cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוריס יאמאוגו
תולדות חייו
בשנת 1946 נבחר לחבר הפרלמנט שהוקם בוולטה עילית הצרפתית מטעם המפלגה הדמוקרטית המאוחדת (Parti Démocratique Unifié) וב-1948 נבחר לחבר מועצת אפריקה המערבית הצרפתית כנציג תנועת איגודי העובדים. ב-1954 התמנה ליו"ר קונפדרציית העובדים הנוצרים (Confédération française des travailleurs chrétiens; CFTC) האיגוד המקצועי הגדול בוולטה עילית. ב-1957 ייסד את התנועה הדמוקרטית הוולטאית (Mouvement Démocratique VoltaÏque), שזכתה ל-26 מושבים מתוך 70 בפרלמנט (מול "העצרת האפריקאית הדמוקרטית" -RDA - Rassemblement Démocratique Africain שזכתה ל-36 מושבים), והפך לשר החקלאות בממשלה קואליציונית שניהלה את האוטונומיה המקומית של וולטה עילית, תחת שליטה צרפתית. ב-1958 עבר ל-RDA והתמנה לשר הפנים. בספטמבר אותה שנה, לאחר מותו של דניאל קוליבאני (Daniel Ouezzin Coulibaly), היה יאמאוגו ליושב ראש האספה המחוקקת של וולטה עלית (ראש ממשלה בפועל). בתפקידו זה ביקש להוביל את ארצו לאיחוד עם הפדרציה של מאלי (במסגרת זו הובטחה לו משרת סגן יושב ראש האספה המחוקקת הפדרלית). אולם שוכנע על ידי פליקס הופואה-בואני להצטרף, יחד עם חוף השנהב לקונסיי דה ל'אנטאנט (מועצת מדינות ההסכמה), מסגרת כלכלית-מדינית תחת חסות צרפתית, שתאפשר מתן שלטון ריבוני למדינות. יאמאוגו חתם על ההסכם בדצמבר 1958 וולטה עילית זכתה בשלטון ריבוני, בדרך לעצמאות מלאה.
לקראת הבחירות שהתקיימו במרץ 1959 הקים יאמאוגו את מפלגת האיחוד הדמוקרטי וולטאי (UDV - Union Démocratique VoltaÏque) וזכה לניצחון סוחף עם 64 מושבים מתוך 75. ב-5 באוגוסט 1960 זכתה וולטה עילית לעצמאות (יחד עם שאר "מדינות ההסכמה") ויאמאוגו היה לנשיא המדינה. הוא אסר את ראשי מפלגת האופוזיציה בעלת האוריינטציה המרקסיסטית-פאן-אפריקאית והוציא אותה מחוץ לחוק. מפלגות נוספות שהתקיימו נאסרו או מוזגו לתוך UDV, כך שהמשטר במדינה היה הלכה למעשה משטר חד-מפלגתי, בעל זיקה לצרפת ולמערב וקשר הדוק עם מדינות ההסכמה (חוף השנהב, דהומיי, וניז'ר). יאמאוגו כיהן גם כשר החוץ, שר הביטחון (בשנים 1961-1962) ושר לביטחון פנים (1963-1965). כן כיהן כנשיא מדינות ההסכמה.
ב-3 באוקטובר 1963 נערכו "בחירות" בהן היה יאמאוגו מועמד יחיד וזכה ב-99.9% מהקולות. בשלהי 1965 עוררה מנהיגותו הסמכותנית גל של ביקורת, הפגנות ושביתה כללית. ב-3 בינואר 1966 אולץ יאמאוגו להתפטר. מחליפו היה סנגולה למיזאנה (Sangoulé Lamizana ). יאמאוגו נשלח לכלא בו היה במאסר עד 1968. בשנת 1983 נאסר שוב, על ידי המהפכנים שהעלו לשלטון את תומא סנקרה. ב-1985 שוחרר ויצא לגלות בחוף השנהב ממנה שב ב-1990. יאמאוגו נפטר בואגאדוגו, בירת בורקינה פאסו, ב-9 בספטמבר 1993.
יחסיו עם מדינת ישראל
יאמאוגו היה אחד מידידי ישראל באפריקה, בתקופה שבה הייתה צרפת ידידתה הקרובה של ישראל.
מוריס יאמאוגו ביקר בישראל ב-5 ביולי 1961 כנציג ארצו וארבע מדינות ההסכמה. הביקור נמשך עד ה-13 ביולי 1961.
שלמה מחלם
רבי שלמה אשכנזי רפפורט מחלם (רבי שלמה מחלם; ביידיש שם המקום חעלמא; 1717, ה'תע"ז בערך – 1781, כ"א בתמוז ה'תקמ"א) היה רב ודיין, מחבר מרכבת המשנה על משנה תורה לרמב"ם.
ביוגרפיה
נולד בזמושץ' לרבי משה רפפורט. כיהן כדיין וכרב בחלם, בזמושץ' והחל מ-1771 בלבוב (למברג). בשנת תקל"ח בערך (1777) החליט לעלות לארץ ישראל ולשם כך נסע לסלוניקי, שם הדפיס מהדורה שנייה מספרו "מרכבת המשנה". בסלוניקי חלו הוא ואשתו רחל במגפה ונפטרו שניהם בכ"א תמוז תקמ"א (1781). אם כי יש עדויות שהגיע לטבריה בארץ ישראל ונפטר שם או חזר ממנה. רבים מחיבוריו נותרו בכתב יד וחלקם התפרסמו רק במאה העשרים.
חתנו היה הרב אהרן יהושע הרצפלד, רב בקניגסברג וראוויץ'. מנכדיו: רבי צבי הירש, רב בהולנד בקהילת שוואל ומחוזות גלורלנד וורנטה, ורבי שאול רבה של טומשוב ובהמשך רב בוורשה.
חיבוריו ועבודתו
מחיבוריו:
סיפורי אלף לילה ולילה
מקורם של הסיפורים בפרס, בהודו, בסין, בקהילות ישראל (ראו בהמשך) ובעמי ערב השונים, והם נאספו במשך כמה מאות שנים. ככל הנראה, האוסף הראשון של הסיפורים נכתב במאה השמינית או המאה התשיעית. אוסף הסיפורים תורגם לעברית על ידי יוסף יואל ריבלין, ויצא לאור בשלושים ושניים כרכים בהוצאת קריית ספר.
היסטוריה
מקורם של הסיפורים בארצות רבות. חלק מסיפורים אלה קדומים למועד בו קובצו לאוסף אחד. ניתן לזהות בהם סיפורים שמקורם בהודו (בעיקר משלי חיות שמקורם באגדות בסנסקריט), בספרות הפרסית, במצרים ובחצי האי ערב, ואף ממקורות עממיים יהודיים.
ניתן לזהות שחלק מהסיפורים מקורם בבגדאד בתקופת בית עבאס, ואילו באחרים ניתן לראות סממנים של תרבות ערבית קדם אסלאמית, ואף מוטיבים קדומים יותר שמקורם בתרבויות מסופוטמיה הקדומות (תרבויות בבל, אשור ואף שומר).
ג'וזף ג'ייקובס, בהקדמה למהדורת 1896 של הספר שיצאה בלונדון, מחלק את הסיפורים לארבע קבוצות:
כתבי היד הקדומים ביותר המצויים כיום של חלקי האוסף, בשפה הערבית, מקורם בסוריה במאה השמינית. אבן א-נאדים מבגדאד מזכיר את האוסף ב"פיהריסט" (קטלוג הספרים) שלו מהמאה התשיעית. אזכור נוסף של האוסף מופיע בספרו של אל-מסעודי "שדות המרעה של הזהב ומכרות האבנים היקרות".
אוסף פרסי מהמאה ה-11 מאת קאטראן טבריזי, הוא האוסף הקדום ביותר הנקרא בשם "אלף לילה ולילה".
הספר זכה להצלחה רבה בכל רחבי אירופה, והוצאו מהדורות רבות שלו.
תרגום נוסף שזכה להצלחה רבה הוא תרגומו של סר ריצ'רד פרנסיס ברטון המכונה The Book of the Thousand Nights and a Night - "ספר אלף לילה ולילה" משנת 1885. ספר זה שיצא בלונדון ב-10 כרכים, כלל את כל הסיפורים בלא צנזורה, דבר שאינו אופייני לתקופה הוויקטוריאנית, וזאת על אף התיאורים האירוטיים ואף פורנוגרפיים, והאיורים האירוטיים שבספר. ה"הצדקה" המוסרית הוויקטוריאנית שניתנה לפרסום המלא היה היעדר המוסר בארצות המזרח וערב. ברטון עקף את חוקי הצנזורה הנוקשים, בכך שפרסם מהדורה מוגבלת פרטים למזמינים בלבד.
בעקבות הצלחת הספר, הוציא ברטון אוסף נוסף בן שישה כרכים, שנקרא "The Supplemental Nights to the Thousand Nights and a Night" - "הלילות הנוספים לאלף לילה ולילה". אוסף זה יצא לאור בין השנים 1886–1898.
אוסף אחר שפורסם בצרפת היה תרגומו של הד"ר ג'. ס. מרדורוס המבוסס על כתב יד מהמאה ה-14 מסוריה, שנמצא בספרייה הלאומית של צרפת. בעברית, הספר עדיין לא תורגם במלואו
סיפור המסגרת
סיפור המסגרת מספר על המלך שאהריאר, מאי שבין הודו לסין (גרסאות מאוחרות יותר מספרות על מלך של הודו וסין גם יחד), שמגלה כי אשתו לא נאמנה לו. הוא מואס במין הנשי כולו: הוא מורה על הוצאת אשתו להורג, ומורה לווזיר (השר הבכיר) שלו למצוא לו כלה בתולה חדשה בכל לילה. בכל בוקר, לאחר ששכב עם אשתו החדשה, לה נישא בערב הקודם, ולפני שיהיה באפשרותה לבגוד בו, הוא מוציא גם אותה להורג.
