cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ארכאונים
גנטיקה
מבחינה גנטית, השונות בין הארכאונים לאיקריוטיים, מתבטאת ב-15% של חלבונים המקודדים בגנום של כל ארכאון שהם ייחודיים לארכאונים, אף על פי שלא ידוע תפקידם של חלבונים אלו. מבין הגנים הייחודים לארכאונים שתפקידם ידוע, רובם קשורים למתאנוגנזה (ייצור מתאן). הגנים המשותפים לארכאונים ואיקריוטיים אחראיים לעיקר התפקוד של התא, ובהם גנים הקשורים לשעתוק ותרגום. מאפיינים נוספים של הגנום הארכאוני הם ארגון הגנים הקשורים לתפקיד מסוים באופרונים (כדוגמת אנזימים המזרזים שלבים שונים באותו מסלול מטבולי), ושינויים רבים בגנים של tRNA ובאנזימי האמינו-אציל tRNA סינתתאזות. הקשר האבולוציוני בין ארכאונים לאיקריוטים לא ברור במלואו. מלבד הדמיון במבנה התא ותפקודו הפונקציונלי, יש הרבה מן המשותף מבחינה גנטית.
שעתוק ותרגום בארכאונים דומים יותר לתהליכים המקבילים באיקריוטיים מאשר בחיידקים, וה-RNA פולימראז והריבוזומים של הארכאונים קרובים מאוד לאלו של האיקריוטים. אף על פי שלארכאונים סוג אחד בלבד של RNA פולימראז, מבנהו ותפקידו דומים לRNA פולימראז II האיקריוטי, עם הרכבים דומים של חלבונים (פקטורי שעתוק כללים; general transcription factors) המנחים את קשירת ה-RNA פולימראז לפרומוטור. פקטורי שעתוק אחרים של ארכאונים דומים יותר לאלו של חיידקים. מודפיקציה אחר שעתוק פשוטה יותר מזו של איקריוטים, מאחר שמרבית הגנים חסרי אינטרונים, אולם בגנים של tRNA ושל rRNA יש אינטרונים רבים, ואינטרונים מופיעים גם במספר גנים אחרים המקודדים לחלבונים.
מטבוליזם ופליטת מתאן
ארכאונים רבים מפיקים אנרגיה במסלולים ייחודיים; בחלק מהמקרים מדובר בנשימה תאית בה קולט האלקטרונים הסופי אינו חמצן (כפי שמתרחש ביצורים אווירניים).
קבוצה מיוחדת של ארכאונים אל-אווירניים, שאינם שורדים באטמוספירה המכילה חמצן, מכונים ארכאונים מתאנוגניים. הם משתמשים במימן מולקולרי, H2, לחיזור מקור פחמן, למשל פחמן דו-חמצני (CO2) או חומצה אצטית (CH3COOH). תוצר החיזור הוא הגז מתאן (CH4). והתהליך בכללותו מכונה מתאנוגנזה (methanogenesis).
CO2 + 4H2 ⇒ CH4 + 2H2O
2CH3COOH + 2H2 ⇒ 2CH4 + 2CO2
המרבצים התת-קרקעיים של מתאן, אותם מנצל האדם להפקת גז טבעי, נוצרו כתוצאה מפירוק בן אלפי שנים של יצורים שמתו, וכל זאת על ידי הארכאונים המתאנוגנים.
פרנק קפרה
פרנק קפרה (באיטלקית ואנגלית: Frank Capra; 18 במאי 1897 – 3 בספטמבר 1991) היה במאי קולנוע, מפיק ותסריטאי איטלקי-אמריקני, זוכה ארבעה פרסי אוסקר, אשר נודע בעיקר בזכות קלאסיקת חג המולד "אלו חיים נפלאים".
ביוגרפיה
נולד בשם פרנצ'סקו רוסריו קפרה (באיטלקית: Francesco Rosario Capra) בפרובינציה פלרמו שבאי סיציליה, איטליה, למשפחה מרקע נוצרי. בשנת 1903, כשהוא בן שש, עבר עם משפחתו לארצות הברית. הם השתקעו בלוס אנג'לס, ושם קפרה למד הנדסה כימית. הוא התגייס לצבא ארצות הברית כחודש וחצי לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, אולם חלה בשפעת הספרדית ונאלץ להשתחרר בתום שירות של פחות מחודשיים.
הוא החל את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקנית כבמאי סרטי ראינוע החל משנת 1922. ב-1930 החל קפרה לעבוד עם האל רוץ' ומאק סנט, וכתב תסריטים לקומדיות הסלפסטיק שלהם. הוא חתם חוזה באולפני קולומביה, וב-1934 ביים את הקומדיה המצליחה "זה קרה לילה אחד", שזיכתה אותו בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר (גם השחקן בתפקיד הראשי, קלארק גייבל, זכה באוסקר על משחקו בסרט). מכאן החלה הקריירה של קפרה לפרוח. הוא ביים את "גברת ליום אחד", "ברודוויי ביל" ו"מר דידס הולך העירה", כולן קומדיות שהציגו את הצד האנושי שבדמויות. בסרטו "אופק אבוד", לדוגמה, הציג קפרה את סיפורה של קבוצת מטיילים בהרי ההימלאיה, החיים באוטופיה.
ב־1938 ביים את "הן לא תקחהו עמך", סרט שזכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את קפרה בשנית בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר. שנה אחר כך ביים את מר סמית הולך לוושינגטון, סרט שנחשב לאחד הסרטים הגדולים שהופקו אי פעם בהוליווד. בסרט מגלם ג'יימס סטיוארט איש ישר-דרך, הנבחר לשמש סנאטור כחלק מקנוניה פוליטית. כשהוא מבין זאת הוא מתנער מן המזימה ומראה לכולם מה זו דמוקרטיה. הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר ומיצב את קפרה כאחד מגדולי הבמאים האמריקנים בתקופתו.
קפרה מת בשיבה טובה, בשנת 1991, בגיל 94. בנו, פרנק קפרה ג'וניור ונכדו פרנק קפרה השלישי ממשיכים את דרכו בתעשיית הקולנוע האמריקנית. האחד כמפיק והשני כעוזר במאי ובמאי משנה וכמו כן גם כמפיק.
אפטרשוק (ליקר)
אַפְטֶרְשׁוֹק (באנגלית: AfterShock) הוא שנאפס בעל 30 אחוז אלכוהול בנפח המיוצר בקנדה על ידי חברת ג'ים בים. אפטרשוק קיים בחמישה טעמים:
את האפטר שוק נהוג להגיש בטמפרטורה של 0°c בכוס שוט ולנשום עמוק מיד אחרי הלגימה. המשקה הקר מקרר את הגרון, מיד לאחר מכן האלכוהול יוצר תחושה של חום בגוף, ואז מכיוון שלמשקה אפקט מיוחד הדומה לאפקט של מנטה הנשימה יוצרת תחושה של קור בגוף.
פירוש הביטוי "אפטר שוק" (מאנגלית: After Shock) הוא רעידות עוקבת (אחרי רעידת האדמה הראשונה), אך רבים חושבים שהכוונה היא ל"הלם שאחרי", בגלל האפקט שהוזכר לעיל.
הלגיון השני איסאורה
הלגיון השני איסאורה (בלטינית: Legio II Isaura) היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית והוצב במחוז איסאוריה.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים אותו. יש הסוברים כי היה זה הקיסר פרובוס, אשר השתמש בלגיון בין היתר כדי להילחם בשבטים ההרריים באזור קיליקיה, אולם יש המאחרים אותה עד תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס. כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה והלגיון השלישי איסאורה, ומכאן שמו. שלושת הלגיונות היו בתחילה חלק מלימיטאני, אולם על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר הוא שודרג הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה לדרגת לגיון עצמאי, בעוד שני הלגיונות האחרים נותרו חלק מהלימיטאני. ייתכן שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג לאחר מכן עם הצבא הביזנטי המוקדם.
הבחירות לנשיאות צרפת 1965
הבחירות לנשיאות צרפת נערכו ב-5 בדצמבר 1965, והסיבוב שני נערך ב-19 בדצמבר. אלו היו הבחירות הישירות לנשיאות הראשונות מאז הרפובליקה השנייה ב-1848. הציפייה הציבורית הייתה שהנשיא המכהן שארל דה גול ייבחר בקלות, אך במפתיע רבים הצביעו לפרנסואה מיטראן. אחוז ההצבעה עמד על כ-84%.
תוצאות
למרות שניהל קמפיין מעט דל, דה גול ניצח בסיבוב הראשון בלמעלה משלושה מיליון קולות. עם זאת, הוא קיבל פחות מ-50% ולכן התקיים סיבוב שני ב-19 בדצמבר.
דה גול מינה שנית ז'ורז' פומפידו לראשות הממשלה, אך החליט לבצע שינוי בקבינט. בין השאר הוא פיטר את שר הכלכלה ואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
ויני דל נגרו
וינסנט ג'וזף "ויני" דל נגרו (באנגלית: Vincent Joseph "Vinny" Del Negro; נולד ב-9 באוגוסט 1966) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי. היה בעברו המאמן הראשי של קבוצות שיקגו בולס ולוס אנג'לס קליפרס מליגת ה-NBA. בין השנים 1988–2001 שיחק באופן פעיל ב-NBA ובליגת העל האיטלקית, בעמדת הקלע. לאורך 12 עונותיו ב-NBA שיחק עבור 5 קבוצות שונות, ורשם ממוצעים כוללים של 9.1 נקודות, 3.2 אסיסטים ו-2.3 ריבאונדים למשחק.
