cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
נחש זרדים דרומי
מאפיינים
הנחש בעל גוף באורך 60–130 ס"מ וההבדלים בין המינים קטנים מאוד. הוא בעל קשקשים גדולים חומים עם פסים אופקיים על הפנים בצבע חום כהה, העוזרים לו להסוות בין הענפים. הוא מזכיר מעט את הנחשים מהסוגים Ahaetulla ,Oxybelis ו-Uromacer  שגם הם תת-ארסיים ומזכירים ענפים בצורתם וכן מזכירים מאוד את הבומסלנג שנחשב לקרוב רחוק שלהם. העיניים גדולות ביחס לראש והפנים מוארכות. הצוואר יכול להתנפח בשביל להרשים והם משתמשים בו להרשמת האויבים המעטים שלהם. השיניים הארסיות נמצאות במרכז הלסת ובעלות 2–3 ניבים הפונים אחורה והנחש צריך להזיז את הלסת הצידה כדי שהניבים יחדרו לבשר.
הנחש נפוץ בדרומה של אפריקה מדרום סומליה עד לנמיביה וצפונה של דרום אפריקה. הוא חי בין העצים והענפים הקטנים ומכאן קיבל את שמו. הנחש יומי ויחידאי. הוא ניזון בעיקר מלטאות כמו זיקיות ועוד לטאות עצים וכן מנחשים אחרים, עופות, ביצים ויונקים קטנים והטרף מאותר בעיקר על הקרקע. ההשפעה העיקרית של הארס היא דימום ופגיעה בקרישת דם וכן פגיעה ברקמות כמו שרירים, כליות ובמוח. הוא גורם גם לבחילות והקאות, כאבי ראש חזקים, האצת נשימה והתעלפויות ויכול להרוג אדם בוגר, אם כי זה לא נפוץ. הרוג ידוע מנחש זה הוא החוקר הגרמני רוברט מרטס (1894 – 1975).
גאודיה ואישנוויזם
גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִויזם, המכונה גם ואישנוויזם בנגלי, צֵ'יְטַנְיַה ואישנוויזם ותנועת הרא קרישנה, מהווה זרם בהקטי ואישנווי אשר התפתח בבנגל במאה ה-16. מייסד הזרם היה צ'יטניה מהאפרבהו (1486-1534), מלומד פרוש אשר נחשב על ידי מאמיניו להתגלמות של האל קרישנה עלי אדמות. צ'יטניה קרא להוצאת הדבקות הדתית מן המקדשים אל כלל האנשים דרך זמרת שמותיו של האל בציבור. כיום הגאודיה ואישנווים מוכרים בשל הזמרה הציבורית של המנטרה הידועה כ"מַהָא-מנטרה" (בסנסקריט: הגדולה או הקדושה מבין המנטרות):
הַרֵא קְרִישְנַה הַרֵא קְרִישְנַה קְרִישְנַה קְרִישְנַה הַרֵא הַרֵא / הַרֵא רָאמַה הַרֵא רָאמַה רָאמַה רָאמַה הַרֵא הַרֵא //
מנטרה זו, אשר מקורה בבקַלִי-סַנְטַרַנַה אופנישד, מתוארת כמנטרה המומלצת לשינון בעת הנוכחית, אשר מטרתה לגאול את האדם מאגוצנטריות חומרית ולהחזירו למצב של אהבה לאלוהים. מתואר שצ'יטניה היה עורך את הזמרה הציבורית של המנטרה תוך שירה וריקוד אקסטטיים. הזמרה הציבורית של המנטרה היא הסיבה לכינוי הַרֵא קְרִישְנַה שהפך לשם בו מכנים לרוב את חסידי הזרם.
היסטוריה מאז צ'יתניה
לאחר פטירתו של צַ'יְתַנְיַה בלטו בהנהגת הזרם בעיקר שישה מתלמידיו שהיו ידועים בשם "ששת הגוֹסְוָאמִים". עם התנכלות השלטון המוסלמי להינדים בורינדבן, עברו כמה מהמקדשים הבולטים של הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם לעיר גַ'יַאפּוּר, שהפכה עקב כך למרכז חשוב נוסף של הזרם. במאה ה-17, בעקבות התכתשויות עם הברהמנים המקומיים בגַ'יַאפּוּר בשאלה האם גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם הוא זרם פילוסופי לגיטימי, הציג בפניהם בַּלַדֵוַה וידְיָאבְּהֻוּשַׁנַּה את הפרשנות הגאודיה-וישנוית על הוֵדָאנְתַה סוּטְרַה.
העת החדשה
לאחר ירידה בפופולריות של התנועה במאות ה-17 וה-18, חלה התחייה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אשר כללה הפצה של רעיונות הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם ברחבי הודו. זאת בעיקר בזכות פעילותו של בְּהַקְתיוינוֹדַה טְהָאקוּרַה ולאחר מכן של אגודת הגָאוּדִיַה-מַטְהַה בהנהגתו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה סַרַסְוַתִי, בנו של בְּהַקְתיוינוֹדַה. באגודת הגָאוּדִיַה-מַטְהַה הובע לראשונה הרעיון ליישם את הפצת הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם מחוץ להודו. בשנות ה-30 שלח בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה כמה מתלמידיו להפיץ את התאולוגיה של הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם באנגליה ובגרמניה, שם נוצר גרעין של גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִים מערביים ספורים, כגון הגרמני ארנסט גאורג שולץ אשר לאחר שהפך לתלמידו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה קיבל על עצמו את השם סַדָאנַנְדַה.
לאחר שאגודת הגָאוּדִיַה-מַטְהַה התפרקה למעשה עם מותו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה, המשיכו גורואים גָאוּדִיַה וָאִישְנַוִים להגיע למערב ולהטיף את רעיונות הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִיזם, אולם ללא הצלחה מרובה. השינוי התרחש ב-1965, כאשר א. צ'. בהקטיוודאנטה סוואמי פרבהופאדה הגיע לניו יורק בהוראתו של בְּהַקְתיסידְדְהָאנְתַה, וייסד בה את התנועה הבינלאומית למען תודעת קרישנה.
כתבים
המקור העיקרי של דרך הבהקטי הוא ספר הבהגאוואד גיטה וממנו היא שואבת את רעיונותיה המרכזיים.
הפרשנות המרכזית מצויה בכרכי ספר השרימד בהגוואטם המוסיף על גבי הבהגאוואד גיטה הרחבות ופירושים. הטקסט החשוב ביותר לזרם זה הוא הבְּהָאגַוַתַה-פוּרָאנַּה.
תפיסת העולם והאדם
הבסיס הוא ראיית העולם כנוצר ומנוהל בידי אל אחד: קרישנה, הווה אומר שזאת תפיסה מונותאיסטית בניגוד לתפיסות הפוליתאיסטיות הרווחות בהינדואיזם ובניגוד לתפיסה האימפרסונליסטית הרואה את האלוהות בדמותו המופשטת של הברהמן.
האדם, המורכב מגוף זמני ומתכלה שילווה אותו רק לאורך מסלול חייו הנוכחי, ומנשמה שתמשיך לעבור מגוף לגוף, מודרך בחייו הארציים על ידי שלוש דרכי חיים המכונות גונות: הטובות, הלהיטות והבערות.
שלוש אלה מביאות את האדם לפעילות שצוברת קארמה, כלומר נותנת לו מה שניתן להגדיר כנקודות זכות או נקודות חובה שיקבעו בבוא הזמן את מהותו של הגלגול הבא שאליו יולד לאחר מות הגוף הנוכחי שלו. בגלגולו הבא יוכל להיוולד כאן בכדור הארץ בגוף נעלה יותר או פחות, מבעל חיים נחות והלאה לאורך כל השרשרת עד לאפשרות להיוולד בגוף של אדם בסביבה ומשפחה הנותנים לו אפשרויות להמשיך ולהתפתח.
מעבר לכך קיימות אפשרויות רבות נוספות של התגלגלות אל כוכבים אחרים, אל עולמות של סבל או של הנאה, של חיים בחסותם של אלים הנשמעים למרותו של קרישנה ועוד.
הרמה הגבוהה ביותר שאליה יכול לשאוף איש הדרך הזאת היא חיים של התמסרות לאלוהים, לקרישנה. חיים שבהם האדם לא מחפש כל ערך מוסף לו עצמו, שבהם הוא לא מזדהה עם תוצאות מעשיו אלא רואה את כל הקורה בעולמנו כתולדה של פעולות האל ולא פעולותיו שלו, ובה המטרה עליונה אינה הנאותיו שלו או הנאותיהם של אחרים, כי אם הנאותיו של האל. אדם שהגיע לדרגה כזאת יגיע בגלגולו הבא אל חברתו של קרישנה ויישאר שם וינצל מההתגלגלות האינסופית מגוף לגוף.
העקרונות הפילוסופיים של הזרם גורסים כי האלוהים שורה בבריאה ונפרד ממנה בו זמנית, וזאת עקב הדרכים השונות שבהן הוא נוכח בעולם: הוא קיים כברהמן המופשט השורה בכל הקיום כולו אך לא מקיים פעולה או קשר כלשהו עם החיים בו. הוא קיים כפרמאטמה, הווה אומר הנוכחות שלו בתוך נשמתו של כל אדם ואדם המלווה את מעשיו, והוא קיים כבהגואן, התגלמותו של האל בעולם הזה בדמות אדם הבא להדריך את האנשים, למנוע סכנות ולתת להם דרך ללכת בה.
