cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שביתת הנשק של אלוהים
תיעוד התופעה
בשנת האלף לסבלות האדון (ישו, כלומר שנת 1033 שהיא בדיוק אלף שנים אחרי צליבתו של ישו בשנת 33), אחרי מכת הרעב עליו סיפרתי ... הפירות גדלו בשפע והמחסור נסתלק. אז החלו הבישופים ואבות המנזר, בהתחלה באקוויטן, לכנס אסיפות קונצילים. אליהם הביאו שרידי קדושים (רליקוויות) משם התפשט המנהג דרך ארל וליון, לכל בורגונדיה ומשם התפשט בכל רחבי ארץ הפרנקים. הבישופים קבעו שצריך לקיים במקומות מסוימים קונצילים בהשתתפות גדולי הכנסייה והמגנאטים לשם דיון בהסדר השלום ובתיקון הדת. העם, כולל כל שכבותיו, התכנס בשמחה והיה מוכן להקשיב לדברי אנשי הכנסייה. בין היתר בגלל החשש שהאסונות שהתרחשו לא מזמן יחזרו וששפע המזון יעלם.
הייתה שם רשימה, מסודרת לפי פרקים, שבה הוטלו איסורים על עשיית דברים מסוימים והוטלה חובה לעשות דברים אחרים. הנושא המרכזי היה החובה לקיים שלום שלא יופר, כך שאלו שאינם נושאי נשק (אנשי העם ואנשי הדת) יוכלו ללכת בבטחה. שודדים ייענשו בלי רחמים. מקומות קדושים של כנסיות יזכו למעמד "עיר מקלט" כך שאדם שימלט לשם, בלי חשיבות מהי אשמתו, לא ייפגע. החסינות היא לכולם חוץ ממי שהפר הסכם שלום זה, שאותו אפשר לקחת גם מאצל המזבח ולהענישו.
השלכות ההסכמה
גם אחרי הסכמות שביתת הנשק של אלוהים נותרו לאבירים כ-90 ימי לחימה בשנה. אבל לוחמים מקצועיים לא מצאו לעצמם תעסוקה בכל הזמן שבו אסור להילחם. אחת הדרכים שהוצעו על ידי שליטים ואנשי כנסייה היא המאבק בכופרים. הצורה המקובלת של מאבק בכופרים באותן שנים היו מסעי הצלב ועל פי היסטוריונים רבים, אחת הסיבות להתעוררות מסעי הצלב ולקריאתו של האפיפיור אורבנוס השני בוועידת קלרמון לגאולת המקומות הקדושים מידי הכופרים היא ההסכמות של אי לוחמה שהושגו והצורך לפרוק את האלימות.
החל בסוף המאה ה-11 המושגים פאקס דאי ושביתת הנשק של אלוהים התמזגו למושג אחד והגבולות בין שתי התנועות נעלמו.
תופעה נוספת הייתה יציאת הכנסיות והמנזרים מחסות הסניורות המקומיות והכפפתם לשלטון המרכזי. מכאן גם ירידה בהכנסות של אדוני הסניורות ומעורבות השליט במינויים כנסייתיים. הכנסייה הצליחה לגרום לכך שלמשרות שהתפנו ימונו רק אנשים משכילים והשליט הרוויח מזה אנשי מנגנון ראויים.
אריסטוקרטים שאיבדו מכוחם והכנסתם פנו לשליט בבקשה להסתפח למנגנון השלטון וקיבלו פיאודום בתמורה.
דרדוויל (סרט)
דרדוויל (באנגלית: Daredevil) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 2003 מבית פוקס ומארוול קומיקס, המבוסס על סדרת הקומיקס דרדוויל. את הסרט ביים מארק סטיבן ג'ונסון ומככבים בו בן אפלק, ג'ניפר גארנר, קולין פארל, מייקל קלארק דאנקן, ג'ון פאברו וג'ו פנטוליאנו.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי בחירת הנוער, מהם זכה בקטגוריית הנבל הטוב ביותר (קולין פארל), ושלושה פרסי MTV, מהם זכה בפרס בקטגוריית "פריצת הדרך לשחקנית" (ג'ניפר גארנר), כמו גם לפרס BMI למוזיקה של גראהם רבל. חרף זאת, הסרט זכה להכנסות של למעלה מ-300,000 מיליון דולר בלבד ברחבי העולם.
סרט הספין אוף, "אלקטרה", יצא בינואר 2005.
עלילה
בילדותו, נשפכה על עיניו של מאט פסולת רדיואקטיבית כאשר ברח לאחר שגילה שאביו, המתאגרף לשעבר ג'ק מורדוק, עובד כבריון שכיר עבור מאפיונר מקומי. התאונה אמנם גרמה לעיוורונו אך גם חידדה את חושיו האחרים והעניקה לו ראיית סונאר שמאפשרת לו "לראות" דרך תנודות סוניות. אביו, שהאשים את עצמו על התאונה, הפסיק לעבוד כבריון שכיר וחזר לאיגרוף. אולם, הקאמבק שלו היה קצר מועד, וזאת משום שהוא נרצח לאחר שסירב למכור קרב לאותו מאפיונר שהוא עבד בשבילו. כדי לנקום את מותו של אביו, מאט למד אמנויות לחימה והשתמש בכישוריו החדשים כדי להפוך ללוחם הפשע "דרדוויל". הוא פועל בשכונת הלס קיצ'ן ורודף אחר פושעים אשר נמלטים מזרועו הקצרה של החוק.
יום אחד, מאט פוגש ומתאהב באלקטרה נאצ'יוס, ביתו של איש העסקים ניקולאס נאצ'יוס. זה האחרון מנהל עסקים עם וילסון פיסק, טייקון עשיר אשר פועל כקינגפין העולם התחתון של ניו יורק. כשניקולאס נאצ'יוס מנסה להתחמק מעסקיו עם פיסק, פיסק שוכר את שירותיו של המתנקש בולזאיי להרוג אותו. בולזאיי מצליח, ומפליל את דרדוויל במעשה הרצח. אלקטרה עדה לנעשה ונשבעת לנקום בדרדוויל על מות אביה. בינתיים, העיתונאי בן יוריק חוקר את מעשיו האחרונים של דרדוויל ומגלה את זהותו האמיתית. הוא מאמין שדרדוויל פועל לטובת הלס קיצ'ן ומזהיר את מאט שמטרתו הבאה של בולזאיי היא אלקטרה.
דרדוויל רודף אחר בולזאיי, אך הוא מותקף בידי אלקטרה - המתגלה כאמנית לחימה המשתמשת בחרבות סאי. היא מגלה את האמת אודותיו רק לאחר שהיא פוצעת אותו. אלקטרה נאלצת להתמודד מול בולזאיי לבדה והוא רוצח אותה. מאט הפצוע עושה את דרכו לכנסייה קרובה, שם האב אוורט עוזר לו. בולזאיי עוקב אחר מאט לכנסייה ובין השניים מתפתח קרב. בולזאיי מגלה כי חולשתו של מאט היא רעש חזק, והוא מתכונן להורגו כאשר דרדוויל נוכח לדעת שצלף התמקם בבניין ממול והוא מוכן לירי. למשמע היריה, דרדוויל חומק מהדרך וגורם לכך שבולזאיי ייפגע בידיו. בולזאיי מתחנן על חייו, ודרדוויל משליכו מגג הכנסייה.
לאחר שהוא גילה שפיסק הוא הקינגפין והוא מעבידו של בולזאיי, דרדוויל עושה את דרכו למשרדיו, שם הם מנהלים ביניהם קרב. מאט מגלה שפיסק הוא הבריון שאחראי למותו של אביו. הוא מוצא בתוכו את הכוח להתגבר על פיסק אך לא להרוג אותו ומשאיר אותו לידי המשטרה. לפני שנלקח, קינגפין נשבע לנקום במאט, וזה האחרון מתעמר בו שעיוור הצליח להביס אותו.
מאט חוזר אט אט לשגרה, והוא מתנחם בעובדה שייתכן ואלקטרה חיה כאשר הוא מוצא תליון שלה, אותו שינתה במיוחד כמסר עבורו בכתב ברייל. הוא פוגש בבן יוריק, שמבטיח לו שזהותו הסודית שמורה עמו.
בסצנה שבאמצע הכתוביות, מתברר שבולזאיי לא נהרג מהנפילה: הוא מאושפז בבית חולים, תחת שמירה, רוב גופו מכוסה בתחבושות. למרות פציעותיו, הוא מצליח לתפוס מזרק ולשפד באמצעותו זבוב.
שחקנים ראשיים
בסרט קיימים אזכורים רבים ליוצרי הקומיקס ולדמויות משנה נוספות בחוברות דרדוויל. יוצרי הקומיקס סטן לי, פרנק מילר וקווין סמית' מופיעים בהופעות אורח - לי בתור הזקן במעבר החציה, מילר בתור אדם בפאב בו מופיע בולזאיי לראשונה, וסמית' בתור העוזר לחוקר מקרי מוות בשם "ג'ק קירבי". השחקן פול בן-ויקטור מופיע בדמותו של חוזה קסאדה, גנגסטר שנרדף על ידי דרדוויל, ושמו מתייחס ליוצר קומיקס נוסף, ג'ו קסאדה. מארק מרגוליס מופיע בהופעה ללא קרדיט בתפקיד אדי פאלון, גנגסטר שהעסיק בעבר את פיסק כרוצח שכיר. אלן פומפאו מגלמת את דמותה של קארן פייג', המזכירה במשרד עורכי הדין "נלסון ומורדוק". לקלודין פארל - אחותו של קולין פארל ועוזרת בסט הצילומים, יש תפקיד ללא קרדיט כהת'ר גלן, הקול שבמזכירה האלקטרונית בדירתו של מאט וכן הופעת אורח בפאב. בגרסת הבמאי של הסרט מופיעים קוליו בתפקיד דנטה ג'קסון וג'וד צ'יקוללה בתפקיד השוטר רוברט מקנזי (אזכור נוסף ליוצר קומיקס, רוג'ר מקנזי). השחקן לני לופטין מגלם את דמותו של הבלש ניק מנוליס.
