cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קואליציית נשים לשלום
פעילות
מאז 2007 מציינת התנועה את הנכבה ומארגנת פעילויות ביום הנכבה (מאז יום הנכבה ה-59). כך למשל, ציינה את הנכבה ב-2011 על ידי הפרחת בלונים שחורים בכיכר רבין בתל אביב. ולאחר שהצטרפה לקמפיין ה-BDS הקורא להחרמת מדינת ישראל ומוסדות ואישים ישראליים, היא החלה בקמפיין הקרוי "מי מרוויח מהכיבוש?". הקמפיין נועד לעקוב אחר פעילותן של חברות ישראליות וזרות שלטענתה מרוויחות מהשלטון הצבאי וכיבוש השטחים בגדה ובעזה, תוך קריאה להחרימן. בין השאר פעלה להחרמת אלביט מערכות, חברת הקוסמטיקה AHAVA המוכרת מוצרים מים המלח וכן פעלה לכך שאוניברסיטת ברקלי, הכנסייה הפרסביטריאנית וקרן הפנסיה הנורווגית ימשכו השקעות מישראל.
ב-2010 הביעה תמיכה במשט הטורקי לרצועת עזה. בקיץ 2014 ערכה הקואליציה הפגנות נגד מבצע צוק איתן.
מימון
לפי אתר NGO Monitor:
בעקבות תמיכתה בתנועת ה-BDS הודיעה במאי 2011 הקרן החדשה לישראל על הפסקת הזרמת המענקים לקואליציה ודרשה מהארגון להסיר את שמה מרשימת התורמים באתר. בתגובה האשימה הקואליציה את הקרן בכניעה למסע ההסתה שמתנהל נגד ארגוני השמאל וזכויות האדם וקראה לתומכיה להרים תרומה כדי לפצות על הפסקת המימון.
חסידות בעלז
חסידות בעלז (בכתיב מסורתי, המשמש גם בחסידות: בעלזא; הכתיב העברי התקני: בֶּלז) היא חצר חסידית שהוקמה בתחילת המאה ה-19 בעיירה בֶּלז, ובראשה עומד כיום הרב ישכר דב רוקח (השני). החסידות היא החסידות החמישית בגודלה בעולם, ונכון לשנת 2018 מנתה כ-7,500 משפחות.
תולדות החסידות
חסידות בעלז הוקמה בתחילת המאה ה-19 בעיירה בלז שבגליציה המזרחית (כיום: אוקראינה). אדמו"רי החסידות כיהנו ברבנות העיירה בלז ותוארם היה "הרָב" בשונה מהכינוי המצוי "הַרֶבֶּה".
האדמו"ר הראשון, רבי שלום רוקח ה"שר שלום", היה תלמידם של החוזה מלובלין, רבי אורי מסטרליסק והמגיד מלוצק. רבי שלום אף בנה בית כנסת גדול במרכז העיירה. לאחר פטירתו בשנת 1855, ירש אותו צעיר בניו, רבי יהושע. חצרו גדלה והגיעה לסדר גודל של אלפי חסידים. לאחר פטירתו בשנת 1894, ירש אותו בנו, רבי ישכר דב רוקח. הוא התנגד בחריפות לציונות ולתנועת המזרחי. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עזב את העיר. לאחר המלחמה חזר אליה ושיקם את בית הכנסת. לאחר פטירתו של רבי ישכר דב בשנת 1926 מונה בנו רבי אהרן לממלא מקומו.
חסידות בעלז לאחר השואה
עד למלחמת העולם השנייה הייתה בעלז אחת החסידויות החזקות והמשפיעות בגליציה המזרחית. בשואה נספו רוב חסידי בעלז שבגליציה, בהם כל משפחתו של רבי אהרן. רבי אהרן נמלט מאירופה, עם אחיו רבי מרדכי רוקח מבילגוריי והגיע לתל אביב, שם פתח בית כנסת ברחוב אחד העם. בקיץ ובימים הנוראים שהה בקטמון בירושלים.
ריבוי הניצולים מהונגריה, שבה היו חסידי ואוהדי בעלז רבים, תרם להתבססות החסידות לאחר השואה. החסידים אשר עלו לארץ ישראל התיישבו בעיקר בירושלים, שבה היה ריכוז של חסידי בעלז עוד לפני השואה, בתל אביב, ובבני ברק. רבי אהרן שלח את הבחורים הגליציאנים ללמוד בישיבת שפת אמת של חסידות גור ואת ההונגרים לישיבת דושינסקיא, עד לשנת ה'תש"י שבה הוקמה ישיבה של החסידות. חסידי בעלז אחרים ששרדו את השואה היגרו לריכוזי היהדות החרדית בעולם, בפרט לניו יורק, לונדון, אנטוורפן ומונטריאול, ופתחו שם קהילות ובתי כנסת עצמאיים. בניו יורק השתקעו החסידים באיסט סייד (בעיקר יוצאי גליציה) ובויליאמסבורג (בעיקר יוצאי הונגריה). לימים העביר האדמו"ר הנוכחי את מרכז החסידות לבורו פארק. בסוף ימיו של רבי אהרן נבנו הישיבה ובית המדרש ברחוב אגריפס. רבי אהרן הלך לעולמו בכ"א באב ה'תשי"ז ולא השאיר צאצאים.
ה"מורדים"
קבוצה מהחסידים שהתנגדה להכתרה לא הסכימה לקבל את מרותו, פרשה והקימה בית מדרש בבני ברק ברחוב מהרש"ל. אל ה"מורדים" הצטרף מאוחר יותר הרב שלום ברנדר, ראש ישיבת בעלז. גם באנטוורפן הוקם בית כנסת של "המורדים". בלונדון שלטו ה"מורדים" על בית המדרש של בעלז וחסידי רבי ישכר דוב הקימו בתי מדרש ומוסדות חינוך חדשים. לאחר שרבי יהושע רוקח, נינו של האדמו"ר רבי ישכר דב רוקח (הזקן). הוכתר לאדמו"ר ממחנובקה רובם של ה"מורדים" הצטרפו אליו ומאז נקראה החצר "בעלז-מחנובקה", מה שגרם למתח בין החצרות, המחלוקת בין החצרות הסתיימה בהסכם שנחתם בכסלו ה'תשע"ו לפיו תיקרא החסידות "מחנובקא-בעלז". מיעוטם של ה"מורדים" לא קיבל על עצמו את מרותו של רבי יהושע וממשיכים להתפלל בבית הרב ברנדר בבני ברק.
מוסדות בעלז
מרכז החסידות נמצא בקריית בעלז שבירושלים, שם נבנה המרכז העולמי במבנה ענק ומפואר, המזכיר בצורתו את בית הכנסת בעיירה בעלז. בצמוד אליו ביתו של הרבי המכונה "די גרויסע שטוב" כפי שהיה נקרא בגליציה בפי החסידים, אשר בקומתו התחתונה נמצא אולם הטישים. סביב בית המדרש בנויה קריית בעלז שבה כאלף משפחות חסידים.
קהילות נוספות קיימות בבני ברק, אשדוד, בית שמש, תל אביב, חיפה, קריית גת, גבעת זאב והר יונה; וכן מחוץ לישראל: בבורו פארק, מונסי, ויליאמסבורג, לייקווד, סטטן איילנד, מונטריאול, אנטוורפן, לונדון, מנצ'סטר, ווסטקליף, ציריך, וינה, מלבורן וסאו פאולו.
לחסידות מערכת קהילתית רחבה, הכוללת:
ישיבות בעלז
ישיבות קטנות של בעלז קיימות בירושלים, בית חלקיה, טלז סטון, קוממיות, בני ברק, בית שמש, חיפה, ו-2 ישיבות באשדוד. מחוץ לישראל ישנן ישיבות קטנות בלונדון, מנצ'סטר, אנטוורפן, מונטריאול, מונסי ו-2 ישיבות בבורו פארק.
ישיבות גדולות:
פעילות להחזרה בתשובה
בתחילת שנות ה-80 הורה האדמו"ר, רבי ישכר דב רוקח, לפעול להחזרה בתשובה. תחילה נפתח ארגון בשם "אחדות הנוער", במסגרתו יצאו פעמיים בשבוע אברכי כולל מהחסידות לפעילות עם בני נוער בגילאי 13–14 במושבים אורה ועמינדב ליד ירושלים ובמושבים על יד העיר בני ברק. האברכים למדו עם בני הנוער משניות. כשהתגייסו הנערים לצה"ל, נותק עמם הקשר, מה שהוביל את הפעילים להבנה שיש צורך בהקמת ישיבה ייעודית לנערים הללו.
בהמשך הוקמה ישיבה לחוזרים בתשובה בשם "ישיבת תורה ואמונה" בשכונת גבעת משה בירושלים, כשבמקביל ממשיכים החסידים לערוך חוגי בית והרצאות.
בשנות ה-90 הוקם הארגון צהר - עם אחד בלב אחד. הארגון ריכז תחתיו את פעילויות ההחזרה בתשובה של החסידות: חוגי בית, כנסים, סמינרים וימי עיון לבעלי תשובה. בוגרי הפעילות השתלבו בישיבת "תורה ואמונה". נשיא הארגון הוא האדמו"ר מבעלז ומנכ"ל העמותה הוא הרב מנחם קליין.
בסמוך לישיבה הוקם כולל אברכים לבוגרי הישיבה הנשואים, בכולל גם מסלול ללימוד גמרא בעיון כדרך הלימוד בישיבות הליטאיות.
חלק מצוות הארגון הם חוזרים בתשובה בעצמם, בהם המנהל הרוחני הרב יצחק אלכמייסטר. חלק מהחוזרים בתשובה דרך הארגון הפכו לחסידי בעלז. בין המרצים ומוסרי השיעורים: הרב אריה שכטר, הרב יהודה יוספי, הרב מרדכי נויגרשל והרב עמנואל תהילה.
