cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טיסה 630 של רויאל אייר מרוק
טיסה 630 של רויאל אייר מרוק הייתה טיסה פנימית במרוקו, שהתרסקה כ-10 דקות לאחר ההמראה. הטיסה התרסקה ב-21 באוגוסט 1994 ויצאה מ"נמל התעופה אגאדיר-אל משרייה". כל 44 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו. זו הייתה ההתרסקות הקטלנית ביותר של מטוס ATR 42, נכון לאותה נקודת זמן. החקירה העלתה כי המטוס רוסק בכוונה על ידי הטייס.
הטיסה
טיסה 630 הייתה טיסה סדירה של חברת רויאל אייר מרוק מאגאדיר, מרוקו לקזבלנקה באמצעות מטוס מדגם ATR 42. כ-10 דקות לאחר ההמראה בעוד המטוס מטפס לגובה 16,000 רגל, המטוס נכנס לצלילה חדה, והתרסק באזור הרי האטלס כ-32 קילומטרים צפונית לאגדיר.
בין 40 הנוסעים על המטוס היה נסיך כוויתי ואשתו, הנסיך היה אחיו של שר ההגנה של כווית. לפחות 20 מההרוגים לא היו מרוקאים, כולל 8 איטלקים, 5 צרפתים, 4 הולנדים, 2 כוויתים ואמריקאי אחד.
החקירה
הוועדה שחקרה את ההתרסקות קבעה כי הטייס האוטומטי של המטוס נותק בכוונה על ידי טייס המטוס, יונס קייטי בן ה-32, אשר ריסק במכוון את המטוס.
דפוס רוזנפלד (חיפה)
דפוס רוזנפלד היה בית דפוס בחיפה בו פרצה שביתה שהשפיעה על יחסי הכוחות בין מעמד הפועלים לבין המעמד האזרחי והיוותה נדבך בהפיכת חיפה ל"חיפה האדומה".
תולדות בית הדפוס
חיים רוזנפלד פתח את בית הדפוס שלו ב-1903 בדרך אלנבי 25 בעיר התחתית בחיפה. שני בניו, יעקב ואברהם, הצטרפו אליו ב-1920 והשם שונה ל"אחים רוזנפלד". באותה עת היו בחיפה מספר מועט של בתי דפוס וביניהם כשלושה בתי דפוס בבעלות יהודית.
השביתה
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עבדו בבית הדפוס פועלים יהודים ופועלים ערבים. כמו כן הועסקו חניכים יהודים. במחצית השנייה של 1922 החלה האטה כלכלית בארץ ישראל. בעלי בית הדפוס החליטו לקצץ למחצית את פעילות בית הדפוס ובמקום לפטר חצי מהפועלים, לקצץ משכרם את מחציתם. פעולה זאת עברה בשקט מצד הפועלים, שכן אם היו מתפטרים על רקע זה, לא מן הנמנע שהיו נשארים מובטלים. במרץ 1923 החליטו בעלי בית הדפוס לקצץ 20% נוספים ממשכורת העובדים. מפ"ח (מועצת פועלי חיפה) נזעקה לטפל בעניין ואחרי משא ומתן של דוד כהן, המזכיר הראשון של מפ"ח, עם בעלי בית הדפוס הוחלט להפחית את השכר ב-10% בלבד. ביוני אותה שנה, לאחר שמצבו הפיננסי של בית הדפוס הורע, החליטו בעלי בית הדפוס לפטר עובדים. שוב התערבה מפ"ח והוחלט לצמצם את יום העבודה ובלבד שלא יפוטרו עובדים. לאחר כמה חודשים פוטר אחד החניכים. הפועלים פנו שוב למפ"ח וזאת הכריזה שאם לא תוחזר העבודה לתקנה היא תנקוט צעדים כנגד הבעלים. באוקטובר 1923 קיבל בית הדפוס הזמנה דחופה מהנהלת הרכבת. לצורך ביצוע ההזמנה החליטה ההנהלה לגייס עובד זמני בשכר נמוך ולא לתת עבודה נוספת לעובדי בית הדפוס. העובדים היהודים נזעקו שכן העובד החדש היה לא רק זמני אלא גם לא יהודי. שוב התערבה מפ"ח אך הבעלים זילזלו בהתערבות וטענו שהם בעלי בית הדפוס ומשום כך זכותם לעשות בו כרצונם. מפ"ח מצידה ניסתה עוד לפשר בין העובדים להנהלה, אך העובדים היהודים, חברי ההסתדרות, הכריזו לבסוף על שביתה. זאת בניגוד לדעת מפ"ח. העובדים מנעו את כניסתו של העובד החדש ואילו ההנהלה קראה למשטרה על מנת לפזר את ההפגנה הקטנה. המשטרה אמנם עצרה את המפגינים אך שחררה אותם במהרה. מנהיגי מפ"ח "נגררו" לעימות שמלכתחילה ניסו לפשר בו בין הניצים. התערבות המשטרה הבריטית בסכסוך עבודה בין יהודים עוררה אהדה כלפי השובתים בקרב הציבור העברי בחיפה. מפ"ח פרסמה כרוז ובו טענה שסיפור השביתה קשור לכיבוש העבודה ובכך הפכה את הסכסוך המקומי הקטן לאירוע בעל ממדים לאומיים. כתוצאה מלחצים שהפעילה מפ"ח החלו גורמים ציוניים, כפרדריק קיש, לדון עם הממשל המרכזי בירושלים. אספת מאות פועלים שארגנה מפ"ח ביססה את מעמדה של תנועת העבודה וההסתדרות בחיפה. קריאה לפועלים ממקומות עבודה אחרים להצטרף לפועלי בבית הדפוס והטלת חרם צרכני על בית הדפוס הגבירו את הלחץ. משפחת רוזנפלד, מצידה, פנתה לחוגים האזרחיים בבקשת תמיכה. השביתה עצמה אמנם נכשלה, אך השביתה שרטטה את גבולות מאבקי העובדים, סולידריות בין פועלים ומעמדה המיוחד של מפ"ח בהסתדרות.
אחרית דבר
בית הדפוס המשיך להתקיים עד מלחמת העצמאות עת נמכר לשמואל ברגמן, שהיה שותף בבית הדפוס מאז 1924, והוא פועל עד היום (נכון ל-2018), בשם "אבי משה ברגמן" במקום בו שכן מאז הקמתו ב-1903 בדרך אלנבי 25.
ג'יימס ואן דר ביק
ג'יימס ואן דר ביק (באנגלית: James Van Der Beek; נולד ב-3 במרץ 1977) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי. נודע בעיקר בזכות תפקידו הראשי בתור דוסון לירי בסדרת דרמת הנעורים הרומנטית "דוסון קריק".
ביוגרפיה
ואן דר ביק נולד בצ'שייר, קונטיקט שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא הולנדי בעיקרה. בנם של מלינדה (לבית וובר), רקדנית עבר ומורה להתעמלות גופנית מנוחה, ושל ג'יימס ויליאם ואן דר ביק, מנהל בחברת טלפון סלולרי ובעברו גם שחקן בייסבול מקצועי.
למד באמצעות מלגה באוניברסיטת דרו שבניו ג'רזי, ואף לקח חלק שם במקהלת א-קפלה גברית. אולם נשר מהלימודים למען פיתוח קריירת המשחק שלו עם תפקידו הראשי בסדרה "דוסון קריק".
קריירה
בשנת 2019 השתתף בעונה ה-28 של תוכנית המציאות האמריקאית "רוקדים עם כוכבים", שם היה למודח השביעי.
חיים אישיים
בשנת 2003 נישא ואן דר ביק לשחקנית הת'ר מקומב. באפריל 2009 השניים נפרדו. בהמשך השנה ואן דר ביק הגיש בקשה לגירושין, שהתקבל לבסוף באביב 2010.
ואן דר ביק התחתן עם היועצת העסקית קימברלי ברוק ב-1 באוגוסט 2010, בטקס קטן במרכז הקבלה ליד כיכר דיזנגוף בתל אביב, ישראל. לבני הזוג חמישה ילדים, אוליביה (נולדה ב-25 בספטמבר 2010), ג'ושוע (נולד ב-13 במרץ 2012), אנאבל (נולדה ב-25 בינואר 2014), אמיליה (נולד ב-23 במרץ 2016), וגוונדולין (נולדה ב-15 ביוני 2018). בספטמבר 2020 הם הודיעו שהם עוזבים את לוס אנג'לס ועוברים לטקסס. ב-2021 נולד בנם השישי.
בקטריופאג
בקטריופאג (בעברית: נגיף החיידק; קרוי גם בקטריופאג' , ובקיצור פאג'; מאנגלית: Bacteriophage) הוא נגיף התוקף חיידקים. השם בקטריופאג הוא הלחם של המילים "בקטריה" (חיידק) ו"פאגאין" (במקור מיוונית) שפירושה "לאכול", ומשמעותו "טורף חיידקים".
בקטריופאגים יכולים לשמש להשמדת חיידקים גורמי זיהומים ומחלות באופן דומה לאנטיביוטיקה, אך לעת עתה השימוש בהם בעולם המערבי מצומצם למדי. קיימות הערכות לפיהן בעתיד בקטריופאגים ישמשו באופן נרחב נגד זיהום חיידקי, על רקע התפתחות נרחבת של עמידות לאנטיביוטיקה בקרב חיידקים.
סוגי בקטריופאגים ומסלולי התרבות
כשאר הווירוסים, הבקטריופאג מורכב מחומצת גרעין (DNA ב-95% מהפאג'ים) וממעטפת חלבונית. רוב הבקטריופאגים מצוידים ב"זנב" המשמש לחדירה לתאי החיידקים; חדירה זו הכרחית להתרבותם. התרבות הנגיף בגוף החיידק יכולה להתרחש בשני מסלולים:
ציטוט שנון וידוע מאת המיקרוביולוג מארק מילר מתייחס למסלול הליטי: Bacteria don't die, they just phage away.
