cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גיל קפטן
ביוגרפיה
נולד בבת ים לבצלאל ותמר קפטן, שעסקו בתחום המוזיקה, התיאטרון והמשחק. לגיל שני אחים: אחיו הגדול הוא הבמאי משה קפטן, ואחיו הקטן הוא הזמר והשדרן ניר קפטן.
מסגד הים (עכו)
היסטוריה
המסגד קטן למדי והוא מחולק לאולם תפילה רבוע ולחצר מרובעת מצפון לו. הכניסה אל החצר היא מצידה המערבי הפונה אל "כיכר ונציה" ("כיכר הדייגים"). מעל אולם התפילה נחה כיפה גדולה ובפינה הצפון-מערבית שלה מתנשא המינרט. המעבר מהחצר אל אולם התפילה הוא דרך ארקאדה שבה שלושה פתחים הנפרדים זה מזה בשני עמודים. מעל לפתח המרכזי מונחת כיפה קטנה ומעל שני האחרים תקרה בצורת קמרון צולב. בצידו הדרומי של אולם התפילה קבועים שני חלונות. מתחתם ניצב המחראב ומימין לו מינבר הנושא צריח ירוק.
גיל קפטן
ביוגרפיה
גדל והתחנך בבית הספר בעיר. בשנת 1991 התגייס לצה"ל, בתחילה שירת בתפקיד אחראי נשקיה בבר"צ, בסיס הרבנות צבאית ביפו ולאחר מכן שירת בלהקת הרבנות הצבאית.
מתגורר בגבעת שמואל.
בתיאטרון
ב-1998, במסגרת 50 שנה לישראל, הופיע במסע ההופעות "ישראל חוגגת חמישים" שתחילתו בבית האופרה של ברלין והמשיך ל-11 בתי אופרה ברחבי גרמניה, בבימויו של צדי צרפתי.
בתיאטרון הספרייה שיחק בהצגות: בשנת 2000 שיחק בהצגה "יוסף וכתונת הפסים" שכתבו אנדרו לויד ובר וטים רייס וביים אחיו משה קפטן. ב-2002 שיחק בהצגה "צ'ריטי המתוקה" שכתב ניל סיימון וביים משה קפטן, ובהצגה "פרח לב הזהב" שכתבה סמדר שיר וביים משה קפטן. באותה שנה השתתף כזמר בערב השאנסונים הצרפתיים בבימויו של רפי ניב "תחת שמי פריז" בהפקת תיאטרון הספרייה בשיתוף בית צבי. ב-2003 שיחק במחזמר "האסופית" שהיה מחזמר ישראלי מקורי המבוסס על ספריה של הסופרת לוסי מונטגומרי שכתבה סמדר שיר וביים משה קפטן. ב-2006 שיחק במחזמר "אוויטה" שכתב אנדרו לויד ובר וביים משה קפטן.
בין ה-17 באפריל 2002 לסוכות 2003 שיחק במחזמר "ספר הג'ונגל" שעיבד אפרים סידון וביים חנוך רוזן. המחזמר הועלה בספארי ברמת גן (בהפקת מיקי פלד - סולן הפקות).
בתיאטרון הבימה: משחק לצד גיא זוארץ בהצגה "בוסתן ספרדי" מאת יצחק נבון שביים צדי צרפתי. ב-2004 השתתף כזמר בהצגה "הנאהבים והנעימים" שכתבו מוטי לרנר וישראל זמיר (ע"פ הסיפור "השניים" מאת יצחק בשביס-זינגר) וביים חנן שניר. ב-2012 שיחק במחזמר "איש חסיד היה" שכתב דן אלמגור וביים איציק ויינגרטן (בשיתוף תיאטרון חיפה).
בחנוכה 2004 שיחק במחזמר "אלאדין" שכתבו סמדר שיר ורמי ורד, ביים משה קפטן והפיקו יוכלמן-אשר הפקות. הפקה זו הועלתה בהיכל נוקיה בתל אביב והייתה למחזמר הראשון בישראל שהופק על במה עגולה (360 מעלות) עם תפאורת ענק, במות מסתובבות, מסילות לתעופה ועוד.
בתיאטרון באר שבע שיחק בשנת 2005 בהצגה "בית הקפה" מאת קרלו גולדוני שביים מיטקו בוזקוב.
ב-2006 העלה מופע זמר בשם "לחיי העם הזה" הכולל מחרוזות שירים ישראליים וקטעי הומור ובידור.
בתיאטרון הקאמרי: ב-2008 גילם (לצד דן קיזלר) את אברהם מוכר ספרים במחזמר "כנר על הגג" שביים אחיו משה קפטן; ושיחק במחזמר סאלח שבתי שכתב אפרים קישון וביים משה קפטן. ב-2009 הופיע כזמר במופע "אחוזת בית - מחווה לתל אביב הקטנה" שהעלה התיאטרון לרגל חגיגות המאה לתל אביב.
בתיאטרון ארצי לילדים ונוער: ב-2008 שיחק בהצגה "אורי", שכתבה דפנה אנגל ע"פ ספרה של אסתר שטרייט-וורצל וביים משה קפטן. ב-2010 שיחק בהצגה שכתבה המחזאית שירילי דשא וביימו רענן פררה ומשה בן שושן "פוליאנה וגימי" שהייתה עיבוד מיוחד לספר "פוליאנה" של אלינור הודג'מן פורטר.
בתיאטרון יידישפיל שיחק ב-2010 בהצגה "קרליבך חי" המספרת את סיפורו של שלמה קרליבך, שכתב אבי קורן וביים יואל זילברג.
ב-2011 שיחק לצד נתי רביץ וחנן לדרמן ב"מוטי חלומותי" - מחזמר דתי לילדים שביים קלוד דדיה והפיקה איילת ריפס.
בטלוויזיה ובקולנוע
ב-2001 שיחק בסרט "אני פורים" שכתבה עמליה רוזנבלום וביים אסף ברנשטיין, ושודר בערוץ 3.
בין השנים 2001–2003 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "גור ואוח". ב-2005 גילם שוטר בסדרת הטלוויזיה "זומזום" ששודרה בערוץ הילדים. ב-2006 גילם שליח בסרטו של יובל שפרמן "הדברים שמאחורי השמש".
ב-2002 הופיע בשחקן ראשי בסרט "דוד מקופח".
ב-2006 הופיע בתוכנית הבידור "יצפאן".
ב-2007 השתתף לצד שבי זרעיה ושירי גדני בתוכנית המערכונים של הטלוויזיה החינוכית "קוד 100" הכוללת 100 מערכונים בני שתי דקות כל אחד על רשימת "100 מושגי יסוד במורשת ציונות ודמוקרטיה". באותה שנה הופיע בתפקיד אורח בפרק 16 של הסדרה "23fm" - סדרת טלוויזיה מבית הטלוויזיה החינוכית המעבירה את חומר הלימוד לבגרות בלשון בעזרת צוות שחקנים צעיר ועלילה משעשעת.
ב-2009 שימש כמדובב ראשי בסדרת האנימציה "סלב'ס", שם דיבב את דמויותיהם של אבי קושניר, אברי גלעד, משה איבגי, אסי דיין, אקי אבני, גורי אלפי, צביקה הדר, צביקה פיק, איל קיציס, מרגול ומוטי קירשנבאום.
ב-2012 השתתף כמנחה (לצד חנן לדרמן, אבישי שטרית, ציפי מור ועוד) בסדרת הטלוויזיה לילדים "צור משלנו" ששודרה בערוץ "הידברות".
ברדיו: מגלם את דמותו של שמוליק זרעא בתוכנית "דידי לוקאלי" - תוכנית רדיו יומית בהנחייתו של דידי הררי.
ב-2015 התחיל לשחק בערוץ מאיר לילדים בתפקיד הנבל "זומזום" בסדרה "מעמול" והחל מ-2016 כנוגש פיתום מ"עלילות ארץ גושן".
ב-2019 שיחק בתפקיד "סבתא אזולאי" ב"חבורת תריג" שהופק ונערך בידי הסופר החרדי חיים ולדר.
ב-12 באוגוסט 2019 גיל הוציא שיר חדש בשם " מים רבים".
דיבוב
ב-2001 דיבב את איזי בסדרת האנימה "דיג'ימון", את המאמן בסדרת האנימה "סופר פיג", דיבב דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "אמא, התכווצתי" ששורה בערוץ הילדים, השתתף בדיבוב לסדרת הטלוויזיה "טובטוב הגמד" והשתתף בדיבוב הסדרה "מפלצות קטנות". בין השנים 2002–2005 דיבב את ארטורו, גראבר ומיטש ב-"בנות הפאוור פאף". בין השנים 2002–2013 דיבב אבא בסדרת הטלוויזיה "קאיו". ב-2002 דיבב רובוט בסרט הקצר "המעבדה של דקסטר - דקסטר, תגרד!". ב-2003 דיבב את ד"ר אונישי בסדרה "רובוטריקים: רובוטים במסווה", והשתתף בדיבוב הסדרה "ליגת הצדק". בין השנים 2004–2005 דיבב את מר טאנאקה בסדרת האנימה "סוניק X". בין השנים 2007–2008 דיבב את ארטגור נקסוס בסדרת הטלוויזיה "גלקטיק פוטבול". ב-2008 דיבב את אולטרה-מגנוס, לאגנאט וסווינדלה בסדרת הטלוויזיה "רובוטריקים אנימייטד". החל מ-2016 מדובב דמויות רבות בסדרת השמע "חבורת תריג".
סקסוניה-אנהלט
סקסוניה-אנהלט (בגרמנית: Sachsen-Anhalt; תעתיק: זאקסן-אנהלט) היא אחת משש עשרה המדינות המהוות את גרמניה. שטחה 20,447 קמ"ר, מקום שמיני בגרמניה; במספר תושביה (כ-2.2 מיליון) היא נמצאת במקום האחד-עשר.
