cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
לי דן
ביוגרפיה
עקב היעדרה של חקיקה מתאימה, בועת התרגום בשידורי הטלוויזיה קטנה מדי ואיננה מאפשרת להבין את הנעשה בה. במבצע שומר החומות התנדבה דן לתרגם את שידורי החדשות הטלוויזיוניים. לאחר מכן, ארגנה והשתתפה בצוות מתורגמניות מתנדבות, שתרגמו את שידורי החדשות השוטפים בגודל מלא על גבי המסך, ארבע פעמים ביום, באמצעות תוכנת Streamyard. אחרי פעילותה של דן, שילבה כאן חדשות בשידוריה ביוטיוב תרגום לשפת הסימנים על גבי חצי מסך עד לסיום המבצע.
ביום הסטודנט 2021 באוניברסיטת תל אביב תרגמה מופע ראפ של רביד פלוטניק.
חיים אישיים
דן הייתה נשואה לגלעד דקל, ולהם שני בנים. אחרי שהתגרשה, נולד לה בן שלישי מאב חירש.
דודי לוי (אלבום)
דודי לוי הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי הישראלי דודי לוי, שיצא בשנת 1997. לפני הוצאת אלבום הסולו הראשון שלו היה לוי חבר בלהקות בלהקות נוער שולים ואור כשדים, ושימש כמפיק שני האלבומים הראשונים של מופע הארנבות של ד"ר קספר ו"קח אותי לשם" של שרון חזיז.
לוי הפיק מוזיקלית את האלבום בעצמו. השירים "מלאך", "געגועים" ו"כל הזמן שבעולם" זכו להצלחה גדולה, והאחרון שבהם הפך למושמע ביותר בישראל במשך כעשור.
הנסיך ויליאם, דוכס גלוסטר
הנסיך ויליאם מדנמרק ונורווגיה, דוכס גלוסטר (באנגלית: Prince William of Denmark and Norway, Duke of Gloucester; 24 ביולי 1689 – 29 ביולי 1700), היה בנם היחיד של הנסיך ג'ורג' והנסיכה אן מדנמרק ומנורווגיה ששרד את גיל הינקות. אמו, אן, הפכה ב-8 במרץ 1702 למלכת אנגליה, סקוטלנד, ואירלנד.
חייו
עם לידתו היה ויליאם לשני בסדר הירושה לכתר האנגלי והסקוטי, לאחר אמו, הוא היה אמור לרשת אותה בשלב כלשהו בעתיד. מיד לאחר שנולד העניק לו דודו באמצעות נישואים (אך עדיין בעל קרבת דם) המלך ויליאם השלישי את תואר דוכס גלוסטר (אך לא יצר עבורו דוכסות בפועל), וביולי 1696 הפך אותו לאביר מסדר הבירית בווינדזור. בגיל תשע הוקם עבורו משק בית עצמאי.
לאורך כל חייו הוא סבל מבריאות רעועה. הוא סבל מפרכוסים זמן קצר לאחר שנולד, והוריו חששו כי הוא ימות. הוא התאושש מההתקף, ואן הורתה להעביר אותו לבית קאמפדן שליד קנזינגטון, בו האוויר נחשב נקי יותר. גם עם הגיעו לגיל שלוש הוא לא דיבר או הלך, וגם בשנים שלאחר מכן לא היה יכול לטפס במדרגות בלי עזרה. למרות חולשתו הפיזית הוא נחשב כבעל מחשבה צלולה, ונחשב לבוגר יחסית לגילו. ויליאם חלה יום אחד לאחר מסיבת יום הולדתו האחד-עשר. הרופאים חשדו כי מדובר באבעבועות שחורות, וביצעו את הטיפול המקובל באותה תקופה, שהיה בלתי יעיל ואף מסוכן. ויליאם מת ימים אחדים לאחר מכן. בנתיחה שלאחר המוות התברר כי הוא סבל מהידרוצפלוס, דבר שהסביר את חוסר יכולתו לשמור על שיווי משקל. הוא נקבר במנזר וסטמינסטר.
מותו של ויליאם זירז את החתימה על חוק ההסדר משנת 1701, שנועד להבטיח את המשך השלטון הפרוטסטנטי, ובכך הוביל באופן עקיף להעברתם של הכתר הבריטי והכתר האירי לבית הנובר ב-1714.
הרחוב הראשי בוויליאמסבורג שבווירג'יניה, שנוסדה ב-1699, קרוי על שמו של הנסיך. רחוב הדוכס מגלוסטר הוא שדרה רחבה המשתרעת מבניין הקפיטול, עוברת דרך ארמון המושל, ומסתיימת במכללת ויליאם ומרי.
דורון רביץ
דורון רביץ (נולד ב-5 בינואר 1968) הוא סטנדאפיסט ושחקן ישראלי.
ביוגרפיה
רביץ נולד באלבמה שבארצות הברית. בשנת 1973 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בנוף הגליל (נצרת עילית דאז). ב-1987 התגייס רביץ לגולני ושירת כלוחם במחלקת הסיור של גדוד 12 בפלוגה המסייעת. לאחר שחרורו מצה"ל עבר לאילת, ועבד בצוותי הבידור "ישרוטל". בשנת 1993 החל את דרכו המקצועית עד שנת 1998, אז, בשל תביעה של אמרגנו נקטעה קריירת הסטנד-אפ המסחרית שלו. בשנת 2001 הסתיים ההליך המשפטי עם האמרגן ורביץ חזר להופיע בתחום הסטנד אפ.
קריירה בבמה
בשנת 1993 החל להופיע לראשונה לצד אחיו השחקן נתן רביץ במועדון הקאמל קומדי קלאב אשר נפתח על ידי הבעלים שמואל וילוז'ני באותה שנה בנמל תל אביב. מועדון הקאמל אירח את צעדיהם הראשונים של טובי הסטנדאפיסטים בישראל ובאותו ערב בו הופיעו האחים רביץ הופיעו לראשונה גם הקומיקאים ישראל קטורזה, שלום אסייג, רמי ורד ועוד. במשך חמש השנים הבאות כיכב יחד עם אחיו נתי במופע מצליח שקיבל מאוחר יותר את השם "אחים חסרי מנוח" (האחים רביץ). הבמאי אילן רונן היה ליועץ האמנותי של המופע.
ב־1998 למד משחק אצל הלל נאמן, הצטרף להצגה "בואו נשחק תיאטרון" במופע אימפרוביזציות דינמי ובמשך שלש שנים הופיע יחד על אותה הבמה עם השחקן זבולון מושיאשווילי גם הוא גדל ולמד בנצרת עלית ועם השחקנים סהר בן יוסף, אורי הוכמן, דרור קרן ועוד. בשנים 2001–2003 חבר לקומיקאי -מוזיקאי ינון בן דוד ממקימי הרכב הווקה פיפל בצמד "ינון ודורון" אשר הופיעו יחד במופע נונסנס ווקלי ומקורי אותו כתבו. השניים עבדו תחת קורת הגג של המפיק יואב גרוס עד שנת 2003. באותה שנה החל להופיע במופע סטנד-אפ יחיד תחת קורת הגג של המפיק משה קול.
בשנים 2001–2012 הופיע באירועי "הנוער ינהג אחרת" עם הדג נחש, ירמי קפלן, סאבלימינל והצל, מוניקה סקס ועוד. בשנים 2013- 2017 העלה הצגה בתיאטרון הבימה יחד עם אחיו ואביו השחקנים לני רביץ ונתי רביץ במופע קומי-מוזיקלי משפחתי בשם "לה פמיליה". במופע לקח חלק גם בשירה ותיפוף לצד מערכונים הנוגעים לחיי המשפחה. ב-2018 יצא במופע סטנד-אפ חדש, ייעץ אמנותית הסטנדאפיסט והכותב יונתן ברק וכיום מופיע לחברות ולגופים ברחבי הארץ ומעל לשנתיים מופיע באנגלית לקהל דוברי אנגלית לצד הסטנדאפיסטים שחר חסון, יוחאי ספונדר, עפר שכטר, רוני ששון ורבים אחרים.
קריירה בטלוויזיה וכמדבב
ב-1993 התארח בתוכנית האירוח "מרגול" בערוץ 2, שהחל אז את שידוריו המסחריים, צילם פרסומות לערוץ 2, כתב והשתתף בספיישל קומי לטלוויזיה החינוכית בבימויו של רוני צ'ייג ובהשתתפותם של סיגל שחמון, אורי גוטליב ושרון אלימלך. ב-1994 התארח יחד עם אחיו נתי ועם לני אביו "ברשות הבידור" בהנחיית דודו טופז המנוח. ב-1995 במסגרת קידום המופע המשותף שלהם התארח מספר פעמים יחד עם אחיו נתי בתוכניתה של עינת ארליך "שישי וחצי", בערוץ 2, תחת זכיינית השידור טלעד.
בשנים 1996–1997 התארח בתוכניתו של מני פאר "אצל מני" בערוץ 1, התארח שוב מספר פעמים "בראשון בבידור". באותן שנים, הצטרף לצוות התוכנית "פספוסים" עם יגאל שילון בערוץ 2 ובאחד מהפרקים כיכב לצד ספי ריבלין במערכון. בשנים 1997–1998 שיחק בסדרת הדרמה "20 פלוס" בטלוויזיה החינוכית, הופיע "בנערת השנה" לצד חמי רודנר, דנה אינטרנשיונל בהנחיית השחקן והמנחה אקי אבני. בשנת 2006 בזמן מלחמת לבנון השנייה הצטלם לספיישל בערוץ 1 בזמן נפילות טילים על העיר חיפה כשהוא מבדר אנשים במקלטים יחד עם השחקנית לוסי דובינצ'יק, אביו לני ואחיו נתי. בשנים 1998–2008 התארח בתוכנית "שישי עם מיכל" בהנחיית מיכל זוארץ בערוץ 1, ובתוכנית הבוקר עם אברי גלעד, הופיע בקטעי סטנד-אפ מצולמים באולפן המונדיאל בערוץ הראשון, בפרסומות לערוץ השני ולערוץ הראשון. ב־2001 הגיש פינה קומית בתוכנית "אצל פרנס בטברנה" וב-2004 הגיש פינה בתוכנית יומית בשם "יצפאן" בערוץ 3.
