cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בוריס ילצין
התפרקות ברית המועצות
ב-7 בדצמבר 1990 נפגש ילצין בבלובז'סקאיה פושצ'ה בבלארוס עם נשיא אוקראינה החדש שנבחר לאוניד קראבצ'וק ויו"ר המועצה העליונה של בלארוס, סטניסלב שושקביץ' (על פי האחרון, הפגישה הייתה אמורה לדון בנושא אספקת נפט וגז). המשלחת הרוסית הביאה איתה טיוטה לאמנה חדשה שהוכנה כניגוד להסכם על ברית המדינות הריבוניות, שיזם גורבאצ'וב. בהסתמך על כך, ב-8 בדצמבר חתמו ראשי שלוש המדינות על מה שמכונה הסכם בלובז'סקאיה בנושא הקמת חבר המדינות העצמאיות, שבהקדמתו נאמר כי "ברית המועצות ככפופה לחוק הבינלאומי מפסיקה להתקיים". ההסכם נחתם למרות תוצאות משאל עם על שימור ברית המועצות. השלטון המרכזי בראשותו של גורבצ'וב היה משותק בשלב זה ולא יכול היה להתנגד עוד למעשיהם של מנהיגי הרפובליקות. בוריס ילצין התעקש לאשרר את ההסכם מוקדם על הקמת חבר המדינות והתייחס לבעיות רבות הנובעות מחוסר הוודאות בעניין זה.
ב-12 בדצמבר אושר ההסכם על ידי הסובייט העליון של רוסיה. החוקיות של אישור זה העלתה אז ספקות בקרב חלק מחברי הפרלמנט הרוסי, שכן על פי החוקה משנת 1978, בחינת מסמך זה היה בסמכותו הבלעדית של קונגרס צירי העם, מכיוון שההסכם השפיע על מבנה המדינה של הרפובליקה כחלק מברית המועצות ובכך הביא לשינויים בחוקה הרוסית. באותו יום אימץ הסובייט העליון החלטה להוקיע את חוזה הקמת ברית המועצות משנת 1922, החלטה זו שיתקה את אחרוני הגופים שפעלו בברית המועצות.
ב-21 בדצמבר הצטרפו מרבית רפובליקות ברית המועצות לחבר המדינות, חתמו על הצהרת אלמטי ועל הפרוטוקול להסכם הקמת חבר המדינות. ב-24 בדצמבר הודיע בוריס ילצין למזכ"ל האו"ם כי רוסיה ממשיכה את חברותה של ברית המועצות בכל גופי האו"ם (כולל מועצת הביטחון של האו"ם). לפיכך, רוסיה נחשבת לחברה המקורית באו"ם (מאז 24 באוקטובר 1945) יחד עם אוקראינה (כאוקראינה הסובייטית) ובלארוס (כבלארוס הסובייטית).
ב-25 בדצמבר, עם התפטרותו של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, קיבל בוריס ילצין את הסמכויות הנשיאותיות לידיו עם הקמת הפדרציה הרוסית והוא קיבל את המגורים הרשמיים ב ואת המזוודה הגרעינית.
באפריל 1992 סירב הקונגרס השישי של צירי העם לאשר את הסכם בלובז'סקאיה שלוש פעמים ולא לכלול מהטקסט של החוקה הרוסית את אזכור החוקה וחוקי ברית המועצות, שהפכה מאוחר יותר לאחת הסיבות להתנגדויות של הקונגרס לנשיא ילצין והובילה לאחר מכן לפיזור הקונגרס, באוקטובר 1993. חוקת ברית המועצות וחוקי ברית המועצות המשיכו להיות מוזכרים בסעיפים 4 ו-102 בחוקת רוסיה משנת 1978 עד 25 בדצמבר 1993, אז נכנסה לתוקף חוקת הפדרציה הרוסית שהתקבלה בהצבעה עממית, שלא כללה אזכור של החוקה הסובייטית וחוקי ברית המועצות.
בספטמבר 1992, קבוצה של צירי העם בראשות סרגיי באבורין שלחה עתירה לבית הדין החוקתי של הפדרציה הרוסית לאמת את חוקתיות ההחלטה של הסובייט העליון מיום 12 בדצמבר 1991 "אודות אישור ההסכם ליצירת חבר המדינות", אך ערעור זה מעולם לא נידון בפועל.
הרפורמות הכלכליות
בתחילת סתיו 1991 התברר כי ברית המועצות אינה מסוגלת לשלם את חובה החיצוני. המשא ומתן שהחל עם הנושים הוביל לחתימה בסוף אוקטובר על מזכר הבנות בנושא החוב לנושים זרים של ברית המועצות ויורשיה. שמונה מתוך חמש עשרה רפובליקות סובייטיות הודו באחריותן המשותפת לתשלום חוב זה. בנקים זרים מצידם דרשו מעבר דחוף לרפורמות שוק. בסתיו 1991 נולדה "התוכנית הכלכלית" של ראש ממשלת רוסיה, יגור גאידר. הנשיא ילצין הודיע על הקווים העיקריים של התוכנית ב-28 באוקטובר בנאום מרכזי בקונגרס החמישי של צירי העם של הפדרציה הרוסית. התכנית כללה צעדים להפרטה, ליברליזציה של מחירים, התערבות בסחורות והמרת רובל. בהכריזו על כיוון זה, הבטיח בוריס ילצין לאזרחיו כי "יהיה גרוע יותר לכולם בתוך כחצי שנה" לאחר מכן "ירידת מחירים, מילוי שוק הצריכה בסחורות ובסתיו 1992, ייצוב הכלכלה, שיפור הדרגתי בחייהם של אנשים".
ב-6 בנובמבר הוקמה ממשלת רוסיה, שבראשה עמד ילצין באופן אישי עד יוני 1992. יגור גאידר מונה לסגנו הראשון. הכלכלן מלנינגרד אנטולי צ'ובייס מונה ליו"ר החדש של ועדת הרכש הממלכתית של רוסיה ותחתיו פותחה תוכנית הפרטה שהניחה את התשתיות ליצירת סקטור פרטי ברוסיה. ב-21 בנובמבר, בעקבות תוצאות הסיבוב השני של משא ומתן עם מדינות G7 בנוגע לחובות זרים, הוענקה לברית המועצות דחייה קצרת טווח על תשלומי החוב שלה. ב-5 בדצמבר נחתם הסכם הירושה בגין חובות ונכסי המדינה של ברית המועצות. בהסכם זה נקבע סכום החוב הכולל של ברית המועצות: 93 מיליארד דולר וחלקן של כל אחת מ-15 הרפובליקות בפירעון החוב הסובייטי. חלקה של רוסיה היה 61.3%, או כ-57 מיליארד דולר. שבע רפובליקות (אזרבייג'ן, לטביה, ליטא, מולדובה, טורקמניסטן, אוזבקיסטן ואסטוניה) סירבו לחתום על הסכם זה. התנאי העיקרי למתן דחייה נוספת בגין התחייבויות חוב היה "שיתוף פעולה עם קרן המטבע הבינלאומית" ביישום "רפורמות שוק". כפי שטען רוסלן חסבולטוב, יו"ר הפרלמנט, "תוכנית הרפורמה של רוסיה כמסמך בלתי נפרד" לא הייתה קיימת והרפורמות שהושקו בינואר 1992 וכונו "טיפול בהלם" התבססו על "המלצות ודרישות קשות של קרן המטבע הבינלאומית".
נקודת המוצא לטיפול בהלם הייתה ליברליזציה של מחירים. תוכנן לשחרר מחירים כבר ב-1 בדצמבר 1991, אך תחת לחץ של רפובליקות אחרות שהיו להן אזור רובל משותף עם רוסיה, התכנית נדחתה ל-16 בדצמבר ואז נדחתה לתחילת ינואר 1992. ב-3 בדצמבר ילצין חתם על צו "אודות האמצעים לליברליזציה של מחירים" וב-19 בדצמבר הוצא הצו המקביל של ממשלת רוסיה שנכנס לתוקף ב-2 בינואר 1992. כבר בחודשים הראשונים של השנה החל השוק להתמלא במוצרי צריכה, אך המדיניות המוניטרית של הנפקת כספים (כולל ברפובליקות הסובייטיות לשעבר) הביאה להיפר-אינפלציה, לירידה חדה בשכר ובפנסיה הריאליים, פיחות בחיסכון בבנקים, ירידה חדה ברמת החיים. ההיפר-אינפלציה הופסקה רק בשנת 1993. אחת ההחלטות הכלכליות הרציניות שקיבל ילצין הייתה צו הסחר החופשי שנחתם ב-29 בינואר 1992. מסמך זה הכשיר למעשה את היזמות והוביל לכך שאנשים רבים נכנסו למסחר קטן ברחובות כדי לשרוד בתנאים הכלכליים הקשים שנגרמו מרפורמות השוק. צווים אחרים של ילצין יזמו הפרטת נכסי מדינה, מכירת ואוצ'רים ומכירות פומביות של הלוואות למניות, מה שהוביל לריכוז מרבית הרכוש הממלכתי לשעבר בידי כמה אנשים (מה שמכונה "אוליגרכים"). בנוסף לאינפלציה, המדינה עמדה בפני בעיות כמו שפל בייצור ואי תשלום שכר, כמו גם אי תשלום פנסיות והטבות סוציאליות אחרות, שנדרשו בקנה מידה גדול. המדינה נקלעה למשבר כלכלי עמוק.
