cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אליפות ברזיל בכדורגל 2003
בסוף העונה שתי קבוצות ירדו לליגת משנה.
קרוזיירו זכתה באליפות. זו הייתה הזכייה השנייה בתולדות המועדון. באותה עונה הקבוצה זכתה בטרבל (ספורט) תוך זכייה באליפות ברזיל, גביע ברזיל ואליפות מדינת מינאס ז'ראיס.
בסיום העונה לליגת משנה ירדו פורטלזה ובאהיה. במקום הקבוצות שירדו לליגה הבכירה עלו פלמיירס ובוטפוגו.
שחקנים מצטיינים
אלכס שחקנה של קרוזיירו זכה בפרס "כדור הזהב" לכדורגלן העונה.
יוסף מנדל שמרלינג
הרב יוסף מנדל שמרלינג (ה'תרל"ו, 1876 – ד' באדר ה'תשט"ז, 15 בפברואר 1956) היה מייסד שכונת מאה שערים בתל אביב, מראשי הפעילים הדתיים בעיר, שוחט ובודק ואיש חברה קדישא בתל אביב-יפו במשך כ-50 שנה וממייסדי הקהילה החסידית בעיר. חסיד חב"ד, נכדו של חיים שמואל שמרלינג.
ביוגרפיה
נולד בירושלים לצבי הירש שמרלינג שהיה חסיד חב"ד ושו"ב ובנו של חיים שמואל שמרלינג, ולאסתר בת יוסף יהודה ליב משיוף. למד בתלמוד תורה וישיבת עץ חיים בירושלים. החל את עבודתו כשוחט ובודק בירושלים. היה תלמידו של הרב שניאור זלמן פרדקין מלובלין ושימשו ברוב שנותיו בעיר. אשתו שטרנא הייתה בתו של מרדכי דובער סלונים, מנהל כולל חב"ד ומראשי קהילת חב"ד בחברון, בנה של מנוחה רחל סלונים ונין רבי שניאור זלמן מלאדי.
בשנת ה'תר"ס (1900) עת נוסדה הקהילה החסידית החב"דית ביפו, עבר לשם והחל לשמש כשו"ב ראשי לקהילה החסידית וחברה קדישא לתושבי העיר בהוראת הרב פרדקין מלובלין. בשנת ה'תרס"ג (1903) כשפרצה מחלת החולירה באזור יפו, סייע לחולי העיר ודאג לסדר קבורה לנפטרים.
כשהחלה בניית תל אביב בה'תרע"ב (1912), רצה לבנות לבנות שכונה דתית בעיר החדשה, ויחד עם חברו יצחק וייסל אסף 100 תושבים חדשים מהם אסף תרומות למימון הפרויקט והחל בהקמת שכונת מאה שערים. תחילה הוקמו יחידות דיור עבור 100 המשפחות ומכאן שם השכונה. השטח הראשוני היה 500 מ"ר ובהמשך נוספה עוד קרקע שנקנתה מחברת גאולה וקרקעות נוספות שנתווספו בהדרגה (השטח שוכן ברחוב יונה הנביא ליד ההצטלבות ברחוב גאולה).
בשנת ה'תרע"ג (1913) הגיעה לתל אביב עלייה גדולה של חסידי חב"ד והוא היה מאלו שהביאו אותם לעיר ואירח רבים בביתו עד לביסוס הקהילה. בימי מלחמת העולם הראשונה רבים מאנשי החברה קדישא ויתרו על מנהגי טהרת המת המסורתיים בגלל המחלות שנפוצו אז והוא היה מהיחידים בארץ שהמשיך לקבור במנהגי הטהרה. בזמן גירוש תל אביב עבר לכפר סבא שם המשיך לעסוק בחברה קדישא.
בד' באדר ה'תשט"ז (1956), נפטר ונקבר בבית קברות טרומפלדור.
משפחתו
ילדיו הם שמעון שמואל שמרלינג, שניאור זלמן שמרלינג, מנחם צבי שמרלינג, שמחה שמרלינג, יעקב שמרלינג, שרה גיטל אשת דוד צירין ומנוחה אשת צבי אורנשטיין. גיסו הוא שניאור זלמן סלונים
מרקוס מינוקיוס רופוס
מרקוס מינוקיוס רופוס, (בלטינית: Marcus Minucius Rufus; המאה ה-3 לפנה"ס) היה מצביא רומאי, השתתף באופן פעיל במלחמה הפונית השנייה. היה מהמתנגדים החריפים לאסטרטגיה הפביאנית שהוביל פאביוס מאקסימוס.
ביוגרפיה
אביו וסבו של מינוקיוס שניהם נקראו גאיוס מינוקיוס, אולם לא ידוע עליהם יותר. הוא שימש כקונסול בשנת 221 לפנה"ס יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו אסינה.
לאחר קרב טראסימנוס הוחלט ברומא למנות את פאביוס מאקסימוס המכונה "ורוקסוס" לדיקטטור. מינוקיוס מונה ל-"מגיסטר אקוויטום", תפקידו של המגיסטר אקוויטום היה לייעץ לדיקטטור ולסייע לו. פאביוס בחר באסטרטגיה שנודעה כ-"האסטרטגיה הפביאנית", במסגרת תוכנית זו נקטו הרומאים בשיטה של אדמה חרוכה כדי להחליש את צבאו של חניבעל שסבל ממחסור באספקה ונחיתות מספרית. אסטרטגיה זו לא הייתה פופולרית ברומא, ומינוקיוס היה מהמתנגדים החריפים לה. פאביוס כונה בשמות גנאי כגון "קונקטטור" (המתמהמה) ו-"מורו של חניבעל", לאחר שחניבעל הצליח להערים על פאביוס ולהימלט מתחת לאפו, כאשר שלח נגד חייליו שוורים עם לפידים קשורים לקרניים, גברה הביקורת הציבורית נגד פאביוס, ובמקביל החל העם לראות במינוקיוס תחליף מצוין.
לקראת החורף של שנת 217 לפנה"ס נקרא פאביוס לרומא במסגרת תפקידו כדי להקריב קרבנות. הוא התרה שוב ושוב במינוקיוס לא לתקוף בשום מחיר, אולם מינוקיוס לא שעה להזהרות הדיקטטור ותכנן לתקוף את מחנהו של חניבעל. חניבעל ראה את מינוקיוס ומיהר לעבור אל גבעה סמוכה עם מרבית הצבא. אולם בהדרגה נאלץ להורות לחייליו לחזור וללקט תבואה שכן חשש שבמהלך החורף לא יהיה לו די אספקה. מינוקיוס ניצל זאת ושלח את פרשיו נגד הלקטים, והורה להם לא לקחת שבויים. את שאר הצבא שלח נגד מחנהו של חניבעל שהתגונן בקושי וניצל רק הודות לסיוע מהיר שהביא עזרובעל, ומינוקיוס נסוג חזרה למחנה שלו. אולם למרות זאת אבדות הקרתגים היו רבות בעוד אבדות הרומאים קלושות. חניבעל עזב את המחנה על הגבעה וחזר לגרוניום ומאז נזהר יותר באיסוף התבואה.
כששמע הניצחון הזעיר הגיע לרומא עלתה קרנו של מינוקיוס, שכן היה זה הניצחון הראשון של מצביא רומאי מאז פלש חניבעל לאיטליה. אולם כאשר שמע על כך פאביוס הוא הכריז שהוא חושש יותר מהצלחותיו של מינוקיוס מאשר מכישלונותיו. הוחלט למנות את מינוקיוס כ-"דיקטטור עמית" מה שלא נעשה מעולם ברומא. פאביוס חילק את הלגיונות שווה בשווה, שני לגיונות למינוקיוס ושניים לו. את חילות בעלי הברית נתן למינוקיוס. הם חנו במרחק של חצי קילומטר זה מזה.
משבויים שתחקר למד חניבעל שמינוקיוס להוט ביותר לקרב. הוא החליט לנצל להיטות זו, בין המחנה שלו למחנה של מינוקיוס הפרידה תלולית שהיוותה עמדה אסטרטגית טובה מאוד. חניבעל רצה לתפוס אותה, אולם ידע שמינוקיוס יתקוף אותו. הקרקע באזור הייתה נוחה להסתיר בה חיילים, חניבעל החביא שם 5,000 חיילים רגליים ו-500 פרשים. חניבעל לא הותיר למינוקיוס זמן להתכונן הוא החל להתקדם עם שאר חייליו אל התלולית ולא הותיר לו ברירה אלא לתקוף ולהיכנס למלכודת. ברגע שמינוקיוס התקיף יצאו החיילים מהמארב והקיפו אותו. מצבו היה קשה מאוד אולם פאביוס מיהר לסייע לו ושני הצדדים שבו למחנה.
פלוטרכוס מספר שבלילה לאחר הקרב מינוקיוס וחייליו הגיעו אל מחנהו של פאביוס וקראו לחייליו "פטרונים" (תואר שבו עבד ברומא כינה את אדונו). ומינוקיוס הודה לפאביוס וקרא לו "אבי". עם תום השנה התפטרו פאביוס ומינוקיוס ממשרותיהם.
פסיכו 3
פסיכו 3 (באנגלית: Psycho III) הוא סרט אימה המהווה סרט המשך ל"פסיכו 2". התסריט לסרט נכתב בידי צ'ארלס פוג והוא בוים על ידי אנתוני פרקינס שגם שיחק בסרט בתפקיד הראשי. הסרט היה לכישלון כלכלי וזכה לביקורות רעות. המגרעה הגדולה ביותר של הסרט הייתה, לטענת המבקרים, שבמקום לשמור על אווירת המותחן הפסיכולוגי שהייתה בשני הסרטים הראשונים, העדיף הסרט להיות סרט אימה מן המניין, כמו כל סרט סרט מדרגה שנייה אחר, דבר הנובע מבימוי המזלזל בתסריט. הסרט יצא לאקרנים ב-4 ביולי 1986, זכה כאמור לביקורות גרועות והורד מהמסך עוד בתום השבוע הראשון להקרנתו, מאז לא הוקרן שנית והופץ במקום זאת בקלטות VHS. בשנים 1999, 2005 ו-2007 יצא במהדורות DVD.