ב-2009 השתתף בשעשועון "בעזרת השם" שהנחה השחקן גיא לואל. בשנים 2010–2018 התארח בערוץ הידברות יחד עם אביו, לני רביץ. באותה עת, הנחה תוכנית עם אחיו, נתי רביץ, וגילם רופא מנתח במיני סדרה "זהירות טלוויזיה", לצד הקומיקאים שחר חסון, אבי אטינגר ודודו ארז.
בשנים 1995–2004 דיבב לצד אחיו, נתי רביץ, את "דבון" הדרקון בסרט "החרב הקסומה" הידוע גם בשם הארוך "המסע לקמלוט" אשר הופק על ידי חברת "האחים וורנר". הוא דיבב גם בסרט "בייב 2" בבימויו של כריס נונן וכן, לערוץ ג'וניור.
ככותב
בשנים 1993–1998 כתב מופע בידור קומי בשם "אחים חסרי מנוח" עריכה אמנותית – הבמאי אילן רונן. ב-1997 כתב "לטלוויזיה החינוכית" מיני סדרה "הכיתה המשוגעת". ב-1998 כתב את "הפיראטים" פיילוט קומי בבימויו של יואב צפיר, עריכה דני סנדרסון ובהפקתו של יהודה טלית. ב-2002 כתב מופע בידור שהוצג עם הראפר-קומיקאי, ינון בן דוד וכתב יחד עם ינון את הפינה לתוכנית "הטברנה" בהנחיית שמעון פרנס. ב-2004 כתב לתוכנית הבידור "יצפאן" בהוט 3. כתב מופע סטנד אפ יחיד, קטעים מתוכו הוצגו בפינה בתוכנית של יצפאן וביום טוב 2004 ובערוץ ביפ. ב-2005 כתב מערכונים קומיים לסדרת אנימציה עבור ערוץ ג'וניור.
כיום מעביר לתלמידים קורסי-יזמות "לעוף על יזמות" מטעם משרד הכלכלה. רביץ נשוי ואב לשלושה. מתגורר בהר אדר.
רפובליקת ויימאר
רפובליקת ויימאר (בגרמנית: ) הוא השם שנתנו היסטוריונים לתקופה שלטונית בתולדות גרמניה, במהלכה התנהלה המדינה על בסיס חוקה שנוסחה בעיר ויימאר (זה מקור השם. בפועל גרמניה נקראה גם לפני תקופה זו, גם במהלכה וגם אחריה "הרייך הגרמני").
תקופת רפובליקת ויימאר החלה ב-9 בנובמבר 1918, עם תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה. פיליפ שיידמן, המדינאי הסוציאל-דמוקרט, הכריז על הקמת רפובליקה גרמנית סוציאליסטית, וראש המפלגה הסוציאליסטית פרידריך אברט התמנה לנשיא הראשון. במרבית התקופה התנהלה גרמניה כרפובליקה דמוקרטית, גם אם בלתי יציבה ככל שנקף הזמן.
סופה של הרפובליקה הגיע קצת יותר מ-14 שנים לאחר מכן: ב-30 בינואר 1933 עלה אדולף היטלר לשלטון, ופחות מחודשיים אחר כך, ב-23 במרץ 1933, הוא הביא לקצהּ של הרפובליקה עם חקיקת חוק ההסמכה. חוק זה הפך את הרפובליקה לדיקטטורה, ועמו החלה תקופת גרמניה הנאצית.
כינון הרפובליקה
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה מונה האריסטוקרט הליברל מקס פון באדן לקנצלר גרמניה (ראש ממשלה). מינויו של פון באדן היה כפי הנראה עקב המוניטין שלו כאדם מתון, המסוגל לנהל משא ומתן עם מדינות חוץ, וזאת לנוכח התבוסה במלחמה, שהייתה כבר עובדה מוגמרת בשלב זה. קודמיו של פון באדן בתפקיד היו בובות של אילי המלחמה ששלטו בפועל בגרמניה - הגנרלים מן המטה הכללי ובראשם פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף. פון באדן, בניגוד לקודמיו, החליט לגלות עצמאות, והכריז על שורת רפורמות ועל צעדים במישור מדיניות הפנים. לראשונה הוקמה ממשלה שבה ישבו נציגים סוציאליסטים. הקנצלר הפך לאחראי בפני הרייכסטאג (הפרלמנט הגרמני) ונקבע שרק הוא יכול להכריז על מלחמה, שוחררו אסירים פוליטיים, ומשרת הקייזר (קיסר) הפכה לייצוגית בלבד.
אנפאוגלית
אנפאוגלית (באנגלית: Anfauglith) (בסינדרין: "האבק-הפעור") הוא מישור אשר מופיע בלגנדריום של טולקין. אנפאוגלית נקרא לראשונה ארד-גלן, אך לאחר הדאגור בראגולאך הוא נודע בשם אנפאוגלית או דור-נו-פאוגלית, ארד גלן היה מישור ירוק רחב ששכב צפונית לרמות הרי דורתוניון ודרומית למבצר אנגבנד של מורגות בהרי הברזל בעידן הראשון.
רפובליקת ויימאר
כינון הרפובליקה
אלא שצעדים אלו היו דלים ולא מספקים לנוכח התוהו ובוהו הפוליטי ששרר בגרמניה בתחילת נובמבר 1918. מלחים גרמנים בעיר קיל מרדו וסירבו לבצע התקפת התאבדות על הצי הבריטי, התפשט כמעט מרד בגרמניה, פועלים יצאו לרחובות והוקמו "מועצות חיילים". כדי למנוע הרס מוחלט, ברח הקייזר מגרמניה להולנד, וב-9 בנובמבר מסר פון באדן את ראשות הממשלה לפרידריך אברט, מנהיג הסוציאל-דמוקרטים. היה זה תמרון שנועד להבאיש את ריחו של השמאל, ושל המבנה השלטוני החדש שיקום לאחר המונרכיה. הגנרלים והמונרכיה הם שנקטו במדיניות המיליטריסטית וחסרת האחריות שגרמה לתבוסה במלחמה, אך אנשי השמאל הם שיחתמו על הכניעה. הייתה זו תחילתה של אגדת תקיעת הסכין בגב שלפיה השמאל והיהודים הם האשמים בתבוסתה של גרמניה, והם שבגדו בעם ברגע המכריע.
אנפאוגלית
היסטוריה
בימים הראשונים שלאחר עליית השמש, ארד-גלן היה מישור ירוק עם דשא פורה, שהשתרע מהיתלום ומארד ותרין אשר במערב ועד אל ההרים הכחולים אשר במזרח, והתרומם אל רמות דורתוניון בדרום. בדאגור בראגולאך המישור הושחת על ידי נהרות להבה וגזים רעילים מהתנגורודרים, ושמו שונה לאנאפוגלית ("האבק הפעור").
רפובליקת ויימאר
כינון הרפובליקה
יומיים לאחר חילופי השלטון, מול מצור ימי של צבאות בריטניה, צרפת וארצות הברית, רעב ותהפוכות פוליטיות מבית, השיגו הגנרלים שביתת נשק ובכך הביאו לסיום מלחמת העולם הראשונה. חצי שנה מאוחר יותר, ב-28 ביוני 1919, חתמה גרמניה על חוזה ורסאי, שלא היה תוצאה של משא ומתן אלא הוכתב לגרמניה על ידי המדינות המנצחות במלחמה.
אנפאוגלית
היסטוריה
קרב נירנית ארנוידיאד נלחם במישור, ומתיו נערמו בגבעה באמצע המישור, ושמה האוד-אן-נדנגין, גבעת ההרוגים, על ידי העלפים, והוד-אן-נירנית," גבעת הדמעות", והדשא צמח שוב על הגבעה ולא בשום מקום אחר באנאפוגלית.
רפובליקת ויימאר
כינון הרפובליקה
אברט לא ידע בתחילה מה לעשות עם השלטון שהוטל לידיו ככלי אין חפץ בו. בתחילה סבר כי יש להמשיך במונרכיה אף לאחר הימלטותו של הקייזר, אך עד מהרה התברר כי הממשלה החדשה עומדת בפני מרד המוני של פועלים, שהונהגו על ידי ליגת הספרטקיסטים, פלג מרקסיסטי מהפכני, שחתר להכריז על רפובליקה קומוניסטית. אברט ושותפיו הסוציאל-דמוקרטים בממשלה כבר ראו עצמם ממלאים את התפקיד ההיסטורי שמילא לפני זמן מה אלכסנדר קרנסקי ברוסיה, של כינון ממשלת ביניים מתונה שימיה קצרים ומרים, המהווה אך שלב מעבר בין מונרכיה אבסולוטית ודיקטטורה קומוניסטית. תחת רושם זה יצא הסוציאליסט פיליפ שיידמן אל חלון הרייכסטאג, והכריז בפני ההמון שהתקבץ שם על הקמת הרפובליקה הגרמנית.
אנפאוגלית
היסטוריה
כמו שאר הארצות סביבו, גם אנפאוגלית שקע מתחת לגלים אחרי מלחמת החרון בסוף העידן הראשון.