הפקה
בשנת 1997, אולפני פוקס המאה ה-20 רכשו את הזכויות ממארוול קומיקס לעיבודה של הדמות למסך הגדול, ובחרו בכריס קולומבוס לשמש כבמאי. שנה לאחר מכן, מארוול עמדה בפני פשיטת רגל, ואולפני פוקס איפשרו לזמן העסקה לפקוע. חברת וולט דיסני שקלה לקנות את הזכויות לסרט, אולם בשנת 1999 המגעים לרכישה נכשלו. מארוול קומיקס העבירו את הזכויות לסרטי קולומביה של סוני, לפי תסריט מאת כריס קולומבוס וקרלו קרליי לפני שמארק סטיבן ג'ונסון נשכר לכתוב את התסריט. לקראת שנת 2000, חברת סוני בחרה לבטל את הפרויקט, וזאת משום ששתי החברות לא הגיעו להסכמה ביניהן בנוגע לזכויות ההפצה באינטרנט.
חברת ההפקות New Regency נכנסה למשא ומתן המתמשך ורכשה את הזכויות כאשר זכויות ההפצה עברו לפוקס המאה ה-20. מארק סטיבן ג'ונסון נשכר מחדש, ובניגוד לסרטי גיבורי-על אחרים, תסריטו קיבל תשבחות עקב היותו אפל, מחוספס ומתרכז בפיתוח הדמויות.
אולפני פוקס רצו להתחיל בצילומים בקנדה כדי לחסוך בעלויות. אולם ג'ונסון וצלם הקולנוע אריקסון קור מצאו אזור מועדף יותר לצילומים בבנייני הקשתות בדרום העיר לוס אנג'לס, אותם חשבו למתאימים יותר לשרטוטה של שכונת הלס קיצ'ן מאשר צילומים בסטודיו במונטריאול או ונקובר.
כאשר הוחלט על חזות הסרט, מארק סטיבן ג'ונסון הציע להשתמש בסצינות היישר מהקומיקס. סגנונו האמנותי של ג'ו קסאדה מהמיני סדרה "דרדוויל: השטן השומר" (Daredevil Vol. 2 #1-8) היוותה השראה לכך. למשך כל הסרט, בן אפלק היה צריך להרכיב עדשות קטרקט בצבע כחול חלבי כדי לדמות אותו לעיוור.
קול משמש מרכיב חשוב בסרט, היות שהגיבור מסתמך עליו כדי ליצור את חוש הסונאר העל-טבעי שלו, ועדות ראשונה לכך היא מיד לאחר שמערכת הראייה של מאט עוברת מוטציה. עריכת הקול בוצעה בידי סטודיו Rhythm and Hues, שעבד גם על חוש הסונאר שקיבל ייחוס כ"עולם הצל". עולם הצל נבנה בגרפיקת CGI למעט הסצנה בה מאט ואלקטרה עומדים בגשם, שבה נעשה שילוב בין CGI לצילום.
הנעימות לסרט הולחנו בידי גראהם רבל, שנמשך לאספקט האנושי של דרדוויל, הנקרע נפשית ופיזית הודות לסטטוס שלו כגיבור-על. המפיק אבי ארד ביקש מרבל להתרכז יותר ברגשות בין דרדוויל לאלקטרה, בשעה שמארק סטיבן ג'ונסון רצה להתרחק מכל השפעות קולנועיות קלישאתיות וגותיות. רבל ניסה להימנע משימוש במוטיבים אינדיבידואלים, אך מספר דמויות כמו בולזאיי וקינגפין כללו מוטיב משלהן (נעימות גיטרה חשמלית לבולזאיי וגיטרה בס לקינגפין). הגיטריסט מייק איינזיגר מלהקת אינקיובס שיתף פעולה עם רבל בכל אלמנט רוק נוסף.
תקציב והכנסות
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בפברואר 2003 (ב-4 באפריל 2003 בישראל). הסרט הגיע למקום הראשון בסוף השבוע הראשון להקרנתו וגרף כ-45,033,454 מיליון דולר, השני בסכום הכנסותיו אחרי חניבעל. בשבוע השני להקרנתו הסרט שמר על המקום הראשון, אם כי צנח בכ-55% מסכום ההכנסות הממוצע. הסרט זכה לסכום הכנסות של 102 מיליון דולר בארצות הברית ו-76 מיליון דולר נוספים ברחבי העולם, בסכום כולל של 179 מיליון דולר, מעל למחצית מסכום תקציבו, שעמד על 78 מיליון דולר. אבי ארד ציין ארבעה סרטים בנוסף לסרט זה (בלייד, בלייד 2, X-מן וספיידרמן) המוכיחים כי יש ביקוש רב לסרטים מסוג זה, ולא רק מקהל חובבי הקומיקס.
ביקורות
הסרט "דרדוויל" קיבל תגובות מעורבות ממבקרי הקולנוע. אתר הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון משוקלל של 45% בהתבסס על 211 ביקורות (94 מהן "טריות" ו-117 מהן "רקובות"), ואילו אתר הביקורות Metacritic העניק ציון משוקלל של 42 מתוך 100 בהתבסס על 35 ביקורות. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העניק לסרט ציון 3 מתוך 4 וקרא לו "טוב, למרות הרקע הטיפוסי של סרטי גיבורי על אחרים". הוא ציין בנוסף כי אפלק וגארנר התאימו לתפקיד, בשעה שנוכחותו של מייקל קלארק דאנקן בלבד הייתה מאיימת. ברוס ווסטברוק מ"יוסטון כרוניקל" החשיב את הסרט כ"הטוב ביותר של מארוול נכון לעכשיו, כתוב היטב, יש בו פיתוח דמויות כמו לסרטים מועמדי אוסקר, והסיפור שבו אינו משתהה עם ראוותנות ריקנית". קימברלי ג'ונס מ"אוסטין כרוניקל" שיבחה את הסרט, את שחקניו ואת הבמאי, באומרה כי ג'ונסון הצליח לשלב בין תסריט מחוכם, אקשן טוב ולב רחב. קים ניומן ממגזין אמפייר העניק לסרט ציון 3 מתוך 5 וציין כי "יש כאלה שיאהבו את הדמויות יותר מאשר את הסרט עצמו, וכי ישנם רגעים חזקים שיבטיחו המשך צפייה. פיטר ברדשאו מהגארדיאן ציין שהסרט כלל "נגיעות לא משכנעות", אך היה מהנה יותר מ"ספיידרמן" ואפל כמו "באטמן" של טים ברטון. מבקר הקולנוע נב פירס מה-BBC האמין כי לסרט היו תפאורות מלהיבות, אך לא היה לו נרטיב חזק שאיפשר לצופים להתעניין בו. פרנק לובייס מ-TV Guide הרגיש שכסרט גיבורי-על, הדמויות ב"דרדוויל" יותר מבוססות המציאות, ושהסרט עצמו מתאים יותר למבוגרים מאשר לילדים.
גרסת הבמאי
גרסת במאי של הסרט הוכרזה רשמית ליציאה ב-DVD בסוף 2004. גרסה זו כללה תוספות חדשות, טון אפל יותר וסיווג R בסך כולל של 30 דקות נוספות. אחת התוספות המשמעותיות הייתה הוספתה של תת-עלילה בה הופיע קוליו כמכור לסמים שמופלל ברצח שלא ביצע. המבקרים הסכימו שאכן מדובר בגרסה משופרת מהמקור, ונאמנה יותר לחזונו של פרנק מילר, תוך שימת דגש יותר על האלימות מאשר הרומנטיקה בין דרדוויל ואלקטרה, ועל מאבקו של מאט מורדוק בחינוך הקתולי אותו קיבל.
גרנטה
גרנטה (Granta) הוא כתב עת ספרותי וכן חברת הוצאה לאור בבריטניה, אשר מגדיר את העיקרון המנחה אותו כ"אמונה בכוחם ובדחיפותם של סיפורים, הן בבדיון והן בכתיבה עיונית, וביכולתם העילאית של סיפורים לתאר, להאיר, ולהמחיש." בשנת 2007, תואר כתב העת כך ברשימה ב "האובזרבר": "במזגו יחד ממוארים וצילום עיתונות, ובהאדרתו את הסיפורת הריאליסטית העכשווית, 'גרנטה' מצמיד את פניו בחוזקה אל החלון, נחוש לצפות בעולם ".
העשורים הראשונים
"גרנטה" נוסד בשנת 1889 על ידי סטודנטים באוניברסיטת קיימברידג' בשם "הגרנטה" (The Granta), בעריכת רודולף צ'יימברז לימן (R. C. Lehmann, לימים משתתף עיקרי בכתב העת הסאטירי פאנץ', וכן פוליטיקאי וחבר פרלמנט). תחילה נועד להיות כתב עת לפוליטיקה סטודנטיאלית, הומור, וביכורים ספרותיים. שם כתב העת לקוח משמו של אחד מיובלי הנהר קאם (הנהר העובר בעיר קיימברידג'). עורך מוקדם נוסף של כתב העת היה ריצ'רד פרסקוט קגווין (R. P. Keigwin), חוקר תרבות דנמרק ושחקן קריקט ידוע בשעתו. בשנת 1912–1913 ערך את כתב העת אדוורד שאנקס, סופר, מבקר, ומשורר, שלימים נמנה עם משוררי מלחמת העולם הראשונה בבריטניה. עוד בין עורכי העיתון אוליבר לוקר-למפסון ואדווין מונטגיו.
