cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המונומנטים ההיסטוריים של נארה העתיקה
גאנגו-ג'י
גאנגו-ג'י (元興寺) הוא אחד משבעת המקדשים הגדולים של נאנטו (אחד מהשמות של נארה). המבנה המקורי שכן באסוקה, ונבנה על ידי סוגה נו אומאקו מבית סוגה. המקדש הועבר לנארה ב-718, לאחר שהפכה לעיר הבירה של יפן. תחילה היו בו שבעה היכלים ופגודות, שהשתרעו על פני שטח נרחב באזור ההיסטורי נאראמאצ'י שבנארה. רוב המבנים המקוריים נהרסו במשך הזמן, בעיקר בשרפות שהתחוללו במאה ה-15 והמאה ה-19 (תקופת אשיקאגה ותקופת אדו בהתאמה).
המבנה שהשתמר בצורה הטובה ביותר ידוע בכינוי גאנגו-ג'י גוקוראקובו (元興寺極楽坊), והוא חלק מבית הספר השינגוני. במקדש יש מספר אוצרות לאומיים והם: ההיכל הראשי (本堂), חדר זן והפגודה החמש-קומתית המתנשאת לגובה 5.5 מטרים בלבד. חדר הזן וההיכל הראשי היו חלק ממבנה ארוך בשם סובו, ששימש כמקום מגורים לכהנים. חדר הזן כולל ארבעה מתוך 12 החלקים המקוריים של הסובו, ואילו ההיכל הראשי שימש כמקום משכנו של פסל הבודהה הראשי, והוסב למקום תפילה עבור המאמינים.
רוב החלקים ההרוסים של גאנגו-ג'י הפכו לחלק מאזור נאראמאצ'י. קיים גם חלק קטן יותר ששרד, אך הוא לא מזכיר את המקדש המקורי מבחינה אדריכלית.
יאקושי-ג'י
יאקושי-ג'י (薬師寺) הוא אחד המקדשים המפורסמים ביותר ביפן, ומשמש כמתחם הראשי של בית הספר הוסו של הבודהיזם היפני. החפץ הקדוש העיקרי, יאקושי ניוראי, נקרא גם "הבודהה המרפא" (הבודהה האחראי על ריפוי במהאיאנה). הפסל הוא אחד מפסלי הבודהה הראשונים שהובאו ליפן מסין, ועל שמו קרוי המקדש כולו.
במשך זמן רב הדעה המקובלת הייתה שהמקדש הועבר למקומו הנוכחי ב-718. אולם, בחפירות שנערכו באתר המקדש בפוג'יווארה-קיו בשנות ה-90 התברר כי ככל הנראה היו שני מקדשים בשם יאקושי-ג'י במקביל. המקדש בפוג'יווארה-קיו נקרא גם מוטו יאקושי-ג'י. רוב המבנים המקוריים במתחם נהרסו בשרפה שהתחוללה ב-973, וההיכל הראשי נהרס ב-1528. ההיכל שופץ ושוקם בשנות ה-70, ובשנים שלאחר מכן נבנה המקדש מחדש.
המגדל המזרחי (東塔) הוא המבנה היחיד ששרד מאז המאה ה-8, ונחשב לאחת הפגודות הידועות ביותר ביפן. בפגודה יש שלוש קומות, אך יש בה גגות בין הקומות הגורמות לאשליה אופטית כאילו יש לה שש קומות. צורתה הנוכחית נקבעה בעבודות השיפוץ שנערכו במאה ה-13, וב-1733 שונה כיוון החזית שלה למערב. המתאר הכללי של המקדש הוא סימטרי, וכיום הוא מורכב משני היכלים ראשיים ושתי פגודות תלת-קומתיות.
טושודאי-ג'י
טושודאי-ג'י (唐招提寺) משתייך לפלג ריצו של הבודהיזם היפני. המקדש הוקם על ידי איש הדת הסיני גאנג'ין במהלך תקופת נארה, בערך בשנת 759. גאנג'ין היה נזיר סיני עיוור שנשכר על ידי המשפחות שכוחן היה בעלייה, על מנת להשיג מימון מהאריסטוקרטים המקומיים.
טושודאי יוצא דופן בכך שכמעט ולא ניזוק כתוצאה מאסונות שונים שפקדו את האזור. המאפיינים הבולטים שלו הם הקונדו (היכל מוזהב קלאסי), המשמש רבות בחקר אדריכלות המקדשים היפנית, היכל ההרצאות (קודו) שהוא החלק היחיד מארמון נארה ששמר על מאפייניו האדריכליים המקוריים, ושני מבני אחסון לסוטרה מתקופת קמקורה.
מקדש קאסוגה והיער הבראשיתי קאסוגאיאמה
מקדש קאסוגה (春日大社) הוא מקדש שינטו שהוקם ב-768 לפי האגדה, אך ייתכן כי הוא נבנה למעשה בתקופת נארה. המקדש שוכן למרגלות שני הרים קדושים, הנחשבים למקום שאליו מגיעות האלוהויות היורדות לעולם הגשמי. המקדש היה בחסות קיסרית מאז תחילת תקופת הייאן. בתקופה זו הוא אוחד עם קופוקו-ג'י, כיוון שההשקפה הדתית שרווחה אז הייתה שקאמי ובודהה הם ישות אחת.
המקדש נבנה מחדש מספר פעמים במשך השנים, ושייך לבית פוג'יווארה. החלק הראשי שלו, הנקרא הונדן, נהרס ונבנה מחדש כל עשרים שנים ללא קשר למצבו הפיזי. המדיניות הזו נמשכה עד 1863. פנים המקדש ידוע בזכות פנסי הברונזה הנמצאים בו. למבנים השונים יש גגות שבהם גמלונים. רוב הבניינים מעוצבים בסגנון דומה, הנקרא קאסוגה-זוקורי. הדרך למקדש עוברת דרך פארק המשמש בית גידול עבור אוכלוסייה של איילים נקודים, המסתובבים בו באופן חופשי. הדרך למקדש רצופה גם באלף מנורות אבן.
מ-1871 עד 1946 המקדש היה במעמד של קאנפיי-טאישה, שמשמעותו היא כי הוא בקבוצת הדירוג הגבוהה ביותר של מקדשים הזוכים לתמיכה ממשלתית.
בסמוך למקדש נמצא היער הבראשיתי קאסוגאיאמה. במקדשי שינטו יש חשיבות רבה לסביבה הטבעית שבה הם שוכנים. יער קאסוגאיאמה השתמר כיער מקודש, והחל מ-841 חל בו איסור מוחלט על ציד או על כריתת עצים. שבילים עבור עולי הרגל הם הסימן היחיד לפעילות האדם במקום.
ארמון הייג'ו
ארמון הייג'ו (平城宮) הוא מתחם בגודל 1.3 על 1 קילומטר, שהכיל את כל המבנים הדרושים לצרכים הרשמיים והאישיים של משפחת המלוכה היפנית. בין המבנים הללו ניתן למנות את חדרי הישיבות של הממשלה, משרדים, חדרי נאומים, בתי מלאכה, אורוות, והמגורים המלכותיים. מסביב למתחם נבנתה חומה בגובה של עד חמישה מטרים, ולאורכה נבנו 12 שערים. חלק מהמבנים שנהרסו במשך השנים נבנה מחדש.
שער סוזאקו בצד הדרומי היה הכניסה הראשית לארמון, וממנו הייתה גישה אל חדרי הנאומים וחדרי הישיבות של הממשלה, שהיו המבנים החשובים ביותר במתחם כולו. המבנים במתחם היו מאורגנים מסביב לציר שכיוונו צפון-דרום, ולכל אחד מהם היה פודיום, גג רעפים ועמודים בסגנון שושלת טאנג הסינית. המבנים בחלק המזרחי של המקדש עוצבו בסגנון היפני המקובל, שכלל גגות הנשענים על עמודים שהוחדרו לקרקע ולא נצבעו.
בתוך המתחם היו מספר גני נוי, שהמאפיינים שלהם נחשפו באמצעות חפירות ארכאולוגיות. במרכז כל אחד מהגנים הייתה בריכה מרכזית עם תחתית אבן. מסביב לכל אחד מהגנים היו ביתנים רבים שמהם ניתן היה להשקיף בחופשיות.
אנדראה גריטי
אנדראה גריטי (באיטלקית: Andrea Gritti; ) היה הדוכס ה-77 של ונציה. גריטי כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1523 ועד פטירתו.
חייו
גריטי נולד בבארדולינו הסמוכה לוורונה. בצעירותו שהה זמן רב בקונסטנטינופוליס בה פעל לפיתוח הסחר של לה סרניסימה. בשנת 1499 נכלא גריטי בקונסטנטינופוליס על ידי השלטונות באשמת ריגול ונידון להוצאה להורג. בזכות חברותו עם אישים בכירים בממשל העות'מאני הומתק דינו, והוא שוחרר מכלאו כעבור מספר שנים.
בשנת 1509, לאחר ההפסד הוונציאני בקרב אנדאלו, בעקבותיו איבדה ונציה שטחים רבים בצפון איטליה, התמנה גריטי לתפקיד פרובדיטור - האחראי מטעם הרפובליקה על מפקדי הצבא השכירים, ובהוראת מועצת העשרה עמד בראש כוחות מקומיים אשר הביאו לבסוף לשחרורה של פדובה, החזרתה לשליטה וונציאנית, והגנתה מפני כוחותיו של מקסימיליאן הראשון קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1510, בעקבות מותו של ניקולו די פיטיליאנו, מונה גריטי למפקד הצבא הוונציאני. גריטי הגן על ונציה מפני הצבא הצרפתי ופיקד על הצבא הוונציאני במהלך מלחמת ליגת קמבריי. בשנת 1512 עמד בראש המשא ומתן עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת, שהביאה לכך שוונציה עזבה את הליגה הקתולית ועברה לצידה של צרפת.
