cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
תומאזו לנדולפי
תומאזו לַנְדוֹלְפִי (איטלקית: Tommaso Landolfi; 9 באוגוסט 1908 – 8 ביולי 1979, רומא) היה סופר ומתרגם איטלקי.
יצירתו
לנדולפי, יליד  העיירה פיקו (Pico Farnese), נפת פרוזינונה, כתב רומנים וסיפורים קצרים גרוטסקיים ופנטסטיים אשר לעיתים גובלים במדע בדיוני, לעיתים משלבים אלמנטים גותיים, ולעיתים ריאליסטיים למדי. הוא תרגם לאיטלקית יצירות מרוסית וגרמנית, מאת סופרים כמו פיודור דוסטויבסקי, אלכסנדר פושקין, ניקולאי גוגול והוגו פון הופמנסתאל, והשפעתם ניכרת גם בכתיבתו.
יצירתו הידועה ביותר היא סיפור סתיו (Racconto d'autunno, 1947), רומן גותי המתרחש בזמן מלחמת העולם השנייה ועוסק בפורע חוק הנמלט לאחוזה בהרים שם הוא נתקל בדיוקן מושך של אישה, ושומע קולות מסתוריים המדרבנים אותו לחקור את המתרחש במקום ומובילים אותו לסדרה של תגליות מפתיעות.
לנדולפי השפיע רבות על סופרים איטלקיים אחרים כמו איטלו קאלווינו, אך השפעתו ניכרת גם על סופרים פוסטמודרניסטיים אחרים, כמו דונלד ברתלמי האמריקאי שהעריך במיוחד את סיפורו הקצר "אשתו של גוגול" ("La moglie di Gogol", 1954). בסיפור זה המספר מתאר מפגש עם הסופר הרוסי הנודע גוגול, בו הוא מגלה שאשתו היא למעשה בובת גומי מתנפחת. הספר שתי רווקות זקנות מאת לנדולפי תורגם לעברית וכולל שתי נובלות - "שתי רווקות זקנות" (Le due zittelle, 1952) ו"מלכת הסרטן" (Cancroregina, 1950).
ליאת ברטוב-שדה
ליאת ברטוב-שדה (נולדה ב-28 באוגוסט 1974) היא מגישת טלוויזיה, שדרנית רדיו, קריינית, מנחת טקסים וכנסים ושחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
ליאת ברטוב-שדה נולדה בראשון לציון שם התגוררה עד גיל 9, אז עברה עם משפחתה לשכונה הצבאית ביבנה. בין השנים 1978–1980 התגוררה בקליפורניה, ארצות הברית, בעקבות שליחות של אביה מטעם חיל האוויר.
את עיסוקה בתקשורת החלה בגיל 15 כשהייתה כתבת נוער בשבועון "מעריב לנוער".
את לימודיה סיימה במגמה ריאלית-פיזיקלית + קולנוע בתיכון גינסבורג ביבנה. את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר, כפקידת מבצעים בבסיס חצרים. לאחר שירותה הצבאי עבדה כדיילת אוויר באל-על במשך כ-5 שנים.
ברטוב-שדה מגישה חדשות ותוכניות אקטואליה בערוץ כנסת, בהן "מושג באזרחות", "קפיצה בזמן" ו"קולות של שינוי".
בנוסף עובדת כקריינית פרסומות – בטלוויזיה וברדיו, מקריינת לסרטי תדמית, מענים קוליים, פרומואים ועוד, בעברית ובאנגלית. כמו כן מנחה טקסים, אירועים וכנסים.
חיים אישיים
ברטוב-שדה מתגוררת בתל אביב, נשואה ואם לשניים.
רב בר שבא
רב בר שבא הוא אמורא בבלי בדור החמישי. נשא ונתן בהלכה עם רב כהנא מפום נהרא (רבו של רב אשי) ועם רב פפא.
יחסיו עם שאר החכמים
בצעירותו זכה רב בר שבא לראות את רב נחמן ואף התארח בביתו. שם הגישו לו כבד שלוק, והוא לא הסכים לאכול אותו מטעמים הלכתיים. רב נחמן שסבר שרב בר שבא טועה, הכריח אותו לאכול והלעיט אותו את המאכל.
במסכת ברכות מסופר שרב בר שבא עבר לפני רבינא בעת שרבינא קרא את ההלל, והוא לא הפסיק לשאול בשלומו אף על פי שהיה זה יום שבו לא גומרים את ההלל, משום שלא היה חשוב לטעמו לשאול בשלומו. יש גורסים שסיפור זה אירע עם רבא בר שבא תלמידו של רבינא.
הוא אמר שהברייתא האומרת "גדול כבוד הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה", התכוונה שכבוד הבריות דוחה רק איסורים דרבנן, הנקראים מצוות לא תעשה משום שמקורם הוא הפסוק. התלמידים בישיבה צחקו על דבריו, אך רב כהנא מחה בהם, וקרא לו "גברא רבה".
לן לסר
לאונרד קינג "לן" לסר (באנגלית: Leonard King "Len" Lesser; 3 בדצמבר 1922 – 16 בפברואר 2011), היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי. לסר הופיע בלמעלה מ-500 סדרות טלוויזיה וסרטים אך היה מוכר בעיקר בזכות הופעותיו בקומדיות המצבים "סיינפלד" בה שיחק בתפקיד הדוד ליאו, "כולם אוהבים את ריימונד" ולצידו של קלינט איסטווד בסרטים "הנועזים בעורף האויב" ו"פורע החוק ג'וסי וולס".
ביוגרפיה
לסר נולד ברובע הברונקס למהגרים יהודים מפולין. סיים בהצטיינות את לימודיו מ"הסיטי קולג' של ניו יורק". התגייס לצבא ארצות הברית יום לאחר המתקפה על פרל הארבור ושירת בזירת דרום מזרח אסיה. את הקריירה שלו בטלוויזיה החל בשנת 1955. זכה להתפרסם לצידו של קלינט איסטווד בסרט המלחמה "הנועזים בעורף האויב" בו שיחק בתפקיד סמל בלאמי ובמערבון של איסטווד "פורע החוק ג'וסי וולס". בשנותיו המאוחרות שיחק לסר בתפקיד שזוהה איתו יותר מכל דוד ליאו, דודו גס הרוח והטרחן של ג'רי סיינפלד ב-15 פרקי קומדיית המצבים "סיינפלד". לאחר מכן הופיע בקומדיית המצבים "כולם אוהבים את ריימונד" בתפקיד גראווין חברו של פרנק בארון (פיטר בויל).
לסר היה אבא לשני ילדים מגרושתו ג'ניס בורל. בשנותיו האחרונות נאלץ לסר לעבור לשהות במרכז סיעודי שבעיר מגוריו ברבנק עקב מצבו הרפואי. לסר נפטר בפברואר 2011 בגיל 88 מסיבוך של דלקת ריאות שנבע ממחלת סרטן ממנה סבל בשנותיו האחרונות.
נהר סובט
נהר סובט הוא נהר בחבל ארץ הנילוס העליון הגדול שבצפון מזרח דרום סודאן, אפריקה. הנהר הוא היובל הדרומי של הנילוס.
גאוגרפיה
נהר סובט נוצר על ידי התמזגות של נהר בארו ממערב ונהר פיבור מצפון ונמצא בסמוך לגבול הבינלאומי עם אתיופיה. נהר סובט נשפך לנילוס הלבן בהר דולייב, בסמוך לעיר מלאקל שבמחוז מדינת הנילוס העליון. נהר סובט נשפך אל ביצת  סוד ולאחר  ביצת  סוד  המים  נעשים  צלולים  יותר  ומכאן  מקור  השם  "נילוס  לבן".
אגן הניקוז של הנהר הוא כ-225,000 קמ"ר וספיקתו היא 412 מ"ק לשנייה.
In My Room
In My Room הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי האנגלי ג'ייקוב קולייר. האלבום יצא לאור ב-1 ביולי 2016, על ידי חברות התקליטים ממברן אינטרנשיונל, מאסט האב ג'אז וקווסט רקורדס. האלבום הוא אוסף של יצירות וגרסות כיסוי מקוריים, כולל גרסת כיסוי של "In My Room" של הביץ' בויז. בפברואר 2017, שניים משירי האלבום זכו בפרסי גראמי: גרסת הכיסוי ל-"You and I" של סטיבי וונדר זכתה בקטגוריית "העיבוד, האינסטרומנטל או האקפלה הטובים ביותר" וגרסת הכיסוי ל-"Meet the Flintstones" (בשם "Flintstones"), שיר הנושא מסדרת הטלוויזיה משפחת קדמוני, זכתה בקטגוריית "העיבוד, האינסטרומנטל והקולות הטובים ביותר". על אלבום זה, קולייר זכה בפרס Jazz FM ל"יוזמה הדיגיטלית של השנה". האלבום הגיע בשיאו למקום הראשון במצעד אלבומי הג'אז העכשוויים של הבילבורד.
קולייר החל לעבוד על האלבום בסוף 2015, לאחר שהופיע עם להקת WDR Big Band בקונצרט בקלן, גרמניה. הוא עיבד, הקליט והפיק את האלבום לגמרי לבדו, וניגן בכל כלי שנשמע באלבום. כחלק מיצירת האלבום, הוא יצר כלי חדש בשם "הרמוניזר", סינתיסייזר המדגים את קולו של אמן בזמן אמת, כך שהאמן יוכל לשיר הרמוניות בשידור חי. מתוך אחד עשר השירים באלבום הוא כתב שמונה. האלבום נוצר בתקופה של שלושה חודשים בחדר המוזיקה בבית משפחתו בלונדון, אנגליה, ומכאן שם האלבום, In My Room. עטיפת האלבום היא תמונה של חדר המוזיקה המשפחתי, עם כמה מהכלים המשמשים באלבום. לאחר צאת האלבום, יצא קולייר לסיבוב הופעות עולמי, שכלל נגינה בפסטיבל הג'אז במונטרה בשנת 2016.
