cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולפני פבל מיל
התוכנית הידועה ביותר ששודרה מהמרכז הייתה Pebble Mill at One – אחת מתוכניות האירוח הראשונות בטלוויזיה, ששודרה בערוץ BBC1 בשעת הצוהריים (בשנים 1972-1986). תוכנית יומית פופולרית זו נודעה בין השאר בכך שלא צולמה באולפן טלוויזיה מסורתי, אלא במבואה בעלת קירות זכוכית של אחד הבניינים, וזאת בשל העובדה שהאולפנים במרכז היו תפוסים במשך רוב הזמן לצורך הפקות אחרות.
פרדריק סורנסן
קריירת מועדונים
בקיץ 2019 הושאל סורנסן מקלן ליאנג בויז ברן לעונה אחת. בסיום העונה חזק לקלן. הוא שותף בשלושה משחקים בלבד ובינואר 2021 שוחרר מהקבוצה. לאחר השחרור חתם בקבוצת פסקארה מההליגה השנייה באיטליה.
נבחרת לאומית
סורנסון רשם 15 הופעות בנבחרת הצעירה (עד גיל 21) של דנמרק. הוא נכלל בסגל לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, אך לא שיחק עקב פציעה. ביוני 2015 זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק ידידות מול נבחרת מונטנגרו.
אולפני פבל מיל
בין יתר תוכניות הטלוויזיה שהופקו במרכז זה היו:
במרכז שכנה תחנת הרדיו BBC West Midlands – אחת מזרועות הרדיו האזורי של ה-BBC. בין תוכניות הרדיו שהופקו בו הייתה אופרת הסבון ברדיו The Archers – תוכנית הרדיו בעלת משך השידור הרצוף הארוך ביותר בעולם (מ-1950 ועד עתה).
בראשית שנות האלפיים החליט ה-BBC לסגור את המרכז ולהעביר את הפעילות בו לאתר אחר. ההחלטה נתקבלה בשל שיקולים כלכליים שונים ובכללם הוצאות התחזוקה הגדלות של הבניינים. המרכז נסגר באוקטובר 2004 וחלק מהפעילות בו הועתקה לבניין במרכז העיר ברמינגהאם. בנייני המרכז נהרסו באביב 2005 מתוך כוונה לבנות במקומם פארק מדע וטכנולוגיה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל. בשנת 2016 נפתח במקום "בית החולים ברמינגהאם לרפואת שיניים", שכולל מרפאות שיניים כחלק משירות הבריאות הלאומי ובית ספר לרפואת שיניים שקשור לאוניברסיטת ברמינגהאם.
קייסי אנדרקאבר
קייסי אנדרקאבר (באנגלית: K.C. Undercover; בתרגום חופשי: "קייסי הסמויה") היא קומדיית מצבים של ערוץ דיסני ששודרה לראשונה ב-18 בינואר 2015. משתתפים בה: זנדאיה, ורוניקה דאן, קמיל מקפאדן, טריניטי סטוקס, תמי תאוסנד וקאדים הרדיסון. הסדרה עלתה בערוץ דיסני ישראל ב-7 ביולי 2015. בעונה הראשונה היו 27 פרקים, והיא נגמרה ב-24 בינואר 2016 ובישראל ב-1 במרץ 2016.
ב-15 במאי 2015, אתר TVLine דיווח על חידוש הסדרה לעונה שנייה. העונה עלתה ב-6 במרץ 2016 בארצות הברית ובישראל ב-13 ביולי 2016. העונה הסתיימה ב-13 בינואר 2017 בארצות הברית ובישראל ב-5 באפריל 2017.
ב-1 באוגוסט 2016, המגזין פיפל דיווח על כך שהסדרה חודשה לעונה שלישית. העונה עלתה בארצות הברית ב-7 ביולי 2017 וב-31 באוגוסט 2017 בישראל.
עלילה
בוושינגטון די. סי., קייסי קופר, תלמידה בבית ספר תיכון, גאונה במתמטיקה ובעלת חגורה שחורה בקרטה, מגלה שהוריה הם מרגלים כשהם מגייסים אותה להצטרף אליהם לעבודה בסוכנות הממשלתית הסודית, הארגון. עתה, כשיש ברשותה את הגאדג'טים החדישים ביותר לריגול, יש לקייסי הרבה מה ללמוד על להיות מרגלת, כולל לשמור בסוד את העבודה החדשה שלה מחברתה הטובה מריסה. ביחד, קייסי והוריה, קרייג וקירה, ואחיה הקטנים, ארני וג'ודי (רובוט דמוי אדם), מנסים לאזן בין שגרת חיי משפחה בעת עבודה במשימות ריגול, קרוב ורחוק, בניסיון להציל את העולם.
אידה קוהנר
הברונית אידה קוהנר מסאסברק (בהונגרית: Kohner Ida; בודפשט, 28 בפברואר 1895 – בודפשט, ינואר 1945) הייתה ציירת הונגרייה-יהודייה בולטת, אשתו של הצייר המפורסם אישטוואן פרקש. שניהם ניספו בשואת יהודי הונגריה.
ביוגרפיה
אידה קוהנר נולדה במשפחה יהודית כבתם של הבארון מסאסברק אדולף קוהנר הברון מסאסברק ושל הלן (אירן) קוהנר. היא למדה ציור אצל אדולף פניאש במושבת האמנים של סולנוק, שהוקמה חלקית בעזרת אביה ולאחר מכן לזמן קצר ב"בית הספר לעיצוב וציור" בבודפשט (שמה היום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) בין השנים 1912 לבין 1913. היא ערכה סיורי לימודים ברומא ובפירנצה. אידה קוהנר הציגה בכמה מוזיאונים חשובים מאוד. לראשונה בהיכל האמנות בודפשט בתערוכת החורף של 1918–1919 וכן הציגה תערוכת אוסף במוזיאון ארנסט (1923) בעיקר של נופים מאיטליה ומסולנוק: גבעות אומבריה, סן פרנצ'סקו וכו'. מ-1918 הציגה את עבודותיה בתערוכות של הסלון הלאומי, היכל האמנות וגלריית טמאש. היא הציגה גם בתערוכות מחוץ לישראל בסטוקהולם, בוונציה ובהאג. תחריט הנחושת שלה בן 12 הגיליונות פורסם תחת השם "הבלט הרוסי". ב-18 ביוני 1925, בבודפשט, נישאה לצייר אישטוואן פרקש, והם התגוררו בפריז מאותה שנה (1925) עד 1933. אחת מיצירותיה של אידה קוהנר נשמרת עד היום במוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
בעלה גורש למחנה הריכוז אושוויץ ב-1944, שם מצא את מותו. אידה קוהנר הפכה לקורבן של השואה ב-1945 ולאחר רציחתה על גדת הדנובה, אנשי מפלגת צלב החץ דחפו את גופתה לדנובה. תאריך מותה נקבע על ידי בית המשפט המחוזי המרכזי של בודפשט לשעה 12 בצהריים ב-15 בינואר 1945, רק שלושה ימים לפני שחרור העיר על ידי הצבא האדום הסובייטי.
הנצחתה
בשנת 2015, הונחה אבן נגף לזכרה מול דירתה באותה התקופה ברחוב ראדאי 8 ברובע 9 של בודפשט (Ráday utca 8).
גרנד פריירי (קנדה)
גרנד פריירי (באנגלית: Grande Prairie) היא עיר בצפון-מערב פרובינציית אלברטה, קנדה. העיר ממוקמת כ-456 ק"מ צפונית-מערבית לאדמונטון, בירת אלברטה, והיא מוקפת במחוז גרנד פריירי מספר 1.
לפי מפקד האוכלוסין הלאומי של 2011 מנתה העיר כ-55,000 תושבים והייתה השביעית בגודלה בפרובינציית אלברטה. ב-2015 לפי המפקד הפרובינציאלי היו בעיר למעלה מ-68,000 תושבים, המעיד על גידול משמעותי ומהיר באוכלוסייה. בין השנים 2001–2006 קצב גידול האוכלוסייה בעיר היה מן המהירים בקנדה.
ברבור המחצצר נבחר כסמל העיר עקב קרבתה לנתיב הנדידה ולמרכזי הקינון הקיציים של העוף. בעקבות זאת מכונה גרנד פריירי לעיתים "עיר הברבור". בנוסף, הדינוזאור מוכר כסמל בלתי רשמי של גרנד פריירי, כתוצאה מהתגליות הפלאונטולוגיים באזוריים מצפון וממערב לעיר.
כלכלה
גרנד פריירי נהנית מכלכלה מגוונת. ענפי התעשייה העיקריים הם נפט, גז, חקלאות, יערנות ושירותים בתחום המזון.
החקלאות, שהייתה משענה העיקרי של כלכלת העיר מאז ייסודה בתחילת המאה ה-20, נשארה גם כיום חלק בלתי מבוטל מהכלכלה המקומית. למרות מיקום האזור צפונית לקו הרוחב 55°, האקלים הנוח יחסית מאפשר את שגשוג החקלאות, והאזור הוא המעוז החקלאי הצפוני ביותר בצפון אמריקה. הגידולים באזור כוללים חיטה, שעורה, שיבולת-שועל וקנולה. באזור גם מגדלים בהמות דוגמת בקר וביזונים.
קראצ'ונד
קראצ'ונד (בהונגרית: Karácsond) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה. עד לשואה הייתה בו קהילה יהודית.