לאחר זמן-מה, כל נתיני הממלכה חיים בפחד, מוחים ומקללים את המלך, ומבריחים את בנותיהם מהממלכה. לבסוף הווזיר אינו מצליח למצוא עוד בתולות בממלכה. בתו של הווזיר, שחרזדה (במקור שהרזאד - השם המקובל בעברית מקורו בתרגום הרוסי של שם זה), המתוארת כמשכילה ואמיצה, מחליטה למרות הפצרות אביה להתחתן עם המלך. היא מבקשת להביא איתה לארמון את אחותה דינאזאד (במקור דוניאזאד), ובלילה אחותה מבקשת ממנה לספר לה ולמלך סיפור; אולם הסיפור לא מסתיים ובאור הבוקר היא שותקת ומשאירה את המלך במתח. המלך מבטיח שלא להוציאה להורג, כדי שתסיים לספר לו את הסיפור בלילה הבא. בלילה הבא, לאחר שסיימה את הסיפור הראשון, החלה בסיפור שני, שאף הוא לא מסתיים, וכך הלאה, במשך אלף לילה ועוד לילה. לאחר 1,001 לילות, כשהיא כבר אם לשלושה מילדיו, משתכנע המלך לחדול ממנהגו ולא להרוג את שחרזדה.
המלומד מייקל יאן דה הוחה סבר כי סיפור מסגרת זה מבוסס למעשה על מגילת אסתר, או לחלופין, שני הסיפורים מבוססים על מקור קדום יותר. בדומה למגילה, כל לילה הגיעה מלכה אחרת אל המלך אחשוורוש, ורק אסתר הצליחה להישאר מלכה לזמן ארוך יותר.
הידועים שבסיפורים
שלושת הסיפורים האחרונים הם תוספות מאוחרות יחסית לאוסף, ונכללו לראשונה בתרגום לצרפתית של אנטואן גלן מן המאה ה-18.
סיפורים שמקורם יהודי
המלומד פרלס (Perles) הדגים במאמריו כיצד מספר מהסיפורים, שמקורם ככל הנראה במהדורה מקהיר, נוגעים לנושאים יהודיים, וככל הנראה מבוססים על סיפורים יהודיים. המלומד שובן (Chauvin) הציע כי סיפורים אלה מקורם בספריו של ואהב איבן מונאביה - יהודי שהמיר דתו לאסלאם.
בין הסיפורים אשר המלומדים סבורים שמקורם בספרות יהודית ניתן למנות את (המיספור - על פי סדר הלילות בספרו של ברטון): 22. אלא א-דין אבו א-שמט 41. אלי שאה וזומורוד 52. הישראלי המאמין 114. מלאך המוות והמלך הגא 115. מלאך המוות והמלך העשיר 116. מלאך המוות ומלך בני ישראל 117. אלכסנדר הגדול והעניים 119. השופט היהודי ואשתו הצדקת 122. עושה המגשים האדוק ואשתו הצדקת 126. האלוף המוסלמי 127. בתו של המלך הנוצרי 128. הנביא וההשגחה העליונה 130. מלך האי והיהודי הצדיק 132. מלכת הנחשים 133 המסע השביעי של סינבד 136. יודאר ואחיו 137. אייב וג'ריב 155. חסן מבצרה 161. העיוור והנכה 163. עבדאללה והדייג 168. עבדאללה איבן פאזיל ואחיו 183. הרון א-ראשיד ותאופט א-קאלוב 196. סיפורו של עלי קוג'יה 203. סולטאן תימן ושלושת בניו 256. סיפורו של עבדאללה.
בסך הכל המלומדים סבורים כי כתשיעית מהסיפורים נכתבו על ידי ווהב איבן מונאבי או עורכים יהודים (חלקם מומרים לאסלאם) אחרים.
סיפור נוסף שמקורו אינו יהודי, אולם מאזכר את יהודי קהיר הוא הסיפור על הנסיך המכושף, בו מסופר על תושבי העיר שהפכו לדגים בצבעים שונים, ובמהלך הסיפור משוחררים התושבים מצורת הדג שלהם, והדגים הצהובים הופכים ליהודים - אזכור לחובת הזיהוי שהנהיג החליף עומאר השני כלפי היהודים במצרים.
מעבר לזאת, חלק מהעדויות המוקדמות ביותר לקיומות של קובץ סיפורי אלף לילה ולילה מגיעות מהגניזה של בית הכנסת של פוסטאט.
בספרות
מרגע פרסומם באירופה, לסיפורי אלף לילה ולילה הייתה השפעה רבה על עולם הספרות, והם השפיעו הן על סופרים מערביים כגון הנרי פילדינג והן על סופרים ערביים כגון נגיב מחפוז.
בנובלה 'סיפורי אלף לילה ולילה' - שהיא בת 14 פרקים, כנגד 14 ימי הנסיעה של אונית מהגרים מקופנהגן לניו יורק, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, מספר יהודי בשם יענקל יונבר מקרושניק לשלום עליכם, המסב עמו על הסיפון, על השואה שעברה על משפחתו והחורבן והכיליון של קהילתו שנקלעו בין הפטיש של האנטישמיות הפולנית לסדן הניסיונות של גרמניה ורוסיה לסגור ביניהן יריבויות על אדמת פולין והיהודים היו ל'כפרה' - "כל מי שלבו נדבו נקם בנו וטבל בדמנו", של כל הצדדים.
ספריהם של נגיב מחפוז "לילות וימי ערב" ושל גיתה האריהארם "כאשר חלומות נודדים" מבוססים אף הם על אלף לילה ולילה, וכן סדרת הקומיקס של ביל וילינגהאם פייבלס מבוססת בחלקה על דמויות שהופיעו באלף לילה ולילה.
סיפורי אלף לילה ולילה השפיע על השירה העולמית. כך לדוגמה, שירו של אלפרד טניסון "מחשבות על לילות ערב" משנת 1830 מבוסס על הסיפורים וכן שירו של ויליאם וורדסוורת' "הפרלוד" משנת 1805.
ספרו של סלמאן רושדי "שנתיים, שמונה חודשים ועשרים ושמונה לילות", שיצא לאור בשנת 2015, נכתב בהשראת "סיפורי אלף ולילה". שמו הוא דרך אחרת לציון 1,001 לילות.
גרסאות קולנועיות וטלוויזיוניות
סיפורי אלף לילה ולילה היוו השראה לעשרות עיבודים טלוויזיוניים וקולנועיים. סרטו של פריץ לאנג "Der müde Tod" מבוסס על הספר, וכן הסרט ההוליוודי משנת 1924 "הגנב מבגדאד" בכיכובו של דאגלס פיירנבקס מבוסס על אחד מהסיפורים. גרסה נוספת של סרט זה משנת 1940 צולמה בבריטניה.
הסיפורים היוו השראה לסרט ההנפשה משנת 1926 "עלילות הנסיך אחמד" - סרט ההנפשה הראשון שנעשה באורך מלא.
הסרט "לילות ערב" משנת 1942 בכיכובה של מריה מונטז בתפקיד שחרזדה, סאו דסרטאגיר בתפקיד אלי בן אלי, וג'ון הול בתפקיד הארון א-ראשיד, היה הראשון מהסרטים ההוליוודים המבוסס על סיפור המסגרת של אלף לילה ולילה, אולם בסרט זה שחרזדה מנסה להדיח את החליף הרון א-ראשיד ולהתחתן עם אחיו. מריה מונטז וג'ון הול שיחקו גם בסרט משנת 1944 "עלי באבא וארבעים השודדים" המבוסס על אחד הסיפורים.
בשנת 1974 יצאה לאקרנים גרסתו של פייר פאולו פאזוליני ל"לילות ערב".
הסרט המוצלח ביותר מבחינה מסחרית המבוסס על אלף לילה ולילה היה סרט ההנפשה "אלאדין" של חברת וולט דיסני משנת 1992, בו דיבבו סקוט ויינגר ורובין ויליאמס. בעקבות סרט זה הופקו סרטי המשך ("שובו של ג'אפר" ו"אלאדין ומלך הגנבים") סדרת טלוויזיה מצוירת וגרסת לייב אקשן.
"מסעות סינבד" עובדו לטלוויזיה ולקולנוע מספר פעמים, ובהם גרסת הנפשה משנת 2003 בשם "סינבד: אגדת שבעת הימים" אותו דיבבו בראד פיט וקתרין זיטה-ג'ונס. גרסה ידועה נוספת היא גרסת ההנפשה משנת 1958 בשם "המסע השביעי של סינבד" של המנפיש ריי הראיהאוסן.
סדרת הטלוויזיה בבימויו של סטיב בארון "לילות ערב" בכיכובם של מילי אביטל כשחרזדה ודוגרי סקוט כשארייר בהפקת רשת ABC, זכתה בפרס אמי.
החל משנת 2011 עד שנת 2012 שודרה סדרת ההנפשה הקנדית "אגדות אלף לילה ולילה" שמבוססת על האוסף.
מוזיקה
בשנת 1888 הלחין המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב באופוס 35 את היצירה שחרזאדה המבוססת על היצירה. היצירה כוללת ארבעה פרקים שנקראים: "הים וספינתו של סינבד", "הנסיך קלנדר", "הנסיך הצעיר והנסיכה הצעירה" ו"פסטיבל בבגדד".
