cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היסטוריה צבאית של דרום אפריקה
מלחמת קוריאה
במלחמת קוריאה השתתפה טייסת מס' 2 המפורסמת ("The Flying Cheetahs"). טייסיה עוטרו באותות הצטיינות אמריקנים רבים כולל בכבוד יוצא הדופן של ציון לשבח נשיאותי (Presidential Unit Citation) ב-1952. הטייסת ביצעה פעולות עם מטוסי הP-51 מוסטנג ולאחר מכן עם מטוסי הF-86 סייבר, הוציאה 12,067 גיחות, איבדה 34 טייסים  ושני בעלי דרגות  אחרות וחברי הטייסת עוטרו ב-797 עיטורים אישיים כולל 2 עיטורי כוכב הכסף, 3 עיטורי לגיון ההצטיינות, 55 עיטורי מדליית השירות המצוין של חיל האוויר ו-40 עיטורי כוכב הארד.
הסכם סימונסטאון
הסכם סימונסטאון (Simonstown Agreement) היה הסכם לשיתוף פעולה ימי בין בריטניה לבין דרום אפריקה שנחתם ב-30 ביוני 1955. על פי ההסכם, הצי המלכותי פינה את בסיסו בסימונסטאון והעביר את הפיקוד על הצי הדרום אפריקאי לידי ממשלת דרום אפריקה. בתמורה התחייבה דרום אפריקה לאפשר שימוש בבסיס לצי המלכותי.
דרום אפריקה, ישראל ונשק גרעיני
קהילת המודיעין האמריקאית האמינה שישראל השתתפה במיזמי מחקר גרעיניים של דרום אפריקה וסיפקה לדרום אפריקה טכנולוגיות צבאיות לא-גרעיניות במהלך שנות השבעים, בתקופה שבה דרום אפריקה פיתחה את כלי הנשק הגרעיניים שלה. דייוויד אולברייט (David Albright), מייסד המכון למדע ולביטחון בינלאומי (Institute for Science and International Security) כתב בביטאון מדעני האטום ש"במסגרת התמודדותה עם עיצומים בינלאומיים, החלה דרום  אפריקה לארגן רשתות רכש חשאיות באירופה ובארצות הברית  והחלה למסד שיתוף פעולה ארוך-טווח עם ישראל". הוא המשיך וציין כי "התעלומה הגדולה היא האם ישראל הגישה לדרום אפריקה סיוע בפיתוח כלי נשק, למרות שהממצאים  הקיימים שוללים קיומו של שיתוף פעולה זה" על פי הארגון "יוזמת האיום הגרעיני" (Nuclear Threat Initiative – NTI), ב-1977 ביצעה ישראל עסקת חליפין עם דרום אפריקה במסגרתה סיפקה ישראל  לדרום אפריקה 30 גרם טריטיום בתמורה ל-50 טון אורניום  דרום אפריקאי ובאמצע שנות השמונים סייעה ישראל לפיתוח הטיל הבליסטי RSA-3. כמו כן, נטען ב-1977 על ידי מקורות עיתונאיים זרים, כי יש חשד שדרום אפריקה וישראל חתמו על חוזה לחילופי טכנולוגיות צבאיות ולייצור לפחות שש פצצות גרעיניות.
שליחו של הגרדיאן בוושינגטון כריס מקגריל (Chris McGreal) טען כי "ישראל סיפקה מומחים וטכנולוגיות שהיו מרכיב מרכזי בפיתוח כלי הנשק הגרעיניים של דרום אפריקה" דיטר גרדהרט (Dieter Gerhardt), מרגל סובייטי ולשעבר מפקד הצי הדרום אפריקאי, טען בשנת 2000 שישראל הסכימה כבר ב-1974 לחמש שמונה טילי יריחו 2 עם "ראשי קרב מיוחדים" עבור דרום אפריקה.
במהלך שנות השמונים דרום אפריקה עסקה במחקר ובפיתוח של כלי נשק גרעיניים, נשק ביולוגי ונשק כימי. שש פצצות גרעיניות הורכבו. עם עליית שלטון הרוב ב-1994 פירקה דרום אפריקה את כולם, המדינה היחידה עד היום בעולם שוויתרה מרצונה על כלי נשק גרעיניים שהיא בעצמה ייצרה. המדינה חתומה על אמנת הנשק הביולוגי מאז 1975, על אמנת הנשק הכימי מאז 1995 ועל האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני מאז 1991.
תקרית ולה
אחת ההשערות לגבי תקרית ולה הייתה שהיא מעידה על ניסוי גרעיני. זיהוי זה בוצע על ידי הלוויין האמריקני "ולה" ב-22 בספטמבר 1979. רוב המידע על האירוע עדיין מסווג. הלוויין זיהה את ההבזק הכפול באטמוספירה האופייני לפיצוץ גרעיני בעוצמה של שלושה קילוטון ליד איי הנסיך אדוארד (Prince Edward Islands), שטח תלות של דרום אפריקה בדרום האוקיינוס ההודי. הממצאים הטכניים עדיין חסויים.
בהנחה שהממצאים היו פיצוץ גרעיני ולא תופעה טבעית או תקלה במערכות הלוויין, שתי החשודות העיקריות הן ישראל ודרום אפריקה, ששתיהן ניהלו מיזמים גרעיניים חשאיים באותה תקופה. בדיקת האפשרות של שתי המדינות כאחראיות לאירוע הייתה מעמידה במבוכה את ממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר. ישראל הייתה בעלת ברית קרובה של ארצות הברית בעוד שיחסי ארצות הברית-דרום אפריקה היו קרובים אך לא פופולריים בשל קיומו של משטר האפרטהייד. קרטר עסק רבות בנושא של מניעת הפצת הנשק הגרעיני ותגובה נמרצת הייתה מתבקשת אם היה מתברר שכל אחת משתי המדינות עומדת מאחורי הפיצוץ. מהלך כזה היה משבש את הדיונים שהתנהלו באותה תקופה בועידת קמפ דייוויד. במידה ואכן התרחש פיצוץ גרעיני, קשה להוכיח מי ביצע אותו. קיימים קשיים להוכיח את ההשערות לגבי מעורבותן של שתי המדינות.
בכל מקרה הייתה לדרום אפריקה תוכנית גרעינית באותה תקופה והמיקום הגאוגרפי של הפיצוץ מרמז על מעורבותה. יחד עם זאת, לאחר נפילת משטר האפרטהייד, גנזה דרום אפריקה את רוב המידע על תוכניתה הגרעינית ועל פי דיווח של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית לא הייתה לדרום אפריקה היכולת לבצע פיצוץ כזה עד נובמבר 1979, חודשיים אחרי האירוע. מקורות מודיעין אמריקנים זיהו אמצעי ביטחון לא שגרתיים במתקן של דרום אפריקה בוולביס ביי (Walvis Bay) (כיום בנמיביה) שבוע לפני הפיצוץ, מה שהוביל לחשדות שבסיס היציאה לניסוי היה שם. יחד עם זאת קיימת אפשרות סבירה יותר שהממצאים הללו קשורים יותר לתרגילים  צבאיים שהתקיימו באזור באותו זמן. ברשות ישראל היו ב-1979 כלי נשק גרעיניים, אך נשאלת השאלה האם הייתה לה את  היכולת לקיים ניסוי כזה במרחק  אלפי קילומטרים. בהנחה שהיה זה ניסוי ישראלי, סביר להניח שהוא בוצע בשיתוף פעולה ובסיוע דרום אפריקאי.
יצור נשק על ידי דרום אפריקה
דרום אפריקה ייצרה במשך השנים מגוון כלי נשק, רכבים צבאיים ומטוסים לצרכיה ולמטרות יצוא. חלקם של האמצעים יוצרו תחת רישיון רשמי של יצרניות נשק ממדינות אחרות וחלק אחר יוצר כיוזמה מקומית מלאה. יצור נשק זה התבקש לאור צרכיה הביטחוניים של דרום אפריקה ולאור האמברגו הבינלאומי להספקת נשק שהוטל על דרום אפריקה. יצרניות הנשק העיקריות של דרום אפריקה היו חברות בבעלות ממשלתית כמו דנל (Denel) וארמסקור (Armscor). החברות עסקו בייצור רבים מכלי הנשק של כוחות ההגנה של דרום אפריקה כולל תותחי הוביצר 155 מ"מ.
מלחמת הגבול
מלחמת הגבול של דרום אפריקה (South African Border War) הייתה עימות שנמשך בין השנים 1966 עד 1989 בעיקר בדרום-מערב אפריקה (כיום נמיביה) ובאנגולה וניטש בין דרום אפריקה ובעלות בריתה, בעיקר "החזית העממית לעצמאות מוחלטת של אנגולה" (UNITA), מצד אחד וממשלת  אנגולה, "הארגון העממי של דרום-מערב אפריקה" (SWAPO) ובנות בריתם (בעיקר קובה), מצד שני. מהלכה של מלחמת הגבול נשזר בצורה בולטת במלחמת האזרחים באנגולה ובמלחמת העצמאות של נמיביה. הרקע לפרוץ המלחמה מתחיל עוד בימי מלחמת העולם הראשונה כאשר כבשה דרום אפריקה את דרום-מערב אפריקה הגרמנית. לאחר סיום המלחמה קיבלה דרום אפריקה מנדט מחבר הלאומים לשלוט במושבה הגרמנית לשעבר. לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חפצה דרום אפריקה לספח  באופן קבוע את הטריטוריה לשטחה וב-1946 הגישה בקשה ברוח זו לאו"ם. האו"ם סירב לבקשה מאחר שלכל  אורך התהליך לא התקיימה התייעצות עם האוכלוסייה המקומית והציע במקום זאת שדרום אפריקה תשלוט בטריטוריה במסגרת משטר נאמנות, דבר שדרום אפריקה סירבה לו ועקב כך התנהל מאבק משפטי לאורך שנים.
