cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כריסטופר סימס
סימס סיים תואר דוקטור בכלכלה בשנת 1968 באוניברסיטת הרווארד. בעבר לימד באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת מינסוטה, ובאוניברסיטת ייל, ומאז 1999 מלמד באוניברסיטת פרינסטון. סימס הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים מאז 1988 ובאקדמיה הלאומית למדעים מאז 1989. בשנת 1995 כיהן כנשיא החברה האקונומטרית, ארגון בינלאומי בולט בתחום זה. הוא נבחר לכהן כנשיא האגודה האמריקאית לכלכלה לשנת 2012.
סימס פרסם מאמרים בולטים רבים בתחום מחקריו: אקונומטריקה, תאוריה ומדיניות מקרו-כלכלית. הוא אף סייע בפיתוח רעיון "התאוריה הפיסקלית של רמת מחיר" לפיה המדיניות הפיסקלית הממשלתית משפיעה על רמת המחיר וכדי להשיג רמת מחיר יציבה (ולשלוט על אינפלציה), התקציב הממשלתי חייב להיבנות לפי עקרונות של קיימות.
פייר אסולין
פייר אסולין (בצרפתית: Pierre Assouline; נולד ב-17 באפריל 1953) הוא סופר, עיתונאי, שדרן רדיו ובלוגר צרפתי ממוצא יהודי.
משגיח כשרות
משגיח הכשרות הוא אדם העוסק בפיקוח על שמירת הכשרות בגופים שונים בענף המזון. משגיחי כשרות פועלים בחדרי אוכל ובמטבחים שבמחנות צה"ל, בבתי מלון, בבתי חולים, במסעדות, בבתי מטבחיים, במפעלים המייצרים מזון ובמפעלים נוספים, כגון אלה המייצרים כלי אוכל.
פייר אסולין
קורות חיים
אסולין נולד בקזבלנקה ובילדותו עבר לצרפת. הוא למד באוניברסיטת פריז מערב נאנטר לה דפאנס (בצרפתית: Université Paris Ouest Nanterre La Défense) ובמכון הלאומי הצרפתי לשפות ותרבויות המזרח (INALCO).
משגיח כשרות
משגיחי כשרות מופעלים על ידי איגודי השגחה שונים, כגון הרבנות הראשית, בד"צ, OU ואחרים.
פייר אסולין
קורות חיים
אסולין החל את הקריירה העיתונאית שלו בעבודה עבור סוכנויות הידיעות, ולאחר מכן עבד במספר עיתונים וכתבי עת, בהם L'Histoire. במקביל החל לעבוד כשדרן רדיו, תחילת בתחנת פראנס אנטר ולאחר מכן בתחנת הרדיו של קונצרן RTL.
משגיח כשרות
הצורך ההלכתי במשגיח כשרות
לפי ההלכה בדיני כשרות נוהג הכלל "עד אחד נאמן באיסורין" (גיטין ב:). לפי כלל זה, כל יהודי שומר מצוות שאינו מוחזק כגזלן או שקרן נאמן לומר על מאכל שהוא כשר, וניתן להסתמך על דבריו. בשונה מעדות בדיני ממונות ודיני נפשות, די בעד בודד, אשה יכולה להעיד וגם נוגע בדבר (כגון מוכר או יצרן) כשרים, כל זמן שלא נפסלו בעקבות הרשעה בשקר או גזלה. סתם אדם נחשב לנאמן כל זמן שלא הוכח אחרת.
פייר אסולין
קורות חיים
מאז שנת 2012 אסולין חבר באקדמיית הגונקור האמונה על הפרס הספרותי היוקרתי.
יצירתו
אסולין כתב כעשרה ספרי ביוגרפיה, ביניהן של ז'ורז' סימנון, הרז'ה, והעורך והמו"ל הצרפתי החשוב גסטון גלימאר (מייסד הוצאת גלימאר). כמו כן כתב ארבעה ספרי היסטוריה, שישה רומנים, וחיבורים נוספים. כמה מספריו זכו בפרסים בצרפת.
משגיח כשרות
תחומי אחריות
למשגיח הכשרות אחריות רחבה מאוד כלפי הסועדים, שכן כל הרואה את אישור הכשרות סומך על נותן ההכשר, ואילו נותן ההכשר סומך ישירות על המשגיח במקום. המשגיח מקבל כתב מינוי מראש מחלקת הכשרות ועליו לעקוב אחר הסחורה הנכנסת לבית העסק ועל דרכי העבודה בעסק.
תפקיד משגיח הכשרות בישראל
גוף הנמצא תחת השגחתו של משגיח כשרות מקבל תעודת הכשר מהגוף המפקח, והוא רשאי לציין שמוצריו כשרים. בישראל, חוק איסור הונאה בכשרות מייחד את הסמכות להעניק תעודת הכשר לרבנות הראשית, לרבנות הצבאית, ולרבנים שהוסמכו על-ידם. בין השאר נקבע בחוק "בעל בית אוכל לא יציג בכתב את בית האוכל ככשר, אלא אם כן ניתנה לו תעודת הכשר", וכן "בעל בית אוכל שבידו תעודת הכשר ובית האוכל מוצג בכתב ככשר, לא יגיש ולא ימכור בו מצרכים שאינם כשרים לפי דין תורה". כללים אלה חלים על העוסקים בייצור מזון, מכירתו והגשתו במסעדות.
גופי כשרות שאינם רשמיים עוקפים הנחיה זו באמצעות ציון חותמתם על גבי המוצר ללא ציון המילה 'כשר', או שימוש במילה 'בהשגחת' בצמוד לשם גוף הכשרות.
המעסיק
בשנת 2004 עתרה לבג"ץ התנועה להגינות שלטונית, בטענה שלא ייתכן שהאדם שתפקידו לפקח על בעל העסק יהיה מועסק על ידו. בשנת 2005 הוקמה ועדה בין-משרדית בראשות עו"ד אמנון דה-הרטוך שהגישה המלצות להסדרת הנושא, אך אלו לא יושמו. בשנת 2010 הוציא המשרד לשירותי דת "חוזר מנכ"ל" שנועד להסדיר את תחום "משגיחי הכשרות", אך לא אסר במפורש העסקת המשגיחים בידי בעל העסק. עתניאל שנלר הניח הצעת חוק שנועדה להקים רשות ממשלתית שתעסיק את משגיחי הכשרות, אך הצעת החוק לא קודמה.
הרב הראשי לישראל דוד לאו הכריז עם מינויו לתפקיד על כוונתו לטפל בנושא. ביוזמת הרב לאו הוקמה בשנת 2016 ועדה פנימית בראשות הרב מיכה הלוי שהמליצה לעבור למודל של העסקת המשגיחים כעובדי המועצות הדתיות, אך ההצעה לא קודמה בשל התנגדות משרד האוצר לעלויות שלה. במאי 2017 נמצא כי עדיין כ-95% ממשגיחי הכשרות הכללית בישראל, מועסקים בידי בעל העסק שעליו הם נדרשים לפקח. אותה שנה ניתן פסק בבג"ץ (הנ"ל) שהוגש בשנת 2004, ונקבע כי חובה לנתק את יחסי העבודה בין משגיח למושגח על ידי המערכת עד לסוף יוני 2018, אך הוראה זו טרם יושמה הלכה למעשה (נכון לדצמבר 2019) ביוני 2018 נעשה ניסיון נוסף לפתור את הבעיה כאשר מועצת הרבנות הראשית החליטה כי משגיחי הכשרות יועסקו באמצעות חברות כוח אדם וההחלטה עוגנה בהחלטת ממשלה מתחילת יולי 2018, אך לאחר מכן פרצה מחאה של משגיחי הכשרות שסירבו להיות מועסקים בידי חברות כוח אדם ולאחר משא ומתן בין הרבנות לבין ההסתדרות (שמשגיחי הכשרות מיוצגים בה) וניסיונות חקיקה שונים ההצעה נבלמה (נכון לדצמבר 2019).
נושא המעסיק של משגיחי הכשרות נידון בוועדות רבות בכנסת, ברבנות ובמשרד הדתות, כל הניסיונות לאגד את כלל המשגיחי בגוף אחד לא צלחו.
במערכות הכשרות הפרטיות של הבד"צים מקובל, בדרך כלל, שהמשגיח שכיר של הבד"ץ ולא של העסק, מתוך שאיפה למנוע תלות בין המשגיח לבין העסק. במערכת הכשרות הכללית מקובלות שתי השיטות אולם מרבית המשגיחים מועסקים על ידי בעלי העסק.
נאמן כשרות
נאמן הכשרות הוא עובד המועסק בעסק, המשמש כנאמן של גוף הכשרות ועליו לבצע משימות מיוחדות בתחום הכשרות מלבד שאר העבודות שמוטלות עליו. תפקידו של נאמן הכשרות נמוך מזה של המשגיח ועליו להיות שומר מצוות. אולם לנאמן הכשרות ישנו יתרון על גבי המשגיח בכך שהוא נמצא במקום הייצור מרבית שעות היום.
ההכשרה לתפקיד
בעבר יכול היה לשמש כמשגיח כל אדם שומר מצוות שהייתה לו זיקה כלשהי לתחום הכשרות. בשנים האחרונות בעקבות החלטה של הרב הראשי לישראל הרב יונה מצגר בשנת 2004 על כלל המשגיחים לעבור הכשרה למקצוע זה, והרבנות הראשית לישראל הסמיכה גופים פרטיים לביצוע קורסי הכשרה למשגיחי כשרות, שבסופם נערכת בחינה ברבנות הראשית ומוענקת תעודה רשמית של "משגיח על כשרות המזון".