רפובליקת ויימאר
כינון הרפובליקה
הממשלה הזמנית השיגה את הסכמת רוב "מועצות החיילים והפועלים" לקיים בחירות דמוקרטיות כדי לכנס אספה לאומית. במקביל דיכא אברט באמצעות חיילי הצבא ומיליציות הפרייקור את "מרד הספרטקיסטים" וכן מרידות שמאל בכל גרמניה, ובמיוחד במינכן, שם הוכרזה רפובליקה סוציאליסטית עוד בטרם התפטר הקייזר. דיכוי מרידות השמאל היה אכזרי, וגרם למאות קורבנות בנפש. בין היתר נרצחו מנהיגי השמאל רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט. היה זה שיתוף פעולה יחיד במינו בין הצבא ויסודות הימין הקיצוני האנטי-דמוקרטי, ובין הממשלה הסוציאל-דמוקרטית. מאורעות העתיד יראו כי שיתוף פעולה זה נמשך רק כל עוד הדם שנשפך הוא דמם של תומכי השמאל. רבים טוענים כי בהסכימו לדיכוי המרידות באופן בו בוצע, חנק אברט את הדמוקרטיה הצעירה כבר בראשיתה.
בינואר 1919 הלכו תושבי גרמניה לבחירות הדמוקרטיות הראשונות בתולדות גרמניה. המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ניצחה, הוקמה ממשלת קואליציה, ואברט מונה לנשיא. הצעד הבא שננקט על מנת לייצב ולבסס את השלטון היה כינון חוקה, היא חוקת ויימאר. הממשלה אימצה את הנוסח של פרופסור הוגו פרויס, והחוקה נחתמה והתקבלה ב-11 באוגוסט 1919.
החוקה קבעה כי המדינה היא רפובליקה, וכי הסמכות הפוליטית נובעת מהעם. לחוקה היו שתי מגמות: להינתק מהרוח הפרוסית המיליטריסטית ולשמור על אחדות גרמניה כיחידה מדינית ולא כאוסף של ממשלות מקומיות, בלי לבטל את המבנה הפדרלי של גרמניה. במסגרת המגמה הזו הוכרזו בחוקה עקרונות ליברליים, כדוגמת שוויון בפני החוק, שמירת חירות הפרט, חופש הדיבור וכיוצא בזה. חוקת ויימאר נחשבת כאחת ההצהרות הנעלות ביותר בדבר זכויות האדם וחירויותיו. אלא שהיה פער גדול בינה לבין המציאות העגומה בפועל, כפי ששררה בהמשך במהלך שנות קיומה של הרפובליקה. במסגרת המגמה השנייה נשמר המבנה הפדרלי של גרמניה - 18 מדינות שהן עצמן רפובליקות. לממשלה המרכזית בברלין היו סמכויות נרחבות. המשטר הוא פרלמנטרי: ברייכסטאג, שנבחר בבחירות כלליות ויחסיות, יושבים נציגי המפלגות, וברייכסראט יושבים נציגי המדינות. הנשיא נבחר על ידי העם לשבע שנים ויכול להוציא צווי חירום כאשר הממשל הפרלמנטרי אינו מתפקד.
מדיניות החוץ
פעולותיה של גרמניה כלפי חוץ נבעו מתוך דחיית חוזה ורסאי – כל העם הגרמני על כל שכבותיו (לרבות אנשי השמאל), האמין כי חוזה ורסאי מהווה השפלה, וכי תנאיו אינם הוגנים. במשך התקופה הקצרה בה נוהלה הייתה מדיניות החוץ של הרפובליקה בבחינת מאמץ להתמודד עם תוצאות חוזה ורסאי, הן מן הבחינה המדינית, והן מן הבחינה הכלכלית - שכן מעבר לאובדן השטחים וקיצוץ הצבא, הטיל החוזה על המדינה נטל כספי עצום בתשלום פיצויי מלחמה, שקשה מאוד היה להתמודד עמו.
על פי הוראות החוזה הוצהר כי גרמניה לבדה הייתה אחראית למלחמה, וכי עליה לשלם פיצויים על כל הנזקים שגרמה במלחמה. כמו כן נאלצה גרמניה להעביר אדמות לצרפת ולפולין. עוד נקבע שמספר החיילים בצבא הגרמני לא יעלה על מאה אלף חיילים ושלגרמניה לא יהיו צוללות ולא מטוסים.
מצד שני, אחד הסעיפים בחוזה שביתת הנשק היה שגרמניה אינה מודה בתבוסה, ושהצבא לא יפורק מנשקו. לגנרל האמריקני ג'ון פרשינג אשר עמד בראש חיל המשלוח האמריקני למלחמה, היו טענות נגד הסכם זה. הוא טען שעדיף היה לו אם הגנרלים הגרמנים היו מודים בתבוסתם, אך הבריטים והצרפתים הסכימו שגרמניה לא תהווה סכנה יותר.
לפי חוזה ורסאי נאלצה גרמניה למסור שטחים רבים לפולין. בכך ראו הגרמנים השפלה גמורה, אפילו יותר מהחזרת אלזס ולורן לצרפת. לאומנים ומתונים כאחד חיכו ליום שבו יוכלו להחזיר שטחים אלו ולנקום בפולנים. מעבר לכך, בשל חוזה ורסאי וההשפלה, מנהיגי גרמניה שמו לב (שלא כמו לפני המלחמה) למיעוטים הגרמניים השוהים במדינות השונות ברחבי אירופה והחלו לדבר על "פולקיזם, על "גרמנים אתניים" (פולקדויטשה) ועל "הדם הגרמני".
במקביל לניסיונות ההתחמקות מביצוע החוזה, ניסתה הרפובליקה לשפר את יחסיה עם שתי המעצמות הגדולות החדשות - ארצות הברית וברית המועצות - הן בשל מעמדן הבכיר והן בשל מעורבותן החלקית במלחמת העולם הראשונה (ברית המועצות פרשה לפני סופה וארצות הברית הצטרפה רק לקראת הסוף). מטרתה העיקרית הייתה להחזיר את הלגיטימציה הבינלאומית ובכך להתקבל לחיק המדינות המפותחות, ואף לשוב ולהיות מעצמה.
לאחר המלחמה ברית המועצות ורפובליקת ויימאר היו בבידוד פוליטי, והיה ביניהן שיתוף פעולה סודי (בין הצבא הגרמני לבין הצבא הסובייטי), שלפיו התאמן צבא גרמניה והקים בסיסים צבאיים משותפים על אדמת ברית המועצות (דוגמת בית הספר לטנקים בקאזאן), ברית המועצות תעזור באימון טייסים ואף תייצר נשק כגון טנקים וצוללות, על אף האיסור על גרמניה בחוזה ורסאי. ב–1922 נחתם חוזה רפאלו (באותה שנה נחתם גם חוזה גנואה עם צרפת – הדן בבעיות המדינות) בין שתי המדינות שבו ברית המועצות מצהירה כי היא איננה רוצה פיצויים מגרמניה וגרמניה לא רוצה לקבל רכוש גרמני מברית המועצות, והוחלט על פתיחת קשרי מסחר גרמניים-רוסיים. ב–1926 נחתם חוזה נייטרליות בין גרמניה לבין ברית המועצות.
שר החוץ של הרפובליקה, גוסטב שטרזמן (1923– 1929, כיהן ב-1923 גם כראש הממשלה), עשה הכול כדי להשתלב בחבר העמים ולשפר את יחסי גרמניה עם מדינות הברית. הוא האמין ב"אווירה פייסנית" ו"ברוח טובה" שתקדם את ענייני גרמניה (שגשוג כלכלי). לאחר יציאת צרפת מחבל הרוהר (בלחץ בריטניה) פיצו את גרמניה בחוזה דאוס - בו היא מקבלת הלוואות. בנוסף היו את הסכמי לוקרנו (שבשווייץ) ב–1925, שלפיהם בריטניה, איטליה, צרפת וגרמניה היו ערבות לביטחון הגבולות בין גרמניה לצרפת ובין גרמניה לבלגיה (בהם גרמניה הכירה). בשנת 1926 הצליחה גרמניה בהשגת לגיטימציה בכך שהתקבלה לחבר הלאומים.
במשך כל התקופה צבא גרמניה שוקם באיטיות. אף על פי שלפי חוזה ורסאי אסור היה לו להחזיק מעל 100,000 חיילים, מטוסים וצוללות, הוא הקים קבוצות "כמו צבאיות" גדולות שהמשיכו להתאמן, ונתמך על ידי ברית המועצות, כפי שנאמר לעיל (אימונים ונשק). הגנרלים שאסור היה להם לחזור לצבא בעקבות המלחמה, הוסוו בתוך היחידות. כך אף על פי שלכאורה הכול נראה כסדרו, הצבא הגרמני הצליח לשמר את עצמו ואף חזר לצמוח.
המצב הפוליטי
הבחירות היחסיות הביאו להתחזקות מפלגות קטנות ולפיצול פוליטי וחברתי. מפלגות רבות התנגדו לקיום רפובליקה בגרמניה ודגלו בשיטות אחרות. שני צידי המתנגדים - מהימין הלאומני עד לשמאל הקומוניסטי - לא בחלו גם באלימות ורציחות פוליטיות וכך נוצרה אווירה אנטי דמוקרטית מעוררת פחד. כדי להחליט על פעולה כלשהי היה צורך בפשרה עם מספר רב של גורמים, כך שהפעולה הייתה לעיתים חסרת תוכן ותכלית.
הקומוניסטים האשימו את הרפובליקה שהיא "קפיטליסטית". בראש המתנגדים עמדה קבוצה שנקראה "הספרטקיסטים", שבראשה עמדו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט. בינואר 1919 (תחילת דרכה של הרפובליקה) הם פתחו במהומות בברלין. ראש-הממשלה אברט שלח כוחות צבא לדכא את המרד ובמשך "שבוע הדמים", או בשמו "מרד הספרטקיסטים", נהרגו כ-1,000 איש עד לדיכוי המרד. עם זאת, המפלגה הסוציאליסטית, על שלל פלגיה, המשיכה לפעול ולעיתים לחתור תחת הרפובליקה.