דוגמה לביקורות מעורבות על הסרט ניתן למצוא בביקורותיהם של רוג'ר איברט ווינסנט קנבי:
איברט כתב על הסרט: "מובן מאליו שכל סרט שיש לו 'פסיכו' בגב הכותרת ינסה לשמור על האווירה ה'היצ'קוקית', אבל פרקינס הוא לא חקיין. יש לו סדר יום משלו, הוא חי עם נורמן בייטס כל השנים האלו, ויש לו כמה רעיונות לגביו. אף שהתסריט (היעיל ביותר, יש לציין) לא סולח לנורמן על מעשיו, הוא מסוגל לראותו כבן אנוש שניתן להזדהות אתו ולרחם עליו. לראשונה האינסטינקט היוצר את אפקט הפחד בסרט 'פסיכו' אינו תיאור מעשיו של נורמן, אלא תיאור הסיבות למעשיו, ובכך נמדדת – לדעתי – גדולתו של פרקינס".
קיינודיכטיס
קיינודיכטיס (שם מדעי: Cynodictis; מילולית: "כלב-דלק צנום") הוא סוג של טורף נכחד מהמשפחה הקדומה כלבי דב שהיה קרובו של האמפיקון. הוא חי לפני 28–37 מיליון שנה בכמה אזורים באירואסיה מסין עד האי וייט שבבריטניה וכמה מאובנים בצרפת.
יצור זה הגיע לגובה 30 סנטימטרים והיה בעל גוף נמוך ורגליים קצרות בעלות 5 אצבעות. ליצור היו פנים מוארכות כמו כלבים מודרניים וניבים גדולים שהותאמו לאכילת בשר. צורת גופו מזכירה גם צורה של דלק וייתכן שחי כמותו בין ענפי העצים וצד יונקים קטנים עם ניביו.
בתרבות
יונק קדום זה הופיע בסדרה ללכת עם חיות.
קבוצת הארמיות מקנזן (סרביה)
קבוצת הארמיות מקנזן (בגרמנית: Heeresgruppe Mackensen), הייתה קבוצת ארמיות של צבא הקיסרות הגרמנית אשר פעלה בסרביה בין ה-18 בספטמבר 1915 ו-11 באוקטובר 1916 במהלך מלחמת העולם הראשונה בפיקודו של פילדמרשל אוגוסט פון מקנזן. שמה שונה ב-11 באוקטובר 1916 לקבוצת הארמיות בלוב וב-23 באפריל 1917 לקבוצת הארמיות שולץ, על פי המפקד החדש שלה.
1915 - 1916
קבוצת ארמיות זו הוקמה בספטמבר 1915 כדי לפלוש לסרביה. הפלישה החלה ב-7 באוקטובר 1915 ועד סוף ינואר 1916, כל סרביה, מונטנגרו והחלק הגדול ביותר של אלבניה היו בידי מעצמות המרכז. לאחר מכן, החזית התייצבה על הגבול היווני-מקדוני.
סדר הכוחות אוקטובר 1915
גם הארמייה הבולגרית השנייה (גאורגי טודורוב) השתתפה בפלישה, אך נשאר תחת שליטתו הישירה של הפיקוד הבולגרי.
1916 - 1918
ב-30 ביולי 1916 עזב פילדמרשל מקנזן לטובת החזית הרומנית וקבוצת הארמיות נותרה בפיקודו של הפיקוד העליון הבולגרי.
ב-11 באוקטובר 1916 הפך אוטו פון בלו למפקד החדש, וקבוצת הארמיות קיבלה את השם "קבוצת הארמיות בלוב" (בגרמנית: Heeresgruppe Below). ב-23 באפריל 1917 הוחלף פון בלוב על ידי פרידריך פון שולץ, וקבוצת הארמית שונתה שוב ל"קבוצת הארמיות שולץ" (בגרמנית: Heeresgruppe Scholtz).
אילי (אנגליה)
אילי (באנגלית: Ely) היא עיר במחוז קיימברידג'שייר שבאנגליה, 14 ק"מ צפון-מזרחית לקיימברידג'. מבחינה טופוגרפית ממוקמת העיר על גבי "אי" של קרקע חרסיתית בשטח של 60 קמ"ר המתנשא לרום של כ-26 מ' מעל המישור (the Fens). מישור זה היה מוצף מים באופן עונתי עד שנוקז במאה ה-18 ורובו היה שטחי ביצות, כך שהגישה לעיר נעשתה באופן מסורתי בשיט נהרות. אף על פי שכבר מאות שנים העיר ניצבת בלב שטח יבשתי, היא עדיין מכונה "האי אילי" (The Isle of Ely). על מרכז העיר חולשת קתדרלת אילי, מושב הבישוף של אילי ומרכז הדיוקסיה של אילי, הכוללת את כל קיימברידג'שייר. העיר היא צומת רכבות ומקושרת במסילות ברזל לקינגס לין, פיטרבורו, נוריץ', איפסוויץ', קיימברידג' ולונדון.
היסטוריה
במקום נמצאו שרידי פעילות אנושית מן התקופה המזוליתית, תקופת הברונזה הבריטית, מתקופת הברזל הבריטית ומהתקופה הרומית. האזכור המוקדם ביותר של שם המקום הוא בחיבור "ההיסטוריה הכנסייתית של אנגליה" (Historia ecclesiastica gentis Anglorum) מאת בדה המכובד (731) כ-Elge. בכרוניקה האנגלו-סקסונית מופיע השם בצורה Elig. האטימולוגיה העממית קושרת את שם המקום לצלופחים (eels), אף שהוכח שהמילה eel עבור צלופח לא התקיימה עד סביבות 1300.
ב-672 הקימה אתלדרדה הקדושה מנזר במקום בו ניצבת הקתדרלה. המקום נהרס ב-870 על יד הפולשים הדנים. המנזר באילי היה אחד המנזרים הבנדיקטינים החשובים באנגליה לפני הכיבוש הנורמני של אנגליה והיה מעוז חשוב של התנגדות לנורמנים. לפי ספר יום הדין (1086) מנזר אילי היה "השני בעשרו בכל אנגליה". ב-1083 החלה בניית המבנה החדש של הקתדרלה וב-1109 היא נקבעה כמושב בישוף.
ב-1539, במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית ופירוק המנזרים באנגליה השתלטו כוחותיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה על הקתדרלה. ב-1541 ניתן לה מחדש צ'רטר מלכותי לשמש כקתדרלה ומרכז דיוקסיה והיא הוקדשה כ"קתדרלת השילוש הקדוש הבלתי ניתן לחלוקה". בין השנים 1636 ל-1646 התגורר מנהיג הפרלמנט אוליבר קרומוול בעיר, בבית הניצב במקום גם כיום (Oliver Cromwell's House). ב-1648 החליט הפרלמנט לפרק את הקתדרלה ולמכור את חומרי הבנייה והעיטורים. אך הדבר לא בוצע, כתוצאה מהתערבותו האישית של קרומוול. לאחר מכן ידעה העיר שנים של שקיעה.
בסוף המאה ה-18 וראשית המאה ה-19 יובשו אדמות המישור סביב העיר וב-1840 חוברה למסילת הברזל של מזרח אנגליה. בתקופה הוויקטוריאנית ידעה העיר תנופה של התחדשות. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקיים מהלך שיקום ושיפוץ של הקתדרלה ברוח התחייה הגותית בניהולו של ג'ורג' גילברט סקוט והדבר הפיח חיים בעיר.
כלכלה
באופן מסורתי התבססה כלכלת העיר על דיג נהרות ובפרט דיג צלופחים. כן נודעה העיר כמרכז לייצור מוצרים מעץ הערבה. ענף כלכלי נוסף היה מחצבת חרסית גדולה לייצור חומר קרמי לקדרות ומחצבת קופרוליט לייצור פוספטים. לאחר ייבוש השטחים סביבה הפכה העיר לשוק מרכזי ליבולים חקלאיים שגודלו באדמות המיובשות ומרכז עיבוד סלק סוכר.
לאורך גדות הנהר והתעלות ששימשו כעורק חיים, כלכלה ותחבורה, פותחו פארקים לנופש, ספורט ותיירות.
הדיוויזיה ה-44 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-44 (בגרמנית: 44. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה מחדש כדיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44, שלחמה בחזית האיטלקית ובחזית המזרחית.
הדיוויזיה ה-44
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באפריל 1938 בווינה, על בסיס כוחות מהדיוויזיות האוסטריות ה-1, ה-2 וה-3, והועמדה תחת פיקוד אלברכט שוברט. במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה בשלב השני כחלק מהקורפוס ה-38 במסגרת הארמייה הרביעית. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-29 במסגרת הארמייה השישית, והשתתפה בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון. במהלך מבצע מקרה כחול לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוסים ה-51 וה-11 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-8, וב-29 בינואר 1943 נכנעו שרידיה לכוחות הסובייטים.
דיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44
ב-1 במרץ 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, וב-1 ביוני אותה שנה שונה שמה לדיוויזיית הרייכסגרנדיר ה-44. ב-23 בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיסטריה כחלק מקורפוס הפאנצר אס אס ה-2, וב-23 בנובמבר אותה שנה הועברה תחת פיקוד קורפוס הפאנצר ה-14 במסגרת הארמייה העשירית, עמו לחמה בקרב מונטה קאסינו. הדיוויזיה לחמה באיטליה כחלק מהארמייה העשירית, ובדצמבר 1944 הועברה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השנייה בהונגריה. הדיוויזיה לחמה בקרבות בהונגריה ובאוסטריה כחלק מארמיית הפאנצר השנייה ומהארמייה השמינית עד סוף המלחמה.
Running on Air
Running on Air (בעברית: רץ על אוויר) הוא שיר שנכתב ובוצע על ידי הזמר האוסטרי נתן טרנט. השיר פורסם באופן רשמי ב-28 בפברואר 2017, אך דלף יומיים קודם לכן בפלטפורמות של יוטיוב וספוטיפיי. השיר ייצג את אוסטריה באירוויזיון 2017.
רקע
ב-19 בדצמבר 2016 הכריז איגוד השידור האוסטרי שטרנט נבחר לייצג את אוסטריה במהדורת האירוויזיון לשנת 2017. באותה העת, התחרה טרנט בקדם הגרמני לאירוויזיון 2017. כתוצאה מהכרזת איגוד השידור האוסטרי, נאלץ טרנט לפרוש מהקדם הגרמני. ב-26 בפברואר 2017 אושר כי טרנט ישיר את השיר "Running on Air" על בימת האירוויזיון. ב-28 בפברואר באותה השנה, השיר שוחרר רשמית, אך דלף ברשת דרך ספוטיפיי ויוטיוב יומיים לפני התאריך הרשמי.
ב-11 במאי 2017 אוסטריה הופיעה בחצי הגמר השני של האירוויזיון, שנייה בסדר ההופעות, לפני מקדוניה הצפונית ואחרי סרביה. השיר זכה במקום ה-7 עם 147 נקודות ובכך זכה להעפיל לגמר.
ב-13 במאי 2017, טרנט הופיע בגמר האירוויזיון, רביעי בסדר ההשמעות. השיר זכה במקום ה-16 עם 93 נקודות. (93 נקודות מהשופטים ו-0 נקודות מהקהל).
רוברט לידל
(ג'ון) רוברט לידל (13 באוקטובר 1908 – 23 ביולי 1992) היה מבקר ספרות, ביוגרף, סופר, ומשורר אנגלי.
ביוגרפיה
לידל נולד בטנברידג' וולס, אנגליה, בן בכור של מייג'ור ג'ון סטיוארט לידל, CMG, DSO, אשר שירת עם חיל ההנדסה המלכותי ולאחר מכן עבד עבור הממשלה המצרית בקהיר, ושל אשתו הראשונה, אנה גרטרוד לבית מורגן. הוא היה נין של סר ג'ון לידל, אביר מסדר האמבט, מנהל המחלקה הרפואית של הצי המלכותי, וסבתו מצד אביו הייתה ממשפחת גיבסון, בעלי אדמות משאלפורד וסלינגטון. אמו של לידל נפטרה ב־1914; אביו התחתן בשנית ב־1916 עם תרזה לבית רוטנברג. היחסים בין רוברט ואחיו לבין אימם החורגת התערערו, ולידל ביסס עליה את הדמות המרכזית ברומן שלו "בנים חורגים".
לידל התחנך בבית הספר אשדאון האוס באיסט סאסקס, בבית הספר הייליברי, ובקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד. בין 1933 ל־1938 הועסק בספרייה הבודליאנית כעוזר במחלקה לכתבי יד מערביים. בעודו באוקספורד פגש לידל את הסופרת ברברה פים. דמותו של ד"ר ניקולס פארנל ברומן של פים "איזו צבייה מאולפת" נוצרה בהשראת לידל.
לאחר מכן התגורר לידל זמן קצר באתונה, ועבד כמרצה במועצה הבריטית. משנת 1941 עד 1951 שימש מרצה באוניברסיטת קהיר ובאוניברסיטת אלכסנדריה. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה אחד מקבוצת המשוררים הבריטים "משוררי קהיר". מ־1953 עד 1972 הועסק באוניברסיטת אתונה, ובמשך חלק מאותה תקופה כיהן כראש המחלקה לספרות אנגלית. לידל לא שב לאנגליה מעולם, ומת באתונה ב־1992.
פילוסופיית החיים
הגישות הפילוסופיות של נציגי פילוסופיית החיים שונות עד כדי כך שאי אפשר לקבוע קריטריונים אחידים לאסכולה זו החורגים מהעובדה שתופעת החיים היא מושא המחקר המרכזי. עם זאת ניתן להצביע על מרכיבים משותפים על בסיס ההתנגדותם לרציונליזם, לאינטלקטואליזם, למדענות ולחומרנות. שורשי הזרם מצויים בהגותם של שופנהאואר וניטשה, ובביקורתם על הרציונליזם והנאורות. לפילוסופיית החיים הייתה השפעה רחבה, בין היתר על האקזיסטנציאליזם, וכן על הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל, שהפך את רעיון "עולם החיים" לקטגוריה יסודית בפילוסופיה המאוחרת שלו.
שורשי התנועה
שורשיה של פילוסופיית החיים חוזרים להבחנה שעשה עמנואל קאנט ביחס לכריסטיאן וולף בין "פילוסופיית אסכולה" (Schulphilosophie) תאורטית לפילוסופיה המבוססת על "מושג עולם" (Weltbegriff), שמגיעה מהחיים עצמם ומכוונת לחיים מעשיים. בסוף המאה ה-18 הפכו המונחים "חוכמת חיים" (Lebensweisheit) ו"חוכמת עולם" (Weltweisheit) לאופנתיים בחוגי האינטלקטואלים הגרמנים ולאופיינים לרוח הזמן. בתקופה זו "פילוסופיית החיים" הייתה פחות דוקטרינה פילוסופית סדורה ויותר הלך רוח תרבותי מסוים שהשפיע על חלקים נרחבים בתרבות. פילוסופיית החיים הושוותה ל"פילוסופיה הפופולרית" (Popularphilosophie) שהתפשטה במאה ה-19, וכמותה הבדילה את עצמה בכוונה מפילוסופיית האסכולות כפילוסופיה של פעולה מעשית. הפילוסופיה הפופולרית שימשה כמקבילה הגרמנית לפילוסופיה של בעלי "הרוח החופשית" של הוגי הנאורות הצרפתיים והסקוטיים, והציבה לעצמה משימה לעסוק בפילוסופיה באופן נגיש לציבור המשכיל ולספק הסברים לציבור הרחב עבור עבור הרעיונות המודרניים, אך הבדילה את עצמה מהיחס עוין לדת של הנאורות הצרפתית.
מאז אותה תקופה, חכמת החיים והעולם הוצגו לעיתים קרובות באפוריזמים, למשל על ידי פרידריך היינריך יעקובי שכתב: "פילוסופיה היא חיים פנימיים. חיים פילוסופיים הם חיים מכונסים. באמצעות הפילוסופיה האמיתית הנשמה נעשית דוממת, סוף סוף אדוקה." החיבורים הפילוסופים הראשונים שהתייחסו במופרש לפילוסופיה של החיים היו חיבורו של גוטלוב בנדיקט פון שיראך "על היופי המוסרי והפילוסופיה של החיים" (Über die moralische Schönheit und Philosophie des Lebens) משנת 1772 וחיבורו קארל פיליפ מוריץ  "תרומות לפילוסופיית החיים" (Beiträge zur Philosophie des Lebens) משנת 1780.
הציטוט של גתה מתוך "פאוסט", שנכתב באותה התקופה אופייני לגישת פילוסופיית החיים:
פילוסופיית החיים קיבלה עידוד חדש בתנועה הרומנטית. רומנטיקנים כמו נובאליס הדגישו כי לא רק התבונה, אלא גם הרגשות והרצון, הקשורים יותר לחיים, חייבים להילקח בחשבון בפילוסופיה. "פילוסופיית החיים מכילה בכוחי את המדע של חיים עצמאיים שנוצרו בעצמי - ושייכת לתורת אמנות החיים - או למערכת התקנות להכנת חיים כאלה.
פילוסופיית החיים זכתה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר בעקבות ה"הרצאות על פילוסופיית החיים" (Vorlesungen über die Philosophie des Lebens) של פרידריך שלגל משנת 1827, שכוונו במפורש נגד הפילוסופיה השיטתית של קאנט ושל הגל. שלגל ראה במושגים הפורמליים של הלוגיקה רק הכנה לפילוסופיה אמיתית, ולא כפילוסופיה עצמה. פילוסופית חיים עבורו חייבת לתווך בין פילוסופיה רציונלית לבין מדע הטבע ולחקור את החיים הרוחניים הפנימיים במלואם. "הנשמה המפרשת" („deutende Seele“) כוללת בתודעה מלאה ולא רק שכל. "בנפש המפרשת, לעומת זאת, נכללים גם התבונה המבדילה, המחברת, המסיקה וגם הדמיון המהורהר, ההמצאתי, המצפה; היא מחבקת את שני הכוחות, ועומדת ביניהם. אבל הוא גם מהווה את נקודת המפנה של המעבר בין השכל לרצון וכחוליה המקשרת, ממלא את התהום הטמונה בין השניים ומפריד בין שניהם.
פרידריך ניטשה
פרידריך ניטשה נחשב גם הוא למבשר של פילוסופיית החיים, הודות לפילוסופיית התרבות הביקורתית שלו. כבר ביצירתו המוקדמת, "הולדת הטרגדיה", הוא העמיד את החשיבה הרציונלית, כיסוד האפולוני, מול התשוקה האימפולסיבית, כיסוד הדיוניסי.
