cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סן חוזה (קליפורניה)
היסטוריה
מיקומה של סן חוזה בעמק הסיליקון גרם לצמיחה נוספת בכלכלתה ובאוכלוסייתה. תוצאות מפקד האוכלוסין משנת 1990 הצביעו על כך שסן חוזה עקפה את סן פרנסיסקו כעיר המאוכלסת ביותר באזור מפרץ סן פרנסיסקו לראשונה. צמיחה זו הובילה להגדלת הוצאות הדיור הגבוהות ביותר בארצות הברית כולה, בין השנים 1976 ל-2001 עלו הוצאות הדיור ב-936%.
גאוגרפיה
גודל העיר על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית הוא 466 קמ"ר, מתוכם 8.8 קמ"ר הם מים.
העיר שוכנת בין שבר סן אנדראס לשבר קאלאווראס. סן חוזה חווה רעידות אדמה מתונות בממוצע של פעם או פעמיים בשנה, בעוצמה של מעל 4 בסולם ריכטר. המקור לרעידות הוא ממזרח לעיר בשבר קאלאווראס, אשר מהווה מקור עיקרי לרעידות אדמה בצפון קליפורניה. ב-14 באפריל 1984 התרחשה באזור רעידת אדמה בעוצמה של 6.2 בסולם ריכטר. רעידת האדמה החמורה ביותר התרחשה בשנת 1906 אז נפגעו בניינים רבים בעיר. רעידות אדמה משמעותיות קודמות פגעו בעיר ב-1839, 1851, 1858, 1864, 1865, 1868 ו-1891. נגרם לעיר גם נזק מסוים ברעידות האדמה בשנים 1957 ו-1989.
נוף עירוני
העיר מחולקת באופן כללי לאזורים הבאים: מרכז העיר סן חוזה, מרכז, מערב סן חוזה, צפון סן חוזה, מזרח סן חוזה ודרום סן חוזה. רבים מאזורים אלה לא היו מאוגדים או היו רשות נפרדת מסן חוזה ובשלב מאוחר יותר סופח על ידי העיר.
התרחבות
ההתרחבות העירונית של סן חוזה בוצעה בתקופתו של מנכ"ל העירייה האמאן בין השנים 1950–1969. במהלך תקופת כהונתו העיר סיפחה שטחים 1389 פעמים, ושטחה גדל מ-44 קמ"ר ל-386 קמ"ר, תוך שהיא מכנסת לתוכה קהילות שהיו סביבה ומשנה את המעמד שלהן ל"שכונות".
מסי מכירות היו מקור עיקרי להכנסות. האמאן היה קובע היכן יהיו אזורי קניות גדולים, לאחר מכן סיפח רצועות צרות של קרקע לאורך כבישים ראשיים שמוביל למקומות אלה, וכך שלח זרועות מעבר לעמק סנטה קלרה וחסם את ההתרחבות של יישובים סמוכים.
במהלך תקופת כהונתו, היה נהוג לומר כי מועצת העיר תצביע בהתאם למנוד הראש של האמאן. בשנת 1963 הקימה מדינת קליפורניה וועדות מקומיות ברחבי המדינה, אך בעיקר בגלל הרצון לנסות ולשמור על סדר בהתרחבות האגרסיבית של סן חוזה. בסופו של דבר הכוחות הפוליטיים נגד התרחבות גברו וכאשר כשכונות מקומיות מלוכדות בחרו יחד מועמדים משלהם, בכך הסתיימה השפעתו של האמאן, דבר שהוביל להתפטרותו.
נקודות ציון עירוניות
עם נקודות הציון החשובות בסן חוזה נמנות מוזיאון התגליות לילדים של סן חוזה, פארק ההיסטוריה בפארק קלי, כיכר סזאר צ'אבס, ספריית מרטין לותר קינג, מצפה הכוכבים ליק, מרכז סאפ בסן חוזה, האצטדיון העירוני סן חוזה, אצטדיון ספרטן, בית המסתורין של וינצ'סטר, כיכר הדקלים, בניין העירייה, שוק הפשפשים סן חוזה, מוזיאון החדשנות.
טופוגרפיה
הנקודה הנמוכה ביותר בסן חוזה היא 4 מטרים מתחת לגובה פני הים, הנקודה הגבוהה ביותר היא 647 מטרים. עקב הקרבה למצפה הכוכבים ליק, נקטה סן חוזה במספר צעדים על מנת להפחית את זיהום האור שבה, כולל החלפת כל תאורת הרחוב. כדי להודות לה על מאמציה, האסטרואיד 6216 סן חוזה נקרא על שמה.
סן חוזה נמצאת בקרבה לאוקיינוס השקט וקרובה למפרץ סן פרנסיסקו (חלק קטן מגבולה הצפוני נוגע במפרץ). ישנם ארבעה עמקים שונים בעיר סן חוזה: עמק אלמדן, נמצא בשוליים הדרום-מערביים של העיר; עמק אוורגרין בדרום-מזרח, שהוא הררי; עמק סנטה קלרה, הכולל את המרחב השטוח העירוני העיקרי של דרום המפרץ; ועמק קויוטי הכפרי, בשוליים הדרומיים הקיצוניים של העיר.
אקלים
לסן חוזה יש אקלים ים-תיכוני, בדומה לשאר אזור המפרץ. בסן חוזה 301 ימי שמש בממוצע עם טמפרטורה ממוצעת של 15.8 מעלות צלזיוס. היא שוכנת בפנים היבשה ומוקפת בהרים משלושה צדדים, ולא נמצאת מול האוקיינוס השקט כמו סן פרנסיסקו. לכן העיר מבודדת יחסית מפני גשם, עם כמויות משקעים שנתיות של 402 מ"מ בממוצע, בעוד אזורים אחרים במפרץ יכולים לקבל כמות גשם עד פי 3 מכך.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 10 מעלות צלזיוס בדצמבר וינואר, ועד 21 מעלות ביולי-אוגוסט. הטמפרטורה הגבוהה ביותר שתועדה אי פעם הייתה ב-14 ביוני 1961, אז נמדדו 46 מעלות צלזיוס, הטמפרטורה הנמוכה ביותר (7- מעלות צלזיוס) נמדדה ב-22–23 בדצמבר 1990.
בגלל כמות המשקעים המועטה, בסן חוזה יש כ-300 ימי שמש מלאים או מעוננים חלקית בשנה. גשם יורד בעיקר בחודשים נובמבר עד אפריל או מאי. כמות המשקעים השנתית נעה בין 155 מ"מ שנמדדו ב-1953 ל-827 מ"מ ב-1983. כמות המשקעים הגדולה ביותר בחודש אחד נמדדה בפברואר 1998, אז נמדדו 260 מ"מ.
שלג יורד לעיתים נדירות בסן חוזה, תיעוד השלג האחרון שנשאר על הקרקע היה ב-5 בפברואר 1976, כאשר המדידה הרשמית הייתה שלג בגובה 1.3 ס"מ.
דמוגרפיה
ב-2014 פרסמה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית את הערכותיה לגבי גודל האוכלוסייה. עם אוכלוסייה של 1,015,785 תושבים, הפכה סן חוזה לעיר ה-11 בארצות הברית שחצתה את רף מיליון התושבים, על אף שכיום היא העיר העשירית המאוכלסת ביותר. במפקד של 1870 כמות התושבים בעיר הייתה 9,089.
מפקד האוכלוסין בשנת 2010
על פי מפקד האוכלוסין לשנת 2010, גודל האוכלוסייה בסן חוזה היה 945,942 תושבים. החלוקה לקבוצות אתניות הייתה 404,437 (42.8%) לבנים, 303,138 (32.0%) אסייתים (שמתוכם: 10.4% וייטנאמים, 6.7% סינים, 5.6% פיליפינים, 4.6% הודים, 1.2% קוראנים, 1.2% יפנים, 0.3% קמבודיים, 0.2% תאילנדים, 0.2% פקיסטנים), 30,242 (3.2%) אפרו-אמריקאים, 8,297 (0.9%) אינדיאנים, 4,017 (0.4%) מאיי האוקיינוס השקט, 148,749 (15.7%) אחרים ו-47,062 (5.0%) מעורבים. 313,636 (33.2%) היספנים או לטינים מכל מוצא. 28.2% מאוכלוסיית העיר היו צאצאים מקסיקנים.
ב-2010 היו 301,366 משקי בית, מתוכם ל-122,958 (40.8%) היו ילדים מתחת לגיל 18, ב-162,819 (54.0%) התגוררו זוגות נשואים, 37,988 (12.6%) היו בעלי אם חד הורית ו-18,702 (6.2%) היו אבות חד הוריים.
התפלגות הגילאים הייתה: 234,678 (24.8%) מתחת לגיל 18, 89,457 (9.5%) בגילאים 18–24, 294,399 (31.1%) בגילאים 25–44, 232,166 (24.5%) בגילאים 45–64 ו-95,242 (10.1%) בגיל 65 ומעלה. הגיל החציוני היה 35.2 שנים.
כלכלה
סן חוזה נמצאת בעמק הסיליקון, ריכוז עסקי טכנולוגיה עילית ומיקרואלקטרוניקה. כעיר הגדולה ביותר בעמק הסיליקון, מציבה עצמה סן חוזה כ"עיר הבירה של עמק הסיליקון". מגוון מוסדות הלימוד הנמצאים באזור העיר, כגון אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, אוניברסיטת סן חוזה, אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, אוניברסיטת סנטה קלרה ואוניברסיטת סטנפורד, מביא לכך שאלפי מהנדסים מוזרמים לכלכלה המקומית כמידי שנה.