משך השהייה בעסק
רוב ועדי הכשרות דורשים שהמשגיח יהיה נוכח בבית העסק רק זמן מה מדי יום. זמן זה אמור להיות בלתי צפוי, כדי להרתיע את בעל העסק מלבצע פעולה הנוגדת את כללי הכשרות. מדיניות זו מסתמכת גם על סוגיה בתלמוד הבבלי, בה הוזכרה האפשרות לבצע השגחת כשרות באמצעות אדם ש"יוצא ונכנס" כך שהמושגח "מירתת" - חושש מפניו.
משגיח כשרות בצה"ל
משגיח כשרות בצה"ל (בראשי תיבות: "מכ"ש") הוא חייל מסורתי, דתי או חרדי בשירות חובה בצה"ל הממלא את משגיח הכשרות במטבח הבסיס שבו הוא מוצב, מטעם הרבנות הצבאית. את הידע המקצועי הנחוץ לו לשם עבודתו הוא לומד בקורס באורך שלושה שבועות המתקיים בעיר הבה"דים. בדומה לטבחים בצה"ל בשירות חובה, לרוב מקבל המכ"ש שבוע חופש עבור כל שבוע עבודה ("שבוע-שבוע").
נגד בקבע הממלא את תפקיד משגיח הכשרות מכונה "נגד כשרות ודת". במסגרת תפקידו הוא גם ממונה על מש"קי הדת בבסיסו, ובייחוד במקרה הרווח שאין רב צבאי בבסיס.
אשה כמשגיחת כשרות
הרב משה פיינשטיין התיר לאלמנה למלא את מקום בעלה שנפטר כמשגיחת כשרות. לעומת זאת, הרב מאיר אמסעל חלק עליו וטען שאסור לאשה להיות משגיחת כשרות, ואף טען שהדבר עלול להביא למינוי נשים לתפקידים אחרים כמו רב.
השגחה בתחומים שמחוץ לענף המזון
בתקופה האחרונה גוברת הדרישה, בעיקר אצל צרכני הבד"צים, להענקת תעודות השגחה גם בתחומים שאינם בענף המזון, כלומר אין עיסוקו בכשרות אלא בציות להלכה. במסגרת זו נכללת השגחה על בתי השקעות, שיער לפאות נכריות ועוד.
מיתר (כלי מיתר)
מיתר הוא חוט מתוח, העשוי בדרך-כלל ממתכת, פלסטיק (כגון פרלון), משי, מעי, או גיד, ומשמש בעזרת רטט הנוצר על ידי פריטה, הקשתה או הקשה, להפקת הצליל של כלי המיתר. ככל שהמיתר רוטט בתדירות גבוהה יותר כך הצליל הנוצר הוא מה שאנו מכנים כצליל גבוה יותר. בנוסף לחומר ממנו עשוי המיתר, כך גם עוביו של המיתר, מתיחות המיתר, ואורכו קובעים את גובה הצליל המתקבל, כך שככל שהמיתר קצר יותר, דק או מתוח יותר הוא יפיק צליל גבוה יותר.
בכלים מודרניים רבים המיתרים עשויים ממתכת וניילון, שהם חומרים עמידים יחסית, וצלילם חד, בוהק, יציב, חזק וברור יחסית, אך ברחבי העולם יש שימוש נרחב בחומרים מן החי להפקת מיתרים, כולל בכלים של התרבות המערבית כגון כינור, בהם המיתרים היו עשויים בעבר כנורמה בעיקר מגידים או ממעי. מיתרים אלו נקרעו במהירות, שמרו פחות על כיוון ואופי הצליל שלהם היה שונה, ומסיבות אלו ואחרות פחת השימוש בהם. בכל כלי המיתר ישנם התקני כיוון, שהמיתר מלופף סביבם, ובעזרתם הנגן יכול לכוון את המיתר.
לכלי הנגינה יש מספר שונה של מיתרים. בפסנתר למשל יש כ-88 קלידים המקישים באמצעות מערכת מנופים על בין מיתר אחד לשלושה עבור כל קליד. בגיטרה קלאסית, חשמלית ואקוסטית יש לרוב 6 מיתרים (קיימים דגמים של 7 או 8 מיתרים נפרדים, ושל 12 מיתרים, שבהם כל זוג מיתרים מכוון לאותו תו, או לשני תווים זהים בהפרש של אוקטבה זה מזה), ולעומתם לכינור ולרוב כלי הקשת המוכרים יש 4 מיתרים, ולגיטרה בס יש 4, 5 או 6 מיתרים. הואיל וקיים מגוון עשיר מאוד של כלי מיתר ברחבי העולם ולאורך ההיסטוריה, יש כלים רבים יוצא דופן מבחינת מספר המיתרים, גם בין הכלים המוכרים יותר.
מיתרים מדורגים לפי הקוטר שלהם (המכונה באנגלית Gauge). בגיטרה חשמלית, למשל, קוטרם של המיתרים בסטים המקובלים נע 0.056 אינצ'ים לעבה ביותר, ו-0.008 אינצ'ים לדק ביותר. מיתרים לגיטרה מגיעים בדרך כלל בסטים של 6 מיתרים, הנקרא לרוב לפי שם המיתר הדק ביותר (לדוגמה: 9 עבור סט מיתרי גיטרה חשמלית בהם עוביו של הדק ביותר הוא 0.009 אינצ'ים) או לפי שמם של הדק והעבה ביותר עם מקף ביניהם (לדוגמה: 9-42 עבור סט מיתרי גיטרה חשמלית בהם עוביו של הדק ביותר 0.009 אינצ'ים והעבה ביותר 0.042 אינצ'ים).
ככל שהמיתרים עבים יותר, עליהם להימתח יותר כדי להגיע לגובה הצליל הרצוי. כאשר מחליפים בכלי כגון גיטרה מיתרים לסט בעל עובי שונה, יש לשנות בהתאם את גובה המיתרים יחסית לצוואר, לכוון את מוט המתיחה של הצוואר (אם יש) למתח המיתרים החדש, ובכלי מיתר בעלי סריגים גם לכוון מחדש את אוכף הגשר כך שבסריג ה-12 הצליל יהיה בדיוק אוקטבה מעל צליל המיתר הפתוח (דוגמה זו נכונה בגיטרות הנפוצות, אולם יש כלי מיתר בעלי סריגים שיש להם פחות סריגים ו/או שאינם מכוונים במרווחים של חצאי טון, מושווים או לא).
שחיקה
נגינה על המיתר שוחקת אותו ועם חלוף הזמן איכות הצליל יורדת והמיתר נשאר מכוון לפחות זמן, לכן יש להחליף את המיתרים מדי פעם, בהתאם לסוג המיתרים ותדירות הנגינה.
בנוסף, במיתרי מתכת קיימת בעיה של חימצון וקורוזיה, תופעות המופיעות עקב חשיפה של מתכות כמו פליז וברונזה ללחות ומלחים המגיעים מאצבעות הנגן (בכלים בהם הנגן נוגע באצבעותיו במיתרים). כתוצאה מכך, המיתרים מאבדים מבהירות הצליל שלהם לאורך זמן. על מנת לנסות ולפתור את הבעיה, חלק מיצרני המיתרים מצפים את מיתריהם בציפוי מתכת או פולימר המגנים על המיתר ומאריכים את חייו. עם זאת, מיתרים מצופים בדרך כלל יקרים יותר ועשויים להשמע פחות בהירים.
קישורים חיצוניים
מקור נוסף ומעניין עם מידע שימושי, היסטוריה של כלי המיתר בקובץ כאן
טונאליות
במוזיקה, המונח טונאליות (באנגלית: tonality) מציין מספר דברים:
טונאליות במובן הרחב
ניתן לומר כי טונאליות במובן הרחב היא מאפיין של כל מוזיקה ברמות שונות, הנעות בין מובהקות לבין עמימות. במקרים של עמימות קיצונית מדובר במוזיקה שאינה טונאלית, או א-טונאלית. נהוג לחשוב כי טונאליות היא מאפיין טבעי במוח האדם, וכי בני אדם מחפשים, גם אם אינם חפצים בכך, אחר מרכזים טונאליים בהאזנתם למוזיקה כלשהי. עד סוף המאה ה-19 לערך, כל מוזיקה – כתובה, עממית או מאולתרת - הייתה טונאלית במובן הרחב, ולכן לא היה צורך במילה שתגדיר זאת. החל בסוף המאה ה-19 קמו מלחינים שאחת ממטרותיהם הייתה לכתוב מוזיקה הנמנעת מקשרים היררכיים ברורים בין הצלילים, וכך נוצר הצורך בהגדרה שתפריד את המוזיקה הטונאלית מהבלתי טונאלית. דביסי, ראוול וסטרווינסקי התרחקו מטונאליות במידת מה, ושנברג משלב מסוים נמנע ממנה לחלוטין, כאשר השתמש בשיטה המשליטה סדר ב-12 הצלילים הכרומאטיים באוקטבה, בעוד חשיבותו של כל צליל זהה. שיטה זו נקראת שיטת שנים-עשר הטונים.
מרדכי שטריגלר
מרדכי שטריגלֶר (בכתיב יידי: שטריגלער) (1921–1998) היה משורר יידיש, סופר, עיתונאי ועורך.
ביוגרפיה
שטריגלר נולד בשנת 1921 בעיר זאמושץ' שבפולין. למד לימוד דתי והמשיך את לימודיו, החל משנתו העשירית, בישיבה בליטא. כבר בעת שהיה בן 16 הוסמך לרבנות. בשנת 1937 השתקע בעיר ורשה, והתכונן לחיי יצירה וכתיבה.
עם הכיבוש הנאצי נכלא שטריגלר במחנות ריכוז והשמדה ושרד את כולם. הוא גויס לעבודת כפייה במפעלי ייצור תחמושת, של מפעלי האסאג - הוא מחנה העבודה סקרז'יסקו-קמיינה ונדד עם המפעל ממחנה עבודה למחנה עבודה. בין המחנות ששרד היה מחנה מיידנק, בקיץ 1944 הגיע למחנה בוכנוואלד, ושרד בו עד חודש אפריל 1945, עם שחרור המחנה בידי הצבא האמריקאי.