ב-2014 ניתן לעמותה צו פירוק על ידי בית משפט.
מאפייני ודרך החסידות
בעבר לא הודפסו דברי תורה מאדמו"רי בעלז ובחסידות נהגו ללמוד ספרי חסידות בולטים כמו נועם אלימלך, קדושת לוי ותולדות יעקב יוסף. החסידות מאופיינת בשמירה קפדנית על מנהגים בכלל והמיוחדים לה בפרט, כמו אמירת סליחות בימי בה"ב, חגירת גרטל כל היום. על פי גישת החסידות עיקר עבודת החסיד היא להיות ירא שמיים ולהיות שקוע בלימוד התורה, וכן עליו להיות "מחובר לקרקע" ולא להתנהג בתנועות חיצוניות של התלהבות בתפילה וכדומה, או לנסות לעלות לדרגות גבוהות ממדרגתו. בחסידות בעלז בדרך כלל הייתה התפילה במהירות רבה. ברוב התחומים אין לחסידות בעלז שיטה חסידית-רעיונית מיוחדת, ועיקר החסידות בבעלז היא לימוד התורה והתקשרות לצדיק.
אדמו"רי וחסידי בעלז היו ידועים כשמרנים וקיצוניים, בהשקפת עולמם ובלבושם. כך למשל, בפתיחת ישיבת בעלז בישראל, הורה האדמו"ר רבי אהרן לא לקרוא לישיבה "ישיבת בעלזא" אלא "ישיבה דחסידי בעלזא", משום שבאירופה לא הייתה לחסידות ישיבה. החסידות לחמה בהשכלה, בציונות ובאגודת ישראל. רבי יהושע הקים את "תנועת מחזיקי הדת" כנגד תנועת ההשכלה, והיה מגדולי הלוחמים בה. רבי ישכר דב מבעלז התנגד לאגודת ישראל וללימוד הדף היומי שנוסד על ידה, וכן התנגד לפתיחת בתי ספר לבנות (בית יעקב) בגליציה, אם כי לדברי שרה שנירר, הוא תמך ביוזמה בפולין. הוא התנגד גם לרבנים שנחשדו בקרבה רעיונית להשכלה או לציונות. בגליציה הקפידו חסידי בעלז על לבוש מסורתי בסגנון מיושן.
החסידות הייתה שמרנית גם בהשקפתה החסידית. הקפידו בה ללמוד רק ספרי חסידות מן הזרם המרכזי ולא כאלה המבוססים על שיטות מיוחדות, כמו ספרי חב"ד, ברסלב ופשיסחא. כיום הקפדה זו נחלשה, ואף החסידות עצמה מדפיסה את ספרי התניא ושפת אמת. אמנם האיסור על לימוד ספרי ברסלב עדיין נשמר.
החסידות מאופיינת עד היום בשמירת המסגרת הפנימית ומנהגי הקהילה. עם זאת, בישראל חלו בה שינויים משמעותיים והיא הפכה לפתוחה יחסית לשינויים כמו שימוש באמצעים פדגוגיים מודרניים ותמיכה בהכשרה מקצועית ולימודי תואר לאברכים. אברכי החסידות מתכנסים מדי שבוע ל"חבורות" ("חברה'ס"), קבוצות שבהן משוחחים בעבודת ה'. בחסידות ישנן "חברה'ס" גם לנשים, בהנהלת הרבנית שרה רוקח וכלתה שרה לאה רוקח.
כמו בחסידויות אחרות, היו בחסידות בעלז באירופה "יושבים", חסידים שלמדו תורה בבית המדרש בחצר האדמו"ר והחצר פרנסה אותם. הם היוו דוגמה לחסידים, היו בולטים בשמרנותם והשפיעו על הלך הרוח בחצר. בתקופת האדמו"רים הראשונים מבעלז, היושבים חבשו ספודיק, כובע אדמו"רי. בין היושבים שניצלו מהשואה היה רבי חיים מאיר יחיאל שפירא, האדמו"ר מנארול.
לבוש החסידות
באמצע השבוע לובשים חסידי בעלז כובע סמט וחליפה ארוכה חסידית, ובשבת שטריימל וקפוטה פרחונית שמעליה גרטל, וכן מכנסיים קצרים וגרביים שחורים ארוכים. חלק מהחסידים לובשים גם במהלך השבוע מכנסיים קצרים. בחגים ובשמחות בחצר החסידות לובשים החסידים גרביים לבנים. לאחרונה הנהיג האדמו"ר ללבוש גרביים לבנים גם בחול המועד. בישיבות הגדולות של החסידות ישנה חובה כי מסגרת המשקפיים תהיה עשויה מפלסטיק שקוף, כדי להימנע מסגנון הלבוש המודרני. באופן כללי פאותיהם של החסידים ארוכות יחסית, או מגולגלות סביב האוזן כמנהג הונגריה.
האדמו"ר חובש במהלך השבוע בעת התפילות ובאירועים מיוחדים ספודיק. הוא גורב גרביים לבנים גם במהלך השבוע. נכדיו הרווקים חובשים קולפיק בשבתות מיוחדות, בחגים ובשמחות.
בחסידות בגליציה הייתה הקפדה על כיסוי ראש הנשים במטפחות ולא בפאות. לאחר השואה, התרופפה הקפדה זו והאדמו"ר רבי אהרן רוקח סבר שאין לפעול בנושא. כיום מרבית הנשים החסידות חובשות פאה ומעליה כובע, כפי שתיקן האדמו"ר. בנות משפחת האדמו"ר מכסות את ראשן במטפחת.
מנהגים
מכון "מעשה רוקח" הוציא את סידור התפילה "עבודת השם", ובו נוסח התפילה של החסידות. הנוסח חורג מנוסח ספרד המקובל בכמה עניינים. בין היתר, רובה של תפילת שמונה עשרה וברכת החודש נאמרים כנוסח אשכנז, על פי קביעת רבי שלום, האדמו"ר הראשון. האדמו"ר הנוכחי ערך מספר שינויים בנוסח, בעיקר בניקוד או שינוי קל של מילים, למשל בקדושה במקום "על יד נביאך", "על ידי נביאך".
מאורעות וזמנים בחסידות
בחסידות בעלז נהוג שבמוצאי שמחת תורה אומר האדמו"ר דרשה בעמידה המכונה "שטייעדיגע תורה", בדרשה זו מוסר האדמו"ר הוראות והדרכות עקרוניות. בתחילת זמן חורף וזמן קיץ נערך מעמד "קביעת שיעור" שבו האדמו"ר לומד את המשנה הראשונה של המסכת שאותה מתחילים אז ללמוד, ונושא דרשת מוסר לפני הבחורים והאברכים. נוהג זה נקבע על ידי האדמו"ר הקודם, רבי אהרן. בעבר היה נהוג לקבוע את תחילת הזמן ביום שלישי הראשון שאחרי ראש חודש, אך האדמו"ר הנוכחי ביטל מנהג זה.
טיש מיוחד נערך בכ"א באב, יום פטירת רבי אהרן. בטיש זה משתתפים רבנים ואדמו"רים רבים. הטיש נערך לאחר העלייה ההמונית לקברו של רבי אהרן, בהר המנוחות.
טישים בולטים נוספים הם: "לדוד מזמור טיש" בלילה השני של ראש השנה, שבו אומרים את פרק כ"ד בתהילים הפותח במילים אלו ונחשב "מסוגל לפרנסה"; "המבדיל טיש" במוצאי יום כיפור שבו שרים בניגון עתיק את הפיוט "המבדיל" למוצאי יום כיפור; "יוסף טיש" ביום השישי של חול המועד סוכות, שבו האדמו"ר מחלק לחם שחור כסגולה לפרנסה בזכות האושפיזין של יוסף הצדיק שפרנס את כל העולם; "אסתר טיש" ביום הראשון של חול המועד פסח שבו נערכה סעודת אסתר עם אחשורוש; "ובאו כולם טיש" בחג השבועות, שבו האדמו"ר אומר שלושה קטעים מתוך הפיוט יום שבתון העוסקים בקבלת התורה.
יום בולט בחסידות הוא היום הראשון של אמירת סליחות לפני ראש השנה. ביום זה נוהגים כל החסידים הגרים בישראל להגיע לאמירת סליחות עם האדמו"ר, לפנות בוקר. לאחר תפילת שחרית אומרים את כל ספר תהילים בציבור.
שייכותה הפוליטית של החסידות
עד לכהונתו של רבי אהרון רוקח כאדמו"ר התאפיינה החסידות בסגנון קנאי כנגד תנועת ההשכלה היהודית, התנועה הציונית, המזרחי ואגודת ישראל. אחרי מלחמת העולם השנייה ועלייתו של האדמו"ר לארץ ישראל, תמכה החסידות בתנועת אגודת ישראל.
בעשורים הראשונים לאחר קום המדינה שמרה החסידות על זיקה לעדה החרדית בתחום הכשרות ועוד. ב-1980 פסקה זיקה זו. בשנת 1988 כאשר פרשו הליטאים בראשות הרב שך מאגודת ישראל והקימו את מפלגת דגל התורה, הצטרפה החסידות לדגל התורה, מה שעורר את חמתן של רוב החסידויות שהשתייכו ל"אגודת ישראל". בהמשך השתלבה החסידות שוב באגודת ישראל. חבר כנסת מטעמה, ישראל אייכלר, כיהן בין השנים 2005-2003 ושוב החל מפברואר 2011 במסגרת הסכם רוטציה ומ-2013 בבחירה לקדנציה שלימה.
ברשויות המקומיות קיים ייצוג לבעלז, בירושלים, בני ברק, בית שמש, אשדוד, קריית גת ונוף הגליל.