הצמיחה הכלכלית הגבוהה שאירעה באחרית שנות ה-90 הובילה לעליות שיא בשיעור התעסוקה, מחירי הדיור וכן בעומסי התנועה. ההאטה הכלכלית בתחילת שנות ה-2000, עם בועת הדוט-קום, הובילה לירידה מעטה של שיעור התעסוקה ועומסי התנועה בעיר. באמצע שנות ה-2000, החריף מצב התנועה בכבישים המהירים באזור לצד שיפור הכלכלה. בסן חוזה היו 405,000 משרות בתוך גבולות העיר נכון לשנת 2006, יחד עם שיעור אבטלה של 4.6%. בשנת 2000 החזיקו תושבי סן חוזה בשיעור ההכנסה החציונית הגבוה ביותר למשק בית מכל ערי ארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל לכ-300,000 תושבים, ונכון להיום ההכנסה החציונית בעיר היא הגבוהה ביותר מבין ערי ארצות הברית עם אוכלוסייה של מעל לכ-280,000 תושבים.
בסן חוזה נרשם המספר הגבוה ביותר של פטנטים בארצות הברית. 35% מהשקעות קרנות הון סיכון שבארצות הברית מושקעים בסן חוזה ובחברות שבעמק הסיליקון.
אמנות ואדריכלות
כיוון שאזור מרכז העיר מהווה נתיב טיסה לנמל התעופה הבינלאומי של סן חוזה, ישנן מגבלות גובה לבניינים במרכז העיר. מגבלת הגובה מוכתבת על ידי תקנות מקומיות, ונגזרת מהמרחק מהמסלול כפי שהוגדר בתקנות רשות התעופה הפדרלית. בניינים בלב מרכז העיר מוגבלים לגובה של 91 מטרים, אך מגבלת הגובה עליהם פוחתת ככל שמתרחקים מנמל התעופה.
בעשורים האחרונים, ובפרט בראשית המאה העשרים ואחת, ישנה ביקורת רבה על אדריכלות העיר. תושבים רבים התלוננו כי סן חוזה חסרה בסגנונות אדריכליים אסתטיים. האשמה בחוסר האדריכלות "היפה" עלולה לנבוע מפיתוחו החדש של מרכז העיר שהחל בשנות החמישים, אשר במהלכו נהרסו מבני מסחר ומגורים היסטוריים.
אמנות ציבורית היא אטרקציה מתפתחת של העיר. העיר הייתה אחת הראשונות לאמץ צו לאומנות ציבורית בסך 2% מתקציבי פרויקטים לשיפור מבנים. יש מספר רב של פרויקטים אמנותיים ציבוריים בכל אזור מרכז העיר, ואוסף הולך וגדל במקומות האזרחיים החדשים בשכונות הכוללים ספריות, פארקים, ותחנות כיבוי אש.
ספורט
לסן חוזה קבוצה בשתיים מתוך חמש הליגות המקצועניות הבכירות בספורט האמריקאי.
תחבורה ציבורית
שירותי רכבות אל ומסן חוזה מסופקים על ידי אמטרק, קלטריין, ACE, ורכבת מקומית קלה המחברת בין מרכז העיר למאונטיין ויו, מילפיטאס וקמפבל. חשמליות היסטוריות פועלות על קווי הרכבת הקלה במרכז העיר במהלך תקופות החגים.
בעתיד סן חוזה תהווה נקודת עצירה בפרויקט המסילה המהירה של קליפורניה, בין לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו. תחנת דרידון היא נקודת המפגש של כל רכבות הנוסעים באזור.
רשות התחבורה של עמק סנטה קלרה מפעילה קווי אוטובוס רבים באזור סן חוזה והסביבה. כמו כן מופעלים קווים בין עירוניים על ידי קווי גרייהאונד וחברות נוספות.
תחבורה אווירית
נמלי התעופה המשרתים את סן חוזה הם נמל התעופה הבינלאומי סן חוזה, כ-3 ק"מ ממרכז העיר, נמל התעופה ריד-הילוויו, נמל לתעופה כללית הנמצא בחלק המזרחי של סן חוזה. תושבי סן חוזה משתמשים גם בנמל התעופה הבינלאומי של סן פרנסיסקו, נמל בינלאומי מרכזי הנמצא כ-56 ק"מ מצפון-מערב, ונמל התעופה הבינלאומי אוקלנד, נמל מרכזי נוסף הנמצא 56 ק"מ מצפון.
כבישים מהירים
באזור סן חוזה יש מערכת גדולה של כבישים מהירים, כולל 3 כבישים בין-מדינתיים:
שירותים
מי שתייה מסופקים בעיקר על ידי חברת המים הפרטית מי סן חוזה, וכ-10% ממי השתייה מסופקים תאגיד המים העירוני סן חוזה. חלק מהמים מגיעים ממאגר המים בסכר אושונסי.
העיר ממחזרת מעל 50% מהפסולת המוצקה.
טיהור שפכים מתבצע במתקן אזורי המטפל בשפכים של יותר מ-1,500,000 אנשים שגרים ועובדים בשטח של 780 קמ"ר. כ-18% ממי השפכים המטוהרים נמכרים למטרות חקלאיות.
חברת פסיפיק גז אנד אלקטריק מספקת לתושבים גז טבעי וחשמל. שירותי טלפוניה ניתנים על ידי AT&T ושירותי טלוויזיה בכבלים על ידי Comcast. שירותי גישה לאינטרנט מסופקים על ידי מספר חברות אך בעיקר על ידי AT&T ו-Comcast.
גישה אלחוטית ציבורית
בשנת 2013 החלה סן חוזה לפרוס רשת אלחוטית ציבורית במרכז העיר, תוך שימוש בפנסי הרחוב לצורך התקנת נקודות גישה אלחוטיות.
ערים תאומות
לסן חוזה יש 8 ערים תאומות:
אמנון כרמי
אמנון כרמי (נולד ב-1931) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה, בעבר כיהן כנשיא הארגון העולמי למשפט רפואי (2010-1991) וכשופט.
ביוגרפיה
אמנון כרמי נולד בברלין, בנם של יהודה כרמי וחוה כרמי, נכד לד"ר מקס אופנהיימר, מראשוני הציונים בגרמניה, ונצר לשושלת רבנים (סבא רבא שלו, הרב אהרן הכהן, היה רבה הראשי של יהדות שלזיה במאה השבע עשרה). יהודה כרמי היה מפקד בהגנה ולאחר פטירתו ב-1959 החליטה עיריית חיפה לקרוא את שם הרחוב שבו הוא התגורר על שמו: סמטת יהודה. חוה כרמי הייתה עיתונאית וסופרת ילדים. המשפחה עלתה ארצה בשנת 1933, והשתקעה בחיפה.
תחביבו העיקרי מאז נערותו היה הספורט, הוא הקדיש זמן רב לאימונים בענף הסיף, וכאלוף הארץ ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות בישראל ומחוצה לה.
משפט רפואי
כרמי החל לחקור, לבנות ולפתח את תחום המשפט הרפואי במקביל לעבודתו השיפוטית. הוא מימש את עיסוקו זה מאמצע שנות השבעים ואילך בשלושה ערוצים: במחקר ובכתיבה, בהוראה ובחינוך, ובבניית מסד למקצוע ולעוסקים בו. בשנת 1971 יצא לאור ספרו הראשון, "רפואה ומשפט". בעשרות השנים הבאות כרמי כתב, ערך והשתתף בחיבור של למעלה מעשרים ספרים, הנלמדים באוניברסיטאות רבות, בישראל ובחו"ל, ושחלקם תורגמו ל-15 שפות.
בשנת 1976 הוא ייסד את כתב העת "רפואה ומשפט". בשנת 1980 הוא ייסד את הרבעון Medicine and Law וערך אותו במשך שלושים שנים. למעלה מאלף וחמש מאות מאמרים פורסמו ברבעון זה על ידי חוקרים מיותר ממאה מדינות, והמרכז הבינלאומי לביו-אתיקה בוושינגטון בחר בו כ-Priority Journal. כרמי ייסד (1974) את המדור "רפואה ומשפט" בביטאון של ההסתדרות הרפואית בישראל, ובמשך 27 שנים פרסם בו רשימות חודשיות. הוא תפקד כעורך ראשי של הספרייה המדיקו-ליגלית של המו"ל Springer-Verlag (1989-1984), כחבר מועצה מייעצת בינלאומית לכתב העת של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת אנקרה, וכחבר המערכת של כתב העת של הקולג' האוסטרלי לרפואה משפטית.
בישראל כרמי הרצה באוניברסיטת חיפה (1975 עד 2014),
בטכניון בחיפה (1976 עד 1989), ובאוניברסיטת תל אביב הוא כיהן כראש המדור לרפואה ומשפט בבית הספר ללימודי המשך, הפקולטה לרפואה. כרמי העביר סמינרים והרצאות במכון הישראלי להשתלמות שופטים. בחו"ל הוא הרצה בקביעות בדרום אפריקה באוניברסיטאות יוניבו ויוניסה, איטליה (באוניברסיטאות נאפולי ואאוסטה) והונגריה (באוניברסיטת דברצן).
בשנת 1972 כרמי ייסד את האגודה לרפואה ולמשפט בישראל. העמותה התפתחה ומנתה, לאחר שנים ספורות, למעלה מאלפיים משפטנים ורופאים. כרמי יזם והקים במסגרת האגודה את המפעל השנתי של "אות המופת" לרופא.
כרמי חבר אל השופט ד"ר שלמה לוין בהקמת הארגון הבינלאומי להכשרת שופטים (1999). הארגון מונה כמאה ועשרים מכוני השתלמות של שופטים ביותר משבעים מדינות. בעשור הראשון כיהן כרמי כמזכ"ל הארגון, ולאחר מכן כסגן נשיא הארגון, וכיו"ר הוועדה האקדמית.
