cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מוחמד מוסאדק
הפלתו של מוסאדק
בשלב זה הפופולריות של מוסאדק החלה להתמוסס, שכן זיופן של תוצאות משאל העם היה בולט ובנוסף לכך גם הרפורמות המובטחות לא יצאו לפועל, והכלכלה הייתה נתונה בקיפאון עקב משבר ייצוא הנפט. מפלגת טודה הפרו סובייטית הסירה את תמיכתה בו, ויחד עמה נטשו אותו גם כמה גורמים דתיים ושמרנים. מוסאדק הבין כי זיוף תוצאות משאל העם לא יספיק כדי שהוא יישאר בשלטון. הוא ראה בשאה הצעיר את האיום הגדול ביותר על שלטונו, ובאוגוסט 1953 ניסה להביא ליציאתו לגלות. השאה סירב, ופיטר את מוסאדק, בהתאם להפצרות ה-CIA משכבר. מוסאדק לא הכיר בפיטורין, והכריח את השאה לצאת לגלות, תחילה לבגדאד ומשם לרומא. נראה היה כי מוסאדק עומד להכריז על איראן כרפובליקה ועל עצמו כנשיא, וכך לתפוס את השלטון העליון במדינה, דבר שהבטיח לתומכיו כי יימנע ממנו.
איראן נכנסה למערבולת פנימית. מפגינים בעד ונגד השאה יצאו לרחובות, ובתוך ימים נהרגו במהומות כשלוש מאות איש.
בטרם יצא לגלות מינה השאה את הגנרל פזל-אללה זאהדי לראש הממשלה. זאהדי הסתתר בתחילה מפני מוסאדק, מחשש לחייו, אך משהחלו המהומות, הוא הורה לצבא לפעול כנגד מוסאדק והצבא אכן ציית להוראותיו, במקום להוראות מוסאדק. על פי הוראות זאהדי הפגיזו הטנקים של צבא איראן את בניין ראש הממשלה. ב-19 באוגוסט 1953 נכנע מוסאדק ונעצר על ידי הצבא והשאה חזר לטהראן ושב לכס המלוכה, שבוע בלבד לאחר גירושו.
מוסאדק נשפט בעוון בגידה ונדון לשלוש שנות מאסר. לאחר שחרורו מן הכלא הוא שהה במעצר בית עד מותו בשנת 1967. ממשלתו של זאהדי הביאה בשנת 1954 לחתימת הסכם חדש עם בריטניה שביטל את הלאמת חברת הנפט האנגלו-איראנית, והחזיר את זרימת הנפט האיראני לשוקי העולם.
מורשתו של מוסאדק
במשך שנים סירבה ארצות הברית להודות בחלקה בנפילתו של מוסאדק. אף על פי שממשל דווייט אייזנהאואר היה קולני בהתנגדותו למוסאדק, ליוותה שתיקה אמריקנית את הסיבות לנפילתו. בזיכרונותיו מתאר אייזנהאואר את מוסאדק כנאיבי ובלתי מעשי, אך אינו מודה במעורבות החשאית בענייניה הפנימיים של איראן.
משנודע היקף המעורבות במהלך חקירות הקונגרס בשנות השבעים, טענו תומכי ה-CIA כי הדבר היה הכרחי לשמירת האינטרסים החיוניים של ארצות הברית. מבקרי הסוכנות תיארו את המבצע כפרנואידי וקולוניאליסטי.
בשנת 2000 הביעה מזכירת המדינה האמריקאית מדליין אולברייט את צערה על סילוקו של מוסאדק. באותה השנה פרסם העיתון הניו יורק טיימס תיאור מפורט של הקשר להפלתו, בהסתמך על מסמכים מודיעיניים שנחשפו. בשנת 2013 פורסמו מסמכים נוספים של ה-CIA מתקופת המבצע ולאחריו אשר מתארים את מעורבותו של הארגון והסיבות להפיכה.
רשיד א-דין סנאן
רשיד א-דין סנאן (בערבית: رشيد الدين سنان, היה ידוע גם בכינוי "השיח' של ההרים" (בערבית: شيخ الجبل); 1132 - 1193) היה איש דת אסלאמי, ומנהיג הפלג הסורי של זרם האסמאעילים הנִזארים, ואחד מגדולי הפוליטיקאים בהיסטוריה של האסלאם.
חייו
רשיד א-דין סנאן, נולד בשנת 1132 בבצרה שבדרום עיראק, למשפחה מבוססת ובעלת שם. על פי האוטוביוגרפיה שלו, אשר רק פיסות ממנה שרדו, הגיע רשיד בעודו נער למרכז של החשישיון שבאלמות בפעם הראשונה לאחר ויכוח סוער עם אחיו, שם הוא עבר הכשרה מסורתית על פי דרכי המסדר. בשנת 1162, מנהיג המסדר דאז שלח את רשיד לסוריה, שם הוא הכריז על תחילתו של עידן אסלאמי חדש.
רשיד נהנה מעצמאות מהותית מהמרכז שבאלמות, וכמה כתבי יד אף מייחסים לו מעמד חצי אלוהי.
בשנת 1176, הוביל סלאח אד-דין מצור כבד על מסיאף, שהייתה אז מעוזם של אנשיו של אשיד א-דין סנאן, אך לבסוף הוא הסיר את המצור, לאחר שהתרחשו שני אירועים חריגים. על פי אחת העדויות, לילה אחד, השומרים של סלאח א-דין הבחינו באור כלשהו אשר מגיע מהגבעות של מסיאף, ויורד אל עבר המחנה האיובי. סלאח א-דין הקיץ משנתו, והבחין בדמות עוזבת את האוהל שלו. הוא הבחין שהאבוקות שסביב אוהלו כבו, ולצד מיטתו הוא מצא רקיק חם, האופייני לחשישיון, ומעליו היה סכין משוחה ברעל, שהיה נעוץ בה פתק. הפתק הכיל איום מפורש, שבו נאמר שאם המצור לא יוסר, סלאח א-דין יחוסל. לאחר מכן, העיר סלאח א-דין את כל המחנה בזעקות וצעקות, תוך כדי שהוא טוען שרשיד א-דין היה בעצמו אותה דמות שהוא ראה עוזבת את האוהל שלו. כתוצאה מהמקרה הזה, הורה סלאח א-דין לשומרים שלו להגיע להסכם עם רשיד א-דין. מתוך הבנה שהוא לא יוכל עוד להתחמק מהמתנקשים של החשישיון, הוא ביקש לחבור אליהם, דבר שהוביל את הצלבנים לצאת נגדו.
