cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דאוד חוסני
קורות חיים
אביו של דאוד, חידר חוסני, היה צורף יהודי קראי. בגיל עשר היה שוליה של כורך ספרים, בחנות ספרים בשם סוכר, כאשר לקוח אחד בשם שייח' מוחמד עבדו, עודד אותו ללמוד מוזיקה ושירה. אביו לא רצה שיהפוך להיות מוזיקאי, אך למרות זאת נסע לאל-מנצורה, שם למד אצל המלחין מוחמד סחברי. הוא למד קומפוזיציה ונגינה על עוד, ומשחזר לקהיר, שר את יצירותיו של השייח' מוחמד עבדל רחים (הידוע בשם אל-מסלוב). בגיל עשרים, הוא הלחין בסגנונות של אדוואר, טקטוקה וקאסידה, כשהוא מחקה את סגנון השירה של מוחמד עות'מאן. בשנת 1932 הוא נבחר להקליט את יצירותיו של מוחמד עות'מאן.
חוסני היה גם למלחין של האופרה המצרית הראשונה, "שמשון ודלילה".
דאוד חוסני הלחין להרכבי מחזות זמר תיאטרליים רבים, ביניהם, לעוקשה, מונירה אל-מהדיה, נגיב אל ריחאני, עלי אל-קאסר ומוחמד באג'ט, דברים כגון, "מערוף אל-אסקפי", "סבח", "אל-ברנסיסה", "לייאלי אל מילה" ו"אל גנדורה". הוא היה גם למורה של אום כולתום ואמאל אל אטראש, אותה כינה אסמהאן.
חוסני היה פעיל גם בתוך הקהילה היהודית-קראית, ורבים מלחניו הותאמו לשירת הפיוטים של הקהילה. בשנת 1935 הוא הלחין שיר שחיבר ראש הקהילה הקראית החכם טוביה לוי בבוביץ, ושיר זה נהפך למעין המנון של הקהילה היהודית-קראית במצרים.
העבודה המקצועית האחרונה שנעשתה בידי חוסני הייתה תוכנית מוזיקלית לתחנת הרדיו הלאומית. הוא נפטר ב-1937.
אשתו הראשונה של חוסני, קמר ("ירח"), מתה בגיל צעיר. ייתכן כי את השיר "קמר אל ליילי" ("ירח של לילות רבים" במקאם ראסט) הלחין לזכרה. הוא נישא בשנית ב-1920, ונולדו לו שני ילדים.
בנו שלום יצחק הלוי (אבו בדיע) עלה לישראל. בדצמבר 1977 השתתף בשיחות השלום בין ישראל למצרים שנערכו במלון מינה האוס במצרים.
האח הגדול עונה 12
האח הגדול עונה 12 היא העונה השתים עשרה של תוכנית המציאות הישראלית "האח הגדול", והעונה השישית (כולל עונות ה-VIP) של התוכנית במצטבר שמשודרת ברשת 13. העונה שודרה החל מ-7 ביוני 2022, הגמר נערך ב־17 בספטמבר שבסופו ניצחה הדיירת טליה עובדיה. את העונה הנחו גיא זו-ארץ ולירון ויצמן. בתפקיד מנחות הפינה של התוכנית "פותחות עין" לוהקו הבלוגריות יובל כספית ועינב כהן, בפינה הבלוגריות נותנות ביקורות ל"לוקים" של הדיירים באותו שבוע.
על העונה
זאת העונה הרגילה מספר שתים עשרה במצטבר והעונה הרביעית הרגילה ברשת 13.
על אף היותה העונה הרגילה השתים עשרה שהופקה לתוכנית, היא משווקת בגופי השידור השונים בתור "עונה 4", בהתאם להיותה העונה הרגילה הרביעית של התוכנית במסגרת הזכיינית "רשת".
יומיים לפני תחילת העונה, עמרי, אחד הדיירים שהיה אמור להיכנס התגלה כחולה COVID-19. עקב כך, הוחלט שהוא יכנס ביום התשיעי לעונה. ביום השלישי הצטרף דייר בהפתעה (שרון בניפוסי), ללא ידיעה מוקדמת שלו. ביום החמישי נכנסה דיירת בשם טליה עובדיה, בת הזוג לשעבר של אליאב, ללא ידיעה מוקדמת של השניים.
דיירי הבית
רשימת 24 הדיירים שנכנסו לבית האח הגדול לפי סדר כניסתם:
שינויים באופן המשחק
לראשונה בתוכנית בכל העולם, דייר נכנס לבית ללא ידיעה מוקדמת, שלושה ימים לאחר שידור הבכורה של העונה.
לאחר כל הדחה של דייר, המודח בחר דייר שהוא רוצה שיהיה המודח הבא, מי שהמודח בוחר, נכנס אוטומטית לרשימת ההדחה של השבוע שאחרי. החל מהיום ה-55, לאחר ההדחה של דיאן, החוק בוטל.
בעונה זו היו בגמר שישה דיירים במקום חמישה, בדומה לעונה הקודמת.
משימות
בנוסף חלק ממודחי העונה הפנו שאלה לפיינליסטים מהמסך, המודחים שהיו חלק מהמשימה: דיאנה, דניאל, שרין ומשה.
הערות
מחלוקות
ב-7 ביוני 2022, עלתה העונה ה-12 של התוכנית הטלוויזיה הישראלית האח הגדול בהנחיתם של גיא זוארץ ולירון ויצמן  אשר שברה נתוני רייטינג גבוהים,     והייתה לעונה ויראלית, כאשר מתמודדת התכנית דיאן שוורץ   נהפכה למתמודדת שקבלה עשרות טוקבקים ותגובות על התנהגותה בבית האח הגדול, ועוררה מחלוקות רבות מאוד    ביום ה-68, דיאן הודחה מהמשחק והדחתה נהפכה להדחה הדרמטית של העונה. לאחר הדחתה שוורץ לא הגיבה דבר לתקשורת על התנהגותה בתוכנית, וקיבלה מאות תגובות מעורבות על השתתפותה בתוכנית. לאחר מספר ימים אחרי הדחתה מהתכנית, בתאריך 20 באוגוסט 2022, שוורץ "שברה שתיקה" והגיבה לראשונה על הטוקבקים שקבלה בתוכנית "מהדורת השבת". בריאיון ראשון ובלעדי ל"מהדורת השבת", היא מספרת לעומר ירדני על השהות בבית, על מערכת היחסים עם נתנאל ועל האיומים שהיא עדיין מקבלת ברשתות החברתיות.
חושפים את הכל
"חושפים את הכל" היא תוכנית ליווי של התוכנית המרכזית.
כמו בשאר עונות "רשת" של התוכנית, גם בעונה זו "חושפים את הכל" שודרה. בכל פרק דייר אחד או שתיים מספרים את סיפורם האישי. רוב פרקי התוכנית משודרים בימי ראשון אחרי הפרק של התוכנית עצמה.
בפרק האחרון של התוכנית המשפחות והחברים של שישיית הגמר "נלחמו" על הזכייה. גם מודחי העונה הופיעו בפרק זה.
שנות ה-40 של המאה ה-1
שנות ה-40 של המאה ה-1 היו העשור החמישי של המאה ה-1, החלו ב-1 בינואר 40 והסתיימו ב-31 בדצמבר 49.
מונט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יאן גרגוש
יאן גרגוש (בסלובקית: Ján Greguš; נולד ב-29 בינואר 1991) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בקבוצת נאשוויל מMLS.
קריירה בינלאומית
גרגוש ערך את הופעת הבכורה שלו עבור נבחרת סלובקיה ב-31 במרץ 2015, במשחק מול צ'כיה. בדקה ה-49 של משחק בכורתו, בישל את שער הניצחון לאונדריי דודה. גרגוש נכלל בסגל הנבחרת הסלובקית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
לואיזיאנה (ספרד החדשה)
לואיזיאנה הספרדית (בספרדית: La Luisiana), או מחוז לואיזיאנה (Provincia de la Luisiana), היה מחוז של ספרד החדשה משנת 1762 עד 1801, הממוקם בעיקר במרכז צפון אמריקה והקיף את האגן המערבי של נהר המיסיסיפי בתוספת ניו אורלינס. האזור נתבע ונשלט במקור על ידי צרפת, אשר קראה לו לה לואיזיאן לכבוד המלך לואי ה-14 ב-1682. ספרד רכשה את השטח בחשאי מצרפת לקראת סוף מלחמת שבע השנים על פי תנאי הסכם פונטנבלו (1762). העברת הסמכות בפועל הייתה תהליך איטי, ולאחר שספרד ניסתה סוף סוף להחליף את השלטונות הצרפתיים בניו אורלינס ב-1767, התושבים הצרפתים ערכו מרד שהמושל הקולוניאלי הספרדי החדש לא דיכא עד 1769. ספרד גם השתלטה על עמדת המסחר של סנט לואיס וכל לואיזיאנה עילית בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18, אם כי הייתה מעט נוכחות ספרדית במרחבים הרחבים של מה שהם כינו "ארץ אילינוי".
ניו אורלינס הייתה נמל הכניסה הראשי של אספקה ספרדית שנשלחה לכוחות אמריקאים במהלך המהפכה האמריקנית, וספרד וארצות הברית החדשה נחלקו על גבולות לואיזיאנה וזכויות הניווט בנהר המיסיסיפי למשך תקופת שלטונה של ספרד במושבה. ניו אורלינס נהרסה בשריפות גדולות בשנים 1788 ו-1794 שהרסו את רוב מבני העץ המקוריים במה שהוא היום הרובע הצרפתי. בנייה חדשה נעשתה בסגנון ספרדי עם קירות אבן וגגות צפחה, ומבני ציבור חדשים שנבנו במהלך התקופה הספרדית של העיר כוללים כמה שעדיין עומדים כיום כמו קתדרלת סנט לואיס, הקבילדו והפרסביטר.
