cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קונסטנטין סטניסלבסקי
ב-14 השנים האחרונות של חייו הרכיב סטניסלבסקי את השיטה מחדש תוך שהוא דוחק הצידה את הפנייה הישירה לרגשות ומביא לקדמת עיסוקו של השחקן את העבודה השיטתית על עולם הדימויים של הדמות. לגישה זו קרא "שיטת הפעולות הפיזיות". את פיתוח השיטה המשיכו לאחר מותו קולגות כגון מייקל צ'כוב ותלמידים שלו כמו מריה קנבל ואנטולי וסילייב.
שורה ארוכה של שחקנים ידועים, בהם מייסדי תיאטרון "הבימה", התחנכו על שיטתו. סטניסלבסקי עזר אישית, בשנת 1917 לאנשי "הבימה" להקים את תיאטרונם, הדריכם לקראת הופעתם הראשונה והעמיד לרשותם את תלמידו יבגני וכטאנגוב להיות להם לבמאי.
אפרים קישון מציג באחת הסאטירות שלו מזווית הומוריסטית שחקן בשם ירדן פודמניצקי, שמנסה בשיטת סטניסלבסקי לרדת לנבכי נפשה של הדמות אותה הוא אמור לשחק בהצגה. אותו פודמניצקי לא ישן ולא אוכל, מסתובב בכל מיני פינות למצוא דמות דומה לזו שהוא אמור לגלם, וכשהוא מוצא אחת כזאת הוא הולך אחריה, ועוקב אחר תנועותיה ללא לאות.
פאטו
אלשנדרה רודריגז דה סילבה (בפורטוגזית: Alexandre Rodrigues da Silva; נולד ב-2 בספטמבר 1989, פאטו בראנקו, פרנה שבברזיל), הידוע בכינויו פאטו (ברווז בפורטוגזית), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ באורלנדו סיטי. משמעות כינויו, פאטו, היא ברווז בפורטוגזית. דה סילבה מכונה פאטו על שם עיר הולדתו, פאטו בראנקו ("ברווז לבן" בפורטוגזית) שבמדינת פרנה בברזיל.
קריירת מועדונים
פאטו החל לשחק כדורגל בגיל ארבע בכדורגל אולמות. בגילאים צעירים אלו הראה כישרון ויכולת טכנית עילאית לילד בגילו. בשנת 2001, כשהיה בן 11, הוא החליט ללכת ולהיבחן בקבוצתו האהודה גרמיו שבפורטו אלגרה. משפחתו התחרטה, ולכן הלך להיבחן ביריבה העירונית של גרמיו, אינטרנסיונל. במבחנים הרשים מאוד והתקבל לקבוצה. פאטו הצטיין בקבוצת הנוער של אינטרנסיונל וכבש שערים רבים.
במרץ 2009 בריאיון לטלוויזיה הברזילאית גילה פאטו כי בגיל 11 עוד לפני שהתחיל לשחק כמקצוען לקה במחלת הסרטן. הגידול התגלה אחרי ששבר את ידו השמאלית פעמיים באותו מקום, ואחרי סדרה של בדיקות התגלה גידול סרטני, היה חשש גדול לקטוע את היד, אבל אחרי ניתוח מוצלח להסרת הגידול התבדה חשש זה.
בגיל 17 זומן פאטו לקבוצת הבוגרים של המועדון ואת הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ערך מול פלמיירס ב-26 בנובמבר 2006. כבר בהופעתו הראשונה הרשים עם שער ושלושה בישולים בניצחון הקבוצה 1–4. הוא זכה בדצמבר 2006 באליפות העולם לקבוצות לאחר שקבוצתו גברה על ברצלונה 1-0. הוא סיים את עונתו הראשונה בבוגרים עם שישה שערים בעשר הופעות.
ב-2 באוגוסט 2007 חתם פאטו במדי קבוצת הפאר האיטלקית מילאן. מספר קבוצות כדורגל נוספות ניסו להחתים את השחקן. מילאן שילמה לאינטרנסיונל 20 מיליון דולר בעבור כרטיסו של פאטו, סכום יוצא דופן עבור שחקן בגילו. פאטו התאמן באופן סדיר במילאן אך בחצי העונה הראשון של נבצר ממנו לשחק משום שמילאן לא הספיקה לרשום אותו בהתאחדות האיטלקית בזמן.
משחקו הראשון במדי מילאן היה רק ב-13 בינואר 2008 בסן סירו מול נאפולי. בבכורתו כבש שער בניצחון מילאן 2–5. במשחקו הרביעי בבית מול קליארי כבש צמד בפעם הראשונה בקריירה האירופאית. בסיכום ארבעת משחקיו הראשונים כבש שלושה שערים. ב-3 בפברואר 12 דקות לאחר שכבש את שער הניצחון מול פיורנטינה, הרביעי שלו סך הכל, נפצע בקרסולו. הוא סיים את חצי העונה הראשונה שלו במילאן עם תשעה שערים. הוא כבש 15 שערים בעונתו השנייה,.
בעונת המשיך פאטו להתבלט בהרכב של מילאן, ובדרבי מול אינטר מילאנו הבקיע שני שערים בניצחון 0–3. בספטמבר 2011 קבע שיא חדש לגול הכי מהיר בתולדות ליגת האלופות לאחר שכבש מול ברצלונה כעבור 24 שניות אולם שיא זה נשבר אחרי חודשיים על ידי ג'ונאס מוולנסיה.
ב-3 בינואר 2013 חתם פאטו על חוזה לארבע שנים בקבוצת קורינתיאנס הברזילאית. ב-5 בפברואר 2014 הושאל לסאו פאולו. ב-29 בינואר 2016 הושאל לצ'לסי האנגלית עם אופציה לקנייה בסוף העונה. במשך חצי העונה בה שיחק בצ'לסי הוא רשם רק שתי הופעות בהם הבקיע שער אחד מהנקודה הלבנה והוחלט שלא להחתימו. ב-26 ביולי 2016 חתם פאטו בויאריאל הספרדית. ב-17 באוגוסט 2016 רשם פאטו את הופעת הבכורה שלו בויאריאל במשחק הראשון נגד מונקו של שלב הפלייאוף של מוקדמות ליגת האלופות ואף כבש את שערו הראשון במדי ויאריאל במשחק זה. ב-31 בינואר 2017 חתם פאטו בטיינג'ין קואנג'יאן הסינית. ב-26 במרץ 2019 חזר לסאו פאולו וחתם לארבע עונות בקבוצה.
באוגוסט 2020 חתם פאטו על הסכם עם סאו פאולו על סיום חוזהו במועדון.
ב-13 בפברואר 2021 חתם פאטו באורלנדו סיטי האמריקאית.
נבחרת ברזיל
בעקבות יכולתו הטובה באינטרנסיונל הוא זומן לנבחרת ברזיל עד גיל 20 להשתתף באליפות דרום אמריקה. באליפות פאטו בלט ושיחק היטב, ונטען כי הוא הוביל את ברזיל לזכייה באליפות. במשחק הראשון מול נבחרת צ'ילה הוא הבקיע שני שערים בניצחון 1–4. במשחק השלישי מול נבחרת בוליביה הוא בישל פעמיים בניצחון 0–3. בשלב הבא נבחרת ברזיל פגשה שוב את נבחרת צ'ילה ופאטו כבש עוד שער בתיקו 2–2. במשחק לאחר מכן הוא כבש את שערו החמישי בטורניר בניצחון 1–3 על נבחרת אורוגוואי.
יתר על כן, הוא הצטיין בגביע העולם עד גיל 20 שם כבש במשחק השני בטורניר צמד מול נבחרת קוריאה הדרומית בניצחון 2–3. בשלב השני הודחה ברזיל לאחר הפסד 2–4 בהארכה לנבחרת ספרד כאשר פאטו הבקיע שער אחד מבין השניים. הוא סיים את המונדיאל עם שלושה שערים ושבחים בתקשורת.
משנת 2008 הוא משחק בנבחרתה הלאומית של ברזיל. במשחק הבכורה שלו בנבחרת, מול נבחרת שוודיה, הבקיע את שער הניצחון של נבחרתו. הוא נכלל בסגל הנבחרת האולימפית לאולימפיאדת בייג'ינג, שותף במשחקי שלב הבתים ואף הבקיע שער, אך בחצי הגמר, בו נכנס כמחליף בלבד, הפסידה נבחרתו והודחה מן הטורניר.
אייד פינד
אייד מק אכדאך המכונה אייד פינד (בגאלית סקוטית: Ainbcellach mac Ferchair - "אייד בנו של אכדאך"; 736 לערך -778) היה מלך דאל ריאטה החל משנת 768 ועד פטירתו. אייד היה בנו של אאוכייד מק אכדאך, צאצאו של דומנל ברק מקנל נגבריין (שבט נגבריין), וזכה לכיוני "פינד" ("הלבן").
כרוניקות מאוחרות מציינות את אייד כאבי סבו של קנת מקאלפין הנחשב לראשון מבין מלכי סקוטלנד. גנאלוגיה זו מיחס את קנת לאאוכייד - בנו של אייד. גניאולוגיות אלה הן מאוחרות, והיסטוריונים מייחסים להם דיוק מועט.
על פי "דברי ימי אלסטר", נערך בשנת 768 קרב בפורטריו בין אייד לבין קיניאוד הראשון מלך הפיקטים. "דברי ימי ממלכת אירלנד" (מקור מאוחר ופחות מדויק) הקרב נערך בלנסטר והמנצח בו היה קנת ולא אייד.
"דברי ימי אלסטר, מציינים כי אייד נפטר בשנת 778, ולאחר פטירתו עלה לשלטון אחיו פרגוס מק אכדאך.
"דברי ימי מלכי אלבה" מזכירים את "חוקי אייד בן אאוכייד" - אשר נשארו בתוקפם עד שלטונו של דונלד מק אלפין מלך סקוטלנד. לא ידועה מהותם של חוקים אלה.
