cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חלף עם הרוח (סרט)
ציטוטים מפורסמים, אזכורים ופרודיות
בספר "ראי-נוע" מסדרת "עולם הדיסק", מופק הסרט Blown Away, המהווה פרודיה על "חלף עם הרוח".
בשנת 2018 יצא סרטו של ספייק לי "שחור על לבן", אשר סצנת הפתיחה שלו לקוחה מתוך הסרט "חלף עם הרוח".
הפצות מחודשות ושחזורים
לאורך השנים, זכה "חלף עם הרוח" להפצות חוזרות רבות. מאחר שיצא לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הופץ הסרט באופן מצומצם בלבד באירופה בשנים שלאחר צאתו. רק לאחר תום המלחמה הוקרן הסרט לראשונה במספר מדינות אירופאיות, כמו נורווגיה, הולנד וצרפת. בשנת 1961, במלאת 100 שנים לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, הופץ הסרט פעם נוספת, וב-1967 הוקרן בגרסה מיוחדת של מסך רחב. בשנת 1976, עם פתיחת רשת HBO, הוקרן הסרט לראשונה בטלוויזיה. מדרוג הסרט נאמד בכ-47% בארצות הברית, ובכך היה לשידור הטלוויזיה הנצפה ביותר באמריקה עד אז.
בשנת 1989, ביצעה חברת האחים וורנר שחזור מלא של הסרט המקורי. באותה שנה הופץ הסרט המחודש בבתי קולנוע, ושחזור זה נפוץ עד היום על גבי קלטות וידאו ו-DVD.
הסרט היה זמין לצפייה בספריית הסרטים של HBO Max, אך ב-9 ביוני 2020 הוסר הסרט בשל מחאות ג'ורג' פלויד, בנוסף למכתב הגלוי מאת התסריטאי האמריקאי ג'ון רידלי שפורסם מוקדם יותר באותו היום בלוס אנג'לס טיימס וקרא לשירותי סטרימינג להסיר את הסרט ממאגר הסרטים שלהם משום "שזהו סרט המאדיר את מדינות הדרום. זהו סרט שמתעלם מזוועות העבדות, וגורם להנצחת כמה מהסטראוטיפים הכואבים ביותר של האנשים השחורים". HBO הודיעו כי הסרט עוד יחזור לשירות הסטרימינג, אם כי הפעם כשיהיה שיח "סביב הקונטקסט ההיסטורי שלו, ועם גינוי לדרך בה הוא מציג את ההיסטוריה".
השיטפון הגדול של 1993
השיטפון הגדול של 1993 היה שיטפון שאירע במערב התיכון של ארצות הברית לאורך הנהרות מיסיסיפי ומיזורי והיובלים שלהם, מאפריל עד אוקטובר 1993. השיטפון גרם לנזקים עצומים ברכוש, המוערכים ב-15 מיליארד דולר, ונחשב לאחד מאסונות הטבע הגדולים ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית. בשיטפון נספו 50 בני אדם.
ההצפות כיסו שטח של 840,000 קמ"ר (כשטחה של נמיביה) לאורך 1,200 ק"מ של הנהרות ורוחב של 700 ק"מ. אזור השיטפון שנפגע ישירות השתרע על פני 80,000 קמ"ר (כשטחה של צ'כיה). השיטפון היה הכבד ביותר בארצות הברית מאז השיטפון הגדול של 1927, ובכמה קטגוריות אף עלה עליו.
באזור סנט לואיס, בו מתמזג נהר המיזורי לנהר המיסיסיפי, נמדדו ב-36 נקודות רמות גובה נהר מעבר למפלס ההצפה. ב-20 נקודות מדידה נשברו שיאי ההצפות של כל הזמנים. ב-1 באוגוסט 1993 נרשמה על נהר המיסיסיפי ליד סנט לואיס רמת ההצפה הגבוהה ביותר. הנהר גאה בגובה של 15.1 מטר, כ-6 מטר מעל מפלס ההצפה. בעת זו נרשמה בנהר ספיקה של 30,600 מ"ק/שנייה.
הסיבות לשיטפון
סתיו 1992 היה גשום במיוחד במערב התיכון. כתוצאה מכך האדמות באזור היו ספוגות במים, ורמת מי התהום באגני הניקוז של המיסיסיפי והמיזורי היו גבוהות במיוחד. בחורף 1992–1993 ירדו באזור שלגים כבדים מהרגיל. בנוסף לצירוף גורמים אלו, ירדו באביב 1993 גשמים בלתי פוסקים כתוצאה ממערכת מזג אוויר ייחודית. מערכת אוויר זו התקבעה מעל האזור, ובמקומות מסוימים ירדו גשמים במשך 40 יום רצופים. באיווה למשל ירדו למעלה מ-1,200 מ"מ גשם בתקופה אפריל-אוגוסט. באזורים רבים כמות המשקעים הייתה 400% עד 750% מעל הממוצע הרב-שנתי. כתוצאה משילוב גורמים אלה, האדמה הספוגה לא יכלה לקלוט את עודפי הממטרים ואלה זרמו ליובלים והנהרות שנשפכים למיזורי והמיסיסיפי.
אפריל
נהר המיסיסיפי גאה כ-2 עד 3 מטרים מעבר למפלס ההצפה עם תחילת הפשרת השלגים. לא נרשמו נזקים חריגים.
מאי
נהר רדווד במינסוטה גואה עם התגברות הפשרת השלגים וגשמים עזים. ב-22 במאי ירדו באזור העיר סו פולס בדקוטה הדרומית 190 מ"מ גשם תוך שלוש שעות בלבד. בשלושת החודשים מאי – יולי ירדו באזור 573 מ"מ גשם, כמות שיא לתקופה של שלושה חודשים. נהר המיסיסיפי גאה ב-2 עד 3 מטרים מעבר למפלס ההצפה בעיר סנט לואיס.
יוני
הגשמים העזים בדקוטה הדרומית מתחילים להשפיע על מפלס המיסיסיפי בכל אגן הניקוז העליון שלו. הצפות מתרחשות בנהר השחור בוויסקונסין. גם הנהרות מיזורי וקנזס עוברים את מפלס ההצפה. ב-7 ביוני החלו לקרוס סוללות לאורך הנהרות והמים הגואים הציפו את סביבתם דרך הפרצות בסוללות. הצפות אלה הקטינו את לחץ הזרימה במורד הנהרות מה שמנע שם הצפות באופן זמני. גובה פני המים ירד במיסיסיפי ובמיזורי מתחת למפלס ההצפה אך שב ועלה לאחר שהגשמים לא הפסיקו. חודש יוני לא היה גשום כמו מאי, ונרשמה הפוגה זמנית בהצפות.
יולי
בחודש יולי התגברו הגשמים מאוד באגני הניקוז של שני הנהרות והתפשטו על כל תשע מדינות המערב התיכון. באזורים מסוימים הפכו ממטרים של מעל 100 מ"מ ביום אחד לתופעה שבשגרה.
בדה מוין שבאיווה, חדרו מי נהר רקון הגואים למתקן טיהור מי שתייה ומה-11 ביולי עד ה-22 ביולי הושבת המתקן. מאות אלפי אנשים נותרו ללא מים זורמים וללא מי שתייה. המשמר הלאומי והצלב האדום האמריקני הציבו תחנות חלוקת מים בעיר וחברת אנהאוזר-בוש, יצרנית בירה גדולה, חילקה מים בפחיות בירה לבנות עם סמליל החברה. עם חידוש אספקת המים הזורמים, הם אושרו לרחצה ושימושים ביתיים אך לא לשתייה. חידוש אספקת המים המלא חל רק בתחילת אוגוסט.
לאורך כל האגן התחתון של המיזורי והמיסיסיפי החלו התושבים הקרובים לנהר להגביה את הסוללות בשקי חול ולהקיף את בתיהם בשקי חול. המים התנקזו במורד הנהרות ואלו גאו במהירות. כמה מדי גובה מים לא עמדו בעומס ונשברו. תנועת הספינות והאסדות לאורך הנהרות הופסקה בתחילת יולי, ונגרם נזק של כשני מיליון דולר ביום למסחר.
נהר המיסיסיפי החזיק בגובה פני המים ברמה של שיטפון 1973. אך משהגיע גל הגאות מנהר המיזורי, לא עמדו הסוללות בפרץ והן נפרצו במספר מקומות וגרמו להצפות כבדות. גל הגאות המשותף נע לאורך המיסיסיפי מסנט לואיס עד קהיר באילינוי, שם מתמזג נהר אוהיו למיסיסיפי. החל מנקודה זו, המיסיסיפי רחב דיו כדי לקלוט את המים, ולא נרשמו הצפות דרומה מנקודה זו. תרמה לכך גם עונה יבשה במיוחד במזרח ארצות הברית, שגרמה למפלס מים נמוך מהרגיל בנהר אוהיו. לו היה גם נהר האוהיו גואה, הייתה נגרמת הצפה כללית גם בחלקו התחתון של המיסיסיפי, והנזקים היו חמורים בהרבה.
צוותי אוויר מ-21 מדינות הגישו 5,000 מנות מזון לנפגעי שיטפונות שנותקו, ורשמו כ-1,500 שעות טיסה בבחינת קווי חשמל וצינורות מים שנפגעו. נרשמו יותר מ-1,000 אזהרות הצפה באזורים השונים. באזור סנט לואיס הגיעו המים במיסיסיפי לגובה של 6 מטר מעל מפלס ההצפה, הנקודה הגבוהה יותר שנמדדה ב-228 שנות מעקב. אולם הסוללה בגובה 16 מטר, שנבנתה על פי לקחי השיטפון של 1844, החזיקה מעמד כשנותרו רק עוד 60 ס"מ של גובהה.
