cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ראידה אדון
מיצבי וידאו ארט
אדון נולדה בעיר החוף עכו וחלמה בילדותה שהיא נסיכה ועל נסיך על סוס לבן. במציאות חלומות כאלה אינם מתקיימים. אדון רצתה להישאר ילדה, בנתה ארמון, לבשה לבן, חזרה אל השוק כשהיא נושאת את הארמון על ראשה, לידה עברו נשים, גברים וחיילים והיא חיפשה להגן על החלום ולמצוא מקום בטוח לביתה ויצאה לים.
חומה נבנית בארץ ישראל ומפרידה בין החלקים השונים של הארץ ובין הפלסטינים משני עבריה, אדון תהתה אם בעקבות בניית החומה יצטרכו הפלסטינים לשוחח זה עם זה באמצעות רמקול, אם הוא שוב יפצל את הפלסטינים שחיים כאן ומתי יבוא הקץ למחסומים ולהפרדה.
המיצב עוסק ביחס של התרבויות השונות למוות, נושא שבני האדם מפחדים לגעת בו, האדם תמיד דבק בחיים, גם כשימיו ספורים. המיצב מציג את האמונות השונות ביחס למוות באסלאם ובהינדואיזם, הוא דן בשאלה לאן הנשמה נעלמת והולכת וביחס לגוף שעובר שינויים רבים מהלידה עד המוות.
העבודה מציגה את טקס החתונה שמושתת על קדושת החתונה ועל כך שבני הזוג טהורים לפני ההתייחדות. החתונה מוצגת טקס מעבר המשקף השפעות דתיות על מעמד הגבר והאשה. הוא מראה את התפקיד שמסמל שיער האישה: שיער ארוך הוא סמל לעולם הילדות התמים וגזיזת השיער עם החתונה הוא סמל לפרידה מעולם הילדות.
סרגיי ברברז
סרגיי ברברז (בבוסנית: Sergej Barbarez; נולד ב-17 בספטמבר 1971 במוסטאר שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת החלוץ.
קריירה מוקדמת
ברברז החל לשחק כדורגל במועדון רק בגיל 13, לאחר שכילד צעיר יותר התעניין דווקא בכדורסל ובאתלטיקה קלה. בגיל זה, בשנת 1984, החל לשחק ב היוגוסלבית, ובשנת 1989 עלה לקבוצה הבוגרת. הקריירה של ברברז נעצרה בגיל 19 כאשר נאלץ להתגייס אל הצבא העממי היוגוסלבי. באותה שנה נסע ברברז לבקר את דודו בגרמניה. ברברז תכנן לחזור ליוגוסלביה, אך דודו האריך את השהות שלו בשבועיים, במטרה לשלוח אותו למחנה אימונים של הנובר 96. מאמן האנובר התרשם מאוד מברברז ורצה להחתים אותו בקבוצה. במקביל, המצב ביוגוסלביה הסלים לכדי מלחמה של ממש, ואביו של ברברז דווקא העדיף שהוא יישאר בגרמניה. בשנת 1992 ברחו אביו של ברברז ואנה, חברתו של ברברז מהתיכון, מהעיר מוסטאר שהייתה נתונה תחת מתקפה, והשתקעו בהאנובר שבגרמניה, בעוד שאמו של ברברז נשארה במוסטאר. ברברז התחתן לאחר מכן עם אנה, ולהם שני ילדים.
קריירת מועדונים בגרמניה
ברברז החל לשחק בהנובר 96 מליגת הבונדסליגה השנייה בחצי השני של עונת 1991/92, ובאותה שנה זכתה הקבוצה בגביע הגרמני בצורה מפתיעה, כאשר ניצחה בגמר את בורוסיה מנשנגלדבך בבעיטות הכרעה, לאחר 0-0 במהלך 120 דקות. ברברז לא שותף בגמר זה, אך נשאר בהאנובר עונה נוספת, בה הבקיע שני שערים ב-18 הופעות, והאנובר סיימה תשיעית. בתום עונה זו, חתם ברברז באוניון ברלין ששיחקה אז בליגה הגרמנית השלישית. ברברז שיחק באוניון ברלין שלוש עונות, והבקיע 46 שערים ב-88 הופעות. כשכישרונו של ברברז כבר היה ברור לכל, הוא חתם בקיץ 1996 בהנזה רוסטוק, ולראשונה בחייו שיחק בבונדסליגה. ברברז שיחק בהאנזה רוסטוק שתי עונות, בהן הבקיע 13 שערים ב-59 הופעות. בעונה הראשונה של ברברז ברוסטוק, 1996/97, הקבוצה ניצלה מירידה, אך בעונת 1997/98 ברברז הוביל את הקבוצה לעונת שיא, בה סיימה במקום השישי בבונדסליגה. בתום עונת 1997/98 עזב ברברז את האנזה רוסטוק וחתם בבורוסיה דורטמונד, אך לא הטביע את חותמו בקבוצה, ועזב כעבור שנתיים, לאחר שהבקיע שישה שערי ליגה ב-36 הופעות.
בעונת 2000/01 פתח ברברז את הפרק המשמעותי ביותר בקריירה שלו, כאשר החל לשחק בהמבורג. כבר בעונתו הראשונה הוכתר ברברז כמלך השערים של הבונדסליגה, בצוותא עם אבה סאנד, כאשר שניהם הבקיעו 22 שערים ונאבקו על מלכות השערים עד למחזור האחרון הדרמטי של עונה זו. עם זאת, המבורג סיימה את העונה הזו רק במקום ה-13, וכשלה בליגת האלופות אליה הגיעה בזכות הישגי העונה הקודמת, למרות שברברז הבקיע שני שערים. ברברז לא הצליח לשחזר את הישגי עונת 2000/01 בעונות הבאות, והבקיע במספרים צנועים יותר, כאשר המבורג מסיימת תמיד במרכז הטבלה. עם זאת, בעונה האחרונה של ברברז בהמבורג, 2005/06, הקבוצה סיימה במקום השלישי והשיגה כרטיס לליגת האלופות בעונת 2006/07, כאשר ברברז תרם תשעה שערים. בתום עונה זו, עזב ברברז את המבורג, לאחר שהבקיע 65 שערי ליגה ב-174 הופעות, ועבר לבאייר לברקוזן. בלברקוזן ברברז שיחק שתי עונות והיה שחקן הרכב קבוע, והקבוצה סיימה בתקופתו במקומות החמישי והשביעי בבונדסליגה. ברברז צבר 61 הופעות ליגה במדי באייר לברקוזן, בהן הבקיע 11 שערים. בתום עונת 2007/08 פרש ברברז מכדורגל.
קריירה בינלאומית
במאי 1998 ערך ברברז את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בוסניה במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה. ברברז מונה בהמשך לקפטן הנבחרת, אך לא הצליח להעפיל עמה לטורנירים גדולים. בשנת 2005 פרש מהנבחרת, אך חזר אליה לקראת מוקדמות יורו 2008. עם זאת, באוקטובר 2006 פרש שוב באופן קבוע.
לאחר הפרישה
ברברז ביקש בדצמבר 2009 לאמן את נבחרת בוסניה לקראת מוקדמות יורו 2012, אך התאחדות הכדורגל הבוסנית דחתה את בקשתו ומינתה במקומו את סאפט סושיץ'. בשנת 2010 קיבל ברברז רישיון פרו לאימון מטעם אופ"א.
ברברז הוא חבר הנהלה בהמבורג נכון ל-2016.
תארים
עם הנובר 96:
תארים אישיים:
גבול איראן–ארמניה
גבול איראן–ארמניה (בפרסית: مرز ارمنستان-ایران; בארמנית: Հայաստան–Իրան սահման) הוא גבול באורך 44 קילומטרים בין איראן לארמניה, העובר ממשולש הגבולות עם אזור נחצ'יבאן של אזרבייג'ן במערב ועד למשולש עם אזרבייג'ן עצמה במזרח.
תיאור
הגבול מתחיל במערב במשולש הגבולות המערבי עם נחצ'יבאן, אזרבייג'ן, ועובר לאורך נהר אראס אל הגבול המשולש המזרחי עם אזרבייג'ן. מזרחה לנקודה זו הגבול ממשיך לאורך האראס מזרחה.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 היה הקווקז נתון במחלוקת בין האימפריה העות'מאנית, פרס ורוסיה, שהתרחבה דרומה. עד מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) והסכם גוליסטן שאחריה רכשה רוסיה את עיקר אזרבייג'ן של ימינו וחלקים מארמניה. הגבול המודרני בין איראן ואזרבייג'ן נמשך (למעט קטע נחצ'יבאן) לבין איראן וארמניה. בעקבות מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והסכם טורקמנצ'אי נאלצה פרס לוותר על נחצ'יבאן ושאר חלקי ארמניה לרוסיה. האראס הוארך כגבול עד למשולש הגבולות עם האימפריה העות'מאנית, ובכך השלים את מה שיהפוך לגבול אזרבייג'ן–איראן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ערכו הקומוניסטים הרוסים מהפכה מוצלחת ב-1917, בעוד שעמי דרום הקווקז הכריזו על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז ב-1918. חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ואחריה זמן קצר לאחר מכן פרשו גם ארמניה ואזרבייג'ן. מעצם שמה גרמה אזרבייג'ן העצמאית החדשה למתיחות עם פרס, שכן נראה היה שהיא מרמזת על תביעה לאזור אזרבייג'ן באיראן. בשנת 1920 פלש הצבא האדום הרוסי לאזרבייג'ן וארמניה וסיים את עצמאותן. שתי המדינות, יחד עם גאורגיה, שולבו ב בתוך ברית המועצות, לפני שהופרדו ב-1936.
