cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יהדות נאולוגית
התפתחות
כבכל מרכז אירופה, התפוררה החברה היהודית הישנה בממלכת הונגריה תחת לחץ השינויים שהתחוללו מסוף המאה ה-18. כתב הסובלנות של הקיסר יוזף השני הגביל את האוטונומיה המשפטית של הקהילות, כפה מערכת חינוך ציבורית ואפשר התערות הדרגתית בחיי הכלכלה. תהליכי העיור והפיתוח שעברו על הונגריה בעשורים הבאים לא פסחו על אוכלוסייתה היהודית, ורבים פנו להשתלבות בחברה הכללית תוך זניחת אורח החיים המסורתי ושמירת המצוות. נוצר ניכור בין השמרנים לליברלים, שיוביל שני דורות מאוחר יותר לפילוג רשמי. כמו כן, עוד בשנות ה-30 קראו בחוגים הלאומיים ליהודים לערוך רפורמה מקיפה בנושאים כמו דיני הכשרות שתאפשר להם להתמזג בחברה כתנאי לאמנציפציה. מתַקנים מכל הגוונים דחו דרישה זאת בתוקף וטענו כי השינויים צריכים להיערך מהיותם ראויים כשלעצמם.
קריאות ראשונות לעריכת שינויים בדת כדי להתאימה לעולם המודרני נשמעו בהונגריה בעיקר מצד הרב אהרן חורין מארד, אף כי השפעתו הייתה קטנה בארצו. לבסוף היה נוסח וינה למאפיין העיקרי שקבע את מסלולה של הנאולוגיה מבחינת סדרי בית-הכנסת. הכינוי "נאולוגים" התקבע בשיח האורתודוקסי רק בשנות ה-60, בהשאלה מרש"ר הירש. מניין בסגנון זה קם ב-1827 בבירה פשט, שקהילתה היהודית הגדולה והנטמעת הייתה עתידה להפוך למרכזו של ציבור זה. הנוסח עוצב על ידי יצחק מנהיימר ונועד לקלוע לטעמו של הדור הצעיר והמודרני תוך התרחקות מסוגיות עקרוניות. מנהיימר התמקד בשינויים כמו נשיאת הדרשה בשפת המדינה, הצבת הבימה באופן הדומה לכנסייה – בקדמת המבנה ולא במרכזו, עריכת חופה בפנים ותפילה מאופקת יותר.
מי שנחשב לרב הנאולוגי הראשון הוא ליב שוואב, שהגיע לכהן בפשט ב-1836. כתלמידו של הרב חיים דייטשמן, היה שוואב נציג בולט של תנועת ההשכלה במוראביה: הוא היה הראשון שהנהיג במוראביה דרשה בגרמנית במקום ביידיש ועודד לימודי חול, דבר שקומם עליו את ההנהגה השמרנית. כשהתקבל בפשט קבע כי לא יסכים לסידור שהתקיים בווינה, שבו ניצב רב מסורתי שהיה אמון על ענייני הלכה בצילו של מנהיימר הדרשן, אלא ייטול על עצמו את שני התפקידים גם יחד: הוא נשא דרשות בגרמנית צחה ב'חסד נעורים' לצד מסירת הפלפול הדו-שנתי ביידיש בבית-הכנסת הישן, פיקח על הכשרות והטהרה וגם על בית-הספר. את דוגמתו חיקו ממשיכיו ביתר הארץ. שניים מתלמידיו במוראביה, הרבנים לאופולד לעף וצבי הירש פאסל, התקבלו אף הם בקהילות מודרניות יחסית, סגד ונג'קניז'ה. משכיל אחר שהגיע משם להונגריה ונמנה עם הדור הראשון לנאולוגים היה הרב יוסף ווייסע מוואג-ניישטדטל. שוואב ודומיו הגיעו ממוראביה, שבה התקיימה מזיגה מוצלחת בין העולם הישיבתי-רבני לבין התרבות הגרמנית ולימודי חול, שרובו הגדול של הציבור קיבל. אך הם גילו במהרה שפשרה כזו לא תצלח בהונגריה, שהמחנה הרבני השמרני בה אחז בעמדות תקיפות נגד מודרניזציה והתנגד ללימודי מדעים או שפות בישיבות. באמצע המאה היו בממלכה עשר עדות שאימצו את מנהג וינה, בערים הגדולות.
אף כי בהונגריה היו רבנים אינטלקטואלים שעסקו בחכמת ישראל ובניתוח ביקורתי של הדת, ולעף בראשם, משקלם היה נמוך; הציבור הנאולוגי הובל על ידי פרנסים שלא התעניינו בכך. מיכאל מאיר כתב כי אפילו בשנות ה-60 של המאה ה-19, נגעו לעניינים אסתטיים כמו מיקום הבימה והחופה,  השפעת חלוצי היהדות הרפורמית בגרמניה, בראשות אברהם גייגר, הייתה מועטה ביותר. אפילו לעף ראה בזכריה פרנקל ובשלמה יהודה רפפורט את מוריו, ויצא נגד האסיפות שהוביל גייגר בשנות ה-40. בוגרי בית המדרש לרבנים בברסלאו, מוקד האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית בראשותו של פרנקל, היו מבוקשים מאוד בקרב הקהילות ההונגריות הליברליות יותר. עיקר מאמציהם של הנאולוגים בתחום הדתי כוונו לכונן מוסד ברוח דומה בארצם. הרב הנאולוגי חנוך יהודה קאהוט היה לימים אחד ממייסדי בית המדרש לרבנים באמריקה, שממנו צמחה היהדות הקונסרבטיבית המזהה את עצמה אף היא עם הקו של ברסלאו; שיעור ניכר מהחברים בדור הראשון של 'בתי הכנסת המאוחדים', אגף הקהילות של בית המדרש שם, כיהנו אף הם קודם בעדות נאולוגיות בהונגריה.
בנוסף ליריבותם עם יורשי החת"ם סופר בפרשבורג, התנגדו לעף ומחנהו גם לעזריאל הילדסהיימר הנאו-אורתודוקסי, שמונה לרבה של אייזנשטט ב-1851. בעוד שהרבנים הנאולוגים סברו כי הראשונים לא הציעו דבר לציבור העירוני והמשכיל, הילדסהיימר היה מקרה אחר. הם האשימו אותו כי אימוצו את המודרנה שטחי בלבד וכי המוסד שהקים באייזנשטט, בו שולבו לימודי חול, הוא למעשה "ישיבה פולנית בתחפושת." ב-1858 פרסם הרב מסגד ביקורת צינית על איכות ההוראה שם ותיאר אותו כנחות מברסלאו.
המתח בין הפוזיטיבים-היסטוריים לנאו-אורתודוקסים בגרמניה התפוצץ עם פרסום "דרכי המשנה" של זכריה פרנקל, בו הביע את דעתו כי בהלכה למשה מסיני הכוונה היא למנהגים עתיקים שהתקבלו ככאלה. רש"ר הירש הוקיע את פרנקל ככופר בתורה מן השמים. הילדסהיימר, לעף ותומכיהם נטלו חלק בפולמוס שהתעורר. ספיחי העימות הגיעו לשיאם בהונגריה ב-1863, כשהיינריך גרץ, איש אסכולת ברסלאו, פרסם מאמר בו פירש את ישעיהו נ"ג כהתייחסות לעם ישראל הנגאל ככלל, ולאו דווקא למשיח מסוים. הכנסייה הקתולית תבעה אותו בבית משפט בווינה באשמת כפירה. הילדסהיימר, שהביע תדיר חשש מכך שדעת הקהל לא רואה הבדל בין שתי הקבוצות בכל הקשור לשמירת מצוות, ניצל את ההזדמנות להפגין שוב כי ישנם הבדלים דוגמטיים מכריעים ביניהן וארגן עצומה נגד ההיסטוריון שגינה אותו ככופר באמונה במשיח ובאמיתות המקורות (הוא תקף גם את רבה האורתודוקסי של וינה, אלעזר הלוי איש הורוויץ, כשזה סירב להצטרף למסע נגד גרץ והעיד לטובתו). בני חוגו של לעף, שלגלגו מזה שנים על נסיונותיו של הילדסהיימר לבסס לעצמו מוניטין אקדמיים בתחום חכמת ישראל, עטו אף הם על הפרשה והציגו אותו כ"פונדמנטליסט" המתנגד למחקר מדעי בכתבי הקודש. מתוך כ-350 רבנים שכיהנו אז בהונגריה, בערך 70 ניצבו מחוץ למחנה האורתודוקסי. אז כמקודם, משקלם של הרבנים היה שולי יחסית והפרנסים הוסיפו לקבוע את הטון. הסכסוכים בתוך הקהילות בין שמרנים לדוגלים בהתערות והעימותים האינטלקטואליים בין הרבנים הביאו את יהודי הונגריה למצב של מלחמת תרבות במהלך שנות ה-60.
חלוקת הקהילות
ב-1867 עלתה היוזמה בקרב ראשי קהל פשט לכונן ארגון הנהגה מרכזי. האורתודוקסים ראו זאת כמזימה שתאפשר ליריביהם להשתלט עליהם. כשלא הצליחו לשכנע את השלטונות לבטל את קונגרס הייסוד, ניסו לשתק אותו ולבסוף הגישו אולטימטום בדרישה לקבוע כי השולחן ערוך יהווה בסיס לכל החלטה שתתקבל. כשהנשיא איגנאץ הירשלר סירב לקבל זאת בטענה כי מדובר בנושא דתי בו אינם מוסמכים לדון, פרשו כמחצית מהצירים השמרנים ודרשו ארגון ארצי משלהם. הילדסהיימר והמתונים נותרו במליאה. עמדת היוצאים התקבלה לבסוף, והם הקימו ועד נפרד.
