cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלום (דמות בדיונית)
עיצוב ואפיון
על פי היוצר איג'יניו סטראפי, דמותה של בלום מבוססת בחלקה על הזמרת האמריקאית בריטני ספירס. בנוסף, את ההשראה לבסיס דמותה של בלום ולסיפור הרקע שלה שאב סטראפי מחברתו לספסל הלימודים במהלך תקופת לימודיו באוניברסיטה, שגדלה במשפחת אומנה והייתה מעוניינת למצוא את הוריה הביולוגיים; סיפור מציאת הוריה הביולוגיים וחשיפת זהותה האמיתית של בלום שימש כקשת העלילה הראשית של שלוש עונותיה הראשונות של "מועדון ווינX", ושל הסרט המונפש "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה". באישיותה ובדמותה של בלום טמונים מאפייניה של ג'ואן לי, אשתו של סטראפי, אותה הוא תיאר אותה כאישה נדיבה, חיובית, מלאת אנרגיה ונחושה, שתכונותיה עברו ממנה לדמותה של בלום. סטראפי עצמו אמר שהוא התאהב בקסמה, כוחה, נחישותה ונאמנותה של בלום כדמות.
עבדאללה סומך
ביוגרפיה
קובצי השו"ת שחיבר מכילים שאלות שנשלחו אליו מרחבי עיראק, מהודו ומפרס. השאלות מעידות על תקופה של שינויים רבים בחייהם של השואלים, שנבעו מתהליכי מודרניזציה שהיו מלווים בחידושים טכנולוגיים, שיטות חדשות של ארגון חברתי ותרבותי ועוד. מתשובותיו, במיוחד לקהילה הבגדאדית שהיגרה להודו, עולה כי הרב סומך קיבל בצורה לא מאיימת את חידושי המודרנה, ואפשר לשואלים להשתלב בנורמות המקובלות בעולם שבו הם חיים, כל זאת מבלי לזנוח את דרך התורה. חלק קטן מתשובותיו נדפסו בסוף ספרו "זבחי צדק" ומאות תשובות אחרות היו מכורכים בשני כרכים ומונחים בחדר ישיבתו עוד מלפני מלחמת העולם הראשונה, ומאז לא נודע בידי מי נפלו.
בלום (דמות בדיונית)
דיבוב
את דמותה של בלום דיבבה בשפת המקור השחקנית האיטלקייה לטיציה סיאמפה, שאף הופקדה על דיבוב דמותה של הרמיוני גריינג'ר מסדרת סרטי "הארי פוטר" ודמותה של אליס בסרט "אליס בארץ הפלאות". לדבריה, השחקנית מחשיבה את דיבוב דמותה של בלום לאחד משני תפקידיה החשובים ביותר, יחד עם דיבוב דמותה של מירנדה בסדרת הנעורים "ליזי מקגוויר".
עבדאללה סומך
פטירתו ואירועי קבורתו
כשפרצה מגפת הכולרה בעיראק בשנת 1889, נדבק בה הרב עבדאללה בהיותו בכפר "גרארה" הסמוך לבגדאד, וראשי הקהילה החזירוהו לבגדאד כדי שיתרפא, אולם ב-13 בספטמבר 1889 (י"ח באלול ה'תרמ"ט, ליל מוצאי שבת) הלך לעולמו. בשל המגפה, הוצא צו מטעם הממשלה האוסר על קבורת מתים בבית הקברות הסמוך לבגדאד. נכבדי הקהל, הרב אברהם הלל והרב ששון שמוחה, ביקשו היתר ממושל בגדאד לקבור את הרב עבדאללה בבית הקברות הסמוך לעיר, אולם נענו בשלילה. במקום זאת אישר המושל לקבור את הרב בחצר "יהושע כהן גדול", לצד קברו של רבו, הרב יעקב הרופא, שנמצא מעברו השני של נהר החידקל.
בלום (דמות בדיונית)
דיבוב
את דמותה של בלום בעברית דיבבו השחקניות עדי זינו וענת ארליך בהתאמה.
כוחות ויכולות
בלום היא פיית אש הדרקון, מקור האנרגיה שבאמצעותו יצר הדרקון הגדול את המימד הקסום. בהתאם לכך, כוחותיה של בלום הם מבוססי-אש ודמויי-פירוקינזיס, ומתבטאים בין היתר ביצירת דרקוני אש, כדורי אש, אלומות אש, סופות אש ופיצוצים בעוצמות שונות. ביכולתה של בלום גם להטיל לחשי הגנה מבוססי-אש כמו חומות אש ומגני להבה, וליצור גלי חום ספונטניים; כל אלו בנוסף ליכולות בסיסיות המתבטאים בין היתר בטלקינזיס, המרת חפצים וריחוף.
עבדאללה סומך
פטירתו ואירועי קבורתו
כשהחל מסע הלוויה וההספדים, הופיעה קבוצת פורעים ובראשם מוכתר מחוז "אל-כרך", ודרשו ממשתתפי הלוויה לעזוב את המקום בטענה שחל עליהם איסור קבורה במקום. כשהוצג בפניהם האישור ממושל העיר, החלו להכות את משתתפי הלוויה. משלחת נכבדים מהקהילה היהודית נשלחה אל המושל, וזה האחרון שלח פלוגת פרשים, כדי לאפשר ליהודים לקבור את רבם. המוכתר מנגד, הביא עמו למקום המון מוסת, ומהומה פרצה במקום. בין המהומה והמולת האנשים, הצליחו לטפס שישה יהודים מעל לחומה שהקיפה את חצר הקבורה, פתחו את שער הכניסה, הכניסו את מיטת הרב וקברוהו בזריזות.
בימים שלאחר מכן, הפיץ המוכתר ידיעות על משתתפי הלוויה היהודים שכביכול הכו מוסלמים, ובשל כך מושל בגדאד התכחש לאישורו, והורה לעצור את נכבדי הקהילה היהודית – הרב אברהם הלל, הרב ששון שמוחה, הגביר יחזקאל עיני ועוד. בימים שלאחר מכן תקף המון מוסלמי את התושבים היהודים בבגדאד, ובעקבות כך שלחו רבני העיר מברקים אל קהילות יהודיות ברחבי העולם, בבקשה שישפיעו על הפסקת הפרעות. כשנודע לממשל בבגדאד על המברקים שנשלחו, נעצרו גם הרבנים.
בלום (דמות בדיונית)
כוחות ויכולות
כשומרת אש הדרקון, לבלום קשר אישי אל הדרקון הגדול, אותו היא מסוגלת לזמן; קשר המעניק לה יכולות ריפוי מיוחדות, ואף את היכולת לראות ולזהות את הילותיהם של הסובבים אותה, ואף לקלוט את רגשותיהם וכוונותיהם.
ביוגרפיה בדיונית
בלום נולדה ב-10 בדצמבר, למלך אוריטל והמלכה מריון מכוכב הלכת דומינו, והיא אחותה הצעירה של יורשת העצר דפני. בהמשך הסדרה, בלום מתאהבת בסקאי, מומחה ומלך ארקליון, ואף מתארסת לו.
דמיטרי ליכצ'וב
דמיטרי ליכצ'וב (ברוסית: Дмитрий Сергеевич Лихачёв; 28 בנובמבר 1906 - 30 בספטמבר 1999) היה פילולוג רוסי וסובייטי. ליכצ'וב חיבר מספר עבודות חשובות על ההיסטוריה של הספרות הרוסית הקדומה. עבודתו הקנתה לו מוניטין בכל העולם, והוא זכה במספר רב של פרסים בינלאומיים ותוארי דוקטור לשם כבוד במספר אוניברסיטאות ידועות.
עבדאללה סומך
פטירתו ואירועי קבורתו
לבסוף התערב הממשל הבריטי ושלח התראה לסולטן טורקיה, עבדול חמיד, בבקשה להורות על הפסקת הפרעות, ואף איים כי יערב כוח צבאי שיישלח לבגדאד, באם יתעלמו מבקשתו. הסולטן הטורקי נענה לבקשה והורה לשליח מטעמו לחקור את התנהלותו של מושל בגדאד. לאחר חקירה ובדיקה הודח המושל והוחלף, וחיי הקהילה היהודית שבו למסלולם.
מושל בגדאד החדש פרסם צו האוסר על הכאת יהודים, ונכבדי הקהילה היהודית ורבניה שוחררו ממעצר. כדי להביא להרגעת הרוחות בין ההמון המוסלמי לקהילה היהודית, הוציא המושל צו פשרה שבו הורה להעביר את קברו של הרב לבית העלמין הסמוך לבגדאד.
לאחר כשלושה חודשים מהקבורה הראשונה, הועברה גופתו של הרב לבית הקברות היהודי הסמוך לבגדאד. שוב נערכה הלוויה מחדש, בהשתתפות יהודים ומוסלמים כאחד, ובראשם ראש הצבא ושרי הממשלה. הלוויה יצאה לעבר מדרש בית זילכה, שם הספידו הרב יוסף חיים, ומשם המשיכה לבית הקברות.
דמיטרי ליכצ'וב
ביוגרפיה
במהלך מלחמת העולם השנייה היו הוא ומשפחתו נצורים בלנינגרד. הם שרדו את המצור על העיר, אך רק בשנת 1943 הצליחו לצאת ממנה.
בשנת 1950 פרסם ליכצ'וב תרגום לרוסית מודרנית של משא מלחמת איגור ושל הכרוניקה הרוסית הראשונה עם הערות מדעיות. בשנת 1952 הוענק לו פרס סטלין על עבודותיו בתחום ההיסטוריה. ב-1953 נבחר ליכ'צ'וב לחבר בהתכתבות באקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 1955 פרסם ליכ'צוב מאמר בו קרא להגנת עתיקות בברית המועצות. מאמר זה היה הראשון בסדרת פעולותיו בנושא, תחום שתפס אצלו מקום משמעותי במהלך תקופה ארוכה. ב-1965 היה בין מייסדי הוועדה להגנת העתיקות. הוא פעל להקמת מוזיאונים לסופרים רוסים ידועים, פעל להגנת בניינים היסטוריים ועוד.