ניגוני בעלז
בעבר לא נהגו בחסידות בעלז לשיר כמעט, והטיש היה בעיקר מיועד לסעודת האדמו"ר ואמירת דברי תורה. גם התאספויות החסידים כללו בעיקר דברי תורה בעניין עבודת ה' וסיפורי צדיקים. לחסידות היו כ-35 ניגונים, בעיקר ניגוני ימים נוראים ושמחת תורה, חלקם ניגונים עתיקים מזמן המגיד ממזריטש ותלמידיו.
האדמו"ר הנוכחי, רבי ישכר דב, החל לאחר הכתרתו לעודד שירה בסעודות שבת בישיבת בעלז. בשנת תשל"ב הורה לראשונה לשיר ניגון עם מילים בטיש ובאותה שנה הוקמה לראשונה מקהלה בחסידות. המקהלה שרה ניגונים של חסידויות אחרות, כמו חסידות מודז'יץ, חסידות ויז'ניץ וחסידות רופשיץ. באותן השנים החל רבי ישכר דב לעודד חסידים בעלי חוש מוזיקלי להלחין ניגונים חדשים. בשנת תשל"ח יצא האלבום הראשון של החסידות. מאז יצאו כ-60 אלבומים. מדי שנה מולחנים עשרות ניגונים לימים נוראים ולכבוד שמחות, ניגונים הכוללים בדרך כלל גם מילים. גם רבי ישכר דב הלחין מספר ניגונים, בהם ניגון לר"ח "יהי החודש הזה כנבואת אבי חוזה". סגנון הניגונים רחב ומאגר הניגונים כולל ניגוני שמחה, ניגוני מרש ובעיקר ניגונים רגועים ושקטים. ניגונים רבים, בעיקר ניגוני השמחה, התפרסמו מחוץ לחסידות ומושרים באופן קבוע בחסידויות אחרות ובחתונות חרדיות.
מלחיני החצר העיקריים הם הרב יוסף צבי ברייער, הרב ירמיה דמן, הרב שלמה קאליש. מפיק החצר הוא יוסף משה כהנא. רוב אלבומי החסידות עובדו על ידי מונה רוזנבלום.
חסידים בולטים
בעבר:
כיום:
Come Around Sundown
Come Around Sundown הוא אלבום הסטודיו החמישי של להקת הרוק האמריקאית, קינגס אוף ליאון. האלבום יצא באירלנד, אוסטרליה וגרמניה ב-15 באוקטובר 2010, בממלכה המאוחדת ב-18 באוקטובר ובצפון אמריקה ב-19 באוקטובר. עטיפות האלבום ורשימת ההשמעה פורסמו ב-3 בספטמבר 2010. הסינגל המוביל מן האלבום, Radioactive, הושק ב-8 בספטמבר באתר הרשמי של הלהקה. ביום שלאחר מכן, השיר יצא לתחנות הרדיו באוסטרליה, וב-14 בספטמבר 2010 יצא השיר כסינגל.
עם יציאתו, הגיע האלבום למקום הראשון במצעדי האלבומים באוסטרליה, אוסטריה, בלגיה, קנדה, גרמניה, אירלנד, שווייץ ובממלכה המאוחדת. בשבוע הראשון לצאתו, מכר האלבום כ-183,00 עותקים בממלכה המאוחדת, כש-49,000 מתוכם דיגיטליים, ובכך שבר האלבום את שיא המכירות הדיגיטליות בשבוע של אלבום בממלכה המאוחדת. הוא אחד האלבומים הנמכרים בממלכה המאוחדת ב-2010, עם מכירות של כ-700,000 עותקים. האלבום זכה בעיקר לביקורות חיוביות, ומגזין הרולינג סטון דירג אותו במקום ה-18 במצעד "האלבומים הטובים ביותר לשנת 2010".
רשימת השמעה
כל השירים והלחנים נכתבו על ידי קינגס אוף ליאון.
משה גידמן
הרב ד"ר משה מוריץ גִידֶמַן (בגרמנית: Moritz Güdemann) (19 בפברואר 1835, הילדסהיים – 5 באפריל 1918) היה רב והיסטוריון אוסטרי, רבהּ הראשי של וינה. הוא השתייך לאסכולת ברסלאו והיה ממתנגדי הרפורמים והציונות ומראשי "רבני המחאה".
ביוגרפיה
התחנך בברסלאו; קיבל תואר דוקטור בשנת 1858, והוסמך לרבנות בשנת 1862 בבית המדרש לרבנים בברסלאו. בשנה שלאחר מכן נקרא לשמש רבהּ של מגדבורג. בשנת 1866 עבר לווינה, וכיהן בה כדרשן, וכעבור שנתיים, ב-1868, נתמנה לרב בעיר. בשנת 1890 נתמנה לרב ראשי.
שמו של גידמן יצא לפניו כחוקר ההיסטוריה של החינוך והתרבות היהודיים, והוא פרסם שורה של מחקרים בתחומים אלה. בנוסף, נטל גידמן חלק פעיל במוסדות הקהילה ובחינוך.
יחסו לציונות
בתחילת דרכו של תאודור הרצל תמך גידמן ברעיונותיו. כאשר החל הרצל לקדם את הרעיון הציוני, בחודש יוני 1895, קיווה להשיג את המימון למימושו ממשפחת רוטשילד. את תמיכת הציבור קיווה לרכוש דרך הרבנים האורתודוקסים, ועל כן פנה לגידמן – רבהּ הראשי של בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית. במכתבו לגידמן ב-11 ביוני 1895 כתב הרצל: "עזרתו של כבודו – אקווה כי לא הייתה זאת טעות מצדי – הייתה בטוחה בעיני מראש". באמצע חודש אוגוסט שנת 1895 הציג הרצל בפני גידמן את חיבורו המדיני הראשון, "הנאום בפני הרוטשילדים", שהדהימו:
הרב גידמן ביקר את הרצל פעם אחת, ב-24 בדצמבר 1895, בעת חג החנוכה. הוא הזדעזע לגלות עץ חג מולד גדול בביתו, ומאז לא הגיע שוב למקום ויחסו להרצל הצטנן עוד יותר.
בטרם יצא לאור "מדינת היהודים" בפברואר 1896 שלח הרצל עותק של החיבור לגידמן, שהשיב לו: "קראתי הכל ולא מצאתי מקום לערער". ואולם עם פרסום "מדינת היהודים" ניתק הקשר ביניהם. לאורך הקשר בין הרצל לגידמן, שנמשך מעט כשמונה חודשים – מאז מכתבו הראשון אליו ועד לאחר פרסום "מדינת היהודים" בחודש פברואר 1896 – ניסה הרצל לשכנעו לתמוך ברעיונותיו; ואכן, עולה כי היו פעמים שבהם הביע גידמן התלהבות מהם. ואולם, כשנה לאחר תחילת המגעים בין הרצל לגידמן, ב-14 במאי 1896, רשם הרצל ביומנו כי גידמן עזבו.
ב-17 באפריל 1897 פרסם גידמן קונטרס אנטי-ציוני בשם "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ובו ביקר את נטיית הציונות להדגיש את הפן הלאומי שביהדות על חשבון הפן הדתי שבה. הקונטרס זכה לתגובה מנומסת אך תקיפה מצד הרצל בשבועון Österreichische wochenschrift, ובהמשך מצד חברים אחרים בתנועה הציונית.
Candle in the Wind
Candle in the Wind הוא שיר שנכתב על ידי ברני טופין והולחן ובוצע על ידי אלטון ג'ון באלבומו "Goodbye Yellow Brick Road" משנת 1973. השיר הוקלט פעם נוספת ב־1997, בעקבות מותה של הנסיכה דיאנה, הפך לשיר השני הנמכר ביותר בכל הזמנים אחרי "White Christmas" בביצוע בינג קרוסבי, והנמכר ביותר מאז החלו מצעדי מכירות הסינגלים להופיע.
הגרסה המקורית
השיר הוקלט במקור במאי 1973 ויצא כסינגל הרביעי מאלבומו של אלטון ג'ון "Goodbye Yellow Brick Road" (הסינגל לא יצא בארצות הברית). ברני טופין כתב את השיר על מרילין מונרו, והוא מתחיל במילים "Goodbye Norma Jean" (נורמה ג'ין בייקר היה שמה האמיתי של מרילין מונרו). השיר הגיע למקום ה־11 במצעד הבריטי. אף על פי שבסופו של דבר השיר נכתב והתפרסם כמחווה למרילין מונרו, אמר ברני טופין שלאמיתו של דבר, כשכתב את השיר עמדה לנגד עיניו דמות הידוען שעוברת האדרה לאחר מוות טרגי בגיל צעיר, באופן כללי:
(הרישא של הדברים שאמר טופין ב־2014 נסתרת במידת מה מדברים שאמר ג'ון בתוכנית טלוויזיה ב־1974 (שם גם ביצע את השיר), אז אמר: ).
גרסת 1986
ב־1987 יצא השיר כסינגל מתוך אלבום ההופעה "Live in Australia with the Melbourne Symphony Orchestra", שתיעד הופעה שנערכה ב־14 בדצמבר 1986 במלבורן שבאוסטרליה, ההופעה האחרונה בסיבוב ההופעות Tour De Force שערך ג'ון בארץ זו עם התזמורת הסימפונית של מלבורן. עם זאת, בשיר זה לא השתתפה התזמורת, אלא ג'ון ביצע אותו עם הקלידן שלו,. בתחילת הבית השני של השיר חברי התזמורת שלפו נרות אותם הדליקו ביד, ותשואות הקהל שנשמעות באו כתגובה למחווה זאת. לג'ון עצמו לא הייתה ידיעה מוקדמת על המהלך, והוא נראה מגיב עליה בווידאו קליפ של השיר.