כמו יישובים רבים באירופה גם בקראצ'ונד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 היה מספר התושבים 3,059 ובשנת 2020 רק 2,863 תושבים.
האזור היה מיושב כבר אלפי שנים ונמצאו בו ממצאים ארכאולוגיים, הוא מיושב לסירוגין מאז ועד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1323.
יהודי קראצ'ונד
יהודים חיו בקראצ'ונד במאה ה-18 ובמאה ה-19. ובשנת 1944 נרצחו יהודים מהכפר בשואת יהודי הונגריה.
בתי הספר של בית ישראל
בתי הספר של בית ישראל הייתה רשת חינוך יסודית שפעלה באתיופיה למען קהילת ביתא ישראל בין השנים 1955 ו-1981. הרשת מומנה בתחילת והופעלה על ידי הסוכנות היהודית, לאחר מכאן על ידי האגודה לרווחת הפלאשים ולבסוף הארגונים אורט וג'וינט.
ראשיתה של הפעילות החינוכית שהביאה ליצירת הרשת החלה ב-1953 כאשר הגיע שליח המחלקה לתרבות וחינוך תורניים בגולה של הסוכנות היהודית, הרב שמואל בארי, לאתיופיה והקים יחד עם יונה בוגלה שהתפטר מתפקידו במשרד החינוך האתיופי את בית הספר למען נדחי ישראל באסמרה שתפקידו היה להכשיר מורים ולשמש כבית ספר ופנימייה לתלמידים. במסגרת פעילות זו נשלחו לישראל שתי קבוצות של תלמידים, האחת ב-1955 והשנייה ב-1956, לתוכנית הכשרת מורים בכפר בתיה.
הרשת החלה לפעול ב-1955 כאשר הכהנים שלמדו בבית הספר למען נדחי ישראל שבאסמרה הקימו בתי ספר של מורה אחד או שניים ביישובי הקהילה. שנה לאחר מכאן החליף יהודה סיוון את הרב בארי וששימש בתפקיד עד ראשית 1958. ב-1957 נסגר בית הספר באסמרה ובשנה העוקבת הועבר אל מחוז בגמדר, שבו חייתה רוב הקהילה, והיה למרכז הרשת. במקביל נפתחו בתי ספר נוספים על ידי נערי ביתא ישראל שהשתלמו בכפר בתיה. בינואר 1958 הוחלף סיוון במשה בר יודא שניהל את הרשת עד אוגוסט ובתקופתו הרשת נקלעה למשבר כאשר הסוכנות היהודית החלה לקצץ בתקציבה והביאה לכך שכל בתי הספר נסגרו פרט למרכזי. לאחר בר יודא היה יונה בוגלה למנהל הרשת.
בראשית שנות ה-60 החלו לתמוך ברשת ארגונים יהודיים בריטים ובעיקר יק"א שגויסו על ידי נורמן בנטוויץ' ובתי הספר נפתחו מחדש. משנת 1967 ועד 1977 הארגון העיקרי שתמך ברשת היה האגודה לרווחת הפלאשים שכלל בתוכו את כל הארגונים שפעלו למען ביתא ישראל. בשנת 1976 מונה גרשון לוי מטעם האגודה למנהל הרשת במקומו של בוגלה ושנה לאחר מכאן הגבירו הג'וינט ואורט את מערבותם באגודה והחלו לפעול באופן ישיר. הארגונים באו במשא ומתן עם ממשלת אתיופיה שהתנתה את פעילותם בהנגשת הרשת לאוכלוסייה הכללית.
סופה של הרשת הגיע ב-1981 שבה גורשו מהמדינה הארגונים שתמכו בה וזאת לאחר שמוריה ועובדיה עודדו ועזרו ליהודים לצאת לסודאן במסגרת מבצע אחים בהוראת ישראל.
צ'ורטקוב
צ'ורטקוב (באוקראינית: Чортків, צ'ורטקיב, ברוסית: Чортков; בפולנית: Czortków, ביידיש: טשאָרטקאָוו) היא עיר במחוז טרנופול במערב אוקראינה, המשמשת כמרכז מינהלי ומסחרי של מחוז צ'ורטקוב. נכון ל-2001 התגוררו בצ'ורטקוב 29,057 בני אדם. בעבר השתייכה צ'ורטקוב לחבלי פודוליה וגליציה המזרחית.
היסטוריה
העיר צ'ורטקוב שוכנת בבקעה עמוקה על גדות נהר סרט ונחשבת לעיר הראשית בחבל פודוליה. תיעוד היסטורי ראשון ביחס לצ'ורטקוב נמצא בכתב-הכנעה משנת 1437 שניתן למלך פולין, ולדיסלב יגיילו, מאת אצילי הערים באזור, ובו נזכר גם בעל כפר בשם צ'רטקובסקי.
ב-1522 קיבל בעל האחוזה בשם צ'רטקובסקי אישור מזיגמונד הראשון, מלך פולין לייסד עיר ולקרוא אותה בשם צ'ורטקוב. מאז נמכרה העיר ונקנתה על ידי משפחות שונות לבסוף נרכשה בידי משפחת פוטוצקי ששלוחותיה השונות שלטו כמעט בכל הערים והאחוזות ברוסיה, פודוליה ואוקראינה.
מראשית היווסדה סבלה צ'ורטקוב מהתקפות הטטרים שהחריבו אותה ולקחו את תושביה בשבי. ב-1672 נכבשה העיר על ידי האימפריה העות'מאנית, ורק ב-1699, כתוצאה מהסכם קרלוביץ וחזרת חבל פודוליה לשלטון פולין, שבה צ'ורטקוב לרשות משפחת פוטוצקי. לאחר החלוקה הראשונה של פולין ב-1772 עברה צ'ורטקוב לשלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה הייתה צ'ורטקוב תחת שלטון הרוסים, ולאחר המלחמה ב-1918, הפכה, יחד עם כל חבל גליציה, לחלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
ב-17 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, פלש הצבא האדום לצ'ורטקוב בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב. העיר הייתה תחת שליטת ברית המועצות עד ליוני 1941, אז כבש הצבא הגרמני את צ'ורטקוב מידי הרוסים.
לאחר המלחמה חזרה צ'ורטקוב לשליטת ברית המועצות. רוב האוכלוסייה הפולנית עזבה את העיר ועברה לתחומי פולין. ב-1991, בעקבות התפרקות ברית המועצות, זכתה אוקראינה לעצמאות, וצ'ורטקוב היא חלק מאוקראינה העצמאית.
צ'ורטקוב משמשת מרכז מינהלי ומסחרי של המחוז וקיימים בה כמה מפעלים תעשייתיים. אתרי התיירות בעיר הם המבצר העתיק מהמאה ה-17 וכנסיית העץ מהמאה ה-17 וה-18. בנוסף פועל בעיר מוזיאון היסטורי.
הקהילה היהודית
במשך מאות שנים ישבו יהודים בצ'ורטקוב. תיעוד קורותיהם משקף במידה רבה את חייהן של קהילות יהודיות רבות באזור. לראשונה מוזכרים יהודים החיים בצ'ורטקוב בשנת 1616, 94 שנה לאחר היווסדה של העיר, אולם על פי ד"ר אפרים זוננשיין יש להניח שיהודים גרו במקום שנים רבות קודם לכן. מספר השו"ת "משאת בנימין" שחיבר הרב בנימין סלניק מפודהייצה עולה, כי באותה תקופה עסקו יהודי צ'ורטקוב כמו שאר יהודי הערים בסביבה במסחר ביין ולשם כך נהגו לנסוע לארצות ולאכיה בשיירות ובעגלות רבות כדי להביא חביות יין. בבית הקברות הישן קיימות מצבות מלפני שנת ת"ח (1648).
כיתר קהילות פודוליה, חרבה גם קהילת צ'ורטקוב במהלך גזירות ת"ח ות"ט. עדויות מתקופה זו מספרות כי היהודים סבלו לא רק מהקוזאקים אלא גם מאדוני העיר הפולנים שחשדו בהם בשיתוף פעולה עם הקוזאקים. בשנת תס"ה (1705) פנה שר העיר ליהודים וביקש שישובו לצ'ורטקוב, אך נראה שבודדים התיישבו בעיר כבר לפני הפניה הרשמית. צו המסדיר את זכויותיהם וחובותיהם של יהודי העיר ביחס למושל העיר ניתן בשנת תפ"ב (1722). בראש הקהילה עמדו הרב ופרנסי הקהילה, ואף שהייתה נחשבת לקהילה עצמאית, היא נשמעה להוראות מקהילת לבוב.
בשנת תפ"ו (1726) התמנה לרב הקהילה הרב צבי הירש הלוי הורוביץ, בנו של ר' מאיר הלוי הורביץ מטיקטין ממשפחת רבנים ידועה ומגדולי הרבנים בפודוליה בעת ההיא, שהניח את היסודות הדתיים של הקהילה. שני בניו, הרב פנחס ורבי שמואל (שמעלקא) היו מגדולי תנועת החסידות במאה ה-18. בתקופת הנהגתו של הרב צבי הורוביץ התפשטה בפודוליה תנועתו של יעקב פרנק, אולם נראה שבשל מעמדו והשפעתו של הרב הורוביץ השפעתה על קהילת צ'ורטקוב הייתה מועטת. בדמותו של הרב הורוביץ נקשרו אגדות וסיפורי מעשיות, בהם הוא תואר כצדיק וקדוש. אגדה מפורסמת קושרת את עושרה של משפחת רוטשילד, בברכה שקיבל מאיר-אנשיל אבי השושלת מפי הרב הורביץ. על שמו נקרא אחד מבתי הכנסת של הקהילה, "בית המדרש של רבי הירשלי".