רעיונות מרכזיים שניטשה פיתח בהמשך השפיעו רבות על התפתחות פילוסופיית החיים. ניתן לציין את כותרת יצירתו "אנושי, אנושי מדי", ואת תפיסות "הרצון לעוצמה", "השיבה הנצחית" ו"מות האלוהים". ניטשה המיר את תפיסת הרצון של שופנהאואר כרצון להמשיך לחיות לתפיסת "הרצון לעוצמה", כשאיפה למממש חיים בעלי ערך.
פילוסופיית החיים כמתודולוגיה
הזרם הפילוסופי של פילוסופיית החיים בסוף המאה ה-19 חורג הרבה מעבר לטענה שהועלתה מאה שנים קודם לכן בדבר הצורך לתת אוריינטציה לחיים המעשיים. הפילוסופים המודרניים של החיים עוסקים באופן ביקורתי בתורת ההכרה המודרנית ומבקשים להשיג נקודת מבט שיטתית. פילוסופיית החיים היא חלק מתגובה לרוח הזמן המעוצבת על ידי ההתקדמות המהירה של הטכנולוגיה, התיעוש והרציונליות של המדעים החיוביים והכלכלה המודרנית. במפנה המאה העשרים, תנועת הנוער, האר נובו או סימבוליזם והשירה דקדנסית התאחדו כדי למצוא יציאה חדשה נגד אילוצי הציוויליזציה המודרנית.
בעניי רבים, פרידריך ניטשה, וילהלם דילתיי והנרי ברגסון בפרט נחשבים למייסדי דרך החשיבה החדשה בפילוסופיית החיים. ההיסטוריון הישראלי ניצן ליבוביץ' כתב כי בעקבות השלישייה הפילוסופיית ניטשה-דילתיי-ברגסון, שפעלה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, פילוסופית החיים שאימצה את הגותם, קיבלה מעמד של מתודולוגיה מרכזית בתוך הדיסיפלינה הפילוסופית. בנוסף, בתחילת המאה העשרים ההגותם של השלישייה חדרה לזרמים שונים במחשבה האירופית:
וילהלם דילתיי
וילהלם דילתיי (1833–1911) הפך את החיים לנקודת המוצא של החשיבה הפילוסופית שלו. "החיים הם הבסיס שחייב להוות את צורת הפילוסופיה. זה מה שידוע מבפנים, מה שאי אפשר לחזור ממנו לאחור. לא ניתן להביא חיים בפני בית המשפט של התבונה". דילתיי השתמש במושג החיים בשתי משמעויות שונות. מצד אחד הוא תיאר את חייו של האדם הבודד. ומצד שני השתמש במונח כדי לתאר את החיים באופן כללי. עם ההבחנה הזו הוא אמר: "החיים [במובן השני] לוכדים כאן את החיים [במובן הראשון]".
כמו כל הפילוסופים של החיים, דילתיי מתח ביקורת על הפילוסופיה המודרנית המסורתית, שהתמקדה ברציונליות והזניחה את ממדי הרצון וההרגשה. "בעורקי הסובייקט היודע שנבנה על ידי לוק, יום וקאנט לא זורם דם אמיתי, אלא מיץ התבונה המדולל כפעילות מחשבתית בלבד." לדידו רק כאשר ניגשים לחוויה השלמה, המלאה, והבלתי מדוללת בהתפלספות, ניתן לתפוס את המציאות השלמה והמלאה. את החיים האמיתיים יש להבין רק מבפנים החוצה, וזה אומר לקחת בחשבון את הנפש. מכיוון שהחיים הם גבול ההתפלספות, דילתיי קרא לוותר על ממדים טרנסצנדנטליים כנקודות התייחסות לפילוסופיה.
בניגוד לידע הרציונלי, דילתיי שם את הניסיון במרכז שיקוליו. מעל לכל, הוא התנגד להגבלה של המדע לשיטה המדעית הדטרמיניסטית, כפי שהניחו ג'ון סטיוארט מיל, הרברט ספנסר ואחרים. חוויה היא חוויה של קשרים שאי אפשר פשוט לפרק אותם לאלמנטים בודדים. "הרחבת הידע על מה שניתן בחוויה מתרחשת באמצעות פרשנות האובייקטיביות של החיים, ופרשנות זו, בתורה, אפשרית רק מתוך העומק הסובייקטיבי של החוויה. על ידי פרשנות, דילתיי הבין את "ההבנה האמנותית של ביטויי חיים קבועים קבועים" שיטת ההרמנויטיקה כתורת פרשנות פרשנית הושפעה באופן משמעותי מדילתיי. חפצים הם כולם דברים ותהליכים קונקרטיים, יומיומיים שהפכו להיסטוריים. "רק דרך רעיון החפצה של החיים אנו מקבלים תובנה על מהות ההיסטוריה. הכל נוצר באמצעות עבודה אינטלקטואלית ונושא אופי של היסטוריות. הוא שזור בעולם החושי עצמו כתוצר של ההיסטוריה. […] ההיסטוריה אינה דבר הנפרד מהחיים, שום דבר המופרד מההווה בגלל המרחק שלה בזמן. במושג ההיסטוריות מתרחק דילתיי מהגל: "הגל בונה באופן מטפיזי; אנו מנתחים את הנתון. והניתוח של היום של הקיום האנושי ממלא את כולנו בתחושת השבריריות, בכוחם של דחפים אפלים, בסבל מחושך ואשליות, בסופיות של כל מה שהחיים הם, גם היכן שמתפתחות מהם התצורות הגבוהות ביותר של חיי הקהילה. הרוח האובייקטיבית אינה נובעת מרוח עולם מוחלטת, אלא מההקשר המבני של החיים. זה חל גם על אמנות, דת ופילוסופיה.
עבורו, מדעי הטבע מנסים למצוא כלל אוניברסלי על בסיס תופעות אינדיבידואליות. במדעי הרוח, לעומת זאת, עוסקים בתופעה הפרטנית כמו אירוע היסטורי או ביוגרפיה. יסוד חשוב בפילוסופיה של דילתיי היא הקשר הפנימי בין "חוויה", "ביטוי" ו"הבנה". מושא ההבנה והפרשנות הוא הביטוי, המתגלה כמושג, שיפוט או כמבנה מחשבתי מורכב יותר, אך גם כפעולה או תוצאה של פעולות. שלא כמו ניטשה או ברגסון, דילתיי הניח שלא די באינטרוספקציה טהורה כדי לתפוס את הקשרים היסודיים של החיים. "הביטוי יכול להכיל יותר מהקשר הנפשי ממה שכל התבוננות פנימית יכולה להודות. הוא מעלה מהמעמקים שהתודעה אינה מאירה. העיקרון והתיאוריה של ההבנה, הרמנויטיקה, אינם ישימים רק על טקסטים, אלא גם על יצירות אמנות, רעיונות דתיים או עקרונות משפטיים. לא רק החשיבה הקוגניטיבית פועלת בהבנה, אלא גם הרצון והתחושה הרגשית של הצופה. נדרשת גישה הוליסטית, למשל. ב' לא ניתן להשיג על ידי פסיכולוגיה אנליטית הבוחנת היבטים בודדים. כתוצאה ממחשבותיו של דילתיי, התפתחה פסיכולוגיית הגשטאלט, שהיא בעיקרה תיאורית.
הנרי ברגסון
הבעיה המקורית של הפילוסופיה של אנרי ברגסון (1859-1941) ניתנה לו על ידי מורו, אמיל בוטרו, שמתח ביקורת על האופן שבו המדע העכשווי דוגל בדטרמיניזם. כבר בחיבורו זמן ורצון חופשי (תורגם לעברית בתור מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה) בחן ברגסון את הנתון המיידי בתודעה ופיתח רעיונות חדשים לגבי עוצמת התחושות והזמן בתודעה.
בשילוב עם הרעיון של שני אופני קוגניציה, ברגסון פיתח תיאוריה של תודעה דו-שכבתית; מצד אחד "אגו פני השטח" (moi superficiel) ומצד שני "אגו עמוק" (moi profond). בעוד האגו של פני השטח מתמקד בעולם החיצוני, האגו העמוק לוכד את החוויה הסובייקטיבית הפנימית. בהתאם, הריבוי הכלול באגו פני השטח הוא כמותי ומרחבי, בעוד שבאגו העמוק הוא מקושר מבחינה איכותית וזמנית עם משך זמן שלדעתנו הוא עצם חיינו. בחיי היומיום, לעומת זאת, האגו העמוק נדחק לרוב על ידי האגו של פני השטח. מכיוון שהוא מותאם לאין ערוך יותר לצורכי החיים החברתיים בכלל, והשפה בפרט, התודעה מעדיפה את האגו הזה ומאבדת בהדרגה את האגו הבסיסי. אל האגו העמוק חודרים רק בהשתקפות והתבוננות. בפרק האחרון של עבודת הדוקטורט שלו, הגיע ברגסון למסקנה שהבעיה הפילוסופית של החירות מבוססת על אי הבנה, משום שהארכה ומשך, כמות ואיכות אינן מובחנות או אינן מובדלות מספיק. התהליכים של העולם החיצון הם כמותיים ודטרמיניסטיים. עם זאת, זה לא מעכב את החופש הפנימי של העצמי העמוק. "לפעול בחופשיות פירושו להשתלט על עצמך, להחזיר את עצמך לזמן טהור".