ב-1969 קיבל ליכצ'וב את פרס ברית המועצות בפעם השנייה, ובשנת 1970 נבחר לחבר באקדמיה הרוסית למדעים. ב-1986 קיבל ליכצ'וב את תואר גיבור העמל הסוציאליסטי, והוענק לו עיטור לנין.
ליכצ'וב לא היה חבר המפלגה הקומוניסטית, ופעל להגנת אנדריי סחרוב ואלכסנדר סולז'ניצין. הוא סירב לחתום על מכתבים קבוצתיים בגנות פעילי תרבות. יחד עם זאת הוא לא היה דיסידנט ותמיד ניסה למצוא פשרה עם השלטונות. ב-30 בספטמבר 1998 קיבל ליכצ'וב את עיטור אנדריי הקדוש, העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
בלום (דמות בדיונית)
ביוגרפיה בדיונית
בהיותה תינוקת, ממלכתה הותקפה על ידי המכשפות הקדומות, ואלטור ומנדרגורה, שהרסו את דומינו על ידי הפיכתו לכוכב קרח נטוש. על מנת להגן עליה ועל אש הדרקון, דפני מילטה את אחותה אל כדור הארץ, שם היא אומצה על ידי מייק, כבאי שהציל אותה משריפה בבניין בו הופיעה, ואשתו, ונסה, מוכרת פרחים. מכיוון שהיא הייתה רק תינוקת בזמן האירועים הללו, בלום גדלה מבלי לדעת את זהותה האמיתית.
בגיל 16, בלום פוגשת את סטלה, פיית השמש, שמעודדת אותה לבוא איתה לאלפיה, בית הספר לפיות; לאחר שזו מצילה אותה ממתקפה; שם בלום לומדת על זהותה האמיתית כנסיכת דומינו ועל מורשתה וייעודה כשומרת אש הדרקון האחרונה.
ביקורת והשפעה תרבותית
דמותה של בלום זכתה לביקורות שליליות מצד חוקרי תקשורת וסטריאוטיפים מגדריים בסרטים מונפשים, פילולוגים וסוציולוגים. בין היתר, אלקה שלוט, פרופסורית ללימודי מדיה באוניברסיטת בזל, תיארה את דמותה של בלום כמנהיגה סטריאוטיפית בעלת עור ושיער בהיר, שבהשוואה אליה גיבורות בעלות מראה אתני "נחשבות פחות". גם הפרופסורית האיטלקית לסמיולוגיה, ג'ובאנה קוסנזה, תמכה בתיאור זה, וציינה כי על כרזת הסרט המונפש "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה", בלום נמצאת ממש במרכז ובקדמת הבמה, בניגוד לשאר הפיות האתניות. במקביל, קוסנזה ציינה גם את נשיותה המודגשת של הדמות, המתבטאת בלבושה ובכנפיה. קוסנזה אף השוותה בין כנפי הגיבורה הפרושות לבין הצליבה, קשר המצביע על כך שהדמות נתפסת כמשיחה, מושיעת עולמה. קוסנזה אף ציינה כנפיה של הדמות מייצגות את יופיו של הפרפר ובו בזמן את שבריריותיה של השפירית; ואילו בגדיה של בלום "נועדו להראות חלקים שונים בגוף במקום להסתיר אותם", כך שהדמות נראית "נגישה, כמעט חסרת הגנה וחיננית".
בעבודתם שפורסמה בכתב העת של אוניברסיטת קברדינו-בלקריאן, טענו הפילולוגים ז. ר. דוקובה ות. א. צ'פרקובה, כי דמותה של בלום מקדמת אידיאלים של "עצלות, אי-ציות והבעת חוסר שביעות רצון מול ההורים". כמו כן, מבטה של בלום במהלך אחד המשפטים המופנים לבלטור ("בלטור, ניצחנו אותך כבר ונעשה זאת שוב, אחת ולתמיד!") מביעים "כעס ושנאה". בסצנה שבה בלום אתגרה את קוסמי המעגל השחור לדו-קרב, הצמד ציין גם סימנים ל"חוסר סובלנות ותוקפנות". במאמרם שפורסם בכתב העת של אוניברסיטת וולגוגרד, הסוציולוגים אי. ג'יי. לאקטיוקינה וג'י. וי. אנטונוב, השתמשו בדמותה של בלום כדוגמה לדמות חיובית שפועלת מתוך מניעים שגויים, וציינו גם את חוסר הטיפול של בלום בחיית המחמד שלה, כי ביכולתו "להגן על עצמו ממפלצות".
הפרופסורית ג'ין פרינסלו מאוניברסיטת רודוס ציינה כי מערכת יחסיה של בלום עם סקאי לאורך הסדרה היא דוגמה לדרישה מהאישה "להשיג ולשמור על הגבר שלה" מתוך ספרה של החוקרת מינאקשי ג'יג'י דורם, ""; בו מובאים דוגמאות מעונתה השנייה של "מועדון ווינX"; בהם בלום מצליחה לקבל את אישורם של הוריו של סקאי רק לאחר שהיא מצילה את ארוסתו לשעבר וכאשר רק ביכולתו של סקאי להסיר את כישופו של לורד דארקר מבלום באמצעות המילים "אני אוהב אותך". רגע זה מתואר במאמרה של פרינסלו כשיא הרעיון של כיבוש הגבר באמצעות מיניות הבחורה. בהתייחסה ליחסיה של בלום עם סקאי, קוסנזה ציינה כי לתחושתה רצונה של בלום להינשא לסקאי "מטמיע אידיאלים מימי הביניים בבנות שנות ה-2000", וכי יחסה הרגוע לכאורה להיעלמותו הפתאומית של סקאי עם בחורה אחרת ב"סוד הממלכה האבודה", מצביע על חוסר הכבוד העצמי שלה. לפי המחקר של מיה גץ ומרגיט הרה על איור דמויות מונפשות בצורה לא מציאותית, לבלום יש יחס מותניים לירכיים של 0.34, ויחס מותניים לכתף של 0.37, דבר המצביע על עמוד שדרה לא פרופוצינלי, ומשליך גם על שידור מסרים שליליים הנוגעים לדימוי גוף נשי.
גורל: סאגת ווינX
במרץ 2018, נמסר כי שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" הזמינה מסטראפי עיבוד טלוויזיוני בלייב אקשן לבני הנעורים שתתבסס על הזיכיון המקורי. בספטמבר 2019, נמסר כי דמותה של בלום בעיבוד הלייב אקשן תגלם השחקנית אביגיל קוון.
בעיבוד זה, שמה האנושי המלא של בלום הוא בלום פיטרס; והיא נולדה ב-10 בדצמבר 2004 להורים שזהותם טרם ידועה. כשהייתה תינוקת, בלום נחטפה על ידי מכשפות דם ונלקחה לאסטר דל. עם זאת, רוזלינד, פיה מניפולטיבית בעלת מניעים נסתרים, השמידה את אסטר דל ושלחה את בלום לעולם הראשון (כדור הארץ); לגרדניה שבקליפורניה, ארצות הברית; שם היא גודלה על ידי מייק וונסה פיטרס; זאת לאחר שתפסה את מקומה של בתם הביולוגית שמתה זמן קצר לאחר לידתה, ללא ידיעתם. לאחר שכוחותיה מתבטאים לראשונה, בלום נשלחת לאלפיה, בית ספר מיוחד לפיות, על ידי הוריה, מתוך מחשבה שמדובר בבית ספר פרטי בהרי האלפים. עם הגיעה לאלפיה, בלום מגלה כי ברשותה נמצא קסם "אש הדרקון", קסם עתיק-יומין המסוגל לשמש כנשק רב-עוצמה.
פארחה (סרט)
פארחה (בערבית: فَرْحَة, "שמחה") הוא סרט קולנוע עלילתי ירדני, בבימויה של דארין ג' סלאם, המגולל את סיפורה של נערה פלסטינית בשם פארחה בכפר ערבי בימי מלחמת העצמאות, על רקע הנכבה.
על פי דברי הבמאית-תסריטאית, ההשראה לסרט הוא מקרה אמיתי, עליו היא שמעה מאימה, על פליטה פלסטינית שנכלאה בחדר על ידי אביה כדי להגן על כבוד המשפחה ועל חייה בזמן המלחמה. אימה של היוצרת הכירה את הפליטה בסוריה ושמעה ממנה את סיפורה. המקרה שימש כגרעין סיפורי שסביבו פותחה עלילה בדיונית, שעל פי הבנת היוצרת משקפת את תלאות הפלסטינים במלחמה.
עלילת הסרט
פארחה היא בתו של מוח'תאר כפר קטן באזור הררי, שחולמת להמשיך בלימודיה בניגוד לרוב הנערות בכפר שבו בנות אינן לומדות בבית ספר, ולומדות קוראן בלבד עם שייח' הכפר. בתחילת הסרט היא מנסה לשכנע את אביה לרשום אותה לבית ספר בעיר, ולאחר היסוסים הוא מסכים לכך. אולם שמחתה לא נמשכת זמן רב. הכפר מותקף על ידי כוחות צה"ל. אביה מנסה לשלוח אותה במכונית של קרובי משפחה מהעיר שביקרו בכפר, אולם היא מסרבת לעזוב אותו ויורדת מהמכונית. כדי להגן עליה הוא נועל אותה במחסן הבית, ומבטיח לה שיחזור.