מספר מחזות זמר הופקו על בסיס אלף לילה ולילה, והסיפורים אף השפיעו על יצירות מוזיקת פופ ורוק. להקת הרוק המתקדם הבריטית "רנסאנס" הקליטה בשנות ה-70 יצירה מונומנטלית בשם "שחרזאדה" המתארת אף היא את סיפורה של הנסיכה הצעירה.
תחיה ליברזון
תחיה ליברזון (1886 דווינסק, רוסיה – 9 באוקטובר 1974 דגניה א') הייתה מחלוצי העלייה השנייה. ממתיישבי "קבוצת הכיבוש" באום ג'וני וממייסדי מושב נהלל.
תולדותיה
תחיה נולדה ב-1886 בשם חיינה ליברזון בעיר דווינסק שברוסיה, לשמואל ושרה רבקה ליברזון והייתה ילדה שנייה במשפחה של 3 בנים ו-3 בנות. כבר בגיל 9 הייתה פעילה בתנועת חובבי ציון בעירה שם סייעה בגיוס כספים. בגיל 13 הצטרפה לאגודת צעירי ציון ועסקה במכירת בולי קק"ל והשתתפה בפעילות ציונית.
ב-1905 עלתה ליברזון לארץ ישראל בתחילת העלייה השנייה. עבדה כפועלת חקלאית בפתח תקווה ובחוות כנרת. הצטרפה אל "קבוצת הכיבוש" באום ג'וני, באתר שבו הוקמה אחר כך קבוצת דגניה א'. עברה לחוות מגדל ואחר כך חזרה אל כנרת אל חוות העלמות בניהולה של חנה מייזל. ליברזון הייתה ממייסדות מושב נהלל שם הקימה משק חקלאי עצמאי וניהלה אותו בכוחות עצמה בשנים 1922–1932. בשל קשיים, עברה לירושלים, עבדה כ-20 שנה בתנובה והתגוררה בעיר עד 1955. בשנת 1970 התפרסמה האוטוביוגרפיה שלה, "פרקי חיים".
מורשתה
ליברזון השתלבה במאבק כנגד אפליית נשים ובמאבקן של נשות העליות הראשונות (במיוחד העלייה השנייה) להתקבל על ידי החלוצים הגברים כשוות בין שווים. אותן נשים ניסו לשנות את התפיסה הא-שוויונית כלפי הנשים, שהביאו העולים מארצות מוצאם, לפיה תפקידן לבשל, לתפור ולתמוך בגברים. במאבקה על מעמדה כעובדת אדמה עצמאית בעלת משק חקלאי תרמה ליברזון לביסוס מקומן המרכזי של הנשים בחברה החלוצית. על כך אמרה:
גזרה (דקדוק)
בדקדוק של השפות השמיות, המונח גִזרה מתייחס לקבוצה של שורשים שכללי הנטייה שלהם שונים מכללי הנטייה הרגילים. בניסוח אחר, הגזרות הן שורה של כללי-משנה להטיית פעלים ושמות עצם. הגזרות הן דוגמה מובהקת לתופעה מורפו-פונמית - תופעה בה מאפיינים פונטיים ופונולוגיים (תורת ההגה) משפיעים על המורפולוגיה (תורת הצורות).
בבלשנות השמית מקובל לתאר את המורפולוגיה כמתבססת על מורפמות מופשטות (צורנים) המכונות "שורשים". על פי התאוריה הזו, שורש טיפוסי הוא בן שלושה עיצורים יסודיים, והוא מוכנס לתוך תבניות בניינים (ליצירת פעלים) או משקלים (ליצירת שמות עצם, שמות תואר ועוד). הגזרות הן קבוצות שורשים שבהם לאחד או יותר משלושת העיצורים יש מאפיינים חריגים הגורמים לו להשתנות או להיעלם, או שאין בהם שלושה עיצורים בדיוק.
היווצרות
לרוב מתוארת היווצרות הגזרות בשני תהליכים מקבילים: בתהליך אחד הפכו שורשים שלשיים רגילים לשורשים "חלשים" בגלל תהליכים פונטיים ופונולוגיים שחלו באחד מעיצורי השורש. תהליך זה מאפיין למשל את השורשים שבהם העיצורים נ|נ', י|י', א|א' או ו|ו'; למשל, הפועל נָסַע בזמן עתיד היה אמור להיות *יִנְסַע (כמו יִלְבַּש), אבל בעיצור נ' חלה הידמות לעיצור ס|ס' שאחריו ונוצרה הצורה יִסַּע,עם דגש חזק ב-ס'. בתהליך שני הפכו שורשים שמלכתחילה היו, לפי ההשערה הרווחת, דו-עיצוריים, לשורשים במתכונת תלת-עיצורית, על ידי הוספת עיצורים או תנועות לתוך השורש; למשל השורש ק"ם, שבו יש תנועה ארוכה (קָם, יָקוּם) במקום שבדרך כלל יש בו תנועה קצרה.
קבוצות השורשים האלה מכונות "הגזרות" או "הפעלים העלולים" (מקור המונח "עלולים" מערבית במשמעות "חולים"), ואת מערכת הנטייה הרגילה של הפועל מכנים "גזרת השלמים". משייכים לגזרות גם את קבוצת השורשים שבה עיצור השורש השני זהה לעיצור השלישי; קבוצה זו מכונה "גזרת הכפולים". תיאור הגזרות בעברית ובערבית (ובעקבותיהן ביתר השפות השמיות) מתבסס על הבלשנות הערבית של ימי הביניים, ששימשה תשתית גם לבלשנות של מדקדקי העברית בימי הביניים. שמות הגזרות מתבססות על השורש פע"ל (בערבית: فعل), כך ש-פ' הפועל (פה"פ) היא האות הראשונה בשורש, ע' הפועל (עה"פ) היא האות השנייה בשורש, ו-ל' הפועל (לה"פ) היא האות השלישית בשורש. בבלשנות השמית המודרנית מקובל להשתמש גם בשורש קט"ל (בערבית قتل) עבור שמות המשקלים והגזרות, כיוון ששורש זה קיים (בחילופי ט-ת) בכל השפות השמיות וכיוון שאיננו מושפע מחילופי בגד-כפ"ת ומתכונות העיצורים הגרוניים.
לעיתים קרובות, הכללים המיוחדים של הגזרות חלים רק על חלק מהשורשים המתאימים להגדרתן; למשל, השורש נ.ש.מ. אינו מאבד את פ' הפועל נ' שלו כבגזרת חפ"ן. במקרים כאלה נהוג לומר שהשורשים "נוטים על דרך השלמים/גזרת השלמים".
סיווג הגזרות
הגזרות מתחלקות למספר קבוצות של גזרות, בעלות מאפיינים משותפים הנוגעים לתהליכים שגרמו להיווצרותן.
גזרות שלמות
בשם "גזרות שלמות" מכנים גזרות שבהם אף אחת מאותיות השורש לא נשמטת בשום הטיה.
גזרות נחות
"גזרות נחות" הן גזרות שבחלק מההטיות אחת מאותיות השורש "נחה" (כלומר כתובה אך לא נהגית כעיצור), ובחלקן היא אף נשמטת כליל.
גזרות חסרות
"גזרות חסרות" הן גזרות שבהן אחת מאותיות השורש חסרה. גזרות בהן בחלק מההטיות, אחת מאותיות השורש נופלת כתוצאה מהיותה חסרת תנועה, או מנוקדת בשווא נח. התהליכים הגורמים להיווצרותן הם לרוב תופעות לשוניות כמו הידמות מלאה והתלכדות עיצורים.
Mer hahn en neue Oberkeet, רי"ב 212
Mer hahn en neue Oberkeet (בגרמנית: "יש לנו בעל-בית חדש") רי"ב 212, קנטטה חילונית שהולחנה על ידי יוהאן סבסטיאן באך. כונתה על ידי באך עצמו בשם "קננטה בורלסקאית", אך נודעת כיום כקנטטת האיכרים. הקנטטה מורכבת מ-24 פרקים, יותר מכל קנטטה אחרת (להוציא אורטריות), ומכילה ווריאציות על ריקודים ושירים עממים ובהם גם ווריאציה על נושא לה-פוליה לסופרן, כינור, ויולה וקונטינואו.
נושא הקנטטה
איכר דל בן-כפר, פושט-עורות במקצועו, ואשתו מיקֶה לועגים לגובה-המיסים "בן השטן" רוחש המזימות, ומרעיפים על בית דיסקאו תהילות ותשבחות.
הנסיך ג'ורג', דוכס קמברלנד
הנסיך ג'ורג' מדנמרק ונורווגיה, דוכס קמברלנד (באנגלית: Prince George of Denmark and Norway, Duke of Cumberland, בדנית: Prins Jørgen, hertug af Cumberland; 2 באפריל 1653 – 28 באוקטובר 1708) היה בעלה של המלכה אן מבריטניה הגדולה.
חייו
נולד כנסיך יורגן בקופנהגן, בנם השלישי והילד השישי של פרדריק השלישי, מלך דנמרק וסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג. ב-1674 הוא היה מועמד לכתר האיחוד הפולני-ליטאי, בתמיכתו של המלך לואי ה-14 מצרפת. אולם, הוא היה ידוע כלותרני אדוק, וקבלת הכתר הפולני הייתה דורשת ממנו להמיר את דתו לקתוליות. הוא הוצע כשידוך מתאים לנסיכה הבריטית אן, כיוון שדנמרק הייתה מדינה פרוטסטנטית בדומה לאנגליה; באותה תקופה לא היה סביר שאן תהפוך למלכת בריטניה. דודה של אן, המלך צ'ארלס השני, החליט כי היא תינשא לג'ורג', ואביה, הדוכס מיורק ג'יימס, הביע את הסכמתו לכך.
