cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון)
המועצה להשכלה גבוהה (יהודה ושומרון) ("מל"ג יו"ש") הייתה הגוף שהיה אחראי על מוסדות אקדמיים ישראליים שהוקמו בשטחי יהודה ושומרון. ביחס למוסדות אלה, היו למל"ג יו"ש סמכויות מקבילות לסמכויות של המועצה להשכלה גבוהה ("מל"ג") כלפי המוסדות האקדמיים בישראל. ב-15 בפברואר 2019 עברה סמכות זו למועצה להשכלה גבוהה.
הקמת מל"ג יו"ש
ככלל, נמנעה מדינת ישראל מהחלה ישירה של חוקיה על שטחי יהודה ושומרון. בין היתר, אין ביו"ש תחולה ישירה לחוק המועצה להשכלה גבוהה. לפיכך, המועצה להשכלה גבוהה, הפועלת מכוח חוק זה, אינה מוסמכת לפקח על המוסדות האקדמיים אשר הוקמו ביו"ש מאז 1967.
בשנת 1992 הגישה מכללת אריאל (כפי שנקראה אז) בקשה למועצה להשכלה גבוהה לקבל הכרה בשתי המחלקות העצמאיות הראשונות שלה לתואר ראשון (הנדסת חשמל ואלקטרוניקה והנדסת כימיה וביוטכנולוגיה). תשובת המל"ג, הייתה כי על פי חוק המל"ג, אין גוף זה יכול לטפל בפניית המכללה, בשל מיקומה הגאוגרפי מעבר לקו הירוק, שכן חוק המל"ג אינו חל בו.
כדי לפתור בעיה זו החליטו משרדי הממשלה הרלוונטיים, המשפטים, החינוך והביטחון, בתיאום עם היועץ המשפטי לממשלה, כי:
עם הקמת מל"ג יו"ש נפתחה האפשרות לקבלת היתרים להפעלת מסלולי לימוד במוסדות אשר מעבר לקו הירוק, ולאחר מכן, להכרה מלאה בהם. המסלול הראשון שהוכר היה הנדסת חשמל ואלקטרוניקה במכללת אריאל. בד בבד, קיבלה מכללת אריאל הכרה כ"מוסד מוכר להשכלה גבוהה" במשמעותו בחוק המל"ג.
הרכב מל"ג יו"ש
עם הקמתה של מל"ג יו"ש, ההרכב הפרסונלי שלה היה זהה להרכב של מל"ג. עם זאת, כאשר מנימוקים אידאולוגיים, ובהתבסס על חוק המל"ג, חלק מהחברים של מל"ג סירבו להשתתף בישיבות של מל"ג יו"ש, ולמעשה גרמו להקפאת עבודתה, שינה אלוף פיקוד המרכז את ההרכב הפרסונלי של מל"ג יו"ש. לאורך השנים הייתה מל"ג יו"ש מורכבת בחלקה מחברים בהווה במל"ג, ובחלקה מחברים לשעבר במל"ג.
ב-30 במאי 2006 החליטה מל"ג לפנות למפקד כוחות צה"ל באזור יו"ש, כדי שיקבע כי כל חברי מל"ג (למעט שר החינוך) יכהנו כחברי מל"ג יו"ש.
בראש מל"ג יו"ש עמד פרופ' עמוס אלטשולר מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב. באפריל 2008 מינה מפקד כוחות צה"ל באזור יו"ש, אלוף גדי שמני, את פרופ' מאיר חת, פרופ' עמוס רולידר, פרופ' זאב דרוקמן, עו"ד אריה הרמלין, איתי שונשיין ותומר עובד לחברי מל"ג יו"ש. ברבות השנים צורפו למל"ג יו"ש פרופ' אליעזר גלעדי, פרופ' יהודה פרידלנדר, ד"ר אברהם רוכלי, פרופ' ברכה רגר, פרופ' מינה טייכר, פרופ' מרדכי פרל, פרופ' יוסף ישורון, פרופ' אריה מלניק, ד"ר אופיר העברי, ד"ר לאה בם, פרופ' חיים טייטלבאום ופרופ' אלי פולק.
מל"ג יו"ש ומערכת ההשכלה הגבוהה בישראל
למרות ההפרדה שהייתה קיימת עד ביטול מל"ג יו"ש ב-2019, בין מערכת ההשכלה הגבוהה ביו"ש לבין מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל הייתה בפועל זיקה במישור התקציבי, שכן שתי המערכות ניזונות מאותה קופה ציבורית דרך הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת).
בחוק מל"ג יו"ש, נקבע כי "הוראות חוק זה יחולו על מדינת ישראל" (בזהות לאמור בחוק המל"ג). משמעות סעיף זה, כי המדינה ומוסדותיה חייבים להכיר ולכבד את ההכרה הניתנת לתארים על ידי מל"ג יו"ש. ב-1995 תוקן חוק המל"ג על ידי הכנסת, ונקבע בו כי המל"ג רשאית להכיר בתואר שהוכר על ידי מל"ג יו"ש בהתאם לכללים שייקבעו על ידי המל"ג. בהתאם לכללים אלו, לאחר הכרה בתואר על ידי מל"ג יו"ש, על מל"ג ירושלים לבדוק:
סמכותה של מל"ג יו"ש, עד פירוקה, חלו על שלושה מוסדות להשכלה גבוהה:
העברת הסמכות למועצה להשכלה גבוהה
ב-12 בפברואר 2018 אושר בכנסת תיקון לחוק המועצה להשכלה גבוהה, לפיו סמכות המועצה להשכלה גבוהה תחול, החל מ-15 בפברואר 2019, גם על מוסדות ישראליים ביהודה ושומרון, כגון אוניברסיטת אריאל בשומרון (ובכך יתבטל הצורך במל"ג יו"ש).
יומיים קודם לכן, ב-13 בפברואר 2019, אישרה מל"ג יו"ש את הקמתה של פקולטה לרפואה באוניברסיטת אריאל.
דוד בלוך (איש חינוך)
הרב דוד בלוך (נולד בשנת תשי"א, 1951) הוא איש חינוך חרדי בעל דעות פתוחות יחסית לציבור זה, לשעבר ראש מדרשית נעם בפרדס חנה, ממקימי הגדוד נצח יהודה ומנהל לשעבר בעמותת נצח יהודה. כיום ר"מ בבית מדרש דרך חיים.
ביוגרפיה
נולד במושב יסודות, בנם הבכור של מיכאל ויהודית בלוך. למד בישיבת פוניבז'. נישא לרחל-לאה סלומון. לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש, שם התקרב לרב גדליה נדל ומאז הוא משתייך לחוג תלמידיו. התגייס לצה"ל במסגרת הרבנות הצבאית ושירת במילואים כרב גדודי.
נמנה עם מייסדי הנח"ל החרדי, עם הרב יואל שוורץ והרב יצחק בר חיים. בשנת 2008 הוא ניהל עם הרב בר-חיים את העמותה האזרחית המלווה את היחידה הצבאית. הוא אחראי על גיוס חיילים חדשים לנח"ל החרדי ותמיכה במשרתים בו.
הרב בלוך כותב בלוג בשם "נטפי שפיות".
מתגורר בשיכון חזון איש בבני ברק, בסמוך לבית רבו הרב נדל. אחת מבנותיו נשואה לנכדו של הרב גדליה נדל.
דעותיו
הרב בלוך, המשתייך לציבור החרדי, מביע דעות עצמאיות שאינן מקובלות בזרם המרכזי של ציבור זה. הוא מפרסם את דעותיו באתרי האינטרנט החרדיים, בכתב העת ארץ אחרת ועוד.
הוא יוצא נגד האידיאליזציה שהתפתחה בציבור החרדי לאי שירות צבאי ולהימנעות מרכישת מקצוע ופרנסה מיגיע כפיים. לדעתו, הרבנים החרדים צריכים לעודד את היציאה לשוק העבודה, תוך יצירת מקומות עבודה בתוך החברה החרדית. הוא סבור כי מי שאין תורתו אומנותו חובתו לשרת בצבא, ודווקא ביחידה קרבית, משום ששירות כזה בונה את אישיותו של האדם. הוא סבור כי כל עוד אלו שאינם מתאימים ללימוד בכולל אינם מתגייסים יש להבין את הטענה בציבור החילוני כלפי החרדים שהסיבה לאי גיוסם איננה נובעת ממניעים של צורך בלימוד התורה.
לדעתו, שורש הרע בחברה החרדית הוא העוני, המהווה גורם מרכזי לדרדור רוחני, דתי ומוסרי. הוא סבור כי העוני גורם בעקיפין להתפשטות התופעה של ייחוס סגולות מאגיות לרבנים במקום הערצתם בשל מעשיהם הטובים ולמדנותם בתורה. בעבר הוא ראה את האידיאל בלמדנות התורנית וכיום השתנתה דעתו והוא סבור כי האידיאל הוא האיש המוסרי בעל המידות הטובות.
הרב בלוך מביע הערכה לאנשי הציונות הדתית מן הזרם החרד"לי. הוא מתחרט על כך שבתקופת פעילותו במדרשיית נעם השפיע על תלמידים לעבור ללמוד בישיבות חרדיות בניגוד לדעת הוריהם, שכן אז סבר שאלו הישיבות היחידות שמגדלים בהן בני תורה ברמה גבוהה, והתעלם מקיומן של הישיבות הציוניות. הוא יזם את צירופם של צעירים מן הזרם החרד"לי לגדוד הנח"ל החרדי כדי להעלות את הרמה הרוחנית והתורנית בגדוד. הוא מתנגד ליחסה השלילי של העיתונות החרדית כלפי חיילי הנח"ל החרדי ואומר כי יש להכיר להם טובה על שירותם. הוא יוצא נגד הרבנים והמחנכים החרדים שאינם מחנכים להכרת טובה לחיילי צה"ל ואינם מציינים את נפילתם של חללי צה"ל ביום הזיכרון.
