cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פורים
פרזים ומוקפים
ההלכה שנקבעה בידי חז"ל קבעה זמנים שונים לציון חג פורים: בערים שאינן מוקפות חומה ("פרזים") נקבע החג בי"ד באדר, והוא מכונה פורים דפרזים. בערים שעל פי המסורת מוקפות חומה מימות יהושע בן נון (כגון ירושלים ושושן, שעל פי המסורת היהודית היא העיר המדאן), נחגג פורים בט"ו באדר, מה שמכונה פורים דמוקפים או פורים שושן (או בעקבות היידיש: שושן פורים). על פי דעה שנדחתה בהלכה, הזמן הקובע להגדרת עיר כמוקפת חומה אינו ימות יהושע אלא ימות אחשוורוש. התלמוד הירושלמי מסביר את הבחירה בימות יהושע בכך ש"חלקו כבוד לארץ ישראל" שהייתה חרבה בזמן המגילה, ועל כן הרחיקו לזמן שבו הארץ הייתה בנויה.
בערים עתיקות שבהן קיים ספק אם הייתה חומה מימות יהושע בן נון, חוגגים את פורים בשני הימים מחמת הספק, ואין מברכים על קריאת המגילה אלא בי"ד באדר, מכיוון שהוא זמן הקריאה ברוב הערים. בין הערים שקיים לגביהן ספק כזה נכללות רוב הערים העתיקות בארץ ישראל כמו צפת, טבריה, חברון ויפו. טבריה היא מקרה מיוחד, כיוון שהספק לגביה הוא לא על היותה מוקפת חומה מימות יהושע, אלא האם הכנרת נחשבת כחומה של העיר. ישנם מקומות עתיקים בהם התחדש היישוב היהודי, כמו חברון ושילה, שגם בהם מציינים את החג במשך יומיים מחמת הספק. בשל ההלכה "סמוך ונראה" ממסכת מגילה, שעל פיה כל הסמוך לעיר מוקפת והנראה ממנה נכלל בתוכה, הספק מורחב לעיתים גם לערים אחרות, כמו בני ברק. גם בערים מסוימות מחוץ לארץ ישראל חוגגים את פורים במשך יומיים, בהן איזמיר שבטורקיה, חלב שבסוריה ובגדאד שבעיראק.
בן עיר שהלך לכרך
בהלכה מתקיים דיון מפורט ובו דעות שונות לגבי נוסע בימי הפורים מעיר שאינה מוקפת לעיר מוקפת ולהפך, והנושא נדון בשאלות רבות לרבנים, מחמת מורכבותה של ההלכה בנושא. הדבר תלוי, בין היתר, במועדי נסיעתו ובכוונותיו של הנוסע בשעת נסיעתו.
פורים משולש
"פורים משולש" הוא כינוי מקובל למצב ההלכתי שנוצר כאשר פורים המוקפים, ט"ו באדר, חל בשבת (המקרה המקביל, שבו י"ד באדר חל בשבת, אינו אפשרי לפי כללי הלוח העברי הקבוע). מסיבות שונות, חלק ממצוות פורים אינן יכולות להתקיים בשבת, ובשל כך, על פי השיטה המקובלת, מקיימים חלק מהן ביום ששי וחלק מהן ביום ראשון. מצב זה מכונה "פורים משולש" מכיוון שמצוות החג מתפרסות על שלושה ימים רצופים. פורים משולש הוא אירוע נדיר יחסית הקורה רק בכ-11.5% מהשנים, באותן שנים בהן חל ערב פסח בשבת (שנות השא, זחא והחא).
מועד עריכת סעודת פורים פחות ברור. אף על פי שלכאורה אין מניעה לקיים סעודה זו בשבת, נאמר בתלמוד הירושלמי שאין לקיימה בשבת, כדי לא לערב בין שמחת הפורים, הנקבעת בידי אדם, לשמחת השבת, הקבועה ועומדת מששת ימי בראשית. בשל כך, קובע הירושלמי, יש לדחות את הסעודה ליום ראשון. נימוק נוסף שלא לעשות את הסעודה בשבת הוא שהסעודה תלויה במשלוח מנות (שנועד לצורכי הסעודה), ואין לשלוח מנות בשבת (או בשל איסור הוצאה מרשות לרשות או בשל איסור קניין בשבת). כיוון שאין התייחסות לנושא בתלמוד הבבלי, רוב פוסקי ההלכה הראשונים פסקו לפי התלמוד הירושלמי, וכתבו שמאחרים את הסעודה ליום ראשון. מקצת מהראשונים קיבלו את דעת הירושלמי שלא לעשות סעודה בשבת, אך הכריעו שעדיף להקדים אותה ליום שישי, יחד עם קריאת המגילה. ברם, ראשונים רבים דחו את דברי הירושלמי, וקבעו שיש לערוך את הסעודה בשבת. התפרסמו במיוחד דברי רבי לוי בן חביב, רבה של ירושלים ב, שהכריע כראשונים אלה, ונהג למעשה לערוך סעודת פורים ולשלוח מנות בשבת עצמה. רוב הפוסקים דחו את ראיותיו של רבי לוי בן חביב, וטענו שהתלמוד הבבלי לא הכריע בסוגיה זו ולכן יש לפסוק לפי התלמוד הירושלמי, וכך המנהג הרווח כיום – לערוך את סעודת הפורים ולשלוח מנות ביום ראשון. בניגוד לכך, חלק מיוצאי תימן נוהגים כשיטת רבי לוי בן חביב, משום שגם מדברי הרמב"ם משתמעת שיטתו.
בתלמוד הבבלי נאמר שיש לשאול ולדרוש בהלכות פורים בשבת זו. לדעת הרמב"ם זהו חיוב מיוחד משום שנגרעה קריאת המגילה, ואילו לדעת השולחן ערוך זה חיוב בפורים שכזה ככל המועדים.
סדר הדברים לפי הדעות שהתקבלו להלכה ולפי המנהג הרווח:
כפרים המקדימים את פורים
הלכה עתיקה שאינה מתקיימת בימינו מתייחסת לדינם של "כפרים", שהם מקומות יישוב קטנים מאוד (שאין בהם עשרה "בטלנים" – אנשים הבטלים ממלאכת כפיים כדי לעסוק בצורכי ציבור או בלימוד תורה ובתפילה). במקומות אלו הייתה המגילה נקראת בתקופת חז"ל גם לפני י"ד באדר, כדי שהקריאה תתקיים בימי שני וחמישי, שבהם היו אנשי הכפרים מגיעים לשווקים. כך יכלו לקיים את מצוות מקרא מגילה מבלי שתיפגע פרנסתם. בשיטה זו יכלו להקדים את קריאת המגילה עד יום י"א באדר.
פורים קטן
פורים קטן הוא כינוי לימי הפורים בחודש אדר א' בשנה מעוברת. בשנה כזאת יש שני חודשי אדר, אדר א' ואדר ב', וחג הפורים נדחה לחודש אדר ב'. אמנם יש דעות בתלמוד שעל החג לחול באדר א', וכך נוהגים הקראים (שהרי במגילת אסתר כתוב שפורים נחוג ב"חודש השנים עשר" מניסן, ובשנה מעוברת החודש השנים עשר הוא אדר א' ולא אדר ב'), אך לא כך נפסק להלכה.
המשנה קובעת כי קריאת המגילה ומתנות לאביונים אינן נוהגות בפורים קטן. התלמוד קובע כי אף על פי כן, פורים קטן אסור בתענית ובהספד, ואין אומרים בו תחנון, וכך פסקו רוב הראשונים, אך יש החולקים. מקצת מן הראשונים (כגון רבי יחיאל מפריז) סברו שמצוות שמחה נוהגת בפורים קטן כמו בפורים רגיל, ולכן ערכו סעודה גדולה גם בפורים קטן וקראו למוזמנים ל"שמחת פורים", ויש שנהגו אף במשלוח מנות. הרמ"א כותב כי אף שאין הלכה כדעתם, ראוי להרבות בסעודה כדי לצאת ידי דעת המחמירים.
מאכלי החג
בניגוד לרוב הניסים שנעשו לעם ישראל, שהיו גלויים וברורים לכול, נס פורים היה נסתר באופיו, ולכן הכינו בו מאכלים המשלבים חומרי גלם מוסתרים. נהוג במיוחד לאכול "אוזני המן", קרעפלאך, פלודן (אצל יהודי אשכנז), מקרוד, ספרה, סמבוסק, חומוס (אצל יהודי ספרד) - כולם מאכלים ממולאים.
אוזני המן היו במקור עוגיות עם מילוי פרג, אך במשך השנים השתכלל המנהג. השם "אוזני המן" הוא בדיחה לפורים בשפת היידיש. כיסוני פרג נקראים ביידיש "המון טאשן". "המון" (פרג) נשמע כמו "המן" וצורת הכיסונים דומה לאוזניים, וכך נוצרו "אוזני המן". מאז התפשט המנהג בכל העדות, והכיסונים מולאו בשלל מילויים שונים. באוקראינה מולאו אוזני המן בדבש ובאגוזים, בצ'כיה בשזיפים, ובפולין מולאו באגסים ובאגוזים.