לואיזיאנה הוחזרה מאוחר יותר ולזמן קצר חזרה לצרפת על פי תנאי האמנה השלישית של סן אילדפונסו (1800) וחוזה ארנחואס (1801). בשנת 1802, קרלוס הרביעי, מלך ספרד פרסם הצעת חוק מלכותית ב-14 באוקטובר, שביצעה את ההעברה והתוותה את התנאים. ספרד הסכימה להמשיך לנהל את המושבה עד שיגיעו פקידים צרפתים ויקבעו את ההעברה. לאחר מספר עיכובים, העברת הבעלות הרשמית התרחשה בקבילדו בניו אורלינס ב-30 בנובמבר 1803. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-20 בדצמבר, נערך באותו מקום טקס נוסף בו העבירה צרפת את ניו אורלינס והסביבה לארצות הברית בהתאם לרכישת לואיזיאנה. טקס העברה של לואיזיאנה עילית לצרפת ולאחר מכן לארצות הברית התקיים ביום שלושת הדגלים בסנט לואיס. ההעברה כללה סדרה של טקסים שנערכו במשך יומיים: 9–10 במרץ 1804.
היסטוריה
ספרד ניהלה את השטח מהוואנה, קובה, ושלטה על אנשים בני לאומים רבים כל עוד הם נשבעו אמונים לספרד. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, הספרדים הזרימו את אספקתם למהפכנים האמריקאים דרך ניו אורלינס ושטח לואיזיאנה העצום שמעבר לו.
עבדות
כאשר אלחנדרו אוריילי כונן מחדש את השלטון הספרדי ב-1769, הוא הוציא צו ב-7 בדצמבר של אותה שנה שאסר על סחר בעבדים אינדיאנים. למרות שלא הייתה תנועה לקראת ביטול סחר העבדים האפריקאי, השלטון הספרדי הציג חוק חדש בשם coartación, שאפשר לעבדים לקנות את חירותם ושל אחרים.
קבוצה של מארונים בראשות ז'אן סנט מאלו התנגדה לשעבוד מחדש מבסיסם בביצות מזרחית לניו אורלינס בין השנים 1780 ל-1784.
מרידת פוינט קופה
ב-4 במאי 1795, 57 אנשים משועבדים ושלושה גברים לבנים מקומיים הועמדו למשפט בפוינט קופה בעקבות מרד עבדים כושל. בתום המשפט נתלו 23 מהמשועבדים ו-31 נוספים קיבלו עונש של מלקות ועבודות פרך. שלושת הגברים הלבנים גורשו, כאשר שניים נידונו לשש שנות עבודת כפייה בהוואנה.
לואיזיאנה עילית ותחתית
פקידים קולוניאליים ספרדים חילקו את לואיזיאנה ללואיזיאנה עילית (אלטה לואיזיאנה) וללואיזיאנה התחתונה (באחה לואיזיאנה) ב-36°35' צפון, בערך בקו הרוחב של ניו מדריד, מיזורי. זה היה קו רוחב גבוה יותר מאשר בתקופת הממשל הצרפתי, שעבורו לואיזיאנה התחתית הייתה האזור שמדרום לכ-31° צפון (הגבול הצפוני הנוכחי של מדינת לואיזיאנה) או האזור שמדרום למקום שבו נהר ארקנסו הצטרף לנהר המיסיסיפי בערך 33°46' קו רוחב צפון.
בשנת 1764, אינטרסים צרפתיים לסחר בפרוות הקימו את סנט לואיס במה שהיה ידוע אז כארץ אילינוי. הספרדים התייחסו לסנט לואיס כ"עיר אילינוי" ושלטו באזור מסנט לואיס כ"מחוז אילינוי".
קהילות ספרדיות בלואיזיאנה
כדי להקים מושבות ספרדיות בלואיזיאנה, המנהיג הצבאי הספרדי ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה באותה תקופה, גייס קבוצות של תושבי האיים הקנריים דוברי ספרדית להגר לצפון אמריקה. בשנת 1778, כמה ספינות הגיעו ללואיזיאנה עם מאות מתיישבים. הספינות עצרו בהוואנה ובוונצואלה, שם ירדו מחצית מהמתיישבים (300 קנרים נשארו בוונצואלה). בסופו של דבר, בין 2,100 ל-2,736 קנרים הגיעו ללואיזיאנה והתיישבו ליד ניו אורלינס. הם התיישבו בבארטריה ובמה שהיא כיום כנסיית סנט ברנרד. עם זאת, מתיישבים רבים הועברו מסיבות שונות. בארטריה סבלה מהוריקנים ב-1779 וב-1780; היא ננטשה ואוכלוסייתה התפזרה באזורים אחרים בלואיזיאנה הקולוניאלית (אם כי חלק ממתיישביה עברו למערב פלורידה). בשנת 1782, קבוצה של המתיישבים הקנריים בסנט ברנרד היגרה לוולנצואלה.
בשנת 1779 הגיעה ללואיזיאנה הספרדית ספינה נוספת עם 500 איש ממאלגה (באנדלוסיה, ספרד). מתיישבים אלו, בראשות לוטננט קולונל פרנסיסקו בוליגני, התיישב בניו איבריה, שם התערבו עם מתיישבים אקדיים.
בשנת 1782, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית והמלחמה האנגלו-ספרדית (1779–1783), ברנרדו דה גאלווס גייס גברים מההתנחלויות הקנריות לואיזיאנה וגלווסטון (בטקסס הספרדית, שבה התיישבו הקנרים מאז 1779) כדי להצטרף לכוחותיו. הם השתתפו בשלוש מסעות צבאיים גדולים: באטון רוז', מוביל ופנסקולה, שסיימו את הנוכחות הבריטית בחוף המפרץ ובמערב פלורידה. בשנת 1790 מתיישבים ממוצא קנרי ומקסיקני מעורב מגלווסטון התיישבו בגלווסטאון, לואיזיאנה, כדי להימלט מהשטפונות השנתיים והבצורת הממושכת של אזור זה.
הגירה מסן דומנג
החל משנות ה-90 של המאה ה-18, בעקבות מרד העבדים בסן-דומנג (כיום האיטי) שהחל ב-1791, הגיעו גלים של פליטים ללואיזיאנה. במהלך העשור הבא, נחתו שם אלפי מהגרים מהאי, כולל אירופאים אתניים, שחורים חופשיים ועבדים אפריקאים, חלקם האחרונים שהובאו על ידי האליטות הלבנות. הם הגדילו מאוד את אוכלוסיית דוברי הצרפתית בניו אורלינס ולואיזיאנה, כמו גם את מספר האפריקאים, והעבדים חיזקו את התרבות האפריקאית בעיר.
אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם
אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם (נקרא גם: הספר האדום של השפות בסכנת הכחדה) הוא סדרת פרסומים המתפרסמת על ידי ארגון אונסקו ובו רשימה מקיפה של השפות העומדות בסכנת הכחדה בעולם.
היסטוריה
בשנת 1992 במהלך "הקונגרס הבינלאומי של הבלשנים (CIPL)" שנערך בקנדה דנו מיטב בלשני העולם בנושא: "שפות בסכנת הכחדה" וכתוצאה מכך החליטו להקים את "ועדת השפות בסכנת הכחדה". באותה השנה קיימה הוועדה קיימה פגישה בינלאומית בפריז, צרפת כדי להציג את הנושא בפני העולם וליזום פעולה נרחבה לכך. פגישה זו נחשבה חשובה מספיק כדי שתוכל להיות תחת סמכות של ארגון אונסקו. ביוזמתו של סטפן וורם החליטה הוועדה להקים את: "מרכז המחקר לשפות נכחדות" ואת "המסלקה הבינלאומית לשפות בסכנת הכחדה (ICHEL)" ולפרסם את "אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם" על סמך הנתונים שאספה. הבלשן היפני שיגרו צוצ'ידה היה אמור להקים את מרכז המחקר וכך בשנת 1994 הוקמה באוניברסיטת טוקיו הוועדה שעסקה בכך עם טאסאקה צונודה בתפקיד המנהל הראשי. בינתיים הדיווחים הראשוניים על שפות בסכנת הכחדה כבר נאספו והועברו אל אונסק"ו על ידי מומחים אזוריים בשנת 1993 ואלה הועברו לאחר מכן אל המסלקה שהוקמה שדאגה להקים אתר אינטרנט עבור אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם שבו יוכלו לעסוק במחקר ולימוד ומאז אותה שנה היא ממשיכה להתעדכן באופן קבוע ולייצר סימון קטלוגי עבור שפות חדשות שהתגלו ונאתרו. בפברואר 2009 השיק אונסקו מהדורה מקוונת של האטלס שנפתח לציבור המכיל מידע רב יותר ממהדורות דפוס קודמות ומציעה למשתמשים אפשרות לספק משוב מקוון לאור העדכון המתמיד שלה באינטרנט.
