cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אבני אלגביש
זיהוי האלגביש כגבישי ברד
מפשטות הפסוקים, וכן מדברי חז"ל, נראה כי אבני האלגביש הן כגבישי קרח גדולים, מעין ברד. כך עולה מהופעתן במקרא לצד, וכן לפי תיאור חז"ל בשם "אבני אלגביש" את האבנים שהושלכו מן השמים במלחמת גבעון, כשבפסוק הוזכרו כאבני ברד, או לפי דבריהם כי אבני אלגביש של מלחמת גבעון הן הברד שהופיע במכת ברד במצרים, שאותו תיארו חז"ל כ"נס בתוך נס" בכך שהורכב מקרח ואש יחד, או על פי דרשת חז"ל בפסוק, ממנו נלמד שבעת קריעת ים סוף פרע ה' מהמצרים גם באמצעות אבני אלגביש.
זיהוי אבני האלגביש כאבני ברד מופיע גם במפרשי המקרא הראשונים.
גבישי ברד בגודל רגיל נחשבים לתופעת טבע שגרתית, ומזיקה בעיקר לייבולים חקלאיים, אך במקרים קיצוניים הברד יכול להיות קטלני לבני אדם. משלחת מדענים מטעם נשיונל ג'יאוגרפיק גילתה בשנת 2004 כי מותם בתקופה הפרה-היסטורית של כ-200 נוודים, שגופותיהם נמצאו בהרי ההימלאיה עם גולגולות שבורות, היה כתוצאה מסופת ברד עם כדורי ענק קטלניים. בהיסטוריה המודרנית, בהולנד תוארו ב-1788 אבני ברד "בגודל של בקבוק ליטר" כל אחד, בסופה שהסבה נזקים עצומים, בשנת תשס"ו סופת כדורי ברד בגודל 12 סנטימטר ומעלה, גרמה בגרמניה לנזקים של מעל 2 מיליון דולר, ובאלכסנדריה שבמצרים נפלו בשנת ה'תשנ"ח כדורי ברד "בגודל אשכולית", כפי שתואר על ידי המרכז הלאומי לחקר מטארולוגי.
זיהוי האלגביש כאבנים
לעומת זאת יש המתארים את אבני אלגביש כאבנים ממש. התימוכין לכך הם מהלכה המופיעה בגמרא, אודות הרואה את אבני האלגביש שהוטלו מן השמים במהלך מלחמת מלכי הדרום שעליו לברך את ברכת הראייה "ברוך שעשה נסים לאבותינו במקום הזה", ולא ייתכן שאבני ברד התקיימו במקום עד זמן חז"ל בלא שנמסו בינתיים. בגבעת אבני חמשת המלכים הסמוכה לעיר הקדומה בית חורון נמצא מקבץ ייחודי של אבני צור, הממוקמים בנטייה כמעט אנכית באופן הנראה בלתי-טבעי, וכאילו הוטלו לאדמה מן הגובה. ישנם המזהים את האבנים עם האבנים המוזכרות בגמרא.
יש מי שהציע שאבני אלגביש הן אבני מטאוריט שה' ממטיר כדי להכות את הרשעים. אליעזר בן יהודה מתרגם את המילה אלגביש כ"אבן שמים", מטאוריט, ומציין לדברי האבן עזרא שאבני אלגביש מסוגלות לחולל שריפה. מטאורואידים מרחפים בדרך כלל בחלל, ורק לעיתים רחוקות חודרים לאטמוספירה בגודל משמעותי בלי להישרף לחלוטין בעת חדירתם; מה שעולה בקנה אחד עם מדרשי חז"ל אודות ירידת מטר האבנים "בהמשכים": במצרים, בימי יהושע, ולעתיד לבוא בימי גוג ומגוג. מטאוריטים טבעיים יכולים להיות מקרח, מתכת או אבן.
מרבית המטאוריטים הם בגודל ממוצע של עד כדור טניס. מעטים ונדירים הם המקרים שבהם פגע מטאוריט באדם או ביישוב. לאורך ההיסטוריה תועדו שלושה מקרים בהם בני אדם נפגעו ממטאוריט ושרדו באירוע: ב-1954, מטאוריט בגודל אשכולית פגע באן הודג'ס בזמן שישנה, לאחר שעבר דרך גג ביתה שבאלבמה, ארצות הברית; ב-2009, מטאוריט קטן פגע בנער בגרמניה בדרכו לבית הספר, ופצע אותו קלות. ב-2013, מטאוריט התפוצץ בשמי רוסיה סמוך לעיר צ'ליאבינסק, וגרם ל-1,200 פצועים ולנזק רב.
דוד אלחייני
דוד אלחייני (נולד ב-1960) הוא ראש המועצה האזורית ערבות הירדן. כיהן עד 6 בספטמבר 2022 כיו"ר מועצת יש"ע.
קורות חיים
אלחייני נולד בטבריה. הוא מתגורר בבקעת הירדן מאז 1983 ועוסק בחקלאות.
בשנת 1993 הקים את ועד מתיישבי בקעת הירדן, ובין השנים 1994-1999 כיהן כיו"ר הוועד.
ב-4 בנובמבר 2019 נבחר ליו"ר מועצת יש"ע, אחרי שגבר על יגאל להב, ראש מועצת קרני שומרון. ביולי 2022 הודיע על פרישתו מתפקידו זה וב-6 בספטמבר 2022 הוחלף על ידי שלמה נאמן.
עמדות
בתחילת יוני 2020 יצא אלחייני נגד תוכנית המאה שהציגו נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ וג'ארד קושנר, וצוטט כי תוכנית המאה מוכיחה שהם אינם ידידים של ישראל, וכי התוכנית מסכנת את ביטחון המדינה. דבריו זכו לגינוי ממנהיגי הליכוד. לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, תמך בג'ו ביידן, זאת בניגוד לרוב מוחלט של אנשי הימין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 תמך במפלגת תקווה חדשה, ובהצטרפותה לממשלת ישראל השלושים ושש.
חיים אישיים
אלחייני גר במושב ארגמן שבבקעת הירדן, הוא נשוי לחנה ואב לשלושה.
למשפחה משק משפחתי לגידול תבלינים.
מבאנזה קונגו
מבאנזה קונגו (בפורטוגזית: M'Banza Kongo) היא עיר בצפון-מערב אנגולה ובירת מחוז זאיר. העיר שוכנת על גבול הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו כ-300 ק"מ צפון-מזרחית לבירה לואנדה. העיר הייתה הבירה של ממלכת קונגו, שהתקיימה במשך מאות שנים והייתה אחת הממלכות החזקות באזור בתקופה שלפני הקולוניאליזם האירופי. לפי תחזית רשמית לשנת 2022 אוכלוסיית העיר מנתה 232,508 תושבים.
ב-2017 העיר הוכרזה כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
היסטוריה
העיר נוסדה בסוף המאה ה-15, זמן לא רב לפני בואם של הפורטוגזים לאזור, והיא הפכה לאחת הערים הגדולות והחשובות בו.
במאה ה-16, עם בואם של הפורטוגזים והמיסיונרים שלהם, הממלכה התנצרה. בהשפעת הפורטוגזים אפונסו הראשון, מלך קונגו, והמלכים שבאו אחריו, בנו חלקים נרחבים בעיר והקימו בה מספר כנסיות, בהם כנסיית סאו סלבדור דה קונגו, אחת הכנסיות הראשונות שהוקמו באפריקה שמדרום לסהרה. ב-1596 שודרג מעמד הכנסייה לקתדרלה. השם סאו סלבדור הפך גם לשמה של העיר בפי הפורטוגזים, והוא שרד עד קבלת העצמאות של אנגולה ב-1975, אז הושב שמה המקורי.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה מבאנזה קונגו.
מעמד האישה בחברה הערבית
מיקומן הפיזי והתודעתי של נשים מוסלמיות במזרח התיכון מושפע מהיבטים שונים ומגוונים: חברתיים, פוליטיים, תרבותיים, כלכליים, גאוגרפיים, היסטוריים ובעיקר דתיים. תפיסות האישה במרחב הציבורי המוסלמי, לעומת המרחב הפרטי, שונות באופן מהותי זו מזו ובאות לידי ביטוי בכל מעגלי החיים, החל מחינוך, דרך כתבי דת, ספרות, רפואה, אמנות, מחקר אקדמי ועוד.
ערכים ונורמות שעוצבו במשך השנים מנחים את האופן שבו נשים מוסלמיות מתניידות במרחב הציבורי לעומת הפרטי ואף זה הווירטואלי, שנוכחותו הולכת ומעמיקה בשנים האחרונות לאור שילוב הרשתות החברתיות באופן עמוק במהפכות חברתיות ופוליטיות, כגון זו המכונה "האביב הערבי" שהחל בשנת 2010 בתוניס והתפשט למדינות ערביות רבות, וכלל גל של התקוממויות עממיות נגד השלטון המדכא.
על אף שחלקן היחסי של נשים באוכלוסייה שווה בערך לחלקם של הגברים, לדוגמה חלקן של הנשים בישראל בשנת 2011 על פי הלמ"ס היה 50.6 אחוז, לא ניתן לומר - בוודאי לא בחברות מוסלמיות - כי מעמדן של הנשים שווה למעמד הגברים בכל תחומי החיים: בהשכלה, בתעסוקה, בפוליטיקה וכן ביכולת התנועה והנראות במרחב הציבורי.