כמעט כל הקהילות הליברליות הצטרפו לארגון החדש שהוקם ב-1871 על יסוד התקנות שהתקבלו בקונגרס, "הלשכה הארצית של בני ישראל ההונגרים" (Magyarorszagi Izraelita Orszagos Irodaja). הם נודעו בקיצור כ"קונגרסאים" או "נאולוגים". מספר מצומצם של עדות שנטו לעמדה זו – קבוצות מיעוט שפרשו מעדות האם האורתודוקסיות שלהן עקב החלוקה הארצית אך העדיפו לא להצטרף ללשכה, או כאלה שאחזו בקו מתון – לא נספחו, אלא נותרו במעמד של עצמאי של קהילות הסטטוס קוו אנטה. הממשלה הכירה בחלוקה המנהלית בין היהודים אך הוסיפה לראות בהם בני אותה דת, למרות שיריביהם הצהירו כי הנאולוגים משתייכים לאמונה נפרדת. השלטון הגדיר את שלוש הקבוצות כ'פלגים' (irányzat), אך לא כזרמים דתיים (vallásfelekezethez).
בטבלה למטה מצויה התפלגות היהודים בממלכה לפי השתייכות. מ-1920, עקב חוזה טריאנון, אבדו שטחים נרחבים שמרבית היהודים בהם היו אורתודוקסים. מפקד 1941 – אחרי תכתיב וינה הראשון והשני; מפקד 1944 נערך ערב השילוחים למחנות בטריטוריה שלאחר טריאנון בלבד; מפקד 1948 שיקף את אובדן החיים בשואה.
מהפירוד ועד מלחמת העולם השנייה
לאחר הפרישה אימצו העסקנים שהנהיגו את הלשכה קו זהיר: הם חששו כי הממשלה תאמץ את קביעת הצד השני לפיה הם מהווים דת חדשה, ושאפו למזעור הפערים. לעף, שהלך והתקרב מצדו לעמדותיו של גייגר, איבד את רוב השפעתו עוד בטרם הקונגרס שהוא עצמו התנגד אליו. במהלך הפילוג הביע תמיכה בזכותם של האורתודוקסים לנהל את ענייניהם בעצמם. הנהלת בית המדרש לרבנים בבודפשט, שהוקם לבסוף ב-1877 לפי מתכונת האבטיפוס בברסלאו ובו הוכשרו מרבית רבני הנאולוגים, ניתנה לרב משה אריה בלוך, איש הלכה ושמרן מובהק. בוגרי המוסד היו מסורתיים למדי. השינויים הקיצוניים ביותר שנערכו בארחות בתי-הכנסת, בהתאם לדרישת הציבור, נותרו במישור האסתטי וכללו הכנסת עוגב ומקהלות מעורבות לקהילות נאולוגיות רבות. נוסח התפילה שומר במלואו, למעט קהילות ספורות שהשמיטו את כל נדרי או אב הרחמים. לא הונהגו אפילו טקסי קונפירמציה לצעירים; משפחתו של בנימין זאב הרצל ערכה את הבר-מצווה שלו בבית הכנסת הגדול של בודפשט ב-1873, אך נאלצה לארח את הקונפירמציה בביתה הפרטי. בהתאם לאופיו הבלתי-אידאולוגי של הארגון הקהילתי, הרבנות הנאולוגית חבקה קשת רחבה: משמאל ניצב לעף הרפורמי – אם כי הוא לא נתן להשקפתו שום ביטוי מעשי, ובבית-הכנסת שלו בסגד לא פעל אפילו עוגב בתפילה – ומאידך היו כמה רבנים שהיו מזוהים בבירור כאורתודוקסים, כמו מרדכי עמרם הירש באובודה ושמואל לייב בריל בפשט. עם זאת, רוב אלה ששירתו בקהילות הלשכה הארצית היו קרובים למדי לקו שהתווה בית-המדרש בבודפשט, ברוח הפוזיטיבית-היסטורית של ברסלאו.
השמרנות היתרה של הנהגת הסמינר, שסלדה מכל עניין שנגע בסוגיות אמוניות, לא רק מנעה כל גלישה לרפורמה עקרונית בפועל, אלא הקשתה אפילו על המחקר התאורטי של ההיסטוריה היהודית. אף מבין המלומדים המעטים בחכמת ישראל שפעלו בהונגריה, העדיפו הרוב להגר לגרמניה, שם יכלו לחקור ולפעול בחופשיות. בסירובה להיגרר לשאלות יסוד, הרבנות הקונגרסאית ראתה עצמה כממשיכת המסורת היהודית שהדגישה את המעש היום-יומי וחיי הקהילה על פני נושאים כאלו (שהפיכתם לליבת היהדות בגרמניה אכן הייתה השפעת הסביבה הפרוטסטנטית); עם זאת, מבקרים מבפנים כמו איגנץ גולדציהר, שהעדיף בינו לבינו גישה רפורמית וראה בה התמודדות כנה עם החיים המודרניים, תיארו אדישות ואילמות אידאולוגית זו כסימן לנרפות. גולדציהר התלונן פעם ביומנו שהממסד הדתי הנאולוגי העצום, ששירת מאות קהילות אך חסר כל עמדה קוהרנטית בשאלות אמונה או הלכה, לא היה אלא "זרם דתי ללא דת" (Konfession ohne Religion).
בהונגריה כלל הציבור נותר מחויב להשתייך לעדות הדתיות השונות, נוצריות ויהודיות כאחד, ולשלם להן מיסים. הקהל היה לרוב אדיש ומרוחק מחיי הדת, ונטה להתערות מלאה בחברה הסובבת. בדומה לארצות האחרות בהן ניתנה אמנציפציה, היהודים הוגדרו-מחדש רשמית (הן בידי עצמם במאבקם לזכויות שוות והן ובידי הרשויות) ככנסייה של "בני דת משה" השייכים ללאום המקומי, ולא עוד כקורפורציה נפרדת שתפקדה כקהילה סגורה. בהונגריה הליברלית – שממשלתה נזקקה להזדהות היהודים כהונגרים משום שהמגיארים היוו מיעוט בארצם מרובת-העממים, ונצרכה להם גם בגלל תפקידם המרכזי בכלכלה – תהליך ההגדרה של היהדות כדת בלבד הרחיק לכת יותר מבכל מדינה אחרת באירופה. בגרמניה ואפילו בצרפת שיתפו יהודים בני השקפות שונות פעולה במאבק נגד האנטישמיות העולה, ונגד דעות קדומות מן הסוג הישן; אך העימות הבין-קבוצתי החריף והחשש האורתודוקסי העמוק מהשתלטות נאולוגית, לצד הסובלנות המופגנת של הממשל, מנעו כל התארגנות כזו בהונגריה עד התחזקות האנטישמיות בין מלחמות העולם.
היסודות המשפיעים והאמידים ביותר ביהדות הונגריה נמנו רשמית על הזרם הנאולוגי: מבין 346 יהודים לא-מומרים שקיבלו תואר אצולה עד 1918, רק שניים היו אורתודוקסים, ומבין 60 היהודים הלא-מומרים שנבחרו לפרלמנט אף אחד לא היה אורתודוקסי. רמת הטמיעה הלשונית-תרבותית הייתה כמעט מוחלטת. לדוגמה, רק ב-1% מבין בתי-הכנסת הנאולוגים הוסיפו הדרשות להיערך ביידיש לעומת 20% אצל האורתודוקסים, שגם הם אימצו בכנות ואף בהתלהבות זהות לאומית הונגרית אך נותרו בולטים יותר בשונותם והקפדתם הדתית. בזירה הפוליטית, היו חברי הפלג – כמו הנוצרים הפרוטסטנטים – מזוהים עם המחנה הליברלי, ששאף ליצור זהות לאומית מגיארית אחידה וחילונית לבני העמים השונים בממלכה. נציגיהם בפרלמנט תמכו במדיניות המגיאריזציה הנוקשה שננקטה כלפי המיעוטים האתניים, במאבק בזכויות-היתר של הכנסייה הקתולית ובקידום חקיקה אזרחית שנועדה להחליש את שליטתה של זו בחברה הכללית. בשנות ה-90 של המאה ה-19 הובילו הנאולוגים את המערכה הציבורית להפיכת היהדות ל"דת מקובלת" (bevett vallás) על ידי המדינה, מעמד שנשלל ממנה עד עתה; הכרה כזו הקנתה תמיכה כספית מצד הרשויות, חייבה אספקת שירותי דת במוסדות רשמיים כמו הצבא ואפשרה לבני אמונות מקובלות אחרות להצטרף אליה כמומרים. ב-15 במאי 1895 אישר הפרלמנט את החוק הנדרש. עם זאת, הממשלה דחתה שוב ושוב את מינויים של רבנים מייצגים לבית העליון, כפי שניתן לדתות האחרות. לבסוף, רק עמנואל לעף נבחר לתפקיד זה ב-1927, והוא היה היחיד שכיהן בו, במקביל לאורתודוקסי יעקב קופל רייך.
