cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגדות רומח הדרקון
מלחמת התאומים
קרמון הופך לגנרל צבאותיו של פיסטנדנטילוס, ורבים ממשיכים להצטרף לשורותיו בעת שהחבורה ממשיכה את מסעה דרומה. בהמשך מתוארת פגישה בין גמדי ההרים של ממלכת תורבדין לבין גמדי הגבעות, שטוענים כי גמדי ההרים גנבו מהם אספקה וממון. כאשר גמדי ההרים מסרבים להשיב את האבוד, גמדי הגבעות מצטרפים לצבאו של קרמון. קריסניה נמלטת לאחר שרייסטלין דוחה אותה מעליו ומחליטה לבשר את דבר האלים לעם, כשם שסהר-פז עשתה כמאתיים שנים לאחר מכן במלחמת הרומח. היא מגלה מקום הנגוע במגפה ומוצאת כהן שווא גוסס, שאת אמונתו היא מנסה להמיר. הכהן מאמין לה שהאלים קיימים אך הוא כועס עליהם על המאורעות שהתרחשו, מכדי לאמץ את האמונה בהם. קריסניה מבינה שלא תצליח לחדש את האמונה באלים בזמן הזה. אנשים כועסים וכואבים מדי. רייסטלין וקרמון מגיעים למקום הימצאה ורייסטלין מכין את קריסניה לצורך הבאתו לשאול.
מסעו של פיסטנדנטילוס מסתיים בפיצוץ, ורייסטלין שרואה שהוא משחזר את המהלכים שהובילו לכך מנסה לשנות את העתיד הצפוי לו. רייסטלין משתמש בבועת דרקון שברשותו על מנת ליצור קשר עם דאלאמר, שולייתו, ולומד על טעותו של פיסטנדנטילוס שעלתה לו בחייו. כשהדבר הושלם, רייסטלין מאבד שליטה והבועה מתנפצת. קרמון נפגש ברהגר כור-אש, אבי סבו של חלמיש כור-אש ורוכש את אמונו ובכך מבסס את צבאו.
קרמון וצבאו כובשים את מצודת פקס תרקס, הודות לעזרתם של גמדים אפלים ובוגדניים. גמדי ההרים נמלטים לתורבדין ומאבטחים את השער בהתכוננותם למלחמה הממשמשת ובאה. כראס, גיבור הגמדים, מצליח לפצוע אנושות את רייסטלין, וקריסניה מרפאה את פציעותיו למרות רצונו. רייסטלין מגלה כי גדילן וגנימש נמלטו מהשאול וכעת הם שבויים בתורבדין. רייסטלין מופיע בזמן כדי להציל את גדילן, אך הורג את גנימש כדי למנוע את התערבותו בתוכניותיו. גדילן נלקח למבוכי המצודה זהמן, עליה השתלטו צבאותיו של קרמון.
הגמדים האפלים בוגדים בהם והורגים את גמדי הגבעות. הם מנסים להתנקש בחייו של קרמון, אך מובסים. קרמון נפגש עם גדילן, והם מתכוונים לחזור לזמן ההווה. הם מפעילים את מכשיר ההעברה בזמן באותה עת שרייסטלין פותח את השער לשאול בעזרתה של קריסניה, מה שגורם לפיצוץ עז שממוטט את המצודה. הספר מסתיים כאשר קולה של מלכת האופל קורא לרייסטלין.
מבחן התאומים
קרמון וגדילן מגיעים לתקופת זמן מאוחרת מזו לה הם ציפו - שנתיים עברו וקונסטלציית שעון החול (סימנו של רייסטלין) שולטת בשמיים. רייסטלין עורך קרב עם האלים, מביס את פלאדין ומכניע את טאקיזיס אלת הזדון. הם מגלים את צריח הכישוף הנעלה בויירת' ואת גופתו של קרמון וכי העולם נותר שומם ואפרורי. פר סליאן, רב המג ממסדר הגלימות הלבנות אולץ להישאר ולצפות בעוד העולם מסביבו גווע. אסטינוס, היסטוריון הספרייה הגדולה בפלנתאס, אומר לרייסטלין כי גורלו להישאר לבד בעולם. קרמון מגיע, ופר סליאן מוסר לו כי עליו לעצור את אחיו מלצאת מהשאול. אסטינוס מוסר להם את הספר האחרון בספריה.
רייסטלין נתקף בהזיות בזמן שהותו בשאול, כאשר למעשה זו סדרת מבחנים שאותם עבר גם הומא רועץ-דרקון בזמן הגיעו לשאול. קריסניה מנסה להגן עליו, אך נפגעת מעוצמת החזיונות ונותרת עיוורת. רייסטלין נוטש אותה בתואנה כי היא מילאה את מטרתה.
בחזרה בפלנתאס, קיטיארה מופיעה עם מצודה מעופפת באורח קסם כאשר לצידה לורד סות'. תניס חצי-אלף מתחיל לארגן מתקפה כנגדה. הוא שולח מכתב ללאורנה, ומקבל קמע קסם שנועד להגן עליו זמנית מפני לורד סות'. קרמון וגדילן מגיעים לפלנתאס בזמן ההווה. הם קוראים את הספר של אסטינוס ומגלים שתניס מת בקרב עם לורד סות'. גדילן מגיע לצריח הכישוף הנעלה בפלנתאס מתוך כוונה להציל את תניס, ומצליח לגנוב ממנו את הקמע בטרם זה עושה את דרכו לכיוון לורד סות' על גבו של הדרקון קירשה.
תניס חוזר לצריח לאחר שגילה כי הקמע אינו ברשותו, ויחד עם קרמון משתגר אל תוך המצודה המעופפת בעזרת מכשיר ההעברה (שבנוסף למסע בזמן גם מאפשר טלפורטציה). גדילן נשאר מאחור ובמהלך אמיץ מציל את קירשה הדרקון מידי דרקון שחור. בעזרתו עף גדילן לכיוון המצודה ונפגש עם תניס וקרמון. הם משתלטים על המצודה המעופפת ומגלים מהספר כי דאלאמר נהרג בידי קיטיארה לאחר שניסה לעצור את רייסטלין. קיטיארה מגיעה לצריח המצודה ופוצעת את דאלאמר, שלפני שמאבד את הכרתו מהמם אותה ארצה והורגה באמצעות קסם. כאשר תניס וקרמון מגיעים, דאלאמר מתעורר, אך הוא חלש מדי כדי לעצור את רייסטלין. בהבינו כי הוא היחיד המסוגל לעצור את רייסטלין, קרמון נכנס לשאול. לורד סות' מגיע כדי לתבוע את גופתה של קיטיארה, למרות שהתחננה בפניה חבריה לשעבר לא לתת לו לעשות זאת. בראותו את העתיד הצפוי לעולם אם ינצח בשאול, רייסטלין מחליט להישאר מאחור. הוא פוגש בקרמון ונותן לו את המטה של מאגיוס כדי שיוכל לסגור מאחוריו את השער. קרמון מוצא את קריסניה בעודה חיה, ויחד הם יוצאים מהשאול. קרמון סוגר את השער מאחוריו, משאיר את רייסטלין לחסדיה של מלכת האופל.
קרב פלנתאס נוצח, במחיר כיבושה של רוב העיר. קרמון וגדילן נותנים את הספר האחרון לאסטינוס, שנדהם מעצם קיומו של ספר שטרם כתב. קריסניה, כעת עיוורת, נעשית למנהיגת כנסיית פלאדין. דאלאמר אוטם לתמיד את המעבדה שבה מצוי השער לשאול. קרמון חוזר לטיקה בפונדק מרגוע, אשר מאושרת לראותו. גדילן מוצא נקודה במפה שבה הוא מעולם לא ביקר, ומשתגר לשם באמצעות מכשיר ההעברה.
חד קרן (שיר)
חד קרן הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה. השיר יצא לאור ב-19 בדצמבר 2022, על ידי חברת התקליטים די-מיוזיק, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר יצא לאור שנה לאחר צאת הסינגל האחרון של בוסקילה, "ממך וממני". במהלך 2022, הוציאה גרסת כיסוי ל"שמש" מאת חנן בן ארי.
השיר הגיע למקום השמיני במצעד של מדיה פורסט.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי סהר חגי והופק על ידי יונתן דניאל ונתנאל "דידה" עבו (JD). את הסינגל הוציאה בוסקילה לכבוד 20 שנים מתחילת הקריירה שלה, בליווי אלבום חדש שאת שמו לא פרסמה. בסמוך ליציאתו, הודיעה כי היא תופיע במספר מקומות, כדוגמת: יהוד, תל אביב-יפו ומודיעין.
מספר כתבות התפרסמו אודות בן זוגה שנחשף בווידאו קליפ של "חד קרן".
וידאו קליפ
נכון לדצמבר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-130,000 אלף צפיות.
חדפיים
חַדַּפִּיִּים (שם מדעי: Soricidae) היא משפחה בסדרת אוכלי חרקים של מחלקת היונקים. משפחה זו היא הגדולה ביותר בסדרת אוכלי החרקים, ובה 20 סוגים וכ-360 מינים, וייחודה בכך שהפרטים בה הם הקטנים ביותר בסדרה ובמחלקת היונקים בכלל. המין הקטן ביותר במשפחה, החדף הזעיר, מגיע לגודל של 5 ס"מ ולמשקל של שני גרם בלבד.
מאפיינים
למרות דמיונם של החדפים לעכברים, הם אינם קרובים – העכברים משתייכים לסדרת המכרסמים. ניתן להבחין ביניהם לפי העובדה שלמכרסמים ארבע אצבעות, בעוד לחדפים חמש.