אוגוסט
ב-1 באוגוסט, באזור סנט צ'ארלס, הגיעו המים לגובה של 11.63 מטר מעל המפלס הרגיל של המיזורי. בקולומביה שבאילינוי נפרצו הסוללות ושטח של 190 קמ"ר הוצף, ובו כמה ערים. ב-3 באוגוסט החליטו השלטונות לפרוץ במכוון את הסוללה באזור כפרי כדי למנוע הצפה של כמה ערים, מה שאכן עבד. כמעט כל 700 הסוללות לאורך המיסיסיפי, שנבנו בידי אנשים פרטיים כדי להגן על שדותיהם, נפרצו ושדותיהם הוצפו.
ב-1 באוגוסט נרשם גם שיא ההצפה בסנט לואיס, מול קשת השער, כאשר המים הגיעו לגובה של 15.1 מטר, כ-6 מטר מעל מפלס ההצפה ונמדדה ספיקה של כ-30,600 מ"ק / שנייה. קצב ספיקה זה יכול למלא אצטדיון כדורגל גדול בפחות מ-70 שניות.
ספיחי השיטפון
במהלך ההצפות היו גם חבלות מכוונות על ידי אנשים. תושב אילינוי הורשע ונידון למאסר עולם, על כך שחיבל במכוון בסוללת עפר שהוגבהה בשקי חול, ליד קווינסי שבאילינוי. כתוצאה מכך, פרץ הנהר את הסוללה והציף שטח חקלאי של 57 קמ"ר תוך שהוא הורס בתים וסוגר גשר.
שירי לב-ארי
שירי לב-ארי (נולדה ב-2 ביולי 1974) היא עיתונאית, מגישת רדיו, עורכת ומבקרת ספרות ישראלית.
ביוגרפיה
לב-ארי נולדה בתל אביב וגדלה בראשון לציון.
טריג'יקון
חברת טריג'יקון מתמחה בכוונות זרחניות המבוססות על האיזוטופ טריטיום וסיבים אופטיים.
שירי לב-ארי
ביוגרפיה
שירתה בצה"ל בעיתון "במחנה" ככתבת ועורכת.
טריג'יקון
בין המוצרים שלהם ניתן למצוא כוונות מגדילות (Trijicon ACOG), כוונות השלכה (Trijicon Reflex) וכוונות ברזל זרחניות לאקדחים.
טריג'יקון ACOG
כוונת הטריג'יקון ACOG (ראשי תיבות של Advanced Combat Optical Gunsight) היא כוונת יום, מגדילה פי 4, שוקלת 0.5 ק"ג, מתחברת לנשק באמצעות מתאם A.R.M.S וקיימת בצה"ל בשלוש גרסאות - "צלב", "חץ" ו"רד פוינט". לשלוש הגרסאות של הטריג'יקון (הכינוי הצה"לי - טריג') יש לו"ש (לוח שנתות) על העינית, בלו"ש משתמשים כדי לאמוד מרחקים ולחשב את תיקון הסטייה הנדרש, וכדי לייצב את הכוונת כך שהרובה יהיה מקביל לקרקע.
שירי לב-ארי
ביוגרפיה
לאחר שיחרורה מצה"ל עבדה בעיתון מעריב ולאחר מכן במקומון "העיר".
טריג'יקון
טריג'יקון ACOG
לכוונות הטריג'יקון מכסה־"כוורת" שנקרא "KillFlash" ומטרתו למנוע מהכוונת לנצנץ כשפוגע בה אור.
הצינורות שבכוורת מקטינים את הזווית שבה האור פוגע בעדשה, אך לא פוגעים בשדה הראייה של הכוונת.
שירי לב-ארי
ביוגרפיה
בשנת 1999 החלה לעבוד בעיתון "הארץ". לב-ארי הייתה כתבת הספרות של העיתון, סיקרה את הנעשה בעולם הספרות בישראל ומחוצה לה, ראיינה סופרים ומשוררים בעלי שם ותיעדה את תעשיית ההוצאה לאור בישראל ובעולם.
טריג'יקון
טריג'יקון רפלקס
כוונת הטריג'יקון רפלקס היא כוונת השלכה, איננה משתמשת בסוללות (בשונה מכוונת השלכה אחרות כדוגמת אלביט פלקון או כוונת MARS), מתחברת לנשק באמצעות מתאם A.R.M.S ונמצאת בעיקר ביחידות מובחרות בצה"ל.
הטבעה
בינואר 2010 פורסם ברשת ABC בארצות הברית כי על כל סוג של כוונת של החברה מוטבע קוד זהה שעד לאותו רגע לא הסכימה חברת טריג'יקון לגלות את משמעותו. על פי תחקיר הרשת מדובר בהפניה לפסוקים מהברית החדשה, בצבא ארצות הברית חששו שזו הייתה עבירה על חוק האוסר עידוד להמרת דת בתוככי הצבא ודרשו מחברת טריג'יקון להסיר את ההפניה. בתחקיר צוין שחיילי ארצות הברית מכנים את הכוונות "הנשק של ישו". בצה"ל הודיעו כי "אין בעיה הלכתית עם הסימון אך אם ישנה בעיה רגשית למאן דהוא, נכון וראוי למוחקו, כפי שהחברה פרסמה השבוע והבטיחה להעמיד אמצעים לתיקון זה, צה"ל לא היה מודע לנושא בעת רכישת הכוונות".
שירי לב-ארי
ביוגרפיה
בסוף שנת 2008 החליטה לעזוב את העיתון על רקע שינויים שחלו בעיתון.
ב 2012 החלה לעבוד בקול ישראל כעורכת ומגישה תוכניות ספרות ותרבות, ברשת א' וברשת ב', בין השאר הגישה את התוכניות "המוסף לספרות", "מילים שמנסות לגעת" ו"בסימן קריאה".
ביוני 2015 החלה להגיש תוכנית תרבות בשם: "שישי בשש" ברשת ב' יחד עם ענת שרון בלייס. התכנית שודרה עד אמצע שנת 2017, כללה 96 פרקים ועסקה במתרחש בעולם התרבות. במהלך התכנית הוצגו למאזינים נקודות מחשבה על העשייה התרבותית בארץ ובעולם. בתוכנית התארחו סופרים, מוזיקאים, אנשי קולנוע ותיאטרון, חוקרים מן האקדמיה ואמנים משאר תחומי היצירה והרוח.
במרץ 2018 התקיימה סדרת אירועים בבית אריאלה לכבוד הפרויקט שבהם התארחו סופרים, עיתונאים ואנשי רוח ששוחחו על הספרים.
לב-ארי הגישה פינות ספרות בערוץ 2 ובערוץ 10. בשנים 2014-2013 הייתה שופטת בפרס ספיר לספרות מטעם מפעל הפיס. בתשע"ח הייתה שופטת בתחרות הסיפור הקצר של הארץ. לב-ארי מרצה על ספרות ומנחה אירועי תרבות במוסדות כמו בית אריאלה, נווה שכטר, משכנות שאננים, בית הנשיא ופרויקט "עונג שבת" של עיריית תל אביב.
בשנת 2015 ראה אור הרומן בעריכתה: "האוצר וראש ממשלת איטליה", מאת אליהו חמוי.
בעלת תואר ראשון בספרות ופילוסופיה ותואר שני במדעי היהדות מאוניברסיטת תל אביב.
כיום מתגוררת עם משפחתה בתל אביב.
מנרה
מְנָרָה (Menara) הוא קיבוץ הנמצא באזור אצבע הגליל, מערבית לקריית שמונה. הקיבוץ נמצא ברכס רמים שבהרי נפתלי וממוקם סמוך להר שנאן, פסגת הרכס. הנקודה הגבוהה בקיבוץ היא בגובה 880 מטר מעל פני הים.
שם הקיבוץ
שמו של הקיבוץ משמר את השם הערבי של המקום. בספטמבר 1943 הציע זאב וילנאי שם עברי למקום: רָמִים, אך חברי הקיבוץ סירבו להשתמש בו, ואף פרסמו מודעה בעיתון דבר, ב-12 בנובמבר 1943, שלא קיבלו את הסכמתם לשם החדש. כדי להדגיש את התנגדותם סיפרו החברים סיפור על קבוצה של רווקים בני הקיבוץ, שצעדו לעבר מושב רמות נפתלי הסמוך על מנת להיפגש עם בנותיו, בוגרות בית הספר החקלאי בנהלל. בדרכם, פגשו הבוגרים עובר אורח ששאלם מי הם ולאן הם הולכים, והקבוצה נאלצה לענות לו כי הם מרמים והולכים לרמות.
בשנת 1964 אושר רשמית השם מְנָרָה (במלרע, על משקל "מְצָדָה", בנימוק של שמירה על הגייה עברית ולא ערבית), שמקורו ב"מַנָארָה", שמו הערבי של המקום שמשמעותו מינרט או מגדלור. בעברית דבורה, למעשה בפי כל, הקיבוץ מכונה מָנָרָה, בקמץ ובמלעיל.
הקמת הקיבוץ
הקיבוץ נוסד בתחילת 1943 על ידי גרעיני נוער מתנועת הנוער העובד ילידי הארץ ונוער עולה מגרמניה ומפולין, על שטח של 1,200 דונם שרכשה הקרן הקיימת. האדמות נרכשו משני בעלי אדמות מקומיים באוקטובר 1942, תמורת 4,100 לירות ארץ ישראליות. תושבי הקיבוץ התגוררו תחילה באוהלים ובמערות שבמקום, וב-28 באוקטובר 1943, נערך טקס הנחת אבן הפניה לבניין הראשון ביישוב, אליו הוזמנו גם ערבים מיישובי הסביבה. הקיבוץ ממוקם סמוך לכפר המתואלים (השיעים הלבנונים) הונין ודאג לשמור על יחסי שכנות. במאי 1945, אף נסעו נציגים מהקיבוץ להשתתף בהלוויית אחיו של מנהיג המתואלים בלבנון.
