cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סטנלי טאונסנד
ביוגרפיה
הופעותיו של טאונסנד בתיאטרון כוללות את "Remember This", "ברנשים וחתיכות", "פדרה" ו- בתיאטרון הלאומי בלונדון. הטרילוגיה " The Alice Trilogy", המחזה "Shining City" (עליו זכה בפרס השחקן הטוב ביותר של אייריש טיימס). "Under the Blue Sky" מאת דייוויד אלדריג', "The Weir" ו-"Tribes" בתיאטרון רויאל קורט בלונדון. המחזות "The Wake", "Trinity for Two", ו-Sacred Mysteries" בתיאטרון אבי בדבלין. המחזה "The Gingerbread Mix-up" בסנט אנדרוז לייק בדבלין. " Prayers of Sherkin" באולד ויק בלונדון. "Someone Who'll Watch Over Me" בתיאטרון "וסט יורקשייר פלייהאוס" בלידס. "The Plough and the Stars" בתיאטרון יאנג ויק בלונדון. "דמוקרטיה" בתיאטרון בוש בלונדון. "מעגל הגיר הקווקזי", "The Country Wife", "Nightshade" ו-"The White Devil" בתיאטרון Rough Magic בדבלין. המחזה "אמנות" בווסט אנד. הוא גילם את אדי קרבון במחזה "מראה מעל הגשר" בתיאטרון רויאל ליסאום באדינבורו בתחילת 2011. במחזה "The Nether" גילם טאונסנד את סימס בתיאטרון רויאל קורט ביולי 2014 וזכה לשבחי הביקורת.
המקלחת
המקלחת הוא הסרט הקצר והשני שביים חורחה גורביץ' (1997, 35 דקות). התסריטאי הוא דני הורוביץ.
עלילה
מערכת יחסים בין אב (75) (יוסי ידין) ובנו (43) (מוני מושונוב), משתקפת במפגש אינטימי במקלחת, כאשר הבן נאלץ לרחוץ את אביו בגלל מחלתו. החרדה מפני הבדידות והמוות, חוסר האונים של בני המשפחה והיחסים הבלתי פתורים ביניהם - כל אלה נעלמים ברגעי החסד במקלחת.
ההפקה
התחלת העבודה על הסרט ארכה זמן רב, מכיוון שלא נמצא גוף משדר מממן שיסכים להשקיע בסרט שנושאו הזיקנה. מלחין המוזיקה הוא עודד זהבי. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ. הוא שודר פעם אחת בערוץ השני (קשת) עם רייטינג של כ-16%.
למחרת השידור פנה שחקן הסרט יוסי ידין לשווא לשידורי קשת בציפייה ובדרישה לשדרו שוב ללא ה-14 הדקות של פרסומות. ב-2001 לאחר מותו של ידין, גורביץ' פנה שוב לשידורי קשת בבקשה לשדר את הסרט שוב ביום השלושים למותו של ידין, אך למרות שזכויות השידור היו עדיין אצלם הסרט לא שודר.
המצעד היהודי
המצעד היהודי (בעבר: מצעד שירים במעלות) הוא מצעד פזמונים שבועי, המתמקד בשירים חסידיים ודתיים. המצעד מופק ומשודר על ידי השדרן קובי סלע דרך מספר תחנות רדיו ובאינטרנט. המצעד מדורג על ידי הקהל במהלך השבוע באתר האינטרנט של ערוץ שבע.
המצעד החל כמצעד הרשמי של ערוץ שבע. המצעד מכנה את עצמו "המצעד היהודי הוותיק בעולם" ופועל מעל ל־1,230 שבועות.
המצעד מפרסם מדי שבוע דירוג של 16 שירים מהשבוע הקודם. מדי שבוע נוספים שני שירים ל'פינה לשיפוטכם', מתוך 18 שירים אלה מתבקש קהל הגולשים לבחור את חמשת השירים הטובים ביותר לדעתו.
סינדיקציה
המצעד התחיל כאשר קובי סלע היה שדרן בערוץ 7, עם השנים יצא סלע לדרך עצמאית. כיום המצעד משודר בסינדיקציה במספר תחנות רדיו: בערוץ שבע באינטרנט, רדיו קול חי, ישראל 1, רדיו ברסלב, גאולה FM, קול השלום (ניו יורק) ועוד.
פרטי השידורים
פול ברמר
לואיס פול ברמר השלישי (באנגלית: Lewis Paul Bremer III; נולד ב-30 בספטמבר 1941) הוא דיפלומט ויועץ אסטרטגי אמריקני שכיהן במספר משרות בכירות במחלקת המדינה האמריקנית. תפקידו הבולט ביותר היה ראש הרשות הזמנית של הקואליציה בעיראק (CPA) לאחר הפלישה האמריקנית ב-2003. תפקיד זה הקנה לו בפועל את השליטה המוחלטת במדינה, ובמסגרתו הוא מינה את חברי מועצת הממשל העיראקית, פירק את הצבא העיראקי מנשקו, שלט על התכנים של החוקה הראשונה שנוסחה בעיראק, וניסה לקדם הפרטה של משאבי המדינה, כולל לבעלותן של חברות זרות ובכללן גם אמריקניות. בנוסף, בתקופת שלטונו נעלמו סכומי כסף גדולים מהתקציב האמריקני שיועד לשיקומה של עיראק, ובשל כך הועמד ברמר לשימוע בפני הקונגרס. התנהלותו ופעולותיו של ברמר ספגו ביקורת רבה, והוא נחשב לאחד מאבות הכישלון של המדיניות האמריקאית בעיראק.
ילדות וקריירה מוקדמת
ברמר נולד בהרטפורד שבמדינת קונטיקט לאב שהיה נשיא מחלקת הבשמים של חברת התמרוקים כריסטיאן דיור בניו יורק ולאם שהייתה מורה להיסטוריה של האמנות באוניברסיטת ברידג'פורט. הוא בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ותואר שני מהרווארד, לצד תואר מהמכון למדעי המדינה פריז. עם תום לימודיו בפריז ב-1966, מונה ברמר לנציב שירות כללי בשירות החוץ האמריקני בקאבול, בירת אפגניסטן. משם התקדם לשירות כנספח כלכלי בנציגות האמריקנית במלאווי ועבד תוך כדי כך במשרות שונות במחלקת המדינה האמריקנית, שבראשן שירות כעוזרו של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר בין השנים 1972–1976. בין משימותיו הרבות בתפקיד זה, עזר ברמר בתיווך בין ישראל למצרים ולסוריה בשיחות הפסקת האש לאחר מלחמת יום הכיפורים. תחת ממשל רייגן, כיהן ברמר כסגן השגריר באוסלו וכעוזר מיוחד למזכיר המדינה אלכסנדר הייג, עד שמונה לשגריר ארצות הברית בהולנד. בשנת 1989 פרש משירות החוץ ועבר לעבוד במגזר הפרטי, בחברת הייעוץ קיסינג'ר ושות' בבעלותו של הנרי קיסינג'ר. בשנת 1999 מונה ליו"ר הוועדה הלאומית למלחמה בטרור. במהלך אסון התאומים בספטמבר 2001 משרדו היה במגדל הצפוני, בסמוך למקום פגיעת המטוס השני ולמזלו הוא לא נכח במשרדו בעת הפיגוע.
שליח הנשיא לעיראק
בשנת 2003, בעודו מכהן כראש חברת ייעוץ פרטית, נקרא ברמר על-ידי הנשיא ג'ורג' בוש הבן לשמש כשליח מיוחד לבנייתה מחדש של עיראק. בחירה זו בברמר הפתיעה דיפלומטים ובכירים רבים מכיוון שברמר מעולם לא ביקר בעיראק, לא דיבר ערבית ולא מילא בעברו שליחות כלשהי במזרח התיכון. שלטונו כמושל על השטח הכבוש בעיראק היה מתוקף צו נשיאותי מיוחד שאיפשר לו אוטונומיה מלאה בקבלת ההחלטות וכוח בלתי מוגבל בניהול המדינה, לצד סמכות שניתנה לו מטעם האו"ם על ידי צו 1483 מטעם הארגון שהקנה לו שליטה על כל כספי המדינה. מינוי אזרח ולא איש צבא לתפקיד זה נועד בעיקר כדי להשתיק את הביקורת האירופית ולתת למהלך בנייתה מחדש אצטלה אזרחית ולא כזו של כיבוש צבאי. זמן קצר לאחר הגיעו לעיראק, כתב ברמר איגרת לנשיא שבה פירט את מטרותיו:
ברמר החליף בתפקיד את הגרל ג'יי גארנר, שהיה עד אז האחראי על בניית התשתיות למדינה החדשה תחת המשרד לשיקום וסיוע הומניטרי, ותוך ימים ספורים החל לבצע רפורמות דרמטיות, בהן:
יומיים לפני שעזב את עיראק, פרסם ברמר את צו מספר 17 של הרשות הזמנית של הקואליציה, המעניק הגנה לכל חברי הרשות הזמנית ולפקידי הממשל והקבלנים הפרטיים האמריקנים מפני החוק העיראקי. הגנה זו הוטמעה גם בספר החוקים של הממשלה העיראקית. מהלך אנטי-דמוקרטי זה העניק חסינות חוקית רטרואקטיבית לפעילויות מפוקפקות של חברות הקבלן, של פקידים מושחתים, ובעיקר של אנשי הממשל, שיכלו לעשות ככל העולה על רוחם מבלי לשלם על כך מחיר. צו 17 בעצם מפר את הסיבה המוצהרת בגינה פלשה ארצות הברית לעיראק מלכתחילה – השתתת משטר דמוקרטי הוגן לאזרחי עיראק, והפכה את ארצות הברית לעוד שליט אינטרסנטי שפועל "מעל החוק".
