cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מגלן לוחש
מאפיינים
כל גופו של המגלן הלוחש שחור, מקורו צהוב בהיר. סביב עיניו יש אזור חשוף בצבע אדום. הוא דומה מעט למגלן חד-זנב, למרות שהוא הרבה יותר קטן ממנו ויש לו זנב קצר יותר. אורכו כ-46 עד 55 ס"מ. הנקבה והזכר דומים.
המגלנים מתקבצים ללהקות שעשויות לכלול מאות פרטים, והם חוזרים לאתרי השינה שלהם (בדרך כלל על עצים) בכל ערב בלהקות בצורת קו ישר או V. אתרי האכילה המועדפים עליו הם בדרך כלל כרי דשא רטובים ואזורים בוציים, והוא ניזון בעזרת חיטוט עם מקורו הארוך והמעוקל. המגלן כמעט לעולם לא ניזון ליד עופות אחרים.
תזונתו של המגלן כוללת תולעים, רכיכות, סרטנים, חרקים גדולים, חלזונות ולעיתים גם זרעים ועלים.
המגלנים מקננים במושבות הכוללות 5 עד 70 פרטים, ומקימים את קינם מענפים על שיחים ועצים. הנקבה מטילה 3-4 ביצים, ודוגרת עליהן במשך 21-23 ימים. הגוזלים פורחים מהקן לאחר 27 עד 30 ימים.
אוס
אוס (בהולנדית: ɔs; ) היא עיר הממוקמת בדרום הולנד, כחלק ממחוז צפון ברבאנט.
היסטוריה
ישנן עדויות ארכאולוגיות לכך שבני האדם חיו באוס וסביבתה במשך 4,000 שנה. ממצאים ארכאולוגיים עיקריים היו אתרי הקבורה של וורסטנגרף ושדות הקבורה הילידים-רומיים אוס-אוסן.
ספורט
TOP Oss היא קבוצת הכדורגל של העיר, המועדון הוקם ב-1928. הקבוצה ממוקמת באוס ומשחקת את משחקיה הביתיים באצטדיון Heesen Yachts המכיל כמעט 5,000 מקומות ישיבה. הקבוצה משחקת כיום בליגת המשנה ההולנדית. אוס היא מקום הולדתו של אחד מגדולי שחקני הכדורגל של הולנד, רוד ואן ניסטלרוי, אף על פי שהוא לא שיחק בקבוצה המקומית, אלא עבור היריבה הגדולה, דן בוס.
לודוויג הנס פישר
לודוויג הנס פישר (בגרמנית: Ludwig Hans Fischer; 2 במרץ 1848 – 24 באפריל 1915) היה צייר נוף אוסטרי, חרט נחושת ואתנולוג. הוא ידוע בציורי נושאים מזרחיים, במיוחד נשים אפריקאיות והודיות שלובשות תלבושת מסורתית.
ביוגרפיה
תלמיד לציור באקדמיה לאמנות בווינה, של אדוארד פון ליכטנפלס ושל לואיס יאקובי בחריטה ושל ויליאם אונגר בתחריט. לאחר סיום לימודיו, בסביבות 1875, נסע לאיטליה, ספרד, מצרים, תוניסיה, לוב, מצרים, ארץ ישראל והודו לפני שחזר והתיישב בווינה. בשנת 1879 הציג בווינה ובאותה שנה חזר למזרח. במהלך מסעות אלה הכין עבודות בצבעי מים ורישומים רבים באתרם.
בשנת 1875 הוא קיבל מענק לנסוע למזרח התיכון ולארץ ישראל; מסע שהביא לפרסום ספר סקיצות. בשנת 1879 פרסם ספר סקיצות נוסף בעקבות מסעותיו לטורקיה, ירושלים וים המלח.
בנוסף למספר ציורי שמן, הוא הכין תשעה נופים גדולים למוזיאון וינה להיסטוריה של הטבע בשנת 1889. בין סדרות התחריטים והדפסים שלו, הסדרה של נופים היסטוריים מאוסטריה-הונגריה היא ההפקה הגדולה ביותר שלו. הוא גם צייר צבעי מים רבים והפיק איורים למספר ספרים. ועיצב מספר מטבעות עבור האגודה הנומיסמטית של וינה.
הוא היה חבר פעיל בתרבות האמנות של וינה, דרך חברותו בקבוצות אמנות. הוא הקים את מועדון צבעי המים בעיר הולדתו.
סך הכל פישר פרסם יותר מ-40 ספרים הכוללים מדריכים וספרי הדרכה. בדרך כלל, אלה הודגמו בהדפסים משלו, וגם סיפק איורים לסופרים אחרים.
Bohemian Grove
Bohemian Grove הוא שטח בבעלות מועדון גברים סגור הידוע גם בשם "מועדון בוהמיית גרוב", שחבריו נאמנים זה לזה. המועדון שוכן בשדרת בוהמיה 20601, במונטה ריו שבקליפורניה, ופועל רשמית החל משנת 1872. המועדון מתכנס אחת לשנה באמצע חודש יולי וכולל אישים בעלי השפעה, כולל רבים מנשיאי ארצות הברית (הן רפובליקנים והן דמוקרטים), כלכלני מפתח ומנכל"י תאגידים, משפטנים בכירים, ועוד.
הקדמה
המועדון הוא עבור גברים בלבד וכולל ראשי ממשלה, פוליטיקאים, בעלי עסקים ובכירים נוספים. חברי המועדון רשאים להזמין חברים למועדון, אך אלו רשאים להיכנס אליו רק לאחר בדיקה. מתחם המועדון מנוטר על ידי מאבטחים ומרושת במצלמות אבטחה. חברי המועדון רשאים לזמן פגישת מועדון בכל יום בשנה, אך מנועים מלהזמין נשים לפגישות אלו. חבר מועדון בעל ותק של 40 שנה מקבל זכות ישיבה בכנסים יומיים בין כמרי המועדון.
חברי המועדון
רשימת חברי המועדון אמנם מפורסמת מעת לעת, אך מרבית מחבריה נכללים ברשימה סודית וזהותם אינה נחשפת, פרט לתיעודים במצלמות נסתרות וסרטים דוקומנטריים שונים. בין חברי המועדון הגלויים, נמנים ויליאם רנדולף הרסט, ריצ'רד ניקסון בכירים בתעשיות צבאיות, בפדרל ריזרב (הבנק הפדרלי), ועוד.
גל גפן
גל גפן היא רשת של תשעה מקומונים שבועיים שמופצים בחינם במישור החוף הדרומי ובשפלה. ראשיתה במקומון שהחל לצאת לאור בשנת 1974 בראשון לציון. העיתון נקרא על שם צמד מייסדותיו מירה גל ואילנה ויינבוים (גפן). גל יזמה את הוצאת המקומון לאחר שעברה לגור בראשון לציון וביקשה לפרסם מודעה בעיתון מקומי, אך גילתה שזה אינו קיים. המקומונים ברשת כוללים ידיעות חדשותיות בנושאים מקומיים לצד פרסומות של עסקים ולוחות מודעות שונים. הפצתם של המקומונים נעשית בדיוור ישיר לתיבות הדואר, וחלק מגיליונות המקומון זמינים גם באינטרנט.
תחילה עמדה תפוצתו של המקומון על כ-5,000 עותקים והוא נפרש על פני 16 עמודים בלבד. ב-1990 החלה הפצתו של מקומון נוסף תחת אותו שם בבקעת אונו, ולאורך שנות ה-90 התרחבה תפוצת הרשת גם לאזור רחובות ונס ציונה (1994), מודיעין (1998), חולון, אזור ובת ים (1999). ב-2008 החל לצאת לאור המקומון גם באזור רמלה, לוד ובאר יעקב, וב-2011 באזור יבנה ואשדוד. באמצע שנות ה-90 אורכם הממוצע של המקומונים עמד על כ-60 עמודים ותפוצתם הכוללת עמדה על כ-140 אלף עותקים. נכון ל-2015, על פי נתוני הרשת עומדת תפוצתם הכוללת של המקומונים על 327 אלף עותקים בשבוע.
בשנת 2014 נקרא אחד מרחובות ראשון לציון על שמה של מייסדת העיתון מירה גל.
Santana (אלבום, 1971)
Santana  (מכונה גם Santana III) הוא אלבומה השלישי של להקת סנטנה. האלבום הוקלט באולפני קולומביה בסן פרנסיסקו בין ינואר ליולי 1971, ויצא לשווקים בספטמבר אותה שנה.
אלבום זה היה האלבום האחרון בו השתתפו כל חברי הלהקה שהופיעו בוודסטוק. בשנים 1998 ו-2006 יצאו גרסאות חדשות לאלבום. (גרסת 2006 נקראה Legacy Edition)
האלבום היה הנמכר ביותר בין 13 בנובמבר ל-17 בדצמבר 1971 בדירוג "Billboard 200".
אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג
אלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (8 ביולי 1830 – 6 ביולי 1911) הייתה נסיכה גרמנית, וסבתא רבתא של פיליפ, דוכס אדינבורו.
ראשית חייה
אלכסנדרה נולדה ב-8 ביולי 1830 באלטנבורג שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג, ליוזף, נסיך הכתר של סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולאמליה, דוכסית וירטמברג, בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
בשינויים שחלו במדינות תורינגיה לאחר מותו של פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג ללא יורשים, קיבל סבה פרידריך, דוכס סקסוניה-הילבורגהאוזן את אזור אלטנבורג, והפך לדוכס סקסוניה-אלטנבורג. בשנת 1834 מת סבה פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג, ואביה יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
נישואיה
בשנת 1846 ביקר קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה את אחותו אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה - אשתו של קרל הראשון, מלך וירטמברג, ושם נפגש עם אלכסנדרה. קונסטנטין התאהב בה מיידית, וב-12 באוקטובר 1847 הגיעה אלכסנדרה לרוסיה. נאמר כי אלכסנדרה נראתה כל כך דומה לאחותו של ארוסה, הדוכסית הגדולה אלכסנדרה ניקולאייבנה, שמתה בלידה, שחמותה הפוטנציאלית פרצה בבכי בפגישתם הראשונה. אלכסנדרה המירה את דתה לדת האורתודוקסית, וקיבלה את השם "אלכסנדרה יוסיפובנה", וב-11 בספטמבר 1848 התחתנו השניים בארמון החורף בסנקט פטרבורג.