בצורתו זו התקיים כתב העת במשך עשורים, וזכה לפרסם כתבי נעורים (ג'ובניליה) של כמה סטודנטים שהתפרסמו מאוחר יותר כיוצרים, ובהם:  ג'פרי גורר, ויליאם אמפסון מייקל פריין, טד יוז, א. א. מילן סילביה פלאת', ברטרם פלטשר רובינסון, ג'ון סימפסון (שגם ערך את גרנטה בשעתו), וסטיבי סמית'.
מתכונת חדשה
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נקלע כתב העת לקשיים כספיים וסבל מאדישות מצד הסטודנטים. קבוצה של תלמידים לתארים מתקדמים הצילה אותו מסגירה, ובשנת 1979 נולד כתב העת מחדש ככתב עת ל"כתיבה חדשה", ופנה אל קהל כותבים וקוראים מחוץ לאוניברסיטת קיימברידג'. העורך הראשון במתכונת החדשה היה ביל ביופורד (סופר אמריקאי שלמד בקיימברידג', שאת ספרו "בין בריונים" (Among the Thugs) כתב במקור עבור כתב העת), וכהונתו נמשכה 16 שנה. אחריו ערך את כתב העת איאן ג'ק, מ-1995 עד 2007.
אלכס קלארק, לשעבר סגנית העורך הספרותי ב"האובזרבר", החליפה את קאולי, והייתה לאשה הראשונה שכיהנה בעריכת גרנטה. בסוף מאי 2009 עזבה קלארק את המשרה, ועורך אמריקאי בשם ג'ון פרימן נטל לידיו את התפקיד.
גרנטה יוצא עתה כרבעון, ומפרסם תמהיל של סיפורת, זכרונות, כתבות שטח, עיתונות חוקרת, וצילום עיתונות.
בעלות
בשנת 1994 רכש ריי הדרמן, אשר בבעלותו גם The New York Review of Books, שליטה בכתב העת.  באוקטובר 2005 עברה השליטה לידי הנדבנית השוודית סיגריד ראוסינג.
הוצאת הספרים Granta Books
בשנת 1989, הקים העורך דאז, ביל ביופורד, הוצאת ספרים ליד כתב העת. ההוצאה ביקשה להוציא 6 ספרים בשנה, ופעלה בשותפות עם הוצאת ספרי פינגווין, אשר טיפלה בשיווק ובהפצה. המטרה המוצהרת של הוצאת הספרים היא לפרסם יצירות אשר "מגרות, מעוררות השראה, עוסקות בשאלות קשות, ובוחנות תקופות היסטוריות מרתקות."
בעלת כתב העת, ראוסינג, הצהירה שתעמוד מאחורי השאיפות הללו, הן עבור כתב העת והן עבור הוצאת הספרים. בריאיון לפייננשל טיימס אמרה:
בין הסופרים שפרסמו ספרים בהוצאת גרנטה נמנים מרטין איימיס,ג'וליאן בארנס, סול בלו, ביל ברייסון, פיטר קארי, ריימונד קארבר, ברוס צ'טווין, דון דלילו, ג'יימס פנטון, ריצ'רד פורד, נדין גורדימר, סטיבן קינג, מילן קונדרה, דוריס לסינג, איאן מקיואן, גבריאל גארסיה מארקס, אליס מונרו, ארונדהטי רוי, סלמאן רושדי, זיידי סמית', ג'ורג' סטיינר, פול ת'רו, מריו ורגס יוסה, ג'נט וינטרסון, ובעת האחרונה גם סופר המתח מייקל קולינס, המחזאי סיימון גריי, הסופרת האוסטרלית אנה פאנדר (מחברת "שטאזילנד"), והסופרת האמריקאית החירשת לואיז סטרן, והסופרת הפולנית אולגה טוקרצ'וק.
רשימות הסופרים הצעירים הטובים ביותר של גרנטה
בשנת 1983 פרסם גרנטה (גיליון 7 של המתכונת החדשה) רשימה של 20 סופרים בריטיים צעירים שאותם הגדיר "מבטיחים". עשור לאחר מכן, ב-1993, שב כתב העת ופרסם רשימה של סופרים מבטיחים (גיליון 43), ושוב ב-2003 (גיליון 81).
בשנת 1996 (גיליון 54) פרסם כתב העת רשימה של סופרים אמריקאים מבטיחים, ושוב בשנת 2007 (גיליון 97). בשנת 2010 הוקדש גיליון 113 לסופרים מבטיחים בשפה הספרדית.
לפחות תריסר מן הסופרים הללו זכו או היו מועמדים סופיים לזכות בפרסים ספרותיים חשובים בהמשך הדרך, ובהם פרס מאן בוקר ופרס וויטברד.
רשימת הסופרים הצעירים הטובים ביותר (חבר העמים הבריטי)
{{טורים|תוכן=
2013
}}
רשימת הסופרים הצעירים הטובים ביותר (ארצות הברית)
{{טורים|תוכן=
1996
{{טורים|תוכן=
2007
}}
ז'ואן דה נובה
ז'ואן דה נובה (בצרפתית: Île Juan de Nova) הוא אי נמוך לא מיושב במצר מוזמביק בשלטון צרפת. האי הוכרז כשמורת טבע על ידי צרפת.
היסטוריה
האי התגלה על ידי האדמירל הספרדי בשירות פורטוגל חואן דה נובה שגילה אותו בשנת 1501, ומכאן שמו. צרפת שולטת באי מאז 1897.
באי מסלול נחיתה שאורכו 1,300 מטרים.
גאוגרפיה ואקולוגיה
אורכו של האי הוא 6 קילומטרים ורוחבו כקילומטר. מסביב לאי ישנן שוניות אלמוגים בשטח של 40 קמ"ר. פני השטח שלו מיוערים ושטוחים.
בני אדם
היישוב האנושי באי החל בתחילת המאה ה-20 לכריית הגואנו. במלחמת העולם השנייה האי ננטש ומתקניו שכללו האנגר, קווי רכבת ובתים הוחרבו כדי שלא יפלו לידי הגרמנים. היישוב באי ננטש ב-1970 עת הופסקה כריית הגואנו.
M18
M18 (מ-Messier 18, או NGC 6613) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים קשת הנמצא במרחק של כ-4,900 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-20 כוכבים.
היסטוריה
הצביר התגלה על ידי שארל מסיה ב-3 ביוני 1764 ותואר על ידיו כ"צביר של כוכבים קטנים, מעט מתחת ל-M17, מוקף בערפול קל". מסיה ציין כי הצביר פחות בולט מ-M16 ונראה בטלסקופ קטן כערפילית, אך באמצעות טלסקופ טוב ניתן להבחין שזהו צביר כוכבים.
לצביר דרגת בהירות 7.5 וניתן לזהותו באמצעות משקפת כמעלה מדרום לערפילית אומגה באמצע הקו המחבר בינה ובין M24, או כ-4 מעלות מצפון לכוכב μ (מו) בקשת. בטלסקופ חובבים ניתן להבחין בכוכבי הצביר עצמם, שהבהיר שבהם הוא מדרגת בהירות 8.5.
לוסי גולדנר
ביוגרפיה
גולדנר נולדה וגדלה בווינה. היא התאמנה בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגו ורטהיימר.
בשנת 1935 ייצגה גולדנר את אוסטריה במשחקי המכביה השנייה וזכתה בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:34.6 דקות ומדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב אחרי ג'ניס ליפסון מארצות הברית (1:30.2 דקות) ולפני חברתה למשלחת אלישבע שמידט. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:47.4 דקות.
בשנת 1936 נבחרה גולדנר לייצג את אוסטריה באולימפיאדת ברלין, אולם היא סירבה להשתתף באולימפיאדה, יחד עם השחייניות יהודית דויטש-הספל ורות לנגר, במחאה על מדיניותו של אדולף היטלר, באומרה "אני מסרבת להתחרות על אדמה שמוציאה להורג בצורה מבישה את עמי". בעקבות כך, ממשלת אוסטריה אסרה עליה להשתתף בתחרויות, אך בלחץ התקשורת האירופית "עונשה" הופחת להשעיה של שנתיים.
בשנת 1938 היא נעצרה על ידי המשטרה, לאחר החקירה, הרופא התורן בתחנת המשטרה אפשר לה לברוח דרך הדלת האחורית. היא צבעה את שערה לבלונד, החביאה את הטלאי הצהוב מתחת למעילה ונסעה ברכבת לברלין. למרות שלא היה לה התר כניסה לבריטניה היא טסה ללונדון. בלונדון היא נישאה להנרי גרדיאן. לאחר מלחמת העולם השנייה היא נסעה עם בתה לצ'כיה שם שרת בעלה. בשנת 1948 היא עברה להתגורר במלבורן, אוסטרליה עם משפחתה הצעירה.
האחים סופר מריו 2
האחים סופר מריו 2 (באנגלית: Super Mario Bros. 2) הוא משחק פלטפורמה שפותח ופורסם על ידי חברת נינטנדו היפנית עבור קונסולת ה-NES של נינטנדו. המשחק שוחרר לראשונה באמריקה הצפונית באוקטובר 1988, באירופה ב-28 באפריל 1989, וביפן ב-14 ביולי 1992.
