cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
My Chemical Romance
שנות ה-2000
בחורף באותה שנה, My Chemical Romance הובילה את הבמה המרכזית יחד עם להקת דה יוזד בסיבוב ההופעות Taste of Chaos, לפני שהחלו את סיבוב ההופעות הראשון שלהם, "My Chemical Romance Tour". סיבוב ההופעות יצא לדרך ב-15 בספטמבר באוהיו, ועבר ב-30 מקומות בארצות הברית, עבור קידום האלבום שלהם, Three Cheers for Sweet Revenge. מופעי התמיכה כללו את אלקליין טריו ו-Reggie and the Full Effect. סיבוב הופעות זה סימן את תחילתה של התיאטרליות הכבדה שהופגנה בהמשך ברבות מההופעות החיות של הלהקה. ויי סיפר את תוכניותיו לסיבוב ההופעות בראיון ל-MTV: "דיברנו על להוציא רקדנים לסיבוב ההופעות שלנו בסתיו, אבל זו משימה גדולה; אתה חייב שיהיה לך אוטובוס מלא ברקדנים. תמיד רצינו לעשות סיבוב הופעות תיאטרלי גדול. אבל צריך לעשות את זה בשלבים".
הלהקה הצטרפה למופע המרכזי של לינקין פארק בפסטיבל המוזיקה Project Revolution לשנת 2007, שחל בין 25 ביולי ל-3 בספטמבר 2007. הלהקה ניגנה שירים שונים במשך כשעה על הבמה. בעקבות סיבוב ההופעות, באוקטובר 2007 הם חיממו הופעה של להקת הרוק בון ג'ובי, ולאחר מכן יצאו לסיבוב הופעות באירופה עם Mindless Self Indulgence.
שנות ה-2010
ב-19 בספטמבר 2010 הכריזה הלהקה על "The World Contamination Tour", שהתקיים בבריטניה, צרפת, אמסטרדם וגרמניה.
בשנת 2011 הלהקה ערכה סיבוב הופעות בארצות הברית יחד עם להקת הפופ-פאנק בלינק-182.
בשנת 2017 הלהקה התאחדה הרחק מעיני הציבור, וב-31 באוקטובר 2019 הודיעה על מופע איחוד, אשר התקיים בלוס אנג'לס ב-20 בדצמבר 2019, ושבוע לאחר מכן התרחב לסיבוב הופעות קטן המורכב ממופעים באוסטרליה, ניו זילנד ויפן.
שנות ה-2020
ב-28 בינואר 2020, הלהקה הודיעה על תוכניותיה לקיים שלוש הופעות בעיירה מילטון קינס בבריטניה, ב-18, 20 ו-21 ביוני 2020. ב-29 בינואר 2020, הלהקה הכריזה על סיבוב הופעות בצפון אמריקה.
באפריל 2020, במהלך מגפת הקורונה, הלהקה דחתה את ההופעות במילטון קינס, תחילה ליוני 2021. ביוני 2020, הלהקה דחתה גם את כל ההופעות בצפון אמריקה לספטמבר ואוקטובר 2021. באפריל 2021, ההופעות במילטון קיינס נדחו פעם נוספת, למאי 2022. שאר סיבוב ההופעות נדחה למועד מאוחר יותר ב-2022.
פיליפ הרשקוביץ
חייו
הרשקוביץ, בן למשפחה יהודית ביאשי, סיים את הקונסרבטוריון בעירו בשנת 1927 והתקבל לאקדמיה למוזיקה בווינה, אוסטריה, שם למד אצל יוזף מרקס. בהמשך למד באופן פרטי אצל ברג (1928–1931) ווברן (1934–1939). הוא עזב את אוסטריה לאחר סיפוחה לגרמניה הנאצית, הגיע לברית המועצות בשנת 1940 והתיישב תחילה בצ'רנוביץ, שאותה עזב ב-22 ביוני 1941 עם ראשית הפלישה הגרמנית. הוא עבר לטשקנט (אוזבקיסטן) ושם חי עד 1944. הרשקוביץ השתקע במוסקבה בשנת 1946 והחל ללמד באופן פרטי. הייתה לו השפעה רבה על דורות של מוזיקאים רוסים, ביניהם דמויות מובילות במה שנקרא "המחלקה המחתרתית". באלה היו המלחינים אנדריי וולקונסקי, אדיסון דניסוב, אלפרד שניטקה, סופיה גוביידולינה ועוד רבים.
הרשקוביץ היה אחד החשובים ביותר בתלמידיו של אנטון וברן, והוא הקדיש את חייו להבנה ולפיתוח של רעיונות מורו. היה לו עניין לחקור וליצור יסוד תאורטי למחשבה המוזיקלית של וברן. הוא התמקד באנליזה של המוזיקה שיצרו המלחינים הדגולים, בייחוד בזו של בטהובן. עיקרה של גישה זו טמון בחקר החומר המוזיקלי במונחי ההתנגדות בין שתי קטגוריות יסודיות: Fest ("קבוע") ו-Locker ("רופף").
בהזמנת "מוסד אלבן ברג", חזר הרשקוביץ לווינה בשנת 1987 ומת שם כעבור שנתיים. ארבעת הכרכים של ספרו על מוזיקה, המכילים את עיקר תורתו, יצאו לאור בעריכת אלמנתו וביוזמתה במוסקבה, בין השנים 1991 ל-1997.
איצ'ה ממבוש
איצ'ה (יצחק) ממבוש (1 בספטמבר 1920 – 26 במאי 2015) היה צייר, אוצר ואמן ישראלי, ממייסדי כפר האמנים עין הוד.
ביוגרפיה
ב-1949 הגיע לפריז. הוא נשאר שם כ-4 שנים והשתלם בציור. ב-1953 נענה לקריאתו של מרסל ינקו והיה מראשוני עין הוד. בזכות יכולות הביצוע שלו שימש כיד ימינו של ינקו. ב-1955 הפסיק לצייר והתרכז בעיקר בקרמיקה יחד עם רעייתו אביבה. בראיון מ-1963 הוא אומר:
ב-1983 נפתח בכפר מוזיאון ינקו דאדא שממבוש פעל רבות להקמתו.
ממבוש היה הרוח החיה מאחורי נשפי עין הוד המפורסמים. הוא כונה "המוכתר של עין הוד".
ממבוש החזיק אוסף גדול של עבודות מאת מרסל ינקו.
ב-1964 השתתף בסרטו של אורי זוהר "חור בלבנה" וב-1968 השתתף בסרטו של זוהר "השכונה שלנו", בו גילם דמות של עבריין.
אחיו אריה ממבוש, ביחד עם אשתו נינה מאיו ממבוש, היו מחלוצי הקולנוע האוונגארדי הישראלי. אריה למד צילום קולנוע ובמאי בפריס. בשנת 1969 חזר לארץ והקים יחד עם נינה אולפן קולנוע במתחם חוצות היוצר בירושלים. בנם, אחיינו של ממבוש, הוא דניאל אמבש, ראש הכת הירושלמית.
נמל התעופה הבין-לאומי קילימנג'רו
נמל התעופה הבין-לאומי קילימנג'רו הוא נמל תעופה המשרת את הערים ארושה ומושי שבצפון טנזניה. נמל התעופה שוכן בין שתי הערים, במרחק של כ-40 ק"מ ממזרח לארושה וכ-30 ק"מ מערבית למושי. זהו שדה התעופה הבינלאומי המופרט הראשון באפריקה ומופעל על ידי חברת פיתוח שדות תעופה קילימנג'רו (KADCO), הנמצאת בבעלות מלאה של ממשלת טנזניה. שדה התעופה זכה בפרס השיווק Routes Africa בשנים 2013 ו -2014.
נמל התעופה נחנך בשנת 1971, במטרה להקל על הגישה לכמה מהפארקים הלאומיים החשובים השוכנים באזור, כגון הפארק הלאומי קילימנג'רו (בתחומו נמצא הר הקילימנג'רו), הפארק הלאומי סרנגטי ומכתש נגורונגורו. טיסות סדירות מתקיימות מנמל תעופה זה לנמלי תעופה אחרים בטנזניה, למדינות נוספות באפריקה ואף ליעדים באירופה. נמל התעופה אינו משמש כנמל הבית של אף חברת תעופה. חברות תעופה העיקריות הפועלות משדה התעופה הן KLM, קטאר איירווייס, פליי דובאי, טורקיש איירליינס וקניה איירווייס.
בשנת 2004 עברו בנמל התעופה 294,750 נוסעים, לעומת כמיליון נוסעים בנמל התעופה הגדול בטנזניה, ג'וליוס נייררה שבדאר א-סלאם.
מפלגה לאומית ערבית
מפלגה לאומית ערבית (בערבית: الحزب القومي العربي) הייתה סיעה ערבית-ישראלית בכנסת ה-15. את הסיעה הקימו הח"כים מוחמד כנעאן ותאופיק ח'טיב לקראת סוף כהונת הכנסת ה-15, לאחר שפרשו מסיעת רע"מ (רשימה ערבית מאוחדת).
בבחירות 2003 המפלגה עדיין הייתה חלק מרע"מ ונציגה חבר הכנסת מוחמד כנעאן שובץ במקום ה-4 ברשימת רע"מ לכנסת ה-16, אך רשימת רע"מ זכתה אך ורק ב-2 מנדטים בכנסת ה-16. חבר הכנסת תאופיק ח'טיב עבר למרצ לאחר מגעים איתם ועם מפלגת עם אחד.
ח"כ לשעבר מוחמד כנעאן רצה לרוץ במשותף עם חד"ש לכנסת ה-17, אך זו החליטה לדחותו ולכן הוא התמודדו ברשימה עצמאית - המפלגה הלאומית הערבית, תחת האותיות קפ. ימים אחדים לפני הבחירות החליטה המפלגה להסיר את מועמדותה ולתמוך בבל"ד. עם זאת, הפתק של המפלגה הופיע בקלפיות, ואף נרשמו לזכותה 738 קולות.
