cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
רפי כהן (חלוץ)
קריירה
בעונת שיחק בשורות מכבי חיפה בשלב הבתים של ליגת האלופות והתכבד בכיבוש שער באולד טראפורד נגד מנצ'סטר יונייטד. עם תחילת העונה, שב לארץ ממבחנים באנגליה החלוץ יעקובו איגביני לאחר שלא זכה לרישיון עבודה ורפי כהן ירד לספסל, עליו בילה את רוב העונה. עם מכבי חיפה זכה כהן בתארים הראשונים בחייו, שתי אליפויות מדינה. כשנתמנה רוני לוי לתפקיד המאמן, עבר כהן לשחק בקבוצת בני סכנין עמה זכה בגביע המדינה.
בהמשך, נדד כהן בין קבוצות קטנות דוגמת הפועל עכו, סקציה נס ציונה, הפועל בני טמרה והפועל אום אל-פחם מליגה א' צפון. כהן הרבה לכבוש שערים במדי אום אל-פחם והוביל את טבלת מלך השערים בליגה א'. ב-29 בינואר 2008 סיכם כהן על מעברו לקבוצת בני יהודה אך הפועל אום אל-פחם סירבה לשחררו ומנעה ממנו לחזור לשחק בליגה הבכירה.
לאחר ששיחק במספר קבוצות נוספות בליגות הנמוכות, פרש כהן בקיץ 2011 לאחר ששיחק בעונתו האחרונה בקריירה בקבוצת בית"ר חיפה.
לאחר הפרישה החל כהן לעבוד ברשות הספורט בעיריית חיפה ולאמן קבוצת ילדים במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
אצטדיון אלידה
אצטדיון אלידה (בשוודית: Eleda Stadion; לשעבר סוודבנק) הוא אצטדיון כדורגל בעיר מאלמה שבשוודיה, המשמש כאצטדיון הביתי של מועדון הכדורגל מאלמה. האצטדיון בעל 24,000 מקומות (מתוכם 18,000 מקומות ישיבה ו-6,000 מקומות עמידה) או 21,000 מקומות במשחקים בינלאומיים, נתון ההופך אותו לאצטדיון הרביעי בגודלו בשוודיה. האצטדיון נפתח בשנת 2009 והחליף את אצטדיון מאלמה כאצטדיונה הביתי של קבוצת הכדורגל מאלמה. עלות האצטדיון היא כ-695 מיליון קרונה.
מוחמד ח'ודאבנדה
שאה מוחמד ח'ודאבנדה (בפרסית: شاه محمد خدابنده, שנודע גם כמוחמד שאה או סולטאן מוחמד שאה, באזרית: Məhəmməd Xudabəndə (נולד ב-1532 בארדביל – מת ב-1595 באלמות או בקזווין) היה שאה של איראן בשנים 1587–1578, הרביעי בשושלת הספווים, בנו של השאה תהמאספ הראשון ושל אשתו הטורקמנית, סולטנום בגום מאווסילו ונכדו של שאה אסמאעיל הראשון, מייסד השושלת הספווית. הוא הודח בשנת 1587 על ידי בנו, עבאס שאה הראשון. אחרי מות אביו בשנת 1576, אחיו הצעיר אסמאעיל השני הועדף על פניו וירש את כתר המלכות. מוחמד ח'ודאבנדה סבל ממחלת עיניים שגרמה לו לקשיי ראייה משמעותיים, ולפי מסורת המלכות הפרסית לא התאים משום כך להיות למלך. עם זאת, אחרי שלטונו הקצר והאכזרי של שאה אסמאעיל השני, נשאר מוחמד היורש הבלעדי, ובתמיכת הקיזילבאשים הועלה על כס המלכות כשאה בשנת 1578. קודם לכן בשנים עוד בהיותו ילד כיהן בשנים 1535–1571 כמושל חבל ח'וראסאן, אחר כך בשנים 1571–1578 כמושל המחוז פארס.
מלכותו של מוחמד שאה התאפיינה בחולשת שלטון המרכזי ובמלחמות פנימיות, חלק ממלחמת אזרחים שנייה שבתקופת השושלת הספווית. דמות חשובה בשנים הראשונות של שלטונו של מוחמד ח'ודאבנדה הייתה אשתו ח'ייר אל ניסא ביגום שעשתה מאמצים רבים לשמור על שלטון בעלה. מאמציה אלה נתקלו בהתנגדותם של שבטי הקיזילבאשים. הם אִרגנו את רציחתה בשנת 1579. מוחמד תואר כ"אדם אנין טעם אך בעל אופי חלש". משום כך בזמנו הפלגנוּת השתלטה על המדינה, כשהשבטים העיקריים בחרו כל אחד את מחנהו סביב בניו של מוחמד ויורשים עתידיים. הכאוס שנוצר איפשר למעצמות הזרות, במיוחד ל השכנה והיריבה, להשיג רווחים טריטוריאליים על חשבון איראן, כולל נפילת הבירה הישנה, תבריז בשנת 1585. בסופו של דבר הודח מוחמד שאה בהפיכה שהביאה לשלטון את בנו, שאה עבאס הראשון.
ילדות ונעורים
מוחמד ח'ודאבנדה נולד בשנת 1532 בארדביל בשם סולטאן מוחמד מרזה. כבר בגיל 4 קיבל את התואר של מושל הראט, זמן קצר אחרי כיבושה מחדש של העיר מידי האוזבקים. הכוח הפוליטי נמצא בידי ה"לאלה", החונך של השאה הקטין, האמיר הקיזילבאש מוחמד שרף-א-דין אוכלי טאקאלו. הוא היה אחראי לעבודות הציבוריות הגדולות שנערכו בשנות ה-1540 שכללו עבודות השקיה, בניית גנים, מתחמי קודש ובניינים ציבוריים אחרים בעיר הראט. מיזמיו נהנו מתמיכת השאה תהמאספ ומשכו אל העיר משוררים, ציירים מאיירים וקליגרפים, אליהם התוודע מוחמד ח'ודאבנדה בילדותו.
המשך דרכו
בשנת 1572 התמנה מוחמד למושל שיראז. הוא עצמו זכה להתפרסם כמשורר, ולהצטיין בהשכלתו ובפיקחותו, כפי שהעיד סם מרזה, כותב ביוגרפיות של משוררים בן התקופה. מוחמד הביא איתו לשיראז פמליה שלמה של אמנים וחיות מחמד. שיראז נודעה בתקופתו כמרכז להוגי דעות ולאמנים למאיירי כתבי יד. מוחמד היה עדיין בשיראז כשמת אחיו, השאה אסמאעיל השני.
תחילת המאבק הפנימי
ב-25 בנובמבר 1577 מת פתאום אחיו הצעיר, השאה אסמאעיל השני, מבלי להראות סימנים של מחלה כלשהי. רופאי החצר בדקו את הגופה ושיערו שהוא מת מרעל. מן המוסכמות היה שאחותו למחצה, פארי ח'אן ח'אנום, הייתה זו שהחליטה להרעילו בעזרת פילגשיו בהרמון הפנימי, כנקמה על התנהגותו כלפיה. עם סילוקו של אסמאעיל השני חזרה פארי ח'אן ח'אנום להחזיק בסמכויות רבות ויכולת שליטה בממלכה. כל גדולי הממלכה, ראשי השבטים, הקצינים והפקידים הבכירים ביצעו את הוראותיה, שנשלחו אליהם באמצעות שליחים, ונשמעו לדברה.
על מנת למנוע משבר ירושה, הסכימו ראשי הקיזילבאשי ביניהם למנות את השאה החדש אחרי פגישה עם כל אחד מהמועמדים ולהביא את בחירתם לידיעתה של פארי ח'אן ח'אנום. תחילה דנו בהחלטה להמליך את שאה שוג'ה א-דין מוחמד ספווי, התינוק בן 8 החדשים של אסמאעיל השני, בעוד פארי ח'אן ח'אנום תנהל בפועל את ענייני המדינה. החלטה זו לא קיבלה אור ירוק מרוב חברי האספה של ראשי הקיזילבאשים מכיוון שהייתה מערערת את מאזן הכוח בין השבטים. לבסוף סיכמה האספה להכתיר כשאה את מוחמד מרזה בשם מוחמד שאה ח'ודאבנדה.
הבחירה במוחמד ח'ודאבנדה נתמכה ואושרה על ידי פארי ח'אן ח'אנום, מכיוון שהיה גבר כמעט עיוור ונהנתן, שאת חולשותיו יכלה לנצל על מנת לנהל את הממלכה כרצונה. היא הגיעה להסכם עם ראשי הקיזילבאשים שמוחמד ח'ודאבנדה יישאר שאה רק להלכה, בעוד היא ושליחיה ימשיכו לפקח על האינטרסים הממלכתיים.
בהכתרתו של מוחמד ח'ודאבנדה פנו אנשי האצולה הספווית, הקצינים ומושלי המחוזות אל פארי ח'אן ח'אנום לאשר להם לערוך ביקור נימוסין בחצר כדי לברכו. השפעתה וסמכותה של פארי ח'אן ח'אנום הייתה כה גדולה שאיש לא העז לבקר בחצר המלכותית מבלי אישורה החד משמעי. אולם מן היום שהוכתר מוחמד ח'ודבנדה כשאה, אשתו חייר אל-ניסא בגום, שנודעה בתוארה "מהד-א עוליה" ("העריסה הגבוהה"), השתלטה על ענייניו. היא הייתה מודעת למגבלות בעלה והייתה נחושה להפוך בעצמה לשליטה בפועל על הממלכה הספווית.
