cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנדרה צ'ייקובסקי
גולגולת
צ'ייקובסקי מת בגיל 46 מסרטן המעי הגס, באוקספורד. הוא ציווה את גופתו למחקר רפואי ואת גולגולתו תרם ללהקת שייקספיר המלכותית, לשמש כאביזר במה. צ'ייקובסקי קיווה, שגולגולתו תוכל לשמש כגולגולת של "יוריק" בהפקות של המלט. במשך שנים רבות, לא הרגיש שום שחקן או במאי בנוח להשתמש בגולגולת אמיתית בהצגות, אם כי נעשה בה שימוש מדי פעם בחזרות. רק בשנת 2008, החזיק השחקן דייוויד טננט את הגולגולת בסדרת הצגות של "המלט" בתיאטרון החצר בסטרטפורד על האייבון. לאחר שדבר השימוש בגולגולתו של צ'ייקובסקי התפרסם בעיתונות, עברה הפקת "המלט" לוסט אנד והנהלת הלהקה הודיעה, שלא ייעשה שוב שימוש בגולגולת של צ'ייקובסקי (דובר אמר, שהדבר "יסיח יותר מדי את דעת הקהל"). אלא שזו הייתה תרמית; למעשה, השימוש בגולגולת נמשך בכל ההצגות בווסט אנד ואף בעיבוד לטלוויזיה שבא בהמשך.
Starstruck
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-27 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל, שבויים על ידי פרד רוסון, יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של יירס אנד יירס, ב-12 באפריל 2021. בווידאו קליפ, אולי אלכסנדר נראה נרדף רומנטית סביב בית גדול על ידי שיבוט של עצמו. לקראת סוף הווידאו קליפ, מתגלה שהתקרית הייתה בדמיונו של אולי אלכסנדר. נכון לנובמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-5 מיליון פעמים.
הופעות חיות
ב-16 באפריל 2021, אלכסנדר ביצע את השיר בשידור חי ב-The Graham Norton Show וב-The One Show. ב-25 באפריל 2021, הוא ביצע את השיר ב-Sunday Brunch. ב-29 באפריל 2021 הוא ביצע את השיר ב-The Late Late Show with James Corden.
משחק מכור (שיר של ריטה)
משחק מכור הוא הסינגל החמישי מתוך אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור באוגוסט 1986. השיר נכתב על ידי עופר אקרלינג, הולחן ועובד על ידי רמי קלינשטיין.
Breaking Those Walls
בשנת 1987 הקליטה ריטה גרסה אנגלית לשיר בשם "The Game" לאלבום הבין-לאומי הראשון שלה בלועזית "Breaking Those Walls".
Castles Crumbling
"Castles Crumbling" (בעברית: "טִירוֹת מִתְפּוֹרְרוֹת") הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט והזמרת האמריקאית היילי ויליאמס. הוא יצא לאור ב-7 ביולי 2023, עם פרסומו של אלבום ההוצאה החוזרת השלישי של סוויפט  (2023), בהוצאת חברת התקליטים ריפבליק רקורדס. במקור, סוויפט כתבה את השיר בסביבות 2010 עבור אלבום האולפן השלישי שלה אך זה נגנז ולא פורסם מתוכו קטע מוזיקלי או לירי. את ההפקה הסופית ביצעה סוויפט לצד ג'ק אנטונוף.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טיילור סוויפט והופק על ידה לצד ג'ק אנטונוף. היא כתבה והקליטה אותו לבדה עבור אלבום האולפן השלישי שלה אך זה לבסוף נגנז ולא פורסם מתוכו קטע מוזיקלי או לירי. מאז, היה השיר ידוע בקרב מעריציה של הזמרת ובשנת 2023 זו פרסמה באופן רשמי כי העמיתה שלה היילי ויליאמס השתתפה בהקלטותיו, כחלק מאלבום ההוצאה המחודשת השלישי שלה, . ביוני 2023, מעריציה של סוויפט העניקו לוויליאמס צמיד שנוצר בהשראת Speak Now, עובדה שלפיה זו הצהירה שזה. תגובתה הובילה להשערות כי תשתתף באלבום ההוצאה המחודשת המיוחל, דבר שאושר בהמשך בידי סוויפט עצמה בעת פרסום רשימת הרצועות של האלבום. בעת ההכרזה, ציינה סוויפט שהלהקה של ויליאמס, פאראמור, השפיעה עליה רבות בעת שכתבה והקליטה את Speak Now.
אף על פי ש-"Castles Crumbling" נחשב לשיתוף הפעולה הראשון שלהן, ויליאמס התארחה במהלך סיבוב ההופעות השני של סוויפט, "Speak Now World Tour" שאירע בשנת 2011, והשתתפה בווידאו קליפ לסינגל שלה מ-2015, "Bad Blood". בנוסף לכך, ויליאמס הייתה ההשראה מאחורי השיר "Speak Now" לפי מספר כתבי עת ומגזינים שונים. לבסוף, יומיים לפני יציאת השיר, סוויפט חשפה בטוויטר שפאראמור תהיה למופע חימום במספר הופעות שהתקיימו במסגרת סיבוב ההופעות השישי שלה, "The Eras Tour" שאירע בין 2023 ל-2024. בעת בה פורסם השיר, פרסמה ויליאמס ברשתות החברתיות שלה מספר התייחסויות אודותיו.
הרכב ומילים
"Castles Crumbling" נכתב בסולם של סול מז'ור, עם קצב של 148 פעימות בדקה. אורכו חמש דקות ושש שניות והוא מדורג בעוצמת 57 בסולם 100 מבחינה האנרגיה הקולית בו. לפי האתר Tunebat שילוב הקולות של סוויפט ביחד עם ויליאמס. במגזין Glamour נכתב שהוא עוסק בהתמודדות עם "עין הציבור" כמו גם במחיר של פרסום ותהילה. בכתבה שפורסמה אודות השיר, ציינו את השורות "פעם, הייתה לי אימפריה, בתור הזהב / הייתי במעמד גבוה, פעם הייתי גדולה / הם היו מהללים אותי כשראו את פניי / עכשיו, אני חוששת שחסדיי נמוגו" וציינו שהן משקפות רגשות טיילור מתקופת הזמן. תחילה, צוינה שנת 2010 בה חיי הזוגיות שלה היו לעיתים קרובות נושא שדובר בעיתונות הצהובה. בנוסף, היה עיסוק במעבר החד מיצירת מוזיקת קאנטרי לטובת מוזיקת פופ. בהמשך, הוסבר הדבר בשורות: "פעם הייתי התקווה הגדולה לשושלת / המונים היו תלויים במילים שלי והם בטחו בי / האמונה שלהם הייתה חזקה, אבל הרחקתי לכת / שמרתי את הטינה הזו עד שהיא קרעה אותי לגזרים". אלה עוסקות בהיותה חלק מהאמנים שהצליחו להביא את מוזיקת הקאנטרי למיינסטרים בעשור הראשון של המאה ה-21 וכן הלאה, דבר שהיה לנטל עבורה.
ויליאמס התראיינה והצהירה אודות שיתוף הפעולה עם סוויפט כי:
באתר BuzzFeed סקרו "Castles Crumbling" ודלו ציוץ מהטוויטר בו צוינה האפשרות שהשורה "הם נהגו להלל את השם שלי עכשיו הם צועקים שהם שונאים אותי" מתייחסת לתקרית של סוויפט וקניה וסט שהפך לאחד מהאירועים הבולטים ביותר בתולדות הטקס ולאבן דרך בקריירה שלה ככלל. במהלך התקרית זו עלתה לבמה לקבל את פרס הקליפ הנשי של השנה. בעת נאומה, וסט התפרץ לבמה, חטף מידה את המיקרופון ואמר: "טיילור, אני באמת שמח בשבילך ואני אתן לך לסיים אבל לפני זה ארצה לומר שלביונסה יש את אחד מהקליפים הטובים ביותר בכל הזמנים!". לאחר מכן, החזיר לסוויפט את המיקרפון וירד מהבמה. לעבר וסט נשמעו קולות בוז ולעג שסוויפט הסיקה שייתכן ומופנים אליה.
ביקורת
השיר זכה לביקורות חיוביות מטעם מבקרי המוזיקה ברחבי העולם. בווראייטי כתבו. בוושינגטון פוסט העירו. ברולינג סטון הדגישו את שילוב הקולות בין ויליאמס לסוויפט והעירו.
במגזין בילבורד הפנו כלפי "Castles Crumbling" ביקורת מעורבת וציינו.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של "Castles Crumbling" פורסם ב-7 ביולי 2023 והועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של טיילור סוויפט. זאת, לצד שאר הקליפים שפורסמו עבור כל רצועה ב-. את קליפ המילים עיצבו בגוונים קודרים וקרים, בדומה לטקסט עליו הוא מתבסס כשיר. לאורכו של קליפ המילים, ניתן לראות את מילות השיר על גבי תמונה של טירה מפוררת (כשמו), בלב יער נטוש.
נכון ליולי 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מחצי מיליון צפיות.
המשפט הקטן של בזו
המשפט הקטן של בזו או בשמו הנוסף "משפט השארית" קובע שפולינום f(x) מעל חוג קומוטטיבי מתחלק בגורם x-a ללא שארית אם ורק אם a הוא שורש של f. המשפט נקרא על-שמו של המתמטיקאי הצרפתי אתיאן בזו.
דוגמה
נתבונן בפולינום
הפולינום מתאפס עבור x=2 ולכן נחלק אותו ב-x-2 ונקבל:
הוכחת הטענה
נחלק את הפולינום f(x) בפולינום (x-a), חילוק עם שארית, ונקבל כאשר g,r פולינומים. אולם, מעלת השארית r קטנה ממעלת המחלק (x-a), ולכן r(x) הוא פולינום ממעלה אפס, כלומר, סקלר.