בשנים הראשונות סבל היישוב ממחסור במים וקשיי תחבורה. הדרך היחידה לאזור עברה בחלקה בשטח לבנון. פעמים רבות אי אפשר היה להשתמש בה, והיה צורך להביא למנרה חומרי בניה לצריפים, מזון, ואספקה, ובעיקר מים על גבי פרדות. במקום היו כמה בורות מים עתיקים שתקנו והורחבו לאגירת מי גשמים. בנוסף, היה צורך להכשיר את הקרקעות במקום לחקלאות, לסקול את אדמת הטרשים ולטייב את הקרקע. סוג הקרקע והאקלים המתאימים לגידול עצי פרי, ועד סוף 1947 כבר היה בקיבוץ,  על שטח של ‭165‬ דונם, מטעי תפוחים, שזיפים, ענבי מאכל, אפרסקים, דובדבנים וזיתים. במשק היה גם פרות המספקות חלב, כוורות דבורים וכ-1,000 ‬תרנגולות "לגהורן" מטילות ביצים. הקיבוץ גם הפיק פירטרין (פיראתרום), מפרחי חרצית, המשמש להכנת תרסיסים ואבקות להשמדת חרקים.
בספטמבר 1947, הושלמה סלילת כביש הגישה לקיבוץ, והחל שירות אוטובוסים שבועי של חברת אגד לקיבוץ.
בנובמבר 1947, נחנך בית התרבות בקיבוץ, בתכנונו של האדריכל שמואל ביקלס, הוא נבנה על קצה המצוק עם מרפסת גדולה שהשקיפה על עמק החולה. המבנה שהכיל חדר קריאה, מועדון וספרייה נבנה מאבנים שנחצבו במקום. ביקלס תכנן גם את תוכנית האב של מנרה. את הכסף למימון המבנה תרם תושב זוג מתל אביב, זלמן ושרה שני (קראסנוב) לזכר בנם מרדכי. לאחר שעמד כמה שנים נטוש, הושכר המבנה לחברת בזק שאטמה את המרפסת והפתחים והציבה עליו אנטנות תקשורת.
במלחמת העצמאות
החל ממרץ 1948 היה המקום מנותק ומידי לילה היה צועד אורי גלין עם כיתתו לכפר גלעדי וחוזר עם תיקים מלאים באוכל לילדי מנרה. בסוף אפריל 1948 אף פונו ממנו ילדי היישוב ואת האספקה קיבל הקיבוץ ממטוס שהצניח אותה אל היישוב.
לאחר מבצע יפתח במאי 1948, חל שיפור במצב הביטחוני ונפתחה הדרך לקיבוץ. ב-27 באוגוסט 1948 אירע אסון במחסן הנשק בקיבוץ, עת אירעה התפוצצות בסופו של אימון, ותשעה חיילי ההגנה, רובם עולים חדשים שנשלחו לתגבר את המקום, נהרגו.
ב-22 באוקטובר 1948 תקף 'צבא ההצלה' באזור מנרה, כבש את משלטי שייח' עבד הסמוכים והיה נראה כמאיים לכבוש את מנרה ואת ההיאחזות החדשה יפתח. כוח נוסף ירד לכיוון עמק החולה והחל לירות על התחבורה היהודית בעמק תוך שהוא מסרב להיענות לדרישת משקיפי האו"ם לסגת מהמשלטים שכבש. ב-29 באוקטובר 1948 החל מבצע חירם, במסגרתו פעלה חטיבת כרמלי, שתפקידה המרכזי היה לבלום מתקפה סורית אפשרית באזור מנרה ומשגב עם. כן ערכה החטיבה, עם תחילת המבצע, מספר מבצעי הסחה והטעיה, כסיוע למאמץ העיקרי. בהמשך המבצע, כוחות החטיבה חצו את הגבול לכיוון לבנון, כבשו 14 כפרים לבנוניים והגיעו עד נהר הליטאני.
לאחר הקמת המדינה
באירוע השלג, בפברואר 1950 (בו ירד גם שלג כבד בתל אביב), נותק הקיבוץ למשך מספר ימים ונמדדה בו טמפרטורה של 8- מעלות צלזיוס. במאי 1950, נשרף כליל חדר האוכל של הקיבוץ, לאחר שפרצה בו שרפה באמצע הלילה. ב-28 במאי 1953, נחנך לראשונה קו מים לקיבוץ. חברת מקורות הניחה צינור מים בקוטר 20 אינץ' ממעין עין זהב ליד קריית שמונה, לאורך 9 קילומטר, ובהפרש גבהים של 760 מטר. עם השלמת הקו לראשונה היה לקיבוץ אספקת מים סדירה, במקום אספקה במכליות ומאגר מי גשמים. קו המים אפשר לקיבוץ לנסות ולפתח את ענף המטעים, שהוגבל עד אז עקב המחסור במים. טקס חנוכת הקו נערך ב-24 ביולי 1953. בטקס נשאו דברים רחל רבין ויצחק טבנקין.
בשנת 1954, ערכה החברה הממשלתית מחצבי ישראל סקר גאולוגי וגילתה מרבצים של עופרת ברזל ואחר כך גם צורן, סמוך לקיבוץ. לצורך בדיקת ההיתכנות הכלכלית של כריית הברזל, נחפר מכרה לתוך ההר. בינואר 1955 שונעו מהמכרה 500 טון של עפרות ברזל. שנשלחו לנמל חיפה ומשם לגרמניה לבדיקה. ריכוז הברזל בעפרות היה כ-27%, נמוך מדי לניצול תעשייתי, כך שהיה צורך להקים מפעל העשרה שיעשיר את אחוז הברזל עד מעל ארבעים אחוז, הכמות הנדרשת לניצול תעשייתי. פעילות כריית מחקר נמשכה כחמש שנים ולבסוף הוחלט לא להשקיע בהפקה מסחרית של הברזל.
בסוף שנות ה-50 סבלה מנרה מהסתננויות משטח לבנון, באותה עת עוד לא הוקמה גדר מערכת באזור, ולא היה מכשול פיזי על הגבול. רוב המסתננים היו תושבי הכפרים מצידו השני של הגבול שביקשו ללקט חציר או עצים.
שנות ה-60 וה-70
במחצית השנייה של שנות ה-60, התדרדר המצב הביטחוני של הקיבוץ. באוגוסט 1965 פוצץ צינור המים של הקיבוץ. ב-5 במאי 1967 הופגז הקיבוץ, לראשונה מאז מלחמת העצמאות, באש מרגמות משטח לבנון, ושוב ביוני 1968. באוקטובר 1968 נהרג חבר הקיבוץ וחבר נוסף נפצע קשה כשהטרקטור שלהם עלה מוקש. בספטמבר 1970 נורו על הקיבוץ רקטות קטיושה.
חקלאות
המטעים והכרמים של הקיבוץ נמצאים בהר על שטח של כ-1,030 דונם. במטע מגדלים בעיקר תפוחים (כ- 670 דונם) ופירות קיץ: נקטרינה, דובדבן, אפרסק אבוקדו וקיווי. הכרם תופס שטח של 220 דונם, מגדלים בו זני ענבים שונים באופן בלעדי עבור יקבי רקנאטי ויקב הרי גליל. הקיבוץ מעבד כ-2,500 דונם בעמק החולה, בהם מגדלים גידולי השדה וירקות כגון. בנוסף מחזיק בחוות הלולים לפטם בשטח 7 דונם.
צוק מנרה
צוק מנרה הוא מיזם תיירות של הקיבוץ הכולל את:
טטרפוד
טטרפוד הוא מבנה בטון בצורה דמוית פירמידה משולשת (טטראדר) הבנוי מכמה זוויות שונות האחת בצורת T והשנייה כלפי מטה בצורה ישרה. הטטרפוד נמצא בשוברי גלים, מרינות ונמלים. צורתו של הטטרפוד נועדה להפיג את עוצמת הגלים הנכנסים מכיוון הים על ידי כך שהיא מאפשרת למים לזרום בצורה סיבובית ולא בצורה ישירה, ולהקטין את עוצמת הזרימה בכך שהיא מאפשרת חלוקה אקראית של טטרפודים לשילוב מקסימלי של חלוקת הגל. חומרים ומבנים אחרים המשמשים למטרה זו, כגון סלעים וקוביות בטון, פחות שימושיים כיום מפני שעוצמת הגלים כלפיהם היא ישירה ואינה עוזרת לניפוץ הגלים בצורה טרבולנטית.
היסטוריה
הטטרפוד פותח בשנת 1950 על ידי פייר דנל בגרנובל שבצרפת. טטרפודים שימשו לראשונה בתחנת הכוח רוצ'ס נוארס בקזבלנקה כדי להגן על צריכת מי הים. הם כבר לא מוגנים על ידי פטנט, נמצאים בשימוש נרחב בכל רחבי העולם, ומיוצרים על ידי קבלנים רבים.
הטטרפוד עורר השראה עבור מדינות רבות ליצירת מבני בטון דומים לשימוש בשובר גלים, כולל הקובייה המתוקנת (ארצות הברית, 1959), ה-Stabit (אנגליה, 1961), Akmon (הולנד, 1962), Dolos (דרום אפריקה, 1963), Stabilopod (רומניה, 1969) הסייבי (אוסטרליה, 1978), האקרופוד (צרפת, 1981), הקובייה החלולה (גרמניה, 1991), ה-A-jack (ארצות הברית, 1998) וה-Xbloc (הולנד, 2001). ביפן, המילה "טטרפוד" משמשת לעיתים קרובות כשם גנרי לגושי פיזור גלים, כולל צורות וצורות אחרות.
