cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע
הפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע כוללת מספר מחלקות אקדמיות לתחומי הכימיה השונים. הפקולטה שוכנת במתחם מכון ויצמן בצפון העיר רחובות וחברים בה למעלה מ-80 חברי סגל.
היסטוריה
ראשיתה של הפקולטה לכימיה עם הקמתו של מכון דניאל זיו, שנוסד ב-1934 לזכר בנם המנוח של הזוג ישראל ורבקה זיו. מייסד המכון, ד"ר חיים ויצמן, היה כימאי בעצמו ובאופן טבעי, כימיה הייתה התחום הראשון שנחקר במכון.
בתחילה, נחקרו במכון זיו שני ענפים של כימיה – כימיה אורגנית וביוכימיה. חלק ניכר מהמחקר הוקדש לשימושים מדעיים של חומרי טבע ותוצרים חקלאיים כגון הדרים, חלב, קטיפה וטבק, כמו גם לסינתזה של תרכובות כימיות בעלות ערך רפואי ולמוצרי נפט.
עם חוקריו הראשונים של מכון זיו נמנו בנימין דישון (דויטש), פרידה גולדשמידט, לאון חסקלברג, אסתר הלינגר, יהודה הירשברג, ברונו רוזנפלד, דוד שפירו, ארנסט סימון, לודוויג טאוב, בנימין וולקני, ואנה ויצמן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסב המחקר במכון בהתאם לצורכי השעה הדוחקים. כך, הושקע מאמץ בהפקה של תחליפי כינין, דוגמת אטאברין ופלזמוכין לטיפול במלריה שהתפרצה באותה העת בארץ ישראל. תרופה נוספת שפותחה במעבדות מכון זיו בתקופה זו היא משכך הכאבים אביפן. גם במלחמת העצמאות התגייס סגל המכון למאמץ כאשר חיל המדע של צה"ל (חמ"ד) השתמש בתשתיות המכון לצרכיו המבצעיים.
בשנות ה-50 שכנע חתן פרס נובל פליקס בלוך, מי שהיה חבר בחבר הנאמנים של המכון, להקים תשתית מחקר בתחום התהודה המגנטית הגרעינית שהיה אז בראשית דרכו. כך נבנה במכון אחד מספקטרומטרי ה-NMR הראשונים בעולם, בהובלת שאול מייבלום ותלמידו שלמה אלכסנדר. מכשיר זה נבנה על בסיס ציוד אלקטרוני שהושאר מאחורי על ידי אנשי הצבא הבריטי.
בשנת 1958, חברי הסגל של הפקולטה היו מעורבים בהקמתה של חברת ידע, זרוע המסחור של מכון ויצמן. בשנת 1962 הוקמה המחלקה לפיזיקה כימית בראשות שניאור ליפסון, שכיהן החל מאותה תקופה גם כמנהל המדעי של המכון.
בשנת 1967 המחלקה לכימיה אורגנית התמזגה עם היחידה לקריסטלוגרפיית קרני רנטגן ועם היחידה לפוטוכימיה, והגוף החדש נקרא בשם המחלקה לכימיה. בראשה הועמד גרהרד שמידט, שכיהן אף הוא כמנהל המדעי של המכון בשתי תקופות שונות. בסוף שנות ה-60 אורגנו המחלקות השונות במכון ויצמן בתצורה של פקולטות, ושמידט היה לדקאן הראשון של הפקולטה.
הפקולטה הורכבה מארבע מחלקות – המחלקה לפיזיקה כימית בראשות שניאור ליפסון, המחלקה לחקר איזוטופים בראשות פריץ קליין, המחלקה לחקר פלסטיק בראשות דוד ופסי והמחלקה לכימיה בראשות גרהרד שמידט. לאחר פטירתו של שמידט פוצלה המחלקה לכימיה לשתיים – המחלקה לכימיה אורגנית בראשות אברהם פצ'ורניק והמחלקה לכימיה מבנית בראשות מנדל כהן.
במהלך כהונתו של שניאור ליפסון כדקאן הפקולטה, הוקמה יחידת שירות שבהמשך תהפוך למחלקה לתשתיות מחקר כימי. זו אמונה על מתן מגוון שירותים טכנולוגיים ומכשוריים מתקדמים, וכן מאפשרת חניכה וייעוץ לכל חוקרי המכון. בהשראת מחלקה זו, נוסדו מחלקות נוספות במכון.
בשנת 1990 עברה הפקולטה ארגון מחדש, וכללה מחלקה לפיזיקה כימית, מחלקה למדעי הסביבה וחקר האנרגיה, מחלקה לחומרים ופני שטח, מחלקה לכימיה אורגנית, מחלקה לביולוגיה מבנית ומחלקה לתשתיות מחקר כימי.
בשנת 2021 עברה הפקולטה סבב נוסף של ארגון מחדש וכיום היא כוללת חמש מחלקות: המחלקה לפיזיקה כימית וביולוגית, המחלקה לביולוגיה כימית ומבנית, המחלקה למדעי כדור הארץ וכוכבי הלכת, המחלקה לכימיה מולקולרית ומדע החומרים, והמחלקה לתשתיות מחקר כימי. המחלקות השונות פזורות בין הבניינים ע"ש פרלמן, קימלמן, וולפסון וזוסמן.
פורד דה-לוקס
פורד דה-לוקס (באנגלית: De Luxe Ford) היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1937–1940 במספר תצורות בארצות הברית.
==תצורות==
מנואל סיאונה
מנואל סיאונה (בספרדית: Manuel Seoane; 19 במרץ 1902 – 21 באוגוסט 1975), כונה "לה צ'נצ'ה", היה כדורגלן ומאמן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
סיאונה נחשב לאחד הכדורגלנים הטובים בהיסטוריה לא רק באינדפנדיינטה, אלא גם בכדורגל הארגנטינאי. הוא קיבל הכרה מצד המדיה והאוהדים על היותו שחקן אסטרטגי וקבוצתי, ביחד עם טכניקה גבוהה עם הכדור. בנוסף לכך, סיאונה היה חלוץ מצוין, סגן מלך השערים של אינדפנדיינטה בכל הזמנים אחרי ארסניו אריקו ומקום חמישי בליגה הארגנטינאית.
קריירה
סיאונה התחיל לשחק בגיל 15 בקבוצה פרוגרסיסטה. לאחר שכבש צמד במשחק הכנה, הצטרף לאינדפנדיינטה, שם ערך את הופעת הבכורה הרשמית ב-6 במרץ 1921 נגד סן לורנסו. הוא זכה עמה באליפות הראשונה שלה ב-1922, עוד בעידן החובבני, עם השפעה רבה מצד התקשורת שכינתה את הקבוצה "לוס דיאבלוס רוחוס" (השדים האדומים). השחקנים הבולטים היו סיאונה בעצמו, ריימונדו אורסי, זואילו קנאברי, אלברטו לאלין ולואיס רוואשינו, שנחשבים לפורצי הדרך של המועדון עד היום.
סיאונה כבש במדיה 241 שערים ב-264 הופעות בסך הכל. הוא סיים כמלך שערי הליגה הארגנטינאית שלוש פעמים במהלך הקריירה, וזכה עם אינדפנדיינטה באליפות חובבנית שנייה ב-1926. סיאונה המשיך לשחק בה עד פרישתו בגיל 31 בעקבות עודף משקל. אינדפנדיינטה ארגנה לכבודו משחק ב-22 באוגוסט 1934, וערכה גביה כדי לקנות לו בית.
נבחרת ארגנטינה
בזמן ששיחק באל פורבניר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ארגנטינה, שם שיתף פעולה בהתקפה לצד צ'זרו אונזרי. הייתה הופעה זו נגד פרגוואי בשנת 1921 כאשר הנבחרת נסעה לשם לסדרת משחקי ידידות.
סיאונה זכה עמה בקופה אמריקה 1925 בו כבש בכל משחקי הנבחרת כולל שלושער בניצחון 1–4 על ברזיל. מבחינה אישית זכה בתואר הכובש המצטיין עם שישה שערים ונבחר לשחקן המצטיין בטורניר. על אף היכולת הטובה שהציג, סיאונה ספג ביקורת מצד המגזין הארגנטינאי המפורסם "אל גראפיקו" על היותו לא בכושר בשל עודף משקל. הוא כבש צמד בניצחון 1–7 על בוליביה במסגרת קופה אמריקה 1927 (טורניר שבו נבחר פעם נוספת לשחקן המצטיין), והשלים זכייה שלישית שלו איתה ב-1929.
פאבאו
פרננדו פסקואל נבש (בפורטוגזית: Fernando Pascoal Neves; 12 באוגוסט 1947 – 16 בדצמבר 1973), הידוע בקיצור כפאבאו (Pavão), היה כדורגלן פורטוגזי ששיחק בעמדת הקשר בנבחרת פורטוגל ובקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית.
קריירת מועדונים ומותו
פאבאו החל לשחק במחלקת הנוער של שאבס, ובשנת 1964 עבר למחלקת הנוער של פורטו מליגת העל הפורטוגלית. לאחר עונה אחת בלבד במחלקת הנוער של המועדון, התקדם לקבוצה הבוגרת של המועדון, בה שיחק במשך כל הקריירה שלו, כשהוא עורך 179 הופעות ליגה ומבקיע 16 שערים. הוא זכה עם הקבוצה בגביע הפורטוגלי בעונת.
ב-16 בדצמבר 1973 התמוטט פאבאו בדקה ה-13 של משחק הליגה נגד ויטוריה סטובל בשל התקף לב, ובסופו של דבר מת. הוא היה בן 26 במותו.
