cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי הודו–קפריסין
היסטוריה
נשיא הודו, ורהגירי ונקטה גירי, ביקר בקפריסין ביולי 1972. במהלך הביקור חשפה ממשלת קפריסין פסל חזה של מהטמה גנדי שהוצב בפארק העירוני ניקוסיה ליד בית הפרלמנט. זהו פסל החזה היחיד של מנהיג זר בפארק. הנשיא רמזוואמי ונקטרמן ערך ביקור ממלכתי בקפריסין בספטמבר 1988. ראש הממשלה אינדירה גנדי ביקרה בקפריסין בספטמבר 1983. במהלך ביקור זה נקראה השדרה בה נמצא בית הנבחרים של קפריסין על שם ג'ווהרלל נהרו.
ראש הממשלה אטאל ביהארי ואג'פאיי ביקר בקפריסין באוקטובר 2002. במהלך הביקור הכריזה קפריסין על תמיכתה במועמדותה של הודו כחברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם. הנשיאה פרטיבה פטיל ביקרה במדינה באוקטובר 2009. הנשיא טאסוס פאפאדופולוס ביקר בהודו באפריל 2006.
הגברת הראשונה של קפריסין, לילה ארולקר, רעייתו של הנשיא גלפקוס קלירידיס, נולדה באחמדאבאד והייתה ממוצא יהודי הודי. אביה, ד"ר אברהם ארולקר, היה רופאו האישי של מהטמה גנדי בלונדון בספטמבר 1946. הרחוב בניקוסיה עליו שוכנת הנציבות העליונה של הודו נקרא על שם אינדירה גנדי. בהודו, שדרה בניו דלהי נקראת על שם הארכיבישוף מקאריוס השלישי.
יחסים כלכליים
הסחר הדו צדדי בין קפריסין להודו הסתכם בשנת 2015 ב-76.5 מיליון אירו. קפריסין ייבאה בשווי 64.5 מיליון אירו וייצאה להודו בשווי 11.1 מיליון אירו סחורות. הסחורות העיקריות שיוצאו מהודו לקפריסין היו כימיקלים אורגניים, זרעי שמן, פירות אוליאגים, דגים וחסרי חוליות מימיים אחרים, כלי רכב ואביזרים וברזל ופלדה. הייבוא העיקרי של הודו מקפריסין היה אלומיניום ומוצריו, עיסת עץ, ברזל ופלדה, מכונות, דוודים, מנועים ופלסטיק.
בין אפריל 2000 לספטמבר 2015 השקיעה קפריסין סך מצטבר של 8.328 מיליארד דולר והפכה אותה למשקיעה FDI השמינית בגודלה בהודו. רוב ההשקעות הן בענפי הבנייה והנדל"ן.
DTAA
הסכם הימנעות ממס כפול בין קפריסין להודו תוקן בשנת 2016.
התפתחויות אחרונות
ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי פגש את נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדס בניו יורק. שם הודו וקפריסין הסכימו לשפר את הסחר כמו גם את יחסי האנשים לטובת אזרחי שתי המדינות. הודו הרגיעה את תמיכתה בקפריסין ביחס לשלמותה הטריטוריאלית.
This Is Love (שיר של ויל.איי.אם)
This Is Love (בעברית: זו אהבה) הוא שיר שנכתב והוקלט על ידי זמר ההיפ-הופ האמריקאי ויל.איי.אם לאלבום האולפן הרביעי שלו, Willpower, בהשתתפות הזמרת-יוצרת ההולנדית אווה סימונס. השיר פורסם כסינגל המוביל של האלבום ב-1 ביוני 2012, והושמע לראשונה ב-Capital FM ב-14 במאי 2012. הקליפ, שבוים על ידי ויל.איי.אם עצמו, פורסם ב-25 במאי 2012.
רקע ופיתוח
השיר הופק על ידי Swedish House Mafia, סטיב אנג'לו וסבסטיאן אינגרוסו. העבודה על השיר החלה בסוף דצמבר 2011. השיר הוקלט ונערך חלקית מחוץ לאולפני ההקלטה, במחשב הנייד האישי של ויל.איי.אם. אווה סימונס, שמבצעת את השיר, התבקשה באופן אישי על ידי ויל.איי.אם עצמו לבצע את השיר. לפי דבריה ל-MTV News:
"'הוא סופר יצירתי, ואנחנו בסוג של אותה אנרגיה: אנחנו לא יכולים לשבת בשקט. היינו באולפן, והיה לו את השיר הזה, והוא הציע, 'אווה, היית רוצה לעשות את השיר הזה איתי?' והקלטנו כבר כמה רצועות בעבר, אז הוא יודע למה אני מסוגלת, והוא סמך עלי. אנחנו לא באמת מכירים כל כך הרבה זמן, אבל הוא סומך עלי. הקלטתי את השיר, והוא ערך אותו במחשב הנייד שלו ... וזה נגמר. זה כל כך יפה - לא רק שהוא סופר יצירתי ויודע מה הוא רוצה, אלא שהוא גם רואה כשאנשים אחרים הם יצירתיים. הוא לא מפחד לשתף פעולה'."
וידאו קליפ
הקליפ לשיר צולם בלונדון, בריטניה, וחלקו צולם בגדה הדרומית של נהר תמזה ליד גשר מצודת לונדון, באמצע מאי. הקליפ פורסם דרך VEVO ב-25 במאי 2012.
הצלחה מסחרית
השיר הוא רצועת הסולו הראשונה של ויל.איי.אם שהגיעה למקום הראשון בבריטניה, שם נמכרו 102,000 עותקים בשבוע הראשון למכירה. בסך הכל, נמכרו 403,000 עותקים בבריטניה בשנת 2012, וזה היה הסינגל ה-39 הנמכר ביותר של שנת 2012. השיר הגיעה לעשירייה הפותחת ב-17 מצעדי מדינות ברחבי העולם, והגיעה לראשם של 10 ממצעדים אלו.
אייל הכרמל
אייל הכרמל (שם מדעי: Capreolus capreolus) הוא מין של אייל קטן מהסוג אייל הסבך החי ביערות באירואסיה וכיום גם הושב לישראל.
מאפיינים
זהו אייל קטן יחסית באורך גוף ממוצע של 95-135 ס"מ וגובה של 63-67 ס"מ בכתפיים. משקלו מגיע ל-15-35 ק"ג, כשהזכרים מעט גדולים מהנקבות אך לא באופן משמעותי, כמו אצל איילים אחרים. האיילים מאזור אוראל וצפון קזחסטן גדולים יחסית ומגיעים לאורך 145 ס"מ, לגובה 85 ס"מ בגובה הכתפיים ולמשקל של עד 60 ק"ג. אייל זה בעל רגליים קצרות יחסית והוא אצן חלש.
תפוצה
תפוצתם של איילי הכרמל כיום היא במערב אירופה, מאגן הים התיכון ועד סקנדינביה, ומהאיים הבריטיים עד הקווקז כשבצפון הקווקז תפוצתו נפגשת עם קרובו האייל הסיבירי. הוא חי בגבעות והרים עם חורש פתוח בעל סבכים מפוזרים המשמשים לו מחסה מטורפים כמו זאבים, דובים, נמרים ותנים.
בישראל
בעבר אייל הכרמל (מתת המין Capreolus capreolus coxi), היה נפוץ בישראל עד לתחילת המאה ה-20, כשהוא חי בחורש הים תיכוני בגליל ובכרמל, שממנו קיבל את שמו.
הנרי בייקר טריסטראם (1866 ו-1876) דיווח על איילי כרמל בגבעות בצפון-מזרח הגליל ובכרמל. ישראל אהרוני (1908) דיווח על שימוש בקרני אייל הכרמל בתעשיית הצמר בסביבות צפת, ולהערכתו היו בסביבותיה של צפת בלבד כמה מאות זוגות. אהרוני (1946) תיאר בספרו "זכרונות זואולוג עברי" כיצד רכש את ראשו של הפרט הישראלי האחרון של אייל הכרמל - זכר בן שנתיים - שניצוד בסביבות עספיא בשנת 1912. בני המושבה הגרמנית בחיפה נהגו לצוד אותו בימי ראשון, והשתמשו בבשרו לבשל לעצמם מאכלים.
האייל הושב כיום לטבע כשלחי בר כרמל הובאו איילי כרמל מאיטליה, צרפת והונגריה. בשנת 1997 שוחררו לטבע 8 איילי כרמל ברמת הנדיב שבדרום הר הכרמל, סמוך לזכרון יעקב. כיום חיים שם 10–15 פרטים, וכמה מהם נפוצו אף לחוף הכרמל הסמוך.
בסוף שנות השישים החלה רשות שמורות הטבע בפרויקט מיוחד להשבת חיות התנ"ך לטבע הארץ. לצורך כך הובאו לחי-בר מינים שונים של בעלי חיים שנכחדו מהארץ על מנת שישמשו כגרעין רבייה. בין החיות שהובאו היו גם איילים אירופאים מאותו המין של אייל הכרמל. האיילים שוכנו בחי בר-כרמל, ולאחר שהזדווגו בהצלחה והולידו צאצאים, הוחלט לשחררם לטבע באופן מבוקר. השחרור הראשון נערך בשנת 1996, אז שוחררו חמישה איילים באזור החי-בר בכרמל, אך אף אחד מהם לא שרד. בעקבות הכישלון הוחלט לשחררם בשנים שלאחר מכן בדרך שונה איילים באזור רמת הנדיב ומאוחר יותר גם בהר חורשן. ב-2014 העריך מנהל חי-בר כרמל כי איילי הכרמל מצליחים לשרוד באופן טוב בטבע ואף להביא עופרים חדשים לעולם. עם זאת הם עדיין מאוימים בידי טריפה, בעיקר מכלבים שהתפראו ומתנים.
