cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאמיה אבליה
קריירה
בעונה הבאה נכלל בסגל הקבוצה במספר משחקים של ברצלונה, מבלי שיערוך אף הופעה. בינואר 2006 הושאל דאמיה לראסינג סנטנדר למשך עונה וחצי. בסנטנדר שיחק בעיקר כקשר ימני והוא עזר לקבוצה במאבקיה בתחתית הטבלה. ב-18 הופעות הבקיע שלושה שערי ליגה. הראשון בניצחון 2–0 על אספניול ב-12 בפברואר, השני בהפסד 2–1 לאתלטיקו מדריד ב-12 במרץ והשלישי בניצחון 2–1 על ולנסיה שבוע מאוחר יותר. סנטנדר סיימה את העונה במקום ה-17 וניצלה מירידה לליגה השנייה. למרות העובדה שנשארה עוד שנה בהסכם ההשאלה שלו, חתם דאמיה במדי ריאל בטיס, כאשר סנטנדר וברצלונה החליטו לאפשר את המעבר הזה. למרות זאת, בשל פציעה חמורה במותן שספג עוד בתקופתו בסנטנדר, נעדר ממשחק במשך כל עונת 2006/2007.
לאחר שהתאושש מהפציעה, השתלב דאמיה בהגנת בטיס והפך לשחקן הרכב קבוע בה. בעונת 2007/2008 סייע לקבוצה להיחלץ מתחתית הטבלה ולסיים במקום ה-13 שבמרכזה. ב-4 באוקטובר 2008 הבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה, בהפסד 2–1 לוויאריאל במסגרת הליגה. במחזור הליגה הבא נגד מיורקה שבועיים לאחר מכן, בו ניצחה קבוצתו 3–0, כבש שער נוסף. שני שערים אלו היו שערי הליגה היחידים שכבש במדי בטיס, כשבנוסף לכך כבש שער בודד במסגרת גביע המלך, בשמינית הגמר נגד ריאל אוניון. בסוף עונת 2008/2009 ירדה ריאל בטיס לליגה השנייה מהמקום ה-18, ודאמיה נשאר עם הקבוצה גם בעונת 2009/2010, אז בטיס הגיעה למקום הרביעי, בשוויון נקודות עם הרקולס אליקנטה ולבאנטה שבמקומות שמעליה, אך עם מאזן פנימי נחות משלהן.
בקיץ 2010 עבר לאוססונה שמהליגה הראשונה בספרד. גם באוססונה פתח דרך קבע בהגנת הקבוצה. בשיאה, תחת הדרכתו של חוסה לואיס מנדיליבר, הגיעה הקבוצה למקום השביעי בעונת 2011/2012, אך החל מנקודה זו חלה הידרדרות במצבה. בסוף עונת 2013/2014 ירדה אוססונה לליגה השנייה. דאמיה עזב את הקבוצה וניסה את מזלו מחוץ למולדתו לראשונה בחייו כאשר חתם על חוזה לשנתיים במדי מידלסברו האנגלית, אותה אימן חברו למולדת אייטור קרנקה. במדי מידלסבורו ערך 7 הופעות בלבד, ובתום חוזהו בקיץ 2016 החליט דאמיה לפרוש, בגיל 34.
גרטרוד שטיין
גרטרוד שטיין (באנגלית: Gertrude Stein; 3 בפברואר 1874 – 27 ביולי 1946) הייתה סופרת יהודייה-אמריקאית, שחיה רוב חייה בפריז ונמנתה עם מובילי המודרניזם בספרות ובאמנות.
קורות חיים
שטיין נולדה באלגני שבפנסילבניה למשפחה יהודית אמידה ממוצא גרמני. היא למדה במכללת רדקליף לאמנות בקיימברידג' שבמסצ'וסטס. שם עודד אותה אחד ממוריה, הפסיכולוג ויליאם ג'יימס, לפתח את טכניקת הכתיבה האוטומטית של זרם התודעה, שבה עשתה שימוש כל חייה. בכתיבה זו נעשה ניסיון לתת עדיפות לתת-מודע על פני המודע.
בעידודו של ג'יימס פנתה שטיין ללימודי רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אך לא סיימה את לימודיה. ב-1903 נסעה לפריז, עם אחיה ליאו שטיין, והשתקעה שם. ב-1907 הכירה שטיין את אליס ב. טוקלאס, והתגוררה עמה עד מותה. החל משנות העשרים ניהלה גרטרוד שטיין בביתה סלון אמנות וספרות בעל מוניטין רב. התארחו אצלה גדולי האמנים והסופרים של התקופה: פבלו פיקאסו, עזרא פאונד, אנרי מאטיס, ארנסט המינגוויי וסקוט פיצג'רלד. בהדרגה הפכה שטיין למין גורו עבור חבורת האמנים אותם כינתה "הדור האבוד", כינוי שהפך למטבע לשון לתיאור דור הצעירים האמריקאים שחיו בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
בהשפעת רעיונותיו של הפילוסוף היהודי אוסטרי אוטו ויינינגר בספרו "מין ואופי" גיבשה שטיין לעצמה זהות מגדרית גברית, אך בכתביה נמצאו גם התייחסויות רבות להיותה אישה לסבית. ב-1922 פרסמה את הסיפור "העלמה פר והעלמה סקין", ובו הופיעה ככל הנראה לראשונה בדפוס המילה "גיי" (gay) בהקשר הומוסקסואלי, אך נשמרה הדו-משמעות: למרות זאת שטיין מעולם לא חשפה במוצהר את נטיותיה המיניות.
ב-1933 פרסמה שטיין את האוטוביוגרפיה שלה "האוטוביוגרפיה של אליס ב. טוקלאס" כאילו דרך עיני אהובתה, המספרת כביכול על חייה לצד גרטרוד שטיין. השתיים יצאו למסע הרצאות נרחב בארצות הברית שארך שנים אחדות, והתפרסמו ברחבי היבשת.
במאי 1934 הביעה דעתה במגזין "הניו-יורק טיימס" שאדולף היטלר ראוי לקבל פרס נובל לשלום: "אני אומרת שהיטלר צריך לקבל את פרס נובל לשלום, כי הוא מסיר את כל הגורמים לסכסוך ומאבק מגרמניה. על ידי גירוש היהודים והגורמים הדמוקרטיים והשמאליים, הוא מגרש את כל מה שתורם לפעילות. שזה אומר שלום... על ידי דיכוי יהודים... הוא מסיים מאבקים בגרמניה". בנוסף לכך היא אף החתימה אישי ציבור על עצומה הקוראת להענקת הפרס להיטלר. בשנת 1938 היא העירה על מוסוליני, היטלר, רוזוולט, סטלין וטרוצקי: "יש יותר מדי דמויות אב בזמן האחרון, ואין ספק לגבי זה, אבות הם מדכאים.". ב-1940 היא שיבחה את המרשל פטן והשוותה אותו בגדולתו לג'ורג' וושינגטון. במשך כל תקופת השואה, המשיכה להתגורר בפריז, כאשר אזרחותה האמריקאית ופרסומה הרב, מגנים עליה.
שטיין מתה מסרטן הקיבה בגיל 72. נקברה בפר לשז.
במהלך שנת 2011 הוצגה במוזיאון היהודי העכשווי בסן פרנסיסקו תערוכה המסכמת את חייה של שטיין ואת התפקיד המשמעותי שמילאה בעולם התרבותי והאמנותי של המאה ה-20.
קינה (עיר מקראית)
קִינָה הייתה עיר מקראית בנגב, אשר נכללה בתחום נחלת שבט יהודה.
העיר נזכרת בתנ"ך ברשימת ערי שבט יהודה בנגב: . במקור ארכאולוגי בן התקופה, נזכר שמה של העיר במכתבי ערד, לצד ערד ורמת נגב.
יש הקושרים את שמה של העיר לבני שבט הקיני שישבו בנגב, ויש הסבורים כי שמו של היישוב הקדום השתמר בוואדי אלקיני (נחל קינה) שבצפון מזרח הנגב, למרגלות חורבת עוזה. מנגד, יש הסבורים כי מקומה של העיר היה באתר ח'רבת טיב, כ-5 ק"מ צפונית לערד, בו נמצאו שרידי יישוב ומצודה.
על חטא
על חטא (בפולנית: Za grzechy) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1936. סרט זה היה הסרט הראשון בשפת היידיש שצולם בפולין לאחר הפסקה של שמונה שנים.
עלילה
תחילת הסיפור בזמן מלחמת העולם הראשונה. בחלקה של פולין הכבושה בידי הגרמנים חונה יחידה של צבא הקיסרות הגרמנית. קצין יהודי גרמני בשם ליאון אנטון מקבל הודעה, באמצע תפילת על חטא שעליו לצאת מיד לחזית. הוא משאיר מאחור את חברתו ההרה אסתר, בתו של הרב המקומי. ליאו מבקש משני חבריו הבטלנים לדאוג לאסתר. ליאון נהרג בקרב. אסתר עוזבת את הבית, יולדת בת ונוטשת אותה בפינת רחוב, אך שני חבריו של ליאון מעבירים אותה לבית היתומים.
אסתר מהגרת לארצות הברית ושם הופכת לזמרת מפורסמת. אסתר רוצה למצוא את הבת שלה וחוזרת לעיירת לידתה, אך זה לא מצליח. אותם שני בטלנים (דז'יגן ושומכר) רוצים לעזור לה, הפרט היחיד שהם מצליחים לברר הוא שאת בתה של אסתר אימץ אדם עם שם משפחה כהן, אך פרט זה לא מסייע להם בחיפושיהם. אסתר קושרת קשרים עם מוזיקאי בשם כהן, לכהן יש בת בשם רחל. מסתבר שרחל היא בתה של אסתר, אך כהן מבקש מאסתר שלא תגלה את הסוד.
