cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסי בן יוחנן
יוסי בן יוחנן איש ירושלים היה אב בית הדין הראשון מתקופת הזוגות. בן זוגו, נשיא הסנהדרין, היה יוסי בן יועזר.
במקורות
במחלוקת הגדולה בתקופת הזוגות אודות הסמיכה ביום טוב מוזכר שמו כמצדד בדעה שלא לסמוך. בצירוף העובדה כי הוא הראשון לחלוק במחלוקת זו והמסורת כי זו המחלוקת הראשונה המתועדת בהלכה היהודית, נמצא שיחד עם יוסי בן יועזר הוא הראשון לחלוק בתולדות ההלכה.
המימרא הידועה ביותר שלו היא המוזכרת בפרק הראשון במסכת אבות: "יהי ביתך פתוח לרווחה, ויהיו עניים בני ביתך, ואל תרבה שיחה עם האשה. באשתו אמרו, קל וחומר באשת חברו".
יחד עם יוסי בן יועזר גזר טומאה על ארץ העמים ועל כלי זכוכית.
לאחר מותם של יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן נאמר עליהם: "משמת יוסף בן יועזר איש צרידה ויוסף בן יוחנן איש ירושלים בטלו האשכולות - איש שהכל בו".
במחקר
המשנה במסכת אבות מונה את יוסי בן יועזר ויוסי בן יוחנן, אחרי אנטיגנוס איש סוכו, ואומרת עליהם: "קבלו מהם" ובחלק מהגרסאות "קבלו ממנו". בהסתמך על הגרסה "מהם", כותב נחמן קרוכמל, שיוסי בן יוחנן למד גם אצל שמעון הצדיק, אותו הוא מזהה כשמעון השני, וגם אצל אנטיגנוס איש סוכו.
פוטנצה (נפה)
נפת פוטנצה (באיטלקית: Provincia di Potenza) היא נפה בצפונו של מחוז בזיליקטה שבאיטליה.
הנפה משתרעת על שטח של 6,545 קמ"ר, בשנת 2012 התגוררו בה 381,988 נפש ובירתה העיר פוטנצה. בנפה יש כ-100 קומונות.
היסטוריה
בשנת 272 לפנה"ס נכבשה הנפה על ידי היוונים. השליטים החדשים שינו את שם הפרובינציה ללוקניה. מאוחר יותר במאה ה-11, האזור הפך חלק מדוכסות פוליה, שבאותה תקופה נשלטה על ידי הנורמנים הצרפתים, ומהמאה ה-13 חלק מממלכת נאפולי. עם זאת במציאות נשלטה פוטנצה על ידי מצביאים מקומיים. ב-1861 אוחדה הנפה עם יתר איטליה בממלכת איטליה.
האזור סבל מרעידות אדמה רבות והוא עדיין אזור פעיל מבחינה סייסמולוגית. העיר פוטנצה היא בירת הנפה הגבוהה ביותר מעל גובה פני הים באיטליה, ובנויה בין שני עמקים. העיר נבנתה מחדש לאחר רעידת אדמה בבזיליקטה. מבנים היסטוריים רבים לא שרדו בעיר בשל רעידות האדמה וההרס שנגרם במלחמת העולם השנייה. משום כך יש כיום לעיר חזות מודרנית של מבני בטון. כנסייה יפה אחת ששרדה היא כנסיית סן פרנצסקו (San Francesco) הסמוכה לפיאצה המרכזית, "פיאצה פגנו" ("Piazza Pagano"). בין האוצרות שבכנסייה, איקונין מהאימפריה הביזנטית של "המדונה דל טרמוטו" (Madonna del Terremoto). אתר חשוב נוסף בעיר הוא "מוזיאון הארכאולוגיה של הנפה" (Museo Archeologico Provincial), המכיל חפצים רבים מתקופת הרומאים בבזיליקטה.
1953 בגרמניה
שנת 1953 בגרמניה הייתה השנה בה ציינה גרמניה 82 שנות לאום.
מטרה (נפה)
נפת מטרה (באיטלקית: Provincia di Matera) היא נפה בדרומו של מחוז בזיליקטה שבאיטליה.
הנפה משתרעת על שטח של 3,447 קמ"ר, בשנת 2005 התגוררו בה 204,328 נפש ובירתה בעיר מטרה. הנפה גובלת בנפת בארי ובנפת טאראנטו במחוז פוליה בצפון, בנפת פוטנצה במחוז בזיליקטה במערב, בנפת קוזנצה במחוז קלבריה בדרום ובים היוני במזרח.
ClustVis
קלאסטוויס (באנגלית:ClustVis) היא תוכנה לניתוח נתונים באמצעות למידת מכונה. באמצעות התוכנה משתמשים יכולים להעלות נתונים משלהם, ליצור בקלות גרפים של ניתוח גורמים ראשיים (באנגלית: Principal Components Analysis, בראשי תיבות: PCA) וגם ליצור גרפים של מפת חום (באנגלית: Heat map).
לקלאסטוויס קיים ממשק אינטרנטי חינמי, הפתוח לקהל הרחב אשר מחולק לגרסה הרגילה וגרסה למידע בנפח גדול. בנוסף לממשק האינטרנטי ניתן להוריד ולהתקין את התוכנה על המחשב המקומי. (ראו בקישורים חיצוניים)
היסטוריה
מתחילת המילניום במקביל להתפתחות המדע, הטכנולוגיה ופרויקט גנום האדם כמויות המידע הביולוגי הלכו והתעצמו. בכדי להשתמש בנתוני העתק שהצטברו היה צורך להמציא אלגוריתמים חדשים למניפולציות וניתוח המידע. מיזמים רבים כדוגמת ביופייתון (באנגלית: Biopython) וביופרל (באנגלית: BioPerl) עודדו שיתוף אלגורתמים ועזרו בתחום החקר הביואינפורמטי. מיזמים כדוגמת R עזרו בתחום האינפוגרפיקה להסברת המידע על ידי גרפים. למרות השימוש הרב בקוד פתוח (באנגלית: Open source) עדיין קיים קושי בהשתלבות בתחום המחקר הביואינפורמטי בשל הדרישה לידע רב בתכנות והצורך ברכישת תוכנות או מחשוב עוצמתי בכסף רב. בהשפעת BoxPlotR, שהוא ממשק אינטרנטי להצגת תרשים קופסאות שפורסם בשנת 2014, זוג חוקרים מהפקולטה למדעי המחשב שבאוניברסיטת טרטו יצרו את קלאסטוויס (באנגלית:ClustVis), כלי אינטרנט שמטרתו להקל על ניתוח נתונים רבי ממדים. קלאסטוויס הושק באוקטובר 2014 ופורסם במאמר ב Nucleic Acids Research של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד במאי 2015.
מאפיינים
באמצעות קלאסטוויס ניתן להעלות ולנתח נתונים על ידי ניקוי, טיוב, עיבוד ומידול של נתונים ממקורות שונים של המשתמש או ממאגרי מידע שבאתר. לאחר העיבוד הראשוני של המידע הגולמי, ניתן לנתח את המידע על ידי ניתוח גורמים ראשיים שהיא שיטה להתמרה ליניארית של נתונים למערכת קואורדינטות חדשה שבה המידע בקואורדינטות השונות הוא אורתוגונלי ובעל שונות הולכת וקטנה או על ידי מפת חום שהיא שיטה לייצוג גרפי של מידע בה הייצוג בא לידי בצורת מטריצה, טבלה דו־ממדית, והערכים הבודדים מיוצגים בצבעים בתוך התאים במטריצה. הגרפים הנוצרים הם אינטראקטיביות וניתן לשמור אותם לעריכה עתידית או להורידם למחשב המקומי.
חיים ליב חריפאי
חיים ליב חריפאי (אוסטרון) (אריה לאינסון) (1889? – 1 במאי 1934, ט"ז באייר תרצ"ד) היה מחנך ועיתונאי עברי, עסקן ופעיל תרבות ביישוב, איש תנועת העבודה ואחר-כך הציונים הכלליים.
קורות חיים
חיים ליב, בן צבי מאיר, נולד ברוסיה. היה חניך הקורסים הפדגוגיים הגרודנאיים (הסמינר להכשרת מורים עבריים) מיסודה של חברת מפיצי השכלה לאחר שעברו לחארקוב. נישא לחנה, וב-1921 נולד בנם הבכור, בן שחר. בשנת 1922 עלה לארץ ישראל. כעבור שנתיים, ב-1924, הצטרפו אליו אשתו ובנו. בדצמבר 1929 נולדה בתם, זהרירה. לאחר עלייתו עבד כמורה לספרות בתיכון כדורי וכמורה לעברית למבוגרים ביישובי הגליל העליון (באזור ראש פינה ותל חי) מטעם ועדת התרבות המרכזית מיסודה של ההסתדרות. היה חבר "הפועל הצעיר", וכתב בביטאונה. לאחר היווסדו של ביטאון ההסתדרות, "דבר", כתב גם בו. פרסם מאמרים פובליציסטיים וגם ביקורת תיאטרון. בהמשך עבר לעיר תל אביב ועבד בה כמורה. מחלת השחפת, שבה לקה עוד בטרם עלייתו, השביתה אותו מפעם לפעם מפעילות והקשתה עליו את ההסתגלות לארץ, ומצבה החומרי של המשפחה היה קשה.
עם משבר העלייה הרביעית ובחירתו של הארי סאקר להנהלה הציונית ב-1927, היה לתומכו והגן עליו מעל דפי העיתונות הציונית. מאז הלך והתרחק מתנועת העבודה, ועבר מעיתוניה לעיתון "הארץ", ומשם ל"דואר היום", שבו כתב עד 1932.