בתרבות
תיאורים מציאותיים, צבעוניים וחיוניים של אייל הכרמל תועדו בכמה פסיפסים בישראל. שניים מפסיפסים אלו מוצגים לקהל והם ארמון פסיפס הציפורים בקיסריה הפתוח לציבור חופשי וקטע פסיפס מכנסיית אל-מכר שמוצג בחצר בית המשפט העליון בירושלים. פסיפסים נוספים בהם עוטר אייל הכרמל לא נגישים לקהל: קפלת אל חמאם מבית שאן העתיקה, פסיפס כנסיית המרטיר מבית שאן ופסיפס כנסיית נהריה. בפסיפס בית הכנסת העתיק של עזה עוצב אייל הכרמל בקטע שלמרבה הצער נהרס.
הסמל המוכר של דואר ישראל ובעבר של רשות הדואר, הוא אייל הכרמל.
קרחון קליבלנד
קרחון קליבלנד (באנגלית: Cleveland Glacier) הוא קרחון יובלי, הזורם באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
מוצאו של הקרחון בהר מוריסון ובהר ברוגר, והוא זורם לכיוון מזרח - דרום-מזרח.
הקרחון נשפך אל קרחון מקאיי, בסמוך ממערב להר מרסטון.
רוחבו של הקרחון 4 קילומטרים.
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי משלחת החקר הבריטית לאנטארקטיקה (משלחת טרה נובה), אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1910–1913.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי פרנק דבנהאם, שהיה חבר במשלחת טרה נובה.
דבנהאם קרא לקרחון על שם נעוריה של אמו.
לקריאה נוספת
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Including the Off-lying Islands South of Latitude 60°, P 200
• United States. Defense Mapping Agency. Hydrographic Center, Sailing Directions for Antarctica: Includes Islands South of Latitude 60°, P 240
תומאס נקונו
תומאס "תומי" נקונו (באנגלית: Thomas N'Kono; נולד ב-20 ביולי 1956 בדיזאנגה שבקמרון) הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת השוער בעיקר באספניול ובנבחרת קמרון.
קריירת מועדונים
נקונו שיחק במועדונים הקמרונים קאנון יאונדה, עמו זכה במספר תארים, וטונר יאונדה לפני שעבר בשנת 1982 לאספניול מליגת העל הספרדית, זאת לאחר מספר הופעות מצוינות עם נבחרת קמרון במונדיאל 1982. הוא זכה באותה שנה בתואר כדורגלן השנה באפריקה, תואר בו זכה גם בשנת 1979.
במדי הקטלאנים פספס נקונו משחקים מעטים, וערך למעלה מ-300 הופעות בכל המסגרות. הוא אף העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אופ"א 1988, שם הפסידה בדו-קרב פנדלים לבאייר לברקוזן. עם זאת, בעונת 1989/1990 לא הצליח נקונו למנוע את ירידתה של אספניול לליגה הספרדית השנייה, וכאשר היא חזרה לליגה הראשונה לאחר עונה אחת, הוא היה שוער מחליף לויסנטה ביורון הצעיר.
לאחר שעזב את אספניול המשיך נקונו לשחק בספרד במשך שלוש שנים, בהן שיחק בסבאדל מהליגה הספרדית השנייה ובל'הוספיטלט מהליגה הספרדית השלישית. נקונו פרש זמן קצר לאחר שהגיע לגיל 40, לאחר ששיחק בקלוב בוליבר מליגת העל הבוליביאנית.
קריירה בינלאומית
נקונו יצג את נבחרת קמרון במשך כמעט שני עשורים, ושיחק בשלושה טורנירי גביע העולם: 1982, 1990 ו-1994. בשני הטורנירים הוא היה השוער הראשון והבלתי מעורער של הנבחרת, ובשלישי, כשהוא בן 39, לא לקח חלק. בסך הכל ערך נקונו 112 הופעות במדי הנבחרת.
קריירת אימון
בעבר שימש גם כמאמן השוערים של נבחרת קמרון. לאחר פרישתו של אוטו פפיסטר מאימון הנבחרת, שימש נקונו כמאמן הזמני שלה. חודש לאחר מכן החליף אותו פול לה גן, והוא חזר לתפקידו כמאמן שוערים.
חיים אישיים
ג'אנלואיג'י בופון הצהיר כי החליט לשחק בעמדת השוער לאחר שראה את ביצועיו של נקונו במונדיאל 1990. בנו הבכור של בופון קרוי לואיס תומאס, כמחווה לנקונו.
נטלי ביי
נטלי מארי אנדרי ביי (בצרפתית: Nathalie Marie Andrée Baye; נולדה ב-6 ביולי 1948) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון צרפתייה. לאחר שרכשה השכלה בדרמה ובריקוד, החלה ביי להופיע ב-1970. היא שיחקה בלמעלה משבעים סרטים וזכתה בארבעה פרסי סזאר על תפקידיה בסרטים: הילוך איטי (Sauve qui peut (la vie (1980), Une étrange affaire (1981), זעם בסמטאות (La Balance) (1982),  ו- Le Petit Lieutenant (2005). היא הייתה מועמדת לפרס חמש פעמים נוספות.
ילדות ונעורים
נטלי ביי נולדה במנוויל, אר, נורמנדי לזוג הציירים קלוד ביי ודניז קוסטה.
בגיל 14 היא הצטרפה לבית הספר לריקוד במונקו. שלוש שנים אחרי כן עברה לארצות הברית. עם שובה לצרפת היא המשיכה לרקוד אבל נרשמה גם לבית הספר למשחק Cours Simon והתקבלה לקונסרבטוריון הלאומי הגבוה לאמנויות הדרמה, אותו היא סיימה ב-1972 כשהיא קטפה את הפרס השני בקומדיה, קומדיה דרמטית ובתיאטרון זר.
השנים הראשונות
ב-1981 היא זכתה בפרס סזאר הראשון שלה, לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט הילוך איטי (Sauve qui peut (la vie של ז'אן-לוק גודאר. אחריהם הגיעו שובו של מרטין גר וזעם בסמטאות (La Balance).
היא זכתה בשני פרסי סזאר נוספים כשחקנית הטובה ביותר בסרט Une étrange affaire, וכשחקנית הטובה ביותר בסרט זעם בסמטאות (La Balance) מ-1982. מערכת יחסים בת ארבע שנים עם ג'וני האלידיי הפכה את השניים לזוג ידוענים. בתם לורה היא השחקנית לורה סמט.
אחרי שעברה לתפקיד מסוג חדש כשגילמה את דמותה של יצאנית בסרט זעם בסמטאות (La Balance), היא הרחיבה את מגוון התפקידים שלה לדמויות פחות ברורות, כמו בסרטים J'ai épousé une ombre ו-En toute innocence. ב-1986 היא שבה לתיאטרון והופיעה בתפקיד אדריאנה מונטי.
בשנות ה-2000
בשנת 2000 כיכבה בסרט זוכה הפרסים "ונוס ביוטי" (Venus beauté) שביימה טוני מרשל. בה כיכבה לצד, סמואל לבהיאן, בול אוז'ייה, מתילד סינייה ואודרי טאטו. הסרט, שזכה בארבעה פרסי סזאר, עוקב אחר הרפתקאות רומנטיות ומיניות של שלוש עובדות במכון קוסמטיקה, ודרכן סיפורים על התבגרות ואהבה.
בשנת 2002 שיחקה בסרט "תפוס אותי אם תוכל" דרמת מתח בבימויו של סטיבן ספילברג, בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, טום הנקס וכריסטופר ווקן.
בשנת 2003, כיכובה בסרט "פרח הרוע", סרטו של קלוד שברול.
בשנת 2004, שיחקה בסרט "מחכה לך", דרמה רומנטית שהייתה סרטו הראשון של תיירי כליפה, עיתונאי ומבקר קולנוע ותיק שהחליט לעבור לעבוד מאחורי המצלמה.
בשנת 2006 שיחקה במותחן "אל תגלה", המבוסס על רומן מאת הרלן קובן.
בשנת 2007 כיכבה בסרט "לאהוב את מישו", דרמה היסטורית על מלחמת העצמאות של אלג'יריה.
בשנת 2009, שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "ג'יגולו צרפתי", על אשה מבוגרת ומצליחה שנוהגת לשכב עם זונות ממין זכר, ומתאהבת באחד מהם
בשנת 2016 שיחקה לצד מריון קוטיאר בסרט "זה רק סוף העולם" של הבמאי הקנדי קסבייה דולן.
בשנת 2022 תשחק בסרט הבריטי "אחוזת דאונטון 2: עידן חדש"; אשר מבוססת על הדרמה התקופתית אחוזת דאונטון.
חיים אישיים
בשנת 1972, בגיל 24, ביי שיחקה בהופעת הבכורה שלה בקולנוע ופגשה את אהבתה הגדולה הראשונה, פיליפ ליוטארד, שעזב את אשתו וילדיו עבורה. בני הזוג נפרדו בשנת 1982.
בתוכנית טלוויזיה באפריל 1982 פגשה את ג'וני האלידיי, הרומן שלהם הפתיע את הסובבים אותם. בנובמבר 1983 נולדה בתם לורה סמט, שהייתה בת שנתיים כשהוריה נפרדו.
בשנות התשעים היא הייתה בת זוגו של ז'אן לואי בורלו, שהיה אז ראש עיריית ולנסיין.