בירת המדינה היא מָגדֵבּוּרג (Magdeburg, עם 230,000 תושבים), אך העיר הגדולה בה היא הַאלֶה על הנהר זַאלֶה (Halle an der Saale, עם 240,000 תושבים). סקסוניה-אנהלט נטולת ערים גדולות, אך לערים רבות בה חשיבות היסטורית ותיירותית גדולה: באייסלבן (Eisleben) נולד מרטין לותר, אבי הנצרות הפרוטסטנטית; לאחר מכן למד באוניברסיטת וִיטֶנבֶּרג בעיר ויטנברג (Wittenberg), שאף קיבלה שם נוסף: לותרשטאדט (Lutherstadt, "עירו של לותר"); עקב כך הוכרזו מבנים אחדים בכל אחת מן הערים האלו לאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ב-1996. ערים ידועות נוספות הן ערי הבאוהאוס דסאו (Dessau) וקוודלינבורג (Quedlinburg), שתי ערים עתיקות שנשתמרו היטב.
המדינה, השוכנת במזרח גרמניה לשעבר, נוסדה מחדש בשנת 1990, לאחר איחוד גרמניה. שכנתה של המדינה ממזרח היא סקסוניה.
פוליטיקה
ראש ממשלת סקסוניה-אנהלט נכון ל-2016 הוא ריינר האזלוף (Reiner Haseloff) מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU). רוב תושבי המדינה תומכים במפלגה זו, אם כי ראש הממשלה הקודם, בין השנים 1994 ו-2002 היה מה-SPD (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה). בבחירות בשנת 1998 זכתה מפלגת ימין קיצונית (DVU) ל-13% מהקולות, אך בינתיים המפלגה התפרקה.
דמוגרפיה
ברוב מדינות מזרח גרמניה לשעבר קיימת הגירה שלילית מסיבית, הגורמת להתכווצות האוכלוסייה. ישנן ערים, בהן האוכלוסייה התכווצה אף ב-75%, במיוחד ערים בהן הייתה תעשייה שפסקה מלהתקיים אחרי איחוד גרמניה. לדוגמה, אלפי תושבים שהגיעו בעבר כדי לעבוד במפעלים במקום ועזבו עם נפילת הגוש הקומוניסטי. ישנם אזורים שלמים בהם בנייני מגורים רבים ריקים ונטושים.
כלכלה
בעקבות איחוד מזרח ומערב גרמניה חוותה כלכלת המדינה תהליכי שינוי מבניים שנועדו לסייע להשתלבותה בכלכלת השוק הגרמנית. ואכן, התמ"ג של סקסוניה-אנהלט שלש את עצמו בין השנים 1991 ו-2019. לצד זאת, חלקה היחסי של המדינה בכלכלת גרמניה נותר נמוך ושיעור האבטלה גבוה ביחס לממוצע הלאומי (7.1 לעומת 5.1, נכון למרץ 2020). המגזרים הכלכליים הבולטים בכלכלת סקסוניה-אנהלט כוללים את תעשיות הכימיקליים, המזון והתיירות.
סמי שלום שטרית
סמי שלום שטרית (נולד ב-1 באפריל 1960) הוא סופר, פרופסור ומרצה לפוליטיקה, החברה הישראלית, לימודי תרבות, ספרות, קולנוע, המזרח התיכון, וחוקר החברה והתרבות בישראל. שטרית פרסם שבעה ספרי שירה. הוא משמש כיו"ר פסטיבל קולנוע דרום וכראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך ופרופסור במכללת ספיר. הוא מציג עצמו כ"משורר פוליטי, איש רוח ופעיל חברתי".
ביוגרפיה
שטרית נולד לאמו פנינה שטרית-אדרי ולאביו הסופר נהוראי מאיר שטרית בעיירה קְסַר אַ-סוּק (היום אַ-רשדייה) בדרום מזרח מרוקו, לשם עברה משפחתו עקב עבודת אביו. בשנת 1963 עלה לישראל עם משפחתו, גדל והתחנך באשדוד ובתיכון החקלאי נחלת יהודה בשנות ה-70 של המאה ה-20. נכון ל-2021 הוא מתגורר באשדוד.
פעילות אקדמית
שטרית למד באוניברסיטה העברית בירושלים (תואר בוגר בספרות עברית, מוסמך ודוקטור במדע המדינה). כן למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק כעמית בינלאומי בבית הספר ליחסים בינלאומיים (מוסמך במזרח תיכון). את עבודת הדוקטורט הוא כתב על ההיסטוריה הפוליטית של המזרחים בישראל. המחקר עוּבּד לספר ״המאבק המזרחי בישראל״ ויצא לאור בספריית אופקים של הוצאת עם עובד.
בעבר שימש כפרופסור חבר במחלקה לשפות ותרבויות המזרח התיכון ואסיה בקווינס קולג' בניו יורק. הוא היה מרצה אורח באוניברסיטת ברקלי, ועמית מחקר במרכז ללימודי דתות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. היום שטרית מרצה וראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללת ספיר בנגב מתגורר בשדרות הסמוכה למכללת ספיר.
שירה
שיריו התפרסמו בכתבי עת לספרות רבים כמו עיתון 77, אפיריון, מאזניים, שדמות, הכיוון מזרח ואחרים כמו גם במוספי הספרות של עיתונים רבים כמו הארץ, וכן תורגמו לשפות רבות כמו אנגלית , ערבית, גרמנית, צרפתית ודנית והופיעו באנתולוגיות שונות בעולם.
נכון לשנת 2021 פרסם שישה ספרי שירה. ספר שיריו הראשון - "פתיחה" - ראה אור ב-1988 בהוצאת עקד וזכה במקום הראשון לשירה של פרס "הרי הרשון לספרות" של האוניברסיטה העברית בירושלים באותה שנה. ספרו השני "פריחה שם יפה" ראה אור בהוצאת נור ב-1995. הספר "שירים באשדודית" ראה אור בהוצאת אנדלוס בשנת 2003 והיה לרב-מכר. הספר ועובד למופע מוזיקלי - שזכה להצלחה גדולה - על ידי השחקן והבמאי שמעון מימרן, בשיתוף עם המלחין יונתן כנען והמוזיקאי אדם מדר. ספרו "יהודים" ראה אור ב-2008 בהוצאת נהר ו"זמן מרוקו" ב-2015 בהוצאת בימת קדם. ב-2019 ראה אור ספר השירים "לא רך ולא קשה" בהוצאת בימת קדם אף הוא.
בשנת 2022 יצא לאור ספר השירים "אפידמיולוגיה הולכת ונמשכת של משורר" המהווה מעין יומן אישי על חוויותיו של שטרית בתקופת מגפת הקורונה.
פעילות חברתית
בשנות התשעים היה פעיל מרכזי בתנועות חברתיות ומזרחיות כמו "קדמה - למען חינוך עיוני שוויוני בישראל", ו"הקשת הדמוקרטית המזרחית". הוא שימש כמורה ומחנך בבית הספר על שם רוגוזין בתל אביב ואחר-כך מנהל-מייסד של בית הספר התיכון "קדמה תל אביב" בשכונת התקווה. את הסיבות לכשלונה של היוזמה הוא תיאר כך:
בשנת 2016 יזם יחד עם מוטי מלכא את פסטיבל "אשדודשירה", שהפך תוך שנים ספורות לפסטיבל השירה הגדול ביותר בישראל. שטרית מכהן בתפקיד המנהל האמנותי שלו.
דעותיו
מאמרים של שטרית התפרסמו בישראל ומחוצה לה. הוא עוסק בחברה הישראלית, יחסים אתניים-מעמדיים, תרבות, חינוך והסכסוך הישראלי-פלסטיני. את ההגמוניה הציונית האשכנזית הוא מאשים בשנאת מזרחיים, בשכתוב ההיסטוריה ובאוריינטליזם. במקביל, הוא תוקף את הממסד הדתי, מביע חשש ממדינת הלכה ותומך בחילוניות. לדבריו, על המזרחים ועל השמאל ליצור חזון חדש, אשר "לא יצריך לזרוק איש מביתו, לא יהודי ולא ערבי".
ספרים וסרטים
אפידמיולוגיה הולכת ונמשכת של משורר, הוצאת טנג׳יר, 2022. באב אל וארד (שער הפרחים), בימוי חיים בוזגלו. שטרית שותף לכתיבת התסריט יחד עם אריק משעלי וחיים בוזגלו. 2022.
פרסים והוקרה
בשנת 2014 קיבל שטרית אות הוקרה של "קואליציית לבי במזרח" במסגרת פסטיבל לבי במזרח.
בשנת תשמ״ח, 1988, קובץ שירים שלו זכה במקום הראשון בפרס ״הרי הרשון״ לספרות של האוניברסיטה העברית. הקובץ יצא בספר ״פתיחה״ בהוצאת עקד.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
חואן (כדורגלן)
חואן סילביירה דוס סנטוס (בפורטוגזית: Juan Silveira dos Santos; נולד ב-1 בפברואר 1979 בריו דה ז'ניירו, ברזיל), הידוע בשם חואן, הוא כדורגלן עבר ברזילאי, אשר שיחק בעמדת הבלם. במהלך הקריירה שלו שיחק חואן בפלמנגו, באייר לברקוזן, רומא ואינטרנסיונל, והשתייך גם לסגל נבחרת ברזיל.
תארים
נבחרת ברזיל
רומא
פלמנגו
קומוניזם
קוֹמוּנִיזְם (בעברית: שֻׁתְּפָנוּת) הוא קבוצה של שיטות כלכליות-חברתיות בהן כל מוצרי ההון (ובפרט, אמצעי הייצור) נמצאים בבעלות משותפת של החברה, תוך שמירה על שוויון כלכלי וחברתי. מונח זה הפך לנפוץ בזכות פרסום המניפסט הקומוניסטי מאת קרל מרקס ופרידריך אנגלס שם תואר הקומוניזם כשלב הבא בהתפתחות החברה האנושית ובו יפתרו מצוקות האדם והחברה אשר נגרמו לטענתם על ידי השיטה הקפיטליסטית.