נציב x=a ונקבל:, וקיבלנו שהשארית שווה לערך הפונקציה בנקודה a. פונקציה מתאפסת רק בשורשיה, ולכן השארית היא אפס אם ורק אם a הוא שורש של הפולינום.
קרחון נארצ'ן
קרחון נארצ'ן (באנגלית: Narechen Glacier; בבולגרית: ледник Наречен) הוא קרחון בחלקו הצפוני של האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 9 קילומטרים, ורוחבו 11 קילומטרים.
הקרחון מנקז את המדרונות המערביים של הרי לאסוס, וזורם לכיוון דרום-מערב.
הקרחון ממוקם מדרום לרכס הכולל את הר וילבי; ומצפון לנונאטאק פוקנר.
גובהו של הקרחון 236 מטרים מעל פני הים.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה בשנת 1963 על ידי סוקרים בריטיים.
מקור השם
הקרחון נקרא על שם היישוב ואתר הנופש והספא נארצ'ן שבדרום בולגריה.
OK Not to Be OK
וידאו קליפים
באוגוסט 2020 מרשמלו ולובאטו נראו על הסט של וידאו קליפ. הקליפ בוים על ידי האנה לוקס דייוויס, שבעבר ביימה וידאו קליפים רבים של לובאטו ומרשמלו.
הקליפ מתרחש בשכונה פרברית בה לובאטו ומרשמלו מתעוררים שניהם בחדרי שינה השייכים לגרסאות צעירות יותר של עצמם. לובאטו והגרסה הצעירה שלה מרטשות את חדר השינה, וקליפ נחתך בין סצינות של לובאטו הבוגרת שרה במרכז החדר. בסופו של דבר כולם מטיילים בשכונה בזמן שהם שרים ורוקדים לצלילי השיר בעוד מרשמלו רוכב על אופניו בחצר הקדמית. הקליפ מסתיים במידע על "Hope for the Day" ונותן משאבים למניעת התאבדויות.
וידאו קליפ לרמיקס של דיוק אנד ג'ונס לשיר יצא לאור ב-2 באוקטובר 2020.
כנסיית מרי הקדושה, ברלין
כנסיית מרי הקדושה (בגרמנית: Marienkirche ;St.-Marien-Kirche) היא כנסייה ברחוב קרל ליבקנכט (Karl-Liebknecht-Straße), לשעבר רחוב קייזר וילהלם (Kaiser-Wilhelm-Straße) במרכז ברלין, ליד אלכסנדרפלאץ. מועד ההקמה של הכנסייה המקורית אינו ידוע, אך הוא הוזכר כאתר שבו חיללו (Host desecration) לכאורה יהודים את שרידי ישו ב-1243. כתוצאה מהאשמות אלו הועלו מספר יהודים על המוקד במקום שנקרא לימים יודנברג (Judenberg). המקום מוזכר בכרוניקות גרמניות ב-1292. משערים שהקמת הכנסייה הייתה מוקדם יותר במאה ה-13.
הארכיטקטורה של הבניין היא ברובה שחזור מודרני מסוף המאה ה-19 ומהתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה. הכנסייה הייתה במקור כנסייה קתולית, אך מאז הרפורמציה ב-1539 הייתה כנסייה פרוטסטנטית לותרנית. הקהילה הייתה חלק מהאיחוד הפרוסי של הכנסיות מ-1817 עד 1948, ארגון גג של כנסיות שמשלב בעיקר קהילות לותרניות, אך גם קלוויניסטיות ומעט כנסיות הווידוי הפרוטסטנטי המאוחד (Confessing Church).
סקירה
כנסיית מרי הקדושה היא הכנסייה של הבישוף של הכנסייה האוונגליסטית של ברלין-ברנדנבורג-שלזיה העליון לוסטיה. קתדרלת ברלין נמצאת בפיקוח משותף של כל הכנסיות החברות באיגוד הכנסיות האוונגליסטיות. עם זאת, הכנסייה אינה נקראת "קתדרלה" – שם שאינו שגור בפרוטסטנטיות הגרמנית אלא רק בשפה המדוברת של כנסיות קתדרלות שהיו כנסיות של בישופים קתולים לפני הרפורמציה. יחד עם כנסיית ניקולס הקדוש, כנסיית מרי הקדושה היא הכנסייה העתיקה ביותר בברלין. החלקים העתיקים ביותר של הכנסייה עשויים מגרניט, אך רובה בנוי מלבנים, מה שמקנה לה מראה אדום בוהק. סגנון זה הועתק בבניית בית העירייה האדום של ברלין, הניצב בסמוך. במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקה הכנסייה קשות מהפצצות בעלות הברית. לאחר המלחמה הייתה הכנסייה במזרח ברלין, ובשנות ה-50 היא שוחזרה על ידי השלטונות במזרח גרמניה.
לפני מלחמת העולם השנייה, כנסיית מרי הקדושה הייתה באמצע אזור צפוף אוכלוסין במחוז מיטה, והייתה בשימוש קבוע ככנסיית קהילה. לאחר המלחמה, אזור זה נוקה ממבנים הרוסים וכיום הכנסייה ניצבת במרחבים הפתוחים מסביב לאלכסנדרפלאץ, ומוצלת על ידי מגדל הטלוויזיה של ברלין.
מחוץ לכנסייה יש פסל של מרטין לותר. בכנסיית מרי הקדושה קברו המונומנטלי של אוטו כריסטוף פון שפאר, גנרל-פלדמרשל של ברנדנבורג-פרוסיה, שפיסל הפסל הפלמי ארטוס קווילינוס האב, אולי בסיועו של ברתולומאוס אגרס (Eggers). קרל הילדברנד פרייהר פון קנשטיין, מייסד אגודת התנ"ך הוותיקה ביותר בעולם (Cansteinsche Bibelanstalt), נקבר בכנסייה ב-1719.
בשנת 1951 לקרבתה הועברה מזרקת נפטון.
רודי ריי מור
רודולף פרנק מור (אנגלית: Rudolph Frank Moore; נולד ב-17 במרץ 1927 - 19 באוקטובר 2008), המכונה רודי ריי מור, היה קומיקאי, זמר, שחקן ומפיק קולנוע אמריקאי. הוא יצר את הדמות "דולמייט", הסרסור בסרט "הדולמייט" משנת 1975 והמשכיו, "הטורנדו האנושי" ו"חזרתו של הדולמייט". הדמות פותחה במהלך יצירת תקליטי הקומדיה המוקדמים שלו. בהקלטות הוצגו לעיתים קרובות מור, שהשמיע שירת חרוזים מלאת גסות. שירה זו הביאה מאוחר יותר לכינויו "הסנדק של הראפ".
השחקן והקומיקאי אדי מרפי גילם את מור בסרט "קוראים לי דולמייט" מ־2019.
שנים מוקדמות
מור נולד וגדל בפורט סמית', שבמדינת ארקנסו. הוא עבר לאקרון שבאוהיו ולאחר מכן למילווקי בוויסקונסין. במילווקי הוא הטיף בכנסיות ועבד כרקדן במועדוני לילה. הוא חזר לאקרון, עבד במועדונים כזמר, רקדן וכקומיקאי, ולעיתים קרובות הופיע בדמות "נסיך דומאר". הוא הצטרף לצבא ארצות הברית ושירת ביחידת בידור בגרמניה, שם זכה לכינוי "הארלם הילבילי", משום ששר שירי קאנטרי בסגנון R&B.במהלך השירות הצבאי הוא פיתח עניין בקומדיה.
תקליטי דולמייט
מור עבד בחנות התקליטים בלוס אנג'לס, קליפורניה בשנת 1970, כשהחל לשמוע סיפורים מגונים על "דולמייט", מפי משורר רחוב בשם ריקו. מור הקליט משוררי רחוב שונים, ביניהם "ביג בראון". בשנת 1973, הפיק מור את אלבומו של בראון, "האיש הראשון של השירה, ביג בראון: בין גן עדן לגיהנום".
מור החל להקליט את הסיפורים, ולקח על עצמו את תפקיד "הדולמייט". בשנים 1970–1971 הקליט שלושה אלבומים, Eat Out More Frequently, This Pussy Belong To Me ו-The Dirty Dozens, כאשר "על רקע מוזיקת ג'אז ו- R&B, מור היה מדקלם חרוזים גסים וקללות מיניות, לעיתים קרובות בהקשר של סרסרות, זנות, מהמרים ורמאים".
מור הושפע גם מקומיקאים שהתקבלו במיינסטרים, כמו רד פוקס וריצ'רד פריור. ההקלטות נערכו בדרך כלל בביתו של מור עצמו, במפגשים שבהם השתתפו חבריו כדי להעניק להקלטה אווירה של מסיבה. עטיפות האלבום והתוכן המוקלט היו לעיתים קרובות בוטים מכדי שיוצגו בחנויות התקליטים, אך התקליטים הפכו פופולריים מפה לאוזן והצליחו מאוד בקהילות אמריקאיות שחורות, שם שנינותו האנטי-ממסדית אומצה על ידי הקהל.
אנושיראואן רוחאני
אנושיראואן רוחאני (בפרסית: انوشیروان روحانی; נולד ב-24 ביולי 1939), הוא פסנתרן ומלחין איראני. הוא ידוע בהלחנה ובניצוח של מוזיקה קלאסית עכשווית, כמו גם מוזיקת פופ פרסית. הוא גם הלחין מספר פסקולים לסרטים איראניים.
