cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פינלנד במשחקים האולימפיים
אולימפיאדת אנטוורפן (1920)
בהיאבקות זכו הפינים ב-12 מדליות, בהן 5 מתוך 10 מדליות הזהב האפשריות. זוכי מדליות הזהב היו אמיל ורה ששמר על תוארו מסטוקהולם, אוסקרי פרימן, אדולף לינדפורס, קאלה אנטילה ואיינו ליינו. בני הזוג ולטר ולודוביקה יאקובסון זכו במדליית הזהב בהחלקה אומנותית (באותה העת עוד לא הונהגו משחקי החורף, ותחרויות החלקה אומנותית היו חלק ממשחקי הקיץ), ובכך הייתה לודוביקה יאקובסון לאישה הפינית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית. מדליות נוספות הושגו בקליעה ובשחייה.
אולימפיאדת פריז (1924)
באולימפיאדת פריז (1924) זינק מספר המשתתפים הפינים ל-121. הם זכו ב-37 מדליות (המספר הגבוה ביותר בו זכתה משלחת פינית אי פעם), מהן 14 מדליות זהב, ודורגו במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, שיא של כל הזמנים.
האתלטים הפינים זכו ב-17 מהמדליות, בהן 10 מדליות זהב. במיוחד בלטו הרצים בריצות הבינוניות והארוכות, שניצחו בכל המרוצים מסוג זה. פאבו נורמי זכה ב-4 מדליות זהב. הוא שמר על תואריו בריצת שדה וריצת שדה קבוצתית, והוסיף להם גם ניצחונות בריצת 1500 מטר, בריצת 5000 מטר ובריצת 3000 מטר קבוצתית, אך איבד את תוארו בריצת 10000 מטר לחברו לנבחרת, וילה ריטולה. ריטולה היה שותף לזכיות בריצות הקבוצתיות, זכה במדליית זהב רביעית בריצת 3000 מטר מכשולים ובשתי מדליות כסף, בריצת 5000 מטר ובריצת שדה. שותפם השלישי של נורמי וריטולה לריצת ה-3000 מטר הקבוצתית, אליאס כץ, זכה גם במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים. רץ נוסף למרחקים ארוכים, אלבין סטרנרוס, זכה אף הוא במדליית זהב, בריצת מרתון. בענפי השדה שמרו יוני מיירה וארו להטונן על תואריהם בהטלת כידון ובקרב חמש, בהתאמה.
המתאבקים הפינים זכו ב-16 מדליות. ארבעה מהם זכו במדליות זהב: אוסקרי פרימן וקאלה אנטילה זכו בפעם השנייה ברציפות (אנטילה התחרה באנטוורפן בסגנון חופשי, ובפריס בסגנון יווני-רומי), וכן זכו גם קוסטה פיחלאיאמקי ואדוורד וסטרלונד. מדליות נוספות הושגו בקליעה ובשיט.
אולימפיאדת אמסטרדם (1928)
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) ירד מספר הספורטאים הפינים ל-69. מספר המדליות ירד ל-25, מהן 8 מדליות זהב. פינלנד דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית וגרמניה.
המתאבקים זכו ב-9 מדליות, 3 מכל סוג. זוכי מדליות הזהב היו ויינה קוקינן, ארוו האוויסטו (שזכה בפריז בארד) וקארלו מקינן (שזכה בפריז במדליית כסף). פיחלאיאמקי ווסטרלנוד איבדו את תואריהם, אך זכו במדליות כסף וארד, בהתאמה. מדליות נוספות הושגו בקליעה ובשיט.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1932)
בדומה למדינות אחרות, צמצמה פינלנד את משלחתה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) בשל השפל הכלכלי הגדול, והיא מנתה 40 ספורטאים. הם זכו ב-25 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, ודורגו במקום השביעי בטבלת המדליות.
בהיאבקות זכו הפינים ב-8 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. ויינה קוקינן זכה במדליית זהב שנייה ברציפות, אף שהחליף קטגוריית משקל, והרמני פיחליימקי זכה אף הוא במדליית זהב. איינו ליינו בן ה-41, שזכה במדליית זהב 12 שנים קודם לכן, זכה במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית הרביעית שלו. נבחרת ההתעמלות זכתה במדליית ארד, ושניים מחבריה זכו גם במדליות בתחרויות האישיות: הייקי סאווליינן זכה במדליית כסף בתרגיל המתח ובמדליות ארד בקרב-רב ובתרגיל המקבילים, ואיינרי טקסווירטה זכה במדליית ארד בתרגיל המתח. המתאגרף ברונו אהלברג זכה במדליה ראשונה לזכות פינלנד בענף זה, מדליית ארד.
אולימפיאדת ברלין (1936)
באולימפיאדת ברלין (1936) גדלה המשלחת הפינית ל-108 ספורטאים. הם זכו ב-19 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות (ביחד עם צרפת), אחרי גרמניה, ארצות הברית, הונגריה ואיטליה.
באתלטיקה זכו הפינים ב-10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. בריצת 10000 מטר היו כל זוכי המדליות פינים: אילמארי סלמינן זכה בזהב, ארוו אסקולה בכסף, ווולמארי איסו-הולו בארד. איסו-הולו גם שמר על תוארו בריצת 3000 מטר מכשולים. זוכה מדליית הזהב השלישית היה גונאר הקרט, בריצת 5000 מטר. סגנו היה האלוף האולימפי היוצא, לאורי להטינן.
המתאבקים זכו בשש מדליות. קוסטה פיחליאמקי זכה במדליית זהב, 12 שנים לאחר שעשה זאת באולימפיאדת פריז, ולאורי קוסקלה זכה אף הוא במדליית זהב. הרמני פיחליאמקי איבד את תוארו, אך זכה במדליית כסף, ואילו היאלמר ניסטרם, שזכה במדליית כסף בלוס אנג'לס, בסגנון יווני-רומי, זכה במדליית ארד בסגנון חופשי. המתעמל אלקסנטרי סארוואלה זכה במדליית זהב בתרגיל המתח, ובמדליית ארד יחד עם הנבחרת הפינית בתחרות הקבוצתית. סטן סוביו היה למתאגרף הפיני הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
אולימפיאדת לונדון (1948)
באולימפיאדת לונדון (1948) נרשם שיא של 129 ספורטאים פינים שהשתתפו במשחקים. הם זכו ב-20 מדליות, מהן 8 מדליות זהב, ודורגו במקום השישי בטבלת המדליות.
לראשונה, לא האתלטיקה ולא ההיאבקות הניבו את ההישגים הרבים ביותר, אלא ההתעמלות - 10 מדליות, מהן 6 מדליות זהב. בתרגיל על סוס הסמוכות אירע מקרה נדיר, שבו שלושה מתעמלים קיבלו אותו ניקוד, וזכו שלושתם במדליית הזהב. שלושת המתעמלים היו פינים - פאבו אלטונן, וייקו הוחטנן והייקי סבוליינן בן ה-41, שזכה במדליה האולימפית הראשונה שלו 20 שנה קודם לכן, באולימפיאדת אמסטרדם. שלושתם היו שותפים גם לזכייתה של הנבחרת במדליית הזהב בתחרות הקבוצתית. אלטונן זכה גם במדליית זהב בתרגיל הקפיצות ובמדליית ארד בקרב-רב. הוחטנן זכה גם במדליית זהב בקרב-רב, במדליית כסף בתרגיל המקבילים ובמדליית ארד בתרגיל המתח. שותף נוסף לזכייה בתחרות הקבוצתית, אולאווי רווה, זכה גם במדליית כסף בתרגיל הקפיצות.
האתלטים הפינים לא הצליחו לשחזר את הישגיהם מבעבר, והסתפקו ב-3 מדליות, אף לא אחת מהן בריצות הבינוניות והארוכות. טאפיו ראוטאווארה זכה במדליית זהב בהטלת כידון, ארקי קטאיה זכה במדליית כסף בקפיצה במוט, וקאיסה פארויאיינן הייתה לאתלטית הפינית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית, ולאישה הפינית הראשונה שעושה זאת מזה 28 שנים, כשזכתה במדליית כסף בהטלת כידון. גם המתאבקים רשמו הישגים נמוכים מבעבר. הם זכו ב-3 מדליות, אחת מכל סוג (בזהב זכה לנארט ויטאלה). לראשונה זכו חותרי קיאק פינים במדליות. קורט וירס זכה במדליית כסף במקצה היחידים ל-10,000 מטרים, והצמד תור אקסלסון ונילס ביירקלף זכה בשתי מדליות ארד, במקצי הזוגות ל-1,000 ול-10,000 מטרים. את תמונת המדליות השלים הקלע פאולי יאנהונן.
אולימפיאדת הלסינקי (1952)
באולימפיאדה היחידה שאירחה, פינלנד, אולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתפו 258 ספורטאים, שיא של כל הזמנים. הם זכו ב-22 מדליות, מהן 6 מדליות זהב, בתשעה ענפים שונים.
