cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מילה (ניתוח)
סיבוכים
במחקר על 19,478 זכרים שנולדו בישראל בשנת 2001 והונח שכמעט כולם נימולו, נמצא שאצל 66 (0.34%) אבחן אורולוג ילדים סיבוך שלאחר הברית. מתוכם, שישית נימולו בידי רופא, והיתר בידי מוהל. הסיבוכים כללו מקרה אחד חמור: קטיעה חלקית של העטרה בצידה, בידי מוהל. בשני מקרים אחרים התפתח זיהום, 16 ולדות (0.08%) סבלו מדימום יתר (ללא צורך בעירוי), ומחציתם אף נזקקו לתפרים. יתר הסיבוכים היו מאוחרים: 38 מקרים של עורלה עודפת המכסה את רוב העטרה (0.2%), 5 מקרים של תסביב הפין (0.03%), וארבעה של חוסר עור, פימוזיס וציסטות כלואות. כל הסיבוכים המאוחרים תוקנו בהצלחה בניתוח בהרדמה כללית. החוקרים מציינים שייתכנו סיבוכים מאוחרים שבטעות אינם מיוחסים למילה, ובפרט עקמת הפין והיצרות פתח השופכה. החוקרים הסיקו שסיבוכי מילה הם נדירים, קלים, וניתנים לתיקון ברוב המכריע של המקרים, ושנראה שאין הבדל משמעותי בסוג הסיבוכים בין מילה רפואית לדתית.
בנייה (מאכל)
בֶנְיֶיה (באנגלית: Beignet) הוא מאפה העשוי בצק מטוגן (בדומה לסופגנייה), האופייני למטבח הקריאולי של ניו אורלינס במדינת לואיזיאנה שבארצות הברית.
המאפה נאכל כקינוח או כחלק מארוחת בוקר.
מילה (ניתוח)
סיבוכים
מחקר מצא שהסיכוי של תינוקות בגיל תשעה עד 30 ימים לפתח דלקת בדרכי השתן גדול פי 4.34 אם נימולו בברית מילה מסורתית (שמתבצעת בידי מוהל בגיל שמונה ימים לפחות) מאשר אם עברו מילה רפואית. החוקרים ייחסו את הפער לשיטת עצירת הדימום ומשך החבישה בברית מילה מסורתית. מחקר אחר שהתבצע על תינוקות מלידה ועד גיל חודשיים מצא סיכון של פי 2.8 לדלקת בדרכי השתן כשהמילה בוצעה בידי מוהל, ברמת סמך של 0.06. המחקר ספג ביקורת על מובהקותו הסטטיסטית הנמוכה, ועל ההבדלים הדמוגרפיים בין קבוצת המדגם לקבוצת הביקורת.
בנייה (מאכל)
היסטוריה
בעת העתיקה (יוון העתיקה ורומא העתיקה) נהגו לטגן בצק בשמן זית (סופגניות). המסורת הרומית השפיעה על המטבח הצרפתי. לפי מקור אחר, מקורם של מאכלים אלה במטבח האנדלוסי הספרדי.
המאכלים המטוגנים מהמטבח הצרפתי הגיעו לקוויבק הצרפתית שבקנדה - ושם נקראו "בנייה" - מילולית "שמנמן" - המתאר את צורת הסופגניה.
מילה (ניתוח)
סיבוכים
במספר מקרים שתועדו בישראל, בקנדה ובארצות הברית, תינוקות נזקקו לאשפוז לאחר שנדבקו בנגיף הרפס ממוהלים שנוהגים למצוץ את הפצע בפה לאחר ברית המילה. בשנת 2003 הוועדה הבין-משרדית לפיקוח על המוהלים בישראל הפיצה חוזר לפיו על מוהלים מוסמכים ליידע את הורי התינוק על האפשרות לבצע את המציצה דרך שפופרת. בעקבות שני מקרי תמותה מהנגיף שקרו במדינת ניו יורק הוציאה ועדת הבריאות בניו יורק פרוטוקול למניעת זיהום הרפס בילוד ובהמשך הוסיפה דרישה להסכמת ההורים בכתב למציצה.
בנייה (מאכל)
היסטוריה
מהגרים מצרפת לניו אורלינס שבלואיזיאנה הצרפתית במאה ה-18, וכן מהגרים צרפתיים מאקדיה שבקנדה, לניו אורלינס הביאו מאכל זה איתם.
בשנת 1986 הוכרז הבנייה כמאכל הרשמי של מדינת לואיזיאנה.
מילה (ניתוח)
סיבוכים
סיבוכים ארוכי טווח של מילה כוללים היווצרות גשר עור וכן היצרות פתח השופכה. לרוב סיבוכים אלה קלים וניתנים לטיפול ללא צורך באשפוז.
בנייה (מאכל)
במטבח הניו אורלינסי
הבנייה הם מאכל ארוחת הבוקר הפופולרי בניו אורלינס. הבנייה מוגשים כשאבקת סוכר מפוזרת מעליהם. מקובל להגישם שהם טריים וחמים (היינו מיד לאחר הטיגון).
מילה (ניתוח)
סיבוכים
מאמר שהתפרסם בארצות הברית בשנת 1996 סקר שבעה מקרים של כריתה חלקית של הפין שתועדו מאז ראשית המאה העשרים. בשישה מתוכם הפין אוחה בהצלחה בניתוח. כריתה חלקית של הפין תועדה לעיתים תכופות יותר בגאנה ובניגריה.
בנייה (מאכל)
במטבח הניו אורלינסי
הקפה דו מונד (Café du Monde) הוא בית קפה שנודע בהתמחותו בעוגות הבנייה.
מרכיבים
מרכיבי הבנייה:
מילה (ניתוח)
סיבוכים
שיעור הסיבוכים במילת ולדות נמוך משמעותית משיעור הסיבוכים במילה שמתבצעת בהמשך החיים. תינוקות גם נהנים מיכולת החלמה עדיפה מהניתוח, ונחסכת מהם החרדה מהציפייה לקראתו.
תופעות מיניות
שאלת הקשר בין המילה לתפקוד המיני ולהנאה המינית נבחנה במחקרים רבים ואין לה תשובה מוסכמת. מחקר סקר שנערך ב-2013 ופורסם בכתב העת לרפואה מינית בחן 2,675 מחקרים ומצא שהמחקרים באיכות הטובה ביותר לא הראו השפעות שליליות של מילה על רגישות, הנאה מינית או תפקוד מיני.
אוסטרליה
ב-2010 פרסם קולג' הרופאים האוסטרלי RACP מסמך על מילת גברים, שנאמר בו כי לאחר סקירת העדויות הזמינות, הקולג' אינו ממליץ על מילה באופן גורף באוסטרליה. עם זאת, מתיר הקולג' בידי הורים לשקול את היתרונות והחיסרונות ולקבל החלטה בדבר בנם.
ארצות הברית
בשנות ה-70 הצהירה האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (AAP) שאין צורך רפואי במילה שגרתית. בשנת 1989 הצהיר הארגון שישנם יתרונות פוטנציאליים למילת ולדות. בשנת 1999 הוא הצהיר שחרף היתרונות, אין ראיות מספיקות להמלצה על מילה שגרתית. בשנת 2012 הוא הצהיר שהיתרונות הבריאותיים של מילת וולדות עולים על חסרונותיה, ומצדיקים מתן גישה להליך למשפחות שבוחרות בו. נייר העמדה זכה לתמיכת הקולג' האמריקאי לרופאים מיילדים וגניקולוגים. עמדת איגוד האורולוגים האמריקאי, שעודכנה לאחרונה במאי 2017, היא שאף שלא ניתן בהכרח להסיק ממחקרים בתרבויות אחרות לגבי גברים הנמצאים בסיכון לחלות ב-HIV בארצות הברית, הוא ממליץ שהמילה תוצג כאפשרות בשל יתרונותיה הרפואיים.
קנדה
בשנת 2015 פרסם איגוד רופאי הילדים הקנדי נייר עמדה המבוסס על סקירה של הספרות בנושא מילת ילדים. כותבי הנייר הסיקו שאף שישנם ילדים היכולים ליהנות מיתרונות המילה באזורים שבהם הסיכון גבוה, ויש נסיבות שבהן ההליך יכול להפחית תחלואה ולשמש לטיפול – האגודה הקנדית לרופאי ילדים אינה ממליצה על מילה שגרתית של כל יילוד.
תפוצה
במרבית מדינות העולם לא נהוג לבצע ניתוח מילה בבנים. תפוצתה של מילת הזכרים בעולם מוערכת בכ-30% מהגברים בני 15 ומעלה. ישנם הבדלים גדולים בין אזורים שונים ומרבית הנתונים המופיעים בערך זה פורסמו בסקירה ספרותית כוללת שנערכה בשנת 2016, אף שמידת הדיוק של הנתונים תלויה בשנת איסופם ובמתודולוגיית האיסוף. סקירת הספרות משלבת בין ממצאי מחקרים סטטיסטיים מהמדינות שבהן נערכו מחקרים כאלה, ובין נתונים של האומות המאוחדות ושל ה-CIA לגבי ההרכב הדתי והדמוגרפיה במדינות אחרות.