פארחה מנסה לשבור את הדלת, אבל לאחר שהיא לא מצליחה היא זורקת בתסכול שקים שנמצאים במחסן. למחרת, היא מגלה שיש בהם אקדח וכמה כדורים, יורה בדלת ומצליחה לצאת. אחרי שהיא שותה סוף-סוף מים לאחר ימים של צמא, היא רואה שהתינוק מת בינתיים, ועוזבת את הבית. היא מגלה שהכפר נטוש וחרב והולכת למעיין הכפר, שבו, בסצנת הפתיחה של הסרט, בילתה עם חברותיה. אחרי שהיא רוחצת בו, שותה ממימיו ואוכלת פרי מעץ התאנה שבו, היא עוזבת את הכפר. בכותרות הסיום נכתב שהיא לא הצליחה למצוא את אביה, שגורלו לא ידוע, ושפארחה (ששמה האמיתי הוא רדיה) הצליחה להגיע לסוריה.
הפצה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו בספטמבר 2021, ולאחר מכן בפסטיבלי סרטים בפוסאן, ברומא וברמאללה. האקדמיה הירדנית לקולנוע בחרה לשלוח אותו כמועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר לטקס האוסקר ה־95. בעקבות הבחירה קנתה נטפליקס את זכויות השידור עליו, ושידרה אותו ברחבי העולם.
תגובות
הסרט מוצג כסרט דרמה-היסטורי, אף על פי שאף הבמאית העידה שעיקר עלילת הסרט היא בדיונית. תגובות בעולם מתייחסות לסרט כסרט בעל ערך היסטורי שמוכיח את חוסר המוסר והאלימות מצד צבא ישראל. ב-"ניו-יורק טיימס" לדוגמה נכתב על הסרט: "a brutal kind of coming-of-age story".
בחירת נטפליקס לשדר את הסרט גררה ביקורות בישראל ויש שהתנתקו מהשירות עקב זאת. עיקר הביקורת נגד הסרט, היא בטענה שהסרט עושה עוול לצבא ישראל ומציג את סיפור המלחמה ואת לוחמי צה"ל בצורה מעוותת.
הסרט לא זמין בנטפליקס בישראל בממשק משתמש בשפה העברית (אך זמין בשפת ממשק אנגלית).
הסרט הוקרן בתיאטרון אלסראיא ביפו, ובעת הקרנתו נערכה הפגנת מחאה מולו. בעקבות הקרנתו בתיאטרון, יצאו שרים בממשלת ישראל בקריאה לשלילת המימון הממשלתי של התיאטרון.
אוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY) הודיעה שסטודנטים שיגיעו להקרנה של הסרט יקבלו נקודת קרדיט כחלק מפעילות חינוכית מחוץ לכיתה.
אוורו אנסון
האנסון היה בין מטוסיו הראשונים של חיל האוויר הישראלי ושירת במלחמת העצמאות, כמו גם בחילות האוויר של מדינות ערב במלחמה זו.
תכנון ופיתוח
ב-1933 הציע משרד האווירייה הבריטי שחיל האוויר המלכותי הבריטי ירכוש מטוס יבשתי במחיר זול יחסית לביצוע משימות סיור ימי. משימות אלה התבצעו עד אז על ידי מטוסים ימיים, שהיו יעילים יותר אך גם יקרים יותר. משרד האווירייה ביקש הצעות למטוס שיעמוד בדרישות אלו, וחברת אוורו הציעה את דגם 625A, גרסה של מטוס הנוסעים אוורו 625 שייצרה. מטוס זה היה מטוס נוסעים בעל שישה מקומות ושני מנועים. במקביל הגישה חברת דה הבילנד הצעה משלה, דגם DH.89, שהיה גרסה של מטוס הנוסעים דה הבילנד דרגון רפיד. בסוף 1934 הזמין משרד האווירייה משתי החברות דגם אחד של המטוס המוצע להערכה ובחינה, שאמורה הייתה להתחיל במאי 1935.
אב הטיפוס של האוורו 625A טס לראשונה ב-24 במרץ 1935 במפעל אוורו שבוודפורד (Woodford), במנצ'סטר רבתי. בחינת שני אבות הטיפוס נעשתה על ידי יחידת הפיתוח של פיקוד החופים של חיל האוויר המלכותי בגוספורט (ליד פורטסמות') בין 11 ל-17 במאי. ה-625A הוכיח עצמו במטוס טוב יותר מזה שהציעה דה הבילנד, וב-25 במאי הוכרז כי הצעתה של אוורו זכתה במכרז. ביולי 1935 קיבלה חברת אוורו הזמנה ראשונה של 174 מטוסים, והמטוס הסדרתי הראשון טס ב-31 בדצמבר באותה שנה. המטוס הסדרתי היה שונה מאב הטיפוס בכמה פרטים, ובהם תכנון שונה של המייצב האופקי ושל הגה הגובה. אספקת המטוסים, שכונו אנסון סימן 1, לחיל האוויר המלכותי החלה ב-6 במרץ 1936.
האנסון נקרא בחיבה "פיית'פול אנני" (Faithful Annie, "אנני הנאמנה"). סימן 1 היה מטוס חד כנפי בעל כנף נמוכה בעלת תמוכה מרכזית אחת. כנף המטוס הייתה עשויה מעץ לבוד ואשוחית ואילו גוף המטוס היה בנוי ממסגרת ברזל ועטוף בבד, אם כי בחרטום המטוס הייתה המסגרת מצופה בסגסוגת מגנזיום. מנועי המטוס היו מנועים רדיאליים מקוררי אוויר בעלי 7 צילינדרים מתוצרת ארמסטרונג סידלי, מדגם צ'יטה IX, שייצרו 350 כוח סוס כל אחד. כל מנוע הניע מדחף בעל שני להבים ממתכת. הדחף שיצרו המנועים היה מספק, אך כביית אחד המנועים הותירה את המטוס ללא כוח מספק. האנסון היה המטוס הראשון בחיל האוויר המלכותי בו הותקן כן נסע מתכנס. תהליך קיפולו של כן הנסע היה ידני, ולצורך זאת היה על הצוות לסובב ידית ארכובה שהייתה ממוקמת ליד מושב הטייס 144 סיבובים. על מנת להימנע מתהליך מייגע זה נהגו להשתמש במטוס לטיסות קצרות במהלכן נותר כן הנסע פרוש, וזאת במחיר של האטה בת כ-50 קמ"ש במהירות המטוס.
בתחילה היו באנסון, במהלך משימות סיור ימי, שלושה אנשי צוות: טייס, נווט/מטילן ואלחוטן אוויר/מקלען. ואולם, החל מ-1938 פוצל תפקיד הנווט/מטילן והועבר לאיש צוות רביעי. חימוש המטוס כלל מקלע יחיד בקוטר 0.303 אינץ' (כ-7.7 מ"מ), שהותקן בקדמת גוף המטוס והופעל על ידי הטייס. בנוסף היה למטוס צריח עילי שהופעל ידנית, ובו מקלע לואיס יחיד, גם הוא בקוטר 0.303 אינץ'. המטוס יכול היה לשאת עד 160 ק"ג פצצות, שתי פצצות 45 ק"ג בתא פצצות פנימי ועוד שמונה פצצות במשקל 9 ק"ג במנשאים על הכנפיים. במטוסי אנסון ששימשו להדרכה הייתה מערכת כפולה של הגאים, ובדרך כלל הוסר מהם צריח המקלע, אם כי במטוסים ששימשו לאימוני מקלענות הותקן צריח הידראולי זהה לזה שהיה במפציצי בריסטול בלנהיים.
עד לסיום הייצור ב-1952 נבנה מספר כולל של 11,020 מטוסים, והמטוס היה למטוס הבריטי הרב-מנועי הנפוץ ביותר במלחמה, לאחר המפציץ ויקרס ולינגטון.
שירות מבצעי
האנסון החל את שירותו בחיל האוויר המלכותי ב-6 במרץ 1936, בטייסת 48, טייסת סיור. עם תחילת מלחמת העולם השנייה הפעיל חיל האוויר המלכותי 824 מטוסי אנסון סימן I, ב-26 טייסות: 10 טייסות של פיקוד החופים ועשר של פיקוד המפציצים. מטוסי האנסון ששירתו בטייסות של פיקוד המפציצים שימשו להדרכה, והכשירו צוותים לשירות במפציצים מבצעיים ששירתו באותן טייסות. כבר בתחילת המלחמה הוחל בפיקוד החופים בהחלפת מטוסי האנסון במטוסי לוקהיד הדסון. בשנת 1940 התרחשה ההתנגשות האווירית בברוקלסבי בסופה המטוסים נותרו לכודים זה בזה, והטייס הצליח לבצע נחיתה.
מספר מצומצם של מטוסים המשיך בתפקידים מבצעיים כסיור חופי והצלה ימית. בתחילת המלחמה הצליח אחד המטוסים להשיג פגיעה אפשרית בצוללת גרמנית. ביוני 1940 הותקפו שלושה אנסונים על ידי תשעה מטוסי קרב גרמניים מדגם מסרשמיט Bf 109. שני מסרשמיטים הופלו מבלי שהאנסונים ספגו אבדות.
למרות הצלחות אלו, מגרעותיו של המטוס הסתמנו במהירות: האנסון היה איטי, פגיע, ובעל טווח קצר מדי, במיוחד לאור משימת הסיור הימי שהוטלה עליו. חימושו היה קל מדי: בדצמבר 1939 הטיל מטוס אנסון פצצת 45 ק"ג בטעות על צוללת בריטית. הפצצה פגעה ישירות בצוללת אך הנזק היחיד היו ארבע נורות שהתנפצו. תפקידו העיקרי של המטוס היה לאימון טייסי מפציצים רבי מנועים, וכן לאימון אנשי צוות אוויר בתפקידים נוספים: נווטים, אלחוטאי אוויר, מטילנים ומקלעני אוויר. לאחר המלחמה המשיך האנסון לשמש לאימון צוותי אוויר של מטוסי תובלה וכן לשמש לתפקידי תובלה קלה. מטוס האנסון האחרון יצא משירות בחיל האוויר המלכותי ב-1968.