תכונות קוליגטיביות
בכימיה, תכונות קוליגטיביות (colligative properties), הן התכונות של תמיסה, אשר תלויות בריכוז של המומס ולא באופי עצמו של החומר המומס. התכונות הללו של התמיסה מופיעות כאשר מוסיפים מומס אל ממס טהור. התכונות הקוליגטיביות הן:
הסבר לתופעה
לפי החוק השני של התרמודינמיקה, כאשר האנטרופיה של חומר גדלה, הוא הופך ליותר יציב. תהליך זה מתרחש בנוזל אשר נוסף אליו מומס. במילים אחרות, הפוטנציאל הכימי של נוזל יורד כאשר ממיסים בו מומס וזה מה שמוביל ליציבות הרבה של תמיסה (לעומת ממס טהור). בגלל הגדלת האנטרופיה שקורית בעקבות המסת המומס בממס (למשל המסת גלוקוז במים), התמיסה הופכת ליותר יציבה מבחינה תרמודינמית, וזה מה שמוביל וירידה בלחץ האדים מעל התמיסה, להעלאת נקודת הרתיחה, לירידת נקודת הקיפאון וכן להופעת הלחץ האוסמוטי.
מבחינה מולקולרית יותר קשה להסביר את התכונות הקוליגטיביות. את הירידה בלחץ האדים ניתן להסביר כך שהמומס (אשר איננו נדיף) נמצא בפני השטח של הנוזל וכך מפחית את שטח ההשקה של הנוזל עם הגז.
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית–פקיסטן
יחסי הרפובליקה המרכז-אפריקאית-פקיסטן הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לבין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן. בין המדינות שוררים יחסים ידידותיים, אך קרים. ראש ממשלת פקיסטן, נוואז שריף, ביקר בבנגי ב-1997.
יחסים כלכליים
בשנת 2016, פקיסטן ייצאה לרפובליקה המרכז אפריקאית סחורה בשווי 3.25 מיליון דולר אמריקאי וייבאה סחורה בשווי 30.1 אלף דולר אמריקאי. הייצוא הפקיסטני כלל בעיקר אורז (97%), מוצרי טקסטיל (3.1%) ומכונות חשמליות (0.21%). הייבוא הפקיסטני כלל בעיקר עץ קשיח (68%), בגדים משומשים (23%) ונייר ממוחזר (8.9%).
מגפת הקורונה במדגסקר
מגפת נגיף הקורונה התפרצה במדגסקר במרץ 2020.
רקע כללי
ב-12 בינואר 2020 אישר ארגון הבריאות העולמי כי נגיף הקורונה הוא הגורם למחלת נשימה בעיר ווהאן, מחוז חוביי, סין.
יחס ההרוגים במקרה של COVID-19 נמוך בהרבה מנגיף הסארס בשנת 2003, אך ההעברה גדולה משמעותית.
אהה ירד עלי ספרד
אהה ירד עלי ספרד, קינה שחיבר רבי אברהם אבן עזרא, בה ביכה על חורבן קהילות יהודי ספרד וצפון אפריקה, במאה ה-12, על ידי שושלת אל-מוואחידון.
הטבח בקהילות היהודיות
שושלת אל מוואחידון, ששלטה במגרב ועל חלקים מספרד משנת 1146 ועד 1269, התאפיינה בקנאות דתית ושאפה להכניס מתחת לכנפי האסלאם את כל בני המיעוטים בספרד ובמגרב, בעיקר את היהודים. דינו של מי שלא התאסלם היה מוות ומי שהתאסלם נידון לאפליה כלכלית וחברתית משום שהכנות של ההתאסלמות הוטלה בספק. רבי אברהם אבן דאוד, מלומד יהודי מספרד שהיה בן התקופה, כתב על מאורעות התקופה והשלכותיהן את הדברים הבאים:
בכתבי הגניזה הקהירית נמצא מכתב של סוחר יהודי בשם רבי שלמה הכהן מסיג'ילמסה שבמרוקו, הכותב לאביו רבי יהודה הכהן מפוסטאט שבמצרים על מאורעות התקופה. הוא מתאר בין השאר טבח של עשרות אלפי יהודים בערים: תלמסאן, פאס ומרקש ועל התאסלמות השאר. הוא מתאר את כיבוש סיג'ילמסה בעזרת המקומיים כאשר לפני כן נמלטו ממנה מאתיים יהודים ל"קסבה" וביניהם היה חכם מפורסם במקום בשם רבי יהודה בן פרחון. כמאה וחמישים מיהודי העיר בחרו למות על קידוש השם, אחרים התאסלמו ובראשם היה רבי יוסף בן עמראן הדיין של העיר.
בתקופה זו, משנת 1159 ועד ל-1165, שהתה משפחת הרמב"ם בעיר פאס שבמרוקו. רבי מימון הדיין אבי הרמב"ם כתב ליהודי פאס את "אגרת הנחמה", והרמב"ם, כתב להם את "אגרת השמד"; אגרות אלו עוסקות בהתמודדות הדתית עם גזרות אל-מוואחידון. בעדיפות הראשונה הציע הרמב"ם ליהודי העיר לעזוב את המקומות שבשליטתם, וכעדיפות שנייה הוא הורה להתאסלם למראית עין ולא להיהרג (לפי החוק ששלט אז). באגרת לתלמידו רבי יוסף בן יהודה אבן שמעון, לו הוא ייחד את ספרו מורה הנבוכים, הוא כותב: לפי כמה מסורות רבו של הרמב"ם היה רבי יהודה הכהן אבן סוסאן, החכם הבכיר של פאס, שבניגוד להוראת הרמב"ם הוא בחר למות על קידוש השם.
קינת האבן עזרא
רבי אברהם אבן עזרא, שנמלט בעצמו לאירופה מאימת אל-מוואחידון, חיבר קינה על חורבן הקהילות היהודיות בערי ספרד וצפון אפריקה, קינה שזכתה לתפוצה רבה בזמנה. את שמה היא קיבלה במילים הפותחות אותה: "אהה ירד על ספרד". היא מכילה אקרוסטיכון של שם המחבר: "אברהם". משקל הקינה לא עקבי ומדויק, אך בולטת בה צורת יתד ושתי תנועות, יתד ושתי תנועות, יתד וחמש תנועות (◡ — — — | ◡ — — — | ◡ — — — — — —).
את הבית הראשון של הקינה ייחד אבן עזרא להגשת הנושא שלה - חורבן הקהילות בספרד וצפון אפריקה. בבית השני קונן באריכות על קהילת אליוסינה, שהייתה המרכז התורני החשוב ביותר בספרד, בה שכנה ישיבתם של הרי"ף ור"י מיגאש. בבית השלישי ביכה על הקהילות היהודיות בספרד: סביליה, קורדובה, גָ'יַאן (חאאן של היום בספרד), אלמריה; ובבית הרביעי - על קהילות מרוקו ואלג'יריה: סיג'ילמסה, מרקש, פאס, תלמסאן, סאוטה, מקנס ודרעא. בבית החמישי הוא הצדיק את הדין ותיאר את תקוות ישראל לחסדיו של האל.
איך נחרב המערב
בגניזת קהיר נמצא נוסח מורחב של הקינה, הפותח במילים איך נחרב המערב. נוסח זה כולל הרחבה, כנראה על ידי אבן עזרא עצמו, המספרת על קהילות יהודיות נוספות שנחרבו, בהן נזכרו גם הערים סוס ואגמאת שבמרוקו, סיפורו של השמד בדרעא תואר בהרחבה, ולקהילת פאס נוספו מספר שורות, כיאה למרכז התורני הנכבד שהיא הייתה. נוסח זה לא שרד בשלימותו וחסר דבבר חורבנן של הקהילות בספרד.
תלונת משורר אלמוני על שכחת קהילות תוניסיה ולוב
בגרסה אחרת ומאוחרת של הקינה נוספו כמה שורות על ידי משורר אלמוני, שפתח בתלונה על אבן עזרא, על ששכח כמה קהילות באזור תוניסיה ולוב, שחרבו או נרדפו. בין הקהילות שהוזכרו: טריפולי, תוניס, סוסה, ג'רבה, גאפסה, מיסראתה:
ונקובר
וַנְקוּבֶר (באנגלית: Vancouver, ) היא עיר הנמצאת בדרום-מערב הפרובינציה קולומביה הבריטית שבקנדה. היא נקראת על שמו של ג'ורג' ונקובר, קצין בצי הבריטי שחקר את האזור בסוף המאה ה-18. לוונקובר אוכלוסייה של 587,891 איש בתוך העיר עצמה בעוד שאוכלוסיית כל המטרופולין היא 2,180,737. המטרופולין של ונקובר היא הגדולה במערב קנדה והשלישית בגודלה במדינה כולה. העיר היא גם הגדולה ביותר בחוף הפסיפי הצפון-מערבי והמטרופולין שלה שנייה בגודלה באותו אזור רק לסיאטל. ונקובר מגוונת מאוד מבחינה אתנית; יותר ממחצית תושביה מדברים שפה אחרת מאנגלית בתור שפת אם.
ונקובר שוכנת בין מצר ג'ורג'יה לבין הרי החוף. כלכלתה נסמכת באופן מסורתי על משאביה של קולומביה הבריטית, הכוללים יערות, מכרות, דיג וחקלאות. העיר יושבה בשנות השישים של המאה ה-19 כתוצאה מהגירה מארצות הברית, שנגרמה מהבהלה לזהב של קניון פרייזר, אולם רבים מהמהגרים לא נשארו כשהבהלה הסתיימה. העיר התפתחה במהירות ממנסרה בודדת למרכז מטרופוליני גדול לאחר הגעתה של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית ב-1887. נמל ונקובר נעשה משמעותי מבחינה בינלאומית לאחר השלמתה של תעלת פנמה שאפשרה לייצא דגן מערבה. מאז הפך הנמל לעמוס ביותר בקנדה ומייצא סחורה יותר מכל נמל אחר בצפון אמריקה. עם זאת, הכלכלה של העיר נעשתה מגוונת יותר עם השנים. לוונקובר תעשיית תיירות צומחת והיא הפכה למרכז הפקת הקולנוע השלישי בגודלו בצפון אמריקה, אחרי לוס אנג'לס וניו יורק, ואפילו הוענק לה הכינוי "צפון הוליווד". בעת האחרונה צומחת בוונקובר תעשיית היי-טק מפותחת המתרכזת במיוחד בפיתוח משחקי מחשב.