אך לצד הבעיות הכלכליות של תחילת שנות התשעים, התעוררו משברים פוליטיים. באזורים מסוימים ברוסיה, לאחר קריסת ברית המועצות, התחזקו הרגשות הבדלניים. ב-8 ביוני 1991 הוכרזה הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה כרפובליקה עצמאית בעוד הרפובליקה האינגושטית, הכריזה על עצמאותה בחודש שלאחר מכן. אליהם הצטרפה טטרסטן שדרשה עצמאות משלה. ב-26 בדצמבר 1991, בהקשר להסכם בלובז'סקאיה על סיום קיומה של ברית המועצות ועל הקמת חבר המדינות, אומצה ההצהרה על כניסת טטרסטן לחבר המדינות כחברה-מייסדת וזו הייתה נקודת המוצא של הטטרים שדרשו עצמאות מרוסיה. בפברואר 1992 הודיעו שלטונות טטרסטן על משאל עם ב-21 במרץ של אותה שנה, ובו הועלתה השאלה האם טטרסטן היא מדינה ריבונית, הבונה את יחסיה עם הפדרציה הרוסית ורפובליקות אחרות, באופן עצמאי או נותרת חלק מהפדרציה הרוסית. ב-13 במרץ 1992 הכיר בית המשפט החוקתי של רוסיה כי הצהרת הריבונות הטטרית מפרה את החוקה הרוסית. עם זאת, משאל העם התקיים, ו-61.4% מהמצביעים השיבו בעד עצמאות. בפברואר 1992 ניסו חברי הפרלמנט של קרליה, להעלות לסדר היום של המושב הבא את נושא האפשרות של התנתקות רפובליקת קרליה מרוסיה והרגשות הבדלניים במחוזות רוסיה גברו על הירידה ביכולת המשילות של הממשל שתחת ילצין.
בוריס ילצין הצליח לשכנע את ראשי המחוזות לחתום על אמנה פדרלית מעודכנת וב-31 במרץ 1992 נחתם על ידי הנשיא וראשי המחוזות (למעט טטרסטן וצ'צ'ניה ואינגושטיה), וב-10 באפריל האמנה נכללה בחוקת רוסיה.
עד סוף הקדנציה השנייה נאלץ ילצין להיאבק מול טטרסטן וצ'צ'ניה על ריבונותן ובעוד בטטרסטן הדברים לא הגיעו לכדי סכסוך דמים, בצ'צ'ניה הוא מצא את עצמו במלחמה ארוכה ועקובה מדם.
ב-6 באפריל 1992 נפתח הקונגרס השישי של צירי העם, שאותו כינה יגור גאידר "המתקפה החזיתית הראשונה על הרפורמות". קיצוץ ההוצאות הממשלתיות שנערך מתחילת השנה הביא להיווצרות התנגדות לרפורמות בדמות הלובי התעשייתי והחקלאי, שהייתה לו השפעה רחבה על הסובייט העליון ובקונגרס צירי העם. ב-11 באפריל אימץ הקונגרס החלטה "אודות התקדמות הרפורמה הכלכלית של הפדרציה הרוסית", בה הצביע על מספר בעיות במשק והציע לנשיא רוסיה לבצע התאמות משמעותיות בשיטות ליישום הרפורמה הכלכלית.
בתגובה העבירה הממשלה בראשותו של יגור גאידר מכתב התפטרות לנשיא והודיעה עליו במרכז העיתונות של הקונגרס. בהצהרה, במיוחד נאמר: "מכלול הדרישות שהצהיר הקונגרס דן את המדינה להתפרצות אינפלציה, שמשמעותה השעיית תהליך ההפרטה וקיצור הרפורמה בחקלאות. הצעות להפחתת מיסים ולהגדלתם במקביל של תשלומים סוציאליים ואחרים אינן ניתנות לביצוע ויכולות רק להביא לקריסת המערכת הפיננסית. התוצאה הבלתי נמנעת מביצוע החלטות הקונגרס תהיה ירידה קטסטרופלית ברמת החיים, הרעב, המהפך החברתי והכאוס."
ב-15 באפריל הקונגרס ביצע כמה ויתורים ואימץ את ההצהרה "אודות תמיכה ברפורמה כלכלית בפדרציה הרוסית", בה הוא תמך בפעולות הממשלה שמטרתן תמורות מהותיות בכלכלה, וההחלטה מ-11 באפריל הוצעה ליישום "תוך התחשבות בתנאים הכלכליים והחברתיים בפועל." עם זאת, גם הנשיא והממשלה נאלצו לבצע פשרות. לצורך יישום ההסכמות שהושגו בקונגרס, הביא בוריס ילצין את מנהלי החברות הגדולות במשק - ולדימיר שומאיקו, גאורגי חיז'ו, לממשלה; ללא ידיעתו של גאידר, מונה יו"ר גזפרום ויקטור צ'רנומירדין לסגן ראש ממשלת רוסיה הממונה על מגזר הדלק והאנרגיה.
אם הניסיון הראשון להתייצבות פיננסית, המבוסס על קיצוץ בהוצאות הממשלה והכנסת מיסים חדשים, באפריל-מאי הביא לירידה באינפלציה, אז בלחץ הפרלמנט ומנהלי המפעלים, נאלצה הממשלה לרכך את המדיניות המוניטרית המהודקת שלה. הממשלה העלתה את משכורות הכורים שפתחו בשביתה, על פי התעקשות הסובייט העליון, הוקצו 600 מיליארד רובל של הלוואות רכות כדי לפתור את משבר אי-תשלום המשכורות. ביולי התחלפה הנהגת הבנק המרכזי. נגיד הבנק המרכזי החדש, ויקטור גרשצ'נקו, לא תמך במדיניות קיצוץ העלויות שקידם גאידר; הוא ביצע קיזוז חובות על בסיס הנפקת אשראי חד פעמי של כטריליון רובל. זו השפיעה זמנית והובילה לעלייה באינפלציה. בסתיו שוב התעוררה בעיית אי-התשלומים. בקיץ, גידול ההוצאות הושפע גם מהגורם העונתי: הלוואות הוקצו על בסיס הבטחות ללא כיסוי מהמשק, הפרלמנט אישר את ההחלטה על הלוואות רחבות היקף ליצרנים חקלאיים על בסיס הקציר. הגידול באספקת הכסף והאינפלציה הואץ (מ-8.6% באוגוסט ל-22.9% באוקטובר) והממשלה נאלצה לקצץ בחדות שוב את ההוצאות כדי למנוע היפר-אינפלציה. הגירעון התקציבי ירד מ-10.8% מהתוצר באוגוסט ל-4.4% מהתוצר באוקטובר. אך חוסר האמון בין הפרלמנט לממשלה רק גדל.
המשבר החוקתי
ב-10 בדצמבר 1992, יום לאחר שקונגרס צירי העם לא אישר את מועמדותו של יגור גאידר לתפקיד ראש ממשלת רוסיה, מתח ילצין ביקורת חריפה על עבודתו של הקונגרס וניסה לשבש את עבודת חברי הפרלמנט וקרא לתומכיו לעזוב את הפרלמנט. החל משבר הפוליטי משמעותי: לאחר משא ומתן בין ילצין, יו"ר הפרלמנט רוסלן חסבולאטוב ויו"ר בית המשפט החוקתי, ולרי זורקין, ועריכת הצבעה רב-שלבית, הקונגרס אימץ ב-12 בדצמבר החלטה על ייצוב הסדר החוקתי כאשר ויקטור צ'רנומירדין מונה לראש הממשלה.
לאחר הקונגרס השמיני, בו בוטלה ההחלטה על ייצוב הסדר החוקתי והתקבלו החלטות שערערו את עצמאות הממשלה והבנק המרכזי, ב-20 במרץ 1993, הודיע ילצין, בנאום בטלוויזיה, כי חתם על צו להטלת "מצב שליטה מיוחד". למחרת פנה הסובייט העליון לבית המשפט החוקתי וקרא לנאומו של ילצין "ניסיון לערער את יסודות החוקתיים של רוסיה". בית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית, הכיר במעשיו של ילצין כבלתי חוקתיים ומצא עילה לסילוקו מתפקידו. הסובייט העליון כינס את הקונגרס. עם זאת, כפי שהתברר כעבור כמה ימים, למעשה, נחתם צו נוסף שלא הכיל הפרות של החוקה. ב-28 במרץ ניסה הקונגרס להדיח את ילצין מהנשיאות. בנאום בעצרת במוסקבה נשבע ילצין שלא להיענות להחלטת הקונגרס, אם היא עדיין תתקבל. עם זאת, רק 617 מתוך 1,033 הצירים הצביעו בעד הדחה, מתוך 689 הקולות הנדרשים.
יום לאחר כישלון ניסיון ההדחה, קונגרס צירי העם קבע משאל-עם כללי ל-25 באפריל בארבעה נושאים: על אמון בנשיא ילצין, על אישור מדיניותו הסוציו-כלכלית, על עריכת הבחירות המוקדמות לנשיאות ועל הבחירות המוקדמות לקונגרס. בוריס ילצין דחק בתומכיו להצביע "כן" על כל הארבעה ואילו התומכים עצמם נטו להצביע "כן-כן-לא-כן". על פי תוצאות משאל העם על אמונו של ילצין, הוא קיבל 58.7% מהקולות, ואילו 53.0% הצביעו בעד הרפורמות הכלכליות. בסוגיות הבחירות המוקדמות לנשיאות ולקונגרס, רק 49.5% ו-67.2% מאלה שהשתתפו בהצבעה הצביעו "בעד", בהתאמה, אולם לא התקבלו החלטות משמעותיות מבחינה משפטית בנושאים אלה (שכן, על פי החוקים, למטרה זו היה צורך ביותר ממחצית מכלל בעלי זכות הבחירה שיצביעו בעד. כאשר אחוז ההצבעה עמד על 64.05%). התוצאות הסותרות של משאל העם פורשו על ידי ילצין ופמלייתו כמשאל עם לטובתם.לאחר משאל העם מיקד ילצין את מאמציו בניסוח ואימוץ חוקה חדשה. ב-30 באפריל פרסם העיתון איזווסטיה את טיוטת החוקה הנשיאותית, ב-18 במאי הוכרז על פתיחת המועצה החוקתית, וב-5 ביוני התכנסה המועצה החוקתית לראשונה בפגישה במוסקבה. לאחר משאל העם, עצר ילצין למעשה את כל המגעים עם הנהגת הסובייט העליון, אם כי במשך זמן מה המשיך לחתום על חלק מהחוקים שהסובייט אימץ. הוא איבד את אמונו בסגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי וב-1 בספטמבר הוא הודח זמנית מתפקידו בחשד לשחיתות.