ב-1966 פרסם בית הדין הבינלאומי בהאג החלטה כי המנדט לא יכול להימשך מבחינה חוקית ובעקבות הודעה זו הודיעה העצרת הכללית של האו"ם כי המנדט של דרום אפריקה על דרום-מערב אפריקה הסתיים. ב-1971 הודיע בית הדין הבינלאומי כי שלטונה של דרום אפריקה בטריטוריה הוא בלתי חוקי וקרא לה לפנות אותה. למרות שדרום אפריקה שאפה, כאמור, לספח את שטח הטריטוריה, היא לא עשתה כן, אך דה-פקטו התייחסה אל דרום-מערב אפריקה כאל "המחוז החמישי" שלה ותושביה הלבנים זכו לייצוג בפרלמנט של דרום אפריקה (ברוח משטר האפרטהייד). עקב הסירוב של ממשלת דרום אפריקה למתן עצמאות ועקב יישום חוקי האפרטהייד בדרום מערב אפריקה, נעשתה עמדתו של ארגון SWAPO יותר ויותר מיליטנטית וב-1962 הוא הקים את הזרוע הצבאית שלו (PLAN). ב-1966 הקים SWAPO בסיסים בזמביה וב-26 באוגוסט 1966 פרצו חילופי אש בין כוחות SWAPO  לבין כוחות משטרת דרום אפריקה בסיוע חיל האוויר הדרום אפריקאי. הייתה זו תחילתה של המלחמה ארוכת השנים. בתקופה זו החלו גם להתגבש היחידות המיוחדות של צבא דרום אפריקה, שמאוחר יותר, בשנות השבעים, הפכו ליחידות הקומנדו, הצנחנים וחיל הרגלים של הצבא שלקחו חלק פעיל במלחמה. בסוף 1966 הצטרפה UNITA למאבק בפורטוגל למען  עצמאותה של אנגולה. ב-1967 תקפו מסוקים של חיל האוויר הדרום אפריקאי מטרות של המורדים באנגולה כסיוע לממשל הקולוניאלי של פורטוגל, מה שיצר בשנת 1970 ברית משולשת בין דרום אפריקה, פורטוגל ורודזיה. בשנים הבאות הועברה האחריות לניהול המלחמה מידיה של משטרת דרום אפריקה ושל שלוחתה בדרום-מערב אפריקה לידי כוחות ההגנה של דרום אפריקה.
באפריל 1974 התחוללה בפורטוגל מהפכת הציפורנים בעיקר על רקע ההתמרמרות של חוגים מצבא פורטוגל על מחיר הדמים הכבד של השליטה במושבותיה של  פורטוגל באפריקה (אנגולה ומוזמביק). התוצאה העיקרית של המהפכה הייתה הכרזתה של פורטוגל על מתן עצמאות למושבותיה והיא הודיעה כי לאנגולה תוענק העצמאות ב-11 בנובמבר 1975. בה בעת החלו שלושת ארגוני המאבק האנגולים שהיו יריבים זה לזה להיאבק על השליטה במדינה לקראת עזיבתם של הכוחות הפורטוגלים. החלה תמיכה של מעצמות העל ושל מדינות הברית שלהם בצדדים שונים בסכסוך, כולל ארצות הברית, ברית המועצות, סין וקובה. סיומה של מלחמת העצמאות של אנגולה ב-11 בנובמבר 1975 הייתה תחילתה של מלחמת האזרחים באנגולה.
בשנים 1966-1968 מונו על ידי האו"ם מספר נציבים לנמיביה שדרום אפריקה לא הכירה בהם ובמקביל המשיך האו"ם להכריז על שלטונה של דרום אפריקה בטריטוריה כבלתי חוקי. יחד עם זאת נוהל משא ומתן בין כל הצדדים המעורבים בסכסוך ובתיווכה של ארצות הברית על מסגרת לשלטון דמוקרטי בנמיביה וליציאתם של כוחות ההגנה של דרום אפריקה ב-1984. אך בינתיים, במקביל לתמיכתן של דרום אפריקה ושל ארצות הברית ב-UNITA שיגרה קובה כוחות צבא שתמכו בכוחות מהצד השמאלי של המפה הפוליטית באנגולה. בנובמבר 1989 נסוגו סופית כוחות דרום אפריקה משטחי אנגולה ודרום-מערב אפריקה ובמרץ 1990 הוכרזה עצמאותה של נמיביה.
תנועות שחרור ומיליציות אפריקנריות
כמה ארגוני שחרור צבאיים שפעלו לביטול משטר האפרטהייד בלטו במאבקם במשך השנים. בניהם הזרוע הצבאית של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, "חנית האומה" (Umkhonto we Sizwe), הזרוע הצבאית של הקונגרס הפאן אפריקני של אזניה (Pan Africanist Congress of Azania), צבא השיחרור של העם האזאני (Azanian People's Liberation Army) ויחידות ההגנה העצמית של מפלגת אינקטה (Inkatha Freedom Party). עם ביטול משטר האפרטהייד והמעבר לשלטון הרוב בדרום אפריקה התמזגו ארגונים אלה בכוחות ההגנה של דרום אפריקה.
במקביל, הוקמה ב-1973 "חזית ההתנגדות האפריקאנרית" - AWB, מפלגה פוליטית לאומנית ימנית שמטעמה פעלה גם מיליציה חמושה. המפלגה והמיליציה נחשבו ונחשבים לניאו נאצים,למרות שהם טוענים שאין  שום קשר בין האידאולוגיה שלהם לאידאולוגיה הנאצית. שאיפתם היא לחדש את הקמתן של הרפובליקות האפריקאנריות.
התנועה הוקמה על רקע אכזבתם של חוגים קיצוניים בציבור האפריקאנרי מהמדיניות הפייסנית לדעתם של ראש ממשלת דרום אפריקה בשנות השישים והשבעים ג'ון פורסטר, שגם הוא היה ממוצא אפריקאנרי. במהלך שנות השבעים והשמונים גדלה המפלגה בקצב מהיר ונשמעו טענות שבשיא כוחה, בסוף שנות השמונים היא מנתה כחצי מיליון חברים. הם התנגדו לרפורמות שבוצעו במשטר האפרטהייד, הטרידו פוליטיקאים ממחנה השמאל וארגנו הפגנות ענק שבהם הראו את כוחם הפוליטי והצבאי. במהלך מצב החירום שהוכרז בשנים 1984-1986 הם איימו באלימות על כל  אדם לא-לבן שימצא מחזיק נשק. עיקר פעולתם הייתה כנגד אנשי הקונגרס הלאומי האפריקני ולמרות פעילותה ראו בה השלטונות קבוצת שוליים לא מזיקה. בתקופת המשא ומתן על מעבר לשלטון דמוקרטי ביצעו אנשי הארגון פעולות שנועדו להפריע ולפוצץ אירועים הקשורים לתהליך המעבר ואף התפרעו במקום בו נאם נשיא דרום  אפריקה פרדריק וילם דה קלרק ופרצו לאתר הדיונים על תהליך המעבר.
ב-1994 ניסתה החזית להגן על משטרו הדיקטטורי של לוקאס מנגופ, מנהיג בופוטאצוואנה, אחרונת מדינות הבנטוסטן, שסירב למזג  את מדינתו עם דרום אפריקה המתחדשת. קבוצה קטנה של אנשי החזית הגיעה לבירת המדינה וכוחות הביטחון של המדינה שתמכו גם  הם במנגופ, הסירו את תמיכתם בו כשראו שאנשי החזית תומכים בו. התפתח קרב קצר שעלה בכמה הרוגים. מנהיג החזית טען בהמשך כי הם הוזמנו לסייע לשלטון השחור במדינה, טענה שלא נמצאו לה סימוכין. כיום החזית מתפקדת רק כמפלגה פוליטית ונטשה את דרך המאבק המזוין.
כיום – כוחות ההגנה של דרום אפריקה
כוחות ההגנה הלאומיים של דרום אפריקה (South African National Defence Force – SANDF) הם הכוח הצבאי הנוכחי של דרום אפריקה. הם הוקמו ב-1994 בעקבות הבחירות הכלליות הראשונות לאחר סיום האפרטהייד. כוח האדם שלו וציודו הגיעו מכוחות ההגנה של דרום אפריקה (South African Defence Force – SADF) ומצבאותיהם של מדינות הבנטוסטן, יחד עם כוח האדם של כוחות הגרילה לשעבר של כמה מהמפלגות הפוליטיות של דרום אפריקה, כמו הקונגרס הלאומי האפריקני, "חנית האומה" (Umkhonto we Sizwe),הקונגרס הפאן אפריקני של אזניה (Pan Africanist Congress of Azania), צבא השיחרור של העם האזאני (Azanian People's Liberation Army) ויחידות ההגנה העצמית של מפלגת  אינקטה (Inkatha Freedom Party).
נכון ל-2004 הושלם תהליך השילוב, תוך שמירת כוח האדם של כוחות ההגנה של דרום אפריקה (SADF), ששולבו במבנה ארגוני שמאוד דומה לזה הקודם. יחד עם זאת, עקב בעיות בתהליך השילוב, אילוצים תקציביים, ובעיות אחרות, כוחות ההגנה מתמודדים עם בעיות יכולת.
