cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ההתיישבות הבין-לאומית בשנגחאי
המועצה העירונית
ב-1863 אוחדו השטח האמריקאי והשטח ההתיישבות הבריטי והפכו ל״התיישבות הבינלאומית בשאנגחאי״. הזיכיון הצרפתי נשאר עצמאי, והסינים שמרו על העיר המקורית והאזור שמסביב למובלעות הזרות. התנהלות זו גרמה מאוחר יותר לתוצאות ניהוליות אבסורדיות, כגון הצורך בשלושה רישיונות נהיגה כדי לנסוע דרך העיר כולה.
בשלהי שנות השישים של המאה התשע-עשרה הועבר למעשה השלטון הרשמי של שאנגחאי מן הזיכיונות האינדיבידואליים ל״מועצה העירונית של שאנגחאי. הקונסול הבריטי היה הסמכות דה-יורה במובלעת, אך לא היה לו כוח ממשי, אלא אם כן הסכימו לכך משלמי המיסים (שהצביעו למועצה). המועצה הפכה למונופול מעשי על העסקים העיר עד אמצע שנות השמונים. היא קנתה את כל ספקי הגז המקומיים, יצרני החשמל וחברות המים, ובמהלך ראשית המאה ה-20 - השתלטה על כל הריקשות הלא-פרטיות והתחבורה הציבורית. היא גם הסדירה את מכירת האופיום ואת הזנות עד לאסורם ב־1918 וב־1920 בהתאמה.
עד סוף שנות ה-20 של המאה ה-20, שלטו הבריטים במועצה העירונית, ובחברות הבת שלה, כולל המשטרה, תחנת הכוח, אם כי לבריטניה עצמה לא הייתה סמכות על המועצה. חלק מהאירועים שהיו בתקופה זו, כמו ״תנועת ה-30 במאי״ שבה נורתה אש על מפגינים על ידי אנשי המשטרה העירונית בשאנגחאי, יצרו מבוכה פוליטית, ואיימו על מעמדה של האימפריה הבריטית בסין אף על פי שלא בוצעו על ידי "בריטניה" עצמה.
הסינים שהתגוררו במושבה הבינלאומית לא הורשו להצטרף למועצה עד 1928. מבין החברים הרבים ששירתו במועצה, יושב הראש שלה בשנות העשרים, סטירלינג פסנדן, הוא אולי הבולט ביותר. כאמריקני, הוא שימש כמנהל הראשי של המובלעת בתקופה הסוערת ביותר בשאנגחאי, ונחשב ל"בריטי "יותר מחברי המועצה. הוא פיקח על רבים מהאירועים העיקריים של העשור, כולל ״תנועת ה -30 במאי״ ופעולות הטרור שהגיע עם הטבח בשאנגחאי ב-1927. בהסכם לא רשמי, משנות ה-30, היו לבריטים חמישה מושבים במועצה, ליפנים שניים, לאמריקאים ולאחרים גם שני מושבים. בבחירות של 1936, בשל האינטרסים ההולכים וגדלים במובלעת, העמידו היפנים שלושה מועמדים. אבל נבחרו רק שניים, מה שהוביל למחאה יפנית לאחר שהתגלו כי 323 קולות לא נספרו. כתוצאה מכך, הבחירות הוכרזו כבלתי חוקיות ובחירות חדשות שנערכו ב-20–21 באפריל 1936, בהן היפנים מינו רק שני מועמדים, והותירו את מבנה המועצה ללא שינוי.
ההתיישבות הבינלאומית הייתה בשליטה זרה לחלוטין, עם צוות של כל הלאומים, כולל בריטים, אמריקאים, דנים, איטלקים וגרמנים. למעשה, הבריטים החזיקו את מספר המושבים הגדול ביותר במועצה ועמדו בראש כל המחלקות המוניציפליות (בריטים כללו גם את האוסטרלים, ניו זילנדים, קנדים, ודרום אפריקאים שזכויותיהם האקסטר-טריטוריאליות שויכו לאמנת בריטניה).
המחלקה היחידה שבראשותה לא עמד בריטי הייתה התזמורת העירונית, שנוהלה על ידי איטלקי.
המושבה הבינלאומית שמרה על שירות הכבאות שלה, המשטרה (המשטרה העירונית של שאנגחאי), ואף החזיקה במילואים צבאיים משלה בחיל המתנדבים של שאנגחאי, בעקבות פרעות במובלעת בינלאומית בעיר אחרת. ב-1927, הוגדל הכוח הבריטי בשאנגחאי, על ידי גדוד קבוע של הצבא הבריטי, שכונה "כוח ההגנה של שאנגחאי" וכן קבוצת נחתים מארצות הברית. כוחות מזוינים זרים אחרים הגיעו לשאנגחאי: לאזורים הצרפתי והאטלקי היו כוחות הגנה שלהם וכך גם ליפנים (שכוחותיהם חרגו בסופו של דבר ממספרם בהשוואה לשאר המדינות).
עלייתה של יפן הקיסרית
במאה ה-19, לאירופאים היו אמנות התיישבות ביפן דומות לאלה שהם החזיקו בסין. עם זאת, יפן התפתחה במהירות לאומה מודרנית, ובראשית המאה ה-20 ניהלו היפנים משא ומתן מוצלח עם כל הכוחות הזרים, לביטול האמנות הלא שוויוניות. יפן עמדה לצד המעצמות האירופאיות האחרות כחלק מברית שמונה המדינות במהלך המצור של חמישים וחמישה ימים על מתחם השגרירות הזרות בפקין (קיץ 1900). יפן נכנסה למאה ה-20 כמעצמה עולמית מתעוררת, ועם ביטול ההסכמים שלה עם המעצמות האירופיות, היא הצטרפה למעשה, וקיבלה הסכם התנחלות בסין המעניק לה זכויות חוץ-טריטוריאליות על פי אמנה שנחתמה בסיום מלחמת סין–יפן הראשונה ב־1895.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, יפן עקפה את בריטניה כמדינה עם המספר הגדול ביותר של תושבי חוץ בשאנגחאי. בשנת 1914 היפנים מתאחדים עם אזרחי בריטניה וצרפת ומשתלטים על הרכוש הגרמני בסין. בתחילת שנות ה-30 הפכה יפן במהירות לקבוצה הלאומית החזקה ביותר בשאנגחאי והיוותה כ -80% מכלל הזרים בעיר. רוב אזור הונגקו בשאנגחאי, שהפך להתיישבות יפנית לא רשמית, נקראה טוקיו הקטנה. ב־1931 שימשה " הגנה על המתיישבים היפנים מפני התוקפנות הסינית" באזור הונגקו בשאנגחאי, עילה לפלישת הכוחות היפנים לעיר. מאז ועד למלחמת סין–יפן השנייה (1937-1945) היה הונגקו כמעט לגמרי מחוץ לידיה של המועצה העירונית, כאשר החוק וההגנה נאכפו בדרגות שונות על ידי המינהל הקונסולרית היפני והמשטרה היפנית בשאנגחאי.
ב-1932 היו 1,040,780 סינים בתוך המושבה הבינלאומית בשאנגחאי, ועוד 400,000 נמלטו לאזור לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ב -1937. במשך חמש השנים הבאות המושבה הבינלאומית והזיכיון הצרפתי היו מוקפים על ידי הכובשים היפנים והמהפכנים סינים. הקונפליקט בין הסינים ליפנים, גלש לעיתים קרובות לתוך גבולות המושבה הבינלאומית. ב-1941 הציעו היפנים הצעה פוליטית להשתלט על המועצה העירונית, במהלך פגישה לקראת הבחירות, לפתע ירה פקיד יפני ביו״ר המועצה ויליאם קסוויק, שנפצע. מעשה שגרר מהומות בשאנגחאי.
כיבוש ההתיישבות (1941)
בריטניה פינתה את כוחותיה מערי סין, בייחוד משאנגחאי, באוגוסט 1940. אבל ההשפעה האנגלו-אמריקאית הסתיימה בשאנגחאי, לאחר 8 בדצמבר 1941, כאשר הצבא היפני הקיסרי נכנס וכבש את החלקים הבריטי והאמריקני שנשלטו על ידי מועצת העיר, בעקבות ההתקפה על פרל הארבור.
הצרפתים והאמריקנים נכנעו ללא ירייה, ואילו ספינת-הנהר היחידה בשנגחאי, הס"ס פטרל, סירבה להיכנע וששה מאנשי הצוות הבריטיים שהיו על הספינה באותה עת נהרגו כשהספינה טובעה כשהיפנים פתחו באש לעברה מטווח אפס. תושבי שאנגחאי האירופיים נאלצו ללבוש סרטי זרוע כדי להבדיל ביניהם, הם גורשו מבתיהם, וכמו האזרחים הסינים - עלולים היו להיות מטרה להתעללות. כל האירופאים היו חשופים לעונשים קבוצתיים, לעינויים ואף נדונו למוות בתקופת הכיבוש היפני. היפנים שלחו את האזרחים האירופאים והאמריקאים למחנה עבודה/ריכוז, ששחורר בשנת 1945.
בין כל האירועים האלה, צריך לציין כי שאנגחאי הייתה תקופה ארוכה כמקום היחיד בעולם שהציעה מקלט ללא תנאי ליהודים שנמלטו מן הנאצים. פליטים אלה חיו לעיתים קרובות בתנאים מזוהמים באזור המכונה הגטו שאנגחאי בהונגקו. ב-21 באוגוסט 1941 סגרה ממשלת יפן את הונגקו לכניסת יהודים.