בארצות הברית, שם יצא הסינגל לראשונה (בכל גרסה שהיא) ב־1987, הוא הגיע למקום השישי במצעד בילבורד הוט 100. ב־1988 הגיע הסינגל למקום החמישי במצעד הסינגלים הבריטי. הוא אף היה מועמד לפרס גראמי בטקס פרסי הגראמי ה־30, שנערך ב־1988, בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר פופ.
גרסת 1997
ב־31 באוגוסט 1997 נהרגה הנסיכה דיאנה בתאונת דרכים. אלטון ג'ון והנסיכה היו חברים טובים, ומותה הכה את ג'ון בתדהמה. הוא עצמו איבד חבר טוב שבועות ספורים קודם לכן, את מעצב האופנה ג'אני ורסצ'ה, ונכנס בעקבות אירועים אלו לדיכאון. ב־2 בספטמבר קיבל ג'ון שיחת טלפון מאיש העסקים ריצ'רד ברנסון, שאמר לו שאחותה של הנסיכה, ליידי שרה מקורקודייל, ביקשה שישיר בהלוויית אחותה, וביקש מג'ון להיות מוכן. הוא אף סיפר לג'ון שרבים מהכותבים בספר התנחומים שבארמון סנט ג'יימס ציטטו ממילות "נר ברוח" (המקורי). ג'ון התקשר לטופין, סיפר לו זאת ואף ציין שתחנות רדיו בבריטניה משמיעות את השיר "נר ברוח" כזיכרון לדיאנה. טופין הבין מהשיחה שעליו לשכתב את מלות "נר ברוח", וכך עשה (הדבר לקח לו שעתיים). לאחר ההלווייה סיפר טופין שבימים שלאחר מכן התברר לו שג'ון התכוון באותה שיחה שהוא יכתוב שיר חדש ברוח "Candle in the Wind": "אני פשוט הבנתי אותו לחלוטין לא נכון באותה שיחת טלפון ראשונית", אמר. עם זאת, באוטוביוגרפיה שפרסם ב־2019, "Me", טען ג'ון שכוונתו מלכתחילה הייתה לשכתב את השיר. כך או כך, בשיחה נוספת החליטו השניים, בהתחשב בזמן הקצר עד להלווייה, להישאר עם מה שיש. שיחת הטלפון מברנסון לא הייתה בקשה רשמית ממשפחת המלוכה, ועד ה־3 בספטמבר ג'ון לא ידע בוודאות שישיר: "זה באמת תלוי באוויר כרגע", אמר לעיתונאים. הבלבול היה כה גדול עד שתחנת הרדיו WPST מניו ג'רזי דיווחה שעדיין לא ידוע אם ג'ון אפילו הוזמן להלוויה. רק ב־4 בספטמבר יצאה הודעה רשמית שג'ון ישיר בהלווייה, וישיר את "נר ברוח". בדצמבר 2021 נחשף במסמכים שפרסם שהסיבה לאי הוודאות עד שלב כה מאוחר הייתה שבני משפחת המלוכה הבריטית התנגדו להופעתו של ג'ון בלוויה, משום שחשבו שהמילים החדשות שנכתבו לשיר "סנטימנטליות מדי". הכומר ד"ר וסלי קאר, שעמד באותם ימים בראש מנזר וסטמינסטר, כתב לבני משפחת המלוכה מכתב בו שכנע אותם לאפשר לזמר להופיע. עם זאת, מכיוון שמלכתחילה התנגדותם הייתה כל כך חזקה, במקום נכח סקסופוניסט שהועמד במצב הכן למקרה שבני משפחת המלוכה יסרבו ברגע האחרון לאפשר לג'ון להופיע. פורסם גם כי בטיוטה הראשונה של תוכנית ההלוויה היה רשום שג'ון יבצע את "Your Song". לבסוף הוא ביצע את "Candle in the Wind", במה שהפך לאחד מהרגעים הזכורים ביותר מההלוויה.
ג'ון שר את "Candle in the Wind" גרסת 1997 בפעם הראשונה והיחידה בהלוויית הנסיכה דיאנה, שהתקיימה בכנסיית וסטמינסטר ב־6 בספטמבר 1997. השיר נפתח הפעם במילים "Goodbye, England's Rose". ג'ורג' מרטין היה אחראי על ההפקה המוזיקלית של גרסת האולפן של הסינגל.
ג'ון הודה שהביצוע בהלוויה היה מבין המקרים הבודדים שבהם חווה פחד במה, ושהשתמש באופן נדיר בטלפרומפטר, מכיוון שחשש לשיר מתוך הרגל את הנוסח המקורי של השיר:
מאז אותו ביצוע, סירב ג'ון לשיר את הגרסה המחודשת בהופעותיו, אלא הוא מבצע בהן אך ורק את הגרסה המקורית של השיר. בנוסף, גרסת 1997 של השיר מעולם לא הופיעה באף אחד מאלבומיו וג'ון אמר כי יסכים לשיר את השיר רק אם בניה של הנסיכה דיאנה, ויליאם והארי, יבקשו זאת ממנו.
הצלחת הסינגל
בהלווייתה של הנסיכה דיאנה צפו בין 2 ל־2.5 מיליארד צופי טלוויזיה ברחבי העולם. בבריטניה יצא הסינגל לחנויות התקליטים ב־13 בספטמבר 1997, וכבר באותו היום נמכרו ממנו 658,000 עותקים. בשבוע הראשון הסתכמו מכירותיו בבריטניה ב-1.5 מיליון עותקים. הסינגל שהה במקום הראשון במצעד הבריטי במשך חמישה שבועות, ובסך הכול נמכרו ממנו בבריטניה מעל 4.9 מיליון עותקים, ובשל כך הוכרז כסינגל הנמכר ביותר בבריטניה אי פעם.
בארצות הברית זכה הסינגל להצלחה דומה. הסינגל נכנס ישירות למקום הראשון במצעד בילבורד האמריקני, ושהה שם במשך 14 שבועות רצופים. 8.8 מיליון עותקים נמכרו בסך הכול בארצות הברית, מתוכם 3.4 מיליון בשבוע הראשון. הסינגל הגיע ל־11 הסמכות פלטינה רק 17 ימים לאחר יציאתו לאור, והיה לסינגל הראשון (והיחידי במשך 15 שנים) שקיבל הסמכת יהלום. גם בארצות הברית הוא הוכרז כסינגל הנמכר ביותר אי פעם. הוא אף זיכה את ג'ון בפרס גראמי, בקטגוריית ביצוע הפופ הקולי הגברי הטוב ביותר, בטקס פרסי גראמי ה־40.
גם בשאר העולם זכה הסינגל להצלחה בלתי רגילה. בקנדה שהה הסינגל ב-TOP 20 במשך שלוש שנים, מתוכן 45 שבועות רצופים במקום הראשון (שיא עולמי). השיר נמכר בכ-4.5 מיליון עותקים בגרמניה. שישה שבועות במקום הראשון באוסטרליה, ואף בישראל זכה הסינגל להצלחה. בסך הכל נמכרו ברחבי העולם מעל 33 מיליון עותקים. רווחי הסינגל נתרמו לטובת "קרן דיאנה", שרווחיה עד ספטמבר 1999 נאמדו בכ־150 מיליון דולר, כאשר מרבית הסכום הגיע מרווחי הסינגל.
רשימת השמעה
במדינות רבות יצא "Candle in the Wind '97" כסינגל צד א' כפול עם "Something About the Way You Look Tonight", אחד משירי אלבומו החדש של ג'ון, "The Big Picture". צד ב' של הסינגל היה השיר השלישי, "". שיר זה נכלל בגרסה האמריקאית של אלבום האוסף, שיצא בצפון אמריקה בנובמבר 1996, אך בתפוצה בין לאומית הוא יצא לראשונה בסינגל זה.
גשר הוהנצולרן
גשר הוהנצולרן (בגרמנית: Hohenzollernbrücke) הוא גשר רכבות והולכי רגל העובר מעל נהר הריין בעיר קלן בגרמניה.
היסטוריה
גשר הוהנצולרן נבנה בין השנים 1907–1911 במקום בו שכן לפני כן "גשר הקתדרלה" (Dombrücke), שנהרס כיוון שלא היה מסוגל לעמוד בעומס התחבורה עליו. במתכונתו המקורית תוכנן הגשר ידי האדריכל פרנץ שווכטן (Schwechten) בסגנון נאו-רומנסי וכלל שתי מסילות ברזל וכן מעבר להולכי רגל וכלי תחבורה אחרים. הגשר נקרא על שם בני בית הוהנצולרן ששלטו בגרמניה באותם הימים ואשר פסליהם הוצבו על הגשר.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצץ הגשר פעמים רבות, אך לא ניזוק באופן משמעותי. ב-6 במרץ 1945 עם כניסת כוחות אמריקאים לקלן, פוצץ הגשר בידי הגרמנים. לאחר סיום המלחמה נבנה הגשר מחדש לשימוש רכבות והולכי רגל. העבודות לשיקום הגשר הסתיימו בשנת 1959. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הורחב הגשר.
בתחילת המאה ה-21 התפתח טרנד שבו זוגות נאהבים תולים על הגדר שעל הגשר מנעול אהבה וזורקים את המפתח לריין כמחווה רומנטית וסמל לאהבה נצחית. כיום הגשר עמוס במספר רב של מנעולי אהבה, במשקל כולל של כ-2 טונות.
שם תאגיד
שם תאגיד משמש לזיהויו, והוא צעד ראשוני בעת הקמתו של תאגיד (חברה, עמותה, אגודה שיתופית, שותפות וכדומה).