המפלגה התמודדה בפוריידיס תחת השם "המפלגה הלאומית הערבית" בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 וגם בשנת 2008, שם היא זכתה למנדט אחד. לקראת הבחירות לכנסת העשרים התאחדה המפלגה עם מד"ע לריצה משותפת ברשימה הערבית, כשראשה מוחמד כנעאן מוצב במקום השני ברשימה.
מאיר שמגר
מאיר שמגר (13 באוגוסט 1925 – 18 באוקטובר 2019) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין היתר כפרקליט הצבאי הראשי בשנים 1961–1968 וכיועץ המשפטי לממשלה בשנים 1968–1975. ב-1975 מונה לשופט בבית המשפט העליון, ובשנים 1983–1995 כיהן כנשיא בית המשפט העליון.
כהונתו של שמגר כנשיא בית המשפט העליון הייתה הממושכת ביותר (11 שנים ו-295 ימים).
ביוגרפיה
שמגר נולד בעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק שבפולין) בשם מאיר שטרנברג, בן לדינה ואלעזר שטרנברג, ציונים תומכי זאב ז'בוטינסקי, שהיגרו לשם מהאימפריה הרוסית לאחר המהפכה הבולשביקית. ב-1939 עלה לארץ ישראל, ולמד בגימנסיה בלפור בתל אביב. בהמשך למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים ואחר כך בלונדון. בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח ושירת בפלוגה ד', מחלקת רמת הכובש/מעוז חיים. בשנת 1944 הצטרף לאצ"ל והשתתף בפעולותיו ולימים היה בין גולי אצ"ל ולח"י שהוגלו למחנות המעצר באפריקה. במהלך שהותו באפריקה המשיך בלימודי משפטים בהתכתבות, וכן השתתף באחד מניסיונות הבריחה. עם קום המדינה ב-1948 חזר לישראל.
שמגר התגייס לצה"ל ובמהלך מלחמת העצמאות שירת בירושלים. לאחר המלחמה סיים את לימודי המשפטים ובשנת 1950 שב לצבא לשרת בפרקליטות. בשנת 1955 נשא לאשה את גאולה נווה. בשנת 1956 מונה לסגן הפרקליט הצבאי הראשי וב-1961 מונה לפרקליט הצבאי הראשי. לכתב המינוי שלו לתפקיד צירף ראש הממשלה ושר הביטחון, דוד בן-גוריון, קריאה לעברת את שם משפחתו משטרנברג, ובעקבות כך שונה השם לשמגר. בתפקידו זה עיצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי ביהודה ושומרון וחבל עזה לאחר מלחמת ששת הימים.
לאחר סיום שירותו בצה"ל מונה ליועץ משפטי לממשלה, תפקיד שאותו מילא בין השנים 1968–1975.
ב-1 ביולי 1975 מונה לשופט בבית המשפט העליון. ב-30 באפריל 1982 מונה לממלא מקום קבוע לנשיא בית המשפט העליון וב-27 בנובמבר 1983 מונה לנשיא בית המשפט העליון (והחליף את שם ממלא מקום הנשיא ל"משנה לנשיא"). ב-13 באוגוסט 1995, עם מלאת לו 70 שנים, פרש מכהונתו.
לאחר פרישתו עמד בראש מספר ועדות חקירה. ב-1996 הוענק לו פרס ישראל למפעל חיים.
שימש בין היתר כבורר בסכסוכים שהופנו אליו מבתי המשפט או ישירות על ידי הצדדים.
שמגר נפטר ב-18 באוקטובר 2019 בגיל 94.
עמדתו ביחס לשטחים המוחזקים
בתפקידו כפצ"ר נקרא שמגר בשנת 1967, עם תום מלחמת ששת הימים, על ידי שר המשפטים יעקב שמשון שפירא, לעצב את התשתית המשפטית של הממשל הצבאי ביש"ע. את עמדתו המשפטית, שניסח במאמר "שמירת המשפט הבינלאומי בשטחים המוחזקים", יישם גם בתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה. לדעתו, מדינת ישראל איננה מחויבת לאמנת ז'נבה הרביעית בירושלים וביש"ע משום ש"כל הרעיון של הגבלת הסמכויות של ממשל צבאי מבוסס על ההנחה שהיה קיים ריבון אשר גורש, וריבון זה היה ריבון חוקי". ביש"ע לא היה ריבון חוקי לאחר מלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים, משום שמדינת ישראל ומרבית אומות העולם לא הכירו בזכויות מצרים וירדן על השטחים שכבשו במלחמת העצמאות, שטחים שיועדו למדינה הערבית על פי תוכנית החלוקה של האו"ם, שהגיעה לסיומה הרשמי בהסכם על קווי שביתת נשק ולא בהסכמה על גבולות קבע.
כהונתו כשופט בית המשפט העליון
אחד המאפיינים את השפעתו של שמגר על פסיקת בית המשפט העליון הוא העמדה הנחרצת שהביע בזכות חופש הביטוי, בעיקר למול הוראות חוק איסור לשון הרע. זאת הוא ביטא במספר פסקי דין, אשר בחלקם מצא את עצמו במיעוט או שעמדתו, שהתקבלה בתחילה, התהפכה בדיון נוסף. שמגר סבר כי הזכות לחופש הביטוי צריכה לגבור על הוראות חוק איסור לשון הרע, גם אם הדעה שהובעה מסתברת לאחר מכן שלא מדויקת או שגויה, ובלבד שנאמרה בתום לב. בפרט הדגיש את חשיבות חופש הביטוי בהבעת ביקורת על רשויות השלטון, לרבות נושאי משרות ברשויות אלה, בציינו כי "אם יחשוש האזרח כי כל אי דיוק עובדתי, ככל שיראה פעוט וקל ערך, עלול לסבכו בהליכים משפטיים, הוא לא יהין למחות והביקורת תוחנק בעודה באיבה".
ברוח זו היה שמגר השופט שהכיר הלכה למעשה בחיסיון עיתונאי – זכותו של עיתונאי שהוא עד בבית משפט, שלא לחשוף את מקורות המידע שלו. אמנם לא הוכר חיסיון מוחלט בדומה לחסיון עורך דין – לקוח, אלא רק חיסיון יחסי, הנתון לשיקול דעת בית המשפט, אולם בעצם ההכרה הרשמית בקיומה של הזכות לחיסיון ניתנה הגנה רבה יותר למקורותיהם של העיתונאים.
שינוי תפישה נוסף הכתיב שמגר בפסק הדין בעניין פרשת האונס בקיבוץ שמרת, שם קבע כי אישה אינה צריכה להתנגד ליחסי המין על מנת שהדבר יחשב כאונס, אלא די בכך שלא הסכימה למעשה.
פסק הדין של שמגר בעניין אתא נ' שוורץ נחשב לאחד מפסקי הדין החשובים בדיני הנזיקין הישראליים. בפסק דין זה שלל השופט שמגר את השימוש בניתוח הכלכלי של המשפט כדי לקבוע זכויות וחובות בדיני הנזיקין, אך בו בזמן הכניס את הדיון בגישה הכלכלית למשפט הישראלי.
ב-29 ביולי 1993 פסק הרכב בן חמישה שופטים של בית המשפט העליון בראשות הנשיא שמגר, סגנו מנחם אלון והשופטים אהרן ברק, יעקב מלץ ואליעזר גולדברג, שזיהויו של ג'ון איוון דמיאניוק כ"איוואן האיום" מוטל בספק, ועל כן הוא זכאי מחמת הספק.
פעילותו הציבורית לאחר פרישתו
שמגר כיהן כנשיא כבוד בוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה. בכינוס חירום של הוועד קבל שמגר על החלטת הממשלה לסיים את העלייה מאתיופיה בתוך שלושה חודשים:
ועדות חקירה
שמגר כיהן בראש מספר ועדות חקירה ממלכתיות וועדות ציבוריות, שכל אחת מהן מכונה.
בשנת 1994, בעקבות טבח מערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין במתפללים ערבים, מינתה הממשלה את שמגר, אז עדיין נשיא בית המשפט העליון, לעמוד בראש ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת הטבח. על הוועדה הוטל גם לחקור את התנהלות הצבא, המשטרה והמינהל האזרחי בענייני אכיפת החוק והסדר על מתיישבים יהודיים באזור יהודה ושומרון. כתוצאה ממסקנות הוועדה, הוקם בין היתר מחוז ש"י של המשטרה, והיועץ המשפטי לממשלה קבע בשנת 1998 "נוהל אכיפת החוק והסדר לגבי ישראלים המפירים חוק באיו"ש ובאזח"ע", המפרט את היחסים בין צה"ל, המשטרה וגורמי הביטחון האחרים.
בנובמבר 1995 מונה שמגר לעמוד בראש ועדת החקירה לעניין רצח ראש הממשלה יצחק רבין, ועדת חקירה ממלכתית שהקימה הממשלה כדי לחקור את רצח ראש הממשלה יצחק רבין, את כשל האבטחה סביבו ואת כל נושא אבטחת אישים בישראל. מסקנות הוועדה היו שהרוצח יגאל עמיר פעל לבדו, השב"כ נכשל כשל חמור באבטחת ראש הממשלה לרבות כשל מודיעיני חמור. לאחר שהבין שהוועדה מייחסת לו אחריות למחדלים, התפטר כרמי גילון מתפקידו כראש השב"כ. בעקבות מסקנות הוועדה בוצע שינוי מהותי באופן העבודה של היחידה לאבטחת אישים בשב"כ, ואבטחת האישים בישראל הוגברה והוחמרה במידה רבה.