בשנת 1523 נבחר גריטי לדוג'ה. לאחר בחירתו חתם גריטי על הסכם עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבותיו עזבה ונציה את המלחמות האיטלקיות. גריטי ניסה לשמור על הנייטרליות של ונציה, וקרא לקרל ולפרנסואה להפסיק את הלוחמה ביניהם ולהתגונן יחדיו מפני האימפריה העות'מאנית אשר כבשה באותה עת חלקים מהונגריה. בשנת 1537, בעקבות התקפת הסולטאן סולימאן הראשון על קורפו, פרצה מלחמה בין ונציה לבין האימפריה העות'מאנית.
היינריך חיים שיפר
היינריך חיים שיפר (1906 – פברואר 2006) היה נגן טרומבון ישראלי, ממייסדי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
אנדראה גריטי
חייו
גריטי הלך לעולמו בשנת 1538.
היינריך חיים שיפר
היינריך שיפר נולד בברלין, שם למד באקדמיה למוזיקה. הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, אך נטה במיוחד לטרומבון. בתקופת לימודיו ניגן לפרנסתו בסרטי ראינוע, כליווי לסרטים אילמים. הוא ניגן גם בהרכבי ג'אז שונים והופיע במקומות שונים באירופה.
אחרי עליית הנאצים בשנת 1933 שקל לאן לפנות, ואז, בשנת 1936, שמע כי הכנר ברוניסלב הוברמן עומד להקים תזמורת בארץ ישראל ומחפש נגנים לאייש אותה. שיפר התקבל לתזמורת כנגן טרומבון ראשון, עלה ארצה והתיישב בתל אביב.
במשך שנותיו בתזמורת הפילהרמונית מילא תפקידים שונים בניהולה, נוסף לתפקידו כנגן טרומבון ראשון וגם אחרי פרישתו המשיך לעבוד בהתנדבות בארכיון התזמורת.
היינריך שיפר מת בתל אביב בפברואר 2006.
פורט מורסבי
פורט מורסבי (באנגלית: Port Moresby, בטוק פיסין: Pot Mosbi) היא עיר הבירה של פפואה גינאה החדשה. העיר ממוקמת ליד המפרץ של פפואה. נכון לשנת 2011 אוכלוסיית פורט מורסבי מנתה 364,125 תושבים.
היסטוריה
באזור בו ממוקמת פורט מורסבי היה כבר מרכז מסחר, כשקפטן ג'ון מורסבי הגיע לשם בשנת 1873 וקרא למקום על שם אביו, אדמירל פיירפקס מורסבי. הבריטים הקימו באזור עיר בשנת 1883 כשסיפחו את דרום מזרח גינאה החדשה. בזמן מלחמת העולם השנייה היה בפורט מורסבי בסיס חשוב של בעלות הברית. במהלך קרב ים האלמוגים ניסו היפנים לכבוש את פורט מורסבי אולם הדבר לא צלח בידם. ניסיון שני לכבוש את העיר בוצע מכוון צפון בדרך היבשה. ב-17 בספטמבר 1943 התקרבו היפנים עד 50 קילומטרים מן העיר ונהדפו באבדות עצומות.
ב-1975 פפואה גינאה החדשה קיבלה את עצמאותה ופורט מורסבי הפכה לעיר הבירה של המדינה החדשה.
בנין הפרלמנט של פפואה גינאה החדשה נראה כגרסה מסוגננת של "בית רוחות" מוסד הנפוץ בקרב שבטי פפואה גינאה החדשה.
כלכלה
ענפי היצוא העיקרים של פורט מורסבי הם גומי, זהב וקופרה (הגרעין של פרי הקוקוס).
תחבורה
ליד העיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי ג'קסונס, שמשרת בעיקר את חברת התעופה של פפואה גינאה החדשה כמו גם את חברת התעופה האוסטרלית "קוואנטס" (Qantas).
שכונות העיר
השם פורט מורסבי מתייחס גם לאזור העירוני של המחוז הראשי, אך בייחוד לאזור העסקים. שכונות נוספות בפורט מורסבי הן: Koki, Newtown, Konedobu, Kaevaga, Badili, Gabutu, Kila, Matirogo, Three Mile, Kaugere, Sabama, Korobosea, Four Mile, Hohola, Hohola North, Boroko, Gordon, Gordon North, Erima, Saraga, Waigani, Morata, Gerehu. העיר מדורגת בעקביות כאחת הערים המסוכנות בעולם.
יצחק יאסו
ממהרי יצחק יָאסוּ (אמהרית: ይስሃቅ ያሱ) (1997–1892) היה המנהיג הדתי של קהילת ביתא ישראל בתיגראי (מדינה בצפון אתיופיה). במהלך עליית ביתא ישראל התיישב בירושלים.
קורות חייו
לאחר הפיכתו של אבא יצחק לכהן הוא המשיך במנהגו ללמד מקומיים וקרא לעליית ביתא ישראל אל עבר ארץ ישראל וירושלים.
במהלך שלטונו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, הגיעו שליחים המייצגים את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בכוונה להביא להתנצרות בקרב היהודים המקומיים. יָאסוּ שוחח איתם והשיג הסכמה עם הכנסייה כי יהודי תיגראי לא ידרשו להמיר את דתם. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הביאה לסיפוח אתיופיה לתוך מזרח אפריקה האיטלקית. השלטונות האיטלקיים נענו לדרישותיו של יָאסוּ להמיר את יום השוק מיום שבת ליום חול ולשפץ בית כנסת אזורי. בשנת 1935 פטריארך הכנסייה האתיופית, בוצעו אבונה יוהנס, העניק ליָאסוּ את התואר "מלאך השלום" (የሰላም መልአክ).
בין תפקידיו, יָאסוּ הסמיך מספר כוהני דת ברחבי מחוז תיגראי. לאחר יותר משישים שנה של פעילות באתיופיה, מלחמת האזרחים האתיופית הביאה את יָאסוּ, ביחד עם רוב קהילת יהודי אתיופיה, להגר למדינת ישראל במסגרת מבצע אחים. בשנת 1981 החל את דרכו לעבר ישראל אך נעצר על ידי הרשויות של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה ושוחרר רק לאחר מספר חודשים. עם שחרורו המשיך בדרכו עם הקהילה ובעת הגיעו לסודאן הוצע לו לזרז את עלייתו, הצעה אליה סירב עקב מחויבות לקהילתו. לבסוף הגיע לארץ ישראל בשנת 1982. עם הגעתו הוא טען כי:
עם הגעתו שלח מברק לממשלת ישראל בו הודה לראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, על פועלו למען העלייה. תחילה גר במרכז העלייה בעתלית ומאוחר יותר הוא עבר להתגורר בקריית גת עם בתו, אדנייש יצחק. דרשותיו קיבלו חשיבות רבה בקהילת עולי אתיופיה. הוא קרא לעולים לקבל את דרכם של רבני ישראל אך בו בזמן לשמור על המסורות שלהם. יָאסוּ הביא איתו מאתיופיה ספר תורה גדול והביאו לישראל. יָאסוּ נפטר בשנת 1997 (בגיל 105) והותיר במותו שישה ילדים ועשרות נכדים ונינים. לאחר פטירתו התפרסמו דברי תורתו ובשנת 2020 משפחתו פרסמה ספר אודות חייו: 'מסכת חייו פועלו ומנהיגותו של לִיק' כָּהַנַת מֶמְהְרֶאי קֶס יצחק יָאסוּ'.
ג'ון פוסטר (שחקן)
ג'ון פוסטר (באנגלית: Jon Foster; נולד ב-3 באוגוסט 1984) הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי. התפרסם בין היתר מתפקידו בתור זאק קרוצ'וק בסדרה "במקרה בכוונה" ברשת CBS, ובשל השתתפותו בסרטים "דלת נסתרת", "להישאר בחיים" ו"רמפארט"; האחרון לצד אחיו, השחקן בן פוסטר.
ביוגרפיה
נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, בנם של המסעדנים ג'יליאן וסטיבן פוסטר. אחיו הגדול, הוא השחקן בן פוסטר. בעודו תינוק, עבר עם משפחתו להתגורר בעיר פיירפילד, איווה, לאחר שביתם נשדד בעוד הם נכחו בבית. סבו וסבתו מצד אביו היו סיליה (לבית סיגל) ואברהם פרנק פוסטר, שופטת ופוליטיקאי בולט בבוסטון; שניהם יהודים שהיגרו לארצות הברית מהאימפריה הרוסית כמקום מפלט מפוגרומים נגד יהודים.
קריירה
בשנת 2000, התגלה פוסטר לראשונה בדרמה הפוליטית "13 יום". ב-2001, הוא שיחק בסרט "החיים כבית". בשנת 2002, התפרסם בזכות תפקידו בדרמת הטלוויזיה "רצח בגרינוויץ'", בתור הרוצח מייקל שאקל. ב-2004 שיחק לצידם של זוכי האוסקר ג'ף ברידג'ס וקים בייסינגר בדרמה "דלת נסתרת" ובתפקיד ראשי בסדרת דרמת הנעורים "החיים כמו שאנחנו מכירים".