האבודים - שישה מתוך שישה מיליון
האבודים: שישה מתוך שישה מיליון (באנגלית: The Lost: A Search for Six of Six Million) הוא ספר רב-מכר שנכתב על ידי הסופר היהודי-אמריקאי דניאל מנדלסון, ופורסם בספטמבר 2006. הספר זכה לשבחי ביקורת כפרספקטיבה חדשה על זיכרון השואה. הוא זכה בפרסים רבים ביניהם: פרס המבקרים האמריקאים, פרס מדיסיס הצרפתי, פרס הספר היהודי הטוב ביותר, והוכתר כספר הטוב ביותר בשנת 2006 בניו יורק טיימס, וושינגטון פוסט והבוסטון גלוב.
הספר "האבודים" מספר על מסעותיו של מנדלסון ברחבי העולם בחיפוש פרטים על חייהם וגורלם של אחיו של סבא מצד אמו, שמואל (שמיל) ייאגר, אשתו, אסתר, וארבע בנותיהם שהתגוררו בבולחוב שבגליציה המזרחית, ונהרגו במהלך הכיבוש הנאצי. לדברי המחבר, "הספר שלי מנסה לברר בדיוק, במיוחד, מה קרה לאנשים האלה".
בספר משולבים תיאורים של האקציה שהתחוללה בבולחוב:
האקציה
האקציה השנייה התחוללה כשנה לאחר האקציה הראשונה, ב-3–5 בספטמבר 1942. באקציה זו נרצחו כ-1,500 יהודים, וכ-2,000 נוספים שולחו ברכבות משא להשמדה בתאי גזים במחנה ההשמדה בלז'ץ.
על האקציה השנייה העידה בשנת 1946 מטילדה גלרנטר:
אנדרה ליכנרוביץ'
אנדרה ליכנרוביץ' (בצרפתית: André Lichnerowicz; 21 בינואר 1915 - 11 בדצמבר 1998) היה מתמטיקאי צרפתי אשר עסק בגאומטריה דיפרנציאלית ומתמטיקה פיזיקלית. פרופסור בקולז' דה פראנס.
אודות
אביו, ממוצא פולני, היה מורה לתרבויות הקלאסיות ואמו מורה למתמטיקה. ליכנרוביץ' למד באקול נורמל סופרייר, שם סיים את לימודיו בשנת 1936. הוא למד גאומטריה דיפרנציאלית אצל אלי קרטן ובשנת 1939 סיים דוקטורט.
בשנת 1967 הקימה הממשלה הצרפתית את ועדת ליכנרוביץ' שהייתה מורכבת מ-18 מורים לבדיקת החינוך המתמטי. הוועדה המליצה על תוכנית לימודים המבוססת על לוגיקה ועל תורת הקבוצות. כמו כן המליצה על הוראת המספרים המורכבים לתלמידים בתיכון.
קנידוגלניס מקרוצפלוס
קנידוגלניס מקרוצפלוס (שם מדעי: Cnidoglanis macrocephalus) הוא מין של דג גרם ממשפחת השפמיתיים. הוא חי בטבע באוסטרליה ובניגוד למרבית השפמנונאים הוא יכול לחיות במי ים. דג זה הוא המין היחיד בסוגו.
הדג מצוי לאורך החופים של מזרח אוסטרליה מחוף "Main Beach" בקווינסלנד עד ל-"Jervis Bay" בניו סאות' ויילס, דרך "Kingston SE" שבאוסטרליה הדרומית, איי Houtman Abrolhos, אוסטרליה המערבית ובטסמניה ולרוב הוא מצוי לאורך המים הרדודים במים צלולים חוליים או במים עכורים יותר ולרוב על סלעים או על מצע ערוגות אצות. הם מצויים גם בשפכי נהרות.
הדג מגיע לאורך 91 ס"מ ולמשקל של עד 2.5 ק"ג. הוא בעל זיזים חדים לאורך הסנפירים והחלק האחורי שלו רירי ונקי מסנפירים כמו צלופח. הקוצים שלו חדים ובתוכם ארס כואב מאוד, אם כי אינו קטלני. אין מרפא לארס אך אפשר לשטוף את האזור הנגוע במים רותחים, אשר ממיסים את רוב הארס וגורמים לדנטורציה.
שנונית השפלה
שׂנונית השפלה (שם מדעי: Acanthodactylus schreiberi) היא מין של שנונית ממשפחת הלטאיים, המזכירה במראה את שנונית הנחלים. היא נפוצה בישראל, קפריסין, לבנון וטורקיה.
קנידוגלניס מקרוצפלוס
הדג ישחה גם ביום אך הוא פעיל בעיקר בלילה, אז הוא מחפש על הקרקעית סרטנים, אמפיפודים, פראונים, תולעים רב-זיפיות, רכיכות ים (צדפות וחלזונות), אצות וזבל. הצעירים ניזונים בעיקר מחסילונים ולעיתים גם מדגיגים. הדג עצמו יכול להיטרף בידי דגים גדולים יותר או עופות ימיים כמו קורמורנים או שקנאי אוסטרלי.
שנונית השפלה
מאפיינים
צבעה צהבהב עד חום. לאורך גופה ישנם פסים אורכיים מנומרים המלווים בכתמים כהים ובהירים המופרדים על ידי פסים דקיקים בהירים. פסים אלה נהיים מטושטשים יותר עם ההתבגרות. אורכה לרוב עד 25 ס"מ, ובאורח נדיר - יותר מכך. כמו בשנונית הנחלים, אורכו של הזנב הוא כשני שלישים מאורך הגוף, ואף יותר (כאשר מדובר בזנב מקורי, כלומר, כזה שלא התחדש לאחר קטיעה). לקשקשי הגב יש קרינים, כשבחלקו האחורי של הזנב הם גדולים, וככל שמתקרבים לראש הם קטנים.
שנונית זו נראית בעיקר בבוקר. כשחם מאוד היא מסתתרת באזורים מוצלים או בתוך מחילתה, ובזמן החורף היא פועלת בשעות החמימות יותר של היום.
בארץ ישראל נפוץ התת-מין הסורי (syriacus), המצוי בחבל עזה ולאורך החוף מדרום עד לצפון בלבנון. באזורים הבנויים, השנונית אינה מצויה עוד. בישראל, שנונית השפלה נפוצה בקרקעות חוליות לרבות כורכר וחול כתום ("חמרה") לאורך מישור החוף, השרון, חוף הכרמל, מישור החוף הצפוני עד לגבול הלבנון. מצפון לנחל הירקון, היא תימצא גם בחולות ניידים מאוד, עד לעורף חוף הים ממש, ולעיתים באוכלוסיות הללו צבע הלטאות בהיר מאוד ומזכיר את שנונית החולות במבט ראשון. מדרום לנחל הירקון, קיימת חפיפה בתפוצת שנונית השפלה ושנונית החולות, ואנו עדים לחלוקה בין שני המינים ברמת תת-בתי הגידול שבשטח: שנונית החולות מאכלסת חולות נודדים ומיוצבים-למחצה, וככל שהחולות יותר מיוצבים (פחות נודדים) היא נעלמת ומחליפה אותה שנונית השפלה. בדרום מישור החוף, שני המינים הללו מהווים הלכה למעשה סמנים (אינדיקטורים) לרמת יציבות החולות, למשל במחקר ארוך-הטווח הנערך בשמורת חולות ניצנים. מחקר שנערך בעבר בחולות חולון מצא ששני המינים מסוגלים לחיות באותו אזור בזכות חלוקת משאבים שונה בכל מין, אשר מונעת תחרות ישירה בשנים בהן תנאי האקלים וכמות המזון ממוצעים; בשנת בצורת עלולה להיווצר תחרות ביניהם.
בעונת הרבייה, הזכרים בולטים בפס צהוב ובזנבם המעובה. הזכרים והנקבות הצעירים בולטים בזנב תחתון ורוד עד אדמדם או כתמתם. אצל הנקבות הזנב הוא בצבע זה כל חייהן. חלק מהפרטים כהים יותר וחלק פחות, בדומה לזוחלים רבים אחרים. גחון הגוף לבן ומבריק בצבע כחלחל. הזכרים גדולים מהנקבות באופן ניכר. השנונית מטילה בין שש לשמונה ביצים באביב והן בוקעות לרוב כשמונה עד תשעה שבועות לאחר מכן. בדומה לשנוניות אחרות, הצעירות שבוקעות בעלות רגליים מוכתמות בכתמים עגלגלים.
שנונית השפלה נטרפת על ידי דורסים, חתולים, כלבים ונחשים. ההסוואה מקלה על ההתגוננות, אולם מרגע שכשלה, תגיב השנונית בריצה לצל הקרוב ביותר, או למחילה של שנונית אחרת.
סולמית יקרה
סולמית יקרה (שם מדעי: Epitonium scalare) הוא מין של חילזון ימי טורף בסוג סולמית (אפיטוניום) שבמשפחת Epitoniidae (סולמיים, אפיטוניים) בענף חלזונות עילאיים. השם העממי האנגלי של החילזון, "Precious Wentletrap" (״קונכיית מדרגות ספירליות יקרה"), נובע מהצורה הייחודית של הקונכייה שלו - קונכייה מגדלית סלילית שלאורכה שורת טבעות או צלעות מעגליות העוטפות את פיתולי הקונכייה. בשל יופייה ונדירותה הפכה קונכייה זו למבוקשת ויקרה מאוד, ולכן הקידומת Precious - יקר.
חילזון זה נפוץ באזור האוקיינוס ההודי ומערב האוקיינוס השקט, בעיקר בים סוף (הים האדום), חופי מדגסקר ודרום אפריקה וסביב האיים של פיג'י ויפן. החילזון לא נצפה עד כה בחופי ישראל, אולם קיימים בהם מינים אחרים בני הסוג סולמית, כגון סולמית סתומה Epitonium lamellosum, הדומים לו באופן כללי.