המעשה הבולט האחרון של רשיד א-דין סנאן התרחש בשנת 1191, שנתיים לפני מותו. באותה שנה, הוא הורה על ההתנקשות במלך קונרד ממונפראטו, התנקשות שהתרחשה בהצלחה רבה. עד היום לא ידוע עם זה התרחש בשיתוף פעולה עם סלאח א-דין, או עם ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, אך כך או כך, הסברה ההיסטורית המקובלת היא שזה אכן התרחש בשיתוף פעולה צמוד עם אחד מהם.
בשנת 1193, כתב רשיד א-דין מכתב לדוכס של אוסטריה, לאופולד ה-5, על פי בקשתו של ריצ'רד הראשון, ובו הוא נטל אחריות על הוצאת הפקודה שהובילה להתנקשות המוצלחת בקונרד ממונפראטו, בקשה שבה ריצ'רד הראשון הואשם על ידי רבים.
רשיד א-דין סנאן נפטר בשנת 1193, במבצר המערה שבמסיאף, סוריה. המשיך את דרכו אדם אחר מאלמות, אשר קיבל לידיו את מושכות השלטון וההנהגה של החשישיון.
יון סיגורדסון
יון סיגורדסון (באיסלנדית: Jón Sigurðsson; 17 ביוני 1811 - 7 בדצמבר 1879) היה מנהיג התנועה הלאומית האיסלנדית במאה ה-19 (באיסלנדית: Þjóðernishyggja או Föðurlandsást). מכונה "החוק של איסלנד, חרבה ומגנה" (Sómi Íslands, sverð þess og skjöldur).
תולדות חייו
נולד בכפר קטן באזור הפיורדים המערביים של איסלנד (וסטפיורדס; Westfjords) והיה בנו של כומר. ב-1833 עבר לקופנהגן על מנת ללמוד היסטוריה באוניברסיטת קופנהגן, שם נחשף לכתבי היד של הסאגות האיסלנדיות, החל לחקור אותן והיה למומחה להן. בשנת 1845 שב לאיסלנד והחל לכהן כציר באלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי, שפעל בחסות דנית) כנציג אזור איסאפיירד'ור. מבחינה פוליטית וכלכלית היה ליברל קלאסי והתרחק מהרומנטיקה של הלאומנות בסגנון הגרמני. הוא ביקש לקדם מודרניזציה, דמוקרטיזציה, זכויות אדם וקידמה כלכלית רציונליסטית.
בעקבות אביב העמים של 1848 גיבשה דנמרק ב-1849 חוקה שהעניקה לאיסלנדים מספר זכויות. השלטון הדני ביקש שהאלת'ינגי האיסלנדי יאשרר את החוקה. אולם סיגורדסון הוביל תנועת סירוב, כיוון שהחוקה החדשה לא כללה אוטונומיה וזכויות אזרח מלאות לאיסלנדים. סיגורדסון וליברלים אחרים גיבשו הצעת החלטה חליפית שתהפוך את איסלנד למדינה עצמאית, כאשר יחסיה עם דנמרק יהיו במסגרת של אוניה פרסונלית (כלומר מערכת יחסים בין שתי ישויות הנחשבות למדינות שונות וריבוניות, אשר אותו האדם (מלך דנמרק) עומד בראשן, בעוד גבולותיהן, חוקיהן והאינטרסים שלהן נותרים שונים). ההצעה נידונה בכינוס לאומי מיוחד של הנציגים שהתכנס ב-1851 במטרה לאשרר את החוקה החדשה (Þjóðfundurinn 1851). מושל האי מטעם דנמרק הכריז על ההתכנסות כבלתי חוקית וביקש לפזרה. אז הוביל סיגורדסון את המתכנסים לקום ולהצהיר שהם מוחים על החלטת המושל ויתלוננו בפני המלך. מנקודה זו ועד הגדרת האוניה הפרסונלית בין איסלנד לדנמרק ב-1918, נותרה מצבה החוקתי של איסלנד לא פתור.
על אף היותו איש התנועה הלאומית האיסלנדית, חי סיגורדסון ופעל רוב זמנו בקופנהגן. את דבריו לעם האיסלנדי פרסם בכתב העת שייסד,  Ný félagsrit (כתב עת לחברה חדשה), שראה אור מדי שנה בין 1841 ל-1873 במימונו של סיגורדסון, שהיה גם תורם התוכן העיקרי. מ-1851 כיהן כנשיא האגוד הספרותית האיסלנדית (Hið íslenska bókmenntafélag) ונשיא (יו"ר) האלת'ינגי ולפיכך זכה לכינוי "הנשיא יון" (Jón forseti).
חייו האישיים
ב-1845 נשא לאשה את בת-דודו, אינגיביורג איינארדוטיר (Ingibjörg Einarsdóttir). לזוג לא היו ילדים, אך הם גידלו את אחד מאחייניהם שהתייתם כבן מאומץ. ביתם בקופנהגן היה פתוח לכל איסלנדי שביקר בעיר, כך נפוצה האמרה ש"כל האיסלנדים הם ילדיו של יון סיגורדסון".
מורשתו
יום הולדתו נקבע כיום החג הלאומי של איסלנד. כאשר איסלנד הכריזה על יציאתה לעצמאות ב-1944 נעשה הדבר ב-17 ביוני, כך שיום העצמאות של איסלנד מתלכד עם יומו של יון סיגורדסון.