הקומוניזם במדינות שונות
הקומוניזם בגרסתו הבולשביקית היה שאיפתו של המשטר הסוציאליסטי אשר הונהג ברוסיה במהפכה שבוצעה בשנת 1917 עד להתפרקות ברית המועצות בשנות התשעים. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכו גם מדינות מזרח אירופה לקומוניסטיות, כולן, למעט יוגוסלביה, בכפייה של שלטונות ברית המועצות. קובה, השוכנת בים הקריבי, הפכה לקומוניסטית בעקבות מהפכה שהונהגה בידי פידל קסטרו וארנסטו צ'ה גווארה.
לאחר מלחמת העולם השנייה מספר מדינות במזרח יבשת אסיה הושפעו מהמשטר בברית המועצות והפכו לקומוניסטיות. בראשן הרפובליקה העממית של סין בהנהגתו של מאו דזה-דונג, קוריאה הצפונית, וצפון וייטנאם שלאחר מלחמת וייטנאם הפכה כולה לקומוניסטית. לאוס הפכה למדינה בעלת משטר קומוניסטי בשנת 1975.
במדינות מערב אירופה היו מפלגות קומוניסטיות שקיבלו על עצמן את כללי המשטר הדמוקרטי, בין תום מלחמת העולם השנייה לנפילת ברית המועצות, והתמודדו בבחירות לפרלמנט כיתר המפלגות. הגדולה שבהן הייתה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. ראויה לציון גם המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, השנייה בגודלה במערב אירופה, שנוסדה בשנות ה-20 של המאה העשרים, ובשיאה (בשנות ה-50) השיגה 25–30 אחוז מקולות הבוחרים. בסוף שנות השישים וראשית שנות השבעים גיבשו מפלגות קומוניסטיות רבות במערב תפיסה עצמאית מהדוקטרינה המרקסיסטית-לניניסטית והכתבות מוסקבה, תפיסה זו נקראה אירו-קומוניזם. אחרי נפילת ברית המועצות, חלק מן המפלגות החלו לנוע לכיוון הסוציאל-דמוקרטיה, ושינו את שמן, אך רוב המפלגות הקומוניסטיות עשו שינויים סמנטיים בלבד, ונשארו עם האידאולוגיה המרקסיסטית.
במאה ה-20 הפך הקומוניזם לאידאולוגיה פוליטית ויושם כשיטת ממשל במספר רב של מדינות, כאשר הבולטת שבהן היא ברית המועצות. רוב המדינות בהן הקומוניזם יושם היו בפועל דיקטטורות. חלק מתומכי הקומוניזם טוענים כי במדינות אלה לא יושם הקומוניזם בצורתו המלאה, וכי הקומוניזם סותר את השלטון הדיקטטורי.
קומוניזם בישראל
רעיונות קומוניסטיים נשמעו ביישוב היהודי החדש בארץ ישראל כבר בתקופת העלייה הראשונה. הם הובאו עם החלוצים מארצות מזרח אירופה. המדברים בשבחם, שהתמצאו בזרמים מהפכניים עדכניים באירופה, הציגו אותם בדרך כלל כאוטופיה, אך היו אשר האמינו בהיתכנותם גם בחברה היהודית, ואף בכלל האוכלוסייה, בארץ ישראל. בתקופת העלייה השנייה, התגבר הטון הקומוניסטי בעיקר בחוגי מעמד הפועלים, והרטוריקה של האידאולוגיה הקומוניסטית הושמעה הרבה כלפי האיכרים במושבות העבריות, אשר מיאנו לתת עבודה לפועלים העולים החדשים, חסרי הון ורכוש.
אנשי העלייה השלישית אשר הגיעו לארץ ישראל לאחר מהפכת אוקטובר 1917, חזו בעלייתם לשלטון של הבולשביקים בראשותו של ולדימיר לנין. חלקם העריצו את המשטר הבולשביקי החדש בברית המועצות, אשר פסע אז את פסיעותיו הראשונות. במקביל, בשונה מתפיסת העולם של ציונים אוהדי הקומוניזם, הקימו באותן שנים יהודים וערבים מפלגה קומוניסטית בלבד, היא המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה. בקרב גדוד העבודה, שהוקם בקיץ תר"ף 1920, ופורק בקיץ תרפ"ט 1929, היו ציונים וקומוניסטים במנעד רחב של גוונים ותצורות. קבוצת חלוצים ציונים לשעבר, אשר האמינו במשטר הקומוניסטי הסובייטי החדש בראשותו של מנחם אלקינד עזבה את הארץ אל ברית המועצות וקבלה מן השלטונות קרקע להקמת קיבוץ שנקרא: "וויו נובה" ('דרך חדשה'). אך לאחר שנים ספורות אולצו המייסדים להפיכתו של הקיבוץ לקולחוז עם קבוצות פועלים נוספות: רוסים, אוקראינים ואחרים. בימי הטיהורים הגדולים של סטלין, יושבי הקיבוץ הוגלו, ואבדו עקבותיו.
בכנסת ה-16 היו חברים ראשי מק"י: מזכ"ל המפלגה עיסאם מח'ול, ומוחמד ברכה. בכנסת ה-17 ייצגו אותה ד"ר דב חנין ומוחמד ברכה; ובכנסת ה-18 וה-19, גם ד"ר עפו אגבריה. בכנסת העשרים היו חברי הכנסת מטעם מק"י: עאידה תומא-סלימאן, דב חנין, יוסף ג'בארין ועבדאללה אבו מערוף. מהכנסת ה-12 ועד הכנסת ה-15 בלטה במיוחד בין חברי הכנסת של מק"י תמר גוז'נסקי, שעמדה בראש הוועדה לזכויות הילד והעבירה 37 חוקים, בעיקר בנושאים חברתיים.
החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 מתמקדת פעילותה של מק"י במאבק פוליטי למען הקמת מדינה פלסטינית לצד מדינת ישראל; אך עוסקת גם בקידום עניינים חברתיים. במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 התגברה פעילותה של המפלגה בעניינים חברתיים ובענייני איכות הסביבה. עם הקמת ממשלת רבין ב-1992 נהנתה חד"ש ומק"י בתוכה, מהסכם מיוחד, שלא צירף אותה לקואליציה, אך הבטיח שיתוף פעולה בינה לבין הממשלה.
במאה ה-21, פועלת בישראל, כמו במדינות רבות, המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י). מק"י רצה לכנסת ברשימה משותפת עם גופי ציבור יהודים וערבים, המכונה: "החזית הדמוקרטית לשלום ולשוויון" (חד"ש, או בערבית בקיצור: אל-ג'בהה الجبهة). במפלגה חברים יהודים וערבים, אם כי רוב מצביעיה באים מן המגזר הערבי. למפלגה יש "משמרת צעירה", המכונה ברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י).
הקומוניזם במאה ה-21
המאבק בין תפיסת העולם הקפיטליסטית לבין זו הקומוניסטית, היווה ציר מרכזי במלחמה הקרה, החל מתום מלחמת העולם השנייה (1945) ועד לקריסת ברית המועצות בשנת 1991. עם קריסת ברית המועצות, מדינות וארגונים קומוניסטים רבים בעולם איבדו מקסמם, לאחר שהוכח כי הקומוניזם הוא זה ש"נפל ראשון". בעקבות זאת, רבות מתנועות השמאל הקומוניסטיות לשעבר, אימצו מצע הנוטה יותר לכיוון סוציאל-דמוקרטי, כדי שלא להיות מזוהות עם ברית המועצות וקריסתה.
במאה ה-21, הרפובליקה העממית של סין היא המעצמה היחידה המוגדרת קומוניסטית, אף שבפועל מונהגת בה, החל בשנות ה-90, שיטה כלכלית מעורבת, המתבססת על השוק החופשי, אך תחת שלטון ריכוזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית. קוריאה הצפונית החליפה בחוקת 1972 את המרקסיזם-לניניזם באידאולוגיית הג'וצ'ה כאידאולוגיה הרשמית של המדינה. בקובה, מדינה בים הקריבי, שורר מאז המהפכה הקובנית ב-1959 שלטון המוגדר סוציאליסטי, אך רבים רואים בו משטר קומוניסטי. מדינות נוספות הנחשבות קומוניסטיות (אם כי הן עצמן מגדירות את עצמן כסוציאליסטיות) הן לאוס ווייטנאם בדרום-מזרח אסיה. עם זאת, גם במדינות אלו חלו רפורמות שקירבו אותן לכלכלת שוק.
אנדרו ג'ונסון
אנדרו ג'ונסון (באנגלית: Andrew Johnson; 29 בדצמבר 1808 – 31 ביולי 1875) היה נשיאה ה-17 של ארצות הברית, בין אפריל 1865 למרץ 1869. הוא החל את כהונתו כנשיא לאחר ההתנקשות בנשיא אברהם לינקולן, בעת שכיהן כסגן הנשיא לצדו. ג'ונסון היה חבר המפלגה הדמוקרטית שהצטרף אל לינקולן ואל המפלגה הרפובליקנית, תחת השם "מפלגת האיחוד הלאומי", ונבחר כשמלחמת האזרחים האמריקנית הסתיימה. הנשיא החדש נכנס ישירות אל תקופת השיקום, ותמך בשיקום מהיר של המדינות הפורשות, ובצירופן המהיר אל האיחוד. תוכניותיו לא כללו הגנה על העבדים המשוחררים, והקונגרס הרפובליקני התעמת מולו רבות. לבסוף, הצביע בית הנבחרים על הדחתו. הוא היה הנשיא הראשון שהודח בידי בית הנבחרים, אולם זוכה בהפרש של קול אחד בסנאט.