ביקורת וטענות נגדו
חוסר ניסיונו של ברמר והבנתו המוגבלת את התרבות המקומית ניכרו עד מאוד בשורת המהלכים שביצע. המתנגדים העיקריים בתחילה היו צוות המומחים שגיבש האו"ם בראשות השליח המיוחד לאח'דר בראהימי, שהבין את ההשלכות של פיטורי כל מחזיקי המשרות הממשלתיות שהיו חברים במפלגת הבעת' על הכלכלה ועל המנהל התקין במדינה. במסיבת עיתונאים שכינס אמר בראהימי: "קשה להבין את שחרורם של אלפי מורים, מרצים באוניברסיטה, עובדי בריאות, מהנדסים ובעלי מקצועות נוספים להם אנו זקוקים נואשות". בנוסף ביקר בראהימי את המעצרים המנהליים שבוצעו ובהם מוחזקים עצירים לתקופות ארוכות ללא משפט.
סטוארט בואן (.Stuart W. Bowen Jr), רואה חשבון שמונה לחקור את ההתנהלות הכלכלית של רשויות הכיבוש האמריקני בעיראק תחת ברמר ושל הרשות הזמנית של הקואליציה, טען שלא בוצע מעקב תקין אחר הכספים, ובלתי ניתן לדעת כמה כסף הוזרם בפועל למטרות הומניטריות. בואן גם האשים את ברמר ואת הקואליציה בהענקת משכורות פיקטיביות ואי רישום של סכומים גדולים בדוחות הכספיים.
למרות הביקורת הקשה שהוטחה בו קיבל ברמר מהנשיא בוש הבן את מדליית החירות עבור שירותו בהצהרת הנשיא שאומר שברמר במעשיו הניח את התשתית לשלטון דמוקרטי בעיראק.
פעילות כיום
ברמר מועסק כיום כיועץ בחברת ייעוץ פרטית ומצייר ציורים בצבעי שמן שאותם ניתן לראות באתר הבית שלו. הוא התאלמן מאשתו, הסופרת פרנסיס ווינפילד שנפטרה בשנת 2019, והוא אב לשני ילדים.
שמעון ישראל פוזן
רבי שמעון ישראל פוזן (בכתיב יידי: פאזען; נפטר בכ"א בניסן תשכ"ט) היה רבה וראש הישיבה של הקהילה החרדית בעיר שאפראן (שופרון) ואחרי מלחמת העולם השנייה כיהן כר"מ בישיבת סאטמר בוויליאמסבורג.
אדסל ראונדאפ
אדסל ראונדאפ (באנגלית: Edsel Roundup) היא מכונית סטיישן גדולה, שיוצרה על ידי חטיבת המכוניות "אדסל" (באנגלית: Edsel) בקונצרן הרכב פורד בארצות הברית בשנת 1958
שמעון ישראל פוזן
תולדותיו
נולד לרב גרשון פוזן, דיין בפרנקפורט ובן לשושלת רבנים. היה תלמידו של הרב שלמה זלמן ברויאר רבה של פרנקפורט, והחשיב אותו כרבו אף אחרי שדבק בשיטת הקנאות. למד בגימנסיה והיה בעל תואר לפילוסופיה. בזמן מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני והגיע עד לקייב שם פגש את רבי דוד מסקווירא ורבי דוד מזלטיפולי והתפעל מדרכי החסידות והחליט שלאחר המלחמה יעזוב את גרמניה. לאחר המלחמה ארז את חפציו ונסע לגור אצל סבו בפאפא שבהונגריה ולמד בישיבת בעלד אצל הרב יואל פלנר. לאחר שעבר רבו לכהן ברבנות אויהל עבר יחד איתו, שם נישא אשתו פיגא בלומה בתו של הרב פנחס הכהן רובין. בהיותו באויהל התפלל בבית הכנסת של חסידי מונקאטש וכך נהיה חסידו של רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, ממנו גם קיבל את קנאותו. רבו העריכו מאוד ואף אמר שכשיגיע לשמים וישאלוהו מה עשה בעולם יענה שהעמיד תלמיד בשם שמעון ישראל.
אדסל ראונדאפ
==נתונים==
שמעון ישראל פוזן
תולדותיו
לאחר מלחמת העולם השנייה כיהן בראשות ישיבה של אגודת ישראל בכפר היוושוולד שבפרברי בודפשט (לאחר שראש הישיבה הקודם רבי יהושע גרינוולד עבר לארצות הברית). לאחר זמן היגר לארצות הברית שם התמנה לראש הישיבה הגדולה של חסידות סאטמר בויליאמסבורג. היה חבר בארגון התאחדות הרבנים. היה קנאי קיצוני והיה מקורב לרבי יואל טייטלבוים מסאטמר. בארצות הברית נהיה חסיד של רבי יעקב יוסף טברסקי מסקווירא והפליג בשבחו. נפטר בשביעי של פסח ונקבר ביום טוב שני של גלויות בשיכון סקווירא. בצוואתו ביקש שיכתבו על מצבתו: "הרביץ תורה הרבה שנים עם תלמידים אשר רובם הגיעו ליראת ה' באמת על דרך הבעש"ט ובזכות זה ירחם אב הרחמים עליו". מדרשותיו ומכתביו הודפסו בספר "תורת אלף". הקים בית מדרש שאפראן בוויליאמסבורג שם כיהן כרב קהילה. בצוואתו הוריש את הרבנות לחתנו רבי צבי הירש מייזליש. לקהילה יש קשר הדוק עם חסידות סאטמר (זלמן לייב). לקהילה יש תלמוד תורה וישיבה קטנה.
ילדיו:
מטאו טרנטין
2011
ב-2011, טרנטין רכב בקבוצת קוויק סטפ כסטאז'ר. הוא ניצח את אליפות איטליה עד גיל 23.
2012
טרנטין סיים שני בקטע הרביעי של וואלטה או אלגראב, הוא סיים במקום ה-11 במרוץ שלדפרייס. הוא השתתף בטור דה רומאנדי, אך לא בלט. הוא סיים שמיני באליפות איטליה בנגד שעון, 2:09 דקות אחרי דריו קאטלדו המנצח.
2013
טרנטין סיים שני בקטע החמישי של טור טורקיה, אחרי אנדרה גרייפל הגרמני. בחודש מאי, טרנטין התחרה לראשונה בגרנד טור, כאשר נבחר לסגל קבוצתו בג'ירו ד'איטליה. ההישג הטוב ביותר שלו במרוץ היה מקום חמישי בקטע החמישי. לאחר מכן, נבחר טרנטין גם לטור דה פראנס, ורשם את הישג שיאו בתקופה זו, כאשר ניצח את הקטע ה-14.
2014
טרנטין סיים רביעי במרוץ החד יומי, טרופאו סס סאלינס. הוא התחרה בטור דה סוויס, וניצח את הקטע השישי. הוא נבחר לטור דה פראנס שנית, וניצח את הקטע השביעי, לאחר שגבר בספרינט צמוד על פטר סאגאן הסלובקי.
2015
טרנטין סיים שלישי במרוץ הE3 בינקבנק קלאסיק, ושישי במרוץ שלדפרייס. הוא נבחר לטור דה פראנס, ותוצאתו הטובה ביותר הייתה מקום 11 בקטע ה-21. הוא ניצח את הקטע השני והחמישי בטור של פויטו שארן ואת דירוג המאיצים במרוץ. הוא ניצח את הקטע השישי בטור של בריטניה, סיים שלישי במרוץ קופה ברנוקי, שני בג'ירו דל פיימונטה (כיום נקרא גראן פימונטה), וראשון במרוץ פריז–טור.
2016
טרנטין סיים עשירי במרוץ מילאנו - סן רמו, ו-12 במרוץ E3 בינקבנק קלאסיק. הוא ניצח את הקטע ה-18 בג'ירו ד'איטליה, והגיע שני בקטע ה-21. הוא ניצח את הקטע הרביעי בטור דה וואלני, וניצח את קטגוריית המאיצים. הוא ניצח את הקטע הראשון בטור ד'לאן, ואת דירוג המאיצים.
2017
טרנטין סיים תשיעי באומלופ הט ניוסבלד, ורביעי במרוץ קורן–בריסל–קורן. הוא הגיע פעמיים שלישי בטור דה סוויס (קטעים 5 ו8), ונבחר לטור דה פראנס, אך בקטע ה-9 לא עמד במגבלת הזמן ביחד עם רוכבים נוספים וניאלץ לפרוש מהמרוץ. הוא נבחר לראשונה ווואלטה אספנייה, ושלט בתחום המאיצים, כאשר ניצח את הקטע ה-4, ה-10, ה-13 וה-21. אך בסופו של דבר, הפסיד בדירוג המאיצים לכריס פרום הבריטי, בפער של 2 נקודות בלבד, כשפרום עם 158 וטרנטין עם 156. הוא ניצח במרוץ פרימוס - קלאסיק, סיים רביעי באליפות העולם, וניצח במרוץ פריז–טור בסוף העונה.
2018
לאחר 7 שנים במדי קבוצת קוויק סטפ, טרנטין הצטרף לקבוצת מיצ'לטון - סקוט האוסטרלית. הוא סיים שביעי במרוץ גנט - וולגם, וניצח את אליפות אירופה, כשהוא מקדים את מת'יו ואן דר פול ההולנדי, וווט ואן ארט הבלגי. הוא נבחר שוב לוואלטה אספנייה, והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום חמישי בקטע השישי. הוא ניצח את הקטע החמישי בטור של גואנשי.