מספר בתי היהודים בצ'ורטקוב בשנת 1722 היה 110, לעומת 142 בתי הנוצרים. בשנת 1765, גרו בעיר 812 יהודים בנוסף ל-56 שהתגוררו בכפרי הסביבה. ב-1797 היו בצ'ורטקוב 121 בתים של יהודים ו-232 בתים של נוצרים.
ב-1865 רכש רבי דוד משה פרידמן, בנו של רבי ישראל מרוז'ין, טירה בעיר והפך אותה למרכז החצר החסידית שהקים, "חסידות צ'ורטקוב". הקמת החצר שנחשבה כאחת החצרות החסידיות הגדולות והמרכזיות, הביאה לפרסומה של העיר בקרב יהדות מזרח אירופה כולה. לאחר פטירתו של רבי דוד משה פרידמן ב-1903 החליף אותו בנו רבי ישראל מצ'ורטקוב שהיה מחשובי האדמו"רים של יהדות פולין קודם השואה וממנהיגיה של תנועת אגודת ישראל. כמו רבים אחרים הוא נאלץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה לעבור לווינה, אולם הוא נהג לשהות בתקופות החגים בצ'ורטקוב. הקמת החצר החסידית בצ'ורטקוב לוותה בהתנגדות מצד רב העיר, הרב ישעיה מאיר שפירא וחסידיו, שנבעה מסיבות מגוונות ונמשכה לאורך שנים ארוכות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה צ'ורטקוב מרכז לפעילות ציונית ותרבותית ענפה אשר התקיימה לצד מוסדות הקהילה המסורתיים. הפעילות הציבורית היהודית בעיר נאסרה עם כיבושה בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בשואה
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים ב-6 ביולי 1941, החלו אלו בביצוע מעשי רצח ביהודיה, וב-10 בחודש רצחו אוקראינים מקומיים כ-300 מיהודי העיר. ב-28 ביולי רצחו שוטרים גרמנים כ-150 יהודים נוספים מהעיר ביער סמוך. בהמשך, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, גיוס לעבודות כפייה והחרמת רכוש. ב-12 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-200 משכילים יהודים מהעיר, ובהם חלק מחברי היודנרט שאך מונה בעיר. יודנרט חדש שמונה בעיר נצטווה לספק לגרמנים מאות עובדי כפייה יהודים לעבודות פרך, בהן רבים מתו.
בראשית אפריל 1942 רוכזו יהודי העיר וסביבתה בגטו צפוף שהוקם בה, בו מתו רבים מהם כתוצאה מתנאי המחיה הקשים. ביוני 1942 נרצחו כמה מאות מיהודי הגטו.
ב-27 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה גדולה, בה רצחו הגרמנים והאוקראינים כ-600 ילדים, קשישים וחולים יהודים בשטח הגטו, ושילחו כ-2,500 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ. לאחר מכן, צמצמו הגרמנים את שטח הגטו, הקיפו אותו בגדר תיל, וסגרו את שעריו. בתקופה זו החלו לפעול בגטו מספר קבוצות מחתרת, אשר רוב חבריהן נלכדו ונורו. ב-5 באוקטובר 1942 נערכה בגטו אקציה נוספת, בה שולחו כ-500 איש נוספים לבלז'ץ.
ב-23 ביוני 1943 רצחו הגרמנים כ-500 עד 700 יהודים נוספים מהגטו ביער סמוך, ובספטמבר 1943 חוסל סופית הגטו בעיר, תוך הצתת בתיו. לאחר מכן הוכרזה העיר רשמית כ"נקייה מיהודים".
מכ-6,000 יהודי העיר שרדו את השואה כ-100 איש.
ספר יזכור להנצחת קהילת צ'ורטקוב יצא לאור בשנת 1967 בעריכת ד"ר ישעיהו אוסטרידן, והוא כולל מידע רב על העיר ועל הקהילה היהודית, מוסדותיה ואנשיה לאורך הדורות. חלק מהמאמרים בספר נכתבו ביידיש ובסופו קיים גם מדור באנגלית. בפתח הספר מובא חיבורו של הרב ד"ר אפרים זוננשיין המתאר את קורות הקהילה כפי שתועדו בפנקס הקהילה החל משנת תצ"ח. חיבורו של זוננשיין התפרסם לראשונה ב-1939 בוורשה וצורפה אליו הקדמה מאת פרופ' מאיר בלבן.
קוג'ו פו-דו לאבה
קוג'ו פו-דו לאבה (בצרפתית: Kodjo Fo-Doh Laba; נולד ב-27 בינואר 1992 בלומה שבטוגו) הוא כדורגלן טוגולזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת טוגו.
קריירת מועדונים
לאבה שיחק בקבוצות אנז' מליגת העל הטוגולזית, ביטאם מליגת העל הגבונזית וברכאן מליגת העל המרוקאית.
בחודש יוני 2019 חתם באל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות. בשלוש עונותיו הראשונות במועדון ערך 63 הופעות ליגה, בהן הבקיע 58 שערים. בעונת, בה זכתה אל-עין באליפות איחוד האמירויות הערביות, סיים לאבה כמלך השערים של הליגה, עם 26 שערים ב-22 הופעות.
קריירה בינלאומית
ב-25 במרץ 2016 ערך לאבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת טוגו, בהפסד 1-0 לנבחרת תוניסיה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. ב-5 ביוני הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 2-2 נגד נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017.
לאבה היה חלק מסגל נבחרת טוגו לטורניר גביע אפריקה לאומות 2017, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד, בהפסד 3-1 לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במסגרת שלב הבתים.
יחסי ישראל–מונגוליה
יחסי ישראל–מונגוליה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין מדינת ישראל לבין מונגוליה.
היחסים בין שתי המדינות הושפעו מיחסיה של ישראל עם ברית המועצות ועם הרפובליקה העממית של סין לאורך השנים, והבשילו בשנת 1991 לידי כינון יחסים דיפלומטיים מלאים. לישראל ומונגוליה הסכמים לשיתוף פעולה במגוון תחומים, הסכם הגנה על השקעות והסכם פטור הדדי מאשרות.
מגעים מוקדמים
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה הרפובליקה העממית של מונגוליה אחת המדינות המבודדות בעולם. מגעים ראשונים בין נציגים מונגולים לישראלים התקיימו כפי הנראה בשנת 1949 במוסקבה, כאשר גולדה מאיר שירתה בה כציר ישראל בברית המועצות וקיימה שיחה אקראית עם השגריר המונגולי. ואולם, משרד החוץ הישראלי לא גילה באותן שנים שום יוזמה כלפי מונגוליה ולא האמין שיש סיכוי לפתח יחסים תקינים עמה.
הניסיונות הראשונים לבחון אפשרות של קיום יחסים דיפלומטיים בין המדינות נעשו בשנת 1960. בעקבות רמיזות מצד דיפלומטים מונגולים, הציע מנהל מחלקת אסיה במשרד החוץ, יעקב שמעוני, לשרת החוץ גולדה מאיר ליזום ביקור של שגריר ישראל במוסקבה במונגוליה, בתקווה שהקשרים שייווצרו בביקור יובילו לכינון יחסים. ואולם, שגרירות מונגוליה במוסקבה סירבה להעניק אשרה לשגריר הישראלי והיוזמה לא יצאה אל הפועל. ניסיון נוסף ברוח דומה נעשה ב-1967, כאשר ישראל קיוותה לנצל את המתיחות ביחסי ברית המועצות וסין ולנצל את מרחב התמרון שמצב זה הקנה למונגוליה, אך גם יוזמה זו לא הצליחה להתממש.
נקודת המפנה וכינון היחסים
המפנה ביחסי ישראל-מונגוליה החל עם השינויים הדרמטיים שחלו ביחסי ישראל עם ברית המועצות, סין והודו ועם מדינות נוספות באסיה בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20.
ב-5 בדצמבר 1990 אמר שגריר מונגוליה בקהיר לעמיתו הישראלי כי מונגוליה מעוניינת בכינון יחסים עם ישראל. דברים דומים נאמרו כמה ימים מאוחר יותר גם לשגריר ישראל במוסקבה מדיפלומטים מונגוליים.
לאחר כינון היחסים
בדצמבר 1996 ביקר בישראל שר החוץ המונגולי, טסרופילין גומבוסורן. במסגרת הביקור חתמו שתי המדינות על הסכם פטור הדדי מאשרות.
בשנת 1998 ביקר אריאל שרון במונגוליה, כשכיהן כשר החוץ.
בנובמבר 2003 ביקר בישראל שר החוץ המונגולי, לובסנגין ארדנצ'ולון, כשהוא מלווה במשלחת עסקית, ונפגש עם עמיתו הישראלי, סילבן שלום. הביקור התמקד בהידוק היחסים וקידום קשרי הסחר בין המדינות ובתהליך השלום. במסגרת הביקור נחתמו שני הסכמים: הסכם הגנה על השקעות והסכם התייעצויות בין משרדי החוץ של שתי המדינות.