תחילת חייו
רוחאני, נולד בשנת 1939 ברשת, במחוז גילאן שבאיראן. רוחאני קיבל שיעורי נגינה מאביו, שהיה אף הוא משורר וכנר. אחיו, שהרדד רוחאני, ארדשיר רוחאני ושחריאר רוחאני הם גם מוזיקאים. כשרוחאני היה בן תשע הוא שידר את השיר הראשון שלו ברשת הרדיו הלאומית האיראנית.
מאוחר יותר למד רוחאני פסנתר אצל הפסנתרן ג'וואד מרופי בקונסרבטוריון הפרסי הלאומי למוזיקה בטהרן.
מלבד פסנתר, שלט רוחאני בעוגב ובאקורדיון. בשנת 1958, אנושיראואן החל באופן רשמי את שיתוף הפעולה עם הרדיו האיראני הלאומי. הקריירה של רוחאני כוללת למעלה מ-500 יצירות הכוללות שירה, עיבודים לתזמורת, קטעי פסנתר ופסקול סרטים, ביניהם "סולטן-א-גלבהא", "דלה קוצ'ולו" ו"גול-אי-סאנג".
עבודות מאוחרות יותר
לאחר המהפכה האיראנית של 1979, המשיך רוחאני את ההלחנה שלו בעולם המערבי, בעיקר בלוס אנג'לס ובגרמניה, שם הקליט אלבומים בחברת התקליטים MZM.
רוחאני עבד עם תזמורות מחוץ לאיראן, כולל התזמורת הסימפונית הצ'כית בפראג, שביצעה את הקטעים התזמורתיים מאלבומו 'מנגינות אהבה סימפוניות'.
ב-2003 הוא כתב שיר אחד עבור סקורפיונז, "Maybe I Maybe You", שמופיע באלבום "Unbreakable".
מורשת
רוחאני הלחין את המקבילה הפרסית לשיר "יום הולדת שמח" שכותרתה "תבלודת מובארק" (בתרגום חופשי: "ברוך יום הולדתך"). נהוג לשיר אותו במסיבות יום הולדת פרסיות (המוקדשות לאחיינו שרווין שאפי).
טושימיצ'י אוקובו
ראשית חייו
אוקובו נולד בקגושימה, סצומה (כיום מחוז קגושימה), הבכור מבין חמשת ילדיו של לסמוראי מדרג נמוך ששירת את הדאימיו של ההאן. הוא למד בבית הספר ביחד עם טקמורי סאיגו, וב-1846 החל לעבוד בארכיון של ההאן.
סמוראי בסצומה
הדאימיו של סצומה, נאריאקירה שימאזו, זיהה את כישרונותיו של אוקובו ומינה אותו למנהל מערכת המס של ההאן ב-1858. לאחר מותו של שימאזו הצטרף אוקובו לתנועה להדחת שוגונות טוקוגאווה, אך בניגוד לרבים מסצומה, דווקא תמך בהתנגדות לשוגונות בלבד ולא היה תומך נלהב של השבת הריבונות לקיסר.
רסטורציית מייג'י
ב-3 בינואר 1868 כבשו צבאות סצומה וצ'ושו את הארמון הקיסרי בקיוטו והכריזו על רסטורציית מייג'י, והטריומווירט בראשות אוקובו, סאיגו וקידו כיהן בתור ממשלת מעבר, אם כי בשנים הראשונות כיהנו באופן רשמי רק כיועצים זוטרים לקיסר. אוקובו מילא תפקיד משמעותי ברפורמות החשובות של 1871: גיוס הגרעין הראשון של הצבא המרכזי ("משמר הקיסר") מהנחלות הפאודליות הדרומיות: סצומה, צ'ושו, היזן וטוסה, הרפורמה ש"החזירה" את הנחלות הפאודליות לקיסר, וחשוב מכל - ביטול הנחלות הפאודליות והפיכתן למחוזות באוגוסט 1871.
בתחום יחסי החוץ, פעל אוקובו לשינוי החוזים הבלתי-שוויוניים עם מעצמות המערב, ויצא עם משלחת איוואקורה למסעה מסביב לעולם ב-1871. המשלחת שבה ליפן ב-1873 ומיד שינתה את ההחלטה שהתקבלה בהיעדרם, בנושא הסייקנרון - שאלת הפלישה לקוריאה. ממלכת קוריאה, תחת שלטונה השמרני של שושלת צ'וסון (משפחת יי), סירבה להכיר ביפן החדשה בתירוץ שהיא ממלכה בחסות סין המנהלת את יחסי החוץ שלה. לפיכך, דחתה את השליחים הדיפלומטיים היפניים וסירבה להכיר בתוקף ההסמכה שלהם. טקמורי סאיגו, שר האוצר והאיש החזק בממשלת המעבר שנשארה ביפן בזמן היעדרותה של משלחת איוואקורה, דחה את עמדת הקיצוניים שדרשו לפלוש לקוריאה, והציע לתת הזדמנות אחרונה למשא ומתן. לפי ההצעה, שהועלתה בקיץ 1873, סאיגו עצמו ישלח לבדו, ללא צבא, לקוריאה וינסה להסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם. לאחד משותפיו הפוליטיים, מנהיג הסמוראים של טוסה והיועץ הקיסרי טייסוקה איטגקי, הסביר סאיגו כי הקוריאנים בוודאי יהרגו אותו וכך יהיה ליפן תירוץ לפלוש למדינה. עם זאת, מקורות אחרים מלמדים כי סאיגו דווקא קיווה ששליחותו תצליח, ועד היום היסטוריונים מתווכחים עם סאיגו התכוון לפלוש לקוריאה או לא. עם זאת, בקרב רבים מתומכיו ומתנגדיו של סאיגו הובנה תוכניתו כמזימה לפלוש לקוריאה. התוכנית עוררה התנגדות מצד סגן שר הצבא, יאמגאטה אריטומו, שסבר כי הצבא היפני איננו מוכן עדיין למלחמה מול סין שבוודאי תחלץ לעזרתה של קוריאה. כאשר חזרה משלחת איוואקורה מסיורה המקיף במדינות המערב, הובילו אוקובו ואיוואקורה עצמו את ההתנגדות לתוכנית. בנאום מפורסם, שנקרא לימים "נאום שבע הנקודות", טען אוקובו כי במצבה הנוכחי אין ביכולתה של יפן להתמודד עם מעצמות המערב, ובכל מקרה - הסכנה העיקרית לביטחון הקיסרות נובעת דווקא מרוסיה, לא מקוריאה. דעתו של אוקובו לא התקבלה על ידי הקבינט, אולם באמצעות תוכנית מורכבת שנהגתה בידי שותפו הזוטר, שר העבודות הציבוריות הירובומי איטו (לימים ראש ממשלת יפן), וכונתה על ידי אוקובו עצמו "המזימה הסודית", הצליחו אוקובו ושותפיו לשכנע את הקיסר לבטל את תוכניתו של סאיגו. שר האוצר, שראה בצעדיו של אוקובו בגידה אישית וחוסר מוסריות שאין כמותו, התפטר מהממשלה ואיתו כל שותפיו הפוליטיים מסצומה, היזן וטוסה. רבים מקציני וחייליו המשטרה והמשמר הקיסרי, כמו גם עובדי מדינה רבים מסצומה וטוסה התפטרו ביחד עם סאיגו וחזרו למחוזותיהם.
לאחר המשבר, התחזק עד מאוד כוחו של אוקובו והוא התמנה ליועץ קיסרי בכיר ולשר הפנים - תפקיד מפתח שבאמצעותו ארגן את המשטרה תחת ניצוחו של איש סודו ובעל בריתו, טושיושי קאווג'י, שנחשב עד היום לאבי המשטרה היפנית. מינואר 1874 ועד להרצחו במאי 1878, הפך אוקובו לדמות הדומיננטית בממשלת יפן, ויש המגדירים את התקופה כ"דיקטטורה של אוקובו". הוא עמד מאחורי הדיכוי האכזרי של מרידות הסמוראים בהיזן (ידוע גם כמרד סאגה) בינואר 1874, והמרד הגדול של סצומה ב-1877. הוא היה גם הכוח המניע (או לפחות אחד הכוחות המניעים) ברפורמות הדרמטיות של 1876: איסור על הסמוראים לשאת חרבות, רפורמה בבעלות על אדמות וכן ביטול קצבאות הסמוראים והמרתן לאיגרות חוב ממשלתיות. אוקובו היה תומך גדול במודרניזציה, וניצח על פרויקטים של סלילת רכבות, הנחת קווי תקשורת והקמת מוסדות חינוך מערביים. כדי לסמל את תמיכתו באימוץ תרבות המערב, הקפיד לנוע ממקום למקום אך ורק במרכבה בסגנון מערבי. מבחינת מדיניות חוץ, הוא ושר החוץ שלו, מוננורי טרג'ימה תמכו במדיניות אימפריאליסטית זהירה. מצד אחד חששו ממעצמות המערב ולא התגרו בהן, ומצד שני - גילו קשיחות מתונה כלפי קוריאה. הם עצמם ניסו (בלי הצלחה) לשכנע את מעצמות המערב לבטל את החוזים הבלתי שוויוניים שחתמו עם יפן, אך באותו הזמן אילצו את קוריאה ב-1875, באמצעות ספינות תותחים, לחתום על חוזה לא שוויוני עמם. מבחינת מדיניות פנים, הכיר אוקובו בכך שהממשלה, בעתיד, תשתף את הציבור בשלטון באופן כלשהו, אולם הדגיש כי יפן עדיין לא מוכנה לכך וכדי להפוך אותה למדינה מודרנית, "מדינה עשירה עם צבא חזק" יש צורך בשלטון של ממשלה נאורה, קשוחה וסמכותית שתנווט את המדינה כהלכה ו"תחנך את העם".
