cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הפיגוע במחסום עין עריכ
המתקפה
מחסום עין עריכ היה מאויש בידי שמונה חיילים מחיל ההנדסה הקרבית, ארבעה בתפקידי שמירה וארבעה במנוחה בקרוון אשר נמצא בתוך מבנה הבטון של המחסום (עמודי "דבשטים"). שניים או שלושה מחבלים מארגון גדודי חללי אל-אקצא של הפת"ח יצאו מכיוון רמאללה והגיעו למחסום סמוך לשעה 20:00, פתחו באש על החיילים ששמרו במחסום, בחלקו החיצוני, והרגו שלושה מהם. החייל החמישי שעמד בעמדת תצפית, פתח באש לעבר התל שהיה מולו ואשר ממנו נורתה אש (ממבנה אשר נקרא "בית הזקנה"). בשלב השני, שקרה שניות בודדות לאחר מכן, ניגשו המחבלים אל תוך מבנה הבטון של המחסום, משני פתחים שונים שהיו למבנה, ובו היה קרוון בו נחו ארבעה החיילים האחרים והרגו שלושה מהם ופצעו אחד מהם באורח בינוני, רק הקצין הספיק לירות מספר כדורים חזרה לעבר המחבלים, ופצע אחד מהם. המחבלים הצליחו להימלט ולחזור לרמאללה.
גדודי חללי אל-אקצה לקחו אחריות לפיגוע. המחבלים זוהו מאוחר יותר כשוטרים של הרשות הפלסטינית ואחד מהם, שאדי שוהאדה, נעצר ונידון לשבעה מאסרי עולם. הוא חלה בכלא הישראלי ומת בבית החולים סורוקה זמן קצר לאחר משפטו. מנהיג גדודי חלל אל-אקצה כמאל גאנם האשים את ישראל שחיסלה את העציר כנקמה על הפיגוע. ישראל הודיעה שהיא רואה במשטרה הפלסטינית אחראית לפיגוע, ותקפה בתגובה לפיגוע עמדות של המשטרה הפלסטינית. בהתקפות אלו נהרגו 15 שוטרים פלסטינים, ובתחקיר של עמרי אסנהיים וחן קוטס-בר ממעריב התפרסם כי המבצע היה נקמה על הפיגוע.
חקירת הפיגוע
האירוע שאירע כשבוע לאחר מתקפה דומה על מחסום סורדא, נגד שלושה לוחמים מחטיבת הצנחנים, הביא להכרה במערכת הביטחון הישראלית שהמחסומים הממוקמים בלב השטח הפלסטיני מהווים נקודת תורפה קשה בהיערכות הצבאית. התחקירים שלאחר האירוע הביאו לקביעת נוהלי תפקוד המחסומים מחדש; בין המסקנות שהועלו היו שהחיילים לא יעמדו בתוך המחסום וסמוכים זה לזה בצורה שתקל על מפגע אפשרי לפגוע בכולם בזמן קצר, למרות שהעמדות שמחוץ למחסום בטוחות פחות.
מאי ספדיה
ביוגרפיה
ספדיה נולדה וגדלה בחיפה. אמה היא הפסנתרית הקלאסית ורדית מילר (ספדיה). היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בגיל צעיר.
בין השנים 2011–2018 הייתה סולנית תזמורת הביג בנד חיפה ושרה בעיקר בז'אנר הג'אז והקלאסי, הופיעה באירועי תרבות, אופרות וקונצרטים שונים. במקביל, החלה לכתוב ולהלחין מוזיקה בסגנון פופ ורוק והקימה הרכב נגנים שביצעו את השירים שכתבה והלחינה לצד עיבודים שכתבה.
ב-2013 התמודדה באודישנים לעונה הראשונה של אקס פקטור ישראל עם השיר If I Were a Boy של ביונסה אך לא עלתה לשלב הסופי.
בשנת 2015 סיימה את שירותה הצבאי בחיל האוויר כמש"קית יחסי ציבור. באותה השנה הוזמנה ספדיה לשיר את "התקווה" בגמר גביע המדינה בכדורגל שהתקיים באצטדיון סמי עופר בחיפה.
ספדיה למדה ברימון בית ספר למוסיקה אך עזבה את הלימודים כעבור שנה. ב-2017 החלה ללמוד לתואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת חיפה בהתמחות בקומפוזיציה, לימודים אותם סיימה ב-2020.
ספדיה נכנסה לעולם ההפקה המוזיקלית בשנת 2019. היא בנתה אולפן ביתי ולמדה הפקה בצורה עצמאית. לאחר שמונה חודשים, ב-28 בינואר 2020 הוציאה את הסינגל הראשון שלה בעברית, "רעיל". זו הייתה ההפקה הראשונה שלה. ב-2022 הוציאה מיני-אלבום בשם "רעיל". האלבום שילב מוזיקה בסוגות שונות, ובהן היפ הופ, פופ ומוזיקה ערבית.
באוקטובר 2021 כתבה, הלחינה והפיקה את השיר "השמלה החדשה שלי" אותו שר רן דנקר. השיר הפך ללהיט והיה מקום ראשון בפלייליסט גלגלצ במשך 11 שבועות. במרץ 2021, שיתפה פעולה עם עידן רייכל ויצרה גרסה מחודשת עם הפקה מוזיקלית שיצרה לשירו "למה ככה עצובה" שכתב והלחין יחד עם סתיו בגר.
בפברואר 2022, הגישה את השיר "ZAZA" אותו יצרה והפיקה לתחרות הקדם אירוויזיון 2022. השיר נבחר מבין מאות והגיע לשמונת השירים הנבחרים. את השיר ביצעה ענבל ביבי. במאי 2022 נבחרה ספדיה על ידי מגזין מאקו לאחת מ-18 הנשים המשפיעות במוזיקה הישראלית. ב-16 בספטמבר 2022, שיתפה פעולה עם Infected Mushroom באלבום IM25, שם שרה את השיר "זזים ביחד". בדצמבר 2022 פורסם השיר "מאמי" של אודיה ונועה קירל, אשר ספדיה השתתפה בכתיבתו.
חיים אישיים
ספדיה נישאה ב-2022 לעידו וקסלר לאחר חמש שנות זוגיות.
קארנוטים
שמאל|ממוזער|250px|השבטים בגאליה קארנוטים (בלטינית Carnutes) היו שבט גאלי גדול ממרכזה של גאליה, בעמק הלואר בין נהרות הלואר וסן. עירם המרכזית הייתה קנבום (Cenabum; כיום אורליאן). ארצם של הקארנוטים הייתה מרכז חשוב של הדת הקלטית. האספה הדרואידית השנתית של הגאלים נערכה בשטחו של שבט זה.
מגעיהם עם הרומאים הם עתיקים. לפי המסורת שמוסר טיטוס ליוויוס קארנוטים השתתפו בפלישה לחצי האי האפניני בזמן שלטונו של לוקיוס טארקוויניוס פריסקוס.
בזמן מלחמת גאליה היו שבט חסות של הרמים. בשנת 57 לפנה"ס התערב יוליוס קיסר בענייניהם והמליך עליהם שליט בובה בשם טסגטיוס. לאחר שלוש שנים התנקשו הקארנוטים בחייו של שליט הבובה ובשנת 52 לפנה"ס טבחו בסוחרים הרומאים שהתיישבו בקנבום והצטרפו למרד של ורקינגטוריקס. קיסר הגיב באלימות בלתי מרוסנת, שרף את קנבום עד עפר וטבח בקארנוטים. הגברים נהרגו, נשים וילדים נמכרו לעבדות. הריסות עירם החרבה נותרו חשופים במשך שנים רבות כאזהרה למורדים פוטנציאליים.
הרברט זוננפלד
הרברט זוֹנֶנפלד (בגרמנית: Herbert Sonnenfeld; 29 בספטמבר 1906, ברלין-נויקלן – 1972, ניו יורק) היה צלם יהודי-גרמני.
קורות חיים
הרברט זוננפלד היה בנם של יוזף ושרלוט זוננפלד, שניהלו חנות סדקית בהרמנשטראסה בברלין. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים עבד זמן מה בחנות הסדקית של דודו, ואז הפך לנציג חברת אזעקה. בשנת 1931 התחתן עם לני והשניים עברו לני לדירה ברחוב יואכימשטאלר, שם הקים חדר חושך, בתור צלם חובב.
תקופת השלטון הנאצי
זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, פוטר זוננפלד עקב יהדותו. בני הזוג זוננפלד ניסו להגר לארץ ישראל, אך לא קיבלו סרטיפיקט כיוון שלא היו בעלי מקצוע נדרש או הון מספיק לשם השקעה. עם זאת, זוננפלד יצא למסע לארץ ישראל בשנת 1933 ותיעד את חיי היישוב. אחרי שבועיים שב לברלין.
לני סייע לזוננפלד בצילומיו. היא הציעה את התמונות שצילם לעיתונים יהודיים שונים. התגובה הייתה חיובית, וזוננפלד החל לעבוד כצלם עיתונות בעיתונים יהודיים וכן בארגונים יהודיים. בין היתר תיעד אירועים של האיגוד התרבותי של יהודי גרמניה. הוא צילם בין השנים 1933–1938 את המוזיאון היהודי באורניינבורגשטראסה, בו פעלו אמנים והתקיימו אירועי אמנות של ארגוני צדקה, אירועי ספורט ואירועים שהיו קשורים להכשרה החלוצית. עוד צילם זוננפלד יהודים בדרכם להגר מגרמניה. המוזיאון היהודי בברלין מחזיק בכ-3,000 תשלילים מתקופה זו, שבין השנים 1938–1933. עקב ממדיו של אוסף זה, נחשב זוננפלד כאחד הצלמים החשובים שתיעדו היבטים מחיי היהודים בברלין בתקופת השלטון הנאצי.
