cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי הודו–קיריבטי
היסטוריה
המדינה חברה בפורום איי האוקיינוס השקט, שהודו היא שותפה רשמית לדיאלוג. היחסים הבילטרליים קיבלו דחיפה בעקבות יוזמת הפורום לשיתוף פעולה בין הודו לאיי האוקיינוס השקט על ידי ממשלת נרנדרה מודי ב-2014. משלחת בראשות נשיא קיריבטי, Anote Tong, השתתפה בפסגת הודו-פורום למדינות האוקיינוס השקט (FIPIC) הראשונה שהתארחה בסובה, פיג'י ב-19 בנובמבר 2014 על ידי ראש הממשלה מודי. טונג גם קיים דיונים דו-צדדיים עם ראש הממשלה מודי.
יחסי סחר
הסחר הדו-צדדי בין הודו לקיריבטי גדל מ-260,000 דולר בשנים 1996–1997 ל-1.01 מיליון דולר בשנים 2014–2015. הסחר ירד מעט ל-940,000 דולר בשנים 2015–2016, כאשר הודו לא ביצעה יבוא מקיריבטי באותה שנת כספים. בשנים 2014–2015 ייצאה הודו לקיריבטי סחורה בשווי מיליון דולר, והיבוא הבלעדי מקיריבטי היה פלסטיק בשווי 10,000 דולר. הסחורות העיקריות שמייצאת הודו לקיריבטי הן סוכר וממתקים, פלסטיק, תרופות וחלקי רכב.
בפסגת ה-FIPIC השנייה, ראש הממשלה מודי הודיע כי ייפתח משרד סחר של FIPIC בשטחי ה-FICCI בניו דלהי. משרד הסחר, שנקרא FIPIC Business Accelerator, נפתח רשמית ב-7 בספטמבר 2015. הקונפדרציה של התעשייה ההודית (CII) הקימה גם מחלקה ייעודית במטה שלה בניו דלהי המתמקדת בהגברת הסחר עם מדינות האוקיינוס השקט.
סיוע חוץ
הודו תרמה רכיבים וחומרים תותבים ואורתודונטיים בשווי של כמעט 16,000 דולר אוסטרלי למרכז השיקום של בית החולים המרכזי של טונגארו במרץ 2006 וסיפקה מענק סיוע בסך 137,000 דולר אוסטרלי לשדרוג בית הדפוס הממשלתי של קיריבטי בפברואר 2008. מענקים בסיוע בסך 316,000 דולר אוסטרלי ניתנו לרכישת גנרטור וכבלים עיליים בהספק של 500 קילוואט באי קירימטי ביוני 2009, 26,000 דולר לרכישת משאית דובדבנים ו-135,000 דולר לשיפוץ 3 מרפאות בדצמבר 2012.
קיריבטי הייתה אחת המדינות שנבחרו על ידי ממשלת הודו ליישם את פרויקט חינוך המחשב "חור בקיר" שבמסגרתו יותקנו מחשבים לשימוש ילדי קיריבטי.
אזרחי קיריבטי זכאים למלגות במסגרת התוכנית ההודית לשיתוף פעולה טכני וכלכלי והמועצה ההודית ליחסי תרבות. דיפלומטים מקיריבטי השתתפו בקורס הכשרה מיוחד לדיפלומטים ממדינות האי השקט שאורגן על ידי מכון שירות החוץ ונערך בפיג'י ובפלאו במאי 2015.
סקאניה סדרה 1
סקאניה סדרה 1 (בשוודית: Scania 1-serie) היא סדרת משאיות כבדות מתוצרת יצרנית המשאיות והאוטובוסים השוודית סקאניה אשר יוצרו בין השנים 1974–1981.
מזון (חלקיק)
מֵזוֹן (מלועזית: Meson) הוא חלקיק תת-אטומי המורכב מקווארק ומאנטי-קווארק עם מטעני צבע נגדיים. כמו באריונים, מזונים הם האדרונים. כל המזונים הם בעלי ספין שהוא מספר שלם (integer spin). לפיכך, כל מזון הוא בוזון.
לרוב, מזון מכיל קווארקים עם טעמים (flavors) שונים. כך, לדוגמה, קווארק למעלה וקווארק אנטי-למטה מרכיבים יחד פאיון טעון חיובית. לעומת זאת, ישנם מזונים המורכבים מקווארקים בעלי טעם ואנטי-טעם תואמים – לדוגמה, קווארק למעלה עם קווארק אנטי-למעלה, המרכיבים יחד פאיון נייטרלי. מזונים כאלו, שהם נטולי-טעם (עקב הביטול ההדדי של הטעמים), נוטים להיות בעלי אורך חיים קצר משמעותית משל מזונים בעלי-טעם. זאת, מכיוון שכאשר קווארק והאנטי-חלקיק שלו נפגשים, הם מאיינים זה את זה. על כן, לדוגמה, אורך החיים של הפאיונים הטעונים גדול בכ-8.5 סדרי גודל מזה של הפאיון הנייטרלי.
רוב המסה של מזונים, כמו זו של שאר ההאדרונים, מגיעה מאנרגיית הקשר הכרומודינמית שמכיל המזון, יותר מאשר מהסכום של מסות המנוחה של קווארקי הערכיות (valence quarks), הקווארקים הקובעים את המספרים הקואנטיים של הטעם (flavor quantum numbers) של החלקיק. קיימים מזונים שונים שיש להם אותו הרכב של קווארקי ערכיות, אך כמות אנרגיית הקשר הכרומודינמית שלהם שונה, כך שהם מהווים חלקיק שונה. מזונים כאלו ניתנים לתיאור כמצב מעורר (excited state) של המזון בעל המסה הנמוכה יותר. לדוגמה, המזון רו הוא מצב מעורר של הפאיון. שני סוגי המזונים מכילים את אותם קווארקי ערכיות, כאשר המסה של הפאיון היא כ- ואילו זו של מזון רו כ-.
כל המזונים אינם יציבים והם דועכים עד מהרה לחלקיקים אחרים. אורך החיים של המזון היציב ביותר הוא כ-51 נאנו-שניות.
היסטוריה
ב-1934, הידקי יוקאווה חזה את קיומם של מזונים, בתור חלקיקים הנושאים את הכוח שקושר יחד את הפרוטונים והנייטרונים בגרעין האטום. כאשר התגלה המיואון ב-1936, סברו בטעות שהוא חלק ממשפחה זו, עקב הקרבה בין מסתו למסה המשוערת של הפאיון. המיואון כונה תחילה "מזון מו". אולם, למעשה, המיואון כלל אינו מזון ואף אינו האדרון, אלא לפטון. ב-1947 התגלה המזון הראשון, הפאיון, שהוא גם ההאדרון הקל ביותר. פאיונים, מזוני רו ומזוני אומגה הם החלקיקים הנושאים את הכוח הגרעיני, הקושר יחד את הפרוטונים והנייטרונים ליצירת גרעין האטום. מהמסה-אנרגיה של אותם מזונים נובעת אנרגיית הקשר הגרעינית, האחראית לקיומם של גרעיני כל האטומים ביקום הכבדים ממימן-1.
בשנות ה-50' וה-60' של המאה ה-20, התגלו עשרות סוגי מזונים שונים, לצד מגוון דומה של באריונים. מצב זה כונה "גן החיות של החלקיקים" (particle zoo), מכיוון שהמדענים לא הצליחו לסווג את החלקיקים באופן שיטתי, לפי עקרון מאחד כלשהו. המצב נפתר עם פיתוח מודל הקווארקים על ידי מאריי גל מן ויובל נאמן באמצע שנות ה-60', בעקבותיו התברר שהמזונים והבאריונים אינם חלקיקים יסודיים, אלא מורכבים מחלקיקים אחרים, הקווארקים, מהם קיימים רק שישה סוגים (למעלה, למטה, קסום, מוזר, עליון ותחתון).
כיום, אחד מנושאי המחקר העיקריים בתחום פיזיקת החלקיקים הוא מזונים אקזוטיים, חלקיקים בוזוניים כרומודינמיים שאינם כוללים שני קווארקי ערכיות, אלא מספר חיובי שונה. התגלו מספר סוגים של טטראקווארקים, שהם מזונים אקזוטיים הכוללים ארבעה קווארקי ערכיות – שני קווארקים ושני אנטי-קווארקים.
רשימה של מזונים
נכון ל-2017, התגלו יותר מ-200 סוגי מזונים. הטבלה להלן מפרטת חלק מתכונותיהם של מספר מזונים חשובים.
אלטאי (רפובליקה)
רפובליקת אלטאי (ברוסית: Республика Алтай, באלטאי: Алтай Республика) היא רפובליקה בפדרציה הרוסית, בדרום סיביר, בגבול עם סין, מונגוליה וקזחסטן.
היא הוקמה ב-1 ביוני 1922 בשם "המחוז האוטונומי אוירוט" שפוצל מפלך אלטאי. בהמשך, לאחר מספר שינויים, ב-12 בדצמבר 1993, הוקמה רפובליקת אלטאי כחלק מן הפדרציה הרוסית.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, הרפובליקה מחולקת ל-11 אזורים.
היסטוריה
במאה ה-2 לפני הספירה התגוררו באזור זה סקיתים. החל מהמאה ה-6 נכלל האזור בממלכת הטורקים. בהמשך הוא היה חלק מממלכת דז'ונגר, שהשתרעה על שטחים שעתה שייכים לרוסיה, לקזחסטן, למונגוליה ולסין. עם נפילת הממלכה בשנת 1756, חלקה הצפוני סופח לאימפריה הרוסית.
גאוגרפיה
שטח המחוז הררי, כשמרביתו הוא הרי אלטאי (החלק הרוסי). בשטח המחוז נמצא הר בלוחה (גובה של 4500 מטר) - הנקודה הגבוהה בסיביר. בשטח יש מקורות מים רבים - כ-7000 אגמים ותחילת נהר אוב.