חזרה לשלטון הסיני
בחודש פברואר 1943 הוחזרה דה יורה ההתיישבות הבינלאומית לסינים כחלק מהאמנה הבריטית-סינית על ויתור על זכויות חוץ-טריטוריאליות בסין ועל האמנה האמריקנית-סינית לוויתור על זכויות חוץ-טריטוריות בסין, שנחתמו עם הממשלה הלאומנית של הרפובליקה של סין בראשות צ'יאנג קאי-שק. עם זאת, מאחר ששאנגחאי הייתה תחת שליטה יפנית, לא ניתן היה לאכוף את החלטות האלה. ביולי 1943, היפנים החזירו את ״מועצת העיר״ לעיריית שאנגחאי, כי היא הייתה פרו-יפנית בתקופה זו.
אף על פי שהאמנה המקורית בין בריטניה לסין (חוזה ננקינג) נחתמה ב־1842 בשם האימפריה הבריטית כולה, נחתם ההסכם החדש של 1943 רק בשם בריטניה, המושבות והודו הבריטית. עד סוף 1945, רוב אנשי המערב שלא היו מעורבים באופן פעיל במלחמת האזרחים הסינית (כגון סוכני מודיעין, חיילים, עיתונאים וכו ') או בעסקים הזרים שנותרו בשאנגחאי, עזבו את העיר. עם תבוסתו של הקוומינטאנג ב-1949, העיר נכבשה על ידי הכוחות קומוניסטים ונכנסה לשליטת ראש עיריית שאנגחאי.
האדריכלות הזרה של תקופת ההתיישבות הבינלאומית עדיין יכולה להיראות לאורך הבונד ובמקומות רבים ברחבי העיר.
בשמונים שנות קיומה של ההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי, הם לא רק יצרו מערכת ניהול מוניצפאלית, אלא גם מערכת משפט ייחודית שנשענה על המערכת הקונסולרית של כל מדינה. הם הוסיפו סממני שלטון נוספים כמו כוחות שיטור, שירותי דואר ואף הנפיקו כסף שלהם.
ויטמן (מכתש פגיעה)
מכתש ויטמן הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר, העיתונאי וההומניסט האמריקני וולט ויטמן. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1985.
גבריאל כמורה
גבריאל כְמוּרָה (7 במאי 1946 - 19 בנובמבר 2020) היה פסנתרן ומנצח ישראלי.
חייו
כמורה נולד בוורוצלב שבפולין להורים ניצולי השואה. מגיל רך גילה עניין במוזיקה ובגיל שש החל לקבל שיעורי נגינה בפסנתר. בגיל 11 עלה לישראל, ובשנת 1960 התקבל ללימודים בבית הספר התיכון למוזיקה ע"ש תלמה ילין בתל אביב. מורו לפסנתר בשנים אלה היה נתן מישורי.
לאחר סיום התיכון המשיך כמורה בלימודים באקדמיה למוזיקה בתל אביב, אצל קארול קליין (פסנתר), עדן פרטוש ומרדכי סתר (הלחנה וגארי ברתיני (ניצוח). בעזרת מלגה צרפתית נסע ב-1968 ללימודים בפריז, אצל פייר דרוו והמשיך במלגה של קרן נורמן ללימודים בווינה בשנים 1970-1969, שם למד אצל הנס סווארובסקי. בקיץ 1969 השתתף בקורס מיוחד למנצחים צעירים בסיינה שבאיטליה בהדרכת פרנקו פרארה.
בספטמבר 1970 השתתף כמורה בתחרות למנצחים שנערכה בבזאנסון שבמזרח צרפת וזכה במקום השני. בשנת 1971 השתתף כמורה בתחרות בינלאומית למנצחים צעירים בחסות הרברט פון קאראיין וזכה בפרס הראשון. בעקבות זכייה זו הוזמן לנצח על התזמורת הפילהרמונית של ברלין. באותה שנה זכה גם במדליית זהב בתחרות קנטלי בלה סקאלה במילאנו. זכיות אלו סללו את דרכו לזירת הניצוח הבינלאומית.
ב-1974 התמנה למנהלה המוזיקלי של תזמורת בית האופרה של אאכן בגרמניה. הוא החזיק במשרה זו עד שהתמנה ב-1983 למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של בוכום שבגרמניה. ב-1987 עבר למשרת המנהל המוזיקלי של תזמורת המרכז הלאומי לאמנויות באוטווה שבקנדה. ב-2001 התמנה למנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית הלאומית של רדיו פולין בקטוביץ.
נפטר בגיל 74 ב-19 בנובמבר 2020.
בדפורדשייר קלנגר
בדפורדשייר קלנגר (באנגלית: Bedfordshire Clanger) הוא מאכל מסורתי במטבח האנגלי שמקורו מבדפורדשייר.
במקורו היה המאכל פודינג בשר טחון שבושל בחום נמוך במשך כל שעות היום ונאכל בארוחת הערב. השאריות נאכלו קרות למחרת היום. לימים הפך המאכל למאפה (במקום פודינג) שהוכן על ידי נשות אזור בדפורדשייר עבור בעליהם שיצאו לעבודה בשדות ונועד להאכל כשהוא קר, ובהמשך התפתח המאכל לארוחה שלמה כשהוא כולל חלק המיועד להוות קינוח.
מקור שמו של המאפה ככל הנראה במילה "קלנג" שמשמעו עבודה מאומצת, שכן המאכל נועד עבור פועלי החווה.
עיילבו
עיילבו היה יישוב יהודי בגליל בתקופת המשנה והתלמוד. לאחר חורבן בית שני ומעבר הכהנים לגליל, התיישבה במקום משמרת כהנים בשם "משמרת הקוץ". בתחומי עיילבו מזהים את קברו של התנא מתיא בן חרש, אותו פקדו עולי רגל לאורך הדורות. בתקופה העות'מאנית, כנראה במאה ה-19, הוקם במקום כפר ערבי נוצרי בשם עילבון.
זיהוי המקום
שמואל קליין שיער את מקור שמו של הכפר בצבעם הלבן של מי המעיין הסמוך. הניב הגלילי המבליע אותיות גרם לעין לבן (עין לבון) להפוך לעילבו[ן]. יוסף ברסלבי בביקורו בכפר בתרצ"ג שמע מתושביו הסבר דומה על שם המקום. לדבריו, לאחר סינונם היו מי המעיין "לבנים-עכרכרים", אך למרות זאת טעמם היה טוב למדי.
מושב למשמרת הקוץ
לאחר חורבן בית שני ומעבר הכהנים לגליל, התיישבה במקום משמרת כהנים בשם "משמרת הקוֹץ" המוזכרת בספר דברי הימים. הפייטן אלעזר הקליר, שישב בטבריה במאה ה-7, מתאר בקינתו את גורלה של משמרת הקוץ בזמן החורבן ומכנה אותם על שם המקום אליו גלו: "...והוקצו והולעבו כהני עיילבו". בתקופה זו היו בבקעת בית נטופה יישובים יהודים רבים, שבהם התגוררו משפחות כהונה נוספות. על שמה של משמרת הקוץ קרוי הר קוץ בגליל התחתון.
קבר התנא מתיא בן חרש
בתחומי עיילבו מזהים את קברו של התנא מתיא בן חרש, אותו פקדו עולי רגל לאורך הדורות. יוסף ברסלבי כותב שהקבר נזכר, כנראה, רק מהמאה ה-16 ואילך, עובדה המלמדת על יישוב יהודי מאוחר במקום זה, שבלעדיו לא הייתה נולדת מסורת על קברו של התנא. לפי ספר "יחוס הצדיקים" מהמאה ה-16 היה נתון קברו של מתיא בן חרש ב"כוך של אבן", אולם ברסלבי בביקורו במקום העיד שהקבר הקדוש הסתתר בצל עצי אלה לא עתיקים וסומן על ידי חמישה נדבכים של אבנים גדולות ומסותתות. לדבריו, בזמנו היו עדיין רוכלים יהודים נוהגים לבקר במקום ולהדליק נרות שמן על הקבר.
טלסקופ החלל ניוטון
טלסקופ החלל ניוטון (באנגלית: XMM Newton), הוא מצפה חלל פעיל בתחום קרני רנטגן, הקרוי על שמו של סר אייזק ניוטון. הטלסקופ מיועד לצפות בעצמים אנרגטיים כגון דיסקות ספיחה של חורים שחורים, סופרנובות, פולסרים וקוואזרים וכן לגלות גז חם, כמו זה שנמצא בצבירי גלקסיות.
המצפה, שנקרא במקור "משימת ספקטרוסקופיית קרני רנטגן בתפוקה גבוהה", פותח ונבנה על ידי סוכנות החלל האירופית. הוא שוגר ממרכז החלל הגיאני אשר בגיאנה הצרפתית ב-10 בדצמבר 1999 על גבי טיל אריאן 5 ומוקם במסלול בעל אקסצנטריות גבוהה. בעוד שבמקור תוכנן לפעול שנתיים, נכון ל-2010 המצפה ממשיך לשמש לביצוע תצפיות.
מבנה הטלסקופ
המצפה מצויד בשלושה טלסקופי רנטגן נפרדים, שפותחו באיטליה וכל אחד מורכב מ-58 מראות מסוג וולטר - מראות מיוחדות בנמצאות בשימוש בטלסקופי רנטגן. שטח האיסוף הכולל הוא כ-4300 ס"מ רבוע. שלוש מצלמות הטלסקופים רגישות לקרינה בתחום 0.2-12 קילו-אלקטרון וולט (KeV). כלים נוספים כוללים 2 ספקטרומטרי סריג החזרה, בעלי רגישות לקרינה בתחום שמתחת לכ-2 KeV וכן טלסקופ אופטי/על-סגול מסוג Ritchey-Chretien.