2019
טרנטין ניצח את הקטע השני בוואלטה של ולנסיה, ואת הקטע השני בוואלטה של אנדלוסיה. הוא סיים עשירי במילאנו - סן רמו, שביעי בE3 בינקבנק קלאסיק, שביעי בגנט - וולגם, ועשירי במרוץ אמסטל גולד. הוא סיים שלישי בקטע השני בטור דה סוויס, בטור דה פראנס, ניצח את הקטע ה-17 לאחר פריצה מחבורת החוד. הוא לא הצליח להגן על תוארו כאלוף אירופה, לאחר שסיים שביעי והפסיד את התואר לאליה ויויאני. הוא ניצח את הקטע השני בטור של בריטניה.
מיגל אנחל אלונסו
מיגל אנחל "פריקו" אלונסו אויארבידה (בבסקית: Miguel Ángel "Periko" Alonso Oyarbide, נולד ב-1 בפברואר 1953 בטולוסה שבספרד) הוא כדורגלן ומאמן עבר ספרדי. אלונסו, ששיחק כקשר, החל את הקריירה המקצועית שלו בסן סבסטיאן, שם זכה בשתי אליפויות רצופות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. לאחר מכן שיחק גם בברצלונה ובסבדל, לפני שפרש ממשחק. במקביל, שיחק אלונסו במדי נבחרת ספרד, אותה ייצג במונדיאל 1982. לאחר פרישתו ממשחק אימן אלונסו מספר קבוצות, רובן בליגות הנמוכות בספרד.
קריירת מועדונים
עונת 1979/1980 הייתה הפורייה ביותר שלו בסוסיאדד מבחינת כיבוש שערים. הוא כבש 8 פעמים ב-34 הופעות, בין היתר במשחקים מול הקבוצות הבכירות בספרד כברצלונה וריאל מדריד, וסוסיאדד הגיעה למקום ה-2, במרחק נקודה מהאלופה ריאל מדריד. היה זה המיקום הגבוה ביותר אליו הגיעה בליגה הספרדית בתולדותיה עד אותה נקודה - בשנתיים הבאות הצליחה ריאל סוסיאדד לזכות בשתי אליפויות רצופות, האליפויות היחידות בהיסטוריה של הקבוצה. אלונסו היה אחד משחקני המפתח בשתי הזכיות האלה, והוא הוביל את הקבוצה לצד שחקנים כגון לואיס ארקונדה, חסוס מארי סאמורה, רוברטו לופס אופרטה וחסוס מריה סטרוסטגי. לזכייה הראשונה באליפות תרם 3 שערים, ובמקביל השתתפה סוסיאדד בגביע אופ"א, שם הבקיע אלונסו שער לרשתה של אויפשט. לזכייה השנייה תרם שבעה שערים, אך סוסיאדד הודחה מגביע אירופה כבר בסיבוב הראשון של הטורניר על ידי צסק"א סופיה.
בקיץ 1982 עבר אלונסו לברצלונה. בתחילת דרכו מיעט לשחק, אך החל מסוף ספטמבר תפס מקום בהרכב הקבוצה והוא הרבה לשחק במשחקיה. ב-2 בינואר 1983 כבש שער ראשון במדי ברצלונה, בניצחון 3-0 על אוסאסונה. הוא כבש 3 שערי ליגה נוספים במהלך עונתו הראשונה בברצלונה, כולל שער ניצחון בקלאסיקו בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד 2-1. הוא הופיע ב-23 משחקי ליגה, שבסיומה הגיעה ברצלונה למקום הרביעי. במקביל, בגביע מחזיקות הגביע ערך 4 הופעות והגיע עם ברצלונה לרבע גמר, שם הודחה על ידי אוסטריה וינה. ברצלונה זכתה בגביע הספרדי, אך אלונסו לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד. לאחר מכן זכתה ברצלונה גם בגביע הליגה הספרדית, לאחר שגברה על אותה ריאל מדריד, ואלונסו השתתף בחמישה מששת משחקיה בטורניר.
בעונה הבאה הצליחה ברצלונה לזכות רק בסופר קאפ הספרדי, לאחר שגברה על האלופה אתלטיק בילבאו. אלונסו הבקיע פעמיים בגביע מחזיקות הגביע, שער אחד בסיבוב הראשון של הטורניר והשני עזר לקבוצתו לעבור את ניימכן בשמינית הגמר, אך ברצלונה הודחה ברבע הגמר על ידי מנצ'סטר יונייטד. הוא ביסס את מעמדו אף יותר בהרכב, הופיע ב-29 משחקי ליגה, ב-27 מהם כשחקן הרכב, והבקיע פעם אחת. ברצלונה הגיעה למקום השלישי בליגה וכן לגמר הגביע הספרדי, אולם גם בגמר זה, בו הפסידה ברצלונה לבילבאו, אלונסו לא לקח חלק. בעונת 1984/1985 דעך מעמדו של אלונסו באופן משמעותי והוא השתתף רק בשני משחקי ליגה כשחקן מחליף. הוא צפה בקבוצתו זוכה באליפות ראשונה מזה 11 שנים.
אלונסו עזב את ברצלונה בסוף העונה ועבר לסבדל, קבוצה בקרבת ברצלונה ששיחקה באותו זמן בליגה השנייה. הוא התברג במהרה בהרכב קבוצתו החדשה והיה משחקניה הבולטים, עת עלתה חזרה לליגה הראשונה מהמקום השני. הוא הבקיע 5 שערים ב-36 משחקי ליגה, כולל צמד לרשתה של קרטחנה. תחילת העונה הבאה הייתה קשה במיוחד, וסבדל לא הצליחה לנצח בעשרת המחזורים הראשונים, ובשל כך הוחלף מאמנה. בפרק זמן זה הבקיע שער בתיקו 2-2 עם קבוצת נעוריו, ריאל סוסיאדד. לאחר חילופי המאמנים התאוששה במידת מה הקבוצה. אלונסו הצליחה להבקיע בארבעה משחקי ליגה רצופים, כולל שער נוסף לסוסיאדד, ובסך הכול בעונה זו, שנפרסה על 44 מחזורים, הבקיע 12 פעמים, ובכך היה המבקיע המוביל בקבוצה. סבדל הצליחה להישאר בליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום ה-15 ונמנעה מהפלייאוף על ירידת ליגה. בעונת 1987/1988, בה הופיע ב-26 משחקי ליגה, לא הצליח לעזור לסבדל להישאר בליגה, ובסוף העונה, בהיותו בן 35, פרש אלונסו ממשחק.
קריירת נבחרות
במהלך תקופתו בריאל סוסיאדד, ב-24 בספטמבר 1980 ערך אלונסו את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד, במשחק ידידות עם. ספרד הייתה המארחת של מונדיאל 1982 ומשום כך לא השתתפה בטורניר המוקדמות, אלא ערכה רק משחקי ידידות. אלונסו לקח חלק ברוב משחקים אלו ונעדר רק משלושה בראשית 1981. במשחק מול ב-18 בנובמבר 1981 הבקיע את שערו היחיד במדי נבחרת ספרד, שניצחה 3-2 במשחק זה. הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל והשתתף בכל חמשת משחקיה, עת הודחה בשלב הבתים השני, שם הייתה עם נבחרות ו. לאחר המונדיאל פרש אלונסו מהנבחרת, ובסך הכול ערך 20 הופעות בפרק זמן של שנתיים.
קריירת אימון
מיד לאחר פרישתו ממשחק החל אלונסו לעסוק באימון כדורגל, תחילה בקבוצת הנוער של טולוסה, שם החל את הקריירה שלו. לאחר מכן אימן את סן סבסטיאן, קבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד במשך שלוש שנים, בין 1989 ל-1992. הוא עזר לה לעלות מהליגה הרביעית לליגה השלישית במהלך עונת 1990/1991. בעונות 1993/1994 ו-1994/1995 אימן את בססאין, קבוצה קטנה מחבל הבסקים ששיחקה גם היא בליגה השלישית. עמו כמאמן הגיעה הקבוצות למקום ה-6 וה-4 בהתאמה.
ב-1995 התמנה לראשונה לתפקיד המאמן בקבוצה מהליגה השנייה והוא החל לאמן את אייבר. בעונתו הראשונה שם הגיעה הקבוצה למקום ה-12 שבמרכז טבלת הליגה. בעונה השנייה הגיעה למקום ה-5, במרחק 4 נקודות מהמקום השלישי המוביל לפלייאוף העפלה לליגה הראשונה. בעונתו השלישית בקבוצה, עונת 1997/1998, הידרדרה למקום ה-10, ואלונסו סיים את תפקידו באייבר. בנובמבר 1998, באמצע עונת 1998/1999, מונה לתפקיד המאמן של הרקולס, שנתקלה בקשיים רבים בליגה השנייה. אלונסו לא הצליח לעזור למצב הקבוצה להתאושש והוא סיים את תפקידו כבר בפברואר 1999, ארבעה חודשים לפני סוף העונה.
