה לבישופות פלרמו. בניינים בסגנון הנורמני נבנו באי, בעיקר בבירה העתיקה מדינה. בין השנים 1194–1266 הייתה מלטה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה תחת שלטון שושלת הוהנשטאופן. התרבות והדת האירופאיות העמיקו את חותמן במלטה, אך הבסיס הכלכלי המסחרי שלה הידרדר והאי תיפקד בעיקר כבסיס חיל משמר מבוצר. ב-1224 היה גירוש המוני של ערבים מהאי, ובמקומם יושבו נוצרים מסילנו שבחבל אברוצו באיטליה. ב-1249 ציווה הקיסר פרידריך השני על גירוש של כל המוסלמים ממלטה או על התנצרותם. תקופה קצרה נשלט האי על ידי בית אנז'ו, שבזז את האי גוזו תוך כדי מלחמתו ברפובליקה של ג'נובה. במאה ה-16 הפכה מלטה למוקד חשוב במאבק על השליטה בים התיכון בעקבות בואם של האבירים ההוספיטלרים מרודוס למלטה. קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהבין את חשיבותם של האבירים כחסם בפני ההתפשטות העות'מאנית, העניק להם שליטה על מלטה בשנת 1530 בתמורה סמלית של תשלום בז מלטזי אחד מדי שנה. האבירים נודעו מאז בשם "האבירים של מלטה". בעקבות עיסוקם של האבירים בשוד ספינות עות'מאניות, יצאו העות'מאנים בשנת 1565 להתקפה על בסיסם עם כוח שכלל כמה עשרות אלפי חיילים. האבירים הזעיקו תגבורת מאירופה ובעזרתה הצליחו להדוף את העות'מאנים והמצור העות'מאני כשל. כדי שלא להתבזות בכישלון דיווחו מפקדי הצבא לסולטאן כי "מאלטה יוק" – מלטה לא קיימת.
אחרי המצור המשיכו ההוספיטלרים לבנות מבצרים באי והקימו את העיר ואלטה – שנקראה על שמו של הגראנד מאסטר של המסדר ז'אן דה ואלט. בוואלטה ובערים החדשות נבנו ארמונות וכנסיות מפוארות, מוסדות חינוך ובתי חולים. בשנת 1675 מתו כ-11,000 איש מתוך אוכלוסייה של כ-60,000 כתוצאה ממגפה.
העת החדשה
שלטון האבירים הגיע לקיצו עם כיבוש האיים על ידי נפוליאון בשנת 1798. כאשר גילו תושבי מלטה כי הצרפתים בוזזים את אוצרות הכנסייה, התארגנו אבירי מסדר סיינט ג'והן בפיקודו של דון מיקיל כנגד הצרפתים והמרד המלטזי פרץ ב-2 בספטמבר 1798. מקום כינוסם של המורדים היה במבצרי מלטה המבודדים, שם, עקב מחסור באספקת מזון או תרופות החלו שורותיהם להידלדל. דון מיקיל ניסה, יחד עם עוד כ-50 מאנשיו לפרוץ את המצור הצרפתי, אולם נתפס והוצא להורג.
בשנת 1800 כבשו הבריטים את האיים מידי הצרפתים וכחלק מהסכם פריז של 1814, עברה מלטה רשמית לשלטון האימפריה הבריטית. האיים שימשו כמפקדת הצי הבריטי בים התיכון (עד שנת 1937).
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה למלטה תפקיד חשוב עקב קרבתה לקווי האספקה הגרמניים. על גילוי אומץ הלב בשעת המצור על מלטה, הוענק לאי כולו עיטור גבורה – צלב ג'ורג' (George Cross), המופיע בסמל ובדגל המדינה. גרמניה ואיטליה הכינו בשנת 1942 תוכנית מפורטת לפלישה למלטה ("מבצע הרקולס"), אך היא לא הוצאה לפועל.