הקונכייה
הקונכייה שלו נחשבת ליפה ומרשימה במיוחד, והיא אחת הגדולות במשפחת הסולמיים, שמכונים גם Wentletraps. גודלה נע בין 25 ל-72 מילימטר, כך שהקונכיות הגדולות יכולות להגיע למעל 7 סנטימטר באורך. צבע הקונכייה הוא לבן עד קרם בהיר. צורתה מגדלית סלילית ופיתוליה תפוחים ועגולים, ואינם חופפים. לפרט בוגר יש בדרך כלל 6–9 פיתולים. לאורך ציר הפיתול משובצות במרווחים אחידים טבעות לבנות (מעין צלעות מעגליות) העוטפות את פיתולי הקונכייה ומחזקות אותה. צלעות טבעתיות אלה מאפיינים את המשפחה והעניקו לה את שמה העממי: ונטלטרפ - Wentletrap, בהולנדית: wendeltreppe, שפירושו "מדרגות לולייניות" או "מדרגות ספירליות". גם השם העברי "סולמית" מקורו בטבעות אלה המזכירות שלבים של סולם ספירלי המתפתל לאורך הקונכייה.
אורח חיים
הסולמית חייה על קרקעיות חול וטין בתוך הים, תזוזתה מועטה מאוד ומלבד גיחות תקופתיות לאכילה ורבייה, רוב הזמן היא מחופרת בסמוך לטרף שלה - בעלי חיים ישיבים (כלומר, כאלה הקבועים במקומם), בעיקר בני מערכת הצורבים (אלמוגים ושושנות-ים).
מלכת הלבבות (שיר)
מלכת הלבבות (מוכר כ"אני מלכת הלבבות") הוא שיר שהוקלט על ידי הדרוזית-ישראלית אסאלה. השיר יצא לאור בשנת 2003, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ, כסינגל מתוך אלבום הבכורה שלה, מלכת הלבבות. במרוצת השנים, הוקלט השיר עשרות פעמים ובוצע בידי עשרות מוזיקאים שונים, כדוגמת רינת בר (שהקליטה אותו פעמיים), גלית סדן, שרי סולטאן, אופיר יצחקי, שונטל, וכולי.
סולמית יקרה
תזונה
רוב מיני הסולמית מתמחים בטריפת שושנות-ים ומנהלים איתן יחסים של טפילות חיצונית. הם מתחפרים לידן ופעם בכמה זמן יוצאים ממחבואם וניזונים מהן. הסולמית שולפת חדק ארוך מאוד (אורכו מגיע לעיתים לפי 4 מאורך הקונכייה), מפרישה חומרים משתקים ומרדימים, ובעזרת המשננת חותכת זרוע משושנת-הים ובולעת אותה וכן תולשת בשר מגוף שושנת-הים ואוכלת אותו. הסולמית מקפידה לא להרוג את שושנת-הים שממנה היא ניזונה (הפונדקאית) אלא רק לפצוע אותה על מנת שתוכל לאכול ממנה שוב ושוב. מינים שונים של סולמית ניזונים גם מחלקים אחרים בשושנת-הים. יש מינים של סולמית שמתמחים באכילת שושנת-ים ממין מסוים וביניהם לבין שושנות-הים מתנהל מרוץ חימוש כימי, שכן הסולמיות מפתחות חסינות לתאים הצורבים של שושנות-הים.
רבייה
אצל הסולמית קיימת דו-מיניות עוקבת: היא מתחילה את חייה כזכר וכשהיא גדלה ומתבגרת היא הופכת לנקבה. הנקבות גדולות פי 3 מהזכרים. לא ברור עדיין כיצד הזכר מפרה את הנקבה, אך אחרי שהיא הופרתה, הנקבה מטילה כ-100 כמוסות בלילה בסמוך לפונדקאית. כל כמוסה מכילה כ-250 ביצים מוקפות בחלמון. מן הביצים בוקעים וליגרים זעירים שחיים במשך כחודש בפלנקטון, ואז שוקעים לקרקעית ומתגלגלים לגרסה קטנה של הצורה הבוגרת. הם גדלים מהר בתחילת חייהם ולא מפסיקים לגדול עד יום מותם.
מלכת הלבבות (שיר)
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי יוסי גיספן והולחן על ידי עדי לאון. האודיו הרשמי של "מלכת הלבבות" הועלה ליוטיוב ב-18 בדצמבר 2013, כעשור לאחר יציאתו המקורית של השיר. הוא הצליח לצבור כחצי מיליון צפיות ונחשב לנצפה ביותר של אסאלה. גרסתה של רינת בר ל"מלכת הלבבות" הצליחה לצבור למעלה מ-2.2 מיליון צפיות.
הופעתה של אסאלה עם "מלכת הלבבות" בתוכנית הטלוויזיה "אייל גולן קורא לך" פורסמה בשנת 2020.
סן ויסנטה
סן ויסנטה (בספרדית: San Vicente) היא עיר שנוסדה רשמית ב-27 בספטמבר 1961 והיא נמצאת בפרובינציית מיסיונס שבארגנטינה.
תנועה ותחבורה
העיר ממוקמת ליד הכבישים 13, 14 ו-212.
חינוך
בסן ויסנטה ישנם 26 בתי ספר ו-3 מוסדות להשכלה גבוהה.
בשנת 2002 הוקם בעיר מוזיאון במלאת 28 שנים למותו של חואן פרון. הוא מציג את תשע שנות שלטונו של פרון כתור הזהב של ארגנטינה המודרנית.
קרון מתים
קרון מתים היא מכונית לוויות המותאמת להנעה ושינוע של ארונות מתים. נהוג להשתמש במכוניות אלה לשינוע המתים ממקום הימצאם (מקום המוות, בית חולים או אגף נתיחה שלאחר המוות) אל מקום קבורתם או שרפתם.
היסטוריה
קרון המתים התפתח לראשונה ככל הנראה בימי הביניים, כאשר הובלת המתים בארון שכזה לקבורה הייתה פריווילגיה יוצאת דופן. עם השנים החל הדבר להיות נגיש יותר, וכך התפתח המנהג של הסעת המתים למקום הקבורה בעזרת הקרון (בעיקר בנצרות, אך גם ביהדות). קרון המתים היה במקור קופסת עץ או מתכת, שעמדה על שלושה או ארבעה גלגלים. לקופסה חוברו "דוקרנים" רבים ששימשו להחזקת נרות או לפידים. הדוקרנים דמו מאוד לשיניים של משדדה, ועל כן נקרא אז במילה הלטינית herpex, שמשמעותה "זוועה". בתחילה היו בני המשפחה והקרובים שסחבו וגררו את הקרון אל עבר מקום הקבורה, אך משנת 1650 בערך החל הארון להיות מקושט ויוקרתי יותר, ובכך גם כבד יותר, ועם הזמן החלו מארגני הלוויה להשתמש בסוסים לשינוע הקרון. בראשית המאה העשרים הוצג לראשונה קרון מתים ממונע. משנת 1907 החל קרון המתים הממונע להיות מקובל יותר, אך עדיין לא נפוץ בעקבות מחירו היקר. רק בשנות ה-20 המאוחרות החל שימוש רחב בקרון מתים העובד על מנוע בעירה פנימית. מאז כניסתם של קרונות המתים הממונעים לשוק, החלו להיווצר דגמים ייחודיים שכיום כמעט שאין דגמים שלא נראים ככה : לרוב מכסה המנוע, "הפרונט", הוא ארוך ודק, והבגאז' של הקרון הוא ארוך מאוד. פנים המכונית ריק מלבד כיסא הנהג, וישנם כמה "תופסנים" על קירות המכונית המאפשרים לכידה של ארון הקבורה ובכך למנוע ממנו להטלטל.
דריק ואן אורדן
ביוגרפיה
ואן אורדן נולד במינסוטה. בשנים 1988–2014 שירת ביחידת אריות הים המשתייכת לפיקוד הלוחמה המיוחדת של צי ארצות הברית. טרם כניסתו לפוליטיקה הופיע ואן אורדן בסרטי קולנוע אחדים, בהם "אקט של גבורה", "לשרוד בטבע", ו"לרוץ עם השטן". בבחירות 2020 התמודד ואן אורדן אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השלישי של ויסקונסין. בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית גבר על ג'סי אבן עם 65.9% מהקולות, אך בבחירות הכלליות הפסיד לחבר הקונגרס המכהן רון קיינד.
בבחירות 2022 שוב הועמד בידי המפלגה הרפובליקנית לייצג את מחוז הקונגרס השלישי של ויסקונסין. בבחירות הכלליות ניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית בראד פאף והביא את המושב לשליטה רפובליקנית לראשונה מאז 1994. הוא הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2023, עם התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית.
יחסי אזרבייג'ן–הודו
יחסי אזרבייג'ן–הודו הם היחסים הדו-צדדיים בין הודו לאזרבייג'ן.
היסטוריה
נשיא הודו סוורפלי רדקרישנן וראש הממשלה ג'ווהרלל נהרו ביקרו בעבר בבאקו. האמן האזרי הנודע ראשיד בהבודוב קידם גם מוזיקה ואמנות אזרית בשתי המדינות. אלמירה רחימובה, זמרת אזרית, למדה גם מחול ומוזיקה הודית בזמן שהותה בהודו.
מתקופת דרך המשי שחיברה את אזרבייג'ן עם הודו ישנן עדויות רבות התומכות בקשרי העבר. מקדשים הינדים כסמל לקשרים הישנים נמצאים גם בבאקו.
יחסים כלכליים
היקף המסחר גדל מ-50 מיליון דולר (2005) ל-250 מיליון (2015). היבוא העיקרי של הודו מאזרבייג'ן הוא נפט גולמי.