ג'ונסון נולד בראלי, קרוליינה הצפונית. הוא התמחה כחייט ועבד בכמה ערי ספר לפני שהשתקע בגרינוויל, טנסי. הוא שירת כחבר המועצה העירונית וראש העיר לפני שנבחר לבית הנבחרים של המדינה ב-1835. לאחר תקופה קצרה בסנאט של טנסי, נבחר לבית הנבחרים הלאומי ב-1843, וכיהן חמש כהונות במשך עשר שנים. לאחר מכן הפך למושל טנסי, תפקיד בו כיהן ארבע שנים, ונבחר בידי המועצה המחוקקת לסנאט ב-1857. בקונגרס, הוא תמך בחוק למכירת קרקעות ציבור, שעבר מעט לאחר שעזב את הסנאט ב-1862.
בעוד מדינות הדרום שתמכו בעבדות, כולל טנסי, פרשו והקימו את קונפדרציית המדינות של אמריקה, תמך ג'ונסון באיחוד. הוא היה הסנאטור המכהן היחיד מטעם מדינת קונפדרציה שסירב להתפטר לאחר פרישת מדינתו. ב-1862, מינה אותו לינקולן לתפקיד המושל הצבאי של טנסי לאחר שזאת נכבשה מחדש. ב-1864, הפך ג'ונסון, הדמוקרט שתמך במלחמה ובאיחוד מטעם הדרום, למועמד הטבעי לתפקיד סגנו של לינקולן, שביקש לשלוח מסר של אחדות לאומית כדי להיבחר מחדש. הם ניצחו בקלות. ג'ונסון הושבע כסגן נשיא במרץ 1865, ונאומו היה כל כך גרוע עד שהחליט להתבודד כדי להימנע מערעור מעמדו. כעבור שישה שבועות, הירצחו של לינקולן הפך אותו לנשיא.
כנשיא בתקופת השיקום, הנהיג ג'ונסון מדיניות שנוייה במחלוקת - הוא קבע שעל המדינות שפרשו לכנס אספות ולערוך בחירות כדי להקים מחדש את הממשלות שלהן. בפועל, מדינות הדרום בחרו ברבים ממנהיגיהן הישנים והעבירו חוקים שנישלו את השחורים מזכויות אזרחיות. מתנגדיו, הרפובליקנים, סירבו לתת לחברי הקונגרס הדרומיים לחזור והעבירו חוקים כנגד הדרום. ג'ונסון הטיל וטו על החוקים, והרפובליקנים עקפו את הוטו, דפוס שנשמר במשך שארית כהונתו (חמש עשרה פעמים, יותר מכל נשיא אחר, אושרו מחדש חוקים שביטל בידי הקונגרס). ג'ונסון עצמו ביטל פקודה לפיצוי עבדים משוחררים. הוא אף התנגד להעברת התיקון הארבעה עשר לחוקת ארצות הברית, שהעניק אזרחות ל-4 מיליון עבדים משוחררים. ב-1866, יצא למסע ברחבי ארצות הברית כדי לקדם את עצמו, בניסיון לגבור על יריביו הפוליטיים. כשהעימות בין הנשיא לקונגרס גבר, הגביל הקונגרס את זכותו של ג'ונסון לפטר את חברי הקבינט שלו, אולם ג'ונסון המשיך לנסות לפטר את מתנגדיו. כשניסה לפטר את מזכיר המלחמה שלו, ניסה בית הנבחרים להדיח אותו והוא חמק רק בקושי מהדחה בסנאט.
לאחר נשיאותו, חזר לטנסי ונבחר לסנאט שוב ב-1875, חודשים ספורים לפני מותו. הוא הנשיא לשעבר היחיד ששירת בסנאט. עקב התנגדותו הקיצונית למתן זכויות לשחורים, יחסו לשבטי הילידים האמריקאים, העדר חזון ורצף קבלת החלטות גרועות הרות גורל לדורות שאחריו, היסטוריונים רבים רואים בג'ונסון כאחד מהנשיאים הגרועים בתולדות ארצות הברית.
ילדות
אנדרו ג'ונסון נולד בראלי, קרוליינה הצפונית ב-29 בדצמבר 1808, לג'ייקוב (1778–1812) ולמרי ("פולי") מקדונהו (1783–1856), כובסת. הוא היה ממוצא אנגלי, סקוטי ואירי. היה לו אח אחד, ויליאם, שהיה בוגר ממנו בארבע שנים, ואחות בשם אליזבת' שמתה בילדותה. ג'ונסון נולד בבקתת עץ, והדגיש רבות במהלך הקריירה הפוליטית שלו שהתחיל במקום צנוע. ג'ייקוב ג'ונסון היה איש עני, כמו אביו ויליאם, אולם הפך לשוטר בעיר לפני נישואיו. הוא מת מהתקף לב כשצלצל בפעמון העיר, לאחר שחילץ שלושה אנשים מטביעה, כשאנדרו היה בן שלוש. פולי ג'ונסון הפכה למפרנסת היחידה. המקצוע שלה נחשב לבזוי, והעובדה שהלכה לבדה לבתים של אחרים הובילה לשמועות שאנדרו היה בנו של איש אחר, כיוון שלא היה דומה לאחיו או לאחותו. פולי ג'ונסון נישאה מחדש לטרנר דוהארטי, שהיה עני כמוה.
פולי הצמידה את בנה ויליאם לחייט בשם ג'יימס סלבי. אנדרו הפך לשוליה של סלבי בגיל עשר. ג'ונסון גר עם אמו, ואחד מהעובדים של סלבי לימד אותו קרוא וכתוב ברמה בסיסית. האזרחים שבאו לחנות וקראו את התוויות לימדו אותו לקרוא.
ג'ונסון לא היה שמח בעבודתו, ולאחר חמש שנים ברח עם אחיו (הם היו צריכים להיות שם עד לגיל עשרים ואחת). סלבי שם פרס על ראשם. האחים ברחו לקארטייג', בה עבד אנדרו כחייט. מרוב חשש שייעצר, עבר אנדרו ללורנס, שבקרוליינה הדרומית. הוא מצא עבודה במהירות, ופגש באהובתו הראשונה, מרי ווד. היא סירבה להצעת הנישואין שלו. הוא חזר לראלי בתקווה שיוכל לצאת מהחוזה עם סלבי, אולם לא הצליח לפתור את העניין. בגלל הסיכון במעצר בראלי, החליט לעבור מערבה.
המעבר לטנסי
ג'ונסון עזב לטנסי, והלך לשם ברגל. לאחר תקופה קצרה בנוקסוויל, עבר למורסוויל, אלבמה. לאחר מכן עבד כחייט בקולומביה, טנסי, אולם אמו ואביו החורג, שלא ראו בכך הזדמנות רבה, קראו לו לחזור הביתה ולהגר איתם למערב. ג'ונסון ומשפחתו עברו אל גרינוויל.
בגרינוויל, הקים מתפרה מוצלחת בביתו. ב-1827, בגיל שמונה עשרה, נישא לאלייזה מקרדל בת השש-עשרה, שהייתה בתו של סנדלר מקומי. את הזוג חיתן שופט השלום מרדכי לינקולן, בן דודו הראשון של תומאס לינקולן, שבנו הפך לנשיא. הג'ונסונים היו נשואים במשך חמישים שנים והולידו חמישה ילדים: מרת'ה (1828), צ'ארלס (1830), מרי (1832), רוברט (1834) ואנדרו הבן (1852). אף על פי שסבלה משחפת, אלייזה תמכה בבעלה. היא לימדה אותו חשבון בסיסי וכיצד לשפר את הכתיבה שלו. היא הייתה ביישנית ומסוגרת, ובדרך כלל הייתה בגרינוויל במהלך הקריירה הפוליטית של בעלה. היא לא נראתה בציבור במהלך כהונתו של בעלה, ובתם מרת'ה הייתה המארחת הרשמית.
פוליטיקאי מטנסי
ג'ונסון ארגן את מפלגת הפועלים בבחירות של גרינוויל ב-1829. הוא נבחר לחבר המועצה העירונית. לאחר מרד נט טרנר ב-1831, העבירה ועידת המדינה חוקה חדשה, כולל אישור לשלול זכויות הצבעה מצבעוניים חופשיים. הוועידה גם דרשה רפורמה בשיעורי המס בנדל"ן ולממן את השיפורים בתשתיות של טנסי. החוקה הוגשה לאישור הציבור, וג'ונסון נאם לטובתה. הוא זכה לחשיפה לאומית. ב-4 בינואר 1834, בחרו בו חברי המועצה לתפקיד ראש עיריית גרינוויל.
ב-1835, החליט ג'ונסון לנסות להיבחר לבית הנבחרים של טנסי. הוא ניצח בבחירות עם שני שלישים מהקולות. לאחר מכן רכש את השפחה הראשונה שלו, דולי, בגיל ארבע עשרה. היו לה שלושה ילדים במהלך השנים. ג'ונסון התייחס לעבדיו באדיבות, אולם העובדה שבנה של דולי היה בהיר יותר ממנה הוביל לשמועות שהיה אביו. במהלך ימיו בגרינוויל, הצטרף למיליציה המקומית. הוא הגיע לדרגת קולונל.
חבר קונגרס (1843-1853)
לאחר ששירת בשני בתי המועצה המחוקקת המקומית, ראה ג'ונסון את הבחירות לקונגרס כצעד הבא בקריירה שלו. הוא היה מעורב במספר מהלכים פוליטיים כדי להשיג את תמיכת הדמוקרטים, כולל העברת מנהל הדואר הוויגי של גרינוויל מתפקידו, וניצח לבסוף מועמד מתחרה בהפרש של 603 קולות בלבד. בוושינגטון, הצטרף לרוב הדמוקרטי בבית הנבחרים. ג'ונסון תמך בעניים, התנגד לביטול העבדות, תמך בהוצאה מוגבלת של הממשלה והתנגד למכסי מגן. אלייזה נשארה בגרינוויל, וג'ונסון העדיף להימנע ממפגשים חברתיים כדי ללמוד בספריית הקונגרס. אף על פי שדמוקרט אחר מטנסי, ג'יימס פולק, נבחר לנשיאות ב-1844, וג'ונסון תמך בו, לשני האנשים הייתה מערכת יחסים קשה, והנשיא פולק סירב לכמה מהמינויים הפוליטיים שג'ונסון הציע.
