cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב במרוקו
מעמד בחוק
בשנת 2016 זוג נערות מרוקאיות נעצרו במרקש לאחר שבן דודה של אחת מבנות הזוג צילם אותן מתנשקות. מעצרן עורר סערה בינלאומית ושימוש נרחב בהאשטאג "FreeTheGirls#" (בעברית: שחררו את הבנות) ברשתות החברתיות. התיק שלהן בעקבות האירוע נדחה לדצמבר 2016, ובתחילת דצמבר 2016 זוכו בנות הזוג מאשמה.
במאי 2019 בהערכת האספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה על השותפות עם הפרלמנט המרוקאי  במסגרת מעמדה של הדמוקרטיה, קראה האספה הפרלמנטרית לפרלמנט המרוקאי להפסיק את אכיפת קוד "הוראות הפשיעה שמפליל יחסים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה מאותו המין עד לביטולם".
זהות מגדרית
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פרסומה של האמנית הטרנסג'נדרית הצרפתייה קוקסינל ברחבי העולם תרם לביסוסה של העיר המרוקאית קזבלנקה כאזור בו רופאים מסוימים היו מוכנים לבצע ניתוחים להתאמה מגדרית עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית (בהיותה של מרוקו קולוניה לשעבר של צרפת) אם כי בנסיבות חשאיות לאחר שבשנת 1958 עברה קוקסינל ניתוח להתאמה מגדרית בעיר והייתה לצרפתייה הראשונה שעברה ניתוח מסוג כזה. כיום, לא ברור אם מעמד זה עדיין קיים או מה היא מדיניות הממשלה הנוכחית לגבי טרנסג'נדרים. על פי דיווחים, אישה טרנסג'נדרית מרוקאית בשם רנדה פרסמה ספר בנושא מטעמה, אם כי מעט ידוע על תוכנו או על הצלחתו המסחרית.
שיטות תרבותיות ודתיות מסורתיות במרוקו נוטות לקשר בין קרוס-דרסינג והומוסקסואליות. מבחינה תרבותית-היסטורית, צורות מסוימות של קרוס-דרסינג התקבלו באזורים במדינה שבהם נשים לא היו חלק. המחסור הראשוני בנשים גרם לכך שהתפקידים הלכו לעיתים קרובות לגברים, שבדרך כלל הניחו כי הם הומוסקסואלים, שהאוכלוסייה המקומית הציגה סובלנות מסוימת כלפי הנושא.
סנטיאגו סנטמריה
סנטיאגו סנטמריה (בספרדית: Santiago "Cucurucho" Santamaría; 22 באוגוסט 1952 – 27 ביולי 2013) היה כדורגלן ארגנטינאי ששיחק את רוב שנותיו כשחקן בניואל'ס אולד בויס ובסטאד ריימס. לזכותו של סנטמריה 10 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה במדיה שיחק במונדיאל 1982.
קריירה
סנטיאגו סנטמריה נולד בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס שבארגנטינה. הוא החל את הקריירה שלו בשנת 1971 במדי בניואל'ס אולד בויס המקומית. לאחר מספר שנים הוא עבר לצרפת וחתם בסטאד ריימס בה שיחק עד שנת 1979. בשנת 1978 כבש סנטמריה שלושער במסגרת משחק ליגה במדי ריימס. הישג זה שוחזר בשנת 2020 על ידי בולאיה דיה.
זכויות להט"ב במרוקו
תנאי מחיה
דעת האוכלוסייה המרוקאית כלפי הומוסקסואליות וזכויות להט"ב מוגדרת כעוינת, בהתאם לעמדות לגבי זכויות להט"ב בשאר העולם המוסלמי. במדינה קיימת תרבות רחבה שנשלטת על ידי גברים, המוגדרת כחברה פטריארכלית בעלת תפקידים מגדריים נוקשים, שכוללת מערכות יחסים הטרוסקסואליות בלבד ולחץ חברתי לכריתת נישואים והבאת ילדים לעולם. לאורך השנים, הממשלה המשיכה לאכוף את האיסורים הפלילים על קיום פעילות הומוסקסואלית עם מספר מעצרים פומביים, אף על פי שהאכיפה הוגדרה לרוב באופן אופורטוניסטי. ב-10 בדצמבר 2007 בית משפט באל-קסר אל-כביר הרשיע 6 גברים בהפרת סעיף 489 של חוק העונשין של מרוקו על רקע קיום פעילות הומוסקסואלית. עם זאת, לטענת עורכי דינם של הנאשמים, התביעה לא הציגה כל ראיה לכך שהגברים אכן ביצעו פעילות הומוסקסואלית. הגברים נידונו לתקופות מאסר שונות ב-17 בדצמבר 2007, לאחר שסרטון שהופץ ברשת כולל באתר יוטיוב הציג מסיבה פרטית שכללה לכאורה את הגברים באל-קסר אל-כביר ב-18 בנובמבר. דיווחים בעיתונות טענו שהמסיבה הייתה חגיגה של נישואים חד-מיניים. בעקבות המעצרים צעדו עשרות אזרחים מרוקאים ברחובות העיר כמחאה נגד המעשים לכאורה של הנאשמים וקראו להעמיד אותם לדין.
סנטיאגו סנטמריה
קריירה
בשנת 1980 חזר סנטמריה לניואל'ס אולד בויס. בסך הכול הוא כבש במדי המועדון 90 שערים ועד עתה הוא אחד ממלכי השערים של הקבוצה.
זכויות להט"ב במרוקו
תנאי מחיה
הסופרים המרוקאים עבדאללה טאיה וראצ'יד או. שידועים כהומוסקסואלים כתבו בגלוי לאורך השנים על תפקידי מגדר וזהות מינית במרוקו, למרות שאינם מתגוררים במדינה. בשנת 2007 הסופר טאיה הצהיר על היותו הומוסקסואל בראיון שנתן לעיתון המרוקאי-צרפתי "TelQuel" שבעקבותיו התעוררה מחלוקת במרוקו נגד טאיה שכללה עוינות הומופובית רבה על רקע נטייתו המינית. בשנת 2010 הממשלה המרוקאית התירה לזמר הבריטי אלטון ג'ון שידוע כהומוסקסואל גלוי להופיע במהלך פסטיבל המוזיקה "Mawazine" למרות התנגדויות של חברי מפלגת הצדק והפיתוח  שידועה כמי שמחזיקה בעמדות איסלאמיסטיות והומופוביות בגלוי שכיהנה באותה עת כמפלגת האופוזיציה הגדולה בפרלמנט. הפסטיבל זכה לאישור המלך מוחמד השישי אשר היווה חלק מתוכניותיו "ליצור אומה פתוחה ומודרנית יותר".
סנטיאגו סנטמריה
קריירה
בשנת 1980 זומן סנטמריה לנבחרת ארגנטינה והיה חלק מהנבחרת במונדיאל 1982 אשר נערך באיטליה.
סנטיאגו סנטמריה נפטר בשנת 2013 מהתקף לב.
זכויות להט"ב במרוקו
תנאי מחיה
מגזין הלהט"ב "Mithly" הותר להיות מופץ בדיסקרטיות למבוגרים במרוקו אף על פי תוכנו המוצהר שמדבר על מעמדה של קהילת הלהט"ב המרוקאית, אם כי הממשלה הצהירה שלא תעניק רישיון לפרסום הפצתו, בעוד המגזין עצמו צריך להתקיים בספרד השכנה. במובן דומה, הממשלה לא הכירה רשמית בארגון זכויות הלהט"ב כיף-כיף אשר נוסד בשנת 2004, אך אפשרה לו להתקיים ונתנה חסות למספר סמינרים חינוכיים מטעמו. הארגון רשום עם מעמד חוקי בספרד מאז 2008. תולדות הקמת הארגון החלו בשנת 2004 לאחר שב-1 ביוני 2004 עצרה משטרת מרוקו 43 בני אדם בתטואן באשמת הומוסקסואליות. בשל כך, נפתח קמפיין מקוון בין-לאומי, על ידי פעילים מקומיים שונים, לשחרורים של 43 העצורים. בשל הרצון לתאם בין פעילים, הוקמה הקבוצה כיף-כיף באופן רשמי ב-2005. מאז 2006 קיים מאבק לרשום את הארגון כעמותה במרוקו ללא הצלחה. בשנת 2017, בעקבות הסקירה התקופתית האוניברסלית של מרוקו על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם בז'נבה שבה נבדק מעמדן של זכויות להט"ב במדינה, מרוקו קיבלה המלצות מצד מספר מדינות לבטל את ההפללה הקיימת נגד קיום פעילות הומוסקסואלית בקרב מבוגרים בהסכמה. משלחת מרוקו דחתה את ההמלצות. בעקבות הסקירה, מוסטפא ראמיד, שר המשפטים והחירויות לשעבר ממפלגת הצדק והפיתוח בממשלות של עבד אל-אילה בן כיראן וסעד א-דין אל-עות'מאני, כינה בראיון אנשים הומוסקסואלים כ-"זבל" באומרו: "די, כולם נותנים חשיבות להומוסקסואליות הזו ורוצים לדבר על זה. האנשים האלה הם זבל". הצהרתו ספגה ביקורת שליליות מצד ארגוני זכויות אדם שחתמו יחד על עצומה שהופנתה לראש ממשלת מרוקו סעד א-דין אל-עות'מאני לפתוח בחקירה נגד ראמיד על "הצהרות מפלות ובלתי חוקתיות כלפי מיעוטים מיניים". שנתיים קודם לכן ב-7 ביולי 2015 במהלך ראיון בתחנת הרדיו "Chada FM" ראמיד קרא להומוסקסואלים "לשנות את המין שלהם כדי להימנע מבעיות". אף על פי המעמד הפלילי שלה בחוק, על פי סקר שנערך במרוקו בשנים 2018–2019 עבור פורטל החדשות "BBC News Arabic" על ידי רשת המחקר "Arab Barometer research network", נחשף ש-21% מהנסקרים הצהירו כי נטייה מינית הומוסקסואלית צריכה להתקבל על ידי החברה.
