cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אטלנטרופה
שנות ה-50 וה-60
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, נכתבו מספר ספרים העוסקים בהקמתו של סכר במצר גיברלטר וייבוש של הים התיכון. ספרים אלו הציגו את הבנייה כפרויקטים של מדינות שונות שותפות המלחמה, אשר בה קצרו את פירות הניצחון.
ברומן משנת 1950 בשם "תחנת הטיסה" (The Flying Station), מאת סופר המדע הבדיוני גריגורי גרבנב מתואר העתיד כעולם בו ניצח הקומוניזם והפיכתו לשיטה הכלכלית-חברתית המרכזית. העולם תחת שלטון קומוניסטי מוביל את האנושות לאושר ושגשוג. עם זאת, ישנם עדיין כיסי התנגדות בעולם, שהמרכזי בהם הם נאו-נאצים המסתתרים בסמוך לקוטב הצפוני. בעלילה מוקדש חלק מרכזי לפרויקט היוקרתי ביותר של המהפכה הקומוניסטית - הקמת סכר ענק במצר גיברלטר. הספר עושה שימוש בפרטים הטכניים של פרויקט אטלנטרופה של הרמן זרגל תוך שילובו כחלק מן העלילה. ספר יצא לאור ברוסית, ומאוחר יותר תורגם גם לעברית.
לרעיון דומה יש תפקיד מרכזי ברומן משנת 1962 "האיש במצודה הרמה" מאת הסופר פיליפ ק. דיק, אך הפעם יוזמי הפרויקט הם לא קומוניסטים אלא נאצים. העלילה מתרחשת בארצות הברית, חמש-עשרה שנה לאחר שמדינות הציר הביסו את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה. בספר, מרטין בורמן יורשו של היטלר בהנהגת הרייך השלישי מייבש את הים התיכון, על-מנת להגדיל את מרחב המחיה של גרמניה. הספר עובד לסדרת טלוויזיה מצליחה באותו שם עבור רשת אמזון, גם שם מופיע בקצרה הפרויקט.
החל משנות ה-70
בספר "החופים של המחר" (The Shores of Tomorrow), מאת דוד מייסון שיצא לאור בשנת 1971, מתואר עולם העתיד כעולם משופע בטכנולוגיה ובפרויקטים הנדסיים גדולים. בספר אפשר למצוא פרויקט הדומה במאפייניו הכלליים לפרויקט אטלנטרופה. במסגרת פרויקט זה, מוקם סכר במצר גיברלטר וקרקעית הים התיכון הופכת לקרקע חקלאית פורייה. במהלך מאבקי כוח פוליטיים, מפוצץ סכר גיברלטר ומי האוקיינוס האטלנטי מציפים את הים התיכון, וגורמים לאבדות רבות בנפש.
ה"מפגש עם ראמה" (Rendezvous with Rama), הוא רומן מדע בדיוני משנת 1973, מאת הסופר ארתור סי. קלארק שראה אור לראשונה בשנת 1972. עלילת הספר מתרחשת במאה ה-22. בספר מועלה רעיון לייבוש הים התיכון, למטרות מחקריות, על-מנת לייעל מציאת ממצאים ארכאולוגיים בים.
עשור לאחר מכן (1989) יצא לאור ספרו של סטיבן מייקל סטירלינג "תחת העול" (Under the Yoke), שבו מסופר על הקמת פרויקט הדומה מאוד לאטלנטרופה. בספר ישנו היפוך בין אירופה לאפריקה באשר לתפקידם בפרויקט. היוזמה לפרויקט מגיעה ממהנדס מפרטוריה (ולא ממינכן). מטרת הפרויקט היא להפוך את אירופה לכלי עזר בשביל אפריקה.
הספר "למטה בבאדמלנס" (Down in the Bottomlands) מאת הסופר הארי טורטדלוב שיצא לאור ב-1993, מתאר עולם בו האירוע המסיני (במהלכו התייבש הים התיכון לפני כשישה מיליוני שנים) לא הסתיים - ישנו סכר טבעי על-גבי מה שהיום הוא מצר גיברלטר, ולמעשה, הים התיכון נשאר יבש כולו עד העידן המודרני. בעלילה גיבור הסיפור מנסה לעצור מזימה טרוריסטית לפוצץ את הסכר הטבעי באמצעות נשק גרעיני.
"איליום" (Ilium), הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר דן סימונס, שיצא לאור בשנת 2003. בספר נידונה האפשרות לרוקן את הים התיכון באמצעות הקמת סכרים סביבו במקומות שונים. גם בספר ההמשך של "איליום" מאת דן סימונס, הספר "אולימפוס" (Olympos), שיצא לאור שנתיים לאחר מכן (2005), ישנו עיסוק באפשרות לרוקן את הים התיכון.
במדיה
"מסע בין כוכבים: הסרט" (Star Trek: The Motion Picture), הוא סרט מדע בדיוני משנת 1979, המבוסס על סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים. במהלך הסרט מועלה הרעיון לסכור את מצר גיברלטר ולהקים במרכזה של אפריקה ים מלאכותי.
במשחק המחשב "רכבת טייקון 2: המאה השנייה" (Railroad Tycoon II: The Second Century) שיצא לאור בשנת 1999, באחת מן המשימות, ישנו אזכור של סכר בגיברלטר.
מחוז ירושלים
מחוז ירושלים הוא אחד משבעת המחוזות של מדינת ישראל. בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר בו היא ירושלים. במחוז יש רק נפה אחת, היא נפת ירושלים. שטח המחוז (והנפה) 653 קמ"ר. יש בו שני אזורים טבעיים: הרי יהודה, ששטחם 316 קמ"ר ושפלת יהודה ששטחה 337 קמ"ר. מחוז ירושלים הוא היחיד בישראל ללא חוף-ים כלל (למחוז יהודה ושומרון יש חוף בים המלח).
במחוז יש שתי ערים ושלושה יישובים באחריות מועצות מקומיות. שאר היישובים במחוז תחת אחריות מועצה אזורית מטה יהודה.
מחוז ירושלים אינו כולל יישובים הסמוכים לירושלים שמעבר לקו הירוק, כגון מעלה אדומים, גבעת זאב הר אדר ויישובי גוש עציון, שנספרים כחלק ממחוז יהודה ושומרון.
היסטוריה
מחוז ירושלים קיים עוד מתקופת האימפריה העות'מאנית והמנדט הבריטי, אך במשך השנים עבר שינויים רבים ומגוונים בגבולותיו, צביונו וההיבט החוקתי והמשפטי בו שונו. כמו כן ב־1946 היה חלק מששת מחוזות ארץ ישראל של המנדט הבריטי וכלל בתוכו את הנפות ירושלים, רמאללה וחברון.
מיד אחרי מלחמת ששת הימים החילה ממשלת ישראל את ריבונותה – החוק הישראלי, על מזרח ירושלים לפי צו בהתאם ל. החוק הישראלי הוחל על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, 6.4 קמ"ר, ובנוסף לו על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים בסמוך – סה"כ 64 קמ"ר, שהתווספו לשטח המחוז.
STS-128
STS-128, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-28 באוגוסט 2009.
טלאי המשימה הפך לפריט אספנים, לאחר שהתברר שבגרסתו הראשונה הוא נעדר את המודול האירופי "קולומבוס". לאחר שהטעות תוקנה, הגרסה השגויה הפכה למצרך נדיר בקרב אספנים. באופן דומה, טלאי עם דמותו של סטיבן קולבר כחלק מסמל של מסילת הכושר הנושאת את שמו (ראו להלן), הפך לפריט אספנים כאשר מכירתו נפסקה, לאחר שערוץ קומדי סנטרל הבהיר לנאס"א שלא אישר למכור את הסמל לציבור, אלא להשתמש בו בתחנה בלבד. הפריט, שנמכר במקור במחיר חמישה דולרים, נמכר במכירות פומביות ב-eBay במחיר של יותר ממאה דולרים.
המשימה
משימה זו נועדה לחדש את האספקה בתחנת החלל הבינלאומית בעזרת מודול הלוגיסטיקה הרב תכליתי לאונרדו, מקפיא נוסף לניסויים מדעיים, מסילת כושר חדשה, ומערכת לבקרת בריאות של צוות התחנה. הצוות החליף מכל אמוניה ריק על התחנה ושם במקומו מכל מלא.
במהלך המשימה בוצעו שלוש הליכות חלל, בהן הוסר והוחלף ניסוי עיבוד חומרים המוצמד למודול קולומבוס של התחנה.
כחלק מניסוי לבדיקת התחממות מגן החום של המעבורת, הוספה בליטה מלאכותית למגן החום שלה, כדי ליצור התחממות גבוהה מן הרגיל.
יום טיסה ראשון
המעבורת המריאה לחלל בשעה המיועדת, 23:59 שעון קיץ של החוף המזרחי של ארצות הברית, לאחר שתי דחיות. במקור השיגור היה אמור להיות ביום שלישי, אך מזג אוויר סוער גרם לדחיה ליום רביעי. שסתום מקולקל במערכת התדלוק גרם לדחיה נוספת ליום שישי, אז שוגרה המעבורת בהצלחה. עקב שעת השיגור המאוחרת, יום הטיסה הראשון היה קצר ולא בוצעה פעילות מעבר לשיגור ופתיחת דלתות תא המטען כרגיל.
בבדיקות שגרתיות שנערכו לאחר ההגעה למסלול, התברר שאחד מסילוני הניהוג באחת מקבוצות הסילונים של המעבורת יצא מכלל פעולה, והוחלט שלא להשתמש באותה קבוצת סילונים.