מרדכי שטריגלר היה מקורב מאוד לקבוצת הניצולים שהקימה לימים את הקיבוץ ע"ש קדושי בוכנוואלד, קיבוץ נצר סרני. הוא היה מנהיג תרבותי, ספרותי ורוחני, שלא נשבר במחנות הנאצים, ותרם רבות לשרידת יהודים רבים שהיו במחיצתו. הוא לא עלה לארץ ישראל, אלא בחר בחיים של כתיבה אינטנסיבית להנצחת יהדות פולין שנשמדה, ולהנצחת ההשמדה.
בשנת 1946 השתקע בפריז, בירת צרפת, תוך כתיבה אינטנסיבית ביותר של ספרי תיעוד, רומנים, שירים ומאמרים. בשנת 1953 עקר לארצות הברית והשתקע בעיר ניו יורק, בה התגורר עד למותו בשנת 1998. משנת 1987 ועד מותו בשנת 1998 היה עורך עיתון היידיש המוביל בארצות הברית, "פארווערטס". שטריגלר פרסם בעיתונות היידיש אלפי מאמרים.
דברים משל מרדכי שטריגלר התפרסמו גם בישראל, בעברית, בעיקר בעיתונות. בין העיתונים שבהם נדפסו מאמריו: "דבר", "מאזנים", "בטרם", "הפועל הצעיר", "פנים אל פנים" ועיתונים נוספים.
בשנת 1978 זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ארכיונו האישי הופקד לצמיתות בספרייה הלאומית ב-2008.
ספריו
בבית הספרים הלאומי בירושלים אצורים ורשומים קרוב לחמישה עשר מספריו של מרדכי שטריגלר. שירה, סיפורת, ודברי מסה ופולמוס. לעברית תורגם רק ספרו:
סוזי לי
סוזן מרי קלי לי (באנגלית: Suzanne Marie Kelley Lee; נולדה ב-7 בנובמבר 1966) היא פוליטיקאית ואשת חינוך אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת נבדה, מאז 2019.
ביוגרפיה
לי נולדה בעיר קנטון שבמזרח מדינת אוהיו, בתם של וורן וג'ואן קלי. אביה עבד במפעל לייצור פלדה, והיא עבדה לראשונה בגיל שמונה כמחלקת עיתונים. לי סיימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת קרנגי מלון השוכנת בפיטסבורג שבפנסילבניה.
לאחר שעברה ללאס וגאס ב-1993, נהייתה לי המנהלת המייסדת של מיזם "משחקי מרכז העיר", המציע מסגרות אחרי שעות בית ספר עבור ילדים. החל משנת 2010 כיהנה לי כנשיאת "הקהילות בבתי הספר" בנבדה, ארגון למניעת נשירה מהלימודים. במהלך העשור השני של המאה ה-21 המשיכה לי בעשייה חינוכית והייתה חברה במספר ועדות מייעצות בתחום החינוך.
בבחירות 2016 התמודדה לי לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של נבדה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית. היא הפסידה בבחירות המקדימות לרובן קיהואן בפער של 19%. היא סיימה במקום השלישי מאחורי חבר בית המחוקקים של נבדה לשעבר לוסי פלורס, שקיבלה 25.6% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2018 התמודדה לבית הנבחרים הפעם בשאיפה לייצג את מחוז הקונגרס השלישי של נבדה בעקבות התפטרותה של ג'קי רוזן, שפרשה לאחר כהונה אחת בלבד אחרי שנבחרה לסנאט של ארצות הברית. לי זכתה בבחירות המקדימות וגברה על שישה מועמדים אחרים עם 66.9% מקולות הבוחרים. ביום הבחירות הכלליות ניצחה את דני ארקניאן, מועמד המפלגה הרפובליקנית עם 52% מהקולות. ב-18 בדצמבר 2019 הצביעה לי בעד שני סעיפי ההדחה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. לי חברה בוועדה לענייני חיילים משוחררים ובוועדת החינוך והעבודה.
הקדמונים (סרט)
הקדמונים (באנגלית: Early Man) הוא סרט פלסטלינה קומי באורך מלא שיצא לאקרנים ברחבי העולם ב-26 בינואר 2018. הסרט מספר על חבורת אנשים מתקופת האבן אשר מנסה להציל את המכרה שלהם מפולשים מתקופת הברונזה על ידי משחק כדורגל. הסרט הצליח בביקורות אבל הרוויח 54.6 מיליון דולר על תקציב של 50 מיליון דולר.
תקציר העלילה
הלורד נוד המושל האכזרי של עיר עידן הברונזה משתלט על העמק של הקדמונים, בני עידן האבן, על מנת להפוך אותו למכרה. כדי לזכות בחזרה בעמק, דאג, איש המערות הצעיר, קורא תיגר על הלורד באמצעות משחק כדורגל. הוא מבין מהר מאוד שעליו לאחד את השבט ולאמן אותם למשחק החשוב. לעזרתו נחלצים חזיר המחמד שלו הוגנוב וכדורגלנית צעירה וכשרונית בשם גונה אשר מלמדת את אנשי עידן האבן לשחק כדורגל על מנת לנצח את לורד נוד ואת הנבחרת של עיר הברונזה.
ביקורת
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים. אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט 81% המבוססים על 170 חוות דעת ודירוג ממוצע של 6.65 מתוך 10. אתר Metacritic נתן לסרט 68% המבוסס על 39 חוות דעת.
אליעזר דון יחיא
תולדותיו
נולד בדריסא לרב שבתי דון יחיא, רב העיר, ולמלכה, בתו של הרב נפתלי ציוני מלוצין. שורשיה העתיקים של משפחת דון יחיא הם מספרד, וידוע על קשר משפחתי שלהם לרבי יצחק אברבנאל. למד אצל דודו הרב אהרון זליג ציוני, רבה של לוצין, ואף נשא את בתו לאשה בשנת ה'תרי"ט. בשנת ה'תרכ"ד התמנה לרב בעיר וויאן שבפלך קובנה. בקובנה פתח בית מדרש להוראה ודיינות.
לאחר מותו של הרב ציוני בשנת ה'תרל"ז, נבחר למלא את מקומו כרבה של קהילת לוצין, תפקיד בו נשא כחמישים שנה.
יחסו להתיישבות בארץ ישראל
חיבה עמוקה יקדה בליבו כל ימי חייו לארץ ישראל ולבוניה. הוא השפיע על רבים מבני משפחתו ובני עירו לעלות לארץ ולהתיישב בה ישיבת קבע. בעת שנתפרסמה הצהרת בלפור, קרא לעצרת חג בבית הכנסת ואמר שיעור בהלכה על מצוות התלויות בארץ. כמו כן, פרסם בשנת תרפ"א מכתב התעוררות אל יהודי לטביה, למען ירימו תרומותיהם לבניין הארץ. בראשית מכתבו הוא מסביר את היסוד ההלכתי-רוחני של יישוב ארץ ישראל, מדגיש את חיובו מן התורה, וקורא ליהודים לעלות לארץ.
הוא היה מרבה לדרוש בשבחה של ארץ ישראל והציונות הדתית בבית הכנסת ובשיחות עם אנשי קהילתו. אחר פטירתו רשמו ציוני לטביה לאות הערצה את שמו בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
נדיה אטינגון-רייכרט
נדיה אֶטינגוֹן-רייכֶרט (28 באפריל 1903 – 11 בפברואר 1994) הייתה פסנתרנית ישראלית.
ביוגרפיה
נדיה אטינגון נולדה בעיר הפלך קייב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בתם של אפרתינה (פניה) ואלתר אטינגון (בנו של גרשון אטינגון). את לימודי המוזיקה החלה בקונסרבטוריון של קייב, ואחר-כך למדה בלייפציג אצל רוברט טייכמילר ובברלין אצל ארטור שנאבל. עם תום לימודיה החלה בקריירה של פסנתרנית קונצרטים והופיעה ברוסיה, גרמניה, אוסטריה, צרפת, אנגליה (שם עבדה עם הפסנתרן טוביאס מתאי ), קפריסין ולבנון.
בשנת 1925 עלתה לארץ ישראל ופיתחה קריירה מוזיקלית, הן כפסנתרנית סולנית ברסיטלים ועם תזמורות והן בהרכבים קאמריים. כיהנה בתפקיד יושבת ראש אגודת האמנים למוזיקה בתל אביב. בשנת 1938 היא הייתה סולנית בקונצרט הראשון של אגודת חובבי המוזיקה.
ביוני 1928 נישאה לישראל רייכרט, ממניחי היסודות לחקר החקלאות ומחלוצי המחקר הפיטופתולוגי בישראל, מראשוני מכון וולקני, פרופסור בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל למדעי החיים (תשט"ו). הייתה נשואה לו עד מותו ב-1975. אטינגון-רייכרט נפטרה ב-1994. נקברה לצד בן-זוגה בבית העלמין קריית שאול.
אחותה צלה נישאה לד"ר נפתלי כהן, שלימים התפרסם כסופר (בנו של ד"ר אליהו (אליאס) כהן ונכדו של ר' מיכל הכהן). בתם היא העיתונאית תקוה וינשטוק (אלמנתו של איש הספר ירוחם לוריא, נכדו של אהרן שלוש). הפסיכואנליטיקאי מקס אייטינגון היה קרוב משפחתה, והיא הייתה בקשר הדוק עמו.
תרנגול הרוקנרול
תרנגול הרוקנרול (באנגלית: Rock-A-Doodle) הוא סרט הנפשה מוזיקלי אמריקאי שיצא בבריטניה ב-1991 ובארצות הברית ב-1992, הסרט מבוסס על הקומדיה "שנטיקלייר" מאת אדמונד רוסטאנד. את הסרט ביים והפיק האנימטור דון בלות'. הסרט משולב בהנפשה ולייב-אקשן.