לאחר שהתאחדה הפועל הצעיר ב-1930 עם "אחדות העבודה" ליצירת מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י), עבר לציונים הכלליים (מ-1931: הסתדרות הציונים הכלליים המאוחדים בארץ ישראל). נמנה עם אנשי האגף הימני בתנועה, מתומכי יהושע סוּפּרַסקי, ומצד שני היה מתומכי משה סמילנסקי והתאחדות האיכרים. כתב בביטאון המפלגה "הציוני הכללי" ובביטאון התאחדות האיכרים "בוסתנאי". היה חבר אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל. חרף מחלתו, לא הסתפק בפעילות עיתונאית, היה פעיל תרבות ונשא הרצאות בנושאים שונים, היה מראשי הדוברים בוועידות המפלגה ונאם במושבות. בוועידה הארצית של הציונים הכלליים בשנת 1932 נבחר כסגן במועצה הארצית. בשנים האחרונות לחייו כיהן כבא-כוח ועדת התרבות המרכזית שליד התאחדות האיכרים והציונים הכלליים (המקבילה התנועתית לוועדת התרבות של ההסתדרות). במסגרת פעילותו נוסדו ביותר מעשר מושבות ועדות תרבות מקומיות.
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
תרגום:
אלישע האס
ביוגרפיה
לאחר השירות הצבאי למד ביוכימיה וביופיזיקה באוניברסיטה העברית, וסיים תואר B.A. בהצטיינות בשנת 1969. את הדוקטורט עשה במכון ויצמן ולאחריו שהה תקופה מסוימת באוניברסיטת הרווארד. תחומי המחקר של האס הם ביולוגיה חישובית ומבנית. מחקריו עוסקים במבנה ובתהליכים הפיזיקליים המתרחשים בחלבונים תוך שימוש בשיטות משולבות של הנדסה גנטית, כימיה של חלבונים ומדידות פיזיקליות.
האס חבר בחוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי ועמד בראשו בשנים 2009–2011.
אלישע האס מתגורר בירושלים, נשוי לצפי אדוריאן ואב לשלושה. האס הוא קרוב משפחתו של נתן נתניהו.
קישורים חיצוניים
אודות מאמרים הרצאות
יחסי איי שלמה–גרמניה
יחסי איי שלמה–גרמניה הם יחסי החוץ בין איי שלמה וגרמניה.
סקירה כללית
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 ביולי 1978. גרמניה תומכת בעיקר בפיתוח כלכלי, חברתי באיי שלמה באמצעות תרומותיה המשמעותיות לקרן הפיתוח האירופית של האיחוד האירופי. גרמניה ממלאת תפקיד גם בשיתוף הפעולה הצמוד של מדיניות האקלים של גרמניה עם מדינות אזור דרום האוקיינוס השקט, במיוחד במסגרת תוכניות אזוריות המנוהלות על ידי חברת Gesellschaft für Internationale Zusammenarbeit (GIZ) ויוזמת האקלים הבינלאומית (ICI) של משרד הסביבה הפדרלית.
מאז 2011, המכון הארכאולוגי הגרמני, בשיתוף המוזיאון הלאומי של איי שלמה ומשרד התרבות והתיירות, מבצע חפירות כדי לחקור את ההתיישבות המוקדמת של איי שלמה. הם נועדו לשפוך אור על האופן שבו אכלסו בני האדם הפרהיסטוריים את אזור האוקיינוס השקט, שלא זכה עד כה לתשומת לב מחקרית.
שגרירות גרמניה בקנברה שבאוסטרליה תומכת לעיתים קרובות בפרויקטים בקנה מידה קטן באיי שלמה, בעיקר בתחומי החינוך והבריאות.
איזו מדינה
איזו מדינה הוא שיר מסוגת המוזיקה הים־תיכונית שכתבו והלחינו יוני רועה ואלי לוזון וביצע אלי לוזון. השיר התפרסם בשנת 1986.
תולדות השיר
מחברי השיר, אלי לוזון ויוני רועה, היו באותה תקופה שני יוצרים צעירים ולא מוכרים, והשיר תרם רבות לפרסומם. הוא נכתב בשנת 1984, תקופה של מצב כלכלי קשה בישראל על רקע משבר מניות הבנקים. עם פרסומו בשנת 1986 זכה השיר להשמעות רבות בתחנות הרדיו. הוא נכלל בתקליטו הראשון של אלי לוזון, שנקרא באותו השם. מאוחר יותר הופיע באוסף "הנשמה – מבחר להיטים"
תוכן השיר
השיר הוא שיר מחאה העוסק בבעיות חברתיות במדינת ישראל. בבית הראשון של השיר נמתחת ביקורת על הממשלה. בהמשך מובעת תלונה על יוקר המחיה, הבא לידי ביטוי באינפלציית שיא, ועל האבטלה במדינה. הדובר מתלונן על תפקודם של חברי הכנסת ושל שרי הממשלה ועל דבקותם בכיסא. לבסוף הדובר מסכם שלמרות כל הביקורת על המדינה, זוהי מדינתנו.
גוש אתחול
גוש אתחול (initialization block) הוא מושג בתכנות מונחה עצמים, הידוע בעיקר מ-Java, המהווה רצף של פקודות שתמבצעות בזמן יצירת (אתחול) מחלקות ואובייקטים. נועד להגדיל בצורה משמעותית את כוחו של הבנאי. קיימים שני סוגים: גוש אתחול סטטי, שבדרך כלל נקרא בקיצור גוש סטטי (static block), וגוש אתחול דינמי (instance block).
מוטיבציה
בזמן יצירת אובייקט מתבצעות פקודות שונות שנכתבות בבנאי. לפעמים יש צורך בהגדלת אפשרויות התחביר. בדרך כלל גוש דינמי קיים רק מטעמי נוחות - הוא ניתן להחלפה בקלות על ידי הוספת פונקציית אתחול וקריאתה מכל אחד מהבנאים. לעומת זאת, גוש סטטי מעלה בצורה משמעותית את הפונקציונליות של תוכנית, ולכן גם נמצא בשימוש נרחב הרבה יותר.
גוש אתחול סטטי
גוש סטטי מהווה למעשה בנאי למחלקה כולה, במקביל לבנאי הרגיל עבור אובייקט מסוים. התחביר הוא מהצורה המופיעה בין הגדרות שדות ופונקציות של המחלקה. הפקודות יבוצעו באחד משני המקרים, מה שיבוא קודם: כלומר, הקוד מבוצע בפעם הראשונה בה המחלקה נטענת. בדוגמה המוצגת יש לכתוב מחלקה הממדלת מכוניות המיוצרות בחברה מסוימת ומלווה אותן לצורך מעקב למשך כל חייהן, כולל מצב בזמן נתון, בעלים, היסטוריית תיקונים וכדומה. כל אובייקט הוא מכונית, ובמחלקה עצמה ישנו שדה סטטי המכיל בסיס הנתונים של כל המכוניות. הבסיס הוא מסוג מיפוי, כשהמפתח הוא דגם המכונית, והתוכן הוא קבוצת המכוניות מדגם זה. הקוד הבא מדגים את השימוש בגוש אתחול סטטי: את השורה 4 ניתן היה בקלות לצרף לשורה 2, ללא צורך בגוש אתחול. לעומת זאת, השורות 5-8 מראות את הצורך בו - אפשרות לבצע פקודות מורכבות ברמת המחלקה, שברמת האובייקט היו מופיעות בבנאי.
גוש אתחול דינמי
גוש דינמי מהווה תוספת לבנאים. התחביר הוא מהצורה המופיעה בין הגדרות שדות ופונקציות של האובייקטים במחלקה. הפקודות יבוצעו בזמן יצירת האובייקט. גוש אתחול דינמי מהווה תוספת לשיפור כתיבת הבנאי ולא מביא פונקציונליות נוספת. הוא מאפשר לחסוך יצירת פונקציית אתחול והוספת קריאה לכל הבנאים. לדוגמה, קטע הקוד: שקול לקטע:
סדר פעולות ההטענה
בפיתוח Java נקבע סדר קבוע לפעולות ההטענה. בעת הטענת המחלקה הסדר הוא כדלקמן: לאחר מכן, בעת יצירת האובייקט הסדר הוא כדלקמן: כאשר יש שרשרת של אבות קדמונים, כל הפעולות מבוצעות תחילה עבור האב הקדמון ביותר (מחלקת Object), ואז למטה לאורך השרשרת באותו אופן עד למחלקה הנוכחית.
כאשר יש יותר מסוג אחד באותו סעיף לעיל, הפעולות מתבצעות לפי סדר הופעתן. למשל, בקוד הבא: הערך של i בכל אובייקט שווה 30. אבל בקוד הזה: הערך הוא 15. כלומר, הגדרת השדה נעשית בהתחלה, ולאחר מכן כל הפעולות מבוצעות לפי סדר הופעתן בתוכנית - קודם הגוש הראשון, אז אתחול שדה, אז הגוש השני.
שימוש במשתנה טרם הגדרתו
בניגוד למה שניתן לצפות, הקוד הבא: לא יתקמפל בשורה 4 בטענה כי במשתנה i הימני נעשה שימוש לפני שהוגדר, למרות ששורה 3 מתקמפלת ורצה בלי בעיות, למרות שה-i השמאלי בשורה 4 לא גורם לשגיאה, ולמרות שבזמן ריצה בהגעה לתחילת שורה 4 המשתנה הוגדר וקיבל ערך. זה קורה כי הצבת משתנים (למשל בשורה 3) נבדקת לפי רשימת המשתנים שהוגדרו באותו רגע מבחינת זמן ריצה, כולל כל השדות הסטטיים, והשימוש בערך המשתנה נבדק לפי מיקום הגדרתו.
