cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חוש
חושים אצל בני אדם
חמשת החושים המסורתיים הם:
חוש הריח והטעם הם חושים כימיים; הם מסוגלים לזהות חומרים באמצעות כימורצפטורים (קולטנים כימיים).
חוש המישוש והשמיעה זהים, בעצם, בעקרון פעולתם, היות ששניהם חושי לחץ, הבנויים מרצפטורים המזהים הפעלת לחץ עליהם; בשמיעה מפעילות תנודות האוויר (הנקראות "גלי קול") לחץ על שעריות זעירות באוזן הפנימית. "שמיעה" של צלילים נמוכים במיוחד, למשל, כמעט ואינה מתבצעת באמצעות האוזן, אלא באמצעות כל הגוף (דבר היכול להיחשב לחוש נוסף) - צלילי הבס העמוקים מרעידים את כל הגוף (אך הקולטנים באוזן אינם רגישים דיים לשם העברת המידע אל המוח), ואנו "חשים" את הצליל יותר מאשר "שומעים" אותו. חוש הראייה מתבצע בעיקרו על ידי הפוטורצפטורים, הנמצאים ברשתית של העין, הקולטים אור.
שלושה חושים נוספים שנהוג למנות הם חושים הנותנים מידע על הגוף עצמו:
בגוף האדם קיימות שלוש מערכות עצביות שונות: עצבים המעבירים טמפרטורה ולחץ, עצבים המעבירים ויברציות, ועצבים המעבירים ידע על מיקום הגוף והאוריינטציה שלו במרחב.
בסך הכל, לפי הגדרות שונות ושיטות מיון שונות, הוגדרו בין 9 ל-21 חושים אנושיים שונים. חושים רבים הם גבוליים, וקיימת מחלוקת באשר להיותם חושים; חוש הרעב, למשל, נחשב בעיני רבים לחוש כימי לכל דבר: כמות הגלוקוז בדם נבדקת כל העת על ידי כימורצפטורים בבלוטת ההיפותלמוס, אשר בתורה מפרישה הורמונים הגורמים לנו לחוש רעב.
אשליה היא עיוות בתפיסה החושית. כל אחד מהחושים ניתן להטעיה באמצעות אשליות; אשליה אופטית, שמטעה את חוש הראייה, היא הידועה ביותר. אחדות מהאשליות הן סובייקטיביות, כלומר אנשים שונים יחוו אותן בצורות שונות, או לא יחוו אותן כלל. ישנן אשליות לא סובייקטיביות, למשל תופעות אופטיות.
חוסר חושים
לבני אדם רבים יש לקויות הגורמות לחוסר בחושים מסוימים, כגון חירשות או עיוורון. הלקות נגרמת מפגיעה במערכת החישה של החוש. הלקויות הידועות הן עיוורון, שהוא פגיעה בחוש הראייה, חירשות, שהיא פגיעה בחוש השמיעה ותתרנות, שהיא פגיעה בחוש הריח. ידועות גם פגיעות חלקיות שלא פוגעות בחוש באופן מוחלט אלא פוגעות רק בחלק מהחוש ולעיתים אפשרי לתקן אותן.
הפרעה לעיבוד התחושתי היא הפרעה הגורמת לקשיים בוויסות עוצמת התגובה ההתנהגותית לגירויים חושיים שנקלטים מהסביבה. לדוגמה, חלק מהאנשים בעלי ההפרעה רגישים למגע, ועשויים לפרש מגע קל כמכאיב, או להיות רגישים במיוחד למרקמים מסוימים של בגדים או של אוכל. חלק אחר רגיש לריחות ועשוי להיתקף בחילה מריחות מסוימים. ההפרעה מתרחשת כאשר המוח מעבד באופן בלתי אפקטיבי מסרים חושיים המגיעים מגופו של האדם או מסביבתו. היא באה לידי ביטוי בקשיים בתפקוד באחד או יותר מתחומי החיים המרכזיים וביניהם תפוקה בעבודה, פנאי ומשחק, ופעולות יומיומיות.
חושים שונים אצל בעלי חיים וצמחים
ליצורים רבים יכולות קליטה נוספות, אשר אף הן נחשבות לחושים:
2. קליטת שדות מגנטיים- אצל עופות, למשל; הללו מנווטות את מסעותיהן הארוכים באמצעות השדה המגנטי של כדור הארץ; חוש זה קיים גם אצל דבורים ואצל חיידקים מסוימים.
3. קליטה מוגבלת של אור, אשר אינה נחשבת ל"ראייה" (פרחי חמניה, למשל, ידועים בתזוזתם לעבר כיוון השמש).
5. קליטת קרינה על סגולה מצויה אצל חרקים מסוימים.
6. לפיל ישנו טווח שמיעה של צלילים נמוכים מאוד.
7. הפיל גם קולט תנודות קרקע באמצעות עצב מיוחד, ויכול לתרגם אותם לשמיעה.
8. לעטלפים ודולפינים, למשל, קיים חוש שמיעה, המאפשר להם לנווט דרכם בסביבה חשוכה באמצעות גלי על שמע (אולטרסאונד) הנשלחים על-ידם, פוגעים בחפצים וחוזרים אליהם לשם עיבוד מוחי לתמונה תלת־ממדית בדומה לסונאר. חוש מיוחד זה משלב כמה יכולות וחושים אחרים; התוצאה הסופית היא מעין "חוש ראייה", אשר בעצם אינו מסתמך כלל על קולטני אור אלא על החזרת גלי קול.
ויליאם מידנדורף
שגריר בהולנד
זמן קצר לאחר שנבחר לנשיאות, מינה ריצ'רד ניקסון את מידנדורף כשגריר בהולנד. בתפקיד זה כיהן מידנדורף עד יוני 1973. ב-2009 התגלה שב-1969 העניק מידנדורף לראש ממשלת הולנד וילם דריס אבן גדולה של הירח במהלך ביקור צוות אפולו 11 בהולנד, שהתברר שהיא מזויפת. אבן זו הוצגה במשך שנים ברייקסמוזיאום.
מזכיר הצי
לאחר שובו לארצות הברית מונה מידנדורף כתת-מזכיר הצי. זמן לא רב אחר כך פרש מזכיר הצי ג'ון וורנר כדי להיות ראש הוועדה לחגיגות המאתיים לארצות הברית, ונאמר למידנדורף שהוא יקודם לתפקיד מזכיר הצי. עם זאת, כאשר הוצגה מועמדותו, התברר לו שמזכיר ההגנה ג'יימס ר' שלזינגר הציג מועמד מטעמו, זאת מבלי ליידע את מידנדורף. מידנדורף קיים שיחות עם רבים מהסנאטורים שעבדו איתו כאשר שימש כגזבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית, וכך עלה בידו להיבחר כמזכיר הצי, תפקיד בו הוא כיהן עד סוף נשיאותו של ג'רלד פורד. לימים הוא כתב: "החיים הם מערכת יחסים. פוליטיקה היא פשרה".
במהלך תקופת כהונתו כמזכיר הצי, ושוב תוך כדי ניצול קשריו בקונגרס, דאג מידנדורף להגדיל את תקציב הצי ב-60%, זאת בשעה שתקציבי הצבא וחיל האוויר נותרו יציבים יחסית. המיזמים שהוא הוביל כללו את הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו ואת טילי הטריידנט שנלוו אליהן ואת מערכת הנשק "איג'יס". הוא גם הוביל את בניית מטוסי ה-F/A-18 הורנט המבוססים על נושאות מטוסים. את הכינוי "הורנט" של מטוסים אלה הציע מידנדורף כמחווה לאחד מאבותיו שלחם במהפכה האמריקאית, קפטן ויליאם סטון, שתרם שתי ספינות לצי הצעיר של אז, שנקראו "ווספ" ו"הורנט". את השמות הללו נשאו במשך שנים ספינות רבות, אך כאשר החלו להצטמצם ממדיו של הצי, ומתן השמות הפך יותר ויותר לסוגיה פוליטית, כלומר שבירת המסורת וקריאת ספינות על שמם של פוליטיקאים חיים, לא נותרו הרבה ברירות למתן השמות המסורתיים.
חגיגות ה-200 - בקיץ 1976 אירח מידנדורף כמזכיר הצי, כחמשים אוניות מציי העולם שהגיעו לברך את ארצות הברית לרגל 200 שנה למהפיכה האמריקאית. ביניהן גם אח"י יפו (סער 4) ואח"י תרשיש (סער 4), במבצע פעמון החירות.
תפקידים נוספים
ב-1977 הציע הנשיא החדש ג'ימי קרטר למידנדורף להמשיך ולכהן כמזכיר הצי בממשלו. עם זאת, כפי שציין מידינדורף בספר זיכרונותיו שיצא לאור ב-2011, "קדחת פוטומק", הוא אמר לנשיא הנבחר "שזו הייתה המשרה הטובה ביותר בממשלה ולפיכך התפקיד הכי לא בטוח לרפובליקני בממשל דמוקרטי". במהלך נשיאותו של קרטר שב מידנדורף למגזר הפרטי כנשיא וכמנהל הכללי של הבנק Financial General Bankshares. לאחר מכן הוא עמד בראש צוות המעבר של ה-CIA לקראת כניסתו ב-1980 לתפקיד של הנשיא החדש רונלד רייגן ואז מונה כנציג הקבוע של ארצות הברית לארגון מדינות אמריקה במעמד של שגריר. בתפקיד זה הוא שימש עד 1984, אז הוא קיבל את המינוי של נציג ארצות הברית בקהילה האירופית (כיום האיחוד האירופי) ובתפקיד זה שימש עד 1987.