עלילה
שנטיקלייר הוא תרנגול גאה שגר בחווה ובכל פעם שהוא קורא בבוקר השמש מאירה את החווה, כל החיות השמחות אהבו את שנטיקלייר ואת קולו, עד שיום אחד, תרנגול זר שנשלח על ידי הינשוף הדוכס, ששנא את אור השמש, התגנב לחווה ונלחם נגד שנטיקלייר. שנטיקלייר אמנם ניצח בקרב אולם הדוכס גרם לכך שהחיות יצחקו עליו ויגרשו אותו מהחווה, שנטיקלייר עזב את החווה ועבר לעיר והחווה הפכה לגשומה. בינתיים הסיפור הוא חלק מספר שאמא בשם דורי הקריאה לבנה אדמונד. לפתע החווה של אדמונד הפכה להיות מלאה שיטפונות בעקבות הגשם, כאשר פרנק, אביו של אדמונד, קרא למשפחה להציל את החווה, אמו של אדמונד אמרה לו להישאר בבית. כאשר נזכר אדמונד בשנטיקלייר, הוא קרא לו בקול, אולם הדוכס הגדול והמרושע הגיע במקומו והפך את אדמונד לחתול קטן כדי לטרפו, למרבה המזל, ניצל אדמונד על ידי הכלב פאטו שנשך את רגלו של הדוכס ובעזרת פנס גירש אדמונד את הדוכס. אדמונד פוגש גם את סנייפס העורב ואת פיפרס העכברה, וביחד הם נסעו בתיבה לעיר על מנת להחזיר את שנטיקלייר, בעוד שאר החיות נשארו. הדוכס שלח את אחיינו האנץ ואת הינשופים כדי לחסל אותם אולם האנץ' נכשל.
כאשר הם הגיעו לעיר, גילו אדמונד וחבריו כי שנטיקלייר שינה את שמו ל"המלך", זמר דמויי אלביס ששר באולם הופעות מול קהל גדול. פינקי השועל, הסוכן שלו, נשכר על ידי הדוכס על מנת שידאג ששנטיקלייר לא יחזור לחווה. כתוצאה מכך הוא שכר זמרת מקהלה בשם גולדי, פסיונית יפת תואר, כדי לפתות את שנטיקלייר. שנטיקלייר התעניין כל כך בגולדי כך שלא התגעגע לחווה. כאשר אדמונד נכנס לקרונה של גולדי וביקש ממנה לדבר עם שנטיקלייר, גולדי חשבה שהוא חתול מרושע וגירשה אותו משם בכעס, אולם לאחר שפינקי והצפרדעים תפסו את אדמונד וחבריו, גולדי פתחה את לבה והבינה שעשתה טעות. באולם הצילומים גולדי סיפרה לשנטיקלייר בעצב שחבריו מהחווה נמצאים בעיר ומחפשים אותו. בינתיים אדמונד וחבריו נכלאו בקרוואן של פינקי. כששנטיקלייר גילה שפינקי שיקר לו וניצל אותו, ברח שנטיקלייר יחד עם גולדי מהאולם ישר אל הקרוואן להציל את חבריהם. כאשר עמדו לחזור הביתה, הבינו אדמונד וחבריו שהדינשופים עומדים לאכול את חבריהם בגלל מחסור באור, למרבה המזל אדמונד רדף אחרי הינשופים עם הפנס של המסוק.
ברגע שחזרו לחווה, ניסו אדמונד וחבריו לגרום לשנטיקלייר לקרוא אולם הם הבינו ששנטיקלייר שכח איך לקרוא. אדמונד ניסה לשחרר את רוחו של שנטיקלייר וקרא פעמים רבות בשמו, אולם הדוכס תפס את אדמונד והפך אותו לחסר הכרה. בעקבות כך פאטו וכל החיות קראו בשמו של שנטיקלייר וזה גרם לדוכס להתרגז, למרבה המזל זיכרונו של שנטיקלייר חזר אליו והוא קרא בקול גדול עד שקרני השמש פגעו בדוכס אש גרמו לו להתכווץ לממדים קטנים.
לאחר שהשטפונות נגמרו, כל החיות הסתובבו סביב אדמונד, אשר הפך בחזרה לילד. כאשר פיפרס קראה בשמו, אדמונד התעורר בחדרו מול אימו. כאשר אדמונד הסתכל מחוץ לחלון הוא ראה את השמש המאירה בחווה ומשוכנע ששנטיקלייר קרא לשמש. אמו של אדמונד הסבירה לו שזה רק חלום שחלם בלילה אולם אדמונד אמר לה שזה אמיתי. כאשר אמו של אדמונד עזבה את חדרו, יצא אדמונד אל החווה של שנטיקלייר, בתור ילד, ופגש שם את כל חבריו החיות וגם את שנטיקלייר ששר לשמש השמחה.
פרובינציית הנובר
פרובינציית הנובר (בגרמנית: Provinz Hannover) הייתה מחוז של ממלכת פרוסיה, ולאחר מכן של המדינה החופשית פרוסיה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמה בתחומי הפרובינציה שהיו בידי הבריטים מדינת הנובר, שצורפה בשנת 1947 לסקסוניה התחתונה.
היסטוריה
בשנת 1866 הצטרפה ממלכת הנובר לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובסוף המלחמה סופחה לממלכת פרוסיה, בתור פרובינציית הנובר.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה נכללה הפרובינציה במדינה החופשית פרוסיה, שהייתה חלק מרפובליקת ויימאר, ולאחר מכן חלק מגרמניה הנאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו רוב שטחי הפרובינציה בשטח הכיבוש הבריטי, ומיעוטם בשטח הכיבוש הסובייטי, כחלק ממדינות מקלנבורג-מערב פומרניה וסקסוניה אנהלט. בשנת 1946, הקימו הבריטים בשטחי הפרובינציה שהיו בידם את מדינת הנובר, שצורפה בשנת 1947 למדינת סקסוניה התחתונה.
אמרה בלוזוגלו
אמרה בלוזוגלו (בטורקית: Emre Belözoğlu; תעתיק מדויק יותר: אמרה בלזואולו; נולד ב-7 בספטמבר 1980) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדת הקשר. לזכותו 101 הופעות במדי נבחרת טורקיה.
סמל אינדונזיה
המגילה והמוטו
הגארודה מחזיקה בטלפיה מגילה, ועליה כתוב המוטו הלאומי של אינדונזיה - "Bhinneka Tunggal lka", ביאוונית עתיקה - בחלקים, אך עדיין אחד.
אמרה בלוזוגלו
בשנת 2004 נבחר בלוזוגלו על ידי פלה לאחד מ-125 השחקנים הטובים ביותר בכל הזמנים.
סמל אינדונזיה
הגארודה
הגארודה היא עיט מיתולוגי מוזהב, המשותף למיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית. במקור, הגארודה היא כימרה, בעלת כנפיים, מקור ורגליים עיט מוזהבות, אך ללא ידי האדם וזנב הדרקון. היא משמשת כסמל באומות דרום ודרום-מזרח אסיה. השימוש בגארודה מייצג את השלטון ההינדי שהיה באינדונזיה בתקופת הממלכות הקדומות.
לנוצות סידור מיוחד, המייצג את תאריך עצמאותה של אינדונזיה - 17 באוגוסט 1945. ישנן 17 נוצות על כל כנף, 8 על הזנב, 19 בבסיסו של הזנב (מתחת למגן) ו-45 על הצוואר.
אמרה בלוזוגלו
קריירה
בעונת 2011/2012 שיחק בלוזוגלו באתלטיקו מדריד. בינואר 2013 חזר לפנרבחצ'ה.
סמל אינדונזיה
המגן
המגן הוא סמל צבאי, המייצג את ההגנה על המולדת. הוא מחולק לחמישה אגפים, הצבועים באדום ולבן לפי "דוגמת שחמט", כאשר במרכז נמצא מגן שחור. הקווים השחורים במרכז מסמלים את קו המשווה, החוצה את הארכיפלג.
אמרה בלוזוגלו
קריירה
בשנת 2015 עבר לשחק בקבוצת איסטנבול בשאקשהיר. ביולי 2019 חזר לפנרבחצ'ה.
ב-2020 פרש ממשחק פעיל, ונשאר בפנרבחצ'ה כמנהל ספורטיבי.
סמל אינדונזיה
המגן
במרכז - כוכב צהוב על רקע שחור. הצבע השחור מזוהה עם מוחמד, נביא האסלאם, הדת השולטת באינדונזיה. הכוכב גם הוא מזוהה עם האסלאם וגם עם סוציאליזם. הצורה המחומשת מיצגת את ה"פאנצ'א סילא", חמשת העקרונות שהגה הנשיא סוקרנו ומהווים מעין בסיס פילוסופי וחוקתי של אינדונזיה.
בצד ימין למטה - שרשרת על רקע אדום. היא מייצגת את המשכיות דורות האדם, והחוליות מייצגות את הגברים והנשים, כמו גם את האמונה בקשר שבין האנשים.
בצד ימין למעלה - עץ על רקע לבן. זהו עץ פיקוס, המסמל את אחדות אינדונזיה. לפיקוס שורשים רבים מעל האדמה, וכך גם לאומה האינדונזית - שורשים תרבותיים ארוכים ועמוקים הנשלחים רחוק.
בצד שמאל למעלה - שור על רקע אדום. הבנטנג (שור הגדל בדרום אסיה) הוא חיה חברתית, וכך גם האדם, החייב לקבל החלטות תוך שיתוף אחרים. השור הפך גם לסמלן של מפלגות שונות באינדונזיה.
בצד שמאל למטה - אורז וכותנה על רקע לבן. הם מסמלים צדק חברתי, פרנסה ומחייה.