ועידת גבול בין איראן לברית המועצות ב-1954 ערכה כמה התאמות קטנות לאורך הגבול, לטובת איראן. לאחר מכן החל תיחום השטח, כאשר הסכם סופי נחתם ב-1957.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991 קיבלה ארמניה עצמאות וירשה את החלק שלה בגבול איראן–ברית המועצות.
ארמין פלש (רב)
ארמין פלש (בהונגרית: Flesch Ármin; באצ'אלמאש, 11 באפריל 1865 – מחנה השמדה אושוויץ, 1944) היה הרב הראשי של הערים קאניז'ה, ואחר כך של מוהאץ'.
ביוגרפיה
לאחר שסיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל הן דוקטור לפילוסופיה והן סמיכה לרבנות, הוא נבחר לרב הראשי בקאניז'ה בשנת 1887, וכעבור שנתיים בעיר מוהאץ'. הרב פלש פעל שם עד גירושו לאושוויץ. הרב ארמין פלש לקח חלק פעיל בחיים הציבוריים במוהאץ', בעיקר עם קריאה ולימוד בציבור, דרשות בחגי ישראל ונאומים בחגים הלאומיים.
ביולי 1944 גורש לאושוויץ, שם נרצח.
עבודותיו
ארמין פלש ביצע עבודה משמעותית בתחום הספרות התורנית. שפע מאמריו ומחקריו הופיעו בכתבי עת וספרי שנה שונים. דרשותיו, נאומיו החגיגיים והקראותיו הופיעו גם הם בדפוס בחוברות נפרדות. עבודותיו החשובות ביותר:
עבודות אחרות: הרב וקהילתו. בתוך: ספר הזיכרון. לכבוד משה לייב בלוך. מנהלו הראשון של בית המדרש לרבנים בבודפשט, חוקר התלמוד וספרות המדרש. הספר הוכן על ידי תלמידיו לרגל יום השנה התשעים לחייו. בודפשט, 1905.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
זמן אמת היא תוכנית תחקירים אקטואלית דוקומנטרית בהנחייתו של אסף ליברמן, המשודרת בערוץ כאן 11. התוכנית עלתה לאוויר ב-15 במאי 2017, ביום השידורים הראשון של כאן תאגיד השידור הישראלי.
קלראשי (נפה)
קֶלֶרָאשי (ברומנית: Călărași) הוא מחוז במרכז מולדובה, שהמטה המנהלי שלה בקלראשי. נכון ל-1 בינואר 2011 מנתה אוכלוסייתה 78,800 איש.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
במסגרת התוכנית משודרות כתבות תחקיר, כתבות דיוקן וחשיפות שונות של תופעות חברתיות ישראליות, אירועים ומגמות מדיניות וביטחוניות בישראל, הונאות ושחיתויות, תחקירי אקטואליה ותופעות עולמיות. הסיפורים העיתונאיים מובאים למסך בפורמט של סרט בן שעה.
קלראשי (נפה)
היסטוריה
שטח המחוז מיושב מאז התקופה הפלאוליתית.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
התוכנית שודרה לראשונה ב-15 במאי 2017 בהנחיית אסף ליברמן, והיא משודרת מאז מדי יום שלישי, אחרי המהדורה המרכזית.
קלראשי (נפה)
היסטוריה
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18 התפתח המחוז מבחינה כלכלית (מסחר, יין), ותרבותית, והאוכלוסייה שלו גדלה. ב-1812 לאחר הסכם בוקרשט, בסרביה נכבשה על ידי האימפריה הרוסית בזמן זה יש רוסיפיקציה אינטנסיבית של האוכלוסייה הילידים.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
התוכנית בעריכת טלי בן עובדיה (ב-4 העונות הראשונות), וארנון גל (החל מהעונה החמישית). בבימוי של ערן בן שבת ורן גולן, ובהפקת חיים סלוצקי מ"סלוצקי אפיקי תקשורת" ו"דנה כהן הפקות".
קלראשי (נפה)
היסטוריה
בשנת 1918 לאחר התמוטטות האימפריה הרוסית, בסרביה התאחדה עם רומניה לזמן קצר (1918–1940, 1941–1944). בשנת 1940 לאחר הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, השטח בין פרוט לניסטרו שוב עמוס הפעם ברית המועצות. בשנת 1991 כתוצאה מהכרזת העצמאות של מולדובה, חלק ממחוז אונגני (1991–2003), ובשנת 2003 הפך ליחידה מנהלית של מולדובה.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
העונה הראשונה הסתיימה ב-21 באוגוסט 2017, ובמקומה עלתה תוכנית התחקירים שטח הפקר עם רוני זינגר, גור מגידו ותומר אביטל.
קלראשי (נפה)
גאוגרפיה
מחוז קלראשי ממוקם בחלק המרכזי של מולדובה. היא גובלת עם מחוז טלנשטי בצפון, מחוז אורהיי במזרח, מחוז סטרסני בדרום, מחוז ניספורני בדרום מערב ומחוז אונגני במערב.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
ב-27 בנובמבר 2017 עלתה לשידור עונתה השנייה של התכנית.
קלראשי (נפה)
גאוגרפיה
שטח מחוספס מאוד, חוצה את המדרונות עם דרגות שונות של מיזוג הטיה במרכז הרמה המולדבית, והוא ממוקם בקודרי. אדמת צ'רנוזם בעמקים, ואדמה חומה על הרמה.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
ב-9 ביולי 2019 עלתה לשידור העונה השלישית.
קלראשי (נפה)
גאוגרפיה
הגובה המרבי במחוז הוא 400 מטר, בחלק הדרום מערבי של המחוז.
אקלים
האקלים ממוזג- יבשתי. טמפרטורת האוויר הממוצעת היא +9 מעלות צלזיוס. טמפרטורת ינואר ממוצעת -5°C (-25-27°C מינימום) וביולי +21+21.5°C (מקסימום +36 מעלות צלזיוס). משקעים שנתיים 550–650 מ"מ. מהירות רוח ממוצעת 4–6 מ' בשנייה.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
ב-21 ביולי 2020 עלתה לשידור העונה הרביעית.
קלראשי (נפה)
עולם החי
בעלי חיים האופייניים באזור הם: שועל, חתול בר, דלק, ארנב, אייל, סנאיים, חזיר בר, זאב, אייל אציל ועוד.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
ב-20 באפריל 2021 עלתה לשידור העונה החמישית.
קלראשי (נפה)
עולם החי
עולם הציפורים: שחרור, יונה, חוחית, עיט, נקר ועוד.
צמחייה
יערות פרושים על 30.7% משטח המחוז, נפוצים בהם המינים: אשור, מילה, אולמוס, אלון לבן, טיליה ועוד. ברצועות יער נתקלים: קרן, עוזרר, עטלף, אדר ועוד.
זמן אמת (תוכנית טלוויזיה)
שידור התוכנית
ב-11 ביוני 2022 עלתה לשידור העונה השישית.
קלראשי (נפה)
פליול פאגולאי
שמורת הטבע הממלכתית "Plaiul Fagului" נוצרה ב-12 במרץ 1992 לשימור ביולוגי, התאוששות סביבתית, חקר אחת המערכות האקולוגיות הציוריות והמייצגות ביותר של היער בקודרי. שטח השמורה הכולל הוא 5,642 דונם, מתוכם יערות תופסים 4,639 דונם (82.2%). המבנה הטריטוריאלי-מנהלי כולל 5387 דונם של עצים טבעיים, תצורות אשור - 272 דונם (4.8%), מילה - 1163 דונם (20.6%), אלון שקע - 1039 דונם (18.4%), ליים - 170 דונם (3.1%), מינים אחרים - 169 דונם (3.0%). הצמחייה כוללת 909 מינים, כולל 645 מינים של צמחים וסקולריים, 151 מיני פטריות, 48 מיני חזזיות, 65 מיני טחב.
עולם החי: איילים, דובים, אייל הצפון, דלק, זאבים, חזירי בר. הרחבת הקרקע הניתנת לעיבוד תרמה משמעותית לצמצום השטח המיוער, הצמחים והבעלי חיים הופחתו מספרית. היעלמות ציד בלתי מבוקר של דובים, צבאים, שונר, זאב, שכווי שחור ועוד.
נהרות
המחוז ממוקם באגן נהר דניסטר, יובלים שחוצים את המחוז הם: ביק, איכל וקולה. רוב האגמים הם ממקור טבעי, אך הם עשירים בדגים.
ייצור יין
מחוז קלארשי זה ידוע ביין האדום, היין הלבן ובקוניאק שלו. כשמולדובה הייתה חלק מברית המועצות, היינות שלה היו ידועים בכל רחבי ברית המועצות.
דמוגרפיה
ב-1 בינואר 2012 מנתה אוכלוסיית המחוז 78,800 תושבים, מתוכם 20.7% הם אוכלוסייה עירונית ו-79.3% אוכלוסייה כפרית.
קבוצות אתניות
הערה : * ישנה מחלוקת מתמשכת בנוגע לזיהוי האתני של מולדובים ורומנים.
כַּלְכָּלָה
במחוז ישנם בסך הכל 21,200 מפעלים, מתוכם מפעלים בודדים 673 יח"ד, 19,792 יח"ד חוות, ו-800 מפעלים במעמד של אדם משפטי. עסקים קטנים ובינוניים מהווים כ-99% מכלל המפעלים. יקב ומפעל קוניאק הוא אחד הראשונים במולדובה ומפעלים אחרים בתעשיית המזון (שימורים, סוכר, מוצרי חלב). תעשיית המזון (חלב) יש מפעל שמייצר מוצרי חלב באיכות.