הענף המוביל במשחקים היה לראשונה קאנו/קיאק, עם 6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. קורט וירס ואיריה הייטנן זכו בשתי מדליות זהב, בשני מקצי הזוגות בקיאק, ל-1,000 ול-10,000 מטרים. חותר קיאק נוסף, תורוולד סטרומברג, זכה במדליית הזהב במקצה היחידים ל-10,000 מטרים ובמדליית הכסף במקצה ל-1,000 מטרים. סילבי סאימו זכתה במקצה היחידות ל-500 מטרים, וחותר הקאנו אולאווי אויאנפרה זכה במדליית הארד במקצה היחידים ל-1,000 מטרים.
חמישה מתאגרפים פינים זכו במדליות. פנטי המליינן היה היחיד מהם שזכה במדליית זהב, בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג. במדליית הזהב השישית זכה המתאבק קלפו גרנדאהל, ששיפר את הישגו מלונדון, בה זכה במדליית כסף. שלושה מתאבקים נוספים זכו במדליות כסף וארד. אתלט פיני בודד זכה במדליה אולימפית בהלסינקי, מטיל הכידון טויבו היטיינן, שזכה במדליית ארד. נבחרת ההתעמלות הפינית זכתה אף היא במדליית ארד. בין החברים בה היה הייקי סבוליינן בן ה-45, שהייתה לו זו המדליה האולימפית התשיעית. מדליות נוספות הושגו בקליעה, שיט, ולראשונה גם בחתירה ובקרב חמש מודרני.
אולימפיאדת מלבורן (1956)
באולימפיאדת מלבורן (1956) השתתפו רק 64 ספורטאים פינים, המספר הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס. הם זכו ב-15 מדליות, אך רק 3 מהן היו מדליות זהב, המספר הנמוך ביותר מאז אולימפיאדת לונדון (1908). לראשונה מאז אותם משחקים, נותרה פינלנד מחוץ לעשירייה הראשונה בטבלת המדליות.
ארבעה מתאבקים פינים זכו במדליות, שניים מהם במדליות זהב, ראונו מקינן וקייסט להטונן. במדליית הזהב השלישית זכה הקלע פנטי לינוסוואו, בירי מאקדח ל-50 מטרים. בקרב חמש מודרני זכתה הנבחרת הפינית במדליית הארד, ושניים מחבריה, אולאווי מאנונן וויינה קורהונן, זכו במדליות כסף וארד, בהתאמה, במקצי היחידים. שלושה אתלטים פינים זכו במדליות ארד: ווייטו הלסטן בריצת 400 מטר, וייקו קרוונן בריצת מרתון ויורמה ולקאמה בקפיצה לרוחק. נבחרת ההתעמלות הפינית זכתה אף היא במדליית ארד, בפעם השלישית ברציפות. מדליות נוספות הושגו באיגרוף ובחתירה.
שנות ה-60 וה-70
אולימפיאדת רומא (1960) סימנה את תום התקופה בה הייתה פינלנד מעצמה אולימפית. מספר המשתתפים זינק אמנם ל-117, אך הם זכו ב-5 מדליות בלבד. המתעמל אאוגן אקמן זכה במדליית הזהב היחידה, בתרגיל על סוס הסמוכות. הקלע פנטי לינוסוואו זכה במדליית כסף בירי מ-25 מטר, ושלושה ספורטאים נוספים זכו במדליות ארד: הקופץ במוט אלס לנדסטרם, המתאגרף יורמה לימונן, וצמד החותרים ולי להטלה וטוימי פיטקנן.
גם באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו הפינים ב-5 מדליות, הפעם 3 מהן היו מדליות זהב. הקלעים ויינה מרקנן ופנטי לינוסוואו זכו במדליות זהב בירי מ-25 וב-50 מטרים, ובמדליית הזהב השלישית זכה מטיל הכידון פאולי נוואלה. המתאגרף פרטי פורהונן זכה במדליית ארד, וכך גם המתעמל האנו רנטקארי, בתרגיל הקפיצות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתתפו 66 ספורטאים פינים. הם זכו בארבע מדליות. מרים המשקולות קארלו קנגסניימי זכה במדליית הזהב היחידה לזכות המשלחת. המתעמל אולי לאיהו זכה במדליית כסף בתרגיל על סוס הסמוכות, וכך גם מטיל הכידון יורמה קינונן. המתאגרף ארטו נילסון זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מינכן (1972) עלה מספר המשתתפים הפינים ל-96, והישגיהם השתפרו לכדי 8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. האתלטים הפינים שבו וזכו במדליות, כולן בריצות הבינוניות והארוכות. לאסה וירן, שבדומה לקודמיו משנות ה-20, כונה אף הוא "הפיני המעופף", ניצח הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר. פקה וסאלה זכה במדליית הזהב בריצת 1500 מטר, וטאפיו קנטנן זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר מכשולים. המתאגרף ריימה וירטנן זכה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו הנבחרת בקרב חמש מודרני, המתאבק ריסטו ביירלין והקשת קייסטי לאסונן.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) השתתפו 83 ספורטאים פינים. הם זכו ב-6 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. לאסה וירן היה לספורטאי היחיד בהיסטוריה שזכה פעמיים ברציפות במדליות זהב הן בריצת 5000 מטר והן בריצת 10000 מטר. וירן סיים גם במקום החמישי בריצת המרתון. שני אתלטים נוספים זכו במדליות כסף: אנטי קליומקי בקפיצה במוט והאנו סיטונן בהטלת כידון. בשתי מדליות הזהב האחרות זכו החותר פרטי קרפינן והמתאבק פרטי אוקולה.
שנות ה-80 וה-90
באולימפיאדת מוסקבה (1980) השתתפו 105 ספורטאים פינים. הם זכו ב-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב. הקשת טומי פויקוליינן היה הפיני הראשון שזוכה במדליית זהב בענף זה, והשייט אסקו רקהרדט, שהתחרה בדגם פין, היה השייט הפיני הראשון שרושם הישג כזה. החותר פטרי קרפינן שמר על תוארו וזכה במדליית זהב שנייה ברציפות. האתלט קארלו מאנינקה זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר ובמדליית ארד בריצת 5000 מטר. יתר הפינים שזכו במדליות ארד היו הקשתת פייבי מרילואוטו, המתאבק מיקו הוחטאלה ושייטי ה-470 גאורג טאלברג ויואוקו לינדגרן.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) השתתפו 86 ספורטאים פינים. הם זכו ב-12 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ורשמו בכך את ההישג הגבוה ביותר של המשלחת הפינית מאז שנות ה-50. ארבעה אתלטים פינים זכו במדליות: יוהה טיאיינן זכה במדליית זהב ביידוי פטיש, Arto ארטו הרקנן עשה זאת בהטלת כידון, טינה לילאק זכתה במדליית כסף בהטלת כידון וארטו בריגארה זכה במדליית ארד בריצת 110 מטר משוכות, והיה לפיני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בריצה קצרה. בהיאבקות זכו הפינים בשלוש מדליות, אחת מכל סוג: יואוקו סלומקי זכה בזהב, טאפיו סיפילה בכסף ויוקה ראוהאלה בארד. במדליית הזהב הרביעית זכה החותר פטרי קרפינן, שהיה לחותר השני בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית בפעם השלישית ברציפות. ארבעה פינים נוספים זכו במדליות ארד: מרימי המשקולות פקה ניימי ויואוני גרנמן, המתאגרף יוני נימן והקלע ראונו בייס.
באולימפיאדת סיאול (1988) השתתפו 78 פינים, והישגיהם ירדו ל-4 מדליות בלבד. מטיל הכידון טאפיו קוריוס זכה במדליית זהב, ועמיתו סאפו רטי זכה במדליית הארד. המתאבק הארי קוסקלה זכה במדליית כסף, וחברו טאפיו סיפילה זכה במדליית ארד.
88 הפינים שהשתתפו באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו ב-5 מדליות. חותר הקיאק מיקו קולהמיינן זכה במדליית הזהב היחידה, במקצה היחידים ל-500 מטרים. מטיל הכידון ספו רטי זכה במדליית כסף, וכך גם נבחרת הקשתים, שכללה את האלוף האולימפי ממוסקבה, טומי פויקוליינן. המתאגרף יורי קייל זכה במדליית ארד, כמו גם השחיין אנטי קאסביו, במשחה ל-200 מטר חופשי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) השתת]ו 76 ספורטאים פינים, שרשמו הישג דומה - 4 מדליות. מטילת הכידון הלי רנטנן זכתה במדליית הזהב היחידה, בעוד ספו רטי זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה לגברים. הייתה זו המדליה האולימפית השלישית שלו. שני פינים נוספים זכו במדליות כסף: השחיין יאני סייבינן (במשחה ל-200 מטר מעורב אישי) והמתאבק מרקו אסל.