ברגסון העמיד זה לצד זה את האינטלקט כדרך החשיבה המדעית ואת האינטואיציה כדרך החשיבה החווייתית. הוא התנגד לאבולוציות מסורתיות תיאוריות של דרווין או ספנסר, למשל, אם הן מנסות להסביר את החיים באופן מכניסטי או טלאולוגי. עבור ברגסון, לא ניתן לקבוע את החיים מראש כי הם מבוססים על דחף החיים (הינף חיובי élan vital). האינטלקט מכוון לחומר מת, אבל האינטואיציה היא הדרך לתפוס את מציאות החיים. האינטואיציה תוביל אותנו אל ההוויה הפנימית של החיים, כלומר, אינסטינקט שהפך לחסר עניין, אינסטינקט מודע לעצמו ומסוגל להרהר באובייקט שלו ולהרחיב אותו עד אין קץ.
המשחק בין שני אופני הידיעה בעל חשיבות פילוסופית. האינטואיציה מעניקה ניסיון מיידי אך היא חולפת וקדם-מושגית. מה שנחווה כמושג תחילה על ידי האינטלקט, אשר יוצר ומגבש את האינטואיטיבי בתהליך זה ובו בזמן דוחף אותו אל הרקע. בין שני אופני הידע מתפתח תהליך דיאלקטי, שבו הפילוסוף חייב תמיד להיזהר שלא ליפול לאינטואיציה אם אינו רוצה להפוך לדוגמטי או לאבד את עצמו במשחקים אינטלקטואליים. המגוון התאורטי בפילוסופיה מבוסס על העובדה שכל פילוסוף המשיג את האינטואיציה שלו עם השכל המופשט יכול לעשות זאת רק בצורה לא מושלמת. "אינטואיציה, לעומת זאת, אם אחרת היא יכולה להשתרע על פני יותר מרגעים, תבטיח את ההסכמה לא רק של הפילוסוף עם החשיבה שלו, אלא גם של כל הפילוסופים בינם לבין עצמם.
הרקע לניתוח האפיסטמולוגי של ברגסון הוא הבנה מטאפיזית של החיים, שמקורה הוא דחף החיים, כתהליך משתנה תדיר. ואכן, ככל שאנו מתרגלים יותר לתפוס הכל במונחים של משך, כך אנו נקלטים יותר במשך האמיתי. וככל שאנו שוקעים בו יותר, כך אנו שוקעים שוב לכיוון העיקרון הטרנסצנדנטי אמנם שבו אנו משתתפים ושנצחיותו אינה נצח של נצחיות אלא נצח חיים: כיצד נוכל לחיות ולנוע בו.
חוסה אורטגה אי גאסט
לפי חוסה אורטגה אי גאסט (1883–1955), הפיכת מושג החיים לנקודת המוצא של פילוסופיה היא ההתקדמות פילוסופית של המודרניות. לפי הבחנתו "הריאליזם העתיק" היה התבסס על מושג סטטי של הוויה ונקודת המוצא של המחשבה התמקדה במציאות השוכנת מחוץ לאדם. מדקארט ועד האידיאליזם של המאה ה-19, הפילוסופיה המודרנית התמקדה בתכנים הטהורים של תודעה. לפי אורטגה, המציאות מתרחשת בפנים, הרוח הופכת לחומר משלה, העולם הופך לרעיון. אורטגה, לעומת זאת, קובעת את התובנה: "האני שחושב" ו"העולם" שבו אני חושב כאחד, ללא אפשרות להיפרדות. התזה המרכזית של אורטגה היא שישנה עובדה עיקרית ויסודית שקובעת ומעידה על עצמה: עובדה זו היא הקיום המקושר הדדית של אגו או סובייקטיביות ושל עולמו.
קבלה וביקורת
מקס שלר, שהיה תלמידם של וילהלם דילתיי, גאורג זימל ורודולף אויקן, היה מהראשונים שסקרו את פילוסופיית החיים. הוא הצביע בחיבורו "ניסיונות בפילוסופיה של החיים" (Versuche einer Philosophie des Lebens) משנת 1913 על המשותף להגותם של ניטשה, דילתיי וברגסון. גם פיליפ לרש ניסה להעניק דין וחשבון שיטתי לפילוסופיית החיים. הוא זיהה בעיקר את ברגסון, דילתיי, שפנגלר, זימל וקלגס כנציגים הרלוונטיים. אוטו פרידריך בולנוב כתב על "פילוסופיית החיים של פ"ה יעקובי" אותו זיהה כאבי התנועה. בנוסף לשמות הידועים, בולנוב עסק בחוסה אורטגה אי גאסט וקשר את פילוסופיית החיים גם להוגים כמו ג'ון דיואי, הלמוט פלסנר ומקס שלר. כמו כן, היו מי שהצביעו על הזיקות בין פילוסופיית החיים לזרמים אחרים. פריץ היינמן ראה בפילוסופיית החיים שלב ביניים במעבר מפילוסופיית הנפש לפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית. בשנת 1930 גיאורג מיש, תלמידו וחתנו של דילתיי, עמד על הקשר שבין הפנמנולוגיה של ואדמונד הוסרל ומרטין היידגר לבין פילוסופיית החיים.
מנגד, פילוסופיית החיים ספגה ביקורת מצד הוגים נאו-קאנטיאנים. היינריך ריקרט (מאסכולת הדרום-מערב) ראה בפילוסופיית החיים אופנה חולפת, וראה באור שלילי וביקורתי את התנגדותה לרציונליזם. ארנסט קסירר (מאכסולת מרבורג) טען כי: "הבנה עצמית של החיים היא אפשרית, רק אם היא לא נותרת כשלעצמה פר סה."
בנוסף, פילוסופיית החיים ספגה לביקורת שלילית מצד הוגים מרקסיסטים. ג'רג' לוקאץ' האשים את הפילוסופים של החיים בעוינות לתבונה, וראה בהוגיה את המייצגים של האי-רציונליזם ואת נקודת המבט של "הבורגנות האימפריאליסטית". יתרה מזאת, לדידו הוגיה סללו את הדרך לנאציזם. ולטר בנימין התייחס אליה במאמרו "על מוטיבים אחדים אצל בודלייר" משנת 1938 וכתב כי "מאז סוף המאה הקודמת ניסתה הפילוסופיה כמה פעמים לנכס לה את הניסיון ה’אמיתי’... תחת הכותרת ‘פילוסופיית-החיים’."
ציונות והגות לאומית יהודית
החוקר יותם חותם טוען להשפעה משמעותית של פילוסופיית החיים על הוגי הציונות. לטענתו פילוסופיית החיים שהעלתה על נס את הממד האי-רציונלי כתשתית התרבות, החברה והקיום האנושי, והייתה בסיס לביקורת פוליטית ולמרד חברתי - השפיעה על התגבשות ההגות הציונית באירופה שעסקה במהות יהודית, ביצירתו של 'אדם חדש' ובשלילת הגלות. חותם עקב אחר שורה של הוגים ציוניים כמו יעקב קלצקין, תיאודור לסינג, א"ד גורדון, מרטין בובר, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, גרשם שלום והראה כיצד 'פילוסופיית החיים', כצורה של גנוסיס מודרני, הזינה את הטיעון הפוליטי הציוני.
אג'יפטוסוכוס
אג'יפטוסוכוס (שם מדעי: Aegyptosuchus; מילולית: "תנין מצרי") הוא סוג של דמוי-תנין פרהיסטורי, אשר התקיים בצפון אפריקה במשך הקרטיקון העליון בקנומן שלפני 98 עד 95 מיליון שנה. סוג זה תואר על סמך ממצאים ממצרים ב-1933 בידי החוקר הגרמני ארנסט שטרומר. הסוג כולל מין יחיד - Aegyptosuchus peyeri, אשר התגלה משרידי מאובנים שבורים ב"ג'בל אל-דיסט" שבמערב מצרים. אלה הכילו מעט חוליות, עצמות צוואר, שיניים, חלקי גולגולת ועצם זנב.
תנין זה הוא קרובו של הסוג איג'יסוכוס ובעל קרבה רחוקה יותר לסטומטוסוכוס. הוא הגיע לאורך 5 עד 6 מטרים והיה בעל גולגולת באורך של מטר עם לסתות שטוחות עגלגלות, דומות מעט לפנקייק בתוכם שורות של שיניים מחטיות, דומות לאלה של הגאביאל. למרות הדמיון לתנין אמיתי הוא היה פרימיטיבי יותר.
מבנה לסתותיו מרמז שצד במארב מימי של טרף לא זהיר כמו דגים ודו-חיים קדומים שחלפו לאורך הלסת, מה שהוביל לבליעתם במהירות.
תסמונת זלווגר
תסמונת זלווגר היא הפרעה מולדת נדירה המאופיינת בהפחתה או היעדר של פרוקסיזומים תפקודיים בתאים של אדם. היא אחת ממשפחת הפרעות הנקראות הפרעות בספקטרום זלווגר שהן לויקודיסטרופיות. תסמונת זלווגר נקראת על שמו של הנס זלווגר (1909–1990), רופא ילדים שווייצרי-אמריקאי, פרופסור לרפואת ילדים וגנטיקה באוניברסיטת איווה שחקר הפרעה זו.
גורם
תסמונת זלווגר היא הפרעה אוטוזומלית רצסיבית הנגרמת על ידי מוטציות בגנים המקודדים לפרוקסינים, חלבונים הדרושים להרכבה תקינה של פרוקסיסומים. כמעט בכל המקרים, לחולים יש מוטציות שמבטלות או מפחיתות מאוד את הפעילות של העותקים האימהיים והאבהיים של אחד מהגנים "PEX".
טיפול
נכון להיום, לא ידועה תרופה לתסמונת זלווגר, ואין טיפול מוגדר למחלה. יש להישמר מפני זיהומים כדי למנוע סיבוכים כגון דלקת ריאות ומצוקה נשימתית, אך הטיפול ברובו הוא סימפטומטי ותומך. חולים בדרך כלל אינם שורדים מעבר לגיל שנה.