דמוגרפיה
מבחינה אדמיניסטרטיבית הרפובליקה מחולקת ל-11 אזורים. רק -26% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים. בעיר הגדולה - גורנו-אלטאיסק מתגוררים כ-50 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני המפקד של שנת 2010, הרוסים מהווים כ-57% מאוכלוסיית הרפובליקה, האלטאים - כ-34%, הקזחים כ-6%.
אולה טויבונן
נילס אולה טויבונן (בשוודית: Nils Ola Toivonen; נולד ב-3 ביולי 1986) הוא כדורגלן עבר שוודי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי וחלוץ לסירוגין. במשך מעל לעשור ערך 64 הופעות במדי נבחרת שוודיה.
קריירת מועדונים
טויבונן נולד בדגרפורס לאב פיני. טויבונן התחיל את הקריירה שלו בקבוצה המקומית, ובעונת הצטרף לקבוצה הבוגרת. בעונת הצטרף לארגריטה, עימה ירד בסיום העונה לליגה השנייה. בסיום השנה נבחר לשחקן הצעיר של השנה בשוודיה.
בתחילת עונת חתם במאלמה לארבע שנים תמורת 1.1 מיליון דולר, ובכך הפך לשחקן השני היקר בתולדות המועדון. בעונתו הראשונה הבקיע שלושה שערים. בעונת רשם 14 שערים, 7 בישולים ב-27 משחקי ליגה.
בינואר טויבונן חתם בפ.ס.וו. איינדהובן מליגת העל ההולנדית. ב-24 בינואר 2009 טויבונן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד נאק ברדה. ב-8 בפברואר 2009 הורחק בניצחון 3-5 נגד וולנדם והורחק לשני משחקים. עד לסיום העונה, טויבן הבקיע 6 שערים ב-14 משחקים. ב-8 בנובמבר 2009 הבקיע רביעייה בניצחון 1-5 נגד דן האג.
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בטולוז. ב-31 באוגוסט 2018 חתם במלבורן ויקטורי האוסטרלית.
ב-8 ביוני 2020, טויבונן חתם במאלמה.
בסיום עונת פרש מכדורגל.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, טויבונן שיחק בכל הנבחרות הצעירות של שוודיה ובנוסף הוא מלך שערי הנבחרת הצעירה בכל הזמנים עם 13 שערים. ב-14 בינואר 2007 טויבונן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-0 ל. ב-29 במאי 2010 טויבונן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 2-4 נגד.
טויבונן השתתף עם הנבחרת ביורו 2012 ונכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018.
ערי הפיהרר
ערי הפיהרר (בגרמנית: Führerstadt) היה מעמד שהוענק לחמש ערים בגרמניה הנאצית, ברלין, המבורג, נירנברג, מינכן ולינץ, ב-1937 על ידי קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר. המעמד התבסס על חזונו של היטלר לבצע פרויקטים של התחדשות עירונית ענקית בערים אלה, והיה אמור להתבצע בעזרתם של האדריכלים הגרמנים אלברט שפר, פאול טרוסט, הרמן גיזלר, לאונהרד גל. בנוסף היו אמורים להיות פרויקטים צנועים יותר, בכ-35 ערים אחרות בגרמניה הנאצית, אם כי יש מקורות הטוענים שמספר הגיע אף ל-50 ערים, בין ערים אלו ניתן למנות את פוזן, זארבריקן, אולדנבורג, ביירוית, היידלברג, דנציג, אינסברוק, מינסטר ועוד מספר ערים.
ג'וזף בוטום
ג'וזף הנרי בוטום (באנגלית: Joseph Henry Bottum; 17 באוגוסט 1903 – 4 ביולי 1984) היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת דקוטה הדרומית. לאחר כהונתו בסנאט היה שופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים עבור הסבב השמיני.
ערי הפיהרר
מרבית התוכניות האלו לא ממומשו, בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך בעקבות התקעשותו של היטלר המשיכה הבנייה גם בימי המלחמה .
ג'וזף בוטום
ביוגרפיה
בוטום נולד בעיר פולקטון שבדקוטה הדרומית והתחנך בבתי הספר הציבוריים של העיר. בוטום הוא נצר למשפחה של פוליטיקאים: סבו מצד אביו, הנרי בוטום, היה חבר בית המחוקקים של מדינת ויסקונסין סבו מצד אמו, דריוס ס. סמית', היה חבר בסנאט של דקוטה הדרומית ואביו, ג'וזף ה. בוטום, היה גם הוא חבר הסנאט של דקוטה הדרומית. הוא למד במכללת ינקטון ובאוניברסיטת דקוטה הדרומית בשנים 1920–1921. הוא סיים לימודיו הגבוהים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דקוטה הדרומית אשר שוכנת בוורמיליון ב-1927. באותה השנה התקבל ללשכת עורכי הדין של דקוטה הדרומית וב-1928 החל לעבוד כעורך דין בסיינט פול, בירת מינסוטה.
ערי הפיהרר
לאחר הקרב על צרפת ב-1940 הורה היטלר לסיים את התוכניות של הערים, והם היו אמורים לייצג את גודל הניצחונות הגרמניים במערב אירופה.
ג'וזף בוטום
ביוגרפיה
בשנים 1932–1936 היה בוטום תובע בעיר הולדתו פולקטון. משנת 1937 היה מנהל מערך המיסוי של מדינת דקוטה הדרומית עד ל-1943. ב-1942 הפסיד בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לשם בחירת מועמד המפלגה לתפקיד מושל דקוטה הדרומית, ושמונה שנים מאוחר יותר, ב-1950, כשל בניסיונו להתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1961 נבחר לתפקיד סגן מושל דקוטה הדרומית, וכיהן בתפקיד זה זמן קצר עד ל-1962. ב-9 ביולי 1962 מונה לסנאט של ארצות הברית במטרה למלא את שארית כהונתו של פרנסיס קייס, אשר נפטר בעודו מכהן בתפקיד. הוא כיהן בסנאט עד ראשית ינואר 1963, יום התכנסות הקונגרס ה-88 של ארצות הברית. בבחירות אמצע הכהונה ב-1962 היה מעמד המפלגה הרפובליקנית לסנאט האמריקאי, אך הפסיד במירוץ צמוד במיוחד (50.1%-49.9%) לג'ורג' מקגוורן, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
ערי הפיהרר
ברלין
ברלין הייתה צפויה לעבור חידוש כחלק מפרויקט בירת העולם גרמאניה, בו תכנן היטלר לחדש את פני עיר הבירה הגרמנית ברלין וזאת חלק מחזונו של אדולף היטלר לעתידה של גרמניה לאחר הניצחון במלחמת העולם השנייה.
ג'וזף בוטום
ביוגרפיה
בוטום הלך בעקבות אביו, ג'וזף הנרי בוטום האב אשר היה שופט בבית משפט לערעורים, ופתח בקריירת שיפוט. בין השנים 1965 עד 1980 כשופט בבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית. בוטום היה תושב רפיד סיטי עד למותו. הוא נטמן בבית העלמין פָיין לון השוכן בעיר.
ערי הפיהרר
ברלין
חלק מהפרויקטים יצאו לפועל, כגון יצירת ציר החוצה את העיר ממזרח למערב, שכלל את הרחבת שדרת שרלוטנבורגר (כיום רחוב 17 ביוני בברלין), והשמת עמוד הניצחון של ברלין במרכז והרחק מבניין הרייכסטאג, מיקומו המקורי. אחרים, דוגמת ה"היכל העם", הקמת שער ניצחון, הקמת "שדרות פאר" ושלל פרויקטים נוספים נדחו עקב תחילת המלחמה. מספר רב של בניינים ישנים ברבים מאתרי הבנייה המתוכננים נהרסו לפני המלחמה, התבוסה בה עצרה את התוכניות.
לינץ
לינץ הייתה העיירה בה היטלר בילה את שנות נעוריו, היטלר תכנן להפוך את לינץ לבודפשט הגרמנית, ושתהיה העיר היפה ביותר על גדות נהר הדנובה והיא הייתה אמורה להיות "המטרופולין החדש של הדנובה" ו"מרכז התרבות האירופי" (ואף להאפיל על וינה, עיר אותה היטלר תיעב). לינץ הייתה אמורה להתרחב בסדר גודל שהיה אמור להיות פי 3 מגודלה באותם ימים. כל הפרויקט היה צפוי להיות מושלם עד 1955.
היטלר תכנן להקים בלינץ בית מלון על שמו שיפעל על פי עקרון ה"כוח באמצעות שמחה", בנייני פאר בשני צדדי הדנובה, בניין עירייה חדש, אצטדיון, מצפה כוכבים, אוניברסיטה טכנולוגית, מרכז קהילתי, מאוזוליאום לזכר הוריו, תיאטרון גדול, ספרייה, מוזיאון נשק, בית תערוכות, גשר תלוי שיחבר בין צדדי הדנובה, בית אופרה וספרייה שתכיל למעלה מ-250,000 ספרים, אנדרטה לכבוד "שחרור אוסטריה ב-1938" (האנשלוס) ואנדרטת נוספת לזכרו של אנטון ברוקנר. שלושה מבנים מרכזיים בפרויקט שהיו צפויים לקום היו: "מוזיאון הפיהרר" שהיה אמור להיות המוזיאון הגדול ביותר באירופה, מעונו האישי של היטלר (שבו לאחר המלחמה תכנן לבלות את שאריו חייו) וכן אולם גדול לצורכי המפלגה הנאצית שיתחבר למגדל פעמונים אשר בתוכו תוקם אחוזת הקבר של היטלר.
