cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
במחנה
מערך במחנה
מערכת עיתון במחנה הורכבה ברובה מחיילים בשירות חובה המשרתים בתפקידי עורכים, כתבים, ניו מדיה, מנהלה, צלמים וגרפיקאים. את התפקידים הבכירים יותר מילאו אזרחים עובדי צה"ל, שעבדו קודם לכן במערכות התקשורת מחוץ לצה"ל, וקצין אחד בדרגת סרן, ששימש כסגן המפקד והעורך הראשי.
תביעות דיבה נגד העיתון
תושבי יצהר הגישו תביעת דיבה נגד עיתון במחנה, בשל כתבה בעיתון ב-28 בינואר 2005, שבה, לפי התביעה, היו "עיוותים, סילופים, שקרים, והכפשות מכלילות, שהיו ללא כל בסיס". בכתבה התראיין מאור שושן, שהיה מפקד הפלוגה ביצהר. לדברי בא כוח התושבים, עורך הדין יעקב מנקין, הכתבה הייתה מגמתית ותכליתה לפגוע בתובעים ובציבור המתנחלים. הוא הוסיף כי לאחר פרסום ההשמצה בעיתון התנער צה"ל ממפקד הפלוגה, ואלוף פיקוד המרכז יאיר נוה נתן לכך פומבי במכתב תמיכה ועידוד לתושבי יצהר. בפסק דין של בית משפט השלום נקבע כי לתביעה יש בסיס והצדדים הסכימו כי העיתון יפרסם התנצלות בפני תושבי היישוב. התביעה הכספית בתיק נדחתה.
להקת חינוך מיוחד
להקת "חינוך מיוחד" היא להקה צבאית שהוקמה בינואר 1994. הלהקה השתייכה לחיל החינוך והיו בה שישה חברים: ליאת אחירון (מפקדת הלהקה), טל מוסרי, רוני אבני וניר גדסי, הגיטריסט רוביק רוזנברג והקלידן אבי קוצקי. הלהקה הייתה הראשונה זה שנים מבין הלהקות הצבאיות שהופיעה עם חומר מקורי. חומר זה כלל שירים מקוריים שנכתבו עבורה על ידי הבמאי והמחזאי שמואל הספרי, שגם ביים את תוכנית המופע, והמלחין אורי וידיסלבסקי, שכתב את רוב הלחנים לשירי הלהקה. השיר הידוע ביותר של הלהקה, "חורף 73'", אשר בוצע לראשונה בטלוויזיה בערוץ הראשון ביום העצמאות 1994, נבחר למקום הראשון במצעד שירי הלהקות הצבאיות, ולמקום השני במצעד שיר ה-60 של רשות השידור.
בנוסף, ראה אור השיר "אבינו אברהם", אשר נכתב בעקבות הטבח במערת המכפלה באותה תקופה בה נכתב השיר "חורף 73", אך נאסר לביצוע במסגרת צה"ל.
הלהקה הופיעה בהרכבה המקורי כשנה. לאחר מכן הבנות השתחררו, והבנים המשיכו להופיע עם זמרות חדשות: זוהר עטר ואפרת כהן.
Inje (שיר)
Inje (בעברית: ערפל) הוא השיר שיצג את מונטנגרו באירוויזיון 2018 שהתקיים בליסבון, פורטוגל. השיר נכתב והולחן על ידי מבצע השיר, הזמר ואניה ראדובנוביץ'.
Inje נבחר להישלח לתחרות האירוויזיון ב-17 בפברואר 2018 בתחרות ה"מונטביצייה", שהייתה הקדם-אירוויזיון המונטנגרי הראשון אי פעם. התחרות שודרה בערוץ "TVGC 1" של רשות השידור המונטנגרית, Radio i Televizjia Crne Gora.
הופעה באירוויזיון 2018
השיר שובץ במקום ה-16 (מתוך 18 שירים) בחצי-הגמר השני של האירוויזיון, שנערך ב-10 במאי. בסוף חלק זה של התחרות הוא לא העפיל לשלב הגמר, לאחר שבתום ספירת הנקודות, התברר שמוקם במקום ה-16, משזכה ל-40 נקודות בלבד.
יחסי ארצות הברית–גרמניה
יחסי ארצות הברית–גרמניה הם היחסים השונים בהיסטוריה בין גרמניה וארצות הברית ברמה הרשמית, כולל דיפלומטיה, עוינות וכריתת בריתות. הנושא כולל גם יחסים כלכליים כגון סחר והשקעות, דמוגרפיה והגירה, ואינטראקציות תרבותיות ואינטלקטואליות מאז שנות ה-80 של המאה ה-17.
סקירה כללית
לפני 1900, הגורמים העיקריים ביחסי גרמניה-אמריקה היו תנועות גדולות מאוד של מהגרים מגרמניה למדינות אמריקאיות (במיוחד פנסילבניה) ולמערב התיכון ומרכז טקסס לאורך המאה ה-18 והמאה ה-19.
הייתה גם תנועה משמעותית של רעיונות פילוסופיים שהשפיעו על החשיבה האמריקאית. הישגים גרמניים בהשכלה הציבורית ובחינוך הגבוה הרשימו מאוד את המחנכים האמריקנים ומערכת החינוך האמריקנית התבססה על מערכת החינוך הפרוסית. אלפי סטודנטים אמריקאים, בעיקר למדע והיסטוריה, למדו באוניברסיטאות מובחרות בגרמניה. עם זאת הייתה תנועה בכיוון ההפוך. בעוד שלרוב סטודנטים מארצות הברית היגרו לגרמניה, כמה אנשי רוח גרמנים היגרו לארצות הברית לפני 1933. ליחסים הכלכליים היו חשיבות מועטה לפני 1920. היחסים הדיפלומטיים היו ידידותיים ביותר אך בעלי חשיבות משנית לשני הצדדים לפני שנות השבעים של המאה ה-19.
נורית בזדסקי
נורית בזדסקי (נולדה ב-29 ביוני 1995) היא חותרת ישראלית.
בזדסקי הייתה אלופת ישראל בשנים 2009–2012 בסירת יחיד בקטגוריית הנוער. בשנים 2013,2017,2018 אלופת ישראל בקטגוריית הנשים בסירת היחיד.
יחסי ארצות הברית–גרמניה
סקירה כללית
אחרי 1898, ארצות הברית עצמה הפכה להרבה יותר מעורבת בדיפלומטיה הבינלאומית ומצאה עצמה לעיתים במחלוקת, אך לעיתים קרובות יותר בהסכמה עם גרמניה. בתחילת המאה ה-20, עליית כוחו של הצי הקיסרי הגרמני רב העוצמה, ותפקידו באמריקה הלטינית והקריביים, הטרידו את האסטרטגיים הצבאיים האמריקנים. היחסים היו לפעמים מתוחים, כמו במשבר בוונצואלה של 1902–1903 אבל לכולם נמצא פתרון.
נורית בזדסקי
נורית קבעה בשנת 2013 את השיא הישראלי לסירת היחיד בקטגוריות הנוער, גילאי 23 והבוגרות (7:50) ובשנת 2017 שברה אותו וקבעה שיא חדש לגילאי 23 ובוגרות (7:47) נורית מתאמנת ב"מרכז דניאל לחתירה", הפועל תל אביב על נחל הירקון.
תחרויות
בשנת 2011 התחרתה בזדסקי בסירה זוגית באליפות אירופה לנוער, יחד עם לורי טננבאום, וסיימה במקום ה-12. נורית ולורי טננבאום התחרו גם בתחרות הבינלאומית בבלגיה, במקצה לגילאי 16, בה סיימו במקום ה-5.
בשנת 2012, בזדסקי התחרתה בסירה הזוגית עם שותפתה, לורי טננבאום, באליפות העולם לנוער, בה סיימו במקום ה-16. נורית ולורי התחרו גם בתחרות הבינלאומית בבלגיה, במקצה לגילאי 18, בה סיימו במקום ה-4.
יחסי ארצות הברית–גרמניה
סקירה כללית
הציבור האמריקאי התנגד להסכם ורסאי של 1919, ושתי המדינות חתמו על הסכם שלום נפרד ב-1921. בשנות ה-20 של המאה ה-20, דיפלומטים ובנקאים אמריקאים סיפקו סיוע משמעותי בבנייה מחדש של הכלכלה הגרמנית. כאשר היטלר והנאצים עלו לשלטון ב-1933, דעת הקהל האמריקנית הפכה שלילית ביותר. היחסים בין שני העמים הפכו קשים ביותר לאחר 1939.
נורית בזדסקי
תחרויות
בשנת 2013 בזדסקי התחרתה באליפות העולם לנוער בסירת יחיד וסיימה במקום ה-15. כמו כן, נורית השתתפה גם בתחרות בינלאומית באיטליה בה סיימה במקום ה-5 בסירת היחיד.
במשחקי המכביה התשע-עשרה התחרתה נורית בזדסקי בסירת הרביעייה ובסירת היחיד. בסירת הרביעייה סיימה במקום ה-2, ובסירת היחיד סיימה במקום ה-1. נורית שברה את זמן שיא החתירה ל-2,000 מטר בירקון, כשעברה את קו הסיום בזמן של 7:50.
יחסי ארצות הברית–גרמניה
סקירה כללית
מספר גדול של אינטלקטואלים, מדענים ואמנים מצאו מקלט מהנאצים בארצות הברית, אך מדיניות ההגירה האמריקנית הגבילה באופן חלקי את מספר הפליטים היהודים. ארצות הברית סיפקה סיוע צבאי ומדיני משמעותי לבריטניה ולצרפת. גרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית בדצמבר 1941, כך שוושינגטון הפכה את התבוסה של גרמניה הנאצית לעדיפות הגבוהה ביותר שלה. ארצות הברית מילאה תפקיד מרכזי בכיבוש גרמניה ושיקומה לאחר 1945. ארצות הברית סיפקה סיוע של מיליארדי דולרים באמצעות תוכנית מרשל כדי לבנות מחדש את הכלכלה הגרמנית. היחסים בין שני העמים נעשו חיוביים מאוד, במונחים של אידיאלים דמוקרטיים, אנטי-קומוניזם וסחר כלכלי ברמות גבוהות ביותר.