מוחמד ח'ודבנדה ומהד-א עוליה הגיעו לפרברי קזווין הבירה ב-12 בפברואר 1578. הגעתם לשם שמה קץ לשליטה הבלתי מעורערת בת החודשיים ו-20 יום של פארי ח'אן ח'אנום. על אף היותה עדיין "בעלת הבית" של הממלכה, יכלה פארי ח'אן חא'נום לצפות להתנגדות ממהד-א עוליה ובני בריתה. כשהשאה החדש ואשתו הגיעו לעיר, קיבלה אותם פארי ח'אן ח'אנום תוך מפגן של שמחה, הדר ופאר. היא עצמה ישבה באפיריון מוזהב, מוקפת ב-4000–5000 שומרי ראש, עוזרי ההרמון הפנימי ואנשי החצר. עם זאת היא נחנקה למוות באותו היום על ידי ח'ליל ח'אן ככל הנראה בפקודתה של מהד-א עוליה. מהד-א עוליה לקחה בעצמה לידיה את השליטה באיראן והתחילה לקדם את הקריירה של בנה הבכור, המזה מרזה, כשדאגה פחות לבנה הצעיר, עבאס מרזה. היא נכנסה מהר לעימות עם הקיזילבאשים שדרשו לבסוף מהשאה להרחיקה ממקורות הכוח. כשהיא סירבה לוותר, קבוצת קושרים קיזילבאשים פרצו להרמון וחנקו גם אותה למוות ב-26 ביולי 1579.
שאר שלטונו של מוחמד ח'ודבנדה נמצא בסימן ההגמוניה של שבטי הקיזיבאש טורקמן וטאקאלו.
היריבות על הירושה
פלגי הקיזילבאשים הלכו והשתלטו על איראן. ב-1583 הם אילצו את השאה לנטוש את הווזיר שלו, מרזה סלמן ולהוצאיו להורג. ב-6 בדצמבר 1586 לקח המזה מרזה את רסני השלטון בידיו אך גם הוא נרצח בנסיבות מסתוריות.
איומים מבחוץ
מעצמות שכנות ניצלו את המאבקים הפנימיים בחצר האיראנית כדי לכבוש שטחים לעצמן. כנופיות אוזבקיות ניסו לפלוש לצפון-מזרח איראן אולם נהדפו על ידי מושל משהד. מעצמה מאיימת אחרת הייתה האימפריה העות'מאנית. ב-1578 החל הסולטאן העות'מאני מוראט השלישי מלחמה נגד הספווים שנמשכה עד 1590. במתקפה ראשונה פלש הווזיר הגדול לאלה מוסטפא פאשה אל שטח האימפריה הספווית כולל גאורגיה ושירוואן. אחרי נפילת שירוואן בידי העות'מאנים בסוף הקיץ 1578, הם השתלטו על כל שטחי איראן שממערב לים הכספי והתכוננו לתקוף את לבן של ארמניה ואזרבייג'ן של ימינו. באותה תקופה ב-1579 הותקפו ארצות אלה גם על ידי הטטרים של קרים בראשות אדיל גיראי חאן. אך החאן הטטרי נפל בשבי בעת מתקפת-נגד איראנית של מרזה סלמן ג'בירי והמזה מרזה והוצא להורג בבירה קזווין. צבא עות'מאני אחר בפיקודן של עות'מאן פאשה אזדמירולו וסרדאר פרהאט פאשה  פשטו לאיראן וכבשו את תבריז בשנת 1585. מוחמד ח'ודאבנדה שלח נגד הפולשים את בנו המזה מרזה אבל הנסיך הצעיר נרצח בעת המסע הזה ותבריז נשארה בכיבוש עות'מאני למשך 20 שנה.
סוף שלטונו
כשיצאו האוזבקים בפלישה רחבת-היקף לח'וראסאן, החליט מנהיג מקומי של הקיזילבאשים משבט אוסטג'לו, מורשיד קולי ח'אן, שהגיע הזמן להדיח את השאה ולהחליפו בבנו הצעיר, עבאס מרזה, שהיה בחסותו. מורשיד ועבאס נסעו רכובים לקזווין ובאוקטובר 1587 הוכרז שם עבאס לשאה. אביו, מוחמד ח'ודאבנדה, לא ניסה להתנגד והשלים עם הדחתו.
שנותיו האחרונות
מוחמד ח'ודאבנדה נשאר זמן מה בעיר הבירה ואחר כך נשלח לכלא במצודת אלמות, אם כי ההיסטוריון אסכנדר בג מונשי מציין שמת בקזווין באחד הימים בין 21 ביולי 1595 ל-10 ביולי 1596.
פעילותו בתחום התרבות
מוחמד חודאבנדה היה משורר שכתב תחת שם העט "פהמי".
לקריאה נוספת
(קונסטנטין ריז'וב, המזרח המוסלמי במאות 15-20, הוצאת וצ'ה, מוסקבה, סדרת "כל המונרכים בעולם", 2004)
היפנוזה עצמית
היפנוזה עצמית (או הטרו היפנוזה) היא בעיקרה תהליך נפשי שבו האדם, חווה בעזרת סוגסטיות שהוא מבצע על עצמו, סדרה של שינויים שונים בתחושה, בתפיסה, בקוגניציה, ברגש, בתהליכים פיזיולוגיים ובהתנהגות המוטורית שלו. אנשים בעלי היענות גבוהה לסוגסטיות מדווחים שסוגסטיות היפנוטיות יוצרות מצב תודעה חלופי השונה באופן מהותי ממצב של מודעות רגילה. רוב המהופנטים מתארים מצב זה כמצב מהנה של ריכוז מוגבר.
בהיפנוזה, הלא-מודע (או התת-מודע) נהיה יותר נגיש ופתוח. לכן ניתן במצב זה לשתול ולהכניס ללא-מודע מה שאנחנו רוצים, וכך אפשר לגרום לבנאדם אשר נמצא תחת היפנוזה, לשנות את התנהגותו, את תחושתו ואת תפיסתו.
כלב חשאי
עלילה
ט.א.ף (טורבו אוכפי-חוק פרוותיים) הוא ארגון של סוכנות חשאית, הנלחם בארגון הרשע, א.ב.ד.ו.ן (ארגון בוזזים דורסים ונוקמים) בהנהגת ורמיניוס סנפטרפ, אשר הוא, ופושעים אחרים, רוצים להשתלט על כול העיר פטרופוליס. בראש ט.א.ף, יושב פרעוש בשם המברט דאמברוסקי. ממציא הטכנולוגיה של הארגון הוא פרופסור קזוויק. הסוכנים החשאיים המוצלחים ביותר של הארגון הם דאגלס פאפי וקיטי קאטסוול.
שיר פתיחה
בגרסה העברית מבצע את שיר הפתיחה דן קיזלר.
טבורית נטויה
טבורית נטויה (שם מדעי: Umbilicus intermedius) היא גאופיט רב-שנתי ממשפחת הטבוריתיים.
מאפיינים
עליה של הטבורית הרב-שנתית בשרניים, טרפם עגול והפטוטרת מתחברת אל העלה במרכזו. מרכז העלה שקוע, ומזכיר בצורתו טבור – מה שנתן לו את שמו המדעי והעברי.
הטבורית מצמיחה בסתו שושנת עלים, ובאביב מתפתחת עליה תפרחת דמוית שיבולת, שצבעה הופך תוך מספר שבועות לחום-אדום. חמשת עלי הכותרת מאוחים, ביניהם עשרה אבקנים המחוברים לכותרת. הפרי הוא חמש מפוחיות המכילות אלפי זרעי אבק המופצים עם הרוח.
משרעת תפוצתה של הטבורית הנטויה היא במערב האזור האירנו-טורני ובמזרח האזור הים-תיכוני. בארץ צומחת הטבורית הנטויה בחבל הים תיכוני ובספר המדבר. בעיקר צומחת הטבורית בסדקי קירות ובכיסי קרקע בסלעים. לעיתים צומחת הטבורית בחולות באזור השרון, בצל שיחים, במקומות בהם החול מיוצב וישנה כמות של רקבובית האוגרת מים בקרקע.
דפוס רוטציה
דפוס רוטציה או מכונת רוטציה הוא מכונת דפוס שבה הגלופה להדפסה מונחת מסביב לגליל. ההדפסה נעשית על גבי מצעים שונים, כגון נייר, קרטון ופלסטיק. המצע להדפסה מוזן בגיליונות בודדים או בגליל רציף, שממנו נחתכים הגיליונות לאחר ההדפסה. מכונות רוטציה גדולות נפוצות בהדפסתם של עיתונים.
היסטוריה
בשנת 1790 הגיש ויליאם ניקולסון בקשה לפטנט לדפוס רוטציה. ריצ'רד מארש הו המציא בשנת 1843 הדפסה באמצעות תוף מסתובב, ולאחר שכלולים אחדים נוצרה מכונת רוטציה בשנת 1846, ונרשם פטנט עליה בשנת 1847. בשנת 1853 הותקנה מכונת רוטציה בעיתון "הטיימס" בלונדון. בארצות הברית הותקנה מכונת רוטציה לראשונה בעיתון "בלטימור סאן".
כיום מקובלות שלושה שיטות דפוס במכונות רוטציה: אופסט, צילינדר (רוטוגרבורה) ופלקסוגרפיה (פלקסו).
פארק בלוויל
פארק בלוויל (בצרפתית: Parc de Belleville) הוא פארק הממוקם ברובע העשרים של פריז בירת צרפת.
הפארק ממוקם בין פארק דה בוט שומון לבין בית הקברות פר לשז.
תיאור הפארק
הפארק ממוקם בראש גבעת בלוויל, ובשיאו מגיע לגובה של 108 מטרים מעל פני הים. בפסגת הגבעה ממוקמת תצפית ממנה ניתן לראות את רחבי העיר. הפארק תוכנן על ידי האדריכל פרנסואה דבלוה (François Debulois ) ואדריכל הנוף פול ברישה (Paul Brichet) ונחנך בשנת 1988.
בפארק מזרקה שאורכה 100 מטרים, ומדשאה ששטחה כקילומטר רבוע. כמו כן בפארק ממוקם גן משחקים לילדים, שולחנות פינג פונג ותיאטרון פתוח.
בפארק ממוקם "בית האוויר" (Maison de l'Air) - מוזיאון הדן בזיהום האוויר.