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הפעיל 1,028 מטוסי אנסון, רובם סימן I, עד 1955. חיל האוויר המלכותי הקנדי והצי המלכותי הקנדי הפעילו גם הם מספר רב של מטוסים עד 1952. רוב המטוסים הקנדיים הופעלו למטרות אימון, אך כמה מהם הופעלו במשימות מבצעיות ללוחמה נגד צוללות בפיקוד האווירי המזרחי של חיל האוויר המלכותי הקנדי. למרות שבבריטניה נחשב המטוס כמיושן למטרה זו הופעל האנסון במשימות אלה, בשל הצורך הדחוף בכלי טיס לצרכים אלה; המטוס הוגדר כ"דחליל אווירי", וכמה מפקדי הצוללות גרמניים חשו כי תנועותיהם הוגבלו בשל מספר רב של מטוסים בגזרה.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית הפעילו כחמישים מטוסי אנסון שרובם נבנו בקנדה ברישיון וסומלו AT-20.
חיל האוויר המלכותי ההודי הפעיל כמה מטוסי אנסון כמטוסי אימון לטייסים ונווטים. שלושה מהמטוסים הללו המשיכו בתפקיד זה גם לאחר שהודו קיבלה את עצמאותה. חיל האוויר המלכותי הניו זילנדי הפעיל 23 מטוסי אנסון כמטוסי אימון לנווטים במהלך מלחמת העולם השנייה, בצד מטוסי איירספיד אוקספורד רבים. לאחר המלחמה נרכשו מטוסים נוספים. חיל האוויר של אפגניסטן הפעיל גם הוא מספר מטוסים שנרכשו ב-1948, אשר נותרו בשירות עד שנת 1972. מטוסי אנסון היו הגרעין של חיל האוויר הסעודי שנוסד ב-1950. גם חיל האוויר המצרי הפעיל מטוסי אנסון, ומטוס מאובזר היטב ניתן במתנה למלך פארוק. חיל המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות כלל לפחות טייסת אחת של מטוסי אנסון. מטוסים אלו סייעו לפלישת הלגיון הערבי וחיל המשלוח העיראקי לעמק הירדן במאי 1948, הפציצו את בית יוסף, ולפחות אחד מהם הופל בחזית זו, ואחר הופל בחזית לטרון.
במהלך המלחמה הפעיל ארגון תובלת עזר אווירית (Air Transport Auxiliary) מטוסי אנסון כמטוס תובלה עיקרי להובלת טייסים אל ומנקודות איסוף והעברת מטוסים. במהלך שירותו בארגון לא היו לאנסון תקלות משמעותיות, והמטוס זכה להערכה רבה.
חיל האוויר הישראלי
במלחמת העצמאות נשלח הטייס פרדי פרדקינס לבריטניה, שם רכש מטוסי אנסון. פרדקינס ציין שיעדם של המטוסים הוא סינגפור, וכי הרוכשת היא חברה אוסטרלית. המטוסים שופצו והגיעו לפריז. מצבם הטכני היה גרוע ואחד מהם נאלץ לנחות נחיתת אונס ליד מילאנו בדרך מפריז לארץ ישראל. כך נודע לשלטונות בריטניה על ייעודם האמיתי של המטוסים, ואלו הודיעו לשלטונות יוון. כאשר הגיעו ארבעת המטוסים לחניית ביניים ברודוס הוחרמו שם על ידי השלטונות היוונים.
בשנת 1949 שחררה יוון את המטוסים המוחרמים. שניים מהם הגיעו לישראל במרץ והשאר בדצמבר 1949. המטוסים שימשו זמן מה בבית הספר לטיסה של חיל האוויר, ובתחילת שנות ה-50 נרכשו בבריטניה חמישה מטוסים נוספים. מצבם הטכני הגרוע ומחסור בחומרי חילוף הביא ליציאתם משירות, כאשר האחרון שבהם יצא משירות בשנת 1956.
שימוש אזרחי
לאחר המלחמה המשיכה חברת אוורו בייצור מטוסי אנסון לשימוש אזרחי למטרות תובלה קלה והטסת נוסעים, לשימוש על ידי חברות צ'רטר קטנות וכמטוס מנהלים. מטוסים אלו היו בשימוש בעיקר בבריטניה, קנדה, אוסטרליה, הודו ודנמרק. בריטוניה שימשו המטוסים לטיסות פנימיות, אך גם לטיסות ארוכות יותר, בין בריטניה לדרום אפריקה. הודו הזמינה 12 מטוסים מדגם 18C (ראו להלן) לשימוש מינהל התעופה האזרחית, כמטוסי אימון וקישור. המטוסים סופקו להודו ב-1949. ייצור האנסון הופסק במרץ 1952, והשימוש בהם נמשך עד סוף שנות ה-60.
מטוסי אנסון ששירתו באוסטרליה סבלו מכשלים בכנפיים (שהיו עשויות מעץ, כאמור לעיל) בתדירות גבוהה, בשל היפרדות הדבק שהיה עשוי מפנול, על פי ההערכה בשל הלחות הגבוהה. הממשלה הורתה על קרקוע כל דגמי המטוסים שכנפיהם היו עשויות מעץ, בעיקר מטוסי האנסון והמוסקיטו. כדי לתת רישוי מחדש למטוסים דרשה הממשלה מבחן מחמיר, שהיה מביא למעשה להרס הכנפיים, ולפיכך לא ניתן רישוי מחדש לאף אנסון. רוב בעלי המטוסים הפרטיים גרטו את מטוסיהם עוד לפני כן.
גרסאות
הגרסה העיקרית הייתה האנסון סימן I. גרסאות אחרות נבדלו מגרסה זו בעיקר במנועיהן. בשל מחסור בברזל נבנו 1,051 המטוסים שיוצרו בקנדה מעץ לבוד.
זהבה אדלסבורג
זהבה אדלסבורג (2022-1953) הייתה אמנית שעסקה בפיסול, ציור, מיצב.
בעבודותיה עסקה אדלסבורג בפירוק ובהרכבה תוך שימור זיכרונות של מקומות, תקופות ומיתוסים. עבודתה התאפיינה בשימוש חוזר של יצירות מתקופות שונות בעבודתה, פירוק והרכבה מחדש. יצירתה מכילה דימויים שנבנו בהשראת תולדות האמנות, תרבות וטבע.
היא ציירה ופיסלה, יצרה תכשיטים וכלים, אסמבלז׳ים וקולאז׳ים. פיתחה טכניקות ששילבו עבודות יד מסורתיות לצד שימוש ברדי מייד.
עבודתה
יצירתה הושפעה מהמיתולוגיה היוונית ומהרנסאנס, מאגיפטולוגיה, מפילוסופיה ושירה, וממסורות עבודה בחומר. היא יצרה מיצבים שהפגישו דמויות מעולמות שונים עם עולם תלת־ממדי חומרי ואקספרסיבי.
כך תיארה אדלסבורג את עבודתה: "אני מפסלת בחומרים קרמיים במשולב עם חומרים אחרים וציור. עבודותיי עוסקות בפירוק והרכבה, ברובד הפיזי וכן ברובד המנטלי: דימויים שונים הוצאו מהקשרם המקורי (תולדות האמנות, ארכיטקטורה, ארכאולוגיה, זואולוגיה וכן עבודות שלי מן העבר) פורקו, שונו ועתה הם מופיעים בהקשרים שונים ומקבלים הודות לכך משמעויות חדשות".
בספר האמן שהוציאה המשפחה אחרי פטירתה - "אני המוקד חסר התועלת של כל הממשויות" - מתייחסת אדלסבורג לקולאז' בעבודתה: "הקולאז' מעסיק אותי כרעיון: מה קורה כשאתה קוטע חלק ומוצא לו קונטקסט חדש. כשהחיבור בין דברים שונים הוא בעל תפר גס, זה פותח אפשרויות יצירה והתבוננות יצירתית. יש בזה משהו מאד אופטימי בחינתי".
האומנית והאוצרת איילת השחר כהן כתבה בפתיחת ספר האמן: "השבירה, הארגון מחדש והיצירה מתוך כל אלה ביטאו בעיניה תהליכים נפשיים ומנטליים ותהליכים אורגניים בטבע... אדלסבורג כמו צעדה צעד אחד קדימה וחצי צעד אחורנית, מפרקת עבודות קודמות ו'מפלחת' מהן חלקים לטובת העבודות הבאות".
האוצרת חגית פלג-רותם כתבה על אדלסבורג: "אמנית גדולה וצנועה, חכמה ומעמיקה, המיטיבה להטמיע בין השכבות של עבודותיה הן את המבט לאחור והן לפנים. ביצירה הרב־שכבתית היא טומנת סימני דרך מחייה, מהידע הרב שליקטה ואגרה, מתרבויות העבר וההווה, ממיתולוגיות קרובות ורחוקות; אך גם מתובנות הסוף, מידיעת הקץ הבלתי נמנע".
בעבודת התזה לתואר שני באמנות, אותו סיימה בהצטיינות יתרה, התייחסה אדלסבורג לרבדים המרובים המאפיינים את עבודתה:
"... האיסוף המתמיד של חומרים וההתמזגות הבלתי נשלטת של הטבע עם היצירות האנושיות משקפים גישה אישית. תשומת לב אובססיבית לפרטים, גישה אקלקטית לפתרון בעיות, תוך התחשבות בכל פרט אפשרי, מאפיינים את העולם הפנימי, כמו גם את העבודות. כל עבודה מייצרת לא רק מיקרוקוסמוס של עולם חיצוני, אלא גם מיקרוקוסמוס של עולמו הפנימי של היוצר.... העבודות משרות דחף אלגורי, בהציען מרחב גדול של אסוציאציות ופרשנויות, שמרחיבות את רשת ההקשרים, ובמקביל משמרות את המקריות ואי הבהירות של הפרשנויות. "קריאת" העבודות גורמת לצמצום בלתי נמנע של מרחב האפשרויות שהן משרות, ומכאן שהבנת העבודות לעולם אינה שלמה".
