cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית
היסטוריה
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית יונקת את שורשיה מן הפריקאז לענייני חשבון (Приказ счетных дел) שהוקם ב-16 באוגוסט 1647 על ידי הצאר מיכאיל. ב-1718 הגוף אורגן מחדש על ידי פיוטר הגדול לקולגיית החדרים (Камер-коллегия), הוטל עליה לנהל את הכנסות המדינה ומגזרים מסוימים בכלכלת המדינה. עד אז, האוצר של הצארים הרוסיים לא נשלט על ידי גוף מאורגן. האידאולוג והיוצר של המקבילה דאז ללשכת החשבון היה פיוטר אקסיונוב שהיה הראשון בשנת 1719 להוביל הצהרות רשומות של הוצאות כספים מאוצר המדינה ונהג להגיש דו"חות לקיסר מדי שבוע ובהן הצהרות על תנועת כספים. יתר על כן, אקסיונוב הנהיג צורות שונות של דיווח בלשכתו בכל הרמות ומינה ממונה על השוק ותחום הנהלת החשבונות. ב-1725, הסנאט הרוסי מינה אותו לראש לשכת החצר. בשנת 1731 מונה למזכיר.
משנת 1811 עד 1918 פעל תפקיד מבקר המדינה של האימפריה הרוסית (Государственный контроль Россійской имперіи). בינואר 1918 התפקיד בוטל; במקום זה נוצרה לשכת הבקרה המרכזית (Центральная контрольная коллегия); אליה היו כפופים גם לשכות מחוזיות לחשבונאות ובקרה.
ביולי 1918 לשכת הבקרה המרכזית אורגנה מחדש למשרד ממשלתי בשם הקומיסריון העממי לביקורת המדינה. ב-1920, המשרד שוב עבר ארגון מחדש ונקרא בשם ביקורת הפועלים והאיכרים. ב-1934 הגוף בוטל; תפקידיו הועברו לידי הנציב לבקרה סובייטית של ברית המועצות (КСК) שהפעילה זרועות פיקוח ובקרה בכל האזורים, המחוזות והערים. ב-1940 הקומיסריון העממי לביקורת המדינה הוקם מחדש.
ב-1948 כל הקומיסריונים העממיים הפכו למשרדים ממשלתיים. ב-1957 משרד בקרת המדינה (Министерство государственного контроля) הפך לוועדת הביקורת הסובייטית של מועצת השרים, ב-1961 הוועדה שינתה שמה לוועדת ביקורת המדינה והוכפפה למועצת השרים. ב-1962, ועדת ביקורת המדינה הפכה לוועדה לביקורת המפלגה-הממלכתית (Комитет партийно-государственного контроля) והייתה כפופה הן לוועד המרכזי של המפלגה והן לממשלה הסובייטית. בשנת 1966 שוב אורגנה מחדש ונקראה בשם הוועדה לביקורת העם. ב-1991 נוצר תפקיד המפקח הראשי הממלכתי, כגוף לביקורת פיננסית, בשנות ה-2000, התפקיד נקרא בשם המפקח הפדרלי הראשי. ב-10 באוקטובר 1991 נחקק חוק "אודות התקציב וניהול תהליך התקצוב" שקבעו נורמות בקרה וביקורת והוקמה לשכת הבקרה והחשבון של הפדרציה הרוסית (Контрольно-счётная палата), עם זאת, ב-7 בפברואר 1992 הגוף אורגן מחדש בתור הוועדה לבקרת התקציב (Контрольно-бюджетный комитет) שהיה כפוף לסובייט העליון.
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית נוצרה על בסיס סעיפים בחוקת הפדרציה הרוסית משנת 1993. בספטמבר 2013 מונתה לראשונה אישה לראשות לשכת החשבון, שרת הבריאות לשעבר טטיאנה גוליקובה. בדצמבר 2022 אושרו תיקונים לחוק לפיהן נקבע כי ראש הלשכה ימונה בהמלצת מועצת הפדרציה בעוד סגני ראש הלשכה ממונים בהמלצת הבית התחתון בפרלמנט, הדומה.
תקופת צינון
תקופת צינון היא תקופת ההמתנה הנדרשת מנושא משרה מסוימת המבקש לעבור לתפקיד אחר. בתקופה זו עובד שסיים לעבוד בעיסוק מסוים או לשאת במשרה מסוימת מוגבל מתחילת עבודה בעיסוק הרצוי, וזאת עקב ניגוד עניינים שעלול להיווצר.
תקופת הצינון מבטאת מתח בין הפגיעה בחופש העיסוק, כלומר, זכותו החוקתית של אדם לעסוק בכל מקצוע או משלח יד שיבחר, לבין מניעת ניגוד עניינים בהקשרים שונים.
הדרישה בחוק הישראלי, המונעת מאנשים מסוימים להתמודד בבחירות לכנסת, מתנגשת עם זכות ההתמודדות האלמנטרית, אך מגנה על ערכים ואינטרסים כמו מניעת פוליטיזציה בצה"ל. בישראל ישנם שני סוגי תקופות צינון: תקופת צינון לאחר פרישה משירות המדינה, ותקופת צינון בטרם היבחרות לכנסת.
תקופת צינון לאחר פרישה משירות המדינה
תקופת צינון זו נועדה לחצוץ בין משרה בשירות המדינה, לבין משרה תחת מעסיק שנתון לפיקוח אותו גורם מדיני. בסיס תקופת הצינון מצוי בניסיון לשמור על טוהר המידות.
הפעילות המרכזית של גופי המדינה היא התוויה, יישום ואכיפה של רגולציה (אסדרה). מידת האפקטיביות של רגולציה תלויה, בין השאר, במערך התמריצים של הרגולטור. מבנה התמריצים של רגולטורים עשוי להיות מושפע מגורמים רבים, בין היתר שיקולי קריירה. מסיבה זו, רגולטור אשר צובר התמחות בתחום מסוים, יהיה מעוניין פעמים רבות להיות מועסק בעתיד על ידי אחד מהגופים שעליו הוא מפקח בהווה. מנגד, מעברים תכופים בין מפקחים למפוקחים, אשר מכונים כתופעת "הדלתות המסתובבות" עלולים לפגוע באפקטיביות של האסדרה.
תקופת הצינון לאחר פרישה משירות המדינה נובעת משני חששות עיקריים: חשש מפני ניגוד עניינים, וחשש מפני פגיעה באמון הציבור במנהל הציבורי.
בנוגע לניגוד עניינים, ישנו חשש כי רגולטור ינצל את מעמדו וסמכויותיו על מנת להיטיב עם מקום העבודה הבא שלו. לדוגמה, על ידי הענקת זכות עודפת לארגון או פגיעה במתחריו במסגרת תפקידו כרגולטור. כמו כן, קיים חשש כי רגולטור לשעבר ינצל את הקשרים החבריים והעסקיים שרכש בעבר במשרדי המדינה, לצורך הטבת מצבו של מקום העבודה הנוכחי שלו. כך, הוא עלול להימצא במצב של אינטרסים נוגדים: מצד אחד הוא אמור לפעול כרגולטור אשר מפקח על השוק ומיטיב עם הציבור בכללותו, באופן שאמור לבוא על חשבונו של הגוף המפוקח, ומנגד הוא מעוניין להיטיב עם הגוף המפוקח.
חששות אלו הם למעשה ביטוי של תאוריית הבחירה הציבורית, אשר מתייחסת בספקנות אל היכולת של המדינה לספק מדיניות נבונה, עקב כניעה של הפקידים לקבוצות לחץ. באופן ספציפי, מצב זה מכונה "שבי רגולטורי", בו הרגולטור פועל על פי האינטרסים של הגוף עליו הוא נדרש לפקח, ולא לטובת הציבור. כמו כן, גם אם בעת מעבר של רגולטור אל הגוף המפוקח הוא ינהג בהגינות מלאה, ולא ינצל את מעמדו לצורך הענקת זכות שלא כדין, מתעורר חשש של מראית עין שלילית. כלומר, מכיוון שהציבור בדרך כלל לא יכול לדעת האם הרגולטור אכן ניצל את כוחו לרעה או לא, יפגע האמון שלו במנהל הציבורי התקין, ובטוהר המידות השורר בה.
תקופת צינון לקראת התמודדות בפרלמנט
במרבית ממדינות העולם לא מוגדרת בחוק תקופת צינון בין מילוי תפקיד בכוחות הביטחון או שירות המדינה לבין בחירה לתפקיד בפרלמנט או בממשלה. המגבלה היחידה על המשרתים בכוחות הביטחון היא שעליהם לפרוש בטרם יתמודדו על משרה ציבורית בכירה אחרת.
בצבא צרפת, קצינים שהם מפקדי אזורים בדרגת אלוף אינם יכולים להיבחר לפרלמנט, אלא אם עברה לפחות חצי שנה מיום פרישתם מהצבא.
בארצות הברית לא מוגדרת בחוק תקופת צינון בין שירות בכוחות הביטחון לבין התמודדות בבחירות לקונגרס, למעט התמנות לתפקיד מזכיר ההגנה, שבתחום סמכותו מינוי אנשי צבא. תקופת צינון בין מילוי תפקיד בכוחות הביטחון לבין מילוי תפקיד מזכיר ההגנה עומד על 10 שנים. החוק האמריקני לא מגדיר תקופת צינון בגלל תהליך הבחירה הארוך והצורך בהשגת מימון, שייאלץ ממילא את המעוניין להתמודד לתפקיד מסוים לפרוש מתפקידו זמן רב לפני שייבחר או יתמנה לתפקיד. עם זאת, הסנאט רשאי לפטור מועמד לתפקיד מזכיר ההגנה מתקופת צינון, לבקשת הנשיא. החוק מתייחס גם למשרתים פעילים בכוחות הביטחון. לפי החוק, אדם בשירות פעיל בכוחות הביטחון אינו רשאי להעמיד עצמו לבחירה לבית מחוקקים מדיני או פדרלי בטרם פרש משירות פעיל.