יום טיסה שני
ביום הטיסה השני בוצעה פעילות שגרתית של סריקת מגן החום של המעבורת כדי לבדוק אם נפגע בזמן השיגור. זהו נוהל קבוע מאז אסון מעבורת החלל קולומביה, שהתרסקה בעת הנחיתה עקב פגיעה במגן החום שלה.
האסטרונאוטים התקשו מעט להחזיר למקומו את מוט ההארכה של הזרוע הרובוטית של המעבורת, המאפשר לה לסרוק גם את גחון המעבורת והחרטום שלה, אך לאחר מספר ניסיונות, הם הצליחו. מלבד זאת, עסקו בהכנות לקראת העגינה בתחנת החלל הבינלאומית ביום הבא - בדקו את חליפות החלל, התקינו את מצלמת המעקב שתשמש ככוונת אל המעגן, וכדומה.
יום טיסה שלישי
זהו יום השנה ה-25 לשיגור הראשון של דיסקברי, במשימה STS-41-D.
יום טיסה רביעי
היום החל בהעברת מודול הלוגיסטיקה הרב תכליתי "לאונרדו" מתא המטען של המעבורת אל מעגן בתחנת החלל. לאחר הצמדתו לתחנה והשוואת לחצי אוויר, המודול נפתח והאסטרונאוטים החלו לפרוק את הציוד הרב בתוכו, כשבע טונות.
בסוף היום ניקול סטוט ודני אוליבאס ישנו במנעל האוויר "קווסט", בלחץ נמוך של 10.2 PSI, כדי לנקות עודפי חנקן ממערכת הדם שלהם, לקראת הליכת החלל של היום הבא.
יום טיסה חמישי
מספר אירועים ליוו את האסטרונאוטים במהלך הליכת החלל: אוליבאס גילה שחיקה בכפפה בקצה האצבע שלו, אך צוות הקרקע הגיע למסקנה שאין מדובר בסכנה. גלאי בחליפת החלל של סטוט התריע על רמות גבוהות של פחמן דו-חמצני, אך היא הודיעה שהיא חשה בטוב, וצוות הקרקע הניח שמדובר בתקלה בגלאי. עקב סערה מעל האי גואם, נותק הקשר בין התחנה למרכז הבקרה הקרקעי למשך חצי שעה, והאסטרונאוטים ביצעו את משימתם ללא הנחיות מן הקרקע.
זו הייתה הליכת החלל הראשונה של ניקול סטוט, והשלישית של דני אוליבאס.
בנוסף, נפרקה מסילת הכושר COLBERT מתוך מודול הלוגיסטיקה, והותקנה באופן זמני בתחנה. היא תורכב באופן סופי באמצע ספטמבר. כן נפרקו מיטות צוות נוספות ומתקן למיחזור אוויר.
יום טיסה שישי
ביום השישי נמשכו עבודות פריקת המטען ממודול הלוגיסטיקה, וטעינת ציוד שנועד להחזרה לכדור הארץ, כמו תוצאות ניסויים, והכיסא של טימוטי קופרה מחללית הסויוז הצמודה לתחנה באורח קבע, לחילוץ במקרה חירום. הכיסאות בחללית הסויוז מותאמים אישית לכל טייס, וניקול סטוט הביאה עמה בלאונרדו את הכיסא שלה, שיותקן במקום הכיסא של קופרה.
בנוסף, העניק חוזה הרננדז, שהוא ממוצא מקסיקני, ראיונות בספרדית לתחנות טלוויזיה מקסיקניות ותחנה אמריקאית אחת, ויחד עם אסטרונאוט נוסף ענו גם לשאלות של גולשי אינטרנט ששלחו קטעי וידאו עם שאלות אל הערוץ של נאס"א ב-YouTube.
יום טיסה שביעי
ביום זה בוצעה הליכת החלל השנייה למשימה זו, על ידי דני אוליבאס וכריסטר פוגלסנג. במהלך שש שעות וחצי, התקינו השניים מיכל אמוניה חדש במקום המכל שהוסר ביום החמישי, והתקינו את המכל הריק בתא המטען של המעבורת. האמוניה משמשת את מערכת הקירור של תחנת החלל. בנוסף, ביצעו מספר עבודות תחזוקה משניות על התחנה. זו הליכת החלל הרביעית עבור שני האסטרונאוטים.
יום טיסה שמיני ותשיעי
היום השמיני הוקדש בעיקר למנוחה וראיונות עם אמצעי התקשורת.
ביום התשיעי דני אוליבאס וכריסטר פוגלסנג יצאו לעוד הליכת חלל, שנמשכה כשבע שעות. במהלך הפעילות, הותקן משטח אחסון שישמש לחלקי חילוף שיובאו בטיסת המעבורת בנובמבר. כן הותקנו שתי אנטנות GPS, הוחלף חלק תקול במערכת בקרת הכיוון של התחנה, ותיבת מתג חשמלי מקולקלת. לבסוף, הותקנו שני כבלי חשמל ונתונים באורך 18 מטרים, שנועדו לשרת את מודול "טרנקוויליטי" שיובא אל התחנה במהלך השנה הבאה. מחבר המתח של כבל החשמל סירב להיכנס למקומו, ולכן הושאר לא מחובר.
לקראת סוף המשימה, המצלמה המוצמדת לקסדת חליפת החלל של פוגלסנג השתחררה יחד עם הפנס שלה, אך הוא לכד אותה לפני שהתרחקה מדי. עם זאת, הדבר חייב אותו לחזור אל תוך התחנה לפני שקיעת השמש (המתרחשת בתחנה מדי 45 דקות), בהיעדר תאורה שתנחה אותו.
יום טיסה עשירי ואחד עשר
ביום הטיסה העשירי העביר צוות התחנה את הזרוע הרובוטית העיקרית של התחנה למיקום חדש, לקראת בואה הצפוי של חללית מטען יפנית בלתי מאוישת מדגם HTV.
ביום האחד עשר העניקו האסטרונאוטים קופרה ואוליבאס ראיונות לרשתות טלוויזיה. פוגלסנג השוודי ודה-וין הבלגי שוחחו בווידאו עם נציגים שוודיים וידוענים מארצותיהם. במהלך הראיון הדגים פוגלסנג כיצד הוא לוכד בפיו סוכריות גומי שוודיות, המיוצרות בדרך כלל בצורת מכוניות. במיוחד לרגל הטיסה, יצרנית הסוכריות ייצרה סדרה מיוחדת בצורת מעבורת, ונתנה את חלקה לפוגלסנג. שאר הסדרה חולק בין אמצעי תקשורת ובלוגרים, שבתורם חילקו אותן לקוראיהם.
בסוף היום נפרדו צוותי המעבורת והתחנה, וסגרו את הצוהר בין שתי החלליות.
יום טיסה שנים עשר
בשעה 15:26 שעון קיץ החוף המזרחי, נפרדו שתי החלליות והמעבורת עזבה את התחנה. המעבורת לקחה איתה את טימותי קופרה, לאחר שהות של חודשיים בתחנה, והשאירה במקומו את ניקול סטוט, הצפויה לשהות בתחנה כשלושה חודשים. לאחר הקפה של התחנה כדי לבצע צילומי חוץ, החלה המעבורת להתרחק לקראת נחיתה.
האסטרונאוטים השיבו עמם גם בובה של באז שנות-אור, דמות מסרט האנימציה "צעצוע של סיפור" ששהתה בתחנה למעלה משנה, וחודש יותר משיא השהייה בחלל שנקבע על ידי הקוסמונאוט ולרי פוליאקוב. הבובה הייתה חלק משיתוף פעולה בין נאס"א לדיסני, שנועד ללמד ילדים על הפעילות בתחנת החלל.
בהמשך היום בוצעה שוב סריקה של מגן החום של המעבורת, כדי לוודא שלא נפגע מפסולת חלל או מטאוריטים במהלך שהות המעבורת בתחנה.
יום טיסה שלושה עשר וארבעה עשר
ביום השלושה עשר צוות המעבורת הסיט אותה ממסלולה בצהרי היום (שעון קיץ חוף מזרח ארה״ב) כדי להתחמק מפגיעת חפץ בלתי מזוהה, שככל הנראה ניתק מן המעבורת או מן התחנה במהלך הליכת החלל השלישית. סופות רעמים בקרבת מרכז החלל קנדי מנעו את הנחיתה המתוכננת ביום זה.
לאחר שגם ביום הארבעה עשר מזג האוויר בפלורידה לא השתפר, הונחתה המעבורת במרכז מחקרי הטיסה דריידן אשר בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה.
לאה ניקל
לאה ניקל (6 בדצמבר 1918 – 10 בספטמבר 2005) הייתה ציירת ישראלית בסגנון ציור מופשט.
ביוגרפיה
ניקל נולדה בז'יטומיר שבמערב אוקראינה ועלתה עם ארצה עם הוריה בשנת 1920, בגיל שנתיים. היא גדלה בתל אביב והחלה ללמוד ציור בגיל 16 עם חיים גליקסברג. בתחילת שנות ה-40 נישאה וילדה את בתה זיוה. עקב קשיים כלכליים ובעיות בינה לבעלה לא ציירה באותה עת. בשנת 1946, לאחר פרידתה מבעלה, נרשמה לסטודיו של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, מחשובי האמנים בקבוצת "אופקים חדשים", ולמדה שם במשך שנתיים.