ב-11 במאי 2008 הגיע נשיא מונגוליה, נמברין אנחבאיאר, לביקור היסטורי ראשון של נשיא מונגולי בישראל, כשהוא מלווה בשרת החוץ של מונגוליה ובפמליה שכללה חברי פרלמנט ואנשי תקשורת. הביקור נמשך 4 ימים, שבמהלכו נפגש אנחבאיאר עם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני. בנוסף, נפגש עם בכירים בסקטור העסקי, במטרה להגביר את שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות, וביקר ביד ושם, ירושלים וים המלח. בפגישה עם שרת החוץ נחתם הסכם לשיתוף פעולה תרבותי בין המדינות וסוכם, כי הממשלות יקדמו שיתופי ידע בתחומי כלכלה, תרבות ומדע.
טלפייר
טלפייר גלאי אש וגז בע"מ היא חברה ישראלית פרטית, העוסקת בפיתוח, ייצור ושיווק של מערכות גילוי וכיבוי אש. בין מוצריה גלאי עשן פוטואלקטריים, רכזות לגילוי אש וטכנולוגיות לניטור ובקרת אש. בנוסף, החברה מבצעת פרויקטים של הקמה ושירות בתחום גילוי האש. טלפייר היא החברה הגדולה והמובילה בתחומה בישראל . משרדי החברה והמפעל הראשי ממוקמים בפתח תקווה.
יחסי ישראל–מונגוליה
לאחר כינון היחסים
באוגוסט 2010 ביקרה במונגוליה משלחת אקדמית מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, כאורחת רשמית של האוניברסיטה הלאומית של מונגוליה. במהלך הביקור נחתם הסכם לשיתוף פעולה בין המוסדות.
ביולי 2012 ביקר במונגוליה סגן שר החוץ דני אילון וחתם עם שר החינוך המונגולי על הסכם שיכלול שיתוף פעולה בין אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, במסגרתו ילמדו במונגוליה על ישראל ועל השואה ובישראל ילמדו על המורשת וההיסטוריה המונגולית. כמו כן, סוכם על הרחבת הקשרים בין המדינות כולל הצהרת כוונות על פתיחת שגרירויות.
טלפייר
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1979 על ידי שתי משפחות: משפחת אבני (שלמה אבני ולימים ממשיכו בנו ניר אבני) ומשפחת ברנר (יהושע ברנר) כאשר עד שנת 2019 כיהנו כמנכ"לים משותפים בחברה ניר אבני ויהושע ברנר . בשנת 2017 קרן טנא רכשה את השליטה בחברה. משפחות אבני וברנר, נשארו שותפות בחברה עד היום.
יחסי ישראל–מונגוליה
לאחר כינון היחסים
בשנת 2016 התקיימה פגישה בין שר החוץ של מונגוליה טסנד מונק-אורגיל עם שגריר ישראל במונגוליה מתן וילנאי. השר הודה לשגריר על תרומתו לחיזוק היחסים הבילטרליים, בעיקר בתחום ההגנה והביטחון, ושני הצדדים הסכימו לקיים פגישת התייעצות ברמת שרי החוץ של שתי המדינות.
טלפייר
היסטוריה
בשנת 2021, שגיא רובין משמש כמנכ"ל החברה ויהושע ברנר משמש כנשיא החברה. בשנות ה-80 טלפייר השיקה גלאי עשן ורכזת גילוי אש ביצור כחול לבן. גלאי העשן עבר גלגולים ובסופו של דבר התבסס כגלאי העשן הכתובתי TFO-480A - המותקן היום ברוב המבנים והפרויקטים. גלאי עשן זה נושא שלושה תווי תקן UL האמריקאי, EN-54 האירופאי, ות.י. 1220 של מכון התקנים הישראלי.
יחסי ישראל–מונגוליה
לאחר כינון היחסים
באוגוסט 2017 ביקר שר החוץ המונגולי מונק-אורגיל בישראל ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו. בפגישתם עסקו בחיזוק שיתוף הפעולה בין שתי המדינות בנושאי טכנולוגיה, חקלאות ומים.
שגריר מונגוליה בישראל (נכון ל-2022), שאיננו תושב, הוא שגריר המדינה לטורקיה, מונקאבייר גומבוסורן.
טלפייר
היסטוריה
בשנת 2018 השיקה טלפייר את מערכת ניהול העשן הישראלית הראשונה בעלת תו התקן האמריקאי UUKL.
מהלך זה מציב את טלפייר כחברה היחידה והראשונה בישראל שיש לה כיום פתרונות ניטור מאש מבוססי ענן.
בתחילת 2021, טלפייר רכשה את חברת כח בת קול בע"מ העוסקת בפיתוח וייצור של מערכות כריזת חירום, חלונות שחרור עשן ועוד, לצד פעילות החברה בתחום ביצוע התקנות מערכות גילוי אש ומתן שירותי תחזוקה במגדלי המגורים.
תחומי פעילות נוספים
טלפייר חברה בעמותת הNFPA העולמית, העמותה הישראלית למיגון מפני אש (NFPA- IL) וחברה בהתאחדות התעשיינים בישראל. בנוסף, לחברה חטיבת ביצוע המבצעת פרויקטים במודל TURNKEY של הקמה ושירות למערכות גילוי אש במגדלי מגורים, בנייני משרדים, מרכזי קניות, תעשייה, מרכזים רפואיים, מבנים ייחודיים ועוד. לחברה מרכז שירות ותמיכה מרכזי בפתח תקווה ובאילת.
נציגויות בארץ
מלבד מוצריה בייצור עצמי משמשת טלפייר כנציגה בארץ של חברות בינלאומיות בענף כיבוי האש כגון: Fike, SAFE, FIRE PRO ,GreenEX, ספקטרוניקס, EATON, XTRALIS - HONEYWELL, POTTER EVAX, PROEL s.p.a, THE FIRE BEAM COMPANY, SENSITRON.
תרומה לקהילה
בנוסף על 120 עובדיה בפתח תקווה, מעסיקה טלפייר 40 עובדים בעלי מוגבלויות המועסקים במפעל "הקרן לשיקום" בדרום המדינה, המחזיק קו ייצור עבור טלפייר.
טלפייר פועלת שנים רבות גם לקידום והעלאת המודעות לתחזוקה נכונה של מערכות גילוי אש, כאמצעי הגנה חשוב בבנייני מגורים ישנים.
יחסי וייטנאם–רוסיה
יחסי וייטנאם–רוסיה הם היחסים הדו-צדדיים בין וייטנאם לרוסיה.
היסטוריה
וייטנאם קיבלה סיוע משמעותי מברית המועצות במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה ובמהלך מלחמת וייטנאם. כבר בשנת 1955 קיבלה וייטנאם מברית המועצות ללא תשלום 170 אלף טונות אורז, 8,000 טונות סוכר ו-9 מיליון מ"ר בדי כותנה. מחזור הסחורות של ברית המועצות ווייטנאם בשנים 1955–1960 גדל כמעט פי 14 מ-3.3 מיליון רובל עד 42.8 מיליון רובל.
ב-3 בנובמבר 1978 במהלך הביקור הידידות הרשמי בברית המועצות של המפלגה הווייטנאמית ומשלחת הממשלה נחתמה אמנת ידידות ושיתוף פעולה בין ברית המועצות לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם, וב-10 בדצמבר 1981 נחתה אמנה במוסקבה בין ברית המועצות לבין הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם על סיוע בעניינים אזרחיים, משפחתיים ופליליים.
וייטנאם קיבלה תמיכה ניכרת מברית המועצות עד להתמוטטותה של האחרונה, מאחר שווייטנאם הייתה חלק מקומקון ונחשבה למדינה סוציאליסטית.
היחסים כיום
בשנת 1994 נחתם במוסקבה הסכם על עקרונות יחסי ידידות. במרץ 2001, במהלך ביקורו הרשמי הראשון של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין בווייטנאם, נחתמה ההצהרה על שותפות אסטרטגית בין רוסיה לווייטנאם. נשיא הפדרציה הרוסית ערך ביקורים רשמיים בווייטנאם בנובמבר 2006, אוקטובר 2010 ונובמבר 2013.
באוקטובר 2002 ויולי 2010, בהזמנת נשיא הפדרציה הרוסית, נערכו ביקורים רשמיים ברוסיה של מזכ"ל הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בווייטנאם. באוגוסט 1998, מאי 2004 ואוקטובר 2008, נשיא הרפובליקה הסוציאליסטית של וייטנאם ערך ביקור רשמי בפדרציה הרוסית. ישיבות של ראשי המדינות מתקיימות באופן קבוע בפורומים בינלאומיים רב-צדדיים. ב-9 במאי 2010, נשיא וייטנאם נגויין מין טריט השתתף בחגיגות במוסקבה לרגל 65 שנה לניצחון במלחמה הפטריוטית הגדולה.
ב-5 במרץ 2015 החל ראש הממשלה דמיטרי מדבדב את ביקורו הרשמי בווייטנאם, במהלכו דנו המשלחות בסוגיות רבות. בשנת 2017, ניתן סיוע לווייטנאם להתמודדות עם נזקי הטייפון מטעם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין. 40 טונות של סיוע הומניטרי נשלחו דרך משרד החירום וכן סכום של חמישה מיליון דולרים. באותה שנה החל שיתוף פעולה דו-צדדי בתחום הצבאי.