נורית בזדסקי
תחרויות
בשנת 2016 התחרתה בזדסקי באליפות העולם לגילאי 23 בסירת היחיד וסיימה במקום ה-20.
יחסי ארצות הברית–גרמניה
סקירה כללית
כיום, ארצות הברית היא אחת מבעלות הברית הקרובות ביותר של גרמניה מחוץ לאיחוד האירופי. העמים של שתי המדינות רואים אחד בשני כבעלי ברית מהימנים; עם זאת, הם חלוקים בכמה נושאים מרכזיים במדיניות שלהן. האמריקאים רוצים שגרמניה תמלא תפקיד צבאי פעיל יותר, אך הגרמנים מסרבים נחרצות. בנוסף, הגרמנים טוענים כי אירופה כבר לא יכולה לסמוך על ארצות הברית וממשלו של נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, קוצר רואי שעומד בניגוד לאינטרסים של האיחוד האירופי.
נורית בזדסקי
תחרויות
בשנת 2017 התחרתה נורית בסירת היחיד לגילאי 23 באליפות איטליה בה סיימה במקום ה-3. באליפות העולם לגילאי 23 בסירת היחיד וסיימה במקום ה-10 ובאליפות אירופה לגילאי 23 סימה במקום ה-6. אלו הישגי שיא לחותרת ישראלית. נורית שברה בשנה זו את השיא הישראלי הקודם לנשים ונערות עד גילאי 23 והוא עומד על - 7:47.7.
בשנת 2018, הוכתרה בפעם השנייה ברציפות לאלופת ישראל בסירת היחיד לנשים, ובפעם השמינית אלופת ישראל בסירת היחיד. באליפות אירופה לבוגרים באותה השנה היא סיימה במקום השמיני.
יחסי ארצות הברית–גרמניה
הגירה גרמנית לארצות הברית
במשך יותר משלוש מאות שנה, ההגירה מגרמניה היוותה חלק גדול מכלל המהגרים האמריקאים. לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2000, יותר מ-20% מכל האמריקאים, ו-25% מהאמריקאים הלבנים, טוענים שהם ממוצא גרמני. אמריקאים גרמנים הם קבוצה הנטמעת בחברה האמריקאית ומשפיעה על החיים הפוליטיים בכל ארצות הברית. הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בארצות הברית בחצי הצפוני של ארצות הברית, במיוחד במערב התיכון. ברוב מדינות הדרום, האמריקאים הגרמנים נפוצים פחות, למעט בפלורידה ובטקסס.
1683–1848
התיעוד הראשון של ההגירה הגרמנית לארצות הברית מתוארך למאה ה-17 ולייסוד ג'רמנטאון (שפירוש שמה הוא "עיירה גרמנית") ליד פילדלפיה בשנת 1683. ההגירה מגרמניה לארצות הברית הגיעה לשיאה הראשון בין השנים 1749 ל-1754 כאשר כ-37,000 גרמנים הגיעו לצפון אמריקה.
1848-1914
מאז 1848, כ-7 מיליון גרמנים היגרו לארצות הברית. רבים מהגרמנים האלה התיישבו בערים שיקגו, דטרויט וניו יורק. המהפכות הגרמניות הכושלות ב-1848 האיצו את ההגירה מגרמניה, ובין המהפכה לבין תחילת מלחמת העולם הראשונה התיישבו יותר ממיליון גרמנים בארצות הברית.
גרמנים אלה סבלו ממצוקה עקב ספינות צפופות; קדחת הטיפוס התפשטה במהירות ברחבי הספינות בשל התנאים הצפופים. בממוצע, נדרשו לגרמנים שישה חודשים להגיע לארצות הברית, ורבים מהם מתו בנסיעה לעולם החדש.
ב-1890, יותר מ -40% מאוכלוסיית הערים קליבלנד, מילווקי, הובוקן וסינסינטי היו ממוצא גרמני. בסוף המאה ה-19, הגרמנים היוו את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בארצות-הברית, ומנהגיהם הפכו לגורם חזק בחברה ובתרבות האמריקנית.
השתתפות פוליטית של אמריקנים גרמנים התמקדה במעורבות בתנועת העבודה, ולגרמנים באמריקה הייתה השפעה חזקה על תנועת הפועלים בארצות-הברית. איגודים מקצועיים חדשים אפשרו למהגרים מגרמניה לשפר את תנאי עבודתם ולהשתלב בחברה האמריקאית.
מאז 1914
שילוב של פטריוטיזם וסנטימנט אנטי-גרמני במהלך שתי מלחמות העולם, גרם לרוב הגרמנים-אמריקנים לנתק את קשריהם הקודמים ולהיטמע בתרבות האמריקנית. בתקופת הרייך השלישי הייתה בגרמניה עוד גל הגירה גדול של יהודים גרמנים ופליטים פוליטיים אחרים.
היום, הקהילה הגרמנית-אמריקאית מהווה את הקבוצה האתנית הגדולה בגודלה בארצות הברית, ובקליפורניה ובפנסילבניה מתגוררים המספר הגבוה ביותר של אמריקאים גרמנים.
סחר ודיפלומטיה
במהלך המהפכה האמריקאית (1775-1783) פרידריך השני, מלך פרוסיה היה עוין לבריטים, משום שאלו נטשו אותו במלחמת שבע השנים בשנת 1761. הוא העדיף את צרפת ופגע במאמץ המלחמתי של בריטניה בדרכים מתוחכמות, כגון חסימת מעברם של חיילי הסן. עם זאת, הסחר עם בריטניה היה חשוב מדי, וכן היה חשש להתקפה מאוסטריה, לכן המשיך פרידריך השני במדיניות השלום ושמר על נייטרליות קפדנית רשמית.
לאחר המלחמה, התרחב המסחר הישיר בין הנמלים האמריקניים בבולטימור, נורפוק ופילדלפיה, לבין הנמל הישן של ברית ערי הנזה בברמן, המבורג וליבק. האמריקנים ייצאו טבק, אורז, כותנה, סוכר, טקסטיל מיובא, מוצרי מתכת, בשמים, ברנדי ומוצרי טואלטיקה. המלחמות הנפוליאוניות (1803–1815) וחוסר היציבות הגובר במדינות הקונפדרציה הגרמנית הביאו לירידה ביחסים הכלכליים בין ארצות הברית להנזה. רמת המסחר עם האמריקאים מעולם לא התקרבה לרמת המסחר עם בריטניה, והיא התנודדה משום שארצות הברית עיכבה חוזה מסחרי עד 1827. הדיפלומטיה האמריקאית הייתה בלתי יעילה, אבל הקונסולים המסחריים ואנשי העסקים המקומיים ביצעו את עבודתם באופן טוב כל כך עד שארצות הברית יצרה קשרים דיפלומטיים עם פרוסיה. עם זאת, הסחר היה מינימלי.
בשנת 1834 ממשלת פרוסיה גילתה יוזמה ושלחה מומחי סחר לוושינגטון. הדיפלומט האמריקני הקבוע הראשון הגיע ב-1835, כשהנרי וויטון נשלח לפרוסיה. שר החוץ של ארצות הברית אמר כי "לא קיימת נקודה אחת של מחלוקת בין שתי המדינות הקוראות להסדר, וכי הקשר המסחרי שלהן, המבוסס על תנאי האמנה, מתנהל על אותן עקרונות ליברליים ונאוריים של הדדיות... בהדרגה עושות את דרכן נגד הדעות הקדומות הצרות וההשפעות המזיקות של המערכת המניעתית."
לאחר האיחוד בשנת 1871, האימפריה הגרמנית החדשה הקימה צי ברמה עולמית, שהיה לשלישי בגודלו בעולם, אחרי הבריטים והאמריקאים, והחל להתפשט ברחבי העולם. המיקום האסטרטגי של סמואה בדרום האוקיינוס השקט משך את האינטרסים הבריטים, האמריקאים והגרמנים. הם נכנסו לקונפליקט בשנות השמונים של המאה ה-19 ובשנת 1899, האיים חולקו בין ארצות הברית וגרמניה. לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ניו זילנד כבשה את סמואה הגרמנית, בעוד שהאמריקאים נותרו נייטרליים.
הקריביים
במאה ה-19 הגרמנים גילו עניין באיים הקריביים לצורך הקמת תחנת פחם. מנהיגי הצבא וחיל הים הפרוסי שקלו הקמת תחנת פחם בקריביים והציעו לרכוש את האי קוראסאו מהולנד. אמנם גרמניה בנתה במהירות צי ברמה עולמית, אך ספינות המלחמה שלה צרכו פחם רב ונזקקו תכופות לתדלוק בשל כך יכלו לפעול רק בטווח של תחנת פחם. הגרמנים הציגו סדרה של הצעות בנקודות שונות בקריביים אשר כולן נכשלו. עם זאת הקנצלר ביסמרק התנגד משום שרצה להימנע מחיכוך עם ארצות הברית. ביסמרק ירד מהשלטון בשנת 1890 והאסטרטגים של הצי הגרמני שוב הפנו את תשומת לבם אל הקריביים, אך לא הצליחו להקים בסיס על האי מרגריטה (ונצואלה).