קייל ריינר
קייל ריינר (באנגלית: Kyle Rayner) הוא דמות בדיונית של גיבור-על הידוע כגרין לנטרן של העידן המודרני והוא חבר בחיל הפקחים הירוקים, שמופיע בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Green Lantern Vol.3 #48 מינואר 1994 ונוצרה על ידי הכותב רון מארץ והמאייר דריל באנקס כחלק מאירועי "גרין לנטרן: דמדומי הברקת". ריינר החליף את האל ג'ורדן, הפקח הירוק מתור הכסף. במהלך תקופה זו, ריינר היה ידוע גם בתור הישות השמיימית איון.
בעקבות שובו של ג'ורדן לתפקיד הפקח הירוק במיני סדרה "גרין לנטרן: לידה מחדש" משנת 2004 ואירוע הקרוסאובר המשבר האינסופי, ריינר חזר לאישיותו כאיון. לאחר אירועי מלחמת חיל סינסטרו, ריינר חזר לתפקידו כפקח ירוק בנוסף לקידומו כחבר משמר הכבוד של חיל הפקחים הירוקים.
הפקח הירוק האחרון
לפני שקיבל לרשותו את טבעת הכוח, קייל ריינר היה מעצב גרפי כשרוני אשר עבד קשה למחייתו בלוס אנג'לס. אביו הוא סוכן ה-CIA גבריאל ולסקז, היספני-אמריקני, שעבד תחת זהויות סודיות ואשר עבודתו סיכנה את חיי משפחתו. אי לכך, אביו ניתק את כל הקשרים עימם ואף ביים מקרה של אלימות במשפחה כדי להסביר את מקרה פירודם. לצערו של גבריאל, חסרונו בחיי משפחתו וחוסר תמיכתו הכלכלית הביאה לחייהם הצנועים של אשתו ושל בנו, קייל.
ליגת הצדק
לאחר מעברו לניו יורק, ריינר הצטרף לשורות הטיטאנים הצעירים לתקופה מסוימת, אך בסופו של דבר הצטרף לליגת הצדק. בתחילה, היו לו ולפלאש וולי וסט - שהיה רגיל לעבוד עם האל ג'ורדן מאז ילדותו - מספר התכתשויות. אולם עם הזמן, וסט למד להכירו והפך לחברו הטוב ביותר. למרבה ההפתעה, עוד אחד מתומכיו של ריינר היה באטמן, אליו התנהג בכבוד שאותו לא הפגין לשאר חברי הליגה (כולל לקודמיו ג'ורדן, גרדנר וסטוארט). בנוסף, ריינר היה מעורב במערכת יחסים רומנטית עם ג'ייד ופיתח יחסי חברות עם הפקח הירוק מתור הזהב (אלן סקוט, אביה של ג'ייד), החץ הירוק (קונור הוק), ארסנל (רוי הרפר), הלוחם (גאי גרדנר) וג'ון סטוארט (שבזמנו היה פקח ירוק לשעבר).
במהלך הקריירה שלו כלוחם בפשע, נבליו של ריינר כללו את ד"ר פולאריס וד"ר לייט.
אובליביון
במהלך אירועי "מעגל האש" מתגלה כי ישות קוסמית בשם אובליביון (בתרגום לעברית: אבדון) עושה את דרכה לכדור הארץ לאחר שהתקיפה את כוכב הלכת ראאן. לתדהמתו של ריינר, אובליביון זהה בדמותו לדמות ספרותית של נבל-על אותו יצר כשנאבק בפחד במהלך התבגרותו ללא אביו. ליגת הצדק מנסה לעצור את היצור, וריינר חוזר לכדור הארץ כדי לקרוא לתגבורת, אך חברי הליגה נלכדים. מבין גיבורי העל שנקראים לתגבורת נמנים פאוור גירל, אטום, פיירסטורם, אדם סטריינג' ומעגל האש, קבוצה של פקחים ירוקים ממציאויות חלופיות ותקופות זמן שונות. בין חברי מעגל האש היו גם אלכסנדרה דוויט - חברתו לשעבר של ריינר מיקום מקביל שקיבלה את טבעת הכוח במקומו של ריינר, האנטר ופורסט ריינר - בני דודים וצאצאיו של ריינר ששיתפו ביניהם טבעת כוח אחת, אלי ריינר-וסט - פלאשית ירוקה וצאצאית עתידית של וולי וסט וקייל ריינר בעלת כוחות הפקח הירוק והפלאש גם יחד, G.L.7177.6, רובוט צייד אדם שתוכנת מחדש ופאל טאבין, אביר ברקת מימי הביניים.
ריינר מצא עצמו בתפקיד מנהיג הקבוצה, ופיצל אותה כדי להתמודד נגד משברים שונים להם גרם אוביליביון וכן למצוא דרך להביסו. במרכזו של עימות, אובליביון מגלה לו כי הוא התגלמות ספקותיו ודחפיו האפלים של ריינר, שלבשו צורה מוחשית דרך כוחה של הטבעת. עוד הוא מגלה, שריינר יצר את מעגל האש בתת-מודע שלו בהתבסס על מעלותיו החיוביות משום שהזדקק לעזרה - אלכסנדרה היא התגלמות יכולתו לאהוב, טאבין היא התגלמות אומץ ליבו, אלי היא התגלמות תקוותו, G.L.7177.6 הוא התגלמות הלוגיקה שלו, והאנטר ופורסט הם התגלמות דמיונו. כאשר גיבורי העל מגלים זאת, הם מחליטים כי חברי הפקחים הירוקים ישובו למחשבתו של ריינר. הדבר מעניק לריינר יותר כוחות מבעבר, והוא מגלה בעצמו חוזק פנימי, כעת כשחזרו אליו האספקטים השונים שבאישיותו. לאחר מכן, ריינר מצליח להביס את אובליביון, ללכוד אותו חזרה במוחו ולשחרר את ליגת הצדק.
איון
למשך תקופה מסוימת, ריינר קיבל כוחות אלוהיים כאיון, כשספג את הכוחות אותם השאיר האל ג'ורדן בשמש של כדור הארץ במהלך אירועי הלילה האחרון. כוחות אלו גדלו והתמזגו עם האנרגיה ששוחררה עם הבסתו של אובליביון. בעזרת כוחות אלו, ריינר יכול היה לכופף את המרחב, החלל והזמן והתאפשר לו, בין היתר, להיות נוכח במספר מקומות בו זמנית. החיסרון היחיד בקיומו כישות כל-יכולה היה אי-יכולתו לישון וחוסר יכולתו להפריד את עצמו מאחריות עצומה זו. במקום להקריב את אנושיותו, ריינר נטש את יכולותיו הכמעט-אלוהיות והעביר את כוחותיו החדשים לתוך סוללת הכוח הראשית של כוכב הלכת אואה, היכן שנוצרו שומרי היקום מחדש. אולם, לפני שטיהר את כל כוחותיו כאיון, הוא שינה את טבעת הכוח שלו ויצר לעצמו מדי חיל חדשים המשקפים את בגרותו. כעת, כשהוא שוב פקח ירוק, ריינר מוגבל שוב בכוחות דמיונו ורצונו.
לאחר מקרה אלימות על רקע מגדרי של חברו טרי ברג, ריינר הגלה עצמו לתקופת-מה בחלל. לפני כן, הוא מינה את ג'ון סטוארט - שהחלים לאחרונה משיתוק - כמחליפו בליגת הצדק. כאשר חזר, הוא מצא שחברתו ג'ייד החלה במערכת יחסים עם אחר. הוא עוזב את ניו יורק ושב לחפש את מקומו בעולם, ולזמן מועט התגורר עם אמו.
גרין לנטרן: לידה מחדש
מייג'ור פורס גורם לריינר להאמין כי אמו נרצחה על ידו, כשלבסוף ריינר נלחם נגדו ועורף את ראשו בקרב ביניהם בחלל. הוא עוזב בשנית לעבר מרחבי החלל כאשר הוא מרגיש שהוא מהווה סכנה לכל מי שקרוב אליו. במהלך אירועי גרין לנטרן: לידה מחדש, ריינר חוזר עם גופתו של ג'ורדן ועם גילוי טבעו האמיתי של פאראלקס - ישות חייזרית טפילה והתגלמותו הגשמית של הפחד, שהשתלטה על ג'ורדן וביצעה פשעים בשמו. בעקבות כך, ניתן לריינר מעמד מיוחד בקרב שומרי היקום, שהחשיבו אותו כ"נושא הלפיד" - הפקח הירוק שהמשיך את ירושתם בתקופה אפלה בתולדות חיל הפקחים הירוקים.
המשבר האינסופי ושובו של איון
באירועי המשבר האינסופי, אלכסנדר לות'ר הבן מארץ-3 מגלה שאם המולטי-יקום היה קיים לולא התרחש המשבר בעולמות האינסופיים, קייל ריינר היה תושב ארץ-8, המקום בו התיישבו גיבורי העל לאחר אירועי המשבר. כשג'ייד מתה במהלך מלחמת ראאן-תאנאגאר, היא מעבירה את כוחותיה לריינר, שהופך לאיון בשנית. במיני-סדרה "איון: שומר היקום", נדמה שאיון אחראי להשמדתם של שני ציי ספינות ולתקיפתם הפראית של שני פקחים ירוקים, אך לריינר אין כל זיכרון אודות המעשים ונודע לו על כך רק כאשר הוא מותקף בידי צייד ראשים. לאחר שהוא חוזה בממדי ההרס, ריינר מאבד שליטה ומוצא עצמו ליד כוכב הלכת מוגו, חבר החיל, שמשתמש בכוח הטבעת כדי לעזור לפקחים ירוקים בשעת צרה להחלים ולהכיר בבעיותיהם באמצעות השימוש בכלים השאובים מתת-המודע שלהם. על מוגו, ריינר מדבר עם דמויות מעברו כאלכסנדרה, דונה וג'ייד, ונלחם במייג'ור פורס. הוא מגלה שהוא יכול לתעל גם את האנרגיה מלב הכוכב וגם את האנרגיה מסוללת הכוח הראשית - אנרגיה חדשה הנקראת "כוח איון".