תכנון וניהול המשימה
המשימה הוצעה בשנת 1984 ואושרה ב-1985. צוות הפרויקט הוקם בשנת 1993 והפיתוח החל בשנת 1996. המצפה הורכב ונבדק החל ממרץ 1997 ועד ספטמבר 1999. במקור תוכנן לטלסקופ אופק פעולה של עשר שנים, והמשימה עצמה לארוך שנתיים. בפועל, נכון ל-2020 הטלסקופ עדיין פעיל. ניהול התצפיות ואחסון המידע שנוצר בהן נעשו במרכז האירופי לאסטרונומיית חלל בווילפרנקה (Villafranca), ספרד. עיבוד המידע נעשה במרכז המדע של המשימה, באוניברסיטת לסטר שבאנגליה.
תצפיות ותגליות
בעזרת המצפה התגלו צבירי הגלקסיות 2XMM J0830 ו-XMMXCS 2215-1738, שנמצאים במרחק 7 ו-10 מיליארד שנות אור מהשמש, בהתאמה והם צבירי הגלקסיות המוקדמים ביותר שנצפו.
כמו כן, העצם הייחודי SCP 06F6, שהתגלה באמצעות טלסקופ החלל האבל בפברואר 2006, נצפה בעזרת טלסקופ החלל ניוטון באוגוסט אותה שנה והתגלה סביבו זוהר בתחום קרני רנטגן בעוצמה גדולה בשני סדרי גודל מזה הנובע מסופרנובה.
שני שקלים חדשים (מטבע)
שני שקלים חדשים (מכונה בעגה בשם שְׁנֶקֶל, הלחם של "שני שקל"), הוא מטבע מסדרת המטבעות של השקל החדש. המטבע הוכנס למחזור ב-9 בדצמבר 2007, לאור החלטת בנק ישראל להקטין את כמות ההטבעה, הייצור וההחזקה, וליעל את התשלום במזומן.
תיאור המטבע
בצד הנושא של המטבע מוטבע צמד קרני שפע וביניהן רימון, יחד עם עיטור פנינים במחצית העליונה של היקף המטבע וסמל המדינה במרכז העליון של צד הנושא. מקור הנושא למטבע הוא מטבע עתיק של יוחנן הורקנוס הראשון. את המטבע עיצב ראובן נוטלס.
משקלו של המטבע 5.7 גרם, קוטרו 21.6 מ"מ, והוא עשוי סגסוגת של פלדה מצופה ניקל.
סיבות ייצורו
השיקולים בעד הכנסתו של המטבע למסחר היו ניסיון של ייעול חיי המסחר מבחינת החיסכון בזמן שהמטבע מאפשר בעת ביצוע תשלום במזומן. שיקול נוסף היה עלות הייצור הזולה של המטבע, המסתכמת בשני שלישים בלבד ממחיר ייצורם של שני מטבעות נפרדים של שקל חדש.
מכון הטבק
מכון הטבק היה איגוד סחר שהוקם על ידי תעשיית הטבק מארצות הברית בשנת 1958. המכון עסק בלובי פוליטי, פרסום מודעות לגבי טבק והצגת טענות לא מדויקות שהיו כביכול מענה למחקרים מדעיים על השפעות בריאותיות של עישון טבק.
המכון פורק בשנת 1998 במסגרת "Tobacco Master Settlement Agreement" - הסכם הבוררות בתביעה בין תובעים ממדינות שונות בארצות הברית לבין חברות הטבק.
מכון הטבק נוסד על ידי חברות הטבק הגדולות והקטנות שפעלו באותן שנים. כמות הכסף שהושקעה במכון הייתה בהתאם לנתח השוק של כל חברה בשוק הטבק בארצות הברית. עבודתו העיקרית הייתה לתקשר את נקודת המבט של תעשיית הטבק לציבור הרחב ולממשלה בנושאים הקשורים לבריאות וכלכלה, בעיקר על ידי הסברה ולובי.
המכון נועד בתחילה להשלים את העבודה של "הוועדה למחקר של תעשיית הטבק" Tobacco Industry Research Committee (TIRC), שהפכה מאוחר יותר ל"המועצה לחקר הטבק". עבודת גוף זה הייתה מוגבלת לתקיפה של מחקרים מדעיים שהציגו את הטבק באור שלילי. בעוד מכון הטבק ניסה לקדם משימה רחבה יותר - לצייר את תעשיית הטבק באור חיובי, ובמיוחד לייצר "חדשות טובות" בתחום הכלכלי. המכון עסק גם בתקיפה של מחקרים מדעיים, במיוחד על ידי נטיעת ספק לגבהים, במקום מתן מענה בצורה ישירה. הוא גם עסק בתחום של לובי פוליטי מול הקונגרס של ארצות הברית.
דרכי פעולה
במשך עשרות שנים חברות הטבק עסקו בהכחשת נזקי העישון -הכחשה והטעיה לגבי נקודות מרכזיות הנוגעות לטבק, כמו לטעון כי העישון אינו ממכר, כי העישון אינו מסוכן לבריאות, כי תעשיית הטבק אינה מכוונת פרסומים לילדים ולבני נוער, וכי אין נזק בעישון פאסיבי. דבר זה בוצע למרות הידע של החברות כי מודבר בשקרים. מידע רב לגבי הפער בין הידע הפנימי של חברות הטבק לבין מצג השווא שהן הציגו לציבור התפרסם רק בעקבות חשיפת מסמכים פנימיים של החברות, שהושגו על ידי תביעות מולן ופרוסמו בהמשך על ידי רופאים, היסטוריונים ומסמכים של ארגון הבריאות העולמי.
בספר תורת ההונאה מאת הכלכלנים ג'ורג' אקרלוף ורוברט שילר מתאורות חלק משיטות הפעולה של מכון הטבק בהקשר של גיוס מדענים כדי לנסות לטעת בציבור רושם מוטעה או לבצע נטיעת ספק לגבי המסר כי עישון מזיק לבריאות. חברות הטבק חיפשו עד שהצליחו למצוא מדענים שהיו בדעה שהייתה מספיק קרובה לדעתם. אחד מהם היה קלרנס ליטל (Clarence Cook "C.C." Little), ביולוג ידוע שהיה משוכנע שסרטן נגרם אך ורק כתוצאה מגנטיקה. ליטל מונה להיות המנהל המדעי של הוועדה המדעית של "המועצה לחקר הטבק" שמימנה מחקרים של מאות חוקרים, במטרה להראות שעישון אינו מסוכן לבריאות. עד יום מותו בשנת 1969 ליטל עדיין טען שאין קשר סיבתי בין עישון לסרטן. שיטת פעולה אחת של מכון הטבק הייתה קטיף דובדבנים - כלומר התייחסות רק לממצאים שלא מצאו קשר בין טבק לבין בריאות והתעלמות ממצאים שכן מצאו קשר.
מכון הטבק פרסם מספר רב של "מסמכים לבנים" ארוכים. עותקים סרוקים של רבים מהם זמינים בספריית "Truth Tobacco Industry Documents". רוב המסמכים הללו מתחו ביקורת על מחקרים מדעיים שהציגו את נזקי העישון לבריאות. דוגמה לכך הייתה מענה לדו"ח "המנתח הכללי של ארצות הברית" משנת 1979 על "עישון ובריאות" יום אחד לפני פרסום הדו"ח הזה.
בעבר העישון היה מותר בכל המרחב הציבורי - כולל במטוסים, במסעדות, בבתי קולנוע ועוד. רופאים וארגוני בריאות פעלו להפחתת העישון במרחבים אלה. חברות הטבק נאבקו נגד חקיקה זו. מכון הטבק פרסם מודעות פרסומת בעיתונות שיועדו לציבור הרחב. בשנת 1979, פרסם המכון מודעה בעיתונות של שני עמודים זה ליד זה, עם הכותרת "מילה למעשנים (על לא-מעשנים ואנטי-מעשנים)" ו"מילה ללא-מעשנים (על מעשנים)". הפרסומת מתארת את המצב של עישון במרחב הציבורי על ידי הקבלה שלו לקונצרט ג'אז - כלומר הכי טוב שתהיה "הרמוניה" בין מעשנים ללא מעשנים - וכך שמעשנים יוכלו להמשיך לעשן בכל מקום ציבורי ללא כל הגבלה. העישון מוצג כ"בחירה אישית" או "פולחן קטן" כמו בחירה של מוזיקה או סגנון לבוש. אין אזכור בפרסום לא לנזקי העישון לבריאות ולא להתמכרות לטבק. כמו כן הפרסום מציג את מתנגדי העישון במרחב הציבורי כמיעוט קטן, גס-רוח ולא רציונלי.
בין פעולות המכון היה פרסום גם חדשות שבועיות (ניוזלטר) המכוונות לרופאים ולרופאי שיניים כמו "טבק ובריאות - 1964–1979 - המחלוקת המתמשכת" פרסום זה נוטע את הרושם כאילו יש ויכוח מתמשך בין שני צדדים שווי מטרה, כל אחד מהם נחוש למצוא את האמת בשאלה האם עישון באמת מסרטן או לא, וכאילו המחלוקת המדעית עדיין נמשכת. זאת כאשר מחקרים מקיפים על נזקי העישון בוצעו כבר בשנות ה-50, ובשנת 1964 הכיר בכך הממסד הרפואי והממשלתי במדינות רבות כולל בארצות הברית, בריטניה וישראל.
נזקי העישון לבריאות
עד אז, פעלו חברות הטבק על שילוב של מספר מסרים:
שני מסרים אלה היו אמורים להעביר מסר לפיו "ייתכן כי עישון סיגריות לא מהווה את הסכנה הבריאותית שאנשים נגד עישון אומרים שהוא, בגלל שחלופות אחרות הן סבירות לפחות באותה מידה"
מכון הטבק יישם את המסמך. לדוגמה בשנת 1972 סרט מטעם המכון טען כי ניתן להסביר את הקשר בין עישון לבין מחלות לב על ידי תכונות אישיות של המעשנים. עשרות שנים לאחר מכן שימש המסמך בתהליכים משפטיים נגד חברות הטבק.