עד 1900 מתכנני הצי האמריקאי היו אובססיביים לעיצובים הגרמניים ותמכו במאמצים נמרצים לאבטחת אתרי הצי באיים הקאריביים. בין השנים 1890–1910 מתכנני הצי הגרמני גינו את דוקטרינת מונרו וראו בה יומרה אגרסיבית שנועדה לשלוט על חצי הכדור המערבי. הם דאגו עוד יותר מהאפשרות שתיחפר תעלה אמריקאית בפנמה, משום שזו תוביל להגמוניה אמריקנית מלאה באיים הקריביים. האינטרסים הגרמניים הוצגו במטרות המלחמה שהוצעו על ידי הצי הגרמני בשנת 1903: "עמדה איתנה באיי הודו המערבית", "יד חופשית בדרום אמריקה" ו"ביטולה הרשמי של דוקטרינת מונרו" יספקו בסיס איתן ל"סחר שלנו אל איי הודו המערבית, מרכז ודרום אמריקה". במשבר ונצואלה (1902–1903) בריטניה וגרמניה שלחו ספינות מלחמה כדי לצור על ונצואלה לאחר שזו לא החזירה את ההלוואות שלה. גרמניה תכננה להנחית כוחות ולכבוש נמלים בוונצואלה אבל נשיא ארצות הברית תיאודור רוזוולט אילץ את הגרמנים לסגת. הוא שלח את הצי שלו ואיים במלחמה מול גרמניה אם אלה ינחתו בוונצואלה. בשנת 1904 הגרמנים קיוו להקים בסיס ימי בנמל מקסיקני בקריביים, אך לבסוף התוכנית נזנחה. בשנת 1917 הם שלחו את מברק צימרמן ובו הציעו למקסיקו ברית צבאית נגד ארצות הברית. יירוט המברק האיץ את כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
מלחמת העולם הראשונה
במלחמת העולם הראשונה הצי הגרמני ניהל לוחמה בלתי מוגבלת על פני האוקיינוס האטלנטי, וכתוצאה מכך נפגעו אמריקאים. ברלין סירבה להפסיק את ההפצצות הימיות הבלתי מוגבלות. ארצות הברית אשר חפצה בהתבדלות, הצטרפה בסופו של דבר למדינות ההסכמה. זאת לאחר יירוט מברק צימרמן, מסמך גרמני מוצפן ובו מסר סודי ביותר למקסיקו המציע ברית עם גרמניה נגד ארצות הברית. פרטי התוכנית הרתיחו את האמריקנים; גרמניה הציעה גיבוי למקסיקו כדי שזו תפתח במלחמה מול ארצות הברית, במטרה לכבוש את שטחי דרום-מערב ארצות הברית, שטחים שהיו בריבונות מקסיקנית בעבר. בכך, רצו הגרמנים למנוע מהאמריקאים לפרוש כוחות באירופה וגרמניה תוכל עדיין להמשיך בלוחמה ימית בלתי מוגבלת כדי לקטוע את האספקה הבריטית.
הנשיא וודרו וילסון שכנע את הקונגרס להכריז מלחמה על גרמניה באפריל 1917. ארצות הברית ציפתה לספק כסף, תחמושת, מזון וחומרי גלם, אך לא ציפתה להעביר את אותן יחידות צבא גדולות, עד שבוושינגטון התברר עד כמה חלשות מדינות ההסכמה בחזית המערבית. לאחר יציאתה של רוסיה מהמלחמה בשלהי 1917, גרמניה יכולה להקצות מחדש 600,000 חיילים מנוסים לחזית המערבית שלהם. הכוחות האמריקנים הגיעו במספרים גדולים בקיץ 1918, והחליפו את כל האבדות של בעלות הברית, בעוד הצבא הבריטי הצטמצם מיום ליום.
בארצות הברית, נאמנותם של גרמנים-אמריקנים הייתה נתונה תחת מעטה כבד של חדשנות. כל השפעה תרבותית גרמנית ניכרת התקבלה בעוינות עזה. גרמניה הוצגה כאיום על חופש החיים ואורח החיים האמריקאי. בגרמניה הייתה ארצות הברית אויב נוסף והוקעה כ"משחררת כוזבת" אשר למעשה רוצה לשלוט באירופה עצמה. עם תום המלחמה, העם הגרמני אימץ את הבטחות וילסון להסכם השלום הצודק. האכזבה מחוזה ורסאי, שלא התנהל ברוח האידיאליזם של "ארבע עשרה הנקודות" אלא ברוח האירופאית הנושנה של מאזן הכוחות, הביאה את וילסון להסדר שלום נפרד עם גרמניה ובעלות בריתה במסגרת ועידת השלום בפריז. בקביעת תנאי הכניעה של גרמניה, ארצות הברית, שלא הייתה מעצמה מרכזית לפני המלחמה, הפכה יחד עם בריטניה וצרפת לאחת המעצמות המרכזיות בעולם.
שנות ה-20
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היחסים הכלכליים והדיפלומטיים בין המדינות היו טובים למדי. ממשלת ארצות הברית דחתה את הסכם ורסאי האנטי-גרמני משנת 1920, וחתמה על הסכם שלום חדש שלא היה בו כל עונש על גרמניה. כמו כן, ארצות הברית עבדה עם בריטניה כדי ליצור מערכת שלום אירו-אטלנטית. השגריר אלנסון ב' הווטון (1922–1925) האמין כי שלום עולמי, יציבות אירופית ושגשוג אמריקני תלויים בשיקום כלכלת אירופה ומערכותיה הפוליטיות. הוא ראה בתפקידו את קידום המעורבות הפוליטית של ארצות הברית עם אירופה. הוא התגבר על אופוזיציה פנימית, וחוסר עניין בוושינגטון. הווטון הבין במהרה כי שהנושאים המרכזיים על סדר היום קשורים כולם בכלכלה, במיוחד חובות המלחמה של מדינות ההסכמה לארצות הברית, פיצויים שחייבת גרמניה למדינות ההסכמה, האינפלציה העולמית והשקעות וסחר בינלאומי. הפתרונות, כך האמין, מחייבים מדיניות חדשה מצד וושינגטון ושיתוף פעולה הדוק עם בריטניה וגרמניה. הוא היה היזם המוביל של תוכנית דוז.
אף על פי שאנשי התרבות הגבוהה בגרמניה זלזלו בתרבות האמריקאית, הג'אז היה מקובל ביותר על הדור הגרמני הצעיר. להוליווד הייתה השפעה עצומה, וכך גם דטרויט כמודל של יעילות תעשייתית. ההשפעה הגרמנית על החברה האמריקאית הייתה מוגבלת באותה תקופה. זרימת ההגירה לארצות הברית הייתה קטנה, ורק לעיתים נדירות חוקרים אמריקאים צעירים השתתפו באוניברסיטאות בגרמניה. ממשלת ארצות הברית קיבלה את ההובלה באמצעות תוכנית דוז ותוכנית יאנג. הבנקים בניו יורק מילאו תפקיד מרכזי במימון הבנייה מחדש של כלכלת גרמניה. עם זאת, הימין הגרמני חשד במודרניות המיוצגת על ידי ארצות הברית.
גרמניה הנאצית 1933–1941
דעת הקהל בארצות הברית הייתה שלילית מאוד כלפי גרמניה הנאצית והיטלר, אך הייתה גם סלידה עזה מכניסה למלחמה ולהסתבכות בפוליטיקה האירופית. ב-1938 ממשל רוזוולט בירך באופן פומבי על הסכם מינכן, על מנת להימנע ממלחמה, אך בחשאי הובהר כי אין זה אלא דחייה הדורשת התחמשות מהירה. היחסים הפורמליים היו קרירים עד נובמבר 1938, אז נעשו קרים מאוד. האירוע המרכזי היה ליל הבדולח, התקפה גרמנית על יהודים ומוסדותיהם, שגררה סלידה אמריקאית עמוקה. גם קבוצות דתיות שהיו פציפיסטיות הפכו לעוינות גם כן. בעוד שהזרם הכולל של פליטים מגרמניה לארצות הברית היה קטן יחסית בשנות השלושים, אינטלקטואלים רבים ברחו והתיישבו מחדש בארצות הברית, רבים מהם היו יהודים. האוניברסיטאות הקתוליות התחזקו עם הגעתם של אינטלקטואלים גרמנים קתולים גולים, כגון ולדמאר גוריאן בנוטר דאם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מדיניותה הרשמית של ארצות הברית הייתה נייטרלית, עד 11 בדצמבר 1941, כאשר גרמניה הכריזה מלחמה על ארצות הברית. זאת בעקבות מדיניות החוץ של פרנקלין רוזוולט, מדיניות שפעלה לטובת בריטניה (וצרפת) מאז פרוץ המלחמה. ארצות הברית מילאה תפקיד מרכזי בתבוסת מעצמות הציר, מה שאומר שבאופן בלתי נמנע בלתי היחסים בין ברלין לוושינגטון היו איומים ונוראים. כבר בתחילת מרץ 1941 הנשיא רוזוולט היה מודע לעמדותיו של היטלר על ארצות הברית. רוזוולט היה חייב לאזן הצורך להכין את מדינתו למעורבות במלחמה בקנה מידה עולמי לבין הרצון העז של רבים מהאמריקאים להימנע ממלחמה בכל מחיר. זאת עד שההתקפה על פרל הארבור הכריעה את הסוגיה.