מספר מחזורים לאחר פתיחת עונת 2000/2001 פוטר חבייר קלמנטה מאימון ריאל סוסיאדד, ששיחקה בליגה הראשונה, ואלונסו מונה במקומו. אלונסו עצמו פוטר כעבור 10 מחזורים בהם סוסיאדד ניצחה פעמיים, הפסידה 7 פעמים, הודחה מהגביע הספרדי על ידי בססאין וירדה עד למקום האחרון בליגה. ג'ון טושק מונה במקומו והצליח להדריך את סוסיאדד למקום ה-13, שבזכותו נשארה הקבוצה בליגה. בנו של מיגל אנחל אלונסו, צ'אבי אלונסו, עשה באותו זמן את צעדיו הראשונים בקריירה ככדורגלן, ובמהלך החצי הראשון של העונה הושאל מסוסיאדד לאייבר. טושאק החזירו מההשאלה בינואר 2001 ואף מינה אותו לקפטן הקבוצה, והוא היה משחקני המפתח של הקבוצה באותה תקופה. אלונסו הודיע לאחר סיים תפקידו בסוסיאדד כי לא יחזור לאמן אף קבוצה מקצועית.
חיים אישיים
לאלונסו שני בנים כדורגלנים: מיקל וצ'אבי. כמו אביהם, שניהם שיחקו בריאל סוסיאדד. צ'אבי שיחק בהמשך גם בליברפול ובריאל מדריד והוא זכה עם נבחרת ספרד במונדיאל 2010, ביורו 2008 ו-2012.
נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל
נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל, הידועה בכינוייה "The Simbas", היא נבחרת הכדורגל הלאומית של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו. הנבחרת נקראה בעבר "נבחרת זאיר בכדורגל" כאשר הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נקראה "זאיר" בין השנים 1971 ו-1997.
הישגה הגדול ביותר של נבחרת זאיר היה העפלתה למונדיאל 1974 בגרמניה, אבל בטורניר עצמו היא רשמה את אחת ההופעות החלשות בתולדות גביע העולם בכדורגל והפסידה בכל שלושת משחקיה בשלב הבתים, לנבחרת סקוטלנד 0:2, ליוגוסלביה 0:9 (אחת התוצאות הגבוהות בהיסטוריה של גביע העולם) ולברזיל 0:3, ובסיכום ספגה 14 שערים ולא הבקיעה אף אחד. רק נבחרת במונדיאל 1954 השיגה מאזן גרוע יותר.
בגביע אפריקה לאומות זכתה הנבחרת פעמיים. בפעם הראשונה כ"נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו" ב-1968 ופעם כ"נבחרת זאיר" ב-1974.
מאז 1974 הישגה הטוב ביותר היה מקום שלישי באליפות אפריקה ב-1998.
שיאי שחקנים
נכון ל-29 במרץ 2023.
{| class="wikitable sortable" style="text-align:center;"
שיאני ההופעות
!width=35|דירוג !width=150|שחקן !width=50|הופעות !width=50|שערים !width=100|שנים
ג'ארד גולדן
ג'ארד פורסט גולדן (באנגלית: Jared Forrest Golden; נולד ב-25 ביולי 1982) הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מדינת מיין. גולדן, חבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לתפקיד בספירה מחודשת לאחר שלא הוא או יריבו, ברוס פוליקווין, השיג את מרב קולות הבוחרים בבחירות 2018.
ביוגרפיה
גולדן נולד בלואיסטון, העיר השנייה בגודלה במדינת מיין, וגדל בעיירה לידס שבצפון המדינה. הוא למד בבית הספר התיכון אזור לוויט. גולדן נרשם כסטודנט באוניברסיטת מיין בפארמינגטון אך עזב את המוסד להשכלה גבוהה מבלי להשלים לימודי תואר אקדמי כדי להתגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ב-2002, ושירת שני סבבי לחימה במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
עם שובו למיין מאפגניסטן ומעיראק, למד גולדן במכללת בייטס והשלים לימודי תואר ראשון בפוליטיקה ובהיסטוריה. לאחר מכן עבד עבור חברת לוגיסטיקה בינלאומית ואחר כך עבור חברת הסנאט של ארצות הברית הרפובליקנית ממיין, סוזן קולינס, בוועדה לביטחון המולדת ועניינים ממשלתיים. ב-2013 חזר שוב למיין, הפעם מוושינגטון הבירה, ועבד במשרד המפלגה הדמוקרטית בבית המחוקקים של מיין. כחבר מפלגה זו הוא נבחר בבחירות 2014 לבית הנבחרים המדינתי, וכעבור שנתיים נבחר מחדש בבחירות 2016. במושב בית הנבחרים שהתכנס אחרי בחירות אלה התמנה לעוזר מנהיג הרוב בבית הנבחרים.
ב-24 באוגוסט 2017 גולדן הודיע ​​על התמודדותו נגד חבר בית הנבחרים של ארצות הברית המכהן ברוס פוליקווין על ייצוג מחוז הקונגרס השני של מיין. ב-20 ביוני 2018 הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות המקדימות.
בליל הבחירות הכלליות, גולדן פיגר אחרי פוליקווין בכ-2,000 קולות. מכיוון שאף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב קולות הבוחרים, נוהל הסבב השני החדש של מדינת מיין הוביל לחלוקה מחודשת של קולות המועמדים העצמאיים לפוליקווין או לגולדן בהתאם להעדפה השנייה שסימנו המצביעים בקלפי. המצביעים של המועמדים העצמאיים סימנו באופן גורף את שמו של גולדן, ולכן זכה ל-3,000 הקולות שלהם לאחר ספירה מחודשת. הוא המתמודד הראשון שניצח את הנציג המכהן של המחוז בבית הנבחרים מאז 1916.
פוליקווין התנגד לשימוש בנוהל זה של ספירת קולות מחודש לפי העדפה שנייה, וטען שהוא המנצח של הבחירות לאור הובלתו בסבב הראשון. הוא הגיש תביעה לבית משפט פדרלי כנגד ניצחונו של גולדן בתואנה שהנוהל מנוגד לחוקת ארצות הברית ותבע להכריז עליו כזוכה. השופט לאנס א. ווקר דחה את כל תביעותיו של פוליקווין ואישר את התוצאות הסופיות של הבחירות. פוליקווין המשיך לדבוק בתביעותיו ועתר לבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית ודרש להנפיק צו שיבטל את ההכרה בגולדן כזוכה, אך עתירה זו נדחתה גם היא. ב-24 בדצמבר 2018 משך פוליקווין את תביעתו, ואפשר לגולדן להישבע לתפקידו.
גולדן הושבע לקונגרס האמריקאי ב-3 בינואר 2019. במהלך הבחירות לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הצביע גולדן נגד מנהיגת הסיעה הדמוקרטית ויו"ר בית הנבחרים לשעבר ננסי פלוסי, כפי שהתחייב לעשות במהלך מסע הבחירות שלו. במקום זאת הצביע לחברת בית הנבחרים שרי בוסטוס מאילינוי. ב-18 בדצמבר 2019 גולדן הצביע בעד סעיף הראשון שבגינו נפתח משפט ההדחה של דונלד טראמפ — ניצול סמכות לרעה, אך נמנה בין שלושת הדמוקרטים שהצביעו נגד הסעיף השני — שיבוש עבודת הקונגרס.
בנדיני סלונצ'ינו
בנדיני סלונצ'ינו באיטלקית: Bandini Saloncino) היא מכונית מרוץ מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית Bandini Automobili אשר יוצרה בשנת 1968
"בנדיני סלונצ'ינו"
דגם ה"בנדיני סלונצ'ינו" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב של טורינו בשנת 1968. הוא נבנה ועוצב על ידי יצרן מכוניות הספורט ונהג המרוצים "Ilario Bandini"
תכונות עיקריות:
יצחק ענבר
יצחק ענבר (נולד ב-7 בנובמבר 1955) הוא שופט לשעבר וסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
חייו
ענבר למד בבית הספר התיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה ושירת בצה"ל בין השנים 1974-1976. בשנת 1980 סיים בהצטיינות את הלימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים. הוא עשה את התמחותו בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמשרד עורכי-דין, וב-1981 הוסמך לעורך-דין.
עד לשנת 1993 עסק ענבר בעריכת דין. בספטמבר באותה שנה מונה לשופט בית משפט השלום בירושלים וביוני 2000 מונה להיות סגן נשיא בית המשפט.
בחודש יולי 2002 מונה ענבר לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים. באפריל 2010 קודם לדרגת שופט בכיר בבית משפט זה, ושנה לאחר מכן עבר לכהן בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בנובמבר 2011 הגישה דורית ביניש - נשיאת בית המשפט העליון את מועמדותו של ענבר לבית המשפט העליון, אך ענבר לא נבחר לתפקיד.
במאי 2014 מונה למשרת סגן נשיא של בית המשפט המחוזי בתל אביב, האחראי על מחלקת הערעורים האזרחיים ועל מדור תביעות ייצוגיות.
ענבר נמנה עם סגל המרצים הקבוע במכון להשתלמות שופטים במשך כ-13 שנים, עד פרישתו. במסגרת זו, היה המנהל האקדמי של השתלמויות בנושא התנהלות דיונית ותביעות ייצוגיות, והרצה בהשתלמויות שונות וביניהן: מועמדים לשיפוט, כתיבת פסקי דין, סוגיות בסדר דין אזרחי, ועוד. ענבר מרצה במסגרות שונות באקדמיה ובפני מוסדות וגופים שונים בתחומי משפט שונים, בין היתר, בנושא תובענות ייצוגיות.
במרץ 2017 פרש לגמלאות ומאז מכהן כבורר וכמגשר במשכן לבוררות ופתרון סכסוכים. התמחותו של השופט ענבר היא בתחום המשפט האזרחי-מסחרי, בין היתר, בתובענות ייצוגית, בסכסוכים מסחריים מורכבים, בדיני חוזים ובתחום המשפט המנהלי.