טטרפודים ובטון הפכו למוסד יפני בתקופה המודרנית. הייצור שלהם מייצר מקומות עבודה ליפנים רבים בחברות בנייה. ההערכה היא שכמעט 50 אחוזים מתוך כ-35,000 ק"מ של קו החוף היפני כבר מכוסה או השתנה בצורה כלשהי על ידי טטרפודים או צורות בטון אחרות. בשל ריבוי הטטרפודים, תיירים רבים המבקרים באוקינאווה מתקשים במציאת חופים בתוליים וקווי חוף שלא שונו על ידי הצבת טטרפודים.
ייצור
טטרפוד הוא מבנה בטון רגיל (לעיתים מזוין) אשר נבנה על ידי שלוש תבניות פלדה המקלות על בנייתו. יצור טטרפוד בדרך כלל נמשך בין 22 ל-24 שעות. טטרפוד אחד יכול לשקול בין 1.5 טון לכ-12 טון.
הרמת הטטרפוד מתבצעת כ-3 ימים לאחר יצורו. הטטרפוד מועבר מהמפעל למקום האחסון שלו. הרמתו מתבצעת באמצעות מנוף כבד אל תוך משאיות, אשר מובילות אותו אל שובר הגלים.
כדי להניח טטרפוד נדרשות שתי שכבות מצע - חול וסלעים. החול משמש כדי להגביה את פני הים והסלעים משמשים להנחת הטטרפוד בצורה נכונה, הטטרפוד מונח בצורה אקראית.
ראו גם
בטון
בנייה
שובר גלים
נמל
לקריאה נוספת
Azenha, M., Sena-Cruz, J., Camões, A., & Ferreira, R. M. (2011). Numerical simulation of the structural behaviour of concrete tetrapods subject to imposed deformations and applied loads.
Franco, L., Noli, A., De Girolamo, P., & Ercolani, M. (2000). Concrete strength and durability of prototype tetrapods and dolosse: results of field and laboratory tests. Coastal engineering, 40(3), 207-219.
Daniel, P., & Greslou, L. (1962). THE" TETRAPOD". Coastal Engineering Proceedings, (8), 27-27.
Wehkamp, S., & Fischer, P. (2013). Impact of coastal defence structures (tetrapods) on a demersal hard-bottom fish community in the southern North Sea. Marine environmental research, 83, 82-92.
קישורים חיצוניים
טטרפוד גוגל ארטס
לונסטון
לונסטון בולטת בראשונותה בכמה דברים, כמו היותה העיר הראשונה בחצי הכדור הדרומי שבה השתמשו בתרופות להרדמה, העיר הראשונה באוסטרליה שבה הותקנה מערכת ביוב תת-קרקעית והעיר הראשונה שקיבלה אספקת חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית.
היסטוריה
האירופאים הראשונים להגיע לאזור היו מתיו פלינדרס וג'ורג' בס שנשלחו לחקור את האפשרות שקיים מצר ים בין אוסטרליה לבין ארץ ון דימן (כיום טסמניה). הם נחתו בפורט דאלרימפל (Port Dalrymple) על שפך נהר תמר, 40 ק"מ מצפון-מערב ללונסטון.
ההתיישבות המשמעותית הראשונה באזור הייתה ב-1804 כאשר חיל מצב בריטי התמקם במקום בו ניצבת כיום העיירה ג'ורג'טאון, 50 ק"מ מצפון-מערב ללנוסטון. כמה שבועות לאחר מבן הועבר הבסיס לעברו השני של הנהר למקום בו ניצבת היום העיירה יורקטאון ושנה לאחר מכן הם עברו למיקומם הסופי במקום בו ניצבת היום לונסטון.
מלכתחילה נקרא היישוב פטרסוניה (Patersonia) על שמו של לוטננט קולונל ויליאם פטרסון שהיה מפקד חיל המצב, אך פטרסון עצמו שינה את שם היישוב ללונסטון לכבודו של מושל ניו סאות' ויילס פיליפ גידלי קינג (Philip Gidley King) שנולד בלונסטון שבקורנוול. שמו של פטרסון, שלאחר מכן כיהן כסגן מושל טסמניה, הונצח בכפר קטן מצפון-מערב ללונסטון בשם פטרסוניה.
ב-1827 מנתה אוכלוסייתה של לונסטון 2,000 תושבים היא נעשתה מרכז לייצור, בעיקר של התוצרת החקלאית של חלקה הצפוני של טסמניה. בתי מלון קטנים ומבשלות בירה החלו לצוץ בה בשנות העשרים של המאה ה-19 ובשנות השלושים נבנו בתי מלון גדולים יותר. במלונות אלה נוסדו מועדוני ספורט, קבוצות פוליטיות, כנסיות ובתי ספר. כמו כן היו המלונות מרכז חיי התרבות של העיירה עד אשר נבנו בה תיאטראות.
גאוגרפיה
לונסטון שוכנת בעמק נהר תמר בצפון טסמניה. העמק נוצר על ידי כוחות געשיים ועל ידי קרחונים לפני כ-10 מיליון שנים. העיר שוכנת במרחק של 45 ק"מ מדרום למצר בס כשהעיר הקרובה ביותר אליה היא דוונפורט, במרחק של כ-100 ק"מ. הטופוגרפיה של לונסטון משלבת רכסים תלולים, שהיו בעבר מיוערים בצפיפות, עם אזורים מישוריים, שהיו בעבר ביצות. כתוצאה מכך, אזורים מסוימים בעיר נתונים למצבים של תנועת בלית ואזורים אחרים סובלים מניקוז גרוע ומשיטפונות. הטופוגרפיה של האזור לא מסייעת לאיכות האוויר בעיר, עקב תופעת ה אינוורסיה.
בשנים האחרונות השתפרה איכות האוויר בלונסטון. התברר כי 73% מזיהום האוויר בעונת החורף, נובעים מחימום הבתים באמצעות עצים ורק 8% מפליטת העשן מהרכבים. בשנות התשעים כ-60% ממשקי הבית השתמשו בתנורי עצים בהשוואה ל-25-30% כיום. חורף 2008 היה הראשון בו נמדדה רמת זיהום אוויר הנמוכה מ-PM10 מאז החלו במדידות ב-1997.
לונסטון שוכנת על מקום התמזגותם של נהר אסק הדרומי ונהר אסק הצפוני היוצרים את נהר תמר. הנהר משמש לצורכי ספנות מסחרית ולצורכי פנאי. בעבר היה נמלה של לונסטון ממוקם במרכזה וספינות שהגיעו מהים היו מפליגות עד לרציפים שבעיר. כיום הנמל שמשרת את העיר ממוקם על שפך נהר תמר, 40 ק"מ במורד הזרם.
מאז שנות השישים של המאה העשרים מוגנת לונסטון על ידי מערכת של סוללות. הסיבה לכך היא היותם של חלקים גדולים של העיר בשטחים המועדים לשיטפונות. השיטפון הרציני האחרון אירע ב-1929. בשיטפון זה יותר מ-4000 תושבי לונסטון נותרו חסרי בית תוך לילה אחד. בשנים אחרונות פועלות הרשויות להרחיב את מערכת הסכרים מתוך חשש לשיטפון נרחב שעלול להגיע.
אדריכלות
רבים מהבניינים של מרכז העיר נבנו במהלך המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מבנים שנבנו בסגנון ויקטוריאני ובסיגונון ג'ורג'יאני, (כולל בית הכנסת של העיר שהיה פעיל בין השנים 1844–1871 ולתקופה קצרה בשנות השלושים של המאה ה-20), יחד עם מבנים בסגנון אר דקו, יוצרים אווירה מיוחדת של עירוב תקופות וסגנונות. מבנים בסגנון ברוטליסטי, המצויים כיום כמעט בכל עיר, כמעט ולא קיימים בלונסטון. מצב זה נובע ממדיניות מכוונת של רשויות התכנון העירוניות. באזורים מסוימים, כמו במרכז העיר, נאסר לבנות בניינים שגובהם עולה על חמש קומות.
כלכלה
יחד עם היותה מרכז אזורי גדול למסחר קמעונאי, לונסטון היא גם מרכז שירותים ראשי לכל צפון טסמניה. העיר היא משכנו של קמפוס של אוניברסיטת טסמניה ושל המכללה הימית של אוסטרליה. ענפי המחצבים והתעשייה בה מצומצמים.
לונסטון היא מרכז לענפי החקלאות והמרעה. באופן מסורתי הענף החקלאי המרכזי הוא גידול תפוחים. בשנים האחרונות הדגש עבר לגידול הגפנים. כמו כן העיר היא מרכז למסחר הצמר בצפון מזרח טסמניה. כמו ערים רבות בטסמניה, לונסטון היא מרכז תיירות אזורי, עם יותר מ-400,000 תיירים הפוקדים אותה בשנה, נתון שנמצא במגמת גידול בשנים האחרונות.
קסטל דל מונטה
קסטל דל מונטה (באיטלקית: Castel del Monte; "מצודת ההר") הוא מצודה מהמאה ה-13 הניצב על גבעה בגובה של 540 מטר בפוליה שבדרום-מזרח איטליה. המבנה מצטיין בתכנון סימטרי ומדויק, דבר שהביא לכך שהוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1996.