קרקע חקלאית - 25,801 דונם (34.1%), כולל שטחים לעיבוד - 13,323 דונם (16.7%), פרדסים - 3138 דונם (4.1%), גפן - 6020 דונם (8.0%), מרעה - 7384 דונם (9.8%) אחרים - 394.7 דונם (0.5%). גידולים עיקריים: דגנים (חיטה, שיבולת שועל), תירס, חמניות, לפתית וסויה.
חינוך
במחוז קלראסי ישנם: 31 גני ילדים, 34 בתי ספר, בית ספר רב תכליתי, מכללה ובית ספר עזר מיוחד. מספר סה"כ של תלמידים: בבתי ספר - 8176 תלמידים, בבתי ספר מקצועיים - 269 תלמידים, במכללה 553 תלמידים.
פוליטיקה
מחוז קלראסי משתייך פוליטית למרכז-ימין. AEI נהנה מתמיכה גדולה באזור. PCRM כאן בדרך כלל מקבל תוצאות גרועות, שלוש הבחירות האחרונות הם בירידה מתמדת.
תרבות
עבודות הרובע: 37 מרכזי תרבות, 42 ספריות, 7 מוזיאונים, שלושה בתי ספר לאמנות. בסך הכל פועל במחוז 103 קבוצות אמנותיות, מתוכן 23 כ"מודל".
בריאות
המחוז פועל: בית חולים מחוז קלארשי עם מחלקה כללית של 200 מיטות, מרכז לרופאי משפחה, 4 מרכזי בריאות, 27 משרדי רופא משפחה, שלושה משרדי בריאות, 35 חברות תרופות.
מאתיים ימי חרדה
מאתיים ימי חרדה הוא כינוי שטבע חביב כנען, לתקופה בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם השנייה, מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942, שבה התקדמו יחידות הצבא הגרמני בפיקודו של הגנרל ארווין רומל בצפון אפריקה, כשמגמת פניהם מזרחה לכיוון תעלת סואץ. תקופה זו הסתיימה עם בלימת הכוחות הגרמניים על ידי צבאות בעלות הברית בפיקודו של הפילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי בקרב אל-עלמיין בנובמבר 1942.
שאלת הגנתה של ארץ ישראל מפני פלישה גרמנית אפשרית עלתה פעמיים במהלך מלחמת העולם השנייה. פלישה גרמנית מצפון הייתה האיום הממשי הראשון, כאשר משטר וישי הפרו-נאצי ששלט בסוריה ובלבנון, אפשר לחיל האוויר הגרמני 'הלופטוואפה' להשתמש בבסיסיו ולתדלק בסוריה את מטוסיו שחשו לעזרת המורדים העיראקים, בימי מרד ראשיד עלי אל-כילאני בעיראק. סכנה זו חלפה כאשר הצבא הבריטי פלש ב-8 ביוני 1941 וכבש אותן מידי כוחות וישי. מאוחר יותר, בראשית 1942 נוצר איום חמור יותר כאשר קורפוס אפריקה בפיקודו של רומל התקדם בצפון אפריקה לעבר תעלת סואץ, איים להבקיע את שערי ארץ ישראל וגרם לחרדה קיומית של ממש בקרב אנשי היישוב, חרדה שארכה כמאתיים יום והוסרה רק בנובמבר 1942 עם הניצחון בקרב אל-עלמיין.
הסכנה הראשונה - הפלישה מצפון
הסכנה הראשונה, של פלישה מצפון, קדמה למאתיים ימי החרדה והייתה מעין חזרה כללית לקראתה. היא החלה ביוני 1940 כאשר כבשה גרמניה את צרפת, והשליטה בצרפת ובמושבותיה הייתה בידי משטר וישי הפרו-נאצי. בכך באו סוריה ולבנון תחת שלטון פרו-נאצי, שהיה בו משום סכנה גלויה ליישוב היהודי בארץ ישראל. הנחת העבודה של הבריטים הייתה שפלישה גרמנית לארץ ישראל מצפון היא אפשרות ריאלית ושיש להיערך לקראתה.
בקיץ 1940 החלו הבריטים להקים קווי ביצורים בגליל, בעמק הירדן ובשומרון במסגרת הכנות להגנת ארץ ישראל מפני פלישה ולהכנת פעולות התנגדות לכובשים, אם תפול בידי האויב.
ביוני-יולי 1941 כבשו הבריטים את סוריה מידי צבא וישי, אך האיום הנאצי לא הוסר. הצטרפות יפן למלחמה בדצמבר 1941 חייבה את בריטניה לדלל באופן ניכר את צבאה במזרח התיכון ולהפנות כוחות למזרח הרחוק. בנוסף, העריכו הבריטים כי הצבא האדום בקווקז עלול להתמוטט וכי הם עצמם לא יוכלו לעצור לבד את הצבא הגרמני שיתקדם משם דרומה, אלא רק לעכבו. ארגון ההגנה תכנן תוכנית לעיכוב הכוחות הגרמנים לאחר שיפלשו מצפון. התוכנית נקראה "התוכנית לארץ ישראל שלאחר כיבוש" (The Palestine Post Occupational Scheme), שנודעה בקיצור PS. בכירי ההגנה יוחנן רטנר ויצחק שדה עיבדו תוכנית זו לעיכוב הגרמנים לאחר שיפלשו מצפון. התוכנית התבססה על המכשולים הטופוגרפיים בהרי הגליל וכללה חבלה בדרכי תחבורה והטרדה של הכוחות הלוחמים באמצעות לוחמה זעירה. עיקר הכוח אמור היה להתרכז בחיפה ובכרמל. הבריטים קיבלו את התוכנית וסייעו בהגשמתה באמצעות אספקת ציוד, אימון והדרכה. בנוסף, הקימו רשת מודיעין ושידור בפיקודו של משה דיין, ואימנו את חברי הרשת באלחוט ובהצפנה.
בהמשך שנת 1941, עם התקדמות קורפוס אפריקה של הגנרל רומל בצפון אפריקה, גבר החשש מפני נפילת תעלת סואץ. בשל חשש זה הגו הבריטים את תוכנית "תוכנית המבצר האחרון" (Palestine final fortress). ליצירת קו הגנה באזורים ההרריים של צפון הארץ. הקו אמור היה להתייצב במתחמים מוגנים בכרמל, בגלבוע ובהרי השומרון, כאשר בכל מתחם מתבצר כוח לוחם שאמור לזנב בגרמנים ולעכב את התקדמותם.
ביישוב היהודי נחלקו הדעות באשר לדרך הפעולה הרצויה מול פלישה גרמנית מצפון. מול אלו שגרסו כי יש לפנות את תושבי גבול הצפון אל פנים הארץ, ואף לוותר על יישובי ספר כגון חניתה, דן ודפנה כדי לקצר את קו החזית, ניצבו בעלי דעות אקטיביסטיות שקראו להתגוננות. אחד מהם היה יצחק טבנקין, שנאם בכינוס של הקיבוץ המאוחד:
דבריו של טבנקין מייצגים את היערכות היישוב היהודי לפלישה. הגנת היישוב היהודי הייתה אמורה להתבסס על לחימה בשיתוף פעולה עם הבריטים, דוגמת הכוחות הארצישראליים בצבא הבריטי, ועל הגנה עצמית ללא סיוע בריטי, כפי שבאה לידי ביטוי מאוחר יותר ב"תוכנית הצפון".
Secure Shell
Secure Shell (בראשי תיבות: SSH) הוא פרוטוקול לתקשורת מחשבים המאפשר ביצוע פעולות על מחשב מרוחק לאחר תהליך הזדהות (login). הוא נועד להחליף את rlogin ,RSH ו־telnet ולאפשר תקשורת מאובטחת ומוצפנת בין שני מחשבים לא תלויים ברשתות לא מאובטחות. SSH פועל מעל TCP, והפורט הסטנדרטי שלו הוא 22.
מאתיים ימי חרדה
הסכנה השנייה - סכנת הפלישה מדרום והחרדה ביישוב
במצרים הוקמה יחידת איינזצגרופה מצרים. היחידה כללה 24 חיילי אס אס בפיקודו של ולטר ראוף, קצין האס אס שהיה אחראי בסוף 1941 ובראשית 1942 על ייצורן של משאיות להמתה באמצעות גז הפליטה שלהן, שהוזרם לתא מטען אטום, אליו מוכנסים הקרבנות. המשאיות הועברו דרך צפון אפריקה וכבר המתינו במצרים. השמדת חמש מאות אלף היהודים בארץ ישראל אמורה הייתה להתבצע באותם האמצעים והשיטות שבהם בוצע רצח יהודי אירופה, דהיינו הפעלת האוכלוסייה המקומית, הלא-יהודית, כמבצעי הרצח השיטתי, בהדרכתו ובפיקודו של צוות גרמני מצומצם. תוכנית זאת תואמת את ההבטחה שהגרמנים נתנו למנהיג ערביי ארץ ישראל חאג' אמין אל-חוסייני, ששהה בגלות בברלין, בדבר מחויבתם להשמדת היישוב היהודי בארץ ישראל.
Secure Shell
התפתחות וגרסאות
הגרסה הראשונה של SSH (שלימים נקראה SSH-1) נכתבה על ידי הפיני טאטו ילונן (Tatu Ylönen) ב־1995 והתבססה על תוכנה חופשית וספריות של GNU. על מנת להפיץ את התוכנה והפרוטוקול הקים טאטו את חברת SSH Communications Security שמאוחר יותר שכתבה את הקוד והפכה את התוכנה לתוכנה קניינית.