כוחות הקומנדו של דרום אפריקה (South African Commando System) היו כוחות מיליציה טריטוריאליים שהיו פעילים עד 2008 ומבוססים על יחידות מקומיות בסדר גודל של פלוגה או גדוד. בשנים האחרונות לפעילותם, תפקידם היה לשמש כוח סיוע למשטרת דרום אפריקה ככוח לביטחון פנים.
ארבע זרועות מרכיבות את כוחות ההגנה של דרום אפריקה:
ראובן רמתי
ראובן רמתי (באנגלית: Reuven Ramaty, שמו בלידה היה רייטר Reiter 25 בפברואר 1937 טימישוארה, רומניה - 8 באפריל 2001, סילבר ספרינג, מרילנד) היה מדען ישראלי-אמריקאי, יליד רומניה, חוקר בתחומי האסטרונומיה של קרינת גמא, אסטרופיזיקה גרעינית, וקרינה קוסמית. היה שותף מרכזי בפרויקט HESSI, לוויין מחקר של נאס"א (High Energy Solar Spectroscopic Imager), שלאחר מותו נקרא על שמו.
ביוגרפיה
רמתי נולד ב-1937 בעיר טימישוארה, בחבל באנאט שברומניה, למיכאל רייטר ואליזה לבית מרקוביץ. ב-1948 עלה לישראל יחד עם הוריו. היה מתלמידיה הראשונים של המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, בה סיים את התואר הראשון בשנת 1961. לימד בהמשך פיזיקה בבית ספר תיכון למשך שלוש שנים. בשנת 1964 נסע לארצות הברית והחל לימודי דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ובשנת 1966 קיבל תואר דוקטור.
ב-1967 התקבל לעבודה במרכז טיסות החלל גודרד, והיה שם אחד מאנשי התאוריה המרכזיים. ב-1980 התמנה לראש המחלקה התאורטית במעבדה לאסטרופיזיקה של אנרגיות גבוהות. מ-1983 שימש גם כפרופסור חבר לפיזיקה באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק.. היה פרופסור אורח באוניברסיטת נאגויה ביפן (1993) מדען אורח באוניברסיטאות סטנפורד, ברקלי, סן דייגו ופנסילבניה.
נודע קודם כל הודות למחקריו בתחום האינטראקציות של החלקיקים בהתלקחויות הסולאריות. יחד עם ריצ'רד לינגפלטר, שהיה שותפו למחקרים לאורך שנים רבות, הראה רמתי בשנת 1967 שקווי קרינת גאמא ומדידות נויטרונים מתוך ההתלקחויות הסולאריות עשויים להיות כלי אבחוני רב עוצמה בהערכת התכונות של חלקיקים מואצים בהתלקחויות הסולאריות. מאוחר יותר, יחד עם בן ציון קוזלובסקי מאוניברסיטת תל אביב ואחרים, המשיך רמתי לשכלל טכניקות אלה.
מחקריהם רחבי היקף שכללו מדידות ההתלקחויות הסולאריות במסגרת הפרויקט Solar Maximum Mission והמצפה קומפטון עם קרני גאמא בדקו מנגנוני האצת חלקיקים ואת גודש החלקיקים המואצים והגודש הקורונלי. יחד עם לן פיסק מאוניברסיטת ניו המפשייר ובן ציון קוזלובסקי מאוניברסיטת תל אביב, הציע רמתי תאוריה שזכתה להסכמה רחבה בימינו, לפיה מקור הקרינה הקוסמית האנומלית, בעלת האנרגיה הנמוכה, הוא ביוניזציה ובהאצת הגז הבין-כוכבי הנאוטרלי בהליוספרה החיצונית. רמתי, פיסק וקוזלובסקי נודעו, בין השאר בתאוריה, הזוכה בימינו להסכמה כללית, לגבי מקור הקרינה הקוסמית האנומלית, בעלת אנרגיה נמוכה. לראובן רמתי הייתה תרומה מכריעה גם בפרויקט הלוויין HESSI - High Energy Solar Spectroscopic Imager. רמתי היה פעיל במרכז גודרד יותר מ-30 שנה, עד מותו.
רמתי נפטר בשנת 2001 מסיבוכים של מחלת לו גריג, בביתו בסילבר ספרינג, מרילנד. עיין בנתונים חדשים על הקרניים הקוסמיות עד לשעות חייו האחרונות. השאיר אשה, ורה, ושתי בנות.
מסיט חום
המסיט הוא עוף שאורכו 30 סנטימטרים, והוא דומה מעט לרלית במראהו ובעבר נחשב לקרוב משפחתה. הוא בעל נוצות חומות-אדמדמות, חזה צהוב-בהיר וראש קטן עם מקור דק, ישר ואפור. העיניים גדולות עם טבעת סביבם, ולאורך הצוואר ישנו פס לבן. לעוף זה רגליים ארוכות והוא מסוגל לרוץ ביעילות.
המסיט חי לאורך החופים של מזרח מדגסקר מהפארק הלאומי מרוג'ג'י עד להר הגעש Tôlanaro בדרום. תפוצתו היא ביערות גשם טרופיים ויערות נשירים עד גובה 1,200 מטר. הוא בעל הסוואה טובה ביער וכך הוא יכול לחפש בשקט חסרי חוליות למאכל.
מין זה חי בבדידות והוא נפגש עם בני זוג בעונת הרבייה. הנקבה מכינה קן קרקעי עשוי מזרדים ומסיבים מהחי והצומח. בתוך הקן היא מטילה מביצה אחת ועד שלוש ביצים. האפרוחים עוזבים את הקן זמן קצר לאחר הבקיעה.
המסיט מצוי בסכנת הכחדה, בעיקר כתוצאה מציד וטריפה בידי מינים פולשים כמו כלבים, חולדות ועוד וכן כתוצאה מכריתת יערות ומחקלאות אינטנסיבית. מצב השימור שלו כיום הוא פגיע (VU).
הקורפוס ההררי ה-36 (ורמאכט)
הקורפוס ההררי ה-36 (בגרמנית: XXXVI. Gebirgs-Armeekorps) היה קורפוס הררי של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
היסטוריה
ב-15 באוקטובר 1939 הוקם הקורפוס ה-36, והועמד בפיקוד הנס פייגה. הקורפוס לחם במערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-16, ולאחר מכן הועבר לדרום נורווגיה, ומשם לצפון פינלנד.
ב-18 בנובמבר 1941, הוסב הקורפוס לקורפוס הררי, וב-30 בנובמבר הוחלף פייגה על ידי קרל וייזנברגר.
הקורפוס לחם לצד פינלנד כחלק מארמיית נורווגיה, שהפכה ב-14 בינואר 1942 לארמייה ההררית ה-20, והשתתף בקרבות השונים במלחמת ההמשך. ב-10 באוגוסט 1944 מונה אמיל פוגל למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך מלחמת לפלנד עד סוף המלחמה.
מלחמת ההמשך
במלחמת ההמשך כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
אל-חסן בן מח'לד אל-ג'ראח
אל-חסן בן מח'לד אל-ג'ראח היה אדם בכיר ביותר בח'ליפות העבאסית. הוא נולד למשפחה נוצרית נסטוריאנית, אך מאוחר יותר בחייו החליט להתאסלם.
הוא שירת כיועץ תחת הח'ליף אל-מֻתַוַכִּל בין השנים 847–861. בעת תפקידו כיועץ של הח'ליף אל-מועתמד הגיע פעמיים לדרגה הבכירה ביותר במשרד האזרחי מנהלי, דרגת ה"וזיר": פעם ראשונה בשנת 877 ופעם שנייה בשנים 878–879. הוא פוטר מתפקידו על ידי העוצר שהיה אחיו של הח'ליף והוגלה למצרים ולאנטיוכיה (אזור שכיום נמצא באזור דרום טורקיה).
בנו סולימאן שירת אף הוא, פעמיים, כווזיר בח'ליפות העבאסית.
יחסי ארצות הברית–גואטמלה
יחסי ארצות הברית–גואטמלה הם יחסים הדדיים בין גואטמלה לבין ארצות הברית. על פי מחלקת המדינה של ארצות הברית, היחסים בין ארצות הברית וגואטמלה באופן מסורתי היו קרובים, אם כי לעיתים הם מתוחים בשל זכויות האדם ובעיות צבאיות ואזרחיות.
מדיניות ארצות הברית בגואטמלה
לפי מחלקת המדינה האמריקנית יעדי המדיניות בגואטמלה כוללים:
ב-15 ביולי 2019, נשיא גואטמלה ג'ימי מוראלס ביטל פגישה עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לאחר שבית המשפט העליון של גואטמלה הוציא צו מניעה נגד הצעת עסקה של טראמפ לגבי ניהול מדיניות המטרה של הגבלת מספר המהגרים מגואטמלה הנכנסים לארצות הברית. מוראלס היה צפוי לחתום על העסקה, אשר גם ביקשה להשתמש בגואטמלה כמקום שבו המהגרים היו צריכים להגיש בקשה למקלט לפני הכניסה לארצות הברית, תחת לחץ של ממשלת ארצות הברית.
תמיכת ארצות הברית בגואטמלה בהסכמי השלום
מחלקת המדינה האמריקאית דיווחה, כי ארצות הברית, בחברה בארגון של "חברים של גואטמלה" יחד עם קולומביה, מקסיקו, ספרד, נורווגיה וונצואלה, מילאה תפקיד חשוב של הנחיית הסכמי השלום של האו"ם שסיימו את מלחמת האזרחים, ומתן תמיכה ציבורית מאחורי הקלעים. ארצות הברית תמכה בהסכם השלום, המהווה תוכנית פוליטית עמוקה, כלכלית, וחברתית. לשם כך, ממשלת ארצות הברית העניקה מעל 500 מיליון דולר לתמוך ביישום הסכמי השלום מאז 1997.