תהליכים חברתיים רבים שאירעו בשנים האחרונות בחברה המוסלמית טרם הובילו לשינוי מהותי במעמד האישה. לעיתים נהוג לחשוב כי ככל שחברה היא בלתי מפותחת וענייה, כך מעמד האישה בה הוא בעייתי, נחות ומורכב. מבט על ההתקדמות הטכנולוגית והקדמה הכלכלית במדינות המפרץ, סעודיה, איראן ואחרות מעיד כי קשר זה אינו המקור היחיד, אם בכלל, לפער בנראות הנשים במרחב הציבורי בחברה המוסלמית. כך ניתן לבחון יחסי נשים ומגדר בערב הסעודית ולהביא את הדוגמה של מנאל אל שאריף הסעודית, שנדונה למאסר בשנת 2011 בגין נהיגה במכוניתה, מכיוון שבארצה נשים לא היו רשאיות לנהוג. בשנים האחרונות הותר לנשים לראשונה בערב הסעודית להוציא רישיון נהיגה. זהו צעד ראשון המצביע על תהליך של שינוי ביחס לאישה בחברה הערבית.
כיום, נשות אקדמיה מוסלמיות רבות יוזמות צעדים פורצי דרך לטובת השינוי, המכונה "הג'יהאד המיגדרי". על פי חוקרות ליברליות אלה, המסורת האיסלאמית נותרה ברובה פטריארכלית, כלומר מקורות הדת, שעליהם מבוססת המסורת האסלאמית, מקבלים פרשנות רק על ידי גברים מוסלמים, שלפיה נקבעים אמות מידה, חוקים והנחיות התנהגות במרחב הציבורי והפרטי. גברים אלה מבקשים לשמור על ההגדרות הקיימות של מעמד האישה המוסלמית, וככל הנראה זו הסיבה לכך שנשים מוסלמיות, אשר חיו בתנאי שעבוד פיזי ורגשי במשך מאות שנים, קיבלו את המצב כעובדה מוגמרת וכמצב טבעי.
מעמד האישה בחצי האי ערב בתקופת הג'אהליה
החברה בתקופת הג'אהליה (קדם-אסלאם) הייתה חברה שבטית שרוב אמונותיה היו פגניות. מעמדן של נשים היה בכי רע. נשים היו תלויות לחלוטין בגברים והיו מעמסה כלכלית על בני משפחתן שפרנסו אותן. לעיתים במקרים של ריבוי לידת נקבות היה מקובל לקוברן בעודן בחיים. בתקופה זו היו מקובלים נישואים בתוך מסגרת המשפחה ואף אב עם בתו. מאידך יש הטוענים שהתקופה הטרום איסלמית הטיבה עם הנשים משום שהיו יותר משוחררות, והיו חופשיות ללכת ולבוא כרצונן. משוררים שרו להן שירי אהבה והן טרם היו כפופות לחוקי הקוראן והשריעה.
בתקופה זו אין אזכורים לנראות ואקטיביזם של נשים במרחב הציבורי. האישה הייתה דמות פסיבית וחסרת זכויות לחלוטין.
מעמדה של האישה המוסלמית עם עליית האסלאם בחצי האי ערב
עם עליית האסלאם בחצי האי ערב השתנה מעמדה של האישה לטובה. הקוראן העניק לאישה זכויות שלא היו לה בעבר בנישואין, בגירושין, בירושה ועוד. הוא איפשר לנשים לנהל את רכושן ואת כספן. על פי הקוראן נשים אף יכולות להיות פוסקות הלכה. הקוראן אמנם בא לקדם את זכויותיהן של הנשים, אולם אין הוא מנחה ליישמן באופן מלא - לראיה, גבר יכול להתחתן עם ארבע נשים, ואישה יכולה להתחתן רק עם גבר אחד. עדות של אישה חלשה מעדות של גבר, והקוראן מרשה חופש פעולה לנשים, אולם מנחה להתלבש בצניעות כדי שלא לפתות גברים. למרות זאת, הקוראן אינו מנחה על שימוש באמצעי לבוש והסתרה כגון אלו הקיימים כיום.
החברה המוסלמית בהנהגת חכמי הדת צמצמה בהמשך את זכויות הנשים והפכה את המרחב ציבורי האסלאמי למרחב פטריארכלי שכמעט שאינו נותן מקום לזכויות של נשים. עם זאת, מדינות מוסלמיות רבות בימינו מעניקות זכויות מסוימות לנשים, אך עם סייגים והגבלות.
בקוראן יש אזכורים לנראות נשית במרחב הציבורי, כגון נשותיו של מוחמד. נשים מוזכרות גם בסביבת חצרות הסולטנים בימי הח'ליפים ובתקופת האימפריה העות'מאנית. נשים אלו בחרו להשפיע באופנים שונים: חלקן מאחורי הקלעים, חלקן באמצעות קשרי משפחה (אם, סבתא) וחלקן הקטן בחזית העשייה כגון שג'ר א-דור.
מעמד האישה הערבית במרחב הציבורי בישראל
החברה הערבית בישראל מאופיינת כחברה מסורתית בהיבטים שונים, המחזיקה בתפיסות מסורתיות על תפקידה של האישה, ידע מודרני וטכנולוגיה, ורמת דתיות. במחקר שערכו ערן ישיב, ניצה קלינר קסיר וסאמי מיעארי נמצא כי להיבטים אלו השפעה על ההשתלבות המוגבלת של הנשים הערביות בשוק העבודה.
בעשורים האחרונים תרמו הנשים הערביות להפנמה בתודעה הציבורית לשינוי הנדרש בנראות הנשים במרחב הציבורי, במטרה להביא לשינוי תוך מעבר מסגנון חיים מסורתי לסגנון חיים מודרני. התרומה נעשתה על ידי רכישת השכלה, השתלבות בעבודה ומילוי חובותיהן האזרחיות בתחום ההשתתפות הפוליטית. מחקר של פייסל עזאיזה, ח'אולה אבו בכר ואחרים, מצביע על כך ששינויים אלה לא היו מנוף ליצירת שוויון בין נשים וגברים בחברה הערבית בישראל. על פי מחקרם, השפעת השכלה ותעסוקה אינה תנאי מספיק על מנת לחולל שינוי במעמד הנשים לעומת הגברים בחברה הערבית. לטענת החוקרים זהו השלב הראשון בשינוי, והוא עלול לפגוע במעמד כוהני הדת, אשר משקיעים מאמצים רבים למנוע שינוי במעמד האישה בחברה הערבית.
יוכבד קאשי
ביוגרפיה
יוכבד קאשי נולדה במשהד, איראן. הוריה עברו מרוסיה לאיראן לפני שנולדה והשתקעו בעיר משהד.
ב-1932, כשהיא בת 3, המשפחה עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
בשנת 1946 הצטרפה יוכבד לארגון ההגנה, שובצה ליחידה של קשרים-רצים, והשתתפה בהגנת שכונת התקווה בחלקה המוקדם של מלחמת העצמאות.
שירות בצה"ל
במאי 1948 התגייסה לחיל נשים בצה"ל, ושירתה כמ"כ ומדריכה בבסיס האימונים של חיל הנשים. בשנת 1949 סיימה קורס קצינות ועברה לאזור הדרום. שם שרתה בתפקיד קצינה במפקדת פיקוד הדרום בבאר שבע.
ב-1950 הוצבה בבית הספר לצניחה, אז בבה"ד 8, בבסיס תל נוף. שם פיקדה על יחידת מקפלות המצנחים.
קאשי ביקשה להשתתף בקורס צניחה, אך נדחתה על רקע מגדרי. מפקדת חיל הנשים באותה תקופה, אל"ם שושנה ורנר, טענה שהצנחנות הוא מקצוע גברי, ואינו מתאים לנשים וסירבה לתת את אישורה. רופא הצנחנים טען שהשתתפות בצניחות עלולה לגרום נזקים לגוף האישה, שימנעו ממנה בעתיד את האפשרות להיכנס להיריון וללדת. קאשי התעקשה ולבסוף הצליחה, בעזרת דוגמאות של צנחניות מארצות אחרות, לשכנע את יהודה הררי, המקים והמפקד של בית הספר לצניחה. הררי השיג אישור להשתתפותה של קאשי בקורס צניחה, אך האישור הותנה בכך שהיא לא תהיה הצנחנית היחידה. חיילת בעלת כושר מעולה בשם מנוחה פידל, בת  מושב חגלה, התנדבה להצטרף לקורס ושתי הנשים עברו אותו בהצלחה, כולל חמש צניחות המקנות זכות ל"אות הצנחן".
שתי הצנחניות השתתפו בצניחת הראווה באצטדיון רמת גן, בטקס הסיום של המכביה השלישית. קאשי המשיכה לבצע צניחות והגיעה ל-12 צניחות, שהקנו לה את כנפי הצניחה. תצלומה של קאשי הופיע בכרזה של יום העצמאות בשנת 1951, והתנוסס גם על שער השבועון במחנה.
קאשי השתחררה מהשירות הצבאי ב-1952 בדרגת סגן משנה.
חיים אישיים
לאחר שחרורה מצה"ל נישאה לצייר צבי מילשטיין. מילשטיין קיבל ב-1956 מלגת לימודים בצרפת, והזוג עבר לגור שם. קאשי לימדה אמנות פלסטית באוניברסיטה בפריז.
בשנת 2020 התאלמנה קאשי, ובשנותיה האחרונות התגוררה בבית אבות בנורמנדי.
יוכבד קאשי הייתה אחותה הבוגרת של הזמרת עליזה קשי.
מונקטון
מונקטון (באנגלית: Moncton) היא עיר בפרובינציית ניו ברנזוויק בקנדה. העיר שוכנת על גדות נהר פטיקודיאק במזרח הפרובינציה. בעיר מתגוררים 69,074 תושבים (נכון ל-2011), מה שהופך אותה לעיר השנייה מבחינת גודל אוכלוסייה בניו ברנזוויק אחרי סנט ג'ון. במטרופולין של מונקטון מתגוררים 138,644 תושבים (נכון ל-2011), והוא המטרופולין הכי גדול בפרובינציה.