הבקטריופאג הנחקר ביותר בביולוגיה הוא הפאג' המתון למדא.
טרנסדוקציה
בקטריופאגים מהווים את אחת הדרכים שבעזרתן יכול DNA לעבור מחיידק לחיידק. מעבר DNA באמצעות פאג'ים נקרא טרנסדוקציה (בעברית: התמרה) (מעבר DNA ללא תיווך של פאג' נקרא קוניוגציה). תהליך זה מתרחש במסלול הליטי:
במקרים רבים מקודדים הגנים החדשים לחלבונים בעלי השפעה גדולה על תכונות החיידק. דבר זה מתרחש, למשל, בתופעת העמידות החיידקית בפני אנטיביוטיקה. טרנסדוקציה היא הדרך העיקרית בה מעבירים החיידקים ביניהם גנים המקנים עמידות.
גילוי תופעת הטרנסדוקציה (ב-1952) פתח עולם חדש של אפשרויות בתחומי הביוטכנולוגיה וההנדסה הגנטית; גם כיום נעשה שימוש נרחב בפאג'ים בשני תחומים אלו. חומצות הגרעין אף הן התגלו תוך שימוש בבקטריופאגים.
גילוי
הפאג'ים התגלו בתקופת מלחמת העולם הראשונה על ידי המיקרוביולוג האנגלי פרדריק טוורט והביולוג הקנדי ממוצא צרפתי, פליקס ד'ארל (Felix d'Hérelle), ממכון פסטר בפריז. ד'ארל אפיין אותם והעניק להם את שמם במאמר שכתב ב-1917, וצפה מהפכה בטיפול במחלות מידבקות.
ד'ארל גילה את הבקטריופאגים בזמן שעבד ב-1910 בחצי האי יוקטן במקסיקו. הוא הבחין בהם בבדיקת צואת חרק הארבה שפשט באותם ימים על השדות ביוקטן. ד'ארל אסף כמה חרקים חולים ובדק את צואתם. הוא הגיע למסקנה שהם סובלים מהרעלת דם שנגרמה מחיידק. ד'ארל מרח חלק מהצואה על צלוחיות האגר כדי לגדל תרבית, והבחין בכתמים עגולים בהירים על המשטח, דבר שהצביע על תמותת החיידקים באותם אזורים, מסקנתו הייתה כי דבר מה "זולל" את החיידקים.
גילוי הפאג'ים לצד החיידקים אותם הם משמידים מבוסס על כך שנגיף יתרבה בכמויות גדולות כאשר הוא פוגש כמות פונדקאים גדולה שלו, ועל כן ניתן לאתר פאג'ים התוקפים חיידק מסוים, באמצעות ריכוז כמות גדולה של חיידקים מסוג מסוים (לדוגמה, בביוב של בתי חולים).
לפני גילוי פניצילין
בתחילה השתמש ד'ארל בהצלחה בפאג'ים למיגור מגפת טיפוס שפקדה עופות. מ-1919 ואילך טיפל בפאג'ים בבני אדם. ב-1925 ד'ארל קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליידן הוותיקה בהולנד ואת אות ליבנהוק.
השימוש בפאגים היה אקראי למדי, וזאת כיוון שנתגלעו בעיות בהפיכת התגלית לתרופה. בעת הכיבוש הבריטי בהודו, קצינים בריטים שפכו ריכוזים של פאג'ים בתוך בארות נגועות בכולרה, אבל השימוש לא הניב תוצאות מובהקות, שיעודדו את המשך המחקר במערב. בעיה מרכזית נבעה מכך שישנם מאות סוגי פאג'ים, וכל אחד מהם הורג רק סוג אחד של חיידק. הטורף והנטרף חייבים להתאים זה לזה באופן מוחלט. יותר מזה, התגלו בעיות בהליך הטיהור. כשהפאג'ים פורצים החוצה מתא המותקף על ידו, הם משאירים פסולת שעלולה לגרום לזיהום קטלני. טכנולוגיות הטיהור שהיו קיימות בתחילת המאה לא הצליחו להתמודד עם הבעיות האלה.
בשנות ה-30 החלו חברות התרופות הגדולות לפתח את "תרופת הפלא" החדשה, בין היתר החברה האמריקאית "אלי לילי" ייצרה בשנות ה-30 תרופה בקטריופאגית ושיווקה אותה בארצות הברית.
גילוי הפניצילין ב-1928 והכנסתו לשימוש המוני בשנות ה-40, ובהמשך גילוי סוגי אנטיביוטיקה נוספים, השכיחו את הבקטריופאגים בעיקר באמריקה ובמערב אירופה, בהיות הפניצילין קל לשימוש וקוטל-כל, אך מדענים סובייטים המשיכו את המחקר והפיתוח של תרופות מבוססות פאג'ים בברית המועצות.
חקר הפאג'ים במכון אליאבה
ב-1934 נענה פליקס ד'ארל להזמנה של סטלין להצטרף למכון לבקטריולוגיה בטביליסי, שהוקם ב-1923 על ידי מיקרוביולוג גאורגי, גיאורגי אליאבה (George Eliava). האחרון התיידד עם ד'ארל בעת ביקורו במכון פסטר והתוודע לבקטריופאגים רק בשנת 1926. ד'ארל נשאר בטביליסי כשנה לסירוגין, היה לקומוניסט ומעריץ של סטלין, ואף הקדיש לסטלין את אחד מספריו, "הבקטריופאג ותופעת ההחלמה", שנכתב ויצא לאור בטביליסי ב-1935.
מכון אליאבה לבקטריופאגים, מיקרוביולוגיה ווירולוגיה, מומן על ידי סטלין, למטרות ביצוע מחקר, דגימה וייצור של פאג'ים. ברבות השנים הפך למרכז עולמי לחקר שימושים רפואיים בפאג'ים. אחת מהצלחותיו הראשונות של המכון הייתה בפיתוח פאג' רב עוצמה למלחמה בדיזנטריה, שבו השתמש הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שלאחר מכן. המכון החל לספק פאג'ים מתאימים וממוקדים למחלות ספציפיות, עבור בתי חולים ברחבי הגוש הקומוניסטי. עם השנים הפך מכון אליאבה לספריית הפאג'ים הגדולה בעולם, עם "מוזיאון" קבע של למעלה מ-300 סוגי פאג'ים. בשנות השמונים המאוחרות הגיע צוות המכון לשיא של כ-1,200 מדענים העוסקים במחקר ופיתוח וכ-2 טון פאג'ים שיוצרו מדי יום.
בהתחשב בבעיות הכרוכות בביצוע עבודה מדעית בגאורגיה, נראים ההישגים של מכון אליאבה יוצאים מגדר הרגיל. ובמיוחד, יצירת טיפול תוך ורידי לחיידק מהמין Staphylococcus aureus.
אליאבה עצמו חוסל ב־1937 על ידי המשטרה החשאית הרוסית, על רקע סכסוך רומנטי בינו לבין לברנטי בריה. בעקבות אירוע זה חזר ד'ארל לעבודתו במכון פסטר בצרפת. ד'ארל, שמת ב-1949, היה מועמד 30 פעם לפרס נובל, אך מעולם לא זכה בו.
שימושים במדינות ברית המועצות לשעבר
ברפובליקות הקווקז, שם התנאים הסניטריים מתאימים למחלות מעיים, היו ממהרים לרסס את הסביבה בפאג'ים כאשר החלה התפרצות של מחלה. בצבא הגאורגי מחזיק כל חייל תרסיס פאג'ים נגד פצעים וכוויות, במקום יוד, ובבתי החולים מנקים משטחים בריכוזי פאג'ים. שימוש בפאג'ים באזורים אלו מיוחס לנגישות הנמוכה לאנטיביוטיקה בארצות ברית המועצות לשעבר.
פאג'ים כעזר מחקרי במחקר ה־DNA
לאחר מלחמת העולם השנייה שימשו הפאג'ים כעזר מחקרי חשוב במחקר הDNA. המבנה המולקולרי הפשוט שלהם איפשר לחוקרים הצצה לעולמם הפנימי של הגנים. סר פרנסיס קריק ומקס דלבריק, שניים מאדריכלי תאוריית ה-DNA, היו חוקרי פאג'. חקר הפאג' תרם רבות לפענוח הביולוגיה המולקולרית באותה תקופה בה נעלמו הפאג'ים מזירת הרפואה באמריקה ובמערב אירופה.
ההכרה המאוחרת
המחקר והעבודה על הפאג'ים נמשכה בתקופת המלחמה הקרה מבלי שהמערב היה מודע לה. תרמה לכך העובדה שכל המחקר נכתב בשפה הגאורגית, הזרה למערב. כמו כן השיטה לא נבדקה באופן עקבי, הניסויים לא נעשו בסטנדרטים מערביים (לדוגמה, בוצעו ישירות על בני אדם) ולא היו קבילים במערב. הניסוי הקרוב ביותר לסטנדרטים מערביים בוצע בפולין של שנות ה-80 ותוצאותיו הראו מובהקות סטטיסטית גבוהה.
גם המכון בטביליסי ספג משברים שהביאו אותו לירידת פעילותו. מלחמת האזרחים בגאורגיה בתחילת שנות ה-90, ומשבר החשמל שנגרם בעטיה גרם לכך שהמוסד עבר לתאורה בנרות. מחצית מספריית הפאג'ים שנמצאה במקררי המוסד, אבדה בעקבות הפסקות החשמל. המימון הסובייטי הופסק, ומחיר אמפולת פאג'ים האמיר והפך אותו ללא מסחרי.