כרמי הקים בשנת 1996 את המרכז הבינלאומי לבריאות, משפט ואתיקה באוניברסיטת חיפה. המרכז מפעיל כעשרים מחלקות ופרויקטים.
מחקריו בארץ בתחום החינוך לאתיקה בשנות התשעים הניבו מתודת הוראה חדשנית, אשר אומצה על ידי ארגון אונסקו העולמי. הנהלת הארגון הקימה בשנת 2001 את "קתדרת אונסקו לביו-אתיקה (חיפה)". הקתדרה הוסמכה לפתח ולקדם את החינוך לאתיקה בכל בתי הספר לרפואה בעולם. בתריסר השנים הראשונות להקמת הקתדרה חוברו על ידי מומחיה עשרה ספרי הדרכה, והוקמו קרוב לחמישים יחידות בחמש היבשות.
בשנת 2005 התמנה כרמי לעמוד בראש בית הספר למשפטים שהוקם על ידי המועצה להשכלה גבוהה במכללה האקדמית צפת. הוא הקים את "פורום צפת לביו-אתיקה", ביוזמת פרופ' קלרמן, נשיא המכללה.
כרמי כיהן כיו"ר הוועדה להכנת הסילבוס להתמחות ברפואה משפטית מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל. הוא היה חבר של ועדה מייעצת של משרד הבריאות לענייני מחקר של שירותי בריאות הנפש, ויו"ר ועדה של משרד הבריאות לבדיקת שאלת מסירתו של מידע רפואי (1974). הוא היה חבר הצוות של משרד הבריאות לבחינת מערכות תומכות בשירותי הבריאות, וחבר ועדת המועצה הלאומית לבריאות וחברה בנושא זכויות החולה. הוא תפקד כנציג ציבור במועצת המנהלים של המרכז הלאומי להשתלות, כחבר הוועדה הציבורית לבחינת מעמד העובר האנושי במדעי הרפואה, וכיהן כיו"ר ועדה מייעצת לכנסים בינלאומיים בתחום המשפט של משרד המשפטים. הוא היה חבר של שלוש ועדות מישנה של המועצה להשכלה גבוהה.
כרמי ייסד ותפקד כנשיא אגודת השוחרים של אוניברסיטת חיפה (1985-1978); יו"ר המועצה הציבורית להקמת הפקולטה למשפטים; יו"ר ועדת לימודי מוסמך "בריאות ומשפט"; יו"ר הוועדה ללימודי מוסמך לשופטים; ראש רשויות המשמעת; יו"ר ועדת הסנאט של היחידה ללימודי חוץ; ראש קתדרת אונסקו לביו-אתיקה; חבר ועדת האתיקה של אוניברסיטת חיפה; חבר הוועד הפועל (1981) וחבר הנאמנים; מנהל אקדמי של האקדמיה הבינלאומית לשופטים. כרמי תפקד כיו"ר של: אגודת השוחרים של אוניברסיטת חיפה (מייסד ונשיא: 1977 -1985), אגודת הידידים של בית החולים זיו בצפת, אגודת הידידים של המרכז הרפואי באר יעקב, אגודת הידידים של המרכז הרפואי טירת כרמל, אגודת "אל סם" בחיפה, עמותת צער בעלי החיים בחיפה, הנהלה ציבורית של בית "יד לבנים" בחיפה, ההנהלה הציבורית של "בית הגפן" בחיפה, איגוד הסיוף בישראל, הוועדה למינוי דירקטורים, עיריית חיפה, ויו"ר הוועדה הרפואית, היחידה לספורט הישגי, מכון וינגייט (1995).
תוארי כבוד והוקרה
כרמי זכה ביותר מעשרים תוארי כבוד והוקרה:
ספרים שכתב
2. אמנון כרמי, טעות וכזב במשפט, לפלר, 1972.
4. אמנון כרמי, הרופא, החולה והחוק, ספרית "מעריב", 1977.
5. אמנון כרמי, רפואת שיניים ומשפט, הוצאת "תמר", 1984.
6. אמנון כרמי, סיעוד ומשפט, הוצאת "תמר", 1984.
7. אמנון כרמי ועמירם שגיב, רשלנות רפואית - ביהדות ובישראל, הוצאת"תמר", 1986. 8. Amnon Carmi, Law & Medicine, "Tamar",1987. 9. אמנון כרמי, בריאות ומשפט, נבו, 2003. 10. A.Carmi & M.S.Wattad, Medical Law in Israel, Kluver Law International, 2010. 11. אמנון כרמי (עורך: מ. וותד), בריאות ומשפט (מהדורה שנייה), נבו, 2013.
קישורים חיצוניים
הרצאות, ראיונות ודיונים מצולמים
הערות שוליים
זכה בפרס שרת התרבות והספורט על מפעל חיים על תרומתו המכרעת לפיתוחו של ענף הסיוף במדינת ישראל. לנושא הספרים, תרגם לראשונה את חוקת הסיוף הבינלאומית לעברית כדי שתהייה נגישה לכלל הספורטאים, המאמנים והשופטים.
ג'ון קאטרון
ג'ון קאטרון (באנגלית: John Catron; ) היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנים 1837–1865, בתקופה בה היה רוג'ר טוני נשיא בית המשפט העליון.
ראשית חייו
מעט ידוע על ראשית חייו של קאטרון מעבר לכך שסביו היגרו לווירג'יניה מגרמניה, כחלק מהגירה נרחבת של שווייצרים וגרמנים מהסן ומפפאלץ בשל מלחמות וחוסר ביטחון כלכלי ודתי באזור. אביו, פיטר (קאטרון) קטרינג, היגר כילד עם הוריו ממיטלברון שבפפאלץ והתיישב במחוז ויית' (מאוחר יותר מחוז מונטגומרי) שבווירג'יניה. הוריה של אימו, מריה אליזבתה הוק, התיישבו בווירג'יניה לאחר שהיגרו מפפאלץ לפנסילבניה. אחותו היחידה, מרי, נישאה לימים לתומאס סוויפט, ועברה למיזורי ולאחר מכן לאורגון. ג'ון קאטרון היה דודן מדרגה שנייה של תומאס בנטון קאטרון, שלימים היה אחד הסנאטורים שייצגו את ניו מקסיקו. אביו של קאטרון שירת בפלוגת המיליציה בפיקודו של קפטן ויליאם דואק ממחוז מונטגומרי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בראשית המאה ה-19 העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לקנטקי. קאטרון שירת במלחמת 1812 תחת פיקודו של אנדרו ג'קסון. הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1815 התקבל ללשכת עורכי הדין. הוא נשא לאישה את מטילדה צ'ילדרס, אחותו של ג'ורג' צ'ילדרס, שהיה אחד המנהיגים הפוליטיים של רפובליקת טקסס וישב בראש הוועדה שניסחה את חוקת הרפובליקה. לג'ון ומטילדה קאטרון לא נולדו ילדים.
קאטרון החזיק בבעלותו עבדים במשך כל חייו הבוגרים. הוא קיים יחסים עם שפחה בשם סאלי מטנסי כאשר הייתה בשנות ה-30 שלה, עבדה ככובסת בנאשוויל והייתה בבעלותה של משפחת תומאס. קאטרון היה אביו של בנה השלישי של סאלי, שהיא קראה לו בשם ג'יימס פ. תומאס. במשך חייו, סכום הכסף היחידי שקאטרון העביר לג'יימס היה 25 סנט. ג'יימס נולד כעבד, אך כאשר היה בן שש, קנתה אמו את חירותו באופן חלקי. הוא רכש השכלה ופתח בהצלחה עסק של ספרות בנאשוויל. בשל הישגיו, ב-1851 הוא זכה בחירותו באופן מלא וכן קיבל רשות מבית המחוקקים של טנסי להישאר בתחומי המדינה. מאוחר יותר הוא היה בעלים של רכוש בערך של 250,000 דולר בסנט לואיס. תומאס היה הבן הידוע היחידי של קאטרון.
קריירה משפטית
בשנים 1815 -1818 עסק קאטרון בעריכת דין במגזר הפרטי בספרטה שבטנסי, ובה בעת שירת כתובע עירוני. ב-1818 הוא פתח בנאשוויל משרד שעסק בדיני מקרקעין, שהיה פעיל עד 1824. בעשר השנים הבאות כיהן קאטרון כשופט בית המשפט לעתירות של טנסי וב-1831 הוא מונה כנשיאו של בית משפט זה. ב-1834 ביטל בית המחוקקים של המדינה את משרת נשיא בית המשפט, וקאטרון פרש מהשיפוט ושב לעסוק בעריכת דין בנאשוויל. בבחירות של 1836 הוא ניהל את מסע הבחירות של מרטין ואן ביורן בטנסי נגד יריבו יו לואסון וייט.
שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
ב-1837 נחקק חוק שהגדיל את מספר שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית משבעה לתשעה. שינוי זה אפשר לנשיא אנדרו ג'קסון למנות שני שופטים חדשים. הוא עשה זאת ב-3 במרץ 1837, יומו האחרון כנשיא. חמישה ימים לאחר מכן אישר הסנאט החדש את מינויו של קאטרון ברוב בשל 28 מול 15. מינויו של המועמד השני, ויליאם סמית', אושר אף הוא, אך הוא דחה את המינוי. ב-1 במאי הושבע קאטרון לכהונתו. הוא כיהן על כס השיפוט 28 שנים עד מותו במאי 1865.
קאטרון תמך בעבדות והצטרף לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד. מנגד, הוא התנגד לפרישת מדינות הדרום והפציר באנשי טנסי להישאר באיחוד. לזמן קצר לאחר פרישת טנסי ולפני כיבוש נאשוויל על ידי צבא האיחוד, עזב קאטרון את מקום מגוריו בנאשוויל והתגורר בלואיוויל שבקנטקי.