בנובמבר 2022, אישה טרנסג'נדרית הוכתה באכזריות על ידי המון בטנג'יר שקרא קריאות הומופוביות וטרנספוביות נגדה, רוססה בתרסיס אל עבר פניה והופשטה מהבגדים שלה. במהלך התקיפה עוברי אורח שונים שיבחו את התוקפים. לאחר מכן נעצרו שלושה קטינים ובגיר בגילאי 24-13 בקשר לתקיפה. פעילי זכויות להט"ב במרוקו הצהירו בתגובה לתקרית שהיא "שופכת אור על הפחד והטרור המתמידים שחווים אזרחי להט"ב מרוקאים מדי יום שכן הם נחשבים כמטרות קלות על ידי רבים וללא הגנה". ארגוני זכויות אדם בינלאומיים קראו לרשויות להעמיד את התוקפים לדין.
אקטיביזם
כיף-כיף מוגדר כיום כארגון היחיד הפועל למען קידום זכויות להט"ב במרוקו והמוציא לאור של המגזין "Mithly". לאחר שהוקם בשנת 2004, לא זכה להכרה משפטית על ידי משרד הפנים, אך הותר באופן לא רשמי לארגן סמינרים חינוכיים מסוימים. במאי 2010, חברי הארגון הקימו את קבוצת "Menna w Fena", קבוצה פנימית מטעם הארגון המוקדשת במיוחד לכבוד נשים לסביות, טרנסג'נדריות, ביסקסואליות וקוויריות.
אברהם מלבסקי
אברהם מָלַבְסקי (1907– 7 ביולי 1995) היה צלם ישראלי שתיעד את ההיסטוריה של ישראל טרום הקמת המדינה ואחריה. מעת עלייתו ארצה, עבד בעיקר עבור הקרן הקיימת לישראל וקרן היסוד, וצילומיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
פעילותו בצילום
מלבסקי נימק את בחירתו בצילום כעיסוק עיקרי, מאחר שבאמצעותו יכול היה לקחת חלק בהנצחת תחיית החזון הלאומי, עליו התחנך. משנות העשרים המאוחרות עבד באופן אקראי עם קק"ל. משנת 1935 עבד עם קק"ל ועם קרן היסוד בקביעות, כאשר משנת 1950 הפך למעשה ל"צלם הבית" של הקרן הקיימת. את הסטודיו והמעבדה שלו מיקם בביתו המרווח ברחוב הנביאים בירושלים. במסגרת התקשרות רבת שנים זו, סייעה לו הקרן בעיקר בזמנים הקשים של מלחמת העולם השנייה, בהן פחת מאוד הביקוש להזמנת צילומים. אשתו אסתר סייעה בידיו ואף השתלמה כשנה בארצות הברית בענף, בעיקר בצילום צבע. עם שובה ארצה, העבירה לו את הידע שרכשה. בשנת 1962 סיימה קרן הקיימת את ההתקשרות עמו ולפיכך נטש מלבסקי את המקצוע לחלוטין ועבר להתגורר באילת, שם פתח יחד עם אשתו בית ההארחה לתיירים.
דרכו האמנותית
מלבסקי צילם חלוצים בעבודה, הקמת יישובים, פיתוח תשתיות הארץ, התפתחות התעשייה, נטיעות, ייעור הנגב, הווי-חיים, נופים וילדים. במסגרת עבודתו, נסע ברחבי הארץ ותיעד בין השאר את הקמת ישובי חומה ומגדל ושלוש הנקודות בנגב. יצירותיו מאופיינות בקומפוזיציות פשוטות, המדגישות את היחסים בין אור וצל ובבימוי התצלום ברוח "הצילום החדש". בשנת 1937 הוצגו רבות מעבודותיו בביתן הישראלי של התערוכה העולמית שנערכה אותה שנה בפריז. הביקורות תארו תמונות גדולות מאוד המתארות את "האדם החדש היוצר ארץ חדשה, המחדשת עלומים לאדם הבא לעבדה". נושאי התערוכה דנו בשלושה היבטים: הפיכת היהודי הגלותי לבונה ויוצר, שינוי פני הארץ כתוצאה מכך ושיפור מצבם הכלכלי של התושבים הערביים בארץ ישראל עקב התפתחות החקלאות, בעיקר הפרדסים.
עבודותיו של מלבסקי הוצגו בתערוכות רבות בארץ, ביניהן: עד שנות החמישים, התמקדה עבודתו האמנותית של מלבסקי בצילומי חלוצים בעבודה, פיתוח תשתיות הארץ, חקלאות, ייעור הנגב וילדים בסיטואציות מגוונות. צילומו המפורסם "לעבודה!" שצולם ב 1937 במעלה החמישה, הפך לאייקון של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל של אותה תקופה. בתצלום נראות נשים הצועדות במעלה ההר, חלקן נראות מאושרות ועל שכמן כלי עבודה מכל הסוגים. הצילום מכיל בתוכו אלמנטים של שוויון בין המינים, שמחת היצירה וגאולת הארץ. הצילום אומץ על ידי מחלקת התעמולה של הקק"ל ,שהוסיפה לו את הכותרת "לעבודה!". לדעתה מגלם הצילום את התפתחות הישות הציונית ותרומתה לבניית חברה מתקדמת, המבצעת הלכה למעשה את קידומה הכלכלי והחברתי של הארץ החדשה ישנה . משנות החמישים ואילך התרכזה עבודתו של מלבסקי בתיעוד חגיגות, אירועים וטקסים בכל רחבי המדינה. כן סיפק לקרן הקיימת לישראל שרותי מעבדה.
לצד תיאורי היישובים העבריים צילם גם דיוקנאות של ראשי היישוב ואישים מפורסמים, ביניהם דוד בן-גוריון, מנחם אוסישקין, חיים נחמן ביאליק, הנרייטה סאלד, נחום סוקולוב, אברהם הרצפלד, חנה סנש, יהושע חנקין, יוסף שפרינצק ועוד רבים אחרים.
חייו האישיים
אברהם מלבסקי נישא לאסתר חכים בשנת 1929 ונולדו להם שני בנים ובת. בנם הבכור נפל בקרבות ההגנה על גוש עציון במלחמת העצמאות, בהיותו בן 17. נכדם, טייס בחיל האוויר, נספה בתאונת מסוק בשנת 1982
אברהם מלבסקי נפטר בגבעתיים ביולי 1995.
סינאורמה
סינאורמה (Cineorama) היא שיטת הקרנת סרטים מסביב לצופה.
הסינראומה הוצגה לראשונה בתערוכה העולמית של פריז (1900). הטכניקה הומצאה על ידי Raoul Grimoin-Sanson שניסתה לשלב בין המודל הישן של הפנורמה הנעה לבין הלהיט החדש - הקולנוע. בפיתוח זה, עשר מקרנות הקרינו על גבי עשרה מסכים חלק מסרט שביחד הרכיב נוף של 360 מעלות. הסרט שהוצג צולם מכדור פורח והקרנתו נתנה אשליה של התרוממות ונחיתה. המופע לא זכה לימים ארוכים ובהקרנה הרביעית פרצה שרפה שנגרמה מהמקרנים.
יעקב מרדינגר
יעקב מרדינגר (נולד ב-12 בספטמבר 1956) הוא מעצב ואמן ישראלי העוסק בצורפות כלים מכסף, ומשמש כמעצב הראשי ובעליה של חברת "הצורפים".
ביוגרפיה
מרדינגר נולד בן שני לגולדה וליוסף מרדינגר. מגיל 8 בילה יעקב את חופשותיו בבית המלאכה של הצורפים, ובגיל 13 עיצב את כלי הכסף הראשונים שלו, שאחד מהם - קופסת בשמים פרח - נמכר עד היום. אביו היה צורף כלים שלמד את רזי הצורפות באירופה המזרחית והצליח לחמוק מהנאצים ולעלות לישראל עם ארגז הכלים שלו. בארץ התאחד עם שני אחרים, ויחדיו הקימו בשנת 1952 את חברת "הצורפים" במטבח של אחד השותפים. עם ההצלחה והביקוש התרחבה הסדנא ועברה לבית מלאכה קטן בתל אביב.
בשנת 1983 רכשה משפחת מרדינגר את חלקם של שותפיה בחברה. יוסף מרדינגר נפטר בשנת 1984, ואשתו גולדה ובנו יעקב המשיכו בהפעלת העסק.
בניהולו של יעקב מרדינגר צמחה "הצורפים" מבית מלאכה שהעסיק 20 צורפים לחברה בעלת מוניטין בינלאומי המעסיקה למעלה ממאתיים צורפים ואמנים. בשנת 1994 עברה חברת "הצורפים" למשכנה הנוכחי בכפר דניאל שבחבל מודיעין, ובאותה שנה הקים יעקב את רשת החנויות הנושאות את שם המותג "הצורפים".
ייחודיות העיצוב של יעקב מרדינגר באה לידי ביטוי בעיצוב כלי כסף באוריינטציה ישראלית המשלבת בין סגנונות הגלויות השונות.
בשנת 2010 הורשע בעבירות זיוף ומרמה במטרה להתחמק מתשלום מס, ונגזרו עליו שתיים וחצי שנות מאסר בפועל.
נתן פורגס
נתן פורגס (בגרמנית: Nathan Porges; 21 בדצמבר 1848 – 27 באוגוסט 1924) היה רב בוהמי-גרמני, בלשן וביבליוגרף, מאנשי "חכמת ישראל".