קריירת מכללות
דל נגרו נולד וגדל בעיר ספרינגפילד שבמסצ'וסטס, ובשנת 1984 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית. בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה העפיל עמה לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Elite Eight), לצדם של ספאד וב ונייט מקמילן. בשתי העונות הבאות היה אחד השחקנים המובילים של קבוצתו, אך בשתיהן היא הודחה כבר במשחק הראשון של טורניר המכללות. בסיום עונת 1987/1988 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ACC, לאחר שרשם ממוצעים של 15.9 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים למשחק.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1988 נבחר דל נגרו בבחירה ה-29, על ידי סקרמנטו קינגס. בשתי עונותיו בסקרמנטו הציג יכולת סולידית כשחקן ספסל, וקלע 8.4 נקודות בממוצע למשחק.
בקיץ 1990 עבר לשחק בקבוצת בנטון טרוויזו האיטלקית. בעונת 1991/1992 זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל האיטלקית, לאחר שגברה על סקאבוליני פזארו בסדרת הגמר. בשתי עונותיו בטרוויזו היה אחד השחקנים הבולטים בליגה האיטלקית, וקלע 25.4 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1992 חזר לשחק ב-NBA, כאשר חתם על חוזה ל-6 עונות בסן אנטוניו ספרס. בעונת העפיל עם הספרס לגמר האזור המערבי, בו הפסידה מול יוסטון רוקטס בתוצאה 2–4. לאורך הפלייאוף פתח דל נגרו בכל משחקי קבוצתו, לצדם של דייוויד רובינסון, דניס רודמן, שון אליוט ואייברי ג'ונסון, וקלע 8.7 נקודות בממוצע למשחק. בעונה העוקבת קלע שיא קריירה של 14.5 נקודות למשחק, אולם הספרס הודחו מהפלייאוף כבר בסדרת חצי גמר המערב.
קריירת אימון
באוגוסט 2007 מונה דל נגרו לעוזרו של ג'נרל מנג'ר קבוצת פיניקס סאנס, סטיב קר.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של שיקגו בולס, במקומו של ג'ים בוילן. בעונת הבכורה שלו כמאמן ב-NBA, רשמה שיקגו מאזן ניצחונות 41–41, אשר הציב אותם במקום השביעי באזור המזרחי. ארבעה מתוך שבעת משחקי סדרת הסיבוב הראשון, מול בוסטון סלטיקס, נגררו להארכה, ולאורך הסדרה כולה נרשם שיא NBA של 7 הארכות בסך הכול. בסופו של דבר הפסידו הבולס במשחק השביעי והמכריע, בתוצאה 99–109. השחקנים הבולטים של שיקגו היו בן גורדון, ג'ון סלמונס וזוכה פרס רוקי העונה, דריק רוז. בעונה העוקבת שוב ניצחו הבולס ב-41 משחקים, והודחו בשנית בסיבוב הפלייאוף הראשון, הפעם על ידי קליבלנד קאבלירס. בסיום אותה עונה פוטר דל נגרו מתפקידו, והוחלף בידי טום ת'יבודו.
ביולי 2010 מונה למאמן הראשי של לוס אנג'לס קליפרס. בעונת שחקן הקבוצה בלייק גריפין הציג יכולת מצוינת וזכה בפרס רוקי העונה, אך הקבוצה נותרה מחוץ לפלייאוף עם מאזן שלילי 32–50. בעונה הבאה הצטרף לקליפרס הרכז כריס פול, אשר הוביל את הקבוצה לצד גריפין למאזן חיובי 40–26, ולהעפלה הראשונה מזה 7 שנים לפלייאוף ה-NBA. בפלייאוף גברו הקליפרס על ממפיס גריזליס (4–3) בסיבוב הראשון, והפסידו מול סן אנטוניו ספרס (0–4) בחצי גמר המערב. בעונת השיגו הקליפרס את מאזן הניצחונות הטוב בתולדות המועדון, 56–26, והעפילו לפלייאוף מהמקום הרביעי במערב. בסדרת הפלייאוף הראשונה הפסידה הקבוצה במפתיע מול הגריזליס, בתוצאה 2–4, בין היתר בשל יכולת חלשה של גריפין אשר קלע 13.1 נקודות למשחק בלבד, ב-45.3% קליעה מהשדה. במאי 2013 שוחרר דל נגרו מתפקידו בקליפרס, והוחלף בידי דוק ריברס. ב-3 עונותיו במועדון רשמה הקבוצה מאזן כולל של 128 ניצחונות ו-102 הפסדים (55.7%).
ג'וזפה פאטאנה
ג'וזפה פאטאנה (באיטלקית: Giuseppe Patané, 1 בינואר 1932 - 29 במאי 1989) היה מנצח איטלקי, בנו של המנצח פרנקו פאטאנה.
חייו
פאטאנה נולד ולמד בנאפולי, שם גם ניצח לראשונה לפני קהל ב-1951.
פאטאנה היה מנצח ראשי באופרה של לינץ בעונת 1961-62 ובתזמורת הרדיו של מינכן משנת 1985 עד 1989.
הבחירות לנשיאות צרפת 1969
הבחירות לנשיאות צרפת 1969 נערכו בשני סבבים: ב-1 ביוני וב-15 ביוני. הם התרחשו עקב התפטרותו של הנשיא שארל דה גול ב-28 באפריל 1969. אחוז ההצבעה עמד על 77.59% בסבב הראשון לעומת 68.85% בסבב השני. בבחירות ניצח ראש הממשלה לשעבר ז'ורז' פומפידו מן המפלגה הגוליסטית. הוא היה פופולרי מאוד בקרב הבוחרים השמרנים בשל הצמיחה הכלכלית כשהוביל את הקבינט (1962–1968) ותפקידו ביישוב משבר מאי 68.
אכילס
אֲכִילֵס או אֲכִילֵאוּס (ביוונית: Άχιλλεύς) הוא אחד מן הגיבורים המרכזיים במיתולוגיה היוונית, שסיפור עלילותיו וכל מעשה תקפו וגבורתו, המתוארים במקורות שונים, מציגים אותו כגדול המצביאים והלוחמים היווניים במלחמת טרויה, המתוארת באריכות באיליאדה, יצירתו האפית של הומרוס.
אטימולוגיה
האטימולוגיה של השם "אכילאוס" מקורה ככל הנראה בהֶלְחֵם המילים "אֲכוֹס" (ἄχος), שפירושה "יגון", ו"לָאוֹס" (λαός), שפירושה "אומה" או "שבט" (ולפי פירוש אחר: מצבת חיילים, מסדָר). במילים אחרות, משמעות שמו של אכילס היא "תוגת-עַמו", שם ההולם היטב את אבלו המר והמתמשך על מותו של רעו הטוב פאטרוקלוס, שהיה גם הוא מגדולי הגיבורים היווניים במלחמות טרויה. שם זה הפך נפוץ בקרב גברים יווניים החל מן המאה ה-7 לפנה"ס ואילך, ומן המאה ה-4 לפנה"ס ניתן גם למצוא גרסאות נשיות של שם זה, בדמות אֲכילֵיאָה (או אֲכילִיָה, Ἀχιλλεία) - שם המלחמה של גלדיאטריס (המקבילה הנשית לגלדיאטור) הנלחמת בגלדיאטריס נוספת בשם "אמזונה", כפי שניתן ללמוד מתבליט שיש שנמצא בהליקרנסוס.
כתינוק
אכילס היה בנם של הנראידה (נימפת ים) תטיס ובן התמותה פלאוס, מלך המירמידונים אשר בפְתִיה  (דרום-מזרח תסליה). מתחילה התחרו ביניהם זאוס ופוסידון על ידה של תטיס, ולפי אחת הגרסאות, מִשֶגלה פרומתאוס את אזנו של זאוס כי עתידה תטיס ללדת בן שיהיה כביר מאביו, ויתרו השניים על המאבק ותטיס נישאה לפלאוס. מקורות מאוחרים יותר מהומרוס (כמו האכיליאדה לסטאטיוס, מן המאה ה-1 לספירה) ייחסו לאכילס חסינוּת אלוהית, כשעל-פי המסורת נבעה אי-פגיעוּתו זו מן הטבילה שטבלתו תטיס במימיו של נהר השאול סטיקס תכף לאחר שנולד, וזאת במטרה להפכו לבן אלמוות ולגונן עליו, לאור הנבואה שניבאה כי ימות באביב ימיו. על-פי גרסה אחרת, משחה אותו אמו באמברוסיה והעבירה אותו באש. כך או כך, מוסכם בין שתי המסורות כי בעת עשותה כן, אחזה תטיס בעקבו של העולל באגודלה ובאצבעה, וכך נותר עקבו של אכילס פגיע, בניגוד לכל שאר גופו. נקודת תורפה זו שבעקבו, הפכה ברבות הימים למטבע הלשון "עקב אכילס" המתאר נקודת חוּלשה או פגיעוּת פוטנציאלית. מאותה סיבה, נקרא על שמו גם "גיד אכילס". אצל הומרוס אין זכר לחסינוּת זו, ובאיליאדה מתוארת פציעה זבת-דם שנפצע אכילס, לאחר שאחת משתי החניתות שהשליך לעברו אסטרופיאוס ננעצה במרפקו הימני.
פציעתו וריפויו של טלפוס
בדרכם לִתגר מלחמה בטרויה, חנו בטעות היוונים במיזֶ'ה (ממלכה קדומה באסיה הקטנה, באזור טורקיה של ימינו), עליה מלַך טלפוּס. במהלך הקרב שנתגלע שם, פצעוֹ אכילס, ומשראה טלפוס כי אין פִצעו מעלה ארוכה, נועץ באורקל. התשובה שקיבל גרסה כי "זה שפצע הוא שירפא".