גרמניה הנאצית השתמשה בהשתתפות אמריקנית כאחת ממנהיגי בעלות הברית כדי להפיק ערך תעמולתי נרחב - הכרזה הידועה לשמצה "LIBERATORS" משנת 1944 עשויה להיות דוגמה טובה לכך. בכרזה זו ארצות הברית מתוארת כמכונת מלחמה מפלצתית ומרושעת המבקשת להשמיד את התרבות האירופית. הכרזה מרמזת על היבטים שליליים רבים בהיסטוריה האמריקאית, כולל קו קלוקס קלן, הדיכוי של אינדיאנים, ולינץ' בשחורים. הכרזה מגנה את הקפיטליזם האמריקאי, את הדומיננטיות לכאורה של יהודים באמריקה ומראה פצצות אמריקאיות שהורסות כפר אירופי חסר אונים. עם זאת, אמריקה השיקה כמה מסעות תעמולה נגדיים המציגים לעיתים קרובות את גרמניה הנאצית כמדינה עם מורל נחות המחרחרת מלחמה, שטופת מוח הקושרת קשרים הרסניים.
בעקבות תבוסת הרייך השלישי, הכוחות האמריקאיים היו אחד מכוחות הכובשים בגרמניה שלאחר המלחמה. במקביל עם תהליך הדה-נאציפיקציה ופירוק גרמניה מנשקה אזרחים אמריקאים התרועעו עם הגרמנים. הרכבת האווירית לברלין בשנים 1948–1949 ותוכנית מרשל (1948–1952) שיפרו עוד יותר את תפיסת האמריקנים בעיני הגרמנים.
ארצות הברית ומזרח גרמניה
ארצות הברית פעלה בהתאם לדוקטרינת הלשטיין, של קונראד אדנאואר משנת 1955, לפיה כינון יחסים דיפלומטיים עם 'הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית' תהיה מעשה לא ידידותי אל מערב גרמניה. היחסים בין שתי הגרמניות הפשירו מעט בשנות ה-70, כחלק מהדטאנט הכללי בין הגוש המזרחי למערבי. ארצות הברית הכירה במזרח גרמניה רשמית בספטמבר 1974, כשאריך הונקר עמד בראשה. כדי להדוף את הסיכון לליברליזציה פנימית במשטרו, הגדיל הנקר את השטאזי מ-43,000 סוכנים ל-60,000 סוכנים.
המשטר המזרח גרמני התווה אידאולוגיה רשמית שהשתקפה בכל אמצעי התקשורת ומוסדות החינוך שלו. הקו הבסיסי באידאולוגיה זו היה שארצות הברית גרמה להתפרקות הקואליציה שלחמה בהיטלר, וכעת היא מובילה את הגוש הריאקציונרי, תוך השיענות על "מחרחרי המלחמה מוול סטריט". למזרח גרמנים היה תפקיד משמעותי למלא כחזית מול האמריקאים הרשעים. עם זאת מעטים הגרמנים שהאמינו בכך. הם ראו מספיק מההתנהלות הרוסית. מאז 1945 כחצי מיליון סובייטים הוצבו במזרח גרמניה. יתרה מזאת, הם נחשפו למידע מקרובי משפחה במערב, כמו גם לשידורי רדיו אירופה החופשית, ולתקשורת המערב-גרמנית. התקשורת הקומוניסטית הרשמית לעגה למודרניזם ולקוסמופוליטיזם של התרבות האמריקאית והכפישה מאפיינים מאורח החיים האמריקני והעדפותיהם התרבותיות, בעיקר מוזיקת ג'אז ורוקנרול. המשטר המזרח גרמני הסתמך מאוד על שליטתו הדוקה בארגוני נוער כדי להסית אותם, בהצלחה מועטה, נגד התרבות הפופולרית האמריקאית. הדורות המבוגרים דאגו יותר מאיכות המזון הירודה וכן של הדיור והביגוד, שעמדו בניגוד דרמטי לשגשוג של מערב גרמניה. מומחים במזרח גרמניה נצפו עבור כל סימן של סטייה מן הקו המפלגתי; הפריבילגיות שלהם היו בסכנה. הפתרון היה לציית או לברוח למערב גרמניה, דבר שהיה קל יחסית לפני המרד המזרח-גרמני והקמת חומת ברלין של שנת 1961. האמריקאים ראו במזרח גרמניה פשוט בובה של מוסקבה, ללא עמדות או אפשרויות עצמאיות.
מאז איחוד גרמניה
בראשית שנות התשעים כונתה המדיניות כלפי גרמניה המאוחדת "שותפות במנהיגות", כאשר ארצות הברית התגלתה כמעצמת-העל היחידה בעולם. המאמץ של גרמניה לשלב פעולות צבאיות משמעותיות במדיניות הביטחון וההגנה האירופית, לא עמדו בציפיות של ארצות הברית במלחמת המפרץ. לאחר פיגועי 11 בספטמבר שאירעו בשנת 2001, התחזקו היחסים הפוליטיים הגרמניים-אמריקאים במאמץ להילחם בטרור, וגרמניה שלחה כוחות לאפגניסטן כחלק מכוח נאט"ו. עם זאת, המחלוקת נמשכה אל מלחמת עיראק, שאותה קנצלר גרמניה גרהרד שרדר ושר החוץ, יושקה פישר, עשו מאמצים למנוע. כתוצאה מכך גרמניה לא הצטרפו לארצות הברית ובריטניה שהובילו כוח רב-לאומי בעיראק. האנטי-אמריקניזם עלה לפני השטח לאחר הפיגועים ב-11 בספטמבר, כאשר אינטלקטואלים גרמנים טענו שיש "קשרים מכוערים" בין גלובליזציה, אמריקניזציה וטרור.
בתגובה לחשיפת פרשת הציתותים בארצות הברית והמעקב ההמוני בשנת 2013, ביטלה גרמניה את הסכם שיתוף המודיעין משנת 1968 עם ארצות הברית ובריטניה.
ביולי 2014 נעצרו שני גורמים בשירות הביון הגרמני על ידי התובעים הפדרליים בגין ריגול לכאורה אחר ממשלת גרמניה למען ה-CIA. הקנצלרית אנגלה מרקל ביקשה מרכז פעילות ה-CIA בשגרירות ארצות הברית בברלין לעזוב את תפקידו הדיפלומטי. בתגובה למעצרים, אמרה מרקל שיש "לראות בהיגיון בריא וטוב, כי ריגול על חברים ובני ברית הוא בזבוז אנרגיה. במלחמה הקרה ייתכן שהיה זה חוסר אמון הדדי. כיום אנו חיים במאה ה-21". המעצרים באו בעקבות הגילוי כי שה-NSA ציטט לטלפון הנייד של הקנצלרית. ניסיונות גרמניים להיכלל בהסכם האי-ריגול שיש לארצות הברית עם בריטניה, ניו זילנד, אוסטרליה וקנדה לא הניבו פירות. ב-18 ביולי 2014 מרקל אמרה כי ניתן יהיה להחזיר את האמון רק באמצעות שיחות וגרמניה תבקש לקיים שיחות כאלה. היא חזרה והדגישה כי ארצות הברית הייתה בעלת בריתה החשובה ביותר של גרמניה, ושום דבר ביחסיהם לא ישתנה. עם זאת, פקידי ממשל גרמנים מהמשרד הפדרלי לביטחון מידע בברלין חיזקו את סיכול הריגול ותכננו אמצעי ביטחון חדשים לקראת יחסים קרירים ממושכים עם ארצות הברית.
במאי 2017 נפגשה אנגלה מרקל ויתר מנהיגי האיחוד האירופי עם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ. במהלך הפגישה טראמפ התבטא באופן חריג כי "הגרמנים רעים, רעים מאוד" ואף התחייב לחסום את יבוא הרכב מגרמניה. הצהרותיו של טראמפ כי בנושא הסחר ארצות הברית "מנוצלת על ידי כל אחת מהמדינות האלה" מתחו את היחסים המתוחים ממילא עם כמה מדינות האיחוד האירופי ובעלות ברית אמריקאיות אחרות. לאחר פסגת נאט"ו מרקל התייחסה לממשל טראמפ במרומז באומרה: "התקופות בהן יכולנו לסמוך לחלוטין על אחרים נגמרו".
תפיסות ערכים והשפעות תרבותיות
גם גרמניה וגם ארצות הברית הן חברות אזרחיות. המורשת הפילוסופית של גרמניה ורוח החירות האמריקאית מהווים פן מרכזי בתרבות המערבית ובציוויליזציה המערבית. אף על פי שפותח תחת מסגרות גאוגרפיות שונות, עידן הנאורות יסוד ההערכה העצמית והבנה של שני העמים.
עלילותיהם של האקדוחנים במערב הישן של ארצות הברית מילאו תפקיד מרכזי בפולקלור, בספרות ובקולנוע האמריקאי. אותם סיפורים הפכו פופולריים ביותר בגרמניה, בה הופצו רומנים וסרטים משלה על המערב הפרוע. קארל מאי (1842–1912) היה סופר גרמני הידוע בעיקר בזכות רומני ההרפתקאות שלו שמוקמו במערב הפרוע. גיבוריו הראשיים הם "וִינֶטוּ" ו"יד הנפץ". הקסם הגרמני מהאינדיאנים הילידים התחיל בספרות ענפה בראשית המאה ה-19. כתבים אופייניים מתמקדים באינדיאנים ובאותנטיות.
פרס מולייר
פרס מולייר הוא הפרס הלאומי לתיאטרון בצרפת, המחולק מדי שנה על הישגים בתחום התיאטרון הצרפתי.
היסטוריה
הטקס הראשון התקיים בשנת 1987 ביוזמת העיתונאי ז'ורז' קראוון, שהיה גם מייסד שותף של פרס סזאר. הפרס מוענק מאז מדי שנה בחודש אפריל או מאי בפריז על ידי האיגוד המקצועי והאמנותי של התיאטרון (APAT), להפקת התיאטרון הטובה ביותר בשפה הצרפתית, ולאמנים מצטיינים מהעונה הקודמת. הטקס משודר בטלוויזיה הצרפתית בערוץ פראנס 2, בערב הקרוי "La Nuit des Molières" (הלילה של מולייר). הפרס קרוי על שם של המחזאי הצרפתי המפורסם מולייר.