היסטוריה
ההתיישבות הראשונה באזור מונקטון, שנשלט אז על ידי צרפת, נוסדה ב-1733 תחת השם "לה קוד" (Le Coude). ב-1755, במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים, כוח בריטי בפיקודו של רוברט מונקטון כבש את מבצר בוסז'ור (Fort Beauséjour) בקרבת לה קוד. לאחר המלחמה המושל הבריטי של האזור גירש את כל המתיישבים ממוצא צרפתי בו, ובכלל זה את מתיישבי לה קוד.
ב-1766 קבוצת מתיישבים שהיגרה מאזור פנסילבניה הקימה מחדש את לה קוד תחת השם "דה בנד" (The Bend), והיא נותרה מושבה חקלאית במשך כ-80 שנה. בשנות ה-30 של המאה ה-19 נפתח קו מרכבות דואר בין סנט ג'ון והליפקס. דה בנד, ששכנה על הקו, הפכה לנקודת עצירה בו וחשיבותה עלתה. באותו זמן גם התחילה להתפתח בדה בנד תעשיית ייצור ספינות עץ.
ב-1847 איש העסקים ג'וזף סולטר קנה את המספנה המקומית והרחיב אותה. הדבר גרם להתפתחותם של שירותים תומכים למספנה ודה בנד החלה לשגשג. בעקבות הפריחה דה בנד קיבלה מעמד של עיירה ב-1855 ושמה שונה למונקטון על שם רוברט מונקטון. הכתיב של השם באנגלית, Moncton, הוא שגיאת כתיב של שם האדם Monckton שנוצרה בעת הרישום של מסמכי העיירה החדשה.
כעבור שנים ספורות מונקטון קושרה בקווי רכבת לסנט ג'ון ולעיירה שדיאק הסמוכה. במקביל החלה עלייה בפופולריות של אוניות הקיטור באזור, מה שריסק את תעשיית ספינות העץ במונקטון. המספנה במונקטון נסגרה בסופו של דבר ב-1858 והעיירה נפגעה כל-כך עד שב-1862 היא איבדה את מעמד העיירה שלה.
השפל של מונקטון לא נמשך שנים רבות וב-1871 הוקם בה המרכז של חברת הרכבות האינטר-קולוניאלית של קנדה (ICR). ההגעה של ה-ICR גרמה לשגשוג חדש במונקטון והיא קיבלה שוב מעמד של עיירה ב-1875. מונקטון המשיכה לגדול וב-23 באפריל 1890 היא קיבלה מעמד של עיר.
העיר המשיכה לגדול בקצב מהיר בתחילת המאה ה-20 והיא נעשתה מרכז רכבות אזורי חשוב. ב-1918 ICR אוחדה על ידי הממשל הפדרלי של קנדה עם חברת הרכבות הלאומית הטרנס-קונטיננטלית (NTR) לתוך חברת הרכבות הקנדית הלאומית (CN). מונקטון הפכה לאחד הבסיסים החשובים של ה-CN ולמרכז של הפעילות שלה בפרובינציות הים (ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה ואי הנסיך אדוארד). ב-1920 היא גם הפכה לבסיס חשוב של חנות הכלבו הקנדית Eaton's.
כלכלת העיר המשיכה לשגשג גם באמצע המאה ה-20. עם זאת, בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 מונקטון נקלעה שוב לתקופה כלכלית קשה ומקומות תעסוקה רבים בעיר נסגרו או עברו למקומות אחרים. העיר הצליחה להשתקם כעבור עשור, בין היתר בזכות התפתחות תעשיות הקשורות לטכנולוגיית מידע.
כלכלה
העיר היא מרכז כלכלי חשוב באזור פרובינציות הים והיא הבסיס של מספר תאגידים אזוריים ולאומיים. הכלכלה המקומית מבוססת בעיקר על תעשייה וקמעונאות.
גאוגרפיה
העיר שוכנת במישור על הגדה הצפונית של נהר פטיקודיאק, במקום בו הזרם מפסיק להתקדם מזרחה ומתחיל לפנות דרומה לכיוון מפרץ פאנדי.
אקלים
מונקטון נמצאת באזור בו שורר אקלים יבשתי קיצי חמים (Dfb בשיטת קפן). החורפים קרים בדרך כלל ולעיתים קרובות יש בהם סופות שלגים המנחיתות כמות של למעלה מ-20 סנטימטרים. הקיצים בעיר חמים ולחים ולעיתים הטמפרטורה עוברת את רף 30 מעלות צלזיוס. ממוצע המשקעים השנתי עומד על כ-1,200 מילימטרים.
חינוך
בעיר נמצאות אוניברסיטת מונקטון, האוניברסיטה דוברת הצרפתית הגדולה ביותר בקנדה מחוץ לקוויבק, ואוניברסיטת קרנדל. כמו כן בעיר יש קמפוסים של אוניברסיטת ניו ברנזוויק ואוניברסיטת מאונט אליסון.
תחבורה
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גרייטר מונקטון, הנמצא במרחק של כ-7 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר.
העיר נמצאת על מסלול הכביש הטרנס-קנדי שמקשר אותה לנובה סקוטיה במזרח ולבירת הפרובינציה פרדריקטון במערב.
שפרה רין
שפרה רין (27 באפריל 1914 – 25 במרץ 2012) הייתה בלשנית וחוקרת לשונות המזרח הקדום והשפות השמיות. בפרסומיה האקדמיים תרמה תרומה משמעותית לחקר שירת אוגרית, ובנושא זה כתבה יחד עם בעלה צבי רין את הספר המקיף ביותר לשירת אוגרית בשפה העברית.
ביוגרפיה
רין נולדה בשם שפרה שקלרש ביפו, דור שלישי בארץ ישראל, בת לאסתר (לבית הופמן) ויהודה שקלרש. היא למדה בבית הספר לבנות נווה-צדק ושרתה בצעירותה (בכינוי "פועה") באצ"ל, שם פגשה גם את בעלה לימים, צבי רין.
רין למדה בתל אביב, בבית המדרש לגננות ביסודו של יחיאל היילפרין. לאחר סיום לימודיה ב-1936, ייסדה את "גן-הילדים רין" ברמת-גן, וניהלה אותו במשך 17 שנים.
בשנת 1953 נסעה רין לארצות-הברית למטרות לימודים. בשנת 1958 זכתה בתואר מוסמכת בשפות שמיות מאוניברסיטת ברנדייס. לאחר מכן הרחיבה את ידיעותיה בשפות שמיות באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת פרינסטון. בתום תקופת לימודיה, עבדה רין במשך כשנה כספרנית בספריית הקונגרס בוושינגטון בקיטלוג ספרים בעברית שיצאו לאור בישראל. לאחר מכן היא הייתה ספרנית לשפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה עד לפרישתה.
בין השנים 1960 ל-1962, פורסמו מחקרי שפרה רין על האוגריתית בכתב העת לשוננו.
ב-1964, התחילה בתפקידה כספרנית וחוקרת שפות שמיות באוניברסיטת פנסילבניה, בו כיהנה עד לפרישתה ב-1983. בין השנים 1993 ל-1994, פורסמו מחקריה על האוגריתית בכתב העת בית מקרא.
במשך כל השנים האלו, המשיכה רין עם בן-זוגה, פרופסור צבי רין, את מחקרם המשותף בנושא השירה האוגריתית. בשנת 1968 יצא לאור ספרם המשותף המבוסס על מחקר זה, בשם "עלילות האלים: כל שירות אוגרית". לספר הוצאה, לאור לוחות חדשים שהתגלו ופירושים חדשים שפורסמו, מהדורה חדשה ב-1996. זה הוא הספר היחיד בעברית המכסה את כל לוחות השירה האוגריתית שהתגלו, ואף הייתה לו השפעה אידאולוגית בישראל. הספר זכה לביקורות חיוביות,    והוזמן על-ידי ספריות אקדמיות בעלות אוספים בשפות שמיות ברחבי העולם. ,, , , , , , , , , , , , , ,
רין הייתה אם לשתי בנות ובן. בן-זוגה, צבי רין, היה אחיו של יונתן רטוש, ממייסדי התנועה הכנענית.
תל הדר
תל הדר (ידוע גם כשייח' ח'דר) הוא תל ואתר ארכאולוגי הנמצא בגדה המזרחית של הכנרת. התל נמצא כ-7 ק"מ צפונית לקיבוץ עין גב. צורתו של התל מעגלית ושטחו 10 דונם. התל מוקף שתי חומות, חיצונית שעוביה 4 מטרים ופנימית שעוביה 2.5 מטרים. באתר התקיימו שש עונות חפירה בניהולה של אסתר ידין ונחשפו שש שכבות יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת (התקופה הכנענית) ותקופת הברזל. החפירות נערכו כחלק מ"פרויקט ארץ גשור" של אוניברסיטת תל אביב, בהנהלתם של משה כוכבי ופרחיה בק.
היישוב בתל הדר הוקם בשלהי תקופת הברונזה והיווה כנראה מצודת נמל אשר נשלטה על ידי אחת מערי המדינה הכנעניות באזור. היישוב ניטש וייושב בשנית כ-200 שנים מאוחר יותר בתחילת תקופת הברזל, כאשר החומות נשארו בשימוש. במאה ה-11 היה היישוב לעיר מבוצרת עם מבנים ציבוריים. העיר חרבה בסוף המאה ה-11 או בתחילת המאה ה-10. ייתכן כי סיבת החורבן היא מרד אבשלום בן דוד. בהמשך המאה ה-9 הוקם באתר יישוב דייגים וחקלאים כפרי אשר היה חלק מנחלת ממלכת ארם דמשק. היישוב חרב סופית עם כיבוש תגלת-פלאסר השלישי מלך אשור בסביבות שנת 732 לפנה"ס.
