cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יאנוס (ירח)
גילוי ומקור השם
יאנוס התגלה על ידי אודולין דולפוס ב-15 בדצמבר 1966, וקיבל את הכינוי ss2 ירח נוסף של שבתאי התגלה שלושה ימים אחריו ובהתחלה התבלבלו בינו לבין יאנוס בגלל המסלול המשותף שהם חולקים רק ב-1978 הבחינו ביניהם.
ב-1983 התקבל השם הקבוע של יאנוס, על שמו של אל השערים וההתחלות שהיה בעל שני פנים, אחד מביט לעבר והשני לעתיד. היה תחילה ויכוח גדול לגבי השם.
תכונות
ליאנוס יש מכתשים שמגיעים לקוטר של עד 30 ק"מ. פני השטח שלו מעידים על כך שיאנוס נוצר עוד לפני הירח השני של שבתאי – פרומיתאיאוס אך לאחר פנדורה. צפיפותו של יאנוס היא מאוד נמוכה, הטמפרטורה בו נמוכה ביותר ולכן הוא קפוא ונקבובי. כוח המשיכה שלו הוא 0.016 מטר לשנייה בריבוע. מסה: 2.01*10^18 – מסה די קטנה ביחס לירחים במערכת השמש (למשל מסת הירח שלנו גדולה פי כ-36,000 מאשר מסת יאנוס). נפחו הוא כ-5,731,893 (פי כ-383 פחות מן נפחו של הירח שלנו).
מסלול
המרחק הממוצע שלו משבתאי בזמן הקפתו הוא 151,472 קילומטרים.
פעם ב-4 שנים יאנוס ואפימתאוס מחליפים מסלולים כלומר הירח החיצוני (הרחוק משבתאי) מתחלף עם הירח הפנימי (הקרוב לשבתאי) ביעילות בצורה בה הם לא מאבדים מומנטום. מסלול מסוג זה נקרא מסלול משותף (Co-orbital) – וזוהי הדוגמה היחידה לכך במערכת השמש.
ההפרש בין רדיוס ההקפות של יאנוס ואפיתמאוס סביב שבתאי הוא פחות מ-50 ק"מ.
פנקיסטיסקופ
פֶנָקִיסְטִיסְקוֹפּ (Phenakistiscope), "מראֶה מטעה" בתרגום מילולי, הוא מכשיר אופטי ליצירת אשליה של תנועה, שפותח בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 על ידי המדען הבלגי ז'וזף פלטו (Joseph Plateau).
בגרסתו הפשוטה ביותר, המכשיר בנוי מדיסקית אחת המחולקת לשמונה או שישה-עשר מקטעים, כשבכל מקטע פעור חריץ צר ולצידו דמות המצויה בתנוחה אחת מתוך רצף של תנועה (למשל, דמות קופצת בחבל, בועטת בכדור וכיוצא בזה). הצד עליו מצוירות הדמויות הופנה כלפי מראָה בעוד הצופה במתקן ניצב ללא ניע מן הצד השני של הדיסקית, כשעינו צמודה לאחד החריצים. כאשר הדיסקית מסתובבת במהירות, בכל פעם שמפתח החריץ חולף בסמוך לעין הצופה, ניתן לראות להרף-עין את אחת הדמויות המצוירות מצדה השני של הדיסקית (משום שהשתקפו במראה). הרושם שמתקבל על הרשתית הוא של דמות יחידה בתנועה.
מארה ומייברידג'
המדען וחוקר התנועה אטיין ז'ול מארה היה אחד הראשונים להבין את חשיבותו של המתקן לחקר התנועה:
הצלם האנגלו-אמריקאי אדוארד מויברידג' והמיליונר לילנד סטנפורד, במסגרת ניסוייהם בצילום תנועה, הבינו ש"תיאור מוקפד" ו"ייצוג נאמן" יכולה לספק המצלמה. הם החליפו את איורי הפנקיסטיסקופ בתצלומים, שנתפסו כאמינים ומדויקים יותר, ובעלי זיקה הדוקה יותר ל"אמת" ריאליסטית כלשהי, ובנו על סמך התצלומים תאוריית תנועה. מארי הסתייג מההיבט האשלייתי שיוצרים תצלומיו של מייברידג', אך המשיך להיעזר בצילום ובמכשיר הפנקיסטיסקופ במחקרי התנועה שלו.
ג'יי ג'יי קייל
ג'יי ג'יי קייל (באנגלית: JJ Cale; 5 בדצמבר 1938 באוקלהומה סיטי, אוקלהומה – 26 ביולי 2013) היה זמר-יוצר ומוזיקאי אמריקאי, זוכה פרס גראמי. קייל היה אחד הממציאים של צליל הטולסה, ז'אנר משוחרר שהתבסס על השפעות מבלוז, רוקבילי, קאנטרי וג'אז. סגנונו האישי של קייל מתואר לעיתים קרובות כרגוע. שיריו זכו למספר רב של גרסאות כיסוי על ידי מוזיקאים אחרים: "After Midnight" ו"Cocaine" של אריק קלפטון, "Bringing It Back" של קנזס, "Call Me the Breeze" ו-"I Got the Same Old Blues" של לנרד סקינרד ו"Travelin' Light" של וויידספראד פאניק הן אחדות מגרסאות הכיסוי המוכרות לשיריו של קייל.
ביוגרפיה
ג'ון וולדון קייל נולד ב-5 בדצמבר 1938 באוקלהומה סיטי, אוקלהומה. מספר מקורות טוענים ששם לידתו היה "ז'אן-ז'אק קייל" אך מדובר בטעות. בעלים של מועדון בשדרות סאנסט בהוליווד שהעסיק את קייל באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 העלה את הכינוי "ג'יי ג'יי" כדי למנוע בלבול עם ג'ון קייל מהוולווט אנדרגראונד.
הקריירה המוזיקלית
סגנונו האישי של קייל מתואר לעיתים קרובות כרגוע, והוא מאופיין על ידי מקצבים מעורבים, שינויי אקורדים פשוטים, שירה מאופקת ומילים שנונות ועוקצניות. קייל משלב בנגינתו את סגנון הפריטה של טראוויס יחד עם סולויים חשמליים עדינים ומפותלים.
פליקס לאווילה
פליקס לאווילה (בספרדית: Félix Lavilla Munarriz; 11 ביוני 1928 – 14 בינואר 2013) היה פסנתרן, מלחין ומלווה ספרדי. בעיקר נודע, אולי, בפעילותו המוזיקלית המשותפת עם זמרת המצו סופרן תרזה ברגנצה, שהייתה גם אשתו בין 1957 ל-1977. בני הזוג הקליטו יחד בקביעות ואף הופיעו ברסיטלים.
קרחון פריטו מורנו
קרחון פריטו מורנו (בספרדית: Glaciar Perito Moreno) הוא אחד הקרחונים הגדולים המרכיבים את הפארק הלאומי לוס גלסיירס בחלקה הדרום-מזרחי של פרובינציית סנטה קרוס בחבל פטגוניה שבארגנטינה, ואחד מאתרי התיירות המרכזיים במדינה.
מחזוריות התפתחותו
פריטו מורנו הוא אחד משלושת קרחוני פטגוניה אשר אינם נמצאים בנסיגה: סך שטחו נשאר יציב ב-90 השנים האחרונות. באופן מחזורי מתפתח הקרחון לכיוון אגם ארגנטינה ויוצר סכר טבעי החוצה את האגם כאשר הוא מגיע לחוף מנגד. באין פתח ניקוז, עולה מפלס המים בחלק האגם אליו מתנקז נחל ריקו (Barzo Rico) עד לגובה של 30 מטר מעל לגובה פני המים בחלקו העיקרי של האגם. לחץ המים העצום גורם בסופו של דבר להתבקעות וקריסת סכר הקרח. מחזוריות זו של התפתחות הסכר הטבעי וקריסתו אינה קבועה ותדירותה נעה בין שנה לעשור, 4-5 שנים בממוצע. קריסתו הראשונה המתועדת של הסכר התרחשה בשנת 1917 ואחת נוספת ביולי 2008 והאחרונה ב-5 במרץ 2012.
החוף מול חזית הקרחון בנוי כ"מרפסת" טבעית לצפייה בו ומהווה מוקד משיכה לתיירים, אשר גם אם אינם זוכים לחזות בקריסת סכר הקרח המתרחשת אחת לכמה שנים, יכולים לצפות בשבירות קטנות של גושי קרח גדולים הקורסים אל מי האגם המתרחשות תכופות בעונה החמה. בשל כך הקרחון ידוע בקרב מטיילים ישראלים כ"קרחון המתנפץ".
מקור השם
קרחון פריטו מורנו התגלה בשנת 1879 וב-1899 נקרא על שם החלוץ החוקר פרנסיסקו מורנו בן המאה ה-19, שהקדיש את רוב שנותיו לחקר המחוז (בספרדית המילה Perito משמעותה "מומחה"), ופעל והשפיע רבות במחלוקת בין ארגנטינה לצ'ילה על מיקום הגבול באזור בין שתי המדינות. זאת על אף כי ניכר מרשימותיו שהוא עצמו לא חזה בקרחון זה.
אלכסנדר אגריקולה
אלכסנדר אגריקולה (בהולנדית: Alexander Agricola; 1445 או 1446 – 15 באוגוסט 1506) היה מלחין פלמי מתקופת הרנסאנס. כחבר נכבד בגראנד קאפלה, המוסד המוזיקלי של בית הבסבורג, היה אגריקולה מלחין בעל-שם בסביבות 1500 והמוזיקה שלו נפוצה ברחבי אירופה. אגריקולה כתב בכל הסגנונות החשובים של תקופתו, במוזיקת קודש ובמוזיקה חילונית.