לפי אחת הגרסאות של המשך פרשה זו, העולה מן המחזה האבוד "טלפוס" מאת אוריפידס, נדד טלפוס לאאוּליס כשהוא מתחזה לקבצן, ובפגשו באכילס ביקש ממנו כי ירפא את פצעו. אכילס סירב לבקשה, בטוענו כי אין לו כל הכשרה רפואית. בהמשך תבע טלפוס את ריפויו ככופר, בתמורה לכך שישחרר את אורסטס אותו לכד. אודיסאוס רב התחבולות הציע לגרד מעט נחושת מחוד הרומח שפצע את טלפוס ולהשתמש במתכת לצורך ריפויו, בהבינו כי נבואת האורקל יכולה להתפרש גם כמתייחסת לרומח. הניסיון עלה יפה וטלפוס הבריא.
חרון אף אכילס
חרון אפו של אכילס הוא אחד המוטיבים המרכזיים באיליאדה של הומרוס, שאף פותחת במילה היוונית "μῆνιν" (חימה, חרון אף):
"זַעַם אֲכִילֵס בֵּן־פֵּלֶאוּס, שִׁירִי אֵלָה, הַזַּעַם הַנּוֹרָא אֲשֶׁר הֵמִיט אֵין סְפוֹר מַכְאוֹבִים עַל הָאֲכַיִּים, וְהִשְׁלִיךְ נַפְשׁוֹת גִּבּוֹרִים רַבּוֹת".
ואכן, זעמו זה של אכילס המיט על צבאות היוונים אסונות רבים, וכמעט גרם להפסדם במלחמה. אכילס הגיע לטרויה בלווית חברו הטוב פאטרוקלוס ויועצו הקשיש פויניקס, שנשלח עמו לבקשת פלאוס אביו, וכן בלווית חמישים אניות מלחמה. במהלך הקרבות השונים שהתחוללו באזור, כבש אכילס עשרים ושלוש ערים מחוץ לטרויה, ביניהן לירנסוס, שם לקח בשביה את בְּריסֵאיס, בתו של בריסס, כשלל מלחמה. באופן דומה, שבה אגממנון את כְרִיסֵאִיס בת כְריסֵס (באיליאדה מתוארות הנשים השבויות כשלל לכל דבר ועניין, היינו פרס המתחלק בין הלוחמים בהתאם לגדלותם וגבורתם, לצד כלי נשק משובחים וחפצי נוי שונים כגון חצובות, חרבות מעוטרות ומתכות יקרות, כמו גם צאן ובקר). כשביקש כריסס, כוהן אפולו, לפדות את בתו מן השבי, לגלג עליו אגממנון ובז לתחנוניו. כעונש על מעשיו שילח אפולו מגפה בצבא היוונים.
לאחר שפרש אכילס את חסותו על קלכס החוזה, נאות הלה להשמיע את נבואתו, וטען כי המגפה לא תחדל עד אם ישיב אגממנון את בת כריסֵס לכוהנו של אפולו. לאגממנון לא נותרה ברירה והוא שחרר את כריסאיס. בכעסו החליט אגממנון לפצות עצמו, כיוון שכעת, משנגרע חלקו בשלל והיה פחוּת משל הגיבורים האחרים, חש כי כבודו נפגע, ולכן חטף את בריסאיס. בעקבות זאת, ראה אכילס את עצמו כמי שכבודו חוּלל, והוא נמלא זעם וחרון ללא הכיל. היה בכוונתו להכות למוות את אגממנון בו במקום, אך לאור בקשתה של אתנה נמנע מכך, ותחת זאת חירף וגידף את אגממנון, ונשבע בשבועה חמורה כי לא יעלה למלחמה עם האֲכַיִּים (השבט המרכזי בשבטי היוונים שצרו על טרויה) וכי יניח להם ליפול בחרב. בעקבות עלבונו זה של אכילס, נכמרו רחמיה של אמו, וזו עלתה ממקום מושבה במעמקי הים לראש האולימפוס, לחלות את פניו של זאוס ולבקש ממנו כי ייפרע מאלו שפגעו בבנה. זאוס נעתר לבקשתה של תטיס, והבטיח לה כי יהיה לצדם של הטרויאנים כל עוד יהיה אכילס שרוי בזעמו ובעלבונו.
שיא התהילה: מותו של הקטור
הבשורה על אודות מותו של פאטרוקלוס שברה את לבו של אכילס, וייסורי געגועיו לרעו שיככו את זעמו והמירוהו בזעם חדש, ובתשוקה שאינה בת-כיבוש לנקום את מותו ולהרוג את הקטור. תטיס הפצירה בו כי ימתין עד הבוקר, ובמהלך הלילה עלתה שוב לאולימפוס, הפעם כדי לפגוש את הפייסטוס נכה הרגליים, אל האש ופטרונם של הנפחים וחרשי המתכת, על-מנת שיחשל עבור אכילס כלי מלחמה חדשים. הפייסטוס הכין לאכילס מגן מפואר, שריון, קסדה ומְצחות (מגיני רגליים), ובסיוע כלי מלחמה אלו, כמו גם סיועה של אתנה, לכד לבסוף אכילס את הקטור והרגו. לאחר מכן קשר אכילס את גופתו של הקטור למרכבתו וגרר אותה לאורך שדה הקרב. בימים שלאחר מכן המשיך לגרור את גופתו של הקטור במעגל, מסביב לקברו של פאטרוקלוס. לבסוף ציווה עליו זאוס לחדול מכך, ולהיעתר לתחנוניו של פריאמוס - אביו הקשיש של הקטור ומלך טרויה - להשיב לו גווית בנו בתמורה לתשורה הולמת. אכילס מילא אחר הציווי, ואף הבטיח לפריאמוס הפסקת אש בת אחד עשר יום, לצורך קיום מנהגי המספד והקבורה.
הקרב עם ממנון
כשקיבלו הטרויאנים תגבורת מממנון, נסיך אתיופיה, חלה הרעה במצבם של היוונים, והם סבלו אבדות כבדות. בין חיילי היוונים שהרג ממנון, היה גם בנו של נסטור, אנטילוכוס, חברו של אכילס, שלאחר מכן נקם את מותו והרג את ממנון בדו-קרב.
הקרב עם פנתסליאה
האמזונה פנתסיליאה, בתם של ארס ואוטרֵרָה, הבטיחה לטרויאנים שתפיל את אכילס. כדי לגבור על פנתסיליאה, היה על אכילס למשול ברוחו ולא לאפשר ליופייה הרב להסיח את דעתו. לאחר מותה חש צער רב, ותרסיטס לעג לו על כך ושׂמו לצחוק, ועל כך נהרג.
מות אכילס
לאחר הניצחונות הרבים הללו נהרג אכילס בידי פאריס - בנו של פריאמוס והנסיך הטרויאני שהחל את שרשרת האירועים שהובילה למלחמה בכך שפיתה את הלנה (אשת מנלאוס, אחי אגממנון) לבוא עמו לטרויה. על-פי רוב הגרסאות, פגע פאריס בעקבו של אכילס בעזרת חץ שהיה משוח בדמה הארסי של ההידרה, ואשר כוּון על ידי אפולו. בגרסאות מסוימות הדבר התרחש כאשר עמד אכילס להינשא לנסיכה הטרויאנית פוליקסנה, בתו של פריאמוס, שנאות לשידוך כיוון שראה בו אפשרות לסיום המלחמה. שתי הגרסאות שוללות מפאריס את התהילה ומותירות את אכילס כגיבור שלא נוצח בשדה הקרב. מותו הקל והמביש של אכילס ננקם כאשר פילוקטטס הרג את פאריס בקרב הוגן וניצחו באמצעות שלושה חיצים בלבד, שנורו מקשתו הגדולה של הרקולס.
שרפת גופו
גופו של אכילס נשרף בידי אודיסאוס, ואפרו נצבר באותו הכד שבו נצבר אפרו של פאטרוקלוס.
משי (תרנגול)
היסטוריה
התיעוד הכתוב המוקדם ביותר הידוע של תרנגול משי מגיע מכתביו של מרקו פולו, אשר במהלך מסעותיו באסיה במאה ה-13 תיאר תרנגול פרוותי. אין בנמצא מידע מדויק על מקום מוצאו של גזע המשי, אך מספר כתובים מצביעים על סין העתיקה, דרום-מזרח אסיה, הודו ואף האי ג'אווה שבאינדונזיה. אוליסה אלדרובנדי, חוקר טבע איטלקי, כתב בשנת 1599 על תרנגול "הלבוש בפרווה המזכירה פרוות חתול שחור". הגזע יובא לאירופה ככל הנראה על ידי סוחרים שעברו בדרך המשי או בנתיבים ימיים, והוכר רשמית בצפון אמריקה בשנת 1874.
דמו
{{פירושונים|
משי (תרנגול)
מראה
פרט לייחודיות הנוצות שלו, לתרנגול המשי מספר מאפיינים נוספים המייחדים אותו מיתר גזעי התרנגולים המבויתים: הצבע האופייני של העור ורקמות הבשר שלו הוא כחול-אפור כהה, תנוכי אוזניו כחולים, וכן יש לו חמש אצבעות בכל כף רגל, בעוד ליתר גזעי התרנגולים יש רק ארבע. תרנגול המשי נפוץ בצבעים שחור, לבן, חום-צהבהב (buff), אפור וכחול. לעוף זה קיימת גם גרסת בנטם מוקטנת, שממדיה כשני שלישים מממדי הגזע המקורי.
מזג
תרנגולי המשי ידועים במזגם הרגוע, השלו והכנוע. לפיכך, המשי הוא אחד מגזעי התרנגולות המתאימים ביותר לגידול כחיית מחמד. במקרים מסוימים, תרנגולי משי אף לא יתנגדו לאדם שינסה להרימן. תרנגולות המשי ידועות כדוגרות מעולות וכאמהות נאמנות. בשל-כך, נהוג להשתמש בתרנגולות משי כאומנות לביצים מופרות ולאפרוחים של תרנגולות מגזעים אחרים. אפרוחים שגדלו בקרב אומנת מגזע משי נוטים להיות רגועים בבגרותם, ביחס לתרנגולים אחרים מאותו הגזע, וזאת משום שגדלו בקרבת אם רגועה ושקטה.