היישוב
היישוב בתל הדר הוקם בתקופת הברונזה המאוחרת א' (המאה ה-15 לפנה"ס) והתקיים לתקופה קצרה. היישוב היה מבוצר. החומה הפנימית נבנתה בתקופה הזאת, ונראה כי גם החומה החיצונית אם כי אין הוכחה מוחלטת לכך. בראש התל עמד מגדל עגול אשר היה משולב בחומה. הקוטר החיצוני של המגדל כ-20 מטרים ונשתמר גבוהו ל-2.5 מטרים ורוחב קירותיו כ3 מטרים. חלקו הפנימי של המגדל מחולק עם קירות ישרים לחצר פנימית וחדרים הצמודים לדופן המגדל. באותה בעת היה תל הדר ככל הנראה מצודת נמל הקשורה באחת מערי המדינה הכנעניות עשתרות, כינרות או חצור. היישוב ניטש בסביבות שנת 1500 לפנה"ס. הצעה לסיבת הנטישה היא התבססות מצרים תחת תחותמס השלישי אשר כבש את הארץ לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס. הצעה נוספת היא המאבקים בין העיר עשתרות לעיר חצור, המוזכרת במכתבי אל-עמארנה אשר התחילו עוד במאה ה14 לפנה"ס.
במאה ה-12 לפנה"ס, ראשית תקופת הברזל התחדש היישוב ונבנו בו ממגורות על חורבות היישוב הקודם. במאה ה-11 לפנה"ס הוקמה בתל עיר. צמוד לחומה הפנימית נבנו בנייני ציבור גדולים. אחד המבנים היה גדול. עובי קירותיו כמטר וגובהם כשני מטרים. המבנה מחולק לשני אגפים, כאשר בראשון שישה תאים ריבועים צמודים זה לזה בשני טורים אשר שמשו כממגורות ובהם נמצאו אלפי גרעיני חיטה ופכי בירה. מבנה זה הוא יחיד במינו בתקופת הברזל בארץ ישראל. מקבילים אליו נמצאו רק באזור מצרים. באגף השני בית-מחסן עם עמודי תמך הנראה כמו אולם, בו נמצאו כלי חרס מגוונים. המבנה בנוי בצורה ששתי שורות של עמודים יוצרות שלושה מרחבים מלבניים צרים. יחד עם הכלים האופייניים לארץ ישראל נמצאו גם כלים עם אופי זר. לעיר יובאו כלים מאותרים יוקרתיים מהחוף הפיניקי שבלבנון המודרנית וגם כלים מאזור הגלעד ועמק הירדן. באולם נמצאו פרט לכלי בישול ואחסון גם כלי פולחן מגוונים. קערה אחת יובאה מהאי אוויה שביוון, מה שמעיד על התחלת הסחר עם יוון בתקופת הברזל. מבנה ציבורי נוסף שלא נחשף בשלמותו היה מבנה מחסנים בעל שלוש אלומות ארוכות. למבנה ככל הנראה היה קשור בפעילות מסחרית מעיד על כך כי העיר בתל הדר שימשה כמרכז שלטוני בארץ גשור. העיר נחרבה בסוף במאה ה-11 לפנה"ס בשריפה עזה. פרופסור ברוך הלפרין טוען כי יש לשייך את סגנון הבניה של בית המחסן עם עמודי התמך לפועליהם של המלכים דוד ושלמה. על פי סברה זו יש לתארך את חורבן העיר כמה שנים מאוחר יותר וניתן לשער כי ההרס בעיר נגרם בסביבות שנת 975 לפנה"ס בחלק ממרד אבשלום.
העיר עמדה בחורבותיה כמאתיים שנה ונבנתה מחדש במאה ה-9 לפנה"ס. עם חורבן העיר בתל הדר במאה ה-11/10 עבר המרכז השלטוני לתל עין גב השוכן 7 קילומטרים דרומה. תל הדר היווה כפר דייגים עם אופי יותר כפרי. נשתמרו החומות אך לא נשאר זכר למבנים הציבוריים מהתקופה הקודמת. נבנה רובע מגורם מתוכנן וצפוף עם רחובות מרוצפים. נמצאו גם ממגורות חפורות באדמה מדופנות באבנים. לא ברור אם באותה התקופה כבר הייתה בנייה צפופה בין שתי החומות, אך היישוב עמד ללא הפרעה זמן רב וזוהו שינויים רבים בתכנון המבנים. במאה ה-8 לפנה"ס עברה היישוב שינויים רבים והתפרס על גבי כל השטח שבין החומות. בתקופה זאת היה האזור נחלה של ממלכת ארם דמשק המוזכרת בספר מלכים. לא נשאר כבר זכר למבני הציבור ומגדל מהיישובים הקודמים. נראה כי הבתים החדשים שנבנו נבנו בתוואי מאוד צפוף ולכן לא נמצאו בהם אוֹמְנוֹת ועמודים, בשונה משאר האתרים בארץ מהתקופה. כמעט כל קיר שנמצא על ידי החופרים שימש את המרחבים שמשני צידו. עובי הקירות לא עלה על 40 ס"מ ורק המזוזות של הבתים היו בנויות אבנים גדולות. מתקופה זאת נמצאו מספר ממצאים הכוללים עוגן של ספינות עשוי בזלת אשר ניתן לראות את סימני השחיקה מהחבל שהחזיק אותו, דבר המעיד על כך שהעוגן היה בשימוש זמן רב. בנוסף נמצאה צלמית של אישה המחזיקה תוף מרים וכתובת ארמית על גבי כלי חרס. את חורבנו של היישוב כמו שאר היישובים בגולן ולגליל יש לקשור בכיבושי תגלת-פלאסר השלישי, מלך אימפריית אשור אשר כבש את ממלכת ארם דמשק ואת ממלכת ישראל הצפונית בשנת 732 לפנה"ס.
STS-71
STS-71 הייתה משימתה ה-14 של מעבורת החלל אטלנטיס, משימת המעבורות השלישית בתוכנית מיר ומעבורות החלל, במסגרתה בוצעה העגינה הראשונה בתחנת החלל הרוסית מיר, ומשימת החלל המאוישת ה-100 של ארצות הברית. המשימה שוגרה ב-27 ביוני 1995 מ-LC-39A ממרכז החלל קנדי כשבתוכה שני קוסמונאוטים רוסיים, שהיוו את משלחת EO-19 אל מיר, ונחתה ב-4 ביולי 1995 כשבתוכה צוות משלחת EO-18 של מיר, ששוגר כ-4 חודשים לפני כן אל התחנה במשימת סויוז TM-21. בכך הפכה המשימה למשימת המעבורות הראשונה שצוותה השתנה במהלך הטיסה. עם עגינתה במיר ב-29 ביוני הפכו המעבורת ומיר לרכב החלל הגדול ביותר שהורכב בחלל (עד אז). במהלך המשימה ביצעו צוותי המעבורת ומיר ניסויים משותפים בתחנה וביחידת הספייסלאב שנשאה המעבורת, והועברה אספקה מהמעבורת אל מיר. משימה זו הייתה הראשונה מבין 7 משימות רצופות של המעבורת אטלנטיס אל מיר במסגרת תוכנית מיר ומעבורות החלל.
קישורים חיצוניים
1995 בארצות הברית
פאני (סרט, 1961)
פאני (באנגלית: Fanny) הוא סרט דרמה רומנטית משנת 1961 בבימויו של ג'ושוע לוגאן, עם הורסט בוכהולץ, לסלי קארון, שארל בואייה ומוריס שבלייה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יוליוס אפשטיין והוא מבוסס על המחזמר "פאני" של ג'ושוע לוגאן וסמואל ברמן משנת 1954 שהוא עיבוד לטרילוגית מרסיי של מרסל פניול הכוללת את המחזות "מריוס", "פאני" ו"סזאר".
"פאני" הופק לראשונה כסרט צרפתי ב-1931 עם תסריט של פניול. המחזמר הועלה בהצלחה ב-1954 בברודוויי ובאיסט אנד עם מוזיקה של הרולד רום. בסרט לא מופיעים השירים אלא רק המוזיקה של רום המשמשת כרקע לעלילה וזיכתה אותו במועמדות לפרס אוסקר ופרס גלובוס הזהב לפסקול המוזיקה המקורי הטוב ביותר. הסרט היה מועמד גם לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר (שארל בואייה) ולעריכה הטובה ביותר.
בואייה סירב בתחילה לתפקיד כי לא רצה להופיע מדובב בשירה. הוא הסכים רק לאחר שהוחלט להוריד את השירים מהפקה זו.
ב-2013 הופק הסרט הצרפתי "פאני" בבימויו של דניאל אוטיי שגם כתב את התסריט ומשתתף בו בתפקיד סזאר.
הסרט צולם במרסיי ומופיעים בו האתרים הידועים של העיר כמו הנמל העתיק ובזיליקת "נוטרדאם גארדה" המשקיפה על העיר מגבוה.
תקציר העלילה
סזאר (שארל בואייה) הוא בעל באר ליד הנמל העתיק של מרסיי. הוא אלמן ובנו מריוס (הורסט בוכהולץ) עוזר לו בבאר.