משברים משפחתיים
בשנת 1867 התחתנה בתה הבכורה של אלכסנדרה, אולגה עם גאורגיוס הראשון, מלך יוון. אולגה הייתה רק בת שש עשרה, ואביה קונסטנטין סירב בתחילה לתת לה להתחתן בגיל כל כך צעיר. ביולי 1868 ילדה אולגה את בנה הבכור קונסטנטינוס, שנקרא על שם סבו.
אף על פי שבעלה קונסטנטין היה רק בן ארבעים, המאבקים והקשיים בהעברת הרפורמות בצי ובשחרור הצמיתים, הזקינו אותו בטרם עת. בנוסף, אלכסנדר השני, קיסר רוסיה פנה לכיוון היותר שמרני ומיעט ברפורמות, ובעקבות כך פחת כוח ההשפעה של קונסטנטין, והוא החל להתמקד יותר בחייו האישיים. אחרי עשרים שנות נישואין הוא התרחק מאלכסנדרה, ובשנת 1867 נולדה לו בת לא חוקית, מריה קונדוסו, שאותה שלח בשנת 1880 ליוון, שם גדלה אצל אחותה למחצה המלכה אולגה, ומאוחר יותר התחתנה עם בנקאי יווני. בשנת 1868 החל קונסטנטין לרדוף אחר רקדנית צעירה בקונסרבטוריון בסנט פטרסבורג, אנה ואסילבנה קוזנצובה, שהייתה צעירה מקונסטנטין בעשרים שנה. בתחילה אנה התנגדה לחיזוריו, אך בשנת 1873 היא ילדה את הילד הראשון שלהם, ובשנים הבאות נולדו להם עוד ארבעה ילדים.
בשנת 1874 פרצה שערורייה כאשר התגלה כי בנו הבכור של קונסטנטין ניקולאי, שחי חיי הפקרות ותמך ברעיונות מהפכניים, גנב 3 יהלומים יקרי ערך מחדר השינה של אמו אלכסנדרה יחד עם פילגשו שהייתה קורטיזנה אמריקאית. ניקולאי נמצא אשם, וגורש למרכז אסיה. בשנת 1879 ספגה המשפחה עוד מכה קשה, כאשר בנם הצעיר ויאצ'סלב מת במפתיע במיטתו.
שנותיה האחרונות
בשנת 1889 התחתנה נכדתה אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק עם אחיינו פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ולקראת סיום חגיגות החתונה באוגוסט 1889 עבר בעלה קונסטנטין שבץ מוחי חמור, שהותיר את רגליו משותקות ונטל ממנו את יכולת הדיבור. קונסטנטין טופל על ידי אלכסנדרה, אשר זכתה למעין נקמה על אי הנאמנות ועל ההשפלות שלו. אלכסנדרה לא גירשה את אנה קוזנצובה וילדיה מהבית הסמוך שקונסטנטין סיפק להם, אולם דאגה שקונסטנטין לא יפגוש אותם. קונסטנטין ניסה לשווא לשכנע את משרתיו לקחת אותו לראות את משפחתו השנייה, אך הם היו תחת הוראות מפורשות לא לעשות כן, והעמידו פנים שאינם מבינים את רצונו. בתגובה לכך תפס יום אחד קונסטנטין בשער אלכסנדרה, והכה אותה במקל קודם שיוכלו המשרתים להתערב.
ב-25 בינואר 1892 מת קונסטנטין בארמון פבלובסק, ולפני מותו הזמינה אלכסנדרה את פילגשו ושתי בנותיהם לראות אותו בפעם האחרונה. לאחר מכן חיה אלכסנדרה בארמון פבלובסק, ואף ראתה את בן נינתה לנארט ברנדוט, רוזן ויסבורג, וב-6 ביולי 1911 מתה, יומיים לפני יום הולדתה ה-81.
משפחתה
ב-11 בספטמבר 1848 התחתנה אלכסנדרה עם קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
שוליית המכשף (סרט)
שוליית המכשף (באנגלית: The Sorcerer's Apprentice) הוא סרט פנטזיה אמריקאי משנת 2010 בבימויו של ג'ון טורטלטאב, אודות המכשף באלתזר בלייק (ניקולס קייג') שנעזר בדייב סאטלר (ג'יי בארושל), סטודנט לפיזיקה, לחסל את כוחות האופל. בסרט גם משחקים אלפרד מולינה, מוניקה בלוצ'י וטרסה פאלמר.
עלילה
בשנת 740 לספירה, אחד משוליותיו של מרלין, מקסים הארוות' (אלפרד מולינה), בוגד בו ומתחבר לאויבתו, מורגנה לי פיי (אלייס קרייג'). מורגנה פוצעת את מרלין. אך שני שוליותיו האחרים של מרלין, באלתזר בלייק (ניקולס קייג') וורוניקה (מוניקה בלוצ'י), נלחמים בשניהם. לבסוף, באלתזר כולא את מורגנה ואת מקסים ב"בובת כשפים", אך גם ורוניקה נכלאת איתם. ביינתים, מרלין מצווה את באלתזר לחפש את המכשף שיביס את כוחות האופל.
בשנת 2000, דייב סאטלר (ג'ייק צ'ארי), תלמיד בבית ספר יסודי, נכנס בטעות לחנותו של באלתזר. באלתזר בוחן אותו ומגלה שהוא המכשף המתאים להבסת כוחות האופל. דייב שמתעסק בחפצי החנות מפיל בטעות את "בובת הכשפים" שמתוכה משתחרר מקסים. באלתזר ומקסים עורכים קרב עד שלבסוף שניהם נכלאים בכד המצויד במנגנון נעילה לתקופה של עשר שנים, בעוד דייב בורח.
בשנת 2010, דייב (ג'יי בארושל) לומד פיזיקה באוניברסיטת ניו יורק. בעוד שמקסים ובאלתזר משתחררים מהכד. מקסים מגיע ראשון לדייב ושואל אותו לגבי "בובת כשפים". כשדייב ממאן להשיב לו הוא משלח בו חבורת זאבים. אך לבסוף באלתזר מציל אותו. באלתזר מחייב את דייב לעזור לו למצוא את "בובת הכשפים" ואז הוא יוכל ללכת לדרכו. כאשר הם מוצאים את הבובה בצ'יינהטאון, לאחר קרב עם מקסים ועם קוסם נוסף, דייב מעוניין ללמוד עוד על הכישוף.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות מעורבות ממבקרי הקולנוע. אתר Rotten Tomatoes המרכז ביקורות קולנוע העניק לסרט דירוג של 43%. אך המגזין "Parade" הגדיר את הסרט כ"פלופ" הגדול ביותר לשנת 2010.
בשבוע הראשון לצאתו הסרט הכניס כ-17.6 מיליון דולר, סכום שלא עמד בציפיות לסרט בעל תקציב של 150 מיליון דולר. שבוע מאוחר יותר, הסרט הכניס פחות מעשרה מיליון דולר ומוקם במקום הרביעי בטבלת הסרטים המכניסים ביותר לשבוע זה אחרי "התחלה", "סולט" ו"גנוב על הירח". נכון לינואר 2011 הסרט הכניס כ-63,150,991 דולר רק בארצות הברית וכ-152,132,612 דולר מחוצה לה.
עדן אביטל
עדן אביטל (נולדה ב-25 במרץ 1997) היא כדורגלנית ישראלית, המשחקת כקשרית בקבוצת ASJ Soyaux-Charente בליגה הראשונה בצרפת ובנבחרת ישראל משנת 2014.
ביוגרפיה
אביטל נולדה בתל אביב לאמא שנית ולאבא אודי יש לה אח אחד בשם איתי והם מתגוררים בדרום תל אביב שכונת התקווה. היא הצטרפה בגיל 10 כילדה לקבוצת הבנים של בני יהודה תל אביב. בגיל 13, עברה לקבוצת הנערות של אס"א תל אביב. שנה לאחר מכן כבר שולבה במקביל גם בקבוצה הבוגרת. בגיל 15 צורפה לאקדמיה לכדורגל בנות ולמעשה בעונה זו הייתה חלק משלוש קבוצות שונות שהתחרו בליגות שונות: ליגת ילדים א' עם האקדמיה, ליגת נערות וליגת נשים ראשונה עם אס"א תל אביב. כתוצאה מכך שותפה בכ-60 משחקים במהלך העונה. בשתי העונות הבאות שיחקה במדי האקדמיה בלבד כשהאחרונה שבהן בליגת נשים ראשונה. לאח מכן עזבה את האקדמיה וחזרה לאס"א תל אביב לשלוש העונות הבאות. בעונת 2018/2019 שיחקה בקריית גת ובעונה שלאחריה עברה לשחק בקבוצת ASPTT Albi מהליגה השנייה בצרפת. בעונת 2020/2021 חתמה בקריית גת וזכתה בטרבל אליפות, גביע המדינה וגביע אתנה. בעונת 2021 חתמה עדן בקבוצת "סוויו" ASJ Soyaux-Charente שבליגה הראשונה של צרפת. בכך עשתה אביטל היסטוריה כשחקנית הישראלית הראשונה שחותמת בליגה הראשונה בצרפת, אחת הליגות הבכירות בעולם הכדורגל הנשים. עם פתיחת עונת 2023/2024, חתמה אביטל בהפועל ע' פתח תקווה מליגת העל.
