cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בגידה
התפתחות היסטורית של מושג הבגידה
קיימת תפישה, אידאולוגית ופילוסופית, הכופרת בכלל בקיומו של מושג "בגידה", הן במשמעות המשפטית והן בזו המוסרית, שהרי תחת הכותרת של "בגידה" ניתן לכלול עשרות רבות של תחומי עשייה, מחדל, פרסום ומחשבה, ומתוך כך נשמטים מאליהם הן הטיעון המשפטי והן הטיעון המוסרי של בגידה. אם בגידה היא ההפך מנאמנות הרי לתוכה ניתן להזין תופעות כמו השתמטות מגיוס, סרבנות, פרסום דברי ביקורת כנגד המדינה, מוסדותיה, חוקיה ואף מגילת היסוד שלה, הפגנות מחאה כנגד מלחמה מסוימת, או מלחמה בכלל ועוד. ומאידך - קיבעון מחשבתי, התקרנפות ויס-מניות, קבלת כנועה של עמדת הרוב והעמדה הממלכתית וכיוצא בזה עשויים להישפט ולהיבחן כ"נאמנות יתר". נדמה לעצמנו כי קבוצה מסוימת בחברה נתונה מעבירה מידע סודי למדינה שכנה (ואפילו מדינת אויב) וכתוצאה מכך נמנעת מלחמה ועמה נמנע שכול, האם נגדיר זאת כבגידה? זאת ועוד, מה שעלולים להגדיר כבגידה בזמן נתון ובמקום נתון (נאמר גישה ליברלית במדינה טוטליטרית), ניתן להגדיר כמעשה נאצל ואף מובן מאליו במקום אחר (למשל במדינה דמוקרטית וליברלית). הבגידה עשויה איפוא להימחק מדף ההאשמות של חברות רבות אם תיבחן באמות מידה של רציונליזם והומניזם.
דוגמאות היסטוריות למצבי דילמה
בהיסטוריה היו מקרים ומצבים רבים בהם שאלת הנאמנות והבגידה הייתה מוטלת בספק. במיוחד קורים מצבים כאלה כאשר פורץ מרד או מלחמת שחרור בשטח או ארץ שהיה במשך דורות בשלטון כלשהו ועד פרוץ המרד התושבים קיבלו את השלטון הקיים כלגיטימי פחות או יותר. בדרך כלל במצב כזה נוצר עימות בין אלה הממשיכים בנאמנות הישנה לבין המורדים היוצרים מוקד חדש ומנוגד של נאמנות, ושני הצדדים רואים אלה את אלה כבוגדים.
דוגמה מובהקת היא מלחמת העצמאות של ארצות הברית. עד פרוץ המלחמה ראו עצמם המתיישבים בצפון אמריקה כאזרחים בריטים לכל דבר, נתיניו הנאמנים של המלך היושב בלונדון, שמחו על אפליה וקיפוח זכויותיהם. אילו נענתה הממשלה הבריטית לדרישותיהם, בהחלט ייתכן שהיו ממשיכים לראות את עצמם בתור שכאלה. כאשר פרצה המלחמה, נחשבו ג'ורג' וושינגטון וחבריו כ"בוגדים" מנקודת מבטה של בריטניה, ולו נתפסו היו עלולים להידון למוות. גם חלק לא קטן מהמתיישבים באמריקה עצמה חשבו כך, והם נלחמו לצדה של בריטניה כאשר הם קוראים לעצמם "לויאליסטים" (Loyalists) כלומר "נאמנים" ואת המורדים נגד השלטון הבריטי ראו כבוגדים. אולם מכיוון שהמורדים הם שנצחו במלחמה והקימו מדינה עצמאית, הרי ה"לויאליסטים" הנאמנים הם שנהפכו להיות "בוגדים" בעיני השלטון החדש, ונאלצו לברוח, לאבד את כל רכושם ולצאת לגלות.
מקרה דומה בתקופה מאוחרת יותר הוא של אירלנד. עד תחילת המאה העשרים, חלק גדול מתושבי אירלנד לא רצו בעצמאות מלאה והיו מוכנים להמשיך להיות חלק מהאימפריה הבריטית, כמו הסקוטים והוולשים. במלחמת הבורים שירתו חיילים אירים רבים בצבא הבריטי שיצא לדרום אפריקה, אך מאידך היו גם אירים רבים שהזדהו עם מאבקם של הבורים והתגייסו לצבאם שנלחם נגד בריטניה. כל אחת משתי קבוצות אלה של אירים ראתה את השנייה כ"בוגדים". עימות זה נמשך עד לפרוץ מלחמת השחרור של אירלנד.
במהלך המאבק האירי לעצמאות הופיעו דמויות כמו סר רוג'ר קייסמנט (Sir Roger Casement) שהחל את דרכו כדיפלומט בריטי מצטיין שזכה בתואר אבירות על תרומתו לקידום ענייני החוץ של בריטניה, אולם בזמן מלחמת העולם הראשונה הצטרף אל המורדים נגד השלטון הבריטי ונתפס בחופי אירלנד בתוך צוללת גרמנית עמוסת נשק המיועד למורדים. על כך הוא נשפט בבית משפט בריטי על בגידה והוצא להורג - אולם באירלנד של היום הוא נחשב בין בכירי הגיבורים הלאומיים שהקריבו נפשם למען מולדתם אירלנד.
דוגמה נוספת לדילמה בין נאמנות לבגידה אפשר למצוא בגרמניה הנאצית. גרמנים רבים שהתנגדו לנאציזם ברחו מגרמניה והגיעו לארצות אשר נלחמו נגדה במלחמת העולם השנייה. חלק גדול מהם הביעו את התנגדותם לנאציזם על ידי השתתפות פעילה במלחמה, כגון מרלן דיטריך אשר שרה בפני חיילי בעלות הברית כדי לעודד אותם במלחמה.
במונחים המקובלים של "בגידה", מעשיה של דיטריך - עידוד חיילי האויב והעלאת המוראל שלהם - יחשבו כמעשה הבגידה המובהק והחמור ביותר האפשרי. כך אכן נחשבה דיטריך ואחרים כמוה בידי רבים בגרמניה, לא רק בזמן המלחמה אלא גם שנים רבות אחריה. (בעיר ברלין, למשל, קמה התנגדות לקרוא רחוב על שם מרלן דיטריך "הבוגדת" לאחר מותה). אף על פי כן, בראייה ההיסטורית המקובלת כיום בעולם - ובמידה רבה גם בגרמניה עצמה - נחשבת ה"בוגדת" הזו כעולה בהרבה מבחינה מוסרית על אנשים שב"נאמנותם" לגרמניה שירתו בנאמנות את המשטר הנאצי וביצעו בשירותו פשעי מלחמה.
מדינאים במלחמת העולם השנייה
מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נכבשו מדינות רבות באירופה על ידי גרמניה הנאצית, הביאו לצמיחתם של משתפי פעולה עם הכובש. בתום המלחמה נשפטו הבולטים במשתפי פעולה אלה בעוון בגידה והוצאו להורג.
אנשים שערקו כדי להימנע מהעמדה לדין
בין אלה שריגלו למען מדינת אויב יש אחדים שהצליחו לערוק אליה כאשר חשו שהם עומדים להיחשף, ובכך ניצלו מהעמדה לדין. בולטים בקטגוריה זו:
ראדושיצה
ראדושיצה (בפולנית: Radoszyce; ביידיש: ראדאשיץ) הוא כפר במחוז קונסקיה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
ראדושיצה נזכר מהמאה ה-14, ובתחילת המאה ה-15 הוענקו לו זכויות עיר. עד המאה ה-19 היה הכפר יישוב כנסייתי.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
יהודי ראדושיצה
יהודים ישבו בראדושיצה מתחילת המאה ה-19, עם ביטול ההגבלות על מגורי יהודים במקום. התיישבותו במקום של האדמו"ר ישכר דב בארון הביאה להתפתחות הקהילה היהודית ביישוב, ובשנת 1897 נמנו בכפר 1,728 יהודים.
במהלך הכיבוש הרוסי בזמן מלחמת העולם הראשונה, גירשו השלטונות את רוב יהודי הכפר ממנו. כששבו אליו אלו בתום הקרבות, מצאו כי בתיהם נבזזו. בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-400 משפחות יהודיות, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות ציונית.
בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה ניזוק היישוב קשות כתוצאה מהקרבות בסביבתו, ורוב תושביו עזבו אותו. עם הגעת פליטים יהודים ליישוב, הגיע מספר יהודיו בשנת 1941 לכ-2,400 איש. באביב 1942 הגיעו ליישוב פליטים יהודים נוספים.
בתחילת נובמבר 1942 שילחו הגרמנים את כ-4,000 היהודים ששהו ביישוב למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אן קונופני
אן קונופני (נולדה ב-6 בספטמבר 1978) היא שחקנית ישראלית.
ביוגרפיה
קונופני נולדה בירושלים, בילדות המוקדמת שיחקה בתפקידים הראשיים בהצגות עליסה בארץ הפלאות, שלגיה וגברת פלפלת. היא למדה מחול קלאסי ומודרני במשך כ-8 שנים. בבגרותה, למדה במגמת תיאטרון בהתיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א' סמית' בירושלים. את שירותה הצבאי עשתה במדור נפגעים בקצין העיר תל אביב.
היא השתתפה בתחרות "הפנים של שנות התשעים" וב-1996 השתתפה בתחרות מלכת היופי וזכתה בתואר מלכת החן, היא נשלחה לייצג את ישראל בתחרות מיס אינטרנשיונל.
בין עבודותיה כדוגמנית, קמפיין שביצעה ב-2007 לרשת סופר-פארם, ובשנים 2005–2006 שימשה ככתבת שטח בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
היא בוגרת הסטודיו למשחק של ניסן נתיב וכשחקנית הופיעה בסדרות "אולי הפעם" ו"רמזור" בתפקיד מירב, סטודנטית למשחק היוצאת עם חפר.