למריוס בן ה-19 יש חברת ילדות בשם פאני (לסלי קארון) בת 18 המאוהבת בו ורוצה להתחתן איתו אך מריוס דוחה אותה. הוא חולם לצאת מאווירת המקום המחניקה אותו, לעלות על ספינת מחקר ולהגיע למקומות בעולם עליהם קרא בספרים. פאני עוזרת לאמה אונורין (ג'ורג'ט אניס) למכור דגים בדוכן שיש להם בנמל.
אחד ממבקרי הבאר של סזאר הוא הסוחר העשיר פאניס (מוריס שבלייה). הוא אלמן זקן ללא ילדים ורוצה להתחתן עם פאני. הוא מתחיל לחזר אחריה לזעמו של מריוס ורומז לאונורין שברצונו לדבר אתה. היא חושבת שהוא רוצה להציע לה נישואין ומאוכזבת כשהוא מודיע לה שרצונו הוא בפאני אך מיד מתאוששת ומסכימה כשהוא מוסיף ואומר שיש לו רכוש ששווה 600.000 פרנק.
מריוס נפגש עם פאני ומודיע לה על רצונו לעזוב. הם מתנים אהבה בביתה של פאני אבל אונורין מגלה זו ודורשת ממריוס שיתחתן עם פאני למנוע בושה. מריוס מסכים מחוסר ברירה אבל בלילה חומק מחדרו ועולה על הספינה.
פאני מגלה שהיא בהריון ממריוס ומסכימה מחוסר ברירה להינשא לפאניס. לבן שנולד הוא קורא סזאריו לכבוד סזאר ובשמחה הוא מוסיף לכתובת על בית המסחר שלו: "פאניס ובנו".
כעבור שנה חוזר מריוס ומגלה שיש לו בן. הוא נפגש עם פאני ומשכנע אותה לעזוב אתו. מתפתח עימות בינו לבן פאניס וסזאר. פאניס מסכים שפאני תעזוב עם מריוס אבל הילד יישאר אתו. לבסוף מוותר מריוס ועוזב.
כעבור עשר שנים חוגג פאניס את יום הולדתו של סזאריו. הילד משוטט בנמל העתיק וידיד של מריוס המכונה "האדמירל" משכנע אותו לרדת לסירתו ושט איתו לחלק אחר של העיר בו עובד מריוס במוסך ומריוס רואה לראשונה את בנו. כאשר שומע פאניס שסזאריו נעלם הוא מתעלף ונופל למשכב. בינתיים מגלה אותם פאני ומשכנעת את מריוס לבוא אתם לפאניס הגוסס. מריוס מודיע לפאני כי ברצונו לנסוע לארצות הברית. בינתיים הוא קופץ בשמחה עם סזאריו על הטרמפולינה. פאניס מתבונן בהם ומכתיב לסזאר מכתב בו הוא מבקש ממריוס לשאת את פאני לאחר מותו אבל בתנאי שסזאריו ימשיך לשאת את שם המשפחה פאניס.
גודינוטיה
אורך יצור זה הגיע ל-30 סנטימטר ללא הזנב, בערך בגודל של חתול בית. ליצור היו שיניים מחודדות וקשות שהותאמו לאכילת חרקים או פירות.
בתקופתו הייתה גרמניה מוקפת ביערות גשם לחים וחמימים בהרבה מהיום. ככל הנראה הוא היה שוכן עצים ובדומה לגלגויים וללוריסים היה פעיל בלילות. הוא היה בעל ראיית צבעים ירודה מעט מהלמורים והקופים וחי בקבוצות קטנות או בזוגות.
בתרבות
יונק זה הופיע בסדרה ללכת עם חיות.
שמעון כץ
הרב שמעון כץ (3 ביולי 1904; כ' בתמוז תרס"ד - 23 ביוני 1985; ד' בתמוז תשמ"ה) היה חבר מועצת עיריית פתח תקווה, ומזכיר בית הדין הרבני בפתח תקווה. נודע כמתיר העגונות, לאחר שהטיפול הארצי בנשים אלה הופקד בידיו.
ביוגרפיה
נולד בחסלביץ שבפלך מוהילב לרב ראובן כץ ולרייכל בתו של הרב אברהם יצחק משכיל לאיתן. למד בישיבת גרודנה ובישיבת מיר והוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם צבי קמאי והרב אליעזר יהודה פינקל. כשאביו נסע לארצות הברית בשנת 1929 הוא מילא את מקומו כרב בסטוויסקי. בשנת 1933, שנה לאחר שעלה אביו לפתח תקווה להתמנות לרב המושבה, עלה גם הוא והתיישב שם. הוא עסק בהקמת מוסדות תורניים וביסוס ישיבת לומז'ה בפתח תקווה. במהלך המרד הערבי הגדול הוא עסק בגיוס נוער חרדי להגנה ועמד בראש הפלוגה הדתית של ההגנה בפתח תקווה. הוא אף החזיק סליק של נשק בביתו. עם הקמת צה"ל היה סגן ראש השירות הדתי ולאחר הכפפת השירות הדתי לרבנות הצבאית והתפטרות נתן גרדי מראשות השירות בעקבות זאת, נתמנה לראש השירות הדתי למשך מספר חודשים עד שהשתחרר בשנת 1950 בדרגת רב-סרן.
בשנת 1940 נכנס כחבר מועצת עיריית פתח תקווה מטעם רשימת החרדים ואגודת ישראל, תפקיד שבו כיהן במשך 15 שנים. במהלך תקופה זאת היה יושב ראש ועדת הביקורת העירונית. לאחר הבחירות לעיריית פתח תקווה בנובמבר 1950 ובמיוחד לאחר שבג"ץ פסל את בחירתו של פנחס רשיש לראשות העיר, פעל כץ להשפיע על מועצת גדולי התורה להוציא את החלטתה שאסרה על פועלי אגודת ישראל להצביע עבור מועמד שאינו דתי. בעקבות זאת, הציע הימין את כץ עצמו לראשות העיר, במסגרת הסכם רוטציה על פיה לאחר מספר חודשים תועבר ראשות העיר לידי עזרא איכילוב, אולם השמאל בתגובה גיבש הסכם דומה ומרדכי קראוסמן מונה לראשות העיר עד שהעביר לקראת סוף שנת 1951 את השרביט לידי פנחס רשיש.
עם שחרורו מצה"ל מונה למזכיר בית הדין הרבני בפתח תקווה וריכז באופן ארצי את הטיפול בעגונות. במאי 1962 זכה להוקרה מנשיא המדינה יצחק בן-צבי על פעילותו בתחום זה. כץ טיפל במגוון של מקרי עגינות, בהם בעלים שנטשו את נשותיהם, בעלים שהמירו דתם, טורקי שהתחזה ליהודי ולאחר שהתחתן ונולדו לו ארבעה ילדים חזר לטורקיה מבלי להודיע לאשתו, בעל שנאסר בכלא על סירוב לתת גט ונשים שהתחתנו עם אנשים הלוקים בנפשם. ניסיונו עם מקרים רבים של נשים שהתחתנו עם תיירים שהכירו במשך זמן קצר והתבררו כמעורערים בנפשם, הביא אותו להציע חוק שיחייב תיירים המבקשים להתחתן עם אזרחיות ישראליות להביא אישור רפואי על בריאותם הגופנית והנפשית. אחד המקרים המפורסמים בהם טיפל היה מקרהו של מרדכי לוק אשר ברח למצרים וריגל עבור המצרים נגד ישראל, תוך שהוא משאיר את אשתו העגונה בישראל. במהלך פעילותו פנה לרבנים במדינות המערב ובעקבות זאת מונו באנגליה ובארצות ברית רבנים מקומיים לטיפול בעגונות. הם הפעילו קשרים אצל ראשי מדינותיהם כדי שיפעלו למען העגונות. כך למשל נענה מזכיר המדינה האמריקני ג'ון פוסטר דאלס לבקשות שהופנו אליו והורה לשגריר ארצות הברית בתימן לסייע במציאת בעלים שהשאירו את נשותיהם עגונות בישראל. כן נעזר בתשלום שוחד לגורמים בארצות ערב ולבעלים עצמם כדי שיסכימו לתת גט.
בשנת 1960 הוא מונה לנשיא לשכת בני ברית "חבצלת השרון". בשנת 1961 היה פעיל למען הכרה בהשכלה רבנית של עובדי מדינה לצורך קביעת מדרגת השכר.
על שמו רחוב בשכונת הדר גנים בפתח תקווה. בתחילה נקרא הרחוב "מתיר העגונות" אולם בשנת 1997 הוא שונה ל"חסדי שמעון" לבקשת התושבים.
משפחתו
נישא לחנה בתו של התעשיין אהרן שוואלב.
בנותיהם: יהודית ורדי, מרים ינקלביץ, חיה סלומון, דיצה הרצברג
מימי רוג'רס
מרים "מימי" רוג'רס (באנגלית: Miriam "Mimi" Rogers; נולדה לבית ספיקלר ב-27 בינואר 1956) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ושחקנית פוקר אמריקאית ממוצא יהודי. תפקידיה הבולטים בקולנוע כוללים את "Gung Ho" (1986), "Someone to Watch Over Me" (1987), ו-"Desperate Hours" (1990).
ביוגרפיה
נולדה בשם מרים ספיקלר (Miriam Spickler) בפלורידה שבארצות הברית, לאב, פיליפ ספיקלר, יהודי ולאם נוצרייה-אפסיקופלית.