שיתוף פעולה כלכלי
בשנים 2003–2012 כמעט והוכפל סך הייצוא הרוסי לווייטנאם: מ-357 מיליון דולר ל-658 מיליון דולר. עם זאת, באותה תקופה, היבוא הווייטנאמי בפדרציה הרוסית צמח ביותר מפי עשרה: מ-156 מיליון דולר ל-2.313 מיליארד דולר. בשנת 2012, וייטנאם היוותה 16.3% מכלל היצוא הרוסי של ציוד וכלים חשמליים. בשנת 2012 עיקר הייצוא הרוסי לווייטנאם כלל ציוד וכלים חשמליים, פלדה מעורגלת, דשנים וציוד טלקומוניקציה. בשנת 2012 40.1% מהיבוא מווייטנאם לפדרציה הרוסית היה ציוד טלקומוניקציה, 9.7% היו בגדים, 7.5% היו נעליים, 7.3% היו דגים. ב-2012 ייבאה רוסיה 38% מייצוא הירקות והשורשים הווייטנאמיים, 25% מהדגים, 23% התה, 16% מהפירות המשומרים, 15% מהקקאו, 10% מהמכשירים הביתיים, 10% ציוד התקשורת, 6% מהטבק, 6% מהתרופות, 5% מהמחשבים. בשנת 2012 שלטו סחורות וייטנאמיות רבות בסך היבוא הרוסי מכל המדינות: תבלינים (29%), אורז (28%) וגומי טבעי (26%), שמן צמחי (14%), קפה (11%).
זיסמן מונטנר
ביוגרפיה
מונטנר נולד בקולומיאה בריבונות אוסטרו-הונגריה. בשנת 1902 עברה משפחתו לברלין שם סיים בית ספר יסודי. לאחר מכן התלמד בנגרייה במשך שנתיים. בין השנים 1913–1916 למד בתיכון.
בין השנים 1916–1918 בתקופת מלחמת העולם הראשונה, שירת מונטנר כקצין בצבא האוסטרי.
משנת 1918 עד 1933 השתתף מונטנר בפעילות ציונית. בין השנים 1920–1926 היה מונטנר חבר הנשיאות העולמית של מכבי. מונטנר השתתף בעריכת ה"לקסיקון היהודי", "אנציקלופדיה יודאיקה" ו"מילון מונחים" וערך את כתב העת "המכבי".
בין השנים 1919–1923 למד מונטנר רפואה בברלין. בסיום לימודיו התמנה כאסיסטנט במכון האוניברסיטאי להיגיינה.
בין השנים 1926–1927 היה מונטנר רופא-עוזר בבית החולים העירוני.
מונטנר נשא לאשה את נלי. הזוג היה חשוך ילדים.
בשנת 1933 עלה מונטנר לארץ-ישראל והתיישב בירושלים. הזוג התגורר ברחוב הנביאים פינת רחוב החבשים, (היום רחוב אתיופיה.)
בשנת 1938 פרסם מונטנר מאמר שנושאו "תוכנית שלום עם הפלשתינאים".
בשנת 1947 היה מונטנר ממייסדי החברה לתולדות הרפואה והמדעים, ומזכירה הראשון.
בשנת 1949 מונטנר הקים וניהל במרסיי בית חולים לעולים לארץ-ישראל.
מונטנר היה חבר בוועדה שהחליטה על שמות בתי חולים ממשלתיים. שר הבריאות הד"ר יוסף בורג העביר לדוד בן-גוריון את המלצות הוועדה, ובן-גוריון אישר את ההצעה לשמות בתי החולים : "רמב"ם", "צהלון", "אסף הרופא" ו"דונולו".
מונטנר פרסם כ־100 מאמרים על תולדות הרפואה, הכין לדפוס 10 מספרי הרפואה של הרמב"ם ואת כתבי הרפואה של דונולו ואסף הרופא.
למונטנר היו העתקים רבים של כתבי הרמב"ם והרב דונולו אותם הוא למד והתבסס רבות על פיהם.
מונטנר נפטר בשנת 1973.
בשנת 1973, לאחר מותו הוענק למונטנר מטעם עיריית תל אביב פרס איינהורן על מפעל חייו בחקר תולדות הרפואה היהודית.
בשנת 1983 יצא לאור ספר לזכרו, בעריכת יהושע ליבוביץ
בעריכתו
משה בן מימון, אבן תבון, משה בן שמואל, המאה ה-13, נתן, המאתי, אבן רשד, מחמד, תשי"ז-תשכ"ט, ירושלים : מוסד הרב קוק
פאלמר (אלסקה)
פאלמר (באנגלית: Palmer) הוא מושב המחוז של מחוז מאטאנסוקה-סאסיטנה אשר באלסקה שבארצות הברית. העיר נמצאת במרחק כ-68 קילומטרים צפון-מזרחית לאנקורג'. לפי מפקד האוכלוסין האמריקני של 2010 באותה העת היו בעיר 5,937 תושבים.
היסטוריה
האזור בו נמצא כיום היישוב פאלמר היה מיושב במקור על ידי אוכלוסייה ילידית במשך אלפי שנים ועסקו במסחר עם קבוצות ילידים אחרות. נתיבי הסחר שלהם היו לאורך נהר המאטנוסקה. במהלך 1741 הגיעו לראשונה תושבי האימפריה הרוסית לאזור אלסקה והביאו עימם לאזור זה לראשונה את המסורות הנוצריות שהיו נפוצות ברוסיה לאוכלוסייה הילידית של האזור.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 היזם ג'ורג' פאלמר הקים מרכז מסחר על נהר המאטנוסקה, בסמוך למקום בו נמצא כיום היישוב פאלמר.
לקראת סוף המאה ה-19 הממשל האמריקני החל להתעניין בשדות הפחם הממוקמים צפונית לפאלמר. בעקבות כן הוקמה בהמשך מסילת רכבת שעברה בתחום היישוב לראשונה ב-1904. במהלך מלחמת העולם הראשונה עלה הביקוש לפחם באיכות גבוהה לצורך תדלוק ספינות הקרב של הצי האמריקני. בסוף מלחמת העולם הראשונה הצי האמריקני חילק קרקעות בשדות הפחם לחיילים משוחררים שלקחו חלק במלחמה. בעקבות כן חקלאים, כורים, וחוואים החלו לאכלס את האזור. סניף הדואר של היישוב הוקם לראשונה ב-6 ביולי 1917.
ב-1935, במהלך תקופת השפל הגדול, במסגרת אחד מהפרויקטים של מדיניות הניו דיל שנקט ממשל רוזוולט הוקמה קולוניית מאטנוסקה (Matanuska Colony) באזור בו נמצא כיום היישוב פאלמר. במהלך בקיץ 1935 נהרו אל היישוב החדש 203 משפחות ממישיגן, ויסקונסין, ומינסוטה. התושבים החדשים שוכנו בתחילה באוהלים. כל משפחה קיבלה שטחים בגודל 40 דונם על מנת שיוכלו לעסוק באותם השטחים בחקלאות. שיעור המשפחות שלא הצליחו לאורך זמן לעסוק בהצלחה בענף החקלאות באזור היה גבוה, אף על פי כן עד היום מתגוררים בפאלמר רבים מהצאצאיהם של אותם התושבים המקוריים.
בניית מערכת הכבישים המהירים ברחבי אלסקה וההתפתחות המואצת של אנקורג' השפיעה רבות גם על הצמיחה של אזור פאלמר.
דמוגרפיה
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, נכון לשנת 2010 היו בעיר 5,937 תושבים, 1,472 משקי בית ו-1,058 משפחות. 80.94% מהתושבים הם לבנים, 2.05% אפרו-אמריקאים, 8.18% אינדיאנים, 1.06% אסיאתים ו-1.15% מגזע אחר ו-6.29% משני גזעים או יותר.
ההכנסה החציונית למשק בית בעיר הייתה $45,571 וההכנסה החציונית למשפחה הייתה $53,164. ההכנסה החציונית לגברים הייתה $44,716 לעומת $25,221 לנשים. ההכנסה לנפש הייתה $17,203. בערך 6.0% מהמשפחות ו-12.7% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני, מהם 12.6% מתחת לגיל 18 ו-4.2% מגיל 65 ומעלה.
גאוגרפיה
פאלמר משתרעת על שטח של כ-9.7 קילומטרים רבועים, מתוכם 9.7 קמ"ר שטחים יבשתיים ו-0 קמ"ר שטחי מים. העיר נמצאת בגובה 71 מטר מעל פני הים.
יוסף אוג'ן קמפוס
יוסף אוג'ן קמפוס, יוסיף אאוג'ן קמפוס או אואג'ן קמפוס (ברומנית: Iosef Eugen Campus; 5 בפברואר 1915 - 2 בנובמבר 2012) היה מבקר ספרות, מסאי וסופר ישראלי ברומנית, עברית וצרפתית, איש חינוך, יהודי יליד רומניה.
חייו
יוסף אוג'ן קמפוס נולד בבוקרשט במשפחה של יהודים ספרדים. בשנת 1932 סיים בהצטיינות את בחינות הבגרות בתיכון "מאטיי בסאראב" בעיר הולדתו. בשנים 1934–1936 חי קמפוס בארץ ישראל ולמד וסיים תואר ראשון בפילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית. בשנת 1938 סיים את התואר הראשון בספרות באוניברסיטת בוקרשט.