כיום
בעקבות חשיפה בבי.בי.סי בשנת 1997, זכה המכון למספר מיזמים של שיתופי פעולה עם חוקרי פאג'ים בריטיים. בין מגלי העניין הייתה נאט"ו, שהתעניינה בתחבושת המכילה קוקטייל של 5–9 פאג'ים המיועדת לטיפול בפצעי כוויה מזוהמים (בה השתמשו החיילים הרוסים בצ'צ'ניה).
עם זאת, קשיים שונים מעכבים פיתוח פאג'ים באופן מסחרי בארצות המערב, לדוגמה, קושי ברישום פטנט על סוג פאג', בשל הרבגוניות והמגוון הרב שלהם. ישנן הערכות לפיהן על רקע התעצמות עמידות החיידקים לאנטיביוטיקה, יחל פיתוח נרחב של פאג'ים.
קריקטורה
קריקטורה היא איור שמתאר אדם או מצב בצורה מוגזמת, תוך הבלטה מופרזת של פרטים מסוימים, בדרך כלל מאפיינים חיצוניים או נקודות תורפה, במטרה להצחיק ולעיתים גם לעורר ביקורת.
התפתחות הקריקטורה קשורה להמצאת הדפוס במאה ה-15, אשר איפשרה את הפצתה ברבים.
מקור המילה
מקור המילה באיטלקית: caricatura – מן caricare 'לשאת', 'להעמיס', ומכאן 'להגזים', 'להעמיד פנים' (הפועל האיטלקי עצמו מקורו בפועל הלטיני carricare 'לסחוב', 'לשאת', מן carrus 'עגלה'. מפועל זה גם carry באנגלית). בשנת 2016 פנתה הוועדה למילים של האקדמיה ללשון העברית אל הציבור בשאלה "האם לדעתך יש לקבוע חלופה עברית למילה קריקטורה?" עוד ביקשה הוועדה הצעות לחלופה עברית למילה קריקטורה ולבעל המקצוע קריקטוריסט. תוצאות ההצבעה וההצעות הרבות שהתקבלו הועברו לוועדה לקראת המשך הדיון במונח. לאחר עיון נוסף החליטה הוועדה להסיר את המונח מסדר היום (תשע"ז).
יצירת קריקטורה
קריקטורה נבנית כהגזמה של קווי הדמיון של אובייקט שנעשית על ידי הדגשת המאפיינים אשר מבדילים את אותו אובייקט מכל אובייקט אחר. לדוגמה, קריקטורה של פנים אינה עיוות גרפי של תווי הפנים, אלא הגזמה של קווי המתאר האמיתיים של הפנים. למשל, אם במאפייני הפנים האף הגדול הוא פרט בולט המאפיין אותם, ניתן לצייר אותו גדול עוד יותר - להגזים באפיון הפרטים - בכך קווי הדמיון נשמרים תוך הבלטת המציאות. לעומת זאת ציור של אותו האף קטן יותר יהיה עיוות של המציאות. על אף האמור ישנם יוצאים מן הכלל אשר מצליחים בעזרת עיוות לשמר את תווי הפנים המאפיינים ולהשיג את הדמיון הדרוש ללא הגזמת הפרטים.
אנשים רבים כגון כריסטופר הארט כתבו ספרים שלמים העוסקים בהוראות לציור קריקטורות.
היבט פוליטי-חברתי
קריקטורה פוליטית היא איור סאטירי פוליטי המביע דעה על ענייני השעה באמצעות דימויים חזותיים, סמלים ומוטיבים, להטוטנות גרפית, ציור פוליטיקאים ואנשי ציבור באופן מגוחך, ואף באמצעות דיאלוגים ובלוני קומיקס. הקריקטורות הראשונות במאה ה-15 התמקדו בדרך כלל במלכים ובכנסייה. בתקופה המודרנית ברוב העיתונים בארץ ובעולם יש קריקטורה יומית, אותה מצייר קריקטוריסט קבוע, או קריקטוריסטים אחדים, כל אחד בתורו.
החל מסוף המאה ה-18 הקריקטורה החלה לשמש ככלי למתיחת ביקורת על אנשים או על תופעות. הביקורת שבה נחשבת, בדרך כלל, לצורה לגיטימית של חופש הביטוי.
סערה רבתי התחוללה בעולם המוסלמי בפברואר 2006 בעקבות קריקטורות מוחמד, שפורסמו בעיתון דני, ומוסלמים רבים ראו בהם פגיעה בלתי נסבלת בדתם. בעולם המוסלמי מקובל במשך שנים רבות לפרסם קריקטורות אנטישמיות בוטות ביותר, כחלק מהסכסוך הישראלי-ערבי, והדבר מתקבל בקרב קוראי העיתונים שם כמעשה טבעי ותקין.
מרטין הרם
מרטין הרם (באסטונית: Martin Herem; נולד ב-17 בדצמבר 1973) הוא לוטננט גנרל אסטוני המשמש כמפקד (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של אסטוניה.
ביוגרפיה
הרם נולד בטאלין ב-17 בדצמבר 1973. ב-1992 הוא התגייס לצבא אסטוניה, והחל ללמוד במכללה האסטונית להגנה לאומית. הוא סיים את לימודיו ב-1996, ולאחר מכן שרת בגדודים שונים עד2002 אז נקרא לשמש כמדריך במכללת ההגנה. ב-2003 הוא מונה לראש מחלקת הטקטיקה במכללה. ב-2006 הוא נשלח להשתתף במלחמת עיראק. ב-2008 מונה למפקד פיקוד צפון-מזרח. ב-2012 מונה לסגן מפקד מכללת ההגנה. ב-2013 מונה למפקד המכללה. ב-2016 מונה לראש המטה הכללי של הצבא האסטוני. ב-5 בדצמבר 2018 הוא מונה למפקד הצבא האסטוני (מקביל לרמטכ"ל).
דון אול
דונלד ג'יי "דון" אול (באנגלית: Donald Jay "Don" Ohl; נולד ב-18 באפריל 1936) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1960–1970. לאורך הקריירה השתתף 5 פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA, וממוצעיו הכוללים הם 15.9 נקודות, 3.0 ריבאונדים ו-3.1 אסיסטים למשחק.
קריירת מכללות
אול נולד בעיר מרפיסבורו שבדרום אילינוי, ובין השנים 1955–1958 למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה. בעונות 1957 ו-1958 נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big Ten", לאחר שקלע 15.6 ו-19.6 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
קריירת משחק
אול נלקח בבחירה ה-36 של דראפט ה-NBA 1958, על ידי פילדלפיה ווריורס, אך בחר לשחק עבור קבוצת "פאוריה קאטס" מליגת החובבים האמריקאית.
לקראת עונת הצטרף לדטרויט פיסטונס, ומיד הפך לאחד משחקניה המובילים, לצד ביילי האוול, ג'ין שו וריי סקוט. לאורך פלייאוף, בו העפילה דטרויט לגמר האזור המערבי, היה אול הקלעי המוביל של קבוצתו, עם 20.5 נקודות למשחק. בעונות ו-, בהן קלע כ-18.4 נקודות בממוצע למשחק, נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן "נבחרת המערב".
ביוני 1964 הועבר בטרייד לבולטימור בולטס, יחד עם האוול, בוב פרי, ואלי ג'ונס ולס האנטר, בתמורה לטרי דיסינג'ר, רוד ת'ורן ודון קוג'יס. ב-3 עונותיו הראשונות בבולטימור קלע כ-19.7 נקודות למשחק, ובכולן נבחר להשתתף במשחק האולסטאר. בפלייאוף העפיל עם הבולטס לגמר האזור המערבי, בו הפסידו מול לוס אנג'לס לייקרס (2–4) על אף יכולת שיא של אול אשר קלע לאורך הסדרה 28.8 נקודות למשחק. גם בפלייאוף הצטיין עם 26.7 נקודות למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב הראשון.
במהלך עונת נשלח בטרייד לסנט לואיס הוקס, אשר עברה בעונה העוקבת לאטלנטה. בעונות ו- הודח עם ההוקס על ידי הלייקרס בסדרת גמר המערב בפעם השלישית והרביעית בקריירה, בהתאמה. בסיום פלייאוף 1970 פרש אול ממשחק, בגיל 33.
מלקיניה גורנה
מָלְקֵינְיָה גוּרְנָה (בפולנית: Małkinia Górna) הוא כפר בצפון-מזרח פולין, השוכן 103 קילומטרים צפונית-מזרחית לבירה ורשה, כקילומטר מגדות נהר הבוג המערבי. הכפר מצוי בשטח מחוז אוסטרוב מזובייצקה בפרובינציית מזוביה.
הכפר מצוי סמוך לצומת מסילות ברזל בין ורשה לביאליסטוק. במהלך מלחמת העולם השנייה שכן מחנה ההשמדה טרבלינקה בסמוך לכפר ותחנת הרכבת הסמוכה שימשה נקודת המתנה אחרונה של המגורשים בטרנספורטים השונים, לפני העברתם למחנה ההשמדה, תוך שהם כלואים בצפיפות בקרונות המשא.
בכפר נוסדה קהילה יהודית קטנה בשלהי המאה ה-19 וב-1921 מנתה 300 נפשות. עם תחילת מלחמת העולם השנייה נמלטו רבים מתושבי הקהילה לשטח הכיבוש הסובייטי.
יום שלישי הגדול
יום שלישי הגדול (באנגלית: Super Tuesday) הוא כינוי ליום שלישי בו נערכות התמודדויות בו זמנית במספר הרב ביותר של המדינות במהלך עונת הבחירות. לא מדובר באירוע רשמי, ואין כללים לגביו, ובכל 4 שנים התאריך וההרכב של היום עשויים להשתנות.