הודות להצלחת המשחק "האחים סופר מריו", שיצא לשווקים לראשונה בשנת 1985, הוציאה נינטנדו ביפן משחק המשך בשם "האחים סופר מריו 2". אולם, במטה נינטנדו אמריקה הוחלט שמשחק ההמשך היפני קשה מדי ודומה מדי לקודמו, ועל כן הוחלט על פיתוח של משחק חלופי שימכר מחוץ לשוק היפני. בסופו של דבר נוצר משחק חדש המבוסס על המשחק "Yume Kōjō: Doki Doki Panic" שפותח במקור בשנת 1987 עבור קונסולת Family Computer Disk System. העלילה והדמויות עברו התאמה לזיכיון של מריו. בשנת 1993 נכלל חידוש למשחק ההמשך היפני בלקט המשחקים "סופר מריו אול-סטארס" לקונסולת Super Nintendo Entertainment System תחת השם "האחים סופר מריו: השלבים האבודים", לצד חידוש דומה למשחק האמריקאי.
המשחק החדש זכה להצלחה מסחרית והפך בהמשך למשחק החמישי במכירותיו עבור קונסולת ה-NES. הוא קיבל ביקורות מעורבות, בין היתר בשל עיצובו וההבדלים בינו לבין למשחקים אחרים בסדרת מריו. בשנת 1992 יצא המשחק לשווקים ביפן עבור קונסולת ה-Famicom תחת השם "Super Mario USA" ("סופר מריו ארצות הברית").
עלילה
מריו, לואיג'י, טואוד והנסיכה טודסטול מנסים להציל את ממלכת סאבקון (Subcon) מפני מלך צפרדע בשם וורט שהשתלט עליה וחטף פיות קסומות היכולות לשחרר את הממלכה מפניו ומפני צבאו. לאחר שמריו והאחרים מצליחים לשחרר את הפיות ולנצח את וורט מתברר למריו שהכל היה חלום, וכך נגמר הסיפור.
מגזרת נייר יהודית
מגזרת נייר יהודית היא סוג של אמנות יהודית עממית, מסורתית מסוג מגזרת נייר שהייתה נפוצה בקהילות יהודיות באירופה, בצפון אפריקה וברחבי העולם. לפי חוקרת מגזרות הנייר ד"ר גיזה פרנקל ידוע על מגזרת נייר יהודית שנוצרה ב-1345 בספרד על ידי רבי יצחק בן ארדותיאל. עם השמדת הקהילות היהודיות באירופה ובצפון אפריקה בשואה, נכחדה שם גם אמנות מגזרת הנייר היהודית. היהודים שהיגרו לאמריקה שימרו את הגחלת. המגזרת שמשה בעיקר להידור מצווה והיו בה סמלים יהודיים, פסוקים מהמקורות תפילות וברכות. המגזרת היהודית הושפעה מאמנות עממית מקומית. אמנות המגזרת הגיעה לשיא פריחתה בקהילות היהודיות של מזרח אירופה במאות ה-19 וה-20. סגנונן של המגזרות בתקופה זו מכונה, בשל עושרן הרב, "הבארוק היהודי".
אף כי מדובר באמנות יהודית עממית שנוצרה מחומר פשוט וזול, הרי שבזכות סמלי המלכות המרובים המופיעים בה (בהשראת הקבלה והזוהר ובהשראת סמלי שלטון מקומיים), ניגודי הצבעים והמורכבות הצורנית, יוצרות המגזרות רושם של עושר ופאר. המגזרות הללו, שנקנו מידי רוכלים או שהתקבלו כשי מעניים שלא יכלו להרשות לעצמם לקנות מתנות, נתלו על קירות של בתים פרטיים ובתי כנסת. זמינותו של הנייר אפשרה ליהודים מכל שכבות העם להדר במצווה ולשלב את כישוריהם האמנותיים ואת אמונתם הדתית באמצעותה. את המגזרת יצרו בעיקר גברים, רבים מהם בחורי ישיבה, שעסקו באמנות זו בשעות הפנאי.
למרות החשיבות האמנותית המיוחסת לה, המגזרת נועדה למטרה דתית-טקסית או למטרה אישית, קמע למשל. מגזרות "מזרח" ו"שיוויתי" קבעו את כיוון התפילה, מגזרת "אושפיזין" קישטה את הסוכה, מגזרת "דגל לשמחת תורה" נישאה בידי ילדים בשמחת תורה, מגזרת "משנכנס אדר" נתלו על קירות בית הכנסת במשך חודש אדר, מגזרת "שבועות'ל" או "רויזעלע" קישטו את הבית בשבועות, ומגזרת "שיר המעלות'ל" שימשו כקמע שהגן על היולדת ותינוקה מפני לילית. כמו כן היו מגזרת לכתובה, לימי זיכרון (יארצייט) ועוד.
היכל עבד אל-בהאא
רקע
עבד אל-בהאא (נולד בטהראן ב-1844 בשם עבאס אפנדי) היה בנו הבכור של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, ומונה על ידיו לרשת את הנהגת הדת לאחר מותו. כמנהיג הדת בשנות התהוותה הוא מילא תפקיד מרכזי בהפצתה ובגיבוש תורתה. אחד מהישגיו היה הקמת היכל הבאב על הר הכרמל, מהחשובים שבסמלי העיר חיפה והדת הבהאית כאחד, והבאת שרידיו של הבאב לקבורה בתוכו. כשמת עבד אל-בהאא בחיפה, ב-28 בנובמבר 1921, נקברה גופתו באותו היכל עצמו, בחדר הצפוני לקבר הבאב.
בשנת 2019 הכריזה ההנהגה הבהאית העולמית, בהודעתה המסורתית לרגל חג הרידוואן, על בניית היכל ייעודי אשר יוקדש לעבד אל-בהאא וישמש כמשכן קבוע לעצמותיו. כנימוק להעתקת השרידים נכתב בהודעה כי שוגי אפנדי, נכדו של עבד אל-בהאא ויורשו בהנהגת הדת, ראה בקבורת סבו בהיכל הבאב כפתרון זמני, וקיווה כי ביום מן הימים יימצא לו משכן ראוי יותר משלו. זאת, על אף שבכתביו שוגי אפנדי התייחס להיכל הבאב בתור "מקום מנוחתו האחרון" של עבד אל-בהאא, וכתב כי קבורת שרידיו במבנה "מוסיפה אף יותר לקדושת הר [הכרמל]".
האתר
האתר שנבחר למיזם נמצא בדרום מזרח עכו, בין רחוב עליית הנוער לנחל נעמן, ובצמוד לגני רידוואן, אתר נוסף המקודש לבהאים. האתר, המכונה "גני פירדוס" (בערבית ובפרסית: فِردَوْس), כולל שרידים של בריכת השקיה מפוארת מהתקופה העות'מאנית, ועבד אל-בהאא עצמו התגורר בו במשך זמן מה. האתר נמצא בבעלות הבהאים מאז רכישתו בשנת 1881 יחד עם גני רידוואן, אף שבשנים האחרונות התנהל מאבק משפטי סביב הבעלות עליו.
לדברי האדריכל, האתר נבחר משום שעבד אל-בהאא ביקש להיקבר "בחולות שבין חיפה לעכו", באמרו כי מקום זה הוא "הנתיב אשר בו הולכים האהובים והצליינים". האמירה מזכירה שורה מתוך התפילה הבהאית שאותה נוהגים להקריא המאמינים העולים לקברו של עבד אל-בהאא, תפילה שאותה הוא בעצמו חיבר:.
תכנון המיזם הוטל על האדריכל הקנדי ממוצא איראני חוסיין אמאנַת, שהתפרסם בזכות עבודתו על מגדל אזאדי בטהראן ובנייני המרכז הבהאי העולמי בחיפה. בניגוד ליצירותיו בהר הכרמל, שעוצבו בסגנון נאו-קלאסי מפואר, האדריכל אמאנת בחר עבור היכל עבד אל-בהאא בסגנון מודרני ומאופק יותר, המדגיש את הגנים הנרחבים הסובבים את הקבר. אמאנת הסביר כי בכך האתר ישקף את אישיותו הצנועה של עבד אל-בהאא, את חשיבתו המתקדמת ואת אהבתו לגנים ולטבע.
לפי התכנון, ההיכל ייבנה כגן המעוצב בדוגמת שמש שבמרכזה קברו של עבד אל-בהאא; לדברי האדריכל, צורה זו "מסמלת את הזוהר שעבד אל-בהאא הביא לאנשי העולם". הקבר יונח במבנה שיש מתומן, המעוטר בחלונות ויטראז', והוא יוקף ברחבה שמעליה תקרה של סבכת שיש המעוצבת בצורות הנדסיות. ההיכל יהיה מוגבה מסביבתו בכמה מטרים כדי למנוע נזק מעליית מפלס הים.
התקדמות המיזם
לאחר פרסום המיזם והאתר הנבחר באפריל 2019, ההנהגה הבהאית הודיעה ב-7 במאי על שכירת שירותיו של האדריכל חוסיין אמאנת לצורך תכנון המיזם, ועל הקמת קרן שבאמצעותה ייאספו תרומות למימון המיזם. תכנונו הסופי של אמאנת פורסם בספטמבר 2019. ב-13 בינואר 2020 נערך טקס הנחת אבן הפינה להיכל, במעמד ראש עיריית עכו, שמעון לנקרי, האדריכל אמאנת ונציגי הדתות השונות. בד בבד החלו באתר העבודות הראשוניות, בתיאום עם רשות העתיקות, שכללו קידוחים ניסיוניים, כיסוי האתר בשכבת חצץ ויציקת עמודי בטון בעומק 15 מטר. ב-26 בפברואר הוצג דגם המיזם בפני מועצת העיר עכו, ובתוך כך העריך ראש העיר לנקרי את עלות הפרויקט בכ-150 מיליון ש"ח. ב-23 באפריל דווח כי העבודות נמשכות למרות התפרצות מגפת הקורונה, בכפוף להנחיות משרד הבריאות.