ביוגרפיה
נתן פורגס נולד בשנת 1848 לברנרד פורגס וקרולין הירש בעיר פרוסטיוב שבמוראביה, אז חלק מהאימפריה האוסטרית. למד בעיר הולדתו, בגימנסיה באולומואוץ ובאוניברסיטת אולומואוץ, שבה קיבל תואר דוקטור בשנת 1869, ובבית המדרש לרבנים בברסלאו, שבו הוסמך לרבנות ב-1869. שימש ברבנות בקהילות אחדות:, (1875) מנהיים (1879), פילזן (1880), קרלובי וארי (1882) ולייפציג, שבה כיהן כרבה של קהילת הנאורים מ-1888 עד 1917.
בשנת 1909 היה חבר במשלחת בראשותו של ישראל לוי, שיצאה מטעם "כל ישראל חברים" לבחינת מצב החינוך היהודי בארצות אגן הים התיכון וביקרה בארץ ישראל, במצרים, בסוריה ובטורקיה.
בשנת 1913 מונה במקביל לפרופסור ללשונות שמיות באוניברסיטת לייפציג.
היה פעיל בחברת "מקיצי נרדמים".
פורגס הביע אהדה לציונות, והדבר גרם למחלוקת בינו ובין עמיתיו, שהיו פטריוטים גרמנים. הוא היה אספן ספרים נלהב, ולאחר מותו נמכר אוסף הספרים הגדול שלו במכירות פומביות. פעל גם כביבליוגרף, ובין השאר עדכן את ספרו של משה שטיינשניידר, "Bibliographisches Handbuch über die Theoretische und Praktische Literatur für hebräische Sprachkunde".
פרסם מאמרים רבים, בין השאר בכתבי העת Revue des Études Juives ("כתב עת למחקרי יהדות") ו-Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums ("ירחון להיסטוריה ולמדע של היהדות").
חיים אישיים
נשא לאישה את רוזאלי פרידמן, ונולדו להם תשעה ילדים. ארבעה מבניו מתו במהלך שירותם הצבאי במלחמת העולם הראשונה. בנו הבכור היגר לאוסטרליה ונישא לגויה, ולכן פורגס ניתק קשר אתו.
לאחר פרישתו מכס הרבנות עבר לווירצבורג, ושם נפטר ב-27 באוגוסט 1924. הוא ואשתו נקברו בבית העלמין היהודי העתיק ברחוב ברלינר בלייפציג.
מתנע
מתנע (סטרטר) הוא מכשיר המשמש לסיבוב מנוע בעירה פנימית כדי להתחיל את פעולת המנוע. מתנעים יכולים להיות חשמליים, פנאומטיים או הידראוליים. המתנע יכול להיות גם מנוע בעירה פנימית נוסף, במקרה של מנועים גדולים מאוד, מנועי דיזל חקלאיים או דחפורים.
מנועי בעירה פנימית הם מערכות משוב, אשר לאחר שהתחילו, מסתמכות על האינרציה מכל מחזור כדי להתחיל את המחזור הבא. במנוע ארבע פעימות, הפעימה השלישית משתמשת באנרגיה מהדלק, ומניעה את הפעימה הרביעית (פליטה) וגם את שתי הפעימות הראשונות (יניקה, דחיסה) של המחזור הבא, כמו כן מפעיל את העומס החיצוני של המנוע. בזמן הנעת הרכב אין כוח אינרציה עליו אפשר להסתמך כדי להתחיל את 2 הפעימות הראשונות במחזור הראשון. המתנע משמש למטרה זו והוא אינו נדרש ברגע שהמנוע מתחיל לפעול ולולאת המשוב שלו מתחילה להזין את עצמה.
היסטוריה
לפני הופעת מנוע המתנע, המנועים הופעלו בשיטות שונות כולל קפיץ ספירלי שטוח, גלילי אבק שריפה וטכניקות המונעות על ידי אדם כגון ידית ארכובה נשלפת אשר התחברה לחזית גל הארכובה, סיבוב מדחף או משיכת כבל שהיה כרוך סביב גלגלת פתוחה מצד אחד.
שיטת הארכובה הידנית הייתה מקובלת להתנעת מנועים, אך היא הייתה לא נוחה, קשה ומסוכנת. ההתנהגות של מנוע במהלך ההתנעה אינה תמיד צפויה. המנוע עלול היה לפנות לפתע לצד השני ולגרום לסיבוב פתאומי לאחור. מתנעים ידניים רבים כללו אפשרות החלקה או שחרור בכיוון אחד, כך שברגע שהחל סיבוב המנוע, המתנע יתנתק מהמנוע. במקרה של נסיגה, סיבוב הפוך של המנוע עלול להפעיל לפתע את המתנע, לגרום לארכובה להתנדנד באופן בלתי צפוי ואלים, ועלול לפגוע במפעיל. עבור מתנעים שהונעו באמצאות כבל, מקרה של סיבוב לצד השני יכול למשוך את המפעיל לעבר המנוע או המכונה, או להניף את כבל המתנע והידית במהירות גבוהה סביב גלגלת המתנע. כאשר המנוע התניע, הארכובה עשויה להתחיל להסתובב יחד עם גל הארכובה ועלולה לפגוע באדם המניע את המנוע. בנוסף, היה צריך לנקוט בזהירות כדי לעכב את ההצתה הראשונית כדי למנוע דטונציה. כשמעכבים את ההצתה המנוע עלול לפתע להסתובב לצד השני, ולמשוך איתו את הארכובה, מכיוון שמנגנון הבטיחות לדריסה פועל בכיוון אחד בלבד.
למרות שהומלץ למשתמשים לחפון את האצבעות והאגודל מתחת לארכובה ולמשוך כלפי מעלה, זה הרגיש טבעי למפעילים לתפוס את הידית עם האצבעות בצד אחד, האגודל בצד השני. אפילו זינוק פשוט לאחור עלולה לגרום לשבירה של אגודל וזה היה אפשרי להסתיים גם עם פרק כף יד שבור, כתף פרוקה או גרוע מכך. יתר על כן, מנועים יותר ויותר גדולים עם יחסי דחיסה גבוהים יותר הפכו את ההפעלה למאמץ פיזי תובעני.
בשנת 1911, צ'ארלס פ. קטרינג, יחד עם הנרי מ. לילנד, מחברת Dayton Engineering Laboratories) DELCO), המציא והגיש פטנט עבור מתנע חשמלי באמריקה. (קטרינג החליף את הארכובה הידנית במנוע של קופה רושמת חמש שנים קודם לכן)
היבט אחד של ההמצאה טמון בהבנה שמנוע קטן יחסית, המונע עם מתח וזרם גבוהים יותר ממה שניתן יהיה לפעול ברציפות, יכול לספק מספיק כוח כדי להפעיל את המנוע בהתנעה ראשונית. ברמות המתח והזרם הנדרשות, מנוע כזה יישרף תוך דקות ספורות של פעולה רציפה, אך לא במהלך השניות הבודדות הדרושות להפעלת המנוע. הסטרטרים הותקנו לראשונה על דגם קאדילק מודל 30 בשנת 1912, כאשר אותה מערכת אומצה על ידי חברת לנצ'סטר מאוחר יותר באותה שנה. סטרטרים אלה עבדו גם כגנרטורים בזמן שהמנוע פעל, קונספט שזוכה כעת לתחייה בכלי רכב היברידיים.
למרות שמנוע המתנע החשמלי היה אמור להשתלט על שוק הרכב, בשנת 1912, היו כבר כמה סוגים מתחרים של מתנע, כאשר לחלק מכוניות יש מתנעי אוויר ישירים, ו- Sunbeam הציגה מנוע מתנע אוויר עם גישה דומה לזו המשמשת את מנועי המתנע החשמליים של דלקו וסקוט-קרוסלי (כלומר חיבור עם טבעת שיניים על גלגל התנופה). למכוניות סטאר ואדלר היו מנועי קפיצים (המכונה לפעמים מנועי שעון), שהשתמשו באנרגיה שנאגרה בקפיץ שנסע דרך הילוך הפחתה. אם המכונית לא הצליחה להתניע, ניתן היה להשתמש בידית המתנע כדי להרים את הקפיץ לניסיון נוסף.
פורד מודל T הסתמכה על ידית מתנע עד 1919. במהלך שנות העשרים, סטרטרים חשמליים הפכו כמעט אוניברסליים ברוב המכוניות החדשות, מה שהקל על נשים וקשישים לנהוג. זה עדיין היה נפוץ שמכוניות סופקו עם ידיות מתנע בשנות ה-60, וזה נמשך הרבה יותר מאוחר עבור כמה יצרנים (למשל סיטרואן 2CV עד סוף הייצור ב-1990). במקרים רבים, ידיות מתנע שימשו להגדרת תזמון במקום להתנעת המנוע, מכיוון שגדלים, נפחים, ויחסי דחיסה הפכו פעולה זו לבלתי מעשית. מכוניות של הגוש הקומוניסטי כמו לאדאס עדיין היו עדיין מתניעות בארכובה גם בשנות ה-80.
עבור הדוגמאות הראשונות לייצור של מנועי טורבו-סילון גרמניים מאוחר יותר במלחמת העולם השנייה, נורברט רידל תכנן מנוע בנזין דו-פעימתי קטן, מנוגד כפול, כדי להפעיל את טורבינות הגז של מטוסי Junkers Jumo 004 וגם BMW 003 כסוג של יחידת כוח עזר לגרום לציר המרכזי של כל תכנון מנוע להסתובב - אלה הותקנו בדרך כלל בחלק הקדמי של הטורבו-סילון, והופעלו בעצמם באמצעות כבל משיכה כדי להפעיל אותם במהלך הליך ההפעלה של מנועי הסילון שהם הותאמו אליהם.