שמות מייסדי התאגיד או בעליו
פעמים רבות משמשים שמות מייסדי התאגיד או בעליו לזיהוי התאגיד. שם כזה נפוץ במקרים שבהם יש חשיבות למוניטין האישי של העומדים בראש התאגיד, ובהם משרדי עורכי דין (למשל "גרוס, קלינהנדלר, חודק, הלוי, גרינברג ושות'"), רואי חשבון ("ארנסט אנד יאנג, קוסט פורר גבאי את קסירר") ועוד. חברת האלקטרוניקה הרב-לאומית היולט פקארד קרויה אף היא על שם מייסדיה, ויליאם היולט ודייב פקארד, וכך גם רשת חנויות הספרים סטימצקי.
שם המתאר עניינית את מהות התאגיד
שם התאגיד נועד בראש ובראשונה לזהותו, ולכן משמש לעיתים למטרה זו שם המתאר בצורה עניינית את מהות התאגיד. דוגמאות:
ראשי תיבות
פעמים רבות משמשים ראשי תיבות ליצירת שמו של תאגיד - כשמו הרשמי או כקיצור נפוץ של שם זה. דוגמאות:
הריצה לראש המדריך המסווג
בעבר, במדרכי טלפון, כדוגמת "דפי זהב", שבו העסקים הוצגו לפי נושאים, ובכל נושא הם היו ממוינים בסדר אלפביתי של שמם, יש שהיו מעוניינים להופיע בתחילת הרשימה, בתקווה שדורש השירות יבחר בשם הראשון שהוא פוגש. רצון זה הוליד בישראל עסקים ששמם מתחיל בצירוף "א.א.א".
שינוי שם התאגיד
לעיתים נוצר צורך לשנות את שמו של תאגיד, עקב שינוי מהותי באופי התאגיד, רצון להתחדשות וגורמים נוספים. שם התאגיד הוא מרכיב חשוב במיתוג שלו, ולכן החלפת שם התאגיד אינה עניין של מה בכך.
שינוי שם בעל משמעות נרחבת היה שינוי שמה של חברת "סטאנדרד אויל" והמותג Esso (שמקורו באופן הגיית ראשי התיבות של שם החברה) לשם ולמותג Exxon - שם מלאכותי וחסר משמעות. עלות החלפת השם, שנערכה בשנת 1973, נאמדה ב-100 מיליון דולר. השם Esso ממשיך לשמש את החברה מחוץ לארצות הברית.
מגבלות חוקיות על שמו של תאגיד
עקרון היסוד הוא שתאגיד רשאי לבחור לעצמו כל שם, אך על עיקרון זה חלות הגבלות אחדות.
הגבלת השימוש בתואר "בנק"
, קובע: "אסור לכל אדם או לחבר אנשים, בין שהם מאוגדים ובין שאינם מאוגדים, פרט לבנק, לבנק חוץ, לבנק למשכנתאות, לבנק למימון השקעות, ולבנק לקידום עסקים, להשתמש או להוסיף ולהשתמש, בלא הסכמת שר האוצר, במלה "בנק" או בכל מלה הגזורה הימנה בשם שבו הם מנהלים עסקים".
הגבלת השימוש בשם המרמז על מוסד להשכלה גבוהה
סעיף 21י לחוק המועצה להשכלה גבוהה, תשי"ח-1958, קובע: "לא ישתמש מוסד חינוך באחד הכינויים האלה – אוניברסיטה, טכניון, מכון טכנולוגי, פקולטה, אקדמיה, בית ספר גבוה, מכללה אקדמית, השכלה גבוהה או חינוך גבוה – בין בנפרד ובין בסמיכות, ובין בצירופו, כשם או כתואר, לכינוי אחר, בין בעברית ובין בלועזית, אלא אם המוסד הוכר לפי סעיף 9, או שהכינוי ניתן לו בחוק או שקיבל עליו אישור מאת המועצה להשכלה גבוהה".
קאזה באליו
קאזה באליו (בקטלאנית: Casa Batlló - "בית באליו") הוא בית מגורים ברובע אישמפלה בברצלונה, בירת קטלוניה שבספרד. המבנה ממוקם בשדרת גרסיה (Passeig de Gràcia) מס' 43, ומהווה חלק מגוש הבניינים המכונה "תפוח המריבה" (L'Illa de la Discòrdia), שזכה לשמו בשל העובדה ששוכנים בו בתים של מספר אדריכלים מודרניסטים. בשנת 2005 הוכרז המבנה, יחד עם מספר מבנים נוספים של גאודי ברחבי ברצלונה, כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
המבנה הוקם בין השנים 1875-1877 ומאוחר יותר נרכש על ידי ז'וזפ באליו אי קאסנובס (Josep Batlló i Casanovas) שעל שמו הוא קרוי. בעל הבית החדש שקל בתחילה להרוס את הבניין ולהקים מבנה אחר תחתיו, אך הוא שינה את דעתו, ופנה אל האדריכל הקטלוני אנטוני גאודי על מנת שיעצבו מחדש. העבודות התקיימו בין השנים 1904–1906. המבנה עוצב בסגנון המודרניסטה, ונותר ברשותה של משפחת באליו עד שנמכר ב-1954. הוא החליף מספר ידיים ושופץ בשנים 1970 ו-1999. ב-1984 הותקנה בחזיתו של הבניין תאורה חשמלית המאירה אותו בשעות הערב, וב-1995 נפתח חלק ממנו לציבור הרחב.
תיאור המבנה
גאודי התמקד בחזית, בגג ובחצר הפנימית של המבנה והוסיף לו קומה חמישית אשר נועדה עבור צוות המשרתים. מאפייניו המקוריים של המבנה הושפעו מרצונו של גאודי להאיר בתאורה טבעית את הקומה הראשונה בה התגוררו בעלי הבית. לשם כך בנה בחזיתו מרפסות נרחבות מאבן חול אשר הובאה ממונז'ואיק, ואשר עמודיהן הדקים עוצבו אגב שימוש במוטיבים מעולם הצומח. צורתן של המרפסות וקוויהם המעוגלים העניקו למבנה את אחד מכינויו - "בית העצמות" (Casa dels ossos). חלונות המרפסות עשויים בחלקם מזכוכית שעליה דוגמאות של עיגולים צבעוניים, ובין החלונות והמרפסות, קבע גאודי פיסות קרמיקה מזוגגת בצבעים שונים.
מינהל הכנסות המדינה
מינהל הכנסות המדינה הוא אגף במשרד האוצר העוסק בגיבוש מדיניות המסים (להבדיל מרשות המיסים בישראל, העוסקת במימוש מדיניות זו).
היסטוריה
בשנת 1957, במסגרת ארגון מחדש במשרד האוצר, הוחלט על העברת האחריות לכל התשלומים והתקבולים של משרדי הממשלה לידי מינהל הכנסות המדינה. מינהל הכנסות המדינה היה אחראי לכל גביית המיסים בארץ, תפקיד הממולא כיום על ידי רשות המיסים. בשנת 1963 הוחלט למנות מומחה מיוחד לתכנון ארוך טווח של מדיניות המיסים. בשנת 1995 אוחדו מינהל הכנסות המדינה ואגף הכלכלה במשרד האוצר, לאחר שהוחלט למנות את ציפי גל ים, ראש אגף הכלכלה, לממונה על הכנסות המדינה. אולם האיחוד כמעט לא הורגש ושני האגפים התנהלו כמעט בנפרד. בשנת 2001, החליט שר האוצר, סילבן שלום, לפצלם בחזרה. בשנות ה-90 עבדו במינהל מעל 50 עובדים. אולם עם הזמן ירד קרנו של המינהל ובשנת 2003 עבדו בו 15 עובדים ומשרד האוצר שקל לסגור את המינהל.
מינהל הכנסות המדינה נקט במשך שנים רבות בתמיכה במדיניות מס שוויונית והתנגדות לפטורים לגורמים שונים. למשל, בוועדת אשר, התנגדו נציגי מינהל הכנסות המדינה למע"מ מוקטן על מוצרים חיוניים.
עמדה נוספת של מינהל ההכנסות היא שיש להציע שיעורי מס נמוכים כדי להעמיק את הגבייה.
בראש מינהל הכנסות המדינה עומד הממונה על הכנסות המדינה. הממונה הראשון היה ד"ר ארתור ברגמן. בשנת 1953 החליף אותו ד"ר קורט מנדלסון. בשנת 1954 מונה לתפקיד זאב שרף. בשנת 1961 התפטר שרף מהתפקיד ובמקומו מונה אריאל אריאלי. בשנת 1964 נכנס לתפקיד שמחה גפני. בסוף 1968 מונה לתפקיד משה נוידרפר שהוביל בשנת 1975 את מימוש הרפורמה במיסים שהוצעה על ידי ועדת בן-שחר. בתחילת 1979 מונה אוריאל לין לתפקיד. אחרי לין מונה לתפקיד משה ברטוב, שהוחלף ב-1984 בידי ישראל ברון. בתחילת שנות ה-90 כיהן יורם גבאי בתפקיד הממונה. בשנת 1995 פרש גבאי וציפי גל ים מונתה לתפקיד. גל ים החזיקה בתפקיד עד שנת 2001 והוחלפה בידי מאיר קפוטא. לאחר פרישתו של קפוטא, בסוף 2006, מונה לתפקיד יהושע ויטה. אולם מיד לאחר מכן נפתחה נגדו חקירה גלויה והוא הושעה מתפקידו למשך מספר שנים, בהן כיהנה בתפקיד פרידה ישראלי. באוגוסט 2012 מונה לתפקיד ד"ר מיכאל שראל, אשר התפטר במרץ 2014, על רקע הודעת שר האוצר, יאיר לפיד, על כוונתו להנהיג פטור ממע"מ על דירות לרוכשים דירה ראשונה.