ארוסטוק
ארוסטוק (באנגלית: Aroostook) הוא המחוז הצפוני ביותר במדינת מיין שבארצות הברית. שמו היא מילה אינדיאנית שפירושה "הנהר היפה". במיין עצמה ארוסטוק נקרא "המחוז", והוא המחוז האמריקני הגדול ביותר מבחינת שטח אדמה בכל השטח שממזרח למיסיסיפי (מחוז סנט לואיס במינסוטה, גדול יותר מבחינת השטח הכולל). עיר המחוז שלו היא האולטון. ארוסטוק ידועה ביבולי תפוחי האדמה שלה.
מחוז ארוסטוק נוסד בשנת 1839 מחלקים של המחוזות וושינגטון ופנובסקוט.
גאוגרפיה
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2010, שטחו הכללי של מחוז ארוסטוק הוא 17,686.5 קמ"ר, כאשר 17,279.2 קמ"ר (97.70%) הם אדמה והשאר (407.3 קמ"ר;2.30%) הם מים.
מחוזות סמוכים
מחוזות סמוכים של ארצות הברית:
מחוזות סמוכים של קנדה:
פוליטיקה
למרות שבארוסטוק החברה היא יותר שמרנית מאשר המחוזות הדרומיים של מיין, המנצח בבחירות בחמש פעמים האחרונות היה דווקא המועמד מטעם הדמוקרטים ובבחירות האחרונות בלמעלה מ-8% מהקולות.
הנציגות של ארוסטוק ברשות המחוקקת של מיין מורכבת מ-3 דמוקרטים ו-7 רפובליקנים.
דמוגרפיה
חלוקת תושבי ארוסטוק על פי קבוצות מוצא:
גורדון סטראכן
גורדון דייוויד סטראכן (באנגלית: Gordon David Strachan; נולד ב-9 בפברואר 1957 באדינבורו) הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן.
סטראכן רשם קריירת משחק ארוכה ומפוארת בליגות הבכירות בסקוטלנד ובאנגליה. בין הישגיו, זכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע ובשתי אליפויות סקוטלנד עם אברדין, גביע ה-FA עם מנצ'סטר יונייטד ואליפות אנגליה עם לידס יונייטד. הוא פרש בגיל 40, ושבר את השיא לשחקן המבוגר ביותר בפרמייר ליג.
את קריירת האימון החל כמאמן-שחקן בקובנטרי סיטי, ובהמשך אימן גם את סאות'המפטון אותה הוביל לגמר הגביע, את סלטיק אותה הוביל לשלוש אליפויות וגביע ואת מידלסברו. החל משנת 2013 משמש סטראכן כמאמן נבחרת סקוטלנד.
דנדי
לקראת עונת היה סטראכן לקפטן הקבוצה, כשהוא בן 19 בלבד. סטראכן שוב הפגין יכולת אישית גבוהה, אך דנדי סיימה שלישית בלבד וכשלה להעפיל חזרה לליגה הבכירה. עונה אחר כך איבד סטראכן את מקומו בהרכב הקבוצה, ובסיום העונה החליטו שני הצדדים על פרידה הדדית, לאחר שסטראכן הרגיש כי הקבוצה לא הישגית עבורו ומתבססת בליגת המשנה, ודנדי שהייתה בבעיות כלכליות נזקקה לכסף ממכירתו.
אברדין
בנובמבר 1977 חתם סטראכן באברדין של המאמן בילי מקניל. עונת הייתה מוצלחת עבור הקבוצה, שסיימה במקום השני בטבלה ואף העפילה לגמר הגביע הסקוטי (הפסידה 2-1 לגלאזגו ריינג'רס), אך הייתה מוצלחת פחות עבור סטראכן עצמו, שסבל מפציעות חוזרות ונשנות, ערך 12 הופעות ליגה בלבד ולא שותף בגמר הגביע.
לקראת עונת עזב מקניל את הקבוצה ועבר לאמן בסלטיק. במקומו הגיע לקבוצה אלכס פרגוסון. תחת המאמן החדש, חזר סטראכן להיות שחקן מפתח בקישור הקבוצה. העונה הראשונה הסתיימה באכזבה, עם הפסד בגמר גביע הליגה הסקוטית (סטראכן בישל את השער של קבוצתו בהפסד 2-1 לריינג'רס) ומקום רביעי בלבד בליגה. עונה אחר כך חל מפנה משמעותי בקבוצה, שהפכה להיות מהמובילות בסקוטלנד באותן שנים. אברדין זכתה בתואר האליפות לעונת, תוך שהיא סוגרת פער של עשר נקודות מסלטיק במהלך העונה. לסטראכן היה חלק משמעותי בזכייה של קבוצתו. עם עשרה שערי ליגה ב-33 הופעות, נבחר סטראכן לכדורגלן השנה בסקוטלנד.
לאחר שהובטח לו כי חברו לקבוצה אלכס מקליש יישאר במועדון, הסכים סטראכן לחתום על חוזה חדש עד ל-1984. בעונת איבדה אברדין את התואר לסלטיק, והודחה בגביע אירופה לאלופות על ידי ליברפול לקראת ההתמודדות בין השתיים, אמר מאמן ליברפול בוב פייזלי על סטראכן כי הוא "יהיה השחקן הבריטי הראשון בשווי 2 מיליון ליש"ט". את חציה השני של אותה עונה החמיץ סטראכן כתוצאה מפציעה בשרירי הבטן. עונה אחר כך שוב הסתפקה אברדין במקום השני בטבלה, אך זכתה בגביע הסקוטי בפעם הראשונה מתוך שלוש זכיות רצופות עם סטראכן. הם גברו בגמר 4-1 על ריינג'רס בהארכה, כשסטראכן כובש את השער השלישי ומבשל שער אחד.
עונת הייתה מעונות השיא של המועדון בכל הזמנים. על אף שסיימו רק במקום השלישי בליגה (בפער נקודה בלבד מהאלופה דנדי יונייטד), הצליחה הקבוצה לזכות בגביע אירופה למחזיקות גביע, בזכות ניצחון 2-1 בגמר על ריאל מדריד בהארכה. במקביל, שמרה הקבוצה על הגביע הסקוטי עם ניצחון 1-0 בגמר על ריינג'רס, גם כן בהארכה. את עונת פתחה אברדין עם זכייה בסופר קאפ האירופי על חשבונה של המבורג, והמשיכה אותה עם זכייה בדאבל המקומי, לאחר שזכתה באליפות בפער שבע נקודות מסלטיק ובגביע בזכות ניצחון 2-1 בהארכה על אותה סלטיק, כשאת שער הניצחון בישל סטראכן. כמו כן, הוא שבר את שיא השערים האישי שלו בליגה הסקוטית, עם 13 כיבושים ב-25 הופעות ליגה.
מנצ'סטר יונייטד
לקראת עונת, שילמה מנצ'סטר יונייטד של המאמן רון אטקינסון כחצי מיליון ליש"ט תמורת סטראכן, שעבר לראשונה בקריירה לליגה האנגלית. היה זה לאחר שסטראכן כבר סיכם את תנאיו בפ.צ. קלן, ומנצ'סטר נאלצה לשלם 75 אלף ליש"ט נוספים כפיצוי לקבוצה הגרמנית. סטראכן פתח את העונה עם ארבעה שערים בשבעת המחזורים הראשונים, והמשיך להפגין יכולת גבוהה לאורך העונה כולה, אותה סיים עם 15 שערי ליגה ב-41 הופעות. מנצ'סטר סיימה רק במקום הרביעי בליגה, אך הצליחה לזכות בגביע ה-FA לאחר ניצחון 1-0 בגמר על אברטון בהארכה. עונה אחר כך פתחה יונייטד עם עשרה ניצחונות ליגה רצופים ונראתה כמועמדת רצינית לזכייה בתואר, אך בהמשך נאלצה להסתדר ללא סטראכן שסבל מפציעות וערך 28 הופעות ליגה בלבד, 13 פחות מהעונה הקודמת. בנוסף אליו גם בריאן רובסון החמיץ חלקים גדולים של העונה בגלל פציעות, ובלעדיהם מנצ'סטר סיימה פעם נוספת במקום הרביעי.
לידס יונייטד
במרץ 1989, עוד בטרם סיום העונה, הציע מאמנה של שפילד ונסדיי ומאמנו לשעבר של סטראכן ביונייטד, רון אטקינסון, 200 אלף ליש"ט עבור הקשר. ההעברה הייתה קרובה להתבצע, אך הווארד וילקינסון, מאמנה של לידס יונייטד מליגת המשנה, השווה את ההצעה ושכנע את סטראכן לחבור לקבוצה. סטראכן חתם על חוזה של שנתיים בלידס, וקיבל באופן מיידי את סרט הקפטן. סטראכן ולידס סיימו את העונה במקום העשירי, אך בעונה המלאה הראשונה של סטראכן בלידס, עונת, הוא קבע את שיא השערים שלו בקריירה לעונה אחת, 16 כיבושים ב-46 הופעות ליגה, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ליגת המשנה ולהעפיל בחזרה לליגה הבכירה.
עם העפלתה לליגה הראשונה, עיצבה לידס חוליית קישור מרובעת עם סטראכן, גארי מקאליסטר, גארי ספיד ודייוויד באטי, שהובילה את הקבוצה שרק עלתה עד למקום הרביעי בליגה הבכירה. סטראכן זכה על הופעותיו בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית של התאחדות עיתונאי הכדורגל, והיה לראשון שזוכה בתואר הן בסקוטלנד והן באנגליה. סטראכן האריך את חוזהו בשנתיים נוספות, ובעונת הוביל כקפטן את קבוצתו לאליפות אנגליה, על חשבונם של מנצ'סטר יונייטד ואלכס פרגוסון.