בעקבות משבר הסייקנרון באוקטובר 1873 איבד אוקובו את תמיכת שותפו-לשעבר טקמורי סאיגו. סאיגו, שהסתגר בכפר קטן בסצומה, האמין כי הממשלה מחקה את ערכי המערב באופן שטחי וכושל, בלי להבין את הגורמים הרוחניים שעומדים מאחורי עוצמתן של מדינות אירופה. גרוע מכך - הוא סבר כי בכך רומסת הממשלה, מעבר לדרוש, את הערכים היפניים המסורתיים. ב-1877 הוביל סאיגו את צבא סצומה במהלך מרד כנגד הממשלה, ואקובו, בתור שר הפנים, פיקד על צבא הקיסר. לאחר תבוסת המורדים הפך אוקובו לבוגד בעיני רבים מהסמוראים של סצומה ותומכיהם ברחבי המדינה. ב-14 במאי 1878, בעת שהיה בדרכו לארמון הקיסר, התנקשה בחייו של אוקובו קבוצת סמוראים מקנזאווה, בפיקודם של איצ'ירו ימאדה ונאגה צורהידה. לאחר ההתנקשות הסגירו עצמם והוצאו להורג כחודשיים לאחר מכן.
חי בן לולו
חיים (חי) בן לולו (נולד ב-28 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירה
בן לולו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל חיפה. ב-19 במאי 2000, בן לולו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד מ.ס. אשדוד.
ב-10 בינואר 2005, בן לולו הושאל למכבי הרצליה מהליגה הלאומית. בן לולו, היה שותף לעליה של הקבוצה לגמר גביע המדינה לראשונה בתולדותיה, בו הפסידה למכבי תל אביב.
בקיץ, בן לולו חתם בהפועל עכו וכעבור שנה חזר לקדנציה שנייה בהפועל חיפה. בן לולו, היה שותף לחזרה של הפועל חיפה לליגת העל, אחרי 4 שנות היעדרות.
בקיץ, בן לולו חתם בהפועל רמת גן.
בהמשך הקריירה, בן לולו שיחק בהפועל עפולה, הפועל אסי גלבוע, סקציה מעלות תרשיחא, עירוני קריית אתא והפועל רובי שפירא חיפה.
יעקב פזי
יעקב פזי (1927 – 9 ביולי 2002) היה פעיל לזכויות להט"ב וממייסדי האגודה לזכויות הפרט (לימים אגודת הלהט"ב) בישראל.
ביוגרפיה
פזי נולד בפרנקפורט שבגרמניה ב-1927 למשפחה יהודית דתית ואמידה, שעברה לצרפת בשנה השלישית לחייו. לאחר כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה בידי הנאצים, נשלח אביו למחנה ריכוז, שם נרצח. פזי נדד עם אימו ומשפחתו ממקום למקום עד שלבסוף התיישבו במחנה פליטים בשווייץ. בסיום המלחמה עלה לארץ ישראל, התיישב בקיבוץ יסודות ויצא בשאלה. פזי שמר על קשר עם בני משפחתו הדתית שניצלה מהשואה.
בשנת 1956 הכיר פזי את תיאו מאינץ בטיילת מתחת למלון דן בתל אביב, מקום בו נפגשו הומוסקסואלים בזמנו ("השְׁטְרִיךְ", ה"קו" בגרמנית). מאינץ היה לחברו הטוב של פזי עד ערוב ימיו.
באותם ימים כונה פזי "מאדאם וספה", משום שהיה בבעלותו קטנוע מסוג וספה – מיצרך מותרות נדירות במדינת ישראל דאז.
בשנת 1975 הקימו פזי, מאינץ, דני לחמן ועוד כתשעה נוספים את האגודה לזכויות הפרט – שלימים נקראה אגודת הלסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) – הגוף ההומו-לסבי הראשון בישראל. יושב ראש הארגון הראשון של האגודה היה אבי אנגל; במסמכים שהוגשו למשרד הפנים הוא רשום כיושב ראש של הוועד המייסד של הארגון. בשנים הראשונות של האגודה התקיימו רוב המפגשים בביתו של פזי. לדברי מאינץ, הקמת האגודה הייתה חוויה עמוקה מאוד עבורו. השניים עשו רבות לחיזוק ולביסוס האגודה ותחזקו אותה לאורך שנים, בין היתר בעידוד הצטרפות חברי הקהילה הגאה לשורותיה. כמו כן, פזי היה אחראי לארגון טיולים ברחבי הארץ מטעם האגודה.
פזי הסתיר את נטיותיו ההומוסקסואליות באופן חלקי – הנושא מעולם לא עלה על הפרק בפני משפחתו, והוא העדיף להישאר חלקית בארון, אך הוא לא נתן לעובדה זו לפגוע בהשתתפותו המלאה בכל פעילויות האגודה.
פזי עסק בהוראת רכיבה על אופנוע והיה מבעלי בית הספר "חלוץ" לנושא. לאחר שפרש מן המקצוע טיפל בקשישים עד ליומו האחרון.
לקראת סוף ימיו היה פזי חולה מאוד והפך למשותק לחלוטין. עם אשפוזו בבית חולים סיעודי, הוריש פזי את כל רכושו לאגודה. בין רכושו הייתה דירה ברחוב כרמיה, דירה זו נמכרה לאחר מותו. "בית פזי״ ברחוב נחמני בתל אביב, אשר נתרם ע״י אלמוני, ואשר שימש שנים רבות כבית האגודה נקרא על שמו.
העצם
העצם (בצרפתית L'os) מחזה תיאטרון על פי סיפור מאת בירגו דיופ שהועלה בסוף שנות ה-70 בתיאטרונו של פיטר ברוק, "תיאטרון בוף דה נור" בפריז. המחזה עובד ונכתב מחדש באמצעות ז'אן-קלוד קרייר ופיטר ברוק. הועלה בשנת 1995 בתיאטרון הטכניון בבימוי אוריאל זוהר ובתרגומו.
תוכן העלילה
מתנפש הוא אבי המשפחה בכפר קטן מאוד בסנגל. הוא מנסה לשלוח הודעה לחברו מוסא, הנמצא מרחק הליכה של ארבעה ימים ולילות. מתנפש מכתיב את ההודעה לבנו, אך בנו איננו יכול לכתוב את המכתב הזה, משום שאין בו מילים. למעשה, מתנפש מעביר לבנו צעקות, המבוססות על שפת ג'יבריש שאין לה מובן מילולי. ולכן בנו שאיננו מיומן בשפה זו, איננו מבין כיצד לכתוב הודעה שכזו. לכן אביו כועס ומסלק אותו מביתו, למרות התנגדותה של אוה, רעייתו. הוא מזמין חבר מהכפר, בשם נדיוגו דין. נדיוגו דין מבין את ההודעה, וגם מסוגל לחזור עליה, בדיוק נמרץ, ובאותם טונים של זעם וכעס.
נדיוגו דין יוצא למסע אל כפרו של מוסא. בהגיעו לכפר כעבור ארבעה ימים ולילות, הוא איננו מצליח לשכנע את מוסא, בדבר המסר. שהרי זהו מסר בלתי-מילולי, ומוסא מתנהג כאילו איננו מבין את משמעותו. ברור שהוא כן מבין, אך הבקשה או הדרישה מצד מתנפש, כנראה איננה מוצאת חן בעיניו. במהלך הדיון הסוער, נשמעת לפתע געיית פרה. והיא, אם כן, הפתרון למצב. נדיוגו דין לוקח את הפרה וחוזר לכפרו.
כאשר מתברר למתנפש שהגיעה פרה לכפר, הוא עדיין לא יודע שזו הפרה שמוסא שלח אליו. לכן הוא טוען שעליהם לחלוק ביניהם אותה. כפי שנהוג בכפר, כל פעם שמגיעה פרה כולם מתחלקים בה. גם אם היא שייכת לאדם אחד. כמובן, בתנאי שהוא יקבל את חלקו, עצם הירך. אלא שאז מתברר שנדיוגו דין חזר ועימו הפרה. ברגע זה משתנה תפיסת עולמו של מתנפש. ואפילו ראש הכפר מגיע על מנת לשכנעו לחלוק את הפרה עם כל הכפר. לאחר מאמצי שכנוע ארוכים וקשים משכנעים אותו. והוא, כמובן מאליו, יקבל את עצם הירך.
בתמונה הבאה רואים את אנשי הכפר שיכורים. הם אכלו את הפרה ושתו לשכרה. ואליהם מגיע מוסא. הוא מחפש את חברו מתנפש, אך כולם מזהירים אותו שזו לא השעה הנכונה לבוא אליו, מסיבות ברורות. מוסא איננו מבין. והולך אל ביתו של מתנפש.
בביתו, מתנפש מסביר לאוה רעייתו, מה יהיה עליה לעשות כדי לבשל את העצם והבשר סביבה. היא מקבלת את כל הסבריו ומנסה לבצע בהתאם. ואז מגיע משפט מפתח, שבו משתמש מתנפש בדברו עם אוה על העצם:
"מתנפש: 'אוה, היכן העצם?' אוה: 'העצם כאן'"...
באותו רגע ממש, מגיע מוסא אל ביתו של מתנפש. האחרון נבהל ומנסה להימנע מלפגוש אותו. אלא שמוסא נכנס, ומנסה להסכיר למתנפש את יחסיהם מן העבר. אלא שחברו, מתנפש, מסתייג ממנו ומזכרונותיו. ומאחר שהוא רואה שמוסא, ידידו מן העבר, איננו עוזב את ביתו, הוא מתחזה לחולה.