ג'ונסון האמין, כדמוקרטים דרומיים רבים, שהחוקה הגנה על הקניין הפרטי, כולל על העבדים, ואסרה על הממשלה ועל הרשויות המקומיות לבטל את העבדות. הוא נבחר מחדש ב-1845. בכהונתו השנייה, תמך בהחלטת ממשל פולק להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, שכמה צפוניים ראו בה דרך להשיג שטח ולהרחיב את העבדות מערבה. הוא התנגד להצעת וילמוט, הצעה שנועדה לאסור על העבדות בשטחים החדשים. הוא הגיש חוק שהיה אמור להעניק 160 אייקרים לכל אדם שהיה מוכן להתיישב בשטחים החדשים. הנושא היה חשוב לג'ונסון בגלל ההתחלה הצנועה שלו.
בבחירות של 1848, הדמוקרטים היו מפולגים לגבי העבדות, ומתנגדי העבדות הקימו את מפלגת הארץ החופשית, כשהנשיא לשעבר ואן ביורן הוא מועמדם. ג'ונסון תמך במועמד הדמוקרטי, הסנאטור לשעבר ממישיגן, לואיס קאס. כשהמפלגה התפלגה, המועמד הוויגי, הגנרל זאכרי טיילור ניצח בקלות, וגם בטנסי. יחסיו של ג'ונסון עם פולק נותרו רעועים. הנשיא טען שג'ונסון היה עוין כלפיו כל כהונתו, שג'ונסון היה אדם נקמני ומושחת. הוא גם טען שג'ונסון לא הכריז על התנגדותו אליו כדי שיוכל להיבחר לבית הנבחרים.
ג'ונסון, בגלל העניין הציבורי הרב בבניית מסילות רכבת ובגלל הצורך בתעבורה טובה במחוזו, תמך בסיוע ממשלתי להקמת מסילת רכבת במזרח טנסי ובווירג'יניה.
במסע הבחירות הרביעי שלו, התמקד ג'ונסון בשלושה נושאים: עבדות, מכירת קרקעות ובחירות לרשות השופטת. הוא ניצח את יריבו באוגוסט 1849 בהפרש גדול. כשבית הנבחרים התכנס בדצמבר, המפלגה נותרה מפולגת בגלל העבדות, ולא הצליחה לבחור יושב ראש. ג'ונסון הציע חוק שמנע דרישת רוב מוחלט לבחירת יושב הראש, שפתר את התסבוכת.
מושל טנסי (1853-1857)
ג'ונסון שקל לפרוש מפוליטיקה לאחר שהחליט לא לנסות להיבחר מחדש, אולם שינה את דעתו. חבריו החליטו לנסות להפוך אותו למושל המדינה. המפלגה הדמוקרטית תמכה בו פה אחד, אף על פי שכמה חברים לא היו שמחים מכך. הוויגים ניצחו בשתי מערכות הבחירות האחרונות ושלטו במועצה המחוקקת. המפלגה בחרה בגוסטבוס הנרי, אותו מועמד שהיה אחראי לחלוקה מחדש של המחוזות. שני האישים ערכו עימותים בכל טנסי במהלך מערכת הבחירות. ג'ונסון השיג 63,413 קולות לעומת 61,163 להנרי. ג'ונסון הצליח להשיג כמה קולות כשהבטיח שיתמוך במועמד הוויגי לקונגרס מטעם מחוזו.
למושל טנסי לא הייתה עוצמה רבה: ג'ונסון יכול היה להציע חקיקה אולם לא להטיל עליה וטו, ורוב המינויים מונו בידי המועצה המחוקקת הוויגית. למרות זאת, התפקיד אפשר לו להתפרסם. הוא הצליח להשיג כמה מינויים פוליטיים תמורת תמיכה בג'ון בל, הוויגי, כמועמד לסנאט. בנאומו הדו-שנתי הראשון, תמך ג'ונסון בפישוט מערכת המשפט של המדינה, ביטול בנק טנסי והקמת רשות למידות אחידות. ג'ונסון ביקר את מערכת החינוך של המדינה והציע מימון בעזרת מיסים. עוד רפורמות כללו הקמת ספרייה ציבורית ומערכת בתי הספר הציבוריים הראשונה במדינה.
אף על פי שהמפלגה הוויגית עמדה להתפרק, היא נותרה חזרה מטנסי, ומצב הדמוקרטים ב-1855 היה קשה. ג'ונסון הרגיש שהיה צריך להיבחר מחדש, במסע בחירות שהנושאים המרכזיים בו היו העבדות, איסור על אלכוהול, ועמדותיה הנייטיביסטיות של תנועת שאינם יודעים דבר. ג'ונסון תמך בעבדות והתנגד לנייטיביזם ולאיסור על אלכוהול. ג'ונסון ניצח את יריבו, שתמך בתנועת שאינם יודעים דבר, בהפרש קטן.
כשהבחירות של 1856 התקרבו, קיווה ג'ונסון להיבחר כמועמד. כמה ועידות מטנסי תמכו בו כמועמד מקומי. הוא טען שעדיף לאיחוד לשמור על עבדות באזורים מסוימים ונחשב למועמד פשרה. למרות זאת, הוא לא היה מועמד בולט, ולבסוף נבחר הסנאטור מפנסילבניה, ג'יימס ביוקנן. ג'ונסון הסכים לתמוך בביוקנן ובסגנו, ג'ון ברקינרידג', שנבחרו לבסוף.
ג'ונסון החליט לא לנסות להיבחר לכהונה שלישית כמושל, והחליט להיבחר לסנאט. ב-1857, כשחזר מוושינגטון, הרכבת שלו ירדה מהפסים, והוא נפצע בזרועו הימנית.
תמיכה בחוק מכירת הקרקעות
המנצחים בבחירות למועצה המחוקקת ב-1857, לאחר פגישתם באוקטובר, נאלצו לבחור בסנאטור. הוויגים רצו להשיג רוב ולמנוע מג'ונסון להיבחר כסנאטור הדמוקרטי. המושל דיבר רבות במהלך מסע הבחירות, והמפלגה שלו הצליחה לזכות בבחירות לתפקיד המושל וגם במועצה המחוקקת. בנאומו האחרון כמושל השפיע על בוחריו, והציע הצעות אהודות בקרב הדמוקרטים. כעבור יומיים, בחרה בו המועצה המחוקקת לסנאט. מתנגדיו טענו שהיה הדמגוג הכי גדול במדינה.
ג'ונסון היה אהוד בקרב החקלאים הקטנים והסוחרים העצמאיים שהיו הרוב בטנסי. הוא היה פחות אהוד בקרב בעלי המטעים ועורכי הדין ששלטו במפלגה, אולם הוא ידע לגייס מצביעים. לאחר מותו, נטען שהתייחס בשוויון לכולם. הוא תמיד היה לבוש היטב והיה מרשים, ובנוסף נאם נאומים רבים. הוא התנגד למנגנון המפלגתי והסתמך על חבריו, יועציו ומכריו.
הסנאטור החדש נכנס לתפקידו כשהקונגרס התכנס בדצמבר 1857. הוא בא לוושינגטון ללא אשתו ומשפחתו; אלייזה ביקרה אותו רק פעם אחת בתור סנאטור, ב-1860. ג'ונסון מיד החליט לקדם את חוק מכירת הקרקעות בסנאט, אולם רוב הסנאטורים שתמכו בו היו צפוניים (ורבים מהם תמכו במפלגה הרפובליקנית החדשה), והנושא התקשר לחשדנות בנושא העבדות. הסנאטורים הדרומיים הרגישו שמי שיקבל את הקרקעות יהיו צפוניים ללא עבדים. נושא העבדות כבר הסתבך בגלל פסיקת בית הדין בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. נקבע שאסור לאסור על עבדות בטריטוריות. ג'ונסון, שהיה סנאטור בעל עבדים ממדינה דרומית, נאם בסנאט במאי בניסיון לטעון שחוק מכירת הקרקעות לא מתנגד לעבדות. למרות זאת, הדרום התנגד לחקיקה. ב-1859, נאלץ סגן הנשיא ברקינרידג' לשבור את השוויון בנושא החוק ולחסום אותו, וב-1860, כשחוק פחות כולל עבר בשני בתי הנבחרים, הטיל עליו ביוקנן וטו בתמיכת הדרום. ג'ונסון המשיך להתנגד לבזבוז ממשלתי, וניהל וועדה בנושא.
הוא התנגד למימון תשתיות לבירת המדינה, בתחושה שזה לא הוגן שאזרחי המדינה ישלמו על רחובות העיר, אפילו אם היא מושבה של הממשלה. הוא התנגד להשקעת כספים בחיילים שידכאו את המרידות המורמוניות ביוטה, ותמך בגיוס מתנדבים ובהתנגדות לצבא קבע.