מלבד אלו, תוכנן להעתיק את קו הרכבת המערבי של העיר לדרומה ובכך לפנות קרקעות לבנייה באזור המערבי של העיר.
טכיפנאה
טכיפנאה (באנגלית: tachypnea או tachypnoea; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: אוץ נשימה) היא סימן המבטא עלייה בקצב הנשימה בזמן מנוחה. באדם בוגר טכיפנאה מוגדרת כקצב נשימה של מעל 20 נשימות בדקה. טכיפנאה יכולה להיות ביטוי של מצב פיזיולוגי, כמו לאחר מאמץ גופני, ואף רצוני, אולם היא עשויה לבטא גם מצבי מחלה, הן נשימתיים והן מערכתיים. העלייה בקצב הנשימה גוררת לרוב ירידה בנפח הנשימה ובמשך זמן שחלוף הגזים, בפרט פחמן דו-חמצני, בנאדיות הריאה, אולם היא נבדלת מנשימת יתר (היפרוונטילציה) בכך שהאחרונה מוגדרת כנשימה מעבר לדרישות המטבוליות לפינוי של פחמן דו-חמצני, ללא קשר בהכרח לקצב הנשימה.
סיבות מערכתיות לטכיפנאה יכולות להיות אלח דם וסוגי חמצת מטבולית, למשל חמצת קטוטית סוכרתית, שאז הטכיפנאה היא ביטוי למנגנון הפיצוי של הגוף להוריד את הלחץ החלקי של פחמן דו-חמצני ולהעלות את ה-pH החומצי. טכיפנאה גם יכולה ביטוי של אסתמה ומחלת ריאות חסימתית כרונית, בצקת ריאות, מחלות זיהומיות כגון דלקת סימפונות ודלקת ריאות, תסחיף ריאתי ועוד מגוון של מצבים רפואיים נוספים הגורמים לירידה בריווי החמצן בדם. מצבים נפשיים, דוגמת חרדה, יכולים אף הם להוביל לטכיפנאה.
יהושע שפירא
ביוגרפיה
נולד בכפר פינס לרב משה שפירא ולרבנית רבקה שפירא, וגדל גם בירושלים. כשהיה בן 12 עברו הוריו ליישוב עפרה, שם עמדו בראש מדרשת שובה. עד אמצע כיתה י"א למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבת קדומים. בעקבות נישואיו, בהיותו כבן 18, עבר ללמוד בישיבת מרכז הרב. בשנת תשמ"ד עבר אל ישיבת עוד יוסף חי בשכם, שבה למד ולימד כעשר שנים. באותה תקופה התגורר ביישוב מעלה לבונה. במקביל לעיסוקו התורני עסק במכירת בתים ביהודה ושומרון.
אונור הרביעי, נסיך מונקו
אונור הרביעי, נסיך מונקו (בצרפתית: Honoré IV de Monaco; 17 במאי 1758 – 16 בפברואר 1819), היה נסיך מונקו בין השנים 1795–1819.
יהושע שפירא
ביוגרפיה
ב-29 במאי 1989 הגיע עם תלמידים נוספים מישיבת "עוד יוסף חי" לביקור בקבר יהושע בן נון בכפר כיפל חארת'. הקבוצה הותקפה והגיבה בירי, שממנו נהרגה נערה בכפר. נגד הרב שפירא ותלמידים נוספים הוגש כתב אישום. הם טענו להגנה עצמית ובעסקת טיעון נגזרו עליהם 8 חודשי מאסר בפועל.
אונור הרביעי, נסיך מונקו
ביוגרפיה
אונור הרביעי נולד ב-17 במאי 1758 בפריז, לאונור השלישי, נסיך מונקו ולמריה קתרינה בריניולה, בתם של ג'וזפה בריניולה, מרקיז גרופולי ומריה אנה בלבי.
ב-15 ביולי 1777 התחתן אונור עם לואיז ד'אומון בפריז, ממנה נולדו לו 2 ילדים, ובשנת 1798 התגרשו השניים.
יהושע שפירא
ביוגרפיה
עם השנים התגבשה בו ההכרה כי עליו לעבור אל גוש דן, שבו היה באותן שנים מחסור בישיבות ומוסדות תורניים. תחילה סבר להקים ישיבה בעיר תל אביב, אולם לאחר התייעצות עם הרב יעקב אריאל החליט להקים את המוסד ברמת גן. בחודש אלול תשנ"ד הקים את ישיבת ההסדר ברמת גן - ישיבת ההסדר הראשונה בגוש דן, שבראשה הוא עומד עד היום. בשנת תשע"ח העמיד לצדו בראשות הישיבה את הרב בן ציון אלגזי.
אונור הרביעי, נסיך מונקו
ביוגרפיה
במהלך המהפכה הצרפתית נפרדה המשפחה: אונור התגורר עם אביו, אונור השלישי, נסיך מונקו. בספטמבר 1793 נעצרו הוא, אביו ושני בניו על ידי המהפכנים ונאסרו במחנה סבר. אשתו לואיז ד'אומון ובנו פלורסטאן שוחררו על ידי ד"ר דזורמאו, ידיד המשפה, שאיפשר להם להישאר בביתם עד סוף תקופת הטרור. אונור היה בכלא במשך 7 שנים, ובמהלך המאסר בריאותו התדרדרה.
יהושע שפירא
ביוגרפיה
הרב שפירא פעיל בקרב תנועות התשובה הציוניות ובהדרכתו קמו מדרשת אוריה וארגון נהורא.
פעל להקמת אינטרנט רימון - ספקית אינטרנט המספקת אינטרנט ללא פורנוגרפיה ואלימות. הוא תומך בשיטת 12 הצעדים. הוא שותף בדיוני "פורום תקנה" העוסק במניעת הטרדה מינית במקומות עבודה בציבור הדתי.
אונור הרביעי, נסיך מונקו
ביוגרפיה
ב-21 במרץ 1795 נפטר אביו אונור השלישי, נסיך מונקו ואונור עלה לשלטון במקומו. אולם באותה התקופה כבשו כוחות צרפתיים את הנסיכות, ורק לאחר קונגרס וינה חזר אונור לשלוט בנסיכות. ב-30 במאי 1814 חזר אונור לשלטון, אך בריאותו המשיכה להתדרדר. אונור מינה את אחיו ז'וזף, נסיך מונקו כעוצר, אולם בנו אונור התקומם על ההחלטה, וכעבור 5 ימים תפס את השלטון. ב-16 בפברואר 1819 מת אונור בפריז, ובנו אונור החמישי, נסיך מונקו עלה לשלטון במקומו.
יהושע שפירא
ביוגרפיה
בשנת תשע"א יזם את כנס "בכל לבבך", שבו משתתפים אלפים מדי שנה.
מעביר הרצאות בנושאי אישות יחד עם רעייתו, הרבנית נעמי שפירא, במסגרת "אבקשך - מרכז רוחני לעבודת ה'".
הגותו
הגותו משלבת את תורת הרב קוק עם יסודות חסידיים, בעיקר בהשפעת כתבי חב"ד וברסלב.
בשנת 2009 התפרסם הרב שפירא בקריאתו להיזהר מ"שוליים בציונות הדתית המנסים למשוך אותה לכיוונים נאו-רפורמים".
בראיון שנערך עמו בשנת תשע"ז אמר: "השוביניזם שלט בעולמנו, ובעינֵי התורה הוא היה קללה". עם זאת קבע: "התורה סוברת שיש הבדלים בין גברים לנשים לפני חטא אדם ראשון. קשה לנו היום להבין מה התוצר של קללה ששלטה במשך חמשת-אלפים שנה, ומהו המבנה הבסיסי של השוני". בהקשר זה הוסיף: "בעיניי זה פלא של ממש, שהשיבה של עם ישראל לארצו מהגלות, מסיימת איתה גם את קללות הבריאה".
בשיח שהתקיים במרץ 2023 בין רבנים לטייסים בעקבות המחאות נגד הרפורמה המשפטית, אמר: "אני רוצה דמוקרטיה, אני רוצה איזון בין רשויות, אבל אני חי 30 שנה בדיקטטורה. לא של הרוב, של מיעוט קטן שבעיניי לא עבר את אחוז החסימה. והוא הדיקטטור פה 30 שנה. הבת שלי, בת 14, שמה את הרגל על הכביש בזמן הגירוש מגוש קטיף וזרקו אותה לחדר מלא חולדות, קטן וחשוך. אנשים ישבו אז עד תום ההליכים בכלא. אתם תלמדו אותנו מה זו דמוקרטיה?" .
בתקופת משבר הקורונה הדגיש את החשיבות בהקשבה להוראות משרד הבריאות, קרא לתלמידיו להתפלל באוויר הפתוח ועודד התחסנות.
משפחתו
הרב שפירא מתגורר בשכונת רמת עמידר שברמת גן. אחד מאחיו הוא הרב יצחק שפירא, ראש ישיבת עוד יוסף חי ביצהר. אח נוסף המתגורר ביצהר הוא שמואלי - מטפל זוגי ומחבר הספר "אי זוגי", עם אשתו מירב.
הוא נשוי לנעמי (אחותו של יהושע גרינברג), העומדת בראש מדרשת אבקשך לנשים ומרצה במדרשה לנשים באוניברסיטת בר-אילן. לבני הזוג אחד עשר ילדים. בנו השני הרב שלום, הוא ר"מ בישיבת רמת גן וחתנו של הרב עמיאל שטרנברג. בתו הסופרת מעיין הנדלר נשואה לבנו של הרב אריה הנדלר.
משפחתו התפרסמה בהקשר של תרומת כליה: רעייתו, בנו וחתנו תרמו כליה. סיפורם הופיע בפרסומי עמותת מתנת חיים.