מודיע נפגעים
מודיע נפגעים הוא מי שתפקידו להודיע לבני משפחתו של הרוג או פצוע קשה על שאירע ליקירם. התפקיד, הנחשב לקשה ורגיש, קיים באופן רשמי בצה"ל, במשטרת ישראל ובמספר צבאות בעולם. אזכורים לפעילות זו קיימים לכל אורך ההיסטוריה, כולל בתנ"ך.
רקע
הודעות על מוות היו קיימות משחר האנושות בכל הקהילות. בהיעדר אמצעי תקשורת אחרים ההודעות הועברו מפה לאוזן, ממשפחה קרובה לחברים, למכרים, לקרובי משפחה רחוקים והלאה. בקהילות קטנות ומרוחקות אחת מהשנייה כאשר כל החברים היו גרים בקרבה, היה ניתן פשוט ללכת מבית לבית ולספר את ההודעה. עם התפתחות החברה והתרבות האנושית, פותחו אמצעים מתוחכמים יותר להפצת הבשורה הקשה, ולעיתים הפך התפקיד למקצוע.
בתנ"ך
בתנ"ך מופיעים מספר מקרים של הודעות על מות אדם קרוב:
בהלכה
לפי ההלכה היהודית, במסירת בשורה קשה יש לדאוג שהמסר ברור ולא משתמע לשתי פנים ושהוא נקלט היטב. אסור בשום פנים ואופן לשקר ("מדבר שקר תרחק" שמות כ"ג, ז'). בסולם הערכים היהודי אין דבר נעלה יותר מן האמת (רמב"ם, מורה נבוכים, חלק ראשון, פרק ג').
לא חייבים למסור הודעה לאדם אם קיים חשש לשלומו ובריאותו.
צריך לבשר בנחת ובהכנה ולא בפתאומיות. בניסוח הדברים הקשים יש להקדים עניינים עקיפים וכלליים, ורק אז להוביל לחלק הקשה יותר, בהדרגתיות שתואמת כל מקרה לגופו. יש להתחיל בפרטים הפחות קשים לעיכול, ואז להוביל לחלק המר ביותר.
מותר להודיע בשבת כדי למנוע הגעה של מידע למשפחה באופן בלתי מבוקר, אך יש להסיע את חוליית המודיעים לבית המשפחה על ידי נהג נכרי בלבד.
עם קבלת בשורה רעה על מות אדם קרוב יש להגיד את הברכה "ברוך דיין האמת".
בשריעה המוסלמית
מותר להודיע על מוות רק לבני משפחה של הנפטר. אסור להכריז על מוות אם זה עלול לגרום להתאספות כמות גדולה של אנשים.
יש איסור (חראם) להודיע על מוות מהמסגדים או באמצעות מגביר קול.
בימי הביניים
בתרבויות מסוימות התפקיד של מסירת הודעה על מוות הוטל על אנשים נבחרים שקיבלו כינוי שליחי המוות. הם לבשו שחור ועברו מדלת לדלת עם הודעה קבועה שרק אותה הורשו להגיד. באירופה וגם באמריקה היה נהוג לצלצל בפעמונים כדי לבשר על מוות. הביטוי "למי צלצלו/מצלצלים פעמונים" (For Whom the Bell Tolls) שנלקח ביצירותיו של המשורר האנגלי מהמאה ה-17 ג'ון דאן, מבטא אחדות האנושות אל מול המוות.
בקהילת ביתא ישראל משנודע על פטירתו של אחד מבני העדה, נשלחו שליחים להביא את הבשורה המרה לקרוביו בכל כפרי האזור. לפעמים היו השליחים עוברים ברגל מרחקים של עשרות קילומטרים.
שינויים בעת החדשה
כלי תקשורת שונים שימשו מאז המצאתם להעברת הודעות. בין היתר אלה היו גם הודעות על מוות. מתחילת המאה ה-20 הרבה תחנות רדיו מתחילות שידורי הבוקר שלהן בהודעות על מוות וזמני הלוויות. בצורה דומה מפרסמים מודעות אבל בעיתונים. בארצות הברית ובאירופה לא היה נהוג להגיע ללוויה ללא הזמנה. הזמנה הייתה מגיעה במכתב עם מעטפה בעלת מסגרת שחורה. מטרת מכתב זה היה להודיע על מוות וגם להודיע על זמן ומקום הלוויה. מכתבים דומים היו נשלחים על ידי צבא בעתות מלחמה כאשר לא היה ניתן להודיע על מות החיילים באופן פרטני.
בצה"ל
צה"ל מפעיל צוותים של מודיעי נפגעים למשפחות חללי צה"ל, הפועלים במסגרת מנהל הנפגעים וקציני הערים של אגף כוח האדם. הודעות למשפחות של פצועים קשה ולמשפחות של שבויים וחטופים נמסרות לרוב בשיטה דומה.
רוב המודיעים הם אנשי מילואים מיומנים, המתנדבים לתפקיד. בזמן הכוננות הם נושאים עימם מדים, ומוכנים לקריאה. צוות מודיעים מתארגן במהירות בנקודת מפגש הסמוכה למקום מגורי משפחת ההרוג. לרוב מצטרף אליהם רופא או צוות מד"א, ולעיתים רחוקות, אם מתאפשר - מצטרף לצוות נציג היחידה הצבאית. הצוות מגיע במהירות אל המשפחה, מתוך מטרה להיות ראשונים לבשר את הבשורה באופן מוסמך וישיר, לפני שהמשפחה תהיה חשופה לשמועות או לדיווחים או פניות של אמצעי תקשורת (עיתונאים, צלמים). מסיבה זו ההודעה נמסרת גם בלילה, בשבת ובחג.
במקרים מיוחדים נמסרת ההודעה למשפחה על ידי בכירי צה"ל, ובהם ראש אכ"א והרב הצבאי הראשי.
צה"ל פונה לעיתים לעיתונות, לדחות ידיעות על נפילת חיילים, כדי לאפשר מתן הודעה מוסמכת למשפחה לפני שתשמע על כך בחדשות. מקרה ידוע יוצא דופן, הוא ההודעה שנמסרה על נפילת הטייס אסף רמון, בנו של אילן רמון. מפקד חיל האוויר עידו נחושתן הגיע להיות המודיע הראשון, אך קדמו לו צלמי עיתונות רבים שהתגודדו בפתח הבית. בעקבות המקרה רונה רמון כתבה מכתב לחברי הכנסת שמפציר בהם לתמוך בחוק שיאסור על כלי התקשורת להטריד אנשים בשעתם הקשה ביותר.
בעקבות מבצע צוק איתן, שבו לחללים אחדים היו חברות (שלא במעמד של ידועות בציבור) ואף ארוסות, עדכן צה"ל את הנהלים, כך שגם חברות יקבלו הודעה על מות חברן, וחברות חיילות תהיינה זכאיות לחופשה של שבוע למשך ימי השבעה.
סוגי הודעות
מודיעי נפגעים נקראים למשימה במקרים של חלל, פצוע קשה, שבוי ונעדר.
במקרה של חלל ההודעה נמסרת ללא קשר לסיבת המוות. זאת יכולה להיות פגיעה בזמן לחימה, תאונת אימונים, תאונת דרכים, מוות ממחלה, התאבדות ואפילו אירוע פלילי - צה"ל מחויב להודיע בכל מקרה. כמו כן אין חשיבות למקום האירוע או האם זה קרה בזמן חופשה (אפילו חופשת שחרור) או במהלך שהות ביחידה. נוסח ההודעה משתנה בהתאם לנסיבות. בנוסף להבאת הבשורה הקשה לכל בני משפחה מקרבה ראשונה, בתפקידו של המודיע לתאם לוויה, לסייע בביצועה וללוות את המשפחה עד תום השבעה.
כאשר נפטר אזרח עובד צה"ל ביחידה צבאית, במתקן צבאי או בעת מילוי תפקידו מחוץ ליחידה, מי שצריך להודיע על כך למשפחת הנפטר הוא מפקד היחידה (לבד או בליווי מודיע נפגעים).
במקרים של שבוי ונעדר, מיד אחרי מתן ההודעה הטיפול במשפחה עובר לידי יחידת אית"ן (איתור נעדרים בצה"ל). אם סטטוס השבוי ישתנה (שחרור או מוות), אותו צוות מודיעים יודיע על כך למשפחה.
היסטוריה
מערך טיפול בנפגעים הוקם לראשונה ב-1948 באגף כוח אדם של ההגנה. עם הקמת צה"ל האחריות עברה לענף נפגעים באכ"א ולקציני ערים.
ב-2016 פורקו כל יחידות קציני הערים. האחריות להפעלת המודיעים עברה לראשי זירות שכפופים למנהל הנפגעים.
הכשרה
כל מודיעי הנפגעים בצה"ל הם אנשי מילואים מתנדבים. בדרך כלל מגיעים לתפקיד זה בהמלצת מודיע ותיק או איש מערך הנפגעים בשיטת "חבר מביא חבר". משנת 2010 אנשי החוליה הפסיכולוגית עושים מבחני מיון למועמדים על מנת לבצע סינון ראשוני.