התמכרות לעישון טבק
כבר בשנות -60 ידעו חברות הטבק ידעו כי הניקוטין בטבק ממכר. מנהלים בחברות טבק היו מודעים לקושי שדבר זה יוצר לפעילות ההסברה והלובי שלהן. לדוגמה במסמך משנת 1980 אומר מנהל כי
"כל עניין ההתמכרות הוא הנשק החזק ביותר שיכול להיות לעורך דין תובע במקרה של סרטן ריאות/סיגריות. אנחנו לא יכולים להגן על המשך עישון כ"בחירה חופשית" אם האדם היה מכור."
ב-1988 פרסם ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית דו"ח על התמכרות לניקוטין. דו"ח זה פורסם יותר מ-25 שנה לאחר שחברות הטבק דנו באופי הממכר של ניקוטין. בתגובה לדו"ח טען מכון הטבק כי הסיגריות אינן ממכרות. לפי המכון הטענה כי סיגריות ממכרות נוגדות את "השכל הישר" ומדובר בהסלמה ברטוריקה נגד העישון ללא ביסוס מדעי. הם גם טענו כי חלק מהמעשנים הצליחו לוותר על עישון ודבר זה מראה כי הסיגריות אינן ממכרות.
סופו של המכון
עד שנות ה-90, מכון הטבק איבד את תפקידו הבולט בלובי לטבק לחברה המובילה בשוק, פיליפ מוריס, אך המשיך לאסוף מודיעין על רגשות נגד עישון ופעולות חקיקה. המכון המשיך להכחיש את הנזק הבריאותי של טבק עד גם בשנת 1998.
בשנת 1998 פורק המכון כחלק מהסדר התביעה נגד חברות הטבק. יחד איתו פורקו מוסדות "מחקר" נוספים שהוקמו על ידי חברות הטבק - כמו "המרכז לחקר איכות האוויר" (Center for Indoor Air Research) ו"המועצה לחקר הטבק".
בתרבות המכון מוצג בספר ובסרט "תודה שעישנתם" תחת השם "האקדמיה לחקר הטבק". המכון נחשב עד היום כדוגמה חשובה לפסאודו-מדע וניסיון להציג צוות חשיבה בעל מטרה ברורה כמכון מחקר אובייקטיבי ומדעי.
A Christmas Symphony
A Christmas Symphony הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, אשר נתמך על גבי אלבום הווידאו, A Christmas Symphony. סיבוב ההופעות המקורי החל ב-26 בנובמבר 2021, והסתיים ב-21 בדצמבר 2021. במקור, קיימה ברייטמן ב-19 בדצמבר 2020 הופעה חד-פעמית שצולמה והופצה בווידאו; היא התקיימה בלונדון, אנגליה. בשנה שלאחר מכן, החליטה לצאת לסיבוב הופעות בארצות הברית בלבד, במסגרתו הופיעה 17 פעמים החל מנובמבר ועד דצמבר של אותה השנה.
סיבוב ההופעות התקיים ברחבי ארצות הברית בלבד, וכלל כ-17 הופעות בסך הכול. לאור הצלחתו של "A Christmas Symphony" ברחבי ארצות הברית, החליטה ברייטמן לקיים שש הופעות ביפן בשנת 2022. אותן ההופעות התקיימו בשלוש ערים שונות במדינה: טוקיו, נגויה ואוסקה. כרטיסי VIP הוצעו למכירה כבר באמצע שנת 2022. שבע הופעות נוספות ברחבי אסיה התווספו לאור הצלחת שש הקודמות. בשנת 2023, התווספו 22 הופעות נוספות לאור הצלחת הקודמות; הן אירעו ברחבי אמריקה הצפונית.
רשימת השירים
להלן רשימת השירים אשר בוצעו במהלך ההופעה הראשונה שהתקיימה בסיבוב ההופעות:
אשף מסטיף זוטר
אשף מסטיף זוטר (שם מדעי: Chaerephon) המכונה גם אשף צ'ירפון, הוא סוג של עטלף קטן במשפחת האשפיים ובו כ-20 מינים שחיים באפריקה, דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה. הסוג הוקם בשנת 1874 על ידי הזואולוג האירי ג׳ורג׳ אדוארד דובסון והוא קרוי על שם צ׳ירפון - חברו הנאמן של סוקרטס שמואנש כעטלף בקומדיית הציפורים של אריסטופאנס. אשף המסטיף הזוטר קרוב מבחינה פילוגנטית בעיקר לסוג אשף ולאחר מכן לסוגים אשף מסטיף ואשף מצנפת.
תיאור ואנטומיה
אשף המסטיף הזוטר מתאפיין בגוף גוצי, כנפיים ארוכות וצרות, ראש גדול ומעוגל וחרטום רחב ושטוח. האוזניים קצרות, רחבות ועטויות קפלים וקמטים שמכסים את הצפירים הקטנים; הן מחוברות בקודקוד באמצעות קרום עור. העיניים חרוזיות ובולטות והאף גדול עם נחיריים עגולים. הלוע הנפוח מתאפיין בשפה עליונה ארוכה, מקומטת ועטוית זיפים קצרים שמעניקים לאשף את מראה המסטיף. קרום התעופה האחורי בינוני ומשולש. הזנב ארוך וגמיש וכמחצית ממנו חופשי ואינו מחובר לקרום. אורך הראש והגוף של האשפים בסוג 42–90 מ״מ, אורך הזרוע 32–54 מ״מ ואורך הזנב 24–52 מ״מ; משקלם נע בין 5 ל-38 גרם.
הפרווה של אשף המסטיף עבה ורכה והיא משתרעת מעט על קרומי הכנף הסמוכים לצלעות. צבעה הכללי משתנה בין המינים וחדגוני בדרך כלל. סקלת הצבעים כוללת חום אפרורי, אפור כהה או כסוף, חום חלודה, אוכרה, חום ביסטר וחום שחרחר. אזור הגחון בהיר יותר ונע בין צהבהב או חום בהיר לאפרפר, שנהב או לבן בוהק. סביב הכתף והצוואר יש צווארון שעיר וכהה. למינים אחדים הפרווה מנומרת בכתמים בהירים. הפנים והאוזניים בצבע שחרחר, אפור כהה או בורדו. הכנפיים בצבע שחור פיח או סגלגל עד אפור חיוור-לבנבן.
תפוצה וביולוגיה
אשפי המסטיף הזוטרים חיים ברחבי אפריקה, דרום אסיה ואוקיאניה; טווח התפוצה של הסוג כולל את מרבית אפריקה שמדרום לסהרה, מדגסקר, תת-היבשת ההודית, איים מבודדים באוקיינוס ההודי, מדינות הודו-סין, חצי האי המלאי, איי סונדה, איי מאלוקו, אוסטרליה, גינאה החדשה, איי שלמה, ניו זילנד ופיג'י. בית הגידול מגוון במיוחד וכולל יער גשם טרופי, יער גשם ממוזג, יער עננים, סוואנה טרופית, צחיחה או דוקרנית, בתה ואזורים מדבריים למחצה.
אשפי המסטיף הזוטרים הם עטלפים חברותיים במיוחד, וחיים במושבות של עד אלפי פרטים. הם לנים ביום במערות, ומתעוררים לקראת ערב ויוצאים בלהקות גדולות וקולניות לצוד. הם חוזרים למערה לפנות בוקר. התזונה של האשפים מורכבת מחרקים מגוונים והם משתמשים באיכון-הד כדי לצוד ולנווט בסביבה. אשפי המסטיף מתרבים לאורך השנה, והאשפית עשויה להמליט עד 3 פעמים בשנה. ההיריון נמשך 60–72 יום ולרוב נולד גור יחיד. האשפית מטפלת בגורים במשך כ-3 שבועות, ולאחר מכן הם נגמלים ומסוגלים כבר לעוף ולצוד בכוחות עצמם. הנקבות מגיעות לבגרות תוך זמן קצר, והזכרים בגיל 5 חודשים.
מינים
בסוג זה 20 מינים:
חנה שלגי
חנה שלגי (נולדה ב-6 באוגוסט 1936) היא מורה לפסנתר שרבים מתלמידיה היו לפסנתרנים ומוזיקאים בעלי שם בישראל ומחוצה לה.
ביוגרפיה
חנה שלגי, לבית מלצר, היא נינתו של ראובן לרר, שהיה מייסד נס ציונה. היא נולדה בתל אביב לבית מוזיקלי: אמה הייתה זמרת מקצועית, ילידת נס ציונה, ששרה במקהלת האורטוריה הארצישראלית בניצוחו של פורדהאוז בן-ציסי.
שלגי החלה בהוראת נגינה בפסנתר כבר בגיל 17. משנת 1956 עד שנת 1960 למדה באקדמיה הישראלית למוזיקה בתל אביב, שמאוחר יותר הייתה אבן הראשה של בית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב. היא למדה אצל רבקה בורשטיין-ארבר, שהייתה מראשוני הפסנתרנים והמורים למוזיקה בארץ. שלגי היא אוטו-דידקטית במה שנוגע להכשרתה הפדגוגית והפסיכולוגית כמורה לפסנתר ולמדה מקריאה ומניסיונה המצטבר.