עיסוקים נוספים
ב-2006 פרסם מידנדורף ספר שמתאר את עבודתו במסע הבחירות של בארי גולדווטר. ספר זה, הקרוי "אסון מפואר: המערכה לנשיאות של בארי גולדווטר ושורשי התנועה השמרנית", מתאר כיצד מסע הבחירות של גולדווטר הפך ליסודות השמרנות המודרנית.
ב-2011 הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "קדחת פוטומק" (Potomac Fever).
מידנדורף הוא מלחין פורה שהלחין מספר סימפוניות (כולל "סימפוניית הולנד", שהוגשה ליוליאנה, מלכת הולנד לכבוד יום השנה ה-25 לעלייתה לכס המלכות) ו-100 מארשים לספינות של צי ארצות הברית.
מידנדורף הוא חבר במועצת המנהלים של "המכון הרפובליקני הבינלאומי". הוא גם חבר במועצת הנאמנים של The Heritage Foundation, מכון מחקר למדיניות ציבורית שמושבו בוושינגטון הבירה.
מידנדורף הוא חבר באגודת רוד איילנד של "בני המהפכה האמריקאית" (Sons of the Revolution) וב"מסדר הימי של ארצות הברית" (Naval Order of the United States).
בית הכנסת בן עזרא
בית הכנסת בן עזרא (בערבית: معبد بن عزرا) הנקרא גם בית כנסת הגניזה, הוא בית כנסת המצוי ברובע הקופטי שבפוסטאט, בעיר קהיר שבמצרים, ובו נמצאה הגניזה הקהירית.
היסטוריה
בית הכנסת נבנה על חורבות בסיליקה של כנסייה קופטית, ואדמותיה נקנו בשנת 882 לספירה על ידי אברהם בן עזרא מירושלים, עבור 20,000 דינרים. בתקופה זו, התפללה בבית הכנסת הקהילה הירושלמית ("אלשאמיין"), שכללה יהודים שמוצאם מארץ ישראל וסוריה, ונוסח התפילה בבית הכנסת היה נוסח ארץ ישראל.
על פי המסורת המקומית, בית הכנסת נבנה במקום שבו נמצא משה רבנו כתינוק. בית הכנסת נקרא במקור "בית הכנסת של אנשי ישראל". מאוחר יותר נודע בשם "בית הכנסת של אליהו הנביא", ואחר כך בית הכנסת "בן עזרא". רבי משה בן מימון, הרמב"ם, התפלל בבית כנסת זה, ולכן הוא גם נקרא לעיתים בשם בית הכנסת הרמב"ם.
בעבר היו לבית הכנסת דלתות עץ מרשימות, עם 16 לוחות עץ מהוקצעים, כנראה מן המאה ה-11, אשר נמצאות כיום במוזיאון ישראל בירושלים.
בעת שיפוץ שנערך בשנות ה-90 של המאה ה-19, במהלכו נהרס רוב המבנה הישן, התגלה בעליית הגג של בית הכנסת חדר גניזה עתיק, ובו מאות אלפי דפים ומסמכים מקוריים. בגניזה, שכונתה בשם "הגניזה הקהירית", נמצאו שלמים למעלה מ-100,000 דפים, מרביתם מן האלף הראשון לספירה, ובהם לא רק דפים מכתבי הקודש, אלא גם ספרים, מכתבים ומסמכים שונים שנכתבו בעברית, ארמית, ערבית, פרסית, יידיש ולטינית - בדרך-כלל באותיות עבריות. פרסום המסמכים שהתגלו הביא למהפכה בחקר ההיסטוריה היהודית וההיסטוריה הכללית של ימי הביניים. מסמכי הגניזה הועברו לספריות ברחבי העולם, ומדענים רבים בארצות שונות שוקדים מזה עשרות שנים על חקירתם.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו במקום עבודות שיפוץ ושימור, ונבנתה בה ספרייה למורשת יהדות מצרים. בית הכנסת משמש מוקד עלייה לרגל לתיירים רבים.
בישופות שטרסבורג
הנסיכות-בישופות של שטרסבורג (בגרמנית: Fürstbistum Straßburg; באלזסית: Fìrschtbischofsìtz Strossburi(g)) הייתה נסיכות כנסייתית של האימפריה הרומית הקדושה מהמאה ה-13 עד 1803.
היסטוריה
הבישופות נוסדה ב לספירה והוכרה כנסיכות כנסייתית ב עם הבישוף Erkanbaldo. אולם כבר בתקופה הפוסט-רומית, הבישופות שטרסבורג הייתה מועדפת במיוחד על ידי המרובינגים אשר תרמו תרומות גדולות לכנסייה המקומית בתנאי שהיא שלחה נזירים לחלק מהיער השחור בשליחות מיסיונרית. הנכסים הראשונים שהוכרו כחלק ממדינת שטרסבורג היו Vallée de la Bruche, Rufach ו-Ettenheim.
בין 1223 ל-1260 הבישופים ברטהולד הראשון מטק והיינריך השלישי משטאהלק הרחיבו במידה ניכרת את השטח החילוני הכפוף לנסיכות האפיסקופלית, והצליחו לספח כמה ערים קיסריות באזור אורטנאו בין לנדאו לאגם ביאן, מה שהעניק תנופה רבה לעיר אטנהיים. בשנת 1262, לאחר מאבק עם הבישוף וולטר מירולדסק, הושג באופן סופי שטחה של העיר שטרסבורג, אשר הפכה אפוא לצמיתות לבירה החדשה של הנסיכות. משנת 1359, כהכרה בשטחים שנרכשו, נשאו הבישופים של שטרסבורג גם את התואר של רוזני אלזס. באמצע המאה ה-14 שטח הנסיכות השתרע על פני 1400 קמ"ר עם כ-300 כפרים. משנת 1444 החזיקו הבישופים מקום מגורים קבוע בעיקר בעיר סאברן שם הייתה טירה בבעלות הנסיכים-הבישופים בה ניהלו חיים כאריסטוקרטים של אותה תקופה.
בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית הייתה העיר שטרסבורג אחד ממרכזי הפרוטסטנטיות. מרד האיכרים של 1525 התרחש גם בבישופות ודוכא בדם הודות לצעדים הכבדים שנקט הבישוף יוהאן הרביעי ממנדרשייד-בלנקנהיים ועל ידי מועצת הקתדרלה נגד הפרוטסטנטים. לאחר מותו של הבישוף, המחלוקות בין קתולים לפרוטסטנטים פרצו מחדש אפילו בתוך מועצת הבישופות עצמה. המאבק הסתיים בקיפאון, אך עלה לנסיכות בזיכיון של רנכטל לווירטמברג כדי לשלם את ההוצאות הנדרשות.
במהלך סוף המאה ה-17, רוב שטחה סופח לצרפת; היא כללה את השטחים בגדה השמאלית של הריין, סביב הערים סאברן, מולצהיים, בנפלד, Dachstein, Dambach, Dossenheim-Kochersberg, Erstein, קסטנבולץ, ריינאו, ו-Mundat (המורכבת מ-Rouffach, Soultz ו-אגיסהיים). הסיפוחים הוכרו על ידי האימפריה הרומית הקדושה בהסכם רייסווייק משנת 1697. נותר רק החלק של המדינה שהיה ממזרח לנהר הריין; הוא כלל אזורים סביב הערים אוברקירך, אטנהיים ואופנאו. שטח זה נמסר לבאדן ב-1803.
אבן שמואל
אֶבֶן שְׁמוּאֵל הוא יישוב קהילתי דתי לאומי במרכז חבל לכיש, השייך למועצה האזורית שפיר. היישוב, השייך ליישובי הפועל המזרחי, ממוקם כארבעה ק"מ דרומית לקריית גת וסמוך למושבים עוזה, שלווה, נועם, איתן ואחוזם.
היסטוריה
היישוב הוקם בשנת 1956 תחת השם הזמני "אומן". מאוחר יותר שמו שונה לאבן שמואל על שמו של הנדבן היהודי-קנדי שמואל ברונפמן שתרם להקמת בית הספר ומועדון הנוער במקום. היישוב נועד להוות מרכז ליישובים הדתיים בחבל לכיש והוקמה בו תחנת טרקטורים ומרפאה אזורית. אולם לאחר שמועצה אזורית שפיר מיקמה את המרכז שלה ביישוב מרכז שפירא, אבן שמואל נותר לשרת שישה מושבים בלבד. בשנת 1965 הגיע היישוב לידי משבר ו-15 המשפחות האחרונות בקשו לעוזבו. אולם היישוב התגבר על הקושי ובשנת 1967 נבנו בו 10 דירות חדשות עבור המרכז החינוכי במקום.
ביישוב מתגוררים כ-2,300 תושבים (נכון לשנת 2022). בשנים האחרונות היישוב נמצא במגמת הרחבה ובנייה. נבנית במקום שכונת הרחבה חדשה, המוכרת בשם "אבן שמואל החדשה", ובה קוטג'ים ובתים צמודי קרקע.
מוסדות ביישוב
היישוב מהווה מעין מרכז תרבותי וכלכלי לאזור. פועלים בו אולפנת בני עקיבא לבנות מכל קצוות הארץ, בית ספר יסודי, מרפאה אזורית, צרכנייה, גנים, מעונות יום, בית ספר יסודי אזורי, מרכז קידום נוער, משרדי המועצה הדתית, שלוחה של המועצה האזורית, מרכז יום לקשיש, מפעל שיקום, בית ילד, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא, וסניף של תנועת הילדים עוז.
יחסי גאורגיה–פינלנד
סקירה כללית
היחסים הדיפלומטיים בין גאורגיה לרפובליקת פינלנד כוננו ב-8 ביולי 1992.
