cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בובי לאונרד
קריירת משחק
בדראפט ההרחבה של שנת 1961 נבחר לאונרד על ידי קבוצת שיקגו זפרס, אשר בעונה הבאה שינתה את כינויה ל"שיקגו פקרס" (כיום וושינגטון ויזארדס). בשתי עונותיו עם הקבוצה רשם ממוצעים של 13.3 נקודות ו-5.1 אסיסטים למשחק. ממוצעיו הכוללים ב-NBA היו 9.9 נקודות, 3.3 אסיסטים ו-2.9 ריבאונדים למשחק.
קריירת אימון
במהלך עונתו האחרונה כשחקן,, החליף לאונרד את מאמן הפקרס ג'ק מקמהון, ונשאר בתפקיד זה עד לסיום העונה העוקבת. בתקופתו כמאמנה רשמה הקבוצה מאזן כולל של 44 ניצחונות ו-78 הפסדים (36.1%).
בשנת 1968 מונה לאונרד למאמן אינדיאנה פייסרס, לקראת עונתה השנייה בליגת ה-ABA, והוא נשאר בתפקיד זה עד לסיום עונת, אז כבר שיחקה ב-NBA. בעונת 1969/1970 זכה עם הפייסרס באליפות הליגה, לאחר שגברו על לוס אנג'לס סטארס בסדרת הגמר (4–2). בעונות 1972 ו-1973 זכתה הקבוצה בשתי אליפויות ABA נוספות, מול ניו יורק נטס (4–2) וקנטקי קולונלס (4–3), בהתאמה. השחקנים הבולטים של הפייסרס באותה תקופה היו מל דניאלס, רוג'ר בראון, ג'ורג' מקגיניס, פרדי לואיס ובוב נטוליקי. ב-12 עונותיו כמאמנה ב-ABA וב-NBA, רשמה אינדיאנה מאזן כולל של 529 ניצחונות לעומת 456 הפסדים (53.7%) בעונה הסדירה, ו-69 ניצחונות לעומת 47 הפסדים (59.5%) בפלייאוף. בשנת 2014 "הפריש" מועדון הפייסרס גופייה עם שמו של לאונרד והמספר "529", המייצג את מספר הניצחונות שלו כמאמן הקבוצה.
משנת 1985 ועד למותו שימש לאונרד כשדרן של משחקי הפייסרס בערוצי טלוויזיה ורדיו מקומיים.
טקמורי סאיגו
ראשית חייו
פעילותו של סאיגו בבירה נקטעה בפתאומיות לאחר שראש מועצת הזקנים של השוגון החל לעצור סמוראים בעוון פעילות כנגד הבקופו, ובעקבות מותו של הדאימיו שלו. לכס השלטון בסאצומה עלה אחיינו של הדאימיו הקודם, טדיושי שימאזו. למעשה הדאימיו היה נער חסר כוח, והאיש החזק בנחלה היה אביו, היסמיצו שימאזו שתיעב את סאיגו וראה בו גורם חתרני. סאיגו נמלט חזרה לקגושימה, שם נעצר והוגלה לאממי אושימה, אי דרומי נידח. הוא נקרא לשוב ב-1861, אך היחסים בינו לבין היסמיצו שימאזו הוסיפו להידרדר. לאחר שהיסמיצו האשים אותו בהפרת פקודה, הוגלה פעם נוספת, והפעם הוחזק בתנאים קשים מנשוא, תחילה חודשיים בטוקונושימה ואחר-כך ב וכמעט מת. חברו ושותפו הפוליטי של סאיגו, טושימיצ'י אוקובו השתדל למענו, וב-1864 הסכים היסמיצו לחון אותו. סאיגו חזר לעבוד בממשלת סצומה וייצג את ענייני ההאן מול השלטון המרכזי.
רסטורציית מייג'י
לאחר שקיבל את הפיקוד על צבא סצומה שחנה בקיוטו כרת סאיגו ברית עם צבא האן אָאיזו כנגד האן צ'ושו, ובכך סיכל ניסיון השתלטות על ארמון הקיסר בבירה. באוגוסט 1864 נשלח סאיגו בתור אחד ממפקדי משלחת עונשין מטעם השוגונות לצ'ושו (מלחמת צ'ושו הראשונה) כדי להענישם על ניסיון ההשתלטות, אולם יותר ויותר החל לחשוב כי האינטרסים של סצומה והבקופו (ממשלת השוגון) אינם מתיישבים אלו עם אלו. לאחר המלחמה, התחוללה הפיכה בצ'ושו ומתנגדי השוגון חזרו לשלוט בהאן. הבקופו הכריז על מסע מלחמה נוסף, מלחמת צ'ושו השנייה, אולם סאיגו כבר לא היה נלהב לסייע בידו. ב-1866 נפגש סאיגו למשא ומתן חשאי עם המנהיג בפועל של צ'ושו, טקיושי קידו. המשא ומתן היה קשה, משום שצ'ושו וסצומה היו עוינים באופן מסורתי זה לזה, ואף נלחמו אחד כנגד השני שנתיים קודם לכן. אולם בתיווכו של ריומה סקומוטו, סמוראי ואיש מחתרת רב קשרים מההאן של טוסה, יושרו ההדורים ונכרתה ברית גורלית בין צ'ושו לסצומה, שנכנסה להיסטוריה כברית סאצ'ו.
בנובמבר 1867 ויתר השוגון טוקוגאווה יושינובו על השלטון והעביר את כל סמכויותיו לקיסר מוצוהיטו, במסגרת עסקה לפיה עבור הוויתורים זכה לשמור על כל נכסיו וקיבל תפקיד בכיר בממשלת הקיסר. סאיגו, ביחד עם קידו ואוקובו, לא היה מוכן לקבל את הפשרה, משום שחשש שהיא תשמר את כוחו של השוגון. בינואר 1868 ביצעו סאיגו, קידו ואוקובו, בשיתוף פעולה עם המנהיג בפועל של טוסה, טייסוקה איטגאקי, הפיכת חצר והשתלטו על ארמון הקיסר. בשיתוף פעולה של בעל בריתם בחצר הקיסרית, האציל טומומי איוואקורה, הם פרסמו צו חתום בידי הקיסר המפטר את השוגון מכל תאריו ושולל ממנו את כל רכושו, אדמותיו ונחלותיו. בעקבות ההפיכה פרצה מלחמת אזרחים, הידועה כמלחמת בושין. לאחר תבוסתו של השוגון בקרבות המכריעים של טובה ופושימי הייתה ידו של הצד הקיסרי על העליונה, וסאיגו עצמו הוביל את הצבא המשותף לעבר בירת השוגון, אדו. לאחר משא ומתן קצר עם מפקד כוחות הבקופו בבירה, הסכים צבא השוגון להיכנע לסאיגו ללא קרב.
בירוקרט
לאחר סיום המלחמה וכניעת השוגון קיבל סאיגו תפקיד בכיר בממשלת מייג'י החדשה, ושיתוף הפעולה שלו סייע לביטול שיטת ההאן ולהחלת גיוס חובה ברחבי יפן. על אף עברו הצנוע קיבל סאיגו את תפקיד ממלא מקום הממשלה בעת העדרה ב-1871–1872 במסגרת משלחת איוואקורה. באותה תקופה כיהן כפילדמרשל, מפקד משמר הקיסר, ראש היועצים הקיסריים ושר האוצר - ולמעשה היה האיש החזק בממשלה. עם זאת, עדויות שונות מלמדות כי סאיגו לא התעניין יותר מדי בתפקידיו המנהליים. ככלל נתן חופש פעולה נרחבי לשרים, ובמהלך ישיבות ממשלה נהג לחמוק החוצה ולבלות שעות רבות בסיפורי מורשת קרב עם חבריו.
משבר סייקנרון
המשבר שהוביל לפרישתו של סאיגו מהממשלה התרחש באוקטובר 1873, והוא ידוע גם כמשבר הסייקנרון. ממלכת קוריאה השמרנית לא הסכימה להכיר ברסטורציית מייג'י והשפילה את השליחים הדיפלומטים היפנים ששוגרו אליה. סאיגו התנגד לדעתם של הקיצוניים בממשלה שתבעו לפלוש לקוריאה, והציע ניסיון אחרון לשמור על השלום: הוא ייסע בעצמו לקוריאה, יסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם וינסה לשכנע אותם להכיר בסמכותו של הקיסר היפני. לשותפו הפוליטי טייסוקה איטגאקי כתב כי ככל הנראה הקוריאנים יהרגו אותו, וכך תהיה עילה מוצדקת ליפן לפלוש לקוריאה. עם זאת, ישנם היסטוריונים רבים הסבורים כי סאיגו לא רצה מלחמה, אלא האמין באמת שיוכל להשיג הסדר בין קוריאה ליפן. שאר המנהיגים היפנים התנגדו לרעיון המשלחת, חלקם מסיבות כלכליות וחלקם לאחר שהבינו את חולשתה הצבאית של יפן אל מול המעצמות המערביות. ראש המתנגדים, טושימיצ'י אוקובו לא הצליח לשכנע את שרי הממשלה, אולם באמצעות הפיכת חצר שנודעה לימים כמזימה הסודית, הצליח "לשכנע את הקיסר" לדחות את המשלחת של סאיגו ללא הגבלת זמן. במחאה על דחיית הרעיון התפטר סאיגו ושב לקגושימה. חמישה מבכירי הממשלה התפטרו עמו, ביניהם שר המשפטים שימפיי אטו, שר החוץ טנאומי סואג'ימה והיועץ הקיסרי הבכיר טייסוקה איטגאקי. קצינים וחיילים רבים ממשמר הקיסר, מהצבא וכן עובדים בשירות המדינה התפטרו עמם ועזבו את טוקיו.