היא השתתפה בהצגות "אני עם אשתי גמרתי" בבימויו של חנוך רעים, "שלושה בחצי דירה" בבימוי אורן דולפין ו"רק חול וחול" בבימוי אבי מלכה (במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא 2006). במסגרת "תיאטרונוער", השתתפה בהצגות: "החורשה", "אהבה עיוורת" ו"יצאת פראייר". קונופני שיחקה גם בהצגה "ילדה אחת הלכה לבדה", במסגרת העמותה לקידום התיאטרון.
בשנת 2012, הופיעה בקליפ "יש לך" של שלומי שבת.
כמדבבת היא השתתפה בדיבוב הסרטים "ברבי: יחידת הריגול" ו"צבי הנינג'ה: יוצאים מהצללים".
בשנת 2020 כיכבה בסרט בגידה בתפקיד ראשי לצד אקי אבני בבימויו של דורון ערן.
תן
תן הוא שם כולל למספר מינים במשפחת הכלביים בעלי גוף בינוני, המצויים באפריקה ובדרום אסיה כשהמין תן זהוב חי בישראל. התנים הם טורפים בינוניים הניזונים בעיקר מנבלות, אף שיאכלו גם בעלי חיים קטנים עד בינוניים ואף פירות זמינים. הם חיים בקבוצות קטנות ופעילים ביום ובלילה.
מקור השם
לא ברור מה הגיזרון של השם של התן. אבל יש חוקרים הסבורים ששמו של התן מגיע מהשורש ת.נ.ה., שורש שפירושו להשמיע קולות אבל או לומר דברי הספד, זאת בשל הקולות שמשמיע התן. במילון סורית-ארמית (cal): "תנוה" מופיע בהוראת: הֵאָנְקוּת, נַהֲמָה. הדבר מתיישב עם תפיסתם של החוקרים הסבורים שהתן הוא מין של דורס לילה, משום שהרבה מינים של דורסי לילה מקבלים את שמם על שם קולות צער שהם משמיעים.
לתן מילה נוספת בעברית, אם כי פחות ידועה, "אִי". המילה אי אף מופיעה בתנ"ך (ראו לעיל).
באנגלית התנים קרויים בשם: "ג'קל" (jackal) שמקורו מפרסית - shoghal شغال.
מיני התנים
התנים אינם מהווים קבוצה טקסונומית, אך הם שייכים כולם למשפחת הכלביים, ובעלי אורח חיים דומה. עם זאת, למרות הדמיון בין המינים השונים אין הם קרובים גנטית. למשל זאב חבשי ותן זהוב קרובים גנטית לזאב האפור יותר מאשר לתנים מהסוג תן (Lupulella), שכנראה התפצלו מאב קדמון משותף לפני שישה מיליון שנה..
ישנם 4 מינים הקרויים תן:
לעיתים גם המינים זאב זהוב אפריקאי וזאב ערבות מכונים תנים בשל אורח חייהם הדומה, אף ששמם הוא זאב והם קרובים אליו יותר.
התנהגות
התנים הם פעילי לילה או פעילי בין ערביים, לרבות בעלות השחר (אם כי נראים גם במשך היום). הם טורפים משניים הניזונים מבעלי חיים קטנים מהם, מפגרים ובכמות קטנה גם מצמחים רכים כמו פירות. מבנה גופם לרבות רגליהם הארוכות ומבנה עצמותיהם מאפשרים לתנים לנוע במהירות של 16 קמ"ש בקירוב לאורך זמן, מה שעוזר להם לצוד טרף. התנים הם אופורטוניסטים אוכלי כל שלעיתים גם יגנבו טרף לאחרים.
התנים מנהלים אורח חיים מונוגמי, כשבטריטוריה חיים זוג וצאצאיו עד להתבגרותם. הם טריטוריאליים ביותר ותוחמים את נחלתם על ידי עשיית צרכים בגבולותיה. הזוג צד ביחד או בנפרד ולעיתים חוברים מספר זוגות כדי לצוד בעל חיים גדול יותר למשל צבי או עגל פרה, ואולם לרוב הם ניזונים מטרף קטן יותר כמו מכרסמים או עופות.
התנים לא יתקפו אנשים, הגדולים מהם בהרבה. עם זאת תנים נגועים בכלבת ינשכו אנשים ובכך ידביקו אותם במחלה. גם זוג המגונן על צאצאיו ינשוך אנשים מתקרבים. לעיתים נדירות ביותר נרשמו מקרים של תנים שניסו לטרוף ילדים חסרי השגחה.
בתרבות
התן היה אחת החיות הקדושות בבבל. אל המוות המצרי, אנוביס, היה אדם עם ראש תן. משערים כי בשל תזונתם וקרבתם אל אדמות קבורה, ייחסו לתנים את תפקידם כמייצגי המוות. ובהלוויות המצרים היו מביאים תנים להלוויה על מנת שהאל אנוביס ייתן לנפטר כבוד ומקום בגן עדן.
אזכורי התן בתנ״ך
יש לציין שלדעת חוקרים רבים התן המוזכר בתנ"ך אינו החיה שנהוג לקרוא לה היום תן. התן של היום אוהב לחיות באזורים הומי אדם, בזמן שהתן המוזכר במקורות חי באזורי חורבות או מדבר. לכן יש חוקרים שסוברים שהתן שמוזכר בתנ"ך הוא מין של דורסי לילה החי במדבריות. כנראה אוח פרעוני. יש כאלה שסבורים ש"תן" בתנ"ך הוא שם כללי לחיות השורצות במקומות חורבן מכיוון שבדרך כלל מוזכר כחיה השוכנת במקומות שוממים. מסיבה דומה מנחם דור סובר שה"תנים" זה שם של שד. ישנם מקרים בתנ"ך בהם נאמרת המילה "תנים" במשמעות של "תנין".
אין הדבר אומר שהתן נעדר מהמקרא, לדעת כמה חוקרים השועל שמוזכר בתנ"ך הוא לפעמים תן ולפעמים שועל. יש הסוברים שגם ה"איים" שמוזכר מדי פעם הוא התן.
תן שחור-גב
תן שחור-גב (שם מדעי: Lupulella mesomelas) הוא מין של טורף מהסוג תן שבמשפחת הכלביים. התן שחור-הגב מצוי במזרח אפריקה ואפריקה הדרומית באזורים צחיחים פתוחים.
תיאור
משקלו של התן 7–13.5 ק"ג ואורך גופו 45–90 ס"מ. לתן פנים מחודדות, אוזניים גבוהות, גדולות ומחודדות וזנב עבה באורך של 26–40 ס"מ. יש לו שיער שחור המשתרע מגב צווארו עד לזנב. בית החזה לבן והחלקים התחתונים בצבע לבן עד לבן כסוף בעוד שצבע שאר הגוף יכול לנוע מחום אדמדם לג'ינג'י. בלוטות הריח מצויות על פניו, על פי הטבעת ובאזור אברי המין.
אורך חייו של תן שחור-גב בטבע הוא 8 שנים ואילו בשבי הוא יכול להגיע ל-14 שנים. הוא מגיע לבגרות מינית בגיל 11 חודשים.
תפוצה
ישנן שתי אוכלוסיות נפרדות של התן שחור-הגב: הפרדה זו נובעת מסיבות גאוגרפיות: בין שתי האוכלוסיות נמצא ערוץ אולדובאי (חלק מהשבר הסורי אפריקני) בצפון טנזניה.
האזורים בהם חי התן מגוונים; הוא יכול לחיות בערים קטנות, בפרברים של ערים גדולות ובמדבר נמיב.
ציד
התנים הם בעלי חיים חברתיים והם צדים בלהקות לעיתים קרובות. העבודה יחד מקלה את הקושי בהפלת טרף גדול. תנים שחורים עשויים גם לצוד לבד או עם בן זוגם.
רבייה
ההזדווגות של התן נעשית בין מאי ואוגוסט וההיריון נמשך כ-60 יום ונולדים בממוצע 4 גורים, אך רק 1–3 שורדים. במהלך ההיריון מספק הזכר מזון לנקבה. גם הזכר וגם הנקבה משתתפים בהאכלה ובגידול הצאצאים.
לאחר הלידה מבלה האם כמעט את כל זמנה במאורה ועוסקת בטיפול בצאצאיה במהלך שלושת השבועות הראשונים של חייהם. היא מניקה את גוריה 5 פעמים ביום, וקוראת להם ביללה חרישית. הגורים פותחים את עיניהם בגיל 10 יום ובסביבות גיל חודש הם מתחילים לאכול מזון שהועלה בגרתם של הוריהם. האם משנה את מקום משכנם לעיתים תכופות כדי למנוע תשומת לבם של טורפים. הם נגמלים לחלוטין מיניקה בגיל שלושה חודשים ועוקבים אחר הוריהם. בגיל שישה חודשים הם מתחילים לצוד בעצמם. בגיל 6–8 חודשים רוב הגורים עוזבים כדי להקים טריטוריה משלהם.
לשבור את השתיקה (סרט)
לשבור את השתיקה (בגרמנית: Jenseits der Stille; באנגלית: Beyond Silence) הוא סרט גרמני משנת 1996 שביימה קרולינה לינק. הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי האוסקר ה-70.
עלילה
הסרט מגולל את סיפורה של לארה, שגדלה כבת להורים חירשים, מרטין וקאי. לארה עצמה שומעת ושולטת בשפת הסימנים. כבר בילדותה היא משמשת כמתורגמנית להוריה במצבים רבים, כמו משא ומתן עם פקיד הבנק או באספת הורים, אך לא תמיד עושה זאת במדויק.