דמותו מתנוססת על שטר 500 קרונות ובעבר עיטרה את שטר 10 קרונות.
בשנת 1967 העניקה עיריית קופנהגן את הבית בו התגוררו יון סיגורדסון ואשתו לממשלת איסלנד ומאד הבית, שנקרא Jónshús, הוא נכס של ממשלת איסלנד ומשמש כמרכז תרבות ומרכז אקדמי.
מיכל הרצוג
ביוגרפיה
הרצוג היא בתם היחידה של צביה לבית ברין, מורה ילידת עפולה, ושאול אפק, לוחם פלמ"ח ואלוף-משנה בצה"ל, יליד קיבוץ עין חרוד. היא גדלה בתל אביב ובשכונת נווה רום ברמת השרון. בצה"ל שירתה בחיל המודיעין, שם הכירה את בעלה לעתיד, יצחק הרצוג, והם נישאו באוגוסט 1985. הם הורים לשלושה בנים, והתגוררו בשכונת צהלה בתל אביב עד מעברם למשכן הנשיא בירושלים.
בשנת 1986 סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטת תל אביב וב-1988 קיבלה רישיון מלשכת עורכי הדין. היא התקבלה לעבודה במשרד עורכי הדין של אורי סלונים, והשתתפה בין היתר בייצוגם של "האופנובנק" רוני ליבוביץ', של ראש אגף האבטחה בשב"כ בפני ועדת שמגר שהוקמה לאחר רצח רבין, ושל בנק לאומי במשפט הבנקאים ב-1993 בעקבות משבר מניות הבנקים.
לאחר שעבדה במשרדו של סלונים במשך כעשור, פנתה הרצוג לתחום הנדבנות והפילנתרופיה. בין היתר שימשה כיושבת ראש קרן וואהל בישראל, מנהלת הפרויקטים בקרן הצדקה של איש העסקים מארק ריץ', וכיהנה בוועד המנהל של "מעלה", ארגון הפועל לקידום נושאים של אחריות תאגידית ולפיתוח הסטנדרטים של ניהול אחראי בישראל. כיהנה כדירקטורית בחברת "פולאר השקעות" וכדירקטורית חיצונית בחברת "פרידנזון שירותים לוגיסטיים".
בשנת 2010 יזמה את הקמתו של ארגון בוגרים של הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, ועמדה בראשו עד 2014, ואז הוחלפה על ידי צבי האוזר.
חיים אישיים
דודה היה תת-אלוף ארלוזור לב, שנהרג במלחמת יום הכיפורים. בן-דודה מצד אביה הוא שרון אפק, המשנה ליועצת המשפטית לממשלה הממונה על מערך הייעוץ והחקיקה במשרד המשפטים.
פתאום 30
פתאום 30 (בארצות הברית: 30 Going on 13 ובאוסטרליה: Suddenly 30) הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 2004, מסוגת הקומדיה הרומנטית. את הסרט בכיכובה של ג'ניפר גארנר, ביים גארי ויניק.
הסרט בתקציב של 37 מיליון דולר הפתיע בקופות והכניס 96.5 מיליון. בסוף 2004 דורג "פתאום 30" כסרט המרוויח של השנה ובסקר של חובבי קומדיות רומנטיות הוא נבחר במקום השני, אחרי "כשהארי פגש את סאלי".
עלילה
ג'נה רינק היא ילדה לא מקובלת שחוגגת את יום הולדתה ה-13 בשנת 1987. כל רצונה הוא להיות מקובלת, למורת רוחו של חברה, מאט פילקמן. ביום הולדתה היא מזמינה את הבנות המקובלות ביותר, וביניהן "טום-טום", מלכת הכיתה. טום-טום וחברותיה מבקשות מג'נה להמתין רגע בארון, ובינתיים מסתלקות עם כל האוכל. כשג'נה מגלה זאת, היא מסתגרת בארון ומבקשת משאלה: להיות בת 30. כאשר ג'נה מתעוררת, היא מוצאת את עצמה בת 30, בדיוק כמו שרצתה. בהתחלה היא נהנית מהעניין, מאחר שמתברר לה שהגשימה את כל חלומותיה, אך בהמשך היא נוכחת לדעת שבדרך להצלחה הפכה לאדם רע ובלתי נסבל, וכל רצונה הוא לחזור להיות ילדה בת 13.
ליהוק
גווינת' פלטרו, הילרי סוונק ורנה זלווגר היו אמורות במקור לגלם את ג'נה (2004). אוליביה מיטשל, סלינה גומז וגבריאלה וודאד היו אמורות במקור לגלם את ג'נה (1987).
דן צור
קורות חייו
צור נולד בקיבוץ תל יוסף. למד אמנות וציור במכון אבני (1940–1943) ולימודי חקלאות וגינון במקווה ישראל (1943–1945). נמנה בין מייסדי קיבוץ נירים שבנגב.
בשנת 1953 חבר לליפא יהלום בפתיחת משרד פרטי לאדריכלות ותכנון נוף. בשנת 1993 פרש יהלום לגמלאות.
בשנת 1998 זכה צור, במשותף עם יהלום, בפרס ישראל לאדריכלות.
בשנת 1997 החל את עבודתו במשרד אדריכל הנוף ליאור וולף, אשר הצטרף בשנת 2006 לניהול המשרד.
בין עבודותיו עיצוב האנדרטה לאסון המטיילים בעין גדי, בו נספה אחיו מיכאל פוקס, בקעת הקהילות ביד ושם, הגן הלאומי גן השלושה (הסח'נה), גן לאומי בית שערים, גן לאומי עין עבדת, חורשת טל, מכון ויצמן למדע, אחוזת הקבר של דוד בן-גוריון, גן לאומי חומות קיסריה, פארק אפק מקורות הירקון, פארק נחל אלכסנדר, פארק נחל חדרה, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית - קמפוסי גבעת רם והר הצופים, אוניברסיטת בריגהאם יאנג (האוניברסיטה המורמונית בהר הצופים), פארק וולפסון בגיא בן הינום, גן סאקר, מרכז רפואי הדסה עין כרם, מרכז רפואי הדסה הר הצופים, גן צבי בן-שפר בהרצליה, האוניברסיטה הפתוחה ברעננה, גן אורי גורדון ברעננה, ספורטק הרצליה, פארק כפר סבא ופרויקטים רבים נוספים, שמהווים תרומה גדולה לנוף הישראלי.