מדי שנה, בחודש ספטמבר, נערכת בפארק תערוכת פרחים.
מדריך ההישרדות של נד
מדריך ההישרדות של נד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית אשר הופקה במקור לערוץ ניקלודאון בין השנים 2004 עד 2007 ומתמקדת בנד ביגבי ובחבריו סיימון וג'ניפר וחוויותיהם בחטיבת הביניים. הסדרה צולמה בארצות הברית ומשודרת בערוץ ניקלודאון ברחבי העולם.
עלילה
הסדרה עוקבת אחר חוויות בית הספר של נד ביגבי וחבריו הטובים ג'ניפר "מוז" מוזלי וסיימון "קוקי" נלסון קוק. בעקבות מגוון הסיטואציות השונות והמשונות אליהן נקלעים נד וחבריו בבית הספר, יוצר נד בעזרת חבריו את מדריך ההישרדות - אוסף של טיפים בעזרתם יוכלו לשרוד את בית הספר. כל פרק נוגע בנושא אחר, ובמהלכו נד מפתח הטיפים השונים בעקבות מה שקורה לדמויות. לאורך הפרק אנו צופים בדמויות מיישמות את הטיפים, ובהסתבכויות המשעשעות אליהן הן נקלעות.
העונה הראשונה מתרחשת בסמסטר הראשון של כיתה ז', העונה השנייה בסמסטר השני של כיתה ז' והעונה השלישית במהלך כיתה ח'.
אנדרטת רז'ב לחייל הסובייטי
אנדרטת רז'ב לחייל הסובייטי (ברוסית: Ржевский мемориал советскому солдату) היא מתחם זיכרון ליד הכפר חורושבו, נפת רז'בסקי, מחוז טבר שברוסיה. האנדרטה מוקדשת לזכרם של חיילים סובייטים שנפלו בקרבות ליד רז'ב בשנים 1942–1943, במהלך המלחמה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
בניית האנדרטה החלה בנובמבר 2018 והושלמה באפריל 2020. טקס הפתיחה נערך ב-30 ביוני 2020 בנוכחות נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
תיאור
האנדרטה ממוקמת 8 קילומטרים ממרכז רז'ב, בסמוך לכביש M-16, המחבר בין מוסקבה לריגה.
האובייקט המרכזי הוא פסל ברונזה של חייל, בגובה 25 מטרים. דמות החייל מועתקת מהדימוי קולקטיבי לדמות החייל, כפי שנראה מתצלומי ארכיון של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית, של חיילים שנלחמו תחת רז'ב. החייל עוטה שינל עם פפ"ש מונמך מימינו ונתמך על ידי מנופים היוצרים אשליה של פסל צף. על לוח שיש עם זר, נכתב באותיות מוזהבות שורות מהשיר "נהרגתי תחת רז'ב" מאת טברדובסקי - "נפלנו למען המולדת. אבל היא ניצלה."
המתחם כולל מוזיאון וביתן תערוכות. המוזיאון מצויד בציוד מולטימדיה שבעזרתו מבקרים יכולים להכיר את התצלומים, מכתבי החזית, סיפורים וזכרונותיהם של משתתפים הקרב על רז'ב. התכונה המיוחדת של המוזיאון היא רצפת הזכוכית דרכה ניתן לראות כלי נשק, קסדות, מחסניות, רימונים וחפצים אחרים שנמצאו על ידי משלחות חיפוש בסביבת האנדרטה.
באתר שמול הפסל נמצאת סמטה בגובה 55 מטר. קירות גרניט עם לוחות מתכת המכוסים בחלודה מלאכותית מונחים משני צידיה בצורת זיגזג. על גבי לוחות באורך 6 מטר מגולפים שמותיהם הידועים של 17,660 הנופלים בקרבות רז'ב-ויאזמסקי.
הדיוויזיה ה-102 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-102 (בגרמנית: 102. Infanterie-Division) הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
ג'בון איסט
ג'בון רומאריו איסט (באנגלית: Javon Romario East; נולד ב-22 במרץ 1995 בקינגסטון שבג'מייקה) הוא כדורגלן ג'מייקני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סנטוס דה גואפילס מליגת העל של קוסטה ריקה ובנבחרת ג'מייקה.
קריירת מועדונים
איסט החל את הקריירה המקצוענית שלו בפורטמור יונייטד מליגת העל הג'מייקנית, איתה זכה בשתי אליפויות. ב-1 ביולי 2019 הושאל לסנטוס דה גואפילס מליגת העל של קוסטה ריקה. ב-10 באוגוסט 2020 חתם בסן קרלוס מליגת העל של קוסטה ריקה. ב-31 בדצמבר 2020 חתם בסנטוס דה גואפילס באופן קבוע.
קריירה בינלאומית
ב-30 בינואר 2018 ערך איסט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ג'מייקה, בתיקו 2-2 נגד נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות. ב-18 בנובמבר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת גיאנה במסגרת ליגת האומות של CONCACAF. הוא היה אמור להשתתף במשחקי גביע הזהב 2021, אך בעקבות פציעה לא היה יכול להתייצב ובמקומו הוצב אנדרה גריי.
ש"ס ונציה
ש"ס ונציה הוא המהדורה המלאה הראשונה של התלמוד הבבלי, שנדפסה בוונציה על ידי דניאל בומברג בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג (1520–1523). בנוסף למשנה ולגמרא, כלולים במהדורה זו פירוש רש"י ותוספות. במהדורה זו גם נקבעה חלוקת התלמוד לדפים המשמשת עד היום. המהדורה נחשבת לנקייה יחסית משיבושי הצנזורה על ספרים עבריים.
המהדורה
עד להמצאת הדפוס באמצע המאה ה-15 נפוץ התלמוד בכתבי יד בלבד. ההדפסה החלקית הראשונה של התלמוד הודפסה בספרד בשנת 1482 ה'רמ"ב עם פירוש רש"י ובלי תוספות, אך בשל רדיפות האינקוויזיציה הספרדית ושריפת התלמוד באיטליה נותרו ממנה רק שרידים. בשנת ה'רמ"ד החלו האחים היהודים יהושע וגרשום שונצינו להדפיס באיטליה חלק ממסכתות התלמוד.
ארבעים שנה מאוחר יותר, בשנים ר"פ-רפ"ג, 1520 - 1523 הוציא לראשונה דניאל בומברג, ברישיון האפיפיור לאו העשירי, מהדורה מלאה של התלמוד הבבלי. בומברג היה מדפיס נוצרי שלא ידע עברית, אשר הקיף עצמו ביהודים מומרים ומלומדים שסייעו לו בהגהה ובהכנה לדפוס.
צורת הדף
מהדורה זו של בומברג היא שקבעה את עיצוב העמוד המקובל היום, שבו נוסח התלמוד במרכז העמוד, פירוש רש"י בצד הפנימי ופירוש התוספות בצד החיצוני. בנוסף לעיצוב העמוד שימר למעשה המדפיס לדורות את פירושי הפרשנים המקובלים ביותר אז, ובהם פירוש רבינו נסים, הרא"ש, ופירוש המשניות לרמב"ם. עם זאת, בומברג עצמו התבסס פעמים רבות על טפסים מדפוס האחים שונצינו, כך שצורת הדף ובחירת הפרשנים (חוץ מהרא"ש שהופיע רק בדפוס ונציה) הועתקו משם. מדפיסי שונצינו אף האשימוהו בהעתקה מדפוסם: "והנה מדפיסי ויניציאה העתיקו מהדפוס שלי ובזולתם שמו מאשר מצאו".
לא ידוע מהו כתב היד (או כתבי היד) בו השתמשו מדפיסי ונציה להעתקת טקסט התלמוד. מכיוון שהנוסח שונה מכל כתבי היד הידועים לנו כיום, מהווה דפוס ונציה עצמו "עד נוסח" לנוסח התלמוד.
צורתו הסופית של דף התלמוד המקובל נקבעה על ידי מדפיס נוצרי אחר מוונציה בשם מארקו אנטוניו יושטיניאן, שבשנים 1546-1551 הדפיס את התלמוד על בסיס מהדורת הדפוס השנייה של בומברג, והוסיף לה כלי עזר חשובים שחיבר הרב יהושע בועז, כגון ציון מראי מקום לצד פסוקי התורה המשולבים בטקסט התלמודי ("תורה אור"), הפניה לסוגיות מקבילות ("מסורת הש"ס"), וציון המסקנות שנפסקו להלכה ("עין משפט").
הצלחתו של בומברג לממן לראשונה מפעל רחב היקף של הדפסת התלמוד בשלמותו, נובעת ככל הנראה מהאפשרויות הכלכליות שעמדו בפניו ושהיו חסומות בפני מדפיסים יהודים כשונצינו. בומברג הדפיס בחייו מהדורה שנייה ושלישית - שלוש הוצאות ב-20 שנה.
לאחר הופעת המהדורה לא הופיעו מהדורות עם חידושים משמעותיים לאורך מאות שנים, וכל 64 המהדורות שנדפסו (חלקן לא שלמות), עד להופעת ש"ס וילנא בסוף המאה ה-19, התבססו עליו, אך בחלקן שורבבו טעויות חדשות וברובן היו השמטות הצנזורה.
כיום קיימים רק 14 סטים ידועים של מהדורה זו, אחד מהם נרכש בסוף 2015 בידי איש העסקים והאספן הניו יורקי לאון בלאק בסכום של למעלה מ-9 מיליון דולר
חנה חר"ג צונץ
חנה חר"ג צונץ (1915–2007) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית, ילידת גרמניה. צונץ נחשבת לאחת ממייסדות תחום הקרמיקה בישראל.