תוואי הרכבת גזווין-רשט-אסטארה
שני הצדדים ממלאים תפקיד בבניית קו הרכבת גזווין-רשט-אסטארה (איראן) – אסטארה (אזרבייג'ן) כחלק מהתחבורה הבינלאומי צפון-דרום. בתחילה מוצע להוביל כשישה מיליון טון סחורות מדי שנה ויותר בעתיד בדרך זו. היא צפויה לשפר את יחסי הסחר בין איראן לאזרבייג'ן ובשלב נוסף עשויות להרוויח גם מדינות אחרות, כולל הודו ורוסיה.
יחסים דיפלומטיים
הודו הכירה בעצמאות אזרבייג'ן בשנת 1991. המשלחת הקבועה של הודו בבאקו נפתחה בשנת 1999 והנציגות של אזרבייג'ן נפתחה בניו דלהי בשנת 2004. הסכמים:
הסכם דו-צדדי ראשון נחתם ביוני 1998. ההסכם היה על "חוזה לשיתוף פעולה כלכלי וטכני" שהוביל להקמת ועדת הסחר הבין ממשלתית ההודית-אזרבייג'נית.
אמנות אחרות כוללות:
לאיוש ארנסט
לאיוש ארנסט (בהונגרית: Ernst Lajos; פשט, 29 באפריל 1872 – באביב 1937) היה אספן אמנות יהודי הונגרי, מצנט, מייסד מוזיאון ארנסט, יועץ ראשי לממשלה (משנת 1925).
ביוגרפיה
לאיוש ארנסט נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר מור ארנסט ושל ורוזה שטיינר. ככל הנראה לא למד מעולם היסטוריה של אמנות, הוא לימד את עצמו, כלומר היה אוטודידקט. בשנות ה-80 של המאה ה-19 החל לאסוף יצירות אמנות, והתעניין בעיקר ביצירות היסטוריות הונגריות. בסוף המאה הוא השאיל מיצירות האמנות שלו לתערוכה של גלריה ההונגרית להיסטוריה ולהצגת התערוכה הלאומית של המילניום. הוא אסף יצירות אמנות הונגריות מתחילת המאה ה-20.
כבר בשנת 1894 הפך למייסד הסלון הלאומי, ובשנים 1901 עד 1909 היה מנהל העסקים שלו. בתפקיד זה ארגן כמה תערוכות חיים של יצירות ציירים גדולים של המאה ה-19. לאחר שהוזז מתפקידו הקים את המוזיאון הפרטי הראשון בהונגריה. במאי 1912, נפתח מוזיאון ארנסט בבודפשט, ברחוב נאג'מזה 8. בקומה הראשונה בבית דירות שנבנה באותה תקופה. באולם 14 הייתה תערוכה קבועה ובאחרים נערכו תערוכות מתחלפות. ארנסט המשיך לארגן תערוכות רטרוספקטיבות. קטלוגים מושקעים של התערוכות פורסמו בעריכת בלה לאזאר.
בזמן שגשוג יצירות האמנות, בשנת 1917, החל ארנסט לארגן מכירות פומביות. עד סוף ימי חייו הוא קיים מכירה פומבית פעמיים בשנה. המצב הכלכלי השתנה דרמטית בסוף שנות ה-20 - כתוצאה מהמשבר הכלכלי העולמי ובשל רכישותיו המופרזות, לאיוש ארנסט קרס כלכלית. האוסף שלו היה משועבד במשכון, ולכן הוצגה תערוכה של עבודות שהושאלו בלהמוזיאון הלאומי של הונגריה בשנת 1933.
מותו
לאחר שהמשא ומתן לרכישת האוסף שלו על ידי המדינה נמשך במשך שנים, ארנסט שם קץ לחייו באביב 1937 בגלל בעיות כלכליות. הוא נעלם ב-22 במרץ, וגופתו נמצאה ב-24 באפריל בראצקווה, עיירה שממוקמת בחלק הדרומי של האי צ'פל על הדנובה, דרומית לבודפשט. האוסף שלו נמכר במכירה פומבית שנתיים לאחר מותו בשנת 1939, ורובו נקנה על ידי מוזיאונים הונגריים. לאיוש ארנסט הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
האלבומים המקוריים (אלבום של יוני רכטר)
האלבומים המקוריים - יוני רכטר הוא מארז תקליטורים (אנתולוגיה) של הזמר יוני רכטר, שיצא בשנת 2013 על ידי חברת NMC.
תכולת המארז
האלבומים הכלולים במלואם במארז לפי סדר כרונולוגי:
מנדל כהן
מנחם מנדל כהן (ז' בחשוון תרנ"ו, 25 באוקטובר 1895 - כ"ב באב תש"ל, 24 באוגוסט 1970) היה נגר ירושלמי ידוע, ראש ארגון האומנים ובעלי המלאכה. אחיו הצעיר, אברהם כהן, היה איש מערכת הביטחון ודיפלומט.
פעילותו כנגר
לאחר שנות הוראה החליט כהן להתפרנס מנגרות, מקצוע בו עסקו אביו וסבו. הוא הקים נגריה גדולה בירושלים ופעל גם בתחומים שונים המשיקים לעבודה זו.
נגרייתו של מנדל כהן - "החרש", הייתה הגדולה והמפורסמת שבין הנגריות בירושלים. ראשית פעולתה הייתה בשכונת "נחלת שבעה", בעורף בתי פיינגולד ולפני מלחמת העצמאות עברה לשכונת תל ארזה. נגרייה זו ביצעה עבודות נגרות במבני ציבור חשובים בירושלים ובהם ארמון הנציב, מוזיאון רוקפלר, בניין ימק"א ובית הדואר המרכזי.
מומחיותו הגדולה של כהן הייתה בעבודות בעצי זית ובעיקר במלאכת שיבוץ של פיסות עץ קטנות. אחת מעבודותיו הגדולות בעצי זית היא ריהוט בית הכנסת "בית הכנסת אוהבי ציון" בירושלים, במיוחד ארון הקודש שעיצב האמן זאב רבן ושכהן בנה מתשליבים של פיסות עץ זית.
פעילות ציבורית
בנוסף לעבודתו כנגר אומן היה כהן פעיל ציבור בתחומים הקשורים לעבודתו. הוא היה ממייסדי הירחון המקצועי "הנגר", שנועד לעוסקים בחרושת העץ והמקצועות הקרובים אליה, היה ממקימי 'קופת מלווה וחסכון ופעל בארגון בעלי המלאכה בירושלים. כמו כן, עסק בחידוש מילים ומונחים עבריים בתחום חרושת העץ.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
אוזנן ואן-גלדר
אוזנן ואן-גלדר (שם מדעי: Bauerus dubiaquercus) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הנשפוניים שחי בעיקר באמריקה המרכזית. הוא מדעית לראשונה בשנת 1959 על ידי אוצר המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע, ריצ׳רד ואן-גלדר, ונקרא על שמו. שמו המדעי מורכב משמות של חברי המשלחת שאספו את הדגימה של המין בשנת 1957 בארכיפלג איסלאס מריאס ושל מממן המסע. אוזנן ואן-גלדר קרוב מבחינה פילוגנטית לאוזנן חיוור מצפון אמריקה, ובמקור השניים אף נכללו תחת סוג אחד. כיום, שניהם מוגדרים כטקסונים מונוטיפים ומסווגים יחדיו בתת-משפחה עצמאית Antrozoini לצד מספר מאובנים נכחדים.
תיאור
לאוזנן ואן-גלדר גוף גוצי שמנמן, ראש קצר ומעוגל, עיניים קטנות וכנפיים בינוניות רחבות. החרטום והלוע קצרים ורחבים והשפתיים גדולות; השפה התחתונה גדולה ועבה במיוחד עם תלם עדין במרכזה. אפו של האוזנן קטום כאף החזיר ולו נחיריים עגולים וחזיתיים; בשל כך, הוא מזכיר מאוד בפנים את זיזף הפרחים החי בקריביים. מאחורי האף, יש לאוזנן ואן-גלדר צמד בלוטות נפוחות גדולות במיוחד. האוזניים המשולשות של המין גדולות ורחבות למדי עם צפירים ארוכים ומחודדים, אך עם זאת האפרכסות קצרות בצורה ניכרת משל האוזננים האמיתיים והמדומים. הזנב ארוך ודקיק ומוקף בקרום תעופה רחב.
הפרווה של אוזנן ואן-גלדר ארוכה, צפופה וצמרירית. צבעה הכללי נע בין זהוב לאוכרה, נחושת, חום בהיר, חום אפרורי או חום קפה, כשהשיער בכתפיים, בעורף ובמצח מתכהה לערמוני. הצד התחתון חיוור יותר ונע בין צהבהב לקרם-שמנת או לבנבן. הכנפיים והחצי העליון של האוזניים בצבע שחרחר דהוי והזרועות והשוקיים בצבע בורדו או ורוד מלוכלך. הפנים, הצפירים ובסיס האוזניים בצבע ורוד, בורדו או כתמתם, והנפיחויות מאחורי האף כתמתמות או כהות.
תפוצה ואקולוגיה
אוזנן ואן-גלדר מצוי בעיקר באמריקה המרכזית ומעט צפונה. טווח התפוצה שלו כולל את בליז, ניקרגואה, גואטמלה, קוסטה ריקה, הונדורס ואל-סלבדור והוא מצוי גם בדרום ודרום-מערב מקסיקו ובארכיפלג איסלאס מריאס ששייך מנהלית למדינה המקסיקנית נאיאריט. בית הגידול מורכב מיער נשיר לח, יערות אורן ואלון ויער עננים עד רום 2,300 מטר מעל פני הים.