מדינות שבהן נימולים מעל 75% מהגברים
מילת זכרים נפוצה במיוחד במזרח התיכון ובצפון אפריקה. במדינות הבאות לפחות שלושה רבעים מהגברים נימולים: אוזבקיסטן, אזרבייג'ן, איחוד האמירויות, אינדונזיה, איראן, אלג'יריה, אנגולה, אפגניסטן, אריתריאה, אתיופיה, בורקינה פאסו, בורונדי, בחריין, בנגלדש, בנין, ג'יבוטי, גאנה, גבון, גינאה, גמביה, קוריאה הדרומית, האיים המלדיביים, הרפובליקה של קונגו, ונואטו, טג'יקיסטן, טוגו, טונגה, תוניסיה, טורקיה, טורקמניסטן, ישראל, כווית, לוב, מאוריטניה, מאלי, מדגסקר, מצרים, מרוקו, ניגריה, ניז'ר, סומליה, סוריה, סיירה לאון, סמואה, עיראק, הרשות הפלסטינית, ערב הסעודית, הפיליפינים, פקיסטן, קומורו, קטר, קמרון, קניה ותימן. ברוב המדינות הללו מבוצעת המילה מטעמי דת, אף שארגון הבריאות העולמי מקדם מילה מטעמים בריאותיים, במדינות שבהן נפוץ HIV. בפיליפינים ובקוריאה הדרומית נהוג למול עקב נוהג תרבותי שאינו דתי. במהלך מלחמת קוריאה, נימולו בהשפעת האמריקאים קרוב למאה אחוזים מהילדים בדרום קוריאה, ובשנת 2002 נימולו שם 86.3 אחוזים מהזכרים בגילאים 14–29. מחקר שנערך ב-2012 הראה צניחה באחוז הנימולים באותה קבוצת גיל ומצא שהוא עומד על 75.7 אחוזים. המחקר הסיק שהצניחה המהירה באחוזי המילה נובעת מהעלייה בזמינות המידע על היתרונות והחסרונות של המילה.
בישראל מרבית הבנים נימולים סמוך ללידתם מטעמים דתיים וחברתיים, ואין פרסום ישראלי רשמי על אודות אחוזי המילה בארץ.
מדינות שבהן נימולים 25%–75% מהגברים
מדינות שבהן אחוז הנימולים בינוני כוללות את אוסטרליה, אלבניה, ארצות הברית, בוסניה והרצגובינה, דרום אפריקה, הונג קונג, טנזניה, לבנון, לסוטו, מקדוניה, מלזיה, מוזמביק, נמיביה, ניו זילנד, סודאן, פיג'י, צ'אד, קנדה, קזחסטן, קלדוניה החדשה,
בארצות הברית ואוסטרליה, מילה לרוב מבוצעת מסיבות רפואיות או חברתיות. בארצות הברית, מאז שנת 1979 המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) אוספים נתונים על אחוז הנימולים לפני שחרורם ממחלקת יולדות – נתוני מילה אלה אינם כוללים יהודים ואחרים שנימולים במילה מסורתית או רפואית בהמשך החיים. בין השנים 1979 ל-2010 שיעור המילה ירד ועלה חליפות, ועמד על 58.3% בסוף התקופה. שיעור המילה הגבוה ביותר, כ-70%, היה בארצות המערב התיכון והשיעור הנמוך ביותר, כ-40%, היה במערב ארצות הברית. בתחילת התקופה, מילה סמוך ללידה מומנה על ידי ביטוח הבריאות הציבורי (Medicaid) בכל ארצות הברית, אולם בין השנים 1982 ל-2011, 18 מתוך 50 המדינות ביטלו את הכיסוי למילה, שינוי שהוביל לירידה בתפוצת המילה בתחומן. השינוי במדיניות הושפע בין היתר מהשינויים בעמדת האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (AAP) לאורך השנים (ראו לעיל).
למעלה מ-58% מזכרי אוסטרליה הנוצרים היו נימולים ב-2010. ב-2010 פרסם קולג' הרופאים האוסטרלי RACP מסמך על מילת גברים. לפי המסמך, בשנות החמישים הייתה המילה בשיאה באוסטרליה, והגיעה לכדי 85%, אבל מאמרים שפורסמו בשנת 2001 ו-2008 מראים ששכיחות המילה באוסטרליה צנחה ל-10%–20% אצל זכרים חדשים שנולדים. בשתי המדינות חסרים נתונים עדכניים לגבי תפוצת ניתוח המילה.
מדינות שבהן נימולים פחות מ-25% מהגברים
ניתוח מילה אינו נפוץ במרבית מדינות אירופה וכן באמריקה הדרומית והמרכזית ובחלק ממדינות אסיה.
מדינות שבהן אחוזי המילה נמוכים כוללות את: אנדורה, אנגווילה, אורוגוואי, איי הבתולה של ארצות הברית, אנטיגואה וברבודה, ארגנטינה, ארמניה, ארובה (טריטוריה), אוסטריה, איסלנד, איי בהאמה, איי הבתולה הבריטיים, איי קיימן, אירלנד, איי פארו, איטליה, אקוודור, אל סלוודור, אסטוניה, איי פוקלנד, ברבדוס, בלארוס, בלגיה, בליז, ברמודה, בהוטן, בוליביה, בוטסואנה, הממלכה המאוחדת, ברזיל, בולגריה, גאורגיה, גרמניה, גיברלטר, גרינלנד, גרנדה, גואטמלה, ג'מייקה, ג'רזי, גרנזי, גיאנה, דנמרק, דומיניקה, דרום סודאן, הרפובליקה הדומיניקנית, הרפובליקה העממית של סין, האיטי, הודו, הונדורס, הולנד, הונגריה, ונצואלה, וייטנאם, זמביה, זימבבואה, טאיוואן, מזרח טימור, טרינידד וטובגו, קריית הוותיקן, יוון, יפן, כף ורדה, לאוס, ליכטנשטיין, ליטא, לוקסמבורג, לטביה, מיאנמר, מקאו, מלאווי, מלטה, מאוריציוס, מקסיקו, מיקרונזיה, מולדובה, מונקו, מונגוליה, מונטנגרו, מונטסראט, נפאל, נורווגיה, ניקרגואה, סרביה, סיישל, סינגפור, סלובקיה, סווזילנד, סלובניה, סורינאם, פפואה גינאה החדשה, פולין, פרו, פרגוואי, פורטוגל, פוארטו ריקו, צ'ילה, צ'כיה, צרפת, פינלנד, קמבודיה, קולומביה, קוסטה ריקה, קרואטיה, קובה, קוראסאו, קפריסין, קיריבטי, קוריאה הצפונית, רומניה, רוסיה, רואנדה, שווייץ, שוודיה ותאילנד.
התנגדות למילה
המתנגדים למילה טוענים כי:
בשנת 2010 פרסם ארגון הרופאים של הולנד נייר עמדה, שלפיו עמדת הארגון וגופים הקשורים אליו, היא שמילת קטינים שלא נועדה לפתרון בעיה רפואית נוגדת את זכותם לאוטונומיה ולשלמות, ובנוסף המילה עלולה לגרום סיבוכים, אך איסור חוקי עליה עלול להוביל לביצועה באופן מחתרתי. בדצמבר 2016 פרסם ארגון הרופאים של דנמרק נייר עמדה מעודכן, שלפיו יש להימנע ממילה שלא לצורך רפואי עד הגיע הנער לגיל 18, שבו יוכל לעבור את הניתוח בהסכמה. נשיאת הארגון הצהירה שהארגון בחר שלא לנקוט עמדה בעניין איסור המילה על פי חוק, מחשש שאישור כזה יוביל לביצוע מילות לא חוקיות.
באוקטובר 2013 הצהירה האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה כי היא מודאגת במיוחד מ"הפרות מסוימות של שלמותם הפיזית של ילדים", שהתומכים בהן מציגים אותן כמועילות לילדים חרף "עדויות ברורות להפך מכך", ומנתה ביניהן "מילת זכרים צעירים מסיבות דתיות". המועצה קראה למדינות החברות "להגדיר בבירור את התנאים הרפואיים, הסניטריים והאחרים שיש לוודא עבור מנהגים הרווחים בקהילות דתיות מסוימות, כגון מילתם הבלתי מוצדקת מבחינה רפואית של זכרים צעירים". במכתב לנשיא מדינת ישראל, מזכ"ל המועצה הדגיש "שהמועצה הפרלמנטרית של אירופה היא גוף מייעץ אשר אינו מייצג את עמדתה הכללית של מועצת אירופה כולה." בספטמבר 2015 קיבלה האספה החלטה מתוקנת, שאינה מגדירה את המילה כהפרה של שלמות הילד או כבלתי מוצדקת מבחינה רפואית.
בישראל פועלת בתחום עמותת "בן שלם". בן שלם חברה ב"קואליציה הבינלאומית למען שלמות איברי המין" (International Coalition for Genital Integrity), והיא אחד מששת הארגונים המייסדים שלה. בנוסף לעמותה זו קיימים מספר אתרים ישראליים המתנגדים למילה.
המעמד החוקי של המילה
בימי קדם, המילה נאסרה בגזירות אנטיוכוס (167 לפנה"ס), ובגזירות אדריאנוס (איסור סירוס וברית מילה אחרי 117 לספירה). עם עלותו לשלטון של אנטונינוס פיוס, קיסר רומא משנת 138 לספירה, הותר ליהודים למול את בניהם, אך האיסור נותר בתוקפו ביחס לשאר האוכלוסייה, ובכך מנע אפשרות של גיור גברים.
ביוני 2012 פסק בית המשפט המחוזי בקלן, גרמניה שמילה לא רפואית לילדים היא "התערבות חמורה ובלתי הפיכה בשלמות הגוף האנושי". פסק הדין ניתן בעקבות הבהלת ילד בן 4 לבית חולים עקב דימום, יומיים לאחר שנימול בידי רופא מוסלמי. בעקבות פסק הדין נחקק חוק המתיר מילה.