בערב ה-21 בספטמבר 1993 הודיע בוריס ילצין, בנאום ששודר בטלוויזיה, כי הוא חתם על צו מספר 1400 "אודות רפורמה חוקתית בפדרציה הרוסית" והורה להפסיק את פעילותם של קונגרס צירי העם והסובייט העליון ולקבוע עריכת בחירות ל-11–12 בדצמבר לבחירת צירי האספה הפדרלית של רוסיה, גוף חקיקה חדש. בית המשפט לחוקה, שהתכנס בליל 21–22 בספטמבר, מצא בצו הפרה של מספר סעיפים בחוקה שהיו בתוקף באותה תקופה וקבע את קיומה של עילה להדחת הנשיא מתפקידו. הסובייט העליון, על בסיס סעיפים שונים בחוקה, אימץ החלטה על סיום סמכויותיו של הנשיא ילצין החל מהשעה 20:00 ב-21 בספטמבר 1993 לאחר חתימת הצו הנשיאותי ועל העברת סמכויות הנשיא לסגן הנשיא אלכסנדר רוצקוי. עם זאת, ילצין המשיך בפועל למלא את סמכויותיו כנשיא רוסיה.
מאז 22 בספטמבר, בהוראת ילצין, בניין הסובייט העליון נחסם על ידי המשטרה ונותק ממים וחשמל. הצירים מצאו עצמם במצב של מצור. הסובייט העליון הודיע על כינוס הקונגרס העשירי של צירי העם ב-22 בספטמבר. אך במציאות, הקונגרס יכול היה להתכנס רק בערב ה-23 בספטמבר. ב-24 בספטמבר, בישיבת קונגרס צירי העם, אומצה החלטה מספר 1–5807 "אודות המצב הפוליטי בפדרציה הרוסית", בו הוערכו פעולותיו של הנשיא ילצין כהפיכה, כל הצווים המשפטיים שנחתמו על ידו החל מהשעה 20:00 ב-21 בספטמבר הוכרו כבלתי חוקיים והנשיא עצמו התבקש שלא להחמיר את אשמתו בפני העם והחוק ולהתפטר מרצונו. ב-27 בספטמבר, בראיון לחברת הטלוויזיה "אוסטנקינו", אמר ילצין כי לא יעשה שום פשרה עם רשויות כלשהן נגד הבחירות המוקדמות לנשיאות ולצירי העם.
העימות בין ילצין, כוחות אכיפת החוק הנאמנים לו ותומכי הסובייט העליון, עלה מדרגה לעימותים מזוינים. ב-3 באוקטובר הכריז ילצין על מצב חירום. תומכי הסובייט העליון הסתערו על אחד הבניינים של לשכת ראש עיריית מוסקבה בבניין קומקון, משם ירו קציני משרד הפנים לעבר המפגינים שהתקרבו לבניין הפרלמנט ואז התומכים של הסובייט העליון, בראשות אלברט מקשוב, צעדו אל מרכז הטלוויזיה באוסטנקינו במטרה לעלות לשידור. מסיבות לא ברורות, לוחמי היחידה הפרו-ממשלתית "ויטיאז", שהיו בבניין מרכז הטלוויזיה, פתחו באש לעבר תומכי הפרלמנט. ילצין, על פי הצעתו של סגן מפקד שירות הביטחון של נשיא הפדרציה הרוסית, גנאדי זכרוב, נתן הוראה להסתער על בניין הסובייט העליון באמצעות טנקים. בשעות הבוקר המוקדמות של 4 באוקטובר הובאו חיילים למוסקבה, ואחריהם הפגיזו את בית הסובייט על ידי טנקים, ואחרי השעה 17:00 - המפגינים נכנעו. במהלך האירועים הללו משני הצדדים, נהרגו 123 בני אדם, 384 נפצעו, כאשר אף אחד מצירי העם לא היה בין ההרוגים. שניים מהצירים (יורי אלשין וויאצ'סלב פדטוב), שסייעו לפצועים, נפצעו קל. אחרים הוכו על ידי שוטרים לאחר שעזבו את בניין הפרלמנט הבוער. ב-6 באוקטובר 1993 הודיעה מהדורת וסטי של ערוץ הטלוויזיה RTR על סילוק 36 גופות מהבית הלבן.
ב-7 באוקטובר, 3 ימים לאחר הסערת בבית הסובייט העליון, התקיימה מסיבת עיתונאים במשרד הפנים בנוכחות מפקד כוחות הפנים אנטולי קוליקוב, סגן הנשיא רוצקוי ושר הפנים ויקטור ארין. במהלך מסיבת עיתונאים זו התבשרו עיתונאים כי 49 גוויות הוצאו מבניין הסובייט העליון. בבוקרו של אותו יום צוות חקירה של משרד התובע הכללי הוכנס למבנה הפרלמנט. עם זאת, החוקרים לא מצאו שם גופות וחומרי החקירה לא אומרים דבר על מניין הקורבנות בבניין הפרלמנט. המידע על כך שהיו קורבנות בתוך בית הסובייט אושר במכתב של שר הבריאות של הפדרציה הרוסית אדוארד נצ'אייב שהופנה לראש הממשלה ויקטור צ'רנומירדין מיום 6 באוקטובר 1993, הקובע כי "בימים אלה מתבצעת עבודה על חילוץ וזיהוי ההרוגים מבית הסובייט" וכן הודאתו של מפקד בניין הפרלמנט שנתפס, סגן אלוף ארקדי בסקייב, כי בתקופה שבין השעה 18:00 ב-4 באוקטובר 1993 הוצאו 20–25 פצועים והרוגים על ידי חטיבות האמבולנס מהבניין.
לאחר פירוק הקונגרס והפרלמנט ריכז ילצין במשך זמן מה את כל השלטון בידיו וקיבל מספר החלטות: על פיטוריו של רוצקוי מתפקיד סגן הנשיא, השעיית פעילות בית המשפט לחוקה, סיום פעילות הפרלמנט, שינויים במערכת הממשל העצמי המקומי ועל קיום הבחירות למועצת הפדרציה. הצעד עורר תרעומת רבה בקרב משפטנים במדינה.
עם זאת, בפברואר 1994 שוחררו המשתתפים באירועים בהתאם לצו הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית על חנינה (כולם, פרט לרוצקוי, הסכימו לחנינה, אף על פי שהם לא הורשעו). בין יוזמי החנינה היה מקורבו של ילצין סרגיי שחראי. מבחינה משפטית, אירועי אוקטובר 1993 סתרו את החוקה שהייתה בתקופה באותה תקופה. לפני אירועים אלה התגלעו מחלוקות קשות בין הנשיא לסובייט העליון. עוד במרץ 1993 תכנן ילצין להציג את מה שמכונה "נוהל מיוחד לשלטון במדינה" במקרה שהצירים לא יביעו אמון בנשיא. עם זאת, זה לא היה הכרחי.
הרפורמה החוקתית
ב-2 בדצמבר 1993 התקיימו בחירות למועצת הפדרציה ולדומה הממלכתית וכן משאל עם ארצי על אימוץ טיוטת החוקה החדשה. ב-20 בדצמבר הודיעה ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה על תוצאות משאל העם: 32.9 מיליון מצביעים (58.4% מהמצביעים) הצביעו "בעד", 23.4 מיליון נגד (41.6% מהמצביעים). החוקה אומצה, שכן בהתאם לצו הנשיא ילצין מיום 15 באוקטובר 1993 מספר 1633 "אוודת קיום הצבעה ארצית על טיוטת חוקת הפדרציה הרוסית" שתקף במהלך משאל העם, נדרש רוב מוחלט של קולות כדי שהחוקה החדשה תיכנס לתוקף. בהמשך, היו ניסיונות לערער על תוצאות ההצבעה בבית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית, אך בית המשפט סירב לדון בכך. החוקה החדשה של הפדרציה הרוסית העניקה לנשיא סמכויות משמעותיות ואילו סמכויות הפרלמנט צומצמו משמעותית. החוקה נכנסה לתוקף לאחר פרסומה ב-25 בדצמבר בבטאון הממשלה, רוסיסקאיה גאזטה. ב-11 בינואר 1994, שתי בתי האספה הפדרלית החלו לעבוד והמשבר החוקתי הסתיים.
בתחילת 1994 יזם ילצין חתימה על הסכם על הסכמה ציבורית והסכם על תיחום סמכויות עם טטרסטן ולאחר מכן עם מחוזות אחרים, בצעד שנועד להגדיל את כוחה של המדינה על המחוזות.
העימות הצ'צ'ני
ב-30 בנובמבר 1994 קיבל ילצין את ההחלטה על שליחת חיילים לצ'צ'ניה באמצעות חתימה על צו סודי מספר 2137 "אודות אמצעים להשבת הסדר החוקתי בשטח הרפובליקה הצ'צ'נית". בכך החלה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה. ב-11 בדצמבר 1994, על בסיס הצו של ילצין "אודות אמצעים לדיכוי פעילותם של יחידות מזוינות בלתי חוקיות בשטח הרפובליקה הצ'צ'נית ובאזור הסכסוך האוסטי-אינגושטי", החלו כוחות צבא רוסיה להיכנס לצ'צ'ניה. פעולות צבאיות רבות הובילו לאבדות גדולות בקרב הצבא וגם בקרב האוכלוסייה האזרחית: עשרות אלפי אנשים מתו ומאות אלפים נפצעו. לא פעם קרה שבמהלך מבצע צבאי או זמן קצר לפניו, הגיע צו סותר להפסקתו. זה איפשר ללוחמים הצ'צ'נים לארגן מחדש את כוחותיהם. התקיפה הראשונה על גרוזני לא הובילה לכיבוש העיר והובילה לאבדות גדולות: יותר מ-1,500 בני אדם מתו ונעלמו, 100 אנשי צבא רוסים נפלו בשבי.