לארה מקבלת קלרינט לחג המולד מאת דודתה קלריסה, אחותו המוזיקאית של אביה. לארה מגלה את עולם המוזיקה, בו הוריה אינם שותפים. בשנים שלאחר מכן היא מתגלה כנגנית קלרינט מוכשרת.
לאחר שהאם קאי נהרגת בתאונת אופניים, אביה האבל של לארה מרגיש נטוש. כאשר לארה בת ה-18 רוצה ללמוד בקונסרבטוריון למוזיקה בברלין, נראה שהמשפחה מתפרקת. בסיום הסרט מרטין מנסה להבין את אהבתה של בתו למוזיקה, והסרט מסתיים באיחוד בינו ללארה.
מופע הארנבות של ד"ר קספר
מופע הארנבות של ד"ר קספר היא להקת רוק ישראלית, המוכרת גם בשם המקוצר הקספרים.
הלהקה הוקמה ב־1991, התפרקה ב־1996, התאחדה לזמן קצר ב־2004 לסיבוב הופעות, התאחדה בשנית ב־2007 ופעילה עד היום.
הלהקה נחשבת לאחת מהבולטות בגל להקות רוק ישראלי שצמחו בתחילת שנות התשעים.
היסטוריה
בתחילת שנות ה־90 פרסם הקלידן שי להב מודעה בעיתון שבה הזמין מוזיקאים לחבור אליו. היחיד שנענה היה גיטריסט צעיר, אורן ברזילי. יחד כתבו להב וברזילי שירים למופע שנקרא "מופע הארנבות של ד"ר קספר". ברזילי הזמין את דודי לוי לאחת ההופעות הראשונות, ולוי אהב את מה ששמע והחל ללוות את הלהקה. בהמשך הוסיפו את הבסיסט איציק רייזנברג ואת המתופף צביקה כהן, והפכו את שם המופע לשם הלהקה . בשנת 1992 הוחתמו על חוזה בחברת התקליטים הד ארצי. בינואר 1993 יצא השיר "בשמלה אדומה", שזכה להצלחה, ובעקבותיו יצאו השירים "בואי דינה" ו"יום שני השמח", שגם הם הפכו ללהיטים גדולים. אלבום הבכורה של הלהקה, "מופע הארנבות של ד"ר קספר", שהפיק מוזיקלית לוי, יצא בהמשך השנה. הוא זכה לביקורות חיוביות ולהצלחה מסחרית.
בשנת 1994 הקליטה הלהקה את אלבומה השני, "מופע הארנבות של ד"ר קספר 2", גם הוא בהפקתו המוזיקלית של דודי לוי. חברי הלהקה ניסו "להתבגר" וליצור אלבום קונספט, אך למעט הלהיט הקטן "אהובתי השונה", לא הצליחו לשחזר את הצלחתם מהאלבום הקודם.
האלבום השלישי של הלהקה, "הו הו", שיצא בשנת 1995 בהפקתו של עובד אפרת, החזיר את האנרגיות ואת היצירתיות ללהקה. האלבום הניב להיטים, ובראשם "אחלום לנצח", "מתוק יום הדבש", "הו הו" "השיר שלי" ו"תראו אותי" אך כמו קודמו לא זכה להצלחה של האלבום הראשון. בהמשך השנה חזר הבסיסט איציק רייזנברג בתשובה והחליט לעזוב את הלהקה. הוא הוחלף בשי נובלמן בסיבוב ההופעות.
בינואר 1996 התפרקה הלהקה, אם כי באפריל נכנסו חבריה לאולפן הקלטות להקליט כמה משיריו של נובלמן בשפה האנגלית. לאחר התפרקות הלהקה עזב הגיטריסט אורן ברזילי לארצות הברית והיה מנהל מוזיקלי של ראפרים. בהמשך הוא חזר לישראל והפיק אלבומים ללהקות רוק. שי להב הקים (כמפיק) את להקת הבנים המצליחה היי פייב. באלבומה האחרון הקליטה היי פייב גרסת כיסוי ל"אחלום לנצח". צביקה כהן הפסיק לנגן, וכיום הוא מנהל מלון בבוסטון בארצות הברית. שי נובלמן המשיך לקריירת סולו, לצד עבודה בתחומי המשחק והתקשורת. בתחילת שנות ה־2000 פתח בקריירה בין־לאומית.
במאי 2004 הצטרף אורן ברזילי לסיבוב ההופעות של שי להב ולהקתו. בהופעות הם ביצעו את להיטיהם הגדולים של מופע הארנבות. בספטמבר אותה שנה קיימו עם נובלמן שלושה מופעים רשמיים של הלהקה (בהרכב שונה). באחת ההופעות הצטרפו צביקה כהן ואיציק רייזנברג לשירים אחדים. שנה לאחר מכן יצא האלבום "מופע הארנבות של ד"ר קספר בהופעה חיה", שהוקלט בהופעות האיחוד. בעקבות ההצלחה של סיבוב הופעות זה, יצאה הלהקה באוקטובר 2005 לסיבוב נוסף, בן שש הופעות.
בקיץ 2007 החליטו ברזילי ולהב על איחוד נוסף למשך הקיץ. ההופעות היו אמורות להתחיל כבר ביוני, אך בעקבות אבל במשפחתו של אחד מחברי הלהקה נדחו ליולי. עם אורן זיו, עם גלעד פסטרנק ועם יובי חייבי הרכיבו השניים הרכב חדש ללהקה. בהרכב זה הקליטו שני שירים חדשים, "עולם שקט" ו"אז", ואת הקטע האינסטרומנטלי "אגמה", ששולבו בהופעות. בסיבוב ההופעות הזה הודיעו כי ייכנסו להקלטות של אלבום חדש בספטמבר.
לאחר הצלחת ההופעות של אותו קיץ וההחלטה להקליט אלבום חדש, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף לקראת האלבום. ביוני 2008 היא הוציאה סינגל ראשון לקראת האלבום הבא, בשם "היא כל הסיפור". זמן קצר לאחר יציאת הסינגל יצאה הלהקה להפסקה של כמה חודשים, משום שברזילי לקה בתסמונת גייאן־בארה. לאחר שהבריא יצאה הלהקה לסיבוב הופעות מחודש והוציאה את הסינגל "עולם שקט", שזכה להצלחה ענקית. ב־2 באפריל 2009 יצא האלבום "סוף לא טוב", שהצליח, וכלל את "היא כל הסיפור" ואת "עולם שקט". מאוחר יותר הצטרף ללהקה הגיטריסט אריאל פוליאקוב.
באפריל 2011 הוציאה הלהקה את הסינגל "הכל יהיה בסדר". זה היה הלהיט היחיד מהאלבום שיצא בספטמבר, "בן חורג", החמישי במספר.
בנובמבר 2013 הוציאה הלהקה לראשונה אלבום אוסף לרגל עשרים שנות פעילות, ששמו "מופע הארנבות של ד"ר קספר – האוסף". האוסף כולל 21 מלהיטיה הגדולים לאורך השנים.
ב־10 בדצמבר 2015 יצא האלבום "מנגינות", שכלל 11 שירים חדשים. מתוכו הצליחו וזכו להשמעות רבות ברדיו "מנגינות" ו"בוקר חדש". ב־28 בינואר 2016 הושק האלבום בהופעה חגיגית במועדון התיאטרון בתל אביב.
בינואר 2018 חגגה הלהקה 25 שנות פעילות. היא פתחה בסיבוב קטן של הופעות חגיגיות וביצעה שירים שלא בוצעו בשנים שלפני כן.
ב־13 במרץ 2019 הלך לעולמו נגן גיטרת הבס איציק רייזנברג, לאחר שסבל כמה שנים מטרשת נפוצה.
ב-15 במרץ 2023, חגגה הלהקה 30 שנות פעילות, במופע-איחוד חגיגי בהאנגר 11 בתל אביב.
קבוצת הפלטינה
קבוצת הפלטינה או משפחת הפלטינה היא קבוצה שמכילה שש מתכות בעלות תכונות פיזיקליות וכימיות דומות. המתכות הן רותניום, רודיום, פלדיום, אוסמיום, אירידיום ופלטינה. כה רב הוא הדמיון ביניהן, עד כי לרוב הן נמצאות בטבע בשכנות זו לזו. דמיון זה נובע מכך, שמתכות מעבר אלו צמודות אחת לשנייה בטבלה המחזורית ויוצרות צורת מלבן.
היסטוריה
סגסוגות פלטינה טבעיות היו ידועות לאדם כבר מלפני מאות שנים. האזכור האירופאי הראשון לפלטינה היה בכתביו של הומניסט איטלקי ב-1557 כשכתב על מתכת מסתורית שנמצאה במכרות במרכז אמריקה.
הספרדים כינו את המתכת "פלטינה" או "כסף קטן" כשהם נתקלו בה לראשונה בקולומביה. הספרדים התייחסו אל פלטינה בתור זיהום בכסף שהם כרו.
שימושים
שש המתכות הללו מתפקדות כזרזים של תגובות כימיות, בעלות עמידות יוצאת דופן לתגובות כימיות רבות ומתאימות לתכשיטים. כמו כן, יש להן מערך אלקטרונים יציב במיוחד. תכונות אלו מנוצלות על ידי התעשייה.
למתכות מקבוצת הפלטינה שימוש נרחב בסינתזות בכימיה אורגנית.
בבתי זיקוק, פלטינה היא זרז שימושי בטיהור נפט גולמי ותהליכים נוספים בייצור אוקטן, בנזין ותרכובות ארומטיות לתעשייה הפטרוכימית.
מאז 1979, יצרני מכוניות משתמשים במתכות מקבוצת הפלטינה בתור משטחים מחמצנים בממיר קטליטי, שגורמים לפחמן חד-חמצני (CO) להגיב עם חמצן וליצור פחמן דו-חמצני (CO2) ובכך להפחית את הנזק הסביבתי.