המאה ה-21
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הפינים ב-4 מדליות, ולראשונה מזה 16 שנים ביותר ממדליית זהב אחת. ארסי הריו זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל, וצמד שייטי ה-49er, תומאס יוהנסון ויורקי ירווי רשמו הישג דומה. הקלע יוהה הירווי זכה במדליית כסף והמתאבק מרקו אולי-האנוקסלה זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה החלשה ביותר עבור המשלחת הפינית. לראשונה בהיסטוריה, אף ספורטאי פיני לא זכה במדליית זהב, והישגי המשלחת בת 62 הספורטאים הסתכמו בשתי מדליות כסף. המתאבק מרקו אולי-האנוקסלה שיפר את הישגו מסידני, והקלע מרקו קמפיינן היה הזוכה השני.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הצטמצמה המשלחת הפינית לכדי 58 ספורטאים, אך הם שבו וזכו ב-4 מדליות. הקלעית סאטו מקלה-נומלה זכתה במדליית זהב, החותרות מינה ניימינן וסאנה סטן זכו במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו מטיל הכידון טרו פיטקמקי והקלע הנרי הקינן. ספורטאית בולטת נוספת, השחיינית האנה-מריה ספלה, סיימה במקום הרביעי במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת לונדון (2012) שוב לא הצליח אף ספורטאי פיני לזכות במדליית זהב. הגולשת טולי פטאיה זכתה במדליית כסף בדגם ניל פרייד RS:X וצוות שייטות האליוט 6 מטר זכה במדליית ארד. צוות ה-49er וגולשת הלייזר רדיאל סארי מולטאטלה סיימה במקום השביעי. במדליה השלישית, מדליית כסף, זכה מטיל הכידון אנטי רוסקנן. טרו פיטקמקי סיים במקום הרביעי בתחרות זו. ספורטאים פינים נוספים שבלטו בלונדון כללו את לוחמת הטאקוונדו סובי מיקונן שסיימה במקום החמישי, חותרת הקיאק אנה ריקאלה שסיימה במקום השמיני במקצה ל-500 מטרים, והקלע קאי יאהנסון שסיים במקום השמיני בירי באקדח אוויר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) נרשם שפל חדש בהישגי המשלחת הפינית, שהסתפקה במדליית ארד בודדת, בה זכתה המתאגרפת מירה פוטקונן. רק שני אתלטים העפילו לשלבי הגמר, אנטי רוסקנן סיים שישי בהטלת כידון ודוד סדרברג סיים במקום השמיני ביידוי פטיש. שייטת הלייזר רדיאל טולה טנקנן סיימה במקום החמישי.
משחקי החורף
אולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת פריז (1924), הייתה אחת המוצלחות ביותר עבור המשלחת הפינית. המשלחת כללה 17 ספורטאים, שזכו ב-11 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. המשלחת דורגה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה. הספורטאי הבולט במשלחת היה קלאס תונברג, שזכה במדליה בכל אחד ממקצי ההחלקה המהירה: מדליות זהב במקצים ל-1500 מטר, 5000 מטר ובקרב-רב, מדליית כסף במקצה ל-10000 מטר ומדליית ארד במקצה ל-500 מטר. מחליק מהיר נוסף, יוליוס סקוטנאב, זכה במדליית זהב במקצה ל-10000 מטר, במדליית כסף במקצה ל-5000 מטר ובמדליית ארד בקרב-רב. המחליקים האומנותיים ולטר ולודוביקה יאקובסון, שזכו במדליית זהב באולימפיאדת אנטוורפן (1920) (כאשר תחרויות ההחלקה האומנותית עוד היו חלק ממשחקי הקיץ), הסתפקו הפעם במדליית כסף. נבחרת הפטרול הצבאי (ענף שממנו התפתח בהמשך הביאתלון) זכתה אף היא במדליית כסף, וגולש הסקי למרחקים טפאני ניקו זכה במדליית ארד במקצה ל-18 ק"מ.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) ירדו הישגי המשלחת הפינית ל-4 מדליות, מהן שתי מדליות זהב, והמשלחת דורגה במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, ארצות הברית ושוודיה. קלאס תונברג שמר על תוארו במירוץ ל-1500 מטר, וגם חלק את מדליית הזהב במירוץ ל-500 מטר עם הנורווגי ברנט אוונסן. יוליוס סקוטנאב זכה במדליית כסף במירוץ ל-5000 מטר, ויאקו פרימן זכה במדליית ארד במירוץ ל-500 מטר.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) השתתפו רק 7 ספורטאים פינים. הם זכו במדליה אחת מכל סוג, ודי היה בכך כדי שידורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, קנדה, נורווגיה ושוודיה. בניגוד לעבר, אף מדליה לא הושגה בהחלקה מהירה, וכולן הושגו בסקי למרחקים. ולי סארינן זכה במדליית זהב במירוץ ל-50 ק"מ ובמדליית ארד במירוץ ל-18 ק"מ, וויינה ליקנן זכה במדליית כסף במירוץ ל-50 ק"מ.
באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) עלה מספר הספורטאים הפינים ל-19. הם זכו ב-6 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, גרמניה ושוודיה. נבחרת השליחים בסקי למרחקים זכתה במדליית הזהב היחידה, ומחליק נוסף בענף זה, פקה ניימי, זכה במדליית ארד במירוץ ל-18 ק"מ. המחליק המהיר בירגר וסניוס זכה ב-3 מדליות: מדליות כסף במרוצים ל-5000 ול-10000 מטר, ומדליית ארד במירוץ ל-1500 מטר. מחליק מהיר נוסף, אנטרו אויאלה, זכה במדליית ארד במירוץ ל-5000 מטר.
למשחקים הראשונים שנערכו לאחר מלחמת העולם השנייה, אולימפיאדת סנט מוריץ (1948), שלחה פינלנד את המשלחת הגדולה ביותר עד אז - 24 ספורטאים. הדומה למשחקי גרמיש פרטנקירכן, הם זכו ב-6 מדליות, מהן מדליית זהב אחת, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. הייקי האסו זכה במדליית הזהב בסקי נורדי משולב, וסגנו היה מארטי הוחטלה. המחליקים המהירים לאסי פרקינן ופנטי לאמיו זכו במדליות הכסף והארד במירוץ ל-10000 מטר, ובסקי למרחקים זכתה נבחרת השליחים במדליית הכסף, ובנימין ואנינן זכה במדליית הארד במירוץ ל-50 ק"מ.
באולימפיאדת אוסלו (1952) הכפילה את עצמה המשלחת הפינית לכדי 50 ספורטאים. הם זכו ב-9 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה וארצות הברית. 8 מתוך 9 המדליות הושגו בסקי למרחקים. במירוץ היחיד שנערך לנשים, ל-10 ק"מ, עמדו על הפודיום רק מתחרות פיניות. לידיה וידמן זכתה בזהב, מיריה הייטמייס בכסף וסירי רנטנן בארד. בקרב הגברים, זכה וייקו הקולינן במדליית הזהב במירוץ ל-50 ק"מ, וסגנו היה ארו קולמיינן. הנבחרת הפינית זכתה במדליית הזהב במירוץ השליחים, ושניים מחבריה גם זכו במדליות במירוץ ל-18 ק"מ: טאפיו מקלה זכה במדליית כסף ופאבו לונקילה במדליית ארד. חבר שלישי בנבחרת, הייקי האסו, זכה גם במדליית כסף בסקי נורדי משולב.
31 הפינים שהשתתפו באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו שוב במקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות ואוסטריה. גם הפעם הענף המוביל היה סקי למרחקים. וייקו הקולינן זכה במדליית הזהב במירוץ ל-30 ק"מ, במדליית הכסף במירוץ ל-50 ק"מ, ויחד עם נבחרת השליחים הפינית זכה במדליית כסף נוספת. נבחרת השליחות זכתה במדליית זהב. קופץ הסקי אנטי היוורינן זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה רגילה, וסגנו היה אאולי קלקורפי. מחליק מהיר בודד זכה במדליית ארד, טויבו סלונן, במירוץ ל-1500 מטרים.
52 הספורטאים הפינים שהשתתפו באולימפיאדת אינסברוק (1964) הגיעו למקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, אוסטריה ונורווגיה, עם 10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב. ארו מנטורנטה זכה בשתי מדליות זהב בסקי למרחקים, במרוצים ל-15 ול-30 ק"מ, וכן היה שותף לזכייה של נבחרת השליחים במדליית הכסף. חבר נוסף בנבחרת השליחים, ארטו טיאיינן, זכה במדליית ארד במירוץ ל-50 ק"מ. מיריה להטונן זכתה במדליית כסף במירוץ ל-5 ק"מ ובמדליית ארד בנבחרת השליחות. וייקו קנקונן היה קופץ הסקי הבולט במשלחת הפינית, עם מדליית זהב בקפיצה מגבעה רגילה ומדליית כסף בקפיצה מגבעה גבוהה. קאיה מוסטונן זכתה במדליית כסף בהחלקה מהירה ל-1500 מטר, ובמדליית ארד במקצה ל-1000 מטר.