ריימונד גארי
ריימונד דנסל גארי (באנגלית: Raymond Dancel Gary; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-15, הראשון מבין מושלי אוקלהומה שנולד בה לאחר קבלתה כמדינה בארצות הברית.
גארי נולד בדרום אוקלהומה והיה חבר הסנאט המדינתי ב-1941, תפקיד בו הוא כיהן עד תחילת כהונתו כמושל ב-1955. אחד מהישגיו היה ההוראה על ביטול ההפרדה הגזעית בחדרי השירותים בבניין הקפיטול המדינתי. הוא גם הכריז על כוונתו לדאוג לכך שהמדינה תציית לפסק דין בראון נגד מועצת החינוך של בית המשפט העליון של ארצות הברית מ-1954, שהכריז על ההפרדה הגזעית במערכת החינוך הציבורית כסותרת את החוקה.
ראשית חייו
ריימונד גארי נולד בחווה ששכנה בין העיירות מדיל וקינגסטון שבאוקלהומה. הוא התחנך בבתי הספר המקומיים וב-1927 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של מדיל. ב-1928 נשא גארי לאישה את אמה מיי פרסר, ולזוג נולדו שני ילדים. לאחר חמש שנות הוראה ולימודים בקולג' המדינתי הדרום-מזרחי בשנים 1928–1932, הוא קיבל תואר בוגר במדעים. לאחר מכן הוא נבחר כמפקח הראשי על בתי הספר של מחוז מרשל ושימש בתפקיד ארבע שנים.
ב-1936 הקים גארי חברה לייצור ריהוט למשרדים ולבתי ספר. ב-1946 הוא רכש את חברת הנפט והגז של קינגסטון, שינה את שמה לחברת הנפט סונר, והיה לנשיאה. הוא גם רכש חווה בשטח של 120 אקרים ליד קינגסטון, שבהמשך גדל שטחה למאות אקרים.
קריירה פוליטית
בשנים 1941–1955 היה גארי חבר הסנאט של אוקלהומה. במהלך תקופת כהונתו בסנאט הוא שימש כיושב ראש ועדת ההקצבות וכנשיא הזמני של הסנאט.
ב-1955 הושבע גארי כמושל אוקלהומה. כמושל, עלה בידו לקבל את תמיכת בית המחוקקים של המדינה, במיוחד בנוגע להצעות התקציב שלו, שלא כללו העלאת מיסים או העלאות משמעותיות בהוצאות המדינה. הוא גם הוביל מהלכים לשיפור מערכת הכבישים המדינתית, במיוחד הכבישים הראשיים שחצו את המדינה לאורכה ולרוחבה והכבישים המהירים שקישרו בין שתי הערים הגדולות במדינה, אוקלהומה סיטי וטולסה. במהלך תקופת כהונתו פיקחה מחלקת התחבורה של אוקלהומה על המאמצים לשיפור מערכת הכבישים המדינתית, כולל כביש 40 ממזרח למערב וכביש 35 מצפון לדרום.
מותו
ריימונד גרי נפטר במדיל ב-11 בדצמבר 1993. הוא נטמן בבית הקברות וודברי פורסט שבעיירה. על שמו נקראו אגם ריימונד גרי והפארק המדינתי ריימונד גארי שבמחוז צ'וקאטאו שבאוקלהומה. על שמו קרוי גם אולם באוניברסיטה למדעים ואומנויות שבאוקלהומה. כביש 66, בקטע בו הוא עובר בעיר קלינטון שבאוקלהומה, קרוי שדרות גארי. בימים שלאחר מותו, אמר עליו המושל הרפובליקני הנרי בלמון, "הוא הוביל את המדינה בתחילת התקופה של ביטול ההפרדה הגזעית וביטל אותה בהצלחה בבתי הספר שלנו ללא שום צעדי אלימות או סיבוכים שהיו מנת חלקן של רבות ממדינות הדרום".
יום אלבמה
יום אלבמה (באנגלית: Alabama Day) הוא יום חג לאומי במדינת אלבמה שבארצות הברית.
בשנת 1923 החליט בית המחוקקים של אלבמה על ציון היום כיום חג לאומי (חוק מספר 255 בספר החוקי של אותה שנה). החלטה זו התקבלה לבקשת מחלקת החינוך ומחלקת ההיסטוריה של המדינה.
אוכלי פירות
אוכל פירות או פרוגיבור (Frugivore) הוא בעל חיים הניזון בעיקר מהציפה, החלק המתוק והעסיסי העוטף את זרעי העץ או השיח. אוכלי פירות ניזונים בנוסף גם מעלים וחרקים. למרות שפרוגיבורים וצמחים בעלי פירות עם ציפה נפוצים ברחבי העולם כולו, הריכוז הגבוה ביותר שלהם מצוי בחלקים הטרופים של העולם.
מינים שניזונים מפירות
מרבית הפרימטים הם אוכלי כל אך במידת האפשר תזונתם מכילה אחוז מסוים של פירות למשל, קופי האדם כמו מיני השימפנזה. עיקר תזונתם מהווים חלקי צמחייה כמו פירות, זרעים, אגוזים, עלים ומעט מתזונתם מגיע ממזון מן החי שמקורו בחיות קטנות כגון פרוקי רגליים, לטאות, ציפורים ואף קופים אחרים. שאר קופי האדם כגון גורילה ואורנג אוטנג, הם בעלי תזונה שמורכבת בעיקר מן הצומח, אך גם הם מגוונים מעט בחי.
יונקים אוכלי פירות נוספים הם איילים וחזיריים שונים, הפילים, עטלפי פירות, הארמדיל, כמה מכרסמים כמו נמנמניים, וטורפים שונים כמו גחניים (ובעיקר גחן דקלים אסייתי), ראקוניים כמו הקינקז'ו, ודובים.
אג'יפטוסוכיים
אג'יפטוסוכיים (שם מדעי: Aegyptosuchidae) הוא משפחה קטנה נכחדת של דמויי-תנין אשר התקיימו בצפון אפריקה של הקנומן לפני 98 עד 95 מיליון שנה מזמננו. המשפחה כוללת 2 סוגים: אג'יפטוסוכוס ואיג'יסוכוס.
משפחה זו מכילה מינים בעלי לסתות רחבות ושטוחות דומות לפנקייק בתוכם שורות של שיניים חדות כשל גאביאל, המותאמות למארב של טרף מיימי. אורכם של הסוגים נמדד ב-5 או 6 מטרים, אף שמספר חוקרים העלו הצעה שהאיג'יסוכוס הגיע לאורך של עד 22 מטרים, גדול יותר מדיינוסוכוס וסרקוסוכוס. עם זאת רוב החוקרים שוללים את המדידות, אשר מבוססים על נפח המוח למדידת הגודל האמיתי.
ברשה (כדורסל)
ברשה (באיטלקית: Pallacanestro Brescia) הוא מועדון כדורסל איטלקי מברשה, לומברדיה, המשחקת בליגת העל האיטלקית וביורוקאפ.
היסטוריה
ב-2016, ברשה לאונסה זכתה בליגת הסרייה א'2 לאחר שניצחה את פורטיטודו בולוניה במשחק 5 בפלייאוף הליגה, וחזרה לדרג הגבוה ביותר של פירמידת הכדורסל האיטלקית לאחר 28 שנים.
אולם
המועדון משחק את משחקי הבית שלו בפאלאג'ורג', הממוקם במונטיצ'יארי ומכיל 5,500 מקומות.
ב-16 בינואר 2017 התקיימה ההצגה הרשמית של הפרויקט לאולם החדש בברשה, שיקרא פאלאלאונסה. הפרויקט מורכב משיפוץ והרחבה של פאלא-EIB הישן, עם הגדלת הקיבולת עד 5,200. עבודות הבנייה הסתיימו בשנת 2018. מספטמבר 2018, הפאלאלאונסה הוא מגרש הבית של המועדון למשחקי ליגה ויורוקאפ.
יירוט אווירי
יירוט אווירי הוא מושג בלוחמה אווירית המתאר את התהליך של השגת מטרה אווירית על ידי מטוס קרב או מטוס יירוט לשם שינוי נתיב הטיסה שלו או הפלתו. יירוט מטרה מתבצע על ידי המטוס בשיתוף מידע עם גורם הבקרה האווירית המסוגל להכווין אותו ביתר דיוק לעבר עמדת יתרון על המטרה. מטבע הדברים יירוט אווירי זאת טקטיקה הגנתית המיועדת למנוע ממטוסי אויב מלבצע את משימתם באזור המוגן על ידי מטוסי היירוט, בין אם זה למנוע ממפציצים להפציץ את מטרותיהם או ממטוסי הקרב של האויב להשיג עליונות אווירית.
לפני עידן המכ"ם
בראשית התעופה הצבאית במלחמת העולם הראשונה התגוננות מפני מטוסים או ספינות אוויר תוקפות הייתה אפשרית בעיקר על ידי תותחי נ"מ או סיורים מתמשכים של מטוסי קרב מכיוון שמטוסי יירוט דורשים התראה מוקדמת בשביל שהם יוכלו להמריא, לטפס לגובה ולהגיע לאזור של המטרה. מחסור באמצעים יעילים להתראה מוקדמת משמעותה שהמפציצים היו יכולים להפציץ באין מפריע. מטוסי ההפצצה באותה תקופה גם החזיקו ביתרונות של גובה ומהירות על פני מטוסי הקרב, מה שחיזק את הסברה לאחר מלחמת העולם הראשונה שהמפציץ תמיד יחדור.