אחרי עשרים שנות הוראה, קיבלה שלגי מלגת השתלמות של חמישה חודשים אצל מורים ידועי שם בארצות הברית ובישראל מקרן התרבות אמריקה-ישראל. בארצות הברית השתלמה באקדמיות מפורסמות אצל המורים קלוד פרנק, לאון פליישר, מנחם פרסלר והרברט סטסין (Herbert Stessin) מהפקולטה לפסנתר בג'וליארד. בארץ השתלמה אצל המורים פנינה זלצמן ואדית קראוס.
שלגי מיעטה להופיע כפסנתרנית היות שהעדיפה את העיסוק בהוראת נגינה בפסנתר לתלמידים צעירים בגיל הילדות והנעורים. היא העדיפה זאת גם על ההוראה באקדמיות למוזיקה, בהן לימדה מתודיקה של נגינה בפסנתר. שלגי נתנה גם כיתות אמן ושפטה בתחרויות קרן שרת ובתחרויות של קונסרבטוריונים.
ורגלנד (מכתש פגיעה)
מכתש ורגלנד הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה אשר קרוי על שמו של המשורר הנורווגי הנריק ורגלנד. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976.
חנה שלגי
ביוגרפיה
היא אלמנתו של שלמה שלגי, ואימן של ד"ר אסתר קלס ואורנה שהרבני.
תלמידיה
כל תלמידיה של שלגי למדו אצלה במסגרת הקונסרבטוריון העירוני של גבעתיים. בין תלמידיה (בסדר א'-ב'):
פאולו ביזי
פאולו ביזי (באנגלית: Paolo Bisi; נולד ב-27 בספטמבר 1964) הוא קומיקסאי איטלקי, הידוע בעיקר בזכות עבודתו בסדרות "מיסטר לא", "זאגור" ו"לזרוס לד".
ביוגרפיה
פאולו ביזי נולד ב-27 בספטמבר 1964 בפיאצ'נצה שבאיטליה.
הוא זכה בתחרות האיטלקית הלאומית בשם "פיירלמביקי" (Pierlambichi) לאמן הקומיקס הצעיר בפראטו, בשנת 1981. לאחר קבלת התואר במכון לאמנות בפארמה, עבד בין השנים 1987–1993 כאמן סטוריבורד ופריסה, כמו גם מאייר עבור ספרי ילדים, עבור לקוחות רבים במילאנו.
הוא חזר לקומיקס בשנת 1992, עם "La Casa dei Fantasmi", סיפור שיצר עם הסופר מרצ'לו טונינלי, שפורסם ב"דארק מגזין". לאחר מכן עבד עם הסופר אדה קפונה על "רקוויאם" ושני סיפורי "לזרוס לד".
ג'ק לורד
ג'ון ג'וזף פטריק ריאן (באנגלית: John Joseph Patrick Ryan), המכונה בשם הבמה ג'ק לורד (באנגלית: Jack Lord; 30 בדצמבר 1920 - 21 בינואר 1998) היה שחקן קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה אמריקאי.
ב-1955 השתתף בסרט "משפטו של בילי מיטשל" לצדו של גרי קופר. ב-1958 השתתף בסרט "איש המערב" לצדו של גרי קופר.
לורד ידוע בייחוד בתפקיד "סטיב מקגארט", גיבור סדרת הטלוויזיה "הוואי חמש-אפס" ששודרה בין 1968 ל-1980. הסדרה תיארה יחידת משטרה בהוואי, וזכתה לפופולריות רבה בעת שידורה, לא מעט בשל משחקו של לורד. בטרם כיכב בסדרה שיחק במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה. בין תפקידיו הידועים, תפקיד סוכן ה-CIA "פליקס לייטר" דמות חוזרת בסדרת סרטי ג'יימס בונד, אותה שיחק לורד בסרט "ד"ר נו".
Shadowpact
Shadowpact (שאדופאקט; בתרגום לעברית: ברית הצללים) היא קבוצת גיבורי-על קוסמים שהופיעה בחוברות הקומיקס של חברת DC קומיקס. הקבוצה נוצרה בידי ביל וילינגהאם והופיעה לראשונה בחוברת #1 Day of Vengeance מיוני 2005, כאשר נלחמה מול הספקטר במיני סדרה אשר הובילה לאירועי המשבר האינסופי. לאחר הצלחת המיני-סדרה הקבוצה כיכבה בסדרה משלה למשך 25 חוברות בשנים 2006–2008. הקבוצה הופיעה בהופעת אורח במיני סדרה מיולי 2008, Reign in Hell.
קבוצה זו היא מעין ליגת הצדק לאלמנטים על-טבעיים ביקום DC.
רקע
הספקטר, לאחר שנותר ללא מארח, הופך לבלתי יציב ויוצא למסע נקמה רצחני. לא רק שהוא הורג רוצחים, אלא גם פושעים שביצעו פשעים קלים. באירועי "יום הנקמה" שהובילו למשבר האינסופי, ג'ין לורינג (אהובתו לשעבר של אטום) הופכת לאקליפסו החדשה. היא רודפת אחרי הספקטר ומפתה אותו למחוק את כל כוחות הקסם ביקום DC. היא מסבירה לו שכל אותם דברים שעוקבים אחר המישור הגשמי ביקום הולכים אחרי חוקיו של אלוהים. ברגע שמשהו שובר את החוקים הללו, הוא הופך למרושע וחייבים להשמידו. כתוצאה מכך, היות שקסם שובר את החוקים הפיזיקליים של היקום, הוא המקור לרוע עצום. הסבר זה נשמע הגיוני לספקטר הבלתי יציב, שמחליט להשמיד מבנים קסומים, מוסדות לימוד בהם מלמדים כשפים וקוסמות וכן ממדים קסומים. באחד מאותם ממדים, יותר מ-700 קוסמים נרצחים ומעשיו מעוררים תוהו ובוהו - פנטום סטריינג'ר הופך לעכבר, דוקטור פיית נכלא במימד בתוך הקסדה שלו, מאדאם קסנדו הופכת לעיוורת מתוך מטרה למנוע ממנה לקרוא קלפי טארוט, רייבן אינה מסוגלת לשלוט בכוחותיה והמכשף שהאזאם נהרג חרף נסיונותיו של קפטן מארוול לעצור את הספקטר. במהלך מסעו הרצחני, הספקטר משמיד גם את ממלכת אטלנטיס, עירו השקועה במצולות של אקוומן, שהופעלה בידי קסם.
יום הנקמה
קבוצת שאדופאקט נוסדה בלהט הרגע בשל רצונם של ראגמן (איש הסחבות), בלש שימפנזה ומכשפת להיפטר מהספקטר, שאיים למחוק כליל את הקסם ביקום. עד מהרה מצטרפים אליהם השד הכחול, נייטשייד ונייטמאסטר, כשזה האחרון קורא לקבוצה בשם "שאדופאקט" ("ברית הצללים").
במהלך הסיפור מתגלה על ידי המכשף שהאזאם, כי השם "שאדופאקט" היה בשימוש תכוף לאורך ההיסטוריה בידי קבוצת מיסטיקנים המנסים להתגבר על מטרות אבודות מראש ואשר נועדו להיכשל בכל פעם.
בקרב שלהם נגד הספקטר, החבורה נעזרת בפנטום סטריינג'ר, שיעץ לבלש שימפנזה למרות שהפך לעכבר, בקפטן מארוול, במכשף שהאזאם ובאליס השחורה. אולם, בסוף המיני סדרה, רק שישה חברים מייסדים נותרים בקבוצה. פנטום סטריינג'ר, שחזר לצורתו האנושית, ממשיך לייעץ לקבוצה. קפטן מארוול ושהאזאם מובסים בידי הספקטר לאחר שניסו להגן על צוקי הנצח. אליס השחורה, לאחר שצפתה מרחוק בקרב, החליטה לחזור לאביה שבאוהיו ולא להצטרף לקבוצה.
חורבות צוקי הנצח נופלים על אל פאסו, טקסס, וקבוצת שאדופאקט מזנקת לעזרתם של חפים מפשע כאשר בניין מתחיל ליפול עליהם. גם סופרמן נחלץ לעזרתם, ומתקן את הבניין במהירות-על. החבורה מבטיחה לו כי היא נשארת מאחור להגן על תושבי העיר. בינתיים, מאחוריהם, חרפושית של חיפושית כחולה נמצאת בידי נער צעיר בשם חיימה רייס.
מעט לאחר מכן, חבורת שאדופאקט עוזרת לרובין לאסוף קבוצת אנשים בעלי כוחות-על בעיר בלודהייבן,(Robin Vol.4 #143-145, דצמבר 2005-פברואר 2006) לפני שהעיר מושמדת. במהלך הרפתקה זו עוזרת להם גיבורת-על בשם בת המכשף, שמתגלה כדרלה אקוויטה, חברתו לשעבר לספסל הלימודים של טים דרייק (רובין).
ספיישל המשבר האינסופי: יום הנקמה
בחוברת הספיישל של המשבר האינסופי (מרץ 2006), קבוצת שאדופאקט מצטרפת למשתמשי הקסם מתוך כוונתם לבנות מחדש את צוקי הנצח לאחר שהם מתנפצים מעל גות'אם סיטי. תחת הדרכתו של פנטום סטריינג'ר, הקבוצה מתחלקת לשלוש - האחת בהנהגתה של זטאנה מתוך ניסיון לחבר מחדש את צוקי הנצח ואת תכולתם; השנייה לשמש כפיתיון עבור שבעת החטאים; והשלישית ללכוד את שבעת החטאים בבקבוקים מיוחדים. הקבוצה שתחת הנהגתה של זטאנה כוללת את קפטן מארוול, מרי מארוול, קפטן מארוול הבן, דוקטור פיית, דדמן, ויקסן, מאדאם קסנדו, זוריאל, אורכידאה שחורה, דוקטור אוקולט, אריון, הקיסרית, פרידום ביסט, סאלה, טרייסי 13, ויצ'פייר וחברי צוות של פטרול הרוחות בין היתר.