בלוב ובתוניס הכינו היהודים עוגיות מיוחדות לפורים הנקראות דבלה, ספרה ומקרוט. בהונגריה הכינו עוגיות "קיפלי" בצורת חצי סהר שמולאו באגוזים. בהודו הכינו מאפה הנקרא "פורן פולי בהקרי" שמולא בחומוס ממותק. במרוקו הכינו עוגיות "שבקיה" או "ברקוקש" שהוא קוסקוס חלבי מתוק. בכמה מקומות במרוקו הכינו גם חלה מתוקה עם ביצים קשות הנקראת "אפו בוייז'ו". בעיראק הכינו "סמבוסק מטוגן" לזכר הזרעונים שאכלה אסתר המלכה בארמון המלך אחשוורוש. באפגניסטן הכינו היהודים מאכל מתוק שנקרא "חלווה" שעשוי מאורז קלוי עם סוכר, זעפרן, אגוזים ותבלינים. בכמה מקומות באפגניסטן נהגו להכין עוגיות בצורת הדמויות של מגילת אסתר או להחביא ביצים קשות בתוך עלי בצל. בסוריה ובלבנון הכינו לפורים תבשיל של שעועית לבנה. בטורקיה וביוון הכינו היהודים מאפה מטוגן לחג שנקרא "אצבעות המן".
שבת זכור
השבת שלפני פורים קרויה "שבת זכור", משום שקוראים בה בתורה את פרשת זכור שנזכרת בה מצוות זכירת מעשה עמלק והחובה למחותו (סוף פרשת כי תצא). קריאת פרשה זו היא מצווה מן התורה לפי רוב הפוסקים, וחז"ל קבעו לקיים אותה דווקא בסמוך לפורים, משום שלפי המסורת המן היה מזרע עמלק.
בשבת זו נוהגים בני עדות המזרח לקרוא לפני קריאת התורה או אחריה את הפיוט "מי כמוך ואין כמוך" שכתב רבי יהודה הלוי העוסק בסיפור המגילה. לפי מנהג האשכנזים אומרים פיוטי יוצר וקדושתא מרבי אלעזר הקליר בברכות קריאת שמע ובחזרת הש"ץ של שחרית (כיום פיוטים אלו נאמרים רק בקהילות מעטות), בהם הפיוטים בלשון אשר הזכרת לזוכריך ואץ קוצץ.
על הניסים ופיוטים
במחזור ויטרי מובא פיוט מיוחד לתפילת ערבית של ליל פורים בשם 'ליל שיכורים', שהוא למעשה פרודיה על פיוט 'ליל שימורים' לתפילת ערבית של פסח.
שיר של יום
ברוב עדות ישראל (למעט חלק מהאשכנזים) אומרים שיר של יום מיוחד לפורים, כשבחלק מהמקומות הוא נאמר במקום השיר הרגיל ובחלק בנוסף לו. הספרדים וחלק מהאשכנזים הנוקטים בשיטת הגר"א ואומרים את מזמור תהילים כ"ב, האיטלקים אומרים את מזמור תהילים ז', והתימנים אומרים את מזמור תהילים פ"ג. בחלק מקהילות האשכנזים אין אומרים מזמור מיוחד לפורים.
הלל
בניגוד לחגים אחרים, ובפרט חנוכה, אין אומרים בפורים הלל. בתלמוד הבבלי נתנו לכך שלושה הסברים:
ישנם פוסקים שכתבו כי לפי ההסבר שקריאת המגילה מהווה תחליף להלל, משמע שקיים חיוב עקרוני לקרוא את ההלל בפורים, אך כיוון שקוראים את המגילה אין צורך לקרוא הלל; ולכן מי שאינו יכול לשמוע את קריאת המגילה מסיבה כלשהי, חייב לקרוא את ההלל בפורים.
קואה דללנדי
קואה דללנדי (שם מדעי: Coua delalandei) הוא מין עוף נכחד שהשתייך לתת-משפחת המלקוניים ממשפחת הקוקייתיים, אשר חי רק במדגסקר ונכחד במשך המאה ה-19 במשך זמן קצר מאוד מגילויו.
תיאור
הקואה היה עוף דומה לקוקיה, אך בניגוד אליה לא היה טפיל והוא חי רוב זמנו על הקרקע. הוא גם היה צבעוני ונוקשה יותר מהקוקיות המצויות. אורכו הגיע ל-56 סנטימטרים עם מוטת כנפיים של 217 עד 226 מילימטרים והוא היה בעל זנב ארוך ושחור שעזר לייצוב על הקרקע, בעל נוצות שחורות, בטן זהובה וראש שחור עם עיניים אדומות שסביבן טבעת סגולה עירומה מנוצות. הוא היה בעל מקור מעוקל ונוקשה בצבע שחור. ידועים רק מספר דגימות של הקואה, אשר קרובות למינים קיימים מהסוג קואה - כולם חיים באי מדגסקר ובכמה איים סביבו.
ישנה מחלוקת מאיפה הגיעו הדגימות של העוף. בעוד מספר חוקרים סוברים שהם הגיעו ממארואנטסטרה (Maroantsetra), בצפון-מזרח האי, אחרים סוברים שהם הגיעו מאזור העיר טומאסינה שבמרכז-מזרח מדגסקר וכן חי על האי סיינטה מארי (Île Sainte-Marie) שמצפון למדגסקר. הוא חי בגדות של יערות גשם וידוע שמזונו העיקרי של העוף התבסס על שבלולי יבשה שונים (בייחוד מהמשפחה Achatinidae), אותם הוא ניפץ במקורו הגדול.
הכחדה
הכחדת העוף נבעה כנראה מהרס יערות הגשם בהם חי וכן מציד יתר. נטען גם שהבאת מינים פולשים כמו חולדה שחורה גרמו להרס מושבות ובזיזת קנים רבים, אך החולדות התיישבו במדגסקר עוד לפני ההכחדה המשוערת - הן הגיעו לאי כבר ב-1700. סברה הגיונית יותר היא הבאתם של חתולים לאי, מה שקרה עם המושבות האירופאיות במדגסקר במשך המאה ה-19.
לא ידוע בדיוק מתי נכחד עוף זה, אך כמה אורניתולוגים מאנטננריבו הציעו ב-1932 לחפש את העוף תמורת סכומי כסף גבוהים, אך הניסיונות עלו בתוהו והעוף הוכרז רשמית כנכחד. מספר מלגשים טענו שצדו את המין, אך בדיקה מדוקדקת העלתה שמדובר בפרטים של קואה כחולה (Coua caerulea), הקרובה הקיימת של מין זה.
וידאוגרפיה של מדונה
הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה הוציאה 78 וידאו קליפים, אחד-עשר קליפים של סיבובי הופעות, שני קליפים תיעודיים, ארבעה אלבומי אוספי וידאו קליפים, שני מארזי וידאו קליפים, ארבעה קליפים שיווקיים וארבעה סינגלי וידאו. במהלך הקריירה שלה, כונתה כ"מלכת הווידאו קליפים" או "המלכה של MTV",   הווידאו קליפים שלה נחשבים לרוב על ידי המבקרים כיצירות אמנות, המתארות נושאים שונים כמו היריון של בני נוער, גזענות, דת, מין ואלימות. אלן מץ וקרול בנסון, מחברי הספר The Madonna Companion, הסבירו שיותר מכל כוכב פופ אחר, מדונה השתמשה ב-MTV ובקליפים כדי לבסס את הפופולריות שלה וכדי לשפר את הקריירה שלה. מדונה זכתה ב-20 פרסי הווידאו קליפים של MTV, כולל פרס ואנגארד לשנת 1986, בעקבותיו הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה שעשתה זאת. בשנת 2003, כינו אותה ב-MTV "כוכב הקליפים הגדול ביותר אי-פעם", והוסיפו כי "החדשנות, היצירתיות והתרומה של מדונה לצורה האמנותית של הקליפים הם מה שזיכו אותה בפרס". בשנת 2020, דירגו אותה במגזין בילבורד בראש הרשימה שלהם: "100 אמני הווידאו קליפים הגדולים בכל הזמנים".
הקליפ הראשון של מדונה, "" (1982), הוגדר כיצירה דלת תקציב. הקליפ הראשון שלה שזכה לתשומת לב ב-MTV היה "Borderline", ואחריו "Lucky Star" ו-"Like a Virgin", מה שהפך את התדמית והאופנה של מדונה לפופולרית בקרב הדור הצעיר באותה העת. הקליפים המוקדמים שלה פורסמו באופן מסחרי ב- (1984), שהפך לקלטת הווידאו הנמכרת ביותר של 1985. עם שיר הנושא מתוך אלבום האולפן השלישי שלה (1986), ההשפעה של מדונה על MTV והמוזיקה הפופולרית התבססה כאשר נערכה תחרות בשם Making My Video ליצירת קליפ לשיר. "La Isla Bonita" ו-"Who's That Girl", שניהם יצאו ב-1987, הציגו את ההשפעה של מדונה מהתרבות ההיספנית והסמליות הדתית. ב-1989, הקליפ של "Like a Prayer" הציג אותה רוקדת ושרה בשדה פתוח עם צלבים בוערים, בסגנון קו קלוקס קלן, סצנה ארוטית בינה לבין הקדוש, ועוד אחת שבה היא מוקפת במקהלה בכנסייה. הוא ספג תגובה חריפה מצד קבוצות דתיות וכלי תקשורת ברחבי העולם. "Express Yourself" שיצא באותה שנה זכה להערכה ביקורתית על הנושאים הפמיניסטיים החיוביים שלו.