בעונת, עונתה הראשונה של הפרמייר ליג, נכשלה לידס וסיימה במקום ה-17 בלבד, עונה אחת אחרי שזכתה באליפות, אך עונה אחר כך שוב השתתפה בקרבות הצמרת וסיימה במקום החמישי. בשתי העונות האלו, סטראכן הוסיף להיות שחקן הרכב ואחד הבולטים ביכולתם בקבוצה. בעונת, כשהוא כבר בן 37, הוגבל עקב פציעות למספר נמוך של שש הופעות ליגה בלבד, ובמרץ 1995, שש שנים בדיוק לאחר שהגיע לקבוצה, סיים את דרכו במועדון.
קובנטרי סיטי
סטראכן איחד כוחות עם רון אטקינסון בקבוצת קובנטרי סיטי. השניים שיתפו פעולה גם באימון הקבוצה, כשסטראכן העביר אימונים והדריך את הסגל, תוך שהוא לומד ממאמנו אטקינסון. במקביל, הוא הוסיף לשחק עבור המועדון. בפתיחת עונת נקלעה הקבוצה לתקופת משבר, והנהלת הקבוצה החליטה בנובמבר 1996 להזיז את אטקינסון לתפקיד המנהל המקצועי ולמנות על פניו את סטראכן כמאמן. עד לסיום העונה שימש סטראכן כמאמן-שחקן, והוביל את הקבוצה להישרדות בליגה הבכירה תוך שבמקביל הוא עורך תשע הופעות ליגה. בסיום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 40, שיא עבור שחקן שדה בפרמייר ליג, כדי להתרכז בתפקיד המאמן.
נבחרת סקוטלנד
סטראכן זומן על ידי סטיין לסגל סקוטלנד לקראת מונדיאל 1982 בספרד. סטראכן פתח בכל משחקיה של סקוטלנד בשלב הבתים, בסיומו הודחה מהטורניר, ובכולם הוחלף במהלך המחצית השנייה. במונדיאל 1986 במקסיקו, תחת המאמן אלכס פרגוסון וזמן קצר לפני האיחוד של השניים במנצ'סטר יונייטד, שוב הודחה סקוטלנד בסיום שלב הבתים, כשסטראכן פותח בכל המשחקים. במשחק השני של שלב הבתים בין סקוטלנד ל, העלה סטראכן את נבחרתו ליתרון 1-0 בדקה ה-18 עם בעיטה לחיבורים הרחוקים מתוך הרחבה, אך גרמניה השלימה מהפך וניצחה לבסוף 2-1. את השער ניסה סטראכן לחגוג בקפיצה לכיוון הקהל מעל שלטי הפרסומת, אך בשל גובהו לא הצליח לעבור את השלטים והסתפק במתיחת רגלו על השלט, בטרם הצטרפו אליו חבריו לנבחרת. במשחק השלישי והאחרון שלה בטורניר נפרדה סקוטלנד בשוויון 0-0 מ, וזאת על אף שחוסה בטיסטה מאורוגוואי הורחק כבר בדקה הראשונה, לאחר כניסה ברוטלית ללא כדור ברגליו של סטראכן.
עם כניסתו של אנדי רוקסברג לתפקיד המאמן איבד סטראכן את מקומו בסגל, ולא זומן לסגל במונדיאל 1990. אחרי הטורניר הוא חזר לככב במדי הנבחרת במסגרת טורניר מוקדמות יורו 1992, שבמהלכו אף שימש כקפטן הנבחרת. על אף ההעפלה, סטראכן לא זומן לטורניר יורו 1992 בשוודיה, וזאת לאחר שכבר הודיע על פרישה מכדורגל בינלאומי בעקבות הבעיות בגבו.
בסך הכול ערך סטראכן 50 הופעות במדי סקוטלנד, בהן כבש חמישה שערים.
קובנטרי סיטי
לאחר עונת הפרישה כמאמן-שחקן בה הציל את הקבוצה מירידה, התרכז סטראכן בתפקיד המאמן החל מעונת. סדרת רכישות מוצלחות הביאו את קובנטרי למקום ה-11 בסיום העונה. בשתי העונות הבאות, על אף השקעה בשחקני רכש בינלאומיים, לא הצליחה הקבוצה להתרומם וסיימה במקומות ה-15 וה-14 (בהתאמה). בסיום עונת, לאחר 34 עונות רצופות בליגה הבכירה, ירדה קובנטרי לליגת המשנה, מה שהפך את סטראכן לדמות לא רצויה בקרב אוהדי המועדון. עזיבתם של רובי קין וגארי מקאליסטר, והאכזבה משחקן הרכש הבכיר קרייג בלאמי, הביאו את הקבוצה למקום ה-19 מתוך 20 והיו מהגורמים הבולטים לירידה.
סטראכן החל עם הקבוצה את עונת בליגת המשנה, אך פוטר לאחר חמישה מחזורים.
סאות'המפטון
סטראכן חזר לאמן שבועות ספורים לאחר פיטוריו מקובנטרי, כשהתמנה לתפקיד מאמן סאות'המפטון מהפרמייר ליג באוקטובר 2001. כשהגיע לקבוצה, הייתה סאות'המפטון אחת המועמדות הבכירות לירידה, בעקבות פתיחת העונה אותה חוותה. המאמן הביא לשינוי משמעותי בקבוצה, שהצליחה להתרומם ולסיים את העונה במקום ה-11. עונה אחר כך, בעונת, המשיכה סאות'המפטון את התקדמותה תחת סטראכן, סיימה את העונה במקום השמיני והעפילה לגמר גביע ה-FA שם נוצחה 1-0 על ידי ארסנל. בזכות העפלתה של ארסנל לליגת האלופות דרך הליגה, זכתה סאות'המפטון בכרטיס לגביע אופ"א.
בפברואר 2004 הודלף לתקשורת כי סטראכן מתכוון לסיים את דרכו בקבוצה בקיץ הקרוב. בעקבות החשיפה, נאלץ המאמן להתפטר מתפקידו מוקדם משתכנן, בעקבות השמועות שסבבו את המועדון ואותו בקשר לעתידו.
סלטיק
ב-1 ביוני 2005, לאחר 16 חודשי הפסקה, חזר סטראכן לתפקיד המאמן כשהחליף את מרטין אוניל כמאמן סלטיק לקראת עונת. עם כניסתו לתפקיד הצהיר סטראכן כי המטרה הראשונה היא החזרת תואר האליפות לסלטיק לאחר עונה בה נדד התואר ליריבה הגדולה, גלאזגו ריינג'רס. עם זאת, תחילת דרכו של המאמן בקבוצה הייתה מאכזבת. סלטיק ספגה תבוסה של 5-0 מארטמדיה ברטיסלאבה הסלובקית במוקדמות ליגת האלופות, ושלושה ימים אחר כך נפרדה בשוויון 4-4 בלבד ממאת'רוול במחזור הראשון בליגה. על אף ניצחון 4-0 בגומלין מול ארטמדיה, הודחה הקבוצה בשלב מוקדם מאירופה. לאחר ההתחלה החלשה, החלה סלטיק של סטראכן להשתפר. על אף שהודחה במפתיע מהגביע הסקוטי בשלב מוקדם, שברה סלטיק באותה עונה את שיא הניצחון הגבוה ביותר בליגה עם 8-1 על דאנפרמלין אתלטיק, זכתה בגביע הליגה הסקוטית והבטיחה את זכייתה באליפות סקוטלנד בזמן שיא כשנותרו עוד שישה מחזורים לסיום העונה.
עונה אחר כך שינתה סלטיק לחלוטין את פניה. סטראכן בנה את הקבוצה מחדש, תוך שהוא מבצע שינויים רבים בסגל השחקנים. השינויים עברו בהצלחה, והקבוצה הציגה יכולת מצוינת. באמצע חודש ינואר, הובילה סלטיק את הטבלה ב-17 נקודות. במקביל השתתפה הקבוצה בטורניר ליגת האלופות, אליו העפילה אוטומטית בזכות זכייתה באליפות. בשלב הבתים השיגה סלטיק ניצחונות ביתיים על כל יריבותיה (מנצ'סטר יונייטד, בנפיקה ליסבון ופ.צ. קופנהגן) כדי להעפיל לשלב שמינית הגמר לראשונה מאז תחילתה של ליגת האלופות במתכונתה הנוכחית ב-1993. סלטיק סיימה את דרכה בשמינית הגמר לאחר הפסד בהארכה למילאן. ארבעה מחזורים לסיום העונה הבטיחה הקבוצה אליפות שנייה ברציפות, ובהמשך השלימה דאבל מקומי עם זכייה בגביע הסקוטי.
בעונת, השלישית של סטראכן בתפקיד, הצליח המאמן להביא את הקבוצה פעם נוספת לשמינית גמר ליגת האלופות. על אף הדחה בשלב מוקדם יחסית של הגביע, שמרה סלטיק של סטראכן על תואר האליפות, וסטראכן היה למאמן השלישי בהיסטוריה של הקבוצה שמביא לה שלוש אליפויות רצופות.
בעונת חלה ירידה ביכולתה של סלטיק. היא אמנם זכתה בגביע הליגה הסקוטית, אך סיימה את דרכה כבר בשלב הבתים של ליגת האלופות, הודחה מהגביע הסקוטי בשלב רבע הגמר ואיבדה את האליפות לריינג'רס כשסיימה במקום השני בלבד, ארבע נקודות מהמקום הראשון. בסיום העונה, ובעקבות אובדן האליפות, התפטר סטראכן מתפקידו כמאמן סלטיק.
מידלסברו
ב-26 באוקטובר 2009, זמן קצר לאחר פתיחת עונת, התמנה סטראכן לתפקיד מאמן מידלסברו מליגת המשנה, כמחליפו של גארת' סאות'גייט, בחוזה לארבע שנים. סטראכן ומידלסברו לא הצליחו להתקרב לפלייאוף ההעפלה וסיימו את העונה במקום ה-11 בלבד.