עמדותיו הפוליטיות
לפי המיתוס המקובל, נהוג לחשוב כי סאיגו היה ריאקציונר שהתנגד למודרניזציה, אולם למעשה אין הדבר נכון. כאשר כיהן כשר האוצר וראש היועצים הקיסרים בין 1871 ל-1873 נערכו רפורמות מודרניות רבות ביפן: חוק הגיוס הכללי (שסאיגו לא אהב אך גם לא התנגד לו בפומבי), מיסוי של קצבאות הסמוראים וכן הקמתן של מערכות חינוך ומשפט מודרניות. גם לאחר התפטרותו לא התנגד סאיגו למודרניזציה ככזו, אלא רק לאופן שבו ניהלה אותה הממשלה. לדעתו, מעצמות המערב השיגו את עליונתן הצבאית בשל עוצמה מוסרית ורוחנית, לא רק עליונות חומרית. הוא האשים את ממשלת יפן כי במקום להבין את סוד כוחו האמיתי של המערב בתחום המוסרי, היא מחקה רק את ההיבטים השטחיים של התרבות האירופית ובונה "צעצועים" מפוקפקים כמו פסי רכבת וקווי טלגרף. בו בזמן, היא רומסת ודורסת את מעמד הסמוראים, דנה את לוחמיה הנאמנים לשעבר לחיי עוני ומתעלמת מכל הטוב, היפה והראוי לשימור בערכיה המסורתיים של יפן. יותר מאשר מחלוקת על עצם המודרניזציה, המחלוקת בין סאיגו לממשלה הייתה על הקצב, הסדר ואופן הביצוע.
במהלך כל חייו, האמין סאיגו באסכולה הקונפוציאנית של ואנג יאנג מינג שהדגישה את חשיבות הפעולה הנובעת מאינסטינקט מוסרי. לדעתה, המעשה המוסרי היה חשוב יותר מהלמדנות הרשמית או משינון טקסטים מן השפה ולחוץ כמצוות אנשים מלומדה.
מרד סצומה
לאחר התפטרותו ב-1874 חזר סאיגו למחוז קגושימה והשתקע בכפר קטן ליד הבירה. מכתביו מאותה תקופה מעידים כי עניינו בפוליטיקה החל לדעוך, והוא עסק בעיקר בתחביביו הידועים: ציד, דיג, משחק עם ילדים, קליעת סנדלי קש, השתכשכות במי מעיינות חמים ועבודה בשדה האורז. כלתו של סאיגו העידה לימים כי הוא ניסה להתחמק ממבקרים שהגיעו לכפר על מנת לדבר איתו על פוליטיקה. עם זאת, סאיגו הוסיף לדאוג לנאמניו הרבים, שהתפטרו איתו מהממשלה וחזרו לקגושימה. איך יוכל לסייע להמוני הסמוראים המובטלים והזועמים? בעצה עם ראשי נאמניו, הגנרלים לשעבר טושיאקי קירינו, שינוהארה קוניטומו ומוראטה שינפאצ'י, החליט סאיגו להקים "בית ספר פרטי" שיחנך את הסמוראים של קגושימה לערכים צבאיים מסורתיים. בית הספר הפרטי, כך קיווה סאיגו, יהווה גרעין לצבא עתידי שיוכל להושיע את המולדת אם וכאשר תסתבך יפן במלחמה עם מעצמה זרה.
אולם בניגוד לרצונו של סאיגו, הפך בית הספר הפרטי עם הזמן למעוז של תסיסה והתנגדות לממשלה. הוא עצמו נמנע מלהגיע לקגושימה, כדי שתומכיו לא יחשבו שהוא מעודד אותם למרוד. הוא גם סירב לסייע למרידות סמוראים אחרות שפרצו ביפן באותן השנים, כמו מרד סאגה (1874), מרד שינפורן, מרד אקיזוקי ומרד האגי (שלושת האחרונים ב-1876). עם זאת, בינואר 1877 התרחשו מספר אירועים לא צפויים שהפכו את הקערה על פיה. בראשית השנה הגיעה לקגושימה חוליה של שוטרים מטוקיו, כולם סמוראים לשעבר מסצומה. מנהיג החוליה, היסאו נקהארה ועוזריו, נשלחו ככל הנראה בידי מפקד המשטרה, טושיושי קוואג'י, על מנת לחולל מריבות ומהומות בתוך בית הספר הפרטי. נקהארה התפאר ככל הנראה שבמקרה הצורך לא יהסס ו"יילחם בסאיגו עד המוות". אנשי בית הספר הפרטי עצרו את נקהארה ועוזריו, עינו אותם והכריחו אותם "להתוודות" שנשלחו על ידי קוואג'י כדי להתנקש בסאיגו. סוכן נוסף של הממשלה נעצר מספר ימים לאחר מכן, עונה אף הוא והתוודה שמאחורי מזימת ההתנקשות עמד שר הפנים, טושימיצ'י אוקובו.
הממשלה המרכזית, שחששה מאוד ממרד של אנשי סצומה, החליטה לפנות את מחסני הנשק בקגושימה באמצעות ספינות קרב. אולם הספינות לא הורשו לעגון בנמל, וסמוראים מבית הספר הפרטי גנבו את כל הנשק הממשלתי ואגרו אותו במחסנים משלהם. סאיגו, שהוזעק לקגושימה כדי להתמודד עם המשבר, נעלב עד עמקי נשמתו מהמזימה להתנקש בו (הוא האמין בכל ליבו שווידויו של נקהארה אמיתי, ולא ידע כי הלה עונה בידי אנשיו). בדיון מכריע שערך עם קציניו ב-6 וב-7 בפברואר, הוחלט שסאיגו יצעד לטוקיו בראש צבא כדי להתלונן לקיסר באופן אישי, לבקש הסברים מהממשלה ולדרוש את התפטרותם של קוואג'י ואוקובו. סאיגו לא האמין שהוא מפר את החוק. לדבריו, מעמדו כגנרל מאפשר לו לגייס חיילים בכל אימת שיחפוץ. ניסיון נואש של סגן שר הצי, סומיושי קוואמורה להפליג לקגושימה ולדבר עם סאיגו, נכשל. הוא לא הורשה לנחות, הפליג לנגסאקי והבריק לממשלה שעליה להתכונן למלחמה.
צבאו של סאיגו, שכלל עשרות אלפי סמוראים מתנדבים, צעד צפונה - אולם נבלם בידי חיל המצב של קוממוטו, שתוגבר בידי שוטרים חמושים וחיילים מקוקורה. מפקד חיל המצב, גנרל קנג'ו טאני נשבע להילחם בסאיגו עד הסוף המר. סאיגו ניסה לצור במשך חודשיים על טירת קוממוטו, אולם לא הצליח לכבוש אותה. בינתיים הצליחה הממשלה לגייס צבא שהתקדם לעבר קוממוטו מצפון, בפיקודו של שר הצבא, גנרל יאמגאטה אריטומו. כוח ממשלתי נוסף, בפיקודו של גנרל קורודה קיוטאקה הפליג לקגושימה וכבש את בירתו של סאיגו מהים. לאחר מכן הפליג לנגסאקי, מדרום לקוממוטו, ושתי הזרועות של הצבא הממשלתי סגרו על סאיגו בתנועת מלקחיים מצפון ומדרום. לאחר שהפסיד בקרב המכריע על מעבר טוורזאקה, שבר סאיגו את המצור על קוממוטו והצליח להימלט דרומה עם צבאו. במשך החודשים הבאים, עד ספטמבר 1877, נדד צבא הסמוראים הייגע ברחבי האי קיושו, שורותיו הידלדלו והתחמושת שלו הלכה ונגמרה. בספטמבר הודיע סאיגו לחייליו כי הוא מפזר את הצבא. אלו לא הסכימו לעזוב אותו, אולם סאיגו וכמה מאות מתומכיו האדוקים ביותר "נמלטו" באישון לילה וצעדו במהירות לעבר קגושימה, שם התבצרו על גבעת שירויאמה שליד העיר. קרב שירויאמה היה הקרב האחרון במרד סצומה. במהלך הלחימה נפגע סאיגו מכדור, וביקש מאחד מנאמניו לערוף את ראשו. יתר מנהיגי המרד הרגו אחד את השני בחרבות כדי שלא ליפול בידי האויב.
זיכרון ומורשת
סאיגו טקמורי הפך לאחר מותו לסמל של גבורה והקרבה, וניסיונה של הממשלה להכריז עליו כמורד ובוגד אף פעם לא תפס בתרבות הפופולרית. אגדות רבות נפוצו על סאיגו לאחר מותו. לפי אחת העקשניות שבהן, הוא ביצע ספוקו (התאבדות סמוראית מסורתית) כדי לא ליפול בידי צבא הממשלה. אגדות אחרות היו פנטסטיות יותר. יש שאמרו כי סאיגו נמלט לכוכב מאדים (ב-1878 מאדים היה קרוב באופן חריג לכדור הארץ ונראה בבירור בלילות), או שהפליג בחשאי לרוסיה ובעתיד יחזור עם צי רוסי גדול כדי לכבוש את יפן.
בתרבות
הסרט "הסמוראי האחרון" משנת 2003 התבסס על אירועי מרד סצומה, ואת סאיגו גילם השחקן היפני קן ואטאנבה.
קילשוניים
בני המשפחה יכולים להגיע עד אורך 70 סנטימטרים, והם בעלי קשקשים נוקשים ומשוריינים על גופם. לדגים אלה עיניים גדולות המצויות בחלק העליון של ראשם, אך בעלי פה קטן וחסר שיניים. על הסנטר של רוב המינים ישנם בינים המשמשים לחישה. סנפיריהם קטנים אך סנפירי החזה והשת רחבים ודמויי מפרש. לצידי הגוף קוצים משוריינים המזכירים קוצים של סוסון ים.
דגים אלה חיים קרוב לקרקעית הים וניזונים ממגוון חסרי חוליות ימיים.