בשנת 1997 עמד בראש ועדת חקירה ציבורית שהוקמה בעקבות פרשת בר-און חברון לבחינת דרכי המינוי של היועץ המשפטי לממשלה ונושאים הקשורים לכהונתו.
בשנת 2000 כיהן שמגר, אז כבר שופט בדימוס, בראש ועדת חקירה צבאית, שחקרה את "השלכות הפעילות הצבאית בנחל קישון ומימי הסביבה על בריאותם של חיילי צה"ל שצללו במקום". הוא כתב את חוות דעת המיעוט בדו"ח הוועדה, אשר קבעה כי על אף שלא הוכחה סיבתיות מובהקת מבחינה מדעית, הרי שמבחינה משפטית על המדינה וצה"ל לקבל אחריות לנזקים הבריאותיים שנגרמו לחיילי שייטת 13 ויחידות אחרות שצללו במי נחל קישון והסביבה.
הישגים נוספים
בשנת 1995 זכה בפרס צלטנר לחקר המשפט, המוענק מדי שנה על ידי תנועת רוטרי והפקולטה למשפטים שבאוניברסיטת תל אביב. ב-1996 זכה בפרס ישראל על מפעל חיים. בשנת 2008 הוענק לו פרס צלטנר נוסף, בקטגוריה של מפעל חיים.
בשנת 2000 הוזכר שמו כמועמד לתפקיד נשיא המדינה, אולם הוא התנה הסכמתו להיות מועמד בכך שיהיה המועמד היחיד ויזכה לתמיכה מלאה. דבר זה לא התאפשר ומועמדותו הוסרה. לבסוף משה קצב נבחר לנשיא לאחר התמודדות מול שמעון פרס. בשנה זו נבחר לעמוד בראש המועצה הציבורית לשנת ז'בוטינסקי במלאת 120 שנה להולדתו ו-60 שנה לפטירתו של זאב ז'בוטינסקי, שהפיקה עשרות אירועי הנצחה.
בשנת 2001 קיבל שמגר את פרס לשכת עורכי הדין בשל תרומתו המשמעותית לקידום המשפט בישראל. בנימוקים להענקת הפרס נכתב, כי שמגר הוא מדמויות המפתח של המשפט הישראלי, אבי מערכת המשפט הצבאי, ומוביל דרך במערכת המשפט האזרחי בישראל על כל גווניה. הוועדה קבעה עוד כי שמגר "ביסס רצף של פסיקה שיש בה אחדות רעיונית, עמקות מחשבתית ותבונה אנושית", "הטביע את ייחודו בכל המערכות בהן שירת", והוא "מודל לאזרח שהקדיש עצמו לחברה שבה חי ושירת, ותרומתו הערכית והאישית לה חתומה בהישגיו".
בשנת 2007 קיבל את אות הוקרה מטעם מרכז מורשת מנחם בגין, על "שירותו באצ"ל, דבקותו למען עליונות המשפט, שלטון החוק ועקרונותיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית".
הנצחה
ביוני 2022 החליטה ועדת השמות העירונית של עיריית ירושלים לקרוא לרחוב המוביל לבית המשפט העליון על שמו של שמגר. ב- 14 במאי 2023 התקיים טקס חנוכת הרחוב במעמד נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, נשיא המדינה לשעבר ראובן ריבלין, נשיא בית המשפט העליון לשעבר פרופ' אהרן ברק, ראש העיר ירושלים משה ליאון ובני משפחת שמגר.
בספטמבר 2022 נפתח בית ספר יסודי "מאיר שמגר" בחולון על שמו.
בינואר 2023 נקראו הכיכר והשדרה הסמוכות לבית משפט השלום באילת על שמו של שמגר.
חיים אישיים
לשמגר שלושה ילדים מאשתו גאולה, שנפטרה בשנת 1983. הוא התחתן בשנית עם השופטת בדימוס מיכל רובינשטיין, ששימשה סגנית נשיא בית המשפט המחוזי תל אביב. בנו דן הוא שותף במשרד עורכי הדין מיתר.
בלייזר (לבוש)
בּלֶייזֵר הוא סוג של ז'קט דמוי חליפה, אבל מעוצב באופן רשמי פחות, חסר מכנסיים ובעל כפתורים בעלי צבע שעומד בניגוד חזק עם בד הז'קט. הבלייזר פתוח וקליל יותר, אך בשונה ממעיל ספורט הוא נחשב לבגד רשמי יותר הנרקם מבדים מותאמים מצבע אחיד. לבלייזרים מוסיפים לעיתים כפתורי מתכת כדי לשקף את מקורם כז'קטים שנלבשו על ידי חברי מועדוני סירות. אם המקטורן אינו כולל כפתורי מתכת, סמל על כיס החזה (או באזור) או פסים בולטים, הוא מעיל ספורט. הבלייזר מיוצר מבד עמיד כדי שיתאפשר ללבושו בחוץ. לעיתים קרובות הבלייזר הוא חלק ממדים: למשל מדים של חברת תעופה, תלמידים של בתי ספר מסוימים, חברי מועדוני ספורט או ספורטאים בצוות מסוים.
לבישת הבלייזר
בלייזר נלבש עם מבחר של בגדים אחרים, החל משמלות, חולצה ועניבה על חולצת פולו עם צווארון פתוח ואפילו עם חולצת טריקו פשוטה. הוא משתלב עם מכנסיים בשלל צבעים ובדים, ממכנסי כותנה לבנה קלאסית או פשתן ואפילו מכנסי ג'ינס. חולצה כחולה כהה עם עליונית כחולה שבה כפתורים בסגנון חיל הים היא עיצוב פופולרי ולעיתים לבוש זה מכונה "בלייזר". לבוש זה נחשב ללבוש עסקי, במיוחד בצפון אמריקה ובבריטניה.
הבלייזר, במגוון צבעים, נלבש כחלק מתלבושת אחידה בבתי ספר רבים במדינות שונות ברחבי העולם וביניהן בריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה. בלייזרים באופן מסורתי מסמלים השתייכות למועדונים מסוימים כמו קיימברידג' ואוקספורד. במקומות שבהם הבלייזר הוא חלק מהתלבושת האחידה, נהוג לתפור את התג או הסמל על כיס החזה.
בתרבויות מסוימות התג משתנה מאירוע לאירוע וכך גם הכפתורים. בעבר היו לובשים את הבלייזרים עבור משחקי ג'נטלמנים וכיום מנהג זה קיים רק בכמה סוגי ספורט כמו טניס וקריקט.
תיאור הבלייזר
במובן המסורתי, בלייזר הוא פתוח חזה בצבע בהיר. סגנון זה שכיח בקרב אנשים המשתפים במועדוני שיט. גרסה משופרת של סגנון זה נלבשת בעיקר באירועים מיוחדים, כגון ארוחת ערב במועדון הסירה. במקרים אלו תפירת הבלייזר מתבצעת מבדים כהים ונוספים לו כפתורים בסגנון קולג' (את הסגנון המסורתי הזה ניתן לראות בסרטים רבים, בהם Kind Hearts and Coronets.
כאשר הבלייזר הוא חלק משמלת בית ספר, מכללה, מועדון ספורט או אגודת גדודי שירות מזוינת ( גדודי לוחמה/ צבא), מקובל שתג תפור לכיס החזה. בבתי ספר תג (שנתפר לכיס החזה) הוא פריט לבוש שעשוי להשתנות בהתאם למעמדו של התלמיד בבית הספר. בחבר העמים בקרב אגודות של גדודי צבא לובשים "בלייזר גדוד" שבו תג ספורט מונח על כיס החזה.
בצבא הבריטי, קצינים בדרך כלל אינם מוסיפים תגים לבלייזר שלהם (או מעילי סירה). שני סוגי בלייזר צבאיים יהיו לעיתים נדירות דומים, מפני שמקורם בספקים אזרחיים שונים שאינם מונפקים על ידי רשות כלשהי. הדבר נובע מכך שחברי הצבא משרתים כאזרחיים, אם כי הם עדיין שומרים על הקשר שנוצר על ידי התג. הצבע המקובל של בלייזר בצבא הבריטי הוא כחול כהה, אם כי בכמה גדודים ישנם צבעים שונים כמו ירוק רובה עבור גדודים המשתמשים בנשק.
בלייזר שימש בעבר ג'נטלמנים שהשתתפו או שיחקו בספורט המסורתי. כיום לובשים את הבלייזר במשחקים מסוימים, כגון שימוש מזדמן על ידי שחקני טניס או קריקט - במשחקים ברמה גבוהה, נהוג שהקפטן לובש את הבלייזר ועליו לוגו הקבוצה או המעיל הלאומי ועליו הלוגו על כיס החזה.
שני אירועי ספורט שבהם הבלייזר מסמל ניצחון הם גביע הקונגרס במועדון יאכטות  "long beach"  ובטורניר גולף "masters" שנערך באוגוסטה, ג'ורג'יה. באירוע הראשון מוענק לזוכה בלייזר ארגמני בעוד שבאירוע השני מוענק לזוכה בלייזר ירוק.
היסטוריה
הבלייזר הקדום היה נראה כמו מעילי ספורט שהיו מקובלים בשנים מאוחרות יותר, אך מונח זה מעולם לא התייחס לבלייזר והוא מתאר מעילים חדשניים שאינם נהוגים בספורט קרקע. הטענות שהשם נגזר מ- HMS  (חברת שיט) בלייזר אינה מצוטטת על ידי מקורות עכשוויים, אף על פי שדווח כי לפי תקנון מדים בצי המלאכותי, צוות של HMS בלייזר לבש "מעילים מפוספסים כחולים לבנים". כבר ב-1837  בצוות שיט הקפטן לבש בלייזר עם פסים כחולים ולבנים, ומכאן שהמילה בלייזר, כלומר ז'קט מפוספס, נכנסה לשפה.