אולם, המטלה ללכידתם של שבעת החטאים מתבררת כקשה, לאחר שהם השתלטו על כמה מחברי הקבוצה. צל הלילה מגרשת את תאוות הבצע מגופה של סאלה, אך מותקפת ונלכדת בידי פליקס פאוסט ושלושת הדמונים, שלוקחים אותה לאלכסנדר לות'ר הבן, והוא ממלא את סוללת הכוח של היקום שלו בכוחה.
עם השבת צוקי הנצח לקדמותם, זטאנה מייעצת לקפטן מארוול להישאר בתחומי המקום כדי לודא שהקסם האצור בו לא יפרוץ החוצה. נבו, הלורד האחרון של הסדר, מתעמת מול הספקטר ודוחק בו עד לנקודה שהספקטר הורג אותו. דבר זה גורם לחשיפת מעשיו של הספקטר וללקיחת מארח חדש - בדמותו של כריספוס אלן - לתוך גופו. כמו כן, הדבר מוביל לקיצו של העידן התשיעי ולשחריתו של העשירי. בגסיסתו, נבו מגיע לחבורה ומספר על מעשיו של הספקטר וכן נותן לבלש שימפנזה את המטלה לבחור דוקטור פיית חדש. במוצאו כי קסדת הגורל של דוקטור פיית אינה מתאימה לו, בלש שימפנזה נותן אותה לקפטן מארוול שיזרוק אותה ממרומי צוקי הנצח, ובכך יאפשר לכל מי שמוצא אותה ונמצא מתאים, להפוך לדוקטור פיית הבא.
סדרת שאדופאקט
סדרת חוברות של הקבוצה החלה בהרצה במאי 2006, והיא פועלת בצד האחורי של בר האבדון. בקשת הסיפור הראשונה מוצגת קבוצת נבלי-העל פנטאקל, אשר חבריה מחקים את חברי שאדופאקט במראם ובכוחותיהם. הקבוצה כוללת את ג'ק קאסידי ("נסיך האש", המחקה את השד הכחול), את "הארנב הלבן" הלבקן (המחקה את אדון הלילה), את באגמן (המחקה את איש הסחבות), את סיסטר שאדו (המחקה את נייטשייד) ואת קרנביל (המחקה את בלש שימפנזה), בהנהגתה של המכשפת סטרגה (המחקה את המכשפת). הקבוצה יוצרת חומת מגן חסינה העשויה מדם מעל ריברוק, ויומינג, ומתחילים להרוג את תושבי העיירה כדי לזמן את אדונה של סטרגה, לורד האור.
קבוצת שאדופאקט נכנסת לעיירה בעזרתו של פנטום סטריינג'ר, אך נלכדת בידי קבוצת פנטאקל. בלש שימפנזה נלקח בידי קרנביל ועובר עינויים. "הארנב הלבן" מתעמר בנייטמאסטר ומציע לשחרר את שאדופאקט כדי שזה יחדד את כישוריו וששניהם ייפגשו לקרב חוזר ושווה כוחות בעתיד. נייטמאסטר מסכים, אך לאחר שיחרורם המכשפת מתקיפה את "הארנב הלבן" משום שאינה בוטחת בו. הקבוצה מוצאת את בלש שימפנזה ומביסה את פנטאקל והמכשפת מסירה את כישופה של סטרגה מעל העיירה בתמורה לשנה אחת, העוברת באופן כמעט מיידי.
בקשת הסיפור הבאה, הקבוצה מוצאת את עצמה כמטרה בידי מספר נבלי-על - הכוללים את ירח כחול, הצייד הפראי ו"הקהילה" - שממלאים אחר פקודותיו של דוקטור גות'אם, נבל אשר בילה עידנים מתחת לקרקע, וכעת החל בתוכניות להיפטר משאדופאקט. סטרגה מתגלה כבעלת בריתו, והוא מתגלה כמי שעומד מאחורי האיומים האחרונים שאותם הקבוצה מנעה. המכשפת וראגמן נהפכים לכלבי שאול בידי הצייד הפראי, ו"הקהילה" מעוורים את נייטשייד, השד הכחול ואת ראגמן. למרות פציעותיהם, קבוצת שאדופאקט גורמת לנבלי-העל לסגת. בעזרתה של מאדאם קסנדו, הם מרפאים את חברי הקבוצה העיוורים וחרף בעיותיהם האחרונות מוצאים את עצמם בעמדה חזקה יותר בין משתמשי הקסמים.
המכשפת משיגה את ידה על קדרת הרן-רמסגייט ממכשפת הלילה, וקדירה זו מעניקה לקבוצה מידע על כל יצור קסם ביקום DC. בלש שימפנזה ונייטמאסטר נעזרים בכך כדי לחקור אסטרטגיות מסוימות כדי לעצב את הקבוצה בדרך הטובה ביותר. חלק מכך היה כתיבת שלושת החוקים האוניברסליים לגיבורות-על, מחווה לאייזיק אסימוב ושלושת חוקי הרובוטיקה.
ארגון שחמט מגייס את הקבוצה כדי שיעזרו למלכה השחורה להסתנן לתוך ארגון קוברה. הקבוצה חושבת שמדובר בהסדר חד-פעמי, אך המלכה השחורה מודיעה להם שהם ישרתו את הארגון כל עוד יהיו נחוצים, למורת רוחה של המכשפת.
עידן הבעירה
בקשת הסיפור האחרונה בטרם סדרת החוברות בוטלה, פנטום סטריינג'ר מביא את הקבוצות משנים 1908 ו-2108 לזמן ההווה כדי להילחם במלך השמש, שמתברר ככוח העומד מאחורי דוקטור גות'אם. בקרב האחרון, קבוצות שאדופאקט שונות מרחבי ההיסטוריה מתאחדות ונלחמות במלך השמש בקווי זמן מרובים בו זמנית.
לאחר תבוסתו של מלך השמש, פנטום סטריינג'ר מציין כי הדבר שינה את דפי ההיסטוריה, וכי כעת קבוצות השאדופאקט אינן נזכרות ככישלון.
אגדה בחולות
אגדה בחולות הוא אלבום יצירה שכתב יוני רכטר, למופע של להקת המחול "ענבל". זהו אחד משלושת התקליטים שהוציא יוני רכטר בשנת 1979 (לצד אלבום הסולו הראשון "התכוונות" והאלבום המשותף עם יהודית רביץ "באופן קבוע וחד פעמי").
המופע מתאר את סיפורה של העיר תל אביב מראשיתה. מלבד הקטעים האינסטרומנטליים באלבום, יש בו גם שלושה שירים: "נמה יפו", "ילדי ההפקר" ו"הילד ניסים" (שני השירים האחרונים הוקלטו מאוחר יותר על ידי אריק איינשטיין). התקליט הודפס במהדורה מצומצמת והפך עם הזמן לפריט אספנים יקר ערך.
רשימת השירים באלבום
בתקליט ויניל המקורי (1979): צד א': "פתיחה מוזיקלית", "הנמל" ו"רחוב הרצל". צד ב': "נוף בתל אביב" ו"פורים בתל אביב".
Eutelsat
Eutelsat היא חברת תקשורת שמפעילה מערך לוויינים ומספקת שירותי טלוויזיה מ-7,000 תחנות טלוויזיה ורדיו מ-1,100 תחנות רדיו לכ-274 מיליון לקוחות ברחבי העולם. בשנת 2022 החברה הייתה השלישית בעולם בתחומה בהיקף הכנסות.
היסטוריה
ארגון European Telecommunications Satellite Organization (Eutelsat) הוקם שנת 1977 על ידי 17 מדינות אירופה כארגון בין-ממשלתי במטרה לספק שירותי תקשורת לוויינית למדינות המייסדות.
בשנת 1982 תוך שיתוף פעולה עם סוכנות החלל האירופית הוחלט על התארגנות לשידורי טלוויזיה דרך לווייני הארגון. הלוויין הראשון שוגר בשנת 1983. בשנת 1989 שידורים התרחבו למזרח אירופה ובמהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 לאסיה ואמריקה.
בשנת 2001 הוקמה חברה פרטית Eutelsat S.A שנשכרת בבורסת פריז. נציגי European Telecommunications Satellite Organization מכהנים בדירקטוריון החברה.
בשנת 2023 הוכרז על מיזוג עם חברת תקשורת OneWeb.
רשימת לוויינים
נכון לשנת 2023 החברה מפעילה 36 לוויינים במסלול גאוסטציונרי. בשנת 2012 שמות לוויינים שונו והם נקראים עתה Eutelsat.
Hannah Montana Forever
Hannah Montana Forever (בעברית: האנה מונטנה לנצח) הוא אלבום הפסקול של העונה הרביעית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה האנה מונטנה, שיצא לאור ב-15 באוקטובר 2010 על ידי וולט דיסני רקורדס. כל אחד עשר השירים באלבום מבוצעים על ידי השחקנית הראשית של הסדרה, מיילי סיירוס, ועומדים לזכותה של דמותה, האנה מונטנה. הזמרים בילי ריי סיירוס, Iyaz ושריל קרואו מופיעים כאמנים משתתפים באלבום. הפסקול הוא אלבום פופ, הכולל השפעות נוספות מסגנונות טין פופ, פופ רוק, פאוור פופ, דאנס-פופ וקאנטרי פופ.