פינלנד תומכת בתוקף בשלמותה הטריטוריאלית של גאורגיה ובמדיניות אי-ההכרה ביחס לשטחים הבדלניים במדינה, הן במתכונת דו-צדדית והן במתכונת רב-צדדית. בנוסף, פינלנד מצטרפת להחלטה על "סטטוס של עקורים פנימיים ופליטים מאבחזיה, גאורגיה ואזור צחינוואלי/דרום אוסטיה, גאורגיה" המוגשת מדי שנה על ידי גאורגיה לעצרת הכללית של האו"ם. יתרה מכך, פינלנד מעורבת באופן פעיל במשימת המעקב של האיחוד האירופי (EUMM) בגאורגיה.
ישנה גם חשיבות רבה לתמיכתה של פינלנד בתהליך האינטגרציה של גאורגיה באיחוד האירופי. יש להדגיש שפינלנד משתתפת באופן פעיל ביישום פרויקטי התאום של האיחוד האירופי עם גאורגיה. מ-2013 עד 2017, פינלנד הייתה מעורבת בפרויקטים שמטרתם להכשיר נציגים של שירות החקירות והאקדמיה תחת משרד האוצר של גאורגיה. הפרויקטים נועדו גם להבטיח את המודרניזציה המוסדית של המשרד.
גם שיתוף הפעולה הבין-פרלמנטרי בין שתי המדינות מתפתח בצורה חיובית. בראש קבוצת הידידות עם גאורגיה בפרלמנט הפיני עומד מתיאס מרטין, חבר במפלגת הקואליציה הלאומית, בעוד שקבוצת הידידות עם פינלנד בפרלמנט הגאורגי מנוהלת על ידי מריאם לאשקי.
ביקורים בדרג גבוה
בנובמבר 2018, ערך שר החוץ של גאורגיה ביקור דו-צדדי בפינלנד. באותה שנה, נשיא פינלנד, סאולי ניניסטה, ביקר בגאורגיה לרגל יום השנה ה-100 להקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה. שרי החוץ של גאורגיה ופינלנד ערכו פגישה נוספת בז'נבה שבשווייץ בשנת 2020.
שיתוף פעולה כלכלי, חינוכי וביטחוני
שתי המדינות מעמיקות את קשריהן בתחום הכלכלה והתיירות. ההשתתפות הקבועה של גאורגיה ביריד הנסיעות הגדול ביותר בצפון אירופה "MATKA" ראויה לציון מיוחד. מגזין התיירות הפיני "MONDO" – אחד ממשתתפי המפתח של היריד מונה את גאורגיה בין חמשת יעדי התיירות המובילים של 2018. בינואר 2020 זכתה גאורגיה בתואר "יעד החוץ של השנה" של המגזין.
על מנת להעמיק עוד יותר את היחסים המסחריים-כלכליים בין שתי המדינות, נחתם מזכר הבנות בין לשכת המסחר והתעשייה הגיאורגית לבין Finpro - הארגון הפיני לקידום הסחר.
שתי המדינות משתפות פעולה גם בתחום הביטחוני, ליתר דיוק, בתחומי אבטחת סייבר, כוחות מילואים וגיוס. חשיבות מיוחדת היא מעורבותה של פינלנד בפיתוח תפיסת ההגנה הכוללת של גאורגיה.
משרדי החינוך של גאורגיה ופינלנד חתמו על מזכר שיתוף פעולה הדדי בשנת 2019. באותה שנה, באמצעות מימון ברית הקבוצות הגיאורגית ובתמיכת הקונסורציום הפיני לחינוך, הוקם בכפר סגורמו בית ספר פיני.
רנייה מוטגוצ'י
רנייה מוטגוצ'י (ביפנית: Mutaguchi Renya, 牟田口 廉也; 7 באוקטובר 1888 - 2 באוגוסט 1966) היה קצין בדרגת לוטננט-ג'נרל בצבא היפני הקיסרי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוגרפיה
מוטגוצ'י נולד במחוז סאגה. הוא סיים במחזור ה-22 של האקדמיה הצבאית הקיסרית ב-1910 ובמחזור ה-29 במכללת המטה הצבאי ב-1917.
ב-1926, קודם מוטגוצ'י לדרגת מייג'ור, וב-1930 לדרגת קולונל. בין השנים 1933–1936 הוא שירת כמזכיר כללי של מטה הצבא היפני הקיסרי בטוקיו, ולאחר מכן נשלח לסין, על מנת ליטול את הפיקוד על חיל המצב שישב בבייג'ינג. בין השנים 1936–1938 פיקד מוטגוצ'י על רגימנט הרגלים הראשון, ולאחר מכן מונה לתפקיד מטה במפקדת צבא קוואנטונג.
במהלך שירותו בסין, ב-7 ביולי 1937, היה מוטגוצ'י מעורב בתקרית גשר מרקו פולו, אשר קדמה לפרוץ מלחמת סין–יפן השנייה. מוטגוצ'י קודם לדרגת מייג'ור-ג'נרל ב-1938, ושימש כמפקד "הארמייה הרביעית" בין השנים 1938–1939. לאחר מכן, שב מוטגוצ'י ליפן, ושימש כמפקד בית-הספר הקדם צבאי.
ב-1940, עם תחילת מלחמת העולם השנייה, קודם מוטגוצ'י לדרגת לוטננט-ג'נרל, והפיקוד על "הדיוויזיה ה-18" נמסר לידיו באפריל 1941. דיוויזיה זו מלאה תפקיד חשוב בקרב מלאיה, ומוטגוצ'י עצמו נפצע במהלך קרב סינגפור באפריל 1942. לאחר נפילת סינגפור, נשלחה הדיוויזיה ה-18 לפיליפינים, על מנת לתגבר את היחידות היפניות אשר הדפו את הכוחות האמריקאים דרומה בחצי האי בטאן. באפריל, נשלחה הדיוויזיה ה-18 לבורמה, שם לקחה חלק במערכה על בורמה.
מוטגוצ'י קיבל לידיו את הפיקוד על "הארמייה ה-15" במרץ 1943. הוא ניצל את מעמדו על מנת לקדם את תוכניתו לכיבוש אסאם שבהודו, פעולה שהביאה לבסוף לקרב אימפהל. לאחר ההפסד בקרב זה, לקראת סוף 1944, סירב מוטגוצ'י לבקשת מפקדי הדיוויזיות שלו לסגת, ובמקום, שחרר את שלושתם מתפקידם. כ-50,000 חיילים מתוך 65,0000 החיילים שהרכיבו את הארמייה נהרגו בבורמה, רובם מרעב וממחלות. עם התמוטטות האחיזה היפנית בבורמה שוחרר מוטגוצ'י מתפקידו, ונקרא חזרה לטוקיו. בדצמבר 1944, הוא אולץ לפרוש.
מוטגוצ'י נקרא לשירות לזמן קצר ב-1945, על מנת למלא שוב את תפקיד מפקד בית-הספר הקדם צבאי. עם סיום המלחמה, הוא נעצר על ידי האמריקאים והוסגר לסינגפור. בסינגפור הוא עמד בפני בית משפט צבאי והואשם בפשעי מלחמה. הוא שוחרר מהכלא ב-1948 ושב ליפן.
מוטגוצ'י נפטר בטוקיו, ב-2 באוגוסט 1966.
וולי בארנס
וולי בארנס (אנגלית: Walley Barnes; 16 בינואר 1920 - 4 בספטמבר 1975) היה כדורגלן ולשי ושדרן רדיו.
בארנס נולד בעיירה ברקון שבוויילס, וכנער בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא החל לשחק כחלוץ אחורי בסאות'המפטון, היכן שאותר והוחתם על ידי ארסנל. הוא שיחק בכל עמדה במשחקי ארסנל שנערכו בזמן המלחמה (כולל שוער), אך ב-1944 סבל מפציעה קשה בברכו. בארנס התאושש למרות הפרוגנוזה הלא טובה, ואילץ את עצמו לשחק במדי קבוצת המילואים של המועדון נגד אוניברסיטת קיימברידג'. הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הסגל הבוגר במשחק נגד פרסטון נורת' אנד ב-9 בנובמבר 1946.
בארנס עבר לעמדת הבלם הימני בעקבות פציעתו של הקפטן לורי סקוט, וזכה במדליה מיוחדת של גביע ה-FA לאחר ניצחון ארסנל על ליברפול בגמר של עונת 1949/1950. שנתיים לאחר מכן העפיל המועדון לגמר הגביע פעם נוספת, הפעם נגד ניוקאסל יונייטד. בארנס עיקם את ברכו כשניסה לתקל את ג'ורג' רובלדו, ונאלץ לנטוש את המגרש לאחר 35 דקות בלבד כאשר הקיצוני דון רופר ממלא את מקומו; באותה תקופה לא הותרו חילופי שחקנים, ושחקני ניוקאסל ניצלו את יתרונם המספרים על מנת לנצח במשחק.
בארנס החמיץ את כל עונת 1952/1953 (שבה זכה המועדון באליפות) כתוצאה מהפציעה בברכו. למרות שהוא המשיך לשחק במדי ארסנל במשך שלוש העונות הבאות הופעותיו היו פחות סדירות, ובעונת 1955/1956 הוא שיחק בשמונה משחקים בלבד, כאשר לן ויליס וג'ו וייד מתחרים על מקומו בהרכב. בארנס פרש ממשחק פעיל בקיץ 1956, כתוצאה מהשילוב של גילו המתקדם ופציעתו. לאורך עונותיו בארסנל הוא שיחק ב-294 משחקים, בהם הבקיע 12 שערים. בתקופות מסוימות הוא היה בועט הפנדלים של המועדון.