אוזנן ואן-גלדר נתפס לעיתים רחוקות ברשתות ערפל של חוקרי טבע, ובשל כך מעט מאוד ידוע על אורח חייו. לא ברור האם נדירותו נובעת מפיזור דליל של האוכלוסייה, או מיכולות משופרות של איכון-הד שמסייעות לו להבחין ברשתות מבעוד מועד. האוזנן יוצא לפעילות כשעה לפני השקיעה עד אמצע הלילה ומבלה את שאר הזמן בשינה בחללי עצים, מערות ומבנים נטושים. הוא חי בגפו, בזוגות או בקבוצות קטנות. התזונה שלו מורכבת מחרקים גדולים כתיקנאים וחרגוליים והוא צד את טרפו סמוך לקרקע או לצמחייה נמוכה. האוזננית ממליטה גור יחיד מדי שנה.
מצב
אוזנן ואן-גלדר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שהוא נדיר למדי, נפוץ בדלילות על פני טווח התפוצה שלו, וחווה ירידה משמעותית בשיעור של 30% בין 2001 ל-2018. האיום העיקרי על המין הוא אובדן בית גידול בדמות בירוא יערות, להוציא את מקסיקו.
על בסיס טווח התפוצה של האוזנן, סביר להניח שהוא נוכח באזורים מוגנים רבים במקסיקו ואמריקה המרכזית וגם בשמורות פרטיות בבליז וניקרגואה. בשל הקושי ללכוד את המין בטבע, IUCN ממליץ לבצע ניטור אקוסטי לקריאות הד של עטלפים בטווח התפוצה המשוער, וכך לקבוע האם הוא נפוץ באזורים נוספים.
הדיוויזיה ה-75 (בריטניה)
הדיוויזיה ה-75 של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה.
הקמת הדיוויזיה
ב-16 במרץ 1917 משרד המלחמה נתן ל-EEF אישור להקים דיוויזיה בריטית חדשה מגדודי חי"ר של הכוח הטריטוריאלי שהגיעו למצרים כתגבורת מהודו. אלה היו בעיקר מהדיוויזיות ה-43 (וסקס) וה-45 (וסקס ה-2), שהפליגו להודו ב-1914 כדי להקל על חיילים סדירים. הדיוויזיה קיבלה את המספר 75, והיא כללה את חטיבות הרגלים ה-232, ה-233 וה-234. מייג'ור גנרל פיליפ פיילין מהבריגדה ההודית ה-29 הועלה לפקד על הדיוויזיה החדשה.
החטיבה ה-232 החלה להיווצר במואסקר ב-14 באפריל 1917, אך ב-24 במאי הורה משרד המלחמה לכלול גם כמה גדודי צבא הודו הבריטית כדי לזרז את הקמת הדיוויזיה. הראשון שבהם הגיע מהבריגדה ההודית ה-29 של פיילין. משרד המלחמה החליט ב-11 ביוני שהדיוויזיה צריכה להיות 'הודית', עם הקמת גדוד בריטי אחד ושלושה גדודים הודים לכל חטיבה. אולם הסבה זו הושלמה רק בקיץ 1918. תהליך הרכבת הדיוויזיה נמשך: החטיבה ה-233 החלה להתאסף בזיתון ב-25 במאי 1917, אך אז מונתה על הגנות רפא בסיני והצטרפה לדיוויזיה ה-75 רק ב-18 באוגוסט. הדיוויזיה הוקמה באופן רשמי ב-25 ביוני כאשר החטיבה ה-234 החלה להתאסף באל עריש.
מציאת הארטילריה הדרושה לדיוויזיה היוותה קושי אמיתי. חטיבת שדה חדשה CLXXII הגיעה לאלכסנדריה מבריטניה ב-23 ביולי, ופורקה מיד כדי ליצור את הגרעין של שתי חטיבות טריטוריאליות מהשורה השנייה, CLXXII ו-XXXVII, שקיבלו את מספר היחידות שפורקו בצרפת. חטיבת השדה השלישית הגיעה מדרום אפריקה ביולי, והצטרפה לדיוויזיה ה-75 ב-12 בספטמבר לאחר שאורגנה מחדש וצוידה מחדש בתותחי 18 פאונד. עם זאת, בגלל המחסור בהוביצרים 4.5 אינץ', רק באוקטובר קיבלו החטיבות הבריטיות את סוללות ההוביצרים שלהן, והבריגדה הדרום אפריקאית לא הגיעה אלא רק באפריל שלאחר מכן.
פירוק הדיוויזיה
לאחר סיום הלחימה ב-19 בספטמבר, הדיוויזיה ה-75 ושאר הקורפוס ה-21 נותרו בעבודות שיקום ותיקון דרכים עד שנחתמה שביתת הנשק עם הטורקים ב-31 באוקטובר. שחרור הדיוויזיה החל מוקדם בשנת 1919, אבל הדיוויזיה ה-75 נבחרה לחיל הכיבוש בארץ ישראל. במרץ 1919 היא חזרה לתפקיד חיל מצב במצרים, והפכה לאחראית לאזור הדלתא המזרחית, ששמה שונה לאזור הדיוויזיה ה-75. לדיוויזיה זו צורפו יחידות רבות אחרות. לאחר יולי 1919 החלו הפרעות במצרים לדעוך, ויחידות החלו להתפזר לארצות מולדתם. ב-1 באפריל 1920 הועברו אזור הדיוויזיה והחיילים הנותרים לידי הדיוויזיה ה-10 (אירית) והדיוויזיה ה-75 חדלה להתקיים.
סמל הדיוויזיה
סמל הדיוויזיה נקבע למפתח בעקבות קרב נבי סמואל כדי לסמן את היותה של הדיוויזיה "מחזיקת המפתח" בדרך לירושלים.
טיגריס בנגלי
טיגריס בנגלי (שם מדעי: Panthera tigris tigris) הוא תת-מין של טיגריס. תפוצתו בתת-היבשת ההודית. הטיגריס הוא סמל תרבותי חשוב ברחבי אסיה, ונחשב לחיה לאומית בבנגלדש והודו. הטיגריס הוא טורף-על במקום חיותו אך אוכלוסייתו הצטמצמה בטבע.
מאפיינים
ממוצע המשקל של הזכרים הוא ושל הנקבות. רוב גופו של הטיגריס הבנגלי כתום ומפוספס בפסים שחורים וצרים, למעט הגחון, צידן הפנימי של הרגליים, הלחיים וכתם גדול ליד העיניים, שהם לבנים עם פספוס שחור. פרוותו משמשת כהסוואה טובה בשטחי הביצות ההבילים בהודו ובמישורי העשב היבשים בדרום-מזרח אסיה.
תקיפת אנשים
לעיתים טיגריסים תוקפים אנשים ממספר סיבות ביניהן הגנה על טריטוריה, כאשר הם מופתעים וגם כדי לטרוף אנשים. מקרים נוספים תועדו בתנאי שבי. במספר מקרים טיגריסים שחלו או הזדקנו ואיבדו את כושרם ואת שיניהם הסתגלו לטריפת אנשים עקב קושי בציד של טרף אחר, כשחקלאים החלו להסתובב בקרבת הכפרים ללא השגחה דרך קבע או לאחר שטיגריסים התרגלו לאכול גופות של אנשים שפוזרו. התוקפניים שבטיגריסים הם הטיגריסים השוכנים בסונדרבאנס שם נהרגים 50 עד 60 אנשים בשנה מציד של טיגריסים, אף שלאחרונה התקיפות נמצאות בירידה.
ג'יימס טיסו
ג'יימס ז'אק ז'וזף טיסו (בצרפתית: James Jacques Joseph Tissot; 15 באוקטובר 1836 – 8 באוגוסט 1902) היה צייר צרפתי, אשר התגורר במשך מרבית הקריירה האמנותית שלו בבריטניה.
קורות חיים
טיסו נולד בנאנט שבצרפת. בשנת 1856 החל את לימודיו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux-Arts) בפריז, ולמד תחת ז'אן-איפוליט פלנדרן ולואי למות'. במהלך לימודיו התחבר עם אדגר דגה ועם ג'יימס מקניל ויסלר.
בשנת 1859 הציג טיסו לראשונה את יצירותיו במסגרת סלון פריז: שני דיוקנאות נשים ושלוש יצירות המציגות סצנות מתוך פאוסט.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 החל טיסו לצייר דיוקנאות נשים בסגנון "ג'פונזי" (סגנון בהשפעת האמנות היפנית, בדומה לקלוד מונה ואלפרד סטיבנס).
טיסו השתתף בלוחמה במסגרת מלחמת צרפת–פרוסיה ולאחר מכן לחם במסגרת הקומונה הפריזאית. לאחר תבוסת הקומונה בשנת 1871 עבר ללונדון, והחל לעבוד כקריקטוריסט עבור מגזין ואניטי פייר (כתב עת, 1868), וכן הציג מיצירותיו במסגרת האקדמיה המלכותית.
בשנת 1874 אדגר דגה הציע לטיסו להשתתף בתערוכת האימפרסיוניסטית שארגן, אולם טיסו סירב. באותה שנה הצטרף לאדואר מאנה והשניים ביקרו בוונציה שבאיטליה.
בשנת 1875 פגש טיסו את הגברת קייתלין ניוטון שהפכה להיות ידידתו ודוגמנית ברבות מיצירותיו. בשנת 1876 עברה ניוטון להתגורר בביתו של טיסו, ביער סנט ג'ון שבלונדון, והתגוררה בביתו עד מותה משחפת בשנת 1882.