מנחם כהן (קצין)
מנחם כהן (8 באפריל 1924 - 4 בנובמבר 1981) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד שייטת המשחתות בחיל הים. אחר השירות הצבאי הפליג כרב חובל באניות הצי המסחרי.
ילדות
מנחם כהן נולד בתל אביב ליפיה ממשפחת קלס בראשון לציון ויהודה ליב כהן ממתנדבי הגדוד העבריים - הגדוד היהודי האמריקאי במלחמת העולם הראשונה.
בשנים הראשונות גדל מנחם בבאר יעקב שם בין הפרדסים גרה המשפחה כאשר האב עבד לפרנסתו במחנה הצבאי הבריטי הסמוך. ב-1927 עברה המשפחה לתל אביב תחילה התגוררו בשכונת נווה צדק ואחר כך ברח' הקונגרס – צריף חדר אחד. בשנת 1929 נשלח האב מטעם הסוכנות היהודית לקנטרה בסיני לקבל פני תיירים יהודים שבאים ברכבת ממצרים. באותה עת הייתה הרכבת דרך כניסה חשובה ותפקיד האב היה לשכנע את התיירים להשתקע בארץ ישראל. הילד מנחם רחץ בתעלת סואץ והתרשם מהקרבה אל האניות הגדולות שעוברות בה. באחד הימים אף נסחפו בגדיו מהגלים שנוצרו מתנועת האונייה. לאחר כשנה וחצי חזרה המשפחה לתל אביב ומנחם למד בבית הספר לבנים על שם אחד העם.
בשנת 1932 נוסד על דיונה מצפון לנתניה, הכפר אביחיל על ידי יוצאי הגדודים העבריים. משפחת כהן הקימה משק קטן ופרדס והאב ניהל את הצרכניה של המושב. כאן התגלה אצל כהן כישרון מוזיקלי. הוא החל לפרוט על מנדולינה, הגיע לרמת ניגון טובה והצטרף לתזמורת המנדולינות של הכפר. בהמשך, החל ללמוד נגינת כינור, אך נאלץ להפסיק מחוסר אמצעים לתשלום למורה. סיים את לימודי בית הספר היסודי ושנה ראשונה של לימודי תיכון.
בפרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, כשהגיע לגיל בר מצווה, התנדב כהן לההגנה. השתתף באבטחת היישוב בתפקידי קשר ושמירה. בשנת 1938 עבר קורס של שדאות ושימוש בנשק קל במסגרת החי"ש. כהן עסק בספורט ונעשה מדריך שחיה.
שירות ביטחוני במדינה בדרך
צעיר מדי לצי הבריטי - בתחילת מלחמת העולם השנייה ניסה כהן להתגייס אל הצי המלכותי הבריטי אך מפאת הגיל לא התקבל.
פלמ"ח ופלי"ם
בשנת 1942 התגייס כהן לפלמ"ח וצורף לפלוגה ג' שחנתה בקיבוצים אילון וחניתה. בסוף השנה נודע לו על פתיחת הקורס הימי העומד להתקיים בקיסריה. כהן צורף לקורס הראשון שמפקדו היה שמואל טנקוס. קורס מפקדי סירות נערך מספר חודשים בתקופת חורף סוער 1943 בתנאים ספרטניים בקיבוץ שדות ים. בוגרי הקורס שנתחשלו בשיט בכל מזג אוויר נעשו מפקדי סירות מוסמכים. עם סיום של הקורס הודיע יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, שהבוגרים לא ממשיכים במקצוע הימי אלא מוחזרים לפלוגותיהם. עם חזרתו לפלוגה עבר כהן קורס מפקדי כיתות שנמשך כשנה. הקורס היה מבחן קשה למאמץ וכושר סבילות.
הדרכה ימית – הפלמ"ח קיבל החלטה להכשיר את כלל הלוחמים כצוותי הפעלת סירות. בקיסריה רוכזה קבוצה של מספר בוגרי הקורס הימי הראשון והשני. כהן וחבריו עסקו בהדרכת מחזורים בני שבועיים למחלקות מפלוגות שונות של הפלמ"ח.
שירות בים - יחד עם קבוצה מחבריו למחלקה הימית מימש כהן את שאיפתו לשירות בים כשצורף ב-30 במאי 1945 כ לצוות הספינה "עמוס" (אוניית מעפילים ארטמיסיה לשעבר). אניית קיטור מוסקת בפחם. שנרכשה על ידי ההגנה במשותף עם החברה לשירות ימי עתיד. בספינה זו ששייטה בין נמלי האגן המזרחי של הים התיכון ובים האדום חיו כהן וחבריו בתנאים קשים ביותר, עסקו בכל עבודות השייט, קיבלו מידע רב מרב החובל מרטין אקדיש והוכשרו לשירות ימי. ב-10 באוקטובר 1945 הסתיים הקורס המושט.
קורס מלווי אניות – בשנת 1945 ממשיך כהן את השכלתו הימית בקורס החובלים של הפלי"ם. קורס ה"מלווים" השני שמגמתו הייתה להכין סגל הפלי"ם בנושאים הימיים, הכלכליים, החברתיים והארגוניים לקראת העברת עולים ארצה בשיטת ההעפלה הבלתי לגלית. קורס מחתרתי כנגד הצי הבריטי שסגר את דרכי הים לארץ ישראל. תוכנית הקורס כללה: לימודי ימאות, ניווט חופי ואסטרונומי, יציבות אניות והכרת נמלים ומעגנים בחופי מדינות הים התיכון.
פיקוד על אניות מעפילים ברכה פולד
באפריל 1946 נשלח כהן לאיטליה וצורף לקבוצת מלווי אוניות המעפילים של המוסד לעלייה ב'. היציאה מהארץ נעשתה בספינה קטנה, "עדה" שבה הוברחו 6 אנשי פל"ים ו-15 ימאים איטלקיים שהגיעו לארץ באניות המעפילים אנצו סרני (אוניית מעפילים) ואורד וינגייט (אוניית מעפילים) בראשות רב החובל מריו קנדה. הנוסעים הועלו לספינה בסירות חתירה מול קיבוץ המעפיל לאחר מספר ימים נשבר ציר המנוע. הנוסעים עברו לספינת מבריחים טורקית "בודרום" ואיתה תמורת תשלום נאה הגיעו לבסוף למעגן קטן במפרץ טרנטו.
המפגש הראשון של כהן עם שארית הפליטה ששרדו את זוועות השואה בעת שהוא כבן הארץ זכה לחוויות אחרות, עשה עליו רושם חזק ביותר. בסוף ספטמבר 1946 מונה מנחם כמפקד\מלווה הספינה ברכה פולד (אוניית מעפילים) סגנו היה שלום דוליצקי והאלחוטן חיים גולדיס. האניה ביצעה מבצע ההעפלה קודם, כאליהו גולומב (אוניית מעפילים) והייתה מוכרת לבריטים. נעשה ניסיון להסוותה על ידי שינוי צורת התרנים. האונייה לא הייתה מוכנה למזג אוויר סוער ומצבה הטכני היה בכי רע.
האונייה יצאה לים ב-9 באוקטובר 1946 ממעגן בקרבת מטאפונטו עם 508 מעפילים. בים האדריאטי המנוע התקלקל והספינה נעמדה. הרוח התחזקה ונעשתה סערה דרומית מערבית שדחפה את האונייה אל האי היווני ספינצ'ה (Sapientza). אנשי הפלי"ם העלו מפרש והאונייה נעה בכח הרוח. לקראת חצות הלילה נתעצמה הסערה הגלים הכו באונייה והרוח המשיכה וסחפה את האונייה אל החוף. נוצר צורך להוריד את המפרש מה שנעשה תוך חירוף נפש בחיתוך המיתרים. ממש ברגעים האחרונים תוקן המנוע והאונייה יצאה מכלל סכנה. המשיכה בדרכה לאורך החוף היווני עד כרתים, עברה דרומית לרודוס.
על מנת למנוע החרמת ספינות נקבע מפגש מצפון לקפריסין עם האונייה "אלברטינה" שהעבירה אל ברכה פולד 300 מעפילים לכמות כוללת של 806 נוסעים. הצוות האיטלקי רב החובל מריו קנדה ושלושה ימאים איטלקיים, חזרו עם "אלברטינה" לאיטליה. תפעול האניה נעשה על ידי כהן אנשי הפלי"ם ושלושת המכונאים האיטלקיים. המנוע פסק מלפעול עוד שמונה פעמים במהלך ההפלגה ותוקן. לקראת חופי הארץ, התגלתה "ברכה פולד" על ידי מטוס בריטי, ואחר כך יורטה על ידי שתי משחתות. ההוראות שקיבל היו לא להתנגד לתפיסת האניה אלא רק לגירוש מהארץ. ב־20 באוקטובר, הבריטים עלו על הסיפון והשתלטו על הספינה בלב ים. המנוע של "ברכה פולד" הושבת בכוונה להקשות על הבריטים. האונייה נגררה על ידי משחתת ב-22 באוקטובר הוכנסה לנמל חיפה. כהן ואנשי הפלי"ם התערבבו בין המעפילים. במהלך העברה לאוניית הגירוש פרץ עימות אלים. אדישותו של היישוב העברי כלפי גירוש מעפילים מהארץ הביאה את נתן אלתרמן לכתוב במדורו בעיתון דבר את השיר "ברכה פולד" שנפלה בחודש מרץ 1946, בעת שהיישוב התעורר לאבטח את הגעת האוניית המעפילים וינגייט
קפריסין - מנחם כהן גורש יחד עם מעפילי "ברכה פולד" למחנות המעצר בקפריסין. במחנות הדריך כיתות של חברי "הגנה" מבין המעפילים בנשק קל וקרב פנים אל פנים ואימוני שדאות. לאחר חודשיים במחנות הועבר לארץ ישראל במחזור הראשון שהועבר ארצה לפי מכסת רישיונות העלייה.