נכון להיום, לא קיים במדינות העולם איסור חוקי על מילת זכרים. אולם במדינות רבות בעולם וגם בישראל פועלים ארגונים שמטרתם להוציא מילה של קטינים אל מחוץ לחוק. בדנמרק התקיים דיון ציבורי ופרלמנטרי בנושא ובאיסלנד הוגשה הצעת חוק בעניינו. בישראל הוגשו הצעות חוק להגבלת המילה לרופאים ולמוהלים שהוסמכו על ידי הוועדה לפיקוח על המוהלים.
בישראל הנושא הגיע לדיון משפטי בסכסוך משמורת שנכרך בתביעת גירושין שבו האב דרש למול את הבן המשותף שאך נולד, בעוד האם, בעלת המשמורת, התנגדה. הסכסוך החל בבית הדין הרבני האזורי שפסק שהשארת הילד ערל תפגע בו בעתיד, ושהאם דורשת זאת כמנוף לדרישתה שבעלה יחזור לשלום בית. האם ערערה לבית הדין הרבני הגדול, אך ערעורה נדחה ובית הדין אף פסק קנס על כל יום נוסף שהאם תעכב את ביצוע המילה. האם עתרה לבג"ץ שפסק ברוב דעות שהחלטות בתי הדין הרבניים בטלות, מאחר שהם אינם מוסמכים לדון במילת הילד, מכיוון שהיא אינה כרוכה בתביעת הגירושין, ולפיכך הנושא בסמכות בית משפט לענייני משפחה בלבד.
מילת נשים
המונח מילה אומנם קשור בהגדרתו לאיבר המין הזכרי, אבל ניתוח כריתה או חיתוך באיבר המין הנשי מהווה כעין מקבילה נשית שלו, ולכן נקרא בעברית מילת נשים.
ישנן מספר גרסאות למילת נשים: הבסיסית ביותר והנפוצה ביותר במזרח התיכון היא הסרת חלק מעורלת הדגדגן. גרסאות אחרות כוללות הסרה מלאה של הדגדגן, או הסרה של הדגדגן והשפתיים הפנימיות. הגרסה הרדיקלית והנדירה ביותר של מילה כוללת גם הסרה של חלקים מהשפתיים החיצוניות או תפירה של פתח הנרתיק. רוב מילות הנשים מתבצעות בילדות בגיל 4–8. מילת נשים נפוצה בעיקר במזרח התיכון, בקרן אפריקה, במערב אפריקה, במחוזות מסוימים באינדונזיה ובקהילות מהגרים ממדינות אלו. מעריכים כי במצרים, סומליה, סודאן, אוגדן ומאלי נימולות מעל 95% מהנשים. באתיופיה אסר הרודן מנגיסטו היילה מריאם על מילת נשים וחייב מילת גברים (גם בקרב ערלים מבוגרים). ההערכה של ארגון אמנסטי היא שמספר הנשים הנימולות בעולם הוא מעל 130 מיליון. מדי יום נימולות ברחבי העולם כ-8,000 נשים.
רוב מילות הנשים מבוצעות מסיבות חברתיות של שמרנות מינית או בשל נוהג תרבותי, למשל, האמונה כי הסרת הדגדגן של האישה תמנע ממנה לבגוד בבעלה מכיוון שאינה נהנית מהאקט המיני. באירופה ובאמריקה מילת נשים נתפסת כהתעללות בחסרי ישע וכהטלת מום, ולפיכך היא אינה חוקית. ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם פועלים לצמצום התופעה בארצות אפריקה.
Help!
הפקה
האלבום, שהופק על ידי ג'ורג' מרטין, הכיל בצידו הראשון שבעה מן השירים שהופיעו בסרט (חוץ מהשיר She's a Woman). על צידו השני הופיעו שתי גרסאות כיסוי לשירים של יוצרים אחרים, וחמישה שירים מקוריים, כולל השיר Yesterday של פול מקרטני, שהפך לשיר המוקלט ביותר בהיסטוריה.
על עטיפת האלבום מופיעים חברי הלהקה כשהם פושטים את ידיהם לכיוונים שונים. הרעיון המקורי של צלם ומעצב העטיפה, רוברט פרימן, היה להעמידם כך שיאייתו בתנוחותיהם את צירוף האותיות HELP בסמפור. על סט הצילומים, סיפר פרידמן, התברר כי התנוחות אינן מוצלחות לצורכי צילום ולכן שונו התנוחות. בסופו של דבר, אייתו התנועות בסמפור את גיבוב האותיות חסר המשמעות NUJV.
אף שהאלבום נחשב בעיני חלק מהמבקרים אחד החלשים ביותר של הביטלס, במיוחד בגלל הפקה מעט חפוזה ועיסוק בניסיונות לא שלמים (כמו ניסיונותיו של ג'ורג' עם דוושת הגיטרה), הוא מכיל מספר שירים חשובים, וכמה סימנים המבשרים את תקופת השיא ביצירת הלהקה, שהחלה עם התקליט Rubber Soul.
שיר הנושא של התקליט והסרט, Help! הוא קריאת מצוקה גלויה של לנון, שחש אותה תקופה לכוד וזקוק לעזרה. שירים בולטים אחרים של לנון בתקליט הם Ticket To Ride, וצמד השירים You've Got to Hide Your Love Away ו-It's Only Love, ששיקפו את ההשפעה הרבה של בוב דילן על שיריו של לנון באותה תקופה.
השיר הבולט ביותר של מקרטני היה Yesterday, כשנוספים לו שירים כמו I've Just Seen a Face, המשקף אף הוא השפעה קלה של דילן, Another Girl, המאופיין בסינקופות המזכירות במקצת את She's a Woman שלו (וגם בהופעה ראשונה, לצד Ticket to Ride, של פול כנגן גיטרה מובילה, ו-Tell Me What You See.
האלבום היה גם הראשון שכלל שני שירים של ג'ורג' האריסון, You Like Me Too Much, ו-I Need You, שהצביעו על ההתקדמות הניכרת שלו כמלחין מאז Don't Bother Me באלבום האולפן השני של הביטלס, With the Beatles.
בשנת 2003, האלבום דורג על ידי המגזין רולינג סטון במקום 322 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
שירים שנדחו
מספר שירים שהיו אמורים להופיע באלבום לא נכללו בגלל סיבות שונות. לנון ומקרטני כתבו את If You've Got Trouble עבור רינגו סטאר, אך זה העדיף את Act Naturally. שיר אחר, That Means A Lot של מקרטני, לא נכלל מאחר שמקרטני לא היה מרוצה מאיכות הקלטתו. לנון סלד מאותן סיבות מ-Yes It Is שלו, וזה הוצא לבסוף כצד ב' של התקליטון Ticket To Ride (אפריל 1965). שיר נוסף שנדחה היה Wait, שלבסוף מצא את מקומו באלבום Rubber Soul כדי למלא את מספר הרצועות הנדרש לאלבום זה.
גרסה אמריקנית
גרסת אלבום הפסקול של הסרט שיצאה בארצות־הברית על ידי קפיטול רקורדס הכילה את 7 שירי הסרט הנמצאים בצד הראשון של האלבום המקורי בלבד. בין השירים שוזרו קטעים אינסטרומנטליים מתוך הפסקול של הסרט (בהם יש גם נגינה של סיטאר), הקטעים הולחנו על ידי קן ת'ורן שהיה שותף בהלחנת הסרט, ובביצוע התזמורת של ג'ורג' מרטין.
משתתפים
הביטלס מוזיקאים נוספים והפקה
דני שחר
דני שחר הוא תת-אלוף במילואים ואיש ניהול ישראלי, המכהן כמנכ"ל משרד התיירות. קודם לכן כיהן כמנהל הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול, מנהל תוכנית "עיר ללא אלימות" במשרד לביטחון הפנים ושימש בעבר מפקד יחידת שמשון בצה"ל.
משוא"ה
משוא"ה או מתקן שליטה ופיקוד ארצי - חטיבת הפעלה הוא מרכז התפעול הארצי של רכבת ישראל המשמש לשליטה, פיקוד ובקרה על תנועת הרכבות הארצית. המתקן נמצא בתחנת הרכבת חיפה חוף הכרמל והוא נחנך בדצמבר 2008. המתקן שולט על כל מתקני האיתות והשליטה - הסימנורים והמסוטים, שלאורך רשת המסילות למעט מגרשי העריכה בתחנות חיפה מזרח ואשדוד מיון, מסילות הגישה לנמלי חיפה ואשדוד והמסילות אל מכרות הפוספטים ותעשיות הכימיקלים ממזרח ומדרום לדימונה.
המתקן צפוי לעבור ללוד, שם ימוקם במבנה תת-קרקעי כחלק מלקחי מלחמת לבנון השנייה. מהלך זה גרר ביקורת שכן בהקמת המתקן בתחנת חיפה חוף הכרמל הושקעו כ-140 מיליון שקלים.
דני שחר
ביוגרפיה
שחר שימש ראש מנהל התפעול בעיריית נתניה וממלא מקום מנכ"ל, לאחר מכן כיהן כמנהל תוכנית עיר ללא אלימות, שיטור עירוני והמרחב הכפרי במשרד לביטחון הפנים. באוגוסט 2017 מונה על ידי הממשלה לכהן כמנהל הרשות למאבק באלימות, בסמים ובאלכוהול לפי המלצת ועדת איתור.