לאחר מותה של ניוטון שב טיסו לפריז והציג בשנת 1885 בגאלרי סדלמייר (Galerie Sedelmeyer). חמש עשרה היצירות שהציג, שכונו "נשות פריז" (La Femme à Paris) היו שונות בסגנונן מסגנון היצירות שצייר בלונדון.
טיסו מת בדו שבצרפת בשנת 1902 בעת שביקר בשאטו דה בואיון (Château de Buillon), אחוזה אותה ירש מאביו בשנת 1888.
הצליבה, מבט מן הצלב
הצליבה, מבט מן הצלב (באנגלית: Crucifixion, seen from the Cross) היא ציור צבעי מים מעשה ידי הצייר הצרפתי ג'יימס טיסו משנת 1895 - 1896.
היצירה מציגה את אירוע הצליבה של ישו במבט יוצא דופן וייחודית באמנות - נקודת מבטו של ישו בזמן הצליבה.
היצירה הייתה חלק מסדרת ציורים בת 350 ציורי צבעי מים בשם "חיי ישו" (The Life of Jesus Christ) שצוירה על ידי טיסו לאחר חוויה דתית שעבר בעת שביקר בכנסיית סן סולפיס והביקורים שערך במזרח התיכון בעקבות חוויה זו על מנת ללמוד כיצד לצייר את הנופים של ארץ ישראל.
האיורים, ובהם היצירה, הוצגו בפריז (בשנים 1894–1895), בלונדון (1896) ובניו יורק (1898–1899). בשנת 1900 נקנו האיורים על ידי מוזיאון ברוקלין.
גי לרוש
ביוגרפיה
גי לרוש נולד בלה רושל, צרפת. הוא החל את קריירת האופנה שלו בכובענות ומ-1949 עבד עבור ז'אן דס עד שנעשה לעוזרו. ב-1955 הוא ביקר בארצות הברית ובדק שיטות חדשות לייצור בגדים המוניים. הוא ייסד את בית המלאכה שלו לאופנה הגבוהה ב-1956 או 1957 בשדרת פרנקלין רוזוולט ב-1956 או 1957, פריז. בקולקציה הראשונה שלו שהתקבלה באהדה, הוא הציג מחדש צבעים מלאי חיים כמו ורוד, תפוז, אלמוג, טופז, וטורקיז. בגדיו גם הציגו מחשוף בצוואר ובאזור הגב. הוא היה ידוע כצנוע ואדיב בחייו הפרטיים – בניגוד לטבעם היהיר של רוב המעצבים הפריזאיים – הוא עיצב אופנה עילית אבל גם כזו שנשים יוכלו ללובשה ביום יום. והוא השיק קו ביגוד נפרד לשוק האמריקאי.
ב-1966 השיק לרוש את פיג'י (Fidji), הבושם הראשון שלו לנשים, הוא עיצב קולקציה ביגוד לייצור המוני עבור גברים ופתח את בוטיק הגברים של גי לארוש. הוא יצר בשמים נוספים כמו: לרוש הלך לעולמו ב-17 בפברואר 1989 בפריז.
ספורט ברוסיה
הספורט ברוסיה מהווה חלק חשוב מהתרבות הלאומית בה, ונתמך על ידי משרד הספורט הפדרלי. ברוסיה מספר מרכזי ספורט גדולים: צסק"א, ספרטק ודינמו. ענף הספורט הפופולרי ביותר הוא הכדורגל. על פי נתוני ניתוח החיפוש של יאנדקס, דירוג הספורט הפופולרי ביותר בקרב הרוסים: "כדורגל עמד בראש רשימת ענפי הספורט הפופולריים ביותר ברוסיה" עם 5 עד 10 מיליון בקשות חיפוש. הפדרציה הרוסית הצמיחה מספר כדורגלנים, כדורסלנים, טניסאים, לוחמי ג'ודו, וספורטאים שזכו להצלחה בינלאומית. מבין ההישגים הבולטים ישנם זכיות באליפויות עולמיות בענפים שונים. ענפים נוספים הם הוקי קרח, כדוריד, כדורסל, קטרגל, אגרוף, מרוצי מכוניות, כדורעף, אתלטיקה, טניס ושחמט שסיימו את רשימת עשרת הראשונים. ענפי ספורט פופולריים אחרים כוללים בנדי, ביאתלון, החלקה על הקרח, הרמת משקולות, התעמלות, היאבקות, אמנויות לחימה, יוניון רוגבי וסקי.
ברית המועצות התמודדה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הקיץ 1952. ספורטאים סובייטים ומאוחר יותר רוסים מעולם לא סיימו מתחת למקום הרביעי במספר מדליות זהב, ובסך הכל בכמות המדליות שנאספו באולימפיאדת הקיץ בה הם התמודדו. ברוסיה יש הכי הרבה מדליות שנושלו בשל הפרות חוקי סמים בספורט (51 מדליות), הכי הרבה מכל מדינה, כמעט שליש מהסך העולמי. נבחרת רוסיה נאסרה חלקית מהשתתפות באולימפיאדת ריו 2016 ואולימפיאדת החורף 2018 בשל שערוריית הסימום בחסות המדינה. ספורטאים רוסים הורשו להשתתף באולימפיאדת 2018 תחת דגל נייטרלי עם השם "אתלטים אולימפיים מרוסיה".
כדורגל
בליגת העל הרוסית יש תחרותיות גבוהה למדי. שחקנים זרים מוכשרים בולטים רבים שיחקו ומשחקים בליגת העל, כמו גם שחקנים מוכשרים מקומיים התופסים מקום באחד עשר המועדונים הטובים ביותר במדינה.
רוסיה זכתה ב-2 בדצמבר 2018 באירוח גביע העולם, כאשר אירחה את הטורניר לראשונה. האירוע התקיים בתאריכים 14 ביוני עד 15 ביולי 2018, בו הצליחה נבחרת רוסיה להגיע להישג שיא מאז טורניר 1966, כשהגיעה לרבע הגמר לראשונה מאז התפרקות ברית המועצות, שם הפסידה לפיינליסטית בסופו של דבר, קרואטיה. הישג השיא של באירו היה העפלה לחצי גמר ביורו 2008.
כדורגל חופים הוא ענף ספורט פופולרי ברוסיה מאז צמיחתו הבינלאומית בסוף שנות התשעים ועם הקמת גביע העולם בכדורגל חופים על ידי הנבחרות הלאומיות של העמותות החברות בפיפ"א, רוסיה היא בין המדינה המצליחה והדומיננטית ביותר בספורט זה יחד עם ברזיל, ספרד ופורטוגל.
הוקי קרח
ליגת ההוקי הקונטיננטלית (KHL) מורכבת ברובה מקבוצות רוסיות (אך כוללת גם קבוצות פיניות, סיניות, קזחיות ובלארוסיות וכללה גם מועדונים מקרואטיה, צ'כיה) ונחשבת לליגה השנייה בטיבה בעולם, אחרי ה-NHL. קבוצות רוסיות זכו בכל אליפויות KHL.
רוסיה זכתה באליפות העולם מספר פעמים:
כדורעף
זהו אחד מענפי הספורט הפופולריים במדינה, כאשר נבחרת רוסיה זכתה שלוש פעמים באליפות העולם (2002, 2011, 2013), 5 פעמים סיימה כסגנית (1993, 1998, 2000, 2007, 2010) ועוד שישה פעמים סיימה במקום השלישי (1997, 1997, 2001, 2006, 2008, 2009).
נבחרת רוסיה בכדורעף נשים מדורגת במקום החמישי בדירוג העולמי של FIVB.
הישגים שיא של נבחרת רוסיה בכדורעף נשים:
נבחרת רוסיה הצעירה בכדורעף נחשבת לנבחרת מצטיינת והיא מדורגת במקום הראשון בדירוג הגברים של FIVB.
בנדי
אחד מענפי הספורט הפופולרי באופן מסורתי הוא בנדי (נקרא באופן לא רשמי "הוקי רוסי"). הוא נחשב לספורט לאומי והוא אחד מענפי הספורט הפופולריים והגדולים ביותר. על פי סקר אחד, זהו הספורט השלישי בפופולריות ברוסיה. רוב הכללים המודרניים נכתבו באנגליה על ידי צ'ארלס גודמן טבוט, אך הרוסים טוענים שהם ממציאי המשחק ואכן היו משחקים דמויי בנדי ברוסיה לפני שתוקנו הכללים המודרניים. כשנוסדה פדרציית הבנדי הבינלאומית בשנת 1955, על ידי ברית המועצות ושלוש מדינות נורדיות, הוסכם על מערכת כללים משותפת. בעיקר שלטו האנגלים. עם זאת, יוצא מן הכלל אחד חשוב היה השאלת כללים מהסובייטים.
נבחרת ברית המועצות זכתה בכל אליפות העולם בבנדי מתחילת 1957 ועד 1979. רוסיה היא כמעט תמיד אחת משתי הטובות ביותר ומעולם לא החמיצה זכייה במדליה. נוכחותה באליפות העולם פחתה בשנים האחרונות, אך זהו עדיין אחד מענפי הספורט הגדולים ביותר. לאחר עשרה מחזורים של ליגת הבנדי הרוסית בעונת 2011–2012 נוכחות הצופים הממוצעת הייתה 3,887. המועדון עם התמיכה הציבורית הגדולה ביותר הוא קוזבאס קמרובו מקמרובו. כ-26,000 צפו במשחק הפתיחה מול דינמו מוסקבה באותה עונה.
נבחרת הנשים סיימה כסגנית אלופה בשש אליפויות העולם הראשונות. באליפות 2014 זכתה באליפות הראשונה.
בנדי הוא הספורט היחיד שנהנה מחסותה של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית מכיוון שנציגיה מעוניינים מאוד לחזק את המסורות הלאומיות שלהם.
