cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולריך פון הוטן
אולריך פון הוטן (גרמנית: Ulrich von Hutten; 21 באפריל 1488 - 29 באוגוסט 1523) היה אביר, משורר והומניסט גרמני.
חייו
אולריך נולד למשפחת האצילים פון הוטן, שהתגוררה בטירת שטקלנברג שבמדינת אסן, ואביו ייעד אותו לכמורה, ולשם כך שלח אותו למנזר בפולדה, אך אב המנזר שם לב לנטיית נפשו הלירית, והצליח להוציא אותו משם. לאחר מכן הסתכסך עם אביו, שדרש ממנו ללמוד משפטים, ואילו הוא נמשך לשירה, לפילוסופיה ולתאולוגיה. בשל כך הגיע כמעט לפת לחם, עד שמזכיר החצר של מיינץ, אייטלוולף פון שטיין, לקח אותו תחת חסותו. מאז למד אולריך באוניברסיטאות שונות בגרמניה, ובין השאר למד אצל יוהנס רויכלין, והפך בהשפעתו להומניסט. לאחר מכן התיידד עם מרטין לותר. הוא היה אף מכותבי "מכתבי אנשים חשוכים" שהוציאו מתנגדי הדומיניקנים אחרי 1510, בעקבות מאבקם של הדומיניקנים נגד רויכלין.
לאחר שהתחילו לנוע גלגלי תנועת הרפורמציה (1517), הצטרף אולריך במלוא המרץ וההתלהבות לתנועה הפרוטסטנטית וניסה לשכנע את הקיסר החדש, קרל החמישי, שהיה ידידו, וכן את הנסיך הבוחר אלברט ממיינץ, אך ללא הצלחה.
בסוף ימיו ניסה להשפיע על מלומדים שונים, שהנודע שבהם היה ארסמוס מרוטרדם, אך הלה סירב להפגש עמו, על אף שאולריך הגיע, כמעט גוסס, עד בזל במיוחד בשביל להיפגש עמו.
אגודת המשמר הלאומי
אגודת המשמר הלאומי (באנגלית: National Vigilance Association) הייתה אגודה בריטית שהוקמה על ידי ויליאם תומאס סטאד (William Thomas Stead) וויליאם אלכסנדר קוט (William Alexander Coote) בשנת 1885 במטרה להילחם בחוסר המוסריות שפשעה בחברה הבריטית תוך דגש מרכזי על טיהור בריטניה מהפקרות מינית ומזנות.
רקע
העיסוק בזנות הפך לבעל חשיבות מרכזית בחברה הבריטית עוד במאה השבע עשרה. רפורמטורים חברתיים ועובדים סוציאליים החלו להתעניין בנושא הזנות, נוכחותה והדרך להיפטר ממנה כחלק מקמפיין נגד חוסר מוסריות חברתית. הרפורמטורים הניחו כי פשע, בעיקר פשע לא מוסרי כמו זנות פוגע בחברה, מחליש אותה ואף מאיים על קיומה. לכן צניעותו של האדם נחשבה לגורם מכריע לקיום חברתי והרפורמטורים עסקו רבות בגינוי מין פומבי. השכבות החברתיות הגבוהות אימצו לעצמם "מנהגים טובים" וצניעות ציבורית כדי למצב את עצמן גבוה יותר בסולם החברתי והזנות נדחקה לתחתית הסולם החברתי והפכה למקצוע השייך רק לעניי החברה.
היקף הזנות בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט אינו ידוע, גם ההגדרה של מי נחשבה זונה אינה ברורה לחלוטין, אולם ידוע כי רב הנשים שעסקו בזנות היו שייכות למעמד הפועלים, משמע נשים עניות. רב הזונות עבדו ברחבי לונדון, חלקן באזור החלונות האדומים של העיר בעוד שאחרות הסתובבו ברחבי העיר. היו בלונדון אזורים שהוגדרו כאזורי זונות, כמו אזור הנמלים או תחנת הרכבת ווטרלו. אף על פי שמספרן המדויק של הזונות אינו ידוע, ברור כי מספרן היה רב ונוכחותן בלטה ברחבי העיר.
קורבן הבתולה בבבל המודרנית
בשנת 1875 בעקבות גילויים הראשונים של תופעת הסחר בנשים ערכו רפורמטורים בריטים ניסיונות לשנות את החקיקה האנגלית כדי לצמצם ואף למנוע חטיפת נשים בריטיות ומכירתם מעבר לים לצורכי זנות בלא הצלחה. במהלך 1885 היה ניסיון נוסף להוביל שינויי חקיקה להעלאת גיל ההסכמה משלוש עשרה לשש עשרה וגם הוא לא צלח. כאשר הניסיונות הללו כשלו פנה יושב ראש הוועדה לנושא גיל ההסכמה בבית הנבחרים אל העיתונאי ועורך "הפאל מאל גאזט" ויליאם תומאס סטאד וביקש ממנו לנסות להשפיע על דעת הקהל וליצור לחץ חברתי לשינוי גיל ההסכמה. סטאד בהיותו רפורמטור ופעיל בנושאי המוסר נענה לאתגר. במשך חודש ימים ערך סטאד תחקיר לגבי הזנות, ולאחריו פרסם סדרה של ארבעה מאמרים שנקראו "קורבן הבתולה בבבל המודרנית". במאמריו השווה סטאד בין לונדון לאתונה העתיקה, כאשר באתונה הוקרבו בתולות למינוטאורוס ובלונדון הוקרבו בתולות רבות לתאווה הגברית.
סטאד סקר בכתבותיו את התנהלות עולם הזנות הלונדוני. בהתייחסו בעיקר לשימוש בילדות בין הגילאים אחת עשרה לשלוש עשרה בזנות. הוא ראיין בעלים של בתי זונות, שתיארו את הדרך בה קנו ילדות צעירות בגילאים הקרובים לגיל ההסכמה, שיכרו אותן או סיממו אותן והעבירו אותן ללקוח המרבה במחיר. אחד הסיפורים המרכזיים בכתבותיו היה סיפורה של לילי, נערה בת שלוש עשרה, שאמה השיכורה הסכימה למכור אותה למתווכת תמורת חמש לירות שטרלינג. המתווכת והאם סיפרו לאבי הנערה כי היא נמכרה להיות משרתת וכך השיגו את הסכמתו, אף על פי שהאם ידעה את האמת והתעניינה רק בתשלום הכספי שתוכל לשלשל לכיסה. סטאד תיאר את האכזריות בה נבדקה לילי ואת מכירתה ללקוח בבית הזונות.
מאמריו עוררו הדים בבריטניה בכלל ובלונדון בפרט. הוא הפנה אצבע מאשימה כלפי הניצול הציני של העניים והציג את הפנים המכוערות וחסרות המוסר של העשירי העיר, אשר לא בחלו בדבר כדי לספק את צורכיהם המיניים. דבריו של סטאד השפיעו על דעת הקהל וגרמו למהומות במקומות שונים בבריטניה. הארכיבישוף מקנטרברי נעמד לצידו של סטאד ואימת את דבריו. מאמריו של סטאד ודבריו של הארכיבישוף גרמו לנציגי צבא הישע לצאת לרחובות ולהחתים אנשים על עצומה לשינוי גיל ההסכמה. הם גייסו כ-400,000 חתימות.
כל האירועים הללו היו בעלי השפעה מכרעת על הלך הרוח פרלמנט. חשוב להדגיש כי שנת 1885 הייתה גם שנת בחירות לפרלמנט הבריטי והנציגים השונים רצו לזכות באהדה מחודשת של בוחריהם. לפני כתבותיו של סטאד נושא גיל ההסכמה הוגדר כנושא בעייתי וחברי הפרלמנט העדיפו להתעלם ממנו כדי לא להיכנס למאבק ציבורי. אולם כאשר ראו את תגובות הציבור והבינו את הלך הרוח, החוק שונה באותה שנה וגיל ההסכמה עלה מגיל משלוש עשרה לשש עשרה. חומרת הענישה בחוק הוחרפה והוגבר הפיקוח על בתי הזונות כדי לעקוב אחר גילאי הנשים שהועסקו במקומות הללו.
הקמת אגודת המשמר הלאומי
הצלחת כתבותיו של סטאד הייתה אדירה הוא נהנה מאהדה רבה. בכל רחבי בריטניה הייתה התעוררות של תנועת המוסר ורצון להנהיג שינוי חברתי. סטאד ראה בכך סימן והחל להקים ועדות משמר אזרחיות בערים רבות למען הגברת הפיקוח על המוסר ובעיקר כדי להיאבק בזנות וסחר בנשים. ב-22 באוגוסט 1885 נערכה הפגנה למען שינוי חברתי מוסרי והתמיכה בגישת הרפורמטורים לטיהור מוסרי התחזקה בכל רחבי המדינה. הוקמה במה מרכזית בהייד פארק בלונדון לנאומים בנושא שינוי חברתי מוסרי. בהפגנה השתתפו כ-250,000 איש והיא הוגדרה כהצלחה מסחררת של תנועת המוסר. כאשר במהלכה הונפו כרזות "הגנו על הנערות הצעירות" ו"מלחמת המוסר בלונדון". סטאד ניצל את המומנטום בציינו מאוחר יותר כי באירוע זה הוקמה "אגודת המשמר הלאומית" ונורתה יריית הפתיחה לפעולותיה.