בהתאמה, רבני הקונגרסאים לא נקראו להביע את דעתם לעיתים קרובות, השפעתם הייתה מועטה והם היו מעורבים בסוגיות הלכתיות בודדות. ב-1895, כשהונהגו לראשונה נישואים אזרחיים שאפשרו לבני הדתות השונות להתחתן, דחו הכל את עמדתו של הרב שאנדור רוזנברג מאראד, שהציע להכיר באיחודים כאלה כשהוא מצהיר כי רק נישואין עם שבעה עממים ועובדי אלילים נאסרו במפורש. עמנואל לעף הפריך את טיעוניו. בעת מלחמת העולם הראשונה, בתקופה בה רבו העגונות, עסקו בסמינר במחקר נרחב בשאלת התרתן, ובעת מלחמת העולם השנייה, כשהממשלה אסרה על שחיטה כשרה מטעמים של צער בעלי חיים, הם אסרו הימום חשמלי של הבהמה שהוצע כאמצעי לעקוף את החוק. פולמוס אחר שרבני הנאולוגים נקראו להשתתף בו היה המאבק בציונות, הנושא היחיד שגישר על הקרע עם האורתודוקסים. ב-8 בספטמבר 1897 פרסמו שני הארגונים הארציים הצהרה משותפת בעיתונות, במפגן חסר תקדים של אחדות. הרב שמואל כהן מפשט, שנותרה מרכזם של הקונגרסאים, כתב:. הרב אריה ליפשיץ, יו"ר הוועד המנהל של הפלג האחר, הוסיף:
ב-1920, לאחר חוזה טריאנון, אבדו להונגריה חבליה הצפוניים שהיו מיושבים אורתודוקסים בצפיפות. החלוקה בין שלוש הסיעות ביהדות הונגריה הוסיפה להתקיים, גם מבחינת ההכרה חוקית של השלטונות, במדינות שנטלו שטחים הונגריים. בסלובקיה וברוס התת-קרפטית שהועברו לשלטון צ'כוסלובקיה, הוקמה ברית עדות נאולוגית עצמאית בנובמבר 1926. בשטחי טרנסילבניה שסופחו לרומניה הקימו הנאולוגים ורוב הסטטוס קוו ארגון קהילתי נפרד. באזורים שהועברו לממלכת יוגוסלביה הקימו הנאולוגים ב-1919 ועד ארצי, שמנה 70 קהילות ב-1930. בבורגנלנד שנמסרה לאוסטריה הייתה רכניץ הקהילה הנאולוגית היחידה, והיא נותרה מחוץ לפדרציה האורתודוקסית שקמה בחבל ב-1922.
השואה ולאחריה
לאחר המהפכה הקומוניסטית של בלה קון ב-1920, שיהודים רבים נמנו על הנהגתה, והמכה של חוזה טריאנון, החריפה חדות האנטישמיות בהונגריה והפכה למדיניות ממשלתית. אלפי יהודים עשירים המירו את דתם לנצרות. למול המהפך החד, נקלעו הממסד ואנשי רוח נאולוגיים לתהליך של חשבון נפש, התפכחות ואכזבה מהנסיגה באמנציפציה. הצורך להגדיר זהות יהודית פוזיטיבית עבור הקהל, שנדחק יותר ויותר לשוליים בחברה ההונגרית, נעשה דוחק. סופרים והוגים ביקרו את דור ההורים והסבים שלהם שנחפז, בעיניהם, לוותר על זהותו הקיבוצית בשאיפה לשוויון והתפרק ממורשתו בלי לקבל תמורה מלאה של הכלה אמיתית אל תוך החברה. כביתר מרכז ומערב אירופה בין מלחמות העולם, התגברות האנטישמיות יצרה עניין מחודש במסורת (לא, כמובן, במובן של שיבה לשמירתה) ועודדה סולידריות פנים-קהילתית וגם עם יהודי המזרח, שנחשבו עד אז פרימיטיבים דתיים או נוטים ללאומיות יהודית, אידאולוגיה שהייתה מוזרה לדודניהם שווי הזכויות. כותבים נאולוגים אף הביעו תמיכה בתנועת ההתיישבות של יהודי מזרח-אירופה בארץ ישראל כדי להקים שם מדינה או מרכז רוחני, כאמצעי לחיזוק הזהות היהודית הקולקטיבית, בעודם נותרים מחויבים לחזון ההשתלבות בהונגריה ומקווים לחזרה לליברליזם של העבר. בתכתיב וינה הראשון והשני, ולאחר מכן בעקבות הכיבושים במלחמת העולם השנייה, הושבו להונגרים רבים מהשטחים שהחזיקו בהם לפני טריאנון. האוכלוסייה היהודית במדינה גדלה מאוד: מ-445,000 ב-1930 ל-725,000 ב-1941. שיעור הנאולוגים בתוכה הצטמצם בחדות בהתאמה לכך, מ-66% ל-36%. מתוך 740 הקהילות שנסקרו בהונגריה באפריל 1944, ערב תחילת השילוחים למחנות, היו 167 משויכות לוועד הקונגרסאי.
ב-1948, לאחר השואה, היוו הנאולוגים כמעט 80% מיהודי הונגריה ששרדו ונותרו לחיות בארצם. ב-20 בפברואר 1950, בלחץ השלטון הקומוניסטי החדש, בוטלו הארגונים הקודמים והוקמה "הנציגות הארצית של בני דת ישראל בהונגריה." עד לנפילת מסך הברזל, היה סמינר בודפשט, שהוסיף לפעול ברוח התנועה, המוסד היחיד להכשרת רבנים בכל הגוש המזרחי. הסמכות הדתית הבולטת ביותר של הנאולוגים בתקופת המלחמה הקרה הייתה הרב אלכסנדר שייבר, ראש הסמינר. ב-1989, כשהתאפשר שוב לקיים חופש דת, הוקמה פדרציית הקהילות היהודיות (MAZSIHISZ), שנועדה להיות בלתי-מפלגתית. היא נעשתה לנאולוגית למעשה עם פרישתם מחדש של האורתודוקסים ב-1993. נכון ל-2011 פעלו בארץ 42 בתי-כנסת של הפלג. במפקד האוכלוסין של 2011 הזדהו 10,965 איש כיהודים; מתוך 6,920 שבחרו לתרום אחוז ממסיהם לאחד הארגונים, 5,263 הפנו את תרומתם לנאולוגים. היהדות הקונסרבטיבית רואה בהם "תנועה אחות, הלכתית ולא-אורתודוקסית" והן מקיימות קשרים, אף כי הנאולוגים לא הצטרפו ל'מסורתי עולמי', הארגון הבינלאומי של התנועה.
ג'ירו הוריקושי
ד"ר ג'ירו הוריקושי (ביפנית: 堀越 二郎; 22 ביוני 1903 - 11 בינואר 1982), מהנדס אווירונאוטיקה יפני, שהיה המתכנן הראשי של רבים ממטוסי התקיפה היפנים במלחמת העולם השנייה, שהמפורסם ביניהם מטוס הקרב מיצובישי A6M זירו.
ילדות, נעורים ותחילת הקריירה
הוא נולד בעיר פוג'יאוקה, במחוז גונמה, יפן. בשנת 1927 הוא סיים את לימודי האווירונאוטיקה במסגרת המחלקה להנדסה של האוניברסיטה של ​​טוקיו, והחל לעבוד בחברת מיצובישי. העבודה הראשונה של ג'ירו הוריקושי הייתה תכנון מטוס ניסיוני לא מוצלח בשם מיצובישי 1MF10, שמעולם לא עבר את שלב אב הטיפוס לאחר מספר טיסות ניסוי שנעשו עליו. יחד עם זאת, לקחים שהופקו מתכנון מטוס זה הובילו לפיתוח של מטוס הרבה יותר מוצלח בשם מיצובישי A5M (שם הקוד של בעלות הברית למטוס זה היה "קלוד") אשר נכנס ליצור המוני בשנת 1936.
תכנון ה-A6M זירו
זמן מה לאחר מכן, בשנת 1937, הוריקושי וצוותו בחברת מיצובישי התבקשו לתכנן מטוס עבור הצי הקיסרי היפני כמחליף למיצובישי A5M אשר לא תאם את דרישות הצי. במאי 1937 קיבלו החברות מיצובישי ונאקאג'ימה מפרט למטוס קרב חדש המיועד לנושאות מטוסים. במפרט נדרש מטוס המסוגל לטוס במהירות של 500 קמ"ש בגובה 4000 מטר ונסיקה ל-3000 מטר תוך 3.5 דקות. על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית עם מכלי דלק נתיקים. החימוש נדרש להיות צמד תותחי 20 מ"מ, צמד מקלעי 7.7 מ"מ ושתי פצצות 30 או 60 ק"ג. כמו כן, דרש הצי לצייד את המטוס במכשיר קשר ואמצעי ניווט. כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות לפחות זהה לזה של ה-A5M, תוך הקפדה על כך שמוטת כנפיו לא תעלה על 12 מטר. צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות הן מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס. אולם הוריקושי נרתם לפרויקט, הוא החליט שהמשימה אפשרית אם יצליח להוריד את משקל המטוס למינימום האפשרי, הוא וצוותו עשו שימוש בכל טכניקת הפחתת משקל אפשרית, וחלקים רבים נבנו מאלומיניום. התכנון הסופי, עם כנף תחתית משתפלת, כן נסע רחב ומתכנס ותא טייס סגור במלואו היה בזמנו חדשני ביותר.
המטוס שנודע בכינוי זירו (="מודל אפס") או בשמו המלא A6M זירו, היה לאחד ממטוסי הקרב המעולים של תקופת מלחמת העולם השנייה ולבעל מוניטין אגדי כמעט. עם זאת, פגמים בתכנונו וחוסר קריטי במנועים חזקים חרצו את גורלו לעומת מטוסים אמריקאיים מתקדמים דוגמת P-38 לייטנינג ו-F-6F הלקט.
חייו בשנות המלחמה
למרות הקשר ההדוק של חברת מיצובישי לממסד הצבאי היפני והשתתפותו הישירה של הוריקושי במאמץ של האומה היפנית לקראת מלחמת העולם השנייה, הוא התנגד בתוקף למה שהוא ראה כמלחמה חסרת תוחלת כנגד ארצות הברית והביע זאת ביומנו האישי שפורסם לציבור בשנת 1956.
חייו לאחר המלחמה
לאחר המלחמה, הוריקושי השתתף ביחד עם המהנדס קימורה הידמאסה בתכנון מטוס הנוסעים/התובלה היפני YS-11. לאחר פרויקט זה הוא החליט לעזוב את חברת מיצובישי ולהשקיע את מרצו בלימוד במוסדות חינוך ומחקר ביפן.
אחרית ימיו
הוריקושי מת מדלקת ריאות בבית חולים בטוקיו ב-11 בינואר 1982, בגיל 78.
הוריקושי בתרבות
הסרט הרוח העולה של האנימטור היפני הייאו מיאזאקי מבוסס על חייו של הוריקושי.