כשרות
מאפייניו השונים של תרנגול המשי עוררו שאלה אם הוא עונה להגדרה של עוף כשר ואם מותר לאכלו ולאכול את ביציו. הנטייה בקרב פוסקי ההלכה היא להחמיר בשאלה זו, בעיקר מכיוון שכשרות עופות מבוססת על מסורת רציפה של אכילת העופות האלה, ואין מסורת רבת שנים לאכילת תרנגול משי.. על פי פסיקת הרב מחפוד עוף זה כשר.
אכילס
גורל שריונו של אכילס
שריונו של אכילס, שיוצר על ידי האל הפייסטוס, היה מושא למריבה בין אודיסאוס ואיאס הגדול. על מנת לקבוע מי יזכה בשריון, נערכה תחרות בה ניצח אודיסאוס (בסיועה של אתנה). איאס כעס ונשבע לרצוח את כל חבריו לנשק. בטירופו החל לטבוח בכבשים ובצאן, תוך שהוא סבור כי מדובר בחיילי היוונים. לבסוף הפיל עצמו על חרבו. אודיסאוס נתן את שריונו החדש לנאופטולמוס, בנו של אכילס.
נאופטולמוס
נאופטולמוס, בנו של אכילס, הצטרף ללוחמים אשר הסתתרו בסוס הטרויאני. הוא כרת לפריאמוס את הראש, זרק את סקמאנדריוס\אסטיאנקס, בנו של הקטור, מעבר לחומות טרויה ושיעבד את אנדרומאכה אשת הקטור לשפחתו. באודיסיאה פוגש אודיסאוס באכילס בארץ המתים וממלא את אכילס גאווה כאשר הוא מספר לו על מעשי בנו במלחמה.
אכילס ופטרוקלוס
ישנן טענות בידי מספר חוקרי מיתולוגיה שבין אכילס ופאטרוקלוס התקיים קשר הומוסקסואלי (לאור מנהג הפדרסטיה היווני). זה מתבטא, למשל, ביגונו הרב מאוד, ואולי רב מדי, על מותו של פאטרוקלוס.
הכרותם הייתה קצרה מאוד, בהשוואה למהירות בה נהיו חברים. הם לא הכירו עד שפלאוס ביקש מאחיו את בנו שיתלווה למסעו של אכילס. ישנה הוכחה ברורה מאוד שהיכרותם הייתה חדשה: אכילס גדל תחת חסותו של ליקומדס מגיל צעיר, ועוד בתחפושת של אישה. מכאן, ברור שגם אם פאטרוקלוס והוריו ביקרו אצל המלך ליקומדס הם לא ידעו על אכילס.
קרב פנים אל פנים
קרב פנים אל פנים (בראשי תיבות: קפ"פ או קפא"פ) היא שיטת לחימה בין בני אדם, הנמצאים בקרבה פיזית. בעוד שהמונח התייחס במקור בעיקר לקרבות של לוחמים בשדה קרב, הוא יכול להתייחס גם לכל קרב גופני אישי של שני אנשים או יותר, כולל שוטרים, אזרחים ופושעים.
כל אמנויות הלחימה הן שיטות לחימה פנים אל פנים. מהן בידיים חשופות (כגון קראטה) ומהן המשלבות גם כלי נשק ייעודיים ללחימה, כגון סכין, גרזן קרב או חרב או אף כלי נשק מאולתרים, כמו אבנים או מקלות עץ.
צורת לחימה זאת מחויבת המציאות בסביבה בעלת יכולות טכנולוגיות נמוכות, אך אינה נדרשת יתר על המידה בעולם המודרני, שפנה לפיתוח כלי נשק מדויקים בעלי טווח הפעלה גדול, שמאפשרים לחימה שאינה מצריכה קרבה. עם זאת, לוחם עשוי למצוא עצמו נדרש להילחם בדרך זו במקרה שהופתע מקרוב או אם נגמרה התחמושת שברשותו.
עקב מגמה זו, פחת השימוש הצבאי בצורת לחימה זו והוא מוגבל בעיקר ליחידות מיוחדות או יחידות השתלטות משטרתיות (כגון יחידת מצדה). השימוש העיקרי בהן הוא לשם תקיפה או הגנה עצמית, אכיפת חוק או כספורט.
ועידת קונסטנץ
ועידת קונסטנץ הייתה ועידה אקומנית של הכנסייה הקתולית, שהתנהלה בעיר קונסטנץ בין השנים 1414–1418.
ועידת קונסטנץ כונסה על ידי זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תומך של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה שזה עתה נבחר בפיזה. הוועידה קיבלה את פרישתו של האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, דנה בפיצול שחל בכנסייה כתוצאה מבחירת יותר מאפיפיור אחד (באביניון נבחר האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר), שפטה את יאן הוס, בחרה את האפיפיור מרטינוס החמישי והדיחה את יתר האפיפיורים והטוענים לאפיפיורות - ובכך סיימה את הקרע המערבי.
הצגת פוסטרים
מלבד הצגת הפוסטרים, כנסים מדעיים מכילים גם הרצאות הניתנות על ידי מדענים. כדי להציג פוסטר בכנס מדעי, כמו גם כדי להרצות בו, יש על פי רוב לשלוח מראש את תקציר החומר המוצג אל מארגני הכנס ולקבל את אישורם. בחלק מהכנסים יש צורך גם בשליחת הסבר בדבר הקשר בין החומר המוצג, לבין נושא הכנס, או לחשיבות החומר המוצג לנושא הכנס. החומר המוצג בפוסטרים, כמו גם החומר המוצג בהרצאות, הוא על פי רוב חומר שעבר ביקורת עמיתים ופורסם זה עתה במאמרים מדעיים או שעומד להתפרסם במאמר כזה בקרוב. אולם, בניגוד למאמרים, ההרצאות והפוסטרים עצמם אינם עוברים, על פי רוב, ביקורת עמיתים.
בראשית המאה העשרים ואחת, הצגת פוסטר בכינוס מדעי נחשבת לאמצעי השלישי בחשיבותו להפצת מידע מחקרי בין מדענים, כאשר מתן הרצאה בכינוס מדעי נחשב לאמצעי השני בחשיבותו, ופרסום מאמר מדעי נחשב לאמצעי החשוב ביותר. על כן, במקרה בו מדענים מאותה מעבדה מציגים בכנס גם הרצאה וגם פוסטר או מספר פוסטרים, ראש המעבדה יעביר את ההרצאה, שתכיל סיכום של ממצאי מספר מאמרים, וכל אחד מהפוסטרים יוצג על ידי סטודנט אחר שלו, שיסביר על תרומתו שלו למחקר הקבוצתי - על הדרך להשגת ממצאיו שלו ועל משמעותם.
אמצעים אחרים להעברת מידע מדעי בין מדענים, מלבד הפוסטר, ההרצאה והמאמר המדעי הם כתיבת פרק בספר מקצועי או באנציקלופדיה וכתיבת תזה.
הלגיון השלישי איסאורה
הלגיון השלישי איסאורה (בלטינית: Legio III Isaura) היה לגיון רומאי, אשר הוקם במהלך המחצית השנייה של המאה השלישית והוצב במחוז איסאוריה.
היסטוריה
המידע על הלגיון מועט. ישנה מחלוקת בשאלה מי הקים אותו. יש הסוברים כי היה זה הקיסר פרובוס, אשר השתמש בלגיון בין היתר כדי להילחם בשבטים ההרריים באזור קיליקיה, אולם יש המאחרים אותה עד תקופת הקיסר דיוקלטיאנוס. כך או כך, בסיס הקבע של הלגיון היה במחוז איסאוריה (אנטוליה) לצד הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה והלגיון השני איסאורה, ומכאן שמו. שלושת הלגיונות היו בתחילה חלק מלימיטאני, אולם על פי הנוטיטיה דיגניטטום, בשלב מאוחר יותר הוא שודרג הלגיון הראשון איסאורה סאגיטריה לדרגת לגיון עצמאי, בעוד שני הלגיונות האחרים נותרו חלק מהלימיטאני. ייתכן שהלגיון שרד את נפילת האימפריה הרומית והתמזג לאחר מכן עם הצבא הביזנטי המוקדם.
LTI TX1
LTI TX1 היא מכונית בתצורת מונית, המוגדרת כמכונית רטרו, אשר יוצרה על ידי חברת הנדסת הרכב "London Taxi Company" הבריטית בשנים 1997–2002.
בעבר, חברת הנדסת הרכב "London Taxi Company" הייתה חלק מחברת "Manganese Bronze Holdings plc".
מרים היהודייה
מרים היהודייה (או העברייה; ביוונית: Μαρία η Ιουδαία) הייתה אלכימאית יהודייה-מצרייה בת המאה ה-3 לספירה.
מרים היא דמות חשובה באלכימיה ההלניסטית שמרכזה היה באלכסנדריה. עיקר פרסומה בא לה מפיתוחם של כלי עבודה ומעבדה. בתקופה הנוצרית יוחסו מעשיה של מרים היהודייה למרים הנביאה אחות משה ולפעמים למריה מגדלנה. לעיתים היא מכונה גם "מרים הנביאה" (Maria Prophetissima). המקור המפורט ביותר המדווח על מחקריה והמצאותיה הוא זוסימוס מפנופוליס, אלכימאי ומיסטיקן יווני שכתב במאה ה-4 את הספר הקדום ביותר על אלכימיה ממנו שרדו רק קטעים אחדים ביוונית וכן תרגום ערבי.