הלגיון השביעי קלאודיה
הלגיון השביעי קלאודיה (בלטינית: Legio septima Claudia Pia Fidelis) היה לגיון רומאי שחנה בפרובינקיה מואסיה העליונה. סמלו היה שור ואריה. הלגיון חנה ליד הדנובה משך רוב שנותיו, בפרובינקיה מואסיה העליונה (שכללה לגיון נוסף), ומפקדתו לגיון הייתה בוימינאקיום (Viminacium; כיום העיר קוסטולץ (Костолац) שממזרח לבלגרד, בירת סרביה). בפרוביניקה היו 12 יחידות עזר (2 אלות ו-10 קוהרטות). הלגיון קיבל מקלאודיוס את התואר Claudia Pia Fidelis עבור הנאמנות בזמן מרד וסקריבוניאנוס.
הלגיון השביעי קלאודיה, בנוסף ללגיונות הלגיון השישי פראטה, הלגיון השמיני אוגוסטה והלגיון התשיעי, נוסדו על ידי פומפיוס בשנת 65 לפנה"ס. הלגיון השתתף במלחמת גאליה, והיה אחד משני הלגיונות שהשתתפו בפלישה של יוליוס קיסר לבריטניה. בנוסף היה לו תפקיד מרכזי בקרב פארסאלוס בשנת 48 לפנה"ס.
השתתפות הלגיון בדיכוי מרד בר כוכבא
גדליהו אלון ניסה לקשור לגיון זה למרד בר כוכבא ומספר עדויות יכולות להצביע על כך כי לפחות חלק ממנו אכן בא עם יחידות עזר ממואסיה עילית כדי לסייע בדיכוי המרד. ק' נומיוס קונסטאנס (C. Nummius Constans) שירת כקנטוריון בלגיון השלישי קירנאיקה ובלגיון השביעי קלאודיה, ובתפקיד פרימוס פילוס בלגיון השני טריאנה. על חלקו בלחימה הוא זכה לעיטורים מידי אדריאנוס. החוקרים חלוקים באיזה לגיון נלחם קונסטאנס, אולם בגלל מיעוט העדויות, אף חוקר לא טען כי הוא שירת ביהודה בלגיון השביעי קלאודיה.
כתובת קטנה שהתגלתה בעכו, שייכת לחייל מהלגיון השביעי קלאודיה ששירת בפרובינקית סוריה. ישנה אפשרות כי קונסטאנס השתתף בדיכוי מרד בר כוכבא במסגרת הלגיון השביעי קלאודיה. בנוסף, כתובת הקדשה של 239 חיילים מהלגיון השביעי קלאודיה משנת 157/158, מצביעה על כך כי בשנת 134/135 גויסו ליחידה זו כ-400 אנשים, גיוס חריג בהיקפו. לגיוס זה ניתן להוסיף כי פורסמו 9 דיפלומות צבאיות רומיות מ-23 באפריל בשנת 157 של יחידות עזר שחנו במואסיה עילית. יחידות אלו היו כנראה מסופחות ללגיון השביעי קלאודיה, ונראה כי עברו איתו בראשית המרד ליהודה, וספגו אבדות כבדות שגרמו לגיוסים כה נרחבים מאותו תאריך. מכיוון שתעודות אלו שייכות לפחות לשלוש יחידות שונות מתוך 12 היחידות שישבו בפרוביניקה, ישנה אפשרות כי חלק גדול מיחידות העזר השתתפו במרד בר כוכבא. מכלול העדויות שהועלו מראה כי לפחות חלק מהלגיון השביעי קלאודיה ויחידות העזר שלו עברו ליהודה והשתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא.
ג'ון אוסן
ג'ון אוסן (John Aasen; 5 במרץ 1890 - 1 באוגוסט 1938) היה שחקן אמריקאי בתקופת הסרט האילם, הופיע כשחקן משנה במספר סרטים, והיה אחד השחקנים הגבוהים בהיסטוריה.
ביוגרפיה
כשאוסן היה בן עשר, הוא ואמו עברו מריידג'אי, איווה (שם התגורר דודו סם עם אשתו קורנליה) לשיין, בדקוטה הצפונית עם שני אחיו הקטנים. אוסן היה בונה חופשי. הוא קודם לדרגה השנייה במסדר הבונים החופשיים בלשכת "הילנד פארק" מס' 382, בלוס אנג'לס ב -14 ביולי 1924.
כשהתגוררו בשיין, אמו של אוסן הפעילה מסעדה. הוא למד בבית הספר ועזר בעסק המשפחתי. בשנת 1902 נפטרה אימו והוא נשלח למשפחות אומנות רבות. כשהמשפחה איתה הוא שהה החלה להפעיל בית מלון בלידס, צפון דקוטה, הוא עבר איתם לשם. הצמיחה לגובה של אוסן התחילה לאט. כשהוא הצטרף לזרם הלותרני, בכנסייה הלותרנית ליד שיין, בצפון דקוטה, הוא היה הילד הכי נמוך בכיתה. על פי מקורות מסוימים, בבגרותו אוסן הגיע לגובה של 2.74 מטרים (אם הדבר נכון, זה גורם לו אפילו להיות גבוה יותר מרוברט וודלו, האדם המאומת ביותר בהיסטוריה).
אוסן עבד בחברת "Midway Chemical", חברה שבסיסה היה בשנים 1917–1918 בסנט פול. לאחר מכן הוא עבד במופעים שונים, כולל Barnum & Bailey ותוכנית המופעים המפורסמות ביותר של קרקס CA Wortham.
מותו של הענק ג'ורג 'אוגר (George Auger) גרם לכך שאוסן הופיע בסרט למה לדאוג? (1923). מאוחר יותר הוא שיחק במספר סרטים אילמים אחרים כמו טייגר בנגל, צ'רלי צ'אן בקרקס, כאבי גדילה, האם גברים נשואים צריכים לחזור הביתה?, לגיונרים בפריס, צעירים בלהבות, עוקץ העקיצות, יחי המלך ובסרט של טוד בראונינג, "פריקס", בהופעת אורח קטנה.
אוסן נפטר מדלקת ריאות ב-1 באוגוסט 1938 בבית החולים מנדוצ'ינו במדינת מנדוצ'ינו, קליפורניה. מאוחר יותר נשלחה גופתו לרופא במיזורי לצורך בדיקה וניתוח. השלד הוחזק על ידי הרופא, ובסופו של דבר נשלח לעיר לומה לינדה, בקליפורניה.
גופתו של אוסן נשרפה, ונערכה לו הלוויה לפי המסורת של הבונים החופשיים, בבית הקברות Forest Lawn בגנדלנד, קליפורניה.
גובהו
על פי "ספר השיאים של גינס" משנת 1978 גובהו היה רק 213.4 ס"מ. רגע לפני מותו, בגיל 46, הוא נמדד, ונמצא בגובה של 2.13 מטרים, עם זאת הוא איבד קצת גובה בגלל הגיל ולא יכול היה לעמוד ישר לחלוטין. ביוני 2008, אוניברסיטת לומה לינדה אישרה כי שלד אדם שנמצא באוסף שלהם ונמדד, היה באורך של לדבריהם היה זה השלד של ג'ון אוסן.
אקווה סקיוריטי סופטוור
אקווה סקיוריטי סופטוור בע"מ, המוכרת במותג Aqua Security, היא חברת תוכנה ישראלית העוסקת באבטחת מידע למחשוב ענן.
היסטוריה
החברה הוקמה בספטמבר 2015 על ידי דרור דוידוף (מנכ"ל החברה) ואמיר ג'רבי (CTO). בנובמבר 2021 העסיקה החברה יותר מ-350 עובדים, כמחציתם בישראל. החברה עוסקת באבטחת מידע למחשוב ענן, בין השאר בקונטיינרים ובארכיטקטורת Serverless.
בנובמבר 2021 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית ארגוןסק, העוסקת באבטחת שרשרת האספקה של פיתוח תוכנה.
גיוס הון
בשלב הסיד גייסה החברה 4.5 מיליון דולר מ-TLV Partners ומשלמה קרמר. בספטמבר 2016 גייסה החברה 9 מיליון דולר. בספטמבר 2017 גייסה החברה 25 מיליון דולר. באפריל 2019 גייסה החברה 62 מיליון דולר. במאי 2020 גייסה החברה 30 מיליון דולר. במרץ 2021 גייסה החברה 135 מיליון דולר לפי שווי של יותר ממיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
מקורה של יצירת האמנות
מקורה של יצירת האמנות (בגרמנית: Der Ursprung des Kunstwerkes; תורגם גם: מקורו של מעשה האמנות) היא מסה פילוסופית-אסתטית של הפילוסוף הגרמני מרטין היידגר. היידגר כתב את הטיוטה לחיבור זה בין השנים 1935 ל-1937, עיבד אותו מחדש לפרסום בשנת 1950 ופרסם אותו שוב עם תיקונים נוספים ב-1960. היידגר ביסס את חיבורו על סדרת הרצאות שהעביר בציריך ופרנקפורט בשנות השלושים, תחילה על מהות יצירת האמנות ואחר כך על שאלת משמעותו של "דבר" (הרצאו אלו היו הרצאותיו הראשונות בנושא אמנות ואסתטיקה).
בחיבור זה היידגר מפרש את מהות האמנות, ודן במוצא של מהותה או במקורהּ, במושגי "הוויה" ו"אמת". הוא טוען כי אמנות היא לא רק דרך לבטא את אלמנט האמת בתרבות מסוימת, אלא האמצעי לייצירתה ולסיפוק קרש הקפיצה שממנו ניתן לחשוף אותה. יצירות אמנות אינן רק ייצוג של האופן בו דברים קיימים במציאות, אלא מייצרות הבנה משותפת של הקהילה. בכל פעם שמוסיפים יצירות אמנות חדשות לתרבות כלשהי, משמעות הקיום משתנה אינהרנטית.