גנון דברזה
גנון דברזה (שם מדעי: Cercopithecus neglectus) הוא מין של קוף בעל זנב מהסוג גנון החי ביערות של מרכז אפריקה ומעט במזרח אפריקה. זהו המין הגדול בסוג גנון והוא קרוי על שם החוקר הצרפתי פייר סבורגנאן דברזה.
תיאור
הגנון הוא בעל דו-צורתיות זוויגית גבוהה ביותר, כשהזכרים מגיעים לאורך של 60 ס"מ ולמשקל 7 ק"ג והנקבות מגיעות לאורך של 40 ס"מ ולמשקל 4 ק"ג בממוצע. הם בעלי זנב ארוך וגמיש באורך של עד 67 ס"מ והם מותאמים לחיים על ענפי העצים. קוף זה צבעוני מאוד, בעל פרווה אפורה-כסופה עם גב חום-אדמדם, גפיים וזנב שחורים, עם פס לבן על הירך והחזה לבן. הגנון בעל "זקן" לבן לאורך חלל האף, הפה והסנטר וגם הגרון ומעל הגבות שיער כתום וכיפת הראש שחורה. שני הזווגים די דומים בצבעם. תוחלת חייהם עד 22 שנה בטבע ועד 30 שנה בשביה.
הגנונים חיים ביערות משווניים הכוללים יערות גשם, יערות במבוק וביצות סבוכות לאורך גדות מים מתוקים כמו נהרות ברחבי מרכז אפריקה והם בעלי תפוצה נרחבת יחסית לבני סוגם. הם חיים באנגולה, קמרון, הרפובליקה המרכז-אפריקאית, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גינאה המשוונית, אתיופיה, גבון, קניה, דרום סודאן, ניגריה, אוגנדה וייתכן שגם בטנזניה. הקופים חיים בקרבה גדולה למים ולעיתים נראים שוחים. עם זאת לרוב הם לא יורדים מהעצים, לרוב רק לחיפוש מזון.
מזונם של הגנונים מורכב מפירות וצמחים קרקעיים אך גם מזרעים, חרקים ומזונות נוספים שהם מוצאים ביער. הם עצמם נטרפים בידי נמרים, עיט כתר ושבטי ציידים ובמידה פחותה יותר גם מפיתונים ומשימפנזות. קוף זה לרוב נחבא אל הכלים בין הסבכים והעלים וינסה להתחמק מטורפיו בשקט מוחלט. קבוצה של קופים גם תקרא קריאת אזעקה לשאר חברי הקבוצה, בייחוד כשהטורף הוא עיט כתר. כך הקבוצה תישמר בין הענפים הסבוכים ביותר ואף תנסה להרחיק את העיט בצעקות.
הגנון לא מצוי בסכנה בטבע אך הוא עלול להיפגע מבירוא יערות ומציד קופים לבשר.
נמלת אש קטנה
נמלת האש הקטנה (שם מדעי: Wasmannia) היא סוג במשפחת הנמליים. ידועה גם בשם נמלת החשמל (Electric ant) ונחשבת על ידי מדינות רבות כזן הרסני, פולשני מאוד.
מאפיינים
נמלה זעירה (1–2 מ"מ), כתומה, מקורה באזורים טרופיים בדרום אמריקה. המין Wasmannia auropunctata התפשט ברחבי העולם, פלש לאיי גלאפגוס, ואף לישראל. היא מתרבה בקינים מרובי מלכות, ומתפשטת ללא מעוף מלכות. העקיצה מאוד לא נעימה. נפוצה במדשאות, בין עלים יבשים ומתחת לאבנים. כמין פולש היא דוחקת מינים מקומיים של חרקים ופוגעת במגוון הביולוגי.
המלכות והזכרים מתרבים באמצעות שיבוט והפועלות נוצרות ברבייה מינית אשר שומרת על המגוון הגנטי של המושבה.
הפועלות של נמלת האש הקטנה בעלות צבע אדום-כתום, וגודלן נע בין 1 ל-1.5 מ"מ בלבד. המלכות לעומתן גדולות בהרבה, עד חצי ס"מ, ומעט כהות יותר. בכל קן יכולות להימצא יחד בין מלכה אחת לעשרות רבות, וכן אלפים רבים של פועלות.
נמלת האש הקטנה בישראל
בישראל נצפו לראשונה נמלי אש באזור בקעת הירדן בשנת 2005. בתחילה הן נמצאו בעיקר בתוך יישובים, אך לאחר מכן גם בשטחים פתוחים הסמוכים ליישובים. התפשטות הנמלה נמשכת ובקיץ 2009 אותרה גם במרכז הארץ, בערים שוהם, בית אריה, הוד השרון נתניה, הרצליה ותל אביב-יפו.
בשנת 2013 נמצאו נמלי האש בגולן, בגוש דן, בכרמיאל ובחיפה.
בשנת 2015 נמצאו נמלי אש במספר מוקדים בירושלים. המשרד להגנת הסביבה הוציא התראה מיוחדת בנושא.
גם בשנת 2019 נמצאו נמלי אש במספר מוקדים באזור ירושלים. המשרד להגנת הסביבה הוציא התראה על זיהוי מספר מוקדים במשתלות באזור ירושלים.
בסתיו 2020 נמצאו נמלי אש גם במספר קיבוצים ב.
המסגד הגדול באשקלון
המסגד הגדול באשקלון (בערבית: الجامع الكبير, "אל-ג'אמע אל-כביר") הוא מבנה גדול באשקלון אשר נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי אל-נאצר מחמד בן קלאוון. חלק מן המסגד משמש כיום כמוזיאון לתולדות העיר אשקלון.
היסטוריה
המסגד נבנה בשנת 1300 על ידי הסולטן הממלוכי מוחמד בן קלאוון, ששלט לסירוגין בין השנים 1293–1340. תקופת שלטונו הארוכה הייתה פורייה מבחינת בנייה בארץ ישראל. בשנת 1314 בנה את מינרט המסגד הגדול ברמלה וב-1318 בנה את מינרט המסגד הלבן שם. תחת חסותו בנה האמיר הסורי תנכיז בירושלים מבנים רבים ושופצה כיפתה של כיפת הסלע. המסגד באשקלון הוא מהראשונים שבנו הממלוכים במג'דל.
המבנה שסביב המסגד נבנה בתקופה העות'מאנית מאבני בנייה ומפרטי שיש רבים, כגון עמודים שנלקחו מתל אשקלון. הוא מצטיין בעיטורים האופייניים לאמנות העות'מאנית. היה זה המבנה המפואר בעיר במשך מאות שנים.
המסגד עמד בליבה של העיירה הערבית אל-מג'דל.
אזכור המסגד במקורות היסטוריים
כך נכתב בכתובת שעל גבי לוח שיש: הרופא הצבאי הבריטי ויליאם וויטמן (Wittman) שעבר במקום ב-1801 מזכיר "מסגד עם מינרט גבוה", וזהו האתר היחיד שהוא מציין בעיירה מג'דל.
ג'ון קנינגהם גייקי ציין בספרו מ-1887, בהתייחסו למג'דל: ויקטור גרן, בעוברו באשקלון באמצע המאה ה-19, כתב כי המסגד:יחיאל בריל, המתאר מסע מיפו לעזה בשנת 1882, כתב:המסגד מכונה "החאן", אולם על-פי תיאורים אלה נראה כי לא שימש ללינה. אמנם מתבקש למצוא בית מלון או בית הארחה במג'דל לאור חשיבותה ומעמדה במרחב, אולם מבנה כזה לא נזכר במקורות. ייתכן שבתי קפה שונים, כגון זה שסיפר עליו בריל, שימשו גם ללינה.
שימוש כיום: החאן - מוזיאון אשקלון
חלק ממכלול המסגד, המכונה "החאן", שופץ בשנות ה-90 של המאה ה-20. כיום שוכנים בו מוזיאון קטן לתולדות העיר אשקלון, גלריות לאמנות ומסעדה. בחאן מיצג קולי המספר בעברית ובאנגלית את סיפורה של העיר אשקלון.
האספה של צפון אירלנד
האספה של צפון אירלנד (באנגלית: Northern Ireland Assembly; אירית: Tionól Thuaisceart Éireann; סקוטית של אלסטר: Norlin Airlan Assemblie), המכונה לעיתים קרובות סטורמונט, הוא בית המחוקקים המסורתי של צפון אירלנד. יש לה סמכות לחוקק חקיקה במגוון רחב של תחומים שאינם שמורים במפורש לפרלמנט של בריטניה, ולמנות את הרשות המבצעת של צפון אירלנד ("המועצה המבצעת" או ממשלת צפון אירלנד). הוא יושב בבנייני הפרלמנט בסטורמונט שבבלפסט.
האספה היא בית מחוקקים חד-ביתי, שנבחר באופן דמוקרטי, הכולל 90 חברים. החברים נבחרים לאחר בחירות בשיטה היחסית בשיטת הקול הנייד. בתורה, האספה בוחרת את רוב שרי המועצה המבצעת של צפון אירלנד תוך שימוש בעקרון חלוקת הסמכויות בשיטת ד'הונד כדי להבטיח השתתפות בניהול האזור של גושי ההצבעה הגדולים ביותר בצפון אירלנד, היוניוניסטים-פרוטסטנטים והקתולים-רפובליקנים (מכונים גם הלאומנים האירים). הוראות הקבע של האספה מאפשרות להצעות מסוימות שנויות במחלוקת לדרוש הצבעה חוצת קהילה; בנוסף לדרישה לתמיכת רוב כולל של חברים, הצבעות כאלה חייבות להיות נתמכות ברוב בתוך שני הגושים כדי לעבור.