חתונתם של ג'ורג' ואן נערכה ב-28 ביולי 1683 בארמון סנט ג'יימס שבלונדון. לאחר מכן הוא הפך לנתין אנגלי ולאביר במסדר הבירית, והוענקו לו תוארי דוכס קמברלנד, רוזן קנדאל וברון ווקינגהאם. הוא קיבל הכנסה שנתית בגובה 10,000 לירות שטרלינג, בעוד שהפרלמנט הבריטי החליט להעניק לאן הכנסה בגובה 20,000 לירות שטרלינג. למרות שהיה פרוטסטנטי לאורך כל חייו הוא לא הפך לחבר בכנסייה האנגליקנית, שבראשה עמדה אשתו בתקופת כהונתה כמלכה - הוא היה לותרני גם לאחר הכתרתה והתפלל בקפלה אישית.
נישואיו לאן היו מוצלחים, למרות שמתוך הריונות אחדים בין 1684 ל-1700 נולד רק בן אחד, ויליאם, דוכס גלוסטר, ששרד את ינקותו אך מת מאבעבועות שחורות ב-1700.
הקבוצה הפוליטית והחברתית שהתקבצה סביב הנסיך ג'ורג' והנסיכה אן נודעה בכינוי "קוקפיט סירקל", על שם מקום מגוריהם בלונדון בו שוכן כיום רחוב דאונינג. אחותה הגדולה של אן, מרי, היגרה לארצות השפלה לאחר נישואיה לוויליאם השלישי מאוראנז'; ההתנגדות הפרוטסטנטית לג'יימס התמקדה באן ובג'ורג' במקום במרי, שהייתה היורשת. ב-1688 החליטו ויליאם, מרי, ג'ורג' ואן לנטוש את ג'יימס השני, והדבר ערער את הלגיטימיות של המלך וסלל את הדרך למהפכה המהוללת של 1689, שהובלה על ידי ויליאם ונתמכה על ידי ג'ורג', שהחזיק בתואר הנומינלי של מפקד רגימנט הלורד האדמירל הגבוה, שפורק בשנה שלאחר מכן. רגימנט ארצות השפלה הפך לרגימנט הרגלים השלישי, והנסיך ג'ורג' שימש כקולונל שלו לשם כבוד.
ככל הנראה סירב ויליאם להשתתף בהכתרת ג'יימס השני ב-1685 כיוון שג'ורג', שהיה חבר בכיר ממנו באריסטוקרטיה האירופית, יקבל מקום חשוב יותר בטקס; חוסר האמון הזה פחת במידה מסוימת במהלך המהפכה של 1688 עד 1689, אך היחסים העכורים בין ויליאם וג'ורג' נמשכו בתקופת שלטונו של הראשון; לאחר מותה הפתאומי של המלכה מרי משפעת ב-1694 התחממו היחסים במקצת, אך ג'ורג' לא מילא תפקיד משמעותי בממשלה עד שאן ירשה את ויליאם ב-1702.
ג'ורג' היה בעל כישורים בתחום הניהול והאסטרטגיה הצבאית, ובין 1702 ל-1708 כיהן בתפקיד הלורד האדמירל הגבוה ובאופן רשמי עמד בראש הצי המלכותי שתמך בפעילויות הצבאיות של מקורבה של אן, הקפטן-גנרל לורד ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו. לאחר מותו של ג'ורג' ב-1708 התאבלה עליו אן רבות, ולמרות שבתחילה סירבה להעביר את סמכויותיו כלורד אדמירל לוועדה, היא נאלצה לעשות זאת כשהתברר לה כי היא אינה מסוגלת למלא את התפקיד במקום ג'ורג'.
ג'ורג' נקבר במנזר וסטמינסטר.
דעיכות מסוג ריילי
בהנדסת מערכות תקשורת, דעיכות מסוג ריילי (באנגלית: Rayleigh fading) הוא מודל סטטיסטי המתאר התפשטות של גל אלקטרומגנטי של מכשיר אלחוטי. מודל זה נקרא על-שם הפיזיקאי האנגלי לורד ג'ון ויליאם סטראט ריילי. מודל דומה הוא דעיכות מסוג רייס. ההנחה בדעיכה מסוג ריילי היא שמשרעת האות שעבר בערוץ התקשורת תסבול מניחותים ומדעיכות אקראיים. ניתן להשתמש במודל של ריילי לדעיכות באופן האפקטיבי ביותר כאשר אין קו ראות ישיר בין המשדר למקלט.
פילוג משרעת הקליטה:
כאשר:
כלא טורה
כלא טורה (בערבית: سجن طرة) הוא קומפלקס כליאה השוכן בדרום העיר קהיר שבמצרים ומיועד לפושעים ולאסירים פוליטיים. מפורסם בעיקר בזכות המנהיגים הפוליטיים ואנשי הציבור הרבים אשר ריצו בו עונש מאסר, דוגמת נשיאי מצרים לשעבר מוחמד מורסי, חוסני מובארכ (ובניו). בנוסף, ריצו בו עונש מאסר ממושך, האזרחים הישראלים עזאם עזאם ועודה תראבין, ששוחרר מהכלא בדצמבר 2015.
היסטוריה
בשנת 2021 נוסד במחוז אל-בחירה בית הסוהר באדר, ואסירים רבים בעלי פרופיל ציבורי ידוע עברו מטורה לכלא החדש.
מבנה הכלא
הקומפלקס מורכב משבעה מרכזי כליאה נפרדים, המרכזיים שבהם הם הכלא "החקלאי" (Tora Agricultural), כלא לימן (Tora Liman), מתקן בעל רמת ביטחון מרבית ובית הכלא "עקרב" (scorpion), בו כלולים מתקני הכליאה המבודדים והשמורים ביותר.
דזנג דזה
דְזֶנְג דְזְה (בסינית מסורתית: 曾子, בסינית מפושטת: 曾子, בפין-יין: zéng zi, דְזֶנְג דְזְה.) נולד דְזֶנְג שֶׁן או דְזֶנְג צָאן (曾參) וכונה דְזְה-יוּ' (子輿) היה פילוסוף סיני רב השפעה ותלמידו של קונפוציוס. מאוחר יותר הוא לימד את דְזְה סְה (קוֹנְג גִ'י), נכדו של קונפוציוס, שבתורו היה מורהו של מנציוס, ולפיכך התחיל שרשרת של מלמדי המסורות הקונפוציאניות האורתודוקסיות. הוא נחשב לאחד מארבעת החכמים של הקונפוציאניזם.
כלא טורה
מבנה הכלא
לכל אחד מהמרכזים תפוסה מרבית של כמאות אסירים, ובהם חלוקה לאגפים המיועדים לאסירים פוליטיים ולאגפים בהם שוכנים עבריינים, בהתאם לחומרת העבירה בגינה הורשעו. כל אחד מן המרכזים מוקף בחומה, על מנת לייצור הפרדה.
דזנג דזה
חייו
דזנג שן היה צעיר מקונפוציוס ב46 שנים. הוא היה יליד דרום העיר ווּ במדינת לוּ, ובנו של דְזֶנְג דְייֵן, אחד מהתלמידים הראשונים של קונפוציוס.
כלא טורה
מבנה הכלא
הקומפלקס עצמו מוקף אף הוא בחומה בגובה 7 מטרים. החומה הוגבהה בעקבות בריחתם של 3 אסירים חברי ארגון הג'יהאד האסלאמי המצרי מהכלא בשנת 1988, בזמן שריצו עונש מאסר בגין מעורבותם בהתנקשות בנשיא מצרים אנואר סאדאת.
הקומפלקס מאובזר במערכת טלוויזיה במעגל סגור לשם בקרה ופיקוח על האסירים.
דזנג דזה
חייו
כאשר היה בן 16, משלח על ידי אביו ללמוד אצל קונפוציוס. מאוחר יותר החשיבו אותו הקונפוציאנים לתלמיד השני במעמדו, אחרי יֵן חְווֵי. על פי דְווָאן מוּצְה "אין נושא שהוא לא למד, הופעתו מכובדת, מוסריותו יציבה, מילותיו מפיחות אמון, לפני אדם גדול הוא מזדקף בגאוות כבוד עצמי, וגבותיו הן של אורך ימים." הוא היה ידוע בכיבוד ההורים שלו, ולאחר מותם של הוריו הוא לא יכל לקרוא את מזמורי האבל מבלי שיחשוב עליהם ויתרגש עד דמעות. הוא היה כותב פורה, וחיבר עשרה ספרים שמאוגדים ב"קלאסיקת הטקסים של דָאי הזקן". מסופר שהוא כתב או ערך את "הקלאסיקה של כיבוד הורים" תחת הנחיית קונפוציוס. הוא גם מקושר עם העברת "תורת הגדול". הוא קושר לראשונה לפולחן קונפוציוס ב-668 לספירה, אך ב-1267 הוא התקדם היות אחד מ"ארבעת המעריכים של קונפוציוס". התואר "המציג של העקרונות הבסיסיים של החכם" ניתן לו בתקופת שלטונו של גְ'יָאגִ'ינְג משושלת מינג, כאשר הוא קושר ליֵן חְווֵי.
כלא טורה
עזאם עזאם
ב-5 בנובמבר 1996, נעצר עזאם עזאם על ידי שירותי הביטחון המצריים, במהלך ביקור במצרים לצורכי עבודה בחשד לריגול לטובת ישראל. ב-31 באוגוסט הורשע עזאם ונגזרו עליו 15 שנות מאסר. ב-5 בדצמבר 2004, שוחרר עזאם עזאם מכלאו ושב לישראל לאחר כ-8 שנות מאסר.