רקע
הגרסה הראשונית של החיבור נכתבה בגרמניה הנאצית, בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית של היידגר נאלצה להתמודד עם השאלות העמוקות של הקיום האנושי והחיפוש אחר משמעות בעקבות ההשפעות המערערות של מלחמה וטוטליטריות. הן היו עשויות להגביר את הדגש שלו על חוויה סובייקטיבית, חקר התמותה והפוטנציאל הטרנסצנדנטי של האמנות.
לפי החוקר טימותי קלארק (Timothy Clark), האמנות הציעה להיידגר מרחב בו יחידים יכולים להתחבר מחדש לתחום הקדמוני, הלא מושגי של ההוויה, ולבטא אותו באופן שמהדהד עם החוויה האנושית. לכן, היידגר ראה ביצירות אמנות כוחות טרנספורמטיביים המסוגלים להתעלות מעל מגבלות המודרניות ולבסס מחדש את הטבע המהותי שלנו בעולם.
פתיחה
היידגר פותח את החיבור בשאלה אודות מקור מהותה של יצירת האמנות (זהו מהלך אופייני לחשיבה של היידגר, לחשוב על המקור לחשיבה אודות הישים, ולא רק לאפיין את הישים ואת מהותם). היצירה והאמן, הוא מסביר, מתקיימים בדינמיקה שבה כל אחד נראה כמקורו של האחר. "אין האחד ללא האחר. מכל מקום, אף אחד מהשניים אינו תומך לבדו באחר". למעשה, ישנו מקור שלישי, והוא האמנות עצמה. כשם שהאמן הוא בהכרח מקור היצירה, באופן שונה מאשר שהיא מקור לאמן, האמנות היא מקור לאמן ועל אחת כמה וכמה ליצירה. תיאור מעגלי זה, נדמה כמעגל קסמים (כשל של הנחה טעונת הוכחה) אך היידגר מבין אותו בהקשר זה כמעגל הרמנויטי: "אנו נדרשים לנוע במעגל ולהוציאו אל הפועל. אין זה תחליף זמני, גם לא ליקוי כלשהו. ההליכה בנתיב זה היא עוצמתה של ההגות [...] בתנאי שההגות היא אמנות". בקצרה, המעגל ההרמנויטי בהקשר זה מעלה את הפרדוקס כי בכל יצירה, מבלי להבין את השלם, לא ניתן להבין את החלקים האינדיבידואליים, אך מבלי להבין את החלקים האינדיוידואלים, לא ניתן להבין את השלם. כאשר המעגל מיושם על אמנות ויצירות אמנות, אנו מוצאים שללא ידיעת מהות האמנות, איננו יכולים לתפוס את מהות היצירה, אך ללא הכרת יצירות האמנת, איננו יכולים לאתר את מהות האמנות. היידגר מסיק שכדי לטפל במעגליות צריך להגדיר את מהות האמנות או היצירה, וכיוון שיצירות האמנות פשוטות יותר, עלינו להתחיל מהן.
הדבר והיצירה
יצירת אמנות היא "דבר" (Ding; Thing). הגדרה זו מעלה את שאלת המשמעות של "דבר", ומה מזוהה כ"דבְרִיוּת" (Dingheit; Thingness). "דבר" הוא מושג רחב מדי כי הוא כולל כל דבר שאינו שום דבר. עם זאת, לעיתים דברים שאנחנו נוהגים לכנות "דברים", אינם נראים ככאלו במבט שני. היידגר מעוניין לאתגר את האופן ה"מובן מאליו" בו אמנות נתפסת כדבר בין שאר הדברים. לכן, היידגר בוחר להתמקד בשלוש פרשנויות דומיננטיות לדבריות הדבר בתולודות המטפיזיקה של פילוסופיה המערבית:
היידגר נעזר במספר דוגמאות. היידגר בוחר לפרש את זוג נעליים שצייר וינסנט ואן גוך, מתאר אותן כנעלי איכרה, ומדגים דרך הציור כיצד עולמהּ נחשף דרך יצירת האמנות. בנוסף, היידגר מדגים בעזרת השיר "המזרקה הרומית" של המשורר השווייצרי ק"פ מאייר . אופן בו אמנות, גם כשהיא תיאורית באופן "ריאליסטי", לא משמשת כדי לייצג את ה"מציאות".
היידגר מחדש את המונח היווני הפרה-סוקרטי Aletheia שמשמעותו "אמת" (אטימולוגית: a היא תחילת שוללת; letheia משמעה לשכוח/להסתיר, בדומה לנהר "לתה"). דגש זה על משמשעותה של האמת כאי-הסתרה, מנכיח את הפעולה הכרוכה ביצירתה. עבורו האמת הוא תוצר של מאבק בין ה"אדמה" לבין ה"עולם", המתרחש בתוך יצירות האמנות (מונחים אותם הוא מנהיר בהמשך הדיון). האמת נחשפת כשהדבר לא מתפקד כמכשיר שניתן לסמוך עליו כבדרך כלל ובאופן אוטומטי, וזאת יכולה האמנות להראות.
היצירה והאמת
בשלב הבא, היידגר מרחיב על יכולתה של האמנות לפתוח במאבק פעיל בין "אדמה" (Erde) לבין "עולם" (Welt).
עולם ואדמה הם מרכיבים הכרחיים כדי שיצירות אמנות יתפקדו, וכל אחת מהן משרתת מטרות ייחודיות. יצירת האמנות היא מטבעה מושא של "עולם", שכן היא יוצרת עולם משל עצמה; וכן פותחת בפנינו עולמות ותרבויות אחרות, כמו העולמות העתיקים של היוונים הקדומים או של אנשי ימי הביניים, או עולמות חברתיים שונים, כמו עולמה של האיכרה, או של האריסטוקרט. עם זאת, האמנות עצמה פונה ל"אדמה", הפונקציה של האמנות היא להדגיש את החומרים הטבעיים המשמשים ליצירה, כמו צבעי הצבע, צפיפות השפה או מרקם האבן. כמו גם העובדה שבכל מקום יש צורך ברקע מרומז לכל ייצוג מפורש משמעותי.
היידגר משתמש בדוגמה של המקדש היווני כדי להמחיש את תפיסתו את העולם והאדמה. יצירות כמו המקדש מסייעות בלכידת מהות זו של אמנות כאשר הם עוברים מעבר מיצירות אמנות לחפצי אמנות בהתאם למצב עולמם. לאחר שהתרבות השתנתה, המקדש כבר לא מסוגל לעסוק באופן פעיל בסביבתו והופך לפאסיבי - מושא אמנות. הוא סבור שיצירות אמנות הן קריטיות לקהילה. עם זאת, ברגע שהמשמעות מוצמדת ליצירה והיא כבר לא מציעה התנגדות לרציונליזציה, ההתקשרות נגמרה והיא כבר לא פעילה. בעוד שהרעיון נראה סותר, היידגר הוא הראשון להודות שהוא מתמודד עם חידה - כזו שלא התכוון לענות עליה ככל שתיאר ביחס למשמעות האמנות.
האמת והאמנות
עבור היידגר, יצירת האמנות היא גם דרך לבטא את אלמנט האמת.
יצירות אמנות אינן רק ייצוג של האופן בו דברים קיימים במציאות, אלא מייצרות הבנה משותפת של הקהילה. בכל פעם שמוסיפים יצירות אמנות חדשות לתרבות כלשהי, משמעות הקיום משתנה אינהרנטית. באמצעות הניתוח שלו, היידגר מבקש להבהיר את האופן שבו האמנות מאפשרת לבני אדם לפגוש ולעסוק ברבדים העמוקים יותר של המציאות, להתעלות מעל חוויות היומיום ולהשיג הבנה אותנטית יותר על קיומם. היידגר מציע בחיבור תובנות מעמיקות לגבי כוחה הטרנספורמטיבי של האמנות, הוא האמין שיש לאמנות תפקיד מכריע בחשיפת האמת ובעיצוב הבנתנו על ההוויה, האמנות אינה רק תוצר של פעילות אנושית.
עבור היידגר, לאמנות יש יכולת יוצאת דופן לחרוג מגבולות השפה המקובלת ולחשוף את המהות העמוקה של הקיום עצמו. מבחינתו, יצירות אמנותיות מסוגלות לחשוף מימדים סמויים של עולמנו, ובכך לעורר בתוכנו הבנה על קיומנו. באמצעות כוח הביטוי האסתטי, האמנות הפכה למכשיר אפיסטמי, המנחה אנשים לקראת מפגש טרנספורמטיבי הן עם האני הפנימי שלהם והן עם המשחק המורכב של המשמעות בתוך העולם. לפיכך, הפילוסופיה של היידגר דוגלת ביכולתה הייחודית של האמנות לפענח את הנסתר ולחשוף באופן מעורר עומק אונטולוגי שחורג מעבר למגבלות השפה, האמנות משתמש כגישה אל אותנטיות.
מתוך היציאה מן המסגרות האסתטיות המסורתיות, הוא רואה באמנות אתר התרחשותי שבו האמת מתפתחת, ולא כאובייקט. לפיו, אמנות אינה רק יצירת האמן, אלא פעולה קולקטיבית המשותפת לקהילה התרבותית כולה. הפיחות שלה נובע מהיעדר רובד פרטי ומתוך ההכרה שמקורה של האמנות אינו באמן, אלא בעצם עצמו. האמן הופך למדיום שדרכו האמת עוסקת במשחק ההסתרה והגילוי שלה.