בעת בכתיבתו על הנערה לילי טרח סטאד להשמיט את העובדה כי הוא סיפק את הכסף לקנייתה של הנערה כדי שתהיה בידו הוכחה חותכת לדרך המכירה של נערות בתולות. כיוון שאביה של לילי לא הסכים למכירתה לזנות נאסר סטאד והועמד לדין בעוון הדחה לזנות. הוא חשש כי משפטו יצור פרסום שלילי לאגודה שהחל לבנות ויפגע בגל ההצלחה שאפף אותה. כמו כן, סטאד הבין כי אינו כריזמטי מספיק כדי להוביל תנועה שתסחוף המונים כמו שראה בעיני רוחו את אגודת המשמר הלאומי. לכן חיפש דמות כריזמטית, שתהפוך לפנים של האגודה. הוא בחר בוויליאם אלכסנדר קוט להוביל את "אגודת המשמר הלאומי".
ויליאם אלכסנדר קוט נולד בשנת 1842 למשפחה מהמעמד הבינוני. אביו נפטר בהיותו בן שלוש. מות האב גרם למשפחה לרדת מנכסיה והיא הפכה למשפחה ענייה. בהיותו נער צעיר הפסיק ללמוד והתחבר אל חבורת נערי רחוב, לפי הגדרתו הפך לפרחח. בגיל שש עשרה עבר התעוררות רוחנית בעקבות שיחה עם אנשי דת אוונגליסטים אשר, לדבריו, האירו את עיניו ושינו את מהלך חייו מן הקצה אל הקצה. הוא הפך לאוונגליסט והצטרף לתנועת המוסר. יכולות הכתיבה שלו היו נמוכות מאוד, כיוון שלא זכה להשכלה פורמלית כמו שצריך, אולם יכולותיו הרטוריות היו יוצאות דופן. קוט היה אדם כריזמטי ביותר שיכול היה לסחוף אחריו המונים, והוא האמין בקנאה במטרותיה של "אגודת המשמר הלאומי" ולכן התאים למטרותיו של סטאד.
תחילת דרכה של האגודה
כדי לבסס את "אגודת המשמר הלאומי" ולהפוך אותה לשחקן מרכזי במאבק נגד הסחר בנשים, לפי חזונו של סטאד, היה צורך בכסף. לכן סטאד וקוט יצאו יחדיו למסע גיוס כספים ברחבי בריטניה. מטרתם הייתה להציג את עקרונות אגודתם בכל מקום אליו הגיעו, לשכנע את תושבי המקום להקים סניף מקומי של האגודה ולהניע אותם לתרום כספים לאגודה הארצית. קנאותו של קוט למטרה והתנהלותו האוונגליסטית שירתו את איסוף התרומות. קוט הצליח לגייס כספים רבים מעשירים אוונגליסטים בלונדון וקארדיף, כדי לקיים את הסניף המרכזי בלונדון. אולם קנאותו הייתה לו גם לרועץ, כיוון שדבריו היו תקיפים וחסרי פשרות. הם הבהילו חלק משומעיו וגרמו לאי נוחות ולחשדנות כלפיו וכלפי האגודה החדשה שייצג.
קוט הבין כי קנאותו עשויה לפגוע בהצלחת האגודה, לכן כדי לזכות בתמיכה רחבה מכל גוני הקשת הפוליטית, מינה קוט לתפקידים בכירים באגודה אנשים בולטים ומקובלים ממגזרים שונים בחברה הבריטית. למשל מינה את סר פרסי ויליאם בונטין ליושב ראש ועד המנהלים של האגודה. בונטין, שהיה נכדו של הכומר והמטיף המתודיסט ג'אבז בונטין, היה מקובל בקרב חוגי המתודיסטים וידוע בציבור כעורך עיתון מפורסם וכעיתונאי. קוט מינה גם את הגברת מיליסנט פוסט לסגנית נשיא האגודה, פוסט הייתה דמות מוכרת ומכובדת בקרב חוגי הנשים ולימים הייתה ממנהיגות התנועה הסופרג'יסטית. והיא גייסה תמיכה נשית.
מטרת האגודה
אגודת המשמר הלאומי קמה כדי להוות את כוח השמירה על המוסר בכל רחבי בריטניה. מקימיה סברו כי על האגודה להקים לעצמה סניף בכל יישוב ברחבי המדינה על מנת לפקח על המוסר ולאכוף ערכי מוסר מהוגנים, תוך מלחמה עיקשת בחוסר המוסריות החברתית ומאבק על טיהור המדינה מזנות ומכל גורם או פרסום שעשוי להדיח לחוסר מוסריות. כמו כן הצהירה האגודה כי מטרתה העיקרית לדאוג לרווחתם של נשים ולשפר את תנאי המחיה של נשים סובלות ונמצאות במצבי סכנה.
מבנה האגודה
האגודה לא הוגדרה כאגודה נשית, אולם מתחילת דרכה הורכבה הנהגתה מגברים ונשים כאחד. בראש האגודה עמד היושב ראש, וילאם אלכסנדר קוט ותחתיו וועד מנהלים שישב בסניף המרכזי בלונדון. כל סניף דיווח על הפעולות שלו לסניף המרכזי, נעזר בו והתייעץ עמו לגבי דרך פעולה במלחמתם בחוסר המוסריות, כשהדגש העיקרי היה מלחמה בזנות. עם השנים השתנה המבנה הארגוני ובכל אזור קמה ועדה מרכזית שריכזה מספר יישובים. היא פעלה באופן עצמאי יותר, תוך שיתוף פעולה עם הסניף המרכזי ועל פי החלטותיו.
פעולותיה המרכזיות
אגודת המשמר הלאומי פעלה במספר מישורים: הצלה ומניעה, חינוך, חקיקה ומאבק בינלאומי.
בתחום המניעה וההצלה – עוד בתחילת דרכה של האגודה הבין קוט כי עבודת מניעה היא המפתח ליצירת שינוי מוסרי בחברה ולהצלת הנערות. באוגוסט 1885 הקימה האגודה תת-ועדה בנושא מניעה. היא הורכבה בעיקר מנשים, כשיושבת הראש שלה הייתה הגברת מיליסנט פואסט. בין תפקידיה היה איתור נערות נעדרות על פי פניות של בני משפחותיהם. מכתבי פניה מבני משפחה וחברים הגיעו לסניף המרכזי מכל רחבי המדינה וחברות תת-הוועדה חקרו וברב המקרים איתרו את הנעדרות ושלחו צוותים לחפשם ולהחזירם לחיק משפחתם. קוט הוביל בדרך כלל את החיפושים ושכנע נערות סוררות במיוחד לחזור לבתיהם.
כמו כן הקימה תת-הוועדה בשנת 1890 בית נערות שנקרא "בית מרפא לנשים" (Medical Home for Women) בית זה נועד לסייע לנערות במצבי סיכון קשים שעסקו בזנות שנים ארוכות, או שמצבן הנפשי היה רעוע ביותר. בשל חומרת הפגיעה של הנערות וחשדנותן הרבה צוות הבית כולו הורכב מנשים שעסקו בעיקר ביצירת סביבה בטוחה לנערות הללו. הבית נסגר בשנת 1897, לדבריו קוט, כיוון שסבל מבעיות של ניהול כושל וחוסר תקציב. אולם הייתה סיבה נוספת לסגירתו של הבית. היה בו מקום רק לחמש עשרה נערות והשהות בו הייתה ארוכה ולכן יכולות השיקום שלו היו שוליות והוא לא שירת את מטרות האגודה, שיקום המוני וטיהור הזנות.
תפקיד נוסף של וועדת המניעה היה הצלה של זונות במפגשים ישירים. בשנת 1887 נציגות של ועדה זו בלונדון נכסנו לתוך בורדלים ובתי זונות וניהלו שיחות אישיות עם הנערות. בשיחות הללו הסבירו לנערות מדוע כדאי להן לצאת ממעגל הזנות ולחזור לחיות חיים מהוגנים. כמו כן, הציגו הנשים בפני הזונות את האפשרויות השונות לשיקום שהיו קיימות, כלומר את בתי הנערות וארגוני הנשים, שמטרתן הייתה לסייע להן. הן הציעו לזונות לעבור לגור במרכזים מוגנים שיסייעו להן להשתקם. זו הייתה פעולה מקדימה לניסיונם של הגברים לסגור את בתי הזונות. הגברים הגיעו לבתי הזונות וסגרו אותם בכוח.
בתחום החינוך – כדי לשפר את סיכוייהן של הנערות להשתקם האמינו חברי אגודת המשמר הלאומי, כי יש להעניק לנערות חינוך מוסרי ולבנות להן תוכניות הכשרה מיוחדות שישפרו את מודעותן לערכי המוסר הנכונים ויכינו אותן לתפקידן בחברה. בשנת 1894 חשו חברי האגודה כי יש צורך בהקמת בית תעסוקה והכשרה לנערות במצבי סיכון קשים. חברי הוועד המנהל החלו לחפש מקום ראוי ובמהלך חיפושיהם קיבל קוט הצעה לקנות בהנחה שני בתים צמודים ברחוב האקני (Hackneyׂׂ), כאשר באחד מהם הייתה מכבסה מוכנה להפעלה. הבתים נרכשו על ידי האגודה באותה שנה והמכבסה הפכה לבית הכשרה לנערות שחיו בבית הצמוד. הבית נסגר בשנת 1904 כיוון שחברי האגודה לא הצליחו ליצור ניהול רציף לאורך זמן לבית ההכשרה.
האגודה עסקה גם בחינוך מיני. חבריה האמינו כי אם ינחילו חינוך מיני נאות לצעירים, שבו יסבירו על חשיבות הכבוד לאישה ועל חשיבות הצנעה יצטמצמו הזנות והפגיעה בנשים. נציגי האגודה הופיעו בבתי ספר בשיעורי אזרחות והרצו על הטמאות שנובעת ממין ועל הסכנות הצפויות במין. בדברם על סכנות התכוונו למחלות מין שהיו נפוצות מאוד באותן שנים. הם התייחסו להתנהגות מינית כסטייה או כטמאות והכלילו בהתנהגות זו גם את האוננות שלדעתם הובילה לשתי בעיות מרכזיות: לאימפוטנציה ולגילוי עריות.