משתנה סטטי מקומי
בניגוד למה שניתן לצפות, הקוד הבא: לא יתקמפל בשורה 6 עקב משתנה לא מוגדר, כי הגדרת משתנה בגוש סטטי היא לא הגדרת משתנה סטטי, אלא משתנה מקומי באותו גוש בלבד. כלומר, הקוד לא שקול לקוד .
אגודת מים
אגודת מים בישראל היא תאגיד שכל עיסוקו הוא אספקת מים לחבריו או לרשות המקומית שבתחומה הוא פועל. על פי החוק, חייבת האגודה לגבות בעד המים את המחיר שנקבע בתאום עם מועצת המים, וכל רווחי האגודה חייבים בהשקעה לחידוש נכסיה או בקרנות המשמשות למטרה זו בלבד.
חברי אגודת מים אינם רשאים להשתתף ברווחיה השוטפים של האגודה. ובעת פירוק האגודה יועברו כל נכסיה לידי המדינה או הרשות המקומית הרלוונטית, וחבריה אינם יכולים להשתתף ברווחים הנובעים מפירוק זה.
תאגידי המים והביוב בישראל פועלים כאגודות מים.
דדליין
דדליין (מאנגלית: Deadline, ובעברית: מוֹעֵד אַחֲרוֹן) היא השעה שנקבעה לסיומה של פעילות מסוימת, ולכן על כל העוסקים בפעילות זו לכוון צעדיהם כך שיעמדו בשעה שנקבעה.
בניהול נהוג לקבוע אבני דרך לסיומם של שלבים המרכיבים פעילות, כדי להבטיח את סיומה של כלל הפעילות עד למועד שנקבע. קביעת אבני דרך מקטינה את הסיכוי ששלב מסוים בפעילות יגרור לחריזה מהדדליין, ומאפשרת שקיפות טובה יותר לגבי התקדמות הביצוע של השלבים או איתור בעיות בדרך להשגת הדדליין.
להצגת הזמן שנותר עד לדדליין משמשת ספירה לאחור.
התפלגות בוז-איינשטיין
התפלגות בוז-איינשטיין (או סטטיסטיקת בוז-איינשטיין) היא פונקציית התפלגות סטטיסטית שבעזרתה ניתן לתאר תכונות של בוזונים (חלקיקים בעלי ספין שלם) זהים חסרי אינטראקציה. ההתפלגות קרויה על שם הפיזיקאי ההודי סאטינדרה נאת בוז, שפיתח אותה ב-1920 עבור פוטונים, ועל שם אלברט איינשטיין, שהכליל אותה עבור אטומים ב-1924.
באופן מפורש, האכלוס הממוצע של רמת אנרגיה מסוימת במערכת של בוזונים זהים הנמצאת בשיווי משקל תרמודינמי הוא .
כאן
הבוזונים הם חלקיקים בעלי פונקציית גל סימטרית. בניגוד לפרמיונים, המצייתים לעקרון פאולי ולהתפלגות פרמי-דיראק, הבוזונים יכולים להמצא באותו מקום ובאותו מצב שבו נמצאים חלקיקים זהים נוספים.
בשימוש בהתפלגות בוז-איינשטיין, ותוך ידיעת צפיפות המצבים, ניתן לחשב תכונות תרמודינמיות שונות של המערכת. לדוגמה, האנרגיה הממוצעת נתונה על ידי:
פיתוח
את התפלגות בוז-איינשטיין ניתן לקבל בקלות על ידי שימוש בצבר הגרנד קנוני. במסגרת צבר זה, ההסתברות למציאת מערכת במצב i עם \ N_i חלקיקים ואנרגיה כוללת \ E_i נתונה על ידי , כאשר היא פונקציית החלוקה הגרנד-קנונית.
ניקח כמערכת רמת אנרגיה (חד-חלקיקית) מסוימת \epsilon. אם אין אינטראקציה בין החלקיקים כאשר \ n=N_i הוא מספר החלקיקים הנמצאים ברמה זו. כאשר מדובר בבוזונים אין הגבלה על ערכי n כלומר. פונקציית החלוקה במקרה זה תהיה. מכאן ניתן לקבל את מספר החלקיקים הממוצע על ידי שימוש ב- כאשר.
קרקס פרעושים
קרקסי פרעושים היו קרקסים נודדים באירופה של המאה ה-19 והיו תופעה נפוצה באותה תקופה. הקרקסים הראשונים מסוג זה היו כבר לפני כ-300–400 שנה. התכלית המקורית הייתה דווקא להציג את השכלול ביצירת כבלי מתכת דקים יותר ויותר, ותצוגה טכנית של אמני צורפות ושעונים. הדרך להראות זאת הייתה ביצירת כלי תחבורה קטנים אך עובדים, שהכוח המניע בהם היו הפרעושים הכבולים באותם כבלים. בשנות ה-40 של המאה ה-19 הבין האיטלקי לואיס ברטולוטו שהוא יכול להפוך זאת למיצג בידורי מניב כסף.
יכולת זו של הפרעוש נובעת מכמות הכוח המתפרץ שהוא יכול להפיק, השקולה לכך שאדם היה מזיז מטוס ג'מבו.
הקרקסים הציגו תחרויות ריצה של פרעושים, שהיו רתומים למרכבות מיניאטוריות מגולפות וצבועות. הפרעושים היו מסיעים את המרכבות לאורך המסלול, והצופים שהתגודדו מסביב לקרקס הזעיר היו מהמרים על הפרעוש המהיר ביותר, בדומה להימורים במרוצי סוסים.
מופע נוסף כלל תחרות קפיצה בין הפרעושים. כדי למדוד את קפיצת הפרעוש, החזיקו אותו בעדינות באמצעות מלקחיים וטבלו את רגליו בצבע נוזלי. אחר כך הניחו את הפרעוש על השולחן, אפשרו לו לנתר ומדדו את המרחק בין טביעות רגליו בין קפיצה לקפיצה.
בסרטו של צ'ארלי צ'פלין "אורות הבמה" יש קטע עם מופע של קרקס פרעושים.
לקראת אמצע המאה ה-20 עבר מן העולם קרקס הפרעושים. בין הסיבות לכך – ההיגיינה שאנו שומרים וקוטלי החרקים הנפוצים, הגורמים לכך שפחות ופחות פרעושי אדם נמצאים בבתים. פרעושי אדם הם גדולים וחזקים יותר מפרעושי כלבים וחתולים, שאינם מצליחים לעמוד בדרישות הקרקס.
פלייסר טכנולוגיות
פלייסר טכנולוגיות בע"מ, המוכרת במותג Placer.ai, היא חברת תוכנה ישראלית האוספת נתונים על תנועת קונים בחנויות ומנתחת אותם לשם מתן מידע למקבלי החלטות בתחום הנדל"ן המסחרי.
היסטוריה
החברה הוקמה באפריל 2015 על ידי נועם בן צבי (מנכ"ל), זוהר בר יהודה, אופיר למל (מנהל מוצר ראשי) ועודד פוספלד (CTO). החברה אוספת נתוני מיקום ממיליוני טלפונים חכמים באמצעות שלל אפליקציות הפועלות בתיאום אתה. נתונים אלה, על תנועת קונים בחנויות ומאפייניהם, מנותחים באמצעות כלי ביג דאטה של החברה על מנת לספק מידע למקבלי החלטות בתחום הנדל"ן המסחרי: היכן כדאי לפתוח חנות, מה מאפייני הקונים באזור מסוים וכדומה. מטה החברה שוכן בלוס אלטוס שבקליפורניה ומרכז הפיתוח שוכן ברמת גן.
גיוס הון
בינואר 2020 גייסה החברה 12 מיליון דולר.
באפריל 2021 גייסה החברה 50 מיליון דולר.
בינואר 2022 גייסה החברה מאה מיליון דולר לפי שווי של מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
חיפושיות
לחיפושיות 4 תת-סדרות:
תיעוד המאובנים הקדום ביותר של סדרה זו הוא מתור הפרם, לפני כ-265 מיליון שנה, ומאז חל גיוון רב במשפחות הסדרה. המינים הקטנים ביותר שייכים למשפחה Ptiliidae וגודלם 0.3 מילימטרים, המינים הגדולים ביותר מהזבליתיים כחיפושית גוליית העשויים להגיע לכ-15 סנטימטרים. בעוד שמרבית המינים בסדרה ניזונים ממזון צמחי, חלקם טורפים, ניזונים מפטריות או טפילים.
כמו כל החרקים מתחלק גופן של החיפושיות לראש, חזה ובטן. באזור הראש: זוג עיניים מורכבות, מחושים, וגפי פה נושכות. אל החזה מחוברים שני זוגות כנפיים ושלושה זוגות רגליים.
הכנפיים הקדמיות, כנפי חפיה נוקשות, מגנות על הבטן ועל הכנפיים האחוריות, העדינות יותר. הכנפיים הקדמיות אינן משמשות לתעופה, אך בשעת מעוף הן מורמות כדי לאפשר לכנפי התעופה לנוע. לאחר הנחיתה, הכנפיים האחוריות מתקפלות תחת כנפי החפיה. רוב החיפושיות מסוגלות לעוף, אך מעטות מסוגלות להתחרות בכישורי התעופה של מינים מסדרת הזבובאים. רובן יעופו רק כאשר הדבר הכרחי. ישנם מיני חיפושיות שכנפי החפיה שלהן התאחו זו לזו והן אינן יכולות לעוף, בעוד שאחרות הן חסרות כנפיים. כנפי החפיה הן שהעניקו לחיפושיות את שמן המדעי, Coleoptera, שבא מיוונית עתיקה: κολεός ("קולאוס") פירושו נדן ו-πτερόν ("פטרון") פירושו כנף, וביחד "כנפיים בנדן" או "כנפיים מחופות".