גישתו מהווה שינוי מהותי באסתטיקה, כאשר הוא מחלץ את האמנות מעיקרון המימזיס ומיישר אותה עם התרחשות האמת. כתוצאה מכך, בחינת האמנות כאמת מובילה להיפוך במעמדה. כלומר, האמנות כובשת את כמי שבכוחה להוביל לאמת.
אחרית דבר
היידגר טוען כי מטרת החיבור אינה לפתור את חידת האמנות, אלא להנכיח את עצם החידה שהאמנות ישנה. כלומר, את הרעיון שהמשמעות (האונטולוגית) של הווית האמנות איננה מובנת מאליה (ניתן להבין זאת אפרופו "שאלת ההוויה" המרכזית בהגותו). לדידו, האמנות נתפסת בעיקר דרך הפריזמה של "חוויה" ובהתייחסות ליצירת האמנות כאובייקט אסתטי. היידגר טוען שגם כאשר אמנות מופשטת, דוגמת ה"טאשיזם", משחררת את האמנות מחוויה של ייצוג סימבולי של אובייקטים, אל עבר חוויה סובייקטיבית מטפיזית יותר, עדיין מדובר באמנות כ"חוויה" של צופה (המסתירה את הוויה). הוא טוען כי ייתכן וכל תפיסה של האמנות המבוססת על "חוויה" הקשורה בצופה כבר "מתה", ומתייחס לדיון של הגל ב"מות האמנות" מתוך ההרצאות על האסתטיקה. עבור הגל, האמנות כבר לא נחוצה למימוש האמת ב"רוח המוחלט" (בתור חושית-ייצוגית היא פחותה מהדת הייצוגית-דוגמטית ומן הפילוסופיה המחשבתית-מופשטת הנעלית משתיהן) והיידגר אומר שאף על פי שהאמנות המשיכה להתפתח הרבה אחרי תקופת הגל, השאלה אודות היכולת של האמנות להיות מקור לאמת עבור הדאז'ין ההיסטורי נותרה פתוחה. היידגר מעלה את השאלה, האם האמנות במובן שהגל תפס אותה (בתפיסה שקיימת למעשה מאז היוונים) כבר מתה, האם יש לה עדיין "מקור" ממנו היא יכולה לנבוע. השאלה מהדהדת את השימוש המחודש של היידגר במובן הפרה-סוקראטי של אמת בתור אי-הסתרה, אותה הציג במהלך החיבור.
היידגר גם מותח ביקורת באופן סרקסטי על הייחס לאמנות כחשובה באופן נצחי, מטעמים מסחריים.
נספח
בנספח היידגר מנסה להבהיר את הסתירות לכאורה בתפיסת האמת שהוא מציג בחיבור.
השפעה וביקורת
השפעה עיקרית על תפיסתו של היידגר את האמנות הייתה הפילוסופיה המאוחרת של ניטשה. בספר "הרצון לעוצמה", ניטשה טוען כי אמנות עדיפה על האמת (ניטשה ערער על תפיסות האמת המקובלות לאורך הקריירה שלו, עוד במאמרים מוקדמים דוגמת "על אמת ושקר במובן החוץ מוסרי"). היידגר חולק על קביעה זו בסופו של דבר, לא בגלל היחסים ההיררכים שמציע ניטשה, אלא בגלל הגדרת האמת שלו, שלטענתו היא מסורתית יתר על המידה.
מבקרי היידגר טוענים כי הוא משתמש בטיעונים מעגליים ולעיתים קרובות נמנע מהנמקה לוגית, תחת העמתלא כי הדבר עדיף למציאת האמת. (למעשה, היידגר משתמש בגרסה מעודכנת של השיטה הפנומנולוגית; ראו המעגל ההרמנויטי).
העיסוק של היידגר במושג ה"אדמה", מייצר קונטרציה בעייתית בלשון המעטה, בשל העובדה שהנאצים ראתה באמנות דרך לקידום את ערכי "דם ואדמה" כנגד "האמנות המנוונת". עם זאת, בניגוד לגישה נאצית זו, ואף שהיה חבר המפלגה הנאצית, היידגר לא נשען על הבחנה זו, ולראייה מאמץ את האמנות ה"מנוונת" של ואן גוך, כשהוא מבקר בחריפות את תפיסת האמת כהתאמה ואת האמנות כחיקו המציאות (מימזיס).
רעיונותיו של היידגר בנוגע לאמנות נחשבים רלוונטיים לדיונים באמת אמנותית. מחשבותיו של היידגר בעניין זה השפיעו גם הם על החשיבה האדריכלית, במיוחד מבחינת החשיבה על שאלת המגורים. למשל בספרם של כריסטיאן נורברג-שולץ וגאוני לוקי, "לקראת פנומנולוגיה של אדריכלות", ובספרו של נאדר אל-ביזרי, "על מגורים: רמיזות היידגריאניות לפנומנולוגיה אדריכלית".
להוצאה המחודשת משנת 1960 נוספה הקדמה של הפילוסוף וההרמנויטקן הנס גאורג גדמר.
הדיון בנעליים של ואן גוך
לאחר שקורט גולדשטיין שמע בשנות השלושים הרצאה של היידגר על ציור הנעליים של ואן גוך ואת הזיהוי שלהן עם נעלי איכרה, הוא סיפר על כך לידידו, ההיסטוריון של האמנות, מאייר שפירו. לאחר ששפירו חקר את הסוגיה, הוא כתב בחיבורו "טבע דומם כאובייקט אישי – הערה על היידגר וואן-גוך" (1968) כי בניגוד לפרשנותו של היידגר, הנעליים בציור ואן גוך בו דן, אינן נעלי איכרה אלא נעליו של ואן גוך. ז'אק דרידה ביקר הן את היידיגר והן את שפירו במאמר המופיע בקובץ המאמרים "אמת וציור" וייחס לשניהם תמימות בעייתית. להגנת היידגר, טען כי האמת העובדתית היבשה ששפירו מציג כנגדו, לא מהותית לניתוח של היידגר ולהגות שהוא הציג דרכה. לאחרונה, הפילוסוף האמריקאי איין תומסון הציג הפרכות לטענותיו של שפירו.
פרדריק ג'יימסון השתמש בספרו פוסטמודרניזם או ההיגיון התרבותי של הקפיטליזם המאוחר בניתוח הנעליים של ואן גוך אצל היידגר, כדי להבחין בין האמנות המודרנית לפוסט מודרנית, המתבטאת בציור הנעליים של אנדי וורהול.
רבי יונתן בן הרכינס
רבי יונתן בן הרכינס היה תנא ארץ-ישראלי מתלמידי שמאי הזקן, אחיו של רבי דוסא בן הרכינס, חי בדור הראשון והשני של התנאים (המאה הראשונה לספירה). מופיע פעם אחת בגמרא.
גדלותו התורנית
אחיו רבי דוסא הגדירו "בכור שטן" ומפרש רש"י במקום "חריף ועומד על שמועתו". רבי דוסא הזהיר את רבי יהושע, רבי עקיבא ורבי אלעזר בן עזריה שלא ידונו עמו בהלכות לפי שיכול הוא לקפחם בהלכות, שיש עמו ג' מאות תשובות.
על גדולתו אנו למדים מהסיפור הבא: מעשה שנכנסו זקנים אצל ר' דוסא בן הַרְכִּינָס לשאול אותו בדין צרת הבת. אמרו לו: אתה הוא שמתיר הצרות? שאל אותם רבי דוסא: מה שמעתם 'דוסא' או 'בן הרכינס'? אמרו לו 'בן הרכינס'. אמר להם: יונתן אחי הוא שהתיר, בכור שטן הוא, מתלמידי בית שמאי. היזהרו בו, שלוש מאות תשובות יש לו על צרת הבת שהיא מותרת. הלכו אצל רבי יונתן בן הרכינס. שלח ר' דוסא בן הרכינס לאחיו: היזהר, שחכמי ישראל נכנסין אצלך. נכנסו אצל ר' יונתן בן הרכינס וישבו לפניו, והיה מבאר להם והם לא מבינים, מבאר להם ולא מבינים. החלו החכמים להתנמנם. אמר להם: מה אתם מתנמנמים? החל להשליך עליהם אבנים. ויש אומרים שבשער אחד נכנסו אליו ובשלושה שערים ברחו מפניו. שלח ר' יונתן לאחיו: מה שלחת לי בני אדם שצריכים ללמוד ואמרת לי שהם חכמי ישראל? כך מסופר שמרוב חריפותו לא הבינו את הסבריו.
Speakerboxxx/The Love Below
Speakerboxxx/The Love Below הוא אלבום האולפן החמישי של צמד ההיפ הופ האמריקאי אאוטקאסט. האלבום יצא לאור ב-23 בספטמבר 2003, על ידי חברות התקליטים לה-פייס רקורדס ואריסטה רקורדס.
רקע והפקה
האלבום יצא כאלבום כפול אשר נמשך למעלה משעתיים וכולל אלבומי סולו של שני חברי הצמד. Speakerboxxx של ביג בוי הוא אלבום היפ הופ דרומי עם השפעה של פי-פאנק, בעוד The Love Below של אנדרה 3000 מכיל את סוגות המוזיקה הפסיכדלית, פופ, פאנק, אלקטרו וג'אז.