מקור השם חדף בצירוף המילים חד־אף, ואכן לבני משפחה זו אפים מחודדים, ובהתאם – חוש ריח מצוין, והם משתמשים בריחות גם לתקשורת וכנראה גם לדחיית טורפים. החדפים, כפי שעולה משם סדרתם, ניזונים בעיקר מחרקים, אך גם מפרוקי-רגליים וחסרי חוליות אחרים, ולעיתים אף חולייתניים קטנים. שיטות הציד שלהם מגוונות, וחלק מהמינים אף צדים באמצעות ארס.
החדפים נפוצים בכל גופי האדמה הגדולים פרט לגינאה החדשה, אוסטרליה וניו זילנד. בדרום אמריקה ניתן למצוא אותם בצפון הטרופי.
משערים שישנם מינים מסוימים של חדפים אשר מאתרים את מקומם באמצעות גלי קול בתדרים על-קוליים וקליטת ההד המוחזר מהסביבה (בדומה למיני עטלפים).
ציר אלון
ציר אלון הוא ציר תנועה בחלק המזרחי של הרי יהודה ושומרון, שנסלל על-פי תוכנית אלון. הציר נקרא על שם הוגה התוכנית, יגאל אלון, וממוספר בחלקו הדרומי, מצומת כפר אדומים עד סמוך למגדלים ככביש 458; בחלקו המרכזי מצומת מעלה אפרים ועד צומת חמרה ככביש 508, ובחלקו הצפוני, מצומת בקעות עד צומת מחולה ככביש 578.
קטע קצר של ארבעה ק"מ בין החלק הדרומי והמרכזי מסומן ככביש 505 וקטע בן 2 ק"מ בין החלק המרכזי והצפוני ככביש 57. בעקבות שינוי תוואי כביש 449 בעקבות האינתיפדה הראשונה, קטע בן 5 ק"מ בחלק הדרומי מסומן גם ככביש 449. אורכו הכולל של הציר הוא 88 ק"מ.
לאורכו של ציר אלון שוכנים כיום 16 יישובים ישראליים: אלון, מצפה חגית, נווה ארז, מעלה מכמש, מצפה דני, רימונים, כוכב השחר, גיתית, מכורה, חמרה, בקעות, רועי, חמדת, משכיות, רותם ומחולה. הכביש צופה מלמעלה על בקעת הירדן ועל הנחלים הנשפכים אליה: נחל פרת, ואדי עוג'ה, נחל פצאל ועוד.
תולדות הכביש
רעיון סלילת הכביש הועלה על ידי נחמן אלכסנדרון, מנהל האגף לקרקע מיפוי וניקוז בקרן הקיימת. הכביש, שכונה כביש מדבר שומרון החדש או כביש ספר השומרון, נועד בראש ובראשונה לחבר את יישובי האזור העילי של בקעת הירדן, עם כביש חוצה שומרון שתוכנן באותה תקופה. היישובים לאורך הכביש נועדו לסמן את הגבול המערבי של אזור בקעת הירדן שעל פי תוכנית אלון נועד להישאר בשליטה ישראלית, לעומת אזור גב ההר בו קיימים יישובים פלסטינים רבים.
בנובמבר 1972 הוחל בפריצת קטע של 7.5 קילומטר מהכביש לצורך חיבור גיתית למעלה אפרים. באמצע פברואר 1973 פרסם הניו יורק טיימס את דבר סלילת הכביש תוך טענה שהכביש מיועד לממש את תוכנית אלון ושדבר סלילת הכביש נשמר בסוד. שאר הכביש נסלל בהמשך שנות ה-70. בשנת 1974 כבר נפרץ הכביש לכל אורכו, אולם הקטע מרימונים צפונה היה עביר רק לרכבי שטח, וקטעים אחרים טרם זופתו. בדצמבר 1979 התמוטט גשר אבן מעל נחל תרצה והכביש בין מכורה לחמרה היה מנותק למשך חודש עד שצה"ל הניח במקום גשר ביילי.
החלק המרכזי, המחבר את רימונים וכוכב השחר למעלה אפרים נסלל בשנים 1978–1980 והושלם בסוף אוגוסט 1980, ימים אחדים לאחר אזרוח כוכב השחר. לקראת סוף 1981 החל לנוע על הכביש קו 949 מירושלים לבית שאן. בשנת 1984 בוצעו שיפורים בכביש. בשנת 1986, במסגרת הרצון לסייע לחקלאי בקעת הירדן, הוחלט לפעול לסיום סלילת "כביש מכמש" המחבר את כביש אלון באזור מכמש לכביש 60 באזור גבע בנימין.
ועדת השמות הממשלתית קבעה לכביש, במהלך שנות ה-70, את השם "דרך ספר השומרון". אולם לאחר מותו של יגאל אלון, הוחלט לקרוא לכביש על שמו "כביש אלון". בטקס חנוכת הכביש ב-23 בפברואר 1981, גזרה אשתו של אלון את סרט חנוכת הכביש כשלצידה ראש הממשלה מנחם בגין, שר השיכון דוד לוי, יצחק רבין וישראל גלילי.
תוכניות עתידיות
ציר אלון תוכנן להפוך לכביש ארצי בשם כביש 80, שיהווה ציר אורך מגבול מצרים, יחצה את הנגב ויימשך לאורך מזרח יהודה ושומרון. מטרת התכנון ליצור כביש ראשי שיעקוף את אזור היישוב הצפוף של קו שכם-חברון ויאפשר מעבר מהיר בין אזורים אלו מבחינה תחבורתית.
מבחינה מדינית נועד הכביש לקשר בין צפון ודרום הגדה כבר על-פי תוכנית אלון, ונועד גם לאפשר, במסגרת הסדר מדיני, מעבר בטוח לסחר בין יהודה ושומרון למצרים.
במסגרת הסכם וואי שנחתם בשנת 1998, הוחלט לסלול את קטע כביש 80 החוצה את מדבר יהודה ולקשר את קטע כביש 80 הקיים בדרום עם ציר אלון הקיים בצפון. עד כה לא התממשה התוכנית נכון ל-2022.
דניאל רדקליף
דניאל ג'ייקוב רדקליף (באנגלית: Daniel Jacob Radcliffe; נולד ב-23 ביולי 1989) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטי-יהודי. התפרסם בזכות גילום דמותו של הארי פוטר בסדרת סרטי הקולנוע הנושאת שם זהה ומבוססת על ספריה של ג'יי קיי רולינג.
ביוגרפיה
רדקליף, בן יחיד, נולד וגדל בפולהאם שבלונדון. אמו, רשה ג'נין גרשם (במקור: גרשון) ג'ייקובסון, נולדה למשפחה יהודית-אשכנזית וילידת דרום אפריקה. גדלה באסקס ועובדת כמלהקת. אביו, אלן ג'ורג' רדקליף, ממשפחה נוצרית פרוטסטנטית, גדל בצפון אירלנד ועובד כסוכן ספרות. רדקליף התחנך בבתי הספר האנגליים "City of London" ו-"Sussex House School", והחל את קריירת המשחק שלו בגיל 11. הוא כתב ופרסם שירה תחת שם העט ג'ייקוב גרשון (ג'ייקוב הוא שמו האמצעי, וגרשון הוא שם משפחתה של אמו לפני נישואיה).
הארי פוטר
בשנת 2000, הלכו רדקליף ואביו לצפות בהצגה "אבנים בכיסיו", שם פגשו את המפיק דייוויד היימן והתסריטאי סטיב קלובס, שחיפשו באותו הזמן שחקן צעיר לגילום דמותו של הארי פוטר בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים". הוריו של רדקליף לא רצו שיבחן לתפקיד, מפני שהחוזה דרש להצטלם בכל שבעת הסרטים בלוס אנג'לס, קליפורניה. שמונה חודשים מאוחר יותר, ולאחר כמה אודישנים, רדקליף נבחר לגלם את התפקיד. מאוחר יותר, מחברת הספר ג'יי קיי רולינג סיפרה על תחושותיה כשצפתה במבחן הבד של רדקליף: "זה הרגיש כמו להתאחד עם בן שאבד מזמן". במאי הסרט, כריס קולומבוס אמר: "זה מה שאני רוצה. זה הארי פוטר". הוריו של רדקליף דחו את ההצעה, והאחים וורנר הציעו במקום זה חוזה שני, עם סרט שיצולם בבריטניה. בעת ההצטרפות, רדקליף לא היה בטוח אם ישתתף בכל שאר הסרטים. בתחילת צילום הסרט התגלה שרדקליף היה אלרגי לעדשות המגע הירוקות שניתנו לו כדי לשנות את צבע עיניו ולכן בסרטים עיניו של הארי כחולות, כמו עיניו של דניאל, בניגוד לספרים בהם עיניו של הארי מתוארות כירוקות.
"הארי פוטר ואבן החכמים" יצא לאקרנים ב-2001. על חלקו בתפקיד הראשי קיבל רדקליף סכום של שבע ספרות. הסרט שבר שיאי מכירות ליום פתיחה ופתיחה של סוף שבוע, והפך לסרט הרווחי ביותר של שנת 2001. עם סך של 974 מיליון דולרים במכירת כרטיסים, "הארי פוטר ואבן החכמים" היה השני ברווחיותו בסדרה – שני רק ל"הארי פוטר ואוצרות המוות – חלק 2". מבקרים הגיבו בחיוב לליהוקו של רדקליף: "רדקליף הוא ההתגלמות של דמיונו של כל קורא וזה נפלא לראות את הגיבור הצעיר שכל כך מלומד ומלא סקרנות, שיוצר קשר עם רגשות מאוד אמיתיים, עם אינטליגנציה חגיגית ושמחה וגילוי כמיהה למשפחה", כתב בוב גרהאם בעיתון "כרוניקל".
שנה לאחר מכן, כיכב רדקליף בסרט השני בסדרה: "הארי פוטר וחדר הסודות". למרות הדעות השליליות על הסרט, המבקרים הגיבו בחיוב על הופעת השחקנים הראשיים. עם זאת, הסרט הצליח והכניס 878 מיליון דולרים, מה שהעניק לו את המקום השני ברשימת הסרטים המכניסים של 2002 אחרי שר הטבעות: שני הצריחים.