נבחרת סקוטלנד
ב-15 בינואר 2013, לאחר מעל לשנתיים מחוץ למגרשים, התמנה סטראכן לתפקיד מאמן נבחרת סקוטלנד. לאחר ניצחון במשחק הבכורה שלו על הקווים, 1-0 על במשחק ידידות ב-6 בפברואר, הפסידה סקוטלנד פעמיים במוקדמות מונדיאל 2014 ואיבדה סיכוי ממשי להעפיל לטורניר הגמר. לאחר הפסדים אלו חל שיפור ביכולתה, והיא סיימה במקום הרביעי בבית המוקדמות.
במוקדמות יורו 2016 סיימה הקבוצה במקום הרביעי בבית ולא הצליחה להעפיל לטורניר הגמר. בסיום טורניר המוקדמות חידש סטראכן את חוזהו בנבחרת. במוקדמות מונדיאל 2018 סיימה הנבחרת במקום השלישי בבית ולא העפילה שוב לטורניר, לאחר המוקדמות ב-12 באוקטובר 2017 סיים סטראכן את תפקידו.
מועדונים
{|
Sicko
Sicko (מסוגנן כ-SICKO) הוא סינגל של התקליטן הגרמני, פליקס ין, בשיתוף פעולה עם הראפר האמריקאי, גאשי, והזמרת-יוצרת הקנדית, FAANGS. הסינגל יצא ב-13 במרץ 2020 בהוצאת חברת התקליטים וירג'ין רקורדס. השיר נכתב על ידי פליקס ין, גאשי, FAANGS, ג'יימס בל, וינסנט קוטקאמפ ו-Hitimpulse והופק על ידי פליקס ין, וינסנט קוטקאמפ ו-Hitimpulse.
נכון ליולי 2023, השיר הושמע למעלה מ-58 מיליון פעמים בספוטיפיי, ולמעלה מ-3 מיליון פעמים ביוטיוב.
השבט השלושה עשר
השבט השלושה עשר הוא ספר מאת הסופר והעיתונאי ארתור קסטלר שיצא לאור בשנת 1976. הספר פורש את הטענה שלפיה מקורם של היהודים האשכנזים אינו מהעברים בני העת העתיקה, אלא מהכוזרים, עם ממוצא טורקי. קסטלר מעלה את ההיפותזה שהכוזרים שהתגיירו היגרו מערבה אל מזרח אירופה כשהאימפריה הכוזרית קרסה.
קסטלר השתמש בעבודות קודמות מאת דאגלס מורטון דנלופ, רפאל פטאי ואברהם פולק כמקורות לעבודתו. כוונתו הנקובה הייתה לשלול את האנטישמיות על ידי הפרכת הבסיס הגזעי שלה.
הספר תורגם לעברית על ידי חיים לוי ויצאה לאור בהוצאת מאזנים בתש"ס.
תוכן
בסופו של הפרק האחרון בספר, קסטלר מסכם את תוכן הספר ואת כוונותיו כך:
מקורות
מתיאס גרדנל כתב שטענתו של קסטלר "מבוססת בחלקה על אנתרופולוגיה חובבנית", ושטיעוניה המדעיים מגיעים מהספר "The Myth of a Jewish Race" משנת 1975 מאת רפאל פטאי וביתו ג'ניפר. היא גם מסתמכת על עבודותיהם של היסטוריונים מוקדמים יותר, במיוחד ספרו של ההיסטוריון הרוסי-ישראלי אברהם פולק, "כזריה: תולדות ממלכה יהודית", ו-"History of the Jewish Khazars" משנת 1954 של דאגלס מורטון דנלופ, מחבר שקסטלר עצמו מתאר כמקור עיקרי. ניל מקאינס כותב שדנלופ היה, לעומת זאת, "הרבה יותר זהיר" במסקנותיו, כפי שהיו גם היסטוריונים אחרים בתחום הכוזרים, כמו פיטר גולדן ומשה שולבס. גולדן עצמו תיאר את הספר כ"שנוי במחלוקת", וציין שהוא כלל "טענות מרחיקות לכת על מורשת והשפעה כוזריות".
סיבתו של קסטלר לכתיבת הספר
מייקל סקאמל, שכתב את הביוגרפיה של קסטלר, כתב שקסטלר סיפר לביולוג הצרפתי פייר דבריי-ריצן שהוא "היה משוכנע שאם הוא יוכל להוכיח שרוב יהודי מזרח אירופה (אבותיהם של האשכנזים המודרניים) היו צאצאיהם של הכוזרים, הבסיס הגזעי לאנטישמיות יופרך והאנטישמיות עצמה תוכל להיעלם". על פי ג'ורג אורבן, הרצון של קסטלר לקשר בין היהודים האשכנזים לכוזרים היה "מבוסס על אמונה מרומזת שהעושר האינטלקטואלי וההשפעה הבינלאומית של ההונגרים והיהודים, בפרט היהודים ההונגרים, היה בגלל זיקה לא מוסברת אבל בפירוש עתיקה בין שני העמים".
קבלה והערכה
בספרו "מתי ואיך הומצא העם היהודי?", שלמה זנד כותב ש"בזמן שהכוזרים הפחידו את ההיסטוריונים הישראלים, שאף אחד מהם לא פרסם מאמר בנושא, 'השבט השלושה עשר' של קסטלר עצבן ועורר תגובות כועסות. לקוראי העברית אין גישה לספר עצמו הרבה שנים, והם לומדים עליו רק דרך הגינויים הארסיים". במאמר בוול סטריט ג'ורנל, אוון גולדסטיין כתב ש"זנד מציע שאלו שתקפו את ספרו של קסטלר עשו זאת לא בגלל שהוא חסר איכות, אלא בגלל שהמבקרים היו פחדנים ומונעים מאידאולוגיה. 'איש אינו רוצה ללכת לחפש מתחת לסלעים שעקרבים ארסיים מסתתרים מתחתם, מחכים לתקוף את הדימוי העצמי של האתנוס הקיים ושאיפותיו הטריטוריאליות'."
בעולם הערבי, התיאוריה שהעלה קסטלר בספרו אומצה בידי אנשים שטענו שאם מוצא היהודים האשכנזים הוא כוזרי בעיקרו, ולא שמי, אין להם שוב תביעה היסטורית לשטח מדינת ישראל, והם גם לא מושא ההבטחה המקראית של כנען לבני ישראל, וכך בניגוד לבסיס התאולוגי של הציונות הדתית היהודית וגם של ציונים נוצרים. ציר ערב הסעודית באו"ם טען שהתיאוריה של קסטלר "שללה את זכותה של ישראל להתקיים". קסטלר לא ראה את המורשת הכוזרית לכאורה כשלילה של תביעתם של היהודים לארץ ישראל, שהוא סבר שהתבססה על החלטת האו"ם ולא על בריתות מקראיות או ירושה גנטית. לדעתו, "הבעיה של ההתערבבות הכוזרים לפני אלף שנים... אינה רלוונטית לישראל המודרנית".
ספרו של קסטלר שובח בידי המגזין הנאו-נאצי "The Thunderbolt" כ"הפצצה הפוליטית של המאה", ונתמכה בהתלהבות בידי חסידי תנועת הזהות הנוצרית. ע"פ ג'פרי קפלן, "השבט השלושה עשר" היה "המקור העיקרי של 'הזהות הנוצרית' לתאוריית הכוזרים"; הם הרגישו שספרו של קסטלר אישש את אמונותיהם שלהם בנוגע ליהודים. גולדסטיין כתב "קסטלר והתיאוריה הכוזרים שקידם חיות בביצות הקדחת של תנועת העליונות הלבנה". מייקל ברקון כתב שקסטלר היה ככל הנראה "לא מודע לשימוש שאנטישמים עשו בתאוריית הכוזרים".
למרות כמה ביקורות חיוביות, ג'יימס א. בוורלי כותב ש"כש'השבט השלושה עשר' יצא לאור, הביקורות האקדמיות עליו היו מהירות, פומביות ושליליות באופן כללי", ואוון גולדסטיין מציין שהספר "הותקף בידי המבקרים". ביקורת במגזין Time מאוגוסט 1976 תיארה את התאוריה של קסטלר כ"פשוטה מדי, למרות המאמץ הברור והזמן שהמחבר השקיע במחקר שלו", וציינה ש"קסטלר מציע שטף של מידע אבל לא מספיק עובדות מוצקות כדי לתמוך בטענה שלו". ביקורת במגזין National Review מנובמבר 1976 ציינה שלספר "לא היה את הערך של מחקר כנה ומבוצע כהלכה ולא את הפנייה הרגשית של פולמוס שנוי במחלוקת - רק את סימני ההיכר של ספר שנחקר בצורה גרועה ונכתב בחפזון". הניתוח של קסטלר תואר כ"תערובת של אטימולוגיות שגויות ומקורות ראשוניים שפורשו לא נכון" בידי שמעון אברמסקי ב-1976 וחיים מקובי ב-1977.
ברקון תיאר את הספר כ"מחקר אקסצנטרי", וכתב שקסטלר היה "לא מצויד במומחיות שהנושא עלול להצריך", אבל הוא "אף על פי כן עשה ניסיון רציני של חובבן לחקור ולתמוך בתאוריה". גרשון ד. הונדרט, פרופסור להיסטוריה של יהדות פולין, כתב ב-2006 ש"אין ראיות לתמוך בתאוריה שאבותיהם של יהודי פולין היו יהודים שהגיעו ממלכת כזריה היהודית שבקרים", ותיאר את קסטלר כ"המצודד הידוע ביותר" בתאוריה. ג'פרי גולדברג כתב ב-2009 שהספר היה "שילוב של [רעיונות] נשכחים ומוטלים בספק".
כותבי ביוגרפיות של קסטלר גם היו ביקורתיים כלפי הספר. בספר "Arthur Koestler: The Homeless Mind" משנת 1998, דייוויד סזרני כתב שהספר "עושה שימוש סלקטיבי בעובדות בשביל מסקנה פולמוסית באופן מוגזם" ושהוא "מגוחך כמחקר". בספר "Koestler: The Literary and Political Odyssey of a Twentieth-Century Skeptic" משנת 2009, מייקל סקאמל כתב שהתאוריה של קסטלר "הייתה כמעט לגמרי משוערת ומבוססת על הראיות הנסיבתיות הדקיקות ביותר".