צלם עיתונות
הקריירה של זוננפלד כצלם עיתונות החלה ברכישה של תמונותיו מארץ ישראל על ידי רוברט ולטש, העורך הראשי של העיתון הציוני "יודישה רונדשאו". בהמשך פרסמו את תמונותיו עיתון משפחתי, עיתון הקהילה היהודית בברלין, ועיתונים יהודיים אחרים. עם זאת, זוננפלד הוגבל ללקוחות יהודיים בלבד, כעמיתיו היהודיים, בהם הצלמים ארנו קיקולר (Arno Kikoler), אברהם פיזרק ואחרים. משנת 1936 העביר זוננפלד קורסי צילום; לני זוננפלד עבדה בתחילה כעוזרת בלבד, אך החלה לצלם בבית אבות יהודי בשנת 1934 ותיעדה את פעילותו של מחנה מהגרים בשוודיה בשנת 1936. עד נובמבר 1938 עבדו בני הזוג זוננפלד בצילום. אחרי "ליל הבדולח" בנובמבר 1938 פורסמו רק תמונות מעטות של זוננפלד, ויום לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין הגיעה אל בני הזוג הידיעה שהם קיבלו ויזה לארצות הברית, אותה ביקשו מאז אמצע שנות ה-30.
בסוף 1939 היגרו הרברט ולני זוננפלד לניו יורק, וברשותם רק חלק קטן מהתמונות שצילמו. הם עלו על רכבת לטריאסטה ועלו על סיפון ספינה שהובילה אותם לארצות הברית. להרברט זוננפלד היה אח נשוי בניו יורק. הזוג נתמך גם על ידי הקונגרס היהודי האמריקני, שסיפק להם דירה וסטודיו לצילום. בני הזוג המשיכו בפעילותם בניו יורק, בעיקר בנושאים יהודיים. הרברט זוננפלד היה הצלם היחיד בוועידת ארגון ציוני אמריקה במאי 1942 במלון בילטמור בניו יורק. כעבור כמה חודשים זומן לשירות צבאי ונשלח לאנגליה, שם צילם במחנה המגויסים בליכטפילד. לני זוננפלד פיתחה קריירה של צלמת בניו יורק. בין היתר תיעדה את מרכז הפליטים בפורט אונטריו באוסווגו בשנת 1944. בהמשך עבדה בעיתונים "הניו יורק טיימס ו"לייף מגזין", וכן עבור ארגונים יהודיים רבים. היא צילמה תמונות רבות מראשית ימיה של מדינת ישראל.
בשנותיו המאוחרות התעניין הרברט זוננפלד גם בציור. לאחר מותו ניהלה לני זוננפלד את ארכיון התשלילים שצברו השניים. לני זוננפלד מכרה חלק מהיצירות ל. היתר נותרו בניו יורק. לני זוננפלד חייתה שנים רבות אחרי בעלה ונפטרה בשנת 2004 בגיל 96.
מורשתו
בשנת 1988 קנה המוזיאון היהודי בברלין חלק מאוספיו של זוננפלד, בתמיכת הקרן הגרמנית Stiftung Deutsche Klassenlotterie Berlin. שנתיים לאחר מכן ארגן המוזיאון תערוכה בשם "הרברט זוננפלד: צלם יהודי בברלין, 1938–1933". לאחר פתיחת המוזיאון היהודי בברלין בשנת 2001, הועבר לשם האוסף ועבר דיגיטציה בהדרגה. אוספי המוזיאון הועלו לאינטרנט ב-2012 ובהם תצלומיו של זוננפלד.
הירושה (ספר)
הירושה (באנגלית: Inheritance) הוא הספר הרביעי והאחרון בסדרת ספרי הירושה מאת כריסטופר פאוליני. הירושה הוא המשך לספר השלישי בסדרה בריסינגר. בתחילה תכנן פאוליני שבריסינגר יהיה האחרון בסדרת הירושה, שהייתה אמורה להיות טרילוגיה, אך בשל אורכו של הספר החליט לפצל לשניים את הספר האחרון, בריסינגר והירושה. שמו "הירושה" ניתן לו ככל הנראה בשל הירושה שהועברה לאראגון וסאפירה עלי יד נפשותיהם (אלדונארי) של הדרקונים הזקנים.
הספר יצא באוגוסט 2011 והוא מכר כחצי מיליון עותקים ביום הראשון להוצאתו בארצות הברית. תרגומו העברי יצא במהלך 2012.
תקציר עלילה
הספר מגולל את סוף סיפורם של אראגון רוכב הדרקונים והדרקונית סאפירה ואת מלחמתם בקיסרות ובמלך ששלט עליה, גאלבטוריקס.
המורדים, המכונים הווארדן, יחד עם האלפים בהנהגתה של איסלאנזדי מלכתם, הגמדים בהנהגתו של אוריק, ואף חלק ניכר מהאורגלים, בהנהגתם של הקאל ואנשי החתול. כל הגזעים התאחדו יחד למלחמה בגאלבטוריקס ובקיסרות. בעוד הווארדן כובשים עיר אחר עיר, ממתין להם המלך בבירתו אורו'ביין וכוחו רק גובר ועולה. בשל ידע יוצא דופן בשפה העתיקה, שולט המלך בדרקון הענק שרוקין ודומה שהוא שולט בקסם עצמו.
בתחילת הספר מצטרפים אנשי החתול גם הם למלחמה כבעלי בריתם של הווארדן, תוך כדי מסע הכיבושים של הווארדן מרטאג מתקיף את הווארדן בפתאומיות עם קבוצת חיילים על עוקץ במטרה לחטוף את מנהיגת הווארדן נאסואדה, לאחר חטיפתה ממונה אראגון כמנהיג הווארדן לפי ציוויה קודם לכן.
כאשר הווארדן מתקדמים לאורו'ביין אראגון נזכר בעצתו של האדם חתול סולמבם בטירם: "כשהכל יהיה אבוד ולא יהיה לך עוד כוח לך לצוק קות'יאן ואמור בקול את השם שלך כדי לפתוח את מערת הנשמות", אראגון מגלה את מיקום צוק קות'יאן באמצעות ספר שקיבל מג'ואוד, כצוק אבן הנמצא בורואנגארד, מעוז הרוכבים בימי קדם.
הוא יוצא עם גליידר וסאפירה אל ורואנגארד, ושם הוא וסאפירה מגלים את שמותיהם האמיתיים. אראגון פותח את מערת הנשמות ומגלה מאות אלדונארי של נפשות דרקונים זקנים בעלי כוח עצום וחכמה מופלגת, בהנחייתם של האלדונארי הזקנים, יוצא אראגון למאבק האחרון במלך.
סוד כוחו העצום של גאלבטוריקס נחשף והתברר כי הוא גילה את שמה של השפה העתיקה עצמה וכי כוחו בלתי מוגבל, מאחר שלא ניתן להשתמש נגדו בשום מילה מהשפה העתיקה. לאחר שהכניע אותם המלך בקלות, יוצר אראגון קסם א-מילי אשר אינו בא לפגוע, אלא נותן למלך להרגיש את כמות הצער שהוא גרם לאחרים. לאחר שלא היה יכול לסבול את הייסורים השמיד המלך את עצמו והמלחמה הגיעה לסיומה.
אראגון וסאפירה מרחיבים את הקסם המחבר בין רוכבים לדרקונים שכלל רק אלפים ובני אדם גם לגמדים ולאורגלים ומעתה הוא כולל את כל הגזעים. הם אינם מוצאים מקום בטוח עבור ביצי הדרקונים והאלדונארי ולבסוף נאלצים להיפרד מכל מכריהם ולנדוד מעבר לאלאגייזה תוך כדי שהם משאירים שתי ביצי דרקונים אצל הגמדים והאורגלים, הרוכבים שייבחרו מבין גזעים אלו יגיעו אליהם לאימון במקומם החדש והלא ידוע.
אפל מיוזיק
אפל מיוזיק (Apple Music) הוא שירות מוזיקה המבוסס על סטרימינג מבית אפל, השירות הוכרז במהלך כנס WWDC ב-2015 והושק עם מערכת ההפעלה iOS 8.4 ב-30 ביוני 2015 לציבור הרחב. לשירות יש מעל 30 מיליון משתמשים משלמים בארצות הברית, מה שהופך אותו לשירות המוזיקה עם הכי הרבה משתמשים משלמים בארצות הברית.
סקירה
אפל מיוזיק עוצב ופותח מחדש לאחר רכישת Beats Music של ד"ר דרה. השירות נועד להתחרות בשירותי המוזיקה בסטרימינג כמו Spotify ופנדורה מאחר שכמות הרכישות בחנות ה-iTunes שלה הלכה ופחתה ורבים מן המשתמשים התחילו לעבור לצרוך מוזיקה בסטרימינג במנוי חודשי.
אפל הכריזה כי השירות יוצע ל-3 חודשי ניסיון חינם ולאחר מכן השירות יוצע כמנוי חודשי בעלות של 9.99 דולר ליחיד ו-14.99 דולר לעד 6 אנשים. בישראל המחיר עומד על 20 ש"ח לחודש ליחיד ו-30 ש"ח לחבילה המשפחתית שמציעה עד 6 אנשים.
השירות כלול כחלק מאפליקציית המוזיקה מ-8.4 iOS וכחלק מתוכנת המדיה ה-iTunes בה למשתמש יש גישה ללמעלה מ-60 מיליון שירים הזמינים להזרמה מיידית ולגישה לספרייה ממכשירים אחרים באמצעות שירות ה-iCloud. בנוסף הציגה אפל את שירות Beats 1 רדיו המשדר מוזיקה ב-LIVE 24/7 ביותר מ-100 מדינות ובו משדרים בין היתר אברו דרדן (Ebro Darden) מניו יורק, זו לוו (Zane Lowe) מלוס אנג'לס וג'וליה אדנוגה (Julie Adenuga) מלונדון.