המצאות
לזכותה של מרים נזקפות ההמצאות הבאות:
למרים יוחסו גם גילוי חומצת המלח ו"חומר ראשוני" זהוב שנוצר מתגובה של סגסוגת עופרת-נחושת עם אדי גפרית בתהליך הקירוטקיס.
האקסיומה של מרים
למרים היהודייה מיוחסת האמרה האלכימית המיסטית "אחד הופך לשניים. שניים הופכים שלושה. ומן השלושה בא האחד כרביעי".
הפסיכולוג קארל יונג פירש את המשפט כמטפורה להתפתחות ה"עצמי".
אנגליקניזם
אנגליקניזם היא מסורת נוצרית מערבית שהתפתחה מתוך המנהגים, הליטורגיה והזהות של הכנסייה האנגליקנית בעקבות הרפורמציה האנגלית, בהקשר של הרפורמציה הפרוטסטנטית באירופה. זהו אחד הענפים הגדולים ביותר של הנצרות הפרוטסטנטית, עם כ-110 מיליון מאמינים כיום.
מבנה ארגוני
חסידי האנגליקניזם נקראים אנגליקנים. הם נקראים גם באפיסקופלים במדינות מסוימות. רוב האנגליקנים הם חברים במחוזות הכנסיית הלאומיים או האזוריים של הקומון האנגליקני הבינלאומי, המהווה את הקומוניסציה הנוצרית השלישית בגודלה בעולם, אחרי הכנסייה הרומית-קתולית והכנסייה המזרחית האורתודוקסית. מחוזות אלה נמצאים בקשר מלא עם הכנסייה של קנטרברי ובכך עם בחירתו האישית של המלך הבריטי את הארכיבישוף מקנטרברי, שהקומונה מתייחסת אליו כאל הפרימוס האינטרס שלה (בלטינית, 'ראשון בין שווים'). הארכיבישוף כפוף לוועידת למבת', שהיא ראש ישיבת הפרימטים, והוא נשיא המועצה הייעודית האנגליקנית. כמה כנסיות שאינן חלק מהקודש האנגליקני או המוכרות על ידה מכנות את עצמן גם אנגליקניות, כולל אלה שנמצאות בתוך התנועה האנגליקנית המתמשכת והתאמה האנגליקנית.
תאולוגיה
האנגליקנים מבססים את אמונתם הנוצרית על התנ"ך, מסורות הכנסייה האפוסטולית, ירושה אפוסטולית ("אפיסקופטה היסטורית") וכתבי אבות הכנסייה. האנגליקניזם מהווה אחד מענפי הנצרות המערבית, לאחר שהכריזה באופן סופי על עצמאותה מהכס הקדוש בזמן ההתיישבות הדתית האליזבתנית. רבות מהפורמולות האנגליקניות החדשות של אמצע המאה ה-16 התאימו באופן הדוק לאלה של הפרוטסטנטיות העכשווית. רפורמות אלה בכנסיית אנגליה הובנו על ידי אחד האחראים ביותר להן, תומאס קרנמר, הארכיבישוף מקנטרברי, ואחרות כניווט בדרך באמצע בין שתיים מהמסורות הפרוטסטנטיות המתעוררות, הלותרניות והקלוויניזם.
במחצית הראשונה של המאה ה-17, כנסיית אנגליה וכנסיית אירלנד הקשורים אליה הוצגו על ידי כמה אלוהות אנגליקניות כמורכבות ממסורת נוצרית מובהקת, עם תאולוגיות, מבנים וצורות פולחן המייצגים דרך אחרת באמצע, או באמצעות אמצעי התקשורת, בין הפרוטסטנטיות לקתוליות - נקודת מבט שהגיעה להשפעה רבה בתיאוריות של זהות אנגליקנית מאוחרת יותר ובאה לידי ביטוי בתיאור האנגליקניזם כ"קתולי ורפורמי". מידת ההבחנה בין נטיות פרוטסטנטיות לקתוליות בתוך המסורת האנגליקנית היא דבר שבשגרה הוא דיון הן בתוך כנסיות אנגליקאיות ספציפיות והן ברחבי הקודש האנגליקני. ייחודי לאנגליקניזם הוא ספר התפילה המשותפת, אוסף השירותים בספר אחד המשמש מאות שנים. הספר מוכר כעניבה עיקרית המחברת את הקודש האנגליקני כמסורת ליטורגית ולא כווידוי או כבעלת מג'יריום כמו בכנסייה הרומית -קתולית.
לאחר המהפכה האמריקאית, הקהילות האנגליקניות בארצות הברית ובצפון אמריקה הבריטית (שיהוו מאוחר יותר את הבסיס למדינה המודרנית של קנדה) הוקמו מחדש כל אחת לכנסיות אוטונומיות עם בישופים משלהן ומבנים שלטון עצמי; אלה היו ידועים בשם הכנסייה האפיסקופלית האמריקאית וכנסיית אנגליה בדומיניון קנדה. באמצעות הרחבת האימפריה הבריטית ופעילות המשימות הנוצריות, מודל זה אומץ כמודל לכנסיות רבות שהוקמו לאחרונה, במיוחד באפריקה, אוסטרליה, אסיה ופסיפיק. במאה ה-19 נטבע המונח אנגליקניזם כדי לתאר את המסורת הדתית הנפוצה של כנסיות אלה; כמו גם של הכנסייה האפיסקופלית הסקוטית, אף על פי שמקורה קודם לכן בכנסיית סקוטלנד, זכתה להכרה כמשתפת בזהות משותפת זו.
גיוון תאולוגי
האנגליקניות באופן כללי תמיד חיפשה איזון בין הדגשים של הקתוליות והפרוטסטנטיות, תוך שהיא סובלת מגוון ביטויים של אוונגליזם וטקס. אנשי דת והדיוטות מכל מסורות הכנסייה האנגליקניות פעלו בהרכב תנועת ההתמשכות.
אמנם יש אנגליקנים ממשיכים בכנסיות גבוהות, רחבות וכנסיות נמוכות, אך כנסיות רבות המתמשכות הן אנגלו-קתוליות עם שיטות ליטורגיות מאוד טקסיות. אחרים שייכים למסורת אוונגליסטית או כנסייה נמוכה יותר ונוטים לתמוך בשלושים ותשעה המאמרים ושירותי הפולחן הפשוטים יותר. תפילת שחרית, למשל, משמשת לעיתים קרובות במקום חג המולד הקדוש לשירותי תפילה של יום ראשון, אם כי זה לא בהכרח נכון לגבי כל הקהילות הנמוכות.
מרבית הכנסיות המתמשכות בארצות הברית דוחות את העריכה של ספר התפילה המשותפת בשנת 1979 על ידי הכנסייה האפיסקופלית ומשתמשות במקום זאת בגרסת 1928. בנוסף, גופים אנגלו-קתולים רשאים להשתמש במיסלה האנגליקנית, בספר התפילות האנגליקני או במיסלה האנגלית בעת חגיגת המיסה.
קונפליקטים בתוך האנגליקניזם
התמקדות משתנה בנושאים חברתיים לאחר מלחמת העולם השנייה הובילה להחלטות ועידת למבת 'מניעת מניעת הריון ונישואים מחדש של גרושים. בסופו של דבר, רוב המחוזות אישרו את הסמכת הנשים. בשנים האחרונות, כמה שיפוטים איפשרו הסמכה של אנשים במערכות יחסים חד מיניות וטקסים מורשים לברכת איגודים חד מיניים. "המחוזות הליברליים יותר הפתוחים לשינוי דוקטרינת הכנסייה בנושא נישואין על מנת לאפשר איגודים חד-מיניים כוללים את ברזיל, קנדה, ניו זילנד, סקוטלנד, דרום הודו, דרום אפריקה, ארצות הברית וויילס", בעוד שהמחוזות השמרניים יותר ממוקמים בעיקר בדרום הגלובלי.
העדר קונצנזוס חברתי בקרב ומחוזות של מסורות תרבותיות מגוונות הביא לעימותים ניכרים ואף לקרע בנוגע לחלק מהתפתחויות אלו או כולן. גורמים שמרניים יותר בתוך האנגליקניזם ומחוצה לו (בעיקר כנסיות אפריקניות ופלגים בתוך האנגליקניזם הצפון אמריקאי) התנגדו לשינויים אלה, בעוד כמה אנגליקנים ליברלים ומתונים רואים בהתנגדות זו ייצוג פונדמנטליזם חדש בתוך האנגליקניזם ו"מאמינים שפיצול הוא בלתי נמנע ועדיף על פני המשך קרבות ושיתוק". חלק מהאנגליקנים התנגדו לשינויים ליברליזציה, במיוחד הסמכת נשים, הפכו לרומים קתולים או אורתודוקסים. אחרים הצטרפו, בתקופות שונות, לתנועה האנגליקנית.
הכוחות המזוינים של נורווגיה
הכוחות המזוינים של נורווגיה (נורווגית: Forsvaret, "הגנה") כוללים את צבא נורווגיה (זרועות היבשה, הים והאוויר), את משמר החופים (המוכל בתוך חיל הים) ואת משמר המולדת (מעין משמר לאומי סדיר). צבא נורווגיה, שהוא הכוח העיקרי, מונה בשגרה 30,000 אנשים, בהם חיילים ואזרחים.
על פי הערכה משנת 2009, ימנו הכוחות המזוינים של נורווגיה בגיוס מלא כ-83,000 לוחמים. בנורווגיה מופעל חוק גיוס חובה שבמסגרתו מחויבים כל הגברים במדינה לשרת שירות של בין שישה לשנים-עשר חודשים בצבא. גם נשים מחויבות להתגייס לצבא.
הצבא הנורווגי פועל בצפון נורווגיה, באפגניסטן וגם במזרח אירופה. הצבא הוא הבכור מבין ענפי השירות והוקם כארגון צבאי מודרני ב-1628. הצבא השתתף במלחמות במאות ה-17, ה-18, וה-19.