הרפובליקה נתקלה גם בהתנגדות מתוך מערכותיה - מבכירי הממסד, דרך פקידות המדינה, ואף מערכות החינוך והמשפט - הן היו רגילות למסורת הקיסרית ולכן לעיתים קרובות היו אנטי-דמוקרטיות. מעל לכל, המערכת החזקה ביותר לשמירה על המשטר, הצבא הגרמני "רייכסווהר" שמר על "נייטרליות" בין הימין לשמאל ולא תמך ברפובליקה כשהייתה זקוקה לו. הדבר בא לידי ביטוי בפוטש של קאפ.
ב-13 במרץ 1920 נכנס גדוד של מיליציית הפרייקור לברלין, והשתלט על העיר, על מנת להשליט בגרמניה שלטון דיקטטורי ימני בראשות פעיל הימין וולפגאנג קאפ. ממשלת ויימאר עזבה את ברלין, כך שקאפ מינה עצמו לראש ממשלה ומיד ביטל את חוקת ויימאר. שאר הצבא שאמור להיות נאמן לממשלה ולחוקה, לא התערב. המרד נכשל עקב שביתת מחאה כללית של הפועלים ברחבי העיר והארץ. התוצאה הייתה שהרפובליקה לא תפקדה. קאפ נאלץ להימלט ולהיכנע. הממשלה החוקית חזרה לתפקד והעבירה חוק חנינה כללי כדי שהשובתים לא יפגעו, אולם מכך יצאו גם המורדים ומנהיגי הפוטש בלא עונש. מנהיג המורדים, זקט, נהפך לראש הצבא הגרמני ובנה אותו בצורה יעילה ועצמאית כך שהוא יפעל לפי רצון הממשלה (דבר שיעזור להיטלר בעלייתו לשלטון). מניסיון השתלטות זה ניתן להסיק כי הצבא הגרמני לא הוכיח את עצמו בעת משבר, וכי האופוזיציה הימנית הייתה חזקה במיוחד ויכלה לאיים על שלמות הרפובליקה.
אף על פי שרוב דרכה של הרפובליקה הייתה רצופה בעיות, הייתה תקופת שגשוג אחת – בהנהגת גוסטב שטרזמן - מסוף 1923 עת נבחר לראשות הממשלה, עד לסוף 1929 עת סיים תפקידו כשר החוץ של גרמניה. שטראזמן פעל ביד חזקה כלפי פנים ובמתינות כלפי חוץ:
ב-1925 מונה פאול פון הינדנבורג, שפיקד על צבא גרמניה בסוף מלחמת העולם הראשונה, לנשיא במקום אברט, שנפטר. מינויו, בתמיכת המרכז והימין, היה אמור להעניק יציבות ורגיעה לרפובליקה. אבל הינדנבורג לא הצטיין באהבת הרפובליקה, והרבה להשתמש בצווי חירום, דבר שנגד את רוח הדמוקרטיה והחלישה. מאז ששטראזמן עזב את השלטון לא נמצאו מדינאים אחרים (בין שלושת הקנצלרים שאחריו) בעלי נאמנות עמוקה לרפובליקה ומוכשרים כמוהו, שינווטו את הרפובליקה בזמן משבר. גם הינדנבורג הישיש לא היה חזק מספיק לעמוד מול הכוח העולה של הנאצים. אף על פי שסלד מהם ומרעיונותיהם, ובמיוחד סלד באופן אישי מהיטלר, אותו כינה "הטר"ש הצ'כי" נגרר הינדנבורג בעל כרחו, בתהליך שנמשך מספר שנים, להסכמה לשותפות של הנאצים בשלטון, ולהכרזת היטלר כקנצלר.
מפלגות המרכז והשמאל לא התאחדו נגד כוחו העולה של הימין ובמיוחד המפלגה הנציונל-סוציאליסטית. מצבה הכלכלי של גרמניה והאבטלה הקשה גרמו לכך שבספטמבר 1930 הנאצים, ששלהבו את הגרמנים ברגשות פטריוטיים ולאומיים היו המפלגה השנייה בגודלה. ביולי 1932 הפכה המפלגה הנאצית לגדולה במפלגות (37% ברייכסטאג). שאר המפלגות לא השכילו ליצור אופוזיציה מאוחדת נגדם, ובינואר 1933 נאלץ הינדנבורג לפטר את שלייכר ולמנות את היטלר לקנצלר.
במהלך שנות רפובליקת ויימאר התקיימה מלחמת אזרחים בעצימות נמוכה. המפלגות הפוליטיות המרכזיות החזיקו מיליציות חמושות ותנועות נוער צבאיות-למחצה שהתגוששו ברחובות במסגרת הפגנות, תהלוכות, מצעדים, עצרות-בחירות והתקלויות ספונטניות. המיליציות העיקריות היו החזית האדומה והצבא האדום של חבל הרוהר של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, קסדת הפלדה של הלאומנים והמלוכנים שהייתה בעלת זיקה למפלגת העם הלאומית הגרמנית, האס אה של המפלגה הנאצית וכן מיליציה יוצאת-דופן, רייכסבאנר שחור-אדום-זהב, שהקימה הממשלה הרפובליקאית הדמוקרטית, על מנת שלא להפקיר את הרחוב לכוחות אנטי-דמוקרטיים.
המצב החברתי והכלכלי
גרמניה חסרה מעמד בינוני-בורגני יציב, שמהווה משענת לדמוקרטיה, כיוון שנחלש מהמשבר ומהאינפלציה. בנוסף, לחברה הגרמנית מסורת מונרכית של מאות שנים, שלא יכולה להמחק ב-14 שנות דמוקרטיה. בעקבות סילוק הקיסר חלה אי יציבות בדפוסים והערכים השמרניים של הגרמני הפשוט. מיתוס המלחמה, "פולחן החייל המת" שמהווה חלק מהתרבות הגרמנית לאורך הדורות, דווקא התחזק בעקבות התבוסה וגרם לריאקציה - שאיפה לחזור לעבר, לשלטון היחיד והלאומנות הכלל-גרמנית.
האינפלציה (בין אם מכוונת ובין אם לאו) שלאחר המלחמה גרמה לירידת ערך השכר, שחיקה עד דק בערך החסכונות ואף רעב, מלבד שאר הקשיים כלכליים האופייניים למצב זה. המשבר הכלכלי דרדר עוד יותר את המורל הלאומי, שגם כך היה ירוד עקב התבוסה במלחמה. נוסף על כך, המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות והסוציאליסטיות נחלשו יותר מאחרות בשל המשבר. עקב כך לא היה מי שיתנגד ליצירת מונופולים ובעלי הון חזקים מאוד.
המצב הכלכלי החל להתאושש בתחילת שנות העשרים. אך באפריל 1923 בעלות הברית, ובעיקר צרפת ואנגליה, הגישו לממשלת גרמניה תביעה על סך 33 מיליארד דולר לתשלום פיצויים עבור המלחמה שגרמניה החלה בה. התביעה הייתה צעד שהביא לתחילתה של היפר-אינפלציה, שהפכה למאפיין בולט של רפובליקת ויימאר - ערך המרק הגרמני ירד מ-4.2 מארק לדולר בראשית מלחמת העולם הראשונה, ל-75 מארק לדולר בתחילת שנת 1921.
ממשלת גרמניה בקשה דחייה אך הצרפתים דחו את הבקשה. ממשלת גרמניה לא עמדה בתשלומים ושבה והמציאה תירוצים. לכן בינואר 1923 השתלט הצבא הצרפתי על חבל הרוהר, המפורז לפי חוזה ורסאי. אזור זה עשיר במחצבים ותעשייה - למשל, מכרות הפחם מהווים 80% מכלל הפחם והברזל של גרמניה - ולכן חיוני למשק הגרמני. ממשלת ויימאר הורתה לגרמנים בחבל לשבות, ושלחה להם עזרה כספית ככל שיכלה כדי שיחזיקו מעמד. השבתת האזור החשוב ביותר לתעשייה הגרמנית ושליחת העזרה גרמו להחרפת הירידה בערך המטבע. המארק הגרמני המשיך לצנוח, ביולי 1923 הוא עמד על 160,000 מארק לדולר, ובאוגוסט על מיליון ועד נובמבר 1923 ערכו ירד ל-4,000 מיליארד מארק לדולר אחד.
אזרחים גרמנים אבדו את כל חסכונותיהם, למשכורות ששולמו לא היה ערך מפאת ירידת ערכו של המארק, מוצרי מכולת עלו מיליארדים, והתפרעויות בגלל מזון החלו ברחובות. אולם רוב האזרחים עמדו לצד הממשלה בהתנגדותה לשלם לצרפתים. בספטמבר 1923 עשתה הממשלה הגרמנית צעד שנחשב כמשגה חמור, כאשר החליטה להמשיך לשלם לצרפתים. התנגדות עזה עלתה בעם, וגרמה לקבוצות קיצוניות להתחיל במהומות, תוך כדי הבאת גרמניה לעברי פי פחת.
מסוף שנת 1923 החל ממשלו של שטראזמן לייצב את המשק הגרמני. האבטלה צומצמה והאינפלציה קיבלה ממדים סבירים. המפעלים הגדולים בגרמניה כבר לא היו בחובות, הייצור ממפעלים אלה הלך וגדל ואנשי עסקים בעיקר מארצות הברית החלו להשקיע כספים בגרמניה. גם ממשלת ארצות הברית הלוותה כסף רב לממשלת גרמניה כדי לעזור לגרמנים לשקם את ארצם.