בשנת 1990, מדונה פרסמה את הקליפ לשיר "Vogue", המציג את שגרת הריקודים של תת-התרבות הלהט"בית המחתרתית שנקראת ווג, ואת המראה הזוהר של תור הזהב של הוליווד. היא הוציאה את אוסף הקליפים השני שלה, (1990) כדי לעזור בקידום אלבום הלהיטים שלה בעל אותו השם. היא הציגה רמזים מיניים גלויים עם הקליפים של "" (1990) ו-"" (1992), שזכו לסיקורים רבים. בשלב זה, נמכרו בין שלושה לארבעה מיליון עותקים ברחבי העולם של מהדורות הווידאו שלה.  תמונה שונות של הזמרת הוצגו בקליפ של "Secret" מ- (1994). בהשראת ציורים של פרידה קאלו ורמדיוס וארו, הקליפ של "Bedtime Story" מוצג באופן קבוע במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.  מדונה שילבה את התרבות האסייאתית בקליפים של "Frozen" ו-"Nothing Really Matters" מ-Ray of Light משנת 1998. הקליפ לשיר הנושא שלו צולם בפורמט היי-ספיד, המתאר אנשים יפנים שעוברים את חיי היומיום שלהם. רוב הקליפים שלה שנות ה-90 של המאה ה-20 נכללו באלבום הווידאו The Video Collection 93:99.
מדונה המציאה מחדש את תדמיתה כבוקרת בקליפים של "Music" ו-"Don't Tell Me" מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, (2000). ונדליזם ואלימות היו הנושאים של הקליפים שיצאו לאחר מכן, "" (2001), "" (2002) ו-"" (2003), שהאחרון צולם עקב מלחמת עיראק שאירעה בשנת 2003. "Hung Up", הסינגל המוביל מתוך (2005) היה מחווה לג'ון טרבולטה ולסרטיו. הקליפים הבאים של מדונה שצולמו עבור "" (2009), "" (2012) ו-"" (2015) התקבלו בחיוב ברחבי העולם וזאת, בעקבות ההתייחסות לקליפים הקודמים שהוציאה במהלך הקריירה שלה.
יחיאל פישל אייזנבך
הרב יְחִיאֵל פִישְׁל אַיְיזְנְבַּך (ירושלים כ"ח בניסן ה'תרפ"ה אפריל 1925 - ד' באלול, ה'תשס"ח ספטמבר 2008) היה מקובל, ראש ישיבת המקובלים שער השמים בירושלים.
הלימוד בצעירותו
נולד בירושלים, בנו של ר' יוסף אייזנבך, שהיה סופר סת"ם בעיר, ומחסידי רבי זאב טברסקי מחסידות רחמסטריווקה. בצעירותו למד בתלמוד תורה וישיבת כולל שומרי החומות, בשכונת בתי אונגרין, ובישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד אצל הרב משה לייב שפירא. ומשנת ה'תש"ב עבר לישיבת בית אברהם של חסידות סלונים, שם למד למשך שנתיים אצל ר' מרדכי חיים סלאנים. בצעירותו גם למד מרבי שלמה גולדמן מזווהיל ומהרב שמשון אהרן פולונסקי מטפליק. ביום ו' באלול שנת ה'תש"ד נשא את שרח (סרח), בתו של הרב ישעיה אשר זליג מרגליות (נפטרה ביום י"ב בכסלו שנת תשע"ה, בגיל 93). בשנת ה'תש"ה המשיך ללמוד בישיבת סלונים, ולמד גם בישיבת פרשבורג אצל הרב עקיבא סופר.
בשנת ה'תש"ז התחיל ללמוד קבלה מפי חותנו. אבל את עיקר לימודו בתורת הנסתר למד בעצמו מספרים כמו אהבת ה' ותורת חכם, ומההגהות שכתב זקנו, ר' משה אייזנבך, בגיליוני ספריו הקבליים. בשלב מאוחר יותר התחיל להגות בספרי האר"י: שמונה שערים ועץ חיים. למד קבלה גם אצל הרב ליבוש גרוסמן, תלמידו של הרב חיים שאול הכהן דוויק, ואצל דודו, הרב ישראל יצחק רייזמן. כמו אביו, היה גם הוא סופר סת"ם.
סלילת דרכו כראש ישיבה
בשנת ה'תשל"ד, עם פטירת הרב אהרן סלוטקין ראש ישיבת המקובלים שער השמים, נתמנה כממלא מקומו. הוא מסר שם מדי יום שיעורים בעץ חיים, אוצרות חיים ושמונה שערים. למד ולימד תורת הקבלה לפי דרכו של רבי שלום שרעבי ה"רש"ש", ועסק במיוחד בכוונות התפילה של ימות החול, שבת וחג. בימים שהישיבה הייתה סגורה, כגון בשבתות וחגים, וכן בימי בין הזמנים, היה מוסר שיעורים בביתו, בספר הזוהר ושער הכוונות.
נולדו לו שלשה בנים ושלוש בנות. בנו הרב משה אהרן, מחבר הספר ברכת משה על ה"מחנה אפרים", נפטר בחייו בניו יורק.
העניק הסכמות לספרי קבלה רבים שיצאו לאור בשנות כהונתו כראש ישיבת שער השמיים, הסכמותיו נחשבים כערך סמכותי מובהק בתחום לימוד הקבלה. בין תלמידיו נחשבים הרב גמליאל רבינוביץ הרב חיים אורי בריזל הרב ישראל מאיר ברנר הרב שמואל אנגל, ועוד.
מיטשל פייגנבאום
מיטשל ג'יי פייגנבאום (באנגלית: Mitchell Jay Feigenbaum; 19 בדצמבר 1944 – 20 ביוני 2019) היה פיזיקאי מתמטי יהודי-אמריקאי, שמחקריו החלוציים בתורת הכאוס הובילו לגילוי קבועי פייגנבאום. חתן פרס וולף לפיזיקה לשנת 1986.
ביוגרפיה
מיטשל פייגנבאום נולד בשנת 1944 בפילדלפיה, למשפחה של מהגרים יהודים מפולין ומאוקראינה. למד בתיכון בברוקלין, והמשיך בסיטי קולג' של ניו יורק. בשנת 1964 החל לימודי הנדסת חשמל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), אך שינה את מסלול לימודיו לפיזיקה, ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שעסקה ביחס נפיצה.
בשנים 1970–1972 נמנה עם סגל אוניברסיטת קורנל, ובשנים 1972–1974 נמנה עם סגל וירג'יניה טק. עבר למעבדה הלאומית לוס אלמוס למחקר בנושא זרימה טורבולנטית. באמצעות מחשבון HP-65 גילה פייגנבאום שערכים של התפצלויות (ביפורקציות) הגורמות להכפלת התדירויות של מסלולים מתכנסים לגבול שערכו. הוא נתן הסבר מתמטי לתופעה זו, והראה שהתנהגות דומה, עם אותו קבוע, מתקיימת בקשת רחבה של פונקציות. גבול זה הוא הראשון בקבועי פייגנבאום. תגלית זו הייתה תחילת פיתוחה של תורת הכאוס. בשנת 1978 פרסם מאמר חשוב נוסף, "אוניברסליות כמותית במחלקה של טרנספורמציות לא-ליניאריות".
משנת 1986 ועד לפטירתו היה פרופסור באוניברסיטת רוקפלר.
בשנת 1986 הוענק לו (יחד עם אלברט ליבכאבר) פרס וולף, "על מחקריו העיוניים החלוציים, החושפים תכונות אוניברסליות של מערכות לא-ליניאריות, והמאפשרות חקירה שיטתית של תופעות תוהו."
תרומה נוספת שלו היא פיתוח תוכנה המשתמשת בשיטות פרקטליות לקרטוגרפיה, עבור חברת המפות "המונד". בשנת 1996 נמנה עם מייסדי חברת Numerix, שפיתחה תוכנה פיננסית.
פיזור הדעת
פִּזּוּר הַדַּעַת (או פיזור נפש) הוא מצב של חוסר קשב, מוסחות, שכחנות ובלבול, אשר יכול לבוא לידי ביטוי בתחושה הפנימית של האדם, או בהתנהגותו החיצונית.
פיזור הדעת הוא ההפך מיישוב הדעת, אשר מתייחס למצב של יציבות נפשית או רגשית המאפשרת לשמור על איזון או ראייה צלולה של רגעי ההווה, במיוחד במצבים קשים.
פיזור דעת בתרבות ובאמנות
נפילות קשב קצרות המאפיינות את פיזור הדעת הן חלק מחיי היום יום האנושיים. בהתאם לכך פיזור הדעת מקבל ביטוי בתרבות, באמנות וביצירה. בין היתר הוא יכול להיות מוצג באמצעות דמויות שפיזור הדעת הוא מאפיין דומיננטי ומזהה שלהן. כמו למשל דמות "הפרופסור המפוזר".
הפרופסור המפוזר מוצג בדרכים שונות במגוון יצירות. כמו למשל דוק בראון מטרילוגיית סרטי "בחזרה לעתיד". דוק בראון מגולם על ידי השחקן כריסטופר לויד. בסרטים אלו בראון הוא הממציא של מכונת זמן, אותה בנה ממכונית ספורט מדגם דלוריאן DMC-12. לאופולד סטוקובסקי ואלברט איינשטיין שימשו השראה רופפת לעיצוב המראה של הדמות וגינוניה. בשנת 2008, ד"ר אמט בראון נבחר על ידי המגזין אמפייר במקום 76 ברשימת דמויות הקולנוע האהובות ביותר מכל הזמנים.
דוגמה נוספת לפרופסור המפוזר היא דמותו של יוברט ג'. פארנסוורת' שהוא דמות בדיונית של מדען וממציא בסדרת האנימציה פיוצ'רמה. בעליה הזקן במיוחד של חברת "פלאנט אקספרס" - חברת המשלוחים בה עובדות הדמויות הראשיות ובהן הדוד רבא-רבא-רבא-וכן-הלאה (ובנוסף קרוב המשפחה החי היחיד) שלו, פיליפ ג'יי פריי.
פיזור הדעת מוצג בצורה בולטת ומרכזית גם בדמותו של המפוזר מכפר אז"ר מספרה של לאה גולדברג.