קדם לו הפרלמנט של צפון אירלנד, אשר פעל מ-7 ביוני 1921 עד 30 במרץ 1973, כאשר הוא הושעה בגלל חוסר יכולתו להשיב את הסדר על כנו במהלך הצרות. כתוצאה מכך ממשלת בריטניה שלטה באזור בלי פרלמנט מקומי. האספה היא אחד משני מוסדות "תלויים הדדית" שנוצרו במסגרת הסכם יום שישי הטוב משנת 1998, והשני הוא ועידת צפון-דרום עם הרפובליקה של אירלנד. ההסכם נועד לשים קץ לצרות האלימות של צפון אירלנד אשר נמשכו 30 שנה. הבחירות הראשונות לאספה נערכו ביוני 1998.
ניהול
לאספה שלושה מנגנונים עיקריים להבטיח חלוקת כוח יעילה:
לאספה יש סמכות לזמן עדים ומסמכים, אם האחריות הרלוונטית הועברה לסמכותה. הליכים מכוסים בחסיון בדיני לשון הרע.
הרכב
הרכב האספה נקבע בשנת 1998. בתחילה היו 108 חברים שנבחרו מ-18 אזורי בחירה של שישה חברים על בסיס זכות בחירה אוניברסלית למבוגרים והקול שניתן להעברה יחיד.
על פי חוק משנת 2016, צומצם מספר החברים לכל אזור בחירה מ-6 ל-5, והותיר 90 מושבים בסך הכל. החוק נכנס לתוקף בבחירות במרץ 2017. אזורי הבחירה בהם נעשה שימוש היו זהים לאלו המשמשים לבחירות לפרלמנט של בריטניה בוסטמינסטר.
חוק צפון אירלנד משנת 1998 קובע כי אלא אם כן האספה תפורק מוקדם, הבחירות צריכות להתקיים אחת לארבע שנים ביום חמישי הראשון של מאי. חקיקה משנת 2014 הועברה כדי להתאים את אספת צפון אירלנד עם בתי המחוקקים האחרים ולהאריך כל כהונה של אספה לחמש שנים במקום ארבע. הבחירות השניות לאספה נדחו על ידי ממשלת בריטניה עד ל-26 בנובמבר 2003. האספה מפורקת זמן קצר לפני קיום הבחירות ביום שנבחר על ידי שר החוץ. לאחר כל בחירות על האספה להתכנס תוך שמונה ימים. האספה יכולה להצביע לפירוק עצמה מוקדם ברוב של שני שלישים מכלל חבריה. היא גם מפורקת אוטומטית אם אין ביכולתה לבחור שר ראשון וסגן שר ראשון (למעשה שרים ראשונים משותפים, שההבחנה היחידה היא בתארים) תוך שישה שבועות מהפגישה הראשונה שלו או מהתפנות תפקידים אלה.
א. ויקטור דונהי
אלווין ויקטור דונהי (באנגלית: Alvin Victor Donahey, נודע גם בשם A. Victor Donahey; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוהיו ה-50 וכסנאטור מטעם אוהיו.
ראשית חייו
דונהי נולד בקאדוולדר, אוהיו, לג'ון דונהי וקתרין (לבית צ'ייני) דונהי. הוא למד בבתי ספר ציבוריים במחוז טאסקאראוואס, ועזב מוקדם את לימודיו כדי לקבל הכשרה כעובד דפוס. בשנים 1893–1905 הוא עבד בעיתון "ניו פילדלפיה טיימס", והתקדם מתפקיד עובד זוטר בבית הדפוס, לתפקיד מנהל עבודה ולאחר מכן כעורך אחראי עד שהיה לבעלים של בית דפוס משל עצמו. לאחר מכן ועד 1909 הוא היה למבקר של מחוז טאסקאראוואס, ובמקביל היה חבר במועצת החינוך של ניו פילדלפיה.
קריירה ציבורית
ב-1912 היה דונהי נציג לוועידת החוקה של אוהיו. לאחר מכן ועד 1921 הוא שימש כמבקר המדינה של אוהיו. ב-1920 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש, ותחת זאת התמודד על משרת מושל אוהיו. בבחירות אלו נוצח דונהי, אך שנתיים לאחר מכן הוא התמודד שנית ונבחר, וכיהן כמושל בשנים 1923–1929.
בעת כהונתו כמושל הוא זכה בכינוי "וטו ויק" (Veto Vic), בשל 72 הצעות החוק שהוא הטיל עליהם וטו בתקופת כהונתו הראשונה כמושל. בשנים 1926–1928 הוזכר שמו של דונהי כמועמד אפשר לנשיא או סגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1928. בוועידת המפלגה הדמוקרטית הוא קיבל את קולותיהם של חמישה נציגים, ובסופו של דבר זכה במועמדות המפלגה אל סמית'. לתפקיד סגן הנשיא הוא לא היה מועמד בסופו של דבר ובמועמדות המפלגה זכה ג'וזף טיילור רובינסון.
ב-1934 נבחר דונהי כסנאטור מטעם אוהיו, לאחר שניצח בבחירות את הסנאטור הרפובליקני סימאון פס וזכה בכ-60% מהקולות. הוא כיהן בסנאט תקופת כהונה אחת של שש שנים בשנים 1935–1941 ולאחר מכן פרש. בבחירות לנשיאות של 1940 פנו אליו הדמוקרטים באוהיו כדי שישקול להתמודד כמועמד לנשיאות כמהלך לסיוע לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הוא סירב. התוכנית הייתה שנציגי אוהיו בוועידת המפלגה יצביעו עבורו בסבבי ההצבעה הראשונים עד שרוזוולט יצבור מספיק תמיכה, ובנקודת זמן זו הוא יפרוש והנציגים יצביעו עבור רוזוולט.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים היה דונהי נשיא חברת מוצרי חרסית דונהי, שייצרה רעפים לענף הבנייה, והמייסד וחבר מועצת המנהלים של של חברה לביטוח הדדי של כלי רכב. הוא גם היה חבר בחבר המנהלים של הבנק הלאומי של אוהיו בקולומבוס.
חיים אישיים
ב-1897 נשא דונהי לאישה את מרי הארווי. לזוג נולדו 12 ילדים, שמתוכם 10 הגיעו לבגרות. בנם, ג'ון דונהי, כיהן כסגן מושל אוהיו בשנים 1959–1963. אשתו של ג'ון, גרטרוד וולטון דונהי, שימשה כגזברית המדינה של אוהיו. אחיו של דונהי, ויליאם דונהי, היה בעל טור בעיתון שיקגו טריביון ויוצרה של רצועת הקומיקס The Teenie Weenies. אח אחר שלו, ג'יימס הריסון דונהי, היה קומיקסאי בשירות העיתון Cleveland Plain Dealer ועיצב את הרעפים שייצרה החברה של אחיו.
א. ויקטור דונהי נפטר בבית החולים גרנט שבקולומבוס ב-8 באפריל 1946. הוא נטמן בבית הקברות של השדרה המזרחית שבניו פילדלפיה, אוהיו. על שמו של דונהי קרוי בניין במרכז התערוכות של אוהיו בקולומבוס, שבו נערך מדי קיץ היריד המדינתי השנתי.
לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף
לשבור את הקרח - ההרפתקה של אולף (באנגלית: Olaf's Frozen Adventure, בתרגום חופשי: "ההרפתקה הקפואה של אולף") הוא סרט אנימציה קצר שהופק על ידי אולפני ההנפשה של וולט דיסני והוצא לאקרנים על ידי חברת וולט דיסני. הסרט הוקרן ב-22 בנובמבר 2017 בארצות הברית ביחד עם הסרט "קוקו" של פיקסאר. וב-30 בנובמבר 2017 הוקרן בישראל.
הסרט הקצר כולל ארבעה שירים חדשים מקוריים והחזיר את צוות המדבבים המקורי של הסרט "לשבור את הקרח".
תקציר העלילה
עונת החגים הראשונה מאז נפתחו שערי הארמון מחדש ואנה ואלזה מארחות את החגיגה הגדולה לכל תושבי ארנדל. לאחר שתושבי העיר עוזבים את החגיגות מוקדם מהצפוי כדי לבלות את החג עם משפחותיהם על פי מיטב המסורת, האחיות מבינות כי מעולם לא הייתה להן מסורת משפחתית כזו. לכן, אולף יוצא למסע בממלכה כדי להביא אליהן הביתה את מיטב המסורת ולהציל את חג המולד הראשון שלהן לבד.
הפקה
הסרט הקצר הוכרז בפברואר 2016 כספיישל טלוויזיה של ABC אשר יופק על ידי רוי קונלי ובבימוי קווין דטרס וסטיבי וורמרס. בזמן שידור הספיישל "The Making of Frozen: Return to Arendelle" ב-ABC ב-2016, שם הסרט נחשף והוכרז כי הסרט יכלול שירים מקוריים חדשים מאת אליסה סמסל וקייט אנדרסון. ביוני 2017 הוכרז שבמקום ספיישל טלוויזיה, הסרט יוקרן כסרט קולנוע קצר לפני הסרט "קוקו" של דיסני ופיקסאר.
ביקורת ודעת קהל
עם יציאת הסרט הקצר לפני הסרט "קוקו" נשמעו ביקורות כנגד הסרט, בעיקר מצד הורים לילדים, שטענו כי סרט קצר באורך 22 דקות לפני סרט מלא מתברר כמעמסה עבור הילדים. בנוסף, מבקרי קולנוע טענו כי הקרנת "ההרפתקה של אולף" של אולפני האנימציה של דיסני לפני הסרט "קוקו" של אולפני "פיקסאר" מעיד על "השתלטות" קריאטיבית מצד דיסני על אולפני "פיקסאר" שבבעלותה, הידועים בסרטוניהם הקצרים וב"קול הייחודי והמקוריות שלהם", לדברי המבקרים, ועל כך שדיסני מעדיפה לקדם את זיכיון "לשבור את הקרח" על חשבון אולפני "פיקסאר".