התאחדות אילת
התאחדות אילת (מבוטא: אַיֶּלֶת) היא התאחדות של ארגוני הספורט שאינם אולימפיים בישראל, וכיום חברים בה כ-30 איגודים. התאחדות הוקמה ב-1996, והיא הגוף הרשמי במדינת ישראל של הספורט שאינו אולימפי המוכר על ידי מינהל הספורט במשרד התרבות והספורט. נכון לשנת 2020, נשיא העמותה הוא אריק קפלן ויושב ראש העמותה הוא דייב קפלן (אין קשר משפחתי). יחד עם הוועד האולימפי בישראל וההתאחדות הישראלית לספורט נכים משלימה התאחדות אילת את הספורט המאורגן בישראל.
מטרות הארגון
בנוסף לסיוע במלגות כספיות ובפעולות רפואיות, פארא-רפואיות והעשרה לספורטאיה המצטיינים ואף למאמניהם, מסייעת ההתאחדות גם לאיגודים החברים בה בפעולות מקצועיות, ליווי מקצועי, העשרה ואף בנושאים בירוקרטיים.
בכל סוף שנה, עורכת התאחדות אילת טקס שנתי במהלכו היא מחלקת תמריצים ופרסים לספורטאים שזכו בהישגים בינ"ל וכן בוחרת את ספורטאית וספורטאי השנה, מאמן השנה והספורטאית והספורטאי הצעיר של השנה. בנוסף, בוחרת את מצטייני האיגודים השונים. לאירוע זה מגיעים ראשי הספורט המאורגן בישראל וראשי האיגודים החברים בהתאחדות אילת והספורטאים המצטיינים.
ההתאחדות מארגנת מדי שנה אירוע ספורט בעיר אילת, הנקרא "משחקי אילת", שבו נערכות תחרויות בענפי הספורט השונים (וכן מענפים נוספים אורחים) ומוזמנים אליה ספורטאים מרחבי העולם.
בשנת 2006 הקימה התאחדות "אילת" את קרן המלגות לספורטאי "אילת". פעולה זו הביאה לכך שספורטאים שאינם אולימפיים קיבלו מלגה חודשית על פי תבחינים ברורים, דבר שסייע בידם להמשיך ולהתמקצע ולהגיע להישגים.
היסטוריה
בתחילת דרכה נקראה העמותה "איל". היא הוקמה ב-1987 במטרה לייצג את ענפי הספורט שלא יוצגו עד אז. לאחר אולימפיאדת אטלנטה (1996), מונתה על ידי סגן שר החינוך, התרבות והספורט ועדה בראשות שופט לבחינת מבנה הספורט בישראל. המלצותיה כללו הקמת גוף ומסגרת לענפי הספורט התחרותיים הלא אולימפיים. בעקבות ההמלצות שונה השם מ"איל" ל"אילת". ההתאחדות היא חברה זמנית ב-International Non-Olympic Committee, ארגון הגג העולמי של הספורט הלא-אולימפי.
הישגים
בשנת 2005 השתתפה ישראל לראשונה במשחקי העולם שנערכו בדואיסבורג גרמניה, אולם זו הייתה משלחת קטנה, שיצאה ללא הכנות מתאימות.
במשחקי העולם של 2009 בקאושנוג, טאיוואן, שלחה התאחדות אילת משלחת מסודרת ומאורגנת לאחר 4 שנות הכנה. המשלחת כללה 11 ספורטאים ממספר ענפים: פטאנק, סקי מים, ג'ו ג'וטסו, ריקוד וקראטה. בתחרות זו השתתפו כ־4,000 ספורטאים מרחבי העולם. במשחקים אלו זכו הספורטאיות מרגלית אוסי וגלי שריקי שחקניות הפטנק שייצגו את ישראל במדליית ארד.
בשנת 2013 נערכו משחקי העולם בעיר קאלי שבקולומביה. 12 ספורטאים יצגו את ישראל במשחקים בענפי הספורט: פטנק, סקי מים, ג'ו ג'וטסו, ריקוד, קראטה, התעמלות אמנותית וצניחה חופשית. בתחרות השתתפו כ־3,700 ספורטאים מ־130 מדינות. הספורטאי רועי פאריינטה זכה במדליית ארד בענף הג'ו ג'וטסו, ו-2 זוגות רקדנים – נטלי דריקר ובן זוגה פריס פרנצ'סקו (בריקודים לטיניים) ואולגה צ'ופילוב ובן זוגה שימריאל דוידוב (בריקוד סטנדרט) העפילו עד לשלב חצאי הגמר בתחרות. המתעמלת טורי פילנובסקי העפילה ל־3 תחרויות גמר בענף ההתעמלות אמנותית במקצועות הכדור, האלה והחישוק.
בשנים 2013–2014, זכתה נילי בלאק באליפות העולם באיגרוף תאילנדי. בשנת 2015 זכתה באליפות העולם בקיקבוקס, בשנת 2016 זכתה באליפות אירופה באיגרוף תאילנדי ובשנת 2017 זכתה במדליית זהב הן באליפות העולם והן באליפות אירופה בנוסף למדליית ארד במשחקי העולם.
ביולי 2017 נערכו משחקי העולם בעיר וורוצלאב בפולין. 17 ספורטאיות וספורטאים ייצגו את ישראל במשחקים בענפי הספורט: סקי מים, ג'ו ג'וטסו, אגרוף תאילנדי, ריקוד, קיקבוקס, אקרובטיקה והתעמלות אמנותית. המשלחת חזרה עם 7 מדליות ובהן: 6 מדליות ארד: נילי בלאק – אגרוף תאילנדי, איתי גרשון – קיקבוקס, אביתר פפרני – ג'יו ג'יטסו, רביעיית האקרובטיקה וכן גיא פירר – סקי מים (וייקבורד סירות) ולינוי אשרם – התעמלות אמנותית (חישוק). בנוסף זכתה לינוי במדליית כסף (אלות). הרקדנים ג'ניה ליבמן וז'ניה סובורוב העפילו לחצי הגמר. בראש המשלחת עמד אריק קפלן והמנהל שלה היה יואל גולדינג, אליה הצטרפו אליה יוסי שרעבי מנכ"ל משרד הספורט ועופר בוסתן, ראש מינהל הספורט.
ביולי 2022, לאחר דחייה של שנה בעקבות מגפת הקורונה, נערכו משחקי העולם ה-11 בברמינגהאם שבאלבמה, ארצות הברית. 51 ספורטאים וספורטאיות ייצגו את ישראל בענפי הספורט: סקי מים, ספורט הריקוד, התעמלות אמנותית, אקרובטיקה, ג'יו ג'יטסו, טיפוס, קיק בוקס, אושו, אגרוף תאילנדי ולקרוס (נבחרת נשים וגברים). בסיום המשחקים ישראל דורגה במקום ה-11 בטבלת המדליות עם 14 מדליות, מהן 7 מדליות זהב (ג'יו ג'יטסו, קיק בוקס והתעמלות), 3 כסף (אגרוף תאילנדי, ג'יו ג'יטסו, התעמלות) ו-4 ארד (אקרובטיקה וג'יו ג'יטסו). בראש המשלחת עמד אריק קפלן, המנהל המקצועי יניב אשכנזי והמנהל הלוגיסטי יואל גולדינג.
בין השנים 2004 ל־2019 זכו ספורטאי ישראל ב־1,109 מדליות בינלאומיות (יותר מכל ספורטאים אחרים בישראל). מהם: 84 מדליות מזהב, 78 כסף ו־101 ארד – באליפויות עולם. באליפויות אירופה זכו ספורטאי "אילת": 145 מדליות מזהב, 128 מכסף ו־ 159 מארד.
איגודי ספורט כלולים
אקרובטיקה
פיקוד המבצעים המיוחדים (דנמרק)
פיקוד המבצעים המיוחדים (בדנית: Specialoperationskommandoen או בראשי תיבות: SOKOM) הוא פיקוד מיוחד בכוחות ההגנה של דנמרק המאגד תחתיו את שני הקורפוסים למבצעים מיוחדים של הצבא: קורפוס היגר וקורפוס האמודאים.
היסטוריה
יחידות הכוחות המיוחדים של הצבא המלכותי הדני מרוכזות במסגרת קורפוס היגר, בזמן שהיחידות המקבילות של הצי המלכותי הדני מרוכזות בקורפוס האמודאים. ב-2014 החליט משרד ההגנה הדני על הקמת פיקוד אחד שירכז תחתיו את שני הקורפוסים. לשם כך הוקם פיקוד המבצעים המיוחדים אשר כפוף בתורו לפיקוד ההגנה. פרט לשני הקורפוסים, לפיקוד המבצעים המיוחדים כפופה גם יחידה עצמאית מובחרת של הצי הנקראת סיירת מזחלות הכלבים סיריוס, אשר אחראית על הפעילות באזור גרינלנד.
מטה פיקוד המבצעים המיוחדים נמצא בבסיס האווירי שבעיר אולבורג.
הנביא מבית אל
הנביא מבית אל הוא נביא שקר, הגורם לאיש האלוהים מיהודה לעבור על מצוות ה' וגורם בעקבות זאת למותו. לאחר שהכשיל את איש האלוהים מיהודה, קיבל נביא השקר מבית אל נבואת אמת המנבאת את מותו של איש האלוהים.
בתלמוד הירושלמי מובאת דעת רבי יוסי המזהה את נביא השקר מבית אל עם יהונתן בן גרשום, וכן דעת רב שמואל בר רב יצחק, המזהה אותו דווקא עם אמציה כהן בית אל.