קריירה בינלאומית
ב-30 ביוני 1968 ערך פיליפה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, בהפסד 2-0 לנבחרת ברזיל. בסך הכל ערך שש הופעות בנבחרת פורטוגל.
דובאי מדיה סיטי
דובאי מדיה סיטי (בערבית: مدينة دبي للإعلام) חלק מדובאי אחזקות, הוא אזור בלי מס בדובאי, איחוד האמירויות הערביות.
היסטוריה ומתאר
דובאי מדיה סיטי נוסד בשנת 2000. הוא נוצר על ידי ממשלת דובאי כדי להגביר את האחיזה הממשלתית במדיה של איחוד האמירויות הערביות, והפך למרכז ארגוני תקשורת, כגון, סוכנויות ידיעות, פרסום, מדיה, ייצור ומתקני שידור. היסודות לתשתית (כגון כבלי סיבים אופטיים) היו כבר במקום עבור החברות, כדי שבנייתן במקום וקבלת אשרתן תהיה קלה, ועבור תהליכים תפעוליים קלים יותר בתוך דובאי מדיה סיטי.
דובאי מדיה סיטי הוא מרכז תעשיית התקשורת ב-GCC והמזרח התיכון, עם יותר מ-1300 חברות אשר רשומות באזור הסחר החופשי, שממנו הם משרתים את האזור כולו.
בנוסף, בדובאי מדיה סיטי ממוקם בית מועצת הקריקט העולמית, הגוף שמנהל את הקריקט בעולם. הגוף היה ממוקם בלונדון עד 2005.
צנזורה
ב-16 בנובמבר 2007 הורתה הממשלה של דובאי לחברה טקום להוריד את הערוצים הפקיסטניים העצמאיים והפרטיים גאו ניוז טי וי וארי וואן וורלד, על פי דרישת המשטר הצבאי של פקיסטן בראשות הגנרל ונשיא פקיסטן דאז פרבז מושארף. אך בהמשך קובעי המדיניות של דובאי הותירו לערוצים לשדר את תוכני תוכניות הבידור שלהם, בעוד חדשות, אקטואליה וכל ניתוח פוליטי כלשהו נאסרו. מאוחר יותר כל שאר התנאים הוסרו, אך רמת הסיקור של הערוצים ירדה בצורה ניכרת.
הקורפוס האמפיבי החמישי (ארצות הברית)
הקורפוס האמפיבי החמישי היה עוצבה של חיל הנחתים של ארצות הברית, אשר לחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
תולדות הקורפוס
הקורפוס הוקם בקליפורניה ב-25 באוגוסט 1943. בחודש שלאחר מכן עבר לפרל הארבור שבהוואי. מפקדו הראשון היה גנרל הולנד סמית' (Holland Smith). ב-12 ביולי 1944 החליפו גנרל הארי שמידט (Harry Schmidt), אשר פיקד על הקורפוס עד פירוקו.
הקורפוס שימש ככוח הנחיתה האמפיבי של הצי החמישי של ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט. הוא השתתף בקרבות בולטים בזירה זו:
הקורפוס יועד להשתתף בפלישת בעלות הברית לאיי הבית של יפן, אך כניעתה ייתרה את הצורך בפלישה זו. הוא פורק ב-15 בפברואר 1946, לאחר תום המלחמה בזירת אוקיינוס השקט.
לקורפוס הוענקו ציון לשבח יחידתי נשיאותי וציון לשבח יחידתי של הצי, שניהם על לחימתו באיוו ג'ימה.
מבנה הקורפוס
מרכיביו העיקריים של הקורפוס היו:
היחידות המרכזיות שנכללו בקורפוס במהלך קיומו היו דיוויזיות הנחתים השלישית, הרביעית והחמישית. בנוסף להן שירתו תחת פיקודו יחידות אלו:
Rise Up (שיר של אנדרה דיי)
Rise Up (בעברית: התקומם) הוא סינגל שהקליטה הזמרת-יוצרת האמריקאית אנדרה דיי. השיר יצא לאור ב-2 ביולי 2015, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, Cheers to the Fall, על ידי חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
עמק פנריר
עמק פנריר (באנגלית: Fenrir Valley) הוא עמק קטן בין קרחון הימדל וקרחון רון ברכס אסגארד שבאנטארקטיקה.
גובהו של העמק 1,768 מטרים מעל פני הים.
מקור השם
שמו של העמק ניתן לו בהתייעצות משותפת של וועדת השמות האנטארקטית של ניו זילנד בהתייעצות עם הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
בדומה לאתרים אחרים ברכס אסגארד, שם העמק מקורו במיתולוגיה הנורדית. פנריר היה זאב שנכבל על ידי טיר.
לקריאה נוספת
• James D. Muirhead, Giulia Airoldi, James D.L. White, Julie V. Rowland, Cracking the lid: Sill-fed dikes are the likely feeders of flood basalt eruptions, Earth and Planetary Science Letters 406 (2014) 187–197, PP 189, 193
נטלי עמנואל
נטלי ג'ואן עמנואל (באנגלית: Nathalie Joanne Emmanuel; נולדה ב-2 במרץ 1989) היא שחקנית ודוגמנית אנגלייה. המוכרת בזכות תפקידה בתור מיסאנדיי בסדרת הפנטזיה "משחקי הכס" מבית רשת HBO, ובשל הופעתה בתור ההאקרית ראמזי בסרטים "מהיר ועצבני 7", "מהיר ועצבני 8" ו"מהיר ועצבני 9".
ביוגרפיה
בגיל 10, היא שיחקה את נלה הצעירה בהפקת וסט אנד של המחזמר "מלך האריות".
קריירה
החלה את דרכה כילדה בהפקות תיאטרון והתגלתה בבריטניה באופרת הסבון "הוליאוקס" בה שיחקה בתפקיד הצעירה סשה ולנטיין, היא הופיעה בסדרה במשך כ-4 עונות.
בשנת 2013 התקבלה עמנואל לסדרת הפנטזיה המדוברת של רשת HBO "משחקי הכס" והחל מהעונה השלישית מגלמת את מיסאנדיי היועצת והמתורגמנית של דאינריז טארגאריין (אמיליה קלארק).
בשנת 2015 הופיעה לראשונה בתפקיד הוליוודי בסרט הפעולה הפופולרי "מהיר ועצבני 7", בסרט גילמה את ההאקרית ראמזי. בנוסף, שיחקה בסרטי ההמשך של "הרץ במבוך" - "הרץ במבוך 2: מבחני הכווייה" ו-"הרץ במבוך 3: תרופת המוות".
בשנת 2017 שבה לשחק בסרט "מהיר ועצבני 8". בשנת 2018 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "פרויקט טיטאן" לצד סם וורת'ינגטון וטיילור שילינג.
בשנת 2019 שיחקה בתפקיד הראשי של מאיה במיני-סדרה "ארבע חתונות ולוויה אחת" שיצרו מינדי קלינג ומאט וורברטון לרשת הולו ומבוססת על הסרט הבריטי באותו שם משנת 1994 שכתב ריצ'רד קרטיס. באותה שנה כיכבה בסדרת הפנטזיה "הקריסטל האפל: עידן המרד" בנטפליקס; את הסדרה ביים לואי לטריה והוא מהווה פריקוול עבור סרטו של ג'ים הנסון משנת 1982, "הקריסטל האפל".
בשנת 2020 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסדרה "Die Hart" בשירות הסטרימינג של קוויבי בכיכובו של קווין הארט; ועבור תפקידה הייתה עמנואל מועמדת לפרס אמי לשחקנית מצטיינת בסדרת דרמה/קומדיה באורך קצר.
בשנת 2021 שבה לגלם את ראמזי בפעם השלישית בסרט "מהיר ועצבני 9" ובהמשך השנה שיחקה בסרט השודים הגרמני-אמריקאי "צבא הגנבים" שבוים על ידי מתיאס שווייגהופר ועלה ישירות לשירות הסטרימינג של נטפליקס; הוא מהווה פריקוול לסרט "צבא המתים".
חיים אישיים
עמנואל החלה לאמץ אורח חיים טבעוני ב-2012, והיא מתבוססת על תזונה מבוססת צמחים. היא נוהגת להביע תמיכה בזכויות בעלי חיים. בין השאר יצאה נגד ניסויים בבעלי חיים ונגד השימוש בפילים למטרות בידור.
הפועל אילת (כדורגל)
הפועל אילת או הפועל עירוני אילת הייתה קבוצת כדורגל ישראלית שייצגה את העיר אילת. המועדון שיחק 4 עונות בליגה א', אז ליגת המשנה בישראל, בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ובסופו של דבר התפרק בשנת 1999. ממשיכת דרכו הייתה א.ס. אילת. כיום הקבוצה הבכירה המייצגת את אילת בליגת הכדורגל היא קבוצת בני אילת שאיננה קשורה להפועל אילת ההיסטורית.
היסטוריה
המועדון נוסד בשנת 1951. במהלך שנות ה-50 שיחק המועדון בעיקר במשחקי ידידות נגד קבוצות של הצבא, ובליגה עצמאית אזורית, הכוללת מועדונים מאילת ומסביבתו. בשנת 1958 התקבלה הפועל אילת להתאחדות לכדורגל בישראל והצטרפה לליגה ג'.