אחרי מלחמת העולם השנייה התמודדה מלטה עם קשיים כלכליים. כלכלת מלטה התבססה במידה רבה על עבודה עבור הבסיס הימי הבריטי באי. קיצוצים בתקציב הביטחון של בריטניה הביאו לפיטורים במלטה, ומנהיגי האיים הביעו אכזבה מאי התמיכה של ממשלת בריטניה ובעקבות זאת, דרשו מנהיגי האי עצמאות. באוגוסט 1962, ביקשה ממשלת מלטה מבריטניה להעניק לאי עצמאות בהקדם האפשרי.
בשנת 1964 הוענקה למלטה עצמאות מהאימפריה הבריטית, וחוקת 1964 העמידה את אליזבת השנייה כראש המדינה ומינתה מושל כנציג המלכה באיים. בשנת 1973 הפכה מלטה לרפובליקה החברה בחבר העמים הבריטי ולה נשיא כראש המדינה. מלטה הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004.
פוליטיקה
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט וממנה את ראש הממשלה, מנהיג המפלגה שזכתה ברוב המושבים בפרלמנט (בדומה לשיטה הישראלית). הפרלמנט של מלטה מורכב מבית אחד בלבד. הנשיא, בהמלצת ראש הממשלה ממנה את השרים לכל משרדי הממשלה. כל שרי הממשלה חייבים להיות חברי הפרלמנט. הבחירות נערכות מדי 5 שנים.
משנת 1993 מלטה מחולקת ל-68 מועצות מקומיות.
כלכלה
המשאבים העיקריים של מלטה הם אבן הגיר, מיקום גאוגרפי נח וכוח עבודה יצרני. מלטה מייצרת רק כ-20% מהמזון שלה, יש לה מקורות מים מוגבלים ואין לה מקורות אנרגיה טבעיים. כלכלתה תלויה בסחר הזר (משמשת כנקודת מעגן לספינות מטען), בייצור (בעיקר אלקטרוניקה וטקסטיל) ובתיירות. מבחינה תיירותית יש במלטה שילוב של ארמונות יפים, מקדשים פרהיסטוריים, חופים, אתרי צלילה וחופשות מגוונות במחירים נוחים. במלטה יש חברות פרטיות שנמצאות בפיקוח ממשלתי ושווקים ליברליים. מלטה ותוניסיה דנות בשימוש מסחרי הדדי במים הטריטוריאליים שבין שתי המדינות.
גאוגרפיה
מלטה מורכבת מארכיפלג במרכז הים התיכון בערך 93 ק"מ דרומית לסיציליה, שממנה היא מופרדת על ידי תעלת מלטה. רק שלושת האיים הגדולים (מלטה, גוזו וקומינו) מיושבים בקביעות.
המפרצים הרבים מאפשרים נמלים טובים. פני השטח בתוך האיים, המיושבים בצפיפות, מתאפיינים בגבעות נמוכות. הנקודה הגבוהה ביותר היא טה'דמיירק, שנמצאת באי מלטה.
האי הראשי והגדול מבין השלושה הוא מלטה, בו שוכנת רוב האוכלוסייה והבירה – ולטה.
האי השני בגודלו הוא גוזו ובירתו – ויקטוריה.
האי השלישי בגודלו – קומינו, קטן משמעותית מהאחרים, חסר כבישים סלולים ובשטחו מלון בודד.
האקלים המקומי הוא ים תיכוני.
דמוגרפיה
מלטה היא אחת המדינות הצפופות בעולם, כ-1,250 תושבים לקילומטר רבוע. מקור רוב האוכלוסייה הוא ערבי, בריטי, איטלקי ופיניקי. מרבית התושבים הזרים במלטה הם בני הלאום הבריטי. באי קהילה מוסלמית בת כ-2,500 נפש, רבים מחבריה נשואים לבני האי.
הדת הרשמית במדינה היא הנצרות הקתולית, אך עם זאת יש חופש פולחן לבני כל הדתות. במלטה שתי שפות רשמיות – מלטזית (שפה שמית) ואנגלית. מרבית התושבים שולטים גם בשפה האיטלקית.