כדנית
כדנית (שם מדעי: Nepenthes) הוא צמח טורף ממשפחת הכדנתיים. הצמח גדל באזורים הטרופיים של דרום-מזרח אסיה, באיי סיישל ובאי מדגסקר, כאשר מגוון המינים הגדול ביותר נמצא באיים סומטרה ובורנאו. הקרקע באזורים אלו ענייה במינרלים ובחנקנים זמינים לצמח ועל כן, פיתחו הכדניות במשך השנים מלכודות בצורת כד (ומכאן בא שמם). המלכודות, שמתפתחות בסופו של העורק הראשי של כל עלה, לוכדות חרקים והצמח מעכל אותם ומנצל את החומרים הדרושים לו שנמצאים בגוף החרק. הכדנית מונה כמאה זנים טהורים ועוד כמה מאות זני כלאיים, מקצתם נוצרו בטבע ורובם המוחלט בידי האדם. בישראל מגודל מין יחיד בגינון תרבותי, כדנית מקסימה (Nepenthes maxima).
חלוקה
את הכדניות נהוג לחלק לארבע קבוצות בעלות העדפות טמפרטורה שונות:
מאפייני הכדים
הכדים מתפתחים בסופו של העורק, שנקרא גם קנוקנת, ועם הזמן הם נעשים יותר ויותר גדולים. כאשר הם מסיימים את התפתחותם, נפתח המכסה שלהם כדי לאפשר כניסת טרף. תהליך הגדילה של הכד משתנה בין המינים השונים, בגילאים שלהם ובגודל הסופי שאליו מיועד הכד להתפתח והוא אורך בין שבוע לכמה חודשים.
כל עלה חדש מייצר כד שגדול מקודמו. גודלם המקסימלי של הכדים משתנה בין המינים והוא עשוי להיות בין כמה סנטימטרים בודדים ועד חצי מטר.
כדי הכדנית כוללים בתוכם שלוש מערכות הקיימות בכל צמח טורף:
הכרזת העצמאות (פירושונים)
הכרזת עצמאות היא – על פי רוב – הודעתה של מדינה, שהייתה נתונה לשלטון זר, על עצמאותה; אולם הכרזת עצמאות עשויה להיעשות גם על ידי גופים נוספים
גוסטב דאלן
נילס גוסטב דאלן (בשוודית: Nils Gustaf Dalén; 30 בנובמבר 1869 – 9 בדצמבר 1937) היה פיזיקאי שוודי, זוכה פרס נובל לפיזיקה בשנת 1912, על המצאת שסתום אוטומטי לשימוש במצבורי גז להארת מגדלורים ומצופים.
חיים אישים
דאלן נולד למשפחת חוואים בעיר סטנסטורפ (Stenstorp) שבמחוז יטאלנד המערבית. הוא ניהל את חוות המשפחה, שמאוחר יותר גם סחרה במוצרי חלב. ב-1892 המציא שיטה לבדיקת איכות החלב שיוצר. הוא הרשים את גוסטב דה לבל, ממציא שתרם רבות לתעשיית החלב, שעודד אותו לרכוש השכלה פורמלית בתחום. דאלן התקבל למכון שאלמרס לטכנולוגיה בגטבורג, וסיים עם תואר מהנדס ב-1896. לאחר מכן למד במשך שנה במכון הטכנולוגי של ציריך.
ב-1901 נישא דאלן לאלמה פרסון, ולזוג נולדו שתי בנות ושני בנים.
המצאות
בתחילת דרכו המדעית עבד דאלן עם אצטילן, גז פחמימני נפיץ. הוא המציא את האגאמסן (Agamassan, ידוע גם בשם אגא, Aga), מצע (Substrate) שמשמש לספיגת הגז לצורך אחסון ושינוע, וכך איפשר שימוש בו בתעשייה. ב-1906 מונה כמהנדס ראשי בחברה השוודית לצבירת גז, שייצרה והפיצה את האצטילן.
אצטילן יצר אור לבן בהיר במיוחד, ולכן נמצא מתאים לשימוש בתאורה במגדלורים, ונעשה בו שימוש עד שנות השישים, אז עברו לשימוש בתאורה חשמלית. מקור האור נקרא על שמו של דאלן (Dalén light) והמתקן כלל שסתום גז מיוחד, הנקרא "Sun Valve". השסתום מורכב מארבעה מוטות מתכת קטנים בתוך שפופרת זכוכית. שלושה מהמוטות מבריקים, ואילו הרביעי נצבע בשחור. כאשר אור יום עובר דרך השפופרת, פוטונים נבלעים במוט השחור וגורמים לו להתרחב ולהפסיק את זרימת הגז. המצאה זו הבטיחה שהמגדלורים יאירו אך ורק בשעות החשיכה ויכבו אוטומטית עם הופעתו של אור יום בעוצמה מספקת, ובכך יצרה חיסכון אדיר בגז האצטילן, צמצמה את השימוש במגדלורים מאוישים, והאריכה את חייהם של המצופים שגם בהם נעשה שימוש במתקן.
ב-1909 מונה דאלן למנהל החברה ושינה את שמה ל-"Aktiebolaget Gas Accumulator", הידועה בראשי התיבות AGA. מאז שנת 2000 החברה היא חלק מתאגיד Linde Group. החברה הפיצה את המצאתו בכל חופי סקנדינביה וכן נעשה בה שימוש באזור תעלת פנמה.
בתחילת 1912 נפגע דאלן בפיצוץ במהלך ניסוי שערך במעבדתו, והפך לעיוור. מאוחר יותר באותה שנה זכה בפרס נובל לפיזיקה על המצאתו. אחיו, פרופסור אלבין דאלן, קיבל את הפרס בשמו. בנאום הזכייה דיבר על החשיבות של שמירה על בטיחות בעת עריכת ניסויים מדעיים, מעין קריצה לפועלו של אלפרד נובל עצמו בנושא הבטיחות של חומרי נפץ.
ב-1922 המציא דאלן את ה-"AGA cooker", תנור חימום ביתי הנמצא בשימוש עד היום. חרף עיוורונו, עמד בראש חברת AGA עד 1937, שנת מותו. בנו הבכור, גונאר, מונה מאוחר יותר לתפקיד זה.
מלחמת מדין
מלחמת מדין היא מלחמה המתוארת בתנ"ך אשר התרחשה בין עם ישראל לבין שבטי מדין, מעט לפני כניסת ישראל לארץ כנען. כמתואר ב. זו המלחמה שתיאורה הוא הארוך והמפורט בתורה. המלחמה הסתיימה בתבוסת מדין, הרג כלל הגברים, הרג מלכי מדיין ושביית כל הנשים והילדים. משה רוגז על מפקדי הצבא על שהשאירו את הנשים והילדים בחיים, ומורה על רצח כל הנשים וכל הילדים, למעט ילדות בתולות.
פרשנים מודרניים מתארים את הפרשה כדוגמא לכך שהמוסר כפי שהוא מופיע בתנ"ך, השתנה מאז אותה תקופה ושונה מהתפיסה המודרנית של התנהגות מוסרית.
רקע
לפי התנ"ך, בשנת הארבעים ליציאת מצרים, לאחר שניסה לקלל את ישראל ללא הצלחה, יעץ בלעם בן בעור למלכי מדין ומואב להחטיא את עם ישראל, וכך לגרום למגפה . המדינים קיבלו את עצתו, ושלחו את בנותיהם לפתות את בני ישראל. התכסיס הצליח, ובני ישראל חטאו בגילוי עריות, ואף בעבודה זרה, כאשר בנות מדין קראו להן להקריב לאלוהיהן – בעל פעור. בשיאו של האירוע, נכנס זמרי בן סלוא, נשיא בית אב בשבט שמעון, יחד עם כזבי בת צור, ביתו של אחד ממלכי מדין, לתוך אוהל לעיני כל בני ישראל, ופינחס נכנס אחריו ודקר למוות את שניהם.
לפי התנ"ך, עשרים וארבעה אלף איש מבני ישראל מתו במגפה. לפי התנ"ך מגפה זו פרצה בעקבות החטא, ומשה הצטווה לנקום את נקמת ה' במדין, קודם שימות.
המלחמה
משה ציווה את העם שיפרישו אלף אנשים מכל שבט למלחמה, ומינה את פינחס ללכת בראשם. הלוחמים תקפו את מדין, והרגו את כל הזכרים, וביניהם חמשת מלכי מדין – אוי, רקם, צור, חור, רבע – ובלעם בן בעור, שעפ"י המפרשים הגיע לשם כדי לקבל את שכרו על עצתו. את ערי מדין שרפו בני ישראל. את כל רכושם של המדינים, וכן את נשיהם וטפם, לקחו בני ישראל כשלל מלחמה.
כשחזרו הלוחמים כעס משה על מפקדי הצבא שהשאירו בחיים את הנשים, שהיו בעצם גורם החטא, וציווה עליהם להרוג כל אשה גדולה מספיק למשכב זכר. כמו כן ציווה משה להרוג את את כל הזכרים שבטף ולהשאיר בחיים ילדות בתולות.
על פי ציווי מפורש של ה', חולק השלל, שכלל את בנות מדין הקטנות ומאות אלפי בהמות באופן הבא: ראשית- הלוחמים קבלו מחצית מהשלל, ושאר העם קבל את המחצית השנייה, ולאחר מכן הצטווה הכח הלוחם להפריש חלק אחד מחמש מאות ממחציתו ולתתו לאלעזר הכהן הגדול. שאר העם הצטווה להפריש חלק אחד מחמישים ולתתו לשבט לוי. החלוקה הסופית: הלוחמים (49.9 אחוז), שאר העם (49 אחוז), הלויים (אחוז) ואלעזר הכהן (0.1 אחוז). בנוגע למטלטלין שנלקחו כשלל לא היה ציווי כיצד לחלק, וכל לוחם בזז לעצמו כרצונו. אך לאחר שמנו הלוחמים את השבים מהמלחמה, ומצאו שאיש לא נהרג, הם החליטו להקדיש למשכן את כל הזהב ששללו.