ביוני 1995, במהלך תקיפת בית החולים ובית היולדות בבודניובסק על ידי פלוגת חמושים בראשותו של שאמיל באסייב, ילצין היה בביקור בקנדה והחליט שלא להפסיק את הביקור, מה שנתן לצ'רנומירדין את ההזדמנות לפתור את המצב ולנהל משא ומתן עם החמושים וילצין חזר רק לאחר סיום כל האירועים ובשובו פיטר מספר ראשי רשויות אכיפת החוק ואת מושל מחוז סטברופול. בשנת 1995, בית המשפט לחוקה התמודד עם טענות של האופוזיציה לפיהן הצווים של ילצין הובילו לשימוש בלתי חוקי ב, שכן השימוש בהם בשטח הפדרציה הרוסית, כמו גם אמצעים אחרים שנקבעו בצווים אלה, אפשריים מבחינה חוקית רק במסגרת מצב חירום או חוק המלחמה. בתביעה הרשמית הודגש כי צעדים אלה הביאו להגבלות בלתי חוקיות ולהפרות מסיביות של זכויות חוקתיות וחירויות האזרחים, מה שגרם לפגיעה משמעותית באזרחים. בית המשפט קיבל את הטענות הללו ב-11 בדצמבר 1994 והכריז על צווי הנשיא כפסולים. באוגוסט 1996 גירשו מחבלים צ'צ'נים את הכוחות הפדרליים מגרוזני ולאחר מכן נחתם חוזה חסביורט, שבמסגרתו הוטלה הפסקת אש בין הצדדים.
בחירות 1996
לדברי ראש סגל הקרמלין לשעבר, סרגיי פילאטוב, בתחילה ילצין לא תכנן להשתתף בבחירות לנשיאות בשנת 1996, אך בגלל ניצחון המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בבחירות לדומה בשנת 1995, הוא שינה את דעתו: "באוגוסט 1995 ניהלנו הנשיא ואני שיחה רצינית בנושא זה... אחר כך הוא אמר לי שהוא לא רוצה ללכת לקדנציה שנייה, שהוא עייף וממש מתגעגע למשפחתו. התנגדתי: 'בוריס ניקולאייביץ', אבל אתה מבין שאם לא אתה, אז יהיה זיוגאנוב'. <...> כידוע, הקומוניסטים ניצחו בבחירות לפרלמנט ב-1995. ילצין זימן אותי ללשכתו ב-4 בינואר 1996 ואמר: "דפקנו את הבחירות לדומה. יש עכשיו את הדומיננטיות של הקומוניסטים. לא רציתי ללכת לבחירות לנשיאות, אבל עכשיו אין דרך אחרת."
בתחילת 1996 איבד ילצין מהפופולריות שלו, בשל הכישלונות והטעויות של הרפורמה הכלכלית והמלחמה בצ'צ'ניה; עם זאת, הוא החליט להתמודד לקדנציה שנייה, עליה הכריז ב־15 בפברואר ביקטרינבורג (אם כי קודם לכן הבטיח שוב ושוב שהוא לא יתמודד לקדנציה שנייה). יריבו העיקרי של ילצין נחשב מנהיג המפלגה הקומוניסטית, גנאדי זיוגאנוב, שדגל בשינוי המערכת החוקתית, בתיקון המדיניות הכלכלית וביקר בחריפות את מהלכיו של ילצין וצבר פופולריות רבה.
במרץ 1996, לאחר שהדומה קיבלה החלטה בדבר ביטול הסכם בלובז'סקאיה אודות סיום קיומה של ברית המועצות, הורה ילצין להכין צווים לפירוק הדומה, דחיית הבחירות לנשיאות ועל איסור פעילות המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית. עם זאת, אנטולי צ'ובאיס שכנע את ילצין לנטוש את יישום התוכניות הללו.
במהלך מערכת הבחירות ילצין הפך פעיל יותר, החל לטייל ברחבי הארץ עם נאומים וביקר באזורים רבים, כולל צ'צ'ניה. מטה הבחירות של ילצין פתח בקמפיין תעמולה ופרסום פעיל תחת הסיסמה "הצביעו או הפסידו", שלאחריו החל הפער בדירוגים בין זיוגאנוב וילצין להצטמצם במהירות. מרבית המימון של ילצין הגיע מכיסיהם של האוליגרכים ובראשם בוריס ברזובסקי שחששו בכנות כי יאבדו את כוחם אם ילצין יפסיד ויעלה מועמד קומוניסטי במקומו. זמן קצר לפני הבחירות אומצו מספר צווים פופוליסטים (למשל, צו של ילצין על ביטול גיוס חובה בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית משנת 2000; עד מהרה שונה צו זה על ידי ילצין). ב-28 במאי קיימו ילצין וויקטור צ'רנומירדין שיחות עם משלחת צ'צ'נית בהנהגתו של זלימחן יאנדרבייב וחתמו על הסכם הפסקת אש. מערכת הבחירות הובילה לקיטוב חברתי וחילקה אותה לתומכי המערכת הסובייטית ולתומכי המערכת הקיימת. ב-9 ביוני הודיע ילצין כי יש לו יורשים לשנת 2000, ש"צומחים במהירות". ילצין נהנה מתקציבים רבים בקמפיין שלו וחרג הרבה מעבר למגבלה שנקבעה בחוק על הכספים שהוציא מטה הבחירות של ילצין, עלו טענות לזיופים, וגם בשל העובדה שכמעט כל כלי התקשורת, למעט כמה עיתונים קומוניסטיים קטנים, תמכו בגלוי בילצין.
בין סבב ההצבעה הראשון לשני אושפז ילצין בשל התקף לב, אך הצליח להסתיר עובדה זו בפני המצביעים. הוא לא הוצג בפומבי, אך בטלוויזיה הראו כמה הקלטות וידאו מפגישותיו של ילצין שצולמו מספר חודשים קודם לכן, אך לא שודרו בעבר, שנועדו להפגין את "חיוניותו הגבוהה". ב-3 ביולי הופיע ילצין בקלפי של בית מרפא בבארוויחה. ילצין סירב להצביע במקום מגוריו ברחוב אוסנאיה שבמוסקבה, מחשש שלא יוכל לעמוד בהליכה לאורך הרחוב, עלייה המדרגות וצעידה במסדרון. בעיות רפואיות אלה, הם שהיוו בהמשך את הגורם להתפטרותו בתום הקדנציה השנייה.
קדנציה שנייה
בשנים 1997–1999 נערכה רפורמה צבאית שראשיתה הונחה בצו נשיאותי מספר 722 "אודות המעבר לגיוס דרגות וסמלים של הכוחות המזוינים וכוחות אחרים של הפדרציה הרוסית על בסיס מקצועי." במסגרתה בוטל פיקוד כוחות היבשה של רוסיה ונערכה רפורמה במבנה חיל האוויר.
בשנת 1997 הוא ערך שיחות במוסקבה עם אסלן מסחאדוב וחתם על הסכם שלום ועקרונות בסיסיים בנוגע ליחסים עם הרפובליקה הצ'צ'נית. במרץ 1998 הודיע על פיזור ממשלת צ'רנומירדין ובניסיון השלישי, תחת האיום של פיזור הדומה, מינה את סרגיי קיריינקו לראש ממשלה. ב-17 באוגוסט 1998, כאשר יומיים לאחר הצהרתו של ילצין בטלוויזיה כי לא יהיה פיחות ברובל, הרובל הופחת פי 4 ובתגובה ילצין פיטר את ממשלת קיריינקו והציע להחזיר את צ'רנומירדין לראשות הממשלה. ב-21 באוגוסט 1998, בישיבת הדומה, רוב הצירים (248 מתוך 450) קראו לילצין להתפטר מרצונו, ורק 32 צירים תמכו בו. בספטמבר 1998 מינה בוריס ילצין, בהסכמת הדומה, את יבגני פרימאקוב לראש הממשלה.
במאי 1999 ניסתה הדומה להעלות ללא הצלחה את נושא הדחתו של ילצין מתפקידו. לפני הצבעת ההדחה, פיזר ילצין את ממשלת פרימקוב ומינה את סרגיי סטפאשין לראש הממשלה, אך באוגוסט הוא פיטר גם אותו והציג לאישור את מועמדותו של ולדימיר פוטין, מנהל שירות הביטחון הפדרלי, שמעט מאוד היה ידוע עליו באותה תקופה. ילצין הכריז עליו כיורשו.
לאחר החמרת המצב בצ'צ'ניה, המתקפה על דגסטאן, פיצוצי בנייני הדירות במוסקבה, בבוינקסק ובולגודונסק, ילצין הורה על פתיחת מלחמת צ'צ'ניה השנייה. הפופולריות של פוטין הלכה וגברה ובסוף 1999 החליט ילצין להתפטר ולהשאיר את פוטין כראש המדינה בפועל.
התפטרותו
ב-31 בדצמבר 1999 בשעה 12 בצהריים שעון מוסקבה הודיע בוריס ילצין על התפטרותו מתפקיד נשיא הפדרציה הרוסית: "חברים יקרים! היום אני פונה אליכם בפעם האחרונה בברכת השנה החדשה. אבל זה לא הכל. היום אני פונה אליכם בפעם האחרונה כנשיא רוסיה. הגעתי להחלטה. התלבטתי בזה זמן רב וכואב. היום, ביום האחרון של המאה היוצאת, אני פורש." ילצין הסביר כי הוא עוזב "לא מטעמי בריאות, אלא בשל כלל הבעיות" וביקש סליחה מאזרחי רוסיה.