בשנת 2004 יצא לאור הסרט "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן", עם צאתו הסרט הגיע לשיאים חש הסרט השלישי בסדרה. מבקרים אחדים מתחו ביקורת על הופעתו של רדקליף, שלטענתם לא שיחק טוב, אך שיבחו את הופעתה של אמה ווטסון.
הסרט הרביעי בסדרה, "הארי פוטר וגביע האש", הוקרן בהקרנת בכורה בשנת 2005. עם צאתו הסרט הגיע לשיאים חדשים. הסרט גרף בסופו של דבר 896 מיליון דולר ברחבי העולם. בראיון שנערך עמו בשנת 2005, רדקליף טען שההומור של הדמויות בסרט הוא הסיבה להצלחתו.
למרות הצלחתם של ארבעת הסרטים הראשונים, הועמד עתידה של הזכיינית בסימן שאלה, כאשר כל שלושת השחקנים הראשיים התלבטו לגבי המשך תפקידם בשלושת הפרקים האחרונים. עם זאת, ב-2 במרץ 2007 חתם רדקליף על החוזה לסרטים האחרונים ובכך שם קץ לשמועות שהוא דוחה את התפקיד בשל מעורבותו באקווס. רדקליף הופיע בפעם החמישית ב"הארי פוטר ומסדר עוף החול" וזכה לתגובות חיוביות. המבקר סטיבן הורן כתב ש"מסדר עוף החול" הוא אחד "הסרטים הנדירים שעולים על מקור החומר", וקולין ברטרם מהעיתון "דיילי ניוז" כינה אותו הסרט הטוב ביותר בסדרה. רדקליף אמר כי הבמאי דייוויד ייטס והשחקנית אימלדה סטאונטון הפכו את הסרט "לכיף ביותר" שנעשה בסדרה. הוא היה מועמד לכמה פרסים ולבסוף זכה ב-2008 בפרס "ביצועי השחקן הטוב ביותר" לסרטים בינלאומיים. בנוסף, באותה השנה רדקליף ושני חבריו (אמה ווטסון ורופרט גרינט) הטביעו את ידיהם ורגליהם בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הצילומים עבור הסרט האחרון בסדרת הארי פוטר, "הארי פוטר ואוצרות המוות", החלו ב-18 בפברואר 2009 והסתיימו ב-12 ביוני 2010. מסיבות כלכליות ותסריטאיות, הספר המקורי חולק לשני סרטים אשר צולמו ברצף. "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 1" יצא לאור בנובמבר 2010, ואילו "הארי פוטר ואוצרות המוות - חלק 2" יצא לאור ביולי 2011.
בדצמבר 2012 פורסם כי רדקליף ושני חבריו, אמה ווטסון ורופרט גרינט, מצטלמים למיני סרט נוסף בסדרת הארי פוטר, אשר הוקרן רק בפארק "הארי פוטר" בפלורידה. הוא חזר עם כוכבי הסרט לסרט איחוד טלוויזיוני בשם הארי פוטר: בחזרה להוגוורטס ששודר בינואר 2022.
1999–2009
את תשוקתו למשחק הפגין רדקליף כבר בבית הספר, כשהופיע בהפקות קטנות במסגרת לימודיו. בשנת 1999 עלה על המסך לראשונה כחלק מהפקה של ה-BBC, בסרט הטלוויזיה "דייוויד קופרפילד", שם גילם את דמותו של קופרפילד הצעיר. הוריו של רדקליף, שהיו נגד קריירת כוכבות לבנם, לא הרשו לו להמשיך ולהגשים את חלומו כשחקן. רדקליף התקבל לצוות השחקנים של הארי פוטר, כשהוא נבחר על פני 16,000 מועמדים אחרים. בשנת 2001, רדקליף שיחק גם בסרט "החייט מפנמה". בשנת 2002 הופיע גם הופעת אורח במחזה "שחק במה שכתבתי", ולאחר מכן השתתף בהפקה האוסטרלית "נערי דצמבר" (2007), ובסדרת הסיטקום הבריטית "אסטרז" (2005–2007).
רדקליף שיחק במחזה "אקווס", שהועלה במרץ 2007 בלונדון, בו הוא מגלם נער בשם אלן סטראנג, אשר מנקר את עיניהם של הסוסים באורווה. בקיץ 2008 עלה המחזה גם על במות ניו יורק. הופעתו במחזה זה שנויה במחלוקת ועוררה מחאות מצד הורים שטענו כי הדבר פוגם בתדמיתו ככוכב ילדים.
2010–הווה
בסוף שנת 2010 דיבב רדקליף את דמותו של אדמונד ב"משפחת סימפסון" בפרק ספיישל לליל כל הקדושים. בשנת 2011 הופיע בתפקיד הראשי במחזמר "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ", שהועלה בברודוויי עד ינואר 2012. לאחר מכן הוחלף על ידי השחקן דארן כריס, שבעצמו שיחק את דמותו של הארי פוטר במחזמר הפארודי המפורסם ביוטיוב, "מחזמר מאוד פוטרי".
ב-2012, הופיע רדקליף, בפעם הראשונה לאחר סיום סדרת "הארי פוטר", בסרט "האישה בשחור" בתפקיד הראשי. לאחר מכן, לוהק לדמותם של אלן גינסברג בסרט "הרוג את יקיריך", ואיגנטיוס פריש בסרט "קרניים".
בשנת 2013 כיכב בקומדיה הרומנטית "אולי בכל זאת", לצידה של זואי קאזאן ובסרט "הרוג את יקיריך".
בשנת 2014, כיכב במותחן הפנטזיה "קרניים", לצד מקס מינגלה. בשנת 2015, הופיע בסרטים "אסון מהלך" ו"ויקטור פרנקנשטיין".
בשנת 2016 שיחק בסרט "האשליה 2", בתפקיד של הנבל הראשי. בשנת 2017 גילם את דמותו של יוסי גינסברג הישראלי בסרט האוסטרלי "בחזרה מטואיצ'י", המבוסס על סיפורו האמיתי של יוסי, ששרד בג'ונגל. מאז 2019 מככב בסדרת הטלוויזיה "עובדי אלוהים" המבוססת על ספרו של סיימון ריץ' "אלוהים מה זה צריך להביע".
בשנת 2020 יצא הסרט "הבריחה מפרטוריה", בו גילם את טים ג'נקין. בשנת 2022 שיחק רדקליף בסרט "העיר האבודה", בו גילם את המיליונר אביגיל פיירפקס, וכיכב בסרט הפארודיה "וירד: סיפורו של אל ינקוביק" בתור הבדרן-זמר הנודע, וירד אל ינקוביק.
מועמדויות לפרסים
בנוסף, היה רדקליף מועמד למספר פרסים, בהם פרס פריצת הדרך בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV, פרס השחקן האהוב ביותר בטקס פרס בחירת הקהל, פרס אלבום התיאטרון המוזיקלי הטוב ביותר בטקס פרסי הגראמי ועוד.
חיים אישיים
רדקליף הוא גם תומך של מפלגת הלייבור הבריטית. עד לשנת 2012 רדקליף תמך בדמוקרטים הליברליים, אך לאחר מכן שינה את תמיכתו משום שהיה מאוכזב מתפקודו של ניק קלג (מנהיג הליברליים) והעדיף את אד מיליבנד. דניאל רדקליף אוהב מוזיקה מחתרתית ופאנק רוק, ואוהב בזמנו הפנוי לכתוב סיפורים קצרים ושירים. רדקליף מגובש עם משפחתו ומקורב אליה.
בשנת 2007 הוצבה בובת שעווה בדמותו במוזיאון השעווה של מאדאם טוסו בלונדון. בשנת 2009 החל רדקליף לצלם תשדירי שירות עבור ארגון "טרבור" עליו למד כשהופיע באקווס, ואף תרם לו כלכלית. בראיון בשנת 2010.
רדקליף הוא בין הצעירים העשירים ביותר בעולם, עם כ-85 מיליון לירות שטרלינג שהרוויח בגילום דמותו של הארי פוטר. בחלק מכספו רכש דירה בפולהאם, סמוך לבית הוריו. בשנת 2021 פורסם כי הונו נמדד בכ-95 מיליון ליש"ט. למרות עושר זה רדקליף מסר לעיתונות, כי אין לו טעם יקר בהוצאות, וכי את ההוצאות העיקריות שלו הן על ספרים. רדקליף הצהיר כי הוא קורא המון ספרים וכי הכסף אף פעם לא יהיה מוקד חייו.
סמל בוטסואנה
סמל בוטסואנה אומץ רשמית ב-25 בינואר 1966. הסמל מורכב ממגן בעל צורה מזרח אפריקאית מסורתית, ולו שני תומכים - שתיהן זברות המייצגות את חשיבות חיות הבר ושימורן. הזברה הימנית מחזיקה בידה דורה - יבול משמעותי במדינה, והזברה השמאלית מחזיקה חט שנהב - המסמל את העובדה שבעבר התבססה כלכלת המדינה על סחר בחומר זה.
בראש מגן האבירים שלושה גלגלי שיניים המייצגים את התעשייה. במרכז המגן שלושה גלים המסמלים מים - ואת מוטו המדינה: "פולה" שמשמעו "גשם", הכתוב בתחתית הסמל על קלף כחול. בתחתית המגן שור המסמל את חשיבות גידול הבקר לכלכלת בוטסואנה.
שייק
שֵׁייק (או קְצִיף) הוא משקה קר מעורבב העשוי לרוב מפירות או ירקות בשילוב בסיס נוזלי. בנוסף לפירות וירקות, שייקים רבים מכילים קרח, ממתיקים כגון סוכר או דבש ורכיבי מזון נוספים. בסיסים נוזליים נפוצים הם מים, חלב, מיצי פירות, יוגורט וגלידה.