השלל שנלקח במלחמה מתואר לפרטים,
דיני הכשרת כלים
בפרשה זו, נמצא גם המקור לדין הכשרת כלים שנלקחו מגוי. אלעזר הכהן ציווה את בני ישראל לטהר את החפצים ששללו ממדין: אֶת הַזָּהָב וְאֶת הַכָּסֶף אֶת הַנְּחֹשֶׁת אֶת הַבַּרְזֶל אֶת הַבְּדִיל וְאֶת הָעֹפָרֶת. כָּל דָּבָר אֲשֶׁר יָבֹא בָאֵשׁ תַּעֲבִירוּ בָאֵשׁ וְטָהֵר אַךְ בְּמֵי נִדָּה יִתְחַטָּא וְכֹל אֲשֶׁר לֹא יָבֹא בָּאֵשׁ תַּעֲבִירוּ בַמָּיִם. מפרשיה זו למדו חז"ל את הלכות הכשרת כלים שבושלו בהם דברים טמאים, או לא כשרים – יש שצריך להעביר באש, יש במים, במים רותחים, ועוד. כמו כן למדו מכאן חז"ל שכל כלי שנקלח מנכרי צריך טבילה. וזה מה שנקרא בהלכה דין טבילת כלים.
פרשנות מודרנית
בספר המלאכים הטובים של טבענו הפסיכולוג סטיבן פינקר מביא את רצח בני העם המדייני כמו גם סיפורים אחרים כמו רצח כל תושבי יריחו (כולל כל הנשים הילדים ואף בעלי החיים) כרצח עם כחלק מעשי אלימות קיצוניות שאפיינו את הזמן העתיק. פינקר מציין שכבר בעת העתיקה, הברית החדשה והתלמוד פירשו את המקרא באופן פחות אלים, המעיד על מגמה לשינוי.
בספר יש אלוהים? מביא ריצ'רד דוקינס את הנקמה במדיינים כולל רצח הנשים והילדים הזכרים, כדוגמה לכך שמשה אינו דמות מוצלחת לחיקוי בידי אנשי מוסר מודרניים ואת הניתוק בין המוסר של כתבי הקודש לבין המוסר המודרני. כן טוען דוקינס כי הסיפור הוא דוגמא לכך שהתנ"ך הוא לא בסיס טוב כספר מוסר מודרני, ואלוהים עצמו מצטייר בו כטיפס לא סלחני, צמא דם, מיזוגני, ומשלח מגיפות שתומך בטיהור אתני וברצח עם. דוקינס תוהה גם מדוע אלוהים מגיב בזעם כה רב על משיכת עם ישראל לאלים אחרים.
סוזן נידיץ' (Susan Niditch) טענה שאידיאולוגיית הכוהנים ביחס למלחמה ראתה בכל האויבים טמאים, ולכן 'ראויים לנקמת אלוהים'. מלבד אלה שעדיין ברשותן בתולים: "ילדות שלא שכבו עם גבר הן לוח נקי מבחינת זהותן, לא מסומן על ידי האויב, ולאחר תקופת היטהרות הן יכולות להיקלט בעם ישראל."
קירסטן דנסט
בסוף שנות ה-90, דנסט עברה לככב בסרטי נוער, כולל הסאטירות "דיק" ו"יופי מקומי" וסרט הדרמה "חמש ילדות יפות" (כולם ב- 1999 ). בשנת 2000 היא כיכבה בתפקיד הראשי בסרט "מעודדות צמודות" שהפך במהרה לקאלט. היא זכתה לתשומת לב רחבה נוספת עבור תפקידה כמרי ג'יין ווטסון בסרט גיבורי העל "ספיידרמן" (2002) ובהמשכיו "ספיידרמן 2" (2004) ו"ספיידרמן 3" (2007). הקריירה שלה התקדמה עם תפקיד ראשי בטרגיקומדיה של קמרון קרואו "אליזבת טאון" (2005), ובתור הדמות הראשית בסרטה של סופיה קופולה "מארי אנטואנט" (2006).
בשנת 2011, דנסט כיכבה בדרמה האפוקליפטית "מלנכוליה" של הבמאי לארס פון טרייר, שזיכתה אותה בפרס פסטיבל קאן לשחקנית הטובה ביותר. ב-2015 היא גילמה את דמותה של פגי בלומקוויסט (אנ') בעונה השנייה של סדרת הפשע "פארגו", שזיכתה אותה במועמדות לפרס האמי ולפרס גלובוס הזהב. תפקידה הטלוויזיוני הבא של דנסט היה בסדרת הקומדיה השחורה "איך להפוך לאלוהים" (2019) ברשת שואוטיים, עבורו קיבלה מועמדות שלישית לפרס גלובוס הזהב. היא קיבלה מועמדות רביעית לפרס ומועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור הופעתה בדרמה הפסיכולוגית של ג'יין קמפיון "כוחו של הכלב" (2021).
ביוגרפיה
דנסט נולדה בפוינט פלזנט, ניו ג'רזי שבארצות הברית. אביה של דנסט עבד עבור חברת המניות סימנס כמנהל שירותי רפואה, ואמה הייתה דיילת בחברת התעופה הגרמנית לופטהנזה. היא גם הייתה אמנית ובעלת גלריה. לדנסט, אח צעיר בשם כריסטיאן. אביה של דאנסט הוא גרמני, במקור מהמבורג, ואמה אמריקאית ממוצא גרמני ושוודי. עד גיל אחת עשרה, דנסט התגוררה בעיירה בריק (אנ'), ניו ג'רזי, ולמדה בבית הספר ראני בטינטון פולס (אנ').
ב-1993 היא עברה ללוס אנג'לס עם אמה ואחיה, לאחר שהוריה נפרדו. היא החלה לשחק בזמן שלמדה בתיכון נוטרדאם (אנ'), והמשיכה לעשות זאת לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 2000. בשנות העשרה שלה היא התקשתה להתמודד עם תהילתה העולה, ובמשך תקופה האשימה את אמה שדחפה אותה לשחק בילדותה. עם זאת, היא אמרה מאוחר יותר כי לאמה "תמיד היו הכוונות הטובות ביותר". כשנשאלה אם יש לה חרטות על ילדותה, אמרה דאנסט, "טוב, זו לא דרך טבעית להתבגר, אבל זו הדרך שבה גדלתי ולא הייתי משנה אותה. יש לי את הדברים שלי לעבוד. אני לא חושבת שמישהו יכול לשבת ולומר, 'החיים שלי דפוקים יותר משלך'. לכל אחד יש את הבעיות שלו".
קריירה
דנסט החלה את הקריירה שלה בגיל שלוש כאשר הופיעה בפרסומות טלוויזיה. היא הוחתמה בפורד מודלס ובסוכנות הדוגמנות עלית. הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 1988, בתוכנית הטלוויזיה "סטרדיי נייט לייב", בה גילמה את דמות נכדתו של הנשיא, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, לצידו של דיינה קארווי. כעבור שנה הופיעה בתפקיד משני בסרטו של וודי אלן, "סיפורי ניו יורק".
בשנת 1990 גילמה תפקיד קטן נוסף בסרטו של בריאן דה פלמה "מדורת ההבלים" (אנ') המבוססת על הרומן באותו שם (אנ') מאת טום וולף, בה גילמה את בתו של טום הנקס. בשנת 1993 השתתפה במספר פרקים בסדרות הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"אחיות".
פריצתה הגדולה הגיעה בשנת 1994, בסרט "ראיון עם הערפד", המבוסס על ספרה של אן רייס ובו שיחקה לצד בראד פיט. על משחקה בסרט קיבלה דנסט שבחים רבים, ואף מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע. בעקבות הסרט זכתה דנסט להופיע במספר תפקידים ראשיים נוספים, כמו ב"נשים קטנות" וב"ג'ומנג'י". לאחר מכן השתתפה דנסט במספר סרטים פחות מפורסמים, כ"אמא לילה", "לב אמיתי", ו"מגדל האימה". בשנת 1997 השתתפה בסדרה האנתולוגית של ABC "אקדח" בהפקתו של רוברט אלטמן, והופיעה במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "ER", וכמו כן דיבבה את קולה של אנסטסיה הצעירה בסרט באותו שם. באותה שנה השתתפה בנוסף בסרטו של בארי לוינסון "לכשכש בכלב".
בשנת 1999, לאחר שסירבה להשתתף בסרט "אמריקן ביוטי", השתתפה דנסט במספר סרטים נוספים, "חמש ילדות יפות", "יופי מקומי", "חשבון השטן" ו"דיק". לאחר סיום לימודיה בשנת 2000, המשיכה דנסט להופיע בסרטים פחות ידועים, אם כי בתפקידים ראשיים. בין היתר שיחקה באותה שנה ב"הכל נשכח", "העורב 3", "עמוקות" ו"בלוז לעיר המזל". באותה שנה הופיעה בתפקיד ראשי בשובר הקופות "מעודדות צמודות", וכעבור שנה בתפקידים ראשיים במספר סרטים מצליחים נוספים - "להתגבר", "את מטורפת... אתה חתיך" לצד ג'יי הרננדז ו"המיאו של החתול".