דיר טריף
דיר טריף (בערבית: دير طريف) היה כפר ערבי בגבול השפלה ולרגלי הרי יהודה, כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח לרמלה וכשלושה קילומטרים ממזרח לשדה התעופה לוד. הכפר שכן צפונית-מערבית, סמוך לבית נבאלא.
דיר טריף נכבש במבצע דני, במהלך מלחמת העצמאות, בתחילת יולי 1948 ותושביו פונו.
היסטוריה
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 836 תושבים ובמפקד של 1931 1246 תושבים ב-291 בתים. בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה והבנייה בו התרחבה במידה רבה, בעיקר בחלקו המזרחי. לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט ב-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,750 תושבים. אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה הערבית, לפי החלטת החלוקה. בכפר התמקם הלגיון הערבי. לפי העיתון הערבי "פלסטין" הפציצו לוחמים יהודים ב-14 באפריל 1948 את הכפר מהאוויר ובתקיפה נפצעו חמישה תושבים.
לאחר סיום ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, החל צה"ל ב"מבצע דני" - מתקפה על הערים הערביות רמלה ולוד במטרה להרחיב את השטח בשליטת ישראל שבין תל אביב לירושלים על ידי כיתור רמלה ולוד וכיבוש הכפרים שמצפון וממזרח ללוד. הכפר נכבש לראשונה בידי חטיבת השריון וגדוד רגלים של חטיבת קרייתי ב-9 ביולי 1948, אולם הכוחות נאלצו לסגת מפאת התקפת נגד חזקה של הלגיון הערבי. לפי בני מוריס פונו התושבים ב-10 ביולי. ב-11 ביולי עלה בידי הגדוד התשיעי של חטיבת השריון לכבוש עמדות סביב הכפר. באותו יום נכשל מאמץ לכבוש את הכפר מידי הרגימנט הראשון של הלגיון. לבסוף נכבש הכפר בידי גדוד הקומנדו (גדוד 89) של משה דיין יחד עם בית נבאלא הסמוכה, לאחר קרב קשה, ב-13 ביולי.
ב-13 בספטמבר 1948 ביקש ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון מוועדת השרים שהייתה אחראית לכפרים הערבים, רשות "להרוס חלקית" 14 כפרים באזור המרכז, ובהם דיר טריף. הוא אמר לשרים כי זוהי בקשה שקיבל בכתב ממפקד חזית המרכז, האלוף צבי איילון, שנימק זאת "מסיבת חוסר בכח אדם לתפיסת המרחב ולהתבצר בעומק". ב-27 במאי 1949 יושבו בכפר הנטוש יהודים עולים חדשים. מבני הכפר נהרסו מאוחר יותר, למעט מבנה בית הספר. בשנת 1949 הוקם במקום מושב בית עריף, שהוקם מחדש בשנת 1951.
גויי הים
גויי הים הוא שם כולל לקבוצות עמים חמושות שפשטו במאה ה-13 לפנה"ס ממערב הים התיכון על התרבויות המבוססות במזרח – הפיניקית, החיתית, המיקנית, המצרית.
מקור המונח באגיפטולוגיה בה הוא מבוסס בהסתמך על תיעוד מצרי רב שנים, המתאר את גויי הים כקבוצת פושטי ים שהגיעה לחופים המזרחיים של הים התיכון, וניסתה לחדור למצרים בימי השושלת ה־19 המאוחרת, ובייחוד בשנה החמישית לשלטון רעמסס השלישי, בן השושלת ה־20.
במשך הזמן, עם התרחבות המחקר, הורחב השימוש במונח לתיאור אותם עמים שהגיעו בדרך הים לחופים המזרחיים של הים התיכון גם לפני תקופה זו, ושישבו בו גם לאחריה, ותרבותם מקורה בים האגאי ובאיי הים התיכון. סברה מקובלת היא שפשיטות גויי הים, שהיו מצוידים בנשק ברזל מול הברונזה של התרבויות הוותיקות, הן שהביאו עמן את ימי הביניים הקטנים: תקופה בה נמחקה התרבות המיקנית על הכתב העתיק שלה, ליניאר B, נחרבה האימפריה החתית, התרבות הפיניקית המזרחית ספגה מהלומה קשה ממנה התאוששה רק לאחר כמחצית האלף, ואילו מצרים נדחקה מארץ ישראל.
המונח גויי הים
את המונח "גויי הים" טבע האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו בהתייחסו לקואליציית השבטים שתקפה את מזרח הים התיכון ואת מצרים במאות ה-13 וה-12 לפנה"ס. בשנת 1882 חקר מספרו את תבליטיו של רעמסס השלישי במקדש במדינת האבו המראים קרבות עם גויי הים. הוא הכניס את המונח לספרות המחקר ולשפת הדיבור. המצרים קראו להם בשפתם "אלה שבאו מהירוק העמוק" שהיה כינויו של הים התיכון.
תיעוד היסטורי
במכתבי אל-עמארנה מן המאה ה־14 לפני הספירה נזכרים שרדנים המשמשים שכירי חרב למצרים, ולכים הנזכרים כשודדים, גם בתעודות מאוגרית מהמאה ה-13 לספירה נזכרים שרדנים כבעלי קרקעות, ככל הנראה בשירותו של המלך.
בימי רעמסס השני (מלך בין 1279–1213 לפנה"ס הכרונולוגיה הנמוכה) שירתו שרדנים כשכירים בצבא בקרב שנערך בקדש שבסוריה כנגד החיתים. אזכור נוסף נמצא באחת מרשומות פרעה מרנפתח ששלטונו מתוארך על פי רוב לשנים 1213–1203 לפנה"ס. מרנפתח ציין שבשנה השלישית לשלטונו הוא הביס פלישה של לוביים וגויי הים. מרנפתח, לדבריו, הרג 6,000 מאנשיהם ו־9,000 מהם לקח בשבי.