רוב המודיעים הם גברים נשואים אחרי גיל שלושים (זה הרף התחתון של הגיל). מתחילת המאה ה-21 יותר ויותר נשים מתנדבות לתפקיד. נכון לשנת 2013, נשים מהוות כ-10% מכל המודיעים הפעילים בצה"ל. ניתן לפגוש בין המודיעים אנשים מכל העדות, בני מיעוטים, צעירים ומבוגרים (אין רף עליון). אחרי תחילת ההתנדבות כל המודיעים חייבים לעבור קורס מודיעים שיכין אותם לביצוע התפקיד בפועל. בקורס נלמדים נושאים עיוניים רגישים כגון הודעה לילדים וגם מבוצעות סימולציות של הודעות. קורס מודיעי נפגעים הראשון התקיים ב-1994. מעבר לקורס הראשוני, במהלך השנים המודיעים משתתפים בימי עיון ופגישות למידה. המודיעים הוותיקים עוברים קורס מפקדי צוותים אשר מעמיק את הידע ונותן כלים נוספים.
ב-2008 הוקם בצה"ל בית ספר להכשרת קציני נפגעים. עד אז, קציני נפגעים שתפקידם ללוות את משפחות החיילים ההרוגים, לא קיבלו הכשרה מסודרת למקצוע.
בגופי ביטחון ישראליים אחרים
לפי פקודות משטרת ישראל החובה למסור הודעה על פטירת שוטר לקרובי משפחתו נופלת על מפקד היחידה. כללים דומים קיימים בשירות בתי הסוהר וברשות הארצית לכבאות והצלה.
באחריות השב"ס גם להודיע למשפחת אסיר שהיה במאסר על פטירתו. לפי פקודות השב"ס מפקדת בית הסוהר תמסור הודעה למשפחה באמצעות הזמנת המשפחה לבית הסוהר או על ידי ביקור בבית משפחת הנפטר.
מבין כל כוחות הביטחון של ישראל רק לצה"ל יש מערך מסודר של מודיעי הנפגעים. באסון הכרמל, כאשר אוטובוס שלם של שירות בתי הסוהר עלה באש, לשב"ס לא היה מערך מודיעי נפגעים, והצבא לקח על עצמו את ההודעה לכל משפחות הנספים. מאותה הסיבה, הודעות למשפחות חללים בשב"כ ובמוסד נמסרות על ידי המודיעים של צה"ל.
במרבית המדינות האחרות קיימים נהלים דומים של הודעה למשפחות שוטרים. למשל, במשטרת אוסטרליה מפקד היחידה צריך למסור את ההודעה באופן אישי או בליווי קצין משאבי אנוש וכומר משטרתי.
בצפון אמריקה
בצבא ארצות הברית קיים תפקיד הדומה למודיע נפגעים שנקרא "קצין הודעות נפגעים" (Casualty Notification Officer או CNO). בשונה מצה"ל אלה קצינים בקבע ולא במילואים שתפקידם למסור הודעה לקרוב המשפחה של החייל ההרוג. לפי הנוהלים יש לעשות זאת תוך 4 שעות מאז שנודע על המקרה, משעה 6 בבוקר עד 10 בלילה. במקרים שזה אפשרי, לקצין CNO מתלווה איש דת שנותן תמיכה רוחנית למשפחה ולקצין עצמו.
בצבא קנדה לפי הנהלים מפקד יחידת האם של החייל בליווי כומר צבאי צריך להודיע תוך 24 שעות לקרוב משפחת החייל. ההודעה מתבצעת באופן אישי לפי הכתובת למקרה אסון שהשאיר החייל. אם אין יחידה צבאית קרובה, משימת ההודעה מועברת למשטרה מקומית או לאנשי כנסייה.
במערב אירופה
תפקיד דומה ל-CNO קיים בצבא הממלכה המאוחדת. הקצין מופקד להיות מודיע על סמך קריטריונים של קרבה גאוגרפית לקרובי המשפחה, מיחידה או מחיל של ההרוג, בדרגת קפטן לכל הפחות ובעדיפות לבעלי ניסיון קודם בהודעות. לקצין המודיע מתלווה עוזר, כומר או עובד סוציאלי. לפעמים לצורך הודעה משתמשים בקציני משטרה.
בצבא בלגיה הודעת נפגעים ועזרה למשפחות מתבצעת על ידי עובדים סוציאליים מ"שירות החברתי המרכזי" (De Centrale Dienst voor Sociale en Culturele Actie - CDSCA). השירות שייך למשרד הביטחון הבלגי אך העובדים הם אזרחים, עובדי מדינה ללא מדים.
בכוחות המזוינים של הולנד הודעת נפגעים מתבצעת בצורה דומה על ידי עובד סוציאלי ממשרד הביטחון.
בצבא גרמניה אין תפקיד מיוחד של מודיע נפגעים. לפי הפקודות, ביצוע של המשימה מוטלת על מפקד יחידת האם של החייל. המפקד בצוות עם פסיכולוג או כומר צריך להודיע לשני אנשים "שאר הבשר" שהחייל עצמו הגדיר ככאלה.
בצבא של שווייץ גם כן מפקד היחידה הוא זה שמודיע אך בלי להיעזר באנשים נוספים.
גם בצבא פורטוגל מפקד היחידה הוא זה שמבצע הודעה לבני משפחה של החייל ההרוג.
בצבאות אירופיים אחרים מי שממונה על הודעות הוא כומר צבאי.
ברוסיה ומזרח אירופה
בצבא האדום כמו בצבאות אחרים בעבר ובעתות מלחמה היו מודיעים באמצעות מכתב או מברק. לעיתים מי שכתב את המכתב לקרובי ההרוג היה קצין המפקד הישיר, אולם, הרבה פעמים נשלחה הודעה פורמלית בלבד. כך גם בצבא רוסיה: הנוהל הרשמי הוא הודעה לקרובי משפחה באמצעות מברק או בטלפון.
בצבא אוקראינה, נציגי המחוז צבאי בו התגורר החייל ההרוג, מודיעים אישית למשפחה, בהרכב של 2 עד 3 חיילים שנשלחים לבית המשפחה.
שש-זים אפור
שֵׁשׁ-זִים אָפור (שם מדעי: Hexanchus griseus; באנגלית: Bluntnose sixgill shark או cow shark - כריש הפרה), הוא מין כריש מסדרת השש זימאים והוא המין הגדול ביותר בבני הסדרה. הוא מצוי בכל האוקיינוסים אך בקרבה ליבשה.
מודיע נפגעים
ברוסיה ומזרח אירופה
בצבא יוגוסלביה גם הודיעו למשפחות באמצעות מכתב או מברק. בסרביה עדיין ממשיכים להודיע בצורה כזאת.
שש-זים אפור
אורכו יכול לעלות על 3–4 מטרים ובשיא יכול להגיע לאורך ומשקלו המרבי מגיע ל-600 ק"ג. הוא בעל גוף אפור בעל ראש מגודל וחוטם עגלגל גדול אך חסר סנפירים עליונים למעט סנפיר זנב קטן והזנב קצר. הסנפירים התחתונים מעוגלים והכריש נוטה שלא לשחות הרבה. הוא חי במצולות הים עד לעומק של עד, אך בדרך כלל באזור ה-1,100 מטר ומצוי גם במים רדודים יותר. מזונו מורכב מדגים שונים, סרטנים, רכיכות, דגי סחוס אחרים ואף מכרישים אחרים. הוא ניזון גם מנבלות.
מודיע נפגעים
ברוסיה ומזרח אירופה
בצבא מקדוניה לעומת זאת, הגורם האחראי להודיע למשפחות הוא קצין יחסי ציבור של יחידת האם (במקדונית - офицер за односи со јавноста).
בישראל
צורך דומה, לשלוח מודיעי נפגעים, אשר יבשרו ראשונים למשפחות הרוגים, קיים גם במקרה של הרוגי תאונות דרכים. בשנת 2002 התקבל בכנסת חוק נפגעי תאונות דרכים (סיוע לבני משפחה), התשס"ב-2002. במסגרת חוק זה נקבע בין היתר:.
בעקבות חוק זה הוקם במשטרת ישראל מדור נפגעי תאונות דרכים, המפעיל שישה קציני נפגעים בכל הארץ, ואלו נעזרים בצוותי מתנדבים של זק"א ובעובדים סוציאליים. על פי החוק הוקמו מרכזי הסיוע למשפחות נפגעי תאונות דרכים. בפקודות של המפקח הכללי של משטרת ישראל כתוב:
במקרה של מוות באתר התאונה, אמור נציג הרשות המקומית להתלוות לקצין המשטרה המודיע על כך למשפחה. במרבית הרשויות נלווה אל קצין המשטרה עובד סוציאלי מטעם המחלקה לשירותים חברתיים. מרכז הסיוע מפעיל קורסים והכשרות לתפקיד המודיע באמצעות בית הספר המרכזי לעובדים בשירותי הרווחה.
במדינות אחרות
במקומות מסוימים קיימים פרויקטים ותוכניות שנועדו לפתור את הבעיה.
במדינות מסוימות אנשי משטרה לא מבצעים את ההודעה בעצמם אלא מעבירים אותה לידי כומר מקומי.
מקרים אחרים של הודעות
הצורך שנפגעים (לא רק בתאונות דרכים) ומשפחותיהם יזכו ליחס דומה לזה אותו מקבלות משפחות נפגעי וחללי צה"ל הביא ליוזמות פרטיות. ישנן חברות שמטרתן לסייע להתמודד עם מקרי אסון בהם ישנם נפגעים, לרבות העברת הודעות על מקרי אסון למשפחות הנפגעים.