בתום עונת 1959/1960 עלתה אילת לליגה ב', הליגה השלישית בכדורגל הישראלי באותה תקופה, לאחר שסיימה באחד מארבעת המקומות הראשונים של משחקי העלייה למועדוני ליגה ג'. בעונת 1968/1969 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ב' דרום ב', ועלתה לליגה א' לראשונה בתולדותיה. בעונת 1969/1970, העונה הראשונה של המועדון בליגת המשנה, הגיעה הקבוצה להישג השיא שלה, המקום השביעי בליגת המשנה. המועדון שיחק בליגה א' דרום עד עונת 1972/1973, בה סיימה במקום ה-15, וירדה חזרה לליגה ב', לאחר ארבע עונות ששיחקו בליגת המשנה. בעונת 1977/1978 סיימה הקבוצה במקום השני בליגה בית דרום ליגה ב', וירדה לליגה ג', שהפכה בזמנו לליגה החמישית בישראל, מאז הקמת ליגה ארצית ב-1976. בעונת 1984/1985 המועדון חזר לליגה ב', שם שיחק עד שהושעה מהליגה, מעט לפני עונת 1999/2000, ובסופו של דבר התפרק.
קבוצת '''א.ס. אילת''', נוסדה והגיעה לליגה ב'. אולם גם היא התפרקה, לאחר שהייתה פעילה לאחרונה בעונת 2004/2005. כיום הכדורגל באילת מיוצג על ידי קבוצת בני אילת, שאינו קשור למועדוני הכדורגל שפעלו בעבר באילת (הפועל אילת או א.ס. אילת).
קרחון וייטהול
קרחון וייטהול (באנגלית: Whitehall Glacier) הוא קרחון גדול בהרי ויקטורי, באזור חוף בורכגרווינק, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
הקרחון זורם לכיוון צפון, ומסתיים במפרצון טאקר, בין חצי האי דניאל, לבין החלק הדרומי של הרי ויקטורי.
הקרחון מתנגש בקרחון טאקר בקצהו, אך אינו נשפך אליו (ואינו תורם לו קרח).
גילוי הקרחון
הקרחון התגלה על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד.
השם הוא מחד תיאורי - צבעו של הקרחון לבן.
ומאידך השם מתייחס לקרבתו של הקרחון להרי האדמירליות. משרד האדמירליות ממוקם ברחוב וייטהול ברובע וסטמינסטר שבלונדון, בירת הממלכה המאוחדת.
לקריאה נוספת
• Gressitt, Entomology of Antarctica
• WARREN HAMILTON, The Hallett Volcanic Province, Antarctica, GEOLOGICAL SURVEY PROFESSIONAL PAPER 456-C
• Isaac Moening-Swanson, A Glacial Geologic History of Tucker Glacier, Antarctica, Pacific Lutheran University
צוואת הריב"ש
צוואת הרִיבָ"ש (ראשי תיבות: רבי ישראל בעל שם טוב; במקור נקרא: צוואת ריב"ש (או: מריב"ש) והנהגות ישרות) הוא ליקוט של דברי תורה שנאמרו על ידי רבי ישראל בעל שם טוב (הבעש"ט) ותלמידו המגיד ממזריטש.
המהדורה הראשונה נדפסה בשנת ה'תקנ"ג (1793), כנראה באוסטרהא. הספר מהווה ספר יסוד בתנועת החסידות.
חיבור הספר
החיבור נמצא בין כתבי הצדיק רבי ישעיה מיאנוב. רוב החיבור הוא מדברי תורתו של המגיד ממעזריטש, ואך מעט מדברי הבעש"ט. הספר אינו צוואתו של הבעל שם טוב אלא דברים שנאמרו מפיו במשך השנים ביידיש ותורגמו לעברית. לפיכך לא תמיד האמרות מכוונות בדיוק כפי שיצאו מפיו אך הכוונה בהם היא 'אמת לאמיתה'.
מתנגדים
אחד המתנגדים החריפים לתנועת החסידות היה הגאון מווילנה בשל עיוותים שונים שראה בה, שגרמו לו לסווגה כמינות וכתנועה שיונקת מהטומאה. כבר בשנת ה'תקל"ב (1772) הופיעה חתימתו של הגר"א על חרם קהילת וילנה נגד החסידות, ובשנת ה'תקמ"א (1781) הטיל עליה שוב חרם. במסגרת החרם סירב לפגוש את האדמו"ר המייסד של חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, והורה לשרוף בפומבי את הספר "צוואת הריב"ש".
קישורים חיצוניים
מחקר:
שחף לבן-כנף
שחף לבן-כנף (שם מדעי: Larus hyperboreus) הוא מין שחף גדול ממשפחת השחפיים המצוי באזור הארקטי. זהו מין השחף השני בגודלו בעולם.
אורכו של השחף 55–77 ס"מ ומוטת כנפיו עולה על 170 ס"מ. משקלו 960–2,700 גרם והוא אחד מהגדולים שבמיני השחפים, שני רק לשחף הימי. השחף בעל נוצות בטן לבנות, מקור צהוב ונוצות גב וכנפיים בצבע אפור המכונה באנגלית "Glaucous" ומכאן שמו האנגלי - "Glaucous gull".
עוף זה נודד ברחבי האזור הצפון פסיפי וצפון אטלנטי. הוא מדרים באירופה עד בריטניה ובאמריקה עד אזור הימות הגדולות ולעיתים נדירות עד דרום ארצות הברית וצפון מקסיקו.
שחפים אלה חיים באזורי חופים וצוקים שם הם מקננים בלהקות גדולות. כל זוג מטיל 2–4 ביצים כהות המכוסות בין הסלעים.
השחף הוא עוף טורף הניזון ממיני דגים, סרטנים, חרקים גדולים, עופות אחרים (כמו מיני אלקיים), יונקים קטנים, יצורי ים וביצים, אך לעיתים גם מזרעים ומפירות יער.
מסעדת בונבון
מסעדת בונבון היא סדרת טלוויזיה ישראלית חינוכית לילדים, אשר משודרת החל מ-27 בדצמבר 2020 בניק ג'וניור ללקוחות yes.
תקציר העלילה
בכל פרק השפים הקטנים עורכים את השולחן, מגישים תפריטים, ממליצים על מנות ספיישל מעולמו הייחודי של הלקוח הדמיוני, לוקחים הזמנה, מכינים את המנה הנבחרת שלב אחר שלב וכמובן מגישים אותה בסוף.
ויליאם נורטון
ויליאם פיטר נורטון (באירית: Liam Ó Neachtain; 2 בנובמבר 1900 - 4 בדצמבר 1963) היה פוליטיקאי אירי ממפלגת הלייבור של אירלנד, שכיהן כטנשטה (סגן ראש ממשלת אירלנד) בשתי כהונות; הראשונה הייתה מ-1948 עד 1951, והשנייה הייתה מ-1954 עד 1957. הוא כיהן כמנהיג מפלנייבור בשנים 1932–1960, שר הרווחה בשנים 1948–1951 ושר התעשייה והמסחר בין השנים 1954–1957. נורטון היה "טכטה דולה" (Teachta Dála), כלומר חבר הדאל אירן בשנים 1926–1927 ובשנים 1932-1961.
חייו
נולד ברחוב באת' יינה 21, בדבלין, ב לפטריק וברידג'יט. אביו עבד ככרטיסן ברכבת החשמלית. משפחתו הייתה קתולית, והוריו הגיעו מדבלין וממחוז ליש בהתאמה.
את לימודיו הגבוהים עשה בטרינטי קולג'.
תוצאות הבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1948 הראו עדיין שמפלגת פיאנה פול היא הגדולה מכולן עם מספר כפול של מושבים בפרלמנט בהשוואה למפלגה השנייה בגודלה, מפלגת פינה גייל. בעוד שנראה שפיאנה פול עמדה בפני ניצחון שביעי רצוף, התאגדו כל שאר המפלגות בפרלמנט האירי ליצור את ממשלת האחדות הראשונה בהיסטוריה של אירלנד. הקואליציה כללה את מפלגת פינה גייל, את מפלגת הלייבור, את מפלגת הלייבור הלאומית, את משפחת הרפובליקה, את משפחת האדמה ועוד כמה חברי פרלמנט עצמאיים. בעוד שנראה היה ששיתוף פעולה בין מפלגות אלו יהיה בלתי אפשרי, בסופו של דבר התגברו על הקשיים והממשלה הוקמה. עם כינון ממשלת אחדות זו, מונה נורטון, יושב ראש מפלגת הלייבור לטנשטה של הטישך ג'ון קוסטלו.
היה קתולי אדוק, ובשנת 1959 היה לו פגישה רשמית עם האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה. הוא התנגד בחריפות לארגון הצבאי למחצה, "המשמר הלאומי" (National Guard, או "החולצות הכחולות" - Blueshirts), שהיה ארגון לאומני-שמרני בהנהגתו של אויין או'דאפי.
נורטון התפטר מתפקידו כמנהיג מפלגת הלייבור ב-24 בפברואר 1960 והוחלף על ידי ברנדן קוריש.
מת בגיל 63 בביתו ב-4 דצמבר 1963. הוא נקבר בבית הקברות גלאסנווין. בהלווייתו נכחו נשיא אירלנד איימון דה ואלירה, ראש עיריית דבלין, חברי פרלמנט וסנאטורים רבים, ואנשי הרשות השופטת.
פריג'אט
בישנו קומארי ווייבה (בנפאלית: विष्णु कुमारी वाइबा; 1937 – 1993), המוכרת בשם העט פריג'אט (בנפאלית: पारिजात), הייתה סופרת ומשוררת נפאלית ממוצא הודי. אחד מהרומנים המוכרים ביותר שכתבה היה הרומן Shirishko Phool (מילולית: המימוזה הכחולה), אשר נמצא גם בתוכנית הלימודים בספרות של מספר אוניברסיטאות ומכללות ברחבי העולם, כאשר ביניהם נמצאת אוניברסיטת מרילנד.