בעבר נבחרו הזוכים על ידי חבר שופטים מצומצם, שהחלטותיהם נתקלו לעיתים קרובות בביקורת פומבית. בשנת 2004 הציג נשיא APAT דאז פייר סנטיני תהליך זכייה חדש, במטרה להפוך את חלוקת הפרס למאוזנת ומייצגת יותר. את הזוכים בוחרת ועדה בת כ-1,500 חברים איש מתחום התיאטרון הפרטי והציבורי. עיתונאים ומבקרי תיאטרון אינם רשאים להשתתף בתהליך. בנוסף, שיעור השחקנים החברים ב-APAT לא יכול למנות יותר ממחצית סך חברי הוועדה הבוחרת. בטקס שהתקיים בשנת 2006 ניתנו פרסים ב-16 קטגוריות.
קייזר סוזה
קייזר סוזה (באנגלית: Keyser Söze) הוא דמות בדיונית, מגיבורי הסרט "החשוד המיידי", בבימויו של בראיין סינגר, משנת 1995. סוזה מתואר כארכי-פושע, שאכזריותו והשפעתו עשו להן שם אגדי, ולמעשה הפכו אותו למיתוס הן בקרב אנשי חוק והן בקרב פושעים אחרים.
בשנת 2003 דירג מכון הסרטים האמריקאי את 100 הגיבורים ו-100 הנבלים המובילים בתולדות הקולנוע. קייזר סוזה הגיע למקום ה-48 ברשימת הנבלים.
"ביוגרפיה" מוקדמת
גם בהקשר של הסרט עצמו, הביוגרפיה של קייזר סוזה היא בדיונית. היא מסופרת מפיו של רוג'ר "ורבל" קינט (מגולם בידי קווין ספייסי), אולם בסוף הסרט מתברר כי קינט בדה את כל סיפוריו מליבו.
על פי סיפורו הבדוי של קינט, סוזה "אמור להיות טורקי, ויש האומרים שאביו גרמני". הוא החל את דרכו בעולם הפשע כסוחר סמים קטן. המיתוס, אליו הפך להיות, נולד ביום בו יריביו, חבורה של מבריחים הונגרים ששמו להם למטרה להשתלט על "עסקיו", פורצים לביתו, אונסים את אשתו, ומחזיקים את ילדיו כבני ערובה. כשסוזה שב לביתו, הם רוצחים את אחד מילדיו כדי להראות לו את נחישותם, ומאיימים להרוג את שארית משפחתו אם לא יציית לדרישותיהם. סוזה מחליט שלא להיכנע, הורג בעצמו את בני משפחתו כדי שלא יחיו עם זיכרון החוויה שעברו, והורג את כל חברי החבורה ההונגרית פרט לאחד, אותו הוא משחרר כדי שיספר לשאר החברים בארגונו את שאירע.
לאחר מכן יוצא סוזה למסע נקמה באנשי החבורה ההונגרית. הוא רוצח אותם, את בני משפחותיהם, את ידידיהם, ואפילו אנשים שחייבים להם כסף; הוא גם שורף את בתיהם ומשמיד את בתי העסק שלהם. לאחר מכן הוא יורד למחתרת - מכאן ואילך הוא אינו עושה עסקים בעצמו, וכמו הופך בלתי נראה אפילו עבור האנשים העובדים עבורו, שבמרבית המקרים אף אינם מודעים עבור מי הם עובדים.
שמו של סוזה הולך לפניו, ואכזריותו הופכת לשם דבר. אויביו, כמו גם אנשים שלו הנוטשים את נאמנותם אליו, נרצחים באלימות קשה; הוא רוצח באופן אישי אנשים שראו אותו ומסוגלים לזהותו, כשסימן היכר שלו הוא רציחתם באמצעות שתי יריות אקדח בראשם. עסקיו, הכוללים עסקי סמים כמו גם מסחר בנשק ובחומרים אסורים, פורחים. כך גם מעמדו וסיפורו, ההופך למיתוס (כדבריו של קינט - "סיפור אימה שפושעים מספרים לילדיהם בלילה"), ולמעשה ישנם גם אנשי חוק וגם פושעים המטילים ספק בעצם קיומו של סוזה.
תגליות אודות סוזה בסרט
סיפורו של סוזה, כמו חלק נכבד מעלילת הסרט כולה, מסופר בידי רוג'ר "ורבל" קינט, אמן רמאויות נכה באחת מידיו ואחת מרגליו, שקיבל חסינות משפטית, לחוקר המכס דייוויד קויאן (צ'אז פלמינטרי). קינט, על פי הסיפור, היה חלק מחבורת פושעים ידועים לשמצה החשודה בהשמדת ספינה בנמל סן פדרו שבקליפורניה, על כמעט כל נוסעיה.
בעוד קויאן משוכנע שסוזה היה למעשה שותף אחר בחבורתו של קינט - דין קיטון, שוטר לשעבר שהפך לפושע אכזרי, שהיה הסיבה בגללה קויאן היה מעורב בחקירה מלכתחילה - הרי שבסופו של דבר, על פי תיאורו של הנוסע הנוסף ששרד את השמדת הספינה, מתברר שקייזר סוזה הוא למעשה קינט עצמו. מתברר שסיפוריו של קינט היו בדויים כולם, ידו ורגלו הנכות-כביכול בריאות לחלוטין, ולמעשה, אם אכן קייזר סוזה קיים - הוא וקינט חד הם. קויאן מגלה את האמת מאוחר מדי, לאחר שקינט כבר עזב את תחנת המשטרה, ונעלם במכונית של שותף ההולם את תיאורו של עורך הדין קובאיאשי (שאף הוא ספק אמיתי ספק בדוי).
יצירת דמותו
במסגרת סיפור העלילה הבדוי שמספר קינט, נראית מדי פעם צללית של דמותו הבדויה של קייזר סוזה הצעיר כגבר בעל שיער ארוך (שונה לחלוטין משיערו המקריח של קינט). הדמות שוחקה בידי עוזר הפקה זוטר, שנבחר לצילומים בשל אורך שיערו. למעשה, חמישה אנשים נראים בסרט בדמותו של סוזה: פרט לספייסי ולעוזר ההפקה בעל השיער הארוך, מופיעים בתפקיד סוזה גם גבריאל ביירן, המגלם בסרט את השוטר שהפך לפושע דין קיטון, בסצנה בה הוא מואשם על ידי קויאן בהיותו סוזה; ג'ון אוטמן, העורך וכותב המוזיקה של הסרט, שידו מצולמת מקרוב כביכול כידו של סוזה כשהוא מצית לעצמו סיגריה בסצנת הפתיחה של הסרט; ובצילום אחר באותה סצנה, בה נראות רגליו של סוזה נעולות נעליים הדורות, מגלם אותו הבמאי בראיין סינגר.
אחד המשפטים הידועים שאומר קינט כשהוא מתאר את סוזה, הוא "התכסיס הטוב ביותר שעשה השטן אי פעם הוא לשכנע את העולם שהוא אינו קיים". המשפט הוא למעשה ציטוט מתורגם משיר של שארל בודלר; הבמאי סינגר והתסריטאי כריסטופר מק'קוורי טענו כי לא ידעו זאת מלכתחילה, ושמעו את המשפט מפי צד שלישי שציטט להם אותו בלא שאמר להם את מקורו.
קוד שרוף
קוד שרוף (באנגלית: Halt and Catch Fire) היא סדרת דרמה תקופתית אמריקאית שנוצרה על ידי כריסטופר קנטוול וכריסטופר ס. רוג'רס ועלתה לשידור לראשונה ברשת AMC האמריקאית ב-1 ביוני 2014. העלילה מתרחשת בשנת 1983 באזור "ערבת הסיליקון" שבטקסס, ונותנת מבט פנימי ובדיוני על מהפיכת המחשוב האישי. שמה של הסדרה באנגלית מתייחס להוראת מחשב "Halt and Catch Fire" אשר גורמת ליחידת המעבד המרכזי במחשב להפסיק לתפקד בשל פקודות אשר סותרות זו את זו וגורמות לקריסת המחשב.
עלילה
עלילת הסדרה מתרחשת שנה לאחר ש-IBM הוציאה את הפרויקט הראשון שלה - המחשב האישי. ג'ו מקמילן (לי פייס), לשעבר מנהל בחברת IBM, מתכנן לפרק לגורמים ולבנות מחדש את המוצר פורץ הדרך של מעסיקיו הקודמים ולהכריח את מקום העבודה החדש שלו להצטרף למרדף אחר יצירת מחשב אישי, תואם IBM. מק'מילן מצרף את גורדון קלארק (סקוט מק'ניירי), מהנדס מחונן שחולם ליצור מוצר מהפכני, ואת קמרון האו (מקנזי דייוויס), מתכנתת צעירה ומוכשרת המוכנה לסכן את עתידה המקצועי כדי להצטרף לפרויקט של מקמילן.