משוא"ה
אמצעי השליטה והפיקוד
כל מערכות השליטה והפיקוד ממוחשבות. הפיקוד נעשה באמצעות תוכנה המאפשרת להפוך את לוח הזמנים המתוכנן לסדרת הוראות איתות ושליטה על הסימנורים והמסוטים לאורך המסילות. המערכת מאפשרת לראות על מפת שליטה בזמן אמת את המיקום של כל הרכבות והציוד המסילתי וכן לראות רק רכבות על פי חתכים כמו איחור מעבר לזמן מסוים, רכבות נוסעים, נסיעות לא מתוכננות וכדומה. כמו כן המערכת מסמנת קטעי מסילה בהם צפויים קונפליקטים בין רכבות שונות שצריכות לעבור בהם באותו הזמן ומאפשרת לפקדים ולאתתים לפתור את הקונפליקטים על ידי שינוי הוראות האיתות.
השליטה מתבצעת באמצעות מערכת מחשב המעבירה את הוראות האתתים לסימנורים ולמסוטים בשטח ומחזירה לאתתים חיווי על מעבר הרכבות במסוטים ועל פני הסימנורים. כמו כן המתקן מחובר לרשת קשר המאפשרת לדבר ישירות עם נהגי הרכבות ולתת להם הוראות בעל פה.
במתקן מותקנת גם מערכת של פיקוד העורף, שבעיתות חירום מציגה את מיקומם המשוער של נפילות רקטות.
עבודת המתקן
המתקן בנוי סביב אולם התפעול שממנו מתבצעת עבודת התפעול עצמה. אולם התפעול בנוי על פי המודל הגרמני, ובו שלושה מערכי עמדות שליטה ובקרה שבכל אחד מהם ארבע עמדות עבודה:
העבודה במתקן מתבצעת בשלוש משמרות, שתי משמרות יום בנות 7 שעות ומשמרת לילה בת 10 שעות, לאורך כל ימי השבוע. בסופי שבוע נשאר במתקן צוות מצומצם המפעיל ארבע עמדות שליטה ופיקוד וכן ארבע עמדות איתות. המתקן מושבת לחלוטין רק ביום הכיפורים.
בצמוד לאולם התפעול יש חדר ישיבות המשמש כחדר מצב לניהול אירועי חרום כמו תאונות.כיום הוכנסה לשימוש בחדרים סמוכים לאולם התפעול להפעלת מערכת המידע לנוסע (P.I.S), המאפשרת לספק לנוסעים בזמן אמת מידע על מיקום הרכבות וזמני הגעה מעודכנים, ולניהול מחלקת הביטחון של רכבת ישראל. מערכת זו מעמידה את רכבת ישראל בקדמת הטכנולוגיה ביחד עם מערכות האיתות שליטה והבקרה אשר בהן משתמשים במתקן משוא"ה.
שבעת הכפרים
ממוזער|שמאל|250px|שבעת הכפרים ביחס לגבול הבינלאומי וביחס לקו שנקבע בהסכם סייקס–פיקו שבעת הכפרים הוא כינוי לשבעה כפרים מתואליים (שיעיים) בגליל העליון המרכזי והמזרחי שננטשו ונכבשו במהלך מלחמת העצמאות ויושביהם ברחו ללבנון. שבעת הכפרים הם (ממזרח למערב) אבל אל-קמח, הונין, נבי יושע, אל-מאלכיה, קדס, צאלחה, ותרביח'א. רובם חרבו, ובמקומם הוקמו יישובים ישראליים.
למרות שהכפרים נמצאים מדרום לגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון דורשים גורמים שונים, ובראשם חזבאללה, להעבירם לריבונות לבנונית על סמך הסכמות אנגלו-צרפתיות לפני המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ועל סמך הגבול הלא רשמי בין המנדט הבריטי למנדט הצרפתי עד שנת 1923.
בהסכם סייקס–פיקו 1916, והסכמים מאוחרים יותר מ-1919 ו-1920 בין בריטניה לצרפת, שורטטו על מפות גבולות אזורי ההשפעה הבריטי בארץ ישראל והצרפתי בלבנון ובסוריה. על פי הקו ששורטט נכללו שבעת הכפרים השיעיים, כמו גם כפרים נוצריים וסוניים נוספים, בשטח המנדט הצרפתי בלבנון ותושביו נחשבו לבנונים. במפקד האוכלוסין שהתקיים בלבנון ב-1921, נמנו תושבי שבעת הכפרים הלבנונים ואף קיבלו אזרחות לבנונית. אולם, שבעת הכפרים הועברו מידי הצרפתים לבריטים במסגרת הסכם ניוקומב-פולה שהושג ב-1923, ויושם במלואו באפריל 1924 עם הצבתם בשטח של סימוני הגבול האחרונים והעברתם של 192 קמ"ר ו-20 כפרים מידי הצרפתים לבריטים. ההסכם קיבל את אישורו של חבר הלאומים ב-1934. גבולו הצפוני של המנדט הבריטי היה לימים לקו שביתת הנשק בין ישראל ללבנון לאחר מלחמת העצמאות. הוא כולל בתחום ישראל את שבעת הכפרים והוא הקו המוכר כיום כגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון – קו כחול.
חזבאללה, כארגון טרור שיעי, אימץ את תושבי שבעת הכפרים השיעיים וזיכה אותם במעמד מיוחד. כחלק ממהלך זה הועבר בפרלמנט הלבנוני בשנת 1994 חוק המעניק אזרחות לבנונית מלאה לתושבי שבעת הכפרים, בניגוד לאחרים – המוגדרים פליטים פלסטינים שברובם לא זכו לאזרחות לבנונית ועל כן מוטלות עליהם הגבלות במסחר בנדל"ן ובתחומי עיסוק.
סוגיית שבעת הכפרים מוזכרת בנאומי מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתדירות גבוהה יותר מאז נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000 כעילה להמשך המאבק המזוין כנגד ישראל. סוגיה זו מוזכרת פעמים רבות בנשימה אחת עם סוגיית חוות שבעא על מנת להדגיש שהמחלוקת של ארגון הטרור, המשים עצמו מייצג האינטרס הלבנוני, עם מדינת ישראל, לא מסתכמת בתא שטח אחד אלא שוללת את הלגיטימיות של הגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון בטענת כזב ש"הארגונים הציוניים הטרוריסטים הזיזו את קו הגבול [בין לבנון לבין ארץ ישראל] משנת 1920 [אל קו] 1923 [וכתוצאה מכך] איבדה לבנון את שבעת כפריה ועשרים חוות חקלאיות [קרי, חוות שבעא]".
החל בקיץ 2023 גם סוגיית הקפת חלקו הצפוני, הלבנוני על פי 'הקו הכחול', של הכפר ע'ג'ר בגדר על ידי ישראל הצטרפה לסוגיית הכפרים והחוות.
הקונגרס הבין-לאומי השני לחינוך חירשים
הקונגרס הבין-לאומי השני לחינוך חירשים, למרות שמו, היה הקונגרס הבין-לאומי הראשון של מחנכי חירשים (International Congress on Education of the Deaf, ICED), נערך במילאנו באיטליה מ-6 עד 11 בספטמבר 1880, ונקרא בקצרה "קונגרס מילאנו". בקונגרס הוחלט אחרי דיונים, כי עדיף לחירשים חינוך בדיבור בלבד (חינוך אוראלי) על פני חינוך בשפת הסימנים, ויצאה הוראה האוסרת על שימוש בשפת הסימנים בבית הספר. אחרי יציאת ההוראה ב-1880, עברו בתי ספר באירופה ובארצות הברית לשימוש בדיבור ללא שפת סימנים, כשיטת חינוך לחירשים.
על שיטת חינוך זו הובעה התנצלות רשמית על ידי הוועד המנהל בקונגרס הבינלאומי ה-21 לחינוך חירשים שהתקיים בוונקובר בקנדה ב-18–22 ביולי 2010, והקונגרס ה-21 הכיר באיסור השימוש בשפת הסימנים כאפליה וכהפרה של זכויות האדם והחוקה.
היסטוריה
לפני הקונגרס, דנו אלכסנדר גרהם בל ו, ביעילות של חינוך אוראלי בלבד מול חינוך בשפת הסימנים כתקשורת חזותית. שניהם היו דמויות בולטות בחינוך חירשים בארצות הברית, ודיון זה הגיע לשיאו בקונגרס מילאנו, שהעביר שמונה החלטות הנוגעות לחינוך חירשים.
בקונגרס השתתפו מחנכים משבע מדינות לפחות. מארצות הברית הגיעו חמישה צירים, ובהשתתפות כוללת היו 164 צירים. הוועדה שתכננה את הקונגרס הייתה אגודת פרייר של צרפת, שהתנגדה לשפת סימנים ובחרה נציגים שתמכו בחינוך אוראלי. ראשי האגודה היו הבנקאים ואילי הרכבת, בנו ונכדו של יעקב פרייר, המורה הראשון לחירשים בצרפת ומתנגד לשפת הסימנים. אגודת פרייר תמכה בחינוך האוראלי, וארגנה את קונגרס מילאנו במטרה לאסור על שפת הסימנים. היא השיגה תוצאה זו על ידי בחירה מדוקדקת של המוזמנים, עידוד תגובות שליליות לתומכים בשפת הסימנים ושבחים לתומכים בשיטה האוראלית. יותר ממחצית המוזמנים היו ידועים, ורוב ההחלטות, אם לא כולן, היו לטובת השיטה האוראלית. הן נכתבו בנוסח שתמך בשיטה האוראלית, כמו: "בהתחשב בעליונות הדיבור על שפת הסימנים בשיקום החירש-אילם בחברה, ובמתן ידע מושכל יותר לשפה, יש להעדיף את השיטה האוראלית על שפת הסימנים בחינוך והדרכה של החרשים-אילמים" (כך במקור).