היסטוריה
מקור השייקים בברזיל בשנות ה-30 של המאה ה-20, כמשקאות מעורבבים המכילים פירות טריים. שייקים של פירות הפכו נפוצים בארצות הברית בשנות ה-60, כאשר חנויות גלידה וחנויות בריאות החלו במכירתם. החל משנות ה-90, ניתן למצוא מקומות רבים המוכרים שייקים, בהם בתי קפה ומסעדות. כיום ניתן למצוא גם שייקים מוכנים מראש הנמכרים בבקבוקים סגורים. במאה ה-21 נוצרה סוגת חנויות המתמקדת בשייקים בלבד, עם רשתות כגון ReBar ו-B-Fresh.
סוריה (ספרד)
סוֹריה (ספרדית: Soria) היא עיר בצפון-מרכז ספרד, בקהילה האוטונומית קסטיליה ולאון, והיא בירת פרובינציית סוריה. העיר שוכנת על גדותיו של הנהר דוארו ואוכלוסייתה מונה כ-38 אלף נפש (2006).
השם היהודי-ספרדי צוריאנו מיוחס לעיר זו.
מיחה פיטאמיץ'
מיחה פיטאמיץ' (בסלובנית: Miha Pitamic; נולד ב-28 במרץ 1977) הוא כדורגלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת המגן הימני.
קריירה
בקיץ, פיטאמיץ' חתם בגוריצה מליגת העל הסלובנית וכעבור שנה חתם במריבור, עמה זכה בשתי אליפויות בשנתיים הראשונות שלו במועדון.
בקיץ, פיטאמיץ' עזב את סלובניה וחתם בהפועל נצרת עילית מליגת העל. ב-24 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד מ.ס. אשדוד. כעבור מספר חודשים, פיטאמיץ' שוחרר מנצרת עילית וחזר לגוריצה.
כעבור שנה, חתם בווילדון מהליגה הרביעית באוסטריה, בה שיחק עד שנת ולאחר מכן פרש מכדורגל.
הנרי פים
הנרי פים (באנגלית: Henry Pym) הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Tales to Astonish #27 מינואר 1962 ונוצרה על ידי צמד הכותבים סטן לי ולארי ליבר והמאייר ג'ק קירבי.
הנרי פים הוא מדען שהמציא אקדח חלקיקים, להם הוא קורא "חלקיקי פים", המאפשרים לנבדק לשנות את גודלו. מצטרפת אליו ללוחמה בפשע ג'אנט ואן דיין, עמה הוא מתחתן בהמשך. פים נודע בזהויות רבות: כאיש הנמלה המקורי (אשר יכול לכווץ את גופו לגודל חרק), לאיש הענק ולגוליית (המכפיל את גודלו אלפי מונים), ליילוג'אקט וכן לצרעה. לאחרונה התמזג עם דמותו של אולטרון.
דמותו של פים מדורגת במקום ה-67 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN. את דמותו של האנק פים בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "אנטמן", "אנטמן והצרעה" ו"אנטמן והצרעה: קוונטומאניה" מגלם השחקן מייקל דגלאס, ששב לגלם את הדמות בהופעת קמע בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
התחלה
לא ידוע על עברו וילדותו של פים. בבגרותו, הוא רכש ידע רחב בתחומים מדעיים שונים, והתחתן עם אשה בשם מריה טרוביה - אשר נמלטה מהונגריה. פים האמין שאזרחותו האמריקאית תגן עליה, אך כשהשניים החליטו לטוס להונגריה, סוכנים חשאיים הגיעו למקום. פים הובס על ידי הסוכנים החשאיים, ואשתו נרצחה. כתוצאה מכך, פים הנסער החליט להקדיש את עתידו למניעת פשעים מסוג זה ואחרים. כשחזר לארצות הברית, פים גילה קבוצה נדירה של חלקיקים תת-אטומיים, להם קרא על שמו "חלקיקי פים". בעזרת יישום של שני שדות מגנטיים, פים לכד את החלקיקים במעין סרומים: סרום אחד בעל היכולת להקטין גודל של אנשים וחפצים, וסרום שני היה מסוגל לבטל זאת. כשניסה זאת על עצמו, הוא נחרד לדעת שכווץ לגודל של חרק. נמלים אחדות נשאו אותו לקן שלהם, אך הוא נמלט והחזיר את עצמו לגודלו הרגיל. בהחלטה שהסרומים מסוכנים מדי, הוא הרס את שניהם.
עם זאת, פים וג'אנט המשיכו להילחם בפשע ביחד, נגד שלל אויבים, ביניהם השיא האנושי. השניים נעשו חברים מייסדים של קבוצת האוונג'רס, והיו חלק מהמשלחת שמצאה את גופו הקפוא של קפטן אמריקה שנהרג על ידי תאנוס.
האיש הענק, פרישה וגוליית
יום אחד, לפים ולג'אנט נודע כי נאמור עושה את דרכו לעבר ניו יורק. כדי להימנע מבעיות, השניים הזהירו את האוונג'רס, וג'אנט נעשתה השבוייה הראשונה של אטומא הברברי ולאחר מכן של האספן. כדי להציל אותה, פים החליט להשתמש בכוחו כדי לגדול, והפך לגוליית. בשלב זה, פים וג'נט יכלו לשנות את גודלם ללא אקדח חלקיקי פים, סרום או גז, מכיוון שהם נחשפו לחלקיקים הרבה פעמים בעבר. לעומת זאת, פים הצליח להגיע לגובה של 25 רגל רק כעבור רבע שעה. בסופו של דבר, הוא אינו היה מסוגל להתכווץ לגובה של מתחת לשלושה מטרים. הוא חידש יכולתו להתכווץ לגודל של חרק, אבל איבד את יכולתו לגבוה לגובה של עשרה מטרים. בסופו של דבר, האספן נתן לו טיפולים שאיפשרו לו לגדול לגובה של 25 מטר תוך רבע שעה.
אולטרון, יילוג'אקט ותחילת נפילתו
פים החל להתנסות בתחום הרובוטיקה, ויצר אנדרואיד בעל בינה מלאכותית. האנדרואיד היפנט את פים, ברח ממעבדתו והפך לאחד מאויבי האוונג'רס הגדולים - אולטרון, אשר מעשיו גרמו לפים לחוש אשמה. פים וג'אנט התאהבו מחדש, אך לא התחתנו בגלל אישיותו של פים ועושרה הרב של ג'אנט. יום אחד, בעת שחשב על נישואין על ג'אנט, פים הפיל וניפץ בקבוקונים המכילים גזים מסתוריים. הגזים המיטו שינוי קיצוני באשיותו של פים, מה שיכול להיתפס כמקרה חמור של סכיזופרניה, וגרמו לו לשנות את האלטר אגו שלו ליילוג'אקט. הוא טען כי הוא הרג את הנרי פים, חטף את ג'אנט והציע לה נישואין. האוונג'רס לא חשדו בדבר, והיו המומים לשמוע את הסכמתה של ג'אנט. השניים התחתנו באחוזת האוונג'רס, ובחתונה נכחו גיבורי על ונבלי על מחופשים לצוות קייטרינג. מייד לאחר החתונה, רינגמאסטר וקרקס הפשע שלו תקפו את האוונג'רס. בהלם מהעובדה כי ג'אנט בסכנת חיים, פים חזר לאשיותו הנורמלית והביס את קרקס הפשע. למרות שלא הוא עצמו התחתן עם ג'אנט, הם המשיכו להישאר נשואים.
פים ויתר על כוח הפיכתו לענק, ולחם בפשע בתלבושת יילוג'אקט. פים בילה תקופה עם האוונג'רס, וגם עם הדפנדרס. הוא חזר לזמן קצר ללחום בפשע כאיש הנמלה (וזאת כי נלכד בגודל של נמלה לזמן קצר), והקדיש את רוב זמנו למחקריו המדעיים. לבסוף, סקוט לאנג נעשה איש הנמלה.
משברים אישיים
מחקר מדעי היה תמיד מטרתו המועדפת של פים, והוא כבר לא מצא ריגוש בלוחמה בפשע. הוא החל לשקוע בדיכאון ובמתח רב, והרגיש כי לא עשה דבר מדעי פורץ דרך מאז שגילה את חלקיקי פים. הוא סבל גם מרגשות אשם על יצירתו של אולטרון, והיה צריך להתגבר על תחושה שהוא כישלון כמדען, כשהוא הוא שפט עצמו לפי אמות מידה גבוהות באופן בלתי אפשרי. המצב החריף כאשר הוא נחשף להצלחתה של ג'אנט בתחום עיצוב האופנה והבין שכמליונרית היא המקור הכספי העיקרי של השניים. כדי להוציא את תסכולו, הוא הכה את ג'אנט.
העניינים הגיעו לשיאים כאשר האוונג'רס נאבקו במלכת-האלפים. מחשד כי היא אינה פועלת ממניעים רעים, קפטן אמריקה ניסה לשכנע אותה להירגע. עם זאת, עדיין זועם, פים פוצץ את מלכת-האלפים והתעלם מדבריו של הקפטן. מלכת-האלפים שרדה, וזרקה על פים משאית. ג'אנט הצילה אותו, ולאחר הקרב, קפטן אמריקה נאלץ להאשים את פים בפזיזות, כי אנשים חפים מפשע היו עלולים להיהרג. האוונג'רס התאספו בבית דין צבאי כדי לשפוט את פים, שעבר התמוטטות עצבים ובנה אנדרואיד על מנת לתקוף את האוונג'רס. תוכניתו של פים הייתה להביס את האנדרואיד כדי לצאת כגיבור בעיני האוונג'רס ולבטל את האישומים נגדו, ולשם כך, בנה נקודת תורפה בה ישתמש להביסו. כאשר ג'אנט גילתה על תוכנית זו ומחתה, פים הכה אותה. בסופו של דבר, ג'אנט הביסה את האנדרואיד. פים גורש מהאוונג'רס, וג'אנט התגרשה ממנו.