גרסה שנייה של SSH, הנקראת SSH-2 נקבעה על ידי ה־IETF (Internet Engineering Task Force), גוף התקינה העיקרי של תעשיית האינטרנט. SSH-2 מכילה שיפורים של SSH-1 בתחומי האבטחה ואפשרויות התקשורת שהפרוטוקול מציע, בהן החלפת מפתחות בשיטת דיפי-הלמן (Diffie-Hellman key exchange), בדיקת תקינות המסתמכת על קוד אימות מסרים והאפשרות להפעיל מספר בלתי מוגבל של התקשרויות יישומיות על פני התקשרות SSH יחידה ובנוסף מגדירה תקן ברור כך שתוכנות שונות על גבי פלטפורמות שונות תוכלנה לתקשר ביניהן בצורה בטוחה.
מאתיים ימי חרדה
הסכנה השנייה - סכנת הפלישה מדרום והחרדה ביישוב
גם שלטונות המנדט הכירו בסכנת כיבוש הארץ. רבים מערביי ארץ ישראל נקטו עמדה אוהדת כלפי גרמניה וציפו לבואם של צבאות היטלר, אותו כינו "אבו עלי", בתקווה שיביס את הבריטים. עם זאת, חלק קטן מערביי הארץ נקטו בגישה פרו-בריטית ו-6,000 מהם אף התגייסו לצבא הבריטי. ההיסטוריון מרדכי נאור מספר (בספרו "הטור השמיני"), על פי חוויות משפחתו, שהתגוררה באותה עת בגן יבנה: "ביישובי דרום הארץ הסתובבו ערבים מהכפרים הסמוכים וחילקו ביניהם את הבתים ואת הנשים". מאחר שהיישוב היה הגורם היחיד עליו יכולים היו הבריטים לסמוך בעת צרה זו, הגיע שיתוף הפעולה בין הנהגת היישוב לבריטים לשיאו בתקופה זו. הפלמ"ח, שנוסד בשיתוף עם הבריטים עוד בשנת 1941 ובתוכו הוקמה המחלקה הגרמנית במטרה לשמש כוח גרילה במלחמה נגד הנאצים אם יכבשו את הארץ, היה בתקופה זו בכוננות גבוהה. ב-27 באפריל 1942 ניתנה לפלוגות הפלמ"ח פקודה לגייס את כל חבריהם בגיוס מלא ולעמוד בכוננות עליונה. בשיא התקדמותם של כוחות רומל, כשפריצתם לאזור הדלתה של הנילוס ותעלת סואץ נראתה בלתי נמנעת וכוחות הצבא הבריטי עמדו בפני נסיגה לעבר הירדן ולעיראק, יצאה פקודה ממטה ההגנה להורדת פלוגות הפלמ"ח לדרום הארץ ולנגב. ברדתם לדרום נתברר כי אין בידיהם כלי נשק בכמות מספקת. עד אז עמדו לרשותם רק כלי נשק לאימונים. הפלמ"ח תבע ממטה ההגנה לצייד את אנשיו בכלי נשק, אך הדבר התעכב. יש סברה כי הסיבה לכך נבעה מהתוכנית להחזרת החיילים הארץ ישראליים בצבא הבריטי ממצרים עם כלי נשקם והעמדת חלק ממנו לרשות הפלמ"ח. על רקע זה נכתבו בשירו של חיים חפר "רבותי ההיסטוריה חוזרת" המילים:
Secure Shell
תיעול
פרוטוקול SSH תומך ב"תיעול" (ראה Port Forwarding), כלומר, ניתן "לתעל" תעבורה ממחשב אחד למחשב אחר בצורה מאובטחת דרך תוכנות SSH. בעזרת פונקציה זו ניתן לאבטח תעבורה של תוכנה שאינה תומכת באבטחה, או שאבטחתה חלשה יחסית.
מאתיים ימי חרדה
התגובה היהודית לאיום הצפוי
כניעה
Secure Shell
תיעול
לדוגמה, שרת SSH ושרת VNC פועלים על שני מחשבים ברשת פנימית. שרת ה-VNC מוגדר להאזין רק לחיבורים ממחשב ה-SSH (כך שלא ניתן לגשת אליו מרשת האינטרנט, או שהוא כלל אינו מחובר אליה). שרת ה-SSH לעומת זאת, מחובר לאינטרנט ומקשיב לחיבורים חיצוניים. כאשר משתמש מתחבר לשרת ה-SSH ומזדהה, השרת מתעל תעבורה לשרת ה-VNC, וכך יש תקשורת בין שני מחשבי הקצה. יש לציין כי שרת ה-SSH ושרת ה-VNC יכולים לרוץ על אותו המחשב (לדוגמה: במקרה של שימוש ביתי).
מאתיים ימי חרדה
התגובה היהודית לאיום הצפוי
בדיוני הוועדות השונות נשמעו קולות שסברו כי על היישוב לנהוג כמו עמים כבושים אחרים באירופה, כלומר להשתדל להגיע להסכמים ולהסתדר עם הכובש הנאצי בכך שיועילו לו בתחומים שונים כגון עבודה וייצור חקלאי ותעשייתי למענו עד בא הניצחון. מחשבות אלו נשענו על סברה כי "הנאצים שיבואו לארץ לא יהיו כל כך אכזרים... יכול להיות שהתייחסו כך ליהודי פולין וגרמניה... אבל פה ימצאו יהודים בכפר, בתעשייה ויהיה להם כבוד ליהודים האלה" דעות אלו התריעו אף בפני הסכנה שבהליכה בדרך הקיצונית, שעלולה להגביר את שנאת הגרמנים וכי "אולי בפיוס והשתדלות נשיג יותר. דעות אלו ברובן לא נתקבלו במוסדות ואף זכו לגינוי על כך שהן מגבירות את התבוסתנות בציבור.
בפועל, נעשה ניסיון בו משלחת של ראשי היישוב הגיעה אל הנציב הבריטי בהצעה ודרישה שממשלת בריטניה תפנה אל ממשלות ה'ציר' בדרישה והתראה כי יינתן ליישוב היהודי בארץ מעמד של 'שבויי מלחמה', על כל הזכויות הכרוכות במעמד זה וכי הממשלה הבריטית תתרה בממשלת היטלר כי אם יתירו מעשה השמדה ביהודים, יפגעו הבריטים אף בהם בשבויים גרמנים שברשותם. כמו כן הועלתה ההצעה לבקש מהצלב האדום לתת חסות ליהודי הארץ ולאוכלוסייה בלתי לוחמת. כל אלו הצטרפו לניסיונות לקדם את פני הרעה ולהציל את היישוב באמצעות דרכים דיפלומטיות ולא לחימה.
הסתתרות
מתוך עדויות מהתקופה ניתן לראות שני יעדים עיקריים בניסיון למצוא מקומות מסתור, בעיקר לילדים. היעד הראשון הוא חיפוש חדרים במנזרים ובהוספיסים גרמניים בכל הארץ ובמיוחד בירושלים. היעד השני הוא חיפוש והתקשרות עם ידידים ערביים בבקשה שישמרו ויסתירו אצלם ילדים. במקרים מסוימים היו ערבים שמיוזמתם הציעו עזרה זו ליהודים.
התאבדות
מספר עדויות מהתקופה אף מגלות על ניסיונות להשגת רעל, כפי שניתן לראות בעדות הבאה: "החלטתי שאיש מאיתנו לא יפול חי בידי הגרמנים או הערבים. לכן רכשנו שש צנצנות ציאנקלי תכולה של אחת מהן לבד הייתה מספקת למנוע את נפילת שלשתינו... הרעל שמור עמנו עד היום..."
פינוי
באופן פרטי יהודים בעלי אמצעים החלו מוכרים את בתיהם לערבים לקראת פינוי, ונערכו ניסיונות לקבל דרכונים זרים בכל מחיר. יהודים בעלי נתינות כפולה ניצלו את הדרכון הנוסף ועזבו את הארץ.
באופן מוסדי, עם תחילת המלחמה היו חברים שסברו כי מוטב למלט מן הארץ מבעוד מועד את הנהגת היישוב, או לפחות חלקים ממנה על מנת שימשיכו לפעול מחו"ל. לעומת גישה זו, היו חברים שסברו כי יש למלט דווקא את הצעירים שיוכלו בכוחם ובמרצם לכונן מחדש את היישוב.
גם ללא כיבוש הארץ כולה, נשקפה לישובי הצפון סכנה. לפיכך נערכו בסוף מאי 1941 דיונים בשאלת פינוי היישובים מנשים ומילדים. ואכן עובדה תוכנית לפינוי 14 משקים (800 נפש) ושלוש מושבות (200 נפש) מן הגליל העליון המזרחי והמערבי. מולם קמו קולות חזקים שראו בכך צעד תבוסתני וטענו כי פינוי ילדים הוא מעשה אנטי חינוכי, ערכי ומוראלי, וכדבריו של טבנקין "אולי זה רעיון נבון, אבל אני שולל... איני רוצה לחנך את ילדי לכך שהוא צריך לצאת לאמריקה כדי שיוכל אחר כך לשוב לארץ... כי המקום שיש בו ילדים יעמוד ביתר כוח.." דעות אלו סברו כי על נקודות ההתיישבות לפעול כתל חי. ואכן בעדותו של משה שרתוק מופיע ניגוד זה: "ניתנה פקודת פינוי גמור לכפר גלעדי, וכפר גלעדי סירב למלא את הפקודה...כתוצאה מדין ודברים זה באה פשרה, שיוציאו את הילדים והנשים הדרושות לילדים וכן את הזקנים...ושלחו לתל יוסף..." . כמו כן בדיוני המוסדות עלתה הצעה לבקש מבעלות הברית להעביר את ילדי ישראל לקנדה או לשוודיה, ולבקש אוניות לפנות את הנשים והילדים.