אף על פי שהוא כתב מספר מועט של פסקי דין, עדיין ניתן להבין את עמדתו במספר סוגיות פוליטיות ולהגדיר את חשיבותו בבית המשפט. השקפותיו הפוליטיות של קאטרון תאמו בעיקר עם אלו של בן מדינתו מטנסי אנדרו ג'קסון. כפי שג'קסון התנגד לרעיון של בנק לאומי, גם קאטרון היה למבקר בולט של רעיון זה. דעתו זו תאמה להשקפתו הפוליטית על התאגידים. בעוד שקאטרון האמין שכוח תאגידי עלול לאיים על פרנסתם של אזרחי ארצות הברית, דעותיו לא תמיד תאמו לכך. במהלך שנותיו הראשונות בבית המשפט, במיוחד בפסק הדין "בנק אוגוסטה נגד ארל" (Bank of Augusta v. Earle) מ-1839, בו הוא הסכים עם דעת הרוב בבית המשפט והסכים עם לרעיון שלתאגידים צריכה להיות היכולת לנהל את עסקיהם בכל רחבי ארצות הברית. בית המשפט פסק בתיק זה שהמדינה יכולה להדיר עסקים מלפעול בתחומי המדינה, אך עליה לקבוע זאת באופן ישיר.
דעותיו נגד התאגידים החזקים הייתה מפורשת יותר בפסק הדין "סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו נגד קנופ" (Piqua Branch of the State Bank of Ohio v. Knoop) מ-1854. בתיק זה הועלתה השאלה אם זיכיון לתאגיד כלל או לא כלל חוזה בין המדינה לבין הבנק ולפיכך לא יכול היה להיות מבוטל על פי סעיף החוזה שבפרק 1 חלק 10 שבחוקת ארצות הברית. הזיכיון המקורי של סניף פיקווה של בנק המדינה של אוהיו כלל פטור מתשלום מיסי מדינה. עם זאת, בית מחוקקים חדש שנבחר ניסה לבטל פטור זה ולהטיל על הבנק תשלום מיסים. רוב שופטי בית המשפט העליון פסקו לטובת הבנק, בהסתמכם על סעיף החוזה בחוקה. קאטרון, יחד עם השופטים ג'ון קמפבל ופיטר ויויאן דניאל, הגיש חוות דעת מיעוט, בה הוא טען ש"הסמכות הפוליטית הריבונית לא כפופה לחוזה כך שתהיה נתונה לזיכיון תאגידי שלא ניתן לביטול, ושלא תהיה כפופה לחקיקה עתידית. בדבריו אלו, טען קאטרון נגד כוחם של התאגידים ובעד סמכות הממשלה הפדרלית. הוא הביע את עמדתו שהסמכות הפוליטית היא לא רק ריבונית, אלא שגם שלא ניתן להפר אותה באמצעות חוזה, במיוחד זיכיון תאגידי. בעיקרו של דבר, טען קאטרון בתיק זה, שכוחו של התאגיד לא מתגבר על הסמכות הפדרלית. בהיותו איש סיעתו של ג'קסון, הוא חש שהאיחוד האמריקאי צריך תמיד להיות הישות החזקה ביותר בארצות הברית ולפיכך כתב את חוות דעת המיעוט שלו אל מול חוות דעת הרוב שבה הוא ראה כהענקת כוח רב יותר לתאגיד מאשר לממשלה הפדרלית. קאטרון טען שבשל פסיקה זו, יוכלו תאגידים לשלוט בממשלה כל עוד החוזה שלהם יהיה בתוקף. מקרה נוסף שהמחיש את השקפותיו האנטי-תאגידיות של קאטרון היה פסק הדין "חברת ביטוח החיים והנאמנות של אוהיו נגד דה בולט" (Ohio Life Insurance and Trust Co. v. DeBolt) מ-1853. תיק זה עסק בשאלת סמכות המיסוי על התאגידים. בעיקרו של דבר התיק עסק בשאלות רחבות יותר כמו תפקיד התאגידים בחבר האמריקאית והשאלה אם התאגידים החלו לצבור יותר כוח בהשוואה לכוח שניתן להן על ידי המדינות. גם פה כתב קאטרון חוות דעת מיעוט והביע שוב את אמונותיו מבית מדרשו של ג'קסון כאשר הוא הביע בקול את דאגתו בנוגע "לגודל הרכוש הרב, הסמכות וההטבות הבלעדיות, שפגעו במעמדות אחרים בחברה שהיו מושקעים במספר רב זה של גופים עשירים אלו". קאטרון גם ציין, "שדוקטרינה שונה תהיה חלשה יותר ובסופו של דבר עלולה להרוס את החוקות והממשלות של המדינות". בחוות דעתו הוא התייחס לזיכיונות והחוזים של התאגידים שכוחם עלול לגבור על זה של ממשלת ארצות הברית. הוא היה מודאג באופן ברור מהכוח הרב של התאגידים בארצות הברית ומעליונותם כלפי הממשל הפדרלי.
חוות דעתו של קאטרון בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ועמדתו בשאלת העבדות באותה תקופה הובילו להנחה שבתקופת מלחמת האזרחים הוא יתמוך במדינת האם שלו, טנסי, ובצעד הפרישה שלה. לעומת זאת, קאטרון התרעם על פרישתה של טנסי מן האיחוד, שכן הוא חש שיש לשמור על שלמות האיחוד בכל מחיר. לאחר השבעתו של הנשיא אברהם לינקולן, שב קאטרון למלא משימות שיפוט פדרליות במיזורי, טנסי וקנטקי. אף על פי שהוא היה תומך בעבדות ונאבק להגן על זכויות הקניין של היחידים, השקפותיו הג'קסוניות להגנת האיחוד גברו על דעותיו אלו. קאטרון היה בדעה ששמירת שלמות האיחוד הייתה בעלת חשיבות עליונה, ללא קשר לסיכון שבכך. השקפותיו אלו של קאטרון גרמו לסלידתם של בני מדינתו ממנו, וכאשר הוא ניסה לשוב לנאשוויל כדי למלא את תפקידיו השיפוטיים, נאמר לו שחייו עלולים להיות בסכנה בשל דעותיו בעד האיחוד ובשל התנגדותו לפרישתה של טנסי. הוא נאלץ להימלט באופן קבוע מטנסי ולהתגורר בלואיוויל שבקנטקי, הרחק מאשתו ומידידיו שאהדו את הקונפדרציה. עמדתו של קאטרון בנוגע למורדים הדרומיים הייתה שיש להענישם. דעתו זו הייתה חלק מפסיקתו בתיק בית המשפט הפדרלי "ארצות הברית נגד עובדי הבאנר הרפובליקני" (United States v. Republican Banner Officers) מ-1863. תיק זה עסק בשאלה אם ניתן לעקל רכוש לא פרטי על פי חוק שעבר בקונגרס ב-1861. הבאנר הרפובליקני היה עיתון שבאותה תקופה הפיץ תעמולה נגד האיחוד ובעד הקונפדרציה בכל רחבי הדרום. עובדי העיתון טענו שבשל העובדה שהעיתון לא היה רכוש פרטי, לא ניתן היה לעקלו. בפסק הדין קבע קאטרון לטובת העיקול. הוא טען שכאשר "מתקיים מרד בקנה מידה רחב, כוונת הקונגרס בחוק זה חייבת להרתיע אנשים משימוש ברכוש של מקום עבודתם לקידום המרד". גם בסוף הקריירה המשפטית שלו, קאטרון הגן על זכויות המדינות ועל שימור האיחוד הפדרלי בכל מחיר.
מותו
ג'ון קאטרון נפטר ב-30 במאי 1865, בגיל 79. הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוליב שבנאשוויל.
לאחר מותו חוקק הקונגרס את חוק השיפוט של 1866, שבמסגרתו צומצם שוב מספר המושבים בבית המשפט העליון, כדרך למנוע מהנשיא אנדרו ג'ונסון מלמנות שופטים חדשים, ובמקומו של קאטרון לא מונה שופט חדש.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו של קאטרון אחת מאוניות ליברטי.
קולומביה (דמות)
קולומביה (באנגלית: Columbia) היא דמות המסמלת את ארצות הברית ומהווה האנשה של המדינה.
הדמות היא מקור שמו של מחוז קולומביה, ומקורה בתקופה שקדמה למלחמת העצמאות של ארצות הברית. במהלך השנים פחת השימוש בהאנשה זו, ובמאה ה-20 הפכה הדמות המואנשת של הדוד סם לסמלה של ארצות הברית. השיר "הייל קולומביה", ששימש בעבר המנון לא-רשמי של ארצות הברית, עדיין נמצא בשימוש כהמנון סגן נשיא ארצות הברית.
הדמות שימשה כמקור שמה של אוניברסיטת קולומביה שבניו יורק ולחברת CBS, ששמה המלא: Columbia Broadcasting System. חברת סרטי קולומביה גם כן מתבססת על שמה של הדמות, וכן משמשת בתור הסמליל שלה ומופיעה בפתיחים של סרטי החברה.
מקור שמה של דמות זו בשמו של כריסטופר קולומבוס.
האנשה זו מקבילה להאנשה של הממלכה המאוחדת הכוללת דמות נשית - בריטניה ודמות גברית ג'ון בול (שהמקביל האמריקאי שלו הוא הדוד סם), וכן למריאן הצרפתית.