המכה הבאה הייתה המשבר הכלכלי העולמי ב-1929. ב-29 באוקטובר 1929 קרסה הבורסה של ניו יורק. כתוצאה מכך, בכל העולם חברות פשטו את הרגל, בעקבותיהם בנקים פשטו את הרגל, אנשים איבדו את חסכונותיהם. אבטלה ורעב פשטו בעולם, וממשלות עמדו חסרות אונים נוכח התמוטטות כלכלת העולם. השפל הגדול הגיע.
הכלכלה של גרמניה הייתה רגישה יותר, והייתה תלויה ברובה על סחר חוץ ויצוא שאף מדינה לא רצתה בו כרגע. התמוטטות המשק האמריקאי פגעה במיוחד בגרמניה מפני שתמיכתו והשקעתו הנמשכת שם תרמו את עיקר הצמיחה למשק הגרמני. עתה נדרשה גרמניה לשלם את כל ההלוואות שקבלה בעבר. פסי הייצור בגרמניה נעצרו.
בגרמניה החלו פיטורין נרחבים של עובדים. בנקים בכל רחבי המדינה פשטו את הרגל באבדם את כל חסכונותיהם של התושבים. האינפלציה שוב הרקיעה שחקים, מקשה על האזרחים לקנות מזון. כך כמעט בן לילה אורח החיים של אזרחי גרמניה, בני המעמד הבינוני, השתנה ללא שהייתה להם כל שליטה על מהלך האירועים. השפל הגדול החל והאנשים הוטלו אל תוך עוני ומסכנות. האנשים החלו לחפש פתרון, "כל פתרון למצב".
המצב התרבותי
הקשיים הכלכליים הביאו לפריחת תרבות הדוניסטית סוערת כמו תיאטרון הקברט. העם - הן המעמד הנמוך והן הגבוה - קיוו לברוח מבעיותיהם היומיומיות לבידור והוללות לילית.
הפריחה התרבותית ברפובליקה של ויימאר הייתה בכל התחומים, ובתקופה הקצרה בה פרחה הרפובליקה, עלו אנשי תרבות אשר יצרו יצירות בלתי נשכחות בכל תחומי החיים - בתיאטרון ובשירה - המשורר ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל, הבמאי מקס ריינהרדט בספרות - אלפרד דבלין אשר ספרו "ברלין, אלכסנדרפלאץ" הוא ביטוי מדויק לרוח התקופה, הסופר אריך מריה רמארק אשר תיעד את חוויות דור החפירות האבוד של מלחמת העולם, העיתונאי קורט טוכולסקי אשר שיקף את המאורעות בטור אישי נוקב, הנקרא אף כיום כאילו נכתב זה עתה, הצייר ג'ורג' גרוס, אשר ציוריו אף הם נותנים ראי נאמן לתחושות של בני הדור ההוא, והקולנוע אשר העלה יוצרים כפריץ לאנג, ואף מרלן דיטריך, ויצר זרם אקספרסיוניסטי של קולנוע ניסיוני ועז מבע, שבמרוצת השנים השפיע על הפילם נואר ההוליוודי, והביא לעולם סרטים כ"הקבינט של ד"ר קליגרי", מטרופוליס ו-M. בין היוצרים הגרמנים בתקופה זו - פרידריך וילהלם מורנאו, ארנסט לוביטש, וגיאורג וילהלם פאבסט. באדריכלות הייתה זו תקופת התפתחותו של סגנון הבאוהאוס הייחודי, אשר, בין היתר, מקנה ל"עיר הלבנה" בתל אביב את חדשנותה וייחודה והביא להכרזה על שימורה כ"עיר מורשת תרבות עולמית" בידי ארגון אונסק"ו.
היה זה פרץ של יצירתיות אשר נבע מרווחה ושלום שאפשרו מבט לעבר חוויות העבר הקשות - המלחמה והתבוסה שבעקבותיה, המאבק המעמדי האלים בין השמאל והימין לאחר המלחמה, אי הביטחון האישי והכלכלי בימי האינפלציה הגבוהה, השחרור האישי והפוליטי לעומת החברה הפרוסית הנוקשה והנוטה למיליטריזם.
לכל אלו הושם סוף עם נפילת הרפובליקה, כאשר אלו מן אנשי היצירה והתרבות אשר בחרו להישאר בגרמניה (מרבית האומנים המוזכרים למעלה עזבו את גרמניה או ברחו ממנה) נאלצו להיכנע לקו המפלגתי המעורב של תרבות "מטעם" וכמכשיר תעמולה וחיברות, תוך דגש על האדרת אתוס ה"עם הגרמני" ועליונותו.
סופה של הרפובליקה - עליית היטלר לשלטון
כבר ב-9 בנובמבר 1923 ניסו היטלר ומפלגתו לבצע פוטש בבוואריה. היטלר נדון לחמש שנות מאסר, אך קיבל חנינה ושוחרר לאחר תשעה חודשים. במהלך תקופת מאסרו כתב את ספרו "מיין קאמפף" - "מאבקי". בינתיים ירדה מפלגתו למחתרת. היטלר החליט לנסות ולתפוס את השלטון בדרך דמוקרטית.
בשנת 1928 פורסם איור מפורסם של פאול ובר, המוכתר בכותרת - "היטלר - גורל גרמני", מראה המון אדם הצועד, כשהוא נושא את דגל צלב הקרס, ונופל לקבר ובו ארון מתים ענק המקושט אף הוא בצלב הקרס. בהמשך פאול ובר הפך לתומך השלטון הנאצי.
השפל הגדול גרם לפילוג בין המפלגות, דווקא כאשר נדרשה אחדות לפתרון הבעיות שהיו גדולות מכפי מידתה של כל מפלגה בודדת. ב-30 במרץ 1930 נבחר היינריך ברינינג לראש ממשלה. למרות הצורך הגדול בתוכנית כלכלית, נתקל ברינינג בהתנגדות גדולה מצד האופוזיציה. כדי לצאת מהמצב שאליו הגיע, הוא ניגש לנשיא וביקש ממנו להפעיל את סעיף 48 לחוקה, במסגרתו הוכרז מצב חירום ובהתאם לו שלטון באמצעות צווי חירום. בקשה זו גרמה למהומה גדולה בגרמניה והאופוזיציה דרשה שמצב החירום יבוטל לאלתר.
כמוצא אחרון, ביולי 1930 פנה ברינינג לנשיא הינדנבורג וביקש ממנו לפזר את הרייכסטאג וללכת לבחירות חדשות. התאריך לבחירות החדשות נקבע ל-14 בספטמבר 1930. הציבור הגרמני שכבר היה עייף מהמשבר הפוליטי בברלין ומהעוני והרעב, פנה לפתרון קיצוני - המפלגה הנאצית. היא קיבלה 107 צירים, ובכך הפכה למפלגה השנייה בגודלה. הדבר הוביל להתחזקות התעמולה הנאצית ברחבי גרמניה.
בפני הרפובליקאים עמדה בעיה נוספת: בשנת 1932 עמדו להיערך בחירות לנשיאות, אך הינדנבורג, שהיה הדבק שעדיין החזיק את הדמוקרטים בשלטון, הלך והזדקן ולא היה מעוניין בכהונה נוספת. אפילו אם ניתן היה לשכנעו לרוץ לכהונה נוספת, הוא יהיה בן 92 בסיומה. אם ימות לפני תום הכהונה, מה שלא היה בלתי סביר, היטלר שנמצא אחריו בתור יהיה הנשיא ללא בחירות. למרות כל אלו רץ הינדנבורג לכהונה נוספת. מולו התמודד היטלר, אשר הצליח לכפות סיבוב שני, כיוון שהינדנבורג קיבל פחות ממחצית הקולות. בסיבוב השני הינדנבורג אמנם זכה ברוב המיוחל, אך כוחו של היטלר עלה - 36 אחוז מן הבוחרים הגרמנים נתנו לו את קולם.
ברינינג סולק מראשות הממשלה ב-29 במאי 1932 לטובת פרנץ פון פאפן, פוליטיקאי שמרני, מן הספסלים האחוריים במפלגתו של ברינינג, אשר "הוכתר" על ידי הינדנבורג ויועץ הסתרים שלו קורט פון שלייכר. פאפן שלט מ-1 ביוני 1932 עד ה-2 בדצמבר 1932. הוא הרכיב את הממשלה מתומכי הימין והאריסטוקרטיה השמרנית. הוא פירק את הממשלה הפרוסית וביטל את האוטונומיה הפרוסית. פאפן הורה על עונשי מוות למי שיפעל באלימות וטרור, אך התקשה לאכוף את הוראותיו. בבחירות לרייכסטאג באותה שנה זכתה המפלגה הנאצית ב-230 צירים, ואופוזיציה חזקה בהנהגת היטלר הביאה להתפטרות פאפן.
גנרל שלייכר, אשר החליף את פאפן, שלט מ-3 בדצמבר 1932 עד 29 בינואר 1933. הוא פתח בניסיון לרפורמות כלכליות, מה שהוביל לביקורת חזקה על מדיניותו מצד היונקרים ואנשי התעשייה. פון פאפן ראה בכך הזדמנות להפיל את שלייכר ודרש את שיתוף היטלר בשלטון, על מנת להחזיק בהגה השלטון בעצמו (כסגן הקנצלר, והשולט ברוב השמרני בממשלה הנאצית). שלייכר התפטר לאחר שהנשיא סירב לדרישתו לפזר את הפרלמנט, ולהכריז על המפלגה הנאצית ועל המפלגה הקומוניסטית כבלתי חוקיות. נראה כי איש מלבד היטלר לא יכול היה להשתלט על המצב ולכן, לאחר שקיבל הכשר מפון פאפן, ומבנו של הינדנבורג, אוסקר, אשר היה בעל השפעה ממשית על אביו, הוזמן היטלר למשרדו של הינדנבורג. ב-30 בינואר 1933 הפך היטלר לקנצלר גרמניה.