במערכת הבחירות של 1984 היו שלושה ימים שונים שנקראו סופר טיוזדיי. ב-1988 החליטו קבוצה של מדינות דרומיות, ביוזמה של הדמוקרטים באותן מדינות, להתאגד ביחד על מנת להשפיע על המינוי ולגרום לבחירה של מועמד שיהיה יותר מקובל על ידי קהל הבוחרים הדרומי, וסופר טיוזדיי באותה שנה התבסס עליהן. אולם הניסיון להשיג השפעה על התהליך כשל כאשר המדינות של סופר טיוזדיי התחלקו כמעט בשווה בין שלושה מועמדים, ולבסוף מועמד המפלגה היה מייקל דוקאקיס הליברל ממסצ'וסטס.
במערכת הבחירות של 2008 זכה לכינוי "סופר טיוזדיי" ה-5 בפברואר 2008, בו מתקימות התמודדויות במספר חסר תקדים של 23 מדינות, בהן מדינות גדולות כמו קליפורניה, ניו יורק ואילינוי, דבר שהפך למעשה לדבר הקרוב ביותר לפריימריז לאומיים שמתקימים בבת אחת, בעקבות כך הוא נקרא בתקשורת גם "סופר דופר טיוזדיי", "צונאמי טיוזדיי".
פרשת האונס באוקינאווה
האונס באוקינאווה (ביפנית: 沖縄米兵少女暴行事件) התרחש ב-4 בספטמבר 1995, כאשר שלושה אנשי שירות אמריקאים: מרקוס גיל, ימאי של הצי האמריקני, והנחתים האמריקאים רודריקו הארפ וקנדריק לדט, ששירתו כולם במחנה הנסן באוקינאווה, שכרו טנדר וחטפו ילדה בת 12 באוקינאווה בשם מסאמי יושינאגה. הם הכו אותה, כיסו את עיניה ואת פיה בנייר דבק, וקשרו את ידיה. גיל והארפ אנסו אותה לאחר מכן, בעוד לדט טען שהוא רק העמיד פנים שהוא עושה זאת כי פחד מגיל. התקרית הובילה לוויכוח מתמשך על המשך נוכחותם של כוחות ארצות הברית ביפן. העבריינים נשפטו והורשעו בבית המשפט היפני על פי החוק היפני, בהתאם להסכם סטטוס הכוחות של ארצות הברית–יפן. התקרית הציתה מאוחר יותר גל של סנטימנט אנטי-אמריקאי בקרב תושבי אוקינאווה כמו גם בקרב יפנים ברחבי המדינה.
תגובה
לאחר היוודע התקרית, החל זעם ציבורי, במיוחד על הסכם סטטוס הכוחות של ארצות הברית-יפן, המעניק לאנשי השירות האמריקני מידה מסוימת של אקסטרטריטוריאליות (פטור מסמכות השיפוט של החוק המקומי) בהתאם למקום שבו החשודים נעצרים. בעוד שהפשע בוצע הרחק מבסיס צבאי אמריקאי, ארצות הברית לקחה בתחילה את הגברים למעצר, ב-6 בספטמבר. אף על פי שנפוצו שמועות כוזבות כי החשודים היו חופשיים להסתובב בבסיס ונראו אוכלים המבורגרים, החשודים הוחזקו למעשה במעצר צבאי (Brig) עד שהיפנים האשימו אותם בפשע. למרות בקשה מיידית של רשויות אכיפת החוק היפניות למשמורת, הגברים הועברו ליפן רק ב-29 בספטמבר, לאחר שהיפנים הגישו נגדם כתב אישום באופן רשמי. עיכוב זה היה בהתאם להסכם מעמד הכוחות, הקובע כי "המשמורת של חבר נאשם בכוחות המזוינים של ארצות הברית או המרכיב האזרחי שעליו יפן תפעיל את סמכות השיפוט תישאר בידי ארצות הברית עד שיוגש נגדו כתב אישום". אף על פי שהצבא הסיע את החשודים למפקדת המשטרה בנהה לצורך חקירות יומיות, הוראת ה-SOFA והעיכוב בהעברת החשודים הגבירו את הזעם בעקבות התקיפה, וגרמו לעלייה ברגשות האנטי-אמריקניים בקרב תושבי אוקינאווה ויפנים בכלל.
אספת מחוז אוקינאווה קיבלה החלטה למחות נגד פעולות הצבא האמריקני. ב-21 באוקטובר נערכה עצרת בעיר ג'ינואן למחאה על האירוע ועל בסיסי הצבא האמריקאי. כ-85,000 תושבים השתתפו בעצרת, כולל מושל אוקינאווה מסאהידה אוטה. זו הייתה המחאה הגדולה ביותר באוקינאווה מאז חתימת האמנה ב-1960. מושל אוקינאווה אף סירב לחתום על המסמכים שנדרשו על ידי בסיס הצבא האמריקני.
כתוצאה מהמחאות בנוגע לתחום השיפוט, ארצות הברית עשתה ויתורים והסכימה לשקול העברת חשודים ליפנים לפני הגשת כתב אישום אם חומרת הפשע לכאורה מצדיקה זאת. על הסכם זה הוחלט בפגישת חירום בין נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לבין ראש ממשלת יפן ריוטרו האשימוטו. תושבי אוקינאווה גם פרסמו ב"ניו יורק טיימס" פרסומת בת עמוד שלם, המגנה את האונס והיבטים אחרים של בסיסי ארצות הברית באוקינאווה. ב-1996, ארצות הברית ויפן חתמו על הסכם דו-צדדי להפחתת כמות הקרקעות באוקינאווה המכוסות על ידי בסיסי ארצות הברית ב-21% – הצבא האמריקני כבש בעבר 19% מהאי.
אדמירל הצי האמריקני ריצ'רד סי מאקה היה מפקד הפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית בזמן התקיפה. במסיבת עיתונאים במהלך נובמבר 1995, אמר מאקי על מעשיהם של הגברים: "אני חושב שזה היה טיפשי לחלוטין. אמרתי כמה פעמים: תמורת המחיר שהם שילמו כדי לשכור את המכונית [ששימשה בפשע], הם יכלו להשיג ילדה [זונה]". התבטאויות אלו נתפסו כחסרות רגישות, ומאק פוטר מתפקידו ונאלץ לצאת לפנסיה מוקדמת. הוא גם הורד בדרגתו לאדמירל עורפי (שני כוכבים) מאדמירל מלא (ארבעה כוכבים), מה שהפחית את הפנסיה שלו מ-7,384 דולר לחודש ל-5,903 דולר לחודש.
משפט
גיל הודה באשמה באונס, ושני הגברים האחרים הודו בקשירת קשר לפשע. המשפט הסתיים במרץ 1996.
התובעים ביקשו את העונש המקסימלי עבור הגברים, 10 שנים כל אחד. השופט גזר על גיל והרפ שבע שנות מאסר; לדט קיבל שש שנים וחצי. משפחותיהם גם שילמו פיצוי כספי למשפחת הקורבן, נוהג נפוץ ביפן.
אחרית דבר
שלושת הגברים ריצו תקופות מאסר בבתי הכלא היפנים ושוחררו במהלך 2003 ולאחר מכן קיבלו שחרור מהצבא. לאחר השחרור, רודריקו הארפ הכחיש את תנאי הכלא ביפן ואמר כי עבודת העונשין שנאלץ לעשות הייתה בתנאי עבדות.
לדט, שטען שהוא לא אנס את הילדה, מת ב-2006 במה שנראה כרצח והתאבדות בארצות הברית. הוא נמצא בקומה השלישית בדירה של לורן קופר, סטודנטית צעירה מאוניברסיטת קנסאו סטייט בג'ורג'יה שאותה כנראה אנס ורצח בחניקה. לאחר מכן הוא שם קץ לחייו באמצעות סכין וחתך את הוורידים שלו במרפקים.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט בשם "הנשימה הראשונה של טנגן ריי" המבוסס על תקרית אוקינאווה.
במהלך דצמבר 2011, שר ההגנה היפני דאז יאסואו איצ'יקאווה היה מושא להצעת גינוי של המפלגה הליברלית-דמוקרטית מהאופוזיציה על כך שלא ידע את פרטי האונס. זאת בעקבות כך שהכפוף שלו, סאטושי טנאקה, דיבר עם עיתונאים בטברנה והשתמש בלשון מכובסת על האונס כדי לדון בהעברת בסיס חיל האוויר האמריקאי Futenma. עבודתו של סאטושי טנאקה כמנהל לשכת ההגנה של אוקינאווה הסתיימה, ובחילופי הממשלה ב-13 בינואר 2012, איצ'יקאווה הוחלף על ידי נאוקי טנאקה.
מיכל דליות
מיכל דליות (נולדה ב-15 במאי 1950) היא אשת חינוך והוראה ישראלית. ידועה בעיקר בשל כיכובה בתוכנית הטלוויזיה "סופר נני".
ביוגרפיה
דליות נולדה בתל אביב לעדה ולאברהם, והיא השלישית מבין ארבעה ילדים. במסגרת העתודה האקדמית למדה הוראה לגיל הרך בסמינר לוינסקי וב-1971 הוסמכה להיות גננת ומורה לכיתות א' וב'. תוך כדי לידת ארבעת ילדיה, עסקה בהוראה כמורה וכבעלת גן ילדים, במשך כ-20 שנה.
ב-1990 החלה ללמוד הנחיית קבוצות הורים במכון אדלר. בבקרים עבדה בגן הילדים ובערבים למדה. כעבור ארבע שנות לימוד, הפכה דליות למדריכת הורים ברחבי ישראל וליועצת בנושאי הורות. במקביל, המשיכה את לימודיה במסגרת קורסים והשתלמויות בנושאי פסיכולוגיה שונים, כדוגמת מודעות עצמית וזכרונות ילדות. בין היתר אף התנדבה לשמש כמדריכה לאבות בבית סוהר והרצתה בפני עובדי חברות היי-טק, מועצות וארגונים שונים. ב-2002 הצטרפה להנהלת מכון אדלר. שנתיים לאחר מכן החלה לשמש כמנהלת בית הספר להורים של המכון, ובשנה שלאחריה הפכה גם למאמנת ביחידה לאימון בו. בשנת 2007 סיימה את עבודתה במכון.