בדים מפוספסים הפכו לפופולרים בקרב "מודס הבריטי"  בשנות ה-60 המוקדמות, וחזרו שוב במהלך סוף שנות ה-70 המאוחרות במיוחד בשלושה צבעים משולבים, בצבעים כהים או בהירים  עם חזית שבה שלושה כפתורים, ובאורך של חמישה או שישה אינצ'ים של פתח חזה ושרוולים עם כפתורים מרובים. תמונות שונות משנת 1964  ו- 1965 מציגות טרנד אופנתי בלונדון של בלייזר סירות. תמונות של אנשים מוכרים בשנים אלו, כגון פיט טאונשנד, קית' מון וג'ון אנטויסטל נראו לבושים בבלייזר סירות. הלהקה "Small faces" ולהקות נוספות, כגון הרולינג סטונז, הביטלס, קינגס, לבשו בלייזר צבעוניים בעלי גוון לבן רחב או אחר. בזמנים מאוחרים יותר בלייזר היו חסרי כפתורי מתכת ולפעמים באותו הצבע כמו שולי הבלייזר. את סגנון הבלייזר המפוספסים המוקדמים ניתן לראות בסרט "Quadrophenia". סגנון הבלייזר המאוחר אומץ בחיבה על ידי אוסטין פאוורס כחלק ממראהו הלונדוני.
בסוף שנות ה-2000 הבלייזר אומץ כמגמה אופנתית פופולרית בקרב נשים, לעיתים קרובות באורך קצר, שרוולים מקופלים ובד בצבע בהיר.
הטכנאי הצעיר
הטכנאי הצעיר הוא ירחון למדע פופולרי לנוער ולמבוגרים, שיצא לאור בשנות ה-40 ובשנות ה-50 של המאה העשרים. חוברות כתב העת אוגדו והופיעו כסדרת כרכים, 10 במספר. בכתב העת הופיעו מאמרים אודות מדע וטכנולוגיה, סיפורים, חידות שעשועונים והוראות בנייה למכשירים שונים. כתב העת התאים גם להדיוטות שאינם בקיאים ברזי המדע ולווה בתמונות ותרשימים ייחודיים.
כתב העת הטביע את חותמו על בני הדור שקדם למדינה וגדל בשנים הראשונות לקיומה. הוא היווה השראה למהנדסים, מדענים ואנשי אקדמיה ישראלים שגדלו בשנות ה-50 וה-60. כיום, מלבד הערך הנוסטלגי, מלמד כתב עת זה על התפתחותם של המדע והטכנולוגיה, החינוך הטכנולוגי ותחביבי הילדות. מה גם שמרבית הערכים עדיין רלוונטיים לשוחרי מדע ודעת.
היסטוריה
"הטכנאי הצעיר" ("הטכנאי הצעיר: טכניקה ומדע לנוער ולעם") החל להופיע כירחון בשנת 1945, על ידי הוצאת יבנה ועורכו היה חיים רוז. עורכים נוספים היו אינג'ינר י' פיינסוד (כרכים ב' ו-ד'), א' בוכנר (כרך ד'), י' לוינטון (כרך ד') ושמואל שיחור השותף לעריכה. בין הכותבים היו יוסף שחורי וזאב גלילי.
הכתבות והמדורים התבססו בעיקר על תרגומים מן העיתונות המדעית הלועזית וחלקם חומר מקורי, המבוסס בין השאר על ראיונות שקוימו עם מדענים ישראליים.
המוציאים לאור של כתב העת תכננו אותו מראש כך שהחוברות ייכרכו לספרים. מספור העמודים לא החל בכל חוברת מחדש אלא היה רציף. כך שכאשר כרכו את החוברות הן נראו כספר לכל דבר. כתב העת הפסיק להופיע באמצע שנות ה-50, והחל להופיע מחדש לתקופה מסוימת בסוף שנות ה-50. כתב העת החל להופיע כסדרת ספרים בשנת 1951. הספרים זכו להצלחה עצומה ונמכרו שנים רבות אחרי שכתב העת הפסיק להתקיים.
"הטכנאי הצעיר" היה אחד משורה של כתבי עת בנושאי מדע וטכניקה שהופיעו במהלך השנים: "טכניקה ומדע", "טכניקה ומדע לנוער", "מה טוב לדעת" (בעריכת יצחק אבנון), "אלומות", ועוד. הוצאת יבנה הוציאה לאור גם את ספר המדע הפופולרי "המדע והעולם". בהמשך, בשנות השבעים, הופיעה סידרה של שלושה כרכים בהוצאת י' מרכוס ושות' של החובב הצעיר הדנה בתחביב חובבי הרדיו.
מדורים קבועים
מאמרים להסברתם של תופעות פיזיקליות, ביולוגיות ואנתרופולוגיות. בכרכים הראשונים התמקדו המאמרים בתחומי הטכנולוגיה, פיזיקה קלאסית ופיזיקה מודרנית. עם התפתחות כתב העת הובאו מאמרים מדעיים נרחבים יותר ויותר, במגוון נושאים כמדעי החיים, פסיכולוגיה ותולדות התרבות האנושית ולא רק בנושאי פיזיקה וטכנולוגיה.
בין המאמרים היו סקירות על : "הזוהר הצפוני", "נזילות עילאית", "גרעין האטום", "השכל- באדם ובחיה", שבט הזולו "בעלי חיים שוכני תהום", "שיטות חדשות בשידור גלי רדיו", "מאגר מים של הגמל" ועוד. מאמרים המסבירים בהרחבה את עקרונות פעולתם של מכשירים והיסטוריה שלהם. חלקי המאמרים המופעים כפרקים-בהמשכים לאורך כל הכרך.
סדרות לדוגמה היו: "כנפי הפלא"- תולדות התעופה, "המכונית לשרותינו", "המתכות בשירות האדם", "עקרונות הטיסה", "תולדות השעון", התפתחות הנשק ביד האדם ועוד. סידרה אחת הוקדשה ללימוד עקרונות הרדיו, "כיצד פועל הרדיו?" והוצגה כסדרת שיחות בין נער לדודו האלקטרונאי. בכרך ו' מוקדשים מאמרים רבים ל-"השנה הגיאופיזית הבינלאומית" 1957-1958. סיפורם של הממציאים הגדולים: מארכימדס, ופאראצלסוס ("הכימאי הראשון"), דרך סר הומפרי דייוי, תומאס אדיסון ("הקוסם ממאנלו-פארק"), ניקולא טסלה ("הגאון שבזבז את גאונותו") ועד פרנץ אולנדורף, נילס בוהר וחיים ויצמן. מבזקי חדשות המדע. פינות המביאות אזכורים לחדשות מדעיות מהעבר הרחוק. פינות וחידות ("לא תאמן כי תישאל") המביאות עובדות ונתונים פיזיקליים מפתיעים. סיפורים כגון: "המדע תוקף עם ליל", "נתן בעולם היחסות" (על תורת היחסות של איינשטיין), "הנערה והאטום" פיק פירס, "אגדה מתקופת האלחימאים", "הוא נפל מן הירח", "אגדת המגנט", "אמצאת הסטטוסקופ"" (מסופר על ידי הממציא גופו, הרופא רנה לאינק), ועוד. סיפורם של מפעלים ישראלים בתחילת דרכם, כגון: "'אמרון'-ממקלטים מורכבים למכשירים אלקטרוניים מיוצרים בארץ" (כרך ט'), פינה להצגת בולים הקשורים למדע וטכנולוגיה המציגה את הבולים והרקע להוצאתם. לדוגמה: "אנשי מדע בשדה האלקטרו-טכניקה", 10 שנים לתעלת מוסקבה- וולגה, הנפט על גבי בולים חידות במתמטיקה ופיזיקה, חידות גפרורים ומדור בעיות שחמט וחידות שחמט. בכתב העת שולבו איורים וקריקטורות מדעיות וביניהם איורים שונים של מכונת רוב גולדברג, המציגים באופן הומוריסטי מכונות מורכבות הפועלות בשלבים רבים שונים ומשונים, על מנת לבצע פעולה פשוטה. פינה מיוחדת הוקדשה לדמות הבדיונית "פרופ' בר-מוחאי" שחד חידות והסביר את פתרונותיהן.
בנה במו ידיך
חלק חשוב בטכנאי הצעיר היו תוכניות הבנייה שהופיעו במדור. במדור הוצגו הוראות בנייה של מכשירים במגוון תחומים:
הוצגו תוכניות ותדריכים המיישמים תופעות פיזיקליות שונות מתחומי המכניקה, חשמל, אופטיקה וצילום. בין המכשירים המוצאים לבניה אפשר למצוא:
בתחומי החשמל: פנס קסם, סוללה חשמלית ממטבעות, תא פוטו חשמלי, "מכונת חישמול", מנוע חשמלי, אלקטרומגנט, מיקרופון, משדר מורס של כיס, טלפון שדה.
פיזיקה ואופטיקה: שעוני שמש, מצפן סביבוני, טלסקופ, מיקרוסקופ.
מכניקה: בומרנג, מזרק מים אוטומטי זעיר, "פרפר" - טיסן למתחילים, זיקוקית.
בתחום הצילום: פיתוח והדפסת תמונות, "שכלל את צילומך", מצלמה בלי עדשה, "מעגל חדש לנורת ברק", מגדיל צילומים באור מרוכז.
הוצגו תוכניות לבניית מכשירי אלקטרוניקה שונים. רבים מהערכים נכתבו על ידי יוסף שחורי.
גיל לנדאו
גיל לנדאו (נולד ב-20 בפברואר 1985) הוא פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי, גיטריסט, זמר ומוזיקאי ישראלי.