ג'ורדן מוצא את איון כאשר הוא משמיד כוכב לכת, אך מגלה שמדובר באלכסנדר נרו, שאומר לו שהקשר בינו לבין ריינר וכוחותיו החדשים התאפשר בזכות התערבותו של צד שלישי. או אז, ג'ורדן וריינר מגלים ששומרי היקום שמו את ריינר במבחן כדי לבדוק כיצד הוא יתמודד עם הכוחות הללו בעקבות הענקת מעמדו המכובד כנושא הלפיד שלהם ויכולתו להקים מחדש את החיל אם יושמד בשנית. הם מסבירים לו כי הוא לא יפטרל ברחבי החלל כמו שאר חברי החיל כי אם ייקרא למתן עזרה רק במקרים מיוחדים שהחיל לא יכול להתמודד עימם לבדו. בנוסף, מתגלה כי אויב בלתי נראה תמרן את נרו לשחרר אנרגיה עצומה, אותה ריינר מפזר למה שנודע כיקום כיס. עוד ריינר מגלה שהוא ניצוד בידי אויבים כאפיג'י, בן אנוש שהושפע לרעה מכוחם של המפקחים (קבוצה של תושבי כוכב מאלטוס שהתפצלו משומרי היקום). לאחר שניקה את שמו מהמעשים בהם הופלל, ריינר לומד לדעת שאמו גוססת ממחלה לא ידועה. הוא חוזר לביתו לאחר ששוגר לממלכה בין-ממדית, ומנסה להחיות מחדש את גופתה המתה בעזרת כוחותיו העצומים. אולם, לבקשתה האחרונה של אמו, הוא נפרד ממנה בעצב ומאפשר לה למות בשלווה.
מלחמת חיל סינסטרו
סינסטרו חוטף את ריינר מאואה באמצעות אחת מטבעות הכוח הצהובות החדשות שלו. בבסיסו של חיל סינסטרו בקווארד, הוא מגלה לריינר כי הוא האחראי למותה של אמו והדביק אותה בווירוס מתוך שאיפה לשבור את רוחו של ריינר ולאפשר לו לשמש כמארחו החדש של פאראלקס. עוד הוא מגלה, שאיון הוא למעשה ישות אנרגיה בדומה לפאראלקס ששואבת את כוחה מכוח רצון וכי ריינר שימש כמארחו ללא ידיעתו. כוחותיו של ריינר מופשטים ממנו, ופאראלקס משתלט עליו. חליפתו החדשה של ריינר כפאראלקס היא שילוב בין מדי חיל סינסטרו, מדיו של ריינר ושריונו של האל ג'ורדן בזמן שפעל כפאראלקס. הוא מצטרף לשורותיהם והופך לאחד מחייליו של אנטי-מוניטור.
פאראלקס, בגופו של ריינר, לוכד את האל ג'ורדן, ג'ון סטוארט וגאי גרדנר ומביאם לקווארד. הוא גורם לריינר לחיות מחדש את הרגע היחיד בו הרגיש פחד - כאשר מת אביו. פאראלקס מרחיב ואומר שמאז שפלש למוחו של ריינר, נמצאת ברשותו יצירתיות אינסופית לשימושו הזדוני. במהלך קרב עם חיל הפקחים הירוקים שהגיע להציל את הפקחים הלכודים, פאראלקס הורג את ג'ק טי צ'אנס ומרסק את טבעת הכוח שלו בטרם היא תחפש מועמד אחר במקומו. הוא מגלה להם כי משאלתו המעוותת של ריינר היא להיות הפקח הירוק האחרון ולפיכך המיוחד מכולם. לפני שהוא מצליח להרוג את גאי גרדנר, הוא נעצר על ידי הפקחים האחרונים ששרדו וישותו של איון. או אז, ישות הפחד מובילה את חיל סינסטרו כהכנה למתקפה על העיר קוסט סיטי. נרמז על ידי שומרי היקום, כי עקב השתלטותו של פאראלקס על ריינר, אין הוא נועד להפוך לאיון.
חוברת Parallax מספטמבר 2007 מביאה את קורותיו של ריינר בעת שהיה כלוא תחת השפעתו של פאראלקס. כשהוא כלוא בתת-מודע של עצמו, ריינר מתבונן במעשיו ובדבריו של פאראלקס כאשר הוא עצמו עומד מהצד ומנוע מלעשות דבר בתוך כלא שיצר לעצמו - ביתה של אמו. החפץ המזוהה היחיד בבית הוא ציור ישן ממקור בלתי ידוע והשייך לאמו. בשעה שהוא צופה בפאראלקס מתקיף את חיל הפקחים הירוקים, זה האחרון מבקר את ריינר, שהופך לאיון ונלחם בו. פאראלקס מתקיף אותו וגורם לו לאבד את ישותו של איון. או אז, ריינר יוצר לעצמו טבעת כוח ומופיע במדיו המקוריים, אך מובס לאחר קרב אצילי נגדו. פאראלקס מקניט את ריינר ומלגלג על חוסר האונים שלו תוך שימוש בפחדיו הגדולים ביותר - אכזבת האנשים הסומכים עליו, במיוחד הנשים שבחייו. רוב הנשים עימן היה קייל בקשר מתו או שנפגעו בעקבות קרבתו אליו, והדבר גורם לו לרגשות אשם, צער ואחריות שבסופו של דבר מאפשרים לפאראלקס להשתלט עליו. ריינר מוצא לבסוף נקודת מוצא לפחדיו וסיבה לתקוותו בדמות ציורה של אמו, דרכו הוא מתהלך בשדה לעבר כוכב ירוק ובהיר.
פקח ירוק בשנית
בקוסט סיטי, פאראלקס מאיים על חיי משפחתו של האל ג'ורדן, שמתעמת מולו מלא זעם על הניסיון לרצוח את אחיו ועל אחיזתו בריינר. ג'ורדן מצליח להכות בפאראלקס, אך מאבד את טעינת הטבעת בטרם מביס אותו לגמרי. פאראלקס מנצל את חולשתו של ג'ורדן ומשתלט גם עליו.
בינתיים, חבר החיל ג'ון סטוארט מורה לחבר משמר הכבוד גאי גרדנר להשיב את הציור אותו הזכיר ריינר בתחילת אירועי "מלחמת חיל סינסטרו" - ציור המונח בביתה של אמו ובו נראה ילד מתהלך בשדות. גרדנר חוזר ומציג את הציור בפני פאראלקס. או אז, ג'ורדן - נקודת האור הירוקה אותה ראה ריינר כשהוא כלוא בתוך פאראלקס - עוזר לו להילחם בישות הפחד עד אשר שניהם משתחררים מאחיזתו. כשפאראלקס מנסה לתקוף את חברי החיל, שומרי היקום לשעבר גאנטת וסאיד מופיעים כשברשותם ארבע סוללות כוח ולוכדים אותו בתוך כולן. גאנטת אומר שפעולתו האחרונה כשומר יקום היא לתת לריינר את טבעת הכוח שלו. הוא שואל את ריינר אם הוא מוכן לשוב לתפקידו הקודם כפקח ירוק לאחר ששימש כמארחו של איון וריינר מסכים. ארבעת הפקחים הירוקים של סקטור הארץ מדקלמים את שבועת החיל, טוענים את טבעות הכוח ושמים פעמיהם איש איש למשימתו הבאה - ג'ורדן וריינר עושים את דרכם לקוסט סיטי במטרה להצילה מכיליון נוסף בידי סינסטרו, ואילו גרדנר וסטוארט עושים את דרכם לניו יורק כדי להילחם בכוחותיהם המשותפים של אנטי-מוניטור, סופרבוי פריים וסייבורג סופרמן. כשג'ורדן וריינר נאבקים בסינסטרו, ידו נמצאת על העליונה כאשר אחד מציידי האדם סופג את האנרגיות של טבעות הכוח, אולם כאשר חיל הפקחים הירוקים מביס את סייבורג סופרמן, ציידי האדם מושבתים באופן פתאומי וג'ורדן משתמש בגולגולתו של אחד מהציידים כדי לספוג את כוחו של סינסטרו. השניים נלחמים נגד הקורוגרי העריץ ומביסים אותו.
לאחר המלחמה, ריינר הופך לחבר משמר הכבוד של החיל ומצוות לגאי גרדנר. הוא נשלח לייעץ לסודאם יאט, הפקח הירוק מארץ-3, שהופך למארחו החדש של איון, כאשר כוחותיו אינם קשורים לאלה של לב הכוכב. ריינר וגרדנר מחליטים לעבור לאואה, מה שיאפשר להם לבצע את תפקידם בצורה טובה יותר. מאז בחירתו לחבר משמר כבוד, ריינר משמש כפותר הבעיות של החיל, והוא משתתף במשימות כמו הבסתם של חברי חיל סינסטרו מונגול וקריב.
לקראת המשבר האחרון ולאחריו
באירועים המובילים לאירועי המשבר האחרון, ריינר הוא אחד מאותם 'חריגים' המסווגים כמסוכנים ליקום בידי המוניטורים, קולקטיב של 52 ישויות קוסמיות שנולדו לאחר שכדור הארץ פוצל ל-52 כדורי ארץ. הוא מסומן להשמדה. מבין השמות המופיעים ברשימה נמנים גם ג'ייסון טוד, דואלה דנט והוונדר גירל לשעבר דונה טרוי. הוא מצטרף לטרוי, טוד, בוב המוניטור וג'וקסטר בחיפושם אחר ריי פאלמר. לאחר מלחמת חיל סינסטרו, ריינר מופיע בחוברות הקומיקס כשהוא עוטה מדים חדשים, שילוב בין מדי העבר שלו ואלמנטים נוספים מהמדים המקוריים.