משבר הפרישה
ג'ונסון קיווה שיהיה מועמד פשרה מטעם המפלגה הדמוקרטית שהתפלגה בנושא העבדות. הוא התעסק בחוק מכירת הקרקעות בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1860, שנערכה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית. הוא שלח את שני בניו ואת יועצו הפוליטי לייצג אותו מאחורי הקלעים. הוועידה הייתה מפולגת, ואף מועמד לא השיג תמיכה משני שלישים מהצירים. למרות זאת, אף צד לא רצה לבחור בג'ונסון. המפלגה התפצלה, כשהצפוניים תמכו בסנאטור מאילינוי סטיבן דאגלס, והדרומיים, כולל ג'ונסון, תמכו בסגן הנשיא ברקינרידג'. כשהסנאטור לשעבר מטנסי, ג'ון בל, ניסה להתמודד גם הוא, נבחר הנשיא הרפובליקני הראשון, חבר הקונגרס לשעבר מאילינוי, אברהם לינקולן. היבחרו של לינקולן, שהיה מתנגד ידוע להרחבת העבדות, לא הייתה מקובלת על רבים בדרום. אף על פי שפרישה מהאיחוד לא הייתה נושא במסע הבחירות, המדינות הדרומיות החלו לדון בנושא.
ג'ונסון נאם בסנאט לאחר הבחירות, ובנאום שהתקבל טוב בצפון, טען שלעולם לא יוותר על הממשלה ויתמוך בה. הוא הזמין את כל הפטריוטים להתאחד סביב המדינה, להציל את החוקה ולשמור על האיחוד. הסנאטורים הדרומיים הכריזו שיתפטרו אם מדינותיהם יפרשו, וג'ונסון הזכיר לסנאטור ממיסיסיפי, ג'פרסון דייוויס, שאם הדרומיים יישארו בתפקידם, הדמוקרטים ישלטו בסנאט, ויוכלו לעצור יוזמות חקיקה של לינקולן שיפגעו בדרום. אף על פי שג'ונסון האמין באיחוד, הוא גרם להתרחקות של מנהיגים דרומיים רבים ממנו, כולל דייוויס, שעמד להתמנות לתפקיד נשיאה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שהמדינות הפורשות הקימו. אם היה מוכן לתמוך בקונפדרציה, לא הייתה לא השפעה רבה עליה.
ג'ונסון חזר לביתו כשהמדינה שלו החלה לדון בנושא הפרישה. יורשו בתפקיד המושל והמועצה המחוקקת ארגנו משאל עם בנושא עריכת ועידה חוקתית בנושא הפרישה. כשמשאל העם נכשל, הם החליטו לתת לעם להצביע בנושא הפרישה. ג'ונסון, למרות איומים על חייו, התנגד לכך. מחוזו התנגד לפרישה, אולם משאל העם עבר, וביוני 1861, הצטרפה טנסי לקונפדרציה. ג'ונסון האמין שייהרג אם יישאר בה, וברח מהמדינה כשמשפחתו ואשתו נשארו בגרינוויל.
בתור החבר היחיד ממדינה שפרשה שנשאר בסנאט, ותומך האיחוד הדרומי הבכיר ביותר, התקרב ג'ונסון אל לינקולן. רוב טנסי הייתה בידי הקונפדרציה, ואת תקופות הפגרה מהקונגרס בילה ג'ונסון בקנטקי ובאוהיו, בניסיון לשכנע כל מפקד באיחוד לכבוש את מזרח טנסי.
מושל צבאי של טנסי
כהונתו הראשונה של ג'ונסון בסנאט הסתיימה במרץ 1862, כשלינקולן מינה אותו למושל הצבאי של טנסי. רוב מרכז ומערב המדינה נכבשו מחדש. אף על פי שרבים טענו שיש להקים מחדש את הממשל האזרחי ברגע שינצחו את תומכי הקונפדרציה, בחר לינקולן להשתמש בכוחו כדי למנות מושלים צבאיים על המחוזות הדרומיים שהאיחוד כבש. הסנאט אישר במהירות את מועמדותו של ג'ונסון לתפקיד ומינה אותו לבריגדיר גנרל. בתגובה, תומכי הקונפדרציה החרימו את אדמתו ואת עבדיו, והפכו את ביתו לבית חולים צבאי. ב-1862, לאחר שעזב את הסנאט, סופסוף עבר חוק מכירת הקרקעות. יחד עם חקיקה שהקימה מסילת רכבת ברחבי היבשת, החוק הוביל להתיישבות במערב האמריקני.
כמושל צבאי, ניסה ג'ונסון לעצור את המרידות במדינה. הוא דרש מנציגי הציבור להישבע אמונים, וסגר את כל העיתונים של תומכי הקונפדרציה. רוב מזרח טנסי נותרה בידי הקונפדרציה, והקרבות היו קרובים לנאשוויל. אולם הקונפדרציה הרשתה לאשתו ולמשפחתו לעבור את הקווים ולהצטרף אליו. ג'ונסון ניסה להגן על נאשוויל כמיטב יכולתו מפני פשיטותיו של נייתן בדפורד פורסט. התמיכה מצד האיחוד לא הגיעה עד לתחילת 1863. רוב מזרח טנסי נכבשה מחדש במהלך השנה.
כשלינקולן פרסם את הצהרת האמנציפציה, ושחרר את כל העבדים באזור הקונפדרציה, הוא נמנע מלשחרר את העבדים בטנסי לבקשתו של ג'ונסון. ההצהרה העלתה את הוויכוח בנוגע למעמד העבדים לאחר המלחמה, כיוון שלא כל תומכי האיחוד תמכו בביטול העבדות. ג'ונסון החליט לבסוף שיש לסיים את העבדות, כיוון שהמוסד רצה לחסל את הממשלה, ובכך נתן לממשלה את הזכות לחסל אותה. הוא תמך בחוסר רצון בניסיון לגייס עבדים לשעבר אל צבא האיחוד, בתחושה שעל השחורים לתת ללבנים להילחם. למרות זאת הצליח בגיוס 20,000 חיילים שחורים לצבא.
סגן נשיא (1865)
ב-1860, היה סגנו של לינקולן הסנאטור ממיין, האניבל המלין. סגן הנשיא היה מוצלח, בריא והיה מוכן לרוץ שוב. אולם ג'ונסון הפך לסגנו של לינקולן בניסיונו להיבחר מחדש ב-1864.
לינקולן שקל כמה דמוקרטים תומכי מלחמה בתור סגניו ב-1864. לינקולן התרשם מניהולה של טנסי בידי ג'ונסון. העובדה שג'ונסון, דמוקרט מלחמתי ודרומי, תמך בלינקולן, ניסתה להפגין אחדות לאומית.
כצעד של אחדות, קרא לינקולן למפלגתו "מפלגת האיחוד הלאומי". בוועידה הלאומית בבולטימור ביוני, נבחר בקלות לכהונה נוספת. ג'ונסון הוביל עם מאתיים קולות לעומת מאה וחמישים להמלין. בסיבוב השני תמכה בו קנטקי, ואחרים החלו לתמוך בו גם כן. הוא השיג 491 קולות לעומת 17 בלבד להמלין. לינקולן הביע שביעות רצון. ג'ונסון טען שהבחירה בדרומי לתפקיד המועמד מוכיחה שמדינות הדרום לא עזבו את האיחוד.
ג'ונסון נסע לוושינגטון להשבעתו. למרות זאת, הוא כנראה היה חולה. בערב 3 במרץ, נכח במסיבה ושתה הרבה. ביום ההשבעה ביקש מסגן הנשיא המלין וויסקי. בסנאט, נאם נאום נוראי מול לינקולן, חברי הקונגרס ומכובדים. הנאום היה בלתי מובן, והמלין השביע אותו בחופזה לתפקיד סגן הנשיא. לינקולן, שצפה בעצב, הושבע גם הוא ונאם נאום מעולה.
בשבועות לאחר מכן, ניהל ג'ונסון את ישיבות הסנאט, והסתתר מהציבור בבית של חבר במרילנד. כשחזר לוושינגטון, רצה לחזור לטנסי ולבסס מחדש את משפחתו. אולם הוא נשאר שם לאחר שגילה שהגנרל יוליסס ס. גרנט לכד מחדש את ריצ'מונד, וסיים את המלחמה. לינקולן הגיב, בתגובה להתנהגותו של ג'ונסון, שאינו שיכור.
עלייתו לתפקיד
ב-14 באפריל 1865, עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, נורה הנשיא לינקולן בידי ג'ון וילקס בות', תומך בקונפדרציה. הייתה תוכנית לרצוח את לינקולן, ג'ונסון, ואת מזכיר המדינה ויליאם סיוארד באותו הלילה. סיוארד בקושי שרד את ההתנקשות בו, ואילו ג'ונסון הצליח לברוח כשהאדם שיועד להתנקש בו השתכר. ג'ונסון הובהל לראות את גופתו של הנשיא, והבטיח שאנשים יסבלו מכך. לינקולן מת בשבע בבוקר למחרת, וג'ונסון הושבע בין עשר לאחת עשרה בבוקר, מול רוב הקבינט. העיתונות טענה שהיה מאופק ומכובד במהלך השבעתו. הוא ניהל את טקס הלוויה של לינקולן בוושינגטון, לפני שגופתו של קודמו נשלחה אל אילינוי, לקבורה.
בתמיכת התובע הכללי, תמך ג'ונסון בהעמדת הרוצחים לדין בפני בית דין צבאי. משפט בן שישה שבועות הוביל לעונש מוות לארבעה אנשים.
שיוכו המפלגתי
עלייתו של ג'ונסון לתפקיד הובילה לכך שדמוקרט דרומי לשעבר היה הנשיא בסוף מלחמת האזרחים, שהסיבה לה הייתה היבחרו של אברהם לינקולן, רפובליקני צפוני, לנשיאות. אף על פי שג'ונסון לא היה רפובליקני, כשהתמנה לתפקיד זכה לתמיכת הרפובליקנים הרדיקליים והרפובליקנים השמרנים. אולם מדיניות השיקום שלו הרחיקה ממנו רפובליקנים רבים, והמינויים הפוליטיים שלו ותמיכתו בסיוארד גרמו להתרחקות הדמוקרטים ממנו. במקום לנסות להתחבר למפלגות הקיימות, ביקש ג'ונסון להקים מפלגה חדשה עם שמרנים משתי המפלגות. באוגוסט 1866, כינס את תומכיו בפילדלפיה. הם הביעו תמיכה בתוכניתו. לקראת סוף כהונתו, ניסה להיבחר כמועמד דמוקרטי, אולם בריתו עם לינקולן הובילה לכך שהיו לו אויבים רבים במפלגה.