כעשרים שנים לאחר מכן הפרעה המצרי רעמסס השלישי בשנת מלוכתו השמינית נאלץ לטפל בפלישה נוספת של גויי הים. במקדש הקבורה שבנה רעמסס במדינת האבו (ממערב ללוקסור) נמצאו תבליטים מפורטים וכתובות החקוקות על קירות המקדש המונומנטלי. לפי התיאור, גויי הים התקדמו בשני טורים. טור אחד באוניות עם חרטום בצורת ברווז ניסה לחדור למצרים דרך זרועות הדלתה, טור שני התקדם עם נשים וטף בעגלות רתומות לשוורים לאורך החוף. הוא תיאר כיצד, למרות העובדה ש"אף ארץ לא עמדה בפני" כוחות גויי הים וכי הם רמסו את "חתי, קודה, כרכמיש, ארזוה, אלשיה וממלכת אמורו", הוא הצליח להביסם בקרב ימי, ואת השבויים שלקח גייס לצבא המצרי והושיב אותם במבצרים.
רעמסס צירף לתיאוריו את רשימת שבטי העמים הפולשים: פלשת, תֶ'כֱּר (סִיקוּלוּ), שֶקֶלֶש, דֶנְנ וֱשוֱש. גויי ים נוספים היו הלַבּוּ, לוּקַה, טֵרֶש, קַרשִישַה, שַרְדַנַה, ואֵקְוֵש. למרות תיאורו, ובהתחשב בעובדה כי הרשימה אותה סיפק זהה לרשימת מרנפתח כמו גם העובדה שרעמסס בדה חלק מהקרבות שתיאר על קירות מקדשו, הגיעו מספר אגיפטולוגים להבנה כי רעמסס כנראה זקף לזכותו את ניצחונו של אחר – מנהג שכיח במצרים העתיקה.
גוי ים נוסף מופיע באוסף רשומות שמתוארכות למאה ה־12 לפנה"ס המוקדמת. עָמִוּרָפִּי, אחרון מלכי אוגרית, קיבל מכתב משופילוליומש השני, מלך החתים, שהזהיר אותו מפני ה"שִיקַלַיוּ אשר חיים על הספינות". יש המזהים את העם המדובר כסיקולו או שקלש מרשימת מרנפתח. זמן קצר אחר קבלת המכתב אוגרית חרבה ונשדדה, ולעולם לא יושבה מחדש.
שמם של חלק מגויי הים מופיע גם בהאונומסטיקון של אמנופה ובפפירוס האריס א.
באודיסאה מוזכרת פלישה של אכאים לדלתה של הנילוס, פלישה שנהדפה על ידי כוח שכלל חיילים ומרכבות בדומה לתיאורים המצריים.
בחוף הדרומי של ישראל של היום התיישב אחד מהעמים הנמנים עם גויי הים, הפלשתים, בסוף האלף השני לפנה"ס. הפלשתים מוזכרים בתנ"ך, בכתובות המצריות שתוארו לעיל, ובכתובות אשוריות מהמאה השביעית לפנה"ס. שרידיהם, שהתערו בחברה המקומית המשיכו בייחודם עד לתקופה הפרסית. בעשרות השנים האחרונות נחקרה קבוצה זו באופן אינטנסיבי יחסית על ידי הארכאולוגים וכיום אין כמעט ספק שמוצאה מהתרבות האגאית. אזור החוף הדרומי של ארץ ישראל נקרא עד היום על שמה פלשת. לאחר כישלון מרד בר כוכבא בתקופה הרומית, הסב השלטון את שמה של כל ארץ ישראל ל"פלשתינה" וכך היא נקראה בשפות האירופאיות, ועם כיבושי האסלאם גם בשפות הערביות, בהן ארץ-ישראל נקראה "פלסטין".
השערות על מקור גויי הים
המצרים הקדומים השתמשו במונח "אלו שבאו מהירוק הגדול" (הים התיכון) לתיאור גויי הים ועל פי רעמסס מוצאם באיי הים. האיים הקרובים ביותר למצרים הם איי הים האגאי. גם על פי הציורים המצריים של הקרב שהשתמרו אין כמעט ספק שמדובר בקבוצות שמקורן בים האגאי.
כפי שנזכר לעיל הקבוצה שנחקרה יותר מכל שאר גויי הים היא הקבוצה הפלשתית וכמעט שאין מחלוקת בין החוקרים כי תרבותה מתבססת על התרבות המיקנית.
תימוכין נוספים להשערה כי מקורם של גויי הים הוא בעולם האגאי מבוססת על שמותיהם המתועדים. בבסיס הסברה עומד זיהוי האקוֵש עם האכאים והדנין עם הדנאים, שמות עתיקים לשבטים יוונים הנזכרים בכתבי הומרוס. הסברה היא כי הפלשתים היו חלק מקונפדרציה דוברת יוונית זאת. יגאל ידין העלה השערה כי גם שבט דן, אותו זיהה עם הדנאים, היה במקור חלק מגויי הים, לפני שהסתפח לקונפדרציה של שבטי ישראל.
ניסיונות נעשו לזהות את גויי הים גם עם עמים איטלקיים. כך, למשל, שיערו אחדים שמוצאו של שבט השקלש (הסיקילים) הוא בסיציליה, והארכאולוג פרופ' אדם זרטל העלה את ההשערה כי מוצא השרדנים הוא באי סרדיניה.