איש האלוהים מיהודה והנביא מבית אל
לאחר שבניו מספרים לו על התנבאותו של איש האלוהים מיהודה לירבעם בן נבט ועל הצהרתו הפומבית שאלוהים ציווה עליו שלא לאכול לחם ולא לשתות מים בבית אל יוצא הנביא הזקן מבית אל לדרך ומשכנע את איש האלוהים לעבור על דברי אלוהים בטענה שגם אליו הוא דיבר. הנביא הזקן גרם לאיש האלהים לשוב מן הדרך שהלך בה בניגוד למצוות ה' עליו, וכן לאכול לחם ולשתות מים בבית אל. לאחר שסיימו את הסעודה, מתנבא הנביא מבית אל נבואה נוספת, הפעם נבואת אמת, שבגלל הפרת הציווי האלוהי, איש האלהים מיהודה ימות, ומיד לאחר צאתו לדרך מתקיימת הנבואה ואריה הורג אותו.
קברו
הנביא הזקן מבית אל צייוה את בניו שבמותו יקברו אותו בסמוך לקבר איש האלהים. זאת, כדי שכאשר נבואתו של איש האלהים תתקיים, וכל קברי כהני העגלים יהרסו, קברו יישאר שלם. ואכן, כאשר יאשיהו החריב את מזבח העגלים והרס את קברי כהני העגל, הוא לא פגע בקברו של איש האלהים, וכך ניצל גם קברו של הנביא מבית אל.
זכויות להט"ב באמריקה
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באמריקה משתנות באופן ניכר בין חלקי יבשת-העל והמדינות השונות.
נישואים חד-מיניים באמריקה חוקיים כיום במדינות: ארגנטינה, ברזיל, קנדה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, קובה, אקוודור, מקסיקו, ארצות הברית ואורוגוואי. בקרב אזורים שאינם עצמאיים, נישואים חד-מיניים מוכרים בגרינלנד, בטריטוריות הבריטיות שמעבר לים של איי פוקלנד ואיי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים, בכל שטחי הטריטוריות של צרפת מעבר לים: גוואדלופ, מרטיניק, סנט ברתלמי, גיאנה הצרפתית, סן מרטן, סן-פייר ומיקלון והולנד הקריבית (בונייר, סאבא וסנט אוסטטיוס) בעוד שנישואים חד-מיניים שנערכו בהולנד בלבד מוכרים באיים הקריביים של ארובה, קוראסאו וסנט מרטן. נכון ליוני 2023, מעל 800 מיליון אזרחים חיים במדינות או בטריטוריות תלויות ביבשת אמריקה שבהן נישואים חד-מיניים מוגדרים כחוקיים.
בינואר 2018 קבע בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם כי האמנה האמריקאית לזכויות אדם מכירה בנישואים חד-מיניים כזכות אדם. פסיקה זו הפכה לגליזציה של איגודים מסוג זה לחובה במדינות הבאות שחתומות על האמנה ומכירות בסמכותו של בית הדין: ברבדוס, בוליביה, צ'ילה, קוסטה ריקה, הרפובליקה הדומיניקנית, אקוודור, אל סלבדור, גואטמלה, האיטי, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו וסורינאם. ארגנטינה, ברזיל, קולומביה ואורוגוואי נכללות גם כן בין המדינות עליהן חלה סמכות בית הדין, אך נישואים חד-מיניים היו כבר חוקיים בשטחן לפני מתן פסק הדין.
עם זאת, נכון ליוני 2023, ב-6 מדינות עדיין קיימת הפללה דה יורה של קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה מאז תקופת הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית על שטחי מדינות חבר העמים הבריטי של היום בגין ביצוע "מעשה סדום". 6 מדינות אלה הן: ג'מייקה, דומיניקה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, גרנדה וגיאנה, היחידה שממוקמת ביבשת דרום אמריקה בעוד שהשאר באיים הקריביים. כולן מהוות חלק מאיי הודו המערבית הבריטיים לשעבר. עם זאת, סעיפי החוקים דווחו כלא נאכפים בפועל לאורך השנים.
מבין כלל 35 המדינות הריבוניות ברחבי אמריקה שחברות בארגון האו"ם, כ-23 מתוכן: ארצות הברית, מקסיקו, קובה, ארגנטינה, אל סלוודור, איי בהאמה, בוליביה, ברזיל, קנדה, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, דומיניקה, הרפובליקה הדומיניקנית, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, פרו, אקוודור, ונצואלה ואורוגוואי חתמו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב. המדינה היחידה שחתמו נגד ההצהרה ותמכה בהצהרה נגדית מטעם סוריה הייתה סנט לוסיה. 11 המדינות הנותרות: גיאנה, סנט וינסנט והגרנדינים, סנט קיטס ונוויס, אנטיגואה וברבודה, טרינידד וטובגו, גרנדה, ברבדוס, סורינאם, בליז, האיטי וג'מייקה נמנעו בהצבעתן.
יחסי דת וסוגיות להט"ב
הקולוניאליסטים הבריטים, הצרפתים, הספרדים והפורטוגזים, שיישבו את מרבית יבשת אמריקה, הביאו עימם את דת הנצרות מאירופה. בפרט, הכנסייה הרומית-קתולית וכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים, ששתיהן מתנגדות להכרה משפטית ביחסים הומוסקסואלים. בעקבותיהן הגיעו מאמיני הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, הכנסייה המתודיסטית, ועוד מספר זרמים נוספים בכנסייה הפרוטסטנטית המרכזית, כגון הכנסייה הרפורמית באמריקה  והכנסייה הבפטיסטית האמריקאית , וכן כנסיות וארגונים אוונגליסטים שמרניים, בהם הברית האוונגליסטית  ואמנת הבפטיסטים הדרומית. כנסיות פנטקוסטליות (אספות האל ) ורסטורציוניסטיות (עדי יהוה והמורמונים), נוקטות בעמדה שקיום פעילות הומוסקסואלית הוא "חטא".
עם זאת, זרמים שונים אחרים נעשו בעלי קבלה חברתית רחבה כלפי חברי קהילת הלהט"ב בעשורים האחרונים, בהם הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית, הכנסייה הלותרנית האוונגלית באמריקה, הכנסייה הלותרנית האוונגלית בקנדה , הכנסייה האנגליקנית של קנדה , הכנסייה המאוחדת של קנדה , הכנסייה המאוחדת של ישו , האגודה האוניברסלית האוניטריסטית ואגודת הידידים הדתית ומספר קהילות של הכנסייה הפרסביטריאנית  בארצות הברית. רוב הזרמים הללו עורכים כיום חתונות או ברכות עבור זוגות חד-מיניים. יתר על כן, כנסיות רבות בכנסיית המתודיסטים המאוחדת , זרם פרוטסטנטי בארצות הברית, בוחרות לנהל ולברך על נישואים חד-מיניים למרות מגבלות כלליות בנושא. מאמיני היהדות הקונסרבטיבית, היהדות הרפורמית והיהדות הרקונסטרוקציונסטית בארצות הברית גם כן מברכים כיום את פני המאמינים שמוגדרים כלהט"ב ועורכים חתונות עבור זוגות חד-מיניים.
ג'ושוע ריינולדס
סר ג'ושוע ריינולדס RA FRS FRSA, (באנגלית: Sir Joshua Reynolds, ההיגוי במקור: רנולדז, 16 ביולי 1723 פלימפטון-סנט מוריס, מחוז דבון – 23 בפברואר 1792, לונדון) היה צייר אנגלי רב השפעה. לפי ג'ון ראסל, אחד מגדולי הציירים האירופים במאה ה-18. התמחה בעיקר בדיוקנאות וקידם בציור את ה"גרנד סטייל" בהשראה איטלקית, שעשה אידיאליזציה של הבלתי-מושלם תוך שימוש במטפורות חזותיות מאצילות. ריינולדס היה הנשיא הראשון של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון ואחד ממייסדיה. בשנת 1769 קיבל תואר אצולה מהמלך ג'ורג' השלישי. היה חבר בחברה המלכותית בלונדון.
ילדות וצעירות
ריינולדס נולד בשנת 1723 בפלימפטון-סנט מוריס, במחוז דבון, צפונית-מזרחית מפלימות' באנגליה כבן השלישי וכילד השביעי מבין אחד עשר ילדיהם של הכומר סמואל ריינולדס (1745-1681) ואשתו, תאופילה לבית פוטר (1756-1688). הייתה זו משפחה של כמרים ומלומדים. האב כיהן כמורה בבית הספר היסודי ביישוב (Plympton Free Grammar School). הוא היה בוגר מכללת בייליול באוקספורד אולם בסופו של דבר בניו, שהיו כולם תלמידיו בבית הספר, לא למדו באוניברסיטה. 5 מילדיו מתו בילדות. אחת מאחיותיו של הצייר, מרי פלמר (1794-1716), גדולה ממנו בשבע שנים ולימים מחברת ה- “Devonshire Dialogue”, הייתה מוכשרת בציור ותחביבה האמנותי השפיע גם על אחיה, ג'ושוע. האחיות האחרות היו פרנסס ריינולדס ואליזבת ג'ונסון, שנודעה כמחברת פמפלטים.