ביוגרפיה
כפי שקורה אצל מלחינים בתקופת הרנסאנס, מעט מאוד ידוע על ראשית חייו, ואפילו מקום הולדתו לא נודע. ייתכן שנולד בגרמניה של היום, משום שבכמה מסמכים איטלקיים הוא נזכר בתואר "ד'אלמניו" או "ד'אלמניה" ("הגרמני"). את רוב חייו עשה במשרות באיטליה, צרפת וארצות השפלה, אם כי בתולדותיו יש פערים של חוסר ידע באשר לפעילויותיו ונראה שעזב רבות ממשרותיו ללא קבלת רשות. הוא היה זמר בשירות הדוכס לודוביקו ספורצה ממילאנו משנת 1471 עד 1474, בתקופה שמקהלת הקאפלה המילאנזית התרחבה לאחד ההרכבים הגדולים והמפורסמים ביותר באירופה; לואזה קומפר, יוהנס מרטיני, גאספאר ואן ורבקה ועוד כמה מלחינים-זמרים היו גם הם במילאנו באותן שנים.
בשנת 1474 כתב הדוכס ספורצה מכתב המלצה לאגריקולה אל לורנצו דה מדיצ'י, והמלחין יצא לפירנצה. ידוע, שבשנת 1476 היה אגריקולה בקמבריי שבארצות השפלה, שם עבד כנראה כזמר. לגבי התקופה הארוכה שבין 1476 ל-1491 אין ידיעות חותכות פרט לכך, שחלק מן הזמן עשה בקאפלה המלכותית הצרפתית ונראה שבמשך התקופה הזו ביצר את המוניטין שלו כמלחין, כי בשנות ה-90' של המאה ה-15 הייתה דרישה רבה ליצירותיו ותחרות על שירותיו בין צרפת לנאפולי. בשנת 1500 התקבל לעבודה אצל פיליפ היפה, שהיה דוכס בורגונדיה ומלך קסטיליה. נראה שהתלווה אל הדוכס במסעותיו באימפריה שלו; בתקופה זו כבר נחשב לאחד המלחינים המכובדים ביותר באירופה. כאשר היה בוואיאדוליד שבספרד באוגוסט 1506, נפגע במגפת הדבר שפרצה שם וב-15 באוגוסט הלך לעולמו.
סגנון מוזיקלי
סגנונו של אגריקולה מקורב לזה של יוהנס אוקכם, בייחוד בראשית הקריירה שלו. לקראת סוף חייו השתמש בכתיבתו בטכניקת אימיטציה כללית, שהייתה אופיינית לז'וסקן דה פרה. אומנם רק מעטות מיצירותיו ניתנות לתארוך מדויק, אך הוא משתמש בפירוש ברבים מן הנהלים הקונטרפונקטליים הלא-אימטטיביים, המתאפיינים במורכבות ובשונות רתמית, שמקובל יותר לקשר עם אוקכם. עם זאת, שלא כאוקכם, אגריקולה היה מוכן לשלב חזרות, סקוונצות וכן, יותר ויותר, אימיטציה כדרך מלחינים אחרים שפעלו בסביבות 1500, כשהטכניקה נפוצה יותר בשימוש.
אגריקולה הוא בין המעטים במעבר בין סגנון האסכולה הבורגונדית לסגנון דור האסכולה הפרנקו-פלמית של ז'וסקן, שכתבו מוזיקה בשני הסגנונות.
מעל כל הנוסחים השונים בסגנון המוזיקלי הכללי של אגריקולה לאורך חייו כמלחין פעיל, היה לו סגנון ייחודי ונבדל במפורש, שנקודת המוצא שלו הייתה הקווים הנפתלים, חדורי המסתורין, של אוקכם. המוזיקה שלו מצטיינת לעיתים קרובות בפעלתנות ועושר פרטים, גדושה בסקוונצות, חזרה על יחידות רתמיות ומוטיביות קצרות ושאיפה להשתלט על הפעמה היסודית, המצטיירת לעיתים כמעט כסטיה, אם באמצעות הארכת תבניות סיומת כדי להגיע לקדנצה על הפעמה ה"שגויה", או בהסטת הפעמה המטרית של קולות מסוימים לעומת אחרים (לדוגמה, בפרק ה"אגנוס דאי" החותם את המיסה שלו, הממושכת שלא כרגיל, 'In myne zin' מופיע הקנטוס פירמוס בצלילים שווים במשך זמן של אחת-עשרה שמיניות כל אחד במופע הראשון, ואחר במשך זמן של חמש שמיניות כל אחד במופע השני, או ב"סאלבה רגינה" השני, שם הוא מקזז בחלק ממופע הקנטוס פירמוס שמינית לכל אורכו, כששאר הקולות מתקדמים בשני המקרים במשקל מרובע מחמיר יותר ממעל.) עוד "משחקים" שהוא משתעשע בהם במוזיקה כוללים הצגת חידות מודוס ומוזיקה פיקטה ("מוזיקה מזויפת", שרישום תוויה אינו תואם את החומר המושר או המנוגן) לפני המבצעים (למשל, בפרק ה"קיריה" במיסה Le serviteur הוא משתעשע בקנטוס פלאנוס המוכר ברמיזות לאפשרות של הטיה מודאלית בשילוב עקבי של במולים נוספים.) המוזיקה דורשת מיומנות אתלטית גבוהה בכל הקולות וזמרים מעולים במיוחד נדרשים לביצוע תפקידי השירה הנמוכים, בניגוד לפונקציות ההרמוניות הפשוטות, שרוב בני זמנו כתבו לשילובי טנור-בס ביצירותיהם. במקרים רבים מגיח במפתיע מקבץ מורכב ומשוכלל של מוטיבים מהירים מתוך מרקם איטי קודם (לדוגמה, התפרצות הדואטים עתירי הפרטים המתחילה ב"גלוריפיקמוס טה" ומגיעה לשיאה ב"אדורמוס טה" בפרק ה"גלוריה" של Missa In myne zin). המוזיקה של אגריקולה זכתה להערכה רבה בימיו ולתגובות שונות מצד פרשנים בני זמנו - אחד כינה אותה "מטורפת" ואילו אחר תיאר אותה כ"נשגבת".
אגריקולה אחרים
יש עוד מלחינים בשם אגריקולה, שלעיתים מבלבלים ביניהם לבין אלכסנדר:
בובי ובובה
בובי ובובה היא סדרת טלוויזיה ישראלית בת 52 פרקים לפעוטות בגילאי 1–4 שעלתה לשידור ב-2003 בערוץ הופ! ובערוץ בייבי. הסדרה הופקה בחברת ההפקות הישראלית A.C. Pictures והיא סדרת המשך לסדרה "בובי יוצא לטיול (התינוק הצוחק)" ובאנגלית ובשפות שונות הסדרה מוכנה בשם: Booby and Booba. הסדרה הופצה בקלטות וידאו וDVD מבית הד ארצי, ובהמשך אף עובדה למחזמר לילדים.
עלילה
בכל פרק בובי ובובה פוגשים דמויות שונות מהקהל המספרות ושרות על עצמן חלק עם זמרות ליווי וחלק בלי זמרות ליווי. (הזמרות ליווי הן בצבעים ורוד, צהוב וכחול). היה פרק בסדרה על הזמרות ליווי. (הפרק נקרא: "שיר רומבה")
ממטרה
ממטרה היא כלי השקיה לריסוס ולפיזור מים על שטח גדול למטרת גידול של צמחים שונים. ממטרות משמשות גם כמערכות קירור והרטבת משטחים.
מבנה
לשם פיזור המים ביעילות משתמשת הממטרה בלחץ המים המוזרמים אליה שימוש כפול, האחד הוא כדי להתיז את המים למרחק והשני הוא אפקט של תרגום הלחץ לתנועה סיבובית.
קיימים סוגים שונים של ממטרות אולם המבנה הזה הוא מכנה משותף השייך לרובן.
שימוש
ישנם שני שימושים עיקריים לממטרות:
ביתיות
ממטרות ביתיות הן לרוב ממטרות פשוטות. ישנם סוגים שונים של ממטרות ביתיות: ממטרות יתד, ממטרות נמוכות (ממטרות המושתלות באדמה ומשקות מגובה נמוך) ועוד. הממטרה הנפוצה ביותר היא ממטרת יתד בעל ראש התזה – ממטרה בעלת תומך כלשהו שמגביה את הממטרה וכך מגדיל את סך השטח שהממטרה משקה ("השקיה עילית").
תעשייתיות
ממטרות תעשייתיות הן גדולות יותר מן הממטרות שנמצאות בשימוש הביתי ומכונות "מרססות". לממטרות ראשי ריסוס גדולים יותר והן בעלות צינורות מים גדולים לשימוש נרחב. הן לרוב לא מעוצבות כדי לעמוד בלחץ של יותר מ-200 kPa. ממטרות אלו מסודרות בשורה ובעלות יכולת התזה גדולה ביותר ובעלות ראשים מסתובבים שמכסים חלקים גדולים מהשדה. ישנם מספר סוגים של ממטרות בעלות ראשים מסתובבים: יש כאלו שמונעות על ידי "כדור ציר" ויש כאלו בעלות יתד בולט בכיוון יציאת המים מן הממטרה ("יתד פגיעה"). הסתובבות הממטרה נעשית כך שפעם בסיבוב, המים יפגעו ביתד ויגרמו לתזוזה של הראש המסתובב ומכאן, לסיבוב נוסף וחוזר חלילה. סוג נוסף הוא ממטרות המותקנות על קוונועים ומתיזות מים תוך כדי תנועת הקוונוע לאורך השדה או סביב צירו (בקוונוע מחוגי).
