cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יחסי גרמניה–ישראל
כינון יחסים דיפלומטיים
בשנות ה-60 היה יחסו של ראש ממשלת גרמניה, לודוויג ארהרד, אוהד לישראל וליהודים. בדומה לקודמו, אדנאואר, היה גם ארהרד מעוניין בכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל, אך אף הוא נרתע מפעולה בנושא, בעיקר כיוון שחשש מהתגובות הצפויות בעולם הערבי.
המצב הפוליטי בגרמניה השתנה באופן משמעותי בעקבות מספר אירועים ב-1965:
גרמניה הבינה כי אם תתרחש החרפה במזרח התיכון או שתפרוץ מלחמה, העולם יטען כי גרמניה גרמה להפרת האיזון באזור, וכי אם ינותקו היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה המערבית ומצרים, ייווצר תקדים בעל השלכות חמורות שיצרו את צעדי המדיניות בנושא היחסים בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית. גרמניה המערבית העדיפה לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, כיוון שחשבה שפעולה כזו תחזיר את היציבות למזרח התיכון, תבטל את הצורך באספקת נשק לישראל ותאפשר להמיר אותה בסיוע כלכלי; כמו כן, גורמים עוינים בקואליציה יעזבו לפחות לזמן מה את עניין חוקי ההתיישנות; לבסוף, גם אם מצרים ומדינות נוספות ינתקו את קשריהם הדיפלומטיים, גרמניה תהיה מסוגלת לספוג זאת.
קורט בירנבך מונה לעסוק בצדדים הטכניים. ראשית, הקמת קונסוליות בשתי המדינות, שיהפכו בבוא העת לשגרירויות מלאות; שנית, סיוע כלכלי ופגישה אישית בין לוי אשכול ללודוויג ארהרד. ארהרד מסר ידיעה לעיתונות ב-7 במרץ 1965, שבה נכתב: "הממשלה הפדרלית חותרת לכינון קשרים דיפלומטיים עם ישראל. צעד זה עשוי לתרום לנורמליזציה ביחסים. הוא אינו מכוון נגד שום מדינה ערבית. הממשלה הפדרלית לא תספק נשק לאזורי מתיחות". ב-16 במרץ 1965 הצביעה הכנסת על כינון יחסים דיפלומטיים עם גרמניה המערבית: 66 הצביעו בעד ו-29 נגד.
השגריר הגרמני הראשון היה רולף פאולס, דיפלומט מקצועי, שהיה קצין בוורמאכט ואיבד את זרועו במלחמת העולם השנייה. סגנו היה אלכסנדר טרק. בטקס הגשת כתב האמנה של פאולס בירושלים, הכריז הנשיא זלמן שזר כי "אף האפל שבלילות סופו להגיע לעליית השחר", ותזמורת משטרת ישראל נגנה את מנגינת ההמנון הגרמני. אולם בחוץ נערכה הפגנה נגד כינון היחסים עם גרמניה, ונוצר עימות אלים בין המפגינים והמשטרה. המפגינים הקיפו את מכונית השגריר ודפקו על הגג והשמשות שלה, ומישהו אף יידה בה אבן, המשורר אבא קובנר, שהיה מראשי חבורת "הנקם" במלחמת העולם השנייה, ויתר על אות מלחמת הקוממיות שלו כאות מחאה על ביקור השגריר.
שגרירות ישראל בגרמניה נחנכה רשמית ב-24 באוגוסט 1965. השגריר הראשון היה אשר בן נתן, ששימש כמנכ"ל משרד הביטחון לפני כן. בן נתן שימש כשגריר עד שנת 1969.
לאחר כינון היחסים
בשנים הראשונות עדיין הושפעו יחסי המדינות מהביקורת של יהודים בישראל וברחבי העולם על כינון היחסים. למרות זאת היחסים הלכו והתחממו, גם כאשר מדינות אירופה אחרות ביקרו את מדיניותה של ישראל.
השגריר הראשון, רולף פאולס, שם לעצמו מטרה לשבור את החרם הישראלי. השגרירות הגרמנית פזרה סיוע נדיב למוסדות מדע ותרבות, היא עודדה הוצאות ספרים ישראליות לתרגם לעברית רומנים של סופרים גרמנים, וכדי לשפר את הדימוי של גרמניה בעיתונות הישראלית, הזמינה עיתונאים ישראלים לבקר בגרמניה על חשבונה. אחרי מלחמת ששת הימים, מימנו הגרמנים חלק מהוצאות אחזקתו של כתב הטלוויזיה הישראלית בבון. עשרות אלפי בני-נוער ישראלים נסעו לגרמניה על חשבון הגרמנים.
ב-1969 החל וילי ברנדט, שהיה בעל עבר אנטי-נאצי מובהק, לכהן כקאנצלר. בדצמבר 1970, בעת ביקורו בפולין, הניח זר וכרע על ברכיו בפני האנדרטה לזכר מרד גטו ורשה, מחווה שזכתה לתהודה רבה. בשנת 1970 ביקר שר החוץ אבא אבן בגרמניה – הביקור הרשמי הראשון בגרמניה של שר חוץ ישראלי. ולטר של היה שר החוץ הגרמני הראשון שביקר בישראל באותה שנה. היחסים לא נפגעו משמעותית גם בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972. ביוני 1973 היה ברנדט לקאנצלר הראשון שביקר בישראל (קונראד אדנאואר ביקר בישראל ב-1966 כקאנצלר לשעבר). בעת ביקורו של ברנדט בישראל, כמעט אירעה תאונה אווירית, כשכלי הטיס בו נערך לו סיור בחברת השר יגאל אלון נסחף על ידי פרץ רוח פתאומי וכמעט התנגש בהר המצדה. על אירוע זה אמר ברנדט: "קנצלר גרמני ושר ישראלי, במטוס אמריקאי, כמעט רוסקו על ידי רוח ירדנית, אולם ניצלו על ידי אלוהים יהודי". ב-1975 היה יצחק רבין ראש ממשל ישראל הראשון לבקר בגרמניה.
בתחילת שנות ה-80 התפוצץ רימון יד בחצר השגרירות הגרמנית בתל אביב, כביכול בשם ארגון בשם "בל נשכח".
בתקופת כהונתו של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין היו לו יחסים מתוחים עם הקנצלר הלמוט שמידט, אשר הביע אהדה לזכות ההגדרה העצמית של הפלסטינים. זמן מה לפני בחירתו של בגין ב-1977, הוזמן שמידט לביקור רשמי בישראל, ולאחר הבחירות הודיעה ממשלת ישראל כי הזמנת הקנצלר עדיין קיימת. אולם שמידט דחה פעם אחר פעם את בואו. באביב 1981, בשובו מערב הסעודית, אמר שמידט כי עברה הנאצי של גרמניה מטיל עליה אחריות היסטורית כלפי שורה של עמים באירופה וגם כלפי העם הפלסטיני, אולם לא הזכיר את העם היהודי או את מדינת ישראל. ב-3 ביוני הגיב בגין בהתקפה אישית חריפה: "כולם שירתו בצבא הנאצי, לרבות אדון שמידט, אשר נשבע אמונים לפיהרר באופן אישי וקיים את שבועתו עד תום". שמידט לא ביקר בישראל בתקופת שלטונו של בגין. שמידט, אשר אביו היה ממוצא יהודי, לא פרסם עובדה זו בימי כהונתו. למחרת התפטרותו של בגין מראשות הממשלה באוגוסט 1983, היה אמור קנצלר גרמניה, הלמוט קוהל, להגיע לישראל לביקור רשמי.
באפריל 1987 היה חיים הרצוג לנשיא מדינת ישראל הראשון שביקר בגרמניה. ב-1994 הקדיש נשיא גרמניה רומן הרצוג את ביקורו הראשון מחוץ לאירופה לפגישה בישראל. ביקור ראש ממשלת ישראל אהוד ברק בברלין ב-1999 היה ביקור המנהיג הזר הראשון בברלין אחרי איחוד גרמניה מחדש.
בפברואר 1999 הותקפה הקונסוליה הישראלית בברלין על ידי 55 עד 200 מפעילי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (ה-PKK), שהאשימו את המוסד בהענקת סיוע לממשל הטורקי ללכוד את מייסד המפלגה עבדוללה אג'לאן. כאשר המפגינים הצליחו לפרוץ את שורות המשטרה ולהיכנס לבניין הקונסוליה, פתחו כוחות הביטחון הישראליים באש לעבר התוקפים, הרגו שלושה מהם ופצעו שלושה. מאוחר יותר עצרה המשטרה הגרמנית 30 מפעילי המפלגה.
במהלך ביקורו בישראל באביב 2000, הנשיא הפדרלי יוהנס ראו הציע תמיכה אקטיבית והרחבה מתמשכת של קשרי הנוער הגרמני-ישראלי. לשם כך הסכימו שרת הנוער הפדרלית הגרמנית כריסטין ברגמן ושר החינוך הישראלי יוסי שריד להקים משרדי תיאום לחילופי נוער גרמניה-ישראל בגרמניה ובישראל - שנה לאחר מכן הוקם ConAct.
קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ביקר בישראל באוקטובר 2000. ב-2005 צוין יום השנה ה-40 של ליחסים הדיפלומטיים, ונשיא גרמניה הורסט קהלר ונשיא ישראל משה קצב החליפו הצהרות ביקור. ב-2007 נפגשו ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט וקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל בישראל. כיום, בעיקר לאחר עליית ראש הממשלה אנגלה מרקל לשלטון, נמצאת גרמניה ביחסים מצוינים עם מדינת ישראל, ואף מעניקה לה סיוע צבאי - לדוגמה הצוללות מסדרת דולפין שמימנה ממשלת גרמניה לישראל בתגובה למלחמת המפרץ. אחד המניעים ליחסים בין ישראל וגרמניה הוא חובה מוסרית, שנמצאת בקונצנזוס הפוליטי והציבורי בגרמניה, לדאוג להישרדות ישראל, וגם בקרב מרקל באופן אישי שגדלה בגרמניה המזרחית, שהייתה בעלת מדיניות חוץ אנטי-ישראלית מובהקת.
בנובמבר 2015, נפתחה הקונסוליה הכללית של ישראל בעיר מינכן.
באפריל 2016 הופיע דיווח בעיתון הגרמני דר שפיגל, שממשלת גרמניה שוקלת להפסיק את תמיכתה המסורתית והמחויבות שלה לביטחון ישראל בשל מדיניות ההתנחלויות. כמו כן צוין בכתבה כי אנגלה מרקל זועמת על נתניהו. אך דיווחים אלו הוכחשו גם על ידי ישראל וגם על ידי גרמניה.
האנק עזריה
האנק אלברט עזריה (באנגלית: Hank Albert Azaria; נולד ב-25 באפריל 1964) הוא שחקן, מדבב, קומיקאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי. מועמד פרס טוני לשחקן הטוב היותר במחזה על "ספאמאלוט" לשנת 2005 ומועמד ל-15 פרסי אמי, מתוכם זכה בשישה פרסי אמי.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
ביולי 2016 ממשלת גרמניה מתחה ביקורת על חוק העמותות, שדורש מעמותות להעביר מידע לכנסת אם מימונם מגיע ממדינה זרה.
האנק עזריה
ביוגרפיה
האנק עזריה נולד ברובע קווינס שבניו יורק, להורים יהודים ספרדים ילידי סלוניקי שביוון.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
בחלק מעיתוני גרמניה קיים יחס מיוחד לישראל. עובדי קבוצת אקסל שפרינגר, ההוצאה לאור הגדולה ביותר בגרמניה לעיתונים, נדרשים לחתום על הצהרת תמיכה בפיוס בין יהודים לגרמנים ותמיכה בזכויותיה של מדינת ישראל.
האנק עזריה
קולנוע
בשנת 1990 ערך את הופעת הקולנוע הראשונה שלו כדמותו של בלש בסרט "אישה יפה" של הבמאי גארי מרשל ובכיכובם של ג'וליה רוברטס וריצ'רד גיר.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
משלחות חילופי נוער פועלות מדי שנה, כ-7,000 צעירים גרמנים מבקרים מדי שנה בישראל וכ-3,000 צעירים ישראליים מבקרים מדי שנה בגרמניה.
האנק עזריה
קולנוע
בשנת 1996 עזריה הופיע בסרטו של מייק ניקולס "כלוב הציפורים" בתפקיד של אגאדור ספרטקוס, שזכה בפרס גילדת שחקני המסך על צוות השחקנים הטוב ביותר. ב
ב-2001 שיחק בסרט "אמריקה מאוהבת", לצד בילי קריסטל שגם כתב והפיק את הסרט. באותה שנה שיחק עזריה בסרט "התקוממות" של רשת NBC, על מרד גטו ורשה בתפקיד ראשי בדמות מרדכי אנילביץ', מנהיג המרד. בשנת 2002 שיחק בסרט "נביחה!", לצד וינסנט ד'אונופריו.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
ב-3 באוקטובר 2018 הגיעה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל לביקור רשמי בן יממה בישראל, בו היא נפגשה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ונשיא המדינה ראובן ריבלין.
האנק עזריה
קולנוע
בשנת 2009 שיחק בסרט ההמשך "לילה מוטרף במוזיאון 2" לצד בן סטילר, איימי אדמס ואואן וילסון בתור הנבל הראשי "פרעה". ושיחק בקומדיה התנכ"ית "פרה היסטרי" לצד ג'ק בלאק ופול ראד.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
מרקל הביעה תמיכה במדיניות ישראל במלחמת האזרחים בסוריה ודרשה מנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, להרחיק את האיראנים מהגבול.
האנק עזריה
קולנוע
בשנת 2011 גילם עזריה בסרט "הדרדסים" את גרגמל. ב-2013 חזר לגלם אותו בסרט ההמשך "הדרדסים 2". כמו כן הוא דיבב אותו בשני סרטים קצרים שיצאו בצמוד לסרטים - "חג מולד מדורדס" ו"הדרדסים: האגדה על הפרש המסתורי". בשנת 2017 השתתף בסרטו של יוסף סידר, "נורמן", לצד ליאור אשכנזי וריצ'רד גיר. בשנת 2017 גם שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "אשף השקרים" ב-HBO, שמבוסס על פרשיית ברנרד מיידוף. עזריה גילם את דמותו של פרנק דיפאסקאלי ג'וניור, שכיהן כסגנו של מיידוף במשך שלושה עשורים.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
ביוני 2020 ביקר שר החוץ הגרמני, הייקו מאס את מקבילו הישראלי, גבי אשכנזי. אשר דנו על תוכנית השלום של טראמפ, חתמו על הסכמים בתחום החינוך בנוגע לזיכרון השואה.
האנק עזריה
טלוויזיה
משנת 1989 עזריה ידוע בעיקר בשל היותו אחד המדבבים בסדרת האנימציה הפופולרית "משפחת סימפסון". במהלך השתתפותו בתוכנית דיבב עזריה מעל 160 דמויות, ובהן דמויותיהם של אפו נהספימפטילון, מו סיזלאק, מפכ"ל המשטרה צ'יף וויגאם, בעל חנות הקומיקס (ג'ף אלברטסון, המכונה "קומיק בוק גאי"), קליטוס ופרופסור פרינק. על תפקידו כמדבב בסדרה קיבל 8 מועמדויות לפרס אמי מתוכם זכה בארבעה. זכייה (1998, 2001, 2003, 2015), ומועמדות (2009, 2010, 2012, 2019).
בשנת 1994 גילם בתפקיד אורח את דמותו של דייוויד, אחד מחבריה לשעבר של פיבי בסדרת טלוויזיה המצליחה "חברים". עזריה שב לעוד מספר הופעות אורח בפרקי הסדרה, אחד מהם בעונה 7, והשתתף בעוד שלושה פרקים בעונה 9. בשנת 2003 היה מועמד שוב לפרס אמי לשחקן אורח בסדרה קומית, אך זה הפסיד לג'ין ויילדר. עוד בשנת 1994 דיבב בסדרת האנימציה "ספיידרמן: סדרת האנימציה", את דמותו של ונום/אדי ברוק למשך שמונה פרקים.
בשנת 1995 הצטרף לקאסט העונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "משתגעים מאהבה" ב-NBC, בתפקיד חוזר של נאט, הדוג-ווקר של פול וג'יימי. את תפקיד זה גילם עד העונה השביעית, ועל תפקידו היה מועמד לפרס אמי לשחקן אורח בסדרה קומית לשנת 1998.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
ב-10 באוקטובר 2021 ערכה קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל מה שהוגדר כ"ביקור פרידה מישראל", פקדה את יד ושם ונפגשה עם ראש הממשלה נפתלי בנט ונשיא המדינה יצחק הרצוג.
האנק עזריה
טלוויזיה
בשנת 1999 שיחק בסרט הטלוויזיה "ימי שלישי עם מורי" ב-ABC, בתפקיד של העיתונאי מיצ' אלבום לצד ג'ק למון. על תפקידו עזריה זכה בפרס אמי לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט לשנת 2000.
יחסי גרמניה–ישראל
לאחר כינון היחסים
מחליפה של מרקל, קנצלר גרמניה אולף שולץ הגיע ב-2 במרץ 2022, כשלושה חודשים אחרי התמנותו לתפקיד, לביקור רשמי בן יממה בישראל, שכלל את "יד ושם", מסיבת עיתונאים משותפת עם ראש-הממשלה נפתלי בנט ואת הכנסת. הוא הצהיר ש"הרצח ההמוני של היהודים החל בגרמניה. הוא תוכנן ובוצע על ידי גרמנים. מכאן נובעת האחריות התמידית של כל ממשלה גרמנית לביטחון מדינת ישראל ולהגנת העם היהודי.