יעקב אינגרמן
יעקב אינגרמן (ברוסית: Яков Ингерман; 5 במאי 1919 – 15 בנובמבר 2007) היה מרגל יהודי סובייטי בצבא גרמניה הנאצית, איש מודיעין ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ראשית חייו
אינגרמן נולד בשפטובקה שבאוקראינה, למד מתמטיקה באוניברסיטת קייב בשנים 1937–1940 ולאחר מכן עבד כמורה.
במלחמת העולם השנייה
במלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום, השתתף בבלימת המתקפה הגרמנית, נפצע, ובבית חולים ברוסטוב גויס למודיעין. לאחר קורס של חצי שנה הוא הופעל במסגרת המודיעין הקרבי לגיוס פעילים בארצות הכבושות על ידי גרמניה הנאצית לפעילות פרטיזנית מחתרתית. אינגרמן הוצנח בשנת 1942 באזור טגנרוג, בזהות בדויה של טרקטוריסט שאמו גרמנייה ואביו קוזאק שנשפט בטיהורים הגדולים. בשל ידיעותיו בשפה הגרמנית התקבל כמתורגמן ביחידה גרמנית ולאחר מכן עבר ליחידה טכנית של הוורמאכט שחיברה קווי חשמל וקווי אספקת מים ושירת בה במשך שנתיים וחצי. במקביל פעל לגיוס פרטיזנים והבריח לרשותם נשק. באוגוסט 1943, בדרגת רב"ט, הועבר עם היחידה לאיטליה, שם השתתף בפעולות חבלה של פרטיזנים איטלקים ויוגוסלבים בסמוך לעיר טרנטו, שם הצליח להבריח קבוצת שבויים סובייטים. במאי 1945 הכוחות האמריקאיים הגיעו לאזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה
באיטליה נישא לאלברטה, בתה של הדוכסית האיטלקית שעזרה לפרטיזנים אולגה מָארִיני, היה פעיל בתנועת הבריחה בראשותו של מאיר דודזון ובשנת 1946 עלו בני הזוג לארץ ישראל, באניית "יאשיה ווג'ווד" במסגרת ההעפלה, והתיישבו בקיבוץ אילון, שם נולדה בתם, מרים. כעבור זמן קצר שבה רעייתו עם בתם לאירופה.
אינגרמן התגייס לחיל המודיעין ושירת ביחידת ההאזנה 515 (לימים יחידה 8200), בה הכיר את רעייתו שולה הלפרין ויחד עמה זכה בשנת 1961 בפרס ביטחון ישראל. במסגרת יחידת ההאזנה הוקם על ידי אינגרמן "המדור הרוסי" ובמסגרת יחידת חצב הוקם בפיקודו מדור מזרח אירופה למודיעין ממקורות גלויים ברוסית. לאחר פרישתו מצה"ל הוא הצטרף לארגון נתיב וערך את דברי הסאמיזדאט שנכתבו על ידי יהודי ברית המועצות והופצו ביניהם.
משפחתו בישראל
בתו היא הד"ר לפילוסופיה ענת מטר, ונכדו הוא העיתונאי חגי מטר.
שברולט לייקווד
שברולט לייקווד (באנגלית: Chevrolet Lakewood) היא מכונית סטיישן, שהוגדרה כמכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב האמריקאית שברולט אשר יוצרה בין השנים 1961–1963.
דגם ה"שברולט לייקווד" בוסס על הדגם המשפחתי שברולט קורווייר.
יוצרו 32,120 יחידות, מתוכם 2,362 יחידות בעלות גיר אוטומטי מסדרת "Corvair Monza series 900".
שיטת שנים-עשר הטונים
שיטת שנים עשר הטונים (הידועה גם בשם דודקאפוניה) היא שיטה לחיבור מוזיקה, שפיתח ארנולד שנברג בשנות ה-20 של המאה ה-20. מוזיקה העושה שימוש בשיטה זו מכונה מוזיקת שנים עשר טונים.
יוזף מטיאס האואר פיתח גם הוא שיטה דומה, העושה שימוש בסולמות בני שישה צלילים (הֶקסָאכורדים) לא-סדירים, בדיוק באותו זמן ובאותה ארץ, אך ללא כל קשר לשנברג. מלחינים אחרים יצרו שימוש שיטתי בסולם כרומטי, אבל לשיטה של שנברג נודעת החשיבות ההיסטורית הרבה ביותר. שנברג עצמו תיאר את השיטה כ"שיטת חיבור ב-12 צלילים, המתייחסים רק זה לזה". עם זאת, השימוש המקובל כיום הוא לתאר שיטה זו כצורה של סריאליזם.
השיטה
ביסוד שיטת שנים עשר הטונים עומדת שורת הצלילים, מערך סדור של שנים עשר צלילי הסולם הכרומטי (שתים עשרה דרגות הגובה המושוות), כשאף אחד מהצלילים לא חוזר פעמיים. שורת הצלילים הנבחרת כיסוד ליצירה נקראת הסדרה הראשונית (P). ללא טרנספוזיציה, היא מסומנת כ-P0. עם שתים עשרה דרגות הגובה של הסולם הכרומטי כנתון, יש 12! (12 עצרת, כלומר, 479,001,600) שורות טון ייחודיות. יצירה המושתתת על יישום קפדני של שיטת שנים עשר הטונים תהיה בנויה מחזרה על הסדרה, כשהיא עוברת אחת משלוש מניפולציות מותרות:
בשימוש מעשי, היו ה"חוקים" של שיטת שנים עשר הטונים מועדים במקרים רבים לכיפוף ושבירה, לא מעט מהם בידי שנברג עצמו. לדוגמה, בכמה יצירות אפשר לשמוע שתי שורות טון או יותר כשהן מתקדמות בבת אחת, או שחלקים מן היצירה כתובים באופן חופשי, בלי כל התייחסות לשיטת שנים עשר הטונים. שלוחות או וריאציות עשויות להפיק מוזיקה שבה:
בזמן האחרון, מלחינים כמו צ'ארלס וואורינן משתמשים גם בהכפלת השורה. עם זאת, יש רק מספרים ספורים שאפשר להכפיל בהם את השורה ועדיין להגיע לתוצאה של שנים עשר טונים.
נניח שהסדרה הראשונית היא כמו בדוגמה הבאה:
אם כן, הילוך הסרטן הוא הסדרה הראשונית בסדר הפוך:
הראי הוא הסדרה הראשונית במרווחים הפוכים כך שטרצה קטנה בעלייה הופכת לטרצה קטנה בירידה:
וראי סרטני הוא הסדרה ההפוכה בהילוך סרטן:
תולדות השימוש בשיטה
המלחין האוסטרי ארנולד שנברג הוא שהמציא את השיטה בשנת 1921 ותיאר אותה באופן פרטי לעמיתיו בשנת 1923 (שנברג 1975, 213). במשך 20 השנים הבאות הייתה השיטה כמעט בלעדית בשימוש האסכולה הווינאית השנייה (אלבן ברג, אנטון וברן, הנס אייזלר וארנולד שנברג עצמו). רודולף רטי, מצדד מוקדם בשיטה, אומר: "החלפת כוח מבני אחד (טונאליות) באחר (אחדות נושאית מוגברת) היא למעשה הרעיון הבסיסי שביסוד טכניקת שנים עשר הטונים," וטוען, כי מקורה בתסכול שפקד את שנברג בטיפולו באטונאליות חופשית (רטי, 1958). במידת מה זה היה בסיס המחלוקת בין שנברג לתלמידו ברג, שהשתמש בשיטה אך היה יוצר איתה מהלכים כמו הרמוניים, או מוותר עליה בחלקים מיצירותיו מתוך תפיסה שיש להוסיף לקיים ולא להחליף אותו.
השימוש בשיטה נעשה אחרי מלחמת העולם השנייה ורבים מהמלחינים האירופאיים אימצו אותה, אם בשלמותה כמו לוצ'אנו בריו, פייר בולז, לואיג'י דאלאפיקולה ואם רק לעיתים כגון אוליביה מסיאן. אחדים מן המלחינים הללו הרחיבו את השיטה לכלל שליטה בהיבטים אחרים מלבד רמות הצלילים (כגון משך הצליל, שיטת ההמשכיות והרצף וכו'), וכך הפיקו מוזיקה סריאלית. היו בהם אפילו כאלה, שהכפיפו את כל יסודות המוזיקה לתהליך הסריאלי.
אפילו איגור סטרוינסקי שייצג זרם אחר של המוזיקה המודרנית של שנות העשרים, אימץ את השיטה לאחר מותו של שנברג.
מלחינים ישראלים ושיטת שנים-עשר הטונים
המלחין פאול בן-חיים הביע את דעתו בתשובה לשאלתו של אורי טפליץ, בתוכניית קונצרט מדצמבר 1956: "כמאזין, אין הדודקפוניה אומרת לי דבר ... מה שקרוי חיבור לפי שנים-עשר צלילים, הריהו לדעתי שיטה אגוצנטרית לחלוטין של קומפוזיטורים, המתעלמים מן המבצעים ומן המאזינים כאחד, ותוצאות עבודתם נראות בעיני כהיפוכו הגמור של הרצוי במוזיקה. לא הודות כי אם למרות השימוש בדודקפוניה הגיעו מלחינים כשנברג ואלבן ברג לאפקטים חזקים בכמה מיצירותיהם."