ריינולדס אהב ציור מגיל קטן. בגיל 8 צייר את בניין בית הספר. התלהב מדרשותיו של הכומר זכריה מאדג', אביו של חבר כיתה, שדגל בפילוסופיה האפלטוניסטית והשפיע על חשיבתו. ביומניו העתיק אז ריינולדס קטעים מתאופרסטוס, פלוטרכוס, סנקה, אובידיוס,שייקספיר,ג'ון מילטון,אלכסנדר פופ, ג'ון דריידן, ג'וזף אדיסון, ריצ'רד סטיל ואפרה בהן וכן קטעי תורת האמנות מאת לאונרדו דה וינצ'י, שארל אלפונס דו פרנואה ואנדרה פליביין מתוך ספרי אמנות שמצא בספריית אביו. בתחום הציור הספר שהשפיע על ריינולדס בצורה מכרעת היה "המסה על תורת הציור" מאת ג'ונתן ריצ'רדסון משנת 1715. העותק של הספר שהשתייך לריינולדס נחשב אבוד למשך מאתיים שנה עד שנמצא בחנות ספרים בקיימברידג' חתום על ידי "ג'.ריינולדס, צייר" והוא נשמר כיום באוסף האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
לימודי האמנות ועבודתו באנגליה
ריינולדס דחה את תוכנית אביו שילמד רפואה ובחר בקריירה של צייר מתוך שאיפה להפוך לאמן גדול. בשנת 1740 העניקה מרי פלמר לאחיה 60 לירות שטרלינג, מחצית ממחיר השיעורים אצל צייר הדיוקנאות האופנתי באותה תקופה, תומאס האדסון בלונדון. האדסון היה תלמידו וחתנו של ג'ונתן ריצ'רדסון ובעצמו יליד מחוז דבון וברשותו נמצא אוסף רישומים של אמנים ישנים, כולל אחדים מאת גוארצ'ינו, שמהם ביצע ריינולדס העתקות. בקיץ 1743 הפסיק ריינולדס את חניכותו אצל האדסון והחליט לעבוד זמן מה בפלימות' דוק, דבונפורט של ימינו, כצייר פורטרטים של קציני הצי, עדיין בוסריים. ציור דיוקנאות הייתה באותה תקופה הדרך הבטוחה היחידה שבה אמן אנגלי יכול היה להתפרנס. הוא שב ללונדון לפני סוף שנת 1744 לשנתיים נוספות, חיזק שם את ידיעותיו על אמנותם של ציירי עבר וגיבש סגנון עצמאי שהתאפיין בעבודת מכחול נועזת ושימוש באימפסטו, מרקם צבע סמיך בשכבות עבות, כפי שנהג בציור הקפטן ג'ון המילטון בשנת 1746. אך אחרי מות אביו בשלהי שנת 1745 חזר לגור בפלימות' דוק יחד עם אחיותיו. בשנים 1746-1747 צייר שם, בין היתר, את תמונת משפחת אליוט, שבה ניתן להבחין כי הייתה ידועה לו דוגמת העבודה של אנתוני ואן דייק, בתמונת משפחת פמברוק מן השנים 1635-1634.סגנונו של ואן דייק הבארוקי השפיע עת הציירים האנגלים בני התקופה בציור דיוקנאות. כבר ב-1748 זכה ריינולדס לשבחי העיתונים כצעיר שבין 57 הציירים הטובים ביותר בממלכה.
המסע בים התיכון ובאיטליה
בשנת 1749 פגש ריינולדס את מפקד האונייה אוגוסטוס קפל, שהזמין אותו למסע בים התיכון על סיפון ספינתו,HMS .Centurion בהזדמנות זו ביקר הצייר בליסבון, קדיס, אלג'יר, ומינורקה. במינורקה הושבת לחמישה חדשים עקב נפילה מסוס. נשאר מאז עם צלקת בשפה העליונה, המופיעה אחר כך מדיוקנאותיו העצמיים. ממינורקה נסע לליבורנו ואחר כך לרומא. הוא נשאר באיטליה למשך שנתיים בשנים 1752-1750 בעזרה הכספית של אחותו, מרי פלמר. באיטליה התלהב ריינולדס מהמפגש עם מורשת האמנות הקלאסית היוונית-רומית, זו של הרנסאנס המאוחר, בעיקר אמנותם של רפאל, מיכלאנג'לו ושל האמן המנייריסטי ג'וליו רומאנו וכן על ידי האמנות הוונציאנית. לבו נכבש על ידי הסגנון הקרוי "הסגנון הגדול" (Grande maniera) שהתאפיין בתמונות מטפוריות שביקשו להציג את התכונות הנאצלות של האדם. לורד אג'קומב, שהכיר אותו מילדות ועשה לו היכרות עם קפל, המליץ לריינולדס להשתלם אצל פומפאו בטוני, שהיה אז צייר מוביל ברומא, אך ריינולדס סבר שאין לו מה ללמוד ממנו. בעת שהותו ברומא לקה ריינולדס בהתקררות קשה, שהשאירה אותו עם חירשות חלקית. מאז נהג לשאת איתו קנה-שמיעה קטן שניתן לראות תכופות בדיוקנאותיו. ההערצה לאמני הרנסאנס הגדולים לא מנעה ממנו ליצור כמה ציורים פרודיים לפי יצירות שלהם, כדוגמת "אסכולת אתונה" של רפאל.
המשך פעילותו באנגליה
אחרי הגעתו לאנגליה באוקטובר 1752, שהה ריינולדס שלושה חדשים בדבון, ולאחר מכן התיישב בלונדון, בה נשאר עד סוף חייו. תחילה התגורר בסנט מרטינ'ס ליים (St.Martin's Lame), ובהמשך עבר לבית ברחוב גרייט ניופורט (.Great Newport St) שהשתייך לאחותו, פרנסס. הצלחתו בלונדון הייתה סוחפת ותפוקתו הייתה עצומה. רק בשנת 1758 צייר כ-150 דיוקנאות. עם לקוחותיו נמנו הדוכס מדבונשייר, הדוכס מגפרטון, אחר כך גם הדוכס מקמברלנד, בנו השלישי של המלך ג'ורג' השני, שב דיוקנו, לפי ניקולס פני, "הגודל נהפך באופן מבריק לעוצמה". בשנת 1760 עבר ריינולדס לבית מרווח בצד המערבי של לסטר פילדס (Leicester Fields) (כיום ככר לסטר). הבית החדש כלל מרחב לגלריית תמונות וחדרים למגורי עוזריו. לצד הפורטרטים השאפתניים של בני אדם בכל גובה קומתם, צייר ריינולדס גם ציורים רבים בממדים קטנים יותר. בסוף שנות ה-1750 הוא קיים חמש-שש ישיבות ציור ליום, שכל אחת מהן נמשכה שעה. ב-1761 המחיר לפורטרט גדול של האדם על כל פלגי גופו עלה 80 גינאות. ב-1764 קיבל על הפורטרט המלא של ג'ון פיין, לורד ברגרש, סכום של 100 גיני. ריינולדס גבה באותה תקופה מחירים כפולים מאלו של יריבו תומאס גיינסבורו. את בגדי המודלים צייר בדרך כלל אחד מתלמידיו, ג'וזפה מארקי או פיטר טומס, שהתמחה בציור תלבושות. תלמיד בשם ג'יימס נורת'קוט כתב על הסידור הזה ש"חיקוי הבדים השונים איננה מלאכת הגאון, ונרכשת בקלות תוך כדי תרגולים, וזו הייתה משימה שתלמידיו יכלו לבצעה תוך יותר תשומת לב ואורך זמן ממה שהוא בחר להעניק; אולם עדיין עבודת האמן המשוחררת שלו הייתה הטובה ביותר". בציור הבגדים שימשו מודלים חלופיים.
לעיתים קרובות שאל את תנוחות המודלים שלו מתמונות של אמנים קודמים, הרגל שחיקה ברוח סטירית האמן נתניאל הון בציור "הקוסם" אותו הציג בתערוכת האקדמיה בשנת 1775 והנמצא כיום באוסף הגלריה הלאומית של אירלנד. בציור זה מופיעה דמות אמן המייצגת את ריינולדס, אם כי אינה דומה לו, כשהוא יושב בפני שורה שלמה של תמונות ששימשו לו בעבר למודלים לחיקויים פחות או יותר בוטים.
על אף שלא נודע כל כך בציורי נופים, ריינולדס יצר גם כאלה. מביתו ויק האוס על גבעת ריצ'מונד (Richmond Hill) נשקף נוף מרהיב אותו צייר בסביבות שנת 1780. ריינולדס נודע גם בתמונות של ילדים. הוא הבליט בציוריו את תמימותם ואת חנם הטבעי. בין ציורי הילדים שיצר בולט "זמן התמימות" משנת 1788 כציור האופי הידוע ביותר. לא ידוע מי הילדה המצוירת בו, אך ייתכן כי מדובר באחיינית רבתא שלו, תאופילה גווטקין או בליידי אן ספנסר, הבת הצעירה של הדוכס הרביעי של מרלבורו.
"המועדון"
ריינולדס עבד שעות רבות בסטודיו שלו, כולל בימי ראשון, ולקח חופשות לעיתים רחוקות. הוא בלט במבטאו מדבונשייר, מראהו המגושם ולבושו המרושל, ונודעה אהבתו להימורים. דרך כישרונו הוא הפך לאחד האמנים הנערצים והמבוקשים באמצע המאה ה-18.
בשנת 1768 השיג את חסות המלך ג'ורג' השלישי לרעיון הקמת אקדמיה מלכותית לאומנות והיה לנשיאה הראשון.
עקב הפופולריות שלו כצייר דיוקנאות, נהנה ריינולדס ממגע קבוע עם השועים והמפורסמים שבין אנשי השעה ולמעשה היה זה שאסף ביחד בשנת 1764 את חברי מועדון הערב שנקרא "The Club" (המועדון). החוג התכנס בקומה הראשונה של Turks Head ברחוב גרארד 9 (Gerrard Street). חברי המועדון הראשונים היו ברק, בנט לנגטון, טופהם בוקלר, גולדסמית', הבנקאי אנתוני צ'מייר, העורך תומאס הוקינס וניוג'נט, שאליהם הצטרפו מאוחר יותר גריק, ג'יימס בוזוול והמחזאי הסופר ריצ'רד שרידן. תוך עשור עלה מספר חברי המועדון ל-35. הם נפגשו כל יום ב' בערב לארוחת ערב והשיחות והמפגש נמשכו עד לשעות הקטנות של יום ג' בבוקר. בשנים אחרות נפגשו כל שבועיים בימי ישיבות הפרלמנט. כשב-1783 מת בעל הבית של Turks Head והמקום נמכר, עבר המועדון לרחוב סקוויל (Sackville Street).
החל משנת 1766 חבר ריינולדס גם ל"חברת הדילטנטים" (Society of Dilettanti), חוג אצילים ומלומדים שקבע לעצמו לקדם את הנחלתן של התרבות הקלאסית היוונית והרומית ושל האידיאלים שלהן. בחוג זה היו פעילים דייוויד גאריק, ג'וזף בנקס ואחרים.