באחריות משטרת ישראל להודיע לבני משפחה של אדם שנהרג או נפצע, כאשר האירוע שבו נפגע, נמצא בבירור המשטרה או בטיפולה.
במקרה של פציעה קשה או מוות של תלמיד בעת פעילות במסגרת בית הספר, הצוות המודיע מורכב מנציג המשטרה, מנהל בית הספר ואיש מקצוע ממחלקת הרווחה המקומית.
בעקבות החלטת הממשלה הוקם ב-2010 במשרד הרווחה מערך של תמיכה טיפולית וסיוע למשפחות נפגעי עבירות המתה (רצח והריגה). חלק מהמערך הם צוותי "ההודעה המרה" ברשויות המקומיות, המורכבים משוטר, נציג הרשות המקומית ומנציגי גורמים אחרים, כפי שנדרש בנסיבות העניין. צוותי מודיעים של הרשויות המקומיות מופעלים גם במקרים של פיגוע טרור לפי נוהל חבצלת פיגועים.
לעיתים גם רופאים בבתי חולים נאלצים להודיע לחולים או לבני המשפחה שלהם בשורות קשות. לפי הקוד האתי של רופאים ובפרט בישראל לפי חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996, הרופא מחויב למסור את מלוא המידע לחולה ולמשפחתו. ישנם קורסים וסדנאות שנועדו ללמד רופאים כיצד למסור בשורה מרה כאשר החשיבות העיקרית היא בכך שהבשורה תימסר במתכונת המתאימה, בפרטיות, עם מלווה קרוב ולפי רצון המטופל. במקרה של מות חולה במוסד רפואי, מנהל המוסד הרפואי או מנהל מחלקה חייבים להודיע על כך לבן משפחה תוך 24 שעות מרגע הפטירה.
תמיכה פסיכולוגית במודיעי נפגעים
תפקיד מודיע נפגעים כרוך בהתמודדות עם לחץ נפשי רב. מודיעים שבאים במגע עם המשפחות השכולות יכולים לעבור תהליך המקביל לאבל שחווה המשפחה עצמה. המודיעים עלולים לחוש את כאב המשפחה, להזדהות עם האובדן. לפי עדות של אחת המודיעות, במקרה אחד היא התחילה לבכות יותר מהמשפחה ובני המשפחה היו צריכים לנחם אותה. לדברי רס"ן (מיל') ד"ר אתי אבלין: "כבר פגשתי מודיעים שחיו בתחושה של פחד, של בהלה, שלא היו מסוגלים לחיות את החיים שלהם. התפקיד של הצבא, כמי ששלח אותם למשימה הזאת, הוא לשמור עליהם."
למנהל נפגעים מצורפים מספר פסיכולוגים ועובדים סוציאליים שנקראים "חוליית חוסן". החוליה מורכבת ממילואימניקים שתפקידם בין היתר הוא לתמוך במודיעים. ב-2010 אנשי החוליה סיימו קורס ראשון מסוגו שנועד לאפשר להם לספק תמיכה למודיעי הנפגעים. אנשי החוליה עושים שיחות תקופתיות עם המודיעים, כולל שיחות אישיות. הם מנסים לאתר אנשים במצוקה ולהפנותם לטיפול המתאים. תפקידם הוא לתחזק את המודיעים, לתרום לבריאותם הנפשית. בדרך עקיפה העבודה שלהם תורמת גם למשפחות שזקוקות למודיעים חזקים שמסוגלים לבצע את תפקידם ולעזור להם. יחד עם כל המאמצים להקל על עבודת המודיעים, במערך הנפגעים מדגישים כי "אסור לשכוח שהקושי והכאב האמיתיים מצויים בצדה האחר של הדלת, אצל ההורים המקבלים את הבשורה המרה מכל."
יחס למודיעי נפגעים
היחס למודיעי נפגעים מצד משפחות שכולות נע בין אלימות לידידות. יש משפחות שנוצר איתן קשר חם, והוא נשמר גם בהמשך. קשרי ידידות בין מודיעים למשפחות השכולות כוללים לפעמים הזמנות לאירועים משפחתיים והבעת תודה על היחס החם והאמפתיה. יחד עם זה, יש מודיעים שמשתדלים להתנתק ולא לשמור על קשר. דורון רובין, מודיע ותיק, מסביר: "כאשר אנחנו באים לשם, אנחנו מתחברים חיבור אינטימי, ממקום של שבר עמוק, ולהפוך את זה אחר כך לחברות זה לא נכון, כי החברות תצמח ממקום לא נכון".
במקרים אחדים ההורים תקפו את המודיעים באלימות פיזית. לפעמים מודיעים נאלצים לספוג האשמות, גידופים וקללות: "כשבאתי להודיע לאחת האמהות, היא פנתה אליי ואמרה: 'חבל שבאת להודיע עליו ולא הוא עליך'." יחס מסוג זה כלפי מביאי בשורות רעות היה קיים לכל אורך ההיסטוריה האנושית. לעיתים סופגים מודיעים כינויים פוגעניים כגון "מלאכי המוות" או "סיירת איוב". יש אנשים שמנסים לא לתת למודיעים להיכנס לבית כאילו דחיית קבלת הבשורה הקשה יכולה לשנות את המציאות. אפשר לראות בזה מנגנון הגנה פסיכולוגי של הדחקה או הכחשה.
מכונת מין
מכונת מין הוא מכשיר מכני שמשמש להדמיית יחסי מין אנושיים או פעילות מינית אחרת. ניתן לחבר מכונות מין לפין, לשד, לעכוז, לפה או לכל חלק אחר של גוף האדם. מכונות אלו עשויות לחדור מינית את המשתמש בהן.
היסטוריה ושימוש
הוויברטור הומצא במקור לטיפול בהיסטריה של נשים ויקטוריאניות באמצעות אורגזמה רפואית שנגרמת על ידי עיסוי הדגדגן. מכשירים מכניים מוקדמים אלו היו גדולים וחזקים בהרבה מהוויברטורים המודרניים. לקראת תחילת המאה ה-20, הוויברטור נהיה פופולרי בבתי מרחץ ובסאונות באירופה וארצות הברית. גרסאות קומפקטיות יותר, שמופעולת על ידי חשמל, הופיעו מאוחר יותר בקטלוגים של חנויות כלבו.
ניתן למצוא מכונות מין במשחקי BDSM אוטומטיים-ארוטיים ובמשחקי שעבוד. ישנן גם מכונות מין שיתופיות שמשתמשות בממשק משתמש אינטרנטי.
הכנס האמריקאי, Arse Elektronika, הציג באופן קבוע הדגמות של מכונות מין ומארגן דיבייטים ודיונים אקדמיים על שימוש במכונות מין אלו.
בתרבות
בסרט הקומדיה מ-2008, לקרוא ולשרוף, סוכן האוצר האמריקאי הארי פארר בונה "כיסא דילדו" המונע על דוושה. האתר הפורנוגרפי האמריקאי, Fucking Machines הוצג בעיתונות המרכזית כמקור מידע מהימן למכונות מין.
מקס הזועם: כביש הזעם
מקס הזועם: כביש הזעם (באנגלית: Mad Max: Fury Road) הוא סרט פעולה פוסט־אפוקליפטי אמריקאי־אוסטרלי משנת 2015, אשר בוים, הופק ונכתב על ידי ג'ורג' מילר. סרט זה הוא הרביעי בסדרת סרטי "מקס הזועם", הראשון שיצא מזה 30 שנה והיחיד עד כה שבו מל גיבסון אינו מגלם את הדמות הראשית. בסרט מככבים טום הארדי, שרליז ת'רון, ניקולס הולט, רוזי הנטינגטון-ויטלי ויו קיז-ביירן. בנוסף, המתאבק האוסטרלי לשעבר ניית'ן ג'ונס מככב גם הוא בסרט.
הסרט זכה בשישה פרסי אוסקר בקטגוריות התלבושות, עיצוב ההפקה, שיער ואיפור, עריכה, עריכת סאונד ומיקס סאונד מתוך עשר מועמדויות, כולל מועמדות לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
עלילת הסרט
בעקבות שואה גרעינית, העולם הפך לשממה מדברית והציוויליזציה קרסה; ניצול בשם מקס (טום הארדי) נתפס על ידי "בני המלחמה", צבאו של הרודן "אימורטן ג'ו" ("ג'ו בן האלמוות"). הם מייעדים את מקס להיות תורם דם, והוא נכלא ומשמש כשקית דם לעירוי בשביל בן מלחמה בשם נוקס. במקביל, נשלחת אימפרטור פיוריאוסה (שרליז ת'רון), אחת מסגניו של ג'ו, במשאית משוריינת לאסוף דלק. כשהיא סוטה מהדרך, מבין ג'ו כי נשותיו – חמש נשים שנבחרו במיוחד לרבייה, ושאותן הוא נהג לאנוס ולענות – נעלמו ביחד אִתה. ג'ו זועם ומוביל את צבאו למרדף אחר פיוריאוסה, וקורא לעזרת בני בריתו מהערים הסמוכות "חוות־הקליעים" ו"עיר־גז".