ביוגרפיה
חנה צונץ נולדה בהמבורג, גרמניה, בשנת 1915 למשפחה דתית-אורתודוקסית וציונית. אביה היה רופא שיניים ובבית המשפחה פעל גן ילדים עברי.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-20 למדה צונץ חינוך, מוזיקה ואמנות בהמבורג. בין היתר למדה תולדות האמנות אצל ארווין פנופסקי. במקביל ללימודיה שימשה צונץ כמדריכה בתנועת הנוער "ברית הנוער". מאוחר יותר למדה צורפות ואריגה בבית הספר "ריימן" בברלין. את ניסיונה בקרמיקה רכשה לראשונה אצל הקדר זיגפריד מלר (Siegfried Möller) בכפר קופר מילה (Kupfermühle) בגרמניה, אולם נאלצה להפסיק את לימודיה שם בגלל יהדותה. בנוסף, למדה טכנולוגיה קרמית בטפליצה שבצ'כוסלובקיה, שהיה אחד ממרכזי הקדרות המסורתיים הידועים באירופה באותה עת.
ב-21 במרץ 1940, לאחר שנמלטה מאירופה לאנגליה, עלתה לארץ ישראל. בתחילה התיישבה בתל אביב, אולם עקרה לירושלים, שם עבדה שנתיים בסטודיו של הדוויג גרוסמן. באותה עת לימדה ב"בית הספר לחינוך פרוגרסיבי" של דבורה קאלן וייסדה בית מלאכה בבית ג'אלא לייצור פינג'אנים מקרמיקה, בו שיתפה פעולה עם קדרים ערבים.
כבר מראשית עשייתה הקרמית בארץ-ישראל, השתמשה צונץ, כמו גרוסמן, בחומר מקומי במקום בחומר מיובא. בנוסף, הייתה הראשונה שהשתמשה בארץ ישראל באבנית (Stoneware) מקומית, שהכילה חומר מעבר הירדן שעורבב עם חומר מקומי שהתגלה בסקרים על ידי צונץ, גרוסמן ואחרים במוצא.
בשנת 1943 עברה לחיפה. בתחילה שימשה כמנהלת הטכנית של חברת "קונס-קראמיק" (Kühns Ceramics), אולם בשנת 1944 פרשה ופתחה סטודיו פרטי לקרמיקה. על אף שהתרכזה ביצירה עצמאית בסטודיו, הייתה צונץ שותפה להקמה של מספר מיזמים תעשייתיים וחינוכיים. בשנת 1946, לדוגמה, הקימה מחלקה לציור על קרמיקה תעשייתית. במסגרת זו הכשירה עובדים ואף יצרה דגמים לביצוע. בשנת 1948 הקימה בית מלאכה לקרמיקה בכפר הנוער כפר בתיה ובשנים 1951-1949, לאחר מלחמת העצמאות, עסקה בשיקום חיילים עיוורים ביחד עם רופא עיניים מבית החולים רמב"ם בשם פרופ' מייכלסון.
הייתה נשואה לאורי חר"ג (1901-1993), יליד פולין. בתה היא מיכל אלון, גם היא אמנית קרמיקה.
יצירתה
יצירתה של חר"ג צונץ מאופיינת בשימוש בחומרים מקומיים. מרבית עבודותיה נעשו בשימוש באובניים, אולם היא יצרה גם עבודות בעלות אופי ארכיטקטוני. על אף השימוש העקבי בחומר מקומי, יצירותיה של צונץ נבדלות מן הקו הארכאולוגי שיצרה הדוויג גרוסמן או מן העיטור האוריינטלי של חוה סמואל. צורות הכלים שיצרה הושפעו מן המודרניזם האירופי, בהימנעות מעיטור ובקו האורגני שלהן והן עושים שימוש בחיפוי של טרה סיגילטה או גלזורות.
פפנוטי צ'בישב
פפנוטי צ'בישב נולד ב-16 במאי 1821 בכפר אוֹקָטובו (Окатово) במחוז קלוגה ברוסיה. בשנת 1837 החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, וסיים את לימודיו כעבור מספר שנים. בשנת 1850 מונה לפרופסור באוניברסיטת סנקט פטרבורג, ושימש בתפקיד זה עד סוף חייו.
צ'בישב היה תלמידו של ניקולאי בראשמן, והמפורסם ביותר מבין תלמידיו הוא אנדריי מרקוב.
אי שוויון זה שימש בהוכחת חוק המספרים הגדולים.
בנוסף, הוא ידוע בכך שהוכיח לראשונה כי כמות הראשוניים מתחת למספר נתון x היא מסדר גודל של x חלקי הלוגריתם הטבעי של x (גרסה חלשה של משפט המספרים הראשוניים).
למעשה, החסמים שלו היו מספיק חזקים ואפשרו לו להוכיח לראשונה את משפט ברטראן-צ'בישב.
בתחום האלקטרוניקה ועיבוד האותות, מסנני צ'בישב הם משפחה של מסננים (פילטרים) אלקטרוניים, הקרויים על שמו. גם פולינומי צ'בישב נקראים על שמו.
נשיקות נסתרות (סרט)
נשיקות נסתרות הוא סרט דרמה-להט"ב צרפתי משנת 2016, בבימויו של דידייה ביבל. הסרט עוסק בתהליך היציאה מהארון של שני נערים הומוסקסואליים.
עלילה
נתן, בן יחיד ונער מתבגר בארון, עובר דירה יחד עם אביו סטפן עקב מעברו לבית ספר חדש.
במסיבת בית ספר נתן מנשק ילד - לואי, הומוסקסואל בארון הנמצא בחברות עם לורה. מישהו מצליח לצלם אותם ולשתף את התמונה, ועד מהרה כל בית הספר מודע לנשיקה ומתחיל להציק לנתן. עם זאת, אף אחד מהתלמידים לא מצליח לזהות את פניו של הבן השני עקב זווית הצילום.
סטפן, אביו של נתן, מגלה את התמונה ונודע לכך שבנו הומו, ומערכת היחסים הקרובה שהייתה בין האב והבן מתקררת והם נעשים מרוחקים. אך, לאחר שחבריו לכיתה מציקים ותוקפים אותו, אביו חוזר בו, מבין שטעה ומתחיל לעודד אותו להיות הוא עצמו בלי להקשיב למה שאחרים אומרים.
טריסטן, מורה לאנגלית בבית הספר, מבחינה בכך שמציקים לנתן ומפציר במורה שלו למתמטיקה, קתרין, לסבית שלא סיפרה זאת לתלמידיה - לסייע לו, אך היא מסרבת. נתן נפגש שוב עם לואי ומביע את רצונו שהם יהיו ביחד, לואי דוחה אותו וטוען שהוא אינו גיי. הוא עוזב בכעס ופונה הביתה, שם הוא מבלה בשיזוף בבריכה עם חברתו לורה.
לאחר שיעור ספורט, בחדר ההלבשה, נתן מקבל מכות מחבריו לכיתה. לואי נוכח במקום, אך במקום לעזור לנתן - מצטרף לשאר הבנים ותוקף אותו. מאוחר יותר, בעת שלואי וחברתו לורה נמצאים בביתו, היא מכלה לו שהיא זו שצילמה את התמונה. לואי מכחיש את היותו גיי, ומאשים את נתן שדחף אותו לעשות זאת.
במהלך שיעור מתמטיקה קתרין מבחינה בפצעיו של נתן, ומבינה שהותקף בידי חבריו. בתגובה, היא מתחילה לספר על ילדה שנמשכה לבנות ולא לבנים, והוטרדה על כך. בסוף יום הלימודים, קתרין נאספת על ידי חברתה והשתיים מתנשקות לעיני התלמידים - אשר מגלים לראשונה שהיא לסבית. הסיפור נותן השראה לנתן לעמוד מול הבריונים, אך כשהוא מנסה לנשק את לואי מול כולם הוא נדחה עלי ידו במרירות.
אמו של לואי, קורין, משתמשת במחשב הנייד של בנה ומגלה שהוא צופה בפורנוגרפיה הומוסקסואלית. היא מספרת זאת לבעלה, ברונו, אשר מתנגד להיותו הומו. כשלואי חוזר מבית הספר הם מענישים אותו ומחרימים לו את הטלפון הנייד והמחשב, ומסרבים לאפשר לו ללכת לבית הספר בימים הקרובים. בינתיים, קתרין וטריסטן מתחננים בפני המנהל להגן על נתן וכל תלמיד להט"ב בבית הספר, אך זאת ללא הועיל. כעבור כמה ימים לואי מתנצל בפני הוריו, ומבטיח שהוא אינו הומו. הם מחליטים להחזיר את הטלפון שלו, אך מגלים שהוא שוב משקר -ומחליטים להתעלם ממנו מעכשיו.
לואי בורח מהבית ונפגש עם לורה, ומבקש ממנה כסף כיוון שהוא מעוניין לעזוב את בית הוריו. היא מבינה שהוא הומו, ובורחת שבורת לב. עם זאת, לורה מספרת זאת לנתן - והוא יוצא יחד עם אביו לחיפוש אחר לואי, אשר מוצאים אותו על גג בניין, שוקל להתאבד. הם מצילים אותו, ושני החברים מתאחדים ומתחבקים. נתן לוקח את לואי לביתו, שם הם ישנים יחדיו.
למחרת, סטפן קורא להוריו של לואי ואביו בא לקחת אותו. סטפן מנסה לדבר עם אביו של לואי על מה שקרה, אך הוא נסער ודורש מלואי להגיע אליו מיד. לואי ואביו עוזבים לאחר שלואי מרגיע את נתן ואומר שהוא יהיה בסדר.
כשלואי מגיע הביתה אביו נועל אותו בחדרו, ואומר לאשתו שעליה לסמוך עליו. עם זאת, היא נראית לא בטוחה לגבי הדרך שבה הם מתייחסים ללואי. לאחר שקורין מוצאת סט תמונות של לואי ואחיו הקטן היא מחליטה לפרוץ את דלתו של לואי, היא מתנצלת על שאסרה אותו ועוזבת את הבית עם לואי ובנה הקטן. היא נפגשת עם אביו במשרדו, ואומרת לו שהוא לא יכול להמשיך להעניש את לואי בגלל מי שהוא. ברונו כועס ומנסה לנסביר שהוא רק דואג ללואי ורוצה להגן עליו. לדבריו, לואי ניסה להתאבד מכיוון שהוא הומו. היא מתקנת אותו ואומרת שהוא עשה את זה כי הם לא קיבלו אותו וכי הם חשבו שהוא לא נורמלי, ומחליטה לעזוב את בעלה.