קריירה
בשנת 1994 השתתפה בסרט "Reflections on a Crime". בשנת 1996 שיחקה בסרטים "במצמוץ העין" (סרט טלוויזיה) ובסרטה של ברברה סטרייסנד כבמאית "שתי פנים למראה". בשנת 1997 שיחקה בסרט הקומדיה "אוסטין פאוורס: מרגל עם סגנון"; הראשון מבין סדרת סרטי קומדיה. בהמשך השנה שיחקה גם בסרט הטלוויזיה "כלי נשק של הסחת דעת המונית".
בשנת 1998 הופיעה בסרט "Lost in Space", בשנת 1999 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חשבון השטן" מבית שואוטיים, המבוסס על ספרה של ג'יין יולן שיצא לאור ב-1988.
בשנת 2000 שיחקה בסרט האימה הקנדי "ג'ינג'ר סנאפס". בשנת 2003 שיחקה בקומדיה "טיפשים בהפסקה שנייה: כשהארי פגש לויד". בשנת 2004 הופיעה בסרט "The Door in the Floor".
בשנת 2011 שיחקה בקומדיית הפשע "Lucky" לצד קולין הנקס, ובשנת 2012 שיחקה בסרט הקומדיה "סטודנטיות לוהטות".
בשנת 2015 שיחקה בסרט "זה לא מצחיק" ובסרט "דרך שמחה לעת עתה" (2015) וכן, ובשנת 2018 השתתפה בסרט "ענייני המדינה".
מבין סדרות הטלוויזיה הרבות בהן שיחקה לאורך השנים בולטות "Paper Dolls" (1984), "Weapons of Mass Distraction" (1997), "החיים בלופ" (2006-2007), ותפקידי משנה בסדרות "תיקים באפלה" (1998-1999), "שני גברים וחצי" (2011 - 2015), "וילפרד" (2014), "מד מן" (2015), ובסדרה "בוש" (2015).
חיים אישיים
רוג'רס נשואה בפעם השלישית, ולה שני ילדים מבעלה השלישי, כריסטופר סיאפה. בעלה השני היה השחקן טום קרוז, והיא זו שהכירה לו את הסיינטולוגיה. בעלה הראשון היה ג'יימס רוג'רס.
מקנזי זיגלר
מקנזי פרנסס זיגלר (באנגלית: Mackenzie Frances Ziegler, נולדה ב-4 ביוני 2004) היא רקדנית, זמרת, דוגמנית ושחקנית אמריקאית.
לזיגלר השפעה רבה ברשתות החברתיות. יש לה חשבון אינסטגרם עם 15 מיליון עוקבים, 20 מיליון עוקבי טיקטוק, 3 מיליון מנויי ערוץ יוטיוב ומיליון עוקבי טוויטר.
ביוגרפיה
זיגלר נולדה בפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית. הוריה הם מליסה זיגלר-גיסוני וקורט זיגלר. אביה הוא בעל חברת משכנתאות. אחותה הגדולה היא הרקדנית מאדי זיגלר. בנוסף יש לה ארבעה אחים חורגים: שני אחים בוגרים מנישואים קודמים של אביה, ושני אחים נוספים מנישואיה של אמה לגרג גיסוני.
מקנזי השתתפה בסדרת הדוקו-ריאליטי "רקדניות קטנות". בגיל 12, בעונה השישית, פרשה יחד עם אחותה כדי להתמקד בקריירה המוזיקלית שלה.
זיגלר רקדה ולקחה שיעורי פיתוח קול בסטודיו לריקוד של אבי לי מילר מגיל שנתיים וחצי.
בשנת 2014 זיגלר עברה ללמוד בחינוך ביתי יחד עם אחותה, מאדי, כדי שיהיה להן יותר זמן לרקוד בסטודיו.
מלבד קריירת הריקוד שלה, היא ואחותה מאדי מדגמנות לחברות נחשבות כמו "ראלף לורן" וזיגלר אף משמשת כפרזנטורית של החברה.
בשנת 2014 זיגלר החלה בקריירת שירה והוציאה אלבום פופ בשם "Mack Z" שהגיע למקום הראשון ברשימת הפופ ב-Itunes ולמקום שביעי ברשימת האלבומים ב-Itunes.
בסוף 2016 הוציאה את השיר "Day and night" עם ג'וני אורלנדו.
ב-2017 יצאה לסיבוב הופעות "Day And Night Tour" עם ג'וני אורלנדו. במאי אותה שנה הצטרפה לאורלנדו ולצמד הבריטי Bars and Melody בסיבוב הופעות קצר בבריטניה.
במאי 2017 הוציאה זיגלר את השיר "(Monsters (aka Haters", באוגוסט הוציאה את השיר "Teamwork" ובאוקטובר הוציאה את "Breathe".
ב-2018 הופיעה כזמרת חימום של סיבוב הופעות של להקת הבנים PREETYMUCH.
ב-24 ביולי 2019 הוציאה זיגלר את השיר "HOT".
ב־18 בדצמבר 2019 הוציאה זיגלר את השיר "Motives".
ב-24 ביוני 2020 הוציאה זיגלר את השיר "Exhale" בשיתוף עם הזמרת סיה.
רקדניות קטנות
זיגלר בדרך כלל רקדה עם קבוצה צעירה יותר מחוץ לתוכנית. אחותה הגדולה מאדי קיבלה יותר שבחים מאמא שלהן ומאבי לי מילר אשר אמרה שהיא משווה בין יכולת הריקוד של מקנזי לזאת של מאדי כשמאדי הייתה בגילה של מקנזי.
בעונה השנייה היא זכתה במקום הראשון בתחרות הכלל ארצית עם הסולו שביצעה בשם "Killer Bee".
במהלך העונה הרביעית מקנזי עבדה על האלבום הראשון שלה, וצילמה קליפ בסטודיו ובביתה לשיר בשם "It's A Girl Party".
באחת התחרויות בעונה החמישית, אחותה, מאדי, זכתה במקום השני, ואילו מקנזי אשר חשבה שאין לה סיכוי לזכות קטפה את המקום הראשון בקטגוריית הסולו וגברה על אחותה "הבלתי מנוצחת". קטע זה נחשב לאחד הקטעים הזכורים ביותר בעונה.
זיגלר ידועה בהומור שלה וניתן לראות זאת בראיונות איתה בתוכנית. סגנון הריקוד שהתמחתה בו במיוחד היה "acro".
קולנוע וטלוויזיה
קליפים
ילין לפידות
ילין לפידות הוא בית השקעות ישראלי שהוקם בשנת 2004 ומנוהל על ידי רו"ח דב ילין (בעבר שותף ומנהל בכיר בחברת דש ניירות ערך והשקעות בע"מ) ורו"ח יאיר לפידות (בעבר מנכ"ל חברת הייעוץ נשיונל קונסלטנטס בע"מ .N.C). דב ילין ויאיר לפידות הם בעלי השליטה בבית ההשקעות ומכהנים בו כמנכ"לים משותפים.
היסטוריה
בשנת 2005 רכשה לידר מדב ילין ויאיר לפידות בשלב הראשון 30% מבית ההשקעות תמורת 1.9 מיליון דולר. בשלב השני של ההסכם השלימה לידר את הרכישה ל-50%. החברה מנהלת כספים באמצעות 3 פעילויות עיקריות: ניהול תיקי השקעות, ניהול קרנות נאמנות, ניהול קופת גמל וקרן השתלמות. בפברואר 2017 בית ההשקעות ילין לפידות השיק קופת הגמל להשקעה. נכון לדצמבר 2019 בית ההשקעות ניהל 92.6 מיליארד ₪ בשלוש הפעילויות, קופת גמל, קרנות נאמנות ותיקים מנוהלים. בית ההשקעות מנה כ-250 עובדים.
מיקום ונגישות
החברה מייחסת חשיבות רבה לשירות נגיש לבעלי מוגבלויות הן בהגעה פיזית למשרדי החברה והן בשירותי האינטרנט. בית ההשקעות ממוקם במגדל מעל דיזנגוף סנטר בתל אביב.
תיאטרון אורתו-דה
קבוצת התיאטרון "ORTO-Da" היא קבוצת תיאטרון ישראלית, שנוסדה בשנת 1996 על ידי ינון צפריר, מנהלה האמנותי של הקבוצה, בשיתוף עם יפעת זנדני צפריר ואבי גיבסון בר-אל. בשנת 2005 הצטרף אל הקבוצה הכוריאוגרף והפנטומימאי הבינלאומי דניאל זעפרני.
התיאטרון פועל בין השאר על פי שיטת "המעגל הפתוח", אשר חוקרת את התנועה בין ההיסטוריה הבימתית לחוויה האישית של השחקן, מתוך שאיפה ליצור הרמוניה אמנותית. הקבוצה יוצרת בסגנון ייחודי, ומקצינה את ההתנהגות האנושית, תוך שימוש בדימויים חזותיים, פנטומימה, מיומנויות קרקס, תהלוכות, תוך שימת דגש מיוחד לחקירת ההתנהגות האנושית ושפת הגוף.
היסטוריה
המופע "מטרבין" היה הראשון שהופק על ידי אורתו-דה, בעקבות רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
מקור השם  אורתו-דה, שהוא חיבור בין מושגים מנוגדים היוצרים ביחד משמעות חדשה; המילה אורתו – נגזרת מהמונח "אורתודוקסי", שמשמעותו שמרני, המחזיק בדעה הממוסדת, והמילה "דה" - נגזרת משמו של הזרם האמנותי אוונגרדי הדאדאיזם שקרא תיגר על האמונות והמוסכמות עד להופעתו.
בין המופעים שנוצרו בעקבות "מטרבין": "מעפילים" (1997), "כפיית טובה" (1998), "חיילים בחיתולים" (1999, צולם לכתבה על ידי BBC  טרם היציאה מלבנון בשנת 2000) ו"המכונית" (2004, בבימויו של אמיר אוריין).