ביוגרפיה
אדלסבורג בוגרת המדרשה לאמנות, בעלת תואר ראשון בארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני באמנות מודרנית באוניברסיטת UNISA בפרטוריה בדרום אפריקה, אותו סיימה בהצטיינות יתרה.
בנוסף לעבודתה כאמנית, עסקה בהוראת אמנות במכללת לוינסקי (2016-1979) ולימודי קרמיקה ואמנות מצרים העתיקה באוניברסיטה העממית בתל אביב (1987-1977).
ב-1971 וב-1972 זכתה במלגות של קרן תרבות אמריקה ישראל לאמנים צעירים. הייתה חברת הגלריה מקום לאמנות בקרית המלאה בתל אביב וחברת אגודת אמני הקרמיקה בישראל.
הייתה נשואה ואם לשלש בנות, התגוררה בהרצליה. נפטרה ממחלה בשנת 2022.
המוהיקני האחרון
המוהיקני האחרון (או "אחרון המוהיקנים", באנגלית: The Last of the Mohicans) הוא ספר שני בסדרת "פוזמק העור" המונה חמישה ספרים מאת ג'יימס פנימור קופר. הספר פורסם לראשונה בפברואר 1826. במרכז העלילה עומדים סייר היערות האמיץ נתנאל במפו וחבריו במאבקם נגד הצרפתים והאינדיאנים העוינים.
הסיפור מתרחש בשנת 1757 בעת שבצפון אמריקה מתרחשת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים. מונטקלם (מפקד הצבא הצרפתי) מנסה ללכוד את בנותיו של מונרו (שבאותם זמנים פיקד על מבצר "ויליאם הנרי" אותו מבצר שמונטקלם ניסה לכבוש), וכך יצא שקורה ואליס (בנותיו של מונרו) בליווי קצין צעיר בשם דנקן, נמלטים מהצבא הצרפתי בתוך יערות צפופים של צפון אמריקה ופוגשים בסייר עין הנץ וחבריו אחרוני המוהיקנים המסייעים להם ומצילים את חייהם. איתם הם יוצאים להרפתקאה נפלאה מלאת סכנות וקשיים לא צפויים.
על פי הספר נעשו מספר סרטי קולנוע, האחרון שבהם הוא "המוהיקני האחרון" של מייקל מאן משנת 1992.
השם "מוהיקני" מקורו כנראה בשבט המאהיקן אם כי אונקס המקורי, שעל שמו נקראת אחת הדמויות, הוא בכלל משבט המוהיגן
האויב
עם זאת, דבר אחד פגע בתדמיתם של הצרפתים בספר, והוא טבח ויליאם הנרי. טבח ויליאם הנרי היה מאורע אמיתי, שבו טבחו האינדיאנים הקנדיים בתושבי מבצר ויליאם הנרי לאחר כניעתו בעוד החיילים הצרפתים ובראשם מונטקלם עמדו מהצד ולא נקפו אצבע. בספר מתואר שביצוע הטבח התאפשר על ידי הצרפתים כקיום הבטחתו של מונטקלם לאינדיאנים הקנדיים, בתמורה לנאמנותם לכס החבצלות (בית המלוכה הצרפתי).
The Jimi Hendrix Experience
The Jimi Hendrix Experience (בתרגום מאנגלית: "החוויה של ג'ימי הנדריקס"), היא להקה בריטית/אמריקאית בהנהגתו של הגיטריסט ג'ימי הנדריקס, שלמרות תקופת פעילותה הקצרה היא אחת הלהקות המשפיעות ביותר בהיסטורית הרוק. ללהקה להיטים מפורסמים רבים, בהם: "פרפל הייז", "פוקסי ליידי", "פייר" "היי ג'ו" "וודו צ'יילד", "ליטל ווינג" ו"לאורך מגדל השמירה".
היסטוריה
ג'ימי הנדריקס הגיע לאנגליה ב-24 בספטמבר 1966, עם מנהלו החדש ובסיסט להקת "The Animals" לשעבר, צ'ס צ'נדלר, הם הקימו להקת ליווי עם הבסיסט נואל רדינג והמתופף מיטש מיטשל. מיטשל היה מתופף לונדוני מנוסה שלשעבר עבד עם ג'ורג'י פאמה. הנדריקס בחר ברדינג בגלל יחסו למוזיקה ותסרוקתו. רדינג היה נגן גיטרה עד אז, אבל ניגן בס בלהקה. את השם "החוויה של ג'ימי הנדריקס" הוטבע על ידי המנהל העסקי שלהם מייקל ג'פרי. ההופעה הרשמית הראשונה של החוויה (שהוזמנה על ידי הזמר הצרפתי ג'וני האלידיי) הייתה בחידוש באוורה, צרפת, ב-13 באוקטובר 1966. שישה ימים לאחר מכן הלהקה ניגנה את ההופעה הראשונה שלהם בבריטניה בהופעה פרטית ב-"Scotch of St James".
אף על פי שהותה כלהקת הליווי עבור הנדריקס, החוויה, כיחידה, זכתה לתהילה והוקרה. בעקבות ההובלה של קרים החוויה הייתה אחת הלהקות הראשונות שגרמה לתהילה של הפורמט "Power trio", שהגביל את קו להקות הרוק לגיטרה, בס ותופים. הנדריקס שילב גיטרת קצב וגיטרה מובילה, בשימוש פדלים של Fuzz ו-Wah-wah כדי לשנות את הטון שלו. מיטשל השתמש לפעמים בטכניקות המושפעות מג'אז, ואילו רדינג ניגן קווי בס פשוטים שעזרו לעגון את צליל הלהקה.
מבחינה חזותית, הם קבעו את המגמה בבגדים ותסרוקות פסיכדליות (בעקבות תסרוקות בסגנון בוב דילן משנת 1966, מיטשל השיג לעצמו עותק מחובר). בהופעות המוקדמות שלהם, למשל ב-"The Bag O'Nails" בלונדון הגיעו כמה מהשמות הגדולים ביותר בסצנת הרוק האנגלית, כולל חברי הביטלס, הרולינג סטונז, והגיטריסטים ג'ף בק ואריק קלפטון. פיט טאונסנד מThe Who הודה כי: "[ג'ימי] שינה את כל הצליל של גיטרה חשמלית והפך את עולם הרוק על פיו". קלפטון הסכים: "אחרי שפיט טאונסנד ואני הלכנו לראות אותו מנגן, חשבתי שזהו זה. המשחק היה תלוי בכולנו. יכול להיות שאנחנו גם נארוז את זה". הלהקה הגיעה לגדולה בארצות הברית. אחרי פסטיבל הפופ של מונטריי, ביוני 1967, אחד מפסטיבלי המוזיקה העיקריים הראשונים של מוזיקת הרוק. הופעת הלהקה הסתיימה בכך שהנדריקס העלה באש את גיטרת הפנדר סטראטוקסטר. לאחר הפסטיבל הם הופיעו בסיבוב הופעות עם להקת המאנקיז, אך עזבו את סיבוב ההופעות כשבועיים לאחר מכן, על פי הדיווחים בגלל חוסר תגובה מהקהל.
עם החוויה, הנדריקס הקליט כמה להיטים כמו "Hey Joe", "Purple Haze", "The Wind Cries Mary", "Burning of the Midnight Lamp" ו-"All Along the Watchtower" ושלושה אלבומים מצליחים: "Are You Experienced", "Axis: Bold as Love" ו-"Electric Ladyland". עם זאת, באפריל 1969 הגיעו היחסים המדרדרים של הנדריקס עם רדינג לשיאם, והוא חש שהתפתחותו המוזיקלית פוגעת בפורמט של השלישייה. הלהקה המקורית הייתה קיימת מספיק זמן כדי לממש את הקשר שלהם, והגיעה לשיאה בפסטיבל הפופ של דנבר ב-29 ביוני 1969. לאחר ששמע שהנדריקס מתכנן להרחיב את ההרכב מבלי להתייעץ עמו קודם, פרש רדינג מהלהקה וחזר לאנגליה.
הנדריקס ומיטשל התנסו בהרכב גדול יותר שכלל את הבסיסט בילי קוקס. לפעמים הם נקראו Gypsy Sun and Rainbows הם הופיעו בפסטיבל וודסטוק באוגוסט 1969. עד חודש נובמבר התפצל ההרכב והנדריקס חזר למתכונת השלישייה עם קוקס והמתופף באדי מיילס. לאחר הקלטת האלבום Band of Gypsys והופעה שהייתה בינואר 1970 פוטר מיילס. מייקל ג'פרי (כרגע המנהל היחידי של הנדריקס) התקשר לרדינג ומיטשל על איחוד של החוויה. שניהם הסכימו להשתתף בסיבוב ההופעות. הנדריקס היה פתוח לגבי החזרה של מיטשל, אבל התנגד לחזרה של רדינג.
בתחילת פברואר 1970, ג'פרי השתתף בריאיון למגזין הרולינג סטון כדי להכריז על החזרה של החוויה, שפורסם ב-19 במרץ 1970 בשם: "J.H.: The End of a Beginning Maybe". רדינג חיכה שבועות כדי לשמוע שוב על החזרות לסיבוב ההופעות הקרוב, ושכדיבר לבסוף עם חברתו של מיטשל, נודע לו שהוחלף על ידי קוקס. לפני שסיבוב ההופעות התחיל, הנדריקס קרא לסיבוב ההופעות "The Cry of Love Tour". הלהקה עצמה נקראה "ג'ימי הנדריקס" ולפעמים "חוויית ג'ימי הנדריקס".