הוא מתנגד להוגי הדעות והפובליציסטים החרדים שטיפחו את הגישה המונעת מלבקר או להרהר אחרי דרך התנהלותם של רבנים. הוא גם יוצא נגד פובליציסטים חרדים הנוקטים בקו הסברתי של התקפה על הציבור החילוני. הוא מבקר את ההשלכות של החינוך החרדי, כגון חוסר הכרת הטוב כלפי הציבור החילוני, התעלמות מן התכונות החיוביות של החילונים ואי הדגשת הערכיות שיש בהם. לדעתו מאמרי השמצה נגד הציבור החילוני יש בהם חילול השם ובמקום לקרב בין המחנות הם יוצרים בוז ומשטמה מצד הציבור החילוני כלפי החרדים. כמו כן הוא סבור כי לאור ההסתה נגד החילונים בעיתונות החרדית, יש להבין את ההסתה הנגדית של החילונים כלפי החרדים, ובשל הריחוק והניכור בין הציבור החילוני לציבור החרדי, יש להבין את הרתיעה הקיימת בציבור החילוני מפני חרדים.
הרב בלוך דוחה את הטענות שהמסגרת הצבאית היא כר נרחב לפריקת עול. לדעתו, המסגרת עצמה קדושה, והקשיים והבעיות אינם מצד הצבא אלא בשל מצבם הרוחני של החיילים החרדים המתגייסים כיום.
למרות הביקורת שיש לו כלפי החברה החרדית, לדעתו זו החברה שדרך החיים שלה, עם החומות הגבוהות שמגנות מכל השפעה מבחוץ, הצליחה להוכיח שיש ביטחון מרבי שגם הדורות הבאים ישמרו תורה ומצוות ברמה גבוהה. הוא יוצא להגנתו של הציבור החרדי הדורש לאפשר לו חיים תקינים על פי ההלכה. הוא מצדיק את מוסדות החינוך החרדיים שאינם מקבלים לשורותיהם ילדים ממשפחות המוגדרות כחרדיות-מודרניות. כמו כן הוא תומך ב"קווי מהדרין" ורואה בהם שמירה על גדרי הצניעות ולא הדרת נשים.
ספר עיר הגבירות
ספר עיר הגבירות (בצרפתית: Le Livre de la Cité des Dames, שנת 1405) היה תגובתה של קריסטין דה פיזאן ל"רומן הוורד" מאת ז'אן דה מאון. דה פיזאן כופרת באמונותיו המיזוגיניות של מאון באמצעות יצירת עיר גבירות מטאפורית. היא מגנה על נשים, בכללן, באמצעות איסוף סדרת נשים אשר נודעו במהלך דברי הימים. נשים אלה משוכנות בעיר הגבירות, אשר אינה אלא ספרה של דה פיזאן. בבנות זו את עירה, היא משתמשת בכל אשה נודעת כחומר בניין לא לכותלי העיר ולבתיה לבדם, אלא אף כחומר בניין להגנתה על זכויות האישה. כל אישה הנוספת לעיר נוסכת יתר כוח בטיעונה של דה פיזאן, לפיו ביכולתן של נשים להוות משתתפות פעילות בחברה. היא אף דוגלת בשוויון בין המינים בתחומי החינוך וההתנהגות הנאותה.
"ספר עיר הגבירות" הוא חלק מכתב יד גדול יותר של דה פיזאן, הידוע בשם "ספר המלכה". דה פיזאן היא האישה הראשונה הידועה שהתפרנסה מכתיבה, דבר שנאלצה אליו לאחר שהתאלמנה בגיל 25 והייתה צריכה לפרנס את שלושת ילדיה. היא הותירה אחריה גוף עבודות של עשרות טקסטים. "ספר המלכה" הוא המפורסם מביניהם, ונכתב עבור המלכה איזבו מבוואריה, וקושט באיורים צבעוניים מרשימים. כתב היד שמור כיום בספריה הבריטית, ונחשב לאחד העבודות הספרותיות החשובות מימי הביניים.
תקציר התוכן
עיקר הספר הוא דו-שיח בין כריסטין לבין שלוש המידות הטובות (בהקבלה למידות הטובות מהנצרות), המגולמות בדמותן של שלוש נשים – תבונה, הגינות, וצדק, אשר מופיעות בחלומה של כריסטין, ומודיעות לה שהיא נבחרה על ידי האל לתקן את המעוות בתפישות לגבי נשים. הן מורות לה לבנות עיר, בה ישכנו נשים ראויות מכל התקופות. וכל אחת בתורה מסייעת לכריסטין בחלק ממשימתה, במהלכה הן מדברות על מגוון נושאים עקרוניים. הדיון הוא פמיניסטי, ואחת אחת, המידות מפרקות את כל הדעות הקדומות המיזוגיניות של התקופה. הן עושות זאת בדרך משל, עם סיפורים על "גבירות" – כאשר משמע המילה "אשה אצילה ברוחה", להבדיל מ"אצילה במעמדה" – לוחמות מן המסורת היוונית, הרומית, היהודית, והנוצרית, מושלות וחוקרות, ואחרות בעלות שם ועשייה, מפגניות ועד קדושות. הנשים מהסיפורים מוזמנות לשכון בעיר, ולשמש נר לרגלי נשים אחרות, ולהגן עליהן.
חלק ראשון
הגבירה תבונה היא הראשונה לסייע לכריסטין בבניין העיר. היא מסייעת בהנחת היסודות לעירה, ומשיבה לשאלותיה של כריסטין באשר למניע הגברים להשמצת נשים – ההבנה הזו היא בעצם משל ליסודות העיר. היא אומרת לכריסטין "ליטול את התבונה [שלה] ולחפור עמוקות ליצירת מחפורת סביב [העיר] ... [והמידה הטובה] תסייע לשאת את דליי האדמה על הכתפיים." "דליי האדמה" הללו הם עמדות כריסטין בנוגע להשמצה הגברית אותן זנחה. בתחילה האמינה כריסטין כי על נשים להיות רעות מיסודן, כי היא: "יכלה, בקושי רב, למצוא עבודה בתחום המוסר מאת כל סופר העולה על הדעת, בה לא הוקדשו כל פרק או כל פסקה אשר הם להתקפת המין הנשי. [לכן, היא] נאלצה לקבל את דעותיהם הבלתי אוהדות [של סופרים אלה] כלפי נשים, מאחר כי בלתי סביר היה כי גברים מלומדים כה רבים, אשר נדמה היה כי ניחנו בתבונה רבה וביכולת להעמיק בכל, ישקרו במקרים כה רבים." כריסטין איננה משתמשת בהגיון לגילוי איכויות הנשים. היא מאמינה בכל אשר היא קוראת; זאת במקום לעסוק ברישום מכלול הישגי הנשים. על מנת להחדיר הגיון בתפישתה, הגבירה תבונה מלמדת את כריסטין. היא מסייעת לה לסלק את הבקורתיות בה נהגה בעצמה וכן את מחשבותיה השליליות בנוגע לכותבי העבר. היא מעניקה לעצמה, לקוראים ולנשים בכללן סיבה להאמין כי לנשים תרומה בעלת חשיבות לחברה, וכי אינן רעות מיסודן.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
חלק שני
בחלקו השני של הספר, המידה הטובה הגינות מסייעת לכריסטין לבנות את הבתים, כדי למלא אותם בגבירות אמיצות בעלות שם. בעת הבנייה, הגבירה הגינות מסברת אוזניה של כריסטין בסיפורי נשים פגניות, עבריות ונוצריות שהייתה להן מתת הנבואה, או הטהרה, או הדבקות למשפחותיהן. הן דנות במוסד הנישואין, ובפרט על הטענות של גברים לגבי המידות הרעות שנשים מביאות לתוכו. הגבירה הגינות מתקנת את ההשקפות המעוותות הללו, ומספרת על נשים שחיו בשלום ואהבה עם בני זוגן, וכופרת בטענות שנשים הן חסרות צניעות, בוגדניות, הפכפכות, ומרושעות מטבען דרך סיפוריה. החלק הזה מסתיים בפנייה של כריסטין לנשים ומבקשת מהן להתפלל עבורה בזמן שהיא מסיימת את מלאכת הבנייה עם הגבירה הגינות.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
החלק השלישי
בחלק השלישי, הגבירה צדק מצטרפת לכריסטין כדי לסייע "בגימורים", כולל לבחור מלכה לעיר הגבירות. היא מספרת לכריסטין על הקדושות אשר זכו לתהילה בשל קורבנן. בסיום חלק זה, כריסטין שוב פונה לכל הנשים, ומודיעה שבניית העיר הסתיימה, ומעודדת אותן להגן עליה וללכת אחר מלכתן, מרים הבתולה. היא גם מזהירה את הנשים מפני שקרים ודיבה, ומפצירה בהן להיזהר מגברים שטובתן אינה בעינם.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
דוקטור דוליטל 2
דוקטור דוליטל 2 (באנגלית: Dr. Dolittle 2) הוא סרט קומדיה אמריקאי בכיכובו של אדי מרפי. זהו סרט המשך לדוקטור דוליטל משנת 1998. הסרט יצא לאקרנים בקיץ 2001, בבימויו של סטיב קארר והוא מבוסס על הספר דוקטור דוליטל מאת יו לופטינג.