בימי השלטון הצבאי-פאשיסטי של יון אנטונסקו לימד בבית הספר של העדה הספרדית בבוקרשט והיה למנהלו. היה מורה מוערך מאוד בגלל בקיאותו ואהוב על ידי תלמידיו. אחרי נפילת משטר אנטונסקו, קמפוס יכול היה להמשיך בלימודיו באוניברסיטה וסיים בשנת 1948 דוקטורט בספרות ובפילוסופיה בהצטיינות יתרה (Magna cum laudae). עבודת הדוקטורט שלו הייתה מוקדשת ליצירתו של קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה. קמפוס עבד בהמשך כמורה לשפה והספרות הרומנית במכללת "ספנטול סאבה" בבוקרשט וכעורך במחלקה לבקורת ספרות של הירחון לספרות "ויאצה רומניאסקה" (Viaţa Românească - "החיים הרומנים"). בשנות ה-50 פוטר מעבודתו בכתב העת. בהמשך כתב בכתבי העת "קונטמפוראנול" (Contemporanul) "אפוסטרוף" (Apostrof), "טריבונה" (Tribuna), "ואטרה" (Vatra) וכו'. נבחר לחבר באיגוד הסופרים הרומנים ובישראל - באיגוד הסופרים הישראלים בשפה הרומנית.
קמפוס כתב מחקרים קריטיים על הספרות לילדים (1939), על כתבי הסופרים הרומנים אנטון בקלבאשה ונ.ד. קוצ'ה ("נ.ד. קוצ'ה - פמפלטים", "נ.ד. קוצ'ה - אמן הפמפלט הספרותי"). כמו כן ערך את יצירותיו של האחרון. כתב ספרי חינוך (ניסוי פדגוגי - השתלבות הילד בחיים), ספרים על תולדות עם ישראל (Istoria evreilor în epoca răsăriteană תולדות היהודים בתקופה המזרחית (1943), Istoria evreilor în epoca apuseană תולדות היהודים בתקופה המערבית, בני הגולה - Fiii exilului, מערת המלך דוד (1942)Peştera regelui David Vântule tâlharule, הו, רוח, הו שודד!).
קמפוס עלה לישראל בשנת 1960. בישראל עבד כמורה לצרפתית בבתי ספר תיכון - ברמלה-לוד וב"אוהל-שם" ברמת גן - והמשיך לעסוק בבקורת ספרות על דפי העיתונות בשפה הרומנית (ויאצה נואסטרה", "סקולול 20","סמנאלול", "איזווארה", "מינימום", "פונקט", "פרו שי קונטרה"). אחרי המהפכה ברומניה ב-1989 חזר לפרסם גם ברומניה. בישראל פרסם מאמרי עיון ובקורת ספרותית גם בכתבי עת עבריים כמו מאזנים, "קסת" ו"מחברות". יוסף אוג'ן קמפוס שלט היטב בשפות רבות, פרט לרומנית ועברית - לדינו, ספרדית, צרפתית, אנגלית, גרמנית, וכמו כן לטינית ויוונית עתיקה.
יוסיף אאוג'ן קמפוס היה נשוי לאנג'לה ונולדו להם שני ילדים: עדנה קמפוס-דיבואה ועמנואל קמפוס.
הנצחה
לזכרו הוקמה קרן שמעניקה פרס ספרותי לסופרים בראשית דרכם
קישורים חיצוניים
În amintirea lui Iosef Eugen Campus Adina Rosenkranz Herșcovici "Confluențe literare" nr.1643, 1 iulie 2015
טלוסה
טלוסה (באנגלית: Telosa) היא עיר מתוכננת אוטופית בארצות הברית שהוצעה על ידי המיליארדר האמריקאי מארק לור והוכרזה בספטמבר 2021. לפרויקט יש אוכלוסיית יעד של 5 מיליון איש עד 2050, כאשר השלב הראשון של הבנייה צפוי לאכלס 50,000. המיקום לא נבחר בתחילה, כאשר מתכנני הפרויקט מתכוונים שהעיר תיבנה על קרקע זולה באפלאצ'יה או במדבר המערב האמריקאי.
השם טלוסה נגזר מהמילה טלוס (telos) ביוונית עתיקה, שפירושה "מטרה".
תכנון
את טלוסה הגה נשיא וולמארט מסחר אלקטרוני לשעבר בארצות הברית והמיליארדר מארק לור. בהצהרה שהודיעה על התפטרותו מוולמארט, הביע לור את רצונו לבנות "עיר העתיד" המבוססת על "גרסה מתוקנת של קפיטליזם". לור מתייחס לפילוסופיית העיצוב שלו לעיר כ"שוויון", המתואר כ"מודל חדש לחברה, שבו עושר נוצר בצורה הוגנת... לא מכביד על העשירים; לא מעלה מיסים. פשוט להחזיר לאזרחים ולאנשים את העושר שהם עזרו ליצור".
לור שכר את משרד האדריכלים קבוצת ביארק אינגלס, בבעלות האדריכל הדני ביארק אינגלס, כדי לטפל בתכנון האב של העיר המוצעת.
מאפיינים
טלוסה מתוכננת להיות "עיר 15-דקות", כאשר מקומות עבודה, בתי ספר ומוצרים ושירותים בסיסיים נמצאים במרחק של 15 דקות נסיעה מבתי התושבים. כלי רכב המונעים בדלק מאובנים לא יורשו להיכנס לעיר, עם דגש במקום זאת על הליכתיות ושימוש בקורקינטים, אופניים וכלי רכב חשמליים אוטונומיים.
גורד שחקים עצום, המכונה "מגדל אקוויטיזם", מתוכנן לשמש "מגדלור העיר". המאפיינים הצפויים של גורד השחקים כוללים מקום לאחסון מים, חוות אירופוניות וגג פוטו-וולטאי.
הבעלות המוצעת על הקרקע בעיר מבוססת על עקרונות ג'ורג'יסטיים, כפי שדגל הכלכלן הפוליטי הנרי ג'ורג' בספרו "קידמה ועוני" משנת 1879. על פי הכללים המוצעים, כל אדם יהיה מורשה לבנות, להחזיק או למכור בית, בניין או כל מבנה אחר, והתושבים יחלקו את הבעלות על הקרקע במסגרת שיתוף קהילתי.
מיקומים אפשריים
מתכנני הפרויקט הביעו כוונה שהעיר תוקם על קרקע מדברית זולה במיקום שטרם הוחלט נכון ל-2021, עם יוטה, איידהו, נבדה, אריזונה, טקסס ואפלאצ'יה שהוצעו כמקומות פוטנציאליים.
קבלה
כשכתב ב- Timeout.com בספטמבר 2021, אד קנינגהם הצהיר כי "עיצובי השרטוט הם, בהתאם לטעם, אוטופיים אוטופיים מסנוורים או דיסטופיים מטרידים. יש הרבה ארכיטקטורה חדשנית המוצגת לצד חזונות עתידניים של תחבורה ציבורית ומרחבים מלאי ירק וטבע." הוא זכה לביקורת כפרויקט יוהרה לא מציאותי שיהיה פחות בר קיימא מאשר בנייה על אזורים עירוניים קיימים.
אוטווה פיורי
אוטווה פיורי היה מועדון כדורגל קנדי ששיחק בליגת ה-NASL. המועדון הוקם ב-2011, וקיבל את שמו ב-26 בפברואר 2013 והצטרפף ל-NASL ולקנדיאן צ'מפיונשיפ ב-2014. משחקם הראשון היה משחק נגד ניו יורק קוסמוס ב-20 ביולי 2014. ב-8 בנובמבר 2019 המועדון פורק.
היסטוריה
ב-20 ביוני 2011 NASL הודיעה כי הקבוצה "אוטווה פיורי" תצטרף לליגה בשנת 2014 לאחר סיום העבודת באצטדיונה הביתי. קבוצת ספורט ובידור אוטווה (OSEG) היא בעלי הקבוצה. הקבוצה החליפה את הקבוצה אוטווה פיורי ס.צ, ששיחקה בליגת ה-USL בשנת 2014. גם קבוצת הנשים של המועדון הקודם התפרקה בשנת 2014 ושרידיה עברו למועדון החדש. הקבוצה הודיעה ב-15 בדצמבר 2014 שתשחק בעונה הבאה בליגת הפרמייר ליג של קוויבק. בעונת 2015 זכתה הקבוצה באליפות הסתיו של ליגת ה-NASL. בתום העונה סיימה הקבוצה במקום השני לאחר שהפסידה לניו יורק קוסמוס בגמר הפלייאוף.
בעונת 2017 הצטרפה הקבוצה לליגת ה-USL. בנובמבר 2019 הודיעה על הפסקה פעילותה.
אצטדיון
תחילה שיחק המועדון באצטדיונה של אוניברסיטת קרלטון עד להכשרת אצטדיון טי די פלייס למשחקי ה-NASL.
פינג (נהר)
פינג (בתאית: แม่น้ำปิง) הוא נהר הזורם בצפון-מערב תאילנד ומוצאו בגבול תאילנד-מיאנמר. נהר פינג הוא אחד משני היובלים העיקריים של נהר צ'או פראיה.
גאוגרפיה
מקור הנהר ברכסי ההרים אשר בגבעות צפון תאילנד בפרובינציית צ'יאנג מאי. לנהר מספר יובלים והעיקרי מביניהם הוא נהר הוואנג.
בעיר נאקון סאוואן, נפגש נהר זה יחד עם נהר הנאן ומשילובם נוצר נהר צ'או פראיה הזורם דרומה כ-624 קילומטרים.
אגן הניקוז של נהר פינג הוא השני בגודלו מבין יובלי נהר צ'או פראיה. על נהר הפינג נמצא סכר ינאי. מספר ערים שוכנות על גדות הנהר וביניהן קמפהנג פט, צ'יאנג מאי וטק.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי
חיל האוויר של צבא השחרור העממי (בסינית מופשטת: 中国人民解放军空军, באנגלית: People's Liberation Army Airforce, או בראשי תיבות: PLAAF) מכונה גם כ"חיל האוויר השחרור העממי" (בסינית: 人民空军), על גבי מטוסי החיל לעיתים כתוב "חיל האוויר הסיני" (בסינית: 中国空军) הוא זרוע האוויר של צבא השחרור העממי של סין.