חוק שירות הציבור (הגבלות לאחר פרישה)
חוק שירות הציבור (הגבלות לאחר הפרישה), המוכר בכינוי "חוק הצינון", מסדיר את תקופות הצינון לעובדי המדינה ו החוק מטיל הגבלות, שחלקן תחומות בזמן, על עובד ציבור שפרש מתפקידו. כאמור, להגבלות המוטלות שתי מטרות עיקריות:
סעיף 4 הוא הסעיף המרכזי בחוק, אשר אוסר על מי שפורש משירות המדינה לקבל טובת הנאה, הכוללת גם הצעת עבודה, ממי שהיה מוסמך להעניק לו זכות. סעיף 8 לחוק קובע כי הפרת הוראות החוק מהווה עבירה פלילית, שעונשה קנס או שישה חודשי מאסר.
ועדת ההיתרים לקיצור תקופת הצינון
במסגרת חוק הצינון, ישנה אפשרות להגיש בקשה מיוחדת לקיצור תקופת הצינון. לשם כך, העובד הפורש צריך להגיש בקשה לוועדת ההיתרים, ובה הוא מפרט את הנסיבות בגינן הוא מבקש את קיצור התקופה. הוועדה מנהלת הליך מעין שיפוטי בו נציבות שירות המדינה מופיעה בפניה ופורשת את עמדתה בשאלה האם ראוי לאפשר למבקש את הקיצור, וועדת ההיתרים מקבלת החלטה בעניין. הוועדה מונה שלושה חברים: שופט בית משפט מחוזי, נציג השירות הציבורי, ונציג הציבור. סעיף 14 לחוק הצינון מנחה את הוועדה אילו שיקולים לשקול. השיקול המכריע הוא מניעת פגיעה בטוהר המידות. שיקולים נוספים כוללים את נסיבות הפרישה: לדוגמה, האם הרגולטורית פורשת כי מיצתה את אפשרויות הקידום או הגיעה לגיל פנסיה, או שמא היא עוזבת את תפקידה כי קיבלה הצעת עבודה מפתה בסקטור הפרטי בעודה בתפקיד? האם החברה אליה הרגולטורית מבקש לעבור היא פרטית או ממשלתית? וכך הלאה. כלומר, ככל שישנו קשר הדוק בין נסיבות עזיבת בעל התפקיד לקבלת הצעת העבודה, תכליות חוק הצינון יצדיקו השארה של התקופה על כנה. כמו כן, ככל שהעובד המבקש בכיר יותר, קיצור צינון צריך להינתן במשורה.
דגל הונג קונג
הדגל של המחוז המנהלי המיוחד של הונג קונג, הוא פרח הבוהיניה בלייקאנה, בעל חמישה עלים במרכזו של רקע אדום. הדגל אומץ ב-4 באפריל 1990 בקונגרס העממי הלאומי, בית המחוקקים של הרפובליקה העממית של סין. החוקים המגדירים את השימוש בדגל אושרו במושב ה-58 של הממשלה של הרפובליקה בבייג'ינג. השימוש בדגל מעוגן בחוק של הונג קונג. הדגל הונף לראשונה ב-1 ביולי 1997 בטקס העברת השלטון בהונג קונג מידיים בריטיות לידי הרפובליקה העממית של סין.
תקופת צינון
ועדת ההיתרים לקיצור תקופת הצינון
על אף הוראותיו המפורטות של חוק הצינון, והסנקציה החמורה הקבועה בו, נמתחת ביקורת ציבורית לפיה ועדת ההיתרים מאפשרת לעקוף למעשה את תקופת הצינון. ממחקר שערך רועי שפירא, עולה כי בין השנים 1997–2018 ועדת ההיתרים אישרה 96% מהבקשות אשר הובאו בפניה. לטענתו, הוועדה מעניקה משקל רב לנסיבות האישיות של העובד מבקש הבקשה, על חשבון פגיעה בתכליות החוק. מעבר בכירים אל גופים מפוקחים, ובייחוד גופים מונופוליסטיים, או גופים מוסדיים בעלי השפעה דרמטית על המשק, ללא תקופת צינון ראויה, פוגע באינטרס הציבורי באופן ממשי.
דגל הונג קונג
בדרך כלל מוצג הדגל של הונג קונג לצד הדגל של הרפובליקה העממית של סין. על אף היותה של הונג קונג חלק מסין העממית, לעיתים מונף הדגל לצד דגלי מדינות ריבוניות אחרות, ללא הדגל הסיני לצידם.
תקופת צינון
ועדת ההיתרים לקיצור תקופת הצינון
ביקורת זו הובילה את ארגון לובי 99 לעסוק ישירות בנושא תקופות הצינון ולקדם הצעות חוק להארכת תקופות הצינון של רגולטורים שונים וכן לפעול כנגד בקשות ספציפיות לקיצור הצינון שהעלו קשיים, כמו המקרה של אלון בכר, שכיהן כראש הרשות להגנת הפרטיות, והיה אמור להתמנות לתפקיד מנכ"ל איגוד הבנקים לאחר תקופת צינון של חודש בלבד, וכן המקרה של אריאל יוצר, בה בקשת הצינון שהגיש לוועדה נדחתה.
דגל הונג קונג
מאפייני הדגל
הדגל מאגד בתוכו סממנים פוליטיים, תרבותיים ואזוריים. בתרבות הסינית נהוג השימוש בצבע האדום באופן מסורתי, והוא נחשב לצבע חגיגי לאומי. הרקע האדום בדגל הוא בגוון זהה לדגל של הרפובליקה העממית של סין. סיבה נוספת לבחירתו היא שהוא מסמל את הקשר שחודש בין הונג קונג לרפובליקה ואת חיבורה לממשל הקומוניסטי הסיני. הצבע הלבן מסמל את עקרון 'מדינה אחת-שתי שיטות' בין סין להונג קונג ואת הניגוד בין המשטר הקומוניסטי בסין - הצבע האדום, לבין הקפיטליזם והליברליזם הנהוגים בהונג קונג - הצבע הלבן. פרח הבוהיניה, פרח שהתגלה לראשונה בטריטוריה של הונג קונג, בעל חמשת העלים שבמרכז מציין את ההרמוניה בין הניגודים בין המשטר הנהוג בהונג קונג לעומת המשטר הנהוג בשאר הרפובליקה. הפרח שימש כסמלה המוניציפלי של הונג קונג עוד בשנת 1965.
היסטוריה
לפני שעברה הונג קונג לשליטה סינית דגלה הקודם של הונג קונג, היה מבוסס על הנס הבריטי הכחול ובו היוניון ג'ק הבריטי. מלבד חלקים אלה עבר הדגל כמה שינויים החל מכניסתו לשימוש במאה ה-19.
תקופת צינון
ועדת ההיתרים לקיצור תקופת הצינון
בספטמבר 2020 עדכן היועץ המשפטי לממשלה את הנחיותיו בנושא גיבוש עמדת המדינה לגבי תקופת הצינון הראויה לפורשים משירות הציבור. בתוך כך, הוטלו מגבלות משמעותיות על הכרה בתקופת ה"צינון הפנימי", אשר שימשה פעמים רבות לצורך ביטול של תקופה הצינון כנדרש בחוק. "צינון פנימי" הוא הסכם ניגוד עניינים פנימי לפיו העובד מנוע מלעסוק בנושאים הקשורים למקום העבודה בו הוא מתעתד לעבור. בהתאם להנחיות החדשות, לא ניתן להכיר בתקופת הצינון הפנימית בדיעבד, אלא על ידי אישור מראש מהיועץ המשפטי למשרד או היועמ"ש, לפי הנסיבות. כמו כן, במקרה שתקופת צינון פנימית תפגע ביכולתו של המבקש לעבוד באופן אפקטיבי בתקופה זו, בדרך כלל עקב בכירותו, היא לא תאושר.
דגל הונג קונג
היסטוריה
בשנת 1843 כונן חותם ראשון שייצג את מושבת הונג קונג. העיצוב היה מבוסס במקור על נוף מקומי אופייני לרצועת החוף. בחלקו הקדמי 3 סוחרים נראו עם מרכולת, באמצע הייתה ספינה בריטית ומפרשית סינית, ובחלקו האחורי היו גבעות בצורת קונוסים ועננים. בשנת 1868 הוצג דגל עם הנס הכחול והיוניון ג'ק שכלל תג עם תמונת הנוף המקומית שהייתה מבוססת על החותם אך הוא נדחה על ידי מושל הונג קונג ריצ'רד גרייבס מקדונל.
על פי עדויות שונות, בשנת 1870 המזכיר הכללי של הונג קונג הציע דגל נוסף אלא שהפעם כלל התג כתר ואת ראשי התיבות .H.K. אחרי שלוש שנים האותיות הושמטו והכתר שונה ונעשה צבעוני. חסר מידע מבוסס לגבי מראהו המדויק של התג בשנים שבין 1870 ל-1876 אבל ידוע שהנוף המקומי לא היה בשימוש אלא הכתר, ושבחלק מהזמן הכיתוב המוזכר הופיע על הדגל. בשנת 1876 נכנס לבסוף לתוקף הדגל עם הנוף המקומי בתג שלו באישור האדמירליות. עד לשנת 1955 הדגל נשאר בתוקף אך עבר כמה שינויים קטנים. התג הונמך מעט וההר השמאלי עוצב מחדש כדי שייראה יותר מציאותי.
תקופת צינון
ועדת ההיתרים לקיצור תקופת הצינון
לעמדת ארגון לובי 99, יש להאריך את תקופת הצינון ככל שמדובר במעבר לתאגיד בעל מונופולין, או בעל כוח שוק משמעותי, מכיוון שכוח השוק של מונופולים וההשפעה של הרגולציה שתוטל עליהן גדולה. בנוסף, כוחם קשור פעמים רבות בקשרים עם הממשל וביכולתם להשפיע על הרגולציה הרלוונטית להם ולשוק בו הם פועלים. לכן, החשש שמתעורר שמא אותו הרגולטור הושפע מעצם שאיפתו לעבור לעבוד במונופול שעליו פיקח, ופעל באופן מוטה עוד במסגרת תפקידו, הוא חמור במיוחד.