בסרט זה, דוקטור ג'ון דוליטל מנסה לעזור לבעלי החיים להציל את השמורה שלהם מפני בני האדם הרוצים להרוס אותם. זהו סרטו האחרון של מרפי בתפקיד הראשי של דוקטור דוליטל בעוד שהסרטים הבאים מציגים את קיילה פראט בתור הדמות הראשית החל מהסרט דוקטור דוליטל 3.
עלילה
כמה שנים לאחר אירועי הסרט הראשון, יכולתו של הווטרינר דוקטור ג'ון דוליטל לדבר עם החיות הפכה אותו למפורסם, והוא טייל בכל רחבי העולם עם הכשרון שלו. כאשר חזר מצרפת, הוא נתן לבתו מאיה זיקית בשם פפיטו, אולם מעניש את בתו צ'ריס על כישלון בלימודים כך שהוא לוקח לה את הפלאפון לשבוע. אריק, החבר של צ'ריס, בא לביקור ומצטרף לחגיגת יום ההולדת ה-16 של צ'ריס, שם אופוסום ודביבון בשם ג'ואי מספרים לג'ון שהבוס שלהם, הבונה הסנדק, מבקש לראותו. למחרת, ג'ון פגש את הבונה הסנדק ומסכים להציל את היער שלהם מכריתה תוך שהוא יאחד בין דובת מערב פסיפיק לזכר מאותו סוג.
בקרקס, ג'ון פגש את הדוב ארצ'י, דב מערב פסיפיק בסכנת הכחדה, והביא אותו ליער על מנת להיות דוב אמיתי. ג'ון לקח את משפחתו לחופשה למשך חודש ביער, שם הוא עושה עסקה עם דובה בשם אווה, אשר יש לה דב זכר בשם סוני. היא הסכימה לא לעשות החלטות למשך חודש וג'ון הבטיח לה שיהפוך את ארצ'י לדוב שהיא עומדת לאהוב.
כאשר התמודד עם האימונים של ארצ'י, ג'ון שכר חיות יער שיתלוו אל צ'ריס ואריק, למרות התנגדותה של אשתו ליסה. לאחר שהבטיח כי ארצ'י יזכה בלבה של אווה, ג'ון החליט לזכות בחזרה בליסה בבקתה שלהם, כאשר כל חיות היער צפו בהם, אולם לאקי הכלב הרס הכל. ארצ'י ניסה את הדרך של ג'ון על אווה אך נכשל ונפל מהעץ. מושפל, הוא סירב לעזוב את המערה, אולם כאשר ג'ון העליב אותו, דחף אותו ארצ'י אל הביצה, לאחר שהפך בעצמו ל"אלפא דוב". מאוחר יותר, ארצ'י בילה את היום עם אווה, אולם הקשר הופסק בגלל סוני. לאקי ניסה להרשים זאבה, כאשר הצליח לסמן את כל הטריטוריות שלה, אולם זאב זכר התערב וסילק אותו.
מר פוטר החליט לעשות עסקה עם ג'ון. ארצ'י אומר לג'ון שהוא יודע איך לכבוש את לבה של אווה והולך על גזע עץ חלול שבסופה נמצאת כוורת דבורים, למרות אזהרותיו של ג'ון והדבורים התוקפות. הוא הצליח להגיע לכוורת וזכה בלבה של אווה ובכבוד מצד חיות היער האחרות. אווה זרקה את סוני בעקבות חוצפתו כלפי ארצ'י.
במשחק מחבואים עם אווה, חץ מרדים נורה על ארצ'י בידי עוזרו של מר פוטר, וג'ון לומד שארצ'י הרס מסעדה. לאחר שקיבל מידע מסמור, סיפר לכולם בבית המשפט אך לא האמינו לו ודחו את בקשתו. ג'ון ביקר את ארצ'י בכלא, וסיפר לו שהולכים להעביר אותו לקרקס במקסיקו והצטער שהרס את חייו, אולם ארצ'י סיפר לו שהוא לימד אותו מה זאת אהבה. ג'ון הבין שצ'ריס הייתה מעורבת במתנתו של אביה לדבר עם החיות, ויחד הם החליטו להציל את היער. הוא איחד את חיות היער ואמר להן לא להיכנע ללא מלחמה ושחרר את ארצ'י. החיות, בהנהגת צ'ריס, אריק ומאיה, נלחמים מול חוטבי העצים, והחיות מכל רחבי העולם פתחו בשביתה.
ספר עיר הגבירות
תמות
נושאים שבהן דנות הגבירות כוללים:
דוקטור דוליטל 2
עלילה
מר פוטר ועוזרו הותקפו בידי החיות ומר פוטר נעצר בידי אווה וג'ואי, והוא נאלץ לקבוע פגישה עם ג'ון והחיות. כאשר החיות סירבו להצעה החדשה של מר פוטר, השביתה הלכה וגברה במירוץ סוסים, שם הסוסים סירבו להתחרות ושאמו הלוויתן לא הופיע. לבסוף, ההסכם בוצע ומשפחת דוליטל והחיות הסכימו, הם שחררו את ארצ'י והצילו את היער מחוץ לסן פרנסיסקו.
ג'ון וצ'ריס נהפכו ליותר קרובים, מדברים על עזרה לחיות ביחד, בעוד שארצ'י ואווה התאהבו ונולדו להם שני גורי דובים.
ספר עיר הגבירות
תמות
הספר גם עוסק במספר נושאים פילוסופיים:
השפעתו של בוקצ'ו
מקור המידע הראשי ממנו שאבה דה פיזאן היה "על אודות נשים נודעות" (De Mulieribus Claris), מאת ג'ובאני בוקאצ'ו. כתבו היה חיבור ביוגרפי על אודות נשים נודעות מן העת העתיקה. כן ציטטה דה פיזאן מ"דקאמרון" מאת בוקאצ'ו בשלביה המאוחרים של עיר הגבירות. אגדות גיסמונדה וליזבטה, למשל, מצוטטות כמו מקורן ב"דקאמרון" מאת בוקאצ'ו. ייתכן כי קראה כריסטין את "על אודות נשים נודעות" בגרסתו הצרפתית, Des Cleres et Nobles Femmes. השפעתו של בוקאצ'ו ניכרת בעמדת כריסטין כלפי חינוך נשים. באגדת ריאה איליה דוגל בוקאצ'ו בזכותן של נשים צעירות לבחור להן חיים חילוניים או חיי דת. הוא מצהיר כי יש כדי להזיק בשילוח נערות למנזרים בעודן "נבערות מדעת, או רכות, או תחת אילוץ." בוקאצ'ו מצהיר כי על נערות להיות "מחונכות כדבעי מילדותן בבית הוריהן, ללמוד גילוי לב והתנהגות ראויה לשבח ואו אז, לכשתבגרנה ותדענה בכל לבן מהו רצונן החופשי". לאמונת בוקאצ'ו, יש ללמד נערות על אודות החיים והמעלות הטובות טרם הקדשתן לאל. הוא אינו מתייחס להענקת השכלה רשמית לנשים, אולם הוא דוגל בשליטת מה מצד נשים בחייהן, וכן בזכותן להתוודע לאפשרויותיהן העתידיות.
ייתכן כי אמונת בוקאצ'ו בחינוך נערות בנושאי חיים חילוניים וחיי דת, היוותה אבן קפיצה עבור אמונת דה פיזאן בחינוך נשים. אפילו היה הדבר אחרת, לבוקאצ'ו הייתה השפעה בלתי מבוטלת על דה פיזאן. אילו לא היה כן, אין זה סביר כי הייתה מצטטת ממקורות בוקאצ'ו ומשתמשת בם לחיוב.
המכון הבריטי ללימודי עיראק
המכון הבריטי ללימודי עיראק (BISI) (בעבר נקרא בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק) הוא הגוף היחיד בממלכה המאוחדת שמוקדש למחקר התרבויות והשפות העתיקות של מסופוטמיה.
היסטוריה
בית הספר רשום כארגון צדקה והמשרדים שלו שוכנים באקדמיה הבריטית במבנה קרלטון האוס טראס (Carlton House Terrace) בלונדון.
בית הספר נוסד בשנת 1932 כזיכרון לחייה ועבודתה של גרטרוד בל, אזרחית בריטית שהייתה מעורבת בהקמת מדינת עיראק, וייסדה את המוזיאון הלאומי של עיראק. מטרת הקמת המוסד הייתה לעודד, לתמוך ולבצע מחקרים ארכאולוגיים בעיראק ובמדינות השכנות. המחקרים עסקו בטווח הזמן מהתקופות הקדומות ביותר ועד שנת 1700 לספירה.
מאז 1934 המוסד מפרסם כתב עת בשם Iraq המפורסם כעת אחת לשנה בחודשים נובמבר/דצמבר. בית הספר ערך חפירות ארכאולוגיות בעיראק לפני מלחמת העולם השנייה. פעילותו התחדשה ב-1948 והוא המשיך להיות פעיל בחפירות עד 1990. מסיבות פוליטיות הפסיק בית הספר לבצע מחקרים באתרים בעיראק. המוסד שמר על קשרים עם מחלקת העתיקות של עיראק, וביקורים באתרים נעשו על בסיס פרטי.
בתקופה שלאחר מלחמת עיראק שהתרחשה ב-2003, בית הספר הקדיש משאבים כספיים כדי לסייע בשיקום המורשת של עיראק. המכון מקבל מימון מממשלת בריטניה. בנוסף  מקבל מימון ממקורות פרטיים. יש לו כ-650 חברים, והגוף מנוהל על ידי מועצה שנפגשת בלונדון אחת לשנה. חבריה נבחרים אחת לשנה על פי התקנון הקיים מאז 1932.