ראש הממשלה ולדימיר פוטין מונה לנשיא בפועל, ומיד לאחר הודעתו של בוריס ילצין על התפטרותו נשא פוטין את נאום ראש השנה לאזרחי רוסיה. פוטין גם חתם באותו יום על צו שמבטיח לילצין הגנה מפני העמדה לדין, כמו גם יתרונות מהותיים משמעותיים לו ולבני משפחתו. בהמשך, בוטל הצו לטובת אימוץ חוק פדרלי מקביל.
מוות ומורשת
ילצין נפטר ב-23 באפריל 2007 בשעה 15:45 שעון מוסקבה כתוצאה מאי ספיקת לב בבית החולים הקליני המרכזי. ילצין אושפז 12 יום לפני מותו. הוא הונח בארון פתוח בקתדרלת ישו המושיע (שנהרסה על ידי סטלין ונבנתה מחדש בהוראת ילצין עצמו), ארונו נותר פתוח בלילה שבין 24 ל-25 באפריל. ב-25 באפריל הונח ארונו על עגלת תותח שנקשרה לנגמ"ש שעשה את דרכו לבית הקברות נובודביצ'י שם נקבר בהלוויה ממלכתית דתית, בניגוד להלוויותיהם של מנהיגים סובייטים שנקברו בבית הקברות של חומת הקרמלין שבכיכר האדומה. השוני בהלוויה בוצע בשל בקשה אישית שלו, עקב רצונו להבדיל את עצמו מאישיותם ודרכי פעולותיהם של מנהיגי ברית המועצות.
ב-23 באפריל 2007 האוניברסיטה הטכנית הממלכתית של אוראל נקראה על שמו של בוריס ילצין וב-1 בפברואר 2011 נחנכה אנדרטת בוריס ילצין, בעיר יקטרינבורג במתחם המרכז הנשיאותי על שם ילצין.
מורשתו של ילצין שנוייה במחלוקת. ברוסיה הוא זכור לרעה עקב המשבר הכלכלי שהיה בתקופת נשיאותו, ובמערב זכור יותר לטובה על פירוק ברית המועצות והשיפור שחל בחופש הביטוי.
קרב האונייה סטיבן הופקינס
קרב האונייה סטיבן הופקינס היה קרב ימי שהתרחש באוקיינוס האטלנטי ב-27 בספטמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה. אוניית המשא האמריקאית הותקפה על ידי סיירת עזר גרמנית עד שהוטבעה, אך צוותה השיב אש בחימוש הדל שעמד לרשותו והצליח לגרום לסיירת נזקים ללא תקנה. היא הייתה האונייה האמריקאית האזרחית היחידה שהביאה להטבעת כלי שיט מלחמתי גרמני במהלך המלחמה.
רקע
האונייה סטיבן הופקינס הייתה אוניית ליברטי שנבנתה במספנה בעיר ריצ'מונד שבקליפורניה והושקה במאי 1942. היא נקראה על שמו של אחד מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית. האונייה הייתה חמושה בתותח בקוטר של 102 מילימטר, בשני תותחים בקוטר של 37 מילימטר ובמקלעים. בקיץ 1942 יצאה להפלגתה הראשונה והאחרונה בפיקודו של הקברניט פול באק (Paul Buck). היא הפליגה לניו זילנד. בדרכה חזרה עגנה בקייפטאון שבדרום אפריקה והמשיכה משם אל יעדה הבא - פרמריבו שבסורינאם.
האונייה הגרמנית שטיר (Stier) נבנתה ב-1936 בקיל שבגרמניה כאונייה אזרחית בשם קהיר (Cairo). ב-1939 היא הוחרמה על ידי הצי הגרמני והוסבה תחילה לאונייה להנחת מוקשים ובהמשך לסיירת עזר, תוך שינוי שמה. הסיירת הייתה חמושה ב-6 תותחי 150 מילימטר, תותח 75 מילימטר, זוג תותחי 37 מילימטר, 4 תותחי 20 מילימטר ושני צינורות טורפדו. בקיץ 1942 היא נמצאה במשימה של תקיפת אוניות אזרחיות של בעלות הברית באוקיינוס האטלנטי בפיקודו של הקברניט הורסט גרלאך (Horst Gerlach). היא הספיקה להטביע מאז חודש יוני שלוש אוניות אזרחיות.
הקרב
הסיירת פקדה על סטיבן הופקינס לעצור ולהיכנע. צוות האונייה סירב, והסיירת פתחה באש לעברה. הצוות האמריקאי השיב אש בנחישות בחימוש הנחות של האונייה. מתנדבים מהצוות האזרחי של האונייה החליפו את אנשי הצוות הצבאי של התותח העיקרי לאחר שאלו נפגעו. הקרב נמשך כחצי שעה, ובמהלכו נגרמו לשתי האוניות נזקים חמורים.
סטיבן הופקינס טבעה בשעה 10:00. 42 מאנשי צוותה נהרגו בקרב, לרבות הקברניט באק. 19 ניצולים שירדו לסירת הצלה נסחפו באוקיינוס במשך 31 יום. ארבעה מהם מתו לפני שהסירה הגיעה לחוף ברזיל.
הסיירת הגרמנית ניזוקה במנועיה ובהגה שלה והייתה פגועה מכדי להמשיך לשוט. קברניטה פקד להטביע אותה והדבר נעשה כשעתיים לאחר טביעת האונייה האמריקאית. שניים מאנשי צוות הסיירת נהרגו. אוניית האספקה, שניזוקה קלות בקרב, אספה את יתר אנשי הצוות.
הקברניט האמריקאי באק עוטר לאחר מותו במדליית השירות המצטיין של צי הסוחר. שני אנשי צוות נוספים מהאונייה שהצטיינו בקרב ונהרגו עוטרו גם כן בעיטורים. מספר אוניות ליברטי חדשות שנבנו נקראו על שם אנשי הצוות שנהרגו בקרב.
תהילים פ"ח
תהילים פ"ח הוא המזמור ה-88 בספר תהילים. המזמור הוא קינת יחיד. (מזמור 87 בנוסח תרגום השבעים ובוולגטה).
סוגת המזמור
המזמור הוא קינת יחיד, אך לא ניתן לזהות מדוע כואב המשורר אך יש הטוענים כי המקונן סובל ממחלה אנושה. אחרים מבקשים את סבלו בהתרחקות מכריו או סבל נפשי שהוא מנת חלקו.
חלוקת המזמור
ניתן לחלק את המזמור כך:חלק ראשון מפסוקים ב' עד ג' כאשר פסוק אק' משמש ככותרת. חלק שני מפסוק י' עד י"ג וחלק שלישי מפסוק י"ד עד י"ט.
כותרת המזמור
בכותרת המזמור מצוינים שני שמות, בני קורח והימן. יש הסוברים כי הכינוי האזרחי הבא במזמור הוא המשורר מימי דוד אשר שמו מופיע ב או אחד מבניו הנקרא על שמו. ייתכן וציון שני השמות מורה על שתי מסורות שונות העונות בדבר שאלת מחבר המזמור ונראה כי שתי מסורות אלו שולבו יחדיו. ניתן לשער שאין כאן ייצוג של שתי מסורות אלא בעל המזמור מציג שני תפקידים, האחד הוא מחבר המזמור והשני הוא מבצע השיר בבית המקדש. ציון השם "מָחֲלַת" בכותרת המזמור יכול להתייחס לאדם החולה. המילה "עַנּוֹת" רומזת לעינויים אותם חווה המשורר.
תוכן המזמור
במזמור זה מביע המשורר מצוקה. המשורר קרוב למוות. בעל המזמור לא מוסר מידע אודות מצוקתו אך ייתכן והוא נוטה למות וזאת משום שהוא שוזר דימויים הלקוחים מעולם המתים. דימויים אלה שבהם עושה המשורר שימוש באים כדי להביע את המצוקה הגדולה של בעל המזמור ואת התחושה שהוא קרוב למות. במזמור לא מופיעה בקשה מה' שיצילו ממות אלא היא נרמזת בכינוי אשר נותן המחבר לה': "אֱלֹהֵי יְשׁוּעָתִי." כמו כן בעל המזמור לא מבטיח לשבח ולהלל את ה' כאשר יצילו ממוות. המזמור מסתיים בתלונה האופיינית לקינות.
יאגה: אימת היער האפל
יאגה: אימת היער האפל (ברוסית: Яга. Кошмар темного леса) הוא סרט אימה רוסי משנת 2020 בבימויו של סביאטוסלב פודגאייבסקי.
תקציר עלילת הסרט
משפחה צעירה מגיעה לדירתה החדשה בפרברי העיר ושוכרת את שירותיה של אומנת צעירה לבתם הקטנה. הבן הצעיר של המשפחה, יגור, מספר על התנהגותה המפחידה של האישה, אך ההורים אינם מאמינים לו. מה שהמצלמות שאב המשפחה מציב ברחבי הבית אינן מראות התרחשויות מוזרות. יום אחד יגור חוזר הביתה ולא רואה כל סימן לא לאומנת ולא לאחותו הצעירה. ההורים מצויים בתוך טראנס מוזר ואינם זוכרים שאפילו הייתה להם בת. יגור מחליט יחד עם חבריו לצאת לחיפושים ועד מהרה מגלה שהאומנת לא הייתה אלא שד סלאבי עתיק, הידוע באגדות עממיות בשם "יאגה".
הפקה
צילומי הסרט החלו בקיץ 2018 במחוז מוסקבה והושלמו ב-31 באוגוסט 2018.