עודה תראבין
בשנת 2000, נעצר עודה תראבין, אזרח ישראלי מהפזורה הבדואית על ידי השלטונות המצריים לאחר שחצה את הגבול המצרי על מנת לבקר את אחותו. עוד בטרם כניסתו למצרים, נשפט תראבין (יחד עם אביו) בעוון ריגול לטובת ישראל ונגזרו עליו 15 שנות מאסר. תראבין שוחרר ב-10 בדצמבר 2015, לאחר 15 שנות מאסר (מתוכן 5 שנים בכלא טורה), בתמורה לשיחרור 6 אסירים מצרים פליליים שהוחזקו בישראל.
דזנג דזה
חייו
דזנג דזה הקים אסכולה משלו ולימד את דְזְה סְה (קוֹנְג גִ'י), נכדו של קונפוציוס, שבתורו היה מורהו של מנציוס, ולפיכך התחיל שרשרת של מלמדי המסורות הקונפוציאניות האורתודוקסיות. הוא נחשב לאחד מארבעת החכמים של הקונפוציאניזם, ביחד עם יֵן חְווֵי, דְזְה סְה ומנציוס.
כלא טורה
אחרים
בכלא טורה היו אסורים מי שנשפטו על פעולות למען ישראל ושוחררו אחרי מלחמת ששת הימים.
חוסני מובארכ ובניו
בפברואר 2011, נעצר נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ והוגש נגדו כתב אישום בגין ארבע עבירות, כאשר החמורה מבניהן הייתה מעורבותו בהרג מפגינים בשנת 2011, במהלך ההפיכה במצרים.
באפריל 2011, נעצרו בניו של מובארכ, עלא וג'מאל בחשד למעילה במיליוני דולרים בכספי מדינה וניצול כספים שנועדו לשיפוץ הארמונות הנשיאותיים למטרת שדרוג מעונותיהם הפרטיים (פרשת הארמונות).
דזנג דזה
כיבוד הורים
דזנג שן היה ידוע בכיבוד ההורים שלו. אחרי מות הוריו הוא לא יכל לקרוא את מזמורי האבל מבלי לפרוץ בדמעות.
כלא טורה
חוסני מובארכ ובניו
ב-2 ביוני 2012, הורשע מובארכ ונגזר עליו מאסר עולם, בשל מעורבותו בהרג המפגינים.
ב-22 באוגוסט 2013, הועבר מובארכ לבית חולים צבאי בדרום קהיר, בעקבות הידרדרות במצבו הבריאותי.
דזנג דזה
כיבוד הורים
אגדה מפורסמת בשם "נשיכה באצבע וכאב בלב" שמצויה בספר "עשרים וארבעה כיבודי הורים" (二十四孝) מתקופת שושלת יואן מספרת על דזנג שן כי יום אחד בעת שאסף עץ להסקה, הופיעו אורחים בלתי קרואים בביתו, ואמו נשכה את אצבעה. באותו רגע חש דזנג דזה כאב חד בליבו. הוא מיד ידע כי אמו נזקקת לו, ומיהר הביתה אליה.
כלא טורה
חוסני מובארכ ובניו
ב-28 בנובמבר 2014, ביטל בית המשפט לערעורים במצרים את הרשעתו של מובארכ במעורבות בהרג המפגינים.
דזנג דזה
צאצאים
ב-1452 קיבלו צאצאי דזנג דזה וצאצאיהם של מנציוס, יֵן חְווֵי, ג'וֹאוּ דוּן-יִי וג'וּ שִׂי את התואר דוקטור חמש הקלאסיקות.
כלא טורה
חוסני מובארכ ובניו
בינואר 2015, בוטלה הרשעה נוספת של מובארכ.
דזנג דזה
צאצאים
בטאיוון ישנה משרה בשם "פקיד הפולחן לדזנג דזה", אותו מחזיק צאצא של דזנג דזה. משרות דומות של פולחן לאב קדמון ידוע מוחזקות בידי צאצאי מנציוס, צאצאי יֵן חְווֵי, וצאצאי קונפוציוס.
כלא טורה
חוסני מובארכ ובניו
במאי 2015, הורשעו בניו של מובארכ ב"פרשת הארמונות". ב-13 באוקטובר 2015, הורה בית המשפט במצרים לשחררם מהכלא.
מוחמד מורסי
בעקבות גל המחאה נגדו, בשנת 2013, נשיא מצרים מוחמד מורסי הובא למשפט לעמוד בפני אישומים על הרג מפגינים במודע ועל ריגול לטובת ארגוני צבא זרים כחמאס, חזבאללה ומשמרות המהפכה האיראניים. בדצמבר 2013 התובע הכללי המצרי הישאם בראקעת הורה להאשים את מורסי בעוון ריגול. בינואר 2014 נערך משפט נגדו באשמת ניסיון ההימלטות שלו מהכלא במהלך המחאות בשנת 2011 וכי סיכם עם חמאס לאפשר אלימות וכאוס בכל רחבי מצרים. המשפט שנדחה לחודש לאחר מכן הרשיע את מורסי באפריל 2015 במעצר ועינוי מפגינים ונשפט יחד עם 12 נאשמים נוספים, ל-20 שנות מאסר. במאי אותה שנה הוא הורשע גם בעבירות של בריחה ממאסר, טרור וריגול ונידון למוות, אם כי בהמשך עונש זה הומר ביוני 2016 למאסר עולם על העברת סודות מדינה לידי קטר.
הבחירות לאספה המכוננת
נושא מרכזי בבחירות היה המתיחות בין מפא"י ומפ"ם, והשאלה העיקרית שעמדה בפני הבוחר הייתה האם להמשיך במלחמת העצמאות, או לחתור להסכמים להפסקת הלחימה, אשר ישמרו על הגבולות הקיימים. במערכת בחירות זו ניצחה מפא"י, שהקימה קואליציה עם מפלגות המרכז והמפלגות הדתיות, והותירה את אנשי מפ"ם באופוזיציה.
רקע היסטורי
בעת הקמת מדינת ישראל במאי 1948 הוקמו המוסדות הלאומיים, אשר שלטו במדינה החדשה. מועצת העם, המקבילה לפרלמנט, אשר מתוכה נבחרה מינהלת העם, המקבילה לממשלה. גופים אלו לא היו גופים נבחרים במובן הטהור של המילה, וחבריהם הגיעו מן ההנהלה הארץ ישראלית של הסוכנות, ומהנהלת הוועד הלאומי. מועצת העם מנתה 37 חברים, שמונו על בסיס מפלגתי, ומנהלת העם מנתה שלושה עשר חברים, שנבחרו מבין חברי מועצת העם.
בעת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, נאמר במגילת העצמאות כי:
עם זאת, קיומן של הבחירות עד התאריך המיועד לא היה אפשרי בגלל מלחמת העצמאות, והן נדחו פעמיים, והתקיימו לבסוף ב-25 בינואר 1949. שיטת הבחירות היחסית על פיה התקיימו הבחירות, לא תוכננה במקור להפוך לשיטת הבחירות הקבועה של מדינת ישראל. שיטת הבחירות הקבועה הייתה אמורה על פי החלטת מועצת העם להתגבש במסגרת החוקה העתידית שתחוקק.
משמה של הרשות הנבחרת, "האספה המכוננת", ניתן להבין כי מטרתה הראשונית של זו הייתה לחוקק חוקה. כך גם עולה מן הניסוח של מגילת העצמאות. עם זאת, ב-16 בפברואר 1949, לאחר בחירתה ובמהלך אחת מישיבותיה הראשונות, קיבלה האספה המכוננת את חוק המעבר אשר שינה שמה ל"הכנסת", וכך הפכה "האספה המכוננת" ל"הכנסת הראשונה".
ההכנה לבחירות
אלף קלפיות הוכנו להצבה ברחבי הארץ. על-פי המפקד, מספר בעלי זכות הבחירה היה חצי מיליון.
הנושאים עליהם נסבה מערכת הבחירות
שתי המתמודדות העיקריות בבחירות אלו היו מפלגות הפועלים מפא"י ומפ"ם. מפא"י, ששלטה במוסדות היישוב למן ייסודה בשנת 1930, ושבראשה עמד דוד בן-גוריוןֿ, הייתה מפלגה בעלת מצע של "סוציאליזם קונסטרוקטיבי", שילוב של סוציאליזם עם דגש על "ממלכתיות" וגישה פרגמטית. מפ"ם, לעומתה, הייתה, תחת הנהגתם של יעקב חזן ומאיר יערי, מפלגה סוציאליסטית טהורה, שדגלה באותה תקופה בחתירה למהפכת עמלים ובמדיניות פרו-סובייטית מובהקת, אם כי עמדתה (בניגוד לעמדת מק"י) הייתה ציונית.
בין שתי המפלגות התקיים מאבק מאחורי הקלעים זה מספר חודשים. המטה הכללי של צה"ל, כמו הפלמ"ח לפניו, היה מורכב בחלקו הגדול מאנשי מפ"ם. משבר על רקע מינויים בצמרת צה"ל הביא אף להתפטרותו של בן-גוריון ביולי 1948. בן-גוריון חזר בו והמשיך בתפקידו, אך המשבר הביא להתפטרות אלופי צה"ל שתמכו במפ"ם, ולפיטורי ישראל גלילי, הרמ"א (ראש המפקדה הארצית) של "ההגנה". לאחר שהצליח להתמודד מול תומכי מפ"ם במטה הכללי, הורה בן-גוריון בספטמבר 1948 על פירוק מטה הפלמ"ח, שנראה כצבא פרטי של מפ"ם.