הילרי האן
הילרי האן (אנגלית: Hilary Hahn; נולדה ב-1979) היא כנרת אמריקאית הנחשבת בין הטובות בדורה. מופיעה עם התזמורות המפורסמות ביותר וברסיטלים. מלחינים רבים כתבו יצירות לכינור עבורה.
ביוגרפיה
הילרי האן, נולדה בלקסינגטון, וירג'יניה. היא החלה לנגן בכינור בשיטת סוזוקי, חודש לפני יום הולדתה הרביעי, במכון פיבודי בבולטימור. היא השתתפה בכיתה של סוזוקי במשך שנה. בין השנים 1984 - 1989 למדה האן בבולטימור אצל הפדגוגית הרוסיה קלרה ברקוביץ'(1984-1989). בגיל 10 התקבלה ללימודים במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם הפכה לתלמידתו של יאשה ברודסקי. האן למדה עם ברודסקי במשך שבע שנים ולמדה בין השאר את יצירותיהם של Kreutzer, Ševčík, Gaviniès, רודה, ואת הקפריסים של פגניני. היא למדה 28 קונצרטים לכינור, תוכניות רסיטל ועוד מספר יצירות קצרות.
בגיל 16 השלימה האן את חובותיה האקדמיים במכון קרטיס, אך העדיפה להישאר ולהמשיך ללמוד שם מספר שנים נוספות, במסגרת קורסי בחירה, עד לסיום לימודיה במאי 1999, עם תואר ראשון במוזיקה. במהלך תקופה זו היא השתלמה בלימודי כנרות עם חיימה לרדו ומוזיקה קאמרית עם פליקס גלימיר וגארי גרפמן. בריאיון עם PBS בדצמבר 2001, סיפרה האן שמכל התחומים המוזיקליים, היא מעדיפה את תחום הביצוע.
קריירה מוזיקלית
בגיל 11 הופיעה האן כסולנית עם התזמורת הקאמרית של פילדלפיה, ובשנת 1991 עשתה את הופעתה התזמורתית הראשונה, עם התזמורת הסימפונית של בולטימור. זמן קצר לאחר מכן, ניגנה עם תזמורת פילדלפיה, תזמורת קליבלנד, התזמורת הסימפונית של פיטסבורג והתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק. ב-1995 הופיעה לראשונה בגרמניה עם התזמורת הסימפונית של הרדיו הבווארי, תחת שרביטו של לורין מאזל, בקונצ'רטו לכינור של בטהובן. האן זכתה לשבחים בינלאומיים על הופעתה זו. הקונצרט שודר בטלוויזיה וברדיו ברחבי אירופה. שנה לאחר מכן, הופיעה האן לראשונה באולם קרנגי הול בניו יורק כסולנית עם תזמורת פילדלפיה.
בגיל 16 היא הפכה לאחת המוזיקאיות (והמוזיקאים) הצעירות ביותר שזכו בחוזה הקלטות בלעדי עם חברת תקליטי סוני הקלאסיים, כאשר חתמה על הסכם בן שש שנים (1996–2002) לחמש הקלטות. עם סיום חוזה זה, חתמה האן בשנת 2003 חוזה עם חברת של דויטשה גרמופון, החברה המובילה בעולם בתחום המוזיקה הקלאסית.
הילרי האן הופיעה במהלך הקריירה שלה עם התזמורות המפורסמות ביותר ותחת שרביטם של גדולי המנצחים, ביותר מ 200 ערים מרכזיות ברחבי העולם.
עד גיל 28 היא זכתה במספר פרסים, כולל שני פרס גראמי (2002 ו 2008). בנוסף להופעות חיות, היא הקליטה אלבומים רבים, השתתפה כסולנית במוזיקה לסרטים, ביניהם הסרט "הכפר" (2004). בנוסף לרפרטואר הקלאסי, הילרי האן לא משכה את ידה ממוזיקת פופ ורוק תוך שיתוף פעולה עם להקות רוק אלטרנטיבי כגון להקת And You Will Know Us by the Trail of Dead מיוסטון טקסס.
האן פעלה לחשוף ציבורים נוספים למוזיקה קלאסית. היא גם הפיקה ערוץ יוטיוב ופרסמה בטוויטר ואינסטגרם הערות על נושאים מגוונים הקשורים לחייה המוזיקליים כגון, כלי הנגינה שלה ונסיעותיה המרובות. בשנת 2014 היא זכתה בפרס גראמי השלישי שלה, למוזיקה קאמרית הטובה ביותר.
בנוסף להיותה כנרת סולו, האן מופיעה לעיתים קרובות גם בהרכבים קאמריים וברסיטלים. מאז קיץ 1992 היא מופיעה כמעט מדי שנה בפסטיבל הקאמרי של סקניאטלס בסקניאטלס, ניו יורק. בין השנים 1995 ל -2000 היא הופיעה הפסטיבל היוקרתי למוזיקה קאמרית של מרלבורו בוורמונט, ובשנת 1996 שימשה כאמנית וחברה בתוכנית החונכות הקאמרית של אגודת המוזיקה הקאמרית של מרכז לינקולן.
בשנת 2007 הופיעה האן בקונצרט גאלה מיוחד יחד עם המנצח גוסטבו דודאמל, לפני האפיפיור בנדיקטוס ה-16, לרגל יום הולדתו השמונים. הקונצרט נערך בוותיקן, בנוכחות 7000 צופים.
רפרטואר והקלטות
הרפרטואר של הילרי האן מגוון ביותר. החל מיצירותיו לכינור של יוהאן סבסטיאן באך, מוצרט, בטהובן, שפוהר, פגניני, מנדלסון, ברהמס, וגם מלחיני המאה העשרים כאלגר, ראלף ווהן ויליאמס, סטרווינסקי, פרוקופייב, סמואל ברבר, שינברג ומלחינים מודרניים נוספים. לדבריה, יש בה יראת כבוד מיוחדת ליצירותיו של באך, אותן היא מרבה להקליט ולנגן בהופעותיה המרובות.
במשך שנות נגינתה, הקליטה הילרי האן עשרות תקליטורים, בהם כל הקונצרטי המפורסמים לכינור מאת באך, מוצרט, בטהובן, צ'ייקובסקי, מנדלסון, ברהמס, פגניני, שוסטקוביץ, צ'ארלס אייבס, אלגר ואחרים.
בנוסף לכך הקליטה יצירות לא קלאסיות ביניהן הפסקול לסרט "הכפר", הקלטות עם זמרי רוק מפורסמים ועוד.
שיתוף פעולה עם מלחינים בני זמננו
כחלק ממאמציה להפיץ את המוזיקה המודרנית הן בקרב מאזינים והן בקרב מוזיקאים, הקליטה האן תקליטור בשם The Hilary Hahn Encores, בו כללה 27 קטעי הדרן קצרים של מוזיקה מודרנית לכינור ופסנתר, שחוברו במיוחד למענה. מטרתה של האן היא להפיץ קטעי הדרן בקרב כנרים ובכך לסייע להפצתה של המוזיקה בת זמננו בקרב קהל המבקרים בקונצרטים של מוזיקה קלאסית.
האן הזמינה יצירות לכינור ממספר מלחינים כדי להרחיב את הרפרטואר המודרני שלה, ביניהם מאדגר מאייר, ג'ניפר היגדון, אנטון גרסיה אבריל ואחרים.
הילרי האן נשואה ולה שתי בנות.
אוצמברסיה
אוצמברסיה (שם מדעי: Euchambersia) הוא סוג של זוחל נכחד מקבוצת התראפסידה שהיה קרוב ליונקים המודרניים. הוא חי בסוף תקופת הפרם לפני 255–256 מיליון שנה. סוג זה כולל מין אחד - Euchambersia mirabilis.
יצור זה נמצא באפריקה הדרומית בעצמות גולגולת שאורכה היה 116 מילימטרים אך פרטים אחרים היו עם גולגולת באורך 80 מילימטרים. אורך היצור הגיע למטר אחד. הוא היה יצור שרירי עם עצמות כתפיים חזקות, ראש גדול בעל ניבי חרב ושיניים חותכות. החוקרים מתלבטים האם היו לו שיני ארס בדומה לנחשים, מאחר שהכילו מזרקים חלולים.
יצור זה חי בתקופת הפרם, ואולי היה פעיל בלילות. הוא ניזון מזוחלים שונים, בעיקר מתראפסידים אחרים אותם הוא נשך וחיכה שימותו מהארס.
בתרבות
היצור מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות בפרק האחרון כיצור שתוקף עדר של ליסטרוזאורוסים נודדים, אך החוקרים משערים שהיצור חי רק עד סוף תקופת הפרם כשהפרק חל בתקופת הטריאס.
סלע אנדרומדה
סלע אנדרומדה או סלעו של נוח הוא סלע הבולט מן הים מול חוף יפו.
מקור השם סלע אנדרומדה במיתולוגיה יוונית, בה מסופר כי אנדרומדה הייתה נסיכה אתיופית שאמה, קסיופאה, בתו של איאולוס אל הרוחות, נישאה למייסד העיר קיפיאוס. משהתגאתה אמה ביופייה הרב של בתה, עוררה את כעסו של פוסידון אל הים, שסבר כי בנותיו נאות מאנדרומדה. הוא עורר גלים שאיימו להרוס את העיר, ועל מנת לפייסו, נכבלה אנדרומדה אל סלע לחוף הים, וניתנה כקורבן למפלצת הים. הגיבור פרסאוס התיר אותה מכבליה, והרג את מפלצת הים שרצתה לטרוף את אנדרומדה באמצעות ראשה של המדוזה, שכל מי שראה אותו הפך לאבן.