תפקודי הקשב והזיכרון בשעת פיזור הדעת
נפילות קשב או כשלים בתשומת הלב (Lapses of attention), כמו גם כשלי הזיכרון, המאפיינים מצבים של פיזור דעת, הם התרחשויות שכיחות בחיי היום יום. בהתאם לכך, אנשים השרויים במצב של פיזור דעת נוטים להראות "חורים" או פערים בזיכרון שמקשים עליהם לשחזר את האירועים האחרונים שהתרחשו סביבם. חלק מהקשר בין נפילות הקשב לכשלי הזיכרון, יכול להיות מוסבר על ידי שגיאות קוגניטיביות המיוחסות לכשלים בתשומת הלב.
פגיעה בזיכרון נוצרת גם בשל פגיעתם של קשיי הקשב בסוגים השונים של מאגרי הזיכרון כגון זיכרון העבודה, אשר מקושר לזיכרון לטווח קצר, שממנו המידע הנקלט מהסביבה מועבר לזיכרון לטווח ארוך לצורך אחסון קבוע ויציב.
מגוון ההשלכות האפשריות של פיזור הדעת
ההשלכות של פיזור הדעת יכולות להשתנות בעצמה ובתדירות שלהן.
עוצמת ההשלכות
לפיזור הדעת יכולות להיות השלכות ברמות חומרה שונות. במקרים רבים, פיזור הדעת יוצר חוסר נוחות או אי נעימות. כמו למשל: בזבוז זמן בניסיון איתור של חפץ המונח בשדה הראייה או שכחה של המוצרים הנדרשים בעת הקנייה במכולת. עם זאת, גם להפרעות מזעריות בתפקודי הקשב והזיכרון עלולות להיות השלכות הרסניות. זאת משום שפיזור הדעת עלול לגרום גם לטעויות או לתאונות מסכנות חיים, כמו למשל - בזמן נהיגה, תפעול של מכונות גדולות, ביצוע של פרוצדורות רפואיות וכו.
תדירות ההשלכות
על פי רוב המונח "פיזור הדעת" אינו משמש כאבחנה פורמלית בעולם המקצועי, אלא לתיאור חוויה יום יומית בחיי האדם. עם זאת, גם כשלי קשב קטנים במהלך חיי היום יום עלולים לפגוע במצב הרוח של האדם ואף להוביל לבעיות רגשיות חמורות יותר. לכן, פיזור הדעת נחשב ללקות כאשר הוא מתרחש בתדירות גבוהה מאוד.
גורמים
יהיה עיסוקו של האדם אשר יהיה - תמיד ישנם גירויים חיצוניים או אינטרסים אחרים המתחרים במשיכת תשומת ליבו. אם הם מצליחים למשוך את תשומת ליבו של האדם, אז הוא נהיה מפוזר וכל דבר שמפנה את שומת ליבו מהעניין שבו הוא עוסק נקרא גורם מפזר.
ברמה הקוגניטיבית, זיכרון העבודה מאחסן מידע המופנה לעיבוד ומשמש לביצוע פעולות קוגניטיביות. ניתן להתייחס לזיכרון העבודה כאל תהליך מנטלי פעיל, שבו גירויים או ייצוגים פנימיים מאוחסנים בצורה מקוונת נגישה וזמינה “on-line”, כדי למנוע דעיכה זמנית או פלישה של מסיחים או גירויים מתחרים הנמצאים מחוץ למוקד הקשב הנוכחי. באופן זה, זיכרון העבודה מאפשר לאדם להחזיק מידע במודעות ולהשתמש בו כדי להנחות את אופן הפעולה שלו. עם זאת, לזיכרון העבודה יש קיבולת מוגבלת והוא יכול להכין רק כמות קטנה של מידע ברגע נתון. אצל מרבית בני האדם זיכרון העבודה יכול להכיל כשבע יחידות מידע, כאשר הקשב הוא אחד הגורמים המשפיעים בצורה משמעותית על קיבולת זו. זהו למעשה צוואר הבקבוק של החשיבה האנושית. בעקבות זאת, חוטי מחשבה המונחים על ידי גורמים פנימיים וחיצוניים מתחרים ללא הרף על מקומם במרחב העבודה הגלובלי, אשר מייצג את החשיבה המודעת המתרחשת באמצעות זיכרון העבודה. זו הסיבה לכך שנדידת מחשבות עלולה לפגוע בביצוע של משימה, באופן דומה לגירויים מסיחים מהסביבה החיצונית. למעשה, פעולתם של גורמי פיזור פנימיים כמו פחד, כעס, שעמום, עייפות או מחשבות מעניינות שאין להן קשר אל העניין עצמו, חזקה יותר מאשר גורמי הפיזור החיצוניים שהשכיחים בחיי היום יום.
בנוסף, פיזור הדעת יכול גם להיות סימפטום של מצבים קליניים כמו דיכאון והפרעת קשב. למעשה, אחד מתסמיני הליבה של הפרעת קשב הוא ליקוי או הנמכה ביכולת הקשב והריכוז. בהתאם לכך, פיזור הדעת אופייני לאנשים עם הפרעת קשב באופן כללי ובמיוחד לאנשים עם תת-הסוג הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות המאופיינת בעיקר בקשיי קשב. סוג זה מאופיין ברמה נמוכה יותר של תסמינים של היפראקטיביות ואימפולסיביות לצד עלייה בתסמינים הקשורים לירידה בתפקודי הקשב.
הורסט-דיטר הוטגס
הורסט-דיטר הוטגס (בגרמנית: Horst-Dieter Höttges, נולד ב-10 בספטמבר 1943 במנשנגלדבך שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בורדר ברמן ובנבחרת גרמניה המערבית בעמדת המגן.
קריירה בינלאומית
בחודש מרץ 1965 ערך הוטגס את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בתיקו 1-1 מול נבחרת איטליה. הוטגס שיחק בסך הכל תשע שנים במדי הנבחרת, בהן צבר 66 הופעות והבקיע שער אחד. במונדיאל 1966 נכלל הוטגס בסגל של גרמניה המערבית, ושיחק בהרכב במשחק הגמר בו הפסידה גרמניה המערבית 4-2 בהארכה לנבחרת אנגליה. במונדיאל 1970 פתח הוטגס בכל המשחקים עד לרבע הגמר בו ניצחה נבחרת מערב גרמניה 3-2 את נבחרת אנגליה בהארכה. במשחק זה הוטגס הוחלף במחצית, ולא שיחק יותר באותו מונדיאל, בו הפסידה גרמניה המערבית בחצי הגמר לנבחרת איטליה בתוצאה 4-3. הוטגס השתתף גם ביורו 1972 ובמונדיאל 1974. בשני טורנירים אלו סייע הוטגס לנבחרת גרמניה המערבית לזכות. ביורו 1972 פתח במשחק הגמר בו ניצחה גרמניה המערבית את נבחרת ברית המועצות בתוצאה 3-0. במונדיאל 1974 הודח הוטגס מההרכב בשלב הבתים לאחר ההפסד המפתיע של נבחרת גרמניה המערבית במשחק הטעון מול נבחרת גרמניה המזרחית, ולא שיחק יותר בהמשך הטורניר. עם זאת, לאחר זכיית הנבחרת במונדיאל לאחר הניצחון 2-1 במשחק הגמר מול נבחרת הולנד, הפך הוטגס לאחד מחמישה שחקנים שזכו הן במקום הראשון במונדיאל 1974, הן במקום השני במונדיאל 1966 והן במקום השלישי במונדיאל 1970. השחקנים האחרים הם יורגן גרבובסקי, פרנץ בקנבאואר, וולפגנג אובראט וספ מאייר. לאחר מונדיאל 1974 פרש הוטגס מהנבחרת.
תארים
עם ורדר ברמן:
עם נבחרת גרמניה המערבית:
קבוצת סלה-מנקה
קבוצת סלה-מנקה היא קבוצת יוצרים עצמאית הפועלת בירושלים משנת 2000, ויוצרת במגוון רב של תחומים כגון המיצג, הווידאו, השירה והאמנות הציבורית. הקבוצה מורכבת מזוג אמנים, לאה מאואס ודיאגו רוטמן. הקבוצה פועלת בשיתוף אמנים רבים, אוצרים ומוסדות תרבות בישראל ומחוצה לה. לאורך השנים השתתפו בפרויקטים השונים שלה יותר מ-500 אמנים, אוצרים, קולנוענים, משוררים, אדריכלים ויוצרים מתחומים אחרים.
ביוגרפיה
רוטמן עבד במרכז התרבות “בית ארגנטינה”, הקים במקום ספרייה ועבד כספרן, ובמקביל החל לעשות תערוכות ואירועי אמנות. פירוש השם סלה-מנקה מספרדית הוא ללא אולם (סלה = אולם, מנקה = חסר). השם ניתן לסדרת פעולות שעשו בתחילת דרכם ב"בית ארגנטינה״ ועם הזמן הפך לשם שלהם בתור קבוצה. היצירה הראשונה שלהם עלתה בזירה הבין תחומית בשנת 2000 - מחזה בשם ״הרהוריה של מלכה בגלות״. העבודה הבאה שלהם, "כפר פוטיומקין" שאף היא עלתה בזירה הבינתחומית, חרגה מתחום התיאטרון. "כפר פוטיומקין" היה פסטיבל בזעיר אנפין, שכלל עבודות פרפורמנס, אמנות פלסטית ווידאו ובסופו הוקרן הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין" של סרגיי אייזנשטיין.
לזוג נולדו שני ילדים, שלוקחים חלק בעבודה האמנותית של הזוג.