העדויות הארכאולוגיות מספקות בסיס יציב לטענה שעמים ממרכז אירופה וחצי האי האיטלקי תרמו לתופעת גויי הים. קדרות ונשק מברונזה מסוג איטלקי נמצאו בשכבות היישוב שנבנו על גבי הערים החשודות בהרס מצד גויי הים. כמו כן, סיכות בסגנון מרכז אירופי וחרוזי ענבר נמצאו באתרים. פריטים אלו לא נמצאו בשום אתר לפני תקופת גויי הים. ראוי גם לציין כי חלק מהסכינים וכלי השתייה בסגנון האיטלקי הם בעלי דמיון רב לסכינים וכלי שתייה שנמצאו בהונגריה ומרכז גרמניה, בני התקופה שבין 1,800 ל־1,600 לפנה"ס.
ב-2017 פוענח לוח אבן מאזור אנטוליה המתאר את מעללי הנסיך מוקסוס מטרויה שבין כיבושיו נמצאת גם העיר אשקלון.
תוצאות פלישתם/הגירתם
הסוף הפתאומי של תרבויות אחדות בסביבות שנת 1200 לפנה"ס הוביל אחדים לטענה שגויי הים אחראים לחורבן האומות החתית, המיקנית והמיתנית. על פי תפיסה זו גויי הים כבשו כיבוש אלים ושרפו את הערים העשירות עד היסוד. הם לא ניסו לרשת את העושר של יושבי העיר הקודמים, ובמקום זאת הקימו יישובים בעלי אופי תרבותי וכלכלי נחות יותר. עניין זה הביע בעיני החוקרים את הבוז הנורא בו חשו בעיניהם גויי הים כלפי הערים וכלפי מה שהן סימלו.
אף על פי כן, מארק ואן דה מיארוף ואחרים התנגדו לתאוריה הזו. גרימל טען שאת מיתני, אשור ובבל החריבה קבוצה שחיה לגבולות האדמות המיושבות ונקראה באכדית חַבִּירוּ. טיעון נוסף שהעלה גרימל עמד על העובדה כי הקרב עם רעמסס, אם התרחש בכלל, לא היה אלא עימות מצומצם וחסר חשיבות בגין נטייתו של פרעה להוסיף גוזמה לתיאוריו הפיקטיביים. אף על פי שברור מהממצאים הארכאולוגיים שאוגרית, אשקלון וחצור חרבו בערך באותה התקופה, כרכמיש עמדה איתן וגבל וצידון לא נפגעו.
הארכאולוג אברהרד זנגר העלה תאוריה שלפיה עמי הים היו למעשה ברית של מדינות מערב־אנטוליות בהנהגת טרויה. לטענתו, אחר מפלת התרבות המינואית קמו שני כוחות עיקריים שהתחרו על דרכי המסחר העתיקות: טרויה והתרבות המיקנית. כוח נוסף באזור היה האימפריה החתית המעורערת שנדחקה לכיבוש קפריסין אחר אובדן מקורות מכרה למתכות. החתים, לדעת זנגר, הטילו חרם כלכלי על יורשי התרבות המינואית. בני טרויה עלו על החתים, בין אם להרתיעם או להשמידם, בתגובה.
טבעי ששדה הקרב הנבחר יהיה בקפריסין, ואכן ידוע על קרב בין החתים לגויי הים בקפריסין. ידם של החתים הייתה כנראה על העליונה בקרב, אולם התפוררותם אחר המלחמה עם רעמסס השני והתחזקות אשור החלישו את החתים במידה מספקת כדי ששיתוף פעולה בין טרויה לשבטי הקסקה שטרדו את החתים זה מאות שנים, יביא לחורבן האימפריה החתית. חתושש נשרפה והחתים נפלו; סודות החרשות שלהם נפוצו בקרב כובשיהם. עם אנטוליה כגשר לארץ ישראל ומצרים יכלו עמי הים, הם הברית המערב־אנטולית, להתעשר ולהתחזק במידה שאיימה על בני התרבות המיקנית. ניסיון אחרון של המיקנים לבלום את הטרויאנים בטרם יתחזקו יתר על המידה נערך סביב 1186 לפנה"ס לחומות טרויה. בין אם תחת אגממנון, איאס, אודיסאוס ואכילס כמתואר על ידי הומרוס, או כעימות סטנדרטי, בא על טרויה סופה במלחמת טרויה והברית המערב אנטולית התמוטטה.
כיום אנו יודעים שקבוצות של גויי הים הופיעו בלבנט לפני המאה ה-12 לפנה"ס באוגרית ובמצרים והשתלבו במערכות הקיימות כחרשי מתכת, שכירי חרב וחקלאים. נראה שגל נוסף של גויי הים הופיע במאה ה-12 לפנה"ס – גל זה הביא לחורבן אוגרית וממלכות נוספות בצפון הלבנט אך נבלם בדרומו בידי המצרים ששילבו אותו במערך הקיים. בניגוד לגל בצפון שהביא לחורבן ערי הממלכה ולא הקימן מחדש, הגל בדרום התיישב או יושב בידי המצרים. ככל הנראה חלק מגל זה היו הפלשתים, שהתיישבו באתרים כנעניים לשעבר והקימו ברית של 5 ערים שבשיאה שלטה על דרך הים וסעיפה בעמק יזרעאל כלפי דמשק. בגלגולים שונים התקיימו הערים הללו ושמרו על חלק מתרבותן לתוך התקופה ההלניסטית ועד לתקופה הנוצרית.
בסביבות 1100 לפנה"ס היגרו חלק מגויי הים אל עבר הירדן והקימו יישוב ששרידיו מוכרים כיום כ"תל אבו אל-חַ'רַז" שבירדן, בקרבת הגבול עם ישראל באיו"ש – יש המציעים כי זהו האתר של יבש גלעד המקראית.
מרקו בארבאריגו
מרקו בארבאריגו (באיטלקית: Marco Barbarigo; סביבות 1413 -14 באוגוסט 1486) היה הדוכס ה-73 של ונציה. בארבאריגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו, בשנת 1485, ועד פטירתו, זמן קצר לאחר מכן.
לאחר פטירתו כיהן אחיו, אגוסטינו בארבאריגו כדוג'ה אחריו.