בארט
{{פירושונים|
ראו גם
}}
איי אם פיי
איו מינג פיי (היה ידוע בעיקר בקיצור שמו: I.M. Pei; 26 באפריל 1917 – 16 במאי 2019) היה אדריכל סיני-אמריקאי. פיי נולד בסין, ונחשב לאחד האדריכלים הבולטים ביותר בעשורים האחרונים. הוא זכה במגוון פרסים בתחום האדריכלות, ובכללם מדליית זהב של AIA בשנת 1979, פרס הפרמיום אימפריאלה הראשון שניתן לאדריכלות בשנת 1989, ופרס מפעל חיים של מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בשנת 2003. בשנת 1983 זכה בפרס פריצקר, המכונה לעיתים "פרס נובל של האדריכלות". ב-1992 העניק לו נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, את מדליית החירות הנשיאותית.
נפטר בגיל 102.
פרויקטים נבחרים
בשנות השישים הציע פיי תוכנית לפיתוח מתחם נורדיה בתל אביב, שכללה בין השאר שני גורדי שחקים מעוגלים. התוכנית לא התקבלה ובמקום נבנה דיזנגוף סנטר. משרדו תכנן את מגדל הבינלאומי בשדרות רוטשילד בתל אביב. הוא אף תכנן את התכנון הראשוני של קריית וולפסון בירושלים.
אפרודיטה מקנידוס
"אפרודיטה מקנידוס" הוא פסל שאותו יצר הפסל היווני פרקסיטלס במאה הרביעית לפנה"ס. בפסל זה, בו מופיעה האלה לראשונה כאישה ערומה, זכה לפרסום רב ברחבי העולם העתיק ונעשו בעקבותיו מאות עותקים וחיקויים.
הפסל נוצר בהזמנת אנשי האי קוס (Kos), אשר סירבו לקבלו בשל העירום הפרובוקטיבי. פסל זה נרכש על ידי בני האי קנידוס והוצג בו. פיליניוס טוען כי פרקסיטלס השתמש בדמותה של ההטאירה פרינה (Phryne), כמודל לפסל. הפסל הפך לסמלה של קנידוס והוטבע אף על גבי מטבע מן האי. נאמר כי ניקמידוס הראשון (Nicomedes I of Bithynia), מלכה של ביתיניה, ביקש לרכוש פסל זה אך אנשי האי סירבו להצעתו הגבוהה.
הפסל הציג את האלה אפרודיטה עירומה ולידה כד גדול עליו מונחים בגדיה של האלה טרם הרחצה. הפסל הוצב במקדש פתוח ונצפה מכל עבריו. ב"אהבה" (Erōtes), דיאלוג של הסופר הרומאי לוקיאנוס מסמוסאטה (ביוונית: Λουκιανὸς Σαμοσατεύς; בלטינית: Lucianus), דיאלוג אשר השווה בין אהבת נשים לאהבת נערים, הציג המחבר תיאור מילולי של הפסל וסביבתו.
הפסל, כנראה, נלקח לקונסטנטינופול ואבד שם בזמן "מהומות ניקה" (ביוונית: Στάση του Νίκα; באנגלית: Nika riots) בשנת 532 לספירה. מלבד המטבע עליו מופיע הדמות נעשו לפסל מספר גרסאות בתקופות מאוחרות יותר. ביניהן ידועות "ונוס קולונה" (Colonna Venus) המוצגת כיום במוזאון הוותיקן, "ראש קאופמן" (Kaufmann Head) במוזיאון הלובר.
דגם זה של תיאור אפרודיטה העירומה היווה השראה לפסלים רבים של האלה אפרודיטה או גלגולה הרומי ונוס, כגון ונוס מדיצ'י (Venus de' Medici), "ונוס ממילו", "ונוס הקפיטולינית" (Capitoline Venus) ועוד.
קבוצת אלון (תברואה)
קבוצת אלון בע"מ היא חברת החזקות ורשת מפעלי תעשייה ישראלית בשליטת משפחת אלון. החברה הוקמה בשנת 1974, על ידי רפאל אלון ועוסקת בייצור פתרונות ברי קיימא לתחום איכות הסביבה ובפרט מוצרי תברואה וכלי אצירה. החברה מנוהלת כיום על ידי זהר אלון.
עיקר הפעילות העסקית של החברה הוא מול רשויות מקומיות, משרדי ממשלה ומערכת הביטחון הישראלית.
פיתוח וטכנולוגיה
החברה מפתחת ומייצרת מתקני תברואה מסוגים שונים, בהם: משאיות אשפה מסוגים שונים כמו משאיות שמרוקנות את האשפה מהפח/המכולה לתוכן בשכונות מגורים, משאיות שמשנעות מכולות אשפה גדולות ופורקות את האשפה מהן באתר הפריקה על ידי זרוע, משאיות עם מנוף לאיסוף גזמי עצים ופסולת חריגה בגודלה, משאיות לשאיבת בקבוקים, דחסני אשפה נייחים, הקמת תחנות מעבר והפרדה לפסולת וכלי אצירה כגון פחים טמוני קרקע, דחסניות טמונות בקרקע ובמות הרמה תת-קרקעיות.
פעילויות
לקבוצה מספר חטיבות. חטיבה העוסקת בתחום תחנות המעבר והפרדה לפסולת. חטיבה נוספת עוסקת באיסוף אשפה והפקת חומרים למיחזור, הפרדתם לחומרי גלם ושינועם למפעלי המיחזור.. חטיבה אחרת עוסקת בהשכרת שטחי תעשייה ומבנים אשר בבעלות הקבוצה. כמו כן, לקבוצה יש חברת בת העוסקת בביצוע עבודות הנדסיות.
פיגוע הירי במפעל בברקן
ב-7 באוקטובר 2018 התרחש פיגוע ירי במפעל "אלון" באזור התעשייה ברקן, ובו מחבל פלסטיני שעבד במפעל רצח שניים מעובדי המפעל.
פטריק מבומה
הנרי פטריק אנרי מבומה דם (אנגלית: Henri Patrick Mboma Dem; נולד ב-15 בנובמבר 1970 בדואלה) הוא כדורגלן-עבר קמרוני, ונחשב לאחד מגדולי שחקני נבחרת קמרון. מבומה זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה לשנת 2000.
ביוגרפיה
מבומה שיחק לראשונה מחוץ לקמרון ב-1990, במדי פריס סן ז'רמן מצרפת. הוא שיחק בקבוצה זו עד 1997, למעט 2 עונות בשאטורו ועונה אחת במץ. לאחר מכן, שיחק עונה אחת בקבוצה היפנית גמבה אוסקה, והיה מלך השערים של הליגה היפנית באותה שנה. ב-1998 עבר לליגה האיטלקית. הוא שיחק בליגה זו 3 שנים, שתיים מהן בקליארי ואחת בפארמה. ב-2002 עבר לפרמייר ליג, לקבוצת סנדרלנד, אך במהלך העונה עבר לאל איתיחאד מערב הסעודית. בסיום אותה עונה חזר ליפן. הוא שיחק עונה אחת בטוקיו ורדי ועונה אחת בוויסל קובה, בה סיים את הקריירה.
מבומה הופיע במדי נבחרת קמרון לראשונה ב-1995, ומאז כבש 33 שערים ב-57 משחקים. הוא זכה עם נבחרת קמרון במדליית הזהב באולימפיאדת סידני ב-2000 ובאליפויות אפריקה לאומות שנערכו ב-2000 וב-2002, והשתתף עם הנבחרת במונדיאלים שנערכו ב-1998 וב-2002.
התאסלאם בשנת 2022 ושינה את שמו לעבד אל ג׳ליל.
מושון אלבוחר
מושון (משה) אלבוחר (נולד ב-27 בנובמבר 1951) הוא שחקן ובדרן ישראלי. מזוהה בעיקר מסרטי המתיחות של יהודה ברקן בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ביוגרפיה
אלבוחר הוא בוגר בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה בית צבי. במהלך השנים הוא השתתף במספר סרטי קולנוע ישראלים, מזוהה בעיקר מסוגת המתיחות. בשנת 1984 הייתה זו הופעתו הקולנועית הראשונה כאשר השתתף בסרט המתיחות "המתיחה הגדולה", פרי עטם של יהודה ברקן ויגאל שילון. באותה שנה שיחק בסרט "גרין" של גדעון קולירין. בשנת 1985 שיחק בסרט הקולנוע "קומפוט נעליים", בבימוים של יהודה ברקן ועזרא שם טוב.
בשנת 1986 השתתף בסרט המתיחות "ניפגש בסיבוב" בבימוים של יהודה ברקן ויגאל שילון. בשנת 1987 השתתף בסרט המתיחות "ניפגש בחוף", בבימוים של יהודה ברקן ויגאל שילון, ולצדם של דנוטה לאטו, משה טימור, ועוד. כשנה מאוחר יותר השתתף כנמתח בסרט מתיחות נוסף של יגאל שילון, "עבודה בעיניים".
בשנת 1990 שיחק בסרט הקולנוע "נשיקה במצ"ח". בשנת 1992 שיחק בסרט מתיחות נוסף, פרי עטו של יהודה ברקן, "גברת תפתחי זה אני". בשנת 2007 שיחק בסדרת הדרמה של הוט 3 "הבורר". בשנת 2011 שיחק בסרט הקצר "מקום אחר", בבימויה של דלית ארנולד.
בשנת 2012 שיחק בסרטו של שלומי מיצ'ניק "בין הכוונות", אשר הוצג בפסטיבל קולנוע דרום. כמו כן הוא שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער במחזות: "אישה אחת גרה בתוך אבטיח" ו"אהבת איתמר", שכתבה דבורה עומר, על פי ספרה הנושא שם זה.
לאלבוחר רישיון של עו"ד בישראל.