בתחום החקיקה – אגודת המשמר הלאומי ראתה בשינויי חקיקה את מטרתה המרכזית. קוט הגדיר כי שינוי חוקים שיקטינו את ניצול הנשים והזנות יהפכו את המדינה למוסרית יותר. לכן האגודה השקיעה מאמצים רבים בתחום זה. אנשיה הובילו חוקים ושינוי חוק רבים סביב נושא המוסר.
בשנת 1885 לפעול נגד חברות התעסוקה לא חוקיות שניצלו נשים דרך מודעות בעיתון. החברות הללו פרסמו מודעות על משרות טובות וביקשו מהנערות לשלוח כספים כדי לקבל את כתובת המעסיק חלקם ניצלו את תמימותן של הנערות וניתקו מגע עם הנערות לאחר גנבת כספם. בעוד חברות אחרות היוו כיסוי לעסקי סחר בנשים. נערה שענתה למודעה הגיעה למקום מפגש בתחנת רכבת מרוחקת ממקום מגוריה, שם בדרך כלל פגשה אישה ששכרה עבורה חדר במלון, כביכול כדי שתתרענן לפני צאתה למחרת לפגוש את המעסיק החדש שלה. האישה דאגה לכל צרכיה באותו יום ואף ביקשה ממנה שתכתוב מכתב להוריה כדי להרגיעם ולהראות להם שהיא בטוחה. למחרת הנערה נלקחה מאותו מקום על ידי אדם שלא פגשה קודם, סוחר הנשים בדרך כלל, שהעביר אותה ליעד לא ידוע ומכר אותה לכל המרבה במחיר. חברי האגודה הובילו שינויי חקיקה במטרה להכריח את משרדי התעסוקה לפעול בשקיפות ועם רישיון כדי למנוע את ניצול הנשים. הם ניהלו מאבק בנושא במשך אחת עשרה שנים ובשנת 1906 עבר בפרלמנט חוק שהכריח את משרדי התעסוקה להוכיח כי הם עסקים לגיטימיים ולהוציא רישיון תעסוקה.
במסגרת פעילותה של האגודה בנושא הצנזורה על פרסומים לא מוסריים העבירה האגודה בשנת 1899 "חוק נגד פרסום והפצה של חומרים בעלי אופי לא מוסרי", כדי למנוע, לפי דברי האגודה, את חשיפתם והשחתתם של גברים בידי רוע אמיתי וחוסר מוסריות. לפי החוק חל איסור על תליית פרסומים בעלי אופי לא מוסרי בכל מקום פומבי, מבתים דרך שלטי חוצות וכל מקום הגלוי לעיני הציבור והעבריין ייענש בחומרה. באמצעות החוק הצליחו חברי האגודה להפעיל פיקוח על כל סוגי הפרסומים ולצנזר בגסות כל שלט, ספר או עלון רפואי שלא תאם את דעתם או נראה להם מתירני מדי. הדבר כלל גם חוברות רפואיות למניעת למחלות מין.
האגודה לקחה חלק בקידום חוק הזרים (The Aliens act). ככל שגברה ההגירה, גברה גם הזנות, בשל מצבם הכלכלי הקשה של המהגרים. אנשי אגודה משמר שפעלו רבות בקרב הזונות, הגיעו למסקנה כי נשים זרות שעסקו בזנות היו בעלות מוסר מפוקפק ובחרו מראש להגר לבריטניה על מנת למכור את גופן ולכן צריך להרחיקן מהמדינה. לכן הצטרפו למאבק על חוק הזרים שהובילו העיתונאי ארנולד וויט וחבר הפרלמנט סר ויליאם אבנס גורדון בשנת 1905 התקבל חוק הזרים בפרלמנט הבריטי והיה לחוק הראשון בבריטניה שהגביל הגירה. הסעיף המשמעותי ביותר בחוק היה הגדרת "המהגרים הלא רצויים בבריטניה". לפיו נקבעו ארבעה קריטריונים למהגרים לא חוקיים שיש לגרש: אם אין ביכולתו להוכיח או למצוא עסוקה ולהצביע על מקורות פרנסה מכובדים, אם הוא משוגע או רפה שכל או סובל מכל מחלה נפשית או אחרת שבגינה יהפוך לנטל על כתפי הציבור, אם הוא הורשע בפלילים במדינה אחרת או יש נגדו צו הסגרה ממדינה אחרת ואם כבר הוצא נגדו צו גירוש מבריטניה.
חוק הזרים הגביל את ההגירה, אולם לא הפסיק את סוחרי הנשים מלפעול באנגליה. המשך הסחר בנשים זרע תסכול רב בקרב רפורמטורים שונים ברחבי אנגליה. בתוכם חברי האגודה היהודית להגנת נערות ונשים לכן בשנת 1905 פנתה האגודה היהודית להגנת נערות ונשים אל אגודת המשמר הלאומי במטרה להוביל יחד תיקון לחוק הפלילי שיגביל את הסחר בנשים בבריטניה תיקון חוק זה נקרא חוק נגד סחר עבדים לבן (Criminal law Amendment – white Slave Traffic Bill) מטרתו הייתה להגביר את הענישה על סוחרי נשים ולאפשר למשטרה לעצור לחקירה בלא צו בית משפט אדם הנחשד בסחר בנשים. חברי שתי האגודות חברו אל "מועצת המוסר הציבורית" (Public morality council) שלושת הגופים הללו הקימו ועדה משותפת לקידום שינוי לחוק הפלילי בנושא הסחר בנשים בפרלמנט. אף על פי שהצליחו לגייס תמיכה עקרונית בפרלמנט לחוק הזה התקשו מאוד להעביר את סעיפיו בדיונים בפרלמנט והחוק נעצר מספר שנים. באפריל 1912 טבעה אוניית הטיטניק. בין נוסעיה היה העיתונאי ויליאם תומאס סטאד, מקים אגודת המשמר הלאומי. חברי אגודת המשמר הלאומי ראו במותו של סטאד סימן אלוהי בצורך להגביר את המאבק לקבלת שינויי החוק. בכל רחבי בריטניה החלו הפגנות והופעל לחץ כבד על הפרלמנט לקבל את תיקון החוק. נכתבו כתבות רבות בעיתונים לגבי תועלתו של החוק, שהסבירו עד כמה השינוי נחוץ תוך תיאור מוגזם של הסכנות וכיצד תראה המציאות ללא שינוי החוק. כתבות אלו זרעו פחד בציבור והגבירו את ההפגנות בעד החוק. הפרלמנט התכנס שוב לדיונים נוספים ובדצמבר 1912 התקבל תיקון החוק. חוק זה נתפס כבעל משמעות כפולה, הוא הקטין את הסחר בנשים ברחבי בריטניה והיווה חלק מהמאבק בינלאומי בסחר בנשים.
בתחום המאבק הבינלאומי – בשנת 1898 זכה ויליאם קוט להצלחה מסחררת כאשר הצליח לגייס תמיכה להוספת סעיף הסרסורים לחוק הנוודות. קוט ראה בהצלחה זו, שהייתה לא צפויה, קריאה אלוהית להגביר את המאבק בסחר בנשים ולהעתיקו לזירה הבינלאומית. לדבריו, ראה בחזונו כי שנת 1899 תהא השנה הנכונה בה יוביל את המאבק, לכן בשנה זו החל את פעילותו הבינלאומית. תחילה ניסח אזהרה ידידותית לנערות שעוזבות את בתיהן. בה תוארו הסכנות שארבו לנערות בדרכן והן התבקשו לשים לב ולהגן על עצמן מפני סוחרי הנשים. בינואר 1899 יצא קוט למסע גיוס כספים ותמיכה ברוב בירות אירופה, כדי להשיג מימון קונגרס בינלאומי בנושא המאבק בסחר בנשים. הוא פנה אל ממשלות רבות באירופה והדגיש בפניהם את החשיבות שראה בחקיקה בינלאומית נגד סחר בנשים. כל הממשלות הסכימו להשתתף בקונגרס כזה באם יערך, אך סירבו לממנו. התרומה הכספית למימון הקונגרס הגיע מהאגודה היהודית להגנת נערות ונשים. בזכות כספים שגייסה האגודה היהודית החליט קוט לקיים את הקונגרס בלונדון, בלי חסות ממשלתית. הוא הבין כי האגודה היהודים הייתה עשויה לסייע לו מבחנה כספית לטובת קונגרס זה ואולי אף לקונגרסים אחרים ולכן פרסם הודעה בה הגדיר כי אגודת המשמר יזמה את הקונגרס והיא רואה באגודה היהודית שותפה שווה בהובלת המאבק.
ביוני 1899 נערך קונגרס בינלאומי בלונדון, שהשתתפו בו נציגים מארבעים וחמישה מוסדות בריטים שונים, נציגי אגודות משמר מאחת עשרה מדינות באירופה וכמה נציגי ממשל אירופאים. מטרת הקונגרס הייתה לדון בדרך הטובה ביותר להילחם בסחר הבינלאומי בנשים. בסופו הוחלט כי בכל מדינה יקום ועדת משמר ארצית שתעסוק במאבק בסחר בנשים וכל שנה יתכנס קונגרס בינלאומי נוסף כדי להגביר ולשפר את שיתוף הפעולה הבינלאומי סביב נושא המאבק בסחר בנשים. במהלך השנים הבאות נערכו קונגרסים בינלאומיים שהונהגו על ידי אגודת המשמר במקומות שונים ברחבי אירופה. לפני כל קונגרס נערך כנס מקדים, כל זאת כדי ליצור תקשורת מתמשכת בין אגודות המשמר השונות ולהכין את הקונגרסים הבאים. במקביל לקונגרסים ולכנסים שאורגנו על ידי אגודת המשמר הלאומי היו גם שתי ועידות בינלאומיות נגד הסחר בנשים, שאורגנו על ידי ממשלת צרפת בהסכמה ובשיתוף עם ממשלות אחרות באירופה ובתמיכת אגודות המשמר השונות.