מחקר גנטי
מחקר משנת 2005 שנערך בידי נבל (Nebel) ואחרים, שמתבסס על סימנים פולימורפיים של כרומוזום Y, הראה שיהודים אשכנזים קרובים לקבוצות יהודיות ומזרח-תיכוניות אחרות יותר מלאוכלוסיות שבקרבן הם חיו באירופה. עם זאת, נמצא ש-11.5 אחוזים מהאשכנזים הזכרים משתייכים להפלוגרופ R1a, שושלת כרומוזום Y הדומיננטית בקרב אנשי מזרח אירופה, מה שמעיד על זרימת גנים אפשרית. בהתייחסם ל"השבט השלושה עשר", עורכי המחקר כתבו ש"כמה מחברים טוענים שאחרי קריסת הממלכה שלהם בחצי השני של המאה ה-10, הכוזרים שהתגיירו נטמעו באוכלוסייה היהודית-אשכנזית המופיעה במזרח אירופה". הם סיכמו: "לעומת זאת, אם הכרומוזומים R-M17 בקרב היהודים האשכנזים אכן מייצגים שרידים מהכוזרים המסתוריים, אז לפי המידע שבידינו, התרומה שהותירו מיוחסת לאב מייסד אחד או כמה גברים קרובים, ולא עולה מעבר לכ-12 אחוזים מהאוכלוסייה האשכנזית בהווה".
מייקל בלטר כתב בכתב העת Science שהטענה של קסטלר "מתעמתת עם כמה וכמה מחקרים אחרונים שמראים שליְהוּדִיּוּת, כולל הגרסה האשכנזית, יש שורשים גנטיים עמוקים". הוא מאזכר מחקר משנת 2010 של הגנטיקאי הארי אוסטרר שמצא שיהודים אשכנזים "מקובצים קרוב יותר ליהודים ספרדים או מזרח תיכוניים, ממצא שהחוקרים אומרים שלא עקבי עם ההיפותזה הכוזרית" ומסכם ש"כל שלוש הקבוצות היהודיות - מזרחים, ספרדים ואשכנזים - חולקות סימנים גנטיים משותפים שמבדילים אותן מאוכלוסיות אחרות ברחבי העולם". הגנטיקאי נואה רוזנברג טען שלמרות שמחקרי DNA אחרונים "לא נראה שתומכים" בהיפותזה הכוזרית, הם "גם לא סותרים אותה לחלוטין".
מסע הסירה ג'יימס קיירד
ג'יימס קיירד (באנגלית: James Caird) היא סירת הצלה קטנה שעשתה ב-1916 מסע, שנקרא על שמה, מאי הפיל שבאיי שטלנד הדרומיים אל ג'ורג'יה הדרומית שבדרום האוקיינוס האטלנטי, מרחק 1,440 קילומטרים. בסירה נמצאו סר ארנסט שקלטון וחמישה מעמיתיו, ומטרתם הייתה להזעיק עזרה על מנת לחלץ את שאר חברי המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית מן השנים 1914–1917, שנשארו תקועים על אי הפיל לאחר שאונייתם אנדיורנס נמחצה בקרח-ים וטבעה. היסטוריונים רבים רואים במסע זה את אחד המעללים הגדולים ביותר בשיוטי סירה שנעשו מאז ומעולם.
באוקטובר 1915 הטביע קרח ים דחוס בים ודל את "אנדיורנס". שקלטון ועמיתיו מצאו מפלט על פני מצופי קרח, שהלכו והתבקעו תחתיהם ואילצו אותם לעבור ממצוף למצוף. במשך תקופה זו נסחפה הקבוצה בהתמדה צפונה עד אפריל 1916, אז נשבר מצוף הקרח שעליו חנו. מכאן ואילך עשו את דרכם בסירות ההצלה של האונייה אל אי הפיל, שם החליט שקלטון שהדרך היעילה ביותר להשיג עזרה תהיה להפליג באחת הסירות אל ג'ורג'יה הדרומית.
מבין שלוש סירות ההצלה נחשבה "ג'יימס קיירד" לחזקה ביותר ובעלת הסיכוי המיטבי לעמוד בתלאות המסע. שקלטון כינה אותה על שם ג'יימס קיי קיירד, יצרן יוטה מדנדי ופילנתרופ, שכספי התמיכה שלו עזרו לממן את המשלחת. לפני המסע חיזק נגר האונייה, הארי מקניש, את הסירה והתאים אותה לעמוד במימיו הסוערים של האוקיינוס הדרומי. הסירה שרדה שורה של סכנות, שבהן הייתה קרובה לא פעם להתהפך, ולבסוף הגיעה לחוף הדרומי של ג'ורג'יה הדרומית לאחר מסע של 16 יום. שקלטון ושניים מעמיתיו חצו את ההרים שבפנים האי, ללא ציוד טיפוס ובמצב גופני ירוד לאחר תלאות המסע, והגיעו לבסוף אל תחנת ציידי לווייתנים בצדו הצפוני של האי. כאן ארגן שקלטון את חילוצה של הקבוצה שעל אי הפיל, ולאחר דחיות שהביאו את אנשי אי הפיל כמעט ליאוש, חולצו כולם והגיעו הביתה בחיים. אחרי סוף מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919, הוחזרה ה"ג'יימס קיירד" מג'ורג'יה הדרומית לאנגליה, ומשנת 1922 היא מוצבת בתצוגת קבע בבית ספרו הישן של שקלטון, דאלוויץ' קולג'.
רקע
ב-5 בדצמבר 1914 הפליגה אוניית המשלחת של שקלטון, "אנדיורנס", מג'ורג'יה הדרומית אל ים ודל, בשלב הראשון של המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית. פניה היו מועדות אל מפרץ ואסל, הנקודה הדרומית ביותר שנחקרה עד אז בים ודל, ב--77°N, -49°W, שם הייתה קבוצה אמורה לרדת מן האונייה אל החוף ולהכין את החצייה הטראנס-קונטיננטלית של יבשת אנטארקטיקה. לפני שהספיקה להגיע ליעדה נלכדה האונייה בקרח דחוס, וב-24 בינואר 1915 הייתה כלואה ללא ניע, על אף מאמצים ממושכים לשחרר אותה. ב-14 בפברואר נעשו שוב מאמצים קדחתניים לשחרר את האונייה הכלואה, אך לשווא. במשך שמונת החודשים הבאים נסחפה האונייה צפונה עד שב-27 באוקטובר נמחצה בלחץ גושי הקרח ושקעה סופית ב-21 בנובמבר.
בעוד 27 אנשי צוותו מתמקמים במחנה שהקימו להם על הקרחון הצף הנע באיטיות, התמקד שקלטון במציאת הדרך הטובה ביותר להציל את אנשיו. תוכניתו הראשונה הייתה לצעוד על הקרח עד ליבשה הקרובה ביותר, ומשם לנסות להגיע לנקודה שספינות עשויות לפקוד אותה. הצעידה החלה, אבל מצב פני הקרח, ששקלטון תיאר לאחר זמן כ, עיכב את התקדמותם. אחרי ניסיונות מתסכלים במשך ימים אחדים ויתר שקלטון על רעיון הצעידה; הקבוצה הקימה את "מחנה אורך-רוח" על מצוף קרח שטוח והמתינה לסחף, שיישא אותה עוד צפונה, אל עבר מים פתוחים. הם הצליחו לחלץ שלוש סירות-הצלה מן האונייה הטובעת, ושקלטון כינה אותן על שם תומכי המשלחת העיקריים: "סטאנקומב וילס", "דאדלי דוקר" ו"ג'יימס קיירד". אנשי הקבוצה המתינו עד 8 באפריל 1916, אז נאלצו להימלט אל הסירות כשהקרח החל להתבקע תחתיהם. במשך תקופה הרת-סכנות של שבעה ימים שייטו במפרשים וחתרו במשוטים בנחשולים סוערים ובתוך גושי קרח מסוכנים, מסתמכים בעיקר על כישרון הניווט של פרנק וורסלי, שהשיט את ה"ג'יימס קיירד", הגדולה בסירות והמובילה בשיירה. תנאי ההפלגה היו קשים מנשוא, בקור מקפיא, רוחות עזות ומשברים שניתכו שוב ושוב על יושבי הסירה והחזיקו אותם ברטיבות מתמדת. שלוש הסירות הצליחו להישאר יחד עד שהגיעו ב-15 באפריל אל המקלט הזמני של אי הפיל. שקלטון רצה לכבד בירידה הראשונה אל החוף את הצעיר בחבורה, פירס בלקבורו, אבל בלקבורו, שרגליו נפגעו ביותר בכוויות קור, לא יכול היה לעמוד על רגליו וקרס תחתיו במי האפסיים, ושקלטון הורה לשני אנשי צוות לשאת אותו אל החוף. הייתה זו הפעם הראשונה מזה 497 ימים שרגליהם ניצבו על קרקע מוצקה. שקלטון קבע שזו הנחיתה הראשונה אי-פעם על אדמת האי.
על אי הפיל
אי הפיל, בשוליים המזרחיים של איי שטלנד הדרומיים, היה רחוק מכל מקום שהמשלחת תכננה להגיע אליו, והרבה מעבר לנתיבי ספנות מקובלים. שום ספינת חילוץ לא הייתה צפויה לחפש אותם שם, והסבירות לחילוץ מצד כל גורם חיצוני אחר הייתה קלושה בה במידה. אדמת האי הייתה משוללת צמחייה, אך באי היו מים חיים, ושפע יחסי של כלבי-ים ופינגווינים לספק מזון ודלק להישרדות מיידית. אימי החורף האנטארקטי קרבו ובאו במהירות; שפת הים הצרה, זרועת החצץ, שעליה הקימו את המחנה, נשטפה כבר עכשיו כמעט בהתמדה ברוחות סערה וסופות שלג, שהרסו את אחד האוהלים במחנה הזמני, ואת האחרים הפילו ושיטחו ארצה. הלחצים והתלאות של החודשים האחרונים החלו לתת אותותיהם באנשים, שרבים מהם היו במצב ירוד הן בגוף והן בנפש.