התאולוגים הגָאוּדִיַה וָאִישְנַוִים לימדו חיבור ומדיטציה על קרישנה במצב נפשי של ערגה, בדומה להלך רוחן של הגוֹפִּיוֹת, אהובותיו של קְרִישְנַה, בעלילות המתוארות בבְּהָאגַוַתַה-פוּרָאנַּה. עוד כתבים חשובים הם צַ'יְתַנְיַה צַ'ריתָאמְרִתַה וצַ'יְתַנְיַה בְּהָאגַוַת המתארים את חייו ומדרשיו של מַהָאפְּרַבְּהוּ.
תזמורת משטרת ישראל
תזמורת משטרת ישראל הוקמה בסמוך להקמת מדינת ישראל על בסיס תזמורת משטרת המנדט ומנגנת מאז בטקסים רבים ברחבי המדינה. התזמורת הוקמה ב-1920. בין השאר, התזמורת ניגנה בשנת 1949 בטקס הנחת אבן פינה ליד הזיכרון למגיני ירושלים ובטקס חניכת קו הרכבת לירושלים וב-1955 בטקס פתיחת הכביש לאילת. התזמורת אף ניגנה בסיום קורס קצינים של צה"ל.
המנצח הראשון היה אוברי סילבר, שנשאר בתפקיד עד פטירתו. בין השנים 1944–1961 היה המנצח נפתלי גריבוב. בין השנים 1961–1980 ניצח על התזמורת סגן ניצב אריה זמאנק. לאחר מכן, רפאל הלברטל ניצח על התזמורת מספר שנים. בין השנים 1980–2008 ניצח על התזמורת מנשה לב-רן, אשר בשנת 2008 פרש לגמלאות בדרגת ניצב משנה, והוא הוחלף על ידי מפקח איתן סובול. התזמורת מונה כשלושים נגנים (כלי נשיפה, באס, תופים, כלי הקשה וקלידים) והיא מורכבת ממוזיקאים מקצועיים המועסקים כשוטרים בשירות קבע. החל משנת 1999 משרתים בתזמורת לצד שוטרי הקבע גם חיילים בשירות סדיר, נציגי משמר הגבול.
מנצח התזמורת כיום הוא רנ"ג מיכאל גורביץ'.
בשנת 1978 הוציאה התזמורת תקליט בכורה.
הלגיון השני פרתיקה
הלגיון השני פרתיקה (בלטינית: Legio II Parthica) היה לגיון רומאי, אשר הוקם בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס ופעל כנגד האימפריה הפרתית.
היסטוריה
הלגיון השני פרתיקה הוקם יחד עם הלגיון הראשון פרתיקה והלגיון השלישי פרתיקה בידי הקיסר ספטימיוס סוורוס בשנת 197 כהכנה לקראת מסע המלחמה שתכנן סוורוס כנגד האימפריה הפרתית. המסע הצליח מאוד, ושיאו היה בכיבוש עיר הבירה הפרתית קטיספון. לאחר סיום המלחמה, סוורוס סיפח את אזור מסופוטמיה והלגיונות הראשון והשלישי נותרו שם כחיל מצב. הלגיון השני לעומת זאת הוחזר לאיטליה והוצב בהרי אלבן ליד רומא עצמה. לפיכך, הלגיון היה ידוע לעיתים קרובות בשם "הלגיון האלבני" וחייליו בשם "האלבנים". מחנה הלגיון - "קסטרה אלבינה" יחד עם בית הקברות של הלגיון, משמש כיום כאתר ארכאולוגי.
הלגיון שימש כיחידת משטרה שחלשה על רומא ומרכז איטליה, אך גם ככח עתודה לשעת חירום. ככל הנראה ספטימיוס סוורוס השתמש בעתודה הזו במלחמתו בבריטניה בין השנים 208–211. קרקלה השתמש בו במלחמתו כנגד האלמאנים ב-213, ומאוחר יותר במלחמתו כנגד הפרתים בין 214–217. מפקד הלגיון, מקרינוס, אשר שימש גם כמפקד המשמר הפרטוריאני, יזם קנוניה אשר במהלכה רצח את קרקלה והכתיר את עצמו כקיסר. בחורף 217/218 נותר הלגיון באפמאה שבסוריה שם הצטרף, לצד הלגיון השלישי גאליקה, למרד של בסיאנוס הידוע יותר בכינוי אלאגבאלוס כנגד מקרינוס. כאשר המרד הצליח ואלאגבאלוס הפך לקיסר, הוא העניק ללגיון את התואר "פיה פילדיס פליקס אטרנה" ("נאמן ואדוק ובר מזל לנצח").
במשך אחת עשרה השנים הבאות הוצב הלגיון מחוץ לאיטליה, ולקח חלק במערכות בסקוטלנד וכנגד האלמאנים והפרתים. בשנת 231 השתתף הלגיון במסעו של אלכסנדר סוורוס כנגד האימפריה הסאסאנית. המסע הצליח, והסאסאנים פסקו ממתקפותיהם כנגד רומא. לאחר מכן יצא סוורוס למסע כנגד האלמאנים, וניסה לשחד אותם בזהב כדי שיפסיקו את התקפותיהם. החיילים ראו את צעדו זה כפחדנות ורצחו אותו במיינץ. הלגיון השני תמך בנאמנות ביורשו של סוורוס מקסימינוס תראקס, אשר סיים בהצלחה את המלחמה עם האלמאנים. בשנים שלאחר מכן שרת הלגיון את מקסימינוס במלחמתו כנגד הסרמטים באזור הונגריה המודרנית. לאחר מכן נאלץ מקסימינוס לצעוד חזרה לאיטליה לאחר שהסנאט הרומי התמרד והכתיר את פופיאנוס ובלבינוס כקיסרים שותפים. מקסימינוס ולגיונותיו הטילו מצור על העיר אקוויליה. אולם חיילי הלגיון השני התמרדו מחשש שהסנאט יורה לפגוע בבני משפחותיהם ורצחו את מקסימינוס.
בינתיים, הוכתר ברומא קיסר חדש - גורדיאנוס הראשון. מצבה שנמצאה באפמאה מעידה שהלגיון נשבע אמונים לקיסר החדש, ואף השתתף במסע המלחמה שלו למסופוטמיה בין השנים 242–244. ב-249 הלגיון חזר לאיטליה, ושרת את הקיסר פיליפוס הערבי בתחילת שלטונו. בהמשך סייע הלגיון לקיסר כנגד יריבו דקיוס, אולם הובס בקרב שנערך בוורונה. בין 260–268 לחמו חיילי הלגיון לצד הקיסר גליאנוס כנגד פוסטומוס קיסר האימפריה הגאלית. בין 272–273 הוא לחם לצד אורליאנוס כנגד זנוביה מלכת תדמור. בשנים הבאות שרת הלגיון גם בנומידיה ובקיליקיה, אולם לא ידוע בדיוק מתי. בין 276–282 הוא היה בסיציליה.
בשנת 312 הקיסר קונסטנטינוס הגדול פרק את המשמר הפרטוריאני כעונש על תמיכתו במקסנטיוס במהלך מלחמת האזרחים ביניהם. מקובל להניח שבאותה העת פורק גם הלגיון השני. עם זאת הוא הוקם מחדש בהמשך, ולצד הלגיון השני ארמניקה והלגיון השני פלביה קונסטנטיה הגן על זביידה (ג'יזרה) מפני הסאסאנים. שלושת הלגיונות לא הצליחו למנוע את נפילת העיר לידי הסאסאנים בשנת 360. לאחר מכן לא ידוע דבר על הלגיון.
גביע המדינה בכדורגל
גביע המדינה בכדורגל הוא המפעל השני בחשיבותו בכדורגל הישראלי אחרי אליפות המדינה. מחזיקת הגביע הנוכחית היא בית"ר ירושלים.
השיטה
משחקי המפעל משוחקים בשיטת נוקאאוט, כאשר המנצחת עולה לשלב הבא והמפסידה מודחת מהמפעל. במפעל יכולות להשתתף כל קבוצות הכדורגל הרשומות בהתאחדות לכדורגל. במפעל 13 סיבובים החל מהסיבוב הראשון בו מופיעות קבוצות מליגה ב' וליגה ג' בלבד, עד לגמר הגביע בו מוכרעת הזוכה. הקבוצות אשר נרשמות למפעל מצטרפות לסבב המשחקים בשלבים שונים. המפגשים בכל סיבוב נקבעים על ידי הגרלה בה נקבעת גם הקבוצה המארחת את המשחק, מלבד משחקי חצי הגמר והגמר הנערכים במגרש נייטרלי. החל מעונת 2014/2015 שוחקו משחקי רבע הגמר בשיטת בית וחוץ. שיטה זו הופסקה בדצמבר 2019 וחזרה לשיטת משחק אחד (נוקאאוט). בעונת 2021/2022 הוחזרה מתכונת בית/חוץ.
סיבובים מוקדמים
ארבעת הסיבובים הראשונים מהווים תחרות גביע פנימית בכל אחד ממחוזות ליגה ב' וליגה ג', כאשר סיבוב ד' הוא שלב משחקי הגמר על גביע המחוז. מנצחות גביע המחוז מליגות ג' (המנצחות בסיבוב ד', קבוצה אחת מכל מחוז בליגה ג') ומנצחות גביע המחוז וסגניותיהן מליגות ב' (המנצחות בסיבוב ג', שתי קבוצות מכל מחוז בליגה ב') מעפילות לסיבוב ו'. סיבוב ה' משוחק על ידי קבוצות ליגות א' בלבד, בחלוקה למחוזות. המנצחות בסיבוב (8 קבוצות מכל מחוז) מעפילות לסיבוב ו'.
שלבי הגמר
החל מעונת המשחקים 2020/21 מחזיקת הגביע זוכה בכרטיס לסיבוב השני במוקדמות הליגה האזורית.