עם ראש ביצה ואדוני הרשע
פים עזב את אחוזתה של ג'אנט, ונעשה מחוסר כל היות שספריו אזלו בחנויות והוא ביזבז את הכסף שהרוויח מהפטנטים שלו. הוא דחה את הצעתה של ג'אנט לשיקום, וחי ללא מטרה עד שפנה לאויבו הוותיק - ראש ביצה. ראש ביצה אמר לפים שהוא מרגיש אשם על אובדן זרועה של אחייניתו, פטרישיה סטאר. ראש ביצה ביקש מפים להתקין לפטרישיה זרוע רובוטית, ובתמורה, יימסר לפים סכום כסף גדול. פים התקין לפטרישיה זרוע רובוטית, שהתגלתה בשליטתו של ראש ביצה. ראש ביצה איים לפוצץ את היד ולהרוג את פטרישיה, וזאת אם פים יסרב להוראותיו. כתוצאה מכך, פים נאלץ לגנוב אדמנטיום מהממשלה ולהילחם באוונג'רס, שהביסו אותו. עם זאת, ראש ביצה שיקר: הזרוע לא הייתה ממולכדת כלל, ופטרישיה עצמה "תוכנתה" להגיד שפים אשם בכל. לפי כך, לפים לא היו הוכחות שהוא גנב את האדמנטיום מלחץ, והוא נכלא בעוון בגידה. כדי להוסיף חטא על פשע, ג'אנט החלה לצאת עם טוני סטארק, אולם הקשר נפסק כשגילתה שהוא איירון מן.
במהלך משפטו של פים, קבוצת אדוני הרשע תפסו אותו בטענה ש"הצילו" אותו. למעשה, אדוני הרשע עבדו בשירות ראש ביצה, שרצה לגייס אותו לארגון הפשע. פים הסכים, וראש ביצה מינה אותו לפתח מכונה המאריכה את תוחלת החיים האנושית. זמן קצר לאחר מכן, פים הודיע על סיום הבנייה. חושדים כי זהו תכסיס, ראש ביצה ובני בריתו הפעילו את המכונה. למעשה, פים היה מסוגל להביס את אדוני הרשע דרך המכונה, וכך עשה. האוונג'רס איתרו את מחבואם של אדוני הרשע, והוקאיי ירה חץ לתוך הרובה של ראש ביצה, שהתפוצץ והרג אותו.
גאולה וחזרה לאוונג'רס
במשפטו של פים, כמה מחברי אדוני הרשע העידו לטובת פים, אשר יצא זכאי. עם שחרורו, פים החליט לוותר על לוחמה בפשע לטובת מחקריו המדעיים. לאחר פרידה מרגשת מהאוונג'רס ומגרושתו, הוא שקע במחקריו המדעיים אך רצה לחזור להיות הרפתקן. הוא הציע להיות מנהל מתחם האוונג'רס, בסיס האוונג'רס מהחוף המערבי, תפקיד שבו יוכל לבצע את פעולותיו של אדווין ג'רוויס מאחוזת האוונג'רס. הוא התקבל לא רק כמנהל המתחם אלא גם כיועץ, וכישוריו כמדען שימשו את הצוות. בתקופה זו, הוא קרא לעצמו "דוקטור פים, ההרפתקן המדעי". תקופה זו גרמה להתדרדרות נפשית ברמה של כמעט התאבדות. כאשר הצוות הוחזר אחורה בזמן על ידי קאנג הכובש, פים הוא זה שהחזיר אותם להווה. הוא חזר לפעילות, וכשהצוות פגש את טיגרה החתולית, היא ניסתה לחבור לפים ולוונדר מן. מאוחר יותר, ג'אנט הצטרפה לאוונג'רס מהחוף המערבי, מה שיצר מצב מביך. בסופו של דבר, השניים התפייסו ונשארו חברים.
יחד עם גיבורים אחרים, פים הקריב עצמו כדי לעצור את אונסלוט, אולם כל הגיבורים בעצם הועברו לממד חלופי. כשחזר, פים גילה כי יכולותיו השתנו. מערכת היחסים הרומנטית של פים וג'אנט חזרה לקדמותה, אך כשהציע לה נישואין בלאס וגאס, היא סירבה. על מנת לעצור איום מצדה של מורגן לה פיי, פים הרכיב את האוונג'רס מחדש, כשהוא בזהות האיש הענק, ועבד במקביל במעבדתו. במהלך תקופה זו, אולטרון צפה בפים, ולבסוף חטף אותו ואחרים למשפחתו. רק אז, פים גילה כי מוחו של אולטרון מבוסס על שלו. ממשלת סלורניה התכוונה להשתמש באנרגיה של "משפחת אולטרון" לבניית אנדרואיד חזק, המבוסס על מחקרו של פים. אולטרון התעמת עם האוונג'רס, שלא הצליחו להביסו. בינתיים, גרים ריפר שוחרר על ידי ויז'ן, ששיחרר את פים, ג'אנט, וונדר מן ומכשפת השני. כשהאוונג'רס עדיין נאבקים באולטרון, ג'סטיס הפצוע מסר לפים משלוח ויברניום מאנטארקטיקה. זועם, פים השתמש בוויברניום כדי להרוס את אולטרון בסדרת מהלומות.
זמן לא רב לאחר מכן, פים חזר לפעילות, ובהמשך לזהות יילוג'אקט. מערכת היחסים שלו ושל ג'אנט נותרה על כנה, אם כי נחלשה עקב חטיפת השניים על ידי סקורפיו. בהמשך, גם הוקאיי חזר לפעילות, וג'אנט קיימה איתו סטוץ. במהלך אירועי "האוונג'רס מתפרקים", מכשפת השני סבלה מהתמוטטות עצבים ויצרה הרס שפירק את האוונג'רס. פים מיהר לבית החולים, שם ג'אנט שהתה בתרדמת לצד הענקית הירוקה. פים קיבל מלגה לאוקספורד, ולקח הפסקה ממלחמה בפשע.
פלישה סודית, האוונג'רס העוצמתיים, אקדמיית האוונג'רס
לאחר ניסיון הפיוס האחרון של פים וג'אנט, השניים נפרדו ופים החל מערכת יחסים עם סטודנטית באוניברסיטת אוקספורד. הוא לא הוזמן לקבוצת האוונג'רס החדשים, מה שהנמיך את דימויו העצמי. לאחר שהסטודנטית למדה ממנו על חייו, היא התגלה כסוכנת סקרולית בשם קריטי-נול. קריטי-נול השתמשה בכוחו של הענק הירוק כדי להביס את פים, שנחטף וקריטי-נול שימשה כמחליפתו. לאחר שהפלישה הסתיימה במותו של ורנקה על ידי נורמן אוסבורן, פים חזר מזועזע: יקום מארוול השתנה רבות בעקבות מלחמת האזרחים, וג'אנט נהרגה על ידי תור, אשר ניסה למנוע מטען נפץ שהורכב עליה להתפוצץ. כדי להנציח את אשתו לשעבר, פים נעשה לצרעה במקומה, והרכיב יחד עם ג'וקסטה את האוונג'רס העוצמתיים. בעלילת קפטן אמריקה: נולד מחדש, פים סייע להחזרתו של קפטן אמריקה לציר הזמן המקורי.
תוך הצלת גיבורי-על צעירים מידי נורמן אוסבורן, פים הקים את אקדמיית האוונג'רס והבטיח לגיבורים הצעירים כי ימצא דרך "לרפא" אותם. בעקבות קרב עם האיש הסופג, פים חזר לזהותו כאיש הענק. הוא בדק את בנה של טיגרה, שנולד על ידי המתחזה הסקרולית של פים. הוא גילה שאין לילד DNA סקרולי, וכי המתחזה הולידה אותו עם הקוד הגנטי של פים. בהמשך, פים גילה לטיגרה כי הוא מנסה להחיות את ג'אנט. עם זאת, מי שהוא חשב כג'אנט הייתה למעשה קארינה וולטרס, בתו של האספן ואשתו של קורבאק. מדליין ברי החייתה אותה, מה שגרם לקורבאק להגיע לאקדמיית האוונג'רס. בעזרת תלמידי אקדמיית האוונג'רס מהעתיד, אקדמיית האוונג'רס הביסה את קורבאק.
הפחד עצמו, אוונג'רס נגד אקס-מן ומציאת ג'אנט
פים איפשר לצעירי אוטופיה למצוא מקלט בבסיס אקדמיית האוונג'רס, ועזר לאיירון מן לבנות שריון מיוחד נגד כוח הפניקס. כמו כן, הוא סייע לפיקסי כאשר הפניקס האפל השתולל.
פים הצטרף לחברי האוונג'רס המייסדים בטיול למיקרו-יקום לאתר אות מצוקה. פים קבע כי האות יכול לבוא רק מג'אנט, ומצאו אותה. עם זאת, הגנגסטר לורד גאוזר תכנן להרוג את ג'אנט, וקרב בין צבאו של גאוזר לאוונג'רס מסתיים בניצחון של האוונג'רס רק בהתערבותו של וונדר מן. לורד גאוזר רדף אחריהם וניסה להרוג את ג'אנט, אך נעצר והובס על ידי האוונג'רס. לבסוף, האוונג'רס עשו מסיבה לכבוד חזרתה.
אמיר חצרוני
אמיר חצרוני (נולד ב-6 בפברואר 1968) הוא פרופסור לתקשורת ופובליציסט ישראלי. זכה לפרסום, בין היתר, בשל סדרת התבטאויות מעוררות מחלוקת.
קריירה אקדמית
חצרוני בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה, בקולנוע ובטלוויזיה מאוניברסיטת תל אביב ב-1993. בשנת 1999 השלים את לימודי הדוקטורט בחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית בירושלים, בהדרכת חנה אדוני ויעקב שמיר.