השאלה העיקרית שהועמדה בפני הבוחר הייתה המשך הקרבות במלחמת העצמאות. בשלב זה איפשרה הרגיעה בקרבות את קיום הבחירות, והחזיתות התייצבו. מפ"ם קראה להמשך המתקפה ולכיבוש כל שטח ארץ ישראל, על מנת להקים את המדינה הערבית לצד מדינת ישראל (או אף מדינה דו לאומית שתשתרע על פני כל השטח). מפא"י קראה להסכים להסדרי שלום על בסיס השטח שנכבש עד עתה (אם כי בנאומיו רמז בן-גוריון כי "עוד ידנו נטויה"). מספר ימים לפני הבחירות, ב-13 בינואר 1949, החל המשא ומתן להסכם שביתת נשק בין ישראל ומצרים באי רודוס. במקביל, ניהלו נציגי מדינת ישראל שיחות חשאיות עם עבדאללה מלך ירדן. הבחירה הייתה, אם כן, בין המשך הלוחמה, כדרישת מפ"ם, ובין הסדרים לסיומה, הכרוכים בוויתורים, כדרישת מפא"י.
מימין, עמדה מפלגתו של מנחם בגין מפלגת חרות, שראשיה היו יוצאי מחתרת אצ"ל, שדרשה את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה, ואי-קיום משא ומתן עם מדינות ערב כל עוד לא נסוגו חייליהן ממלוא השטח. עם זאת, דעות אלו נראו כקיצוניות והמפלגה סומנה כמפלגת שוליים, אשר תיוותר לאחר הבחירות מחוץ למעגל ההשפעה.
ערב הבחירות הכריזה מפא"י על צעד שיקדם את הפופולריות שלה - העלאת השכר לעובדים. בנוסף, סיוע לעמדות מפא"י התקבל גם מלונדון ומוושינגטון: בלונדון הודיעו על שחרור העצורים בקפריסין, בעוד שבוושינגטון אושר למדינה החדשה מלווה בן מאה מיליון דולר. כפי הנראה באו צעדים אלו על מנת לחזק את מפא"י אל מול מפ"ם שנראתה כגוררת את המדינה לעבר הגוש הסובייטי.
בתעמולת הבחירות, המפלגות חרות, מפ"ם ומפא"י התנגחו זו בזו, כשכל מפלגה מנכסת לעצמה את הקמת המדינה החדשה, ומאשימה את האחרות במדיניות שגויה. מפא"י טענה, שהיא מתאימה להנהיג את המדינה בשל ניסיונה, ושרק בזכות מאמציה הדיפלומטיים הבריטים עזבו את ארץ ישראל. מפ"ם, לעומת זאת, הדגישה שרק בזכות אנשי הצבא, שנמנו על שורותיה, הוקמה המדינה. תנועת החירות טענה, שלוחמי האצ"ל הם אלו שבזכותם קמה המדינה. מפ"ם וחירות האשימו את מפא"י בתבוסתנות במלחמה ובתככנות, וטענו שהקמת המדינה היא הזמן לנסות אלטרנטיבה חדשה. הגדיל לעשות בגין, שכינה את ממשלת בן-גוריון "ממשלת יודנראט", והבטיח שאם יבחר יעמיד את בן-גוריון לדין. מפא"י וחירות תקפו את מפ"ם על הנאמנות הבלתי-מתפשרת שלה כלפי ברית המועצות. ואילו מפא"י ומפ"ם טענו שתנועת החירות היא פאשיסטית, תוך כדי השוואת בגין לאדולף היטלר.
מערכת הבחירות עצמה הייתה שקטה ורגועה. רבים מן המצביעים שירתו עדיין בצבא והיו בחזית, והאווירה הייתה חגיגית ביותר. המצביעים חשו כי ניתנה להם זכות גדולה להשתתף בבחירות הראשונות במדינת ישראל "מזה אלפיים שנה". לא עלו טענות על זיופים או אלימות, ואחוז ההצבעה, בסופו של דבר, היה גבוה - כ-87%.
יום הבחירות
הבחירות התקיימו ב-25 בינואר 1949, יום שנקבע כיום שבתון. כיוון שלא נערכו באותה עת סקרים ומשאלי דעת קהל, וכיוון שחלו שינויים רבים מאז הבחירות האחרונות שנערכו ב-1944 לאספת הנבחרים, לא הייתה כל הערכה מוקדמת של יחסי הכוחות בין הרשימות ושל התוצאות הצפויות.
הציבור בארץ התרגש במיוחד לקראת הבחירות הראשונות במדינה הריבונית. אחוז ההצבעה היה הגבוה ביותר בכל מערכות הבחירות.
הד לתחושות מובא ביומנו של משה יקותיאל אלפרט ר"מ בישיבת עץ חיים ומוכתר שכונות בית ישראל, מוסררה, סנהדריה, מחניים ושנלר:
תוצאות הבחירות
בבחירות שהתקיימו ב-25 בינואר 1949 השתתפו 440,095 איש, ואחוז ההצבעה היה כ-87 אחוזים מכלל בעלי זכות הבחירה שמספרם היה 506,567. מספר הקולות לכל מנדט עמד על 3,592 קולות.
תוצאות הבחירות היו כדלקמן: הסכמי עודפים נחתמו בין החזית הדתית להתאחדות התימנים, בין יצחק גרינבוים לרשימת למען ירושלים, בין הגוש העובד לרשימה הדמוקרטית של נצרת, בין מפ"ם לגוש העממי הערבי, ובין הספרדים לציונים הכלליים.
בבחירות אלו חולקו המנדטים ע"פ שיטת הגנבך-בישוף, שנודעה לימים בשם חוק בדר-עופר, לפיו יש יתרון למפלגות הגדולות בחלוקת המנדטים העודפים. כך, קיבלה מפא"י 3 מתוך 10 מנדטים עודפים, אף שלפי השיטות הפשוטות היו 5 מפלגות בעלות קולות עודפים רבים יותר.
המעבר לכנסת הראשונה
ייעודה של האספה המכוננת שנבחרה היה כינונה של חוקה, והתפזרות לאחר השלמת המשימה. בשלב הבא היו אמורות להיערך בחירות כלליות לגוף בעל אופי פרלמנטרי - הכנסת. על אף עובדה זו, עלו מחלוקות בנוגע לקביעת החוקה ובנוגע לתוכנה. בשל כך, הוחלט כי האספה המכוננת תהפוך לפרלמנט שישמש כרשות המחוקקת של המדינה, ובנוסף, פרלמנט זה יהווה רשות מכוננת ויקבע את פרקי חוקת המדינה באופן הדרגתי, כאשר כל פרק יהווה חוק יסודי בפני עצמו. בהתאם לכך, חוקקה האספה המכוננת, שהתכנסה לראשונה ב-14 בפברואר 1949, את חוק המעבר, יומיים לאחר כינוסה.
חוק המעבר קבע את סדרי השלטון הבסיסיים במדינה: החוק הפך את האספה המכוננת לכנסת הראשונה, עסק במינויו על-ידי הכנסת של נשיא המדינה שישמש כראש המדינה, וכן בתפקידו של נשיא המדינה, לאחר התייעצות עם נציגי סיעות בכנסת, להטיל על אחד מחברי הכנסת להרכיב ממשלה, שתהיה הרשות המבצעת של המדינה ושמכהנת מכוח אמון הכנסת.
הקמת הממשלה
ניצחונה של מפא"י בבחירות לא היווה הפתעה. עם זאת, לא היה בידה להרכיב ממשלה ללא הסתמכות על קואליציה של מפלגות. הבחירה הייתה בידה, לפנות אל השמאל, אל אנשי מפ"ם, או אל המרכז והדתיים. הכרעתו ההיסטורית של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לאחר הבחירות הייתה לפנות אל הפרוגרסיבים ואל המפלגות הדתיות, ולהשאיר את מפ"ם באופוזיציה.
לאחר מינויו של חיים ויצמן כנשיא המדינה הראשון למחרתו של חוק המעבר, התייעץ הנשיא עם נציגי סיעות הכנסת. ב-24 בפברואר, הטיל הנשיא על בן-גוריון להרכיב ממשלה. ב-8 במרץ, הודיע בן-גוריון לנשיא כי עלה בידו להרכיב ממשלה, ויומיים לאחר מכן הוצגה הממשלה בפני הכנסת ובה תמכו 73 חברי כנסת: מפא"י, החזית הדתית, הפרוגרסיבים, הספרדים ורשימת המיעוטים. על הפרק עמדו שאלות הרות גורל שהיה בהן לעצב את דמותה של מדינת ישראל במשך עשרות שנים הבאות.
הסכם דייטון
הסכם המסגרת הכללי לשלום בבוסניה והרצגובינה, הידוע גם כהסכם דייטון, הסכמי דייטון, פרוטוקול פריז והסכם דייטון–פריז, הוא הסכם מסגרת כללי לכינון שלום בבוסניה והרצגובינה, אשר שם קץ למלחמת בוסניה (אחת ממלחמות יוגוסלביה), שלוש שנים וחצי לאחר שפרצה. ההסכם נוסח בחודש נובמבר 1995 בבסיס חיל האוויר האמריקאי רייט-פטרסון ליד העיר דייטון, אוהיו, ונחתם באופן רשמי ביום 14 בדצמבר 1995 בפריז.