בישראל
בישראל ישנו שימוש נרחב בממטרות נמוכות ברוב הערים, המשמשות את העיריות להשקיית גנים ציבוריים ופארקים.
משנת 2008, נאסרה ההשקיה בממטרות בשעות הבוקר בשל המחסור החמור במשק המים בישראל. ההשקיה בשעות הבוקר מותרת אך ורק על ידי טפטפות, וגם זאת תחת מספר תנאים.
לוסיאנה סואוזה
לוסיאנה סוֹאוּזה (בפורטוגזית: Luciana Souza; נולדה ב-14 ביוני 1966) היא זמרת ג'אז ברזילאית.
קורות חייה
סואוזה שרה בעיקר ג'אז, ובעלת יכולת וירטואוזית בשירת סקאט. משקל ניכר ברפרטואר שלה לביצועי ג'אז בשפה הפורטוגזית ללחנים ברזילאיים – עממיים, בוסה נובה או לחנים מקוריים. פרט לכך השתתפה סואוזה ביותר מ-30 הקלטות עם טובי מוזיקאי הג'אז, ביניהם דנילו פרז וג'ון פטיטוצ'י. משנת 1996 ניסתה כוחה בהצלחה גם בשירה קלאסית, והופיעה עם ה- Bach Akademie בשטוטגרט, עם התזמורות הסימפוניות של בוסטון ואטלנטה והתזמורות הפילהרמוניות של לוס אנג'לס, ברוקלין, וניו יורק.
שלוש פעמים זכתה סואוזה בפרס ה"גראמי" כזמרת הג'אז הטובה ביותר (בשנים 2002, 2003 ו-2005), ושניים מאלבומיה זכו אף הם בפרס גראמי כאלבומי הג'אז הווקאלי הטובים ביותר – "Duos Brasileiros" בשנת 2002 והמשכו, "Duos II", בשנת 2005. איגוד עיתונאי הג'אז הכריז עליה כזמרת הג'אז הטובה ביותר לשנת 2005.
כריסטין טרמרקו
כריסטין טרמרקו (באנגלית: Christine Tremarco; נולדה ב-20 בספטמבר 1977) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ביוגרפיה
טרמרקו נולדה בליברפול, והתחנכה בקולג' לבנות הולי לודג'. היא משכה תשומת לב כשהופיעה בהצגת בית ספר, והוזמנה ללמוד בבית ספר למחול ולדרמה. אחר כך מלהק אוסטרלי הציע לה תפקיד במיני-סדרה "The Leaving of Liverpool", דרמה המתרחשת בשנות החמישים של המאה העשרים ועוסקת בהגירה כפויה של ילדים לאוסטרליה. בגיל 16, כשהסדרה שודרה, היא החליטה לקדם את קריירת המשחק, ולדבריה "לא יצא לה" ללכת לבית ספר למשחק.
אחרי שהופיעה ב-"The Leaving of Liverpool", כיכבה טרמרקו בשתי עונות של הסדרה "ספרינגהיל" ב-1996 ו-1997 בתפקיד טריש פרימן. ב-2001 שיחקה במחזה "Presence" מאת דייוויד הארוור בתיאטרון רויאל קורט.
תפקידה הידוע ביותר של טרמרקו הוא בדרמת בית הספר "דרך ווטרלו" בדמות המזכירה ואחר כך הסייעת דווינה שאקלטון, תפקיד אותו גילמה מ-2007 עד 2009. בפרק האחרון דווינה נראית נוסעת ברכבת ליעד לא ידוע אחרי שרבה עם החבר שלה טום קלארקסון (בגילומו של ג'ייסון דאן).
טרמרקו שיחקה בתפקיד אלי מורגן במיני-סדרה "Moving On" של ערוץ BBC One ששודר במאי 2009.
ב-2010 כיכבה טרמרקו בתפקיד אורח בסדרת הדרמה הרפואית "חדר מיון" בדמות לינדה אנדרוז. בעקבות תגובות חיוביות הדמות הוצגה כדמות ראשית בשנת 2011. טרמרקו עזבה את הסדרה ב-2013.
ב-2017 הופיעה טרמרקו בסדרה "Little Boy Blue" בתפקיד מארי תומפסון, אמו של חבר בכנופיה שהיה מעורב בהסתרת מקרה רצח ריס ג'ונס מ-2007.
אן מקלווה
אן מקלווה (באנגלית: Anne of Cleves, בגרמנית: Anna von Kleve; 22 בספטמבר 1515 – 16 ביולי 1557) הייתה אשתו הרביעית של הנרי השמיני, מלך אנגליה, בתאריכים 6 בינואר 1540 – 9 ביולי 1540.
ביוגרפיה
אן נולדה ב-22 בספטמבר 1515 בדיסלדורף, גרמניה, ליוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג, בתם של וילהלם הרביעי, דוכס יוליך-ברג וזיבילה מברנדנבורג. לאחר מות אביה בשנת 1538 ירש אחיה וילהלם, שכונה "העשיר", את התואר דוכס יוליך-קלווה-ברג. ב-1526 נישאה אחותה הגדולה זיבילה ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וראש הקונפדרציה הפרוטסטנטית של גרמניה. למשך זמן קצר באמצע שנות השלושים, הייתה אן מאורסת לפרנסואה מלורן, בנו ויורשו של דוכס לורן. אף כי אחיה וילהלם היה קתולי, הפוליטיקה המשפחתית הפכה את משפחתה לבני ברית מתאימים עבור הנרי השמיני, מלך אנגליה, בתקופה שלאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, ויועצו של המלך, תומאס קרומוול, האיץ את שידוכה של אן למלך (אן והנרי היו דודנים מדרגה שביעית במרחק שני דורות).
כנהוג לעיתים קרובות במקרים כאלה, הובא לקליווס צייר על מנת לצייר את דיוקנה של הכלה עבור בעלה המיועד. האמן הידוע הנס הולביין הוא שצייר את דיוקנה של אן, והנרי היה מרוצה מהתוצאה. כיוון שהיה נוהג בקרב ציירים של האצילים להחמיא בדיוקנאות שהם מציירים לאנשים חשובים, סביר להניח שהולביין העלים את העדויות לצלקותיה של אן מאבעבועות. הדיוקן מוצג כיום במוזיאון הלובר בפריז.
במרץ 1539 החלו דיונים נמרצים עם בית המלוכה של קליווס. קרומוול פיקח על השיחות והסכם נישואים נחתם ב-4 באוקטובר באותה שנה. בעוד שהנרי העריך בנשים תכונות כגון חינוך ותחכום, לאן לא היו את התכונות הללו באמתחתה; כילדה, היא לא קיבלה חינוך פורמלי, ובמקום ללמוד כיצד לשיר או לנגן בכלי כלשהו, היא הייתה מיומנת בתפירה. היא למדה קרוא וכתוב, אולם רק בגרמנית. עם זאת, נחשבה אן לעדינה, מוסרית וצייתנית, ותכונות אלה העלו את קרנה בעיני המלך.
אן עשתה את דרכה באטיות לקאלה ומשם לאנגליה. הנרי, שהיה חסר סבלנות ורצה לראות את כלתו לעתיד, נסע לרוצ'סטר ביום הראשון של 1540 והגיע אל אן ללא הודעה מוקדמת. המלך התרשם לרעה מאן, ודיווח בחזרה לקרומוול שהיא כלל לא דומה לדיווחים הזוהרים שהוא קיבל אודותיה. הנרי האיץ בקרומוול למצוא דרך משפטית להימנע מהנישואים. אולם, בנקודה זו, התחמקות מהנישואים הייתה כרוכה בפגיעה בגרמנים.
השניים נישאו ב-6 בינואר 1540 בארמון המלכותי פלסנתיה בגריניץ', לונדון. את הטקס ניהל הארכיבישוף תומאס קרנמר, למרות חששותיו של הנרי. הביטוי "אלוהים שלח אותי לשמור היטב" נחרת מסביב לטבעת הנישואים של אן.
אן נצטוותה לעזוב את חצר המלך ב-24 ביוני וב-6 ביולי נודע לה על החלטתו של בעלה לשקול מחדש את הנישואים. בתוך זמן קצר, אן נתבקשה לתת את הסכמתה לביטול הנישואים והיא אכן הסכימה. הנישואים בוטלו ב-9 ביולי 1540, והסיבה לכך הייתה שהם מעולם לא מומשו – הנרי טען שהוא מוצא את אן מאוד לא מושכת עד כדי כך שהוא לא מסוגל לקיים איתה יחסים. היא קיבלה אדמות רבות, כולל טירת היבר, ביתם של חותניו לשעבר של הנרי, הבוליינים. ביתה של אן מקליווס, בלווס, סאסקס, הוא רק חלק מהרכוש שהיה בבעלותה; היא מעולם לא גרה שם. ניתן לה התואר נסיכת אנגליה והיא נקראה "אחות" על ידי בעלה לשעבר. אן נשארה לגור באנגליה למשך שארית חייה.