פרס המוזיקה של בילבורד לאמן הבילבורד 200 המוביל
ערך זה מפרט את הזוכים ואת המועמדים בפרס המוזיקה של בילבורד לאמן הבילבורד 200 המוביל: הפרס ניתן לראשונה בשנת 1992, אבל הופסק בשנה העוקבת. הפרס חזר בשנת 2011 ומאז מוענק מדי שנה. הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט היא בעלת הכי הרבה זכיות בקטגוריה הזו עם ארבע, סוויפט היא גם האמן עם מספר המועמדויות הגבוה ביותר - כשבעה.
זוכים ומועמדים
הזוכים רשומים ראשונים וכתובים באותיות מודגשות.
אימפריית קאנם בורנו
אימפריית קאנם-בורנו נוסדה ככל הנראה סביב אמצע המאה ה-13 ושלטונה נמשך עד לסוף המאה ה-19. בירתה הייתה גזארגמו (Ngazargamu), מצפון-מזרח לאגם צ'אד. במהלך ההיסטוריה שטחה של קאנם-בורנו כלל את דרום צ'אד, צפון קמרון, צפון-מזרח ניגריה, מזרח ניז'ר ודרום לוב של ימינו. בשל מיקומה המרכזי ביבשת אפריקה שימשה האימפריה נקודת מפגש מסחרי בין צפון אפריקה, עמק הנילוס ואזור הסהרה.
בשנת 1893 נכבשה אימפריית קאנם-בורנו על ידי צבא שפלש ממזרח סודאן והביא לסופה של אחת האימפריות הגדולות שראתה אפריקה. אימפריית קאנם-בורנו אינה קיימת כיום, אולם מדינת בורנו השוכנת כיום בחלקה הצפון מזרחי של ניגריה טומנת בחובה מאפיינים מהשפה והתרבות של האימפריה ואף מוזיאון המנציח אותה.
מקאנם לקאנם בורנו - התרחבות האימפריה
אימפריית קאנם החלה את דרכה במאה ה-8 והשתרעה על שטח רב באפריקה שכלל את מדינות צ'אד, ניגריה ולוב של ימינו. בשיאה של האימפריה שטחה כלל חלקים של דרום לוב (פזאן), מזרח ניז'ר, צפון מזרח ניגריה וצפון קמרון. התושבים הראשונים של קאנם היו אנשי ה"קנמבו" (Kanembu). הקנמבו היו קבוצת סוחרים מצ'אד שהיו אחראים על 70%-85% מהמסחר שלה. הם דיברו בשפת הקנמבו, אחת משפות הנילו-סהרה (משפחת שפות שדוברו באפריקה באזור נהר הנילוס ובחלק צפוני של נהר הצ'ארי-chari), וכשפה שנייה רבים מהם דיברו ערבית. בירתה הראשונה של קאנם הייתה נאג'ימי (Njimi) שמוקמה צפון מזרחית לאגם צ'אד. בשל מיקומה המרכזי של קאנם, היא שימשה מרכז מסחרי בו נפגשו סוחרים מצפון אפריקה, עמק הנילוס ואזור הסהרה. ככל הנראה האימפריה שמה לה למטרה לשלוט בכלל שבילי המסחר אל מצרים וטריפולי ולבסס את כוחה על גבי נתיבי המסחר בסהרה. בשנת 700 לספירה הוכתר המלך הראשון של אנשי הקנמבו – "סף" (Sef) או כפי שכונה על ידם - "Mai"(מלך). בסוף המאה ה-7, תחת שלטונו של דוגו (Dugu), מלכה השלישי של קאנם, התעצמה עיר הבירה נאג'ימי והשפעתה גדלה, דבר אשר סימל את תחילתה של שושלת "דוגואה" (Duguwa), על שמו של המלך באותה התקופה. דוגו היה הראשון לחבר בין קאנם לבורנו אך טרם ייסד אותן לכדי אימפריה אחת.
מושיק עפיה
מושיק עפיה (נולד ב-3 באוקטובר 1974) הוא זמר ישראלי, אשר שר בסגנון מוזיקה ים תיכונית.
אימפריית קאנם בורנו
מקאנם לקאנם בורנו - התרחבות האימפריה
בשנת 1086 הוחלף השלטון בקאנם משושלת דוגואה ועבר אל שושלת סיפאווה (Sayfawa). נראה כי החלפת השושלות היוותה טריגר לכניסתו של האסלאם. המנהיג הראשון משושלת הסיפאווה היה "הומאי" (Hummai) שהיה מוסלמי בעצמו. הוא הכניס את חוקי האסלאם אל בתי המשפט והתנהלותה המדינית של האימפריה. בשנים הללו נבנו ברחבי האימפריה מסגדים רבים ואנשים נדרשו להמיר את דתם לאסלאם. בין השנים 1221–1259 יזם המלך הרביעי במספר בשושלת הסיפאווה, דונמה דבאלמי (Dunama Dabbalemi), קשר עם סולטנים מצפון אפריקה. על ידי שיתוף פעולה ביניהם הוקמה אכסניה בקהיר על מנת להקל על העלייה לרגל למכה - עיר קדושה למוסלמים אליה הם עולים ברגל לפחות פעם אחת במהלך חייהם. בנוסף, הכריז דונמה דבאלמי על מאבק אלים כנגד השבטים הסובבים אותו מכיוון שלא האמינו באסלאם ופתח בתקופה ארוכה של כיבוש. במהלך מלחמותיו הוא כלא עבדים רבים וסחר בהם עם מדינות צפון אפריקה. דונמה אף הרס את ה-"mune", אשר שימש כאובייקט המהווה סמל לסמכותיות עבור אדם אשר מחזיק אותו (אדם שהיה בידיו ה-mune היה בעל סמכות של בחירה). הריסת ה-mune סימלה את מפלתן של האמונות שקדמו לאסלאם. באחד ממסעות הכיבוש שלו נבלם דונמה דבאלמי על ידי שבט ה"בוללה" (Bulala) ואף נסוג מקאנם עד בורנו בעוד אזור קאנם נכבש בידי לוחמי הבוללה. לוחמי הבוללה גירשו מאדמות קאנם את אנשי הקנמבו (ראשוני אנשי קאנם) והכריחו אותם לעלות לבורנו. בנוסף לנסיגה לבורנו, אנשי הקנמבו העבירו את בירתם מ"נאג'ימי" (בירת קאנם שנכבשה) אל "גזארגמו" שבבורנו. במהלך הזמן, הנישואים הפנימיים של אנשי בורנו ושל אנשי הקנמבו שגורשו לבורנו הביאה ליצירת דור חדש של אנשים – אנשי ה"קנורי" (Kanuri) ויצירתה של שפת הקנורי (שהיא חלק ממשפחת שפות בשם "נילו-סהרה"). במאה ה-16 קאנם נכבשה חזרה על ידי הסיפאווה אך המרכז הפוליטי שלה נותר בגזארגמו שבבורנו ומכאן שמה של האימפריה קאנם-בורנו.