ונקובר נבחרת כל שנה באופן קבוע לאחת משלוש הערים הטובות ביותר למחיה בעולם. בשנת 2007 היא דורגה במקום ה-89 ברשימת הערים היקרות ביותר בעולם מתוך רשימה של 143 ערים גדולות. ובמקום השני בקנדה אחרי טורונטו. העיר גם דורגה במקום השלישי (יחד עם וינה) ברשימת הערים עם איכות החיים הטובה ביותר בעולם, אחרי ציריך וז'נבה.
ונקובר אירחה את אולימפיאדת החורף בשנת 2010.
ההיסטוריה של העיר
ראיות ארכאולוגיות מרמזות כי בני אדם ישבו באזור כבר לפני כ-9,000 שנה. קו החוף של האזור נחקר בפעם הראשונה ב-1791 על ידי החוקר הספרדי חוזה מריה נרווז ושנה לאחר מכן על ידי ג'ורג' ונקובר, שנתן למקומות רבים באזור שמות בריטים. החוקר והסוחר סיימון פרייזר יחד עם צוותו היו האירופאים הראשונים שדרכו על אדמת האזור ב-1808.
הבהלה לזהב של קריבו בשנת 1861 הביאה 25,000 איש, בעיקר מקליפורניה, לשפך הנהר פרייזר, היכן שתוקם העיר ונקובר. היישוב האירופאי הראשון הוקם ב-1862 ב"חוות מקלירי" על נהר פרייזר. מנסרה שהוקמה ב-1863 במקום שנמצאת היום העיר צפון ונקובר השיקה את הקשר הארוך של העיר עם תעשיית העץ ואחריה הוקמו מנסרות רבות כשאחת מהן, "מנסרת הייסטינגס", הפכה לגרעין שסביבה התפתחה העיר. חשיבותה של המנסרה פחתה עם הגעתה של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית בשנות השמונים של המאה ה-19, אך היא נשארה חלק חשוב בכלכלה המקומית עד לסגירתה בשנות העשרים של המאה ה-20.
ונקובר היא אחת מהערים הצעירות ביותר בקולומביה הבריטית. שכונת גאסטאון גדלה במהירות סביב פאב ארעי שהוקם על ידי ג'ק "גאסי" דייטון ב-1867 צמוד למנסרת הייסטינגס. ב-1870 ממשלת המחוז בדקה את היישוב ובחרה אתר לעיירה בשם גרנוויל, על שם שר החוץ הבריטי האחראי על הקולוניות, גראנוויל לווסון-גאוור. אתר זה, עם המפרץ הטבעי שלו, נבחר מאוחר יותר כתחנה הסופית של מסילת הברזל הקנדית-פסיפית. בניית מסילה זו הייתה אחד מהתנאים המוקדמים להצטרפותה של קולומביה הבריטית לקונפדרציה הקנדית ב-1871.
העיר ונקובר הוקמה רשמית מאיחוד מספר עיירות ב-6 באפריל 1886, אותה שנה שהרכבת הטרנס-יבשתית הגיעה. שמה של העיר נבחר על ידי נשיא מסילת הברזל הקנדית-פסיפית. חודשיים בלבד לאחר מכן שרפה קשה החריבה את העיר כולה, שנבנתה מחדש במהירות. מאוחר יותר באותה השנה הוקמה "מחלקת מכבי האש של ונקובר". תוך 30 שנה אוכלוסיית העיר גדלה מ-1,000 תושבים בשנת 1881, ליותר מ-100,000 בשנת 1911.
הכלכלה של העיר בתחילת דרכה נשלטה על ידי חברות גדולות כמו מסילת הברזל הקנדית-פסיפית שסיפקה ממון רב לבניית העיר. עד שנות השלושים של המאה ה-20 הסחורה שעברה בנמל היוותה את הסקטור הכלכלי הגדול ביותר בעיר. השליטה של העסקים הגדולים בכלכלה לוותה בתנועת עבודה שהייתה לעיתים מיליטנטית. שביתת האהדה הראשונה התרחשה בעיר בשנת 1903 כשעובדי הרכבת שבתו כנגד מסילת הברזל הקנדית-פסיפית במטרה לקבל הכרה כאיגוד ואחריה הגיעו שביתות כלליות רבות שהיו סוערות מאוד והסתיימו לעיתים עם הרוגים. בשנות העשרים הייתה רגיעה בכמות ובעוצמת השביתות אך היא הגיעה לסופה עם השפל הגדול. בשנות השלושים היה גל שביתות שהונהגו על ידי המפלגה הקומוניסטית.
גאוגרפיה
המבנה הטופוגרפי המיוחד של העיר, המוקפת גופי מים מ-3 צדדים (צפון, מערב ודרום), וההרים המתנשאים מצפונה, עושים אותה לאחת הערים בעלות הנוף הנחשב לאחד מהיפים בעולם. לוונקובר שטח של 114 קמ"ר הכולל אדמה שטוחה והררית. העיר שוכנת בצמוד למצר ג'ורג'יה, גוף מים המוגן מהאוקיינוס השקט על ידי האי ונקובר. העיר מהווה חלק מחצי האי בורארד הנמצא בין מפרצון בורארד בצפון לנהר פרייזר בדרום. טעות נפוצה היא לחשוב כי העיר ונקובר שוכנת על האי ונקובר. גם העיר וגם האי (וכן העיר ונקובר במדינת וושינגטון) נקראים על שם ג'ורג' ונקובר.
העיר נודעת בשל נופיה המרהיבים ונמצא בה אחד מהפארקים האורבניים הגדולים ביותר בצפון אמריקה, פארק סטנלי. הרי החוף הצפוני שולטים בנוף העיר וביום בהיר ניתן לראות גם את הר הגעש המושלג הר בייקר, הנמצא דרומית-מזרחית לעיר במדינת וושינגטון שבארצות הברית, את האי ונקובר הנמצא מעבר למצר ג'ורג'יה, ואת חוף השמש בנמצא בצפון-מערב.
צמחייה
הצמחייה המקורית של רוב אזור ונקובר הייתה יער גשם ממוזג צפוף, שכלל עצים מחטניים ומספר ריכוזים של עצי אדר ואלמון, וכן אזורים נרחבים של אדמת ביצה.
העצים המחטניים היו תערובת אופיינית לקולומביה הבריטית של אשוחית סיטקה, ארז אדום מערבי, רוש מערבי, אשוח דאגלס וטקסוס. בעבר האזור היווה את הריכוז הגדול ביותר של העצים הללו בכל אזור החוף של קולומביה הבריטית, ומכל החוף הפסיפי רק באזור סיאטל ישנם עצים יותר גבוהים. העצים הגדולים ביותר באזור היו היכן שנמצאת היום שכונת גאסטאון, בה החלה תעשיית כריתת העצים בוונקובר. היער בפארק סטנלי כולל בעיקר צמיחה שנייה ושלישית.
מבחר מגוון של צמחים ועצים יובא לאזור מחלקים אחרים של היבשת ושל האוקיינוס השקט. מינים שונים של עצי דקל הצליחו לצמוח באקלים של האזור וניתן לראות אותם במספרים גדולים, כמו גם צמחים כמו אדר יפני, מגנוליה ומיני רודודנדרון. צמחים אלו גדלים לעיתים לממדים עצומים משום שהם באים מאקלימים קשים יותר במזרח קנדה ואירופה. ברחובות רבים בעיר ניתן למצוא מגוון של עצי דובדבן יפני שנתרמו על ידי יפן משנות השלושים.
אקלים
האקלים בוונקובר הוא מתון בצורה יוצאת דופן יחסית לאקלים הקנדי; העיר היא הרביעית בקנדה מבחינת חורפים חמים (שלוש הראשונות נמצאות על האי ונקובר). הטמפרטורה הממוצעת היומית בעיר נופלת מתחת ל-0 מעלות צלזיוס ב-46 ימים בשנה בממוצע ומתחת ל-10- מעלות בשני ימים בלבד. כמות המשקעים הממוצעת היא כ-1219 מילימטר בשנה, אולם נתון זה משתנה בצורה דרמטית בין חלקי העיר השונים. חודשי הקיץ הם די שמשיים ויבשים והטמפרטורות בהם נוחות אך לעיתים קרירות בשל רוחות מהים. הטמפרטורה הממוצעת היומית בקיץ מגיעה למקסימום של 22 מעלות, אולם לעיתים הטמפרטורה עולה אפילו מעל ל-26 מעלות. בתקופת החורף יותר מחצי מהימים הם גשומים. שלג נופל בממוצע כ-11 ימים בשנה, כאשר מתוכם רק בשלושה ימים הוא נערם לגובה של יותר מ-6 סנטימטרים.
דמוגרפיה
מתכנני העיר בשנות החמישים והשישים עודדו בכוונה התפתחות של בתי מגורים רבי-קומות בשכונת ווסט אנד הנמצאת בחצי האי דאונטאון ויצרו ליבה אורבנית קומפקטית. צפיפות חצי האי בשנת 2001 הייתה כ-12100 איש לקמ"ר (לעומת צפיפות של כ-5200 איש לקמ"ר בעיר כולה). העיר, ובמיוחד ראש העיר סם סאליבן, מנסה להגדיל את צפיפות האוכלוסין בתוך העיר כדי למנוע התפשטות של תושבים ויצירת פרברים.