זאב וילנאי בספרו "אגדות ארץ ישראל" מתאר אגדה זו בגרסה אחרת, לפיה בים מול חופי העיר יפו חי דג נורא שהטביע אוניות וקטל מלחים רבים, וחמתו שככה רק אם הקריבו לו מדי שנה את היפה שבבנות יפו. באחת השנים נבחרה אנדרומדה כקורבן השנתי, ונקשרה בכבלי ברזל לסלע על החוף. כשהתקרב הדג לבלוע אותה, הופיע אהובה פרסאוס, רכוב על סוס מכונף, הרג את הדג בקלשון והציל את אנדרומדה.
פליניוס הזקן, בן המאה ה-1 לפנה"ס מספר על צלע של הדג, קיטוס שמו, שאורכה 40 רגל והובאה לרומא ועל העיר יפו: "ולפניה נמצא סלע ועליו מראים סימנים שנעשו על ידי שלשלאות שבהן הייתה אנדרומדה כבולה אליו. ביפו רווח הפולחן לאלילה האגדתית הנקראת קיטוס."
גם יוסף בן מתתיהו כתב כי ביפו סלעים בולטים מהים ועליהם נראו שרידי כבליה של אנדרומדה.
אגדה קדומה מציינת כי יפת בן נח בנה את העיר יפו עוד לפני המבול, ושקברו של נח מצוי תחת הסלע שבתוך הים של יפו. וכך כותב פרופ' נחום סלושץ:
זאב הרעמה
זאב הרעמה (שם מדעי: Chrysocyon brachyurus) הוא מין בעל חיים ממשפחת הכלביים הנפוץ באמריקה הדרומית. הוא המין היחיד מן הסוג Chrysocyon, ובניגוד לשמו בספרדית ובעברית, אינו שייך למין זאב מצוי. למרות דמיונו החיצוני לשועל, אין הוא נכלל גם בסוג זה.
זאב הרעמה נפוץ באזורים פתוחים ופתוחים-למחצה הנקראים סראדו. הוא נוהג לשכון בצמחייה סבוכה ולצוד בערבות פתוחות. הסתתרותו בעשב גבוה ואורח חייו הלילי מקשים על המחקר והצפייה בו. הוא המהיר והגבוה בין כלבי הבר, וניחן במגוון מאפיינים מיוחדים, כגון רגליים ארוכות מאוד המצוידות בבהונות הפונות לצדדים שמגדילות את שטח כפות רגליו באזורי ביצות, קול הנשמע כשילוב בין נביחה ושאגה, סימון ריח טריטוריאלי ייחודי, והיותו אוכל-כול (כולל אכילת שאריות פסולת באזורים עירוניים).
טקסונומיה ואבולוציה
השם המדעי Chrysocyon brachyurus נגזר מן השפה היוונית: המילה Chrysocyon משמעותה "כלב זהוב"; והמילה "Brachyurus" משמעותה "קצר גוף". בשפת הגוארני של ילידי דרום אמריקה, זאב הרעמה נקרא בשם "Aguará Guazú" שמשמעותו "שועל גדול". בכמה מן המחקרים הראשונים שנערכו על זאב הרעמה, הוא נכלל בסוג כלב או בסוג שועל בשל דמיון מורפולוגי, אך כיום ישנה הסכמה על סיווגו לסוג נפרד Chrysocyon במשפחת הכלביים. אחת מהמסקנות שעלו מן המחקרים, היא שזאב הרעמה הוא השריד הגדול היחיד ממשפחת הכלביים בדרום אמריקה שנכחדה בתקופת הפליסטוקן המאוחרת (הסוגים Protocyon ו-Theriodictis); מאובנים של זאב הרעמה מתקופת הפליסטוקן המאוחרת ומתקופת ההולוקן התגלו באזורים הרריים בברזיל.
בשנת 2003 התפרסם מחקר שעסק באנטומיית המוח של מספר כלביים. המחקר סיווג את הכלביים לפי שני מאפיינים בולטים שאפשרו לעקוב אחריהם בתיעוד המאובנים: דפוס החריצים באזורים שונים במוח, וצורתם וגודלם היחסי (ראו תמונה). החוקרים הסיקו מהנתונים הללו, כי זאב הרעמה קרוב לשועל המאלוויני ולדמויי-שועל אחרים מהסוג שועל דרום אמריקני.
מחקר נוסף שהתפרסם בשנת 2009, הצביע על השועל המאלוויני כקרוב ביותר לזאב הרעמה, שחלק עמו אב קדמון בשם Eucyon לפני כ-6.7 מיליון שנים. כמו כן, זאב הרעמה נפרד מהשועל המאלוויני ככל הנראה בצפון-אמריקה, זאת מכיוון שכלביים הגיעו לדרום אמריקה לפני 2.5–4 מיליון שנים.
סוג בעל החיים הקרוב ביותר אליו כיום הוא זאב היער (שאף הוא, למרות שמו בעברית, אינו שייך למין זאב), וקרובי משפחה רחוקים יותר הם כלביים דרום-אמריקאיים אחרים, כגון שועל קטן-אוזן, שועל הסרטנים ושאר דמויי-השועל האחרים מהסוג שועל ארגנטינאי.
מאפיינים גופניים
זאב הרעמה מכונה באנגלית "שועל על קביים" (Fox on stilts), בשל מראהו הדומה לשועל המצוי. הוא הגבוה והמהיר מבין כלבי הפרא ומבין רוב הכלבים המבויתים. רגליו מכוסות בפרווה שחורה וקצרה, והן ארוכות מאוד ביחס לגופו וביחס לרגליהם של כלביים אחרים. אורכן הגדול הותאם אבולוציונית ככל הנראה להליכה בתנאי שטח סבוכים ולראייה נוחה בסבך הצמחייה הגבוהה, שבו מאופיין בית גידולו. פרוותו הרכה והארוכה לעיתים, אדמדמה-חומה עד כתומה-מוזהבת. ציציות שיער לבנות מופיעות לאורך זנבו, לאורך גרונו כמעין סינר, מעט על לחייו, בתוך אוזניו, ומעט בתחתית גופו. שמו ניתן לו בשל רעמת פרווה בולטת ושחורה על עורפו ועל כתפיו, המסתמרת כאשר הוא מאוים או תוקפני, וגורמת לו להיראות גדול ומאיים יותר. חוטמו, קצה פניו, לסתותיו, חלקים בתוך אוזניו והקו המקיף את הסינר שחורים. גופו צר, ראשו רחב וחרטומו ארוך. אישוני עיניו עגולים, בשונה מן השועלים, וראייתו בלילה מפותחת פחות בהשוואה לחושיו האחרים. חוש הריח שלו מפותח היטב וגם חוש שמיעתו מפותח במיוחד, הודות לאפרכסות אוזניו הגדולות והרחבות, שאף מסייעות לו לפזר חום.
מערכת השיניים שלו משקפת את הרגלי התזונה שלו. בגין שיני בשר עליונות קטנות, שיניים חותכות עליונות חלשות וניבים ארוכים ודקים, הוא מסוגל לצוד טרף קטן בלבד.
בתי גידול ותפוצה
זאב הרעמה מצוי באזורים פתוחים ופתוחים-למחצה הנקראים סראדו: ערבות המכילות עשב גבוה ועצים פזורים, מישורים שיש בהם שיחים, יערות המאופיינים בחופה פתוחה, אזורים ביצתיים, קצות יער ואזורי נהרות. זאבי רעמה אף נצפו באזורים הנמצאים בטיפוח חקלאי או תחת מרעה. הוא נפוץ באמריקה הדרומית: בדרום, מרכז-מערב ודרום-מזרח ברזיל (מאטו גרוסו, מאטו גרוסו דו סול, מינאס ז'ראיס, גויאס, סאו פאולו, המחוז הפדרלי של ברזיל ואף בריו גראנדה דו סול); בפרגוואי; בבוליביה; במזרח וצפון הרי האנדים ובקצה צפון-מזרח פרו (ב-Pampas del Heath). הוא מאוד נדיר באורוגוואי ובארגנטינה, שם נצפה פעם אחת בשנת 1999, ולפיכך יש להניח כי הוא נכחד באזורים הללו.
התנהגות
זאב הרעמה הוא יחידאי ואינו יוצר להקות. (לקריאה בהרחבה, ראו את מחקרו המקיף ביותר של הזואולוג James Dietz. הפסקה נכתבה ברובה בהתבסס על מקור זה) הוא פעיל בשעות הלילה וכיוון שבמשך היום הוא מסתתר בצמחייה סבוכה, קשה מאוד לצפות בו. כאשר הוא מתרומם על רגליו האחוריות הוא מסוגל לצפות למרחק רב ולאתר אויבים וטרף. תנועתו מאופיינת בהזזת שתי רגליים מאותו צד בכל פעם, וזאת כדי שהרעש שהן מפיקות יגיע מצד אחד בלבד. תכונה זו מאפשרת לזאב הרעמה להבחין ברעש שמשמיע טרף המצוי בקרבתו. חוקרי טבע מתקשים לעקוב אחר אורחות חייו עקב חמקמקותו ונדירותו, ולפיכך נגרם מחסור במידע בנושאים מהותיים כגון הריון וגידול הגורים.
זאב הרעמה משמיע שלושה סוגי קולות: נביחת-שאגה עמוקה המשמשת לתקשורת בטווח ארוך, המושמעת לרוב בשעות בין-הערביים; יללה גבוהה אם הוא פצוע או זקוק לעזרה ונהמה כאשר הוא תוקפני ומנסה להרחיק פולש משטחו.
הזכרים פעילים לרוב יותר מהנקבות.