אגנוסטיות
אַגְנוֹסְטִיּוּת, או אגנוסטיציזם, היא השקפה פילוסופית לפיה אין להניח או להסיק דבר לגבי דברים או גורמים שקיומם עדיין לא הוכח, כאשר הכוונה היא, שאין להניח שהם בכלל אינם קיימים או להיצמד לאמונה שהם אכן קיימים. בהקשר של האמונה באלוהים, על פי ההשקפה האגנוסטית, אין שלילה מוחלטת של קיומו האפשרי של האלוהים, אך היא גורסת שאין באפשרות האדם והמדע להוכיח אם דבר כמו אלוהים, או כל דבר רוחני אחר שהוא מעבר לטבע ולתפיסה החושית – קיים או לא. השקפה זו מתייחסת בעיקר לאלוהות, אך גם לכל דבר הנמצא מחוץ להשגת החושים ולהיסק השכלי, ועל פיה, לבעיה לגבי הוכחת קיומו או אי-קיומו של האלוהים, אין עדיין פתרון או שאינה ניתנת כלל לפתרון במהותה.
לפיכך, אגנוסטיקן הוא אדם שדוגל בהשקפה הזאת בהקשר של האמונה באלוהים – הוא אינו כופר בהימצאות אלוהים, ובכך הוא נבדל מהאתאיסט, אך גם אינו מניח שהאל אכן קיים, ובכך הוא נבדל מהמאמין.
ישנם אגנוסטיקנים הטוענים כי לא ניתן כלל להגיע לוודאות לגבי קיומה של ישות אלוהית כלשהי, ולעומתם יש אגנוסטיקנים הטוענים כי ודאות כזו תיתכן, אך הם עדיין לא הגיעו אליה. רוב האגנוסטיקנים מתייחסים בספקנות לטיעונים דתיים.
מקור המונחים "אגנוסטיות" ו"אגנוסטיקן" בשפה היוונית:
מונחים אלו נטבעו לראשונה בשנת 1869 על ידי תומאס הנרי האקסלי, אם כי הרעיון שבבסיס ההשקפה הזאת על קיום האל כ"נעלם" או כמשהו שאין להניח כי הוא קיים או אינו קיים ושלא ניתן להוכיח את עצם קיומו, היה קיים כבר בתקופת יוון העתיקה. הפילוסוף הסופיסטי הקדם-סוקרטי פרוטגורס נודע כבעל השקפה אגנוסטית. בספרו "על האלים" כתב:
בין האגנוסטיקנים הידועים בתקופה המודרנית נמנים תומאס הנרי האקסלי, צ'ארלס דרווין, וברטראנד ראסל.
ואריאציות על אגנוסטיות
האגנוסטיות סבלה יותר מהשקפות פילוסופיות אחרות מאי-בהירות מבחינה טרמינולוגית. יש שניסו לשייך אותה לאתאיזם. אתאיזם 'רך' (או 'אתאיזם שלילי') קורא לאי-אמונה בקיומן של ישויות אלוהיות (בניגוד לאתאיזם החזק, הקובע שישויות אלה אינן קיימות). על אף הדמיון, קיים הבדל בין אתאיזם רך לאגנוסטיות, כיוון שאגנוסטיות דוגלת בחוסר האפשרות האינהרנטית לדעת אם האלוהים קיים או לא, בעוד שהאתאיסט הרך טוען רק כי הוא אינו מאמין שאלוהים קיים. הגישה המשלבת בין השניים נקראת אתאיזם אגנוסטי.
ואריאציות נוספות:
אגנוסטיות חזקה
אגנוסטיות חזקה היא אמונה הגורסת כי אין לאדם כל יכולת לדעת האם קיימת אלוהות כלשהי או לא. זוהי השקפה רחבה יותר מאשר אגנוסטיות חלשה, אשר טוענת שקיומה או אי-קיומה של אלוהות כלשהי היא לא ידועה אך לא בהכרח לא ניתנת לגילוי. ההשקפה הטוענת כי הבעיה לגבי הוכחת קיומו של האל או ישות אלוהית כלשהי אינה ניתנת לפתרון במהותה, או שאין לבני האדם כלים לשפוט לגביה.
אגנוסטיות חלשה
נקראת גם "אגנוסטיות אמפירית". ההשקפה הגורסת כי הבעיה לגבי הוכחת קיומו של האל לא נפתרה עדיין, אך ייתכן כי היא פתירה, לכן אין לתת לה תשובה עד שיצטברו הוכחות לכאן או לכאן. אך קיימת אמונה חלקית בכוח עליון שאפשר לפרשו כ"אלוהים".
אגנוסטיות אפתית
נקראת גם אפתאיזם. ההשקפה הטוענת כי לשאלת קיומו של האל אין כל השפעה מעשית על המציאות, ולכן היא לא רלוונטית.
תאיזם אגנוסטי
משקף אמונה בקיומו של האל מתוך הבנה שהאל הוא מעבר לטבע וכתוצאה, הבנה שכלי החישה והמדידה של המדע מוגבלים ולכן אי אפשר להוכיח מדעית שהאל קיים או לא. קיים ויכוח אם השקפה זו היא אכן אגנוסטית. לפי פירוש אחר להשקפה זו, משמעותה אמונה ב"קיום" ישות על טבעית, אך אי-ידיעה בקשר לטבע האמיתי שלה או למניעים של ישות כזו, אי-ידיעה שממנה נובע ספק לא ב"קיום" הישות אלא בשאלה האם ישות זו היא אכן "אלוהים".
אתאיזם אגנוסטי
אתאיזם אגנוסטי הוא גישה של אתאיזם הטוענת כי האפשרות הסבירה ביותר היא כי לא קיימת אלוהות, אך גם טוענת שהוכחה גורפת ואמפירית לאי-קיומה של אלוהות אינה אפשרית בכלים של היום (כלי מחקר מדעיים ו"כלים" פילוסופיים), וכי קיימת סבירות נמוכה לקיומה של אלוהות כמו שקיימת סבירות מסוימת לכל טענה עד שתוכח חד-משמעית בכלים אמפיריים.
איגנוסטיות
השקפה הגורסת שלפני שניתן יהיה להתייחס לשאלת קיומו של "אלוהים", צריכה להינתן קודם הגדרה ברורה ל"אלוהים". בהנחה והגדרה זו אינה קיימת, האגנוסטיקן מחזיק בדעה כי לקיומה של ישות אלוהית אין חשיבות או אינה ניתנה להיבחן בצורה ניסיונית.
ביקורת
הביקורת על הגישה האגנוסטית באה משני צידי המתרס.
דתיים רבים רואים בהטלת ספק בכל רמה שהיא מעשה כפירה. בנוסף מוצגת כנגד הגישה האגנוסטית הטענה שעומדת בבסיס טיעון פסקל, לפיה אמונה באלוהות היא רציונליות. זאת משום שאם לא קיים אל, לפי הטענה, לא ייגרם נזק למאמין, אם כי ניתן לומר שההגבלות שאדם לקח עליו במסגרת האמונה הן נזק לאדם. אם התפיסה לפיה לא קיימת אלוהות שגויה, הכופרים באלוהות ייענשו על אי-אמונתם.
מנגד, אתאיסטים רבים טוענים שקיומה של אלוהות לא סבירה בעליל, וכי המדע המודרני יודע להסביר תרחישים רבים שבעבר קושרו לישויות תבוניות אלוהיות, וכיום יודע שאין צורך במעורבות רוחנית בשביל שתרחישים אלו יקרו.
כמו כן טוענים אתאיסטים כי ללא שימוש בהיגיון, קיומם של כל האלים וכל סוג של מציאות על טבעית או אבסורדית יכול להיות מוגדר כ"אופציונאלי" עד שהופרך אמפירית וחד-משמעית. לטיעון זה בניסוחים מעודנים יותר מצטרפים גם הוגים מהאתאיזם האגנוסטי כמו ברטראנד ראסל או ריצ'רד דוקינס שכתב בספרו "יש אלוהים?":
בתי ורשה (יפו)
בתי ורשה (או: וורשא) הייתה חווה חקלאית טמפלרית לצד ראשיתה של דרך סלמה ביפו, כיום מטה מחוז תל אביב של משטרת ישראל. מ-1907 ועד 1940 הייתה מתחם בבעלות יהודית ששימש למגורים, חקלאות ותעשייה קלה.
ארגון השמירה 'בר גיורא' הוקם ב-1907 בחדרו של יצחק בן צבי, במתחם.
המתחם שרד את פרעות תרפ"א, חצרותיו נשרפו במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט וב-15 באוגוסט 1947 חרב עד היסוד בשריפה שמקורה בהצתת מחסני עץ גדולים בבעלות יהודית ברחוב סלמה על ידי ערבים.
היסטוריה
בשנת 1871 הקים הגרמני-טמפלרי יוהאן גאורג קאפוס הזקן (1905-1826; Johann Georg Kappus senior) חווה בפאתי המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו. לאחר שזקנו זקן הציע יוהאן גאורג קאפוס הצעיר (1928-1855) את החווה למכירה. את המקום קנה בשנת 1907 שאול יצחק פניגשטיין, חסיד גור, שעלה מוורשה שבפולין בשנת 1905. פניגשטיין פיתח את המקום, ולצד חקלאות השכיר את המקום ליהודים שפתחו מפעלי תעשייה זעירה כמו מפעל שמן, פקקים, מאפייה ועוד. גם בית כנסת פעל בחצר ושרת את דיירי החצר, אורחים מזדמנים ושכנים. כן השכיר חדרים למגורים פרטיים. אחד הדיירים במקום היה יצחק בן-צבי. חדרו שימש מרכז לצעירים אחרים חברי פועלי ציון. בחדר זה הם התקינו בשנת 1907 מכונת דפוס קטנה, שבה הדפיסו בהסתר מהשלטונות העות'מאניים עיתון ביידיש בשם דער אונפאנג "(ההתחלה"). בחדר זה התאספו ב-29 בספטמבר 1907 עשרה צעירים, וייסדו בחשאי את ארגון בר גיורא, שנוסד במטרה לכבוש את השמירה במושבות היהודיות מידי הערבים והצ'רקסים. בזיכרונותיו מתאר בן צבי את הכינוס החשאי בחצר ורשה:
גירוש יפו ב-1917 לא פסח על משפחת פניגשטיין. בהיעדר המשפחה נשמרה החווה בזכות שכן ערבי. בפרעות תרפ"א תקפו ערבים את המקום וניסו לפרוץ אל פנים המתחם אבל הונסו על ידי חיילים בריטים מהגדוד העברי שהוזעקו ליפו בפיקודו של אליעזר מרגולין.