משלחות
בקונגרס היו 164 צירים ממדינות שונות, ביניהם רק אחד היה חירש, ג'יימס דניסון ממשלחת גלאודט. בראש הכנס עמד אב המנזר ג'וליו טרה.
הלאום של שאר הצירים לא היה ידוע. הצירים האמריקאיים היו ג'יימס דניסון, אדוארד מינר גלאודט, תומאס גלאודט, אייזק לואיס פיט וצ'ארלס א. סטודארד.
הקונגרס
הקונגרס נערך במכון הטכני המלכותי בסנטה מרתה, מילאנו. בקונגרס הציגו 12 דוברים את דעותיהם בנושאים הקשורים לחינוך חרשים. תשעה מבין שנים עשר הדוברים הציגו חוות דעת של מומחים שתמכו בשיטה האוראלית, ושלושת האחרים, האחים גלאודט וריצ'רד אליוט, מורה מאנגליה, תמכו בשימוש בשפת הסימנים.
שמונה ההחלטות
1. הקונגרס, בהתייחס לעליונות הבלתי מעורערת של הדיבור על פני סימנים בשיקום החירשים-אילמים בחברה, ובהענקת ידע מקיף יותר בשפה, מצהיר כי יש להעדיף את השיטה האוראלית על פני שיטת הסימנים בחינוך ובהדרכת חירשים-אילמים.
2. הקונגרס, בהתייחס לכך ששימוש משולב של דיבור עם סימנים פוגע במבטא, בקריאת שפתיים ובדיוק של רעיונות, מצהיר כי יש להעדיף את השיטה האוראלית הטהורה.
3. בהתייחס לכך שמספר רב של חירשים ואילמים אינו מקבל את היתרון שבחינוך, בשל חוסר יכולתם של משפחות ומוסדות, מומלץ שהממשלות תנקוטנה בצעדים הדרושים על מנת שכל החירשים והאילמים יוכלו להתחנך.
4. בהתייחס לכך שהוראת החירשים המדברים בשיטה האוראלית הטהורה, צריכה להידמות ככל האפשר לזו של השומעים ומדברים, מצהיר הקונגרס:
א) כי האמצעי הטבעי והיעיל ביותר, שבו עשוי החירש המדבר לרכוש את ידיעת השפה, הוא השיטה ה"אינטואיטיבית", כלומר תחילה על ידי דיבור, ולאחר מכן על ידי כתיבת העצמים והעובדות המונחים לנגד עיני התלמידים.
ב) שבתקופה הראשונה או האימהית, צריך להוביל את החירש-אילם להתבוננות בצורות דקדוקיות באמצעות דוגמאות ותרגילים מעשיים, וכי בתקופה השנייה צריך לעזור לו להסיק מדוגמאות אלו את הכללים הדקדוקיים, המתבטאים בפשטות ובהירות מרבית.
ג) שספרים, הכתובים במילים ובתחביר הידועים לתלמיד, יכולים להיות בידיו בכל עת.
5. עקב הדרישה לספרות מבוססת על מנת לסייע בהתפתחות ההדרגתית והמתקדמת של השפה, מומלץ שמורי השיטה האוראלית יפרסמו עבודות מיוחדות על הנושא.
6. בהתייחס לתוצאות שהתקבלו ממחקרים רבים על חירשים ואילמים בכל מצב ובכל גיל, זמן רב אחרי שעזבו את בית הספר, ואשר ענו נכון ובמבטא מספיק ברור על שאלות בנושאים שונים, והצליחו לקרוא את שפתי החוקרים בקלות רבה, מצהיר הקונגרס:
א) כי חירשים ואילמים שחונכו בשיטה האוראלית הטהורה, אינם שוכחים אחרי יציאתם מבית הספר את הידע שרכשו בו, אך עדיין צריך לפתחו על ידי שיחה וקריאה, שנעשו קלים כל כך עבורם.
ב) כי בשיחתם עם שומעים, הם משתמשים בדיבור בלבד.
ג) כי דיבור וקריאת שפתיים, הרחוקים מלהיות אבודים, מתפתחים על ידי תרגול.
7. בהתייחס לכך שלחינוך חרשים ואילמים בדיבור יש דרישות מיוחדות, ובהתייחס לכך שרוב המורים המומחים לחירשים-אילמים נמצאים בהסכמה כללית, מצהיר הקונגרס:
א) כי הגיל המתאים ביותר לכניסת ילד חירש לבית הספר הוא בין שמונה לעשר שנים.
ב) כי משך הלימודים בבית הספר צריך להיות לפחות שבע שנים, אך עדיף שהלימודים יימשכו שמונה שנים.
8. בהתייחס לכך שיישום השיטה האוראלית הטהורה במוסדות שבהם היא טרם הופעלה, צריך להיעשות ללא כישלון, בהדרגה ותוך כדי התקדמות, ממליץ הקונגרס:
האופוזיציה
את האופוזיציה של הקונגרס ייצגו צירי ארצות הברית ובריטניה, שהתנגדו לשימוש בשיטה האוראלית כדרך היחידה לחינוך, אך מאמציהם בקונגרס לא צלחו. אדוארד גלאודט ותומאס גלאודט היו בין המתנגדים שנלחמו בשיטה האוראלית. אחרי החלטות הקונגרס, וידא גלאודט שארצות הברית לא תעבור לשיטה האוראלית בלבד, על ידי מתן אפשרות לתלמידי תיכון להשתמש בשפת הסימנים במוסדות לחירשים ועל ידי הקמת מכללת גלאודט, שהפכה לאוניברסיטת גלאודט, כאוניברסיטה שבה נעשה שימוש מלא בשפת הסימנים.
בתגובה לקונגרס מילאנו, הוקמה של ארצות הברית, והקדישה את פעולותיה לשימור.
ביקורת
ביקורת על הקונגרס הופיעה בציור של מרי תורנלי (Mary Thornley) בשנת 1994: "מילאנו, איטליה 1880", שבו כיתת יורים מכוונת רובים אל האותיות ASL (שפת הסימנים האמריקאית), המתחילות להיסדק מהירי, אך לא נהרסות לחלוטין. הציור היה וריאציה על ציור "שלושה במאי 1808" של פרנסיסקו דה גויה, שתיאר הוצאה להורג של מורדים ספרדים על ידי חיילים צרפתיים בזמן כיבוש חצי האי האיברי על ידי צבא נפוליאון. "תרבות החירשים מכילה היסטוריה אכזרית. אני מרגישה שההיסטוריה היא חלק חשוב מאוד בתרבות של הקבוצה, ולכן כללתי אותה בתערוכה שלי", אמרה תורנלי.
ביולי 2010 פתחה הוועדה המארגנת של ה-ICED את הקונגרס הבינלאומי ה-21 לחינוך חירשים בוונקובר, קנדה, עם דחייה גורפת של כל החלטות ה-ICED במילאנו משנת 1880.
אמיליה פרידמן
אמיליה פרידמן (ברוסית: Фридман Эмилия Моисеевна, נולדה ב-22 בינואר 1959) היא חוקרת ישראלית בתחום תורת הבקרה, פרופסור מן המניין בפקולטה להנדסה ע"ש איבי ואלדר פליישמן באוניברסיטת תל אביב. מומחית להשהייה בזמן ומערכות פרמטרים מבוזרות. עמיתת IEEE עבור "תרומות לחקר מערכות מושהות בזמן ובקרת נתונים דגומים".
ביוגרפיה
בשנים 1981–1982 פרידמן שימשה חוקרת במכון הפוליטכני קויבישב, ובשנת 1985 הצטרפה למחלקה למתמטיקה בממכון קויבישב למהנדסי מסילות ברזל, בדרגת פרופסור משנה. ב-1989 קודמה לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1992 עברה פרידמן עם משפחתה לישראל, והצטרפה למחלקה להנדסת חשמל ומערכות באוניברסיטת תל אביב. בראשית פעילותה באוניברסיטה נתמכה על ידי תוכנית קמ"ע של משרד הקליטה. היא החלה כחוקרת בכירה ב-1993, והייתה לעמיתת מחקר ראשית (דרגה מקבילה לפרופסור חבר) ב-2002. בשנת 2012 היא קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
במרוצת השנים, פרידמן שימשה חוקרת אורחת במוסדות רבים בעולם, בהם מכון ויירשטראס לאנליזה וסטוכסטיקה יישומית בברלין (גרמניה), INRIA ברוקנקור (צרפת), Ecole Centrale de Lille (צרפת), אוניברסיטת ולנסיין (צרפת), אוניברסיטת לסטר (בריטניה) אוניברסיטת קנט, CINVESTAV (מקסיקו), אוניברסיטת ג'ה-ג'יאנג (סין), סנט פטרסבורג ITMO (רוסיה), אוניברסיטת מלבורן ( אוסטרליה), Supelec (צרפת), KTH (שוודיה).
פרידמן נשואה לפרופ' יבגני שוסטין, חבר סגל בבית הספר למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, ולהם בן. מתגוררת בתל אביב.
אחיה, ליאוניד פרידמן, הוא פרופסור במחלקה לבקרה בפקולטה להנדסה של האוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו במקסיקו סיטי.