קגושימה
קגושימה (ביפנית: 鹿児島市 – קגושימה-שי) היא בירת מחוז קגושימה והעיר הגדולה ביותר במחוז, השוכנת בקצה הדרום-מערבי של האי קיושו ביפן. העיר זכתה לכינוי "נאפולי של המזרח" בשל מיקומה על המפרץ (קלדרת איירה), מזג האוויר החם והר געש השכבתי סקורג'ימה.
נכון ל-2010 מתגוררים בקגושימה 605,855 תושבים, צפיפות אוכלוסייה של 1,107 תושבים לקמ"ר. שטח העיר הוא 456.71 קמ"ר. ב-2003 היה שטחה 289.91 קמ"ר והתגוררו בה 554,136 תושבים, אבל בין 2003 ל-2005 שטחה כמעט והוכפל כאשר צורפו אליה חמש עיירות: קורייאמה, מאצומוטו, קיירה, סקורג'ימה ויושידה.
היסטוריה
קגושימה הייתה מרכז הטריטוריה של הסמוראים של משפחת שימאזו מסוף המאה ה-12 כאשר מינאמוטו נו יוריטומו השתלט על יפן. העיר הייתה נמל מסחרי פעיל כבר עם תחילת תקופת אדו, שעה שהפכה רשמית לבירת ההאן של שימאזו, האן סצומה. סמל העיר הנוכחי (המופיע גם בדגלה) מבוסס על הקא-מון של שימאזו שיוצרים את צורה האות "市"( (שי שפירושה "עיר"). המגע הראשון בין יפנים לאירופאים התחולל קרוב לעיר כאשר סוחרים פורטוגזים הגיעו לאי טנגשימה ב-1543. הנצרות חדרה לראשונה ליפן דרך קגושימה, הנמל הראשון ביפן אליו הגיע המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר באוגוסט 1549, והעיר הייתה מרכז חשוב של הפעילות הנוצרית ביפן לפני שדת זו נאסרה ביפן בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17.
למרות האיסור על סחר בינלאומי (סאקוקו) שכפתה שוגונות טוקוגאווה המשיך המסחר בעיר לפרוח והיא שגשגה וסצומה המשיכה להיות בין הפייפים החזקים והעשירים ביותר ביפן. העיר לא שמשה רק כמרכז הפוליטי של סצומה אלא גם של ממלכת ריוקיו (שמרכזה באוקינאווה) שהייתה ואסאל של סצומה והקימה בעיר מבנה שגרירות שנועד לטפל ביחסים שבין שתי הישויות הפוליטיות ולשכן מבקרים ונציגים מטעם הממלכה.
קגושימה הופגזה על ידי הצי המלכותי הבריטי באוגוסט 1863 על מנת להעניש את הדאימיו של סצומה בשל חלקו ברצח צ'ארלס לנוקס ריצ'רדסון (Charles Lennox Richardson) בדרך טוקאידו (דרך עתיקה שחיברה בין אדו (כיום טוקיו) לקיוטו) וסירובו לשלם פיצויים.
בהכירה בעליונות הטכנולוגיה המערבית הבריחה משפחת שימאזו 17 צעירים ב-1865 ללימודים בבריטניה, בניגוד להנחיות הסגר של שוגונות טוקוגאווה. כשחזרו אלו ליפן החלה ביפן המהפכה התעשייתית. לכבודם הוקמה אנדרטה מול תחנת הרכבת של העיר.
קגושימה היא עיר הולדתם של שני מצביאים ידועים בתולדות יפן המודרנית: טקמורי סאיגו, מנהיג מרד סצומה בתקופת מייג'י שאף נהרג במקום ב-1877 בקרב האחרון של המרד, והיהאצ'ירו טוגו, אדמירל יפני ששירת כמפקד הכוחות הכללי של הצי המאוחד והצי הראשון של יפן שהביסו את הצי הרוסי הקיסרי במלחמת רוסיה–יפן.
העיר סבלה משני אסונות טבע במאה ה-20. הר הגעש סקורג'ימה שמעבר למפרץ התפרץ ב-1914 והעיר כוסתה במעטה אפר געשי, אך בלא נזקים אחרים ברכוש או בנפש. ב-6 באוגוסט 1993 גרמו הגשמים העזים לשיטפונות שבהם נספו 49 איש.
תחבורה
לעיר אפשר להגיע בדרך האוויר הים והיבשה. כ-30 קילומטרים צפונית מזרחית ממרכז קגושימה פועל נמל התעופה הבינלאומי "נמל קגושימה" (鹿児島空港 31.80333°N, 130.71694°W), קוד יאט"א KOJ. מנמל התעופה יוצאות טיסות בעיקר לנמלי תעופה ביפן, אבל גם ליעדים בקוריאה הדרומית ובסין. העיר היא הנקודה הדרומית ביותר אליה מגיעה רכבת הקליע, השינקנסן, בעקבות השלמת המסילה במרץ 2004. קו קיושו שינקנסן מסתיים בתחנת הרכבת "קגושימה צ'ואו" (鹿児島中央). ניתן להגיע לעיר גם בקווי אוטובוסים היוצאים מאוסקה ומקובה. בקגושימה פועל אחד מנמלי המעבורות העמוסים ביותר ביפן המקשר את איי יפן עם הארכיפלג של אוקינאווה ועם אוסקה.
בעיר פועל קו אוטובוסים מיוחד לתיירים המבצע סיבוב מעגלי באתרי התיירות המרכזיים, וכן פועלים בעיר קווי טראם, אוטובוסים ומוניות.
אקלים
האקלים בקגושימה הוא סובטרופי לח, המאופיין בחורפים קרים, יבשים יחסית, אביבים חמימים גשומים, קייצים חמים גשומים וסתווים נוחים גשומים.
אתרי תיירות
אתרי התיירות העיקריים בעיר הם:
פסטיבלים
בין הפסטיבלים הנערכים בעיר, פסטיבל אוהרה שנערך לראשונה ב-1949 ונערך מאז כל שנה בימים 2 ו-3 בנובמבר. במסגרת החגיגות יש מחולות ציבוריים ברחוב הראשי שבהן משתתפים עד אלף רקדנים. פסטיבלים נוספים כוללים את "פסטיבל שריפת המטריות" ו"פסטיבל רוקוגאצו-טו" הנערך ביולי במקדשים שבעיר המוארים בפנסים מיוחדים.
מסחר ומזון
בעיר יש כמה רובעי מסחר ומרכזי קניות גדולים דוגמת מרכז הקניות אמו פלאזה (アミュプラザ鹿児島) הצמוד לתחנת הרכבת המרכזית שעליו מותקן גלגל ענק בגובה של 91 מטרים המכונה אמורן (アミュラン) שמשיאו נשקף נוף העיר והר סקורג'ימה. המסעדות הרבות שבעיר מגישות מאכלים המבוססים על המטבח האזורי של מחוז סצומה (מחוז היסטורי, כיום הוא חלקו המערבי של מחוז קגושימה): "קיבי" (סוג של דג קטן); גרסה מקומית של טונקאצו – בשר חזיר מטוגן בקרמל בניגוד לגרסה מקובלת דמוית השניצל עם פירורי לחם; צלופח מעושן; "קארוקן" – עוגות מתוקות העשויות מבטטה מאודה וקמח אורז; ומרק ראמן המבוסס על אטריות עבות והכולל בנוסף לטונקאצו ציר עוף וירק ומוגש יחד עם צנון דאיקון כבוש. צנוני הדאיקון הגדלים בקרקע הגעשית של סקורג'ימה מכונים צנון סקורג'ימה (桜島大根) ומגיעים לממדים גדולים במיוחד. עד לקוטר של כחצי מטר ומשקל של 45 ק"ג ורשומים בספר השיאים של גינס כצנונים הגדולים בעולם.
ערים תאומות
לקגושימה ברית ערים תאומות עם וברית ידידות עם
שמואל אברמוביץ
הרב שמואל נתן אברמוביץ (תרס"ב, 1902 – י"ד באב תשי"ז, 10 באוגוסט 1957) היה רבה הראשון של רמת יצחק.
תולדותיו
נולד בברנוביץ', בנם של הרב אברהם יצחק אברמוביץ, ממקימי ישיבת אוהל תורה בעיר, ואסתר ביילה, בת הרב טבלי רבצקי, הדיין מווילקוביסק.
למד בישיבת כנסת בית יצחק אצל הרב ברוך בר ליבוביץ ובישיבת סלובודקה. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והיה בין ראשוני התלמידים שנשלחו מישיבת סלובודקה לייסד את ישיבת חברון בחברון. בפרעות תרפ"ט ניצל.
בשנת 1932 נישא לפסיה, בת הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, רבה של שכונת מקור חיים בירושלים. לאחר נישואיו התמנה כרבה של רמת יצחק, שנוסדה באותה תקופה והייתה שכונה עצמאית ולימים סופחה לרמת גן. כיהן בתפקידו למעלה מעשרים שנה.
נפטר בשנת 1957. את מקומו מילא בנו הרב יצחק אברמוביץ (1995-1937). חתניו: הרב נחום קוק, בנו של הרב רפאל קוק ורבה של שכונת תל גנים ברמת גן, והרב שמחה כהן, מראשי ישיבת נתיבות עולם ומחבר הספרים "הבית היהודי" ו"תקשורת עם קהל ויחיד".
נקבר בבית העלמין קריית שאול.
אאודימורפודון
אאודימורפודון (שם מדעי: Eudimorphodon; מילולית: "שן שונה ישרה") הוא סוג של פטרוזאור קטן שחי בטריאס העליון לפני 203–210 מיליון שנה. מאובניו התגלו ב-1973 באיטליה. פטרוזאור זה היה דומה לרמפורינקוס וכנראה היה קרוב אליו. ממבנה שיניו נראה שהיה אוכל דגים שהוא חטף מפני המים.
מאפיינים
אורכו של פטרוזאור קטן זה הגיע למטר אחד והוא הגיע למשקל של 10 ק"ג. שיניו בלטו מפיו והתעקלו מחוץ לפה, מה שאולי עזר לו לחטוף דגים ואולי גם חסרי חוליות שונים. הוא היה בעל זנב ארוך שנעדר אצל המינים המפותחים יותר. אורח חייו מרמז שהיה חי מעל הימים ושלה דגים שהתקרבו לפני המים.