ב-2002 הוצג המופע "להיות או לא" בפסטיבל עכו וכלל אירוע תיאטרלי אלטרנטיבי לצד החומות, המשלב בין טקסטים מתוך "המלט" של שייקספיר ובין ההגדה של פסח.
ב-2007, יצרה קבוצת אורתו-דה את המופע "אבנים".
מאז 2003 ניהלה אמנותית הקבוצה פסטיבלי רחוב ופנים שונים בישראל, בהם: תיאטרון הרחוב בפסטיבל עכו (2007, 2009) פסטיבל בציר חדש ביבנה (2011 ), פסטיבל קצת אחרת בשיתוף תיאטרון בית ליסין (2018)  ואת מתחם האוויר הפתוח בפסטיבל חיפה הבינלאומי, אותו היא מנהלת יחד עם צוות תיאטרון חיפה, עד היום.
בשנת 2008 יצר תיאטרון "אורתו-דה", בשיתוף עם תיאטרון ארצי לנוער, את המופע "צו הלב" - סיפורה של הצנחנית חביבה רייק. ההצגה הועלתה לראשונה בסוף שנת 2008 ונכתבה ובוימה על ידי יפעת זנדני צפריר (ממייסדי אורתו-דה) ושלומית ארנון.
בספטמבר 2014 יצרה הקבוצה את האופרה האלקטרונית "אי שפיות". זו אופרה אלקטרונית מדוברת, בהשתתפות יובל סטוניס, הממשילה את מדינת ישראל לאנייה, אשר קברניטה מוביל אותה בים רדיואקטיבי מדומה, לשום מקום..
בשנת 2019, יצרה הקבוצה את "מעגל הגיר", תיאטרון רחוב המציג את המשפט המפורסם הנערך בסיום מחזהו של ברטולט ברכט, "מעגל הגיר הקווקזי".
בשנת 2021 יצרה הקבוצה את ההצגה שתי חברות וסוס אחד, "דרמה אנושית מרגשת ומצחיקה מפגישה בין עולמות של עבר והווה, דת וחילוניות, אהבה ומוסר והבטחה אחת גדולה".
מטרבין
המופע "מטרבין", מופע ללא מילים, שאותו יצרו ינון צפריר ויפעת זנדני צפריר, מבוסס על הכפלת דמותו של רבין באמצעות מסכות דו־ממדיות של דיוקנו ובציור מטרה המוצמדת לגב. המופע בחיתוליו היה מורכב משחקנים ולא- שחקנים, כולם מתנדבים שביקשו להביע את הזעזוע ממעשה רצח רבין ומתרבות הפולחן שנלוותה אליו. המופע הוצג בכיכר רבין, כתהלוכה נעה בתוך קהל גדול שהגיע לעצרות ולהפגנות והוא היה אקט ויזואלי-תיאטרלי שעורר שיח סוער של הצופים מכל קצוות הקשת הפוליטית, תגובות רגשיות, שאלות שנזרקו לאוויר ואחריהן ניסיונות לתת להן תשובות.
ביולי 2000 הוזמן המופע "מטרבין" לפסטיבל Chalon dans la rue   בצרפת, שם זכה לביקורות נלהבות, ולאחריו הוזמן לפסטיבלים נוספים באירופה:  Varazdin בקרואטיה 2002 ו-Ptuj בסלובניה 2004 בתמיכת משרד החוץ הישראלי.
המופע "אבנים"
"אבנים" הוא מופע פיזי ויזואלי סוריאליסטי, המלווה את מורדי הגטו דרך סיוטי העבר אל חלומות העתיד. היצירה נוצרה בהשראת פסלו של נתן רפופורט (1911-1987). לאחר מפלת גרמניה במלחמת העולם השנייה, נותרו האבנים מיותמות. בשנת 1946 יצק נתן רפופורט, את אנדרטת הברונזה לזכר מרד גטו ורשה. הוא חיפש אבן שתתאים להקמת הפסל. לאחר חיפושים רבים נמצאו אבני הגרניט, ממתינות חצובות בשוודיה. אותן אבנים שיועדו לפאר את ניצחון הרייך, מנציחות כעת את שואת יהודי אירופה.
המופע "אבנים" נולד מתוך ההצגה "פרטי-זן". המופע, האורך כ-17 דקות הוצג בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון רחוב 2005 בת-ים ואחר-כך בפסטיבלים נוספים בישראל :פסטיבל עכו 2005, סתיו תיאטרוני בסוזן דלל וחנוכת יוצרים ב בכיכר דיזנגוף.
פרזנטציה ראשונה בת 45 דקות של המופע תחת השם "אבנים" התקיימה בפסטיבל אביב ישראלי בתיאטרון הסמטה, במאי 2006.
בשנת 2007 זכה המופע "אבנים" בשלושה פרסים בינלאומיים:
בשנת 2008 זכה המופע בשני פרסים נוספים:
בשנת 2009 הוצג המופע בפסטיבל אביניון בצרפת. מתוך כ-900 הצגות, נבחר המופע לאחת משלוש ההצגות המובילות.
חלקה הראשון של היצירה, "פרטי-זן", זכה בפרס המופע הטוב ביותר בפסטיבל בת-ים הבינלאומי לתיאטרון רחוב 2005.
בשנת 2015 יצרו הבמאי תור בן מיור והמפיקה סיגל לנדסברג, את הסרט הדוקומנטרי "בשוליים" ביוזמת ד"ר עירית פוגל, מנהלת המחלקה לתיאטרון ופרינג' ובתמיכת משרד התרבות. הסרט המתעד את תהליכי יצירת ההצגה “אבנים” וחלק ממסעותיה בעולם. הסרט זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל " “אפוס” לסרטי אמנות וייצג את ישראל בפסטיבלי סרטים בעולם.
תיאטרון רחוב
בשנים 2007 ו-2009 נבחר תיאטרון אורתו-דה לנהל אומנותית את כל מתחם תיאטרון הרחוב של פסטיבל עכו, שכלל כ-40 קבוצות תיאטרון מהארץ ומהעולם.
First We Take Manhattan
First We Take Manhattan (בעברית: ראשית נכבוש את מנהטן) הוא שיר שנכתב על ידי הזמר-יוצר היהודי-קנדי לאונרד כהן. השיר הוקלט במקור על ידי הזמרת האמריקאית ג'ניפר וורנס לאלבום המחווה שלה לכהן "Famous Blue Raincoat" שהורכב כולו משירים שנכתבו על ידי כהן או נכתבו בשיתופו.
משמעות השיר
המילים הנטויות בשיר מרמזות על נושאי דת ואסכטולוגיה, עם התייחסות לתפילה, סימני לידה משמעותיים וסימנים בשמיים. בכתיבה לגארדיאן בשנת 2015, בן יואיט הפנה את תשומת הלב לאופי האפוקליפטי של המילים, ודמיין את כהן "בוהה בשליטה עולמית כמו נבל בסרט ג'יימס בונד". כתב מגזין הרולינג סטון מיקאל גילמור תיאר באופן דומה את השיר כחזון מאיים של "קריסה חברתית ונקמת מחבל". כמו כן, גם כתב הדיילי טלגרף רוברט סאנדל הבחין באופי הנבואי של השיר, אך הדגיש את האמירה הפוליטית של השיר, והציב אותה בהקשר של ימיה האחרונים של התפרקות ברית המועצות. כהן הסביר את עצמו בראיון מאחורי הקלעים ב-1988: "אני חושב שהשיר אומר בדיוק מה שהוא אומר. זהו שיר על טרור. אני חושב שזוהי תגובה לטרור. יש משהו בנוגע לטרור שתמיד הערצתי. העובדה שאין אליבי או שאין פשרות. העמדה הזאת תמיד מאוד אטרקטיבית. אני לא אוהב את זה כשזה בא לידי ביטוי במישור הפיזי - אני לא ממש נהנה מפעילות הטרור - אלא טרור נפשי. אני זוכר שהייתה פואמה נהדרת מאת אירווינג לייטון שקראתי פעם אחת. אני אתן לך את הפרפרזה שלה. היא הייתה 'טוב, אתם מפוצצים מדי פעם חברת תעופה והורגים כמה ילדים פה ושם', הוא אומר, 'אבל הטרוריסטים שלנו ישו, פרויד, מארקס, איינשטיין. העולם כולו עדיין רועד' "
גרסתה של ג'ניפר וורנס
ההקלטה המקורית של וורנס בולטת בגיטרה המובילה שמנוגנת על ידי סטיבי ריי וון. המפיק רוסקו בק היה מאוסטין, טקסס והיה חבר של וון. בסוף פברואר 1986 בטקס הגראמי השנתי בלוס אנג'לס, בק ביקש מוון להקליט את נגינת הגיטרה לשיר. בראיון בשנת 2007, בק נזכר שלוון לא הייתה את הגיטרה שלו או את המגבר שלו איתו, ולכן השתמש באחת מגיטרות הפנדר סטראטוקסטר הישנות של בק. לאחר עבודה על כמה בעיות טכניות, ההקלטה המוגמרת הושגה לאחר שניים או שלושה טייקים. לפי האתר הרשמי של ג'ניפר וורנס, ווהן סיים להקליט את הצילומים שלו ב-4:00 לפנות בוקר. הקליפ לגרסה של וורנס ל"First We Take Manhattan" בוים על ידי פאולה ווקר. הסרטון, שצולם בניו יורק, מציג את סטיבי ריי וון מנגן בגיטרה "מספר אחת" שלו (עם הלוגו המובהק שלה "SRV") על גשר ברוקלין. כהן מופיע גם עם וורנס בסרטון. מהדורת יום השנה ה-20 של הקליפ מכילה הקדמה גרמנית המדברת על הפיגוע במועדון לה בל בברלין. גרסת האלבום של השיר היא באורך 3:47, בעוד שהסינגל באורך 3:32. גרסת קידום מכירות סינגל בגודל 12 אינץ', בשם "ג'ניפר וורנס - First We Take Manhattan-Radio Remix - בהשתתפות סטיבי ריי וון", הכילה גרסאות מורחבות וערוכות.