היסטוריה
"גביע ארץ ישראל" בכדורגל הראשון נוסד בידי שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1922. בשנתו הראשונה השתתפו בו רק קבוצות של צבאיות, והזוכה הראשונה הייתה קבוצת הגדוד הלנקשיירי הדרומי של הצבא הבריטי. ב-5 השנים הבאות, עד 1927, זכתה בו קבוצת חיל האוויר המלכותי שישבה ברמלה וכונתה בעיתונות העברית "המעופפים רמלה". ב-1923 השתתפה בו לראשונה קבוצה עברית, מכבי תל אביב, ובשנים הבאות הצטרפו גם הפועל חיפה, מכבי חשמונאי ירושלים, מכבי פתח תקווה, ומכבי חיפה, אך הן היו מיעוט מול הקבוצות הבריטיות.
ב-1923 הקימה תנועת "מכבי" בארץ ישראל טרוניר גביע מקביל, שיועד לקבוצות מכבי ונקרא "מגן שמשון". בשנתו הראשונה וב-1924 זכתה בו מכבי נס ציונה, ב-1925 וב-1926 מכבי תל אביב וב-1927 זכתה בו מכבי חיפה.
ב-1928 קמה ההתאחדות הארץ ישראלית למשחק כדור רגל ולקחה לידיה את ניהול התחרות החל מגביע העם 1928, כאשר בשנה זו חברת כרמל מזרחי נתנה חסות לגביע, כשגם הקבוצות הבריטיות הצטרפו לתחרות ואף זכו בה פעמיים, כשיתר הזוכות עד לקום המדינה היו עבריות. ב-1942 נשבר שיא, כאשר בגמר הגביע בית"ר תל אביב הביסה את מכבי חיפה 12-1. ב-1943 ו-1945 כונה הגביע "גביע המלחמה" כיוון ששוחק תחת קיומה של מלחמת העולם השנייה. לאחר קום המדינה שינה הגביע את שמו ל-"גביע המדינה" החל מגביע המדינה בכדורגל 1949/1951.
אירוח משחקי חצי הגמר והגמר
במשך שנים רבות נערכו משחקי חצי הגמר והגמר באצטדיון רמת גן. בעונת 2012/2013 נערך משחק הגמר באצטדיון נתניה בנתניה, ובעונת 2013/2014 נערך משחק הגמר האחרון באצטדיון רמת גן. החל מעונת 2014/2015 נערכים משחקי חצי הגמר והגמר באצטדיון סמי עופר בחיפה או באצטדיון טדי בירושלים והחל מעונת 2019/2020 גם באצטדיון בלומפילד בתל אביב.
מחזיקות הגביע
טרם הקמת מדינת ישראל
לאחר הקמת מדינת ישראל
טבלת זכיות
בסוגריים: זכיות/הגעה לגמר מקום המדינה והלאה בלבד
אבי פיקאר
אבי פיקאר (נולד ב-1967) הוא היסטוריון של ארץ-ישראל בתקופת העת החדשה במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) באוניברסיטת בר-אילן.
ביוגרפיה
פיקאר נולד בצרפת ובגיל שנתיים עלה לישראל וגדל בירושלים. אביו, ברוך (ז'אן-בנואה), בן למשפחה מיהדות אלזס, וז'קלין, בת לאם שהגרה מאלג'יריה לצרפת ולאב שהגר מגרמניה לצרפת. אביו נפל במלחמת יום הכיפורים במוצב מילנו שבקו בר-לב. הוא למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר. לקראת שירותו הצבאי הצטרף לגרעין נח"ל לירוחם, ואף על פי שהגרעין התפרק לפני הגיוס, הצטרף פיקאר לגרעיני הנח"ל שהגיעו לירוחם, לאחר שחרורו מצה"ל כקצין מודיעין. בירוחם עסק בהדרכת נוער במדרשת ביחד, שעוסקת בפערים חברתיים, ובעקבות העבודה שם החליט להתמקד בנושא במסגרת לימודיו האקדמיים.
את שלושת תאריו האקדמאים עשה פיקאר באוניברסיטת בן-גוריון. את התואר הראשון אותו סיים ב-1994 עשה במחלקה להיסטוריה ובמחלקה למדעי ההתנהגות. את תאריו המתקדמים עשה במחלקה להיסטוריה. את המ.א. סיים ב-1998  וכתב על "העלייה הסלקטיבית מצפון אפריקה, 1952-1954" בהנחיית פרופ' זאב צחור ופרופ' (אז ד"ר) חנה יבלונקה. את עבודת הדוקטורט סיים ב-2004 וכתב על "מדיניות העלייה והקליטה של יהדות צפון אפריקה, 1951-1956", בהנחיית פרופ' זאב צחור. בשנים 2005–2006 עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק NYU.
פיקאר החל ללמד במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ב-2010. לפני כן לימד באוניברסיטת בן-גוריון, במכללת ספיר, באוניברסיטת רטגרס, באוניברסיטת מרילנד, באוניברסיטת ניו יורק, במכללת אחווה, במכללת הרצוג ובאוניברסיטה הפתוחה.
פיקאר מתמחה ביחסים בין-עדתיים בישראל; בעלייה לישראל ומדיניות עלייה; בפיזור אוכלוסייה בשנות החמישים; בעיירות פיתוח; ובציונות דתית. הוא התמקד במדיניות העלייה כלפי יהודי צפון אפריקה בשנות החמישים; הוא כתב גם על ההצבעה לש"ס; על אכלוסן של עיירות הפיתוח; על הניסיון לחינוך מסורתי בשנות החמישים; ועל המזרחים בחינוך הממלכתי דתי. ב-2015 זכה בפרס שז"ר לספר הטוב ביותר בתחום תולדות ישראל ספרו; "עולים במשורה – מדיניות העלייה של ישראל כלפי יהודי צפון אפריקה – 1951-1956". בנובמבר 2017 קיבל פיקאר את "אות יקיר ברית יוצאי מרוקו בישראל" באירוע השנתי שמקיים הארגון.
בשנת 2017 השתתף פיקאר כמומחה בסרט (שהופק בעקבות מכרז של הרשות השנייה להפקת סדרה על עיירות הפיתוח) "סאלח, פה זה ארץ ישראל". בעדותו המצולמת תרם לביסוס ואישוש טענות על אפליה מכוונת כנגד עולי מרוקו בשנות ה-50 וה-60. במקביל הוא מתח ביקורת על אי דיוקים שהיו לדעתו בסדרה.
פיקאר נשוי לעליזה, אב לחמישה ומתגורר בירוחם. אחיו הוא ד"ר אריאל פיקאר.
לילה בכיף
לילה בכיף הייתה תוכנית אירוח סאטירית-קומית ישראלית, בהנחיית דודו ארז ובהשתתפותם של הקומיקאים שחר חסון ואבי אטינגר. התוכנית עלתה לשידור ב-23 באפריל 2009 בערוץ ביפ בטלוויזיה בכבלים. חלק מפרקי התוכנית שודרו גם בערוץ 2, במסגרת שידורי קשת, בגרסה מצונזרת. התוכנית היא פרודיה על תוכניות לייט-נייט ידועות כגון "הלילה עם ליאור שליין" ו"טונייט שואו".
יהדות אוסטריה
יהדות אוסטריה היא קהילה יהודית עתיקת יומין המתקיימת בשטחה של מדינת אוסטריה המודרנית, אשר שורשיה נעוצים, ככל הנראה, בכיבוש הרומי. במהלך הדורות ידעה הקהילה עליות ומורדות: בתקופות מסוימות נהנתה משוויון זכויות ושגשוג תרבותי, ובעתות אחרות סבלה מפוגרומים, גירושים ועלילות דם.
לילה בכיף
העונה השנייה של התוכנית עלתה לשידור ב-14 בפברואר 2010.
עונה 1
מבנה התוכנית הוא קבוע, וחוזר על עצמו בכל הפרקים:
יהדות אוסטריה
בתחילת המאה העשרים מנתה הקהילה היהודית כ־175,000 יהודים. לאחר סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית בשנת 1938 היגרו ממנה תוך זמן קצר מרבית היהודים לארצות המערב ולארץ ישראל. כמעט כל אלה שלא עזבו נספו בשואה. לאחר ההגירה והשואה קטנה הקהילה בצורה משמעותית, וכיום היא מונה 10,065 נפש (לפי מחקר של הדמוגרף סרג'ו דלה-פרגולה משנת 2019 ), אף על פי שהערכות שונות גורסות כי האוכלוסייה היהודית באוסטריה כיום מונה כ-9,000 איש, 15,000 איש, או 20,000 איש.
ימי הביניים
לפי ממצאים ארכאולוגיים יהודים ישבו באוסטריה לפחות למן המאה השלישית לספירה. משערים כי היהודים הראשונים הגיעו לאוסטריה עם לגיונות הכיבוש הרומאי. זאת משום שאותו לגיון שהשתתף בכיבוש האזור הגיע הישר מן דיכוי המרד הגדול, וישנה סבירות גבוהה לכך שהביא עמו שבויים יהודיים, אך אין לסברה זו אף הוכחה חד משמעית.
לילה בכיף
עונה 1
במהלך התוכנית משולבים משפטי מפתח (catch phrases) רבים, החוזרים על עצמם בכל הפרקים, ושהפכו למזוהים עם התוכנית. כמו כן, משתתפי התוכנית נוהגים לצחוק באופן קבוע על חשבונם של ליאור שליין, חיים אתגר, התוכנית "שבוע סוף", בית הספר למשחק של ענת ברזילי (שהתארחה באחד מפרקי העונה הראשונה), אבי נוסבאום ומיקי גבע (שלבסוף לקח חלק בפרק סיום העונה הראשונה, בו ביצע חיקויים של שחר חסון ודודו ארז).