רגליהן בנויות בהתאם לסביבת חייהן - אם להליכה, לקפיצה, לשחייה או לחפירה.
החיפושיות שייכות לחרקים בעלי גלגול מלא. השלב הצעיר מכונה פגית (לארווה) או זחל. הרבייה של חלק מהחיפושיות היא הפלודיפלואידית. ניתן למצוא חיפושיות כמעט בכל בית גידול למעט הים או אזורי הקטבים.
זחלי חיפושיות
את הפגית של חיפושיות ניתן לחלק לכמה טיפוסים שונים לפי מראה חיצוני:
פראנש-קונטה
פראנש-קונטה (בצרפתית: Franche-Comté) היה חבל אדמיניסטרטיבי במזרח צרפת משנת 1972 עד לסוף 2015. החבל הורכב מארבעה מחוזות: דו, ז'ורה, סון עילית וטריטוריית בלפור. בתחילת 2016 אוחד עם חבל בורגון במסגרת רפורמה מנהלית שעברה צרפת המטרופוליטנית לחבל בורגון-פראנש-קונטה.
היסטוריה
האזור היה מיושב מאז התקופה הפלאוליתית ונכבש על ידי הגאלים. לאחר מכן התיישבו בו שבטים גרמנים במהלך ההגירות הגרמניות, בעיקר הבורגונדים, שהתיישבו באזור לאחר שהגאלים פינו את האזור. מאוחר יותר, האזור היה חלק משטחם של האלמנים ב, ולאחר מכן חלק מממלכת בורגונדי מ-457 עד 534. הבורגונדים אימצו את הנצרות, וניצרו את האזור. בשנת 534 היא הפכה לחלק מהממלכה הפרנקית. בשנת 561 היא נכללה בממלכת בורגונדי המרובינגית תחת גונטרם, בנו השלישי של כלותר הראשון. בשנת 613, כלותר השני איחד מחדש את הממלכה הפרנקית תחת שלטונו, והאזור נותר חלק מממלכת בורגונדי תחת המרובינגים והקרולינגים המאוחרים יותר.
רוזנות בורגונדי
השם Franche Comté de Bourgogne או Freigrafschaft Burgund בגרמנית (המחוז החופשי של בורגונדי) לא הופיע רשמית עד 1366. האזור היה טריטוריה של רוזנות בורגונדי משנת 888, הרוזנות הפכה כפופה ל ב-1034. הופרד סופית מהדוכסות השכנה של בורגונדי עם התאגדותה של האחרונה בממלכת צרפת בשנת 1477. באותה שנה בקרב ננסי במהלך מלחמות בורגונדיה, הדוכס האחרון, שארל הנועז, נהרג בקרב. למרות שהרוזנות, יחד עם הדוכסות, נתפסה על ידי לואי האחד עשר, מלך צרפת, בשנת 1492, בנו שארל השמיני העביר אותה לפיליפ מאוסטריה, נכדו ויורשו של שארל הנועז. כאשר בנו של פיליפ, הקיסר קרל החמישי, ירש את כס המלכות הספרדי בשנת 1516, פראנש-קונטה, יחד עם שאר אדמות בורגונדיה, עברו לידי הספרדים.
מחוז של ממלכת צרפת
קומטה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1668, אך חזרה לספרד במסגרת הסכם אקס-לה-שאפל. היא נכבשה בשנית ב-1674, ולבסוף נמסרה לצרפת בהסכמי ניימכן (1678). מובלעות כמו מונבליאר נותרו מחוץ לשליטת צרפת.
פראנש-קונטה היה אחד האזורים האחרונים בצרפת עם צמיתות. בשנת 1784, מחצית מהאוכלוסייה הייתה מורכבת מצמיתים, שהיוו 400,000 מתוך מיליון צמיתים צרפתים. בעלי הקרקע לקחו שתים עשרה ממחיר המכירה אם צמית רצה למכור. צמיתים לא נאלצו להישאר על האדמה, אבל האדון יכול היה לתבוע droit de suite, לפיו איכר שמת הרחק מאחזקתו השאיר אותה לאדון, גם אם היו לו יורשים. אדמת צמית נמלט הוחרמה לאחר עשר שנים. לואי השישה עשר, מלך צרפת הוציא צו האוסר על שיטות אלה ב-8 באוגוסט 1779, אך הפרלמנט של בזנסון חסם זאת עד 1787.
אחרי 1790
אוכלוסיית האזור צנחה בחמישית מ-1851 ל-1946, מה שמשקף צמיחה טבעית נמוכה של צרפת והגירה לאזורים עירוניים יותר של המדינה. רוב הירידה התרחשה ב- Haute-Saône וב-Jura, שנותרו בין האזורים התלויים יותר בחקלאות במדינה.
נח וולפובסקי
נח וולפובסקי (1895–1987) היה הקצין המבוגר ביותר בצה"ל (שירת בצה"ל עד גיל 76), היה אחראי לנטיעת יותר ממיליון עצים בישראל בתפקידו כ"קצין גינון ראשי" והקדיש את מירב שנותיו לחוות הגדנ"ע בבאר אורה, שם נודע כ"סבא נח".
ביוגרפיה
סעדיה נח וולפובסקי נולד בעיר יקטרינוסלב שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בן ליהושע פאלק ואח צעיר למנחם זלמן וולפובסקי. למד בתחילה בחדר, ואחר-כך עבר לבית ספר ממלכתי רוסי שם קבל השכלה כללית ופיתח את אהבתו לטבע.
במלחמת העולם הראשונה החליט להתגייס לצבא הרוסי, על אף שרבים מיהודי העיר פדו את נפשם בסכומי כסף גדולים. הוא שירת כתותחן, חווה התנכלויות אנטישמיות וראה פרעות ביהודי אוקראינה. לבסוף ערק מהצבא וחזר לביתו. עם הקמת הצבא האדום גויס שוב תחת הנהגתו של סמיון בודיוני. בעזרת אישורים רפואיים מזויפים הצליח וולפובסקי ועִמו קבוצה של חיילים יהודים להשתחרר מהצבא "מטעמי בריאות". הקבוצה, שנקראה "משמר הוולגה", עזבה את אוקראינה במסווה של סטודנטים לרפואה העומדים ללמוד בברלין. במקום זאת הגיעו ברכבת לאיסטנבול ומשם באונייה לנמל יפו, שאליו הגיעו ב-18 באוקטובר 1922.
עלייה לארץ ישראל
הקבוצה הגיעה ליישוב תל צור שליד זכרון יעקב ושהתה שם כשנה בתנאים קשים. כעבור שנה עברו לגניגר, אבל החיים בקיבוץ לא התאימו לוולפובסקי, ששאף להיות עצמאי. הוא עזב לחדרה והחל לעבוד כפועל פשוט בפרדסים, ובזכות חריצותו וידיעותיו בנטיעות התקדם להיות מנהל עבודה. ב-1936 קיבל אביו אישור יציאה מברית המועצות ובא להתגורר עם בנו בחדרה, שם גר עד מותו ב-1939.
ב-1941, בתקופת מלחמת העולם השנייה, ניסה להתגייס לצבא הבריטי אך נדחה מפאת גילו. שנה לאחר מכן, זייף את גילו וגויס. עבר אימונים במחנה סרפנד ונשלח למחנה בורג' אל ערב שבמדבר המערבי במצרים. ב-1944 שוחרר לביתו מפאת גילו ולא צורף לבריגדה היהודית.
לאחר סיום המלחמה נענה לבקשת לוי בנימין, מפקד הבריגדה היהודית, להגיע לטרוויזיו ולעזור לפליטות יהודיות להגיע לארץ ישראל על ידי נישואים פיקטיביים. עשר ניצולות הגיעו ארצה בעזרתו של וולפובסקי, אך הוא עצמו לא הקים משפחה.
במלחמת העצמאות גויס לבקשתו וקבל פיקוד על סוללת מרגמות בחטיבה שבע. הוא השתחרר בדרגת רב-סמל.
קצין גינון ראשי
ב-1950 בעקבות בקשתו של בן-גוריון, הציע מפקד הגדנ"ע עקיבא עצמון לוולפובסקי, להתגייס לשירות קבע כראש חוליית הצמחייה של פיקוד הגדנ"ע שתפקידה לטעת עצים ולשתול ערוגות נוי בבסיס צה"ל. וולפובסקי התנה זאת באפשרות להמשיך לחבוש את כומתת התותחנים השחורה. הקתמ"ר מאיר אילן אישר זאת, והוא התגייס שוב בגיל 55 בדרגת סרן בתפקיד שהומצא לכבודו: "קצין גינון ראשי". הוא רכש אלפי שתילים, התרוצץ בכל הארץ ובעזרת החיילים נטע אותם בבסיסי צה"ל.
בבאר אורה
בן-גוריון שאף ליישב את הנגב ולתת לנוער אתגר בצורת אחריות, אהבה למולדת והתנדבות. מפקד הגדנ"ע עקיבא עצמון הציע להקים חוות גדנ"ע בבאר אורה שהיה נווה מדבר שכוח אל בערבה ובו באר מים הרוסה למחצה, שלושה עצי תמר ושישה עצי צאלה. בן-גוריון פנה אישית לוולפובסקי והציע לו הצעה שקשה לסרב לה - לרדת לבאר אורה ולהפריח את שממת הבסיס.
וולפובסקי הגיע לחווה לאחר מסע ארוך בדרכים המשובשות, במשאית עמוסה בעצי נוי העמידים בחום ומסתפקים במעט מים. בשנים הראשונות הגיעו הגדנעים לחווה במטוסי דקוטה של חיל האוויר הישראלי שנחתו באילת. הם עסקו באימונים צבאיים ובעיקר בטיפוח המקום בפיקודו של וולפובסקי, שעד מהרה כונה "סבא נח". הוא שטף את המלח מהאדמה ולאט הכין אותה לשתילה.