הטכנאי הצעיר
בנה במו ידיך
מרבית התוכניות וההדרכות מתייחסות לבניית גרסאות שונות של מקלטי רדיו. פרקי מדור האלקטרוניקה מאפיינים את התפתחות הענף עם השנים והמעבר משימוש בשפופרות רדיו לטרנזיסטורים.
אחת התוכניות הייתה של בניית רדיו גביש (כרך א'). רדיו גביש היה מכשיר פשוט ביותר, שניתן היה להרכיבו באמצעים זולים שידו של כל ילד יכלה להשיג מכסף הכיס שלו. הרדיו הזה פעל ללא מקור כוח חשמלי וללא סוללות יקרות. לילדים בוגרים יותר בעלי אמצעים הציעה החוברת תוכניות מתקדמות יותר כמו בניית מקלט רדיו הפועל על מנורה אחת, שתיים או שלוש.
גיל לנדאו
קריירה
ב-2011 הקים לנדאו יחד עם יעל שושנה כהן את ההרכב "לולה מארש". רעיון הקמת הקבוצה נוצר במסיבת יום ההולדת של לנדאו. במשך 18 חודשים הם כתבו, הקליטו וביצעו שירים שהופיעו בהמשך באלבומם. הם חיפשו מוזיקאים נוספים כדי להרחיב את טווח הקולות והמוזיקה שלהם, בהם מתי גלעד (גיטרה בס, חבר להקת ג'יין בורדו), רמי אוסרווסר (גיטרה) ודקל דביר (תופים) שהצטרפו להרכב זמן קצר לאחר מכן. בין השירים שהקליט ההרכב ניתן למנות את "You're Mine", שזכה להצלחה רבה בישראל ומחוצה לה תוך שנכנס אל המקום ה-10 במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום ה-135 במצעד של איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי.
הטכנאי הצעיר
בנה במו ידיך
בין המכשירים היו: מקלטי רדיו שונים עם מנורות וטרנזיסטורים, מקלט רדיו גביש, טלגרף מורס, דטקטור גבישי, זמזם חשמלי, משדרי רדיו לחובבים, מגברי טרנזיסטורים, בודק קבלים, ספק כוח למכשירי טרנזיסטורים, בודק זרם שימושי, מכשיר לגילוי שקרים, מגרש חיות אלקטרוני, מחשב אלקטרוני, ועוד. סידרה בהמשכים הוקדשה למכשירי קשר ובנייתם (סדרה בהמשכים),
גיל לנדאו
קריירה
ב-2012 הצטרף להרכב הקאנטרי הישראלי ג'יין בורדו כגיטריסט הלהקה, אך עזב אותה לאחר אלבומה השני.
הטכנאי הצעיר
בנה במו ידיך
הוצגו תוכניות לבניית מוצרי עץ פשוטים. רבים מהערכים אלו נכתבו על ידי שושנה שחורי, לדוגמה: מכונה לחיתוך ספרים, סירת מצילים, חנוכייה, קופסה מתקפלת, מנורת תורן, המשרטט המכני, פרספקטוגרף (מכשיר להעתקת ציורים), תא להגדלת צילומים, מנורה מתקפלת, חידת טבעות סינית, מדפים, רהיטים ועוד.
גיל לנדאו
קריירה
ב-2014 חבר לנדאו אל לי בירן ויחד הקימו את ההרכב "Band Animal", שאף היה מועמד בטקס פרסי המוזיקה של MTV ישראל לשנת 2014.
הטכנאי הצעיר
בנה במו ידיך
הצגת תדריכים לניסויי כימיה פשוטים, כגון: ניסיונות בעופרת, ניסויים במלחי עופרת, ערפל מלאכותי, יצירת צבעים, אורות צבעוניים וחומרי נפץ, ניסויים אלקטרוכימיים, ממסים להרחקת כתמים, דיו סתרים ועוד.
דידו (מלכת קרתגו)
דידו (או אלישה) הייתה המייסדת (בשנת 814 לפנה"ס) ומלכתה הפניקית הראשונה של העיר קרתגו ליד תוניס של ימינו, אחותו של פיגמליון מלך צור, אשר לפי האגדות הרומיות התאהבה באיניאס, אביו המיתי של העם הרומי, שנמלט מטרויה, והתאבדה לאחר שהוא הפליג מעירה לדרכו.
הטכנאי הצעיר
תעתועים ותרמיות בשם המדע
סדרת מאמרים "תעתועים ותרמיות בשם המדע" מאת מרטין גרדנר סיפרה את סיפורן של תאוריות והמצאות מדעיות מופרכות. הפרקים עובדו ותורגמו לעברית מספרו Fads and Fallacies in the Name of Science .
גיל לנדאו
חיים אישיים
נולד ב-20 בפברואר 1985 בתל אביב. בוגר התיכון לאמנויות. כיום מתגורר בתל אביב. נשוי לשחקנית אביב פנקס.
הטכנאי הצעיר
תעתועים ותרמיות בשם המדע
הסדרה:
דידו (מלכת קרתגו)
השם והמוצא
השם "דידו" (Dido) השתגר בלטינית בגלל היצירה האפית של ורגיליוס, "אינאיס", שבה תואר סיפורה של דידו, מלכת קרתגו, הפוגשת באיניאס שנמלט מחורבן טרויה ומתאהבת בו. עם זאת, אזכוריה של דידו אינם מצטמצמים ל"אינאיס" בלבד: היא נזכרת במגוון מקורות יוונים ורומים, לעיתים כדידו, אך לא אחת גם כ"אלישה" (Elissa, בערבית "עליסה": 'عليسة'). שם זה, בתורו, נובע מהצורה 'אלישת' או כיוצא בה, בהתחשב בעובדה שדידו הייתה מלכה פיניקית שדיברה בצידונית הדומה לעברית. השם "דידו" הוא שם רומי (השם מכיל אות 'n' שקטה, מהשורש: "Didon-"), שנובע כנראה מצורה שמשמעותה "נוד" או "מדדה", או שמא היא דומה לשם "דוד" שפירושו "אהוב".
הטכנאי הצעיר
תעתועים ותרמיות בשם המדע
בין המאמרים היו: "עולם שטוח וחלול", "מלומד ישראלי מסעיר את עולם המדע", "כוכב שביט של ווילאם ויסטון", "בוז לאיינשטיין", "תורת החורבן" של דונאלי, תורת הירחים של הארביגר ובאלאמי, הפורטאנים, הליסאנקואיזם (תורת האבולוציה בשבי הקומוניזם), "המסך הגראוויטאציוני" של סאר רוג'ר באבסון, וילאם לאוסון - "אבי הלאוסונומיה" (תאוריות השוללות את מושג ה"אנרגיה"), "גלגולה הראשון" של בריידי מארפי (תרמית היפנוט), "אטלנטיס וולמוריה", "דיאנאטיקה" ("מדע" לטיפול במחלות נפש), "רופאי הפלא" (הרבמטיזם של מרת סמית, הומאופתיה, הנטורופאתיה, אירידיאגונוזיס ו"תורת האזורים", החיידקים בנהר גנגס).
טריוויה
בספר הנוסטלגי "איפה היינו ומה עשינו" של אמנון דנקנר ודוד טרטקובר, בערך "הטכנאי הצעיר" נכתב:
דידו (מלכת קרתגו)
קורות חייה
לפי הסיפור, בגרסתו המקובלת, דידו היא אחותו של המלך הפיניקי פיגמליון, שירש את השלטון בעיר הבירה הפיניקית דאז, היא צור. לפי צוואת אביו היה עליו לחלוק את המלכות עם אחותו הבכורה אולם פיגמליון הומלך כשליט יחיד, ככל הנראה בעקבות הפיכת חצר. סכרבעל או סיכאיוס הכהן הגדול, בעלה של דידו, היה בעל השפעה וממון רב ועלול היה לסכן את מעמדו של פיגמליון ולכן נרצח על ידו. מטרה נוספת של הרצח הייתה להשתלט על אוצרותיו של סיכאיוס. דידו בורחת מן העריצות בעיר צור בעורמה: היא מבקשת ללכת לחפש את אוצרותיו של בעלה, וכאשר היא נוחתת בחופי צפון אפריקה, ליד תוניס של היום, היא מבקשת מן המקומיים ("מאוריטני") לחנות שם לפני המשך מסעה, ומוסיפה ואומרת שדי לה בשטח שגודלו כאוהל מעורו של פר יחיד. כשניתנת לה יריעת העור, הוא גוזרת אותה לרצועות ומקיפה בעזרתן שטח גדול ממדים, שבו מתחילה בניית הקרת החדשה שתחליף את צור, בלשונה: קרת חדשת, ומשם ליוונית: קארכדון, והלאה ללטינית: קרתגו. גלגול שמות זה הוא שגרם לאפינוס לכתוב ב"המלחמות הפונית", אפוא, כי קרתגו הוקמה בידי קארכדון וצורוס, וכי אליסה היא אשתו של קארכדון.
בסיפור המעשה "אינאיס", מגיע איניאס לעיר קרתגו ושם פוגש את דידו ומספר לה את קורותיו. התאהבותה באיניאס מתורצת כפעולה של קופידון אל האהבה בפקודת אימו ונוס, שהיא גם אימו של איניאס, הרוצה לגרום לו להשתקע בקרתגו כדי למנוע ממנו את המשך מסע התלאות שמינה לו הגורל. הסיפור מסביר, אפוא, את שורש היריבות בין הערים קרתגו ורומא, שהתלקחה במיוחד בימי חניבעל, שהיה מיוחס למשפחתה של דידו.