גם באולימפיאדת גרנובל (1968) השתתפו 52 ספורטאים פינים, אך הישגיהם הצטמצמו לכדי 5 מדליות, מהן מדליית זהב אחת, והם דורגו במקום העשירי בטבלת המדליות, המיקום הנמוך ביותר שלהם עד אז. שני ספורטאים בלטו במשלחת במיוחדת. קאיה מוסטונן זכתה במדליית זהב בהחלקה מהירה ל-1500 מטר ובמדליית כסף בהחלקה מהירה ל-3000 מטר. ארו מנטורנטה איבד את תאריו בסקי למרחקים, אך זכה במדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ ובמדליות ארד במירוץ ל-30 ק"מ ובמירוץ השליחים.
אולימפיאדת סאפורו (1972) הייתה אולימפיאדת החורף הראשונה שבה אף ספורטאי פיני לא זכה במדליית זהב, ולראשונה נדחקה פינלנד מחוץ לעשירייה הראשונה בטבלת המדליות. מריאטה קאיוסמה, שהתחרתה בסקי למרחקים, הייתה הספורטאית הבולטת במשלחת. היא זכתה במדליות כסף במירוץ ל-5 ק"מ ועם נבחרת השליחות, ובמדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ. ראונו מייטינן זכה במדליית כסף בסקי נורדי משולב, ולהישג דומה הגיעה נבחרת השליחים בביאתלון.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) השתתפו 52 ספורטאים פינים. הם זכו ב-9 מדליות, בהן מדליית זהב אחת, ודורגו במקום השביעי בטבלת המדליות. קופץ הסקי יואוקו טרמנן זכה במדליית הזהב היחידה, בקפיצה מגבעה גבוהה. קופץ סקי נוסף, יארי פויקונן, זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה. בסקי למרחקים בלטו במיוחד שני ספורטאים: יוהה מייטו והילקה ריהיוואורי. מייטו זכה במדליות כסף במרוצים ל-15 ול-50 ק"מ ובמדליית ארד במירוץ השליחים, ואילו ריהיוואורי זכתה במדליות כסף במרוצים ל-5 ול-10 ק"מ. הלנה טקאלו הסתפקה במדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ. במדליה התשיעית זכה יואוקו קריאליינן, מדליית כסף בסקי נורדי משולב.
אולימפיאדת סרייבו (1984) הייתה אולימפיאדת החורף המוצלחת ביותר בתולדות המשלחת הפינית. 45 ספורטאים היו חברים במשלחת הם זכו ב-13 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ודורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי גרמניה המזרחית, ברית המועצות וארצות הברית. 8 מהמדליות הושגו בסקי למרחקים, והספורטאית הבולטת במשלחת הייתה מריה-ליסה קירווסניימי. קירווסניימי זכתה במדליות זהב בכל שלושת מקצי היחידות לנשים - 5, 10 ו-20 ק"מ, ובמדליית ארד במירוץ השליחות. הישג זה הפך אותה לספורטאית המעוטרת ביותר לא רק בנבחרת הפינית, אלא באולימפיאדה כולה. בעלה, הארי קירווסניימי, זכה בשתי מדליות ארד, במירוץ ל-15 ק"מ ובמירוץ השליחים. חברו לנבחרת השליחים, אקי קרבונן, זכה גם במדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ ובמדליית ארד במירוץ ל-50 ק"מ. קופץ הסקי מתי ניקנן זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה גבוהה ובמדליית כסף בקפיצה מגבעה רגילה. יארי פויקונן זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה, ויוקה אוליפולי זכה במדליית ארד בסקי נורדי משולב.
באולימפיאדת קלגרי (1988) עלה מספר הספורטאים הפינים לשיא חדש - 53. הישגיהם הצטמצמו ל-7 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, אך הם שמרו על המקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית ושווייץ. קופץ הסקי מתי ניקנן ניצח בכל התחרויות בענף, וזכה ב-3 מדליות זהב: בקפיצה מגבעה גבוהה, בקפיצה מגבעה רגילה ובתחרות הקבוצתית. בסקי למרחקים בלטה מריו מאטיקיינן-קאלסטרם, שזכתה במדליית זהב במירוץ ל-5 ק"מ ובמדליות ארד במירוץ ל-10 ק"מ ובמירוץ השליחות. נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליה האולימפית הראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום השני בבית הגמר, אחרי ברית המועצות.
באולימפיאדת אלברוויל (1992) נרשם שיא נוסף במספר המשתתפים הפינים - 62. הם זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. קופץ הסקי טוני ניימינן זכה במדליות זהב בקפיצה מגבעה גבוהה ובתחרות הקבוצתית, ובמדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה. בסקי למרחקים זכתה מריוט לוקרינן במדליית זהב במירוץ ל-5 ק"מ ובמדליית כסף במירוץ ל-15 ק"מ. נבחרת הגברים זכתה במדליית ארד במירוץ השליחים. המדליסט הרביעי היה הביאתלט הארי אלורנטה, שזכה במדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ.
אולימפיאדת לילהאמר (1994) זכו 61 הספורטאים הפינים ב-6 מדליות, ובפעם השנייה בהיסטוריה אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב. מיקה מולולה היה הספורטאי הבולט במשלחת. הוא זכה במדליית כסף במירוץ הסקי למרחקים ל-50 ק"מ ובמדליות ארד במירוץ ל-30 ק"מ ובמירוץ השליחים. מריה-ליסה קירווסניימי זכתה בשתי מדליות ארד, במרוצים ל-5 ול-30 ק"מ. גם נבחרת ההוקי קרח זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת קנדה וגברה במשחק על המקום השלישי לנבחרת רוסיה.
באולימפיאדת נאגנו (1998) עלה מספר המשתתפים הפינים ל-85. הם זכו ב-12 מדליות, מהן 2 מדליות זהב. מיקה מולולה שיפר את הישגיו מלילהאמר. הוא זכה במדליית זהב במירוץ ל-30 ק"מ ובמדליות ארד במירוץ ל-10 ק"מ ובמירוץ השליחים. קופץ הסקי יאני סוינינן זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה רגילה ובמדליית כסף בקפיצה מגבעה גבוהה. סאמפה לאיונן זכה בשתי מדליות כסף בסקי נורדי משולב, במירוץ ל-15 ק"מ ובמירוץ השליחים. יאנה לאהטלה וסאמי מוסטונן זכו במדליות כסף וארד, בהתאמה, בסקי חופשי, והביאתלט וילה רייקנן זכה במדליית ארד במירוץ ל-10 ק"מ. נבחרת ההוקי קרח זכתה שוב במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת רוסיה, וגברה על נבחרת קנדה במשחק על המקום השלישי. גם נבחרת הנשים בהוקי קרח זכתה במדליית ארד, בטורניר האולימפי הראשון שנערך אי פעם. הנבחרת סיימה במקום השלישי בבית בן 6 נבחרות, וגברה על נבחרת סין במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) מנתה המשלחת הפינית 98 ספורטאים. הם זכו ב-7 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, ודורגו במקום השמיני בטבלת המדליות. סאמפה לאיונן זכה במדליות זהב בכל תחרויות הסקי הנורדי המשולב שנערכו: בתחרות הספרינט, בתחרות היחידים ובתחרות הקבוצתית. חברו לנבחרת, יאקו טאלוס, זכה גם במדליית כסף בתחרות היחידים. יאנה לאהטלה זכה במדליית הזהב הרביעית, בסקי חופשי. קופץ הסקי מאטי האוטמקי זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית ובמדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה.
102 ספורטאים פינים השתתפו באולימפיאדת טורינו (2006). הם זכו ב-9 מדליות, אך אף לא במדליית זהב אחת. המדליות הושגו בלא פחות מ-8 ענפים שונים, בשלושה מהם הייתה זו זכייה ראשונה של ספורטאים פינים במדליות. הענף היחיד שבו זכו הפינים ביותר ממדליה אחת היה קפיצות סקי. מאטי האוטמקי זכה בשתי מדליות כסף, הן בקפיצה מגבעה רגילה והן בתחרות הקבוצתית. טניה פואוטיאיינן זכתה במדליית כסף בסקי אלפיני, בסלאלום ענק, והייתה לפינית הראשונה שעושה זאת. מיקו רונקיינן זכה אף הוא במדליית כסף, בסקי חופשי. וירפי קויטונן ואיינו-קאייסה סארינן היו הפיניות היחידות שזכו במדליה בסקי למרחקים, מדליית ארד במקצה הספרינט לזוגות. גולש השלג מרקו קוסקי זכה במדליית ארד והיה לפיני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בענף, וגם נבחרת הגברים בסקי נורדי משולב זכתה במדליית ארד. נבחרת הגברים בהוקי קרח זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת רוסיה והפסידה לנבחרת שוודיה במשחק הגמר (הפסד שהיה ההפסד היחיד שלה בטורניר כולו). טמו סלאנה ואולי יוקינן הבקיעו כל אחד שישה שערים, יותר מכל שחקן אחר בטורניר, והשוער אנטרו ניטומקי היה המצטיין בטורניר. נבחרת הגברים בקרלינג זכתה אף היא במדליית כסף, שהייתה זכייה ראשונה בענף, לאחר שגברה בחצי הגמר על בריטניה והפסידה במשחק הגמר לנבחרת קנדה.
אולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה מהחלשות שידעה המשלחת הפינית. 95 הספורטאים הפינים זכו ב-5 מדליות, ובפעם השנייה ברציפות איש מהם לא זכה במדליית זהב. פטו פירוינן רשם את ההישג הגבוה ביותר, מדליית כסף בגלישת שלג. איינו-קאייסה סארינן זכתה בשתי מדליות ארד בסקי למרחקים, במירוץ ל-30 ק"מ ובמירוץ השליחות. שתי נבחרות ההוקי קרח זכו אף הן במדליות ארד. נבחרת הנשים הפסידה בחצי הגמר לנבחרת קנדה וגברה, לאחר הארכה על נבחרת שוודיה במשחק על המקום השלישי. נבחרת הגברים הפסידה לנבחרת ארצות הברית בחצי הגמר וגברה על נבחרת סלובקיה במשחק על המקום השלישי.
גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכו הפינים ב-5 מדליות, אך לראשונה מזה 12 שנה, אחת מהן הייתה מדליית זהב, בה זכו ליבו ניסקאנן וסמי יאוהוירווי, במרוץ הסקי למרחקים הקבוצתי. במרוץ המקביל לנשים זכו אחותו הגדולה של ניסקאנן, קרטו, ואאינו קאיסה-סארינן. שתיהן זכו גם במדליית כסף במרוץ השליחות. במדליית כסף נוספת זכתה גולשת השלג אני רוקיירווי. נבחרת הגברים בהוקי קרח שוב זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת שוודיה בחצי הגמר, וגברה על נבחרת ארצות הברית במשחק על המקום השלישי. נבחרת הנשים סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכו הפינים בשש מדליות. ליבו ניסקאנן זכה במדליית הזהב היחידה בסקי למרחקים. קריסטה פמקוסקי זכתה במדליית כסף ובשתי מדליות ארד בסקי למרחקים, נבחרת הוקי קרח נשים זכתה במדליית ארד ואני רוקיירווי זכתה במדליית ארד בגלישת שלג.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ: width="20px"|
באולימפיאדות החורף:
לפי ענף
בענפי הקיץ: width="20px"|
בענפי החורף:
ימלוח
יַמְלוּחַ (שם מדעי: Nitraria) הוא סוג שיח בר המשתייך למשפחת הימלוחיים. שיחים אלה גדלים באזורים צחיחים, ועמידים במליחות. ישנם תשעה מינים. בארץ ישראל גדלים:
אין לבלבל בינו לבין הסוג מלוח מסדרת הציפורנאים.
אזכורים
העיר המצרית ע'רדקה נקראת על שם צמח זה.
לאונל פרננדס
לאונל אנטוניו פרננדס ריינה (בספרדית: Leonel Antonio Fernández Reyna; נולד ב-26 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי מן הרפובליקה הדומיניקנית, כיהן כנשיא בשנים 1996–2000 ושוב בין 2004 ל-2012.
ראשית חייו
פרננדס נולד בסנטו דומינגו, אך גדל בניו יורק, וחזר לרפובליקה הדומיניקנית בבגרותו. הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים ולמדעי החברה באוניברסיטה של סנטו דומינגו, וגם היה מעורב בפעילות פוליטית-סטודנטיאלית. ב-1978 קיבל תואר דוקטור, והיה למרצה בחוגים לסוציולוגיה ותקשורת.
זמן קצר לאחר חזרתו לרפובליקה הדומיניקנית, ב-1973, הצטרף למפלגת השחרור הדומיניקנית (PLD: Partido de la Liberación Dominicana), מפלגת ימין-מרכז ליברלית, שאך הוקמה.
בבחירות שנערכו ב-1994 היה פרננדס מועמד מטעם ה-PLD לתפקיד סגן הנשיא, אך מועמד המפלגה לנשיאות, חואן בוש, לא הצליח לנצח בהן.
תקופת הנשיאות הראשונה
ב-1996 היה לראשונה מועמד המפלגה לנשיאות. בסיבוב הבחירות הראשון הגיע למקום השני, אך בסיבוב השני ניצח, והיה לנשיא הראשון של הרפובליקה הדומיניקנית מטעם ה-PLD. בהיותו בן פחות מ-43, היה גם לנשיא הצעיר ביותר באמריקה הלטינית.
פרננדס שאף לשפר את מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית, במיוחד בארגונים האזוריים כמו ארגון מדינות אמריקה.
בתקופת כהונתו, נהנתה הכלכלה משיעור צמיחה גבוה במיוחד. האינפלציה התייצבה, והייתה הנמוכה ביותר מבין מדינות אמריקה הלטינית. עם זאת, מההישגים הכלכליים נהנו רק המעמדות הגבוהים, ורוב הדומיניקנים חשו כי מדיניות הממשלה אינה שוויונית. כתוצאה מכך, בבחירות לפרלמנט הדומיניקני, שנערכו ב-1998, ניצחה מפלגת ה-PRD הסוציאל-דמוקרטית.
החוקה הדומיניקנית לא אפשרה באותה עת שתי כהונות רצופות, ועל כן פרננדס לא התמודד בבחירות בשנת 2000. בבחירות אלה ניצח מועמד ה-PRD, איפוליטו מחייה.
תקופת הנשיאות השנייה
בבחירות שנערכו ב-2004 שב פרננדס להתמודד על הנשיאות. המדינה הייתה שרויה במצב כלכלי קשה, עקב מעשי הונאה שבהם היו מעורבים 3 מהבנקים הגדולים בה. שער הפסו הדומיניקני צנח, האבטלה גדלה, החוב החיצוני גדל, והמדינה הייתה על סף פשיטת רגל. במצב דברים זה, ניצח פרננדס בקלות כבר בסיבוב הבחירות הראשון, אף שהיה חבר במועצת המנהלים של אחד הבנקים שהיו מעורבים בפרשה.
עם היבחרו, ביצע פרננדס רפורמה במיסוי. הרפורמה הצליחה להגדיל את הצמיחה, אך האינפלציה והאבטלה נותרו גבוהים.
פרויקט הרכבת התחתית של סנטו דומינגו, עליו החליט פרננדס, שנוי במחלוקת. גם מבקריו סבורים כי יש לתת פתרונות לבעיות התחבורה של העיר, אך סבורים כי הושקעו בכך משאבים רבים מדי, שהיה עדיף להשקיעם בבריאות ובחינוך.
תקופת הנשיאות השלישית
במהלך כהונתו של מחייה שונתה החוקה כך שנשיא מכהן יוכל להתמודד על כהונה נוספת. בבחירות המקדימות על מועמדות מפלגתו, שעוררו מחלוקת בשאלת בחירתם החוזרת של נשיאים מכהנים, ניצח פרננדס ברוב של 72%. גם בבחירות הכלליות, שנערכו במאי 2008, ניצח פרננדס, לאחר שקיבל 53.8% מקולות הבוחרים מול 40.5% של יריבו העיקרי, והחל את תקופת כהונתו השלישית.
בבחירות שהתקיימו ב-20 במאי 2012 לא התמודד פרננדס. דנילו מדינה (Danilo Medina), המועמד בו תמך פרננדס, ניצח בבחירות. ב-16 באוגוסט 2012 התמנה מדינה לנשיא, ופרננדס סיים את תפקידו.
יעקב עולמי
יעקב עולמי (ינואר 1906 – 29 ביוני 1990) היה אגרונום וארכאולוג ישראלי, הנחשב לאחד מאבות המחקר הארכאולוגי הפרהיסטורי בארץ ישראל. מפעל חייו המדעי היה סקר ארכאולוגי מקיף בכרמל ובסביבתו. הסקר, שארך שנים רבות, פורסם בשני ספרים ובמאמרים רבים והביא לידיעה מקיפה של התיישבות האדם בכרמל בכל התקופות. במסגרת הסקר גילה עולמי את האתרים הפרהיסטוריים נחל אורן ומערת רקפת, וכן גילה ותיעד עשרות אתרים ונקודות ממצא נוספים, שחלקם כבר נהרסו עקב הפיתוח המואץ באזור.