ב-2006 לוהק לתפקיד הראשי הראשון שלו בסרט האימה "להישאר בחיים" והופיע בסדרת הדרמה "עלה נופל". ב-2008 הופיע לצידם של כוכבי הקולנוע סיינה מילר ופיטר סארסגארד בדרמת הפשע "המסתורין בפיטסבורג" וגילם את ארט בשטיין, בן אינטליגנט של מאפיונר יהודי המסתבך במערכת יחסים ביסקסואליות. ב-2009 כיכב לצידו של ראסל קרואו בסרט הפשע "הרכות שלפני החשיכה" ושיחק במותחן הפשע "לילות אל. איי" בתפקיד הצעיר גרהאם סלואן.
בשנים 2009–2010, כיכב לצד ג'נה אלפמן בקומדיית המצבים "במקרה בכוונה", בתפקיד השף זאק.
בשנת 2011, שיחק לצד אחיו בן בסרט "רמפארט". בשנת 2013, כיכב בסרט "מיסטר ג'ונס", והתארח בפרק בסדרה "Suits".
חיים אישיים
ב-20 ביוני 2015, נישא לצ'לסי טיילר, בתו של המוזיקאי סטיבן טיילר ואחותה של השחקנית ליב טיילר. יחד, פוסטר ואשתו צמד מוזיקלי בז'אנר הסול-אלקטרוני בשם " Kaneholler". ב-21 בפברואר 2020, נולד בנם הבכור של הזוג, וינסנט פרנק פוסטר.
גיסתו היא השחקנית לורה פריפון, שנשואה לאחיו הגדול, בן פוסטר.
השירה על סר טופז
השירה על סר טופז (Topas) היא סיפורה של הדמות ג'פרי צ'וסר ביצירתו של ג'פרי צ'וסר, סיפורי קנטרברי, אותה כתב ככל הנראה בשנת 1387. דיוקנו העצמי של צ'וסר אינו מחמיא במיוחד. הוא מציג את עצמו כדמות שתקנית ומגושמת שבקושי רב מסוגלת להעלות סיפור על דעתה. בניגוד לשאר הנוסעים בקבוצה, דמותו של צ'וסר ממעטת לדבר, אך כשהוא כבר פותח את פיו, התוצאה היא פרודיה קלת-דעת השונה מאוד מהסיפורים שסופרו קודם לכן.
תקציר העלילה
סר טופז הוא סיפורו של אביר הנחטף לארץ-הפיות על ידי מלכת-הפיות, ומגורש ממנה בשל אהבה אסורה. הסיפור הוא פרודיה על רומנסות, על אביריהן, פיותיהן וסתירותיהן הפנימיות, וצ'וסר המחבר שם לצחוק לא רק את הרומנסות הגאליות הגדולות, אלא גם את קהל-הקוראים שלהן; גברים ביישנים ונשים מלומדות.
הסיפור הוא בליל של סיפורים רבים שרווחו מאוד באותם הימים, וצ'וסר אפילו מחקה את סגנון החריזה הפשוט שלהם, דבר שהוא אינו עושה בשום מקום אחר. יסודות של הגחכה מכוונת נמצאים בשפע רב ככל שצ'וסר יכול היה להרשות לעצמו לכתוב. שמו של האביר הוא למעשה טופז (Topaz), אחת מאבני-חן השכיחות ביותר; בימיו של צ'וסר, "טופז" הייתה למעשה כל סוג של קוורץ צהבהב.
האביר מגיע מפלנדריה, שהייתה ידועה באותה התקופה כמקום משכנם של סוחרים יבשושיים ולא כמחוז חפצו של אביר-נודד. מתיאורו של צ'וסר את מראהו הנאה של הגיבור, אנו למדים כי "he hadde a semely nose." בסצנת הקרב היחידה שצ'וסר מגולל בשניים וחצי פרקים שהוא מצליח להשחיל, סר טופז נס על נפשו מהקרב, נרגם באבנים. השיר, אם-כן, כולל רמיזות הרבה לכך שהוא נכתב כשיר גבורה מבדח.
טופז הוא הראשון מבין מה שנקראת קבוצת הסיפורים המפתיעים, משום שכל אחד מהם שונה מחבריו ונראה שהם נכתבו כדי להדהים את קוראיהם. המארח, הארי ביילי, לא מתלהב ככל הנראה מסגנון סיפורים חדש זה וקוטע את צ'וסר, באומרו "thy drasty rymyng is nat worth a toord".
או-אז מגולל צ'וסר (הדמות) את הוויכוח המאולץ והמשעמם שמהווה את "הסיפור על מליבאוס". שוב, דבר זה עולה בקנה אחד עם צ'וסר הדמות: אדם מלומד יתר על המידה וחסר-ניסיון יתר על המידה. הסיפור שופע רגשי-מוסר ופילוסופיה, אך קצבו איטי למדי בעבור הקורא בן-דורנו.
ההתייחסות לסיפור לאורך השנים
ההתקבלות של סר טופז היא אולי הפרט המעניין ביותר על אודות הסיפור. כאשר מכלול יצירתו של צ'וסר החלה לקבל מעמד של "אוצר הספרות האנגלית", לאחר מותו, כוונותיו הסאטיריות אבדו לתהום הנשייה. במאה השמונה עשרה, הקוראים החשיבו את הנזיפה של הארי ביילי לסימן של חוסר-נימוס, וראו בשירה על סר טופז כשלעצמה יצירה כבירה. היה זה תומאס ורטון שהעלה לראשונה את האפשרות (לפחות מעל גבי הדפוס) שצ'וסר לא היה רציני, שהסיפור כולו אינו אלא פרודיה ושאין לזהות את הדמות של צ'וסר עם המחבר ג'פרי צ'וסר עצמו.
טכנולוגיית מזון
טכנולוגיית מזון היא תחום במדעי המזון ובתעשייה, שעוסק בטכנולוגיה המשמשת לגידול מזון, ייצורו, שימורו והפצתו.
טכנולוגיית המזון פועלת לכל אורך שרשרת הערך והאספקה של מזון ומשקאות, הכוללת יעילות גידולים חקלאיים, שמירה על טריות מזון ומשקאות, עיבוד מזון ומשקאות, ייצור מזון ומשקאות, בטיחות מזון ומשקאות, התאמה להעדפות הצרכנים וטכנולוגיות הקשורות באספקה ומכירה של מזון ומשקאות.
פודטק
פודטק (קיצור של Food technology) הוא ענף של טכנולוגיית המזון העוסק בפיתוח וייצור של סוגי מזון חדשים, בעיקר כאלה המהווים תחליף למזון מן החי ולמזון המזיק לבריאות.
תעשיית המזון והמשקאות כוללת מגוון רחב של שירותים ומוצרים ועומדת בפני אתגר גלובלי לאספקת מזון לאוכלוסייה גדלה של בני אדם ובעלי חיים, עם דרישה גוברת למוצרי מזון מתוחכמים. על רקע הידלדלות הקרקעות ומקורות מזון אחרים, והדרישה העולמית למזון בריא ואיכותי עם הקטנת הפגיעה בסביבה, חייבת תעשיית המזון לספק פתרונות יצירתיים שלמעשה מהווים את הבסיס לצמיחתו של תחום הפודטק. התחום משלב בין טכנולוגיות מעולמות טכנולוגים אחרים (בהם הדפסת מזון, מערכות תומכות תזונה מותאמת, ועוד) לבין עולם המזון הקלאסי ודרישת הצרכן למזון בריא, טבעי וידידותי לסביבה.
בתחום הפודטק נכללים:
חדשנות אינה עוסקת רק בפיתוח מזונות חדשים, אלא גם בשכלול טכנולוגיית הייצור. דוגמאות:
רוזה גרנה קליאס
קורות חיים
קליאס היא בת להורים יהודים. אביה, ז'וזה אלמביק, יליד שצ'רצוב, פולין, היגר לברזיל בשנת 1930 ואמה, סוניה אלמביק לבית גרויסמן, ילידת בלץ, בסרביה, היגרה לברזיל בשנת 1931. הזוג נישא בשנת 1932 והתגורר בסאו רוקה, במדינת סאו פאולו.
בין העבודות המשמעותיות ביותר שלה ניתן למצוא את פיתוחו מחדש של עמק אנאנגאבאו ועיצוב הנוף של פארק דה ג'ובנטוד, שניהם בעיר סאו פאולו.
נולדה בסאו רוקה בלב מדינת סאו פאולו, בשנת 1932. היא סיימה את לימודיה בפקולטה לארכיטקטורה ואורבניזם באוניברסיטת סאו פאולו (FAUUSP) בשנת 1955, ואת לימודיה לתואר מאסטר באותה פקולטה (FAU), בשנת 1989.
היא הושפעה מאוד מהפרופסור שלה רוברטו קואליו קרדוסו בבחירתה בתכנון נוף כתחום התמחות, וזכתה במספר פרסים בתחום זה. היא גם שמשה כיועצת למספר רשויות מדינה וחיברה מספר כתבים מקצועיים, שפורסמו ברחבי העולם.
גם לפעילותה התאורטית יש חשיבות, בהיותה מחברת הספר "הפארקים והגנים של סאו פאולו" שהתפתח מתוך נושא עבודת המחקר שעשתה במסגרת לימודיה לתואר מאסטר, עליו הגנה בשנת 1989 באוניברסיטה של סאו פאולו (FAUUSP). היא המייסדת והנשיאה לשעבר של האיגוד הברזילאי לאדריכלי נוף (ABAP) שנוסד בשנת 1975.
עבור רוזה גילוי ייעודה כאדריכלית נוף, היה תוצאה של מפגש של הרגע האחרון ואהבה ממבט ראשון.
ב־13 בספטמבר 2019 הייתה רוזה לאישה הראשונה שזכתה בעדי הזהב ממכון האדריכלים של ברזיל.