האקדמיה המלכותית
ריינולדס היה מראשוני החברים בחברה המלכותית לאמנויות, סייע בהקמת חברת האמנים של בריטניה ובשנת 1768 התמנה ליושב ראש הראשון של האקדמיה המלכותית לאמנויות, תפקיד שמילא עד מותו. בשנת 1769 קיבל תואר אביר מידי המלך ג'ורג' השלישי והיה אז האמן השני שזכה בכבוד זה."נאומיו" (Discourses), סדרה של הרצאות שהעביר באקדמיה בשנים 1790-1769, נשארו בתודעת הציבור על ידי רגישותם וחדות תפיסתם. באחת ההרצאות הביע דעתו כי "המצאה, בסופו של דבר, היא קצת יותר מקומבינציה מחדש של אותם הדימויים שכבר קודם לכן נאספו ונאגרו בזיכרון". ויליאם ג'קסון, בן תקופתו, ציין באחד מהמסות שלו, כי יש בכל הרצאותיו האקדמיות של ריינולדס הרבה שנינות ומקוריות, הם מלאים בידע קלאסי על אמנותו, הערות חדות על יצירותיהם של אמנים אחרים, וטעם והבחנה"
ריינולדס והאקדמיה המלכותית התקבלו אצל מבקרים ברגשות מעורבים. ויליאם בלייק פרסם בשנת 1808 בקורת חריפה ביותר תחת הכותרת "הערות שוליים לנאומים של סר ג'ושוע ריינולדס". "אמנים כמו ריינולדס הועסקו בכל הזמנים על ידי השטן כדי לדכא את האמנות" - כתב בלייק. ויליאם טרנר וג'ון נורת'קוט הביעו את הערצתם הבלתי מסויגת אליו. טרנר ביקש להיקבר לצד ריינולדס. נורת'קוט, שהיה תלמידו של ריינולדס למשך ארבע שנים, כתב למשפחתו: אני מכיר אותו מקרוב, ואת כל מגרעותיו, אני בטוח בכך, אך עדיין אני כמעט שסוגד לו".
פרשת הלורד קפל
בקרב אשאנט נגד הצרפתים בשנת 1778, לורד אוגוסטוס קפל פיקד על הצי בתעלת למאנש. תוצאת הקרב לא הייתה ברורה. קפל הורה על חידוש המתקפה, אולם סר יו פאליסר שפיקד על העורף לא נשמע לפקודה והצרפתים התחמקו מההפגזה. פרצה מחלוקת קשה בין קפל לפאליסר שהאשים את קפל במעילה בתפקיד ובהתנהגות פסולה. מפקדת חיל הים החליטה להביא את קפל בפני בית הדין הצבאי. ב-11 בפברואר 1779 בית הדין זיכה את קפל מכל סעיפי האשמה והקצין הפך לגבור לאומי. אחד מסנגוריו של קפל הזמין עבור קפל תמונת דיוקן אצל הצייר סר נתניאל דאנס-הולנד, אולם קפל עצמו העדיף לפנות לריינולדס. בתמונה שיצר רואים את קפל מחזיק ידו על חרבו, כתזכורת לדברי ראש בית הדין הצבאי אל קפל: "בהחזירי לך את החרב, אני מברך אותך על כך שהיא מוחזרת לך בכבוד גדול כל כך".
צייר ראשי של חצר המלך
ב-10 באוגוסט 1784 נפטר אלן רמזי והתפנתה המשרה של צייר ראשי של חצר המלך. תומאס גיינסבורו ראה את עצמו כמועמד בר סיכוי, אך ריינולדס שהרגיש מתאים לתפקיד, איים שיתפטר מראשות האקדמיה המלכותית אם לא יתמנה. הוא רשם ביומן הכיס שלו: «1 בספטמבר, השעה 2 וחצי, להמתין בלשכת הלורד צ'נסלור כדי להישבע אמונים כצייר המלך.» עם זאת, בסופו של דבר, התפקיד החדש לא הוסיף לו הרבה אושר, כפי שניתן להבין מהשורות שכתב לבוזוול: «לו ידעתי איזו משרה עלובה היא, לא הייתי מבקש אותה; במיוחד כשהסתבר כי, לדעתי, לא כדאי לדבר עם או על אדם מסוים», כשכנראה התכוון למלך. כעבור שבועות אחדים הוא השיב לג'ונתן שיפלי, הבישוף של דיוקסיית סנט אסף: «רב תודות מכל לבי על ברכת הוד מעלתך, בנוגע לרשתי את תפקידו של מר רמזי, אבל זהו תפקיד מן העלובים ביותר, שהתגמול שלצידו הורד ממאתיים לעשרים ושמונה לירות בשנה. לוכד החולדות של המלך, אני סבור, הוא תפקיד טוב יותר. שכרי מהווה רק רבע ממה שאני מקבל מאנשים אחרים, והדיוקנאות של הוד מלכותם לא יהיו מכאן ואילך טובים יותר, ממה שהיו. הייתי פושט רגל לו הייתי מצייר אותם בעצמי».
המסע לפלנדריה ולהולנד
בשנת 1781 ערך ריינולדס מסע לפלנדריה ולהולנד. ביקר גם בכמה ערים גרמניות - אאכן, קלן, דיסלדורף. במסע זה התוודע במיוחד ליצירות רובנס וקיבל מהן השראה משמעותית. מאז ציוריו הפכו לעוד יותר חיים ודרמטיים. בשנות ה-1780 צייר מספר תמונות בהשפעת רובנס, ביניהן דיוקנה של ליידי לביניה ספנסר (1782), אך גם כאלה המזכירות את אמנותו של מיכאל אנג'לו, כמו "גברת סידונס" כ"מוזה טרגית".
השנים האחרונות
ב-1789 נאלץ ריינולדס לפרוש אחרי שאיבד את ראייתו בעין השמאלית. ב-1791 ג'יימס בוזוול הקדיש לצייר את ספרו "חיי סמואל ג'ונסון". אלו היו שנות המהפיכה הצרפתית וריינולדס הסכים עם האנליזה של ברק, ב"הרהורים על המהפיכה בצרפת".בתחילת שנת 1791 הביע בכתב אמנותו ש"המשטר הישן" בצרפת נפל מכיוון שהקדיש יותר מדי זמן לטיפוח הפאר החיצוני של הלאום תוך הזנחת היסודות המהווים לה תמך, כגון המסחר והתעשייה. כשבארוחת ערב בהולנד האוס, אחייניתו של פוקס, קרוליין, ביטאה את התלהבותה מהמהפכה, הזדעזעה לגלות את גישתו המסויגת ובלתי אוהדת של ריינולדס, שישב על ידה בשולחן. ב-4 ביוני 1791 כפי שדיווח העיתון " Public Adviser", בארוחת ערב אחרת בטברנת הבונים החופשיים, לרגל יום הולדתו של המלך, הרים ריינולדס כוס לכבוד המלך, במילים "אלהים נצור את המלך! תחי חוקתנו המהוללת, שתחתיה פורחות האמנויות, לנצח!"
אחרי מותו גופתו נשרפה ואפרו נקבר בקתדרלת סנט פול, על יד אנתוני ואן דייק. מעל קברו הועמד פסל.
אמנותו
ריינולדס נתן פירוש חדש לסגנון הבארוקי (שונייקה 2001,) והרוקוקו. בנה קומפוזיציות עשירות, תוך פנייה לעלילות מיתולוגיות והיסטוריות, ודגש על פרטים מרובים.(שונייקה 2001, ב. לזוקה 2010) בהתחלה הושפע ממורו, תומאס האדסון וכן מיצירות רמברנדט וואן דייק. בהמשך מהאומנים האיטלקים, במיוחד הוונציאנים. בשנות ה-1750 נמנאו עם לקוחותיו אריסטוקרטים רבים, בנוסף לשמות שהוזכרו, גם לורד קאת'קארט, הדוכס גרפטון, לורד לודלוו ואחרים. תקופתו הפוריה ביותר התחילה בשנת 1760, כשצייר, בין היתר, את תמונותיהם של הסופר לורנס סטרן (1760), של הדוכסית המילטון ארג'יל (1760), של נלי או'בריאן (1762), את "גאריק בין מוזות הטרגדיה והקומדיה" (1761-1760) ומאוחר יותר, את לורד הית'פילד (1787). אחת התמונות החשובות ביותר הייתה זו של השחקנית שרה סידונס, שהוצגה כמוזת הטרגדיה. ציור זה התאפיין בחישוב קומפוזיציונלי מתוחכם, עם ניגוד בין הרקע החשוך והדמות המוארת של השחקנית. מסביבה צוירו דמויות אלגוריות של פשע ועונש.(ב. לזוקה 2010). בשנים 1750 המאוחרות-ושנות ה-1760 בלטו ביצירתו של ריינולדס שני סגנונות עיקריים: אחד פורמלי והשני אינטימי. הסגנון האינטימי והעדין יותר התפתח כמעין תגובה לסגנונו המעודן של אמן הפורטרטים הסקוטי אלן רמזי, שחזר ב-1757 מביקור שני באיטליה. ריינולדס התחיל ליצור באותן השנים דיוקנאות יותר אינטימיים ועדינים - בעיקר של נשים, ביניהם בלטה התמונה מהשנים 1761-1759 של מרגרט ג'ורג'יאנה, רוזנת ספנסר, ושל ילדתה (גם כן ג'ורג'יאנה). ב-1760 השתתף ריינולדס עם ארבע עבודות בתערוכה הפומבית הראשונה של חברת האמנים. בשנים 1770-1780.