דגל הונג קונג
היסטוריה
בשנת 1959 נבחר סמל למושבת הונג קונג על ידי מכון הסמלים בלונדון. בגרסתו האחרונה כלל הדגל את סמל מושבת הונג קונג בעיגול לבן על רקע כחול, והיה בשימוש מ-27 ביולי 1959, עד 1 ביולי 1997. אז עברה הונג קונג משליטת הממלכה המאוחדת לידי הרפובליקה העממית של סין והדגל הוחלף בעיצוב הנוכחי. כמו כן הספינה המפרשית וההר הודגשו והובלטו.
תקופת צינון
חוק הבחירות לכנסת וחוק הממשלה
לפי נוסחו המקורי של חוק הבחירות לכנסת, לא יתמודדו לכנסת: קציני צבא בכל דרגה שהיא בשירות קבע בצה"ל, שוטר במשטרת ישראל וסוהר בשירות בתי הסוהר, אלא אם חדלו מלמלא תפקידם לפני היום הקובע.
היום הקובע לגבי ממלאי התפקידים: ראש השב"כ, ראש המוסד, קצין צבא בדרגת אלוף ומעלה, קצין משטרה בדרגת ניצב ומעלה, ונציב בתי הסוהר נקבע לשישה חודשים לפני יום הבחירות היום הקובע לגבי עובדי מדינה, קציני צה"ל, שוטרים וסוהרים שדרגתם נמוכה מדרגת ממלאי התפקידים שנזכרו קודם הוא מאה ימים לפני יום הבחירות.
דגל הונג קונג
העיצוב הנוכחי
לפני שהועברה באופן רשמי לידיים סיניות נערכה בהונג קונג תחרות לבחירת דגל חדש. יותר מ-70,000 דוגמאות שונות נכנסו לתחרות. האדריכל טאו הו היה בין השופטים שבחרו את העיצוב הסופי. הוא צוטט בקשר לכך שחלק מהעיצובים היו קומיים ופוליטיים. בעיצוב אחד היה פטיש ומגל בצד אחד וסמל הדולר בצד השני. שישה עיצובים הגיעו לגמר אך כולם נדחו על ידי הממשל של הרפובליקה העממית של סין. טאו הו ושניים משופטים הנוספים בתחרות התבקשו להציג הצעות חדשות לעיצוב של הדגל.
תקופת צינון
חוק הבחירות לכנסת וחוק הממשלה
עובדי מדינה פרט למורה, חייל בשירות סדיר וחייל בשירות קבע ששמם נכלל באחת מרשימות המועמדים, יחדלו מלמלא תפקידם מיום הגשת רשימת המועמדים ועד ליום הבחירות, ואם נבחרו לכנסת, גם משך כל תקופת כהונתם כחברי הכנסת.
חוק הממשלה קבע כי לא ימונה בכיר במערכת הביטחון לשר בטרם חלפו שישה חודשים מתום תקופת כהונתו.
דגל הונג קונג
העיצוב הנוכחי
טאו הו פנה לגן בחיפוש אחר השראה וקטף את פרח הבוהיניה בלייקאנה. הוא הביט בחמשת עלי הכותרת הסימטריים של הפרח ובצורתם שהביעה תחושה של דינמיות לדבריו. כך עלה בדעתו הרעיון להשתמש בפרח הזה כדי שייצג את הונג קונג. ב-4 באפריל 1990, במהלך הישיבה השלישית של המושב השביעי של הקונגרס העממי הלאומי הדגל אומץ רשמית. הוא הונף לראשונה שניות אחרי השעה חצות בזמן מקומי ב-1 ביולי 1997. הוא הונף שעתיים אחרי שהורד הדגל הקודם יחד עם דגל הרפובליקה העממית של סין לקול המנון הרפובליקה, מארש המתנדבים.
תקופת צינון
חוק הבחירות לכנסת וחוק הממשלה
ב-2007 תוקנו חוק הבחירות לכנסת וחוק הממשלה, והוגדלה תקופת הצינון הקבועה בהם לבכירי מערכת הביטחון מחצי שנה לשלוש שנים מיום תום כהונתם ועד יום הבחירות בהן הם מבקשים להתמודד או עד יום המינוי לתפקיד שר. עוד קובע החוק כי אם תמה כהונת הכנסת שנבחרה בבחירות בהן נפסלו המועמדים מלהתמודד בגלל תקופת הצינון, יורשו אותם בכירים להתמודד בבחירות לכנסת הבאה גם אם עדיין לא חלפו שלוש שנים מיום תום כהונתם.
ב-2007 בית המשפט המחוזי בירושלים קבע כי חמישה חודשים וחצי הם תקופת צינון מספיקה לקצין בכיר שעסק בצבא בהובלה מיום פרישתו ועד לכניסתו לתפקיד בכיר בחברה בענף ההובלה. בית המשפט פסק כי הקצין בדרגת סגן-אלוף רשאי לקצר את תקופת הצינון ובלבד ש"לא יהיה רשאי לייצג את החברה מול בעלי תפקידים בצה"ל ובמרכז הובלה, שהיו כפופים לו".
ב-2011 נדחתה בוועדת השרים יוזמת חקיקה של חברי הכנסת יואל חסון ואיתן כבל לקיצור תקופת הצינון ל-18 חודשים.
צינון לאנשי תקשורת
ב-2005 החליטה מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לחייב עיתונאים המעוניינים במעבר לפוליטיקה בתקופת צינון בת שלושה חודשים, וזאת במטרה לשמור על נייטרליות ועצמאות התקשורת המשודרת בישראל.
בין 2010 ל-2012 נדונו הצעות חוק בעניין קביעת תקופת הצינון של חצי שנה לאנשי תקשורת (הצעות חוק שכונו "חוק לפיד"). הדיון בהצעות הוקפא עקב הריצה של יאיר לפיד לפוליטיקה.
גארי אולדמן
ביוגרפיה
אולדמן נולד בניו קרוס, לונדון שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית-אנגלית. גדל בשכונת ניו קרוס שברובע לואישהאם, הנמצא בדרום מזרח לונדון, לאב רתך ולאם עקרת בית. כבר מגיל צעיר גילה כישרונות אמנותיים, בעיקר בתחום המוזיקה, אותו זנח מאוחר יותר לטובת המשחק. בגיל 16 נשר מספסל הלימודים והחל לעבוד בחנות למוצרי ספורט. את ההשראה להפוך לשחקן קיבל, לטענתו, מהופעתו של מלקולם מקדואל בסרט "The Raging Moon" משנת 1971, שתיאר מערכת יחסים בין שני נכים. הוא קיבל מלגה והחל ללמוד בקולג' רוס ברופורד לדרמה.
קריירה
ב-1979 אולדמן בן ה-21 התקבל לתיאטרון רויאל קורט כשחקן, ושש שנים לאחר מכן אף זכה בפרס על תפקידו במחזה "החתונה המלכותית".
הוא ידוע בעיקר בשל גילום תפקידים של אנשי שוליים, תפקידים אקסצנטריים ומוגזמים לעיתים, ובהם גילום סיד וישס בסרט "סיד וננסי" מ-1986. המגזין "פרמייר" טען כי האחרון הוא "אחת ההופעות הטובות בכל הזמנים".
בתחילת שנות ה-90 עבר להתגורר בארצות הברית. הוא התפרסתם בזכות תפקידו הראשי ב-1992 בסרט "דרקולה" של פרנסיס פורד קופולה. אחת מהופעותיו הראשונות הבולטות ביותר בקולנוע הייתה בשנת 1993 בסרטו של פיטר מדאק "רומיאו בן זונה" (Romeo is Bleeding), ובו גילם אולדמן בלש מושחת בעל יצר הרס עצמי.
אולדמן שיחק גם בסרטים "JFK תיק פתוח", "רומן על אמת", "לאון", "האלמנט החמישי", אייר פורס 1" ו"המועמדת". הוא ידוע גם בשל תרומתו הרבה לקולנוע העצמאי הבריטי. רבות מהדמויות שהוא בוחר לגלם הן דמויות האנטגוניסט. בשנת 1997 ביים והפיק את סרט הבכורה שלו, "Nil by Mouth", המבוסס בחלקו על ילדותו בצלו של אב אלכוהוליסט אלים בשכונות העוני של לונדון.
בשנות ה-2000 גילם גם תפקידים של דמויות טובות כגון אלו של סיריוס בלק בסדרת סרטי "הארי פוטר", ושל ג'יימס גורדון בטרילוגיית "האביר האפל". בשנת 2001 שיחק בתפקיד אורח בעונה 7 בפרקים 23-24 בסדרת הטלוויזיה ״חברים״ בתור שחקן שמשחק לצד ג׳ואי טריבאני בסרט על מלחמת העולם הראשונה ומשתכר בפרק השני.
בשנת 2008 דיבב אולדמן במשחק הווידאו "Call of Duty: World at War" של חברת Activision.
בשנת 2011 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד איש הביון ג'ורג' סמיילי בעיבוד הקולנועי למותחן הריגול "החפרפרת".
ב-2017 שיחק בסרט ההרפתקאות "המקום בינינו". באותה שנה גילם את דמותו של וינסטון צ'רצ'יל בסרט "שעה אפלה", תפקיד שעבורו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ובפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2021 לוהק אולדמן לתפקיד במיני סדרת הריגול הטלוויזיונית "סוסיים איטיים", שיצאה ב-Apple TV במהלך 2022.