הבריגדה הצפונית היא היחידה הגדולה של הצבא ומיועדת לפעילות מעבר לחוג הארקטי.
ארגון
כוחות הצבא הנורווגיים מורכבים משלושה עשר זרועות וארגונים, בנוסף למטה ההגנה והנציג הצבאי בנאט"ו.
התנגדות גרמנית לנאציזם
ההתנגדות הגרמנית לנאציזם הקיפה יחידים וקבוצות בגרמניה הנאצית אשר התנגדו למשטרו של אדולף היטלר ולשלטון האימים של המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1945. חלק מאנשי התנועה היו מעורבים בניסיונות להדיח את היטלר ותנועתו מהשלטון, ניסיונות שהגיעו לשיא בקשר העשרים ביולי, שבו ניסתה קבוצה מאורגנת, שהתבססה על אנשי צבא בכירים בוורמאכט, להתנקש בחיי היטלר, ולהחליף את שלטון המפלגה הנאצית בשלטון צבאי ואזרחי שבראשו יעמדו הגנרל בדימוס לודוויג בק, וראש עיריית לייפציג, קרל פרידריך גרדלר. כישלונו של הקשר הביא לגל מעצרים והוצאות להורג, אשר חיסל, למעשה, את ההתנגדות המאורגנת למשטרו של היטלר, עד סוף ימי הרייך השלישי, כתשעה חודשים לאחר מכן.
"תנועת ההתנגדות" לא הייתה מורכבת מגוף אחד, דומיננטי, או ממחתרת מאורגנת, בעלת היררכיה בדומה לתנועות מחתרת בארצות הכבושות כדוגמת תנועת ההתנגדות הצרפתית. ההתנגדות הגרמנית הקיפה גופים וארגונים אחדים, קציני צבא, פקידים בכירים בדימוס, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים, תנועות סטודנטים, פועלים, תנועות פוליטיות שמאליות, מלוכניות וימניות-מתונות, גורמים דתיים, ופעולתם של יחידים שקצו במשטר האימים. התנועה פעלה במצב שבו רוב העם הגרמני תמך בהיטלר ובמשטרו, באופן פנאטי, עיוור כמעט, ובו עצם הבעת התנגדות למשטר, ולו בשיחה פרטית ובאופן מתון, סיכנה את המשתתפים בשיחה בעונש מוות. בתנאים אלו הייתה ההתנגדות לנחלתן של אליטות מבודדות ומפוזרות בצבא, בכמורה, באקדמיה ובממשל הציבורי, אשר הקשרים שקיימו ביניהן היו אמנם רציפים יחסית אך רצופי מכשולים, קצרים ואי-הבנות.
המתנגדים נכשלו כמעט בכל מטרותיהם. כל ניסיונות ההתנקשות בהיטלר כשלו, תנועת התנגדות עממית, רחבה, לא נוצרה מעולם. עם כל זאת, פעולתו של מיעוט זה מקרב העם הגרמני מועלית כיום על נס כסמל להפגנת אנושיות, עוז רוח וגבורה, גם בתנאים הקשים והאפלים ביותר. יש המבקרים את נתינת הדגש הרב על פעולות ההתנגדות למשטר, משום שבכך מוסתרת שותפותו (האקטיבית והפסיבית) של העם הגרמני בקיום המשטר הנאצי.
זרמי ההתנגדות לנאציזם
תנועת ההתנגדות הגרמנית הייתה מורכבת מזרמים שונים, שייצגו מעמדות שונים בחברה הגרמנית, ושיתפו פעולה לעיתים נדירות. במשך רוב תקופת הרייך השלישי היה מגע מועט, ושיתוף פעולה נדיר, בין זרמי תנועת ההתנגדות.
זרם אחר כלל את אנשי הדת. התנגדותם של יחידים וקבוצות מאנשי הכנסייה, קתולים ופרוטסטנטים. תפקידם היה סמלי בעיקרו. היו מביניהם כדיטריך בונהופר ומרטין נימולר שהטיפו לצאן מרעיתם כנגד המשטר (נימולר היה בתחילה תומך בהיטלר), ופעילותם היוותה השראה לפעילות קבוצות התנגדות כקבוצת הסטודנטים ממינכן המכונה "הוורד הלבן". היו בכירים בכנסייה הקתולית שהתנגדו בצורה פעילה לפעולות מסוימות של הנאצים, אשר נראו כנוגדות את ערכיה של הכנסייה, כבישוף הקתולי קלמנס פון גאלן אשר התנגד למבצע המתת הנכים שכונה תוכנית T4 - אותנסיה. כמו כן היו אינדיבידואלים מהכנסייה שסירבו לשרת בצבא הנאצי מטעמי מצפון, כפרנץ יגרשטטר. הכנסייה הפרוטסטנטית מעולם לא התנגדה לנאציזם כגוף מאורגן, אם כי יחידים מבין הכמרים נמנו עם המתנגדים. במיוחד ראוי לציין בהקשר זה את דיטריך בונהפר, אחד מידידי האמת המעטים של העם היהודי בקרב הכמורה הגרמנית. אף על פי שבונהפר עצמו החזיק בעברו בדעות אנטישמיות, מיד עם תחילת רדיפת היהודים התייצב במלוא כוחו למען הנרדפים וביקש מתלמידיו להתפלל למענם. כמו כן שיתף פעולה בסתר עם נציגים של ביון בעלות הברית, היה מעורב בהצלת יהודים והברחתם לחוץ לארץ, ובעיקר, נמנה עם חוגי ההתנגדות הגרמנית שהתרכזו בשירות הביון הגרמני (אבווהר). בונהפר תמך בכל ליבו בהתנקשות בהיטלר, ובפעולה אלימה שנועדה למגר את המשטר הנאצי.
זרם שלישי מוגדר כ"ההתנגדות הבלתי מאורגנת" - גרמנים יחידים או בקבוצות קטנות שביצעו מעשי התרסה כנגד המשטר או מדיניות מסוימת שלו, שנתפסו כחתרנים בעיני המערכת הנאצית. כך יש לראות את פעילותם של גרמנים שסייעו ליהודים, עמם נמנים כשלוש מאות גרמנים, כשהבולט שבהם הוא אוסקר שינדלר, וכן קבוצות צעירים שנמנעו מלהצטרף לנוער היטלר והתריסו כנגד מדיניותם של הנאצים בדרכים שונות. בין קבוצות אלה נמנו תנועות נוער מאורגנות למחצה כגון נערי הסווינג והפירטים של אדלווייס וקבוצות נוספות.
הקבוצות והאישים ניהלו את ההתנגדות למשטר הנאצי בתוך מנגנון המדינה הנאצית, שמרכזו בצבא, במשרד החוץ, ובמודיעין הצבאי (האבווהר). קבוצות אלו ניסו להדיח את היטלר עוד בשנת 1938. ניסיון זה היה מאורגן היטב, וכלל אף פלוגות מחץ שהסתתרו במבנים שונים בברלין, חומשו והמתינו ליום פקודה. אולם הניסיון היה תלוי מלכתחילה בשיתוף פעולה בריטי, ונכשל לאחר שהבריטים חתמו עם היטלר על הסכם מינכן הידוע לשמצה. ניסיונות מבודדים שונים להתנקש בהיטלר ולהפיל את המשטר הנאצי התבצעו גם ב-1939, וככל הנראה גם ב-1940 וב-1941. אולם כל הניסיונות נכשלו בשל חוסר שיתוף פעולה מצד גנרלים בכירים, בידודם של הקושרים, ובעיקר- שינויים פתאומיים בלוח הזמנים של היטלר שסיכלו כל ניסיון התנקשות.
לאחר התבוסה הגרמנית בקרב סטלינגרד, בשנת 1942, הצליחו הקושרים לאחד סביבם חלק מן הדמויות המשפיעות ביותר בוורמאכט וביניהם מפקד קבוצת הארמיות מרכז, פילדמרשל גינתר פון קלוגה. בשלב זה היה ברור למרבית אנשי הוורמאכט כי היטלר מוביל את גרמניה לאסון, ועל אף "שבועת החיילים" אותה הכריח היטלר כל איש צבא להישבע לו, הסכימו להשתתף בגלוי בקשר כנגדו. יש להבדיל בין שתי קבוצות עיקריות בקשר: אותם הקושרים שהיו מחויבים אידאולוגית למאבק במשטר הנאצי ושאפו להפסיק את פשעי המלחמה שלו, כמו גם להציל את גרמניה מהתבוסה, וכנגדם- קצינים שהצטרפו לקשר מטעמים צבאיים בעיקר, אך ורק כי ראו שגרמניה עומדת להפסיד במלחמה. בקבוצה הראשונה ניתן למנות בעיקר את המפקדים הזוטרים יותר בקשר- גנרל הנינג פון טרסקו, גנרל האנס אוסטר, גנרל פרידריך אולבריכט, סרן אקסל פון דם בוסשה וקולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג. בקבוצה השנייה ניתן למנות מפקדים בכירים כמו פילדמרשל פון קלוגה ופילדמרשל ארווין רומל, שהצטרף לקשר אך ורק ביולי 1944. רוב הקושרים, משתי הקבוצות, באו בעיקר (אם כי לא רק) מכת הקצינים הפרוסית, ומבתי האצולה של המשטר הקיסרי הישן, המעמד היחיד בחברה הגרמנית שאליו לא הצליחה האידאולוגיה הנאצית לחדור באופן מוחלט.