לאחר הבסתו של דארקסייד בסוף אירועי המשבר, ריינר מצטרף לדונה ולפאלמר כשומרי הגבול של המולטי-יקום.
הלילה האפל ביותר
בהמשך תפקידיו כחבר משמר הכבוד של חיל הפקחים הירוקים, ריינר עובר לאואה יחד עם גאי גרדנר. הוא מתחיל במערכת יחסים אסורה עם סוראניק נאטו, שכן אחד מחוקי הספר של אואה אוסר על מערכות יחסים בין פקחים ירוקים. הוא היה מעורב במבוא לאירועי "הלילה האפל ביותר", היה בין הראשונים לפגוש באחת מכוכבות הספיר, ונלחם באואה לאחר ששומרת היקום לשעבר סקאר ארגנה בריחה מהכלא של כמה מחברי חיל סינסטרו.
לאחר הבריחה, חיל אלפא לנטרן מקבל פקודה לגזור את דינם של חברי חיל סינסטרו ואסירים אחרים. ריינר וגרדנר מתנגדים לכך, בציינם בפני שומרי היקום והאלפא לנטרנים שמעשים אלו יובילו את החיל לדרך אפלה. אולם, השומרים מתעלמים מאזהרה זו ומציבים את ריינר ואת גרדנר חזרה בכדור הארץ. השניים חוזרים לאואה לאחר שהות קצרה בעולמם, והם נתקלים בשובל עצום של טבעות כוח שחורות, אשר עושה את דרכו לאואה ומחייה מחדש חברי חיל מתים, כולל את חברתו לשעבר של ריינר, ג'ייד. ריינר לומד כי חברי החיל המתים הם חיקוי מעוות שלהם ולא האנשים אשר היו, והוא מנסה להשמידם אך ג'ייד מענה אותו בדימויים כוזבים של אנשים אותם איכזב ריינר בעבר. לבסוף, ג'ייד מושמדת בידי סוראניק נאטו.
במהלך התקפתו של חיל הפקחים השחורים על סוללת הכוח הראשית באואה, סוללת הכוח הפנימית של צ'סלון, חבר האלפא לנטרן, נפרצת. ביודעו כי הסוללה עומדת להתפוצץ, קייל מקריב את עצמו בכך שהוא תופס את הסוללה ומשמיד בעזרתה כמה שיותר פקחים שחורים, לא לפני שמתוודה בפני נאטו על אהבתו כלפיה. טבעות כוח שחורות מנסים להחיות מחדש את ריינר כפקח שחור, אך הן מושמדות בידי חברי החיל, מונק משבט אינדיגו ומירי ריאם מכוכבות הספיר, שכוחה הוא התגלמות האהבה. ריאם, שחשה בסכנה לאהבתו של ריינר לסוראניק נאטו, משתמשת בכוחה כדי לחבר בין ליבו לליבה של נאטו, ומשיבה אותו לחיים. במסעו לכדור הארץ, ריינר נלחם בגרסת הפקחים השחורים לאלכסנדרה דוויט, ועוזר להביס את מנהיג הפקחים השחורים נקרון. בהמשך לאירועי "הלילה האפל ביותר", כמה מהפקחים השחורים מוחזרים לחיים, ביניהם גם ג'ייד.
מלחמת הפקחים הירוקים
כאשר שומר היקום לשעבר קרונה מתקיף את אואה, הוא מחדיר את פאראלקס חזרה לסוללת הכוח הראשית, ומאפשר שליטה בפקחים הירוקים דרך פחד. עקב ניסיונו הקודם עם ישות הפחד, ריינר הוא בין היחידים המסוגל להתנגד להשפעתה, אך נאלץ לוותר על טבעת הכוח שלו כדי לא לאבד שליטה. הוא וג'ון סטוארט יורדים למחתרת ופוגשים בגאי גרדנר ובהאל ג'ורדן, המחזיק בטבעות הכוח של מנהיגי חילות הצבעים. ריינר מקשיב לעצתו של גאנטת בנוגע לתקוותיו, ובוחר בטבעת הכוח הכחולה של סיינט ווקר, בעוד ג'ורדן בוחר בצהובה של סינסטרו, גרדנר בוחר באדומה של אטרוסיטוס, וסטוארט בוחר באינדיגו של אינדיגו-1. אולם, לטבעת הכוח הכחולה יש אפקט של הטענת טבעות הכוח של הפקחים הירוקים התוקפים, מה שמחבל בניסיון ההגנה שלהם. בשעה שג'ורדן וגרדנר מגיעים לאואה כדי להסיר את פאראלקס מסוללת הכוח הראשית, ריינר וסטוארט מנסים לשחרר את כוכב הלכת מוגו משליטתו של קרונה. על הדרך, ריינר מגלה כי בכוחה של טבעת הכוח הכחולה להראות לפקחים ירוקים את תקוותיהם ובכך לשחרר אותם משליטתו של קרונה. אולם, כוחה אינו משפיע על מוגו, שבליבתו נותרו שרידי אנרגיה של הפקחים השחורים. ריינר מביט באימה כאשר סטוארט סופג את אנרגיית הפקחים השחורים, יחד עם אנרגיית הפקחים הירוקים, ובעזרתם משמיד את מוגו. השניים נפגשים בשנית עם גרדנר וג'ורדן, ובעזרת הכוחות המשולבים של הספקטרום הרגשי מנפצים את סוללת הכוח הראשית ומשחררים את פאראלקס. ארבעת הפקחים הירוקים עונדים מחדש את טבעות הכוח הירוקות שלהם ומתכוננים לעימות סופי עם קרונה. בקרב האחרון, ג'ורדן לוקח את ריינר לספר השחור וגורם לו לצייר ציור של סינסטרו, קרול פריס ושאר הפקחים הכלואים, מה שמשחרר אותם מכלאם.
ה-52 החדשים
לאחר מלחמת הפקחים הירוקים, ריינר ממשיך למלא את תפקידו בכדור הארץ ומשתמש במבני האנרגיה המוכרים שלו כדי להציל עובדי בנייה שנלכדו בתאונה. במקום אחר ביקום, טבעות הכוח של מנהיגי החילות (האדומה, האינדיגו, הסגולה והצהובה) יוצאות מכלל פעולה ועושות את דרכן במפתיע לסקטור הארץ. אחרי שריינר מציל את עובדי הבנייה, ארבע הטבעות מגיעות אליו וכל אחת קובעת כי הוא המשתמש שלה. ריינר מבולבל מעצם הופעתן, והוא נאלץ להתעמת מול סגניהם של מנהיגי החילות, שאיתרו את טבעות הכוח ומופיעים כדי להשיב אותן.
כשריינר נלחם בארבעת הפקחים, טבעת כוח כחולה מופיעה וקובעת כי ריינר הוא משתמשה. מעט לאחר מכן מופיע סיינט ווקר לאחר שאיתר את מסלולה של הטבעת לריינר, ועוזר לריינר להגיע לאואה כדי להבין את פשר ההתרחשות. בדרכם, טבעת כוח כתומה מגיעה אל ריינר, וסיינט ווקר אומר שמכיוון ורק משתמש אחד קיים שעונד את טבעת הכוח הכתומה, פירוש הדבר כי אותו משתמש מת. באואה, ריינר מנסה לדבר עם גאנטת, אך הוא מגלה ששומרי היקום הסירו ממנו את כל הרגשות שהיו קיימים בו והוא מתנהג כמותם. כאשר השומרים מנסים ללכוד את ריינר ולגלות בכוח מדוע הפקח הירוק הפך למגנט של טבעות הכוח השונות, שש הטבעות כופות את עצמן עליו והוא הופך לישות הראשונה שעונדת את כל שבע טבעות הכוח של החילות השונים. למרות הצלחה ראשונית, גופו של ריינר אינו יכול לעמוד בעומס אחזקתן. חמש טבעות מתוכן מושמדות, מה שמותיר את טבעת הכוח הכתומה והירוקה על אצבעותיו. גאנטת מנסה להסיר את טבעת הכוח הירוקה ממנו ולשחרר אותו מתפקידו, אך הטבעת מגיבה באלימות לנוכח הניסיון להסירה. טבעת הכוח הכתומה מתבררת כמבנה אנרגטי של הפקח הכתום גלומולוס, שמבקש עזרה מריינר. שאר הפקחים השונים מופיעים כדי לעזור לו או להתקיפו. כששומרי היקום מתקיפים בכוח את הפקחים פרט לגלומולוס, הסוכן הכתום לארפליז עצמו מגיע ומתקיף את השומרים, כשהוא מלווה בשומרת היקום לשעבר סאיד. כשריינר שומע את סאיד אומרת שקיימת דרך להשיב את גאנטת לקדמותו, הוא מצטרף לשאר הפקחים ונמלט מהשומרים, ובכך למעשה מתפטר מתפקידו כשטבעת הכוח עדיין נמצאת ברשותו. הוא מדבר עם לארפליז, שאומר לו כי הסיבה שבעטיה טבעות הכוח נמשכו לריינר היא משום שספינת חלל מסתורית הגיעה ליקום ולארפליז שלח את גלומולוס לחקור זאת. הקבוצה החדשה מחליטה לחקור את האיום החדש. כשהם מותקפים בידי המלאך העוצמתי אינוויקטוס, שקובע כי כל אלה המחזיקים בטבעות כוח הם רעים מיסודם, ריינר שולח מסר לשאר הפקחים על ידי שכנוע הטבעת להתחבר לרגשות התקווה, הפחד והחמלה שבו ובכך להגביר את תדר הגל.
יהדות ארצות האסלאם
יהדות ארצות האסלאם (לעיתים גם יהדות ספרד, מושג החופף במידת מה) הוא שם כולל לקהילות היהודים תחת שלטון האסלאם, החל מהמאה ה-7 לספירה. מאז עליית הח'ליפות התגוררו למעלה מ-90% מכלל ישראל תחת אותו שלטון, מצב שנמשך כמעט עד המאה ה-15. במהלך התקופה הארוכה בה היו הקיבוץ הגדול והדומיננטי בעולם היהודי, התרכזו חיי הדת והיצירה שלו אצלם כמעט באופן בלעדי, אם כי בתחילת המאה ה-20 ירד שיעורם ל-8% בלבד מכלל היהודים.
במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם התגוררו מרבית היהודים בבבל, פרס וארץ ישראל. מהמאה ה-9 החלו תנועות הגירה נרחבות מערבה למצרים, ארצות המגרב וספרד. שינוי זה העביר את מרכז הכובד היהודי לשם בסביבות המאה ה-11. תור הזהב של יהדות ספרד היה עידן פורח במיוחד, שנגדע עם עליית פלגים מוסלמיים קנאיים, השלמת הרקונקיסטה ולבסוף, גירוש ספרד. רבים מהגולים השתקעו בארצות צפון אפריקה וברחבי האימפריה העות'מאנית והצליחו בתהליך ארוך להשליט לבסוף במרבית המקומות (למעט חריגים, במיוחד יהדות תימן) את נוסחי תפילתם, פסיקתם ההלכתית ומנהגיהם: אף כי יוצאי ספרד וצאצאיהם היו מיעוט קטן במרחב זה – הם נודעו כ"ספרדים טהורים" או "ספניולים" לצורך ההבחנה – הדומיננטיות של דרכם הביאה לכך שמן המאה ה-19 לערך כונו מרבית יהודי ארצות האסלאם "ספרדים". באותה מאה החלה הגירה של יהודי ארצות האסלאם לעבר צפון אמריקה ודרומה, מערב אירופה וארץ ישראל. סיום הקולוניאליזם האירופאי והקמת מדינת ישראל הביאו להפחתה דרסטית במספרם. המהגרים לישראל, שבאו מרקעים שונים ומגוונים מאוד, התגבשו למגזר סוציולוגי מובחן המכונה "מזרחים", כקטגוריה מקבילה למגזר ה"אשכנזי".
התקופה הטרום-אסלאמית
ערב עליית האסלאם, האימפריה הסאסאנית הפרסית והקיסרות הביזנטית הנוצרית ניהלו מלחמה מתמשכת. היהודים לקחו חלק בסכסוך הזה בעיקר לטובת הצד הסאסאני, וכך למשל בתחילת המאה ה-7 היהודים סייעו לפלישה הפרסית לארץ ישראל ומרדו באימפריה הביזנטית. לאחר כיבוש הארץ, האימפריה הסאסנית התירה ליהודים לנהל שלטון עצמאי במשך חמש שנים, אך הוא בא לסופו עם כיבוש מחדש של האזור על ידי האימפריה הביזנטית. המאבקים הממושכים בין האימפריה הסאסאנית לאימפריה הביזנטית החלישו את שתיהן ערב עליית האסלאם, והקלו על צבאות הראשידון לכבוש את שטחיהן ולייסד את האימפריה המוסלמית.
כיבושי האסלאם
הקשר בין מוסלמים ליהודים החל מימי מוחמד ויחסיו עם השבטים היהודים בעיר מדינה וסביבתה. היחסים בין שבטים יהודים אלה לבין מוחמד ומאמיניו היו מורכבים. תחילה, מוחמד ניסה לרצותם ולשכנעם להצטרף לאסלאם על ידי הכללה של מספר אלמנטים שהיו במקורם יהודיים לתוך דת האסלאם, וכך למשל קבע שכיוון התפילה הראשון של המוסלמים יהיה ירושלים. עם זאת, לאחר שהשבטים היהודים סירבו לקבל על עצמם את האסלאם ועל פי המסורת המוסלמית בגדו במוחמד לטובת אויביו ממכה, המוסלמים עברו להילחם בהם. בעיר ח'ייבר נערך קרב בין כוחות מוסלמים לשבטים יהודיים שבו המוסלמים יצאו כשידם על העליונה, ובסופו חלק מהגברים היהודים הוצאו להורג והנשים והילדים נלקחו כעבדים. בהמשך נערכו קרבות דומים עם שבטים יהודיים אחרים ברחבי חג'אז עד שלא נותרה עוד אוכלוסייה יהודית באזור. חלק מהיהודים התאסלמו, רבים נהרגו, והיתר נהפכו לעבדים או שגורשו אל מחוץ לחצי האי ערב. לאחר ימי מוחמד, ועם כיבושי האסלאם הראשונים, אוכלוסייה יהודית רבה מצאה את עצמה תחת שלטון הח'ליפות המוסלמית. בין השאר, כוחות מוסלמים בהנהגתו של עומר בן אל-ח'טאב כבשו את ירושלים ואת ארץ ישראל. אל-ח'טאב חתם על הסכם עם האוכלוסייה הנוצרית של העיר ירושלים שבו הוא התחייב להמשיך עם המסורת הביזנטית ולאסור על יהודים לחזור ולהתיישב בירושלים. עם זאת התחייבות זו לא נאכפה באופן גורף, ומספר שנים לאחר מכן החלה התיישבות יהודית מחודשת בעיר.
לאור העובדה שמוחמד לא ידע על קיומם של השומרונים, טבחו בהם הכובשים המוסלמים בטענה כי הם "פגאנים ולכן עליהם למות כמצוות האסלאם" (השומרונים סירבו להיענות לדרישת הכובשים להתאסלם, ומנגד לא הוכרו כמונותאיסטים שפטורים מכך). היהודים בארץ ישראל חשו לעזרת השומרונים וסיפקו להם תעודות כי הם "כת יהודית" כדי לעצור את כלייתם.
לאחר כיבושי האסלאם
כיבושי האסלאם יצרו ח'ליפות אסלאמית שאיחדה את מרבית היהודים תחת ישות מדינית אחת. גם כאשר היו פילוגים מדיניים, האחדות התרבותית והחברתית נשמרה, כך שעד שלהי ימי הביניים, התקיימו קשרים מסחריים ותרבותיים פעילים בין המחוזות המרוחקים של העולם האסלאמי. שינוי חשוב נוסף בחיי היהודים שהתרחש בעקבות כיבושי האסלאם הוא תהליך השיערוב, דהיינו החלפת הלשונות העתיקות כמו העברית והארמית בלשון הערבית (החלה להתפתח הערבית יהודית) למרבית הצרכים - לשון הדיבור היומיומי, לשון המדע והפילוסופיה, לשון השלטון והמסחר ואף לשון התאולוגיה היהודית (אם כי מירב הטקסטים בענייני דת המשיכו להיכתב בעברית). כתוצאה מכך, במאות הראשונות לאחר כיבושי האסלאם, לשונות הדיבור של מרבית העם היהודי היו ניבים יהודיים שונים של הערבית.
כתוצאה ממהלכי הכיבוש המוסלמי, נוצרה אימפריה מוסלמית עצומה, אשר בתחילה היו המוסלמים בה מיעוט שליט. במאות הראשונות לשלטון המוסלמי כמעט ולא היה ניסיון לכפות את האסלאם בכוח, אלא בעזרת שכנוע, פיתוי והכבדת העול על לא-מוסלמים כך שהם יעדיפו לשדרג את מעמדם הכלכלי והחברתי ולהיהפך למוסלמים. עם זאת, שושלות מוסלמיות מסוימות כגון אל-מוואחידון כן אסלמו בכוח אוכלוסיות לא-מוסלמיות. באופן כללי, השושלות המוסלמיות התחלקו בגישתן ללא-מוסלמים בין שושלות מיליטנטיות שדיכאו מיעוטים לא-מוסלמים לבין שושלות שכיבדו, בדרך כלל, את הדגם הפלורליסטי שהתקיים בעת העתיקה. דגם זה, שלא היה שוויוני, אפשר דו קיום בשלום בין המוסלמים ובין שאינם מוסלמים.
היהודים כבני חסות
ההסדר בין המדינה המוסלמית ובין העדות הלא-מוסלמיות המאמינות בדת מונותאיסטית המבוססת על התגלות הוסדר על פי חוזה שנקרא חוזה עומר. היהודים נחשבו אנשי הספר (אהל אל-כתאב) וכתוצאה מכך הוגדרו כאנשי חסות (אהל א-ד'ימה) והיו זכאים להגנה של השלטונות המוסלמים. הדימים זכו לביטחון אישי ולזכות לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם, בתשלום מס גולגולת מיוחד (שנקרא ה"ג'זיה") ובכפוף למיגבלות שהוטלו עליהם. בין המגבלות נמנו הגבלות שהתייחסו לבגדים שמותר לדימים ללבוש, לבהמות עליהן הדימים יכולים לרכוב, איסור נשיאת נשק ואיסור בניית מקומות פולחן חדשים. המגבלות נשאו אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי, כאשר המגבלות הכלכליות הן אלה אשר היו ממשיות יותר - נוסף על מס הג'זיה, היו מיסים נוספים כמו מסי מעבר ומכסים, וכן חוקי ירושה שקבעו שמומר לאסלאם לא יכול להוריש לקרוביו הד'ימים. בעיתות של התאסלמות בכפייה, גם אם זמנית, מגבלה זו הסבה סבל רב ליהודים.
בעוד שהמיסים המיוחדים שהוטלו על הד'ימים נשארו על כנם עד המאה ה-20, הרי שיישומן של המגבלות האחרות היה נתון לשינויים בהתאם לזמן ולמקום. האינטרסים השונים של השליטים המוסלמים השונים הם שקבעו האם יתעלמו מהם או לחלופין יאכפו אותם בקפידה ואף יוסיפו עליהם מגבלות נוספות. אחד הגורמים לשונות הרבה, היה מידת העוצמה או החולשה של המדינה המוסלמית. בזמנים חזקים יותר גילו השלטונות סובלנות רבה יותר מאשר בזמני חולשה (כמו, למשל, בזמן מסעי הצלב). גורם אחר היה המידה שבה שושלת מסוימת רצתה להציג את עצמה כשומרת האסלאם, שושלות ששמו על כך דגש מיוחד רדפו לעיתים באלימות את האוכלוסייה היהודית שלהן.