בשנת 2008 הקימה את "מרכז מיכל דליות", במסגרתו מתקיימת תוכנית להכשרת יועצות משפחה, המתקיימת במכללת לוינסקי לחינוך. כמו כן, הוא מספק הרצאות של דליות בישראל ומחוצה לה, ומפנה לצוות של מעל ל-30 יועצות ויועצים בתחום הדרכת ההורים מכל רחבי הארץ.
במהלך מלחמת לבנון השנייה ייעצה והדריכה מתקשרים לתוכניות הטלוויזיה השונות.
באוגוסט 2006 החלו צילומי תוכנית הטלוויזיה "סופר נני", בה דליות מצטרפת למשפחה, עוזרת ומייעצת להורים בקשיים שבגידול ילדיהם. התוכנית הייתה מבוססת על תוכנית הריאליטי "Supernanny" של ערוץ 4 הבריטי, וזכתה למדרוג (רייטינג) גבוה, אך נמתחה עליה ועל החברה המפיקה ביקורת רבה על חשיפת הילדים ברגעים מביכים, ניצול המצב המשפחתי לחשיפה טלוויזיונית, הפרת זכותם של ילדיהם לפרטיות, ועל כך שלא ניתנה לילדים זכות הסירוב להשתתף בה, וזו הופקדה אך ורק בידי הוריהם.
בשנת 2012 יצא לאור הספר הראשון בסדרת ספרי "מיכל דליות לילדים". בשנת 2015 יצא לאור בהוצאה עצמית ספרה "הורים, מה השאלה?", שהיה לרב-מכר.
בנוסף, מדי שישי משודרת ב-103FM תוכנית בהנחייתה, בה היא עונה על שאלות המאזינים בנושאי משפחה. ב-2020 שימשה כפרזנטורית במסע פרסום של "אינטרנט רימון". ב-2022 שימשה כפרטנזורית של חברת יוניליוור עבור מותג השמפו "פינוק".
חיים אישיים
דליות נשואה, אם לארבעה וסבתא לנכדים. מתגוררת בתל אביב.
סוטאן שהריר
סוטאן שהריר (באינדונזית: Sutan Syahrir; 5 במרץ 1909 – 9 באפריל 1966) היה ראש הממשלה הראשון של אינדונזיה.
שהריר נולד בפאדאנג פאנג'אנג שבמערב סומטרה. אביו שימש יועץ לסולטאן של דלי). את לימודיו קיים במידאן ובבאנדונג, בסיומם למד משפטים באוניברסיטת ליידן שבהולנד. שהותו בהולנד הייתה בשלהי שנות העשרים של המאה העשרים ובה הוא נחשף לערכים סוציאליסטיים והיה חבר באיגודי עובדים במסגרת עבודותיו השונות. זמן קצר עמד שהריר בראש ארגון הסטודנטים בהולנד של יוצאי אינדונזיה.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריזה אינדונזיה על עצמאותה. ב-14 בנובמבר מונה שהריר לראש ממשלת אינדונזיה על ידי הנשיא סוקרנו, בזכות מה שכתב שהריר את עלונו PERJUANGAN KITA (במלאית: "(ה)מאבק שלנו / מאבקנו"), וכנראה גם עקב כך שמועמד אחר לתפקיד היה בכיר ששמו היה סופריאדי היה בגדר נעדר בקרב מאז 14 בפברואר 1945 מאז "מרד בליטאר" נגד הכבוש היפני. שהריר שימש בתפקיד עד יוני 1947 וצלח את פרשת טן מאלאקא ב-3 ביולי 1946. בשנת 1948 ייסד את המפלגה האינדונזית הסוציאליסטית (Partai Sosialis Indonesia), אשר הוחרמה בהוראת הנשיא סוקרנו בשנת 1960. ב-16 בינואר או ב-17 בינואר 1962 נאסר שהריר ללא משפט. בעניינו אמר סובאנדריו "לאנשים כמוהו אין מקום בחברתנו". בשנת 1965 לקה שהריר בשבץ בכלאו. הותר לו לנסוע אל שווייץ לצורך טיפול רפואי. בשנת 1966 נפטר בהיותו בגלות בשווייץ.
בן אדם (שיר של ירדנה ארזי)
בן אדם הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי והנציג של ישראל לאירוויזיון 1988 שנערך באותה שנה בדבלין בירת אירלנד.
רקע
השיר נבחר מתוך ארבעה שירים של ארזי בקדם אירוויזיון פרטי שלה. השירים האחרים שהוצגו ולא נבחרו היו "היא רוקדת" (אהוד מנור-קובי אשרת), "כמו בהתחלה" (יואב גינאי-ירון בכר) ו"קרוב לים" (רחל שפירא-יאיר קלינגר).
את מילות השיר כתב אהוד מנור שהרבה לעבוד עם ארזי. הלחן הוא של מוזיקאי בשם בוריס דימיטשטיין, שהיה עד אז אלמוני לחלוטין.
באירוויזיון עצמו זכה השיר ב-85 נקודות והגיע למקום השביעי מתוך 21 מדינות משתתפות.
באלבום היידיש שלו "ציגיינער נשמה", המתבסס בעיקר על גרסאות יידיש לשיריה הצועניים של ארזי, הקליט הזמר והשחקן יוני אילת גרסת יידיש לשיר זה ("דער מענטש").
שחייה באולימפיאדת אנטוורפן (1920)
אולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכה באנטוורפן, בלגיה. תחרויות השחייה נערכו בין ה-22 באוגוסט 1920 ל-29 באוגוסט 1920. 10 משחים נערכו במשחקים אלו (3 לנשים ו-7 לגברים), בהשתתפות 116 משתתפים (24 נשים ו-92 גברים) מ-19 מדינות.
נשים
נבחרת השחייה של ארצות הברית לנשים זכתה בכל 7 המדליות האפשריות.
השחייניות הבולטות
אתלדה בלייבטריי, שזכתה בכל שלוש מדליות הזהב האפשריות.
השחיינים הבולטים
נורמן רוס, שזכה ב-3 מדליות זהב, דיוק קהנמוקו שזכה בשתי מדליות זהב והקן מאלמרוט  שזכה בשתי מדליות זהב.
טיגריס סומטרה
טיגריס סומטרה או טיגריס סומטרי (שם מדעי: Panthera tigris sumatrae) הוא תת-מין של טיגריס המצוי על האי האינדוניזי סומטרה. הטיגריס הסומטרי הוא הקטן מבין כל תת-המינים של הטיגריס. תוחלת חייהם כ-15 שנים בבר, וכ-20 שנים בשבייה.
מאפיינים
הטיגריסים הסומטרים הם בדרך כלל בעלי חיים יחידאים (סוליטריים).פסיו של הטיגריס הסומטרי דקים מאלו של תת-מינים אחרים של הטיגריס, ורעמתו גדולה יותר משל אלו האחרונים.
הזכרים הבוגרים מגיעים לאורך של 2.50 מטרים מראשם לתחילת זנבם ובמקרים יוצאי דופן יכולים להגיע ליותר, ומשקלם הוא כ-145 ק"ג. הנקבות מגיעות לאורך שני מטרים, ומשקלן כ-90 ק"ג בלבד.
חושי הראייה והשמיעה שלו חדים מאוד, בכפות רגליו קרומי שחייה חלקיים, ובזכות אלו הוא נחשב לשחיין מעולה, וזה יתרון גדול עבורו. ובזכות גודלו הקטן הוא יכול לנוע בקלות בסבך הג'ונגל, והם מהירים, אתלטים וקופצים למרחק 10 מטרים וגובה 5 מטרים, והם הנתונים הטובים ביותר ביחס לשאר תת-המינים. כול אלו מסייעים לו במהלך הטרף.
תזונה
הטיגריס הסומטרי נוטה לצוד בשעות הלילה. שיטת הציד העיקרית שלהם היא מעקב שקט אחרי טרפם, ותקיפתו במפתיע מאחור או מהצדדים. הם יאכלו את כל מה שיצליחו לצוד, אבל עיקר מזונם הוא חזירי בר, טפירים מלאיים, איילי סמבר, מונטיאקים מצויים, סרואים סומטריים, מונטיאקים סומטריים, איילונים גדולים ועופות. לעיתים רחוקות הם צדים קופי אורנגאוטן ואף גורי פיל סומטרי וגורי קרנף סומטרה.
רבייה
הטיגריסים יכולים להתרבות בכל עת בשנה, אך לרוב הם מתרבים במהלך החורף או האביב. הנקבה תיכנס להיריון בן 100 ימים לערך, ובסופו תמליט על-פי רוב שני גורים או שלושה. תועד מקרה של לידת שישה גורים, אך מצבים אלו נדירים. בצאתם לאוויר העולם עיני הגורים סגורות, ומשקל כל אחד מהם הוא כ-1.4 קילוגרמים. עיניהם נפקחות לאחר עשרה ימים לערך, אולם משך זמן זה עשוי להתקצר. בשמונת השבועות הראשונים לחייהם יזונו מחלב אמם, ולאחר מכן יצרכו מזון מוצק יותר במקביל ליניקה. מהיניקה ייגמלו בגיל חמישה עד שישה חודשים. את המאורה יעזבו הגורים לראשונה לאחר שבועיים מרגע לידתם, והם ילמדו לצוד בגיל חצי שנה. עצמאות מלאה ישיגו בגיל שנה וחצי עד שנתיים.
תפוצה ואוכלוסייה
אוכלוסייתו הפראית נאמדת בכ-400 עד 500 פרטים, שמרביתם נמצאים בפארקים הלאומיים ושמורות טבע, והשאר פזורים בשטחים שמוסבים בהדרגה לשימוש חקלאי.