ישנן עדויות שבמהלך תקופת שלטונו של בנו של הנרי השמיני, אדוארד השישי, מלך אנגליה, סבלה אן מבעיות כספיות בעקבות סירובו של אדוארד לשלם לה קצבה. היא מכרה את טירות ריצ'מונד והיבר ועברה לגור בבית כפרי קטן בדרטפורד. מצבה השתפר בימי שלטונה של אחותו למחצה של אדוארד השישי, מרי הראשונה, שבינה לבין אן שררו יחסי ידידות. במהלך שלטונה של מרי המירה אן את דתה מאנגליקנית לקתולית ובמשך שארית חייה היה לה מקום של כבוד בחצר המלוכה. היא הייתה האחרונה מבין נשותיו של הנרי שנפטרה, ב-16 ביולי 1557, ונקברה בכנסיית וסטמינסטר לאחר הלוויה מלכותית.
בסרטים
אלסה לנקסטר גילמה את המלכה אן בסרט משנת 1933 "החיים הפרטיים של הנרי השמיני" ביחד עם צ'ארלס לוטון כהנרי השמיני. בקומדיית המצבים הזאת, אן מציירת את עצמה בכוונה כלא מושכת ונאיבית על מנת לשכנע את הנרי להתגרש ממנה, ובכך לאפשר לה למצוא אהבה במקום אחר.
בשנת 1970, כחלק מהסדרה "שש נשותיו של הנרי השמיני", השחקנית אלבי הייל שיחקה את התפקיד הראשי בדרמה הטלוויזיונית של ה-BBC "אן מקליווס" ביחד עם קית' מיצ'ל כהנרי. מולי סאגדן גילמה את נערת הלוויה הגרמנית של אן. בתיאור יחסית מדויק זה, אן מגיעה לאנגליה מלאה בתמימות נעורים ותקווה, רק כדי להיבהל מהפגישה עם בעלה לעתיד. היא מתיידדת במהירות עם בתה החורגת הצעירה, הנסיכה אליזבת.
בשנת 2003, פיה ג'ירארד גילמה את אן מקליווס במיני סדרה "הנרי השמיני" אבל מופיעה רק פעם אחת במיטה, מחכה להנרי, ופעם נוספת בלוויית המלך, שבע שנים לאחר מכן.
זמרת הנשמה הבריטית ג'וס סטון גילמה את דמותה של אן בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור".
היסטוריוגרפיה
היה זה סר הוראס וולפול, שכתב זאת במאה ה-18, שניפץ את המיתוס שתיאר את אן בתור "האתון מפלנדריה" – סמל לכיעור. השקפה זו תקפה גם כיום, והיא עדיין סטריאוטיפ פופולרי. אולם, רוב ההיסטוריונים המודרניים חולקים עליה. נקודות השקפה מודרניות טוענות שסביר יותר להניח שאן מצאה את הנרי כבלתי מושך במידה רבה בגלל שהיה שמן, ולפיכך גרמה לו בכוונה תחילה לא לאהוב אותה.
תאוריה נוספת טוענת שהם פשוט הסכימו על כך שהם לא מסתדרים טוב ביניהם – אן גדלה בחצר מלכות פרובינציאלית וקטנה בדיסלדורף ולא הייתה בעלת אותם הטעמים במוזיקה וספרות הומניסטית כמו שהיו בחצרו של הנרי – ושהם ייפרדו ברוח ידידותית. תאוריה זו נתמכת על ידי העובדה שהיא קיבלה נחלה טובה מאוד.
טוניה בופורד-ביילי
טוניה איווט בופורד-ביילי (באנגלית: Tonja Yvette Buford-Bailey; נולדה ב-13 בדצמבר 1970) היא אתלטית עבר אמריקאית, זוכת מדליית ארד אולימפית (אטלנטה 1996), סגנית אלופת עולם (גטבורג 1995) וסגנית אלופת פאן אמריקה (מאר דל פלאטה 1995) בריצת 400 מטר משוכות. במשך 8 שנים הייתה בעלת התוצאה השנייה בטיבה בריצה זו בכל הזמנים וכיום (2019) בעלת התוצאה החמישית בריצה זו בכל הזמנים.
ביוגרפיה
בופורד-ביילי נולדה וגדלה בדייטון, אוהיו.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה בופורד-ביילי במקום עשירי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 55.04 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 סיימה בופורד-ביילי במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.55 שניות.
סגנית אלופת עולם
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכתה בופורד-ביילי במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 52.62 שניות, מאית השנייה איטי מבת ארצה קים באטן שקבעה שיא עולם חדש של 52.61 שניות, שתיהן רצו מהר יותר משיא העולם בן השנתיים של סאלי גנל מבריטניה (52.74 שניות). במדליית ארד זכתה דיון המינגס מג'מייקה (53.48 שניות).
מדליית ארד אולימפית
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה בופורד-ביילי במדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.22 שניות, אחרי דיון המינגס (52.82 שניות) וקים באטן (53.08 שניות).
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 סיימה בופורד-ביילי במקום שישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.77 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה בופורד-ביילי במקום 18 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 57.02 שניות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 סיימה בופורד-ביילי במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 54.55 שניות, 4 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
חיים אישיים
בופורד-ביילי נישאה לשחקן הפוטבול המקצועני ויקטור ביילי, ולשניים שני ילדים, ויקטוריה וויקטור ביילי ג'וניור.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות
המועצה הלאומית של נשים יהודיות (אנגלית: The National Council of Jewish Women - NCJW) הוא ארגון נשים אמריקאי יהודי שנוסד ב-1893. המועצה מבוססת על פעילות התנדבותית ברוח ערכים יהודיים. NCJW חותר לצדק חברתי באמצעות שיפור חייהן של נשים, ילדים ומשפחות והגנה על זכויותיהם וחרותם של פרטים.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות פועלת באמצעות שלוש אסטרטגיות פעולה: שינוי מדיניות, פילנתרופיה ופעילות לרווחת הציבור הכללי. הארגון פועל בארצות הברית ובישראל במטרה להוביל שינוי במדיניות ציבורית בנושאים הנוגעים לנשים וסביבתן.
היסטוריה
המועצה הלאומית של נשים יהודיות הוקמה ב-1893 בעקבות פרלמנט דתות העולם (Parliament of the World's Religions) בשיקגו. הכינוס הראשון של המועצה היה תגובת נגד של נשים יהודיות (בעיקר משיקגו) שמחו על כך שגברים יהודיים מנעו מהן להשתתף בפרלמנט. חנה גרינבאום סלומון הובילה את כינוס הראשון של ה- NCJW. הנשים ביקשו להקים ארגון שיחזק את הזהות היהודית בקרב נשים יהודיות ויקדם צדק חברתי. האג'נדה שלהן כללה פעילות למען זכויות נשים וילדים, סיוע למהגרים יהודים, קידום שירותים חברתיים ופעילות חברתית לנשים יהודיות. שני כיווני הפעולה המרכזיים של המועצה פילנתרופיה וחינוך יהודי לא היו שווים בעוצמתם וגלי ההגירה הכריעו לכיוון הפילנתרופי. בשנותיו הראשונות מרבית חברות הארגון היו יהודיות ממוצא גרמני מהמעמד הבינוני והגבוהה. למעשה, ה- NCJW הוא תוצר של ההצלחה הכלכלית והחברתית של המהגרים היהודים גרמנים בארצות הברית. הקמת המועצה משקפת שני תהליכים שהתרחשו בקרב נשים יהודיות אמריקאיות: הראשון, תחושת השייכות לאומה אמריקאית. והשני, ניסיון לצקת תוכן חדש לזהות נשית היהודית. גיבוש זהותה של אישה יהודיה לא רק ביחס לאביה, בן זוגה או ילדיה. בהקמת NCJW יצירה הזדמנות לתת ביטוי לערכים היהודיים של חסד וצדקה בספירה הציבורית הכללית.
פעילות עד מלחמת העולם הראשונה
אחד מעמודי התווך של הפעילות של מועצה הלאומית של נשים יהודיות בסוף שנות התשעים של המאה ה-19 היה המחלקה לסיוע למהגרים. המחלקה הוקמה בעקבות חוסר עניין של ארגוני צדקה יהודיים למצוקתן של מהגרות יהודיות. עד מלחמת העולם השנייה עיקר פועלה של המועצה התמקדה בנשים מהגרות. מתנדבות המועצה ליוו את הנשים המהגרות החל מהגעתן לארצות הברית ועד להתאקלמות במדינה. הליווי כלל ביקורי בית, תמיכה בתהליך השתלבות בשוק העבודה, סיוע מול הרשויות והתוודעות לתרבות האמריקאית. המועצה ראתה חשיבות רבה בהשתלבות המהגרות במולדת החדשה. הפעילות כללה הרצאות, שיעור אנגלית והכרות עם אורח החיים האמריקאי. חלק מהפעילויות נעשה בשיתוף פעולה עם ארגוני סיוע למהגרים לא יהודיים.
פעילותה של מועצה הלאומית של נשים יהודיות בקרב נשים ונערות מהגרות הביא אותן להוביל את המאבק ב"עבדות הלבנה" - סחר בנשים מהגרות בעיקר לצורכי זנות. המועצה פעלה בשיתוף פעולה עם ארגוני נשים יהודיים בגרמניה ואנגליה לתיעוד ותיאום המאבק. בארצות הברית, הארגון פעל בקרב הקהילות היהודיות ותבע מארגונים היהודיים להצטרף למאבק. כמו כן הארגון פעל בשיתוף עם ארגונים לא יהודיים למיגור התופעה ולהגברת מעורבות השלטונות.