חיים אישיים
בשנת 1987 התחתן עם השחקנית האנגלייה לזלי מנוויל, אך עזב אותה בשנת 1989, שלושה חודשים לאחר שנולד בנו הבכור. בשנת 1990 נישא לשחקנית האמריקאית אומה תורמן, אך הם התגרשו כעבור שנתיים. ביולי 1994 התארס לשחקנית האיטלקייה איזבלה רוסליני, אולם הם נפרדו גם כן לאחר כשנתיים. בשנים 1997–2001 היה נשוי לדוניה פיורנטינו, ממנה יש לו עוד שני בנים. ב-2008 התחתן עם הזמרת האנגלייה אלכסנדרה אדינבורו. הם התגרשו ב-2015.
ב-2014 היה מעורב בפרשייה אנטישמית כשצידד במל גיבסון ובטענתו ש"היהודים שולטים בהוליווד". לאחר מכן הואשם על ידי הליגה נגד השמצה באמירותיו המעודדות גזענות, ונאלץ להתנצל על דבריו מספר פעמים.
פאול טיליך
פאול יוֹהַנֶס טיליך (בשם מלא בגרמנית: Paul Johannes Tillich; 20 באוגוסט 1886 – 22 באוקטובר 1965) היה תאולוג גרמני-אמריקאי מן האסכולה האקזיסטנציאליסטית. טיליך נחשב בין התאולוגים הפרוטסטנטים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. עיקר פרסומו הציבורי נודע בחיבוריו 'האומץ להיות' (1952) וכן 'דינמיקה של אמונה' (1957) - המציגים לקהל הרחב סוגיות של תאולוגיה ותרבות מודרנית. כתאולוג מקצועי נודע טיליך בעיקר בחיבורו 'תאולוגיה שיטתית' (שלושה כרכים, 1951-1963), שם פיתח את 'שיטת הקורלציה': שיטה לבחינת סמליה של ההתגלות הנוצרית כתשובות לבעיות הקיום האנושי הנידונות בניתוח הפילוסופי של הזרם האקזיסטנציאליסטי בן זמננו.
לוד
לוד (לֹד, בערבית: اللد, תעתיק: אל-לִד) היא עיר במחוז המרכז בישראל.
גאוגרפיה
רובו של שטח הבקעה מישורי, וללא קפלי קרקע בולטים, אך יש בו הפרשי גובה זעירים המאפשרים את ניקוז מי הגשמים אל נחל איילון ונחל נטוף, הזורמים בקרבת העיר ומנקזים את מימי הבקעה ובכך מונעים היווצרות ביצות. נוסף על הנחלים הללו, לוד עשירה במי תהום מתוקים הנמצאים בעומק לא רב.
לוד נמצאת באזור המהווה את הקצה המערבי של השפלה בעלת קרקעות סחף, וגובל בקרקעות כורכר. הקרקע באגן שפלת לוד היא אדמת סחף עמוקה, העשירה בסידן בחלקה המזרחי יותר, ועל כן מהווה אדמה פורייה. יחד עם האקלים הנוח של האזור, מהווה שפלת לוד בית גידול נוח מאוד, והצמחייה הטבעית בה עשירה ומגוונת. האזור מתאים לרוב סוגי הגידולים האופייניים לארץ ישראל, גם סביבת לוד הייתה אזור חקלאי, שבו ענף גידול הדגנים היה ענף חשוב.
לוד העתיקה שכנה סמוך לגדה הדרומית של נחל איילון, שרוב יובליו מתאחדים סמוך לעיר, בעוד לוד המודרנית מתפרשת דרומה יותר. נתונים טבעיים אלו סייעו להתפתחות יישוב בלוד כבר בתקופות קדומות מאוד. מנגד, הימצאותה של לוד בבקעה נטולת אמצעי הגנה טבעיים, הפכו אותה לעיר הנוחה להיכבש.
פרהיסטוריה
גילה של לוד נאמד בכ-8,000 שנה, והיא אחת הערים העתיקות בארץ והיחידה שהייתה מיושבת בכל אחת מהתקופות הארכאולוגיות וההיסטוריות. נמצאו בעיר שרידי יישוב מתקופת האבן החדשה. מן השרידים והממצאים נראה כי תושבי לוד הקדומים התגוררו בבתי טיט ועיבדו את הקרקע באמצעות כלי אבן. גידוליהם העיקריים היו חיטה, שעורה ועדשים. נוסף על כך, הם החזיקו בעדרי צאן. לא ידוע מה עלה בגורל יישוב זה, שכן בתקופה מאוחרת יותר נמצאו יישובים בעלי מאפיינים חומריים שונים.
תקופת הברונזה
בתקופה זו, לוד היה אחד היישובים הגדולים בסביבתו. תושביו עסקו בחקלאות, והחלו לגדל זיתים, שקדים, תאנים וקטניות. לעומת יישובי התקופה הכלקוליתית, יישובי תקופה זו היו מאורגנים בסדר חברתי ותרבותי מפותח יותר. דבר זה התבטא הן בגודל היישובים והן בהיותם מוקפים חומה לעיתים. ואמנם, לאחרונה נתגלו בלוד שרידי חומות המתוארכים לתקופה הכנענית, ומתנהלות בעיר כמה וכמה חפירות של רשות העתיקות.
תקופת הברזל
ממצאים מתקופת הברזל מלמדים כי העיר הייתה מיושבת בתקופה זו. העיר מוזכרת במקרא בספר דברי הימים א (ח, יב) מוזכר כי: "... בני אלפעל עבר ומשעם ושמד, הוא בנה את אונו ואת לד ובנתיה". ככל הנראה ההתיישבות הישראלית ארעה בתקופת מלכותו של יאשיהו, עת התיישבו באזור בני שבט בנימין בעקבות הרחבת הממלכה הישראלית מערבה.
לפי מסורת חז"ל הייתה העיר לוד עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון:.
בתקופה הפרסית, נכללה לוד דווקא בשומרון.
התקופה ההלניסטית והרומית
לאחר כיבוש האזור בידי אלכסנדר מוקדון, בשנת 333 לפנה"ס, נותרה לוד במחוז שומרון.
במהלך מרד החשמונאים שהחל במודיעים הסמוכה, שחרר יהונתן החשמונאי את לוד מידי היוונים, וסיפח אותה ליהודה. סיפוח זה קיבל אישור שלאחר מעשה מידי השליט הסלאוקי אלכסנדר באלאס ואחר כך זכה לאישור נוסף של דמטריוס השני. לוד נזכרת באיגרות שקיבל יהונתן החשמונאי מדמטריוס הראשון ומדמטריוס השני. מאותן איגרות משתמע כי לוד שימשה מחוז מנהלי המסופח ליהודה. השגשוג הכלכלי במדינה החשמונאית, שגרר גידול אוכלוסין והתקדמות טכנולוגית, לא פסח על לוד. במהלך התקופה החשמונאית, עד לתקופת השלטון הרומאי, שמרה לוד על מעמדה כיישוב המרכזי בשפלת לוד, והיא אף נזכרת באיגרת ששלח יוליוס קיסר להורקנוס השני.
השלטון הרומאי על לוד החל בשנת 63 לפנה"ס, עם כיבוש יהודה על ידי פומפיוס. בשנת 48 לפנה"ס קיבלה לוד מידי הרומאים מעמד של טופרכיה - עיר מחוז. בשנת 43 לפנה"ס, הטיל קאסיוס מיסים כבדים על האזור שנמצא בסוריה של ימינו, כדי לממן את מלחמתו הצפויה כנגד יורשיו של יוליוס קיסר. תושבי יהודה לא הצליחו לאסוף את סכומי הכסף שדרש מהם קאסיוס, וכעונש הוא מכר לעבדות תושבי ארבע ערים, אחת מהן לוד. שנתיים מאוחר יותר, הורה שליט מזרח האימפריה, מרקוס אנטוניוס לשחרר את העבדים, ונראה שרוב תושבי לוד שבו לעירם.
יוסף בן מתתיהו תיאר את לוד, ערב המרד הגדול, כ"כפר שאינו נופל בגודלו מעיר". בימי המרד הגדול, עת הגיע קסטיוס גאלוס ללוד לאחר השתלטו על הגליל, מצא אותה ריקה מתושבים - היות שכולם, פרט לחמישים איש - עלו לרגל לירושלים. גאלוס הורה להרוג את הנשארים והעלה את העיר באש. תושבי לוד הצטרפו למורדים לאחר כישלונו של גאלוס בדיכוי המרד, והעיר לוד הוכפפה לפיקודו של יוחנן האיסיי. אספסיינוס כבש את לוד במהלך מסעות המלחמה שלו ביהודה, אולם מועד כיבושה אינו ברור, וייתכן שנכנעה ללא קרב. על כל פנים, באביב שנת 68 הייתה לוד מחוץ לאזורי הלחימה של המרד הגדול, ונראה שפליטים רבים נהרו אליה מאזורי הלחימה המתמשכת.
לאחר חורבן בית שני
בין המתיישבים בלוד בתקופה שלאחר החורבן היו גם מחז"ל. למעשה, רוב חכמי הדור שלאחר החורבן שמקום מגוריהם נזכר, התגוררו בלוד או בקרבתה. בהם ניתן למנות את ר' אליעזר בן הורקנוס, ביתוס בן זונין, רבן גמליאל, ר' טרפון, ר' אלעזר המודעי ור' עקיבא. באותה תקופה בעיר פעל גם תודוס הרופא.
המדיניות הרומאית, שנקטה בגישה מעשית, אפשרה את שיקומה של לוד מתוצאות המלחמה. הרומאים, שהיו מעוניינים בשמירת הסדר והיציבות, הבינו שהשבת החיים למסלולם הרגיל יאפשרו להם להוסיף ולנהל את פרובינקיית יהודה ביעילות. אחד מהצעדים שננקטו על ידי אספסיאנוס היה השבת כל האדמות היהודיות שנלקחו במהלך המרד לבעליהן. צעד נוסף בתהליך שיקומה של העיר, היה החזרתה למעמד טופרכיה.