קורות חיים
יעקב עולמי נולד ברוסיה בסנט פטרבורג ב-1906 לפנחס ומלכה קוטיקוב. עלה לארץ ישראל בשנת 1922. את השכלתו רכש באוניברסיטת טולוז בצרפת, שם למד הנדסה חקלאית. לאחר מכן עבד כמורה ומנהל הגן הבוטני במקווה ישראל. בהמשך הועסק כאגרונום על ידי חברת החשמל בתחנת הכוח בנהריים כממונה על הקרקעות החקלאיות שממזרח לתחנה במטרה לפתח את החקלאות באזור. בתפקידו זה, פיתח שני זני חיטה חדשים. בתקופה זו החל את מחקריו בנושאים פרהיסטוריים בעמק הירדן. במלחמת העצמאות נפל בשבי הלגיון הירדני.
לאחר שחרורו עבר להתגורר בחיפה. הוא ערך סקרים ארכאולוגים רבים בכרמל, חלקם עם משה שטקליס, והיה שותף לחפירות הארכאולוגיות של שטקליס במערת כבארה ובנחל אורן.
בהמשך הצטרף לסקר ארכאולוגי של ישראל, והשתתף בחוליית הסקר הראשונה שסקרה את אזור הכרמל. האזורים שסקר עולמי במסגרת צוותי המחקר היו: עתלית, דליה, חיפה-מערב, חיפה-מזרח, יגור, דור, בנימינה, רגבים ושפרעם. הוא היה שותף לפרסום ספרי מפות הסקר השונים. במסגרת סקר שערך בכרמל בשנת 1954 גילה 4 גולגולות בנות 12,000 שנים.
בשנת 1984 פרסם את ספרו "Prehistoric Carmel" (אנגלית: "הכרמל הפרהיסטורי") בהוצאת הקרן לחקר ארץ ישראל, אשר סיכם את נתוני הסקר בכרמל וסביבתו.
עולמי ניהל מספר חפירות ארכאולוגיות: "מערת אורנית" באזור שמורת נחל גלים בכרמל; "גבעת הפרסה" מצפון לשפך נחל האלה, ביחד עם אריך פרידמן ופליקס בוריאן; אתר "ניצנים" ביחד עם אפרת ייבין (שניהם אתרים מהתקופה הנאוליתית הקראמית באזור מישור החוף).
בנוסף, עסק במחקר על כלי צור מתקופות שונות. את מחקריו פרסם בכתב העת "מתקופת האבן" כתב העת של העמותה הישראלית לפרהיסטוריה, שנוסד בשנת 1960. בנוסף פרסם מאמרים שונים. שניים ממאמריו פורסמו בספר "חיפה ואתריה" שיצא בהוצאת אריאל בשנת 1985.
אוסף הממצאים הארכאולוגיים של עולמי ושל ואליעזר ורשנר שימש כבסיס למחקר המדעי של המוזיאון לפרהיסטוריה ע"ש משה שטקליס, שהוקם בחיפה בשנת 1962.
פינסטריד
פינסטריד (finasteride) היא תרופה שנמכרת, בין היתר, תחת שמות מסחריים, פרוסקר, פרופסיה ופרואבניר, ומשמשת לטיפול ב-BPH (הגדלה שפירה של הערמונית) ו-MPB (תבנית התקרחות זכרית). התרופה מוגדרת כמעכבת (אינהיביטורית) של האנזים 5-אלפא רדוקטאז (5-α-reductase), שהוא האנזים האחראי להמרה של טסטוסטרון ל-DHT.
מנגנון פעולה
ה-DHT עוזר בין השאר להפעיל את קולטני הגאבא (GABA), שהם קולטנים המתווכים ומעבירים סיגנלים בין נוירונים. כיוון שפינסטריד מונע ייצור של DHT, ייתכן והוא תורם לירידה בפעילות ה-GABA. ירידה בפעילות זו הודגמה כגורמת לדיכאון, חרדות ותפקוד מיני לקוי.
שימושים
לפינסטריד מספר שימושים:
תופעות לוואי
תופעות הלוואי משימוש בפינסטריד אינן שכיחות. ה-FDA הוסיף הערה לגבי שימוש במעכבי 5α-reductase, ששימוש במעכבים אלו עלול להגביר את הסיכון להופעה של סרטן ערמונית מפושט (High-grade prostate cancer), כיוון ששימוש בפינסטריד לטיפול ב-BPH מוריד את רמות ה-PSA (אנטיגן ספציפי של בלוטת הערמונית המהווה סמן להופעת סרטן באיבר), דבר שעלול למסך (להסתיר) התפתחות של סרטן ערמונית.
יואכים פון קורצפלייש
גנרל יואכים פון קורצפלייש (בגרמנית: Joachim von Kortzfleisch; 3 בינואר 1890 – 20 באפריל 1945) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פינסטריד
תופעות לוואי
אף על פי ששכיחות הופעת סרטן השד בזכרים שנטלו פינסטריד 5 מ"ג במבדקים קליניים לא עלו, ישנן עדויות על הופעת סרטן השד הקשור לשימוש בתכשיר. עם זאת, העדויות הקיימות לא הוכיחו חיבור בין שימוש בפינסטריד לבין סרטן.
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ובסעיפים מהצעת חוק התוכנית הכלכלית
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ובסעיפים מהצעת חוק התוכנית הכלכלית (מכונה לעיתים גם "ועדת הרפורמות") הייתה ועדה בכנסת שהייתה פעילה בכנסת ה-20.
יואכים פון קורצפלייש
קריירה מוקדמת
לאחר המלחמה הצטרף פון קורצפלייש לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה. ב-1 בינואר 1928 הועלה פון קורצפלייש לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1928 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה השנייה. ב-1 באוקטובר 1930 מונה לקצין ההדרכה ברגימנט הרגלים ה-17, וב-1 בפברואר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט היגר ה-17 (הפרוסי). ב-1 באוקטובר 1933 מונה לראש המטה של מפקדת הביצורים באופולה, וב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת אוברסט. ב-1 באפריל 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-3, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור. ב-30 בספטמבר 1937 פרש מתפקידו, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הלאנדווהר באלנשטיין. במהלך פרשת בלומברג-פריטש מונה פון קורצפלייש ב-4 בפברואר 1938 למפקד הדיוויזיה ה-1, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
פינסטריד
תופעות לוואי
ההשפעות של פינסטריד על התפקוד המיני חלוקות. ישנם מקרים מתועדים על ירידה מתמשכת בחשק המיני (ליבידו) או בעיות זקפה לאחר הפסקת השימוש בתכשיר וה-FDA הנחה את יצרני התרופה להודיע על כך לרופאים המטפלים בתרופה זו.
יואכים פון קורצפלייש
מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ המלחמה היה פון קורצפלייש מפקד הדיוויזיה ה-1, ופיקד עליה במהלך הפלישה לפולין כחלק מהקורפוס ה-26 במסגרת הארמייה השלישית, וב-1 במרץ 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-11. במהלך המערכה על צרפת לחם פון קורצפלייש עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, וב-1 באוגוסט 1940 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים. ב-4 בספטמבר 1940 קיבל פון קורצפלייש על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך המערכה בבלקן לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר הראשונה.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון קורצפלייש עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן כחלק מה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-6 באוקטובר 1941 פרש מתפקידו. ב-10 בדצמבר 1941 מונה פון קורצפלייש שוב למפקד הקורפוס ה-11, שהיה חלק מה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה לסירוגין במסגרת קבוצת ארמיות דרום, וב-1 ביוני 1942 פרש מתפקידו. ב-21 ביוני 1942 מונה פון קורצפלייש למפקד הקורפוס ה-43, שהיה חלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-15 באוגוסט 1942 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
ב-1 במרץ 1943 מונה פון קורצפלייש למפקד המחוז הצבאי השלישי, וב-30 בדצמבר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בכסף. במהלך קשר ה-20 ביולי סירב פון קורצפלייש לשתף פעולה עם הקושרים, ובשל כך נעצר. לאחר כישלון ההפיכה, קיבל בחזרה את תפקידו, וב-24 בינואר 1945 פרש מתפקידו.
פינסטריד
תופעות לוואי
כאשר פינסטריד אושרה לשימוש כתכשיר לטיפול בהתקרחות ב-1997, הודיע ה-FDA בהודעה המאשרת את שימושו כי הוא נסבל היטב, כאשר תופעות הלוואי הנפוצות ביותר קשורות לתפקוד מיני לקוי. באנשים רבים תופעות לוואי אלו נעלמות אם השימוש בתרופה נפסק, כאשר לפעמים תופעות הלוואי נפסקו גם כאשר האדם המשיך ליטול אותן.
התוויות נגד
פינסטריד אינו מאושר לשימוש בנשים, במיוחד עקב הסיכוי למומים מולדים בעובר. התרופה מסווגת בקטגוריות ההיריון של ה-FDA כ-X (אסורה לשימוש בהיריון).
מאפיינים פיזיים וכימיים
הפינסטריד הוא אנלוג מסוג 4-azasteroid של ההורמון טסטוסטרון והוא ליפופילי (מסיס בשומן).