וולפובסקי השתלב בחיי החווה שהפכה לנווה מדבר. שמו התפרסם בישראל והוא הועלה לדרגת רב-סרן. הוא שירת בצה"ל עד גיל 76 והמשיך אחר כך לגור בבאר אורה.
הוקרה
בשנת 1984 הוענק לו אות הנשיא למתנדב.
חיים אישיים
בסוף ימיו התדרדרה בריאותו והוא הועבר לבית אבות בחדרה, שם נפטר בגיל 92.
סוקורו מנבה
סוקורו מנבה (ביפנית: 真鍋 淑郎, נולד ב-21 בספטמבר 1931) הוא מטאורולוג וקלימטולוג אמריקאי-יפני, שהיה חלוץ השימוש במחשבים לדימוי שינויי אקלים וההתחממות העולמית. הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2021 ביחד עם קלאוס האסלמן "על מודלים פיזיקליים של אקלים כדור הארץ, כימות השתנותו והחיזוי האמין של ההתחממות עולמית".
בנוסף על פרס נובל, מנבה זכה גם במדליית בנג'מין פרנקלין (2015) ובפרס קראפורד (ב-2018, ביחד עם סוזן סולומון). בשנת 2021 צורף מנבה למסדר התרבות.
ביוגרפיה
מנבה נולד בשנת 1931 בכפר במחוז אהימה שבדרום יפן. גם סבו וגם אביו היו רופאים, שהפעילו את המרפאה היחידה בכפר. בילדותו החל להתעניין במזג אוויר. מנבה למד מטאורולוגיה באוניברסיטת טוקיו. מאנבה סיים את התואר הראשון ב-1953, תואר שני ב-1955 ודוקטורט ב-1958- כולם באוניברסיטת טוקיו.
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו, נסע מנבה לארצות הברית ועבד במעבדות של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי עד 1997. בשנים 1997-2001חזר מנבה לעבוד ביפן. בשנת 2002 החל לעבוד כחוקר בתוכנית למדעי האטמוספירה והאוקיינוס שבאוניברסיטת פרינסטון. כיום הוא משמש כמטאורולוג בכיר באוניברסיטה. הוא גם עסק כפרופסור אורח באוניברסיטת נגויה מדצמבר 2007 עד מרץ 2014.
נמל התעופה ליובליאנה יוז'ה פוצ'ניק
נמל התעופה ליובליאנה יוז'ה פוצ'ניק (בסלובנית: Letališče Jožeta Pučnika Ljubljana) הוא נמל תעופה השוכן כ-24 ק"מ צפונית מערבית לליובליאנה בירת סלובניה ו-9 ק"מ מזרחית לעיר קראן.
היסטוריה
נמל התעופה לובליאנה נפתח באופן רשמי בדצמבר 1963 והחליף את נמל התעופה פולייה ששירת את האזור מ-1933 והיה הנמל האזרחי הראשון באזור סלובניה. טיסות סדירות מנמל התעופה החלו בינואר 1964. ב-8 בדצמבר 2004 עברו לראשונה בנמל התעופה למעלה ממיליון נוסעים. ב-2007 נקרא הנמל על שם יוז'ה פוצ'ניק שהיה פוליטיקאי, דיסידנט, אינטלקטואל ומנהיג האופוזיציה הדמוקרטית של סלובניה מ-1989 ל-1992.
וילמוש בורשודי
וילמוש בורשודי (במקור ויינברגר, בהונגרית: Borsody Vilmos; מישקולץ, 25 במרץ 1857 – בודפשט, 26 באוגוסט 1904) היה שחקן, מנהל תיאטרון, לחשן יהודי-הונגרי.
ביוגרפיה
בורשודי נולד במשפחה יהודית כבנם של וילמוש בורשודי (מקודם:שלמה ויינברגר) ושל יוזפה פהר (מקודם:פפי וייס). תחילה היה פקיד שיפוט וניהול של מחוז בטרנסילבניה, ואחר כך בשנת 1874 התחיל לשחק בתפקידי במה עם ג'רג' באלוג, ולבסוף קיבל לידיו תפקידי בימוי וניהול תיאטרון. את שם משפחתו ויינברגר שינה את לבורשודי בשנת 1883, באותה התקופה עבד גם כמנהל ההוצאה לפועל בסיראק. ב-15 ביוני 1901 קיבל על עצמו את ניהול "תיאטרון דאלוש". הוא לקח חלק פעיל בהקמת "איגוד השחקנים הארצי" בהונגריה, אשר להקמתו הוא בעצמו גייס 30,000 פורינט הונגרי. מאוחר יותר הפך ללחשן בתיאטרון ונפטר בתפקידו זה.
אשתו, קורנליה פריאל (חוסט, 1860 - בודפשט, 15 בפברואר 1923) הייתה זמרת אופרטה, בתם של פטר פריאל ושל ברתה לאנג. משנת 1887 הופיעה עם בעלה.
בהמשך התגרש והתחתן עם אירמה ואי.
הופיע עם
כמנהל תיאטרון
1886; 1888: בסומבור; 1900: בתיאטרון דאלוש.
אחיטוב הרופא
אחיטוב בן ר' יצחק הרופא היה רב, רופא, משורר ומתרגם מפלרמו שבסיציליה שפעל בסוף המאה ה-13.
שאבייר אנדרסון
שאבייר קונסייסאו אנדרסון (בפורטוגזית: Anderson Conceição Xavier; נולד ב-22 בינואר 1980) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
אחיטוב הרופא
נודע, בין השאר, על שם תרגומו לספר "מלות ההגיון", אותו העתיק מערבית יהודית לעברית. ספר זה הוא חיבור פילוסופי שנכתב, ככל הנראה, על ידי הרמב"ם בשנות נעוריו, ומהווה למעשה את חיבורו הראשון. מבין שלושת התרגומים שנעשו לספר זה, נחשב תרגומו של אחיטוב למדויק ביותר אבל הוא לא נתפשט בצבור.
שאבייר אנדרסון
קריירה
את הקריירה המקצוענית שלו פתח אנדרסון בקבוצת ויטוריה, במדיה שיחק עד גיל 25 ובשורותיה כבש תשעה שערים. בשנת 2005 הצטרף לקבוצת קורינתיאנס אך לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה.
אחיטוב הרופא
חיבר את הספר מחברת הטנא, הכולל מליצה מוסרית בחרוזים.
פיליפ א. שרפ
פיליפ אלן שארפ (באנגלית: Phillip Allen Sharp, נולד ב-6 ביוני 1944) הוא גנטיקאי וביולוג מולקולרי אמריקני שגילה יחדיו את שחבור ה-RNA. הוא חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה לשנת 1993 עם ריצ'רד ג'יי רוברטס על "על הגילוי כי גנים באיקריוטיים אינם שרשרות רציפות אלא מכילים אינטרונים וכי הקטיעה של mRNA כדי להוריד את אותם אינטרונים יכולה להתרחש בדרכים שונות, כך נוצרים חלבונים שונים מאותו רצף DNA".
אחיטוב הרופא
היה בקשרי מכתבים עם הרשב"א. בעת שהרשב"א ערך מלחמת חורמה נגד ר' אברהם אבולעפיה, בשנים 1285–1292, גרמו הרדיפות נגד אבולעפיה שייאלץ לנדוד ממקום למקום. בפרק ההוא, פנה אחיטוב, שהיה מגדולי בעלי השפעה באיטליה בזמנו, במכתב אל הרשב"א, וביקש לתהות על קנקנו של אבולעפיה. הרשב"א סיפר לו באריכות על עמדתו כלפיו, וביקש ממנו שירחיקהו.
שאבייר אנדרסון
קריירה
בתחילת עונת הגיע אנדרסון לישראל והצטרף לקבוצת מכבי חיפה. את משחקו הרשמי הראשון במדי האלופה הישראלית, ערך אנדרסון בהפסד 2-1 לליברפול במסגרת מוקדמות ליגת האלופות. במשחק הגומלין, שהסתיים בתיקו 1-1, ביצע אנדרסון את המהלך שהוביל לשערו של רוברטו קולאוטי. במשחקים שלאחר מכן נשמעו קולות לפיהם יש להחליפו ושאינו מתאים לקבוצה, אך לאחר מספר שבועות כבש אנדרסון את שערו הראשון, בנגיחה, במשחק מול פרטיזן בלגרד במסגרת שלב הבתים של גביע אופ"א.
פיליפ א. שרפ
בנוסף על הזכייה בפרס נובל, שארפ גם זכה במדליה הלאומית למדעים, ועמית באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, החברה המלכותית, האקדמיה הלאומית לרפואה והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
שאבייר אנדרסון
קריירה
בעונת הושאל לואסקו דה גאמה. בספטמבר 2008 חזר אנדרסון למכבי חיפה לאחר שלא מצא קבוצה אחרת, אך במהרה עזב וחזר לברזיל. לאחר שהגיע ל-3 קבוצות שונות ב-2009 אך בכולן כשל, החליט אנדרסון לתלות את נעליו.
פיליפ א. שרפ
ביוגרפיה
שארפ נולד בפאלמות' שבקנטקי, לקתרין (קולווין) וג'וזף וולטר שארפ. הוא התחתן עם אן הולקומב בשנת 1964, ויש להם שלוש בנות.
בשנת 1974, הוצע לו משרה ב-MIT על ידי הביולוג סלבדור לוריא. הוא היה מנהל המרכז לחקר הסרטן של MIT (כיום מכון קוך לחקר סרטן אינטגרטיבי) מ-1985 ועד 1991. הוא גם כיהן כראש המחלקה לביולוגיה בשנים 1991–1999. בשנת 2000 הוא הקים את מכון מקגוורן לחקר המוח ועמד בראשו עד שנת 2004. בשנת 1995, ה-FBI אישר כי שארפ קיבל מכתב מהרוצח טד קצ'ינסקי, הרומז ששארפ יהפוך למטרה של קצ'ינסקי בגלל עבודתו בגנטיקה.