שירות ה-For You מציג מדי יום שירים חדשים ופלייליסטים לפי המלצות העורכים.
שירות ה-NEW מתבסס על חנות ה-iTunes ובחירת העורכים בה מוצגים מדי יום שירים קטעי וידאו ואלבומים חדשים.
ב-3 באוגוסט 2016 הושק השירות בישראל.
ב-30 בנובמבר 2018 הוכרז כי Apple Music יהיה זמין ברמקול החכם של אמזון, Amazon Echo, לאחר שבעבר היה זמין רק ברמקול של אפל עצמה, HomePod.
ב-8 ביוני 2021 הוסיפה תמיכה ב- lossless hi res ,lossless ו- Dolby Atmos.
בדצמבר 2022 הוכרז Apple Music Sing - אפשרות קריוקי לשירים נבחרים.
תאגיד המטוסים המאוחד
תאגיד המטוסים המאוחד (ברוסית: Объединённая авиастроительная корпорация, ידוע בראשי תיבות באנגלית כUAC, מתוך השם המלא באנגלית: United Aircraft Corporation) הוא תאגיד ממשלתי רוסי לייצור מערכות חלל ותעופה. מרבית המניות הם בבעלות ממשלת רוסיה והוא מאגד חברות ייצור רוסיות פרטיות ומממשלתיות שמייצרות כלי טיס ועוסקות בייצור, תכנון ומכירה של מטוסים צבאיים, אזרחיים וכלי טיס בלתי מאוישים. רבים מנכסי התאגיד ממוקמים באזורים שונים ברוסיה, עם מיזמים משותפים עם שותפים זרים מאיטליה, הודו וסין.
מטה התאגיד שוכן במחוז המשנה קרסנוסלסקי, במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי שבמוסקבה.
קודם להקמת התאגיד
לאחר התמוטטותה הפתאומית של ברית המועצות ב-1991, תעשיית האוויר והחלל של רוסיה הייתה בכאוס. כמות יבוא מוגזמת ותעריפי הגנה שהממשל הטיל הרסו את ענף התעשייה, הן את במגזר התעופה והחלל והן בתעשיית הרכב. תעשיית המטוסים הצבאיים הצליחה להפיק תועלת משיפור אפשרויות הייצוא על ידי הרווח מאחסון גדול של רכיבים וחלקים מהתקופה הסובייטית, בעוד שתעשיית המטוסים האזרחית ספגה הפסדים וייצור מטוסים אזרחיים פחת. לדוגמה, בשנת 1990 ייצרה רוסיה 715 מטוסים. 8 שנים מאוחר יותר, מספר זה ירד ב-661 לרמה של 56 מטוסים בלבד. בשנת 2000 נוצרו רק 4 מטוסים אזרחיים. על מנת לפתור זאת, נשיא רוסיה באותה תקופה, בוריס ילצין, החליט כי איחוד הוא הכרחי ויצר את VPK-MAPO (המתחם התעשייתי הצבאי - האיגוד לייצור מטוסים במוסקבה) הכולל חברות כמו מיקויאן. המיזם לא היה מוצלח ו-MAPO התמזגה לאחר מכן עם סוחוי.
הקמה
תאגיד המטוסים המאוחד נוצר ב-20 בפברואר 2006 על ידי נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, בצו נשיאותי מספר 140 על ידי מיזוג מניות מאילושין, אירקוט, מיקויאן, סוחוי, טופולוב ויאקובלב כחברת מניות משותפות בשם תאגיד המטוסים המאוחד כדי לייעל את הייצור ולמזער הפסדים. בתאגיד הצהירו כי הסיבה לכך שהתאגיד נוצר הייתה שמירה ופיתוח על הפוטנציאל המדעי והתעשייתי של תעשיית המטוסים הרוסית, ביטחון המדינה והגנתה, וריכוז המשאבים האינטלקטואליים, התעשייתיים והכספיים ליישום ארוך טווח. החברה החלה לייצר את טופולוב 154, טופולב 204, איליושין 86, איליושין 96, איליושין 114, וכל מטוסי מיקויאן, סוחוי, מטוסים צבאיים של יאקובלב, טופולב ואילושין; הכל נוצר לפני הקמת התאגיד.
Cinnamon
סינמון (אנגלית: Cinnamon, פירוש מילולי: קינמון) היא סביבת שולחן עבודה אשר פיתוחה החל בשנת 2011 עבור הפצות לינוקס על ידי מפתחי ההפצה לינוקס מינט. במקור היא הייתה פיצול של GNOME Shell בלבד, אולם החל מגרסה 2.0 כוללת סביבה חלופית מלאה.
תוכנות
לסביבת שולחן העבודה תוכנות בסיסיות המגיעות עמה, אשר מבוססות על אלו של GNOME וקרויות X-Apps:
בית התה של ירח אוגוסט
בית התה של ירח אוגוסט (באנגלית: The Teahouse of the August Moon) הוא מחזה משנת 1952 מאת ג'ון פטריק לפי ספרו של וורן סניידר, המציג באופן סאטירי את הכיבוש האמריקאי ביפן. עלילת המחזה מתרחשת בכפר קטן באי אוקינאווה. המחזה ידוע במיוחד בשל מונולוג הפתיחה שלו הקובע כי "פורנוגרפיה היא עניין של גאוגרפיה".
סניידר שירת כאיש הממשל הצבאי של כוחות הכיבוש האמריקאי ביפן ב-1945.
תקציר העלילה
העלילה מתרחשת כולה בכפר טוביקי, כפר קטן באוקינאוונה, המייצג את כל יפן תחת הכיבוש האמריקאי.
מוביל העלילה הוא המתורגמן סאקיני, כפרי זריז וסתגלן המפרש את המציאות באופן הדדי בין היפנים לאמריקאים ולהפך ובין הבמה לקהל, תוך פניות ישירות, בלשון חדה והומוריסטית, אל הקהל. תפקיד סאקיני הוא התפקיד המרכזי במחזה מבחינת תשומת הלב ו"כוכבות" השחקן המגלם אותה.
הכפריים מנסים לקרב את הקצין ומעניקים לו מתנה, את הגיישה היפה פרח הלוטוס. בהחלטת ועד דמוקרטית מסבים הכפריים את בניין בית הספר ההולך ונבנה לבית תה עבור הגיישה. עד מהרה נכבש פיסבי על ידי התרבות המקומית ומפסיק להאבק בה. הקולונל פורדי שולח לאי את קפטן מקלין, אותו מקבל פיסבי לבוש בקימונו במקום במדים. גם מקלין נשבה בקסם הכפרי.
כאשר מגיע אל הכפר הקולונל פורדי עצמו הוא נדהם מכשלונו העצום של פיסבי, שוויתר על הכיבוש והנחלת הערכים האמריקאים בתמורה לחיי שקט ורווחה. הוא משליך את פיסבי לכלא ומורה על הריסת בית התה, אך אז נודע כי השלטון הכריז על הכפר השקט כעל מופת להצלחת תוכנית הכיבוש האמריקאי. פורדי משחרר את פיסבי ומורה למקומיים להקים מחדש את בית התה ואף זוכה הן באהדת המקומיים והן בדרגת הגנרל לה ייחל.
הפקות
המחזה הועלה לראשונה בברודוויי ב-15 באוקטובר 1953, הוצג 1027 פעמים וזכה בפרס טוני ובפרס פוליצר.
בשנת 1956 עובד לסרט בכיכובו של מרלון ברנדו בתפקיד סאקיני.
בישראל הועלה המחזה לראשונה בתיאטרון הבימה, בבימויו של יוליוס גלנר, ב-5 במרץ 1955, בכיכובו של רפאל קלצ'קין כסאקיני, עם יוסי בנאי, חנה'לה הנדלר, ארי קוטאי ושמואל רודנסקי (מתחלפים בתפקיד הקולונל פורדי), מישא אשרוב (מקלין), מרים זוהר (פרח הלוטוס) ודליה פרידלנד (נערה), עם מוזיקה מקורית מאת גארי ברתיני.
ב-1970 עלה בברודוויי המחזמר "Lovely Ladies, Kind Gentlemen" ("גבירות נחמדות ואדונים חביבים"), המבוסס על המחזה.
אד אסטרה
אד אסטרה (באנגלית: Ad Astra); הוא סרט אמריקאי מדע בדיוני הרפתקאות שהופק, נכתב יחד ובוים על ידי ג'יימס גריי (במאי). בכיכובם של בראד פיט, טומי לי ג'ונס, רות נגה, ליב טיילר ודונלד סאת'רלנד. סרט זה עוקב אחר אסטרונאוט שנכנס לחלל החיצון בחיפוש אחר אביו האבוד, שהניסוי שלו מאיים על מערכת השמש.
רוי מקברייד הוא אסטרונאוט. אביו עזב לפני 20 שנה למשימה בכוכב נפטון, ללא יכולת לחזור, כדי לחפש סימני חיים. רוי נוסע מחוץ לגבולות מערכת השמש על מנת למצוא את אביו, ולגלות תעלומה שמאיימת על המשכיות כדור הארץ. במהלך המסע הוא מגלה סודות שיאתגרו את הקיום האנושי ואת המקום שלנו בכל היקום.