גרסתו של לאונרד כהן
הגרסה המעיין סינת'-פופ של כהן ל"First We Take Manhattan" (עם בתים נוספים) שוחררה ב-1988 כרצועה הראשונה שלו מאלבומו השמיני I'm Your Man. חברתו של כהן דאז, דומיניק איסרמן, צילמה סרטון קידום בשחור-לבן לגרסה של כהן לשיר. בסיבוב ההופעות שלו ב-1988, במקום הביצוע המקורי, בהשפעת היורו-דיסקו של גרסת האולפן שלו, כהן הציג את העיבוד החדש המושפע מ-Fאנק, שהוצע על ידי זמרות הליווי שלו פרלה בטאלה וג'ולי כריסטנסן. הוא המשיך לבצע את השיר בצורה זו בסיבובי הופעות של 1993, 2008 ו-2009. הקלטת האולפן של כהן מתנגנת מעל כתוביות הסיום של הסרט השומרים (סרט) משנת 2009.
גרסאות כיסוי אחרות
לשיר בוצעו מספר לא מועט של כיסויים, בעיקר על ידי אר.אי.אם.. הם תרמו כיסוי לאלבום המחווה של כהן I'm Your Fan משנת 1991. הנוכחות שלהם באוסף הובילה לעיבוד מחדש של רשימת הרצועות I'm Your Fan. במהדורת המחווה בארצות הברית, הקאבר של R.E.M. הופיע כרצועה הראשונה, ולא הביצוע ל"Who by Fire" של להקת The House of Love שהיה הרצועה ההתחלתית בכל שאר המדינות. השיר הופיע גם כבי סייד בחלק מהגרסאות של הסינגל Drive (שיר של אר.אי.אם.). ג'ו קוקר ביצע גרסת כיסוי לשיר באלבומו No Ordinary World משנת 1999.
היינץ כריסטיאן שטראכה
היינץ-כְּרִיסְטִיַאן שטראכה (בגרמנית: Heinz-Christian Strache; נולד ב-12 ביוני 1969) הוא פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כסגן הקנצלר האוסטרי, חבר פרלמנט, חבר במועצת העיר וינה, ומנהיגה לשעבר של מפלגת החירות האוסטרית.
ביוגרפיה
על פי חוקר האנטישמיות ג'וליאן ווצל (2012), משתמש שטראכה באופן קבוע במונח "החוף המזרחי", צופן המשמש בסצנה הימנית הקיצונית לנוף הפוליטי והתקשורתי ה"יהודי" כביכול של ארצות הברית.
ב-1990 השתתף שטראכה כחבר "מפלגת החירות" במערכת בחירות שארגנה הקבוצה - "לא למבול הזרים". המועמד המוביל של הקבוצה היה היורש רוזנקרנץ היימין, וברשימת הבחירות שלו הגישו מועמדות גם מכחיש השואה גרד הונסיק, וחברו של שטראכה, פרנץ ראדל. הקבוצה נפסלה בגלל שזוהתה כקבוצה נאצית.
לאחר הפילוג, התוצאות של מפלגת החירות נפגעו מהתחרות עם המפלגה החדשה של היידר, אך היא עלתה על הציפיות בבחירות בווינה שנערכו באוקטובר 2005. שטראכה עצמו היה מועמד מוביל בווינה, והמפלגה קיבלה 14.9% מהקולות. בבחירות לפרלמנט בספטמבר 2008 זכו יחד שתי המפלגות ב-30% מהקולות.
בינואר 2007 פורסמו תמונות סטילס שנלקחו מצילום וידאו אשר צולם בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20. בתמונות אלה נראה שטראכה במדים צבאיים כשהוא משתתף לכאורה בפעילויות הדרכה צבאיות, ובנוסף מצדיע הצדעה נאצית. שטראכה דחה את ההאשמות, וטען שזו תמונה בה הוא מזמין בירה ולא מצדיע.
בשנת 2010, בבחירות לראשות העיר וינה, למועצת העיר ולמועצות האזוריות, קיבלה מפלגתו של שטראכה 26% מהקולות, תוצאה שהגדילה את מספר המושבים במועצת העיר ל-27. התמיכה בשטראכה הייתה חזקה ביותר בקרב צעירים מתחת לגיל 30.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2017 זכתה מפלגת החירות בראשותו ב-26% מהקולות וב-18 בדצמבר הוא התמנה לסגן הקנצלר בממשלתו של סבסטיאן קורץ.
פרשות שחיתות
במאי 2019 פורסם סרטון וידאו אשר צולם באיביזה לפני בחירות 2017, ובו נראה שטראכה מנהל משא ומתן עם מי שהציגה עצמה כקרובה של איש עסקים רוסי. בפגישה הבטיח לה סיוע בהסרת חסמים באוסטריה בתמורה לסיקור חיובי ותמיכה כלכלית לא חוקית בקמפיין. בעקבות פרסום הסרטון התפטר שטראכה מתפקידו כסגן הקאנצלר ומהנהגת מפלגת החירות. בנוסף הורה שטראכה לחברי מפלגתו להצביע נגד הקאנצלר סבסטיאן קורץ בהצבעת אי-אמון, והממשלה נפלה.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2019, מפלגת החירות ספגה מפלה ואיבדה יותר משליש מכוחה. לאור זאת הודיע שטראכה על הפסקת חברותו במפלגה ופרישה מהחיים הפוליטיים. בהמשך ניסה ניסה לרוץ למועצת העיר וינה וכשל.
במרכז פרשה אחרת, עמדו מאמציו של היזם וולטר גרובמולר, בעל מרפאה בווינה, להשיג גישה לקרן המימון של בתי החולים הפרטיים הממלכתיים. ב-27 באוגוסט 2021, בית הדין האזורי לעניינים פליליים בווינה גזר מאסר על תנאי של 15 חודשים בערכאה הראשונה על שחיתות. לפי החשד, גרובמולר גם הזמין את שטראכה לאי קורפו ב-2018 והבטיח לו תרומות נוספות לפני הבחירות באירופה ב-2019. בעניין זה זוכו הנאשמים מחמת הספק. בעניין אחר, בית המשפט הרשיע את הנאשמים והשתכנע ששטראכה השפיע על חוק לטובת המרפאה של גרובמולר. גרובמולר תרם 2,000 אירו ב-2016 ו-10,000 אירו ב-2017 למפלגת החירות האוסטרית, שעדיין הייתה באופוזיציה באותה תקופה. המרפאה קיבלה גישה לקרן ב-2018 לאחר ששטראכה הפך לסגן הקנצלר. גרובמולר ושטראכה הודיעו שיערערו.
יחסיו לישראל וליהדות
הקהילה היהודית בווינה מחרימה את מפלגתו של שטראכה בשל עברה הנאצי. עמדה זו נתמכת על ידי ממשלת ישראל. בתחילת שנות התשעים כתב הקדשה לספר האנטישמי "עדויות יהודים מכל הזמנים והארצות", אשר הודפס לראשונה בתקופת השלטון הנאצי, ומציג עדויות פיקטיביות מפי יהודים לכאורה על "הגזע היהודי". בהקדשה מגדיר שטראכה את היהודים כ"מתנגדינו" ה"רעבים לכוח". למרות עברה הנאצי של מפלגתו, שטראכה טוען שהוא תומך באופן עקבי בישראל ובציבור היהודי בארצו ובאירופה. בשנת 2002 ביקר לראשונה בישראל, בראש משלחת של מפלגת החירות. המשלחת בראשותו נפגשה עם נשיא המדינה משה קצב, עם ראש עיריית אשקלון בני וקנין ועם כמה חברי כנסת מהליכוד. בדצמבר 2010 נפגש שטראכה עם סגן השר הישראלי איוב קרא. קרא זכה לגינוי על כך מהקהילה היהודית במדינה.
בינואר 2012, הקהילה היהודית של וינה דרשה חקירת משטרה בעקבות דבריו של שטראכה, שאמר כי הפגנות שנערכו נגד נשף שערך הימין הקיצוני ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, מזכירות לו את רדיפת היהודים בידי הנאצים. בעקבות דבריו ביטל נשיא אוסטריה את הענקת "עיטור הכבוד על שירות עבור הרפובליקה של אוסטריה" לשטראכה.
באפריל 2016 ביקר שטראכה בישראל בהזמנת מפלגת "הליכוד", נפגש עם בכירים מהמפלגה וכן ביקר ב"יד ושם", אך נשיא המדינה שמעון פרס סירב להיפגש עמו. משרד החוץ הישראלי התנגד לביקור זה. לאחר כניסתה של המפלגה לקואליציה ולממשלת אוסטריה בשנת 2017, הנחה ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, להחרים את שרי המפלגה. אף על פי כן, חבר הכנסת יהודה גליק נפגש עם שטראכה בווינה. בנוסף נפגש שטראכה עם המיליארדר היהודי-אוסטרי מרטין שלאף בניסון לבטל את החרם של ממשלת ישראל על מפלגתו.
בשנת 2018 הקהילה היהודית בווינה החרימה את טקס יום השואה הממלכתי בגלל השתתפותו של שטראכה. באותה שנה הציע שטראכה לאסור שחיטה כשרה באוסטריה.