לפני ההגירה הגדולה מהונג קונג בשנות השמונים, הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בעיר מלבד הבריטים היו גרמנים, ואחריהם אוקראינים, סקנדינבים, איטלקים וסינים ותיקים. בתקופה האחרונה מגיעים לעיר גם מהגרים רבים ממזרח אירופה. באזור המטרופולין ישנה גם קהילה גדולה של ילידים וכתוצאה מכך ונקובר היא בית לקהילת הילידים הגדולה ביותר בכל קולומביה הבריטית.
אף על פי שהעיר לא חופשייה לגמרי ממתח אתני, הקשרים בין הקבוצות השונות הם די הרמוניים. תוצאה אחת של ההרמוניה היחסית היא אחוז גבוה של נישואים מעורבים, ובכל שכונה כמעט בעיר ניתן לראות זוגות ממוצא שונה. באירועים כמו ראש השנה הסיני ופסטיבל סירת הדרקון משתתפים תושבים מכל הרקעים האתניים.
בוונקובר ישנה קהילה להט"בית גדולה, וקולומביה הבריטית היא תחום השיפוט השני בקנדה, מעט אחרי אונטריו, שהכריזה על נישואים חד מיניים כזכות חוקתית. באזור סביב רחוב דייווי ישנם מועדוני גייז רבים והוא נודע כדייווי וילאג'. בכל שנה ונקובר מארחת את מצעד הגאווה, אחד הגדולים והמרשימים בכל קנדה.
יהודים
היהודים הגיעו לוונקובר במחצית השנייה של המאה ה-19. הסוחר היהודי הראשון שתועד כמי שהגיע לעיר היה לואי גולד. מרבית היהודים בגל ההגירה הראשון של העיר היו יוצאי ארצות הברית ואנגליה, והם עסקו במסחר, מסחר זעיר (לרבות רוכלות) וחקלאות. הקשרים ביניהם לבין המרכזים היהודיים הגדולים באמריקה היו רופפים, וגם בינם לבין עצמם לא היו קשרי קהילה הדוקים. תחילה נזקקו היהודים לבית הכנסת עמנו-אל שפעל בוויקטוריה הסמוכה, אך בעשור האחרון של המאה ה-19 הם הקימו את בית הכנסת האורתודוקסי 'אגודת אחים' שפעל בין השנים 1891--1906. לאחר מכן הוקם בית הכנסת הרפורמי המתון 'עמנו-אל' בוונקובר עצמה, והוא פעל בין השנים 1894--1917.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-20 הקימו היהודים מוסדות רבים, וכן החלה התארגנות ציונית, ושופט יהודי ראשון, סמואל דייוויס-שולץ, נבחר לכהן בבית המשפט המחוזי. בעקבות מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הבולשוויקית ברוסיה הגיעו לוונקובר גם יהודים רבים ממזרח אירופה, שחיזקו מאוד את הקהילה ואת מוסדותיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר יהודים רבים מחלקים אחרים של קנדה, ולראשונה גם גל מהגרים קטן של יהודים ממוצא מזרחי. במלחמת העצמאות של ישראל התנדבו כמה גברים מוונקובר, כמעט כולם יהודים, להילחם בשורות צה"ל במסגרת מח"ל.
בשנות הששים והשבעים של המאה העשרים נוספו מרכזי תרבות ודת רבים, ובהם גם מוזיאון יהודי פעיל ובית חב"ד.
גידול אוכלוסין
הטבלה הבאה מראה את הגידול באוכלוסיית ונקובר והאזור המטרופוליני:
כלכלה
עם מיקומה על הטבעת הפסיפית ובקצהו המערבי של הכביש הטרנס-יבשתי של קנדה ושל מסילות רכבת, ונקובר היא אחד המרכזים התעשייתיים הגדולים בקנדה. סקטורים כלכליים חשובים בעיר כוללים מסחר, סרטים, משאבים טבעיים, טכנולוגיה ותיירות. בחירתה של העיר כמארחת אולימפיאדת החורף ב-2010 השפיעה על הפיתוח הכלכלי. עלה אז חשש כי בעיית חסרי הבית ההולכת וגדלה תהפוך לחמורה ביותר כתוצאה מהאולימפיאדה מכיוון שמלונות רבים נבנים במקום הוסטלים ששיכנו את מיעוטי היכולת. אירוע בינלאומי אחר שהשפיע על כלכלת העיר היה התערוכה העולמית שנערכה בוונקובר ב-1986. זו הייתה התערוכה העולמית האחרונה בצפון אמריקה והיא נחשבה להצלחה גדולה עם יותר מ-20 מיליון מבקרים.
הפופולריות של העיר באה עם מחיר. ונקובר נחשבת כעיר יקרה; נמצאים בה מחירי הבתים הגבוהים בקנדה, והנדל"ן בה מדורג במקום ה-13 בעולם מבחינת יוקרו. רבים מתושבי העיר הם אמידים ויש כמות גדולה של מכוניות יוקרה בעיר.
מסחר בינלאומי
נמל ונקובר, הגדול והמגוון מסוגו במדינה, ביצע ב-2016 מסחר בסחורות בשווי כ-200 מיליארד דולר קנדי בשנה עם יותר מ-170 מדינות. הנמל מהווה את אחד השערים החשובים ביותר למסחר באוקיינוס השקט והוא מדורג ראשון בייצוא זר בצפון אמריקה ושני בנפח מטען כולל בחוף המערבי. הפעילויות בנמל מניבות 12 מיליארד דולר בתמ"ג ו-24 מיליארד דולר בתוצרת כלכלית, וכן 69,200 עבודות.
במרכז ונקובר נמצא 60% מכלל השטח המשרדי באזור; נמצאים בו המשרדים הראשיים של חברות יערנות וכרייה וכן סניפים של בנקים, חברות ראיית חשבון ומשרדי עו"ד, מקנדה ומהעולם. בשנים האחרונות העיר הפכה למרכז חשוב לפיתוח תוכנה, וביוטכנולוגיה.
תעשיית הסרטים
הכינוי "צפון הוליווד" ניתן לוונקובר בשנים האחרונות משום שמפיקים בה בערך 10% מהסרטים של הוליווד. סדרות טלוויזיה וסרטים רבים מצולמים בוונקובר הודות למספר גורמים, ביניהם השער הטוב של הדולר הקנדי, אזור הזמן הזהה ללוס אנג'לס, והנופים המגוונים שיש בעיר הנותנים את האשליה של צילום במקומות שונים ברחבי העולם.
תיירות
הנוף המרהיב של ונקובר הופך אותה ליעד תיירות חשוב. המבקרים באים לראות את גניה של העיר, כמו סטנלי פארק ופארק המלכה אליזבת, ואת ההרים, האוקיינוס והיערות המקיפים את העיר. המבחר הרב של חופים, פארקים ונופים הרריים, יחד עם אופייה הרב-אתני של העיר, תורמים למשיכה הייחודית של ונקובר לתיירים. יותר ממיליון איש עוברים בעיר בדרכם לעלות על ספינת תענוגות, בדרך כלל לכיוון אלסקה.
אתר הסקי וויסלר-בלאקומב, כ-126 ק"מ צפונית לוונקובר הוא אחד מאתרי הסקי הפופולריים בצפון אמריקה, ושם התקיימו תחרויות הסקי באולימפיאדת החורף ב-2010. הר גראוס, הר סימור, והר סייפרס שלושתם נמצאים במרחק של פחות מ-30 ק"מ ממרכז העיר ובכולם פעילויות חורפיות וקיציות.
יחסים בינלאומיים
מרכז העיר מהווה מרכז חשוב לדיפלומטיה וקשרי חוץ. רוב מדינות העולם מחזיקות בקונסוליה באזור המסחרי של ונקובר. בנוסף, פגישות דיפלומטיות חשובות נערכו בעיר, כמו פסגת ילצין-קלינטון ב-1993. ארגון גרינפיס נוסד בוונקובר והמטה הראשי שלו ישב שם בעבר. כתוצאה מיישום של פוליטיקה ירוקה ענפה בעיר, ונקובר הייתה אחת מהערים הראשונות בצפון אמריקה להכריז על עצמה כאזור נקי מנשק גרעיני.
שלטון מקומי
העיר ונקובר, בניגוד לרשות מקומיות אחרות בקולומביה הבריטית, מאוגדת תחת תקנה מחוזית ייחודית הנקרא "צ'רטר ונקובר". תקנה זו, שעברה ב-1953, מעניקה לעיר כוח גדול ושונה מקהילות אחרות במחוז.
בשנת 2008 נבחר גרגור רוברטסון ממפלגת Vision Vancouver (חזון ונקובר) לראשות העיר ב-2008, לאחר שנים ארוכות שבהן החזיקה בשלטון המקומי כמעט ברציפות ה-NPA, התארגנות פוליטית מהמרכז-ימין. בשנת 2018, לאחר שרוברטסון החליט לא לרוץ לקדנציה נוספת, נבחר לראשות העיר קנדי סטיוארט, מועמד עצמאי המזוהה עם המפלגה הדמוקרטית החדשה. את העיר מנהלת מועצת עיר בעלת עשרה חברים, מועצת חינוך בעלת תשעה חברים ומועצת פארקים בעלת שבעה חברים, כאשר כל החברים נבחרים לכהונות של שלוש שנים.
על אף שהמועצות מחולקות מבחינה פוליטית, בעיר ישנם קונצנזוסים במספר נושאים, כמו הגנה על פארקים עירוניים, פיתוח תחבורה ציבורית מהירה בניגוד לכבישים מהירים ודאגה כללית בנוגע לפיתוח קהילתי.
ייצוג מחוזי
ונקובר מיוצגת על ידי אחד עשר חברים במועצה המחוקקת של קולומביה הבריטית. אחד עשר המושבים מתחלקים כיום בין "המפלגה הליברלית של קולומביה הבריטית" (שלושה מושבים) ל"מפלגה הדמוקרטית החדשה של קולומביה הבריטית" (שמונה מושבים).