ריינולדס השאיר כ-3,000 ציורים. רבים ביניהם יצרו מעין "גלריה תמונות ללא קירות" של המי ומי באנגליה במאה ה-18, אריסטוקרטים, קצינים ואנשי אקדמיה ותרבות. הוא צייר אותם בתנוחות שונות ומגוונות, לפעמים עם משפחותיהם ואת ילדיהם, ובקבוצות או כבודדים.
בתערוכה הראשונה של האקדמיה המלכותית לאמנות בשנת 1769 הציג ריינולדס ארבעה דיוקנאות של נשים, בתנוחות שאולות מקורג'ו, אלבני, גווידו רני וגוארצ'ינו, עם משמעויות אלגוריות. בשנות ה-1770 בלט ביצירתו בעיקר הסגנון הנאו-קלאסי - היסטורי. שיא בגישה זו היווה בשנת 1773 דיוקן שלוש אחיותיו של סר ויליאם מונטגומרי (שנכונו "הגרציות האיריות") בתור "הגרציות העובדות את האל הימן".
מקורות
("מפה של אומה:ביוגרפיה של שרות המיפוי הבריטי")
אחרים
• Reynolds, Joshua, Russell, Francis, Roberts, Keith & McIntyre, Ian. Joshua Reynolds. Purnell, 1966 • Reynolds, Joshua & Wark, Robert R. Discourses on Art. Edition: illustrated, reprint. Huntington Library, 1959 • Wendorf, Richard. Sir Joshua Reynolds: The Painter in Society. Edition: illustrated. Harvard University Press, 1996
קישורים חיצוניים
Dictionary of National Biography 1885-1900, vol.48, William Cosmo Monkhouse - art Joshua Reynolds Alfred Lys Baldry - Sir Joshua Reynolds, George Newnes Ltd, London
עמנואלה טרויזן סמי
עמנואלה טרויזן סמי (איטלקית: Emanuela Trevisan Semi) היא חוקרת יהדות וקהילות ישראל ופרופסור באוניברסיטת קאפוסקרי שבוונציה.
ביוגרפיה
נולדה ב-1947 בוונציה. בשנת 1970 סיימה את לימודיה באוניברסיטת קאפוסקרי בוונציה בשפות וציוויליזציות אוריינטליות. בשנת 1971 החלה לשמש כמרצה באוניברסיטה, ובשנת 2001 מונתה לפרופסור ללימודי יהדות בעת החדשה במוסד.
היא שימשה כמרצה אורחת במוסדות הבאים: המוסד הלאומי לשפות ולציוויליזציה אוריינטלית (Institut national des langues et civilisations orientales) בפריז, בית הספר ללימודי המזרח ואפריקה (School of Oriental and African Studies) בלונדון, קולג' אוניברסיטת לונדון, באוניברסיטת וינסקונסון-מילווקי (University of Wisconsin–Milwaukee), באוניברסיטה האוטונומית של מדריד (Autonomous University of Madrid) ובאוניברסיטת אוקספורד. בשנת 2002 הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991 נבחרה נשיאת האגודה למדעי יהדות אתיופיה (International Society for the Study of Ethiopian Jewry) והחל משנת 2004 משמשת כסגן-נשיאת האגודה.
עמנואלה טרוויזן סמי חוקרת את כתבי הסופר א.ב יהושע.
מספריה
סמי כתבה מספר ספרים, בין אלו שתורגמו לאנגלית ישנם
זיכרון האור
זיכרון האור (באנגלית: A Memory of Light) הוא הספר ה-14 והאחרון בסדרת מחזור כישור הזמן מאת ברנדון סנדרסון ורוברט ג'ורדן. הספר תורגם לעברית ונערך ב-2015 על ידי אייל גורן וצפריר גרוסמן בהוצאת "אופוס", וחולק כקודמיו לשני ספרים בעברית.
עלילה
הטרולוקים כובשים את קאמלין אך רוב התושבים וחבורת היד האדומה מצליחים לברוח כשהזיקוקים של אלדורה פורצים את החומה מבפנים.
מורידין מכריז על מאזרים טיים כ"נבחר" (ארור) חדש. מבלי לדעת על כך אנדרול, פברה ועוד אשאמן שנאמנים לרנד וללוגיין פורצים לחדר נסתר במגדל השחור כדי לנסות להציל את לוגיין, אבל נתפסים. אבין וטוביין גזל מוסטים לאופל.
במישור מרילור רוב צבאות האור החופשיים מתקבצים, כולל שרידי קאמלין, וגם אגווין מגיעה עם משלחת מהמגדל הלבן. רנד דורש מכולם לחתום על הסכם שלום שמשאיר את הגבולות בסטטוס קוו ואוסר מלחמה, דורש שימנוהו למפקד עליון, ועומד על כך שצריך לשבור את 3 החותמים האחרונים על כלא האופל. כל סעיף גורם רק למהומות, אבל אז מוריין מגיעה עם תום מרילין ומצטטת לכולם את נבואות הדרקון בשלמותן, שכוללות רמזים על כך שיאחד את האומות. בסוף מושגות 2 פשרות והסתייגויות: אליין ממונה למפקדת עליונה של הצבאות והאיאלים לשומרי סדר נייטרליים, בהסתייגות שגם הסינצ'נים יחתמו. מוריין סוחטת מאגווין הבטחה שהיא זו שתשבור את החותמים.
רנד מבקר בעולם החלומות במערה בה מעונה הנשמה של לנפיר (כיום סינדיין) והשניים מחליפים האשמות הדדיות על העבר המשותף. מתברר שלפני אילנה טלמון, לנפיר הייתה המאהבת של לואס ת'רין. בסוף בלית ברירה רנד נפתח אל לנפיר רגשית ומראה לה שהוא באמת אוהב את מין, אביינדה ואליין והולך בלי לשחרר את הנשמה.
אף אחד לא מצליח לפתוח שערים במגדל השחור ולתוכו. פרין מבין שטרא'נגריל מסוים מונע זאת - כמו שהיה בגלדהן. לפי בקשתו ולמרות אזהרות החכמות האיאליות, רנד מעביר אותו ואת גאול לעולם החלומות בגופם דרך שער כדי שיחפשו את הטובח, שידוע שבידו חפץ שכזה, כדי לגמור את הקרב עם יצור האופל הזה אחת ולתמיד. הם מגיעים בעקבותיו למגדל השחור, לשם מגיעה גם "סינדיין" (אם כי פרין מזהה אותה כלנפיר) ועוזרת להם להיכנס, כשהיא מתעקשת שכוונותיה טובות. היא עוזרת לפרין לכבות את הטרא'נגריל, באותו רגע בו מאזרים טיים וגריינדל (כיום "הסלם") עומדים לרצוח את אנדרול ופברה. כשאנדרול מרגיש שמחסום השערים נעלם, הוא מפגיז את ידידי האופל בשערים, המומחיות שלו, וטובח בהם. הסלם וטיים בורחים כל עוד נפשם בם.
מאט חוזר לאבו דאר בדיוק בזמן להציל את טואון מאיש אפור, והם מממשים את נישואיהם. בבוקר רנד מופיע ואחרי שהוא וטואון רבים, הוא מחתים אותה (בתיווך מאט) על "הסכם שלום הדרקון", עם פשרה שהסינצ'נים יכולים להשאיר אצלם דאמנות שכבר נתפסו.
רנד ואגווין נפגשים בסתר ורנד מגלה (בעזרת הזיכרון של לואס ת'רין) ששלושת החותמים הנותרים מזויפים. במפגש עם החכמות בטיר היא מגלה שאש להט גורמת לחורים בעולם, פשוטו כמשמעו. עם פראי בשם שאראנים משתלט על המחנה של אגווין והיא וגאווין בקושי מצליחים לברוח. את השאראנים מנהיג דמנדרד.
גאווין משתמש בטבעת האופל כדי להילחם בדמנדרד אך נהרג.
שלישיית אנשים אפורים מנסה לרצוח את טואון ומאט באוהל הפיקוד הסינצ'ני. הם ניצלים, אבל סיואן סנצ'ה מתה, ובעקבותיה גם גארת' בריין שקשור לה כעוצר. טואון ומאט רבים והסינצ'נים עוזבים את שדה הקרב, כשהם משאירים מאחור את משמרות המוות. מאט לוקח אותם, את האוגיירים ועוד קבוצת חיילים לעבר הרכסים.
אדון האופל מציג לרנד שני סיומים אפשריים לקרב ביניהם: עולם אפל בו המיצרים התפשטו בכל היבשת, ועולם ללא חוק וסדר. רנד מצידו מציג שני עולמות אלטרנטיביים- עולם בשליטת האור ועולם אוטופי ללא מלחמות.
שיירת אספקה מטאר וולון ובה קרן ואלר נקלעת בטעות למיצרים בעקבות בועת אופל. פייל וחבריה מצליחים להגיע עד האדמות הארורות (כש-16 מתוך 50 חברי השיירה נהרגים בדרך) ומסתננים למחנה האופל דרך שער שיוצרים אנשי אספקת צבא האופל. אחת מהשיירה בוגדת בהם ומנסה לברוח עם הקרן לעבר דמנדרד, אך פייל מצליחה להרוג אותה. הטרולוקים רודפים אחריה והיא משאירה את הקרן אצל אולבר כשהיא בורחת. הטרולוקים חוזרים כדי לרדוף אחריו.
פברה, אנדרול ועוד שלושה מבעלי בריתם מסווים את עצמם כידידי אופל (4 מפורסמים ואחד חדש) והולכים לדמנדרד. הוא מתעצבן עליהם, וכמו שקיוו, הוא צועק שיחזרו לטיים, וחושף את מיקום הארור החדש. החמישה הולכים לטיים והוא נותן להם את שלושת החותמים האבודים.
אגווין הורגת בעצמה מאות שאראנים בעזרת הגנה מאאס סדאי לצידה. מאזרים טיים הורג אותן עם אש להט, מה שמחזיר את השארנים לחיים ויוצר כאוס. אגווין מנסה מארג חדש ומגלה שהוא מנוגד לאש הלהט, והורגת את טיים. בסוף היא שורפת את עצמה כשהיא הורגת בדרך את כל ידידי האופל בסביבה עם הסא'נגריל שלה והופכת את כולם לגבישים.