ביוגרפיה וקריירה
פריג'אט נולדה ב-1937 בתחנת הגבעה של דרג'ילינג, הודו, מקום הידוע עם גנים של תה דרג'ילינג. אמה, אמריט מוקטן, נפטרה כאשר פריג'אט הייתה צעירה מאוד, והיא גדלה אצל סבה וסבתה, ואביה, ד"ר ק.נ. ווייבה, שהיה פסיכולוג.
מקום הולדתה של פריג'אט, דרג'ילינג, היה מרכז מרכזי בשפה, בתרבות ובספרות נפאלית. לאחר שהתעניינה מאוד בספרות מילדותה, היא נועדה למלא תפקיד חשוב ומוערך בחיזוק הספרות הנפאלית.
פריג'אט סיימה חלק מלימודיה בדרג'ילינג, אך עברה מאוחר יותר לקטמנדו ב-1954, כשהייתה בת 17. היא סיימה את לימודיה בבית הספר פדמה קניה וקיבלה את התואר הראשון באמנויות. כשהיא סובלת ממחלות, בגיל 26, גופה שותק, והיא טופלה על ידי אחותה.
ב-1959, פורסם השיר הראשון של פריג'אט על ידי Dharti. היא פרסמה שלושה אוספי שירה: Akansha, Parijat Ka Kavita ו-Baisalu Bartaman. הסיפור הקצר הראשון שלה היה מייל נג'אנמייקו צ'ורו. עם זאת, היא ידועה בנפאל בעיקר כסופרת. בסך הכל, היא כתבה עשרה רומנים, וביניהם נמצא הרומן Shirishko Phool (מילולית: המימוזה הכחולה). ב-1965 הוענק לה הפרס מדאן פוראסקר על כתיבת הרומן. היא קיבלה גם את הפרסים סרוואשריסטה פנדוליפי פוראסקר, גנדאקי בסונהארה פוראסקר, וברידבריט. Shirishko Phool  היא אחת מהיצירות החשובות ביותר שנכתבו בספרות הנפאלית כולה.
היא החלה את הקריירה הספרותית שלה עם Dharti בזמן שלמדה בקטמנדו. מלבד היותה סופרת מבריקה של רומנים, סיפורים, שירים, ומאמרים, היא הובילה את "תנועת רלפה" ב-1966. היא הייתה מרצה חברה באוניברסיטת טריבהוואן והייתה חלק מתנועת הספרות של רלפה. כמו כן, מילאה תפקיד חשוב בהקמתו של תנועת הסופרים הפרוגרסיבית ועבדה עבור פורום הנשים של אחיל נפאל, גיוס סיוע לאסירים והוועדה הלאומית לזכויות אדם.
פריג'אט לא התחתנה והמשיכה לסבול מכאבים פיזיים. בזמן שהיא תרמה לספרות הנפאלית, היא גם ניסתה לתמוך במטרות חברתיות ויזמה ניסיונות כמו גיוס סיוע לאסירים. היא נפטרה ב-1993.
תנועת ההונגריאליזם הבנגלית ופריג'אט
מספר משוררים וציירים בנגליים של תנועת ההונגריאליזם הבנגלית שהו בקטמנדו מספר חודשים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 והצליחו להחליף רוחות בלתי נדבקות זה מזה. Akansha של פריג'אט הוא עדות לרוח זו. המשוררים והציירים ההונגליסטים הבולטים שביקרו לעיתים קרובות את פריג'אט היו מלאי רוי צ'ודורי, סובימאל בסאק , אניל קרנג'אי וסמיר רויכודורה. אוסף של מכתבים נפאלים והונגריאלים נערך על ידי סמיר רויכודורה.
מוסלמים תומכי ישראל
מוסלמים תומכי ישראל הם מוסלמים התומכים בזכות ההגדרה העצמית של העם היהודי ובדומה לכך בקיומה של מולדת יהודית בדרום הלבנט, בארץ ישראל ולמדינת ישראל כיום. מוסלמים התומכים במדינת ישראל נחשבים לרוב לתופעה נדירה לאור הסכסוך הישראלי-פלסטיני המתמשך ולאור הסכסוך הישראלי-ערבי הרחב יותר. בתוך העולם המוסלמי, הלגיטימיות של מדינת ישראל הייתה מעורערת מאז הקמתה, והתמיכה בזכות הקיום של ישראל היא דעת המיעוט. מוסלמים פרו-ישראלים התמודדו עם התנגדות הן מצד מוסלמים מתונים והן מצד אסלאמיסטים, כאשר רבים מהם היו נתונים להטרדות, לאיומים ולאלימות.
כמה אנשי דת מוסלמים כמו עבדול האדי פאלאצי מהאסיפה המוסלמית האיטלקית והסופר מוחמד אל-חוסייני מאמינים כי החזרת היהודים לארץ הקודש, וכן הקמת מדינה יהודית היא בהתאם לתורות האסלאם. מתוך קהילת המוסלמים התומכים בישראל, חלק מגדירים עצמם כ"ציונים מוסלמים". אנשים בולטים מרקע מוסלמי התומכים בפומבי בתנועת הציונות כוללים את העיתונאי האפגני המוסלמי לשעבר נמט סאדאת, האסלאמיסט הקיצוני הפקיסטני לשעבר אד חוסיין, הלוחם המצרי לשעבר שהפך לסופר תאופיק חמיד, הסופר והעיתונאי הפקיסטני-אמריקאי תשביח סייד, והעיתונאי הבנגלדשי סלאח צ'ודהורי. אישים מוסלמים נוספים שהביעו תמיכה פומבית בישראל כוללים את אירשאד מנג'י, סלים מנסור, אנס קאנטר, עבד א-רחמן וחיד, מית'אל אל-אלוסי, קסים חפיז, עבדאללה סעד אל-חדלאק, זוהדי ג'אסר, אסרה נומני, חאלאל מוהאם ונומחד.
ימי הביניים
לפי האימאם הבריטי, מוחמד אל-חוסייני, פרשנים מסורתיים מהמאה ה-8 וה-9 ואילך פירשו את הקוראן באופן אחיד כדי לומר במפורש שארץ ישראל ניתנה על ידי אלוהים לעם היהודי כחלק מברית תמידית. חוסייני מבסס את טיעונו על הקוראן 5:21, בו משה מכריז: "הו עמי, היכנס לארץ הקודש אשר אלוהים קבע לך, ואל תחזור בעקבותיך, כדי להסתובב עם מפסידים". הוא מצטט את פרשן הקוראן מוחמד אבן ג'ריר א-טברי, שאומר כי אמירה זו היא "נרטיב מאת אלוהים... על דברי משה... לקהילתו מבני ישראל ופקודתו אליהם. לפי פקודת האל אליו, מצווה להיכנס לארץ הקודש". הוא טען כי הבטחה זו ליהודים מתמשכת לעולם, ובהמשך אמר: "זה מעולם לא היה בתקופת האסלאם המוקדמת... שהייתה איזושהי התקשרות מקודשת לירושלים כתביעה טריטוריאלית". פרשנות זו של ההבטחה ליהודים כנצחית אינה מקובלת באופן אחיד על ידי כל פרשני האסלאם.
על פי תרגום של חוקר המשפט האסלאמי ח'ליל מוחמד, אבן קת'יר (1301–1373) פירש את הקוראן 5:20-21 תוך שימוש במונחים הבאים: "'את אשר אלוהים כתב לכם, כלומר מה שהבטיח לכם האל בדברי ישראל אביכם שזו נחלת המאמינים מבינכם."
ראשית המאה ה-20
לאחר מלחמת העולם הראשונה, השריף של מכה, חוסיין בן עלי ובנו, המלך פייסל של חג'אז ולאחר מכן של עיראק, הכריזו על דעות פרו-ציוניות. לדברי השייח' פרוף. עבדול האדי פאלאצי, העמדה הוהאבית, לעומת זאת, הייתה אנטי-ציונית ביותר.
ב-23 במרץ 1918 הדפיס אל-קיבלה, העיתון היומי של מכה, את המילים הבאות לתמיכה בהצהרת בלפור, וקרא לערבים פלסטינים לקבל את פניי היהודים ולשתף פעולה איתם:""ב-3 בינואר 1919 חתמו בנו של חוסיין, מלך עיראק, פייסל הראשון וד"ר חיים ויצמן, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית על הסכם ויצמן-פייסל לשיתוף פעולה יהודי-ערבי, שבו קיבל פייסל על תנאי את הצהרת בלפור המבוססת על מילוי ההבטחות הבריטיות להתפתחות מולדת יהודית בארץ ישראל ובאיזה נושא הוא הצהיר:
אסעד שוקיירי, חוקר מוסלמי מאזור עכו, ואביו של מייסד אש"ף, אחמד שוקיירי, דחה את ערכי התנועה הלאומית הערבית-פלסטינית והתנגד לתנועה האנטי-ציונית. הוא נפגש באופן שגרתי עם פקידים ציוניים והיה לו חלק בכל ארגון ערבי פרו-ציוני מתחילת המנדט הבריטי, ודחה בפומבי את השימוש של מוחמד אמין אל-חוסייני באסלאם כדי לתקוף את הציונות. בשנות ה-20 הוקמה האגודה המוסלמית הלאומית על ידי ערבים מוסלמים שהועסקו על ידי ההנהלה הציונית הפלסטינית. נשיא האגודה וראש עיריית חיפה, חסן שוכרי, הקים את הארגון יחד עם השייח' מוסא חדייב מהכפר דווימה ליד חברון וראש מפלגת האיכרים של הר חברון.