הסינגל המוביל מהאלבום הוא "Ordinary Girl" ב-8 ביולי 2010 כהורדה דיגיטלית ומאוחר יותר כסינגל בפורמט תקליטור, אשר הגיע למקום 91 במצעד בילבורד הוט 100. "Are You Ready" יצא לאור כסינגל השני ב-3 בספטמבר 2010. "Gonna Get This" יצא לאור כסינגל השלישי ב-5 באוקטובר 2010 והצליח להגיע למקום 66 במצעד הבילבורד הוט 100. "I'm Still Good" יצא לאור כסינגל הרביעי והאחרון ב-10 בדצמבר 2010 בהורדה דיגיטלית וכסינגל בפורמט תקליטור.
ויקטור וסרלי
ויקטור וָסָרֶלִי(בהונגרית: Vásárhelyi Győző באנגלית ובצרפתית: Victor Vasarely; 9 באפריל 1906 – 15 במרץ 1997) היה אמן אופ ארט צרפתי ממוצא הונגרי, שהשתמש באשליות אופטיות ובהפשטה גאומטרית. הישגיו וחלוציותו ביצירת באשליה אופטית, בצבע ובשחור-לבן הפכו אותו לאחד האמנים המובילים והמוכרים ביותר במאה ה-20.
ביוגרפיה
וסרלי נולד בפץ'. מ-1925 למד רפואה באוניברסיטת בודפשט. ב-1927 נטש את לימודי הרפואה ועבר ללמוד אמנות. בשנים 1928–1929 היה חבר בסדנה של שנדור בורטניק (Sándor Bortnyik), שהייתה מרכז לימוד של בית הספר לעיצוב ולאדריכלות, באוהאוס בהונגריה שעסק בעיקר בתחם העיצוב הגרפי והטיפוגרפי.
ב-1930 נשא לאשה את עמיתתו ללימודים קלרה שפינר (בצרפתית: קלייר ספינר Claire Spinner) והחל לעבוד במשרד פרסום בעיצוב כרזות לחברות מסחריות. זמן קצר לאחר מכן עזבו בני הזוג לפריז, בה התכוון וסרלי לפתוח מרכז לימודי ברוח הסדנה של בורטניק. בני הזוג חיו בדוחק ולא יכלו להרשות לעצמם דיור בפריז ולפיכך עברו לעיירה סנט קרה (Saint-Céré) שבמחוז לוט במרכז צרפת. וסרלי הכיר בתקופה זו את יצירותיהם של קזימיר מלביץ' ופיט מונדריאן, שהשפיעו על התקדמותו.
יצירתו
ציורו "זברות" משנים אלה (כנראה מ-1938), העשוי כולו מפסים עקומים לבנים ושחורים, שאינם תחומים בקווי מתאר וכתוצאה מכך נראים הן כמתערבבים זה בתוך זה, והן כפורצים קדימה מתוך הרקע המקיף של הקומפוזיציה, נחשב לאחת מיצירות האופ ארט הראשונות, עוד טרם נטבע המונח. וסרלי החל להציג מיצירותיו בגלריות לאמנות ולעיצוב גרפי ולאחר מלחמת העולם השנייה עבר לפרברי פריז ופתח סדנה (אטלייה) לציור ועיצוב גרפי. וסרלי החל לגבש את סגנונו ולחקור אשליות אופטיות של תנועה הנוצרת כביכול משילובי צבעים, צורות וחללים לבנים. וסרלי יצר יתירות רבות העושות שימוש בתופעות של סיבוב ספירלי, "פעימה" של התרחקות והתקרבות צורות כתוצאה משילוב צבעים, "קפיצה" החוצה מן הדף של צורות גאומטריות ושיתוף הצופה בצפייה פעילה בציור תוך שהצופה בוהה בדף עד שנוצרת אצלו אשליה של תלת-ממדיות. בשנים אלה הציג מספר תערוכות גדולות בפריז ב-Salon des Surindépendants ב-1946, ב-Salon des Réalités Nouvelles ב-1947 ובגלריה דניס רנה (1948).
ב-1955 הוציא לאור את "המניפסט הצהוב", שביטא את רעיונות האמנות הקינטית האופטית ובו כתב על יצירת אמנות חדשה המבוססת על צורות וצבעים מכניסטיים הגזורים על פי סטנדרטיים קבועים, ברוח הבאוהאוס והעלה על נס את תחושת התנועה החיונית לכל יצירה אמנותית. ב-1958 הציג בתערוכה העולמית בבריסל וזכה למדליית זהב. ב-1959 הציג במוזיאון סולומון ר. גוגנהיים בניו יורק, בבואנוס איירס, בקראקס ובקלן. ב-1964 זכה בפרס גוגנהיים וב-1965 זכה בפרסים ראשונים בתערוכה בליובליאנה ובביאנלה השמינית לאמנות בסאו פאולו. באותה שנה נבחר לאביר מסדר האמנויות והספרות (ב-1985 הועלה לדרגת קצין). כמו כן השתתף באותה שנה בתערוכה רבת החשיבות "The Responsive Eye" ("העין המגיבה") במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שהציגה לציבור הרחב את האמנות החדשה.
ב-1967 נבחר לעצב את הביתן הצרפתי עבור התערוכה העולמית של מונטריאול (1967). ב-1969 הציג לראשונה תערוכה במולדתו, במוזיאון האמנויות היפות בבודפשט. ב-1970 קיבל עיטור אביר לגיון הכבוד. באותה שנה נפתח מוזיאון וסרלי הראשון, עם 500 יצירות, בגורד שבפרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור. ב-1971 פרסם את הכרך הראשון של ספרו "Plasti-cité", הכרך השני יצא לאור ב-1975. מאותה עת התפרשה עבודתו מלבד ציור גם לפיסול, ארכיטקטורה, יצירת ציורי-קיר גדולי ממדים ואף תפאורות לאופרה ברחבי העולם. ב-1978 נפתח מוזיאון וסלרי לעיר הולדתו, פץ'. הקוסמונאוטים במשימת החלל סויוז 7 לקחו עמם לחלל 154 יצירות מאת וסרלי לאחר מכן נמכרו היצירות והרווחים הועברו לאונסק"ו.
ב-1983 הוכרז כאזרח כבוד של העיר ניו-יורק והעביר מספר הרצאות ברחבי ארצות הברית.
ב-1987 נפתח מוזיאון וסרלי בארמון זיצ'י באובודה (בודפשט).
בחום של תל אביב
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רשת ג', והראשון במצעד של גלגלצ.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי עברי לידר, הולחן על ידי הנרי והופק על ידי שי ראובני. השיר הוא שיר בסגנון הפופ, המשלב בתוכו גם את סגנון הדאנס-פופ, בדומה לשאר השירים שנכללו באותו האלבום, חגיגה.
השיר הפך לשיר ה-"תל אביבי" המושמע ביותר בעשור הראשון של המאה ה-21 עם 5,034 השמעות בסך הכל.
וידאו קליפ
הוידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, פורסם לראשונה ביוטיוב ב-26 באוגוסט 2010. הקליפ הוא מעין הופעה שצולמה בקיסריה, אותה ביצעה שרית חדד כחלק ממסע הופעות שקיימה באותה התקופה. ההופעה יצאה בהמשך כקליפ הרשמי של השיר.
נכון ל-11 באוגוסט 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על כמיליון וחצי צפיות.
גרסתה של יומיקו צ'נג
בין שנת 2008 לשנת 2009, הקליטה הזמרת והשחקנית יומיקו צ'נג את השיר "בחום של תל אביב", בשפה הסינית. לדברי מקורות בסין, השיר זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים וההשמעות שבסין והונג קונג, והושמע ללא הרף במועדונים רבים בתוכן.
בנוסף לכך, צילמה צ'נג קליפ מלא לשיר. הוא פורסם ב-8 בפברואר 2009.
טווסון פלאוואן
טווסון פלאוואן (שם מדעי: Polyplectron napoleonis) הוא מין ממשפחת הפסיוניים ומהסוג טווסון האנדמי ליערות הלחים של האי פלאוואן שבדרום הפיליפינים והוא מין מוכר בתרבות ילידי האי.
תיאור
הטווסון דומה במראהו לפסיון והוא קרוב משפחה שלו. הזכרים מגיעים לאורך של 19 ס"מ, עם זנב באורך 24 עד 25 ס"מ ולמשקל של עד 450 גרם, בעוד הנקבה מגיעה לאורך של לא יותר מ-17.5 ס"מ ולמשקל 322 גרם בקירוב. הנקבות קטנות מהזכרים וגם הרבה פחות בולטות מהם. צבע הזכרים בעלי דמיון לטווס, מה שנתן לו את שמו, והזכר פורש בעונת הרבייה זנב מפואר בעל "עיניים" כחולות עזות על רקע חום. הוא בעל ציצה אפורה מאחורי ראשו, נוצות גב "חשמליות" כחולות-סגולות וססגוניות ביותר. העורף שחור עד כהה ברובו אך עליו עיניות נוצצות בצבע ירוק-טורקיז מתכתי. הראש והצוואר שחורים כשהעיניים אדומות, פס גבות לבן מעליהם והלחיים לבנות. בניגוד לזכר הנקבה עמומה יותר במראה החום, כתום-בהיר אך היא עוטה גם מספר "עיניים" כחולות על הזנב, הגב והכנפיים.
הטווסון הוא פעיל יום אוכל כל הניזון מליקוט איזופודים, צבתנאים, טרמיטים, זחלים של חרקים, רבי-רגליים, רכיכות ולעיתים גם מצפרדעים קטנות, זרעים, ופירות יער.
בניגוד לפסיונים רבים, טווסון זה בעל אורח חיים מונוגמי לחלוטין ובני זוג מחדשים את קשרם מדי שנה. הנקבות מטילות בקן קרקעי עד 2 ביצים, עליהם שני ההורים שומרים עד שהאפרוחים בני שנתיים. בעונת הרבייה הזכרים מתנהלים בטריטוריאליות, אם כי לא כמו אצל פסיונים פוליגמיים.