כוחו האווירי הכולל של צבא השחרור העממי הוא השלישי בגודלו בעולם וכולל כ-2,300 כלי טיס, שמתוכם כ-1,700 בחיל האוויר. שאר כלי הטיס משתייכים לכוח הקרקעי של צבא השחרור העממי – המפעיל בעיקר מטוסי תובלה, מסוקי סער וקרב, ולחיל הים של צבא השחרור העממי – המפעיל כלי טיס מגוונים למשימות ימיות, בהם גם כלי טיס קרביים.
החיל הוקם בשנת 1949 במטרה להגן על שמי הרפובליקה העממית של סין ובשביל להשתתף בפלישה המתוכננת לטאיוואן. החיל השתתף במלחמת קוריאה בה השיג את מרבית ניסיונו המבצעי.
הארגון והמשימות של חיל האוויר של צבא השחרור העממי היה הגנתי בעיקרו במשך מרבית שנות קיומו, אך מתחילת המאה ה-21 החיל עבר מספר רפורמות בארגון, בתורות הלחימה והן בהכשרה ויועדו הפך ליותר התקפי, מודרני ואסרטיבי. שבעת האזורים הצבאיים אורגנו מחדש לחמישה פיקודי זירות עיקריים, כאשר כל פיקוד אחראי על התמודדות עם מדינות שכנות באזור המוגדר לו. חיל האוויר הסיני הוא שותף פעיל ומשמעותי בכל הסכסוכים הטריטוריאליים שהרפובליקה העממית של סין מתמודדת עימם ומשמש רבות כאמצעי להפגנת כוח.
שנות ההקמה 1924-1953
בשנת 1924 המפלגה הקומוניסטית תוך ניסיון ליצור כוח צבאי משמעותי החליטו על בנין כוח אווירי לוחם, לשם כך נשלחו צעירי המפלגה לקורסי טיס בברית המועצות. עם זאת לקח לכוחות הקומוניסטיים עד שנת 1949 לבסס את הכוח ולבנות חיל אוויר. בשנים הללו הכוחות הקומוניסטים נשענו על מטוסי שלל מייצור יפני או אמריקאי וצוותי אוויר בעלי הכשרה מינימלית או טייסים שערקו משירותם של מנהיגים צבאיים אחרים. הסינים אימצו את שיטת ההכשרה הסובייטית שהייתה איטית אבל מקיפה והתאימה לחניכים בעלי השכלה נמוכה, שהיו זמינים למפלגה הקומוניסטית.
תחילת השותפות עם ברית המועצות
בשנת 1949 לאחר סיום מלחמת סין–יפן השנייה ולאחר בריחת הכוחות הלאומנים לפורמוסה המפלגה החליטה להקים חיל אוויר, הן בשביל לסייע בפלישה לפורמוסה והן בשביל להגן על שמי המדינה מהכוחות הלאומנים שנהנו מחופש כמעט מוחלט בשמי סין. הסינים סיכמו עם ברית המועצות שותפות ביטחונית במסגרתה יוקם חיל עם מטוסים מייצור סובייטי ובהכשרת אנשי חיל האוויר הסובייטי. לשם כך הוקצו מאות כלי טיס ונפתחו 6 בתי ספר לטיסה ברחבי סין. כמו כן הוקצו מספר דיוויזיות להגנה זמנית על שמי סין.
בפועל בתקופה זאת אנשי חיל האוויר הסובייטי שלטו על ההכשרה, על הבקרה והמבצעים בחיל האוויר הטרי והיוו את עמוד השדרה שלו.
מלחמת קוריאה
לקראת מלחמת קוריאה ובחודשים הראשונים במהלכה, לפני הצטרפותה של סין למלחמה, הסינים עסקו בתפקידו של חיל האוויר שלהם והסיוע הצבאי של רוסיה. לאחר דין ודברים סוכם שקורפוס של חיל האוויר הרוסי יסייע בהגנה על שטח אווירי מוגבל בצפון קוריאה על גדת נהר יאלו, וכוחות של חיל האוויר של צבא השחרור העממי במסגרת חיל המתנדבים הסיני יספקו סיוע אווירי לכוחותיהם.
אף על פי שהרוסים טסו בשמי קוריאה ימים ספורים לאחר הצטרפותה של סין למלחמה באוקטובר 1950 טייסים סינים טסו לראשונה בשמי המערכה החל מנובמבר. בפרוץ המלחמה סופקו לחיל האוויר הסיני מטוסי מיג-15 שטסו לראשונה מעל קוריאה ב-1 בנובמבר 1950, באותו החודש חילות האוויר של סין וקוראיה הצפונית יצרו מטה פיקוד משותף תחת חיל המתנדבים הסיני ובפיקודם של קצינים סינים. רוב הקורפוסים של מטוסי הקרב בקוריאה הפעילו את מטוסי ה-יאק-9 וה-Mig-9. ארבע מתוך היחידות הוסבו תוך חודשים ספורים למטוסי מיג-15. במתקפה של נובמבר 1951 הכוחות האלה לא הצליחו להתמודד עם כוחות האוויר של האו"ם והסובייטים ציידו את הסינים בעוד מטוסי מיג-15 שהוטסו על ידי 10 דיוויזיות. במהלך הלחימה כ-800 טייסים סינים טסו בשמי קוריאה על מטוסים מדגמים ה-מיג-15, Tu-2, יאק-9, La-9, La-11 ו-Po-2 בתמיכה קרקעית של כ-59,700 אנשים.
במקביל בתקופה זאת חיל האוויר של צבא השחרור העממי התעסק בארגון והתעצמות. עד שנת 1953 למשל חיל האוויר הקים 13 בתי ספר לטיסה שהכשירו 5,945 אנשי צוות אוויר ולמעלה מ-24,000 אנשי צוות קרקע. בסוף המלחמה החיל כלל 28 דיוויזיות אוויר ו-3,000 כלי טיס. כמו כן בשנת 1950 הוקם כוח הצנחנים של חיל האוויר שהפך בשנת 1960 לקורפוס בפני עצמו.
ההתעצמות 1954-1966
בתקופה זאת חיל האוויר עבר שינויים רבים עקב הניסיון במלחמת קוריאה. חיל ההגנה האווירית אוחד עם חיל האוויר, הוקם מערך סוללות הטילים נגד מטוסים, והושלמו הקמת מפקדות אזוריות לפי החלוקה לאזורים הצבאיים של חיל האוויר. כמות בתי הספר גדלה ל-29 והחלה הכשרה על פי תוכניות שנבנו על ידי הסינים מניסיונם במלחמת קוריאה.
ההאטה - המהפכה התרבותית 1966-1976
מבחינת חיל האוויר המהפכה התרבותית הייתה תקופה של גידול במספרים אבל האטה משמעותית בהתפתחות ובמוכנות החיל. זאת בשל ניסיון ההפיכה הכושל של שר ההגנה לין ביאו. לין ניסה להימלט מהמדינה במטוס של חיל האוויר שהתרסק בהרי ההימלאיה. מאו דזה דונג האשים את מפקד חיל האוויר וו פאקסיאן בהשתתפות בניסיון הפיכה ועל כן הוא הודח בשנת 1971 ונשפט ל-17 שנים בכלא. עד שנת 1973 חיל האוויר היה ללא מפקד. בתקופה זאת גם החל הקרע בין ברית המועצות לרפובליקה העממית של סין במהלכה נותקו היחסים הביטחוניים.
מודרניזציה - 1976 והלאה
בשנת 1976 בוצעו צמצומים בכוח אדם מ-760,000 ל-570,000 אנשים.
החל משנת 1977 החל תהליך של שינוי ההכשרה, הרגולציה, המשמעת, אחזקה, לוגיסטיקה וכדומה. בשנת 1982 מוסדות החינוך וההכשרה של חיל האוויר שהציעו בעבר תוארי טכנאי והנדסאי בלבד החלו להציע תארים ראשונים. ב-1988 ו-1990 חיל האוויר החל להציע תואר שני ודוקטורט בהתאמה. באותה תקופה החיל רכש את רוב מטוסיו מתעשיית המטוסים המקומית, כאשר מרביתם היו העתקים של דגמים קיימים.
בתחילת שנות ה-90 עם פתיחת הכלכלה הסינית לעולם החל גם שינוי הדרגתי בתפיסת הביטחון של המפלגה. סין רכשה כלי טיס מודרניים מרוסיה, וכן רכשה טכנולוגיה ממדינות שונות שמצאו את דרכן לדגמים שיוצרו במדינה.
מלחמת המפרץ הראשונה יצרה הדים בחיל האוויר מכיוון שהכוח האווירי של בעלות הברית הצליח לשתק את הצבא העיראקי במהירות על ידי שימוש בכלי נשק מתוחכמים. עקב מלחמה זאת החלה תקופת מחקר שלאחריה, בתחילת שנות ה-2000 השתנתה תורת הלחימה של חיל האוויר של צבא השחרור העממי והחל תהליך רפורמות מעמיקות שנמשכות עד היום.
מטוסי הקרב של החיל
הטבלה הבאה מתארת את משכי השירות של מטוסי חיל האוויר של צבא השחרור העממי בשנים 1949 עד 2019. ניתן לראות משכי שירות ארוכים במיוחד למטוסי דור שני מדגמים J-6 (גרסה מקומית של המיג 19) ו-J-7 (גרסה מקומית של המיג 21).