שארפ הוא ממיסדי חברת התרופות ביוג'ן.
חוקי מגן
נושאים המוסדרים בחוקי המגן הם אורך יום העבודה ושבוע העבודה, הגנת השכר, זכות לחופשה, לדמי מחלה ולשכר מינימום, גיל עבודה מינימלי ועוד, וכן מוטלות הגבלות כלליות על אופן העסקתם של עובדים, לשם שמירה על בריאותם וביטחונם האישי של עובדים. חוקי המגן הראשונים נחקקו באנגליה, בתחילת המאה ה-19 וכיום יש חוקים כאלו ברוב מדינות המערב והעולם המתועש, בהדגשים שונים הנובעים מאופי המקום, מהשלטון בו וכתוצאה מהקשרים חברתיים-תרבותיים.
חלק מחוקי המגן, כמו חוק חופשה שנתית וחוק פיצויי פיטורים, הם אוניברסליים ומשפיעים על כלל העובדים. חוקים אחרים נועדו להגן רק על אוכלוסיות עובדים מסוימות, כגון נשים או עובדים זרים.
יש הטוענים כי חקיקת המגן משקפת תפיסה פטרנליסטית המאמינה כי המחוקק יודע בעבור הצדדים ליחסי העבודה, העובד והמעסיק, מה טוב בשבילם ומחייב אותם לציית לנורמות "טובות" אלו. לאור האמור סופגת חקיקת המגן ביקורת רבה - הן במישור ההצדקה התיאורתית מצד התפיסה הליברטריאנית והן במישור היישום בעיקר מצד אנשי אסכולת הניתוח הכלכלי של המשפט. מנגד, יש הטוענים כי חקיקת המגן הכרחית בשל עמדתם העדיפה של מעסיקים על פני עובדים בענפי תעשייה רבים.
רציונל
יחסי אדון מול עבד, בעל אדמות מול צמית, פיאודל מול אריס, איכר בעל אדמה מול שכיר יום חקלאי העובד כל פעם אצל מעסיק אחר, אומן החבר בגילדה מול שוליה היו כולם יחסי עבודה מסוג שונה מאשר עבודה שכירה כפי שהיא מתקיימת מאז המהפכה התעשייתית, יחסים הכוללים מתן שכר תמורת מתן עבודה קבועה.
בעקבות המהפכה התעשייתית התפתחו מפעלים ולצורך הפקת אנרגיה נוספו מכרות, בעיקר מכרות פחם. במקומות אלו הועסקו עובדים על בסיס שכר. העובדים שהיו לרוב איכרים מנושלים או אריסים לשעבר הגיעו למשא ומתן עם המעסיקים כבודדים הזקוקים לעבודה ולקיום. במשא ומתן בין העובד לבין המעסיק פעלו כוחות השוק שגרמו לכך שהעובדים, שידעו שאם לא יקבלו את העבודה לא יהיה להם ממה להתקיים, היו מוכנים לעבוד בשכר המינימלי המאפשר קיום ואת מכסת השעות המקסימלית האפשרית. עובד שדרש יותר לא התקבל לעבודה וכחלק מתהליך התיעוש היו מספיק מועמדים אחרים למלא את מקומו.
כחלק מהרצון להוזיל עלויות העסיקו בעלי המפעלים והמכרות נשים וילדים בשכר נמוך יותר במקומות בהם היו הילדים והנשים יכולים להחליף גברים, וכן במקומות בהם נדרשה קומה נמוכה או אצבעות דקות, כפי שנדרש בתעשיית הטקסטיל. גם נשים וילדים אלו עבדו ימי עבודה שנמשכו 16 שעות ביממה ולפעמים גם יותר.
עם צמיחת רעיון הליברליזם שהעלה את עקרונות זכויות האדם, כבוד האדם והשוויון, נוצר לחץ חברתי לתת לעובדים תנאי עבודה ומחיה מינימליים המשקפים רעיונות אלו.
הדרך לאזן את יחסי הכוחות בין האינטרסים הכלכליים של המעסיקים לבין חוסר האונים של העובדים התפתחה באותה תקופה בשלושה מישורים:
המאבק על חוקי המגן התנהל בין שתי גישות:
היסטוריה של חוקי המגן
חוק המגן הראשון נחקק באנגליה ב-1802 (The factory act of 1802), וקבע שבתעשיית הטקסטיל ילדים בגילאים 9 עד 13 יועסקו לא יותר מ-8 שעות עבודה ביממה ונערים עד גיל 18 - לא יותר מ-12 שעות ביממה. התעשיינים התעלמו מהחוק לכן נחקק חוק דומה ב-1819 שקבע שאסור להעסיק ילדים יותר מ-12 שעות ביום. אחרי מאבקים רבים בין התעשיינים לבין מצדדי חוקי המגן, נחקק ב-1833 ה-Factory Act שנחשב כחוק המגן הראשון שיושם וקבע שאין להעסיק ילדים מתחת לגיל 9, ילדים בגילאים 9 עד 13 יעבדו לכל היותר 8 שעות עבודה ביום וילמדו שעתיים. נערים בגילאים 14 עד 18 יעבדו לכל היותר 12 שעות עבודה ביום ולא יעבדו בלילה. ב-1844 הורחב Factory Act שקבע שגם נשים לא יעבדו יותר מ-12 שעות ביום עבודה רגיל ורק 9 שעות בימי ראשון.
פסק דין לוכנר והשפעתו על חוקי המגן
בפס"ד לוכנר נגד ניו יורק משנת 1905, בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל חוק שהגביל את שעות העבודה של עובדי מאפיות במדינת ניו יורק ל-60 שעות עבודה שבועיות, בטענה שחוק זה סותר את התיקון ה-14 לחוקה ומגביל את חופש החוזים ואת זכותם של העובדים לממש חוזה המאפשר להם לעבוד יותר שעות. נקודת המוצא של בית המשפט הייתה שהאופים חותמים על חוזה כזה מרצונם החופשי ואסור למדינת ניו יורק להתערב ביחסים שבין המעסיקים לעובדים.
פסק דין זה, הנחשב כאקטיביזם שיפוטי, כלומר התערבות בית המשפט בעבודת המחוקק בוטל בשנות ה-30 של המאה ה-20, מתוך הבנה שהצדדים לחוזה זה אינם שווים בכוחם ושחוזה כזה מאפשר למעסיק לנצל את העובדים.
פסק דין מילר נגד אורגון
ב-1911 נקבע בפסק דין מילר נ' אורגון Muller v Oregon כי לנשים העובדות במכבסות אסור לעבוד יותר מאשר 10 שעות עבודה ליום, בפסק דין זה בית המשפט פסק ההפך מפסיקתו בתביעת לוכנר ואישר הגבלת שעות העבודה.
במילר נגד אורגון טען בית המשפט שמקרה לוכנר לא הייתה הצדקה להתערבות בית המשפט בדיני החוזים כי מדובר בגברים. לעומתם אצל נשים יש סיבות ביולוגיות וחברתיות הגורמות לכך שהמדינה צריכה להשתמש בכוחה להגנה על הנשים העובדות ואין כאן הפרה של חופש החוזים.
פסק דין West Coast Hotel
פסק דין West Coast Hotel Co. v. Parrish מ-1937 התייחס לנושא שכר מינימום לנשים עובדות. במקרה זה פסק בית המשפט שהתערבות המדינה לגיטימית במטרה להגן על קבוצה הנמצאת בנחיתות במגעיה מול המעסיקים.
השפעה כלכלית
חלק מחוקי המגן מוסיפים באופן ישיר לעלות ההעסקה של עובדים. עלותו הישירה של חוק חופשה שנתית, למשל, היא כעלותם של ימי החופשה שהוא מעניק לעובד. עלותו הישירה של חוק שכר מינימום היא ההפרש בין השכר שמחייב חוק זה, ובין השכר שהיה משולם ללא קיום החוק. עלותם של חוקי מגן אחרים פחות ברורה - קשה לייחס עלות לחוק הגנת השכר, הקובע מועד לתשלום השכר ולמסירת תלוש משכורת לעובד.
על פי התאוריה הכלכלית, חוקי המגן שיש להם עלות משמעותית ישפיעו על השכר ושיעור התעסוקה של העובדים המוגנים. כאשר השכר הוא גמיש, יגרמו חוקי המגן לירידה בשכר העובדים המוגנים, בהתאם לתוספת העלות הנגרמת בגלל חוקי המגן. כאשר השכר אינו גמיש, מצופה שחוקי המגן יגרמו לירידה בתעסוקה של האוכלוסייה המוגנת. מחקר על חוקי המגן בטייואן, שהגנו במיוחד על נשים בגילאי הפוריות, מצא ירידה של כ-10% בשכרן יחסית לגברים צעירים ונשים מבוגרות, וירידה של כ-15% בתעסוקת נשים צעירות.
חוקי מגן בישראל
עם הקמתה של מדינת ישראל נחקקו בה חוקי מגן שנחשבו מתקדמים יחסית למקובל בעולם. עם השנים חלה שחיקה בחלקם. על יחסי עובד-מעביד חלים חוקים שונים. חלקם מתייחסים לכל עובד באשר הוא עובד וחלקם מתייחסים לעובדים הנכללים במגזר או ענף מסוים. הכלל אומר שזכות שהוענקה לעובד לא יכולה להתבטל על ידי הסכם המתייחס למגזר/ענף.