תרבות
האיים מלטה וגוזו היו נתונים להשפעות תרבותיות שונות, והדבר ניכר בתרבותם של תושבי שני האיים. כמעט כל התושבים הם נוצרים קתולים, ומנהגיהם הדתיים דומים למנהגים המקובלים בדרום איטליה. החגים שנקבעו בכנסייה הקתולית לזכר קדושים או לזכר מסורות המקובלות בקרב נוצרים קתולים מורגשים במלטה ובגוזו יותר מאשר בקהילות קתוליות אחרות. חלק גדול מהחגים האלה מוכרים כימי שבתון ברפובליקה של מלטה, והם נחגגים בתהלוכות או בעצרות גדולות. ברחובות הערים מוצבים פסלי איקונין, ומקומות שבהם ביקר האפיפיור מסומנים בכתובות. עד לשנות ה-70 של המאה ה-19 הייתה הקבורה בכנסיות השיטה הרווחת. במטרה להפסיק מנהג זה, המושל הבריטי נתן הוראה להקים בית עלמין חדש – בית קברות אדולוראטה שפעיל עד היום.
השפה המלטזית (מכונה גם מלטית) התפתחה מניב צפון-אפריקני של השפה הערבית, אולם עקב השפעה חזקה של שפות אירופיות, בפרט איטלקית בניב של סיציליה ואנגלית בריטית, היא התרחקה במידה רבה מן הערבית. עדיין יש לה מאפיינים מובהקים של שפה שמית, אולם הפונולוגיה שלה שונה מהפונולוגיה הערבית, והיא משופעת במילים שאולות מאיטלקית ומאנגלית. השפה המלטזית נכתבת באותיות לטיניות בשיטה שהתפתחה משיטת הכתיב האיטלקי. הכתיב פונטי בדרך-כלל, אולם עדיין יש ייצוג בכתב לעיצורים לועיים שכמעט נעלמו בהגייתם של רוב התושבים. יש הבדלים בין לשונם של תושבי האי מלטה לבין תושבי האי גוזו, כשהניב של גוזו נוטה להיות שמרני יותר, בעוד הניב של מלטה מושפע יותר מהשפות האירופיות. מונחים ושמות מעולם הדת שאולים מאיטלקית, והם שונים מאוד מאלה המקובלים בקרב הערבים הנוצרים. מונחים מתחום האדמיניסטרציה והמדע שאולים בדרך-כלל מאיטלקית או מאנגלית. רוב המלטזים מדברים אנגלית ואיטלקית כשפות זרות. השפה האנגלית נחשבת שפה רשמית בצד השפה המלטזית. המלטזים נוטים בדרך-כלל להצניע את הקשר של שפתם לשפה הערבית, ומעדיפים לראות בה שפה שמית עצמאית. לפעמים מוצגת השפה המלטזית כגלגול של השפה הפונית, ניב של השפה הפיניקית שדובר בקרתגו, אולם אין לדעה זו תימוכין בבלשנות ההיסטורית.
השפעת השלטון הבריטי במלטה ניכרת במאפיינים שונים של האדמיניסטרציה, התחבורה ועוד. השפה האנגלית מוכרת כשפה רשמית בצד השפה המלטזית, והיא נלמדת בבתי הספר. המלטזים נוהגים בצד שמאל של הכביש, כמקובל באנגליה ובמושבות בריטיות לשעבר. צלב ג'ורג', עיטור הכבוד הגבוה ביותר שמעניק מלך בריטניה לאזרחים שגילו גבורה ואבירות, מופיע על דגל מלטה כזכר להענקת העיטור לתושבי מלטה מאת המלך ג'ורג' השישי על הגבורה שגילו במלחמת העולם השנייה. אף כי בתרבותם של תושבי מלטה וגוזו ניכרת השפעה איטלקית חזקה, התרבות הבריטית אינה זרה להם, כך שמבקרים בריטים מרגישים בדרך-כלל נוח יותר במלטה מאשר בדרום איטליה.