בתרבות
יצור זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
סמל גרנדה
סמל גרנדה אומץ על ידי האי בשנת 1974, לאחר שהאי קיבל את עצמאותו.
הסמל הוא שלט אצולה המורכב ממגן המחולק לארבעה רבעים על ידי צלב מוזהב. במרכז הצלב דמותה של ספינתו של כריסטופר קולומבוס - "סנטה מריה". ברביעים הראשון (ימין עליון) והרביעי (שמאל תחתון) מצוירים אריות בריטיים על רקע אדום, המסמלים את הקשר לבריטניה, ואילו ברביעים האחרים חצי ירח, שמתוכו צומח פרח החבצלת.
מעל מגן האבירים מצוי כתר מוזהב ועליו שיחי בוגנוויליה. מעל הכתר זר של שבע שושנים אדומות, המסמלות את שבע הקהילות של גרנדה.
למגן שני תומכים - ארמדילו העומד לפני צמח תירס ויונה העומדת לפני צמח בננה, שמסמלים את כלכלת האי ואת בעלי החיים בה.
אבן לבנייה
אבן לבנייה היא אבן טבעית המשמשת לבנייה. היא הייתה אחד מחומרי הבנייה הנפוצים בשימוש בעת העתיקה וניתן למצוא דוגמאות לשימוש בה ברחבי העולם החל מהאלף החמישי לפני הספירה. עם התפתחות טכנולוגיות הבנייה החליפו את הבנייה באבן הפלדה והבטון המזוין. כיום השימוש באבן כמרכיב עיקרי בבנייה הצטמצם לחיפוי בלבד, וכמעט שאינו קיים מחוץ לפרויקטים מיוחדים של שימור ושיחזור מבנים. שימוש כזה מכונה בנייה באבן.
סמל גרנדה
מתחת למגן האבירים מצוי מוטו האי: "בהיותנו מודעים תמיד לאל, אנו שואפים, בונים ומתקדמים כאומה אחת" ("Ever conscious of God we aspire, build and advance as one people").
אבן לבנייה
בבנייה המודרנית משתמשים באבן טבעית לחיפוי חיצוני ופנימי של קירות מבנים, לריצוף בתוך מבנים ומחוצה להם ומשטחי עבודה בחדרי מטבח.
אפיון של סוגי אבן לבנייה
ישנם מספר קריטריונים לפיהן מאופיינת האבן המשמשת לעבודות הבנייה השונות.
אפיון גאוגרפי
האפיון הגאוגרפי הוא האינדיקציה העיקרית לקביעת סוג האבן. בדרך כלל מקובל לכנות את האבן בשם המתאים לאזור בו נחצבה. אבן מסוג "חברון" (בערבית: "חָלִילָא") מוצאה מאזור צפון הר חברון. אבן "מצפה" מקורה במחצבות המצויות במצפה רמון בנגב.
האפיון הגאוגרפי נפוץ גם בהתייחסות לאבן במדינות אחרות, כמו שיש קרארה, שיש מרמרה ושיש ג'ורג'יה.
אפיון גוון
מאפיין זה נותן אינדיקציה לגבי צבע האבן, כלומר צהוב, לבן, אפור, אדום וכן הלאה. בדרך כלל משתמשים באפיון הצבע יחד עם האפיון הגאוגרפי, לדוגמה: מצפה צהוב או סלייב אדום.
אפיון גאולוגי
יש מקרים בהם אבן לבנייה מוגדרת על פי מוצאה הגאולוגי מינרלוגי כדוגמת שיש, אבן חול או בזלת. גם במקרה הזה תיתכן הגדרה המשלבת מספר סוגים של אפיונים כמו "שיש חברון" או "שיש איטלקי לבן".
אפיון קטלוגי
בעקבות התפתחות תעשיית האבן הסינית החלה מגמה של הגדרת סוגי אבן לפי מספר קטלוגי, במיוחד בנוגע לאבנים מסוג שחם (גרניט) הנכרות בסין במגוון של צבעים ודוגמאות. לדוגמה, שחם סיני מספר GWT02, היא אבן בצבע בהיר מכוסה בנקודות קטנות אפורות ושחורות ואילו G562 הוא מספרה הקטלוגי של אבן שחם סינית בעלת כתמים גדולים אפורים בהירים ואדומים ומעט נקודות בהירות זעירות.
אבן גוויל ואבן גזית
התקנים מבדילים בין שני סוגי אבן עיקריים, אבן גוויל ואבן גזית.
עיבוד אבן טבעית
ישנם מספר שיטות לעיבוד אבן טבעית לבנייה. שיטות העיבוד מקנות לאבן את תצורתה הסופית והן משפיעות על השימוש האפשרי בה ובמידה מסוימת גם על תכונותיה המכניות. בין שיטות העיבוד ניתן למנות שיקוף, התזת חול, הברשה, ניסור, סיתות, ליטוש, ביקוע ושימוש במכונת טרומל.
שיקוף
שיקוף הוא שיטת עיבוד פשוטה ומהירה, ועניינו שבירת קצוות בולטים באבן לקט כדי לשלב אותה בלי הפרעה בתוך ציפוי האבן של הקיר.
התזת חול
ניתן לשוות לאבן מרקם מחוספס וגרגרי על ידי התזת חול על האבן באמצעות מדחס אוויר, באותו אופן שבו מנקים חלודה לפני גלוון.
מכונת טרומל
מכונת טרומל היא דוד מתכת שמרטט בתדירות גבוהה. אל הדוד מכניסים אריחי אבן מנוסרים ומדיה קרמית (שברי קרמיקה בגדלים וצורות שונות) ובזמן הסיבוב, אריחי האבן מתנגשים זה בזה ובשבבי הקרמיקה ומקבלים מראה שחוק ומיוחד שנחשב לסגנון עתיק ושמאופיין בעיקר בקצוות שבורים ומיושנים.
ביקוע
שבירת גושי אבן, או לוחות אבן מנוסרים באמצעות גיליוטינה. חלקי האבן המתקבלים לאחר הביקוע הם בעלי שוליים משונים וצורה לא אחידה. אבן מבוקעת משמשת בעיקר לריצוף וטכניקת הביקוע משמשת גם לעיבוד אבנים מלאכותיות כמו אבן משתלבת מסוג "פורטו" תוצרת אקרשטיין תעשיות, או אבן משתלבת מסוג "פקיעין" תוצרת חברת נתיבי נוי.
ניסור
בשיטה זו מנסרים גושי אבן, בדרך כלל לאריחים בצורת מלבן. האבן המנוסרת, בדרך כלל לא עוברת עיבוד נוסף ומכונה בשם אבן נסורה.
סיתות
קילוף פני האבן באמצעות אזמלים שונים או פטישים מיוחדים ליצירת פני אבן מחורצים או נקודים. הסיתות הוא סוג הגימור המסורתי של אבן והוא המקובל ביותר בחיפוי אבן בישראל.
אבן טבעית ובנייה ירוקה
השימוש באבן טבעית לחיפוי ולריצוף נחשב ידידותי לסביבה, כיוון שייצור האבן חסכוני בהרבה מאשר ייצור חומרי בנייה מודרניים כמו בטון, פלדה, חמרן וקרמיקה.
בדיקות אבן
האבן היא חומר טבעי המיושם בתעשיית הבנייה ללא שינוי מהותי של התכונות המקוריות שלה. כדי להתאים את האבן לשימושים בפרויקטים מודרניים, מציעים התקנים בדיקות שונות, על מנת לאפיין את התכונות הפיזיקליות של האבן הטבעית ולהתאים אותה לשימושי הבנייה השונים. בין הבדיקות העיקריות נכללות בדיקת חוזק המתיחה, חוזק הלחיצה, הנקבוביות והמשקל הסגולי.
בדיקות ספקטוגרפיות
בדיקות ספקטרוגרפיות הן מיון קפדני ומפורט של אבן באמצעות בחינת דגימת אבן במיקרוסקופ אלקטרוני. בדיקות אלו נדרשות כאשר ישנו צורך לאפיין את האבן בצורה מדויקת יותר מאשר על פי תכונות פיזיקליות, למשל כאשר נדרשת עמידות לתנאים סביבה קשים.
היינריך וגנר
היינריך וגנר (בגרמנית: Heinrich Wagner; 9 באוגוסט 1888 - 24 ביוני 1959) היה שחמטאי גרמני בדרגת אמן בינלאומי.
קריירה
בשנת 1920/21 ניצח וגנר בתחרות קיל. בשנת 1921 הגיע למקום השמיני בתחרות המבורג (הקונגרס ה-21, ניצח ארהרדט פוסט). בשנת 1922 חלק מקום 3–5 בתחרות אוינהאוזן (הקונגרס ה-22, ניצח: ארהרדט פוסט). בשנת 1923 חלק מקום 2–3 בתחרות פרנקפורט (הקונגרס ה-22, ניצח: ארנסט גרינפלד ). בשנת 1925 חלק מקום 3–4 בתחרות ורוצלב (הקונגרס ה-22, ניצח: יפים בוגוליובוב).
וגנר חלק עם קארל גילג מקום ראשון בתחרות וינה בשנת 1926. בשנת 1927 חלק מקום 3–4 בתחרות ברמן (ניצח: יפים בוגוליובוב). בשנת 1930 ניצח וגנר בתחרות המבורג, חלק מקום 6–7 בתחרות סווינמונדה (ניצח: פרידריך זמיש). בשנת 1932 הגיע למקום הרביעי בתחרות המבורג (ניצח: קורט ריכטר ).
וגנר הפסיד דו-קרב לאלברט בקר 3-5 בהמבורג 1924 וניצח את הרברט הייניקה 8.5-3.5 בהמבורג בשנת 1930.
בשנת 1953 הוענקה לוגנר דרגת אמן בינלאומי לשחמט על ידי פיד"ה.