עלילת הסרט
רוי מקברייד נחשב לטייס חלל מצטיין, אחד מהטובים ביותר שאי פעם היה. הוא בחר במקצוע - להיות טייס חלל, כדי ללכת בדרכו של אביו, מדען החלל הידוע - קליפורד מקברייד. מקברייד האב לא היה דמות משמעותית בחיי בנו. כאשר רוי היה ילד, קליפורד יצא למשימה מסובכת בכוכב נפטון, אשר מטרתה היא למצוא חיים תבוניים בחלל. במהלך המשימה, הקשר עם המשלחת של קליפורד מקברייד אבד, וכל חבריה הוכרזו כגיבורים שמתו בעת מילוי תפקידם.
בעתיד הקרוב, מערכת השמש נפגעת מביצועי כוח מסתוריים המאיימים על כל חיי האדם. לאחר שכמעט מת מאירוע שנגרם כתוצאה מפיגוע מתח, נודע רס"ן רוי מקברייד, בנו של האסטרונאוט הידוע, על ידי פיקוד החלל האמריקני (SpaceCom) כי התנועות עוקבות ל"פרויקט לימה" - שנוצר 26 שנה קודם לכן במטרה לחפש את גבולות מערכת השמש לחיים אינטליגנטיים, תחת הנהגתו של קליפורד האב - מהם לא התקבלה אות או סימן לחיים במשך 16 שנה, מאז שהגיעו לנפטון. רוי אמר כי קליפורד, אביו, עדיין עשוי להיות בחיים. הוא מקבל משימה - לנסוע למאדים כדי לנסות ליצור איתו קשר. לרוי מצטרף חבר קרוב של אביו, קולונל פריט. רוי, הידוע בקרב חבריו כאחד השומר רגיעה במצבי לחץ, מראה מעט התרגשות כלפי החדשות שיש סיכוי כי אביו של רוי חי.
נחשול נוסף נפגע כאשר ה"קפיוס" נוחתת על מאדים ודורשת טייס ידני להשלמת הנחיתה. קברניט הביניים קופא מפחד, ואילו רוי נשאר רגוע ומפקח על הספינה ומנחית אותה בבטחה. רוי מוביל לבסיס המחתרתי של פיקוד החלל, שם הוא פוגש את מנהלת המתקן הלן לנטוס ומוטל עליו להקליט הודעות קוליות שיישלחו לפרויקט לימה בתקווה שקליפורד יגיב. רוי מוסיף למילותיו פנייה רגשית לאביו. בפתאומיות, פורש רוי מהמשימה בטענה שהקשר שלו עם אביו מהווה סיכון לעצמו ולהצלחת המשימה. מתגובת צוות התצפית על הקלטתו הרגשית, הוא מניח שהתקבלה תגובה מיידית מאביו ודורש לשמוע אותה. כשהוא לא מקבל מענה לדרישתו הוא חומק לתוך ספיוס ומתגנב למסע לנפטון שנועד להשמיד את "פרויקט לימה".
במהלך המסע בן 79 הימים לנפטון (במהירות של 0.2% ממהירות האור), רוי הבודד מהרהר במערכת היחסים שלו עם אביו, וגם בזו עם אשתו המנוכרת, איב. הבידוד והלחץ של המשימה גובים ממנו מחיר נפשי. תוך כדי התקרבות לתחנת "פרויקט לימ" במעבורת המחוברת לספיוס, המעבורת נפגעה בהתנגשות עם חלקיקים מטבעות נפטון ואינה מסוגלת לעגון בתוך התחנה. רוי נפרד ממנה ונכנס לתחנה בה הוא מוצא את גופות הצוות בפנים. הוא שותל את המטען הגרעיני לפני שהוא נתקל באביו, קליפורד, הניצול היחיד של התחנה. אביו מסביר כי התנועות מגיעות ממקור הכוח האנטי-חומר המתפקד של הספינה, שנפגע בהתרחשות. הוא מספר שהמשיך לעבוד על הפרויקט וסירב לאבד את האמונה באפשרות לחיים מחוץ לכדור הארץ. קליפורד מודה בפני רוי שמעולם לא היה אכפת לו ממשפחתו וכבר אינו מחשיב את כדור הארץ לביתו.
על פני כדור הארץ, מהנתונים שאוחזרו מבסיס פרויקט לימה עולה כי בני האדם הם החיים האינטליגנטים היחידים בגלקסיה. זה מעודד את רוי להתחבר מחדש עם הקרובים לו ביותר והוא חוזר לכדור הארץ באופטימיות חדשה. לאחר שהביע את דעותיו בהערכה פסיכולוגית, הוא מתחבר מחדש לאשתו.
פופ (אלבום)
פופ הוא אלבומה השישי של להקת אתניX. בהקלטות האלבום צורף ללהקה הגיטריסט יורם פויזנר כחבר חמישי בלהקה. בניגוד לאלבומם הקודם, "אתה", שהיה בעל גוון מוזיקלי מזרחי בולט, הסגנון באלבום זה היה פופ ודאנס. באלבום נכללו הלהיטים "היא לא תשוב (הבלדה על עמליה וגל)", שהגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים השנתי, "תביא קצת דינרוס" (מקום 12 במצעד השנתי) ו"ג'מבו ג'ט לאירופה" (מקום 19). השיר "מיסטר ג'קי פרנקל" הוא שיר מחאה העוסק ביוקר המחיה ומתייחס ליעקב פרנקל, שכיהן כנגיד בנק ישראל באותה תקופה.
בעקבות הוצאת האלבום זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" בפעם החמישית בתולדותיה.
אי פוליפל
פוליפל (באנגלית: Pollepel Island) הוא אי הנמצא על נהר ההדסון. ידוע גם בתור אי פולופל והאי של בנרמן (Bannerman's Island) או המבצר של בנרמן.
האי פוליפל נמצא כ-80 ק"מ צפונית לעיר ניו יורק, כ-300 מטרים מהגדה המזרחית של ההדסון. שטחו של האי הוא כ-53 דונם (13.4 אקר).
התכונה העיקרית ומרכז העניין באי הוא המבצר של בנרמן, מחסן נשק צבאי. על צידו האחד של המבצר כתוב "ארסנל האי בנרמן". הוא נבנה בסגנון העידן המוזהב (Gilded Age) על ידי איש העסקים פרנסיס בנרמן הרביעי (1851-1918), אשר קנה את האי בשנת 1901.
היסטוריה
האי פוליפל התגלה בזמן הניווטים הראשונים בנהר ההדסון עוד בתקופה ההתיישבות המוקדמת של ניו יורק בידי ההולנדים באזור הנקרא "השער הצפוני" של רמת הדסון. בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית, נבנו באי עוגנים למתיחת שרשרת ברזל דרך הנהר שאמורה הייתה לפגוע בספינות המלחמה הבריטיות שעלו בנהר אל תוך מדינת ניו יורק. השרשראות על נהר האי נכשלו במשימתן. מאוחר יותר הגנרל ג'ורג' וושינגטון תכנן להקים באי כלא צבאי לשבויי המלחמה הבריטיים, אך תוכניתו לא יצאה לפועל.
פרנסיס בנרמן הרביעי
פרנסיס בנרמן נולד ב-24 במרץ 1851 בדנדי, סקוטלנד. הוא היגר לארצות הברית עם הוריו בשנת 1854. המשפחה השתכנה בברוקלין בשנת 1858. המשפחה החלה לעסוק בסחר-מכר של נשקים וציוד צבאי לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1865. עסקי המשפחה הצליחו מאוד ובתקופה שלאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, החברה קנתה 90% מהציוד הצבאי הספרדי, הכוללים נשקים, אמצעי לחימה וציוד שנתפס שלל על ידי האמריקאים.
בנרמן קנה את האי בשנת 1901 על מנת לנצלו כמחסן עבור כל הציוד שהמשפחה צברה עם השנים. נכללו בו כ-30 מיליון כדורי רובה ופגזי תותחים. במקביל לבניין המבצר, בנרמן בנה עוד בניין באותו הסגנון אך קטן בהרבה על הגבעה באי כדי שישמש כמעונו האישי בזמן שהותו באי. המבצר שימש פרסום לעסקיו של בנרמן מכיוון שהוא נראה היטב משתי גדות הנהר.
הבנייה לא הושלמה עד הסוף, אם כי רוב ציודו של בנרמן כבר שהה במקום. הבנייה הופסקה עם מותו בשנת 1918. באוגוסט 1920, 200 טונות של חומרי נפץ, פגזים ואבק שרפה התפוצצו בתוך מבנה המבצר. פיצוץ זה השמיד את רוב המבנה והותיר אחריו רק צד אחד של המבצר המרשים. עסקי משפחת בנרמן הלכו והתמעטו עקב הקשחת חוקי מסחר בנשק והחזקת חומרי נפץ בארצות הברית בתחילת המאה ה-20. לאחר טביעת המעבורת Pollepel בשנת 1950, האי נותר שומם. בשנת 1967 מדינת ניו יורק קנתה את האי לאחר הוצאת כל הסחורה הצבאית ממנו וסיורי תיירים החלו להיערך בו משנת 1968. בשנת 1969 שרפה פרצה בארסנל והרסה את רצפות העץ ומה שנותר מהגג שלו. לאחר השרפה, הרשויות סגרו את האי לסיורים והגישה אליו נאסרה לציבור.
המבצר היום
כיום המבצר והאי הם בבעלות מדינת ניו יורק ומתוחזק על ידי משרד הפארקים והגנים של המדינה. המבצר הרוס כמעט כליל פרט לחומה חיצונית אחת שנותרה יחסית בשלמותה ועבודות לחיזוקה בוצעו על ידי המדינה בשנים האחרונות. בשנות ה-70 וה-80 האי היה נתון למעשי ונדליזם רבים של אנשים שהיו מגיעים אליו עצמאית ובניגוד לחוק.