פיקוד על אניות מעפילים שאר יישוב
לאחר מנוחה קצרה יצא כהן שוב לאיטליה הפעם באוניית נוסעים עם ניירות מזויפים. קיבל פיקוד על אניית קיטור קטנה מוסקת בפחם GIAN PAOLO שהוכנה לנשיאת 620 מעפילים. ב-7 באפריל 1947 אספו את המעפילים ממעגן בקרבת גנואה ויצאו לדרך. תוכנית ההפלגה השתנתה תוך כדי ביצוע. המתינו 3 ימים בקרבת האי ספינזה בחוף היווני שם נפגשו עם אלברטינה וקיבלו ממנה 150 מעפילים נוספים. תוך כדי הפלגה נולד תינוק בריא וליולדת שלום. כדי להטעות את הבריטים ולהידמות לאנייה טורקית שמה הוחלף ל-GALATA האנייה נצבעה והונף דגל טורקי. מסלול ההפלגה עבר מצפון לכרתים ומשם לפורט סעיד ובנתיב מפורט סעיד כאילו לביירות. כדי להימנע מזהוי הוחזקו המעפילים בשעות האור במחסנים ורק המתעלפים הועלו לסיפון.
בקרבת חופי ישראל איבדה האונייה את יציבותה, נטתה על צידה ובכך עוררה חשד. ב-21 באפריל בצהריים עקב אחריה מטוס בריטי למחרת הגיעו משחתות בריטיות בליווי צמוד ודרשו לפנות ישר לקפריסין. ב-23 באפריל נצמדו שתי משחתות לאונייה והעלו צוותי נחתים לסיפון. התפתח קרב מול המעפילים. קופסאות ובקבוקים נגד חיילים חמושים בגז וזרנוקי מים. כהן נשאר אחרון בגשר האנייה ספג מכות חזקות ונזרק אל הסיפון. כדי להימנע ממעצר או גירוש, הסתתרו כהן ושני חבריו במחבוא במיכל מים שהוכן לשם כך באונייה. למחרת חולץ על ידי פועלי חברת העוגן לסירה. כהן שספג מהלומות בכל חלקי גופו פרט לראשו הוצא מהנמל על ידי חבריו כאחד הפועלים. מקבל טיפול בקופת החולים באביחיל.
פסק זמן
שליחות ומעצר וחקירות  - לאחר תקופת החלמה קצרה יצא כהן בחודש יוני 1946 בשליחות המוסד לעלייה ב' לצרפת. המגמה הייתה להכין את האונייה יציאת אירופה. היציאה באוניית נוסעים עם ניירות מזויפים אך ערנות המודיעין הבריטי גברה והוא נתפס ביון. שם שהה במעצר יחד עם חברים נוספים, למשך חודשיים, שבסופם הוחזר לבריטים בארץ ישראל. לאחר שבועיים חקירות על ידי הבולשת הבריטית שוחרר בערבות ונאסר עליו לעזוב את הארץ.
לימודי מוזיקה ונישואים - היות שהיה עליו מעקב בריטי קיבל כהן חופשה מהפלמ"ח והחל לתכנן את עתידו בכיוון הוראת המוזיקה. הצטרף ללימודי מוזיקה המדרשה למוזיקה בתל אביב.
עבודות מזדמנות - כהן נישא לחברתו אביגיל אותה הכיר מגיל צעיר כשהגיעה לאביחיל עם אביה אדריכל הגנים יעקב ניצן. לפרנסתו עבד תחילה כמכונאי במוסך של קרוב משפחתו בתל אביב. מאוחר יותר נעשה מאבטח של צוותי חברת החשמל היוצאים לתיקונים בלילות בפרברי תל אביב.
חיל הים
תפקידים ראשונים – היות שעבר את קורס החובלים בפלי"ם בעת גיוס לחיל הים במאי 1948, ל"אח"י התקווה (ק-22)" בדרגת חובל. מערכת ההנעה של האונייה סבלה מתקלות. ב-26 ביולי 1948 הוחזרה למוסד לעלייה ב' וכהן הועבר לאונית השירות אח"י דרום אפריקה (ש-29), בתפקיד סגן המפקד.
עלייה בדרגה - ב-10 דצמבר 1948 הוצב כהן לאח"י אילת (א-16) בתפקיד סגן מפקד והועלה לדרגת חובל ראשון. באותה עת הוחלף איש הפלי"ם לשעבר זלמן פרח מתפקיד מפקד השייטת הקטנה לאחר תקופה קצרה. הדבר נראה כאילו פוליטי כהן פנה ב-12 בדצמבר בכתב למפקד חיל הים והתמרמר על כך. פניה דומה נעשתה .גם על ידי אנשי פלי"ם נוספים כאברהם דר ואחרים לרמטכ"ל. הרמטכ"ל יעקב דורי, מינה את האלוף דוד שאלתיאל לחקור בעניין ומסקנתו שהעברת זלמן פרח הייתה ראויה ולא נבעה משיקולים זרים. מפקד חיל הים –שנקרא אז ראש מטה חיל הים – פול שולמן הביא לידיעתו של כהן את המסקנה שההחלפה הייתה ראויה. וכי בדו"ח צוין ש היה בכך איום ברור על יוצאי הפלי"ם ומנחם כהן בתוכם. המכתב של כהן הגיע לראש מטה לא הועבר הלאה ולא פגע בהמשך שירותו בחיל הים. תוך כדי שירותו בא-16 קיבל מינוי נוסף כשופט בית הדין המחוזי חיל הים.
תפקידים קצרים - לאחר תום מלחמת העצמאות, נהייתה תקופת התארגנות של חיל הים. לגבי כהן הדבר התבטא בשורת תפקידים קצרים. ב-1 באפריל 1949 מונה לסגן ראש מחלקת מבצעים וקצין משמרת בפיקוד חיל הים בחיפה. ביולי 1949 מקבל כהן, כמפקד הנחתת אח"י גוש עציון (פ-39), איחולים ממפקד חיל הים שלמה שמיר: בסוף השנה מקבל כהן את הפיקוד על אח"י אטיה מורי (ש-45) המכונה האפור. מפקד הנחתת אח"י ניצנים (פ-53), הפריגטות – כהן נקבע כסגן מפקד אח"י מזנק (ק-32) עם הגעתה ארצה ואחר כך גם מפקדה. ב-1 בספטמבר 1950 התמנה כמפקד אח"י מזנק (ק-32) כולל התמרון הכללי באוקטובר ב-10 בנובמבר 1950 מסר את הפיקוד לאריה ברוש ויצא ללימודי הכנה לבחינות בגרות. לימודים ומטה - לאחר תקופת הלימודים של תשעה חודשים, הוצב כהן בקיץ 1951 לתפקיד ראש ענף מבצעים במטה חיל הים. בתחילת שנת 1953 הוצב לפיקוד על אח"י מזנק (ק-32) בפעם השנייה. ב-5 בספטמבר 1955 נקבע כממלא מקום מפקד שייטת הפריגטות.
המשחתת אח"י אילת
ב־1 בינואר 1956 נשלח כהן לאנגליה להשתלמות ולפיקוח על עבודות שיפוץ המשחתות. הכנת הצוות, לימוד והפעלת המערכות. בחודש מרץ 1956 הניף את נס השירות הפעיל על אח"י אילת – כמפקדה. כהן הפגין מיומנות בתמרון המשחתת בנמלים ובתרגילים בים. המשחתות הגיעו יחד לנמל חיפה ב-20 ביוני 1956. ב-8 ביולי 1956 יצא מפקד השייטת לחופשה וכהן מילא תפקיד מפקד שייטת המשחתות עד 20 ביולי 1956. מהגעתן יצאו המשחתות לתרגולים בים אך מטעמי חיסכון לא בוצעו מטווחי ירי בסוללה העיקרית - תותחי 4.5 אינץ' שלהם. מלחמת סיני – הפעילות העיקרית של המשחתות במלחמת סיני הייתה קרב תפיסת האבראהים אל-אוול בליל 31 באוקטובר אחרי שזו הפגיזה את העיר חיפה וניסתה להימלט. פיקוד השייטת אל"ם שמואל ינאי נמצא באח"י יפו (ק-42) כהן כמפקד אח"י אילת נמצא במקומו אחרי אוניית הדגל ופתח באש. החיסכון באמוני ירי השפיע לרעה על רמת הדיוק של שתי המשחתות. לאחר כניעת אבראהים אל-אוול קיבל כהן עם אח"י אילת את המשימה להשתלט על האנייה שנכנעה כדי למנוע הטבעתה על ידי הצוות המצרי. סגן מפקד אח"י אילת רס"ן אברהם בוצר עם צוות השתלטות חמוש ירד בסירת המנוע והשתלט על האניה המצרית. כהן קרב את אח"י אילת לאבראהים אל-אוול והחל בגרירתה לכיוון נמל חיפה. מאוחר יותר הגיעה גוררת מהנמל והמשך הגרירה הועבר אליה. הטיפול באונייה המצרית ובאנשי הצוות המצריים השבויים, נעשה בצורה מקצועית והומנית. לוחמה נגד צוללות הפלגה האחרונה של כהן כמפקד אח"י אילת הייתה לטולון. בהדרכת קציני הצי הצרפתי נלמד ותורגל נושא הלוחמה נגד צוללות.
פיקוד ומטה
בסוף שנת 1957 השתתף כהן בקורס פיקוד ומטה לקצינים בכירים בחיל הים. הקורס נערך על ידי אל"ם שלמה אראל בבסיס ההדרכה בבת גלים. בסיום הקורס נשא כהן את דבר החניכים. ענף אימונים והדרכה – לאחר קורס פיקוד ומטה ממונה כהן בסוף שנת 1957 כראש ענף אימונים והדרכה - ים/5, במפקדת חיל הים.