בהשוואה ל-The Love Below, Speakerboxxx הפגין יותר מודעות חברתית, והכיל בתוכנו הלירי את נושאי המשפחה, פילוסופיה, דת, פוליטיקה ו"שטח רגשי רחב יותר... ממלנכוליה לזעם לביטוי". לאחר צאת אלבום האולפן הרביעי של הצמד, Stankonia, אנדרה 3000 הרגיש דחף לעשות משהו שונה מהפרויקטים הקודמים של הצמד; התוצאה הייתה להציג כלים חיים ולשיר במקום לעשות ראפ.
ביקורות
האלבום זכה לשבחים נרחבים מצד מבקרי המוזיקה, ששיבחו את העקביות Speakerboxxx של ביג בוי ואת הסגנון המוזיקלי האקלקטי של The Love Below של אנדרה 3000. האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" של מגזין רולינג סטון ועמד בראש סקר המבקרים "Pazz & Jop" של מגזין וילג' ווייס. בטקס פרסי גראמי ה-46, זכה האלבום בקטגוריות "אלבום הראפ הטוב ביותר" ו"אלבום השנה", בעוד שהשיר "Hey Ya!" זכה בקטגוריית "הביצוע האורבני/אלטרנטיבי הטוב ביותר".
מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-290 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר. בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-124 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
הצלחה מסחרית
האלבום נתמך על ידי הסינגלים המצליחים "Hey Ya!" ו-"The Way You Move", שהגיעו שניהם למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ו-"Roses", שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד. האלבום עצמו הגיע היישר אל המקום הראשון במצעד הבילבורד 200, עם 510,000 עותקים שנמכרו בשבוע הראשון לצאתו. בסופו של דבר, הוא צבר בסך הכל שבעה שבועות לא רצופים בראש המצעד ו-24 שבועות בעשירייה הפותחת. הוא זכה בתוארי היהלום והפלטינה ×11 על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (כל דיסק באלבום הכפול נחשב ליחידה נפרדת עבור התואר). נכון למרץ 2012, הוא נמכר ב-5.7 מיליון יחידות בארצות הברית, ובכך נחשב לאחד מהאלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בארצות הברית.
P4
היסטוריה
באופן מסורתי התקני רשת מכילים רכיב סיליקון ייעודי (ASIC) המבצע את עיבור והעברת חבילות הנתונים. הרכיב מתוכנן מראש לעבוד על פי פרוטוקולי תקשורת מסוימים, ותומך בתכונות מסוימות. שינוי או הוספת תכונה מצריכה לעיתים גרסה חדשה של הרכיב או גרסת קושחה חדשה, והדבר תלוי בנכונותם של יצרני הרכבים לעשות זאת. הזמן הנדרש להוספת התכונה או שינויה הוא ארוך, ובמקרים רבים השינוי יתאפשר רק בדור הבא של המוצר ולא ניתן יהיה להוסיף את התכונה להתקני רשת שנמצאים כבר בשימוש ברשת, ויהיה צורך להחליפם.
במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21 התפתח הרעיון של Software Defined Networking (SDN). בכדי לאפשר לבקר SDN לשלוט באופן העיבור והעברה של חבילות הנתונים בהתקני הרשת, הנתונים ברשת SDN, פותח פרוטוקול התקשורת OpenFlow. בגלל אופן הפעולה של התקני הרשת, OpenFlow כולל התייחסות ישירה לפרוטוקולי התקשורת הנתמכים ברכיבי ה-ASIC בהתקני הרשת. כאשר פותח פרוטוקול חדש הנתמך בהתקני הרשת ישנו צורך לעדכן את הפרוטוקול OpenFlow כדי שיכל לתמוך בו. בשנת 2013 פורסם מאמר המציע מודל חדש עבור רכבי מיתוג ברש SDN.
בשנת 2014 פורסם המאמר Programming Protocols-independent Packet Processors המאמר מציג את פרוטוקול P4 וכן ארכיטקטורה תואמת לרכבי המיתוג שכונתה PISA. השם P4 נגזר מכך שראשי התיבות של שם המאמר הוא 4 מופעים של האות P.
בשנת 2017 פורסמה P4 16 שהחליפה את הגרסה הראשונית של P4 שנקראה P4 14.
זיילנדית
זיילנדית (Zeêuws; הולנדית: Zeeuws) היא וריאציה לשונית המדוברת במחוז זיילנד שבדרום-מערב הולנד ובאי חוריי אוברפלאקיי במחוז דרום הולנד. זיילנדית קרובה מאוד להולנדית, אך ישנם הבדלים בהגייה, באוצר המילים ובדקדוק. השפה משתמשת באלפבית לטיני. זיילנדית שייכת למשפחות השפות הגרמאניות מערביות (בדומה להולנדית, אפריקנס, ולימבורגית) ויש המחשיבים אותה כניב פרנקוני תחתי.
עבד אל-קאדר בן סאלח
עבד אל-קאדר בן סאלח (בערבית: عبد القـادر بن صالح; בתעתיק מדויק: עבד אלקאדר בן צאלח, 24 בנובמבר 1941 – 22 בספטמבר 2021) היה פוליטיקאי אלג'יראי שכיהן כנשיא אלג'יריה הזמני, שהחל לכהן בתפקידו באפריל 2019 וזאת לאחר שהנשיא הקודם עבד אל-עזיז בותפליקה התפטר מתפקידו בעקבות מחאות נרחבות במדינה. הוחלף על ידי עבד אל-מג'יד תבון שנבחר בבחירות, עם 58% מהקולות.
ביוגרפיה
עבד אל-קאדר בן סאלח נולד בפלאוסן, הסמוכה לתלמסאן (אז בשליטת אלג'יריה הצרפתית). ישנן שמועות, שאותן הכחיש בן סאלח, שטוענות שהוא נולד במרוקו והפך לאזרח אלג'יראי רק לאחר מלחמת העצמאות האלג'יראית. לאחר שעבד בביירות במרכז האלג'יראי למידע ולתרבות מ-1970 עד 1974, חזר לאלג'יריה בתור עיתונאי בעיתון המדינה א-שעאב למשך שלוש שנים. בשנת 1977 נבחר בן סאלח לייצג את מחוז תלמסאן. בשנת 1989 מונה בן סאלח לשגריר האלג'יראי בערב הסעודית ונשאר בתפקיד זה עד 1993.
בהיותו שייך למרכז מפלגת האספה הלאומית הדמוקרטית, כיהן כנשיא המפלגה בין השנים 1994 עד 1997 וכנשיא אספת העם הלאומית בין השנים 1997 לבין 2002.
מאז 2002 ועד אפריל 2019, בן סאלח שימש כנשיא אספת האומה, הבית העליון של הפרלמנט. במהלך כהונה זו, הוא החליף את הנשיא עבד אל-עזיז בותפליקה בכמה חובות נשיאותיות כמו אירוח מנהיגים זרים באלג'יריה, במהלך החלק האחרון של בותפליקה כנשיא בכהונה האחרונה. בן סאלח תמך בבותפליקה, ותמך בו בריצתו לכהונתו החמישית, למרות ההפגנות שהתקיימו כנגד בותפליקה ברחבי המדינה, שגרמו בסופו של דבר להתפטרותו של הנשיא.
לפי הסעיף ה-102 של החוקה האלג'יראית, בן סאלח הפך לנשיא אלג'יריה ב-9 באפריל 2019, שבוע לאחר התפטרותו של בותפליקה. הוא החזיק בתפקידו כתשעים יום, עד שנערכו בחירות לנשיאות אלג'יריה, שבהן לא יכול היה להתמודד. הוחלף על ידי עבד אל-מג'יד תבון.
נפטר ב-22 בספטמבר 2021.
קרחון מאלפיגי
קרחון מאלפיגי (באנגלית: Malpighi Glacier) הוא קרחון באי ברבאנט, בארכיפלג פאלמר, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 9 קילומטרים ורוחבו 2 קילומטרים.
הקרחון מנקז את רמת הארווי שבהרי סטריבוג, לכיוון דרום-מזרח, וזורם לצד רכס באסארבובו עד שמתחבר אל קרחון מקנזי, וזורם ונשפך עימו אל מפרץ קיאק שבחוף המזרחי של האי ברבאנט.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה בצורה גסה ולא מדויקת על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899), בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
הקרחון צולם מן האוויר על ידי האנטיג אירוסרוויירס בע"מ בין השנים 1956–1957. לאחר מכן הקרחון מופה בהתבסס על תצלומי אוויר אלה בשנת 1959.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של מרצ'לו מאלפיגי, פיזיולוג איטלקי וחוקר רפואה חלוצי שהראה לראשונה את קיומם של נימי הדם.
וזאת בדומה לאתרים רבים אחרים באזור אשר נקראו על שמם של חלוצי רפואה.
אורי שרגא קלרמן
הרב אורי שרגא הלוי קלרמן (י"ג בניסן ה'תרפ"ה, 7 באפריל 1925 – ה' בסיוון ה'תשנ"ג, 25 במאי 1993) היה ר"מ בישיבת כנסת חזקיהו שבכפר חסידים דברי תורתו כונסו בסדרת ספרים בשם "אור לישרים".
ביוגרפיה
נולד בפרנקפורט דמיין לשמואל חיים קלרמן. לאחר ליל הבדולח, בהיותו כבן 13, נלקח אביו למחנה ריכוז, ושוחרר רק לאחר שהצליח להשיג אשרת כניסה להולנד והתחייב לעזוב את גרמניה בתוך שבועיים. המשפחה עלתה לארץ ישראל ובחודש שבט תרצ"ט הגיעה לרעננה. בהמלצת רבם מגרמניה שלימים היה לחמיו, הרב חיים יוסף יעקובוביץ שכבר שהה בירושלים נשלח אורי ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה. בלומז'ה התקרב לרב שמואל רוזובסקי שלמד בחברותא בתשלום עם הבחור חיים פרידלנדר, כדי להצטרף ללימוד הציע שיגיש להם את הספרים הדרושים מן הארון.