יהדות מלטה
יהודים מטורקיה וממקומות אחרים שנפלו בשבי האבירים ההוספיטלרים ששלטו באי מ-1530 עד 1798, ולא הצליחו לפדותם, הקימו במלטה קהילה יהודית חדשה. האי נפתח להתיישבות חופשית של יהודים לאחר כיבושו בידי נפוליאון וסילוק האבירים ב-1798. בתקופת השלטון הבריטי באי, שהחלה עם גירוש הצרפתים ב-1800, החלה הגירה מצומצמת של יהודים למלטה מיהדות איטליה ומיהדות בריטניה, אך הקהילה לא מנתה מעולם יותר מכמה עשרות אנשים ולא תמיד היה בה רב. מספר מצומצם של יהודים היגרו ממלטה ללוב. במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו כ-400 יהודים בעלי נתינות בריטית מלוב לאיטליה; מנתינותם הבריטית ניתן להסיק שמדובר ביהודים שהיגרו ללוב ממלטה, שהייתה אז תחת שלטון בריטי. במהלך מלחמת העולם השנייה יהודי מלטה לא נפגעו שכן הפלישה שתוכננה אליה על ידי מדינות הציר לא יצאה מעולם אל הפועל. כמה יהודים מגרמניה אף מצאו באי מקלט בשנות השלושים.
ב-1979 נהרס בית הכנסת הישן של הקהילה בבירה ולטה, ובינואר 2000 נחנך בית כנסת חדש. כיום חיים במלטה כ-1,000 יהודים.
ב-2013 הוקם במלטה "בית חב"ד", על ידי הרב חיים שלום והרבנית חיה מושקא סגל. מרכז חב"ד מלטה מפעיל את "לחיים", המסעדה הכשרה למהדרין היחידה בכל מלטה.
ג'וזף מקארתי
ג'וזף ריימונד "ג'ו" מקארתי (באנגלית: Joseph Raymond "Joe" McCarthy; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ויסקונסין, מ-1947 ועד מותו ב-1957. מקארתי סימל את הפחד באמריקה בזמן המלחמה הקרה מהתפשטות הקומוניזם בארצות הברית, בשל טענותיו על הימצאות קומוניסטים בכל רובדי החברה בארצות הברית, בפרט בממשל הפדרלי, ובשל פעילותו כנגד התופעה, בעיקר בכינון תת-וועדה בראשותו בסנאט: "תת-הוועדה הקבועה לחקירות".
פעילותו של מקארתי הובילה לחיסול הקריירה של אישים רבים בארצות הברית ממניעים פוליטיים, בשל האשמות כוזבות לפיהן הם מהווים כביכול סיכון ביטחוני, או מחמת האשמות בהומוסקסואליות. מקארתי האשים גם אנשי צבא תוך שימוש בסמכותו, מה שגרם לו להסתכסך עם ראשי הצבא.
האשמותיו של מקארתי הביאו לו פופולריות רבה בתחילה, אך כשנמשכו האשמותיו גם לאחר חילופי הממשל בארצות הברית ועליית הנשיא דווייט אייזנהאואר, השתנו הדברים ומקארתי הודח מתת וועדת הסנאט לחקירות, ואף זכה לגינוי רשמי בסנאט האמריקאי. בשנות התשעים, עם חשיפת "מסמכי וינונה" שתיעדו פעילות סובייטית בארצות הברית, הסתבר כי רק חלק זעום מאלה שבשמם נקב מקארתי אכן היוו סיכון ביטחוני. הדעה המקובלת בקרב היסטוריונים היא כי פעילותו של מקארתי הייתה חסרת תועלת מבחינה זו, ומצד שני היוותה איום על הדמוקרטיה.