ראבטמאשי
ראבטמאשי (בהונגרית: Rábatamási) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם בראבטמאשי מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,076 תושבים, ובשנת 2019 רק 954 תושבים.
יהודי ראבטמאשי
בראבטמאשי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
גוסטבו פטרו
גוסטבו פטרו (בספרדית: Gustavo Petro; נולד ב-19 באפריל 1960) הוא נשיא קולומביה. כיהן כראש עיריית בוגוטה וכחבר בית הנבחרים והסנאט הקולומביאנים.
ביוגרפיה
פטרו נולד בסיינגה דה אורו במחוז קורדובה שבצפון קולומביה, בן להורים חקלאים. בגיל 17 הצטרף לקבוצת הגרילה M-19, כינוי המחתרת שלו היה "אאורליאנו" על שמו של גיבור הספר "מאה שנים של בדידות". ב-1985 נעצר בשל אחזקת נשק ושהה במשך 16 חודשים בכלא. לאחר שחרורו סיים תואר ראשון בכלכלה וב-1994 סיים תואר שני בכלכלה מהאוניברסיטה האפיפיורית חבריאנה, כמו כן הוא בעל תואר שלישי במינהל ציבורי באוניברסיטת סלמנקה שבספרד.
פטרו כיהן בשנים 1991–1994 כנציג מחוז קונדינמרקה בבית הנבחרים של קולומביה. איומים על חייו הביאו לעזיבתו את קולומביה ולעבור לבלגיה שם שימש במשרה דיפלומטית כמזכיר הראשון של המשלחת למוסדות האיחוד האירופי. ב-1996 שב לקולומביה והתמודד ללא הצלחה לראשות עיריית בוגוטה. ב-1998 נבחר פעם נוספת לבית הנבחרים, הפעם כנציג בוגוטה. הוא נבחר לכהונה נוספת ב-2002 וכיהן בתפקיד עד 2006. בפרלמנט התבלט כאחד ממבקריו של נשיא קולומביה אלווארו אוריבה, כמו כן הביא לחשיפת פרשת השחיתות והפרת זכויות האדם המכונה "Parapolítica", שהובילה להרשעתם של פוליטיקאים ימנים רבים. הוא חבר לנציגי אופוזיציה נוספים להקמת מפלגת "Polo Democrático Alternativo" ונבחר מטעמה ב-2006 לסנאט של קולומביה. ב-2010 התפטר מתפקידו והתמודד בבחירות לנשיאות קולומביה בהן סיים במקום רביעי עם כ-9% מהקולות. בשנים 2012 עד 2015 כיהן כראש עיריית בוגוטה. ב-2014 הודח מתפקידו בעקבות קביעת התובע הכללי כי הוא אחראי למשבר האשפה בעיר ולסיכון בריאות הציבור. לאחר 35 יום קבע בית המשפט העליון כי יש להחזירו לתפקיד.
בבחירות לנשיאות ב-2018 עמד פטרו בראש קואליציית מפלגות השמאל. בסיבוב הראשון של הבחירות שנערך ב-27 במאי 2018 זכה ב-25.09% מקולות המצביעים, לעומת מועמד קואליציית המרכז-ימין איוואן דוקה שזכה ב-39.14% מהקולות. בסיבוב השני שנערך ב-17 ביוני, הפסיד לדוקה לאחר שקיבל 42% מהקולות.
פטרו התמודד בראש גוש השמאל גם בבחירות לנשיאות ב-2022, ובסיבוב השני ניצח את רודולפו ארנאנדס סוארס עם 50.48% מהקולות. הוא נכנס לתפקיד ב-7 באוגוסט.
גוסטבו פטרו והנשיא הסוציאליסטי של ונצואלה ניקולס מדורו הודיעו ב-11 באוגוסט כי הם מתכננים לשקם את היחסים הדיפלומטיים שנותקו ב-2019. הם חודשו ב-29 באוגוסט.
בשנת 2023 הופיע ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
Fly to Paradise
Fly to Paradise (בעברית: לָעוּף לְגַּן עֵדֶן) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן, מתוך אלבום האולפן השנים-עשר שלה, Hymn. השיר יצא לאור ב-5 באפריל 2019, על ידי חברת התקליטים דקה, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום. הוא נכתב על ידי אריק וייטאקר ופרנק פיטרסון והופק על ידי פיטרסון.
השיר הוקלט על ידי 5,905 מוזיקאים שונים מ-101 מדינות שונות ברחבי העולם.
רקע וכתיבה
השיר נכתב במקור על ידי אריק וייטאקר והופק על ידי גאי זיגסוורת' ופיטר הולן. בהמשך, שכתב אותו פרנק פיטרסון שגם הפיק אותו מחדש. "Fly to Paradise" הוא שיר פופ אופראי שמילותיו עוסקות בדכדוך של אישה שביכולתה לעשות שלל דברים (בעלת "כנפיים"), אך היא ויתרה וברצונה לחוש אושר בידיעה שרק בגן עדן היא תוכל לחוות זאת.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה ממיליון השמעות.
אירוויזיון למקהלות 2017
בשנת 2017 בוצע השיר באירוויזיון למקהלות על ידי 600 מוזיקאים. מאוחר יותר, ביצעה ברייטמן את "Fly to Paradise" בתוכנית הבוקר היפנית, Sukkiri NTV. מעבר לכך, הוקלט השיר על ידי זמרי הנוער של קלגרי. הלקה האנגלייה קליניק ביצעה אותו בהופעה חיה בשנת 2018.
השיר הוקלט על ידי מקהלת בית הספר למקהלה הקאמרית של ברברה אינגרם בשנת 2017.
קאדילק CT6
קאדילק CT6 (באנגלית: Cadillac CT6) היא מכונית יוקרתית (מנהלים) במרכב סדאן, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי קאדילק משנת 2016. היא הוצגה באפריל 2015, והגיעה לישראל בפברואר 2017. ה-CT6 היא ספינת הדגל של קאדילק משנת 2016.
עיצוב וטכנולוגיות
כספינת הדגל של קאדילק היא מציגה עיצוב מפואר, כולל עיצוב פנים המכוניות. תכונות הנוחות לנוסעים כוללות מושבים בעלי אפשרות לעיסוי הגב, חימום המושב וכן להפך, לוח מחוונים דיגיטלי ומסך מגע המציג את המולטימדיה בקוטר 10.2 אינץ'. קאדילק משווקת את המכונית עם טכנולוגיות מתקדמות, ומערכות בטיחות מעודכנות ומתקדמות.
ביוני 2018 השיקה קאדילק את מערכת "סופר קרוז" המאפשרת נהיגה אוטונומית ללא ידיים, ה-CT6 הייתה הראשונה להשתמש במערכת זו , שעמדה בהצלחה בכל המבחנים.
מפרט טכני
ה-CT6 משווקת עם שלושה מנועי בנזין, מנועי הבנזין בנפחי 2.0 ליטר טורבו ו-3.6 ליטר ו-3.0 ליטר טווין טורבו המספקים 265 כ"ס (מנוע 2.0 ליטר טורבו), 335 כ"ס (מנוע 3.6 ליטר), 400 כ"ס (מנוע 3.0 ליטר טווין טורבו). לכל המנועים תיבת הילוכים אוטומטית בעלת שמונה הילוכים.
מתיחת פנים שנת 2018
בשנת 2018 עברה ה-CT6 מתיחת פנים, שכללה עיצוב חיצוני מודרני ומעודכן, ומערכת מולטימדיה חדשה.
גרסאות
מלבד הגרסה הבסיסית הציגה קאדילק שתי גרסאות נוספות. הראשונה, קאדילק CT6 PHEV, היא הגרסה היברידית פלאג-אין הכוללת מערכת הנעה היברידית המשלבת בין מנוע בנזין בנפח 2.0 ליטר טורבו עם שני מנועים חשמליים שלושת המנועים מספקים יחד 335 כ"ס. סוללת ליתיום-יון בקיבולת 18.4 קוט"ש המספקת טווח נסיעה חשמלי של 48 ק"מ. צריכת הדלק המשולבת עד 27.8 ק"מ לליטר. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2015. השנייה, קאדילק CT6-V, היא גרסת הביצועים לגרסה הבסיסית שהוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק במרץ 2018. היא נקראה בהתחלה T6 V-Sport, ולאחר מכן בספטמבר 2018 הסירה קאדילק את ה-"ספורט" ממנו. המנוע הוא מנוע בנזין בנפח 4.2 ליטר טווין טורבו המספק כ-550 כ"ס ומומנט מרבי של 86.7 קג"מ. תיבת הילוכים אוטומטית בעלת עשרה הילוכים.
מכירות
להלן נתוני המכירות בארצות הברית וסין.
ברכה (נימוס)
ברכה היא פעולה של תקשורת אשר בה בני אדם, מתוך כוונה, מביאים לידיעת הזולת את נוכחותם, מפגינים תשומת לב או מציינים סוג של מערכת יחסים או סטטוס חברתי בין פרטים או בין קבוצות של אנשים שבאים לידי מגע זה עם זה. ברכה יכולה להיות גם איחול בעת פרידה. בעוד מנהגי הברכה הם תלויים מאוד במצב ובתרבות, ועשויים להיות שונים אף בקרב אותה התרבות בהתאם לסטטוס החברתי או למערכת היחסים, הרי שהם קיימים בכל תרבויות האדם הידועות. ניתן להביע ברכות הן באמצעות מחווה פיזית והן באמצעות דיבור, ולעיתים קרובות הן משלבות בין השניים.