בנדי הוא ספורט חורף קבוצתי המתנהל על קרח, בו מחליקים משתמשים במקלות כדי לחבטוט כדור לשער הקבוצה היריבה. לכללי המשחק קווי דמיון רבים לאלה של כדורגל. המשחק משוחק על מגרש קרח, בגודל זהה למגרש כדורגל. בכל קבוצה יש אחד עשר שחקנים, אחד מהם הוא השוער. משחק בנדי סטנדרטי מורכב משני חצאים של 45 דקות כל אחד. כללי הנבדל דומים גם הם לאלה של כדורגל.
ביאתלון
ביאתלון הוא ספורט החורף הפופולרי ביותר ברוסיה ומדורג במקום הראשון בסקרים הכלליים ובצפייה בטלוויזיה בעונות החורף. לרוסיה היו אתלטים בביאתלון מצליחים רבים והספורטאים זכו במדליות אולימפיות ועולמיות. מבין הבולטים ניתן למנות אתולדימיר מלנין, ניקולאי קרוגלוב, אלכסנדר טיכונוב, ולרי מדבדבצב, ונרה צ'רנישובה, ילנה גולובינה וסבטלנה פטצ'רסקאיה מהעידן הסובייטי, ולדימיר דראצ'ב, פאבל רוסטובצב, מקסים צ'ודוב, ויקטור מאיגורוב, אולגה זאיצבה ואנטון שיפולין הם הספורטאים הבולטים בתקופה המודרנית.
החלקה אמנותית
החלקה אמנותית על הקרח היא ענף ספורט פופולרי נוסף; בשנות השישים ברית המועצות עלתה והפכה למעצמה דומיננטית בהחלקה אמנותית, במיוחד בטורנירי זוגות וריקודי קרח. בכל אולימפיאדת חורף משנת 1964 עד 2006, זוג סובייטי או רוסי זכה בזהב, שנחשב לרוב לרצף הזכייה הארוך ביותר בתולדות הספורט המודרני. הרצף הסתיים בשנת 2010 כאשר צמד סיני זכה בזהב בשנת 2010 באולימפיאדת החורף, צמד רוסי חזר לזכות בזהב בזוגות באולימפיאדת החורף 2014 בסוצ'י.
גם לאחר נפילת ברית המועצות, רוסיה עדיין יצרה אלופות אולימפיות ואלופות עולם מרובות בהחלקה אמנותית, בעיקר אלכסיי אורמנוב, איליה קוליק, אלכסיי יגודין, יבגני פלושנקו, מריה בוטירסקאיה, אירינה סלוצקיה, אדלינה סוטניקובה, יוליה ליפניצקיה, מאיה אוסובה, אלכסנדר זולין, אוקסנה גרישוק, יבגני פלאטוב, אנג'ליקה קרילובה, אולג אובסיאניקוב, טטיאנה נבקה, רומן קוסטומארוב, יקטרינה גורדייבה, סרגיי גרינקוב, נטליה מישקוטנוק, ארתור דמיטרייב, טטיאנה טוטמיאנינה, מקסים מאירינין, ילנה ברז'נאיה, אנטון סיחורלידזה, טטיאנה וולוז'אר, מקסים טרנקוב, קסניה סטולבובה, פיודור קלימוב, ילנה איליניך, ניקיטה קצאלפוב, יליזבטה טוקטמישבה, יבגניה מדבדבה, ילנה רדיונובה, אלינה זגיטובה ואחרים.
אליפות רוסיה בהחלקה אמנותית היא האליפות הלאומית להחלקה, המתקיימת מדי שנה מאז 1878 כדי לקבוע את האלופה הלאומית של רוסיה. מחליקים מתחרים ברמה הבוגרת במקצועות יחידים גברים, יחידים נשים, החלקה זוגית וריקודי קרח. התחרות הלאומית הרוסית הראשונה נערכה ב-5 במרץ 1878 בפטרבורג, האימפריה הרוסית. המנצח היה ו. סרזנבסקי. אלכסנדר ניקיטיץ' פאנשין, זכה באליפויות בשנים 1897 עד 1900.
בשנים 1924 עד 1990 לא נערכה אליפות רוסיה בהחלקה אמנותית. במהלך תקופה זו התמודדו מחליקים רוסים באליפות הסובייטית.
החלקה מהירה על מסלול ארוך
להחלקה על מהירות יש מסורת ארוכת שנים של מצוינות מאז האימפריה הרוסית כאשר ניקולאי סטרוניקוב היה אחד החלוצים בהחלקה מהירה ואז בברית המועצות עם גדולי ההחלקה לידיה סקובליקובה, מריה איסקובה, הסטנינים, פאבל פגוב, לודמילה טיטובה, סרגיי חלבניקוב., יורי מיכאילוב, יבגני גרישין, יבגני קוליקוב ואחרים. גם לאחר קריסת ברית המועצות, הפדרציה הרוסית שמרה על הצלחה בהחלקה מהירה עם סבטלנה בז'אנובה, אלכסנדר גולובב, יבגני ללקנקוב, סבטלנה ז'ורובה, דמיטרי לובקוב, דמיטרי דורופייב, סרגיי קלבצ'ניה, אולגה פאטקולינה, איוואן סקוברב, אולגה גרף ואחרים. בין הדור החדש של הכישרונות הרוסיים בהחלקה מהירה שהשתתפו באליפות העולם היו נטליה וורונינה, דניס יוסקוב, פאבל קוליז'ניקוב, יליזבטה קזלינה ורוסלן מורשוב.
החלקה מהירה על מסלול קצר
אמנם מסלול קצר אינו פופולרי כמו מסלול ארוך מבחינת תוצאות והיסטוריה של מסורת ברוסיה. הענף קיבל דחיפה משמעותית לאחר אולימפיאדת סוצ'י 2014 עם ויקטור אן יליד קוריאה שהתמודד עבור רוסיה וזכה בשלוש מדליות זהב בסוצ'י. ספורטאים מצליחים אחרים באולימפיאדה הם סמיון יליסטרטוב, ולדימיר גריגורוב, דמיטרי מיגונוב, סופיה פרוסבירנובה, טטיאנה בורודולינה ויקטוריה טרויצקיה ורוסלן זכרוב.
כדורסל
כדורסל הוא ספורט פופולרי ברוסיה. נבחרת רוסיה בכדורסל היא היורשת של נבחרת ברית המועצות בכדורסל וזכתה בכמה תארים בינלאומיים, לרבות אליפות אירופה בכדורסל 2007, כאשר דייוויד בלאט היה מאמן הנבחרת. ברוסיה מתגוררים כמה שחקנים מוכרים בינלאומיים כמו אנדריי קירילנקו שמונה לנשיא התאחדות הכדורסל הרוסית וטימופיי מוזגוב, אלוף NBA משנת 2016. צסק"א מוסקבה היא הקבוצה השנייה המצליחה בתולדות תחרויות המועדונים האירופיות.
רוגבי יוניון
רוגבי יוניון הוא ספורט הולך וגדל ברוסיה. רוסיה מדורגת במקום 17 בעולם על ידי מועצת הרוגבי הבינלאומית (IRB), עם למעלה ממאה מועדונים וקרוב ל-20,000 שחקנים ברחבי המדינה.
הרוגבי המקומי התמקצע בשנת 2005 עם השקת ליגת הרוגבי המקצוענית. לאחר הפוגה מאז קריסת ברית המועצות, שחקנים רוסים שוב הוחתמו במועדונים הגדולים באנגליה ובצרפת.
קרסנויארסק, עיר סיבירית גדולה, הייתה באופן מסורתי מעוז של הרוגבי הרוסי. משחקים מקומיים מסוקרים בתקשורת המקומית ומשחק הדרבי בין קרסני יאר ויניסיי-STM מושכים קהל רב. ליגת העל הרוסית ברוגבי וליגת הרוגבי הקונטיננטלית למועדונים אורגנו כליגות מקצועניות בענף.
הרוגבי באימפריה הרוסית הקדים את המהפכה הרוסית במספר שנים, אך הוא שוחק רק באופן ספורדי. מר הופר, סקוטי, שעבד במוסקבה סידר משחק רוגבי בשנות 1880; משחק ראשון נערך בשנת 1892. אולם בשנת 1886, המשטרה הרוסית הכניסה את הרוגבי לרשימת הענפים האסורים מכיוון שהיא ראתה את בו ענף "אכזרי ועלולה להסית הפגנות והתפרעויות". ההחרמה מצד משטרת הצאר הרתיע ככל הנראה אנשים רבים מלשחק בו ואין תיעוד של רוגבי במהלך שלושים השנים הבאות.
רוסיה התמודדה בגביע העולם ברוגבי 2011 בניו זילנד וזו הייתה הופעת הבכורה של הנבחרת בטורניר, שם התמודדה מול אוסטרליה, אירלנד, איטליה וארצות הברית. בהיותה הנבחרת השנייה בדרג הנמוך ביותר בטורניר, רוסיה הפתיעה עם ביצוע טוב יחסית במשחק הפתיחה שלה, בניצחון 6–13 לארצות הברית. עם זאת במשחקים הבאים הרוסים ספגו תבוסות מול איטליה (53–17), אירלנד (62–12) ואוסטרליה (68–22).
רוגבי ליג
הרוגבי ליג היא ענף ספורט הולך וגדל ברוסיה. רוסיה מדורגת במקום 16 על ידי הפדרציה הבינלאומית לרוגבי ליג (RLIF), עם למעלה מ-2,000 משתתפים בפריסה ארצית.
ליגת הרוגבי המקומית הרוסית משוחקת ברמות נוער, סטודנטים ומבוגרים והיא ליגה חצי-מקצוענית.