היהודים על פי רוב חיו כמיעוט וכקהילה שבינה לבין החברה המוסלמית היו לא מעט גדרות, ובדרך כלל ניהלו מידה מסוימת של אוטונומיה. הם היו כפופים למרות המנהיגים שלהם (נגידים, דיינים), דבר שאיפשר להם לנהל את ענייני המשפחה, האישות והדת על פי תורתם. בתקופות מסוימות השלטון הורה ליהודים כמה מיסים הוא רוצה מהם, ובהתאם לכך הקהילות היהודיות היו אחראיות לגבייה של המיסים, שנמסרו אחר כך לשלטונות. אף על פי שבדרך כלל פנו היהודים לבתי הדין היהודיים, ששפטו על פי ההלכה היהודית היו מקרים נדירים שבהם הם פנו גם לבתי דין מוסלמים, אם הם חשבו שהדין המוסלמי יטיב איתם בנושא הספציפי שבו הם דנו.
למעט חג'אז, ואזורי קדושה מעטים אחרים, ליהודים התאפשרה תנועה חופשית. רק במרוקו החל מהמאה ה-15, ולעיתים גם בפרס, הוגבלו הד'ימים לגטאות (במרוקו נקראו מלאח). במקומות אחרים, בהם היהודים (וגם הנוצרים) נטו להתיישב בשכונות נפרדות בערים, הדבר נעשה כחלק מהתפתחות חברתית טבעית ולא רק כתוצאה ממגבלות חברתיות.
היהודים (וגם הנוצרים) שחיו תחת השלטון המוסלמי, לא נדרשו בדרך כלל למות על קידוש השם. עם זאת מקרים של מוות על קידוש השם התרחשו לאורך ההיסטוריה של היהודים בארצות האסלאם, כאשר שושלות מוסלמיות שונות רדפו את היהודים והעמידו בפניהם את הבחירה בין מוות להתאסלמות. הרמב"ם, שחי בתקופה בה יהודים בספרד, צפון אפריקה ותימן עמדו בפני מוות או התאסלמות, כתב באיגרת תימן שליהודים מותר להתאסלם ולא להיהרג על קידוש השם ובלבד שהם ימשיכו לשמור על הדת היהודית בסתר, ויחזרו ליהדות כשיוכלו. הרמב"ם הוסיף באותה איגרת שהיהודים נמצאים בגלות ישמעאל בגלל עוונותיהם וחטאיהם כלפי אלוהים, ושסבלם רב בגלות זו שכן הישמעאלים רודפים אותם, אך אל להם לאבד תקווה שכן תקופת הגאולה עוד תגיע.
השפעות הדדיות
על סמך השפעות הדדיות אלו, היסטוריונים יהודים אירופים בני המאה ה-19 כגון צבי גרץ השתמשו במונחים כגון "הרמוניה" ו"סימביוזה" כדי לתאר את היחסים בין יהודים למוסלמים בימי הביניים. בצורה זאת הם גם ביקרו כדרך אגב את היחס כלפי יהודים בחברה האירופית הנוצרית בת זמנם. אולם מקובל בקרב חוקרים בני ימינו להתייחס להשקפה היסטורית זאת כמיתוס, תוך אזכור מעמדם החברתי והמשפטי הירוד של יהודים, ורדיפות נגדם בתקופות שונות.
בפרספקטיבה רחבה של 1,400 שנות היסטוריה מוסלמית, ניתן לראות כי "במאות השנים הראשונות לח'ליפות אפשר לדבר על התקדמות לעבר סובלנות גדולה יותר. מימי הנביא עד ימי הח'ליפים הראשונים, ומעבר להם עד האימפריה האוניברסלית של האומיים והעבאסיים, קיים גידול שאין לטעות בו בסובלנות שהוענקה ללא-מוסלמים. למן המאות השתים-עשרה והשלוש-עשרה לערך קיימת תזוזה ניכרת לכיוון ההפוך". במאות הראשונות לאסלאם נפוצו רדיפות נגד יהודים באזורים שונים, בעיקר בספרד, צפון אפריקה, פרס ותימן בתקופות של אי יציבות אזורית.
לתופעה זו של שינוי יחס המוסלמים כלפי הד'ימים ניתנו מספר הסברים. אחד מהם, של שלמה דב גויטיין, מדבר על כך שבימי החברה הבורגנית של ימי הביניים הקלאסיים, הסוחר והמסחר מילאו תפקיד חשוב, והבדלי הדת לא היו כל כך חשובים. שקיעת הבורגנות העירונית וכינונם של משטרים סמכותיים מבחינה מדינית וכלכלית גרמו לעוינות רבה יותר למיעוטים דתיים. הסבר נוסף נוגע למאבקים שניהל האסלאם הסוני נגד הנצרות, האסלאם השיעי והמונגולי. מאבקים אלה גרמו לאסלאם הסוני להיות יותר שמרן ופחות סובלני לגיוון דתי. עם זאת, דיכוי האוכלוסייה היהודית לא היה מיוחד לתקופה האסלאמית המאוחרת, אלא התקיים באזורים ובתקופות מסוימות גם במאות הראשונות לאסלאם.
המאה ה-7 עד המאה ה-12
בארצות האסלאם המזרחיות היו ליהודים ארבעה ראשים - ראש הגולה וגאוני בבל (ישיבת פומבדיתא וישיבת סורא) וארץ ישראל. לכל אחד מהם היה אזור אחריות משלו - "הרשות". ספרד וארצות המגרב היו מחוץ לאזורי הרשות, אך בכל זאת היה קשר הדוק בין הישיבות לארצות אלה.
שלושה עניינים היו מוקד עיסוקן של הישיבות: הנהגה, חקיקה ושיפוט עליון. ראשי הישיבות, שנקראו גאונים, וראש הגולה מינו את חברי הישיבה לכהן כנציגיה בקהילות שבתחום הרשות של כל אחת מהן. ברוב ימות השנה היו הרבנים עסוקים בקהילות בפריפריה, כאשר אחת לכמה זמן הגיעו להתכנסות בישיבת האם. בארץ ישראל בהושענא רבה, ובבבל ב"ירחי כלה" - החודשים אלול ואדר.
תפקיד ראשי הרשות היה למנות ראשי קהילות (בדרך כלל היו דיינים), כאשר אל ראש הקהילה הצטרפו שני דיינים נוספים מהקהילה המקומית, ויצרו את בית הדין המקומי. הפקידות של הקהילה המקומית (שמשי בית הכנסת, מוהלים, שוחטים וכיוצא בזה) התמנו על ידי ראש הקהילה המקומית.
ראשי הגולה עד תחילת המאה ה-9 שימשו נציגיו של הציבור היהודי אצל השלטון המוסלמי המרכזי. בסוף הרבע הראשון של אותה מאה השתנה מעמדם וראש הגולה הפך מעתה לבעל "רשות" במקביל לשלוש הרשויות האחרות של גאוני בבל וארץ ישראל.
החלוקה בין הרשויות הייתה כדלקמן - ישיבת ארץ ישראל הייתה אחראית על הקהילות שבארץ ישראל, מצרים, סוריה ולבנון. ישיבות בבל ממונות על הקהילות שבעיראק, פרס ותימן. ראש הגולה היה אחראי על קהילות בפרס ובעיראק. בין שני המרכזים, בבל וארץ ישראל, ניטש מאבק על הבכורה, כאשר עד תחילת המאה ה-11 שכך המאבק.
החל מהמאה ה-9 היו תנועות הגירה נרחבות מארצות המזרח (איראן ועיראק) לארצות המערב (מצרים וארצות המגרב). הגירות אלה הפגישו יהודים בעלי מנהגים ונוסחי תפילה שונים. הדבר הוביל במקומות מסוימים לאיחוד מנהגים ומסורות, ובמקומות אחרים לארגון קהילתי על בסיס "רשות". כך, למשל, ניתן למצוא בקהילה אחת שני קהלים - בית כנסת של ה"ארצישראלים" (כמו זה שנתגלה בו גניזת קהיר) ובית כנסת של הבבלים. עד סוף המאה ה-12 התקבל המנהג הבבלי כמעט בכל מקום.
הקהילות ממערב למצרים היו, כאמור, מחוץ לתחומי ה"רשויות", אבל עדיין הכירו בסמכותן של ישיבות בבל, ושלחו אליהן שאלות ותרומות. החל מהמאה ה-9 החל תהליך ארגונן של קהילות המגרב והקמת מוסדות לימוד מפותחים. ניתן להבין זאת לאור אירועי התקופה: בני משפחת אומיה שהודחו מהשלטון על ידי העבאסים, הקימו נסיכות עצמאית בספרד. בצפון אפריקה נוסדה במאה ה-10 ח'ליפות פאטימית שיעית. הפיצול הפוליטי בעולם האסלאמי דחף את הקהילות היהודיות לעצמאות גדולה יותר מהמרכז התורני הבבלי. לזה מצטרף ריחוק גאוגרפי, התחזקות כלכלית של אותן קהילות, והגירתם של חכמים רבים מבבל, מצרים ואיטליה אל המגרב וספרד. אמנם הכפיפות היחסית למרכז הבבלי נשמרה, אבל כבר במאה ה-9 ענו רבנים מקומיים ברחבי המגרב על שאלות הלכתיות לא מעטות. משנות ה-70 של המאה ה-10 זכו קהילות אלה לפריחה מואצת.