ברבות השנים עזבו בני המשפחה את המקום, והמקום הושכר ליהודים שהפעילו בתי מלאכה זעירים. המקום הותקף גם בשנת 1936. בשנת 1940 נפטר פניגשטיין, והמקום נמכר לערבים. במהומות שפרצו בגבול יפו–תל אביב לאחר הרצח בגן הוואי הותקף המקום ב-15 באוגוסט 1947 בידי פורעים ערבים, נשרף ונחרב עד היסוד.
בזמן שלטון המנדט הבריטי הוקם במקום בניין המשטרה הבריטית -יפו שבו פעלה שלוחה של המטה הארצי של משטרת ישראל לאחר קום המדינה. בשנת 2000 נהרס בניין המשטרה הבריטית לצורך הקמת בניין משטרה חדש על חלקו של השטח. 2005 נחנך במקום בניין תחנת משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס. לציון בתי ורשה הוקם בחזית הבניין עמוד ובו תולדות המקום ותבליט של בתי ורשה.
סטארה גראדישקה
סטארה גראדישקה (בקרואטית: Stara Gradiška) היה מחנה ריכוז והשמדה במתחם מחנות יאסנובאץ, ששימש להחזקת נשים וילדים, וכן אי-אלו גברים, בין יוני 1941 לאפריל 1945. במחנה מתו כמה עשרות אלפי בני אדם, לפי ההערכה הרווחת, אשר הושמדו בשיטתיות בשיטות שונות. פיקוד המחנה היה בידי הבטאליון השני של המשמר האוסטאשי, שהגן על מתחם מחנה III, הוא מחנה הגברים. המחנה הוקם על שרידיו של מאחז אוסטרו-הונגרי ששימש כבית כלא.
אוכלוסיית האסירים
אסירי מחנה סטארה גראדישקה, כאסירי שאר המחנות האוסטאשים, היו בעיקר סרבים ויהודים שרוכזו בגין לאומיותם. קרואטים רוכזו בעטיין של דעות אנטי-פשיסטיות. כמו כן היו במחנה סלובנים, מוסלמים (אלבנים ובוסנים) ובני-מיעוטים נוספים. בסטארה גראדישקה רוכזו נשים, שדרו בצינוקים של הטירה העתיקה. ילדים רוכזו בצינוקים נפרדים. לדידם של גברים היה סטארה גראדישקה מחנה מעבר ואיסוף או מחנה לעבודה חיצונית, שאליו היו נשלחים לעבודות, והיו שבים ליאסנובאץ משמילאו את מלאכתם נאמנה לריכוז או לחיסול. גברים הופרדו מהנשים באופן מדוקדק במיוחד. נשים רבות נשלחו לעבודות במחנות עבודה נאציים, מאז שהשגיחו בהן עיני קצינים נאציים שביקרו במחנה.
תנאי מחיה
תנאי המחיה בסטארה גראדישקה היו למעלה מיכולתם של ילדים קטנים, שנשלחו לעבוד, וישנו בצינוקים על רצפת בטון, ומתו בקצב מהיר או נרצחו באופן שיטתי. המזון היה, כשלעצמו, זהה לזה שבמחנה יאסנובאץ. במשך שנת 1942, ניזונו האסירים מ"מרק לפת" סרוח שהוגש פעם ביום.
היה חוסר משווע במים ראויים לשתייה, ומגפת הטיפוס והטיפואיד התפשטה באופן יוצא מן הכלל, שהיה אף חריף מאשר ביאסנובאץ.
ההשמדה השיטתית של הקורבנות
לרוב העדיפו האוסטאשים שיטות רצח ידניות באמצעות פטישים, גרזנים, סכינים וכדומה. בסטארה גראדישקה התנסו גם בהשמדת אסירים המונית בגז רעיל ובהרעבה, בהשראת השיטות הנאציות. תחילה השתמשו האוסטאשים במשאיות גז, וזאת כנראה בהשראת משאית הגז שפעלה במחנה סיימישטה שהוקם בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית. סימו קלאייץ' העיד כי נשים וילדים יהודים ננעלו במשאית משטרה ירוקה שצינור המפלט שלה חובר בצינור גומי לתא המטען, וכך נסעה סביב למחנה עד שהקורבנות נפחו את נשמתם. העד דראגוטין סקרגאטיץ' אישר זאת בעדותו לעיתונות על המשפט של דינקו שאקיץ'. בהמשך, הכניסו לשימוש תאי גז, לאחר שניסויים בגופרית חד-חמצנית עלו יפה. עדה מאשרת זאת:
Some People Have Real Problems
Some People Have Real Problems (בעברית: יש אנשים שיש להם בעיות אמיתיות) הוא אלבומה הרביעי של הזמרת האוסטרלית סיה. האלבום יצא בשנת 2008 בלייבל Hear Music. הסינגל הבולט ביותר מהאלבום היה הלהיט, "Soon We'll Be Found".
סטארה גראדישקה
ההשמדה השיטתית של הקורבנות
והראיות עוד מרובות. תא הגז פורק ב-1943, פן תבוא משלחת של הצלב האדום, שאכן הגיעה לבסוף, ביוני 1944.
חשוב לציין, בצד אזכורם של תאי הגז, את צינוקי המרתף, בייחוד צינוק מס' 3, שעליו היה אמון אוסטאשה בשם ניקולה גאגרו, ועל שמו נקרא אותו תא נודע לשמצה כ"מלון גאגרו", ובו הוחזקו אסירים שנידונו לכליאה בבידוד והתענו בעינויים פיזיים וברעב, עד שנגאלו מייסוריהם בחנק עם חוטי תיל שנעשה על ידי גאגרו באופן אישי. קבוצה אחת שכזו שרדה 36 ימים ברעב (הצליחו להבריח להם מעט מזון) עד שבא עליהם מותם. נאמר כי הקברנים, אף הם אסירים מותשים, יכלו לסחוב אותם בזוגות, מכיוון שהיו תשושים.
המפקדים שתפעלו את מחנה ההשמדה היו סוהרים אוסטאשים מבטאליון המשמר האוסטאשי השני, שפלוגותיו שמרו על סביבותיו של מחנה III. הללו כללו את מילאן אורשקוביץ', שפיקד על המחנה במשך שנת 1942. סגניו היו אנטון וורבאן האחראי על הוצאות להורג וחיסולים בגז, וכו דינקו שאקיץ', שנתפס ב-1998 ועמד לדין על פשעיו. בהמשך פיקדו שם מירוסלאב פיליפוביץ'-מאיסטורוביץ', ועוד מפקדים העונים לשמות בושאק, סטויצ'יץ', ראקי, ניקולה גאצ'יץ' ואחרים. במחנה פעלו גם נשים אוסטאשיות צעירות: נשים ואחיות של השומרים הגברים. הללו כללו את מאיה בוז'דון, שפיקדה על הנשים, ואת נאדה לובוריץ', אחותו של וייקוסלאב לובוריץ' ורעייתו של דינקו שאקיץ'.
פינוי המחנה
המחנה עצמו שוחרר על ידי בעלות הברית באפריל 1945, וכל אסיריו הועברו ליאסנובאץ, שם מצאו רובם את מותם.
השושלת הקרולינגית
השושלת הקרולינגית (ידועה גם בשם "הקרלובינגים" או "הקרלינגים") הייתה משפחת מלוכה פרנקית שמוצאה בשבטי פפין וארנולף. השם "קרולינגים" בא מהשם של קרל מרטל. המשפחה גיבשה את כוחה בסוף המאה ה-7 והפכה למחזיקת התפקיד מאיור דומוס, התפקיד החשוב ביותר בחצר המלך שתחת הנהגת המשפחה הפך מתפקיד ממונה לתפקיד העובר בירושה לבני המשפחה, ובכך לשליטים למעשה של הפרנקים. בשנת 751 השושלת המרובינגית, ששלטה עד אז בפרנקים מתוקף זכות, נושלה מזכות זו עם הסכמת האפיפיור והאצולה, ופפין הגוץ, המלך הראשון מהשושלת הקרולינגית, הוכתר למלך הפרנקים.
היסטוריוגרפיה מסורתית ראתה בתפיסת המלוכה הזו של הקרולינגים תוצר של צבירת כוח ארוכה שהודגשה עם הניסיון הנמהר לתפוס את הכתר דרך כילדברט המאומץ. אולם כיום תפיסה זו מקובלת פחות, וההכתרה בשנת 751 נתפסת כתוצר שאיפותיו של אדם אחד, פפין עצמו, ושל הכנסייה, שתמיד חיפשה אחר מגינים חילוניים חזקים ואחר חיזוק השפעתה בעולם החילוני.