העברת הפריגטות לסרי לנקה
בתחילת שנת 1960 מקבל כהן באופן זמני את הפיקוד על שייטת המשחתות שכללה גם את הפריגטות באילת.
פריגטות לסרי לנקה - שתי הפריגטות נקנו על ידי הצי של סרי לנקה והזירה עסקה לארגן את השבתן לכשירות ומסירתן. סרי לנקה דיווחה על הקניה למצרים, ביקשה אישור למעבר במצרי טירן ונענתה בסירוב. באוגוסט 1959 יצאה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד נפתלי רוזן, שהפליגה לדרום הים האדום ונמסרה בלב ים לצי סרי לנקה. קליטת הפריגטה על ידי הצוות מסרי לנקה הייתה בעייתית. הועלתה דרישה שהפריגטה השנייה תועבר על ידי צוות ישראלי ותימסר בנמל היעד. מדובר בהפלגה של כ-3,000 מייל ימי, באזור חדש ולא מוכר.
בעת הטקס נשא כהן את דברי הפרידה מהאניה
כהן והצוות הישראלי זכו לארוח וטיילו במדינה האקזוטית עד שנמצאו מטוסים להחזרתם שבועיים מאוחר יותר.
ב-1 בדצמבר 1960 נפרד כהן משייטת המשחתות וחוזר לפקד על זירת ים סוף.
מהמשחתות לזירת ים סוף
בשנת 1960 מונה כהן למפקד שייטת המשחתות. משיקולי בריאות משפחתיים היה חשוב לו להימצא באוויר יבש. לבקשתו סיים כהן את הפיקוד על שייטת המשחתות ב-1 בדצמבר 1960 ועבר לתפקיד מפקד אזור ים סוף של חיל הים שמפקדתו בבסיס אילת. בנמל נמצאו אז שלש טרפדות חדשות שהגיעו בתחילת 1957.
לאחר צאת הפריגטות השירות בזירת ים סוף היה יחסית רגוע. הטרפדות נשלחו כל מספר חודשים לסיורים ליליים לדרום מפרץ אילת. קוים מתח מתמיד מול הירדנים שסירת המשטרה שלהם פגעה בדייגים ישראלים והתקרית הייתה זכורה לכולם.
שייטת המשחתות ועלייה בדרגה
בסוף שנת 1962 מוסר כהן את הפיקוד על זירת ים סוף ליעקב ריטוב ומקבל פיקוד פעם נוספת על שייטת המשחתות. המשחתות מפליגות בים התיכון ומגיעות לטולון בצרפת. ב-10 ביולי 1963 נערך מפגן אש ובמהלכו מקבל כהן את דרגת האל"ם אחרי שנשא דרגת סא"ל משנת 1954. שימש בתפקיד זה שלוש שנים ובתום שנת 1965 מסר את השייטת לאל"ם בנימין תלם. בכך חשב כהן לסיים את שירותו הפעיל בחיל הים. הוא העריך שמיצה את מכלול הפקידי הפיקוד בחיל הים ותפקידי מטה וניהול לא קסמו לו. אך ההתדרדרות למלחמת ששת הימים זימנה לכהן משימה נוספת.
מלחמת ששת הימים
אנית המבחן דולפין  – בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים הוחזר כהן מחופשת השחרור וקיבל פיקוד על המבצע של אוניית המבחן. המטרה להעמיד למבחן את הודעת המצרים על סגירת מצרי טיראן לשיט ישראלי. אוניית סוחר ARION שהופעלה בחכירה על ידי צים והייתה בכווית, נקנתה מבעליה בפינלנד ב-100,000 דולר, מחיר כפול משוויה ונשלחה למאסאווה. בסוף מאי 1967 הוטס כהן עם כ-30 אנשי צוות לאסמרה באריתראה וברכב לנמל מאסאווה. האונייה נרשמה בחיפה קיבלה שם חדש DOLPHIN ואות קריאה בינלאומי 4XMT. המטרה מעבר הפגנתי של אניה עם דגל ישראל במצרי טירן שהוכרזו על ידי המצרים כסגורים לשייט. המשמעות הפלגה תחת אש. הצי המצרי נערך עם משחתות וצוללות ללחימה בים האדום והשייט יהיה מסוכן.
אף כי הייתה זו הפלגה אחת קצרה נערך כהן כמפקד האונייה עם פקודות קבע מסודרות הכוללות את ארגון החיים באונייה עמדות ותפקידים לכל הצוות. ב-29 במאי 1967 עולה הצוות על האניה ומתחילות הכנות טכניות. ב-31 במאי בשעות הערב נעשית החלפת דגלים רשמית בנוכחות רב החובל של נמל מאסאווה. לאחר הטקס מוציא רב החובל יורם פרידמן את הדולפין מנמל מאסאווה לעגינה במפרץ. קצין הקשר אברהם אשור מקיים קשר מברקים עם חיל הים ומודיע על מוכנות להפלגה. תנאי החום והלחות במאסאווה היו קשים ביותר. נבנתה בריכה במחסן הקדמי שמולאה במים כדי לאפשר קירור הגוף לצוות.
ב-5 ביוני מגיע סא"ל יוסף יריב עם הנחיה להחליף את כהן שמיועד לטוס לישראל ולפקד על זירת ים סוף. בלילה ההוראה מתבטלת כהן נשאר בדולפין יריב חוזר לישראל. האוניה עוגנת בקרבת אונייה סעודית. כהן מקיים משמרות כל הלילה ומחמש את קצין המשמרת באקדח. ב-7 ביוני בצהריים מתקבלת ההוראה היציאה מהעגינה במאסאווה לוותה בצפירות של אניות אחרות. ההפלגה לא הייתה חשאית. הארובה הייתה בסמלי צים השם דולפין ונמל המרשם חיפה היו כתובים בעברית ובאנגלית. סודאן וסעודיה הכריזו מלחמה על ישראל וכהן חשש שיתאנו ל"דולפין" בדרכה.
מפקדת חיל הים לא חששה מפעילות בלב ים ולא ניתנו לכהן הנחיות מיוחדות. מהירות האונייה הייתה 9.5 קשר הופחתה למחצית עקב גלי ים מכיוון מנוגד להפלגה. ב-10 ביוני 1967 קרבה הדולפין למיצרי טירן והוזמנה להיכנס למעגן שארם א-שייח'. כהן שמח להפגש עם מפקד האזור אברהם בוצר שהיה סגנו במשחתת, וקיבל עדכון על הלחימה בסיני. תנאים באניה היו טובים יותר מאשר במעגן הכבוש. אנשי הטרפדות ניזונו במנות קרב. במטבח האניה הוכנה ארוחת סלט טרי. ואנשי הטרפדות הוזמנו למקלחת. עיתונאים וצלמים באו לפגוש את האוניה ונוצר סיפור גבורה שהביך את כהן אך פרסום היות המיצרים פתוחים וחופש המעבר לאילת היה חשוב לעם ישראל ולעולם כדי שהביטוח הימי יחודש ואניות זרות יוכלו לחזור ולשוט ברגיעה.
באזרחות
פיקוד בים - בינואר 1966 יצא לחופשת שחרור לקראת פרישה מצה"ל. קיבל היתר מאגף הספנות והנמלים לשרת באניה כמיקל אנטרפרייז כרב חובל. החל מ-11 בפברואר 1966 ועד -3 באוקטובר 1966 שירת באניה זאת.
באוקטובר 1966 פנה כהן למועצה להסמכת ימאים וביקש לקבל הסמכה לשירות בצי הסוחר. הוא ציין כי ניסיונו בחיל הים היה מעל 95 חודשים בשירות בכלי שיט. ועוד 9 חודשים באניה כמיקל אנטרפרייז. לפי ההיתר הזמני שקיבל מאגף הספנות. להשלמת השכלתו עבר קורס לרבי חובלים במכון להכשרה ימית בעכו. באוגוסט 1967 הוסמך כהן כרב חובל בצי הסוחר הישראלי. באוקטובר אותה שנה קיבל גם הסמכה כרב חובל לאניות בדגל ליבריה וכך התאפשר לו לשרת באניות שנשאו דגל זה. תקופה ארוכה יחסית שירת באנית כימיקלים של חברת גדות-ים.
הידרוגרפיה - בתחילת שנת 1971 נענה כהן להזמנתו של ידידו יוחאי בן נון להצטרף לסגל המכון לחקר ימים ואגמים, כמנהל מחלקת מבצעים ימיים והידרוגרפיה. עבר קורסי מחשב לצורך הקמת מחלקת מחשב ניתוח נתונים. למד ביסודיות את התחום וביצע מיפוי ימי: ברפיח, בכנרת, סקר מגנטומטר בים התיכון, וכן עבודות בשיתוף עם המכון הגיאופיזי. ניסיונו כרב חובל הובא לשימוש בתכנון מבצעי המחקר בהם הופעלה ספינת המחקר של המכון שיקמונה. מתוך הערכה לביצועיו התקבל כחבר באגודת הנביגציה האמריקאית. עמד בקשר עם ג'ון הול מנהל המכון הגיאולוגי לישראל חזרה לשיט בימים - ב-28 פברואר 1975 סיים את שירותו במכון וחזר לפיקוד בים כרב חובל האניה ''א.מ. החלוץ במאי 1976 הגיע לטריאסט עם מטען תפוזים באניה א.מ. דרור'' שתי האוניות בבעלות חברת התנועה הקיבוצית "תרשיש- סלע". במהלך שירותו ערך ספרון בנושא בטיחות באניות אותו העביר לר/ח מרטין אקדיש יו"ר ועדת הבטיחות המרכזית של צי הסוחר הישראלי. מאז המשיך והפליג באוניות שונות וביצע משימות מיוחדות לארצות רחוקות והובלת מטען חשוב. ביניהן גם על האניה א.מ. רוני רל בבעלות יצחק (אייק) אהרונוביץ' בדצמבר 1978 קיבל את האניה HELA בנמל שארם א-שייח' וביצע עימה חודש ימים הפלגות לאילת.