יהודי ארצות האסלאם היוו את החלק הגדול והפעיל של העם היהודי במשך מרבית ימי הביניים. לפי ההיסטוריון ברנרד לואיס, אותם יהודים "שחיו בארצות נוצריות, כלומר באירופה, היו מיעוט, ומיעוט חסר חשיבות יחסית. כל מה שהיה יצירתי ומשמעותי בחיי היהודים, פרט לדברים מעטים יוצאים מן הכלל, התרחש בארצות האסלאם. קהילות היהודים באירופה פיתחו מעין תלות תרבותית ביהודי העולם המוסלמי המתוחכם והמתקדם הרבה יותר, עולם שהשתרע מספרד המוסלמית במערב ועד עיראק, איראן, ומרכז אסיה במזרח. בימי הביניים המאוחרים - לא ניתן לקבוע כרונולוגית מדויקת - חל שינוי משמעותי בתחום זה. יהודי האסלאם ירדו במספרם, גם מבחינה יחסית וגם מבחינה מוחלטת, ומרכז הכובד של העולם היהודי עבר ממזרח למערב, מאסיה לאירופה, מן האסלאם לנצרות".
המנהיגות
המנהיגות היהודית שאבה כוחה משלושה מקורות סמכות:
על דמות המנהיג כותב שלמה דב גויטיין: "רק תלמיד חכם (או מישהו שקנה לו שם של תלמיד חכם) יכול היה להיות מנהיג קהילה. היהדות הרבנית הייתה דת לנפשות תאבות לימוד. נתמזל מזלה של היהדות הרבנית, שתחיקתה והקנוניזציה שלה - בין רבינו סעדיה גאון - רס"ג (נפטר בשנת 942) לרבבינו משה ב"ר מימון - הרמב"ם (נפטר בשנת 1204) - התחוללו בתחום ההשפעה של האסלאם, שטיפח אידיאלים דומים".
חברה וכלכלה
היהודים בארצות האסלאם היו בערך אחוז אחד מכלל האוכלוסייה. בערים גרו באחוזים גבוהים הרבה יותר, מאחר שהיו בעיקר אוכלוסייה עירונית. לא היה לקהילות היהודיות סמכות מעוגנת בחוק לאכוף תשלום מיסים למען הקהילה. הדבר נעשה בכל זאת על בסיס וולונטרי. מעשי נדבנות של אישים מרחבי ארצות האסלאם היו דבר שבשגרה, גם כלפי יהודים נצרכים מחוץ לקהילה המקומית.
בכל קהילה ממוצעת חיו במאות ה-7 עד ה-12 בין 60 ל-90 משפחות (300–500 נפש). בשנות ה-60 של המאה ה-12 מנתה הקהילה הגדולה בפוסטאט כ-3,300 נפש. החלוקה החברתית-כלכלית בקהילות אלה הייתה מורכבת ממעמד גבוה, שעליו נמנו הדיינים ותלמידי החכמים, זקני העדה, נכבדי קהל ונושאי תוארי כבוד, חזנים, פרנסים, ראשי משפחות גדולות, מורים וסופרים; מאנשי עסקים ובעלי מקצועות חופשיים, בורגנות נמוכה (אומנים מומחים ורוכלים); מבעלי המלאכה והעובדים; ועובדי אדמה ועובדים זוטרים.
תפקיד מרכזי היה לסוחרים הגדולים, באשר הם היו רשת התקשורת בין חלקי העם היהודי.
מסמכים מחקר הגניזה הקהירית חושפים כ-450 סוגי מקצועות. כ-265 עיסוקים הכרוכים בעבודות כפיים, 90 סוגים של אנשים שעיסוקם היה מסחר ובנקאות, ומספר דומה של בעלי מקצועות חופשיים (כגון, פקידים ומלמדים). מאחר שהיהודים לא הוגבלו, ניתן היה למצוא אותם במגוון עיסוקים נרחב ביותר. היהודים בלטו בתעשיית הטקסטיל (בעיקר עיבוד משי וצביעתו), ייצור זכוכית ועיבוד מתכות (בעיקר צורפות כסף), מקצועות ייצור המזון ומקצוע הרוקחות.
היהודים עסקו באחוזים גבוהים במקצועות מהם מוסלמים אדוקים השתדלו להימנע - דיפלומטיה, מסחר וכספים, בנקאות, תיווך, ריגול ועיבוד זהב וכסף. יהודים רבים היו גם בורסקאים, קצבים, מנקי בורות שופכין, ושאר עיסוקים שנחשבו לבזויים. היהודים גרו בשכונות ובאזורים עירוניים שמרבית תושביהם היו יהודים. הדבר נעשה לרוב לא מתוקף כורח אלא משיקולי נוחות. ישנן עדויות רבות למגורים בסמוך למוסלמים ונוצרים, ולעיתים אף באותו בניין. לעיתים התגוררו היהודים על פי שיוכם המעמדי וללא קשר לאפיון הדתי.
בימי הביניים יהודים מקצוות העולם המוסלמי ניהלו קשרים הדוקים ביניהם, ובמידה פחותה בינם לבין יהודי אירופה. כך למשל באחד ממסמכי הגניזה הקהירית נכתב על ידי ראש הקהילה היהודית בירושלים על הגעתו של סוחר מח'וראסאן (מחוז במערב איראן) שמחזיק במכתב המלצה מסוחר ידוע בסווילס (עיר בפורטוגל) ונמצא בדרכו למצרים. דוגמה אחרת היא מכתב שנשלח בשנת 1016–1017 על ידי הרשויות היהודיות בקירואן (עיר בתוניסיה) ליהודים בקהיר העתיקה שמבשר להם על מותו של סוחר יהודי בסיג'ילמסה (עיר במרוקו). המכתב ביקש מיהודי קהיר ליצור קשר עם הקהילה היהודית בבגדאד, ממנה הגיע הסוחר, כדי להודיע לבני משפחתו על מותו ולהעביר להם את הסחורה שהוא הותיר מאחוריו.
תודעת הזהות של היהודים הייתה בנויה מכמה מעגלים: זהות משפחתית, מצומצמת ורחבה; זהות רבנית או קראית; כפיפות לבבל או לארץ ישראל - הגם שלעיתים קרובות החלוקה לא הייתה דיכוטומית והיו כאלה שקיבלו את מרות המרכז הבבלי אך תרמו גם למרכז הארצישראלי; זהות העיר - "וטן", זהות חשובה ביותר; זהות האזור - למשל, בני עיראק, בני מצרים, בני המגרב. זהות זו הייתה קשורה למנהגים ולנוסחי תפילה שונים; זהות הקשורה ליחידה הכללית של ארצות האסלאם; זהות כלל יהודית; וזהות כלל אנושית.
בית הכנסת
בתי הכנסת היו משופעים באריגים שקישטו את הקירות ואת העמודים. המתפללים ישבו או נשענו על כרים, שהושמו על מחצלות ושטיחי בית הכנסת. המתפללים התיישבו לאורך דפנות בית הכנסת. רבי אברהם בן הרמב"ם ניסה לערוך רפורמות בבתי הכנסת - לשנות את אופן הישיבה כך שהמתפללים ישבו שורות שורות אל מול ההיכל. כמו כן ביקש להוציא את כרי הישיבה. הדבר עורר תרעומת רבה וניסיון זה לא צלח. קריאת התורה התבצעה כך שכל פסוק ופסוק תורגם לארמית, אף על פי שלאחר כיבושי האסלאם גם תלמידי חכמים היו בקיאים בה פחות מאשר עברית וערבית. מנהג זה השתמר עד ימינו רק אצל יהודי תימן. חלק מרכזי בתפילות היו הפיוטים, אשר התרבו עם השנים.
חינוך יהודי
הפעילות המרכזית בבית הספר הייתה שינון טקסטים מהמקרא ומהתפילה. מטרתו העיקרית של מוסד חינוך זה היה להכין את הלומדים בו להשתתפות פעילה בבית הכנסת. תוכנית הלימודים לא הוגבלה אך ורק ללימודי קודש. רב האי גאון קבע כי "מותר ללמד תינוקות של בית הכנסת אגב לימוד התורה כתב ערבי וחשבונות, אבל שלא עם התורה אינו נכון".
בגניזה הקהירית נמצאו מחברות תרגול המעידות כי הוראת הקריאה במוסדות חינוך אלה התבצעה באמצעות לימוד האותיות הבודדות (יחד עם סימני הניקוד הבודדים) וצירוף שלהם. יצחק בן שמואל, דיין בפוסטאט (קהיר) בסביבות 1100 לספירה, גינה חידוש חינוכי במסגרתו לימדו מורים קריאה תוך כדי שימוש במילים שלמות ובמשפטים קצרים. הדבר מעיד כי חידושים מעין אלה עלו מדי פעם, אך זכו לגינוי ונשתכחו.
כל מלמד או מלמדת היו "מוסד" בפני עצמו. ההוראה התבצעה בבית הכנסת, בבית המורה, ובקרב המעמד הגבוה - בבית ההורים. הקהילה דאגה לשכור מלמדים מיוחדים ליתומים ולבני עניים, שלא יכלו לשלם בעצמם עבור המלמד. משרת המלמד הייתה משרת כבוד, ואשר על כן מלמדים הוסיפו תואר זה לחתימותיהם.
רדיפות
במהלך ימי הביניים חוו היהודים רדיפות אלימות באזורים שונים של עולם האסלאם, לעיתים מצד השלטונות המוסלמים ולעיתים מצד ההמונים. הרדיפות המשמעותיות ביותר בתקופה זו התרחשו בספרד, צפון אפריקה ותימן, אך פגיעות בחיי היהודים קרו גם באזורים אחרים של עולם האסלאם. על אף שפגיעות אלה היו הפרה לכאורה של חוזה עומר, הן הוצדקו על ידי הטענה שהיהודים עצמם הפרו ראשונים את תנאי עומר, נהגו בגאוות-יתר, על ידי הסתה אנטי-יהודית, או כתוצאה מתאוות הרכוש היהודי. כמיעוט חלש וחסר הגנה היו היהודים מטרה נוחה להתקפות בתקופות של אי-יציבות.