במהלך העונה עליהם להתגבר על קשיים הן בתחום האישי, במקרה של ג'ו ההתמודדות עם עברו שנחשף במהלך העונה, קמרון שהחוסר יכולת שלה להציב גבול להתנהגות המרדנית שלה פוגעת ביחס של אנשים אליה והחוסר ודאות במערכת היחסים שלה עם ג'ו בעוד גורדון שנפגע רבות במהלך העונה כתוצאה מהחוסר ביטחון שלו, מתקשה לאזן את האחריות שלו כלפי אשתו ובנותיו עם העבודה האינטנסיבית והמניפולציות והלחץ שג'ו מפעיל עליו והוא עובר התמוטטות נפשית בפרק 7 של העונה, וגם אשתו של גורדון, דונה שהיא כמו בעלה גם מהנדסת ולא זוכה להערכה והזדמנות מספיקה במקום העבודה שלה וגם נאלצת לקחת את האחריות על ניהול משק הבית והטיפול בבנותיהם כשגורדון לא נוכח מספיק מסיבותיו השונות, והן בתחום המקצועי כשהם מתקשים מבחינה כספית בעיקר וגם המערכת יחסים בין הבכירים ביצירת המחשב מתוחה מאוד, נושא עיקרי שגורם לכך הוא הניגוד בין השימושיות שדורש גורדון כמהנדס לבין היצירתיות והאינטראקטיביות שקמרון מנסה להכניס לתוכנה, ומעל הכל מרחפת ההשפעה של ג'ו הממשיך למשוך בחוטים ולשקר למען טובתו האישית.
עונה 2
בעונה השנייה הסדרה עוקבת בעיקר אחרי חברת "Mutiny" שהקימה קמרון עם דונה קלארק (קארי בישה), אשתו של גורדון ומהנדסת. החברה יצרה תוכנת מחשב בשם מיוטיני שמכילה משחקים וחדרי צ'אט, בו זמנית ג'ו וגורדון מנסים להתאושש מהכישלון שעברו עם המחשב שיצרו בעונה הקודמת, וג'ו עצמו נמצא במערכת יחסים עם בתו של מיליונר מתחום הכריית נפט ומנסה לשכנע אותו להשקיע ביצירת מחלקה טכנולוגית בראשו אבל לא מצליח להחזיק במערכת יחסים המיושבת וגם נכשל בהקמת מחלקת טכנולוגיה אבל בסוף העונה כמחווה של חברות ורחמים גורדון מביא לו את הדיסק עליו נמצאת תוכנת סונאריס שהיא תוכנת אנטי ווירוס ובסוף העונה רואים את ג'ו מציג את התוכנה כיצירתו, בזמן שחברת מיוטיני ממשיכה להתפתח אבל נתקלת בקשיים כלכליים ומחסור במשאבים, וכתוצאה מכך האחריות הניהולית נופלת על דונה שהמחויבות שלה לחברה משאירה את גורדון לנהל את משק הבית ולטפל בשתי הבנות שלהן ג'ואני והיילי, ומערכת היחסים ביניהם נהיית מתוחה עד כדי כך שדונה מציבה לגורדון אולטימטום שמכריח אותו להצטרף אליה ולמיוטיני בעמק הסיליקון על מנת להזניק את החברה, וקמרון עצמה מתקשה עם חוסר היעילות של שאר המתכנתים בחברה ובסוף מצליחה לצרף את טום רנדון, מתכנת מוכשר שפרץ למיוטיני בעבר ומתחילה לנהל איתו מערכת יחסים שנקטעת מכך שהוא מסרב לעזוב לקליפורניה עם שאר עובדי החברה.
עונה 3
העונה השלישית מראה את התאקלמות מיוטיני בעמק הסיליקון אבל בזמן שהמעבר פתר רבות מן הבעיות של החברה ועובדיה, הקושי הכלכלי עדיין קיים ולכן דונה וקמרון מנסות לגייס משקיעים בחברה על מנת שיוכלו להרחיב את חדר הצ'אט במיוטיני לכדי רשת של סחר חליפין וירטואלי, אחרי מספר ניסיונות שלא צלחו וכללו השפלות וסקסיזם כלפי קמרון ודונה, הן מצליחות לגייס משקיעים אשר אחת מהן היא דיאן גולד (אנבת' גיש), בין הבעלים של חברת השקעות שמתחברת לדונה, בעוד קמרון עצמה מתנגדת לרבות מדרישות המשקיעים וחוששת מהשינוי שהם יביאו איתם, וגרה בבית משפחת קלארק ושומרת על קשר מרחוק עם טום רנדון שמתגלה שהם מתכננים להתחתן, וההתרחקות של קמרון ודונה והעתיד השונה שהן רואות לחברה מביא לכדי הדחתה של קמרון מניהול מיוטיני על ידי דונה, בעוד גורדון עצמו נמצא בעיצומה של תביעה מתמשכת נגד ג'ו שגנב את הזכויות יוצרים לתוכנת אנטי וירוס "סונאריס" שהוא נתן לו בסוף עונה 2, ומנהל חברת הייטק משל עצמו בשם מקמילן יוטילטי בעזרת מתכנת צעיר בשם ראיין ריי (מאניש דאיאל), לאחר מכן החל מפרק 9 קיימת קפיצת זמן של 4 שנים ורואים כי דונה שותפה בכירה בחברה של דיאן וכי היא וגורדון התגרשו והיא חזרה לשם הנעורים שלה, אמרסון, בזמן שקמרון יצרה משחק מחשב מצליח ועזבה ליפן עם טום רנדון וחזרה לביקור בקליפורניה לקידום המשחק החדש שלה ופוגשת בג'ו בכנס קומדקס בעת שהוא מתאבל על מותו של ראיין ריי, ואחרי לילה של שתייה היא בוגדת איתו בטום, ודונה מכנסת פגישה שבה מתעמתת איתה קמרון בעוד ג'ו וטום רבים עד כדי שימוש באלימות פיזית, בסוף הפגישה קמרון, גורדון וג'ו מחליטים לעבוד ביחד על מנת לפתח סוג דפדפן עליו חשב ג'ו אבל קמרון מחליטה לעבוד עליו מרחוק ביפן כדי להישאר עם טום.
הפקה ופיתוח
רשת AMC הזמינה פיילוט של הסדרה בנובמבר 2012 וההפקה החלה לעבוד על הפיילוט באפריל 2013 בעיר אטלנטה שבג'ורג'יה. רשת AMC הכריזה ביולי 2013 שהזמינה עונה מלאה בת 10 פרקים של "קוד שרוף". הסדרה נוצרה על ידי כריסטופר קנטוול וכריסטופר ס. רוג'רס ומי שקיבל את הסמכות והאחריות לניהול היצירתי של הסדרה היה המפיק ג'ונתן ליסקו.
העונה השנייה שודרה בקיץ 2015 והעונה השלישית בקיץ 2016, העונה הרביעית והאחרונה עלתה לאוויר באוגוסט 2017.
ביקורת
הסדרה קיבלה ביקורות כלליות חיוביות מהמבקרים וקיבלה ציון 69% מאתר Metacritic בהתבסס על 30 ביקורות. אתר האינטרנט Rotten Tomatoes נתן לסדרה ציון של 78% על עונתה הראשונה, 94% על עונתה השנייה, 95% על עונתה השלישית ו-100% על עונתה הרביעית.
מת'יו גילברט מעיתון "הבוסטון גלוב" כתב: "קל להבין מדוע בחרה רשת AMC בסדרה זו, היא מתרחשת בדאלאס בשנת 1983, יש לה סגנון ויזואלי ייחודי לה - משהו שהרשת, עם ה"קולנועיות" של "שובר שורות" והאלגנטיות של "מד מן", רוצה לייצר כחלק מזהותה המיתוגית." בנוגע לדינמיות הדמויות בסדרה, הוסיף גילברט: "גורדון הוא ה"סטיב ווזניאק" של ג'ו שהוא ה"סטיב ג'ובס" בסדרה, להוסיף לזה גם את דמותה הדינמית והלא בוגרת של קמרון, מומחית קידוד, וקיבלתם תערובת כימית על סף הפיצוץ." הסדרה זכתה בפרס "הסדרה המסקרנת של השנה" ביחד עם עוד 6 סדרות נוספות ב"פרס בחירת המבקרים לטלוויזיה".
הפצה
פיילוט הסדרה הוקרן בפסטיבל South by Southwest ב-8 במרץ 2014, בנוסף הסדרה הייתה זמינה לצפייה בדף הטאמבלר של רשת AMC החל מ-19 במאי 2014 ובכך הפכה לסדרת הטלוויזיה הראשונה שפרקה הראשון שודר באתר טאמבלר.
ט"ו בכסלו
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ו כסלו היא פרשת וישב, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת וישלח אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או שבת.
אנדריי שפטיצקי
חלק ממאמיני הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בפולין, כנסייה עצמאית בעלת מסורת משלה המצויה באחדות מלאה עם האפיפיור, שמספרם הגיע לשלושה מיליון, היו לאומנים אוקראינים אנטישמים שהשתתפו ברצח יהודי מזרח פולין.
בה בעת, מנהיגם, שפטיצקי, היה בקשרי ידידות עם רבנים ועם אישי ציבור יהודיים, התנגד לפגיעה ביהודים ופעל להצלתם במלחמת העולם השנייה.
עם כיבוש אזור לבוב בעת פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות, ביוני 1941, בירך שפטיצקי על הכיבוש הגרמני שכן התנגד לקומוניזם וקיווה שאוקראינה תקבל עצמאות מידי גרמניה. עם זאת, ניסה שפטיצקי לפעול נגד רצח היהודים בידי האוקראינים וזאת על ידי איגרות רועים שהפיץ, ובהן הטיף להפסקת רציחות היהודים. השפעתן של האיגרות אינה ידועה, אך הוא ציווה על קליטת יהודים ומתן חסות ליהודים במוסדות שהיו כפופים לו וכן הורה למספר בכירים בכנסייה, בהם אחיו, קלימנטי שפטיצקי, לעשות כמותו ולהציל יהודים ובייחוד ילדים.