ב-12 בדצמבר 2007, החליט המוסד לשנות את שמו לשם הנוכחי המכון הבריטי ללימודי עיראק (לזכרה של גרטרוד בל).
מארק נתנסון
קורות חיים
מארק נתנסון נולד במשפחת סוחרים יהודית בעיירה שווינציאן שבסביבת וילנה. לאחר סיום לימודיו בבית הספר המקומי עבר ללמוד רפואה בסנקט פטרבורג. כבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 החל להשתתף בפעילות נגד השלטון וסולק מהלימודים עקב פעילות מהפכנית. יחד עם אשתו היה נתנסון בין מארגני החוג של ניקולאי צ'איקובסקי. במהלך השנים 1869–1871 הוא נעצר מספר פעמים, ובסופו של דבר נשלח לגלות בגוברניית ארכנגלסק.
בשנת 1876 חזר לסנקט פטרבורג. היה בין מארגני בריחת פיוטר קרופוטקין ממעצר במבצר פטרופבלובסקיה. פעל נמרצות לאיחוד כל ארגוני הנרודניקים. פעילות זו הביאה להקמת ארגון "זמליה אי ווליה". הוא היה בין מארגני ההפגנה בכיכר מול קתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג. בשנת 1877 נתנסון נעצר שוב ונשלח למזרח סיביר. בהיותו בסיביר התחיל לעבוד כרואה חשבון במשרד מסילת הרכבת המקומית.
בשנת 1878 נעצרה גם אשתו, היא נשלחה לסיביר ונפטרה בשנת 1881.
בשנת 1889 חזר נתנסון לסראטוב, והמשיך לעבוד במשרדי מסילות ברזל. הוא פעל לאיחוד כל הארגונים המהפכניים, ובשנת 1893 הצליח להביא להקמת ארגון-גג חדש. בשנת 1894 נעצר שוב ונשלח למזרח סיביר ל-5 שנים.
עם סיום תקופת הגלות שב נתנסון לבאקו, ועבד בעירייה. בשנת 1904 הוא עזב את רוסיה, ועבר לשווייץ. לאחר התלבטויות הצטרף למפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, והפך לאחד ממנהיגיה. לאחר מספר התנקשויות בפקידים בכירים, התחיל לתמוך במדיניות טרור אישי של המפלגה.
בשנת 1904 הציג נתנסון את המפלגה בוועידת פריז, שבה היה ניסיון לאחד את כל המפלגות המהפכניות ברוסיה. לאחר תחילת מהפכת 1905 הוא חזר לתחומי האימפריה הרוסית והתיישב בפינלנד (שהייתה אז בתחומי האימפריה). בוועידת המפלגה נבחר לחבר בוועד המרכזי (המוסד העליון של המפלגה). נתנסון הסתייג מפעילויות טרור, ולא תמך בהריגת גאורגי גפון (מעשה שבו היה מעורב פנחס רוטנברג). כאשר בשנת 1908 החלו שמועות על כך שיונה אזף הוא סוכן השלטונות, הוא לא האמין בכך והיה בין מגיניו.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה גיבש נתנסון דעה שרק הפסד האימפריה הרוסית במלחמה יוכל להביא למהפכה. לאחר מהפכת פברואר שב לרוסיה. הוא התנגד למדיניות המפלגה באשר להמשך השתתפות רוסיה במלחמה, והיה בין מנהיגי הזרם השמאלי במפלגה. נתנסון תמך בהעמקת המהפכה, חלוקת האדמה לאיכרים ושלטון מלא לסובייטים. תמך באופן גלוי בוולדימיר איליץ' לנין ובמדיניותו.
לאחר מהפכת אוקטובר תמך נתנסון במהלך, ובכך גרם לפילוג במפלגה. בנובמבר 1917 היה נתנסון ביו מקימי מפלגה חדשה – "המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל)" (Партия левых социалистов-революционеров), ונבחר לוועד המרכזי של המפלגה. הוא תמך בפיזור הוועדה המכוננת על ידי הבולשביקים. גם לאחר התקוממות של יולי 1918 נגד השלטון הבולשביקי, שאורגנה על ידי מפלגתו, המשיך נתנסון לתמוך בלנין. הוא הקים מפלגה חדשה, שהתפלגה מ"הסוציאל-רבולוציונרים השמאליים" – "מפלגת הקומוניזם המהפכני".
בתחילת שנת 1919 ציין נתנסון שיחסיו עם לנין התערערו. הוא נסע לשווייץ, ונפטר במהלך ניתוח.
קבוצת האפידוט
קבוצת האפידוט היא קבוצה של מינרלים סורוסיליקטיים קשורים, הדומים במבנה הפנימי ובכימיה שלהם. הקבוצה קרויה על שם המינרל אפידוט, המינרל הנפוץ ביותר, והראשון מקבוצה זו שזוהה.
נוסחת המבנה הכימי הכללית של המינרלים בקבוצת האפידוט היא (x2y3(SiO4)3(OH, F. כאשר היון x יכול להיות סידן, צריום, עופרת, סטרונציום, או איטריום, והיון y יכול להיות אלומיניום, ברזל, ונדיום, מגנזיום ו/או מנגן. במקרים אחדים מחליף חמצן את יוני ההידרוקסיל בארבעונים של הסיליקט ואז הנוסחה הכללית מקבלת את הצורה x2y3Si3O11(OH,F)2. למרות שכמות הארבעונים של SiO4 זהה לכמות קבוצות ה-Si2O7 במינרלים שבקבוצת האפידוט, המינרלים מסווגים בקבוצת הסורוסיליקטים ולא הנזוסיליקטים בשל המבנה המורכב יותר של ה-Si2O7.
המבנה של המינרלים בקבוצה הוא שרשרות של תמניונים המחוברים בקצוות לאורך ציר ה-y. השרשרות הן משני סוגים. סוג אחד מכיל תמניונים הבנויים מארבעונים של סיליקט (M1) המחוברים באמצעות אטום חמצן לאטום אלומיניום, והסוג השני מכיל תמניונים מהסוגים M1 ו-M3 המחוברים בקצוות מתחלפים לאורכם. התמניונים מהסוג M3 מכילים את עיקר קטיוני ה-Fe++3 והמגנזיום. השרשרות של התמניונים מחוברות בכיוון ציר ה-z באמצעות ארבעון אחד של SiO4 וקבוצה כפולה של Si2O7. החללים הגדולים יחסית שבסורג זה מתמלאים על ידי קטיונים גדולים, בדרך כלל סידן.
לרוב המינרלים בקבוצת האפידוט יש סימטריה מונוקלינית, אבל יש חברים בקבוצה המתגבשים בסימטריה אורתורומבית (זואיסיט) או מונוקלינית (קלינוזואיסיט).
סביבת ההיווצרות של מינרלים מקבוצת האפידוט מגוונת. למרות שהמינרלים מקבוצה זו נוצרים בדרך כלל כתוצאה מהתמרה אזורית הם נוצרים גם בהתמרה הידרותרמית כמו גם בהתגבשות של סלעי יסוד חומציים.
מכל החברים בקבוצה רק האפידוט מצוי בשפע. טנזניט (סוג של זואיסיט) הוא סוג של אבן חן יקרה ומבוקשת בגוון כחול. גם את הזואיסיט שיש לו גם גוון ירקרק מקובל לשבץ יחד עם אודם או להשתמש בו כאבן לקישוט. מינרלים נוספים מקובלים שניתן למצוא באוספים הם הקלינוזואיסיט, הפיימונטיט והאלניט.
קטיה פיסצקי
קטיה פיסצקי (ברוסית: Катя Писецки; נולדה ב-26 בפברואר 1986 באוקראינה) היא מתעמלת אמנותית ישראלית. פיסצקי השתתפה באולימפיאדת אתונה, שם סיימה במקום ה-16 ביחידות, ובאולימפיאדת בייג'ינג בצוותא עם אלונה דבורניצ'נקו, רחלי ויגדורצ'יק, ורוניקה ויטנברג ומריה סבנקוב כחלק מנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית שזכתה במקום שישי.
פיסצקי החלה להתעמל בגיל שש ומשתייכת לאגודת מקפת פתח תקווה. בגיל 15 עלתה לישראל לאחר שהבינה שהסיכוי שלה להגיע לאולימפיאדה בתור נציגה ישראלית גבוה הרבה יותר מאשר באוקראינה.
הישגי השיא בקריירה שלה הם :
בחודש אוקטובר 2007 חשפה פיסצקי שהמאמנת שלה נטשה אסמולוב הכתה אותה, וזאת פחות מחודש לאחר שנבחרת ההתעמלות השיגה את הקריטריון האולימפי לבייג'ינג.
פיסצקי שברה שיא עם נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית כאשר זו עלתה לגמר בקרב רב קבוצתי באולימפיאדת ביג'יינג מהמקום השמיני. בגמר סיימה הנבחרת במקום שישי.
ב-2018 השתתפה פיסצקי בעונה הראשונה של התוכנית "גוט טאלנט ישראל", והעפילה לגמר ביחד עם דמיטרי ברכוב, כצמד ריקוד אקרובטי.
אגמי ניישן
ארבעת האגמים הם, ממערב למזרח (במורד הזרם): אגם צאייטה, אגם אינדאטה, אגם צ'נטלו ואגמי צ'וצ'י.
בשנת 2004 הוכרז אזור האגמים כפארק פרובינציאלי - הפארק הפרובינציאלי אגמי ניישן, שהיה לאתר נופש פופולרי המהווה יעד לשיט קיאקים.