האנק עזריה
טלוויזיה
בשנת 2004 החל לשחק בסדרת הדרמה של Showtime האף בתור הפסיכיאטר קרייג "האף" האפסטודט. בשנת 2005 שב לשחק בעונה השנייה של הסדרה, והיה מועמד לפרס אמי לשחקן ראשי מצטיין בסדרת דרמה על משחקו בעונה הראשונה. עזריה היה גם מפיק בפועל של הסדרה.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסים ביטחוניים
בין ישראל לגרמניה יחסים ביטחוניים נרחבים. אמצעי הלחימה הבולט ביותר שגרמניה סיפקה לישראל הן צוללות. ב-15 בדצמבר 1957 קבלה ממשלת ישראל החלטה לשלוח את הרמטכ"ל לגרמניה לצורך בקשה לסיוע ביטחוני. הייתה זו ככל הנראה ההחלטה הרשמית הראשונה של ישראל על קיום קשרים צבאיים עם גרמניה המערבית. הכוונה הייתה לרכוש ממנה שתי צוללות. מכיוון שהנושא עדיין נחשב סודי, ראש הממשלה בן-גוריון לא הזכיר בכנסת את המלה "צוללות", אלא "ציוד שאין רואים אותו לא מהיבשה, ולא מהים, ולא מהאוויר".
האנק עזריה
טלוויזיה
החל מאפריל 2017 מגלם עזריה את ג'ים ברוקמאייר בסדרה הקומית "ברוקמאייר" לצדה של אמנדה פיט.
בשנת 2018 התארח בסדרה הקומית של נטפליקס "מטורף" בגילום דמותו של האנק לנדסברג.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסים ביטחוניים
מאוחר יותר מכרה ישראל לגרמניה גם תת-מקלעים מדגם "עוזי" ומדים מתוצרת "אתא". בתחילת שנות ה-60 סיפקה גרמניה לישראל, ללא תשלום, מעודפי נאט"ו: מטוסים, טנקים, תותחים וטילי נ"ט. בנוסף לאלה, גם סייעה לה להשיג מסוקים מתוצרת צרפת וצוללות מתוצרת בריטניה. טייסים ישראלים אומנו על ידי חיל האוויר הגרמני וקצינים ישראלים התאמנו בבית הספר לקצינים של הצבא הגרמני. בתקציב המדינה הגרמני של 1962 נכלל הסעיף "עזרה להצטיידות צבאית – 240 מיליון מארק", מחיר הסיוע לישראל.
האנק עזריה
טלוויזיה
בשנת 2022 החל לגלם את איש העסקים טים קוק בסדרת הדרמה הביוגרפית "Super Pumped" ברשת שואוטיים.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסים ביטחוניים
ישראל וגרמניה דנו בבניית צוללות מסדרת דולפין מאז תחילת שנות ה-80, והן נבנו בגרמניה במידה רבה בגלל העדר אפשרות לבנות צוללות לא גרעיניות בארצות הברית. במהלך מלחמת המפרץ (1991), התברר כי חברות גרמניות מכרו לעיראק נשק רב, וסייעו לתוכנית הנשק הכימי של עיראק. כדי להרגיע את דעת הקהל בגרמניה ובישראל ולספק עבודה למספנות הגרמניות, החליט הקאנצלר הלמוט קוהל כי גרמניה תממן את עלות שתיים וחצי מהצוללות. ישראל נשאה בעלות חצי מהצוללת השלישית. שלוש הצוללות מדגם ה"דולפין" נבנו במספנות HDW בגרמניה.
האנק עזריה
תיאטרון
בשנת 2003 הופיע בתיאטרון לונדוני בתפקיד ברנרד במחזה "סטיות מיניות בשיקגו", לצדם של מת'יו פרי (צ'נדלר בינג ב"חברים") ומיני דרייבר.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסים ביטחוניים
לאחר שנת 2000 הזמינה ישראל שלוש צוללות נוספות מסדרת דולפין AIP החדישה יותר. הסדרה כוללת צוללת מבצעית אחת, אח"י תנין, הצוללת אח"י רהב, שהושקה והגיעה לישראל בינואר 2016, וצוללת הנמצאת בבנייה, אח"י דקר, שמועד קליטתה נקבע ל-2019.
האנק עזריה
תיאטרון
הוא גם הופיע כסיר לאנסלוט וכדמויות נוספות בגרסת המחזמר הבימתי של "מונטי פייתון והגביע הקדוש", שנקראה "ספאמאלוט", עד יוני 2005.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסים ביטחוניים
סביב הזמנת צוללות עתידיות וכלי שיט אחרים מתנהלת בישראל חקירה אודות חשד לשוחד (תיק 3000).
האנק עזריה
חיים אישיים
לאחר מספר שנים של חיים במשותף, נישא האנק עזריה לשחקנית הלן האנט, ב-18 ביולי 1999. הם התגרשו ב-18 בדצמבר 2000. בשנת 2007 נישא עזריה לשחקנית קאת'י רייט ובשנת 2009 נולד לזוג ילד.
פרסים
האנק עזריה זכה עד היום בפרס אנני ושישה פרסי אמי.
יחסי גרמניה–ישראל
יחסים ביטחוניים
ישראל סיפקה לגרמניה טילי ספייק נגד טנקים.
גרמניה החליטה לחכור מישראל כמות של שבעה כטמ"מים מסוג איתן תמורת 900 מיליון אירו, ובמסגרת הכשרת מפעילי הכטמ"ם הגרמנים הוקמה ב-2019 בבסיס תל נוף טייסת גרמנית-ישראלית בשם טייסת הברון האדום, על שמו של אלוף ההפות הגרמני מנפרד פון ריכטהופן.
ב-18 באוגוסט 2020 קיימו חיל האוויר הישראלי והלופטוואפה, בהובלת מפקדיהם עמיקם נורקין ואינגו גרהרץ בהתאמה, את "מטס זיכרון לעתיד" - מטס של מטוס נחשון מטייסת 122 ושני מטוסי ברק מטייסת 105 בלוויית שני מטוסי יורופייטר טייפון גרמנים אשר עבר מעל מחנה הריכוז דכאו ומעל בסיס חיל האוויר פירסטנפלדברוק, המקום בו נרצחו תשעה ישראלים בטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. המטס התקיים במהלך תרגיל Blue Wings 2020 של שני הצבאות, התרגיל הראשון של חיל האוויר הישראלי על אדמת גרמניה, ועל אף מגפת הקורונה שהכתה בעולם באותה העת.
ביוני 2023 היחסים הביטחוניים המתהדקים בין ישראל לגרמניה הביאו לפרסום כי גרמניה תרכוש מישראל את מערכת החץ בעלות של 4 מיליארד אירו וכבר בשנת 2025 תוצב מערכת החץ הראשונה באדמת גרמניה.
יחסים כלכליים
בין ישראל והאיחוד האירופאי קיים הסכם סחר חופשי ובין גרמניה וישראל קיים הסכם למניעת כפילות מס. גרמניה היא שותפת הסחר הגדולה ביותר עם ישראל מבין מדינות אירופה, ומבין מדינות העולם היא במקום השלישי אחרי ארצות הברית וסין. ישראל ממוקמת במקום השני בשת"פ הסחר הגרמני במזרח התיכון, אחרי ערב הסעודית.
ייבוא
היבוא הישראלי מגרמניה ב-2012 הסתכם בכ-4.6 מיליארד דולר. בסיכום נתוני הסחר של שנת 2013 ייבאה ישראל מגרמניה טובין וסחורות בערך של 4.6 מיליארד דולר (בדומה לתקופה מקבילה אשתקד), בעיקרם מכונות ומכשירים מכניים, ציוד חשמלי (28%), מוצרים כימיים (18%) ומוצרי תחבורה (17%).
יצוא
בשנת 2013 הסתכם היצוא הישראלי לגרמניה ב-1.76 מיליארד דולר, (קיטון של 7.8% לעומת תקופה מקבילה אשתקד), בעיקרם מכונות ומכשירים מכניים, ציוד חשמלי (31%), מכשירים וכלים אופטיים (17%) ומוצרים כימיים (18%).
בשנת 2014 סך היצוא לגרמניה גדל ב-7% בהשוואה לתקופה מקבילה אשתקד ועמד על כ־465 מיליון דולר. סך היבוא מגרמניה גדל ב-34% בהשואה לתקופה מקבילה אשתקד ועמד על כ־1.5 מיליארד דולר.
רשימת היצואניות הגדולות ומוצרי היצוא שלהן בעבר ובהווה:
נספחות כלכלית
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל שתי נספחויות כלכליות בגרמניה. הנספחת הכלכלית בברלין היא חמדת שגיא והנספחת הכלכלית במינכן היא יפעת ענבר. מטרת הנספחויות לקדם את היחסים הכלכליים והטכנולוגיים בין המדינות, תוך תמיכה בחברות ישראליות באמצעות חוזיים עסקיים, מידע על השוק הגרמני ושירותי ייעוץ. בנוסף, הנספחויות מעניקות מידע דינמי אודות הכלכלה הישראלית עבור השוק הגרמני.