החשש של ארצות הברית
מחלקת המדינה של ארצות הברית מציינת כי פעילות אלימה פלילית ממשיכה להוות בעיה בגואטמלה, כולל רצח, אונס, היעלמויות, ושימוש בנשק נגד אנשים מכל הלאומים. בשנים האחרונות מספר עבירות אלימות שדווחו על ידי אזרחי ארצות הברית גדל בהתמדה, אם כי מספר האמריקנים שנסעו לגואטמלה גם הוא גדל. תחת הממשל של הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ, הממשלה גם הביעה את ציפיותיה ואת המאמצים להשתמש בגואטמלה לרסן את מספר המהגרים ממרכז אמריקה.
סיוע לגואטמלה
מחלקת המדינה של ארצות הברית מספקת סיוע לגואטמלה באמצעות הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID). התוכנית הנוכחית לגואטמלה בונה על רווחים של תהליך השלום בעקבות חתימת הסכמי השלום בדצמבר 1996, כמו גם את ההישגים שלה בשנים 1997–2004 בעקבות תוכנית השלום. התוכנית הנוכחית פועלת כדי לקדם את מטרות מדיניות החוץ של ארצות הברית על ידי התמקדות בפוטנציאל של גואטמלה ככלכלה הגדולה ביותר במרכז אמריקה, אשר היא שותפת סחר של ארצות הברית, אך היא גם מזהה את המדינה כמפגרת באינדיקטורים חברתיים, שיעור גבוה של עוני. שלושת תחומי המוקד לתוכנית USAID / גואטמלה מעוצבים על פי תחומי חשבון המילניום (Challenge Challenge Account) - שליטה בצדק, חופש כלכלי והשקעה באנשים.
נציגויות דיפלומטיות
ארצות הברית מחזיקה בגואטמלה שגרירות בגואטמלה סיטי בלבד, ואילו גואטמלה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.סי ו-25 קונסוליות באטלנטה, שיקגו, דל ריו, דנוור, פורט לודרדייל, יוסטון, לייק וורת', לוס אנג'לס, מדיסון, מקאלן, ממפיס, מיאמי, ניו יורק, אוקלהומה סיטי, פילדלפיה, פיניקס, פורטלנד, פרובידנס, ראלי, רוק היל, סן ברנרדינו, סן פרנסיסקו, סיאטל, סילבר ספרינג וטוסון.
סיפורי ילדים
סיפורי ילדים הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב. הסיפור הופיע לראשונה בגיליון ספטמבר 1953 של Beyond Fantasy Fiction. הסיפור תורגם לעברית בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם תחת השם מעשיה לתינוקות, ושוב בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
אסימוב כתב את הסיפור בינואר 1953, מתוך כוונה להגישו למגזין החדש בשם "Fantastic" אך הוא נדחה על ידי עורך העיתון, הרולד בראון. לאחר מכן הגיש אותו אסימוב להוראס לאונרד גולד, אשר קיבל אותו למגזין האחות החדש של מגזין "Galaxy Science Fiction", מגזין "Beyond Fantasy Fiction".
עלילה
יאן פרנטיס, סופר פנטזיה, שקוע בעבודתו כאשר חרק בעל רגליים ארוכות מופיע לפניו. החרק מצהיר כי הוא אֶלף, ולמעשה הוא מוטציה -"אלף על"- בעל כוחות חדשים אותם הוא עדיין לומד. האלף מסביר ליאן כי רוב בני מינו הם טלפתיים, והם השתמשו בבני האדם כ"עדשות מוחיות" כדי להגדיל את כוחותיהם וכך הם שרדו את עידן הקרח האחרון. עם זאת, מאז המהפכה התעשייתית, האלפים נמנעו מהאנושות, שכן הם לא מסוגלים לשלוט בחשמל, והם נסוגו לאוואלון; אי באוקיינוס השקט העטוף ב"מסך מוחי".
האלף שהופיע בפני פרנטיס, לעומת זאת, יכול לשלוט בחשמל ואולי גם לבצע ביקוע אורניום. דבר זה דורש שימוש במוח אנושי כ"עדשה מוחית", אך לא כל מוח יכול לשמש לכך, מאחר שבני אדם כבר אינם מאמינים בפיות. פרנטיס, כסופר פנטזיה, הוא אחד האנשים הבודדים בעלי מוח שימושי. כאשר פרנטיס מסרב להילקח לאוואלון בתור "יועץ", האלף מאיים שיגרום לאשתו ובנו של פרנטיס נזק גופני.
בנו של פרנטיס מגיע הביתה ופרנטיס נשלח לספרייה הציבורית. אולם כשהאלף מנסה להשתמש במוחו של יאן הצעיר כעדשה הוא לא מצליח, מפני שכילד של שנות ה-50 המודרניות, הוא אינו מאמין ב"סיפורי ילדים" ובקיומן של פיות. האלף מאבד את כוחו ויאן הצעיר מוחץ אותו עם ספר הלימוד שלו.
דומניקו פוצוביבו
דומניקו פוצוביבו (באיטלקית: Domenico Pozzovivo; נולד ב-30 בנובמבר 1982) הוא רוכב אופני כביש איטלקי מקצועי. פוצוביבו ניצח קטע בג'ירו ד'איטליה 2012 ואת מרוץ ג'ירו דל טרנטינו באותה השנה. הוא סיים שבע פעמים בין עשרת הרוכבים הראשונים בדרוג הכללי בג'ירו ד'איטליה.
פוצוביבו הוא רוכב נמוך וקטן מידות, ההתמחות שלו היא במרוצי קטעים בעלי אופי הררי.
ביוגרפיה
פוצוביבו נולד ב-30 בנובמבר 1982 בפוליקורו שבבזיליקטה, איטליה. ב-2004 סיים במקום הרביעי באליפות העולם עד גיל 23 שהתקיימה במדינתו.
קרמיקה פאנאריה נאוויגייר (2005–2012)
פוצוביבו החל לרכוב באופן מקצועי בקבוצת "קרמיקה פאנאריה נאוויגייר" האיטלקית ב-2005. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בג'ירו ד'איטליה באותה שנה אך פרש בקטע ה-19.
ב-2009 פוצוביבו סיים שישי במרוץ לזכר מרקו פנטאני וג'ינו ברטלי, וניצח את הקטע החמישי במרוץ לומבארדה ביי ברגה. פוצוביבו סיים חמישי גם בג'ירו דל טרנטינו, תשיעי בטור של לוקסמבורג ושלישי בטור של סלובניה. לקראת סוף העונה, סיים חמישי במרוץ גראן פרמיו קיטה די פצ'יולי.
ב-2010 פוצוביבו סיים שביעי בטירנו–אדריאטיקו, ואף ניצח את הקטע הרביעי וסיים שלישי בג'ירו דל טרנטינו. הוא סיים שני בג'ירו ד'אפנינו והתחרה שוב בג'ירו ד'איטליה, אך פרש בקטע ה-13. פוצוביבו ניצח את טור בריקסיה, לאחר שניצח בשני קטעים במרוץ. הוא סיים שלישי בטרופאו מאטוטטי, שני בטרה ואלי וארסינה, חמישי בטרופאו מלינדה ושני בג'ירו דל רומגנה. פוצוביבו המשיך להצטיין במרוצים חד יומיים, אך לא הצליח לתרגם את זה לידי ניצחון, כשסיים שישי בגראן פימונטה, שישי בג'ירו דל'אמיליה וחמישי בגראן פרמיו קיטה די פצ'יולי.
ב-2011, פוצוביבו סיים רביעי בג'ירו דל טרנטינו ובוואלטה של ליאון. הוא נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה אך פרש בקטע ה-15. הוא סיים במקום החמישי באליפות איטליה, ואף סיים שני בטור בריקסיה, לאחר שניצח את הקטע החמישי. הוא סיים שני בטרה ואלי וארסינה, ושישי בג'ירו די לומברדיה.
בעונת 2012, ניצח פוצוביבו את הג'ירו דל טרנטינו, את קטגוריית מלך ההר במרוץ ואת הקטע ה-3. בג'ירו ד'איטליה רשם פוצוביבו את הישג שיאו, כשהוא מנצח את הקטע השמיני ומסיים במקום השמיני הכללי, 6:28 דקות אחרי ריידר הייסדל המנצח. הוא ניצח את הקטע השלישי בטור של סלובניה, ואף סיים שני כללי במרוץ. פוצוביבו סיים רביעי בג'ירו די פאדאניה, וגם בג'ירו דל'אמיליה. הוא סיים שביעי במילאנו–טורינו.
AG2R La Mondiale (2017–2013)
פוצוביבו הצטרף לקבוצת AG2R La Mondiale הצרפתית בעונת 2013. הוא סיים תשיעי בטור של עומאן, ושביעי באשבורן–פרנקפורט. בג'ירו ד'איטליה פוצוביבו סיים תשיעי, לאחר פסילתו של מאורו סאנטאמבורג'יו. הוא סיים שביעי ב וערך את הופעת הבכורה שלו בוואלטה אספנייה ואף סיים במקום השישי, 8:00 דקות אחרי כריס הורנר המנצח. הוא סיים רביעי במילאנו–טורינו ושביעי בג'ירו דל'אמיליה.