ניתן להגיע לאי לסיורים במעבורת היוצאת מרציף מעבורות שליד תחנת הרכבת של ביקון (Beacon), משך השייט הוא כחצי שעה והסיור הוא כשעתיים על האי עם מדריך.
אווה הופמן
פרופ' אווה הופמן (באנגלית: Eva Hoffman; נולדה ב-1 ביולי 1945) היא סופרת וחוקרת יהודייה אמריקאית ילידת-פולין.
ביוגרפיה
הופמן נולדה בשם אווה וידרה (Wydra) בקרקוב שבפולין, בתם של בוריס ומריה וידרה, שניצלו בתקופת השואה במסתור באוקראינה. ב-1959, בגיל 13, היגרה עם הוריה ואחותה לוונקובר שבקנדה. עם תום לימודיה התיכוניים קיבלה מלגה ללימודי ספרות אנגלית באוניברסיטת רייס ביוסטון, בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת הרווארד, שם סיימה לימודים לתואר דוקטור בספרות אנגלית ואמריקאית בשנת 1975.
הופמן היא פרופסור לספרות ולכתיבה יוצרת במספר מוסדות, בהם אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת מינסוטה ומכללת האנטר באוניברסיטת העיר ניו יורק. בין השנים 1979–1990 הייתה עורכת וכותבת ב"ניו יורק טיימס" ובכלל זה עורכת בכירה במוסף הספרים של העיתון' “The Book Review” (1987–1990).
פרסים והכרה
בשנת 1990 קיבלה הופמן את הפרס על שם ז'אן שטיין מהאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות, וב-1992 - את פרס קרן גוגנהיים לספרות עיון. היא הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובשנת 2008 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווריק.
חוק טוהר הבירה הבווארי
חוק טוהר הבירה הבווארי (בגרמנית: Reinheitsgebot) נחקק ב-23 באפריל 1516. החוק חוקק על ידי ויליאם הרביעי דוכס בוואריה וקבע שמרכיבי הבירה יכילו מים, לתת שעורה וכשות בלבד.
לאחר מספר שנים, נוספו לרשימה גם החיטה, כוסברה ועלי דפנה. בתקופה המודרנית נוספו שמרים לחוק לאחר גילוי תפקידם בתסיסה. החוק אסר לבשל או לייבא בירה המכילה מרכיבים שהם לא מים, שעורה וכשות, וזאת כדי להותיר רכיבים אחרים שהיו במחסור, למשל חיטה ושיפון, פנויים לתזונת האדם.
החוק נחשב עד היום לחוק להגנת הצרכן הראשון בעולם. הוא הוחלף בשנת 1993 ב"חוק הגרמני הארעי לבירה", המתיר שימוש במרכיבים רבים נוספים, למשל סוכר.
יחיא עיאש
יחיא עבדול לטיף עיאש (בערבית: يحيى عبد اللطيف عياش; 6 במרץ 1966 – 5 בינואר 1996), שכונה "המהנדס" (בערבית: المهندس, "אלמֻהנדִס"), היה טרוריסט פלסטיני, ממקימי גדודי עז א-דין אל-קסאם של חמאס ואחד האחראיים להכנסת שיטת פיגועי ההתאבדות בשנות ה-90 כחלק מהטרור הפלסטיני בישראל. פיגועי טרור אלו גבו את חייהם של למעלה ממאה ישראלים. שירות הביטחון הכללי של ישראל חיסל את עיאש באמצעות טלפון סלולרי ממולכד בשנת 1996.
ביוגרפיה
יחיא עיאש נולד בכפר ראפאת שבמערב השומרון בזמן השלטון הירדני ב-1966. בצעירותו היה עיאש חבר בתנועת האחים המוסלמים. בעת לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת ביר זית, שאותם סיים ב-1988, היה עיאש פעיל ב"גוש האסלאמי" באוניברסיטה. לאחר שהתחתן והפך לאב רצה עיאש לצאת ללימודי המשך בירדן. בקשתו נדחתה על ידי שלטונות ישראל.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 היה עיאש אחד ממקימי גדודי עז א-דין אל-קסאם, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס. הוא התמחה ביצירת מטעני חבלה מאמצעים מאולתרים. לדברי ראש השב"כ לשעבר, כרמי גילון, "עיאש היה בכיר המחבלים שפעלו אי פעם נגד ישראל, בטח בכיר אנשי החמאס... היה לו כושר הישרדות שאי אפשר לתאר אותו. במשך שנים כל חייל צה"ל הסתובב עם התמונה שלו. הוא היה המבוקש מספר אחד ללא עוררין".
תכנון פיגועי התאבדות
בשנים שלאחר מכן הצליח חמאס לבצע עשרות פיגועי התאבדות נוספים בשטחי ישראל, בהם הפיגוע בקו 5 בתל אביב, פיגוע ברמת גן (קו 20) ופיגוע בירושלים (קו 26). עד חיסולו, היה עיאש המתכנן הראשי של כל פיגועי החמאס ובנוסף הוא היה זה שהכין את חומר הנפץ וחיבר אותו לגופם של המתאבדים. בפיגוע בקו 5 עיאש היה גם הנהג שהסיע את המתאבד לתל אביב. באותה תקופה החל עיאש להכשיר אנשי חמאס נוספים בהכנת חומרי נפץ, ידע ששימש אותם לאחר מותו. פיגועי ההתאבדות הללו, שהייתה להם השפעה מוראלית שלילית חזקה על הציבור הישראלי, הפכו לכלי מרכזי במאבק של ארגון חמאס במדינת ישראל.
חיסולו
עם הוצאתם לפועל של פיגועי ההתאבדות הקטלניים בשנים 1994 ו-1995 הפך עיאש למבוקש הראשי על ידי שירותי הביטחון של ישראל. הקושי העיקרי בלכידתו נבע מיכולת הניידות הגבוהה שלו - הוא העתיק את מקום מגוריו בתכיפות רבה. מספר פעמים הוא היה קרוב ללכידה, בהן במהלך מרדף אחריו בעיר שכם ובעת שביקר את אשתו בכפר הולדתו. בכל אותן שנים הצליח עיאש, שבתקופה זו הודבק לו הכינוי "המהנדס", לחמוק משירותי הביטחון הישראליים, בין השאר בזכות התחפושות שבהן השתמש. לאחר כינון שלטון הרשות הפלסטינית ברצועת עזה ב-1994 עבר עיאש לרצועה. אנשי אש"ף ובהם יאסר ערפאת לא שיתפו פעולה עם ישראל במאמצים ללכוד את "המהנדס".
אחרי מותו
עיאש נקבר בעזה בהלוויה המונית שבה השתתפו למעלה ממאה אלף איש. למותו הייתה השפעה מוראלית חיובית על הציבור הישראלי. מהצד השני הפכה דמותו לסמל עבור תומכי החמאס ותאים חמושים של החמאס נשאו את השמות "סטודנטים של עיאש", "סטודנטים של המהנדס" או "חוליות יחיא עיאש" על מנת לכבד את זכרו. לאחר החיסול אירעו במהלך אותה שנה בין 25 בפברואר ל-4 במרץ ארבעה פיגועי התאבדות, הפיגועים בקו 18 בירושלים, באשקלון, והפיגוע בדיזנגוף סנטר, שבהם נרצחו 59 בני אדם. החמאס קיבל אחריות לפיגועים, וטען שהיו נקמה על חיסולו של עיאש.
את מקומו של עיאש מילא מוחי א-דין א-שריף (אשר כונה "המהנדס 2"), עד מותו במרץ 1998.
לאחר מותו הפכה דמותו של עיאש לסמל בעיני תומכי החמאס והוא זכה להנצחה רבה גם על ידי מוסדות הרשות הפלסטינית המזוהים עם תנועת הפת"ח. בשנת 2010 נקראה קריית הרשות הפלסטינית ברמאללה על שמו של יחיא עיאש.
אילון זרמון
אילון זרמון (נולד ב-22 באוקטובר 1964) הוא פרסומאי ואיש עסקים ישראלי.
ביוגרפיה
אילון זרמון נולד בירושלים וגדל בגבעה הצרפתית. זרמון הוא ממוצא תוניסאי ומרוקאי. אילון הוא השני במשפחה בת ארבעה ילדים. אימו אילנה עבדה כמורה למתמטיקה, ואביו יעקב היה אח פסיכיאטר. בצה"ל שירת בגדוד 202 של הצנחנים, סיים קורס קציני חי"ר והשתחרר אחרי שירות צבאי של ארבע שנים, מתוכן שנה בשירות קבע. זרמון נשוי בשנית, אב לשלוש בנות ומתגורר בתל אביב. בתו הבכורה היא כוכבת הרשת והריאליטי דנה זרמון.
מוזיקה
בכיתה ה' החל זרמון לנגן בקלרינט בתזמורת הנוער של ירושלים, ומכיתה ח' שימש כסולן של התזמורת הארצית המקובצת, במסגרתה נפגשו מדי קיץ טובי הנגנים הצעירים בישראל עם מנצח מחו"ל. במקביל למוזיקה שיחק כשוער בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים בכדורגל.
בהיותו בן 16 פנו אל זרמון מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית והאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים כדי שיעשה בגרות מקוצרת, תואר ראשון במוזיקה וינגן במקביל בתזמורת הפילהרמונית. הוא היה הנגן הצעיר ביותר עד אז בפילהרמונית, ובנוסף ניגן על קלרינט בחמישייה הקאמרית של האקדמיה למוזיקה. כעבור שנה פרש מהפרויקט והקים להקת רוק בשם "בלי בס", בה ניגן על סקסופון. זרמון כתב את מילות השירים והלחין אותם, ושירה של הלהקה, "סהרה", זכה בפסטיבל להקות הרוק של ירושלים שנערך בימק"א.