בשנת 1950 החליטה לצאת לפריז. היא השאירה את בתה בישראל אצל קרובי משפחתה בקיבוץ כפר רופין. ניקל נשארה בפריז עד 1961. בתקופה מכריעה באמנות האירופית שלאחר מלחמת העולם השנייה, הושפעה ניקל רבות מהאווירה הקוסמופוליטית ששרתה בפריז והתערתה בחיים האמנותיים שם. משנת 1954, חל מפנה ביצירתה, היא התוודעה לסגנון "טאשיזם" המבוסס על זרימת והתזת צבע. למרות העבודה בסגנון זה היא בנתה קומפוזיציה מאורגנת בציוריה. ציוריה מתאפיינים בצבעוניות עזה ובגודל גדול, היא הרבתה להשתמש בטכניקות של חריטה, ציור באצבעות, טפטוף ושרבוט. באותה שנה הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריית קמרינסקי בתל אביב. תערוכת היחיד הראשונה שלה בפריז הוצגה ב-1957 בגלריית קולט אלנדי (Galerie Colette Allendy). לאחר שובה ארצה השתתפה בתערוכה קבוצתית בבצלאל ובמוזיאון תל אביב והתיישבה באשדוד.
בשנת 1963 הגיעה לראשונה לניו יורק ונשארה שם כשנתיים. בשנת 1964 ייצגה את ישראל בביאנלה של ונציה, יחד עם יגאל תומרקין ואריה ארוך. בשנת 1965 שבה לפריז ובשנת 1967 לערך עברה לרומא, בה התגוררה במשך שלוש שנים. בשנים 1973–1977 היא התגוררה שוב בניו יורק, הפעם במלון האמנים הידוע צ'לסי. לאחר שובה ארצה התגוררה למשך תקופה מסוימת בתל אביב-יפו, ואחר כך, בשנת 1985 התיישבה במושב קדרון, בו גרה בתה זיוה חנן. בשנת 1995 הציג מוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת רטרוספקטיבה שלה (אוצר: מיכאל סגן-כהן).
בשנת 2002 הציגה גלריה זומר אמנות עכשווית בתל אביב עבודות חדשות של ניקל משנת 1998. תערוכה של מבחר יצירותיה מתקופת מגוריה בפריז הוצגה במוזיאון מאנה כץ בחיפה ב-2004. בשנת 2018 הוצגה בגלריה שלוש תערוכה מקיפה לרגל 100 שנים להולדתה.
לאה ניקל נפטרה בספטמבר 2005 ממחלת הסרטן ונטמנה בבית העלמין במושב קדרון. היא הותירה אחריה את בעלה, סם ליימן, בתה זיוה, נכדים ונינים.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 זוכים ציוריה לפופולריות רבה בקרב חובבי אמנות ישראלית בעיקר בזכות הצבעוניות הרבה שבציוריה.
אור-נה רן
אור-נה רן (נולדה ב-1957) היא אמנית רב תחומית ופסלת ישראלית מהישוב כליל שבגליל. מתמחה בעיקר בפיסול כאמנות סביבתית במרחב הציבורי, ברחבי ישראל ובמיוחד באזור ירושלים. מפסלת במגוון גדול של חומרים.
ביוגרפיה
אור-נה רן גדלה ברמת גן. בין השנים 1973–1977 למדה אדריכלות בבית הספר להנדסאים "אורט טכניקום" בגבעתיים. ב-1979–1981, במהלך שירותה הצבאי ולאחריו, היא למדה ציור ופיסול קרמי בסדנאות האומנים באילת. לאחר מכן למדה פיסול באקדמיה לאמנויות בצלאל עד ל-1985.
בשנים שלאחר הלימודים עבדה במוזיאון ישראל בירושלים, ולמדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית. בשנת 2006 סיימה בהצטיינות לימודים לתואר "מוסמך בתרבות הודו", באוניברסיטה העברית בירושלים, בהתמחות בפיסול הודי.
עד שנת 2005 חיה אור-נה רן בירושלים ורוב עבודותיה ממוקמות בעיר ובסביבותיה. בשנת 2005 עברה לגור ביישוב כליל שבגליל, יחד עם נחמיה (חמי) גורלי בן זוגה. שני בני הזוג המשיכו לעבוד וליצור באזור ירושלים.
יצירתה
בשנים 1986–1990 יצרה רן במוזיאון ישראל עבודות פיסול מוזמנות עבור תערוכות באגף הנוער של המוזיאון, ועיצבה תערוכות באגף.
החל משנות ה-90 של המאה הקודמת היא עברה ליצור עבודות סביבתיות גדולות המותאמות למקומות שונים בירושלים ובסביבותיה. היא חברה לאדריכל נחמיה (חמי) גורלי ויצרה עבודות קיר וסביבה בעיקר לאורך כביש בגין על מחלפיו ומנהרותיו.
רן מרבה ליצור עבודות פיסול פיגורטיביות גדולות ממדים המוצגות במרחב הציבורי. עיקר עבודותיה נוצרו לעיר ירושלים, בתקופה בה הורחבה ושופצה העיר. גם בסביבות ירושלים המרוחקות יותר - כמו גבעת זאב, אפרת, גבעון, קו האפס בדרך לים המלח. לדברי האמנית פיסול החוץ נולד מתוך הרצון ליצור יחס הרמוני עם הטבע ולפתח קשר בלתי-אמצעי עם הקהל. ביצירות הנמצאות במרחב הציבורי קיימת התייחסות לנוף, לסביבה האורבנית או הטבעית, לצורת פני השטח, לאור ולתאורה. לרוב היא משתמשת בחומרים מקומיים הקשורים לסביבה מבחינת סוגי האבן והחומר, הצבעוניות והמרקם. לכל עבודה מתאימה האמנית את החומר הנכון, המתאים, לדעתה, לסביבה הקרובה. במקרה של אזור עירוני ועסקי היא משתמשת בברזל ופרספקס צבעוני. באזורים פתוחים או מדבריים היא משתמשת באבנים טבעיות של המקום. אור-נה רן אף פעם לא מחליטה מראש מה יהיה אופי הפסל. היא מתכננת אותו בהקשר למקום שבו יוצב, ורק אז יוצרת דגם.
אור-נה רן מתכננת את פסליה תוך כדי מחקר מעמיק של המקום, התקופה אליה היא מתייחסת, וגורמים נוספים הקשורים לחומר ולתכונותיו. כל יצירה היא תוצאה של מחקר בתחומים רבים.
גאיוס סרוויליוס גמינוס
גאיוס סרוויליוס גמינוס (לטינית: Caius Servilius Geminus; ? - 180 לפנה"ס), פוליטיקאי רומאי.
אור-נה רן
יצירתה
ברבות מהעבודות של אור-נה רן ישנה התייחסות לדמויות, לאירועים, למקומות או לחפצים מהתנ"ך. רן מייחסת חשיבות רבה גם לקשרים המקומיים שנלקחו מההיסטוריה של האזור בתקופות קדומות– כנענית, מצרית, שומרית ובבלית. עבודות נוספות ומאוחרות יותר מכילות הקשרים אל הפיסול והתרבות ההודים. ריבוי של מקורות השראה, מיתוסים שונים והשפעות רב-תרבותיות מאפיינות את מכלול יצירתה.
גאיוס סרוויליוס גמינוס
תולדות חייו
גמינוס נולד ברומא למשפחה פטריקית. הוא היה בנו של גאיוס סרוויליוס גמינוס, שכיהן כפראיטור, ונכדו של פובליוס סרוויליוס גמינוס, הקונסול בשנת 252 לפנה"ס ו-248 לפנה"ס. הוא או אביו עברו לפלבס, והוא הפטריקי הראשון שאנו יודעים שעבר בוודאות אל שורות הפלבס.
גמינוס כיהן כטריבון הפלבס לפני שנת 209 לפנה"ס, פרידריך מינצר מזהה אותו עם גאיוס סרוויליוס קסקה שכיהן כטריבון הפלבס בשנת 212 לפנה"ס, בשנה זאת התרחשה שערורייה כאשר מספר אנשי עסקים הועמדו לדין באשמת הונאת המדינה הרומאית כאשר הלוו לה כסף למען כלכלת הצבא הרומי בהיספניה. אחד מהנאשמים היה מרקוס פוסטומינוס פירגנסיס שהיה קרוב משפחתו וייתכן שהאדם שאימץ אותו לבן, למרות בקשתו הוא נמנה מלהשתמש בווטו הטריבוני שלו כדי להציל את פירגנסיס, ייתכן שדבר זה דבר לביקורת קשה עליו מצד תומכיו של פירגנסיס ולפי מאנצר תומכיו של גמינוס הוסיפו את הקוגנומן "קסקה" לשם הטריבון כדי לחפות על כך שמדובר בעצם בגמינוס. מאנצר גם מזהה את גמינוס עם גאיוס סרוויליוס שנשלח על ידי הסנאט לרכוש דגן באטרוריה בשנת 212 לפנה"ס.
אור-נה רן
יצירתה
יש לציין כי עבודותיה הגדולות של אור-נה, המעוצבות ונוצרות בסביבה עירונית כמו גם בטבע, דורשות אישורים והיתרים מהגופים המוסמכים - עיריות ומועצות, דבר שמעכב מאד את מימושו של הפסל בשטח, ודורש הרבה מאד תהליכי בירוקרטיה ויכולת שכנוע. כמו כן אור-נה נעזרת בעבודותיה הגדולות בקבלנים ובקבוצות של פועלים, שהם לרוב פועלי בנין וסתתים, כשהיא לא רק מנהלת ומפיקה את הפרויקט, אלא גם עובדת פיזית בעצמה באתר.