ביולי 1921 שלח שוכרי מברק לממשלת בריטניה, והצהיר על תמיכה בהצהרת בלפור ובהגירה הציונית לשטחי המנדט הבריטי:
בשנת 1929 נרצח חדייב בירושלים, כביכול בגלל שיתוף הפעולה שלו עם הציונים.
בשנות ה-30 המאוחרות, עבדאללה הראשון, שליט עבר הירדן, והמנהיג הפרו-האשמי של סוריה, עבד אל-רחמן שהבנדר, הציעו לציונים ליצור אוטונומיה יהודית בארץ ישראל תחת שלטון עבר הירדן, אף על פי שהם לא הציעו הקמת מדינה יהודית עצמאית.
כיום
מספר קבוצות מוסלמיות שיש להן היסטוריה של סכסוכים עם ערבים, כולל כורדים וברברים, הביעו גם הם תמיכה בישראל ובציונות. ראמין ארטין, איש מחברת החינוך הכורדי-אמריקאי, טוען שהקמתה של ישראל הייתה "קוץ בעין של הפשיסטים שמעדיפים לחסל את מדינת היהודים". הוא הגיע למסקנה כי ברית ישראלית-כורדית היא "טבעית", וכי כבוד הדדי כנה והכרה זה בזכויותיו של זה יכולים להוביל לשלום ולשגשוג.
פאלאצי ציין כי אף על פי שבימים אלו התמיכה בישראל בקרב מוסלמים היא דעת המיעוט, ישנם כמה יוצאי דופן, כגון נשיא אינדונזיה לשעבר ומנהיג נהדלתול אל-עולמה, השייח' עבד א-רחמן וחיד, והמופתי הגדול של הפדרציה הרוסית, שייח' טלגט טאג'ודין., המופתי של רוסיה האירופית, שייח' סלמאן פאריד, שכתב פתווה נגד האינתיפאדה. לדברי פאלאצי, דוגמאות נוספות לאנשי דת מוסלמים פרו-ישראלים הם המופתיים של צ'צ'ניה, אוזבקיסטן וקזחסטן.
טורקיה גם תמכה בישראל, בהיותה אחת המדינות המוסלמיות הראשונות שהכירו בישראל. כמו כן, מצוין כי הסחר בין טורקיה לישראל שבר שיאים בשנת 2014.
בדואים מוסלמים
במהלך מלחמת העצמאות, בדואים רבים החליפו צדדים כדי להצטרף לכוחות הציוניים בניגוד לפלישת הצבאות הערבים הרגילים.
הבדואים בנגב, מיעוט מוסלמי הכולל כ-12% מערביי ישראל, נוטים להזדהות יותר כישראלים מאשר שאר אזרחי ישראל הערבים. בדואים רבים בנגב משרתים בצבא הגנה לישראל. מדי שנה מתנדבים לצה"ל בין 5% ל-10% מהבדואים בגיל הגיוס (בניגוד לישראלים הדרוזים והיהודים, הם אינם מחויבים על פי חוק לעשות זאת ).
לבדואים היו קשרים ארוכי שנים עם קהילות יהודיות סמוכות. הבדואים של טובא-זנגרייה סייעו להגן על קהילות אלה במהלך המרד הערבי הגדול. שיתוף הפעולה הרשמי בין יהודים לבדואים החל בשנת 1946, כאשר מנהיג השבט, השייח' חוסיין מוחמד עלי אבו יוסף משבט אל-הייב שלח יותר מ-60 מאנשיו להילחם לצד הכוחות הציוניים, והקים את יחידת פל-הייב של ההגנה. במהלך מלחמת העצמאות, הגנה יחידת פל-הייב על יישובים יהודיים בגליל העליון נגד סוריה. השייח' אבו יוסף צוטט ב-1948 כשאמר "האם לא כתוב בקוראן שקשריהם של שכנים יקרים כמו קשרי יחסים? הידידות שלנו עם היהודים חוזרת שנים רבות אחורה. הרגשנו שאנחנו יכולים לסמוך עליהם וגם הם למדו מאיתנו".
מאג' פהד פלאח, בדואי מהכפר סעד שברמת הגולן אמר בראיון: "כן, נלחמתי נגד מוסלמים בעזה", הוא אומר. "והייתי נלחם שוב אם הייתי צריך", הוסיף. "מוסלמים ישראלים שלא משרתים בצה"ל צריכים להתבייש על כך שהם לא משרתים את המדינה שלהם".
איסמעיל חאלדי הוא סגן הקונסול הבדואי הראשון של ישראל והמוסלמי בעל הדרגה הגבוהה ביותר בשירות החוץ הישראלי. חאלדי הוא תומך חזק של ישראל. בעודו אומר שמדיניות המיעוט הבדואי הישראלית אינה מושלמת, הוא אמר:
רקע כללי
הצ'רקסים בישראל אינם ערבים, אם כי רובם מוסלמים סונים. לצ'רקסים יש קשרים טובים עם היישוב היהודי בישראל מאז תחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הקהילה הצ'רקסית בישראל עזרה לעליה הלא-חוקית של יהודים לארץ ישראל (ההעפלה) בתקופת המנדט הבריטי ונלחמו לצד ישראל במלחמת העצמאות. בשנת 1948, כאשר נוסדה מדינת ישראל, הצ'רקסים לא היגרו למדינות שכנות, אלא בחרו להישאר בגבולות המדינה החדשה ולאמץ אזרחות ישראלית מלאה, לדברי האקדמאית אלאונור מרזה. בדומה לאוכלוסייה הדרוזית, משנת 1958, גברים צ'רקסים ממלאים שירות צבאי ישראלי בהגיעם לגיל הגיוס, בעוד נשים אינן חייבות זאת. צ'רקסים רבים בישראל מועסקים בכוחות הביטחון, לרבות במשמר הגבול, בצבא ההגנה לישראל, במשטרה ובשירות בתי הסוהר. אחוז המתגייסים לצבא בקרב העדה הצ'רקסית בישראל גבוה במיוחד. נאמנות זו לישראל נחשבת לעיתים קרובות כמעשה בגידה על ידי הערבים המוסלמים, שרואים בצ'רקסים כבוגדים באומה המוסלמית.
הדרוזים מהווים קהילה דתית שהתפתחה במקור מתוך האסמאעיליה, ורואים את עצמם ככת רפורמטורית. אף על פי שהאמונה התפתחה במקור מתוך האסלאם האסמאעילי, הדרוזים אינם רואים עצמם כמוסלמים,     והם נחשבים לא-מוסלמים על ידי הקהילה המוסלמית הכללית. הדרוזים לעיתים קרובות אינם מזדהים עם הלאומיות הערבית. הקשר בין יהודים לדרוזים ידוע בדרך כלל במונח "ברית דמים". אזרחים דרוזים בולטים בצבא ההגנה לישראל ובפוליטיקה, ומספר ניכר של חיילים דרוזים ישראלים נפלו במלחמות ישראל מאז מלחמת העצמאות. רדא מנצור, משורר, היסטוריון ודיפלומט דרוזי, הסביר: "אנחנו המיעוט הלא יהודי היחיד שמתגייס לצבא, ויש לנו אחוז גבוה עוד יותר ביחידות הקרביות וכקצינים מאשר החברים היהודים עצמם. אז אנחנו נחשבים לקהילה מאוד לאומית ופטריוטית." בשנת 2008 יותר מ-94% מהצעירים הדרוזים סיווגו את עצמם כ"דרוזים-ישראלים" בהקשר הדתי והלאומי. חמישה מחוקקים דרוזים נבחרו לכהן בכנסת ה-18, מספר גדול באופן לא פרופורציונלי בהתחשב באוכלוסייתם. כמוזכר לעיל, הדרוזים הישראלים אינם מזדהים כמוסלמים.
ארפיק חלבי, כתב טלוויזיה דרוזי-ישראלי וקצין צבא ישראלי לשעבר, מאפיין את עצמו כפטריוט ישראלי. בפתיחת ספרו משנת 1982 "סיפור הגדה המערבית: השקפת ערבי ישראל על שני הצדדים של סכסוך מסובך", כתב, "אני פטריוט ישראלי, אף על פי שאינני יהודי".
סלמאן אבו סאלח, מהכפר מג'דל שמס, הקים בשנות ה-70 את "המועדון הדרוזי הציוני" בגולן ודגל בעתירה לקבלת אזרחות ישראלית, עוד לפני הסיפוח הישראלי של רמת הגולן ב-1980. יוסף נאסר אל-דין, שמאמין שהסכסוך הישראלי-ערבי הוא מאבק היסטורי בין ציונות ללאומיות הערבית, הקים את התנועה הציונית הדרוזית, והמליץ לדרוזים לגלות סולידריות עם ישראל ולאמץ את האידאולוגיה הציונית הלאומית של העם היהודי.