קורין ושני בניה עוברים לדירה חדשה בעיר אחרת. לואי נשאר בקשר עם לורה ונתן, וזמן קצר לאחר מכן, הם הולכים יחד לתחנת הרכבת על לקבל אותו - כשהוא מגיע למשחק האגרוף הקרוב שלו בו הוא משתתף. לואי חולק נשיקה עם נתן, ולאחר שעובר אורח מעיר על הנשיקה שלהם - לורה מספרת להם כמה יפים ביחד.
רגע לפני הכניסה לתחרות האגרוף, לואי מחליט שהוא לא רוצה להשתתף. סטפן מדבר איתו, ושואל אותו אם הוא אוהב אגרוף רק בגלל אביו או בגלל עצמו, ואומר שלא משנה מה תהיה התשובה - אם הוא מחליט לפרוש זה חייב להיות ללא חרטה, ולבסוף מחליט לואי להשתתף בתחרות. הסיבוב הראשון הולך גרוע ויריבו של לואי מנצח. לאחר מכן, אביו מופיע בקהל על מנת לראות אותו - ומעניק ללואי עידוד. לבסוף הוא מנצח במשחק, אך אביו עוזב את האולם לפני סיום המשחק.
לאחר המשחק לואי יוצא מהאולם ורץ במהירות בניסיון לתפוס אביו. הוא מודה לו ואומר שהגיע לניצחון בזכותו, ומבקש ממנו להישאר ולחגוג איתו ועם שאר המשפחה והחברים. לואי שואל אותו האם הוא גאה בו, אך אביו שותק ולבסוף נוסע בלי להשאיר תשובה. לואי נותר נסער, וסטפן מוצא אותו ומנחם אותו באומרו שאביו זקוק לעוד קצת זמן.
פובידל
פובידל (בצ'כית: povidla, בפולנית: powidła או 'powidło, בגרמנית: Pflaumenmus) היא מרקחת סמיכה העשויה שזיפים. המרקחת הסמיכה (המכונה בגרמנית "פירה שזיפים") עשויה משזיפים בלבד, ללא תוספת סוכר.
המרקחת נעשית על ידי בישול ארוך (מספר שעות) בטמפרטורה נמוכה של שזיפים בשלים. המרקחת מוכנה לרוב משזיפים הנקטפים בשלהי הסתיו או ראשית החורף, לאחר מספר קרות בהן הטמפרטורות הנמוכות מגבירות את מתיקות הפירות (בדומה ליין קרח).
באוסטריה ובבוהמיה משמשת המרקחת לייצור "עוגת פובידל", למילוי כופתאות מאודות המכונות גרמקנודל, ולמריחה על "בוכטלן" (לחם אופייני למטבח האוסטרי).
פובידל בהלכה
הפובידל מוזכר בדברי הרמ"א בהגהותיו על השולחן ערוך בנוגע לשאלה מה מברכים על פרי שאיבד את צורתו. האם ברכת בורא פרי העץ או ברכת שהכל:
הפובידל נזכר גם בדיני שביעית בשאלה האם מותר לעשות ריבה מפירות שביעית. וכך כותב החזון איש:
TBF אוונג'ר
גראמן TBF אוונג'ר (באנגלית: TBF Avenger או TBM Avenger הוא מטוס שיוצר על ידי חברת ג'נרל מוטורס) הוא מפציץ טורפדו שתוכנן תחילה לשימוש בשביל הצי האמריקני וחיל הנחתים האמריקני אך במשך השנים נעשה בו שימוש בצבאות רבים ברחבי העולם. האוונג'ר נכנס לראשונה לשירות בארצות הברית בשנת 1942 והקרב הראשון שהשתתף בו היה קרב מידוויי.
תכנון ופיתוח
מטוס הדאגלס TBD דבסטייטור (TBD Devastator) שהוכנס לשירות ב-1935 ושימש כמפציץ הטורפדו העיקרי של הצי, נחשב למיושן בשנת 1939. באותה שנה, הגישו חברות רבות הצעות לפיתוח מפציץ טורפדו חדש. לבסוף נבחר דגם ה-TBF של חברת גראמן להחליף את מטוס הדבסטייטור. מתכנן המטוס החדש היה לירוי גראמן והאב טיפוס הראשון נקרא XTBF-1. אחד משני אבי הטיפוס הראשונים התרסק ליד העיירה ברנטאוד שבניו יורק, למרות זאת ייצור המטוס נמשך במרץ.
מטוס האוונג'ר היה מפציץ הטורפדו הראשון של גראמן והמטוס החד-מנועי הכבד ביותר שיוצר במלחמת העולם השנייה. במטוס שולב מנגנון חדשני שאפשר את התכנסות הכנף ונועד לנצל בצורה מרבית את שטח האחסון של נושאות מטוסים. שני מטוסיה האחרים של גראמן שיוצרו מאוחר יותר, ה-F4F ויילדקט וה-F-6F הלקט, כללו גם הם מנגנון דומה. מנוע המטוס היה הרייט R-2600 וצוות המטוס כלל שלושה אנשי צוות: טייס, תותחן שמפעיל את צריח התותח, ואיש קשר. ציוד הרדיו היה מאחורי תא הטייס והיה עצום בגודלו בהתחשב בסטנדרטים של ימינו.
היסטוריה מבצעית
ב-7 בדצמבר 1941 קיימה חברת גראמן טקס לכבוד פתיחתו של מפעל חדש ובמהלכו הוצג לראשונה לציבור הרחב מטוס ה-TBF אוונג'ר. בצירוף מקרים, הפציץ הצי הקיסרי היפני את פרל הארבור באותו היום וארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה.
עד יוני 1942 הספיק הצי האמריקני לקבל אספקה של למעלה מ-100 מטוסי אוונג'ר. שישה מהמטוסים מדגם TBF-1 נמצאו באטול מידוויי כחלק מטייסת מפציצים שלקחה חלק בקרב מידוויי. המטוסים בטייסת סבלו מאבדות כבדות אולם הצליחו להדוף את מטוסי הקרב היפנים ואפשרו למפציצי הצלילה האמריקנים לפגוע בספינות האויב.
כחודש לאחר מכן, ב-24 באוגוסט 1942, בקרב איי שלמה המזרחיים, הצליחו 24 מטוסי אוונג'ר להטביע נושאת מטוסים יפנית ולהפיל מפציץ צלילה אחד. שבעה מטוסי אוונג'ר הופלו באותו קרב. חודשים ספורים לאחר מכן, בעת הקרב הימי על גוודלקנל סייעו מטוסי אוונג'ר בהטבעת אוניית מערכה יפנית. האוונג'רים גם מילאו חלק משמעותי בהטבעת אוניית המערכה יאמטו ואוניית המערכה מוסאשי, שתי אוניות מערכה מסדרת יאמטו. מלבד תפקידם המסורתי של המפציצים בהפצצת ספינות אויב, מפציצי האוונג'ר נודעו במיוחד ביעילותם נגד צוללות, ובמהלך המלחמה היו אחראים להטבעתם של כ-30 צוללות אויב.
לאחר שיוצרו כמה מאות מטוסי אוונג'ר מדגם TBF-1 החל ייצור של דגם TBF-1C המתקדם יותר. שינויים שנעשו בדגם החדש הביאו להכפלת טווח הטיסה של האוונג'רים.
ב-1943 החלה חברת גראמן להוציא אט אט את האוונג'רים מייצור לטובת ייצור מטוס הקרב F-6F הלקט החדש. המשך ייצור ופיתוח האוונג'רים עבר לידי חברת ג'נרל מוטורס שבתורה שינתה את שמו של המטוס ל-TBM. החל מאמצע 1944 החלה ג'נרל מוטורס לייצר את דגם ה-TBM-3 שהיה בעל כוח מנוע חזק יותר והותאם לנשיאת מכל דלק ניתקים ורקטות. דגם זה הוא הנפוץ ביותר מבין דגמי האוונג'ר השונים. אף על פי כן, מעט מאוד מטוסי TBM-3 הספיקו לקחת חלק פעיל במלחמת העולם השנייה טרם סיומה.
חוּץ מארצות הברית, שתי מדינות נוספות, בריטניה וניו זילנד, הפעילו מטוסי אוונג'ר במהלך המלחמה. בצי המלכותי הבריטי קיבלו האוונג'רים תחילה את השם טרפון (Tarpon) אולם בהמשך הוחזר שמם המקורי. חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי עשה שימוש באוונג'רים בעיקר למשימות הפצצה שיצאו מבסיסים בדרום האוקיינוס השקט. ב-1945 נעשה בניו זילנד שימוש חלוצי באוונג'רים לצורך פיזור חומרי דישון מהאוויר על שדות חקלאים במטרה להגדיל את התפוקה. הניסויים זכו להצלחה רבה והשיטה אומצה ברחבי העולם.
לאחר המלחמה, רכש הצי המלכותי הקנדי מידי הצי האמריקני 125 מטוסי אוונג'ר מדגם TBM-3E. המטוסים נרכשו בין השנים 1950 ל-1952 ושודרגו על מנת להתאימם בצורה טובה יותר ללחימה נגד צוללות. ב-1957 הוחלפו האוונג'רים בצי המלכותי במטוס ה-S-2 טראקר והוסבו לצורך משימות אימונים. ביולי 1960 הוציא הצי המלכותי את האוונג'רים מכלל שימוש.
חימוש
מקלעים פצצות
שירות המבחן לנוער
שירות המבחן לנוער הוא שירות חברתי טיפולי חינוכי הפועל כשירות ארצי במסגרת האגף לנוער, צעירים ושירותי תקון במשרד הרווחה והביטחון החברתי.