לאחר כשבוע הודיעו אולפני דיסני על הפסקת הקרנת הסרט "ההרפתקה של אולף" לפני הסרט "קוקו". לדבריהם, הפסקת הסרט הייתה מתוכננת לאחר שבוע מצאת הסרט "קוקו", אך מהלך זה נתפס בציבור כתגובה לביקורות על הסרט במתכונתו בקולנוע.
בישראל נפוצו בציבור צופי הקולנוע ביקורות דומות, והקרנת "ההרפתקה של אולף" הופסקה לאחר ימים ספורים.
דונקי קונג (דמות)
דונקי קונג (ביפנית: ドンキーコング) היא דמות בדיונית של גורילה מואנשת אשר נוצרה במקור על ידי שיגרו מיאמוטו. הדמות שימשה במקור כנבל הראשי במשחק הארקייד של נינטנדו משנת 1981 "דונקי קונג" שם הוא היה האויב המושבע של ג'אמפמן (מריו) אשר חטף את חברתו של ג'אמפמן, פאולין. דונקי קונג הפך אז, בין היתר בזכות סדרת משחקי דונקי קונג קאנטרי, לגורילה ידידותית אשר עונדת עניבה ומכורה לבננות.
הצלחתו המסחרית של משחק הארקייד מ-1981 תוביל בהמשך לפיתוח סדרת משחקי דונקי קונג. סדרת משחקי דונקי קונג קאנטרי הושקה ב-1994 כאשר דונקי קונג כיכב בהם כדמות הראשית במשחק (אם כי מספר פרקים מתמקדים במקום זאת בחבריו דידי קונג ודיקסי קונג). דונקי קונג הופיע לאורך השנים גם בסדרת משחקי הווידאו של מריו.
מריו, גיבור המשחק המקורי של דונקי קונג משנת 1981, הפך בהמשך לדמות המרכזית בזיכיון משחקי מריו. דונקי קונג נכלל גם בסדרת משחקי משחקי הלחימה, ומשמש גם כאנטגוניסט הראשי בסדרת המשחקים "Mario vs. Donkey Kong" שמשחקיה יצאו לשווקים בין השנים 2004 עד 2015.
דונקי קונג נחשב לאחת הדמויות הפופולריות והאייקוניות ביותר בתולדות משחקי הווידאו.
תיאטרון טגנקה
תיאטרון טגנקה (ברוסית: Театр на Таганке) הוא תיאטרון השוכן בבניין בסגנון אר נובו בכיכר טגנקה בנפת טגנקה במוסקבה.
היסטוריה
התיאטרון נוסד בידי יורי ליובימוב ב-1964 והמשיך את המסורת של תיאטרון האם שלו "תיאטרון וכטנגוב" וחקר את התיאטרון האפי של ברטולט ברכט. ההרכב הראשון היה מבוסס על הסטודנטים של לובימוב שבשנת 1964 סיימו את הלימודים.
תחת לובימוב, נסקה הפופולריות של התיאטרון במוסקבה, השחקנים המובילים בו היו ולדימיר ויסוצקי ואלה דמידובה. חברים ידועים אחרים בלהקתו של לובימוב היו ואלרי זולוטוכין, וניאמין סמחוב, לאוניד פילאטוב, ניקולאי ארדמן (המפורסם בשל עבודתו עם וסבולוד מיירהולד בשנות העשרים) היה אחראי על הרפרטואר של התיאטרון. מי שהיה אחד מבמאי הבית של התיאטרון משך קרוב לשני עשורים (עד סוף שנות השמונים) הוא יפים קוצ'ר, שכיום חי ופועל בישראל. התיאטרון היה פופולרי מאוד אך התיאטרון הסתבך בצרות עם השלטונות הסובייטים, שהחרימו רבות מהפקותיו של לובימוב, עד שהם שללו את אזרחותו הסובייטית של לובימוב והוא גלה למערב ב-1984.
כשאנטולי אפרוס, במאי דגול אחר, התמנה לעמוד בראשו של התיאטרון במקומו של לובימוב, השחקנים הראשיים החרימו וביזו אותו. לאחר מותו של אפרוס שלוש שנים מאוחר יותר, ניקולאי גובנקו, קומוניסט אדוק, התמנה לעמוד בראש הלהקה. לובימוב שב לתיאטרון ב-1989, דבר שהביא לפיצול הלהקה, כשגובנקו וקבוצתו פרשו מהתיאטרון ויצרו את "קהילת שחקני טגנקה" (Содружество актеров Таганки).
ביוני 2011, לפני שהחלה ההצגה "הנפש הטובה מסצ'ואן" בצ'כית, פרי עטו של ברטולט ברכט, סירבו שחקני התיאטרון להשתתף אלא אם כן ישלמו להם. לובימוב בן ה-93 שילם את הכסף ועזב את התיאטרון. "נמאס לי מהחרפה הזו, ההשפלות האלה, חוסר הרצון לעבוד, המרדף אחר הכסף." הוא אמר. שניים מהשחקנים הבולטים של התיאטרון, דמיטרי מזחביץ' ואלה סמירדן, כמו גם כמה מעובדי המנהלה, עזבו ביחד עם לובימוב. למנהל התיאטרון מונה ולרי זולוטוכין, משחקני הדור הראשון.
מתחם שער הפרחים
מתחם שער הפרחים (מכונה גם "בית הפרחים") הוא שכונה יהודית ברובע המוסלמי, השכונה נמצאת בסמוך לחומת העיר העתיקה ובקרבת שער הפרחים.
היסטוריה
במאות ה-18 וה-19 היה האזור בו מצוי גם מתחם "שער הפרחים" אחד הריכוזים העיקרים של ההתיישבות היהודית בירושלים. במקום התגוררו, בין היתר, משפחת נשיאה הראשון של האוניברסיטה העברית, יהודה לייב מאגנס ומשפחת הבנקאי חיים ולירו. לאחר פרעות תרפ"ט ב־1929, עזבו היהודים את המקום מחשש לחייהם.
רחל גרין נשארה להתגורר באתר ושוחחה על כך עם חוקר ירושלים פנחס גרייבסקי, אשר כתב: לאחר פטירתה של רחל גרין ב־1934, פסקה ההתיישבות היהודית במקום.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, רכשה הקרן קיימת לישראל מהכנסייה הרוסית הלבנה, את המתחם אשר היה אז אחד השטחים הפנויים היחידים שנותרו בתוך העיר העתיקה. בשלהי שנות ה-90 החלו להתגורר במקום משפחות יהודיות. הקבוצה הראשונה שהתיישבה במתחם, מנתה שתי משפחות ושישה רווקים, בהם יורי הלר וחנוך בייאגס.
באוגוסט 2013 תקפו ערבים את המתחם והשליכו עליו בקבוקי תבערה. אחד המאבטחים ירה לעבר הפורעים. איש מתושבי המתחם היהודים לא נפגע.
בראשית המאה ה-21, מתגוררות במקום כ-10 משפחות יהודיות, הזוכות לאבטחת לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל. למתחם חצר מגודרת, הנושקת לחומות העיר העתיקה. בחצר גן שעשועים ומגרש כדורסל. מהחצר יש עליה לטיילת החומות. בכניסה לחצר יש עמדה מאובטחת מאוישת 24 שעות, שמאבטחת את המתחם והחצר.
בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח, עמותת "רחובות העיר ימלאו" מציגה במתחם שער הפרחים מחזה המספר את סיפורה של רחל גרין.
תוכניות בניה ופיתוח המתחם
אריאל שרון אישר תכנון בניית 50 יחידות דיור במתחם.
בשנת 1992 הגיש משרד השיכון תוכנית לבניית 200 יחידות דיור במתחם זה, התוכנית לא קודמה.
בשנת 2004 נידונה בוועדת התכנון המקומית בירושלים "תוכנית שער הפרחים". על פי התוכנית יבנו במתחם מבנים בשטח של כחמישה דונם ויהיו גבוהים מחומות העיר העתיקה.
בשנת 2014 פעל שר השיכון לקידום תוכנית הבניה במתחם. מאידך, במשרד ראש הממשלה הביעו הסתייגות.
המיטה הגדולה מוור
המיטה הייתה ממוקמת באכסניית וייט הארט (White Hart Inn) בעיירה ור, בהרטפורדשייר שבאנגליה, וכיום מוצגת במוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון.
היסטוריה
במהלך המאה ה-19 עברה המיטה לפונדק סרסנס הד (Saracen's Head - הראש של הטורקי), ובשנת 1870 ויליאם הנרי טיל רכש את המיטה במטרה להציגה בגן תענוגות. לאחר סגירת הגן בשנות ה-20 של המאה ה-20 המיטה נמכרה, ובשנת 1931 נרכשה על ידי מוזיאון ויקטוריה ואלברט בו היא מוצגת כיום.
המיטה מוזכרת בספרים ומחזות רבים, ובהם במחזה "הלילה ה-12" מאת ויליאם שייקספיר משנת 1601, ובשיר דון ז'ואן מאת ג'ורג' גורדון ביירון.