שמם של האגמים ניתן להם רשמית ב-2 ביוני 1950, והם נקראים על שם נהר ניישן המקשר ביניהם.
אביגדור המאירי
אביגדור המאירי (5 בספטמבר 1890 — 3 באפריל 1970) היה סופר ומשורר עברי. ספריו מתארים את מלחמת העולם הראשונה מנקודת מבטו של קצין יהודי. שיריו עוסקים, בין היתר, בביקורת על החברה הארץ-ישראלית. מייסד התיאטרון הסאטירי העברי בארץ ישראל. חתן פרס ישראל לספרות לשנת ה'תשכ"ח, 1968.
קורות חייו
נולד בכפר אודוידהאזה שליד העיר מונקאץ' בהונגריה כאביגדור (מנחם) פוירשטיין. אחיינו הוא הסופר והמבקר אמיל פוירשטיין. גדל בבית סבו שם למד עברית. אביו צבי מאיר, היה מתלמידי המהר"ם שיק. למד בישיבה ובבית המדרש לרבנים בבודפשט. עוד בהיותו בהונגריה, התפרסם שירו הראשון "בן עתיד" שנדפס ב"המצפה" שבעריכת שמעון מנחם לזר. בשנים 1910–1912 שהה בברלין ופרסם את ספר שיריו הראשון.
בשנת 1914 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי והשתתף במלחמת העולם הראשונה כקצין בחזית האוסטרית-רוסית. ב-1916 נלקח בשבי הרוסי ועבר את שנות השבי בסיביר. שוחרר בעקבות מהפכת פברואר 1917. הגיע לקייב ולאחר מכן לאודסה, שם הצטרף לחבורת הסופרים שסבבה את ביאליק. בשנת 1921 (תרפ"א) עלה לארץ ישראל בקבוצה של סופרים עבריים כחלק מהעלייה השלישית. בסוף 1921 הוא הועמד לדין על ידי שלטונות המנדט הבריטי באשמה של העלבת האומה הערבית, בגלל חוברת ביקורת סביב מאורעות תרפ"א.
בתחילה עבד בעיתון הארץ. באוקטובר 1922 שינה את שם משפחתו ל"המאירי". בשנת 1927 כתב חלק גדול מהחומר בתיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום" (אותו יסד באותה שנה יחד עם השחקן אליעזר דונת והמעצב פסח עיר-שי). לאחר סגירתו של התיאטרון ב-1928 יסד את ממשיך דרכו, תיאטרון "המטאטא". ב-1929 יצא ספרו "השגעון הגדול" המתאר את קורותיו כקצין במלחמת החפירות במלחמת העולם הראשונה. בנוסף, הוא ערך מספר כתבי עת ספרותיים ("לב חדש" ו"המחר") ובשנים 1935–1936 פרסם שיריו בשבועון החיים הללו.
בשנת 1936 זכה בפרס מטעם מוסד ביאליק על ספר שיריו - "ספר השירים". המאירי המשיך לפרסם עד סוף ימיו חומרים ספרותיים מכל הסוגים: סיפורת, שירה, מחזאות, תרגום ועריכת כתבי עת. בשנים 1948–1958 שימש כמסגנן הראשי של פרסומי הכנסת. ב-1962 זכה בפרס אוסישקין על ספר השירה "בלבנת הספיר". ב-1968 זכה בפרס ישראל לספרות יפה.
במשך כל חייו עמד המאירי מול הממסדים הפוליטיים והספרותיים בארץ ונלחם בהם בכל הזדמנות. בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים החזיק המאירי בהשקפות פוליטיות שדמו לאלו של הזרם הרוויזיוניסטי בציונות. מאוחר יותר חל מפנה בדעותיו והוא עבר לשמאל הקיצוני ואפילו לשמאל האנטי-ציוני.
למרות עמדותיו עמד בקשר מכתבים רציף עם אדמו"ר חב"ד, הרב מנחם מנדל שניאורסון, שנמצא בארכיונו במכון גנזים בתל אביב. בסוף ימיו חזר למסורת ישראל ועמד בקשר עם הרב מאיר בליז'ינסקי מרמת גן.
נפטר ב-3 באפריל 1970 ונטמן בחלקת הסופרים בבית הקברות קריית שאול.
יצירתו
יצירתו של המאירי היא מגוונת ביותר וכוללת: רומאנים, סיפורים קצרים, מחזות, מערכונים, מסות, פובליציסטיקה, זכרונות ורשמי מסע, מדרשי לשון, מדע פופולרי, פזמונים, ספרי ילדים, תרגום, עריכת כתבי עת ואפילו כתיבת תסריט. מול השפע העצום של החומר הכתוב, קיימים פערים גדולים באיכות עבודתו של המאירי. במיוחד בולט הדבר בתחום הסיפורת שבו הגיע לשיאו בתיאורי חוויותיו במלחמת העולם הראשונה ובשבי, אך הרומאנים שפרסם בשנים הבאות נפלו באיכותם ולא זכו לפרסום רב.
המאירי נחשב כשייך בשירתו לזרם האקספרסיוניסטי. שירתו של המאירי מתאפיינת בלהט נפשי סוער, שיריו מלאי פאתוס ועמוסים בניגודים עזים ובקיצוניות. שיריו מלאים בביקורת ומחאה על החיים והחברה בארץ ישראל אשר נכשלת בניסיונה לעצב חיים חדשים המושתתים על יופי, התלהבות ועקרונות נעלים. השירים כתובים לא פעם בסגנון תוכחה המקשר את עצמו לנביאים התנכיים.
ספריו של המאירי על קורותיו בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה הם התיאור הספרותי העברי הראשון של לוחם יהודי. אמנם גם אורי צבי גרינברג, שאול טשרניחובסקי ועוד סופרים ומשוררים עבריים לחמו בחפירות ב"מלחמה הגדולה", אך יצירתם אינה מושפעת מהאירועים הללו כפי שהיא באה לידי ביטוי ביצירתו של המאירי. ספריו אלו דומים בסגנונם ליצירות האחרות שהתפרסמו לאחר מלחמת העולם הראשונה, ואשר מתאפיינות בנימה האנטי מלחמתית, ואפילו הפציפיסטית אשר שולטת בהן. אפשר למצוא נקודות דמיון רבות, למשל, בין "השגעון הגדול" של המאירי ובין במערב אין כל חדש של אריך מריה רמרק. אם כי, סגנונו של רמרק הוא מאופק ואירוני לעומת הפאתוס וההתלהבות של המאירי, כפי שהדבר ניכר גם בשמות הספרים. נקודה נוספת המבדילה את ספריו של המאירי מהספרות האנטי מלחמתית הזרה בין שתי מלחמות העולם, היא ההתייחסות ללוחם היהודי. סיפורי המלחמה שלו מדגישים את גבורת היהודים הנלחמים מלחמה לא להם, לעיתים מול אחיהם הנמצאים בחפירות בצד האויב וזאת תוך כדי נאמנות למסורתם, גם עד כדי קידוש השם. המסגרת הסיפורית בספרים אלו אינה חזקה אך הסופר שואף למסור את רשמי הרגע בצורה העזה ביותר.
המאירי כתב את התסריט לסרט האנימציה הראשון בארץ "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931), שהופק על ידי ברוך אגדתי וכן את התסריט לסרט המדבר העברי הראשון "זאת היא הארץ" (1935), גם הוא של אגדתי.
כמו כן, חיבר פזמונים שהושרו ביישוב ובהם הפזמונים "שני מכתבים" (..לבני הטוב בירושלים/ אביך מת, אמך חולה,/בא הביתה, בן חביב...) ו"חלוץ, בנה!" (הי, הי, הי נעליים/בלי סוליות נעליים.../הי, הי, הי מכנסים/בלי כיסים מכנסים...) שהולחנו על ידי יואל אנגל. בין הספרים שכתב מצוי גם ספר לילדים ונוער בשם "חכמת הבהמות", שיצא לאור בשנת 1933, אותו אייר אריה נבון. אחת הבהמות, בספר איגיון עברי ראשון זה לילדים, הוא האדם. חיבר את מילות השיר "ירושלים" (עיבוד לעברית של השיר חצות של ברוך שפיר), הנודע בשם "מעל פסגת הר הצופים", וזה חלק מהשיר:
הבית השלישי בשיר מקונן על ריבוי העדות והסכסוכים בעם ישראל. בגרסה המולחנת הושמטו הבית השני והשלישי. בגרסה זו, שיר זה שימש (ועדיין משמש, בצד שירה של נעמי שמר, ירושלים של זהב) המנון לירושלים.
בתרבות הפופולרית
"השיר על התוכי יוסי":
"תוגת המאירי" על מותו של התוכי, שחלפי מזכיר, מתוארת בשיר "חלומות של בית רבן":
ספריו
עריכה והוצאה לאור של כתבי העת הספרותיים "לב חדש" ו"המחר"
תרגום לעברית של עשרות ספרים ומחזות. בין הידועים שבהם: החייל האמיץ שוויק, מסעי הברון מינכהויזן, צ'יבי (ספר ילדים מפרי עטו של בלה סנש אביה של חנה סנש). כמו כן, ב-1952 תרגם לעברית את ספרו הראשון של אפרים קישון בישראל, "העולה היורד לחיינו"
מילים לשירים ופזמונים
אוסף מכתביו נמצא בעיזבון יצחק כץ במרכז המידע לאמנות ישראלית במוזיאון ישראל, ירושלים.