בשתי עונותיו האחרונות כשחקן פעיל הוא כיהן גם כמאמן נבחרת ויילס בין מאי 1954 לאוקטובר 1956. לאחר מכן הוא החל לעסוק בשידור ספורט, והצטרף ל-BBC. בארנס שידר מספר פעמים את גמר גביע ה-FA, וב-1964 שיתף פעולה עם קנת' וולסטנהולם בהגשת המהדורה הראשונה של התוכנית הידועה "Match of the Day". בארנס היה עוזרו של וולסטנהולם ששימש פרשן במשחק הגמר של מונדיאל 1966, שבו התמודדה נבחרת אנגליה נגד נבחרת גרמניה וגברה עליה.
קציני-ים אורט אשדוד
בית הספר הטכנולוגי לקציני ים, אורט אשדוד הוא בית ספר ימי תיכוני ועל-תיכוני, המחנך ומכשיר בנים ובנות לתפקידי פיקוד וקצונה בחיל הים ובצי הסוחר. בית הספר שוכן לצד החוף הצפוני של אשדוד, על שפת נחל לכיש ולמרגלות גבעת יונה (מגדלור). מכונה בפי התושבים גם "אורט ימי".
מנהלת בית הספר היא חני אייזנר.
היסטוריה
בשנת 1963, בעת הקמת נמל אשדוד, הוחלט על הקמת בית ספר ימי באשדוד ואף אותר שטח עבור בית הספר. אבן הפינה לבית הספר הונחה בכ"ז שבט תשכ"ו, 17 בפברואר 1966. בהנחת אבן הפינה לקחו חלק שר האוצר פנחס ספיר, חברי הסוכנות היהודית, המועצה המקומית אשדוד, ותושבי הסביבה, יחד עם הנדבן על שמו בית הספר, ישראל רוגוזין. בפברואר 1967 התקיים טקס נטיעות בשטח בית הספר. בית הספר הוקם על ידי אורט ישראל והמנהל המקים של בית הספר היה אפרים פרי.
בית הספר החל לפעול ב-1 בספטמבר 1967 עם שתי כיתות ט' שכללו 72 תלמידים, שלמדו בשתי מגמות: רדיו וחשמל. בדצמבר 1969 קיימו תלמידי בית הספר שביתת שבת בדרישה לקיים שיעורי שחייה והפלגות. בשנת הלימודים תשל"א למדו בבית הספר 180 תלמידים, והיה קושי למלא את הכיתות בתלמידים מתאימים. לקראת שנת הלימודים תשל"ב הוחלט להקים כיתת אקסטרנית שלא במסגרת פנימייתית ולהוסיף שתי מגמות: סיפון ומכונאות.
במסגרת תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 ביקש משרד האוצר לסגור את בית הספר ובכך לחסוך 45 תקני עובדים.
אופי בית הספר
בבית הספר לומדים כ-500 תלמידים ותלמידות מכל רחבי ישראל, חלקם תלמידים אקסטרנים וחלקם בתנאי פנימייה.
תלמידי כל המגמות ניגשים לבחינות בגרות מלאה ולבחינות הסמכה מקצועיות. בוגר בית הספר יכול לקבל רישיון בינלאומי של משיט יאכטות (סקיפר) והסמכה לפיקוד על כלי שיט.
תלמידי בית הספר לובשים מדים ונהוגה בו רמת משמעת גבוהה. בבית הספר קיימים חוגי העשרה מגוונים וחוגי ספורט שונים, חדרי כושר, אולם ומגרשי ספורט, חוגי שַיט, קרב מגע, קט רגל ועוד. בנוסף קיימת קבוצה ייצוגית, "הפועל אורט ימי אשדוד" בענף הרמת משקולות, אלופת המדינה בשנים האחרונות בתחום זה.
מדי קיץ התלמידים יוצאים להפלגות ליוון, קפריסין וטורקיה ובמהלך שנת הלימודים להפלגות לאורך חופי ישראל בספינות האימונים של בית הספר.
בנוסף כל שנה יוצאים התלמידים לגדנ"עות של צה"ל ודגש לגדנ"עות חיל הים.
מגמות הלימוד בבית הספר
במכללה הטכנולוגית שבבית הספר ישנם לימודי המשך לדיפלומת טכנאי או הנדסאי (כיתות י"ג-י"ד).
המכשף: סיוטו של הזאב
המכשף: סיוטו של הזאב (באנגלית: The Witcher: Nightmare of the Wolf) הוא סרט פנטזיה אפל מונפש אמריקאי, שהופק על ידי לורן שמידט היסריך עבור שירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ומשמש כסרט ספין אוף-פריקוול עבור הסדרה "המכשף".
הסרט עלה לשידור בכל הפלטפורמות של "נטפליקס" ב-23 באוגוסט 2021.
תקציר העלילה
עלילת הסרט מתמקדת במקורותיו של מדריכו ומורו הרוחני, ובהמשך אף ידידו הקרוב, של גראלט, המכשף וזמיר.
פיתוח
בינואר 2020, הודיעה נטפליקס כי עיבוד לסרט הנפשה שיהיה פריקוול עבור עלילות "המכשף" נמצא בפיתוח באולפן ההנפשה הדרום קוריאני סטודיו מיר.
מערכות אזוב
מערכות אזוב - מערכות צבאיות שניהלה רוסיה הצארית בשנים 1696-1695 נגד האימפריה העות'מאנית, כחלק מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1686–1700), והסתיימו בכיבוש מבצר אזוב על ידי הרוסים וקבלת מוצא לחוף ים אזוב.
רקע
מערכות אזוב היו המערכות הצבאיות הראשונות של הצאר הצעיר פיוטר הגדול. לבחירת כיוון המערכה היו מספר סיבות:
המערכה של שנת 1695
בתחילת 1695 על נהר דון נבנו ספינות למעבר כוחות ואספקה לאזור מצודת אזוב בקרבת ים אזוב. באביב 1695 החל הצבא ב-3 קבוצות בפיקודם של פרנץ לפורט, פטריק גורדון ופיודור גולובין בהתקדמות לכיוון אזוב. המצור החל בסוף יוני. למרות המצור הממושך וניסיונות כיבוש, המבצר עמד במצור. ב-20 באוקטובר הרוסים עזבו את השטח.
המערכה של שנת 1696
במהלך החורף נמשכו הכנות למערכה נוספת. בינואר החלה בנייה מסיבית של אוניות מלחמה תוך קבלת עזרה מאנשי הנדסה שהגיעו מאוסטריה. לקראת האביב היו מוכנות לקרב כ-25 אוניות גדולות ומעל אלף ספינות עזר. פרנץ לפורט מונה למפקד הצי, אלכסיי שאין קיבל פיקוד על כוחות היבשה. בהתאם לצו מיוחד כל החולופים שהשתתפו במערכה היו צפויים לקבל חופש מבעליהם. היקף הצבא הוכפל לעומת המערכה הקודמת וכוחות היבשה כללו כ-70 אלף חיילים.
המצור המחודש החל ב-16 במאי 1696. ב-27 במאי הצי החל במצור ימי. הספינות הטורקיות לא העזו לתקוף את הצי הרוסי. ב-17 ביולי חלק מהכוחות הצליחו לפרוץ בתוך המבצר. ב-20 ביולי, לאחר ירי תותחים מאסיבי המבצר נכבש. לאור כך שהמבצר היה הרוס ולא היה לו מקום לבסיס ימי, הוחלט על הקמת עיר חדשה - טגנרוג.
תוצאות
המערכה הראתה את החשיבות של הצי ושיתופו במערכה צבאית. פיוטר הגדול התגלה כבעל יכולת הפקת לקחים מהמערכה לא מוצלחת הראשונה.
למרות ההצלחה היה ברור שללא כיבוש חצי האי קרים אין מוצא אמיתי לים. לצורך המשך ההצלחה היה נדרש להחזיק כוח משמעותי באזור ולחזק את הצי. תוך זמן קצר נבנו אוניות מלחמה נוספות.
לצורך לימוד המצב באירופה ומציאת בעלי ברית אורגנה נסיעת פיוטר הגדול לארצות באירופה המערבית.
באופן רשמי המלחמה הסתיימה רק ביולי 1700 בחתימת חוזה בקונסטנטינופול. בהתאם להסכם, הטורקים הכירו בכך שרוסיה הצארית שולטת באזוב והקימה עיר חדשה טגנרוג. הרוסים שחררו מספר מבצרים שהם כבשו באזור נהר דנייפר. חתימת הסכם איפשרה לרוסיה הצארית להתחיל במלחמת הצפון הגדולה. אף על פי שתקופת ההסכם הייתה 30 שנים, כבר בשנת 1710 הלחימה החלה מחדש.
לברדור רטריבר
לברדור רטריבר (בקיצור: לברדור) הוא גזע של תת-המין כלב הבית.
הלברדור הוא גזע הכלב הנפוץ ביותר בקנדה, בממלכה המאוחדת , ניו זילנד ובמדינות מערביות נוספות. הוא משרת באופן נרחב ככלב נחייה, ומשמש משטרות רבות ברחבי העולם ככלב משטרתי לגישוש, גילוי חומרי נפץ ולמטרות שונות נוספות. ללברדור "יצר הבאה" (Retrieve Drive - במקור הבאת הטרף ללהקה) גדול. בדרך כלל הם כלבים ידידותיים ורגועים, שאוהבים לשחות ולשחק, והם בעלי מזג נוח עם ילדים ומבוגרים.