מריאנה מראש
מריאנה בנת פתח אללה בן נסראללה מראש (בערבית: مريانا بنت فتح الله بن نصر الله مرّاش; 1848-1919) הייתה משוררת וסופרת סורית מלכיתית. נולדה ונפטרה בעיר חלב שבסוריה. היא פרסמה מאמרים רבים וכתבה בעיתון "אל-ג'נאן" (مجلة الجنان) ובעיתון "ליסאן אל-חאל" (لسان الحال), והייתה מהמובילות בתחום העיתונות. היא התפרסמה גם בקולה הצלול וידיעותיה במוזיקה. הסלון הספרותי שלה היה הראשון מסוגו במזרח.
ביוגרפיה
מריאנה מראש נולדה בשנת 1848 בחלב, למשפחה נוצרית-מלכיתית. משפחתה הייתה מבוססת היטב בחלב, למרות רדיפות שעברו: קרוב משפחה של מריאנה, בוטרוס (بطرس), מת מידי נוצרי-יווני-אורתודוקסי פונדמנטליסט באפריל 1818. קתולים אחרים הוגלו מחלב במהלך הרדיפות, ביניהם הכומר גבריאל. אביה של מריאנה פתחאללה, ניסה לנטרל את הסכסוך העדתי על ידי כתיבת חיבור ב-1849. הוא היה ידוע באהבתו לידע ובאיסוף ספרים בנושאים שונים והקים ספרייה פרטית גדולה. הוא אף כתב ספרים ומאמרים, אך כתיבתו לא יצאה לאור. אחיה פרנסיס (فرنسيس; 1836-1873) ועבדאללה (1839 - 1900; عبدلله) מראש היו עמודי התווך של המודרניזציה הספרותית שאירעה בסוריה הצפונית, והיא המשיכה בעקבותיהם. היא למדה ערבית מאחיה פרנסיס וצרפתית ומוזיקה בבית ספר לנזירות. לפני שסיימה את לימודיה הספרותיים, החלה לפרסם מאמרים בעיתונות. מריאנה השתייכה לתנועת א-נהדה (النهضه).
מראש פרסמה בעיתון "לסאן אל-חאל" (لسان الحال) ובעיתון "אל-ג'נאן (الجنان)" ובכך הייתה לאישה הערבייה הראשונה שכתבה בעיתונות. היא כתבה וביקרה נשים שלא כתבו בזמנה ועודדה אותן להתעמק בידע ובספרות וליצור יצירות ספרותיות משלהן. במאמריה "ג'נון אל-קלם" (جنون القلم) (העט המשוגע) היא ביקרה את הנחיתות והזילות שבכתיבה ועודדה שיפור, רהיטות וכתיבה אומנותית. היא נסעה לאירופה וכשחזרה לסוריה הניעה את הנשים לבקש ולעמוד על זכויותיהן המשפטיות.
מראש התחתנה עם חביב ע'דבאן (حبيب غضبان) ולזוג נולדו שני ילדים. למרות שהתחתנה היא לא נרתעה, וחנכה סלון ספרותי בביתה, שהיה הראשון במזרח הערבי.
בתקופה האחרונה לחייה סבלה ממחלת עצבים, כנראה בהשפעת האווירה בחלב באותן שנים, ומותם של אחיה ואביה. המחלה גרמה למותה בשנת 1919 בסוף מלחמת העולם הראשונה, בהיותה בת 71.
הישגיה
היא נסעה לאירופה פעם אחת, והתרשמה ממה שראתה שם. עם חזרתה לחלב, היא הפכה את ביתה למקום מפגש קבוע לקבוצת סופרים מפורסמים בו סחו על ספרות, מוזיקה, ונושאים פוליטיים וחברתיים וכך טופחה גם הידידות ביניהם. עם זאת, על פי זידאן, אין הוכחות התומכות בכך שהיא יצרה את הסלון שלה אחרי שראתה כמותו באירופה. רוב המשתתפים בסלון שלה היו מבקרים קבועים בבית משפחתה ונהגו להיפגש עם אביה ושני אחיה. חברי הסלון של מריאנה כללו אינטלקטואלים בולטים בני שני המינים, בנוסף לפוליטיקאים וחברי הסגל הדיפלומטי הזר כמו גם הרבה סופרים מובילים מהעיר חלב. מריאנה מראש הייתה מהעוסקים באופן מלא בשיח האינטלקטואלי וגם בידרה את אורחיה על ידי משחק קאנון ושירה, הסלון הספרותי שלה היה הראשון מסוגו במזרח.
בשנת 1880 הקימו נשים סוריות מובילות עמותה מדעית תרבותית, ונתנו לה את שם "באכורת סוריה" (باكورة سوريا), מטרותיה של האגודה הושפעו מרעיונותיה של מראש והובילו לדרישת השוויון בין המינים. כעבור שנה פרסמה מראש ספר שכלל את כל נאומי נשות העמותה; היא ביקרה את צורת כתיבתן של הנשים ועודדה אותן לכתוב בצורה יעילה וטובה יותר ולפרסם את דעותיהן.
מנופים
מנופים (באנגלית: Manofim) הוא אירוע אמנות עכשווית, המתקיים מדי שנה ומציין את פתיחת עונת התערוכות בירושלים.
האירוע מתקיים במשך שמונה ימים, במהלכם ממופה ירושלים לשבעה מרחבי אמנות. כל יום בשבוע, מוקדש למרחב אחר שבו מתקיימים במקביל עשרות אירועי אמנות, פתיחות תערוכות ואירועי תרבות. מנופים הוא פרי יוזמה עצמאית של אמנים היוצרים ומתגוררים בירושלים ומובל על ידי האמניות לי היא שולוב ורינת אדלשטיין.
שותפים למנופים למעלה מ-30 גלריות לאמנות עכשווית, מרכזי תרבות ומאות אמנים ויוצרים עצמאים. האירוע מתקיים מדי שנה הודות לרצון המשותף של כלל חללי התצוגה לאמנות עכשווית בירושלים, אמני העיר עצמה ומובילות הפרויקט.
מאז יומו הראשון, מקיים מנופים תערוכות בחללי תצוגה אלטרנטיביים. החל משנת 2011 תערוכות אלה גדלו בהיקפן ומתמקדות בעיקר במזרח העיר.
מבנה האירוע ואופיו
האירוע מתקיים במשך שמונה ימים, ערב פתיחה חגיגי ושבוע מנופים במהלכו ממופה ירושלים לשבעה מרחבי אמנות, בהם מתקיימים במקביל עשרות אירועי אמנות, פתיחות תערוכות ואירועי תרבות.
ערב הפתיחה
ערב הפתיחה של מנופים נבדל באופיו משאר הימים, שכן הוא אינו מתייחס למרחב ספציפי אלא מהווה את יריית הפתיחה ל-25 תערוכות הנפתחות במקביל בחללי תצוגה הפרוסים ברחבי העיר.
שבוע מנופים
כל יום משבוע מנופים מוקדש למרחב אחר בירושלים. כל מרחב נבדל בצבע ובסימן ובאופי המשתנה על פי אופי השכונה בה הוא מתקיים. בכל מרחב פזורים מספר חללי תצוגה במרחק הליכה וכן פעולות אמנותיות שונות, המתקיימות בחללי התצוגה ומחוצה להם.
פרויקט מנופים עוסק באמנות שקושרת עצמה למציאות שנמצאת סביבה ומכאן שהיא מחוברת לרבדים הרבים של האוכלוסייה המתגוררת בה, והניגודים הרבים המתקיימים בתוכה. האמנות מתקיימת לא רק במרחבי תצוגה סטריליים ומוכרים אלא בשכונה, ברחוב ובבתים.
מנופים - אמנות בתנועה
הם קווי אוטובוס מיוחדים הנעים במחזוריות, בין המרחבים ומהווים מקום מפגש בין אמן יצירה וצופה. אמנים שונים בוחנים בתוך האוטובוס את הקשרים המופלאים בינם לבין הצופה, בין הנוף מהחלון לרחוב הירושלמי ובין האמנות למקום בו היא נבראת וחיה.
גלריות שותפות
• סדנאות האמנים- גלריה ת (א)עשייה. • קבוצת זיק -בית נקופה. • בית האמנות – מבשרת ציון. • הקוביה - גלריה לאמנות עכשווית. • הגלריה לטבע באמנות ע"ש גייל רובין • הגלריה הקטנה ע"ש שטרן בקמפוס הר הצופים. • גלריה דוויק - משכנות שאננים. • גלריה ארטספייס. • בית טיכו. • אוגנדה. • גלריה ויז'ן נח פולברג. • הגלריה של המחלקה לצילום – מכללת הדסה. • פרויקט מוסללה. • סדנת ההדפס ירושלים. • הגלריה ע"ש מורל דרפלר. • הגלריה החברתית. • הגלריה החדשה במוסררה. • בית האמנים בירושלים. • גלריה ברבור. • אגריפס 12. •גלריה אנטיאה. •גלריה נורה. • מוזיאון על התפר.
יחסי בלארוס–פולין
היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של בלארוס לבין הרפובליקה של פולין כוננו ב-2 במרץ 1992. פולין הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו בבלארוס העצמאית. שתי המדינות הצטרפו לאו"ם באוקטובר 1945 כחברות מייסדות.
סקירה כללית
יחסי התרבות בין שתי המדינות די ידידותיים, אולם היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כיום מאוד מתוחים. פולין חברה בנאט"ו ובאיחוד האירופי, ומחזיקה בעמדה פרו-אמריקנית, ואילו בלארוס מחזיקה בעמדה פרו-רוסית. באוגוסט 2011, נעצר פעיל זכויות האדם הבלארוסי אלס ביאליאסקי על סמך מידע שהתקבל מפולין, מה שגרם להידרדרות היחסים בין שתי המדינות. עם זאת, בפברואר 2017 התעורר מתח בין בלארוס לרוסיה על ביקורת הגבולות, ונשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו הביע זעם על עמדת רוסיה. בעקבות זאת הועלו השערות כי בלארוס עשויה לנסות ולחזק את הקשרים עם המערב, ובכלל זה פולין.