התרופה מוצגת תחת שמות המותג פרופסיה (לטיפול בתבנית התקרחות זכרית - MPB) ופרוסקר (לטיפול בבלוטת ערמונית מוגדלת-BHP), כאשר שניהם מהווים תוצרים של חברת מרק. בכל גלולה של פרופסיה ישנו 1 מ"ג של פינסטריד, ובכל גלולה של פרוסקר ישנם 5 מ"ג פינסטריד. רישום הפטנט של חברת מרק על רכיב הפינסטריד לטיפול בבלוטת ערמונית מוגדלת פג תוקף ב-19 ביוני 2006. לחברה נרשם פטנט נפרד לטיפול בתבנית התקרחות זכרית בפינסטריד, כאשר תוקפו של רישום פטנט זה פג בנובמבר 2013.
הוועדה המיוחדת לדיון בהצעת חוק הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית ובסעיפים מהצעת חוק התוכנית הכלכלית
הוועדה הוקמה בעקבות ההסכמים הקואליציוניים עם מפלגת כולנו, בשל שאיפתו של יושב ראש המפלגה, משה כחלון, כי נושאים הקשורים ברפורמות בתחום הדיור ובמערכת הפיננסית יידונו בוועדה שבראשה יעמוד חבר כנסת ממפלגתו. בראש הוועדה עמד חבר הכנסת אלי כהן עד מינויו לשר הכלכלה והתעשייה ב-22 בינואר 2017. אחריו כיהנה בתפקיד חברת הכנסת רחל עזריה עד לסיום כהונת הכנסת ה-20.
אמה מאיירס
אמה מאיירס (באנגלית: Emma Myers; נולדה ב-2 באפריל 2002) היא שחקנית אמריקאית. היא החלה את הקריירה שלה כילדה-שחקנית בשנת 2010, כשהופיעה בסדרת הטלוויזיה "קרחות יער" (The Glades). פרסומה נעשה ב-2022 בעקבות משחקה בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס "ונסדיי" בדמותה של אניד סינקלייר, שותפתה למעונות של ונסדיי אדמס, ונערת זאב.
ביוגרפיה
אמה מאיירס נולדה ב-2 באפריל 2002 באורלנדו, פלורידה, ארצות הברית. יש לה אחות אחת איזבל מאיירס. היא למדה בקואופרטיב של חינוך ביתי ו"מעולם לא חוותה חוויה של בית ספר". היא מספרת שלא היו לה הרבה אינטראקציות חברתיות בילדותה והיא הייתה ילדה מופנמת ואאוטסיידרית. כאשר צפתה בסרט המתאר את מאחורי הקלעים של שר הטבעות היא החליטה שזה מה שהיא רוצה לעשות והחלה לעסוק במשחק.
קריירה
מאיירס החלה לשחק כשחקנית ילדה בשנת 2010, בגיל 8, אז הופיעה לראשונה בסדרת הטלוויזיה "The Glades" ובתפקיד קטן בסרט מכתבים לאלוהים.
ב-2020 היא הופיעה ב-3 תוכניות טלוויזיה: היא הופיעה בתפקיד משנה בסדרה האמריקאית "האופה והיפה" (המבוססת על הסדרה הישראלית להיות איתה) בתפקיד סטפני, בסדרה "המת בלילה" בתפקיד הנערה ממגנוליה ובסרט הטלוויזיה "טעימה מחג המולד" בתפקיד ביבי ג'ורדן. ב-2021 שיחקה בסרט "נערה במרתף" בתפקיד מארי קודי.
בנובמבר 2022 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה של נטפליקס "ונסדיי", בתפקיד אניד סינקלייר, נערת-זאב ושותפתה לחדר של ונסדיי אותה מגלמת השחקנית ג'נה אורטגה.
ב-2023 שיחקה בסרט Southern Gospel בתפקיד אנג'י בלקברן.
מאיירס עתידה לככב בסרט הקומדיה של נטפליקס "חופשה משפחתית" (Family Leave) לצד ג'ניפר גארנר ואד הלמס. בנוסף, ביוני 2023 פורסם כי מאיירס לוהקה בתפקיד הראשי של פיפ פיץ-אמובי בעיבוד של BBC לרומן של הולי ג'קסון "המדריך לרצח לילדות טובות".
חיים אישיים
מאיירס היא מעריצה של ז'אנר הקיי-פופ, במיוחד של הלהקה סבנטין. בראיון היא סיפרה כי שר הטבעות ומלחמת הכוכבים השפיעו רבות על תפיסת העולם שלה כנערה.
אמיל הירש
אמיל דייבנפורט הירש (באנגלית: Emile Davenport Hirsch; נולד ב־13 במרץ 1985) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי ממוצא יהודי; הוא ידוע בזכות תפקידו ככריסטופר מקנדלס בסרט "עד קצה העולם", וגם בסרטים "איזו מין שכנה", "שליטי דוגטאון", "אלפא דוג", "מילק" וכג'יי סברינג בסרטו של קוונטין טרנטינו "היו זמנים בהוליווד".
ביוגרפיה
הירש נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית בעיקרה, אם כי סבו מצד אביו הוא יהודי. בנם של מרגרט (לבית דייבנפורט), היא מורה ואמנית ויזואלית, ושל דייוויד הירש, יזם, אמרגן ומפיק. לו אחות גדולה בשם ג'ניפר. לאחר שהוריו התגרשו, הוא העביר את מגוריו בלוס אנג'לס עם אביו, ועם אמו בסנטה פה, ניו מקסיקו. הירש עזב את בית ספר בשנת הלימודים האחרונה, כדי לקדם את הקריירה שלו. ולאחר מכן השלים את הלימודים בתיכון ביץ' שבקליפורניה.
משחק
הירש החל לשחק בגיל 8 בתפקידים קטנים בסדרות טלוויזיה שונות. בשנת 2002 שיחק בסרט "חייהם הפרועים של נערי המקהלה".
בשנת 2004 כיכב בסרט הקומדיה הרומנטית "איזו מין שכנה" לצדה של אלישה קאת'ברט, שבעקבותה זכה להכרה רבה יותר בקרב הנוער.
בשנת 2007 שיחק בסרט "עד קצה העולם" בבימויו של שון פן, בו היה עליו להשיל כ-18 ק"ג ממשקלו כדי להיראות כחוש מספיק לקראת סוף הסרט. בשנת 2008 שיחק בסרט "ספיד רייסר" ובסרט הדרמה "מילק" לצדו של שון פן.
בשנת 2011 שיחק בסרט המדע הבדיוני "שעת האופל" בהפקתו של טימור בקממבטוב. בשנת 2012 שיחק בסרטו של אוליבר סטון "בלי חוקים", אשר מבוסס על ספר באותו שם משנת 2010 שכתב דון ויסלו. בהמשך שיחק בסרט המלחמה "נולד פעמיים" אודות מלחמת בוסניה לצדה של פנלופה קרוז. את הסרט ביים הבמאי האיטלקי סרג'יו קסטליטו על פי ספרה של הסופרת האירית-איטלקית מרגרט מצאנטיני. הוא גם כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "חיים בתנועה" לצדם של סטיבן דורף ודקוטה פנינג, אשר מבוסס על רומן באותו שם משנת 2006 וביימו אותו האחים פולסקי.
בשנת 2013 השתתף הירש בסרט "פרינס אוואלנש" בכיכובו של פול ראד, והסרט כאמור מבוסס על סרט איסלנדי שיצא שנתיים לפני כן. כמו כן, גילם את דני דיץ, לוחם ביחידת אריות הים בסרט המלחמה "השורד האחרון" שביים פיטר ברג והפיק מארק וולברג ואף כיכב בו. בהמשך השנה הוא כיכב במיני-סדרה "בוני וקלייד" על מאורעותם של בוני וקלייד בתקופת השפל הגדול, כאשר הירש גילם את קלייד בארו בעוד השחקנית הולידיי גריינג'ר גילמה את בוני פארקר. המיני-סדרה בת שני החלקים שודרה יומיים ברציפות בשלושה ערוצים נפרדים (A&E, לייפטיים וערוץ ההיסטוריה).
בשנת 2017 הוא כיכב בסרט האמריקאי "לילה לבן" לצד ג'יי קיי סימונס, ובהפקתה של עדי עזרוני.
במאי 2018 הפך הירש לקולו החדש של הדמות ג'יימס לייק ג'וניור בסדרה המקורית של נטפליקס "ציידי הטרולים" מבית גיירמו דל טורו, כשהוא מחליף את אנטון ילצ'ין בעונתו השלישית בעקבות מותו בשנת 2016. הירש המשיך לדבב דמות זו בסדרת ההמשך "שלושה בהסוואה: סיפורי ארקדיה". בהמשך שיחק בקומדיית הפשע של ג'ים הוסקינס הבריטי "ערב עם בוורלי לאף לין", בסרט גילם את פרנק דנג'ר, בעלה של לולו, אותה גילמה אוברי פלזה.