העמדה האקטיבית
העמדה האקטיבית ראתה בכל הניסיונות הפאסיביים רפיון ובגידה הגורמים להחלשת העם. אך גם בתוכה היו חילוקי דעות. בהנהגת היישוב וארגון ההגנה התרוצצו רעיונות שונים בשאלה איך לנהוג אם הארץ תיפול בידי הגרמנים. מחד הייתה העמדה שבוטאה על ידי דוד בן-גוריון שאמר ב-1942:
עמדה זו ביטאה את הרעיון כי במקרה של נסיגה בריטית יש לפנות את עיקר הכוחות הלוחמים של ההגנה ואת הנהגת היישוב, עם הצבא הבריטי הנסוג, עד להודו ולשוב לארץ עם הכוחות שיכבשו אותה מחדש בהתהפך גלגל המלחמה.
העמדה השנייה הובילה לרקימת תוכנית לריכוז כל האוכלוסייה היהודית במובלעת באזור חיפה והגליל, כשיסוגו הבריטים מן הארץ, ולהילחם עד האיש האחרון. התוכנית, שקווי היסוד שלה היו דומים לתוכנית הארץ ישראלית שקדמה לה, נקראה במטה ההגנה בשם "תוכנית חיפה" וניתן לה הכינוי "מצדה על הכרמל" (או "תוכנית הצפון"' גם "חיפה-מצדה-מוסה דאג"). התוכנית תוכננה על ידי יוחנן רטנר ויצחק שדה (שהיו עם הקמת המדינה לאלופים בצה"ל). לפי התוכנית אמורים היו חיפה ושרשרת הרי הגליל שמסביב לעמק יזרעאל, להפוך למרחב מוגן בעל סיכוי להתנגדות ועמידה בפני הפולש, שהתבסס על כוחות שריון שיתקשה בתנועה באזור ההררי, דוגמת עמידת מובלעת טוברוק בצפון אפריקה.
על פי התוכנית תרוכז האוכלוסייה היהודית בארץ במובלעת, ויחידות גרילה תצאנה אל מחוץ למובלעת לעיכוב התקדמותו של האויב או להטרדתו. התוכנית הביאה בחשבון את הצטרפותם של מתנדבי היישוב ששירתו בצבא הבריטי אל הכוחות המגנים. הוקמו גם גופי הגנה אזרחית למחצה כדוגמת משמר העם בחיפה ומשמר המולדת בתל אביב, במטרה להכשיר אזרחים בלוחמה זעירה ולוחמת קרב פנים אל פנים.
היה ברור למתכננים כי בסופו של דבר אף אם יצליחו לעכב את התקדמות הפולש, סופם של המגנים ושל האוכלוסייה האזרחית שבמובלעת נחרץ. עצם השם, "מצדה על הכרמל", ביטא את האמונה בחוסר סיכויי עמידתו של היישוב.
האצ"ל רקם תוכנית אחרת, סמלית במהותה, במקרה של פלישת הגרמנים לארץ ישראל: כוונת הארגון הייתה לכבוש את העיר העתיקה בירושלים, להתבצר בתוך החומות, ולנהל משם את הקרב האחרון תוך כדי הכרזה על ריבונות יהודית סמלית מעל הר הבית.
ב-17 באפריל 1942 פנה ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית משה שרתוק (לימים שרת) אל הגנרל קלוד אוקינלק, מפקד הארמייה השמינית של הצבא הבריטי, במילים הבאות:
את הכינוי "מאתיים ימי חרדה" לתקופה זו בתולדות היישוב טבע העיתונאי איש התקופה חביב כנען בספרו על תקופה זו, שנשא שם זה. על הלך הרוח בהנהגת היישוב באותם ימים כתב בספרו:
תוכניות אלו לא הועמדו מעולם במבחן הביצוע. ב-1 ביולי 1942 הצליחו הבריטים לבלום את התקדמותו של רומל 180 קילומטר בעומק מצרים, ליד העיירה אל עלמיין, הקימו שם קו הגנה חדש ומינו מפקד חדש, הגנרל ברנרד מונטגומרי, שפקד לבטל את כל תוכניות הנסיגה ולהיערך למתקפה. שני הצדדים נערכו לקרב המכריע על גורל המזרח התיכון. הסכנה חלפה כליל ב-3 בנובמבר 1942 כאשר כוחותיו של מונטגומרי פתחו במתקפה והביסו והדפו את כוחותיו של רומל בקרב אל עלמיין, ניצחון שהיה אחת מנקודות התפנית במלחמת העולם השנייה.
גילויים מאוחרים
בחודש מרץ 2006 פורסם מאמר מתוך ספר של שני היסטוריונים גרמניים, קלאוס מיכאל מלמן, מנהל המרכז לחקר הנאצים בגרמניה, ומרטין קופרס, לפיו בקיץ 1942, עם התקדמות קורפוס אפריקה לכיוון מצרים וארץ ישראל, השלימו הנאצים הכנות לביצוע תוכנית להשמדת יהודי ארץ ישראל. על פי המחקר הוקמה עוצבת מבצע מיוחדת לצורך כך במסגרת האס אס בשם "איינזצגרופה אגיפטן" (איינזצגרופן מצרים) שכללה 24 חיילי אס אס בפיקודו של ולטר ראוף, קצין האס אס שהיה אחראי בסוף 1941 ובראשית 1942 על ייצורן של משאיות להמתה באמצעות גז הפליטה שלהן, שהוזרם לתא מטען אטום ובו הקורבנות. השמדת חמש מאות אלף היהודים בארץ ישראל אמורה הייתה להתבצע באותם האמצעים והשיטות שבהם בוצע רצח יהודי אירופה, דהיינו הפעלת מתנדבים מתוך האוכלוסייה המקומית, הלא יהודית, כמסייעים לביצוע הרצח השיטתי, בהדרכתו ובפיקודו של צוות גרמני מצומצם. זאת לפי טענת החוקרים, אף על פי שהמילה "פלשתינה" לא מוזכרת במסמכים שהם מזכירים. לדבריהם מקום הפעולה היה ברור מההקשר ולא היה צורך לפרטו. אנשי עוצבת המבצע הוצבו באתונה והמתינו לפקודה לנוע לארץ ישראל, אך הוורמאכט התנגד לבוא הצוות לאזור ו"איינזצגרופה אגיפטן" נאלץ להישאר ביוון. לדברי החוקרים העובדה כי התוכנית התגלתה 64 שנים לאחר שנרקמה, נובעת מכך שהם איתרו מסמכים שחוקרים אחרים פסחו עליהם.
ב-2010, עם שיפוץ בית הכנסת החורבה התגלה במקום סליק עם נשק מתחת לארון הקודש. שמעון ברמץ שהיה ממפקדי האצ"ל בעיר העתיקה סיפר שהאצ"ל בנה את הסליק כחלק מהערכות לנהל את המאבק נגד הנאצים, בעיר העתיקה. ההגיון בבחירת העיר העתיקה כמקום המאבק, היה הסיכוי שהנאצים לא יפגיזו את האזור בארטילריה כבדה, בגלל קדושתו הדתית.
בשנת 2012 נתפרסם בעיתון "הארץ" סיפורו של ד"ר רודולף גוטשלק, מוותיקי עורכי הדין בחיפה, על הקמת מערך הביצורים על הכרמל בשנת 1942. הכתבה ב"הארץ" התבססה על דבריו של בנו של רודולף גוטשלק. בכתבה סופר כי לשכת עורכי הדין בחיפה קראה לחבריה להשתתף בהקמת מערך ההגנה על ההר. אחד מעורכי הדין שהתנדבו למשימה היה הד"ר גוטשלק. מצויד בטורייה הוא עבד לצד חברי ההגנה וחיילים בריטים בהקמת הביצורים. לדברי הבן חזר ד"ר גוטשלק יום אחד מעבודת הביצורים לביתו והכריז: "עם טורייה אי אפשר לנצח את הגרמנים". ימים מעטים לאחר מכן הוא קנה כרטיסי נסיעה לדרום אפריקה כדי למלט את משפחתו מארץ ישראל. אשתו סירבה לעזוב את הארץ והמשפחה נשארה בישראל.
הבן מיכאל גוטשלק, גמלאי של משרד הביטחון, טייל בשנת 2009 על הר הכרמל. באחד משבילי ההר מעד לבור ונוכח כי היה זה שריד של הביצורים שנחפרו בשנת 1942. מאז שב למקום ובמשך שלוש שנים בעזרת תלמידי בתי הספר רעות לאמנויות ואליאנס מחיפה, פינה עפר וסלעים מתוך הבונקרים ותעלות הקשר. בעקבות חשיפת הביצורים על ידי מיכאל גוטשלק אישרה הנהלת פארק הכרמל בשנת 2012 תוכנית לסלילת שביל להולכי רגל שיחבר בין מערכות הביצורים ויאפשר למטיילים ללמוד את הסיפור ההיסטורי של המקום.
קוביה כלל-ימית
קוֹבְּיָה כְּלַל-יַמִּית (שם מדעי: Rachycentron canadum) הוא מין של דג גרם מסדרת הדקראים ומתת-סדרת דמויי-דקר והוא המין היחיד במשפחת הקוֹבְּיָתִיִּים (Rachycentridae). הדגים הקרובים לקובייה ביותר הם הדבקיים הנצמדים לעורם של חיות ים גדולות.
אורכה של הקובייה יכול לעלות על 2 מטרים ומשקלה על 78 קילוגרם. היא בעלת גוף מוארך בצבע שחור, ראש רחב ושטוח בעל לסתות גדולות וסנפירי גב וחזה המזכירים סנפירי כריש. הצידיים בעלי 3 פסים כהים ו-2 פסים לבנים.