בשנת 2012 הוציא אלבום בשם "אורגניזם", בו כתב והלחין את כל השירים. מפיק האלבום הוא עופר מאירי. האלבום כולל עשרה שירים והשתתפו בו טל גורדון, כפיר בן ליש ולימור שרוני. ניגנו בו הלהקות איזבו ומטרופולין.
פרסום
לאחר רצח רבין טיפל זרמון בתנועת "דור שלום" על בסיס פרו בונו ועיצב את הלוגו שלה.
בשנת 1999 הכניס את הדר גולדמן כשותף במשרד. השניים פרצו לתודעה הישראלית בעזרת מסעות פרסום אגרסיביים ופרובוקטיביים. הקמפיינים המפורסמים ביותר היו לפוקס עם בר רפאלי ויעל בר-זוהר, לד"ר פישר עם יעל אבקסיס, ל-AIG עם אבי קושניר, לאירוקה עם סנדי בר, לאפריל עם אסתי גינזבורג, לוואלה ולסיטרואן.
החל משנת 2007 זרמון מייצג בישראל את חברת DDB של רשת הפרסום מקבוצת אומניקום, ואת TRIBAL worldwide, רשת הפרסום האינטראקטיבית שהיא זרוע של DDB.
ב-1999, ביחד עם רפי ברזילי וטל זילברשטיין, היה זרמון בצוות שניהל את הקמפיין של אהוד ברק שנבחר לראש הממשלה. ב-2006 הריץ את הקמפיין של מרצ, בראשה עמד אז יוסי ביילין, כשסיסמת הקמפיין הייתה "אצלנו האדם במרכז והאדמה בצד". ב-2012 ניהל את קמפיין הרב חיים אמסלם, שרץ בראש רשימת עם שלם.
בשנים 2009–2011 התערערו יחסיו של זרמון עם גולדמן ואת החברה עזבו שורת לקוחות בהם פוקס, AIG ורשת אפריל. בשנת 2012 קנה זרמון את חלקו של גולדמן וחזר להיות הבעלים ב-100% בחברה. לחברה חזרו לקוחות ותיקים כגון אפריל והצטרפו חדשים כגון קבוצת גינדי, רשת האופנה קרייזי ליין, קבוצת ענבל אור, רשת הדיסקאונט זברה ועוד.
זרמון הוא מרצה אורח באוניברסיטאות, וקמפיינים שלו, דוגמת קמפיין פוקס אותו הוביל מאז 1997, נלמדים בהן.
נבחרת ליטא בכדורסל עד גיל 20
נבחרת ליטא בכדורסל עד גיל 20 (בליטאית: Lietuvos nacionalinė vaikinų jaunimo iki 20 krepšinio rinktinė) היא הנציגה של ליטא בתחרויות כדורסל בינלאומיות לנבחרות עתודה, בעיקר באליפות אירופה עד גיל 20, והיא מאורגנת ומנוהלת על ידי התאחדות הכדורסל הליטאית.
הנבחרת זכתה פעמיים באליפות אירופה, סיימה ארבע פעמים כסגנית וזכתה פעם אחת במקום השלישי.
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 2000
אליפות אפריקה בכדורגל נשים 2000, היא אליפות אפריקה בכדורגל נשים הרביעית שארגנה קונפדרציית הכדורגל של אפריקה. הטורניר נערך בדרום אפריקה מ-11 בנובמבר עד ה-25 בנובמבר 2000. נבחרת דרום אפריקה ונבחרת ניגריה העפילו אוטומטית לטורניר בתור המארחת והאלופה המכהנת (בהתאמה), בעוד שאר שש הנבחרות עלו מטורנירי המוקדמות שהחלו ביוני 2000.
במשחק הגמר נפגשו ניגריה (בפעם הרביעית ברציפות) ודרום אפריקה - בהופעה שנייה בתולדותיה בגמר. המשחק פוצץ בדקה ה-73, לאחר שהאוהדים הדרום אפריקאיים החלו לזרוק חפצים לעבר השופט, וזאת מכיוון שלא שרק לנבדל על השער שניגריה כבשה דקה לפני כן. לאחר שלושה ניסיונות כושלים לחדש את המשחק, הוחלט שתוצאת הגמר תישאר כמו שהייתה לפני פיצוץ המשחק - 2:0 לניגריה. החלוצה הניגרית מרסי אקידה זכתה בפרס מלכת השערים, לאחר שכבשה 7 שערים במהלך הטורניר.
אבנעזר הווארד
סר אבנעזר הווארד (29 בינואר 1850 - 1 במאי 1928) היה מתכנן ערים אנגלי, שהגה את רעיון עיר הגנים. בשנת 1898 פרסם את ספרו, "ערי הגנים של המחר".
תולדות חייו
אבנעזר הווארד נולד ברובע הסיטי של לונדון, בנו של בעל חנות. בצעירותו למד בבתי ספר במחוז סאפוק והרטפורדשייר, ועבד בכמה עבודות פקידות. בשנת 1871 בגיל 21 היגר עם שני חבריו לארצות הברית, לנסות את מזלו כחקלאי בנברסקה ולאחר מכן עבר לשיקגו. הוא עבד בתור כתב בבתי המשפט ועיתונים. הוא התוודע והעריץ משוררים ובהם וולט ויטמן וראלף וולדו אמרסון.
לאחר מות אשתו בשנת 1904, הוא נישא שנית ב־1907 לאדית אייני הייוארד (Edith Annie Hayward; 1864–1941) בתקופה זו הושפע מספרים רבים, ביניהם הרומן האוטופי של אדוארד בלאמי "במבט לאחור 1887-2000", והמסה הכלכלית של הנרי ג'ורג' "קידמה ועוני".
הוא סלד מהערים המודרניות המפותחות והסואנות וחשב שאנשים צריכים לגור במקומות שבהם חיי העיר יפגשו עם הטבע ולא יופרדו ממנו.
הווארד היה תומך נלהב של אספרנטו, ואף השתמש בשפה לנאומיו.
נקבר בעיר הגנים לצ'וורט שהוקמה על בסיס רעיונותיו.
פרסומים
עיר הגנים היא דוגמה לתאוריות האדריכליות המודרניות שהתפתחו במערב משלהי המאה ה-19 ועד לסוף המאה ה-20, כתאוריות מודרניסטיות, פונקציונליסטיות וחברתיות. הוא הדגים את הרעיון באיור מפורסם של ״שלושת המגנטים״, האחד הוא המגנט של ״העיר״, השני המגנט של ״הטבע/כפר״ (Country) והשלישי ״עיר-כפר״, ושאל את השאלה: איזה מהם ימשוך יותר את האנשים לגור שם?
בספר ״ערי הגנים״ הציע אבנעזר האוורד כי יוקם ארגון של ערים כאלה, דבר שישבור את המונופול הקפיטליסטי ויוביל לסוציאליזם שיתופי. הוא הציע את הקמתן של ערי-פרברים חדשות אלה בגודל מצומצם, שתוכננה מראש, ומוקפת בחגורה קבועה של אדמה חקלאית.
מהלכה למעשה
האוורד לא רק הרהר וכתב אלא גם פעל להגשים את תוכניתו. בשנת 1899 ייסד את ארגון ערי הגנים, הקיים עד היום בבריטניה. בעזרת קשריו עם הנרי הארווי ויויאן ו"התנועה לדיור קואופרטיבי", משכו רעיונותיו תשומת לב ומימון, והוא החל לתכנן עיר פרברית 50 ק״מ בערך, מצפון ללונדון וערים נוספות.
היכרותו עם האדריכלים הגרמניים, הרמן מות'סיוס (Muthesius) וברונו טאוט Bruno Taut, הביאה ליישום עקרונות עיצוב אנושיים בפרויקטי מגורים גדולים רבים שנבנו ברפובליקת ויימאר. מות'סיוס גם מילא תפקיד חשוב ביצירת העיר הגרמנית הראשונה של Hellerau בשנת 1909, עיר הגנים הגרמנית היחידה שבה הרעיונות של הווארד אומצו ביסודיות.
הקמתה של Letchworth Garden City ו-Welwyn Garden City השפיעה על התפתחותה של "ערים חדשות" לאחר מלחמת העולם השנייה על ידי ממשלת בריטניה. הפרויקט הזה הקים יותר מ 30 קהילות ברחבי ברטניה, והייתה להם חשיבות מכרעת בשיקומה של המדינה לאחר מלחמת העולם. הרעיונות של הווארד השפיעו גם על מתכננים אחרים כמו האמריקאי פרדריק לאו אולמסטד השני (Frederick Law Olmsted II) ומתכנן הערים קלרנס פרי (Clarence Perry). וולט דיסני השתמש באלמנטים של מושגי הווארד בתכנון המקורי שלו עבור EPCOT (אב טיפוס ניסיוני קהילת המחר).
העיר הראשונה שניבנת בברטניה בתוכניתו הייתה Letchworth. העיר פותחה בבעלות חברה בשם First Garden City, Ltd אשר הוקמה בשנת 1903 מבוססת על הרעיונות של הווארד. לאחר שפורסם הספר, הווארד פעל לקבל תמיכה כספית כדי להביא את רעיונותיו למציאות.
אגודת ״ערי הגנים״ אספה כסף מתומכים, שהיו אנשים שהתרשמו ממרכיב הצדק החברתי של עיר הגנים. האחוזה של לטשוורת שהייתה אדמה חקלאית, נרכשה מ -15 בעלים פרטיים. האחוזה Letchworth שוכנת על קו הרכבת והיא במרחק של כ-50 ק״מ, מלונדון, מה שהפך את הנסיעות לאפשריות.