בפעילותן בתחום הדתי, המועצה הקימה בתי ספר לילדים יהודים ממעמד הפועלים שפעלו בשבת וחברות הארגון השתתפו בקבוצות לימוד בהן התעמקו בטקסטים יהודיים שעסקו בפילנתרופיה וכן למדו מקורות יהודיים על מקומן של נשים בתפילה ובבתי הכנסת. למועצה יש תפקיד מכריע בהתפתחות הפמיניזם היהודי בצפון אמריקה. על אף היותן פורצות דרך בקהילה היהודית, האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (NWSA) סירבה לקבל לשורותיה סופרג'יסטיות יהודיות הן בגלל עמדות אנטישמיות והן בגלל חשש לעימות עם הכנסייה.
פעילות החל ממלחמת העולם הראשונה
המועצה הייתה חלק מקואליציית הארגונים שסייע בהעברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית שהעניק את זכות הבחירה לנשים. השתלבות ה NCJW בקואליציה הייתה החלטה של מנהיגות הארגון ולא כל חברות המועצה הביעו תמיכה במהלך. בתקופת השפל הגדול, NCJW היה מעורב בתוכניות ממשלתיות לתעסוקה למובטלות, תוך המשך מאמצי לקידום חקיקה חברתית. במהלך 1940, NCJW קרא להפסקת הפרדה ואפליה גזעית בארצות הברית.
מלחמת העולם השנייה
תוכניות הסיוע למהגרים של המועצה הלאומית של נשים יהודיות המשיכו עד סוף מלחמת העולם השנייה. מתנדבות המועצה סיוע לפליטים שהגיעו מאירופה בתהליך ההגירה לארצות הברית. כמו כן, המועצה תמכה כללית ביהודים שבחרו להישאר באירופה. המועצה העבירה צעצועים וספרי לימוד וכן תמכה במלגות בצעירים יהודים שלמדו עבודה סוציאלית.
המועצה, כמו שאר הקהילה היהודית בעולם, הושפעה מהמלחמה. פעילות הארגון לא השתנה והדגשים על סיוע למוחלשים בחברה נותר וכן הפעילות היהודית. לדגשים אלו נוספה התמיכה בהגירה של יהודים לארץ ישראל ותמיכה בהקמת מדינת ישראל. בעקבות ההחלטה הוקמה בארגון מחלקה לענייני ישראל.
שינוי משמעותי ביותר היה הצמיחה של הארגון שנבע כי הנראה מן הצורך של נשים יהודיות להיות משויכות לארגון בעל גוון פעילות יהודי. בין השנים 1945 ל-1970 כמעט הוכפלו מספר החברות ב-NCJW מכ-60,000 לכ- 110,000 ב-200 סניפים. סניפים נפתחו במהלך השנים גם במדינות דוברות אנגלית נוספות קנדה ואוסטרליה.
הקשר עם מדינת ישראל
למועצה הלאומית של נשים יהודיות מעורבות ארוכת שנים בקידום הרווחה במדינת ישראל, החל ממשלוח צעצועים, ספרים, וחומרים חינוכיים לניצולי שואה צעירים ובהמשך לעולים מפזורות נוספות ולילדי הארץ. ה-NCJW סייע בהקמת המחלקה לחינוך באוניברסיטת עברית בירושלים וכן תמך בהקמת המכון לחקר הטיפוח בחינוך (RIFIE) באוניברסיטה עברית שנוסד בשנת 1968. המועצה תומכת במגוון רחב של פרויקטים של ילדים ונוער בסיכון. המועצה הלאומית של נשים יהודיות סייעה בהקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב, אשר מקדמת מחקר פמיניסטי ומפעילה תוכניות ומפגשים המיועדים לקהל הרחב.
Twilight (פסקול)
Twilight: Original Motion Picture Soundtrack הוא פסקול הסרט "דמדומים", אשר יצא לאור ב-4 בנובמבר 2008, על ידי חברות התקליטים אטלנטיק רקורדס ו-Chop Shop. מתוך הפסקול יצאו שני סינגלים: "Decode" ו-"".
רקע ויציאה
בשבוע הראשון לצאתו, התברג האלבום במקום ה-1 במצעד הבילבורד 200, עם מכירות של כ-165,000 עותקים. פסקול זה היה לפסקול הראשון מאז פסקול הסרט "8 מייל", אשר הצליח לנחות במקום הראשון במצעד.
במרוצת השנים, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את תואר הפלטינה הכפולה לאלבום, על מכירות של למעלה משני מיליון עותקים במדינה.
Twilight: The Score
Twilight: The Score הוא פסקול של המלחין האמריקאי קרטר בורוול. הפסקול יצא לאור ב-9 בדצמבר 2008, על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס. הפסקול זכה להצלחה נאה, כאשר נכון ליוני 2010, מכירותיו בארצות הברית עומדות על כ-218,000 עותקים.
עם יציאתו נכנס הפסקול אל המקום ה-65 במצעד הבילבורד 200.
גרגוריוס פקוריאנוס
גרגוריוס פָּקוּריאנוֹס (יוונית: Γρηγόριος Πακουριανός, גאורגית: გრიგოლ ბაკურიანის-ძე, גריגוֹל באקוּריאניסדזֶה, ארמנית: Գրիգոր Բակուրյան, גריגור באקוריאן, נפטר ב-1086) היה פוליטיקאי ארמני-גאורגי ומפקד צבאי בצבא הביזנטי. הוא נודע בעיקר כמייסד המנזר הגאורגי אורתודוקסי, מנזר בצ'קובו בבולגריה ומחבר ספר התפילות (τυπικόν, "טיפיקון") של המנזר.
פקוריאנוס נולד כבן למשפחת אצולה בולטת במחוז טאיק (או בגאורגית "טאו"), שסופח על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 1000. הוא נכנס לשירות צבאי לא יאוחר מתחילת שנות השישים של המאה האחת עשרה, ושרת בשטחים גאורגיים, ארמניים וסוריים שהיו בשליטת הביזנטים. בשנת 1064, הוא השתתף בהגנת-הנפל על אני כנגד הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן. לאחר מכן הוא שרת תחת מיכאל השביעי דוקסוס (1071-1078) וניקפורוס השלישי בוטניאטס (1078-1081) במגוון תפקידים בחזית המזרחית והמערבית של האימפריה. כאשר התקדמות הסלג'וקים הביאה לכיבוש המצודות האנטליות ולנסיגה מהתמה של איבריה, הוא העביר את השליטה על טאו וקארס למלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, גיאורגי השני, בשנת 1072 או 1073. אבל צעד זה לא הצליח למנוע מהפולשים הסלג'וקים לפלוש לאזור ולכבוש את העיר קארס.
מאוחר יותר היה פקוריאנוס מעורב בהפיכה שהדיחה את ניקפורוס השלישי מכיסאו, והקיסר החדש, אלכסיוס הראשון קומננוס העניק לו את התואר הצבאי הביזנטי "מגאס דומסטיקוס" ("Megas Domestikos"), מפקד כללי של הצבא במערב האימפריה, ונתן לו נכסים רבים בבלקן. הוא החזיק מספר רב של אחוזות בחלקים שונים של האימפריה, והוענקו לו מגוון פריווילגיות מידי הקיסר, ובכללם פטור ממיסים מסוימים.
בשנת 1081 הוא פיקד על האגף השמאלי בקרב כנגד הנורמנים בקרב דירהצ'יום. שנה לאחר מכן, בשנת 1082, הוא גירש את הנורמנים ממוגלנה (כיום ביוון). הוא נהרג, בסופו של דבר, בשנת 1086, בקרב כנגד הפצ'נגים כנראה ליד הכפר בליאקובו, צפונית לפלובדיב.
פקוריאנוס נודע גם כפטרון ומקדם התרבות הנוצרית. יחד עם אחיו אפאסיוס, הוא תרם תרומה משמעותית, בשנת 1074, למנזר הגאורגי אורתודוקסי, מנזר איווירון על הר אתוס שביוון. בשנת 1083 הוא ייסד את מנזר בצ'קובו וחיבר את ספר התפילות של המנזר.
יהודה הראל
יהודה הראל (נולד ב-11 בנובמבר 1934) הוא איש ציבור ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 וחתן פרס ישראל בחקלאות והתיישבות לשנת תשע"ח (2018).
ביוגרפיה
הראל נולד בברלין בירת גרמניה לרחל וזאב אורבך, חברי גבעת ברנר, שהיו שם בשליחות הקיבוץ המאוחד לתנועת "החלוץ". אביו חלה ונפטר כעבור חודשים אחדים, ואמו שבה לארץ ישראל ב-1935, וזמן מה לאחר מכן נישאה לפרופ' אריה הראל, מי שהיה לימים שגריר ישראל בברית המועצות ומנהל בית החולים איכילוב, שאימץ אותו לבן. בהיותו בן עשר עברו הוריו להתגורר בתל אביב. במסגרת שירותו בצה"ל היה חבר בגרעין נח"ל של הנוער העובד שהצטרף לקיבוץ מנרה, שם השתקע. במשך השנים עבד בבריכות הדגים של הקיבוץ ולזמן מה היה מזכיר הקיבוץ. במהלך השנים השלים לימודי תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ולמד במדרשה הרעיונית של הקיבוץ המאוחד ברמת אפעל. הראל היה חבר באחדות העבודה בקבוצה של יצחק טבנקין והביע התנגדות לאיחוד עם מפא"י להקמת מפלגת העבודה ב-1967.