השלישייה הופיעה והקליטה מאפריל עד אוגוסט 1970. בסוף אוגוסט החל החלק של אירופה בסיבוב ההופעות, כשם ראשי בפסטיבל האי וייט 1970. בין ההופעות, נפטר הנדריקס, ב-18 בספטמבר 1970. בשנת 1992 החוויה נכנסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול. נואל רדינג נמצא ללא רוח חים בביתו באירלנד ב-11 במאי 2003. בסיבוב הופעות בארצות הברית, נמצא מיטש מיטשל ללא רוח חיים ב-12 בנובמבר 2008 בחדרו במלון בנסון בפורטלנד, אורגון.
סיף אל-ערב קדאפי
ב-30 באפריל 2011, הממשל הלובי דיווח כי סיף ושלושה מבין אחייניותיו ואחייניו הצעירים נהרגו בביתו מהתקפה אווירית של כוחות נאט"ו, במסגרת התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011), בעוד אביו מועמר קדאפי נוכח בבית. סיף נחשב לבעל הפרופיל הציבורי הנמוך ביותר מבין בניו של מועמר קדאפי.
פלקריוס
דינוזאור זה הגיע לאורך ארבעה מטרים והיה הולך על שתיים, בעל ראש קטן, צוואר ארוך וזנב ארוך והוא הגיע לגובה 1.2 מטרים ולמשקל ממוצע של 100 קילוגרם. הוא היה קרוב בעיקר לבייפיאוזאורוס הסיני ואולי היה מראשי התריזינוזאוריים הענקיים שחיו מאוחר יותר בקרטיקון.
הפלקריוס היה בעל שיניים קטנות וגולגולת קטנה בעלת שיניים קטנות שנועדו לתזונה מעלים, אך גם כמה שיניים קדמיות של אוכלי כל. הוא היה בעל זרועות ארוכות עם טפרים גדולים שייתכן שהוא השתמש בהם כדי לתלוש עלים מענפים, אך גם לתפוס טרף קטן כמו לטאות. בדומה למינים דומים ייתכן שהיה מכוסה בנוצות.
נעמה ברקאי
נעמה ברקאי (נולדה ב-1967) היא ביופיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע המכהנת כראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר. מחקריה מתמקדים בהבנת העקרונות העומדים מאחורי מעגלים גנטיים, כאשר גילוייה על מנגנוני בקרה ליצירת חלבונים חיוניים בתא תרמו רבות להנחת בסיס היסוד להבנת ההתפתחות האבולוציונית ברמה התאית.
ביוגרפיה
ברקאי, בתו של הפיזיקאי פרופ' איסר גולדברג ודינה גולדברג, אחותם הבכורה של אפרת, יעל, יוסף ושירה, גדלה בירושלים ולמדה בתיכון פלך.
ברקאי השלימה תואר ראשון, שני ושלישי בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים. עבודת הדוקטורט שלה, אותה סיימה ב-1995, עסקה במנגנונים סטטיסטיים של למידה. לאחר מכן פנתה ללימודי פוסט-דוקטורט במעבדתו של פרופ' לייבלר באוניברסיטת פרינסטון, שם עסקה במידול תאורטי של רשתות ביוכימיות.
ברקאי זכתה להוקרה בינלאומית על מחקריה, ובין השאר זכתה בפרס מרטין קימל לחדשנות מחקרית (2007) ובפרס הארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (EMBO) לנשים במדע, על תרומתה לתחום הביולוגיה בבניית מודלים מתמטיים של מערכות ביולוגיות (2008).
בשנת 2012 מונתה לתפקיד ראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית וכראש המרכז לגנטיקה מולקולרית ע"ש פוררשהיימר במכון ויצמן. במסגרת כהונתה בתפקיד, ברקאי ממשיכה לחקור, יחד עם קבוצת המחקר שלה, את העומד מאחורי מנגנונים מולקולריים מכניים בטבע.
בשנת 2018 זכתה בפרס רוטשילד במדעי החיים על תגליותיה הבסיסיות בביולוגיה מערכתית, על גיבוש מושגי החוסן כעקרונות תכנון במעגלים מולקלריים ועל כך שהצליחה להראות כי עקרונות אלה עומדים בבסיס תהליכי יסוד ביולוגיים. באותה שנה צורפה כחברה לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
פעילות מחקרית
ברקאי וחברי קבוצת המחקר חקרו ופרסמו מאמרים שונים בתחום הביולוגיה המולקולארית.
מחקריה האחרונים התרכזו בבחינת במנגנונים מולקולריים שונים ובניסיון להבנת בסיסם. המחקרים התמקדו בתחומים שונים, ביניהם בסיס המכניקה המולקולרית של מקרים הסתברותיים של הטרוגניות ו"עיקשות" (persistence) פנוטיפית, תהליכי שכפול דנ"א בתא, תופעת "און כלאיים" - במסגרתה בן כלאיים הוא בעל יכולות או ביצועים טובים יותר משל הוריו ה"טהורים", ומנגנון שימור הפרופורציות בין הרקמות של המורפוגן ומנגנוני השמירה על גודלו של התא.
חוסמי אלפא
חוסמי אלפא היא קבוצת תרופות החוסמת קולטנים אלפא אדרנרגיים.
עקב תופעות לוואי, שהשכיחה בהן היא סחרחורת המופיעה במעבר משכיבה לישיבה או לעמידה, השימוש בהן הולך ופוחת כיום, אבל הם שכיחים עדיין בטיפול ביתר לחץ דם כתרופות מקו 3 לטיפול (לאחר כישלון במספר תרופות שמהוות את טיפול הבחירה), וכמו כן עיקר השימוש בהם כיום הוא בהגדלה שפירה של הערמונית.
קיימים שני סוגים עיקריים של קולטני אלפא, קולטן מסוג אלפא 1 וקולטן מסוג אלפא 2. נהוג לסווג את חוסמי אלפא על פי סוג הקולטן שאותו הם חוסמים. חסימת הקולטן לאלפא 2 איננה שכיחה בשימוש כיום והתרופות מקבוצה זאת הולכות ומאבדות את שימושן הקליני.
סיווג ומאפיינים
נהוג לסווג את חוסמי האלפא לקבוצות על פי הקולטנים עליהם הם פועלים.
חוסמי אלפא לא סלקטיביים
תרופות אלו חוסמות גם את הקולטנים מסוג אלפא 1 וגם את הקולטנים מסוג אלפא 2. מאחר שתרופות אלו אינן ספציפיות לקולטן מסוים, תופעות הלוואי הנצפות מתרופות אלו הן חזקות ומהותיות יותר בהשוואה לחוסמי אלפא סלקטיביים.
פנוקסיבנזמין
פנוקסיבנזמין (באנגלית Phenoxybenzamine, משווק בארץ בשם דיבנילין) היא תרופה לא סלקטיבית, הנקשרת בקשר קוולנטי לשני סוגי קולטני אלפא. חסימה זאת היא לא הפיכה ולא תחרותית, כך שמתקבלת חסימה חזקה של הקולטנים למשך זמן ארוך של עד 24 שעות במתן חד פעמי. לאחר נתינה במתן ממושך היא יכולה לפעול על פני שלושה ימים רצופים. לתרופה יש תופעת לוואי קשה של תת-לחץ דם אורתוסטטי המלווה ברפלקס טכיקרדיה (עלייה בדופק). יש להיזהר או להימנע בשימוש בחולים שסובלים מטרשת עורקית חסימתית, שכן חולים אלו עלולים לפתח תסמיני לחץ בחזה עקב השימוש בתרופה. השימוש בתרופה מוגבל כיום למצבים של פאוכרומוציטומה למרות שגם תרופות אחרות ממשפחת חוסמי אלפא שסלקטיביים לאלפא 1 כגון דוקסזוסין יכולים להיות יעילים למטרה זאת.
חוסמי אלפא 1
חוסמי אלפא 1 חוסמים באופן סלקטיבי את הקולטנים מסוג אלפא 1 ללא השפעה על קולטנים מסוג אלפא 2.
נהוג לחלק חלוקת משנה את התרופות ממשפחה זאת על פי מידת הסלקטיביות לקולטני אלפא 1 בבלוטת הערמונית.
דוקסזוסין, טראזוסין ופראזוסין
דוקסזוסין (באנגלית: doxazosin, שם מסחרי בישראל: Cadex), פראזוסין (באנגלית: prazosin, התרופה איננה משווקת בישראל) וטראזוסין (באנגלית: terazosin, שם מסחרי בישראל: Hytrin) הן תרופות שחוסמות קולטנים מסוג אלפא 1 גם בכלי הדם וגם בבלוטת הערמונית ולפיכך הן תרופות שיכולות להתאים לטיפול ביתר לחץ דם ובהגדלה שפירה של הערמונית.
פראזוסין (שווקה בשם היפוטנס) הייתה התרופה הראשונה שיצאה לשימוש מקבוצה זאת, אך בשל זמן מחצית חיים קצר (כ-3 שעות) שדרש מתן 3 פעמים ביום ובשל תופעות לוואי, תרופה זאת יצאה משימוש. לדוקסאזוסין יש את זמן מחצית הארוך ביותר מכל התרופות במשפחה זאת (15-22 שעות כתלות בפורמולציה) והוא גם השכיח מכולם בשימוש. ניתן להשתמש בטראזוסין ודוקסזוסין גם כאשר התפקוד הכלייתי יורד, מה שמקנה להן יתרון במטופלים עם בעיות בכליה וחולי דיאליזה, שלא יכולים ליטול מעכביACE או ARB. בתחילת הטיפול בתרופות אלו המטופלים עלולים לחוות תת-לחץ דם אורתוסטטי ולכן יש להנחות אותם היטב על תופעת לוואי זאת על מנת למנוע נפילות. תרופות אלו אינן מומלצות בקשישים, אך לעיתים ניתנות גם בקשישים בשל קושי בשליטה על לחץ דם גבוה. קשישים חווים את תופעות הלוואי של תרופות אלו בצורה מהותית יותר עם סיכון לנפילות כתוצאה מהתרופה.