ייצוג פדרלי
בבית הנבחרים הקנדי ונקובר מיוצגת על ידי שישה חברי פרלמנט. כיום ארבעה ממושבים אלו מוחזקים על ידי המפלגה הליברלית של קנדה ושניים על ידי המפלגה הדמוקרטית החדשה של קנדה. השר הקנדי לביטחון המולדת, הרג'יט סג'אן, מייצג את אחד מששת המחוזות הנ"ל (ונקובר דרום).
שיטור
אף על פי שהשימוש בסמים קלים אסור בעיר, שוטרי ונקובר לא עוצרים אנשים על אחזקת כמויות קטנות של מריחואנה. בשנת 2000 נוסדה יחידת סמים חדשה שנועדה למגר את תופעת גידול המריחואנה באזורי המגורים.
בשנת 2005 שיעור הפשע בוונקובר היה הרביעי בגובהו מבין 27 אזורי מטרופולין בקנדה, אולם שיעור הפשע בעיר, כמו בקנדה כולה, יורד בצורה דרמטית. שיעור פשעי הרכוש בעיר הוא מהגבוהים בצפון אמריקה אולם אף שיעור זה ירד ביותר מ-10 אחוז בין 2004 ל-2005.
תחבורה
בדומה לרוב שאר הערים הגדולות בעולם, גם בוונקובר כלי התחבורה החשוב ביותר הוא המכונית, אולם יש בה אלטרנטיבות רבות כמו מערכת הרכבת הקלה האוטומטית הארוכה בעולם ורשת נרחבת של מסלולי אופניים.
אוטובוסים
שירות אוטובוסים פועל ברחבי האזור תחת חברות פרטיות. בנוסף לאוטובוסים הרגילים ישנן גם חשמליות, וונקובר, יחד עם אדמונטון, הן הערים היחידות בקנדה המפעילות עדיין חשמליות. רוב האוטובוסים בעיר הם ידידותיים לכיסאות גלגלים ולאופניים.
"רכבת השמיים"
הסקאי טריין בוונקובר היא מערכת רכבת קלה משוכללת, הפועלת באופן אוטומטי לגמרי בעיקר על מסילות מוגבהות (ומכאן שמה). מאז בנייתה, לכבוד התערוכה העולמית של 1986, לא נרשמו מקרים של ירידות מהפסים או התנגשויות. לרכבות אין נהגים אלא דיילים שתפקדים להגיש עזרה ראשונה, לעזור עם כיוונים, לתת שירות לקוחות, לבדוק כרטיסים, לבדוק פגמים בקרונות ובמקרה הצורך אף לנהוג ברכבת.
יותר מ 86.1 הקילומטרים של המסילה של ה"סקאי טריין" הופכים אותה למערכת הרכבת הקלה האוטומטית הארוכה בעולם. הסקאי ברידג', גשר החוצה את הנהר פרייזר ונבנה בשביל הרכבת בשנת 1989, הוא גשר הרכבת הארוך בעולם (616 מטר). במערכת כולה ישנן 62 תחנות בהם עוברים יותר מ-390,000 איש בכל יום. כיום קיימים שלושה קווים, קו אקספו, קו מילניום וקו קנדה.
רכבת פרברים
הווסט קוסט אקספרס היא רכבת הפרברים היחידה בקולומביה הבריטית העוברת בין מספר אזורים. הרכבת יוצאת מהפרברים הנמצאים דרום-מזרחית לוונקובר ובמרכז העיר היא מתחברת אל ה"סקאי טריין".
אוטובוס ימי
מעבורת להולכי רגל ונוסעי אופניים בלבד, המחברת בין מרכז ונקובר לעיר צפון ונקובר.
אופניים
בוונקובר יש רשת של כ-170 ק"מ מסלולי אופניים. רוב המסלולים הללו נמצאים ברחובות שבהם אמצעים רבים להרגעת התנועה, כמו כיכרות ותמרורים. העיר מעודדת את השכונות לטפל במסלולי האופניים ואף להוסיף להם יצירות אמנות. מאז 2004 העיר מוסיפה נתיבי אופניים רבים במרכז העיר כדי לעודד את התושבים להשתמש יותר באופניים.
בוונקובר קהילת רוכבי אופניים גדולה ותוססת, וביום שישי האחרון של כל חודש נפגשים מאות רוכבים לרכיבה משותפת, הגדולה בקנדה.
כבישים מהירים
הכביש המהיר היחידי שנכנס לוונקובר הוא הכביש הטרנס-קנדי, העובר רק בגבול המזרחי של העיר. כל שאר הכבישים המהירים מפסיקים להיות כאלו כשהם נכנסים לתחומי העיר.
נמל תעופה
נמל התעופה הבינלאומי של ונקובר, הנמצא 15 ק"מ דרומית למרכז העיר, הוא הנמל החשוב במערב קנדה והשני הכי עמוס במדינה. הנמל זכה בפרסים בינלאומיים רבים ונחשב לאחד הטובים בצפון אמריקה. ב-2006 עברו בו 16.9 מיליון נוסעים.
רכבות
רכבות יוצאות מתחנת "פסיפיק סנטרל" למרכז ומזרח קנדה, עד טורונטו, וכן דרומית לסיאטל. רכבות טיולים יוצאות מתחנת "רוקי מאונטניר" לאזור הרי הרוקי.
אדריכלות
בין המבנים החשובים בוונקובר ניתן למצוא את קתדרלת כנסיית הצלוב, מלון ונקובר, המוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה הבריטית והגלריה לאמנות של ונקובר. במרכז העיר ישנם מספר מבנים מודרניים מרשימים, כמו מרכז הנמל, בתי המשפט שבכיכר רובסון והספרייה הציבורית של ונקובר (שנבנתה על ידי האדריכל הישראלי משה ספדיה), המזכירה את הקולוסיאום ברומא.
תוספת בולטת לנוף העיר הוא קנדה פלייס, מבנה ענק בעל מסגרת דמוית אוהלים, המשמש כמרכז הכנסים של העיר וכן כטרמינל לספינות נוסעים. מספר מבנים אדוארדים בליבה הישנה של העיר היו בזמנם הבניינים הגבוהים ביותר באימפריה הבריטית. כיום הבניין הגבוה בוונקובר הוא שרטון וול סנאר, שגובהו 150 מטרים.
תרבות
בוונקובר נמצאים מספר מוזיאונים וגלריות, ביניהם הגלריה לאמנות של ונקובר המחזיקה יותר מ-7,900 יצירות באוסף הקבוע שלה. במוזיאון הימי ניתן למצוא את הספינה "סנט רוש", שהייתה הראשונה לשוט במעבר הצפון-מערבי ממערב למזרח. המוזיאון לאנתרופולוגיה באוניברסיטת קולומביה הבריטית הוא מהמובילים בעולם בנושא תרבות האומות הראשונות של החוף הפסיפי הצפון-מערבי.
ונקובר היא מרכז אזורי חשוב בהתפתחות מוזיקה קנדית בז'אנרים שונים. העיר הצמיחה להקות פאנק ורוק אלטרנטיבי חשובות כמו D.O.A ואמנים פופולריים בכל העולם כמו בריאן אדמס, שרה מקלכלן ועוד. גם לאוכלוסייה הסינית הגדולה של ונקובר יש סצנת מוזיקה חשובה שייצרה מספר אמנים חשובים בתרבות הקנטונזית. בדומה לכך מספר אמנים מהקהילה ההודית של ונקובר הפכו למפורסמים בבוליווד.
ספורט ופעילויות
האקלים הנוח של העיר וקרבתה לאוקיינוס, להרים, לנהרות ולאגמים הופכים אותה ליעד פופולרי לפעילויות בטבע. אכן, אחוז המבוגרים השמנים (Obese) בוונקובר הוא רק 12%, נמוך מאוד יחסית לממוצע הארצי של 23%. זוהי העיר הרביעית הכי רזה בקנדה, אחרי טורונטו, מונטריאול והליפקס.
בוונקובר יש כ-13 קמ"ר של פארקים, כשהגדול מביניהם הוא פארק סטנלי עם שטח של כ-4 קמ"ר. באזור העיר ישנם מספר חופים גדולים שאורכם הכולל הוא 18 קילומטר. קו החוף מאפשר סוגים רבים של ספורט ימי והעיר היא יעד פופולרי לאוהבי סירות.
בהרי החוף הצפוני ניתן למצוא שלושה אתרי סקי - הר סייפרס, הר גראוס והר סימור, כולם במרחק של עד שלושים דקות נסיעה ממרכז העיר. מספר נהרות הנמצאים רק כעשרים דקות נסיעה מהעיר הם יעד לאוהבי מים לבנים, במיוחד בתקופות גשם והפשרת שלגים.
קבוצת הייצוג המקצוענית החשובה בעיר היא קבוצת ההוקי קרח ונקובר קנאקס המשחקת בליגת ה-NHL. בוונקובר פועלות גם קבוצת פוטבול מקצוענית, בי.סי. ליונס המשחקת בליגת הפוטבול הקנדית CFL, וקבוצת כדורגל מקצוענית, ונקובר וייטקאפס, שהצטרפה ב-2011 לליגת ה-MLS. בין 1995 ו-2001 פעלה בעיר קבוצת NBA, ונקובר גריזליס, שעברה ב-2001 לממפיס.
פרנק לומיס
פרנק פרמר לומיס ג'וניור (באנגלית: .Frank Farmer Loomis, Jr; 22 באוגוסט 1896 – 4 באפריל 1971) היה אתלט אמריקני אלוף אולימפי בריצת 400 מטר משוכות.
ביוגרפיה
לומיס נולד בסיינט פול, מינסוטה. הוא למד בתיכון אורגון, במיניאפוליס.