החוג הדרוזי הציוני
בשנת 1973 הקים אמל נסראלדין את "החוג הדרוזי הציוני", קבוצה שמטרתה לעודד את הדרוזים לתמוך במדינת ישראל באופן מלא וללא סייג. אלדין, חבר כנסת מטעם הליכוד, איבד את בנו במלחמת ההתשה בין ישראל למצרים בשנת 1969. בשנת 2007, נביה א-דין, יו"ר פורום ראשי הרשויות הדרוזים והצ'רקסים, וראש עיריית כסרא-סמיע, מתח ביקורת על החוקה הישראלית ה"רב-תרבותית" שהוצעה על ידי הארגון הערבי הישראלי, עדאלה, באומרו כי הוא מוצא את זה לא מקובל. "מדינת ישראל היא מדינה יהודית וגם מדינה דמוקרטית שדוגלת בשוויון ובבחירות. אנו פוסלים ודוחים את כל מה שארגון עדאלה מבקש", אמר. לטענת א-דין, גורלם של הדרוזים והצ'רקסים בישראל שזור בגורל המדינה. "זו הסכם דמים, והסכם חיים. איננו מוכנים לתמוך בשינוי מהותי בטבעה של המדינה הזו, אליה קשרנו את גורלנו לפני הקמתה", אמר. ב-2005, בתנועה הציונית הדרוזית היו רשומים 7,000 חברים. בשנת 2009 קיימה התנועה כנס נוער ציוני דרוזי עם 1,700 משתתפים.
קבלת ישראל בקרב ערביי ישראל
סקר של האוניברסיטה העברית בירושלים משנת 2005 מצא כי רק 63% מהאזרחים הערבים מקבלים את העיקרון שישראל היא מדינת העם היהודי. בסקר משנת 2012 שנערך על ידי המרכז היהודי-ערבי של אוניברסיטת חיפה, "מדד יחסי יהודים-ערבים בישראל 2012", 75% מערביי ישראל הצהירו כי לישראל יש זכות קיום כמדינה עצמאית, ורק כ-48% טענו כי הם יכולים לתמוך בקיומה כמדינה יהודית ודמוקרטית.
תומכי ישראל מוסלמים בולטים שאינם ישראלים
בין התומכים המוסלמים הבולטים של ישראל ניתן למנות את ד"ר תאופיק חמיד, לשעבר חבר בארגון טרור, הוגה דעות ורפורמטור אסלאמי בהווה, השייח' פרופסור עבדול האדי פאלאצי. עבדול האדי פאלאצי, מנהל המכון התרבותי של הקהילה האסלאמית האיטלקית ותיאר את עצמו כמוסלמי ציוני, ותשביח סייד, מלומד, עיתונאי וסופר פרו-ציוני מוסלמי פקיסטני-אמריקאי, פרופסור ח'אליל מוחמד, חוקר משפט אסלאמי מאוניברסיטת סן דייגו סטייט וסלאח עודין שואייב צ'ודהורי, עיתונאי ומוציא לאור בנגלדשי, מוסלמי ציוני מוצהר.
אוסטרליה
מוחמד תווחידי, אימאם אוסטרלי יליד איראן, שהפך לאימאם על ידי האייתוללה סעיד סאדיק שירזי בקום שבאיראן ב-2010. הוא מחזיק מספר רישיונות מסמינרים אסלאמיים והוא ידוע כבעל דעות מנוגדות לשל מומחים אסלאמיים אחרים, כמו הצהרת תמיכתו בישראל ותוך ההכרזה כי "פלשתינה היא אדמה יהודית".
איטליה
באיטליה, השייח' פרופסור עבדול האדי פאלאצי, מנהל המכון התרבותי של הקהילה האסלאמית האיטלקית, מייצג עמדה ייחודית "ציונית מוסלמית, פרו-ישראלית ופרו-אמריקאית אשר לפי מורטן הויסגארד, מרגיט וורבורג, למרות שהארגון קטן בפרופורציות, הוא "קוץ בעיניהם של הפונדמנטליסטים האיסלאמיים המתונים והרדיקליים באיטליה".
בשנת 1996, פאלאצי והחוקר הישראלי אשר עדר הקימו יחד את עמותת אסלאם-ישראל לקידום שיתוף הפעולה בין ישראל למדינות מוסלמיות.
פאלאצי מתנגד לקריאות לג'יהאד נגד ישראל ואומר שאין דרישה דתית מישראל לוותר על השליטה במקומות הקדושים למוסלמים.
אינדונזיה
עבד א-רחמן וחיד, נשיא אינדונזיה מ-1999 עד 2001, ספג ביקורת על דעותיו הפרו-ישראליות. וחיד עבר ליצור קשרים דיפלומטיים ומסחריים עם ישראל, וביקר בישראל שש פעמים. בראיון ל-ABC ב-2002 אמר וחיד שהעולם האסלאמי צריך להתחיל להכיר בזכותה של ישראל להתקיים ולשגשג. הוא הוסיף, "אני חושב שהמוסלמים הם רציונליים והרציונליות מכתיבה את זה". בראיון לעיתון ישראלי ב-2004, הוא נשאל על ידידותו כלפי ישראל, שתוארה כ"חריגה למנהיג מוסלמי". וחיד השיב:
אפגניסטן
נמת סאדאת, יליד אפגניסטן, אזרח ארצות הברית הוא המוסלמי לשעבר-הומו, האתאיסט והציוני הראשון מאפגניסטן. סאדאת מקדם את זכותה של ישראל להתקיים באפגניסטן וקורא לכינון יחסים דו-צדדיים בין אפגניסטן לישראל. בראיון לקול ישראל כינה את עצמו סאדאת "תאודור הרצל של אפגניסטן" ומקווה שהאפגנים יאחדו את האומה השסועה במלחמה בתוך המדינה ומחוצה לה כדי להפוך לאומה נצחית ומאוחדת כמו ישראל.
ארצות הברית
הפורום האמריקאי-אסלאמי לדמוקרטיה (AIFD) הוקם במרץ 2003. הקבוצה דוגלת באסלאם ליברלי, התואם את הדמוקרטיה והערכים האמריקאיים. ה-AIFD תומך בפומבי בישראל, וקובע כי "יש צורך בהצהרת עמדה יסודית לגבי מדינת ישראל. אנו תומכים בהכרה הבלתי מסויגת הקיימת במדינת ישראל מאחורי גבולות מוכרים בינלאומיים".
מייסד הקבוצה, זוהדי ג'אסר, סגן מפקד לשעבר בצי ארצות הברית, אמר כי המוסלמים צריכים להכיר בישראל כמדינה, לעמוד נגד קבוצות אסלאמיסטיות קיצוניות בשמן, לא לפי תיאוריה, טקטיקה או גינוי טרור, אבל בשם - חמאס, אל-קאעדה וקבוצות אחרות. ג'אסר מכנה את האסלאמיזם הפוליטי "הגורם העיקרי לטרור האסלאמיסטי" ועניין שבו "הגיע הזמן לקחת צד". תומך מוצהר של ישראל, ג'אסר הזהיר מפני מה שהוא רואה כאיום ההולך וגדל של האסלאם הקיצוני על המערב: "ישראל תמיד הייתה קנרית במכרה הפחם, כשהיא התמודדה עם האיום של האסלאם הקיצוני. כעת כל מדינה תצטרך להתמודד עם זה".
במהלך מלחמת לבנון השנייה, ג'אסר הגן על מעשיה של ישראל, וכתב הוא המשיך,
ח'ליל מוחמד, פרופסור חבר לדת באוניברסיטת סן דייגו (SDSU), משך תשומת לב לראיון משנת 2004, שבו הצהיר כי בהתבסס על הקוראן, ישראל שייכת ליהודים. מוחמד אמר שהקוראן אף פעם לא מזכיר את ירושלים כעיר קדושה, והוסיף: "בתודעה המוסלמית הארץ הייתה שייכת לראשונה ליהודים. זה לא משנה אם היהודים הוגלו 500 שנה או 2000 שנה, ארץ הקודש, כפי שמוזכר בקוראן שייכת למשה ולעמו, היהודים."
סטיבן סולימאן שוורץ, סופר מוסלמי אמריקאי, חסיד האסכולה החנפית לאסלאם, טוען שישראל היא הארץ ההיסטורית והקדושה של היהודים, שניתנה ליהודים על ידי אלוהים "בתור ביתם הנצחי".
ד"ר קנטה אחמד, מוסלמית פקיסטנית ילידת בריטניה המתגוררת כיום בניו יורק, היא מגנה נלהבת של ישראל, אשר הואשמה על ידי מבקריה בשל היותה "ציונית במסווה מוסלמי". היא מתנגדת נחרצות לחרם על ישראל, ואומרת כי התנועה מנסה להשמיץ את ישראל כמעט בכל ויכוח. בעודה מתנגדת להמשך שליטה ישראלית בשטחים הפלסטיניים, אחמד מודה שאינה יודעת כיצד ישראל יכולה בימינו לוותר על השליטה באזור המארח "אידאולוגיה ג'יהאדיסטית אלימה" עם מנהיגים הקוראים להשמדתה.
אנס קאנטר, שחקן כדורסל מקצועני טורקי-אמריקאי הידוע בביקורת שלו על ממשלות טורקיה וסין, נרשם באפריל 2021 כ"אחד המשפיעים הפרו-ישראליים המובילים באינטרנט". הוא השתתף באירוע שנערך על ידי דיפלומטים מארצות הברית, איחוד האמירויות, בחריין וישראל בספטמבר אותה שנה, שחגג את יום השנה להסכמי אברהם, שסימן נורמליזציה של היחסים בין ישראל לבין שתי המדינות הערביות. בנובמבר 2020, קאנטר נפגש גם עם הדיפלומט הישראלי גלעד ארדן ודיבר על איחוד כוחות כדי להילחם באנטישמיות.