היסטוריה
משערים כי מוצאו של הלברדור מהאי ניופאונדלנד (מכונה "ניופאונדלנד קטן"), אך ייתכן שהובא לשם על ידי דייגים שיישבו את האזור כדי לעזור להם בציד. הדייגים היו לוקחים את כלבי הלברדור בסירותיהם, והם היו מביאים את הדגים שהיו נופלים מהרשתות. בזכות אופיו הטוב ויכולות הציד והשחייה שלו, האנגלים הביאו אותו עמם לאנגליה בסוף המאה ה-18, אך תחילה לא הייתה הקפדה על טוהר הגזע. הלברדור-רטריבר הוכר לראשונה כגזע על ידי ההתאחדות האנגלית לכלבנות ב-1903. הגזע נרשם בהתאחדות האמריקאית ב-1917.
כיום, משמשים לברדורים ככלבי נחייה לעיוורים, כלבי שירות וגם ככלבי חיפוש והצלה וכמגלי חומרי נפץ וסמים, וזאת בזכות אפם הרגיש, חכמתם, ויצר ההבאה שלהם יחד עם רצון לרצות ולשמח את בעליהם.
מאפיינים
הלברדורים הם כלבים גדולים יחסית. הזכרים מגיעים בדרך כלל למשקל של 29 - 41 ק"ג, ונקבות ל-25 - 32 ק"ג. קיימים שני סוגים של לברדורים, אנגלי ואמריקאי. שני הסוגים קיימים בשתי המדינות, אך לא קיימת הפרדה רשמית ביניהם. הלברדור האנגלי נמוך במקצת מהאמריקאי, בעל פנים מלאות ומזג רגוע יותר בדרך כלל.
שיער הלברדור קצר וישר. הלברדור משיר את שערו פעמיים בשנה, או באופן קבוע, תלוי באקלים. בזכות הקרום בכפות רגליו, וזנבו הרחב והחזק, הלברדור הוא שחיין מצוין. הקרום עוזר ללברדור גם באקלים מושלג, כך שהשלג לא יכנס בין אצבעותיו.
הגזע כולל מספר צבעים: שחור, חום (כהה כמו שוקולד) ולבן-צהוב (המזכיר מעט אפור). מבחינה גנטית יש ללברדורים שלושה מופעים, כולל שוקולד, שחור ולבן-צהוב. בארצות הברית קיימים 30 גוני צבע רשמיים ללברדור רטריבר, בהם לבן (כמו שלג), צהוב (בלונד), דבש, אפור ווריאציות שונות של קשת צבעים זו. בדרך כלל הלברדור יהיה בעל צבע אחד עם אוזניים כהות יותר ודוגמה דמוית אוכף על גבו כהה מעט יותר. לברדור שחור מתאפיין גם בכפות רגליים לבנות ומעט פרווה לבנה באזור החזה.
הלברדורים הם כלבים מאריכי ימים, תוחלת החיים של הלברדור היא 12 - 16 שנים, אולם ישנם לברדורים שמאריכים ימים עד 18 שנים.
מאפייני התנהגותיים - תלות בבעלים
הלברדור הוא כלב בית ממשפחת כלבי הציד. כדבר אופייני לכלבים ממשפחה זו, גם כלבי הלברדור הם צמודי בעלים - כלומר זקוקים להובלתו והנהגתו של הבעלים שלהם על מנת לבצע את תפקידם. עקב כך, כלבים אלה קשורים מאוד לבעליהם ובגידול וניהול לא נכון יכולים לפתח תלות מוגברת בבעלים או במקרים חמורים כלבים בוגרים יכולים להגיע גם לחרדת נטישה.
אסלן ביוטוקאייב
ביוגרפיה
עד 2010 לא היה ידוע. אבל בקיץ של אותה שנה, היה קרע בין דוקה אומרוב וכמה מפקדים באמירות הקווקז שלמעשה הוביל לפירוקה של האמירות. הודות לביוטוקאייב ואנשיו, הנהגת האמירות נותרה בידי אומארוב, וכאות תודה קיבל ביוטוקייב את הנהגת האזור הדרום-מערבי וארגון גדודי החללים של ריאדוס-סליחין. בסתיו 2010, הפך לדמות בולטת במחתרת הצ'צ'נית.
בינואר 2011 הכין אסלן ביוטוקאייב, בבסיס ההדרכה של מחבלים מתאבדים בסמוך לכפר האינגושטי עלי-יורט, את המחבל מגומד יבלוייב בן ה-20 שנשלח לבצע את הפיגוע בשדה התעופה דומודדובו. ביוטוקאייב הגן על הצעיר שהגיע ליער שישה חודשים לפני הפיגוע בבסיסו, התכונן אידאולוגית ותרופתית והכניס אותו לסמים פסיכוטרופיים חזקים. עשרה ימים לפני הפיצוץ בדומודדובו (14 בינואר 2011) צילמו דוקה אומארוב, ביוטוקאייב ומגומד יבלוייב בבסיס ההתאבדות הודעת וידאו לפני שהשלימו את "המשימה ברוסיה".
במסגרת חקירה משטרתית ומעצרי שותפיו של בוטוקאייב, החמושים העצורים, בפרט, מנהיג השודדים הנחקר ממחוז אצ'חוי-מרטן, חאסו בטאלוב, שעוכב בפברואר 2011 בתחנת הרכבת קייבסקי, אושר כי היה זה ביוטוקאייב שהכין את המחבל המתאבד מגומד יבלוייב לבצע פיצוץ בדומודדובו. גורמי הביטחון הפדרליים אמרו כי ביוטוקאייב וחבורתו הסתתרו ביער סונזה בגבול צ'צ'ניה ואינגושטיה בעמקי נהרות אסא ופורטנגה והצליחו לחמוק מחיילים פדרליים.
ב-28 במרץ 2011 דווח כי אסלן ביוטוקאייב נהרג בתקיפה אווירית של חיל האוויר הרוסי על בסיס מיליטנטי שנמצא 15 ק"מ דרומית-מערבית לכפר אלקון עלית באינגושטיה, יחד עם סגנו של אומארוב, סופיאן עבדולאייב. עם זאת, מידע זה הופרך מאוחר יותר . ביולי 2011, על פי צו של דוקו אומארוב, הוא מונה לסגנו והיה מהמשתתפים בהלווייתו של אומארוב ב-7 בספטמבר 2013.
לאחר מותו של אומארוב הוא הפך ליורשו בארגוני הטרור הצ'צ'ניים, לאחר שנשבע אמונים באפריל 2014 לאמיר החדש של אמירות הקווקז, עליסחאב קבקוב.
ב-2014 ארגן מתקפת חמושים על בירת צ'צ'ניה, גרוזני וביוני 2015, ביוטוקאייב נשבע אמונים למדינה האסלאמית ומנהיגה אבו בכר אל-בגדאדי בשם המחתרת בצ'צ'ניה.
על פי הדיווחים בשנת 2016, ייתכן ששהה בטורקיה. ב-13 ביולי של אותה שנה נכלל ברשימות הסנקציות של ארצות הברית וב-8 באוגוסט ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי. לאחר חיסולו של רוסטם אסלדרוב, הוא הפך למנהיג החדש של סניף המדינה האיסלאמית בצפון הקווקז.
בית הכנסת הכוראלי של קישינב
בית הכנסת הכוראלי של קישינב (ברומנית: Sinagoga corală din Chișinău; ברוסית: Кишинёвская хоральная синагога) היה בשנים 1913–1940 בית הכנסת העיקרי בקישינב, בירת חבל בסרביה, תחילה בימי האימפריה הרוסית, ולאחר מכן בימי השלטון הרומני.
בית הכנסת נבנה תחת שלטון רוסיה הצארית, בשנים 1910–1913, ושכן ברחוב סינאדינו (בימינו – רחוב ולאיקו פרקלאב). בית הכנסת נבנה במימון הקהילה היהודית בעיר. הוא הוקם ב"עיר העילית" המודרנית, ממול ל"תלמוד תורה" ונועד תחילה להיות בית תפילה לתלמידים. בסופו של דבר היה לבית הכנסת העיקרי והגדול שבין 77 בתי הכנסת של קישינב.
המבנה
בית הכנסת נבנה עם שלוש קומות בסגנון "התחייה המורית" והוא מורכב משלושה בניינים, מכוסים בבדיל עם שטח כולל של 1,350 מ"ר. הכיפה צוירה בתמונות של הרקיע עם כוכבים ועם סמלי המזלות. לפני הכניסה הראשית הוצב לוח שיש לזיכרונו של אחד מממני הפרויקט, ד. ה. הגר (Heeger) שנפל בשנת 1910 מעל פיגום בעת שפיקח על מהלך הבנייה.
חנוכת הבניין
הבניין נחנך ב-8 בספטמבר 1913 בהשתתפות מקהלת גברים. בניצוחו של החזן צ'וקלר, ביצעה המקהלה את המזמור תהילים כ"ד "שאו שערים ראשיכם". אחרי הוצאת ספר התורה מן הארון העלה החזן יהודה לייב קילימניק את התפילה לשלומו של הצאר ומשפחתו והנוכחים שרו את המנון האימפריה "אל, נצור את הצאר!". אחרי כן נישאו נאומים. הראשון בדוברים היה המהנדס והתעשיין משה גוטליב, פעיל ציוני מקומי ונציג קרן קיימת לישראל. אחר כך החזן קילימניק, בליווי המקהלה, שר את המזמור תהילים קי"ג.
קהילת בית הכנסת וגורל הבניין
חזני בית הכנסת היו יעקב ריבליס (מת בשנת 1938), ינקל (יעקב) חיים ציפריס (1890–1941) ושלום כ"ץ (1915–1982) שפעל בו בשנים 1935–1938. בימי שלטון הרומני פעלו בבנין בית הכנסת מדרשת תלמוד תורה ובית הספר התיכון "תרבות".