שימש כמרצה לתקשורת במכללה האקדמית עמק יזרעאל בשנים 2000–2009, ומשנת 2009 באוניברסיטת אריאל, שם קיבל תואר פרופסורה שהוכר במל"ג יו"ש, אוניברסיטת ליברפול באנגליה ועוד שתי אוניברסיטאות בסין ואיסטנבול.
באוגוסט 2014 פוטר מאוניברסיטת אריאל אך הושב לעבודה באוקטובר 2014 בצו בית משפט. לאחר מכן הוצא לחופשה ללא תשלום עד לסיום תהליך פיטוריו ב־30 בספטמבר 2015. בשנת 2016 החל ללמד באוניברסיטת קוץ' באיסטנבול, ממנה פוטר ב-2021.
מחקרים אקדמיים
מחקריו הראשונים עסקו בעיקר ביכולתם של פורמטים טלוויזיוניים גלובליים כמו שעשועוני טלוויזיה להתאים את עצמם לתרבות המקומית. בהמשך חקר את השפעתם של תכנים טלוויזיוניים מיניים ואלימים מעוררי מחלוקת על תפיסת המציאות של הצופים.
מחקרים אלו משתייכים לאסכולת "הבניית המציאות" או "אפקט הטיפוח" (Cultivation theory), אך חצרוני מעריך את השפעת הטלוויזיה כמוגבלת יותר מהגישה הרווחת באסכולה, גם כי הצפייה נעשית בדרך כלל ללא מעורבות גבוהה וגם כי עצם ההשפעה וכיוונה תלויים בגורמי רקע סוציו-דמוגרפיים ובמשתנים פסיכולוגיים. מסקנה זו הביאה את חצרוני לאמץ גישה ביקורתית ביחס לרגולציה של שידורי טלוויזיה.
קריירה תקשורתית
בדצמבר 2013 פרסם בהוצאת ידיעות ספרים רומן בשם "פיצוחים", סיפור התבגרות ריאליסטי על רקע ישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובו סממנים אוטוביוגרפיים. הרומן לא זכה להצלחה מסחרית גדולה אך זכה לשבחי הביקורת.
בשנת 2015 הגיש את תוכנית פרשת השבוע עם רחלי רוטנר. בשנת 2016 שיחק בסדרת הטלוויזיה המוקומנטרית מאת חנוך דאום, "מחשב מסלול מחדש". בשנת 2017 החל להופיע במופעי סטנד-אפ, וכן החל בשידורי טלוויזיה ברשת בתוכנית "שעת שירות" של "חללית טי.וי", בשיתוף בני ציפר.
מגדר וזכויות נשים
בשנת 2014 כתב חצרוני בתגובה לעמוד הפייסבוק "אחת מתוך אחת", שבו כתבו נשים על תקיפות מיניות שעברו בחייהן: בעקבות התבטאות זאת, החליטה אוניברסיטת אריאל בשומרון לפטרו.
דעות מדיניות
ב-2010 פרסם מאמר שכותרתו "כן לכיבוש - כאשר הוא משתלם", בהתייחס לשליטה הישראלית ברוב שטחי יהודה ושומרון.
בשנת 2015, למחרת הבחירות לכנסת העשרים, פרסם סטטוס בפייסבוק המאשים את חוק השבות בשלטון הימין בישראל:
בעקבות זאת הוזמן עם אשת התקשורת אמירה בוזגלו לפאנל בתוכנית יום חדש, שם טען שחוק השבות הוא חוק גזעני. הוא עורר סערה תקשורתית כשבתגובה להאשמתה של בוזגלו בהיותו "פאשיסט, גזען, ועלוב נפש", אמר כי:. לאחר תגובתה של בוזגלו, "ההבדל בינך ובין היטלר, אני לא רואה אותו כרגע" ו"מי נתן לך בכלל ללמד באקדמיה", השיב:,. בשלב זה אמר לו מנחה התוכנית, יואב לימור, שמעולם לא התבייש כפי שהתבייש ב"ערימת ההבלים שיוצאת לך מהפה" ושמבחינתו הראיון עמו הסתיים.
ביום ירושלים, ה-17 במאי 2015, פורסם ריאיון עם חצרוני, ובו הודיע שבעקבות "הרדיפה של האקדמיה והתקשורת נגדו", בכוונתו לשמש פה למבקשים להחרים את המדינה, ולהכפיש את שמה, בעת שעזב את המדינה לדנמרק.
לאחר מות הוריו, אמו ב-2011 ואביו ב-2016, בחר חצרוני לחקוק על מצבותיהם מסרים פרובוקטיביים.
ב-2 במאי 2022, במהלך שידור מיוחד של ערוץ אונליין TV מאשדוד לרגל יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, נער הטיח כיסא בפניו, לאחר שהתבטא כי אינו עומד בצפירה. בעקבות האירוע השידור הופסק וחצרוני פונה על ידי מגן דוד אדום לבית החולים אסותא באשדוד. בשעה שקיבל טיפול רפואי, אמר למתנדבת מד"א שטיפלה בו כי "כל החיים שלי אני אגיד שאתם צריכים לחזור למרוקו. זו דעתי ואני אגיד אותה כל חיי" . לאחר מכן הגיש תלונה במשטרה. במאמר תגובה שפרסם לאחר מכן באתר אייס, סיפר חצרוני כי נוסף על מעשה התקיפה, הוטחו לעברו קללות, רוססו גז פלפל וחומרי ניקוי, וזגוגיות מכוניתו נופצו. האירוע גרר גינויים מצד ידוענים ואנשי תקשורת סיון כהן,"הצל", יבגני זרובינסקי ואיתי שכטר. וידאו של התקרית, בו נראה חצרוני ההלום חובק את המגיש קובי סוויסה, הפך ויראלי וגרר אחריו מחוות רבות באינטרנט ואף מחוצה לו, כולל חיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת".
תביעת פייסבוק
באפריל 2018 סגרה פייסבוק את הפרופיל שלו שמנה עשרות אלפי עוקבים בטענה שהפיץ דברי שטנה. חצרוני תבע את חברת פייסבוק בדרישה להשיב לו את הפרופיל ולפצותו במיליון שקלים. בינואר 2021 בית המשפט החליט לדחות את התביעה של חצרוני והוא חויב בהוצאות משפט על סך 30 אלף שקלים. באפריל 2021 הגיש חצרוני תביעה כנגד "טיקטוק" עקב סגירת החשבון שלו.
חיים אישיים
חצרוני נולד בתל אביב, בן יחיד לסימה (לבית קולקר) ודוד חצרוני (במקור שצגובסקי). את שירותו הצבאי עשה בכתב העת "במחנה גדנ"ע".
חצרוני מתגורר בכרמי יוסף לסירוגין מאז 1998. במאי 2015 עזב את ישראל ועבר להתגורר בקופנהגן שבדנמרק, לאחר מכן עבר לגור בסין, ולאחר מכן שב לביתו בכרמי יוסף.
בין השנים 2015–2017 ניהל זוגיות מורכבת ומתוקשרת עם עו"ד שירין נופי, ערבייה נוצרית ישראלית. בשנים 2019–2021 ניהל מערכת יחסים עם נבסל סונגר בטורקיה. חצרוני העיד על עצמו במספר ראיונות כי הוא מזדהה כאל-הורי וסולד מילדים.
סיפור הפרברים (מחזמר)
סיפור הפרברים (באנגלית: West Side Story) הוא מחזמר אמריקאי שעלה לראשונה בברודוויי בשנת 1957. המחזמר הפך ב-1961 לסרט באותו שם שבוים על ידי רוברט וייז, הצליח מאוד וזכה בעשרה פרסי אוסקר, בהם לסרט הטוב. המחזמר מהווה מעין עיבוד מודרני של סיפור "רומיאו ויוליה", עם מוזיקה מקורית מאת המלחין ליאונרד ברנשטיין, וטקסט מאת ארתור לורנץ (מחזה) וסטיבן סונדהיים (מילות השירים). הכוריאוגרפיה והבימוי המקוריים הם מאת הכוריאוגרף ג'רום רובינס.
תקציר העלילה
סיפור העלילה מתרחש בשכונת אפר וסט סייד בניו יורק (שהייתה שכונה אתנית של מעמד הצווארון הכחול) באמצע שנות ה-50, ובוחן את היריבות בין שתי כנופיות רחוב בגיל ההתבגרות בעלי רקע אתני שונה: "הכרישים" ו"הסילונים". חברי ה"כרישים", שמוצאם מפוארטו ריקו, מתעמתים עם ה"סילונים" (הג'טס), קבוצה של בני מעמד הפועלים ממוצא פולני-אמריקני. הגיבור הצעיר, טוני, אחד מקבוצת ה"סילונים", מתאהב במריה, אחותו של מנהיג "הכרישים". הסיפור, המוזיקה המתוחכמת, סצנות הריקוד המורחבות והתמקדות בבעיות חברתיות ציינו נקודה מפנה בתיאטרון המוזיקלי האמריקאי. המחזמר כולל את השירים "משהו מגיע", "מריה", "אמריקה", "אי שם", "הלילה"-"Tonight" ועוד.
ההפקה
הצגת הבכורה של המחזמר התקיימה בברודוויי ב-26 בספטמבר 1957, ובמהלך שנות החמישים הוא הוצג שם 732 פעמים ועוד 1,040 בווסט אנד, ועלה פעמים רבות נוספות בארצות הברית ובמדינות רבות בעולם.
בישראל
המחזמר עלה לראשונה בישראל בשנת 1961 בהפקתו של גיורא גודיק באולם ששכר מתיאטרון הבימה. בשנת 1996 עלה המחזמר בתיאטרון הבימה בתרגומו של אהוד מנור כשבתפקידים הראשיים שיחקו אדם (ריף), אקי אבני (טוני), חיליק כהן (ברנרדו), מיטל טרבלסי (מריה), נועה תשבי (אניטה), צביקה פורמן (אקשן) ושלמה בר שביט (דוק). בשנת 2010 הועלה שנית בהפקת בית צבי.