טריטוריה וריח
התנהגותו של זאב הרעמה בטבע היא טריטוריאלית, אך עקב צפיפותה הנמוכה של אוכלוסייה זו, נדירים המפגשים האלימים בין זאבי רעמה, הכרוכים בכיבוש טריטוריה. כיוון שזאב הרעמה מסתתר בצמחייה גבוהה, אין הוא גלוי לעיניהם של זאבי רעמה אחרים, ולפיכך הוא מתקשר עמם באמצעות קולות, ובדומה לכלביים אחרים, גם באמצעות הפרשות בעלות ריח עז, המספקות מידע חיוני. הן הזכר והן הנקבה משתמשים בשתן כדי לסמן את דרכי הציד שלהם, את המקומות שבהם קברו את טרפם וכדי למצוא אחד את השנייה בעונת הרבייה.
זאב הרעמה מתכנה גם "זאב הבואש", בגלל חותם הריח העז שהוא מותיר אחריו. ריח ההפרשות של זאב הרעמה אף דומה לריחם של צמחים ממשפחת הקנאביים, ועל כן אף קרה מקרה שבו המשטרה ערכה חיפוש אחר מעשני סמים, בעקבות דיווח של מבקר בגן חיות ההולנדי "בליידורפ" (Blijdorp) ברוטרדם, שהוטעה לחשוב כי הריח שהגיע לאפו הוא ריח הנובע מסמים.
זאבי הרעמה מסמנים בשבילים מצטלבים את הטריטוריה שלהם, שאותה הם יוצרים בעת סיוריהם הליליים, ובני זוג יגנו יחדיו על הטריטוריה המשותפת שלהם שאומדן שטחה הוא כ-30 קמ"ר.
מקור הריח
הזואולוג ג'יימס דייץ (James Dietz) פרסם בשנת 1984 דיווח, שבו העלה השערה כי מקור הריח העז, הוא תולדה של הסתגלות אבולוציונית המעניקה לזאב הרעמה את היכולת לשמור על הטריטוריה שלו ולהיות מזוהה ממרחק, אף זמן רב לאחר שהפיץ את הריח. יכולת זו מהווה יתרון לחיה מתבודדת וטריטוריאלית.
תזונה
חלק ניכר מתזונתו הוא צמחי (50% לפי מחקרים מסוימים), כולל קני-סוכר, פקעות, הדסיים, דקליים, ברומליים (כגון אננס) ופירות (כגון בננות, גויאבות ו"תפוח הזאב" – Solanum lycocarpum – שנפוץ באזורו ומהווה חלק חשוב מאוד ממזונו, ואף משמש כתרופה למחלות מסוימות. סוגי מזון מסוימים, כגון מכרסמים ותפוח-הזאב, נצרכים במהלך כל השנה, אך התזונה הכללית משתנה לפי זמינות המזון. הוא טורף לעיתים גדיים, אפרוחים וחזירים צעירים, ואף איילי הפאמפאס. על פי מחקר שנערך בשנת 1999, אייל הפאמפאס היווה 2.4% מ-1,673 דגימות מזון שנבחנו.
זאבי הרעמה שחיו בעבר בשבי, התקיימו מתזונה שהתבססה בעיקר על בשר, ולפיכך נגרמו להם בעיות בדרכי השתן. כתוצאה מכך ובעקבות מחקרים שבדקו את תזונתם בטבע, נוספו לתפריט שלהם המורכב מבשר ומזון לכלבים, גם מרכיבים צמחיים. לעיתים מתאספים מספר בוגרים בשטח מצומצם, אם יש בו מקורות מזון רבים, כגון אדמות חרוכות לאחר שרפה, החושפות בעלי-חוליות קטנים. הודות לחוש הריח המפותח שלהם, הם נוטים לנבור לעיתים בפחי אשפה.
רבייה
לא ידוע הרבה על דפוסי הרבייה של זאבי הרעמה בטבע. (מקור לרוב העובדות בפסקה:) זאבי הרעמה הם מונוגמיסטים, ונפגשים לעיתים רחוקות לאחר שעונת הרבייה מסתיימת. עונת הרבייה נשלטת כנראה על ידי פוטופריודיזם ("תחושת זמן"). זוגות הנמצאים בשבי מזדווגים בתקופות שונות בהתאם למיקומם: בחצי הכדור הצפוני בין אוקטובר לפברואר, ובדרום אמריקה בין אוגוסט לאוקטובר. הנקבה מתייחמת פעם בשנה למשך תקופת זמן קצרה של יום עד ארבעה ימים, וההריון נמשך 60–65 ימים, בדומה לכלביים אחרים. אף על פי שנראה כי הנקבה אינה תלויה בזכר בגידול הגורים, הוא משמיע את קולו בתדירות גבוהה בזמן זה, מסמן את הטריטוריה ומגן עליה, ובכך תורם באופן משמעותי לנקבה ולגוריה, בנוסף לתרומתו כדמות אב.
הזוג חולק יחדיו את הטריטוריה ולעיתים אף את אותם מקומות מנוחה ושינה, את אזורי חיפוש המזון ואת שטחי הטלת השתן ועשיית הצרכים. אך לרוב השניים מסיירים ביחידות לאחר תקופת ההמלטה. השגר מונה 1–6 גורים שחורי-פרווה, השוקל בין 340 ל-450 גרם. עיניהם נפקחות ביום התשיעי ואוזניהם עומדות. צבע פרוותם משתנה בשבוע העשירי משחור לאדום והם נגמלים מיניקה בין 15–22 שבועות לאחר יום היוולדם. הם מתפתחים במהירות ומפתחים מערכת שליטה היררכית בגיל חודש בערך. בגיל 2–3 חודשים הם מטיילים עם אמם, ובגיל 5–6 חודשים הם לומדים לצוד לבד. הזכרים מגיעים לבגרותם המינית בגיל שנה, ואילו הנקבות בגיל שנתיים בערך. בגילאים הללו הם עוזבים את הוריהם ומוצאים להם מגורים חדשים.
יחסים עם מינים אחרים
זאב הרעמה מנהל מערכת יחסים סימביוזית עם הצמחים שהוא ניזון מהם: הוא נושא את זרעיהם לאחר האכילה, ולעיתים קרובות פולט אותם דרך הצואה על קני נמלים חותכות עלים. הנמלים בתורן משתמשות בצואה ומשליכות את הזרעים אל ערימות אשפה מחוץ לקן, וכתוצאה מכך מואץ קצב הצמיחה של הזרעים.
איומים, אוכלוסייה ויחסים עם האדם
האיום המשמעותי ביותר לתנאי חייו של זאב הרעמה, הוא הצמצום ההדרגתי של בתי הגידול שלו, הנובע בעיקר מהמרת שטחים לצורכי חקלאות ולבניית חוות, הגורמת לו לחיות קרוב יותר לאדם ולהיפגע כתוצאה מכך. בנוסף, קטיעת רצף השטחים של בתי הגידול גורם לבידוד האוכלוסייה ולקושי בהתרבות. כמו כן, זאב הרעמה נדרס לעיתים, בגלל קרבתו לכבישים המהירים התוחמים שמורות טבע.
זאב הרעמה רגיש במיוחד לזיהום הנגרם על ידי תולעת הכליה (סוג תולעת טפילית, Dioctophyme renale), המהווה איום קטלני גם לכלבי הבית. הוא אינו משמש כטרף לאף טורף אחר, אף על פי שהוא עלול להיות מותקף או להיהרג על ידי כלבים מבויתים שהתפראו, להידבק מהם ממחלות או להיאבק עמם על מזון.
אוכלוסייה
בגלל האופי המתבודד של זאבי הרעמה ובית הגידול הרחב שבו הם שוהים, צפיפותם נמוכה ברחבי דרום אמריקה. על פי הערכה שנעשתה בשנת 2005, נאמדה אוכלוסיית זאבי הרעמה בכ-23,600. האוכלוסייה בבוליביה לא עברה את סף ה-1,000. האוכלוסייה הנוכחית מוערכת בכ-13,000 פרטים, וסביר שהיא תצטמצם בעוד עשרה אחוזים במשך העשור הבא עקב האיומים שהוזכרו לעיל.
שימור האוכלוסייה והחזקתו בשבי
זאבי הרעמה מוגנים ברוב המדינות שבהם הם חיים, כגון ברזיל, פרגוואי ובוליביה, אך על אף שהציד במדינות אלה אסור על פי חוק, אכיפתו מלווה בקשיים. הם שוהים במספר אזורים מוגנים, כגון הפארקים הלאומיים של קראקס והפארק הלאומי אמאס הנמצאים בברזיל. הם נהנים מפעולות שימור רחבות המגנות על הסראדו, כגון פעולות שננקטו להפחתת ההרג בדרכים בברזיליה, ופעולות שנקטה הקרן העולמית לשימור חיות הבר באזור.