ב-1950 נטבע המושג מקארתיזם על שמו של מקארתי, שבא לתאר את פעילותו של מקארתי באותה התקופה, אך עם הזמן, במיוחד לאחר סיום המלחמה הקרה - הוא משמש לתיאור רדיפה פוליטית עקב חוסר נאמנות למדיניות המשטר.
ראשית חייו
מקארתי נולד בעיירה הכפרית גרנד שוט בוויסקונסין. חרף מצבו הכלכלי, התאמץ והשיג תואר במשפטים מאוניברסיטת מרקט במילווקי, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1935. ב-1939 מונה לשופט.
ב-1942, קצת אחרי כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס מקארתי לחיל הנחתים, למרות שמשרתו השיפוטית יכלה לפוטרו משירות צבאי. הוא שירת שירות קרבי בדרגת סגן, כתצפיתן ארטילרי מוטס וכ"תותחן זנב", במטוס שיצא למשימות הפצצה בדרום האוקיינוס השקט; זה הביא לו את הכינוי "ג'ו תותחן אחורי" ("Tailgunner Joe").
כהונתו כסנאטור
בתקופת כהונתו הראשונה לא בלט מקארתי. הוא הצביע באופן שמרני, אך לא תמיד על פי עמדת המפלגה. הוא נהג לנאום הרבה, במגוון רחב של נושאים. תחילה התרכז בבעיות דיור וקיצוב הסוכר, ואז ביצע תפנית חשובה בנאומו ב-9 בפברואר 1950 בפני מועדון נשים בווילינג במערב וירג'יניה. הנוסח המדויק של נאום מקארתי לא נשמר, אך ידוע שנופף בפיסת נייר שהכילה רשימת קומוניסטים ידועים כביכול, שעבדו אז במחלקת המדינה האמריקנית. על מספר האנשים שהיו רשומים על פיסת הנייר ישנן גרסאות שונות, נטען שנע בין 38 ל-205 אנשים. מקארתי הסביר אחר כך ש-38 מהם היו קומוניסטים "רשומים" במפלגה, ו-205 הם כאלה ש"אין להעסיקם במחלקת המדינה" (משרד החוץ) מסיבות שונות. לימים שימש שינוי גרסאות זה ככלי להאשמת הסנטור עצמו בעדות שקר. אמנם היה מסמך של מחלקת המדינה שנקב בשמות אנשים שהיו לגביהם ספיקות, אך אלו נגעו בעיקר לנושאים שונים כהתמכרות לאלכוהול וביצועים לא מספקים, ולא רק חשד באהדה לקומוניזם.
יש לזכור ברקע הדברים את החששות באמריקה מפעילות ברית המועצות, אחרי השתלטותה על מזרח אירופה ("הגוש המזרחי"), ומשפטו של אלג'ר היס, עובד מחלקת המדינה שנחשד בהיותו מרגל קומוניסטי. היס לא הואשם בריגול אלא במתן עדות שקר בכך שהכחיש את קשריו עם קומוניסטים בעבר. המשפט נוהל בצורה ציבורית, בין היתר על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית, בראשותה עמד ריצ'רד ניקסון, ותרם מאוד לבהלת "הקומוניסטים במחלקת המדינה". על רקע זה בא נאומו של מקארתי בפני נשות וירג'יניה כהצלחה מחשמלת. מקארתי עצמו נדהם מכמות הכיסוי התקשורתי שקיבל, ובמהלך הימים הבאים שינה את גרסת הנאום ואת מספר הקומוניסטים שבהם חשד עד שבנאום שנשא בסנאט כשלושה שבועות לאחר מכן, נקב במספר 81 קומוניסטים במחלקת המדינה. הנאום היה נאום מרתוני שדן בכל מקרה בפירוט, אך העדויות במקרים רבים היו קלושות או לא קיימות. גם התוצאה של נאום זה הייתה משמעותית, והסנאט מינה ועדה לבדוק את ההאשמות. בסופו של דבר נמצאו ההאשמות כחסרות ביסוס, אך הדבר לא הפריע למקארתי, ששינה את ההאשמות במקצת והמשיך להפיצן בנאומיו בסנאט ובתקשורת.