, כתב אז גנרל לודנדורף להינדנבורג. לודנדורף ידע על מה הוא מדבר. רק תשע שנים לפני מינויו של היטלר לקנצלר, עמדו לודנדורף והיטלר כתף אל כתף בניסיון המרידה המכונה "הפוטש במרתף הבירה". לודנדורף היה אז גיבור המלחמה, מפקד הצבא האגדי, והשליט בפועל של המדינה בימי המלחמה. היטלר היה אך תועמלן בווארי נודד ממוצא מפוקפק, איש ללא שם וללא מקצוע. מאז עמד לודנדורף היטב על טיבו של היטלר, ומכתבו להינדנבורג היה מבוסס על ניסיונו האישי המר.
ואכן, תחזיתו של לודנדורף מיהרה להתגשם: מינויו של היטלר לקנצלר ב-30 בינואר היה עדיין במסגרת החוקתית של "רפובליקת ויימאר", עם רייכסטאג שנבחר בבחירות כלליות רב-מפלגתיות, בעל סמכויות שלטוניות נרחבות שאמנם הושעו בעקבות הכרזת מצב החירום, אך טרם בוטלה האפשרות החוקתית להחזירן. אלא שהיטלר החל מיד להשתמש בסמכויותיו החדשות כצעדים להפיכת גרמניה לדיקטטורה: מינוי אנשיו לתפקידי מפתח, שימוש בצווי חירום להשעיית חירויות יסוד (למשל כדי למנוע מחאה ציבורית נגדו), נטילת סמכויות שלטון שעד אז בוזרו במבנה הפדרלי של גרמניה וריכוזן בידיו ובידי אנשיו, שימוש באנשיו להטיל אימה על הציבור (כולל בזמן הבחירות ב-5 במרץ) וכיוצא באלה. העמקת המאפיינים הדיקטטוריים, הריכוזיים והטוטליטריים נמשכו לתוך שנות שלטונו כשליט גרמניה הנאצית, אך המאורע שהפך רשמית את גרמניה לדיקטטורה הוא העברת חוק ההסמכה ב-23 במרץ 1933, פחות מחודשיים מיום מינויו לקנצלר.
אוטוסוגסטיה
אוטוסוגסטיה (סוגסטיה עצמית) או בעברית השאה עצמית היא תהליך פסיכולוגי שבו בני אדם יכולים לשנות את דעתם, עמדותיהם, רגשותיהם, ואמונותיהם על ידי שכנוע עצמי והשפעה תת-מודעת על מרכיבים אלה.
אוטוסוגסטיה נעשית בדרך כלל במטרה לשכנע את התת מודע בדברים חיוביים ואו במטרה לשנות התנהגות מסוימת. אחת הדרכים המקובלות לאוטוסוגסטיה היא חזרה על אמירות מחזקות כגון "אני אוהב את עצמי", ועל ידי כך לגרום לתת מודע להאמין בנכונות הדבר. בדומה לכך, אנשים רבים גורמים לעצמם נזק בלא יודעין על ידי כך שחוזרים על משפט שלילי כלשהו כגון "אני מכוער" ובכך גורמים לתת מודע להאמין בנכונות הדבר.
המילה סוגסטיה נובעת מהמילה הלועזית suggestion שמשמעותה "הצעה" וכך למעשה פועלת הסוגסטיה - היא מציעה לאדם דרך פעולה מסוימת. הסוגסטיה יכולה להיעשות בצורה מילולית, באמצעות שיחה, או בצורה פיזית, באמצעות שפת גוף.
גומפרט
גומפרט (בגרמנית: Gumpert) היא חברה גרמנית לייצור מכוניות-על ומכוניות מרוץ אשר בסיסה בעיר אלטנבורג בגרמניה.
היסטוריה
חברת גומפרט נוסדה בשנת 2004 על ידי רונאלד גומפרט, לשעבר ראש חטיבת 'אאודי ספורט', אשר תחת ניהולו ידעה אאודי הצלחות רבות בזירות המרוצים בהן 4 אליפויות עולם בראלי.
הדגם הראשון שהוצג היה הגומפרט אפולו, ובשנת 2007 הוצגה מכונית האפולו ספורט, כאשר מחירה לרכישה הוא כ-380,000 אירו, ולאחריה הוצגה האפולו מרוץ (אפולו Race), כאשר מחירה לרכישה הוא כ-430,000 אירו.
בשנת 2008 הציגה גומפרט את האפולו היבריד אשר השתתפה במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג לשנת 2008. לאפולו היבריד מנוע טורבו כפול מגדשים 8 צילינדרים בנפח 3.3 ליטרים, בנוסף למנוע חשמלי אשר הספקו הוא 134 כ"ס, בסה"כ הספק המכונית הוא 630 כ"ס.
בשנת 2019 התחילה גומפרט לייצר את מכונית העל אפולו אינטנסה אמוזיונה.
מסת עצם ושריר בחלל
דלדול מסת עצמות ושרירים בחלל הוא מצב בו עצמות ושרירים של אסטרונאוטים בחלל, שאינם צריכים להתמודד עם כוח הכבידה, נמצאים בסכנת דלדול והיחלשות. השרירים מדלדלים במהירות יחסית, ואילו העצמות מאבדות מסה במהלך חשיפות ממושכות להיעדר משקל.
פיזיולוגיה
עצמות ושרירים בחלל מעבדים את מסתם (מסה) במהירות מסוימת ללא מניעה.
אוסטאופורוזיס נתפסת כמחלה "שקטה", כזו שאינה מורגשת עד להופעה של שבר אוסטאופורוטי ואז הנזק כבר רב והשלכותיו רבות.
שבר אוסטאופורוטי מתרחש בעקבות חבלה בעצימות נמוכה, כמו נפילה מגובה עמידה או חבלה קלה, כאשר האזורים בשלד שנפגעים בשכיחות גבוהה באוסטאופורוזיס הם צוואר הירך (מפרק שבו עצם הירך מתחברת לאגן), חוליות עמוד השדרה הגבי והמותני ושורש כף היד.
תופעות לוואי
חשיפה ארוכת-טווח לחוסר כבידה גורמת לבעיות בריאות מרובות, ביניהן פיזור מחדש של נוזלים ואיבוד מסת עצמות ומסת שריר. לאורך זמן ההשפעות הללו עלולות לפגוע בביצועים של אסטרונאוטים, להעלות את הסיכון שייפגעו, להפחית את יכולת קליטת החמצן שלהם ולהאט את פעילות הלב וכלי הדם. בהיעדר כבידה לא מופעל משקל על שרירי הגב או על שרירי הרגליים הדרושים לעמידה, והם מתחילים להיחלש ולקטון. חלקם מתנוונים במהירות וללא תרגול סדיר האסטרונאוטים עלולים לאבד עד 20 אחוז ממסת השריר שלהם בתוך 5–11 ימים. רקמת העצם מאבדת מסה בשיעור של כאחוז וחצי בחודש במצב של חוסר כבידה, מכיוון שאין עליה לחץ מכני, בהשוואה לכשלושה אחוזים בעשור אצל אדם בריא בסביבה רגילה. אובדן המסה פוגע בעיקר בחוליות הנמוכות של עמוד השדרה, במפרק הירך ובעצם הירך. בשל השינוי המהיר בצפיפותה העצם עלולה להפוך שבירה ולהפגין תסמינים דומים לאלה של דלדול עצם (אוסטאופורוזיס).
מניעה
למניעת דלדול השרירים נצרכת התעמלות מרובה. אסטרונאוטים בחלל מקדישים כשעתיים ביום לתרגילי כושר בעזרת מכשירים והתקנים מיוחדים המספקים לשרירים התנגדות ומחקים את התנגדות משקל הגוף והכבידה. אך צעדים ושיטות אלה לא הצליחו לפתור את בעיית דלדול השרירים והעצמות. מדענים שערכו מחקרים במימון נאס"א טוענים שנראה כי האסטרונאוטים יוכלו למנוע את איבוד העצם בעזרת עמידה על פלטה רוטטת במשך 10–20 דקות ביום. האסטרונאוטים ייקשרו למשטח באמצעות רצועות אלסטיות ויוכלו לעבוד על משימות אחרות בשעה שגופם רוטט. לדבריהם, אותו טיפול עשוי להימצא כיעיל גם עבור כל אותם מיליוני אנשים הסובלים מאיבוד העצם המכונה אוסטאופורוזיס, כאן, על כדור הארץ. הפלטה רוטטת ב-90 הרץ (1 הרץ = סיבוב בשנייה), כשכל תנודה קצרה יוצרת האצה הזהה לשליש מכוח הכבידה של כדור הארץ. הרעידות אמנם קלות אך נמצא כי יש להן השפעה משמעותית על איבוד העצם בחיות מעבדה כמו תרנגולי הודו, כבשים וחולדות באחד המחקרים (שפורסם ב-The FASEB Journal באוקטובר 2001) הייתה קבוצה אחת של חולדות שנמנעה מהן הנחת משקל על רגליהן במשך כל היממה, למעט 10 דקות בלבד של טיפול ברטט, אשר עודד שיעורי היווצרות עצם כמעט נורמליים. לקבוצה נוספת של חולדות במחקר לא התאפשרה הנחת משקל על רגליהן האחוריות במשך כל היום, ואצלן נמצאה פגיעה חמורה בשיעורי היווצרות העצם – ירידה של 92%. קבוצה אחרונה של חולדות בילו 10 דקות ביום כשהן נושאות את משקל גופן, אך ללא הרטט, ואצלן עדיין נראתה ירידה בהיווצרות העצם – 61% פחות. תוצאות המחקר הראו שהטיפול ברטט עזר לשמור על שיעורי יצירת עצם נורמליים, בשעה שסתם נשיאת משקל לא עשתה זאת. קלינטון רובין, פרופסור להנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת סטוני ברוק וחוקר ראשי במחקר מקפיד לומר שמחקרים נוספים נחוצים בטרם יוכלו המדענים להיות משוכנעים שהטיפול ברטט מועיל גם לבני אדם. בעלי חיים שונים מבני אדם. ואפילו בין בני האדם יש הבדלים שונים וחשובים, כמו תזונה ומטען גנטי. מה שעובד ביעילות עבור נשים לאחר מנופאוזה (הנוטות לסבול מאוסטאופורוזיס) לא בהכרח יעבוד עבור אסטרונאוטים בחלל.