נוקס מצטרף למרדף כשמקס קשור למכסה המנוע של מכוניתו, כדי להמשיך באספקת הדם. קרב פורץ בין המשאית לכוחותיו של ג'ו, ופיוריאוסה נוסעת לתוך סערת חול במטרה להתחמק מרודפיה. נוקס מנסה לפוצץ את המכונית שלו, כדי להשמיד את המשאית תוך הקרבה עצמית, אך מקס מצליח לסכל את תוכניתו והמכונית מתהפכת ומתרסקת עם שניהם. מקס מתעורר אחרי הסערה כשהוא עדיין כבול לנוקס המעולף. הוא לוקח אותו על גבו ומוצא את פיוריאוסה מתקנת את המשאית, ועמה הנשים: קפאבל, צ'ידו, טוסט, דאג ואנגהרד, שנמצאת בהיריון מתקדם. לאחר קרב עם פיוריאוסה, שבמהלכו מתעורר נוקס, משתחרר מקס מכבליו וגונב את המשאית, אך מנגנון בטיחות מנטרל את המנוע ומקס נאלץ לאפשר לפיוריאוסה ולנשים להתלוות אליו. הם משאירים את נוקס מאחור, והצבא של ג'ו אוסף אותו.
פיוריאוסה, מקס והנשים נוסעים לקניון צר הנמצא תחת שליטתה של כנופיית אופנוענים, במטרה לעשות אִתם עסקה שתבטיח להם מעבר בטוח, אך מאחר שכוחותיו של ג'ו דולקים אחריהם, הם נתקלים בהתנגדות מצד הכנופיה, ונאלצים לברוח בעוד האופנוענים מפוצצים את קירות הקניון כדי לחסום את דרכו של ג'ו. מקס ופיוריאוסה נלחמים באופנוענים בעוד מכוניתו של ג'ו, שבה נמצא גם נוקס, מתגברת על המחסום. הם תוקפים את המשאית ונוקס מצליח לעלות עליה. במהלך הקרב אנגהרד מגוננת על פיוריאוסה, נופלת מהמשאית, נדרסת על ידי המכונית של ג'ו, והיא והתינוק שבבטנה נהרגים. הנשים האחרות רוצות לחזור ולהציל אותה, אך פיוריאוסה מונעת בעדן והמשאית נמלטת.
הקבוצה מתחילה את המסע חזרה למצודה, אך מותקפת בדרך בידי כוחותיו של ג'ו, ופיוריאוסה נדקרת על ידי אחד מאנשיו. ג'ו ממקם את המכונית שלו לפני המשאית כדי להאט אותה, בזמן שמקס נלחם בריקטוס ארקטוס, בנו האכזרי של ג'ו. ג'ו חוטף את טוסט, אך היא מסיחה את דעתו, וּמאפשרת לפיוריאוסה לחבר את המסכה של ג'ו לגלגלים המסתובבים של מכוניתו, אשר קורעים אותה מפניו והורגים אותו. נוקס מקריב את עצמו ומפוצץ את המשאית, ובכך הורג את ריקטוס, חוסם את הקניון ומאפשר למקס, פיוריאוסה, הנשים וּבנות השבט להימלט במכוניתו של ג'ו. בדרך למצודה מקס נותן לפיוריאוסה עירוי מדמו שלו, ועוזר לה לשרוד את פציעתה.
במצודה, התושבים צוהלים למראה גופתו של ג'ו, ופיוריאוסה, הנשים וּבנות השבט מתקבלות בתשואות ובברכה על ידי התושבים ובני המלחמה שנותרו מאחור. מקס לוכד את מבטה של פיוריאוסה, וּללא אומר נעלם בתוך הֶהמון.
מוזיקה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין, המוזיקאי של "300: עליית האימפריה", Junkie XL. לאחר שמילר שמע את הפסקול של "300: עליית האימפריה" בידי Junkie XL, הוא נפגש עם המלחין בסידני וזה חתם על חוזה הקלטת הפסקול של הסרט.
מקס הזועם: כביש הזעם - פסקול הסרט המקורי
קישורים חיצוניים
מידע וכתבות: ביקורות:
ביל בוטרל
'''ויליאם א. בוטרל (באנגלית: William A. Bottrell'''; נולד ב-27 באוקטובר 1952) הוא מפיק מוזיקלי וכותב שירים אמריקאי. הוא שיתף פעולה עם מייקל ג'קסון, מדונה, Electric Light Orchestra ושריל קרואו. בשנת 1990 היה שותף להפקת הלהיט "Sooner or Later" מאת מדונה, שזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
רבי מתניא
רבי מתניא היה אמורא ארצישראלי בן הדור החמישי. בנו של האמורא רבי יודן, חבירו של רבי אבא מרי ושל רבי אלעזר ברבי יוסי. כמו כן היה חבירו של רבי שמואל בן רבי יוסי ברבי בון.
ביל בוטרל
ביוגרפיה
בין 1967 ל-1970, בוטטרל למד בתיכון הבכיר בעמק קרסנטה בלה קרסנטה, קליפורניה, ואת תקופתו הקצרה (1968–1969) בבית הספר הבין-לאומי של פרנקפורט באוברורסל, מערב גרמניה. הוא סיים את לימודיו ב-1970 בתיכון בקרסנטה ואלי. הוא למד באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה בין 1970 ל-1972, ולמד לתואר ראשון במוזיקה.
ב-1974 התחתן עם אליזבת ג'ורדן, אותה הכיר בתיכון. באותה שנה, בוטרל קיבל את הפרויקט הראשון שלו במוזיקה, כמהנדס באולפן ההקלטות של קליפורניה בהוליווד. ב-1978, הוא עבר לאולפני סאונדקאסל בסילברלייק, שם פגש את ג'ף לין, שבסופו של דבר שכר אותו לעבוד עם ELO. בשנת 1979 נולדה בתו אדריאן. שנות ה-80 הושקעו בעבודה עצמאית באירופה ולוס אנג'לס, עם האמנים: הג'קסונים, ELO, מייקל ג'קסון, מדונה, ג'ורג' האריסון, סטארשיפ וטום פטי. בתו השנייה לורה, נולדה בשנת 1983. הוא עבד עבור מייקל ג'קסון בביתו באנצ'ינו בין 1983 ל-1986, וערך רצועות מתוך Bad. ב-1988, בוטרל היה שותף להפקת האלבום, Aliens Ate My Buick של תומאס דולבי. ב-1989, ג'קסון ביקש ממנו להפיק, להנדס ולכתוב שירים לאלבומו Dangerous, והיה שותף בכתיבת הלהיט הגדול ביותר מהאלבום, "Black or White". הוא שהה במשך שבעה שבועות במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בסתיו 1991.
בנו של בוטרל, ויליאם, נולד בנסיבות קשות בשנת 1990. באותה שנה בנה בוטרל אולפן הקלטות משלו, טודה הול סטודיו, בסמוך לפסדינה פליי-האוס בפסדינה, קליפורניה,  וערך ג'אם סשן שבועי. אותו המקום נקרא "מועדון המוזיקה של ליל שלישי". אחד מהאמנים המוכרים ביותר שפרצו מכך, הייתה שריל קרואו, שאלבום הבכורה שלה משנת 1993 (שהופק ונכתב בשיתוף בוטרל) נקרא Tuesday Night Music Club. הסינגל שלה "All I Wanna Do" מאותו אלבום זכה בפרס גראמי להקלטת השנה בטקס ה-37 שאירע ב-1994. האלבום עצמו זכה בשני גראמי נוספים ונמכר בלמעלה מ-3.8 מיליון עותקים בארצות הברית. ב-1999 הקים בוטרל קבוצה בשם הסטוקמן. קבוצה זו נודעה ברחבי צפון קליפורניה בזכות המופעים שלה בסגנון הקברט.
מיה דרייפוס
מיה דרייפוס (נולדה ב-5 בספטמבר 1975) היא במאית, תסריטאית ויוצרת ישראלית, בוגרת אוניברסיטת תל אביב ומרצה לתסריטאות באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
דרייפוס החלה לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, אך עברה לחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2001 ביימה את סרטה הקצר הראשון, "שעווה זה כואב". בשנת 2005 ביימה את "ביקור חולים", סרט הגמר שלה, שהתקבל והוקרן בפסטיבל קאן וזכה במקום השני בתחרות הסרטים הקצרים. הסרט זכה בפרסים בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם, בבייג'ינג, בטאיוואן ובתל אביב. לאחר סיום לימודיה החלה ללמד תסריטאות בחוג לקולנוע בתל אביב.
בשנת 2014 יצא סרטה העלילתי הראשון באורך מלא "ההיא שחוזרת הביתה", בכיכובם של טלי שרון, אלון אבוטבול, לאורה ריבלין ואלי כהן. הסרט זכה בפרס "סרט הביכורים" בפסטיבל הקולנוע ירושלים, פרס השחקנית לטלי שרון ופרס הצילום. בנוסף, ליאורה רבלין זכתה באותה שנה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על השתתפותה בסרט זה.
עוד בשנת 2016 יצא הסרט "גיבורה", פרויקט קולנועי אותו יצרה וניהלה אמנותית יחד עם מיכל ויניק. הסרט מורכב מחמישה סרטים קצרים של חמש במאיות צעירות, בוגרות החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
כיום, דרייפוס מלמדת תסריטאות ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש ובמכללה האקדמית בית ברל, ועובדת על סרטה השני, "כביש הסרגל", אשר זכה במענק "נשים בתמונה" ומשתתף בחממת הקולנוע בירושלים 2016.
Inner City Blues: The Music of Marvin Gaye
Inner City Blues: The Music of Marvin Gaye (בעברית: בלוז העיר הפנימית: המוזיקה של מרווין גיי) הידוע גם בשם Inner City Blues: A Tribute to Marvin Gaye הוא אלבום מחווה לזמר הנשמה מרווין גיי שנפטר ב-1984. הוא יצא ב-1995 בהוצאת מוטאון רקורדס. האלבום לא זכה להצלחה במצעדי המוזיקה והמכירות שלו היו נמוכות. מבקרים רבים מתחו ביקורת על האלבום, אם כי, ב-AllMusic הצהירו כי "I Want You" בביצוע הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה הוא הרצועות הבולטות מתוכו.