נפרדנו כך (סרט)
נפרדנו כך הוא סרט הקולנוע הראשון שביים חורחה גורביץ'. הוא פורסם בשנת 1991 ואורכו 27 דקות.
אודות הסרט
גורביץ' הפיק את הסרט במימונו של המיליונר האמריקאי לאון צ'ייני (Leon Charney) ובתמיכת פרויקט קולנוע. גרושתו של גורביץ', ליליאנה בבצ'יק, כתבה את התסריט על בסיס סיפור משפחתי שלה. הסרט צולם במצלמת 35 מ"מ. הסרט הוקרן בהקרנות מסחריות במשך כמה חודשים בסינמטק תל אביב לפני הסרט "המתים" מאת הבמאי ג'ון יוסטון.
עלילה
סב המשפחה נפרד ממשפחתו שנוסעת לתקופה ארוכה לחו"ל. הם שואלים אותו למה קוראים לו בשם "ננקה" והדבר מעורר בו זיכרונות מפרידה שחווה בילדותו. ננקה גדל בכפר קטן באירופה ביחד עם שני הוריו ושני אחיו. המשפחה סבלה מחסרון כיס ועל מנת לפרנס אותה נסע האב לבדו לארגנטינה. אחרי שחסך מעט כסף, ביקש שננקה יצטרף אליו כדי לעזור לו. ננקה יצא למסע לארגנטינה לסייע לאביו, כשבאמתחתו תמונה משפחתית ומעיל שאמו תפרה לו.
חיים צור
חיים צוּר (2 בספטמבר 1938 - 5 בנובמבר 2017) היה איש רדיו ישראלי, מפיק ועורך תוכניות בקול ישראל, כנר, מלחין ומורה לנגינה בכינור.
ביוגרפיה
נולד וגדל בירושלים, בן לאברהם (יליד נווה צדק תל אביב) עורך דין במקצועו ואסתר (ילידת ברזיל) לבית משפחת עמוס. בגיל 5–6 החל חיים צור ללמוד נגינה בכינור בקונסרבטוריון הירושלמי אצל המורה, חנוך יעקובי או כפי שנקרא אז הינריך יאקובי ובהמשך למד נגינה אצל אריך גרינברג שהיה חבר תזמורת קול ישראל.
צור למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" בעירו ואת לימודיו התיכוניים עשה בגימנסיה העברית בירושלים. לקראת הכיתה השביעית בגימנסיה, עבר לבית ספר ערב בירושלים כדי שיוכל לעסוק ולהתאמן בנגינה. בצה"ל שירת תחילה כחיל בחיל הכללי ובהמשך הועבר לשרת בחיל מודיעין.
לאחר השירות הצבאי למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים. צור למד, לאורך השנים, נגינה ומוזיקה אצל מיטב המורים ובהם איתן סבר, דוד ליין, רפאל מזרחי, עדן פרטוש, חיים אלכסנדר, פאול בן-חיים, אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', אייזק שטרן ונוספים.
בשנת 1963 החל לעבוד בקול ישראל תחילה בתפקידים שונים ואחר כך כעורך מפיק ומגיש תוכניות. במהלך השנים ערך והגיש הן ברשת א' והן ברשת ב' סדרות תוכניות כמו "שורשים," "געפיל-דה-חומוס" "הקול על הכלי" "עדה תעיד" "פנים אל פנים" "מספר הסיפורים." ועוד.
צור ניגן בכינור באירועים ובקונצרטים בארץ ובעולם. והופיע בין השאר, יחד עם הפסנתרן אריה זקס בקיבוצים ועיירות פיתוח ומדי פעם ברסיטאלים בירושלים ואף כסולן עם תזמורות. כמו כן הופיע בקונצרטים בארץ ובעולם עם בתו איילה - פסנתרנית ובוגרת האקדמיה למוסיקה.
בנוסף לנגינה, עסק צור בהלחנת שירים, חלק מהם אף מוכרים. בפסטיבל הזמר והפזמון 1966 זכה במקום הראשון השיר שהלחין, "ליל סתיו" למילים של חיה כהן ולעיבוד של שמעון כהן ושביצעו אריק איינשטיין ויפה ירקוני בגרסה נוספת. שירים נוספים שהלחין: "לבציר" אותו ביצעה הדסה סיגלוב; "על שלושה דברים" ששר יגאל בשן; "בלאדה על אסתריקה ואברבנל" שביצעה אופירה גלוסקא; השיר "לי-לך" שביצעה להקת הגשש החיוור ושירים נוספים. צור הלחין את המוזיקה לסרטו של מיכה שגריר על ש"י עגנון לאחר שזה זכה בפרס נובל. ב-1971 הלחין את המוזיקה לסרט "אריאנה". הוא הלחין את כל השירים שליוו את התוכנית "סמי וסוסו" והיה למעשה מלחין הבית של תוכנית טלוויזיה מיתולוגית זו. וכן היה המנהל המוזיקלי של התוכנית "חודש טוב" ששודרה מדי חודש בטלוויזיה הישראלית.
חיים צור היה אחיו של נדיר צור, אף הוא היה איש קול ישראל, אשר נפטר ב-2014 עקב מחלה.
בשנת 2003 לאחר כארבעים שנות עבודה בקול ישראל פרש לגמלאות.
הר לאו (אנטארקטיקה)
הר לאו או הר ליאו (באנגלית: Mount Leo; מילולית: הר אריה) הוא הר מבודד, בחוף פאלייר, בצד המערבי של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,270 מטרים מעל פני הים; ההר הוא ההר ה-3,453 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם לגדתו הדרומית של הדום הקרח פורסטר.
מורדותיו הדרומיים של ההר סלעיים ותלולים.
גילוי ומיפוי ההר
ההר נסקר לראשונה באופן גס מהקרקע על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם, אשר חקרה את האזור בעונת המחקר (הקיץ האוסטרלי) 1936–1937.
מקור השם
שמן של הגבעות ניתן להן על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
שמו של ההר תיאורי; להר צורה הדומה לאריה רובץ.
עין חוגה
מעיין עין חוגה הוא מעיין שופע הסמוך לנחל חרוד, הוא נמצא במרחק שני קילומטר מזרחית לקיבוץ חמדיה. הוא אחד מן המעיינות הגדולים בעמק בית שאן ודרך הגישה אל המעיין היא מכביש 90.
המעיין נמצא באזור השבר הסורי-אפריקני. מזרחית למעיין ישנם שרידי כפר מהתקופה הנאוליתית ועד קום המדינה היה בסמוך למעיין הכפר הפלסטיני אלע'זאויה.
במקום הוקם פארק מים גדול בשם גני חוגה שנחנך ב-1994 על ידי המועצה האזורית, קק"ל ומשרד התיירות והפך למעיין מוסדר.
באזור המעיין נשתמרו הצמחייה הטבעית ועצי תמר מקוריים. שוחזרה במקום טחנת קמח עתיקה והוקם גן זואולוגי.
אנדרו שון גריר
אנדרו שון גריר (נולד בנובמבר 1970) הוא סופר אמריקאי, הכותב בעיקר רומנים וסיפורים קצרים זוכה פרס פוליצר לספרות.
גריר הוא המחבר של הספר סיפור נישואים (ראה אור בעברית בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר) אותו כינה הניו יורק טיימס "רומן פיוטי ומלא השראה".
ביוגרפיה
אנדרו שון גריר נולד בנובמבר 1970, אח לתאום זהה, בוושינגטון די.סי. בן לשני הורים מדענים. הוא גדל ברוקוויל, מרילנד, שם למד בבית הספר היסודי ג'ורג'טאון, ולאחר מכן היה סטודנט באוניברסיטת בראון ושימש שם כמתמחה בתפקיד הדובר. בין מוריו בבראון היו הסופרים רוברט קובר ואדמונד וייט. גריר חי זמן מה באיטליה.
גריר לימד באוניברסיטה החופשית של ברלין וכן בתוכנית האקדמית לכתיבה יצירתית, ה Iowa Writers' Workshop של אוניברסיטת איווה.
הוא היה אחד המועמדים הסופיים לקבלת פרס בפסטיבל הספרותי של פרמיו פון רזורי על יצירה מתורגמת לאיטלקית הופיע בתוכניות טלוויזיה רבות, בין היתר Today Show.
הוא עמית מרכז קולמן ספריית העיר ניו יורק, עמית NEA ושופט בפרס הספר הלאומי.
גריר הוא מחברם של שישה ספרי פרוזה (מהם שניים ראו אור בעברית), סיפורים קצרים ועוד. מתגורר בסן פרנסיסקו ובטוסקנה עם בן זוגו.
קריירה
סיפורים של גריר ראו אור בדפוס בעיתונים גדולים, בין היתר במגזין אסקווייר, פריז ריוויו, הניו יורקר ופרסומים לאומיים אחרים.
ספרו השלישי, הווידויים של מקס טיבולי, ראה אור בשנת 2004; מאמר מאת ג'ון אפדייק בניו יורקר הגדיר את הספר "קסום, בסגנון המבושם, הגנדרני והמפוקפק של אותה ההתפכחות שהביאה לגדולות את פרוסט ונבוקוב". לאחר מכן הסופר מיץ' אלבום בחר בספר הווידויים של מקס טיבולי למועדון הספר של התוכנית "Today Show" והספר במהרה הפך לרב מכר. עלילת הספר עוסקת בסיפורו של גבר המזדקן לאחור, בהשראת שירו של בוב דילן: "My Back Pages". למרות הדמיון בנושא הכללי, אין לעלילת הספר קשר לסיפור הקצר של פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ולסרט שפורסם בשנת 2008, הסיפור המופלא של בנג'מין באטן.