אמנות
עבודתם האומנותית של סלה-מנקה מתמקדת בפואטיקה של תרגום (תרבותי וחברתי) דרך הקשרים טקסטואליים, אורבניים, וסביבתיים. הם עוסקים בנושאים פוליטיים וחברתיים תוך שימת דגש על המתח בין האסתטיקה של אמנות גבוהה לאמנות נמוכה פעילות הקבוצה מתאפיינת ביצירה עצמאית, ביקורתית, שמתייחסת לסביבתה ומנהלת דיאלוג ואפילו פולמוס בניסיון לפתח בחברה ובשדה שבהם היא פועלת שיח ביקורתי ומחויב. סמדר שפי טוענת כי הם מהיוצרים המעניינים ביותר הפועלים כיום בישראל. קבוצת סלה-מנקה הציגו בין היתר במוזיאון טייט מודרן בלונדון, Eyebeam בניו יורק, טירת אוּיזדובסקי בוורשה, בלאקבוקס בבלפסט, PFA בברקלי, מוזיאון ישראל, המרכז לאמנות עכשווית בתל אביב, המרכז לאמנות דיגיטלית בחולון ועוד.
הערת שוליים 2001–2007
בעשור הראשון של המאה ה-21 הצליחו מאואס ורוטמן להקים סביבם קהילה של עשרות אמנים ולארגן אירועים פסטיבליים של אמנות עכשווית. באירועים, שכונו "הערה", הציגו אמנים עבודות פרפורמנס ואמנות פלסטית ומשכו קהל שמנה כמה אלפים. אלה היו אירועים אמנותיים ללא תלות בממסד, שהתייחסו לתופעות שונות מזווית ביקורתית. שני אספקטים אפיינו את הקו האוצרותי של אירועי "הערה": העיסוק בקשר שבין אמנות לבין המרחב והזמן הספציפיים בהם האירוע מתקיים, לצד קיומו של האירוע לערב אחד בלבד. האירועים התקיימו באתרים בעלי משמעות היסטורית או חברתית כאשר כל אירוע היה מלווה בהוצאת גיליון חדש במגזין ״הערת שוליים״.
אירועי "הערה" התחילו כמעין ניסוי, המודל הכלכלי היה לארגן אירוע ולמכור בו את גליונות המגזין כדי לכסות את ההוצאות. עם האמנים ששיתפו פעולה באירועים נמנים אלי פטל, רונה יפמן, מאיר טאטי, רפרם חדד, גוסטבו סגורסקי, שחר מרקוס, הדס עפרת, נבט יצחק, דוד בהר פרחיה ועוד, שהיו אז בראשית דרכם. רובם לא הכירו זה את זה, כך שההצעה לשתף פעולה ליצירת אירוע אמנותי במרחב הציבורי קסמה לרבים מהם. אירועי "הערה" פעלו מחוץ לחללים הקונבנציונליים של השדה האמנותי וללא שיתוף פעולה או מימון של המדינה ובכך הצליחו לשמר את אופיים המחתרתי. עבודות האמנות באירועים היו מתואמות חלל (site specific) וביקשו להגיב בדרכם לסביבתם, הלא היא ירושלים השסועה ומוכת היגון של עידן הפיגועים. ״הערה 2״ למשל, התקיים בחצר סיידוף ב-6 באפריל 2002. כמה שעות לפני תחילת האירוע התפוצצה מחבלת מתאבדת כ-150 מ' מהחצר. מאואס ורוטמן כינסו את כל האמנים המשתתפים והעלו את השאלה, האם להמשיך באירוע כמתוכנן למרות הפיגוע? כולם עמדו על כך שהאירוע יעשה רק בלי ההיבט המוזיקלי, וכך בהחלטה משותפת האירוע התקיים כמתוכנן. עם השנים אירועי "הערה" גדלו והצליחו ליצור חיבורים מרתקים בין אמנים שפעלו במדיומים שונים – אמנות חזותית, תיאטרון, שירה, וידאו וסאונד. בהתחלה היו מגיעים מאות משתתפים לאירועים השונים, אבל הם גדלו בהתמדה, אירוע ״הערה 10״, למשל, התקיים במוזיאון המדע ומשך למעלה מ-2,000 משתתפים. האירוע האחרון ״הערה 12״, התקיים בבית הנסן בשנת 2014 כמעין אירוע מסכם לפעילות הענפה של ״הערת שוליים״ ולווה בהוצאת הספר ״הערה״ בעריכתם של רונן אידלמן וקבוצת סלה-מנקה. בספר מופיעים מאמרים מתוך הגיליונות של ״הערת שוליים״ לצד מאמרים שכתבו אמנים וחוקרים ישראליים במיוחד לקראת פרסומו, וכן יצירות אמנות שהיו חלק מהעשייה האמנותית של “הערה”. בספר מאמרים מאת: ענת דנציגר, פיל וגליה קולקטיב, איתמר ב״ז, ג'ק פאבר, גדעון עפרת, דליה מרקוביץ, הדס עפרת, מושון זר אביב, אלברט סויסה, רונן אידלמן, אפי ואמיר ועוד. קבוצת סלה-מנקה הוזמנה להציג אירועי אמנות על פי המודל שפיתחו גם מחוץ לישראל, למשל בפסטיבל לאמנות וטכנולוגיה "טרנסמדיאלה" בברלין ב–2005, בליברפול שנה לאחר מכן ובמקומות אחרים.
מַעמוּתָה - מרכז לאמנות ומדיה
פרויקט מַעמוּתָה הוא מרכז לעשייה, מפגש, מחקר ותצוגה. מ-2009 עד 2012 פעל המרכז ״בבית על שם דניאלה פסל״ בעין כרם, ומשנת 2013 עבר המרכז לבית הנסן. מרכז מעמותה הוקם על מנת ליצור מסגרת עבודה לאמנים מתחומים שונים, אוצרים, אדריכלים, מעצבים וחוקרים המעוניינים ליצור ברוח של שיתוף פעולה וידע, דיאלוג אינטנסיבי והתחדשות טכנולוגית. הפרויקט מורכב מחללי עבודה, מעבדות (וידאו, סאונד, אלקטרוניקה) ובית מלאכה המיועדים לקידום פרויקטים בתחום האמנות. כמו גם ליווי, תמיכה יוזמה והפקה של פרויקטים רבים. המרכז מציע סיורים, סדנאות, תוכנית רזידנסי כמו גם פועל כהוצאה לאור. ייחודו של הפרויקט ביצירה של תנאים לפיתוח של קהילת אמנים פעילה המאפשרת פיתוח אישי לצד יצירה קולקטיבית אשר מחוברת לזמן, למקום ולסביבה בה היא נוצרת ואשר מבקשת גם להשפיע עליה. פרויקטים בולטים שנוצרו תחת כנפיה של מעמותה: מקהלת גיא בן הינום, סוכת נצח, פרדייז, אמנות בצומת: תחרות לאמנות וידאו וקולנוע ניסיוני בשיתוף פסטיבל ירושלים, חיה בסרט, המוזיאון של העכשווי, הדיבוק 1937–2017 סרט פרפורמנס ועוד.
המוזיאון של העכשווי (2011–2018)
יריית הפתיחה של הפרויקט רחב ההיקף ״המוזיאון של העכשווי״ התרחשה ב-2012 וסיכמה שלוש שנות פעילות במרכז "מעמותה ע"ש דניאלה פסל" בעין כרם, שרוטמן ומאואס שימשו כמנהליו. “המוזיאון של העכשווי” הוא פרויקט המשכי שהתחיל בעין כרם ב-2010 ובתערוכה הראשונה הוצגו עבודות שהתייחסו לתולדות הכפר עין כרם, לערכו ועתידו של הנוף הפסטורלי, בבניין עצמו, ובהיסטוריה שלו. הבניין של דניאלה פסל היה שייך להיסטוריון פלסטיני שלא סיים את בנייתו ועין כרם מוקפת באתרי זיכרונות – יד ושם והר הרצל. במובן זה עין כרם היא אתר לשכחה. בעבודה זו מאואס ורוטמן הפכו את בית דניאלה פסל למעין מוזיאון פיקטיבי, תוך התייחסות למיקום המרכז במסלול תיירות האמנים תלו שלטים המכריזים על המוזיאון. השניים אף קיבלו את פניהם של המבקרים לבושים במדים של שומרי מוזיאונים (ז'קטים כחולים מעל חולצות תכלת). הם תחמו את חללי בית האבן הניצב בעליה לכנסיית הביקור. חדר אחד הפך ל"כנסיית הביקורת" – מבנה עץ מרשים דמוי כנסייה המשמש גם כחלל למיצגים. המרפסת נסגרה בתריסים לבנים וחשמליים הנפתחים לזמן קצר תמורת תשלום המשולשל לתיבה שמפעילה את מנגנון הפתיחה וחושפת את הנוף הפסטורלי והממוסגר. במהלך התערוכה הוצגו בכנסייה ובחדר האטום מיצגים המתייחסים לעולם האמנות, להיסטוריה של עין כרם ולמקומו של הבניין ביחס לדברים, כמו גם מוספרו אבני הבניין. ״מעבר לעבודות, אפשר להתייחס ל"מוזיאון של העכשווי" כאל מיצב אחד גדול... כוחה של התערוכה כולה בחידוד המודעות לכל פעולה וחלק של הצפייה באמנות וביצירת התבוננות מחדש בכלים שהתקבעו כדרך "הנכונה" לצפות בה״... ״ב"כנסיית הביקורת" מאואס ורוטמן נוגעים בשאלות של בעלות על זיכרון המקום שבו הם פועלים, של יכולת לקדש בתוכו נרטיב "נכון", וגם מפנים חץ להמצאה של אתרים דתיים חדשים לבקרים, המשמשים סדרי-יום פוליטיים.״
התערוכה השנייה של ״המוזיאון של העכשווי״ הוצגה במוזיאון חיפה לאמנות באוצרות פיל וגליה קולקטיב בשנת 2013. תערוכת ההמשך "המחלקה האתנוגרפית של המוזיאון של העכשווי", שמאוס ורוטמן מחשיבים כתערוכה השלישית של המוזיאון, עוסקת במפגש שבין אתנוגרפיה ואמנות, שבין המסורתי לעכשווי, בין הלאומי לפרטי תוך התייחסות לתרבות עממית בישראל מצד אחד והתייחסות להיבטים היסטוריים של המרחב הפיזי בו היא מתקיימת "בית החולים למצורעים – עזרת ישו" שנבנה על ידי הקהילה הפרוטסטנטית הגרמנית ב-1878. בשנת 2012 קבוצת סלה- מנקה הוציאה לאור את הקטלוג ״המוזיאון של העכשווי״, וב 2017 ראה אור הספר ״המחלקה האתנוגרפית של המוזיאון של העכשווי״. הספר הוא אסופה של מאמרים, מסמכים, קטלוג של עבודות וכן דפי יצירה לילדים. הספר מסכם את פעילותה של המחלקה האתנוגרפית של המוזיאון של העכשווי מאז הקמתה בדצמבר 2014 בחלליו של המרכז לאמנות ומחקר מעמותה, בבית הנסן בירושלים. ומציג עבודות של אמנים רבים כגון: חנאו אבו חוסיין, ישעיהו רבינוביץ, עדי קפלן ושחר כרמל, איתמר מנדס פלור, ויקטוריה חנה, נועם ענבר ועוד.