בשני הדורות הראשונים שלאחר חורבן בית המקדש השני הייתה לוד שנייה במעמדה לעיר יבנה, ותקופה מסוימת, בין מותו של רבן גמליאל לבין מרד בר כוכבא, הייתה המרכזית והחשובה ביותר. בלוד פעלה קהילה יהודית גדולה וענפה, אשר שימשה כמרכז ליישוב היהודי בארץ ישראל במהלך תקופת יצירת המשנה והתלמוד. עקבות לכך ניתן למצוא בספרות חז"ל, שבה שרדו מאמרים רבים מאת חכמי לוד. בין חכמיה הידועים ניתן למצוא, נוסף על הנזכרים לעיל, את ר' יהודה בר אילעי, ר' אליעזר הקפר הוא בר קפרא, ר' חמא, ר' יוסי בן פטרס שהיה חותנו של ר' יהושע בן לוי שאף הוא התגורר ופעל בעיר לוד, ר' יהודה בן פזי ור' אחא שהעמידו תלמידים הרבה.
המעורבות הציבורית-לאומית של חז"ל בכלל וחכמי לוד בפרט, היא זו שגרמה להם להיות מעורבים בהכנות למרד בר כוכבא. רבים מחכמי התקופה שתמכו במרד התגוררו בלוד ובסביבתה, כמו ר' עקיבא ור' אלעזר המודעי. אחת ההכרעות המפורסמות שנתקבלה לפני פרוץ המרד, בשאלת יהרג ובל יעבור, נתקבלה בעלית בית נתזה שבלוד. יש בכך כדי להעיד על חשיבותה של לוד כמרכז הרוחני של הנהגת האומה ערב המרד.
לאחר המרד, שגרר את חורבנה של יהודה, הצליחה לוד להשתקם, ולחזור למעמד של עיר. היא נזכרת בספרו של המתמטיקאי והאסטרונום היווני בן המאה השנייה, פטולמאוס קלאודיוס המוכר בקצרה בשם תַלְמַי. "הגאוגרפיה", שחובר סביב 150 לספירה, ברשימת ערי ארץ ישראל. אזכור זה מוכיח כי כבר זמן קצר לאחר המרד חזרה לוד למעמדה כטופרכיה. לעומת השיקום הפיזי המהיר, לא חזרה לוד למעמדה כמרכז הרוחני בארץ ישראל, והנהגת החכמים עברה לגליל.
בימי שלטון הקיסר הרומאי ספטימיוס סוורוס, בשנת 199 לספירה, קיבלה לוד מעמד של פוליס רומית ושמה שונה ל"דיוספוליס" ("עירו של זאוס"), או בשמה המלא, כפי שמופיע על מטבעות לוד שנטבעו במהלך התקופה הסוורית: "לוקיה ספטימיה סוורה דיוספוליס" (אם כי ייתכן שהשם "דיוספוליס" נוצר בימי הקיסר הדריאנוס, שכינה עצמו "זאוס" החל משנת 129). ככל הנראה התקיימה בלוד טביעת מטבעות עירונית, זכות השמורה לפוליס. על המטבעות שהוטבעו מופיעים בעיקר סממנים פגניים, דבר המלמד על התחזקות האוכלוסייה הלא יהודית בעיר. נראה שיסוד דיוספוליס היה בהקמת רובע חדש, כמקובל אצל הרומאים, שמבני פוליס חדשה נבנו ליד העיר הוותיקה. המבנים החדשים כללו, ככל הנראה, מקדש אלילי, בנייני מנהל ומבני מגורים. כמו כן נראה כי בתקופת האנרכיה של האימפריה הרומית נבנתה חומה סביב העיר לוד, ועדות לכך ניתן למצוא במטבעות העיר. בימי מרד גאלוס הייתה לוד אחד ממוקדי המרד. העיר הועלתה באש ואלפיים יהודים נהרגו.
מתקופה זאת נותר בעיר פסיפס גדול ומרשים, הנקרא פסיפס לוד.
ימי הביניים
בתקופה הביזנטית הייתה לוד מרכז נוצרי חשוב. היא נודעה בזכות פעילותו של פטרוס וכמקום הולדתו של גאורגיוס הקדוש. לכבודו הוקמה כנסיית גאורגיוס הקדוש קוטל הדרקון. היא מוזכרת בשלושת שמותיה (לוד לודיא ודיוספוליס) במפת מידבא. העיר ניחנה בעורף יישובי מפותח, שבו יישובים וחוות חקלאיים כגון חדידה (תל חדיד), בית עריף (דיר טריף), צריפין וג'ינדאס.
בשנת 636 לספירה, לאחר קרב הירמוך, כבשו המוסלמים את העיר מידי הביזנטים. חלוקת ארץ ישראל המערבית למחוזות לא השתנתה אף כי שמותיהם וערי הבירה שלהם שונו. פלשתינה הראשונה (פרימה), מחוז ביזנטי שכלל את דרום הארץ ואת מרכזה, הפכה לגֻ'נד פלסטין. בירת המחוז עברה מקיסריה אל לוד. כעבור מספר שנים עברה הבירה לעיר חדשה שהוקמה בסמוך - רמלה. הדבר היה בימי מושל ג'נד פלסטין סלימאן בן עבד אלמלכ, בימי שלטון אחיו הבכור, הח'ליף אל וליד ששלט מ-705 עד 715. חלק מהעיר נהרס ותושביה עברו לרמלה. במאה העשירית שוקמה העיר.
בתקופה הצלבנית נקראה העיר "סן ז'ורז' דה לידה" והוקמה בה הבישופות הקתולית (לטינית) הראשונה בארץ. כנסיית גאורגיוס הקדוש הוקמה מחדש. העיר נשארה צלבנית עד 1260.
העת החדשה
במאה ה-16 הייתה לוד כפר גדול, בעל מערך יישובי מפותח. בכפר התגוררו כ-500 חייבי מס, מוסלמים ונוצרים, והתקיים בו יריד מסחרי חשוב. חלק מהכנסות המיסים של לוד הוקדשו למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו המועדפת של סולימאן הראשון בירושלים בתקופה העות'מאנית. במאה ה-18 וה-19, הייתה לוד מרכזה של נפה רחבת-ידיים שהשתרעה מתחומי העיר מודיעין-מכבים-רעות בדרום ועד העיר אלעד בצפון, וממורדות הערים במזרח, דרך עמק לוד ועד לפאתי יפו במערב. בשטח זה התגוררו אלפי תושבים בעשרים כפרים, ולרשותם עמדו מאות אלפי דונמים של אדמה פורייה.
ב-1872 נבנתה כנסייה חדשה על חורבותיה של כנסיית גאורגיוס הקדוש 'קוטל הדרקון' בעזרת שתי משפחות מהעיר, אל-מונייר ואל-חבש. שינוי משמעותי בעיר חל עם בנייתה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים שקישרה בין יפו לירושלים והקמתה של תחנת הרכבת לוד שנחנכה בספטמבר 1892.
המנדט הבריטי
הבריטים שכבשו את ארץ ישראל ב-1917 הפכו את לוד לעיר מחוז ולמרכז התחבורה הארצי בעזרת שדרוג תחנת הרכבת ובניית שכונה לעובדיה, בניית מחנות הצבא הראשיים בקרבתה, ובניית שדה התעופה הבינלאומי. השגשוג התאפשר גם בזכות טיב האדמות החקלאיות מסביב לה. בתקופת המנדט הבריטי נזנחה העיר העתיקה לטובת שכונות חדשות מחוץ לה.
ב-1920 היה מרבית השטח הבנוי בשכונה המזרחית של העיר שהייתה מוקפת בשטח חקלאי. הבנייה הייתה צפופה ומרבית הבתים היו בני קומה אחת או שתיים מוקפים בפטיו בדומה לערים ערביות אחרות. עם זאת, תצלומי אוויר מגלים התחלת התפשטות עירונית מערבה ודרומה כבר ב-1918. גם בשכונות אלו הייתה הבניה נמוכה אך הרחובות רחבים יותר והבתים הוקפו בחומות ובגנים פרטיים. רוב אוכלוסיית רבעים אלו הייתה נוצרית.
ב-1922 נמנו בלוד 8,103 תושבים והאוכלוסייה צמחה ל-16,780 ב-1944. בתקופת המנדט נבנתה שכונת מגורים לעובדי הרכבת בקרבת צומת המסילות כ2 ק"מ דרומית-מערבית למרכז העיר העתיקה ומעבר למסילות. באזור זה השתכנו משפחות עובדי הרכבת הבריטיות, תחילה במחנה ובתחילת שנות ה-40 במבני אבן בתכנון האופייני לסגנון הקולוניאלי כ"עיר גנים".
בעקבות נזקי רעידת האדמה בשנת 1927 וצמיחת האוכלוסייה שהגיעה ב-1931 ל-11,250 נפשות יזמו שלטונות המנדט תכנון מחודש לעיר. המתכנן, קליפורד הולידיי Clifford Holliday ביצע גם תכנון עירוני עבור טבריה, יפו, רמלה ונתניה. הולידיי תכנן את צמיחת העיר בעיקר בשכונות הצפוניות והדרומיות בסגנון מערבי כששטחי המסחר פונים לדרכים הראשיות ובניינים ציבוריים כבתי ספר בקצה השכונה הדרומית. כמו כן התבצע פיתוח ניכר של מערכת הכבישים בעיר.
כיבוש לוד במלחמת העצמאות
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות הייתה לוד מרוחקת ומנותקת ממוקדי העימות (ניתן להשוות זאת למעורבותה של רמלה שכנתה). נראה שהפיקוד המקומי של העיר ביקש לבודד ככל הניתן את העיר מלחימה. לדוגמה, הודעה של מפקד אזור לוד ממרץ 1948 אסרה פתיחה באש על שיירות (לבן שמן הנצורה בעיקר) ללא רשות, וכן על פגיעה במסילות הברזל.