את עונת 2014 פתח פוצוביבו בארגנטינה, כשהתחרה בטור דה סאן לואיס וסיים במקום ה-10. לאחר מכן סיים במקום השישי בטור של עומאן ובטירנו–אדריאטיקו. פוצוביבו סיים שמיני בוולטה אה קטלוניה ושני בג'ירו דל טרנטינו, הוא סיים חמישי במונומנט לייז'–בסטון–לייז'. הוא התחרה בג'ירו ד'איטליה ורשם את התוצאה הכללית הטובה ביותר שלו במרוץ, כשהוא מסיים במקום החמישי, 6:32 דקות אחרי נאירו קינטנה המנצח.
ב-2015 סיים שישי בטור דאון אנדר ושמיני בטירנו-אדריאטיקו. פוצוביבו ניצח את הקטע השלישי בוולטה אה קטלוניה ואף סיים במקום השלישי הכללי. הוא ניצח את הקטע השלישי גם בג'ירו דל טרנטינו, וסיים שמיני בלייז'–בסטון–לייז'. פוצוביבו פרש מהג'ירו ד'איטליה במהלך הקטע השלישי, וסיים חמישי בטור דה סוויס, באליפות איטליה, סיים במקום השישי. הוא סיים במקום ה-11 בוואלטה אספנייה, וסיים שביעי במילאנו–טורינו.
את 2016 פתח פוצוביבו באוסטרליה, וסיים במקום השביעי בטור דאון אנדר ושמיני בטור של עומאן. הוא סיים במקום השמיני בג'ירו דל טרנטינו ובמקום ה-20 בג'ירו ד'איטליה. למרות השנים הרבות כמקצוען, הופעת הבכורה שלו פוצוביבו בטור דה פראנס הגיעה רק בשנת 2016, הוא שימש כפועל של רומן בארדה וסייע לו לסיים שני.
ב-2017 סיים תשיעי בטור של אבו דאבי, עשירי בטירנו–אדריאטיקו ושלישי בטור של האלפים. פוצוביבו סיים במקום ה-6 בג'ירו ד'איטליה, 3:11 דקות אחרי טום דימולן המנצח. פוצוביבו אף סיים חמש פעמים בתוך העשירייה הראשונה. הוא סיים רביעי בטור דה סוויס וניצח את הקטע השישי. פוצוביבו סיים שישי ב ובג'ירו די לומברדיה. הוא התחרה בוואלטה אספנייה, אך פרש במהלך הקטע ה-11.
בחריין מרידה (2018–2019)
פוצוביבו עבר לקבוצת בחריין מרידה בעונת 2018, הוא סיים שני בטור של האלפים, 15 שניות אחרי טיבו פינו. הוא סיים חמישי בלייז'–בסטון–לייז' ובג'ירו ד'איטליה, 8:03 דקות אחרי כריס פרום המנצח. במהלך הג'ירו פוצוביבו רשם את אחת ההופעות הבולטות שלו במרוץ כשהוא מתבלט במאבקי הדירוג הכללי, עד הקטע ה-19 היה ממוקם במקום השלישי. הוא סיים שלישי באליפות איטליה, ובמקום ה-18 בטור דה פראנס. הוא סיים שלישי בג'ירו דל טוסקנה, תשיעי בג'ירו דל'אמיליה, שביעי במילאנו–טורינו ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
ב-2019 סיים שני בטור של עומאן, ובמקום ה-19 בג'ירו ד'איטליה, כשהוא משמש כפועל של וינצ'נצו ניבאלי ומסייע לו לסיים שני. הוא סיים שביעי בטור דה סוויס.
באוגוסט, בעת שהתכונן לוואלטה אספנייה, פוצוביבו עבר תאונת דרכים קשה לאחר שהתנגש במכונית. פוצוביבו סבל משברים בידיו, ברגליו, בצלעותיו, ובעצם הבריח ואף נפגע בראש, לאור חומרת התאונה וגילו, לא היה ברור אם פוצוביבו יחזור להתחרות.
NTT (2020–2021)
למרות התאונה הלא פשוטה, פוצוביבו חתם בקבוצה הדרום אפריקאית NTT Pro Cycling.
בוב מארלי
מארלי הוא זמר הרגאיי המפורסם ביותר בעולם, וזכה להכרה ולפרסים רבים על פועלו. לאחר מותו יצאו מספר אלבומי אוסף ואלבומי גרסאות כיסוי לשיריו, שחלקם אף הגיעו למקומות הראשונים במצעדי המוזיקה השונים. אחד מאלבומים אלו - "Legend" ("אגדה"), שיצא בשנת 1984 - נמכר בלמעלה מעשרה מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, והוא אחד מ-100 האלבומים הנמכרים ביותר בכל הזמנים. המגזין רולינג סטון דירג את מארלי במקום ה-19 ברשימת "100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים" ובמקום ה-11 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים".
מארלי נחשב בעיני רבים ל"שליח", שזהו גם פירוש שמו "נסטה", למי שמעביר בשיריו את המסר להתאחד ולאהוב. מסר זה בא לידי ביטוי בשיריו שחלקם מבוססים על ציטוטים מפסוקי תנ"ך, כמו בשירו "One love", שבו ניכרת ההשראה שקיבל מהפסוק
נעוריו ותחילת הקריירה
מארלי נולד בניין מייל, כפר קטן באזור אוצ'ו ריוס, בתחום סנט-אנ'ס שבצפון ג'מייקה. אמו, סדלה מלקולם (1926–2008), הייתה נוצרייה אדוקה, ואביו, נורוול סנט-קלייר מארלי (1885–1955), היה ג'מייקני לבן ממחוז קלרנדון. אמו הרתה בגיל 18 וזמן קצר לאחר שהתגלה הדבר, נישא הזוג בחתונה צנועה בכפר, ב-9 ביוני 1944. יום לאחר החתונה עזב האב לעיר הבירה קינגסטון. הוא חזר לכפר כדי לפגוש את משפחתו רק לעיתים רחוקות. משפחת האב לא ראתה בעין יפה את נישואיו לאישה שחורה, ונישלה אותו מהירושה. נורוול מארלי לקח לו אישה נוספת, לבנה, בעודו נשוי לסדלה, וחי עמה בקינגסטון. למארלי ארבעה אחים ואחיות: ריצ'רד, פרל ואנתוני - אחים למחצה מצד אמו, וקונסטנס - אחות למחצה מצד אביו.
כשהיה מארלי בן שש, לקח אותו אביו מהכפר והצהיר כי בכוונתו לרשום אותו ללימודים בפנימייה. לאחר מספר חודשים שבמהלכם שהה בנפרד מאמו, היא גילתה כי מארלי אינו בפנימייה אלא נשלח על ידי אביו לטפל באישה זקנה וחולה בקינגסטון. אמו מצאה אותו והשיבה אותו לכפר. במשך ארבע השנים הבאות לא נפגש עם אביו כלל, ופגישתם הבאה הייתה חודשים ספורים לפני מות אביו, שלא הוריש לו דבר.
אמו של מארלי נתקלה בקשיי פרנסה, עברה לגור בקינגסטון ועבדה כעוזרת בית. את מארלי הצעיר השאירה לגור אצל משפחתה בכפר, שם התחנך בבית הספר המקומי. האם הגיעה לביקורים ושלחה כסף לכלכלתו, אך משהבינה שמארלי הנער כבר אינו מקבל את מרותה ומתחיל לפרוק עול משמעת, צירפה אותו אליה בקינגסטון, בדירה משותפת עם אחת מאחיותיה ומשפחתה. מארלי החל ללמוד בבית הספר הממשלתי "אבנעזר" ולאחר מכן בבית הספר הפרטי "מודל". כשהיה בן 13 עברו לדירה ממשלתית בטרנצ'טאון, הנזכרת בשירו "No Woman, No Cry" ("לא אישה, אל תבכי"). כשנה לאחר מכן נסגר בית הספר ומארלי החל לעבוד כשוליה לרתך ולא שב עוד ללימודיו. הוא החל להתרועע עם פרחחים בשכונה והיה ידוע כעושה צרות, ואף זכה לכינוי "Tuff Gong" (בתרגום חופשי - בחור קשוח). באותה תקופה החל ליצור מוזיקה, שעד אז הייתה עבורו תחביב בלבד. בימים עבד ובלילות הופיע במועדונים ובמופעי כישרונות בעיר.
בשנת 1962 חתם על חוזה עם מפיק מקומי, לזלי קונג, והקליט את שני הסינגלים הראשונים שלו, "Judge Not" ו-"Do You Still Love Me", וכן גרסת כיסוי לשירו של קלוד גריי מ-1961, "One Cup of Coffee" (שאותו הוציא בשם בדוי, Bobby Martell). בהקלטות נעזר בג'ו היגס, זמר מקומי. השירים לא זכו להצלחה, ומאוחר יותר יצאו באוסף "Songs of Freedom". באותה שנה עזבה אמו את ג'מייקה ועברה להתגורר עם אחותה בדלאוור שבארצות הברית. מארלי נשאר בג'מייקה והתגורר לסירוגין בדירה בטרנץ' טאון ובחדר האחורי של אולפן ההקלטות של קלמנט "קוקסון" דוד, מפיק מקומי שלקח אותו תחת חסותו. מארלי הושפע רבות מקוקסון, אחד המפיקים החשובים ביותר בימיה הראשונים של סצנת הרגאיי והסקא בג'מייקה, הנחשב על ידי רבים למורהו הרוחני של מארלי. בין השאר, סייע מארלי לקוקסון לבחון אמנים וזמרים חדשים לחברת ההקלטות שלו ולחנוך אותם.