לומיס זכה באליפות ארצות הברית בריצת 220 יארד משוכות בשנים 1917 ו-1918 ובריצת 440 יארד משוכות בשנת 1920. ג'ון נורטון קבע חודשיים לפני המשחקים האולימפיים באנטוורפן, במסגרת המבחנים האמריקאיים, שיא עולם בריצת 440 יארד משוכות בתוצאה של 54.2 שניות והיה המועמד המוביל לזכייה. למרות זאת, לומיס זכה במדליית הזהב ושבר את שיא העולם בריצת ה-400 מטר משוכות והעמיד אותו על 54.0 שניות כשמתחרהו העיקרי מסיים שני בתוצאה של 54.6 שניות.
משרד משק הבית הקיסרי
משרד משק הבית הקיסרי (ברוסית: Министе́рство импера́торского двора́) הוא גוף ממלכתי של האימפריה הרוסית שהיה מעורב בהבטחת פעילותו של החצר הקיסרית וביצע מספר תפקידים נוספים. המשרד הוקם ב-22 באוגוסט 1826 תחת השם "משרד החצר הקיסרית". עם הפלת המלוכה איבד המשרד את מטרת הקיום העיקרית שלו, אך תהליך חיסולו התארך עד תחילת 1918.
המשרד איחד את כל חלקי הנהלת החצר והמשק שמחוץ לשליטת הסנאט או כל מוסד עליון אחר. בראשו עמד שר החצר, שהיה בפיקוח ישיר של הריבון. שר החצר הקיסרי קיבל את כל הצווים ישירות מהריבון, ובעניינים המחייבים את האישור הגבוה ביותר, הייתה לו גם הזכות לדווח ישירות לריבון. מעמד זה של המשרד מוסבר בכך שלמושאי פעילותו לא היה אופי לאומי, אלא נוגעים אך ורק לענייני החצר הקיסרית.
בשנת 1858 צורפה משלחת לענייני טקסים ובשנת 1859 - הוועדה הארכאולוגית הקיסרית פעלה תחתיו. בתקופת שלטונו של הקיסר אלכסנדר השלישי עבר המשרד שינויים משמעותיים על כל חלקיו: העיקרון הקולגיאלי, ששלט עד אז במוסדות משרד החצר הקיסרית, הוחלף בעקרון יחיד. שינויים אלה הושלמו עם פרסום המוסד החדש של המשרד ב-16 באפריל 1893. על פי החקיקה החדשה, שר החצר הקיסרי הוא המפקח הראשי על כל חלקי מחלקת החצר ובמקביל היה בדרגת שר. תחום השיפוט העיקרי של המשרד כלל אחריות על האקדמיה הקיסרית לאמנויות והחברה לאמנות של מוסקבה.
בשנת 1893 הוקם תפקידו של עוזר שר משק הבית הקיסרי. על פי צו מ-11 באוקטובר 1905 המשרד היה אחראי גם על הנהלת מפקד הארמון, ראש משטרת הארמון היה כפוף למשרד זה. תהליך פירוקו לאחר מהפכת פברואר נמשך עד פברואר 1917.
בנדיקוט זהוב
בנדיקוט זהוב (שם מדעי: Isoodon auratus), הוא מין בנדיקוט קטן בסוג בנדיקוט קצר-חוטם שחי בצפון אוסטרליה. הוא תואר מדעית בשנת 1887 על ידי הזואולוג האוסטרלי ולו 3 תת-מינים. הבנדיקוט הזהוב הוא המין הקטן והנדיר בסוגו.
טקסונומיה
הבנדיקוט הזהוב שייך לסוג בנדיקוט קצר-חוטם במשפחת הבנדיקוטיים לצד המינים בנדיקוט חום דרומי ובנדיקוט חום צפוני. מבחינה גנטית, הוא קשור בעיקר למין הדרומי, ומחקר DNA מיטוכונדריאלי מצביע על כך שהשניים עשויים לייצג מין אחד. עם זאת, סיווג זה אינו מקובל על ידי ארגונים בינלאומיים.
הבנדיקוט הזהוב מחולק ל-3 תת-מינים התופסים אזורים גאוגרפיים נפרדים:
תיאור
הבנדיקוט הזהוב הוא המין הקטן ביותר בסוגו, ודומה במבט שטחי לחולדה בשל גודלו הקטן, תנוחתו השפופה וזנבו הארוך יחסית. מבנה גופו קומפקטי ועגלגל, ראשו חרוטי וחוטמו קצר ומחודד. אוזניו קצרות ועגולות, עיניו ואפו קטנטנים וכהים וזנבו ארוך ודליל בשיער. הגפיים האחוריות גדולות ושריריות לעומת הגפיים הקדמיות. בכל רגל קדמית, יש טפרים שטוחים וחדים שמשמשים לחפירת חורים באדמה. ברגל האחורית יש טופר אחד גדול, אחד בינוני ושניים זעירים שיוצאים מתוך אצבע סינדקטילית ומשמשים לסירוק.
אורך ראשו וגופו של הבנדיקוט הזהוב 19–29 סנטימטרים, אורך זנבו 8–12 סנטימטרים ומשקלו נע בין 300 ל-670 גרם (תלוי בתת-המין). הזכרים גדולים וכבדים משמעותית מן הנקבות. הכיס של הנקבה מכיל 8 פטמות ונפתח אחורנית.
הפרווה של הבנדיקוט הזהוב קצרה וצפופה ומורכבת משיער נוקשה ומבריק. צבעו הכללי של הבנדיקוט חום-זהוב או חום צהבהב שהעניק לו את שמו, והוא שזור בשיער שחור או אדמוני בצלעות, בגב, במצח ובפלג הגוף האחורי. צדדי הגוף והפנים נוטים לצבע חלודה דהוי, הלחיים כתמתמות או צהבהבות והסנטר לבנבן. הבטן, המפשעה, החזה וכפות הרגליים בצבע לבן שמנת או צהבהב קרמי חיוור. הזנב בצבע כתמתם, חום כהה או שחרחר.
תפוצה וסביבת מחיה
הבנדיקוט הזהוב אנדמי לאוסטרליה; טווח התפוצה ההיסטורי שלו השתרע על מרבית צפון ומרכז אוסטרליה, וכלל את מרבית הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית, ואפילו אזורים קטנים בגבולות ניו סאות' ויילס ואוסטרליה הדרומית. עד אמצע המאה ה-20, המין נעלם לחלוטין ממרכז היבשת, ושרד רק באזורים קטנים ברכס הארטיזאני ומישור מיטשל בקימברלי ואולי גם בקצה ארץ ארנהם; עיקר האוכלוסייה של המין נמצאת באיים הבאים לחופי היבשת: האי בארו, האי התיכון, איי ווסל, והאיים אוגסטוס, סטור, לקלן, איינס, הרמיט, ומרצ'ינבר. לחלק מהאיים הוא הובא על ידי האדם.
בית הגידול של הבנדיקוט הזהוב מגוון למדי וכולל סוואנה יבשה עם פסיפס של שיטה, אקליפטוס וכדורי ספיניפיקס, בתה חופית מנוקדת בשיחים וסבך גפניים, יער גשם טרופי, גבעות סלע ואבן חול, ערבת עשב מישורית, ובעבר גם בתי גידול צחיחים למחצה ואפילו מדבריות (מדבר גיבסון, מדבר החול הגדול, מדבר ויקטוריה הגדול ומדבר טאנאמי).
התנהגות ופעילות
הבנדיקוט הזהוב הוא יונק פעיל לילה שמבלה את שעות החשיכה בחפירת בורות חרוטיים באדמה במטרה לחשוף חסרי חוליות ושורשים; הוא מסתייע בחושיו המחודדים שלו כדי לגלות מקורות מזון תוך כדי חפירה (באמצעות ראייה, שמיעה או הרחה) ולנווט לעברם. במהלך היום, הבנדיקוט ישן בתוך קן עשוי מקלות, עלים ועשב שבנה לעצמו בתוך צמחייה צפופה, גזע חלול, מחילה או נקיק סלע, והוא עשוי להתחפר באדמה במהלך הלילה עם הטמפרטורה צונחת כדי לשמור על חום גופו.
הבנדיקוט הזהוב חי בבדידות רוב הזמן למעט עונת הרבייה. הוא יונק טריטוריאלי מאוד שתופס לעצמו שטח מחיה קבוע עד גודל 0.35 קילומטרים רבועים לזכר ו-0.12 קילומטרים רבועים לנקבה. הטריטוריה מתרחבת בעונה היבשה עקב הנדירות במקורות מזון, ומצטמקת חזרה בעונה הגשומה סביב אזורי הקינון בשל השפע במזון. טריטוריות הבנדיקוטים עשויות לחפוף זו לזו בשוליים, והם משתדלים להימנע מלפלוש לשטחו של בנדיקוט מאותו הזוויג.
תזונה ויחסי גומלין
הבנדיקוט הזהוב הוא יונק אוכל-כל; התזונה שלו מורכבת בעיקר מחרקים דוגמת טרמיטים, נמליים, חיפושיות, זחלים ופרוקי רגליים אחרים, לצד ביצי זוחלים קטנים, זרעים, שורשים ופקעות. בדומה לבילבי הענק ולקרוביו הנכחדים בילבי זוטר ובנדיקוט מדברי, לבנדיקוט הזהוב מספר התאמות גופניות לחיים בסביבה מדברית. יש לו קצב חילוף חומרים נמוך שגורם לגוף לייצר פחות חום, מנגנון נשיפה יעיל שמקטין את אידוי הנוזלים, ויכולת לאפשר לטמפרטורת הגוף שלו לצנוח בהתאם לטמפרטורת הסביבה. בנוסף, הבנדיקוט אינו זקוק למים, ומקבל את מרבית הלחות הנדרשת מהשורשים. מכלול התכונות הללו מסייעות לו לשרוד בסביבה המדברית הצחיחה במרכז אוסטרליה.