תרופת בחירה
תרופת בחירה היא התרופה המקובלת לשימוש ראשון במעלה לטיפול במחלה ספציפית. השיקולים המנחים להחלטה על תרופה זו נובעים מיעילותה - גבוהה ככל האפשר, עלותה - זולה ככל האפשר, תופעות הלוואי - מעטות ככל האפשר והסיכון לפתח סבילות לתרופה - נמוך ככל האפשר (שיקול זה משמעותי בעיקר באנטיביוטיקה).
לדוגמה, טיפול הבחירה בדלקת גרון על רקע סטרפטוקוקוס מקבוצה A הוא פניצילין (בישראל רפאפן).
שוניזאורוס
שוניזאורוס (שם מדעי: Shonisaurus; מילולית: "הלטאה של הרי שושון בנבדה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאוריה, ששחה בימים הקדומים של הטריאס בעידן המזוזואיקון. מאובניו נמצאו במדינת נבדה שבארצות הברית, והוא המאובן הלאומי שלה.
מאפיינים
השוניזאורוס היה מהגדולים שבזוחלים הימיים אי-פעם, ביחד עם השסטזאורוס, ואורכו הגיע ללא פחות מ-21 מטרים, אך במשקלו (20 טון) היה קטן יותר מהפליוזאורוס. לשוניזאורוס היה גוף דמוי חבית עם לסתות ארוכות אך בעלות שיניים זעירות והסנפירים שלו היו קצרים ושקועים בקפלי העור. הזנב היה צר וללא אונות ולא היו לו סנפירי גב, כמו לאיכתיוזאורוס המוכר.
רוטרי
מטרת המועדון
מטרת המועדון היא לקרב אנשי עסקים בכל רחבי העולם במטרה ליזום פרויקטים הומניטריים ולעודד יחסי שלום ואחווה בין אומות העולם.
שוניזאורוס
מאפיינים
ככל הנראה דמה השוניזאורוס ללווייתנים המודרניים אך היה איטי יותר. הוא ניזון מדגים ורכיכות אותם לכד באמצעות לסתותיו.
רוטרי
מטרת המועדון
מוטו המועדון הוא "שירות לזולת מעל הפרט" (באנגלית: Service above Self) או "הרווח הגדול ביותר הוא למשרתים את האחר" ("They profit most who serve best"). מוטו זה שונה ב־2005 מהמוטו הקודם, שהיה "הרווח הגדול ביותר ניתן למשרת את האחר" ("He profits most who serves the best").
שוניזאורוס
מאפיינים
השוניזאורוס נכחד לאחר תקופת הטריאס, ועל פי האזור בהם התגלו המאובנים, בו לא התגלו חסרי חוליות, מעריכים כי מת במים עמוקים ודלי חמצן ולכן השתמר.
רוטרי
ייסוד המועדון
ראשיתה של התנועה בשנת 1905 בשיקגו, שבמדינת אילינוי בארצות הברית. את התנועה ייסד עורך הדין פול האריס (Paul P. Harris) יחד עם שלושה אנשי עסקים אחרים, אשר רצה להציב את היחס לזולת מעל הרצון של הפרט לדאוג רק לעצמו. הפגישה הראשונה של חברי המועדון נערכה ב־23 בפברואר 1905, ובה נכחו האריס, החייט היראם א. שורי (Hiram E. Shorey), סוחר הפחם סילבסטר שיל (Silvester Schiele), ומהנדס המכרות גוסטב אי. לואר (Gustave E. Loehr). בפגישה בחרו בשם "רוטרי" כשם המועדון מאחר שהחליטו שהמועדון ייפגש כל פעם במשרד אחר של אחד מהם ברוטציה. במהלך השנים הצטרפו אנשי עסקים נוספים למועדון ונפתחו סניפים נוספים. ב־1910 נוסד האיגוד הלאומי של מועדוני רוטרי, ובאותה שנה נוסד המועדון הראשון מחוץ לארצות הברית – בויניפג במניטובה שבקנדה. ב־1911 נוסד המועדון הראשון מחוץ לצפון אמריקה – בדבלין שבאירלנד, ב־1919 נוסד מועדון בקובה וב־1920 בהודו. בעקבות תפוצת המועדון בכל העולם שונה שם הארגון בשנת 1922 ל"ארגון הרוטרי הבינלאומי" (Rotary International).
שוניזאורוס
בתרבות
השוניזאורוס הופיע בסרט Sea Rex 3D ובמשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
רוטרי
מועדון הרוטרי בגרמניה הנאצית
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה מרבית מועדוני הרוטרי בגרמניה נסגרו בשל התנגדותם לפעילות הממשלה הגרמנית. המועדונים שנותרו פתוחים גירשו את חבריהם היהודים בדרישת השלטונות, וכן הוצאו מהמועדונים מתנגדי הממשל (כך למשל במועדון במינכן גורש מהמועדון חתן פרס נובל לספרות תומאס מאן בהוראת השלטונות הנאצים).
הנאצים ראו בארגון הבינלאומי גוף הפועל נגדם, ואסרו על חברי המפלגה הנאצית להיות חברים במועדון.
הרוטרי ותנועת החמאס
ארגון הטרור חמאס מתייחס לתנועת הרוטרי וכן לארגון ליונס הבינלאומי, בשל פעילותם הרבה בקרב קהילות יהודיות בישראל ובארצות הברית, כאל ארגונים ציוניים. כחלק ממצע הארגון משנת 1988, החמאס קורא להשמדת ארגון רוטרי.
הארגון כיום
נכון לשנת 2006, בארגון הרוטרי חברים כ־1.2 מיליון חברים ב־32,000 מועדונים על פני 200 ארצות. ארגון זה הוא ארגון החברות השני בגודלו בעולם, אחרי ארגון הליונס.
חברות במועדון
על פי חוקתם, מגדירים עצמם המועדונים (ה״צ׳ארטרים״), מועדונים אל-מפלגתיים.
ניתן להצטרף למועדון לאחר קבלת הזמנה מחבר מועדון פעיל. מטרת המועדונים היא לשרת את הקהילה המקומית ואף את כלל העולם באמצעות השתתפות בפרויקטים מקומיים וכלל עולמיים.
חברות של כבוד ניתנת על ידי המועדון לאנשים שתרמו לחברה, בהתאם לאידיאלים של המועדון. חברות זו ניתנת במקרים יוצאי דופן, וחברים של כבוד פטורים מתשלום דמי חבר, אולם אינם רשאים להצביע בארגון ולשאת משרה בו. חברות של כבוד היא מוגבלת בזמן, ונמשכת לרוב שנה אחת אולם ניתן להאריכה או לקצרה.
חברות נשים במועדון
עם הקמת המועדון לא הורשו נשים להשתתף בו. נשות הרוטריונים, בהם אשתו של פול האריס עצמו, היו חברות במועדון נלווה שנקרא האופן הפנימי. נשות הרוטריונים הורשו להשתתף בפעילויות של המועדון עצמו, ואשתו של האריס אף נשאה נאומים בפגישות של המועדונים.
ביקורת על מדיניות המועדון שלא לקבל נשים החלה לעלות בשנות ה־70 של המאה ה-20. בשנת 1976 הרשה מועדון הרוטרי בדוארט שבקליפורניה לנשים להצטרף אליו. התנועה העולמית הורתה למועדון לבטל את חברות הנשים, ומשהמועדון סירב, בוטל הצ'ארטר שלו בשנת 1978. המועדון הגיש תביעה נגד התנועה בבית משפט בקליפורניה בהתאם לחוקי שוויון הזכויות של המדינה האוסרים על אפליה מגדרית. בית המשפט הורה לקבל נשים למועדון, ומועדון הרוטרי ערער לבית המשפט העליון של ארצות הברית, אולם לבסוף, בשנת 1986 הסכים הארגון לקבל נשים לשורותיו. בהחלטה מאוחרת יותר, מה־4 במאי 1987, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את הערעור פה אחד.
הפילוסופיה שבבסיס פעילות המועדון
המטרות הרשמיות של המועדון הם לעודד ולטפח אידיאלים של שירות הקהילה על בסיס יזמות עסקית בכלל, וכן בפרט לטפח ולעודד:
אובייקטים אלה נבדקים באמצעות "מבחן ארבע הדרכים הרוטריוני" (באנגלית: "Rotarian Four-Way test") באמצעותו ניתן לבדוק האם פעילות מסוימת תואמת את רוח הרוטרי. מבחן זה פותח על ידי חבר המועדון והיזם הרברט טיילור בתקופת השפל הכלכלי הגדול ואומץ רשמית על ידי המועדון בשנת 1942. בכל פעילות יש לשאול את השאלות הבאות:
פוליו פלוס
אחת הפעילויות הידועות ביותר של הארגון היא פרויקט פוליו פלוס (באנגלית: PolioPlus) הבינלאומי – פרויקט לחיסול מחלת שיתוק הילדים. פרויקט זה החל בשנת 1985 במסגרתו נאספו למעלה מ־600 מיליון דולרים ועשרות אלפי שעות תרומה לקהילה למלחמה בשיתוק הילדים. התרומה הכספית ושעות התרומה אפשרו חיסון של למעלה משני מיליארד ילדים כנגד שיתוק ילדים. פרויקט זה היווה השראה לארגון הבריאות העולמי אשר בעקבות הצלחת הפרויקט החליט בשנת 1989 לחסל את המחלה עד שנת 2000. כיום משמש ארגון הרוטרי בתור הארגון המרכזי הפועל יחד עם ארגון יוניצ"ף וארגון הבריאות העולמי במטרה זו.