גאיוס סרוויליוס גמינוס
תולדות חייו
גמינוס נבחר לאיידיל הפלבס בשנת 209 לפנה"ס, בשנה זאת התגלה שאביו, שלכאורה נהרג בקרב בשנת 218 לפנה"ס, חי כשבוי אצל שבט הבויים. דבר שימש את אויביו בניסיון לטעון שכהונתו בתפקיד האיידיל והטריבון הם לא חוקיות כאשר הסיבה שטיטוס ליוויוס מציין אותה היא העובדה שאביו כיהן קודם לכן כמגיסטראט קורולי. יש הסוברים שליוויוס טעה בסיבה שלו לאי חוקיות הכהונה והסיבה האמיתית שגמיניוס לא קיבל את אישור אביו למעבר אל הפלבס אולם לפי הסברה של רחל פייג וישניא, אויביו השתמשו בחוק ארכאי האוסר כהונה של אנשים ממוצא פטריקי במגיסטראט של הפלבס כל עוד יש להם אב חי שכיהן כמגיסטראט קורולי, היא מזהה את מאשימיו של גמינוס עם תומכיו של פירגמסיס.
גמינוס זכה לגיבוי הנוביליטאס ובעזרתם הוא נבחר לאיידיל קורולי בשנת 208 לפנה"ס, היה זה דבר יוצא דופן שאדם יכהן כאיידיל קורולי ופלבאי ובחירתו למגיסטראט קורולי נעשתה כדי לפזר את ענני הספקות סביב הקריירה שלו. באותה שנה הוא מונה למגיסטר אקוויטום של הדיקטטור טיטוס מאניליוס טורקואטוס. בשנת 206 לפנה"ס גמינוס נבחר לכהן כפראיטור.
אור-נה רן
יצירתה
במקביל לעבודות הפיסוליות הגדולות יוצרת רן עבודות רישום, ציורים ופסלים בממדים קטנים שאינם מוצבים בחוצות. מדובר בעבודות אישיות שאינן נעשות בהזמנה כלשהי או למקום מסוים. בעבודות אלו מבטאת האמנית חשיבה אחרת, והבחירות שהיא עושה שונות.
גאיוס סרוויליוס גמינוס
תולדות חייו
גמינוס נבחר בשנת 203 לפנה"ס לכהן כקונסול, אטרוריה הוקצתה כפרובינקיה שלו וזמן כהונתו שם עבר בלא אירועים יוצאי דופן, במהלך כהונתו הוא שחרר את אביו משביו והחזיר אותו הביתה. עם שובו נחקק חוק הפוטר אותו מעונש על כך שהפר את החוק הנוגע לכהונה במשרות פלבאיות.
גמינוס התמנה לפרוקונסול בשנת 202 לפנה"ס ובאותה שנה מונה לדיקטטור למען עריכת הבחירות לקונסולאט. שנה לאחר מכן הוא מונה לוועדה שתפקידה היה להקצות קרקעות לוותיקי הצבא של סקיפיו אפריקנוס. בשנת 183 לפנה"ס נבחר לפונטיפקס מקסימוס וכיהן במשרה זאת עד מותו בשנת 180 לפנה"ס.
אור-נה רן
יצירתה
מאז שסיימה אור-נה את לימודי התואר השני בנושא התרבות ההודית ניכרת עליה השפעה רבה של הדמויות והסיפורים אותם חקרה בלימודיה.
ב-2019 נשלחה אור-נה מטעם "שותפות ביחד" של הגליל המערבי לתוכנית של אומן אורח בקהילות היהודיות בארצות הברית. שם, בעיר אינדיאנופוליס היא יצרה את הציפורים עם הקהילה המקומית. היצירה מורכבת מאריחים והיא מיועדת להתלות על קיר.
עבודותיה המאוחרות, החל מסוף שנות העשרה של המאה ה-21 ועד להיום, הן וריאציות על פסיפס. עבודות תבליט שנועדו להתלות על קירות וגם הן מכילות אבנים מסוגים שונים, אריחים, ומגוון של חומרים המשוקעים ברבדים.
עבודות עיקריות
{| class="sortable" width="70%" style="background-color: transparent;"
לניצחון
לַנִצחוֹן הייתה אוניית מעפילים שארגן המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
"טוליה כריסטינה" – אוניית משא
"טוליה כריסטינה" ("Tullia Christina") נבנתה ב-1946, מעץ, ונצבעה בצבע אפור; ולה שני תרנים, תא היגוי מאחור, וצריפים בחרטום. בעלת מנוע דיזל איטלקי מדגם אנסלדו.
רכש והכנה
אנשי המוסד לעלייה ב' רכשו אותה באיטליה. הוכנה להפלגת העפלה על ידי פועלי מספנה מקומיים. הוקמו דרגשי לינה על הספינה, וסירת הצלה ל-12 בני אדם; 13.5 טון דלק; מזון ל-14 יום; ו-8 טון מים.
רב החובל היה איטלקי ולצדו שישה אנשי צוות ובהם רופא.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם בני קרביץ ולצדו גדעון וייסר, והגדעוני ראובן אורן. המלווים אנשי הפלי"ם הצטיידו בנשק: שני רובים, חמש מחסניות, אקדח, 180 כדורים, וכן הביאו מכשיר קשר תוצרת בית בתוך מזוודה, שנבנה על ידי רענן רובינשטיין.
המעפילים
189 המעפילים היו חניכי תנועות הנוער הציוניות, מכל הזרמים.
לאחר שנאספו במחנה ליד גאאטה, הם עלו לסיפון האונייה בנמל ברינדיזי.
הם חולקו לקבוצות על פי השתייכותם התנועתית, ולכל קבוצה מונה אחראי מקרבה.
ההפלגה
האונייה הפליגה ב-8 במאי 1948. התוכנית המקורית הייתה להיפגש עם האונייה "מדינת ישראל" ("נרקיס"), ליד האי קפלוניה (Cephalonia), צפונית לכרתים, ומשם להפליג יחד. אחר כך להעביר אליה את המעפילים במרחק 200 מיל מחופי ארץ ישראל, וכן להעביר את צוות הימאים הזר, פרט למכונאי ורב החובל, ולחזור עימם לאיטליה.
ב-14 במאי הוחלט לא לבצע את ההעברה, אלא להמשיך יחדיו בהפלגה. ההחלטה נתקבלה על ידי צוותי שתי הספינות מטעמי ביטחון. בדרך נולדו תינוקות אחדים בשתי האוניות, ורופא אחד משותף עבר מאונייה אל אונייה.
במהלך ההפלגה נתקבלה הידיעה על הכרזת המדינה, ועמה הוראה להמשיך ולהניף דגל זר, ורק בנמל חיפה להחליפו ולהניף שלטים בעברית.
עימות עם הבריטים
ב-17 במאי התקלקל המנוע מול חוף תל אביב. לכן הוחלט לבצע את ההורדה בחוף תל אביב.
באותו יום בשעה 02:50 עגנה הספינה בנמל תל אביב, והמעפילים ירדו אל החוף.
למחרת, ב-19 במאי, חזרה יחד עם האונייה "מדינת ישראל" לאיטליה.
WWE Raw
WWE Raw, המכונה גם "Monday Night Raw", או בפשטות "Raw" היא תוכנית טלוויזיה של היאבקות מקצועית שבועית המשודרת ברשת USA Network ובישראל בערוץ ספורט 1, ומופקת על ידי ארגון ההיאבקות הבידורי WWE, התוכנית נחשבת לאחד משני "מופעי הדגל של ה-WWE", יחד עם "SmackDown", המציג קרבות היאבקות ועלילות מפותלות המוצגות על ידי שלל דמויות מתאבקים.
התחלת השידורים
בשנת 1993 החל ה-WWE לשדר אחת לשבוע פרק בתוכנית ששודרה באולם הומה קהל. התוכנית הועברה בשידור ישיר בניגוד לתוכניות היאבקות בעבר אשר הוקלטו ועברו עריכה.
מלחמת הרייטינג
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, ארגון ה-WCW בבעלותו של טד טרנר, הפיק תוכנית טלוויזיה שבועית משלו אשר נקראה Monday Nitro, תוכנית זו הועברה בשידור חי ראש בראש מול Raw של ה-WWE ובכך החל עידן של מלחמת רייטינג בין שתי חברות ההיאבקות המתחרות.
ה-WCW שהיה בבעלותו של המיליארדר טד טרנר החל לרכוש מתאבקים רבים מה-WWE המתחרה, ובכך איזנו את כוחם אל מול ה-WWE והמאבק על קהל הצופים היה צמוד ביותר.
במהלך 1996, הכוכבים הראשיים של Monday Nitro האלק הוגאן, קווין נאש וסקוט הול הודיעו על הקמת קבוצת ה-nWo אשר עומדת "להשתלט" על ארגון ה-WCW. עלילה בדיונית זו גרמה לעלייה רבה ברייטינג של התוכנית והשליטה באותה תקופה בענף ההיאבקות הבידורית עברה לידיה של ה-WCW שבמשך 85 שבועות רצופים עקפה ברייטינג את Monday Night Raw של WWE.
העלילות החדשניות שהציגו ב-Nitro עשו את שלהם לעומת הסיפורים המיושנים והילדותיים של Raw. אריק בישוף, שהיה מנהל התחרויות של ה-WCW, ניצל את העובדה שלפעמים השידורים של Raw היו מוקלטים, והוא השתמש בכך כדי לגלות לקהל הצופים ב-Nitro את תוצאות הקרבות והאירועים שהיו ב-Raw באותו ערב, וזאת כדי לא למשוך צופים לצפות בתוכנית המתחרה.