דוגמאות למקרי אלימות קשים נגד יהודים בימי הביניים ניתן למצוא גם בארץ ישראל. כך למשל, בשנת 1024 נערך טבח באוכלוסייה היהודית של העיר רמלה על ידי תושביה המוסלמים, ובנוסף יהודים רבים עונו עד שהם מסרו היכן החביאו את כספם. בשנת 1033 נערך אחד הטבחים הגדולים ביותר בהיסטוריה היהודית בעולם האסלאם, טבח ביהודי העיר פאס, בו נהרגו למעלה מ-6,000 מתושבי העיר על ידי שבט צפון אפריקאי קנאי לאסלאם שכבש אותה. במהלך רדיפות אלימות בעיר גרנדה בשנת 1066, הידועות גם בשם פוגרום גרנדה, נהרגו למעלה מ-4000 מיהודי העיר בעקבות הסתה נגד הווזיר היהודי, יהוסף בר שמואל הלוי הנגיד, בנו של שמואל הנגיד. פוגרום גרנדה נתפש על ידי חוקרים אחדים כסופו של תור הזהב של יהודי ספרד. בבגדאד בשנת 1121 תחת הח'ליף אל-מסתרשד, יצא צו שחייב את היהודים ללבוש שני טלאים צהובים, שרשרת סביב הצוואר עליה כתוב "ד'ימי", ושאר סממנים מזהים. על פי מכתבים מהגניזה הקהירית הצו נאכף על ידי "גברים ונשים מוסלמים אכזריים" שתפקידם היה להשפיל ולהכות יהודים שהפרו את הצו, וקבוצות של צעירים שהכו יהודים ברחובות ברחבי העיר בגדאד. בזמן שלטונה של שושלת אל-מוראביטון, שנחשבה למתונה ביחסה ללא-מוסלמים, מקורות מוסלמים מציינים שנערכו פרעות באוכלוסייה היהודית של קורדובה בעקבות מציאתה של גופה של מוסלמי ברובע היהודי. כמו כן מנהיג שושלת אל-מוראביטון, יוסוף בן תאשפין, הרס בשנת 1090 את הרובע היהודי המתחדש בגרנדה במהלך כיבוש העיר מידי ממלכה נוצרית, בגין האשמה כנגד היהודים שהם צידדו בצד הנוצרי במהלך המלחמה.
מבחינה מעשית, יהודי ארצות האסלאם ניסו להתמודד עם גלים של רדיפות דרך ניסיונות לרצות את השלטון המוסלמי והעברת שוחד כדי לקנות את הגנתו. פעמים רבות קהילות יהודיות תחת שלטון מוסלמי ניצלו בזכות העברה של מיסים גבוהים יותר או העברה של תשלום גדול וחד פעמי לשלטונות. עם זאת, במקרים כאלה הכביד העול הכלכלי על היהודים וכתוצאה ממנו, גם אם הצליחו להציל את עצמם מרדיפות אלימות, עדיין היו שרויים במשך תקופות ממושכות בעוני ובתנאי מצוקה קשים. מבחינה רוחנית, בקרב היהודים רווחה ההשקפה שהרדיפות כנגדם הם חלק מעונש הגלות שאלוהים הטיל עליהם בגלל חטאיהם. השאיפה לגאולה וישועה באה לידי ביטוי בכתביהם ושיריהם של יהודים רבים, כולל בשירתו של רבי יהודה הלוי:
המאה ה-13 עד הקולוניאליזם האירופי
היו בתקופה הנדונה שתי קבוצות יהודים גדולות בעולם האסלאמי - האחת ערבית והשנייה איראנית. על זו האחרונה נמנו קהילות דוברי פרסית באיראן, ובשטחים המהווים את אפגניסטן ומה שהיה מרכז אסיה הסובייטית (בוכרה). עד המאה ה-16 היו יהודי דוברי פרסית קהילה אחת, והם התפלגו לשתיים עם הקמת הממלכה השיעית הצפונית. פיצול נוסף אירע במאה ה-18 עם הקמת מדינות בוכרה ואפגניסטן. קהילות אלה היו מבודדות יחסית משאר קהילות היהודים, וגם בינן ובין עצמן. על קבוצת היהודים הערבית נמנו קהילות יהודים מעיראק ועד למרוקו. היו אלה הקהילות שבתקופות קודמות יצרו ושמרו את המסורת היהודית-אסלאמית.
קבוצה קטנה נוספת היו יהודי הקיסרות הביזנטית לשעבר, באסיה הקטנה ובדרום מזרח אירופה, אשר מעולם לא היו תחת שלטון ערבי או פרסי. הם מעולם לא אימצו את הלשון הערבית או הפרסית ומרביתם היו ככל הנראה דוברי יוונית ומקצתם את השפה הטורקית. עם הזמן קהילה זו גדלה והתחזקה, בעקבות הגירתם של יהודים אליה, בעיקר ממגורשי ספרד ופורטוגל.
היהודים העות'מאנים - הראשונים והוותיקים הם היהודים הרומניוטים, הילידים דוברי היוונית - באסיה הקטנה, בקושטא, ביוון ובערים אחרות בבלקן. הטורקים מצאו יהודים אלה כאשר כבשו את הפרובינקיות המקוריות שמהן הורכבה המדינה העות'מאנית.
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק (באנגלית: New York State Legislature) מורכב משני הבתים הפועלים כבית המחוקקים של מדינת ניו יורק בארצות הברית: הסנאט של מדינת ניו יורק ואספת מדינת ניו יורק. החוקה של ניו יורק אינה קובעת מונח רשמי לשני הבתים יחד; היא מציינת רק שסמכות החקיקה של המדינה "תהיה נתונה לסנאט ולאסיפה". חוקי המושב, שעברו על ידי בית המחוקקים מתפרסמים בחוקים הרשמיים של ניו יורק. חוקי ניו יורק הקבועים בעלי אופי כללי מתוכננים בחוקים המאוחדים של ניו יורק. החל מינואר 2021, המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ברוב עליון בשני הבתים של בית המחוקקים של מדינת ניו יורק, שהוא בית המחוקקים של המדינה בתשלום הגבוה ביותר במדינה.
יהדות ארצות האסלאם
המאה ה-13 עד הקולוניאליזם האירופי
המהגרים הראשונים מאירופה, בעיקר יהודים אשכנזים מגרמניה ומצרפת שהגיעו בתחילת המאה ה-15. מספרם התגמד לחלוטין לנוכח ההגירה הגדולה של יהודים ספרדים מחצי האי האיברי, החל מסוף המאה ה-15. אלה הגיעו לרחבי האימפריה העות'מאנית כתוצאה מגירוש ספרד ופורטוגל, במספרים הולכים וגדלים. לאחר התרחבות האימפריה העות'מאנית לעבר הסהר הפורה ומצרים, וכן צפון אפריקה, נכללו בתוך האימפריה העות'מאנית קבוצה גדולה של יהודים דוברי ערבית. יהודים מאירופה הנוצרית המשיכו להגר לרחבי האימפריה העות'אמנית בזכות סיפורים ושמועות המדברות על הסובלנות הרבה יותר, ועל אפשרויות תעסוקה טובות יותר שמציע השלטון העות'מאני. לעיתים התבצעה הגירה פנים-עות'מאנית מכפיה, בשל שיקולים כלכליים או פוליטיים. היהודים נחשבו לאוכלוסייה חזקה מבחינה כלכלית ונאמנה מבחינה פוליטית, ולכן לעיתים נדרשו קהילות להגר בהתאם למה שנתפס כטובת האימפריה (למשל, בצו קיסרי יהודים יושבו בבירה החדשה, אסתאנבול).
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק
בחירות לבית המחוקקים מתקיימות בנובמבר של כל שנה זוגית. גם חברי האספה וגם הסנאטורים מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים.
יהדות ארצות האסלאם
המאה ה-13 עד הקולוניאליזם האירופי
מחוץ לאימפריה העות'מאנית היו שני מרכזים אסלאמיים חשובים - מרוקו ואיראן. בשני מרכזים אלה מצב היהודים היה גרוע בצורה ניכרת ממצב היהודים ברחבי האימפריה העות'מאנית. במרוקו הדבר היה תוצר של שלטונם הדכאני של אל-מוואחידון שדיכא ורדף את היהודים קשות, והותיר הלך רוח עוין כלפיהם בקרב המוני העם. אף לאחר שלטון אל-מוואחידון, ונתן את אותותיו ביהודי מרוקו. ב-1438 נוסדה בפז שכונת המלאח הראשונה במרוקו, שכונות אשר בתחילה נועדו להגן על היהודים, ובהמשך גם לבודד ולהעניש. בסוף המאה ה-15, ובמהלך המאה ה-16 היגרו רבים מיהודי ספרד ופורטוגל למרוקו, ועד מהרה, כמו במקרה ברחבי האימפריה העות'מאנית, תפסו עמדה של עליונות על פני היסוד היהודי המקומי.
משלהי המאה ה-18 ובמשך כל המאה ה-19 סבלו יהודי ארצות האסלאם לא רק מעוני אלא גם מאיבה פעילה - גירושים, התפרצויות אלימות וטבח. בין 1770 ל-1786 גורשו היהודים מג'דה, ומרביתם נמלטו לתימן. מעשי טבח אירעו ב-1790 ביהודי טטואן, שבמרוקו; ב-1828 ביהודי בגדאד; ב-1839 ביהודי משהד שבאיראן ועל אלה שנותרו בחיים נגזר להתאסלם; ב-1867 ביהודי ברפורוש. ב-1834 נעשו מעשי אלימות וביזה בצפת. במהלך המאה ה-19 סבלו יהודי האימפריה העות'מאנית ממספר רב של עלילות דם, אשר המקור להם כמעט תמיד בקהילות נוצרית שגרו בסמיכות. המפורסם שבהם אירע ב-1840 בדמשק. על פי רוב, השלטונות העות'מאניים עשו מאמץ להגן על הנתינים היהודים מפני האוכלוסייה המקומית.
בית המחוקקים של מדינת ניו יורק
האספה מורכבת מ-150 חברים; כל אחד מהם נבחר ממחוז של חבר אחד. חוקת ניו יורק מאפשרת לשנות את מספר המושבים בסנאט; נכון לשנת 2014, לסנאט היו 63 מושבים.