מלגות ותוכניות נוער
אחת התוכניות הידועות של המועדון היא תוכנית חילופי הנוער של הרוטרי שמטרתה לאפשר חילופי תלמידי תיכון ממדינות שונות.
מרכזי השכלה ולימוד
מאז שנת 2002 החלה קרן הרוטרי בשילוב עם אוניברסיטאות ברחבי העולם להקים מרכזים ללימודיים בינלאומיים בנושאי שלום ופתרון סכסוכים. בין האוניברסיטאות אשר לקחו חלק במיזם: האוניברסיטה הנוצרית הבינלאומית (יפן), אוניברסיטת קווינסלנד (אוסטרליה), המכון הפריזאי ללימודים פוליטיים (Institut d'Etudes Politiques de Paris) (צרפת), אוניברסיטת ברדפורד (הממלכה המאוחדת), אוניבסידד דל סלוודור (Universidad del Salvador) (ארגנטינה), אוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל (University of North Carolina at Chapel Hill), אוניברסיטת דיוק ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי שבארצות הברית.
פעילות מקומית
במקביל לפעילות הבינלאומית פועל כל מועדון גם במישור המקומי במטרה לפעול למען הקהילה. כך למשל פועלים המועדונים המקומיים בישראל לשיקום היערות בצפון הארץ שניזוקו במהלך מלחמת לבנון השנייה.
המועדון בקולנוע
מועדון הרוטרי מוזכר בסרטו של סטיבן ספילברג תפוס אותי אם תוכל. אביו של גיבור הסרט, פרנק אבגנייל בגילומו של לאונרדו דיקפריו היה חבר המועדון.
ארגון ואדמיניסטרציה
מבחינה אדמיניסטרטיבית פועל המועדון במישור המקומי, במישור המחוזי ובמישור הבינלאומי על מנת לבצע את מטרותיו. המועדונים המקומיים מאמנים (chartered) על ידי הנהלת המועדון הבינלאומי באוונסטון הסמוכה לשיקגו שבמדינת אילינוי שבארצות הברית. 32,000 המועדונים ברחבי העולם מקובצים ל־529 מחוזות ול־34 אזורים.
כל מועדון בוחר את נשיא המועדון לתקופה של שנה אחת מבין חבריו. למועדון אוטונומיה בבחירות פעולותיו, כל עוד אלה אינם סותרים את חוקת המועדון וחוקי המועדון הבינלאומי. בראש כל מועדון מקומי עומד דירקטוריון בו חברים הנשיא, סגן הנשיא, מזכיר המועדון ואוצר המועדון.
נגיד המחוז משמש כנציג המחוז בפני המועדון הבינלאומי ומתאם פעילות המחוז עם מחוזות אחרים בכל העולם. הנגידים נפגשים פעם בשנה בכנס שנערך כל שנה בארץ אחרת. מדינת ישראל מהווה מחוז אחד.
כ־15 מחוזות יוצרים אזור. בראש כל אזור עומד מנהל האזור המשמש חבר בדירקטוריון הרוטרי הבינלאומי. מנהל האזור נבחר על ידי המועדונים באזור לתקופה של שנתיים.
בראש הארגון הבינלאומי עומד דירקטוריון ובו חברים 17 מנהלי האזורים, נשיא נבחר ונשיא מכהן. כל בעלי התפקידים נבחרים לתקופה של שנה אחת. הדירקטוריון קובע את פעילות הארגון לאותה שנה.
רוטרי בישראל
ב־22 בינואר 1929 הוקם המועדון הראשון של רוטרי בארץ ישראל. המועדון הוקם בירושלים, והמועדון המקים היה מועדון קהיר.
ג'וזף טרל
ג'וזף מריווד'ר טרל (באנגלית: Joseph Meriwether Terrell; 6 ביוני 1861 – 17 בנובמבר 1912) היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ג'ורג'יה וכמושל ג'ורג'יה ה-57.
ביוגרפיה
ג'וזף טרל נולד ב-6 ביוני 1861 בעיר גרינוויל, ג'ורג'יה. בנם של שרה רבקה (לבית אנטוני) וד"ר ג'ואל אדגר גרין טרל, משפחה ממוצא אנגלי ומוצא נורמני. הוא למד בבית ספר ציבורי, למד משפטים, עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1882 והחל לעבוד כעורך דין בעיר הולדתו, גרינוויל. ב-19 באוקטובר 1886 נישא לג'סי לי ספיבי. לזוג לא נולדו ילדים.
טרל היה חבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1884 ל-1887 וחבר בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בשנת 1890. הוא כיהן כתובע הכללי של ג'ורג'יה בין השנים 1892 ל-1902 וכמושל ג'ורג'יה בין השנים 1902 ל-1907. הוא שב לעבודתו כעורך דין לאחר סיום חייו הפוליטיים והיה לעורך דין בעיר אטלנטה. עם מותו של הסנאטור הדמוקרטי אלכסנדר קליי, מונה טרל למלא את מקומו בסנאט כסנאטור דמוקרטי מטעם מדינת ג'ורג'יה. טרל לקה באירוע מוחי בפברואר 1911.
טרל הלך לעולמו ב-17 בנובמבר 1912 ממחלת ברייט והוא בן 51. הוא הותיר אחריו את אשתו ג'סי ונקבר בבית הקברות העירוני בגרינוויל. אחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו.
סת' גיליאם
סת' גיליאם (באנגלית: Seth Gilliam; נולד ב-5 בנובמבר 1968) הוא שחקן אמריקאי שהתפרסם בזכות תפקידיו בסדרות "הסמויה", "אוז" ו"זאב צעיר".
קורות חייו
גיליאם בוגר תואר ראשון באוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרצ'ס.
הוא התגלה באמצע ולקראת סוף שנות ה-90 לאחר שהשתתף בדרמות "ג'פרסון בפריס" של ג'יימס אייבורי בתפקיד ג'יימס המינגס, בסרט "אומץ תחת אש" משנת 1996 של אדוארד זוויק בתור החייל הגוסס סמל סטיבן אלטמייר ובסרט הפעולה הבדיוני של פול ורהובן "גברים בחלל" משנת 1997 בתור ווטקינס חייל ביחידת החי"ר של ג'ון ריקו (קספר ואן דיין). ב-1999 שיחק גיליאם בעונה השלישית של סדרת הכלא המצליחה "אוז" בתפקיד הסוהר קלייטון היוז.
לרוב הפרסום בקריירת המשחק שלו זכה גיליאם בעיקר בזכות תפקיד משני בסדרת הפשע המהוללת "הסמויה" בתור בלש משטרת בולטימור אליס קארבר.
בשנת 2009 שיחק בקומדיה הרומנטית "על הזוג מורגן שמעתם?"; הסרט אשר כשל בקופות קיבל ביקורות שליליות לרוב.
בשנת 2011 הצטרף גיליאם לצוות שחקני סדרת הנעורים "זאב צעיר" בתפקיד ד"ר דיטון. החל משנת 2014, גיליאם מגלם את דמותו של גבריאל סטוקס בסדרת האימה "המתים המהלכים".
מבצע ואלקירי (סרט)
מבצע ואלקירי (באנגלית: Valkyrie) הוא מותחן משנת 2008 שבוים על ידי הבמאי האמריקאי בריאן סינגר, ובכיכובו של טום קרוז. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2008.
הסרט מבוסס על אירוע היסטורי – קשר העשרים ביולי – שאירע בשיאה של מלחמת העולם השנייה, כאשר קבוצה של קצינים מן הוורמאכט, פוליטיקאים, אנשי רוח ודת תכננו להתנקש בחיי אדולף היטלר ב־20 ביולי 1944, על מנת לסיים את המלחמה, להציל את גרמניה ולעצור את שואת יהודי אירופה ויתר פשעי המלחמה של היטלר. קרוז מגלם את הדמות הראשית בסרט – קולונל קלאוס שנק פון שטאופנברג.
ליהוקו של קרוז עורר בתחילה מחלוקת בקרב פוליטיקאים גרמנים ובקרב חברי משפחתו של שטאופנברג, עקב השתייכותו של השחקן לכת הסיינטולוגיה. עם זאת העיתונות הגרמנית הביעה את תמיכתה בהפקת הסרט אשר יגביר את המודעות לניסיון ההתנקשות של פון שטאופנברג בהיטלר.
עלילה
במהלך מלחמת העולם השנייה, קולונל גרמני בשם קלאוס שנק פון שטאופנברג נפצע באופן קשה באפריקה ובשל כך נשלח חזרה הביתה לגרמניה הנאצית, ומשמש בתפקידים עורפיים. שטאופנברג מצטרף לתנועת התנגדות גרמנית, והופך לחלק מקשר העשרים ביולי - מזימה שנועדה להתנקש בחייו של היטלר על מנת לפתוח במגעים עם בעלות הברית לסיום המלחמה, להציל את קורבנות הנאציזם ולשמור על גרמניה בגבולות שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה. במסגרת תפקידו שטאופנברג משתתף בגיבוש תוכנית שנקראת בשם הקוד "ואלקירי", ששימשה כתוכנית מגירה להעברה מסיבית של כוחות אל עיר הבירה ברלין לשם הגנה מפני התקוממות. הוא עושה שינויים בתוכנית זו כדי להתאימה לצורכי ההתקוממות על מנת לעצור את שרשרת הפיקוד הנאצית מיד לאחר ההתנקשות בהיטלר.