ייחודו של שירות המבחן לנוער הוא באוכלוסייה המופנית אליו והשימוש בסמכות ככלי טיפולי. שרות המבחן לנוער הוא חלק ממערכת הפיקוח והסדר החברתי, העוסקים בנוער עובר חוק. היא כוללת גם את מחלק הנוער של המשטרה, כחושף את העבירות וחוקר את החשודים, את התביעה המעמידה אותם לדין, ואת בית המשפט לנוער, בו נדונה האשמה ומוכרע הדין. ברוב מדינות המערב קיימת התייחסות מיוחדת לקטינים עוברי חוק. קציני המבחן לנוער מסייעים לבית המשפט בבואו לבחון את ההיבט האישי והשיקומי של הקטין. אך בעוד שברוב המדינות ממוקמים קציני המבחן במסגרת המערכת המשפטית, בארץ פועל שירות המבחן לנוער במסגרת משרד הרווחה והביטחון החברתי הממונה על הספקת השירותים החברתיים לאוכלוסייה הנזקקת. עובדה זו מציינת את הדגש המיוחד שניתן להיבט החינוכי-טיפולי-שיקומי בהתייחסות לקטין עובר החוק.
בהמשך למגמה זו נקבע, כי ההכשרה המקצועית של קצין המבחן היא עבודה סוציאלית. מטרות העבודה הסוציאלית ועקרונות פעולתה מנחים את עבודת שירות המבחן לנוער. הטיפול בקטינים עוברי חוק בשירות המבחן לנוער נעשה על בסיס חוק הנוער "שפיטה ענישה ודרכי טיפול" תשל"א – 1971. חוק זה נותן ביטוי לעמדה חברתית לפיה התנהגות מנוגדת לחוק אצל בני נוער היא במידה רבה תוצאה של קשיים ומצוקות אישיות, משפחתיות או חברתיות. חובתם של באי כוח החברה לאתר את הקושי והמצוקה של הקטינים הללו, לפעול כדי לסייע להם להתמודד עם בעיותיהם, לעשות את המיטב כדי להחזירם למסלול תפקודי תקין, ולספק להם את הכלים להתפתחות תקינה.
רקע היסטורי
ההשקפה היסודית של שיטת המבחן הייתה קיימת זמן רב לפני שהוכר המבחן כשיטה לשיפוט עבריינים. רישומים שנמצאו מעידים כי בספרד במאה ה 16 ובארצות הברית במאה ה 18 השתמשו במונח מבחן לגבי שיפוט אדם לתקופת ניסיון. נראה איפה ששיטת המבחן של היום היא גלגול מודרני של רעיון ישן.
עקרונות המבחן
Probation, בתרגום מאנגלית מבחן, משמעו מתן תקופת ניסיון לאדם שנמצא אשם בדין, תקופה בה יעמוד בפיקוח קצין מבחן וייעזר בהדרכתו. צו המבחן ניתן על ידי בית משפט, על יסוד הערכה פסיכו-סוציאלית הכלולה בתסקיר קצין מבחן לתקופה הנראית דרושה למטרות הטיפול, בין שישה חודשים עד שלוש שנים. מתן הצו מותנה בהסכמתו של האדם להימצא בפיקוחו של קצין מבחן שכן המבחן אינו עונש אלא דרך של טיפול. כאשר המבחן אינו עולה יפה, ניתן לחדש את הדיון המשפטי ביוזמת קצין המבחן.
גבעת חרסינה
גִּבְעַת חַרְסִינָה (שם רשמי רָמַת מַמְרֵא) היא שכונה עירונית בצפון קריית ארבע, מזרחית ובסמוך לעיר חברון. החלטה רשמית להקימה התקבלה ב-1979 ותושבים ראשונים החלו לאכלסה ב-1983. השכונה נחשבת לשכונת המגורים היהודית הגבוהה ביותר בארץ ישראל המערבית, כאלף מטר מעל פני הים.
מקור השם
גבעת חרסינה נקראת על שמו של אל"ם אהרן חרסינה (1906–1999), ראש מחלקת הגנה מרחבית במטכ"ל ב-1968. הרמטכ"ל דאז יצחק רבין, האלוף רחבעם זאבי ומפקדים נוספים ערכו סיור מסביב לחברון ודנו היכן למקם את היישוב החדש קריית ארבע, שעמדו להקים ליהודים, במקום לאפשר להם לגור בתוככי חברון. כל אחד מהמשתתפים הציע גבעה או הר שולטים אחרים וסימן את הצעתו על המפה ולידה חתם את שמו. אל"ם אהרן חרסינה סימן את הצעתו למקם את קריית ארבע על הגבעה הספציפית הזו, הגבוהה באזור, כאלף מטר מעל פני הים ומאז היא נקראת "גבעת חרסינה". הצעת חרסינה התקבלה תחילה על ידי שלטונות צה"ל, אולם המתנחלים דחו אותה בשל ריחוקה היחסי ממערת המכפלה. ישנה גרסה נוספת של המתיישבים (שנאמרה מפי מייסדי השכונה בחגיגות ההקמה), שהשם שנבחר הוא לאור ריבוי החרסים העתיקים באזור על הגבעה.
בנסיבות אלה, כאשר הקמת קריית ארבע החלה ב-1971, זה אירע על גבעות דרומיות יותר. גבעת חרסינה עצמה הוכרזה אותה עת שטח צבאי סגור ויועדה להתרחבות עתידית של הקריה. בהמשך אכן הורחבה קריית ארבע צפונה, כך שגבעת חרסינה הפכה לחלק ממנה.
השם הרשמי שנקבע לשכונה היה רמת ממרא, בגלל גובהה המרשים ומשום קרבתה, כקילומטר אחד בלבד, אל האתר ההיסטורי אלוני ממרא, המזוהה כמקום שבו אירח אברהם אבינו את המלאכים. השם גם תאם את הרעיון שעלה בערך באותה תקופה, לכנות את הגבעות סביב חברון על פי שמות בני בריתו של אברהם במלחמתו בארבעת המלכים: ענר, אשכול וממרא.
היסטוריה
היישוב בגבעת חרסינה החל את דרכו באוגוסט 1976, כהתנחלות בלתי חוקית. כמאה מתושבי קריית ארבע, בראשות הרבנית מרים לוינגר הקימו על ההר הגבוה ביותר בסביבתם מספר מבנים זמניים ולידם שלט – "מדרשה ללימודי ארץ ישראל". השטח היה ריק לחלוטין, אדמת טרשים, וייעודו כבר נקבע כאמור, ב-1971, כחמש שנים קודם לכן, בדיוק למטרה זו. למרות זאת, המתנחלים פונו מהמקום וכך שב ואירע מספר פעמים.
מתנחלי קריית ארבע לא נואשו על אף הפינויים. הם עלו שוב ושוב, עד שב-1979 החליטה הממשלה רשמית על הקמת שכונה יהודית במקום. עבודות הכשרת הקרקע החלו ב-1 בינואר 1980 ובעקבות זאת הגישו 23 מערביי חברון, בראשות ראש עיריית חברון דאז פאהד קוואסמה עתירה לבג"ץ כנגד העבודות, בטענה כי מדובר באדמה פרטית שלהם. ב-19 בפברואר 1980 נדחתה העתירה והעבודות נמשכו כסדרן.
ב-30 ביוני 2016 חדר מחבל פלסטיני אל השכונה, פרץ לאחד הבתים ורצח בדקירות סכין את הלל יפה אריאל, נערה בת 13.5, בשנתה. הוא נהרג זמן קצר לאחר הרצח בקרב יריות עם כיתת הכוננות של קריית ארבע.
גבעת חרסינה כיום
הבתים הראשונים בשכונה אוכלסו בשנת 1983 וכיום גרות בה מעל 500 משפחות. יש בה עשרה בתי כנסת, ארבעה מעונות יום, שישה גני ילדים, בית ספר יסודי אחד, חטיבת ביניים, ישיבה תיכונית (ישיבה תיכונית קריית ארבע), כולל אברכים לדיינות ועוד מבני ומוסדות ציבור. בנוסף קיים בה יקב נח, חוות סוסים ועוד. הבנייה למגורים בגבעת חרסינה היא בדרך כלל בנייה פרטית והיא נחשבת לשכונת וילות. נכון ל-2018 מקימים בה עוד 25 מבנים בני 3 קומות, עם 6 יחידות דיור בכל מבנה.
הרפובליקה של מרילנד
הרפובליקה של מרילנד (ידועה גם כ"המדינה העצמאית של מרילנד") הייתה מדינת אפרו-אמריקאים קטנה באפריקה שהתקיימה מ-1854 עד 1857 ואז אוחדה עם המדינה שהיא כיום ליבריה.
היסטוריה
בדצמבר 1831 הקציב בית הנבחרים של מדינת מרילנד כ-10,000 דולרים במשך 26 שנים על מנת להעביר שחורים חופשיים ועבדים לשעבר מארצות הברית לאפריקה, ליישום מטרה זו נבחרה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד.
ההתיישבות של כף פלמס
במקור הייתה תנועת ההתיישבות של מרילנד סניף של תנועת ההתיישבות האמריקנית שייסדה את ליבריה ב-1822. תנועת ההתיישבות של מרילנד החליטה להקים בעצמה התיישבות חדשה שתוכל לקלוט את המהגרים מתחומה. האזור הראשון שיושב היה כף פלמס (הנקודה הדרום מערבית ביותר בחציה הצפוני של אפריקה), ב-1834, שהייתה מעט דרומית משאר ליבריה. הכף הוא חצי אי קטן וסלעי המחובר ליבשת במצר חולי. מערבית לכף וצמוד אליו נשפך הנהר הופמן (Hoffman) לים. 21 קילומטרים מזרחית לכף נשפך הנהר קוולה (Cavalla), המהווה את הגבול בין ליבריה לחוף השנהב, לאוקיינוס האטלנטי. הכף מסמן את הגבול המערבי של מפרץ גינאה, על פי ההגדרה של הארגון הבינלאומי להידרולוגיה (IHO ראשי תיבות של International Hydrographic Organisation).