צבא השיבה מתכנס להתייעצות בדרך לאבו דאר, וגנרל אבדרל יולאן יותר מדי להוט לנטוש סופית את מאט. מין מגלה מעל ראשו הילה בצורת שרשרת, ומבינה שמפקד חיל האוויר הסינצ'ני שבוי בידי ידידי אופל. היא גם חושדת מי הכופה- משרתת סינצ'נית עם יותר הילות ממה שאמור להיות למשרתים. היא מכריזה שטואון טועה וצריך לעזור לשאר צבאות האור ושאילולא מרגל האופל היא הייתה חושפת יותר פרטים. המשרתת נראית מופתעת ונדרכת, ומין מצביעה על יולאן. באותו רגע המשרתת נרגעת ומחייכת ומין יודעת שצדקה. היא מטילה על המשרתת סכין אבל המשרתת, מוגהדין, עוצרת אותה בעזרת סאידר ונעלמת בעזרת שער. מין מתנצלת בפני יולאן ומסבירה לו שבוצעה עליו כפייה. טואון מכריזה שחוזרים לשדה מרילור.
לאן מתפרץ לשדה הקרב, כשהוא מגובה על ידי הקשתים משני הנהרות, נלחם בדו-קרב בדמנדרד והורג אותו.
מולאר מסתנן לצבא האנדורי ובעזרת המדליון שיצרה אליין בעצמה הוא שובה אותה והורג את בירגיט. באותו רגע בדיוק הטרולוקים סוגרים על אולבר והוא נאלץ לתקוע בקרן ואלר. בירגיט קמה לתחיה עם שאר מאה גיבורי הקרן ומצילה את אליין. מתברר שנואל צ'רין הצטרף לחבורת הקרן אחרי שנהרג במגדל גנג'י (בספר הקודם). כשהמצב במרילור מתייצב מאט לוקח את אולבר וטס על ראקן צפונה לשאיול גאל, ומגלה שם את מורדט שעושה שמות בכל הלוחמים משני הצדדים. מאט מתמודד איתו ומתברר שהוא היחיד שחסין בפני המגפה של היצור- בזכות הריפוי של סיואן והאאס סדאי (בספר שובו של הדרקון). מאט הורג את מורדט/פיין בעזרת הפגיון הארור.
גריינדל בשאיול גאל כופה על כל חייל אור שהיא רואה עד שאביינדה מתנפלת עליה מאחור. השתיים נלחמות עד אפיסת כוחות ומתמוטטות דרך שער של אביינדה. גריינדל מתחילה מארג של כפייה אולם אביינדה מפוצצת את השער והמארג חוזר אל גריינדל וגורם לה להעריץ את אביידנה.
פרין מצליח להרוג את הטובח בעולם החלומות ומצליח להציל את פייל. סינדיין מנסה עליו כפייה אך באמצעות שליטתו בחלום הזאבים הוא מצליח להתנער מזה ולהרוג גם אותה.
מורידין הורג את אלנה מוסבני כדי להטריף את רנד אך היא מצליחה ברגע האחרון לנתק את קשר העוצרות. הוא חוטף את קלנדור מרנד ומנסה לתעל את הכח האמיתי דרכה, אולם נינאב ומוריין משתלטות עליו בגלל פגם של קלנדור. רנד מתעל את סאידין ויחד עם סאידר של מוריין ונינאב והכוח האמיתי של מורידין הוא תופס את שא'יטן מתוך הבור, מה שיוצר עמוד של אור שנראה עד מרילור.
לוגיין מחפש את הסא'נגריל בו השתמש דמנדרד בחורבות הגבעה אך נכשל. אנדרול מתחנן בפניו שיעזור לפליטים חסרי האונים ובחוסר חשק הוא וכמה אשא'מן מצילים את חייהם של הלכודים והפצועים. לוגיין ממורמר על אובדן הסא'נגריל, אך לתדהמתו לראשונה הפליטים מריעים לו ולאשא'מן, ורואים אותם כגיבורים. אחרי 3000 שנה של פחד מגברים שמתעלים הפליטים קוראים לתיעול בסאידין "כישרון". כשעמוד האור מופיע בצפון לוגיין שובר את החותמים.
שא'יטן נתון לחסדי רנד אך רנד מבין ששא'יטן צודק: עולם בלעדיו עשוי להיות גרוע יותר. הוא זורק את אדון האופל בחזרה ועמוק יותר לבור וחותם הפעם עם שלושת הכוחות: סאידין, סאידר והכח האמיתי את כלאו. רנד ומורידין יוצאים מהבור בגופות מוחלפים ומתמוטטים. כולם עושים ל"רנד" הלוויה אך רנד האמיתי (בגוף מורידין) חומק עם הזהב שהשאירה לו אליביה, גונב סוס ודוהר דרומה. קדסואן לא עוצרת בעדו, ומתמנה לאמירלין. אביינדה, מין ואליין, שיודעות שהוא חי (בזכות קשר העוצרות), רואות אותו בורח ולא עושות דבר. כעת יש לו שתי ידיים והוא לא יכול לתעל אף כח (כולל הכוח האמיתי) להקלתו הרבה, אך הוא מגלה שיש בידו לעשות דברים גם ללא תיעול (כמו להדליק את מקטרתו מכוח מחשבתו בלבד, בדומה לשליטה של פרין בחלום הזאבים). ובזכות אליביה הוא מספיק עשיר כדי לנדוד ברחבי העולם.
מוגהדין מנסה לברוח אך נתפסת בידי הסינצ'נים והופכת שוב לדאמנה.
טאטרה-דרילר
טאטרה-דרילר (ה"א" במקור בשם) הוא הכינוי שניתן בצה"ל לכלי הנדסי שמורכב ממקדח-בורות המותקן על גבי משאית מתוצרת חברת טטרה ומשמש את מערך הצמ"ה בחיל ההנדסה הקרבית ללחימה במנהרות תת-קרקעיות. הכלי כולל משאית מדגם טטרה 2–815 ARMAX בעלת הנעה לכל ששת הגלגלים ומרווח גחון גבוה במיוחד, שבירכתיה מותקן תא מפעיל ממוגן ותורן קידוח ארוך מתקפל ובו מקדח-בורות.
את הטאטרה-דרילר מפעיל מערך הצמ"ה בחיל ההנדסה הקרבית ובעיקר גדודי הצמ"ה במילואים בהם משרתים מפעילים ותיקים ומנוסים, ופלוגות אבירי הפלדה וחתולי הפלדה, המתמחות בלחימה ברצועת עזה בה נמצאות רוב המנהרות.
מישל הופמן
מישל הופמן (Michel Hofman; נולד ב-1961) הוא אדמירל בלגי, המשמש מאז 10 ביולי 2020 כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בלגיה.
ביוגרפיה
הופמן נולד באוסטנד ב-1961 ולמד בבית ספר לצוערים. ב-1978 הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית המלכותית ולאחר מכן התגייס לצי הבלגי. הוא שרת בתפקידים שונים על גבי מגוון כלי שיט, ובין 1991–1997 שימש כמדריך בבית הספר של הצי הבלגי בברוז'. הוא השתתף במלחמת המפרץ ובשנת 2000 קיבל את הפיקוד על הפריגטה Westdiep עמה השתתף במבצע חירות מתמשכת. ב-2006 מונה לראש אגף המבצעים של הצי. ב-2010 הוא פיקד על כלי השיט הבלגיים שהשתתפו במבצע אטלנטה כנגד הפיראטים בסומליה. בהמשך אותה שנה מונה למפקד הצי הבלגי. ביולי 2017 הוא מונה לסגן ראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). ב-10 ביולי 2020 הוא החליף את הגנרל מארק קומפרנול בתפקיד ראש ההגנה.
רוסיסקאיה גאזטה
רוסיסקאיה גאזטה (ברוסית: Российская газета; מילולית: "העיתון הרוסי") הוא עיתון רוסי הנמצא בבעלות ממשלת הפדרציה הרוסית ומהווה כביטאון הרשמי שלה.
העיתון, היוצא לאור ברוסית, מפרסם נוסח של חוקים פדרליים ותקנות ממשלתיות, לאחר שאלה אושרו בפרלמנט. העיתון גם מפרסם ידיעות חדשותיות והודעות מטעם הממשלה.
היסטוריה
ביטאון רשמי ראשון של הממשלה ברוסיה נוסד עם הקמת ממשלת האימפריה הרוסית בשנת 1905, אז נחנך הביטאון "רוסיה" שפעל במקביל ל"ידיעון הממשלתי" (Правительственный вестник). במרץ 1917 העיתון הפך לעיתון הרשמי של הסובנרקום ואחר כך שינה שמו ל"איזבסטיה".
ב¯1990 הוקמו העיתונים "רוסיסקאיה גאזטה" ו"רוסיסקיה וסטי", ששימשו תחילה כעיתוני הסובייט העליון של רוסיה, אך ב-1993 הועברו לשליטת הממשלה. משנת 2001 העיתון מתוקצב מתוך תקציב המדינה.
בשנת 2008 בוצע קיצוץ מסיבי במצבת כוח האדם ונסגרו 23 משרדים אזוריים. בשנת 2009 חברת TNS Media Intelligence הציבה את העיתון לצד העיתונים קומרסאנט ואיזבסטיה בתור אחד העיתונים החשובים ביותר בתחום החדשות ברוסיה.
בשנת 2012 העיתון עבר מיתוג מחדש והחל להדפיס מהדורת בת גם באוקראינה.
ראשי העיתון
בין 2001 ל-26 באוקטובר 2010, מנכ"ל העיתון היה אלכסנדר גורבנקו, באוקטובר 2010 הוא הוחלף על ידי פאבל נגויצה.