שטאופנברג לוקח על עצמו את משימת ההתנקשות בחייו של היטלר, וזאת באמצעות הטמנת חומר נפץ עם מנגנון השהיה בעת ישיבה של היטלר עם הקצונה הבכירה. שטאופנברג מצליח להביא להתפוצצות החומר, והוא בטוח שהיטלר נהרג, ומתחיל בהפעלת תוכנית "ואלקירי" ובהשתלטות על היררכיית השלטון הנאצית. בדיעבד מתברר כי היטלר ניצל מההתנקשות וסבל מפציעות קלות בלבד, כך גם כוחות המילואים שנקראו לעצור את בכירי המשטר הנאצי מבינים כי מדובר במזימה, ועוצרים את שטאופנברג וכל השאר הבכירים המשתתפים בקשר. בסופו של דבר בית דין שדה גוזר את דין כל הקושרים למוות.
הצינור הבלטי
הצינור הבלטי, מעביר גז טבעי מהים הצפוני לפולין דרך דנמרק בכמות של עד 10 מיליארד מטר מעוקב גז בשנה. הפרויקט פותח על ידי מפעילת מערכת הולכת הגז והחשמל הדנית אנרג'ינט ומפעילת מערכת הולכת הגז הפולנית Gaz-System. הפרויקט מוכר כפרויקט שאינטרסים רבים שותפים בו מצד האיחוד האירופי דנמרק, פולין וגרמניה.
הצינור הבלטי החל לפעול באופן רשמי ב-27 בספטמבר 2022, יום אחד לאחר שסדרת פיצוצים גרמו לדליפות הגז בצינור הגז נורד סטרים ב-26 בספטמבר 2022 והפכו את הצינורות הגז Nord Stream 1 ו- Nord Stream 2 מרוסיה לגרמניה לבלתי פעילים.
היסטוריה
הפרויקט החל בשנת 2001, כשחברת הנפט והגז הדנית דונג אנרג'י וחברת הנפט והגז הפולנית PGNiG  חתמו על הסכם על הקמת הצינור ואספקת הגז הנורווגי לפולין. הוסכם על הקמת קונסורציום להנחת צינור הגז כשחלוקת המניות בין החברות תהיה ששני שלישים מהמניות תהיינה השייכות ל-DONG ושליש ל-PGNiG תוך השתתפות אפשרית של אקוינור חברת הנפט השייכת לממשלת נורווגיה. עם זאת, זמן קצר לאחר מכן הושעה הפרויקט מנימוקים של היתכנות כלכלית.
ב-2 במאי 2007, הפרויקט התחדש לאחר שחברת אנרג'ינט, מפעילת מערכות הולכה הגז הדנית, שהשתלטה על רשת ההולכה הדנית של גז טבעי מידי דונג אנרג'י והוסכם על חתימת הסכם בין אנרג'ינט ו-PGNiG הפולנית לבחינת האפשרות להקים את הצינור הבלטי. באוגוסט 2008, ממשלת פולין החליפה את PGNiG במפעילת מערכת צינורות הגז הממשלתית גז-סיסטם Gaz-System כשותפה בפרויקט.
ב-18 במאי 2009 השיקה הנציבות האירופית קול קורא להצעות למענקים במסגרת התהליך להתאוששות תוכנית האנרגיה האירופית. הנציבות הציעה להקצות כ-150 מיליון אירו עבור יישום הפרויקטים: א. סקאנלד להנחת צינור גז ימי המחבר את שוודיה, נורווגיה ודנמרק, ב. פרויקט הצינור הבלטי. הנציבות האירופית נתנה 3.2 מיליון אירו עבור התכנון הטכני של הצינור. ב-16 ביוני 2009 השעתה חברת גז-סיסטם הפולנית את יישום פרויקט צינור הגז הבלטי עקב השעיית פרויקט סקאנלד והיעדר ביקוש לגז טבעי בפולין. הפרויקט חודש בפברואר 2010 לאחר בדיקה חוזרת של הפרויקט על ידי ממשלת פולין, מתוך הצורך לצמצם את השימוש בפחם ובגז מהמזרח (רוסיה).
בשנת 2016, נערכה בדיקת היתכנות מחודשת והפרויקט נכלל ברשימת הפרויקטים בעלי עניין משותף על ידי הנציבות האירופית בדומה לבדיקות שהתקיימו בשנים 2013, וב-2015. ב-24 בנובמבר 2017 הוא נכלל ברשימה זו בפעם השלישית. באמצע 2017, אנרג'ינט וגז-סיסטם השיקו את נוהלי העבודה ופתיחת עונה העבודות הראשונה. בינואר 2018 החברות חתמו על הסכמי קיבולת ל-15 שנים עם השותפים. בשנת 2018 התקיימו דיונים פומביים בדנמרק, שוודיה, גרמניה ופולין. באפריל 2019, הנציבות האירופית העניקה 214.9 מיליון אירו לפרויקט.
בין השנים 2018 ו-2020 התבצעו עבודות אנליטיות, סקר ותכנון על מנת לקבל את ההיתרים הנדרשים לבנייה ותפעול של הצינור הימי הבלטי.
בשנת 2018, 48% מהחשמל שהופק בפולין הגיע משרפת פחם אבן, 29% מליגניט (פחם חום), 13% ממקורות מתחדשים (בעיקר אנרגיית רוח) ו-7% מגז טבעי.
ב-3 ביוני 2021, הוועדה הדנית לערעורים לאיכות הסביבה והמזון הודיעה שהיא ביטלה את היתרי הקרקע שניתנו ב-2019 לטובת הבנייה והנחת הצינור הבלטי באורך 210 קילומטרים על אדמת דנמרק. על פי ועדת הערר, ההיתר לפרויקט שניתן על ידי הסוכנות הדנית להגנת הסביבה לא פירט מספיק את האמצעים שיינקטו כדי להגן על עכברים נמנמיים, עכברי ליבנה ועטלפים, במהלך בניית הצינור שיונח על אדמת דנמרק. משמעות ההחלטה הייתה שהסוכנות לאיכות הסביבה של דנמרק התחייבה לבצע מחקרים נוספים כדי לחדש את ההיתר.
ב-19 ביוני 2021, הסוכנות הדנית להגנת הסביבה הודיעה כי פרויקט הצינור הבלטי יכול להמשיך בעבודות הבנייה בחלקים ספציפיים מתוך 210 הקילומטרים שעל אדמת דנמרק. הצפי היה שהפרויקט הכולל יתעכב ב-3 חודשים והוא יוכל לספק חלק גדול מהקיבולת המוסכמת עד אוקטובר 2022 תוך כדי עבודה לקראת אספקת קיבולת מלאה עד סוף 2022.
ב-21 בדצמבר 2021, הסוכנות להגנת הסביבה הדנית החלה את תקופת השימוע של 8 שבועות להכנת דוח הערכת ההשפעה הסביבתית של הצינור הבלטי.
ב-1 במרץ 2022, הסוכנות הדנית להגנת הסביבה הוציאה היתר סביבתי חדש להנחת הצינור הבלטי לאחר שההיתר המקורי בוטל על ידי הוועדה הדנית לערעורים לאיכות הסביבה והמזון ב-2021. על פי ההיתר החדש, חברת אנרג'ינט יכלה להתחיל את עבודות הבנייה של חלקים מהפרויקט בחלקו המזרחי של חצי האי יוטלנד ובחלקו המערבי של האי פין.
באפריל 2022 נוצר החיבור לים הצפוני. כשהעבודות על היבשה עדין נמשכו.
חברת אנרג'ינט החלה להפעיל את הצינור הבלטי ב-27 בספטמבר 2022, תוך שימוש בחלקים ממערכת הולכת הגז הקיימת בדנמרק כתחליף זמני לחלקים שעוכבו. הפרויקט כולו צפוי להיות מבצעי בקיבולת שנתית מלאה של עד 10 מיליארד מטרים מעוקבים גז בשנה עד לתאריך 1 בינואר 2023. עד אוגוסט 2022, הצינור כבר רותך, נבדק ונוקה בין דנמרק לפולין. ב-15 בספטמבר 2022, חברת PGNiG הפולנית הודיעה כי לא נמצאו פחמימנים בשדה הנפט והגז הנורווגי על שם קופרניקוס, שיש להם בו בעלות של 50%. ב-23 בספטמבר, החברות PGNiG ואקוינור הכריזו על חוזה אספקת גז ל-10 שנים באמצעות צינור הגז הבלטי בקיבולת של 2.4 מיליארד מטרים מעוקבים, בין השנים 2023 ועד 2033. אירוע פתיחת הצינור הבלטי התקיים בשצ'צ'ין, פולין ב-27 בספטמבר 2022.
נתונים טכניים
קטע הצינור הימי, של 275 הקילומטרים התת-ימיים שחיבר בין הצינור בפקסה Faxe, בדנמרק ופוגורזליצה Pogorzelica בפולין, עלות בנייתו הוערכה ב-335–350 מיליון אירו, תלוי בקוטר הצינור. הוא תוכנן להיבנות כך שיאפשר זרימת גז לשני הכיוונים.
הפרויקט מורכב מחמישה מקטעים עיקריים:
לאחר ההפעלה המלאה של הצינור הבלטי, תהיה לו יכולת הולכת גז של 10 מיליארד מטרים מעוקבים של גז בשנה מנורווגיה לדנמרק ופולין, ו-3 מיליארד מטרים מעוקבים גז בשנה מפולין ועד דנמרק. אורך הצינור מהים הצפוני לפולין הוא 900 קילומטרים.
לצינור הבלטי תהיה יכולת להחליף כ-60% מיבוא הגז של פולין מהגז המגיע מרוסיה באמצעות צינור ימל.
אטלס חיפה והכרמל
אטלס חיפה והכרמל, הוא אטלס שיצא לאור בשנת 1980, על ידי החברה למחקר מדעי שימושי של אוניברסיטת חיפה ואגף המדידות של מדינת ישראל. העורכים הראשיים הם הפרופסורים ארנון סופר וברוך קיפניס.