הקרקע המקורית שעליה נבנתה Letchworth הייתה בשטח של 15 אלף דונם. עם זאת, נרכשה עוד אדמה להרחבת העיר. עיר הגנים של Letchworth הייתה אמורה להחזיק אוכלוסייה של 30,000 עד 35,000 איש, והיא עוצבה כפי שהוסבר בספרו של הווארד. היא הייתה עיר מרכזית, חגורה חקלאית, חנויות, מפעלים, מגורים, מרכזים אזרחיים ושטחים פתוחים.
הווארד בנה את לטשוורת כדוגמה לאופן שבו אפשר להגיע לעיר הגנים, וקיווה כי בהצלחתה יהיו ערים רבות נוספות שיבנו עם אותם האידיאלים. כמה ביקורות נמתחו על עיר הגנים הראשונה: טענו כי היא מרווחת מדי, ואין בה עיצובים מרשימים מבחינה ארכיטקטונית. עם זאת, ניתן לטעון כי המירווחים הגדולים בין הבתים הוא מה שהופך את העיר לנעימה, והארכיטקטורה, אף על פי שאינה מרשימה, היא בעלת עקביות ומספקת לצורכי התושבים.
1913 ייסד הווארד את "הפדרציה הבינלאומית לשיכון ותכנון אורבני" שמטרתה לקדם את הרעיון של דיור מתוכנן ולשפר את הרמה הכללית של המקצוע.
אבנעזר הווארד היה בין אלה שפעלו ליישם את תפיסת עיר הגנים בתכנון העיר תל אביב בשנות ה-20. הגישה גם אומצה על ידי מקימי העיר רמת גן, שאף נקראה בתחילתה "עיר גנים". גם בירושלים, פעל האדריכל ריכרד קאופמן להשתתת עקרונות ערי הגנים בשכונות הגנים שבנה בירושלים בשנות ה-20.
דוד פינטו
הרב דוד חנניה פינטו (נולד ב-1950) מכהן כראש מוסדות "חברת פינטו" בארצות הברית, בצרפת ובארגנטינה, "אורות חיים ומשה" באשדוד ו"פניני דוד" בירושלים.
שנותיו הראשונות
פינטו התחנך בישיבות שהובילו מחנכים אשכנזים. בגיל 10 נשלח על ידי אביו לישיבת "אור יוסף" ה"נובהרדוקית" בפובלן (Fublaines) שבצרפת אצל רבי גרשון ליבמן, ובהיותו בן 13 עבר ללמוד אצל רבי חיים שמואל לופיאן בישיבת סנדרלנד (Sunderland) בצפון מזרח אנגליה, שקיבלה קבוצות תלמידים מצפון אפריקה ולימדה בשפה העברית. פינטו היה בקבוצה (כמין ישיבה) אצל הרבי מליובאוויטש בשנת ה'תשנ"ב בגיל 17 שב למרוקו. לאחר מלחמת ששת הימים עלה אביו ממרוקו לישראל והתיישב באשדוד, אך דוד נשאר באירופה בהוראת אביו, שטען כי בארץ ישראל יש די והותר מנהיגים רוחניים. לאחר מספר שנים בהן התלבט האם להמשיך בדרכי אביו, במהלכן התפרנס מכתיבה על קורות משפחתו, החל למסור שיעורי תורה.
פעילות ציבורית
הרב פינטו עומד בראש כ-26 מוסדות ברחבי העולם. בשנות ה-90 רכש קרקע מול קברו של אביו בבית החיים באשדוד, שם הקים את קהילת "באר משה" המונה, לפי אתר הארגון, מאות משפחות. במרכזה הוקם בניין "אורות חיים ומשה", ובו ישיבה לצעירים, ישיבה גדולה, כולל לאברכים, בית כנסת ובית מדרש. במקביל ייסד בניו יורק שבארצות הברית את עמותת "חברת פינטו" המרכזת את הפעילות הבינלאומית של מוסדותיו. בשנות ה-2000 הקים בשכונת בית וגן בירושלים כולל אברכים להוראה ואת מכון "פניני דוד", המוציא לאור את כתביו. כמנהל רשת העמותות והמוסדות בישראל, שמטרתן המוצהרת היא האדרת לימוד התורה ומתן סיוע לנזקקים, משמש אחיו הצעיר אלי פינטו, עובד עיריית אשדוד.
לקראת אמצע שנות ה-2000, עזב את עיר מגוריו וילרבאן ועבר להתגורר לסירוגין בירושלים ובפריז, כאשר את מקומו בווילרבאן תפס בנו הבכור רבי רפאל. בשנת 2004 הקים את חברת פינטו בארגנטינה.
בשנת 2009 חנך הרב פינטו מרכז רוחני לנוער ובית כנסת לעולי צרפת ברובע הסיטי באשדוד. בסוף אותה שנה הקימה "חברת פינטו" בניין בית מדרש במנהטן עבור בני הקהילה הצרפתית. כן הוא תומך בכולל "ישמח משה", שנפתח ב-2009 בטורונטו שבקנדה, ובמוסדות "פינטו תורה סנטר" בלוס אנג'לס בראשות אחיו הרב יעקב פינטו.
באותה שנה פתח רשם העמותות בחקירה שבחנה את מכלול הקשרים בין רשת העמותות, ההקדשים והחברות שבראשותו. מסקנות החקירה העלו כי אין ליקויים בעמותות כדי להצדיק העברה לגורמי אכיפה במישור הפלילי. במאי 2012, 24 שעות לאחר שדבר החקירה פורסם בעיתון הארץ, הודיע הרב פינטו על כוונתו לסגור את מוסדותיו בארץ בשל הרדיפה התקשורתית נגדו. מאוחר יותר ככל הנראה חזר בו, בין היתר בעקבות מכתב שפרסמו רבנים, בהם הרב חיים קניבסקי והרב נסים קרליץ, שבו הפצירו בו להישאר.
מתמיכתו הכלכלית והרוחנית נהנים גם מוסדות תורה ליטאיות וחסידיות שאינם קשורים אליו ישירות, והוא מקיים קשרים קרובים עם ראשי ישיבות ואדמורי"ם. בעבר היה מקורב להרב מיכל יהודה לפקוביץ. פינטו מרבה לבקר בקהילות יהודיות ברחבי אמריקה ואירופה לשם גיוס כספים למוסדות שבתמיכתו. נוהג לערוך כנסים ומסעות השתטחות על קברי צדיקים באווירה מיסטית וכריזמטית, בהם משתתפים גם נדבנים ומקורבים. אחד האירועים הפופולריים מסוג זה נערך מדי חודש אלול בקבר סבו רבי חיים פינטו באסואירה שבמרוקו בהשתתפות מושל העיר ואישים בכירים במלוכה. כינוסיו ודרשותיו עוסקים בדברי תורה ומוסר, מתובלים במיסטיקה, שירה בציבור, אקסטזה רוחנית וסיפורי מופתים הקשורים לרוב בייחוסו המשפחתי.
בשנת 2015 חנך הרב פינטו בית כנסת ומרכז תורני בשם 'קול חיים' ע"ש רבי חיים פינטו ברעננה, שנפתח לעולי צרפת, שבו מתקיימים שיעורי תורה ובשבתות וימים טובים, הרב פינטו מעביר שיעורי תורה בעברית וצרפתית שבו הוא מדגיש את החשיבות של לימוד התורה, ואת המצווה לגור בארץ ישראל.
משפחתו
נשוי לוויויאן אסתר לבית חרפי, ואב לארבעה בנים ושלוש בנות. אחיו הם הרב יעקב פינטו, ראש מוסדות תורה סנטר בלוס אנג'לס, והרב חיים פינטו הרב הראשי לאשדוד וקריית מלאכי ואביו של הרב יאשיהו פינטו, ראש מוסדות "שובה ישראל". בנו רבי רפאל מכהן כראש מוסדות חברת פינטו בווילרבאן אשר בצרפת, חלק מבניו עוסקים בפעילות יהודית לנוער ברובעי פריז השונים.
חיבוריו
מוסדותיו מוציאים לאור את עלון השבת "פחד דוד" המופיע בעברית באנגלית בצרפתית ובספרדית, ובו דברי תורה, אמונה וסיכומים על פרשת השבוע. כמו כן יוצא לאור הביטאון החצי שנתי "בחצרות החיים", המתמקד יותר באישיותו ובהאדרת שמו ופעלו, כולל תמונות רבות שלו שמופיעות בכל גיליון.
רפיים
רפיים (שם מדעי: Raphinae) היא תת-משפחה של עופות ממשפחת היוניים, הקרובים ליונים המודרניות וכוללת שני מינים נכחדים: דודו אפור וסוליטר רודריג. עופות אלה היו המינים הגדולים ביותר בסדרת היונאים, כאשר הדודו הגיע לגובה מטר ולמשקל 10 עד 17 קילוגרם בממוצע. מינים אלה לא יכלו לעוף עקב שרירי הכנפיים הקצרות שלהם. בעבר נקראה קבוצה זו דודואיים (Dididae), אך השם השתנה עם שינוי השם המדעי של הדודו (Raphus).
הרפיים הותאמו לחיים אנדמיים על האי מאוריציוס והאי רודריג הסמוך, שניהם במערב האוקיינוס ההודי. מבנה גופם היה מגושם בהרבה מזה של מרבית היונים, והם הותאמו לאכילת פירות על הקרקע בהיעדר כל טורפים. עם זאת, האדם שהגיע לאיים במהלך המאות ה-15 וה-16 הכחיד אותם במהירות. תאריך הכחדתם המדויק הוא סביב תחילת המאה ה-18.