בשנת 2002, גילמה דנסט את אחד מתפקידיה המוכרים ביותר, מרי ג'יין ווטסון בסרט "ספיידרמן". הסרט היה לאחד הסרטים בעל ההכנסות הגבוהות ביותר אי פעם, ודנסט זכתה לשבחים על משחקה. בשנת 2003 שיחקה בסרטים "לוויטי" ו"חיוך של מונה ליזה", ובשנת 2004 בשניים מהסרטים המצליחים ביותר של אותה שנה - "ספיידרמן 2" ו"שמש נצחית בראש צלול". משחקה ב"שמש נצחית בראש צלול" נחשב לאחד הטובים ביותר שלה, ומספר סקרים אף בחרו בה כאחת השחקניות הטובות של השנה. בנוסף הופיעה דנסט באותה שנה בסרט,"וימבלדון - אהבה בלבן".
בשנת 2005 כיכבה דנסט בסרט "אליזבת טאון" לצידו של אורלנדו בלום, ובשנת 2006 גילמה את דמותה של מארי אנטואנט בסרט "מארי אנטואנט". במאי 2007 יצא הסרט "ספיידרמן 3", בו גילמה פעם נוספת את דמותה של מרי ג'יין.
באוקטובר 2006 הודיעה דנסט כי בכוונתה לקחת הפסקה ממשחק, וזאת על מנת להתחיל בלימודי אמנות.
במאי 2011 זכתה דנסט בפרס השחקנית הטובה ביותר של פסטיבל קאן על תפקידה בסרט הדרמה "מלנכוליה". בשנת 2012 הופיעה דנסט בסרט "הפוכים" לצידו של ג'ים סטרג'ס, בסרט "בדרכים" שמבוסס על ספרו באותו שם של ג'ק קרואק ובסרט הקומי "הרווקה".
בשנת 2016 שיחקה בדרמה עטורת השבחים "מאחורי המספרים" לצידן של טראג'י פ. הנסון ואוקטביה ספנסר.
בשנת 2017 שיחקה בסרטה של סופיה קופולה "הפיתוי", ושיחקה בפרק של הסדרה האנתולוגית "מראה שחורה". בשנת 2018 גילמה את אגאתה כריסטי בפרק של סדרת המערכונים "היסטוריה שתויה" של ערוץ קומדי סנטרל.
בשנת 2019 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה "איך להפוך לאלוהים", קומדיה שחורה של רשת Showtime. בסדרה היא גילמה את קריסטל סטאבס, ומשמשת גם כמפיקה בפועל של הסדרה. דנסט זכתה לשבחים עבור תפקידה, ואף הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת קומדיה או סדרה מוזיקלית.
בשנת 2021 כיכבה דנסט בסרטה של ג'יין קמפיון "כוחו של הכלב" לצידו של בן זוגה ג'סי פלמונס.
בימוי
בשנת 2007 ביימה וכתבה את הסרט הקצר "Welcome". בשנת 2010 ביימה את סרטה השני, גם הוא סרט קצר בשם "Bastard", אותו גם כתבה.
חיים אישיים
בשנת 2001, דנסט רכשה בית בשכונת טולוקה לייק (אנ') בלוס אנג'לס, ומכרה אותו בספטמבר 2019 תמורת 4.5 מיליון דולר. בשנת 2010, היא מכרה נכס בשכונת הוליווד הילס (אנ') בלוס אנג'לס, תמורת 1.4 מיליון דולר. דנסט הייתה הבעלים של דירה בדאונטאון מנהטן, ניו יורק שאותה פרסמה למכירה ב-2017.
דנסט יצאה עם השחקן היהודי-אמריקאי, ג'ייק ג'ילנהול בין השנים 2002–2004. בשנת 2012, החלה לצאת עם השחקן גארט הדלונד, איתו שיחקה בסרט "בדרכים" (2012). הזוג התארס באוגוסט 2015 ונפרד באפריל 2016. לאחר מכן באותה שנה, החלה בזוגיות עם עמיתה לסדרה "פארגו", השחקן ג'סי פלמונס, וב-2017 הם התארסו. ב-3 במאי 2018 נולד בנם הראשון, אניס, ובמרץ 2021, נולד בנם השני, ג'יימס. דנסט ופלמונס נישאו ביולי 2022 באתר נופש באוצ'ו ריוס (אנ'), ג'מייקה.
בספטמבר 2008, השתתפה במופע סטנד-אפ שכל רווחיו הוקדשו לקרן מחקר למחלת הסרטן. ב-5 בדצמבר 2009, היא השתתפה בטלטון במקסיקו למען גיוס כספים לשיקום ילדים חולי סרטן.
ב-31 באוגוסט 2014, לצידן של מפורסמות נוספות, דלפו לאינטרנט תמונות עירום של דנסט כחלק מהפריצה ההמונית לחשבונות iCloud של ידוענים.
בית אלעזרי
בֵּית אֶלְעָזָרִי הוא מושב עובדים חילוני באזור המרכז, בגבול מערבי של השפלה ליד גדרה השייך למועצה אזורית ברנר ולתנועת המושבים.
היסטוריה
ביולי 1949 ציינו תושבי המושב את הקמת המוסדות הציבוריים של המושב. באמצע 1950 הוחל בהקמת 70 בתים נוספים במושב, דבר שנתקל בתחילה בהתנגדות מצד אנשי גבעת ברנר. בינואר 1951 כלל המושב כ-160 משפחות.
העולים בנו בתים מפח וחילקו את האדמה לחלקות עיבוד. כל אחד קיבל עבודה לפי יכולותיו. לאחר מכן הוסיפה הסוכנות היהודית קבוצות עולים נוספות עד שהיישוב התייצב על כ-120 משפחות. כל משפחה קיבלת מהסוכנות רפת קטנה מבטון (חלק משרידי הרפתות עדיין קיימים) ופרה. לאורך השנים הענף העיקרי ממנו התפרנסו התושבים היה ענף הרפת - כיום נותרו רפתות בודדות.
מושב בית אלעזרי הוא אחד המושבים הגדולים בישראל- היקפו 6 ק"מ והוא מונה כ-400 משפחות, 120 משקים והיתר גרים בהרחבה הקהילתית.
שם המושב
המושב הוקם בינואר 1949 ובתחילה נועד להיקרא "ערוגות", עד שהשם נמסר לערוגות. מכיוון שהוא הוקם על ידי עולים שהתיישבו באופן זמני בעאקיר, הוא נקרא "עקיר החדשה". בשנת 1952 שונה שמו ל"בית אלעזרי" על שמו של יצחק אלעזרי-וולקני (וילקינסקי), שהיה אגרונום ושותף פעיל בהתפתחות ההתיישבות בארץ ישראל. למרות זאת, השם עקיר החדשה המשיך ללוות את המושב וועדת השמות הממשלתית דרשה מתושביו לחדול מלהשתמש בשם הערבי ולדבוק בשם העברי בלבד ומודעות פורסמו בעיתונות על כך בינואר 1957.
ורה בריטן
ורה מרי בריטן (באנגלית: Vera Mary Brittain; 23 בדצמבר 1893 – 29 במרץ 1970) הייתה אחות, סופרת, פמיניסטית ופציפיסטית בריטית. ספר זכרונותיה "עדות נעורים" משנת 1933 בו סיפרה על חוויותיה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ותחילת מסעה לעבר פציפיזם, הפך לרב-מכר.
ביוגרפיה
בריטן נולדה בניוקסל, בת להורים אמידים. אביה, תומאס ארתור בריטן (1864–1935) היה ייצרן נייר, ואמה, אדית ברון בריטן (1868–1948), הייתה בעלת טחנות נייר.
כשהייתה בת 18 חודשים עברה המשפחה למקספילד צ'שייר, וכשהייתה בת 11 הם עברו להתגורר בעיירת הספא בקסטון בדרבישייר. בילדותה היה אחיה היחיד אדוארד חברה הקרוב ביותר. בגיל 13 נשלחה לפנימיית סנט מוניקה, בעיירה קינווד שבאזור סרי, היכן שדודתה הייתה מנהלת בית הספר.
למרות ההתנגדות הראשונית של אביה, בריטן החליטה ללמוד ספרות אנגלית בקולג' לנשים סמרוויל באוקספורד, וב-1915 דחתה את קבלת התואר כדי לעבוד כאחות מתנדבת (VAD) במשך רוב מלחמת העולם הראשונה, בתחילה הייתה בבקסטון ואחר כך בלונדון, מלטה וצרפת.
ארוסה, רולנד לייטון, חבריה הקרובים ויקטור ריצ'רדסון וגפרי ט'ורלו, ואחיה אדוארד, נהרגו כולם במלחמה. המכתבים ששלחו זה לזה מתועדים בספר "מכתבים מדור אבוד". במכתב אחד לייטון מדבר בשם חבריו המתנדבים, שלמדו בבתי ספר יוקרתיים, ובשם הוא כותב על הצורך לקחת "חלק פעיל" במלחמה.
בשנת 1925 התחתנה בריטן עם חוקר מדע המדינה ג'ורג' קטלין (1896–1979) ונולדו להם שני ילדים. בנם, ג'ון בריטן-קטלין (1927–1987), עמו הייתה לורה בריטן מערכת יחסים קשה, היה אמן, צייר, איש עסקים ומחבר האוטוביוגרפיה "הקוורטט המשפחתי" שיצאה לאור בשנת 1987. בתה היא שירלי ויליאמס שנולדה בשנת 1930.
הרומן הראשון של בריטן "הגאות האפלה" שפורסם בשנת 1923, יצר שערורייה כיוון שתיאר באור מגוחך את המרצים באוקספורד, במיוחד את המרצים בקולג׳ סומרוויל. בשנת 1933 פרסמה את הממואר "עדות נעורים", שבזכותו התפרסמה, ובשנת 1940 את "עדות על חברות" ביוגרפיה על חברתה הסופרת והעיתונאית וויניפרד הולטבי. בשנת 1957 פרסמה את ספרה "עדות על ניסיון" (1957), שהוא המשך הסיפור האישי שלה בין השנים 1925–1950.