The Wailers
בשנת 1963 הקים מארלי את "The Teenagers" (בני הנוער), להקת סקא ורוקסטדי, ביחד עם נוויל ליווינגסטון (מאוחר יותר שינה את שמו לבאני ויילר), פיטר מקינטוש (מאוחר יותר שינה את שמו לפיטר טוש), ג'וניור בריית'וייט, בוורלי קלסו ושרי סמית'. מאוחר יותר שונה השם ל-"The Wailing Rudeboys" ולבסוף לשם בו הם מוכרים כיום, "The Wailers" (הוויילרס - "המייללים" או "המקוננים"). ב-1964 חתמו על חוזה ראשון, לחמש שנים, עם חברת ההפקות של קוקסון דוד, "Studio One". בעזרתו הקליטו סינגל ראשון, "Simmer Down", שהגיע למקום הראשון בג'מייקה, שבה נמכרו יותר מ-70,000 עותקים תוך שבועות ספורים. הלהקה הקליטה שירים רבים שיצאו בהפצה מקומית בלבד, וכן גרסאות כיסוי רבות, אחת מהן - לשיר "And I Love Her" של הביטלס. במצעד השירים השנתי של ג'מייקה של שנת 1965, תפסו הוויילרס שישה מבין עשרת המקומות הראשונים. לאחר מכן עזבו את הלהקה חלק מהחברים וב-1966 נותרו בה רק מארלי, ליווינגסטון ומקינטוש.
עם שובו לג'מייקה התחברה להקתו של מארלי ללי פרי ולהקת "The Upsetters", שגם את פעילותם ניהל קוקסון דוד באותו זמן. האיחוד נמשך פחות משנה, אך הקלטותיהם מתקופה זו נחשבות בעיני רבים לעבודתם הטובה ביותר של הוויילרס. פרי הקים חברת תקליטים (Upsetter), ואלבומיהם הראשונים של הוויילרס יצאו בחברה זו. הוויילרס ניסו להקים חברת תקליטים עצמאית משלהם, "Wail 'n Soul 'm", אך החברה כשלה. מאוחר יותר (1970) הקימו את חברת התקליטים "Tuff Gong" (על שם הכינוי שניתן למארלי בנעוריו ברחובות טרנץ' טאון), שבו יצאו רוב אלבומי הלהקה, במקביל ליציאתם בחברת "איילנד" וחברות אחרות.
מארלי וחבריו ללהקה ניסו להשיג צליל חדש ומסחרי יותר למוזיקה שיצרו, ובשנים 1968–1972 ערכו מחדש חלק משיריהם הקודמים. מאוחר יותר הצהיר ליווינגסטון כי "שירים אלו אינם צריכים להתפרסם באלבום כלשהו, הם היו רק דוגמאות עבור חברות תקליטים". בתחילת 1970 הצטרף מארלי שוב לאמו בדלאוור, הפעם עם אשתו וילדיהם. ריטה עבדה כעוזרת בית ומארלי עבד כפועל במפעלי קרייזלר. ב-1972 קיבל מארלי הזמנה מחברת התקליטים "איילנד" להגיע לבריטניה ולהקליט שם אלבום. מארלי קיבל את ההצעה ונסע לבריטניה. ריטה נשארה בארצות הברית וילדה את בנם השלישי, סטיבן. זמן קצר לאחר הלידה שבה ריטה לג'מייקה. מארלי שהה בבריטניה מספר חודשים בשל ההקלטות והופעות במועדונים קטנים ומכללות ברחבי המדינה. בשנים הבאות חי לסירוגין בבריטניה ועם משפחתו שנשארה בג'מייקה.
הוויילרס חתמו על חוזה עם חברת ההקלטות "איילנד" שאותה ניהל כריס בלקוול, ג'מייקני לבן שחי בבריטניה. האלבום הראשון של הוויילרס, "Catch A Fire", הופץ ברחבי העולם ב-1973 וזכה להצלחה. הם הופיעו בתוכנית חיה של רדיו ה-BBC ויצאו למסע הופעות בן כשלושה חודשים בבריטניה ובארצות הברית, ובמסגרתו הופיעו גם כלהקת חימום לברוס ספרינגסטין בניו יורק. באותה שנה הוציאו שני אלבומים נוספים, "African Herbsman" ו-"'Burnin", שכלל את הלהיטים "Get Up, Stand Up" ו-"I Shot the Sheriff" - שיר שבוצע בגרסאות כיסוי רבות, שהמפורסמת שבהן היא של אריק קלפטון משנת 1974. גרסה זו סייעה רבות לעליית הפופולריות של מארלי בעולם. בסוף 1973 יצאו הוויילרס לסיבוב הופעות נוסף שנמשך כחודשיים.
להקת הוויילרס התפרקה ב-1974, וכל אחד משלושת חבריה פנה לקריירת סולו. הסיבה לפירוק אינה ידועה. יש הטוענים כי הסיבה הייתה חילוקי דעות בנוגע להופעות ולכספים, ואחרים טוענים כי חברי הלהקה מיצו את שיתוף הפעולה ביניהם והעדיפו לפתח קריירות סולו.
קריירת סולו
אף על פי שהלהקה התפרקה, המשיך מארלי להקליט ולהופיע בשם "בוב מארלי והוויילרס". הוא כתב והלחין את מרבית השירים. נגני הליווי החדשים שלו היו האחים קרלטון ואסטון ברט בתופים ובגיטרה בס, ג'וניור מרווין ואל אנדרסון בגיטרה, טיירון דווני וארל לינדו בקלידים ואלווין פטרסון בכלי הקשה. את קולות הרקע סיפקה להקת "I Threes" - ריטה מארלי, ג'ודי מוואט ומרשה גריפית'ס.
הלהקה זכתה לפריצת דרך עולמית בשנת 1975 עם הלהיט "No Woman, No Cry", מתוך האלבום "Natty Dread" שיצא בסוף 1974. סיבוב ההופעות של האלבום נערך בחודשים יוני-יולי 1975 ובמסגרתו הגיעו לבריטניה, לארצות הברית ולקנדה. האלבום "Rastaman Vibration" שיצא באפריל 1976 הגיע למקום השמיני במצעד "בילבורד" האמריקאי. מבין אלבומי האולפן של מארלי, היה זה האלבום שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעדי בילבורד. מיד לאחר צאת האלבום יצאו לסיבוב הופעות בן שלושה חודשים ברחבי אירופה וארצות הברית. שתיים מההופעות בלונדון הוקלטו ויצאו באלבום "!Live", הופעה נוספת בקליפורניה יצאה במלואה באלבום "Live at the Roxy".
ב-3 בדצמבר 1976 ירו אלמונים במארלי, באשתו ריטה ובאמרגן דון טיילור. היה זה יומיים לפני קונצרט "Smile Jamaica" שארגן ראש ממשלת ג'מייקה, מייקל מנלי, בניסיון לפייס בין שתי הקבוצות הפוליטיות הנלחמות במדינה. השלושה נפצעו קשה מהירי. הסברה שלא הוכחה, שכן היורים לא נתפסו, היא כי הירי היה על רקע פוליטי בשל הטענות כלפי מארלי כי הוא מתומכיו של מנלי. למרות פציעתו עלה מארלי להופיע כמתוכנן. כשנשאל מדוע המשיך להופיע אחרי הפציעה וויתר על מנוחה, ענה: "האנשים שמנסים להפוך את העולם לגרוע יותר לא לוקחים יום חופש, כיצד אני אוכל?". הקליע פגע במארלי בחזהו, בסמוך לבית השחי ולשריר הזרוע, ולא הוצא מגופו מעולם.
זמן קצר לאחר תקרית הירי עזבו מארלי ומשפחתו את ג'מייקה ועברו לבריטניה, שם הקליט את האלבומים "Exodus" (יוני 1977) ו-"Kaya" (מרץ 1978). אקסודוס זכה להצלחה רבה ושהה במשך 56 שבועות רצופים במצעד האלבומים הבריטי. האלבום הבא שיצא באותה שנה, "Babylon by Bus", היה אלבום הופעות שזכה לשבחי הביקורת. השירים באלבום, במיוחד האחרון, "Jamming", ובו הקהל משתולל באקסטזה, הצליחו להעביר את עוצמתו של מארלי בהופעות מול קהל. לעומת זאת האלבום "קאיה" היה אלבום רך יותר וזכה לביקורות פחות אוהדות בשל כך. לאחר צאת האלבום אקסודוס יצא מארלי לסיבוב הופעות באירופה. לאחר צאת קאיה יצא לסיבוב הופעות עולמי. הקלטות מהסיבוב השני יצאו באלבום "Babylon by Bus".
בזמן שהותו בלונדון התיידד מארלי עם בני משפחת המלוכה האתיופית שחיו בגלות ונפגש עם אפסה ווסן, בנו הבכור של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה. אפסה ווסן העניק לו טבעת שהייתה שייכת לאביו, המורכבת מאריה, סמלו של שבט יהודה, על אבן אוניקס. הנסיך ענד את הטבעת על אצבעו של מארלי והצהיר "אתה זה שצריך לענוד אותה". מארלי אכן ענד את הטבעת כל חייו ואף נקבר עימה.
מארלי לא זנח את פעילותו הפוליטית למען ג'מייקה ואפריקה. ב-1978 חזר למדינה לאחר היעדרות בת יותר משנתיים והופיע בקונצרט נוסף, "One Love Peace Concert", שאורגן אף הוא כדי לאחד את קבוצות האזרחים הנלחמות זו בזו. הקונצרט נערך ב-22 באפריל, יום השנה ה-12 לביקורו של היילה סלאסי במדינה. מארלי היה האחרון שהופיע בקונצרט (שארך שמונה שעות) ובסוף הופעתו ביקש מראש הממשלה מנלי ויריבו הפוליטי, אדוארד סיגה, לעלות על הבמה וללחוץ ידיים, מול קהל של כמאה אלף איש.