באפריל 1998 לאחר מופע הרסלמניה 14 של ה-WWE תמונת המצב במלחמת הרייטינג השתנתה כאשר Raw גברה על Nitro בכמות הצופים, וזאת בעקבות העלילות של ה-WWE שהפכו ליותר חצופות ו"בועטות", וכללו בין היתר גסויות, קטטות אלימות ומערכונים מבדרים שצחקו על ה-WCW שלעומת זאת לא חידשה דבר ונותרה עם הסיפורים המשעממים עם אותן דמויות ישנות. ה-WWE החלו לקדם כוכבי היאבקות חדשים ופופולריים במיוחד דוגמת "סטון קולד" סטיב אוסטין, טריפל H, דה רוק, אנדרטייקר ועוד.
ה-WCW החלו לאבד צופים ולהפסיד כסף רב, עד אשר הארגון קרס בשנת 2001. במרץ של אותה שנה ה-WWE הכריזו על קנייתה של ה-WCW והתוכנית Raw ו-Nitro שודרו בו זמנית, שם הכריז וינס מקמהן, הבעלים של ה-WWE, על הניצחון במלחמת הרייטינג.
הפיצול
בשנת 2002, הוחלט לחלק את ה-WWE לשתי תוכניות שונות, עם יצירת תוכנית חדשה בשם SmackDown, שתשודר ביום חמישי. Raw לעומת זאת שנחשבת לתוכנית הדגל של הארגון תישאר באותו יום ובאותה שעה, אך תאבד מספר לא מבוטל של מתאבקים לטובת Smackdown! וזאת בעקבות תופעת ריבוי המתאבקים ב-WWE שנוצר לאחר שהחברה רכשה את ארגוני ה-WCW וה-ECW יחד עם כוכביהם.
נקבע שלכל תוכנית יש סגל מתאבקים משלה, תארים משלה ועלילות שונות. לאחר שאלוף ה-WWE באותה התקופה, ברוק לסנר עבר ל-SmackDown יחד עם חגורת האליפות, הוחלט ליצור תואר אליפות חדש ל-Raw, שנותרה ללא אליפות עולם ראשית.
ב-19 ביולי 2016, נעשה פיצול בין הבראנדים, כשבהתחלה סטפני מקמהן ומיק פולי היו המנהלים של Raw עד שפולי תקף את בעלה של סטפני, טריפל H, והושעה זמנית, אך סירב לכך בכל תוקף. לבסוף, הוא פוטר מן התפקיד עד שבאחת התוכניות, המנכ"ל של ה-WWE, וינס מקמהן, שהוא גם אבא של סטפני, הכריז שקורט אנגל יהיה המנהל יחד עם סטפני. בנוסף לכך, סטפני נעדרה לזמן מה מהניהול של Raw בתור הנציבה הממונה מפני שברסלמניה 33 בקרב של טריפל H נגד סת' רולינס, האחרון ביצע בעיטת סופרקיק על טריפל H, וכתוצאה ממנה האחרון פגע בסטפני וגרם לה ליפול על שולחן. לעומת זאת, המנהל הכללי של סמאקדאון לייב היה אח של סטפני, שיין מקמהן, שהיה אהוב הקהל בניגוד לסטפני, שהייתה שנואת הקהל.
הקהילה הבהאית במצרים
הקהילה הבהאית במצרים קטנה מאוד והיא מונה בין 500 ל-2000 מאמינים הסובלים מאפליה קשה כבר שנים רבות.
ההיסטוריה המוקדמת של הדת הבהאית במצרים
בערך בשנת 1860 הגיעו למצרים הבהאים הראשונים שהיו ברובם סוחרים איראנים. בשנת 1868, בעקבות פעולה של הקונסול האיראני במצרים, התקיימו מעצרים של מספר בהאים שהוגלו לסודאן.
במהלך שנות השבעים של המאה ה-19 החלו לקום קהילות בהאיות בעיראק, סוריה, לבנון, פלשתינה, מצרים וסודאן. בתחילה הקהילות הבהאיות במקומות אלו היו מורכבות בעיקר ממהגרים איראניים בהאים, אך היו גם המרות של סונים ונוצרים לדת הבהאית.
עבור הבהאים במצרים זה היה בלתי אפשרי להוביל מסע הצהרה והפצה של דתם ובנוסף להגן על עצמם מפני תקיפות הציבור לכן, התקיימה פעילות צנועה יחסית של אסיפות בקרב הבהאים במצרים אך בכל זאת הם עוררו התנגדות מקבוצות מוסלמיות דתיות.
אבו אל-פצ'ל גולפאיגאני (1844–1914)
גולפאיגאני היה אחד החלוצים הבהאים שהגיעו למצרים. בשנת 1894 הוא הגיע לעכו ולאחר 10 חודשים הוא המשיך למצרים, שם הוא זכה להכרה כחוקר אסלאמי באוניברסיטת אל-אזהר ופרסם מגוון רחב של ספרים ומאמרים בפרסית וערבית. הוא הצליח להביא להמרת דתם של כמה מהסטודנטים שלו. לראשונה, הקהילה הבהאית כללה גם ילידי מצרים ולא רק ילידי איראן. בשנת 1901 הוא הגיע לארצות הברית וחזר למצרים בשנת 1904 שם נשאר עד מותו.
עבד אל בהא (1844–1921)
עבד אל-בהא הגיע למצרים במהלך מסעות הפצת הדת הבהאית לצפון אמריקה ואירופה, כמו כן, היה אחראי על פיקוח בניית מבנה הקבר לבאב במעלה הר הכרמל בחיפה וכן, פיתוח מוסדות וספרות בהאית. הוא ביקר במצרים במהלך מסעותיו שם הוא פגש חכמי דת אסלאמיים והוגי דעות רבים.
שוגי אפנדי (1897–1957)
נולד ב-1897 בעכו ולמד בחיפה ובאוניברסיטה האמריקאית בביירות. הוא היה בן 24 כאשר מונה להיות המנהיג של הדת הבהאית. אחת ההצלחות המיוחסות לשוגי אפנדי כחלק מפעילותיו לביסוסה של הדת הבהאית ועצמאותה הייתה בשנת 1924 כאשר בית המשפט המצרי מכריז על הדת הבהאית כדת נפרדת מדת האסלאם ולמעשה כך, מצרים החלה להכיר בעצמאות הדת הבהאית.
אירועים חשובים
1868- אבו אל-פצ'ל גלפיגאני, מהבהאים הראשונים שהגיעו למצרים.
1910- עבד אל-בהא מגיע למצרים.
1924- מצרים המדינה המוסלמית הראשונה המכירה בקהילה הבהאית והקמת האספה הכללית של הבהאים במצרים.
1948- שוגי אפנדי מרחיב ומפתח את הקהילה הבהאית במצרים.
1960- יצא צו נשיאותי מספר 263 המבטל את כל זכויותיהם של הבהאים במצרים.
הקהילה הבהאית במצרים עד שנות ה-80
בשנת 1924 בית המשפט במצרים הכיר בדת הבהאית כדת נפרדת והיא הקימה את האספה הכללית של הבהאים במצרים. באותה שנה בתי הדין המוסלמים החלו לגנות את הבהאים במצרים שלא היו זכאים להטבות של החוק המוסלמי וכינו אותם כופרים. הממסד הדתי במצרים עודד את השלטונות במדינה לאסור, להעניש ולרדוף אחר כל סטייה מהגרסה המוקבלת של האסלאם הסוני.
הקהילה הבהאית במצרים חוותה גל רדיפות נוסף החל מ-1944 בעקבות הסתה של בתי המשפט השריעיים המוסלמיים בעקבות זאת היו מהומות בטנטה ואריס. הנישואין הבהאים לא הוכרו על ידי מחלקת ההגירה במדינה.
בשנת 1960 יצא חוק נשיאותי מספר 263 בראשות נשיא מצרים, ג'מאל עבד אל-נאצר, שהביא לפגיעה חמורה בזכויות האדם בכלל וזכויות המיעוט בפרט. הצו הביא למעצרם של מספר בהאים, חל איסור על קיום מוסדותיהם של הבהאים ופעילותם הקהילתית, החרמת נכסיהם ביניהם מרכזים בהאים, ספריות ובתי קברות וכן, ביטול זכויותיהם הבסיסיות שהביאו לפגיעה כלכלית, חברתית ותרבותית.
פעילותם של הבהאים נאסרה בשנת 1960 בעיקר בגלל מיקום המרכז העולמי שלהם בישראל, מה שהביא לחשד וחשש בקרב העולם הערבי בקשריהם עם הציונים. האיסורים על אנשים המשויכים לדת הבהאית השפיעו בעיקר על הבהאים שנמצאו בעולם הערבי.
על אף העובדה שסעיף 40 בחוקה המצרית (1971) מכריז על מתן זכויות שוות ואיסור אפליה דתית ויתרה מכך, סעיף 46 מבטיח חופש דת ואמונה ומאפשר לקיים את הפולחנים הדתיים של כל הדתות, המעמד המשפטי של הבהאים במצרים מעולם לא דמה לזה של המוסלמים, מכמה סיבות מבניות:
1.	מערכת המשפט המצרית כפופה להלכה הדתית – המכירה  בשלוש דתות בלבד: הנצרות, היהדות והאסלאם. מאחר שהדת הבהאית אינה מוכרת והאסלאם היא הדת הרשמית של המדינה, מעמדם של הבהאים נקבע לעיתים קרובות על פי השריעה (חוק המשפחה האסלאמית), שאינו מכיר ביחסים המשפחתיים הבהאים. מה גם שהפסיקה אסלאמית לא מכירה באמונה הבהאית. שכן קיימות לפחות 15 פתוות המכריזות על האמונה הבהאית ככפירה. בעקבות אי-ההכרה של החוק המשפחתי הבהאי הבהאים אינם מקבלים יחס שווה בחוק: נישואין בהאים אינם מוכרים, ילדים בהאים נחשבים לא-לגיטימיים, ולבהאים אין אמצעי שליטה ופיקוח בענייני משפחה, קצבאות, ירושה, גירושין, מזונות ומשמורת על ילדים.