בשנת 1940, אחרי סיפוח בסרביה על ידי ברית המועצות, הולאם כל המתחם על ידי השלטונות הסובייטים. בימי מלחמת העולם השנייה, כולל בימי השלטון הרומני בשנים 1941–1944 בבסרביה, הבניין, שלא השתייך יותר לקהילה היהודית, לא ניזוק. אחרי שבסרביה חזרה בשנת 1944 להיות החלק העיקרי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית, במסגרת ברית המועצות, ב-1945 שופץ הבניין והוחלט לאכסן בתוכו את התיאטרון הלאומי הרוסי לדרמה ע"ש אנטון צ'כוב, מוסד דגל של הקהילה הדוברת רוסית בעיר. הוצג גם המחזה "גטו" מאת יהושע סובול תחת השם "זמן לאהבה, זמן לשנאה". בשנת 1966 שוקם הבניין על ידי האדריכל רומן בקסביץ'. התווספו מספר אולמות קטנים ופנים המבנה שונה לחלוטין. השיפוץ העלים במידה רבה את קשר הבניין עם עברו כבית כנסת. בתיאטרון הוצגו החל משנות ה-80 המאוחרות של המאה ה-20 גם הצגות קשורות למורשת התרבותית היהודית. למשל, בשנת 1989 הוצג בו המחזה "תפילת אשכבה" מאת גריגורי גורין המבוסס (כמו המחזמר "כנר על הגג") על הרומן של שלום עליכם "טוביה החולב". בשנת 2013 הוצבה באופן חד פעמי חנוכייה בכיכר ליד התיאטרון. בשנים הבאות היא הועתקה בקרבת המרכז לתרבות יהודית.
קולה (יישוב)
קוּלָה (בערבית: قولة; בטורקית: Kule, "מגדל") היה כפר ערבי בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח ללוד, בגובה 125 מטר מעל פני הים. הכפר היה שייך לנפת רמלה במחוז לוד (1945). תושבי הכפר נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, לאחר קרבות קשים בהם עברה השליטה בכפר מצד לצד מספר פעמים. מבני הכפר נהרסו מאוחר יותר ובמקום ניטע "יער קולה" על ידי הקרן הקיימת לישראל.
בין בני הכפר נמנו חסן סלאמה, ממנהיגי המרד הערבי הגדול נגד היהודים והבריטים, וכן בנו עלי חסן סלאמה, ממפקדי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
היסטוריה
במקום שוכנת בריכת אגירה ביזנטית בעומק של 2.5 מטרים. בשנת 1181 הקימו אבירים ממסדר ההוספיטלרים מרכז מנהלי בכפר שכלל מגדל ומבנה מקומר. הכפר הוקם על חורבות השרידים הצלבניים, מסגד הכפר הוקם בסמוך לשרידי המגדל הצלבני וב-1596 מנו תושביו 380 נפשות; תושבי הכפר היו מוסלמים ברובם, ועסקו בעיקר בחקלאות. רוב שטחי הכפר היו מעובדים. במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1931 נמנו בכפר 697 תושבים.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה ערבית לפי החלטת החלוקה של האו"ם מ-29 בנובמבר 1947. לאחר ההחלטה יצאו מקולה לוחמים שהשתתפו במאבק האלים מול היישוב היהודי, ובהם חסן סלאמה, בן הכפר, ששימש כמפקד בכיר של הכוחות הערביים.
קרבות קולה
ב-10 ביולי 1948, לאחר סיום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, החל צה"ל ב"מבצע דני" - מתקפה על הערים הערביות רמלה ולוד במטרה להרחיב את השטח בשליטת ישראל שבין תל אביב לירושלים על ידי כיתור רמלה ולוד וכיבוש הכפרים שמצפון וממזרח ללוד. במסגרת המבצע נכבשו בשעות הבוקר על ידי יחידות של חטיבת אלכסנדרוני כפרי האזור רנתיה, וילהלמה, אל-יהודייה, ואילו טירה נכבשה על ידי פלוגה א' מגדוד 89 מחטיבה 8 בשעות הבוקר המוקדמות וקולה נכבשה על ידי פלוגה ב' מאותו גדוד בשעות אחר הצהריים. על הכפר הגנו לוחמים מקומיים בלבד, ותושביו נמלטו ממנו בעקבות כישלונם להגן על היישוב.
ב-15 ביולי נכבש הכפר על ידי גדוד 1 של הלגיון הערבי (צבא עבר הירדן), בקרב שגרם לכוחות חטיבת אלכסנדרוני אבדות רבות. בהמשך נכבש הכפר מחדש על ידי כוח ישראלי, עבר שוב לידי הלגיון, ולבסוף נכבש סופית ב-18 ביולי על ידי חטיבת אלכסנדרוני מתוגברת בפלוגת טנקים מגדוד 82 של חטיבה 8.
ישנה אי התאמה במספר הנופלים בקרבות קולה. לפי נתוני ענף היסטוריה בצה"ל נהרגו שם 32 לוחמים ואילו על מצבת הזיכרון במקום חקוקים שמותיהם של 31 נופלים.
לאחר כיבוש הכפר
מבני הכפר נהרסו ככל הנראה בחלקם בעקבות בקשה שהגיש ב-13 בספטמבר 1948 ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון ל"ועדת השרים לענייני הרכוש הנטוש". ב-2 ביולי 1950 הוקמה בשטח הכפר הנטוש עצמו מעברת גבעת כ"ח (לזכרם של 28 חיילי צה"ל שנפלו בקרב) שהועברה תוך זמן קצר כשני קילומטרים מערבה והפכה למושב גבעת כ"ח.
פארק "מבצר קולה"
בימינו מצוי בשטח פארק קק"ל "מבצר קולה" ו"יער קולה" שניטע על ידי הקרן הקיימת לישראל. ביער ניתן להבחין בשרידי הכפר – בהם שרידי בתים, בורות מים, מגדל צלבני, מסגד, מבנה מקושת, בריכת האגירה וגדרות הצבר שסימנו את גבולות השטח הבנוי של קולה. עוד ביער חווה חקלאית, ובצידו המזרחי אנדרטת זיכרון לחללי חטיבת אלכסנדרוני הניצבת בגבעת כ"ח המתנשאת לגובה של 6.6 מטרים. מדרום לפארק מעבר לכביש 465 נבנתה אנדרטת הזיכרון של עוצבת אגרוף ורומח לזכר חללי חטיבה 27.
יחסי הודו–מונגוליה
יחסי הודו–מונגוליה הם יחסי החוץ בין הודו למונגוליה. היחסים הללו מתפתחים במהירות, עם שיתוף פעולה הודי-מונגולי שהוגבל בעבר לביקורים דיפלומטיים, מתן הלוואות רכות וסיוע פיננסי ושיתופי הפעולה בתחום ה-IT, אך התגברו בשנים האחרונות על ידי ביקורו של נרנדרה מודי בשנת 2015 באולן בטור, שם שני ראשי הממשלה הכריזו על "שותפות אסטרטגית" בין שתי הדמוקרטיות האסיאתיות.
מונגוליה תומכת במועמדותה של הודו כחברה קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ואילו הודו תמכה בהכללת מונגוליה כחברה מלאה בארגון המדינות הבלתי-מזדהות.
על פי סקר גאלופ משנת 2010, 26% מהמונגולים תומכים בהנהגה ההודית, כאשר 9% מסתייגים ו-66% אינם בטוחים.
לאחר ביקור שרת החוץ ההודית סושמה סוואראג' במונגוליה באפריל 2018, החליטו הודו ומונגוליה להקים מסדרון אווירי שיגביר את הסחר הדו צדדי. כמו כן, בניית בית הזיקוק הראשון במונגוליה אי פעם החלה בשנת 2018 עם סיוע טכני וכלכלי מהודו.
יחסים היסטוריים
קיימת אינטראקציה היסטורית בין הודו למונגוליה במשך למעלה מ-2,700 שנה.
סולטנות דלהי
בתקופת סולטנות דלהי, טימור לנג, תקף את הסולטן נאסיר-או דין מחמוד צפונית לדלהי. צבא הסולטן הובס ב-17 בדצמבר 1398. טימור נכנס לדלהי והעיר נבזזה, נהרסה והושארה בהריסות, לאחר שצבאו של טימור הרג ובזז במשך שלושה ימים ולילות. הוא הורה לגרש את כל תושבי העיר למעט הסיידים המלומדים ושאר המוסלמים; 100,000 אסירי מלחמה הומתו ביום אחד.
האימפריה המוגולית
בשנת 1526, באבור, מצאצאי טימור לנג וג'ינגיס חאן מעמק פרגנה (אוזבקיסטן של ימינו), עבר את מעבר ח'ייבר והקים את האימפריה המוגולית, אשר כללה את שטחי אפגניסטן, פקיסטן, הודו ובנגלדש של ימינו. עם זאת, בנו הומאיון הובס על ידי הלוחם האפגני שר שאה סורי בשנת 1540, והומאיון נאלץ לסגת לקאבול. לאחר מותו של שר שאה, בנו אסלאם שאה סורי והמלך ההינדי חמו, שניצחו 22 קרבות נגד מורדים אפגניים וכוחות אכבר, התקדמו מפנג'אב לבנגל והקימו שלטון מוסלמי חילוני בצפון הודו מדלהי עד 1556. כוחותיו של אכבר הביסו והרגו את חמו בקרב השני בפניפאט ב-6 בנובמבר 1556.