משוואת מסטר
משוואת מסטר (מכונה גם משוואת M) היא אוסף של משוואות דיפרנציאליות המתארות התפתחות בזמן של מערכת סטוכסטית מרקובית עם מצבים בדידים. כל משוואה מתארת את השינוי בהסתברות של המערכת להמצא במצב מסוים.
למשוואה שימושים בתחומים מדעיים מגוונים - החל מאסטרוכימיה וכלה בביופיזיקה.
מקור השם
במאמר משנת 1940 הציגו Nordsieck, Lamb, Uhlenbeck משוואה מסוג זה, וכינו אותה בשם משוואת מסטר (The master equation "המשוואה הראשית"), כיוון שממנה ניתן לקבל את יתר המשוואות והתוצאות במאמר.
מבנה המשוואה
נתבונן במערכת לה מצבים אפשריים {s_i}. המערכת יכולה לעבור בין מצבים אלו. דינמיקת המעבר היא מרקובית כלומר קצב המעבר בין המצבים תלוי אך ורק במצב הנוכחי של המערכת. נסמן את קצב המעבר ממצב i למצב j ב-W_{ij}, ואת ההסתברות שהמערכת תהיה בזמן t במצב s_i ב-P_i(t). ההתפתחות בזמן של ההסתברויות הנ"ל נתונה על ידי משוואת המסטר:
האיבר הראשון באגף ימין מתאר גידול בהסתברות להיות במצב i כתוצאה ממעבר ממצב j כלשהו אל מצב i, ואילו האיבר השני מתאר יציאה ממצב i אל מצב j המקטינה את ההסתברות להיות במצב i.
דוגמה
נתונים N חלקיקים רדיואקטיביים לא יציבים המתפרקים בקצב \lambda. נסמן ב P(n,t) את ההסתברות שבזמן t נותרו n חלקיקים שלא התפרקו. ההתפתחות בזמן של ההסתברות מתוארת על ידי משוואת המסטר:
האיבר הראשון באגף ימין מתאר מעבר ממצב בו יש n+1 חלקיקים למצב בו יש n חלקיקים כתוצאה מהתפרקות אחד החלקיקים, והאיבר השני מעבר ממצב בו יש n חלקיקים למצב בו יש n-1 חלקיקים.
משוואה זו ניתן לפתור תוך שימוש בפונקציה היוצרת של ההתפלגות.
באופן כללי לא ניתן לפתור את משוואת המסטר באופן אנליטי ויש לפותרה באופן נומרי או להשתמש בשיטות קירוב שונות.
מצב עמיד ואיזון מפורט
פעמים רבות, לא מתעניינים בתלות בזמן של ההסתברות, אלא בפונקציית ההתפלגות אליה ההסתברות מתכנסת לאחר זמן רב, המאופיינת על ידי \dot P_i =0 לכל i (מצב עמיד steady state). פונקציית ההתפלגות במצב עמיד עשויה להיות מסובכת, אולם עבור מקרים בהם מתקיים התנאי (לכל i,j) ההתפלגות במצב יציב יחסית פשוטה. במערכות המקיימות תנאי זה, המכונה תנאי איזון מפורט (detailed balance) קיימת פונקציית "אנרגיה" E(s_i) כך שההסתברות למציאת המערכת במצב s_i נתונה על ידי התפלגות בולצמן:
לא כל מצב עמיד הוא יציב, כלומר ישנם מצבים אשר מקיימים \dot P_i =0 לכל i אבל הם אינם יציבים תחת שינויים קטנים של פונקציית ההתפלגות, כלומר עבור שינוי אינפיניטסימלי בפונקציית ההתפלגות המערכת לא תחזור למצב "שיווי המשקל" אלא תתרחק ממנו.
לקריאה נוספת
בנוסף לספרים הנ"ל בהם מוצג הנושא בצורה מעמיקה ומעט מתמטית, ניתן לקרוא על הנושא בספרי פיזיקה סטטיסטית רבים בהם הוא מוצג בצורה פשוטה יותר, לדוגמה:
סוכנות ההסברה של ארצות הברית
סוכנות ההסברה של ארצות הברית (באנגלית: United States Information Agency, בקיצור: USIA) הייתה סוכנות דיפלומטיה ציבורית של ממשלת ארצות הברית שפעלה בשנים 1953–1999.
היסטוריה
פעילות הסברה רחבת היקף מחוץ לגבולות ארצות הברית, על ידי ממשלת ארצות הברית, החלה בימי מלחמת העולם הראשונה ונוהלה על ידי ועדת קריד. בתום המלחמה הופסקו פעולות ההסברה, והן חודשו בשנת 1938 כאשר הוקמה הוועדה הבין משרדית לשיתוף פעולה מדעי, כמענה לתעמולה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית בדרום אמריקה. בתחילת מלחמת העולם השנייה הוקמו סוכנויות מידע שונות של ממשלת ארצות הברית ואלו אוחדו בשנת 1942 ל"משרד למידע מלחמתי" שניהל את כל ההסברה של הממשלה בארצות הברית ומחוצה לה. הפעילויות מחוץ לארצות הברית כללו את קול אמריקה ואת שירות ההסברה. לאחר מלחמת העולם השנייה הוכנסו תפקידי ההסברה למחלקת המדינה. בשנת 1946 חוקק חוק פולברייט שהסמיך את הממשל לנהל חילופי תרבות עם מדינות זרות ובשנת 1948 חוקק חוק סמית'-מונדט שהגדיר את המסגרת לפעילות הסברה מחוץ לארצות הברית. בעקבות חקיקת החוק הוקמה "המועצה המייעצת לענייני מודיעין של ארצות הברית", שהקימה ברחבי העולם ספריות שנועדו להפיץ את הרוח של ארצות הברית בעולם.
בשנת 1953, בעת ממשלו של דווייט אייזנהאואר, ולאור התפתחות המלחמה הקרה, הפך שירות הידיעות של ארצות הברית לסוכנות עצמאית. באותה עת היו לשירות ההסברה 95 ספריות ברחבי העולם, ובכלל זה בישראל. בשנת 1977 אוחדה הסוכנות עם מחלקה לענייני תרבות של מחלקת המדינה ובהתאם שונה שם הסוכנות ל-USICA. בשנת 1982 שונה שם הסוכנות חזרה ל-USIA.
ב-1 באוקטובר 1999 פורקה הסוכנות ותפקידיה, למעט האחריות על קול אמריקה, הועברו למחלקה בתוך מחלקת המדינה.
פעילות
שירות ההסברה של ארצות הברית כלל רשת של ספריות בבירות רבות ברחבי העולם. בנוסף, שירות ההסברה פעל להציג את הישגי המדע והטכנולוגיה ברחבי העולם. בשנת 1954 הציג השירות את הסינרמה ביריד בינלאומי בדמשק, באופן שלטענת הסוכנות העמיד בצל את התצוגה של ברית המועצות עד שזו בחרה שלא להציג ביריד אחר לצדה של ארצות הברית. בשנת 1960 הציגה הסוכנות גנרטור חשמלי המפיק חשמל מאנרגיית השמש. בשנת 1969 הושם דגש על נחיתת האדם על הירח.
בישראל
בשנת 1965 הועברה הספרייה בתל אביב לאגף חדש של שגרירות ארצות הברית בישראל ברחוב הירקון. הספרייה נסגרה בשנות ה-90 בעקבות ההתבצרות של השגרירות.
חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית
חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית (בפרסית: نیروی دریایی سپاه پاسداران انقلاب اسلامی) הוא הזרוע הימית של משמרות המהפכה האסלאמית ופועל לצד חיל הים האיראני תחת צבא איראן. משרתים בו כ-20,000 אנשים וברשותו כ-1,612 כלים ימיים שנועדו להגן על מרחב המפרץ הפרסי כולל החופים והאיים בסמוך אליו שבשליטת איראן.