לווייתן מקור הקטור
לווייתן מקור הקטור (שם מדעי: Mesoplodon hectori) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים. הוא מצוי בימים של חצי הכדור הדרומי וקרוי ע"ש המגלה ג'יימס הקטור (1834 – 1907). בעבר נחשב לתת-מין של לווייתן מקור פרין. הוא כמעט ולא נצפה בטבע.
זהו לווייתן גדול עם גוף מוארך באורך של 4.2 מ' ומשקלו עד 1 טון. צבעו אפרפר-חום כהה עם בן בהירה יותר משאר הגוף. החלק הקדמי של הראש והלסתות לבנים והגוף מכוסה צלקות אצל זכרים, מיריביהם ומכרישים תוקפניים. הלסת התחתונה משתפעת למעלה לעבר העיניים ולהם 2 שיניים קטנות, שטוחות ומשולשות שאינם קיימים אצל הנקבות. סנפיר הגב שלהם קטן ומעוגל בקצה, אך הזנב פונה למטה כמו אצל דולפינים ובניגוד ללווייתני מזיפות.
הם חיים בטבע באוקיינוסים הדרומים בעיקר, מניו זילנד עד איי פוקלנד וצפונה עד דרום אפריקה ודרום אמריקה. הם חיים בעומק הים בחבורות קטנות וניזונים מיצורי ים כמו דגים ודיונונים. אויבם היחיד בטבע הוא האורקה, אך הם עלולים גם לעלות בעות על חופים ולהיתקע וכן ניצודו בעבר על ידי ציידי לווייתנים. כיום הציד אסור והם מינים מוגנים.
תנועה מגונה (סרט)
תנועה מגונה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2006 בבימויו של צחי גראד. הסרט מבוסס על הנובלה בת המאה ה-19 "מיכאל קולהאס" מאת היינריך פון קלייסט. הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה לשנת 2006 ויצא לאקרנים במאי 2007.
עלילה
הסרט עוקב אחר שבוע בחייו של מיכאל קליינהאוס, המגולם על ידי גל זייד. מכוניתו של מיכאל נפגעת בתקרית בכביש, מעט לפני צפירת יום השואה, על ידי בכיר לשעבר בשב"כ, בעל קשרים במשטרה. ניסיונו של מיכאל למצות את הדין עם העבריין, נתקל בסירוב והוא יוצא למסע להשבת הצדק והחוק.
הר רובסון
הר רובסון (באנגלית: Mount Robson) הוא ההר הגבוה בהרי הרוקי הקנדיים, וההר המתנשא ביותר בהרי הרוקי בצפון אמריקה. גובהו של ההר 3,945 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא מעל סביבתו ב־2,829 מטרים.
הר רובסון הוא ההר השני בגובהו בקולומביה הבריטית (הר ואדינגטון שברכס הרי החוף הוא הגבוה ביותר). מורדותיו הדרומיים של הר רובסון נראים בבירור מהכביש המהיר ילוהד ולרוב ההר המצולם מכביש זה.
גאוגרפיה
הר רובסון מתנשא בחדות מעל סביבתו. בצידו הדרומי עולה ההר הפרש גבהים של 2,975 מטרים מעל אגם קיני לפסגת ההר.
חלקו הצפוני של הר רובסון מכוסה קרחונים.
קרחון רובסון ממלא את האוכף בין הר רובסון והר רספלנדנט. בראשית המאה ה־20 הקרחון, שהיה ממוקם על קו פרשת המים של אמריקה, הזין הן את אגם ברג והן את אגם אדולפוס (המצויים משני צידי קו פרשת המים, ולכן מי הקרחון זרמו הן לכיוון האוקיינוס הארקטי (דרך נהר סמוקי) והן לכיוון האוקיינוס השקט (דרך נהר רובסון)). מאז, עקב התחממות כדור הארץ, נסוג הקרחון, וכיום הוא מזין את נהר רובסון בלבד.
גיתית שובל
גיתית שובל (שמה הפרטי נכתב לעיתים גם גתית) (נולדה ב-26 במרץ 1965 בחולון) היא זמרת ישראלית.
ביוגרפיה
גיתית שובל, בתם של המלחין ואיש קול ישראל ניסים שובל והפזמונאית שרה שובל, התפרסמה ב-1976 כשביצעה כילדה בפסטיבל שירי הילדים את השיר "את שואלת אותי". את הקריירה שלה התחילה בשנת 1979, בגיל 14 הופיעה בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט (1979) וביצעה בו את השיר "שבעה קנים" שכתבה אמה שרה שובל, הלחין סרג'יו פנחס ועיבד יצחק גרציאני, והשיר הגיע למקום השביעי בתחרות.
ב-1981 – כשהיא בת 16 – הוציאה את אלבומה הראשון "גיתית שובל – תקליט ראשון". אלבום שאלדד שרים עיבד. בין שירי האלבום בלטו "להיות" ו"יש לי ידידים".
במסגרת שירותה הצבאי הופיעה בפני חיילים כזמרת סולנית. ואף נשלחה לארצות הברית לייצג את צה"ל במסע התרמה.
בשנת 1987 השתתפה בשנית בקדם אירוויזיון עם השיר "הקליק" למלים של עמוס אטינגר, לחן ועיבוד של דוד קריבושי. השיר הגיע למקום העשירי בתחרות. עוד באותה שנה הופיעה בפסטיבל הזמר הישראלי תשמ"ז שהתקיים בערד בהנחייתו של דניאל פאר, עם השיר "עוד מרחק".
בסוף 1988 הוציאה את אלבומה השני "אל תגיד שלא אמרתי", בו בלטו שיר הנושא, "עכשיו אחר כך", "מתמסרת לאיסור", ו"אני מאמין לזמן" (מילים: אהוד מנור). רון דרויאן, בעלה של שובל עיבד ואף הלחין את מרבית שירי האלבום.
בשנת 1995 הופיעה בפרק בתוכנית "פרפר נחמד".
בתחילת 2001 הוציאה שובל את האלבום "קופסה קטנה של אושר", ממנו יצאו כסינגלים לרדיו: שיר הנושא, "בלי להשאיר עקבות" ו"ילדה שלי". את האלבום הפיק מוזיקלית אילן וירצברג, שגם הלחין חלק מהשירים. בנוסף הוציאה גיתית שלושה אלבומי חגים לילדים (חנוכה, פסח, חגי תשרי) ואלבום שירי יום הולדת. האלבומים הופקו על ידי חברת קלסיקלטת, זכו להצלחה עצומה והגיעו למכירות של מאות אלפי עותקים.
בשנת 2003 עברה גיתית עם משפחתה להתגורר בצפון אמריקה.
בשנת 2005, הוציאה אלבום משירי נעמי שמר. דיבבה בסרטי ברבי רבים בעשור הראשון של שנות ה-2000, ביניהם "ברבי במפצח האגוזים", "ברבי הנסיכה ובת הכפר", "ברבי בארץ הפיות", "ברבי: פגסוס וקסם הסוס המעופף", "ברבי מרמדיה: בת הים" ו"ברבי ו-12 הנסיכות הרוקדות".
בשנת 2017 הוציאה שובל המתגוררת כיום בבוסטון, מיני-אלבום ראשון באנגלית בשם "עלי שלכת". באלבום חמישה שירים, והוא מוקדש ליוצרים יהודיים נבחרים בהם בוב דילן, לאונרד כהן ואחרים.
חיים פרטיים ואולפני הדיבוב "תומיתות"
באמצע שנות ה-80 נישאה למוזיקאי רון דרויאן, שניהל את הקריירה האמנותית של שובל. דרויאן גם עבד כזמר יחד איתה – כצמד המבצע בעיקר שירי ילדים.
לזוג שלושה ילדים משותפים, בהם תות, שאף היא מדבבת. לזוג גם ילדה מנישואיו הקודמים של דרויאן.
שובל ובעלה הקימו וניהלו את אולפני הדיבוב לעברית, "תומיתות". בין הסדרות הבולטות שדובבו באולפן: "נלי הפילה"  צ'רלי ודודו "הדרדסים", "פימפה", "סיסי הנסיכה", "בוב הבנאי", "תומס הקטר", "דן הדוור", "פנדה ג'ין ג'ין", "טומי ואוסקר", "הילדים מארץ עוץ" ו"תות התעמלות".
אצבע מורה
אצבע מורה היא האצבע השנייה בכף יד של אדם. היא ממוקמת בין האגודל לאמה.
האצבע המורה היא בדרך כלל האצבע הרגישה, המיומנת והזריזה ביותר בכף היד. עם זאת, היא לא הארוכה ביותר - היא קצרה מהאמה (האצבע השלישית), ועשויה להיות קצרה או ארוכה יותר מהקמיצה (האצבע הרביעית), להרחבה ראו יחס אצבעות.
מקור השם
משמעות השם "אצבע מורה" (וגם של השם באנגלית "Index finger" שמקורו במונח הלטיני "indicate"), מעיד על תפקיד משמעותי של האצבע - להצביע על פרט, להורות עליו. הצבעה נוצרת כאשר היד והאצבע המורה מושטות קדימה, כלפי חוץ, כדי לסמן דבר מה.
משמעויות ורמזים
לתנוחות ותנועות שונות של האצבע המורה עשויות להיות משמעויות נוספות. למשל, זרוע המקופלת במרפק בעוד האצבע המורה מושטת כלפי מעלה, מייצגת בקשה לקבלת רשות דיבור (למשל בכיתת תלמידים); אצבע מורה מתוחה הניצבת במאונך מייצגת לרוב את המספר 1; אצבע המופנית כלפי מעלה ונדה מצד לצד עשויה לייצג "לא" במעין מחוות תוכחה. משמעותה גדולה גם בשפות הסימנים, למשל בשפת הסימנים האמריקאית, כאשר האצבע המורה מופנית כלפי מעלה בעוד האגודל והקמיצה נוגעים זה בזה בקצותיהם, משמעותה האות d. בספורט אצבע מורה המופנית למעלה בקרב שחקני קבוצת ספורט, משמעותה "ניצחון" (מעין אמירה "אנחנו מספר אחת!").