במסגרת הקלטת האלבום השתתפו אמנים כדוגמת: בונו, Boyz II Men, מדונה ומאסיב אטאק, ננה צ'רי וסטיבי וונדר.
רשת עולם אמיתי
רשת עולם אמיתי (Real World Network) היא רשת המתקיימת בטבע, זאת בניגוד למודלים תאורטיים של רשתות בתורת הגרפים.
לרשתות "עולם אמיתי" יש תכונות כמו התפלגות זנב ארוך של תכונות הרשת, מבנה קהילתי ועוד מאפיינים של רשת מורכבת.
מדע הרשתות עוסק ברשתות עולם אמיתי ובבניית מודלים המתארים אותן. ניתוח רשתות חברתיות עוסק ברשתות עולם אמיתי שהצמתים בהן מייצגים גורמים אנושיים.
האנטיג אירוסרוויירס
האנטיג אירוסרוויירס (באנגלית: Hunting Aerosurveys Ltd ; מילולית: מיפוי אווירי האנטינג) הייתה חברת צילום אווירית בריטית.
החברה הוקמה ב-21 ביוני 1937 על ידי מיזוג חברת אירופלימז בע"מ (Aerofilms Ltd) עם חברת איירקראפט אופרייטינג (Aircraft Operating Company).
החברה עשתה שימוש במטוסי אוסטר, פרסיבל פרוקטור, ודה האווילנד דרגון ראפיד.
בין השנים 1957 ל -1964, החברה עשתה שימוש במטוס אוסטר אוטוקאר, אשר הוסב במיוחד לצורך עבודות סקר אוויריות.
בשנת 1960 מוזגה החברה עם חברת האנטינג גאופיזיקס (Hunting Geophysics Ltd), ולחברה החדשה קראו האנטינג סרוויז ( Hunting Surveys Ltd - מיפוי שטחי ציד).
בדצמבר 2001 מונה מפרק לחברה, והיא פורקה בינואר 2003.
שש זימיים
שש זימיים (שם מדעי: Hexanchidae) או רבזימיים, היא משפחה של דגי סחוס מסדרת השש זימאים ובה 4 מינים חיים. המאפיין הבולט של המשפחה הוא קיומם של שישה או שבעה זוגות זימים בניגוד לחמישה בכרישים אחרים.
הגדול בבני משפחה זו הוא המין שש-זים אפור היכול לשקול 600 ק"ג ולהגיע לאורך 8 מטר. שאר המינים מעט יותר קטנים. הם בעלי ראש מגודל עם שיניים חדות ועיניים קטנות אך מותאמות לחשיכה. לכרישים אלה אין סנפירי גב וכמעט ואין סנפירים עליונים למעט מעל הזנב.
הם מסוגלים לחיות במים עמוקים יותר מ-2.5 ק"מ מתחת לפני הים.
אדם רחוק
"אדם רחוק" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית. את השיר הוציאה לאור בשנת 1976 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבומה ה-12 של הזמרת, תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים.
על השיר
"אדם רחוק" נכתב על ידי אלי בכר ומשה בן שאול, והופק על ידי נתן כהן. הוא מתפרש על שלושה בתים, כשלאחר כל בית מבוצע פזמון. בסיום השיר מושר הפזמון פעם נוספת לאחר קטע מעבר. מסופר על אדם רחוק שחוזר אל חייה של הדוברת בשיר בהדרגה. תחילה הוא שואל לשלומה, אחר כך צילו נופל על שתי ידיה של אילנית ולבסוף שוב עוזב.
"אדם רחוק" זכה להצלחה במצעדי הפזמונים השבועיים במדינת ישראל. במצעד של הגל הקל דורג במקום הרביעי, ואילו בגלי צה"ל שהה תשעה שבועות רצופים בדירוג, כשבשיאו הגיע למקום התשיעי.
ניסו שחם
ניסן (ניסו) שחם (נולד ב-1958) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, שכיהן כמפקד מחוז ירושלים בין מאי 2011 ליולי 2012. הורשע בהטרדה מינית ובמרמה והפרת אמונים ונדון לעשרה חודשי מאסר.
ביוגרפיה
שחם, בן להורים שעלו ממצרים, גדל עם שלושת אחיו בשכונת קריית היובל בירושלים, ולמד בבית הספר התיכון ע"ש דנמרק בעיר. הוא התגייס לצה"ל בנובמבר 1975 ושירת בחיל החימוש ובגדוד 12 של חטיבת גולני. הוא השתתף במבצע ליטני.
שחם גויס למשטרה בינואר 1979 ושירת כסוכן סמוי במפלג הסמים ביחידת המודיעין של מחוז ירושלים, הוא הושתל בכנופיית פשע בירושלים, בשבטים בדואים באזור ערד וסוחרי סמים ברצועת עזה. לאחר חשיפתו מילא תפקיד של מפעיל סוכנים, ב-1983 זכה לעיטור השירות, בעקבות הפעלה מוצלחת של עבריין לשעבר כסוכן של המשטרה. בין מבצעיו הבולטים היה השתלת סוכן בארגון הטרור ט.נ.ט שפעל נגד מוסדות דת נוצריים ומוסלמיים באזור ירושלים ב-1984.
ב-1987 יצא לקורס קצינים, ובסיומו מונה לקצין בילוש ביחידה מרכזית ירושלים. בהמשך שימש כראש מחלק בילוש נושאי, כסגן וראש מפלג סמים. בשנים אלו זכה בתואר קצין מצטיין מספר פעמים. באפריל 1998 עבר למרחב דוד של המחוז בו שימש כראש היחידה האחראית למקומות הקדושים בירושלים (ימ"ק). בתפקידו זה התריע מפני ההשלכות של ביקור יו"ר האופוזיציה אריאל שרון בהר הבית, יום לאחר הביקור פרצו במקום מהומות בהן נהרגו שבעה פלסטינים ונפצעו מבקרים בכותל ושוטרים.
לאחר לימודים בקורס פיקוד ומטה של המשטרה קודם לדרגת ניצב משנה ומונה באפריל 2001 למפקד מרחב דוד. בספטמבר 2004 הועלה לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד מרחב הנגב במחוז הדרומי.
בקיץ 2005 צורף למפקדה המשולבת המיוחדת של המשטרה ושל צה"ל שעסקה בהכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות.
ביולי אותה שנה פיקד על כוחות המשטרה באירועי כפר מימון, במהלכם התאספו עשרות אלפים מציבור מתנגדי התוכנית, במהלך האירועים תדרך שחם את מפקד מג"ב דרום רוני אוחנה לנקוט ביד קשה ולהשתמש באלימות נגד המתנגדים, תוך שהוא משתמש בביטויים גסים וקשים. דבריו נקלטו על ידי מצלמות ערוץ 10 ושודרו במהדורת ליל השישי של הערוץ, "האולפן המרכזי". בעקבות השידור והסערה התקשורתית, הביע שחם חרטה על דבריו והשתלבותו במנהלת ההתנתקות הופסקה. שחם הועמד לדין משמעתי בפני המפכ"ל משה קראדי בהאשמות של נקיטת לשון גסה והתנהגות שאינה הולמת שוטר, ונגזר עליו עונש של נזיפה חמורה וקנס בשיעור של שישה ימי עבודה.
ביולי 2007 מונה שחם לסגן מפקד מחוז ירושלים, לאחר שבג"ץ דחה את העתירה נגד מינויו. באפריל 2010 קודם לדרגת ניצב לקראת מינויו לראש האגף לתכנון לוגיסטי. במאי 2011 מונה למפקד מחוז ירושלים.
כתבי האישום נגדו
ב-26 ביולי 2012 יצא לחופשה כפויה לאחר שנחקר באזהרה בחשד לביצוע עבירות מין. חודש לאחר מכן הודיע על התפטרותו מהתפקיד.
במשפטו הודה שחם בקיום יחסי מין עם שוטרות שהיו תחת פיקודו, אך טען שהמעשים היו בהסכמה ושהיחסים לא השפיעו על החלטותיו כמפקד. ב-24 באפריל 2018 הורשע בביצוע מעשה מגונה בשוטרת וזוכה משאר האישומים. בגזר הדין הוטלו עליו 240 שעות שירות לתועלת הציבור וחצי שנת מאסר על תנאי.
המחלקה לחקירות שוטרים ערערה על זיכויו מעבירות מרמה והפרת אמונים. ב-23 בספטמבר 2019 קיבל בית המשפט המחוזי בתל אביב את הערעור, והרשיע את שחם גם בעבירות הטרדה מינית, מרמה והפרת אמונים, זאת לבד מהרשעתו מהערכאה הקודמת בביצוע מעשה מגונה. תיקו של שחם הוחזר לבית משפט השלום בתל אביב על מנת שיגזור את עונשו. ב-10 בפברואר 2020 נגזרו על שחם עשרה חודשי מאסר בפועל. ביולי 2020 נדחה ערעורו על העונש. שחם הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, והוחלט שבית המשפט ידון בסוגיה אחת הקשורה במשפטו. ערעורו נדחה ברוב דעות בנובמבר 2021. שחם הגיש בקשה לדיון נוסף ועקב כך נדחה ריצוי עונשו. בינואר 2022 דחה בית המשפט העליון את הבקשה וקבע ששחם יתייצב לריצוי העונש ב-1 במרץ 2022. במועד זה, אכן נכנס לכלא. שחם שוחרר מהכלא ב-24 באוגוסט 2022, לאחר שבית המשפט העליון דחה את ערעור הפרקליטות על שחרורו המוקדם.