אגף אכיפת חוקי עבודה במשרד התעשייה המסחר והתעסוקה ממונה על אכיפת חוקי המגן. מספר הפקחים המוקצה לכך קטן יחסית, והאכיפה חלקית. לרשות עובד הסבור שחוק מחוקי המגן הופר לגביו עומדת הזכות לתבוע את מעבידו בבית הדין לעבודה.
חוקי המגן מגינים על עובד, כלומר מי שמתקיימים יחסי עובד-מעביד בינו ובין מעבידו. הם אינם מגנים על הסדרי העסקה אחרים, כגון מתנדב או פרילנסר. התייחסות מיוחדת ניתן למי שמועסק באמצעות קבלן כוח אדם. חוקי המגן אינם מגדירים מיהו עובד ומיהו מעסיק. מושגים אלו נדונו בהרחבה בפסקי דין של בית הדין לעבודה.
זכויות המוענקות בצווי הרחבה
צווי הרחבה אחדים מעניקים זכויות מסוימות למרבית העובדים בישראל:
בנוסף לצווי הרחבה אלה, החלים על מרבית העובדים בישראל, מוצאים צווי הרחבה ענפיים, המעניקים זכויות לעובדים בענף מסוים, כגון ענף המתכת.
פרסי סנדס
פרסי רוברט סנדס (אנגלית: Percy Robert Sands; 1881 - דצמבר 1965) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בארסנל במשך שבע עונות.
חייו
סנדס נולד בנורווד שבלונדון, למד הוראה, והצטרף לוולוויץ' ארסנל (שמו של המועדון באותה תקופה) כשחקן חובב בשנת 1902. בזמן שהיה שחקן חובב הוא היה הקשר המרכזי הבכיר של ארסנל, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק נגד בלקפול בעונת 1903/1904. רק כעבור שלוש שנים הוא חתם על החוזה של שחקן מקצועי, ובזמן שלא שיחק בארסנל עבד כמורה.
המועדון העפיל לליגה העליונה ב-1904, וסנדס הפך לשחקן קבוע בהרכב. על אף שהמועדון סיים בדרך כלל במרכז הטבלה ולא התבלט ביכולת המשחק שלו, הוא הצליח להפעיל לחצי גמר גביע ה-FA בעונת 1905/1906 ובעונת 1906/1907. סנדס נחשב באותה תקופה לשחקן אמין, ושיחק במועדון בתקופה הלא טובה שלו, כולל הקשיים הכספיים והירידה לליגה השנייה בסוף עונת 1912/1913, שבה היה הקפטן והמועדון עבר לשחק באצטדיון הייבורי ושינה את שמו לארסנל בלבד.
משחקי הכדורגל הרשמיים הושהו בעקבות פריצתה של מלחמת העולם הראשונה, אך סנדס המשיך לשחק עבור ארסנל במשחקים הלא רשמיים על אף שכבר היה בן 33. בשלב מאוחר יותר של המלחמה סנדס עזב את ארסנל והתגייס לחיל האוויר המלכותי, שהציב אותו בחזית המערבית של המלחמה. לאחר המלחמה הוא הצטרף למועדון סאות'נד יונייטד מהליגה הדרומית, ולאחר מכן פרש. סנדס שיחק ב-350 משחקים במדי ארסנל, וקבע שיא מועדון שנשבר על ידי בוב ג'ון כעבור 15 שנים.
הוא מעולם לא שיחק בפועל בנבחרת אנגליה על אף שזומן מספר פעמים למבחנים.
היי ליין
ההיי ליין (מאנגלית: High Line, מילולית: הקו העליון) הוא פארק בדרום מערב מנהטן, ניו יורק, באורך כ-2.33 ק"מ, על תשתית מסילת הרכבת העילית (ומכאן שמו) הנטושה, הנמצאת ברובה במקביל לשדרה העשירית ובקרבת נהר ההדסון. הפארק נמצא בין הווסט וילג' מדרום ובין רובע צ'לסי מצפון. הכניסה הדרומית נמצאת ברח' גאנסוורט (Gansevoort), המסתעף מרח' 14 מערב והכניסה הצפונית נמצאת (בשלב הנוכחי) ברח' 30 מערב ופינת השדרה העשירית.
השפעת הפארק על הסביבה וערך הדירות השוכנות סביבו עצומה. מצד אחד ערך הדירות העולה מושך לאזור תושבים רבים, המעוניינים באיכות חיים גבוהה יותר. עם זאת, תושבים רבים של האזור, שלא יכולים לממן את שכר הדירה העולה נאלצו לעזוב את השכונה.
פשע כמעט ואיננו קיים בפארק. עם פתיחת חלקו השני של הפארק, בשנת 2009, דיווח "הניו יורק טיימס" כי מאז פתיחת הפארק לא דווח על אף פשע חמור כמו תקיפה או שוד בפארק. אחת הסיבות לכך היא, לפי טענת מתכנני הפארק, כי בעוד שפארק ריק מהווה מוקד משיכה לפשע, הרי הפארק החשוף לעיני הבניינים שסביבו ותושביו מרחיק פושעים.
ראשי-ערים אחרות בארצות הברית, כמו פילדלפיה, שיקגו וסנט לואיס הושפעו אף הם מן הפארק והשפעתו החיובית ותכנונים לביצוע תוכניות דומות בערים אחרות מתקיימים. למעשה, עלות הריסת מסילות רכבת מסוג זה במרכזי הערים גבוהה יותר מאשר הסבת המסילה לפארק.
המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה
המערכה במסופוטמיה היא סדרת קרבות בזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה שנערכה בין הודו הבריטית ממדינות ההסכמה ובין האימפריה העות'מאנית ממעצמות המרכז.
רקע היסטורי
שלטון העות'מאנים נפרש בכל המזרח התיכון מאז המאה ה-16, אך לא הגיע לכדי שליטה מלאה. ידה של האימפריה הגיעה למחוזות מסופוטמיה דרך שלטונות מקומיים עושי דברה. בדומה למסילת הרכבת החיג'אזית נסללה מסילת ברזל חדשה בין איסטנבול ובגדאד כדי להגביר את יכולת השליטה באזור ולזרז העברת כוחות במקרה הצורך.
חברת הנפט האנגלו-פרסית החזיקה בזכויות הבלעדיות על מאגרי הנפט בפרס, ופרשה את חסותה על כווית מאותה סיבה, כך שלבריטים היו אינטרסים חשובים במזרח התיכון.
על אף ניסיונות דיפלומטיים להימנע מכניסה למלחמה, גררה גרמניה את האימפריה העות'מאנית לתוכה. ב-29 באוקטובר 1914 הפגיז צי גרמני-עות'מאני שהיה תחת פיקוד גרמני, ערי חוף רוסיות בים השחור. מדינות ההסכמה ניצלו את ההזדמנות ולמרות התנצלות מצד הוזיר הגדול, הכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית בנובמבר.
תנאי השטח ומצב הכוחות
השטח בו ניתן להילחם במסופוטמיה תחום על ידי נהרות הפרת והחידקל. הקושי העיקרי שנוצר מכך הוא להניע כוחות ואספקה דרך הביצות והמדבר המקיפים את השטח.
זמן קצר לאחר תחילת המלחמה באירופה, שלחו הבריטים כוח צבאי כדי להגן על בתי הזיקוק שבעיר אבאדאן, שם טופל רוב הנפט בדרכו לבריטניה. תכנון המשימה על ידי חיל המשלוח ההודי כלל נחיתה בשפך השט אל-ערב והתקדמות לצפון-מערב כדי להגיע לאבאדאן.
הארמייה הרביעית העות'מאנית שהגנה על האזור, כללה שני קורפוסים, ה-12 שהיה מוצב במוסול וה-13 שהיה מוצב בבגדאד. חיילי גייסות אלו לא היו מאומנים ברמה גבוהה לאור החשיבות הנמוכה שייחס השלטון העות'מאני לשטחי מסופוטמיה. המטכ"ל העות'מאני אפילו לא החזיק מפה מדויקת של מסופוטמיה ורכש אחת כזו מהגרמנים.
עם כניסת האימפריה למלחמה, פרש הצבא העות'מאני את כוחותיו מחדש כשהוא מניע את הקורפוס ה-13 לתגבור המערכה בקווקז ואת הקורפוס ה-12 למערכה על סיני וארץ ישראל, ומותיר רק את הדיוויזיה ה-38 תחת "פיקוד אזור עיראק" שבפיקודו של לויטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי. סולימאן חילק את כוחותיו כשהוא פורש את חלקם להגנה בשפך השט אל-ערב ואת יתרם בבצרה.
1914
ב-6 בנובמבר החלה המתקפה הבריטית בהפגזה של העיר פאו שנמצאת במפגש השט אל-ערב והמפרץ הפרסי. כוח המשלוח ההודי D שהורכב מהדיוויזיה ה-6 הפּונית, פשט על החוף ונתקל בהתנגדות קלושה של 350 חיילים עות'מאנים ו-4 תותחים. ב-7 בנובמבר הייתה הדיוויזיה ה-6 כולה על החוף כשהיא מתחילה בתנועה לכיוון בצרה. בקרב בצרה כבשו הבריטים ללא מאמץ את העיר והעות'מאנים נסוגו. במטרה למוטט את הצבא העות'מאני המשיכו הבריטים בתנועה לתוך היבשת ובקרב אל-קורנה שבו את אחד ממפקדי הצבא ועימו 1,000 חיילים. בשלב זה היה ברור שמאגרי הנפט ובתי הזיקוק אינם נתונים עוד לאיום עות'מאני. חליל ביי ועימו יתרת הצבא האזורי נותרו בבגדאד, מרחק של למעלה מ-400 קילומטרים צפונית מערבית לשם.