מוזיקה
ב-25 באוקטובר 2019, הירש הוציא את אלבומו הראשון שנקרא "Mnemonic". שניים מהשירים באלבום; "Tooth Fairy" ו-"Angels Will", נבחרו להיכנס לרשימת ההשמעה החדשה שנקראת Alt ב-Spotify. התקליטנית מייגן הולידיי, בחרה באלבומו של הירש כאחד האלבומים האוהבים עליה שיצאו באותה השנה. לאחר שחרורו של האלבום, הירש שחרר את הסינגלים "American Dreamin", וב-14 בפברואר שחרר סינגל חדש "Casual Animal".
במהלך שנת 2020 הירש הוציא חמישה סינגלים, "Remember Days When" (שכתב יחד עם מארק דרק פוסטר, סולן להקת Foster the People) ו-"Hard Hearts" (שניהם ב-20 במרץ). הוא שחרר את הסינגל "Prisoners" בתאריך 27 במרץ, את "The Same Different" בתאריך 3 באפריל, ולאחר מכן את הסינגל "Favors" בתאריך 8 במאי. גם "Prisoners" וגם "Favors" הוכנסו לפלייליסט החדש של שירות המוזיקה הדיגיטלי Spotify.
הרשעת תקיפה
ב-12 בפברואר 2015, הואשם הירש בתקיפה בנסיבות מחמירות לאחר שתקף וניסה לחנוק את דניאל ברנפלד, מנהל בכיר בחברת Paramount ב-25 בינואר 2015 במועדון לילה בפארק סיטי, יוטה. הירש טען שהוא לא זוכר מה קרה באותו לילה כאשר הוא נטל אז חומרים ממריצים בעת שהיה שיכור. ב-17 באוגוסט הוא הודה באשמת תקיפה ונידון ל-15 ימי מאסר. הוא גם נקנס ב-4,750 דולר, קיבל 90 ימי מאסר על תנאי וקיבל עבודות שירות של 50 שעות. הירש נכנס למכון גמילה בעקבות התקיפה.
סטרי
סטרי היא המרכז המנהלי של אזור סטריסקי, ומשמשת כיחידה מנהלית נפרדת בתוך מחוז לבוב. אוכלוסיית העיר מונה כ-71,000 נפש (2005).
תולדות היישוב
סטרי נזכרת לראשונה בשנת 1385, ובשנת 1431 הוענקו לה זכויות עיר. בשנת 1523 נהרסה העיר כתוצאה מפשיטות הטטרים, אך לאחר מכן שוקמה.
בחלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 נכללה העיר בתחום אוסטריה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודי סטרי
יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-16, ובשנת 1689 הוקם בה בית כנסת ראשון. במהלך המאה ה-19 התבססה הקהילה היהודית בעיר מבחינת מעמד כלכלי ואזרחי, ובשנת 1874 נבחר היהודי ד"ר דוד פרוכטמן לראשות העיר.
בין מלחמות העולם פעלו בעיר ספרייה יהודית, בתי ספר יהודיים ומספר תנועות נוער יהודיות. בין הרבנים הנודעים שכיהנו בקהילת סטרי היו אריה לייב הלר, יעקב מליסא, רבי מרדכי זיסקינד לנדא מסטריא, ורבי יקותיאל אשר זלמן ענזיל צוזמיר, ורבי אריה ליבוש הלוי איש הורוויץ.
לפני השואה מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-11,000 נפש, כשליש מתושביה.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הוורמכט, אך לאחר מכן הועברה לידי הצבא האדום, אשר אסר בה פעילים ציוניים ופעילי בונד.
ב-2 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיר בשנית, ותוך זמן קצר ערכו אוקראינים ופולנים מקומיים פוגרום ביהודי היישוב, בו נרצחו כ-300 איש. בהמשך הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
ב-16 בספטמבר 1941 נערכה בעיר אקציה, בה נלקחו מבתיהם בין 800 ל-1,000 יהודים, ולאחר התעללות בת שלושה ימים, נרצחו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים ביער סמוך. לאחר מכן, רוכזו כ-10,000 יהודי העיר הנותרים בצפיפות רבה בגטו שהוקם בה. בגטו זו הועברו גם יהודים מוליקה טוריה.
ב-3 בספטמבר 1942 החלה בגטו שבעיר אקציה בת שלושה ימים, בה שולחו כ-3,000 יהודים בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה בלז'ץ, יחד עם כ-2,000 מיהודי סקולה. כ-500 עד 600 יהודים נרצחו בשעת האקציה.
במחצית השנייה של ספטמבר 1942 הועברו לגטו סטרי כ-1,700 יהודים נוספים מיישובי הסביבה, וב-22 באוקטובר 1942 נערכה בו אקציה נוספת, ברוטאלית במיוחד, בה הציתו הגרמנים בתים על יושביהם והציפו מרתפים במים. כ-2,300 יהודים נרצחו באקציה זו. כמה מאות נרצחו במקום, והיתר שולחו לבלז'ץ. לאחר מכן, הובאו לגטו שבעיר כ-700 יהודים נוספים, שטחו צומצם, והתפרצו בו מגיפות.
ב-15 בנובמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בה גורשו כ-1,500 יהודים לינובסקה ולבלז'ץ. ניסיונות של כמה מיושבי הגטו להימלט ממנו עלו בתוהו, לאחר שנתפסו ונרצחו.
ב-28 בפברואר 1943 החלה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בת מספר ימים, בה נרצחו כ-1,000 יהודים, תוך ירי ביהודים שניסו להימלט. ב-22 במאי 1943 ביצעו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציית חיסול בגטו, בה נכלאו כ-1,000 יהודים במבנה בית הכנסת הגדול בעיר, הוחזקו בו מספר ימים ללא מזון ושתייה, ומשם נלקחו לבית העלמין היהודי המקומי, ונרצחו בו. ב-3 ביוני 1943 ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בחורבות הגטו, תוך שריפת בתים, הצפת מרתפים ופיצוץ בונקרים. ביולי ובאוגוסט 1943 נרצחו גם היהודים שנותרו במחנות העבודה שבסביבת סטרי.
מכ-11,000 יהודי סטרי שרדו את השואה עשרות בודדות.
יהודה רות
יהודה רוֹת (23 ביולי 1908 – 10 במאי 1990) נחשב לאחד מאבות המחקר הארכאולוגי הפרהיסטורי במדינת ישראל. הקים את המוזיאון לתרבות הירמוכית בקיבוץ שער הגולן, שלאחר פטירתו נקרא על שמו.
קורות חיים
נולד בעיירה נוֹבֶה זַמקי (בעת הולדתו בתחומי ממלכת הונגריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעקבות מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה; כיום בסלובקיה) במשפחה יהודית בת חמישה ילדים, בנם של הלה ויעקב רות. אביו שימש מנהל בית הספר היהודי בעיירה ואמו הייתה פעילה בקהילה היהודית. למד ארכיטקטורה, אבל לא סיים את לימודיו. בשנת 1931 עלה לארץ ישראל, מספר חודשים לאחר אחותו הצעירה, מרים רות. בשנת 1937 נמנו השניים עם מייסדי קיבוץ שער הגולן.
בשנת 1941, בעת שחפר באזור בריכות הדגים של הקיבוץ, גילה באקראי אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית. הוא אסף בשדות הקיבוץ כלי צור, צלמיות וחרסים. בשנת 1943 ביקרה במקום משלחת בראשות משה שטקליס שקבעה שמדובר באתר ארכאולוגי חשוב ביותר.
במלחמת העצמאות נפצע בקרב על הגנת צמח, לאחר שהחלים סייע בשיקום הקיבוץ.
בין השנים 1949–1952 היה עוזרו של הארכאולוג משה שטקליס אשר חפר את האתר אותו גילה. בחפירות אלה הוגדרה התרבות שנמצאה כתרבות ארכאולוגית חדשה שנקראה התרבות הירמוכית.
רות הקים בשנת 1947 וניהל את המדור לידיעת הארץ בהסתדרות, ואחר מכן בקיבוץ הארצי. היה ממיסדי מכון אבשלום ונמנה עם מנהליו. ערך במשך 25 שנים את המדור "במולדת" בעיתון על המשמר, שהיה המדור הראשון לידיעת הארץ בעיתונות הישראלית., וכן כתב את מדור "מגנזי קדומים" במשמר לילדים. לאחר מלחמת ששת הימים הקדיש את כל זמנו לחקר שרידי התרבויות הארכאולוגיות בדרום רמת הגולן. את ממצאיו העביר למוזיאון ארץ ישראל שבתל אביב. ממצאיו מוצגים במסגרת "מרכז אדם ועמלו".
בשנת 1986 הוענק לו על ידי המועצה האזורית עמק הירדן פרס הוקרה "על הקמת המוזיאון הפרהיסטורי".
במסגרת פעילותו לחקר התרבויות, הקים בשנת 1950 את המוזיאון וניהל אותו במשך 40 שנים.
יהודה רות נפטר בשנת 1990 ונקבר בקיבוצו.