שחם נשוי לתת-ניצב בדימוס ורדה שחם, שבתפקידה האחרון במשטרה כיהנה כסגנית ראש אגף החקירות והמודיעין, ולהם שתי בנות.
פרסיוס
אולוס פרסיוס פלאקוס (לטינית: Aulus Persius Flaccus; 4 בדצמבר 34, וולטרה – 24 בנובמבר 62) היה משורר וסאטיריקן רומאי ממוצא אטרוסקי. ביצירותיו הוא מפגין חוכמה סטואית וביקורת קשה על הלשון הגסה של בני זמנו. יצירותיו פורסמו לאחר מותו על ידי חברו ומורו, הפילוסוף הסטואי לוקיוס אנאוס קורנוטוס  והפכו לפופולריים מאוד בימי הביניים.
חייו
על פי הביוגרפיה הכלולה בכתבי היד, פרסיוס נולד למשפחה ממעמד הפרשים בוולטרה, שהייתה עיר אטרוסקית קטנה במחוז פיזה, ממעמד גבוה מצד שני הוריו. כשהיה בן 6 התייתם מאביו, ואביו החורג מת מספר שנים לאחר מכן. בגיל 12 הגיע פרסיוס לרומא, בה למד אצל רמיוס פלמון ואצל הרטוריקן ורגיניוס פלאבוס. במשך 4 השנים הבאות הוא התיידד עם לוקיוס אנאוס קורנוטוס, המשורר הלירי קסיוס באסוס  והמשורר מרקוס אנאוס לוקאנוס. לוקאנוס הפך מאוחר יותר למעריץ נדיב של כל מה שפרסיוס כתב. פרסיוס גם הפך לחבר קרוב של תרסיאה פייטוס, בעלה של קייקיניה אריה (Caecinia Arria), קרובת משפחתו של פרסיוס. במרוצת 10 השנים הבאות ערכו פרסיוס ותרסיאה פייטוס מסעות רבים יחד. מאוחר יותר הוא פגש את סנקה, אולם לא התרשם מכישרונו.
בנעוריו, כתב פרסיוס טרגדיה העוסקת בפרק בהיסטוריה הרומית, ויצירה נוספת, כנראה בזמן מסע (אך לפני מסעותיו עם תרסיאה פייטוס). קריאת הסאטירות של לוקיליוס  גרמה לפרסיוס לרצות לכתוב כמוהו, והוא החל לכתוב ספר סאטירות משלו. אולם הוא כתב לעיתים רחוקות ובקצב איטי, ומותו בטרם עת מנע את השלמת ספרו. הוא תואר כבעל "אופי עדין, צניעות של נערות ויופי גופני", ונאמר עליו שחי חיי מסירות למופת שהוקדשו לאמו פולביה סיסנה, לאחותו ולדודתו. לאמו ואחותו הוא השאיר את הונו הנכבד. קורנוטוס מנע את הפצת כל יצירותיו של פרסיוס, מלבד הסאטריות, בהן ביצע שינויים קלים לפני שהעביר אותן לבאסוס לעריכה. ספרו של פרסיוס נחל הצלחה מיידית.
ספקות לגבי הביוגרפיה שלו
הסכוליה לסאטירות מוסיפות מעט פרטים, אולם כבדרך כלל במקורות כאלה, יש ספק רב לגבי המקור עליו הן נסמכות. הביוגרפיה עצמה, גם אם לא חפה מחשד של תוספת מאוחרת וללא ספק משובשת, היא כנראה אמינה. בכתבי היד נאמר שהיא הגיעה מפירושיו של ולריוס פרובוס, ללא ספק הוצאה מלומדת של פרסיוס, כמו אלו של ורגיליוס והורטיוס על ידי אותו "מדקדק" מפורסם מביירות, בן זמנו של המשורר. המקרה היחיד שבו נראה שהביוגרפיה סותרת את הסאטירות עצמן, הוא בהצהרה שלה לגבי מות אביו של פרסיוס. דקלום של נאום בנוכחותו (סאטירה 3, טור 4) רומזת לגיל מבוגר יותר מ-6 המצוין בביוגרפיה. אולם ייתכן ו"אב" משמעותו כאן "אב חורג". העובדה שהביוגרפיה והסאטירות תואמות בקרבה כל כך גדולה אינה מוכיחה את האותנטיות של הביוגרפיה. אחת הנקודות התואמות מדי מתוחכמת מהאפשרות שזייפן פיתח אותה מתוך יצירותיו של פרסיוס: קריאת עומק של הביוגרפיה מעניקה רושם של נער "תולעת ספרים", שמעולם לא רחק מביתו ומהנשים במשפחתו, וזוהי גם התמונה המצטיירת מהסאטירות; פרסיוס מכיר את הספרים שקרא הרבה יותר טוב מאשר את העולם, וכך רבות מהדמויות שהוא יוצר הן בעלות שמות זהים לאלה של דמויות אצל הורטיוס.
כצופה חד הבחנה, פרסיוס אינו נמנע מתיאור הצד המכוער בחיים; אולם הוא אינו מפגין את הדגש המופרז של יובנאליס על פירוט גס או את קבלתו הקלילה של הורטיוס את החולשות האנושיות. אולי ניתן להציץ בטבעו הרגיש והביתי של פרסיוס בהתייחסויותיו התכופות ללעג, בין אם לאנשים גדולים על ידי ילדי רחוב או של המתורבתים על ידי חסרי תרבות.
הפילוסוף הצרפתי מישל דה מונטן (המאה ה-16) מזכיר את פרסיוס מספר פעמים.
יצירתו
העניין העיקרי בעבודתו של פרסיוס נמצא בקשר שלה לסאטירה הרומית, בתוספת שלה של סטואיות רומית, ובשימוש שלה בלשון הלטינית. השפעתו של הורטיוס על פרסיוס לא יכולה הייתה להיות, למרות שתיקת הביוגרפיה, פחותה מזו של לוקיליוס. לא רק דמויות, אלא משפטים שלמים, מחשבות ומצבים באים הישר ממנו. הדמיון רק מדגיש את ההבדל בין הקריקטוריסט של הסטואיות לבין המטיף שלה. פרסיוס הגיע לשיא בסאטירה הרומית; על ידי רצינות ותכלית מוסרית הוא מתעלה הרבה מעל השנאה הפוליטית או הלגלוג טוב הלב של קודמיו וההתמרמרות הרטורית של יובנאליס. ממנו אנו למדים כיצד פילוסופיה זו יכולה הייתה להשפיע על תודעתם של אלה שעדיין שמרו על העומק והטוהר של הכבוד הרומאי הישן. כמה מהקטעים המקבילים בעבודותיהם של פרסיוס וסנקה דומים מאוד ולא ניתן להסבירם בשימוש במקור משותף. כמו סנקה, פרסיוס מגנה את הסגנון העכשווי ומחקה אותו. אמנם, בכמה מכשליו הגרועים ביותר, ביטוי מופרז, עודף פרטים והגזמה, הוא עולה על סנקה, בזמן שאי הבהירות, העושה את ספרו הקטן כה קשה לקריאה ולא בשל עומק של מחשבה, בקושי משתווה עם הבהירות התמציתית של מכתבי המוסר של סנקה. ניגוד מסקרן לנטייה זו מוצג על ידי שימושו החופשי במילים "עממיות". כמו לגבי אפלטון, גם לגבי פרסיוס, נאמר שהוא חיקה את סופרון ; המקור לכך מאוחר - לידוס (De Magistratibus. I.41) מהמאה ה-6, אך לפחות ניתן לזהות בסצנה הפותחת את סאטירה 3 קרבה ליצירות כמו אדוניאזוסיי של תאוקריטוס ושל הרודאס.
חיבורו של פרסיוס כולל 6 סאטירות המסתכמות בכ-650 שורות המורכבות מהקסמטרים, מלבד בפתיח הקצר. הסאטירה הראשונה מגנה את הטעמים הספרותיים העכשוויים כהשתקפות של הניוון של המוסר הלאומי. נושאו של מכתב 114 של סנקה דומה. תיאור המספר והמפטפטים הספרותיים אחרי הארוחה הוא טבעי וחי, אך קטע מעניין המצטט דגימות של חריזה שוטפת ואת הסגנון הכמה לאהבה מקולקל על ידי הקושי של הערכת הנושאים הנידונים וגם של חלוקת הדיאלוג. סאטירה 2 עוסקת בשאלה לגבי מה שניתן בצדק לבקש מהאלים. סאטירה 3 בחשיבות קיומה של מטרה מוגדרת בחיים. סאטירה 4 בצורך בידע אישי לאישי ציבור. סאטירה 5 בדוקטרינה הסטואית של חירות. סאטירה 6 בשימוש הראוי בכסף.
הביוגרפיה מספרת שהסאטירות לא נותרו שלמות; מספר שורות הוסרו (כנראה על ידי קורונטוס או באסוס) מסוף היצירה כדי שזו תוכל להיות כאילו-גמורה. ייתכן וזה אומר שמשפט בשורה שפרסיוס השאיר בלתי גמורה, או פסקה שהוא לא השלים, היה צריך להשמיט אותם. אותו מקור אומר שקורנוטוס ללא ספק מחק התייחסות פוגענית לטעמו הספרותי של הקיסר. אולם עקבות של חוסר בהגהה עדיין נראות, כמו בסאטירה 5, 176, שם יש מעבר פתאומי מאמביציה לאמונה טפלה, ובסאטירה 6, 37, שם יש חוסר התאמה בהקשר של הדברים.