2.	דת חופשית במצרים מותרת רק אם אינה מפריעה לסדר הציבורי. אנשי הדת המוסלמים סבורים כי האמונה הבהאית מפרה את הסדר הציבורי ואת המוסר הטוב כיוון שזה כפירה נגד האסלאם. לכן בהחלטת בית המשפט העליון משנת 1975, נקבע כי חופש האמונה והדת המובטחת בחוקה מגן רק על זכותם של הבהאים להאמין בדתם, ולא בזכותם לקיים את פולחניה.
הקהילה הבהאית במצרים משנות ה-80
תחילת שנת 1985 זכורה כתקופה קשה של רדיפות. בחצות הלילה ב-23 בפברואר, הגיעו שוטרים לבתיהם של למעלה מארבעים בהאים, עצרו אותם ולקחו את ספריהם, כתביהם, קלטות וידאו וחפצים נוספים שנחשדו כקשורים לדת הבהאית.
בימים לאחר מכן הם נחקרו ממושכות על ידי משרד התביעה לביטחון המדינה (Prosecution Office for State Security), משרד שמתמחה בחקירת עבירות הקשורות לביטחון המדינה. בחקירות אלו נאלצו העצורים לענות שוב ושוב על שאלות הקשורות לאמונותיהם ומנהגיהם, מבנה ותפקוד המוסדות שלהם כמו בית המשפט האוניברסלי והמקומות הקדושים להם בישראל. בתום החקירה הראשונית, הם הואשמו בהצטרפות לארגון שמנוגד לעקרונות היסוד של השלטון במצרים ובהפצת דעות קיצוניות המזלזלות בדתות אחרות. לאחר סיקור תקשורתי נרחב בנושא, שוחררו העצורים בהדרגה ופורסם כי העצורים לא הפרו כל חוק הקשור לביטחון המדינה או ביצעו כל פעולה מזיקה לעקרונות עליה מושתתת מערכת השלטון במצרים. העניין לא הסתיים בזה ולאחר מכן, הפרקליטות המחוזית של דרום קהיר הטילה האשמות חדשות נגד פעולות של הבהאים המנוגדות לצו שנחתם על ידי הנשיא נאצר.
תנועה מרכזית במצרים שניסתה להיאבק בדתות שכפרו באסלאם הייתה תנועת האחים המוסלמים, באמצעות הפרלמנט של מצרים הם ניסו להכניס חקיקה אסלאמית כדי לעצור כל סטייה מהאסלאם. הבהאים לעיתים קרובות היו מטרות של התקפות מילוליות בפרלמנט. האסלאמיסטים הצליחו לשמור על הדיכוי של חופש המחשבה במצרים וכך ערערו את הלגיטימיות של משטר לא-אסלאמי.
קשייהם של הבהאים במצרים המשיכו לגדול כאשר בשנות ה-90 משרד הפנים החל לעדכן את התיעודים והרישומים האזרחיים, אותו עדכון חייב כל אזרח להיות מסווג כמוסלמי, נוצרי או יהודי. הבהאים וקבוצות דתיות אחרות שלא נמצאו תחת אף אחת מקטגוריות אלה  נאלצו לסווג את עצמם לאחת משלוש הדתות או שלא יקבלו אף תיעוד אזרחי (תעודת זהות, דרכון, תעודת לידה, רישיונות וכו'), ללא מסמכים אלו הם לא יכלו ללמוד, לקבל טיפול בבתי החולים, להצביע ולנסוע מחוץ למדינה.
בניגוד למשל לנוצרים או ליהודים, הדת הבהאית אינה מוכרת על ידי ממשלת מצרים, לבהאים במצרים אסור להחזיק במקומות פולחן לכן מצוקתם רבה יותר משל הנוצרים. בעבר הם יכלו לציין את דתם בתעודות הזהות והלידה המצריות רק על ידי אחת משלוש האופציות: נצרות, יהדות או אסלאם. הבהאים ביקשו להכניס את דתם תחת הסעיף או לפחות להשאיר אותו ריק אך משרד הפנים דחה זאת והחלו להתנהל דיונים  במשך כחמש שנים בנושא. במרץ 2009 בעקבות הליך משפטי במשך חמש שנים שכלל פסיקות סותרות וערעורים ממשלתיים על פסקי דין שהטיבו עם הבהאים, בית המשפט פסק לבסוף לטובת הבהאים.
שר הפנים המצרי הוציא צו ב-14 באפריל 2009 שתיקן את החוק כדי לאפשר למצריים שלא משייכים את עצמם לדתות אסלאם, נצרות או יהדות להשאיר את סעיף הדת ריק וכך לקבל תעודת זהות. על אף שינוי זה הממשלה במצרים עדיין לא מכירה בדת הבהאית ועדיין לא מנפיקים תעודות מזהות לכל הבהאים. לתעודות הזהות במצרים חשיבות רבה כיוון שבלעדיה ילד להורים בהאים ללא תעודת זהות לא יוכל לקבל תעודת לידה, מה שיחסום אותו בעתיד להתקבל לבתי ספר ואוניברסיטאות. בהאים עם תעודות לידה ישנות או ללא תעודות זהות חדשות עשוי להוביל למעצר פתאומי על שלא נשא תעודת זהות מעודכנת. בנוסף, זוגות בהאים לא יכולים לקבל תעודת נישואין.
המסמך הרשמי היחיד שממשלת מצרים מוכנה להנפיק לבהאים הוא הדרכון שמעודד אותם להגר ממצרים. החשיפות התקשורתיות על ההפליה נגד הבהאים במצרים הביאו להתקפות על הקהילה מצד האחים המוסלמים והממסד הדתי. הממשלה חוששת מלהצטייר אי-אסלאמית ולכן מפלה את הבהאים. התנהגותה של הממשלה מעודד את האסלאמיסטים והממסד הדתי להמשיך בהתקפותיהם על הבהאים ולהגביר את חוסר סובלנות החברה כלפיהם.
בניין וולוורת'
בניין וולוורת' (באנגלית: Woolworth Building) הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב ברודוויי 233, מנהטן, ניו יורק, ארצות הברית. הבניין, שתוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט, מתנשא לגובה של 241.4 מטרים והוא בעל 57 קומות. בזכות כך, החזיק בתואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" בין השנים 1930-1913, עד השלמת בנייתו של וול סטריט 40, וכיום, יותר ממאה שנה מאז הושלמה בנייתו, הוא אחד מ-100 המבנים הגבוהים בארצות הברית ואחד מ-50 המבנים הגבוהים בעיר ניו יורק.
אדריכלות
בשנת 1910, החל פרנק וולוורת' ליזום את הקמת המבנה, שישמש כבניין ההנהלה החדש עבור החברה שבבעלותו. לשם כך שכר באותה שנה את האדריכל קאס גילברט. הבניין תוכנן בסגנון נאו-גותי ודמה למגדל של קתדרלה ואף כונה בטקס הפתיחה - "קתדרלת המסחר". במקור, הבניין תוכנן להיות בגובה 130 מטרים ובן 20 קומות. לאחר השלמת התכנון הוגבה ל-241.4 מטרים והוא בעל 57 קומות. עלות הבנייה הכוללת הייתה 13.5 מיליון דולר אמריקאי ומימונו הושג בשיתוף של פרנק וולוורת' עם Irving National Exchange Bank Woolworth. אולם, במאי 1914, רכש פרנק את כל מניות הבנק בשותפות והפך לבעלים היחיד של הבניין. עם פתיחתו, ב-24 באפריל 1913, הכיל הבניין 60 קומות ומעל 5,000 חלונות ונטל את התואר "הבניין הגבוה ביותר בעולם" ממגדל חברת הביטוח מטרופוליטן לייף.
בזכות הדמיון של המגדל לקתדרלות הגותיות האירופאיות, הקנה לו הכומר סמואל פרקס קדמן (Samuel Parkes Cadman) את השם "קתדרלת המסחר" ואף שם זה הוזכר בספר שיצא לאור בשנת 1916. הוא נשאר הבניין הגבוה ביותר בעולם במשך 17 שנה, עד השלמתו של בניין וול סטריט 40 בשנת 1930. בנוסף, קומת התצפית בקומה ה-57 של הבניין משכה אליה תיירים עד שנת 1941.
מצב נוכחי
במשך 85 שנים היה הבניין בבעלות חברת וולוורת' (אחר כך הפכה להיות קבוצת ונאטור). בשנת 1998 נמכר הבניין לקבוצת ויטקוף עבור סכום של 155 מיליון דולרים.
באירועי ה-11 בספטמבר שפגעו במגדלי התאומים הסמוכים, נפגע גם הבניין, והיה מנותק מחשמל וטלפון במשך מספר שבועות, אולם הנזקים למבנה היו מועטים ביותר.
דדה
לאונרדו דה דאוס סנטוס (פורטוגזית: Leonardo de Deus Santos; נולד ב-18 באפריל 1978), המכונה דדה, הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קריירה
דדה נולד בבלו הוריזונטה, וכבר בהיותו ילד שיחק כדורגל עם ששת אחיו. את קריירת המועדונים שלו הוא החל בקבוצת הנוער של המועדון המקומי, אתלטיקו מיניירו. בסיום תקופת הנוער צורף לסגל הבוגר של הקבוצה. ב-1997 נבחר לשחקן העונה בליגת העל הברזילאית על ידי המגזין Placer.