משפחה
מנחם כהן נישא בשנת 1947 לאביגיל בתו של אדריכל הגנים יעקב ניצן חברתו מילדות. בשנת 1949 נולד לזוג הבן הבכור רן שנעשה מהנדס חשמל ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות. הבת עפרה נולדה ב-1951 נעשתה מורה לריקודי חדר. ביולי 1956 נולדה הבת ענולה מוזיקאית מורה לחליל צד.
לימודים קורסים והשכלה
במסגרת הפלמ"ח עבר בשנת 1943 קורס מפקדי סירות. בשנת 1945 עבר את קורס החובלים הראשון של הפלי"ם שנמשך 7 חודשים בבית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה. בסוף שנת 1950 יצא כהן ללימודי הכנה מרוכזת ועבר בהצלחה את בחינות הבגרות. בתחילת שנת 1957 עבר קורס צניחה במחזור 101. ובסוף אותה שנה עבר קורס פיקוד ומטה שנערך בבה"ד חיל הים.
בשנת 1968 עבר את קורס רבי החובלים של המכון להכשרה ימית במסגרת הסמכתו המלאה לרב החובל.
אחרי מותו
כהן נפטר בשנת 1981 ממחלת סרטן ריאות. אלוף יוחאי בן-נון סיכם את דרכו של כהן ביום השלושים למותו. מייחס את מנהיגותו של מנחם כהן לתכונות אופי שנבעו מהיותו מורה. כהן הקדיש זמן ללימוד כל דבר חדש ויודע את החומר על בוריו. מעביר את דרישותיו לצוותו בצורה ברורה ביותר. בכל תפקידיו דאג לתת לצוותים הרגשה נוחה את המגיע להם.
את משנת מנהיגותו סיכם בעצמו בכותרת "המשמעת בחיל הים" לקראת כנס שנערך בדצמבר 1965, החודש האחרון של שירותו הסדיר. מפקד שייטת ספינות הטילים אריה רונה השתמש, 15 שנה מאוחר יותר, בפקודות של כהן למשחתות כבסיס לחידוש פקודות הקבע.
תחנת הרכבת ולדיווסטוק
תחנת הרכבת ולדיווסטוק היא תחנת רכבת בולדיווסטוק שברוסיה, בקצה המזרחי של הרכבת הטרנס-סיבירית ותחנתה האחרונה. כמו כן מופעלים מהתחנה קוויAeroexpress (אקספרס פרימוריה) מתחנה זו לנמל התעופה הבינלאומי ולדיווסטוק (ולתחנת קנוויצ'י בנמל התעופה).
היסטוריה
מתכנן הפרויקט, האדריכל פ. באזילבסקי, השתתף במעמד הנחת אבן הפינה לבניין התחנה במאי 1891 בנוכחות יורש העצר הנסיך ניקולאי אלכסנדרוביץ', הקיסר לעתיד ניקולאי השני. ב-2 בנובמבר 1893 התקיים טקס חגיגי של חנוכת התחנה ופתיחת קו הרכבת בתוואי ולדיווסטוק - אוסוריסק. בתחילה היה זה מבנה אבן עם גג ברזל, שהיה חד-קומתי באמצעו ודו-קומתי בקצותיו. רצפות הבניין חופו בלוחות חרס יפני, שנשמרו היטב עד היום.
בשנים 1910–1912, בשל בניית תחנת הרכבת מוסקבה ירוסלבסקי, תוכננה התחנה בוולדיווסטוק והורחבה על ידי המהנדס פלנסון בדמיון לתחנת ירוסלבסקי, מה שיצר תחנות גמורות מבחינה אדריכלית בשני קצוות הרכבת הטרנס–סיבירית. המבנה המקורי הפך לאחד מחלקי תחנת הרכבת. בחזית המערבית היה סמל הפסיפס של מחוז פרימורסיה, במזרח - סמל מוסקבה.
מאז 1924 החלה חזות המבנה להשתנות בהדרגה: הנשר הדו-ראשי הוסר, לוחות הפסיפס נעלמו מתחת לשכבת טיח ותבליטי קרמיקה מזוגגת על פולקלור רוסי ואגדות, וצבע החזית השתנה מצהוב לירוק. בשנת 1936 צויר פנים התחנה על ידי האמן גריגורוביץ' ועשרים שנה לאחר מכן ו. גראסימנקו צייר את אולם הכרטיסים, ויצר פאנל "המולדת הגדולה שלנו".
דייוויד זילברג
דייוויד זילברג (נולד ב-7 ביוני 1949) הוא מנהל ישראלי, לשעבר איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בו כיהן כראש אגף מבצעי.
ביוגרפיה
זילברג נולד בוונצואלה. שירת בצה"ל כמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים. ב-1974 הצטרף ל"מוסד" ושירת בו במשך 27 שנים, עד שנת 2000. הוא עשה את רוב שירותו ביחידה המבצעית של הארגון כאיש מבצעים וראש חטיבת המבצעים של היחידה, ועבר לשרת באגף תבל שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים של הארגון. עסק במגעים לרקימת הסכם השלום בין ישראל לירדן והיה אחראי על תכנון וביצוע של המפגשים החשאיים של ראש הממשלה יצחק רבין עם מנהיגים ערביים נוספים במסגרת תהליך השלום. ב-1994 קיבל ציון לשבח מראש "המוסד" על מבצע יוצא דופן שהווה פריצת דרך במדינת יעד. במסגרת תפקידיו היה אמון על הקשרים של המוסד עם ממלכת ירדן, שירותי המודיעין שלה והמלך עצמו. בספטמבר 1997 הוזמן למפגש בארבע עיניים בארמון בעמאן על ידי חוסיין, מלך ירדן, זמן קצר לפני ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל. בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף מבצעי בארגון.
לאחר פרישתו מהמוסד בפברואר 2000 מונה למנכ"ל בנק ההשקעות האמריקאי מרקטור קפיטל בישראל. שימש סגן נשיא בחברת IGAC (Israel Growth Partners Acquisition Corp) וב-2010 מונה למנכ"ל בחברת הנדל"ן הציבורית לנוקס השקעות בע"מ. בשנים 2000 עד 2003 כיהן כדירקטור בחברת "מקורות", עמד בראש ועדת הביטחון של מועצת המנהלים וחבר בוועדת הביקורת ובוועדת הפיתוח.
זילברג הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1984), בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1995) ובוגר תוכנית הניהול המתקדם ב-INSEAD (1999).
עונת 1953/1954 בסרייה א'
עונת 1953/1954 בסרייה א' הייתה העונה ה-52 של התחרות שאורגנה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ונוהלה על ידי "ליגת הכדורגל" (Lega Calcio). המשחקים החלו ב-12 בספטמבר 1953 והסתיימו ב-30 במאי 1954.
בליגה השתתפו 18 קבוצות. התחרות התקיימה בשיטת ליגה עם משחקי בית ומשחקי חוץ. עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו.
גנואה ולניאנו היו הקבוצות שעלו מהליגה השנייה.
כדורגלנים מצטיינים
גונאר נורדאהל, ממילאן כבש 23 שערים וזכה בתואר מלך השערים. זאתב פעם הרביעית בקריירה ועונה השנייה ברציפות.
Lazy Afternoon
רקע
הקלטות האלבום התרחשו מאפריל עד יוני של אותה שנה. האלבום מאופיין במוזיקת פופ שמשולבת עם שירי ג'אז ודיסקו. על האלבום עבדה סטרייסנד עם המפיקים רופרט הולמס וג'פרי לייזר. סטרייסנד הלחינה את השיר "By The Way", ובכך זו הייתה הפעם הראשונה בה כתבה מוזיקה לאלבומיה.
בנוסף היא ביצעה מחדש כמה שירים, ביניהם: "" של להקת ארבע הפסגות, "You and I" של סטיבי וונדר ו-"Moanin' Low" של ליבי הולמן.
ביקורת והצלחה
האלבום קיבל ביקורות חיוביות ממבקרי המוזיקה אשר אכן ציינו כי אלבום זה היה יותר טוב מאלבומה הקודם וכינו אותו כ"מלהיב". בנוסף גם הפקת האלבום זכתה לשבחים. מבחינה מסחרית האלבום קיבל מעמד אלבום זהב בארצות הברית ובנוסף דורג גם במצעד הקנדי ובמצעד האוסטרלי.
מתוך האלבום יצאו שני סינגלים כאשר הסינגל הראשון היה "My Father's Song" בשילוב עם "By The Way", אשר יצא לאור באוגוסט של אותה השנה והשיר "Shake Me, Wake Me (When It's Over)" עם "Widescreen", יצאו לאורב-12 בנובמבר של אותה השנה, כסינגל השני והאחרון מתוך האלבום.
גוסטבו סימוני
גוסטבו סימוני (באיטלקית: Gustavo Simoni; 5 בנובמבר 1845 – 10 במאי 1926) היה צייר, אקוורל ומורה לאמנות איטלקי. הוא ידוע בעיקר בסצנות האוריינטליסטיות שלו.
ביוגרפיה
אביו, אנטוניו, היה ספר. היה לו אח צעיר יותר אשר בעידודו הפך גם לצייר.