בנגלדש
סלאח עודין שואייב צ'ודהורי, עיתונאי ומוציא לאור בנגלדשי, וציוני מוסלמי מוצהר. עיתונו, Weekly Blitz, מבקר את תרבות הג'יהאד ודוגל בהבנה בין-דתית בין מוסלמים, נוצרים ויהודים. צ'ודהורי נעצר על ידי משטרת בנגלדש ב-29 בנובמבר 2003, בנמל התעופה של דאקה מאז שהיה אמור לטוס לישראל, מדינה שבה אסור לאזרחי בנגלדש לבקר. לאחר השחרור מ-17 חודשי מאסר, כתב צ'ודהורי בעיתון ישראלי "גם אני עומד לפניכם אולי כסתירה חיה: ציוני, מגן על ישראל, ומוסלמי אדוק, מסורתי, שחי במדינה מוסלמית". לדבריו, "אני מאמין בצדק החלום הציוני. אני גם מכיר במציאות ההיסטורית הזו: שהעולם השתדל לרסק את החלום הזה, וכן, אפילו להרוס את הכדאיות של העם היהודי. עם זאת, אני חי בסביבה שבה אנשים מאמינים באותה מידה בלהט בהשקפה מנוגדת - כזו הרואה בישראל לא לגיטימית; והעם היהודי כרשע בהתגלמותו."
הודו
תופאיל אחמד הוא משכיל הודי-מוסלמי שמתח ביקורת על האנטישמיות באסלאם וכתב מאמרים חיוביים על שיטת הממשל הדמוקרטית של ישראל.
הממלכה המאוחדת
אד חוסיין, אסלאמיסט רדיקלי לשעבר ומחבר הספר "האסלאמיסט", ספר על פונדמנטליזם אסלאמי ותיאור חמש שנותיו כפעיל אסלאמיסט רדיקלי. חוסיין גם הקים יחד עם מאג'יד נוואז, את ארגון נגד הקיצוניות "קרן קוויליאם". כיום הוא עמית בכיר במועצה ליחסי חוץ בניו יורק. חוסיין תומך בפתרון שתי המדינות לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני. חוסיין גינה את פיגועי ההתאבדות נגד אזרחים ישראלים וכן את "הרג האזרחים הפלסטינים על ידי ממשלת עזה בראשות החמאס". הוא מתנגד לחרם הבינלאומי על ישראל על ידי פעילים, וקבע ב"ניו יורק טיימס" כי:
ירדן
חוקר הקוראן הירדני, השייח' אחמד אל-עדוואן, המכונה גם "השיח' הציוני", טוען כי על פי הקוראן, ארץ ישראל מובטחת ליהודים. הוא כתב:"אכן, אני מכיר בריבונותם על אדמתם. אני מאמין בקוראן הקדוש, ועובדה זו נאמרת פעמים רבות בספר. למשל 'הו עמי! היכנסו לארץ הקדושה אשר אללה הקצה לכם,' [קוראן 5:21], 'עשינו את בני ישראל ליורשים של דברים כאלה'. [קוראן 26:59] ופסוקים נוספים בספר."אל-עדוואן טוען כי ירדן היא פלסטין האמיתית, הוא גם שרוב הפלסטינים יעדיפו להיות אזרחים ישראלים.
עיראק
סארה עידאן, לשעבר עלמה בעיראק, היא תומכת ישראל ומאמינה שהסכסוך מונצח על ידי "מערכות האמונות הנלמדות במדינות מוסלמיות, שהן אנטישמיות" ומתחזק על ידי הטיה תקשורתית.
פקיסטן
תשביח סייד, חוקר, עיתונאי וסופר פקיסטני-אמריקאי סוני, היה תומך ישראל ומבקר התנועה האסלאמית. לדבריו, ישראל חיונית ליציבות האזור. סייד שיבח את היחס לערבים בישראל, והריע ל"כוחה של הרוח היהודית המסרבת להיכנע לכוחות הרשע למרות אלפי שנות אנטישמיות". הוא סיכם באומרו "אני משוכנע שזה נכון שאלוהים ברא את כדור הארץ הזה, אבל זו גם עובדה שרק ישראל יכולה למנוע מהאדמה הזו למות". תשביח גינה את העיתונות המציגה את הישראלים כנבלים, ו"בוחרת להתעלם מכל כללי העיתונות האתית בכל הנוגע לישראל".
המנהיג הפוליטי והדתי הפקיסטני, מוחמד חאן שראני, הודיע ב-2020 כי הוא תומך בנורמליזציה או ביחסים עם ישראל, ואמר כי "הקוראן וההיסטוריה מוכיחים שארץ ישראל שייכת ליהודים".
צרפת
ראמה יאד, פוליטיקאית צרפתייה-סנגלית שכיהנה בממשלת צרפת מ-2007 עד 2010 וסגנית הנשיא הנוכחי של המפלגה הרדיקלית המרכזית, תוארה כ"פרו-ישראלית הידועה לשמצה".
קנדה
אירשאד מנג'י, סופרת קנדית מוסלמית ותומכת בפרשנות מתקדמת של האסלאם, אומרת שהכישלון של הערבים לקבל את הקשר ההיסטורי של היהודים עם ארץ ישראל הוא טעות. מנג'י מקבלת את העובדה ששורשיהם ההיסטוריים של היהודים משתרעים עד לארץ ישראל, ומכיר בזכותם למדינה יהודית. עוד היא טוענת כי הטענה לאפרטהייד בישראל מטעה מאוד, ומציינת שיש בישראל כמה מפלגות פוליטיות ערביות; שלמחוקקים ערבים-מוסלמים יש סמכויות וטו; וכי מפלגות ערביות ביטלו פסילות. היא גם מציינת שלישראל יש עיתונות ערבית חופשית; שתמרורים נושאים תרגומים לערבית; ושערבים חיים ולומדים לצד יהודים. היא מאשימה את מדינות ערב במצוקת הפליטים הפלסטינים, ואמרה כי הן "הפריעו לכל ניסיון לפתור את הבעיה" וכי הן מעדיפות לתת "תמיכה נדיבה למחבלים מתאבדים ובני משפחותיהם" במקום לעזור לפליטים הנזקקים. לדברי ג'נייב עבדו, "ציוני מוסלמי" הוא תווית שמנג'י "ללא ספק הייתה מקבלת".
בשנת 2008, סלים מנסור, מדען פוליטי קנדי מוסלמי, בעל טור וסופר, בירך את ישראל לרגל 60 שנה להיווסדה, והכריז כי מדינת היהודים "ראויה להערצה". הוא כתב, "ישראל היא רסיס אדמה זעיר בים עצום סוער של העולם הערבי-מוסלמי, ובכל זאת כאן הסיפור המתמשך ביותר של העולם העתיק נעשה מחדש על ידי יהודים לחיות את ברית אלוהים עם אברהם כפי שסופר בספרות הקודש שלהם". בשנת 2010 הוא כתב: "הסיפור של ישראל המודרנית, כפי שרבים ציינו, הוא נס שלא דומה לאף אחד [...] זוהי דמוקרטיה איתנה ומכילה, והיא בקצה המוביל של המדע והטכנולוגיה [...] את מה שצבועים דורשים מהישראלים ואת הביקורת שישראל נתונה על ידם, הם לא יעזו לעשות לאף עם אחר."
גם לטארק פתח הפקיסטני-קנדי יש דעות פרו-ישראליות.
קניה
עבדאללה מווידאו, ראש עיריית מומבסה בשנות ה-70, ותומך מוסלמי בישראל, נבחר לפרלמנט הקנייתי כנציג מומבסה-דרום. בשנת 1979 ערך מווידאו מסע הסברה בקרב מוסלמים בארצות הברית, שבו שיבח את הסיוע של ישראל למדינות אפריקה המתפתחות ובמיוחד את סיועה לחינוך המוסלמי בקניה. יריביו הפוליטיים, בראשות שריף קסיר, גינו את הפעולות הללו, וכינו את מווידאו "סוכן ציוני". מווידאו נשאר בפרלמנט עד מותו ב-1986.
בקוראן
האימאם עבדול האדי פאלאצי, מנהיג האספה המוסלמית האיטלקית ומייסד שותף ויו"ר משותף של עמותת אסלאם-ישראל, מצטט את הקוראן כדי לתמוך בקשר המיוחד של היהדות להר הבית. לפי פאלאצי, "המקורות האסלאמיים המוסמכים ביותר מאשרים את המקדשים". הוא מוסיף שירושלים קדושה למוסלמים בגלל קדושתה הקודמת ליהודים ומעמדה כביתם של הנביאים והמלכים התנ"כיים דוד ושלמה, שלדבריו כולם דמויות קדושות גם באסלאם. לטענתו, הקוראן "מכיר במפורש שירושלים ממלאת את אותו תפקיד עבור היהודים שיש למכה עבור המוסלמים".
כשנשאל פאלאצי מה אומר הקוראן על מדינת ישראל:"הקוראן לא יכול להתעסק עם מדינת ישראל כפי שאנו מכירים אותה כיום, שכן המדינה הזו נוצרה רק בשנת 1948, כלומר מאות רבות לאחר הוצאת הקוראן עצמו. עם זאת, הקוראן מפרט שארץ ישראל היא המולדת של העם היהודי, שאלוהים בעצמו נתן להם את הארץ הזו כמורשת וציווה עליהם לחיות בה. הוא גם מכריז כי לפני קץ הימים - העם היהודי יבוא ממדינות רבות ושונות כדי להשתלט מחדש על המורשת שלו. מי שמכחיש זאת למעשה מכחיש את הקוראן עצמו. אם הוא לא מלומד, ובתום לב מאמין למה שאנשים אחרים אומרים על הנושא הזה, הוא מוסלמי בור. אם, להפך, מודיעים לו על מה הקוראן ומתנגד לו בגלוי, הוא מפסיק להיות מוסלמי." הקוראן, סורה 17 (סורת אל-אסראא), פסוק 104
הקוראן, סורה 5 (סורת אל-מאאידה), פסוקים 20–107
ו[זכרו] כאשר אמר משה לעמו: הו, עמי, ... היכנסו לארץ הקודש אשר קבע לכם האל, ואל תשובו לאחור בביזיון, כי אז תפלו, אל חורבנכם.