יהדות אוסטריה
ימי הביניים
על פי מסמך מסוף המאה ה-10, הקובע שוויון זכויות בין הסוחרים היהודים לנוצרים בדנובה, ניתן לשער כי היהודים ישבו בווינה, אך גם לכך אין הוכחה חד משמעית. קיומה של קהילה יהודית באופן ודאי ידוע לנו רק לאחר תחילת המאה ה-12, כשזו החזיקה בשני בתי כנסת, גבתה מס בין חבריה - וסבלה מפרעות. באותה מאה גדל היישוב היהודי בווינה עם קליטתם של מתיישבים יהודים מבוואריה ומארץ הריין.
לילה בכיף
עונה 2
גם בעונה השנייה מבנה התוכנית הוא קבוע וחוזר על עצמו בכל הפרקים:
יהדות אוסטריה
ימי הביניים
בתחילת המאה ה-13 פרחה הקהילה היהודית. אחת הסיבות העיקריות לשגשוג הייתה הכרתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בכך שהיהודים הם קבוצה גזעית ודתית נפרדת, ובשל כך לא יוכלו לקבל את החוק הנוצרי הכללי. על יסוד הנחה זו פרסם הקיסר ביולי 1244 כתב זכויות ליהודים, בו עודד את היהודים לעסוק בהלוואת-כספים, עודד הגירת יהודים נוספים לארצו והבטיח להם הגנה וזכויות אוטונומיות, כגון זכות לשפוט את עצמם ולגבות מס ביניהם. כתב זכויות זה השפיע על ממלכות אחרות באירופה, כגון הונגריה, פולין, ליטא, שלזיה ובוהמיה, בהן היה אחוז גבוה של יהודים בקרב האוכלוסייה הכללית.
בתקופה זו עסקו היהודים בעיקר במסחר ובגביית מס, והגיעו לעמדות מפתח גם ברבים מתחומי החיים האחרים באוסטריה. בשנת 1204 נבנה בווינה בית הכנסת הראשון שמופיע בתיעוד. יסודות בית הכנסת נמצאו בחפירות ביודנפלאץ וניתן לראותן מתוך המוזיאון היהודי בכיכר. בתקופה זו זכו היהודים לפריחה דתית, ובשל כך התיישבה בווינה קבוצה של מספר רבנים מחכמי אשכנז, אשר כונו "חכמי וינה" או "גדולי אסטרייך" (אוסטריה). הקבוצה ייסדה בווינה בית מדרש שהיה לגדול בתי המדרש באשכנז באותם ימים. בין רבני הקבוצה נמנים ר' טוביה מווינה, ר' יונתן מווינה ור' יצחק בן משה שהיה רבו של המהר"ם מרוטנבורג. יצחק בן משה כתב בווינה את פירושו המפורסם לגמרא "אור זרוע".
שגשוגה של הקהילה היהודית עורר קנאה גוברת והולכת מצד האוכלוסייה הנוצרית ולעוינות מצד הכנסייה. בשנת 1282, עת עבר השלטון באזור לשושלת בית הבסבורג הקתולית-אדוקה, חדלה אוסטריה להיות מרכז תורני.
לילה בכיף
מחלוקות
לקראת סוף העונה הראשונה, פנו נציגות של ארגוני נשים פמיניסטיות אל המועצה לשידורי כבלים ולוויין בדרישה להוריד את התוכנית, שלדעתן מתייחסת אל נשים "כאל מושא ביזוי, השפלה והצחקה". המועצה דחתה את העתירה אך קבעה ששידוריה החוזרים ושידורי ה-VOD של התוכנית לא ישודרו לפני 22:00.
יהדות אוסטריה
ימי הביניים
אחת הסיבות העיקריות לשנאת היהודים הייתה היותם גובי מס ומלווים בריבית. עדות אודות גביית מס יהודית מופיעה בפעם הראשונה במסמך משנת 1320. באותה שנה לערך בוצעו פוגרומים ופרעות ביהודים. מצבם של היהודים הוסיף להחמיר באמצע המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15, תקופת שלטונם של הדוכסים אלברכט השלישי ולאופולד השלישי. תקופה זו אופיינה בביטולים רבים של חובות לטובת היהודים, החרמת רכושם והטלת מגבלות כלכליות עליהם.
גירוש אוסטריה
באמצע המאה ה-15, עם הקמת תנועתו האנטי-קתולית של יאן הוס בצ'כיה, החמיר מצבם של היהודים עקב האשמות בכך ששיתפו פעולה עימה. בשנת 1420 הגיעה הקהילה לשעת שפל חמור ביותר, עת יהודי מפרנסי העיר אנס שבאוסטריה עילית הואשם בעלילת שווא של חילול לחם הקודש. עלילה זו גרמה לכך שהקיסר אלברכט החמישי, ארכידוכס אוסטריה פקד לאסור את כל יהודי אוסטריה. 270 יהודים הועלו על המוקד בפומבי והשאר גורשו מאוסטריה בחוסר כל. בכך הייתה אוסטריה הראשונה בין מדינות מרכז אירופה שגירשה את תושביה היהודים. בשנת 1469 בוטל צו הגירוש על ידי הקיסר פרידריך השלישי, שנודע ביחסו הטוב ליהודים ואף כונה "מלך היהודים", עם התרתו ליהודים לשוב ולהתיישב בכל ערי שטיריה וקרינתיה. תחת שלטונו זכו היהודים לתקופת רגיעה קצרה (בשנים 1440–1493).
עליית הקנאות הדתית הישועית
הרגיעה היחסית לא האריכה ימים, ועם תחילת שלטונו של פרדיננד הראשון ב-1556, שלמרות שהתנגד לרדיפת היהודים, הוא הטיל עליהם מיסים כבדים ופקד עליהם לענוד אות קלון. בין השנים 1564–1619, בתקופת שלטונם של מקסימיליאן השני, רודולף השני ומתיאס, גברה קנאותם של הישועים, ובעקבות זאת החמיר מצב היהודים עוד יותר. לאחר מכן שלט באוסטריה פרדיננד השני, שלמרות שכמו סבו, פרדיננד הראשון, התנגד לרדיפת היהודים, ואף התיר לבנות בית כנסת בווינה, גבה מהיהודים סכומי עתק.
שיא השפל של יהודי אוסטריה הגיע בתקופת שלטונו של לאופולד הראשון, תקופה שבה נרדפו באופן תדיר וגורשו מאזורים שונים, ובהם ב-1670 אף גירוש מווינה, אך שבו לעיר בהדרגה לאחר מספר שנים. על היהודים גם נגזרו גזירות שונות, בהן הותר רק לבן הראשון לשאת אישה, על מנת לעצור את התרבות היהודים. על אף התייחסותו החמורה של לאופולד הראשון ליהודים, שירת בחצרו יהודי החצר שמשון ורטהיימר כיועץ כלכלי.
תנועת השבתאות שקמה באותה עת לא פסחה על יהודי אוסטריה, במיוחד בשל המצב הקשה בו היו שרויים, ורבים מהם עלו לארץ ישראל בעקבות שבתי צבי.
שינוי ביחס כלפי היהודים
לאחר תקופת הקנאות הדתית שבה סבלו היהודים, הגיעה תקופת סובלנות יחסית, שהייתה קטנה יותר בימי מריה תרזה, ושיאה, שהיה מעין "תור זהב", היה בתקופת שלטונו של הקיסר פרנץ יוזף, שהיה אהוד מאוד על היהודים.
בשנת 1772, בתקופת שלטונה של מריה תרזה, סופח לאוסטריה חבל גליציה כחלק מחלוקת פולין הראשונה. עקב זאת נוספו לאוסטריה יהודים רבים והקיסרית החלה בחקיקה מהירה על מנת להסדיר את זכויותיהם וביטלה את האוטונומיה היהודית על מנת לרכז את השלטון על היהודים בידה. למרות שהקיסרית נודעה בשנאתה ליהודים, עבדו בחצרה יהודים רבים. הקיסרית חייבה את היהודים ללמוד בבתי הספר היסודיים הכלליים, ובנוסף לכך התירה להם ללמוד באוניברסיטאות. בתי ספר יהודיים עוד לא היו קיימים.
לאחר מותה ב-1780 מונה בנה יוזף השני לקיסר והחל בפעילות לשילוב היהודים בחברה הכללית. הקיסר קבע כי עליהם להתגייס לצבא, והקים עבורם בתי ספר ממשלתיים. בשנת 1782 העניק ליהודים את צו הסובלנות, ובו ביטל הגבלות שונות שהיו על היהודים, כגון ההגבלה על היתר למגורים אך ורק במקומות שהוקצו לכך וההגבלה על עבודה במקצועות מסוימים בלבד, הותר להם להקים בתי חרושת, לשכור משרתים נוצריים וללמוד במוסדות להשכלה גבוהה, אך כל זאת בתנאי שעל היהודים תהיה חובה ללמוד בבתי ספר, יהיה עליהם להשתמש בגרמנית בלבד במסמכים רשמיים, ולא בעברית וביידיש, יהיה איסור על גביות מס פנימיות, יצומצמו זכויות המשפט העצמי של הקהילה, ומי שלא יסיים את לימודיו לא יוכל להינשא לפני גיל 25. הקיסר גם דרש מהיהודים להקים בתי ספר יהודיים לילדיהם, אך הם התנגדו משום שהלה אסר עליהם להתארגן בקהילה ולבנות מוסדות ציבור אחרים. בעקבות התנגדויות שונות, הן מהצד היהודי שהתנגד לתנאים הרבים, והן מחלק מהצד הנוצרי שהתנגד לזכויות הרבות, הצו לא בוצע במלואו.