עם זאת, תיאורה של דידו אינו רע: היא מקבלת את פני איניאס בעצם בניית העיר. אין זה ברור עד כמה איניאס אוהב את דידו, אם בכלל. אמת, הוא משפיע עליה ברכות ומודה לה: "כל עוד הנהרות זורמים הימה, כל עוד נראה צל הרים, כל עוד יזין הקוטב את הכוכבים, ועדיין כבודך, שמך ותהילתך קדושים יהיו לכל אשר אלכה" אך הוא אינו משיב לאהבתה, ולבסוף – אם כי לאחר לבטים – עוזב את קרתגו. דידו, הרואה את ספינתו המפליגה הלאה, מכינה מדורת קבורה, נופלת על חרבה, וגופתה נופלת לאש.
נסיבות אלו מזכירות את האגדות על מדיאה או על אריאדנה, הרואה את תזאוס המפליג חזרה לאתונה, אלא שתגובתה של דידו חריפה יותר: אריאדנה ניחמה מלהתאבד על ידי האל פאן, אך דידו מגיבה באופן ארצי וטבעי יותר, אם כי כה חריף, עד שאפילו איניאס לא תיאר לעצמו שכך יהיה, וכאשר ניתנת לו הזדמנות לרדת לשאול, הוא שם נפשו בכפו רק כדי לפגוש אותה, אלא שהיא בורחת מפניו אל בעלה הראשון, סיכאיוס.
דמותה ההיסטורית של דידו
לעומת דמויות כמו אריאדנה או מדיאה, דידו היא דמות שזהותה ההיסטורית מקובעת במסמרות. מיכאל גראנט טוען:
אך תיאור כגון זה אין לו מה שיתפוס לעומת ריבוי החומר ההיסטורי שבנמצא על דידו. גנאיוס נאיוויוס, איש עותיקה, כתב ככל הנראה מכתב המתאר דו-שיח בין דידו ואיניאס. פירוש זה מאושש בידי פירוש של סרוויוס לאינאיס: "ובנות בלוס היו אנה ודידו, אומר ניוויוס". סרוויוס גם מצטט גרסה המייחסת את מעשה ההתאבדות לאנה, אחותה של דידו.
לדידו גם יש ייחוס חשוב מבחינה היסטורית: סבה, בלוס, הוא כנראה המלך בעלי-עשר (או בעליעזור), שהעלה מס למלך אשור שלמנאסר השלישי. יוסף בן מתתיהו מציג ב"נגד אפיון" את רשימת מלכי צור של מנאנדרוס מאפסוס, בה נזכרים בעליעזור (בלוס), דידו ופיגמליון: "ויהי בשנה השביעית לשלטונו [של פיגמליון], ואחותו נסה לבנות לה קריה בלוב". לפי יוסף בן מתתיהו, סבה של אלישה ו(פיגמליון) בעליעזור, היה בנו של "אתבעל מלך צידונים" אביה של איזבל המקראית שנישאה לאחאב מלך ישראל (מלכים א' טז' פסוק 31).
תיאור זה אושרר לאחרונה בידי גילויו של מונומנט בסרדיניה, ובו נזכר שמו של פיגמליון שהתנחל באי. אף ידוע כי השופטים של העיר קרתגו, בני משפחת ברקא, ייחסו את עצמם לשושלתה של דידו.
אסטרואיד  שהתגלה על ידי כריסטיאן היינריך פרידריך פטרס  נקרא על שמה.
אגף שומת מקרקעין
אגף שומת מקרקעין הוא אגף במשרד המשפטים, הפועל כיחידת מטה מקצועית, ותפקידו לקיים מערך של שירותים מקצועיים בתחום שמאות המקרקעין למשרדי הממשלה וליחידות הסמך. סוגי השירותים המסופקים על ידי אגף שומת מקרקעין: האגף מורכב משלוש לשכות מחוזיות: לשכת תל אביב והמרכז, לשכת ירושלים והדרום ולשכת חיפה והצפון. מנהל האגף הוא השמאי הממשלתי הראשי.
השמאי הממשלתי הראשי
השמאי הממשלתי הראשי (שנקרא בעבר המעריך הממשלתי הראשי) הוא תפקיד בכיר במשרד המשפטים הישראלי. נושא תפקיד זה הוא שמאי מקרקעין והוא העומד בראש אגף שומת מקרקעין. לשומות האגף כמו גם לחוות הדעת האחרות שמופקות בו יש השפעה על הפעילות הכלכלית הנובעת מעסקי מקרקעין ובנייה במדינה. השמאי הממשלתי מוסמך להעריך את שווי הקרקעות שמשרד ממשלתי מתכוון לרכוש, להחכיר, להפקיע, למכור, להשכיר או לשכור. השמאי הממשלתי הראשי מוסמך בחוקים, בהחלטות ממשלה ובחוזים שונים שהמדינה צד להם להיות הפוסק בענייני שווי של מקרקעין.
נכון לחודש יוני 2023, המכהן בתפקיד השמאי הממשלתי הנו אוהד עיני.
I'm Going to Tell You a Secret
I'm Going to Tell You a Secret (בעברית: אני הולכת לספר לך סוד) הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה. האלבום יצא לאור ב-20 ביוני 2006 ב חברת התקליטים האחים וורנר.
האלבום נושא את שמו של הסרט התיעודי, "אני הולכת לספר לכם סוד", ומכיל גם את הסרט שיצא לאור. הסרט תיאר את מאחורי הקלעים של סבב ההופעות "Re-Invention World Tour", שהתקיים בשנת 2004. את הסרט הפיק ג'ונאס אקרלונד.
מיקומי שיא
{{שני טורים
וידאו
}}
עונת 1988/1989 בליגת המשנה ההולנדית
עונת 1988/1989 בליגת המשנה ההולנדית הייתה העונה ה-33 של ליגת המשנה ההולנדית, שהיא הליגה ההולנדית השנייה. בסיום עונה זו, ניימכן, ויטסה ארנהם ודן האג העפילו לליגה הראשונה.
מבנה
על ניצחון הוענקו 2 נקודות ועל תיקו נקודה בודדת. הליגה כללה 19 קבוצות, 16 ששיחקו בעונה הקודמת בליגה, אליהן הצטרפו, היורדות מליגת העל, דן האג, א.ז. אלקמאר וDS79. ששיחקו ביניהן במשך 2 סיבובים בני 18 משחקים כל אחד - 36 מחזורים בסה"כ. בסיומם הקבוצות במקומות 1 ו-2 העפילו לליגה הראשונה. הקבוצות שהעפילו לפלייאוף הדירוג התמודדו בבית פנימי והמנצחת העפילה לליגה הראשונה.
להקת האחים העירומים
להקת האחים העירומים היא סדרת טלוויזיה דוקומנטרית, מוקומנטרית ובחלקה קומדיה מוזיקלית המציגה להקה אמיתית של מוזיקאים צעירים.
להקת האחים העירומים היא סדרת טלוויזיה בה צוות צילום המצלם את חייה של להקה הקרויה בשם להקת האחים העירומים. ללהקה אוטובוס הופעות המסיע את חברי הלהקה ממקום למקום. הסדרה עלתה לאוויר לראשונה בערוץ ניקלודאון ב-3 בפברואר 2007. נכון לעכשיו יש לסדרה 3 עונות ו-2 סרטים.
גריי (פירושונים)
גריי (Grey) הוא שם משפחה שמקורו באנגלית ומשמעותו אפור. הוא גם שם בית האצולה גריי, מהמשפחות החזקות באנגליה החל מהמאה ה-11. {{פירושונים| אישים:
אחר:
ראו גם
}}
תידה בארה
תידה בארה (באנגלית: Theda Bara) הוא שם במה של תיאודוסיה בֵּר גודמן (Theodosia Burr Goodman; 29 ביולי 1885 – 7 באפריל 1955), הייתה שחקנית קולנוע יהודייה-אמריקאית של הסרט האילם.
בארה הייתה אחת משחקניות הסרט האילם הפופולריות ביותר בתקופתה, העשור השני של המאה ה-20, ויצרה את דמות ה"ואמפ" (קיצור ל"ואמפייר" – 'ערפד' באנגלית), דימוי האישה בעלת המיניות הטורפנית. בארה, כשלצידה השחקנית הצרפתית מוסידורה, הביאה לדימוי זה פופולריות בשורת סרטים בראשית ימי הסרט האילם, והביאה גל של חיקויים של שחקניות כניטה נלדי ופולה נגרי.
חייה
תיאודוסיה בור גודמן נולדה בסינסינטי, אוהיו לברנרד גודמן, מהגר יהודי ממוצא פולני ולפולין דה קופט, יהודייה שווייצרית. לאחר עלייתה לגדולה של בתם, שינתה המשפחה את שמה ל"בארה". נטען כי כינויה Theda Bara, הוא אנגרמה ל-"Arab Death" (מוות ערבי), אך נראה כי תידה הוא קיצור לשם תיאודוסיה, ובארה היה שמה האמצעי של סבתה.
לאחר שלמדה במשך שנתיים באוניברסיטה של סינסינטי, החלה לעבוד בתיאטרון, ובשנת 1908 עברה לניו יורק, כשהיא נושאת את שמה של אמה, תיאודוסיה דה קופט. בשנים אלו נהגה להופיע בתפקידים זעירים, לעיתים כניצבת בלבד בסרטים שהופקו באותה התקופה. בשנת 1915 זכתה לפרסום ולהצלחה כאשר שיחקה את התפקיד הראשי בסרט "איש שוטה היה". בין 1915 ל-1919 הופיעה ביותר מארבעים סרטים, אשר ברובם הגדול אבדו, וכיום אינם בנמצא. ב-1919 עזבה את הוליווד לטובת הבמה בתיאטראות ברודוויי, ומאז מיעטה להופיע בסרטים. ב-1926 צולם סרטה האחרון "מאדאם מסתורין". ב-1921 נישאה לשחקן צ'ארלס בראבין, ומיתנה את אורח חייה שבשמו נקשרו מסיבות חשק פרועות. לאחר 1926 פרשה כליל מן התודעה הציבורית. לבארה לא נולדו ילדים ובשנת 1955 מתה מסרטן בלוס אנג'לס.