מחקר
תחומי המחקר של פרידמן כוללים השהיית זמן ומערכות מופרעות באופן סינגולרי, נתונים דגומים ובקרה מבוססת רשת, בקרה במשוואות דיפרנציאליות חלקיות ובקרה לא ליניארית. היא הייתה חלוצה בגישה של השהייה בזמן לבקרת נתונים דגומים. גישתה זו הפכה לפופולרית במערכות בקרה ברשת, המאפשרת להשהיות בתקשורת להיות גדולות יותר ממרווחי הדגימה.
כמו כן, היא הציגה את השיטה הדסקריפטורית למערכות מושהות בזמן ובקרה רובוסטית, שהובילה לשיטות ניתוח ותכנון יעילות. בנוסף היא הציגה את שיטת ליאפונוב-קרסובסקי למערכות עם השהייה משתנים במהירות (ללא כל מגבלה על נגזרת ההשהייה). היא הייתה חלוצה גם בגישת אי-השוויון המטריצה הליניארית לבקרה רובוסטית במשוואות דיפרנציאלות חלקיות בקרה מבוססת-רשת שלהן.
לפי גוגל סקולר (אוגוסט 2022), מדד הירש שלה הוא 70 והיא החוקרת המצוטטת ביותר בתורת הבקרה.
פרידמן היא עורכת-שותפה של כתב העת Automatica, והייתה עורכת-שותפה בכתבי עת מובילים בתחום תורת הבקרה: IMA J. Control & Information, SIAM J. Control & Optimization. לאורך השנים חיברה למעלה מ-200 מאמרים בכתבי עת שפיטים וכן שתי מונוגרפיות שראו אור בהוצאת שפרינגר.
משפטיזציה
משפטיזציה (בעברית תקינה: מִשְׁפּוּט) היא תופעה שבה נורמות ודפוסי פעולה משפטיים מחלחלים לתחומי חיים אחרים.
בישראל באה מגמה זו לידי ביטוי בכמה אופנים:
הרחבת הביקורת השיפוטית
תחת הנהגתו של אהרן ברק, אימץ בג"ץ גישה של אקטיביזם שיפוטי, שהתחזקה לאחר המהפכה החוקתית. גישה זו גורסת כי בג"ץ יכול לדון גם בדברים שאינם קשורים ישירות לדברים שהובאו לפניו, וביכולתו לבטל חוקים הסותרים חוק יסוד. בתחילה הגביל עצמו בית המשפט מלבקר מוסדות ציבוריים אחרים והשתמש בכוחו רק כשהמוסדות הציבוריים פגעו בזכויות האדם או חרגו מסמכותם בצורה בולטת וגלויה. לאחר מכן לקח על עצמו בית המשפט לבקר את מוסדות השלטון גם כאשר אלה לא חרגו מהתפקיד המוגדר להם בחוק, אך הליך קבלת ההחלטות שלהם נעשה שלא בתום לב, או מתוך חוסר התאמה לשיקול דעתו של "האדם הסביר".
כחלק ממגמה זו, הורחבו תחומי השפיטות. הסמן הימני בתחום זה, אהרן ברק, התבטא בעניין זה בפרשת רסלר:
הרחבת השפיטות הביאה להתערבות בתי המשפט בנושאים שבעבר לא עסקו בהם, לעיתים באופן שנוי במחלוקת. כך, למשל, נתפס צו הביניים שהוציאה השופטת דליה דורנר, שהורה למדינה להבהיר מהו סטנדרט הקיום בכבוד, כדי שניתן יהיה לקבוע האם הקיצוץ בקצבאות שיזמה הממשלה פוגע בזכות החוקתית לכבוד, המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, או פסיקתה של דורית ביניש המורה על מיגון בתי הספר בשדרות.
גם להרחבת זכות העמידה בעידן ברק השפעה על תהליך המשפטיזציה. אם בעבר רק מי שנפגע באופן ישיר מפעולה שלטונית רשאי היה לעתור בשל כך לבג"ץ, הרי שכיום נפתחו דלתות בית המשפט גם לעותרים ציבוריים. הדבר השפיע על פעילותם של ארגונים ציבוריים וחברתיים שונים, שכן בנוסף לפעילות הציבורית הרגילה שלהם, הועמד לרשותם כלי נוסף - הכלי המשפטי. ארגונים כגון התנועה לאיכות השלטון או אדם טבע ודין, למשל, מבססים חלק ניכר מפעילותם על עתירות לבתי המשפט השונים.
שימוש במשפט הפלילי להתמודדות עם שחיתות
שחיתות היא בעיקרה פגיעה במוסר הציבורי, ועל כן דומה כי המקום המתאים ביותר להתמודד עמה הוא המישור הציבורי - דיון בכנסת ובאמצעי התקשורת, הפגנות, בחירות וכדומה. עם זאת, מאז שנות ה-90 אירעו יותר ויותר מקרים שבהם בית המשפט התערב במקרים שבהם המנגנונים הפוליטיים והציבוריים לא נקטו בעצמם את הצעדים הדרושים, לדעתו, לשם שמירת המינהל התקין. כך, למשל, הורה בג"ץ לראש הממשלה יצחק רבין לפטר את השר אריה דרעי, לאחר שנגד האחרון הוגש כתב אישום בשל עבירות של קבלת שוחד, הפרת אמונים של עובד ציבור, קבלת דבר במירמה בנסיבות מחמירות, רישום כוזב במסמכי תאגיד וגנבה בידי מנהל. נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר, קבע בפסק דינו כי "העבירות המיוחסות לשר דרעי הן מפליגות בחומרתן, ואי-הפעלת הסמכות להעבירו מתפקידו עולה כדי אי-סבירות קיצוני. ההישענות בעניין זה על התחייבות, הנוגדת את הוראותיו של סעיף 13א לחוק היסוד, אינה במקומה. הפגיעה באמינות השלטון עקב אי העברה מהתפקיד של מי שמואשם בעבירות חמורות של שחיתות, היא חמורה בהרבה מן הפגיעה באמינות עקב אי קיום הבטחה שהחוק אסר מעיקרו את נתינתה".
כמו כן הוגשו כתבי אישום בשורה של מקרים שבהם פגעו אישי ציבור במינהל התקין. דוגמה לכך ניתן למצוא בכתב האישום שהוגש נגד צחי הנגבי בשל ריבוי המינויים הפוליטיים בעת שכיהן כשר לאיכות הסביבה.
המשנה לפרקליט המדינה, עו"ד שי ניצן, הסביר תופעה זו בהיעדרה של תרבות פוליטית המאפשרת התמודדות עם שחיתות וחוסר מינהל תקין בכלים ציבוריים. ניצן טען כי "במדינות מתוקנות, שרים קמים ומשעים עצמם או מתפטרים, אולם כאשר הם יוצאים זכאים מחקירת המשטרה הם חוזרים לתפקידם, בעוד שאצלנו המציאות שונה... במשפט של דרעי, ראש הממשלה אמר, כי עד שדרעי לא יורשע הוא רוצה שדרעי יכהן כשר, ואני שואל, האם כאשר אדם ממלא תפקיד ציבורי, יכול לקום ולומר כי הוא ככל האזרח".
היועץ המשפטי לממשלה
הרחבת היקפה של הביקורת השיפוטית הביאה עמה גם הרחבה בגדרי התחומים המובאים להכרעתו של היועץ המשפטי לממשלה. פעמים רבות, נובע הדבר מכך שהחלטות שונות של הממשלה צפויות להיתקף בבג"ץ, ועל כן מתבקשת חוות דעתו של היועץ המשפטי לממשלה, באשר לאפשרות שהחלטות אלה ייפסלו. דוגמה לכך ניתן למצוא במעורבותו של היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, בהחלטות בנוגע להפסקת הספקת החשמל לרצועת עזה או לאימוץ ילדים בידי משפחות חד-מיניות.
אופן נוסף שבו ליועץ המשפטי לממשלה יש השפעה על התנהלות הממשלה נובע מהנחיות היועץ המשפטי לממשלה. הנחיות אלה, שגיבושן החל בעת שמאיר שמגר כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, בשלהי שנות ה-60, עוסקות במגוון נושאים הקשורים בפעולתה השוטפת של הממשלה, כגון מינויים בשירות הציבורי, כללי אתיקה ועוד.
אף ועדת שמגר, שבחנה את דרכי המינוי של היועץ המשפטי לממשלה ונושאים הקשורים לכהונתו, בעקבות פרשת בר-און חברון, נתנה דעתה למעורבות הגוברת של היועץ המשפטי לממשלה בתחומים שאינם משפטיים טהורים, וקבעה כי יש ליועץ "מעורבות קרובה מדי במכלול נושאי המדיניות הנדונים בממשלה". הוועדה המליצה כי היועץ המשפטי לממשלה לא ישתתף בכל ישיבות הממשלה, כפי שנהוג, אלא רק בישיבות שבהן דרושה חוות דעתו המשפטית.
ועדות חקירה וועדות בדיקה
חוק ועדות חקירה קובע כי בראש ועדת חקירה ממלכתית יעמוד שופט. על פי חוק זה, אין הכרח כי יתר חברי הוועדה יהיו שופטים או משפטנים, אך ברוב ועדות החקירה שמונו לאורך השנים מונו משפטנים נוספים, ובחלקן (כגון ועדת כהן או ועדת שמגר) הם אף היוו רוב. גם בוועדת וינוגרד ובוועדת זיילר מונו שני משפטנים, כולל היושבי ראש שלהן, אף שבוועדות בדיקה ממשלתיות אין כל חובה למנות שופטים או משפטנים.