בתום המלחמה, כוחות אוויריים הצדיקו את הדרישה שלהם להפוך לחילות עצמאיים בעיקר על ידי משימות התקפיות כגון הפצצות אסטרטגיות ולכן משימות כמו הגנה על שמי המערכה נדחקו לצד, עם זאת גבר העניין בזיהוי כוחות אוויר תוקפים. מתקנים שונים נבנו בשביל לנסות ולזהות את רעש המנועים כאמצעי זיהוי והתרעה עיקריים. סר יו דאודינג, לימים מפקד פיקוד מטוסי הקרב של חיל האוויר המלכותי תמך בפיתוח טכנולוגית מכ"ם, אך בניגוד לגרמנים שהפעילו עמדות מכ"ם לפני הבריטים, הוא עודד את קציניו להשתתף בפיתוח, על ידי כך פותחה מערכת יירוט שכונתה מערכת דאודינג שנשענה על המכ"ם ככלי התראה וזיהוי אבל גם כללה מרכזים פיקודיים שניתבו והכווינו את מטוסי הקרב ליירוט של מטוסי האויב.
מלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה היוותה את טבילת האש הראשונה של המכ"מים ומערכות היירוט בעולם. במהלך הקרב על בריטניה, פיקוד מטוסי הקרב הצליח להסב לנזקים מרביים ללופטוואפה, לצמצם את השחיקה לכוחותיו ולתת את הרושם כי כוחותיו קטנים ממה שהם היו בפועל, זאת על ידי יירוט מכוון שאפשר שימוש במיעוט מטוסים בכל פעם מבלי להיגרר לקרבות אוויר גדולים. חיל האוויר הגרמני נאלץ לעבור להפצצות לילה של בריטניה במהלך הבליץ.
הצלחה זאת של הבריטים הראתה שיש אפשרות ליירט מטוסי הפצצה בהצלחה ולמנוע מהם לבצע את משימתם ונתנה השראה לשאר כוחות האוויר שפיתחו טכנולוגיות מכ"ם ושיטות יירוט משלהם במשך המלחמה, דוגמת הגרמנים שהיו מיירטים את מטוסי ההפצצה הבריטים בלילה בעזרת הכוונה ממכ"ם וזרקורים.
מלחמת קוריאה
מלחמת קוריאה התאפיינה בכוח אווירי התקפי של כוח האו"ם שהשיג עליונות אווירית בצורה מהירה על מרבית חצי האי הקוריאני וביירוטים הגנתיים על ידי מטוסי מיג-15 רוסים וסיניים באזור "סמטת המיגים" שהם הגנו עליה. היירוטים של מטוסי כוחות האו"ם הוכוונו על ידי בקרים אוויריים שהשתמשו בכיסוי מכ"ם מלא בשביל לנסות ולפרוץ דרך מסכי מטוסי הקרב ולפגוע במטוסי ההפצצה. ההישג הגדול של המיירטים הסובייטים היה אילוץ טייסות המפציצים הכבדים מדגם B-29 לנטוש את טיסות היום ולהפציץ במהלך הלילה בלבד, וגם אז מטוסי הקרב-לילה של הכוחות הקומוניסטיים הסבו להם אבדות כבדות.
המלחמה הקרה
במהלך המלחמה הקרה תפיסה של חילות אוויר רבים במערב וכן ברית המועצות נשענה על מלחמה גרעינית כוללת בה מטוסי הפצצה סילוניים מהירים ומגביהי טוס ינסו לתקוף את אדמותיהם עם כלי נשק גרעיניים. היירוט של מטוסי הפצצה החדשים הללו דרש יצירת מגע במרחקים ובגבהים גדולים יותר ובהתראה קצרה יותר לכן מטוסי היירוט נדרשו לביצועים גבוהים בטיפוס, מהירות מריבית וכן מרחק גדול בו ניתן להפעיל את הנשק. עקב צורך זה פותחו מטוסים שתוכננו לטיסה על קולית מתמשכת שיכלו לשאת מכ"ם מתקדם ולהפעיל טילי מכ"ם מעבר לטווח הראייה. תפיסת הלוחמה האווירית המודרנית הכוללת תקיפות על ידי מפציצים גרעיניים וטילים בליסטיים וכן התגוננות מתקיפות אלה על ידי התקפות מנע ויירוט המפציצים של האויב בעזרת טילים עד כדי הזנחת הכשרה לקרבות אוויר של טייסי קרב וייצור מטוסי קרב שהקריבו חלק מהביצועים לטובת ביצועי יירוט והיו בעיקר בני הדור השני והשלישי.
ברית המועצות נתקלה בבעיה חמורה מבחינת דרישות ההגנה האווירית שלה שכן כל חלקה הצפוני חשוף לתקיפות של מטוסים החוצים את החוג הארקטי. בשביל להתמודד עם בעיה זאת הסובייטים הקימו את חיל ההגנה האווירית והשקיעו רבות במערכות מכ"ם לטובת זיהוי והתראה, מערכות נ"מ מתקדמות להגנה אזורית וכן מטוסי יירוט כבדים. בשנות ה-1950 המאוחרות החלו תוכניות פיתוח למפציץ XB-70 במקביל למטוס יירוט F-108 שיכלו לטוס במהירות של מעל מאך 3, ברית המועצות לעומתם החלה לפתח את מטוס היירוט מיג-25 ומטוס ההפצצה סוחוי T-4, כאשר רק המיג-25 יוצר ונכנס לפעילות מבצעית והוא מטוס היירוט המבצעי המהיר ומגביה הטוס בהיסטוריה.
דרישות המודיעין של ברית המועצות הביאו לטיסות רבות במים בין-לאומיים בעיקר באזור האוקיינוס האטלנטי, מה שגרם ליירוטים רבים בעיתות שלום של מטוסי סיור ימי סובייטיים על ידי מטוסי מדינות ברית נאט"ו, שהפכו לדבר שבשגרה וכן כאמצעי להפגנת כוח.
מלחמת וייטנאם
במלחמת וייטנאם כוחות האוויר האמריקאים היו במגבלות יכולת הזיהוי וההתרעה שהיו פחותות עקב כיסוי מכ"ם לקויים ומערכות זע"ט לא תואמות. לכן הם לא יכלו לנצל את יכולות הטילים ארוכי הטווח שלהם ונאלצו לבצע ווידוא ויזואלי של המטרות שלהם, מה שמנע מהם את היכולת ביירוט בגזרה קדמית שבהן טילי החום והתותחים היו פחות יעילים. כמו כן הכוחות האמריקאים נמנעו מלתקוף את עמדות הבקרה והמכ"ם של צפון קוריאה מחשש לפגיעה ביועצים הסינים והרוסים, עקב כך חיל האוויר העממי של וייטנאם נהנה מכיסוי מכ"ם מלא של הזירה ויכל להכווין את מטוסיו לעמדות יתרון בעת יירוט. הצפון וייטנאמים הצליחו לגרום לאבדות כבדות לאויב ומתוכם צמחו 16 אלופי הפלות בעזרת כוח אווירי קטן יחסית שלא מנה למעלה מ-200 מטוסים.
מלחמת המפרץ
במלחמת המפרץ השתנתה תורת הלחימה האווירית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואיתה הטכנולוגיה. פותחו מטוסי גילוי וזיהוי מוטס לטובת כיסוי מכ"ם מיטבי בזירת הלחימה, מערכות זע"ט מתקדמות אפשרו זיהוי מטוסים ידידותיים ללא צורך בזיהוי חזותי. כל אלה אפשרו למנוע את חוסר הוודאות שהיה אופייני למערכות התקפיות ובעצם לאפשר למטוסי הקרב בזירה להיות מופנים ליירוט מעל שמי מדינת האויב. בנוסף על כך חיל האוויר הקפיד להשמיד את עמדות המכ"ם העיראקיות כדי למנוע מהאויב יכולת יירוט משמעותית. במלחמה זאת מרבית ההפלות של מטוסי הקרב התבצעו בעזרת טילים מעבר לטווח הראייה.
בחיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הישראלי הסתמך על יירוט מכוון כיכולת הגנתית במשך כל ההיסטוריה שלו החל משנות ה-1950 המוקדמות. עומק אסטרטגי קטן משמעותו שאומנם את כל השטח האווירי של מדינת ישראל ניתן לכסות במספר קטן יחסית של סוללות מכ"ם לגילוי וזיהוי אבל גם זמני ההתראה, מרחק ומהירות היירוט צריכים להיות הרבה יותר קטנים שכן מטוס שחודר לשמי ישראל תוך דקות ספורות ימצא את עצמו מעל מרכזי אוכלוסין, תעשייה או ביטחון. עם זאת מערך הבקרה של חיל האוויר הקפיד להכווין את מטוסי היירוט לעמדת יתרון על המטרה ונתן את היתרון הראשוני בקרב.
לדוגמה, במלחמת ששת הימים הושגו רוב הפלות המיגים על ידי מטוסי מיראז' של חיל האוויר הישראלי בעזרת יירוט שכוון בידי בקרים, שהצליחו לכוון את המיראז'ים אל מאחורי מטוסי האויב ובכך נתנו להם יתרון משמעותי.
כלי טיס רבים, בהם ה-F-15, ה-F-16 וה-F-35, רשמו את יירוטי והפלות הבכורה העולמיים שלהם בשירות חיל האוויר הישראלי. להרחבה ראו: הפלות חיל האוויר הישראלי.
סוגי יירוט עיקריים
שיתוף הפעולה בין מרכזי הבקרה האוויריים לבין מטוסי יירוט מאפשר הכוונת כוחות למיקום מדויק להשגת מטוס האויב. מכיוון שיירוט היא תורת לחימה הגנתית, סוגי היירוט העיקריים מתייחסים למטוסי יירוט הטסים במסלול התנגשות למטוסי המטרה בזווית מתונה יחסית לנתיב הטיסה של המטרות. סוגי היירוט העיקריים מהווים את הבסיס לכל הטקטיקות המשתמשות במבנה כיחידה לוחמת מול מטוסי קרב של האויב.