עם הקמת ישיבת פוניבז' על ידי הרב יוסף שלמה כהנמן, בשנת ה'תש"ד, עבר הרב שמואל רוזובסקי לבני ברק, ולקח עמו כמה מתלמידיו וקלרמן ביניהם. אורי קלרמן היה אחד משבעה הבחורים הראשונים של הישיבה במשכנה הזמני בבית הכנסת הליגמן. בתקופת לימודיו בבני ברק התקרב לרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"). נישא בשנת תשי"ב.
בראשית אייר ה'תשט"ו החל לכהן כר"מ בישיבת כנסת חזקיהו ברכסים. משרה שבה נשא עד לפטירתו בה' בסיוון ה'תשנ"ג, 25 במאי 1993 ונקבר בבית העלמין בכפר חסידים.
משפחתו
נישא ללאה, בתו של הרב חיים יוסף יעקובוביץ, ששימשה מורה במשך שנים ומסרה הרצאות.
יפעת שאשא-ביטון
יפעת שָׁאשָׁא־ביטון (נולדה ב-23 במאי 1973) היא חברת הכנסת מטעם תקווה חדשה וסגנית יו"ר הכנסת. בעבר כיהנה כשרת החינוך, יו"ר מפלגת כולנו, שרת הבינוי והשיכון, כיו"ר הוועדה לזכויות הילד וסגנית ראש עיריית קריית שמונה. לפני כניסתה לפוליטיקה הייתה אשת חינוך, בעלת תואר דוקטור, וסגנית הנשיא במכללת אוהלו בקצרין.
ביוגרפיה
נולדה בשם יפעת שאשא בקריית שמונה, ושם גדלה והתגוררה עד ספטמבר 2018. היא בת לרחל, אחות מוסמכת שעלתה ממרוקו, ולמשה דוד, נהג אוטובוס ולאחר מכן בעל חברת הסעות פרטית, שעלה מעיראק. למדה בבית הספר היסודי מצודות ובבית הספר התיכון המקיף דנציגר. בצה"ל שירתה בפיקוד צפון כמש"קית כוח אדם מילואים.
בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה בתחום ניהול ופיתוח מערכות חינוך והדרכת מורים ותואר שני ממכללת אורנים. בתחילת דרכה עבדה כמורה לספרות בבית ספר תיכון וכמחנכת כיתה. בשנת 2002 קיבלה תואר דוקטור לחינוך מאוניברסיטת חיפה, על עבודה שכותרתה "השוואת התפיסה של מושג השלום אצל בני נוער יהודים-ישראלים ובני נוער פלסטינים: כפונקציה של נרטיב קולקטיבי והשתתפות בתוכנית חינוך לשלום".
הופיעה כזמרת בבמות מקומיות שונות והוציאה שלושה סינגלים.
בהתפתחותה המקצועית הייתה מורה ומרצה באקדמיה בחוגים חינוך, רב-תחומי ומשאבי אנוש וכן מרצה במכללה להכשרת מורים אוהלו בקצרין.
בשנת 2014 מונתה לסגנית הנשיא במכללת אוהלו להכשרת מורים בקצרין. היא חברת דירקטוריון במכללה הטכנולוגית תל-חי ובחברה למתנ"סים בקריית שמונה.
פעילות במישור המקומי
בשנת 2008 התמודדה בבחירות לראשות עיריית קריית שמונה. כיהנה כסגנית ראש העיר עד שהודחה ב-2010, לדבריה מכיוון שניסתה לאחד שני בתי ספר קטנים בעיר בניגוד לעמדתם של חברי מועצה אחרים. במשך חמש שנים הייתה הממונה על תיק החינוך והנוער בעירייה. בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודדה כחלק מרשימתו של יעקב בנצי בן ציון ונבחרה למועצת העירייה. במהלך כהונתה כממונה על החינוך הובילה את העיר לפרס חינוך מחוזי.
הכנסת ה-20
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרפה למפלגת "כולנו" בראשות משה כחלון ושובצה במקום השביעי. המפלגה קיבלה עשרה מושבים ושאשא-ביטון נבחרה לכהן בכנסת; במקומה נכנס למועצת העיר קריית שמונה אביחי שטרן, שנבחר בהמשך לראשות העיר.
בכנסת ה-20 כיהנה כיו"ר הוועדה לזכויות הילד. שאשא-ביטון יזמה במהלך כהונתה את חוק הפיקוח על מעונות יום לפעוטות ואת חוק התקנת מצלמות לשם הגנה על פעוטות במעונות יום לפעוטות. כן יזמה את החוק לפיקוח על הפעלת צהרונים והובילה את התוכנית הלאומית לבטיחות ילדים. בנוסף הגישה הצעת חוק שנדחתה, להורדת גיל העסקת הנוער ל-13. היא גם יזמה תחילת פעילת נגד אתר Watchme247 שהביאה לסגירתו והרשעת המפעילים.
שרת השיכון והבינוי
ב-9 בינואר 2019, חודשים אחדים טרם פיזור הכנסת ה-20, מונתה לשרת הבינוי והשיכון בממשלה ה־34, לאחר התפטרותו של יואב גלנט. היא כיהנה בתפקיד 18 חודשים, בכנסת ה-20, הכנסת ה-21, הכנסת ה-22, עד לכינונה של הממשלה ה-35.
בפברואר 2020 הורתה להקים מוקד מענה אנושי לזוכים בתוכנית מחיר למשתכן. וכן, אישרה הממשלה את הצעתה להארכת אשרת השהייה של כ-1,700 עובדי בניין.
הכנסות ה-21 וה-22
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצבה במקום ה-3 ברשימת "כולנו" ונבחרה לכנסת ה-21 לאחר שהמפלגה זכתה בארבעה מושבים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, משה כחלון והשר אלי כהן התפקדו לליכוד, ומפלגת "כולנו" התמזגה לרשימת הליכוד לכנסת. שאשא-ביטון נותרה ב"כולנו" והוצבה במקום ה-29 ברשימה המאוחדת.
הכנסת ה-23
בכנסת ה-23 שאשא-ביטון הייתה יו"ר מפלגת "כולנו" ונציגתה היחידה בכנסת, כחלק מסיעת הליכוד. עם הקמת ממשלת ישראל ה-35 מונתה לעמוד בראש ועדת הקורונה של הכנסת. בתפקידה זה הביעה עמדה עצמאית, ולא אישרה 7 מתוך 11 החלטות הממשלה שהובאו לוועדה, דבר שעורר סערה ציבורית, ואף קיבלה מכתב שבו התבשרה על פיטוריה הצפויים. בעקבות הביקורת על פיטוריה לא הוחלפה, אולם ב-23 ביולי 2020 רוב סמכויות ועדת הקורונה קוצצו והועברו לוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
על תפקודה בוועדה זו אמר יאיר נתניהו: "היא לקחה את התפקיד הזה, ופשוט באופן הכי ציני, על הדם של אזרחי ישראל, אנשים מתו בגלל ההחלטות שלה". בעקבות זאת הגישה שאשא-ביטון תביעת לשון הרע נגדו בסך 500 אלף ש"ח. במסגרת פשרה בין הצדדים התנצל נתניהו על דבריו אלה.
שרת החינוך
ב-15 בדצמבר 2020 הודיעה כי תתמודד בבחירות לכנסת העשרים וארבע במפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער, ותשובץ במקום השני ברשימה. לאחר שהמפלגה קיבלה בבחירות 6 מנדטים, נכנסה שאשא-ביטון לכנסת.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש, מונתה שאשא ביטון לשרת החינוך ה-25. השרה מינתה למנכ"ל משרדה את יגאל סלוביק, שכיהן בעבר כסגן ראש המל"ל, אולם בדצמבר 2021 פוטר הלה על רקע מחלוקות עם השרה סביב חיסון תלמידים כנגד נגיף הקורונה. בעקבות פיטוריו התפטר גם הממונה על המאבק בקורונה מטעם מנכ"ל משרד החינוך.
ביולי 2021, שאפה לבטל בידוד של תלמידים ואמרה שבעולם יש מדינות שביטלו בידוד של תלמידים לא מחוסנים באמצעות בדיקת קורונה. באותה העת, לא היו מדינות שעשו זאת. בהמשך, השרה קידמה את מתווה הכיתה הירוקה שנועד להחליף בידוד בית. הוא החל באוקטובר 2021. 97% מהכיתות שהשתתפו במתווה הכיתה הירוקה לא עמדו בהנחיות, כנראה בשל סירבול ההנחיות. בעקבות זאת, צומצם המתווה. עובדת שפוטרה טענה כי שאשא ביטון הסתירה מהממשלה התפרצויות של הידבקות בנגיף בין כותלי בתי הספר, על מנת למנוע את השבתת הלימודים.
בסופו של דבר, נפתחה שנת הלימודים תשפ"ב ב-1 בספטמבר ובתי הספר נותרו פתוחים, גם בגל הרביעי והחמישי של מגפת הקורונה, תוך שמירה על הנחיות משרד הבריאות, הקפדה על מסיכות וחיסונים לתלמידים.