היסטוריה
לפי גרסה אחת תחילתו של המבנה הייתה ביום 29 בינואר 1240 כאשר ציווה פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על הקמתה של מצודה בסמוך לכנסיית "סנקטה מריה דה מונטה" (Sancta Maria de Monte) ששוב אינה קיימת. אחרים טוענים כי במועד זה כמעט נשלמה בנייתו של המבנה והוא היה בשלבי הקמת הגג, אך ידוע שבעת מותו של פרידריך השני, בשנת 1250, טרם הושלמה מלאכת ההקמה. לא ידוע בוודאות מי היה אדריכל המבנה, ויש סברה כי היה זה פרידריך השני בעצמו. המצודה קמה על חורבותיהן של שתי מצודות קודמות - הראשונה לומברדית ואחריה נורמנית.
החל במאה ה-17 שקעה המצודה בהזנחה. רהיטים, עיטורים וכיסוי השיש שכיסה אותה, נלקחו ממנה, והיא שימשה כבית מאסר וכבית חולים. ב-1876 רכשה ממשלת איטליה את המצודה תמורת סכום של 25,000 לירות איטלקיות, והחלה בשיפוצה ב-1928. ב-1936 הוכרז המבנה כאתר שימור לאומי, ובשנת 1996 צירף אותו ארגון אונסק"ו לרשימת אתרי המורשת העולמית בקובעו כי:
מבנה המצודה
המבנה בנוי בצורת מתומן ואורכה של כל צלע הוא 16.30 מטר. בכל זווית ניצב מגדל מתומן שאורך כל אחת מצלעותיו היא 3.10 מטר. כל אחד מהמגדלים נישא לגובה של 24 מטר וחורג בגובהו אך במעט מגובה המבנה כולו. גם החצר הפנימית בנויה בצורת מתומן, ואורך כל אחד מקירותיה הוא 8.65 מטר.
צדה החיצוני של המצודה
שער הכניסה המרכזי ממוקם בצידו המזרחי של המבנה, ופונה אל כיוון זריחת השמש בימי השוויון בשנה. אל השער מובילים שני גרמי מדרגות סימטריים ששוחזרו בשנת 1928. משני צדדיו של השער ניצבים שני עמודים הנושאים עליהם ארכיטרב מדומה ומעליו גמלון בצורת משולש שהמשכו בשני צדדיו מקביל לארכיטרב. למבנה שער נוסף בצידו המערבי אך זה אינו מעוטר.
בכל צלע, למעט המזרחית והמערבית, מקובעים שני חלונות שלא תמיד נמצאים האחד מעל השני. בקומה התחתונה החלון מונופורי (בעל מפתח בודד) ובעליונה הוא ביפורי (בעל שני מפתחים). בצלעות שבהן ממוקמים השערים למבנה מקובע רק החלון בקומה השנייה, והוא ביפורי בחזית המזרחית וטריפורי (בעל שלושה מפתחים) במערבית. במגדלים נקבעו פתחים נוספים כדי לאפשר לאור לחדור ולהאיר את המדרגות הלולייניות שבהם.
החצר הפנימית
אל החצר הפנימית מובילים שלושה פתחים בלבד. בקומה העליונה מקובעים שלושה חלונות בצלעות אחרות מאלה בהן ניצבים הפתחים, אך בכל שמונה הצלעות מקובעות קשתות מתמשכות. במרכזה של החצר הפנימית ניצב בעבר אגן מים, מתומן גם הוא, שסימל, לפי האגדה, את הגביע הקדוש אשר שהה בעבר - לפי אותה אגדה - במצודה. מתחת לרצפת החצר הפנימית שוכנת באר מים.
פנים המבנה
פנים המבנה מחולק לשתי קומות, הראשונה בגובה של 3 מטר מעל האדמה והשנייה בגובה של 9.5 מטר. בכל קומה שמונה חדרים בצורת טרפז ובנקודות החיבור החיצוניות ביניהם ניצבים המגדלים. באחת הקצוות החיצוניים של שישה מהחדרים יש גישה לאחד המגדלים, ומשניים מהם יש גישה לשני מגדלים. בשישה מהקירות החוצצים בין החדרים קבועים פתחים המחברים ביניהם. תקרת החדרים בנויה בצורת ריבוע מעל מרכז הטרפז ומשני צדדיו שני משולשים. הריבוע עשוי משתי קשתות בצורת צלב הנפגשות במרכזו, ואילו המשולשים מקורים בקמרונות חבית. המעבר בין שתי קומות המבנה מתאפשר בגרמי המדרגות הלולייניות שנמצאים בכל אחד מהמגדלים. בכל גרם מדרגות 44 מדרגות העולות מעלה עם כיוון השעון.
חיפוי קירות המבנה ועיטוריו היו בעבר עשירים ומפוארים בהרבה ממה שנותר בו כיום. עם זאת עדיין ניתן להבחין במסגרות פורפיר המעטרות את הדלתות, והמצודה עשויה בבסיסה משלושה חומרים: אבן גיר היא חומר הבנייה העיקרי ממנו נבנתה, והיא נצבעת בגווני לבן או וורוד בהתאם לשעת היום ואיכות האור; שיש לבן משובץ בפסים עדינים נותר רק במקומות בודדים בחדרים הפנימיים; והחומר השלישי הוא סלע ברקיה אשר כיסה בעבר את כל קירות החדרים.
סימבוליות
המספר "שמונה" מיוצג במבנה באופן כמעט אובססיבי. כאמור, המבנה הוא מתומן מבחוץ וכך גם בחצרו הפנימית, יש בו שמונה חדרים בכל קומה ושמונה מגדלים, ובעבר ניצב במרכזו אגן מתומן. מידות הקירות החיצוניים והפנימיים וגובה המגדלים שגם הם מתומנים הם כפולות של המספר "שמונה". בנוסף לכך, פעמיים בשנה, ביום 8 באפריל וביום 8 באוקטובר, שנחשב בעבר כחודש השמיני בלוח השנה, מאירה קרן שמש את הצלע החיצונית הדרום-מזרחית וחודרת דרך החלון הקבוע בה. הקרן ממשיכה דרך החלון הפונה אל החצר הפנימית ומאירה את הקיר הנגדי, בו היה מקובע בעבר תבליט באבן. על המסגרת שמשמאל לשער הכניסה מפוסלים שמונה פרחים שבכל אחד מהם ארבעה עלי כותרת. שמונה פרחים אחרים מופיעים במסגרת התחתונה של השער. שמונה עלים מעטרים את כותרות העמודים בחדרים, וכך גם על חלק מהאבנים הראשות בקשתות שבתקרות החדרים. אם לא די בכל אלה, קו האורך שבו נמצא המבנה הוא 16°16′16′′ מזרח.
ייעודו של המבנה
למרות שכונה "טירה" (Castel) ספק רב אם המבנה נועד לצרכים צבאיים, וייעודו המקורי אינו ברור לחלוטין כיום. אף שהוא ממוקם במיקום אסטרטגי ומתאפיין באדריכלות מקובלת במבנים צבאיים, מספר עובדות אינן עולות בקנה אחד עם שימוש צבאי. המבנה אינו מוקף בחפיר או בחומה חיצונית, והמדרגות הלולייניות במגדלים נבנו עם כיוון השעון, דבר שאילץ את המגינים לאחוז בנשקם בידם השמאלית כדי להדוף פולשים. בנוסף, החרכים צרים מדי אפילו ליידוי חצים. האפשרות שמדובר במעון ציד, פעילות ספורטיבית מקובלת בקרב שליטים בימי הביניים, נפסלה גם היא לאור מורכבות העיטורים במצודה וכמותם, מה גם שלא הוקמו לצדה אורוות סוסים הנחוצים לציידים. אפשרות נוספת שהועלתה בשל הסמליות החולשת על המבנה, מניחה כי הוא היה מעין מקדש ששימש ללימודים ולמחקר.
ספריית בית אריאלה
ספריית שער ציון – בית אריאלה היא הספרייה הציבורית הגדולה בישראל, והמרכזית מבין 22 ספריות עירונית הפועלות בתל אביב-יפו.
תולדות הספרייה
הספרייה נוסדה ביפו בשנת תרמ"ו (1886) על ידי אגודת עזרת ישראל (שיזמה את הקמת בית החולים היהודי הראשון ביפו, שער ציון ואת שכונת נווה צדק) ונקראה אז "בית עקד ספרים". בשנת 1891 הצטרפו חברים נוספים מאגודות חובבי ציון, בני ברית ובני משה לתמיכה בספרייה שנקראה מאז "שער ציון". בתחילת 1894 הספרייה שכנה בשני חדרים בבית נבולסי, שתוארו כחדרים גדולים מלאים ספרים ממסד ועד הטפחות, בסמיכות למשרדי חובבי ציון. על פי דיווחו של הספרן יהושע ברזילי היו בספרייה 1,340 ספרים בעברית, 1,010 ספרים בארבע לשונות אירופאיות וכ-20 עיתונים, וביקרו בה כ-10 עד 20 קוראים ליום. הספרייה התבססה על תרומות של הסופרים והמולים שנתבקשו לתרום עותקים מספריהם.
בשנת 1922 הכירה בה מועצת העיר תל אביב כספרייה העירונית. בין 1921 ל-1936 פעלה הספרייה בבית פולק שבפינת הרחובות הרצל ואחד העם, אחר כך עברה לבית זאב גלוסקין ברחוב מונטיפיורי. בראשית שנות ה-60', לאחר הריסת גימנסיה הרצליה וחפירת היסודות למגדל שלום מאיר, נהרס הבניין והספרייה עברה למבנה זמני בשדרות שאול המלך, ליד קצין העיר באותם ימים, סמוך לאתר שנועד לבניית בניין הקבע של הספרייה. בשנת 1977 עברה למשכנה הנוכחי בשדרות שאול המלך, בתכנון האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן. המבנה, הבנוי בסגנון הברוטליסטי, משלים את מבנה מוזיאון תל אביב הסמוך, ואף מופיע בסמל הספרייה. שמה של הספרייה ניתן לה להנצחת אריאלה גיטר, בתו של איש העסקים בנו גיטר אשר העמיד תרומה לבנייתה. מרבית הספריות בתל אביב פועלות כיום כשלוחותיה, כשהשימוש בהן ניתן חינם משנת 2009 לתושבי תל אביב-יפו.