השליט הקרולינגי החשוב ביותר היה קרל הגדול, שהוכתר בשנת 800 כקיסר הרומאים על ידי האפיפיור. באופן מסורתי הצעד נראה על ידי היסטוריונים כניסיון להחיות מחדש את האימפריה הרומית המערבית, אולם לאחרונה יש המפקפקים בכך ומצביעים על העובדה שהכתרתו של קרל לא שינתה דבר מהותי בסדרי ממלכתו והתארים הקיסריים שניתנו לו היו לשם הגדלת כבודו ויוקרתו והכרת תודה מצד האפיפיור לאו השלישי על שהחזיר אותו לכס האפיפיורות. בהיסטוריוגרפיה מתייחסים לאימפריה שלו כאימפריה הקרולינגית. המנהג הפרנקי (והמרובינגי) המסורתי של חלוקת הירושה בין היורשים נשאר גם בימי הקיסרים הקרולינגים, אולם הרעיון של אי-התחלקות האימפריה גם הוא היה מקובל. המסורת של הקרולינגים הייתה להפוך את בניהם למשנים למלך באזורי האימפריה השונים, אותם הם ירשו עם מות אביהם. לאחר מותו של לואי החסיד, בנו של קרל הגדול, בניו נאבקו על הירושה במלחמת אזרחים שנמשכה שלוש שנים והסתיימה בהסכם ורדן, שחילק את האימפריה לשלוש ממלכות קטנות יותר ובאותו זמן העניק סטטוס אימפריאלי ללותאר הראשון.
הקרולינגים היו שונים מהמרובינגים בכך שהם אסרו על העברה בירושה לילדים בלתי חוקיים, במטרה למנוע מריבות בין היורשים ולהבטיח גבול לחלוקת הממלכה. אולם בסוף המאה ה-9 המחסור ביורשים חוקיים מבין הקרולינגים הצריך את עלייתו לשלטון של ארנולף מקרינתיה, ילד בלתי חוקי של מלך קרולינגי.
הקרולינגים נושלו מרוב ממלכותיהם עד שנת 888. הם המשיכו לשלוט בפרנקיה המזרחית עד שנת 911 ובפרנקיה המערבית לסירוגין עד 987. ענפים זוטרים של השושלת המשיכו לשלוט בורמנדואה ולורן התחתונה אך לא ניסו להחזיר לעצמם את הממלכות והנסיכויות האחרות.
הרולד אברהם וייל
ביוגרפיה
נולד בשילטיגהיים, בן יחיד לאב מנהל ואם רופאה. למד באקול עקיבא בשטרסבורג ובישיבת אשל והיה חבר תנועת הצופים היהודיים בצרפת. לאחר שנת לימודים בישיבה בישראל שב לצרפת ולמד חמש שנים בבית המדרש הרבני של צרפת שם נסמך לרבנות.
במאי 2017 נבחר בידי הקונסיסטוריה היהודית של הריין התחתון לכהן כרבה הראשי של שטרסבורג והריין התחתון כולו. הוא נכנס לתפקידו ביום ראשון, 10 בספטמבר 2017 בטקס רשמי. הוא החליף בתפקיד זה את הרב רנה גוטמן.
הוא נשוי ואב לשלושה.
ירגזי תכול
יַרְגָּזִי תכול (שם מדעי: Cyanistes cyanus) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים שנפוצה בעיקר ברוסיה ובולטת בצבעיה הייחודים. בעבר שויך הירגזי התכול לסוג ירגזי ונקרא Parus cyanus אך בעקבות מחקרים גנטיים שנערכו ב-2005 הוא פוצל לסוג ירגזי-כחול. ירגזי זה בולט בצבעי התכלת-כחול והלבן שלו, ומכאן שמו העממי Azure Tit וגם שמו המדעי. אורכו של הירגזי התכול כ-13 ס"מ, הוא נע בזריזות ומלקט חרקים.
מאפיינים
אורך גופו מגיע ל-12–13 ס"מ, מוטת כנפיו 19–21 ס"מ, ומשקלו 10–16 גרם. צבע הגחון לבן, כנפיו בעלי נוצות בצבעי תכלת וכחול, גבו וצווארו בצבע תכלת דהוי וזנבו בצבע כחול ומפוספס בחלקו העליון. ראשו לבן עם כיפה לבנה וקו כחול-כהה חוצה את הראש אופקית בגובה העין. קו נוסף עובר מתחת ללחיים אל העורף. הלחיים לבנות. רגליו בגוון תכלת בהיר. לתת המין C. c. flavipectus יש חזה צהוב. לירגזי 10 אברות יד (הארוכה ביותר היא האמצעית, באורך 60–65 מ"מ והקצרה ביותר היא הקיצונית, באורך 23.5–20.5 מ"מ), 9 אברות אמה (הארוכה ביותר היא הקיצונית, באורך 55–51.5 מ"מ, והקצרה ביותר היא הפנימית, באורך 29–24.3 מ"מ) ו-12 אברות זנב (הזנב בצורת מניפה סימטרית, כך שהאברות הארוכות ביותר הן האמצעיות, באורך 66.6–73 מ"מ, והקצרות ביותר הן הקיצוניות, באורך 68–58 מ"מ). המקור חרוטי וקצר ובצבע אפור-כחלחל, והקשתיות כהות. פרטים צעירים דהויים יותר כאשר רוב החלקים הכחולים הם אפרפרים בהשוואה לבוגרים.
התנהגות
כמו ציפורים אחרות ממשפחתה ניזונה ציפור זו מחרקים (בעיקר זחלים), עכבישים, זרעים, גרגירים, ושאריות אוכל של בני אדם. הוא ניזון בקיץ בעיקר מחרקים, כאשר המזון הצמחי מקבל חשיבות בעיקר בחורף. עונת הקינון היא בין אפריל ויוני. ברוסיה האירופית הנקבה מטילה ביצים מאמצע מאי. המין מונוגמי. הנקבה בונה קן בצורת גביע, מעשבים יבשים, טחב, נוצות, פרווה וצמר, בחורים וסדקים בעצים, סלעים ומבנים מעשי ידי אדם. הנקבה מטילה בין שבע לאחת עשרה ביצים לבנות עם נקודות חומות. הדגירה אורכת 13–14 יום, והגוזלים פורחים בגיל 16–14 יום. הנקבה מטילה פעם אחת בשנה.
בית גידול ותפוצה
הירגזי התכול מצוי בעיקר באסיה ובצפון מזרח אירופה. הוא מצוי ברוב החלק הדרומי של רוסיה ובמערבה. גבול תפוצתו המזרחי הוא חוף האוקיינוס השקט של הרפובליקה העממית של סין וגבול תפוצתו המערבי הוא צפון מזרח אירופה. זהו עוף יציב כאשר רוב הירגזים אינם נודדים. בית הגידול שלו הוא אקלים ממוזג ותת-ארקטי, באזורים שופעי מים וביערות (במיוחד צפצפה, ערבה, אשל, שדר, אשוחית וערער), חורשות, בבתה ובגריגה (בית גידול המאופיין בשיחים וצמחייה נמוכה) וביצות. המין יציב ולא נודד ברוב תחום המחייה, אך אוכלוסיות הרריות נודדות לאזורים נמוכים יותר בעונות הקרות.
הירגזי התכול יכול להתרבות עם ירגזי-כחול אירואסייתי שנפוץ בכל אירופה, מרוסיה ועד ספרד. הצאצא בן הכלאיים (Cyanistes × pleskei) הוא בעל גוף לבן אך עם גוונים כחולים יותר ובעל כיפה תכולה לראשו (בניגוד לכיפה הלבנה של הירגזי התכול).
שימור
הערכות טווח התפוצה (17,900,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה (20,000–100,000 פרטים) לא קטנות, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה. למרות העובדה שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, הירידה אינה מהירה מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה. כתוצאה מכך, הירגזי התכול מסווג כמין ללא חשש. על פי ההערכה, ביבשת אירופה מקננים כ-3,900–15,800 זוגות של ירגזי תכול. המין מוגן על ידי אמנת ברן לשימור חיות הבר ובתי הגידול של אירופה נספח II.
תפוצת תת-מינים
לירגזי התכול 8 תת-מינים:
מדליית לורנץ
מדליית לורנץ (הולנדית: Lorentzmedaille) הוא פרס המוענק מדי ארבע שנים על ידי האקדמיה המלכותית ההולנדית לאומנויות ולמדעים. הפרס נוסד בשנת 1925, לכבוד יובל החמישים לעבודת הדוקטורט של הפיזיקאי ההולנדי הנדריק לורנץ. הפרס מוענק לאדם אשר עשה תרומה חשובה לפיזיקה התאורטית.
שארנה סול
שארנה סול (בבולגרית: Шарена Cол) היא תערובת תבלינים מעשבי תיבול מיובשים הפופולרית בבולגריה.
התערובת מורכבת ממלח, חילבה, פלפל שחור, פפריקה מתוקה או חריפה, כמון, זרעי דלעת, טימין, קמח תירס, פלפל קאיין ולעיתים גם פירורי לחם טחונים.
מלבד שמו המקורי, התבלין נקרא ברוסית מלח בולגרי (болгарская соль).
כבישי ישראל
מערכת הכבישים בישראל היא המערך הסלול של הדרכים בתחומי מדינת ישראל, וכוללת כבישים שנסללו הן טרם קום המדינה הן על ידיה. הראשונים להשקיע במערך הכבישים בתחומי ארץ ישראל היו הבריטים במהלך שנות המנדט הבריטי בארץ ישראל. עם זאת, מרבית הכבישים בישראל נסללו על ידי ממשלות ישראל לאורך השנים, בעיקר באמצעות חברת נתיבי ישראל (שבעבר הייתה ידועה בשם מע"ץ). לקראת המאה ה־21 ובמהלכה החלה גם סלילת כבישים על ידי זכיינים במסגרת פרויקטים של בנה־הפעל־העבר (BOT).
נכון לשנת 2019 יש בישראל 19.9 אלף ק"מ כבישים סלולים.