מבנה ארגוני
ה-PLAAF כולל ארבע מפקדות כלליות המקבילות במבנה למפקדות העליונות של הצבא:
ה-PLAAF מאורגן סביב יחידת הדיוויזיות האוויריות. כאשר מבחינת יחידות הטיסה כל דיוויזיה כוללת לרוב שלושה רגימנטים שהן בתורן כוללות שתיים עד שלושה גפי מטוסים כאשר כל גף כולל בממוצע בין 8–10 כלי טיס (שהן 2–5 טייסות), הגפים כוללים את הטייסות שהן היחידות הבסיסיות ביותר וכוללות בין 2–4 כלי טיס. כל רגימנט כולל גפי תמיכה טכנית המפעילים בתורם את טייסות התחזוקה והמוסכים שמתחזקים את כלי הטיס בבסיסים שלהם. כל דיוויזיה כוללת מפקדות יחידות שדה ברמת הרגימנט האחראיות על הבסיסים המופקדים על הדיוויזיה והן כוללות מחלקות תמיכה לוגיסטית לשאר יחידות הדיוויזיה. מרבית בסיסי ה-PLAAF כוללים רגימנט אחד אך ישנם בסיסים הכוללים שני רגימנטים.
ישוה
יִשְׁוָה הוא דמות מקראית, בנו השני של אשר ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה. לישוה היו שלושה אחים: ימנה, ישוי ובריעה, ואחות אחת: שרח.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי
מבנה ארגוני
נכון ל-2010 חיל האוויר של צבא השחרור העממי כלל 29 דיוויזיות אוויר מתוכן 20 דיוויזיות מטוסי קרב, 3 דיוויזיות מטוסי תקיפה, 3 דיוויזיות מטוסי הפצצה ו-3 דיוויזיות מטוסי תובלה. כאשר מרבית הדיוויזיות הללו כוללות 2 רגימנטים, חלקן הקטן כולל 3 רגימנטים. הדיוויזיות יכולות לכלול מטוסים מדגמים שונים, אבל הרגימנטים כוללים דגם מטוס אחד בשביל לפשט את הדרישות ההדרכה, האחזקה והלוגיסטיקה.
כמו כן ה-PLAAF מפעיל קורפוס צנחנים הכפופים למפקדה הראשית של חיל האוויר. אנשי הקורפוס עוברים הכשרה מיוחדת והיא וכוללת שרשרת פיקוד נפרדת משאר יחידות החיל.
ישוה
שמו
על פי מחקר המקרא ישוה וישוי הם אותם אנשים, אך נתבלבל שמו של ישוה. דעה זאת מבוססת על כך ששני הבנים מופיעים בסמיכות, ושבספר במדבר לא נכתב על משפחתו של ישוה אלא רק על זו של ישוי. אם נקבל דעה זו יש לגרוס ב את הנוסח השומרוני: "לישוה משפחת הישוי" במקום "לישוי משפחת הישוי" שבנוסח המסורה. ישראל ייבין, בהנחתו כי בפרק זמן מסוים ישב שבט אשר בארץ אפרים, מזהה את שמותיהם של כמה מבני אשר עם מקומות שבתחום נחלת אפרים. הוא מציע לזהות את ישוה עם ח'רבת אשוא.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי
מבנה ארגוני
פרט לקורפוס הצנחנים, חיל האוויר ביטל את הקורפוסים האוויריים שהיו נהוגים עד שנת 2004. עם זאת, החל מ-2010 החיל התנסה בהקמת חטיבות אוויר הכוללות מספר גפי אוויר כאשר מפקדיהם הם בדרגת מפקדי גדוד. היחידות הללו אמורות לכלול דגמי מטוסים שונים בכל גף ככה שכל חטיבה היא רב-משימתית. לרוב חטיבת אוויר כוללת בין -24–28 כלי טיס.
ישוה
שמו
יש שהציעו שפירוש השם הוא איש ה', כמו השם אישי, או בקיצור ישי, וכך גם אחיו ישוי, והיו שהציעו שהשם ישוה מגיע מהשורש שוה, במשמעות ראוי או יאה. החוקר ג. ריקמנס סובר שהשם מגיע מערבית, ופירושו שכן או התגורר.
במדרשים ובחז"ל
יש מדרש האומר, שישוה וישוי נקראו בשם זה משום שדעתן נוחה עם אחיהם ומשווין דעתן עמהם.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי
מערך הגנה אווירית - ארטילריה ראשונה ושנייה
בנוסף לארגון המוטס החיל מחזיק במערך הגנה אווירית (防空). החשיבות של המערך הטס היא הראשונה בסדר, אחריה מערך סוללות הטילים (המכונה "ארטילריה שנייה" 二炮 - מושג זה מייצר בלבול מכיוון שטילים בליסטיים מכונים גם כן ארטילריה שנייה), ולבסוף מערך תותחי נ"מ (המכונה "ארטילריה ראשונה" 一炮). כוחות הנ"מ מאורגנים בחטיבות המפעילות גדודים, ברגימנטים המפעילים גדודים. הרגימנטים יכולים להיות כפופים לדיוויזיה בעוד חטיבות לעולם לא יוכפפו לדיוויזיה. כוחות תותחי הנ"מ לא מחזיקים בדיוויזיות, עם זאת קיימת נכון לעכשיו דיוויזיית נ"מ משולבת אחת (רגימנטים של סוללות טילים ורגימנטים של תותחי נ"מ).
ישוה
במדרשים ובחז"ל
במדרש המובא בספר הישר מסופר שאמו של ישוה נקראה הדורה, בתו של אבימאל בן עבר בן שם.
חיל האוויר של צבא השחרור העממי
מערך הגנה אווירית - ארטילריה ראשונה ושנייה
כוחות הנ"מ של חיל האוויר של צבא השחרור העממי כלל נכון לשנת 2008 682 משגרים מסוגים שונים מתוכם כ-120 משגרים של סוללות S-300 מדגמים שונים.
הרפורמות בחיל
החל משנת 1999 החלו שינויים בהגדרת האחריות של הכוחות המזוינים של סין. מהתמקדות בהגנה על גבולות המדינה בצורה בלעדית משימת הצבא עברה להגנה על הגבולות, על מוסדות המפלגה, ועל האינטרסים הסינים מחוץ לגבולות המדינה. השטח של הרפובליקה העממית של סין שבעבר חולק לאזורים צבאיים, אורגן מחדש. מספר האזורים ירד מ-7 ל-5 והם מכונים כעת פיקודי זירות בשביל לשקף את השינוי בתפיסת הביטחון של צבא השחרור העממי. כמו כן השתנתה הדומיננטיות של הצבא היבשה בכל הקשור למדיניות הביטחון. בעבר חיל האוויר היה משועבד לצורכי הצבא ולכן הוא כלל שיטות הפעלה טקטיות ואופרטיביות בלבד, ללא התחשבות בתוכניות הפעלה אסטרטגית כלל. כמו כן אנשי צבא היבשה שלטו בכל התפקידים בוועדה הצבאית המרכזית (פרט ליושב ראש הוועדה שהוא המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין ונשיא הרפובליקה העממית של סין) ואף בצמרת הפיקוד בחיל האוויר כאשר מייסודו של החיל מרבית מפקדיו היו משורות הצבא וללא שום ניסיון בטיסה. כעת הוועדה הצבאית המרכזית כוללת מקום שמור למפקד חיל האוויר ומחלקת בדרך קבע תפקידים בכירים נוספים לקצינים מחיל הים והאוויר. עם זאת, מרבית היחידות המבצעיות של חיל האוויר מוצבות בפיקודי הזירות תחת הפיקוד של הצבא והם אחראיים על ההפעלה המבצעית של כלי הטיס שלהם במהלך לחימה. אבל השינוי המהותי אפשר לחיל האוויר לא רק להשיג עצמאות מסוימת אלא גם לפתח משמעות ושיטות הפעלה אסטרטגיות המשפיעות על מדיניות הביטחון של המפלגה הקומוניסטית בסין.
במקביל, שיטת הלחימה של חיל האוויר של צבא השחרור העממי עברה שינוי מהותי מאוד הן בגלל השינוי בתפיסת הביטחון והן בגלל הלקחים שהופקו על הלוחמה האווירית המודרנית מדוגמאות של צבאות מערביים, בעיקר במלחמת המפרץ הראשונה. בעבר החיל התמקד בלוחמה כוללת, הגנתית בעיקרה; בעיני מפקדיה השגת עליונות אווירית הייתה משימה משנית שתפקידה היה לאפשר ביצוע המשימה העיקרית שהיא תמיכה טקטית בכוחות הקרקע. שיטת הלחימה העיקרית הייתה הבסת האויב על ידי תקיפה והתשה על ידי שימוש במספרים גדולים של מטוסים זולים. עתה החיל עובר תהליך מתמשך ליישום יכולות שימוש בכלי טיס מתקדמים וחימוש מתוחכם ויקר תוך התמקדות בלוחמה במערכות קצרות ובעלות עצימות גבוהה וכן בייצור הרתעה והפגנת כוח יעילה בזירות האחריות השונות.
בשל דרישות התעצמות טכנולוגית החלו מספר תוכניות פיתוח לכלי טיס מתקדמים מדור 5 דוגמת ה-J-20 וכן למטוסי אימון מתקדמים דוגמת ה-L-15.