הטיגריס הסומטרי חי רק בסומטרה. שם הוא חי כמעט בכל בתי הגידול, החל מיערות נמוכים וכלה ביערות הרריים. חלק משטח המחיה שלו אינו מוגן בחוק. בישראל הטיגריס הסומטרי נמצא כמעט בכל גני החיות.
סכנת הכחדה
הטיגריס הסומטרי נמצא בסכנת הכחדה חמורה עקב הרס בתי הגידול שלו, וציד בלתי חוקי.
ישנם מאמצי שימור רבים, וביולי 2007 הוסכם על שיתוף פעולה מיוחד בין גופים ממשלתיים ולא-ממשלתיים שמטרתו שימור מינים המצויים בסכנת הכחדה, ובראשם הטיגריס הסומטרי. למרות זאת, ציידים לא חוקיים ממשיכים להרוג פרטים רבים מדי שנה, וכ-66 פרטים נורו למוות בין 1998 ל-2000.
פורד קראון ויקטוריה
פורד קראון ויקטוריה (באנגלית: Ford Crown Victoria) היא דגם של מכונית סלון בעלת הנעה אחורית ובתצורת "סדאן" מתוצרת חברת פורד, אשר התפרסמה בעיקר בשל השימוש הנרחב שנעשה בה על ידי חברת המוניות של העיר ניו יורק (מונית צהובה).
היסטוריה
הדגם הראשון של קראון ויקטוריה הוצג באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20. הייתה זו מכונית בת שישה מושבים ושתי דלתות בתצורת "קופה", (פורד פירלן קראון ויקטוריה סקילינר) אשר קיבלה את שמה בזכות העיטור בצורת כתר סביב קו הגג שלה. הדגם לא השאיר אחריו חותם עיצובי מיוחד ובמשך ארבעת העשורים הבאים לא זכה לתמיכה שיווקית מצד חברת פורד. דגמים שונים של חברת שברולט ופורד השתמשו במותג קראון ויקטוריה מדי פעם בעת החלפת סגנונות עיצוביים של כלי רכב שלא זכו להצלחה בשוק.
העיצוב מחדש
בשנת 1992 הציגה פורד את הגרסה החדשה של קראון ויקטוריה אשר זכתה לעיצוב חדש לחלוטין. העיצוב החדש התאפיין בצורה מעוגלת ובה שמונה חלונות. יחידת הכוח הוחלפה, ובמקום המנועים בני 5,000 ו-5,800 סמ"ק הישנים, הותקן המנוע המודולרי החדש של פורד בנפח 4,600 סמ"ק, בתצורת V-8 בעל גל זיזים עליון. בנוסף לכך צוידה המכונית במערכת למניעת נעילת הגלגלים בעת בלימת חירום (ABS) וכריות אוויר להגנת הנהג והנוסע בעת תאונה. רוכשי הדגם יכלו להתקין אביזרים שונים בתוספת תשלום כגון מערכת פליטה משודרגת בעלת שני אגזוזים אשר העלתה את הספק המנוע, צמיגים רחבים, ומערכת מיתלים משופרת.
בשנים הבאות המשיכה פורד להציג גרסאות חדשות של קראון ויקטוריה אשר כללו בעיקר שינויים עיצוביים של המראה החיצוני בחזית הרכב, מערכות התאורה, תפעול במפתח אחד, מערכת שמע מקורית נסתרת ועוד. בתחום שיפור הבטיחות הוצעה מערכת של בקרת משיכה (TCS) בנוסף למערכת למניעת נעילת הגלגלים.
הדור החדש
בשנת 1998 ביצעה שוב חברת פורד מהלך לשדרוג הדגם. מערכת המתלים ובולמי הזעזועים האחורית, ומערכת ההצתה הוחלפו. השינוי במערכת המיתלים שיפרה את יציבות הרכב ואת אחיזת הכביש בעת נסיעה ושידרגה את רכות ונוחות הנסיעה. השינוי במערכת ההצתה העלה את הספק המנוע וביצועיו. בנוסף לכך הוגדלו הצמיגים וגם מערכת הבלמים הוגדלה וחוזקה. מדי שנה המשיכה פורד לבצע שדרוגים מינוריים של הדגם. הוספו מערכות אופציונליות שונות והורחב מגוון הצבעים לבחירה. בשנת 2003 עבר דגם קראון ויקטוריה מספר שינויים מכניים משמעותיים אשר כללו שדרוג כללי של מערכת המתלים ובולמי הזעזועים, שינוי מבני של מערכת ההיגוי ושדרוג של מערכת ניהול המנוע אשר תרמה להגדלת ההספק שלו.
ציי רכב
בשנת 2002 הציגה פורד דגם של קראון ויקטוריה בעל בסיס גלגלים ארוך, אשר הוצע כאפשרות רכישה בצפון אמריקה לציי רכב בלבד. הדגם זכה להצלחה ייחודית כדגם מועדף של מונית, ובעיקר בעיר ניו יורק אשר צי המוניות הצהובות שלה עומד על כ-13,000 כלי רכב ומהווה את אחד מסמליה הבולטים של העיר. גרסה נוספת של הדגם הארוך עבור ציי רכב בצפון אמריקה, נבחר לשמש כרכב השירות העיקרי של יחידות המשטרה, הן של משטרות התנועה הבין עירוניות כרכב למרדפים והן כניידת עירונית.
פורד קראון ויקטוריה הפכה לרכב מועדף עבור ציי הרכב בעיקר בשל האמינות הגבוהה שלה ביחד עם הוצאות אחזקה נמוכות. קראון ויקטוריה שומרת על ערכה גם כרכב משומש והדגם נחשב על ידי עיתונות הצרכנות האמריקנית כ"רכב המשומש הטוב ביותר".
החל משנת הדגם 2008 הפסיקה פורד להציע את דגם קראון ויקטוריה לרכישה ללקוחות הפרטיים בצפון אמריקה והוא מוצע לציי רכב בלבד. למרות זאת, הדגם הארוך ניתן לרכישה ללקוחות פרטיים בחו"ל והוא פופולרי בעיקר במדינות המזרח התיכון.
סיום השירות
בשנת 2007 השיקה עיריית ניו יורק תחרות לבחירת דגם העתיד של מוניות העיר. הכוונה הייתה כי עד שנת 2012 יוחלף כל צי המוניות העירוני ברכב בעל הנעה היברידית אך הדגם המנצח (ניסאן NV200) אינו היברידי אלא מסחרי. בעוד צריכת הדלק של קראון ויקטוריה עומדת על כ-5.95 ק"מ לליטר בנזין הרי שדגם המונית החדש נדרש לצריכת דלק של כ-10.63 ק"מ לליטר. בפועל, ועל פי נתוני היצרן, צריכת הדלק של ה-NV עמדת על כ-6 ליטרים למאה ק"מ שהם כ-16.66 ק"מ לליטר.
בתחילת שנת 2011 הודיעה חברת פורד כי לאור תוצאות התחרות והחלפת צי המוניות העירוני המתוכנן לשנת 2013, תפסיק לחלוטין את יצור הדגם בקיץ 2011.
צ'רמנדר
צ'רמנדר (ביפנית: Hitokage, ヒトカゲ) הוא דמות בזיכיון המדיה "פוקימון". צ'רמנדר הופיע לראשונה במשחק הווידאו "פוקימון אדום וכחול". במשחקי הווידאו ובסדרת האנימה צ'רמנדר נחשב לפוקימון התחלתי של הדור הראשון מסוג אש. בסדרת האנימה צ'רמנדר מתואר כפוקימון אמיץ, עוצמתי ונאמן. מספרו של צ'רמנדר בפוקידע הוא 4.
מראה
עיניו בצבע כחול, ולו ידיים, וזוג רגליים עם ציפורניים חדות.
התפתחויות
לצ'רמנדר ישנן 2 התפתחויות מעליו, בדומה לשאר הפוקימונים ההתחלתיים: כאשר צ'רמנדר מגיע לרמה 16 הוא יתפתח לצ'רמיליון (Charmeleon) ולאחר מכן, כשיגיע לרמה 36 יתפתח לצ'ריזארד (Charizard) ויהפוך לסוג אש/מעופף. בנוסף, לצ'ריזארד 2 מגה התפתחויות (אחת מהן אף הופכת אותו לסוג אש/דרקון) וצורת ג'יגאנטמקס.
צ'ריזארד, הדרגה האבולוציונית הגבוהה ביותר של צ'רמנדר, מתואר כפוקימון חזק יותר מההתחלתיים המקבילים לו, ובעל מתקפות אש חזקות ועוצמתיות.
הצ'רמנדר של אש
הצ'רמנדר של אש הופיע לראשונה בפרק 1 של עונה 1, "צ'רמנדר הפוקימון הנטוש". אש והחבורה פוגשים בצ'רמנדר צעיר שממתין למאמן שלו, שיחזור וייקח אותו. בהמשך, החבורה מגלה כי המאמן נטש את צ'רמנדר בכוונה תחילה, ומבינים כי הוא בסכנת חיים. אש מציל את צ'רמנדר ברגע האחרון, ולאחר שנרפא נלחם יחד עם אש מול צוות רוקט, ומאמנו הקודם מחליט לקחת אותו חזרה. צ'רמנדר מתנגד בתוקף ומצטרף לחבורה. תחילה מתואר צ'רמנדר כנאמן מאוד לאש, אלא שבהמשך, מתפתח לצ'רמיליון ולצ'ריזארד ומחליט להפסיק לפעול לפי רצונותיו של אש, מה שגורם לו להפסיד בקרבות רבים. לאחר שצ'ריזארד נפצע, אש מטפל בו באופן מסור וזוכה חזרה בנאמנותו. אש אף מעביר אותו לתקופה למכון צ'ריזארד מיוחד כדי שיתפתח ויתחזק, ולוקח אותו חזרה בהמשך. בהמשך, חוזר אליו מספר פעמים עד שהוא משאיר אותו אצל פרופ' אוק.