בפברואר 2016 המחזמר עלה שוב, בהפקת התיאטרון הקאמרי בתרגומו של אלי ביז'אווי, בבימויו של צדי צרפתי ובכראוגרפיה של אביחי חכם כשבתפקידים הראשיים שיחקו רונה לי שמעון (אניטה), משי קלינשטיין (מריה), עידו רוזנברג / ארז רגב (טוני), גלעד שמואלי (ברנרדו), יפתח מזרחי (ריף), תום אפלבאום (אקשן), שלמה וישינסקי (דוק).
עיבודים קולנועיים
המחזמר הפך ב-1961 לסרט באותו שם שבוים על ידי רוברט וייז, הצליח מאוד וזכה בעשרה פרסי אוסקר, בהם לסרט הטוב.
בשנת 2014 הבמאי המוערך סטיבן ספילברג אמר שהוא ירצה לעשות עיבוד מחודש לסיפור הפרברים. בשנת 2016 הוא ציין שהוא יביים את הרימייק רשמית. בתפקידים של טוני ומריה יככבו אנסל אלגורט ורייצ'ל זגלר בהתאמה. ריטה מורנו שגילמה את אניטה בסרט המקורי משנת 1961 תחזור בסרט הזה בתפקיד ולנטינה, בעלת חנות שתשמש תחליף לדוק, בעל החנות בסרט המקורי.
שיירת הדסה
שיירת "הדסה" (או שיירת הר הצופים) הייתה שיירת משוריינים ישראלית אשר עשתה דרכה להר הצופים ב-13 באפריל 1948, ד' בניסן תש"ח במהלך שלבה המוקדם של מלחמת העצמאות. השיירה כללה עובדי רפואה של בית החולים הדסה הר הצופים, עובדי האוניברסיטה העברית, אנשי "ההגנה" מגיני ההר, חולים, מבקרים ואזרחים. בעת שעברה בשכונה הערבית שייח' ג'ראח, הותקפה השיירה בידי פורעים ערבים, שרצחו 77–80 מנוסעי השיירה. ההתקפה תוכננה לפני פרשת דיר יאסין, שנערכה ימים ספורים לפני כן. לאחר מכן טען עבדאללה א-תל, מפקד הלגיון הערבי בירושלים, שהיא היוותה נקמה על הרג בני הכפר.
המצור על הר הצופים
בית החולים הדסה שכן על הר הצופים ממזרח לירושלים, בסמוך לאוניברסיטה העברית (באותם ימים תוכנן לפתוח שם בית ספר לרפואה ולהפוך את בית החולים הדסה לבית חולים אוניברסיטאי). הר הצופים היה מובלעת בלב אוכלוסייה ערבית ואליו הוביל מסדרון צר, שנשלט בידי הערבים משני צדדיו. לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 הייתה התחבורה העברית בין הר הצופים לירושלים מטרה להתקפות הערבים. בעקבות לחץ אמריקני הבטיח הצבא הבריטי לאבטח את השיירות בדרכן אל האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, על סמך חשיבותם התרבותית וההומניטרית של מוסדות אלו.
אולם הצבא הבריטי לא עמד בהבטחתו זו עד תחילת אפריל. בתחילת מרץ, מנהיג הכוחות הערביים בירושלים, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, איים לפוצץ את בית החולים. למרות שלא מימש את איומו, החלו הערבים לתקוף את השיירות המובילות לבית החולים. לשם כך השתמשו בכדורים חודרי שריון והטמינו מוקשים בדרך. בתחילת אפריל 1948, לאחר לחץ נוסף על הבריטים, תפס הצבא הבריטי בית ערבי שהיה משלט עיקרי בשכונת שיח' ג'ראח והשיירות עברו בלי תקלות.
ל–13 באפריל תוכננה שיירה גדולה להר הצופים. למרות שהשיירה קיבלה הבטחה מהמפקד הבריטי שהדרך בטוחה, סיירים של ארגון "ההגנה" המליצו לדחות את צאתה בגלל המתח שהיה בעקבות פרשת דיר יאסין שהייתה ארבעה ימים לפני המועד המתוכנן לשיירה. בגלל הצורך הדחוף באספקה והבטחת המפקד הבריטי, הוחלט להמשיך בתוכניות ולשלוח את השיירה.
ההתקפה
בד' בניסן ה'תש"ח, 13 באפריל 1948 יצאה לדרך שיירה. סדר התנועה: משוריין ליווי ובו לוחמים, אמבולנס גדול ובו מנהל "הדסה" ד"ר חיים יסקי ושנים עשר נוסעים, שני אוטובוסים משוריינים של חברת "המקשר" ובהם כ-60 נוסעים, אמבולנס קטן, שלוש משאיות עמוסות מזון ואספקה רפואית, ומשוריין לווי נוסף כמאסף. בשיירה היו 105 נוסעים ומלווים: אנשי ההגנה ממגיני ההר, רופאים, סטודנטים לרפואה, אחיות, חולים, מבקרים ואנשי סגל האוניברסיטה העברית. השיירה יצאה לדרך בשעה 09:00 בבוקר מרחוב הסולל (רחוב החבצלת) שבמרכז ירושלים. בשכונת שיח' ג'ראח, בשעה 9:45 עלה הרכב המוביל על מוקש והשיירה הותקפה על ידי כנופיות ערביות. חמישה כלי רכב הצליחו להימלט ובהם אמבולנס גדול וכלי הרכב שבמאסף כולל משוריין. במקום נותרו המשוריין המוביל, אמבולנס קטן שנתקע בעקבות איבוד עשתונות הנהג ושני האוטובוסים המשוריינים ובהם כ-80 נוסעים. אלה ספגו מטח כבד של אש מקלעים, אך למעט המשוריין אנשיהם לא נפגעו.
בשעה 9:50 הגיע למטה "ההגנה" דיווחו הראשוני של מפקד שירות הידיעות בתחום הערבי יצחק נבון על ההתקפה ועל שיירת מכוניות של הלגיון. באותה שעה הגיעה שיירת נחשון מן השפלה לירושלים ודוד שאלתיאל טיפל בה. שני משוריינים בריטים עמדו בקרבת מקום ואבטחו את מעברו של הגנרל מקמייקל לשדה התעופה עטרות. מפקד המשוריין הראשון חשד שהבריטים יורים בו, ופתח באש על הבריטים. אלו השיבו אש בשעה שהגנרל היה במקום, ומיד הסתלקו מהמקום. קצין בריטי אוהד יהודים הגיע למקום בשריונית קטנה ודיווח שראה דגל לבן מונף מן המשוריין העברי אך האש רק גברה. בעקבות זאת נורתה אש מרגמות בריטית לעבר התוקפים בניסיון למנוע הגעת המון ערבי, ואלו נפגעו ונסוגו. היהודים ירו מהסביבה באש לא מדויקת, והבריטים הודיעו שמשום כך אינם יכולים להתערב.
בשעה 10:30 דיווח הש"י שהנצורים בשיירה הודיעו שהמצב הורע ובקשו סיוע שוב. באותה שעה הגיע למקום הקצין הבריטי ג'ק צ'רצ'יל עם שריונית ומשאית, נעמד ליד האוטובוס והציע ליושביו לעבור למשאית ולהיחלץ. היושבים באוטובוס סברו שזו סכנה גדולה יותר, וביקשו להמתין להגעת "ההגנה".
כוח תגבורת של "ההגנה", שהתארגן לתקוף עם שני משוריינים וכן בתקיפה רגלית המתין לפקודה, אך נאמר להם שהבריטים מונעים את התערבותם. תוך דין ודברים בין שאלתיאל לשארית אנשי שיירת נחשון שנותרו עם המשוריינים, נשלח צבי סיני, אחד ממפקדי "ההגנה" בירושלים, להוביל משוריין גדול משיירה זו לשייך ג'ראח. בשעה 10:50, בעוד המשוריין של שיירת נחשון עושה את דרכו, נכנסו שני המשוריינים של התגבורת למקום הקרב תוך שאנשיהם נפגעים. המשוריין הראשון המשיך להר הצופים והשני חזר לירושלים. המשוריין השלישי הגיע מעט אחר כך. צבי סיני נפגע בראשו וחדל לתפקד, ומשוריין זה נתקע בין המשוריין המוביל של השיירה המקורית לאמבולנס התקוע.
כוחות "ההגנה" עמדו הכן אך לא הופעלו. לדעת דוד שאלתיאל לא הייתה אפשרות לחלץ את אנשי השיירה במתקפת חי"ר ולא היו משוריינים עבריים שאפשר לשלוח. הבריטים סירבו לסייע ובשעה 13:00 קרבו פורעים אל האוטובוסים תוך צעקות ובהן, לפי עדות נתן סנדובסקי אחד משני הניצולים מן האוטובוסים, המילים "דיר יאסין". בנזין החל דולף והפורעים הדליקו אותו. הוא קפץ מן האוטובוס, רץ אל המשוריין התקוע של שיירת נחשון דפק על הדלת וצעק להם, וכשפתחו ראה חייל אוחז רימון ונצרתו פתוחה מוכן לקראת התאבדות הצוות. סנדובסקי השליך את הרימון לעבר התוקפים ולאחר מכן עצר והרחיק אותם בצרורות ממכונת ירייה שהייתה במשוריין.
בשעה 14:20 התקבל דיווח שאחד האוטובוסים בוער. בשעה 14:25 דווח ששני האוטובוסים בוערים ומהם קופצים אנשים. הבורחים מן האוטובוסים נורו ומי שנותרו בהם נשרפו חיים. בשעה 14:30 כדור חדר לאמבולנס והרג את ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה.
בשעה 14:40 החלו הבריטים במשא ומתן מול קצין עיראקי מפקד חזית ירושלים הערבי שניהל את המתקפה על השיירה. הבריטים תקפו תוך כדי כך בנשק כבד, ופגעו בעיקר בכוחות העיראקיים שבאזור. בשעה 16:45 הושג הסכם להפסקת אש.