לאחר מותו של יוזף ב-1790 ירש אותו אחיו הצעיר לאופולד השני. לאחר שנתיים עבר השלטון לבנו של לאופולד, פרנץ השני, שהמשיך במגמת שילוב היהודים בחברה הכללית, אך היה מתון יותר מדודו. ב-1812 נפתח בווינה בית ספר של יום ראשון יהודי. בתקופה זו ועד תחילת שלטונו של פרנץ יוזף ב-1848. באותה תקופה חלו על היהודים מספר הגבלות, כמו חיוב ללמוד בבתי ספר נוצרים ולהתפלל בגרמנית.
פריחה תרבותית
בשנת 1848 מונה פרנץ יוזף לקיסר אוסטריה, אירוע אשר מציין את תחילתה של תקופת פריחה יהודית גדולה באוסטריה, הנחשבת למעין "תור זהב". הקיסר העניק ליהודים שוויון זכויות, באומרו כי "הזכויות האזרחיות והמדיניות אינן תלויות בדת". הקיסר היה אהוד מאוד על היהודים, הם כינוהו "הקיסר ירום הודו" (הקיר"ה) ואף חיברו עבורו תפילות ושירים שהודפסו בסידורי התפילה. בשנת 1849 ביטל הקיסר את האיסור על היהודים להתארגן בקהילה, ובשנת 1852 נקבע תקנון הקהילה היהודית. ב-1867 קיבלו היהודים שוויון זכויות מלא באופן רשמי. חופש המגורים בבירה, שניתן בשלב זה ליהודים, הביא לגידול מהיר בממדי הקהילה ומקבוצה קטנה יחסית של יהודים "נסבלים" קהילת וינה הגיעה ב-1855 ל-20,000 נפש לפחות והמספר הוכפל כעבור 15 שנים בלבד. מרבית היהודים שהצטרפו לקהילה היו מסורתיים והגיעו מהונגריה ומגליציה.
בשנת 1869 ביקר הקיסר בירושלים והתקבל שם באהדה רבה על ידי האוכלוסייה היהודית. הקיסר הקים קרן למימון הקמת מוסדות יהודים, ואיתה הקים את בית המדרש לרבנים בבודפשט שבהונגריה. ב-1890 נקבע מעמדה הרשמי של הקהילה היהודית בווינה. מספר יהודים גם נבחרו באותה תקופה לפרלמנט האוסטרי.
בתקופתו של פרנץ יוזף וגם לאחריה תרמו היהודים רבות לתרבות האוסטרית. למרות אחוזם הקטן באוכלוסייה, פעלו באוסטריה משכילים יהודים רבים שהיו לגדולי התרבות האוסטרית, ביניהם עורכי דין, עתונאים (ביניהם בנימין זאב הרצל) סופרים, מחזאים, משוררים, רופאים, בנקאים, אנשי עסקים ואומנים יהודים. וינה הפכה למרכז התרבות היהודית באוסטריה ומחוצה לה, והיוותה מרכז חינוך, תרבות וציונות. בנימין זאב הרצל, אבי הציונות, למד באוניברסיטת וינה, והיה עורך הפליטון של העיתון רב ההשפעה "נויה פרייה פרסה". פליקס זאלטן, יהודי אף הוא, ירש את הרצל כעורך המדור.
יהודים השתלבו גם בתעשייה (למשל בית החרושת לגפרורים של אדולף פולק).
בין יהודים נוספים שתרמו לתרבות האוסטרית באופן ניכר ניתן למנות את המלחינים גוסטב מאהלר וארנולד שנברג, הסופרים שטפן צווייג, פליקס זאלטן, ארתור שניצלר, הוגו פון הופמנסתאל (שסבו היה יהודי), קרל קראוס, אליאס קנטי, יוזף רות וויקי באום, את הרופאים זיגמונד פרויד, ויקטור פרנקל ואלפרד אדלר, את הפילוסופים מרטין בובר וקרל פופר ועוד רבים.
הפריחה לא פסחה גם על תחום הספורט: מועדון הספורט היהודי הכח וינה שנוסד ב-1909 הגיע להישגים נכבדים בכדורגל, בשחייה ובאתלטיקה.
בתקופה זו נבחר בווינה ראש עיר אנטישמי, קרל לואגר. הקיסר פרנץ יוזף התנגד בחריפות למינוי, אך לאחר שלואגר נבחר שלוש פעמים רצוף למשרה נאלץ הקיסר לוותר על פי התקנון. בתקופת כהונתו סילק לואגר יהודים ממשרות עירוניות ואסר עליהם לעבוד במפעלים בתחומי וינה, עד מותו ב-1910.
בסביבות 1918 גרו כ-250,000 יהודים באוסטריה, שהתפזרו ב-33 יישובים. רובם (201,513) גרו בבירה וינה.
בימי הרפובליקה הראשונה והאוסטרופשיזם (1918–1934 - 1934–1938)
ההיסטוריה של אוסטריה במהלך תקופת הרפובליקה הראשונה נקבעה בשיתוף עם האוכלוסייה היהודית. רבים מראשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית ובמיוחד ראשי תנועת האוסטרומרקסיזם (Austromarxism) היו יהודים אשר התבוללו. בשל העובדה שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית הייתה המפלגה היחידה באוסטריה אשר קיבלה לשורותיה יהודים ואף מינתה יהודים לתפקידים מובילים, למפלגות היהודיות אשר נוסדו בשנת 1918 בווינה, בה 10% מכלל האוכלוסייה הייתה יהודית, לא הצליחו להשיג תמיכה מצד מרבית האוכלוסייה היהודית. בקרב המחוזות בהם האוכלוסייה היהודית הייתה גדולה, אחוז שיעורי ההצבעה היה גבוה במיוחד עבור המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית מאשר שאר המחוזות.
כמו כן, תרומתה התרבותית של האוכלוסייה היהודית הגיעה לשיאה בתקופה זו. סופרים נודעים רבים, במאי סרטים ותיאטרון רבים (בהם מקס ריינהרדט, פריץ לאנג, פרד זינמן ויורה זויפר), שחקנים (בהם פיטר לורה ופול מוני), מפיקים, אדריכלים, נגנים ומלחינים (בהם פריץ קרייזלר, אריך וולפגנג קורנגולד ומקס שטיינר) היו יהודים-אוסטריים.
בשנת 1933, יהודים אוסטרים רבים, אשר עבדו וגרו בגרמניה במשך שנים, חזרו לאוסטריה, מהם מהגרים יהודים גרמניים, לפחות בתעשיית הקולנוע, אשר עזבו את גרמניה בעקבות ההגבלות השונות תחת משטרו של היטלר. במהלך השנים הבאות מרבית המהגרים הללו אשר נהגו לעבוד בגרמניה, היגרו למקומות אחרים בהם פריז או לונדון, אבל גם ניו יורק ולוס אנג'לס.
בשנת 1934 פרצה מלחמת האזרחים האוסטרית. המשטר החדש היה שמרן-פשיסטי ומנהיגי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית נעצרו או נאלצו לברוח. למעט היהודים אשר היו מעורבים באופן בולט במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, המשטר החדש, אשר החשיב עצמו כפרו-אוסטרי ואנטי-סוציאליסטי, לא הביא להחמרה במצבם של האוכלוסייה היהודית.
שואת יהודי אוסטריה
הפריחה התרבותית נגדעה עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938 (ה"אנשלוס"). ערב הסיפוח חיו באוסטריה 181,882 יהודים, כאשר מתוכם 167,249 איש חיו בווינה. אף על פי שאלפי יהודים היגרו החוצה מהמדינה לפני מועד זה. יחד עם האנשים אשר אחד מהוריהם או אחד מהסבים שלהם היה יהודי, אשר גם כן נרדפו על ידי הנאצים, מספרם הכולל של היהודים והאנשים אשר היו בעלי מוצא יהודי מוערך בסביבות 201,000 עד 214,000 אנשים. כשני שלישים מיהודי אוסטריה היגרו ממנה בתקופה שלאחר הכיבוש הגרמני ב-1938 ועד 1941 כאשר הייתה עדיין אפשרות לעזוב. רוב המהגרים התיישבו בארצות הברית, בריטניה, ארץ ישראל ודרום-אמריקה. כמעט כל אלה שלא עזבו בזמן נספו בשואה.
הנאצים נכנסו לאוסטריה ללא שום התנגדות צבאית, ואף התקבלו באהדה על ידי רוב האוסטרים. מיד עם כניסתם לאוסטריה החלו הנאצים במדיניות אנטי-יהודית גלויה בכל רחבי המדינה. היהודים גורשו מכל החיים התרבותיים, הכלכליים והחברתיים של אוסטריה והושפלו עד עפר כשאולצו לבצע משימות משפילות שונות, ללא הבדלי גיל מעמד ומין. הקהילה היהודית של אוסטריה בוטלה באופן רשמי.
באותה שנה של הסיפוח, בליל ה-9 וה-10 בנובמבר, אירע בגרמניה פוגרום ליל הבדולח, לאחר התנקשותו של היהודי הרשל גרינשפן בדיפלומט הגרמני ארנסט פום ראט בצרפת. בתי כנסת ומבנים יהודים רבים בכל רחבי גרמניה נופצו ונבזזו על ידי ההיטלריוגנד והאס אה, וכמו כן בתי יהודים רבים. במהלך אותו הלילה נהרגו כ-90 יהודים. לאחר האנשלוס מיהרו רוב היהודים להגר מאוסטריה. מרכז ההגירה היה הבירה וינה, וכך ויזות ומסמכים המאשרים יציאה מהמדינה נדרשו בה בצורה אינטנסיבית יום ולילה. המהגרים נאלצו להשאיר באוסטריה את כל רכושם. כמו כן, על מנת לעזוב את המדינה המהגרים היו חייבים לשלם "מס" גבוה במיוחד. המהגרים מיהרו לאסוף אך ורק את חפציהם החשובים ואת דמי היציאה, ואת כל השאר השאירו מאחוריהם. אלה שלא הזדרזו לברוח נספו בשואה, מלבד ניצולים מעטים.