לפני החידוש של קרייזלר ב-1949 במתג המשולב של הצתה-מתנע, המתנע הופעל לעיתים קרובות על ידי הנהג שלחץ על כפתור המותקן על הרצפה או בלוח המחוונים. בחלק מכלי הרכב הייתה דוושה ברצפה שחיברה ידנית את גלגל הנעת המתנע עם גלגל התנופה, ולאחר מכן השלימה את המעגל החשמלי למנוע המתנע ברגע שהדוושה הגיעה לסוף נסיעתה. לטרקטורים של פרגוסון משנות ה-40, כולל פרגוסון TE20, היה מיקום נוסף על ידית ההילוכים שהפעילה את מתג המתנע, מה שמבטיח בטיחות על ידי מניעת התנעת הטרקטורים בהילוך.
שמעון צנציפר
שמעון צנציפר (נולד ב-1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כראש להק הציוד במטה חיל האוויר הישראלי עד 2 באוגוסט 2022.
ביוגרפיה
התגייס לצה"ל ב-1990 במסגרת העתודה האקדמית וב-1995 סיים לימודי תואר ראשון בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה. בהמשך השלים את לימודיו לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון ולתואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
קריירה צבאית
צנציפר שירת במגוון תפקידים במערך הטכני של חיל האוויר. תחילה שירת כקצין גף חקירת כשלים טכניים ביחידת האחזקה האווירית 22, בהמשך שימש ראש מדור מבנה F-16 במחלקת מטוסים במטה הטכנולוגי של חיל האוויר. שימש בתפקידי מפקד גף מסוקים ומפקד גף מטוסים בבסיס רמון.
בקיץ 2006 התקדם לדרגת סגן אלוף והתמנה לתפקיד מפקד טייסת תחזוקה אווירית בבסיס רמת דוד, תפקיד אליו נכנס בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה. בתקופה זו ביצע חיל האוויר את תקיפת הכור הגרעיני בסוריה והשתתפף במבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה.
בשנת 2012 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי וסיים בהצטיינות. מחקר הסיום שלו עסק במרכיבי חוסן ארגוני כמפתח לרציפות תפקודי בצה"ל.
בשנת 2013 קודם צנציפר לדרגת אלוף-משנה בתפקיד מפקד יחידת האחזקה האווירית 22. במהלך תפקידו יזם ומימש פרויקט הנדסי פורץ דרך ברמה עולמית לשיקום מטוס F-15 שנפגע בתאונה אווירית על ידי חיבור חלקו הקדמי של המטוס לחלקו האחורי של גוף מטוס שיצא משירות (מודמם). פרויקט זה זכה לפרס מפקד חיל האוויר. בשנת 2014 זכתה היחידה בפיקודו בפרס האיכות הלאומי לאיכות ומצוינות. בתקופה זו השתתף חיל האוויר במבצע צוק איתן, מבצע בו היחידה נדרשה לפעול בבסיסי החיל ובמהלכו הושלם שיקום מטוס ברק 074 לאחר תאונה.
בשנת 2015 מונה לתפקיד ראש מחלקת חימוש והגנה אווירית במטה הטכנולוגי של חיל האוויר, במסגרתו היה מופקד על תחומי החימוש, ההגנה האווירית, ומערכות הבקרה האווירית.
רלצ"ד
ביולי 2017 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק הציוד, המפקד האחראי על כלל המערך הטכנולוגי של החיל הכולל מגוון רחב של מקצועות טכניים, טכנולוגיים והנדסיים. רלצ"ד כפוף ישירות למפקד חיל האוויר והנו הסמכות הפיקודית והמקצועית הבכירה ביותר בחיל בתחומי הטכנולוגיה, ההנדסה, התחזוקה, הלוגיסטיקה והרכש במגוון רחב של דיסציפלינות מקצועיות (כלי טיס, חימוש, תוכנה, תשתיות בינוי, הגנה אווירית, מערכות קרקעיות ועוד).
תקופת פיקודו התאפיינה באתגרים טכנולוגיים ומבצעיים הנובעים מהפעילות המבצעית של חיל האוויר, הקמה והפעלה מבצעית של מטוס ה-F-35i (אדיר) ומערכים חדשים נוספים, החלטות על הצטיידות בכלי טיס (KC-46, CH-53K, F15AI, F35i, AW119), מערכות הגנה אווירית וחימוש בהיקפים גדולים, התמודדות עם אתגרי תקציב שנבעו מהעדר תקציב מדינה והתמודדות עם מגפת הקורונה.
בתקופת פיקודו הוביל תהליך שינוי ארגוני במטה להק ציוד אשר במסגרתו הוקמו מחלקות וענפים חדשים בתחומים טכנולוגיים חדשים וזאת בכדי להתאים את הארגון לאתגרים העתידיים ולשמור על רלוונטיות. השינוי התרחש ללא תוספת תקנים או משאבי כח אדם כחלק ממהלכי התייעלות רחבים במערך הטכני. כמו כן, הוביל למיצוב מחדש של המטה הנקרא "המטה הטכנולוגי של חיל-האוויר״ ובמסגרתו נקבעה תכליתו כגוף האמון על היתרון הטכנולוגי אווירי של מדינת ישראל. תפקיד המטה הטכנולוגי, לעסוק בכלל התחומים הטכנולוגיים בהווה (פיתוח ותפעול מערכות נשק ותשתיות) ולעצב את העתיד הטכנולוגי של החיל . צנציפר יזם תוכנית חינוכית לקציני המטה בתחומי האתיקה ומניעת שחיתות בארגון ציבורי כלקח מפרשת רמי דותן.
צנציפר שם דגש מרכזי לעיסוק בעולם הדיגיטל. תחת ההבנה שתחום הדיגיטל הפך מנושא תומך לתחום קריטי לתפקוד חיל-האוויר וגם קטר טכנולוגי משמעותי המאפשר פיתוח יכולות מבצעיות ושיפור האפקטיביות הארגונית. לשם כך, יזם ומימש שינוי ארגוני במסגרתו הוקם גוף מטה המופקד על קביעת המדיניות והארכיטקטורה של המערכות, גובשו סטנדרטים ותקנים לתחום הדיגיטל, הופצה מדיניות אחזקה חדשה ועוצבו תוכניות רב-שנתיות לכלל המערכים המבצעיים שקבעו חזון דיגיטלי ותוכניות למימוש.
צנציפר יזם והוביל שינויים מרחיקי לכת בתחום תחזוקת כלי הטיס והמערכות בבסיסי חיל חיל האוויר במטרה לשפר את היעילות התפעולית תוך שינוי תהליכים והכנסת אמצעים טכנולוגיים חדשניים. כך שונתה תפיסת בקרת כלי העבודה מחדר כלים מרכזי לעגלות כלים לכל כלי-טיס, הוכנסו לשימוש מחשבי לוח שהחליפו את המחשבים הנייחים, כלל הספרות הטכנית עברה לדיגיטל, הוכנסו לשימוש מערכות בקרה לוגיסטיות מתקדמות למעקב לוגיסטי אחר חימוש וחלפים, יושמו שיפורי תהליך בשיטת ה-LEAN תוך דגש לסטנדרטיזציה בין הבסיסים ושיפור היעילות והאפקטיביות התפעולית.
בתחומי ההדרכה בוצע שינוי עמוק בתפיסת המקצועות במערך הטכני. מומש תפיסה חדשה לניהול ומעקב כשירויות לטכנאים, בוצעה רפורמה רחבה במקצועות הטכניים המאפשרת מיצוי של הניסיון והמקצוענות והרחבת הוורסטיליות בין המקצועות השונים, קיצור משכי ההכשרה ושיפור האפקטיביות בשירות. כמו כן, גובשה תוכנית רב שנתית להרחבת החינוך הטכנולוגי במוסדות חיל האוויר ("פלדה כחולה") והועמק הקשר עם מוסדות החינוך הטכנולוגיים.
חיים אישיים
נשוי לשרית ואב לארבעה.
שפת הסימנים הרוסית
לשפת הסימנים הרוסית (РЖЯ) יש דקדוק משלה והיא משמשת את הרוסים החירשים בתקשורת היומיומית. עם זאת, קיים "שפה מסומנת רוסית" המשמשת בעיקר בתקשורת רשמית, כגון הרצאות בשפת סימנים באוניברסיטאות, מאמרים בכנס, ובעבר שימש בטלוויזיה בתוכניות חדשות מתורגמות.
היסטוריה
ההערכה היא שהשפה התחילה בסביבות 1806, כשנפתח בית ספר לחירשים בפאבלובסק, מדרום לפטרבורג. בשנת 1810 עבר בית הספר לסנקט פטרבורג. המיקום המקורי הלך והתפורר בתקופה הסובייטית, אך מאז תוקן. האחוזנ היא כיום מלון ומסעדה. היא יוצאה לבולגריה בשנת 1920, שם הפכה לשפה נפרדת (שפת סימנים בולגרית) ולא לניב של שפת הסימנים הרוסית, אם כי גם שם משתמשים בשפת הסימנים הרוסית. בדומה לשפת הסימנים האמריקאית, גם שפת הסימנים הרוסית היא במשפחת שפת הסימנים הצרפתית. עם זאת, אוצר המילים בשפת הסימנים הרוסית הושפע רבות משפת הסימנים האוסטרית. בית הספר השני לחירשים במוסקבה, שמשתמש בשפת הסימנים הרוסית בכיתות הלימוד, נפתח בשנת 1992.
חלק ניכר מהמחקר המוקדם על שפת הסימנים הרוסית נעשה על ידי גלינה לאזרבנה זייצבה, שכתבה את עבודת הדוקטורט שלה בשנת 1969 על יחסים מרחביים בשפת הסימנים הרוסית, וב-1992 המציאה את המונח הסטנדרטי כיום לשפת הסימנים הרוסית "רוסקי ז'סטוביי יאזיק" (רוסית: Русский Жестовый Язык). מחקר מתמשך על השפה מתקיים במרכז ללימודי חרשים במוסקבה.