ב-15 ביולי 1967, לאחר שקיבל רשות מקיבוצו, היה בקבוצת חברי הקיבוץ המאוחד שהתיישבה בעלייקה ולאחר מכן בקוניטרה מיד לאחר מלחמת ששת הימים. הוא שימש כמזכיר הקבוצה, ולצורך כך לקח הפסקה מלימודיו באוניברסיטת תל אביב. בהמשך ייסדה הקבוצה את קיבוץ מרום גולן, שם הוא מתגורר. הוא חבר פעיל ומרכזי בוועד יישובי הגולן.
הראל היה מבין מקימי מפלגת "הדרך השלישית", ושובץ במקום השני ברשימתה לכנסת. בשנים 1996–1999 כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-14 והיה יושב ראש סיעת הדרך השלישית וחבר ועדת הכנסת, ועדת הכספים וועדת הכלכלה. היה מיוזמי השריון בחוק הגולן.
לאחר כהונתו בכנסת, עמד בראש חברת "וקטור" לייעוץ ארגוני וכלכלי לקיבוצים. ב עמד הראל בראש היחידה לאסטרטגיה ומידע של ועד יישובי הגולן ושימש יו"ר חבר הנאמנים של מכללת אוהלו בקצרין.
בשנת 2016 הוכרז כזוכה פרס מוסקוביץ' לציונות. ביום העצמאות השבעים למדינה, תשע"ח (2018) זכה בפרס ישראל לחקלאות והתיישבות.
ב-2019 פורסמה הביוגרפיה שלו (בהוצאת ידיעות) שכתב איש-הגולן, אורי הייטנר.
בעשור השני של המאה ה-21 היה מהדוחפים להקמת טורבינות רוח ברמת הגולן, נושא שנוי במחלוקת בקרב תושבי האזור.
ב-2022 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "פרפר בחושך" - ספר מדע פופולרי העוסק ברמה היסטורית, פילוסופית ומדעית בניסיונות המופרכים לנבא, לתכנן ולעשות את העתיד.
הראל נשוי לציפורה, ולזוג שני בנים ושלוש בנות.
ארץ ישראל השלמה
הראל היה מצעירותו איש ארץ ישראל השלמה ותמך בהתנחלות בכל השטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים. הוא התנגד לטענות שאבד הכלח על מדיניות "דונם ועוד דונם" וטען שבניגוד לטענות שנשמעות בתקשורת, הנוער נכון לפעולות התיישבות. הוא קרא להקמת התיישבות תעשייתית כדרך להרחיב את ההתיישבות, וקרא להתיישבות שאינה מתבססת על עבודה שכירה. בספרו "חנן פורת - סיפור חייו", מייחס חגי הוברמן ליהודה הראל תרומה להקמת גוש אמונים ב-1974 בכך שנכח באופן מקרי בישיבה של צעירים (שהפכו בהמשך למייסדי התנועה) ודחף אותם לעשיית צעדים מעשיים, בהשראת תרומתו להקמת היישוב הראשון ברמת הגולן (קיבוץ מרום גולן), שהביא לכינון התנועה.
מבנה הקיבוץ
באמצע שנות השמונים, בטרם חלו שינויים משמעותיים באורחות החיים בקיבוצים, יצא הראל עם משנה סדורה שקראה להפרדה תפעולית, חשבונאית ומשפטית בין המשק הכלכלי בקיבוץ הבודד ובין קהילת חברי הקיבוץ. וזאת על מנת לאפשר את ניהול החלק העסקי בקיבוץ על פי עקרונות כלכלת השוק בעוד שבקהילה ימשכו אורחות החיים המושתתים על עקרונות השיתוף והשוויון. באותה עת היו הדברים בבחינת חזון נועז. עד אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 עברו קיבוצים רבים בישראל להתנהלות המבוססת במידה רבה על עקרונות אלו. את משנתו העלה על הכתב בספרו "הקיבוץ החדש" שיצא לאור ב-1993 בהוצאת כתר.
ב-2010 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרו "להפריט", המנתח את הסיבות לכישלונן של האידאולוגיות הגדולות במאה ה-20 בכלל ולזה של "החלום הקיבוצי" בפרט, לדעתו, וקורא להליכה לכיוון עקרונות השוק החופשי והיד הנעלמה.
מוזיאון השומרוני הטוב
מוזיאון השומרוני הטוב הוא מוזיאון ארכאולוגי לפסיפסים, השוכן לצד כביש 1, בין ירושלים לים המלח. המוזיאון ממוקם ב"אכסניית השומרוני הטוב", אתר ארכאולוגי שראשיתו בתקופת בית שני, והוא משמש כמוזיאון פסיפסים מרחבי יהודה והשומרון. בנוסף מוצג בו פסיפס בודד מבית הכנסת העתיק בעזה. המוזיאון הוא מוזיאון הפסיפסים היחיד בארץ ישראל.
תולדות האתר
באתר התגלו ממצאים מהמאה ה-1 לפנה"ס, וסמוך לו נחשף ארמון מימי הורדוס ובו בית מרחץ, פסיפסים וקירות שעליהם פרסקאות. ייתכן שהארמון שימש עד שלהי בית המקדש השני, ולקראת סוף התקופה הפך לפונדק דרכים. לפי המסורת הנוצרית, באזור זה היה ממוקם פונדק הדרכים המוזכר במשל השומרוני הטוב, המתואר בבשורה על-פי לוקאס.
בדרום-מזרחו של האתר התגלתה מערת מגורים באורך של 10 וברוחב של 6 מטרים, ובה מתקנים חצובים וממצאים מימי הבית השני. מתחת לכנסייה הביזנטית שבאתר התגלו שרידי קירות מקוטעים, מוקדי הבערת אש ובור מים קטן מימי בית שני. ברחבי האתר נמצאו ממצאים נוספים רבים מתקופת בית שני, ובהם חרסים, נרות, כלי זכוכית ומתכת ומטבעות.
לפי הירונימוס, במקום נצבה מצודה צבאית אך הממצאים מתקופתו (המאות ה-4 וה-5) מועטים. במאה ה-6 קמה באתר אכסניה ובה בור מים גדול, כנסייה בזיליקאית באורך של 21.3 וברוחב של 11.6 מטרים, חדרי מגורים וחצר לאכסון בעלי חיים. הכנסייה התגלתה כבר בשנת 1934 אך רוב אבני הפסיפס שלה נשדדו, והיא שוחזרה על בסיס השאריות המקוריות שנמצאו בבמה ובחלק האחורי של האפסיס. נראה כי האכסניה המשיכה ופעלה בתקופה הערבית המוקדמת, ועל כך מעידה אבן מיל משנת 720.
בתקופה הצלבנית ידע המקום תנופת בנייה, ובקצה הצפון-מזרחי שלו הקימו הטמפלרים בשנים 1168-1172 את "המבצר האדום" (Castrum Rouge). עוד הוקם באתר חאן דרכים ונחפרו ברחביו בורות מים הידועים בשם "המאגרים האדומים" (Cisterne Rouge). סמוך לבור המים הביזנטי חפרו הצלבנים בור מים מלבני באורך של 16.6, רוחב של 7 ועומק של 7.5 מטרים. החאן הצלבני המשיך ושימש גם בתקופה הממלוכית. בתקופה העות'מאנית הוצמד לקיר הדרומי של המבנה הצלבני, מבנה חאן מוארך המשמש כיום כמוזיאון.
במלחמת העולם הראשונה ביצרו העות'מאנים את האתר והבריטים הפציצו אותו והמבנים נפגעו. שלטונות המנדט הבריטי שובו ושיפצו אותם בזמן מלחמת העולם השנייה, חברת סולל בונה נשכרה להקים את הביצורים באזור במקרה של פלישה גרמנית ממזרח. המקום שימש גם את הירדנים כמוצב חטיבתי.
המוזיאון
מוזיאון השומרוני הטוב נחנך ב-4 ביוני 2009, לאחר כעשר שנות עבודה של קצין מטה לארכאולגיה במנהל האזרחי ושל רשות העתיקות, אשר עמלו על העברת הפסיפסים לאתר ממחסני רשות העתיקות והקמ"ט, ומאתרים ביהודה ושומרון וברצועת עזה בהם נשקפה להם סכנת שוד או הרס. הפסיפסים קובעו ושומרו באתר, ולפי הצורך גם שוחזרו. המימון להקמת המוזיאון בא משני ארגונים אלה בשיתוף עם משרד התיירות. ביולי 2010 הועבר המוזיאון לידי רשות הטבע והגנים.
המקום הוא אתר בעל חשיבות לנצרות שכן הוא מנציח את משל השומרוני הטוב. מאחר שהמשל מתייחס גם אל היהודים והשומרונים, כל המוצגים במקום מתייחסים לנצרות, ליהדות ולדת השומרונית. במוזיאון ממצאים מבתי כנסת יהודים, בהם בית הכנסת העתיק בעזה ובית הכנסת בהר גריזים, מבתי כנסת שומרונים וממספר כנסיות, בהן הכנסייה בשילה. עוד מציג המוזיאון ממצאים מהתקופה הביזנטית, מוצג רומי בודד ומספר כותרות ומוצגים צלבניים, שריד לשלב הצלבני באתר. כל המוצגים באתר הם אותנטיים, למעט שלושה העתקים שנמצאים בתוך חלל המוזיאון.