תרבות, מדע ותוכניות סוציאליות
לשתי המדינות קרבה עמוקה בתחום המדעים, שמתבטאת בין היתר בשיתוף פעולה בתחום בין אוניברסיטאות גרמניות וישראליות ובפיתוח קשרים חברתיים איתנים. במהלך ביקורו בגרמניה של נשיא מדינת ישראל, משה קצב, קידם נשיא הבונדסטאג, וולפגנג תירזה, את ייסוד משרד חילופי הנוער הישראלי-גרמני, ככלי ללימוד הצעירים הגרמנים והישראלים אודות הרגישות וההיסטוריה של יחסי מדינותיהם.
מספר תוכניות חילופים פועלות בין צעירים גרמנים וישראלים. כ-2,000 ישראלים וכ-4,500 גרמנים משתתפים בכל שנה בתוכנית החילופים שמופעלת על ידי ממשלת גרמניה, בעיקר באמצעות ארגון ConAct ובשיתוף הרשות הישראלית לחילופי נוער וצעירים. הארגון הגרמני אות הכפרה והשלום, ארגון התנדבותי שהוקם לאחר מלחמת העולם השנייה במטרה לכפר על פשעי המשטר הנאצי, משחק תפקיד חשוב ביצירת שיתוף פעולה בין גרמנים וישראלים. מאז 1961, הארגון שלח כ-2,500 מתנדבים לעבוד בבתי חולים ישראלים ובתוכניות סוציאליות שונות. גם כנסיות ואיגודים מקצועיים פועלים באופן אקטיבי על מנת לטפח את היחסים בין שתי המדינות.
בקרב ישראלים דוברי גרמנית התקיימה במשך שנים רבות דילמה, שאותה ביטא אהרן אפלפלד:
ישראלים בגרמניה
גרמניה מהווה יעד להגירה של ישראלים, לרוב צעירים, במידה רבה בשל איכות החיים הגבוהה במדינה. צעירים רבים מהגרים לברלין בשל חשיבותה באירופה והתגברות ההזדמנויות העסקיות בה.
באוקטובר 2013 שודרה בחדשות 10 סדרת כתבות של מתן חודורוב בשם "היורדים החדשים", המתעדת את תופעת ההגירה בקרב צעירים מישראל לאירופה בשל יוקר המחיה, וזמן קצר לאחר מכן יזמו מספר ישראלים המתגוררים בברלין את מחאת המילקי.
לקריאה נוספת
מאמרים
מלחמת שלושים השנים
מלחמת שלושים השנים התרחשה בין השנים 1618–1648, בעיקר על אדמתה של האימפריה הרומית הקדושה שבמרכז אירופה, הגם שרוב המעצמות האירופיות באותה עת נטלו בה חלק. אף שפרצה כעימות דתי בין פרוטסטנטים לקתולים, המניע העיקרי למלחמה היה שאיפתה של השושלת ההבסבורגית לשמר ולהגדיל את עוצמתה ביבשת.
גורמי המלחמה
במסגרת שלום אאוגסבורג, שנחתם ב-1555 והביא לקץ מעשי האיבה בין הקתולים ללותרנים בגרמניה, הוסכם על מספר עקרונות:
למרות ההסכם, גברה המתיחות הדתית ברחבי אירופה. שלום אאוגסבורג הופר ברציפות לאורך המחצית השנייה של המאה ה-16, שכן בישופים שהמירו דתם לנצרות לותרנית סירבו לוותר על אדמותיהם, כמתחייב מהסכם השלום. נוסף על כך, הלך הרוח הקלוויניסטי התפשט בנסיכויות גרמניה, מה שהוסיף דת נוספת לאזור וערער את היציבות הדתית שהושגה קודם לכן. בנוסף, הקתולים במזרח אירופה (פולין ושליטיה ההבסבורגים של אוסטריה) ביקשו להשיב את מעמד הבכורה של הנצרות הקתולית באזור. ההסכם גם הפך את גרמניה לתשבץ שבו היו בערבוביה נסיכים לותרנים וקתולים. כל עוד דת השליט הייתה דתם של רוב התושבים, המצב היה נסבל, אך אם לא כך היה, החל מצב של כפייה דתית ותסיסה של העם נגד שליטיו.
בראשית המאה ה-17 גברה אף המתיחות הכלכלית והפוליטית בין המעצמות האירופיות. ספרד שאפה להשיג דריסת רגל בנסיכויות הגרמניות, כיוון שמלכה, פליפה השני, היה נצר לבית הבסבורג והחזיק בשל כך בשטחים שהקיפו את גבולן המערבי של הנסיכויות הגרמניות; צרפת אף היא גילתה מעורבות בעניינן של הנסיכויות, כיוון שרצתה לרסן את כוחם העולה של ההבסבורגים אשר הקיפו את גבולה של צרפת (אוסטריה ממזרח, וספרד מדרום); שוודיה ודנמרק ביקשו לספח את הנסיכויות הגרמניות הצפוניות הגובלות בים הבלטי מטעמים כלכליים.
עיקר עניינם של השליטים ההבסבורגיים היה בשימור עוצמתם ברחבי היבשת ובהגדלתה. מסיבה זו נכונו לעיתים לשתף פעולה עם הפרוטסטנטים, במה שרק העצים את המתיחות בין הפלגים השונים. רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ויורשו מתיאס, לא החזיקו בזהות קתולית איתנה ולא לחמו בשמה, שכן ביקשו בעיקר להעצים את בסיס כוחו של בית הבסבורג. בנוסף, קיסרים אלה הצטיינו בסובלנותם, במה שאיפשר את התפשטותן של הדתות השונות והגביר את המתיחות הבין-דתית. שוודיה ודנמרק היו לותרניות בעיקרן.
המתיחות הבין-דתית הוסלמה לכלל מעשי אלימות בעיר הגרמנית דונאוורת (Donauwörth) בשנת 1606. הרוב הלותרני מנע מהתושבים הקתולים לקיים תהלוכה בעיר והציתו בכך מהומות אלימות בין הפלגים. הדבר גרם לדוכס בוואריה, מקסימיליאן הראשון (1573-1651), להתערב לטובת הקתולים. לאחר ששככו מעשי האיבה בעיר, הקלוויניסטים ברחבי גרמניה (שהיו בשלב זה מיעוט זניח) חשו מאוימים מפני התעמרות קתולית, ולכן בחרו להתאגד בחבר האיחוד האוונגלי תחת הנהגתו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1583–1610). מדינתו, אשר שכנה לאורך נהר הריין, נמנתה עם הנסיכויות שאותן שאפה ספרד להשיג. צעד זה של הקלוויניסטים עורר תגובת נגד של הקתולים, אשר התאגדו בליגה הקתולית (נוסדה בשנת 1609) תחת הנהגתו של הדוכס מקסימיליאן הראשון.
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1619 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי. בן דודו, פרדיננד משטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני. הלה היה קתולי אדוק, אשר התחנך על ברכי הישועים, ושאף להחזיר את הקתוליות לגדולתה. משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם. התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנה, אותה ניתן לחלק לארבעה שלבים עיקריים: המרד הבוהמי, ההתערבות הדנית, ההתערבות השוודית וההתערבות הצרפתית.
המרד הבוהמי (1618–1625)
במאי 1618 שלח פרדיננד השני נציגים קתוליים מטעמו לבירת בוהמיה, פראג, על מנת שיכשירו את הקרקע לקראת הגעתו וביסוס מלכותו. תושביה הקלוויניסטים של העיר השליכו את הנציגים בבוז מחלון טירת ראדצ'ני, במה שנודע כ"ההשלכה השנייה מהחלון של פראג". השליחים ניצלו הודות לגל אשפה שהיה מתחת לחלון שממנו נזרקו, אך המסר היה ברור והביא לפריצתו של המרד הבוהמי. העימות התפשט ברחבי בוהמיה רבתי, הכוללת את מדינות בוהמיה, שלזיה, לוסאטיה ומוראביה, שטחים אשר סבלו בלאו הכי ממתיחות בין קתולים ופרוטסטנטים. האירועים זכו לתהודה רבה ברחבי היבשת, ומהומות בין-דתיות פרצו בערים ובממלכות נוספות. נראה כי לו הוגבל היקף המרד למזרח אירופה בלבד, מלחמת שלושים השנה הייתה מסתיימת כעבור שלושים חודשים לכל היותר. עם זאת, חולשתם של פרדיננד מזה והמורדים הבוהמיים מזה הביאה להתפשטות הלחימה גם לנסיכויות שבמערב גרמניה. פרדיננד נאלץ להזעיק את אחיינו, פליפה הרביעי, מלך ספרד, כדי שיסייע לו לדכא את המרד.