ספיידרמן (פירושונים)
{{פירושונים|* ספיידרמן – דמות קומיקס
אישים
}}
תפילה עושה מחצה
תפילה עושה מחיצה הוא ביטוי המופיע בויקרא רבה לפיו תפילה מסייעת לאדם רק בקבלת מחצית התוצאה בה חפץ, כדברי רבי יהושע בן לוי, ובניגוד לדברי רבי יהודה, לפיו התשובה עושה מחצה והתפילה עושה כולה. עניין זה עולה גם בנדידת בני ישראל במדבר. בזכות תפילתם של בני ישראל, הם זכו לשבת י"ט שנים במדבר קדש וי"ט שנים נדודים.
השלמת מחצית התפילה
פני יהושע בלב אריה על פרשת וארא פרש את פנייתו של דוד המלך,, לפיו האדם מבקש סליחה שלוש פעמים - בשלוש תפילות העמידות בהם אומרים. ולאור זאת התפילה של האדם אחרי תפילת שחרית הופכת למחצה. אחרי תפילת מנחה נותרת רביעית (מחצית מהנותרת בשחרית) ובתום תפילת ערבית נותרת שמינית. הואיל וכך, ככל שאדם ירבה בתפילה כך תגדל ישועתו. עניין זה מופיע גם בפנים יפות לפיו משה כופל בקשתו כפלים על מרים שנצטרעה.
לפי ביאור של הרה"ק רבי נפתלי מרופשיץ, מסיבה זו כופלים ומבקשים שנמצא חן בעיני אלוהים ואדם (ברכות יז א). על פניו, אם נמצא חן בעיני האל, אין לאדם צורך שישא חן בעיני אדם אלא נצרכת הכפילות לוודא כי לכל הפחות תתקיים מחציתה הראשונה של הבקשה.
המלצה נוספת להשלמת מחצית התפילה היא לבקשה בתוך שאר ישראל.
הסיבה שתפילה עושה מחציתה
הסבר אחר טוען כי טבעו של האדם לדרוש כפלים מהנצרך ולכן ממילא כשמחצית התפילה מתקבלת היא עושה חלקה.
יאיא דה קוסטה
יאיא דה קוסטה (נולדה בשם: קמרה דה קוסטה ג'ונסון, באנגלית: Camara DaCosta Johnson; נולדה ב-15 בנובמבר 1982) היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית. מוכרת בשל השתתפותה העונה השלישית של התכנית "הטופ מודל הבאה" שם סיימה במקום השני.
ביוגרפיה
דה קוסטה נולדה בהארלם שבניו יורק. מוצאה הוא ברזילאי ואפרו-אמריקאי. בנוסף לאנגלית היא דוברת גם פורטוגזית, צרפתית וספרדית. בתיכון למדה במסצ'וסטס. דה קוסטה למדה לימודי אפריקה בקולג' ולאחר מכן סיימה לימודי תואר ראשון ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת בראון.
קריירה
בשנת 2004, כאשר הייתה בת 21 התחרתה דה קוסטה בעונה השלישית של תוכנית המציאות "הטופ מודל הבאה" שם הגיעה למקום השני בגמר בעוד המנצחת היא אווה מרסיל. לאחר התכנית פתחה בקריירת דוגמנות משגשגת. היא הופיעה בפרסומות למגוון מוצרים, בין היתר למותגי הקוסמטיקה "גרנייה", למותג הצרפתי "ספורה" ולמותגי טיפוח העור "אוליי" של חברת פרוקטר אנד גמבל. וגם למותג ההנעלה "שול", לרשת הקמעונאות "רדיו שאק" ולחברת אריזות הנייר "סדה".
ב-2005 החלה דה קוסטה לשחק, לאחר הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "איב". היא כיכבה לצד רוב בראון, אנטוניו בנדרס ואלפרה וודארד בסרט "רוקדים". לדה קוסטה היו תפקידי משנה בסרטים העצמאיים "האנידריפר" ו"השליח".
ב-2008 היא הופיעה באופרת הסבון הפופולרית "כל ילדיי" בתור קסנדרה פוסטר, בתה של אנג'י הוברד (דבי מורגן). לדברי התסריטאי הראשי של הסדרה, צ'ארלס פראט ג'וניור, דה קוסטה עזבה את הסדרה באוגוסט 2008, פחות מארבעה חודשים לאחר שהצטרפה לסדרה, כדי לשחק במחזה "The First Breeze of Summer" שהוצגה בברודוויי בשנים 2008-2009.
בשנת 2009 שיחקה את ניקו סלייטר, בתה של וילהלמינה סלייטר (ונסה ויליאמס), בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "בטי" של רשת ABC.
בשנת 2010 היא הופיעה בסרט "הילדים בסדר" לצד אנט בנינג, ג'וליאן מור ומארק רופאלו. הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס. באותה שנה היא שיחקה אף בסרט "טרון: המורשת". בנוסף היא הופיעה על שער המגזין ווג בינואר 2011.
בשנת 2013 שיחקה לצד דנאי גורירה בסרט הדרמה הניגרי "אמו של ג'ורג'" של הבמאי אנדרו דוסונמו. שיחקה גם בתפקיד של קרול בסרט הדרמה ההיסטורי "המשרת" בכיכובם של פורסט ויטאקר ואופרה וינפרי.
בשנת 2015 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "שיקגו MED" (חלק מזיכיון שיקגו) של רשת NBC, בתור אפריל סקסטון, אחות ממוצא אמריקאי-ברזילאי. עוד באותה שנה זכתה דה קוסטה לשבחים רבים כאשר גילמה את הזמרת ויטני יוסטון בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "ויטני" של רשת Lifetime שביימה אנג'לה באסט.
חיים אישיים
דה קוסטה הייתה בזוגיות ארוכה עם מפיק ובמאי הקולנוע העצמאי ג'ושוע בי אלפיה. בספטמבר 2013 היא ילדה את בנם, סנקרה. בנובמבר 2015 דווח כי דה קוסטה ואלעפיה נפרדו.
הנס הרצוג
הנס הרצוג (בגרמנית: Hans Herzog; 28 באוקטובר 1819 – 2 בפברואר 1894) היה איש צבא שווייצרי, אשר היה אחד מארבעת האנשים היחידים בהיסטוריה שקיבלו דרגת גנרל בצבא שווייץ.
ביוגרפיה
הרצוג נולד ב-28 באוקטובר 1819 באראו שבשווייץ. הוא למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת ז'נבה, אולם לאחר מכן החל לעבוד כסוחר בעסק של אביו. ב-1839 התגייס לצבא שווייץ במסגרת גיוס חובה, ולאחר מכן עבר לשירות קבע. הוא שרת בכוחות הארטילריה, וב-1847 השתתף במלחמת הזונדרבונד. ב-1860 כבר מונה למפקד כל כוחות הארטילריה בצבא שווייץ. בתפקידו זה הוא ארגן מחדש את חיל הארטילריה, ואף השפיע רבות על ארגונם של חילות אחרים. עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ביולי 1870, גבר בשווייץ החשש שהמלחמה תגלוש לשטחה. לפיכך, הצבא גויס על הגבול, והרצוג מונה למפקדו העליון. במסגרת זו הוא הועלה לדרגת גנרל. דרגה זו מוענקת בשווייץ רק בעתות משבר, והיא מבוטלת כאשר המשבר מסתיים. בעתות שלום הדרגה הגבוהה ביותר בצבא שווייץ היא "מפקד קורפוס".
לקראת סופה המלחמה אכן גלשה לשווייץ, כאשר ארמיית המזרח הצרפתית אשר כללה 87,000 חיילים בפיקודו של שארל דניס בורבאקי נמלטה לשווייץ מאימת הפרוסים. הרצוג החל להזיז את כוחותיו לכיוונם. בורבאקי חשש שעומדים להסגיר את אנשיו לפרוסים, וניסה להתאבד, אולם נכשל בכך. הרצוג הגיע להסכם עם מחליפו, יוסטין קלינצ'ט על פיו החיילים הצרפתים יניחו את נשקם ויפוזרו בקנטונים שונים. עמותות שונות קמו בשווייץ במטרה לסייע לחיילים הצרפתים. עם סיום המלחמה במרץ 1871, הוחזרו הצרפתים חזרה למולדתם. לאחר סיום המלחמה, חזר הרצוג לתפקידו הקודם כמפקד הארטילריה, והוא נותר בתפקיד זה עד מותו בעיר הולדתו אראו ב-2 בפברואר 1894. הוא היה בן 74 במותו.
ט"ז בכסלו
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בט"ז כסלו היא פרשת וישב, אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי, או פרשת וישלח אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שלישי, שני או שבת.
הטקטיקה והאסטרטגיה הצלבנית בארץ ישראל
הטקטיקה והאסטרטגיה הצלבנית בארץ ישראל הושפעה מכמה גורמים עיקריים: הטכנולוגיה שהייתה קיימת בזמנו, תנאי השטח ותנאי האקלים, דמוגרפיה, כלכלה וגורמים נוספים בעלי חשיבות. האויבים העיקריים של הצלבנים בארץ ישראל היו המדינות המוסלמיות ששכנו ליד גבולותיה. האוכלוסייה המוסלמית המקומית לא התמרדה נגד שליטיה הזרים ובאופן כללי שמרה על נאמנות לכובשיה.
הצבא הצלבני
שמאל|ממוזער|250px|אביר רכוב בחימוש מלא
הצבא הצלבני הורכב משני גורמים עיקריים: צבא הממלכה וצבא המסדרים הצבאיים. לפי רשומות בנות הזמן הצבא הממלכתי כלל כ-600 עד 700 אבירים וכ-5,000 סרז'נטים (חיילים פשוטים). רוב הסרז'נטים היו שייכים לחיל רגלים ומיעוטם נלחם בתור חיל פרשים. היסטוריונים מודרניים (למשל יהושע פראוור) מעריכים את כוח המסדרים כשווה לצבא הממלכה, כלומר גם כן כ-600 עד 700 אבירים לשני המסדרים וכ-5,000 סרז'נטים.