הספרייה כוללת מדורי השאלה, עיון ומדורים מיוחדים. אוספי הספרייה כוללים כחצי מיליון ספרים מודפסים במגוון שפות (עברית, אנגלית, צרפתית ורוסית), 1,000 ספרים קוליים, כ-800 ספרים אלקטרונים, מאגרי מידע מקוונים בתחומים שונים בעברית ובאנגלית, תקליטורים, עיתונים, כתבי עת וארכיונים שונים. מספר הקוראים הפעילים בספריית שער ציון בית אריאלה עמד בשנת 2020 על 11,472. מספר הקוראים הפעילים ברשת הספריות כולה היה 37,679.
חלק מהשירותים של הספרייה זמינים באמצעות האינטרנט, כגון השאלת ספרים דיגיטליים, גישה למאגרי מידע דיגיטליים, הארכת תקופת השאלה והזמנת ספרים בכל הפורמטים.
בשנת 2014 החל שיפוץ יסודי של הספרייה, בהובלת משרד האדריכלים מייזליץ כסיף רויטמן. השיפוץ הסתיים בתחילת 2021..
ארכיונים ואוספים נדירים
הספרייה והארכיון הישראלי למחול
ארכיון התיאטרון ע"ש יהודה גבאי
גופים נוספים שמקום משכנם בבית אריאלה
בבניין נמצאים משרדיהם של אגף התרבות והאומנויות של עירייית תל אביב.
בבניין שוכן גם "מכון גנזים" - מכון ביו-ביבליוגרפי על שם אשר ברש לחקר תולדות הספרות העברית בעת החדשה. זהו המוסד המרכזי בישראל לשימור יצירתם של הסופרים העברים. נוסד ב-1951 על ידי אגודת הסופרים העברים. באוקטובר 2010 הועבר מבית הסופר למשכנו החדש בבית אריאלה. במכון כ-700 חטיבות ארכיונית של יוצרים עברים מתקופת ההשכלה ועד ימינו. המכון פתוח לכלל הציבור.
שבט ע'סאן
שבט ע'סאן (ערבית: غسان או غساسنة. נכתב גם 'גסאן'. נהגה כמו "רסאן") הוא שבט ערבי שמוצאו בחלקו הדרומי של חצי האי ערב.
במאות הראשונות לספירה הנוצרית (לפני הולדת מוחמד) היגר השבט לאזור הסהר הפורה, התיישב באזור שהיום נמצא בשליטת סוריה וירדן, קיבל על עצמו את הנצרות וקיים שלטון מקומי תחת האימפריה הביזנטית. בירתם הייתה בעיר ג'בייה ברמת הגולן (כיום בסמוך לקו הגבול, בצידו הסורי). השבט סייע למלחמות הביזנטים כנגד אויביהם מבחוץ, אך גם לדיכוי מרידות של מיעוטים פנימיים, כמו מרידות השומרונים והמרד היהודי-פרסי. שלטונם הסתיים עם הכיבוש המוסלמי של סוריה ושטחים נוספים מהאימפריה הביזנטית.
חשיבותו ההיסטורית של שבט זה היא בכך שהיווה חוליה מקשרת בין השבטים הערביים של חצי האי ערב, טרם עלייתו של מוחמד, לבין האימפריות של אותה תקופה - הפרסים והביזנטים.
הנצרות שאימץ השבט הייתה בעיקר מונופיזיטית (דחיית הטבע הכפול של ישו כגשמי-אנושי וגם אלוהי), תפיסה קרובה יותר למונותיאיזם של היהודים והשומרונים בסביבתם, וגם למונותיאיזם שהתפתח באסלאם.
ג'וזפה קרספי
ג'וזפה מריה קרספי (באיטלקית: Giuseppe Maria Crespi; 14 במרץ 1665 – 16 ביולי 1747), שכונה לו ספניולו ("הספרדי"), היה צייר איטלקי של הבארוק מאסכולת הציור בבולוניה. היצירה האקלקטית שלו כוללת ציורים ודיוקנאות דתיים, אך הוא מפורסם גם בזכות ציורי הז'אנר שלו.
ג'וזפה קרספי, יחד עם ג'ימבטיסטה פיטוני, גיוואן בטיסטה טיפולו, גיוואן בטיסטה פיאצטה, קנטלו ופרנצ'סקו גארדי מהווים את הציירים הגדולים הוותיקים של אותה תקופה.
ביוגרפיה
קרספי נולד בבולוניה לג'ירולמו קרספי ואיזבלה קוספי. אמו הייתה בקשרי משפחה למשפחת קוספי האצילה, שהייתה קשורה לבית מדיצ'י. הוא זכה לכינוי "הספרדי" (לו ספניולו) בגלל הרגלו ללבוש בגדים צמודים האופייניים לאופנה הספרדית של אותה תקופה.
בגיל 12 הוא היה חניך אצל אנג'לו מישלה טוני (1640-1708). מגיל 15–18 שנים עבד בחסות מריה קנוטי בבולוניה. אומרים כי הצייר הרומאי קרלו מראטי, בביקור בבולוניה, הזמין את קרספי לעבוד ברומא, אך קרספי סירב. חברו של מאראטי, הבולונזי קרלו סיניאני, הזמין את קרספי בשנת 1681 להצטרף לאקדמיה לצורך לימוד רישום, והוא נשאר שם עד שנת 1686, כשסיניאני עבר לעיר פורלי ועל הסטודיו שלו השתלט התלמיד הבולט ביותר ג'ובאני אנטוניו בוריני. מאותו זמן קרספי עבד באופן עצמאי.
הביוגרף הראשי שלו, ג'אמפייטרו זאנוטי, אמר על קרספי: "(הוא) לא רצה שוב לעבוד רק עבור כסף והוא יצר את הסיפורים והציורים שעלו בדמיונו. לעיתים קרובות הוא גם צייר נושאים פשוטים, שמייצגים את העיסוקים הנמוכים ביותר, ואת האנשים העניים, שהיו חייבים לקיים את עצמם בשירותם של האזרחים העשירים". כך גם קרה עם קרספי עצמו, כאשר החל בקריירה של משרת פטרונים עשירים עם יצירות אמנות. בשנות ה-90 של המאה ה-17 הוא השלים יצירות מזבח שונות. קרספי נסע לוונציה, אך באופן מפתיע, מעולם לא נסע לרומא. פעם אחת, הוא נמלט באמצע הלילה מבולוניה לפירנצה בשנת 1708, כשהוא נושא את בד הציור הדתי הגדול שלו "טבח התמימים" וזכה לחסותו של הדוכס הגדול פרדיננד הראשון דה מדיצ'י. האירועים סביב בריחה זו הפכו למקור התדיינויות רבות במשך חמש שנים. בהן קרספי, הוגן על ידי הדוכס.
קרספי, היה אמן אקלקטי - צייר פורטרטים וקריקטורות מחונן, והיה ידוע גם בזכות תחריטיו. אפשר לומר שהוא צייר מספר יצירות מופת בסגנונות שונים. הוא צייר ציורי קיר מעטים. ככל הנראה, הסגנון שלו לא תאם את הדרישות של המדיום שהיה משמש בתקופה ההיא לציור תמונת נוף מפוארת. הוא לא זכה להערכה אוניברסלית, היסטוריון האמנות לואיג'י לנצי, באמצע המאה ה-19, כתב שקרספי כלל סגנון קריקטורות אפילו בנושאים הרואיים, הוא דחס את דמויותיו, הוא צייר במעט צבעים ובמעט מברשות. לפי לנצי, ציוריו היו דלים.
קרספי וסגנון הז'אנר
קרספי ידוע בעיקר כאחד התומכים העיקריים בציור הז'אנר של הבארוק באיטליה. האיטלקים, עד המאה ה-17, הקדישו תשומת לב מועטה לנושאים מסוג זה, והתרכזו בעיקר בתמונות גדולות בנושאים דתיים, מיתולוגיים והיסטוריים. כמו כן ציורי דיוקנאות של אצולה. בכך הם נבדלו מהציירים הצפון אירופאיים, ובמיוחד הציירים ההולנדים, שהייתה להם מסורת חזקה בתיאור פעילויות יומיומיות. לפני קרספי, אניבלה קראצ'י, צייר נופים פסטורליים, ותיאר סוחרים כמו קצבים. לפניו, ברתולומאו פאסרוטי יצר בנושאי ז'אנר. במסורת סגנון זה, קרספי עקב גם אחר התקדימים שקבעו הבמבוצ'אנטי, בעיקר ציירי ז'אנר הולנדים שפעלו ברומא. לאחר מכן, מסורת זו התקיימה באיטליה גם על ידי פיאצטה, פייטרו לונגשי, ג'אקומו סרוטי וג'אנדומניקו טיפולו. הוא צייר סצינות מטבח רבות ונושאים ביתיים אחרים. בציור "הפרעוש" (1709) מתוארת אישה צעירה המתכוננת לשינה ומחפשת את היצור המציק על גופה. היא לא מציגה יופי של בוטיצ'לי, אלא עליבות כשהכלב שלה רובץ על המצעים.
בסצנת ז'אנר אחרת, קרספי מציג את כעסה של אישה על גבר המשתין בפומבי על הקיר, כשגם חתול מביע את כעסו על מעשה הגבר.