מלחינים ישראלים אחרים, לעומת זאת, לא הסתייגו משיטת שנים עשר הטונים, בהם, למשל, עדן פרטוש, שבחר להלחין בטכניקה דודקאפונית חמורה אחדות מיצירותיו. ב"אגדה" לפסנתר, ויולה וכלי הקשה (1962) נעזר בטכניקה זו ופיתח את המוזיקה במעין אלתור של וריאציות, המתפתחות משורת שנים-עשר טונים בעלת גוון מזרחי. "אלתור" (1960) היא יצירה כרומטית הכתובה בטכניקה דודקאפונית חמורה וכך גם שתי יצירות לפסנתר, "פרלוד" |(1960) ו"קטע לפסנתר" (1965), שתיהן בעלות אופי אלתורי. אשר בן יוחנן החל לכתוב בטכניקה דודקאפונית מראשית שנות ה-60' ואילך. יצירתו הקאמרית, רביעיית-קשת בת שלושה פרקים (1964-1962) מבוססת על שורה של שנים-עשר טונים. לאון שידלובסקי כתב בטכניקה זו בשנים 1961-1954. יצירתו הראשונה של ארטור גלברון בשיטת שנים-עשר הטונים הייתה "חמישה קפריצ'י לפסנתר" (1957) ומן השורה ששימשה אותו ביצירה זו בנה גלברון את הסימפוניה הראשונה שלו (1958). גם "ארבעה פרלודים לפסנתר" (1959) ו"שלוש תפילות" (1959) כתובות בשיטה זו וכן "מגילת האש", אורטוריה למילים של ביאליק, הבנויה על שורת שנים-עשר טונים אך אינה מחמירה בחוקי הדודאקפוניה. גלברון חיבר גם קטעי סולו וירטואוזיים לתחרויות ולמבחנים של תלמידים מתקדמים. "פרטיטה לקלרינט" (1959) חוברה לתזמורות נוער בשיטת שנים-עשר הטונים ונועדה להציג שיטה זו, בין שאר שיטות הלחנה מודרניות, לנגנים צעירים.
נגזרות
נגזרת היא המרת קטעים של הסולם הכרומטי המלא, פחות מ-12 דרגות גובה, להשגת מערך שלם, כשהשימוש השכיח ביותר הוא באקורדים משולשים, מרובעים ומשושים. אפשר לחולל מערך כזה באמצעות בחירת שינויים מתאימים של כל אקורד משולש שהוא פרט ל-0,3,6, משולש מוקטן. מערך נגזר אפשר גם לחולל מכל אקורד מרובע, שאינו משתמש במרווח ברמה 4, טרצה גדולה, בין כל שניים מיסודותיו. היפוכה של שיטה זו הוא חילוק והפרדה, השימוש בשיטות ליצירת קטעים ממערכים, על פי רוב באמצעות הבדלי רגיסטרים.
שריף (אסלאם)
הסונים ייחדו בעבר בתואר "שריף" את צאצאיו של חסן בן עלי, כדוגמת בני שבט הטבאטבאי. בעוד צאצאיו של חוסיין בן עלי מכונים "סייד". לאחר סיום שלטון ההאשמים במכה כונו גם צאצאיו של חסן בכינוי "סייד". חסן וחוסיין הם נכדיו של הנביא מוחמד דרך נישואיו של עלי בן אבי טאלב לבתו פאטמה.
תפקידו הרשמי של השריף של מכה הוא להגן על הערים הקדושות ולהבטיח את ביטחונם של עולי הרגל בחאג'.
לתואר שַריף אין קשר לשוני לתואר שֵריף באנגלית. המילה האנגלית שריף היא התפתחות לשונית של תואר האנגלי העתיק shire-reeve שמשמעותו "אוכף חוק מחוזי".
מדינת הנובר
מדינת הנובר הוקמה בתחומי פרובינציית הנובר שהיו בידי הבריטים, וצורפה בשנת 1946 לסקסוניה התחתונה.
היסטוריה
לאחר מלחמת העולם השנייה, נכללו רוב שטחי פרובינציית הנובר בשטח הכיבוש הבריטי, ומיעוטם בשטח הכיבוש הסובייטי, כחלק ממדינות מקלנבורג-מערב פומרניה וסקסוניה אנהלט. בשנת 1946, הקימו הבריטים בשטחי הפרובינציה שהיו בידם את "מדינת הנובר", שאוחדה ב-1 בנובמבר של אותה שנה עם אולדנבורג, בראונשווייג ושאומבורג-ליפה כדי להקים בשנת 1946 את מדינת סקסוניה התחתונה.
ליאוני ריזאנק
ליאופולדינה "ליאוני" ריזאנק (בגרמנית: Leopoldine "Leonie" Rysanek; 14 בנובמבר 1926 - 7 במרץ 1998) הייתה זמרת סופרן אוסטרית.
ריזאנק נולדה בווינה והופיעה לראשונה באופרה באינסברוק, בשנת 1949. הופעת הבכורה שלה במטרופוליטן אופרה בניו יורק הייתה בשנת 1959, בתפקיד ליידי מקבת של ורדי כמחליפה למריה קאלאס, שפוטרה מן ההפקה. היא נפרדה מן המטרופוליטן כרוזנת ב"דאם פיק" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי בינואר 1996. הופעתה האחרונה הייתה בפסטיבל זלצבורג באוגוסט 1996, בתפקיד קליטמנסטרה ב"אלקטרה" של ריכרד שטראוס. במהלך הקריירה הארוכה שלה שרה ב-299 הופעות של 24 תפקידים במטרופוליטן וכיכבה בהצגות בכורה בבית האופרה הזה של מקבת ו"נאבוקו" של ורדי, "אריאדאנה בנקסוס" ו"האישה ללא צל" של ריכרד שטראוס ו"קטיה קאבאנובה" של לאוש יאנאצ'ק.
ריזאנק מונתה לאוצרת פסטיבל וינה חודשים אחדים לאחר פרישתה ובמשרה זו החזיקה עד מותה בגיל 71 בווינה (בתקופת הופעותיה האחרונות במטרופוליטן אובחנה כחולה בסרטן העצמות).
קול ותפקידים
קולה של ליאוני ריזאנק הקיף את הסופרן הלירי והדרמטי. היא סווגה אומנם בקצה העליון של הקטגוריה הלירית או בקטגוריה של ה-jugendlich-dramatisch ברפרטואר הגרמני, אך קולה היה דרמטי במושגי האופרה האיטלקית. באוקטבה שמעל הדו האמצעי, היה קולה מועד לצליל יבש ואינטונציה בלתי יציבה, אבל בקצה העליון של החמשה נפתח כפרח לאחד הקולות המזהירים ביותר של המאה ה-20. יכולת ההתמדה שלה במנעד הגבוה של טורנדוט ובאופרות של ריכרד שטראוס ווגנר הייתה לאגדה.
ליאוני ריזאנק הצטיינה במוזיקה של ריכרד שטראוס. בייחוד הצליחה בתפקיד הקיסרית ב"האישה ללא צל", בתפקיד הראשי ב"סאלומה", כמרשלין באביר הוורד וככריזותמיס ב"אלקטרה". מדי פעם שרה אריאדנה/פרימה דונה ב"אריאדנה בנקסוס" ותפקידי נשים באופרות של שטראוס המבוצעות לעיתים רחוקות על הבימה ("הלנה המצרית" ו"אהבת הדנאים"). עם זאת, זהירה שלא לחרוג מגבולות יכולתה, לא ניסתה את כוחה ב"סאלומה" עד 1972, כשהייתה בת 46, אם כי את תפקיד זיגלינדה שמרה ברפרטואר הפעיל שלה מראשית שנות ה-20 לחייה עד גיל 62. היא דחתה הצעות לשיר את איזולדה בטריסטן ואיזולדה של וגנר על אף השערה, שהתפקיד יתאים בדיוק לקולה.
זמרות סופרן של שטראוס מצליחות לעיתים קרובות להפליא בפוצ'יני וריזאנק אכן שרה הרבה טוסקה ומעט טורנדוט. גם כליאונורה בפידליו של בטהובן הייתה שירתה ראויה לציון.
מיצירות וגנר, שרה פעמים רבות את אליזבת בטנהויזר ואת אלזה בלוהנגרין ולמשך שני עשורים ניכסה, פחות או יותר, לעצמה את תפקיד סנטה בהולנדי המעופף, אך התפקיד שזיכה אותה בהתפעלות הרבה ביותר, יחד עם תפקידי הקיסרית וכריזותמיס של שטראוס, היה זיגלינדה באופרה הוולקירות.
קול חזק, ארוך ועתיר-מבע כל כך כשל ריזאנק איפשר לה לשיר הרבה תפקידי ורדי ראשיים, החשובים ביניהם דזדמונה באותלו, ליידי מקבת, אמליה בנשף המסכות, אליזבטה ב"דון קרלוס", ליאונורה בכוחו של גורל ואאידה.
כאוסטרית, ילידת מרכז אירופה, התעניינה ריזאנק גם במוזיקה מארצות סלביות, הן רוסית (צ'ייקובסקי) והן צ'כית (סמטנה, לאוש יאנאצ'ק).
בשנותיה המאוחרות, כמו הרבה קולות סופרן "גדולים", בחרה ריזאנק לשיר תפקידי מצו סופרן דרמטיים כמו אורטרוד ב"לוהנגרין" של וגנר, הרודיאס ב"סאלומה" של שטראוס וקליטמנסטרה ב"אלקטרה" שלו.
יוסף נסיך החלומות
יוסף נסיך החלומות (באנגלית: Joseph: King of Dreams) הוא סרט הנפשה אמריקאי שהופק בשנת 2000 על ידי אולפני ההנפשה של דרימוורקס, אשר משמש כפריקוול לסרט המצליח "נסיך מצרים". זהו סרט ההנפשה הראשון של דרימוורקס אשר יצא ישירות לשוק הווידאו/DVD (direct-to-video).
הסרט עוסק בסיפורו של יוסף כפי שמובא בספר בראשית, וביכולת פירוש החלומות שלו. הסרט מתאר בין היתר את מכירתו על ידי אחיו לסוחרים שהורידו אותו למצרים העתיקה כעבד שנמכר לפוטיפר, שר המשקאות של פרעה, כליאתו בכלא המצרי ועד לעלייתו לתפקיד המשנה לפרעה בזכות יכולותיו המיוחדות.
בשנת 2003 הסרט הופץ בדיבוב לעברית.
דמויות ומדבבים
בנוסף הסרט מציג מגוון דמויות רקע, מלבד יוסף, אחיו והנפשות הפועלות בסיפור: סוחרים, משרתים, בנות לוויה, עוברי אורח, אזרחים מצריים ועבדים ממקומות שונים בעולם.