ביולי 1998 חתם בבורוסיה דורטמונד, הפך לאחד השחקנים המרכזיים בקבוצה והוביל את הקבוצה לזכייה באליפות הבונדסליגה בעונת. בשנת 2002 צורף לקבוצה אחיו של דדה, לאנדרו, והשניים שיתפו פעולה לסירוגין עד 2004. באותה שנה (2002) העפיל עם דורטמונד לגמר גביע אופ"א, בו הפסידה הקבוצה לפיינורד ההולנדית בתוצאה 2:3. לאחר תקופה קצרה בסגל הנבחרת האולימפית, שנקטעה בשל פציעה בברך, הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ברזיל בניצחון 1:4 על נבחרת הונגריה באפריל 2004.
ב-18 באוגוסט 2007 הפך דדה לשחקן הדרום אמריקני עם הכי הרבה הופעות בבונדסליגה, לאחר שעבר את בן ארצו ג'ובאני אלבר. הוא גם השחקן הוותיק ביותר בדורטמונד, ומאז ה-23 באוקטובר 2007 הוא מחזיק באזרחות גרמנית.
במשחק הפתיחה של עונת, שהסתיים בניצחון 2:3 על באייר לברקוזן, נפצע דדה ברצועה הצולבת הקדמית. פציעה זו התבררה כקשה, והוא חזר לשחק רק בהפסד 2:1 לשטוטגרט ב-7 במרץ 2009.
בשנת 2011 עבר דדה לקבוצת אסקישהירספור הטורקית שם שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל בשנת 2014, ומונה לעוזר מאמן הקבוצה.
אחיו, לוקאס ולאנדרו גם הם כדורגלנים מקצועיים.
רודולף השישי, מרקיז באדן
רודולף השישי, מרקיז באדן (נפטר ב-21 במרץ 1372) היה מרקיז באדן-באדן ורוזן אברשטיין בין השנים 1353 ל-1372.
ביוגרפיה
הוא היה בנם הבכור של פרידריך השלישי ומרגרטה מבאדן. תחת רודולף השישי באדן שוב התאחדה ב-1361, מאחר שהענפים האחרים נכחדו. תחת שלטונו המרקיזות של באדן הוכרה לראשונה בתור princeps regni (Reichsfürst).
משפחתו
רודולף התחתן עם מתילדה משפונהיים, בתו של יוהאן השלישי, רוזן שפונהיים והיו לו את הילדים הבאים:
כאב ראש מקבצי
כאב ראש מקבצי הוא מחלה נוירולוגית המאופיינת בכאב ראש חזק ביותר בצד אחד של הראש, המופיע לרוב בפתאומיות. עוצמת הכאב נחשבת לקשה מבין כל כאבי הראש ולעיתים מתייחסים לכאב הראש המקבצי בתור הכאב הקשה ביותר הידוע לאדם. רוב הסובלים מכאבי ראש אלו חווים "מקבץ" של התקפים מרובים במהלך תקופה מסוימת בשנה, ומכאן שמה של המחלה. תקופות אלו יכולות לבוא בכל עת ולהמשך פרקי זמן שונים, וביניהן עשויות להתקיים תקופות הפוגה של חודשים ואף שנים ללא כאב. הגורם למחלה אינו ידוע. המחלה נפוצה יותר בקרב גברים, ושכיחותה הכללית באוכלוסייה היא בין 56 עד 326 אנשים לכל 100,000.
תסמינים
כאב הראש המקבצי מתאפיין בכאב בלתי נסבל ורציף בצד אחד של הראש, המלווה בסימנים אוטונומיים כגון עין דומעת, נחיר סתום או נוזל והזעה מוגברת בצד של הכאב. משך התקף ממוצע נע בין 15 דקות ל-3 שעות ובמקרים קיצוניים חודשים. הכאב מתחיל בצורה חדה, ללא תסמינים המבשרים על התקף קרב אצל רוב הסובלים (בניגוד למיגרנות, בהן קיימים תסמינים מוקדמים ומבשרים לכאב). כשליש מהסובלים מעידים על רגישות, תחושת כובד, וסימנים מקדימים אחרים לפני ההתקף. למרות שכאב הראש המקבצי מאופיין על ידי כאב בצד אחד בלבד, ישנם מקרים נדירים בהם כאב הראש מחליף צד מהתקף להתקף ואפילו באמצע ההתקף. לאחר ההתקף ישנה תחושת אופוריה ובעיקר תשישות ועייפות.
כאב
כאמור, כאב הראש המקבצי נחשב לכאב הראש החזק ביותר שידוע בתחום הרפואה. נשים הסובלות מהמחלה דיווחו כי הכאבים בשעת התקף חמורים יותר מכאבי לידה. הכאב בראש עצמו מתואר ככאב של סכין החותכת את הראש ותחושת בעירה באזור הכואב. מוקד הכאב הוא לרוב סביב הרקה וארובת העין או העין עצמה (לרוב מאחורי העין), ולעיתים מקרין לצוואר, ללחי, למצח, לחלקה העליון של הלסת ואף לכתף. הסובלים מתארים תחושות של דקירה מאחורי העין ו/או של לחץ בארובת העין. תופעות נוספות הן אדמומיות חזקה בעין הנמצאת בצד הראש בו ממוקד הכאב והפרשה מוגברת של נזלת מהנחיר בצד הסובל.
הכאבים החזקים עשויים לגרום לסובלים מהם לבצע פעולות שונות על מנת להקל על כאבם, גם אם בצורה רגעית, אך אלו עשויות לפגוע בהם ואף לגרום למוות. פעולות אלו יכולות להיות, למשל, הפעלת לחץ חזק במיוחד על אזורים שונים בראש, דפיקת הראש כנגד עצמים קשיחים, טלטול חזק של הראש ועוד. לכן, זכו בעבר כאבי הראש המקבציים לכינוי "כאב ראש התאבדותי" (Suicide Headache).
תופעות נוספות
בזמן התקף, מופיעים תסמינים נוספים הקשורים למערכת העצבים האוטונומית. התסמינים מופיעים תמיד בצד הכואב, וכוללים דמעת של העין, אדמומיות של העין, נחיר סתום או נוזל, הזעה והסמקה. כל אלו גורמים לסובל לחוסר מנוחה שיכולה לבוא לידי ביטוי בצעידה לאורך חדר הלוך וחזור או לבצע תנועות שונות נוספות המסיחות הדעת מהכאב. אצל חלק מהחולים יש רגישות לאור ורעש היכולים להגביר את עוצמת הכאב. נוסף לתופעות הנ"ל ישנה תופעה של התקשות הצוואר וכאב נלווה בשיניים האחוריות ולעיתים גם בלסת.
תדירות
כאבי הראש מופיעים בהתקפים הנמשכים בין מספר דקות למספר שעות, בממוצע פעם או פעמיים ביום. חלק מהחולים מדווחים על כאבי ראש עמומים יותר המופיעים בשאר שעות היום, או על דקירות קצרות וחזקות באזור הכואב. ההתקפים מופיעים בדרך כלל בזמן קבוע, לעיתים גם בלילה ולכן זכו כאבי הראש המקבציים לכינוי "שעון מעורר". חלק מהסובלים יעידו שכאבי הראש יכולים לחזור על עצמם בימים קבועים במשך שבועות ואף באותה שעה בדיוק לאורך כל תקופת המקבץ. מה שגרם לרופאים לחשוד שגורם אפשרי למחלה הוא השעון הביולוגי של האדם.
התקופה בה מופיעים ההתקפים נקראת תקופת המקבץ. אצל 90% מהחולים תקופת המקבץ אורכת בין ארבעה לשמונה שבועות, אחריהם מגיעה הפוגה של חודשים או שנים ללא כאב. רוב החולים עוברים תקופת מקבץ פעם או פעמיים בשנה, בעיקר בעונות המעבר ובייחוד בסתיו.
עשרה אחוזים מהחולים סובלים מהמחלה בצורה כרונית. בצורה זו אין הפוגות בין המקבצים לאורך תקופה ארוכה משנה. הצורה הרגילה יכולה להפוך לכרונית, ולהפך.
פתופיזיולוגיה
כאב הראש המקבצי הוגדר ככאב ראש הנובע משינוי במצב כלי הדם העוברים בראש, מה שיוצר לחץ על העצב הטריגמינלי (המשולש) האחראי לתחושות שחש האדם בפנים (מה שיכול להסביר את התופעות של הדמעות בעין, סתימה באף וכו'). למרות שהכאב המקבצי חשוד ככאב הנובע משינוי בכלי הדם, עדיין הסיבה לשינוי בכלי הדם אינה ידועה. ככל הנראה מדובר בשינוי מוטורי בכלי הדם (vasomotor). לאחרונה מחקרים קישרו את היעדרותו של הטסטוסטרון בגוף לכאבי הראש המקבציים.
היפותלמוס
בין התאוריות המקובלות בתחום הרפואה הקשורות לכאבי הראש המקבציים, התאוריה של הפרעה בהיפותלמוס היא המקובלת ביותר. סיבה זאת יכולה להסביר מדוע כאבי הראש קורים דווקא בשעה מסוימת כל יום בדיוק מפליא ובעונה ספציפית. ההסבר הוא שאחד מתפקידיו של ההיפותלמוס הוא הפעלת השעון הביולוגי של הגוף. ההיפותלמוס אחראי בין היתר על השעון הביולוגי, חוש הריח, תחושת העייפות, קבלת אותות הנשלחים מהלב ומהקיבה ועוד.