מפקד החיל הוא עלי-רצ'א תנגסירי, שהחליף את עלי פדוי (כיום סגן מפקד משה"מ)
מלחמת איראן–עיראק
במבצע תוכנן לשלוח שיירות של ספינות מסחר ומכליות בליווי כוחות אמריקאים. בשיירה הראשונה נעו 2 מכליות תוך שהן מלוות ב-4 ספינות מלחמה אמריקאיות. הליווי התקיים מרגע כניסתן למפרץ הפרסי דרך מיצרי הורמוז (Strait of Hormuz) ועד להגעתן לכווית, מסע שנמשך כיומיים וחצי. תת-אדמירל הרולד ברנסאן (Harold Bernsen), מפקד כוח הלחימה המשולב של ארצות הברית במזרח התיכון (JTFMF - Joint Task Force Middle East), שפיקד על הכוחות במפרץ, מיהר להכתיר את המבצע כהצלחה עוד בטרם החל. אולם, בבוקר ה-24 ביולי פגעה מכלית הענק "ברידג'טון" (Bridgeton), אחת משתי המכליות בשיירה, במוקש ימי שהונח על ידי איראן. כתוצאה מהפיצוץ נפער בדופן המכלית חור בקוטר של כעשרה מטרים והשיירה נאלצה להאט את מהירותה מ-29 ל-9 קמ"ש. לבסוף הגיעה ליעדה. בעקבות הלקחים שנלמדו ממבצע הליווי הראשון החלה ארצות הברית לתגבר את כוחותיה במפרץ, עם דגש על חיזוק האמצעים המשמשים לאיתור והשמדת מוקשים.
תקריות עם חילות זרים
ב-21 ביוני 2004, במהלך פטרול במפרץ הפרסי, השתלט חיל הים של משה"מ על 8 אוניות - מסחר ושל חיל הנחתים המלכותי.
ב-23 במרץ 2007 השתלט על 15 אוניות מסחר ושל חיל הנחתים המלכותי.
ב-13 בינואר 2016 השתלטו כוחות חיל הים של משה"מ על שתי סירות של הצי האמריקאי במפרץ הפרסי, לאחר שחדרו, ככל הנראה, למרחב הטריטוריאלי האיראני בעקבות תקלה טכנית. עשרת אנשי הצוות שוחררו לאחר כ-12 שעות.
זידאן (פירושונים)
זידאן הוא שם משפחה ממקור ערבי.
מלון שרתון תל אביב
מלון שרתון תל אביב הוא בית מלון של רשת מלונות שרתון הבין־לאומית, השוכן על רכס הכורכר מעל חוף תל אביב ברחוב הירקון 115. המלון נחשב אחד היוקרתיים בעיר. המלון הוקם על ידי אנשי העסקים היהודים-גרמנים איגנץ בוביס ואמיליו ברונס ומשקיעים נוספים, ונחנך בשנת 1977.
מלון שרתון הישן
קודם לכן פעל מלון אחר בשם שרתון בתל אביב, מצפון לגן העצמאות, והעניק את שמו לחוף הסמוך שנקרא "חוף שרתון" ונודע גם כ"חוף מציצים" בעקבות הסרט "מציצים" שצולם בחוף. המלון הישן החליף בעלים, שינה את שמו ל"פאלאס", ונהרס ב-1990.
המלון הנוכחי
מבנה המלון הנוכחי הוקם במקום בו ניצב קודם לכן הבית האדום, מבנה אשר שימש בין היתר את מועצת פועלי תל אביב ויפו ואת מרכז הנוער העובד והלומד. חוף הים המשתרע למרגלותיו הוא "חוף גורדון". המלון נבנה כחלק מרשת "לרום" והועבר ב-1977 לרשת מלונות שרתון. בניין המלון מתנשא לגובה של 81 מטר ובו 22 קומות. בבנין בריכת שחייה והוא מציע לאורחיו 315 חדרים ו-23 סוויטות.
בית המלון תוכנן על ידי האדריכלים ורנר יוסף ויטקובר (שתכנן גם את מלון שרתון הראשון שנהרס) ויעקב רכטר.
בסמוך למלון, ברחוב הירקון 155, שוכן מלון "לאונרדו פלאזה תל אביב" שפעל עד 2009 תחת השם "שרתון מוריה תל אביב". שני המלונות פעלו תחת רשת שרתון העולמית, אך נמצאו בבעלויות שונות והופעלו בידי חברות שונות.
בכניסה למלון וכן בגינה קטנה לידו נמצאות לוחיות זיכרון לבית האדום שעמד במקום מקודם.
המלון המודרני והיוקרתי הזה משקיף על החוף ועל טיילת שלמה להט, ונמצא במרחק 4 דקות הליכה מתחנת האוטובוס הקרובה ו-3 ק"מ מתיאטרון הקאמרי.
החדרים האלגנטיים משקיפים על הים וכוללים מיני בר, Wi-Fi חינם וטלוויזיה בעלת מסך שטוח. בחדרים המשודרגים יש גם אזור ישיבה, מרפסת ומכונת נספרסו. בסוויטות יש גם סלון. המלון מציע שירות חדרים.
יש 3 מסעדות אלגנטיות, וגם טרקלין עם בר בלובי. שירותי המלון הנוספים כוללים בריכה חיצונית, חדר כושר וספא עם חמאם. ארוחת בוקר זמינה בתשלום.
סטארין
סְטֵאַרין או טריסטארין הוא שומן מסוג טריגליצריד, שהוא גליצריד אסטרי של חומצה סטארית (סוג של חומצת שומן רוויה). משמש כתוסף חשוב בתעשיית הנרות, ובייצור סבון.
סטארין ניתן להפקה ממקורות טבעיים, אם צמחיים כמו עצי דקל או משומן של בעלי חיים. לאורך השנים חלו שינויים קיצוניים במחירי הסטארין בעולם - וזאת עקב מדיניות ממשלת אינדונזיה - ספקית הסטארין המובילה בעולם.
היום הארוך ביותר
היום הארוך ביותר (באנגלית: The Longest Day) הוא ספר מאת קורנליוס ראיין, המספר את סיפורו של 6 ביוני 1944 - יום הפלישה לנורמנדי, ואת ההכנות אליו מנקודת ראותם של בעלות הברית ושל הנאצים כאחד, מרמת האסטרטגיה הגבוהה ועד לנקודת ראותו של החייל הפשוט.
שמו של הספר נלקח מציטוט של ארווין רומל, שאמר:
על בסיס הספר הוסרט בשנת 1962 סרט בשם זהה, שבו מככבים רבים מכוכבי הקולנוע של אותה תקופה.
המונח "היום הארוך ביותר" הושרש בשפה ומשתמשים בו לעיתים קרובות לציון יום הפלישה.
פול איריב
פול איריב (צרפתית: Paul Iribe: 8 ביוני  1883 - 21 בספטמבר 1935) היה מאייר ומעצב צרפתי באמנות הדקורטיבית. הוא עבד בהוליווד בשנות העשרים והיה המאהב של קוקו שאנל משנת 1931 ועד מותו.
ביוגרפיה
ג'וזף פול איריב נולד באנגולם, צרפת בשנת 1883. איריב קיבל את השכלתו בפריז בשנים 1908 עד 1910 כשלמד באקול דה בו-ארט ובקולג' רולין.
מאייר ומעצב
בגיל שבע-עשרה סיפק איריב איורים לכתב עת פופולרי ותרם רישומים וקריקטורות למאמרים סאטיריים צרפתיים. המוניטין שלו הלך וגדל, סגנונו המודרניסטי, התבסס על חיוניות תנועות האמנות המהפכניות של התקופה, והן על ידי המינימליזם המזוהה עם הציור היפני. אלה שימשו אצלו כדי להחיות את הפופולריות של איור האופנה.
ציורי האופנה שלו נצבעו בעבודת יד באמצעות תהליך שבו נעשה שימוש בשבלונות ולוחות מתכת המאפשרים בניית צבעים וגוונים בהדרגה בהתאם לעיצוב האמן. לוחות האופנה, שהיו בשימוש זמן מה, היוו כלי פרסום - יצירת אמנות המשמשת לפרסום מראה פריטי הלבוש החדשים המיועדים לקהל של אופנתיים ובעלי ממון.
עבודתו של איריב מזוהה בעיקר על ידי האיורים שביצע עבור כתבי עת כגון La Gazette du Bon Ton. הייחודיות של איוריו אלה נעוץ בתיאורן של נשים מסוגננות ואמידות העוסקות בפעילויות היומיום. קריירת העיצוב של איריב הייתה פורייה, ותרמה עושר ויזואלי למגזין "ווג", והשפיעה על עיצוב בדים, רהיטים, שטיחים ועבודות עיצוב פנים עבור לקוחות עשירים.
בשנת 1933 שיתף איריב פעולה עם קוקו שאנל בעיצוב תכשיטים מפוארים שהוזמנו על ידי הגילדה הבינלאומית של סוחרי היהלומים. האוסף, שהתבסס אך ורק על יהלומים ופלטינה, הוצג לצפייה לציבור ומשך קהל רב.
קשר עם פול פורה
המעצב פול פורה ( Paul Poiret ) זיהה את כישרונו של איריב והביא אותו ליצור רישומים, שייצגו באופן משכנע את הדגמים החדשים באוסף שלו. איורים אלה נאספו מאוחר יותר לאלבום, "Les Robes de Paul Poiret racontée par Paul Iribe" שפורסם בשנת 1908. הספר יצר מחלוקת, שכן האסתטיקה העיצובית של פורה קידמה לבוש עם קו רגוע, והוקיע באופן נחרץ את מראה המחוך שהודגש כל כך באופנה, כצללית הנשית הקלאסית. אולם המחלוקת הניבה דיון ציבורי שהעניק לפורה את הפרסום שהביא בסופו של דבר להצלחתו שהייתה הצלחה גם עבור איריב.