===בשבי===
בשנת 1994 פורסם מחקר שהתמקד בניסיונות לפתור את בעיית הצמצום בהתרבות זאבי הרעמה. מן המחקר עולה, כי מוסדות זואולוגיים וגני חיות ברחבי העולם ניסו להרבות את זאבי הרעמה ללא הצלחה יתרה, כיוון שהרבייה בשבי לוותה בקשיים: דוגמה מובהקת לכך מהוות נקבות החיות בתנאי שבי בחצי הכדור הדרומי. הן התייחמו בחודשים מרץ ואפריל, ולאחר ההיריון שנמשך כ-66 ימים וההמלטה, הסתבר כי הן מתקשות לגדל את גוריהן ולפיכך בעודם בני יום, הן קוברות אותם, נוטשות אותם או אף אוכלות אותם. הרג גורים הוא תופעה נפוצה אצל נקבות יונקים היולדות בפעם הראשונה, במיוחד אצל החתוליים. עם זאת, הרג גורים מתמשך אינו תופעה נפוצה כלל ולרוב הוא נגרם כתוצאה ממצבי לחץ. המחקר התמקד בפארק הזואולוגי של סאו פאולו (גן החיות הגדול בברזיל). אוכלוסיית זאבי הרעמה שנחקרה, כללה שלושה זוגות בוגרים שגדלו בטבע, ושלא הצליחו להתרבות בתנאי שבי. מסקנות המחקר הצביעו כי קשיי ההתרבות נגרמו בשל לחץ שנבע מתזונה לא נכונה, קרבה לאנשים (כולל עובדים) וקרבה לזאבי רעמה אחרים. בנוסף נצפו דפוסי התנהגות שונים מאלה המאפיינים את זאבי הרעמה השוהים בטבע, כגון שימוש תדיר יותר בקולות וריבוי סימוני ריח של הזכרים באופן תכוף יותר מהנקבות בתקופת הייחום. מן המחקר עלה, כי יש לבודד את זאבי הרעמה ממטרדים אנושיים וכן אף לבודד אותם אחד מהשני כדי לנטרל את הקשר ביניהם הנוצר מראייה ומחוש הריח. כמו כן הגיעו החוקרים למסקנה, כי יש להקצות לזוג מרחב ראוי, שבו יוכלו להיות מבודדים לחלוטין. מספר גני חיות יישמו את מסקנות המחקר ונחלו הצלחה בהתרבות זאבי הרעמה. ב-31 בדצמבר 1999, דיווחו 144 מוסדות על מספר כולל של 412 זאבי רעמה (209 נקבות ו-203 זכרים). עם זאת, כדי לקבל תמונת מצב מבוססת יותר, נדרש עדיין מחקר מקיף יותר אודות מספר זאבי הרעמה הקיימים, השפעת האדם על סביבתו וחקר מחלותיו.
בתרבות
בעבר נהגו לצוד את זאב הרעמה בגלל אמונות טפלות המייחסות לאיבריו תכונות על-טבעיות:
בתקופה המודרנית השימוש באיבריו פחת מאוד, אך התופעה עדיין קיימת בקרב קהילות קטנות של ילידים.
מקסוול טיילור
מקסוול דוונפורט "מקס" טיילור (באנגלית: Maxwell Davenport "Max" Taylor; 26 באוגוסט 1901 – 19 באפריל 1987) היה גנרל אמריקאי שהתפרסם בתפקידו כמפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101 במלחמת העולם השנייה. טיילור שירת כיושב ראש המטות המשולבים החמישי.
קריירה מוקדמת
טיילור גדל במיזורי ובשנת 1922 סיים את לימודיו באקדמית וסט פוינט ושירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית. ב-1926 עבר לארטילריה. במהלך מסלול הפיקוד הושפע טיילור מאוד ממפקדו מת'יו רידג'וויי. בשנת 1944, לאחר שמפקדה הגנרל ויליאם לי לקה בהתקף לב ונאלץ לפרוש, מונה טיילור למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-101. טיילור פיקד בהצלחה על הדיוויזיה במבצע המוטס בנורמנדי, במהלכו האוגדה הוצנחה בנורמנדיה כ-4.5 ק"מ מחוף יוטה. הייתה זו צניחתו החמישית של טיילור וזו שזיכתה אותו בתואר צנחן מוסמך. הדיוויזיה בפיקודו הצליחה בצהרי ה-6 ביוני 1944 לחבור לכוחות שנחתו על החוף ובהמשך הקרבות כבשו את העיירה קרנטן כחלק מהמערכה לכיבוש שרבורג. על האופן בו פיקד על הדיוויזיה עוטר טיילור בצלב השירות המצוין. לאחר מכן פיקד על הדיוויזיה במבצע המוטס בהולנד.
במהלך הקרב על הבליטה שהה טיילור בארצות הברית. הדיוויזיה נשלחה להגן על גזרת צומת בסטון ולחמה במה שנודע לימים כמצור על בסטון תחת פיקוד סגנו, אנתוני מקאוליף. פקודיו של טיילור מתחו עליו ביקורת קשה בעקבות זאת אולם קידומו לא נפגע כתוצאה מכך. הוא שב לחזית ופיקד על הדיוויזיה בהמשך קרב הארדנים. לאחר המלחמה מונה למפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית. בשנת 1949 מונה למפקד כוחות ארצות הברית בברלין ולאחר מכן לחם במלחמת קוריאה. בשנת 1955 שימש ראש מטה צבא ארצות הברית. בשנים 1962–1964 שימש כיושב ראש המטות המשולבים. לאחר מכן כיהן תקופה קצרה כשגריר ארצות הברית בדרום וייטנאם.
ג'ורג' כהן
ג'ורג' רג'ינלד כהן (באנגלית: George Reginald Cohen; 22 באוקטובר 1939 – 23 בדצמבר 2022) היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת המגן הימני. כהן היה חבר בנבחרת אנגליה כשזו זכתה במונדיאל 1966.
קריירה
כהן שיחק במשך כל קריירת המשחק שלו בקבוצת פולהאם, שם הוא זכה להפגין את ביצועיו כמגן חזק שמסור מאוד לקבוצתו ואף כשחקן שתומך מאוד בשחקני ההתקפה. כהן הצטרף לפולהאם כמקצוען בשנת 1956, ונשאר נאמן לקבוצה במשך 13 עונות. למרות יכולתו הטובה במדי פולהאם, היה נראה שכהן לא יזכה לשחק בנבחרת אנגליה, בעיקר עקב יכולתו הטובה של מגן בלקפול, ג'ימי ארמפילד שהיה חבר הנבחרת במונדיאל 1962 בצ'ילה.
גביע העולם 1966
למרות זאת, באפריל 1964, נתן ארמפילד הופעה מביכה מאוד נגד סקוטלנד בהאמפדן פארק. חודש לאחר מכן, במשחק נגד אורוגוואי, מאמן הנבחרת, אלף ראמזי זימן את כהן להופעת בכורה – ואנגליה ניצחה 1-2. למזלו של כהן, ארמפילד סבל באותו הזמן מפציעה – ולכן הוא שיחק ב-21 מתוך 23 משחקי הנבחרת לקראת המונדיאל. ארמפילד עוד זכה לשחק בשני משחקי הכנה כשחזר מהפציעה, אבל כהן היה בחירתו הראשונה של ראמזי לעמדת המגן הימני.
לכהן היה חלק חשוב במערך של ראמזי, שדגל בשיטה "חסרת הקיצונים" והשמת דגש על חוזק במרכז השדה. ראמזי בנה על צעירים בעלי סיבולת טובה, כמו מרטין פיטרס ואלן בול שיעברו ממרכז השדה לאגפים ויחזרו לאמצע כשיידרשו לכך. כששחקנים אלו התרכזו יותר בעבודת הקישור האמצעי, היה תפקידם של המגנים, כמו כהן למשל, לעלות ולתמוך בהתקפה.
בשלב הבתים של המונדיאל, שיחקה אנגליה עם נבחרות אורוגוואי, מקסיקו וצרפת. הופעותיו הרגועות והבטוחות של כהן בשלב הבתים, איפשרו לשחקנים כמו בובי צ'רלטון, להתרכז ולפגין את כישוריהם הטכניים על המגרש. אחרי רבע הגמר, שבו ניצחה אנגליה את ארגנטינה 0-1 במשחק רווי אלימות, צולמה אחת התמונות המפורסמות ביותר של הגביע העולמי. התמונה הראתה את אלף ראמזי מנסה בכוח למנוע מכהן להחליף חולצה עם שחקן ארגנטינאי. בראיון שאחרי המשחק כינה ראמזי את שחקני ארגנטינה "חיות".
שלושה ימים מאוחר יותר, תמיכתו של כהן באגפים והמסירות המתוחכמות שלו, איפשרו לאנגליה לנצח את הנבחרת ההתקפית של פורטוגל, ולעלות לגמר הטורניר מול נבחרת גרמניה המערבית. במשחק הגמר, כהן ערך את הופעתו ה-30 בנבחרת ושימש כקפטן מחליף לבובי מור. האירוע היחידי שזכור לגבי כהן באותו גמר, היה הניסיון למנוע מולפגנג ובר לכבוש בדקה האחרונה את שער השוויון - ניסיון שנכשל והמשחק המשיך להארכה. בהארכה ניצחה אנגליה בכל זאת, 2-4.
אחרי המונדיאל, שיחק כהן בשבעה משמונת המשחקים הבאים של הנבחרת. אולם, לקראת יורו 1968, החליט ראמזי לזמן מגנים צעירים לנבחרת וכהן נופה מהסגל. משחקו האחרון בנבחרת היה ב-22 בנובמבר 1967 במשחק נגד צפון אירלנד באצטדיון ומבלי. הוא סיים את הקריירה עם 37 משחקים בינלאומיים וללא שער. הוא היה השחקן הראשון מהסגל המנצח של מונדיאל 1966, שהפסיק לשחק בנבחרת.
החיים אחרי הכדורגל
כהן שירת את פולהאם עד 1969, ופרש בלי שזכה באף תואר עם הקבוצה. הוא סיים את הקריירה עם 459 הופעות בפולהאם, כשרק ארבעה שחקנים מקדימים אותו במספר המשחקים בקבוצה. כהן היה יכול להמשיך ולשחק עוד מספר שנים, אך פציעה קשה גרמה לו לפרוש לפני גיל 30 – גיל מוקדם אצל כדורגלנים. לאחר מכן, אימן כהן את קבוצת הנוער של פולהאם ואת נבחרת אנגליה עד גיל 23.
הקיצוני האגדי של מנצ'סטר יונייטד, ג'ורג' בסט תיאר את כהן כ"מגן הטוב ביותר ששיחקתי נגדו" ומאמנו בנבחרת, אלף ראמזי אמר שכהן "הוא המגן הימני האנגלי הגדול ביותר". במשך השנים, זכה כהן גם לכבוד רב בפולהאם, משום שהיה שחקן הקבוצה היחיד שזכה בגביע העולם.