מחוות ברכה
ברכה עשויה לכלול ביטוי רשמי, נשיקה פשוטה, לחיצת יד או חיבוק. אופן קיום הברכה נקבע על פי כללי התנהגות חברתיים וכמו כן, על פי מערכת היחסים של האנשים. מעבר לברכה רשמית, שעשויה לכלול הכרה מילולית, ולעיתים לחיצת יד – הבעות פנים, מחוות, שפת גוף וקשר עין עשויים גם הם לסמן איזו ברכה מצופה. מחוות הן הסימן הברור ביותר. למשל, על ידי כך שמברכים בן אדם עם זרועות פתוחות, ניתן להבין בדרך כלל שישנה ציפייה לחיבוק. לעומת זאת, ניתן לפרש זרועות חבוקות כסימן לעוינות. הבעות פנים, שפת גוף וקשר עין משקפים רגשות ואת רמת העניין. פנים קודרות, גרירת רגליים ומבט מושפל משדרים חוסר עניין, בעוד שחיוך וגישה עליזה היא סימן לקבלת הזולת.
בכל התרבויות אנשים מברכים זה את זה כאות להערכה, חיבה, חברות והערצה. בעוד לחיצות ידיים, חיבוקים, קידות, הנהונים וחיכוכי אף הם כולם ברכות מקובלות, הרי שהברכה הנפוצה ביותר היא נשיקה או נשיקות על הלחי. נשיקה על הלחי ועל היד נפוצה ביותר באירופה ובאמריקה הלטינית והפכה לברכה הסטנדרטית בדרום אירופה.
שלום
בתחילת מפגש עם אדם, וכן בפגישה מקרית או רגעית, נהוגה אמירת שלום הדדית.
מקור המנהג הוא בתלמוד הבבלי "אמר רבי יהושע בן לוי שלשה דברים עשו בית דין של מטה והסכימו בית דין של מעלה על ידם... ושאילת שלום בשם שכתוב (רות ב, ד) והנה בועז בא מבית לחם ויאמר לקוצרים ה' עמכם ויאמרו לו יברכך ה' ", וביארו הראשונים שזהו המקור לכך שחייב אדם לברך את חבירו בשם ה', וכתבו עוד שמכאן אנו שואלים זה את זה כשנפגשים ב'שלום' שהרי הוא שמו של ה'.
וכל כך חשוב היחס הטוב והסברת הפנים בברכת 'שלום' בעת המפגש, עד שאמרו בתלמוד "אמר רבי חלבו אמר רב הונא כל שיודע בחברו שהוא רגיל ליתן לו שלום, יקדים לו שלום, שנאמר (תהלים לד, טו) בקש שלום ורדפהו".
לפעמים הברכה היא ספציפית וממוקדת בצרכי המתברך, כמו: "בהצלחה במבחן", "בקרוב אצלכם" (נאמר למשל בחתונות לרווקים ובאירועי ברית מילה לזוגות שאינם הורים או המצפים ללידה), "רפואה שלמה" וכיוצא בזה.
ברכות מסוימות אפשר להחוות באמצעות מחוות גופניות. כך כף יד מונפת למעלה משמשת ברוב המקרים כברכת שלום. גם לחיצת יד והצדעה עשויות להוות ברכת שלום. בתרבויות מסוימות נשיקה על הלחי משמשת כברכת שלום וכברכת פרידה.
לעיתים אין המברך מציין את ברכתו במפורש, אלא שולח, למשל, "צרור ברכות ואיחולים". ניתן גם לברך צד שלישי, באמצעות הביטוי "דרישת שלום" (מקובל גם השימוש בקיצור ד"ש). באירועים שונים, הן שמחות אישיות והן חגים, מקובלת גם ברכה שאינה פנים אל פנים, באמצעות הטלפון, כרטיס ברכה, אימייל או מסרון.
לקבוצות חברתיות שונות יש ברכות המקובלות בתוך הקבוצה כחלק מהז'רגון הפנימי. כך למשל שחקני תיאטרון מברכים ב"שבור רגל" ברצונם לאחל הצלחה בהצגה. לבני נוער יש ביטויי סלנג המתחלפים תדירות לברכות מפגש ופרידה. בני נוער בישראל נהגו לברך, בין השאר, "צ'או" (מאיטלקית), "סלאמאת" (מערבית), "להִת'" (קיצור של "להתראות"), "יאללה ביי" (צירוף של ערבית ואנגלית).
איחולים יהודיים במועדי השנה
בין יהודים מקובלים איחולים וברכות הבאים על רקע אופיו של החג או הזמן:
קיגומה
קיגומה (אנגלית: Kigoma) היא עיר במערב טנזניה.
גאוגרפיה
העיר שוכנת על החוף המזרחי של אגם טנגניקה ובקרבת הגבול עם בורונדי. היא משמשת כבירת מחוז קיגומה ונכון ל-2007 אוכלוסייתה מונה 135,234 נפשות. העיר ההיסטורית אוג'יג'י נמצאת כ-6 ק"מ דרומית לקיגומה.
נמל קיגומה הוא הנמל הפעיל ביותר בטנזניה והיחיד המקושר עם ערים אחרות באמצעות מסילת ברזל. הנמל סובל בשנים האחרונות מבעיית סחף אשר הורידה את גובה המים במעגן ולפיכך גם את הפוטנציאל שלו. באמצע שנת 2007 הכריזה ממשלת טנזניה על כוונתה להקים אזור סחר בנמל.
מן העיר מפליגות מעבורות לבוג'ומבורה, בירת בורונדי, למפלונגו אשר שוכנת לחופו הדרומי של האגם, לאובירה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בנוסף, מסילת ברזל שמפעילה חברת הרכבות הטנזנית מקשרת בינה לבין העיר דאר א-סלאם שלחוף האוקיינוס ההודי. המסילה הוקמה בשנת 1915 כשהאזור היה חלק ממזרח אפריקה הגרמנית. הכבישים המשרתים את העיר הם דרכי חצץ או עפר ומתחברים למערכת התחבורה הלאומית של טנזניה.
השובלים
להקת השוּבֶּלים (נקראת גם "צלילי שבזי"), היא להקה ישראלית שקמה בשנת 1955. הלהקה נחשבת לחלוצה של המוזיקה הים-תיכונית בישראל, למרות שרוב שיריה היו שירי ארץ ישראל ידועים,
ההרכב הראשוני של הלהקה כלל את משה משומר ואת שלמה מורי (דובל'ה), שלמה מורי גדל בכרם התימנים ומשה משומר גדל והתחנך בקיבוץ ומשם ינק את אהבת שירי ארץ ישראל. הם החלו לנגן יחד כלהקה כאשר משומר היה בן 15 ומורי בן 14. בהופעותיהם נהגו לשלב מחרוזות של שירי רועים. כששבו לתל אביב, החליטו לבצע שירים אלו בשכונה, והוסיפו להם ניחוח תימני.
בשנת 1958 הצטרף אליהם שלום שובלי מכרם התימנים, דודו של הזמר רון שובל. שובלי הפך להיות הסולן של הלהקה, ועם הצטרפותו היא קיבלה את שמה. בשנות השמונים, כשהיגר שובלי לארצות הברית, הצטרף ללהקה שמעון ישראלי (שמעוני), גם הוא משכונת שבזי.
החל מסוף שנות ה-60 משה משומר ושלמה מורי ניגנו בהרכב ביחד עם דקלון ומשה בן-משה ('בן-מוש'), ב-1972 נפרדו, ודקלון ובן-מוש הקימו את "צלילי הכרם".
הופעות הלהקה היו בסגנון ה"חפלה", בחצרות הבתים בשכונת שבזי ובכרם התימנים, כאשר במהלך הערב היו מצטרפים עוד ועוד אנשים מהשכונה. רבים הקליטו את הלהקה בהופעותיה וההקלטות עברו מיד ליד.
מועדון הקצב של אביהו פנחסוב
מועדון הקצב של אביהו פנחסוב הוא הרכב מוזיקלי בראשותו של הזמר והיוצר אביהו לנדוור (תחת שם הבמה "אביהו פנחסוב"), שפועל בהפקתו של מרקיסיו (מארק פנחסוב), אשר משלב בשיריו מוזיקה מזרחית, רוק, מוזיקה יוונית, ומוזיקת מועדונים משנות ה-60. אחד מחברי ההרכב הוא נגן הבוזוקי חיים רומנו.
ההרכב החל את דרכו ב-2012 בבר ביפו, תחילה בהופעות ללא תשלום, ולאחר מספר מופעים מוצלחים החל להופיע בהרכב הרשמי שקיבל את שמו מצירוף השם הפרטי של הסולן ושם המשפחה של הגיטריסט ומפיק הלהקה מארק פנחסוב. הלהקה הוציאה ב-2015 אלבום בשם זהה לשם ההרכב, "מועדון הקצב של אביהו פנחסוב".
ב-2016 ההרכב ביצע את שיר הנושא של העונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה תאג"ד, "ימים יפים", שיר שנכתב והולחן על ידי מארק פנחסוב המפיק. בשנת 2019 השתתפו בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון 2020, הגיעו לנבחרת, אך הפסידו בשלב הכיסא החם הראשון והודחו מהתכנית.
ב-2021 הפיק וביצע את שיר האליפות של מכבי חיפה "את מצילה אותי".
סטיבן דנהאם
סטיבן דנהאם (באנגלית: Stephen Dunham; 14 בספטמבר 1964 – 14 בספטמבר 2012) היה שחקן אמריקאי. הוא התפרסם בזכות תפקידיו בתור ד"ר הנדרסון בסרט "המומיה" ובתור ד"ר פול צ'מברלין בסרט"חותנת בהפרעה".
חיים אישיים
סטיבן דנהאם נולד כסטיבן דנהאם באוארס בבוסטון, מסצ'וסטס ב-14 בספטמבר 1964. הוא גדל במנצ'סטר (ניו המפשייר), ניו המפשייר. הוא היה נשוי לשחקנית אלכסונדרה לי.