הנצחתו
על שמו נקרא שביל להולכי רגל החוצה את הגן הבוטני הלאומי בהר הצופים בירושלים ובאמצעו אבן ועליה שלט עליו כתוב שירו המפורסם "מעל פסגת הר הצופים". קרויה על שמו הכיכר בכניסה הראשית לאוניברסיטה העברית בירושלים ממנה יוצא השביל הקרוי על שמו, וכן רח' בשכונת קריית קריניצי ברמת גן ורחוב ברובע הכרמל הצרפתי בחיפה. ורחוב בעיר באר שבע, וכן רחוב בשכונת נאות אפקה בתל אביב.
משה ורדי (מדען מחשב)
משה יעקב ורדי (נולד ב-4 ביולי 1954) הוא פרופסור (בדרגת University Professor) למדעי המחשב באוניברסיטת רייס בטקסס, זוכה פרס גדל לשנת 2000,. וחבר האקדמיה הלאומית למדעי של ארצות הברית מ-2015.
קורות חיים
משה ורדי הוא ילדם השני, מתוך שלושה, של צפורה והרב פנחס ורדי, זוג ניצולי שואה, ממגיני הקיבוץ בארות יצחק במלחמת השחרור, וממיסדי המושב השיתופי ניר עציון, שם נולד וגדל. בגיל 13 עברו הוריו לעבוד ולהתגורר במושב כפר הרא"ה, וורדי החל ללמוד בישיבת בני עקיבא במקום. ב-1970 למד במשך שנה בישיבת הכותל בעיר העתיקה של ירושלים, וב-1971 החל ללמוד פיזיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן במסגרת העתודה האקדמית. ורדי שירת בחיל התותחנים.
ורדי נישא בשנות ה-80 של המאה העשרים לפם גיאר, אמו של מדען המחשבים אהרון הרצמן.
ורדי התבטא בפומבי בנושאים שונים, כולל שואת יהודי הונגריה, שהוריו נצלו ממנה, מלחמת לבנון הראשונה , וההשפעה האפשרית של ההתפתחות המואצת של אינטליגנציה מלאכותית על שוק העבודה.
השכלה
ורדי הוא בוגר תואר ראשון בפיזיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן (1974) ותואר שני במדעי המחשב ממכון ויצמן (1980). בשנת 1981 סיים דוקטורט בהנחיית פרופסור כתריאל בארי באוניברסיטה העברית בתחום הלוגיקה של בסיסי נתונים.
מחקר ואקדמיה
בשנים 1981–1983 עסק ורדי במחקר בתר-דוקטורי באוניברסיטת סטנפורד בפלו אלטו קליפורניה. אזי, עבר לעבוד במרכז המחקר אלמדן של חברת אי.בי.אמ, אף הוא בפלו אלטו. החל משנת 1994 מלמד ורדי באוניברסיטת רייס, יוסטון, טקסס. בשנים 1994–2002 כיהן כראש המחלקה למדעי המחשב, ועתה הוא מנהל את מכון קן קנדי לטכנולוגית המידע.
נושאי מחקר
תחומי העניין של ורדי מתרכזים ביישומי לוגיקה על מדעי המחשב: לוגיקה של בסיסי נתונים, תיאוריה של מודלים סופיים, ידע במערכות רבות-סוכנים, אימות והסקה בידי מחשב, הוראת לוגיקה בחוגי לימוד ורמות שונות. ורדי מומחה בעל שם בבדיקת מודלים, ניהול אילוצים בתיאוריה של בסיסי נתונים, וידע משותף.
ספרים, פרסומים
בשנים 2008–2017 היה ורדי העורך הראשי של הירחון Communications of the ACM.
יחד עם עמיתים, כתב ורדי שני ספרים:
1. Reasoning About Knowledge
2. Finite Model Theory and Its Applications
ורדי הוא מחבר או מחבר שותף של למעלה מ-700 פרסומים ועורך או עורך שותף של קובצי פרסומים רבים.
פרסים והוקרה
בשנת 2000 זכה ורדי יחד עם פייר וולפר בפרס גדל על עבודתו בתחום בדיקות מודאליות בעזרת אוטומט סופי. בשנת 2012 הוענקה לו מדליית EATCS מטעם האיגוד האירופי למדעי המחשב התאורטיים. ב-2015 מונה ורדי להיות חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית. 8 מוסדות אקדמיים ברחבי העולם העניקו לורדי תוארי דוקטור של כבוד: אוניברסיטת סעערלנד (גרמניה), אוניברסיטת אורליאנס (לואיזיאנה), אוניברסיטת האלפים בגרנובל (צרפת), האוניברסיטה הפדרלית של ריו גרנדה דל סול (ברזיל) , אוניברסיטת לייג'(בלגיה) , האוניברסיטה הטכנית של וינה (אוסטריה), אוניברסיטת אדינבורו (סקוטלנד) , ואוניברסיטת גוטנברג (שוודיה).
ורדי הוא עמית ACM.
כפר גלים
כפר גלים הוא כפר נוער חינוכי, השוכן בגבולה הצפוני של מועצה אזורית חוף הכרמל, במבואותיה הדרומיים של העיר חיפה. הכפר ממוקם למרגלות רכס הכרמל, סמוך לחוף הים התיכון. מדרום לכפר נמצא שפך נחל גלים. מאז הקמתו התחנכו ולמדו בו אלפי תלמידים מיישובי האזור וחניכים רבים מרחבי ישראל. הכפר מנוהל על ידי המועצה האזורית חוף הכרמל.
היסטוריה
במסגרת המגמה להקים בתי ספר חקלאיים ברחבי ישראל ביקשו בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 בחיפה להקים בית ספר חקלאי ולצורך כך הוקצה שטח אדמה ליד טירת כרמל והושקעו בהקמה מעל חצי מיליון לירות. מועצת עיריית חיפה אף ביקשה לספח את המקום לתחומי העיר. הכפר היה בשלבי הקמה בתחילת 1954, ומאפריל 1954 הוחל ברישום תלמידים. בינתיים הוחל בקיום שיעורי חקלאות לתלמידי כיתות ז'-ח' בחלק מהכפר שנקרא "חוות כרמית". אגף נוסף אפשר לתלמידים שהיו מעוניינים בכך להשתתף בקייטנה חקלאית במקום. את שנת הלימודים הראשונה בבית הספר החקלאי שנפתח בסתיו 1954 פתחו כ-80 תלמידים.
המשלחת למערב אפריקה
ב-1959, במסגרת פעילויות לקידום יחסי אפריקה–ישראל, יצאה משלחת גדנ"עים מכפר גלים, לשליחות חינוכית של שלושה שבועות במערב אפריקה - בניגריה, גאנה וליבריה. המשלחת כללה 15 בנים ובנות תלמידי כיתות י' עד י"ב, נציגי מגזרים שונים בישראל (עירוניים ובני קיבוץ, ילידי הארץ ועולים, ונער דרוזי). חברי המשלחת עברו מיונים ונבחרו בשל אישיותם וכישוריהם. הם הוכשרו לקראת הנסיעה בלימוד ערכי ציונות ובמידע גאופוליטי אודות המדינות בהן יבקרו, וכן למדו שירים ישראלים, ריקודי עם ומשחקי חברה שיאפשרו להם להופיע בפני קהל וליצור קשרים עם בני נוער. למשלחת נלווו מנהל בית הספר בכפר גלים, חגי אדר, שהיה ממארגני המשלחת ובמהלך הופעותיה ניצח על המקהלה, ומדריכי נוער. ראש המשלחת היה סא"ל דב נשרי, מנהל מחלקת גדנ"ע באגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון, סגנו במשלחת היה סרן אבי רן (הלפרין).
בניגריה השתתפו בטקסים וקבלות פנים, בין השאר בנוכחות שר הבריאות הניגרי, בערים קנו, אנוגו - בה התארחו בפסטיבל מחול וקיימו טקסים משותפים עם הצופים המקומיים, ואיבדאן, וכן התארחו בפרלמנט. בגאנה ביקרו באקרה הבירה ובכפרים בפנים הארץ, נפגשו עם שר החינוך ועם "גדודי הבונים והחלוצים" - כוח עבודה אזרחי מאורגן שמטרתו הייתה שיפור מצב התשתיות במדינה, וזאת בהשראת הדגם הישראלי של הגדנ"ע והנח"ל. כמו כן השתתפו בקבלות פנים בנוכחות הנשיא קוואמה נקרומה ופרמפה השני מלך אשנטי. בליבריה ביקרו במונרוביה הבירה והתקבלו בלשכת הנשיא, נפגשו עם נציגי תנועת הצופים המקומיים, והופיעו באוניברסיטת מונרוביה מול נכבדי המדינה והסגל הדיפלומטי. בכל אחת מהמדינות למדו שירים מקומיים והלהיבו את הקהל כשהופיעו בשירה בשפת המקום. העיתונות במדינות בהן ביקרו הקדישה למשלחת כתבות מאירות פנים. שגרירי ישראל במדינות הביקור תיארו את הביקור כתרומה מוצלחת לתדמית מדינת ישראל.
חוות גן כרמית
מאמצע שנות ה-50 של המאה העשרים עד שנות ה-80 של המאה העשרים השתתפו חלק מבתי הספר היסודיים בחיפה בתוכנית לימודים קבועה ב"חוות גן כרמית" שבכפר גלים, במסגרתה הגיעו כיתות במהלך שנת הלימודים לימים מרוכזים של לימודי טבע (ביולוגיה) וחקלאות, בשילוב עבודה מעשית בשדות החווה, ומעת לעת זכו להשתתף בקטיף וקיבלו את תוצרי עבודתם.