הודים בישראל
ההודים בישראל הם קהילות ויחידים, יהודים ושאינם יהודים, שמוצאם בהודו וחיים כיום או חיו בעבר במדינת ישראל.
יהדות הודו
ניתן לחלק את היהודים בהודו שעלו לישראל לארבע קבוצות עיקריות:
1. קהילת בני ישראל היא הגדולה ביותר בין יהודי הודו. לפני אמונתם, הם צאצאי היהודים מאזור הגליל אשר נמלטו מגזרות אנטיוכוס במאה ה 2 לפני הספירה, אך אין עדויות מוצקת לכך. במשך דורות רבים, הם נהגו לחיות ביישובים כפריים במחוז קולאבה שבמדינת מאהרשטרה. חלקם עסקו בחקלאות, רוכלות ונגרות, אך עיסוקם המסורתי של מרביתם היה יצירת שמן שומשום. לאחר הכיבוש הבריטי במאה ה-17, עברו רבים לעיר בומבאי ועסקו בעבודות בניין, מספנות ונגרות. במהלך המאה ה-19 התיישבו משפחות מבני העדה בפונה, באחמדבאד, בקראצ'י, בדלהי ובערים נוספות. בתקופת השלטון הבריטי שגשג היישוב של "בני ישראל" והם החלו לתרגם כתבים רבים לשפת המקום, שפת המראטהי ולימודי העברית שגשגו וכן פתחו בתי ספר.
2. יהדות קוצ'ין היא יהדות עתיקת יומין, מהעתיקות שבקהילות ישראל. היא הקהילה הקטנה ביותר, שחייה באזור עיר הנמל קוצ'ין, שבמדינת קרלה בדרום-מערב הודו. העדות הראשונה לישיבת יהודים באזור קוצ'ין היא מהמאה ה-10. היהודים הגיעו להתיישבות זו ככל הנראה למטרות מסחר. בתחילת המאה ה-16, למעשה משנת משנת 1498 ואילך, הגיעו לקוצ'ין שני גלי הגירה יהודיים, יהודים מקראנגאנור, ויהודים מספרד ופורטוגל. בתקופה הזו התחלקו יהודי קוצ'ין לשלוש קבוצות: הכהים, צאצאי היהודים המקומיים, להם בתי כנסת ונוסחי תפילה נפרדים, המשוחררים, צאצאי עבדים, שלאחר שחרורם דבקו בדת אדוניהם לשעבר, והלבנים, צאצאי מהגרים יהודים מספרד, תימן, הולנד, גרמניה וסוריה. בשיא גודלה מנתה הקהילה כמה אלפי בני אדם. לרוב, דיברו הקוצ'ינים בשפת מלאיאלאם.
3. קהילת הבגדדים, היהודים מעיראק החלו להגיע להודו בסוף המאה ה-18, תחילת המאה ה-19 בשל רדיפות יהודים במקום מוצאם. ועברו להתגורר בעיקר בכלכותה, מומבאי ופונה. יהודים אלה היו לרוב מבוססים ובעלי משרות בכירות. בשלב יותר מאוחר הצטרפו לקהילה זו מהגרים יהודים מסוריה, האיפריה העות'מאנית, תימן, פרס ואפגניסטן. היהודים הבגדדיים כינו את עצמם לעיתים "ספרדים" – רמז למסורת התפילה שלהם.
4. בני מנשה קבוצה של אנשים שבטיים, המייחסים עצמם להיותם מצאצאי שבט מנשה, הגרים בצפון מזרח הודו – במדינות מיזורם ומניפור.
נסים מוזס, היסטוריון של יהדות הודו, ציין את ההבדלים העשירים בקהילות השונות בהודו (בגדדים, קוצ'ין, בני ישראל ובני המנשה) במאכלים, מנהגים, לבוש, שפות, אדריכלות, היסטוריה וספרות.
עליית יהודי הודו לארץ ישראל
יהדות קוצ'ין החלה כבר ב־1918 לעלות לארץ ישראל מתוך אידיאליזם ציוני ותחושת שליחות. בני העדה היו מן הבודדים ששילמו מכספם הפרטי את הוצאות העלייה. מרבית הקהילה עלתה במסגרת שנות העלייה הראשונות, ורק מספר מצומצם של משפחות נשארו באזור קוצ'ין מסייעות לשמר את נכסי הקהילה כולל בתי הכנסת המפוארים.
הקהילה ההודית בארץ, מנתה בשנת 1947 כ-24 אלף איש ואשה.
בשנים 1948–1951 עלו כ־4,000=5,000 יהודים מהודו, רובם ממוצא קוצ'יני ומיעוטם "בני ישראל"
קהילת בני ישראל החלה להגיע לישראל קצת לפני קום המדינה. הודו קיבלה עצמאות מבריטניה ב-1947 בעוד ישראל ב-1948.תחילה היגרו תושבי הערים ורק בשלהי שנות ה-60, החלה הגירה גדולה מהכפרים, הגירה שהתעצמה בשנות ה-70. בשנות הארבעים והחמישים קורות עלייתם נכרכו בקורות המהגרים ממדינות ערב והאסלאם. הם נשלחו למעברות ולקיבוצים, שם סבלו מאפליה, מדיכוי ומגזענות על רקע צבע עורם.
בין השנים 1948 ו-1952, כ-2,300 בני ישראל עלו לישראל, מולדתם החדשה וההיסטורית, מהודו, רבים כפליטים מארצות מוסלמיות ברובן (חלקים מערביים של הודו הבריטית). כמה רבנים סירבו להשיא את בני ישראל ליהודים אחרים, בטענה שהם לא יהודים לגיטימיים. כתוצאה מהפגנות ישיבה ושביתות רעב, הסוכנות היהודית החזירה 337 אנשים ממספר קבוצות להודו בין 1952 ל-1954. רובם חזרו לישראל לאחר מספר שנים.
רוב היהודים ממוצא הודי שנשארו בישראל, שמרו על קשר עם ארץ מולדתם והיו עם זיקה חזקה להודו ולתרבותה, אך בארץ המשיכו לנהל אורח חיים יהודי.
אף על פי ששמרו על יהדותם לאורך אלפי שנים מספר רבנים, כבר מקום המדינה, הטילו ספק ביהדות ההודים הקוצ'ינים ובני ישראל. ב-1962 דיווחו העיתונות ההודית והבינלאומית כי הרשויות האירופיות-יהודיות בישראל התייחסו לגזענות בבני ישראל בשל צבע עורם הכהה יותר. הם התנגדו לפסיקת הרב הראשי לישראל שלפני רישום נישואים בין יהודים הודיים ליהודים שאינם שייכים לאותה קהילה, על הרב הרשום לחקור את השושלת של המבקש ההודי למוצא אפשרי שאינו יהודי. במקרה של ספק, עליהם לדרוש מהמבקש לבצע גיור או טבילה. האפליה עשויה להיות קשורה לעובדה שחלק מהרשויות הדתיות האמינו שבני ישראל אינם יהודים לחלוטין משום שנישאו נישואי תערובת במהלך פרידתם הארוכה מקהילות גדולות של יהודים. רוב הישראלים חשבו שזהו כיסוי נוח להטיה גזעית נגד יהודים שאינם אשכנזים או ספרדים. בין השנים 1962–1964 ערכה קהילת בן ישראל הפגנות, ובשנת 1964 הכריזה הרבנות הישראלית כי בני ישראל הם "יהודים מלאים לכל דבר".
מרבית יהודי קוצ’ין חיים בישראל ופרוסים ברחבי הארץ, בעיקר במושבים: נבטים, תעוז, מסילת ציון, אביעזר, כפר יובל וכן בראשון לציון, רכסים, אשדוד, באר שבע ועוד.
רוב יהודי הודו המתגוררים ברמלה, לוד, פתח־תקווה, אשדוד, קרית־גת, באר־שבע, ירוחם, דימונה והקריות נמנים עם עדת בני ישראל. הקוצ'ינים מרוכזים בעיקר במושבים בדרום הארץ, בנגב ובמבואות ירושלים, והבגדאדים התפזרו, וחלקם נטמע בקהילות יוצאי עיראק. שלא כמו קהילות אחרות, "בני ישראל", למרות התרכזותם בערים לא הצמיחו מתוכם מנהיגים או דמויות בעלות השפעה בציבור הישראלי.
החל מהמאה ה-20 החלה לעלות לישראל גם קהילת בני המנשה.
לפי נתוני משרד הקליטה משנת 2006 עד 2016 עלו מהודו לישראל 2,154 עולים חדשים.
ב-2018 לפי ההערכות חיו בישראל כ-80,000 מבני הקהילה ההודית – 60,000 "בני ישראל", והשאר קוצ'ינים בני מנשה ובגדדים.
כ-3,000 בני מנשה כבר עלו לישראל עד שנה זו, ושר הפנים הבטיח ב-2017, לפעול בממשלה על מנת להעלות לישראל את 7,000 בני קהילת שבט בני המנשה מהודו.
ב-2023 נעשה ניסיון נוסף להביא את שאר בני המנשה החיים בהודו לישראל.
בישראל לרוב הקהילות חיו בניתוק זו מזו.