בתקופת השואה האוסטרית פעל בווינה הקונסול הסיני הכללי בווינה, חה פנגשאן. פנגשאן סיכן את הקריירה שלו ואת חייו בעת שהציל אלפי יהודים שנמלטו מידי הנאצים, על ידי כך שאישר במהירות אלפי ויזות ליהודים שמיהרו לברוח מהמדינה. בשל מעשיו הוא הוכר לאחר השואה כחסיד אומות העולם בידי יד ושם.
ב-1939 החלו הנאצים בתהליך השמדת היהודים. נכבדי הקהילה, כ-6,000, נשלחו למחנה הריכוז דכאו, ולבוכנוואלד. מחנה הריכוז העיקרי באוסטריה היה מאוטהאוזן, ששכן בקרבת העיר לינץ. יהודים רבים אחרים נשלחו למחנות הריכוז טרזיינשטט ולודז' ומשם למחנה ההשמדה של אושוויץ. בקיץ אותה שנה נסגרו מאות מפעלים וחנויות יהודיות בידי הממשלה. באוקטובר 1941 נאסר על היהודים באופן סופי לצאת מגבולות אוסטריה. מספר היהודים הכולל של היהודים שהצליחו לצאת מאוסטריה עומד על כ 28,000. חלק מיהודי וינה נשלחו למחנה האיסוף ניסקו שבפולין. בסוף חורף 1941 נשלחו 4,500 יהודים נוספים מווינה למחנות השמדה וריכוז שונים בפולין (בעיקר לאיזביצה ולגטאות אחרים באזור לובלין). ביוני 1942 יצא משלוח ישיר מהעיר למחנה ההשמדה סוביבור ובו היו כאלף יהודים. בסתיו שלחו הנאצים יהודים נוספים לגטאות בערי האזורים שכבשו מברית המועצות: ריגה, קובנו, וילנה ומינסק. יהודים אלו נרצחו בידי חילי האס אס בעיקר ביריות.
באוקטובר 1942 נותרו על אדמת אוסטריה בסביבות 2,000 עד 5,000 יהודים בלבד. כ-1,900 מהם נשלחו אל מחוץ למדינה בשנתיים הבאות, והשאר נותרו במסתור. רבים מאלו שהצליחו לשרוד את השואה בווינה נטמעו בהתבוללות. מספרם הכולל של יהודי אוסטריה שנספו בשואה הוא 70,000. שאר האוכלוסייה היהודית של אוסטריה, למעט היהודים שנותרים באוסטריה, הצליחו להגר החוצה מהמדינה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הגיעו לאוסטריה עקורים. הם הקימו מחדש את הקהילה. צבי רובינשטיין היה בין ראשי אצ"ל באוסטריה וארגן מספר פעולות נגד חיילים בריטים המוצבים באוסטריה והעברות נשק לארץ ישראל.
עד שנת 1955, כ-250,000 עד 300,000 עקורים חיו באוסטריה. קרוב ל-3,000 מתוכם נשארו באוסטריה והקימו את הקהילה היהודית החדשה. בשנת 1956, כתוצאה מהמרד ההונגרי, קרוב ל-200,000 הונגרים ברחו דרך אוסטריה למערב, בהם 17,000 יהודים. 70,000 הונגרים נשארו באוסטריה, וביניהם גם יהודים רבים.
לאחר השואה התרכזו במחנות העקורים באוסטריה יהודים רבים מרחבי אירופה ששרדו את השואה לצורך זיהוי ומיון. אלה שלא היה להם לאן לחזור נשארו במחנות, ולעזרתם באו קבוצות של מתנדבים ושליחים מישראל. יהודי מחנות העקורים עלו בחלקם לישראל בסופו של דבר, והשאר השתקעו בגרמניה ובאוסטריה. ב אוקטובר 2000 הוקמה במוזיאון היהודי בווינה אנדרטה לזכר יהודי אוסטריה שנספו בשואה.
במחנה מאוטהאוזן היה כלוא שמעון ויזנטל, שלאחר שחרורו בידי הכוחות האמריקאים עבד יחד עם צבא ארצות הברית באיתור פושעי מלחמה נאצים. לאחר שנתיים הקים את "המרכז לתיעוד יהודי" בעיר לינץ שבאוסטריה. פעילותו בתחום זה זיכתה אותו בכינוי "צייד הנאצים".
יהדות אוסטריה כיום
לאחר השואה התחדשה קהילת יהודי אוסטריה, אך היא קטנה יותר ואין בה כדי לשחזר את גודל הקהילה והשפעתה הקודמים. בשנות החמישים הגיע לאוסטריה זרם של יהודים ממדינות ברית המועצות. כיום גרים באוסטריה כ־12-15 אלף יהודים, רובם בווינה, בגראץ ובזלצבורג. כ־800 מהם ניצולי שואה שהתגורר בווינה לפני 1938, וכ-1,500 מהם הם מהגרים מארצות הגוש הסובייטי לשעבר במזרח אירופה.
בשנת 1970 נבחר בפעם הראשונה בתולדות אוסטריה יהודי לתפקיד הקנצלר. ברונו קרייסקי שימש בתפקיד עד שנת 1983 לאחר שזכה לפופולריות רבה וניצח בשלוש מערכות בחירות.
ב-29 באוגוסט 1981 הותקף בית הכנסת הגדול של וינה על ידי טרוריסטים פלסטינים מארגון אבו נידאל באמצעות ירי מתת מקלע ורימוני יד בעת שהתקיים שם טקס בר מצווה. בהתקפה נרצחו שני אנשים ונפצעו שלושים, רבים מהם היו עוברי אורח. שני המחבלים הפלסטינים שביצעו את הפיגוע נתפסו ונשפטו. מאז הפיגוע, כוחות משטרה אוסטריים מאבטחים את בית הכנסת.
ביולי 1991 הכירה הממשלה האוסטרית בהיותה שותפה לפשעי הרייך השלישי במלחמת העולם השנייה. בתור מעין לקיחת אחריות על מעשיה, שחזרה ממשלת אוסטריה ב 1993 את בית הכנסת באינסברוק שנהרס בליל הבדולח ושנה לאחר מכן הספרייה היהודית בווינה נפתחה מחדש.
הנאו נאציזם והאנטישמיות שבים וצצים מפעם לפעם בחיים הציבוריים באוסטריה. בשנות ה-90 נשלחו מכתבי איומים רבים לפוליטיקאים ועיתונאים, וגם היום אנשים בכירים שונים עדיין משמיעים סימפתיה כלפי הנאציזם בהזדמנויות שונות. אחד הנודעים שבהם היה הפוליטיקאי הימני ירג היידר.
דוגמה טובה לאנטישמיות של היידר היא פרשת אריאל מוזיקנט, נשיא הקהילה היהודית באוסטריה. בכנס בו נוהגים ללעוג לפוליטיקאים, אמר היידר על מוזיקנט כי "איני מבין כיצד אדם ששמו אריאל יכול להיות בעל ידיים מלוכלכות כל כך" (משחק מילים עם אבקת הכביסה "אריאל"). ההתבטאות הזו גרמה להתרגזות רחבה, בגלל שהשימוש בביטוי "ידיים מלוכלכות" היה כינוי מקובל של הנאצים ליהודים. בעקבות ההתבטאות הזו הגיש מוזיקנט תביעת דיבה נגד היידר. בסופו של דבר היידר התנצל ואמר "אני חוזר בי מהדברים שנאמרו ב-28 בפברואר 2001, מביע חרטה ומבקש סליחה". עקב ההתנצלות ביטל מוזיקנט את תביעת הדיבה.
מקרה נוסף המעיד על קשייה של אוסטריה בהתמודדות עם עברה בתקופת הרייך השלישי הוא מינויו ב-1986 של קורט ולדהיים לנשיא אוסטריה. ולדהיים היה ידוע בעברו המפוקפק בתקופת שירותו כקצין בוורמאכט במלחמת העולם השנייה. למרות עברו הוא נבחר לתפקיד, שבו החזיק עד 1992. בתקופת נשיאותו נחשב "אישיות בלתי רצויה" בחלק גדול ממדינות העולם ובתוכן כמובן ישראל והיהודים בכלל.
כחלק מתהליך לקיחת האחריות על מעשיה של אוסטריה בזמן השואה, נתבעה ממשלת אוסטריה לפצות את ניצולי השואה היהודיים שבה. בהתחלה התעכבה הממשלה עם עניין הפיצויים, עד שהופעל נגדה לחץ אמריקאי. בנובמבר 2005 אוסטריה נכנעה ללחץ ושלחה מכתבי פיצויים ל-19,300 ניצולי שואה אוסטרים-יהודים. הסכום הכולל שהשקיעה אוסטריה בפיצויים הגיע ללמעלה מ-2 מיליון דולר, שאותם שילמה לניצולים עצמם, לעסקים שנפגעו, חשבונות בנק שנבזזו וכו'. בנוסף לכך, אוסטריה פיצתה את קרן יהודי אוסטריה ב 40 מיליון דולר.
מרכז היהדות הגדול ביותר באוסטריה הוא הבירה וינה, ופועלים בה בתי כנסת, בית אבות יהודי, מוזיאון יהודי (הוקם ב־1993), ומוסדות קהילה שונים. בווינה ישנם זרמים יהודים רבים, מחרדים ועד רפורמים. בקהילה קיימת גם פעילות ענפה מטעם תנועת חב"ד המנהלת בעיר בתי כנסת, בתי ספר, גנים, מרכז קהילתי ואף אוניברסיטה. כמו כן פועלים במקום גם סניפים של בני עקיבא והשומר הצעיר. נשיא הקהילה הוא אוסקר דויטש, והרב הראשי הוא חיים פאול אייזנברג. כיום, המיעוט הגדול ביותר בקהילה היהודית בווינה הוא מיוצאי גאורגיה, ומיעוט אחר הוא מיוצאי בוכרה, ולהם בתי כנסת נפרדים, וכמוכן מרכז קהילתי גדול, הנקרא "המרכז הספרדי".