הבוהמים, אשר חיפשו נואשות אחר בעלי ברית שיילחמו לצידם כנגד הקיסר, גמרו אומר להצטרף לחבר האיחוד האוונגלי בהנהגתו של הקלוויניסט פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ובנו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, מייסד האיחוד. הבוהמים רמזו כי אם תאושר הצטרפותם לאיחוד וחסותו תיפרש עליהם, יוכתר פרידריך כמלך בוהמיה. הצעות דומות הוגשו לשליט דוכסות סבויה, קרלו אמנואלה הראשון ולשליט סקסוניה וטרנסילבניה, גאבור בתלן. שליטיה ההבסבורגים של אוסטריה, אשר ריגלו אחר התכתובות היוצאות מפראג, חשפו כפילויות אלה ופגעו משמעותית במעמדה הבינלאומי של בוהמיה, במיוחד בחצר הסקסונית.
עם זאת, בראשית המרד נחלו הבוהמים הצלחות, תוך שהם נעזרים בגורמים פרוטסטנטים שונים ברחבי אירופה. תמיכה רבת חשיבות הגיעה מאוסטריה העלית, אזור שבו בני האצולה היו לותרנים וקלוויניסטים בעיקרם (מצב זה ישתנה משמעותית בשנים הבאות). הפרוטסטנטים באוסטריה התחתית הצטרפו אף הם למרד ובשנת 1619 מנהיגם, היינריך מתיאס פון תורן, צר על וינה עצמה. במזרח, נסיכה הפרוטסטנטי של טרנסילבניה, גאבור בתלן, זכה לברכתו ולתמיכתו של הסולטאן העות'מאני עות'מאן השני במסעו להונגריה הקתולית.
הקיסר פרדיננד מיהר לשגר צבא שיבלום את הבוהמים ואת בעלי בריתם מהשתלטות מוחלטת על ארצו. הרוזן בוקואה, בעל בריתו של הקיסר ומפקד הצבא האוסטרי-קתולי, הביס את צבאות חבר האיחוד האוונגלי בפיקודו של הרוזן ארנסט פון מנספלד בקרב סבלט, אשר נערך ב-10 ביוני 1619. הדבר פגע בקווי התקשורת והאספקה של הרוזן תורן עם פראג, והוא נאלץ לסגת מהמצור שהטיל על וינה. באותו קרב איבדו הפרוטסטנטים גם בעלת-ברית מרכזית, דוכסות סבויה, שהתנגדה זה זמן רב להתפשטות ההבסבורגית ושלחה סיוע כלכלי נדיב ואף כוחות צבא שישמשו כחילות מצב במצודות פרוטסטנטיות חשובות בריינלנד.
למרות הכישלון בסבלט, צבאו של הרוזן תורן הוסיף להתקיים כצבא יעיל ומיומן, ואף מנספלד ארגן מחדש את צבאו בצפונה של בוהמיה. הנסיכויות המורדות של אוסטריה העלית והתחתית חתמו על ברית רשמית עם הבוהמים בתחילת אוגוסט, 1619, כאשר ב-22 באוגוסט הוכתר פרידריך החמישי כמלך בוהמיה, במקום הקיסר פרדיננד. בינתיים המשיכו הצבאות הטרנסילבניים להתקדם בהונגריה, ועד שנת 1620 סילקו את כל צבאות הקיסר משם.
ואולם, באותה שנה השתנו פני הדברים: הספרדים שלחו כוח עזר בפיקודו של אמברוסיו ספינולה כדי לתמוך בקיסר, בזמן שהשגריר הספרדי בווינה שכנע את סקסוניה הפרוטסטנטית לצאת נגד בוהמיה. הסקסונים פלשו לבוהמיה, כשהצבא הספרדי במערב מונע מכוחותיו של מנספלד לסייע לה. הספרדים אף ביקשו להשיג את תמיכתו של דוכס בוואריה ומנהיג הליגה הקתולית. תחת פיקודו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי, צבא הליגה הקתולית (שבשורותיו שרת, בין היתר, הפילוסוף רנה דקארט כמשקיף), פלש לאוסטריה העלית, בשעה שצבא הקיסר פלש לאוסטריה התחתית. הדבר נטרל את הגורם הפרוטסטנטי-אוסטרי ממעגל הלחימה. לאחר מכן התאחדו הצבאות ונעו צפונה לכוון בוהמיה. בקרב ההר הלבן, שנערך סמוך לפראג בשנת 1620, הכניע הקיסר פרדיננד השני את מלך בוהמיה, פרידריך החמישי. בוהמיה נותרה בשליטת ההבסבורגים מאז למשך שלוש מאות השנים הבאות.
תבוסה זו הביאה לפירוקו של האיחוד האוונגלי ולהחרמת נכסיו של פרידריך החמישי; ספרד, שביקשה לאגף את ההולנדים לקראת חידוש מלחמת שמונים השנים, השתלטה על אדמותיו של פרידריך לאורך הריין. פרידריך גורש מן האימפריה הרומית הקדושה ותואר הנסיך הבוחר מפפאלץ הועבר לדוכס בוואריה, מקסימיליאן. הגם שנושל מנכסיו, הוסיף פרידריך לבחוש גם ממקום גלותו בפוליטיקה, וניסה לגייס תמיכה במטרותיו בדנמרק, שוודיה ובארצות השפלה. על פי ספרה הקלאסי של פרנסס ייטס, "נאורות רוזנקרויצרית" (Rosicrucian Enlightenment), קיווה פרידריך להגשים רפורמה במציאות התרבותית והפוליטית באירופה, על בסיס השקפת עולם "רוזנקרויצרית", שהייתה מעין מדע אזוטרי שתכליתו "להביא לריפוי ותיקון העולם". שאיפה זו הייתה אמורה להתממש גם בעזרת נישואיו לאליזבת סטיוארט, בתו של מלך אנגליה ג'יימס הראשון, אולם האחרון העדיף לשמור על מדיניות מאוזנת בין הכוחות השונים באירופה ובהם בית הבסבורג, ובכך הוביל בעקיפין לתבוסתו של פרידריך.
יתר-על-כן, התבוסה הייתה מכה ניצחת לגורמים הפרוטסטנטיים באזור. שרידי המרד הבוהמי דוכאו, והחרמות רכוש ודיכוי האצולה הבוהמית היו לנורמה, ובוהמיה איבדה את חירותה הדתית. איכרים ואצילים כאחד עזבו את בוהמיה ואוסטריה, על מנת שיוכלו לשמור על אמונתם הפרוטסטנטית. סיומו הרשמי של שלב הלחימה הראשון במזרח גרמניה בא עם החתימה על הסכם שלום בין הקיסר לבין נסיך טרנסילבניה גאבור בתלן בינואר 1622, שבמסגרתו זכה האחרון להחזיק בשטחים רבים שכבש במזרח הונגריה.
שרידי הצבא הפרוטסטנטי, בהנהגתו של מנספלד, עוד ניסו לנוע מערבה במטרה לחבור עם הצבא ההולנדי. ואולם צבאו של טילי קטע את נתיב התקדמותם, וב-6 באוגוסט 1623, נפגשו הצבאות בסטדלון (Stadlohn). כשני שלישים מצבאו של מנספלד, אשר מנה קרוב ל-21,000 חיילים, אבדו בקרב. ללא אספקה, כח אדם והון זמין, פיזר מנספלד את צבאו בשנת 1624.
ההתערבות הדנית (1625–1629)
השלב הדני של המלחמה נפתח כאשר מלכה הלותרני של דנמרק, כריסטיאן הרביעי (1577–1648), שיגר חיל משלוח דני כדי לסייע לפרוטסטנטים המובסים בגרמניה נגד האימפריה הרומית הקדושה, כמכת נגד בטרם תנסה האחרונה לאיים על ריבונותה של דנמרק כממלכה פרוטסטנטית. תחת שרביטו של כריסטיאן נהנתה ממלכת דנמרק מיציבות רבה ומעושר כלכלי שאין שני לו באירופה כולה, דבר שסייע לה לבנות כוח צבאי איתן. בנוסף, הקרדינל רישלייה, השר הראשי בממשלתו של מלך צרפת, לואי השלושה עשר, היה נכון – מטעמיו הוא – לממן פלישה דנית לנסיכויות גרמניה. כוח הפלישה הדני שבראשו עמד כריסטיאן הורכב מכ-20,000 שכירי חרב, ומומן כמעט כולו מהונו הפרטי.