ורה בריטן כתבה בכנות, וביססה רבים מהרומנים שלה על חוויות אישיות, ועל אנשים שהכירה. הרומן "אחוזה מכובדת" משנת 1936 הוא אוטוביוגרפי, ועוסק בחברות הכושלת של בריטן עם הסופרת פיליס בנטלי, רגשותיה הרומנטיים כלפי המו"ל האמריקני ג'ורג' ברט ג'וניור, ומותו של אחיה אדוארד במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בשנת 1918.
בשנות העשרים של המאה העשרים בריטן הפכה למרצה קבועה מטעם איחוד חבר הלאומים, וביוני 1936 הוזמנה לדבר בעצרת שלום בדורצ'סטר, שם ישבה על הבמה יחד עם דיק שפרד, ג'ורג' לנסברי, לורנס האוסמן ודונלד סופר. לאחר אותו מפגש, שפרד הזמין אותה להצטרף לאיחוד למען השלום. לאחר שהתלבטה במשך שישה חודשים, היא נענתה להזמנה בינואר 1937, ובאותה שנה גם הצטרפה ל"אחוות הפציפיסטים האנגליקנים". הפציפיזם שאליו התוודעה בא לידי ביטוי בזמן מלחמת העולם השנייה, כשהחלה את הסדרה "מכתבים לשוחרי שלום".
בריטן הייתה פציפיסטית באמונתה אך סייעה למאמץ המלחמתי. היא עבדה כמפקדת כבוי אש, ונסעה ברחבי בריטניה וגייסה כספים לקמפיין של האיחוד למען השלום לעזרה במזון.
היא סבלה התקפות קשות על כך שיצאה נגד הפצצות על ריכוזי אוכלוסין בערים הגרמניות באמצעות ספרון שפרסמה בשנת 1944 על הנושא בשם: "טבח על ידי הפצצה". בשנת 1945 נודע שבספר השחור של הנאצים, שכלל שמות של כ 3,000 איש, שייעצרו מייד בבריטניה, עם הצלחת הפלישה הגרמנית, שמה של בריטן הופיע גם כן.
משנות השלושים ואילך בריטן כתבה באופן קבוע למגזין הפציפיסטי חדשות השלום. במרוצת הזמן היא הפכה לחברת מערכת המגזין, ובשנות החמישים והשישים "כתבה מאמרים נגד האפרטהייד והקולוניאליזם ובעד פירוק נשק גרעיני". ורה בריטן הייתה חלק מהסצנה הפמניסטית בבריטניה וחברה בקבוצת שש הנקודות.
בנובמבר 1966 בדרכה להרצאה היא נפלה ברחוב חשוך בלונדון ונחבלה קשות. אמנם היא הגיעה לאירוע והשתתפה בו. אך מאוחר יותר התברר שסדקה את זרוע שמאל ושברה את האצבע הקטנה של ידה. פציעות אלה בישרו את ההתדרדרות הפיזית והקוגניטיבית שלה.
ורה בריטן מעולם לא התגברה ממש על נפילת אחיה האהוב, במלחמת העולם הראשונה.
היא נפטרה בווימבלדון ב־29 במרץ 1970, בת 76 הייתה במותה. בצוואתה ביקשה לפזר את אפרה על קברו של אדוארד בכפר באיטליה היא כתבה: "... במשך כמעט 50 שנה חלק מליבי נמצא בבית הקברות הכפרי האיטלקי." בתה כיבדה את בקשה.
מורשתה התרבותית
בעיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC של "עדות נעורים" ב-1979 שריל קמפבל שיחקה את דמותה של ורה בריטן.
כותבת השירים והשותפה לדרך ב"אחוות הפציפיסטים האנגליקנים" סו גילמוריי כתבה שיר לזכרה של בריטן, בשם "ורה".
בשנת 1998 אלן בישופ ומארק בושרידג' ערכו את המכתבים של בריטן וארבעת האנשים הצעירים שהתכתבה איתם (אחיה, ארוסה ושני חברים קרובים), מתקופת מלחמת העולם, ואלו פורסמו תחת הכותרת "מכתבים מדור אבוד". האוסף גם עובד ידי בושרידג' לסדרת רדיו בתחנת הרדיו (BBC radio 4) בכיכובם של אמנדה רוט ורופרט גרייבס.
"כיוון שמתת", מבחר חדש של שירים ופרוזה שכתבה בריטן בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שערך מארק בושרידג', פורסם על ידי ההוצאה לאור "ויראגו" בשנת 2008 לציון יום השנה התשעים של שביתת הנשק.
ב־9 בנובמבר 2008 שידר ערוץ הטלוויזיה BBC One סרט תיעודי באורך שעה על בריטן, כחלק מתוכניות יום הזיכרון לסיום מלחמת העולם הראשונה, בהנחיית ג'ו ברנד.
בפברואר 2009 דווח כי סרטי ה- BBC מתעתדים להפיק סרט עלילתי מספרה של בריטן "עדות נעורים". השחקנית האירית סירשה רונן לוהקה לתפקיד בריטן.אך בדצמבר 2013 הוכרז כי במקומה תשחק אליסיה ויקנדר השוודית. הסרט יצא לאור בשנת 2014, כחלק מהנצחות למלחמת העולם הראשונה, כיכבו בו קיט הרינגטון, קולין מורגן, טארון אגרטון, אלכסנדרה רואץ', דומיניק ווסט, אמילי ווטסון, ג'ואנה סקנלן, היילי אטוול, ג'ונתן ביילי ואנה צ'נסלור. מפיקי הסרט היו דייוויד היימן, ורוזי אליסון.
ניתן למצוא לוחות המנציחים את זכרה של ורה בריטן במספר בתים בהם התגוררה ברחבי בריטניה, וגם בפארק ציבורי בעיירה בקסטון.
הארכיון של ורה בריטיין נמכר בשנת 1971 לאוניברסיטת מקמסטר שבקנדה. אוסף מסמכים נוסף, שנאסף במהלך כתיבת הביוגרפיה הרשמית של בריטן נתרם, על ידי פול ברי ומארק בוסטרידג', לספריית סמרוויל, הקולג' שבו למדה, שבאוניברסיטת אוקספורד.
קרב קאנאי
קרב קאנאי (ידוע גם בתעתיק שגוי מלטינית כקרב קנה) היה אחד הקרבות הגדולים והחשובים ביותר, שנערכו במסגרת המלחמה הפונית השנייה. הקרב נערך ב-2 באוגוסט 216 לפנה"ס, בין צבא הרפובליקה הרומית ובעלות בריתה לבין צבא קרתגני בפיקודו של המצביא חניבעל. הקרב נערך ליד העיירה הרומית קאנאי על גדת נהר אַוּפִידוּס (כיום אופנטו - Ofanto), בחבל הארץ אפוליה (כיום פוליה) בדרום מזרח חצי האי האפניני. הצבא הרומאי נחל תבוסה ניצחת בקרב והושמד כמעט לחלוטין.
הקרב נערך בשנה השלישית של המלחמה הפונית השנייה, לאחר מספר קרבות קודמים, בהם הביס צבאו של חניבעל כוחות צבא רומיים. הרומאים, שהכירו בעליונותו הטקטית של חניבעל כמצביא, גייסו כוח חסר תקדים בגודלו במטרה להבטיח את השמדת צבאו של חניבעל, אולם הדבר לא מנע את ניצחונו של האחרון בקרב, ורק תרם להגדלת היקף האבדות של הצבא הרומאי.
ניצחונו המכריע של חניבעל בקרב, למרות נחיתותו המספרית הניכרת, הקנה לו מקום של כבוד בקרב המצביאים הגדולים בהיסטוריה, וקרב קאנאי הפך למטבע לשון ולמודל חיקוי בזכות התמרון שהביא לחניבעל את הניצחון בקרב - איגוף כפול של כוחות האויב באמצעות כוחות ניידים, כיתורם והשמדתם.
רקע
הסיבות לפרוץ המלחמה הפונית השנייה בשנת 218 לפנה"ס, נעוצות במלחמה הפונית הראשונה, בשאיפותיה של קרתגו להחזיר לידיה את השליטה באגן המערבי של הים התיכון, ובחששותיה של רומא מפני התעצמותה המחודשת של קרתגו בעקבות כיבוש היספניה על ידי הצבא הקרתגני. לפני פרוץ המלחמה חיזק חמלקרת ברקה את אחיזתה של קרתגו בחצי האי האיברי, והרחיב את שליטתה בו. עם מותו הפך חותנו עזרובעל ליורשו, ועם מותו של האחרון בחר הצבא הקרתגי בחניבעל, בנו של חמלקרת, למצביא. מינוי זה קיבל גם את אישור הרשויות הקרתגיות.
העילה הרשמית לפרוץ המלחמה הייתה פרשת סגונטום. באירוע זה כבש חניבעל את העיר סגונטום (כיום סגונטו בספרד), בעלת בריתה של רומא וסיפק בכך את העילה לפרוץ מעשי האיבה. לאחר מצור בן חודשים אחדים נהרסה העיר, רבים מתושביה נטבחו ואחרים נמכרו לעבדות. בתגובה על הפגיעה בבעלת בריתה, הכריזה רומא מלחמה על קרתגו. התוכנית הרומית הייתה לשגר שני צבאות, האחד לחצי האי האיברי והשני ישירות לאפריקה, ולהביא לסיום מהיר של המלחמה.