בשנת 2008 ראו אור קובץ מסיפוריו באנתולוגיה בשם "הספר של אנשים אחרים".
ספרו הרביעי של גריר סיפור נישואים ראה אור באנגלית בשנת 2008. ה"ניו יורק טיימס" תיאר את הספר:" מר גריר יוצר בצורה חלקה כוריאוגרפיות של נרטיב מסובך העוסק באופן אותנטי בגעגועים וברצונות של הדמויות שלו (...)" ה"וושינגטון פוסט" תיאר את העלילה כ"מלאת מחשבה, מורכבת וכתובה להפליא".
בשנת 2009 זכה גריר בפרס או. הנרי לסיפורים קצרים.
ספרו החיים הבלתי אפשריים של גרטה וולס ראה אור ביוני 2013.
הרומן שלו לס ראה אור באנגלית בשנת 2017 וקיבל את פרס פוליצר בשנת 2018. גריר: ""גם כילד לא חלמתי על פוליצר", הוא מודה. "אפילו לא ידעתי מה זה. זה היה שייך מבחינתי לאלי הספרות בלבד. אני חושב שהשופטים רצו להאיר סוג שונה של ספרות (...) החדשות הטובות על הפוליצר הגיעו אלי בדיוק כשהחלפתי חיתול לכלב במהלך שנת שבתון באיטליה. לא חלמתי על זה גם בחלומותיי הוורודים ביותר (...)"
מערכת המשפט בקוריאה הצפונית
בית המשפט העליון של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הוא בית המשפט העליון במדינה, אשר שופטיו ממונים ישירות על ידי אספת העם העליונה, הפרלמנט של קוריאה הצפונית. על פי חוקת קוריאה הצפונית, בית המשפט העליון כפוף ומחויב במתן דין וחשבון לאספת העם העליונה (בניגוד לעיקרון הפרדת הרשויות), ושופטי המדינה מחויבים לפסוק ״משפט צדק״, ונושאים באחריות פלילית אם מתרשלים במלאכתם.
החוק בקוריאה הצפונית
באופן פורמלי, החוק בקוריאה הצפונית מבוסס על מספר מקורות, אשר מסודרים לפי דרגת חשיבות בסדר יורד:
מפלגת הפועלים של קוריאה, המחזיקה במעמד פוליטי עליון במדינה, מופקדת בראש ובראשונה על ציות והגשמת רצונותיו של המנהיג העליון. בדומה למצב במדינות קומוניסטיות אחרות, תפקידן של כלל מערכות המדינה הוא לשרת את המפלגה, ומשכך חוקים אזרחיים אינם חלים על המפלגה עצמה.
בית המשפט העליון
בית המשפט העליון של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה הוא בית המשפט העליון בקוריאה הצפונית, המשמש במקביל גם כערכאת הערעור העליונה במדינה.
בראש בית המשפט העליון מכהן נשיא/שופט ראשי, ולו מסייעים שני שופטי משנה. נכון להיום, לא ידוע מהו מספר השופטים הכלולים בחבר השיפוט.
בנייתו של המבנה המרכזי בו שוכן בית המשפט העליון במדינה הושלמה בשנת 2010.
ערכאות שיפוטיות בקוריאה הצפונית
בתי המשפט בקוריאה הצפונית מחולקים לשני סוגים:
עצמאות שיפוטית
סעיף 157 של חוקת קוריאה הצפונית קובע כי "המקרים השיפוטיים יידונו באופן פומבי, ולנאשם מובטחת הזכות להגנה; דיונים מסוימים יהיו סגורים בפני הציבור, במקרים שייקבעו בחוק".
ראיה נוספת להיעדרה של עצמאות שיפוטית בבתי המשפט במדינה, היא נוסח סעיף 11 של ״חוק הפיקוח על התביעות״ במדינה, המגדיר כי "מתפקידו של התובע להשגיח שבית המשפט או הבורר במקרה ספציפי פועלים בצורה יעילה לפתרון המקרה, בהתבסס על הוראות החוק ובתוך פרק זמן סביר."
מקצוע עריכת הדין בקוריאה הצפונית
בניגוד למקובל במערכת המשפט במדינות קפיטליסטיות, תושב או ארגון אינו רשאי לשכור עורך דין מייצג באופן ישיר. כלל הבקשות לייצוג משפטי מועברות לידי לשכת עורכי הדין, כאשר הלשכה קובעת את זהותם של עורכי הדין שיטפלו בכל מקרה ספציפי, וכן משלמת להם את שכר עבודתם. יצוין עם זאת, כי בקוריאה הצפונית, עורכי הדין אינם בעלי מונופול על מתן שירותים משפטיים, כאשר כל תושב במדינה רשאי מבחינה פורמלית לספק ייצוג בעניינים אזרחיים או פליליים.
הפקולטה למשפטים באוניברסיטת קים איל-סונג היא האוניברסיטה היחידה בקוריאה הצפונית המספקת השכלה משפטית פורמלית.
פרנק הנלי
ג'יימס פרנקלין הנלי (באנגלית: James Franklin Hanly; ) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אינדיאנה בשנים 1895–1897 וכמושל אינדיאנה ה-26 בשנים 1905–1909. הוא היה מייסד "הטייסת של אמריקה", שקידמה את איסור צריכת האלכוהול ברמה הלאומית והיה בעל תפקיד חשוב בגיוס דעת הקהל עבורו.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא קידם בהצלחה את חוק ברירת איסור מכירת אלכוהול, שהוביל את רוב מחוזות אינדיאנה לאסור מכירת משקאות בתחומיהם. הישגיו האחרים כללו איסור הימורים, מאבק בשחיתות פוליטית והעברת הסוכנויות המדינתיות לבסיס פעולה לא פוליטי. עם תום כהונתו הוא פרש מהמפלגה הרפובליקנית והיה למתנגד בולט לצריכת אלכוהול. הוא התמודד ללא הצלחה מטעם מפלגת האיסור לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1916.
ראשית חייו
פרנק הנלי נולד בבקתה ליד סנט ג'וזף שבאילינוי כצעיר מבין שבעת ילדיהם של אלייז'ה ואנה קלטון הנלי. אימו לימדה אותו קרוא וכתוב בבית, אף על פי שהיא הייתה עיוורת. כנער צעיר הוא התגורר לזמן מה בחווה בכפר הומר הסמוך. בהומר הוא למד במשך שנה אחת בבית הספר המקומי, שם הוא נודע כדיבייטור מוכשר. בגיל 16 עזב הנלי את ביתו כדי ללמוד בבתי ספר ציבורים ובבית הספר הנורמלי של מזרח אילינוי שבדאנוויל עד 1879. הוא עבד בעבודות שונות ומשונות כדי לממן את לימודיו, ולעיתים קרובות ישן באסמים. בשנה בה הוא סיים את לימודיו הוא עבר למחוז וורן שבאינדיאנה, שם הוא לימד בבתי ספר ציבוריים בשנים 1881–1889.
הנלי הכיר את אווה אוגוסטה רייצ'ל סימר, וב-1881 נישאו השניים. נולדו להם חמישה ילדים, אך רק אחד מהם הגיע לבגרות. בעת שעסק בהוראה הוא התיידד עם השופט המקומי ג'וזף מ. ראב. ראב עודד את הנלי לקחת חלק פעיל בפוליטיקה ולשאת נאומי בחירות מטעם המפלגה הרפובליקנית. הנלי למד משפטים וב-1889 התקבל ללשכת עורכי הדין והצטרף למשרד עורכי הדין של ראב בוויליאמספורט, אינדיאנה. יחד עם הנלי עבד אל סטנסברי, עורך דין צעיר, שלימים ישמש כתובע הכללי של אינדיאנה.
ראשית הקריירה הפוליטית
בבחירות המיוחדות של 1889 נבחר הנלי לסנאט של אינדיאנה כדי לאייש מושב שהתפנה. בבחירות אלו הוא ניצח את ג'ורג' ו. קרונק וכיהן בתפקיד מ-1890 עד 1891. בסנאט הוא רכש מוניטין כנואם נמרץ. לאחר מכן הוא התמודד מטעם הרפובליקנים בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא כיהן בשנים 1895–1897. במהלך כהונתו בבית הנבחרים שונו גבולות מחוז הבחירה שלו על ידי האספה הכללית של אינדיאנה, שנשלטה אז על ידי המפלגה הדמוקרטית, שיצרה הטיה בקביעת מחוזות בחירה אשר גרמה לו להפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה ב-1896.
ב-1899 ניסה הנלי להיבחר כמועמד הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בהצבעה על ידי אלברט ג'. בוורידג'. מערכת בחירות זו גרמה לפילוג בשורות המפלגה באינדיאנה, ופרוגרסיבים מתנגדי איסור השתייה תמכו בבוורידג', בעוד שתומכי האיסור וחברי האגף השמרני של המפלגה תמכו בהנלי. לאחר שלא עלה בידו להיבחר כמועמד, הוא פרש לזמן מה מהפוליטיקה. הפיצול בשורות המפלגה החמיר לאחר הבחירות, והוביל את הפרוגרסיבים לפרוש לחלוטין מהמפלגה. הנלי יצא למסע נאומים ברחבי המדינה כדי ליצור את בסיס התמיכה לקראת התמודדות על משרה אחרת. נאומיו היו נלהבים ולעיתים קרובות הוא ציטט את אברהם לינקולן.