על מנת לבלום את המלך הדני, שכר הקיסר פרדיננד השני את שירותיו הצבאיים של אלברכט פון ולנשטיין, בנו הלא חוקי של אציל בוהמי עשיר שעלה לגדולה כ"קבלן צבאי". וולנשטיין הסכים להעמיד את צבאו, אשר מנה בין 30,000 ל-100,000 חיילים, לרשות הקיסר, בתמורה לזכות לבזוז את השטחים שיכבוש. כריסטיאן, שלא ידע כלל על קיומם של וולנשטיין וצבאו בעת הפלישה, נאלץ לסגת במהרה לפני שישמידו הוא וטילי את צבאו. מזלו של כריסטיאן אתרע בשנית כאשר כל בעלי בריתו הפוטנציאליים סירבו לעמוד לצדו: צרפת ואנגליה היו בעיצומן של מלחמות אזרחים, שוודיה לחמה לחיים ולמוות בפולין, ונסיכויות ברנדנבורג וסקסוניה לא הסכימו להפר את השקט במזרח גרמניה. בסופו של דבר השיג צבאו של טילי את הצבא הדני בשנת 1626, והכה בו בקרב לותר.
צבאו של ולנשטיין התקדם צפונה וכבש את נסיכויות מקלנבורג, פומרניה ובסופו של דבר גם את יוטלנד עצמה. עם זאת, היעדר צי מנע ממנו לכבוש את הבירה הדנית באי זילנד. הוא צר על שטרלזונד, נמל האויב היחיד לחופי הים הבלטי שבו ניתן היה להקים צי שיאפשר כיבוש האיים הדניים, אך נכשל במשימתו זו. הקיסר עצמו הבין כי מימון צבאו של וולנשטיין איננו נבון כלכלית, במיוחד לאור הרווחים שניתן היה להשיג מהמלחמה עם דנמרק. לכן, בשנת 1629 נחתם הסכם ליבק, שבו ויתר כריסטיאן הרביעי על תמיכתו בפרוטסטנטים בגרמניה על מנת לשמור על ריבונותה של דנמרק.
המלחמה יכולה הייתה להסתיים בשלב זה, אלמלא דחקה הליגה הקתולית בפרדיננד השני להשיב לחזקת הכנסייה נכסים לותרניים, שעל פי שלום אאוגסבורג בעליה החוקיים היה האפיפיור. מדובר היה בשתי ארכיבישופויות, שש-עשרה בישופויות ומאות מנזרים.
ההתערבות השוודית (1630–1635)
ב-1630 נחלץ מלך שוודיה, גוסטבוס אדולפוס, לעזרת הפרוטסטנטים בגרמניה. כמו כריסטיאן הרביעי, אדולפוס ביקש למגר את התוקפנות הקתולית נגד אדמותיהם וכן לזכות בהשפעה כלכלית בנסיכויות הגרמניות השוכנות על חופי הים הבלטי. בנוסף, בדומה למלך הדני, זכה אדולפוס למימונו הנדיב של הקרדינל רישלייה הצרפתי, ואף של גורמים בחצר ההולנדית. פרדיננד, שפיטר באותה שנה את אלברכט פון ולנשטיין מטעמים פוליטיים (חשד כי וולנשטיין מנסה לנגוס בעוצמתו הפוליטית), נאלץ להזעיקו בשנית שנתיים אחר כך. בין השנים 1630 ו-1634 נחלו השוודים שורת ניצחונות נגד האימפריה הרומית הקדושה, דחקו את רגלי הקתולים והשיבו שטחים רבים לחזקה פרוטסטנטית.
ללא צבאו של וולנשטיין, נשען הקיסר בעיקר על תמיכת צבא הליגה הקתולית בפיקודו של טילי. ואולם בקרב ברייטנפלד, שנערך ב-17 בספטמבר 1631, הביס אדולפוס את הצבא הקתולי. שנה אחר כך נפגשו הניצים בשנית, והפעם נהרג הגנרל טילי בקרב (1632). עם מותו של טילי, נדרש פרדיננד השני לפנות בלית ברירה לוולנשטיין ולצבאו הגדול. וולנשטיין ואדולפוס נפגשו בקרב ליצן (1632), שהסתיים בניצחון השוודים, אם כי המלך השוודי עצמו נהרג באותו קרב. שנתיים אחר כך נוצחו הפרוטסטנטים בקרב נורדלינגן (1634).
חשדותיו של פרדיננד השני בכוונותיו של וולנשטיין שבו ועלו בשנת 1633, כאשר וולנשטיין ניסה לתווך בין הקתולים והפרוטסטנטים הלוחמים. פרדיננד חשש, ככל הנראה, כי וולנשטיין מתכוון לערוק לטובת הצד הפרוטסטנטי, ולפיכך הדיחו מהפיקוד וציווה לעוצרו בחשד לבגידה. בסופו של דבר נרצח וולנשטיין ב-25 בפברואר 1634, על ידי אחד מחייליו, סרן דברה (Devereux), בעודו מנסה ליצור קשר עם השוודים בעיירה הגרמנית אגר (Eger).
משא ומתן בין השוודים לקתולים נפתח כעבור מספר חודשים. השלב השוודי של המלחמה הגיע לקיצו הרשמי עם החתימה על שלום פראג (1635), אשר
מוצלח ככל שיהיה, חוזה השלום לא היה לשביעות רצונם של הצרפתים, כיוון שההבסבורגים נותרו חזקים מאוד. הדבר הוביל לשלב האחרון של מלחמת שלושים השנים, השלב הצרפתי.
ההתערבות הצרפתית (1635–1648)
אף שהייתה ממלכה קתולית, רחשה צרפת יריבות היסטורית עזה כלפי האימפריה הרומית הקדושה וספרד, ועתה נכנסה למלחמה כבעלת בריתם של הפרוטסטנטים. הקרדינל רישלייה, השר הראשי בממשלתו של לואי השלושה עשר, הניח כי ההבסבורגים עודם חזקים יתר על המידה, כיוון שהחזיקו במספר שטחים בגבולה המזרחי של צרפת ונהנו מהשפעה רבה בארצות השפלה.
לפיכך, הכריזו הצרפתים מלחמה על האימפריה הרומית הקדושה, והתייצבו לצד שוודיה וההולנדים. בתגובה, פלשה ספרד למחוזות הצרפתיים שמפיין ובורגונדי, ואף איימה על פריז בשנת 1636. הצבאות ההבסבורגיים, בפיקודם של הגנרל יוהאן פון וורת (Johan von Werth) והמפקד הספרדי הקרדינל פרדיננד הבסבורג, נחלו הצלחות ראשוניות, ואולם בסופו של דבר ספגו תבוסה משמעותית בקרב קומפיין מידי הגנרל הצרפתי ברנרד דה סקס-ויימר, אשר איים לדחוק רגליהם מצרפת. קרבות רבים נערכו בין הצדדים במהלך השנים הבאות, ואולם עד מהרה הדרדרה החזית למצב קיפאון, כשלאף צד אין יתרון ברור על האחר.
בשנת 1642 מת הקרדינל רישלייה. שנה לאחר מכן מת לואי השלושה עשר, ויורשו, לואי הארבעה עשר, עלה לשלטון בגיל חמש בלבד. העוצר, הקרדינל מזראן, יורשו של רישלייה בתפקיד השר הראשי בממלכה, החל לפעול לטובת קידום השלום וסיום המלחמה.
בשנת 1645 הביס הגנרל השוודי לנארט תורסטנסון את הצבא הקיסרי בקרב ינקאו סמוך לפראג. גם הצבא הבווארי הקתולי נחל תבוסה בקרב נורדלינגן (1645). בקרב זה אף נהרג המפקד המוכשר האחרון של הכוחות הקתוליים, הרוזן פרנץ פון מרסי.
ב-14 במרץ 1647 חתמו בוואריה, צרפת ושוודיה על הסכם הפסקת האש באולם. שנה לאחר מכן הביסו השוודים והצרפתים את הצבא הקיסרי בקרב זוסמרשהאוזן ובקרב לאנס. רק אדמותיה הקיסריות של אוסטריה נותרו תחת שליטה הבסבורגית איתנה.
שלום וסטפליה
התבוסה שהנחילו הצרפתים לספרדים בקרב רוקרואה בשנת 1643 הביאה לפתיחת משא ומתן רשמי בין הכוחות הלוחמים. בדיונים נכחו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הצרפתים, הספרדים, ההולנדים, השווייצרים, השוודים, הפורטוגלים ונציגי האפיפיור. בסופם חתמו הצדדים על הסכם שלום וסטפליה ב-24 באוקטובר 1648.
השלכות
ההרס שחוללה מלחמת שלושים השנים ביבשת היה במוקד מחלוקות רבות בקרב היסטוריונים. הערכות בדבר מותם של קרוב לשלושים אחוזים מכלל אזרחי הנסיכויות הגרמניות נתפסות היום כמוגזמות. המלחמה אמנם זעזעה את כלכלתה של מרכז אירופה, אף ייתכן כי עיקר השפעתה הייתה בהחרפת תהפוכות קיימות שהתרחשו במסחר האירופי מבלי שהיו קשורות קשר ישיר למלחמה.