פסקול
לסרט יצא פסקול בן 57 דקות, המכיל נעימות ושירים מתוך הסרט. את הפסקול כתב, הפיק וערך דני פלפריי, בעוד שהשירים ולחניהם נכתבו על ידי ג'ון בוצ'ינו.
פוקואוקה
פוקואוקה (ביפנית: 福岡市) היא בירת מחוז פוקואוקה בחבל קיושו שביפן והעיר המאוכלסת ביותר בחבל, נכון ל-1 ביולי 2021 העיר מונה יותר מ-1.6 מיליון איש והיא העיר הגדולה ביותר ביפן מערבית לאוסקה. ב-1 באפריל 1972 ניתן לה מעמד רשמי של עיר (מעמד המוקנה ביפן לערים בעלות אוכלוסייה מעל חצי מיליון תושבים). באזור המטרופוליני חיים 2.5 מיליון תושבים (בהתאם למפקד 2005) והיא חלק מאזור תעשייתי צפוף בצפון קיושו.
היסטוריה
התיעוד הישן ביותר לקיומה של העיר הוא משנת 663, אך ישנן הערכות לפעילות אנושית עוד בתקופות פרה-היסטוריות. קובלאי חאן, מנהיג האימפריה המונגולית ניסה להשתלט על העיר בדרכים דיפלומטיות ומלחמתיות רבות במהלך המאה ה-13, ללא הצלחה. העיר המודרנית נוסדה ב-1 באפריל 1889.
דוגמנות
דוגמנות היא מקצוע שהעוסקים והעוסקות בו מסייעים לשיווק מוצרים ולפרסומם, תוך ניצול מראה ייחודי של גופם או פניהם.
פוקואוקה
דמוגרפיה
תושבת האזור שנהייתה ידועה בשל גילה יוצא הדופן לאדם, היא קנה טנקה.
דוגמנות
ארבעת התחומים העיקריים של הדוגמנות הם:
פוקואוקה
תרבות
העיר נחשבת לפעילה ביותר ביפן בתחום התרבות. זכתה בפרס אסיה על שמירת המסורת והרחבת התרבות האסיאתית בעולם.
מקס פון פטנקופר
מקס יוזף פון פטנקופר (בגרמנית: Max Joseph von Pettenkofer; 3 בדצמבר 1818 - 10 בפברואר 1901) היה כימאי גרמני הנחשב לאחד מאבות האפידמיולוגיה. פון פטנקופר ידוע גם בזכות מחקריו בתחום ההיגיינה.
חייו
מקס פון פטנקופר היה ילדם החמישי של ברברה הרמן ויוהאן בפטיסט פטנקופר. הוא נולד בליכטנהיים (Lichtenheim) שבבוואריה. אביו היה בן למשפחה עשירה של סוחרי יין מהעיר הסמוכה ברכינג (Berching) שאיבדה את הונה. בצעירותו זכה מקס פון פטנקופר לתמיכתו של דודו העשיר פרנץ פטנקופר שהיה המנתח והרוקח הראשי של חצר המלוכה בבוואריה. מקס הפך לעוזרו של הדוד וכך הוא למד ממנו את רזי המקצוע. ב-1841 הוא החל ללמוד באוניברסיטת מינכן, שם הוא השלים לימודי רוקחות ורפואה כעבור שנתיים.
דוגמנות
ענפים נוספים בתחום הדוגמנות: עבודתם של דוגמנים ודוגמניות נעשית בדרך כלל באמצעות סוכנות המתווכת ביניהם ובין הנזקקים לשירותיהם. להמחשת כישוריו של דוגמן, ובפרט להמחשת כישוריו של מי שטרם עסק במקצוע זה ורוצה לחדור אליו, משמש הבּוּק - אוסף צילומי דוגמנות אישיים.
נשים וגברים עוסקים במקצוע, אך נשים דומיננטיות בו יותר, בפרט בדוגמנות מסלול ובדוגמנות מגזיני אופנה. דוגמניות על משתכרות יותר מדוגמנים בסטטוס דומה, ככל הנראה עקב הנחה שיכולת המשיכה שלהן כלפי לקוחות גברים גדולה מיכולת המשיכה של דוגמנים גברים כלפי הנשים הלקוחות.
מקס פון פטנקופר
חייו
בסוף המאה ה-19 הייתה לפון פטנקופר יריבות עזה עם רוברט קוך בנושא הבנת הגורמים למחלות. מבחינה ציבורית נחל פון פטנקופר הפסד צורב לאחר שעצותיו בענייני היגיינה לשלטונות המבורג לא מנעו התפרצות מגפת כולרה בעיר. בעקבות המגפה ירדה קרנו כמומחה להיגיינה. מקס פון פטנקופר התאבד בשנת 1901 ביריית אקדח בעקבות דיכאון.
דוגמנות
בנוסף לדוגמנים ודוגמניות העוסקים במקצוע זה כעיסוק בלעדי או עיקרי, עוסקים בו גם שחקנים, זמרים, ספורטאים ומפורסמים אחרים. דוגמה לכך הוא העיתונאי ומגיש הטלוויזיה יאיר לפיד, שהעניק בשנת 2004 שירותי דוגמנות לפרסומות של בנק הפועלים, או הכדורגלן הבריטי דייוויד בקהאם. אלה קרויים לעיתים "פרזנטורים".
מקס פון פטנקופר
קריירה מדעית
בקריירה המדעית שלו עסק פון פטנקופר בכימיה ובכימיה רפואית. מבין מחקריו הכימיים ידועה במיוחד עבודתו בשיפור תהליך ההטבעה של מטבעות זהב. כמו כן הוא פיתח שיטה למדידות כמותיות של פחמן דו-חמצני. מחקר מפורסם אחר שלו, בתחום הכימיה הרפואית, עסק בפיתוח תגובה כימית לזיהוי חומצות מרה.
דוגמנות
העיסוק בדוגמנות מהווה לעיתים קרש קפיצה לעולם הבידור, ודוגמניות הופכות לשחקניות פופולריות או למגישות של תוכניות טלוויזיה (לדוגמה: יעל בר-זוהר ומירי בוהדנה). לעיתים המסלול הוא הפוך. לדוגמה, בקי גריפין הפכה מכתבת ספורט לדוגמנית, והזמרת רוני סופרסטאר דיגמנה בגדי ים. הפרסום והזוהר הנלווים למקצוע הדוגמנות הפכו עיסוק זה למשאת נפשם של צעירים וצעירות רבים.
מקס פון פטנקופר
קריירה מדעית
במסגרת מחקריו אודות היגיינה הבין פון פטנקופר את הצורך באוורור של בתי חולים ובתי מגורים ואת הצורך בסילוק שפכים. השפעתו בנושאים אלו ברחבי גרמניה, ובמינכן בפרט, הייתה עצומה. את רעיונותיו השונים הוא קידם גם מבחינה עסקית.
דוגמנות
לעיתים מלווה העבודה בדוגמנות בתופעות כגון אנורקסיה, שימוש בסמים ואף ניצול מיני. בגלל תופעות אלו נמתחה ביקורת על תעשייה זו, בייחוד מצד חוגים פמיניסטיים. עמדה פמיניסטית נוספת המבקרת את הדוגמנות גורסת כי עצם קיום המקצוע נובע מיחס מחפיץ כלפי גופן של נשים המשמר את דיכויין במסגרת של "מודל יופי" קבוע, שאינו מכיל את מראיהן של מרבית הנשים (בגלל פרמטרים כגיל ומשקל). חוגים דתיים רואים בתצלומי דוגמניות חריגה מגדר הצניעות, בפרט כאשר מדובר בדוגמניות בבגדי ים. במיוחד מופנית מחאתם כנגד תצלומי דוגמניות המופיעים בשלטי חוצות.
ביטויי זלזול בעבודתן של דוגמניות משתקפים בכינוי "קולבית" לדוגמנית מסלול, ובכינוי "דוגמגישה" לדוגמנית שהפכה למגישת תוכניות טלוויזיה.
מקס פון פטנקופר
היריבות עם קוך
על מנת לשקם את מעמדו החליט פון פטנקופר לבלוע מים מזוהמים בחיידקי ויבריו כולרה. את החיידקים סיפק לו רוברט קוך, יריבו המושבע וחסיד התאוריה שטענה כי מחלות נגרמות על ידי מיקרואורגניזמים. לפני בליעת החיידקים שתה פון פטנקופר תמיסת סודה לשתייה על מנת לנטרל את חומציות הקיבה. בעקבות ההדגמה פיתח פון פטנקופר תסמינים קלים של כולרה, אך הבריא תוך כמה ימים. לא ברור עד היום כיצד הוא הצליח להתגבר בקלות על המחלה הקשה. קיימות מספר השערות:
דוגמנות
בשנת 2012 נחקק בישראל חוק הגבלת משקל בתעשיית הדוגמנות, התשע”ב-2012 האוסר הפקה והצגה של פרסומת שבה מופיע דוגמן בתת-משקל, בהתאם לחישוב מדד מסת גוף. בנוסף, אם נעשה שימוש בעריכה גרפית לשם הצרת היקפי הגוף של אדם המוצג בפרסומת, יש לכלול בפרסומת הבהרה המציינת זאת. החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2013.
מקס פון פטנקופר
היריבות עם קוך
למרות ההדגמה, לא השתפר מעמדו הציבורי של פון פטנקופר, והשלטונות החלו לשמוע לעצותיו של קוך. בשנים שלאחר מכן שקע פון פטנקופר בדיכאון, ובסופו של דבר שם קץ לחייו כעבור תשע שנים.