גאוגרפיה
בלארוס ופולין חולקות גבול משותף (כ-418 ק"מ), המהווה את הגבול החיצוני של האיחוד האירופי, ובנוסף גם מפצל את יער הבראשית - יער ביאלובייסקה בין שתי המדינות.
בשנת 1999 היו הפולנים כ-3.9% מהאוכלוסייה בבלארוס ואילו בשנת 2002 התגוררו 48,700 בלארוסים בפולין.
בשנת 2009 התרסק מטוס קרב Su-27 בלארוסי מעל שטח פולין.
יחסים דיפלומטיים
פולין מחזיקה בבלארוס שגרירות במינסק וקונסוליה כללית בברסט, ואילו בלארוס מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה ו-3 קונסוליות בביאלא פודולסק, ביאליסטוק וגדנסק.
הייזלר
לשם ארבעה מקורות אפשריים:
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ספרטק מוסקבה (קטרגל)
מועדון הקטרגל ספרטק מוסקבה (ברוסית: Мини-футбольный клуб «Спартак» Москва) הוא מועדון קטרגל רוסי ממוסקבה (בשנת 2008 התמקם בעיר רוזה שבמחוז מוסקבה), אשר התקיים בשנים 1992-2008 והוקם מחדש ב-2013. הקבוצה זכתה באליפות ליגת העל בעונת 2000/01, פעמיים זכתה בגביע הרוסי ופעם אחת זכתה בסופר קאפ הרוסי.
בשנים 1992-1995 התמודדה בליגה הבכירה קבוצה שנשאה שם דומה, "ספרטק נובורוס", אך זו הייתה קבוצה שונה לגמרי ללא קשר למועדון הנוכחי.
שנים ראשונות
ב-1992, ואלרי קצ'אלין יזם את הקמת מועדון הקטרגל ספרטק. ב-1993 המועדון החל להופיע באליפות רוסיה בקטרגל תחת השם "מינקס". בעונה הבאה, השחקנים כבר זכו במדליית כסף, כשהם מסיימים במקום השני באליפות ומפסידים רק לאלופת אותה עונה — "דינה". אך הם הצליחו לגבור על "דינה" בגמר הגביע הרוסי 1994 ולזכות בגביע. בשנת 1996 יבגני לובצ'ב מונה לאמן את הקבוצה ובעונת 1998-1999, הצליח להוביל את הקבוצה למקום שלישי באליפות.
ב-1999, על בסיס קבוצת "מינקס" הוקם מועדון "ספרטק נובורוס". לנשיא מונה יבגני לובצ'ב. בעונת 1999-2000, ספרטק סיימה במקום השני, אבל שנה לאחר מכן ספרטק הצליחה לשבור את ההגמוניה ארוכת השנים של דינה וזכתה באליפות רוסיה בקטרגל. בעונת 2001-2002, ספרטק סיימה אומנם במקום השלישי, אבל זכתה בגביע רוסיה, לאחר שהביסה בגמר את "דינה", מה שהבטיח לה השתתפות בסופרקאפ: בשנת 2001 הם הפסידו את הסופרקאפ לקבוצת "GKI-גזפרום", ובשנת 2003 זכתה בו לאחר שגברה בדרבי של מוסקבה על דינמו.
אחרי 2002, ספרטק התקשתה לשמור על מקום בצמרת ובשנת 2007, "ספרטק" חוותה בעיות כלכליות שאילצו אותה לרדת ליגה. בעקבות הפסד בודד בלבד לאורך כל עונת 2007-2008 ספרטק הצליחה לחזור לליגת העל, אולם שינתה את היכל הבית שלה — כעת המועדון ייצג את העיר רוזה ממחוז מוסקבה. אבל המועדון איבד את הספונסר שלו ובסוף 2008 חדל להתקיים.
הקמה מחדש
הקבוצה הוקמה מחדש באפריל 2013. אומנם באתר הרשמי של הקבוצה מצוינים נתוני ההיסטוריה עוד משנת 1992, אך העיתון "ספורט-אקספרס", מציין כי למועדון החדש אין שום קשר למועדון שהיה קיים בשנים 1992-2008.
בעונת 2013/14, ספרטק שיחקה בליגת המשנה של אליפות רוסיה ובגביע רוסיה. בעונה הסדירה "ספרטק" ניצחה 19 משחקים ו-4 פעמים סיימה בתיקו ב-30 משחקים, מה שאיפשר לה לסיים במקום השני ולהעפיל לפלייאוף. ברבע הגמר "ספרטק" גברה על זניט-סרטוב 7:4 בחוץ ו-9:4 בבית והעפילה לחצי הגמר. בחצי-הגמר "ספרטק" נפגש עם "Almaz-ALROSA" וגברה עליה 6:3 בחוץ ו-5:3 בבית והעפילה הגמר. בגמר "ספרטק" פגשה "ימאל" מנובוי אורנגוי. לאחר שניצחה בבית 7:4 "ספרטק" מחץ את היריבה שלה בחוץ 11:3 וכתוצאה מכך, "ספרטק" זכתה במקום בליגת העל.
בעונת 2014/15 ספרטק שיחקה בליגת העל הרוסית בקטרגל. בעונה הסדירה "ספרטק" ניצחה 10 משחקים ו-4 פעמים סיימה בתיקו, מתוך 39 משחקים. כתוצאה מכך, "ספרטק" סיימה במקום ה-12 והעפילה לפלייאוף. בגביע היא הודחה משלב שמינית הגמר.
את עונת 2015/16 "ספרטק" סיימה את העונה הסדירה המקום הראשון בכנס מערב. היא ניצחה 18 משחקים ו-2 פעמים סיימה משחקים בתיקו, מתוך 20 משחקים בסך הכל ובכך הבטיחה את מקומה בשלב הסופי. בשלב הסופי ספרטק גברה על "ALGA-Bashneft" מהעיר אופה במאבק מר, שהסתיים בתוצאה 7:5 אך הצליחה לגבור על מועדון "חזאר" אסטרחן בתוצאה 10:1, אשר אפשרה לספרטק להעפיל לחצי הגמר של הטורניר מהמקום הראשון בבית. בחצי-הגמר "ספרטק" פגשה את "אישים-טיומן-2" המשחק הפך למתוח והסתיים בתיקו 4:4, לאחר ההארכה המשחק הסתיים בתוצאה 5:5 ועבר להכרעה בפנדלים, שבו טיומן הציגה עליונות וגברה על ספרטק 3:1 בפנדלים. במשחק על המקום השלישי "ספרטק" נפגשה עם "Almaz-ALROSA" וניצחה בתוצאה 8:6. כתוצאה מכך, "ספרטק" סיימה במקום השלישי בליגה.
בעונת 2016/17 "ספרטק", שוב העפילה לשלב הסופי לאחר שניצחה ב-20 משחקים,  תיקו אחד ו-3 הפסדים ב-24 משחקים. בשלב הסופי "ספרטק" גברה על "פוליטך" מסנקט פטרבורג בתוצאה 3:1, ברם ספרטק הפסידה בחצי הגמר לקבוצת המפלגה הקומוניסטית והתמודדה במשחק על המקום השלישי ושוב סיימה במקום השלישי.
קופה אמריקה 1967
אליפות דרום אמריקה 1967 (1967 Campeonato Sudamericano) היא המהדורה ה-29 של אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל. הטורניר נערך באורוגוואי בין ה-17 בינואר ל-2 בפברואר 1967, ואורגן על ידי התאחדות הכדורגל הדרום אמריקאית (CONMEBOL). בטורניר הגמר השתתפו שש נבחרות החברות בהתאחדות.
הטורניר שוחק בפעם האחרונה בשמו ובמתכונתו הנוכחית. לאחריו, הוחלף שמו מאליפות דרום אמריקה לקופה אמריקה (גביע אמריקה), ונוסף לו שלב נוקאאוט. הטורניר שוחק במתכונת של בית גמר בן שש נבחרות, ביניהן בהופעת בכורה בטורניר, ששוחק בסיבוב אחד. המארחת זכתה בטורניר בפעם ה-11 בתולדותיה. היא סיימה במאזן נקי מהפסדים, לאחר שעקפה את במחזור החמישי והאחרון, כשגברה עליה 1-0.
מוקדמות
לאחר שנבחרות ו החליטו שלא לקחת חלק בטורניר, שוחקו שני מפגשים במסגרת מוקדמות הטורניר. שני המפגשים שוחקו בשיטת בית-חוץ. העפילה לטורניר על חשבונה של קולומביה (5-2 בסיכום), ו העפילה על חשבונה של (5-3 בסיכום). השתיים הצטרפו ל,, ו בבית הגמר של הטורניר.
בית הגמר
בשלב זה, נפגשו הנבחרות אחת עם השנייה פעם אחת. תואר אלופת דרום אמריקה הוענק לנבחרת שסיימה במקום הראשון בבית בתום חמישה מחזורים.
עבור כל ניצחון זוכה הנבחרת בשתי נקודות, ועבור כל תוצאת תיקו זוכה הנבחרת בנקודה אחת. במקרה של שוויון בנקודות, תדורג גבוה יותר:
כל משחקי הגמר של הטורניר נערכו באצטדיון סנטנאריו שבמונטווידאו, אצטדיון הבית של נבחרת אורוגוואי. תכולתו המקסימלית בעת הטורניר הייתה 65,235 מקומות.
אין עושין מצוות חבילות חבילות
אין עושין מצוות חבילות חבילות הוא כלל הלכתי, הקובע שישנן פעולות של מצוות שאין לכרוך אותן האחת עם השנייה.
מקור הכלל וטעמו
מובא בברייתא:
טעם הדבר הוא שלא ייראה כמי שהמצוות הן עליו לטורח והוא מבקש להשליכן מעליו. ויש אומרים שהטעם הוא שיהיה ליבו פנוי למצווה האחת.
לדעת התוספות האיסור הוא מדרבנן.