סמל מין
בארה הייתה סמל המין ההוליוודי הראשון. בכמה מסרטיה הופיעה בתלבושת שקופה שלא השאירה מקום לדמיון. לימים, אסר קוד ההפקה ההוליוודי השמרני על תלבושות מסוג זה, ולא ניתן היה להציג את סרטיה של בארה בארצות הברית, דבר שהוביל לבסוף להיעלמותם ואובדנם.
בשיא תהילתה, תדמית ה"ואמפ" שלוותה באיפור מתאים, האגדות שהפיצו האולפנים כי היא פרי אהבתם האסורה של אמן צרפתי ורקדנית מצרית והסיפורים הסוערים על אורח חייה הביסקסואלים והפרועים מינית משכו את הקהל לבתי הקולנוע כדי לצפות בה.
מורשת
בארה זכורה כיום כאחת מכוכבות הסרט האילם הגדולות. בשנת 1994 הופיע דיוקנה על בול דואר של ארצות הברית, שעיצב הקריקטוריסט אל הירשפלד. בשנת 1996 התפרסמו שתי ביוגרפיות שלה, ובשנת 2005 הוקרנה ביוגרפיה מצולמת הכוללת קטעים מסרטיה בשם "תידה בארה, האישה עם העיניים הרעבות".
ג'יליאן קיגן
ג'יליאן קיגן (באנגלית: Gillian Keegan; נולדה ב-13 במרץ 1968) היא שרת החינוך של בריטניה וחברת פרלמנט של המפלגה השמרנית מטעם מחוז צ'יצ'סטר. בעבר כיהנה כשרה לענייני בריאות הנפש ותת-שרה לענייני לאפריקה במשרד החוץ.
ביוגרפיה
קיגן (לבית גיבסון) נולד בליי במחוז לנקשייר, לאב מנהל משרד ולאם שעבדה בעבודת מזכירות. היא למדה בבית ספר יסודי ביורקשייר, ולאחר שמשפחתה עברה למרזיסייד למדה בתיכון סנט אוגוסטין מקנטרברי בהויטון וסיימה כתלמידה מצטיינת. יש לה תואר ראשון בלימודי עסקים מאוניברסיטת ג'ון מורס בליברפול ותואר שני באסטרטגיה ומנהיגות (מלגת סלואן) מבית בית הספר לעסקים של לונדון שאותו סיימה בשנת 2011.
בגיל 16 עבדה קיגן כמתלמדת במפעל מכוניות בקירקבי, ובהמשך עבדה עבור חברת Delco Electronics (חלק מקבוצת ג'נרל מוטורס), הייתה קניינית בכירה בבנק נאטווסט, מנהלת מסחרית בחברת מאסטרקארד, סגנית נשיא בקבוצת Amadeus IT שבסיסה במדריד, וסמנכ"לית שיווק בחברת הנסיעות Travelport.
קריירה פוליטית
קיגן אמרה כי תמיכתה במפלגה השמרנית נובעת מחוויותיה כעובדת בקירקבי בשנות ה-80 וההתמודדות עם האיגודים המקצועיים ומועצת העיר ליברפול. עם זאת, רק ב-2014 נכנסה לזירה הפוליטית בעצמה, לאחר מפגש מקרי עם חברת הפרלמנט ג'סטין גרינינג בפגישת מחזור של בית הספר לעסקים של לונדון. חמיה של קיגן, דניס קיגן, כיהן גם הוא כחבר פרלמנט מטעם השמרנים.
קיגן נבחרה כחברת מועצה של שכונת רוגייט במועצת מחוז צ'יצ'סטר בשנת 2014. בפברואר 2018 היא התפטרה מתפקידה כחברת מועצה ובבחירות המקומיות שנערכו חודשיים לאחר מכן איבדה המפלגה השמרנית את המושב שלה לטובת מועמדת של המפלגה הליברל-דמוקרטית. במאי 2017 נבחרה קיגן לייצג את המפלגה השמרנית במחוז צ'יצ'סטר ובבחירות הכלליות ב-2017 הפכה לאישה הראשונה המייצגת את המחוז בפרלמנט.
בספטמבר 2018 מונתה קיגן לעוזרת במשרד האוצר, בינואר 2019 עברה לשמש כעוזרת לשר ההגנה, ובמאי 2019 עברה למשרד הפנים. בבחירות לראשות המפלגה השמרנית ב-2019 תמכה קיגן במועמדותו של רורי סטיוארט, ולאחר כניסתו של בוריס ג'ונסון לראשות הממשלה מונתה לעוזרת לשר הבריאות. בפברואר 2020 היא מונתה לתפקיד שרה זוטרה במשרד החינוך.
בבחירות לראשות המפלגה השמרנית שנערכו לאחר התפטרותו של ג'ונסון תמכה קיגן ברישי סונאק, וכאשר ליז טראס ניצחה בהתמודדות והפכה לראשת ממשלה נאלצה קיגן לעבור שוב לתפקיד זוטר ומונתה לתת-שרה לענייני אפריקה. לאחר שגם טראס התפטרה מראשות הממשלה שבה קיגן לתמוך בסונאק, ולאחר כניסתו לתפקיד ראש הממשלה היא מונה לשרת החינוך, והושבעה כחברה במועצת המלך.
חיים אישיים
קיגן מתגוררת בפטוורת' שבמחוז ווסט סאסקס עם בעלה השני, מייקל, ויש לה שני בנים חורגים.
מייקל היה מנכ"ל חברת פוג'יטסו בבריטניה ואירלנד ממאי 2014 עד יוני 2015, ולאחר מכן מנהל המוצרים באירופה, המזרח התיכון, הודו ואפריקה, לפני שעזב את החברה ב-2018. אביו של מייקל, דניס קיגן, היה חבר הפרלמנט השמרני של נוטינגהאם דרום.
בבעלותה של קיגן בית בצרפת, שני נכסים בספרד וכן דירה בלונדון.
המפה הוורודה
המפה הוורודה (בפורטוגזית: "Mapa cor-de-rosa") היה מסמך שהציג את שאיפותיה הטריטוריאליות של האימפריה הפורטוגזית בשטח שבין אנגולה ומוזמביק, שהוא כיום בתחומי המדינות זמביה, זימבבווה ומלאווי.
לאחר הכרזת ברזיל על עצמאותה ב-1822, החלה פורטוגל למקד את מאמציה בחקר שטחי פנים יבשת אפריקה הכלולים במושבותיה אנגולה ומוזמביק. חוקרי הארצות הרמנז'ילדו קאפלו ורוברטו איוונש היו האירופים הראשונים שחצו את אפריקה מחוף אל חוף. כך הפכה התוכנית לחיבור שתי המושבות לאחד היעדים המדיניים העיקריים של פורטוגל במחצית השנייה של המאה ה-19.
הבריטים לא קיבלו תוכנית פורטוגזית זו בסבר פנים יפות, כי גם להם הייתה תוכנית משלהם שעוררה מחלוקת עם פורטוגל, תוכנית הקו האדום "מהכף לקהיר" של סר ססיל רודס: יצירת רצף טריטוריאלי חוצה יבשת בין קהיר לקייפטאון אשר יאפשר לבריטים להגיע למעמד של הגמוניה באפריקה.
מתיחות זו בין פורטוגל לבריטניה הובילה לאולטימטום בריטי ב-1890. לבסוף ויתרה פורטוגל על עמדתה ופעלה לפי סעיפי האולטימטום שהציבה בריטניה. כך נפגע אנושות מעמד השלטון המלוכני בפורטוגל.
הימטיון
הימטיון (מיוונית עתיקה ἱμάτιον, באלפבית פונטי בין-לאומי: /hiː.má.ti.on/) הוא סוג של בגד; גלימה או כיסוי שנהגו ללבוש תושבי יוון העתיקה, גברים ונשים כאחד.
ההיסטוריה של ההימטיון
ההימטיון נוצר על ידי חיבור פיסות אריג מלבניות מצמר עבה במידות שונות, ונלבש כשהוא עוטף את הגוף באופן רפוי. אף על פי שאף פריט לבוש שכזה לא שרד עד ימנו, הוא תועד בפסלים ובעיטורים על כלי חרס. ממצאים אלו מעידים כי לרוב היה צבוע הבגד בגוונים בהירים ומכוסה בתבניות מורכבות, שנארגו על הבד או צוירו עליו.
שימושים בעבר
ברוב המקרים, נלבש ההימטיון מעל קיטון (בגד בסיסי המכסה את פלג הגוף העליון וחלק מהרגליים, בדומה לשמלה קצרה) ו/או הפפלוס (הלבשה תחתונה). כמו כן, שימש כגלימה או צעיף.
על פי רוב, לבשו הגברים את ההימטיון לבדו, אף כי אחדים לבשו אותו מעל קיטון קצר. כשגברים לבשו את ההימטיון, הקפידו לשמור על קצותיו פן ייגררו אחריהם על הקרקע. אלמלא הקפידו על כך, היו נתפשים על ידי החברה כמתרשלים בלבושם. הגברים האופנתיים של אותה התקופה נהגו לעטוף בקפידה את כתף שמאל. ההימטיון היה פופולרי באופנה הגברית עד סוף התקופה הארכאית, בסביבות 500 לפני הספירה, והפך בהדרגה ללבוש המיועד בעיקר לנשים.