בשנת 1902 ממשלת צרפת בשיתוף עם ממשלת בריטניה החליטו על ועידה בינלאומית בפריז, מטרתה הייתה ליצור שיתוף פעולה בינלאומי בנושא הסחר בנשים. לוועידה הגיעו שישים ושישה נציגים של שש עשרה מדינות. בוועידה התקבלה הסכמה כללית כי יש צורך בחוק בינלאומי נגד סחר בנשים ונוסחו תשעה עשר קווים מנחים לניסוח אמנה בינלאומית. כשנתיים לאחר מכן באפריל 1904 התכנסה בפריז ועידה נוספת של נציגי שש עשרה המדינות מהוועידה הבינלאומית הראשונה והחליטו בה על יצירת טיוטה ראשונית להסכם בינלאומי שדמתה מאוד להבנות שנוסחו בפריז שנתיים קודם לכן, אולם הייתה מצומצמת ואופרטיבית. היו בה שבעה סעיפים שעסקו בהתחייבויות הממשלות ובדרך עבודה משותפת. לפיהם, כי כל ממשלה תמנה גוף אחראי על העברת מידע לגבי סחר בנשים במדינתה ותחלוק את המידע עם השותפות האחרות בהסכם, בכל מדינה יהיו סוכני נמל במטרה לאתר נערות בסיכון לאסוף מידע על סוחרי נשים, כל מדינה תנהל רישום של זונות זרות והסוחרים שייבאו אותן ותעניק מקלט לנערות שיעזבו את הזנות. המדינות התחייבו להפעיל פיקוח על משרדי תעסוקה ולוודא, במידת האפשר, כי הצעות העבודה שלהם הן אמינות והמשרדים אינם חזית לארגון של סחר בנשים. הטיוטה הזו היוותה את הבסיס להמשך ניסוח החוקים הבינלאומיים והאמנה נגד הסחר בנשים.
באוקטובר 1910 התכנס במדריד הקונגרס הבינלאומי הרביעי שנמשך ארבעה ימים. ספרד פרסה את חסותה על הקונגרס וכל צמרת השלטון הספרדי נכחה בו. בקונגרס השתתפו ארבע מאות נציגים מתשע עשרה מדינות שונות בעולם. והוחלט בו על הנוסח הסופי של ההסכם הבינלאומי נגד הסחר בנשים וההסכם נחתם. הקונגרס היווה בעיקר הפגנת כוח והסכמה בינלאומית להיאבק בסחר בנשים.
מלחמת העולם הראשונה והשפעותיה
מלחמת העולם הראשונה שינתה את מערך האיזון העולמי גם בנושא הסחר בנשים. במהלך שנות המלחמה היה קשה יותר להגר ממזרח אירופה וכמות המהגרים שהגיעה למערב הצטמצמה מאוד. סוחרי הנשים נתקלו בקושי שלא הכירו לפני המלחמה, הם התקשו להעביר נשים בגבולות בין המדינות בשל הסכסוכים והקרבות העזים על הגבולות. על פניו העובדה כי הסוחרים נתקלו בקושי הייתה אמורה לסייע לאגודות ההגנה, אולם המלחמה הפרה גם את האיזון שנוצר בין המדינות החתומות על ההסכם הבינלאומי. רבות מן המדינות לחמו כעת אחת נגד השנייה. נושא הסחר בנשים נדחק הצידה לאור הקשיים שעוררה המלחמה, אגודות המשמר העולמיות נפגעו מאוד בשל קושי בתקשורת וקשיים בהעברת מידע וסיוע.
בשנת 1921 חבר הלאומים ערך כינוס בנושא דיכוי הסחר בנשים וילדים. השתתפו בו נציגים של שלושים וארבע מדינות ואגודות הגנה. חבר הלאומים הציע לאמץ את ההסכם הבינלאומי משנת 1904 ותיקונו משנת 1910 ולקח על עצמו ליישם את סעיפיו כהסכם בינלאומי. שמונה עשרה מדינות חתמו על ההסכם במהלך הכינוס.
מותו של ויליאם אלכסנדר קוט ואחריתה של האגודה
מיד עם סיום המלחמה, החל הסחר בנשים מחדש והפעם ביתר שאת. כיוון שהמצב הכלכלי במזרח אירופה הידרדר יותר מלפני המלחמה, ובשל חוסר הפרנסה הזנות גברה, לסוחרי הנשים הייתה "סחורה" מרובה יותר והם חידשו את פעילותם במהירות. האגודות, לעומתם, תשתיותיהן ברחבי העולם נהרסו רובם נאלצו לבנות את המערכת מחדש, כאשר בידיהם פחות אמצעים. ויליאם קוט, מזכיר אגודת המשמר, נפטר ממחלה קשה בשנת 1919. מותו של וילאם קוט, השפיע מאוד על פעולותיה. קוט לא מינה לעצמו יורש ובהיותו המנהיג היחיד והבלתי מעורער של האגודה התקשו חברי האגודה למצוא לו מחליף שימלא את מקומו. לכן האגודה שינתה את דרך פעולתה. היא מיקדה את הפעילות בתוך בריטניה וצמצמה באופן דרסטי את נוכחותה בזירה הבינלאומית. כאשר הפכה לגוף מייעץ לארגונים בריטיים רבים בנושא סיוע לנזקקים. עיקר עבודתה הופנתה לשינויי חקיקה הקשורים לצנזורה ופיקוח ממשלתי על המוסר החברתי. היא הנהיגה חוקים רבים שהיו לימים שנויים במחלוקת בגלל קיצוניותם והכוח הרב שהעניקו בידי השלטון. לאורך שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים נתקלה האגודה בקשיים כלכליים ובשנת 1939 בשל קשיים אלו התאחדה עם "חברת העזרה לנוסעות" (Traveller's Aid Society).
האגודה נסגרה בשנת 1951, בשל דלדול בנכסיה והכנסותיה וחוסר יכולתה להמשיך ולקיים את עצמה.
מירנה הרצוג
מירְנה הרצוג (נולדה ב-1 בדצמבר 1951) היא מוזיקאית ישראלית העוסקת במוזיקה עתיקה. הרצוג זכתה להכרה בינלאומית על הישגיה בנגינה בוויולה דה גמבה ובהדרכה מוזיקלית.
ביוגרפיה
ילידת סאו פאולו שבברזיל. עלתה בשנת 1992 לישראל עם משפחתה. היא דוקטור למוזיקה מאוניברסיטת בר-אילן, וממלאת תפקיד מרכזי בהכשרת נגני ויולה דה גמבה בישראל. בין תלמידיה עדי זילברברג.
בשנת 1999 ייסדה את אנסמבל פניקס למוזיקה עתיקה, והיא משמשת כמנהלת המוזיקלית של האנסמבל.
הרצוג מופיעה גם כסולנית ויולה דה גמבה, והופיעה ברסיטלים עם תזמורות שונות בארצות הברית, במדינות אירופה כגון אוסטריה, בריטניה, גרמניה, הולנד, הונגריה ועוד, במדינות דרום אמריקה ובישראל. היא הופיעה כסולנית עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהופעת הבכורה בישראל של הפסיונים של באך לוויולה דה גמבה. הרצוג הקליטה עבור חברות רבות כמנצחת ובנגינה על ויול, קווינטון, וייל, צ'לו בארוק וצ'לו מודרני.
בין היצירות שהעלתה הייתה האופרה הימי-ביניימית "מחזה דניאל", שאותה תיעתקה מכתב יד מן המאה ה-12. עם האנסמבל הופיעה הרצוג בפסטיבלים שונים כגון: פסטיבל ישראל, פסטיבל תל אביב, פסטיבל אבו גוש, מוזיקה סאקרה ועוד. אחת היצירות שהיא מנצחת עליהן היא מיסה זאפוטק, מיסה שנכתבה במאה ה-17 במקסיקו. בין היתר ניצחה על יצירה זאת בפסטיבל החג של החגים בדצמבר 2011.
הרצוג פרסמה מאמרים על הוויולה דה גמבה בכתבי עת, כגון Early Music, ובספרים: The Italian Viola da Gamba ו-The New Grove's Dictionary of Music and Musicians.
מצור (קומיקס)
מצור (באנגלית: Siege) הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם בחוברות הקומיקס השונות על ידי חברת מארוול קומיקס בין דצמבר 2009 ליולי 2010 למשך 4 חוברות בסדרה הראשית ו-38 חוברות אחרות. את הסיפור כתבו בין היתר בריאן מייקל בנדיס באיורם של מספר אמנים כגון אוליבייה קויפה.
אירוע זה הוא המשך של אירועי פלישה סודית ושלטון אפל, ומתאר את נפילתו של נורמן אוסבורן ממעמדו. האירוע השפיע רבות על יקום מארוול, והוביל ל"עידן הגיבורים" - אשר נקטע על ידי אירוע הפחד עצמו. עלילת האירוע היא תיאור המצור על אסגרד, המרחפת מעל אוקלהומה, ועמדתם של נבלי וגיבורי העל. עלילת מצור החלה באוסף של מיני סדרות מתמשכות, ורק לאחר מכן הפכה לסדרה ראשית אחת. איירון מן, קפטן אמריקה ותור היו מוקדי הפרסום, בתוספת של פוסטר קידום מכירות המציג את ספיידרמן מתחת לגובלין הירוק.