אלבומו הבא, "Survival", יצא ב-1979 והיה מתריס וטעון במסרים פוליטיים. במקור תוכנן להיות חלק מטרילוגיה הכוללת גם את שני האלבומים הבאים, אך הם יצאו בנפרד. יציאת האלבום לוותה בסיבוב הופעות בארצות הברית, בקנדה, בטרינידד וטובגו ובאיי בהאמה. לאחר שני האלבומים הקודמים, שהיו רכים יחסית מבחינת מלל ולחן, הייתה באלבום זה חזרה לסגנונו הקודם והמתריס. ביולי 1979 השתתף מארלי בקונצרט נוסף שהתקיים בבוסטון ומטרתו הייתה לתמוך בעצמאות מדינות דרום אפריקה ובמאבקם של תושבי בוסטון בגזענות בעיר. במהלך הקונצרט נשא נאומים שהיו הבוטים ביותר שנשא בחייו, ועסקו לא רק במאבק למען השחורים אלא גם בהכרה בדת הראסטאפרים ובלגליזציה של קנאביס. בחלקים מנאומו השתמש מאוחר יותר בשיר "Redemption Song" ("שיר הגאולה").
מחוות אחרות
בשנת 2014 הסופר הג'מייקני מרלון ג'יימס הוציא את הספר "A Brief History of Seven Killings" כאשר אחת מהדמויות בספר הוא מארלי עצמו. הספר זכה בפרס בוקר בשנת 2015.
ב-2020 הוכרז כי יעלה מחזמר בשם "Get Up, Stand Up! The Bob Marley Musical" המבוסס של המוזיקה ועל חייו של מארלי. ב-2021 המחזמר הועלה באופן רשמי.
בנוסף במהלך השנים נעשו מספר סרטים הקשורים למארלי. בין היתר היה הסרט "Rebel Music" אשר זכה במספר פרסי גראמי. ב-2012 יצא סרט תיעודי נוסף אודות מארלי תחת השם "Marly". בנוסף לסרטים אלו יצא גם הסרט "Bob Marley: The Making of a Legend" אשר הוקרן גם בפסטיבל הסרטים "Edinburgh International".
מבחינה דתית-לאומית, המסרים של מארלי המשיכו להדהד גם בקרב קהילות ילידים שונות. כך למשל ההאבוריג'ינים האוסטרליים הבעירו לאחר מותו להבה קדושה בפארק ויקטוריה שבסידני, בעוד השבטים האינדיאנים המשיכו להוקיר את עבודתו גם לאחר מותו. גם בהודו נעשו מחוות רבות למארלי במקומות כמו מסעדות, בתי מלון ופסטיבלים.
לימים מארלי הפך לסמל גלובלי אשר זכה לאזכורים גם בעידן המדיה.
מחלת הסרטן ומותו
במהלך טיסתו חזרה מגרמניה לג'מייקה חש מארלי ברע, והמטוס נחת במיאמי כדי לפנותו לטיפול רפואי דחוף. הוא נפטר ב-11 במאי 1981 בבית החולים של אוניברסיטת מיאמי, בגיל 36. מילותיו האחרונות לבנו זיגי היו "כסף לא יכול לקנות חיים". מותו הפתיע את רוב מעריציו, שכן הוא הסתיר את מצבו והתמיד בהופעותיו על אף הכאבים שחש.
הלווייתו נערכה ב-21 במאי. נערכה לו הלוויה ממלכתית בה נכחו המוני אדם, לצד ראש הממשלה הג'מייקני וראש האופוזיציה. בטקס שולבו אלמנטים מדת הראסטפארי וכן מהדת האתיופית האורתודוקסית. מארלי נקבר במאוזוליאום בכפר הולדתו ניין מייל; לצדו הונחו בקבר ספר תנ"ך, כדור כדורגל וגיטרת הגיבסון לס פול שלו. המאוזוליאום הפך מאוחר יותר למוזיאון המוקדש לזכרו.
צאצאים
מארלי היה נשוי לריטה מארלי במשך 15 שנים, מגיל 21 ועד מותו. במהלך השנים קיים גם מערכות יחסים עם נשים אחרות, לעיתים רומנים קצרים ולעיתים מערכות יחסים שנמשכו אף שנים, חלקם גם בידיעת אשתו. בחלוקת ירושתו הוכרו רשמית 13 צאצאים: שלושה מאשתו ריטה, שתי בנותיה של ריטה שאומצו על ידו רשמית, ושמונה ילדים מנשים אחרות.
שבעה מילדיו הלכו בדרכו והיו אף הם למוזיקאי רגאיי. סדלה, זיגי, שרון וסטיבן הקימו כבר ב-1979 ובסיוע אביהם את הלהקה The Melody Makers, שהוציאה 13 אלבומים בין השנים 1986–2000. הלהקה ניגנה בהלוויית אביהם. בנוסף ג'וליאן, קי מאני ודמיאן הלכו בדרך המוזיקלית של אביהם.
אמונה
מארלי השתייך לתנועת הראסטפארי, שתרבותה הייתה אלמנט חשוב בהתפתחות מוזיקת הרגאיי. מארלי היה אחד התומכים הגדולים בתנועה, והפיץ את מוזיקת הרגאיי מחוץ לאזורים המקופחים בג'מייקה אל סצנת המוזיקה הבינלאומית. מארלי השתייך לזרם "12 השבטים של ישראל" של התנועה, שאנשיו מאמינים גם בישו. הוא קיים באדיקות את יסודות האמונה של הדת, ביניהם תזונה צמחונית ונטולת רעלים וכימיקלים (איטל), שימוש בקנאביס (בשהותו בבריטניה אף נעצר והורשע בהחזקת כמות קטנה של הסם), גידול הראסטות ואמונה בהיילה סלאסי כמשיח. מארלי, שביקר באתיופיה ב-1978, השתמש בחלקים מנאום שנשא סלאסי בביקורו בג'מייקה, ויצר ממנו את השיר "War".
רבים משיריו של מארלי הכילו אזכורים תנ"כיים, לעיתים תוך שימוש במשחק מילים כדי לשלב בין הדת לבין השקפותיו הפוליטיות (לדוגמה, בשיר "Revolution" (מהפכה) - משחק מילים עם "Revelation" (התגלות). החל מ-1975 הייתה תחושה כי למעשה מארלי מוביל את התנועה, והוא שימש כדובר שלה בפועל בהפיצו את מצעה התרבותי בעולם.
השקפת עולם
מארלי ראה בקנאביס עשב מרפא ו"עזר למדיטציה" ואף תמך בלגליזציה של הסם. הוא טען כי גם בתנ"ך היה שימוש בקנאביס ואף הביא לכך דוגמה מספר תהילים. מארלי החל להשתמש בקנאביס כשהמיר את דתו לאמונת הרסטפארי מהקתוליות בשנת 1966. הוא נעצר בשנת 1968 לאחר שנתפס עם קנאביס אך המשיך להשתמש במריחואנה בהתאם לאמונתו הדתית. על השימוש שלו במריחואנה, הוא אמר, "כשאתה מעשן עשב, העשב מתגלה אליך. הוא מנקה את הדברים הרעים שאתה עושה, הוא מנקה את המצפון שלך, הוא גורם לך לעשות מדיטציה ולחשוב צלול. הוא טבעי והוא צומח כמו עץ". מארלי ראה בשימוש במריחואנה גורם חיוני בצמיחה דתית ובקשר עם ג'ה, וכדרך להיות פילוסופי יותר וחכם יותר".
כדורגל
חוץ ממוזיקה, למארלי היה חיבור מאוד חזק לכדורגל במהלך חייו. הוא אהב לשחק כדורגל בכל מקום אפשרי, בין אם זה בחניונים, מגרשים ואולפני הקלטות ושכגדל עקב אחריי מועדון סנטוס ואף אחרי פלה. בנוסף הוא גם היה אוהד של טוטנהאם הוטספר ושל אוסבלדו ארדילס. מארלי נהג להקיף את עצמו באנשים מעולם הספורט. למשל הוא הפך את הכדורגלן אלן קול למנהל סיבוב ההופעות שלו. הוא אמר כי בשביל להכיר אותו "כדאי לשחק כדורגל נגדו".
סגנון מוזיקלי
בסוף שנות השישים, בהשפעת לי פרי, שינה מארלי את סגנונו: הוא נטש את סגנון שירתו העצל ואת הניואנסים הקוליים והלהקה הפחיתה בהרמוניות הגבוהות. השפעתו של פרי ניכרה גם בדגש על קולות הרקע לטנור של מארלי ובוני ויילר והבריטון של פיטר טוש.
במוזיקה
מארלי הוא אחד המוזיקאים הראשונים שהפיצו את מוזיקת הרגאיי מחוץ לג'מייקה. קדמו לו רק דזמונד דקר, שהוציא להיט מצליח ב-1969, ופסקול הסרט "The Harder They Come" שיצא ב-1972 ובו השתתף הזמר ג'ימי קליף. מארלי זכה לפרסום רב יותר משני אלו, להצלחה מסחרית ולהערכה רבות יותר, ועל כן רבים מחשיבים אותו כראשון שזכה להצלחה ניכרת מחוץ לתחומי ג'מייקה, והמצליח ביותר בהיסטוריה של האי. פול מקרטני כתב את השיר "Ob-La-Di, Ob-La-Da" בסגנון הרגאיי-סקא שיצא בסוף 1968 ותרם רבות אף הוא להפצת הז'אנר במערב. מקרטני הקליט גם סינגל נוסף בשם "C Moon" (1972) שהיה בסגנון סקא.