המשא ומתן לקראת ההסכם החל לאחר ניסיונות כושלים קודמים להשכנת שלום באזור, ולאחר (בקרואטית: Operacija Oluja) של הצבא הקרואטי באוגוסט 1995, במהלכו הדף הצבא הקרואטי את צבא הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה ממרבית שטחה של קרואטיה. ברקע למגעים לקראת ההסכם עמדו גם הפצצות נאט"ו כנגד הכוחות הסרביים של בוסניה במסגרת, הפעולות כנגד צבא רפובליקה סרפסקה, טבח סרברניצה וניסוח כתבי האישום כנגד מנהיגי הסרבים בבוסניה בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1995, הפעילה הקהיליה הבינלאומית, ובעיקר ארצות הברית ורוסיה, לחץ גובר על מנהיגי שלושת הצדדים המעורבים בסכסוך - הקרואטים, הסרבים והבוסניאקים - לקחת חלק בדיונים בדייטון. הדיונים התקיימו בין 1 בנובמבר ל-21 בנובמבר 1995 בהשתתפות סלובודן מילושביץ' מטעם הסרבים, פרניו טוג'מן בשם הקרואטים, ונשיא בוסניה אלייה איזטבגוביץ' בלווית שר החוץ שלו מוחמד סצירביי (Muhamed Sacirbey) בשמם של הבוסניאקים. הישיבות נוהלו על ידי ריצ'רד הולברוק האמריקאי יחד עם קארל בילדט מטעם האיחוד האירופי והמשנה לשר החוץ הרוסי איגור איוונוב (Игорь Иванов). עוד נכחו בדיונים גנרל וסלי קלארק (Wesley Clark) האמריקאי וקולונל ארונדל ליקי (Arundell Leakey) הבריטי.
ההסכם הסופי נחתם כאמור בפריז ב-14 בדצמבר 1995 גם על ידי נשיא צרפת ז'אק שיראק, נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור, קנצלר גרמניה הלמוט קוהל וראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין. ההסכם ניסח את חלוקתה המדינית של בוסניה והרצגובינה לשתי ישויות נפרדות – רפובליקה סרפסקה והפדרציה של בוסניה והרצגובינה, לאורך קו הפרדת הישויות (IEBL, ) שאורכו 1,080 ק"מ. בנוסף קבע ההסכם את הרכב ממשלתה של בוסניה והרצגובינה והעניק מנדט למספר ארגונים בינלאומיים לפקח על ההסכמות שהושגו במסגרתו, ובין היתר לכוח היישום של נאט"ו (IFOR, Implementation Force) שהתפרס בשטח המדינה ב-20 בדצמבר 1995 והחליף את כוחות האומות המאוחדות.
קורט באוסנר, מומחה אמריקני לבוסניה, הגדיר את תוצאת ההסכם: "מערכת להכלת שרי צבא מקומיים, שהיא גם מערכת לסיפוק משאלותיהם".
בהסכם דייטון נעשה לראשונה שימוש בתצלומי לוויין תלת-ממדיים ובטכנולוגית מיפוי ממוחשב לשם קביעת קו גבול בהסכם רשמי.
14 (מספר)
14 (במילים בלשון זכר: ארבעה-עשר; בלשון נקבה: ארבע-עשרה) הוא המספר הטבעי הבא אחרי 13 ולפני 15.
גיורא שביב
גיורא שביב (נולד ב-1937 בחיפה) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לפיזיקה בטכניון ובעבר שמש ראש מכון אשר לחקר החלל. יזם ובנה (ביחד עם פרופסור חיים אשד ומר משה שחר) את לוויין הטכניון טכסאט-גרווין.
ביוגרפיה
בשנת 1960 סיים שביב לימודי תואר ראשון בהצטיינות בפיזיקה בטכניון. את התואר השני קיבל גם כן בטכניון בשנת 1961, בהצטיינות יתרה, וכתב תזה בנושא פרדוקס קליין, פרדוקס מתחום הפיזיקה הקוואנטית. בשנת 1965 סיים את לימודיו לתואר דוקטור בטכניון, בנושא "אפקט דופלר בכורי נייטרון מהירים". בשנים 1960–1965 שירת בוועדה לאנרגיה אטומית.
בהזמנת פרופסור יובל נאמן מאוניברסיטת תל אביב, הקים ועמד בראש קבוצת המחקר הישראלית הראשונה לאסטרופיזיקה, בה חקרו גם דרור שדה, בן־ציון קוזלובסקי, עתי קובץ' ואליה ליבוביץ. לימים הצטרפו לקבוצה אף חגי נצר וצבי מזא"ה.
בין השנים 1973 ל-1976 עמד בראש מצפה הכוכבים על שם וייז ליד מכתש רמון. בין 1976 ל-1979 היה ראש המחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב. בין השנים 1993 ל-1996 שימש כנשיא האגודה הישראלית לפיזיקה. בין השנים 1995 ל-1997 היה דיקן הפקולטה לפיזיקה בטכניון. היה יו"ר ארגון הסגל האקדמי בטכניון בסוף המאה ה-20 ותחילת הנוכחית.
בשנת 2008, בחר ה"פיזיקאל רוויו לטרז", כתב עת מרכזי בתחום הפיזיקה, במאמר שכתב שביב בשנת 1968, כאחד מעשרים המאמרים החשובים בפיזיקה שפורסמו בעיתון בחמישים השנים האחרונות. מדובר במאמר שנכתב עם פרופ' אמריקאי לאסטרופיזיקה ג'ון בקל בנושא חלקיק הנייטרינו. בשנת 2009 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר של מפעל הפיס. פרסם עשרות מאמרים בהם תרם לתאוריה של מבנה והתפתחות כוכבים ותהליכים פיזיקליים באסטרופיזיקה.
כתב את הספרים הפופולריים בעברית: קוסמולוגיה וחיים מחוץ לכדור הארץ.
ברכות השחר
ביהדות, בִּרְכוֹת הַשַּׁחַר הן ברכות הנאמרות לפני תפילת שחרית כדי לבטא הודיה על החיים המתחדשים מדי יום לאחר השינה.
מקורן של ברכות השחר בתלמוד מסכת ברכות על פי התלמוד, נתקנו הברכות על כל פעולה ופעולה שעושה האדם בעת קימתו והשכמתו בבוקר בשעה שנהנה מדברים אלו, אך לאורך הדורות השתנה המנהג וכיום מקובל ברוב קהילות ישראל לומר את הברכות בבית הכנסת לפני תפילת שחרית.
רשימת הברכות
סדרן של הברכות כפי שמופיעות בתלמוד, הוא כדלהלן:
ברכות השחר בבית הכנסת
ההלכה התלמודית קובעת שיש לברך כל ברכה על כל פעולה בזמנה. למשל, כששומעים קול תרנגול יש לברך "הנותן לשכוי בינה להבחין בין יום ובין לילה" או כשלובשים בגדים יש לברך "מלביש ערומים" וכך הלאה. במשך השנים, ברוב קהילות ישראל שינו הגאונים את המנהג והחלו להגיד את הברכות בבית הכנסת. וכמה סיבות נתנו חכמים לשינוי המנהג: א. בגלל בעיית נקיות הידיים, מטעם שאדם יישן ערום וידיים עסקניות הן, ב. בגלל שנתרבו "עמי הארץ" שלא היו בקיאים בברכות השחר, ג. בנוסף חששו חכמים שמא מתוך טרדות הבוקר ישכחו לומר איזו ברכה. ועוד, שרצו להדר ולברך את ברכות השחר בצורה מכובדת, עם ידיים נקיות ובלבוש נקי ומכובד. בנוסף, יש אנשים שקשה להם לכוון בקומם מהשינה.
עם זאת, לא כל הראשונים קיבלו תיקון זה, הרמב"ם, למשל, פסק כי התקנה המקורית לא זזה ממקומה, ויש לברך את הברכות לפי הפעולות בלבד וכתב שהנוהג שהתפתח הוא מנהג טעות שיש להפסיקו. ראשונים אחרים דנו בהגדרתם של ברכות השחר, האם הם כמו ברכות שבח או נהנין שצריכות להיות מיידיות וסמוכות לאירוע או שמא הן סוג של ברכות שקיבלו הגדרה של על "מנהגו של עולם". בנושא זה יש לציין את שלושת הברכות שחוברו כיום עם ברכות השחר- ברכות "שלא עשני גוי", "שלא עשני עבד" ו"שלא עשני אישה", שלפי דעת רוב מוחלט של הראשונים אינן תלויות באירוע מסוים, אלא מברכים אותם על דרך קבע בכל יום.
להלן הסדר שהתגבש על פי רוב הפוסקים
ברכות הנאמרות בהשכמה
יש לציין שברוב קהילות אשכנז המערבי, גם את כל הברכות האלו אומרים בבית הכנסת. אך יש מקהילות תימן שעדיין נוהגים לברך את הברכות לפי סדר פעולות הבוקר כפי שכתב הרמב"ם.
סדר הברכות בבית הכנסת
אחרי ברכות השחר אומרים את פרשת הקורבנות.
פרנטי סימן 1
פרנטי סימן 1 היה המחשב הרב תכליתי המסחרי השני בשוק, מלבד מחשב Z4 הגרמני. המחשב הראשון היה בשוק החל מפברואר 1951.
המחשב נבנה על ידי חברת פרנטי מאנגליה. הוא היה מבוסס על המנצ'סטר סימן 1, שתוכנן באוניברסיטת מנצ'סטר על ידי פרדריק קלנד ויליאמס וטום קילבורן. המנצ'סטר סימן 1 היה אבטיפוס עבור הפרנטי סימן 1. השיפור שהציע הפרנטי היה בגודל יחידת האחסון הראשית והמשנית, במהירות יחידת הכופל ובתוספת פקודות נוספות על אלו שהציע המנצ'סטר סימן 1.
אברהם בקשי דורון
אברהם (אבי) דורון (נולד ב-1947) הוא איש תקשורת, עיתונות ומשפט ישראלי. כיהן כמנכ"ל משרד התקשורת, יו"ר המועצה לשידורי כבלים ושידורי לוויין, חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, דירקטור בדירקטוריון חברת החדשות, חבר מליאת רשות השידור, וחבר במועצה לביקורת סרטים ומחזות.
ביוגרפיה
אברהם דורון נולד ב-1947 בירושלים לבן-ציון ולטובה.