כהונתם של משפטנים בוועדות משפיעה גם על אופי מסקנותיהן. פרופ' רון שפירא ביקר התנהלות זו של ועדות חקירה, וקבע כי "הטקס המשפטי הוא דרך מצוינת להרשיע או להפליל מישהו, אבל הוא דרך גרועה אם רוצים לדעת את האמת. כל תחקיר מבצעי מביא לגילוי יותר עובדות מאשר ועדת חקירה, המתנהלת בהליך כמו-משפטי". פרופ' ירון אזרחי סבור כי ועדות החקירה הן "סימפטום לחוסר האמון של הציבור ביכולתו לשפוט את העובדות בלי עזרה מקצועית", וכי הצבת שופט בראשן משקפת את חוסר האמון של הציבור ביכולתו לפתור בעיות באמצעות המערכת הפוליטית.
פורומים אחרים
בחוקים שונים מוטלים מיני תפקידים על שופטים ועל שופטים בדימוס, אף כאלה שאינם טעונים כישורי שפיטה דווקא. חוק ראש הרשות המקומית וסגניו (הצהרת הון), התשנ"ד-1993, למשל, קובע כי ראשי רשויות מקומיות וסגניהם יגישו הצהרות הון מטעמם לשופט בדימוס של בית המשפט העליון או בית המשפט המחוזי, שמינה נשיא בית המשפט העליון. דוגמה נוספת מצויה בחוק סיוע לנפגעי קריסת הרצפה באולמי ורסאי, התשס"ב-2002, הקובע כי הזכאות לסיוע לנפגעי האסון תיקבע על ידי ועדה ציבורית המורכבת מנציגים של משרדי הממשלה, אך בראשה הוצב שופט בדימוס.
משפטיזציה של יחסי העבודה
דו"ח בנק ישראל לשנת 2004 מציין:
הדו"ח ממליץ לשנות מגמה זו, באומרו:
הסדרת תחומים רבים יותר בחקיקה
בקרב חברי הכנסת מתקיימת מגמה להסדיר בחקיקה נושאים שהוסדרו בכלים אחרים העומדים לרשות החברה. דוגמאות לכך:
שימוש בטרמינולוגיה משפטית
חדירת המשפט לתחומי חיים רבים הביאה גם לחדירתם של מונחים משפטיים שונים ללשון הדיבור, אף בהקשרים שאינם משפטיים.
דוגמה ותיקה לכך היא השימוש בצירוף "ו/או", האופייני לניסוחם של חוזים.
דוגמה נוספת היא המילה "נבצרות". במילה זו נעשה שימוש רב בראשית 2006, כאשר ראש הממשלה, אריאל שרון שקע בתרדמת, ונקבע, בהתאם לסעיף 16 לחוק יסוד: הממשלה, כי נבצר ממנו למלא את תפקידו. בשנת 2007, שוב חזר השימוש במילה, לאחר שהנשיא משה קצב הודיע, בהתאם לסעיף 22 לחוק יסוד: נשיא המדינה, כי נבצר ממנו, זמנית, למלא את תפקידו. הביטוי חדר לשימוש רחב בהקשרים שונים, המתארים הפסקה או חדילה מפעילות כלשהי.
מחלף משה דיין
מחלף משה דיין הוא מחלף בנתיבי איילון בשטח ראשון לציון. המחלף ממוקם בין שדרות משה דיין (חלק מכביש 441) לבין המשכו לכיוון חוף הים, המכונה שדרות רחבעם זאבי. המחלף נבנה בתצורת מחלף יהלום משולב בלולאת מחלף עלה תלתן. גשר המחלף נבנה בתוואי הכביש העירוני. המחלף נמצא בסמוך לאזור התעשייה החדש בראשון לציון ושכונת נווה דקלים.
חלקו הראשון של המחלף נפתח בנובמבר 2001 כחלק מהשלמת הקטע הדרומי של נתיבי איילון, והוא הושלם במרץ 2002. בשטח המחלף הוקמה תחנת הרכבת ראשון לציון משה דיין, שנחנכה ברבעון השלישי של שנת 2011, כחלק ממסילת תל אביב – פלשת.
מלבד גשר שדרות משה דיין, ליוצאים במחלף מכיוון צפון ניתנת האפשרות להתחבר לכביש שדרות יצחק רבין, החולף דרומית למחלף באמצעות גשר מעל נתיבי איילון, ללא מחלף נפרד. בנוסף, קיימת יציאה מכביש יצחק רבין לכיוון צפון המתחברת גם היא למחלף.
אנטון פאן
אנטון פאן, בשמו המלא אנטונן פנטולאון פטרוב, נודע אחר כך בוולאכיה כאנטוניֶה פנטולאון פטרוביאנו (ברומנית: Anton Pann, Antonie Pantoleon Petroveanu; 1790 סליבן - 2 בנובמבר 1854 בוקרשט) היה מלחין, זמר כנסייה, מוזיקולוג, סופר ומשורר רומני יליד בולגריה (אז חלק מרומליה באימפריה העות'מאנית), לפי השערות רבות - ממוצא צועני. הוא נודע גם כמדפיס, מתרגם ומורה. לאנטון פאן מיוחס לחן ההמנון הרומני "התעורר, רומני!" (מילים:אנדריי מורשנו) והאיש התפרסם גם באספת פולקלור, לרבות סיפורים, פתגמים ואימרות עממיים, חיבור מילון וספרי לימוד. ספרו הידוע ביותר הוא Povestea vorbei ("סיפור הדיבור"). בקרב הציבור הצועני ברומניה אנטון פאן נחשב לאחד האישים הבולטים בתולדותיה. ג'ורג'ה בריאזול הגדיר את פאן "הפולקלוריסט הרומני הראשון".
ילדות וצעירות
אנטון פאן נולד כאנטון פנטולאון פטרוב בערך בשנים 1794–1798 בסליבן, אז ראיה טורקית ברומליה, באימפריה העות'מאנית בדרום-מזרח בולגריה של ימינו. היישוב שוכן על גדות הנהר טונג'ה, במדרון הדרומי של הרי הבלקן. לפי עדויות אחדות, אמו תומאידה הייתה ממוצא יווני, בעוד אביו פנטולאון פטרוב, היה בולגרי. ידוע כי האב היה חרש נחושת מייצר דלאים, מה שמחזק את ההשערות על מוצאו הצועני, משבט קלדראש שעסק במלאכה זו. הנחה זו מקובלת על מספר מחברים רומנים, כמו מירצ'ה בוניה. היו שטענו (למשל, גאורגה אדמסקו וג'ורג'ה קלינסקו) כי ייתכן כי מוצא האב היה "ארומני, בולגרי או רומני. אנטון פאן היה הצעיר מבין שלושת הבנים של פטרוב ואשתו וכשגדל אימץ כשם משפחה את קיצור שמו הפרטי של אביו:פאן. אנטון התייתם מאביו בילדותו. אחרי לימודים בבית הספר העממי בסליבן, משפחת פטרוב נמלטה מביתה בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית בשנים 1806–1812 והתיישבה בקישינב, בבסרביה שעברה בתום מלחמה זו מחזקת נסיכות מולדובה לאימפריה הרוסית. אנטון היה לנער מקהלה בכנסייה רוסית. שני אחיו נהרגו בתקריות על יד בראילה בעת היותם מתנדבים בצבא הרוסי. בשנים 1812-1810 אנטון עבר עם אמו לבוקרשט, בירת ולאכיה והוא בילה בה את רוב חייו. הוא הועסק תחילה כשמש של כנסיית אולאר ושל כנסיית הקדושים ("ספינצילור"). בהמשך נכנס תחת חסותו של המוזיקאי היווני דיוניסיוס פוטינוס מוראיטיס וב-1816 הורשה ללמוד בבית ספר למוזיקה כנסייתית מיסודו של פטרו אפאסיו. המיטרופוליט של בוקרשט, דיוניסיה לופו, הבחין בכישוריו וקיבל אותו למשרת מתרגם מוזיקה ליטורגית מסלאבית כנסייתית עתיקה לרומנית. הסופר יון גיקה סיפר שפאן למד גם בתיכון סאבה הקדוש (ספנטול סאבה) בבוקרשט, אך לפרט זה אין עדות ממקור אחר. בשנת 1820 התחתן פאן עם אישה בשם זמפירה אזגוריאן, הראשון בסדרה של קשרים זוגיים לא מוצלחים.
חייו הבוגרים ופעילותו
כשבשנת 1821 בוקרשט נכבשה על ידי צבא המורדים של טודור ולדימירסקו פאן נמלט לטרנסילבניה, לעיר בראשוב, אז באימפריה האוסטרית ועבד שם כקנטור בכנסייה הרומנית ניקולאיה הקדוש בשקיי בראשובולוי. עם הפליטים בבראשוב נמנו עוד דמויות חשובות כמו המוזיקאי הכנסייתי מקאריה היירומונאך והנסיך בארבו שטירביי. אנטון פאן הגיע בשנת 1827 לעיר רמניקו ולצ'ה, בה עבד כמורה בסמינר לכמרים אורתודוקדסים ובמקביל הירצה על המוזיקה הקדושה בפני הנזירות של המנזר "מתוך עץ" (Dintr-un Lemn). פרצה שערורייה כשפאן ניצל את מעמדו כדי לפתות את אניקה, אחייניתה בת 16 של אם המנזר. אחרי שביקש לשווא את ידה מהאפוטרופסים שלה, הוא ברח יחד איתה לשקיי. שם התיידד עם הסופר יואן ברק, שאותו הכיר כנראה מקודם, וקיבל ממנו שיעורים במשקל השירים. לפי מקורות אחדים ערך גם טיול לבודה, בירת הונגריה. לדעת טודור ויאנו שחקר את חייו ויצירתו של פאן, הסופרים יואן ברק וואסילה ארון שנודעו בעיבודיהם לשירים אפיים עממית נתנו לפאן השראה לפתח קריירה ספרותית.