אחרית ימיו
בעוד שתלמידים רבים הגיעו לעבודה באולפן שלו, מעטים התבלטו. אנטוניו גיונימה הצליח בינוני. אחרים כולל ג'ובאני פרנצ'סקו ברציולי; ג'אקומו פאביה וכריסטופורו טרזי.
שניים מבניו של קרספי, אנטוניו (1712–1781) ולואיג'י (1708–1779) הפכו לציירים. על פי דיווחיהם, ייתכן שקרספי השתמש בקמרה אובסקורה כדי לסייע בתיאור סצינות בחוץ בשנותיו המאוחרות. לאחר מות אשתו הוא התבודד, ולעיתים רחוקות עזב את הבית, מלבד יציאה למיסה היומית.
חיים חובארה
מארי חיים חובארה (במקור: חֻבַּארֵה, ה'תרס"ב – ז' בשבט ה'תשכ"ב, 1902 – 12 בינואר 1962) היה מרבני יהדות תימן, דיין וראש ישיבה.
ביוגרפיה
נולד בצנעא בירת תימן, ליהודה חבארה ולרומיה לבית עוזיירי. למד אצל הרב הראשי מארי יחיא יצחק הלוי. בהיעדרו של הרב הראשי ולאחר שנתמנה ידידו הרב יוסף שמן לרב בית הכנסת בית אלריעאני, החל הרב חובארה למלא את מקום רבו בהנהגת בית הכנסת אלמדרש.
אחר פטירת הרב הראשי, בשנת ה'תרצ"ב (1932) התמנה הרב חובארה לעמוד בראש "אלמדרש". הוא לימד גם בישיבות בית אלשיך (בראשה עמד הרב חיים כסאר) ובית שרעבי ושימש כדיין ופוסק.
בשנת ה'תש"ד (1944) עלה לארץ ישראל והתפרנס מכתיבת סת"ם. התבקש לשמש כדיין בבית הדין של העדה התימנית בירושלים. בתקופת מלחמת העצמאות עבר לשכונת בקעה ושימש כראש ישיבת "ימין משה".
בשנת ה'תשי"ח (1958) התמנה לדיין בבית הדין בבאר שבע וברחובות, וכעבור זמן התמנה לדיין בבית הדין בתל אביב.
נפטר בז' בשבט ה'תשכ"ב בהיותו בן שישים.
טרנס הומניזם
טרנס הומניזם (בלועזית: Transhumanism, "מעבר לאנושיות") היא גישה פילוסופית הומניסטית המנסה להבין ולהעריך את האפשרויות להתגבר על מגבלותיו הביולוגיות של האדם באמצעות קדמה טכנולוגית. הטרנס-הומניזם שואף להאריך את תוחלת החיים האנושית, למנוע הזדקנות, להכחיד מחלות ולשפר את האדם מבחינה פיזית, מנטלית וחברתית.
הטרנס-הומניזם שואף להפוך את האדם לפוסט-אדם, ישות עם יכולות פיזיות, אינטלקטואליות ופסיכולוגיות חסרות תקדים. הטרנס-הומניסטים מאמינים שאם המין האנושי לא ייכחד במאה הקרובה, בני האדם יהפכו באמצעות חידושים טכנולוגיים לסופר-אינטליגנטיים. לאחר שזה יקרה תחל תקופה של שינויים טכנולוגיים וחברתיים מהירים ביותר עד לנקודת מפנה המכונה "סינגולריות".
סקירה
הביולוג ג'וליאן האקסלי, אחיו של הסופר אלדוס האקסלי, הגדיר את ה"טרנס אדם" ב־1957 כ"אדם שנשאר אדם, אך התעלה על עצמו, כאשר הכיר באפשרויות שבויתור על טבעו האנושי". הגדרתו של הוקסלי שונה באופן משמעותי מזו הנפוצה כיום.
בשנת 1966 החל פרידון מ' אספנדיארי, בנו של דיפלומט, ותלמיד איראני־אמריקאי זר שקרא לעצמו "FM 2030" (ראשי תיבות של שמו ומאה שנים מלידתו, בתקווה שיחיה עד גיל 100), שלימד את "הרעיון החדש של האדם" באוניברסיטת ניו סקול (The New School), לזהות אנשים שאימצו טכנולוגיה, סגנון חיים והשקפה שתואמים ל"פוסט-הומניזם". ב־1972 תרם רוברט איטינגר לפופולריות ההולכת וגוברת של הרעיון "טרנס־אנושות" בספרו "מאדם לסופרמן" (סופר אדם).
ב־1990 ד"ר מקס מור נתן לטרנס הומניזם את הגדרתו המודרנית:
אתר השאלות ועובדות הטרנס הומניסטי שהוכן על ידי האגודה הטרנס הומניסטית העולמית מציע שתי הגדרות אפשריות:
טרנס הומניסטים מתעסקים לעיתים בנושאים של שיפור המוח. על אף שחלקם מציעים שיפור אנטומי שולי של מערכת העצבים, המוח נחשב למכנה המשותף לאנשים כולם, ובזאת גורם מיקוד עיקרי לשאיפות הטרנס־הומניסטיות.
טרנס הומניזם תומך באופן כללי בהופעתן של טכנולוגיות כגון: ננוטכנולוגיה, טכנולוגית מידע קוגניטיבי וביוטכנולוגיה. כמו כן, הוא תומך גם בטכנולוגיות היפותטית כגון: מציאות מדומה, אינטליגנציה מלאכותית, טעינת מידע לתוך מוח אנושי, וקריוניקה (שמירה על רקמות או תאים במצב של השהייה של כל הפעילות הכימית, כלומר עצירת ההזדקנות למעשה).
אחד מאנשי הטרנס הומניזם המפורסמים ביותר במאה ה-21, הוא איש הטכנולוגיה והעתידן ריי קורצווייל, שסיכם את עיקרו תפיסותיו בעניין בספר הסינגולריות מתקרבת.
זרמים
ישנו מגוון של דעות במחשבה הטרנסהומניסטית. רבים מהוגי המחשבות הטרנסהומניסטים הם בעלי השקפות זהות ומורכבות שכולן תחת פיתוח והשקפה מחדש. מספר זרמים בולטים בטרנס הומניזם זוהו ומפורטים כאן בסדר אלפביתי:
Minutes to Midnight
Minutes to Midnight הוא אלבום האולפן השלישי של להקת לינקין פארק, אשר יצא לאור במדינות שונות בין ה-9 ל-18 במאי 2007, ארבע שנים אחרי קודמו, Meteora.
הפקה
אלבום זה היווה שינוי בסגנון המוזיקלי של הלהקה, כשהנו-מטאל שאפיין את אלבומיה הקודמים התמתן, ורוב השירים נוטים לסגנון הפופ והרוק הקלאסי. בנוסף, זהו אלבום האולפן הראשון של הלהקה שיצא בגרסה עבורה ארגון ה-RIAA לא המליץ על "השגחת הורים" בגלל תוכן בוטה ופוגעני.
האלבום זכה להצלחה מסחרית רבה למרות ביקורות מעורבות שקיבל, והגיע למעמד של אלבום פלטינה כפול בארצות הברית. לאחר צאתו הגיע למקום הראשון ב-15 מצעדי אלבומים ברחבי העולם, ונבחר במקום ה-25 ברשימת 50 האלבומים הטובים לשנת 2007 של מגזין רולינג סטון.
שמו של האלבום מתייחס לשעון יום הדין, המציג את ההסתברות לפריצת מלחמה גרעינית ב"דקות לחצות", כאשר חצות הוא הזמן בו תפרוץ המלחמה. בזמן יציאת האלבום עמד השעון על חמש דקות לחצות. מייק שינודה התייחס לכך ואמר שלשם יש משמעויות מטאפוריות רבות, כמו אחרית הימים, מוות ולידה מחדש, אך יכול להתייחס גם לתעשיית המוזיקה.
פרסום האלבום נדחה ארבע פעמים, כשהתאריך המקורי ליציאתו היה מתוכנן לקיץ 2006. בראיונות שונים אמרו חברי הלהקה שבמהלך העבודה על האלבום הם עברו על כ-100–150 שירים שונים, וכתוצאה מכך יש בו מגוון רחב של סגנונות מוזיקליים ותוכנם של השירים עמוק יותר. כתיבת השירים והקלטתם נמשכה 14 חודשים, כשההקלטות התבצעו בעיקר בבית ישן במערב הוליווד. ריק רובין היה אחראי על ההפקה יחד עם שינודה, לאחר שני אלבומים אותם הפיק דון גילמור.
הסינגל הראשון מהאלבום, What I've Done, יצא לאור ב-2 באפריל 2007, והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים של מגזין בילבורד. ארבעה סינגלים נוספים יצאו מאלבום זה, אך הצליחו פחות מהראשון.
לאחר מכן הוציאה הלהקה את השיר No Roads Left, אותו שר מייק שינודה (בדומה ל-In Between), והוא נכלל כשיר בונוס בהוצאה המיוחדת של האלבום. מעריצי הלהקה פרסמו עצומה הקוראת ללהקה להוציא את השיר כסינגל בשל אופיו הייחודי. שינודה אמר בתגובה שהוא לא מאמין שהשיר יצא כסינגל אך הוא מקווה לשיר אותו בהופעות, והודה למעריצים על התמיכה.
רצועות בונוס
Tour Edition
Japanese Tour Edition
הלהקה
צ'סטר בנינגטון - סולן
מייק שינודה - סולן, פסנתר
בראד דלסון - גיטרה
רוב בורדון - תופים
ג'ו האן - די ג'יי
דייב פארל - גיטרה בס, קולות בטראק 12
הפקה
מייק שינודה- הפקה
אליזבת לוטיינס
אליזבת לוטיינס (באנגלית: Elisabeth Lutyens; 9 ביולי 1906 - 14 באפריל 1983) הייתה מלחינה אנגליה.