הנשים היווניות לבשו הימטיון בפומבי כמעיל חם על גבי הקיטון הדק, במגוון רחב של סגנונות ידועים, וביניהם "ההימטיון הסימטרי" ו" ההימטיון הרחב". ההימטיון הסימטרי היה פיסת בד מלבנית הנישאת על הכתפיים, כצעיף המכסה את הראש, בדומה לחיג'אב. ההימטיון הרחב הפך לפופולרי כאשר לבשו אותו מעל קיטון יווני. הוא יוצר מבד מלבני, כאשר מרכזו משוך למותן השמאלית של הלובש, וקצוותיו התחברו יחד על גבי הכתף הימנית בסיכה. אחת הדרכים הנפוצות ביותר שנשים נהגו ללבוש את ההימטיון הייתה לעטוף אותו סביב כל גופן: קצה הבד הונח על גבי הכתף השמאלית, הקיף את הגב, עבר מתחת ליד הימנית (או שכיסה אותה לחלוטין), ולבסוף הסתיר את החזה וחזר אל כתף שמאל, אותה כיסה באופן חלקי או מלא. על מנת לחזק את ההימטיון כך שלא יפול, קיפלו הנשים היווניות את הבד לתוך קפל החגורה שסביב מותניהן, וחיזקו אותו באמצעות מחרוזת מיוחדת. לעיתים כרכו נשים את ההימטיון סביב ירכיהן, בהתאם למזג האוויר. כמו כן, איפשר ההימטיון כיסוי רב יותר של הגוף כאשר, הבד חולף על פני הראש, ומכסה את הפנים והזרועות.
ההימטיון המשיך להיות בשימוש גם בתקופה הביזנטית, בעיקר כ-"לבוש איקונורפי" (הסמלה חזותית) אומנותי. לבשו אותו מגוון דמויות בברית החדשה, וביניהן ישו ומריה הבתולה.
שימושים בהווה
יש הלובשים הימטיון גם כיום, בעיקר גברים מבוגרים בעלי סטטוס חברתי-כלכלי נמוך יחסית. בשל השימוש הנרחב שנעשה בו, ומגוון הבדים הרחב מהם הוא נוצר, ממשיך ההימטיון להוות מושא למחקר.
רקמת עצב
כ-98% מרקמת העצב מרוכזת במוח ובחוט השדרה המהווים מרכזי בקרה למערכת העצבים.
סוגי תאים
ישנם 2 סוגי תאים ברקמת עצב:
אפרים זורייבין
הרב אפרים ראובן זורייבין (ת"ש, 1940 – ט"ו באייר תש"ע, 29 באפריל 2010) היה ראש ישיבה, ראש כולל, מעורכיה הראשיים של תלמוד בבלי מהדורת שוטנשטיין ועורך סדרת הספרים "משנת רבי אהרן" של רבו הרב אהרן קוטלר.
תולדותיו
נולד בארצות הברית. למד בישיבת חפץ חיים בולטימור אצל הרב יעקב בוברובסקי ומשנת 1951 בישיבת לייקווד אצל הרב אהרן קוטלר. לימים ערך כמה מספריו "משנת רבי אהרן". בשנות ה-70 עלה לישראל. בשנות ה-80 הקים בשכונת נווה שאנן בחיפה את ישיבת כנסת בית אהרן, על שם הרב קוטלר. כעבור מספר שנים העתיק את משכנה להר נוף ולאחר מכן לקריית היובל בירושלים. לאחר סגירת הישיבה שימש ר"מ בישיבת הנגב בנתיבות. היה עורך ראשי במהדורת שוטנשטיין.
נפטר בט"ו אייר תש"ע בניו יורק לאחר מחלה, והובא לקבורה בישראל.
משפחתו
בשנת 2009 נפטרה בתו ליפשה פלדמן, שהייתה נשואה לרב שלמה, בנו של הרב אהרן פלדמן, מחבר הספר "שערי דעת" על סדר טהרות, ו"שערי חכמה" על סדר קדשים. ליפשה ייסדה וניהלה את מוסדות "משי" לילדי חינוך מיוחד בירושלים. בנו הרב אשר זוריבין לקח על עצמו את עול ניהול מוסדות "משי" לאחר פטירתה.
בניו הם אנשי העסקים עקיבא שמחזיק בשליטת חברת היזמות ISA GROUP בע"מ, והלל שמחזיק בשליטת חברת היזמות "הדס קפיטל".
תל בירה
תל בירה הוא אתר ארכאולוגי ממזרח לעכו, בתחום קיבוץ יסעור.
הממצאים הראשונים מהאתר הם מתקופת הברונזה התיכונה, בה התקיים באתר יישוב ונמצאו קברים שכללו מנחות קבורה. ביצורי העיר חוזקו בתקופה הישראלית; בתקופת הברזל הייתה העיר דוגמה מייצגת ליישוב כפרי פיניקי. חלקים מהעיר נותרו בשימוש עד התקופה הפרסית וראשית התקופה ההלניסטית. גם מהתקופה הפרסית נותרו קברים.
ויליאם אולברייט ובנימין מזר זיהו את התל עם העיר רחוב, עיר כנענית ועיר הלויים ישראלית בנחלת שבט אשר.
יוחנן החמישה עשר
יוחנן החמישה עשר (בלטינית: Ioannes XV; מת ב-1 באפריל 996) היה אפיפיור מאוגוסט 985 ועד מותו.
ביוגרפיה
ג'ובאני נולד ברומא, והיה בנו של לאו, פרסביטר רומאי, וכיהן ככומר הראשי של סנט ויטאליס. באוגוסט 985 הוא מונה לאפיפיור, בהשפעת האציל קרסנטיוס הצעיר, במקום האפיפיור יוחנן הארבעה עשר. למרות יוחנן היה חסיד של תנועת הרפורמה מקלוני, הוא היה נגוע בנפוטיזם ובחמדנות. בנוסף, הוא גם היה עוין קרסנטיוס הצעיר, ובעקבות כך הוא היה צריך לברוח בשנת 995 לטוסקנה. בהיותו שם קרא יוחנן למלך הגרמני אוטו השלישי, ששלט עתה באופן עצמאי, לרומא, על מנת לקבל עזרה ולהכתרתו כקיסר. כמו אוטו השלישי. אולם, עוד לפני שהגיע אוטו השלישי לרומא, מת יוחנן ב-1 באפריל 996 ברומא, ולאחר מכן מינה אוטו השלישי את גרגוריוס החמישי לאפיפיור במקומו.
הדרך המהירה ללונג איילנד
עלילה
האווי בליצר (פול דנו) מושפע עמוקות ממותה של אמו בתאונת דרכים שהתרחשה בדרך המהירה ללונג איילנד. המצב לא נעשה יותר טוב עם אביו, מרטי (ברוס אלטמן), שמעט מרוחק ממנו אשר מביא הביתה את חברתו החדשה בתוך פחות מחודש לאחר מותה של אשתו. הנחמה היחידה של האווי היא להיות בחברת גארי טריו (בילי קיי), עבריין שעובד בזנות. גארי נמשך להאווי, אבל האווי עוד לא סגור על העדפותיו המיניות. יש להם שני חברים בני גילם, שלאחד מהם, קווין (ג'יימס קוסטה), יש מערכת יחסים של גילוי עריות עם אחותו. ארבעת הבנים באופן שגרתי פורצים לבתים בשכונה.
לילה אחד, הם פורצים לביתו של ביג ג'ון האריגן (בריאן קוקס), במהלך מסיבת יום ההולדת שלו. גארי מכיר את הדרך לבית ומאוחר יותר מתגלה כי ביג ג'ון הוא אחד הלקוחות הקבועים שלו. ביג ג'ון תופס אותם על חם, קורע את כיס מכנסיו של האווי בניסיון לתפוס אותו אך הם מצליחים לברוח עם זוג אקדחים יקרי ערך. בינתיים, מרטי, אשר חושש שיואשם בהונאת שיטות הבנייה בבית קומות שבו היה מעורב, מאבד את עשתונותיו ומכה את האווי כשהוא רואה אותו במקרה ברחוב ומבין שהוא הבריז מבית הספר. הוא באותו יום נעצר על ידי הבולשת הפדרלית בחשד לשריפת בית קומות עקב חיווט לקוי שהותקן בניסיון לחסוך בעלויות.
ג'ון מתעמת עם גרי על פריצתו לביתו אמש. גארי נותן את שמו של האווי בתור שותפו לפשע ומפיל עליו את כל האשמה. ג'ון מתקרב להוואי אשר יושב במזנון ומעמיד פנים שהוא מכיר את אמו. הוא מציע לו לקחת אותו הביתה והאווי מתרשם ממכוניתו ואומר שזאת מכונית חלומותיו. ברגע שג'ון זוכה באמונו של האווי, הוא שולף את חתיכת הבד שנקרעה ממכנסיו, מאשים אותו שמכר את האקדחים ודורש ממנו להחזיר אותם. האווי המבולבל מחפש את גארי בביתו כדי לברר את העניין. כשהוא לא מוצא אותו, הוא נכנס לחדרו ומוצא רק אקדח אחד. כאשר הוואי הולך לביתו של ג'ון בשביל להחזיר את האקדח, ג'ון רוצה פיצוי של 1500 דולר עבור האקדח החסר.
ג'ון מראה להאווי סרטון המציג מין אוראלי הטרוסקסואלי ולאחר מכן מתיישב לידו ומתחיל ללטף את יריכיו, עולה לכיוון מפשעתו ושואל "מה יש לך ששווה 1500 דולר?". האווי אינו מגיב, שיחתם נקטעת והוא עוזב את הבית. סקוט (וולטר מסטרסון), מאהבו של ג'ון בן ה-19 שמתגורר עמו, אומר לו "אתה צריך להתבייש בעצמך" וג'ון עונה לו, "אני מתבייש, תמיד." כאשר האווי חוזר הביתה ונכנס למיטתו הוא מאונן כשבדמיונו הוא רואה את ג'ון והבחורה מהסרטון. גארי גונב כסף מאביו של האווי ונעלם ללוס אנג'לס. היעלמותו משפיעה על האווי ובלבולו בקשר לזהותו המינית מחריף.