יחד עם עמיתו לנבחרת, ריי וילסון, לא היה כהן כדורגלן שנמצא במרכז העניינים התקשורתי, אף על פי שבכל עת שנדרש לכך, הוא היה מוכן לדבר על הזכייה בגביע העולמי. חזרתו של כהן למרכז התקשורת הייתה באמצע שנות ה-80, כאשר הוא נלחם וניצח את סרטן המעי הגס, שבו נאבק 14 שנה.
בעיות כלכליות לקראת זקנתו, אילצו את כהן למכור את מדליית הזכייה של גביע העולם. פולהאם, שרצתה להשאיר את המדליה קרוב לכהן, שילמה לו 80 אלף פאונד, והציבה את המדליה בקרייבן קוטג'.
בשנת 2000, זכה כהן להיכנס למסדר האימפריה הבריטית ביחד עם ארבעה מחבריו לנבחרת מ-1966, אחרי קמפיין של אנשי תקשורת שטענו שהחמישה אף פעם לא זכו להכרה ראויה בנוגע לתרומתם לזכייה במונדיאל. ארבעת השחקנים האחרים היו אלן בול, ריי וילסון, נובי סטיילס ורוג'ר האנט.
באותה שנה, סבל כהן משברון לב כאשר אחיו, פטר, בעלים של מועדון לילה, נהרג. שלושה אנשים זוכו מרצח ומהריגה, אבל נכלאו באשמת הפרעות סדר.
חשיפה ציבורית ופופולריות
בתוכנית דוקומנטרית של ערוץ 4, שבה נבחרו 11 הכדורגלנים האנגלים הגדולים ביותר, זכה כהן להיבחר כמגן הימני הגדול בתולדות אנגליה כשהוא מקדים את פיל ניל וגארי נוויל. הוא היה אחד מארבעת חברי הנבחרת של מונדיאל 1966 שזכו להיכנס לרשימה זו.
בשנת 2003, פרסם כהן את האוטוביוגרפיה שלו (ISBN 1-903267-11-0). מאז פרישתו, חי כהן הרחק מאור הזרקורים, כשמדי פעם הוא מופיע כאורח באירועי התרמה למלחמה בסרטן ברחבי המדינה ובעיקר בקרייבן קוטג' של פולהאם.
חיים אישיים
למרות שמו, כהן גדל על ברכי הכנסייה האנגליקנית. השם כהן מקורו בסבא-רבא יהודי. אחיינו הוא חבר נבחרת הרוגבי של אנגליה, בן כהן.
היה נשוי לדפני משנת 1962 ולזוג שני בנים.
פאולה פרננדז
פאולה פרננדס דה סוזה (באנגלית: Paula Fernandes de Souza; נולדה ב-28 באוגוסט 1984, בסטה לגואס שבמינאס ז'ראיס) היא זמרת קאנטרי, פזמונאית ומעבדת מוזיקלית ברזילאית. זכתה בשני פרס גראמי הלטיני.
קריירה
בשנת 1993 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, "Paula Fernandes".
בשנת 2012 התארחה בשיר "Long Live" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט.
החופשה של בין
החופשה של בין (באנגלית: Mr. Bean's Holiday) הוא סרט קומדיה בריטי משנת 2007 בכיכובו של רואן אטקינסון, שיצא לאקרנים בבריטניה ובאוסטרליה ב-24 במרץ 2007 וב-24 באוגוסט 2007 בארצות הברית ובקנדה. זהו סרט הקולנוע השני המבוסס על תוכנית הטלוויזיה "מיסטר בין", לאחר הסרט "בין" משנת 1997.
עלילת הסרט
בפתיחת הסרט משתתף מיסטר בין (רואן אטקינסון) בהגרלה וזוכה בחופשה בקאן, במצלמת וידאו וב-200 ליש"ט. הוא יוצא לאחר מכן לחופשה בריביירה הצרפתית אותה הוא מצלם במצלמת הווידאו. בתחנת הרכבת גאר דה ליון בפריז לקראת הנסיעה לקאן הוא מבקש מאדם שמחכה עמו בתחנה, שמסתבר שהוא שופט בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע בקאן, מבקר הקולנוע אמיל דשבסקי (קרל רודן) לצלם אותו בעלייתו לרכבת. בין מצליח לעלות לרכבת ברגע האחרון, אבל דשבסקי אינו מצליח לעלות עליה. בנו של דשבסקי, סטפן (מקסים בלדרי), נשאר לבדו ברכבת. בין מחליט לנסות לעזור לסטפן למצוא את אביו.
בתהליך החיפושים בין מאבד את כספו, את דרכונו ואת כרטיס הרכבת שלו, והשניים אוספים כסף על ידי העלאת מופע מוזיקלי במרכז קניות. בין קונה כרטיס לאוטובוס הנוסע לקאן, אך הוא מאבד גם כרטיס זה, הנסחף ברוח, ובחיפושיו אחר הכרטיס נפרדות דרכיהם של בין ושל סטפן. בין עולה על טרמפ עם השחקנית סאבין (אמה דה קונה), שאותה פגש בצילומי פרסומת. היא נמצאת בדרכה לפסטיבל הקולנוע של קאן שבו מוצג סרט שבו השתתפה בבימויו של קרסון קליי (וילם דפו). כאשר הם עוצרים בדרך להתרעננות, בין פוגש שוב את סטפן, והוא מצטרף אליו ואל סאבין. בדרך סאבין נרדמת, אך בין מסיע את הרכב בעצמו, עד לקאן.
סאבין עוצרת בתחנת דלק כדי להחליף בגדים לקראת הפרימיירה בקאן, שם היא צופה במהדורת חדשות בטלוויזיה שבה מוצג בין כחוטפו של סטפן ובה מוצגת סאבין כמשתפת פעולה. היא מתעמתת עם בין, שמסביר כי הוא "בדרכו לחוף". השלושה מתכננים להיכנס לפסטיבל קאן כדי לצפות בסרט, וכדי להימנע מזיהוי, סטפן מתחפש לבתה של סאבין ובין מתחפש לאמה של סאבין. השלושה מצליחים לעבור את הבידוק הביטחוני וסאבין מגיעה להקרנה בזמן.
השלושה מתגנבים לפרימיירה של הסרט "Playback Time", הפקה פילוסופית מלאת חשיבות עצמית שאותה כתב, ביים, הפיק, קריין ובה מככב קליי עצמו. כבר מהדקות הראשונות, קהל הצופים משתעמם לגמרי. סאבין מצפה לסצנה הגדולה שבה היא מככבת, אך היא מתאכזבת לגלות שהתפקיד שלה נחתך בעריכה. בין מנסה לעודד את רוחה של סאבין, ומתגנב לחדר ההקרנה, שם הוא מחבר את מצלמת הווידאו שלו למקרן, ומציג את תיעוד החופשה שלו שצולם במצלמתו. הסצנות המוצגות, שבהן מופיעים בין, סטפן וסאבין, מתאימות לקריינות של קליי. בין נרדף על ידי האבטחה וכמעט שנעצר, ובתוך כך הוא עולה אל הבמה וסטפן מתאחד לראשונה עם אביו. הקהל מוחא כפיים לבין, מכיוון שהם חשבו שקטעי המצלמה הביתית הם חלק אותנטי מסרטו של קליי. הכעס הראשוני של קליי מתפוגג והוא מחבק את בין ולוקח לעצמו את הקרדיט על הצלחת הסרט.
הסרט מסתיים בסצנה שבה הולך בין לחוף הים ושר יחד עם שאר הדמויות בסרט את השיר "La Mer".
הפקה והפצה
בראשית 2005 החלו דיווחים על הסרט השני בכיכובו של מיסטר בין, וטענו שהתסריט ייכתב בידי סיימון מקברני, אם כי בדצמבר 2005 אמר בין כי התסריט נכתב על ידיו ועל ידי ריצ'רד קרטיס, שותפו הוותיק.. לבסוף נכתב התסריט בידי רובין דריסקול, סיימון מקברני והמיש מק'קול.
שלא כמו הסרט "בין" משנת 1997, שבוים בידי מל סמית', סרט זה בוים בידי סטיב בנדלק. הצילומים החלו ב-15 במאי 2006. שמו של הסרט בעת הצילומים היה "בין הצרפתי".
"החופשה של בין" היה הסרט הרשמי של אירוע הצדקה Red Nose Day של Comic Relief בשנת 2007. לפני הפצת הסרט, מערכון חדש של מיסטר בין שודר במרתון הטלוויזיוני של Comic Relief בערוץ BBC1 ב-16 במרץ 2007.
הקרנת הבכורה הרשמית של הסרט נערכה בלונדון ב-25 במרץ 2007, וההכנסות ממנה נתרמו לארגון Comic Relief וכן לבית החולים לילדים של אוקספורד.
חברת יוניברסל הוציאה קדימון לסרט בנובמבר 2006, ובדצמבר 2006 הושק האתר הרשמי של הסרט.
הערכת המבקרים
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 56 מתוך 100 על בסיס 26 ביקורות. באתר Rotten Tomatoes נתנו 52% מהמבקרים ביקור חיובית לסרט, מתוך 110 מבקרים.
פרוטרוסוכוס
פרוטרוסוכוס (שם מדעי: Proterosuchus; מילולית: "תנין קדום") הוא סוג של זוחל גדול דמוי-תנין ממשפחת הפרוטרוסוכיים שהיה דומה לארכוזאור קדום.
מאפיינים
זוחל זה חי בתקופה טריאס תחתון מלפני 252-250 מיליון שנה. מאובניו התגלו בדרום אפריקה ובסין.