לצד הכוחות הקבועים שהיו בתוך הממלכה, הסתייעו הפרנקים בסיוע אירופאי שהגיע בעיקר בתור מסעי צלב ועליה לרגל לארץ ישראל. לאחר סיום העלייה לרגל, היה נשאר האציל פרק זמן מסוים בארץ הקודש ולוחם את לוחמתו של ישו ב"סרצנים" – הכינוי שהדביקו הצלבנים למוסלמים. צורה נוספת של עזרה הייתה תרומה כספית שבעזרתה נשכרו שכירי חרב ונבנו ביצורים.
שיתוף הפעולה בין הקשתים לאבירים
הטקטיקה העיקרית של הצלבנים בארץ ישראל בקרבות גדולים התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין האבירים לחיל הרגלים ובמיוחד בין האבירים לבין הקשתים הרגליים. הטקטיקה הזאת הייתה ייחודית לארץ ישראל וזרה לארצות המוצא של רוב הצלבנים באירופה, שבה האבירים שעטו לתוך מערך האויב ללא תמיכה מסיבית של חיל רגלים.
הסיבה להבדל בין אירופה לארץ ישראל נעוצה באויבים השונים שבהם נתקלו בשתי זירות. בעוד שבאירופה המערבית, האבירים נלחמו בראש ובראשונה נגד אבירים אחרים שהשתמשו בכלי נשק דומים ובתחבולות דומות, הרי שבארץ ישראל האויבים המוסלמים של הצלבנים השתמשו בכלי נשק שונים. כלי הנשק העיקרי של המוסלמי היה הקשת. בנוסף לכך, ובניגוד גמור לרב ארצות אירופה המערבית שמהם הגיעו הצלבנים, הקשתים היו רכובים על סוסים ואורגנו ביחידות של קשתים רכובים.
הצלבנים שלא השתמשו בקשתות מסיבות שונות, בעיקר תרבותיות, אך גם בגלל מסורת שלא טיפחה ירי בקשת תוך כדי רכיבה שדרשה אימון ארוך, היו חסרי אונים מול האיום החדש. הייתה רק אפשרות אחת נוספת לתת מענה לאיום זה – הכנסת גדודים של פרשים קלים או גיוס קשתים רגלים רבים שישמרו את הקשתים הרכובים במרחק בטוח מסוסי האבירים.
הפרנקים השתמשו בשתי האופציות, הם גם גייסו גדודים של פרשים קלים שנקראו "טורקופולים" (מיוונית: בני טורקים) וגם גייסו קשתים רגלים. אף שהפרשים הקלים ניידים יותר מחיילים רגליים רב הקשתים בצבא הצלבני היו רגלים. יש לזה סיבות שונות, בין היתר בגלל העלות של הפרשים הקלים שהיו יקרים יותר מהחיילים הרגלים וגם בגלל קושי בגיוס הפרשים הקלים, רב הקשתים בצבא הצלבני היו רגלים. בנוסף לכך, הקשתים הרגלים השתמשו בקשת מוצלבת שאותה הכירו עוד באירופה. הטווח של הקשת המוצלבת עלה במידה ניכרת על הקשת שהייתה בשימוש הקשתים הרכובים והייתה יעילה גם נגד שריון כבד שעטה האביר. כתוצאה מכך, נאלץ הצבא לנוע בריבועים גדולים כשהאבירים מכונסים במרכז הריבוע והקשתים מחוצה לו על מנת לתת אפשרות לקשתים הפרנקים לשמור את הפרשים המוסלמים במרחק בטוח מהטור המתקדם. כמובן שהדבר גרם לסרבול, לקושי בתנועה וגרם לקשיים שונים.
הסתערות
בקרב עצמו התבססו הצלבנים על הסתערות מוחצת של אבירים על גבי סוסים שהרכיבו את חיל הפרשים הכבד של הממלכה. הפרשים סודרו בטריז והסתערו לפי פקודה לעבר האויב. להסתערותם הייתה השפעה גדולה על הקרב ולעיתים, היה די בהסתערות מוצלחת אחת על מנת לנצח בקרב כי המבנה של היריב היה משתבש וחיילים נפרדים זה מזה והיה קל להרוג אותם אחד-אחד. בניגוד לאבירים באירופה שלא תמיד נשמעו לפקודות ואף אבירים שהגיעו זה עתה מאירופה והצטרפו לשורות עולי הרגל שהצטרפו לצבא או אלה שמקרוב באו במסע צלב חדש, הפרנקים בני המקום ידעו את כוחה של ההנהגה הריכוזית. הסתערותם הייתה מתוזמנת היטב ומכוונת לנקודת התורפה של הצבא האויב.
כמעט שלא הייתה למוסלמים הגנה נגד הסתערות זו, אלא פתיחת שורות או שיבוש ההסתערות בירי בקשתות. פתיחת השורות וסגירתן לאחר מכן היא פעולה מסובכת מאוד שקשה לבצעה ללא אמצעי קשר מודרניים. הרי הצבא צריך לפתוח את שורותיו לפי אות מוסכם ברגע הנכון, אחרת האבירים פשוט ידרסו את החיילים הבודדים. גם סגירת השורות היא עניין מסובך כי אף אחד לא ירצה להתייצב לפני אביר הדוהר על סוסו ורומחו הכבד מזדקר באיום לפניו.
הרגלים המוסלמים היו לא יעילים במיוחד ובניגוד לחיל הרגלים באירופה שהיה חמוש בחניתות ארוכות לא היה מורגל בלחימה במבנה צפוף דמוי פלנקס ששירת נאמנה את האירופאים שלא היה להם חיל פרשים מפותח כמו הסקוטים והשווייצרים. כתוצאה מכך נאלצו המוסלמים להתבסס בעיקר על חץ וקשת בהתמודדותם עם האבירים הצלבנים.
אסטרטגיה
שמאל|מסגרת|[[קראק דה שבלייה - מבצר צלבני גדול בגבולה של נסיכות אנטיוכיה]] האסטרטגיה הצלבנית נבעה בראש ובראשונה מהדמוגרפיה – לפי פראוור והיסטוריונים מודרניים אחרים, בכל זמן קיומה של ממלכת ירושלים לא עלה מספר הצלבנים על 150,000 בני אדם. בקרב קרני חיטין שלקראתו היה גיוס מלא של כוחות הממלכה לא השתתפו, אלא כ-12,000 צלבנים. מספרם הקטן הכתיב את האסטרטגיה.
הצלבנים בנו מבצרים גדולים ששמרו על גבולות הממלכה בנקודות מפתח. מבצרים אלו שימשו גם בתור מרכזים שלטוניים שנמצאו הרחק מעיר הבירה. מבצרים אחדים היו ענקיים ממש. מבצר עתלית, למשל, היה יכול לשכן אלפי לוחמים וכמוהו מבצרים גדולים אחרים.
לצד מבצרי הענק הוקמו גם מבצרים קטנים דוגמת מבצר בית גוברין שתפקידם היה לשמור על הדרכים משודדים מוסלמים ולשמש תחנות נוחות לצבאות צלבניים שעברו בקרבתם. מטרה נוספת של המבצרים הקטנים הייתה חסימת דרכים ליחידות סדירות קטנות של ממלכות מוסלמיות מלהפתיע את הצלבנים. חשיבות בלימת יחידות פושטות הייתה גדולה במיוחד בתחילת ימיה של הממלכה כשכל הצבא המלכותי לא עלה על 300 אבירים ו-1,500 רגלים שהיו פזורים בין מרכזים שונים.
לצד מבצרים קטנים וגדולים בוצרו גם ערים שלמות. לפעמים הסתפקו בחומה חיצונית בלבד, אך לעיתים הקימו גם מבצר בתוך העיר עצמה. מבצר זה שימש את חיל המצב ואף את האוכלוסייה האזרחית שהייתה יכולה להימלט לתוכו אם נפרצה החומה החיצונית.
הטבח ביער מדבדב
הטבח ביער מדבדב (ברוסית: Медведевский расстрел) או טבח אוראל (Орловский расстрел) היה הוצאה להורג המונית בברית המועצות, שבוצעה על ידי המשטרה החשאית הסובייטית נ.ק.ו.ד., ב-11 בספטמבר 1941. הטבח התרחש שלושה חודשים לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות, 157 אסירים פוליטיים שנכלאו בכלא אוריול הוצאו להורג ביער מדבדב, ממש מחוץ לעיר הרוסית אוריול, בפקודתו האישית של יוסיף סטלין. הוצאה להורג זו הייתה אחד ממעשי הטבח הרבים של אסירים שבוצעו בחופזה על ידי ה-נ.ק.ו.ד. ב-1941, בעקבות פלישת גרמניה.
בשנת 1941 הכיל כלא אוריול כחמשת אלפים אסירים פוליטיים. ב-5 בספטמבר 1941, בהוראת לברנטי בריה, ה-נ.ק.ו.ד. חיבר רשימה של 170 אסירי אוריול שיוצאו להורג. בריה טען שהם היוו את "החלק הזועם יותר של האסירים" וכי הם "ביצעו תסיסה תבוסתנית וניסו לארגן בריחה במטרה לחדש את הפעילות המחתרתית". הרשימה נשלחה לסטלין, שאישר אותה. ב-8 בספטמבר, השופטים וסילי אולריק, דמיטרי קנדיבין ווסילי בוקאנוב, ללא כל התדיינות וללא כל סוג של חקירה, דנו רשמית למוות 161 בני אדם. בזמן ההוצאה להורג, חלק מהרשימה כבר מתו או הועברו בעוד אחרים שוחררו.