סקירה כללית
אירוע מצור מתחיל בפגישה של הקאבאל. לאחר שאמה פרוסט ונאמור עוזבים את הקאבאל לטובת האקס-מן באירועי אוטופיה, נורמן אוסבורן מצרף אל הקאבאל את טאסקמאסטר כתחליף. במהלך הפגישה, דוקטור דום מביע את מורת רוחו על נסיונותיו של אוסבורן להרוג את נאמור, ובעקבות כך, אוסבורן שלח את טאסקמאסטר להרוג את דום. לאחר ההתנקשות, אוסבורן בוחן את הגופה ומגלה כי דום זה היה למעשה דום-בוט המלא בחרקים רובוטיים. החרקים תוקפים את הקאבאל, והברדס בורח בעצתו של לוקי. טאסקמאסטר בורח מהבניין, ומשאיר את אוסבורן בחליפת איירון פטריוט כדי לטפל בחרקים. כשהגנותיו של אוסבורן נכשלות, הסנטרי מופיע במפתיע ועוזר לאוסבורן. לאחר מכן, אוסבורן נפגש עם נשיא ארצות הברית ברק אובמה, ומנסה להשיג אישור לפלישה על אסגרד - המרחפת מעל אוקלהומה. כשאוסבורן מנמק את החלטתו בטענה שאסגרד היא איום ביטחוני, הנשיא לא משתכנע. לוקי, המאזין לשיחה, מזכיר לאוסבורן את מלחמת האזרחים שהחלה בטרגדיה באזור קונטיקט, ושטרגדיה דומה תוכל לשמש כדי להשיג אישור תקיפה.
ויקטוריה האנד, המרמזת לנורמן כי הוא זקוק לטיפולים פסיכיאטריים, מהרהרת על צד הגובלין הירוק שבנורמן. לפתע, השמים מתקדרים, מה שמבשר על שובו של הסנטרי, המוקף בקנוקנות של "הריק". בעוד האוונג'רס האפלים מרגיעים את הקהל, אוסבורן עצמו אומר לו כי התנהגות הרסנית כזו תמשוך תשומת לב רבה מדי, וכי גיבורי העל ירצו להתמודד נגדו. אוסבורן מצליח להרגיע את הסנטרי, ושולח את בולזאיי - המחופש להוקאיי - להרוג את אשתו של הסנטרי, לינדי ריינולדס. בולזאיי לוקח את לינדי לטיסה במסוק, חונק ומשליך את גופתה לים. כשהסנטרי עצמו שואל את בולזאיי מה קרה לאשתו, בולזאיי טוען כי היא התאבדה.
טרגדיית סולג'ר פילד
וולסטאג, חבר בקבוצת הלוחמים שלושה האסגרדית, יורד לכדור הארץ על מנת לחפש הרפתקאות, בעוד לוקי ואוסבורן מתכננים אסון כלשהו. לאחר שוולסטאג עוצר שוד בשיקגו, הוא מותקף על ידי "נבלי U" - מעין אנטיתזה לארבעת המופלאים. הקרב נגרר לאצטדיון סולג'ר פילד, שם מתקיים משחק פוטבול. וקטור ואקס-ריי מפציצים את וולסטאג בקרני אנרגיה, אך הוא מסיט אותן ומפוצץ את האצטדיון. אלפי אנשים נהרגים, אך וולסטאג ונבלי U נותרים ללא פגע. אוסבורן ולוקי צפו בנעשה דרך מסע אסטראלי, ואוסבורן הצהיר כי אחד מתושבי אסגרד אחראי לנעשה, והתקיפה היא בלתי נמנעת. במשרדו, אוסבורן שולח את ויקטוריה האנד להודיע לאוונג'רס האפלים ולחברי היוזמה על הפלישה, ונכנס לוויכוח עם ארס, אשר מאיים להרוג אותו. אוסבורן מלהיב את היוזמה, האוונג'רס האפלים וסוכני H.A.M.M.E.R, ומבטיח לאוונג'רס האפלים כי אם הפלישה תצליח, הם יוכלו להפסיק לעבוד אצלו. נשיא ארצות הברית מבין כי אוסבורן אינו תחת שליטת הממשלה, ולוקי מתגלה לבלדר ומזהיר אותו על הפלישה המתקרבת.
המצור מתחיל
המצור על אסגרד מתחיל בתקיפה של הסנטרי, אשר מגובה על ידי אוסבורן. בינתיים, דוקטור דונלד בלייק מזהיר כי גלי המוח של טוני סטארק השרוי בתרדמת מתחזקים. כאשר הוא צופה במתקפה, בלייק פוקד על מריה היל לפנות את טוני בהקדם האפשרי. בלייק הופך לתור, יוצא להגנת אסגרד ומיורט על ידי הסנטרי. תור מביס את הסנטרי, אך נפגע על ידי אוסבורן וסוכני היוזמה. כל זה מתרחש דרך עין מצלמת חדשות, כשסטיב רוג'רס הזועם מביט בכל. טוד קלר, מנחת תוכנית אירוח שמרנית, מתעד את האירועים באופן בלעדי מטעם אוסבורן. בן יוריק נאסר בשיקגו, וויל שטרן מצלם את השוטר אשר עוצר אותו. כשיוריק משוחרר, הוא ושטרן יוצאים למסעדה מקומית, ונפגשים עם וולסטאג. אחרי שהבינו כי אוסבורן מטה את דעת הקהל לטובתו, יוריק ושטרן מראיינים את וולסטאג. דאקן צופה בחיזיון בו הוא הורג את אוסבורן, ודיימונדבאק נוטשת את הקרב כדי להזעיק את האוונג'רס האמיתיים. הברדס חושף את אבני הנורן לסינדיקט הפשע שלו, והאוונג'רס החדשים מגיעים למקום בהנהגת לוק קייג'. הלייזר החי נכנס לקרב עם קפטן אמריקה ובאקי, אשר נפצע קשה. בבון וגריפין תוקפים את ספיידרמן וספיידרוומן, אשר נופלת לשליטתו של מנדריל.
מותו של אל
כשהקרב באסגרד מתעצם, ארס מוצא עצמו נלחם בבלדר ולומד מהיימדייל על טעויותיו של אוסבורן. בחוץ, אוסבורן מתגרה בתור המוכה והפצוע, בכך שהוא מצהיר כי אסגרד תחת שליטתו. לפני שאסר אותו, אוסבורן מפוצץ את מריה היל ונער בשם ג'ייסון. היל וג'ייסון הודפים את מונסטון ואקס-ריי, ומחלצים את תור. בברוקלין, קפטן אמריקה נואם לאוונג'רס הצעירים וללוחמים הסודיים ואומר להם כי הם צריכים להחזיר את המדינה שלהם. חזרה לאסגרד, אוסבורן שולח את דאקן למצוא את היל, אך דאקן נעצר על ידי ארס הזועם. לפתע, ארס הותקף על ידי הסנטרי, אשר הורג אותו בכך שהוא קורע אותו לשניים באמצעות ידיו. בברוקלין, הקבוצות השונות מתכוננות להגנה על אסגרד, ובאקי מחזיר לסטיב את המגן שלו. אדווין ג'רוויס מוסר לרוג'רס תיק ומבקש ממנו למסור אותו לאדם אנונימי (כנראה טוני סטארק), וואן החדשות של יוריק ושטרן מותקף על ידי סוכני H.A.M.M.E.R. וולסטאג נלחם בהם, אך השלושה נאסרים. כששוטר מגיע למקום, השלושה גונבים את מפתחות השומר ובורחים.
האסגרדים מקבלים מידע על מעורבותו של וולסטאג, ולוקי הורג אסגרדי בשם "קנאט". בכלא ברוקסטון, וולסטאג מדבר עם השריף המקומי, ומציג לו את הפגיעות בתור. משהבינו כי משהו לא בסדר, המשטרה שולחת את וולסטאג לדרכו, אך וולסטאג נשאר ושולח וידאו לכל העולם על מעשיו האמיתיים של אוסבורן. לאחר שהוא מסיים את עדותו, תור מופיע ומכה אותו. אט-אט, וולסטאג מבין כי זה הוא ראגנארוק. אולטרון נראה מתאחד עם ג'וקסטה ומאמץ את כינויו כ"אולטרון פים", ואוסבורן שולח את קבוצת ת'נדרבולטס לשדוד את נשקיית אסגרד. נייט טראשר מוכיח את עצמו בהבסת טיגרה, וספיידרמן משחרר את ספיידרוומן משליטתו של מנדריל והשניים מביסים את גריפין ובבון. לוק קייג' מסייע לקפטן אמריקה ולבאקי נגד הלייזר החי, ניק פיורי והלוחמים הסודיים שלו מגיעים לתגבר את הכוחות, וקפטן אמריקה מאסף את האוונג'רס להילחם באוונג'רס האפלים של אוסבורן.
ניק פיורי מנסה לרסן את פובוס, הזועם על מות אביו. אוסבורן מכריז על משטר צבאי, דאקן פוצץ על ידי בורג תאורה ותור מצהיר כי יגן על אסגרד עד נשימתו האחרונה. אוסבורן פוקד על הסנטרי למצוא את תור, אבל טאסקמאסטר מורה לו להסתובב. כשהוא מסתובב, ההשתקפות המגן של קפטן אמריקה מופיעה על הקסדה שלו. בוושינגטון די. סי., נשיא ארצות הברית שולח את כל הכוחות הביטחוניים שלו לאסגרד. הוא מציין כי הם צריכים להתפלל לנס, אך אחד מיועצים מוסיף כי קפטן אמריקה חזר.
האוונג'רס מתאספים מחדש
כמו כן, מתגלה כי הנשק שהת'נדרבולטס גנבו היה הגונגניר של אודין, באמצעותו ניוק חתך את גפיו השמאליים של סוכן ארצות הברית.