עם פרוץ קרבות, שימש אזור לוד כשטח התארגנות ובסיס יציאה ליחידות בפיקודו של חסן סלאמה. סלאמה קיבל מינוי מצבא ההצלה על אזור שפלת לוד. לעומתו, המפקד הצבאי של לוד, שחאדה חסונה, היה לוחמני הרבה פחות, וביקש לשמור על יחסי שכנות טובים עם יהודי בן שמן.
באפריל 1948 הגיעו ללוד אלפי פליטים מיפו וסביבתה, והקימו מחנות ארעיים בחצרות הבתים ומחוץ לעיר. הגעתם גרמה לירידה במורל של האוכלוסייה המקומית ולתפוצה של מחלות.
ב־1948, כחלק ממבצע דני, הגיעה חטיבת יפתח (בפיקודו של מולה כהן) אל כפר הנוער בן שמן הנצור, תוך כיבוש דאניאל וג'ימזו. בבוקרו של 11 ביולי, יצאו שתי פלוגות מהגדוד השלישי של החטיבה מכפר דניאל אל עבר לוד. הפעולה הוגדרה על ידי יגאל אלון כפטרול אלים ואושרה ככל הנראה על סמך הנחת המודיעין כי לוד ורמלה הופקרו על ידי הלגיון הירדני. בנוסף, הניחו כי לוד אינה מבוצרת מכיוון מזרח, כיוון שמאזור זה לא ציפו תושבי העיר להתקפה. שתי הפלוגות נתקלו בהתנגדות חזקה, ונאלצו להוסיף ולהילחם במשך מספר שעות בפאתיה המזרחיים של העיר, מחוץ למערך העמדות העיקרי.
לאחר שמולה כהן ויגאל ידין נוכחו לדעת כי יש חשש ששתי הפלוגות יכותרו, פנו לגדוד הטנקים מס' 82 של חטיבה 8 לבקשת סיוע. בשל תקלה במכשירי הקשר, שמע את הבקשה מפקד גדוד 89 (מחטיבה 8), משה דיין, והחליט על דעת עצמו לצאת לכיוון לוד. גדוד הקומנדו (ג'יפים משוריינים בלוחות פלדה) של משה דיין החל לעשות את דרכו מדיר טאריף, אל עבר לוד. בסביבות השעה 18:20 יצא שיירה שכללה שריונית שלל (שכונתה הנמר הנוראי) בראש, ואחריו שתי פלוגות זחל"מים וכעשרים ג'יפים. תוכנית הפעולה של דיין הייתה להיכנס בבליץ אל העיר תוך ירי כבד, ולזרוע בלבול והרס כדי להכניע את מגיני העיר. הטור של דיין נכנס בסערה אל לוד, הגיע עד פאתי רמלה, סב על עקביו ויצא מלוד כלעומת שבא. כל המבצע כולו ארך כ-47 דקות, אשר במהלכן אנשי חטיבת יפתח הצליחו להבקיע את דרכם אל מזרחה של לוד העתיקה.
לפני הלחימה, במהלכה ואחריה גורשו באיומים כמעט כל התושבים הערבים את העיר. בני מוריס כתב כי "ההתקפות על שתי הערים נועדו מלכתחילה לזרוע בהלה בקרב אזרחיהן ולגרום להם לנוס על נפשם, כאמצעי להחיש את המפלה הצבאית ואולי גם כמטרה בפני עצמה". לעומתו, אלון קדיש ואברהם סלע סברו כי "כמקובל בפעולות צבאיות נגד יישובים ערביים, איפשר צה"ל ואף עודד בריחת תושבים בשלבי הכיתור והלחימה", אך לא הייתה מחשבה לגרש את כלל התושבים. רק לאחר תקריות הירי ב-12 ביולי "הוחלט במטה "דני" שיש להפעיל לחץ על האוכלוסייה לעזוב". גם לדעת יואב גלבר העדויות לא מצביעות על מדיניות של גירוש מכוון. על קביעתו של מוריס כתב מרדכי בר און כי "אין לה אחיזה בתיעוד ובעדויות שעליהן הוא עצמו מסתמך". ע"פ הפלמ"ח, במהלך כיבוש לוד נהרגו 8 לוחמים עבריים ו-250 ערבים, לוחמים ואזרחים. ע"פ מקורות ערביים מספר ההרוגים נע בין 400 ל-1,700 בני-אדם.
מקום המדינה ועד היום
כ-1,000 תושבים בלבד נותרו בעיר החרבה, רובם בשכונת הרכבת (כעובדי רכבת חיוניים) ומיעוטם בלוד העתיקה (מקום שזכה לשם "הגטו" או "גטו לוד"; כיום רמת אשכול). בדצמבר 1948 הסיר דוד בן-גוריון את האיסור על יישוב יהודים בלוד, ובסוף דצמבר או בתחילת ינואר 1949, החלו עולים חדשים להיכנס לעיר. לאחר המלחמה עברו אליה יהודים מהמעברות הסמוכות (בעיקר מצריפין) והיא הוכרזה כעיר. במקביל התמידה "התגנבות יחידים" ערבית חזרה לעיר, וכן עברו או הועברו אליה ערבים מיישובים אחרים שהפכו ליישובים יהודים. בתקופה זו נעוץ גרעין הבעייתיות בעיר כ"מגנט" של אוכלוסייה חלשה. כאן הופיע העירוב האופייני לעיר של ערבים ויהודים מרקע סוציו-אקונומי נמוך.
במהלך השנים עלו טענות כי מדינת ישראל התייחסה אל העיר העתיקה כאל מפגע שיש לחסלו, ותרמה בכך לנתק ההיסטורי. ב-1955, בהתאם לתוכנית האב של האדריכל מיכאל בר, נהרסה העיר העתיקה עד היסוד. התושבים היהודים שוכנו בבתי שיכון מודרניים בדרום העיר בשכונה בשם "נווה זית", בעוד הערבים שוכנו בשכונה חדשה בשם "נווה ירק" במזרח. ההפרדה המובנית הזו קיימת עד היום. מפעלים חדשים בעיר פתרו חלקית את בעיית האבטלה, והעיר צמחה ל־25,000 איש.
בשנות השישים חודשה תוכנית המתאר בהתאם לצמיחה המהירה. כקודמתה, התוכנית התעלמה כליל ממרכז העיר הישן ומהריכוזים הערביים. התוכנית העתיקה את המע"ר לעיר החדשה, ומיקמה בתי שיכון על חורבות העיר העתיקה.
בתחילת מלחמת ששת הימים, לפני כניסת צה"ל לשומרון, הופגזה לוד בירי תותחים מקלקיליה.
החל משנות ה-90 מתקיימת עזיבת תושבים מבוססים ליישובים הסמוכים מודיעין ושוהם. דלדול מקורות ההכנסה החל להעיק על קופת העירייה בתקופה זו, ולעיר מונתה ועדה קרואה מספר פעמים. לאחר הדחתו של ראש העירייה בני רגב ב-2007, מונה אילן הררי, שהיה קצין חינוך ראשי, לעמוד בראש הוועדה הממונה (שלמעשה מתפקדת כמועצת העירייה). ב-16 ביולי 2009 התפטר הררי. כעבור שבוע חזר בו הררי מהתפטרותו. הוא שימש בתפקיד עד פברואר 2011, אז הוחלף בראשות הוועדה הקרואה על ידי מאיר ניצן.
ב-2019–2020 אושרו והתחילו להבנות שני פרברי מגורים חדשים בלוד. שכונת גני איילון (סמוך לשכונה גני יער, על קרקעות יישוב אחיסמך שסופחו ללוד) ושכונת נופי בן שמן (על קרקעות יישוב בן שמן שסופחו ללוד). שתי השכונות נמצאות באזור היציאה מהעיר, בצד המזרחי של כביש 40. כמו כן, על קרקעות יישוב ניר צבי שסופחו ללוד, בצמוד לצד המערבי של שכונת גני אביב, לאורך כביש 200 העתידי, אושרה והתחילה להבנות שכונה נוספת "קדמת ניר צבי".
מבנה העירייה הישן הוחלף במבנה חדש באזור העיר העתיקה. בצמוד לתחנת הרכבת לוד הוקמה התחנה המרכזית של לוד וכמו כן נבנה באזור בנין משרדים שמכיל את מנהלת רכבת ישראל, וכן אזור של מסעדות וחנויות שעומדים להיפתח במתחם.
מבצע "שומר חומות"
ב-12 במאי 2021 הוכרז בעיר אירוע חירום אזרחי, שכלל עוצר לילי, בעקבות המהומות בלוד שכללו עימותים אלימים בין תושבים ערבים ליהודים שבהם נרצח תושב יהודי שמכוניתו הותקפה באבנים ותושב ערבי שנורה למוות במהלך השתתפותו בהתפרעות. מהומות אלה התקיימו כחלק ממה שנודע כמהומות בישראל.
אוכלוסיית העיר
לוד היא עיר מעורבת בה גרים יהודים, מוסלמים ונוצרים. בסוף שנת 2006 מנתה אוכלוסיית העיר כ-66,800 נפשות ונחלקה לקבוצות האתניות הבאות:
אחוז הערבים בה היה 19.7% בשנת 2001 ו 22.0% בסוף שנת 2004. ההפרדה האתנית הטבעית האופיינית לערים מעורבות אינה כה חזקה בלוד וקו התפר בין השכונות הערביות ליהודיות כולל אזורים מעורבים רבים. עזיבת תושבים יהודים יצרה היצע נרחב של דירות בשכונות היהודיות הוותיקות, מצוקת הדיור בשכונות הערביות יצרה ביקוש רב לדירות אלה, והכלכלה ניצחה את הסגרגציה. עם זאת, שכונות מעורבות אלה הן לא אחת מקור לאלימות ולביטויי גזענות.