מלחמת שלושים השנים עיצבה מחדש את הסדר הפוליטי באירופה, וחוללה שינויים חשובים בחלוקת העוצמה במערכת הבינלאומית. השינוי המשמעותי ביותר היה האצת דעיכתה של ספרד בעקבות המלחמה, קבל-עם ולעיני כל. ספרד הייתה מאז גילוי אמריקה המדינה העשירה באירופה, אך היא בזבזה את הונה הרב על מלחמות הדת שהחלו בסכסוך עם בריטניה בראשות הנרי השמיני ובתו אליזבת הראשונה, המשיכו במרד ההולנדי והסתיימו במלחמה הזאת. ב"שלב הצרפתי", בעוד שספרד נלחמת בצרפתים, הכריזה פורטוגל על עצמאותה (פורטוגל הייתה עד אז תחת כיבוש ספרדי מתקופת המלך פליפה השני, אשר ניצל את עובדת מותו של מלך פורטוגל ללא יורש כדי להשתלט על המדינה). ז'ואאו הרביעי מבית ברגנסה הוכתר למלך פורטוגל. לעומת שקיעתה של ספרד התחזק מעמדה של צרפת, והיא הלכה ונתפסה בעקבות המלחמה כמעצמה השולטת באירופה.
לקראת סופה של מלחמת שלושים השנה (1643–1645) התפתח עימות אלים בין שוודיה לדנמרק, המכונה מלחמת תורסטנסון. הניצחון השוודי במלחמה זו, כמו גם סיום המלחמה באירופה עם חתימת שלום וסטפליה בשנת 1648, הפכו את שוודיה למעצמה אירופית מן הדרג הראשון.
חתימת שלום וסטפליה הניחה את התשתית לערכי היסוד של מדינת הלאום הריבונית המודרנית. עם קביעת גבולותיהן הטריטוריאליים הקבועים של מדינות ונסיכויות רבות שנטלו חלק במלחמה (וגם של כאלה שהוקמו לאחריה), הוסכם כי אזרחיה של כל מדינה כפופים בראש ובראשונה לחוקיה ולנוהליה של ממשלתם הם, ולא לאלה של ממשלות שכנות, תהא דתם ומידת אדיקותם אשר תהא. קביעה מהפכנית זו הייתה מנוגדת ניגוד מוחלט לחפיפת הנאמנויות הדתיות והמדיניות, שהייתה מקובלת בעבר ובשלביה הראשונים של מלחמת שלושים השנים.
אלכסנדרה, רוזנת פרדריקסבורג
אלכסנדרה כריסטינה מנלי (בדנית: Alexandra Christina Manley; נולדה ב-30 ביוני 1964) היא אשתו לשעבר של יואכים, נסיך דנמרק.
ביוגרפיה
אלכסנדרה נולדה בהונג קונג תחת השם אלכסנדרה מנלי ב-30 ביוני 1964. אביה היה ריכרד נייג'ל מנלי ואמה הייתה כריסטה מריה נובוטני. היא ממוצא מעורב אנגלי-סיני-אוסטרי-צ'כי. אביה היה מנהל בחברת ביטוח ואמה הייתה מנהלת של חברת תקשורת. היא התחנכה בבתי ספר שונים בהונג קונג. היא למדה מנהל עסקים באוניברסיטאות באוסטריה, יפן ואנגליה, ובין 1990-1993 הועסקה כסגנית מנהל מחלקת המכירות והשיווק של חברת GT Management.
אלכסנדרה התרגלה במהירות לחייה כנסיכה. מכיוון שאמה הייתה ילידת אוסטריה, היא ידעה גרמנית וכך הצליחה ללמוד דנית במהירות. בריאיון לכלי תקשורת היא אמרה: "זה היה נורא לקום ולדבר אנגלית באירוע, או להודות למישהו על משהו, זה היה לגמרי לא בסדר, זה הבית שלי, כך שלא הייתה אפשרות אחרת". עד מהרה היא הפכה לפופולרית מאוד בקרב העם הדני בשל חוש האופנה המפותח שלה ועבודת הצדקה שלה. כמו כן היא הייתה פעילה במסגרת הצלב האדום הדני, אגודת העיוורים הדנית, קבוצות תמיכה לאמהות חד-הוריות ו-UNICEF. היא כונתה לעיתים "דיאנה של הצפון".
באמצע שנת 2004 נפוצו בדנמרק שמועות על קרע בין יואכים ואלכסנדרה. ב-16 בספטמבר של אותה שנה הם הודיעו על כוונתם להתגרש. ב-1 באוקטובר החליט הפולקטינג (הפרלמנט הדני) כי אלכסנדרה תוכל לשמור על התואר "נסיכת דנמרק" שהוענק לה עם נישואיה, וכן הוסף לה התואר "רוזנת פרדריקסבורג". כמו כן היא מקבלת קצבה שנתית. בני הזוג התגרשו ב-8 באפריל 2005. זהו מקרה הגירושין הראשון במשפחת המלוכה הדנית מאז 1846. לה וליואכים יש משמורת משותפת על בניהם. באמצע 2005 החלה אלכסנדרה לצאת עם מרטין יורגנסון, צלם ויזם, בנו של יאקוב יורגנסן הידוע בדנמרק בשל חברת הצילומים שלו "JJ Film", אשר הפיקה סרטי תעודה רבים על משפחת המלוכה הדנית. יורגנסון צעיר מאלכסנדרה ב-14 שנים. הם נישאו ב-3 במרץ 2007 בטקס פרטי, וכתוצאה מכך נשלל ממנה התואר "נסיכת דנמרק". הם התגרשו בספטמבר 2015. אלכסנדרה ציינה הבדלים בערכים כסיבה לגירושים.
תואר
עם נישואיה לנסיך יואכים, ניתן לאלכסנדרה התואר:. עם גירושה מיואכים, הוסף לה התואר. עם נישואיה השניים, נשלל ממנה התואר "נסיכת דנמרק". כמו כן היא אבירת מסדר הפיל ומחזיקה גם בעיטורי כבוד מטעם פינלנד, לוקסמבורג ורומניה.
ליפניק (גמינה גרייבו)
ליפניק (בפולנית: Lipnik) הוא כפר בגמינה (קהילה עירונית-כפרית) גרייבו, במחוז גרייבו, שבחבל פודלסיה, בצפון-מזרח פולין.
הכפר שוכן כ-8 קילומטר דרומית לעיר המחוז גרייבו, ו-70 קילומטר צפונית-מערבית לביאליסטוק בירת חבל פודלסיה.
תרסה אלסהמר
מאלין תרסה אלסהמר (בשוודית: Malin Therese Alshammar; נולדה ב-26 באוגוסט 1977) היא שחיינית שוודית. היא אלופת העולם (מלבורן 2007 ושנגחאי 2011), אלופת אירופה ושיאנית העולם הנוכחית (2017) במשחה ל-50 מטר פרפר (בריכת 25 מטר). סגנית אלופה אולימפית (סידני 2000). השתתפה ב-5 אולימפיאדות. כמו כן היא בעלת 8 מדליות באליפויות עולם מ-7 אליפויות עולם, מהן 2 זהב ובעלת 21 מדליות באליפויות אירופה מ-7 אליפויות אירופה, מהן 10 זהב. נוסף לכך, זכתה אלסהמר ב-17 מדליות ב-6 אליפויות עולם (בריכת 25 מטר), מהן 10 זהב ו-22 מדליות ב-7 אליפויות אירופה (בריכת 25 מטר), מהן 15 זהב.
ביוגרפיה
אלסהמר נולדה בסולנה, במחוז סטוקהולם שבשוודיה. אמה, בריט-מרי סמדה, הייתה שחיינית מצטיינת שייצגה את שוודיה באולימפיאדת מינכן (1972) וסיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חזה.
אלסהמר החלה את הקריירה שלה כשחיינית גב ובשנת 1991 זכתה לראשונה באליפות שוודיה בשחייה (בריכה של 25 מטר) במשחה ל-50 מטר גב. ב-1992 היא זכתה באליפות שוודיה במשחה ל-100 מטר גב.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה בשנת 1993 סיימה אלסהמר במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.39 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:12.46 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 סיימה אלסהמר במקום 15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.46 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:19.17 דקות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה אלסהמר במקום 16 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.15 דקות. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:03.79 דקות. בנוסף, היא סיימה במקום 10 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:10.88 דקות.
בשנת 1997 עברה אלסהמר להתגורר בארצות הברית בלינקולן שבנברסקה על מנת ללמוד ולשחות באוניברסיטה המקומית.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1997 זכתה אלסהמר בשתי מדליות. מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.69 דקות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.78 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 זכתה אלסהמר במדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:07.52 דקות ובשתי מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.30 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי 3:43.07 דקות.
שיאנית עולם
באליפות אירופה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בליסבון פורטוגל בדצמבר 1999 זכתה אלסהמר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 24.09 שניות.
אלופת אירופה
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2000 זכתה אלסהמר ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.44 דקות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.41 דקות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.38 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:06.00 דקות.