פעילות בכפר כיום
בכפר פועלת פנימייה חינוכית, הקולטת והמשלבת תלמידים מרחבי ישראל. נוסף על כך, במקום בית ספר אזורי שש-שנתי "גלים" (חטיבת ביניים ובית ספר תיכון), אליו מגיעים תלמידי היישובים הצפוניים של המועצה האזורית חוף הכרמל, וכן חניכי הפנימייה שבכפר.
בכפר פעלה מכללה להנדסאים צעירים (כיתות י"ג-י"ד), בשיתוף עם חיל האוויר, ובה מסלול לימודים לתואר הנדסאי בתחומי החשמל, האלקטרוניקה, מחשוב ובקרה.
מסגרות נוספות הפועלות בכפר הן:
חואן, נסיך אסטוריאס
חואן, נסיך אסטוריאס (בספרדית: Juan de Aragón, príncipe de Asturias; 30 ביוני 1478 - 4 באוקטובר 1497) היה בנם של המלכים הקתולים ונסיך אסטוריאס עד מותו.
ביוגרפיה
חואן נולד ב-30 ביוני 1478 בסביליה, פרננדו השני, מלך אראגון ולאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה. בעת לידתו נלחמו הוריו במלחמת הירושה הקסטיליאנית נגד בת דודתו חואנה, נסיכת קסטיליה, בתו של אנריקה הרביעי, מלך קסטיליה, אשר נתמכה על ידי אפונסו החמישי, מלך פורטוגל, ולידת חואן סייעה לאמו לנצח במלחמה.
בשנת 1479 נחתם הסכם שלום בין הצדדים, ולפי ההסכם הוחלט כי לחואנה תינתן הברירה האם לחכות ולהתחתן עם חואן, או לפרוש למנזר, אך חואנה בחרה להפוך לנזירה וויתרה על דרישתה לכתר. כיורש העצר היה חואן מאוד אהוב על אמו, שאף השקיעה רבות בחינוכו, ולאחר גילוי קובה בשנת 1492 כינתה את האי על שם חואן.
בתחילה רצו הוריו לחתנו עם אן מברטאן, בתם של פרנסואה השני, דוכס ברטאן ומרגריט מפואה, אולם ההסכם לא יצא לבסוף אל הפועל. ב-3 באפריל 1497 התחתן חואן עם מרגרטה מהבסבורג, בתם של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומארי, דוכסית בורגונדיה, אולם ב-4 באוקטובר אותה שנה מת חואן משחפת בסלמנקה, בעת שבא לחתונת אחותו איזבלה מאראגון, מלכת פורטוגל עם מנואל הראשון, מלך פורטוגל, ולא הותיר ילדים אחריו.
סובריין
סובריין (באנגלית: Sovereign – ריבון) הוא מטבע זהב בריטי שערכו ההיסטורי היה לירה שטרלינג. שמו של המטבע נגזר מדיוקן המלך המכהן שמופיע על צד הנושא של המטבע.
הסובריין הראשון הונפק בשנת 1489 על ידי הנרי השביעי. משקלו באותה עת היה 15.6 גרם בטוהר 23 קרט (958 אלפיות). ב-1816 הכריז הפרלמנט הבריטי על רפורמה מוניטרית שביטלה את הגינאה כהילך חוקי והגדירה מחדש את הסובריין כמטבע המכיל 7.322 גרם זהב טהור, ואשר שוויו 20 שילינגים. עד מלחמת העולם הראשונה היה הסובריין מטבע עובר לסוחר בבריטניה, אך עם השעיית בסיס הזהב ברחבי האימפריה הבריטית בעקבות המלחמה, ולאחריה, בעקבות השפל הגדול, הצטמצמה כמות הסובריינים במחזור ובמקומם נעשה שימוש הולך וגדל בשטרי נייר ובמטבעות בעלי ערכים נמוכים מליש"ט של בנק אנגליה. המטבעה המלכותית הבריטית ממשיכה להנפיק מדי שנה סובריינים, המהווים הילך חוקי לכאורה, אך מכיוון שערכו של הזהב בכל סובריין גבוה בהרבה מליש"ט אחת, הסובריינים משמשים בעיקר כזהב נזיל או בקרב אספנים.
הסובריין התקני מכיל 0.2354 אונקיות טרוי של זהב טהור, כאשר טוהר הזהב הוא 22 קראט (916 אלפיות), ומשקלו 7.98 גרם. מספר מִטבעות שונות מנפיקות סובריינים ובכללן: פרת', מלבורן, סידני, לונדון ובעבר גם בומביי ופרטוריה. מטבעות בעריכים של חצי סובריין, שני סובריינים וחמישה סובריינים מונפקים מעת לעת. ב-2009 אף הנפיקה המטבעה המלכותית לראשונה מטבע זהב בערך רבע סובריין.
הקרב על תל חי
הקרב על תל חי נערך ב-1 במרץ 1920 בין חמושים ערבים לבין כוח צבאי מגן יהודי שהגן על החווה החקלאית תל חי שבאצבע הגליל. במהלך הקרב תקפה מיליציה ערבית שיעית, מלווה בבדואים מכפר סמוך, את תל חי. לאחר הקרב נהרגו שמונה יהודים וחמישה ערבים. יוסף טרומפלדור, מפקד המגינים היהודים של תל חי, נורה בידו ובבטנו, ומת בעת שפונה לכפר גלעדי באותו ערב. תל חי ננטשה לבסוף על ידי היהודים ונשרפה על ידי המיליציה הערבית.
האירוע נתפס על ידי כמה חוקרים כחלק ממלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת ועל ידי חלקם כמאורעות תל חי.
רקע
תל חי הייתה מיושבת לסירוגין מאז 1905 ונוסדה כקיבוץ ב-1918, לאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
האזור היה נתון לאחר מכן להתאמות גבול לסירוגין בין הבריטים לצרפתים. מלחמת הממלכה הערבית של סוריה–צרפת התרחשה בתחילת 1920 בין לאומנים ערבים סורים, תחת המלך ההאשמי, לבין צרפת. כנופיות של איכרי גבול מבוססי שבט, ששילבו פוליטיקה ושודדים, היו פעילים באזור הגבול המוגדר באופן רופף בין המנדט הבריטי, לבין אזורי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
יוסף טרומפלדור שירת כקצין בצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה–יפן ב-1905, בהיותו אחד מיהודי רוסיה הבודדים שזכו לנציבות תחת הצאר. הוא גם פיקד על יחידת עזר יהודית שנלחמה יחד עם הצבא הבריטי במהלך מערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה. ככזה, הוא היה איש צבא מנוסה היטב, שהתנועה הציונית יכלה לשלוח אותו לפקד על המוצב המאוים, ואכן בסוף דצמבר 1919 החל טרומפלדור לפקד על תל חי.
תל חי בימי מלחמת סוריה-צרפת
בתחילת המלחמה נהרג תושב כפר גלעדי בידי בדואים חמושים, מה שהגביר מאוד את המתיחות באזור. כפרים יהודיים נבזזו בקביעות על ידי הבדואים הפרו-סוריים בתואנה של חיפוש אחר מרגלים וחיילים צרפתים. בתקרית אחת, טרומפלדור ויהודים אחרים הופשטו מבגדיהם כעלבון פומבי על ידי מיליציה ערבית בדואית.
הקרב
ב-1 במרץ 1920 צעדו כמה מאות ערבים שיעים מרמת תבנין בדרום לבנון אל שערי תל חי יחד עם בדואים מאל-ח'אלצה ובראשם המוח'תאר שלהם כאמיל חוסיין אפנדי. הם דרשו לבדוק בתל חי אם אין חיילים צרפתים. אחד החקלאים ירה ירייה באוויר, אות לתגבורת מכפר גלעדי הסמוכה, שהביאה עשרה גברים בראשות טרומפלדור, שהוצבו על ידי השומר להגן על החווה החקלאית. יוסף טרומפלדור ועשרת אנשיו ניסו להשפיע על השיעים ועל מיליציות הכפר המשוטטות בתל חי לצאת משם באמצעות משא ומתן.
כמיל אפנדי הורשה להיכנס לתל חי כדי לחפש חיילים צרפתים. הוא נתקל באחת מהלוחמות היהודיות דבורה דרכלר שכיוונה את אקדחה לעבר אפנדי, ככל הנראה היא הופתעה לראות בדואי חמוש בכפר. במהלך המאבק נורתה ירייה באוויר (לא ברור אם מהאקדח או מנשק אחר) ופרץ קרב אש גדול. טרומפלדור נורה ונפצע קשה, בעוד הצדדים הלוחמים התבצרו בכפר. אפנדי ביקש לעזוב, ואמר שהכל היה למעשה אי הבנה, והכוח היהודי אישר את הפסקת האש. במהלך הנסיגה הערבית, ירה לעבר החמושים הערבים אחד המגינים היהודים, שלא היה מודע להסכמות של חבריו והיה לקוי שמיעה כתוצאה מקרב האש הקודם, וחילופי האש החלו מחדש.
בקרב נהרגו שישה יהודים וחמישה ערבים. טרומפלדור נורה בידו ובבטנו ומת בעת שפונה לכפר גלעדי באותו הערב. ניצולי תל חי מצאו את עמדתם בלתי נסבלת ולא הייתה להם ברירה אלא לסגת, ואז הציתו הערבים את תל חי.
אחרית דבר
שמונת היהודים שנהרגו בתל חי (מספר זה כולל שניים שנהרגו במתקפה קודמת בינואר 1920) נקברו בשני קברי אחים בכפר גלעדי, ושני המקומות ננטשו לזמן מה.
אנדרטה לאומית בגליל העליון הוקמה לזכר הרוגי תל חי, שישה גברים ושתי נשים, כולל יוסף טרומפלדור. האנדרטה ידועה בעיקר בזכות פסל של אריה שואג המייצג את טרומפלדור וחבריו. על שמם נקראה העיר קריית שמונה.