מרבית המתיישבים היו עבדים אפרו-אמריקאים משוחררים ואפרו-אמריקאים שנולדו חופשיים בעיקר ממדינת מרילנד. המושבה נקראה מרילנד באפריקה (וגם "מרילנד בליבריה") ב-12 בפברואר 1834.
ג'ון בראון רוסוורם
ב-1836 המושבה מינתה את המושל השחור הראשון, ג'ון בראון רוסוורם (John Brown Russwurm) (1851-1799), שנותר מושל עד מותו. רוסוורם עודד הגירה של אפרו-אמריקאים למרילנד ותמך בחקלאות ובסחר. הוא החל את הקריירה שלו כמזכיר המושבות של תנועת ההתיישבות האמריקנית בין 1830 ל-1834. הוא עבד גם כעורך העיתון "ליבריה הרלד" ("Liberia Herald"), אם כי התפטר ממשרה זו ב-1835 במחאה על מדיניות ההתיישבות האמריקנית.
ב-1838 התאחדו ההתיישבויות האמריקנית-אפריקנית האחרות על החוף המערבי של אפריקה ויצרו את חבר המדינות של ליבריה, שהכריזה על עצמאותה ב-1847. עם זאת, המושבה מרילנד בליבריה נותרה עצמאית, שכן חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד רצתה לשמור על מונופול המסחר באזור. ב-2 בפברואר 1841 הוענק למושבה מעמד של מדינה והיא הפכה למדינת מרילנד. ב-1847 הדפיסה חברת ההתיישבות של מדינת מרילנד את "החוקה והחוקים של מרילנד בליבריה", המבוססת על חוקת ארצות הברית.
הצהרת העצמאות והסיפוח על ידי ליבריה
ב-29 במאי 1854 הכריזה מדינת מרילנד על עצמאותה כ"מרילנד בליבריה" (וגם כרפובליקה של מרילנד), כשהעיירה הרפר נבחרה כבירה. המדינה השתרעה לאורך החוף בין העיירה גרנד קס (Grand Cess) ונהר סן פדרו (San Pedro). אך המדינה החדשה שרדה שלוש שנים בלבד כמדינה עצמאית.
זמן קצר אחר כך תקפו לוחמים מהשבטים המקומיים של הקרו והגרבו את מדינת מרילנד כגמול על הפגיעה בסחר בעבדים. כיוון שלא הייתה מסוגלת להגן על עצמה פנתה מרילנד לליבריה, שכנתה החזקה יותר, בבקשת עזרה. נשיא ליבריה ג'וזף ג'נקינס רוברטס שלח סיוע צבאי, והברית של הכוחות של מרילנד והמיליצה הליברית הדפו בהצלחה את בני השבטים המקומיים. עם זאת היה ברור כי הרפובליקה של מרילנד לא תוכל לשרוד כמדינה עצמאית, ב-18 במרץ 1857 סופחה מרילנד לליבריה והפכה למחוז מרילנד.
מבצע אל-אנפאל
מבצע אל-אנפאל (בערבית: حملة الأنفال; תעתיק מדויק: חמלת אל-אנפאל) היה מבצע צבאי, שהובילה ממשלת הבעת' העיראקית בשלהי מלחמת איראן–עיראק, בין השנים 1986–1989, נגד הכורדים בצפון המדינה. למבצע היו שתי מטרות מרכזיות: האחת, דיכוי קבוצות המורדים הכורדים ושאיפתם לביסוס אוטונומיה לאומית כורדית. השנייה, המשך תהליך שיערוב האוכלוסייה שהחל ממשל הבעת' עוד באמצע שנות ה-70. מי שהיה אמון על ניהול המבצע היה עלי חסן אל-מג'יד, זאת בהוראת בן דודו, נשיא עיראק סדאם חוסיין. במהלך הלחימה, ועל רקע השימוש הנרחב שעשה בנשק כימי, קיבל אל-מג'יד את הכינוי "עלי הכימי". שם הקוד שניתן למבצע, "אל-אנפאל" (מילולית: השלל) מקורו בסורת אל-אנפאל הסורה השמינית בקוראן, העוסקת בדיני חלוקת שלל במלחמה והוא מספק מעין "בסיס מוסרי-חוקי" לצעדים שנקטו על-ידי המשטר. המבצע כלל שימוש נרחב בנשק כימי, הפצצות ארטילריות, לוחמת גרילה בהרים ושינוע של קהילות כורדיות שלמות למחנות ריכוז שנבנו על-ידי המשטר. תושבים כורדים רבים גורשו מבתיהם במהלך הלחימה, רבים נוספים נהרגו, ביניהם מורדים כורדים, וכן עשרות אלפי אזרחים בהם נשים וילדים. מספר מדויק של ההרוגים אינו בנמצא אך לפי הערכות שונות מספרם נע בין 150,000–200,000. נוסף אליהם ניתן למנות 100,000 נעדרים. המבצע מהווה מרכיב חשוב בזיכרון הקולקטיבי ובזהות הכורדית בעיראק, וגורמים שונים משורות הכורדים בעיראק פעלו משך שנים לקבל הכרה במבצע כרצח עם שביצע בהם המשטר. לימים הכירו נורווגיה, דרום קוריאה ובריטניה באירועים כרצח עם.
הגורמים למבצע
במשך שנים התנהל בין איראן לעיראק סכסוך על חלוקת משאבי הטבע והגבולות החוצצים ביניהן. סכסוך זה ביסס את התמיכה והחסות האיראנית במורדים הכורדים בעיראק. בשנת 1975 הסתיים הסכסוך משחתמו שתי המדינות על הסכם שלום. אחד התנאים שהציבה עיראק לחתימת ההסכם היה התחייבות איראנית לסיום התמיכה בכורדים. ואכן כך היה: בתוך 48 שעות מרגע חתימת ההסכם, חזרה בה איראן בהצהרה פומבית מהתמיכה בכורדים, דבר שהותיר את האחרונים מוחלשים וחסרי חסות. באותה השנה, קמה בדמשק מפלגה כורדית חדשה – PUK (האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן), שהיוותה בתחילת דרכה איום אסטרטגי עבור מפלגת ה-KDP (המפלגה הדמוקרטית הכורדית) הוותיקה בניסיונה ליצור מכנה משותף כורדי רחב.
מלחמת איראן–עיראק ב-1980 זימנה שינוי ביחסים בין השתיים, כאשר כחלק מחיפוש אחר תמיכה מגורמים חיצוניים, כרתה ה-PUK ברית עם איראן, וזו הצליחה לתווך בינה לבין ה-KDP. עבור הממשל העיראקי ניצחון איראני במלחמה נתפס כאיום קיומי. לפיכך נצטייר גידול האוכלוסין הכורדי, כמו גם היתכנותה של ברית משולשת PUK-KDP-איראן כאיום מרכזי, וכורדיסטן העיראקית נתפסה כ"עקב אכילס" של ההגנה הצבאית. הממשל גיבש מהלך נגד בדמות "מבצע טיהור". המבצע נועד לנקות את עיראק מאוכלוסייה כורדית ולהמשיך את תהליך השיערוב שהחל המשטר בשנות ה-70, ובמסגרתו שונעה אוכלוסייה ערבית לאזורים עשירים במשאבי טבע, ונבנו שכונות מגורים ערביות על-ידי המשטר. ב-29 במרץ 1987 פרסם סדאם חוסיין את צו 160 של מועצת הפיקוד המהפכנית, שהורה על מינוי בן דודו, עלי חסן אל-מג'יד, למפקד הלשכה הצפונית של הבעת' והפקיד בידיו את הובלת מבצע הטיהור.
אסטרטגיית הלחימה
אסטרטגיית הלחימה שגובשה ומומשה במהרה, נועדה למלא אחר מטרות הממשל בדבר דיכוי המורדים ורוח המרד הכורדית, כמו גם להמשיך את תהליך השיערוב שהחל המשטר בשנות ה-70. תהליך זה כלל פינוי תושבים כורדים שחיו באזורים עשירי במשאבי טבע, למשל ח'אנקין או כירכוכ לעבר דרום המדינה, ושינוע של אוכלוסייה ערבית לאזורים אלו במקומם. זאת מתוך ניסיון ליצור חברה עיראקית הומוגנית, ללא כורדים. גם במסע הדיכוי של 1986 פעל המשטר באופן דומה, כאשר האסטרטגיה שגובשה כללה שני היבטים מרכזיים: זריעת הרס באזורי אספקת המזון והמחסה של תושבי הצפון הכורדים, במטרה להפוך את כפריהם לכאלה שאינם ראויים למחיה או מאפשרים אותה. וכן, פגיעה במורדים הכורדים ובמשפחותיהם.
ניקולאה פטרסקו-קומנן
ניקולאה פטרסקו-קומנן (ברומנית: Nicolae Petrescu-Comnen, 24 באוגוסט 1881 - 8 בדצמבר 1958), היה משפטן, דיפלומט, פובליציסט ופוליטיקאי רומני שכיהן כשר חוץ של רומניה ב-1938.
מבצע אל-אנפאל
אסטרטגיית הלחימה
עד הקיץ של 1987 הצליחו כוחות הבעת' להחריב את מרבית הכפרים ששכנו בשפלה, ליד דרכים מרכזיות וסביב עיירות בשליטת הממשל. עם זאת, הם עדיין התקשו בהגעה לכפרים שבעמקים הגבוהים יותר, ולפיכך הכריז הממשל על אזורים אלו כ"אסורים", ומנע כל כניסה ויציאה מהם ואליהם. מטרת הכרזה זו הייתה הרעבת תושבי הכפרים, כמו גם אילוצם לעזוב את השטח בשל ההתקפות האוויריות שהתרחשו על בסיס יומיומי. אולם, פעולות אלו כשלו בהשגת מטרתן והאוכלוסייה המקומית למדה להתאים את אופי מחייתה לתנאים החדשים – לחיות הרחק מבתיה, לעבוד את האדמה ביום ולישון במערות בלילה.