1915
בשנת 1915 הייתה האימפריה העות'מאנית מעורבת בכמה חזיתות של המלחמה ולא יכלה להפנות כוחות כדי לעצור את הבריטים. המערכה על סיני וארץ ישראל, המערכה בקווקז ומאוחר יותר מערכת גליפולי היו בעדיפות גבוהה יותר. סולימאן אסקרי ביי פנה לשייחים ערביים בניסיון לארגן בעצמו כוח שילחם בבריטים ולכבוש בחזרה את השט אל-ערב, ללא שיסתכן באיבוד כוחות צבאיים יקרים.
ב-12 באפריל תקף סולימאן את המחנה הבריטי בשייבה במה שנודע כקרב שוויבה. כוחותיו מנו 4,000 חיילים סדירים וכ-14,000 ערבים שנענו לקריאתו. ההתקפה שהסתמכה על כוחות השייחים לא צלחה וכשהבריטים תקפו חזרה, הסיג סולימאן את כוחותיו. למחרת תקפו הבריטים את עמדותיו של סולימאן, התגברו על חייליו וגרמו לו לאבד כ-2,400 מהם. נסיגתו הסתיימה רק במרחק של 120 ק"מ במעלה הנהר והוא עצמו נפצע בקרב. מאוכזב ומדוכא הוא ירה בעצמו בבית החולים בבגדאד ובמקומו מונה נוראדין איברהים פאשה. נוראדין נחשב לקצין מבטיח ומהבודדים שהגיעו לדרגת קולונל מבלי לסיים את בית הספר הצבאי. ניסיונו הקרבי לעומת זאת, היה נרחב.
ההצלחה הבריטית הבלתי צפויה גרמה לבריטים לשנות את התוכניות המקוריות. גנרל ג'ון ניקסון נשלח באפריל לפקד על הכוח. הוא פקד על צ'ארלס טאונסנד, מפקד הכוח ההודי, להתקדם לכיוון כות ואם ניתן, לנסות להגיע לבגדאד. טאונסנד התקדם בראש כוח לא גדול במעלה החידקל וכבש את העיר עמארה במהלך קרב עמארה בו שולבו כוחות של צבא היבשה והצי הבריטי. על אף קשיי לוגיסטיקה, הוא הצליח להחזיק את קווי האספקה שלו עד כות.
במקביל למאמץ העיקרי לאורך החידקל פעלו הבריטים כנגד כוחות טורקים לאורך נהר הפרת וזאת כדי למנוע ניסיון טורקי להגיע לבצרה מכוון דרום מערב. במהלך קרב נאסריה שהתחולל ביוני ויולי 1915 כבשו הבריטים את העיר נאסריה, שהייתה מרכז לוגיסטי לצבא העות'מאני, והדפו את הטורקים לכוון העיר כות.
ב-22 בנובמבר ניסו הבריטים להתקדם לבגדאד שם נתקלו בכוחותיו של נוראדין והתחולל קרב קטסיפון שנגמר ללא הכרעה ובנסיגת שני הצדדים משדה הקרב. משנוכח נוראדין שהבריטים פונים לנסיגה מלאה, ביטל את פקודת הנסיגה שלו והחל לרדוף אחר הבריטים. טאונסנד נסוג חזרה לעיר כות ופרש שם את כוחותיו במגננה. נוראדין ניצל את ההזדמנות והזעיק למקום את הגיס ה-18 בניסיון לכתר את הבריטים בכות. ב-3 בדצמבר הסתיים כיתור העיר, כשבמקביל שלח נוראדין כוחות לחסום תגבורת בריטית אפשרית מכיוון השט אל-ערב.
1916
ב-29 באפריל נכנע טאונסנד בפני העות'מאנים וחייליו נפלו בשבי. עבור הצבא הבריטי הייתה זו השפלה, במיוחד לאחר שכמה חודשים לפני כן נכשל גם במערכת גליפולי. כל המפקדים הבריטיים שהיו מעורבים בכישלון, הועברו מעמדות פיקוד והוחלפו. העות'מאנים הוכיחו לעומת זאת, שהם מסוגלים להחזיק קו הגנה בפני כוחות עדיפים מהם.
הסקת המסקנות בצד הבריטי העלתה שבראש ובראשונה יש לשפר את יכולת העברת האספקה מבחינת הכמות ומבחינת המהירות. עד אז גרמו מידותיו הקטנות של נמל בצרה עיכובים רבים בפריקת אספקה מאוניות. העיכוב גרם לעיתים לאוניות לחכות ימים רבים עד שפרקו אותן. גם לאחר שנפרקה הסחורה, היעדרם של כבישים צפונה חייב לשלוח אספקה דרך הנהר בלבד, שם נעו אוניות קטנות ואיטיות והאספקה שהצליחו להוביל, לא הספיקה למלא את החסר. עקב כך, התרכזו הבריטים בחודשים הבאים בשיפור הנמל והרחבתו, בבניית מחסנים ומחנות נוספים, בבניית בתי חולים ובהגדלה ושיפור של מערכת האוניות בנהר.
לוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד, שנכנס לתפקידו כמפקד המערכה במקום פרסי לייק כחלק מהחלפת סגל הפיקוד, התמקד בתכנון ההתקפה הבאה על העות'מאנים, בתגבור כוחותיו ואימונם ובצבירת אספקה רבה ככל האפשר. לעומת זאת, נחלשה הארמייה ה-6, לא קיבלה כוחות חדשים כך שלבסוף נאלץ חליל לפרק את הדיוויזיה ה-38 ולחלק את כוחותיה בין שאר הדיוויזיות. ב-13 בדצמבר החלה ההתקפה הבריטית שנועדה למחוק את ההפסד בכות.
1917
קרב כות השני, שהחל בשלהי 1916, נמשך בניצחונות לבריטים על פני מעוזים עות'מאנים. חליל ריכז את עיקר כוחו בכות, אולם כשהגיע לשם מוד, העביר את כוחותיו לצד השני של החידקל במטרה לכתר את העיר, במקום להילחם בעיקר כוחה של הארמייה ה-6. לאחר שהגיס ה-18, שהיווה מחצית מכוח הארמייה הוכה קשות ונמלט בקושי רב מהמערכה, כבשו הבריטים את כות והמשיכו להתקדם במעלה החידקל. בתחילת מרץ עמדו הבריטים בפאתי בגדאד כשמולם חיל המצב של בגדאד. מוד תמרן את כוחות ההגנה, השמיד רגימנט עות'מאני ותפס את עמדות ההגנה. לאחר שחליל נסוג בראש כוחותיו באי סדר, נכנסו הבריטים לבגדאד ב-11 במרץ והתקבלו כמשחררים. בנוסף, במהומת הנסיגה נלכדו כ-15,000 חיילים עות'מאנים בידי הכוח הבריטי-הודי. מיד לאחר כיבוש בגדאד פתח מוד במערכה לכיבוש סמאראה אותה כבש בסוף אפריל.
לאחר כיבוש סאמארה עצר מוד את ההתקדמות כיוון שקווי האספקה היו ארוכים מדי לדעתו, תנאי הקיץ היו קשים מדי ובקשתו לקבל כוחות נוספים מאירופה נדחתה. עם זאת, הורה מוד לבריגדה מתוגברת לכבוש את העיר רמאדי כדי לאבטח את האגף הדרומי של הבריטים וכדי לשלוט במערכת סכרים. הקרב הראשון שהתחולל ביולי נכשל (בעיקר בגלל תנאי מזג אוויר קיצוניים) ורק אחרי קרב רמאדי השני נכבשה העיר.
מוד מת ב-18 בנובמבר 1917 מכולרה ובמקומו מונה גנרל ויליאם מרשל שהשעה את כל ההתקפות עד החורף.
הכוח הטורקי בפיקודו של חליל נסוג עד מוסול ופרש שם את כוחותיו כשלרשותו עומדים כ-30,000 חיילים. באפריל קיבל כתגבורת את דיוויזיית הרגלים ה-2 אך מצבו האסטרטגי נותר נחות ביחס לזה של הבריטים.
1918
הבריטים חידשו את התקדמותם בפברואר, ועד אפריל כבשו ערים נוספות וביניהן את הערים היט וחאן אל בגדאדי במהלך קרב חאן בגדאדי. בחודשים הבאים נאלצו הבריטים להעביר כוחות למערכה על סיני וארץ ישראל על מנת להשתתף בקרב מגידו. במהלך הקיץ העביר מרשל כוחות נוספים מזרחה כתגבורת לקרבות באיראן. הצבא החזק במסופוטמיה הפך ללא פעיל והמערכה כולה לא זכתה להתעניינות בריטית.
באוקטובר החלו מגעים לשביתת נשק בין מדינות ההסכמה והעות'מאנים. משרד המלחמה הבריטי שלח למרשל הוראה להתקדם ולכבוש ככל הניתן לפני שמוכרזת הפסקת אש. תוך יומיים התקדם כוח בריטי בפיקודו של אלכסנדר קוב 120 קילומטר והגיע עד לנהר הזב הקטן, שם נלחם בקרב שרקט ולקח בשבי את רובו של הכוח העות'מאני.
ב-30 באוקטובר נחתמה הפסקת האש של מודרוס ושני הצדדים התחייבו להישאר בעמדות הנוכחיות שלהם. באותו יום קיבל מרשל את כניעתם של חליל והארמייה ה-6. קוב, לעומת זאת, לא כיבד את הפסקת האש והתקדם עד מוסול, תוך התעלמות ממחאות עות'מאניות וב-14 בספטמבר צעדו כוחותיו לתוך העיר ללא התנגדות. שאלת הבעלות על מוסול ועל שדות הנפט העשירים שלה הייתה לבעיה בינלאומית.
המערכה במסופוטמיה הסתיימה רשמית ב-14 בנובמבר.