הוליווד
בשנת 1919 עבר איריב להוליווד ונרתם לעבודות עיצוב על ידי במאי הקולנוע ססיל ב. דה-מיל. איריב ודה-מיל שיתפו פעולה באופן אידיאלי. דה-מיל איפשר לאיריב חופש יצירתי מלא. בהוליווד, איריב נהג באותן רגישויות עיצוביות שבהן היה ידוע בפריז. תיאורו של מצרים בסרט "עשרת הדברות" של דה-מיל בשנת 1923 לא היה הפקה תנ"כית אלא פנטזיה הוליוודית טהורה, כולה זוהר ושפע.
איריב היה אדם הנוטה לכעוס, לצעוק ונאבק עם עמיתיו. הוא היה במריבה מתמשכת עם מעצב התלבושות המרכזי של דה-מיל, מיטצ'ל לייזן, מה שגרם לפיטוריו של לייזן על ידי דה-מיל בשנת 1923. עם זאת דה-מיל שכר מחדש את לייזן לסרטו "מלך המלכים" (1927). מאוחר יותר דה-מיל ואיריב הסתכסכו, ואיריב עזב את הוליווד וחזר לפריז.
1906–1910
בגלגול הראשון כתב העת של איריב - Le Témoin ("העד"), פורסם בשנים 1906 עד 1910. העיתון היה מכלול של סאטירה חברתית ופוליטית עם יצירות אמנות של איריב ותרומות של מאיירים ידועים אחרים מאותה תקופה.
האיורים המרכזיים בלה טמוין בוצעו תמיד בשלושה צבעים, הכחול, הלבן והאדום כמו הדגל הצרפתי. הכריכה האחורית הייתה פרסומת מסחרית - בעיקר של מוצרי התעשייה מתוצרת צרפת. קריקטורה שצייר ז'אן קוקטו שפורסמה ב Le Témoin בשנת 1910 של השחקנית שרה ברנאר, התקבלה היטב והביאה לו הכרה מיידית.
1933–1935
בגלגול השני של Le Témoin, הוא הופיעה ב -10 בדצמבר 1933, ושישים ותשעה גיליונות הודפסו עד סגירתו ב-30 ביוני 1935. האיורים של איריב היו פופולריים, ובוצעו במונוטונים כהים של שחור ולבן ומנוקדים באדום עז. שלא כמו הגרסה הקודמת שלו, הגרסה השנייה של Le Témoin הכילה יצירות אמנות אך ורק של איריב עצמו. הוא הכניס מחדש נושאים של פטריוטיות תוקפנית, שהניע פחד לא רציונלי מפני זרים והטיף לאנטישמיות. היהודים מוצגים תמיד בצורה האנטישמית הסטריאוטיפית שלהם "בעלי קרס" המאיימים על צרפת.
חיים פרטיים
איריב היה חלק מקליקה פריזאית, בוהמית, תערובת קוסמופוליטית של אישים מעולם האמנות והחברה הגבוהה. זו הייתה קבוצה ליברטינית משופעת בתככים רגשיים ומיניים - כולם מונעים על ידי שימוש בסמים.
המעורבות של איריב עם קוקו שאנל הייתה אינטנסיבית במיוחד. שאנל מצאה שהשנינות הפרובוקטיבית והניסיון המקצועי של איריב תואמות את שלה. היה להם קשר רומנטי שחלקו אותה פוליטיקה ימנית ואנטישמית. שאנל מימנה את פרסום כתב העת של איריב - Le Témoin בשנות השלושים.
נישואים
בשנת 1911 התחתן איריב עם השחקנית והבדרנית ז'אן דיארי אך הם התגרשו בשנת 1918.
אשתו השנייה הייתה מייבל הוגאן, שהייתה בעבר נשואה לפרנסיס ג' קופיקוס, מנהל תיאטרון ומלחין. נולדו להם שני ילדים, פאבלו (יליד 1920) ומייבל (ילידת 1928). הם נפרדו בשנת 1928, כתוצאה מקשריו של איריב עם קוקו שאנל.
מוות
איריב היה עם קוקו שאנל, בווילה שלה, בריביירה הצרפתית, ב -21 בספטמבר 1935, כאשר הוא התמוטט פתאום ומת בזמן ששיחק טניס. שאנל הייתה עדה למותו, והרגישה את אובדנו והתאבלה עליו במשך תקופה ממושכת.
בדרך הביתה
בדרך הביתה היא סדרת טלוויזיה ישראלית דוקומנטרית בת 8 פרקים המתעדת את חייו ואהבותיו של במאי הסדרה תומר הימן. הסדרה היא זוכת פרס סדרת התעודה הטובה ביותר בפסטיבל ירושלים 2009.
הסדרה שודרה החל מ-18 בנובמבר 2009 בערוץ Yes דוקו. שיר הנושא של הסדרה הוא ביצועה של רונה קינן לשיר "בדרך הביתה", שכתב והלחין ישראל ברייט ושרה במקור להקתו של ברייט, השמחות. במאי 2010 שודר בערוץ 2 הסרט "בדרך הביתה", גרסה מקוצרת וערוכה מחדש של הסדרה.
בפרקי הסדרה נעשה שימוש בסרטי 8 מ"מ ישנים ובתיעוד אינטימי של האירועים המשמעותיים בחייו האישיים של הימן בעזרת מצלמת וידאו ביתית במהלך 15 שנים. התיעוד חושף את עולמו הרגשי של הימן, התמודדותו עם משברים אישיים, משפחתיים ולאומיים וחיפושו אחר משמעות ואהבה.
אהבות, קשרים ומין
בתחילת הסרט מתעד היימן את הקשר שלו עם בחור בשם בועז, אך לא מפרט על מהות הקשר. מלבד התאהבות חולפת נראה כי לא מתפתח בין השניים קשר עמוק ורגשי, ולכן מחליט תומר לעזוב את בועז.
בעקבות הפרידה נכנס תומר לדיכאון ומתקשה להתאושש. הוא מוצא נחמה במועדוני הגייז ובחיי מין מזדמנים. מצלמתו מתעדת חלק מהבחורים איתם תומר שוכב ואת ההשקפות שלהם לגבי אורח החיים ההומוסקאלים. המתראיינים מספרים על חששותיהם מפני הזדקנות, החשש מאיבוד יופי הנעורים, הסיבות שבחרו במין מזדמן וכו'. אחד המרואיינים אף ציין כי במין בינו לתומר הייתה חסרה אינטימיות, וכי תומר איבד עניין בו לאחר ששכב עמו ולכן הוא מאוכזב. בפעם אחרת מתעד תומר את צבי, הומוסקסואל מבוגר וערירי, שמחפש ורוצה לילה אחד של אינטימיות בבדידות שהוא חש.
לאחר תקופה של חוסר יצירה נוסע תומר למלבורן, אוסטרליה, למען קידום הסרט שלו. שם הוא פוגש זוג הומוסקסואלים שחיים בקומונה. בין השלושה נרקמת ידידות אמיצה, ונראה כי התקיים גם קשר מיני.
לאחר מכן ממשיך תומר במסעו בעולם לקידום סרטו "תומר והשרוטים". בגרמניה, לאחר שיצא למועדון גייז הוא פוגש את אנדראס, רקדן גרמני, אך דרכם מתפצלת, תומר נוסע לפריז, ואנדראס לליסבון. תומר מחליט שאנדראס מעניין אותו ולכן הוא שב ונפגש עמו בליסבון. לאחר חזרתו לארץ מפתיע אנדראס את תומר ומגיע לארץ. הוא בוחר לוותר על קריירת הריקוד שלו באירופה לטובת חיים משותפים עם תומר. אנדראס פוגש את משפחתו של תומר, שבמקורה ברחה מגרמניה, ומתמודד עם שאלות על ההיסטוריה המשפחתית ביניהם. אנדראס מנסה לדובב את תומר, על מנת שהקשר שלהם יעמיק. אך תומר נשאר אטום, לא מודה ברגשותיו, וממשיך לראיין את אנדראס, דרך מצלמתו. באחת השיחות המתועדות ביניהם אומר אנדראס לתומר: "אני לא סיפור לסרט, תראה אותי כבן זוג שלך". למרות דברים אלו נכשל תומר בהתמודדות עם רגשותיו, הוא מפחד ממחויבות, ולכן השניים נפרדים ואנדראס חוזר לאירופה. בסוף הסרט מבקש תומר לחזור לאנדראס. נראה כי הוא כותב לו מכתב המפרט את רגשותיו אליו. אנדראס לא קורא את המכתב בקול, למשמע המצלמה, אלא נוצר אותו בליבו. בכל הסרט נראה כי תומר לא מצליח לחוות באמת את המתרחש בחייו אלא דרך מצלמה המגנה עליו מפני חשיפה עצמית ורק חושפת אחרים. הסרט מסתיים בכך שאנדראס, הרקדן הגרמני, הצליח לשבור את דפוס התנהגות זה, כאשר תומר כותב לו מכתב רגשי, נחשף, והצופים לא חשופים לרגשות של תומר אלא תומר חווה את הרגשות שלו רק עם בן זוגו, אנדראס.
הקשרים משפחתיים
במהלך הסרט מתעד תומר את משפחתו ואת היחסים שלו עם אביו, שעל הרקע הגירושים מאימו הם מנוכרים, לפי בחירתו של תומר. אביו ואימו של תומר דוחקים בו להקים בית עם ילדים, אך נראה כי תומר אינו מעוניין. הסרט מתמקד ביחסיו של תומר עם אימו, נועה הימן, אישה חזקה, דעתנית, פעלתנית ושורשית. במהלך הסדרה עוברת נועה ניתוח קשה ותומר תומך בה. היא מקבלת את העובדה שתומר הוא הומו אך מבקשת ממנו גם להביא ילדים לעולם, אך תומר מסרב.