גנטיקה
ישנם מחקרים הטוענים להשפעת הגנטיקה של האדם על כאבי הראש המקבציים. עם זאת, לא נמצא גן "אשם" הגורם למחלה. הסיכוי לקבל את המחלה בתורשה מקרובים מדרגה ראשונה הוא גבוה, לעומת תורשתיות המחלה בין קרובים מדרגות רחוקות יותר שהסיכוי הוא נמוך. למרות החששות של התערבות הגנים בגרימה למחלה, מסתבר שהשפעת הגנים על כאבי הראש המקבציים נמוכה בהשוואה לכאבי ראש אחרים.
גורמים נוספים
רוב החולים יכולים להעיד על גורמים שמעוררים את כאבי הראש בזמן המקבץ ("טריגרים"). הטריגר השכיח ביותר הוא צריכה של משקאות אלכוהולים. מספיק לצרוך משקה עם אחוז נמוך של אלכוהול ובכמות קטנה על מנת לעורר את כאב הראש.. טריגרים חזקים נוספים הם ניטרוגליצרין (המשמש לשיכוך כאבי חזה והורדת לחץ דם), וכדורים ממשפחת PDE5 כמו ויאגרה, סיאליס ודומיהם, הרחה של בשמים שונים, חומרי ניקוי, וריחות חריפים אחרים. נמנום בשעות הצהריים יכול לגרום לכאב בשעה שלחלק אחר חוסר שעות שינה יכול לגרום לכאב. חלק מהסובלים מעידים על טריגרים במזון, כגון שוקולד, בננות, גבינות שמנות, חומץ ועוד.
החלק הדיאטתי של הגורמים תמיד נתון לוויכוח מכיוון שיש חולים עליהם לא משפיעים גורמים תזונתיים.
בין הסובלים מכאב ראש מקבצי ישנו שיעור גדול של מעשנים, אך גמילה מסיגריות לרוב לא משפרת את מצבם.
איבחון
שכיחותה הנמוכה של התופעה ותסמיניה המזכירים את תופעת המגרנות, הנפוצות בהרבה, מקשים על תהליך האבחון. מטופלים רבים מקבלים טיפול תרופתי המותאם למגרנות, אשר אינו מוביל לתוצאות, ובהמשך נשלחים לבדיקות ראייה, הסתכלות פסיכולוגית, עקירת שיניים, בדיקות סינוסים ועוד. מסיבה זו רבים הסובלים מהתופעה מאובחנים רק לאחר שנים רבות. תיאור הכאב, תכיפותו ותגובתו של המטופל עשויים לעזור לרופא לאבחן את התופעה ולהבדיל אותה ממגרנות או כאבי ראש אחרים. לדוגמה, מאפיין בולט של כאבי הראש המקבציים הוא התנהגות היפראקטיבית הכוללת תנועות רבות, במיטה, על הכיסא או אף בהליכה מהירה בחדר, תוך כדי הפעלת לחץ על אזור הכאב ואף דפיקות על האזור, זאת בניגוד למגרנות אשר הסובלים מהם לרוב מנסים לנוח ללא תזוזה לטובת הקלה על הכאב. מאפיין בולט נוסף הוא תכיפות ההתקפים, לרוב התקף אחד עד חמישה ביום למשך תקופה של מספר ימים עד מספר שבועות, ואחריהם הפסקה ארוכה. מאפיין זה, אף על פי שאינו ייחודי באופן מוחלט לכאבי הראש המקבציים, עוזר בתהליך האבחון.
טיפול
משככי כאבים רגילים המשמשים לטיפול בכאבי ראש ומיגרנות (כמו אספירין, איבורופן, קודאין וכו') נמצאו כלא יעילים נגד כאב מקבצי. הטיפול בכאבים מקבציים מתחלק לטיפול קוטל (שמפסיק את הכאב כשהוא קורה) וטיפול מונע (שעוסק בצמצום משך הכאב, תקופת המקבץ ותדירות הכאבים).
טיפולים קוטלים
כאבי הראש המקבציים מפריעים לניהול שגרה בחיי היומיום (ראו תסמינים וכאב). לכן הטיפולים הקוטלים הם בסדר העדיפויות של החולים. בין הטיפולים הנפוצים ניתן למצוא :
חמצן
בזמן התקף, חולים רבים טוענים ששאיפה של 100% חמצן יכולה לקטול את הכאב. כדי שהחמצן יהיה יעיל צריך לשאוף אותו בלחץ של לפחות 7 ליטרים בדקה בעזרת מסיכת הנשמה (כמובן שבמקרים מסוימים ניתן לשאוף גם בלחץ של 15 ליטר לדקה או יותר אם הכאב לא עובר). השימוש בחמצן נעשה בין דקה ל-15 דקות. חשוב לציין שהחמצן עוזר לרוב רק בתחילתו של ההתקף ושימוש בחמצן בשיא ההתקף יכול שלא לעזור. השימוש בחמצן יעיל רק במקרים שההתקף קורה כאשר ישנה זמינות מיידית לחמצן. זמינות זו מוגבלת בשל משקלם של בלוני החמצן אשר לא מאפשרים נשיאה שוטפת שלהם. בישראל, הטיפול בחמצן כלול בסל הבריאות. ניתן לפנות לרופא נוירולוג כדי שירשום מרשם לשימוש בחמצן רפואי. לא ניתן להשיג חמצן רפואי ללא מרשם.
טריפטנים
שימוש בתרופות ממשפחת הטריפטנים כמו סומטריפטן (אימיטרקס) נמצאו יעילים בהקלת הכאבים והתסימנים בשעת התקף. אך לאור הזמן הארוך יחסית עד להתחלת הפעולה של כדורים הם לא מתאימים לטיפול בכאב ראש מקבצי ולכן צורכים את הטריפטנים בצורה של זריקה עצמית, תרסיס לאף או טבלית מסיסה.
טיפולים נוספים
טיפולים אלו הוכחו כפחות יעילים אך עדיין עוזרים לחלק מהסובלים. שימוש בלידוקאין וחומרים בעלי אופי הרדמתי נוספים נמצאו יעלים בהתזה לאף, ההשפעה מתרחשת כעבור דקות ספורות. שימוש ממושך בחומרים מרדימים לא מומלץ בגלל תופעות לוואי העלולות להופיע עקב השימוש ופגיעה בתעלות האף. טיפול נוסף הוא בעזרת נגזרות של ארגוטאמין (ergot derivatives). ישנן עוד דרכים שהציעו אנשים הסובלים מהמחלה כגון: מקלחות חמות, הנחת קרח על האזור הכואב, נשימה של אוויר קר בימים חורפיים (כפי שהוזכר בתחילת הערך הכאב נגרם עקב שינוי בכלי הדם כאשר לחלק מהאנשים הוא נגרם מהתכווצות כלי הדם ולחלק מהתרחבות כלי הדם ולכן לאנשים בעלי בעיית התרחבות כלי הדם מומלץ להניח דבר קר על האזור הכואב כגון קרח כדי שכלי הדם יתכווצו מהקור וכן להפך לאנשים שסובלים מהתכווצות כלי הדם יש לשים משהו חם. פעולה הפוכה עלולה לגרום להחמרה של הכאב אך כמובן ניתן לדעת ממה סובלים רק ע"פ ניסוי וטעיה), קפאין, טאורין, שתייה מרובה של מים ואף אורגזמות. כל אלו הן דרכי התמודדות הנמצאות בשימוש על ידי רוב הסובלים, אך כמובן לכל חולה יש את הדרכים הייחודיות לו וניתן תמיד לחפש עוד דרכים להקל על הכאב על ידי ניסיון וטעייה.
טיפולים מונעים
טיפולים אלו יכולים להיות חשובים ומשפיעים, בעיקר על אלו הסובלים מהמחלה בצורה כרונית. בין הטיפולים המונעים יש שימוש בסטרואידים כמו פרדניזון הניתן במינון גבוה למשך 30 ימים, כשתחילה ניתן מינון של 40 מ"ג למשך 5 ימים, ולאחר מכן המינון יורד בהדרגה למינון של 5 מ"ג ב-4 בימים האחרונים. קיימים גם שימושים בליתיום ומגנזיום שנמצא יעיל במיוחד במקרים מסוימים, אם כי להם תופעות לוואי רבות, וניתן לרשום אותן למטופלים הכשירים לכך מבחינה רפואית.
בין הטיפולים המונעים ישנם גם כאלו שלא כוללים נטילת תרכובות שונות. הבולט שביניהם הוא עיסוק בפעילויות המאמצות את סיבולת הלב-ריאה, במיוחד ריצה. ביצוע ריצות של 15-20 דקות 3-4 פעמים בשבוע יכולות להוריד את מספר ההתקפים בזמן מקבץ. הסיבה לכך היא כנראה הנשימה המרובה של אוויר בעת ריצה, שכאמור, החמצן הוא יסוד היכול לקטול את הכאב. כמו כן, המאמץ המופעל על העצבים הגופניים ככל הנראה עוזר להנמכת התדירות של הכאבים. ביצוע ריצות, כמו שאר הטיפולים, לא בהכרח ישפיע על כל חולה אך בכל זאת עיסוק בפעילויות הכוללות מאמצי סיבולת בריא ומומלץ.
שכיחות המחלה
בזמן שמיגרנות נפוצות יותר בקרב נשים, כאבי הראש המקבציים נפוצים יותר בקרב גברים, כשאר היחס הוא שעל כל 5 גברים בממוצע אישה אחת סובלת מהמחלה. המחלה מתפרצת בעיקר בשנות ה-20-50 של הגברים, כמובן שיש מקרים יוצאי דופן שהמחלה מתפרצת בגילאים יותר מוקדמים. לאחרונה הפער בין הגברים לנשים הסובלים מהכאבים הולך ומצטמצם. אך לא ברור אם זה בגלל ששכיחות המחלה בקרב נשים גדלה או שהאבחון נהיה יותר מדויק.