תגובות כלפי תמיכה מוסלמית בישראל
בעולם המוסלמי, התמיכה בישראל נתקלת בעיקר בהתנגדות. בשנת 2004 קיבלה סארה נאצר, סטודנטית מוסלמית בקולג' בקנדה הידועה בדעותיה הפרו-ישראליות, איומי מוות לאחר שהביעה תמיכה בזכות הקיום של המדינה היהודית. "להיות תומכת בקיומה של ישראל לא מתנגש עם האסלאם, זה משלים את האסלאם", אמרה. "אין בקוראן פסוקים שאינם מאפשרים ליהודים לחזור לארץ ישראל (...) "אני אוהבת יהודים כמו שאני אוהבת מוסלמים אמיתיים", אמרה. "לכן, אני מאמינה שליהודים צריכה להיות הזכות לחיות באופן לגיטימי במולדתם". בבנגלדש, סלאח אודין שואייב צ'ודהורי, עורך העיתון Weekly Blitz המתאר את עצמו כ"ציוני מוסלמי", הותקף והוכה בשנת 2006 על ידי המון של כמעט 40 אנשים, שהותירו אותו עם שבר בקרסול. במהלך התקיפה, התוקפים צעקו לעבר צ'ודהורי ותייגו אותו כ"סוכן היהודים".
בשנת 2011, עלאא אלסאג, מוסלמי מעיראק שפרסם באינטרנט שיר המביע תמיכה בעם היהודי בישראל, הותקף בסנט לואיס, כשבגבו חרטו מגן דוד.
העיתונאי הכוויתי עבדאללה אל-חדלאק נעצר לאחרונה ונכלא לשלוש שנים לאחר שהוגשו נגדו תלונות על ידי המחלקה למלחמה בפשעי אלקטרוניקה וסייבר במדינה.
מוחארק
במוחארק שכן יישוב אנושי בתקופת דילמון, לפני כ-5,000 שנים. היישוב הגיע לשיאו בתקופה הסלאוקית, אז שימשה מוחארק כמרכז פולחנו של "אוואל", האל הכריש, כאשר תושבי האי, שהיו תלויים בימאות ובמסחר לפרנסתם, הקימו לכבודו פסל גדול. במאה ה-5 הייתה מוחארק למרכז נוצרי-נסטוריאני, אשר התפשטה לאורך חופו הדרומי של המפרץ הפרסי, מחוץ להישג ידם של ביזנטים. כיום, ישנם מספר כפרים באי מוחארק הנושאים שמות המשמרים את המורשת הנוצרית של האזור.
לאחר שנכבשה על ידי הפורטוגזים ב-1521 ועל ידי הפרסים ב-1602, העניקו הבריטים את מוחארק לידי שושלת בית ח'ליפה ביחד עם כל האי בחריין בשנת 1820.
החל במאה ה-2 ועד שנות ה-30 של המאה ה-20 שימשה העיר כמרכז לתרבות גידול, עיבוד והסחר בפנינים. בשנת 2012 הוכרזו אחד-עשר מבנים בעיר ושלושה אזורים בים הפתוח שמצפון לה, שבהם נישלו הפנינים, כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשם תרבות הפנינים בבחריין.
כלכלה
המטה של גאלף אייר ממוקם במוחארק, והמטה של בחריין אייר היה בעבר במרכז מוחמד במוחארק. גם מטה של Al Muntazah, רשת מרכולים הגדולה במדינה ממוקם בעיר.
אוריה (עוף)
אוריה (שם מדעי: Uria) הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת האלקיים. בסוג שני מינים שהם הגדולים במשפחה, כשהגדולה מכולם היא אוריה חייכנית ששוקלת עד 1.5 ק"ג ואורכה 40–48 ס"מ.
מאפיינים
עופות אלה מזכירים פינגווינים וצבעם חום כהה-לבן עם ראשים כהים. המקור ארוך וחד ומותאם לתפיסת דגים והכנפיים מותאמות לשחייה אך לא למעוף מהיר. הם חיים בעיקר באזורים הארקטיים וצדים דגים סביב לחופי היבשות.
דמיונה של האוריה לפינגוין מהוה דוגמה לתופעת האבולוציה המתכנסת. הפינגוינים חיים בחציו הדרומי של כדור הארץ והאוריות בחציו הצפוני ואין קשר טקסונומי בין שני המינים. עם זאת, בשל תנאי החיים הדומים שלהם ואורח החיים הדומה שלהם, גם מבנה גופם דומה.
מערב יורקשייר
מערב יורקשייר (באנגלית: West Yorkshire) הוא מחוז שייר בצפון אנגליה, הממלכה המאוחדת. המחוז ממוקם באזור יורקשייר והאמבר, והעיר הגדולה ביותר בו, המשמשת גם כבירתו, היא לידס. מערב יורקשייר נוצר בשל חקיקת חוק השלטון המקומי (1972), ששינה את החלוקה האדמיניסטרטיבית של מחוז יורקשייר. בפנים המחוז קיימים חמישה אזורים מטרופוליניים: וייקפילד, ברדפורד (המורכב מן העיר ברדפורד), קירקליס, קלדרדייל ולידס (המורכב מן העיר לידס).
הוא גובל במחוזות דרבישייר מדרום, מנצ'סטר רבתי מדרום-מערב, לנקשייר מצפון-מערב, צפון יורקשייר מצפון ומזרח, ובדרום יורקשייר מדרום-מזרח. האזור האורבני של המחוז הוא הגדול ביותר מבין המחוזות ההיסטוריים של יורקשייר.
יעל קרמסקי
יעל קרמסקי (נולדה ב-9 בפברואר 1961) היא במאית תיאטרון ישראלית. עסקה בכוריאוגרפיה עד שנת 1998; מורה וראש המסלול למשחק בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
יעל קרמסקי נולדה בקריית חיים וגדלה בקריית מוצקין. בתם של ישעיהו ואסתר כגן. בוגרת תואר ראשון במגמה לתנועה וכתב תנועה, ב"אקדמיה למוסיקה ולמחול ע"ש רובין", ירושלים (1987-1983). באותה תקופה רקדה בלהקת המחול של צבי גוטנהיימר בירושלים.
קרמסקי טסה לארצות הברית למשך ארבע שנים ללימודים. למדה בבית הספר ללימודי תעודה (The School For Body/Mind Centering), אמרהסט, מסצ'וסטס, בנושא חקר התנועה בהקשרה למערכות בגוף, ולהתפתחות התנועה בשנה הראשונה (1992-1988). בתקופת שהותה באמריקה בעיר ניו יורק רקדה בשלוש להקות: להקת המחול של עמוס פינחסי, קבוצת האימפרוביזציה של ה-movement research, וקבוצת התיאטרון מחול של Jan Marie. באותה עת יצרה כוריאוגרפיה לארבעה מופעים, שניים מהם מופעי סולו בביצועה לפי מוזיקה של עודד זהבי.
בשנים 1994–1998 יצרה חמש כוריאוגרפיות שהוצגו בישראל. היא עבדה עם להקה שהייתה מורכבת משחקנים, רקדניות, זמר אופרה, כנר ולוליין; בהם השחקנית והזמרת עדי עציון-זק.
סיימה תואר שני בבימוי, של החוג לאמנות התיאטרון, אוניברסיטת תל אביב (2004-1999). במהלך לימודיה ביימה לראשונה ב"תיאטרון האוניברסיטה".
בשנת 2014 הקימה את קבוצת אנסמבל "פספורט" בעקבות תפנית בדרך עבודתה שהחלה בעבודה על ההפקה "פספורט". הפקה המורכבת משלושה טקסטים שונים אותם קרמסקי עיבדה בליווי דרמטורגי של פרופ' פרדי רוקם. האחד, חליפת מכתבים בין גרשום שלום בירושלים וולטר בנימין באירופה שהתקיימה בשנת משנת 1933- 1940 ; השני, שיחות בין שני פליטים גרמנים בתחנת הרכבת של הלסינקי ב-1941, פרי עטו של ברטולט ברכט; השלישי הוא זיכרונותיו של אביה, שהיה פליט במשך שמונה שנים בתקופת מלחמת העולם השנייה וגלה מפינסק שבבלארוס לאוזבקיסטן. ההצגה הייתה מועמדת בשש קטגוריות לפרס קיפוד הזהב, וזכתה בפרס על עיבוד לבמה.
קרמסקי הוזמנה להעלות את המחזה בעיבוד מחודש לבמה ב"אקדמיה לאמנויות המופע" בציריך, בסתיו 2016.
מיכאל הנדלזלץ, הארץ:
ההצגה "האזרח ק'" מוצגת מאז שנת 2015. זהו עיבוד בימתי של קרמסקי לספר "המשפט" מאת פרנץ קפקא בליווי דרמטורגי של פרופ' פרדי רוקם. האזרח יוזף ק' הוא רווק המתגורר בפנסיון ופקיד ראשי בבנק. ביום הולדתו השלושים הוא מואשם בפשע שאינו ידוע לו. הוא רודף אחרי המערכת הממסדית כדי להבין את הסיבה למעצרו, ולטהר את עצמו, אולם נתקל באטימותו של הממסד ומעלה חרס בידו. זה סיפור מסע על האזרח הקטן וחוסר האונים שלו מול הממסד.