הריק
הריק תוקף ומביס את קפטן אמריקה ובעלי בריתו. לוקי, מלא צער, מתפלל לאודין ומעצים את כוחם של הלוחמים שלושה בעזרת אבני הנורן. הריק מנצח גם אותם, פונה לכיוון לוקי וקורע אותו לגזרים. לפני שהוא מת, הוא מתחנן בפני תור לנקום את נקמתו. תור עושה כן, ותוקף את הריק בעזרת החבטות החזקות ביותר שלו. איירון מן גורר את תור והריק לנושאת המטוסים המרחפת של H.A.M.M.E.R, ומפיל את נושאת המטוסים על הריק, אשר חוזר לצורתו כרוברט רינולדס. אחרי שסירב להרוג את רוברט, הוא חוזר לצורתו כריק, ותור נאלץ להורגו, עוטף אותו בגלימתו וזורק אותו לעבר השמש.
תוצאות והשלכות
בעקבות האירועים, הברדס ומאדאם מאסק יוצאים למרוץ נגד הזמן כדי למצוא את הרוזן נפאריה. אוסבורן נאסר על ידי קפטן אמריקה ווולסטאג וכך גם שאר הנבלים, אך דאקן בורח. נשיא ארצות הברית מזמין את קפטן אמריקה לשיחה. הנשיא רוצה את קפטן אמריקה כראש מערך האבטחה שלו, וכשקפטן אמריקה מציב לו תנאי, הנשיא מוחל לקפטן על מעשיו במלחמת האזרחים ומבטל את חוק רישום העל-אנושיים. גיבורי העל מוזמנים למגדל סטארק, שם תור ומספר אסגרדים אחרים פותחים פורטל לאסגרד העתידית. לפתע, קפטן אמריקה מופיע ומכריז ש"יש לנו עבודה לעשות". כחלק מהשלכות הסיפור, ארגון H.A.M.M.E.R מפורק וסוכנות S.H.I.E.L.D חוזרת. לוקי, הסנטרי, ארס וראגנארוק נהרגים, אך כולם פרט לארס מוחזרים לחיים; לוקי מוחזר לחיים בתור ילד, הסנטרי חוזר כאחד מארבעת פרשי המוות וראגנארוק חוזר לחיים כחבר באוונג'רס האפלים החדשים.
פדרו, דוכס קלבריה
ביוגרפיה
פדרו נולד ב-16 באוקטובר 1968 במדריד, לקרלוס, דוכס קלבריה ולאן, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה. פדרו למד הנדסה באוניברסיטת קסטיליה-לה מנצ'ה, ולאחר מכן שירת במשמר המלכותי הספרדי.
בשנת 1992 הכיר פדרו את סופיה לאנדלוסה אי מלג'רחו, בתם של חוסה מנואל לאנדלוסה אי דומינגז ובלאנקה מלג'רחו אי גונזאלז, ובשנת 1993 אף נולד להם בן, חיימה. אביו התנגד לקשר ביניהם, אולם עם הזמן התרכך, וב-30 במרץ 2001 התחתנו השניים במדריד, ולאחר מכן נולדו להם עוד 6 ילדים.
בשנת 2015 מת אביו, ופדרו ירש את תאריו והפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות, אם כי טענה זאת נמצאת במחלוקת בינו לבין הנסיך קרלו, דוכס קסטרו.
יש הטוענים שפדרו הוא הטוען האמיתי לכתר הבריטי על פי סדר הירושה היעקוביטי (תחת השם "פיטר הראשון"), מאז פטירת סבתו אליצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה ב-2017. זאת, משום שנישואי מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה לדודה פרנץ החמישי, דוכס מודנה לא היו חוקיים על פי החוק האנגלי, ולכן צאצאיהם לא יכלו לרשת את טענתה לכתר הבריטי, שעברה לאחותה מריה תרזה, נסיכת סבויה, אם קדמונית של פדרו. מכל מקום, ככל הטוענים היעקוביטים מאז הנרי התשיעי והראשון, הוא אינו עושה דבר כדי להשיגו.
משפחתו
ב-30 במרץ 2001 התחתן פדרו עם סופיה לאנדלוסה אי מלג'רחו, בתם של חוסה מנואל לאנדלוסה אי דומינגז ובלאנקה מלג'רחו אי גונזאלז, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
ג'ורג' בירנבאום
ג'ורג' אלי בירנבאום (באנגלית: George Eli Birnbaum; נולד בשנת 1970) הוא יועץ פוליטי יהודי-אמריקאי למפלגות ימין, שהיה מעורב בכמה מערכות בחירות בישראל.
ראשית חייו
ג'ורג' בירנבאום נולד בלוס אנג'לס להורים יהודים. אביו היה ניצול שואה ממחנה אושוויץ. כאשר בירנבאום היה בן ארבע עברה משפחתו לאטלנטה, שם למד בבית הספר היסודי ובתיכון. לאחר מכן למד לתואר ראשון במדעי החלל במכון הטכנולוגי בפלורידה שם קיבל תואר ראשון במדעי החלל.
קריירה
בשנת 1992 הצטרף בירנבאום לצוות הקמפיין של חבר הקונגרס בוב מקווין ממדינת אוהיו. בשנים שלאחר מכן עבד גם בקמפיינים בקרוליינה הצפונית, וירג'יניה ופלורידה. במהלך 1996 שימש בירנבאום סגנו של אל ד'אמטו בוועדת הסנאטורים הרפובליקנית, ולאחר מכן ניהל את קמפיין הבחירות הכושל של צ'ארלי כריסט ב-1998 בפלורידה מול הסנאטור המכהן בוב גרהאם.
בשנת 1998 עבר לישראל כדי לעבוד כיועץ לראש הממשלה בנימין נתניהו ושימש כראש לשכתו במשך כשנה וחצי. ב-2003 נכנס בירנבאום לשותפות עם היועץ הפוליטי ארתור פינקלשטיין, וב-2008 סייע לניר ברקת בבחירות המוניצפיליות לראשות עיריית ירושלים.
בעשור השני של המאה ה-21 ייעץ בירנבאום לפוליטיקאים שונים באירופה, ביניהם פטר נצ'אס בצ'כיה, ויטלי קליצ'קו באוקראינה וויקטור אורבן בהונגריה. במקביל המשיך לייעץ לגורמים פוליטיים בישראל, במהלך הבחירות לכנסת השמונה עשרה לאביגדור ליברמן ומפלגת ישראל ביתנו ובמהלך הבחירות לכנסת העשרים וארבע לנפתלי בנט ומפלגת ימינה.
יוסף אשכנזי
הרב יוסף אשכנזי (איזמיר, כ"א בחשון ה'תרפ"ח - כ' בשבט ה'תשל"ד, 16 בנובמבר 1927 - 12 בפברואר 1974) היה רבה של העיר איזמיר שבטורקיה ואב בית הדין בה, נבחר לכהן כרב העיר יהוד בישראל.
ביוגרפיה
נולד באיזמיר לרב דוד יום טוב אשכנזי (1949-1878), שכיהן כרב העיר, ולשרה מרים, המכונה בכורה, בת אחיו, הרב נסים אברהם אשכנזי (1947-1861). משפחתו היא משפחת רבנים מפורסמת מזה דורות רבים באיזמיר, שראשיתה ברבי יוסף ב"ר גרשון אשכנזי, שהגיע מבודפשט לאיזמיר בסביבות שנת ה'תס"ט, לאחר שמשפחתו גורשה מווינה. על משפחה זו נמנו מחשובי רבני איזמיר, בהם דוד אביו, הרב ניסים אברהם אשכנזי ועוד.
אביו נפטר בשנת ה'תש"י, ואחריו כיהן הוא כרב ראשי, אב בית דין ושוחט של העיר עד עלייתו לארץ ישראל בשנת ה'תשל"ב (1972).
השתנות חסומה
הגדרה
עבור פונקציה תהי T חלוקה של הקטע בצורה הבאה:
נגדיר את ההשתנות של f לפי T להיות:
כעת נגדיר את ההשתנות הכללית של הפונקציה בקטע [a,b] להיות:
כאשר ההשתנות הכללית של f בקטע היא ערך ממשי סופי, f תיקרא "בעלת השתנות חסומה בקטע".
אסימון
אסימון (מיוונית: ἄσημον ("אַ-סֶמוֹן"), "ללא סימן", דרך לשון חז"ל) הוא אמצעי תשלום שהיה נהוג עבור שימוש בטלפון ציבורי. האסימון הוא מטבע שאינו עובר לסוחר, ומחירו התעדכן מעת לעת. משלשלים את האסימון לחריץ מתאים במכשיר הטלפון כדי לבצע מהמכשיר שיחה.
תחילת השימוש
השימוש באסימון להפעלת טלפון ציבורי החל בשיקגו. הטלפונים הציבוריים הפועלים על אסימונים בלבד פעלו בארצות הברית עד 1944 ועם ביטולם הותכו מרבית האסימונים ויוצרו מהם תרמילים לכדורים. השימוש באסימון מאפשר לערכו להשתנות בהתאם לערך שיחת טלפון, מה שלבסוף הפך אותו לנוהג מקובל בעולם. הדבר היה שימושי במיוחד בארצות אירופה שבהן המטבעות השתנו במעבר ממדינה למדינה, אולם האסימון עדיין איפשר לבצע שיחת טלפון ציבורי. במדינות מסוימות, כמו איטליה, השתמשו באסימון באופן לא רשמי כשווה ערך למזומן. בעוד שרוב אסימוני הטלפון הם עגולים, ישנם מספר אסימונים גם בצורות שונות.