את דרכו בתקשורת החל דורון כבר בגיל 15, ככתב נוער ב"קול ישראל לילדים ונוער" מעריב לנוער ובמחנה גדנ"ע. בגיל 16 הצטרף דורון לצוות העיתון ידיעות אחרונות ככתב במקומון הירושלמי "ידיעות ירושלים", שצורף אז כמוסף באמצע השבוע. הישגו העיתונאי יוצא הדופן, חשיפת כוונתו של מנהיג נטורי קרתא עמרם בלוי להתחתן עם הגיורת רות בן-דוד עורר בשנת 1963 סערה ציבורית עזה בקרב אנשי נטורי קרתא והעדה החרדית, בשל היות הכלה המיועדת קתולית לשעבר.
שירת בצה"ל ככתב העיתונים במחנה, במחנה נח"ל ובמחנה גדנ"ע.ככתב צבאי בבמחנה נלווה דורון לחטיבת השריון במלחמת ששת הימים, הזחל"ם המשוריין אליו הצטרף נקלע למארב אויב במוצב אבוריך ביום השלישי לקרבות, ושניים מיושביו נפלו חלל. לאחר סיום שירותו הצבאי החל לשמש עיתונאי וחבר מערכת בידיעות אחרונות.
בזמן לימודיו לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים ערך דורון את עיתון הסטונדטים הירושלמי פי האתון,
עם הצטרפותו לקול ישראל בשנת 1969 כעורך בכיר וכמנהל בחטיבת האומר ובחטיבת החדשות, פעל דורון לקידום היהדות, הדת והמורשת, והיה מראשי המדור להווי ומסורת יהודית. ערך תוכניות דת ומסורת, בהן התוכנית "קבלת שבת" ששודרה מדי יום שישי, ובה הגיש הרב עובדיה יוסף את פינת ההלכה שהיוותה בסיס לסדרת ספריו יחוה דעת.
דורון הוא טוען רבני.
חיים אישיים
דורון מתגורר בירושלים עם רעייתו, עטליה לבית ספרוני, גמלאית בנק ישראל, והוא אב לארבעה בנים. שני אחיו הם הראשון לציון הרב אליהו בקשי-דורון והרב מאיר בקשי, יקיר העיר ירושלים.
משפחת אוביץ
משפחת אוביץ הייתה משפחה של שחקנים ומוזיקאים יהודים ששרדו מאסר במחנה הריכוז אושוויץ בתקופת השואה. רוב בני המשפחה לקו בגמדות.
מוצא המשפחה
מוצא משפחת אוביץ היה בכפר רוזאווליה במחוז מרמורש, בטרנסילבניה. הם היו צאצאי שמשון אייזיק אוביץ (1868-1923), שלקה בגמדות ושימש כבדחן בחתונות וכרב נודד. נולדו לו משני נישואים עשרה ילדים, מתוכם שבעה לקו בגמדות.
ילדים מנישואיו הראשונים לברנה פרוכטר (שהייתה בעלת גובה ממוצע) היו - רוזיקה (1886-1984) ופרנזיקה (1889-1980), שתיהן לקו בגמדות. בעקבות פטירתה של אשתו ב-1901 נישא בשנית לבתיה ברטה הוס, שהייתה גם היא בעלת גובה ממוצע. מנישואים אלו נולדו: אברהם (1903-1972) (לקה בגמדות), פרידה (1905-1975) (לקתה בגמדות), שרה (1907-1993) (גובה ממוצע), מיקי (1909-1972) (לקה בגמדות), לאה (1911-1987) (גובה ממוצע), אליזבת (1914-1992) (לקתה בגמדות), אריה (1917-1944) (גובה ממוצע), ופירושקה (פרלה) (1921-2001) (לקתה בגמדות).
האם בתיה יעצה לילדיה שיישארו יחד במשך כל חייהם, עצה שכנראה הצילה את חייהם בהמשך. היא אמרה: "באש ובמים, לעולם לא להיפרד; לשמור אחד על השני, ולחיות אחד למען השני".
להקת ליליפוט
אבי המשפחה נפטר בהיות הבת הקטנה בת שנתיים. שבע שנים אחריו נפטרה גם האם, מותירה אחריה עשרה ילדים, שהצעירה בהם בת 9. ילדיהם הקימו להקה משלהם שנקראה "להקת ליליפוט". הם שרו וניגנו באמצעות כלי נגינה קטנים המיועדים לילדים והופיעו בכל רחבי רומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה, כאשר בני המשפחה הגבוהים עוזרים מאחורי הקלעים. חברי הלהקה שרו ביידיש, הונגרית, רומנית, רוסית וגרמנית. כאשר לא היו בהופעות, הם התגוררו בבית אחד עם בני זוגם.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, היו במשפחה שנים-עשר אנשים, שבעה מהם נמוכי קומה. כאשר תפסה הונגריה את צפון טרנסילבניה בספטמבר 1940, חוקי הגזע החדשים אסרו על אמנים יהודים לשעשע את מי שאינם יהודים. בני המשפחה השיגו אישורים בהם הושמטה עובדת היותם יהודים, והם המשיכו בסיורים עד 1944. לאחר השתלטות הגרמנים על הונגריה, ב-15 במאי 1944, גורשו כל 12 בני המשפחה לאושוויץ ביחד עם כל בני הכפר. למעט אחד מהאחים הגבוהים שנמלט מהגירוש, אך נעצר מאוחר יותר והוצא להורג.
אושוויץ
משהגיעה המשפחה למחנה אושוויץ, היא משכה את תשומת לב השומרים הגרמנים. אלו הזעיקו את רופא המחנה יוזף מנגלה אשר נהג לאסוף "קוריוזים" כגמדים ותאומים עבור המחקרים שלו בתורשה. בני המשפחה שוכנו במתחם מיוחד שהיה באחריותו של מנגלה. מנגלה היה סקרן במיוחד בשל העובדה שהמשפחה כללה הן נמוכי קומה והן בעלי גובה רגיל. שמונה אסירים אחרים, בני משפחת שלומוביץ שעבדו עם משפחת אוביץ, טענו שהם קרובי משפחה שלהם, ומנגלה צירף גם אותם לקבוצה של המשפחה שהייתה באחריותו. על מנת לשמור אותם בריאים הוא דאג שיהיו להם תנאי מחיה היגייניים יותר, אוכל טוב וכלי מיטה משלהם. מנגלה איפשר להם לשמור על הבגדים שלהם, והם לא נאלצו ללבוש את מדי הפסים של שאר יושבי המחנה.
בני המשפחה היו נתונים לבדיקות שונות. בדיקות דם ומח עצם, לקיחת דגימות שיער ועוד. הם גם הוצגו בפני קבוצות של רופאים ומבקרים שבאו למחנה לצפות במחקריו של מנגלה. בשחרור המחנה נמצא מרשם התרופות של המשפחה. הרישום הראשון שנמצא – יוני 1944. מנגלה לקח מח עצם מעמוד השדרה של כל בני המשפחה. ללא משככי כאבים. דם נלקח מהם כמה פעמים ביום. הוא שפך מים חמים וקרים על אוזניהם ועקר את שיניהם. פרלה הייתה מודאגת שמא מנגלה יתחיל סדרת ניסויים שנייה, אכזרית יותר. "היינו בטוחים שמהמחנה הזה לא נצא על שתי רגליים". דייוויס מתאר כיצד הוא מתקשה לדמיין איך זה לחיות עם מחשבה כזאת. ב-17 בינואר 1945 מנגלה ברח. עשרה ימים לאחר מכן הכוחות הרוסים חדרו לאושוויץ ושחררו את כל 5,800 האסירים שנותרו בחיים. לאחר שמונה חודשי גיהנום, משפחת אוביץ שוחררה כשכולם בחיים. בשנת 2001, בגיל 80 התראיינה פרלה ואמרה: 'ניצלתי בעזרת חסדו של השטן'.
עם שחרור אושוויץ ב–27 בינואר 1945 על ידי הצבא האדום שוחררו בני המשפחה, ביחד עם בני משפחת שלומוביץ שניצלו בזכותם.
בישראל
במסע ארוך לאחר השחרור, הגיעו בני המשפחה בחזרה לביתם בכפר, ושם גילו כי ביתם נבזז. משם הם עברו לסיגט ולאחר מכן לבלגיה. במאי 1949 עלו לישראל והתיישבו בחיפה. הם החלו שוב במסעות של הופעות ברחבי הארץ. הופעות אלו היו להצלחה והם הצליחו כבעבר למלא אולמות. בשנת 1955, הם פרשו מהופעות ורכשו שני בתי קולנוע בחיפה – "גנים" ו"כרמל", אותם ניהלו, הפעם מאחורי הקלעים. כעבור כעשור נסגרו שני בתי הקולנוע.
הגברים מהמשפחה שנישאו, הולידו צאצאים בעלי גובה רגיל. הנשים במשפחה לא יכלו ללדת עקב מבנה גופן. חלק מבני המשפחה הגיע לגיל מופלג. רוזיקה אוביץ נפטרה בשנת 1984 בגיל 98. פרלה אוביץ הייתה הצאצאית האחרונה שנפטרה - בשנת 2001.
נינתו של אברהם היא הזמרת דנה ליקוורניק, שכתבה לזכרו את השיר "איש קטן".
נאמנים לצוואת אמם – לעולם לא להיפרד, קבורים כל בני המשפחה בחלקת קבר משותפת בחיפה.
אזכורים בסרטים
על בני המשפחה נעשו שני סרטים תיעודיים – "ליבה פרלה" בהפקת שחר רוזן, שהופק ב-1999. הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבלים של סרטים תיעודיים.
הסרט השני – "עמידה זקופה באושוויץ" הופק בשנת 2006, על ידי ביל ברומר.