מושל אינדיאנה
ב-1904 שב הנלי לפוליטיקה, וזכה במועמדות הרפובליקנים למשרת מושל אינדיאנה. בבחירות הכלליות הוא הביס את ג'ון ו. קרן בהפרש של 84,364 קולות. מערכת הבחירות הייתה רצופת מאבקים מבחינתו של הנלי, שנשא נאומים נרגשים נגד המפלגה הדמוקרטית, שאליה הוא התייחס כ"מרושעת" וכ"גדולה רק ביכולותיה להרוס". הוא כינה את מסע הבחירות שלהם כ"אנוכי" ואמר שהם יכלו לנהל אותו רק אם הם יוכלו "להשיג את סיר הבשר של המשרה". הנלי נחשב כיוצא דופן במפלגתו ומרגע שנכנס לתפקידו, הוא קידם את סדר היום שלו יותר מאשר את מצע המפלגה. הוא דחף למה שהוא החשיב כרפורמות מרכזיות במדינה, והגשים רבות מהן. הוא ניהל מסע צלב נגד משקאות אלכוהוליים, מרוצי סוסים ושחיתות שלטונית, ואף העמיד לדין אישים ממשלו שלו בעוון מעשי מעילה.
בעשותו שימוש בפופולריות שלו, עלה בידו של הנלי לגרום לאספה הכללית של אינדיאנה, שאז הייתה בשליטת מפלגתו, להעביר חקיקה לאיסור קיומם של מרוצי סוסים במדינה וביריד המדינתי. הוא ארגן מחדש בהצלחה את רוב גופי הממשלה המדינתית בניסיון להפוך אותה לבלתי מפלגתית. הוא הצליח להשיג את מטרתו בקרב כוחות אכיפת החוק של המדינה, בתי הסוהר ומוסדות הרווחה שבניהול המדינה. הוא גם גרם לשיפורים משמעותיים במנגנוני ניהול הכספים של המדינה. הנלי דרש דיווחים מפורטים על הוצאות הכספים מכל עובדי המדינה שהגישו בקשות להחזר הוצאות, ובסיועו של גזבר המדינה, הוא החל ליצור מערכת חשבונאות חדשה שבאמצעותה יכלה הממשלה לפקח ביתר קלות על מטרות הוצאות הכספים וזהות אלו שהוציאו אותם.
ב-1907 חתם הנלי על חוק לעיקור בכפייה, שחייב את עיקורם של אנשים מסוימים שהיו בחסות המדינה, ובכך הפך את אינדיאנה למדינה הראשונה שאימצה חקיקה לאיגניקה. החקיקה הייתה חלק מסדר היום הפרוגרסיבי וזכתה לתמיכה רחבה באותה תקופה. ב-1909 הורה המושל תומאס מרשל להפסיק את הנוהג. ב-1921 פסק בית המשפט העליון של אינדיאנה שהחוק נגד את החוקה.
שערורייה רבתי פרצה זמן קצר לאחר השבעתו של הנלי לתפקיד, כאשר נמצא שפקידי ממשל עשו שימוש בחשבון ההוצאות שלהם לשלם על חובות להימורים במלון פרנץ' ליק ספרינג, שהיה בבעלותו של יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, תומאס טרגט. הנלי תקף את טרגט על הפרת החוק כאשר פתח קזינו. ביולי 1906 הורה הנלי למשטרת המדינה לפשוט על המלון ותפס שם הרבה מכונות מזל, גלגלי רולטה, קלפי פוקר, שולחנות קלונדייק, רישומי הימורים, קוביות משחק, ומגוון רחב של אביזרי הימורים נוספים. הוא הגיש תביעה כנגד התאגידים שהפעילו את מלון פרנץ' ליק ספרינג ואת מלון וסט באדן ספרינג, בשאיפה לעקל את הרכוש שנוצר מרווחי הפעילויות הבלתי חוקיות. ג'ון קרן, שהובס על ידי הנלי בבחירות למשרת המושל של 1904, ייצג במשפט את המלונות. הפרשה נמשכה עד לאחר סיום תקופת כהונתו של הנלי כמושל. ב-1910 פסק חבר המושבעים של מחוז אורנג' לטובת בתי המלון.
דאגתו המרכזית של הנלי הייתה סוגיית האיסור על השתיה והוא נודע בתמיכתו באיסור זה. הוא ציין שהסיבה לתמיכתו באיסור הייתה ההשפעה של המשקאות האלכוהוליים על הילדים. הוא קידם חוק שהתיר למחוזות אינדיאנה לאסור מכירת משקאות. האספה הכללית לא הצליחה להעביר הצעת חוק במהלך שני מושבים סדירים שלה בתקופת כהונתו של הנלי כמושל, והוא כינס ב-1908 מושב מיוחד כדי שהאספה הכללית תקיים דיון על הצעת החוק, ובסופו של דבר היא העבירה אותו. מרגע שאושר החוק, 72 מתוך 92 מחוזות אינדיאנה הפכו ל"יבשים", ואסרו על מכירת משקאות בתחומיהם. העיתוי של העברת החוק גרם לו להיות סוגיה מרכזית במערכת הבחירות, וכתוצאה מכך גזל הנלי מהרפובליקנים את אחת מעמדות המפתח העיקריות שלהם, מהלך שעלה להם בניצחון בבחירות.
מפלגת האיסור
עוד כשכיהן כמושל, החל הנלי לפעול בשיתוף עם "הליגה נגד הברים". עוד קודם לכן הוא גילה את הפילוגים בשורות התנועה נגד צריכת אלכוהול והיה פעיל מאוד באיחוד הפלגים למען מטרתם המשותפת. הוא היה בין הראשונים לקדם תיקון לחוקה לאיסור מכירת משקאות חריפים, ותומכי האיסור קידמו מטרה זו.
הנלי הטיף נגד צריכת אלכוהול בכל רחבי ארצות הברית בשנים 1910–1920, ובצרפת ב-1919. הוא ארגן את "הטייסת של אמריקה", שלעיתים כונתה "הטייסת של הנלי", ארגון לקידום האיסור על שתייה שניהל מערכה ארצית לקידום מטרתו. הארגון כלל שלוש קבוצות של נואמים שעברו בערים בכל רחבי ארצות הברית מספטמבר 1914 ועד יוני 1915.
לאחר תום כהונתו כמושל, עזב הנלי את המפלגה הרפובליקנית והצטרף למפלגת האיסור שהוקמה אז. ב-1915 הוצגה מועמדותו מטעם המפלגה להתמודד שוב על משרת המושל, אך הוא דחה את המועמדות, ותחת זאת היה למועמד מטעם המפלגה הפרוגרסיבית. בהמשך הוא היה מועמד מפלגת האיסור לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1916. בבחירות אלו הוא נחל תבוסה, כאשר הוא ושותפו למרוץ, אירה לנדרית', זכו ב-221,030 קולות בלבד, כ-1.2 אחוזים מכלל הקולות.
באפריל 1920 ייצג הנלי בתיק "הוק נגד סמית'", שהיה עתירה נגד התיקון ה-18 לחוקה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית. התיק התבסס על האמונה שהתיקון לחוקה איבד מתוקפו לאחר שאוהיו ביטלה את האשרור שלו על ידיה לאחר קיום משאל עם. בתיק זה נפסקה בסופו של דבר החלטה פה אחד ב-1 ביוני 1920, שקבעה שהאיסור על צריכת אלכוהול תקף ושאוהיו לא יכלה לשנות את החלטתה לאחר שתהליך האשרור של התיקון כבר הסתיים בכל המדינות.
מותו
פרנק הנלי נהרג ב-1 באוגוסט 1920 בתאונה בין רכבת למכונית ליד דניסון, אוהיו, בעת שעשה במסע הרצאות למען האיסור על שתייה. הוא נטמן בבית הקברות הילסייד, ליד ויליאמספורט, אינדיאנה. הנלי זכור כרפורמטור מסתורי וכדון קישוט שנאבק למען האיסור על שתייה. הוא נותר אחד מהמושלים השנויים ביותר במחלוקת של אינדיאנה.
מרווין קומפר
מרווין קומפר (בגרמנית: Marvin Compper, נולד ב-14 ביוני 1985) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם.
קריירה
נולד בטיבינגן שבגרמניה המערבית לאם גרמנייה ולאב צרפתי ממוצא גוואדלופי. עקב כך, הוא מחזיק גם באזרחות צרפתית.
בצעירותו, התאמן קומפר בקבוצת הנוער של שטוטגרט. בשנת 2002 עבר לשחק בקבוצת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך ובשנת 2003 החל לשחק בקבוצת המילואים. בשנת 2005 ערך קומפר את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה של בורוסיה מנשנגלדבך, וקיבל חוזה בקבוצה בשל פציעותיהם של פיליפ דאמס ומרסל ינסן. בשנת 2006 הפך קומפר לשחקן הרכב בקבוצה. בעונת 2007/2008 פחת מעמדו של קומפר בקבוצה, והוא עבר בפגרת החורף להופנהיים ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה. בתום עונה זו, עלה קומפר עם הופנהיים לבונדסליגה לראשונה בתולדות הקבוצה, והפך לעוגן משמעותי בהגנת הקבוצה בחמש העונות הבאות, כאשר את עונת 2008/2009 סיימה הופנהיים כאלופת החורף של הבונדסליגה, ובשאר העונות סיימה במרכז הטבלה. קומפר החל את עונת 2012/2013 בהופנהיים, אך בפגרת החורף של אותה עונה עזב את הקבוצה לאחר שצבר 156 הופעות ליגה בהן הבקיע שישה שערים, ועבר לפיורנטינה מהסרייה א'. בינואר 2014 הבקיע קומפר שער ניצחון יוקרתי עבור פיורנטינה ברבע גמר הגביע האיטלקי מול סיינה בתוספת הזמן. קומפר לא השתלב בפיורנטינה, וצבר בה רק 15 הופעות ליגה בעונה וחצי.