הצ'רמנדר של ריצ'י
במהלך השתתפותו של אש בליגת אינדיגו, הוא פוגש במתחרה אחר בשם ריצ'י שנעשה לידיד טוב שלו. אחד הפוקימונים של ריצ'י הוא צ'רמנדר, לו הוא קורא זיפו. בהמשך, מתפתח זיפו מצ'רמנדר לצ'רמיליון.
אינה צ'וריקובה
אינה מיכאילובנה צ'וריקובה (ברוסית: Инна Михайловна Чурикова; 5 באוקטובר 1943, בשקיריה – 14 בינואר 2023, מוסקבה) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע סובייטית ורוסייה. היא זכתה במספר פרסים ובשנת 1991 הוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות. בעלת כל ארבע הדרגות של עיטור ההצטיינות למען המולדת.
ביוגרפיה
לאחר סיום בית הספר אינה שכבר בילדותה רצתה להיות שחקנית ניסתה להתקבל לבית הספר למשחק. לאחר מספר ניסיונות היא התקבלה לבית הספר למשחק ליד תיאטרון מאלי וסיימה אותו בהצטיינות בשנת 1965. השחקנית החלה לעבוד בתיאטראות שונים במוסקבה. בשנת 1975 צ'וריקובה הוזמנה לתיאטרון לנקום על ידי מארק זכארוב והיא עבדה בתיאטרון זה עד שנותיה האחרונות. בשנת 1996 לצ'וריקובה הוענק פרס הפדרציה הרוסית עבור עבודתה בתיאטרון.
לאחר הצלחתה בסרט זה צ'וריקובה המשיכה להשתתף בסרטי בלעה ושל במאים אחרים. בשנת 1984 היא זכתה לפרס בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין עבור משחקה בסרט. היא ממשיכה להצטלם בקולנוע גם כיום, בשנת 2013.
בשנת 2001 צ'וריקובה הייתה שותפה של בעלה בכתיבת תסריט לסרט על משפחת רומנוב. בשנים 2007-1009 השחקנית הייתה נשיאה של פסטיבל הקולנוע על שם אנדריי טרקובסקי.
בשנת 2013, לקראת יובל ה-70 של השחקנית בטלוויזיה רוסית הוקרן סרט על פעילותה.
צ'וריקובה מתה ב-14 בינואר 2023.
אסיף עלי זרדארי
ביוגרפיה
זרדארי הוא האלמן של בנזיר בהוטו, אשר כיהנה פעמיים כראש ממשלת פקיסטן, ובנו של הפוליטיקאי הפקיסטני חכים עלי זרדארי, שהיה מנהיג העם הסינדהי בפקיסטן ובעל ממון רב. זרדארי התחנך במיטב בתי הספר בפקיסטן ולאחר סיום לימודיו בתיכון למד בבית הספר ללימודי הכלכלה בלונדון. הודות לעושרו הרב של אביו הפעיל זרדארי דיסקוטק פרטי בביתו, ואף נודע כשחקן פולו.
בשנת 1987 נשא לאשה את בנזיר בהוטו, שהייתה באותה עת ראש מפלגת העם הפקיסטני. שנה לאחר מכן היא נבחרה לראשות הממשלה, ופעם נוספת נבחרה ב-1993. נישואיו לבהוטו נעשו בהתערבות שתי המשפחות, ורבים ראו בהם נישואי נוחות.
זרדארי כיהן פעמיים כחבר באספה הלאומית בין השנים 1990–1993 ובין השנים 1993–1996. הוא נכלא מספר פעמים בשל האשמות בשחיתויות, וכונה "אדון 10 אחוזים" בשל נטייתו לקחת לעצמו אחוזים מעסקאות מפוקפקות. ב-1990 הואשם בסחיטה על ידי הצמדת פצצה לרגלו של איש עסקים תוך שהוא שולח אותו למשוך בעבורו מהבנק סכום כסף גדול.
לאחר שחרורו מהכלא שמר זרדארי על פרופיל ציבורי נמוך, תוך שהוא מגיע לטיפולים רפואיים בארצות הברית במחלת הסוכרת שלו.
לאחר רצח אשתו, בנזיר בהוטו, בדצמבר 2007 על ידי מתנקש, מונו זרדארי ובנו לראשות המפלגה. זרדארי הפך תוך זמן קצר למנהיג היחיד של המפלגה והחל לפעול על מנת ליצור לחץ ציבורי ופוליטי להדחת הנשיא פרבז מושארף. הלה הודיע על התפטרותו באוגוסט 2008, ובבחירות שהתקיימו כחודש לאחר מכן זכתה מפלגת העם של פקיסטן ברוב קולות וזרדארי היה לנשיא פקיסטן.
בבחירות שנערכו ב-2013, לא התמודד לנשיאות.
ביקור התזמורת (מחזמר)
ביקור התזמורת (באנגלית: The Band's Visit) הוא מחזמר אמריקאי משנת 2016 המבוסס על סרטו משנת 2007 של ערן קולירין באותו השם. את המחזמר כתב המחזאי איתמר מוזס עם שירים מאת דייוויד יזבק. המחזמר, בבימויו של דייוויד קרומר ועם כוריאוגרפיה של פטריק מק'קולום, הוצג לראשונה ב-11 בנובמבר 2016 באוף ברודוויי, ב-Linda Gross Theater בהפקת Atlantic Theatre Company, שם הוצג עד ל-8 בינואר 2017. במחזמר כיכבו השחקנים טוני שלהוב, ג'ון קריאני וקתרינה לנק.
המחזמר זכה בפרסי Drama Critics’ Circle, Lucille Lortel ו-Outer Critics Circle עבור המחזמר הטוב ביותר. בעקבות ההצלחה באוף ברודוויי, ההפקה עברה לתיאטרון Ethel Barrymore שבברודוויי, שם הוצגה בהצגות הרצה החל מ-7 באוקטובר 2017. ב-9 בנובמבר הייתה הצגת הבכורה הרשמית של המחזמר בברודוויי. ביוני 2018 זכה המחזמר בעשרה פרסי טוני להצגות תיאטרון בארצות הברית, לרבות עבור המחזמר הטוב ביותר ולשחקן ולשחקנית הטובים ביותר במחזמר (טוני שלהוב וקתרינה לנק). בפברואר 2019 זכה המחזה בפרס גראמי עבור האלבום התיאטרלי הטוב ביותר. המחזמר ירד מבמות ברודוויי ב-7 באפריל 2019. ב-25 ביוני 2019 היה עתיד לצאת לסיבוב הופעות ברחבי צפון אמריקה.
ב-6 באוקטובר 2022, עלה המחזמר בלונדון בהפקה האירופית בבימויו של מייקל לונגהרסט ובכיכובם של מירי מסיקה ואלון אבוטבול אשר זכו לשבחים רבים. בסוף חודש פברואר 2023 פורסם כי שני השחקנים מועמדים לפרסי השחקן והשחקנית במחזמר בתחרות פרס אוליביה הבריטי. לצדם של אבוטבול ומסיקה נמצאים גם השחקן הבריטי ממוצא מצרי שריף עפיפי, והשחקן הבריטי פיטר פוליקרפו, שמועמדים כל אחד לפרס שחקן המשנה במחזמר. ההפקה עצמה מעומדת לפרס המחזמר החדש המצטיין.
תקציר העלילה
אל עיירה מדברית שבישראל מגיעה תזמורת של נגנים ממצרים שהלכו לאיבוד. הם מגיעים אל בית קפה מקומי, בבעלותה של דינה. דינה והתושבים המקומיים מארחים בביתם למשך הלילה את הנגנים האבודים, והעיר הישנונית מתחילה להתעורר לחיים.
דמויות ושחקנים
ב-11 ביוני 2018 פורסם כי ששון גבאי, שגילם בסרט המקורי את דמותו של תאופיק, ישוב לגלם את הדמות גם בעיבוד הבימתי.
גנו (בעל חיים)
גְּנוּ (שם מדעי: Connochaetes, באנגלית נקרא Wildebeest - "בהמת פרא" באפריקאנס או "חיית פרא" בהולנדית, עקב הדמיון לפרה) הוא פרסתן בינוני דמוי-בקר המשויך למשפחת הפריים ולתת-משפחת הבובאלים ואנדמי ליבשת אפריקה. הגנו כולל שני מינים עיקריים: הגנו השחור או בשמו הנוסף גנו לבן-זנב (Connochaetes gnou) והגנו הכחול הקרוי גם גנו הפסים (Connochaetes taurinus).
כיום ישנם חמישה תת-מינים של הגנו הכחול החיים ברחבי יבשת אפריקה. לעומתו, הגנו השחור חי בדרום היבשת בלבד ואין לו תת-מינים.
היסטוריית גילוי הזנים
על פי ניתוח מולקולרי והערכות ממאובנים שתועדו, נמצא כי שני הזנים התפצלו לפני כמיליון שנה לסוג צפוני ודרומי. לכל סוג מאפיינים ייחודיים שהתפתחו בהתאם למיקום. בעקבות התפצלות זו, שושלת הגנו הכחול השתנתה ביולוגית ממאפייניו הביולוגיים המקוריים. בנוסף כחלק מהשינוי הביולוגי המצטבר, הגנו השחור החל להסתגל לשטחי ערבה פתוחים.
סממנים פיזיים
הגנו השחור והכחול מאופיינים כמכפילי פרסה ובעלי קרניים. לשני המינים יש פלג גוף קדמי גדול וכבד ביחס לפלג הגוף האחורי ושניהם בעלי חרטום ארוך ומקושת. הגנו הכחול הוא הגדול מבין השניים.