יירוט בגזרה קדמית
יירוט בגזרה קדמית של המטרה קיים בשביל לאפשר למטוס המיירט להשיג את המטרה בהקדם ללא תלות במהירות של המטוס המיירט ולאפשר לו שימוש בכלי הנשק שלרשותו. יירוט בגזרה קדמית יכול להתבצע תוך טיסה חזיתית לתוך נתיב הטיסה של האויב אם היירוט לא יכול להתמהמה כלל, או השגת זווית צידית (הזווית בין מיקום המטוס המיירט לנתיב הטיסה של מטוס אויב) מיטבית לשימוש בכלי נשק בעלי יכולת חזיתית, שזווית לצד זה או אחר מגדילה את יעילותם. בשביל להשיג את הזווית הצידית המיטבית, המטוס המיירט יבצע פנייה הרחק ממסלול ההתנגשות אך עדיין בכיוון של מטוס האויב. בשיטה זאת עם ההתקרבות בין שני המטוסים הזווית הצידית תגדל בהתמדה, עם השגת הזווית הצידית הרצויה המיירט יפנה למסלול התנגשות עם מטוס האויב בשביל לשמור על הזווית עד להשגת המטרה.
יירוט בגזרה אחורית
יירוט בגזרה האחורית קיים בשביל לאפשר למיירט להגיע לעמדת יתרון ראשוני בקרב אוויר, ירי נוח מאחורי מטוס האויב ושימוש בכלל כלי הנשק שיש לרשותו. בסוג יירוט זה מטוס המיירט יפנה למסלול מקביל למסלול של המטוס האויב ובמרחק מוגדר בין הנתיבים שיאפשרו פנייה של 180 מעלות תוך מעקב אחר הטווח של המטרה וחישוב טווח ההמרה. בהגעה לטווח ההמרה המטוס יבצע פנייה לכיוון המטרה וישלים אותה כאשר הוא ממוקם מאחורי מטוס המטרה ובטווח מתאים לשימוש בנשקים שלרשותו.
יירוט בגזרה אחורית יכול להוות מתקפה שנייה אחרי יירוט בגזרה קדמית כאשר לאחר שיגור הטיל בזווית צידית מתאימה, המטוס המיירט יכול לחכות או לפנות לנתיב מקביל לאויב עד להגעתו לטווח המרה ולבצע פנייה לגזרה האחורית של מטוס האויב.
יירוט בעיתות שלום
בעיתות שלום היירוט מתבצע על מטרות שיש לגביהן חשד למניעים עוינים או פליליים, ולכן תהליך היירוט דורש יצירת קשר עם מטוס המטרה בשביל לקבוע את טיבו בעזרת בחינה ויזואלית, יצירת קשר רדיו או תקשורת ויזואלית על ידי סימנים מוסכמים וליוויו עד אשר מניעיו מתבהרים או שהוא עוזב את השטח האווירי המדובר. בשטח אווירי ריבוני מטוסי היירוט של המדינה מסוגלים לקחת את הפיקוד על המטוס החשוד ולהורות על פנייה, הכוונה לנחיתה בשדה כלשהו לטובת בחינה על הקרקע וכדומה. בשטח אווירי בין-לאומי יירוט מטוס חשוד לא מקנה למטוס המיירט את הזכות להכווין את מטוס המטרה, מכיוון שזה עשוי להיחשב כחטיפה אלא אם הוא מתבצע כחלק מתהליך מרדף חם – כלומר מתחיל בשטח הריבוני של אותה מדינה.
תהליך יירוט מטוס אזרחי בשטח אווירי ריבוני
כאמור תהליך היירוט בעיתות שלום קיים בשביל שהמדינה תוכל לחקור ולוודא אם מטוס המטרה מהווה סיכון. למרות קיומם של מכשירי תקשורת רדיו, היה צורך להגדיר תהליך סדור של יירוט שייתן מענה לחוקי התעופה הבין-לאומיים ויאפשר הקטנה של הסיכון להפלת מטוס עקב חוסרי הבנות בין המדינה ומטוסי היירוט שבשירותה והמטוס המיורט.
שלב ראשון: גישה
מטוסי היירוט יבצעו יירוט גזרה אחורית ויתקרבו למטוס כאשר המוביל של המבנה יתמקם מצד שמאל גבוה מעט ממטוס המטרה ובמרחק מינימלי של 300 מטר, שאר חברי המבנה נשארים בצד שמאל ובמרחק סביר מהמטוס שיקטין את הסיכוי להתנגשות במקרה של תמרון של מטוס המטרה.
שלב שני: זיהוי
מוביל המבנה יבצע זיהוי ויזואלי של המטוס המיורט ובמידת הצורך יתקרב עד למרחק שיוכל לראות את כל הנתונים הדרושים לצורך הזיהוי.
שלב שלישי: סיום היירוט וניתוק מגע
מוביל המבנה יבצע פנייה חדה הרחק מהמטוס המיורט, מה שמסמל למטוס המיורט שהוא חופשי להמשיך. שאר חברי המבנה יחברו למוביל.
במקרה של צורך בחקירה נוספת
אם לאחר הזיהוי נדרשת התערבות של המטוסים המיירטים בנתיב הטיסה של מטוס המטרה מוביל המבנה יתמקם לפני המטרה משמאלה ומעט מעליה ויוודא שהוא נמצא בשדה הראייה של הטייס המפקד (הקברניט). בשלב זה הוא יתחיל בתקשורת חזותית כדי לתת לו את האזהרות וההוראות הדרושות.
מטוס היירוט המוביל ינענע בכנפיו ויהבהב בתאורת הניווט שלו בשביל לסמן למטוס המטרה שהוא ייורט והמטוס המיירט הולך להוביל אותו לנחיתה. מטוס המטרה אמור לאשר שהוא קיבל את האזהרה על ידי שחזור התמרון שהמטוס המיירט ביצע. המטוס המיירט בשלב זה יבצע את התמרון הדרוש להגיע לנתיב שיביא אותו לשדה שהם ייעדו למטוס המיורט והוא יעקוב אחר המטוס המיירט. אם המטוס המיורט לא מסוגל לעקוב אחר ההוראות הוא יהבהב בתאורת הניווט, אם המטוס המיורט נמצא במצב חירום הוא יפעיל את כל התאורות האפשריות בתזמון לא סדיר.
בהגעה לשדה המטוס המיירט יוריד את כני הנסע בשביל לסמן למיורט שזהו השדה שהוא אמור לנחות בו, המטוס המיורט יאשר זאת על ידי הורדת כני הנסע שלו, אם השדה לא מתאים למטוס, המטוס המיורט ירים את כני הנסע בחזרה.
במקרה של מטוס מיורט שאינו ממלא אחר ההוראות, המטוס המיירט מסוגל לאיים על המטוס המיורט. האיומים יכולים להיות בצורת הצגת כלי הנשק של המטוס המיירט, חציית נתיב הטיסה של המטוס המיורט תוך כדי השלכת נורים ואף ירי תותח לפני המטוס אך בנתיב הטיסה שלו.
אסי צובל
אסף (אסי) צובל (נולד ב-31 ביולי 1979), הוא שחקן, תסריטאי ועורך טלוויזיה ובמה ישראלי.
ביוגרפיה
צובל נולד וגדל בקריית אתא. למד בישיבת בני עקיבא כפר הרואה במגמת תקשורת. בין השנים 1996–1997 שימש ככתב בטלוויזיה קהילתית בקריית אתא. למד בישיבת שילה ושירת בצה"ל במסגרת ישיבת הסדר.
בין השנים 2002–2003 למד בבית הספר למשחק של תיאטרון אספקלריא. בשנים 2003–2005 שימש כשליח מטעם "תורה מציון" והסוכנות היהודית לשליחות תורנית-חינוכית בדטרויט שבארצות הברית, שם עבד עם ילדים, נוער ומבוגרים. בין השנים 2005–2009 למד ב"מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות" בירושלים במסלול בימוי והפקה. בשנת 2010 כתב וביים את סרט הגמר "סטנד אפ!" - דרמה קומית שאורכה 29 דקות. הסרט זכה בציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011, ובפרס השופטים בפסטיבל דתות בטרנטו שבאיטליה. ב-2011 למד סדנת כתיבת פיצ'רים בהנחיית ערן קולירין.
בטלוויזיה ובאינטרנט ובערוץ מאיר
ב-2007 הגיע צובל למכון מאיר כעורך שיעורים תורניים, ולאחר מכן החל לערוך את תוכניות הילדים. הוא הציע להוסיף שחקן והחל לגלם את דמותו של "אסי" לצד טוביה רוזנפלד וכך נוצרה התוכנית "אסי וטוביה" בערוץ מאיר לילדים. בהמשך שונה שם התוכנית ל"אסי טוביה וחברים". דמותו של אסי היא תלמיד בית ספר המתנהג בצורה ילדותית, שובבה ופזיזה ואילו טוביה הוא "המבוגר האחראי" המסייע לאסי. צובל שימש תסריטאי ראשי בתוכנית. הוא כתב וגילם תפקיד ראשי בסדרה לאורך 600 פרקים. החל משנת 2012 הוא שימש כמנהל ועורך תוכן ראשי של רצועת הילדים בערוץ. בתפקיד זה הוא יצר, כתב וביים את הסדרה "ילדי גן החיות" לאורך 3 עונות, את הסדרה "עלילות ארץ גושן" לאורך 8 עונות, את הסדרה "הסוד של ירושלים" ואת הסדרה "מעמול" לאורך 4 עונות בהם גם שימש כשחקן ראשי.