ניקולאה פטרסקו-קומנן
ניקולאה פטרסקו (השם קומנן נוסף מאוחר יותר) נולד כבנו של משפטן ושל מורה שניהלה פנימיית בנות. הוא למד בבתי הספר של בוקרשט, רומניה. את לימודיו האוניברסיטאיים בתחומי המשפטים, הספרות וההיסטוריה התחיל באוניברסיטת בוקרשט והמשיך ללימודי דוקטורט בפריז, צרפת. לאחר לימודיו שב לבוקרשט ועבד כעורך דין, פרקליט מדינה וגם פרופסור לכלכלה ומשפט תעשייתי בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בוקרשט. הוא נרשם כחבר במפלגה הליברלית ונבחר לפרלמנט הרומני בבחירות הראשונות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הייחוס והשם
בתקופת שהותו בצרפת פטרסקו פרסם ספר שירים תחת השם Nicolae Petrescu-D'Artagnan, שם המרמז למוסקטר של אלכסנדר דיומא האב. ב-1902 הוסיף לשם משפחתו את השם Comnen, שמה של משפחה קיסרית ביזנטינית, שלפי טענתו הוא היה מצאצאיה. הוא התיידד עם בת זוגו העתידית, אישה יפה ממוצא הונגרי פשוט. לפני שנשא אותה לאישה שלח אותה ללימודי צרפתית בלוזאן ומצא בטריאסטה רוזן איטלקי זקן ועני, שתמורת קצבה הסכים לאמץ אותה. בהזמנות לחתונה היא הוצגה כרוזנת.
מבצע אל-אנפאל
שלבי המבצע
נהוג לחלק את המבצע לשמונה שלבים, כשכל שלב מציב כמטרה מעוז כורדי אחר בצפון המדינה.
ניקולאה פטרסקו-קומנן
הקריירה הדיפלומטית
לפי הצעתו של יון (יונל) ברטיאנו פנה פטרסקו לקריירה דיפלומטית - הוא התמנה שגריר בשווייץ וכיהן בה מ-1923 עד 1928 ובו זמנית היה נציג רומניה בחבר הלאומים. מפברואר 1928 עד מרץ 1930 כיהן כשגריר בגרמניה ומ-1930 עד 1932 היה שגריר בותיקן. ב-1932 שב לגרמניה לכהונה שנייה בשגרירות, שנמשכה עד 1938. ב-1938 נקרא לרומניה והתמנה לתת מזכיר מדינה ובהמשך מונה להיות שר החוץ של רומניה וכיהן בתפקיד זה מ-17 בפברואר עד 21 בדצמבר 1938. בסיום תפקידו כשר חוץ יצא לכהונה נוספת כשגריר בוותיקן. לאחר עלייתו לשלטון של יון אנטונסקו יצא בדימוס והתיישב בפירנצה, שבאיטליה.
מבצע אל-אנפאל
השלב הראשון
הפגיעות באביב 1988: הפעם הראשונה שהמונח "אנפאל" היה בשימוש רשמי על-ידי הצבא העיראקי ועל-ידי מפלגת הבעת' היה במהלך המערכה הצבאית שהחלה ב-23 בפברואר 1988. המערכה כללה מתקפה על כפרי עמק ג'לפי בהרי דרום-מזרח כורדיסטן העיראקית, שהיו מעוזים חשובים של PUK. האזור הוגדר כ"שטח אסור" על-ידי ממשלת עיראק ותושביו היו רגילים להפצצה קבועה הן על-ידי כוחות רגליים והן על-ידי ארטילריה. מפלגת הבעת' הפעילה כוחות קרקעיים, חיל אוויר, את משמר הרפובליקה וכלי נשק כימיים כדי להטיל מצור על הכפרים. דבר זה הוביל לתנועת פליטים לאזור סולימאניה ולאיראן, ולמותם של מאות פשמרגה ואזרחים.
המתקפה על חלבג'ה
זמן קצר לאחר מכן תקפו חיילים עיראקים את העיירה חלבג'ה בנשק כימי. חלבג'ה היא עיירה הקרובה לגבול איראן וזמן רב הייתה מעוז של פשמרגה של PUK. הכוחות העיראקיים שמו להם את האזור כמטרה ב-1987, כאשר הלחימה ביטאה בעיניהם מעין נקמה על תמיכת אזרחי האזור בפשמרגה. חשיבותו האסטרטגית של האזור התבססה בעיקר על קרבתו לאגם דרבנדיח'אן, שהיה מקור משמעותי לאספקת המים לבגדאד. ב-13 במרץ ניסו האיראנים לכבוש את האזור, ואילו ב-16 במרץ פתח המשטר העיראקי גם הוא בתקיפות אוויריות והפצצות כימיות במטרה להשיג את השליטה באזור. בין 4000–7000 קורבנות נהרגו במהלך התקיפה על חלבג'ה. ארגוני זכויות האדם מחזיקים בשמות של כ־3,200 הרוגים נכון להיום. הניצולים העוברו לאיראן, שם טופלו בזריקות אטרופין. חלבג'ה הושארה תחת שליטה איראנית דה פקטו, ונלקחה על-ידי העיראקים רק בשלבים מאוחרים יותר של המבצע. חשיבות ההפצצה בחלבג'ה טמונה בין היתר בכך שמשכה את תשומת הלב הבינלאומית ואת הסיקור התקשורתי אל אזור האסון. מתקפה זו נתפסה כמהלך חריג במבצע, שכן, היא הייתה המתקפה הכימית ההרסנית ביותר עד אז, נתקיימה במהלכה פגיעה מאסיבית באוכלוסייה אזרחית ונזרע הרס רב כל כך, עד כי יש הטוענים שהיא עשויה להיחשב כפשע נגד האנושות. נוסף על כך היא כוונה לעיר. במקור, התמקדו תוכניות אל-אנפאל בפגיעה באוכלוסייה הכפרית, מה שלא תאם את ההפצצה בחלבג'ה. לאור האמור, יש הסבורים כי ההתייחסות למתקפה על חלבג'ה צריכה להיעשות בנפרד מההתייחסות ליתר המבצע, כפעולה עצמאית.
ניקולאה פטרסקו-קומנן
תוכנית יישוב יהודי רומניה באפריקה
בנובמבר 1938, בעת ביקור של קרול השני, מלך רומניה בבריטניה, ניהל פטרסקו-קומנן מגעים עם שר החוץ הבריטי, אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס, על יישוב יהודי רומניה בטריטוריה בריטית באפריקה.
מבצע אל-אנפאל
השלב השני
שלב קצר יותר מקודמו, התנהל בין 22 במרץ לבין 1 באפריל 1988. בשלב זה המשטר התמקד במחוז קארא דאג ולא פגע באזרחים שברחו, כך רבים מהם מצאו מקלט זמני באזור סולימאניה ובכפרים לצידי הדרכים המהירות. אלו שברחו לסולימאניה הצליחו להינצל ברובם, אך אלו שברחו ליתר הכפרים נחשפו על-ידי המשטר.
ניקולאה פטרסקו-קומנן
הפובליציסטיקה וספריו
פטרסקו-קומנן פרסם מאמרים רבים בעיתונות השווייצרית והצרפתית בנושא חלקה של רומניה במלחמת העולם הראשונה, מאמציה וקורבנותיה. בסיום פעילותו הדיפלומטית, לאחר שהתיישב בפירנצה, הקדיש עצמו לפובליציסטיקה ובין היתר תקף את המשטר הקומוניסטי של רומניה.
מבצע אל-אנפאל
השלב השלישי
שלב זה התקיים בין 7 לבין 20 באפריל 1988, והתמקד במחוז גרמיאן, שהיה מעוז השליטה של ה-PUK. שני מאפיינים ייחדו את הלחימה בשלב זה מהאחרים; האחד הוא המעורבות המוגברת של האזרחים בהגנה על הכפר. אחד מתושבי קאני קאדר ששרד את התופת תיאר: "הפשמרגה ציוו על כל משפחה לקנות נשק [...] זה היה כמו חוק והתושבים הסכימו עם זה כיוון שזה היה נראה להם הכרחי. האזרחים החמושים הצטרפו לפשמרגה בהגנה על הכפרים".
ניקולאה פטרסקו-קומנן
הפובליציסטיקה וספריו
במהלך חייו פרסם ספרים בנושאים משפטיים והיסטוריים ובהם:
מבצע אל-אנפאל
השלב השלישי
אף על פי שהתמיכה המקומית הייתה נרחבת, לא היה בה כדי לבלום את המשטר, דבר שגרם לאזרחים לחשוב שאין טעם להמשיך להתעקש. המונים הועברו למחנות הריכוז, וחלק משמעותי מתוכם עבר מבחירה; מתוך תמימות ואמונה בדברי המשטר, ובגלל החנינה שהובטחה לאותם אלו שיעברו למחנות. המאפיין הייחודי השני היה שנוסף על הרג הגברים, הרג המשטר גם נשים וילדים. ייתכן כי הסיבה לכך הוא חשש הבעת' מתמיכת יושבי אזור זה ביצירת צבא פשמרגה- שהרי מבין כל האזורים שנתקפו עד אז, רק כאן ניכר שיתוף פעולה ממשי בין האזרחים לבין הפשמרגה.
השלב הרביעי
התקיים בין 3 לבין 8 במאי 1988. האזור בו התמקד המשטר בשלב זה היה נהר הזאבּ הקטן שהצבא מיהר לכבוש מחשש מהשתלטות איראן על מפרץ אל-פאו שממוקם בדרום-מזרח עיראק. כיבוש האזור על-ידי הצבא היה קשה, דבר שניכר בנזקים באזורים המיושבים סביב הזאב. האזרחים שחיו באזור ברחו לאזורים הסמוכים.