מינים אלה שונים ממרבית היונים וקרובים בעיקר ליונת סמואה, ליונת ניקובר וליונת הכתר מאוסטרליה, ואולי גם יונת הפסיון (Otidiphaps nobilis) ויונת-קרקע דקת-מקור (Trugon terrestris). המין הנכחד מראוניון Threskiornis solitarius - כיום מין של מגלן קדוש נחשב בעבר ליונה הקרובה לסוליטר ולדודו, אך התברר שמדובר במגלן.
היחידה הרב-ממדית
יחידת רפאים - "היחידה הרב-ממדית" (יחידה 888), היא יחידה קרבית מיוחדת בצה"ל, הפועלת תחת זרוע היבשה. היחידה הוקמה במהלך שנת 2019 ביוזמת הרמטכ"ל אביב כוכבי, כחלק מהתכנית הרב־שנתית "תנופה", במטרה להיערך ללחימה בשדה הקרב העתידי. היא מהווה יחידת מודל לשינויים עתידיים ביחידות התמרון של צה"ל. היחידה מיועדת להילחם בכל זירות הלחימה ובכל תוואי שטח בהתאם למאפייניו ולאתגריו המשתנים, תוך שהיא משמשת ככוח מתמרן רב־זרועי, בעל כושר לחימה גבוה לאיתור, לחשיפה ולהשמדת אויב. היחידה מוכשרת ומתפקדת כיחידת קומנדו, על אף שאינה חלק מחטיבת עוז.
מאפיינים והיסטוריה
היחידה משלבת יכולת חי"ר, שריון, הנדסה קרבית, נ"ט, אוויר ומודיעין. היא מורכבת ממאות לוחמים שהגיעו מסיירות חטיבות החי"ר השונות, יחידת יהל"ם, בלנ״מ 444, יחידת עוקץ, דובדבן, מגלן, אגוז, ופלס"ר שריון, וכן מקציני מודיעין, תקשוב וחיל אוויר. למפקדה הראשון של היחידה מונה סגן־אלוף עמי ביטון.
בפברואר 2020 נערך מסדר ההקמה של היחידה ונחשף סמלה, חרב המשתלבת בתוך הספרה שמונה ובה מוטמעים חיצים הפונים לכיוונים שונים. המוטיבים המובילים ברעיון תג היחידה הם שילוביות, סינרגיה וקטלניות.
במאי 2020 הוחלט כי שמה של היחידה הוא "רפאים".
במהלך המתיחות בין ישראל לחזבאללה באוגוסט 2020 לקחה היחידה לראשונה חלק בפעילות מבצעית.
בספטמבר 2020 עברה היחידה מכפיפות עוצבת האש לעוצבת הבזק, אוגדת חי"ר־אש המיועדת ללחימה בשטחים מבוצרים ולממש את עיקרון "שדה הקרב המשולב הרב ממדי". עוצבה זו כוללת בנוסף את חטיבת הקומנדו במילואים, חטיבת כפיר, יחידת הבלנ״מ 444, עוצבת ראם וחטיבת שועלי מרום.
במהלך מבצע שומר החומות פעלה היחידה בגזרת החטיבה הצפונית של רצועת עזה.
לאחר שנדדה מאז הקמתה בין בסיסים שונים, התמקמה היחידה בספטמבר 2021 בבסיס קבע שהוקם עבורה במרכז הארץ.
ביוני 2022 זכתה היחידה במקום הראשון בבית היחידה המיוחדות ברפואה בצה"ל.
באוקטובר 2022 זכתה היחידה במקום הראשון בבית היחידות המיוחדות באליפות הצליפה הבינלאומית של צה"ל.
המוזיאון הלאומי של איראן
המוזיאון הלאומי של איראן (פרסית: موزه ملی ایران) הוא מוזיאון הממוקם בטהראן, בירת איראן. המוזיאון מהווה שילוב של שני מוזיאונים, "המוזיאון הארכאולוגי של איראן", ומוזיאון האמנויות הלאומי, שנחנך בשנת 1972.
היחידה הרב-ממדית
מאפיינים והיסטוריה
ב-2023 נחשף שיחידת רפאים מפעילה רחפן תוקף בשם "קרנף" החמוש במטול רימונים 40 מ"מ, שפותח על ידי יחידת יפת"ח. באמצע השנה הוכפפה היחידה ישירות לזרוע היבשה מבחינה פיקודית ולמערך התמרון מבחינה מקצועית.
המוזיאון הלאומי של איראן
מבנה המוזיאון הלאומי לאמנות, נבנה בחצרו של המוזיאון הארכאולוגי, ועבר לא מעט שינויים, בעיקר במהפכה האיראנית בשנת 1979.
במוזיאון שני מבנים: מבנה המוזיאון לארכאולוגיה ובו שלושה אולמות תצוגה המכילים חפצים מהתקופה הפלאוליתית, הנאוליתית, הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופות הברזל I-III, השושלת האחמנית, הסלווקית, התקופה הפרתית, והתקופה הסאסאנית.
מבנה המוזיאון לאמנות שנחנך בשנת 1996 ושוב שלוש קומות. במבנה זה מוצגים כלי חרס, טקסטיל, ספרים, יצירות אמנות ועוד.
מחלקות
במוזיאון קיימים מספר מחלקות קבע, וכן מוצגות בו תצוגות מתחלפות.
מחלקה הפרה היסטורית
מחלקה זו החלה את עבודתה כאשר המוזיאון נחנך. במחלקה זו למעלה מ-10,000 פריטים, המייצגים את ההתפתחויות של תרבויות פרהיסטוריות איראניות. חלק מהאוספים מקורם בחפירות ארכאולוגיות שנעשו על ידי הרשויות באיראן, וחלק מקורם באוספים פרטיים כגון אוסף פורגאי.
מחלקה היסטורית
במחלקה זו מוצגים כ-9,000 ממצאים, ובהם מוצגים מתקופת השושלת האח'מנית, האימפריה הפרסית ומהתקופה הסאסאנית.
מחלקת מטבעות וחותמות
המחלקה מוקדשת לשימור מטבעות וחותמות.
מחלקה אסלאמית
מאז הקמתו של המוזיאון על ידי אנדרה גודאר הוקדשה הקומה הרביעית לתקופה האסלאמית. במחלקה זו 2400 פריטים בתחומים שונים, ובעיקר בחקר אמנות אסלאמית, באולם התצוגה תערוכת חפצי זהב וכסף. בשנים הראשונות של המהפכה האסלאמית האולם שימש גם כגלריית הקוראן.
יחסי הונדורס–שווייץ
יחסי הונדורס–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הונדורס לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היסטוריה
בין רפובליקת הונדורס לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. על פי משרד החוץ השווייצרי, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת הונדורס לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים חמים וידידותיים המבוססים על התרומה השווייצרית להאצת ההתפתחות של הונדורס.
הונדורס זכתה בעצמאותה בשנת 1821, היא הוכרזה כרפובליקה עצמאית בשנת 1839. שווייץ הכירה בעצמאותה של המדינה באופן מיידי לאחר הכרזת העצמאות והקימה קונסוליה רשמית במדינה בשנת 1936. שתי המדינות כוננו את היחסים הדיפלומטיים שביניהן ב-1957. האינטרסים הדיפלומטיים השווייצרים בהונדורס מיוצגים על ידי השגרירות השווייצרית בגואטמלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שווייץ היוותה מעצמה מעניקת חסות עבור הונדורס בגרמניה ובהונגריה, ובין השנים 1962 עד 1985 היוותה כזו להונדורס גם בקובה.
מרכז עסקים שורק
מרכז עסקים שורק (נקרא גם "מעוין שורק") הוא אזור תעשייה בשטח של 475 דונם, השוכן בדרום-מערבה של ראשון לציון, בין כביש 4 לכביש 4311.
עם החברות הפועלות באזור התעשייה נמנות איקאה, קוקה-קולה, הבנק הבינלאומי (מת"ף), קניוני ישראל, אלבר, ומספר יבואני רכב הכוללים את קבוצת לובינסקי (יבואנית פז'ו וסיטרואן), קבוצת מאיר (וולוו, יגואר והונדה), טלקאר (דייהטסו, קיה וסניונג), צ'מפיון מוטורס (פולקסווגן, סקודה סיאט וקופרה), UTI (משאיות איסוזו) וקבוצת מכשירי תנועה (סוזוקי, מאן, ברידגסטון, ייל, ליגונג, קובוטה).
עד לשנת 2025, מתוכננת הקמת תחנת הרכבת ראשון לציון - מעוין שורק באזור.
אליעזר פאר
אליעזר פאר (14 בספטמבר 1915 - יוני 2017) היה ממייסדי האיגוד הישראלי לשחמט ואיגוד הפרובלמאים הישראלי, קפטן נבחרת ישראל לשחמט באולימפיאדת לייפציג 1960, ייסד את מועדון "רטי" בתל אביב, על שם ריכרד רטי, וניהל אותו. היה שחמטאי פעיל בפיד"ה עד גיל 100, דבר שהפך אותו לשחמטאי הפעיל המבוגר ביותר בעולם.
ביוגרפיה
נולד בווינה, שבאוסטריה, בשם לודביג פרלברגר. נולד לז'אנט לבית גולד והיינריך פרלברג, שעסק בסחר אופנועים ועגלות ילדים. בשנת 1918 חזרה המשפחה לפולין לעיר פשמיץ' בדרום פולין. משום שהיה קושי גדול ליהודים להתקבל לאוניברסיטה, נרשם ללמודי משפטים בלבוב. פאר הכיר את אשתו לעתיד והם עלו לארץ ישראל בשנת 1934 (במסגרת העלייה החמישית). פאר החל לעבוד כפקיד בבנק קופת עם. היה רואה חשבון.
התגורר ברמת אביב.