טורפיו העיקריים של הבנדיקוט הזהוב, הם המינים הפולשים שהובאו על ידי האדם: שועל אדום וחתול הבית; הוא ניצוד גם לעיתים על ידי דורסי לילה, דינגו, נמיית כיס צפונית, כוח זנב-קוץ ופיתון, ובאופן חריג גם על ידי פוסום הסלע ופוסום זנב-קשקש. על מנת להימנע מטריפה, הבנדיקוט מסתייע בחושיו החדים כדי לאתר סכנה מבעוד מועד, ונמלט למחסה בסבך במקרה הצורך. הבנדיקוט הזהוב מתפקד כמווסת טבעי של אוכלוסיות החרקים, ומסייע גם להפצת זרעים דרך צואתו.
רבייה ומחזור חיים
הבנדיקוט הזהוב מתרבה לאורך השנה. הזכר והנקבה נפגשים לפרק זמן קצר לצורך רבייה, ולאחר מכן הזכר עוזב ואינו משתתף בגידול הצאצאים. ההיריון נמשך כשבועיים, ולאחריו הבנדיקוטית ממליטה 2–4 גורים. הגורים מבלים ביניקה 8 שבועות ולאחר מכן נגמלים. עם תום הגמילה, הבנדיקוטית יכולה להיכנס שוב להיריון. הגורים מגיעים לבגרות בסביבות גיל 3 חודשים. תוחלת החיים של הבנדיקוט הזהוב קצרה יחסית ונעה בין שנתיים לשלוש. הבנדיקוטים מתרבים ככל האפשר במהלך חייהם הקצרים, בפרט בעונה הגשומה שבה יש שפע במזון.
מצב שימור
בעבר, טווח התפוצה של הבנדיקוט הזהוב השתרע על חלקים גדולים מהיבשת, אולם האוכלוסייה חוותה ירידה דרסטית כתוצאה מהתפשטות חתול הבית והשועל האדום לצפון ומרכז היבשת, עד כדי כך שבשנת 2000 סברו שהוא נכחד ביבשת. שרידי האוכלוסיות ביבשת מאוימים כיום מצד טריפה על ידי חתולים, תחרות עם ארנבונים וארנבות על מקורות מזון ושינויים במשטרי אש שמובילים לצמצום כיסי הסבך שבהם המין מוצא מפלט מפני טורפיו. על האיים, הבנדיקוט סבל בעבר מטריפה על ידי כלבים משוטטים ותחרות על מקורות מזון עם החולדה השחורה, אולם אלה הושמדו מהאיים על ידי רשויות השימור האוסטרליות בין 1993 ל-2005, וכיום האוכלוסיות באיים משגשגות עקב היותם נקיים ממינים פולשים.
הבנדיקוט הזהוב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), בשל טווח התפוצה המצומצם שלו שמוערך בכ-196 קילומטרים רבועים, אוכלוסייה מקוטעת, וירידה מתמשכת בבית גידול מתאים ובמספר הבנדיקוטים הבוגרים.
תוכנית ההתאוששות לבנדיקוט הזהוב וחולדת עץ זהובת-גב (Mesembriomys macrurus) הוקמה בשנת 2003, והתמקדה במעקב אחר מגמת האוכלוסייה, הכנסה של בנדיקוטים לאיי שימור שנוקו ממינים פולשים, שיתוף פעולה בין סוכנויות ממשלתיות שונות ובעלי קרקעות אבורג'ינים לצורך הקמת אזורי שימור ביבשת, חיפוש אוכלוסיות לא-ידועות של בנדיקוט, העלאת המודעות למצב המין, שילוב הקהילות המקומיות בניטור אחר מינים פולשים, ופיקוח הדוק על כניסה לאיים במטרה למנוע הכנסה פיראטית של חולדות, חתולים וכלבים. הפעולות הללו תרמו לשיפור במצב המין, ובפרט ההכנסה לאיי שימור. הפעולות ברכס הארטיזאני ביבשת מבוצעות על ידי הארגון לשמירת חיות הבר האוסטרליות, ובשאר היבשת והאיים על ידי המחלקה לשימור איכות הסביבה או תושבים אבוריג'ינים מקומיים. רשויות השימור מפקחות גם על פעילות קידוחי הנפט והגז סביב האיים והשפעתם על הסביבה.
האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-30,000 בנדיקוטים, מתוכם 20,000 באי בארו, 1,400 באי מרצ'ינבר, 1,000 באי התיכון, והיתר בשאר האיים וביבשת.
פרנסואה-מארי-ז'אק פוז'ר
פרנסואה-מארי-ז'אק פוז'ר (באנגלית: François-Marie-Jacques Fougère; 26 במאי 1881 – 18 ביולי 1954) היה גנרל צרפתי. הוא שירת בצבא הצרפתי בין השנים 1933 ל-1941, במהלך 1940 היה מחליף מקומו של אז'ן מיטלהאוזר. היה פעיל צבאי במערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
לונדון איי
את הלונדון איי תכננו האדריכלים דייוויד מרקס וג'וליה בארפילד. לגלגל 32 תאי נוסעים סגורים וממוזגים, המכונים "בועות"; בכל בועה מקום לעשרים וחמישה נוסעים, כך שבסך הכול יכולים 800 נוסעים לנסוע בגלגל בו-זמנית. הגלגל מסתובב במהירות של 0.9 קילומטר לשעה לערך, כך שתא נוסעים מקיף את הגלגל בערך כל חצי שעה.
הגלגל אינו עוצר את סיבובו כדי לאסוף נוסעים. מהירותו איטית דייה כדי שהנוסעים יוכלו להיכנס אל התא ולצאת ממנו תוך כדי תנועת הגלגל.
הגלגל נבנה חלקים חלקים, והוסע למקומו ברפסודות על התמזה, שם הורכב על צדו והורם למקומו, בקצב של 2 מעלות לשעה, עד שהגיע לזווית הרמה של 65 מעלות. הגלגל נשאר במצב מוטה זה עד שבניית הבסיס הסתיימה, אז הורם הגלגל למקומו.
הגלגל נפתח רשמית לקהל ב-31 בדצמבר 1999 לרגל חגיגות המילניום, בידי ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, אולם בשל תקלות הוא נפתח למבקרים רק במרץ 2000. במהלך השנתיים הראשונות להפעלתו ביקרו בגלגל 8.5 מיליון מבקרים ועד היום הוא בין מוקדי התיירות המרכזיים בלונדון.
הצהרת תובע
הצהרת תובע היא כלי במשפט הישראלי המאפשר החזקת חשוד במעצר בתקופה שלאחר תום החקירה, בטרם הוגש כתב אישום, לתקופה של עד חמישה ימים.
על פי חוק המעצרים בישראל, ניתן להחזיק אדם במעצר רק אם עדיין מתקיימת חקירה נגדו, בה הוא נחשב "חשוד", או שכבר הוגש נגדו כתב אישום, אז הוא נקרא "נאשם" ומוחזק במעצר עד תום ההליכים. אולם על פי :
תקופת המעצר בין סיום החקירה לבין הגשת כתב האישום נקרא בשמות שונים, כמו "מעצר גישור", "מעצר מגשר", "שלב הדמדומים", "קו התפר", "בין השמשות" ו"ימי הביניים". תקופה זאת מיועדת להכנת כתב אישום והגשתו. במהלך תקופה זאת יכול פרקליט המכין את כתב האישום להורות על השלמת החקירה בעניין כלשהו, אולם המשטרה אינה יכולה לנצל ימים אלו להמשך החקירה. השופט יצחק עמית הביע עמדה שפעולות השלמת חקירה שגרתיות יכולות להתבצע במהלך מעצר גישור, אולם חקירה מחודשת של החשוד מחייבת בקשה מחודשת מהשופט להאריך את מעצרו כחשוד.
על פי פסיקת בית המשפט העליון, על התובע להצהיר על בסיס בדיקה אישית של חומר הראיות כי יש מקום לכאורה להגיש בתיק כתב אישום ולבקש מעצרו של הנאשם עד תום ההליכים. כלומר, כדי לעמוד בדרישה שנקבעה בפסיקה על הרשות החוקרת לאסוף חומר ראיות שעל בסיסו יוכל התובע להצהיר כי קיימת לכאורה עילה למעצר עד תום ההליכים וכי "טיבו הצפוי של כתב אישום כזה מניח הסתברות גבוהה לצורך במעצר עד תום ההליכים". בנוסף, בית המשפט יורה על מעצר גישור רק מקום "שבו פרשה בפניו התביעה, ולו באופן כללי, את התשתית הראייתית העיקרית על בסיסה יתבקש בהמשך המעצר עד תום ההליכים". עם זאת, הצהרת התובע, על פי החלטה של השופטת אילה פרוקצ'יה אינה נדרשת לכלול פירוט של האישומים הצפויים, דבר המקשה על העצור להאבק נגד מעצר הגישור.
בשאלת דרך חישוב חמשת הימים נחלקו שופטי בית המשפט העליון. ניל הנדל ויעל וילנר קבעו שחמשת הימים כוללים את היום בו מתקיים הדיון ולאחריו יש לספור ארבעה ימים שלמים המסתיימים בחצות. לעומתם, סבר דוד מינץ בדעת מיעוט שבסמכות השופט לקבוע מעצר גישור של עד 120 שעות משעת הדיון.
היסטוריה
את התכלית של הדרישה להצהרת תובע הסביר בית המשפט:
מנגנון אנטיקיתרה
מנגנון אנטיקיתרה (ביוונית: Αντικυθήρων) הוא מכונת חישוב אנלוגית קדומה, שהתגלתה על קרקעית הים סמוך לאי היווני אנטיקיתרה, בין קיתרה לכרתים, וקרויה על שמו. מנגנון זה מתוארך לתקופה שבין 150 ל־100 לפנה"ס, ונבנה ככל הנראה כדי לחשב מיקומים אסטרונומיים של גרמי שמיים, ליקויי חמה ולבנה, ואירועים נוספים הקשורים בלוח השנה, כמו זמן המשחקים האולימפיים כל ארבע שנים.