מטרת האטלס
בניגוד לאטלסים לאומיים כמו אטלס ישראל, ישנם מקומות שבהם מוציאים גם אטלסים עירוניים ואטלסים אזוריים, כמו אטלס ירושלים. נוהג הוצאת אטלסים כאלה היה שכיח בעידן הפרה דיגיטלי, והאטלס היווה מאגר חשוב לנתונים על העיר והאזור למשך שנים רבות.
אטלס חיפה והכרמל, הופיע בשלהי העידן הפרה דיגיטלי. עורכיו ארנון סופר וברוך קיפניס כותבים על מטרתו: להציג את אזור חיפה והכרמל לאוכלוסיות רבות ולשימושים מגוונים - אנשי מנהל ועסקים, חוקרים, מתכננים ומקבלי החלטות, תלמידים וסטודנטים וקהל משכיל שוחר דעת. המטרה היא להנגיש תהליכי הווה לצד תהליכי העבר, להציג בעיות חברתיות כלכליות וסביבתיות, למען העתיד.
האטלס, בדומה לאטלסים עירוניים - אזוריים אחרים בעולם, מציג במפות, בטקסט ובתמונות את המרכיבים השונים של הנוף הטבעי והנוף התרבותי של אזור חיפה והכרמל. מבחינה גאוגרפית זהו אזור מגוון הכולל - הר, מישור וחוף ים. ליבתו של האזור היא העיר חיפה ופרבריה, המשולבים בתוך פארק הכרמל מחד, ואזורי תעשייה, מסחר ותחבורה - בעיקר הנמל, מהצד השני. באזור זה התקיימה התיישבות רציפה של האדם משחר הפרהיסטוריה, ועד ההווה.
כדי להגדיל את קהל היעד, האטלס הוא דו לשוני - בעברית ואנגלית.
פרקי האטלס
האטלס חולק לשישה פרקים:
הפרק הראשון הפותח את האטלס, כמיטב המסורת של הגאוגרפיה, מתאר את הנוף של הסובב הטבעי. תשומת לב מיוחדת ניתנו לנושאים של איכות אוויר ואיכות המים שהם נושאים בעלי חשיבות באזור חיפה וסביבתה.
מפות הסובב הטבעי מתחילות עם המסד הגאולוגי והגאומורפולוגי, אחריו לפי הסדר מוצגים הנושאים: קרקעות, צומח, אקלים ומשאבי האוויר והמים. הפרק השני הוא הפרק ההיסטורי. הפרק בנוי בצורה כרונולוגית, החל מהתקופות הפרהיסטוריות ועד הקמת מדינת ישראל. רוב המפות עוסקות באזור כולו ובעיקר בהר הכרמל, ששימש מקום לפעילות אנושית לאורך כל ההיסטוריה. מפה אחת מציגה את כל האתרים הארכאולוגיים בעיר חיפה, והיא מלמדת עד כמה חיפה עשירה באתרים כאלה - למרות הדימוי המקובל. המפה השנייה מתרכזת בחוף הים, ובממצאים הארכאולוגיים התת-ימיים בעיקר בחוף הכרמל. אלה נשמרים עקב מבנה המיוחד של אדן היבשת מבחינת הטופוגרפיה והגאולוגיה שלו. שלושת הפרקים הבאים עוסקים בנושאים עכשוויים מתחום הגאוגרפיה האנושית: מבנה העיר, האוכלוסייה והתחבורה. בתוכם מוצג מבחר גדול של מפות - החל בשחזור התפתחות השטח הבנוי העירוני בתקופות השונות, מערך שימושי הקרקע דרך מאפייני האוכלוסייה והכלכלה העירונית. סוגרת את קבוצת המפות האלה מערך התחבורה - בעיקר התפתחות מערכת הכבישים ונמל חיפה. בכל המפות בשלושת הפרקים האלה, הושם דגש על המצב בהווה - למעשה שנות השבעים של המאה העשרים, שבהם נאספו הנתונים עבור מפות האטלס.
בפרקים אלה מושם הדגש על המשמעות של המבנה הטופוגרפי והפיזי של העיר והשפעתו על המשתנים האנושיים. כך לדוגמה מרכזי העסקים בעיר, מחולקים לשניים - המרכז של העיר התחתית ליד הנמל, המרכז בהדר הכרמל - מדרגה טופוגרפית אחת מעל העיר התחתית.
בתוך הפרקים האנושיים מוקדשות מפות לנושא המיעוטים בעיר ותפוצתם, הן באזורים ההיסטוריים שלפני מלחמת העצמאות, וכלה בהגירה הפנימית של אוכלוסיית המיעוטים במהלך השנים.
הפרק השישי - תכנון, מרכז את מירב התוכניות שהוכנו לעיר חיפה ולשכנותיה השונות מחד, ולמחוז כולו מאידך. לתכנון היה תפקיד חשוב מאוד בעיצוב הנוף העירוני של העיר. ראשיתו של התכנון בתקופת המנדט מאחר שהם ייחסו חשיבות מיוחדת לעיר כעיר תעשייתית ועיר נמל שאמורה לשרת את הצרכים האימפריאליים של הבריטים במזרח התיכון. מאז קום המדינה, נמשך מעשה התכנון אשר בעיקרו ניסה לשלב את מגמות ההווה והעתיד, עם העובדות והרעיונות של תכנון הבריטי.
כאמור, כל מפה מלווה בטקסט דו לשוני מקיף מאוד, המתאר, מסביר ומנתח את המוצג במפה. מבחינה זאת האטלס מהווה מקור חשוב ביותר שסיכם מאות מאמרים, דוחות ופרסומים בכל התחומים - אלה מובאים בסוף האטלס ברשימת מקורות מרשימה המחולקת בהתאם לפרקי האטלס.
המערכת והכותבים
שני העורכים הראשיים של האטלס - ארנון סופר וברוך קיפניס, גייסו צוות חוקרים מאוניברסיטת חיפה וממוסדות אקדמיים נוספים בארץ - הטכניון, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בר-אילן. כמו כן מהמכון הגאולוגי, ממחלקת העתיקות הממשלתית, רשות הגנים הלאומיים ועוד. סה״כ כ-30 חוקרים.
את הצד הציבורי של הוצאת האטלס, השגת משאבים ופיקוח ניהלה מועצה ציבורית בראשות השופט אמנון כרמי, גרשון אבנר - נשיא אוניברסיטת חיפה, יצחק הופמן מנכ״ל החברה לפיתוח חיפה ונפתלי וידרא מנכ״ל המכון לחקר הספנות, ויו״ר מועצת המנהלים של רשות הנמלים.
ארון בר
ארון בֶּר הבן (באנגלית: Aaron Burr Jr.; 6 בפברואר 1756 – 14 בספטמבר 1836) היה פוליטיקאי אמריקאי, ממייסדי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ואחד הפעילים המרכזים בה. על אף שכיהן כסגן הנשיא השלישי של ארצות הברית, בר זכור דווקא כאדם שירה למוות באלכסנדר המילטון במהלך דו-קרב ביניהם. בנוסף, לאחר כהונתו כסגן נשיא ואכזבתו מהממשל, ניסה בר לכונן מדינה חדשה במערב ארצות הברית; בעקבות קשירת קשר זו הועמד לדין באשמת בגידה, אך לבסוף זוכה.
נעוריו ושירותו הצבאי
בר נולד בניוארק, ניו ג'רזי, לכומר אהרון בר האב, שהיה נשיאהּ השני של אוניברסיטת פרינסטון (אז "הקולג' של ניו ג'רזי"). אמו הייתה אסתר אדוארדס, בתו של ג'ונתן אדוארדס, תאולוג קלוויניסטי מפורסם. בר הלך בדרכו של סבו והחל ללמוד תאולוגיה בפרינסטון, אך נשר מלימודיו כשנתיים לאחר מכן. עתה החליט בר ללמוד משפטים, ולשם כך החל ללמוד בבית הספר למשפטים בליצ'פילד, קונטיקט, שהיה הראשון שעסק במשפטים בשלוש עשרה המושבות ושהיה בבעלות גיסו.
לימודיו הופסקו כאשר פרצה מלחמת העצמאות האמריקנית, בה שירת כקצין תחת בנדיקט ארנולד, ג'ורג' וושינגטון וישראל פטנאם, והגיע לדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף). אז גם הצטלבה דרכו עם זו של אלכסנדר המילטון לראשונה, כאשר הוא הציל את החטיבה בה המילטון היה קצין מנפילה בשבי. ביוני 1778 השתתף בקרב מונמות, בו סבל ממכת חום שפגעה בבריאותו גם בהמשך חייו.
בעקבות כך השתחרר מהשירות במרץ 1779 וחזר ללימודי המשפטים. ב-1782 הוסמך כעורך דין במדינת ניו יורק, ואז שוב נתקל בהמילטון, עורך דין בולט במדינה גם הוא.
קריירה פוליטית ומשפטית
את הקריירה הפוליטית שלו התחיל בר בשנת 1789, כאשר מונה בידי המושל ג'ורג' קלינטון לתפקיד פרקליט המדינה של ניו יורק. ב-1791 התמודד בהצלחה מול פיליפ סקיילר (חמיו של אלכסנדר המילטון) על מושב בסנאט ארצות הברית. על אף שנתקלו זה בזה בעיקר במאבקים פוליטיים ומשפטיים, בר והמילטון שמרו על יחסי ידידות. מבחינה זו, ניצחונו הסנסציוני של בר על סקיילר, גנרל מפורסם ממלחמת העצמאות וקרוב משפחה של המילטון, סימן נקודת שפל חדשה בין השניים.