מספר יהודים השתלבו בפוליטיקה האוסטרית. הידוע ביניהם הוא ברונו קרייסקי, שכיהן כקנצלר אוסטריה במשך 13 שנה. קרייסקי היה ביקורתי כלפי עמדות ממשלת ישראל בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי אך סייע רבות ליציאת יהודים מברית המועצות שעברו דרך וינה בדרכם לישראל ולארצות המערב. פוליטיקאים יהודים נוספים הם אליזבט פיטרמן חברת הפרלמנט האוסטרי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית, מרטין אנגלברג ממפלגת העם, ופטר זיכרובסקי חבר מפלגת החירות האוסטרית לשעבר ונציג בפרלמנט האירופי לשעבר.
בדצמבר 2017, לאחר שראש מפלגת העם סבסטיאן קורץ הקים ממשלה עם מפלגת החירות, הוכרז כי אוסטריה תעניק אזרחות לצאצאי קורבנותיהם של הנאצים באוסטריה. כשנתיים לאחר מכן, ב-17 בספטמבר 2019, הפרלמנט האוסטרי הצביע פה אחד על תיקון חוק האזרחות האוסטרית. תיקון החוק אפשר לצאצאי נרדפי הנאצים, ביניהם יהודים רבים, להשיב ולקבל אזרחות אוסטרית תוך הקלות רבות. החוק נכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2020. בספטמבר 2021, שנה לאחר החלת החוק, כ-6,000 נרדפים יהודים וצאצאיהם הפכו לאזרחי אוסטריה.
ב-9 בנובמבר 2021 נחנכה מצבת זכרון לקדושי יהודי אוסטריה ברובע התשיעי בווינה. בטקס נכחו יוזם האנדרטה ניצול השואה קורט יעקב טוטר, הקנצלר אלכסנדר שלנברג, ראש הקהילה היהודית בווינה אוסקר דויטש, שר התפוצות הישראלי נחמן שי ורבים נוספים.
יהדות חרדית
בווינה ישנו ריכוז חרדי בן כמה מאות משפחות. בקהילות הספרדיות (הבוכרים והגיאורגים - גרוזינים) ישנם חרדים רבים, הכוללת כמה בתי כנסיות ומרכזים קהילתיים. מלבד קהילות אלו, יש קהילות חרדיות-אשכנזיות נוספות, המתרכזות בעיקר ברובע השני (Leopoldstadt),ומיעוטן ברובע הראשון וברובע העשרים. הקהילות מחזיקות בתי כנסת מוסדות חינוך מקוואות לגברים ולנשים, מערכות כשרות כוללי אברכים ועירוב, גם סניף הצלה מקומי הוקם בידי התושבים החרדים.
הקהילות אשכנזיות-חרדיות
הקהילות החרדיות האשכנזיות מחזיקות בשתי סיעות וביחד בחמישה נציגים במועצת הקהילה היהודית.
זמן קצר לאחר השואה, נוסדה בווינה קהילה אורתודוקסית מחמירה, "אגודת ישראל", (לימים "קהל ישראל"), לה שלשה בתי כנסת, הראשון בטמפלגאסה ברובע השני תחת השם אגודת ישראל ובית כנסת בשם קהל ישראל בגרינאנגרגאסה ברובע הראשון והשלישי קהל חסידים ברחוב שיפגאסה 8 ברובע השני בעיר. רב הקהילה הראשון היה הרב חיים ירחמיאל גרינפלד (תרע"ו - תשנ"ב), מראשי אגודת ישראל העולמית וחבר הנהלתה. הרב גרינפלד - ניצול שואה - נישא בשנת 1948 והתיישב בברטיסלאבה, שם סייע לפליטי המלחמה היהודיים לסגת למערב אירופה. שנתיים לאחר מכן היה ה-ק.ג.ב. בעקבותיו, והוא נמלט לווינה. בחזרתו לווינה ארגן תפילות, שיעורים, מסגרות קיץ לילדי הקהילה ושלל פעילויות שהביאו להכתרתו כרב הקהילה בשנת 1964. לאחר מותו של הרב גרינפלד בשנת 1991, מינו לרב הקהילה את בנו הרב דוד יהודה ליב גרינפלד, שכיהן לפני כן כמו"צ בבית הדין זיכרון מאיר בבני ברק של דודו הרב שמואל וואזנר. בשנת 2000 רצה הרב דוד יהודה ליב גרינפלד לעלות לישראל, אז ערכה הקהילה בחירות ובחרה ברב אברהם יונה שוורץ לרב הקהילה, בסופו של דבר, הרב גרונפלד לא עלה לישראל. כיום שניהם מכהנים כרבני הקהילה. אולם היה מהחברים הקודמים בקהל ישראל שלא הכירו ברבי חיים גרינפלד כסמכות דתית מספקת, התנתקו והקימו קהילת "מחזיקי הדת". הוא היה מבוסס בתחילה ברחוב Seitenstettengasse, בבית שמעל מקדש העיר, והוא ממוקם כעת ברחוב Grosse Mohrengasse ברובע השני שבעיר. רב הקהילה הראשון היה הרב בצלאל שטרן. בשנת תשמ"א הוא עלה לישראל ואת מקומו מילא בנו, הרב חיים שטרן, עד לפטירתו בשנת תשס"ז. כיום רב הקהילה הוא הרב משה אליעזר וייס, שכיהן לפני כן בלוגאנו, בנו של הרב יוסף וייס ז"ל, שהיה שו"ב באנטוורפן. בשנת תשמ"ב נפרדו שוב והקימו את קהילת "אהל משה". את הבית המדרש הקימו ברחוב לילינברונגאסה ברובע השני שבעיר, כאשר בראשה שירת אז הרב אברהם יונה שוורץ, שהובא מלונדון בגיל 35 ששימש בהוראה אצל רבו הרב חנוך העניך פאדווא גאבד לונדון. אחרי הרב שווארץ, הועמד לרב הקהילה הרב אשר מרגליות יליד לונדון (נכדו של רבי ישראל לייב מפרמישלאן לונדון), שהיה מקודם הראש-כולל של הקהילה. בשנת 2000 בגין סכסוכים פוליטיים בתוך הקהילה התפטר הרב שוורץ וחזר ללונדון, אך חזר לאחר שישה חודשים אחר בחירות בקהילת קהל ישראל שלקחו אותו לרב (כשהרב דוד יהודה ליב גרינפלד רצה לעלות לישראל) וגם הוקמה בית מדרש חדשה בשם "קהל חסידים" על ידי חלק מחברי קהילת אוהל משה שפרשו ממנה. הבית הכנסת הוא בשיתוף פעולה עם הקהילה הגדולה ("קהל ישראל"), והקימו על שטח בית הכנסת המפורסם של הקהילה החרדית שנחרב בשואה, השיף שוהל.
הקהילות כהיום
היפרוגליף אנטארקטיקה
היפרוגליף אנטארקטיקה (שם מדעי: Hyperoglyphe antarctica) הוא מין של דג ימי ממשפחת הבלוריתניים שבקבוצה דמויי-כפחן, המצוי לאורך האוקיינוסים הדרומיים (אך בניגוד לשמו לא במימי אנטארקטיקה) בעומק של 40 עד 1,200 מטרים. הוא נדיר יחסית לצפייה ונצפה בעיקר כשנבלתו נשטפת לחופים.
דג זה מגיע לאורך של 140 ס"מ ולמשקל של מעל 60 ק"ג, גדול ביותר ביחס למשפחתו. הוא בעל גוף כהה עם סנפירים רחבים, סנפיר גבי גבוה בעל "רעמת" המשתרעת עד הזנב והוא בעל ראש מעוגל וגדול בעל עיניים גדולות המותאמות לראיית חושך. הדג הוא טורף הניזון מדגים אחרים, רכיכות, סרטנים ומיתרני זנב והוא לא בוחל בקניבליות.
הוא מטיל ביצים סמוך לחופי טסמניה באזור מרץ-אפריל והנקבות פולטות מעל 2 ל-11 מיליון ביצים העוברות הפריה בידי הזכרים בתיאום. הצעירים חיים על קרקעית הים בשנים הראשונות, סמוך לכרי אצות השומרות עליהם מטורפים.
זיגמונד רומברג
זיגמונד רומברג (במקור ז'יגמונד רוזנברג, באנגלית: Sigmund Romberg; נג'קניז'ה, הונגריה, 29 ביולי 1887 – ניו יורק, 9 בנובמבר 1951) היה מלחין יהודי-הונגרי-אמריקאי, שהתפרסם באופרטות שלו. בשנת 1970, היה בין הראשונים שהוכנסו להיכל התהילה של כותבי השירים (Songwriters Hall of Fame).