ההכנות
הקבוצה שנועדה לצאת בסירה לג'ורג'יה הדרומית יכלה לצפות לרוחות בעוצמה של הוריקן ולגלים - הנחשולים הידועים לשמצה של כף הורן - המתנשאים, משקע עד פסגה, לגובה של 18 מטרים. משום כך בחר שקלטון בכבדה ובחזקה משלוש הסירות, ה"ג'יימס קיירד", שאורכה 7 מטרים. היא נבנתה כסירת ציידי לווייתנים בלונדון לפי הוראותיו של וורסלי, לפי עקרון "כפל קצה", שנוסה לראשונה על ידי בונה הספינות הנורווגי קולין ארצ'ר. שקלטון ביקש מנגר המשלחת הארי מקניש לעשות כמיטב יכולתו לשפר את מצב הסירה כדי להכשירה להתמודדות עם תנאי ים קשים. מקניש השתמש בכלי עבודה מאולתרים ובחומרים מכל הבא ליד כדי להגביה את צלעות הסירה ולבנות סיפון ארעי מעץ ובד קנבס, תוך שימוש בצבעי שמן, פתילת עששית ודם כלבי-ים לאיטום. הסירה חוזקה בחיבור התורן של אחת מסירות ההצלה הנותרות, ה"דאדלי דוקר", לאורך שדרתה מבפנים. הסירה צוידה כמפרשית דו-תורנית, עם התורן המקורי של הסירה כתורן ראשי ותורן אחורי קצר יותר שנלקח מסירת ההצלה הנוספת, ״סטאנקומב וילס״. בנוסף הותקנו בסירה חיבל להנפת מפרש מרובע ומפרש חלוץ. להגדלת משקל הסירה נוסף לה כטון של זבורית, להפחתת הסיכון להתהפכות בנחשולים הגבוהים, ששקלטון ידע שהם עתידים לפגוש בדרכם.
הסירה הוטענה בצידה שתספיק לשישה אנשים לחודש אחד; כפי ששקלטון כתב לאחר מעשה, "אם לא היינו מגיעים לג'ורג'יה הדרומית תוך הזמן הזה, ברור שהיינו טובעים". הם לקחו מנות קרב, שנועדו לחציית האי, ביסקוויטים, משקה חלב, סוכר ואבקת חלב. כמו כן לקחו שתי חביונות בנות 72 ליטר של מים (שאחת מהן ניזוקה בשעת ההטענה ומי ים חילחלו לתוכה), שני פרימוסים, פרפין, נפט, נרות, שקי שינה ופרטי לבוש שונים להחלפה.
האנשים הראשונים ששקלטון בחר לצוות הסירה היו וורסלי וטום קרין - ש"התחנן להצטרף", לדברי שקלטון. קרין היה קצין ימי ממשלחת דיסקברי, 1904-1901, וכן השתתף במשלחת טרה נובה של סקוט בשנים 1910–1913, שם הצטיין במסע הגורלי אל הקוטב. שקלטון היה בטוח שקרין יחזיק מעמד בכל מצב, והוא בטח בכל לבו בכישורי הניווט של וורסלי, בייחוד ביכולתו לחשב את המיקום בתנאים קשים. מאוחר יותר כתב וורסלי: "ידענו שזו תהיה המשימה הקשה ביותר שלקחנו על עצמנו מאז ומעולם, כי החורף האנטארקטי החל כבר, ועמדנו לחצות את אחד הימים הגרועים ביותר בעולם".
לשם השלמת הקבוצה ביקש שקלטון מתנדבים, ומבין הרבים שנענו בחר שני מלחים חזקים, ג'ון וינסנט וטימותי מקארתי. את המקום האחרון הציע לנגר מקניש. "הוא היה בן למעלה מחמישים", כתב שקלטון על מקניש (שהיה למעשה בן 41), "אבל ידע רבות על סירות מפרש והיה זריז מאד". וינסנט ומקניש הוכיחו שניהם את ערכם במסע הקשה ממצופי הקרח אל אי הפיל. שניהם היו אנשים בלתי-חברותיים במידת מה, ובחירתם עשויה לשקף את רצונו של שקלטון להחזיק עושי-צרות אפשריים בהשגחתו האישית ולא להשאיר אותם על האי, במקום שרגשות איבה אישיים יכלו להתפתח למורסות ממאירות.
המסע בסירה הפתוחה
לפני צאתם לדרך הודיע שקלטון לפרנק ויילד כי הוא משאיר בידיו את הפיקוד המלא מרגע הפלגת ה"ג'יימס קיירד", וכי במקרה שהמסע ייכשל, עליו לנסות לקחת את הקבוצה אל האי דספשן באביב הבא. ה"ג'יימס קיירד" הפליגה מאי הפיל ב-24 באפריל 1916. הרוח הייתה דרומית-מערבית בעוצמה בינונית, וסייעה ליציאה מהירה, ותוך זמן קצר נעלמה הסירה מעין הנותרים על האי.
שקלטון הורה לוורסלי לקבוע נתיב צפונה במקום להפליג ישירות לג'ורג'יה הדרומית, כדי לעקוף את שדות הקרח המאיימים שהתחילו להיווצר. עד חצות הלילה הותירו מאחוריהם את הקרח המיידי, אבל גלי הים החלו להתגבר. עם שחר יום המחרת נמצאו במרחק 81 ק"מ מאי הפיל, בים גבה-גלים וברוחות בעוצמה 9 בסולם בופורט. שקלטון קבע סדר-יום בסירה: שתי משמרות של שלושה אנשים, אחד על ההגה, אחר על המפרשים והשלישי בתורנות שאיבה. השלושה שמחוץ למשמרת נחו בחלל המכוסה הזעיר בירכתיים. לקשיים הכרוכים בהחלפת מקומות עם תום כל משמרת, כתב שקלטון, "היה יכול להיות צד מבדח, אלמלא סיבכו אותנו בכל כך הרבה כאבים ומיחושים." בגדיהם, שתוכננו למסעות מזחלות אנטארקטיים ולא להפלגה בסירה פתוחה, לא היו אטומים למים; עקב המגע החוזר ונשנה עם מי הים הקפואים היה עורם צרוב קור, כאוב ודואב.
הצלחת המסע הייתה תלויה בניווט של וורסלי, שהתבסס על התצפיות שהצליח לבצע בכל פעם שהשמש הופיעה לרגע, בעוד הסירה מיטלטלת מעלה-מטה ומצד אל צד בין הגלים. התצפית הראשונה נעשתה לאחר יומיים, ולימדה, שהם נמצאים 230 ק"מ צפונית לאי הפיל. הנתיב שונה ומעתה היו במסלול ישיר אל ג'ורג'יה הדרומית. הם יצאו מכלל סכנות הקרח הצף, אבל הגיעו לאזור המסוכן של מעבר דרייק, שם סובבים נחשולי ענק את כדור הארץ ללא כל יבשה שתעצור בעדם. תנועת הסירה מנעה כמעט כל אפשרות להכנת מזון חם על הפרימוס, אבל קרין, בתפקיד הטבח, הצליח איך שהוא להאכיל את האנשים.
התצפית הבאה, ב-29 באפריל, לימדה שהם עברו במסעם מרחק של 428 ק"מ. מכאן ואילך נעשה הניווט, כדברי וורסלי, ל"מלאכת ניחוש משעשעת", כשנתקלו במזג אוויר גרוע מכל מה שחוו עד אז. הגלים הגבוהים הציפו את הסירה במים, ורק שאיבה בלתי-פוסקת הצילה אותה משקיעה. בטמפרטורה חלה ירידה חדה, וסכנה חדשה הופיעה בהצטברות רסס קפוא, שאיימה להפוך את הסירה. הם נאלצו לזחול אחד אחד לפי התור על הסיפון המתנודד עם גרזן ביד ולסלק את הקרח מעל הסיפון והחיבל. למשך 48 שעות עוכבו ללא ניע, אחוזים בעוגן, עד שהרוח נרגעה די הצורך להניף מפרש ולהתקדם. על אף התלאות הרבות, נמצא בתצפית השלישית של וורסלי, ב-4 במאי, שהם רחוקים רק 450 ק"מ מג'ורג'יה הדרומית.
ב-5 במאי חזר מזג האוויר הקשה ונחשולי הענק, שכמותם לא פגשו קודם, כמעט המיטו עליהם אסון. שקלטון כתב לאחר זאת, "הרגשנו איך הסירה שלנו מורמת ומושלכת קדימה כמו פקק שעם בנחשול משתבר." הצוות שאב מי ים מן הסירה בקדחתנות כדי להישאר על פני המים. אף על פי כן, הם המשיכו להתקרב ליעדם, ולפי חישוב משוער של וורסלי למחרת היום, 6 במאי, נמצאו במרחק 207 ק"מ מן הנקודה המערבית של ג'ורג'יה הדרומית. עבודת הפרך ותלאות השבועיים האחרונים נתנו אותותיהם באנשים. שקלטון ציין שווינסנט התמוטט והפסיק לתפקד כחבר פעיל בצוות, מקארתי היה "חלש, אך מרוצה", ומקניש הלך ונחלש אך המשיך לגלות "אומץ לב ורוח קרב".