ב-2023 הקהילה ההודית באשדוד הקימה סיעה שתתמודד בבחירות המוניציפליות.
קהילת היהלומנים
קהילת הודים נוספת החיה בישראל החל משנות ה-80 שנים, היא קהילת היהלומנים. מדובר בקהילה של כ-120 אנשים המנהלת חיי קהילה הדוקים, הם שומרים על אורח חיים מסורתי, חוגגים את החגים ההודים כמו ההולי. כולם בני הג'ייניזם, דת הודית מהמאה ה-6 לפנה"ס, שאליה משתייכים רבים מבני הקהילה האמידה בהודו, ובכל בית יש מקדש עם פסל של אחד האלים, דרגש ומחצלת לתפילה. הם שומרים על אורח חיים צמחוני כמקובל בדתם. הילדים לומדים על המנהגים ההודיים, המשפחות חוגגות חגים הודיים כמו הולי ודיוואלי, והם נוהגים להתחתן רק עם הודים. ב-2018 העניק להם ראש הממשלה, בנימין נתניהו, אשרת שהייה מורחבת על מנת שלא יאלצו לחדש את אשרת השהייה כל שנה מחדש.
עובדים זרים
ב-2017 חיו כמה אלפי הודים בישראל, וחלקם באו לשמוע את ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בביקורו בישראל.
על פי שגרירות הודו בתל אביב ב־2020, יותר מ-12 אלף הודים הם עובדים זרים בישראל, רובם המכריע בתור מטפלים סיעודיים בקשישים או באנשים עם מוגבלויות.
ב-2021 במהלך מגפת הקורונה בישראל הוחלט לצמצם הבאת עובדים זרים לישראל, עקב התפשטות הנגיף.
ב-2023 הודיע שר הכלכלה ניר ברקת כי בכוונתו להביא 30,000 הודים לעבוד ולגור בישראל. לפי ראשות האוכלוסין וההגירה ב-2023 נמועסקים בישראל -17,000 הודים המשלמים דמי תיווך גבוהים על מנת להגיע לעבוד בישראל.
פרקטיקה דתית של הודים שאינם יהודים
בישראל לא קיימים מקדשים לאלים הודים, כך שהינדואיזם ובודהיזם, הדתות הנפוצות בהודו אינן תופסות מקום משמעותי. ההודים החיים בישראל המעוניינים להתפלל עושים זאת בתוך בתיהם פנימה, שם הם בונים מקדשים לאלים בהם הם מאמינים.
What You're Doing
ניתוח מוזיקלי
השיר מתחיל, באופן יוצא דופן מבחינת הלהקה, עם הקדמה של תופים. הוא ממשיך בחלק של גיטרה שמתנגן כמו באוסטינטו, ומתמשך אחרי כל בית. האטמוספירה של השיר היא בצורת סינקופות כבדות ומזכירה אווירה ג'אזית. ההשפעה מבאדי הולי מורגשת בשיר.
השיר הוא נטול פזמון, לכן הבתים הופכים לפוקוס המלודיה שלו. בחציו הראשון של הבית, צורת האוסטינטו ממשיכה להתנגן והמילה הראשונה של כל שורה מפוסקת על ידי קולות הרקע. חציו השני של הבית יוצר הרמוניה, וצורת האוסטינטו מתחילה לפני שהשורה האחרונה מסתיימת. החפיפה של צורת האוסטינטו תורמת לבלבולו של השיר במקצת. כל בית מסתיים עם חזרתה של הפסקה: "''Look, what you're doing
I'm feeling blue and lonely
Would it be too much to ask of you
What you're doing to me''".
גרסאות כיסוי
לשיר בוצעו 3 גרסאות כיסוי על ידי CuppaJoe, James Husband ו-The Fantastic Deejays.
Wer da gläubet und getauft wird, רי"ב 37
Wer da gläubet und getauft wird (בעברית: המאמין ונטבל), רי"ב 37, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בלייפציג. ביצועה הראשון היה בחג העלייה, שחל ב-18 במאי 1724.
היסטוריה
קנטטה זו הייתה השש עשרה שהלחין באך באותה שנה, לאחר שבשנה הקודמת הלחין עשרים וחמש קנטטות. הקנטטה הקודמת שהלחין היא רי"ב 86.
ב-1857 הוציאה לאור חברת באך את הקנטטה לראשונה, בכרך 7 של פרסומיה.
מילים ומוזיקה
סדר הקריאה לחג העלייה כולל את תיאור עליית ישו השמימה, מתוך מעשי השליחים ופסוקים מהבשורה על-פי מרקוס המתארים את הוראותיו של ישו לשליחים להפיץ את הבשורה ולהטביל את המאמינים. שם הקנטטה והחלק הראשון בה, לקוח מתוך דבריו אלה של ישו על פי מרקוס: "הַמַּאֲמִין וְנִטְבָּל יִוָּשַׁע, וּמִי שֶׁלֹּא יַאֲמִין יֶאְשַׁם". לברית הקנטטה נכתבה על ידי מחבר לא ידוע. היא מורכבת ממעין שני חלקים שכל אחד מהם מסתיים בכורל: הכורל שבחלק השלישי לקוח ממזמור של התאולוג והמשורר פיליפ ניקולאי בן המאה ה-16 פיליפ ניקולאי, והכוראל שבחלק האחרון לקוח ממזמור של המשורר יוהאן קולרוס , אף הוא בן המאה ה-16. חציה הראשון (חלקים 1–3) עוסק באהבת ישו הכרוכה באמונה בו. חציה השני (חלקים 4–6) עוסק בחשיבות האמונה, מעבר למעשים הטובים.
הקנטטה נועדה לביצוע על ידי סולני סופרן, אלט, טנור ובס בליווי מקהלה בת ארבעה קולות, ובתזמור של שני אבובי ד'אמורה, שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו. לקנטטה שישה פרקים:
הקלטות
היצירה הוקלטה במלואה 18 פעמים בהקלטות מסחריות. בין המנצחים שביצעו את ההקלטות ניתן לציין את הלמוט רילינג (ב-1979), טון קופמן (ב-1998) וג'ון אליוט גרדינר (ב-1993 ושוב ב-2012).
גלומה
גלומה (בנורווגית: Glomma) הוא הנהר הארוך ביותר בנורווגיה. אורכו 621 קילומטרים, ואגן הניקוז שלו מכסה 13% משטחה של נורווגיה.
גאוגרפיה
הנהר זורם מאגם אורסונד ליד ררוס באהושונד ונשפך בטרנדלג לאוסלופיורד בפרדריקסטאד.
כלכלה
מהנהר מופק חשמל המסייע לכלכלת המדינה. 5 תחנות כוח הידרואלקטריות (Lilleström, Sulbergfoss, Askim, Vama ו-Sarpsfoss) הוקמו על הנהר בהספק של 27 עד 104 מגה-וואט והפקת חשמל שנתית של 27 עד 104 אלף קילוואט. חלק ממימיו משמשים לאספקת מים.
פרנסס האוגן
פְרַנסס הַַאוּגֶן (באנגלית: Frances Haugen) היא מהנדסת אמריקאית, מנתחת נתונים, מנהלת מוצר וחושפת שחיתות. היא חשפה עשרות אלפי מסמכים פנימיים של פייסבוק בפני הוועדה לניירות ערך ולבורסות בארצות הברית ובפני העיתון "וול סטריט ג'ורנל" בשנת 2021. היא גם הגישה תלונה לוועדה לניירות ערך על כך שפייסבוק מטעה את המשקיעים ו"מעדיפה צמיחה על פני בטיחות", במיוחד על ידי התעלמות ממחקרים המראים כי פייסבוק מעצימה "תוכן שכולל כעס, קיטוב ומחלוקת" ובכך פוגעת בביטחון הציבור. טענות אלה העלתה האוגן בתוכנית הטלוויזיה "60 דקות" ב-3 באוקטובר 2021.
ביוגרפיה
האוגן נולדה וגדלה בעיר איווה סיטי במדינת איווה. היא למדה מדעי המחשב והנדסת חשמל במכללת אולין בעיר נידהם שבמדינת מסצ'וסטס. ומאוחר יותר קיבלה תואר שני במנהל עסקים מבית הספר למינהל עסקים בהרווארד.
האוגן עבדה בגוגל כמהנדסת וכמנהלת מוצר. היא עבדה כמנהלת מוצרי נתונים ב-Yelp בתחום שיפור החיפושים באמצעות זיהוי תמונות. פייסבוק גייסה את האוגן למחלקה שעוסקת ביושרה אזרחית, כדי למנוע הפצת מידע מוטעה.
מושגים רלוונטיים
רבנו גרשום
רבנו גרשום (מכונה רבינו גרשום מאור הגולה או רגמ"ה; ד'תש"ך 960 – ד'תשפ"ח 1028) היה מגדולי חכמי ישראל ומנהיג יהדות אשכנז במאה ה-11.
ביוגרפיה
נולד לרבי יהודה אותו הוא מזכיר פעמים רבות בתשובותיו, ובפזמונים שונים. לא ידוע על משרה רשמית בה החזיק אביו.
באשר למקום לידתו אין מידע מוצק, והיסטוריונים של היהדות העלו השערות שונות. גרץ כתב שנולד באחת מערי צרפת, ושלמה אידלברג שההדיר את תשובותיו הסיק מדברי חכמי צרפת ואשכנז שהתכתבו עמו שנולד בצרפת או באחת מערי לותרינגיה. על בסיס המסורת המצוטטת בתשובת מהרש"ל המכנה אותו "ר' גרשון ממי"ץ" הסיקו חוקרים, ביניהם הרב משה גידמן, כי נולד בעיר מץ, אולם יש הסבורים שזהו שיבוש של שם העיר מיינץ, בה התגורר בהמשך חייו. בצעירותו שימש כמלמד תינוקות.