עמדת המדינה, נושאים קשורים
המצב הפעיל של שפת הסימנים הרוסית הוא כדלקמן:
ישנן מספר בעיות הנוגעות לחקר וליישום שפת הסימנים ברוסיה, שציין ולרי ניקיטיץ' רוכלדב, נשיא אגודת החירשים הרוסית:
עם זאת, יש תקווה שהמצב יכול להשתנות. ב-4 באפריל 2009 במועצה הרוסית לנכים, דן הנשיא דמיטרי מדבדב בנושא מעמדה של שפת הסימנים ברוסיה. בדברי הסיום שלו הביע נשיא הפדרציה הרוסית את דעתו:"'אכן קיים חוסר מובהק במתורגמנים לשפת סימנים. רמת הצורך הזו מחייבת שינויים. ישנם שיקולים והצעות ליישום כדי לפתור את הצורך בהכשרת מתורגמנים לשפת סימנים למתן שירותי תרגום. אבל אני מסכים עם הנאמר: יש צורך לשקול מחדש את הכנת המתורגמנים במשרד החינוך, מוסדות ואוניברסיטאות. מורים אלה צריכים להיות מוכנים כמעט בכל מחוז פדרלי, כי יש לנו מדינה ענקית ואי אפשר לדמיין שכל המתורגמנים לשפת הסימנים יוכשרו במוסקבה, למשל, וזו הדרך היחידה שבה נוכל לפתור בעיה זו. אני שמח שהדומה הממלכתית תמכה ביוזמות הנשיא, ולכן נמשיך לפעול באותה אחדות, שבה פעלנו בעבר לפתרון סוגיה זו'."
טקססוויל
זה סרט המשך לשובר הקופות "הצגת הקולנוע האחרונה" משנת 1971 גם הוא בבימויו של בוגדנוביץ ששיבץ לתפקידים ראשיים את אותם השחקנים. העלילה מתרחשת בשנת 1984, 33 שנים לאחר האירועים ב"הצגת הקולנוע האחרונה". העיירה גדלה והיא מתכוננת לאירוע של 100 שנים להקמת היישוב הראשון במחוז בשם "טקססוויל".
הסרט צולם בצבע אבל לא הצליח לחקות את הצלחת קודמו, הדמויות אינן מגובשות והתסריט לא מוצלח. הסרט לא זכה בשום פרסים מיוחדים וגם לא הצליח כלכלית. הוא דורג בציון 55% באתר Rotten Tomatoes לעומת 100% של קודמו.
תקציר העלילה
דווין ג'קסון (ג'ף ברידג'ס) הוא כעת טייקון המתפרנס מהפקת נפט. הוא בוגד באשתו קלרה (אנני פוטס) עם נשות חבריו כזה גם בנו "דיקי" (ויליאם מקנמרה). הוא מעסיק במשרד את רות פופר (קלוריס ליצ'מן), אשתו לשעבר של מאמן הספורט בתיכון. כעת מצבו הכלכלי קשה בגלל ירידת מחירי הנפט והוא עומד לפני פשיטת רגל.
ג'ייסי פארו (סיביל שפרד) עזבה את העיירה לאחר שהוריה נהרגו בתאונת מטוס. היא התיישבה באיטליה והופיעה במספר סרטים. שם נולד לה בן שנהרג בתאונה ואז החליטה לחזור לעיירה.
ג'ייסי ודווין נפגשים ומעלים זכרונות אך הרומן ביניהם לא מתפתח. ג'ייסי מתחברת למשפחתו של דווין כתחליף למשפחה שאין לה. הם משתתפים בחגיגות 100 שנה לטקססוויל כשג'ייסי נוסעת בתהלוכה בראש המכונית של בית הספר התיכון. בהופעה לפני כולם הם משחקים בתפקיד אדם וחוה.
סאני השקוע בעברו נעלם וכולם מחפשים אותו עד שמוצאים אותו באצטדיון בו היה מופיע בקבוצת הפוטבול של בית הספר. הוא שקוט בעצמו ועומד לקפוץ מלמעלה עד שכולם עולים על הטריבונה ומחלצים אותו.
לבסוף דווין מתעודד קצת שנודע לו כי מצאו עוד נפט בשטח שלו.
ימת קאווייה
ימת קאווייה (באנגלית: Lake Cahuilla) הפרהיסטורית (ידועה גם בכינויים "ימת לה קונטה" (Lake LeConte) ו"ים בלייק"(Blake Sea)) הייתה ימת מים מתוקים גדולה שמילאה את העמקים קואצ'לה, אימפריאל ומקסיקלי של דרום-מזרח מדינת קליפורניה בארצות הברית ומדינת באחה קליפורניה במקסיקו של ימינו במהלך מאות שנים, קודם להגעת הספרדים לאזור. הימה הנוכחית באזור, ימת סלטון, שנוצרה עקב תאונה ב-1905, קטנה בהרבה מקודמתה הפרהיסטורית. אורכה 55 קילומטרים, רוחבה 25 קילומטרים והיא שוכנת כ-69 מטרים מתחת לפני הים. לעומתה, אורכה של ימת קאווייה בשיאה היה 180 קילומטרים, רוחבה 50 קילומטרים, והיא הגיעה לגובה של 12 מטרים מעל פני הים. בין השאר היא הציפה שטחים שבהם שוכנות כיום הערים מקסיקלי בבאחה קליפורניה, ואל סנטרו (El Centro), ואינדיו בקליפורניה. הימה קרויה על שם הקבוצה האתנית של אינדיאנים שבניה התגוררו באזור.
היסטוריה
ימת קאווייה נוצרה כאשר נהר קולורדו התחתון שינה את מסלולו בתוך הדלתה שלו. במקום לזרום ישירות דרומה לקצה הצפוני של מפרץ קליפורניה, הוטו מי הנהר לצפון מערב לתוך שקע סלטון, שהמקום הנמוך ביותר בו נמצא כ-80 מטרים מתחת לפני הים. תחת תנאי אקלים דומים לאלו של תחילת המאה ה-20, נדרשו כ-20 שנים של זרימה רצופה של הנהר כדי למלא את השקע עד גובה 12 מטרים מעל פני הים. בגובה זה גלשו מי הימה דרומה, כשמחצית ממי הימה זרמו דרך ערוץ הנהר הארדי למפרץ, ומחצית מהמים התאדו. כאשר הנהר שינה מסלולו שוב דרומה, נדרשו לפחות חמישים שנים נוספות עד שהימה תתייבש לחלוטין.
הסיפורים על הימה הגדולה הקדומה עברו בעל פה והתושבים הילידים של האזור: הקאווייה (Cahuilla) והקומאיי (Kumeyaay) ידעו לספר על קיומה בתקופה ההיסטורית. באמצע המאה ה-19 זיהו מבקרים אירופאים ובהם הגאולוג ויליאם פיפס בלייק (William Phipps Blake) שביקר במקום ב-1858 את העקבות לקיום הימה, כולל משקעי טופה לאורך קו החוף המקסימלי, חופים, ומשקעים של קונכיות של רכיכות של מים מתוקים.
הארכאולוג מלקולם ג'נינגס רוג'רס (Malcolm Jennings Rogers), בחן ב-1945 חרסים שנותרו באתרים שעל קו החוף של הימה והגיע למסקנה שהימה הייתה קיימת בין שנת 1000 לשנת 1500. מחקרים מאוחרים יותר קבעו שהימה נוצרה כמה פעמים לפני שנת 1000 ואחרי שנת 1500, כולל אירוע במאה ה-17, כשהחוקרים הספרדים כבר הגיעו לנהר קולורדו התחתון, אף שהם לא נכנסו לאגן סלטון.
העמים הילידים ניצלו מגוון של משאבים שמקורם בימת קאווייה השוכנת באזור הכה שונה והצחיח של מדבר קולורדו, שכללו: דגי מים מתוקים, בעיקר Gila elegans (באנגלית Gila bonytail) ו-Xyrauchen texanus (באנגלית razorback sucker), צדפות של מים מתוקים (Anodonta dejecta), עופות מים (בייחוד אגמית אמריקנית), וצמחי ביצה (סוף, אגמון וקנה). החוקרים חלוקים בשאלת חשיבות המשאבים של ימת קאווייה לאסטרטגיות הקיום של הילידים, ועקב כך מה הייתה מידת ההשפעה של יצירת הימה והיעלמותה על הפרהיסטוריה של האזור. יש שדמיינו יישובי קבע או יישובי קבע למחצה רבים על חופי הימה, ולכן התחוללו בהם תהפוכות חמורות כאשר נעלמו המשאבים שתמכו בקיומם, בעוד שחוקרים אחרים מתייחסים לימה כאל תופעה חולפת במסגרת אורח החיים האזורי היציב.
ימת קאווייה המודרנית בלה קינטה (La Quinta) בקליפורניה נבנתה כמאגר מים ב-1969.
טריברקה
טריברקה (ברוסית: Териберка) הוא כפר במחוז המשנה קולסקי, במחוז מורמנסק, רוסיה, השוכן לחוף ים ברנץ בשפך נהר טריברקה.
היסטוריה
טריברקה הוזכרה לראשונה בסביבות 1523. עם זאת, על פי מקורות אחרים, היא נוסדה בשנות ה-60 של המאה ה-19 - העשור בו התיישבו באופן פעיל בחופי מורמן.
בסוף המאה ה-19 היישוב החל להתפתח כשנבנו בה כנסייה, מגדלור ותחנת מזג אוויר (הראשונה בחוף מורמנסק). שמות המאפיינים הגאוגרפיים של האזור, כמו כף דיפלרנסקוגו, זבאלישין ואחרים מתייחסים למשלחת הגדולה של פיוטר הגדול.