גילוי המנגנון
בשנת 1900 גילה צולל יווני בשם אליאס סטאדיאטיס את שרידיה של אוניית משא עתיקה - הספינה הטרופה מאנטיקיתרה סמוך לאי אנטיקיתרה בעומק 42 מטרים. צוללים שָלו ממעמקים מספר פסלים ושרידים אחרים. המנגנון עצמו התגלה ב-17 במאי 1902, כאשר הארכאולוג ואלריוס סטייס שם לב לכך שעל אחד הסלעים שנחשפו באתר היה גלגל שיניים. בחינה מדוקדקת יותר העלתה כי ה"סלע" הוא למעשה מנגנון חלוד מאוד, אשר התפצל בעת הטביעה לשלושה חלקים ראשיים ועשרות חלקים קטנים. ההתקן עצמו דק, אורכו כ-33 סנטימטרים, רוחבו כ-17 סנטימטרים ועוביו כ-9 סנטימטרים. הוא עשוי ברונזה ובמקור היה מונח בתושבת מעץ. על המנגנון חקוקות כתובות בנות יותר מ-2,000 תווים, שמרביתן פוענחו רק בתחילת המאה ה-21, לפיהן משוער שהמנגנון הכיל 37 גלגלי שיניים שונים.
המנגנון מוצג כחלק מאוסף הברונזה של המוזיאון הארכאולוגי הלאומי באתונה, מלווה במספר דגמים שנבנו לפי שחזורים משוערים. דגמים נוספים נבנו במקומות נוספים בעולם, ביניהם דגם שנמצא במוזיאון האמריקאי למחשוב במונטנה.
סוגיית מקור המנגנון ונסיבות היותו על הספינה
הנסיבות שהביאו להעמסת המנגנון על הספינה נותרו בגדר חידה, כמו גם מקור המנגנון. הספינה הייתה רומית אולם אין ספק שהמנגנון נבנה ביוון. השערה אחת גורסת כי המנגנון נבנה באקדמיה אשר נוסדה על ידי הפילוסוף פוסידוניוס באי היווני רודוס - המרכז לחקר האסטרונומיה והנדסת המכונות באותה תקופה. החוקרים העלו אפשרות שייתכן כי הספינה העבירה את המנגנון לרומא, יחד עם אוצר נוסף אשר נשדד מהאי כדי להיות חלק ממצעד ניצחון שערך יוליוס קיסר.
התקנים דומים בספרות העתיקה
מרקוס טוליוס קיקרו מציין בדיאלוג הפילוסופי שלו, שתי מכונות אשר מזכירות את מנגנון אנטיקיתרה. המכונה הראשונה נבנתה על ידי ארכימדס והובאה לרומא על ידי הגנרל הרומי מרקוס קלאודיוס מרקלוס לאחר מות ארכימדס במצור על סירוקסאי בשנת 212 לפנה"ס. מרקלוס העריך מאוד את ארכימדס והמכונה הייתה הפריט היחיד שהאיש הצליח להחביא בעת המצור. ההתקן עבר בירושה, ועל פי קיקרו, פילוס (Philus, אחד המשתתפים בשיחה שקיקרו דמיין שהתרחשה בווילה של סקיפיו איימיליאנוס בשנת 129 לפנה"ס) אומר כי גאיוס סולפיקיוס גאלוס (קונסול ביחד עם אחיינו של מרקלוס  בשנת 166 לפנה"ס, שפליניוס הזקן אמר עליו כי היה הראשון שכתב ספר שהסביר את תופעת ליקוי חמה וליקוי ירח) העניק לשניהם "הסבר מלומד" והדגים את פעולת המנגנון. ההתקן הציג את תנועת השמש, הירח וחמישה כוכבי לכת. כאשר גאלוס הזיז את הגלובוס, הירח עקב אחר השמש כפי שמתרחש בעולם הממשי.
אם עדותו של קיקרו נכונה, אזי טכנולוגיה כזו הייתה קיימת כבר במאה השלישית לפנה"ס. ההתקן של ארכימדס מוזכר על ידי סופרים רומיים מאוחרים יותר כמו לקטאנטיוס, קלאודיאנוס ופרוקלוס במאה הרביעית ובמאה החמישית. קיקרו גם מציין שהתקן נוסף נבנה על ידי ידידו פוסידוניוס. הסבירות שאחת ממכונות אלה היא המנגנון שהתגלה בספינה נמוכה. הסיבה לכך היא ששתי המכונות שהוזכרו על ידי קיקרו היו ממוקמות ברומא לפחות 50 שנים מאוחר יותר מהתאריך המוערך של טביעת הספינה. מכאן שקיימים שלושה התקנים. מדענים ששיחזרו את המנגנון של אנטיקיתרה מסכימים שהמנגנון היה מורכב מדי מכדי להיות יחיד במינו, ללא דגמים מוקדמים יותר, פחות מורכבים.
הסברה שמנגנון אנטיקיתרה לא היה יחיד במינו, תומכת ברעיון שהייתה מסורת יוונית עתיקה של טכנולוגיה מכנית מורכבת; מסורת אשר מאוחר יותר הועברה לעולם המוסלמי, שם נבנו התקנים דומים אך פשוטים יותר במהלך ימי הביניים. ספר מהמאה ה-9 המכונה בערבית "כיתאב אל-חייל" מזכיר מעל מאה התקנים מכניים שנשמרו במנזרים. ייתכן שידע כזה שולב בימי הביניים עם ידע אירופאי בבניית שעונים ועגורנים.
תפקיד
המנגנון מציג רמות מזעור ומורכבות יוצאות דופן. רמות אלו דומות למה שניתן למצוא בשעונים שנבנו במאה ה-18. למנגנון יותר מ-30 גלגלי שיניים בעלי שיניים משולשות. כאשר הוזנו תאריכים בעבר או בהווה באמצעות ידית (שלא נמצאה), חישב המנגנון את מיקום השמש, הירח וכן מיקומי כוכבי לכת אחרים. השימוש בגלגלי שיניים דיפרנציאליים איפשר למנגנון לבצע פעולות חיבור וחיסור של מהירויות זוויתיות. ייתכן שהמנגנון מבוסס על עקרונות הליוצנטריים ולא על ההשקפה הגאוצנטרית שאומצה על ידי אריסטו ואחרים. הדבר מצביע על כך שההשקפה ההליוצנטרית באותה תקופה הייתה ככל הנראה שכיחה יותר משסברו בתחילה.
המנגנון מכיל שלוש חוגות עיקריות, אחת בחזית ושתיים מאחור.
מטרה
השימושים שנעשו בהתקן אינם ברורים. הם עשויים היו להיות:
חקירת ההתקן ושחזורו
המנגנון הוא אחד ההתקנים המכניים העתיקים ביותר הידועים, והוא עורר סקרנות בקרב היסטוריונים מאז גילויו. לאחר עשרות שנים של עבודה נוקה ההתקן. בשנת 1951 היסטוריון המדע הבריטי דרק דה סולה פרייס ביצע מחקר שיטתי אודות המנגנון.
בשנת 1959, פרסם פרייס, במגזין סיינטיפיק אמריקן, מאמר ראשי בשם "מחשב יווני עתיק". במאמר, קידם פרייס את התאוריה שמנגנון אנטיקיתרה היה התקן שנועד לחשב את תנועת הכוכבים וכוכבי הלכת. אם התאוריה נכונה אזי ההתקן הוא המחשב האנלוגי הראשון שידעה האנושות. עד אותה שנה, כל שהיה ידוע אודות המנגנון היה שהוא סוג כלשהו של התקן אסטרונומי או אצטרולב.
בשנת 1971, פרייס, חבר לצ'רלמפוס קאראקלוס, פרופסור לפיזיקה גרעינית במכון היווני לחקר המדע. קאראקלוס ביצע אנליזת קרני רנטגן וקרני גמא על המנגנון. הדבר חשף מידע חיוני אודות הקונפיגורציה הפנימית של ההתקן.
בשנת 1974, הציג פרייס מודל שתיאר כיצד סביר שפעל המנגנון בעבר. פריצות דרך מחקריות שהתרחשו לאחר מכן תמכו בתאוריה של פרייס.
המודל של פרייס
המודל שהציג פרייס, היה הניסיון התאורטי הראשון לשחזר את ההתקן. לפי המודל, החוגה הקדמית מראה את ההתקדמות השנתית של השמש והירח דרך גלגל המזלות לעומת לוח השנה המצרי. החוגה האחורית עליונה מציגה תקופה בת ארבע שנים וכן מחזור מטוני של 235 חודשים סינודיים שמשתווים בערך ל-19 שנים שמשיות. החוגה האחורית התחתונה משרטטת את המחזור של חודש סינודי יחיד. חוגה שניונית מציגה את השנה הירחית של 12 חודשים סינודיים.
ברומלי ופרסיבל
גרסה שונה של השחזור של פרייס נבנתה על ידי איש מדעי המחשב האוסטרלי אלן ג'ורג' ברומלי מאוניברסיטת סידני ועל ידי השען פרנק פרסיבל מהעיר סידני. ברומלי הצליח לייצר תמונות קרני רנטגן מדויקות יותר בשיתוף עם מייקל רייט. חלק מהתמונות נבחנו על ידי תלמידו של ברומלי, ברנארד גרדנר בשנת 1993.
רייט
כל השחזורים הקודמים התבססו על נתונים אשר נלקחו מתוך התיאורים של פרייס. מייקל רייט, בעברו אוצר במוזיאון המדע בלונדון, ביצע מחקר חדש לחלוטין אודות המנגנון יחד עם אלן ברומלי. למטרה זו, תכנן רייט התקן עבור טומוגרפיה ליניארית, שאפשר רזולוציה של תמונות רדיוגרפיות בתלת מימד.