ממשל וקבינט
עם היכנסו לתפקיד, הבטיח ג'ונסון לשמור על מדיניות לינקולן, ושמר על הקבינט שלו. מזכיר המדינה ויליאם סיוארד היה מהחברים המשפיעים בקבינט, וג'ונסון אפשר לו לפעול להתרחבות המדינה. מזכיר המלחמה אדווין סטנטון היה ממובילי מדיניות השיקום בתחילת נשיאותו. ביוני 1866 התפטרו שר הדואר, התובע הכללי ומזכיר הפנים, לאחר הסכסוך של ג'ונסון עם הרפובליקנים. אחרים התפטרו בגלל משפט ההדחה של ג'ונסון. ג'ונסון השעה את סטנטון בגלל סכסוך בנוגע למדיניות השיקום שלו, והחליף אותו ביוליסס ס. גרנט. ההחלטה הובילה למשפט הדחה. ג'ונסון הציע את התפקיד לגנרל ויליאם שרמן שסירב. במהלך משפט ההדחה שלו, ניסה למנות רפובליקני מתון לתפקיד.
מינויים לבית המשפט
ג'ונסון מינה תשעה שופטים לבתי המשפט המחוזיים במהלך כהונתו. כשניסה למנות מועמד לבית המשפט העליון, הקונגרס העביר חוק שהקטין את מספר השופטים בבית המשפט. בנוסף העביר עוד חוק שקבע שמספר השופטים בבית המשפט יקטן כשהשופט הבא יפרוש.
סופה של מלחמת האזרחים
ג'ונסון נכנס לתפקיד לאחר שהגנרל רוברט לי נכנע, אולם צבאות הקונפדרציה נותרו בשדה הקרב. ב-21 באפריל 1865, ציווה ג'ונסון, בתמיכת הקבינט, לגנרל יוליסס ס. גרנט לסרב לחלוטין להסכם שביתת נשק. ההסכם קבע הכרה בממשלות המקומיות של הקונפדרציה. ב-2 במאי הטיל ג'ונסון פרס של מאה אלף דולר על ראשו של נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס, שרבים חשבו שהיה מעורב בהתנקשות בלינקולן. דייוויס נלכד ב-10 במאי. בסוף מאי, נכנע הכוח האחרון של הקונפדרציה, וג'ונסון ניהל מצעד צבאי בוושינגטון לצד חברי הקבינט והגנרלים. לאחר פחות מחודשיים, נחשב לאדם שיהיה נוקשה כלפי הקונפדרציה, והמשיך לזכות לתמיכה גבוהה בקרב הרפובליקנים.
השיקום
עם סוף מלחמת האזרחים, נאלץ ג'ונסון להתמודד עם מדינות קונפדרציית המדינות של אמריקה לשעבר. לינקולן הסמיך הקמת ממשלות נאמנות לאיחוד בווירג'יניה, בארקנסו, בלואיזיאנה ובטנסי לאחר שהאיחוד השתלט על מדינות אלו, והציע תוכנית בה עשרה אחוזים מהבוחרים ישבעו נאמנות לארצות הברית, שלאחריה ייערכו בחירות במדינות הכבושות. הקונגרס טען שהתוכנית רכה מדי, ודרש שרוב הבוחרים ישבעו אמונים לאיחוד. לינקולן הטיל וטו על התוכנית הזאת.
כשג'ונסון מונה לתפקידו, יצרו הרפובליקנים כמה פלגים. הרדיקלים דרשו מתן זכות הצבעה וזכויות אזרח לשחורים. הם האמינו שהשחורים יתמכו ברפובליקנים וישמרו עליהם בשלטון, כשהדמוקרטים הדרומיים והמורדים יאבדו השפעה. בנוסף, הם תמכו בהענשת תומכי הקונפדרציה. המתונים יותר דרשו שהדמוקרטים לא ישיגו עמדות השפעה ברמה הלאומית, והענשת המורדים. הם פחות התלהבו בנוגע למתן זכויות הצבעה לשחורים. הדמוקרטים הצפוניים העדיפו שיקום ללא תנאי של הדרום, ולא תמכו במתן זכויות הצבעה לשחורים, דבר שהיה פוגע במעמדם של הדמוקרטים בדרום.
בתוכנית השיקום, היו לג'ונסון שלוש מטרות. הוא רצה שהמדינות ישוקמו באופן מהיר, כיוון שלדעתו פרישתן לא הייתה חוקית, ולכן עליהן להתארגן מחדש עם ממשלות חדשות. עבור ג'ונסון, מתן זכויות הצבעה לשחורים היה הסחת דעת, ועניין למדינות עצמן. שנית, לדעתו הכוח הפוליטי במדינות היה צריך לעבור מבעלי המטעים אל פשוטי העם, מתוך חשש שהעבדים המשוחררים יתמכו באדוניהם לשעבר. מטרתו השלישית הייתה להיבחר ב-1868, הישג שאף סגן נשיא לא הצליח לעשות, ולכן ניסה להשיג את תמיכת הדמוקרטים בדרום.
השיקום הנשיאותי
לבסוף, החליט ג'ונסון לתכנן מדיניות שיקום משלו ללא אישור הקונגרס, לאחר שזה יצא לפגרה עד דצמבר 1865. הרדיקלים טענו שהדרום נמצא במצב כלכלי רע, ושעליו לנצל זאת לצורך מתן זכויות לעבדים המשוחררים כתנאי לחזרה לאיחוד. הקבינט היה מפולג בנוגע לעניין. בנוסף טען שמדינות הדרום מעולם לא פרשו, ושלאחר סיום המרד, על הדרום לחזור להיות שותף שווה לצפון תחת החוקה. למרות רצון השחורים והרפובליקנים בקונגרס, הכריז ג'ונסון שזכות ההצבעה היא עניין למדינות ולא לממשל, ושלא רצה להשתמש בכוחו כדי לגרום לרפורמות בדרום המובס.
ג'ונסון החליט לארגן את הממשלות בדרום, עם כמה תנאים. ב-9 במאי הכיר בממשלת וירג'יניה. ב-29 במאי, מינה מושל לקרוליינה הצפונית. הוא מינה מושלים שתמכו באיחוד לשאר המדינות. הוא בחר מושלים ללא קשר לאידאולוגיה שלהם, אלא רק לפי נאמנותם לאיחוד. הוא ביקש מהמושלים לאשרר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, לבטל תקנות מזמן פרישתן ולבטל את חובות הקונפדרציה. המנהיגים הרפובליקנים חששו שכוונתו של ג'ונסון היא לבטל את השיקום לפני ההתכנסות מחדש של הקונגרס.
בנוסף להקמת הממשלות המהירה, תמך ג'ונסון בהחזרת זכויות האזרח והקניין לדרומיים הלבנים. ב-29 במאי העניק חנינה לכל המורדים לשעבר, מלבד בכירי הקונפדרציה, פושעי המלחמה, ואלו שהחזיקו ברכוש ששוויו עלה על 20,000 דולרים. למרות זאת, הוא העניק כמה חנינות לאנשי קונפדרציה בכירים. בספטמבר 1865, הטיל וטו על פקודה של לשכת העבדים משוחררים, שהעניקה אדמה נטושה לעבדים משוחררים. ג'ונסון ציווה על החזרת האדמה לבעליה מלפני המלחמה. המושלים הדרומיים שמינה ג'ונסון ארגנו ממשלות חדשות וערכו בחירות חדשות, בהם ניצחו רבים שתמכו בפרישה. הדרום העביר חוקים שכבלו את העובדים השחורים לחקלאים בחוזים נוקשים, שנחשבו לטובים במעט מהעבדות. ג'ונסון סירב להתערב, באמונה שהנושאים הללו היו שייכים למדינה, ולא לממשלה. עם החזרה המהירה של מדינות הדרום, נמוגו התקוות לאכיפת זכויות ההצבעה לשחורים, והדרומיים הלבנים שהשתלטו על הדרום לא היו מוכנים לשנות את מצבם מלפני המלחמה.
המשבר עם הרפובליקנים
עם חזרתו של הקונגרס בדצמבר 1865, סירב הקונגרס לאפשר לחברי הקונגרס הדרומיים של ג'ונסון לחזור אליו. בנושאים אחרים, לא רצה הקונגרס להתעמת מול הנשיא, וניסה רק להקשיח את מדיניותו כלפי הדרום. ג'ונסון יכול היה להגיע להסכם עם המתונים במפלגה. הנשיא עצמו לא היה שמח בנוגע לפעולות הדרום, ובנוגע להמשך שליטת האליטה באזור, אולם לא הצהיר שום הצהרה, והאמין שלדרום הייתה הזכות לפעול כך, אפילו אם לא הייתה זאת דרך פעולה חכמה. בסוף ינואר 1866, הוא היה משוכנע שהוא הביס את הרדיקלים בקונגרס ובדרך להיבחר מחדש. הוא העדיף ליצור מחלוקת בנוגע לניסיונות להעניק זכות הצבעה לשחורים במחוז קולומביה, הצעה שנפלה במשאל עם שרק לבנים השתתפו בו. בית הנבחרים העביר חוק בנושא, אולם החוק לא עבר בסנאט, לצערו של ג'ונסון, שרצה להטיל וטו על החוק.