בדומה לקודמה במשרד, יואב גלנט, החליטה גם שאשא-ביטון שלא להעניק את פרס ישראל לפרופ' עודד גולדרייך. נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, דוד הראל, וחמישה מנשיאיה בעבר פרסמו מחאה על החלטת השרה. נשיאי שבע אוניברסיטאות בישראל הביעו אף הם מחאה על החלטת השרה. במרץ 2022 הורה בג"ץ לשרת החינוך להעניק את הפרס לגולדרייך.
בינואר 2022 בסופו של מהלך ארוך עברו מעונות היום מאחריות משרד הכלכלה למשרד החינוך ונוצר רצף לימודי מגיל לידה ועד 18 במערכת החינוך. במסגרת המעבר הוספו תקנים למטפלות, תקציבים לבניית גנים חדשים ופיקוח הדוק יותר. המעבר למשרד החינוך לווה בתוספת תקציב של כ-200 מיליון שקלים.
באפריל 2022 הציגה שאשא ביטון רפורמה חדשה בלימודי בחינות הבגרות. במסגרת הרפורמה בוטלו מבחני הבגרות במקצועות היסטוריה, תנ"ך, אזרחות וספרות והוחלפו בעבודת גמר. שאשא ביטון ציינה כי הרפורמה נועדה להתאים את מערכת החינוך למאה ה-21 ולחזק את מקצועות המורשת, החברה והרוח. הרפורמה התקבלה בציבור בקולות מעורבים: היו אנשי חינוך שהתבטאו בעד הרפורמה והדגישו את הצורך בהתאמת המערכת לעידן החדש. אך היו שחששו שתנאי המורים ייפגעו והיו אנשי רוח וחינוך רבים  מכל מגזרי החברה שחששו שחשיבות המקצועות האלו תפחת . ארגון המורים אף יצא בעיצומים כנגד הרפורמה ובמשך תקופה ארוכה עוררה התוכנית דיון ציבורי סביב מקצועות המורשת והרוח.בשל הקשיים הרבים שנלוו לתוכנית וההתנגדות הרבה אליה היא בוטלה מיד לאחר ששאשא ביטון סיימה את תפקידה במשרד החינוך.
במאי 2022 יצאה תוכנית אוטונומיה למנהלים אותה הובילה שאשא ביטון, במסגרתה יקבל כל בית ספר תקציב גמיש המיועד לפעילויות ושירותים עבור בית הספר. התקציב מיועד לשימוש על פי שיקול דעתו של מנהל בית הספר. על פי התוכנית כל בית ספר יקבל בין 300 אלף למיליון שקלים בשנה, ויהיה ניתן להשתמש בהם לצרכים שונים עבור בית הספר, התלמידים, צוות המורים ועוד, דרך מערכת גפ"ן המרכזת את כלל הספקים של מערכת החינוך זאת על מנת לצמצם בירוקרטיה ולייעל תהליכים עבור המנהלים.
ביולי 2022 הנחתה שאשא-ביטון לשלול את רישיונות ההפעלה ממספר בתי ספר במזרח ירושלים, עקב הסתה חמורה בספרי לימודם, כגון האדרת מחבלים ומאבקם במדינת ישראל ועלילות דם נגד המדינה.
במהלך הדיונים לחידוש הסכם השכר של עובדי ההוראה שתחת הסכמי אופק חדש קראה שאשא ביטון לאוצר לקדם הסכמות עוד טרם סיום שנת הלימודים תשפ"ב, כשהיא מציינת כי מערכת החינוך מצויה בחוסר משמעותי של מורים שנגרם בין היתר בשל תנאי השכר הנמוכים במקצוע. במהלך שביתת המורים ביוני 2022 נמנע משרד החינוך בראשותה מלבקש צווי מניעה, ואף לקראת סוף הקיץ כשעלתה האפשרות שתחילת שנת הלימודים תושבת הבהירה שאשא-ביטון כי היא מתנגדת להוצאת צווי מניעה למורים. במהלך חופשת הקיץ פעל המשרד במטרה לגשר בין הסתדרות המורים ומשרד האוצר, כשבסוף הקיץ הושג בלא שביתה הסכם עקרונות לפיו מורה מתחיל ישתכר 9,000 שקלים וכלל המורים יקבלו תוספות שכר של לפחות 1,100 שקלים בתקופת ההסכם עד סוף שנת 2026.
נשואה לאילן ביטון, איש לוגיסטיקה ותפעול, ואם לשלושה. מתגוררת עם משפחתה בזכרון יעקב.
יצחק אבן דנאן
הרב יצחק אבן דנאן (20 באוגוסט 1834, ט"ו באב ה'תקצ"ד – 23 במאי 1900, כ"ד באייר ה'תר"ס) היה רב ופוסק בעיר פאס במרוקו. מחבר שו"ת "ליצחק ריח".
קורות חיים
נולד בפאס לרב שמואל, מפיו התחנך ולמד בצעירותו. בשנת 1875 (ה׳תרל"ה) ביקר בארץ ישראל יחד עם אחיינו הרב שלמה אבן דנאן למשך כחודש. בארץ ישראל ביקרו במקומות הקדושים, ובדרכם חזור עברו דרך אלכסנדריה שבמצרים. בשנת 1879 (ה'תרל"ט) החל לשמש כמורה צדק בפאס, והתפרסם כפוסק בעל שיעור קומה וסברא ישרה.
רבי יוסף בן נאים, בספרו "מלכי רבנן", כותב עליו: "היה משים לילות כימים בלימודו, כל ימיו לא מש מתוך האהל והיה קנאי לבלי חת משום אדם, ואני הכותב למדתי אצלו באיזה ימים ולילות אחדים, לא ישוער ולא יספר יראתו הטהורה זיע"א".
הלך לעולמו בפאס, ונקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
בנו היה רבי שמואל אבן דנאן, מחבר הספר תדשן אדמה, בו אסופת הנהגות ומנהגים המבוססים על תורת האר"י.
חיבורו
השאיר אחריו כתבים רבים בהלכה, בדרוש ובפיוט.
רזינה (מולדובה)
רזינה (ברומנית: Rezina) היא עיר בראיון רזינה, ברפובליקה מולדובה, על הגדה הימנית של הדניסטר, במרחק 98 קילומטרים מקישינב.
רזינה היא עיר תעשייתית והמפעל הגדול ביותר בה הוא מפעל המלט Lafarge Ciment Moldova. ב-2014 חיו ברזינה 11,032 תושבים. שם המקום מוזכר לראשונה ככפר במסמך מפברואר 1495. היישוב קיבל סטטוס של עיר באוגוסט 1940.
איילת נחמיאס-ורבין
איילת נחמיאס-וֶרבִּין (נולדה ב-19 ביוני 1970, ט"ו בסיוון ה'תש"ל) היא עורכת דין ופוליטיקאית ישראלית, מומחית בממשל תאגידי, המשמשת יושבת-ראש מכון היצוא. כיהנה כחברת הכנסת העשרים מטעם מפלגת העבודה.
ביוגרפיה
נחמיאס-ורבין נולדה וגדלה בצפון הישן בתל אביב. סבה וסבתה מצד אביה, מאיר ורשל נחמיאס, נמלטו מסלוניקי שביוון בינואר 1933. בת דודתה היא השחקנית חני נחמיאס. מצד אמה, נחמה, נחמיאס-ורבין היא נכדתם של אברהם שטרן ושרה שטרן (שהייתה הבעלים של קפה תמר), ונינה של אחד משבעת מייסדי נהלל, מיכאל קרסיק.. נחמיאס-ורבין היא בוגרת לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובעלת תואר שני במשפט מסחרי בתוכנית ברקלי באוניברסיטת תל אביב.
קריירה ופוליטיקה
היא חברת מפלגת העבודה החל משנת 1991, מאז הייתה פעילה בתא אופק, תא הסטודנטים של מפלגת העבודה בקמפוס הר הצופים. בגיל 21 היא החלה את דרכה המקצועית במפלגה עם ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין, כשליוותה אותו טרם היבחרו לראשות הממשלה, ובהמשך כעוזרת ליועץ המשפטי במשרד ראש הממשלה. ורבין נמנתה עם המעגל הקרוב לרבין עד להירצחו. לאחר שסיימה סטאז' בעריכת דין, היא ייסדה את עמותת "שלום חבר" להנצחתו וכיהנה כמנכ"לית שלה.
ב־2007 נפטר אביה, ויחד עם אחיה הם ירשו את מפעל "תבליט פלסטיק" העוסק בהשקיה וטכנולוגיית מים. היא מונתה ליו"ר המפעל. בנוסף, כיהנה כדירקטורית בכמה חברות מובילות במשק הישראלי, לרבות ”זאפ גרופ”, קופות הגמל של "אל על", הרשות לפיתוח כלכלי של תל אביב, הקרן לנזקי טבע בחקלאות, "אפקון תעשיות" ודש קופות גמל.
במקביל פעלה להקמת הסניף הישראלי של ארגון הדירקטוריות הבין-לאומי, שמטרתו לקדם השתתפות נשים במוקדי קבלת החלטות. במשך השנים כיהנה כיושבת-ראש משותפת של הארגון, שם פעלה ורבין לקידומן של הנשים בדירקטוריונים, ובמקביל עמדה בראש ארגון הדירקטוריות בישראל. בשל מומחיותה כדירקטורית, שימשה כמרצה בתוכנית "להב פיתוח מנהלים" בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב. כמו כן, הקימה את פורום נשות המילואימניקים, למען שוויון בנטל בין כל חלקי החברה הישראלית.