ב-7 במאי הודיע וורסלי לשקלטון, שאיננו יכול לוודא את מיקומם בדיוק של 16 ק"מ. כדי למנוע את האפשרות של היסחפות מעבר לאי ברוחות הדרום-מערביות העזות, הורה שקלטון על שינוי קל בנתיב, כך שה"ג'יימס קיירד" תגיע אל היבשה בחוף הדרום-מערבי שאינו מיושב. אז ינסו להשיט את הסירה מסביב אל תחנות ציידי הלווייתנים שבצדו הצפוני של האי. "ימים קשים היו אלה בשבילנו", כתב שקלטון. "הרגעים הטובים היו אלה, שבהם קיבלנו ספל חלב רותח בשעת המשמרות הארוכות, המרות של הלילה." בהמשך אותו יום אותרה אצה צפה על פני המים, ובבוקר הבא הופיעו ציפורים, בהן קורמורנים, הידועים בכך שלעולם אינם מתרחקים מן החוף. מעט אחרי צהרי היום ב-8 במאי נגלה לעיניהם לראשונה האי ג'ורג'יה הדרומית.
ג'ורג'יה הדרומית
בזמן שהקבוצה נחה והתאוששה, הבין שקלטון, שהסירה איננה כשירה לבצע עוד שיוט סביב האי כדי להגיע אל תחנות ציידי הלווייתנים, וכי וינסנט ומקניש אינם מסוגלים להמשיך במסע רגלי. הוא החליט להעביר את הסירה למקום בטוח יותר במפרץ המלך הוקון, ומשם ייצאו הוא, וורסלי וקרין לחצות את האי ברגל, לעבר התחנה בסטרומנס.
ב-15 במאי עברה ה"ג'יימס קיירד" מרחק של כ-10 ק"מ אל חוף זרוע חצץ סמוך לקצה המפרץ. כאן נמשכה הסירה אל החוף ונהפכה על פיה, לספק מחסה לנשארים. המקום כונה מחנה פגוטי (על שם בית הסירה של פגוטי ב"דייוויד קופרפילד" של צ'ארלס דיקנס). השכם בבוקר 18 במאי החלו שקלטון, וורסלי וקרין במה שיוודע כחצייה היבשתית הראשונה המתועדת של פנים ג'ורג'יה הדרומית. כיון שלא הייתה להם מפה, היה עליהם לאלתר נתיב לחציית רכסי הרים וקרחונים. הם התקדמו ללא הפוגה במשך 36 שעות, עד שהגיעו אל סטרומנס. אנשיו של שקלטון היו, כדברי וורסלי, "שלישיית דחלילים מחרידה" מושחרים מחשיפה, כוויות-קור ושכבות של פיח משומן-כלבי ים. מאוחר יותר אותו ערב, 19 במאי, נשלחה ספינת קיטור אל מפרץ המלך הוקון לאסוף את מקארתי, מקניש ווינסנט, ואת ה"ג'יימס קיירד". כחמש או שש שעות לאחר שהגיעו לתחנת ציידי הלווייתנים פרצה סופה דרום-מזרחית שנמשכה כל הלילה. לו פרצה הסופה כשהיו שלושת האנשים במסע חציית האי, לא היה להם שום סיכוי לשרוד. הנורווגים אמרו להם לאחר זמן, כי במשך כל החורף לאחר זאת לא היה ולו יום אחד שבו יכלו לבצע את מסעם ולהגיע בשלום.
לאחר לילה של הפלגה, אותו בילה וורסלי בשנת ישרים עמוקה, וארוחת בוקר דשנה, הגיעו אל המפרץ וירדו אל החוף. למשמע צפירת הספינה, הגיחו שלושת האנשים מתחת לסירה ההפוכה ופרנק וורסלי, לבוש בבגדים נורווגיים, מיהר אליהם כשכיסיו גדושים במקטרות, טבק, סיגריות וגפרורים. אז שמע את מקארתי מעיר באכזבה, "נו, חשבנו שלפחות רב החובל יבוא, בכל אופן." וורסלי אמר, "הרי אני כאן," והם לטשו בו עיניים. נקי, מגולח ולבוש בבגדים נורווגיים נקיים, לא זיהו אותו וחשבו אותו לנורווגי.
בוא החורף הדרומי ותנאי הקרח הקשים גרמו לכך שיותר משלושה חודשים עברו לפני ששקלטון יכול היה לבצע את חילוץ האנשים מאי הפיל. ניסיונו הראשון היה עם הספינה הבריטית "שמי הדרום", ולאחר מכן השאילה לו ממשלת אורוגוואי ספינה. בחיפושים באיי פוקלנד מצא את הספינה "אמה" לניסיונו השלישי, אבל מנוע הספינה התפוצץ. בפונטה ארנס, צ'ילה, השיג שקלטון גוררת קיטור בשם "ילצ'ו", בפיקוד לואיס פארדו, וסוף-סוף, ב-30 באוגוסט הצליח להגיע אל אי הפיל. האנשים יצאו כולם אל החוף לחזות בפלא הספינה שבאה לחלצם. הם הדליקו חבית דלק והניפו מעיל בלוי על תורן כדגל, אבל הדגל המאולתר נתקע בחצי התורן ולבו של שקלטון, שראה אותו מסיפון הספינה, נפל - לו אבד אפילו אחד מאנשיו הייתה זו לו מכה נוראה. הוא ספר את הניצולים דרך משקפתו, בזה אחר זה, ואז הכריז בצהלה, "כולם שם!" כל הקבוצה חולצה מאי הפיל והגיעה אל פונטה ארנס ב-3 בספטמבר 1916.
השנים הבאות
הסירה "ג'יימס קיירד" הוחזרה לאנגליה בשנת 1919. ב-1921 חזר שקלטון לאנטארקטיקה בראש משלחת שקלטון-רווט. ב-5 בינואר 1922 מת שקלטון בפתאומיות מהתקף לב, כשאוניית המשלחת קווסט עגנה בג'ורג'יה הדרומית, ולבקשת אשתו נקבר שם.
בהמשך אותה שנה החליט ג'ון קווילר רווט, שמימן את המשלחת האחרונה הזו והיה חברו ללימודים של שקלטון בקולג' דאלוויץ', דרום לונדון, להעניק את ה"ג'יימס קיירד" לקולג'. היא נשארה שם עד 1967, אף כי הבניין שבו הוצגה נפגע קשה מפצצות ב-1944. ב-1967 נמסרה הסירה למוזיאון הימי הלאומי ועברה שיקום. היא הוצגה במוזיאון עד 1985, אז הושבה לדאלוויץ' קולג' והוצבה במיקום חדש בבניין הקלויסטר הצפוני, על מצע של אבנים שנאספו בג'ורג'יה הדרומית ובאבריסטווית'. אתר זה נעשה למעונה הקבוע של ה"ג'יימס קיירד", אם כי מדי פעם משאילים את הסירה לתערוכות חשובות וכך הופיעה בתערוכת הסירות בלונדון ובאירועים בגריניץ', פורטסמות' ופלמות' שבקורנוול. היא הפליגה גם מעבר לים לתצוגה בוושינגטון הבירה, בניו יורק, בסידני שבאוסטרליה ובבון שבגרמניה.
אגודת ג'יימס קיירד נוסדה בשנת 1994, כדי "לשמר את הזיכרון, לתת כבוד למעללים הנכבדים של תגליות באנטארקטיקה ולהלל את סגולות המנהיגות יוצאות הדופן הקשורות בשמו של סר ארנסט שקלטון".
בשנת 2000 בנה חוקר הקטבים הגרמני ארווד פוקס העתק מדויק של הסירה של שקלטון וכינה אותו "ג'יימס קיירד II". במשלחתו, "שקלטון 2000", הצליח לשחזר את מסעם של שקלטון ואנשיו מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית. ה"ג'יימס קיירד II" הייתה בין המוצגים הראשונים כשנפתח המוזיאון הימי הבינלאומי בהמבורג. עוד העתק, "ג'יימס קיירד III", נבנה על ידי בונה הסירות בוב ואלאס ממסצ'וסטס; העתק זה נקנה על ידי קרן המורשת של ג'ורג'יה הדרומית ומאז 2008 הוא מוצג בגלריה הימית קאר, חלק ממוזיאון ג'ורג'יה הדרומית בגריטוויקן. ב-2011 כונתה סירת סקר ממונעת (SMB) באורך 10.5 מ' בשם "ג'יימס קיירד IV"; היא פועלת מסיירת הקרח "פרוטקטור" של הצי המלכותי.
ערן ישיב
ביוגרפיה
ערן ישיב נולד בישראל בשנת 1959. העביר את רוב ילדותו בנסיעות עם משפחתו בעקבות עבודתו של האב, שמילא תפקיד בכיר בחברת אל-על. בנעוריו היה כתב בעיתון לנוער.
סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה וכלכלה, תואר שני בכלכלה (1986) ודוקטורט (1996) בכלכלה, באוניברסיטה העברית. והתקבל כבתר דוקטורט ב–MIT תחת הנחיתו של פרופ' סטנלי פישר, לימים נגיד בנק ישראל.
ישיב מתמחה במקרו-כלכלה הקנתה לו שם בינלאומי בתחום של כלכלת עבודה, מדיניות מוניטרית ישראלית ועולמית. ישיב הוא מומחה בינלאומי לכלכלת אבטלה, פורץ דרך בחקר היחסים בין חברה לעובדיה וההשפעה על הון החברה, חיפוש והתאמה של עובדים. הוא חקר את החיתוכים שקיימים בשוקי העבודה, והצליח להראות איך הם משפיעים על רמת האבטלה במשק, ועל משתנים מאקרו-כלכליים אחרים. מאמרו The Determinants of Equilibrium Unemployment, AER 2000 הוא פורץ דרך בתחום.
במסגרת מחקריו בנושא שוק העבודה בישראל מתרכז ישיב עם ניצה קסיר קלינר מבנק ישראל, בבחינת שוק העבודה של נשים וגברים ערבים, ובמיוחד בהיבטים של השתלבותם במשק, דרך שוק העבודה, ליצירת גוף ידע גדול בנושאים אלה, שמשפיע על החלטות מדיניות בנושא. בין היתר היוו את התשתית, הטריגר והרקע לתוכנית החומש לסיוע לחברה הערבית - החלטת ממשלה 922.