בשובו ב-1828 לרמניקו ולצ'ה סולק שם מן ההוראה וחזר לבוקרשט כקנטור בבית ספר בפודול מוגושואיי. למשך עשור כתב פאן סדרה של ספרים בתחום המוזיקה והספרות, לרבות ה"דוקסאסטאר החדש" (Noul Doxastar), ספר למוזיקה כנסייתית, עיבוד וגרסה מחודשת לפי זו של דיוניסיוס פוטינוס מוראיטיס, שכללה את מכלול קטעי המוזיקה הכנסייתית, עם ראשית דבר פרי עטו. לפי עדותו כתיבתו ופרסומו של הספר דרש מאמץ פיננסי רב שכמעט הביא אותו לפשיטת רגל.
בשנת 1837 הוא התגרש מאניקה, שילדה לו בן בשם גאורגיצה, ובת בשם טינקה, והתחתן בשנת 1840 בפעם השלישית והאחרונה עם אישה בשם קטינקה (אקטרינה). שלוש נשותיו שרדו את מותו. בנו מנישואיו לזמפירה, לזר, הפך לכומר אורתודוקסי.
בשנים 1851-1842 בתמיכת המיטרופוליט נאופיט, התמנה פאן למורה למוזיקה בסמינר הראשי לכמרים בבוקרשט. בו זמנית עבד כזמר בכנסייה הלבנה בבוקרשט. באותן השנים חבר פאן ללאוטארים שהופיעו באופן קבוע במסיבות תוססות בגבנים ובפרדסים על גבעת המיטרופוליה. פאן היה אספן נלהב של מוזיקה קלאסית עות'מאנית ומוזיקה צוענית שהיוו את עיקר הרפרטואר של הצוענים החל מתקופת שלטון הפנרים והדפיס כמה משירי המנלה הראשונים - השיר של אולטיצה. כמומחה במוזיקה הכנסייתית, דבק פאן במסורת ההמנונים הביזנטים והסיר בדרך כלל את המודוצליות ממקור מזרח תיכוני. הוא נמנה עם הראשונים בדורו שהשתמש בתווים המודרניים ובציונים האיטלקית של המקצב.
בשנת 1843 הקים פאן בית דפוס בתוך כנסיית אולטן והוציא בו לאור ספרים מאת מחברים בני זמנו וסדרה ארוכה של אלמנכים. גם מפעל זה דרש ממנו הוצאות רבות ונאלץ להסתמך על התרומות. לפי בקשתו של המיטרופוליט נאופיט, הוא התחיל גם תרגומם של טקגסטים דתיים רבים. ספר הלימוד המקיף והחדשני שחיבר בתחום המוזיקה הכנסייתית _ היסוד התאורטי והשימושי של המוזיקה הכנסייתית או הדקדוק של המנגינה" (Bazul teoretic şi practic al muzicii bisericeşti) זכה באישורו הרשמי של המיטרופוליט, היה לספר הלימוד בסמינר הכמרים של המיטרופוליה בבוקרשט אחרי שנת 1845 ושימש כדגם לספרים דומים בעתיד. בית הדפוס של פאן התחיל למכור גם עותקים זולים של הרומנים הפופולריים כגון רומן אלכסנדר, אלף לילה ולילה, טיל אוילנשפיגל וסיפורה של גנובפה מברבנט.
במרץ 1847 פרסם פאן כרוניקה על הדליקה הגדולה בבוקרשט. בעת אסון זה בית הדפוס שלו ניזוק קשות והוא הצליח בקושי להציל את מכבשי הדפוס. הוא חידש את פעילותו רק ב-1849 כשהעביר את העסק לבית בבעלות קטנקה פאן ברחוב טאורולוי.
שנות חייו האחרונות
בשנת 1848 פרסם פאן מילון למלים וביטויים בשפות רומנית, רוסית וטורקית עות'מאנית. יותר מאוחר באותה שנה התלהב פאן מרוח התנועה הליברלית המהפכנית של אביב העמים בוולאכיה שבאה לידי ביטוי במחאות נגד שלטון הנסיך גאורגה ביבסקו. הוא השתתף באספות עממיות בערים קראיובה ורמניקו ולצ'ה. ב-1849 נפל אנטון פאן למשכב וניסח את הגרסה הראשונה לצוואתו בחרוזים ("Adiata"), שבה ביקש להיקבר אחרי מותו במנזר ויפוראטה (Viforâta), בה קיווה שאלמנתו קטניקה תישאר כנזירה. הוא כתב גם אפיטף לעצמו:
אחרי סדרה של יצירות סטיריות הוא אסף סיפורים מצחיקים ומחכימים על דמותו האגדית של נסרדין הוג'ה, ברומנית "נסטרטין הוג'ה", לפי מקורות מן הפולקלור הטורקי והמוסלמי. הספר פורסם ב-1853.
בסתיו 1854 חלה פאן שוב בטיפוס ובזיהום נשימתי במהלך ביקור ברמניקו ולצ'ה והלך לעולמו זמן קצר אחרי שובו לביתו בבוקרשט. הוא הובא לקבורה בכנסיית לוקאץ' בעיר, על אף שבצוואתו האחרונה מאוגוסט 1854 ביקש שיקברו אותו במנזר רוזיאורה. סבורים שלא מילאו בקשה זו בגלל קשיי הובלה. אלמנתו קטינקה התחתנה שוב אחרי מותו. בשנות ה-1900 המוקדמות הוקם בכנסיית לוקאץ' אנדרטה לזכרו, בתרומת האיגוד הכללי של זמרי הכנסייה, בראשות יון פופסקו-פאסריה.
כתיבתו הספרותית
יצירתו הספרותית של אנטון פאן בלטה בהסתמכותה על מסורת בעל פה רחבה שהוא ביקש לעבדה תוך לקיחת דוגמה מקודמים ענקים כמו רבלה, ג'ובאני בוקאצ'ו ומיגל דה סרוואנטס. מבקר הספרות ג'ורג'ה קלינסקו עשה השוואה ישירה בינו לבין בן תקופתו, הרוכל המספר צ'יליבי מויסה, שמבלי שישאיר יצירה כתובה התפרסם בסדרת סיפורים מצחיקים ומרים שבהם התייחס לעצמו בגוף שלישי (כמו "לפני כמה שנים התחנן צ'יליבי מויסה בפני העוני שיעזוב את ביתו לפחות לכמה רגעים הנדרשים לו להתלבש") יחד עם יון קריאנגה ופטרה איספירסקו פאן היה לאחד הפרשנים הראשונים של הסיפור העממי הרומני במאה ה-19. הוא פנה לקהל בעל השכלה מוגבלת שנהנה מהנימה הפמיליארית של סיפוריו והשפה הרומנית המדוברת, בזמנים שבהם השפה הספרותית הרומנית התחילה להתבסס על פורמליזם ועל מספר עצום של נאולוגיזמים. הסופר עצמו התנצל תכופות בפני המשכילים שבקוראיו על כל פגם שימצאו בכתביו, תוך ציון העובדה שחסרה לו הכשרה פורמלית. בעשורים האחרונים לחייו, כמה מספריו המודפסים, ובמיוחד Memorialul focului mare ("תזכיר הדליקה הגדולה") ואוסף ה"מנלות" הליריות "Spitalul amorului" (בית החולים של האהבה) מצאו הערכה בעיני בויארים מן הדור החדש. המשורר וסילה אלכסנדרי המולדובני העיר במכתב מצוטט על ידי מבקר הספרות גאראבט איבראיליאנו:אנטון פאן לא הוערך כראוי לערכו האמיתי ואף יתרה מזו, בוולאכיה כישוריו זכו לזלזול של מרבית אנשי הספרות המודרניים.
שפתו השירית של פאן מתבססת על רצפים של דימויים, מטפורות או אמרות שפר
לפי קלינסקו "שיטת היסוד" שפאן השתמש בה היא "גודש כמעט מפלצתי של אפוריזמים, מסביב לרעיון מרכזי ועל ידי תהליך אסוציאטיבי רחב מאוד" המביא ל"אפקט בורלסקי".
כמעט כל יצירותיו הספרותיות של פאן שואבות ממקורות ישנים או חדשים, שאותם פירש מחדש כדי להתאימם לטעם הקהל בן תקופתו. בשנות ה-1880 הבהיר המלומד משה גסטר שאחת מיצירותיו החשובות של אנטון פאן Înţeleptul Archir şi nepotul său Anadam (ארקיר החכם ואחיינו אנאדם) השתמש בצורה מתוחכמת בביוגרפיה עתיקה ונפוצה של איסופוס. תוך כדי חקר המשלים שנתנו השראה לפאן בפתגמיו, מצא גסטר שהם הד לחומר פחות מוכר מימי הביניים, (לרבות "גסטה רומנורום", "התעלולים המתוחכמים של ברטולדו" (Le sottilissime astutie di Bertoldo) מאת ג'וליו צ'זאריה קרוצ'ה ואף פולקלור של עמים טורקיים מסיביר). אחד מסיפוריו העיקריים, משל העכבר המדמיין את עצמו למלך החיות, מקורו אולי ב"פנצ'טנטרה" טודור ויאנו מצא ש, בכתיבת ספר המוסר שלו "חריסטואיטיה " (Hristoitia) שילב פאן טקסט מה" "Adagia" מאת ארסמוס מרוטרדם.