תנועת האצבע המורה עשויה להוות גם תנועת רמיזה - הפניית הזרוע כלפי פנים, אל גוף הדובר, תוך תנועות קיפול חוזרות של האצבע, כדי לרמוז לאדם אחר להתקרב אליו; תנועה זו נחשבת מעליבה בתרבויות מסוימות. גם הפניית האצבע ישירות כלפי האדם האחר והצבעה עליו עשויה להיחשב גסות רוח. דרך מנומסת יותר להצבעה על אדם עשויה להיות הפניית כל כף היד הפתוחה כלפיו (כאילו היא מחזיקה מגש); מחווה זו משמשת גם להצגת אדם באירועים רשמיים או בתוכניות טלוויזיה, מלווה במשפט כגון "הרשו לי להציג בפניכם את מר/גברת X...".
מיל (יחידת מידה)
מיל או מייל היא יחידת אורך. בשם מיל הייתה קיימת במספר מערכות של יחידות מידה, ושמה נגזר מהמילה הלטינית mille - אלף.
ברומא העתיקה שימש המיל לציין 1,000 מידות אורך רומאיות, שנקראו פאסום (מילולית צעד והכוונה היא ל"צעדים כפולים"), מרחק השווה לכ-1,479 מטר. הנוהג הרומי להציב אבני דרך לאורך הדרכים במרחק מיל אחת מהשנייה מאפשר לדעת בדיוק רב את מידת המיל הרומי. בהמשך אומץ ה"מיל" על ידי חברות אחרות ונכנס לשיטות אחרות, שבהן לא היה שווה לאלף יחידות קטנות יותר.
כיום נמצאים בשימוש שלושה סוגי מיל:
מידות שהושפעו מהמיל הרומי
בעבר היה בשימוש גם המיל הגאוגרפי, אשר הוגדר כאורך של דקת קשת אחת על קו המשווה של כדור הארץ ואשר היה שווה לכ-1,855 מטרים.
בנורווגיה ובשוודיה משמש המיל כיחידת מידה מקובלת השקולה ל-10 קילומטר, אך בעבר נע אורכו בין 10.688 קילומטר בשוודיה ל-11.295 קילומטר בנורווגיה. בעבר הייתה בגרמניה ובארצות סקנדינביה, יחידת מיל שווה ל-4 דקות קשת, או ל-7,421.5 מטרים. ברוסיה הייתה יחידת מיל שווה לשבע ורסטאות, או ל-7,468 מטרים.
המיל התלמודי
בתלמודים נעשה שימוש במידת ה"מיל" לציון מרחקים בין מקומות. למשל, "אמר ר' שמעון בן לקיש כדי שילך אדם ממגדל נוניא לטבריא מיל ונימא מיל הא קמ"ל דשיעורא דמיל כממגדל נוניא ועד טבריא", "שמונה עשר מיל כמן טיבריא לציפורי", "שלושת מילין מירושלים ועד בית חורון". ישנו גם שימוש במידת הזמן של כדי הילוך מיל לנושאים הלכתיים שונים, כגון חמץ ומליחה. הערך המקובל הוא של 18 דקות, אך יש גם דעות הסוברות שכדי הילוך מיל הוא 22.5 דקות, או 24 דקות.
על פי הדעה המקובלת בראשונים ובאחרונים שיעור המיל בהלכה שווה ל-2000 אמות. אולם היו שחלקו על דעה זאת, בהם הרב יואל בן נון והרב פרופ' יואל אליצור, שטענו שלא ייתכן שהמיל התלמודי שונה באורכו מהמיל הרומי וכי כל ציוני המרחקים בתלמוד מתאימים למיל הרומי ולא ל-2000 אמות (שהם כקילומטר).
אלירן גואטה
קריירה
גואטה החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של אליצור מכבי נתניה והתקדם בקבוצה הנוער.
ב-1993 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של מכבי נתניה מהליגה הלאומית (הליגה השנייה) בן 18.
ב-1997 עבר גואטה לארצות הברית ושיחק במכללת טיילר ג'וניור קולג שבטקסס שתי עונות שלאחריהן שב למכבי נתניה.
ב-1998 עבר לשחק בבית אליעזר וב-2000 עבר למכבי חדרה.
ב-2002 עזב את ישראל ועבר לשחק בקבוצת מגניטוגורסק מהסופרליגה הרוסית.
ב- 2015 שיחק 4 עונות בקבוצת עירוני נתניה כקפטן. קבוצה שהחלה את דרכה בליגה ב' ובהמשך שינתה את שמה לאליצור נתניה ועלתה לליגה הלאומית.
ב-2019 עבר לקבוצת מכבי חדרה בה שיחק במשך שתי עונות ובה סיים את דרכו בכדורסל הישראלי ופרש.
סיפורי ויומינג
סיפורי ויומינג (באנגלית: Close Range: Wyoming Stories) הוא ספר מאת הסופרת האמריקאית אני פרו שיצא לאור ב-1999. הספר הוא קובץ של סיפורים קצרים שעלילותיהם מתרחשות כולן בשטחי הספר של מדינת ויומינג במערב ארצות הברית. הספר תורגם לעברית על ידי שרה פ. פרידמן ויצא לאור פעמיים בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר; בפעם הראשונה ב-2001 בשם "סיפורי ויומינג" ובפעם השנייה ב-2006 בשם: "הר ברוקבק, סיפורי ויומינג". "הר ברוקבק" הוא הסיפור הנועל את הספר והיווה את הבסיס לסרטו עטור הפרסים של הבמאי אנג לי, שיצא למסכים ב-2005.
הספר נכלל בשלושת המועמדים לפרס פוליצר בקטגוריית ספרות ב-2000.
המתרגמת לעברית, שרה פרידמן, כותבת באחרית דבר המסיימת את הספר:
כתיבת הספר
פרו מעידה כי למרות שעסקה בכך בחלק הראשון של הקריירה העיתונאית והספרותית שלה, כתיבת סיפורים קצרים קשה לה. הסיפור שסלל את הדרך לקובץ הסיפורים היה "פר בחצי עורו", הוא נכתב על פי בקשת הרשות האמריקאית לשמירת הטבע לקובץ סיפורים מטעמה. לצורך הכתיבה ביקרה פרו בשמורת טן סליפ (Tensleep Preserve), שבדרום הרי ביגהורן. בעקבות הסיפור הראשון, המתרחש בטן סליפ, התפתח אצלה הרעיון לכתוב קובץ סיפורים קצרים שיתרחשו כולם בוויומינג. עוד מעידה פרו, כי יש לה עניין מיוחד בהיסטוריה מקומית והיא אוספת יומנים וזיכרונות של אנשים באזורים שונים בצפון אמריקה וכי אלו סייעו לה בכתיבה. המוטו של הספר, "המציאות מעולם לא הואילה פה הרבה", היא ציטוט מפי חוואי אלמוני שהיא קראה במאמר מאת ג'ק היט באאוטסייד ב-1997.
הסיפורים
הקובץ מכיל 11 סיפורים:
ביקורת
פרו כותבת בהקדמה לספר, כי המוטו של הספר, "המציאות מעולם לא הואילה פה הרבה", מרמז על השילוב של הפנטסטי והמציאותי בסיפורים וכי: "יש לא מעט מהפנטסטי בנחישות להתפרנס בעבודת חווה במקום הקשוח והלא סולח הזה".
האל קרימל (Hal Crimmel), כותב בכתב העת של Western Literature Association, כי כפי שגיבור הסיפור "הבוץ מתחת" מכור לרכיבת שוורים בתחרויות הרודיאו, והתמכרות זו גוברת על התנגדות משפחתו לעיסוקו, על הכרתו שהוא חשוף לפציעות קשות ועל ידיעתו כי העיסוק במקצוע זה הוא חסר תוחלת ועתיד; כך גם כל גיבורי הסיפורים האחרים, שבחרו לחיות בסביבה הקשה והבלתי סלחנית של ויומינג הכפרית, כלואים למעשה במצב של חוסר יכולת להביא לשינוי ממשי במצבם. המירב שהם יכולים לעשות הוא להשלים עם הסיטואציה בה הם נמצאים.
גם מייקל נייט, מבקרו של הוול סטריט ג'ורנל, מתייחס לנקודה זו. הוא מציין כי הסיפור הטוב ביותר הוא "הר ברוקבק" ואת המשפט האחרון בסיפור ובספר המתאר את תחושותיו של הגיבור:, הוא מביא כמשפט המאפיין גם את שאר הסיפורים בספר. לסיום, הוא משבח את קובץ הסיפורים וטוען כי הוא יחזק את מעמדה ותהילתה של פרו כסופרת.
ריצ'רד אדר, שהיה מבקר קולנוע בהניו יורק טיימס, כתב בביקורתו על קובץ הסיפורים: "זהו חומר משובח, המוגש בכאב ובחמלה, אך מעל לכל בהתבוננות עדינה שמביאה אלינו את החיים הארציים הקשים, באופן המסורתי שבו מובאים סיפורים: זר מגיע לדלתנו ומספר לנו על מקום שאיננו מכירים. אמריקה הנוחה של שוק המניות העולה ושל מודעות פוחתת לכל מה שנמצא מחוץ לדאגותיה, איננה יכולה אפילו לתפוס זאת. פרו יודעת מה שרק היא יכולה לדעת, לא רק באמצעות מגורים בוויומינג, אלא על ידי ראיית האינפרה אדום שלה המאפשרת למעט מאוד סופרים מבט בהיר בחושך הדמיון." הוא רואה את "הר ברוקבק" ובמיוחד את "הבוץ מתחת" כשני הסיפורים הטובים ביותר. לגבי האחרון, הוא גורס כי במשפט: משיגה פרו צומת דרכים של כתיבה גדולה. זו הצטלבות של הפרטי ושל האוניברסלי, של הגורל שמציעה ויומינג הארצית שלה ושל המצב האנושי בכללותו."