הערבי שהנהיג את הקרב, כאמיל חוסיין אפנדי, ייצג את הקרן הקיימת לישראל שרכשה ב-1939 אדמות עבור קיבוץ דפנה.
משמעות הקרב
עדית זרטל ציינה שהקרב סימן את "ההתחלה הדרמטית של הסכסוך האלים על פלשתינה".
מורשתו של טרומפלדור
טרומפלדור נפצע אנושות בקרב תל חי. באותו ערב הגיעה קבוצה מכפר גלעדי כדי לטפל בפצועים, ובה הרופא ד"ר גרשון גרי ואברהם הרצפלד. טרומפלדור פונה לכפר גלעדי ומת מפצעיו בדרך. במכתב של הרצפלד עוד באותו לילה, לחבריו במרכז החקלאי, הוא מספר שכאשר הגיע לתל חי הוא שאל את טרומפלדור כיצד הוא מרגיש, והוא ענה "בלי שום אנחה כל שהיא": "לא נורא, כדאי למות בשביל ארץ-ישראל". גם בעדותו של ד"ר גרי, כפי שנדפסה אחד עשר יום לאחר אירועי תל חי בכתב העת "קונטרס", מספר הרופא כי לאחר שבדק את פצעיו של טרומפלדור שאלו כיצד הוא מרגיש וטרומפלדור ענה: "אין דבר, כדאי למות בעד הארץ". באותו גיליון נדפס גם הספדו של ישעיהו דרז'נר, ממגיני תל חי, שבו כתב: "דבריו האחרונים, בתשובה על השאלה מה שלומו היו: טוב למות בעד המולדת". פנחס שניאורסון שהחליף את טרומפלדור בפיקוד על תל חי אישר גם הוא את נכונות האמרה במאמר שפרסם ב"קונטרס" פחות מחודש לאחר הקרב.
שר-אל (זמר)
שר-אל הוא שם הבמה של ישראל פנחס (נולד ב-20 ביולי 1977 ברמלה), זמר מזרחי ישראלי.
בשנת 1999 החל לעבוד עם האמרגן אלי גואטה שארגן את הופעותיו הראשונות. בשנת 2001 הוציא אלבום בכורה "חתום בנשיקה". האלבום, ששיריו היו בסגנון טורקי, לא זכה להצלחה רבה. בשנת 2004 הוציא אלבום בסגנון קל וקצבי יותר הנקרא "חיוך של ניצחון", שזכה להצלחה רבה. האלבום כלל שיתוף פעולה עם הראפר הצל. לאחר מכן הוציא את האלבום "עניין של זמן".
שר-אל מוכר גם בקרב הציבור הרחב עקב החיקוי שעשה עליו מריאנו אידלמן בתוכנית הבידור ארץ נהדרת בתור הזמר "שיר-אל" שהיווה פארודיה עליו.
אחיו של שר-אל הוא הזמר אביב טל.
חוליות (כתב עת)
חוליות (כותרת המשנה: דפים למחקר בספרות יידיש וזיקותיה לספרות העברית) היה כתב עת ספרותי מחקרי ישראלי שהוקדש לספרות היידיש והופיע משנת 1993 ועד 2008. כתב העת יצא לאור בלשון העברית, וכלל מובאות רבות, עם תרגום בצידן, בלשון יידיש.
כתב העת היה למעשה מעין שנתון שיצא לאור בשיתוף בין-אוניברסיטאי של תל אביב, ירושלים, חיפה ובר-אילן. היוזמה להוצאתו באה מחוגי היידיש של אוניברסיטת חיפה, ובראש היוזמים והפועלים להוצאתו עמדו ד"ר שלום לוריא ופרופ' חיה בר-יצחק. בכתב העת חוליות השתתפו חוקרי לשון היידיש וספרותה מכל רחבי העולם היהודי. הוצאתו לאור התאפשרה גם בשל תרומות נדיבות של קרנות תרבות היידיש בעולם, ובהן בית שלום עליכם בתל אביב, מכון דב סדן באוניברסיטה העברית בירושלים, הרשות הלאומית לתרבות היידיש, קרן לרנר ליידיש ועוד.
בצד כתב העת חוליות הוקמה גם הוצאת ספרים קטנה בשם "ספרית חוליות", ובה יצאו לאור תרגומים, ובלשון העורכים: "ספרית חוליות היא מפעל של תרגומים עם עיונים, מספרות יידיש לעברית". בקיץ 2008 יצאה לאור חוברת מס' 11, האחרונה לכתב העת. שניים מעורכי 'חוליות', ד"ר שלום לוריא וד"ר ליאונרד פראגר, נפטרו; לאחר מכן לא נמצא מי שימשיך ויוציא לאור את כתב העת.
אמומאלי רחמון
אמומלי רחמון (בטג'יקית: Эмомалӣ Раҳмон, בערבית: إمام علي رَحْمٰن (رحمان) אִמאם עלי רחמאן; נולד ב-5 באוקטובר 1952 בשם רהמונוב) הוא נשיא טג'יקיסטן משנת 1992.
הוא נחשב לדמות סמכותנית שנויה במחלוקת וכדיקטטור, כאשר קבוצות כמו ארגון Human Rights Watch מאשימות אותו בכליאתם של מבקרי השלטון, קמפיין לאילוץ חזרתם של מתנגדים פוליטיים גולים ופגיעה בחופש הביטוי ובחופש הדת במדינה.
בעוד תומכיו רואים בו אדם שבאמצעות פשרות ומשא ומתן עם האופוזיציה הטג'יקית המאוחדת הצליח לעצור את מלחמת אזרחים שנמשכה שבע שנים ולשמור על יציבות ושלום במדינה, מתנגדיו מאשימים אותו בהנהגת שלטון אוטוריטרי, בחיסול או בגירוש מתחריו הפוליטיים באופוזיציה אמיתית, ניהול פולחן אישיות, הפרות זכויות וחירויות אזרחיות, בהבאת המדינה למצב סוציו-אקונומי קשה, תוך תרומה לגידול באבטלה, שחיתות ונפוטיזם פוליטי וכלכלי במדינה.
ביוגרפיה
רחמון סיים את לימודיו באוניברסיטת דושנבה בשנת 1982 וקיבל הסמכת כלכלן.
רחמון, יו"ר המפלגה הדמוקרטית העממית של טג'יקיסטן, נבחר בשנת 1992 לנשיאות.
בשנת 2007 הוא שינה את שם המשפחה שלו ל"רחמון" מ"רחמונוב" כסמל של חזרה לשורשים.
בשנת 2016 התקיים בטג'יקיסטן משאל עם לשינוי החוקה ובעקבותיו יוכל לכהן מספר בלתי מוגבל של קדנציות.
רחמון הוא מוסלמי סוני הדוגל בהתקרבות לאיראן.
נשיא טג'יקיסטן (1992–)
בשנת 1990 נבחר רחמון לציר בסובייט העליון של הרפובליקה הטג'יקית. הנשיא רחמון נאבייב נאלץ להתפטר בחודשים הראשונים של מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן באוגוסט 1992. אקבארשו איסקנדרוב, יושב ראש הסובייט העליון, מונה לנשיא בפועל. אך איסקנדרוב התפטר מתפקידו בנובמבר 1992 בניסיון להפסיק את התסיסה האזרחית. באותו חודש התכנס הסובייט העליון בחוג'אנד למושבו ה־16 והכריז על טג'יקיסטן כרפובליקה פרלמנטרית. רחמון נבחר אז על ידי חברי הסובייט העליון כיו"ר שלו - תפקיד שווה ערך לתפקיד הנשיא - ולמשרת ראש הממשלה. שר הפנים לשעבר, יאקוב סלימוב, נזכר אחר כך כי מינויו של רחמון נקבע מכיוון שהוא היה דמות אנמית, שמפקדי שטח אחרים חשבו שניתן יהיה להפיל אותו "כשהוא ישרת את מטרתו."
במהלך מלחמת האזרחים שנמשכה בשנים 1992–1997, שלטונו של רחמון זכה להתנגדות של האופוזיציה הטאג'יקית המאוחדת. עד 100,000 איש מתו במהלך המלחמה. הוא שרד ניסיון התנקשות ב־30 באפריל 1997 בחוג'אנד וכן שני ניסיונות הפיכה באוגוסט 1997 ובנובמבר 1998.
בשנת 1994, חוקה חדשה ארגנה מחדש את מוסד הנשיאות. רחמון נבחר לתפקיד ב־6 בנובמבר 1994 והושבע כעבור עשרה ימים. בשינויים החוקתיים הבאים, הוא נבחר מחדש ב־6 בנובמבר 1999 לתקופת כהונה של שבע שנים כשזכה רשמית ב־97% מקולות הבוחרים.
ב־22 ביוני 2003, הוא זכה במשאל עם שיאפשר לו להתמודד לשתי קדנציות רצופות נוספות של שבע שנים לאחר תום כהונתו בשנת 2006. באופוזיציה טענו כי תיקון זה הוסתר מנוסח ההצבעה במה שמהווה הונאת בחירות. עם זאת, רחמון נבחר לקדנציה של שבע שנים בבחירות שנויות במחלוקת ב־6 בנובמבר 2006, עם כ־79% מהקולות, על פי התוצאות הרשמיות. ב־6 בנובמבר 2013 הוא נבחר לקדנציה נוספת בת שבע שנים, עם כ־84% מהקולות, בבחירות שלדברי הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה נעדרות "בחירה אמיתית ופלורליזם משמעותי".