את הבסיס האידאולוגי לפעילות זרם זה נתן "חוג קרייזאו", קבוצת אינטלקטואלים בראשות הרוזן הלמוט ג'יימס פון מולטקה, צאצא לבית האצולה הצבאי מולטקה, אשר הקבוצה התכנסה באחוזתו הקרויה "קרייזאו". מולטקה פעל בשיתוף פעולה עם הרוזן פטר יורק פון וארטנבורג. השניים אספו מסביבם קבוצה מגוונת, שכללה את המשפטן האנס ברנד פון האפטן, אחיו של ורנר פון האפטן שהיה בעל תפקיד מפתח בקשר, את ד"ר יוליוס לבר, את ד"ר אדם פון טרוט צו זולץ, עורך דין ודיפלומט, ואת ד"ר אויגן גסטנמאייר, איש כמורה ופילוסוף. כל אחד מחבורה זו תרם את חלקו בניסיון ליצור דמות של גרמניה הרצויה לאחר המלחמה ולתת לקשר רקע אידאולוגי. נראה כי הם גיבשו צורה מרוככת של סוציאל-דמוקרטיה, הנשענת על יסודות נוצריים. קבוצת קרייזאו הייתה בקשר עם קבוצת הקושרים במטה הכללי, דרך הגנרל בק, ועם גורמים נוספים, דרך קרל גרדלר. כן קיימה הקבוצה קשר עם אלן דאלס, מהמודיעין האמריקני, קשר שאותו קיים הדיפלומט טרוט צו זולץ.
ההתנגדות שלפני המלחמה (1933–1939)
לא הייתה כמעט התנגדות מאורגנת למשטרו של היטלר בתקופה שבין מינויו לקנצלר גרמניה ובין משבר צ'כוסלובקיה בשנת 1938. עד יולי 1933 הצליח היטלר לדכא את פעילות כל האיגודים המקצועיים ומפלגות השמאל, שלט בתקשורת ההמונים, ברדיו ובעיתונות ונטרל את רוב מרכיבי החברה האזרחית בגרמניה. קונקורדט הרייך עליו חתם עם הכנסייה הקתולית ביולי 1933 הכשיל למעשה את האפשרות להתנגדות מאורגנת מצד הכנסייה הקתולית, ואילו הכנסייה הפרוטסטנטית הגדולה והמאורגנת ביותר, הכנסייה הלותרנית, הייתה בעיקרה תומכת במשטרו, על אף שמיעוט מקרב אנשי הכמורה הביעו התנגדות. שבירת כוחו של ה-SA ב"ליל הסכינים הארוכות" ביוני 1934 שברה את האגף ה"שמאלי" והפופוליסטי של המפלגה הנאצית, והפכה את הרייכסווהר, אשר סייע בטבח ההמוני, לשותף פעיל לפשעי המשטר, ובעל עניין בהמשך קיומו.
לפני הטבח נשמעה עוד ביקורת פומבית על היטלר מצד שמרנים בממשלתו כפרנץ פון פאפן, אך "ליל הסכינים הארוכות" לא היה רק חיסול חשבונות עם ה-SA. היטלר ניצל את ההזדמנות והכה בשמרנים, לרבות חיסולם הפיזי של מקצת ממנהיגיהם כקורט פון שלייכר. אנשים כפון פאפן נדמו, ודרכו האישית של פון פאפן הביאה אותו עד לספסל הנאשמים במשפטי נירנברג.
קיימת הסכמה כי משטרו של היטלר היה בעל פופולריות גבוהה ביותר בתקופה זו. כישלונותיה של רפובליקת ויימאר הביאו לירידה בערכה של הדמוקרטיה בעיני הגרמנים. הצלחותיו של היטלר בתחום הכלכלי, בחיסולה של האבטלה, ובניתוק כבלי הסכם ורסאי, ולאחר מכן בתחום מדיניות החוץ, השבתו של חבל הריין לידי גרמניה בשנת 1936 וסיפוחה של אוסטריה בשנת 1938, הביאו להיטלר פופולריות כמעט ללא תקדים.
האופוזיציה ה"טבעית" נוטרלה. ראשי המתנגדים להיטלר היו במחנות ריכוז או השמיעו את קולם מחוץ לגרמניה. אמנים, שחקנים, סופרים ומשוררים, מדענים מובילים ואחרים (כברטולט ברכט, מרלן דיטריך, קונרד ויידט, תומאס מאן, אלברט איינשטיין ורבים אחרים), יצאו לגלות, וצעירים כוילי בראנדט וריימונד פרצל (סבסטיאן הפנר), פעלו מחוץ לגרמניה כנגד המשטר הנאצי. אנשים אלו היו בעלי השפעה על דעת הקהל העולמית, ופעילותם הייתה חשובה, אך הם איבדו את יכולתם להשפיע ולהשמיע את קולם בגרמניה עצמה.
במהלך תקופה זו שמרו ה-SPD וה-KPD על רשתות מחתרתיות, על אף שהמאבקים שהיו ביניהן בטרם עלו הנאצים לשלטון מנעו את שיתוף הפעולה ביניהן. רשתות מחתרתיות אלו היו נתונות לחדירות של הגסטפו, ומעצרים והוצאות להורג של פעילים היו מחזה נפוץ. למרות עובדה זו המשיכו הרשתות לגייס פעילים חדשים מקרב מעמד הפועלים, שהתנגדו לשיטות הכפייה של המשטר בתחום יחסי העבודה, ולאספקטים אחרים של הנאציזם. לאחר קבלת חוק ההסמכה, שחיסל למעשה את מראית העין הדמוקרטית שהייתה עד אז בגרמניה, יצאו מנהיגי ה-SPD, ובראשם אוטו ולס לגלות, ומשם המשיכו את פעולתם, בתחילה בחבל הסאאר שהיה תחת שלטון חבר הלאומים, ולאחר מכן בפראג ובפריז. מנהיגותה הגולה של ה-SPD בפראג הצליחה להשיג ולהדפיס דו"חות מדויקים בדבר המתרחש בגרמניה. אך מעבר לעצם השמירה על הקיום, ויצירת תסיסה מוגבלת בקרב הפועלים, שהתבטאה בשביתות קצרות מועד, מקומיות ובלתי סדירות, רשתות אלו לא הצליחו להשיג דבר.
אף-על-פי-כן, בעוד שהגופים החוץ-ממשלתיים שניסו להתנגד בצורה כלשהי למשטר דוכאו לחלוטין, בקרב מנגנון הממשלה נותר בסיס ממשי לאופוזיציה כנגד היטלר. המפלגה הנאצית אמנם השתלטה על השירות הציבורי הגרמני, אך לא פירקה אותו ובנתה אותו מחדש, כשם שעשו הבולשביקים בברית המועצות. מוסדות ותיקים בעלי סגל מקצועי, כגון משרד החוץ, שירותי המודיעין, ומעבר לכל, הצבא, נותרו בעלי מידה מסוימת של עצמאות, בעוד שכלפי חוץ הביעו כפיפות ונאמנות למשטר החדש.
מצב זה היה ברור להיטלר ולהימלר, אשר בשנת 1938 הדיחו, בשל שערוריות מין מפוברקות, שכונו פרשת בלומברג-פריטש, את שני מפקדיו הבכירים של הצבא, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש. צעד זה הביא לשליטה גוברת של היטלר בוורמאכט, ולהכפפתו לפיקודו, אך הותיר שכבה ממורמרת של קצינים בכירים, שראו כי מעשיו השפלים של המשטר יכולים להגיע גם למקומות שנחשבו בעיניהם כחסינים מפני התערבות פוליטית.
השמרנים, שסייעו להיטלר לעלות לשלטון, התפכחו אף הם, בתקופה שלאחר ליל הסכינים הארוכות, ורבים מהם ראו כי המשטר החדש הוא אסונה של גרמניה. כחלק מן הברית עם השמרנים הותיר היטלר בממשלתו את השמרן הבלתי מפלגתי קונסטנטין פון נויראט. נויראט היה נאמן להיטלר, אך במהלך תקופת כהונתו כשר החוץ, עד לשנת 1938, הפך משרד החוץ, אשר מטבע הדברים היו עובדיו בעלי גישה לחומר רגיש, דיפלומטי ומודיעיני, למקור פעיל להתנגדות להיטלר, בהנהגת תת-שר החוץ ארנסט פון וייצקר. אישים מרכזיים במעגל קושרים זה היו השגריר ברומא, אולריך פון האסל, השגריר במוסקבה, פרידריך ורנר פון דר שולנבורג, והדיפלומטים אדם פון טרוט צו זולץ, אריך קורדט והאנס ברנד פון האפטן. הקושרים המשיכו בפעולתם אפילו לאחר החלפתו של נויראט בנאצי הקנאי יואכים פון ריבנטרופ.
המרכז החשוב ביותר להתנגדות בתוך מנגנון המדינה היה בשירותי המודיעין, שפעולתם החשאית סיפקה מסווה מצוין להתארגנות פוליטית. דמות המפתח היה בריגדיר גנרל האנס אוסטר, מראשי שירותי המודיעין הצבאי, ואנטי-נאצי מובהק משנת 1934. אוסטר נעזר בראש האבווהר, האדמירל וילהלם קנריס. השניים בנו רשת חשאית של מתנגדי משטר בצבא ובשירותי המודיעין. בעל ברית שסייע להם היה האנס ברנד גיזביוס, פקיד בכיר במשרד הפנים. כמו כן הצילו השניים, בשיתוף פעולה עם המשפטן האנס פון דוהנני, מאות יהודים על ידי הברחתם לחוץ לארץ כמרגלים, במסגרת המבצעים החשאיים "אקווילר" ו־"U-7", ולעיתים אף סייעו בחשאי למחתרות אנטי-נאציות בסקנדינביה. היילמאר שאכט, נציב הרייכסבנק, היה אף הוא בקשר עם קבוצה זו. העובדה כי שאכט היה בין הנאשמים הבכירים במשפטי נירנברג (וזוכה בדין), וכי גיזביוס היה אדם בעייתי, ששירת בעבר בגסטפו (אם כי על זכויותיו במאבק האנטי-נאצי אין עוררין), מראה על הקושי שבפעולת הקושרים, ועל העדינות בה הצטרכו לעשות את מלאכתם.