שלוש מדליות אולימפיות
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה אלסהמר בשתי מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.51 שניות, אחרי אינגה דה ברוין מהולנד (24.32 שניות) ולפני דארה טורס מארצות הברית (24.63 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.33 שניות, אחרי דה ברוין (53.83 שניות) ולפני טורס וג'ני תומפסון (54.43 שניות) שתיהן מארצות הברית. בנוסף, היא זכתה מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:40.30 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש של 3:36.61 דקות והולנד (3:39.83 דקות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 2001, זכתה אלסהמר בשתי מדליות כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.88 שניות, אחרי דה ברוין (24.47 שניות) ולפני סנדרה ווקר מגרמניה (24.96 שניות) ובמשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.18 שניות, אחרי דה ברוין (25.90 שניות) ולפני בת ארצה אנה קארין קאמרלינג (26.45 שניות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 סיימה אלסהמר במקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.46 שניות ובמקום 27 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.68 שניות. בנוסף, היא סיימה במקום 6 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.36 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 2004 זכתה אלסהמר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.12 שניות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 25.01 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה אלסהמר במקום רביעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.93 שניות ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.22 דקות.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכתה אלסהמר במדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.39 שניות, אחרי דאני מייטקה מאוסטרליה (26.11 שניות) ובת ארצה קאמרלינג (26.36 שניות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2006 זכתה אלסהמר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.06 שניות ובמדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.87 שניות.
אלופת עולם
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד בשנת 2008 זכתה אלסהמר במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.71 שניות, אחרי מרליין פלדהויס שקבעה שיא עולם חדש של 24.09 שניות והינקליין שריידר (24.59 שניות) שתיהן מהולנד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה אלסהמר במקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.96 שניות ובמקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:40.52 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא בשנת 2009, זכתה אלסהמר במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.88 שניות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה שקבעה שיא עולם חדש של 23.73 שניות ולפני קייט קמפבל מאוסטרליה ומרליין פלדהויס (23.99 שניות). היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.59 שניות. בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 25.07 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה אלסהמר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.14 שניות, לפני ראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (24.2 שניות) וולדהויס (24.49 שניות) ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.76 שניות, אחרי אינגה דקר מהולנד (25.71 שניות) ולפני מלני הניק מצרפת (25.86 שניות). נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.71 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה אלסהמר במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.61 שניות.
אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
ביוני 2016, קבעה אלסהמר את הקריטריון האולימפי לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) במשחה 50 מטר חופשי ובכך הייתה לאישה השחיינית הראשונה המשתתפת בשש אולימפיאדות והשלישית בכלל. היא זכתה לכבוד לשאת את דגל שוודיה בטקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים. במשחקים עצמם היא סיימה במקום 15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.72 שניות.
ירון הוכנבוים
ירון הוכנבוים (נולד ב-30 ביוני 1971) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל המאמן את הפועל ניר רמת השרון.
קריירה
הוכנבוים, יליד חיפה, שיחק עד גיל 22 שיחק בליגות הנמוכות. לאחר פרישתו אימן במשך שלוש שנים במחלקת הנוער של הפועל חיפה ולאחר מכן מונה למאמן הפועל נחליאל מליגה ב'. בהמשך אימן הוכנבוים במספר קבוצות מהליגה הלאומית, בין היתר בהפועל חדרה, הפועל כפר כנא, הפועל רמת גן, הפועל אשקלון, הפועל נצרת עילית, הפועל רמת השרון, מכבי אחי נצרת והפועל עכו. הוכנבוים הצליח להגיע להישגים ולהעפיל לליגה הלאומית עם הפועל נצרת עלית ב-2002 והפועל עפולה ב-2012. לליגת העל העפיל הוכנבוים עם הפועל עכו ב-2009.
הוכנבוים הגיע להישגים במסגרת משחקי גביע המדינה כשקבוצתו, הפועל עכו מהליגה הלאומית, הדיחה את מכבי תל אביב מהמפעל במרץ 2006. בנוסף הוכנבוים העפיל לחצי גמר גביע המדינה עם הפועל עפולה באפריל 2015.
בעונת 2008/2009 מונה הוכנבוים למאמן הפועל עכו שהייתה אז בליגה הלאומית, והיה ותיק המאמנים בליגה. באותה עונה הצליח להעלות את הקבוצה לליגת העל אחרי שהקבוצה סיימה במקום השני בתום העונה.
ביוני 2009, לאחר שהעלה את הפועל עכו לליגת העל, חתם הוכנבוים על חוזה מחודש עד סוף העונה. בניגוד לתחזיות המוקדמות הצליח הוכנבוים להשאיר את עכו בליגת העל, לאחר עונה די טובה של הקבוצה וזכה למחמאות על הצלחתו להשאיר בליגת העל את הקבוצה עם תקציב השחקנים הנמוך ביותר בליגת העל. בתום העונה נפרד הוכנבוים מעכו בשל מחלוקות כספיות.
במאי 2010 מונה שוב למאמן הפועל נצרת עילית מהליגה הלאומית, אך עזב לאחר מספר מחזורים בשל הליכי פירוק שהחלו כנגד נצרת עילית. בפברואר 2011 מונה הוכנבוים למאמן הפועל רמת גן במקום האחרון בליגת העל, ובתום העונה נשר עמה לליגה הלאומית. בדצמבר 2011 מונה הוכנבוים למאמן הפועל עפולה מליגה א'. בעונת הוביל את הקבוצה למקום הראשון בליגה א' צפון והעפיל עמה לליגה הלאומית.
ב-28 ביוני 2015 מונה שוב למאמן הפועל עכו, וחתם על חוזה לעונה אחת במועדון. ב-20 במרץ 2016 האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת אך בתחילת חודש מאי, שני מחזורים לסיום העונה וכשקבוצתו ממוקמת מתחת לקו האדום מרחק נקודה מהמקום ה-11, פוטר מאימון מהקבוצה.
לקראת עונת חתם במכבי שעריים מהליגה הלאומית. ב-22 באוקטובר 2016 פוטר מתפקידו.
ב-4 בדצמבר 2016 מונה למאמנה של הפועל פתח תקווה. במאי 2017 עזב הוכנבוים את פתח תקווה וביוני חתם בהפועל נצרת עילית. בעונת 2018/2019 הובילה הקבוצה את טבלת הליגה במשך רוב העונה, אך לבסוף סיימה במקום השלישי והוכנבוים עזב את תפקידו.
בעונת 2019/2020 חתם בהפועל ניר רמת השרון וב-2020 חזר להפועל נוף הגליל עימה עלה לליגת העל בסוף עונת 2020/2021. ב-5 בינואר 2022 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-6 בינואר 2022 מונה למאמן הפועל כפר סבא. לאחר סיום תפקידו בכפר סבא עם תום העונה, מונה ב-22 במאי למנהלה המקצועי של מכבי בני ריינה מליגת העל. ב-7 בספטמבר 2022 פוטר מניהול הקבוצה. ב-19 בספטמבר מונה בפעם השביעית למאמנה של הפועל נוף הגליל.. בינואר 2023 פוטר מתפקידו. ב-11 באפריל 2023 שב לאמן את הפועל ניר רמת השרון.
רד בנד סוסייטי
רד בנד סוסייטי (באנגלית: Red Band Society) הייתה סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיית נעורים-דרמה רפואית המספרת על קבוצת נערים שגרה יחדיו במחלקת ילדים בבית החולים "אושן פארק" שבלוס אנג'לס. ההתמודדות עם המחלות השונות מחברת בין הילדים, כאשר סמל החברות והאחווה ביניהם הוא  צמיד אדום שהם עונדים על ידם. העלילה בסדרה היא סביב האינטראקציה של הילדים החולים עם אנשים שונים במחלקה, וכן סביב סיפורי ההתמודדות עם המחלה. מקורה של הסדרה היא בספרדית ושמה "Polseres vermelles".
עלילת הסדרה
הסדרה מתקיימת בבית החולים "אושן פארק" שבלוס אנג'לס שאליו מגיעים מטופלים שחולים במחלות קשות. העלילה מציגה את יחסם אחד לשני וההתמודדות האישית של כל אחד מהם בעקבות הקשיים שהם חווים. הם מסמנים את חברותם באמצעות הצמיד האדום שיש לכל מטופל. הסדרה סובבת סביב המספר, שעוזר למטופלים כאשר הם נכנסים  לניתוח.
מועצת הרבנות הרפורמית בישראל
מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (מר"ם; שמה הקודם: "מועצת הרבנים המתקדמים בישראל") מאגדת את הרבות והרבנים הרפורמים בישראל. במר"ם חברים כיום כ-120 רבות ורבנים רפורמים, מרביתם בישראל ומיעוטם בתפוצות, כולל בפולין, בהולנד, בגרמניה בדרום אפריקה, בקנדה ובארצות הברית. הארגון הוקם בשנת 1964 וסימן את תחילת דרכה של התנועה הרפורמית בישראל ואת התארגנות רבניה וקהילותיה תחת גג ארצי משותף.