בישראל
בישראל החל השימוש באסימונים בשנת 1953. קוטרו של האסימון היה גדול מעט ממטבע של שקל חדש, ולרוחבו היה פס משוקע ובמרכזו חור. האסימון היה אופן התשלום היחיד לשיחה בטלפון ציבורי (למעט שיחת גוביינא) עד סוף שנות ה-80, אז הוחלף בהדרגה בטלכרט. להחלפה היו שלוש סיבות עיקריות: מניעת העומס התפעולי בריקון האסימונים מהטלפונים הציבוריים, נוחות למשתמש ומניעת גנבות ורמאויות (בתקופה בה השתמשו באסימונים היו טלפונים ציבוריים נפרצים לעיתים כדי לגנוב את האסימונים ולמכור אותם תמורת כסף, ומשתמשים היו קושרים חוט דרך החור באסימון ובכך מבצעים בו שימוש חוזר ומרמים את משרד התקשורת).
בתרבות
ביטוי שנותר מתקופה זו הוא "נפל לו האסימון" (חוויית "אהא!") במובן של "הבין סוף סוף את הרעיון", משום שרק כאשר האסימון היה נופל לתוך המכשיר ניתן היה לבצע את השיחה.
סוור דיסן
סוור דיסן (בנורווגית: Sverre Diesen; נולד ב-18 בנובמבר 1949) היה גנרל נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 2005–2009.
ביוגרפיה
דיסן נולד באוסלו ב-18 בנובמבר 1949. לאחר סיום לימודיו למד הנדסה אזרחית ולאחר מכן עבד כמהנדס אזרחי לפני שהצטרף לצבא, שם למד בבית הספר למלחמה בין 1976 ל-1979. ב-1998 קודם לדרגת בריגדן-גנרל ומונה לראש אגף אסטרטגיה ותכנון ארוך טווח במטה הכללי של הפיקוד העליון. ב-2001 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד פיקוד צפון. בשנת 2002 הוא עבר לתפקיד מפקד זרוע היבשה. בשנת 2003 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה לנציג הצבא במשרד ההגנה. ב-31 במרץ 2005 הוא מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל). הוא כיהן בתפקיד עד פרישתו ב-30 בספטמבר 2009.
פאתח 110
פאתח 110 (פרסית: فاتح 110, פירושו 'הכובש') הוא טיל בליסטי תוצרת משרד ההגנה האיראני באורך 8.86 מטרים המשמש את חיל האוויר והחלל של משמרות המהפכה האסלאמית. זהו טיל קרקע-קרקע לטווח קצר חד-שלבי המונע בדלק מוצק. לטיל ראש קרב קונבנציונלי במשקל של כחצי טון. הוא נחשב למדויק ביחס לטק"ק איראני אחר, והנחייתו משלבת מערכת ניווט אינרציאלית. הטיל נוסה בהצלחה במאי 2001. טיל זה יכול, כנראה, לשאת ראשי נפץ כימיים או גרעיניים.
הטווח המקורי של הטיל היה כ-200 קילומטרים, אולם בספטמבר 2004 הכריזה איראן כי הטווח הוגדל לכ-250 קילומטרים, ושניתן יהיה להגדילו עוד במידת הצורך. דור שלישי ורביעי של הטיל מדויקים מאוד ומשולבים במערכות ביות אלקטרו-אופטיות, מסוגלים להגיע לטווח של כ-300 ק"מ. נגזרת של הטיל עם טווח כפול מכונה זולפיקאר.
הגרסה הסינית של הטיל, DF-11A, תוכננה כך שהטיל יוכל לשאת ראש נפץ גרעיני לטווח של כ-400 ק"מ.
פעילות מבצעית
ב-18 ביוני 2017 שגרה איראן שבעה טילים בליסטיים מדגם ד'ואלפקאר לטווח בינוני (כ-700 ק"מ) לעבר מטרות של המדינה האסלאמית בסוריה. חמישה מהטילים החטיאו את המטרה, ושני טילים פגעו בשטח שבשליטת המדינה האסלאמית.
ב-1 באוקטובר 2018 שגרה איראן 3 טילים מדגם ד'ואלפקאר בנוסף ל-3 טילים מסוג קיאם לעבר מטרות דאעש בסוריה, לטווח של 570 ק"מ.
ב-8 בינואר 2020 שגרה איראן משטחה 15 טילים לעבר בסיסים של צבא ארצות הברית בעיראק כנקמה על חיסולו של קאסם סולימאני יומיים קודם.
ב-13 במרץ 2022 שיגרה איראן 12 טילים משטחה לעבר קונסוליית ארצות הברית בכורדיסטן העיראקית.
קלרנס דרו
קלרנס סיוארד דרו (18 באפריל 1857 – 13 במרץ 1938) היה עורך דין אמריקאי, ממקימי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ומראשוני המתנגדים לעונש מוות. דרו הגן על ראשי איגודים מקצועיים ועל פושעים פליליים ונודע במיוחד כמי שהגן על הנערים-הרוצחים משיקגו, לאופולד ולוב, אותם הציל מעונש מוות ב-1924 וכמי שייצג בהתנדבות את ג'ון סקופס, המורה שלימד את תורת האבולוציה בדייטון, טנסי ב"משפט הקופים" ב-1925.
פאתח 110
M-600
גרסה סורית של המערכת, בשם "M-600", מיוצרת בסוריה במרכז סרס, במקביל לייצור האיראני. במאי 2010 פורסם כי סוריה העבירה משגרים וטילים מסוג זה לחימוש מערך האש של חזבאללה.טווח הטילים הנמצאים בידי חזבאללה מכסה את מרבית מרכזי האוכלוסייה בישראל ועל כן הוגדר על ידי ישראל כנשק שובר שוויון. במסגרת השינויים האסטרטגיים אשר חלו עם היחלשות המשטר הסורי בשל מלחמת האזרחים בסוריה, חלה נכונות גוברת מצד ישראל לתקוף נשק המיועד לחזבאללה בשטח סוריה.
קלרנס דרו
שנים ראשונות
דרו נולד באוהיו. אמו, אמילי, הייתה סופרג'יסטית (לוחמת למען זכות הצבעה לנשים). ב-1878 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן באן ארבור והתקבל ללשכת עורכי הדין של אוהיו. ב-1880 נשא לאשה את ג'סי אוהל (Jessie Ohl) וב-1887 עברו השניים לשיקגו, שם עבד בשירות משרד המושל. דרו היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, נאם וארגן פעילויות מפלגתיות שונות.
פאתח 110
M-600
בדצמבר 2012 שיגר צבא סוריה לראשונה טילי M-600 לעבר המורדים במסגרת מלחמת האזרחים.
קלרנס דרו
שנים ראשונות
באותה שנה ייצג את רוצחו של ראש עיריית שיקגו קרטר הריסון, פטריק יוג'ין פנדרגסט. דרו טען לאי שפיות, בניסיון להציל את פנדרגסט מעונש המוות, אולם המושבעים שהיו כולם אזרחי שיקגו שהתאבלו על ראש עירם האהוד החליטו פה אחד על עונש מוות. דרו קרא לאיש עליו הגן "רפה שכל מטורף ואומלל".
ב-1896 סייע בהקמת המפלגה הפופוליסטית באילינוי ורץ לבית הנבחרים כנציג המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד (במסגרת זו תמך במועמדותו לנשיאות של ויליאם ג'נינגס ברייאן, מי שיעמוד מולו כתובע ב"משפט הקופים"). ב-1897 הסתיימו נישואיו בגירושין.
חוות דעת (חשבונאות)
חוות דעת (או חוות דעת רואה חשבון מבקר או דוח רואה חשבון מבקר) היא התוצר הסופי לעבודתו של רואה החשבון על דוחות כספיים של הישות המבוקרת, ולמעשה המסמך היחיד עליו חתום רואה החשבון בתום עבודת הביקורת. חוות הדעת ממוקמת בתחילתו של הדוח הכספי, לאחר תוכן העניינים.
דוח רואה חשבון מבקר הוא כלי עיקרי לתקשורת בין המבקר לבין ציבור המשתמשים בדוחות הכספיים. תפוצתו היא רחבה ביותר, שכן הוא אינו מופץ ל"אנשי פנים" בלבד, אלא לכלל בעלי המניות ושאר המשתמשים בדוחות הכספיים.
מתוך הכרה בחשיבותו של דוח המבקרים ככלי תקשורת להעברת מסר חד משמעי ברור, נקבע נוסח אחיד לדוח וכן מתכונות ניסוח מוסכמות למקרים בהם התעורר צורך אצל רואה החשבון המבקר לסטות מהנוסח האחיד של דוח המבקרים.
דוח רואה החשבון המבקר הוא דוח רשמי שמושפע הן מדרישות סטטוטוריות (כגון חוק החברות ותקנות ניירות ערך) והן מתקני ביקורת של לשכת רואי החשבון בישראל. כמו כן מכתיבה לשכת רואי החשבון כיצד תנוסחנה הסתייגויות מהנוסח האחיד.
מבנה
מבנה דוח רואה חשבון מבקר לפי התקינה הישראלית נקבע בתקן ביקורת 90 ותוקן בתקן ביקורת 99:
סוגי דוחות רואה חשבון מבקר
דוח רואה חשבון מבקר יכול לכלול אחד מאלה:
דוח רואה חשבון מבקר לפי הנוסח האחיד
הנוסח האחיד של דוח רואה חשבון מבקר כולל ארבעה מרכיבים: פיסקת מבוא, פיסקת היקף (תיאור מהות הביקורת), פיסקת חוות הדעת, ותוספות לנוסח האחיד. המבקר יוכל לתת חוות דעת בלתי מסויגת, אם ביצע את בדיקתו בהתאם לתקני ביקורת מקובלים, ותוצאות בדיקתו הניחו את דעתו כי הדוחות הכספיים ערוכים בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים, מכל בחינות מהותיות, תוך יישום עקיב של כללים אלה, וניתן בהם גילוי נאות. במקרה זה תהיה חוות דעתו "חוות דעת בלתי מסויגת", לאמור: דוח שבו הוא מחווה דעתו, ללא הסתייגות, כי הדוחות הכספיים משקפים באופן נאות, בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים, מכל בחינות מהותיות, את מצבה הכספי של החברה, תוצאות פעולותיה, השינויים בהונה העצמי ותזרימי המזומנים שלה.