בתחילת המאה ה-20, טריברקה פותחו בה עסקי בקלה ודייג כרישים (שאומצו בעיקר על ידי הנורווגים אשר החזיקו בבעלותם מפעל דגה וחנות). בסוף שנות העשרים התארגן הכפר כחווה הקיבוצית הראשונה; היא כללה משק חלב ועדר איילים בנוסף לסירות הדייג.
לפני מלחמת העולם השנייה, הדייגים ועובדי רפת החווה הקיבוצית זכו מספר פעמים על הישגיהם ונשלחו להציג את מרכולתם במרכז ודנ"ח במוסקבה. בניית מספנות בכפר ליודייני החלה בערך באותה תקופה.
טריברקה התפתח במהירות לאחר המלחמה. בשנות ה-40 - 60 היו שתי כפרים, שתי רפתות, עופות, עדר איילים בן 2,000 ראשים, חוות גידול חורפנים אמריקאים ושני מתקני עיבוד דגים בכפר, כמו גם חנויות ומחסנים של בסיס הצי "גוסלוב" (ארגון ממשלתי לפועלים מיומנים). באותן שנים התרחבו המספנות ועבדו במלוא יכולתם. בכפר פעל מרכז קהילתי, מועדון חלוצים צעירים, שני בתי ספר (יסודי ותיכוני), פנימייה לילדים מיישובי החוף, מרכז אשפוז, בית חולים ותחנת טיפול נמרץ לאמבולנסים.
טריברקה הפכה למרכז המינהלי של המחוז המקיף אותו וצומח והתפתח בקצב מהיר מאוד.
הנפילה החלה בשנות השישים, אז הועבר המחוז לתחום השיפוט של העיירה סברומורסק. ככל שגדלה כמות הספינות וציי הדייג הצליחו לנסוע ביתר קלות באוקיינוס הפתוח, עסקי הדיג החופי הפכו פחות חשובים. מתחם עיבוד הדגים שהוקם במורמנסק הציב את מתקני העיבוד הקטנים יותר בטריברקה.
בשנות השמונים נהרס בית הגידול של דגי הסלמון במהלך הקמת המפעלים ההידרואלקטריים על נהר טריברקה. בשנות האלפיים הכפר שוב הוכפף למחוז במקום העיירה סוורומורסק.
בשנת 2019 מושל מחוז מורמנסק אנדריי צ'יביס הודיע כי ממשלתו מתכננת לפתח באופן מקיף את הכפר שננטש, שמהווה פנינה טבעית.
בתרבות הפופולרית
סרט הדרמה הרוסי לוויתן משנת 2014, שזכה בגלובוס הזהב בשנת 2015, צולם בטריברקה.
אלברטו סופיצ'י
אלברטו סופיצ'י (בספרדית: Alberto Suppici; 20 בנובמבר 1898 – 21 ביוני 1981) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת הקשר מרכזי. בתור מאמן הוביל את נבחרת אורוגוואי לזכייה במונדיאל 1930.
ביוגרפיה
סופיצ'י נולד בשנת 1898 בקולוניה דל סקרמנטו שבאורוגוואי, ולאורך כל הקריירה שיחק בענקית המדינה נסיונל. עד שנת 1923 זכה עימה ב-7 תוארי אליפות וגם בגביע אלדאו ב-1916.
לאחר הקריירה ככדורגלן היה מאמן נבחרת אורוגוואי. בקופה אמריקה 1929 סיים עימה במקום השלישי אך בגביע העולם ב-1930 הוביל אותה לזכייה ובכך היה למאמן הראשון שזוכה במונדיאל, ובנוסף לכך גם לצעיר ביותר כשהוא עושה זאת בגיל 31 ו-240 ימים בלבד. עם זאת סופיצ'י היה אחראי בעיקר על כושר ומשמעת השחקנים ולא בהכרח על הפאן האסטרטגי או הטקטי, דברים שהועברו בעיקר על ידי השחקנים המובילים בנבחרת. הוא היה מאמנה גם בקופה אמריקה בשנים 1937 ו-1939 שאחריהם סיים את קריירת האימון בה. סופיצ'י אימן גם את נסיונל וזכה עימה באליפות ב-1945.
סופיצ'י נפטר ב-21 ביוני 1981 במונטווידאו בגיל 82. בעיר הולדתו הוקם אצטדיון על שמו בשם: "אסטדיו פרופסור אלברטו סופיצ'י".
אגודת החירשים הרוסית
אגודת החירשים הרוסית (ברוסית: Всероссийское общество глухих) היא ארגון ציבורי רוסי של אנשים בעלי לקות שמיעה מוחלטת או משמעותית.
הארגון הוקם כגוף ציבורי כלל-רוסי של אנשים עם מוגבלויות בשם אגודת החירשים הרוסית. הוא נוצר ברוסיה הסובייטית (ברית המועצות) בשנת 1926. המשימה העיקרית שלה היא הגנה על הזכויות המשפטיות והאינטרסים של אזרחי הפדרציה הרוסית עם ליקויי שמיעה, שיקומם החברתי ושילובם בחברה המודרנית, הבטחת שוויון הזדמנויות עם אזרחים אחרים. האגודה חברה באיגוד העולמי לחירשים (WFH). נשיא ה-WFH חבר במועצת WFH, מנהל המזכירות האזורית WFH למזרח אירופה ומרכז אסיה.
הארגון מונה כ-100,000 איש בשורותיו, מתוכן 95% לקויי שמיעה. הארגון כולל 76 סניפים אזוריים ו-878 סניפים מקומיים, המשרתים כ-230,000 רוסים חירשים. ישנן יחידות ארגוניות עיקריות של האגודה בכל הסובייקטים הפדרליים של הפדרציה הרוסית.
הארגון מפעיל 35 מפעלים חברתיים ושיקומיים הפותרים את בעיות ההכשרה המקצועית והתעסוקה של נכים, מממנים את הפעילות הסטטוטורית של הארגון וכוללת גם 52 מוסדות חברתיים ותרבותיים אזוריים ו-182 מקומיים, כמו גם תיאטרון החיקוי והמחווה, אתר הבריאות מאיאק בסוצ'י ומרכזי בילוי ותיירות אחרים ברוסיה.
מוזיאון החצר הישנה עין שמר
החצר הישנה הוא מוזיאון העוסק בתולדות ההתיישבות החלוצית בשנים שלפני הקמת מדינת ישראל. המוזיאון ממוקם בקיבוץ עין שמר, בתחום של חצר ששימשה את המתיישבים הראשונים בשטח עליו קיים כיום הקיבוץ. המוזאון תוכנן בידי האדריכל יעקב (קובה) גבר.
היסטוריה
בשנת 1921 הגיעו לשטח עליו קיים כיום קיבוץ עין שמר קבוצה של אנשי ארגון השומר במטרה להקים במקום נקודת שמירה. בין אזור יהודה, עמק יזרעאל והגליל. בעקבות התנאים הקשים לא שרדו המתיישבים במקום. בשנת 1917 התיישבו במקום עשרה מחברי קבוצת "אחדות" שהתגוררו בשני צריפים ועסקו בחקלאות. ב-1921 נבנתה על ידי אנשי גדוד העבודה חצר מבוצרת ששטחה ארבעה דונם. החצר הוקפה בחומה בגובה של שני מטרים ובה חרכי ירייה, שער ברזל גדול ובית אבן בן שתי קומות. אנשי גדוד העבודה לא הצליחו להחזיק במקום והוא ננטש על ידם. בשנת 1927 התיישבו במקום אנשי השומר הצעיר ושנה זו נחשבת לשנת ייסודו של קיבוץ עין שמר. ב-1934 חוברה החצר לרשת החשמל ושנה לאחר מכן התגלו בה מים. החצר שוחזרה ובשנת 1983 נפתח במקום מוזיאון החצר הישנה.
במוזיאון תצוגת טרקטורים ישנים ומופעלת "רכבת האלונים", קטע בין 1100 מטרים היוצא מן החצר ועובר בשטחי הקיבוץ. הרכבת נוסעת על קטע ששימש את הרכבת בזמן השלטון העות'מאני בארץ ישראל. הרכבת נקראת רכבת האלונים על שום עצי האלון שהוסעו בעבר ברכבת. דמויות ברוח התקופה מוצבות לצידי המסילה. במקום מתקיימות כיום פעילויות שונות לילדים בהתאם לחגים השונים ופעילויות אחרות כגון אפיית לחמניות, מסיק זיתים ופעילות בבית בד.
רכבת האלונים
ב"מוזיאון חצר ראשונים" בקיבוץ, קיים מסלול של רכבת האלונים החוצה את שדות הקיבוץ. הנסיעה בקרון הרכבת ליד מרעה הסוסים, הרפת ועל גשרון מעל נחל קטן, היא מעין סיור מודרך ברכבת הטורקית, מסילת הרכבת החיג'אזית.
האנגר מיכאל
ההאנגר הוא מבנה קשתי מפח גלי הבנוי בסגנון ההאנגרים למוסכים ומיכון שניבנו בראשית המאה העשרים בישראל. במבנה תצוגה ייחודית של כ-30 טרקטורים וציוד חקלאי מראשית המאה העשרים.
רב יצחק בריה דרב יהודה
רב יצחק בריה דרב יהודה היה אמורא בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
הוא היה תלמיד מובהק של אביו, רב יהודה, עמו דן רבות בהלכה. אביו העריכו מאוד, ואף היה מוסר מתורתו בפני אחרים, דבר שנחשב יוצא דופן, שכן לרוב אין אמורא מוסר תורה משם בנו או תלמידו. לעיתים הוא מפרש את מאמריו של רב יהודה אביו ומוסר אותן משמו בבית המדרש.