36.6% מכלל האוכלוסייה הם ילדים עד גיל-18, 12.4% בגיל 65 ומעלה. מקרב העולים, 11,860 הם יוצאי חבר העמים, 2,680 יוצאי אתיופיה, 10,380 מארצות אחרות. מס' הנפשות הממוצע למשק בית עומד על 4.3 (במגזר הערבי 7.1), כ־90% מקרב בני הנוער מתגייסים לצה"ל.
ניתן לחלק את השכונות בלוד לשלוש קבוצות: השכונות הערביות (שכונת הרכבת ופרדס שניר) המופרדות גאוגרפית על ידי מסילת הרכבת, השכונות היהודיות החדשות שנבנו לכיוון רמלה, ושכונות "גני אביב", "גני יער" ו"גני איילון" המנותקות גאוגרפית מהעיר. אזור מרכז העיר, שהיה בעבר ערבי כולו, הפך ליהודי כולו בשנות ה-50, אם כי כיום מסתמנת חזרה איטית של האוכלוסייה הערבית לאזור זה.
האוכלוסייה הערבית
נכון לסוף שנת 2004, התגוררו בלוד 14,661 תושבים ערבים, כ-22.0% מאוכלוסיית העיר. גידול מסוף שנות ה-80, אז היוו התושבים הערבים 12% בלבד מאוכלוסיית העיר. רוב התושבים הערבים גרים בשלוש שכונות מצוקה, אם כי חלקם עבר עם הזמן לשכונות היהודיות, שהפכו לשכונות מעורבות. האוכלוסייה הערבית בלוד נמצאת ביחסים מתוחים בינה לבין עצמה ועם היהודים בעיר, עם משתפי פעולה שיושבו בעיר במהלך שנות האינתיפאדה, ועם רשויות החוק והעירייה בשל בעיית פשיעה, בעיית סמים ובנייה בלתי חוקית שנפוצה באוכלוסייה הערבית בעיר.
את האוכלוסייה הערבית ניתן לחלק לארבע קבוצות עיקריות:
ערביי לוד הוותיקים
הקבוצה הראשונה והשנייה, המכנות את עצמן "לודאים" הן מקרב ערביי לוד שנשארו בעיר מלפני תש"ח. הקבוצה הראשונה, המונה כיום כאלף איש היא ערביי לוד הנוצרים. בהתחשב בעובדה שבשנת 1922 התגוררו בעיר 920 נוצרים ניתן לומר שלא חל גידול בקבוצת אוכלוסייה זו. הקבוצה השנייה, המונה כ-6,000 איש היא ערביי לוד המוסלמים. שתי הקבוצות הללו, המהוות מיעוט בקרב האוכלוסייה הערבית בעיר, נמצאות במעמד סוציואקונומי גבוה יחסית לשאר האוכלוסייה הערבית, ומתגוררות בעיקר בשכונות המזוהות כיהודיות. ילדי הקבוצות הללו אינם לומדים במסגרות החינוך הערבי בעיר, אלא בבתי ספר פרטיים ברמלה וביפו או בבתי הספר היהודיים שבעיר.
הבדואים
הקבוצה השלישית כוללת את האוכלוסייה הבדואית בעיר, שהחלה להגיע מסוף שנות השבעים, בעקבות הסכמי קמפ דייוויד. ככל הנראה זו הקבוצה הגדולה ביותר בקרב ערביי לוד. הבדואים מתגוררים בעיקר בשכונת הרכבת ובפרדס שניר - שתי שכונות המתאפיינות בבנייה הבלתי חוקית הנרחבת הממלאת אותן.
משתפי הפעולה
הקבוצה הרביעית כוללת את אוכלוסיית המשת"פים שהגיעה לעיר החל מתחילת שנות התשעים. במהלך שנות האינתיפאדה הארוכות נוספו ללוד הערבית כמה מאות משפחות של משתפי פעולה, אשר התקשו להתאקלם חברתית הן בין היהודים והן בין הערבים. בשל חוסר לכידותה של האוכלוסייה הערבית בלוד יחסית לאוכלוסיות ערביות אחרות בישראל, ההתנגדות לקליטת המשת"פים בלוד הייתה עזה פחות מבמקומות אחרים בארץ. משתפי הפעולה יושבו בשכונת אל-ורדה, שנמצאת בתוך שכונת הרכבת, שם הם מוקפים בגדרות תיל ואמצעי אבטחה מחשש להתנכלות, ורק לאחרונה החלו להיטמע מעט בשכונות הערביות האחרות. כיום, המשת"פים מתגוררים גם באזור רמת אשכול ונווה שרת.
בתקשורת הכתובה המקומית מועלות מדי פעם טענות כי משתפי הפעולה נהנים לכאורה מחסינות בפני החוק, כגמול על שירותם, והמשטרה מתעלמת מפעילויות בלתי חוקיות שנטען בתקשורת כי הם מבצעים.
בין הקבוצות הללו שוררת מתיחות ואף יחסי איבה - הן אינן באות בקשרי חיתון זו עם זו, וערביי לוד הוותיקים (בני הקבוצה הראשונה והשנייה) נוטים להאשים את הבדואים והמשת"פים במצבה הקשה של העיר. כאמור, ילדי הלודאים הוותיקים אינם לומדים יחד עם ילדי הבדואים והמשת"פים.
עולי חבר המדינות
15 אלף עולים חדשים מברית המועצות לשעבר נקלטו בלוד בשנות התשעים, והם מהווים כיום כ-23% מתושבי העיר.
קהילת הסטודנטים
לאחר המחאה החברתית בקיץ 2011 הוקמה בעיר קהילת הסטודנטים של התאחדות הסטודנטים בישראל, הכוללת כ-250 סטודנטים מלמעלה מ-23 מוסדות לימוד במרכז הארץ. הסטודנטים פועלים בעיר בתחומי התרבות, החינוך הבלתי פורמלי וההעצמה האזרחית בשיתוף פעולה עם עיריית לוד.
דת
העיר לוד משופעת בכ-70 בתי כנסת, רובם קטנים ומשרתים את האוכלוסייה המזרחית. בשכונת נווה זית שבמרכז העיר קיימת תופעה ייחודית של שורה רציפה של כעשרה בתי כנסת המיועדים ליוצאי עדות שונות והשוכנים זה צמוד לזה. במקום הוקם פארק מפואר ובכוונת העירייה להפוך את המקום למוקד תיירותי הממחיש את סיפורם של קהילות ישראל השונות. בשל תופעת החזרה בתשובה, שהתעצמה בעשור האחרון, נפתחים מוסדות דת רבים במבנים ישנים ובדירות. מורגשת בעיר פעילות רבה של מפלגת ש"ס. בעיר נרשמו תקריות בין על רקע לבוש לא צנוע או מכירת מזון לא כשר.
מנגד, גורמים דתיים אחרים בעיר טוענים לקיפוח. יוצאי אתיופיה חנכו בית כנסת ראשון לעדתם לאחר מאבק בן עשר שנים. המוסלמים מנהלים מאבק עיקש לבניית מסגד גדול בפרדס שניר.
שיכון חב"ד
לקהילת חב"ד יש בשכונה מוסדות חינוך לכל הגילאים החל ממעונות, גנים, תלמוד תורה, ישיבה קטנה. בית ספר יסודי ותיכון לבנות. רב הקהילה הוא הרב ברוך יורקוביץ. בשכונה חיים זה לצד זה יהודים אשכנזים, יהודים ספרדים, יהודים תימנים, יהודים גרוזינים ויהודים בוכרים. בית הכנסת הגדול הנמצא במרכז השכונה משמש מדי יום יותר מאלף מתפללים שמגיעים מרחבי העיר לוד ורמלה. כמו כן בשכונה ישנם עוד ארבעה בתי כנסת.
בפברואר 2019 אוכלסו הבניינים הראשונים בפרויקט מגורים "שער העיר - לוד" שמהווה הרחבה לשכונת חב"ד, אך רק חלק מתושבי השכונה משתייכים לחסידות חב"ד.
גרעין תורני אלישיב
בשנת תשנ"ו (1996) הוקם בעיר גרעין תורני בשם "אלישיב", הנחשב כיום לאחד הגדולים, הוותיקים והמצליחים בארץ. הגרעין מפעיל ישיבה תיכונית, אולפנה לבנות, מדרשה ללימודי יהדות המופעלת על ידי בנות שירות לאומי, בתי ספר יסודיים, מעונות לפעוטות וגני ילדים. עוד יסד הגרעין בעיר את המכינה הקדם-צבאית "מעוז", שראשיה הם הרב עוזיאל חובב והרב דודי אברמוביץ', בה מושם דגש על נתינה חברתית בעיר לוד. רב הגרעין מאז 2008 הוא הרב ישראל סמט. הגרעין הקים שכונה בצפון העיר בשם "רמת אלישיב", וכמו כן תושביהם של שכונות דתיות נוספות כמו "נוף נריה" ו"רמת החשמונאים" מזוהות עם הגרעין. קהילת הגרעין גדלה עם השנים בקצב מהיר במיוחד: בעוד בשנת 2010 מנה הגרעין כ-250 משפחות, בשנת 2013 הגיע מספר המשפחות בגרעין לכ-500 ובשנת 2018 מספר המשפחות המזוהות עם הגרעין היה מעל לאלף. במסגרת הגרעין פועל מרכז סיור ולימוד "בשבילוד" העוסק בטיפוח המחקר ההיסטורי והתיירות בעיר, בדגש על ההיסטוריה היהודית והציונית שלה. בשנת 2009 הקים הגרעין סניף "בני עקיבא", המונה כ-300 חניכים. יותר מאוחר בשנת תשע"ו (2016) הקים הגרעין שני סניפי "אריאל" בנים ובנות שמונים כיום יחד כ-300 חניכים, סניף בנים המכונה "סיירת אריאלוד" הוא אחד הסניפים הגדולים של תנועת אריאל. בעיר קיימים שני סניפי בני עקיבא נוספים: סניף לוד נצח, שהוקם בשנת 2001 ורוב החניכים בו מהעדה האתיופית, הסניף מונה כ-50 חניכים, ובסוף שנת התשע"ז (2017) קם סניף לוד איתן המונה כ-350 חניכים. הסניף הפך לסניף הגדול ביותר תחת מחוז יהודה של התנועה.