פרסיוס על השבת
הסאטירה החמישית עוסקת בנושא החירות האמיתית של האדם כנגד האשליה שבחירות רשמית. פרסיוס מגן על ההשקפה שכל בני האדם הם עבדים לתשוקות ולפחדים שלהם, ומביא את השבת היהודית כדוגמה הראשונה לכך שאמונה טפלה משעבדת את האדם. פרסיוס מביא תיאור חי למדי, אם כי בנימה בלתי אוהדת, של ציון השבת:
הדלקת המנורות הייתה מסממניה החיצוניים הבולטים ביותר של חגיגת השבת. מנהג זה ספג ביקורת חריפה של סנקה. הנתחים שליד הזנב של דג הטונה נחשבו לנחותים וצלחות החרס האדומות שימשו מעמדות עניים. נימת הדברים ברובד הלשוני של התיאור בכללותו היא לעגנית.
שנות ה-80 של המאה ה-18
שנות ה-80 של המאה ה-18 היו העשור התשיעי של המאה ה-18, החלו ב־1 בינואר 1780 והסתיימו ב־31 בדצמבר 1789.
קרב סן-קנטן (1871)
קרב סן-קנטן היה קרב במלחמת צרפת–פרוסיה, שבו הדפו הכוחות הפרוסיים את הניסיונות הצרפתיים להקל על העיר הנצורה של פריז.
בעוד הכוחות הפרוסיים בפיקודו של וילהלם הראשון צרו על פריז, הארמייה הפרוסית הראשונה, כעת בפיקודו של אוגוסט קרל פון גייבן, נשלחה לטפל בכוחות הצרפתיים מצפון לפריז. לאחר שנעשה ניסיון ראשון להקל על פריז בקרב בפאום, תכננו הצרפתים מאמץ סיוע נוסף.
פון גוייבן הצעיד את צבאו צפונה ופגש את הצבא הצרפתי הבלתי סדיר בפיקודו של גנרל לואי פדרב ליד סן-קנטן. ב-19 בינואר תקפו הפרוסים והביסו באופן נחרץ את הכוחות הצרפתיים. באותו יום ניסה לואי ז'ול טרושו לפרוץ לעבר פריז אך גם ניסיון זה הובס. לא נעשו ניסיונות משמעותיים אחרים להסיר את המצור על פריז.
קונגר אירופי
קונגר אירופי או קוֹנְגֶּר יָם-תִּיכוֹנִי (שם מדעי: Conger conger) הוא מין של דג ממשפחת הקונגריים שבסדרת הצלופחאים והוא המין הכבד ביותר בסדרה.
אורכו של הקונגר 1.5-3 מ' ומשקלו עד 110 ק"ג. הוא בעל גוף מגודל וכמעט חסר קשקשים בצבע אפור ובעל ראש גדול עם לסתות גדולות, עיניים כחולות גדולות ורצועת סנפירים מהגב עד לזנב ובקצה הגוף עד הבטן. הוא מזכיר במראהו דגי מורנה אך גדול בהרבה.
הקונגר מצוי בין סלעים ואלמוגים בימים וחופים במי האוקיינוס האטלנטי מנורווגיה ואיסלנד עד סנגל וגם בים התיכון ובים השחור. הקונגר טורף דגים קטנים יותר, סילוניות וסרטנים שהוא מועך בלסתותיו. הוא ניזון גם מדגים מתים והוא יכול להימצא גם בתהומות בעומק 1,170 מ'.
יקותיאל יהודה גרינוולד
הרב יקותיאל יהודה (זלמן לייב) (ליאופולד) גרינוַולד (בכתיב שנהג בזמנו: גרינוואלד; באנגלית: Leopold Greenwald; סיגט, תר"ן, 1890 – קולומבוס, אוהיו, י"ח בניסן תשט"ו, אפריל 1955) היה רב והיסטוריון הונגרי-אמריקאי, מחבר פורה של ספרים רבים בנושאי הלכה והיסטוריה יהודית. ידוע בעיקר במחקריו על יהדות הונגריה.
ביוגרפיה
גרינוולד נולד בעיר סיגט בחבל מרמורש, לאביו ר' יעקב, שהיה דרשן בעיר. למד בישיבתו של הרב שמואל רוזנברג באונסדורף, ובישיבת הרב משה גרינוולד בחוסט. נישא לבת הרב צבי הירש הורוביץ, רב קהילת הרמנשטאדט בטרנסילבניה.
מגיל 14 החל לפרסם מאמרים בכתבי העת היהודיים, בשפות עברית, ויידיש. בעיקר עסק בחקר הקהילות האורתודוקסיות בהונגריה ותולדות המאבק בתנועה הרפורמית בארץ זו. במסגרת מחקריו עבר בקהילות רבות, עיין בארכיונים ובספרי הקהילה ורשם כתובות על מצבות ישנות. בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל בצבא ההונגרי, ולפי עדותו גם במסעותיו כחייל, בעת עוברו סמוך לבתי עלמין יהודים היה מנצל את הזמן לרישום המצבות. הוא הגיע גם לאלבניה שם חיפש ומצא את קברו של משיח השקר שבתי צבי.
מאמרו הראשון פורסם בביטאון התורני "נטעי בחורים" בהיותו בן 15. את ספרו הראשון, "בית יהונתן", על תולדות ר' יונתן אייבשיץ, פרסם בסיגט בשנת תרס"ח, בגיל 16. מאז פרסם בהונגריה ובארצות הברית יותר מ-40 ספרים ומאות מאמרים בכתבי העת.
בשנת תרפ"ה (1925) היגר לארצות הברית ושימש כרב בקהילת קולומבוס שבאוהיו עד יום פטירתו.
גריסים אדומים
גריסים אדומים (בדנית: Rødgrød; תעתיק IPA: ; בגרמנית: Rote Grütze; תעתיק IPA: ; בגרמנית תחתית: Rode Grütt; תעתיק IPA: ) הוא קינוח פודינג פירות מתוק הנפוץ בדנמרק וצפון גרמניה. שמו של הקינוח בדנית מכיל אלמנטים רבים מהשפה ההופכים אותו למסובך באופן יוצא דופן להגייה עבור מי שאינם דוברי דנית כשפת אם, כך ששמו על סך מרכיביו בדנית: rødgrød med fløde ("גריסים אדומים עם שמנת") ידוע כמשפט שובר שיניים בדנית מאז תחילת המאה ה-20.
אופן הכנה
במתכונים משפחתיים ניתן אף למצוא סולת או סגו (עמילן המופק מעץ דקל) המחליפים את הגריסים או את הסובין. כיום, משתמשים בעמילן תפוחי אדמה להשגת קרישה (ג'לטיניזציה) של עמילן קרמי עד דמוי פודינג. לאחר שהעמילן הסמיך מוסיפים פירות יער קיציים כגון ענבי שועל, פטל אדום, אוסנה, תות שדה, אוכמניות ודובדבנים מחורצנים. עם זאת, ניתן להשיג את הטעם הייחודי עם דומדמניות אדומות בלבד, לצד זאת ניתן אף כמות קטנה של דומדמניות שחורות. הוספת סוכר משמשת להעצמת הטעם והמתיקות. כמויות העמילן והדגנים הנבחרים יכולות להשתנות בהתאם למידת הסמיכות הרצויה. לרוב 20 עד 60 גרם על קילוגרם או ליטר של המתכון הם רגילים. יש להשרות במים את הסאגו, הגריסים והסולת זמן מה לפני שניתן יהיה להשתמש בהם.
הפודינג הוא עיקר ההכנה: הפירות מתבשלים קצרות עם סוכר. יש לתת לתכולה להתקרר לכמה רגעים כדי שניתן יהיה לערבבה עם העמילן, שעליו להיות מומס במיץ פירות או מים ללא גושים לפני כן. אז יש לבשל בשנית לדקה עד שתיים נוספות כדי להביא לקרישת העמילן ויצירת ג'לטין. עד סוף הבישול, העמילן חייב להיקרש לחלוטין.
הפודינג מוגש כקינוח חם או קר במשקה חלב - משקה החלב הוא שילוב של חלב, סוכר וניל, חביצה, קצפת, וגלידת וניל או רפרפת כדי לאזן את הטעם החמוץ של פירות היער.
גרסאות שונות
בגרמניה, ישנן מספר גרסאות מסחריות של הקינוח הנמכרות בסופרמרקטים. בנוסף לגריסים אדומים, ישנן עוד מספר גרסאות למאכל המבוססות על פירות בעלי צבעים דומים: בפולין, חלקים מרוסיה, ה, פינלנד ואוקראינה קיים הקינוח קיסל, הדומה במהותו ומרכיביו לגריסים אדומים.
באיי הבתולה של ארצות הברית, לשעבר הקולוניה הדנית איי הודו המערבית הדנים לפני שארצות הברית רכשה את האיים ב-1917, הקינוח ידוע גם בשם גרווט אדום (red grout) ומכינים אותו עם טפיוקה, גויאבה וסוכר המוגשים עם רוטב רפרפת.
בדרום ברזיל, קינוח דומה על בסיס סגו הוא קינוח פופולרי המוכן עם טפיוקה, סוכר ויין אדום. את הקינוח מכינות בעיקר משפחות ממוצא איטלקי וגרמני.
דיוויזיית הפאנצר ה-12 (ורמאכט)
דיוויזיית הפאנצר ה-12 הייתה דיוויזיה משוריינת של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בחזית המזרחית בקרבות רבים ביניהם: מבצע ברברוסה, הקרב על לנינגרד וקרב קורסק.