צביה הוברמן
ביוגרפיה
הוברמן נולדה וגדלה בקריית שמואל ליד חיפה למשפחה דתית. לאחר שירותה הצבאי עברה לתל אביב. סיימה תואר ראשון בספרות השוואתית מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב. עם תום לימודי התואר הראשון קיבלה הצעה להשתלב בצוות ההוראה של בית ספר חדש וניסיוני, המוכר כיום כבית הספר לאמנויות תל אביב (קמפוס אריסון). הוברמן הצטרפה לצוות בית הספר החדש ובין השנים 1984-2003 ניהלה את המגמה לתיאטרון בבית הספר. במסגרת זו פיתחה שיטות עבודה הנחשבות לפורצות דרך בתחום הוראת התיאטרון ורבים מתלמידיה נחשבים כיום לשחקנים ויוצרים מובילים בארץ. בין תלמידיה נמנים טל מוסרי, עידו מוסרי, דנה דבורין, ריקי בליך, אניה בוקשטיין, אורי אומנותי, שיר גוטליב, אוהד קנולר, רן גואטה, שלומי שבן, תמר שם אור, טל בלכרוביץ' ואחרים. הוברמן גם כתבה וביימה את קטעי המשחק של תלמידי בית הספר שהשתתפו לצד נתן דטנר בתוכניות הטלוויזיה "תופסים ראש" ששודרה בערוץ הראשון בשנים 1988–1991.
כיום הוברמן ממשיכה לכתוב ולביים ובמקביל מעבירה הרצאות וסדנאות בתחומי התיאטרון והחינוך.
הוברמן מתגוררת בתל אביב, נשואה ואמא לשלושה.
שושנה רביד
שושנה רביד (13 בספטמבר 1923 - 6 במרץ 2012) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, במאית תיאטרון ותסריטאית ישראלית.
ביוגרפיה
שושנה רביד נולדה בצ'צ'נוב, פולין, לדוד שמוקלר, חוקר בפילוסופיה יהודית ולשרה לבית קנינסברג, בת יחידה בין ארבעה בנים. גדלה בדנציג, אז חלק מגרמניה. בילדותה הייתה חברה בתנועת "הבונים", שדגלה בחינוך ציוני וסוציאליסטי ברוח תנועת העבודה. עלתה לארץ ישראל ב-1939, במסגרת עליית הנוער. התחנכה בקיבוץ כפר גלעדי. השתתפה בחוגים הדרמטיים של גבעת השלושה וכפר גלעדי.
התגלתה על ידי השחקן והבמאי מנחם גנסין, אחד משלושת המייסדים של תיאטרון "הבימה".
בוגרת המחזור הראשון בבית הספר הדרמטי שליד תיאטרון הבימה (1945) בהנהלתו של גנסין, שם פגשה בבעלה לעתיד, השחקן שרגא פרידמן. לאחר שסיימה את שנת הלימודים הראשונה הצטרפה לתיאטרון במעמד של חניכה. עם סיום הלימודים המשיכה כשחקנית מן המניין. אל הקולקטיב צורפה ב-1956.
בזמן מלחמת העצמאות הייתה חברה בלהקה הצבאית הארצית לצד בוגרים נוספים מבית הספר הדרמטי של הבימה, חברי להקת "הצ'יזבטרון" להקת "איילון" ולהקות צבאיות נוספות בבימויו וניהולו האמנותי של בעלה. בכורת התוכנית הראשונה נערכה ב-7 במאי, כשבוע לפני הכרזת המדינה. במסגרת התוכנית השנייה, "אין ספק", ביצעה יחד עם חברי הלהקה את השיר "דודו" שהפך לאחד מלהיטי התקופה.
רביד, מהכוכבות הצעירות הראשונות של "הבימה", גילמה שורה ארוכה של תפקידים ראשיים, ביניהם: דסדמונה באותלו, הפיה הראשית בחלום ליל קיץ, קורדיליה בהמלך ליר, מיכל באהבת נעורים, ליזיסטרטה בליזיסטרטה, פורציה בהסוחר מוונציה, קתרין במראה מעל הגשר, יילנה אנדרייבנה בהדוד וניה, טילטיל בהציפור הכחולה, שיינדלה ב"מירלה אפרת". נודעה במשחקה הטבעי ובקולה הצלול.
גילמה את התפקיד הראשי בסרט "יהונתן וטלי" (1953), אחד הסרטים העלילתיים הישראליים הראשונים שהופקו בארץ. "יהונתן וטלי" מספר את סיפורה של ניצולת שואה המחפשת באמצעות "המדור לחיפוש קרובים", את שני ילדיה שאבדו לה במהלך מלחמת העולם השנייה. רביד זכתה לשבחים רבים על משחקה.
בשנת 1960, בשיא קריירת המשחק שלה, פרשה מתיאטרון הבימה, אך חזרה להופיע בו מדי פעם.
במהלך השנים שיחקה בתיאטרון הרפרטוארי והמסחרי כשחקנית עצמאית: "אנריקו" לצידו של אבנר חזקיהו, שלמה המלך ושלמי הסנדלר (תיאטרון הקאמרי)בתפקיד בת-שבע, אימו של שלמה המלך (אילי גורליצקי); "במעגל הנישואין" (תיאטרון משה הלוי) לצידו של אלכסנדר יהלומי ; משפטה של מרי דוגן (תיאטרון "השדרה") ; "הדה גאבלר" (במה 73) וביימה במסגרות שונות: "נעליים אדומות" (תיאטרון "יובל"). בין היתר התנדבה לביים בחוג הדרמטי של בית הכלא תל מונד ונווה תרצה. במסגרת עבודתה זו העלתה את המחזה אנה פרנק. ניהלה חוג דרמטי לחובבים בכפר שמריהו.
שיחקה בסרטים : "יונתן וטלי", "אלדורדו", "אסירי החופש", "רק בלירה", "בעל החלומות" (קריינות), מבצע יונתן ועוד. הופיעה באחד ממשחקי הטלוויזיה הראשונים שהופקו בטלוויזיה הישראלית, "רגע חושבים" (1969) לצד שרגא פרידמן, שלמה בר-שביט, זאב רווח, שושיק שני ואורי לוי ובסרט הטלוויזיה המבוסס על סיפורו של גדעון תלפז "מי ורדים מפורט סעיד" (1972).
בשנת 1970 נטלה חלק בחיזיון "אם אשכחך" שהוקדש לירושלים לצד חנה רובינא, גדעון שמר, חיים יבין ועוד. את המופע יזם, ערך וביים בעלה שהלך לעולמו סמוך לבכורה.
בתחילת שנות השמונים הקימה וניהלה את תיאטרון "הינשוף". המחזה הראשון שהעלה התיאטרון היה "עשבים שוטים" מאת סטפן פוליאקוב ("אליל ההמונים"). בין משתתפי ההצגה יורם לוינשטיין, אז שחקן צעיר וכיום מייסדו ומנהלו של סטודיו לאמנויות התיאטרון על שמו.
בשנת 1986 הוזמנה שושנה רביד להשתתף במחזמר "גבירתי הנאווה" בתפקיד גב' היגינס. השתתפותה במחזמר מהווה סגירת מעגל, שכן ההפקה השתמשה בתרגום של בעלה השחקן שרגא פרידמן ודן אלמגור.
נפטרה ב-6 במרץ 2012. הותירה אחריה שני בנים ובת, ונכדים. התגוררה בתל אביב.
במסגרת המיזם להנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, נקבעה ב-2015, לוחית זיכרון לשושנה רביד לצד לוחית זיכרון קודמת לבעלה שרגא פרידמן, על ביתם ברחוב איינשטיין 75 בתל אביב.
פינו נואר
פּינוֹ נוּאַר (בצרפתית: Pinot noir, מילולית: אצטרובל שחור) הוא זן ענבים המשמש לייצור יין אדום. מקורו של הזן הוא בחבל בורגון, צרפת.
ענבי פינו-נואר גדלים בכל רחבי העולם, אך בעיקר במקומות בהם קיימים תנאי אקלים קרירים. העלים של הזן קטנים בהשוואה לזנים אדומים אחרים כמו קברנה סוביניון ושיראז, והאשכול מזכיר במבנהו ובצורתו אצטרובל. הזן רגיש מאוד להשפעה חזקה מדי של קרני אור השמש, לרוחות, לקרה וגם לקרקע עליה הוא גדל, ולכן נחשב לקשה מאוד לגידול. לתנאי האקלים יש השפעה רבה על טעם הענבים ועל טעם היין המופק מהם.
ישראל מסטולין
רבי ישראל פרלוב מסטולין (כונה: הינוקא או דער פרנקפורטער; י' בכסלו ה'תרכ"ט – ב' בתשרי ה'תרפ"ב) בנו של רבי אשר מסטולין (השני) והאדמו"ר השישי בשושלת קרלין.
ביוגרפיה
רבי ישראל נולד בסטולין לרבי אשר מסטולין השני (האדמו"ר הצעיר) ולשרה דבורה בתו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק. מקובל כי לאחר לידתו אמר הבית אהרן לבנו רבי אשר כי "את הילד הזה לא יראוהו ללמוד הרבה (כסבו), ולא יראו אותו להתעסק הרבה במקוואות (כאביו), ואף על פי כן יהיה גדול משנינו". כך גם מקובל כי הבית אהרן אמר עליו שהוא נשמת רש"י, ונשמה כזאת אינה יורדת לעולם הזה אלא אחת לחמש מאות שנה. הרב ברוך מנדלבוים, "הרב מטורוב", פרסם איגרת גלויה לחסידי קרלין ובה כתב כי בנשמתו של רבי ישראל מקנן ניצוץ של משיח בן דוד.
נישא (בגיל 15) בשנת ה'תרמ"ג לברכה שיינדל בתו של רבי דוד מזלטיפולי (בנו של רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה). לאחר נישואיו התגורר חודשים ספורים ליד חותנו ברחמסטריווקה, ולאחר מכן חזר לסטולין.
על אף הנהגתו המודרנית ובשל צניעותו, היה נערץ על ידי צדיקי דורו, אף הקנאים שבהם כמו רבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, רבי שמחה ישכר בער הלברשטאם מצישינוב ורבי שמחה בונם קאליש מאוטובצק, כמו גם על ידי רבנים ליטאיים כרבי דוד פרידמן מקרלין ורבי יצחק אלחנן ספקטור.