באוגוסט 2014 חתם קומפר בר.ב. לייפציג מהבונדסליגה השנייה, קבוצה ששמה לעצמה מטרה להגיע לצמרת הגרמנית תוך זמן קצר, והחתימה לשם כך שחקנים עם ניסיון בבונדסליגה כדוגמת קומפר ודייבי זלקה. בעונת 2014/2015 כשלו קומפר והקבוצה לעלות לבונדסליגה, אך הצליחו במשימה זו בעונת 2015/2016. בעונת 2016/17 קומפר רשם עונת שיא יחד עם לייפציג, כאשר הקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה כבר בעונת הבכורה שלה, והבטיחה מקום בליגת האלופות.
את עונת 2017/18 החל קומפר בלייפציג, אך איבד את מקומו בהרכב, ובפגרת החורף של העונה חתם בסלטיק הסקוטית. בקיץ 2019, לאחר שלא שיחק כלל במדי סלטיק, חתם קומפר בדיסבורג מהליגה הגרמנית השלישית. לאחר עונה אחת במועדון, בה ערך 23 הופעות וסיים עם קבוצתו במקום החמישי, פרש קומפר ממשחק פעיל, והשתלב בצוות המקצועי של דיסבורג.
קריירה בינלאומית
קומפר שיחק בנבחרות גרמניה הצעירות, ולו הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה, במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה בשנת 2008. במשחק זה הוחלף על ידי מרסל שפר.
תארים
עם הופנהיים:
דפוס בלט
דפוס בֶּלֶט הוא שם למספר טכנולוגיות בתחום הדפוס. דפוס הבלט בצורתו המודרנית הומצא על ידי יוהאן גוטנברג במאה ה-15, ובגלגוליו השונים היה טכנולוגיית הדפוס הדומיננטית בעולם עד אחרי מלחמת העולם השנייה. החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, טכנולוגיות אחרות החליפו את דפוס הבלט בקצב גובר והולך, תהליך שהושלם עד סוף שנות ה-80 של המאה.
במאה ה-21 מוגבל השימוש בדפוס הבלט להדגמות במוזיאונים, ולמספר בתי דפוס שמשתמשים בטכנולוגיה מסיבות של נוסטלגיה, הדרכה, או מסיבות אמנותיות, למשל בהדפסה על נייר עבה, באופן שהטבעת הבלט ניכרת במוצר המודפס.
בתחילתה הטכנולוגיה הייתה ידנית לחלוטין, אך עדיין אפשרה הוזלה של דברי דפוס באופן שהפך לראשונה את האות המודפסת זמינה לאדם מן השורה. לפני דפוס הבלט, השיטה המקובלת לעשיית ספרים, הייתה העתקה ידנית של הספר. עשיית עותק חדש של ספר, כלומר פשוטו כמשמעו העתקתו, הייתה אורכת למעתיק ולבעלי מלאכה אחרים כשנה. בעת העתיקה היו עבדים מלומדים שהועסקו בהעתקה, ובימי הביניים לבלרים, נזירים נוצרים, סופרים יהודים ומוסלמים, ואחרים, העתיקו ספרים, כשרבים מהספרים המועתקים הם ספרי קודש. בדרך כלל ספרים הועתקו על מגילת קלף, והיו מוצרים יקרים ויקרי המציאות, שלרוב האנשים לא הייתה גישה אליהם.
דפוס הבלט שינה כל זאת. מצע הדפוס הוחלף מיריעת קלף לנייר, ומחיר הספר ירד ממחיר שכר עבודה של בעל מלאכה מומחה לשנה, למחיר נמוך בהרבה - בתחילה לשווה ערך של שכר מספר שבועות של פועל מומחה, ובהמשך עד כדי שאפשר היה לקנות עיתון יומי בן מספר עמודים במחיר השווה לכל נפש.
מספר קפיצות טכנולוגיות בתחום הסדר, מרוצפות בתקופות של התקדמות הדרגתית, הביאו את דפוס הבלט משיטת עבודה ידנית כמעט לגמרי, לשיטה בה הטקסט להדפסה מוקלד במקלדת דמוית מכונת כתיבה במקום אחד, תוך שהוא מנוקב על גבי סרט מנוקב, שנלקח בתום ההקלדה למתקן הקורא את הסרט ומשדר את תוכנו בשימוש בטכנולוגיות של טלגרף וטלפון, כשבצד הקולט התוכן מעובד על ידי מחשב כדי להכינו להדפסה, תוך יצירת סרט מנוקב חדש, כשזה מוזן למכונת סדר שמוציאה טקסט מסודר, מוכן לעימוד והדפסה.
הטכנולוגיה מתבססת על שימוש בגופני אותיות יצוקים מנתך עופרת. הגופנים הללו מסודרים זה לצד זה כדי ליצור את הטקסט להדפסה. הגופנים מכילים את האותיות, סימני הפיסוק, הסמלים, והרווחים מהם עשוי הטקסט המודפס.
גופני העופרת מסודרים במסגרת ייעודית, ומשמשים להדפסה, על ידי משיחתם בדיו, ולחיצת דף נייר אליהם, במתקן שנקרא מכבש הדפוס. דף הנייר מוסר מדף העופרת, דיו חדש נמשח, והדף הבא מודפס, וחוזר חלילה. שכלולים של הטכנולוגיה כוללים הדרך בה נמשח הדיו, הדרך בה דף הנייר מוצמד לדף העופרת, ושימוש בדף העופרת כדי לייצר, בטכניקה שנקראת "סטראוטיפ" או בצרפתית "קלישאה", תבנית חדשה, וזו משמשת להדפסה על הנייר. באופן זה ניתן ליצור מספר עותקים של הגלופה ולהפעיל מספר מכבשי דפוס במקביל. בעזרת סטראוטיפ ניתן גם לייצר גלופות מעוגלות, שמאפשרות שימוש בדפוס רוטציוני, במהירויות עצומות.
טכנולוגיית הבלט הוחלפה על ידי טכנולוגיות הדפסה אחרות, שאפשרו שימוש בטכנולוגיות צילומית ואחרות. בתחום הדפוס, החליף דפוס האופסט את דפוס הבלט, כשהסדר מוחלף בהדרגה בסדר אופטי, ובהמשך טכנולוגיות ממוחשבות לחלוטין כמו הוצאה לאור שולחנית.
רקע
שיטות שונות לדפוס הופיעו במהלך ההיסטוריה, כמו החותם, ששימש להטבעת צורה חרותה בחותם עצמו בחומר רך כמו דונג או חומר (נקרא גם "חימר"), כשהחומר מתקשה, משמשת הדמות המודפסת בו כעדות לכך שבעל החותם אכן כתב את המסמך, או אישר אותו בחתימתו.
טכניקה להדפסה על בד ונייר, בעזרת חיתוך עץ, ובמידה פחותה בעזרת סיתות אבן, הופיעה במאה ה-8 בסין, והגיעה לאירופה כמה מאות שנים אחר כך. זו טכניקה עתירת עבודה, בה חרש-עץ אמן מפסל, בעזרת כלי חיתוך עץ, את הדמות להדפסה על ידי הסרת חומר בגילוף או סיתות מלוח עץ או אבן, כשהמקומות מהם לא הוסר, נשארים בולטים בלוח, ומעבירים את הדיו לנייר או לבד עליו מדפיסים. הכנת כל עמוד כזה דורשת עבודה רבה של בעל מלאכה מומחה, ואינה סלחנית - הדרך לתקן טעות היא להתחיל את העבודה מתחילתה. טכניקה זו שימשה יותר להדפסת ציורים או עיטורים, והעתקת טקסט נשארה במידה רבה מלאכתם של מעתיקים מקצועיים - נזירים, סופרי סת"ם, לבלרים, ובעלי מקצועות דומים.
גרסה מוקדמת של דפוס בלט נוצרה בערך בשנת 1040, על ידי בי שנג (Bì Shēng) בסין, מתוך התנסות בהדפסה של כתב סיני מורכב תוך שימוש בכלי חרסינה. במרוצת 200 השנים הבאות הועבר הידע אל שושלת קוריאו (היום קוריאה) אשר באותו הזמן הייתה תחת השפעה פוליטית ותרבותית של סין. באותן מאתיים השנים התפתחה שיטת ההדפסה של בי שנג. לראשונה הודפסו הדפסות בעזרת השימוש במתכת, תחת שושלת קוריאו, בערך בשנת 1230.
מושגים
דפוס הבלט מבוסס על שימוש בגופנים יצוקים מנתך עופרת. אלו הם מעין "מקלות" מלבניים, בעלי "גוף" ו"פנים". הגוף הוא בצורת תיבה, שממדיה מדויקים, וה"פנים" הם פני התו להדפסה, בכתב ראי.
כדי להכין את הטקסט להדפסה מסדרים את גופני העופרת הללו זה ליד זה, באופן שהתווים בראשם יוצרים את הטקסט הרצוי. תהליך זה נקרא "סדר". את השורות המסודרות מניחים במגש, ולאחר מכן, בתהליך המכונה "עימוד", ב"גלופה" המשמשת להדפסה.