גילו
לא ברור האם רב יצחק, נולד לרב יהודה ככל הנראה בגיל מבוגר, ולכן למד תורה מפי אמוראים, שחיו כדור ושנים מאוחר יותר - רב ששת ורמי בר חמא או שמא נולד כשאביו היה צעיר, כמשתמע ממקורות אחרים. בעל "יחוסי תנאים ואמוראים" קובע כי פרטים אלו סותרים זה את זה:
ילדותו
כבר בקטנותו של רב יהודה ניכרו בו סימני חכמה ופקחותו יותר מאשר שאר בני גילו. כך למשל, מסופר, כי כאשר דנו החכמים בישיבת פומבדיתא, אדות ההלכה האומרת כי קטנים שמכרו חפצים כדי להתפרנס, יש תוקף לממכרן מתקנת חכמים, אם רק יש בהם הבנה מספקת לפשר מעשיהם, החווה רב יהודה אודות בנו רב יצחק שהיה אז כבן שש - שבע, - קטן המבין כמותו - ממכרו ממכר, כאשר הקשו החכמים מדיעה אחרת האומרת כי הגיל הוא תשע עשר, הסביר להם רב יהודה כי הוא לא התכווין לומר שכל תינוק בגילו - ממכרו ממכר, אלא רק ילד המבין את מעשיו כבנו, שבגיל שש כבר הייתה בו בינה יתירה
רבותיו
הוא למד אצל רב הונא (בתקופה שבה למדו בבית מדרשו מסכת נדה), וכן אצל רבה, יחד עם רב שמואל בנו של רבה בר בר חנה ורב אחא בר הונא.
לאחר פטירתם, נהפך לתלמידו של רמי בר חמא, ועל כל שאלה שנשאל היה עונה על פי ההיגיון ("מסברה"), ולא בהסתמך על מקורות קודמים לו ("מברייתא"), בשונה מרב ששת שהיה עונה תמיד בהסתמך על המקורות הקודמים לו. הלך מחשבה זה של רמי בר חמא גרם לרב יצחק לנטוש את הלימודים אצלו, ולעבור ללמוד אצל רב ששת.
יחד עם אחיו, רב הונא בריה דרב יהודה, דן בהלכה עם אביי ורבא.
מזלק
מזלק (בהונגרית: Mezőlak) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. כמו יישובים רבים באירופה גם במזלק מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 1,146 ובשנת 2020 רק 967 תושבים.
רב יצחק בריה דרב יהודה
משפחתו
נכדתו חומא, בת בנו איסי, הוגדרה כאשה קטלנית, מכיוון שנישאה לשלושה אנשים, שכולם נפטרו: חכם בשם רחבא מישיבת פומבדיתא, רב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ואביי.
מזלק
יהודי מזלק
במזלק חיו יהודים בתקופות זמן שונות. וחלק מתושביה נרצחו בשואה.
אריה קוץ
אריה קוץ (באנגלית: Arie Kutz; נולד ב-9 במרץ 1953) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי. משמש יו"ר האגודה לידידות ישראל-יפן. זכה בשנת 2016 ב"עיטור מסדר השמש העולה", מטעם קיסר יפן "על תרומתו לקידום היחסים וההבנה ההדדית בין יפן וישראל". באותה שנה (2016), נבחר על ידי מגזין "בניין דיור", כאחד מ-30 פורצי הדרך באדריכלות הישראלית. בנוסף, בחר המגזין ("בניין דיור") במשרד האדריכלים "ניר-קוץ אדריכלים", כאחד מתוך 100 האדריכלים המשפיעים בעשור האחרון במציאות הישראלית. משרד האדריכלים שבבעלותו נחשב אחד ממשרדי האדריכלים החשובים בארץ.
ביוגרפיה
קוץ למד בתיכון עירוני "אוהל שם" ברמת גן. לאחר השירות הצבאי, המשיך ללמוד בטכניון וסיים בשנת 1979 תואר ראשון
באדריכלות (B.Sc), במקצוע - אדריכל ובונה ערים. בשנים 1981–1984, שהה ביפן במסגרת מלגת לימודים לתואר שני, שקיבל ממשרד החינוך היפני. הוא למד לתואר השני במכון הטכנולוגי של טוקיו (Tokyo Institute of Technology. M.Sc), במחלקה להיסטוריה של האדריכלות היפנית, בהנחיית פרופסור היראי קיושי (שימור מבנים ושיקום עירוני) ובהנחיית פרופסור קאזואו שינוהרה (אדריכלות מבנים). נושא התזה שלו: The Approach - way to the Japanese Traditional House - a case study in time conscious architecture.
בתחילת דרכו המקצועית (1981-1975; 1988-1984), עבד במשרד האדריכלים יסקי-גיל-סיון (אברהם יסקי, יעקב גיל ויוסי סיון), על פרויקטים שונים. הפרויקט האחרון שלו במסגרת זו, היה תכנון מרכז קניות "קניון השרון" בנתניה, מִשְׁלָב התכנון הרעיוני ועד לגמר אכלוס הקניון; עם סיום עבודתו במשרד זה (1988), החליטו אשתו האדריכלית רָנִּי ניר והוא לצאת לדרך עצמאית, והקימו את משרד האדריכלים ניר – קוץ אדריכלים בע"מ; בשנת 1991, נבחר לשמש כחבר צוות תכנון מרכז תל אביב, תפקיד שכיהן בו כשש שנים (1997-1991); לאחר סיום עבודתו בעיריית תל אביב, בשנת 1997, הקים את חברת תא מתכננים בע"מ (חברה לתכנון עירוני), ובשנת 1999, הקים יחד עם אדריכלי הנוף פול פרידברג (Paul Friedberg) ודורית שחר את "סטודיו אדריכלות נוף בע"מ". מספר שנים לאחר מכן (2003), מונה ראש צוות התוכנית להתחדשות וציפוף מרכז ירושלים. בין שאר תפקידיו, הכין תוכנית אב לשכונת מאה שערים, שיקום מרכז שפרעם ועוד.
לאור החלטת הממשלה לפנות את בסיסי צה"ל ממרכז הארץ (שלישות, צריפין וכו') ולהעתיקם לנגב, ערך אריה קוץ בשנת 2013, את התוכנית לבניית מגדלי מגורים בני 33–47 קומות. מגדלי המגורים, יוקמו לאחר פינוי הבסיס (בסיס "מחנה גנים" - בסיס "השלישות" - מחנה "מקלף") ברמת גן. כמו כן, יוקם פארק רחב היקף על השטח שיפונה ויועבר לרשות עיריית רמת גן. מינהל מקרקעי ישראל יקבל לשיווק את מתחמי המגורים; פעילותו המקצועית, המקיפה את כל תחומי מקצוע האדריכלות, תכנון הערים ותכנון הנוף, הובילו אותו בשנת 2015, למינוי כראש צוות שדרוג אזור תעשייה רמת החייל עבור עיריית תל אביב, בתפקיד זה כיהן במשך שלוש שנים (2018-2015). משרד האדריכלים שבבעלותו, עוסק גם בהקמת שכונה חדשה בנצרת עלית, כאשר 300 דירות תיועדנה לזוגות צעירים. תוכנית נוספת, לשכונה חדשה בשם "מ5", תוכננה במועצה המקומית ג'ש (גוש חלב).
לאחד השיאים החשובים במאמציו לשלב צמחייה בבניינים, הגיע עם הזכייה בתחרות לתכנון אגף חדש לחברת "צ'ק פוינט", בשנת 2011. בשנת 2018 הסתיימה הקמתו של האגף החדש ובו קירות ענק מחופי צמחייה.
קוץ עוסק גם בליווי והדרכת סיורים מקצועיים ביפן. בשנת 1984, לאחר שובו מהלימודים ביפן, פנה אליו האדריכל אברהם יסקי, שהיה יו"ר "אגודת הארכיטקטים והאינג'נרים בישראל", וביקש ממנו לתכנן, ללוות ולהדריך סיור מקצועי לאדריכלים ביפן. אריה קוץ עבר לצורך זה הכשרה כמלווה קבוצות, והסיור המקצועי הראשון "יצא לדרך" בסתיו 1985. מאז אותה שנה, מלווה קוץ כל שנה, פעם או פעמיים, קבוצות אדריכלים ישראליים לסיור מקצועי ביפן, להיכרות עומק עם תרבות יפן ובדגש על האדריכלות היפנית. בדרך זו, חשף אריה קוץ, למעלה מאלף אדריכלים ואדריכליות ישראליים, להשפעה של האדריכלות היפנית. על כך, בין השאר, זיכה אותו מגזין "בניין ודיור" בתואר "פורץ דרך".
קוץ מלמד בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב.
נשוי לאדריכלית רָנִּי ניר.
סגנון
בעבודותיו באדריכלות בניין או באדריכלות נוף, קיימת השפעה מהתרבות היפנית - תרבות שצילם, תיעד והפנים במשך שנים רבות. הוא למד את השפה היפנית ויודע אותה על בורייה, הוא מכיר ויודע את קוד ההתנהגות היפנית, אותו למד בדקדקנות בשהייתו בארץ זו. עולמו הפנימי הוא הגישה האסתטית היפנית, היחס לחומרים הפשוטים ולטבע.
לדבריו של אריה קוץ, כבר במאה ה-16, החלו היפנים להעריך ולכבד את הבית הפשוט, העשוי עץ, נייר ומחצלות הקש (הטטאמי), לעומת האדריכלות והעיצוב המונומנטליים, הבנויים מחומרים פחות אורגניים אך חסינים ועמידים יותר, שקיבלו בירושה מהתרבות הסינית. היפנים שינו את התרבות הזו ושיכללו אותה. בתקופה זו עוצבה האדריכלות היפנית, אדריכלות המצטיינת באיפוק וטעונה משמעויות ושימוש בהפכים. קוץ טוען בדבריו, כי ה"עיצוב היפני" היה תמיד מורכב, מגוון ורב פנים.