השושלת המוגולית שלטה ברוב תת היבשת ההודית עד 1600; אולם אחרי 1707 האימפריה איבדה אט אט מכוחה. המוגולים ספגו מכה קשה עקב פלישות האימפריה המראטהית והאימפריה הדוראנית שבגללה השושלת המוגולית הצטמצמה לשליטי בובות בשנת 1757. שרידי השושלת המוגולית הובסו סופית על ידי הבריטים במהלך המרד ההודי בשנת 1857. כשהבריטים השתלטו על שרידי האימפריה המוגולית, הסתיימה השושלת.
בודהיזם
הבודהיזם הועבר למונגוליה על ידי מיסיונרים הודים בתקופת הנצרות המוקדמת. כתוצאה מכך, כיום הבודהיסטים מהווים את העדה הדתית הגדולה ביותר במונגוליה.
בנו של אוגדי ואחיו הצעיר של גיאוק, חוטן, הפכו למושל נינגשיה וגאנסו. הוא פתח במסע צבאי לטיבט בפיקודם של הגנרלים ליצ'י ודהורדה, וכוחותיו שרפו מונומנטים טיבטיים כמו מנזר רטינג ומקדש גיאל בשנת 1240. הנסיך קוטון היה משוכנע כי שום כוח בעולם אינו עולה על כוחם של המונגולים. עם זאת, הוא גם האמין שדת נחוצה לטובת החיים הבאים. לפיכך הוא הזמין את סאקיה פנדיטה לשירותו. הנסיך קוטון התרשם מתורתו וידיעותיו של סאקיה פנדיטה, ומאוחר יותר הפך לנסיך הבודהיסטי הידוע הראשון של האימפריה המונגולית.
קובלאי חאן, מייסד שושלת יואן, העדיף גם הוא את הבודהיזם. כבר בשנות ה-40 של המאה ה-13 הוא יצר קשרים עם הנזיר הבודהיסטי של צ'אן הייון, שהפך ליועצו הבודהיסטי. בנו השני של קובלאי, שאותו מינה אחר כך רשמית כיורשו בשושלת יואן, קיבל שם סיני "ז'נג'ין" (מילולית "זהב אמיתי") על ידי הייון. ח'טון צ'אבי השפיע על קובלאי להמיר את דתו לבודהיזם. קובלאי מינה את פגספה למפקד ממלכתי, ומאוחר יותר למפקח קיסרי, והעניק לו כוח על כל הנזירים הבודהיסטים בשטח שושלת יואן. במשך שארית שושלת יואן במונגוליה ובסין, עד להפלת המונגולים בשנת 1368, היו הלאמות הטיבטים אנשי הדת הבודהיסטים המשפיעים ביותר. דרך הכמורה הטיבטית, המסורת הטקסטואלית ההודית הבודהיסטית השפיעה מאוד על חיי הדת באימפריה.
זמנים מודרניים
הודו כוננה יחסים דיפלומטיים רשמיים עם מונגוליה ב-24 בדצמבר 1955 ובכך הפכה למדינה הראשונה מחוץ לגוש הסובייטי שכוננה יחסים דיפלומטיים עם המדינה. מאז התקיימו ביקורים דיפלומטיים רבים ואינטראקציות בין שתי המדינות. הודו נתנה חסות למועמדות מונגוליה לחברות באו"ם בשנת 1961 למרות התנגדות טאיוואן וסין ובשנת 1973, מונגוליה החזירה בתורה למחווה ההודית בכך שהפכה למדינה השנייה אחרי בהוטן שהכירה בבנגלדש כמדינה עצמאית בעקבות שחרור בנגלדש על ידי הכוחות ההודים.
הצהרה משותפת משנת 1973
הצהרה משותפת הודית-מונגולית פורצת דרך נחתמה בפברואר 1973 במהלך ביקורו ההודי של ראש ממשלת מונגוליה יומג'אגין טסדנבאל.
חוזה יחסי ידידות ושיתוף פעולה (1994)
אמנה של יחסי ידידות ושיתוף פעולה נחתמה בפברואר 1994 במהלך ביקורו של נשיא מונגוליה דאז פונסלמאגיין אוצ'ירבט בהודו.
בהתאם לסעיפי האמנה, הודו ומונגוליה החליטו לפתח שיתופי פעולה בתחום המסחר והכלכלה, מדע, בריאות, חקלאות, תרבות, חינוך, תקשורת ותיירות. הם גם החליטו לעבוד בשיתוף פעולה הדוק להבטחת ביטחון וריסון פשעים וטרור בינלאומיים.
2001–הווה
בינואר 2001 ביקר נשיא מונגוליה נצגין באגאבנדי בהודו. במהלך ביקור זה הונפקה הצהרה משותפת ונחתמה סדרה של שישה הסכמים עיקריים במטרה לקדם שיתוף פעולה בתחומי טכנולוגיית המידע, קידום השקעות והגנה וסיוע משפטי הדדי בעניינים אזרחיים, פליליים ומסחריים. מונגוליה העבירה את תמיכתה בהצעתה של הודו להיות חברה קבועה במועצת הביטחון של האו"ם והעידה גם על תמיכתה במאמצי השלום של הודו עם פקיסטן.
ראש ממשלת מונגוליה, נמברין אנחבאיאר, ביקר בהודו בינואר 2004. במהלך ביקור זה נחתמו שלושה הסכמים במטרה לקדם שיתוף פעולה הדדי בתחומי בריאות בעלי חיים, חלב, מדעי החלל והביוטכנולוגיה.
הודו הציעה הלוואה רכה בסך 25 מיליון דולר לשיפור התשתית שלה. במהלך הביקור הזה הוגשו ההצעות למרכז עתאל ביהארי וג'פאיי למצוינות בטכנולוגיית מידע וטכנולוגיית תקשורת בבירת מונגוליה אולן בטור. הקרן של מרכז ה-IT הונחה על ידי ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי ב-17 במאי 2015. בעיר ההיסטורית בודה גאיה הוקם מנזר בודהיסטי המונהג על ידי מונגוליה ואבן היסוד שלו הונחה על ידי אנשבייר. היחסים בין המדינות הולכים וגדלים מאז הוחלט להעלות את הקשרים ל"רמה חדשה של שותפות" במהלך ביקורו של נשיא מונגוליה אנחבאיאר בהודו. הודו מספקת שיתוף פעולה טכני וכלכלי למונגוליה בתחומי ההשכלה הגבוהה, חקלאות, טכנולוגיית מידע ותקשורת ופיתוח משאבי אנוש. ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי ביקר במונגוליה ב-16 במאי 2015, שם נאם גם בפרלמנט. הוא גם העביר ציוד Bhabhatron למרכז הלאומי לסרטן בבירת מונגוליה אולן בטור. יתר על כן, במהלך ביקורו של ראש הממשלה נרנדרה מודי במאי 2015, הורחב קו אשראי של מיליארד דולר למונגוליה, לצורך פיתוח תשתיות, בין תחומים רבים אחרים.
סרטי בוליווד פופולריים במונגוליה, שם ניתן לראות בשווקים המקומיים פוסטרים של שחקנים הודים כמו אמיטאב באצ'אן, אקשאיי קומאר, מדהורי דיקסיט ווידיה באלן.
בתחילת שנת 2021 הגבירה הודו את חלוקת החיסון נגד COVID-19 למספר מדינות, כולל מונגוליה, כדי להקל על חלק מהעיכובים של ארגון הבריאות העולמי. הודו תרמה 13 קופסאות (150,000 מנות) של חיסון נגד COVID-19 למונגוליה, מה שהופך אותה לאחת מ-25 המדינות הראשונות שקיבלו את החיסון מהודו. במהלך טקס התרומה ציין שגריר הודו, את חשיבותה של מונגוליה למדיניות החוק במזרח הודו כשותף אסטרטגי וכ"שכן רוחני".
המלחמות העות'מאניות-רוסיות
מלחמות רוסיה–טורקיה (או המלחמות העות'מאניות-רוסיות) היו סדרה של תריסר מלחמות בין האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית, מהמאה ה-17 ועד למאה ה-20. זו הייתה אחת הסדרות הארוכות ביותר של סכסוכים צבאיים בתולדות אירופה. פרט למלחמת 1710–1711 ומלחמת קרים, שלרוב מתייחסים אליהן כאל אירועים נפרדים, הסכסוכים הסתיימו בצורה הרת אסון עבור האימפריה העות'מאנית; לעומת זאת, הם הראו את עליית רוסיה כמעצמה אירופית לאחר מאמצי המודרניזציה של פיוטר הגדול בראשית המאה ה-18.
אבארט סימקה 2000
אבארט סימקה 2000 (בצרפתית: Abarth Simca 2000) היא מכונית ספורט בתצורת קופה, מתוצרת Abarth ויצרנית הרכב הצרפתית סימקה אשר יוצרה בין השנים 1963–1964 בטורינו שבאיטליה.
המלחמות העות'מאניות-רוסיות
תחילת הסכסוך (1568–1827)
לאחר שכבשה את אזור פודוליה במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית (1672–1676), הממשלה העות'מאנית שאפה להרחיב את שלטונה על כל אוקראינה בגדה הימנית בתמיכת הווסאל שלה, פטרו דורושנקו (1665–1665) 1672). המדיניות הפרו-עות'מאנית של האחרון גרמה לאי שביעות רצון בקרב קוזאקים אוקראינים רבים, שיבחרו את איוואן סמוילוביץ' כהטמן היחיד מכל אוקראינה בשנת 1674. בשנים 1679–1680 דחו הרוסים את התקפות הטטרים של קרים וחתמו על חוזה בחצ'יסאראי ב-13 בינואר 1681, אשר יתווה את הגבול הרוסי-טורקי על נהר הדנייפר.