במהלך שהותו בפילדלפיה, מושב הממשל הפדרלי, שוב נתקל בר ביריבו הנצחי המילטון. בצעד שגם כיום מניעיו אינם ברורים, שידך בר בין חברתו לשעבר של המילטון לג'יימס מדיסון. אישה זו הייתה דולי פיין, לעתיד הגברת הראשונה דולי מדיסון.
לאחר סיום כהונתו בסנאט ב-1797, חזר בר לניו יורק ושם כיהן כחבר ברשות המחוקקת של המדינה עד 1801. במהרה הפך בר לדמות מפתח בפוליטיקה של המדינה.
כסגן נשיא
בבחירות לנשיאות ב-1796 הורץ בר על ידי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית יחד עם תומאס ג'פרסון, אולם שיטת הבחירה על ידי חבר האלקטורים הייתה אז שונה - לא היו הצבעות נפרדות לנשיא וסגן נשיא, אלא כל אלקטור הצביע עבור שני מועמדים. וזה שזכה ברוב הקולות מונה לנשיא, וזה שאחריו לסגנו (אלא אם כן הם לא זכו במספיק קולות או שנוצר תיקו, ואז הבחירה עברה לקונגרס). כך זכה ג'ון אדמס הפדרליסט בנשיאות, ואילו ג'פרסון היה לסגנו.
בבחירות לנשיאות ב-1800 שוב הריצו הדמוקרטים-רפובליקנים את ג'פרסון ובר, מתוך כוונה שג'פרסון יהיה לנשיא. בבחירות ניצחה המפלגה את הפדרליסטים, אולם על אף שהיה ברור לכולם כי ג'פרסון היה המועמד לנשיאות ולא בר, שניהם קיבלו את אותו מספר הקולות האלקטוראליים, והבחירה עברה לבית הנבחרים. רבים מהפדרליסטים בבית הנבחרים, העדיפו את בר על פני ג'פרסון שנוא נפשם, וכך במשך 35 סיבובים לא זכה ג'פרסון לרוב הדרוש. בשלב זה המילטון התערב במהלך העניינים, והשפיע על חבריו הפדרליסטים להצביע בעד ג'פרסון שבעיניו נראה "הרבה פחות מסוכן מאשר בר". רק בסיבוב ה-36, בזכות שינוי הצבעה של שני חברי הבית, שנעשה כנראה בהשראתו של המילטון, נבחר ג'פרסון לנשיא ובר כסגנו. בעקבות בחירות אלו חוקק התיקון ה-12, שהסדיר את הסוגיה וקבע כי ייערכו בחירות נפרדות לנשיא ולסגן הנשיא.
מפני שבמהלך הבחירות בר שתק, ולא הסכים להודיע על תמיכתו במינויו של ג'פרסון כנשיא, הוא איבד את אמונו של ג'פרסון, ונודה ממשלו ומהמפלגה. אולם תפקודו כנשיא הסנאט זיכה אותו במוניטין של אדם ישר והגון.
הדו-קרב עם המילטון
כאשר נעשה ברור לכל כי בר לא ימשיך לקדנציה נוספת תחת ג'פרסון, החליט לרוץ למשרת מושל ניו יורק. בר הפסיד בהתמודדות, ובחר להטיל את האשמה על חברי מפלגתו. גם במקרה זה היה המילטון, ידידו-אויבו משכבר הימים, מעורב - בתקופה שלאחר הבחירות למושלות ניו יורק דווח בעיתונות כי המילטון ייחס לבר "דעה נבזית" במהלך מפגש פוליטי. תוך זמן קצר הגיב בר ודרש תגובה מהמילטון. נראה שהמילטון, הפוליטיקאי המנוסה, ערך מספר רב כל-כך של מפגשים פוליטיים וכתב מזכרים רבים כל כך בהם ציין את חוסר שביעות רצונו מבר, עד שלא היה יכול להגיב לדיווח העיתונאי ולהכחיש בתוקף את הדברים. המילטון, שנפגע פוליטית קשות כאשר שמו נעשה מעורב בשערוריית בגידה וזיוף כספים ונאלץ לפרסם הודעת התנצלות פומבית, בחר הפעם שלא למחול על כבודו ולהתנצל שוב בפומבי.
בתגובה, בר דרש דו-קרב. המילטון, מלא כבוד עצמי, הסכים לאתגר למרות התנגדותו לדרך זו של יישוב סכסוכים. בין השניים סוכם כי הקרב יתנהל בוויהוקן, ניו ג'רזי, באותו המקום שבנו של המילטון, פיליפ, נהרג בדו-קרב שלוש שנים קודם לכן. הדו-קרב החל עם שחר 11 ביולי 1804, וסגן הנשיא בר ירה בהמילטון מתחת לחזה. המילטון ירה באוויר, והחטיא בכוונה. מאוחר יותר נמצאו שני מכתבים שלו בהם כתב, כי לא ינסה לפגוע ביריה הראשונה שלו. לאחר פגיעתו הקשה פונה המילטון למנהטן לביתו של חבר, ושהה שם עד למותו מפציעתו ביום למחרת.
בעקבות מותו המפתיע של שר האוצר לשעבר בידי סגן הנשיא, הואשם בר במספר פשעים חמורים, ביניהם רצח, אך מעולם לא הועמד לדין עליהם. למרות זאת, בר ברח לדרום קרוליינה, שם גרה בתו, אך חזר תוך זמן קצר לוושינגטון הבירה על-מנת לסיים את כהונתו כסגן נשיא (שעתידה הייתה להסתיים ב-3 במרץ 1805). במהלך חצי שנה האחרונה בתפקידו, הספיק בר לנהל את תהליך ההדחה כנגד השופט העליון סמואל צ'ייס מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט. על התנהלותו במשפט הדחה זה נאמר כי "משוא פניו היה כמלאך וקפדנותו כשטן".
קשירת קשר והעמדה לדין
לאחר תום כהונתו בבית הלבן ב-3 במרץ 1805, עזב בר לפילדלפיה. שם פגש את ג'יימס וילקינסון המקורב לספרד ואת האריסטוקרט האירי הרמן בלנרהאסט, איתם קשר קשר כנגד ארצות הברית ומלכות המשנה של ספרד החדשה. קשר בר היה סבך של פוליטיקאים ואנשי צבא שהונהגו בידי סגן הנשיא לשעבר, ומטרתו הייתה ליצור מדינה עצמאית במרכז אמריקה הצפונית. רוב ההיסטוריונים סבורים כי השטחים המדוברים הם שטחי לואיזיאנה הצרפתית, אוהיו, טריטוריית המיסיסיפי, מדינת קנטקי או טנסי וכן טקסס או פלורידה הספרדיות. סיבת הקשר איננה ברורה, אך ההנחה היא כי בר שאף להשתלט על שטחי ספרד החדשה ולעמוד בראש הרפובליקה החדשה, לאחר שכשל לעשות זאת בארצות הברית עצמה.
לאחר שמפגש בין מיליציות הקשר לכוחות ספרדיים כמעט והסתיים בעימות מזוין, וילקינסון חזר בו מכוונותיו ושלח את תוכניות בר לנשיא ג'פרסון. הנשיא בתגובה הוציא כנגד בר צו מעצר, וזה הסגיר את עצמו לרשויות הפדרליות לאחר שקרא על צו זה בעיתון מקומי בטריטוריית אורלינס (כיום ארקנסו) ב-10 בינואר 1807. אך למרות זאת, זמן קצר לאחר שנעצר הפר בר את תנאי הערבות שלו וברח לפלורידה, שהייתה תחת שליטה ספרדית. בסופו של דבר נתפס בר במהלך שהייתו באלבמה ב-19 בפברואר של אותה שנה.
בר הועמד לדין באשמת בגידה בבית דין נודד בריצ'מונד, וירג'יניה. סנגוריו היו לותר מרטין וג'ון ויקהאם. הוא הובא ארבע פעמים בפני חבר מושבעים גדול, אך רק בפעם הרביעית, ב-22 במאי, נמצאה ראיה מכריעה כדי להעמידו לדין. משפטו החל ב-3 באוגוסט ונוהל על ידי נשיא בית המשפט העליון דאז, ג'ון מרשל.
סופו
בזמן זה הגיע בר לשפל חייו - כל חלומותיו על תקומה פוליטית נמוגו. בר השבור עזב לאירופה, שם ניסה לעשות את הונו. הוא נדד באירופה בין השנים 1808–1812, והתגורר בעיקר באנגליה, סקוטלנד, דנמרק, שוודיה וצרפת. באנגליה נתקל בר בקשיים כלכליים וגורש ממנה, אך משניסה לעבור לצרפת סירבו הרשויות המקומיות לקבלו.
בר חזר לניו יורק ב-1812 ותכנן לפגוש שם את בתו, אך הספינה שהפליגה לניו יורק מקרוליינה טבעה ואיתה נעלמו בתו של בר וכל מסמכיו החשובים. עד למותו המשיך בר לגור בניו יורק ועבד למחייתו כעורך-דין מצליח. הוא מת ב-14 בספטמבר 1836, כשהוא בן 80. למרות העמדתו לדין על ניסיונותיו להרחיב את השליטה האמריקאית במערב, המשיך בר להתעניין בהתיישבות האמריקאית בספר ואף זכה לראות את המהפכה הטקסנית. על אירוע זה אמר: "מה שנחשב לפני 30 שנה כבגידה, הוא היום פטריוטיות". בר נקבר לצד אביו בבית הקברות המקומי של העיירה פרינסטון.