אחד המרכיבים המופיע תדיר בעבודותיו, הוא האלכסון, המאופיין גם אצל היפנים. לדברי קוץ, האלכסון נמצא בתוכו ובנשמתו. הוא מביא כדוגמה את שבילי הגן היפני, שתמיד יהיו אלכסוניים - בזיגזג. לעומת הגישה המערבית המסורתית הגורסת, שבין שתי נקודות יחבר קו ישר אחד. עבודותיו משלבות בין הישן לחדש, כמו בניין הבנק הבינלאומי בתל אביב אשר תוכנן על ידי משרד האדריכלים האמריקאי פיי-קוב-פריד (Pei-Cobb-Freed) יחד עם משרדו של אריה קוץ, ושילב שני בניינים לשימור - בית ועד הקהילה ובית רבקה גרינוולד. בבניין הבנק הבינלאומי הראשון, אפשר להבחין באלכסון, כפי שמשתמע מדבריו, כי נמתח קו אלכסוני מהפינה הצפון מזרחית של בית ועד הקהילה, לפינה הדרום מערבית של בית לוין. המשולש, לדברי אריה קוץ, הוביל לרעיון העיצובי של המגדל כמערכת של מנסרות משולשות. דוגמה נוספת, ניתן לראות בחזית הבניין של תיאטרון הבובות בחולון.
אריה קוץ נחשב כבר-סמכא בתחום הבנייה הירוקה. הוא מסביר, שהאדם צריך להתאים את עצמו לסביבה בה הוא חי, וכך ליצור מרקם אקלים נכון שהתוצאה תהיה מההתחלה, תכנון הבית ובנייתו בהמשך עם מרקם אקלים נוח - בניין שיתאים לסביבה בה הוא מוקם. זה, הדבר הבולט ביותר או החשוב ביותר לדעתו והוא מנמק, שהקידמה היא המפריעה לנו. האדריכלות השכילה לתת פתרונות מצוינים ליצירת מרקם אקלים ותכנון ירוק, אולם מערכות מיזוג האוויר גרמו להפרת האיזון הנכון. היום, כאשר הטמפרטורה והלחות בחוץ עולה, אתה מדליק מיד מזגן, והוא אינו מתנגד להפעלת מיזוג האוויר, אולם יש להפעיל אותו במינון נכון. לדבריו, לאורך ההיסטוריה, נבנה הבית המסורתי תמיד על פי חוקים ירוקים, בניית בית הסתמכה ונשענה על החומרים הזמינים שהיו במקום בנייתו. אלא, שהטכנולוגיה המתקדמת הביאה לכך שהאדריכלים איבדו את הידע הבסיסי והחשוב - השימוש בחומרים הזמינים והפשוטים, המגיעים מהטבע הקרוב. לכן, יש לדאוג לאוורור נכון בבית, כדי שלא יהיה צורך להדליק מזגן.
דוגמה נוספת להשפעת הסגנון היפני על עיצוב ותכנון עבודתו של קוץ, הוא בית משפחת סלע, המשלב סגנון יפני ומקומי. אריה קוץ יחד עם בעל הבית, שאף הוא מושפע מהסגנון היפני, השתמשו בכלים ובשיטות עבודה מסורתיות (המשפחה חקרה ובדקה וחיפשה למצוא סוג עץ, שיהיה דומה בתכונותיו לסוג העץ הגדל ביפן, עבור הדלתות והחלונות שבביתה), הן בפרטים והן במתווה הכללי של הבית, ונתנו להם פרשנויות מקומיות במתווה הכללי של הבנייה. הרעפים על גג המבנה משולבים: רעפי עץ עם רעפים מקומיים של חברת אקרשטיין, הפטיו מעוצב בסגנון גן זן, המסדרון, משמש כמרפסת היקפית כפי שקיים בבית היפני.
תערוכות
מיצב T-Ceremony, תערוכה בגלריה "פריסקופ", גלריה לעיצוב מודרני עכשווי. אוצרת התערוכה: שרי פארן (2004); אוצר בתערוכה במוזיאון טיקוטין לאומנות יפנית, תערוכה שהוצגו בה עבודותיו של האדריכל היפני הנודע טדאו אנדו (Tadao Ando). בתערוכה זו, שיתף אריה קוץ פעולה עם האוצרת ד"ר עתליה קרני (2007); "הנייר סובל הכל" (מיצב: נייר שרטוט שקוף, 100 גרם, על גליל קרטון, דיו מדפסות), תערוכה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב, בנושא: "חומר ללא חומר", אמנות הנייר בישראל. אוצר: פול ג'קסון (יוני 2008); משרדו של אריה קוץ "ניר קוץ אדריכלים", השתתף בתערוכת העבודות, שהוגשו לתחרות מרכז הבקרה לתחבורה במטרופולין תל אביב, המשרד זכה במקום ראשון; מיצב אומן אורח - אריה קוץ, “גשר של נייר”', המהווה גשר סמלי בין יפן לישראל, הוצג בבית האומנים ע"ש זריצקי בתל אביב, במסגרת התערוכה: "קיוטו פואטיקה". המיצב הוא מחווה לתערוכה של הצלמת דרורה שפיץ, אשר נוהגת לבקר פעמים רבות ביפן, מצלמת ותופסת במצלמתה פרטים מאסתטיקת הגנים היפניים. אוצרת התערוכה: אירית לוין 2017); "הקיר הירוק", באגף החדש של בניין משרדי ההנהלה הראשית של חברת "צ'ק פוינט" בתל אביב, נבחר להשתתף בתערוכה בינלאומית בנושא: "סולאר גרילה: תגובה בונה לשינויי אקלים", במוזיאון תל אביב לאמנות. אוצרת: מאיה ויניצקי (יולי 2019-פברואר 2020); בנוסף, נבחר עיצוב "הקיר הירוק" להשתתף בתערוכה בגלריה בבית האדריכל, בנושא: "שלושים ושלוש אחרי ארבעים". התערוכה מטעם התאחדות האדריכלים ובוני ערים בישראל. אוצרים: אדריכל עמרי איתן, אדריכל טולו אמיתי, אדריכל דנה גורדון (ינואר-פברואר 2020).
מאמרים נבחרים
מאז שזכה בשנת 1981 במלגת לימודים ביפן, עוסק קוץ בחקר התרבות החזותית של יפן בדגש מיוחד על האדריכלות שלה, מהעת העתיקה ועד ימינו. במסגרת מחקר זה, השתתף בסמינרים מקצועיים ופרסם מאמרים רבים, שחלקם מפורטים בהמשך. נושאים אלו הפכו אותו גם למרצה מבוקש על מגוון במות רב.
מאמרים על אדריכלות יפנית
"מאדו לטוקיו בארבע מאות שנה", אדריכלות ישראלית (1998); "טוקיו גדולה (ומתוכננת היטב)", מסע אחר (2013); "אדריכלות בית המגורים ביפן", יפן, חוויה אחרת (2014); "אדריכלות נוף יפנית", אמנות (2006); "דרך האלים ודרך האדם: עלייה לרגל ביפן - תכנון הדרך", מותר (2013); "אדריכלות נוף יפנית", יפן, חוויה אחרת (2014).
נושאים מקצועיים באדריכלות
אריה קוץ, שנחשב לאחד החלוצים בארץ בשילוב צמחייה באדריכלות, הוא אורח של קבע בכתבי עת ועיתונות, עם מאמרים וראיונות בנושא גגות ירוקים וקירות ירוקים. יצירות האדריכלות שלו ושל משרדו בתחום, זכו להכרה ציבורית ולפרסומים בכתבי עת בישראל ומחוצה לה. להלן מבחר ממאמריו:
"בית הריבוע הכחול - פארק תעשייה אפק ראש העין", עיצוב הבית: רבעון לתרבות עיצוב הבית, (ביזנס דיזיין 4), (2001); "פארק כהמשך החוויה העירונית (פארק פרס חולון)", אדריכלות נוף (2004); "אורים ותומים", בנין ודיור (2018); "גג ירוק בבית ספר אור תורה רמות, ירושלים", אדריכלות נוף (2019); "גגות ירוקים וקירות ירוקים", גן ונוף (2020).
עריכה מקצועית
קורן לאונרד, "וואבי-סאבי לאמנים, למעצבים, למשוררים ולפילוסופיה" (שם הספר במקור: "Wabi-Sabi"), (ספר), הוצאת אסיה, 2013.
עבודות ייחודיות
פעילותו המקצועית של אריה קוץ, מקיפה את כל תחומי המקצוע: תכנון ערים, תכנון נוף ועיצוב אורבני, בנייני ציבור, מגדלי משרדים ומגורים ואף בתים פרטיים. בין עבודותיו החשובות:
גל החום באירופה (2019)
גל החום באירופה בשנת 2019 היה תקופה של מזג אוויר חם במיוחד עם רשומת טמפרטורות גבוהות, במיוחד בבלגיה, גרמניה, לוקסמבורג, הולנד בריטניה וצרפת.
בגל החום דווח על מותם של 868 בני אדם בצרפת ואדם אחד בבלגיה, יחד עם אלפי בעלי חיים כאשר מערכות האוורור ברפתות הוצפו.
בלגיה
ב-24 ביולי נמדדה הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בבלגיה כאשר הן הגיעו ל-40.2 מעלות צלזיוס בעיירה אנגלור, אלו טמפרטורות גבוהות ב-1.4 מעלות לעומת השיא הקודם שעמד על 38.8 מעלות צלזיוס ונמדד ב-1947. באותו היום פונו הנוסעים מהיורוסטאר מכיוון שהרכבת התקלקלה בין האלה לטוביז ונוסעים רבים התמוטטו מהחום בהמתנה. ב-25 ביולי שוב נשבר השיא כאשר הטמפרטורות הגיעו ל-41.8 מעלות צלזיוס בבג'ייננדייק ואף דווח על מוות של אזרח.