הקובייה חיה בכל האוקיינוסים בימים חמים וממוזגים שונים מחופי מזרח אמריקה, לאורך הים הקריבי, דרך האוקיינוס ההודי ועד לחופי יפן ואוסטרליה. בשונה ממרבית הדגים, הקובייה יכולה לשלוט בחום גופה וכך להימצא במגוון טמפרטורות שבין 32 ל-1.6 מעלות צלזיוס.
הקובייה חיה בבדידות בים הפתוח, אך לעיתים תתקרב לחופים, לגונות, שוניות אלמוגים ונמלים ואף תעלה לשפכי נהרות או לביצות מנגרובים בחיפוש מזון.
היא ציידת הניזונה מדגי ים אחרים, סרטנים וסילוניות. היא גם תעקוב אחרי חיות גדולות יותר כמו צבי ים, כרישים או מנטות המחפשים מזון בעצמם. לקובייה עצמה אין הרבה טורפים מלבד הרעמתן הכחלחל הצד את הצעירים ועמלץ כחול היכול לתפוס את הבוגרים.
טריגון אמריקאי
טריגון אמריקאי (שם מדעי: Hypanus americana; מכונה גם טריגון דרומי) הוא מין דג סחוס ממשפחת הטריגוניים החי במימי החופים של האוקיינוס האטלנטי המערבי. תפוצתו משתרעת לחופי אמריקה מניו ג'רזי לדרום ברזיל.
קוביה כלל-ימית
הקובייה היא גם דג מאכל יוקרתי בעל בשר משובח שנמכר בחנויות ומסעדות רבות. עם זאת זה לא דג מסחרי שכן היא חיה באוקיינוס הפתוח בבדידות. מספר חוות דגים בעולם מגדלים קוביות ועקב הצמיחה המהירה שלה ובשרה המשובח הקובייה היא אחת מהדגים הטרופיים החשובים ביותר לחקלאות הימית.
טריגון אמריקאי
מאפיינים
טריגון זה בעל סנפירי חזה רחבים היוצרים צורת יהלום ועוזרים לו "לרחף" במים. צבעו חום-אפור עד ירוק-זית והתחתית לבנה. לעיתים הוא מכוסה בחול ועורו הקשיח צבע בלבן. הטריגון בעל קצר עם עיניים מוגבהות מעל שאר הראש ומאחוריהם פתחי זימים גדולים. לאורך רכס הגב ועד הזנב ישנם קוצים קטנים והזנב הארוך מכיל דוקרן ארסי בקצה, שאיננו קטלני אך עלול להכאיב. רוחב הטריגון יכול להגיע ל-67 ס"מ בזכרים ו-150 ס"מ בנקבות. האורך המקסימלי הוא 2 מטרים והמשקל המקסימלי מגיע ל-135 ק"ג. טריגון זה יכול לחיות 28 שנה.
קוביה כלל-ימית
פרט כזה נתפס על ידי דייג בשם זכריה נחום בפעם הראשונה בים תיכון בשנת 1978
טריגון אמריקאי
מאפיינים
הטריגון שוחה במי חופים טרופיים בבדידות או בקבוצות, דבר שקורה בזמן הרבייה. הם שוחים מעל החול וצדים דגי גרם, תולעים, סרטנים, רכיכות ועוד. הוא מחפש כל דבר אפשרי לאכילה ומנצל כל אפשרות לציד טוב. לעיתים הטריגון צד בשיתוף עם קורמורנים. כדי לחמוק מטורפים כמו פטישניים הוא מסתתר בחול ומנופף בסנפיר הזנב הארסי שלו.
הייפרפופ
הייפרפופ (באנגלית: Hyperpop) הוא מיקרוז'אנר שהחל לקבל תאוצה בממלכה המאוחדת בעשור השני של המאה ה-21. ההייפרפופ מאופיין במוזיקה אלקטרונית המשלבת מוזיקת פופ עם אלמנטים של טראפ, EDM, היפ הופ וסגנונות מוזיקה אלקטרוניות אחרים. ההייפרפופ ידוע בעיקר בשל קצב מפעם המהיר שלו, הבס הכבד והשימוש שהוא עושה במוזיקה אוונגרדית.
הייפרפופ צבר פופולריות רבה בשנים האחרונות דרך רשתות חברתיות כגון ספוטיפיי וטיקטוק. באוגוסט 2019, ספוטיפיי הוציאו פלייליסט הייפרפופ אשר כלל שירים של 100 Gecs ושל צ'ארלי XCX. ב-2020 יצא השיר "" של אילי-אוטו שגם כן נתן תאוצה לז'אנר לאחר שהתפרסם ברשת החברתית טיקטוק.
קהילת ההייפרפופ מקושרת לרוב עם קהילת הלהט"ב וזמרים רבים בתוך הקהילה הם טרנסג'נדרים, ג'נדרקווירים או הומוסקסואלים.  הרבה מהשירים בז'אנר מדברים על דיספוריה מגדרית, משבר זוגיות ודיכאון.
הייפרפופ רוסי
הייפרפופ רוסי (ברוסית: Русский гиперпоп) הוא תת-ז'אנר של הייפרפופ שנוצר בתחילת 2021 והחל לקבל תאוצה ברוסיה ובמדינות העולם ב-2022. ההייפרפופ הרוסי חווה הצלחה בעיקר בקרב הדור הצעיר, והרבה שירי הייפרפופ רוסיים הפכו ויראלים גם בפלטפורמות בינלאומיות כגון טיקטוק. רובם מדברים על חגיגה, זוגיות, שברון לב ומחשבות אובדניות, אך רובם גם בעלי מוזיקה בעלת קצב מפעם מהיר בדומה לז'אנר הכולל. ההייפרפופ הרוסי כולל אמנים כגון: quiizzzmeow, Sqwore, Shiny Treepside, gitarakuru, DSPRITE, whyalive, Horoshiyagni, want to sleep, babyswishh1, KVESTAR ו-LOLIWZ.
הייפרפופ יפני
הייפרפופ יפני (ביפנית: 日本のハイパーポップ) הוא תת-ז'אנר של הייפרפופ שנוצר בתחילת 2021 והחל לקבל תאוצה ביפן ובמדינות העולם ב-2022. ההייפרפופ היפני להבדיל מתת-ז'אנרים אחרים, מכיל גם אלמנטים מן עולם הג'יי-פופ. ההייפרפופ היפני ידוע בסגנון שמח מאוד, כמעט אופורי, וגם נפוץ מאוד במסיבות ובמועדונים.
מוזיקה
לרוב, הייפרפופ נתפס כז'אנר מוגזם בקצביו ואקלקטי. אמני ההייפרפופ משתמשים בסינתיסייזר, במאפיינים מסגנון הפופ, בתולעי אוזניים, בקומפרסור ובדיסטורשן בשביל ליצור סגנון מוזיקה ייחודי וסוריאליסטי. בקליפים רבים מתרבות ההייפרפופ, יש אלמנטים נוסטלגיים מתרבות הווב 2.0. רוב השירים עושים שימוש במפעם (Tempo) גבוה לעומת שירי פופ רגילים.
כתיבה
לדברי העיתונאי אלי אניס, הייפרפופ משלב הרבה אתוסים יחדיו. קהילת ההייפרפופ מקושרת לרוב עם קהילת הלהט"ב וזמרים רבים בתוך הקהילה הם טרנסג'נדרים, ג'נדרקווירים או הומוסקסואלים.  הרבה זמרי הייפרפופ כותבים על סוגיות של זהות מגדרית, על דיכאון, על סוגיות אי-שוויון ועל תמיכתם בתרבות פרוגרסיבית וליברלית.
פניה ברגשטיין
פניה ברגשטיין (11 באפריל 1908, י' בניסן תרס"ח – 18 בספטמבר 1950, ז' בתשרי תשי"א) הייתה סופרת ומשוררת ישראלית, חברת קיבוץ גבת.
קורות חיים
בקיבוץ עבדה ברגשטיין בעבודת אריזה בעונות בציר הענבים. בנוסף עבדה בתחום החינוך והייתה מדריכת נוער של ילדי גבת בתנועת הנוער העובד. בתחום התרבות ערכה את יומן המשק של גבת, ניהלה חוג לספרות ונשאה הרצאות בתחום זה. בנוסף נבחרה כנציגה לוועידות הקיבוץ המאוחד וההסתדרות. בהמשך אילצה אותה מחלת הלב לעבוד כתופרת במחסן הבגדים במתפרת הקיבוץ. בחמש שנות חייה האחרונות היא נותרה רתוקה למיטתה וכמחצית מתקופה זו שהתה בבית החולים "העמק" בעפולה.
בשנת 1950 נפטרה בבית החולים העמק, בעודה בת 42 בלבד, והובאה לקבורה בקיבוץ גבת. בנה היחיד,, נהרג במלחמת ששת הימים.
יצירתה
את שירה הראשון לילדים, "ילדים קטנים בגבת", פרסמה בשנת תרצ"ב (1932) בדבר לילדים. לאחר מכן פרסמה שירים וסיפורים לילדים בדבר לילדים ובמשמר לילדים. בשנת ה'תש"ה יצא לאור ספרה "בוא אלי פרפר נחמד", עם איוריה של אילזה קנטור, שהפך לקלאסיקה.
ברגשטיין כתבה בעיקר שירי ילדים ואלו כתובים מנקודת מבטם של הילדים ועוסקים בהם. שיריה עוסקים בחוויות שעוברות על ילדים בחיי היומיום שלהם בקיבוץ (רצתי, מעגל, ניסע אל השדה, בברכה, טרקטור, האוטו שלנו, יש לי קוביות קטנות), בהתייחסות הילדים לטבע (אין עוד גשם, ברוך הבא), או בחיות בטבע ובמשק (בוא אלי פרפר נחמד, טלה קטן, אמא הדוגרת, חיפושית, לפרה האדומה). רבים מהספרים הכוללים סיפורים ושירים פרי עטה יצאו לאור לאחר מותה.