אלפוזוסין וטמסולוסין
לפיכך תרופות אלו אינן משפיעות על לחץ הדם בצורה ניכרת ומותוות לשימוש בהגדלה שפירה של הערמונית. הן אינן מתאימות לשימוש נגד יתר לחץ דם, אך עדיין תיתכן תופעת לוואי של סחרחורת או תת-לחץ דם אורתוסטטי (בשכיחות נמוכה יותר מדוקסזוסין).
אלפוזוסין היה התרופה הראשונה שיצאה לשוק ב-1993, והוא ניתן בתכשיר בשחרור מושהה במינון של 10 מ"ג ליום. הוא עוזר לשפר את התסמינים של הגדלה שפירה של הערמונית ויעיל גם בטיפול בתסמינים במערכת השתן אצל מטופלים עם קטטר. דווח כי הוא גם משפר את התפקוד המיני של מטופלים עם הגדלה שפירה של הערמונית אך עלול לגרום זקפה ממושכת וכואבת. תופעות לוואי נוספות שדווחו לעיתים קרובות כוללות חולשה, התעלפות, כאב ראש, בחילה, כאב בטן ותחושת מחלה.
טמסולוסין היא התרופה השנייה שיצאה לשוק ב-1995 עם פעילות דומה לזאת של אלפוזוסין וסלקטיביות לקולטני אלפא1 בפרוסטטה, עם מעט השפעות על כלי הדם. קיימת בפורמולות שונות הניתנות בשחרור מושהה. התרופה ניתנת במינון של 0.4 מ"ג ליום וקיימת גם בשילוב עם דוטסטריד לטיפול בהגדלה שפירה של הערמונית. אין להשתמש בטמסולוזין אצל מי שסובל או סבל בעבר מלחץ דם נמוך, מסחרחורות או מהתעלפות כתוצאה מירידה בלחץ הדם או כאשר יש אי ספיקת כבד חמורה. התרופה בעלת יעילות זהה לאלפוזוסין ומבחינת תופעות לוואי היא עלולה לגרום לסחרחורת, להפרעות בשפיכה (שפיכה לא תקינה או העדר שפיכה), להפרעות ראייה, יובש בפה ועוד. מלבד הטיפול בהגדלה שפירה של הערמונית, טמסולוסין נחקרת גם במחקרים לטיפול בה במצבים של אבנים בדרכי השתן וגם בטיפול בנשים שסובלות מחסימה בדרכי השתן.
חוסמי אלפא 2
תרופות פועלות על קולטנים מסוג אלפא 2 במערכת העצבים המרכזית. כיוון שקולטנים אלו מדכאים את הפעילות העצבית, חוסמי אלפא-2 גורמים לשפעול המערכת הסימפתטית. התרופות אינן נמצאות בשימוש רפואי כיום, בשל העדר יעילות או בשל תרופות יעילות טובות יותר למצבים שעבורן הם ניטלו.
יוהימבין
יוהימבין (באנגלית: Yohimbine) היא אלקלואיד המופק מעץ ה-Pausinystalia johimbe (צמח הגדל במערב ומרכז אפריקה) ונמצא גם בשורש ראולפיה (Rauwolfia). כיוון שהתרופה מגבירה את הפעילות הסימפתטית, היא גורמת לעלייה בלחץ הדם והדופק. בעבר, לפני גילויה של התרופה ויאגרה, השתמשו ביוהימבין לטיפול באין אונות אצל גברים (למרות שיעילותה באין אונות מעולם לא הוכחה בצורה מחקרית). כיום, יוהימבין איננה משמשת בטיפול במצב זה. כמו כן בעבר השתמשו בתרופה זאת במטופלים עם תת-לחץ דם אורתוסטטי, במטופלים עם תסמונת ריינו ובמטופלים עם נפרופתיה סוכרתית. היא איננה מומלצת למטופלים שסובלים מהפרעות בתפקוד הלבבי. יוהימבין איננה משווקת בישראל ובארצות הברית.
מוראטו
פליפה רודריגס דה סילבה (בפורטוגזית: Felipe Rodrigues da Silva; נולד ב-30 ביוני 2001 בפרנסיסקו מוראטו שבברזיל), הידוע בכינוי מוראטו (בפורטוגזית: Morato), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
פיליפ מייטנר
ד"ר פיליפ מייטנר (בגרמנית: Philipp Meitner; ינואר 1838 – ספטמבר 1910) היה שחמטאי ועורך-דין יהודי-אוסטרי.
קורות חיים
אבותיו של מייטנר היגרו ממוראביה בסוף המאה ה-18, בתקופת שלטונו של יוזף השני לווינה. באוגוסט 1875, בגיל 36, נישא להדוויג לבית סקובראן (הייתה אז בת 22). לשניהם נולדו שמונה ילדים. בתו השנייה, אוגוסטה, היא אמו של הפיזיקאי הנודע אוטו פריש. בתו השלישית היא הפיזיקאית ליזה מייטנר.
משחקו המפורסם ביותר הוא "תיקו האלמוות" עם קארל המפה ששוחק בווינה, בשנת 1872.
מייטנר ניצח בתחרות וינה 1875 וניצח בדו-קרב נגד אדולף שוורץ 6.5-3.5 בווינה, בשנת 1878.
מייטנר שיחק בשתי תחרויות בינלאומיות חזקות בווינה: בשנת 1873 חלק מקום 7-8 (ניצחו: וילהלם שטייניץ וג'וזף הנרי בלקברן הנה ניצחונותיו בתחרות זו על אדולף שוורץ,.
בשנת 1882 הגיע למקום ה-14 (ניצחו: וילהלם שטייניץ ושמעון אברמוביץ וינוור). הנה ניצחונותיו בתחרות זו על אדולף שוורץ , על מיכאל צ'יגורין , , על מקס וייס ועל ברטולד אינגליש .
בתחרות אחרת בווינה 1882 חלק מקום 8-9 (ניצח: וינסנז חרובי). מייטנר הגיע למקום השמיני בתחרות וינה 1895 (ניצח: גאורג מרקו), הגיע למקום הרביעי בתחרות וינה 1908 (ניצח: ריכרד רטי וחלק מקום 6-7 בתחרות וינה 1909/10 (ניצח: ריכרד רטי).
כביש 1 (איסלנד)
כביש 1 (באיסלנדית: Þjóðvegur 1 - "ת'יואוד'ווגיר 1") או כביש הטבעת (Hringvegur - "קרינגווגיר") הוא הכביש הראשי והחשוב באיסלנד. אורכו של הכביש הוא 1,336 ק"מ, הוא מקיף את האי כולו, ומקשר בין כל מרכזי האוכלוסייה העיקריים במדינה. בכביש שני נתיבים, למעט מספר קטעים העוברים דרך ערים וכפרים ובמנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjörður), שבהם הוא מתרחב וכולל נתיבים נוספים.
רובו של הכביש סלול, אך חלקים ממנו, בעיקר במזרח המדינה, עדיין עשויים עפר. סלילת הכביש הושלמה בשנת 1974, עם פתיחת גשר באורך של כ-900 מטר מעל לנהר סקייד'ראו (Skeiðará) שבדרום המדינה. ב-5 בנובמבר 1996 נהרס הגשר לחלוטין, כאשר כמות עצומה של מים מהתפרצות תת-קרחונית (Jökulhlaup) סחפה אותו יחד עם שני גשרים סמוכים נוספים. כתוצאה מכך, נותק חלקה המזרחי של המדינה עד לתיקון הנזק. ב-11 ביולי 1998 נחנכה מנהרת קוולפיירד'יר (Hvalfjarðargöng) החוצה את הפיורד מצפון לרייקיאוויק שעל שמו היא נקראת. המנהרה עוברת בעומק של 165 מטר מתחת לפני הים, ומקצרת את המרחק בין הבירה למערב ולצפונה של איסלנד ב-62 ק"מ. למרות חשיבותו של הכביש, נע מספר כלי הרכב המשתמשים בו מכ-10,000 ליום באזור הבירה רייקיאוויק ועד כ-100 בלבד באזורי הספר. בעונת החורף חשופים קטעים מהכביש, כמו כבישים אחרים באיסלנד, לאפשרות של סגירה פתאומית בשל תנאי מזג האוויר.
Mob Rules
Mob Rules הוא אלבומה העשירי של להקת ההבי מטאל הבריטית בלאק סבאת' שיצא לאור בנובמבר 1981. האלבום הוא השני ואחרון בו השתתף כסולן הזמר רוני ג'יימס דיו, עד לחזרתו באלבום Dehumanizer שיצא ב-1992. חבר להקה נוסף שנעדר מהאלבום הוא המתופף ביל וורד, שאת מקומו החליף וייני אפיק (Vinny Appice), שניגן בין היתר בלהקתו של דיו דיו.
הקלטות
השיר הראשון שהוקלט לאלבום היה שיר הנושא "The Mob Rules", שהוקלט בביתו של ג'ון לנון, שאף היה הפסקול של הסרט Heavy Metal, שיצא באותה שנה בה יצא האלבום. הרצועה "E5150" נשמעת גם היא בסרט, אך לא כחלק מהפסקול. גיטריסט הלהקה טוני איומי כתב בספרו האוטוביוגרפי כי הלהקה ביקשה להקליט את האלבום בסטודיו פרטי במטרה לחסוך כסף, אך מאחר שניסיונות ההקלטה לא השיגו את הסאונד הרצוי, נאלצו חברי הלהקה לשכור את אולפני "Record Plant" שבלוס אנג'לס.