לימודים
אליזבת לוטיינס נולדה בלונדון, שם החלה את לימודי המוזיקה. בשנת 1922 נסעה לפריז להמשיך את לימודיה ברמה גבוהה יותר באקול נורמל ובהמשך נכנסה לקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון. מוריה שם היו הרולד דארק (Harold Darke) (הלחנה וארנסט טומלינסון (Ernest Tomlinson) (ויולה).
קריירה
תהליך התפתחותה הסגנונית של לוטיינס היה איטי ומפרך וסבל, לפי עדותה היא, מהעדר מידע על התפתחויות מכריעות מחוץ לאנגליה. מפגש עם הפנטזיות לכלי מיתר של הנרי פרסל, שכתיבתן משוחררת מחלוקה לתפקידים, הוביל אותה ליצירת סוג אישי של סריאליזם בקונצ'רטו הקאמרי מס' 1 (1939), מן החדשניים ביותר במוזיקה הבריטית של תקופתה. התמאטיות הכרומטית המחמירה של יצירה זו והקלישות הקיצונית של מרקמיה הבדילו באופן ברור את לוטיינס מבני-זמנה האנגלים. היא יצאה למאבק נגד הממסד המוזיקלי האנגלי, שלא הבין את יצירתה, וגם בחייה האישיים ידעה קשיים ותלאות. אחרי שעזבה בשנת 1939 את בעלה הראשון, הזמר יאן גלני, קשרה את גורלה עם מפיק תוכניות רב-השפעה ב-BBC, אדוארד קלארק, שהציג רבים ממלחיני האוונגארד של אותה תקופה לפני קהל המאזינים הבריטי. קלארק לא התמיד בשום עבודה ומשום כך נאלצה לוטיינס להלחין לסרטים ולרדיו כדי לפרנס את ארבעת ילדיה, מצב שנמשך יותר מעשרים שנה ועיכב את התפתחותה האמנותית. כל חייה ראתה את עבודתה המסחרית כחסרת חשיבות אמנותית.
בתקופה שראשיתה במלחמת העולם השנייה ולאחריה, התגלו ניגודי סגנון רבים בין יצירותיה השונות של לוטיינס. שימשו בהן בערבוביה רומנטיקה, דרמטיות בוטה ונאו קלאסיציזם, אך כל יצירה קירבה אותה, צעד אחר צעד, אל התבונה והסגנון של בגרותה. עם סיום מלחמת העולם השנייה שלטה לוטיינס היטב בשיטת שנים-עשר הטונים, כפי שהיא באה לביטוי בפיתוחה המלא ביצירתה O saisons, o châteaux! משנת 1946, המציינת שחב חדש וחשוב בהתפתחותה. החושניות המעודנת והקסם, שמהלכת שירתו של ארתור רימבו, מגולמים כאן בהרמוניה אינדיבידואלית לחלוטין. גם הזרעים לסגנון ריתמי מקורי נטמנו כבר בקונצ'רטו הקאמרי מס' 1.
בקונצ'רטנטה לחמישה נגנים משנת 1950 מופיעה לראשונה הכתיבה האופיינית ליצירתה המאוחרת. ברביעיית המיתרים השישית מ-1952 ניכרת התקדמות ברורה בהשוואה למוזיקה של העשור הקודם. המוטט למילים של לודוויג ויטגנשטיין מביא לבסוף למימוש את האתגר שהציג הקונצ'רטו הקאמרי הראשון. הוא מבוסס על סדרה של שנים-עשר טונים, שנוצרה מתא בן שלושה צלילים ומציגה מבנים סימטריים, המזכירים את וברן.
בנקודה זו, שבה אמורה הייתה לוטיינס להגיע לכתיבת מיטב המוזיקה שלה, הכשילו אותה חייה האישיים, כפי שהיא מספרת באוטוביוגרפיה שלה "אקווריום לדג זהב" (לונדון, 1972) ומגמת יצירתה הובילה להזנחה מוחלטת כמעט. השימוש שעשתה בשיטת שנים-עשר הטונים נתקל בגינוי מוסרי מצד אי-אילו דמויות באנגליה של שנות ה-50', אך בעשור הבא, שאקלימו היה אוהד יותר, זכתה להכרה רבה יותר. על אף זאת, יצירותיה הראשונות הבוגרות בשלמות, כגון האופרה הקאמרית "אינפידליו" (1954) והקנטטה המעולה "דה אמור" (1957) לא זכו לביצוע עד 1973.
בשנות ה-60' חל שינוי כיוון ביצירתה של לוטיינס: הרעיונות נעשו חזרתיים ופשוטים יותר במתכונתם; לצד המוזיקה המופשטת הופיעה כתיבה ציורית ואטמוספירית, כמו ב"Akapotik Rose " מ-1966. המורכבות הפחותה של ההרמוניה, המחוות הפשוטות יותר וחלוקת המבנה לחטיבות של "ופתאום זה ערב" (1966), למשל, עומדות בניגוד מובהק לפיתוח הלירי הזורם של יצירות קודמות. חזרתיות וצימצום נועז בהתרחשויות עד קצה הגבול יצרו תחושה של אל-זמניות במוזיקה שכתבה לטקסטים מטאפיזיים מכתבי דון ומן האסלם, רוב יצירותיה של לוטיינס משנות ה-60' וראשית שנות ה-70' נכתבו למילים ממקורות רבים ושונים. "איים" מ-1971 מציגה שלל צבעים ולעיתים פראות, המציבה אותה במרחק רב מן המונוטוניות הרגשית של "חזון נעורים". ב"דמעות הלילה" עושה לוטיינס שימוש במשאבים ווקאליים ואינסטרומנטליים, הן מתקופת הרנסאנס והן מודרניים, ליצירת אווירת תוגה לילית נוקבת. "מונה את צעדיך" (1972) משתמשת בשירה פרימיטיבית ליצירת טקס פולחני פשוט, החוזר על עצמו עד יצירת רושם היפנוטי.
לאחר שתי אופרות קאמריות קצרות שכתבה ב-1947 ("הבור") ו-1954 ("אינפידליו"), החלה לוטיינס בסוף שנות ה-60' סדרה של שלוש יצירות באורך מלא. הראשונה בסדרה, !Time Off? Not a Ghost of a Chance, שתוארה כ"חידון תנועות", בנויה על רעיונות יותר מאשר על התרחשויות. ביצירה זו עשתה לוטיינס שימוש בכל פן של המוזיקה שלה, לרבות פרודיה. האופרה הראשונה בסדרה זו הייתה "הנספרים" (1965-67), שהתבססה על Die Befristeten של אליאס קאנטי ועניינה חברה, שכל אנשיה יודעים את זמן מותם אך נאסר עליהם לגלות את גילם. המוזיקה ביצירה זו היא מן החזקות ביותר של לוטיינס. האופרה השלישית שלה, "איזיס ואוזיריס" (1969-70) היא פולחן של עונות השנה ושל חיים ומוות. בהתאם לכך, נעשה כאן שימוש בנהלים פשוטים ומהוקצעים יותר, בתבניות חוזרות ובחטיבות הרמוניות.
בשנת 1969, לאחר 30 שנות מצוינות והישגים רדיקליים במקרים רבים, קיבלה אליזבת לוטיינס את "פרס הקיץ" של עיריית לונדון. באותה שנה קיבלה גם תואר אבירות. בעשור האחרון לקריירה שלה ניכרה דעיכה מסוימת בדחף, שהניע את יצירתה עד אז. החירות המק'צבית הובילה להיעדר מוקד מבני. עם זאת, יכלה עדיין להפיק רעיונות מרתקים וחשיבה מרוכזת, ועל אף נכות עקב שיגרון הצליחה ליצור בשנת חייה האחרונה את ה"טריולטים", יצירה רעננה וחדה להפליא.
לקריאה נוספת
R.M. Schafer: ‘Elisabeth Lutyens’, British Composers in Interview (London, 1963), 103–11
N. O’Loughlin: ‘Elisabeth Lutyens’s “Novenaria”’, Tempo, no.88 (1969), 55–6
A. Payne: ‘Elisabeth Lutyens’s “Essence of our Happinesses”’, Tempo, no.95 (1970–71), 33–4
S. Bradshaw: ‘The Music of Elisabeth Lutyens’, MT, cxii (1971), 653–6
L. East: ‘Time Off … with Lis Lutyens’, Music and Musicians, xx/6 (1971–2), 18, 20 only
R.R. Bennett: ‘Time Off? Not a Ghost of a Chance!’, Opera, xxiii (1972), 102–5
S. Walsh: ‘“Time Off” and “The Scene Machine”’, MT, cxiii (1972), 137–9 [interview]
R. Saxton: ‘Composer Portraits: Elisabeth Lutyens’, New Music 88, ed. M. Finnissy, M. Hayes and R. Wright (Oxford, 1988), 9–21
M. Harries and S. Harries: A Pilgrim Soul: the Life and Work of Elisabeth Lutyens (London, 1989)
S.J. Tenant-Flowers: A Study of Style and Techniques in the Music of Elisabeth Lutyens (diss., U. of Durham, 1991)
Anthony Payne (work-list, bibliography with Toni Calam)
לאונור, נסיכת אסטוריאס
הנסיכה לאונור דה טודוס לוס סנטוס מבורבון ואורטיס (בספרדית: Leonor de Todos los Santos de Borbón y Ortiz; נולדה ב-31 באוקטובר 2005) היא בתם הבכורה של פליפה השישי, מלך ספרד ולטיסיה, מלכת ספרד. יורשת העצר לכתר הספרדי.