בין שיריה:
שירה "שיר-ערש לתרזה" ("לילה, לילה, נום-ננס / מהלך לו עם פנס"), המופיע בספרה "ניסע אל השדה", הוא תרגום עברי לשיר-הערש האנגלי Wee Willie Winkie, אשר נכתב במקור על ידי המשורר ויליאם מילר בשנת 1841.
כיום מוענק פרס על שמה לכותבי ספרות ילדים.
עם זאת, היא כתבה גם למבוגרים (בקבצים "בציר", "אסיף" ו"עבים חולפות"), כמו השירים "ניגונים", "עוד שדי פורח" (שהולחנו בידי דוד זהבי) ועוד.
פאולוס השישי
פאולוס השישי (בלטינית: Paulus VI; נולד בשם ג'ובאני באטיסטה אנריקו אנטוניו מאריה מונטיני, 26 בספטמבר 1897 – 6 באוגוסט 1978) כיהן כאפיפיור בשנים 1963–1978. הוא עמד בראש הכנסייה הקתולית במרבית תקופת "מועצת הוותיקן השנייה" ושיחק תפקיד מכריע בהשתתת החלטותיה.
ביוגרפיה
ג'ובאני מונטיני נולד בקונצ'זיו שבנפת ברשה באיטליה, למשפחת אצולה מקומית. ב-1916 הוא החל את לימודי הכמורה, והוסמך ב-1920. לאחר לימודים במספר אוניברסיטאות קתוליות, כישוריו הארגוניים הובילו אותו לשירות בקוריה, השירות הציבורי של הוותיקן. ב-1937 הוא מונה כמשנה לענייני מסדרים, תחת הקרדינל פאצ'לי, הקרדינל מזכיר המדינה של האפיפיור פיוס האחד עשר. אחרי שפאצ'לי נבחר כאפיפיור פיוס השנים עשר, נותר מונטיני בתפקידו תחת מזכיר המדינה החדש, וב-1944, לכשזה מת, נטל האפיפיור לעצמו את המושכות, כאשר מונטיני עובד ישירות תחתיו.
פעילותו בתקופה זו שנויה במחלוקת בין ההיסטוריונים. יש הטוענים, כי מונטיני היה מעורב בהסכמים בין הוותיקן למשטר הפאשיסטי באיטליה, וכי היה מעורב בעקיפין גם בהסכמים של פיוס ה-12 עם גרמניה הנאצית. היסטוריונים אחרים חולקים על ממצאים אלה, ומונטיני עצמו הכחיש את הטענות נגדו.
קיים מידע, מצד אחד, כי פעל להשגת סכומי כסף להצלת יהודי אירופה, אך מצד שני, כי ייתכן והיה מעורב בפעילות הוותיקן לאפשר לקצינים נאציים להימלט מדין לאחר המלחמה. כמו כן נטען כי היה מעורב במגעים בין ארצות הברית (ונציגיה בוותיקן) לבין נסיכת הכתר האיטלקייה מאריה ג'וסה, לשם השגת הסכם שלום בין שתי המדינות, מגעים שלא התקיימו (אם כי לא ברור אם מחוסר יכולת של מונטיני או מחוסר רצון).
ב-1953 מונה מונטיני לארכיבישוף של מילאנו, אך לא מונה (לבקשתו) כחשמן ולכן, עם מותו של פיוס ה-12 ב-1958, לא יכול היה להיבחר כאפיפיור. האפיפיור החדש, יוחנן העשרים ושלושה, מינה את מונטיני למשרת חשמן.
כאפיפיור
כבר במהלך חייו של יוחנן העשרים ושלוש, מונטיני "סומן" כיורשו העתידי. כאשר הלה נפטר ב-1963, מונה מונטיני לאפיפיור פאולוס השישי. מונטיני היה אחד התומכים העיקריים שבהקמת מועצת הוותיקן השנייה ולאחר שמונה לתפקיד, הביא לנעילת הוועידה. החלטות הוועידה והרפורמות העמוקות שהנהיגה, יצאו, לפיכך, בשמו.
למרות הרוח החדשנית הנובעת מהחלטות מועצת הוותיקן השנייה, פרסם פאולוס השישי גם אנציקליקות (אגרות אפיפיור) שמרניות. אחת מהן, ב-1968, קבעה כי הכנסייה מתנגדת לשימוש באמצעי מניעה.
פאולוס השישי היה האפיפיור הראשון אשר ביקר בכל חמש היבשות ובמדינות רבות, וכונה "האפיפיור העולה לרגל". עד ליוחנן פאולוס השני, הוא נחשב לאפיפיור אשר ביקר במספר הרב ביותר של מקומות. הוא היה האפיפיור הראשון שביקר במדינת ישראל. במהלך ביקורו ב-1964, סירב הרב הראשון לציון יצחק נסים לצאת לפגשו. סירובו של הראשון לציון להגיע לקבלת הפנים, שנערכה לאפיפיור פאולוס הששי במגידו, נבע מסירובו של האפיפיור לפגוש ברב הראשי כראש הדת היהודית בירושלים. הרב סבר שמצב דברים זה והעדר הסכמה לפגישת גומלין בירושלים יביא לביזוי העם היהודי.
במהלך ביקור בפיליפינים ב-1970 ניסה צייר בוליביאני להתנקש בחייו.
חלק ממבקריו טוענים, כי פאולוס השישי היה אדם חסר החלטיות וסמכותיות, אשר לא הצליח להכפיף את המופקדים תחתיו למדיניות מוסדרת. כך, למשל, הוא לא פעל בתקיפות נגד כמרים ובישופים שמרניים אשר מרדו כנגד החלטות המודרניזציה של ועידת הוותיקן השנייה (בפרט מנהיג המגמה, מרסל לפבר, שנודה רק על ידי יוחנן פאולוס השני) מחד, או כנגד אנשי כנסייה ליברליים שפעלו בניגוד להחלטותיו השמרניות בנושא אמצעי מניעה, מאידך.
ב-1978 הוא נפטר מהתקף לב במשכן הקיץ של האפיפיור, בקסטל גנדולפו.
על שמו נקרא רחוב ראשי בנצרת.
פובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס
פובליוס ליקיניוס קראסוס דיבס (בלטינית: Publius Licinius Crassus Dives; 240 לפנה"ס - 183 לפנה"ס) היה מגיסטראט רומאי, וכיהן כקונסול בשנת 205 לפני הספירה.
ביוגרפיה
הוא היה נצר למשפחת הליקיניי, והשם "דיבס" בא לו בשל עושרו הרב. פרידריך מינצר מעריך שהוא נולד באזור שנת 240 לפנה"ס, משום שידוע שהוא מת בשנת 183 לפנה"ס, ופלוטרכוס מצטט את אחד מצאצאיו שאמר שאף בן למשפחת קראסוס לא האריך ימים יותר משישים שנה.
הוא שימש כפונטיפקס מקסימוס בשנת 212 לפנה"ס לאחר שניצח את טיטוס מאנליוס טורקוואטוס. ומאוחר יותר נבחר לאיידיל בשנת 211 לפנה"ס בקירוב. בשנת 210 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקנסור, אולם נאלץ להתפטר משום שעמיתו מת. מאוחר יותר באותה שנה מונה כמגיסטר אקוויטום (מפקד הפרשים), בידי הדיקטטור קווינטוס פולביוס פלאקוס. בשנת 208 לפנה"ס שימש כפראיטור. בשנת 206 לפנה"ס הוא התפרסם כאשר ציווה להלקות בתולה וסטלית אשר התרשלה והניחה לאש התמיד לכבות.
בשנת 205 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם פובליוס קורנליוס סקיפיו הצעיר. סקיפיו תכנן לפלוש לצפון אפריקה, וכך להכריח את חניבעל לסגת מאיטליה. לפיכך בילה סקיפיו את רוב השנה בסיציליה במטרה להתכונן לפלישה, קראסוס, בשל תפקידו כפונטיפקס מקסימוס, לא יכול היה לעזוב את איטליה ולכן לא יכול להצטרף אל עמיתו. הוא פלש לברוטיום שהייתה המעוז האחרון שנותר לחניבעל, אולם אז פרצה מגפה קשה במחנהו של חניבעל, והמגפה פגעה קשות גם ברומאים. קראסוס נאלץ לעצור למנוחה ואפילו לא יכול היה לבוא לרומא ולהיות נוכח בקונסולאט של השנה הבאה.
בהוראתו, מונה דיקטטור שארגן את הבחירות במקומו. כקונסולים של שנת 204 לפנה"ס נבחרו מרקוס קורנליוס קאתאגוס ופובליוס סמפרוניוס טודיטאנוס. סמפרוניוס קיבל את הפיקוד על חלק מהלגיונות בברוטיום, בעוד קראסוס פיקד על השאר כפרוקונסול. בקיץ של אותה שנה ניצח חניבעל את סמפרוניוס בקרב קטן ליד עיר הנמל קרוטון. סמפרוניוס נמלט למחנהו, וחניבעל לא העז לתקוף אותו. סמפרוניוס, נחוש להשיב את כבודו העצמי הרמוס, התאחד עם צבאו של קראסוס, ובכוחות מתוגברים צעד אל שערי קרוטון. חניבעל יצא נגדו, אולם לא היה יכול לצבא המאוחד ונסוג אל קרוטון כשהוא מותיר מאחוריו 4,000 הרוגים. סמפרוניוס לא ניצל את ניצחונו כדי להטיל מצור על קרוטון, והסתפק בכיבוש כמה עיירות בסביבה.