ביוגרפיה
זיגמונד רומברג נולד במשפחה יהודית חובבת מוזיקה ואמנות בשם ז'יגמונד רוזנברג בעיר נאג'קניז'ה בהונגריה, בעידן האימפריה האוסטרו-הונגרית. כילד, למד לנגן בכינור ובפסנתר, אבל בסופו של דבר הוריו רשמו אותו לבית ספר ריאלי. המורה שלו לזימרה הבחין בכישרונו המוזיקלי. מאוחר יותר למד הנדסה בווינה, אך לקח גם שיעורי קומפוזיציה והרמוניה במהלך שנותיו שם. הוא היה חבר של אמריך קלמן ושל פרנץ להאר. בשנת 1909 היגר לארצות הברית. הוא קיבל עבודה במפעל לעפרונות ואז התחיל לנגן בפסנתר בבתי קפה. רומברג החל להלחין במהלך שנות בתי הקפה שלו, בתחילה רק כדי לבדר את עצמו. הוא הקים להקה משלו והוציא כמה משיריו בדפוס, שאמנם לא ממש הצליחו, אך בסופו של דבר האחים שוברט ביקשו ממנו לכתוב את המחזמר הראשון שלו. The Whirl of the World שעלה לבמה לראשונה בברודוויי בשנת 1914.
בין יצירותיו המוקדמות של רומברג, חשוב להזכיר את היצירה Blossom Time, העוסקת בחייו של פרנץ שוברט והוצגה בהצלחה רבה. אופרטות אחרות שלו כוללות את:
יצירותיו הושפעו מאוד מיצירותיו של להאר בווינה. הוא הפיק יחד עם ג'ורג' גרשווין את המחזמר שלו רוזלי (Rosalie). יצירותיו המאוחרות, כמו - Up in Central Park (1945) - כבר קרובות יותר למסורות מוזיקליות האמריקאיות, אך הצליחו פחות. רומברג הלחין גם מספר פסקולים לסרטים.
קולומביה רקורדס ביקש מרומברג לנצח על התזמור התזמורתי של יצירותיו להקלטה. ההוצאה לאור הוציאה את סדרת האלבומים של רומברג בין השנים 1945–1950.
רומברג התחתן פעמיים. לראשונה עם דורותי דונלי, תסריטאית-שחקנית, בשנת 1908. נישואיהם נמשכו עד 1923. אשתו השנייה הייתה ליליאן האריס. רומברג נפטר בגיל 64 והובא למנוחות בבית הקברות פרנקליף בהרטסדייל, ניו יורק.
מדיה
ב-"The New Moon: נחשבים לסטנדרטים של ג'אז. תחילה עובדו מחדש פעמים רבות, ואילו לאחר מכן נודעו בעיקר בביצוע של בילי הולידיי.
צלופחי שן-מסור
צלופחי שן-מסור (שם מדעי: Serrivomeridae) היא משפחה של דגים טורפים מסדרת הצלופחאים בה ישנם 2 סוגים ו-11 מינים - כולם חוץ מאחד בסוג Serrivomer. הם חיים באוקיינוסים הטרופיים והממוזגים בעומקים של עד 6 ק"מ מתחת לפני הים.
מאפיינים
אלו דגים מוארכים שיכולים להגיע לאורך 78 ס"מ והם בעלי לסתות ארוכות מלאות שיניים המסודרות כמו מסור. שיניים אלה עוזרות להם להרוג כל טרף הקרוב להם בגודלם, דבר חשוב בעולם שטרף נדיר בו. הטרף מורכב מדגים ומחסרי חוליות שונים. הם נעים במים בצורה אנכית החוסכת באנרגיה אך יכולים להסתער במהירות כשיש לידם טרף.
לדגים אלה כמעט אין קשקשים ויש להם מעט מאוד סנפירים.
סוגים
''
ראובן כהן-רז
ראובן כהן-רז (28 באפריל 1921 - 25 באפריל 2014) היה פסיכולוג תאורטי.
קורות חייו
כהן-רז חקר נושאים רבים הקשורים הן לנוירולוגיה והן לפסיכולוגיה ולחינוך. נחשב למומחה בחינוך מיוחד, כתב ספרים עבור תלמידי הוראה, עבור פסיכולוגים ונירולוגים (האחרון שבהם יצא ב-1986) ומעט עבור הציבור הרחב.
כהן-רז היה ראש בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים ועמד בראש ועדת כהן-רז לשינוי פני החינוך המיוחד בישראל בשנת 1976. ועדה זו המליצה לשלוח כל תלמיד עם צרכים מיוחדים אל המסגרת החינוכית שהמומחים סבורים שהיא המתאימה לו ביותר ולא בהכרח אל המסגרת המרכזת תלמידים עם לקויות דומות לשלו.
היה נשוי לציירת והפסיכולוגית צפורת כהן-רז עד למותה בספטמבר 2010. התגורר ליד ירושלים.
נפטר ב-25 באפריל 2014.
נושאי מחקרו
כהן-רז (החתום על מחקריו כ-R. Kohen-Raz) מרבה לחקור את הקשר שבין פגמים בעיצבוב המערכת הלימבית הכוללת את אברי שיווי המשקל (המערכת הווסטיבולרית) שבאוזניים התיכונות לבין ההתנהגות. למרות זאת ניתן למצוא בין מחקריו גם נושאים כגון הקשר בין מניעת שינה לתאונות דרכים ולתפקוד רופאי חדרי המיון  ולתפקוד כללי. על נזקי מחלות שונות למוח, , , , ,. על מיון ליחידות צבא,. ליקויי למידה, ,. נוער עבריין,. ועל התפתחות באופן כללי, , , , , ,.
ניסיון פענוח חידת הדיסלקסיה
המנגנונים הפתולוגיים השונים המחוללים הפרעות רבות שסיבתן היא רפואית-נוירולוגית אינם מובנים. לגבי רבות מהפרעות אלה מצטברים נתונים המראים אנומליה במבנה ותפקוד של חלקי מוח אחדים אולם לא ניתן לדעת מי מאנומליות אלה מחוללת את ההפרעה ואילו מהן נגרמות כתוצאה מההפרעה. כיום, בשנת 2007, ידוע, לדוגמה, לפחות על חמישה הבדלים שונים בין חלקי מוח של אנשים עם הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות לבין אלה של אנשים חסרי לקויות אך לרוב החוקרים אין דעה בדבר המנגנון הפתולוגי המחולל הפרעות אלה. גם המנגנון המחולל את הדיסלקסיה אינו מובן, נכון לשנת 2007.
בשנת 1986 הוציא כהן-רז ספר עבור רופאים נוירולוגים שנקרא Learning Disabilities and Postural Control ובו הוא סקר את התחום מנקודות שונות והעלה השערות שונות לסיבת התופעות דיסלקסיה, דיסגרפיה, דיסקלקוליה ו-הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות לפי העדויות שהצטברו עד אז. בניגוד לעמדתו הבלתי נחרצת של ספר זה, טען חוקר הפסיכולוגיה והנוירולוגיה הטיפולי הרולד נ' לוינסון (Levinson, H.N) כי מחקריו של כהן רז מורים כי המקור לארבע הפרעות אלה חייב להיות פגם בצרבלום שנגרם מקלט לקויי מאברי שיווי המשקל. לוינסון פרסם דברים אלה בשנת 1980 בספר A Solution to the Riddle of Dyslexia, שנכתב עבור נוירולוגים ולאחר מכן בספרים נוספים שנכתבו לציבור הרחב כגון Smart but Filling Dumb. לוינסון חיזק את דבריו גם במחקרי תצפית (להבדיל ממחקרים ניסויים) שערך במטופלים דיסלקטיים שלו שקיבלו תרופות בעלות השפעה על אברי האוזן הפנימית כגון טראוומין וסינופד, , ,. אולם לוינסון מעולם לא גיבה את דבריו במחקר ניסויי ולא שכנע את הקהילה הרפואית.
לאחרונה נחקר הנושא באופן תצפיתי גם בידי חוקרים אחרים,. יתרה מזאת, בשנת 2004, כתב הנוירולוג חביב ספר המסכם את כלל הממצאים המחקריים בתחום הנוירופתולוגיה של הדיסלקסיה ובדיון בממצאים הוא מציע תאוריה דומה מאוד לזו של לוינסון.
קרחון לבקו
קרחון לבקו (באנגלית: Levko Glacier) הוא קרחון בצידו המזרחי של האי ת'רסטון בארץ אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם מפסגת פאליד (Pallid Crest), לקצה המזרחי של האי, ונשפך אל מפרץ שרף, בין חצי האי טיירני ומצוק סימפסון.
קייט וילהלם
קייט וילהלם (באנגלית: Kate Wilhelm, או בשמה המלא  Katie Gertrude Meredith Wilhelm Knight; 8 ביוני 1928 - 8 במרץ 2018) הייתה סופרת אמריקאית, שהתפרסמה בעיקר בספרי וסיפורי המדע הבדיוני הרבים שכתבה. זכתה בפרס הוגו ופרס נבולה מספר פעמים, בנוסף לפרסים רבים אחרים. ספריה וסיפוריה תורגמו לכחמש עשרה שפות ובהן עברית. אשתו של הסופר דיימון נייט, שהיה סופר מדע בדיוני ידוע.
קרחון לבקו
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
קייט וילהלם
קורות חיים
קייט וילהלם נולדה בטולדו, אוהיו, ארצות הברית, אחת מארבעת ילדיהם של ג'סי ואן מרדית. המשפחה עברה מאוהיו לקנטקי ושם וילהלם גדלה. היא סיימה לימודי תיכון בלבד, בבית ספר תיכון לבנות בלואיוויל. לאחר סיום לימודיה עבדה בשורת עבודות ארוכה שכללה בין השאר דוגמנות, אשת מכירות, טלפנית ומפעילת מרכזת טלפונים, פקידת ביטוח ועוד. ב-1947, בת 19 נישאה לג'וזף וילהלם ונולדו להם שני בנים. ב-1962 התגרשה ושנה לאחר מכן, ב-1963 נישאה בשנית לסופר המדע הבדיוני דיימון נייט, עמו היא חיה בעיר יוג'ין שבאורגון, 39 שנים, עד מותו ב-2002. היא ממשיכה לגור ביוג'ין גם נכון ל-2014.