עניינים שאינם משפיעים על חוות דעתו של המבקר - הפניית תשומת לב
לעיתים, מוצא המבקר לנכון לכלול שינוי מהנוסח האחיד על ידי הוספת פיסקת הפניית תשומת לב שנועדה להדגיש עניין מסוים המשפיע באופן משמעותי על הדוחות הכספיים וכלול בביאור לדוחות הכספיים.
תוספת של פיסקת הפניית תשומת לב כאמור אינה משפיעה על חוות דעתו של המבקר. לכן, פיסקה זו תבוא בסוף דוח רואה החשבון המבקר ותתייחס לעובדה שחוות דעתו של המבקר אינה מסויגת בהקשר זה. כדי למנוע את הרושם כי יש בהוספת פיסקת הפניית תשומת לב משום הסתייגות, תבוא פיסקה זו כאמור בסוף דוח רואה החשבון המבקר ותחל במילים: "מבלי לסייג את חוות דעתנו הנ"ל, אנו מפנים את תשומת הלב ל..."
חוות דעת מסויגת
חוות דעת מסויגת תינתן כשקיימת סיבה מהותית המביאה את המבקר למסקנה שאינו יכול לתת חוות דעת בלתי מסויגת, אך ההשפעה של אותה סיבה אינה כה מהותית כדי שתידרש חוות דעת שלילית או הימנעות מחוות דעת.
המבקר יסתייג בחוות דעתו במקרים הבאים:
חוות דעת שלילית
חוות דעת שלילית תינתן כשההשפעה של הסיבות לאי-הסכמת המבקר בקשר ליישום כללי חשבונאות ודיווח בדוחות הכספיים, כמפורט לעיל, היא מהותית עד כדי כך שלדעת המבקר הדוחות הכספיים בכללותם הם בלתי נאותים.
הימנעות מחוות דעת
המבקר יימנע ממתן חוות דעת כשההשפעה האפשרית של הגבלה בביקורת, היא מהותית עד כדי כך שהמבקר אינו יכול לחוות דעה על הדוחות הכספיים, וכן במקרה של הגבלה שהוטלה על ידי הלקוח מסיבות שאינן מוצדקות.
אבנר בן גל
אבנר בן-גל (נולד ב-1966 באשקלון) הוא צייר ואמן ישראלי.
אודות
בן-גל נולד באשקלון וגדל ברמת השרון. הוריו הם אסתר ואביגדור (יאנוש) בן-גל, לשעבר אלוף פיקוד הצפון.
לאחר שירותו הצבאי הוא עבר ללונדון ועבד תקופה קצרה באל על. עם חזרתו לארץ שכנע אותו חברו, אוהד מרומי, להירשם ללימודי אמנות בבצלאל, לימודים אותם סיים בשנת 1993. תערוכת היחיד הראשונה שלו, "מסיבת יום הולדת אתיופית", הוצגה במוזיאון רמת גן בשנת 1994 ונאצרה על ידי נחום טבת. כמו כן הציג את התערוכות "סמים מתולתלים" בסדנאות האמנים בתל אביב בשנת 1998 ,"צבא חדש" בשנת 1999 בגלריה מרי פאוזי שפעלה ביפו ואת "ערב החורבן" בגלריה טל אסתר 2001.
בן-גל הציג תערוכות במוזיאון תל אביב, ביריד "Armory Show" בניו יורק בשנת 2001, ובביאנלה בוונציה בשנת 2003. הוא קיבל בשנת 2001 מלגת מחיה לשנה בניו יורק ואחר כך נשאר בעיר עוד שנתיים. בשנת 2010 הציג תערוכת יחיד בגלריית בורטולמי בניו יורק. בשנת 2007 הציג את התערוכה המוזיאלית הראשונה שלו, "Sudden Poverty", במוזיאון לאמנות בעיר אספן שבקולורדו. הציג תערוכות יחיד גם במוזיאון לאמנות עכשווית בבזל ובגלריה סיידי קולס בלונדון.
בשנת 2008 זכה בפרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר.
בית (שירה)
בית (מכונה גם מחרוזת וסטרופה) הוא רצף של מספר משפטים בשיר. לרוב, בשירה קלאסית המשקל נשמר לאורך הבית. פעמים רבות, יחידת הבית גם מוגדרת על ידי החריזה או מספר שורות קבוע (כמו במבנים השיריים, דיסטיכון/קופלט, טרצינה, מרובע/קטרן, חמשיר או ססטט). כך לדוגמה, הקומדיה האלוהית של דנטה אליגיירי כתובה בטרצינות ומתחרזת במבנה של אבא, בגב, גדג, דהד וכן הלאה, מה שיוצר רצף של בתים בני שלוש שורות כל אחד.
מלבד המבנים השיריים, גם סכמות חריזה מגדירות בתים. כך חריזה חובקת, מסורגת או זו של מרובע מגדירות יחידות בנות ארבע שורות, כלומר, בתים בני ארבעה טורים. מצד שני, החריזה הצמודה, דווקא מפרידה בין שני חלקי הבית ובכך יוצרת מעין שתי יחידות נפרדות בתוך הבית, כמעט שני בתים נפרדים. לדוגמה, בשירו של דורי מנור, פרימה, בתים שונים חרוזים בסכמות חריזה שונות, כדי להבהיר רעיון מסוים, במקרה זה רעיון הפרימה שבשיר.
בשירה מודרנית, בתי שיר יכולים להיות ממוקמים באופן שרירותי על פני הדף המודפס, זאת הודות למוסכמות דפוס, אשר משלבות אפשרויות, כמו שטח לבן, פיסוק או הדגשה.
התגלמות פחות ברורה מאיליה של השבירה לבתים, ניתן למצוא בסונטות של ויליאם שייקספיר, אשר מודפסות כיחידה אחת, כבית אחד גדול בן 14 שורות, אך יכולות להישבר לשלושה בתים בני 4 שורות המוגדרים על ידי סכמת החריזה המסורגת שלהם וקופלט אחד מסכם, שפעמים רבות מוזח שמאלה משאר השיר.
ברירת דין
ברירת הדין או דפסאז' (בצרפתית: Dépeçage) היא סוגיה במשפט בינלאומי פרטי המתייחסת למצב עליו חלים מספר כללים משפטיים המפנים לדינים שונים, הסותרים זה את זה. במצבים אלו ידרש בית המשפט לקבוע את הדין החל על העניין שלפניו.
שלבי הפעולה בבחירת הדין
כללי ברירת הדין משמשים כמעין "ספר כתובות" המפנה לשיטת המשפט לפיה צריך לפסוק, מבלי להתייחס לתוכן הדינים השונים ולתוצאה של הבחירה בדין זה או אחר.
כך למשל, בדיני קניין, הנכס מושא הסכסוך מהווה לרוב את חוליית הקישור. ברב מדינות העולם, כאשר הסכסוך עוסק בנכס מקרקעין, חל דין מקום המקרקעין. לעומת זאת, כאשר עסקינן בנכס מיטלטלין, יחול דין מקום הימצאם של המיטלטלין במועד ביצוע העסקה.
בדומה, כאשר ברירת הדין מתעורר במסגרת דיני הירושה, יחול בדרך כלל דין מקום מושבו של המנוח.
דילמות דפסאז' סבוכות יותר מתעוררות במסגרת דיני החיובים (חוזים ונזיקין), בדיני המשפחה ובדיני העבודה.
סוגי התנגשות בין דינים
התנגשות שקרית (באנגלית: False conflict) הוא מצב בו צריך לחול רק כלל אחד ואין סתירה בין הדינים השונים – לדוגמה: הדין הישראלי יפנה לדין הצרפתי, והדין הצרפתי יקבע שחל הדין הצרפתי. במצב זה אין ספק בדבר הדין שיחול.
המקרה ה"קשה" לפתרון הוא כאשר כללי ברירת הדין השונים סותרים זה את זה (התנגשות אמיתית, True conflict). במקרים מעין אלו יש להכריע איזה דין יחול ולעיתים בית המשפט ינסה לפשר או לשלב ביניהם.
פתרונות לדפסאז'
לאורך השנים פותחו מספר סוגי פתרונות למצבי דפסאז'. להלן הגישות המרכזיות שאומצו על ידי שיטות המשפט השונות:
הגישה המסורתית
על פי הגישה המסורתית יש לפעול לפי כללי ברירת הדין באופן טכני, ללא הפעלת שיקול דעת (לכן היא עומדת בניגוד מוחלט לגישה הכלכלית).
לדוגמה, כלל ברירת דין, לפיו תמיד יחול דין מקום קרות הנזק. אם עקב מעשה רשלנות שבוצע בגרמניה, מטוס ישראלי מתרסק בצרפת, יחול הדין הצרפתי, אך אילו היה המטוס מתרסק באיטליה היה חל הדין האיטלקי. בעוד שמקום ההתרסקות מקרי, חשוב בהרבה מקום ביצוע המעשה הרשלני או מדינת המוצא של חברת התעופה ושל הנוסעים.
בשל החסרונות של הגישה המסורתית, התפתחות בשיטות המשפט השונות "אמצעי מילוט" כגון:
דין הפורום קודם
אם על פי אחד הדינים צריך לחול דין הפורום הדן בעניין (בלטינית: lex fori) יש להעדיף אותו על הדין הזר. לפי גישה זו, על השופט היושב בדין להעדיף את שיטת המשפט שלו. בדוגמה לעיל: בתביעה הנדונה בישראל יעדיף בית המשפט הישראלי את הדין הישראלי ובתביעה הנדונה בצרפת יעדיף בית המשפט הצרפתי את הדין הצרפתי.