פריז בוערת
פריז בוערת (באנגלית: Paris is Burning) הוא סרט תיעודי אמריקאי שהוקרן לראשונה בשנת 1990. הסרט צולם במהלך שנות ה-80, והוא מתעד את "תרבות הנשפים" של להט"בים אפרו-אמריקאים, והיספנים בעיר ניו יורק ושל מספר דמויות מפתח בתרבות בתקופה הזו. אנשים רבים שהיו חלק מ"עידן הזהב" של נשפי הדראג מחשיבים את הסרט הזה לאחד התיעודים החשובים של התקופה, ורבים מחשיבים אותו מסמך חשוב במחקר של המפגש בין גזע, מגדר, ומיניות בארצות הברית.
תוכן הסרט
הסרט חוקר אירועים שכונו נשפים בהם התקיימו תחרויות דראג וריקוד על פי נושאים או קטגוריות קבועים מראש. המתחרים היו "הולכים" (כמו דוגמניות במסלול אופנה) בפני השופטים, ומקבלים ציונים עבור קריטריונים כגון ה"אמיתות" (מאנגלית: Realness), אסתטיקה, ויכולות הריקוד שלהם. מושגים רבים מהתחום שהונצחו בסרט משמשים גם היום בתרבות הדראג, בין השאר "Realness" ו- "Shade".
הסרט נע בין צילומים מהנשפים לבין ראיונות עם חברי הסצנה, כולל פפר לה בייג'ה, דוריאן קורי, אנג'י אקסטרווגנזה, וויל נינג'ה. רבים מהמתחרים ייצגו "בתים" כדוגמת "בתי אופנה" מובילים (כגון בית שאנל), שתפקדו כמשפחות נבחרות, קבוצות חברתיות, וצוותים תחרותיים. בתים ומתחרים שניצחו בתחרויות באופן קבוע זכו לסטטוס "מיתולוגי".
ג'ני ליווינגסטון, שהייתה אז סטודנטית לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק, בילתה שבע שנים ביצירת הסרט פריז בוערת, בו היא התמקדה בראיונות עם דמויות מובילות מהעולם הזה, כאשר רבים מהמרואיינים תרמו מונולוגים שהסבירו את תרבות הנשפים בנוסף לחשיפת תרומותיהם ואופיים האישי. בסרט, מונחים כמו "בית", "אמא" ו"קריאה" מדגישים כיצד התרבות שהיא נושא הסרט לקחה מונחים מהעולם הלבן הסטרייטי, והחדירו בהם משמעויות אלטרנטיביות, בדיוק כמו שה"בתים" עצמם שימשו כמשפחות חלופיות למתחרי הנשפים הצעירים, אשר האוריינטציה המינית שלהם לעיתים גרמה לניכור מצד המשפחות הביולוגיות שלהם.
בגדי הדראג מוצגים כמופע מורכב של מגדר, מעמד וגזע, דרכו יכול אדם לבטא את הזהות שלו, הרצונות שלו, והתקוות שלו, ברבדים שונים. הקהילות השחורות והלטיניות המוצגות בסרט כוללות מגוון רחב של זהויות ומבעים מגדריים, מגברים הומואים עד מלכות בוצ'ות ועד נשים טרנסג'נדריות.
מפיקי המוזיקה C&C Music Factory סימפלו חלקים מפריז בוערת באחת ההקלטות שלהם באלבום "Gonna Make You Sweat", ומופיע הדראג רופול גם סימפל ציטוטים מן הסרט בסרטו "Starbooty", וכן בתוכנית הטלוויזיה שלו "RuPaul's Drag Race".
מחלוקת
פריז בוערת קיבלה מימון מהקרן הארצית לאמנויות בארצות הברית במשך זמן קצר, בדיוק כאשר המוסד הזה בא תחת ביקורת על מימון אמנים שנויים במחלוקת כגון רוברט מייפלת'ורפ ואנדרס סרנו. בידיעה שפרסום סביב סרטה עלול לגרום לביטול המימון, ליווינגסטון נמנעה מלהפיץ מידע על הסרט מחוץ למעגל קטן של מפיקים ומשתתפים.
6 ביוני
6 ביוני הוא היום ה-157 בשנה (158 בשנה מעוברת), בשבוע ה-23 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 208 ימים.
פריז בוערת
מחלוקת
ב-1991 חלק המהמשתתפים בסרט ביקשו לתבוע עבורו נתח מהרווחים. פריז דופרי תבעה על הסכום הגדול ביותר - $40 מיליון. המפיקים טענו שתמיד תכננו לחלק רווחים בין המשתתפים. לאחר שעורכי הדין של ההפקה הראו שכל התובעים חתמו על אישורים על השתתפותם בסרט, אלה ביטלו את תביעותיהם. ההפקה אז חילקה סכום של כ-$55,000 בין שלושה עשר משתתפים.
ביקורות
הביקורות הראשונות היו מהללות, ופריז בוערת זכתה במספר פרסים יוקרתיים, כולל פרס המושבעים של פסטיבל סאנדנס, פרס טדי של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, פרס הקהל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, פרס GLAAD, פרס נשים בקולנוע (Women in Film Crystal Award), פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר של אגודת המבקרים בלוס אנג'לס (Los Angeles Film Critics Association Award for Best Documentary Film), ושל אגודת המבקרים בניו יורק (New York Film Critics Circle Award for Best Documentary), ושל מעגל המבקרים הארצי (National Film Critics' Circles). הוא גם נחשב לאחד הסרטים הטובים של 1991 על ידי הלוס אנג'לס טיימס, הוושינגטון פוסט, הNPR, טיים מגזין ואחרים.
פריז בוערת לא זכתה למועמדות לפרס האוסקר, דבר שתרם לתחושה גוברת שישנם נושאים המודרים מפרסי האקדמיה האמריקאית לקולנוע, והוביל, חלקית, לשינויים בתהליך הצגת המועמדויות לסרטים דוקומנטריים באקדמיה.
בקרב קהילות שחורות התגובות היו מעורבות. הפמיניסטית בל הוקס כתבה שעולם הנשפים והמשתתפים בו הם מוטעים מבחינה פוליטית, וביקרה את המצב בו מפיקה לבנה מייצגת תרבויות שחורות ולטיניות כבידור לאנשים לבנים אחרים. מבקרים אחרים, קווירים מקהילות מיעוטים, ראו את הסרט כאוסף של קולות אותנטיים וחזקים (מישל פרקינסון בירחון Black Film Review, אסקס המפהיל בThe Guardian, ג'קי קולבי בירחון Afterimage). ג'סי גרין כתב בניו יורק טיימס שהסרט איפשר לליווינגסטון לפתח את הקריירה הקולנועית שלה, בעוד הוא לא תרם מאום למשתתפים בו.
כיום, כבר יותר משני עשורים מאז שחרורו לאקרנים, פריז בוערת עדיין מהווה מקור חשוב עבור נוער להט"בי, וכלי עבור חוקרים וסטודנטים לחקר נושאים כמו גזע, מעמד, ומגדר. הסרט מאפשר למשתתפי נשפים של היום לפגוש את קודמיהם, ומצייר דיוקן של מספר אנשים מרשימים, אשר חלק מהם נפטרו מאז יצא הסרט.
הדרבי של קרסנודאר
הדרבי של קרסנודאר (Краснода́рское де́рби ברוסית) הייתה היריבות בין קבוצות הכדורגל של קרסנודאר: מועדון קרסנודר וקובאן. זו הייתה אחת היריבויות החדשות ברוסיה והיא התחילה ב-12 ביוני 2010, כאשר הקבוצות נפגשו ביניהן לראשונה באצטדיון "קובאן" במסגרת הליגה הראשונה. הדרבי הוא ייחודי ברוסיה, מאחר שהיה היחיד מחוץ למוסקבה שהפגיש שתי קבוצות מליגת העל והסתיימה במאי 2018, עם פירוקה של קובאן ההיסטורית. בעונת 2018/2019 הוקמה קבוצה חדשה בשם "אורוז'אי" ביוזמת ממשלת המחוז, שהחל מעונת 2020/2021 החלה להיקרא "קובאן", אך אין לה קשר לקובאן ההיסטורית.
בתחילת 2016 המועדונים רשמו במשחקים הרשמיים (הליגה הראשונה, ליגת העל, גביע רוסי) 13 מפגשים ביניהן, שבהם 6 מהם ניצחה "קובאן", 5 — "קרסנודר" ו-2 פעמים המשחקים הסתיימו בתיקו.
עד 2018, בסיס האוהדים של קובאן היה גדול יותר בשל היותה לקבוצה הוותיקה יותר, בעוד קרסנודאר שנוסדה בשנת 2008 עדיין בנתה לעצמה קהל אוהדים. אך המצב התהפך מאז ירידתה של קובאן לליגה החובבנית.
מגרשי הבית
עד אוקטובר 2016 שתי הקבוצות (קובאן משנת 1961 וקרסנודאר משנת 2009) אירחו את משחקיהן באצטדיון קובאן, המכיל 31,654 מושבים. באוקטובר 2016 נחנך אצטדיון קרסנודאר, שמכיל 33,979 מושבים ולא אירח משחק דרבי.
ז'אן-מרי פפאף
ז'אן מארי פּפַאף (בצרפתית: Jean-Marie Pfaff; נולד ב-4 בדצמבר 1953) הוא שוערה לשעבר של נבחרת בלגיה ואחד השחקנים שנבחרו על ידי פלה לרשימת מאה הכדורגלנים הגדולים בכל הזמנים.
רוב הקריירה שיחק פפאף בבוורן (1973–1982) והוא זכה איתה באליפות וגביע.
בשנת 1982 עבר לבאיירן מינכן ושיחק בקבוצה עד 1988, כאשר הוא עוזר לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות ובשני גביעי גרמניה.
פפאף שיחק עונה אחת בליירסה וסיים את הקריירה בטרבזונספור הטורקית ב-1990.
בנבחרת בלגיה רשם 64 הופעות, והשתתף ביורו 1980, יורו 1984, מונדיאל 1982 ומונדיאל 1986.