הבעיה שעמדה בפני קבוצות אלו הייתה סדרת הניצחונות שנחל היטלר בשנים אלו. הם הכירו בכך שהתנאים לא אפשרו התנגדות פוליטית גלויה. לא רק בשל מנגנוני הביטחון האפלים שיצר המשטר, שכן אלו ניתנים היו לעקיפה, כפי שהראתה מחאת הקתולים כנגד הפקודה להסיר את הצלבים מבתי הספר בשנת 1941, מחאה יעילה שהובילה לכניעת המשטר בנושא זה, אלא בשל התמיכה האדירה שלה זכה המשטר בקרב העם הגרמני. תנועות התנגדות בארצות כבושות יכולות היו להיראות כפטריוטיות. תנועת ההתנגדות הגרמנית נתפסה מראש כתנועה בלתי פטריוטית, במיוחד בזמן מלחמה. הפקידות הבכירה וקציני הצבא שהשתתפותם בקשר הייתה חיונית להצלחתו נרתעו מפעולות "חתרניות" ו"בוגדניות".
עוד בשנת 1936 הגיעו גיזביוס ואוסטר למסקנה כי משטר הנשלט באופן מלא על ידי אדם אחד יוכל להיות מופל באמצעות חיסולו של אותו אדם, אם באמצעות התנקשות או במרידה צבאית. אך זמן רב עבר עד שמספר משמעותי של גרמנים קיבלו דעה זו. רבים החזיקו בתקווה כי היטלר יתמתן, וכי ניתן לדבר עמו ולשכנעו, או כי במהלך הזמן יוחלף בדמות מתונה יותר מקרב המפלגה. אחרים טענו שאין להאשים את היטלר בפשעי המשטר, וכי יש להסיר ממנו את השפעתם של הימלר ואנשי ה-SS על מנת להשיג תוצאות. אחרים, במיוחד קציני הצבא, נמנעו מלפעול נגד היטלר באופן אישי, שכן היו מחויבים לו בשבועת נאמנות, אותה הנהיג היטלר לגבי כל חייל בצבא, משנת 1934.
ההתנגדות בקרב הצבא (1938–1942)
על אף סילוקם של בלומברג ופריטש, עדיין נותרה לצבא עצמאות מוגבלת, וקצינים בכירים יכלו לדון זה עם זה בעניינים פוליטיים בשיחות פרטיות. במאי 1938 הבינה הנהגת הצבא כי בכוונתו של היטלר לפלוש לצ'כוסלובקיה, אפילו במחיר מלחמה עם בריטניה, צרפת וייתכן שאף ברית המועצות. ראש המטה הכללי של ה-OKW, הגנרל לודוויג בק, התייחס לכך כצעד פזיז ומסוכן, והאמין כי במלחמה כזו עתידה גרמניה להפסיד. בק גם הסתייג מהדיקטטורה הנאצית ומרדיפת היהודים, אך בשנים אלו- מניעיו העיקריים נבעו מחששו ממלחמת עולם. אוסטר ובק שלחו שליחים לפריז וללונדון על מנת לייעץ למעצמות המערב לעמוד איתן כנגד דרישותיו של היטלר, ובכך קיוו לחזק את ידם של מתנגדי היטלר בוורמאכט עצמו. וייצקר שלח אף הוא מסרים ללונדון ברוח זו. הבריטים והצרפתים לא ידעו כיצד להתייחס אל המסרים שהגיעו אליהם, ובחרו להתעלם מהם. באוגוסט הביע בק את התנגדותו לפלישה לצ'כוסלובקיה בפורום פתוח של קציני צבא. הידיעה הגיעה להיטלר, אשר דרש וקיבל את התפטרותו של בק. בק היה בעל עמדה מכובדת בצבא, והתפטרותו הביאה להלם במטה הכללי. יורשו בתפקיד ראש המטה הכללי, פרנץ הלדר, נשאר בקשר עמו, ואף עם אוסטר. באופן פרטי התייחס להיטלר כ"התגלמות הרשע". במהלך ספטמבר, תוכניות להדחתו של היטלר תוכננו, ועתה היה מעורב בהן גנרלפלדמרשל ארווין פון ויצלבן, מפקד האזור הצבאי של ברלין, והאדם המוצב במקום הנוח ביותר לצורכי הקושרים.
אוסטר והאחרים המריצו את הלדר לפתוח בקשר מיידי להדחתו של היטלר, אך קציני הצבא המעורבים טענו שיוכלו להשיג תמיכה נרחבת רק אם היטלר יפעל בגלוי לפתיחה במלחמה. הלדר ביקש מאוסטר להכין תוכניות למקרה כזה. וייצקר וקנריס יודעו על התוכנית המתגבשת. הקושרים לא הסכימו כיצד לנהוג בהיטלר אם יצליח הקשר. לבסוף הסכימו אחדים מהם (בעיקר אוסטר, אך כנראה גם ויצלבן) כי יש להרוג אותו, על מנת לשחרר את הקצינים משבועתם. הוסכם כי הלדר ייתן את האות, כאשר יפתח היטלר בצעדים גלויים למלחמה. הקושרים דאגו להסתיר "פלוגות מחץ" בדירות בברלין, בפיקודו של רב-סרן וילהלם היינץ, ולחמש אותן. פלוגות אלו היו אמורות להסתער על לשכת הקנצלר מיד עם מתן האות מהאלדר. לפי הסכמה חשאית בין אוסטר והיינץ, היו אנשי הפלוגות אמורים לירות למוות בהיטלר "בטענה שניסה לברוח".
באופן מפתיע, מפקד הצבא, הגנרל ולטר פון בראוכיטש היה מודע לתוכניות הקושרים. בראוכיטש אמר להלדר כי לא יוכל להשתתף בפעולה מסוג זה, אך לא עשה דבר על מנת ליידע את היטלר בקשר המתרקם נגדו. זו הייתה דוגמה מצוינת ל"קשר השתיקה" שבין קציני הוורמאכט הגבוהים, שהיה עתיד להגן על אנשי הקשר עד יולי 1944, ובמקרים מסוימים גם לאחריו.
ב-13 בספטמבר הכריז ראש הממשלה הבריטי, נוויל צ'מברלין כי ברצונו לבקר בגרמניה על מנת לשאת ולתת עם היטלר לפתרון משבר חבל הסודטים. הקושרים, שהיו בטוחים כי עוד מעט יינתן האות למלחמה ואז יופעלו תוכניותיהם, הופתעו מצעד זה. כאשר נראה, ב-20 בספטמבר, כי המשא ומתן עלה על שרטון, החלו ההכנות לקשר להתקדם, עד לנקודה בה כל שהיה דרוש הוא אישורו של הלדר.
בשנת 1939 התברר לכל כי צ'כוסלובקיה לא תהא דרישתו הטריטוריאלית האחרונה של היטלר, וכי מעצמות המערב הולכו שולל. הדרך למלחמה הייתה ברורה ופרושה בפני כל. אוסטר עדיין היה בקשר עם הלדר וויצלבן, על אף שוויצלבן הועבר לפרנקפורט, ובתפקידו החדש היה בעל ערך פחות לקושרים. בפגישה עם גרדלר, הסכים ויצלבן ליצור רשת של קצינים בכירים המוכנים ליטול חלק בפעולה למניעת מלחמה כנגד מעצמות המערב, אך רמת התמיכה לה זכו גישושיו הייתה נמוכה בהרבה מזו שלה זכה בשנת 1938. רוב הקצינים הסכימו עם דרכו של היטלר, ואלו מביניהם שהיו מכת הקצינים הפרוסית, בעלי האחוזות במזרח, ראו בעין יפה את רצונו לתקוף את פולין, ואת המטרה לקבל לידי גרמניה את המסדרון הפולני כמטרת מלחמה מוצדקת. נראה כי אם בשנת 1938, ערב הסכם מינכן, יכלו הקושרים לסמוך על תמיכה רחבה בצבא, המונהגת על ידי ראש המטה הכללי הלדר, וייתכן שעל ידי המפקד העליון בראוכיטש, ב-1939 היה עליהם לסמוך על תמיכה מוגבלת בצבא, ותמיכה של חלק מהמנגנון הממשלתי. מנהיגי הקושרים ניסו פעם נוספת לשכנע את בריטניה וצרפת להתנגד להיטלר. הלדר נפגש באופן סודי עם השגריר הבריטי לברלין, סיר נוויל הנדרסון, על מנת לעודדו לפעול בתקיפות. שוב תכננו הקושרים להכריז על הקשר ביום שבו יורה היטלר לכוחות הצבא לנוע. אך על אף שבריטניה וצרפת היו מוכנות עתה לפעול במקרה של פלישה לפולין, ככל שהתקדמה המלחמה, בגדו בהלדר עצביו. קנריס ואחרים ניסו להתעמת עם בראוכיטש והלדר, ולהכריחם להורות על הדחתו של היטלר, אך הדבר לא הוביל לפעולה כלשהי. כאשר הורה היטלר לצבאו לנוע לפולין, ב-1 בספטמבר 1939, היו הקושרים חסרי יכולת לפעולה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך את מאמצי הקושרים לקשים בהרבה. הלדר המשיך להתנגד למהלכיו של היטלר. בסוף שנת 1939 ותחילת שנת 1940 התנגד למהלכים שתכנן היטלר לפלישה לצרפת, ונשאר בקשר עם הקושרים באמצעות הגנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל. הדיבורים על הקשר החלו שוב לצבור תאוצה, ועתה עלה הרעיון לחסל את היטלר באמצעות פצצה. קושרים התגלו גם במטה הצבא בצוסן וכינו עצמם "קבוצת צוסן".