פסיפס בית הכנסת העתיק בעזה
פסיפס בית הכנסת בעזה נמצא בחצר המוזיאון. המבנה הוקם בתקופה הביזנטית בסגנון אופייני לתקופה, וסביר שאותם אמנים בנו גם בתי כנסת וגם כנסיות. ולכן מוטיבים דוגמת המדליונים העשויים משריגי גפן, חוזרים על עצמם בכל בתי התפילה. רק פסיפס הסטראה הימנית של בית הכנסת השתמר, ומופיעים בו בעלי חיים הערוכים לסירוגין, טורף ונטרף. בטור האמצעי במדליון השני מהכניסה מופיעה כתובת ביוונית, ולפיה הפסיפס הונח בעת שיפוץ בית הכנסת בשנת 508. במרכז הפסיפס נראה כלוב שבו שרדו רגלי ציפור, פרט שחזר על עצמו בכנסיות ובבתי כנסת. הציפור היא ציפור הנפש הכלואה בכלוב ומנסה להשתחרר ממנו, ובהשאלה ניסיונו של האדם להשתחרר מהחומרניות ומגופו הגשמי ולהתחבר עם האל. בפסיפס אולם התווך של בית הכנסת נתגלה עיטור המתאר את דוד פורט בנבל ולידו הכיתוב בעברית "דוד". המקור נמצא במוזיאון ישראל והעתקו מוצג בתוך מבנה המוזיאון.
התצוגה במבנה המוזיאון
במבנה החאן העות'מאני המשמש את המוזיאון המקורה שישה חדרים המחולקים בהתאם לשלוש הדתות: חדר הכניסה מוקדש לממצאים יהודים, שלושת החדרים המערביים לנוצרים, ושני המזרחיים הם החדרים העוסקים בדת השומרונית:
פארק המחזור ומתקן הפקת האנרגיה מפסולת "השומרוני הטוב"
בשנת 2017 אושרה הקמתו של פארק לטיפול, מחזור והפקת אנרגיה מפסולת (ייצור חשמל) בסמיכות למוזיאון השומרוני הטוב, כקילומטר אחד מערבית לו. במתקן צפויים להיכלל מתקן עיכול אנאירובי, מגרסה לפסולת בניין ומתחם לטיפול בקרקע מזוהמת. באוקטובר 2019 פורסם מכרז להליך מיון מקדים להקמת המתקן בהשקעה של כמיליארד שקל. בעקבות ההחלטה לקידום תוכנית פארק המחזור, אשר יכלול מתקני שרפה של פסולת ופליטת עשן, קמה מחאה סביבתית הקוראת לעצירת העבודות בטענה כי מתקני שריפת פסולת פולטים חומרים מזהמים לאוויר ותורמים באופן משמעותי להתחממות הגלובלית.
תהליל
תהליל (בערבית: تهليل) הוא מושג בדת האסלאם, אשר מתאר את השימוש במשפט "לַא אִלָהַ אִלַּא אללָּה" (שמשמעותו "אין אלוהּ מלבד אללה") במטרה לזכור את אללה ולהתמקד בו.
מקור המילה הוא בשורש "הלל" (هَلَّلَ), שמשמעותו "להלל".
הוהנצולרן-זיגמרינגן
הוהנצולרן-זיגמרינגן (Hohenzollern-Sigmaringen) היה ענף בשושלת הוהנצולרן. נסיכי השושלת שלטו בנסיכות קטנה בדרום מערב גרמניה עד לשנת 1849, בה סופחה הנסיכות לפרוסיה, ולמרות זאת לא ירדה חשיבות בית הוהנצולרן-זיגמרינגן.
היסטוריה
בשנת 1576 מת קרל הראשון, רוזן הוהנצולרן, ונחלתו חולקה בין שלושת בניו; אייטל פרידריך הרביעי, רוזן הוהנצולרן ירש את הוהנצולרן-הכינגן, קרל השני, רוזן הוהנצולרן-זיגמרינגן ירש את הוהנצולרן-זיגמרינגן, וכריסטוף, רוזן הוהנצולרן-הייגרלוך ירש את הוהנצולרן-הייגרלוך. בשנת 1606 מת קרל השני, ובנו יוהאן, רוזן הוהנצולרן-זיגמרינגן עלה לשלטון במקומו. בשנת 1623 קיבל יוהאן את התואר נסיך, יחד עם בן דודו יוהאן גאורג, רוזן הוהנצולרן-הכינגן.
בשנת 1806 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין, ובשנת 1815 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה הגרמנית. בשנת 1848 הודח קרל, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן במהלך מהפכות אביב העמים, ובנו קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן-זיגמרינגן עלה לשלטון במקומו. קרל אנטון קיבל סיוע מהצבא הפרוסי שהחזירו לשלטונו, ובדצמבר 1849 הגיע לידי הסכם עם ממלכת פרוסיה על סיפוח הנסיכות לפרוסיה. בשנת 1850 סופחה הנסיכות לפרוסיה יחד עם נסיכות הוהנצולרן-הכינגן, והשניים אורגנו כפרובינציית הוהנצולרן.
בין השנים 1858–1861 שימש קרל אנטון כקנצלר פרוסיה, ובשנת 1869 קיבל את התואר "נסיך הוהנצולרן", לאחר מותו של קונסטנטין, נסיך הוהנצולרן-הכינגן ללא יורשים. בנו השני של קרל אנטון - קרל אייטל פרידריך, נסיך הוהנצולרן מונה לנסיך רומניה בשנת 1866, ובשנת 1881 הוכתר כקרול הראשון, מלך רומניה. משפחתו נשארה בשלטון עד לסיום המונרכיה ברומניה בשנת 1947, עם הדחתו של המלך האחרון מיכאי הראשון, מלך רומניה שעד מותו חי בשווייץ. בנו הבכור של קרל אנטון - לאופולד, נסיך הוהנצולרן קיבל בשנת 1869 הצעה לכתר ספרד, מה שהביא לבסוף למלחמת צרפת–פרוסיה ולהקמת הקיסרות הגרמנית.
קרמנצ'וג
קרמנצ'וג (באוקראינית: Кременчук; ברוסית: Кременчуг; ביידיש: קרמנטשוק) היא עיר תעשייתית גדולה, השוכנת לגדת נהר הדנייפר שבאוקראינה.
היסטוריה
מיקומה של העיר לצד נהר הדנייפר ועל הנתיב שבין נסיכות מוסקבה לבין הים השחור, סייע בהתפתחותה הכלכלית. באמצע המאה ה-17, הייתה קרמנצ'וג עיר מבוססת ועשירה.
במלחמת העולם השנייה, חרבה העיר כמעט לחלוטין לאחר שהנאצים הרסו כ-90% מן המבנים בה. מרבית הקהילה היהודית של העיר הושמדה.
ב-29 בספטמבר 1943, שוחררה העיר על ידי הצבא האדום. יום זה הוא יום חג עירוני.
כלכלה
כיום העיר קרמנצ'וג היא העיר השנייה בגודלה מחוז פולטאבה, באוקראינה. העיר היא משרשרת ערי הדנייפר, המהוות את מרכז החיים הכלכליים של אוקראינה מקייב בצפון ועד דניפרו במזרח. העיר נמצאת על צומת מסילות ברזל בצומת מסילות ברזל, כולל המסילה ההיסטורית החשובה "אודסה-מוסקבה" וכן על הכביש המחבר את קייב לעיר דניפרו ובסופו לעיר זפוריז'יה שמהווה את המרכז המסחרי והתעשייתי במורד הדנייפר. ממערב לעיר מצויים מכרות הברזל העשירים באירופה, ויש בה מפעל גדול מאוד לטרקטורים ולשאר מכונות חקלאיות.
יהודים בקרמנצ'וג
בראשית המאה ה-19, נפתח בעיר בית-חולים יהודי.
בראשית המאה העשרים, שימש אברהם פריידנברג כרבה של העיר למשך 15 שנה, וקידם את הלימודים הכלליים בקרב התלמידים היהודיים.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר כ-40,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של קרוב ל-90,000 תושבים.
תנועת החסידות בקרמנצ'וג
לפי הידוע, ראשון החסידים שהתגורר בעיר, היה הרב אהרן, בנה של הרבנית פריידא, בתו של האדמו"ר הזקן מחב"ד. הוא כיהן כרבה של קרמנצ'וג. אהרן היה נשוי לחיה, בתו של רבי נחמן מברסלב. שרה, בת נוספת של רבי נחמן התגוררה בעיר והאוהל על קברה משמש עד היום כמקום עלייה לרגל.
לאחר פטירת הרב אהרן בשנת 1857, מונה הרב יוסף תומרקין לרבם של חסידי חב"ד בעיר.
ב-1844 הוקמה בעיר ישיבה של חסידות חב"ד ובהמשך, לקראת סוף המאה ה-19, פעלו בעיר שני תלמודי-תורה, כשבאחד מהם גם נלמדים מקצועות מעשיים: נגרות ועיבוד מתכת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הועברו לעיר ישיבת חב"ד וכן ישיבת סלובודקה.
שימש ברבנות העיר הרב יצחק יואל רפאלוביץ'.
בשנת 1919, לאחר פוגרום ביהודי צ'יהירין, עבר הרב אברהם שטרנהרץ מצ'יהירין לקרמנצ'וג, ובכך הפך את העיר למרכז חסידות ברסלב באוקראינה עד למלחמת העולם השנייה.
הקהילה בקרמנצ'וג בזמן השואה
עם כיבוש העיר על ידי הצבא הנאצי, ב-9 בספטמבר 1941 רבים מבין היהודים ברחו מן העיר ובמקום נותרו, בסופו של דבר, רק כ-9,000 יהודים. היהודים חויבו לשאת סרט עם מגן-דוד על הזרוע, ונאסר עליהם לנוע ברחובות לאחר 5 בערב. לצד זאת, הוטלו עליהם עבודות כפייה בניקוי הרחובות ושיפוצם. לנוכח מצב קשה זה, ביקשו יהודים רבים להתנצר, וראש-העירייה ושני כמרים סחטו מהיהודים המבקשים להמיר את דתם כספים רבים.