אתרים בלוד העתיקה
באוקטובר 2009 כלל ה-World Monuments Fund, מלכ"ר שמושבו בניו יורק, את העיר העתיקה של לוד ברשימה של 93 אתרי מורשת עולמית בסיכון.
תעשייה
אזור התעשייה הצפוני של לוד, המשתרע על שטח של כ-500 דונם, נחשב לאחד מאזורי התעשייה החשובים באזור המרכז, וזאת בזכות קרבתו לנמל התעופה בן-גוריון. רבים מהמפעלים באזור התעשייה הם מתחום הלוגיסטיקה. אזור התעשייה נהנה מקרבה לצירי תחבורה מרכזיים, סמוך לתוואי כביש חוצה ישראל, בצומת הרכבות המרכזי של המדינה.
מפעלים חשובים נוספים בעיר הם חברת ציוד התקשורת "טלרד", מפעל הקרטון "קרגל", "קפה-קו" - חברת-בת של עלית (כיום חלק משטראוס גרופ) לייצור קפה, "קשב" - מרכז המחשבים של בנק לאומי.
בנייה בלתי חוקית
חלק ניכר מהתושבים הערבים בלוד חיים על קרקע חקלאית הרשומה על שמם בטאבו, אך לא הופשרה לשימוש כקרקע למגורים. אחרים הגרים בבתים שנבנו בבנייה בלתי חוקית על אדמות מדינה. לעירייה אין יכולת כלכלית להתמודד עם בעיית הבנייה הבלתי חוקית, כיוון שפעולות הריסה של בתים שנבנו בבנייה בלתי חוקית הן פעולות יקרות, והעירייה נתונה במצוקה כלכלית. בנוסף, הריסת בנייה בלתי חוקית בלוד היא בעייתית כיוון שפעולות ההריסה חייבות להיות מלוות באבטחה כבדה על הקבלנים המבצעים את ההריסה. הבטחות רבות מצד הממשלה לפיהן לוד תקבל סיוע נרחב על מנת להתמודד עם הבנייה הבלתי חוקית, העלו חרס וסיוע מעולם לא הגיע לידי העיר. כדי להימנע מהתמודדות עם בעיות האבטחה והבעיות הכלכליות של ההריסה, החליטה עיריית לוד להפשיר ולהכיר בבנייה בלתי חוקית בעיר (תוכנית ל"ד). פתרון נוסף להתמודדות עם בעיית הבנייה הבלתי חוקית בעיר היה הקמת שכונה ערבית חדשה, "נווה שלום" על ידי משרד השיכון. המבקרים מקרב הציבור הערבי טוענים כי השכונה נבנתה ללא שיתוף הציבור ובבנייה שבלונית ולא איכותית שאינה מתאימה לצרכים של המשפחות הערביות (משפחות מרובות ילדים, מגורים בחמולות וכו'), וכי השכונה היא מס שפתיים בידי הרשויות כנגד טענות הקיפוח של הערבים. בעיות של בנייה בלתי חוקית במגזר הערבי קיימות גם בעיר השכנה רמלה.
בעקבות הריסת מבנה בלתי חוקי ב-22 בנובמבר 2018 יצאו מאות תושבים מהמגזר הערבי בלוד להפגנות וחסימת צירים במשך שלושה ימים.
גם בשנת 2020 נהרסו מבנים בלתי חוקיים, דבר שגרם למחאה של התושבים הערביים, שהבעירו מספר כלי רכב בשכונות גני אביב ונווה נוף בעיר.
סמל העיר
סמלה הרשמי של העיר והעירייה עוצב על ידי זאב פבזנר. הסמל מורכב ממגן מוטען בקשת אבן, המהווה מעין "שער פתוח לכל באיו", מאחוריו צללית של עץ המסמל את החורשות הנמצאות באזור העיר, ולמרגלותיו שדה חרוש, המסמל את סביבתה החקלאית. בשני צידי הסמל ענפים עם עלים ובתחתיתו פסוק מספר ירמיהו:
משמעות הביטוי בסמל העיר היא כדי לסמל את חזרתם של היהודים מהגולה כעולים לארץ ישראל שהתיישבו בעיר.
נעמי רביע
ביוגרפיה
נולדה וגדלה ברחובות. להוריה חיים יליד עיראק ופרינסס ילידת איראן. הקטנה מבין שלושה. את לימודי היסודי למדה בבית ספר שז"ר ברחובות. בסוף בית הספר היסודי עברה עם משפחתה לארצות הברית. אך כעבור חצי שנה חזרו לישראל לרחובות. למדה בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט.
גלי צה"ל
רביע עשתה את שירותה הצבאי במחלקת הקריינים של גלי צה"ל, והמשיכה לעבוד בתחנה גם לאחר שחרורה. בין השאר שימשה כקריינית חדשות והגישה תוכניות שונות, בהן התוכנית "אשת חיל" עם רותי רוזן ורצועה ב"סופשבוע רגוע", וכן את התוכנית "אוטונומי" בגלגלצ.
בשנת 2005, במסגרת שיתוף פעולה בין גל"צ לעמותת 'גדולים מהחיים', ליוותה טיול של ילדים חולי סרטן ללונדון וליורו דיסני.
בסוף שנת 2006 מונתה רביע לתפקיד ראש מחלקת קריינים בגלי צה"ל, תפקיד אותו מילאה עד צאתה לחופשת לידה בשנת 2008. כמו כן הייתה חברה בוועדת הקבלה לקורס העיתונאים של התחנה.
ב-2013 החלה רביע להגיש את "קולה של אמא", אחת מתוכניות הדגל של התחנה. כ-3 שנים לאחר מכן, ב-2016, החלה להגיש לצד אביב לביא את התוכנית "יהיה בסדר". בין השנים 2018-2021 שידרה רביע בגלגלצ תוכנית קבועה שלה המשודרת בימי שישי בין השעות 06:00-09:00.
תפקידים נוספים
רביע כתבה טור שבועי בידיעות אחרונות, ושימשה כקריינית במסגרת שידורי הטלוויזיה החינוכית. כמו כן, קולה משמש גם את מערכות זימון התורים של ארבע קופות החולים.
חיים אישיים
נשואה לאנתוני ליאון, מתכנת מחשבים, ולהם ארבעה ילדים. מתגוררים במזכרת בתיה.
מרומבה איירליינס
מרומבה איירליינס (באנגלית: Maroomba Airlines) היא חברת תעופה קטנה המספקת שירותי צ'רטר שבסיסה באוסטרליה המערבית. החברה נוסדה ב-1985.
כיום החברה מספקת שירותי הסעה לעובדי חברות כריה באזורי פעילותה, ומפעילה טיסות מנהליות עבור ממשלת אוסטרליה המערבית במטוסי מנהלים.
החברה פתחה מתקני תחזוקה מטעמה בשדה התעופה פרת' ב-2003, אך הם עברו מיקור חוץ אל חברת Airflite בתחילת 2008.
צי המטוסים
נכון לאפריל 2018 מרומבה איירליינס מחזיקה בצי המטוסים הבא:
אודונטופטרה
אוֹדוֹנָטוֹפּטֶרָה (שם מדעי: Odonatoptera) היא על-סדרה של חרקים קדומים בעלי שני זוגות כנפיים, ובה סדרת השפיראים. קבצה זו החלה להתפתח בקרבון הפנסילבני, 320 מיליון שנה לפני זמננו.
חרקים אלה הכילו בעבר סדרות רבות, אך מרביתן נכחדו בסוף עידן הפלאוזואיקון ומכולן נותרה רק סדרת השפיראים. המינים הנכחדים הכילו מינים גדולים בהרבה מרוב החרקים. הגדול שבהם היה המגאנוירה, שהגיעה למוטת כנפיים של 75 ס"מ.
התכונות הבולטות שלהם הם גוף בעל ארבע כנפיים דמויות-להב, עיניים משוכללות ובטן ארוכה. מינים אלה הם טורפים וניזונים מחרקים קטנים יותר הנחטפים באוויר. הזחלים גדלים במים.
שער הזהב (כדורגל)
שער הזהב (נקרא גם: מוות פתאומי) הוא כינוי לשיטת הכרעה שהייתה נהוגה במשחקי כדורגל. במשחקים בהם דרושה הכרעה כגון שלבי נוק-אאוט בתום תשעים דקות כאשר התוצאה היא שוויון עוברים להארכה ואחריה לבעיטות הכרעה.
טגו זהוב
טגו זהוב המכונה גם לטאת הטיגריס (שם מדעי: Tupinambis teguixin) הוא מין של לטאה טורפת גדולה החי בטבע ביערות באמריקה הדרומית והאיים הקריביים.
שער הזהב (כדורגל)
ההארכה, שנמשכת 30 דקות (שתי מחציות של 15 דקות), הייתה, לפני שער הזהב, משוחקת במלואה כך ששתי הקבוצות מנסות להשיג יתרון עד תום 120 הדקות. בשיטת שער הזהב הקבוצה הראשונה שכבשה שער חוקי בהארכה ניצחה והמשחק נגמר באותו רגע.
הר פייג' (אנטארקטיקה)
הר פייג' (באנגלית: Mount Paige) הוא הר בהרי פיליפס, ברכסי פורד, בארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם 6 קילומטרים מערבית מהר קארבון ו-13 קילומטרים מזרחית מהר ג'ון.
גובהו של ההר 672 מטרים מעל פני הים.
גילוי ההר
ההר התגלה משלחת המחקר של ריצ'רד בירד בין השנים 1928–1930.
ההר צולם מן האוויר בטיסות שנערכו על ידי משלחת המחקר של בירד ומופה על בסיס תצלומי אוויר אלה.