נכד נכדו היה מרקוס ליקיניוס קראסוס, אשר היה הצלע השלישית בטריומווירט הראשון, לצד פומפיוס ויוליוס קיסר.
מילה מילייה
מילה מילייה (באיטלקית: Mille Miglia, מתורגם כ"מרוץ אלף המיילים") הוא מרוץ סיבולת שהתקיים בכבישי איטליה 24 פעמים בין השנים 1927 ו-1957. במרוץ השתתפו יצרנים דוגמת אלפא רומיאו, ב.מ.וו, מזארטי, מרצדס-בנץ, פורשה ופרארי. כחמישה מיליון צופים צפו בתחרות.
בין השנים 1953 ו-1957 היה המרוץ חלק מאליפות העולם למכוניות ספורט. בשנת 1977 חודש המרוץ כראלי המיועד למכוניות אספנות. ההשתתפות במרוץ המחודש מוגבלת רק לרכבים שהשתתפו באחד או יותר מהמרוצים המקוריים.
סדר הרכבים
משנת 1949 מספור הרכבים נעשה בהתאם לשעה שבו הוזנקו הרכבים למרוץ. לדוגמה: בשנת 1955 הוזנק סטרלינג מוס למרוץ מברשה בשעה 7:22, כאשר רכב המרצדס בו נהג נשא את המספר 722.
השנים הראשונות
המרוץ נוסד על ידי איימו מאג'י ופרנקו מצוטי, כתגובה להעברת הגרנד פרי האיטלקי מברשה למונצה. המסלול מברשה לרומא תוכנן בצורת הספרה 8 ונמשך על פני 1,500 קילומטרים, שהם 1,000 מיל רומי. המרוץ הראשון הוזנק ב-26 במרץ 1927 בהשתתפות 77 רכבים, נהוגים כולם בידי נהגים איטלקים. 51 רכבים הגיעו לקו הסיום. ההשתתפות במרוץ הוגבלה למכוניות מייצור סדרתי והמשתתפים נדרשו לשלם דמי השתתפות של לירה אחת. ג'וזפה מוראנדי, מנצח המרוץ, השלים את המסלול בזמן של עשרים ואחת שעות וחמש דקות, כשהוא נוהג ברכב מסוג OM. OM, היצרנית האיטלקית שמושבה בברשה, זכתה בכל שלושת המקומות הראשונים. טציו נובוראלי ניצח את המרוץ של שנת 1930, כשהוא נוהג באלפא רומיאו C6. לאורך מרבית המרוץ היה נובוראלי במקום השני, אחרי אקילה וארצי, חברו לקבוצה. הוא ניצל ת האור העמום של שעות הבוקר המוקדמות ונסע אחרי וארצי כשהוא נוהג עם אורות כבויים ולכן לא נראה במראות הרכב. הוא ניצל את הכביש הישר בכניסה לעיר ברשה על מנת לבצע את העקיפה, אחריה הדליק את אורות הרכב ושמר על ההובלה עד לסיום המרוץ.
לאורך מרבית השנים ניצחו במרוץ נהגים איטלקים, רק 3 פעמים היו המנצחים זרים. רודולוף קרקסיולה הגרמני היה המנצח הלא-איטלקי הראשון, כשניצח את המרוץ של שנת 1931 ביחד עם שותפו ויליאם סבסטיאן. קרקסיולה, שנהג במרצדס-בנץ SSK היה הראשון שסיים את המרוץ במהירות ממוצעת של למעלה מ-100 קמ"ש. בשל המשבר הכלכלי ששרר בגרמניה באותן השנים לא זכה לתמיכה מרובה מצד חברת מרצדס-בנץ. הוא לא הצליח לגייס מפסיק אנשים על מנת לאייש את כל עמדות הטיפול לאורך המסלול. צוות המכונאים המצומצם שעמד לרשותו נאלץ לעבור בין נקודות שונות, תוך כדי מציאת קיצורי דרך על מנת להגיע בזמן לנקודות המפגש.
תאונת דרכים במהלך המרוץ של 1938 בה נהרגו מספר צופים הובילה את בניטו מוסוליני לאסור על קיום המרוץ בשנה לאחר מכן. המרוץ חודש בשנת 1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה. באותה שנה התקיים המרוץ במסלול מקוצר באורך 100 קילומטר, אותו הקיפו המשתתפים 9 פעמים. במרוץ זה השתתף לראשונה דגם הטיפו 815, הרכב הראשון שיוצר על ידי חברת AAC (ראשי תיבות של Auto Avio Costruzioni) בבעלותו של אנצו פרארי.
המלחמה הובילה להפסקת המרוץ בין השנים 1941 ו-1946.
לאחר מלחמת העולם השנייה
נהגים איטלקים המשיכו להוביל את המרוץ גם בשנים לאחר סיום המלחמה וניצחו את שמונת המרוצים הבאים. בשנת 1952 הצליחו צמד הנהגים קרל קלינג והנס קלנק לסיים במקום השני כשהם נוהגים במרצדס-בנץ 300SL "כנפי השחף". במהלך שנות החמישים היו עוד מספר נהגים לא-איטלקיים שהצליחו לסיים על הפודיום ביניהם חואן מנואל פנג'יו, פיטר קולינס וולפגנג פון-טריפס.
בשנת 1954 התחרה הנס הרמן במרוץ, כשהוא נוהג בפורשה 550 ספיידר. באחד מקטעי הדרך התקרב למעבר של מסילת רכבת, רגעים ספורים לפני שעברה בו הרכבת המהירה לרומא. הרמן החליט שלא לבלום, האיץ מתחת למחסום שהחל לרדת ועבר את המסילה שניות ספורות לפני שהרכבת עברה במקום. שנה לאחר מכן התחרה שוב, הפעם כחלק מקבוצת מרצדס-בנץ. החברה הגרמנית השקיעה מאמצים רבים ושלחה מספר רכבים מדגם 300 SLR. הרמן נאלץ לנטוש את המרוץ בעקבות בעיה בבלמים. מנואל פנג'יו התחרה במרצדס נוספת, כשהוא מתעקש לנהוג בעצמו ללא עזרה של נהג משנה. סטירלינג מוס, נהגה השלישי של מרצדס, ניצח את המרוץ כשהוא קובע שיא חדש של מהירות ממוצעת - 157.65 קמ"ש.
שתי תאונות קטלניות שאירעו במהלך המרוץ של שנת 1957 הביאו לביטולו של המרוץ. התאונה הראשונה התרחשה כ-70 ק"מ לפני העיר ברשה. אלפונסו דה-פורטגו, נהגה של קבוצת פרארי, נהג בפרארי 335S, כאשר אחד מצמיגי הרכב התפוצץ. כתוצאה מהפיצוץ נכנס הרכב לסחרור וסטה לתוך קהל הצופים. דה-פורטגו ואדמונד נלסון, נהג המשנה שלו נהרגו מעוצמת הפגיעה. בנוסף, נהרגו תשעה צופים, בהם חמישה ילדים. בתאונה נוספת, שהתרחשה בסמיכות לקו הסיום, נהרג יוזף גוטגנס, נהגה של קבוצת טריומף.
לאורך שנות המרוץ נהרגו כתוצאה מתאונות 56 בני אדם. צמד התאונות הקטלניות ומספר ההרוגים הגדול הוביל להחלטה הסופית על הפסקת קיומה של התחרות.
לאחר הפסקת המרוץ
בארבע השנים לאחר הפסקת המרוץ התקיים אירוע במתווה המסלול המקורי, אך הנסיעה בו נעשתה תוך שמירה על הגבלת המהירות החוקית לאורך הדרך. מאז שנת 1977 מתקיים מדי שנה אירוע המיועד למכוניות אספנות. ההשתתפות במרוץ המחודש מוגבלת רק לרכבים שהשתתפו באחד או יותר מהמרוצים המקוריים.
בשנת 2004 נפתח בברשה מוזיאון המילה מילייה המנציח את המרוצים השונים וכולל רפליקות רבות של רכבים שלקחו חלק במרוצים המקוריים.
טקס פרסי לורנס אוליבייה 2000
טקס הענקת פרסי לורנס אוליבייה לשנת 2000 נערך בלונדון על ידי האיגוד של תיאטרון לונדון כהוקרה על הישגים בתיאטראות וסט אנד.
הפקות עם מועמדויות וזכיות מרובות
ההפקות הבאות היו מועמדות למספר פרסים:
ההפקות הבאות זכו במספר פרסים:
ינה ארנסט (ביוכימאי)
ינה ארנסט (בהונגרית: Ernst Jenő; באיה, 16 באפריל 1895 – פץ', 27. בפברואר 1981) היה ביופיזיקאי יהודי-הונגרי, ביוכימאי, רדיוביולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר מן המניין של האקדמיה ההונגרית למדעים. הוא היה דמות יוצרת של מחקרי הביופיזיקה בהונגריה במאה ה-20. מחקריו המשמעותיים ביותר התמקדו בחקר תהליכים ביופיזיים-ביוכימיים ברקמת השריר. בין היתר, הוא קשור לגילוי תופעת אובדן נפח השרירים במהלך פעילות השריר (אפקט ארנסט) והקשר שלו לתהליכים הביו-אלקטריים בסיבי שריר ולסידור מחדש של חלבוני השריר (תאוריית התגבשות השרירים). בקשר עם תעבורת האנרגיה של רקמות השרירים הוא פיתח את תאוריה של גירויים של המוליכים למחצה ותיאר את התופעות של ויסות החום (thermosmosis) ושל ה-thermofusion, אשר ממלאים תפקיד חשוב במחזור החומר. בשנת 1947 הקים את הקתדרה הראשונה בהונגריה לביופיזיקה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פץ' והיה ראש הקתדרה הראשון עד 1971.