לפי דוד שאלתיאל, במשך כ-6 שעות סירבו הכוחות הבריטים להתערב ולחלץ את השיירה. הבריטים אף מנעו מ"ההגנה" לארגן מבצע חילוץ. הם אפילו סירבו להביא את ז'אק דה רנייה, נציג הצלב האדום בירושלים, לנהל משא ומתן על הפסקת אש. הקצין הבריטי ג'ק צ'רצ'יל ניסה על דעת עצמו לחלץ את הנצורים, אך הדבר לא עלה בידו, אם בשל נסיבות האירוע, ואם בשל רצונם של הנצורים להגיע למטרתם, ולהמתין לחילוץ על ידי אנשי "ההגנה" מירושלים בשעה הראשונה של המתקפה. קצין זה העיד אחר כך שבכל יום שתוכנן בו מעבר שיירה, הוא היה אחראי להכין לקראתה משוריינים ונשק כבד, אך לגבי השיירה הזו לא קיבל הודעה מוקדמת. ניסיונות חילוץ שביצע הפלמ"ח היו בגדר מעט מדי ומאוחר מדי ולא עלה בידם לחלץ את המותקפים. ההתקפה נמשכה כ־6 שעות והסתיימה רק ב־15:30 כאשר הורה הפיקוד הבריטי לאנשיו לשים קץ לטבח.
תוצאות
בהתקפה נרצחו 77–80 יהודים מירי או משריפה, מהם 20 נשים. עם ההרוגים נמנו ד"ר חיים יסקי, מנהל בית החולים הדסה, ד"ר משה בן דוד, המנהל המיועד של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, פרופ' ליאוניד דולז'נסקי מנהל המחלקה לפתולוגיה ניסיונית בבית רטנוף שעל הר הצופים, ד"ר בנימין קלאר, חוקר הלשון העברית באוניברסיטה, ד"ר אברהם חיים פריימן, מומחה למשפט עברי, ופרופ' אנצו יוסף בונבנטורה פרופסור לפסיכולוגיה. שלושים מהנרצחים זוהו ונקברו בקברים אישיים, חלקם נקברו בקבר אחים בבית הקברות סנהדריה וגופות חלקם (כ-20 חללים) לא נמצאו. אחד ההרוגים היה סטודנט, ארוסה של רננה בן-גוריון. בין ההרוגים נמנה מרדכי מנצור, שומר מטעם ההגנה. אחד הניצולים הבודדים היה ד"ר דוד תאודור אולמן.
אחרי ההתקפה אף שיירה לא יכלה להגיע לבית החולים במשך שבוע עקב התקפות כבדות על הדרך, ולמרות העזרה שהבטיחו הבריטים. מצב בית החולים הידרדר ולבסוף הוחלט בתחילת מאי לפנותו, תוך השארת צוות קטן שיכול לטפל רק ב־50 חולים. בסוף מאי הוא נסגר עקב מחסור באספקה, ורק מספר קטן של רופאים ומתמחים נשאר. פרופ' עלי דייויס, ששימש כסגנו של יסקי בבית החולים, היה אמור לצאת לשיירה באותו היום. ברגע האחרון ביקש ממנו ד"ר יסקי להתחלף עמו, וכך ניצל משיירת התופת. לאחר מותו של יסקי, מונה במקומו לכהן כמנהל בית החולים. תוך זמן קצר, ולאחר משא ומתן מיגע עם ממשלת המנדט, הצבא הבריטי וראשי הכנסיות בירושלים, הצליח להקים מערכת רפואית במבנים שונים בעיר, בה ניתנו כל השירותים הרפואיים לאחר סגירת ביה"ח הדסה על הר הצופים, במהלך כל תקופת המצור ולאחר מכן עד פתיחת בית החולים הדסה עין כרם ב-1961.
ב־7 ביולי 1948 הושג הסכם בתיווכו של האו"ם בין המפקדים הצבאיים של ישראל והמפקדים של הלגיון הערבי על פירוזו של הר הצופים. הסכם זה נשאר בתוקפו ואושר מחדש בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות שנחתמו בין ישראל לירדן ב־3 באפריל 1949. הר הצופים נהפך למובלעת בחסות האו"ם, שבה הוצבו 85 שוטרים ו־35 אזרחים ישראלים לשמירה ולתחזוקה.
בספרו "זכרונות עבדאללה א-תל", כותב עבדאללה א-תל מפקד הלגיון הערבי בירושלים בימי מלחמת העצמאות: "ב-13.4.48 נקמו הערבים על חללי דיר-יאסין החפים מפשע. התקפת הלוחמים הערבים הצליחה. הם עשו הרג רב בשיירה והעלו באש את מכוניותיה".
חקירת האירוע על ידי הצלב האדום
ביום האירוע ביקשה הסוכנות היהודית מהצלב האדום שיתערב במה שהסוכנות ראתה כהפרה חמורה של אמנות ז'נבה על ידי הערבים. בחקירה טענו הערבים שהשיירה הייתה בעלת מאפיינים צבאיים ולכן תקיפתה הייתה לגיטימית. לטענת הערבים לא התאפשר להם להבחין בין לוחמים לאזרחים, משום שכל היהודים, כולל אנשי הצוות הרפואי, נטלו חלק בקרב. היהודים טענו כי יש להם זכות להגן על השיירות הרפואיות שלהם עם חיילים. דה ריינייה חזר על עמדת הצלב האדום, לפיה יחידה רפואית ניידת חייבת להסתובב ללא נשק ותמיד בנפרד מכוחות צבאיים. עמדת הצלב האדום דורשת לבחור בין הגנת השיירה על ידי כוחות חמושים לבין הגנתה באמצעות אמנות ז'נבה ודגל הצלב האדום.
הפסנתר המושווה
הפסנתר המושווה (בגרמנית של המאה ה-18: Das wohltemperirte Clavier; בגרמנית מודרנית: Das Wohltemperierte Klavier), מספרים 846–893 ברי"ב (רשימת יצירות באך, או BWV), היא אחת מיצירותיו החשובות ביותר של יוהאן סבסטיאן באך.
תרגום מדויק יותר של השם המקורי הוא: "(כלי) המקלדת המכוונת היטב". אלו שתי יצירות קוהרנטיות (בנויות ממספר יצירות קטנות) לכלי מקלדת; בשימוש הנפוץ כיום מתייחס השם לשני כרכים, שבכל אחד מהם 24 פרלודים ופוגות - פרלוד ופוגה בכל אחד מן הסולמות.
הכרך הראשון (מספרים 846–869 ברי"ב) הופיע לראשונה בשנת 1722, אך לפחות אחד-עשר קטעים מתוכו קיימים גם בגרסאות מוקדמות יותר. הספר השני נכתב ב-1742 (מספרים 870–893 ברי"ב) בשם "24 פרלודים ופוגות דרך כל הטונים וחצאי הטונים"; השם "הפסנתר המושווה II" הוא מודרני, ולפיכך לא מדויק להתייחס לשני הספרים כיצירה אחת, אף כי הם כתובים בפורמט זהה. אם כי קיימים העתקים רבים בכתב-יד מזמנו של באך, היצירה יצאה לאור בדפוס רק ב-1801, חצי מאה לאחר מות המלחין.
לא ידוע לאיזו מטרה נכתבו שני הספרים, אולם רוב היצירות האחרות של באך למקלדת הן דידקטיות ונכתבו עבור תלמידיו, ולכן יש יסוד להניח שגם לספרים אלו הייתה מטרה דומה. שמו של הספר הראשון מרמז, כמובן, על סוגיה בנושא כוונון (טמפרמנט), וייתכן מאוד שהוא נכתב כדי להדגים את יתרונותיו של כוונון כלשהו המאפשר נגינה בכל הסולמות. אין אנו יודעים בבירור באיזו שיטת כוונון השתמש באך, אך רוב המוזיקולוגים תמימי דעים שלא היה זה דווקא כוונון מושווה (ולכן השם העברי המקובל מטעה – ומטעה כפליים, משום שהיצירה אינה כתובה כלל לפסנתר). בסביבתו של באך השתמשו בכוונוני בארוק שונים, כולל כוונונים שנודעו בשם wohltemperirt. בכוונון כזה לכל סולם אופי שונה מעט, כיוון שבכל סולם קומבינציה שונה של מרווחים טהורים ומרווחים פחות טהורים. צ'מבליסטים המנגנים את היצירות בימינו מכוונים בדרך-כלל בכוונון לא מושווה.
יש הטוענים כי באך אכן השתמש בכוונון מושווה, ובכתיבת הספר הדגים את המרחב המוזיקלי שמאפשר כוונון כזה. כתיבת הספר זרזה את תהליך המעבר מכוונוני בארוק לכוונון מושווה בכל רחבי אירופה, וכיוון שבאך התפרנס מכוונון עוגבים, ישנה השערה שלכתיבת הספר התלוו אינטרסים כלכליים, אך לא נמצאה לכך הוכחה מובהקת.
שני הכרכים הללו מהווים דוגמה מאלפת לטכניקת הקונטרפונקט, המגיעה לשיאה בפוגות. היצירה המוכרת ביותר מתוך הספרים היא הפרלוד בדו מז'ור מהכרך הראשון (אולי בגלל השימוש שעשה הקומפוזיטור שארל גונו ביצירה, כשהשתמש בה כליווי למנגינה "אווה מריה"). פרלוד זה מתוך הפסנתר המושווה זכה לעיבודים רבים לכלי סולו: לצ'לו, כינור, ועוד כלים. הוא שימש גם את שלמה גרוניך בשירו "אל נא תלך". היצירות בכרך השני מודרניות יותר בסגנונן, ופרקים רבים כתובים בסגנון גאלאנט ובצורת הסונאטה הבארוקית הדו-חלקית.