מין זה מצוי בסכנת הכחדה עקב אובדן בתי גידול, אוכלוסייה קטנה ומצומצת וטווח מחיה קטן על האי פלאוואן והוא נפגע גם מציד ומלכידה לסחר בחיות מחמד.
שלוש (מהדורת חדשות)
שלוש היא מהדורת חדשות מוקדמת של קשת 12, העוסקת באירועי אקטואליה בישראל ומחוצה לה, בהגשתו של עופר חדד.
התוכנית עלתה בתקופת התפרצות מגפת הקורונה בישראל.
היסטוריה
התוכנית החלה את דרכה בתור משדר מיוחד בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
אלמז מנגיסטו מנחה את התוכנית אחת לשבוע.
ב-16 בספטמבר 2020 התוכנית קיבלה את האריזה הגרפית שלה, לפני זה, היה שימוש בפתיח משדר מיוחד.
תוכן
התוכנית משודרת בימי א' עד ה' בשעות 16:00-15:00.
מגישים
מגישים מחליפים: יעל אודםאדוה דדוןנטעלי שם טובאורי איזקירון אברהםלירון זייד
מטאלופרוטאין
מטאלופרוטאין (Metalloprotein) הוא מונח גנרי עבור חלבון המכיל יון מתכת, הקשור בתרכובת אורגנו-מתכתית. חלק גדול מתוך כל החלבונים שייכים לקטגוריה זו.
מטאלואנזימים
מטאלואנזימים הם אנזימים שבהם יון מתכת. ההערכה היא כי מחצית מכל החלבונים מכילים מתכת. הערכה אחרת סוברת כי לכרבע עד שליש מכל החלבונים נדרשות מתכות על מנת לבצע את הפעולות להן נועדו. כך מטאלופרוטאינים לוקחים חלק משמעותי בפעולות בתוך תאים, כמו אנזימים, וכן הובלה ואחסון של חלבונים.
לכל המטאלואנזימים תכונה משותפת: יון המתכת קשור לחלבון בעזרת נקודה אחת יציבה. צורת הנקודה המחברת את יון המתכת לחלבון, היא קריטית. יון המתכת ממוקם בדרך כלל במעין כיס שצורתו תואמת את הסובסטראט (המצע), ומזרז את התגובה הכימית.
אשף מצנפת
אשף מצנפת או אשף מסטיף אמיתי (שם מדעי: Eumops) הוא סוג של עטלף בינוני-גדול במשפחת האשפיים ובו כ-17 מינים שחיים ביבשת אמריקה. הסוג הוקם בשנת 1906 על ידי הזואולוג האמריקני גריט סמית מילר והוא קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוגים אשף מסטיף ואשף מסטיף זוטר שקטנים יותר.
תיאור ואנטומיה
אשף המצנפת מתאפיין בגוף שטוח, כנפיים ארוכות וצרות, ראש גדול ועבה וגולגולת מסיבית. החרטום רחב, קטום ופונה מעלה, הלוע גדול והשפתיים עבות ורפויות; בניגוד לאשפי המסטיף, אצל אשף המצנפת השפה העליונה אינה מקומטת בצורה בולטת ועשויה להיות חלקה. העיניים קטנות ובולטות והאף גדול ורחב עם נחיריים צינוריים. הרגליים קצרות ושריריות עם כפות רחבות. הזנב דק וארוך ובולט מעבר לכנף הזנב. האוזניים העגולות של האשף גדולות, רחבות ועטויות קפלים וקמטים; הן מתחברות במצח באמצעות קרום עור גדול שנופל על הפנים ובשילוב עם האפרכסות הגדולות יוצר מראה של מצנפת שהעניק לסוג את שמו. אורך הראש והגוף של אשפי המצנפת 42–90 מ״מ, אורך הזרוע 32–54 מ״מ ואורך הזנב 24–52 מ״מ; משקלם נע בין 5 ל-38 גרם ומוטת כנפיהם עד 50 ס״מ. הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת אצל הסוג: הזכרים גדולים וכבדים עם כנפיים ארוכות וגדולות יותר; נוסף על כך, יש להם על הגרון שק גדול עם בלוטות ריח שמכוסה בשיער ומתנפח בעונת הרבייה.
הפרווה של אשף המסטיף קצרה, עבה ורכה. צבעה הכללי נע בין חום אפרורי לאוכרה, ערמוני, אפור כהה, אפור צפחה מבריק, אפור-שחרחר, חום ביסטר כהה, שחור פיח או שחור מבריק. אצל מרבית המינים, הצד התחתון חיוור בצבעו ונע בין בז׳ לצהבהב, אפרפר חיוור או לבן בוהק ואצל מיעוטם יש רצועות לבנות בצידי הגוף. סביב הצוואר, הכתף והעורף יש צווארון שיער ארוך וכהה. האוזניים ורודות עם אפרכסות סגלגלות או שחרחרות. הפנים, הזרועות והשוקיים ורודים או שחרחרים.
תפוצה וביולוגיה
אשפי המצנפת חיים באמריקה הצפונית והדרומית; טווח התפוצה של הסוג משתרע על דרום ארצות הברית (פלורידה, אריזונה, ניו מקסיקו, קליפורניה וטקסס), מקסיקו, חלק מהאנטילים הגדולים, מדינות אמריקה המרכזית, קולומביה, וונצואלה, אזור גויאנה, פרו, בוליביה, ברזיל, פרגוואי, אורוגוואי וארגנטינה. המינים בסוג חיים בבתי גידול מגוונים: החל מיער גשם טרופי, יער עננים, סוואנה טרופית וערבות הפמפס וכלה במדבריות צחיחים חמים ובפטגוניה הצחיחה והקרה. הם נמצאים גם בסביבה עירונית. המינים בסוג פעילים בעיקר בשעתיים הראשונות לאחר השקיעה ולפני עלות השחר. הם מבלים את היום בשינה במערות, חללי עצים, כיסי סבך, עלווה צפופה, כפות דקל, חורים של נקרים, מבנים נטושים וארובות. אשפי המצנפת חיים במושבות של 10–20 פרטים ויוצאים לצוד בלהקה. המושבה עשויה להיות מעורבת או להכיל זכר יחיד והרמון נקבות. כאשר אשף המצנפת מופרע במקום מנוחתו, הוא מנסה תחילה לאיים בפה פעור במקום להימלט מיד; גם כאשר החליט לסגת, הנטייה שלו לברוח על ארבע במקום לעוף.
כנפיו הצרות והארוכות של האשף מאפשרות לו טיסה מהירה שבאה על חשבון יכולת התמרון. מהירות הטיסה הממוצעת שלו היא 65 קמ״ש, אולם בתעופה בלהקות מהירות הטיסה מטפסת ל-95 קמ״ש. הוא נוטה לטוס בגובה רב ובקו ישר. אשפי המצנפת הם אוכלי-חרקים מובהקים, ותזונתם מורכבת בעיקר מחרקים מעופפים (בפרט חיפושיות, זבובים, פשפשאים ועשים). הם מנווטים, מתקשרים ומאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד, וקריאותיהם בתדר נמוך של 8–22 קילוהרץ שנשמע לאוזן אנושית. הם אוכלים את טרפם תוך כדי תעופה. אצל רוב המינים הרבייה מתרחשת לאורך השנה. האשפית ממליטה גור יחיד פעם או פעמיים בשנה לאחר היריון של 80–90 יום והוא נגמל לאחר 5–6 שבועות. תוחלת החיים 10–20 שנה.
מינים
בסוג זה 17 מינים:
אמנות קינטית
אמנות קינטית (מהמילה היוונית κίνηση, תנועה) היא סוגה באמנות פלסטית שהמרכיב המרכזי בה הוא תנועה או התפתחות אמיתית או מדומה של צורות בחלל לאורך זמן. התנועה יכולה להיווצר על ידי ניצול כוחות וגורמים פיזיקליים עם או ללא מגע של הצופה (כגון שימוש במגנט, רוח, מטוטלות, שיווי משקל, מנועים חשמליים או אחרים, מנגנונים המבוססים על התזת מים, אנרגיה סולארית ועוד), לרוב תוך ניצול תגובות שרשרת וזיקות בין תנועות שונות במרחב. גישה אחרת לאמנות הקינטית היא השגת תחושה של תנועה בדרך של אשליה אופטית. אופן נוסף להגדיר אמנות קינטית הוא כ"יצירה בארבעה ממדים", כאשר המימד הרביעי הוא הזמן.
האמנות הקינטית היא תוצר של המאה ה-20 ומהווה התמודדות וניצול של המפגש בין אמנות וטכנולוגיה. האמנות הקינטית באה לידי ביטוי במספר אסכולות שונות שצמחו במאה ה-20 בהם הפוטוריזם, שהדגיש את הזיקה למכונה, למקצב ולתנועה אמיתית של אלמנטים תלת־ממדיים מחד והאסכולה של אופ ארט, העושה שימוש באשליה אופטית ליצירת אשליה של תנועה בציורים ועבודות גרפיקה דו-ממדיים, מאידך. בנוסף, משיקה האמנות הקינטית לגישת שיתוף הצופה ביצירה, כמניע אותה או כמי שאשליית התנועה נוצרת ברוחו.
היצירה הקינטית הראשונה הייתה גלגל אופניים מאת מרסל דושאן, אף שהוא לא הגדיר אותה ככזו. היה זה הפוטוריסט נחום גאבו (Naum Gabo) שיצר ב-1920 את היצירה הקינטית המודעת הראשונה, "מבנה קינטי ("גל עומד").