ב-26 בספטמבר, נצטוו היהודים להתייצב למיפקד, אך רק 3,500 יהודים וכן 100 משפחות מעורבות התפקדו. למחרת, נצטוו היהודים לעבור למחנה צריפים בפרבר נובו איוונובקה (Nove Ivanovka), שם צופפו בתנאי מגורים קשים ונאסר עליהם להכין אוכל מבושל. ב-28 באוקטובר 1941 החלה הוצאתם להורג של היהודים בעיר. הם הובלו מנובו איוונובקה לבורות שחפרו שבויי מלחמה בדרך לכפר פשצ'אנוייה (Peschanoye). ביום הראשון נרצחו כ-1,600 יהודים, ועד 7 בנובמבר נרצחו כל היהודים שרוכזו בנובו איוונובקה.
מרבית היהודים מתוך אותם אלה שלא התייצבו למפקד והסתתרו בעיר, הוסגרו על ידי אוקראינים מקומיים לידי הנאצים ואלה רצחו אותם מיד לאחר מכן. קבוצה קטנה של בעלי-מקצוע, בעיקר רופאים, הושארו בחיים עד שנרצחו בינואר 1942.
אחרי מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה חזרו לעיר מעט מהיהודים שעזבו אותה בתחילת הכיבוש הנאצי. כיום קיימת בעיר קהילה יהודית, שליח חב"ד לעיר הוא הרב שלמה סלמון. לקהילה בית כנסת גדול ופעיל ומתקיימות תפילות באופן יומיומי וכן פעילויות דתיות נוספות. בית הקברות היהודי העתיק בעיר נמצא בשטח מחנה צבאי סובייטי נטוש על יד שכונת ראייבקה, באנגלית (reevka) בסמוך לנהר הדנייפר, במקום נבנתה מצבה לזכר הרבנים החסידיים הגדולים, ובתוכם צאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי ורבי נחמן מברסלב, הקבורים במקום.
ארמון צציליינהוף
ארמון צציליינהוף (בגרמנית: Schloss Cecilienhof) ממוקם בצד הצפוני של הגן החדש של העיר פוטסדאם. בשנת 1945 נערכה בארמון זה ועידת פוטסדאם, אשר קבעה את הסדר הבינלאומי החדש, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ארמון צציליינהוף (פירוש השם בגרמנית: החצר של צצילייה) נבנה על ידי קיסר גרמניה וילהלם השני עבור בנו, יורש העצר הנסיך וילהלם. הארמון נקרא על שמה של אשתו של יורש העצר, הדוכסית צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין. זהו הארמון האחרון אשר נבנה על ידי משפחת הוהנצולרן, משפחת המלוכה הגרמנית.
הארמון תוכנן על ידי הארכיטקט הגרמני פאול שולצה-נאומבורג. הוא נבנה בסגנון אנגלי כפרי, ובנייתו נמשכה כשלוש שנים והסתיימה בשנת 1917.
משפחת הנסיך הספיקה להתגורר בארמון זה רק שנה אחת. בנובמבר 1918, בעקבות המהפכה הגרמנית, נאלצה המשפחה לעזוב את גרמניה ולעבור להולנד. אך בשנת 1926 החזירה ממשלת רפובליקת ויימאר את הארמון למשפחת הנסיך, לאחר שזה ויתר על זכויותיו על כס המלכות.
היטלר ביקר בארמון שלוש פעמים. הנסיך ביקש ממנו להחזיר את משטר המונרכיה שבו הוא יהיה מלך אך ללא סמכויות, אולם היטלר סירב.
בשנת 1945, עם התקרבות הצבא האדום לפוטסדאם, עזבה משפחת הנסיך שנית את הארמון (הפעם לתמיד) וברחה למערב גרמניה.
מ-17 ביולי עד 2 באוגוסט 1945 נערכה בארמון ועידת פוטסדאם, ועידת פסגה בין מנהיגי בעלות הברית, שבתומה הועבר הארמון למועצת העיר פוטסדאם. תחילה שימש הארמון בית הספר של איגוד הנשים הדמוקרטי של גרמניה המזרחית. בשנת 1960 הועבר בית הספר למקום אחר. האגף המערבי של הארמון הוסב לבית מלון ובשאר אגפיו נפתח מוזיאון של ועידת פוטסדאם.
בשנת 1990 הוכרז ארמון צציליינהוף, יחד עם הגנים וארמון סנסוסי, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
פרס לומייר
פרס לומייר (בצרפתית: Prix Lumières, "פרס האורות") הוא פרס קולנוע יוקרתי המוענק בצרפת לסרטים בשפה הצרפתית. הפרס מוענק משנת 1996 על ידי אקדמיית לומייר, איגוד המורכב מכ-200 נציגי התקשורת הבינלאומית בפריז.
היסטוריה
הפרס נוסד ב-1995 על ידי המפיק הצרפתי דניאל טוסקאן דו-פלאנטייה והעיתונאי האמריקאי אדוארד בר  והוא מבוסס על פרס גלובוס הזהב המחולק על ידי איגוד העיתונאים הזרים בהוליווד. הפרס מחולק משנת 1996 בחודש ינואר או פברואר, מספר שבועות לפני חלוקת פרס סזאר. פסלון הפרס מעוצב כפנתר המגיח מעלטה לאור.
ברירת שבטים
שמאל|ממוזער|150px|ברירת שבטים של לימפוציט: 1) תא גזע המטופויטי עובר התמיינות וארגון מחדש של הגנום ליצירת 2) לימפוציט לא בוגר עם קולטנים אנטיגניים רבים. הקולטנים, הנקשרים אל 3) אנטיגנים מרקמות הגוף נהרסים, בעוד שהשאר מתפתחים ליצירת 4) לימפוציטים לא פעילים. רובם לא יפגשו אף פעם 5) אנטיגן זר מתאים, אבל אלו שכן יפגשו יופעלו ויצרו 6) שבטים רבים של עצמם תאוריית ברירת השבטים היא אחד המודלים המקובלים כיום להסברת יכולתה של מערכת החיסון להגיב לחדירה של אנטיגן, וכיצד סוגים שונים של לימפוציטים מסוג T ו-B נבררים כדי להשמיד אנטיגן מסוים שפלש לגוף האדם.
פיתוח התאוריה
בחירה זו של סוג אחד בלבד של לימפוציט גורמת לכך שהוא ישובט (כלומר, ייצור קבוצה גדולה של תאי בת הזהים לו מבחינה גנטית) על מנת להבטיח כמות מספיקה של נוגדנים הדרושה כדי למנוע ולעכב את ההדבקה.
עבודה נוספת
האימונולוג האוסטרלי פרנק מקפארלן בארנט השתמש במודל זה, והיה הראשון שכינה אותו "תאוריית ברירת השבטים". בארנט הסביר שהזיכרון החיסוני הוא שיבוט של שני סוגים של לימפוציטים. שבט אחד מגיב מיידית ונלחם בהדבקה, בעוד שהשבט השני הוא בעל כושר שרידות גבוה יותר, ונשאר במערכת החיסון למשך זמן ארוך יותר, מה שגורם בסופו של דבר לחסינות כלפי האנטיגן. ב-1958 הראו גוסטב נוסאל וג'ושוע לנדרברג שתא B אחד מייצר תמיד רק סוג נוגדן אחד, וממצא זה היה הראיה הראשונה לקיומה של תאוריית ברירת השבטים.
תאוריות הנתמכות על ידי ברירת שבטים
בארנט ופיטר מדאוור עבדו יחד על הבנת הסבילות החיסונית, תופעה שמוסברת גם כן על ידי ברירת שבטים. סבילות חיסונית היא יכולתו של אורגניזם לזהות תאים מבלי להפעיל נגדם את מערכת החיסון, דבר המתרחש רק אם הזיהוי מתרחש בשלב מוקדם בהתפתחותו של האורגניזם.
בגוף קיים מגוון רחב של לימפוציטים שטווח יכולת הזיהוי שלהם נע מכאלה המסוגלים לזהות תאים עצמיים של הגוף (לימפוציטים סבילים), ועד לתאים שיפעלו גם נגד תאים עצמיים (בלתי-סבילים). אולם, רק התאים שאינם מגיבים כלפי תאים עצמיים שורדים את השלב העוברי של ההתפתחות. אם מתרחש בשלב העוברי זיהוי של רקמה לא-עצמית, הלימפוציטים שיתפתחו יהיו אלה שיתייחסו אל הרקמה כאל רקמה עצמית.
ב-1949 הציע בארנט שבהינתן תנאים מסוימים, ניתן יהיה להשתיל רקמות למקבלים זרים. עבודתו הובילה להבנה טובה יותר של מערכת החיסון ולהתקדמות גדולה מאוד בתחום השתלת האיברים. בארנט ומדאוור זכו במשותף בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה ב-1960.
רשת תקשורת מקומית
רֶשֶׁת תִּקְשֹׁורֶת מְקוֹמִית (LAN, ראשי תיבות של Local Area Network) היא רשת מחשבים המתפרסת, בשונה מרשת עירונית (MAN) או רשת אזורית (WAN), על אזור גאוגרפי מוגבל (עד אלפים בודדים של מטרים רבועים), בדרך כלל בתוך בניין אחד, או בניינים סמוכים. רשת כזו מתאפיינת ברוחב פס גבוה יחסית ובזמן השהיה נמוך יחסית.