בנוסף להיעדרותו של אוזי אוסבורן, חבר להקה מקורי נוסף שלא השתתף באלבום היה ביל וורד, אותו החליף על התופים וייני אפיק, שניגן בין היתר בלהקות דיו ו-Heaven & Hell. האלבום היה השני ואחרון בו השתתף הזמר רוני ג'יימס דיו, שאת מקומו תפס איאן גילן באלבום הבא Born Again שיצא ב-1983, עד לחזרתו של דיו באלבום Dehumanizer שיצא ב-1992. דיו עזב את הלהקה בעקבות עסקת חוזה-סולו שנרקמה בינו לבין חברת ההפקה האחים וורנר, עסקה שלא מצאה חן בעיני טוני איומי.
סקירת שירי האלבום
את רוב מילות השירים כתב דיו. נגינתו של איומי באלבום זה מתאפיינת בעבודת גיטרה מהירה במיוחד, וסגנונו המוכר - כבד, איטי ואפל - התחלפה במידה ניכרת בנגינה טכנית.
הרצועה הראשונה באלבום 	"Turn Up the Night", שיצאה כסינגל וזכתה להצלחה, מאופיינת בנגינת גיטרה מהירה וטכנית, ושיר זה הוא המייצג ביותר את סגנון הנגינה של איומי באלבום. השיר הארוך ביותר באלבום (7:45) "the sign of Southern" נפתח בנגינה אקוסטית מינורית, כשהנגינה מתחלפת בדקה ה-1:20 לסגנון הכבד והמוכר של "בלאק סבאת'". הקטע האינסטרומנטלי "E5150" הוא קטע ניסיוני המורכב כולו מאפקטים אלקטרוניים פסיכדליים. שיר הנושא "The Mob Rules" הוא הסינגל השני מהאלבום, שזכה אף הוא להצלחה, והגיע למקום ה-46 במצעד הבריטי. השיר "Country Girl" מכיל ריף גיטרה איטי שמנוגן לכל אורך השיר. השיר "Falling Off The Edge Of The World" מתחיל בנגינה איטית, שקטה ומלודית, כשהנגינה הולכת ומתגברת ונעשית טכנית וכבדה ככל שהשיר מתקדם. הקטע האחרון באלבום "Over and Over" הוא שיר מלודי בסגנון בלוז רוק, המכיל סולו גיטרה ממושך.
הצלחה וביקורות
מבחינה מסחרית, האלבום נכשל בשחזור ההצלחה לה זכתה הלהקה באלבומה הקודם Heaven and Hell, ועם זאת, הייתה לאלבום הצלחה נאה, כשבארצות הברית בלבד נמכר האלבום בכ-500,000 עותקים.
הביקורות לאלבום היו מעורבות, אולם ברובן חיוביות. גרג פראטו (Greg Prato) מאתר Allmusic כינה את האלבום "בלתי מעורך מספיק" ("underrated"). אדוארדו ריבדביה (Eduardo Rivadavia) גם הוא מאתר "Allmusic", שיבח את האלבום וקרא לו "אלבום נהדר" ("magnificent record"). הלהקה ספגה ביקורות על כך שהאלבום נשמע כמו חיקוי של עבודתה הקודמת באלבום "Heaven and Hell". יוצא דופן היה מבקר המוזיקה ג'יי די' קונסידין (J.D. CONSIDINE) מאתר רולינג סטון שקטל בביקורתו את האלבום, וכתב כי עבודת הצוות באלבום היא "נוראית"; הליריקה המגוחכת של דיו, עבודת הבס האיומה של באטלר, שלטענתו נשמעת כמו "משאית עמוסה", תיפופו של אפיק שהיא "כל כך מתכתית וחסרת השראה, שאתה חייב לשמוע את האלבום פעם נוספת על מנת לשים לב אליו", ועל איומי לעג בציניות: "וטוני איומי שהחליט לנצל את האלבום על מנת להציג את כישורי מהירות הנגינה שלו - שהן מהירות ממארק פארנר אך אינן מהירות מג'וני ראמון". קונסידין מסיים את ביקורתו הארסית ומציין כי "'Mob Rules' גרוע ולא רק בגלל הליריקה האידיוטית של שיריו, אלא גם בגלל האופן שבו הוא מבוצע, שהוא הביצוע העלוב ביותר שיכול להיות".
מבצעים
'''חברי להקת בלאק סבאת'
משתתפים נוספים
מוסא אנדיאייה
קריירה
אנדיאייה נולד בדקר, סנגל, והחל לשחק כדורגל באקדמיית אספייר סנגל.
בשנת 2020 החל לשחק בברצלונה אתלטיק, קבוצת המילואים של ברצלונה. בשנת 2022 עבר לאנדרלכט הבלגית, והחל לשחק במקביל בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה.
אנדיאייה שיחק בנבחרות הצעירות של סנגל. הוא זומן לסגל נבחרת סנגל הבוגרת לטורניר מונדיאל 2022, לאחר פציעתו של סאדיו מאנה.
Macht Arbeit Frei?
היסטוריה
הגרסה המוקדמת של העבודה "Macht Arbeit Frei?" הוצגה בסימפוזיון בגרמניה בשנת 1991. בשנת 1992 זכה תומרקין בפרס רודן מטעם מוזיאון האקונה הפתוח (Hakone Open Air Museum) ומוזיאון אוצוקושי גאהרה ביפן על עבודה זו. שתי גרסאות של העבודה מוצבות כיום בגן אבו נבוט בתל אביב-יפו ובגן הפסלים בכוכב הירדן.
הפירמידה, כתב תומרקין, "היא אבן-הפינה של החברה-האנושית. בה רוכזו כל הידע, הכוח והמשאבים של העולם העתיק: הנדסה, אמנות, לוגיסטיקה, טכנולוגיה, אספקה ואדמיניסטרציה". תומרקין בחר לעצב את הכניסה לפירמידה באופן המאזכר את הכניסה למחנה הריכוז אושוויץ II - בירקנאו והופך אותה ל"בית חרושת ענק למוות". גם שמה של העבודה "Macht Arbeit Frei?" - מאזכר את מחנה הריכוז בהיותו פרפרזה על הכתובת "העבודה משחררת" ("Arbeit macht frei"), שהופיעה בכניסה למחנה.
קרון המתכת, הניצב על גבי מסילת רכבת, נושא דמות שוכבת המתוארת כחנוטה חלקית וצלובה. פניה הם כפני האמן. מן הקרון נמתח כבל מתכת המושך אותו אל עבר הפירמידה. מעברו האחר של הקרון, במקביל לפירמידה, נמצאת מעין תלולית עשויה חלוקי אבן, המאזכרת את האסתטיקה של גני הזן היפניים.
הגרסה שהוצבה בכוכב הירדן שונה מן הגרסה המוצבת בתל אביב-יפו בכך שהפירמידה בתל אביב עשויה יציקת בטון הצבועה צהוב, לעומת הפירמידה בכוכב הירדן, העשויה לוחות מתכת חשופה. בנוסף, במקום תלולית חלוקי האבן יצר תומרקין אלמנט פיסולי מופשט העשוי יציקת מתכת.
פלגון מטראלס
פלגון מטראלס (ביוונית: Φλέγων ὁ Τραλλιανός; חי במאה ה-2 לספירה) היה סופר יווני ועבד משוחרר של הקיסר אדריאנוס.
חיבוריו
על פי הסודא, המגדירה את פלגון "היסטוריון", חיבורו העיקרי היה ה"אולימפיאדות", קובץ היסטורי ב-16 ספרים, שכיסה את האולימפיאדות מזו הראשונה ועד האולימפיאדה ה-229 (776 לפנה"ס עד 137 לספירה), שמתוכו רק מספר פרקים נשתמרו בכרוניקון של אוסביוס מקיסריה, אצל פוטיוס ואצל גאורגיוס סינקלוס. החיבור מוקדש לאדם בשם אלקיביאדס, אחד משומרי ראשו של הקיסר אדריאנוס.
שני חיבורים קטנים פרי עטו כן נשמרו:
בסודא מיוחסים לפלגון חיבורים נוספים: תיאור של סיציליה ו"על אישים נפלאים ובעלי חיים ארוכים" בשמונה ספרים, על חגיגות הרומאים בשלושה ספרים, "על המקומות ברומא והשמות שהם נקראים בהם" ו"תקציר מנצחים אולימפיים" בשני ספרים, וחיבורים נוספים.
התייחסות אל היהודים
הסודא מצטט קטע מתוך כתבי ההיסטוריון של הכנסייה פילוסטורגיוס (המחצית השנייה של המאה ה-4 עד המחצית הראשונה של המאה ה-5), שמציב את פלגון על אותו מישור עם ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס. נראה כי פילוסטורגיוס מביא את פלגון כעדות בקטע המסביר מדוע פסחו על ההיסטוריה של עליית הנצרות בחיבוריהם של היסטוריונים שכתבו על היהודים.
המכתב בהיסטוריה אוגוסטה המיוחס לפלגון שמתייחס אל היהודים, הוא ללא ספק זיוף.
התייחסות אל ישו
התאולוג הנוצרי אוריגנס (המחצית הראשונה של המאה ה-3 לספירה) כתב בחיבורו "נגד קלסוס", שפלגון הזכיר את ישו בספר ה-13 או ה-14 ב"דברי הימים" שלו. לדברי אוריגנס, פלגון "לא רק ייחס לישו ידע בדבר אירועים עתידיים (אם כי נפל לבלבול לגבי מספר דברים המתייחסים אל פטרוס כאילו התייחסו אל ישו), אלא אף העיד שהתוצאה תאמה לתחזיותיו" (של ישו). אוריגנס התייחס לתיאור של פלגון של ליקוי חמה מלווה ברעידות אדמה בזמן שלטונו של טיבריוס, (ככל הנראה זה של שנת 29 לספירה).