אחרי ניצחון הרפובליקנים בבחירות לנשיאות ולסנאט בשנת 1952, שהושג במידה רבה הודות לפופולריות של מקארתי, כשלעומת זאת, ניתן להניח כי מועמדים דמוקרטיים רבים נכשלו עקב האשמתם על ידי מקארתי באהדה לקומוניזם, קיבל מקארתי את המינוי הנחשק לנשיאות תת-הוועדה של הסנאט לחקירות. חמקמקותו וחוסר אמינותו גרמו לכך שדיוני הוועדה מעולם לא נלקחו ברצינות על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר. הוועדה שלו, שלא כמו ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית או תת-הוועדה לחקירות פנימיות של הסנאט, התמקדה בחקירת אנשי ממשל. בתחילה חקרה את אנשי קול אמריקה, ולאחר מכן הוציאה מספריית אגף האינפורמציה של מחלקת המדינה ספרות "פרו קומוניסטית". המשך ההאשמות לגבי קומוניסטים בממשל, מבלי להתייחס לעובדה שהממשל התחלף מדמוקרטי לרפובליקני, הכעיס את הנשיא אייזנהאואר. הנשיא לא רצה להתנגח עם מקארתי באופן פומבי, בשל הפופולריות שלו, אך החל לחשוב על דרכים להפחית את השפעתו.
נפילתו של מקארתי
בשנת 1953 החל מקארתי בחקירת אנשי צבא. הוא ניסה לחשוף חוליה קומוניסטית בחיל הקשר האמריקני, אך נכשל. לאחר מכן כיוון את תשומת לבו אל רופא שיניים צבאי בשם אירווין פירס (Peress), אותו האשים בגיוס אנשי צבא לטובת הקומוניזם. פירס הודח על ידי קצין הרפואה הראשי של צבא ארצות הברית, אך מקארתי טען כי הוא לא הודח, אלא הועלה לדרגת רב-סרן. האשמה אחרונה זו הביאה לגל של תקשורת עוינת כנגד מקארתי, אשר האשים את קצין הרפואה כי הוא "אינו ראוי לשאת מדי צבא". בשנת 1954 האשים הצבא את מקארתי ואת עוזרו רוי כהן כי הם לחצו על הצבא לתת טיפול מועדף לידיד שלהם בשם ג'י דייוויד שיין (Schine). מקארתי טען כי האשמה זו נעשתה בכוונה להונות, כתגובה לכך שחקר את הקצין ראלף וייז זוויקר שנה קודם לכן, בעת שניסה לחשוף מרגלים סובייטים בשירות הצבא.
המשימה לפסוק בין ההאשמות הללו ניתנה לתת-הוועדה הקבועה לחקירות ביטחון לאומי של הסנאט של ארצות הברית, שבדרך כלל עמד בראשה מקארתי עצמו. לראש הוועדה מונה הסנאטור הרפובליקני קארל מונדט וב-22 באפריל 1954 החלה החקירה הידועה בשם הליכי השימוע הצבא-מקארתי. הליכי השימוע נמשכו 36 ימים ושודרו בשידור חי בטלוויזיה לכ-20 מיליון צופים. לאחר שמיעת 32 עדים, קבעה הוועדה שמקארתי עצמו לא הפעיל שום השפעה לא ראויה לטובת שיין, אולם כהן "היה עסוק במאמצים עיקשים או אגרסיביים ביותר". לחשיפה התקשורתית הרחבה הייתה השפעה שלילית על הפופולריות של מקארתי. רבים מהצופים ראו אותו כמתנהג בבריונות, בקלות ראש, ובאי-יושר. מספר גדל של רפובליקנים ושמרנים החלו לראות בו נטל למפלגה ולאנטי-קומוניזם.