משה רשפון
משה רשפון (נולד ב-24 באפריל 1934) הוא פיזיקאי ומחנך ישראלי, חלוץ החינוך המדעי לנוער בישראל. מייסד היחידה לפעולות נוער וגן המדע ע"ש קלור במכון ויצמן למדע, ומנהלם הראשון.
ביוגרפיה
משה רשפון נולד בתל אביב בשם משה גרינשפן, בן לשרה וישראל שעלו מפולין. בינקותו עברה משפחתו לאבן יהודה, שהוריו נמנו עם מייסדיה, ושם גדל. את לימודי התיכוניים עשה בבית הספר הריאלי ע"ש מונטיפיורי בתל אביב, במגמה טכנית.
את מרבית שירותו הצבאי עשה כסייר וכמדריך סיירים. לאחר שחרורו מצה"ל החל בלימודי תואר ראשון ושני במתמטיקה ובפיזיקה (ראשי) ובמטאורולוגיה (משני) באוניברסיטה העברית בירושלים. את עבודת הגמר עשה בפיזיקה עשה אצל פרופ' פיטר הילמן במכון ויצמן למדע.
הוא שאף להצטרף למשלחת לאנטארקטיקה, אך לבסוף ב-1961 עבר למכון ויצמן למדע והחל את לימודיו לתואר שלישי בפיזיקה בהנחיית הפרופסורים דוד טרבס ויגאל תלמי. ב-1972 השלים את לימודיו והגיש את עבודת המחקר שלו שעסקה באפקט מסבאואר.
באותה שנה גם נישא ליהודית לבית טבע, לימים פרופ' למיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב. השניים הכירו בהיותם מדריכים במחנה לנוער שוחר מדע. הזוג רשפון מתגורר במכון ויצמן, ולהם שני ילדים ושני נכדים.
נוער שוחר מדע
בהיותו דוקטורנט, החל רשפון להיות מעורב בייסוד מסגרות העשרה וחינוך למדע כחלק מפעילותו של מכון ויצמן. ב-1964 הקים וריכז את "מחנה הנופש לנוער שוחר מדע" שהיה מחנה של אוהלי צבא בסמוך לבניין הפיזיקה הגרעינית במכון. זאת, בהשראתו של פרופ' עמוס דה-שליט. החניכים נבחרו בקפידה על ידי ועדה מדעית מארגנת בה היו חברים חוקרי המכון, הפרופסורים גבירול גולדרינג, דוד דנון, דב אלעד ויוסף גיליס, ובראש הוועדה עמדה מרגלית סלע (רעייתו של פרופ' מיכאל סלע).
המחנה התבסס על תפיסה חדשנית של המושג "חינוך מדעי", שמטרתה לאפשר לבני הנוער להכיר את ההתרגשות של עבודה במעבדה, לעבוד עם חוקרי המכון במעבדותיהם, ולהשתתף בפעילות מחקר ממשית. המחנה, שנקרא לימים "סדנת המדע לנוער ע"ש עמוס דה-שליט", היווה ראשיתן של מסגרות נוער שוחר מדע בישראל באשר הן, ונמשך מדי קיץ בעשרות השנים שחלפו מאז. הצלחת המחנה וההדים שעורר, אף הביאו את אחד מעמיתיו של רשפון להזמינו למצרים בתקופה שבה היו שתי המדינות שרויות עדיין במצב מלחמה.
ב-1972 נקרא רשפון לייסד את "היחידה לפעולות נוער" במכון, והוא כיהן כמנהלה הראשון. לימים הפכה ל"צמ"ד" (צעירים במדע) והיוותה תשתית להקמת מכון דוידסון לחינוך מדעי. זו היוותה קורת גג לסדנת הנוער ע"ש דה-שליט וכן לפעילויות בינלאומיות כגון מחנה הקיץ ע"ש ד"ר בסי פ' לורנס. בסדנאות אלה ובפעילויות נוספות השתתפו מאות אלפי בני נוער מרחבי ישראל, אשר חלקם הפכו לחברי סגל בכירים בזכות עצמם.
על פעילותו בהקמת בית ספר השדה למדע וסדנת עמוס דה-שליט, זכה רשפון פעמיים בפרס קלור. ב-1993 זכה בפרס נשיא מדינת ישראל על פועלו, ב-1998 נבחר כחבר במועדון פאראדיי וב-1999 הונצח פועלו בשביל "מעלה היובל" שנחנך במכון ויצמן לציון חמישים שנה להיווסדו. בדצמבר 2022 נבחר רשפון ליקיר העיר רחובות.
גן המדע
בשנת 1999 ייסד רשפון את גן המדע ע"ש קלור, מוזיאון מדעי פתוח ראשון מסוגו בעולם, שהוקם בלב מכון ויצמן. הגן שאב השראה ממוזיאון האקספלורטוריום בסן פרנסיסקו, אשר רשפון נמנה עם מבקריו והמשתלמים בו. בסמוך להקמת גן המדע, זכה רשפון בפרס החדשנות של האיגוד הבינלאומי של מוזיאוני המדע (ASTC), על פיתוח הרעיון לגן וביצועו. לגן ע"ש קלור קדם גן קטן יותר בשטחי היחידה לפעולות נוער, שהיה פעיל עוד בשנות ה-80.
בשנת 2004, ניהל את בניית ה"אקוספירה" על-שם ג'ו ויינסטין ומייג'ור מקס שולמן. זוהי כיפה גאודזית הבנויה ממוטות פלדה ומזכוכית, והיא משמשת ללימודי סביבה ואקולוגיה. רשפון כיהן כמנהל הגן עד שנת 2009, אז יצא לגמלאות.
בשנת 2002 קיבל הגן בניהולו את פרס המועצה לישראל יפה, וב-2007 קיבל צוות הקמת האקוספירה בהובלתו את פרס רוי ל' שפר מהארגון הבינלאומי של מוזיאוני המדע. ב-2018 נבחר לעמית האקספלורטוריום.
פסטיבל המדע ויום המדע
בשנת 2000 העלה רשפון את הרעיון לקיומו של פסטיבל מדע ישראלי, לאחר שהוזמן להרצות במסגרת פסטיבל אדינבורו על פיזיקה באופן משעשע. עד שנת 2012, הפסטיבל התקיים מדי שנה בחג הפסח או חג הסוכות ומשך אליו עשרות אלפי אורחים ומשתתפים. במסגרת הפסטיבל העניק רשפון מדי שנה הרצאה בשם "פיזיקה בכיף".
עוד קודם לפסטיבל המדע, ב-1985, החל רשפון בהובלת אירועי יום המדע בחצור הגלילית אשר הפכו למסורת שנמשכה שנים ארוכות. אירועים אלה היוו הבסיס ל"מדענוע", ניידת המדע של מכון ויצמן (ובהמשך מכון דוידסון), אשר מכילה מוצגים מדעיים ומאפשרת הנגשת מדע לילדי ישראל גם ביישובי הפריפריה.
יד חיים ויצמן
בד בבד עם פיתוח גן המדע, כיהן רשפון כמנכ"ל יד חיים ויצמן בין השנים 1991–2000. בתקופת כהונתו נחנך בניין גנזך ויצמן ויצמן בתרומתה של אילה זקס אברמוב לזכר בעלה המנוח שמואל יעקב זקס מטורונטו. כמו כן, שוקמו ושומרו בית ויצמן ומכונית השרד של ויצמן, בשיתוף קרן יד הנדיב. הבית נפתח שוב לקהל הרחב ב-1999.
פרוזדור מערבי הונג קונג-שנג'ן
פרוזדור מערבי הונג קונג-שנג'ן (בסינית: 深港西部通道 בפיניין: Shēngǎng Xībù Tōngdào) הוא שמו של גשר המחבר בין הונג קונג לשנג'ן ברפובליקה העממית של סין. אורכו חמישה וחצי קילומטר והוא בעל שלושה נתיבים לכל כיוון. תחילת בנייתו הייתה בשנת 2003. הוא היה אמור להיחנך בשנת 2006, אך כתוצאה מאיחור בבנייה בצד שנג'ן, ובעיות חוקיות בעניין החלת חוקי ומיסי הונג קונג, באזורי סין העממית, נדחתה פתיחתו הרשמית ל-1 ביולי 2007.
ברכות המצוות
ברכות המצוות הן ברכות שעל פי ההלכה נאמרות על עשיית המצוות. רובן של ברכות אלו תוקנו על ידי חז"ל, והן שייכות למערך הלכתי של ברכות הנאמרות בהזדמנויות שונות, כגון: ברכות הנהנין, ברכות ההודאה וברכות הראייה.
נוסח הברכה
לפתיחה האחידה של כל הברכות נוספות המילים. לאחר מכן, הברכה מסתיימת בהתייחסות למצווה הספציפית, לעיתים תוך שימוש בשם הפועל - לדוגמה, במצוות ציצית הסיום הוא "...וְצִוָּנוּ לְהִתְעַטֵּף בְּצִיצִית", ובמצוות ישיבה בסוכה הסיום הוא "...וְצִוָּנוּ לִישֵׁב בַּסֻּכָּה", ולעיתים בשם הפעולה - לדוגמה, לאחר נטילת ידיים: "...וְצִוָּנוּ עַל נְטִילַת יָדַיִּם".
ברכות על מצוות המיוחדות לכהנים פותחות במילים.
המקור
כרוב הברכות, מקור החיוב לברכות המצוות אינו מהתורה אלא מדברי חכמים. חז"ל מצאו לכך רמז בתורה, בוידוי מעשר, בברכות התורה או בברכת המזון. למרות זאת, ישנן מצוות שחיוב הברכה עליהן הוא מדאורייתא. ברכות התורה, שהן הברכות הנאמרות על לימוד התורה, הן דוגמה אחת לכך. החיוב בברכות אלו נלמד במסכת ברכות, לדעת רמב"ן מפסוק בתורה. נושא 'ברכת המצוות' אינו מצוי במשנה [למעט אולי מסכת פסחים פ"י משנה ט] אלא רק בתוספתא.