מארלי יצר חיבור בין המוזיקה המערבית של זמנו, ז'אנר הרית'ם אנד בלוז והשפעות נוספות, עם מוזיקת הרגאיי והסקא המקומיות מג'מייקה. השפעותיו המוזיקליות חרגו מעבר להשפעתו הרבה בז'אנר הרגאיי. מוזיקאי רוק קלאסי כבוב דילן וכניל יאנג שאבו השראה מהז'אנר וממארלי, מפיצו העיקרי, שהשפיעה על יצירותיהם מסוף שנות השבעים. מוזיקאים רבים ביצעו גרסאות רגאיי לשירים קיימים, דוגמה אחת מני רבות היא ביצועו של דילן לשירו "Don't Think Twice, It's All Right" בסגנון רגאיי בהופעתו בטוקיו בשנת 1978. דוגמה נוספת היא גרסת רגאיי להמנון הלאומי של צרפת, שהקליט סרג' גינסבורג ב-1978, ביחד עם ריטה מארלי ואמני רגאיי נוספים. גם אמנים כמו אריק קלפטון ופטי סמית' השתמשו באלמנטים ממוזיקת הרגאיי בחלק מיצירותיהם.
מוזיקאים רבים מצאו במילות השירים ובמסרים שביקש מארלי להעביר הזדהות עם מסריהם שלהם, ורבים ביצעו גרסאות כיסוי לשיריו. חלקם אימצו את המסרים המהפכניים והמתריסים שבהם השתמש מארלי, והכלילו אותם בשיריהם. מילותיו, שתיארו את המציאות העגומה ואת הקיפוח של האדם הפשוט בג'מייקה, דיברו אל לבם של מאזינים גם במדינות שהמציאות היומיומית בהן שונה מהמציאות שתיאר מארלי.
מארלי עצמו הצהיר כי אחת ממטרותיו היא להגביר את המודעות לרגאיי ולראסטפארי בקרב בני הנוער בארצות הברית. הטמעת הדת הייתה משימה שבה השקיע מארלי מאמצים רבים, אך לא נחל בה הצלחה רבה. לעומת זאת, עלה בידו להפיץ את ז'אנר הרגאיי בקרב הצעירים במדינה: דוגמה לניסיון שלו לפנות לקהל זה היא בשיר "Roots, Rock, Reggae", המשלב אלמנטים של רית'ם אנד בלוז עם רוטס רגאיי. גם לאחר יותר מעשרים שנה מאז מותו ניתן לראות את השפעתו בהפצת הרגאיי לארצות הברית, ביצירתם של אמנים חדשים וצעירים, דוגמת מתיסיהו, סאבליים ו-311, וגם על אמנים בישראל, בהם מוש בן ארי, להקת אחרית הימים ועוד.
השפעתו של מארלי על המוזיקה השחורה ניכרת אף יותר. מסריו בנוגע לאחדות השחורים מצאו קרקע פורייה אצל זמרים ומוזיקאים גם בשנות האלפיים.
בפוליטיקה ובחברה
ב-3 באוקטובר 1992 ביצעה הזמרת שינייד או'קונור בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב" גרסת א-קפלה לשירו של מארלי "War", כמחאה על ניצול מיני בכנסייה הקתולית ואף שינתה את מילות השיר בהתאם. בסוף השיר שלפה אוקונור תמונה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני, אמרה "הילחמו באויב האמיתי" וקרעה אותה לעיני המצלמות.
דיסקוגרפיה
רשימה חלקית: אינה כוללת את האוספים הרבים שיצאו לאחר מותו, אלבומי מחווה, אלבומי רימקסים ובוטלגים.
אלבומי אולפן:
אלבומי אוסף מיוחדים:
אלבומי הופעות חיות:
סרט:
יחסי ניקרגואה–שווייץ
יחסי ניקרגואה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת ניקרגואה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
ניקרגואה זכתה בעצמאותה מספרד בשנת 1821, הרפובליקה של ניקרגואה נוצרה לראשונה בשנת 1838. שווייץ הכירה בעצמאותה של ניקרגואה מיד לאחר שזו הוקמה. בשנת 1936, מועצת הברית של שווייץ פתחה קונסוליית כבוד בניקרגואה. היחסים הדיפלומטיים שבין ניקרגואה לשווייץ כוננו לראשונה בשנת 1957 ובין 1968 ל-1976, שווייץ הפעילה שגרירות בבירה מנגואה.
הסוכנות השווייצרית לפיתוח החלה לפעול בניקרגואה לאחר מפלתו של הדיקטטור אנסטסיו סומוסה דביילה ב-1979. מספר שווייצרים הצטרפו לבריגדות בניקרגואה על מנת לעזור לבניית המדינה מחדש.
שווייצרים בניקרגואה
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בניקרגואה מאתיים חמישים וארבעה אזרחים שווייצרים.
דמוגרפיה של איראן
אוכלוסיית איראן גדלה באופן דרמטי בחצי השני של המאה ה־20, והגיעה ל־75 מיליון תושבים בשנת 2011. עם זאת בסוף המאה ה-20 צנח שיעור הילודה האיראני בצורה משמעותית. מחקרים מראים כי קצב גדילת האוכלוסייה האיראנית ימשיך להאט עד שיתייצב מעל ה־100 מיליון בסביבות שנת 2050.. למעלה ממחצית אוכלוסייתה של איראן היא מתחת לגיל 35, נכון לשנת 2012.
בשנת 2009, עמד מספר בתי האב על 15.3 מיליון (4.8 אנשים לבית אב). לפי הבנק המרכזי של איראן, בשנת 2012 היו 22.5% בתי אב שבהם לא הייתה אף נפש עובדת. משפחות מרוויחות בממוצע 11.4 מיליון ריאלים (בסביבות ה־3750 שקלים) בחודש, נכון ל־2012.
לפי סטטיסטיקות הבנק העולמי/OECD באיראן, הריבוי הטבעי בין השנים 1990 ל־2008 היה 17.6 מיליון ו־32%. שיעור יודעי הקרוא וכתוב עמד על 80% ב־2007
קבוצות אתניות ושפות
כמעט 100% מאוכלוסיית איראן בקיאה בפרסית מודרנית, בנוסף כ־75–80% מהעמים באיראן מדברים באופן בלעדי שפות איראניות (כשהנפוצה שבהן הן השפה הפרסית) הקבוצות הבולטות בקטגוריה כוללות את הפרסים, הכורדים, הגלוגים, המאזנדראנים, הלורים והבלוצ'ים. דוברי השפות הטורקיות, כדוגמת האזרים, הטורקמנים והקשקאיים, מהווים מיעוט מבוסס. השאר בעיקר ממוצא שמי כדוגמת הערבים, אשורים ולעיתים גם הודו־אירופים אחרים כגון פתאנים וארמנים. ישנן קהילות קטנות של ברהואים בדרום מזרח איראן. השפה הגאורגית מדוברת בעיקר בפי איראנים גאורגים החיים בפרידטאן ובפרידונשאהר. כל שאר קהילות האיראנים הגאורגים של איראן איבדו את שפתם.
ספר העובדות העולמי, המבוסס על סטטיסטיקות משנת 2008, טוען כי השפה הפרסית, הלורית, הגלאגית והמאזנדראנית מהוות 66%, אזרית ושפות טורקיות אחרות מהוות 18%, הכורדית 10%, ערבית 2%, בלוצ'ים 2% והשאר 2% גם הם.
גואדל לייקנס
גואדל לייקנס (נולדה ב-21 בינואר 1963) היא פוליטקאית, פסיכולוגית וסקסולוגית בלגית. מלכת היופי של בלגיה לשנת 1986.
ביוגרפיה
לייקנס נולדה בפלנדריה, ב-1986 היא נבחרה למיס בלגיה ובתחרות מיס תבל שנערכה בפנמה היא סירבה לקחת חלק בפעילויות ובפרויקטים במסגרת התחרות שמחוץ ללוח הזמנים ושעלו כסף ובנוסף היא סירבה ללחוץ את ידה למנהיג המדינה באותו זמן מנואל נורייגה, היא גם ייצגה את מדינתה בתחרות מיס עולם 1986. בעקבות כך לין ווסנביק בשנת 1987 כלל לא השתתפה בתחרות.
היא סיימה תואר בפסיכולוגיה וסקסולוגיה מהאוניברסיטה החופשית של בריסל, היא התראיינה כמומחית לסקסולוגיה במספר תוכניות בטלוויזיה הבלגית וברדיו הבלגי והנחתה את הגרסה המקומית לתוכנית החוליה החלשה.
היא פרסמה מספר מאמרים במגזין פלייבוי, כתבה שני ספרים בנושא מיניות ובנוסף ישנם שני מגזינים בבעלותה.
ב-2001 היא הייתה שותפה בייסוד חברת הפקות, מ-1999 היא משמשת כשגרירה של רצון טוב מטעם האומות המאוחדות ופעילה למען זכויות האישה.
ב־2019 נבחרה לבית הנבחרים הבלגי.
לייקנס גרושה ואמא לשתי בנות.
אומץ תחת אש
אומץ תחת אש (באנגלית: Courage Under Fire) הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 1996, בכיכובם של דנזל וושינגטון, מג ראיין, שון אסטין, לו דיאמונד פיליפס, סקוט גלן, סת' גיליאם, מאט דיימון, מייקל מוריארטי. הסרט מבוסס על ספר שכתב פטריק שיין דאנקן.