קריירה
דנהאם שיחק בסרט הקולנוע "המומיה" בתפקיד הנדרסון. הוא שיחק את פיטר בסרט "אחיות או לא להיות" וצ'אד בסדרת הטלוויזיה "טרו ג'קסון". הוא נודע גם בתפקידו כצ'רלי ת'ורפ בסדרת הטלוויזיה "Hot Properties". הוא שיחק את אדוארד ב-"DAG" בין השנים 2000–2001. דנהאם שיחק בעשרות סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע בין היתר הופיע בסרט הקולנוע "שחק אותה סמארט" משנת 2008. בשנת 2011 הוא הופיע בסדרה "שוות בקליבלנד", כששיחק ברמן מכת האמיש, ובשנת 2012 היה לו תפקיד בפעילות "פעילות על-טבעית 4" לצד אשתו אלכסונדרה לי.
מותו
הוא לקה בהתקף לב ומת ב-14 בספטמבר 2012, יום הולדתו ה-48, בברבנק, קליפורניה. כותרות הסיום של הסרט "פעילות על-טבעית 4" כוללים הקדשה אליו.
עקרב (קבוצת כוכבים)
קבוצת הכוכבים עקרב (Scorpius בלטינית), סימון: ♏︎, היא אחת מקבוצות הכוכבים הבולטות ביותר בחצי הדרומי של השמים המכילה לא פחות מ-11 כוכבים עם בהירות נראית מדרגה קטנה מ-3. עקרב היא גם קבוצת הכוכבים השמינית בגלגל המזלות והשמש עוברת דרכה בסוף נובמבר.
כוכבים
α בעקרב (אנטארס - ביוונית יריבו של מאדים בשל צבעו האדום) הוא על-ענק אדום, שקוטרו פי 300 משל השמש. הוא נמצא במרחק של כ-600 שנות אור ובהירותו הנראית משתנה בין דרגות 0.9 ו-1.1. בטלסקופ ניתן להבחין שזהו כוכב זוגי עם בן זוג כחול-ירקרק עם בהירות מדרגה 6.
δ בעקרב (דשובה) הוא כוכב משתנה שבהירותו נעה בין דרגות 2.3 ו-1.6. זהו למעשה כוכב זוגי שזוג הכוכבים מקיפים זה את זה בזמן מחזור של כ-10 שנים.
π בעקרב הוא מערכת בת לפחות שלושה כוכבים במרחק של כ-585 שנות אור ממערכת השמש ובהירות נראית מדרגה 2.89.
ζ1 בעקרב ו-ζ2 בעקרב הם זוג כוכבים שניתן להפריד ביניהם ללא ציוד עזר, ζ1 בעקרב הוא על ענק כחול, ככל הנראה חלק מצביר הכוכבים NGC6231 במרחק של 5000 שנות אור. בהירותו הנראית היא מדרגה 5. ζ2 בעקרב הוא ענק כתום קרוב בהרבה ובהירותו היא מדרגה 4.
μ1 בעקרב ו-μ2 בעקרב הם זוג כוכבים נוסף שניתן לראות בעין. μ1 בעקרב הוא בעצמו כוכב זוגי במרחק של 820 שנות אור, המכיל כוכב כחול עם בהירות מדרגה 2.8, אותו מקיף כוכב עמום בהרבה, שמסתיר אותו חלקית פעם ביום וחצי ומוריד את בהירותו לדרגה 3.1. μ2 בעקרב הוא גם כוכב כחול במרחק של 515 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.5.
τ בעקרב (אל ניאט) הוא כוכב הסדרה הראשית כחול שנמצא במרחק של כ-474 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות מדרגה 2.81.
ε בעקרב הוא ענק כתום שנמצא במרחק של כ-64 שנות אור ממערכת השמש עם בהירות מדרגה 2.3.
θ בעקרב (סרגס\גירטאב) הוא ענק לבן-צהבהב בזנבו של העקרב
κ בעקרב הם זוג ענקים כחולים בזנבו של העקרב
υ בעקרב (לסאת') הוא תת-ענק כחול בעוקץ העקרב
AH בעקרב - אחד הכוכבים הגדולים ביותר שידועים
Wray 17-96 - בעלת בהירות מוחלטת -10.9, מהגדולות הידועות
מיתולוגיה
במיתולוגיה הסינית הקבוצה מייצגת את דרקון התכלת שהופעתו בשמי הלילה מבשרת את בוא האביב.
Resurs
Resurs (ברוסית:Ресурс, משאב) הייתה סדרת לוויינים מסוג חישה מרחוק שפותחה בברית המועצות ושיגורים נמשכו ברוסיה. במהלך השנים פותחו מספר דורות של לווייני הסידרה. הצילומים של סדרה F הוחזרו ביחידת נחיתה. מדגמים שונים של הסדרה שוגרו 30 לוויינים, כולם מקוסמודרום פלסצק.
יתר הלוויינים צוידו במצלמה דיגיטלית.
הפיתוח בוצע ב"מרכז הטילים והחלל פרוגרס". הלוויינים החליפו בהדרגה לוויינים מסדרה Fram.
Resurs F1
הלוויינים פותחו על בסיס לווייני סדרת זניט, דגם "זניט 4 ". השיגורים בוצעו בשנים 1979–1983. זמן פעילות הלוויין היה 11 ימים. משקל הלוויין היה 6,300 ק"ג. הלוויין היה מסוגל להגיע לצילומים באיכות גבוהה יותר מלווייני מסדרת Fram. רגישות הייתה עד 8 מ'. על הלוויין הותקנו 3 מצלמות.
Resurs F1M
הלוויינים היו שדרוג של הלוויין הקודם. השיגורים בוצעו בשנים 1997–1999. משקל היה 5,920 ק"ג. רגישות הצילום הייתה 7–10 מ' בצילום שחור-לבן או 10–11 מ' בצילום בצע.
Resurs F2
הלוויינים היו שדרוג של לווייני F1. השיגורים בוצעו בשנים 1987–1992. ללוויין התווסף פאנל סולארי שאיפשר להאריך אורך חיים ל-30 ימים. רגישות הצילום הייתה 6–11 מ' בצילום שחור-לבן או 7–14 מ' בצילום בצע. לוויין כלל מצלמה בודדת.
Resurs DK
הלוויין פותח בתחילת המאה ה-21. על הלוויין הותקנה מצלמה דיגיטלית. היא נתנה רגישות של כ-1 מ' בשחור-לבן ו-1.6–1.8 מ' בצבע. רוחב הצילום היה 27 ק"מ. בנוסף לציוד צילום על הלוויין הותקן מכשור לחקר החלל וקרינה קוסמית.
הלוויין שוגר בשנת 2006 ופעל עד לשנת 2016 כאשר אורך חיים המתוכנן היה 3 שנים בלבד.
Resurs P
הלוויין פותח על בסיס לוויין Resurs DK על ידי "מרכז הטילים והחלל פרוגרס". השיגור הראשון בוצע בשנת 2018 קוסמודרום בייקונור בעזרת משגר מדגם סויוז 2. משקל הלוויין גדל ל-6,275 ק"ג. לוויין יכול לבצע צילום של רצועה באורך 115 ק"מ ושטח בגודל 100*300 ק"מ. רגישות של כ-0.7 מ' בשחור-לבן ו-3–4 מ' בצילום צבעוני.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2013 ולוויין פעל עד לשנת 2022. השיגור השני בוצע בשנת 2014. בשנים 2016 ו-2017 התרחשו תקלות שמנעו פעילות תקינה של הלוויין. לוויין פעל רק עד לשנת 2018. שיגור נוסף בוצע בשנת 2016, בשנת 2017 התרחשה בו תקלה. לאחר הפסקה של שנה וחצי הוא חזר לפעילות תקינה. נכון לשנת 2023 הלוויין נמצא בעבודה.
לשנת 2023 מתוכנן שיגור נוסף.
פרנצ'סקו גספאריני
פרנצ'סקו גספאריני (באיטלקית: Francesco Gasparini; 1661 - 22 בפברואר 1727) היה מלחין בארוק ומורה איטלקי.
חייו
בין תלמידיו של גספאריני היו בנדטו מרצ'לו ודומניקו סקרלטי.
בין יצירותיו הייתה האופרה Bajazette, שהמלחין לאונרדו לאו הוסיף לה סצינות קומיות בשנת 1722, כהקדמה לאופרות הקומיות שכתב בעצמו בהמשך.
כלבים בחלל
כלבים בחלל (ברוסית: Белка и Стрелка. Звёздные собаки) הוא סרט אנימציה ממוחשבת רוסי משנת 2010. הסרט מבוסס על כלבי החלל הסובייטים בלקה וסטרלקה ומכבד את בעלי החיים הראשונים ששרדו מסע לחלל. בפולין הסרט הוכתר לשובר קופות כבר בסוף השבוע הראשון להקרנתו ואף גבר על "האויב שבפנים: החיים שאחרי". בארצות הברית הוא גרף 14,408 דולר בלבד, בעיקר בשל משום שיצא לבתי קולנוע נבחרים בלבד ולא זכה להפצה נרחבת.
בשנת 2011 הסרט זכה בפרס נשר הזהב בקטגוריית סרט האנימציה הטוב ביותר.
עלילה
גבר בשחור נושא כלוב קטן מברית המועצות לנשיא ארצות הברית קנדי. בכלוב נמצאת מתנה מחרושצ'וב לקרוליין קנדי, גור בשם פושוק. הגור מתחבר לחיות המחמד האחרות של קנדי ומספר להם את סיפורו.
שלוש שנים קודם לכן, במוסקבה של 1960, הופיע אדם מוזר שתופס כלבי רחוב ולוקח אותם. פעם הוא ניסה לתפוס כלבה בשם סטרלקה, אך היא ברחה עם חברתה, החולדה וניה. ואז, כשסטרלקה הלכה לחפש עצמות וניה הלכה לטלפון בתשלום כדי להשיג קצת כסף.