כמו כן הזכרים גדולים יותר מהנקבות ובעלי קרניים חזקות יותר. השוני הביולוגי הבולט בין הגנו הכחול לגנו השחור הוא במיקום ובעקימות הקרניים שלהם, בצבע הפרווה וכן בצבע ואורך הזנב.
בית הגידול והישרדות בטבע
בחירת בית הגידול על ידי הגנו מושפעת מכמה פרמטרים. הגנו הוא בעל חיים התלוי במים, מה שגורם לו לנוע בעקבות מקורות מים. תנועתו היא בכיוון ההפוך מהחיות שאינן תלויות במים, לרבות הראם והצבי. עקב העובדה שהגנו ניזון בעיקר מעשבים, הוא נע לאורך השנה בהתאם לשינויים העונתיים באדמות.
בחירת סביבת המחיה הטבעית מושפעת מטורפים הנמצאים באזור, כאשר הסכנה לחייו של הגנו מושפעת במידה רבה ממשקלו. גנו מגיע עם בגרותו למשקל של כמה מאות קילוגרמים. הפריטים הפרסתנים השוקלים מעל 150 ק"ג, לרבות גנו, צבי, אימפלה, טופי, בומאל איילי, זברה ווילנד מצוי, פגיעים רק בידי הטורפים הגדולים: צבוע נקוד, אריה ונמר. עקב כך מבין 28 המינים באזור, לחיות הבינוניות והגדולות אורבות פחות סכנות מכיוון שטווח המינים שטורף אותם מצומצם יותר. עם זאת הם מקור המזון המועדף על ידי המינים שטורפים אותם.
טקטיקת ההגנה העיקרית של הגנו היא התקבצות כעדר. הבוגרים עומדים מלפנים ומגנים על הצעירים, כאשר הבריחה מהסכנה נעשית כקבוצה. לצד זה פיתח הגנו טכניקות מתוחכמות יותר, לרבות משמרות שמירה על העדר במהלך הלילה. להקות גנו וזברה עשויות להתאגד בסביבת סוואנה פתוחה בעלת סיכויי תקיפה גבוהים, קרי, אזורים בעלי מספר רב יותר של טורפים המאיימים עליהן. טקטיקה זו מפחיתה עבורן את ממד הסכנה. נתונים שנאספו במשך למעלה משני עשורים בטנזניה מראים שהתנהגות זו מגינה עליהם ומהווה חלק מרכזי בהישרדותם.
הישרדות מינים אחרים בקרבת הגנו
נוכחות הגנו משפיעה על המערכת האקולוגית בסביבה בה הוא חי. במהלך תקופת ההימצאות של אלפי חיות גנו בסביבה מסוימת, כחלק מההגירה העונתית שלהם, ישנה ירידה בכמות התקיפות של פרסתנים אחרים על ידי טורפי על: חלה ירידה בכמות התקיפות של ג'ירפות ובקר על ידי אריות, וכתוצאה מכך עולים אחוזי ההישרדות בקרב הג'ירפות. כמו כן נראתה ירידה בכמות התקיפות של זברות. הסיבה לכך ככל הנראה היא שחיות אלה אינן נודדות, ומהוות מקור הזנה זמין במשך כל השנה – להבדיל מהגנו.
דפוסי רבייה
הגנו לא יוצר קשרים זוגיים קבועים. ההתרבות מתחילה בגיל שלוש אצל נקבות ובגיל ארבע בזכרים. תקופת הייחום נמשכת כ-23 ימים, ותקופת ההריון כשמונה חודשים. בתצפית נמצא שכ-80% מנקבות הגנו הרו במהלך תקופת הייחום.
תקופת ההזדווגות חלה בדרך כלל לאחר העונה הגשומה, כאשר הגנואים הזכרים מוזנים היטב ונמצאים בשיאם מבחינה גופנית. בתקופה זו מסמן הגנו הזכר טריטוריה זמנית ומנסה למשוך אליה נקבות. תדירות ההזדמנויות להזדווגות תלויה במיקום הטריטוריה ביחס לעדר הנקבות, כך שישנה תחרות עזה על טריטוריות. זכר הגנו מגן על הטריטוריה שלו מפני זכרים אחרים בעת שהוא מתחרה מולם על הנקבות. על מנת לפתות את הנקבות אל הטריטוריה שלהם, משתמשים הזכרים בנהמות ובהתנהגויות נוספות.
הדמורפיזם הזוויגי (דו-צורתיות זוויגית) בחיית הגנו אינו בא לביטוי באופן בולט במראה החיצוני. ניתן להסביר זאת בחיקוי של התנהגות גברית משנית, כולל קרניים, על ידי האימהות. החיקוי נעשה כאמצעי לדחייה של פינוי הצאצאים עד אשר הם מוכנים לעזוב את עדר האם שלהם וגבולות בתיהם.
סכנות ושימור הגנו
כיום יש ירידה חדה בגודל אוכלוסיית הגנו. תופעת ההגירה של הגנו דורשת שטחי מרעה גדולים אשר ירידתם הולכת ופוחתת בעקבות דרישות האדם לאדמות ונוף. האיום המרכזי מגיע מהצבת מחסומים, גדרות וכבישים שהאדם מציב, ומציד לא חוקי אשר מתרחש בשטחי מרעה. בנוסף לאיומי הטרף הטבעיים שמגיעים מחיות הטרף (אריות, נמרים, כלבי ציד אפריקאיים, ברדלסים וצבועים). בעקבות כך הגנו סווג על ידי האיחוד International Union for Conservation of Nature) 'IUCN') לבעל-חיים אשר נמצא בסכנה והוכנס לרשימה האדומה (IUCN Red List) הכוללת בתוכה רשימת זנים בסיכון.
כיום מאמינים כי קיימים כ-18,000 פרטים אשר 7,000 מתוכם נמצאים בנמיביה, מחוץ לשטחי המרעה הטבעיים שלהם, מהמקומות בהם הם גדלו. 80% מהם נמצאים בשטחים פרטיים ו-20% מתוכם נמצאים באזורים מוגנים. כניסתם לנמיביה זכתה להצלחה רבה ועלתה משמעותית את מספר מ-150 בשנת 1982 ל 7000 בשנת 1992.
קשר עם האדם ושימוש
הגנו מבוקש על יד בני אדם כמענה למספר צרכים: עור הגנו נחשב כבעל באיכות גבוהה, ובשרם יבש גס וקשה. הגנו נהרג לצורך מאכל, ובמיוחד לצורך ייצור ה-biltong, זהו בשר ציד יבש ופופולרי מאוד בדרום אפריקה. בשר הנקבה רך יותר מזה של הזכרים. הגנו מהווה מטרה עבור ציידי הבשר הלא חוקיים, מכיוון שקל למצוא אותו. שווי בשרו הוערך בשנת 2008 באזור ה 0.47$ לק"ג. תועלת נוספת עבור האדם היא צואתו של הגנו אשר מפרה ומדשנת את אדמותיו החקלאיות. מאידך, הגנו עלול להעביר מחלות, לגרום למגפות ולהפיץ קרציות ותולעים.
נדידת הגנו בסרנגטי
בכל שנה בתקופה זהה, מתחילה הנדידה המעגלית הגדולה של הגנו באזור השימור נגורונגורו בדרום הסרנגטי בטנזניה, ונעה בכיוון השעון דרך הפארק הלאומי של הסרנגטי, וצפונה לעבר שמורת המסאי מארה בקניה.
נדידה זו היא תופעה טבעית הנוצרת בעקבות זמינות שטחי המרעה. במהלכה, כ-1.4 מיליון גנו, עדרי זברות וצבאים ממין צבי תומסון, נעים בין העונה היבשה והרטובה כ-30,000 ק"מ.
בקרב זני הגנו, הגנו השחור והגנו הכחול, הראשון לרוב נוודי ואילו מתוך הזן השני ישנן גם אוכלוסיות נוודיות וגם אוכלוסיות שאינן נוודיות.
רוב תופעת הנדידה מתרחשת באזור המערכת האקולוגית של הסרנגטי-מארה, המורכבת מאזורי פארקים לאומיים, אזורי שימור ואזורים המוגנים מציד, שמתפרשים על מעל בטנזניה וקניה.
נדידת הגנו בסרנגטי היא חלק ייחודי ממורשת ביולוגית. אחת נקודות הציון המרכזיות במהלך הנדידה היא חציית נהר המארה בטנזניה או בקניה.
מסלול ועונות הנדידה
השלב ההתחלתי מתרחש בסביבות ינואר עד מרץ, כשעונת ההמלטה מתחילה, תקופה בה העשב בשל וזמין לזברות, גנו, צבאים, ובעלי חיים נוספים.
במהלך פברואר, הגנו נמצאים בדרום המערכת האקולוגית, רועים במישורים בעלי העשב הנמוך, והנקבות ממליטות כ-500,000 עגלים תוך כשבועיים-שלושה.
כשעונת הגשם מסתיימת במאי, הגנו מתחילים לנוע צפונה לאזורים שסביב לנהר הגרומטי, שם הם בדרך כלל נשארים עד סוף יוני. חציית נהרות הגרומטי והמארה מתחילות ביוני. העדרים מגיעים לקניה בסוף יולי - תחילת אוגוסט, ושם יישארו עד סוף העונה היבשה.
בתחילת נובמבר, עם התחלת הגשמים הקצרים, הנדידה מתחילה לנוע שוב דרומה, לעבר המישורים נמוכי העשב באזור הדרומי-מזרחי. העדרים בדרך כלל מגיעים בדצמבר, כך שיש להם מספיק זמן עד עונת ההמלטה בפברואר.
הסיבות לנדידה
מספר השערות ניסו להסביר את הנדידה השנתית של הגנו בסרנגטי.