אבארט סימקה 2000
דגם ה"אבארט סימקה 2000" נבנה בשיתוף פעולה מלא בין "סימקה" הצרפתית ו"אבארט" האיטלקית, מספר שנים לפני שפיאט השתלטה על "אבארט" בשנת 1971.
המלחמות העות'מאניות-רוסיות
לפני יקתרינה הגדולה
רוסיה הצטרפה לליגה הקדושה האירופית (אוסטריה, פולין, ונציה) בשנת 1686. במהלך המלחמה ארגן הצבא הרוסי את המערכות בקרים של 1687 ו-1689 ואת מערכות אזוב (1695–1969). המעורבות הרוסית סימנה את תחילת מלחמות רוסיה-טורקיה. לאור ההכנות של רוסיה למלחמה עם שוודיה וחתימות מדינות אחרות על הסכם קרלוביץ עם טורקיה בשנת 1699, הממשלה הרוסית חתמה על הסכם קונסטנטינופול עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1700. לאחר שהרוסים הביסו את השוודים ואת הקוזקים האוקראינים שהונהגו על ידי איוואן מאזפה בקרב על פולטבה בשנת 1709, הצליח קרל השנים עשר השוודי לשכנע את הסולטאן העות'מאני אחמד השלישי להכריז מלחמה על רוסיה ב-20 בנובמבר 1710.
אבארט סימקה 2000
"אבארט סימקה 2000"
,
המלחמות העות'מאניות-רוסיות
לפני יקתרינה הגדולה
בשלהי המאה ה-17, שושלת ספאוויד האיראנית, שהייתה שכנה לשתי האימפריות והייתה אחת היריבות הגדולות ביותר בטורקיה במשך מאות שנים (במאות ה-16 עד ה-19), הייתה בדעיכה. תוך ניצול המצב, רוסיה והאימפריה העות'מאנית כבשו את שטחים הכוללים את דאגסטן, אזרבייג'ן וצפון איראן של ימינו, שנכבשו על ידי פיוטר הראשון במלחמה הרוסית-פרסית (1722–1723); העות'מאנים כבשו את השטחים ממערב, כולל ארמניה המודרנית, חלקים ממזרח אנטוליה ומערב איראן. הישגי שניהם אושרו בחוזה קונסטנטינופול (1724) ובמשך כמה שנים הם גבלו זה בזה לאורך שטח גדול בקווקז, מה שגרם לחיכוכים נוספים.
רוסיה הצליחה להבטיח מצב בינלאומי חיובי לטובתה באמצעות חתימה על הסכמים עם פרס בשנת 1732 וב-1735. אלה החזירו את כל השטחים האיראניים שנלקחו מאז 1722 בצפון, בדרום הקווקז וצפון איראן ונמנעו ממלחמה עם מנהיג פרס, נאדר שאה. לאמנות היו היבטים דיפלומטיים חיוביים, בייחוד בשל הקמת ברית רוסית-איראנית נגד טורקיה, שכן פרס הייתה במלחמה עם האימפריה העות'מאנית. בינתיים רוסיה תמכה גם בעלייתו של כס המלכות הפולני אוגוסטוס השלישי במהלךמלחמת הירושה הפולנית (1733–35), על חשבונו של סטניסלב לשצ'ינסקי, שהיה מועמד מטעם צרפת. אוסטריה הייתה בעלת בריתה של רוסיה מאז 1726.
רוסיה נכנסה למלחמה נוספת עם האימפריה העות'מאנית בשנת 1736, שהתקדמה בפשיטות על אוקראינה על ידי טטרים מקרים והמערכה הצבאית של החאן של קרים בקווקז. במאי 1736 פתח הצבא הרוסי בפלישה לחצי האי קרים. ב-19 ביוני צבא הדון הרוסי (28,000 איש) בפיקודו של הגנרל פיטר לייסי כבש את מצודת אזוב בתמיכת שייטת דון בפיקודו של סגן האדמירל פיטר ברדל. ביולי 1737, צבאו של מיניך השתלט בסערה על המצודה העות'מאנית אוצ'קיב. צבא לייסי (כעת עם 40,000 חיילים) צעד אל קרים באותו חודש, והביא מספר תבוסות לצבא החאן של קרים וכבש את קרסובזר. לייסי וחייליו נאלצו לעזוב את קרים, עם זאת, מחוסר אספקה.
אוסטריה נכנסה למלחמה נגד טורקיה ביולי 1737 אך הובסה מספר פעמים. באוגוסט רוסיה, אוסטריה וטורקיה החלו במשא ומתן בנמירוב, אשר יתברר כחסר פרי ונטול הישגים. בשנת 1738 לא היו פעולות צבאיות משמעותיות. הצבא הרוסי נאלץ לעזוב את אוצ'קיב וקינבורן עקב התפרצות מגפה. בשנת 1739 חצה צבאו של מיניך את הדנייפר, הביס את האימפריה העות'מאנית בסטבוצ'אני וכבש את מצודת חוטין (ב-19 באוגוסט) ויאסי. עם זאת, אוסטריה הובסה על ידי האימפריה העות'מאנית שוב ונעלצה לחתום על חוזה שלום נפרד ב-21 באוגוסט. זאת, יחד עם האיום הממשמש ובא של הפלישה השוודית, נאלצה רוסיה לחתום על חוזה בלגרד עם טורקיה ב-18 בספטמבר, לסיום המלחמה.
יקתרינה הגדולה
בעקבות אירוע גבול בבלטה הכריז הסולטאן מוסטפא השלישי מלחמה על רוסיה ב-25 בספטמבר 1768. הטורקים כרתו ברית עם כוחות האופוזיציה הפולנים של הקונפדרציה, בעוד רוסיה נתמכה על ידי הממלכה המאוחדת, שהציעה לשלוח יועצי חיל הים לצי הרוסי.
ההתנגדות הפולנית דוכאה על ידי אלכסנדר סובורוב, אשר עבר לאחר מכן לפעולות נגד העותמאנים, שבו בשנת 1773 וב-1774 הוא ניצח בכמה קרבות בעקבות ההצלחות הגדולות הקודמות של הפילדמרשל הרוסי פיוטר רומיאנצב בלרגה ובקגולה.
פעולות ימיות של הצי הבלטי הרוסי בים התיכון הניבו ניצחונות בפיקודו של אלכסיי גריגורייביץ' אורלוב. בשנת 1771 מרדו מצרים וסוריה נגד השלטון העות'מאני, ואילו הצי הרוסי השמיד לחלוטין את הצי העות'מאני בקרב צ'סמה.
ב-21 ביולי 1774 חתמה האימפריה העות'מאנית על חוזה קוצ'וק קיינארג'ה, שהעניק רשמית עצמאות לחאנות קרים, אך במציאות היא נעשתה תלויה ברוסיה. רוסיה קיבלה 4.5 מיליון רובל ושני נמלי ים מרכזיים המאפשרים גישה ישירה לים השחור.
בשנת 1786 יקתרינה השנייה התקדמה בניצחון דרך קרים ביחד עם בעל בריתה, הקיסר יוזף השני. אירועים אלה והחיכוך שנגרמו כתוצאה מתלונות הדדיות על הפרות של חוזה קוצ'וק קיינארג'ה, שסיים את המלחמה הקודמת, עוררו את דעת הקהל באיסטנבול והשגריר הבריטי נתן את תמיכתו למלחמה.
בשנת 1787 דרשו העות'מאנים מרוסיה לפנות את קרים. רוסיה הכריזה על מלחמה, אך ההכנות העות'מאניות לא היו מספקות והרגע לא נבחר בצורה נכונה, כעת, כשרוסיה ואוסטריה היו בעלי ברית, עובדה שהטורקים התוודעו אליה רק לאחר שהאירועים כבר היו בעיצומם. הטורקים הסיגו את האוסטרים ממהדיה ובאנאט (1789); אבל במולדביה הפילדמרשל פיוטר רומיאנצב הצליח לכבוש את איאסי ואת חוטין. הגנרלים העות'מאנים לא היו כשירים ובצבא שררו מרידות; תגבורות שנשלחו לבנדר ואקרמן נכשלו, בלגרד נלקחה על ידי האוסטרים, המצודה הבלתי חדירה של איזמאיל נכבשה על ידי סובורוב ונפילת אנאפה השלימה את סדרת הכשלונות של טורקיה.
הסולטאן סלים השלישי דאג להשיב את יוקרתה של ארצו בניצחון לפני שחתם על חוזה שלום, אך מצבם של כוחותיו לא חיזק תקווה זו. טורקיה חתמה על הסכם פוגעני עם פרוסיה ב-31 בינואר 1790, אך לא קיבלה עזרה במהלך המלחמה. בהתאם, נחתם הסכם יאשי עם רוסיה ב-9 בינואר 1792, לפיו הושארו קרים ואוצ'קוב לרוסיה, הדנייסטר הפך לגבול באירופה והגבול האסייתי נותר ללא שינוי.
שקיעת האימפריה העות'מאנית (1827–1914)
האימפריה העות'מאנית שמרה על שותפות צבאית עם רוסיה עד למחצית השנייה של המאה השמונה עשרה, אך עד שנות העשרים של המאה העשרים הצבאות העות'מאניים לא הצליחו להסיים את מלחמת העצמאות היוונית בדרום יוון. המעצמות הגדולות של אירופה החליטו להתערב ולסייע ליוון בעצמאותה. כך הפכה יוון למדינה העצמאית הראשונה שנוצרה מתוך האימפריה העות'מאנית. שאיפות רוסיה לשטח זה של האימפריה ובסיסים באגף הדרומי של רוסיה עוררו חששות בריטים מפני שליטת מימי הים התיכון ושליטה רוסית בתוואי תת היבשת ההודית.