הרפובליקנים המתונים ניסו להגיע להבנה עם הנשיא, וניסו להרחיב את חוק לשכת העבדים המשוחררים לפני שיפקע תוקפו. בנוסף, הם ניסו להעביר חוק שיעניק אזרחות לעבדים המשוחררים. ג'ונסון התנגד לשני החוקים וטען שהם פוגעים בריבונות המדינות. ג'ונסון לא רצה להכעיס את הדרום, וקיווה לתמיכתו בניסיונו להיבחר מחדש. הוא הטיל וטו על חוק לשכת העבדים המשוחררים ב-18 בפברואר 1866, לשמחת הדרום ולכעסם של הרפובליקנים. הרפובליקנים לא הצליחו לבטל את הוטו שלו בסנאט. עכשיו האמין ג'ונסון שניצח את הרדיקלים, ושהמתונים מאחוריו. הוא טעה לחלוטין.
ביום הולדתו של ג'ורג' וושינגטון ב-22 בפברואר 1866, נאם ג'ונסון בפני תומכיו בבית הלבן. בנאום בן שעה, התייחס בעיקר לעצמו, וטען שמתנגדי האיחוד הם אלו שלא הושיטו יד ידידות לדרום. ג'ונסון התייחס בעיקר לצ'ארלס סאמנר, סנאטור ממסצ'וסטס, ולתדיאוס סטיבנס, חבר הקונגרס מפנסילבניה, אותם האשים בתכנון ניסיון התנקשות בו. הרפובליקנים החשיבו זאת כהכרזת מלחמה. נטען ש-200,000 אזרחים סירבו לתמוך בדמוקרטים בבחירות לקונגרס בגלל הנאום.
אף על פי שהמתונים קיוו שיתמוך בחוק, הטיל ג'ונסון וטו על חוק זכויות האזרח של 1866 בטענה שהחוק העניק אזרחות לעבדים כשאחת עשרה מדינות מתוך שלושים ושש לא יוצגו בקונגרס, ושהחוק תמך בשחורים על פני הלבנים. לאחר הטלת הוטו ב-27 במרץ, היה ברור שג'ונסון נפרד מהרפובליקנים. בתוך שלושה שבועות, הקונגרס ביטל את הוטו, בפעם הראשונה שחוק מרכזי בוטל כך. המתונים פירקו את השותפות איתו, כשהיו משוכנעים שאי אפשר לעבוד עם ג'ונסון, ומעתה ואילך הקונגרס התחיל מאבק מולו. היסטוריונים טענו שמדובר בטעות הגדולה ביותר של ג'ונסון. הקונגרס אישר את חוק לשכת העבדים המשוחררים וג'ונסון הטיל עליו שוב וטו. הפעם, הוטו בוטל.
למרות הניצחון, אפילו כמה רפובליקנים שתמכו במטרות חוק זכויות האזרח פקפקו אם לקונגרס היה כוח חוקתי להפוך אותם לחוקים. הרפובליקנים הרדיקלים והמתונים החליטו לפעול להגנה חוקתית על העבדים המשוחררים, במקום להסתמך על רוב פוליטי זמני. בסוף 1865, הציעה וועדה משותפת של הקונגרס תיקון חוקתי שיקבע שכל אזרח שנפסלה זכותו להצביע על בסיס גזעי לא ייחשב במסגרת ייצוג המדינה. החוק עבר בבית הנבחרים אולם הסנאט חסם אותו בתמיכת הרפובליקנים הרדיקלים. חוק נוסף, שנועד להסמיך את הקונגרס להגן על חייהם, חירותם ורכושם של כל האזרחים, לא עבר בבית הנבחרים. באפריל 1866, הוצע חוק ששילב את שתי ההצעות, והתייחס לתשלום חובות הקונפדרציה ולזכויות ההצבעה של תומכיה. בית הנבחרים העביר את החוק, והסנאט תיקן כמה פסקאות מתוכה. בית הנבחרים הסכים לכך.
ג'ונסון התנגד לתיקון, שראה בו פגיעה בממשלו. למרות התנגדותו, שני בתי הקונגרס אישרו אותו והוא נשלח לאישור המדינות. בקיץ 1866, כשהקונגרס התפזר, ניסיונו של ג'ונסון לצרף את מדינות הדרום ללא הגנה לעבדים המשוחררים, הייתה בצרות.
בחירות אמצע הכהונה של 1866
עם ההתנגדות בקונגרס, ניסה ג'ונסון לחזק את תומכיו בבחירות לקונגרס של 1866. באוגוסט 1866, ערך ועידה לאומית של תומכיו, תחת השם "האיחוד הלאומי". הוא ערך מסע נאומים רחב בשיקגו, סנט לואיס, אינדיאנפוליס וקולומבוס, אולם הנאומים שלו כללו משפטים שנויים במחלוקת, כמו השוואתו לישו. הוויכוחים שנכנס אליהם עם צופים בנאומיו הורידו ממעמדו, והרפובליקנים ניצחו בקלות בבחירות. ג'ונסון טען שהדמוקרטים לא העניקו לו תמיכה חזקה מספיק.
שיקום רדיקלי
גם לאחר ניצחון הרפובליקנים בבחירות של 1866, סבר ג'ונסון שהוא במצב חזק. רק טנסי (שצורפה מחדש לאיחוד עם אשרור התיקון ביולי 1866) אישרה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, וקנטקי, דלאוור ומרילנד דחו אותו. כיוון ששלושה-רבעים מהמדינות נאלצו לאשר את התיקון לחוקה, ג'ונסון האמין לחלוטין שיצליח להיבחר מחדש. הקונגרס התכנס שוב בדצמבר 1866, והתחיל להעביר חוקים מעל הוטו הנשיאותי. החוקים העניקו זכות הצבעה לשחורים במחוז קולומביה וצירוף נברסקה לאיחוד (וכך העלאת מספר הסנאטורים הרפובליקנים והעלאת המדינות שאישרו את התיקון). הוטו שהטיל על צירוף קולורדו לאיחוד נשאר בתוקף, כיוון שהסנאטורים סירבו להכיר במחוז עם 30,000 תושבים כמדינה.
בינואר 1867, העביר חבר הקונגרס תדיאוס סטיבנס חוק שפירק את הממשלות בדרום וחילק את הדרום לחמישה מחוזות צבאיים, תחת ממשל צבאי. המדינות יתחילו שוב באמצעות כינוס ועידות חוקתיות. השחורים יוכלו לבחור ולהיבחר, ואילו תומכי הקונפדרציה לא. הקונגרס טען שלאחר אישור התיקון לחוקה, המדינה תוכל לחזור לאיחוד. ג'ונסון ניסה לשיג פשרה, ולהעביר תיקון מרוכך יותר ללא מניעת השתתפות מתומכי הקונפדרציה ועם פחות זכות הצבעה לשחורים. הרפובליקנים התעקשו. ג'ונסון ניסה להטיל וטו על החוק אולם הקונגרס ביטל זאת עוד באותו היום. בנוסף העביר הקונגרס חוק שכינס את הקונגרס החדש במרץ 1867, ולא בדצמבר.
אחד מהחוקים הראשונים שהעביר הקונגרס היה חוק שיקום שני, למרות הוטו של ג'ונסון. החוק קבע רישום מצביעים נאמנים לאיחוד בלבד, וכינוס ועידות שייצרו את הממשלות החדשות. למרות זאת, היה ברור שהממשלות האזרחיות שהקים ג'ונסון היו השליטות, ולא הממשל הצבאי של הקונגרס.
הקונגרס התכנס מחדש ביולי והעביר חוק שיקום שלישי, שקבע את עליונות הממשל הצבאי ואפשר לו לפטר עובדי מדינה. לאחר שמזכיר המלחמה אדווין סטנטון התנגד להחלטת הוטו של ג'ונסון, החליט ג'ונסון לפטר אותו, מה שהכין את הקרקע לקראת הקרב בחצי השני של נשיאותו.
הקונגרס העביר חוק שיקום רביעי ב-27 בפברואר 1868. ג'ונסון סירב לחתום עליו, והקונגרס ביטל את הוטו ב-11 במרץ. החוק קרא לאשרור החוקות החדשות בדרום בתמיכת רוב המצביעים, ולא רוב המצביעים הרשומים. החוק הוביל למה שהקונגרס רצה: ב-21 ביולי 1868, אימצו שבע מדינות דרומיות (ארקנסו, פלורידה, קרוליינה הצפונית, לואיזיאנה, קרוליינה הדרומית, אלבמה וג'ורג'יה) חוקות חדשות, הקימו ממשלות חדשות, ואשררו את התיקון ה-14 (מה שהוביל לאישורו), וסללו את דרכן להצטרפות מחדש לאיחוד. וירג'יניה נכנעה באוקטובר 1869, ומיסיסיפי וטקסס ב-1870.
העימות עם סטנטון
ב-2 במרץ 1867, למרות הוטו של ג'ונסון, העביר הקונגרס חוק בנוגע לבעלי תפקידים. ג'ונסון הצהיר במסע הבחירות של 1866 שבכוונתו לפטר חברי קבינט לא נאמנים. החוק דרש את אישור הסנאט לצורך פיטורי חברי קבינט במהלך כהונתו של הנשיא שמינה אותם וחודש אחד לאחר מכן. זאת אף על פי שרוב חברי הקבינט של ג'ונסון מונו בתקופת לינקולן.
מזכיר המלחמה, אדווין סטנטון, היה אדם קשה. ג'ונסון שקל לפטר אותו, אולם כיבד אותו על תפקודו במלחמה. למרות זאת, סטנטון וגרנט עבדו ביחד בניסיון לפגוע במדיניות השיקום. סטנטון סירב להתפטר למרות אי ההסכמה עם הנשיא.
הקונגרס החדש התכנס במרץ 1867, וניסה לבדוק האם יש סיבות להדחת ג'ונסון. הוועדה שהוקמה לכך זימנה חברי קבינט להעיד נגדו, ובחנה את חשבונות הבנק שלו. לאחר שג'פרסון דייוויס שוחרר בערבות, הוועדה חקרה האם הנשיא היה מעורב בכך. ג'ונסון רצה שדייוויס יישפט, ולכן הוועדה החליטה לבטל את ניסיון ההדחה והתפזרה ב-3 ביוני.