ישיבת בני עקיבא קריית הרצוג בני ברק
ישיבת קריית הרצוג (שם רשמי: ישיבה תיכונית בני עקיבא, קריית הרצוג בני ברק תורה מדע אמנויות) היא ישיבה תיכונית השייכת למרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, הישיבה ממוקמת בשכונת קריית הרצוג בבני ברק, ונקראת על שמו של הרב הראשי האשכנזי לשעבר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
קרב קאנאי
רקע
לחניבעל היו תוכניות אחרות. בתחילת המלחמה הוא הפתיע את הרומאים בחציית הרי האלפים בחורף בראש צבא גדול. מיד עם הגיעו לאיטליה זכה בשני ניצחונות – האחד בקרב טיקינוס והשני בקרב טרביה. הרומאים נאלצו לזנוח את תוכניות הפלישה לאפריקה, אך בכל זאת שלחו צבא לחצי האי האיברי.
בשנה שלאחר מכן נפל כוח צבאי רומאי גדול למארב מתוכנן היטב של חניבעל בקרב טראסימני, והושמד. בצר להם פנו הרומאים לפאביוס מאקסימוס ומינו אותו לדיקטטור. פאביוס התחמק מקרב הכרעה, מתוך הכרה בעליונותו הטקטית של חניבעל.
ישיבת בני עקיבא קריית הרצוג בני ברק
הישיבה הוקמה בתחילת שנות ה-70, ובראשה עמד הרב יצחק גרוסמן, וכיום עומד בראשה הרב משה צבי וקסלר. מנהל התיכון בישיבה הוא הרב משה ליקסנברג ומנהל החטיבה הרב יואב קרוטהמר. בישיבה לומדים כ-450 תלמידים, בעיקר ממרכז הארץ. בישיבה פועלות מגמות לימוד ריאליות לצד מגמות הומניות, ותוכניות מיוחדות ללימודי תואר ראשון במהלך התיכון מטעם המרכז האקדמי לב והקריה האקדמית אונו.
הישיבה מאמינה בשילוב של לימודי קודש ולימודי חול במהלך המסגרת הלימודית הפורמלית. לכן הישיבה מקצה כמחצית מהשעות ללימודי קודש ומחצית ללימודי חול.
קרב קאנאי
הצבא הרומי ופיקודו
הצבא הרומי בקרב קאנאי הורכב משני יסודות עיקריים: צבאה של העיר רומא שהושתת על אזרחים בעלי רכוש, וכוחות מבעלות בריתה של רומא שהיו קשורים עמה בחוזי הגנה. הרומאים תרמו בעיקר את הלגיונרים - רגלים כבדים מעולים שנלחמו במסגרת יחידתית של לגיון. בנוסף תרמו הרומאים חלק מחיל הפרשים ואת הווליטים - חיילים רגלים קלים החמושים בכידוני הטלה. בעלות הברית תרמו חילות עזר (auxilia) שהורכבו מחיילים מאיכות משתנה, בהתאם לאזור שממנו גויסו. מספר חיילי בעלות הברית היה דומה למספר הרומאים. בנוסף לחילות בעלות הברית מאיטליה, התייצבו למערכה 1,000-1,500 חיילים רגלים קלים מסירקוסאי שנשלחו על ידי היירון השני. חילות העזר היו מגוונים הרבה יותר מהלגיונות, והם השלימו את יכולות הלגיונות בעזרת מיומנויות מקומיות שנשאו אנשיהם. חלקם היו לוחמי הרים מעולים, אחרים היו קשתים טובים, וכן הלאה. בנוסף לכך, תרמו בעלות הברית את החלק הגדול והאיכותי יותר של חיל הפרשים בצבא הרומי.
ישיבת בני עקיבא קריית הרצוג בני ברק
בשנת תש"ע, אחוז זכאי תעודת הבגרות בישיבה היה הגבוה בארץ, 100%. הישיבה זכתה בעבר במספר פרסים על הישגיה החינוכיים, וכן על הישגיהם של תלמידיה בחידון התנ"ך, בקולנוע, בכדורסל ובכדורגל. ובסוף שנת תשע"ו זכתה בפרס הישיבה הערכית.
בישיבה קיימות מספר רב של מגמות לימוד, בהן: מוזיקה, פיזיקה, ביולוגיה, גאוגרפיה, מדעי המחשב, ועוד. תלמידי הישיבה זכו בתחרויות רובוטיקה ופיזיקה ארציות.
לימודי קודש
במחצית הראשונה של היום הרבנים מלמדים את המסכת בגמרא שבה נבחנים בבגרות בתלמוד, לאחר מכן יש שיעורים בתורה, בנביא, ובאמונה.
בישיבה ישנם מסלולים מיוחדים של לימודי גמרא ברמה גבוהה הנקראים "כיתת אשכולות" ו"ישיבה קטנה". מסלול ה"ישיבה קטנה" מיועד לתלמידי החטיבה בלבד, בעוד מסלול ה"אשכולות" מיועד גם לתלמידי כיתות י'.
הישיבה מחייבת לימודי גמרא ברמת 5 יחידות לימוד, אך מתירה לתלמידים שלא עברו את הבגרות בכיתה יא' לגשת בכיתה יב' לבחינת הבגרות בתושב"ע. ובנוסף, הישיבה מעודדת את תלמידיה ללמוד 5 יח' לימוד בתנ"ך.
הישיבה התמודדה מספר פעמים בחידון הגמרא הארצי וזכתה בו במקומות מכובדים.
לימודי חול
במחצית השנייה של יום הלימודים נלמדים לימודי חול.
הישיבה ידועה בהצטיינותה בתחומי החול ומקיימת מספר רב של מסלולים ללימודים מואצים ומורחבים:
הישיבה גם משתתפת מדי שנה בתחרויות:
פעילות חברתית ועזרה לסביבה
הישיבה דוגלת בפעילות חברתית רבות, ומעודדת את תלמידיה להתנדב ובכיתות הגבוהות הדבר נכלל כחלק מהמעורבות החברתית המחויבת לקבלת בגרות.
בכיתות ט' - י' התלמידים מבצעים התנדבות בבתי אבות, בתי חולים, עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, וכן התנדבות בלימוד תלמידים בכיתות נמוכות בבית ספר (מעורב מגדרים) בעיר.
בכיתות י"א - י"ב התלמידים נדרשים ליזום פעילויות חברתיות. מדי פעם הישיבה יוצאת במבצע מיוחד של עזרה לתלמידי כיתות נמוכות בלימודים, ופעילויות נוספות.
בנוסף לכל אלו הישיבה מבצעת פעיליות כלל ישיבתית כדוגמת הרקדה מידי ראש חודש, כוכב החודש לתלמידי חטיבת הביניים (כל מחזור/שכבת גיל, בוחרת תלמיד שלדעתה הוא התלמיד המצטיין של החודש), טקס תפילין לילדי כיתות ז', וכו'.
בכל שנתיים תלמידי כיתות יא' ויב' נוסעים למסע לפולין בעידוד ובהדרכת הישיבה.
קרב קאנאי
הצבא הרומי ופיקודו
בקרב נערכו הלגיונות הרומיים במבנה שחמט מסורתי, כאשר המאניפולים של הדרג השני והשלישי הוצבו מאחרי הרווחים של הדרגים שלפניהם. הדרג הראשון של הלגיון הורכבה מההאסטאטים, הדרג השני מהפרינקיפים, והשלישי מהטריאריים (בקרב קאנאי נשארו הטריאריים לשמור על המחנה העיקרי, שהיה מצדו השני של הנהר). הלגיונות שהורכבו מאזרחים רומיים נערכו במרכז המערך, ואילו כוחות בעלות הברית האיטלקיות הוצבו משני עבריהם. האגף השמאלי של הרומאים היה מוגן בכ-4,800 פרשים של בעלות הברית, והאגף הימני היה מוגן על ידי הנהר וכ-1,600 פרשים רומאים.
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי מספר הלוחמים הרומאים בקרב. רוב החוקרים, וביניהם וולבנק, מאמצים את גישתו של פוליביוס וטוענים שהיו בקרב 8 לגיונות רומאים ועוד 8 לגיונות של בעלות הברית, סך הכול כ-80,000 רגלים וכ-6,000 פרשים. לעומתם, דה סנקליס ובעקבותיו גם ברנט המסתמכים על טיטוס ליוויוס, טוענים שבקרב השתתפו רק 4 לגיונות מתוגברים מאזרחי רומא, ועוד כמספר הזה מצד בעלות הברית. לשיטתם של החוקרים האלה, כלל הצבא הרומאי רק כ-55,000 חיילים. למרות הפירושים המאוחרים של ההיסטוריונים המודרניים למה שנכתב אצל ליוויוס, גם הוא נקב במספר גדול בהרבה מהערכותיהם לגבי גודלו של הצבא הרומאי, והעמיד אותו על 87,200 לוחמים חרף המחלוקת, מרבית ההיסטוריונים מאמצים את גישתו של פוליביוס ומונים בצד הרומי 80,000 רגלים ו-6,000 פרשים.
ברפובליקה הרומית לא הייתה הפרדה בין הדרג הפוליטי לפיקוד צבאי. ראשי המדינה (הקונסולים) היו ראשי הצבא בפועל בשדה הקרב. כל שנה נבחרו שני קונסולים, וכל אחד מהם קיבל פרובינקיה מסוימת עם מינויו. לפי מיקום הפרובינקיה היה הקונסול מקבל כוחות צבא לפי הצורך. צבא קונסולרי תקני כלל שני לגיונות רומאים וכוחות בעלות הברית, בסך הכול כ-20,000 רגלים וכ-2,000 פרשים. אם המצב דרש זאת, ניתן היה להכפיל את הכוח העומד לרשות הקונסול. לעיתים נדירות, כפי שהתרחש בקרב קאנאי, התייצבו שני הקונסולים לקרב אחד בכוחות משולבים. אם שני הקונסולים היו נוכחים, היה הפיקוד נתון לאחד מהם לפי הטלת גורל יומית, או שהתחלף מדי יום – כמו שקרה בקרב קאנאי: בימים הזוגיים פיקד אחד הקונסולים, ובימים האי-זוגיים חברו.