מבקר הספרות של הניו יורק טיימס, כריסטופר להמן-האופט, שואל בביקורתו: "מדוע אם כן כדאי לך לקרוא את הסיפורים האלה, אם חיי הדמויות כה מרושעים וגורלם כה בלתי נמנע? אתה קורא אותם בגלל האותנטיות המוחלטת שלהם, בתחושה שהם מעבירים, שאתה מעבר לעובדה או לבדיה בעולם שאינו יכול להתקיים בשום צורה אחרת. ואתה קורא אותם בגלל שפתם, לא לירית, אלא שירה סוערת של בדידות וכאב.
כפי שמבקרי הניו יורק טיימס, אדר ולהמן-האופט מציינים זאת, גם המתרגמת לעברית, ד"ר שרה פרידמן, מציינת במיוחד את שמות הדמויות בסיפורים השונים. היא כותבת: "מכלול השמות הסמליים והמשונים אומר דרשני כי אלה שמות לא רגילים, יוצאי דופן. הגודש הזה הוא המלמד כי לפנינו שמות ספרותיים על פי המסורת של קריאה לדמות בשם שישכיל את הקורא על אופייה של הדמות,על נסיבות חייה ועל החברה שהיא חיה בה." פרידמן מקדישה את אחרית הדבר בספר לבחינת הסמליות בשמות הדמויות והמקומות ב"סיפורי ויומינג". בהמשך העידה פרידמן, כי עבודת התרגום על הספר וההתמקדות בתרגום שמות הדמויות בספר, הביאו אותה לעסוק בסוגיה הכללית של תרגום שמות בספרות.
צבי לם
צבי לָם (15 בינואר 1921 – 17 בדצמבר 2004) היה איש חינוך ישראלי, פרופסור לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים. חתן פרס א.מ.ת במדעי החברה (2004).
ביוגרפיה
לם נולד ב-1921 בפולין. ב-1938 עלה לארץ ישראל בגפו כחלוץ, ועבד בנמל חיפה ובחקלאות. במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי. במסגרת זו, וכן בשליחות מחתרתית מטעם "ההגנה" והמוסדות הלאומיים, הקים בתי ספר יהודיים באיטליה (בבארי ובליבורנו) עבור ילדים יהודים פליטים ועקורים ממרכז אירופה, לימד בהם וניהל אותם. בתקופה זו שימש גם כמורה בבית הספר היהודי ברומא.
אחרי מלחמת העולם השנייה למד בבית המדרש למורים ע"ש דוד ילין בירושלים, ובסיום לימודיו היה מורה ומחנך בכפר הנוער מאיר שפיה ובבתי ספר בחדרה. באוגוסט 1951 מונה למנהל מחלקת החינוך בחדרה. ב-1956 הוזמן ללמד בבית המדרש ע"ש דוד ילין, ובשנת 1959 היה סגן מנהל הסמינר. לאחר זמן התמנה למנהל הסמינר, כממלא מקום של אברהם אבן-שושן. בתפקידו זה הקים בית ספר תיכון בחסות בית המדרש למורים, ששימש כמכינה ללימודים בסמינר. בשנת 1963 היה מפקח על הסמינרים במשרד החינוך.
כבר בשנת 1959 היה מרצה באוניברסיטה העברית. בשנת 1964 קיבל תואר מוסמך במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת תשכ"ז השלים בה את עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "אידיאולוגיה וחינוך", בהנחיית עקיבא ארנסט סימון. בראשית שנת הלימודים תשכ"ח (1967) הועלה לדרגת מרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית. בשנת 1971 הועלה לדרגת מרצה בכיר. בהמשך התמנה לפרופסור חבר ולפרופסור מן המניין. במחקריו התמקד לם באידאולוגיות חברתיות וחינוכיות, בגישות להוראה, בתוכניות לימודים ובהתפתחותה של מחשבת החינוך הישראלית.
הוא הקים וניהל את המחלקה להכשרת מורים באוניברסיטה העברית ואת הפרויקט "מורי מורים" – מסגרת להדרכת מורי מורים במכללות בעבודת הדוקטורט שלהם. במסגרת לימודי "תעודת הוראה" הנהיג לראשונה את שיטת הטיוטורים. בשנת 1972 חבר לפרופסורים משה כספי ויוסף באשי בהקמת בית הספר הניסויי בירושלים, ובשנת 1976 הקימו את מכון חפ"ן (חינוך פתוח ניסויי), מכון להכשרת מורים בחינוך הפתוח.
בשנת 2004 הוענק לצבי לם פרס א.מ.ת במדעי החברה – חינוך ופסיכולוגיה (לם הלך לעולמו בטרם קיבל את הפרס). מנימוקי ועדת הפרס: .
צבי לם נפטר בתל אביב ב-2004, בגיל 83. הותיר את אשתו דפנה לם (עורכת דין; נפטרה ב-2013), ושני בנים: ד"ר אורן לם (מנישואיו הראשונים, מרצה בכיר בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה והמנהל המדעי של "מכון יעל" להערכת תפקודי חשיבה ולמידה), וד"ר אהוד לם (מרצה במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב).
הנרייטה דיאמונד
הנרייטה דיאמונד (באנגלית: Henrietta Diamond ; 1876 - 18 ביולי 1958) הייתה אשת עסקים, פילנתרופית ופעילה ציונית בקרב יהדות בריטניה, מקימת ארגון הנשים היהודי הראשון בבריטניה, ודמות מפתח בפעילות לחידוש הצי העברי בארץ ישראל כתומכת ראשית באגודת יורדי ים זבולון וכנשיאת הארגון. בין מכריה נודעה כ"אם הצי העברי" (Mother of the Israeli Navy).
ביוגרפיה
דיאמונד נולדה בשם ניי בקרמן בעיר פרנקפורט בגרמניה. בשנת 1896, בהיותה בת 20, נישאה לסלומון סיגיסמונד, יליד אודסה שבאימפריה הרוסית, בעל תפילה וחזן. בקרמן קיבלה את שמו סיגיסמונד, הוסיפה עליו את השם דיאמונד, ושינתה את שמה הפרטי להנרייטה. בשנות העשרים לחייהם עברו בני הזוג לחיות באנגליה, משהתקבל סיגיסמונד למשרת חזן ובעל תפילה בבית הכנסת הגדול של 'הקהילה העברית המאוחדת' ברחוב בלגרייב שבלידס. הוא שימש חזן בית הכנסת במשך 42 שנה. הנרייטה דיאמונד החלה לעבוד כתופרת מחוכים (קורסטים), בהמשך פתחה חנות למחוכים ברחוב אלביון שהצליחה מאוד, ועם הזמן הקימה מפעל מצליח בשם 'מחוכי דיאמונד בע"מ'. סלומון סייע לרעייתו בעסקיה במקביל לעיסוקו כחזן בבית הכנסת, עד שנפטר בשנת 1939.
פעילות ציונית
משנת 1930 נרתמה גברת דיאמונד לחזון חידוש הצי העברי בארץ ישראל, אספה כספים רבים ואף הוסיפה משלה להקמת בית ספר ימי ולמען התנועה הימית כולה. היא שמשה שנים רבות כ'ממונה על אגודת השיט זבולון בריטניה'. מונתה כמנהלת מרכז 'זבולון' אנגליה, ולימים הייתה נשיאת זבולון העולמית (Commodore of the Zebulun Palestine Seafaring Society). היא הפיקה כנסים וירידי התרמה רבים ברחבי בריטניה ואירלנד, וכן הקימה ועמדה בראש קרן תרומות עבור הקמת צי עברי בארץ ישראל בשם 'קרן זבולון' (Zebulun Fund). דיאמונד ייסדה כמפעל שנתי קבוע את 'בזאר פָּלֶשְׂתִּינָה', יריד למכירת חפצים למטרת תרומה שפעל במשך שנים לטובת התרחבות האגודה הימית העברית זבולון ארץ ישראל. הבזאר המפורסם שינה שמו עם התפתחות היישוב בא"י ל'כחול לבן'.
פעילות למען ימאות עברית
בשנת 1930 הגיעה הנרייטה דיאמונד לביקור בארץ ישראל. בשלב זה לחייה הייתה כבר אשת עסקים אמידה ופעילה ציונית מוכרת בקרב יהדות בריטניה, כאחת ממייסדות ויצו וכפעילת בקרן קיימת לישראל. בביקורה נחשפה לאירוע 'טקס השקת סירה' שערך בית הספר הימי זבולון" בחוף תל אביב, תחת מצוק הכורכר שעליו עמד בניין בית הספר (ליד הבית האדום). היא נתוודעה לד"ר מאיר גורביץ ולחזונו, הכירה את חיים לייבוביץ ואת עמנואל טובים, נדבקה בלהט שאיפתם להקמת צי עברי והחליטה לעשות הכל לביסוס בית הספר הימי הראשון בארץ ישראל.
היא נרתמה מיד לסיוע כספי, ובשובה לאנגליה שלחה תרומה ראשונה בסך 60 ליש"ט. באותה עת נראתה זו כתרומת עתק, ומשלא היה תכנון לשימוש בכסף הזה החזירו עוה"ד פרבשטיין לדיאמונד באנגליה. רק בהמשך נתברר שלהתפתחות הימאות דרושות עשרות ומאות אלפי לירות, שנדרשו מן הסניף האנגלי של זבולון בראשותה.