מושיק עפיה
קריירה
מושיק עפיה נולד ב-3 באוקטובר 1974 בחולון, בצבא שירת בחוות השומר, כעובד כללי. את הקריירה המוזיקלית שלו החל ב-1993 בגיל 19, בשירה בסגנון מוזיקת דיכאון, ועבר לאחר מכן לסגנון קליל יותר. שני אלבומים שהוציא בשנים 1995–1996 זכו להכרה והצלחה בקרב חובבי הסגנון הטורקי. הראשון מביניהם, "גשם טפטף", הניב מס' להיטים בז'אנר כגון שיר הנושא, "גודל הכאב", ודואט עם הזמר קובי פרץ, "כואב אחי". ב-1997, הוציא עפיה את אלבומו השלישי, "סיפור אהבה" ומתוכו הסינגל "סך הכל נשיקה" שהפך ללהיט ברדיו. בעקבות זאת, הוא הופיע אצל דודו טופז, ב"הראשון בבידור" ושם זכה לחשיפה משמעותית. הוא התבסס בסגנון המוזיקה המזרחית עם אלבומו "חלום מתוק" מ-2002. מתוך האלבום יצא שיר הנושא שהפך לאחד הלהיטים הכי מושמעים בישראל. כשנה לאחר מכן, יצא הלהיט "אני לא זמין", שזכה להצלחה רבה; בסמוך לצאת הסינגל, יצא אלבומו השישי, "יש לי אותך", שהגיע תוך כשלושה שבועות, למעמד פלטינה כשנמכר בלמעלה מ-40 אלף עותקים חוקיים.
אימפריית קאנם בורנו
שגשוגה של האימפריה
לאחר גירושם לאדמות בורנו, אנשי שושלת סיפאווה סבלו מחיכוכים פנימיים ואיומים חיצוניים, דבר שהתבטא בהחלפת 15 שליטים שונים במהלך המאה ה-15 לבדה. בשנת 1460 המלך (Mai) השולט, אלי דונמאמי (Ali Dunamami) הביס יריבים רבים של שושלת הסיפוואה והחל בגיבושה של אימפריית קאנם בורנו. הוא בנה עיר מבוצרת בגזארגמו (עיר הבירה) בחלק המערבי של אגם צ'אד, אשר הייתה הבית הקבוע הראשון של שושלת המלכים השולטים של שושלת סיפאווה לאחר 100 שנים ללא בית קבע. המלך שהגיע אחריו, אידריס קאטאקרמבא (Idris Katakarmabe) המשיך את התעצמותה של האימפריה ובמאה ה-16 הצליח להביס את אנשי הבוללה (אשר גירשו את שושלת הסיפאווה לבורנו כ-300 שנה קודם לכן). בנוסף, הוא הצליח לכבוש בחזרה את העיר נג'ימי שהייתה עיר הבירה הקודמת של שושלת סיפאווה בקאנם. למרות זאת, המרכז הפוליטי שלה נשאר בגזארגמו שבבורנו, עקב העובדה שאדמות בורנו היו פוריות לחקלאות ומתאימות יותר לגידול בקר.
אימפריית קאנם בורנו הגיעה לשיאה במהלך כהונתו של המנהיג אידריס אלומה (Idris Aluma) בין השנים 1564–1596. המלך אלומה היה ידוע בשל יכולותיו הצבאיות, הרפורמות הניהוליות שהנחיל בהנהגה במשטר והאדיקות שלו בדת האסלאם. כחלק מהרפורמות בהנהגה שם המלך דגש על היחסים הדיפלומטיים של האימפריה ומיסד את היחסים עם מדינות כגון טריפולי, מצרים והאימפריה העות'מאנית. בנוסף, שלח המלך משלחת של 200 שגרירים מטעם האימפריה לסיבוב דיפלומטי ברחבי המדבר שמסביב לעיר הבירה. במהלך כהונתו אימפריית קאנם בורנו הייתה חזקה וניהלה מסחר טרנס-סהרי עם מדינות נוספות באזור (מיקום האימפריה היווה נקודת מפתח במסחר המקומי). מוצרים רבים כגון כותנה, עורות ובשמים יוצאו ואילו מוצרים כגון מלח, משי, סוסים ואף בני אדם ששימשו כעבדים יובאו לרחבי האימפריה.
מושיק עפיה
קריירה
בשנת 2009 הוציא מושיק עפיה את האלבום "מבט שנוגע", מתוכו יצאו השירים: "מבט שנוגע" שהחזיר אותו לתודעה כזמר והושמע רבות ברדיו, "אני לא מלאך" שגם הפך ללהיט ברדיו ו"שובר שתיקה" שהפך גם הוא ללהיט ברדיו (השיר בעצם מסכם את תקופת השפל שאותה חווה עפיה בחייו).
אימפריית קאנם בורנו
המסחר באימפריית קאנם בורנו
הקשרים הטרנס-סהרים של אימפריית קאנם בורנו היו בעלי משמעות רבה לצמיחה הכלכלית שלה ולשגשוגה. כחלק מיחסי המסחר שלה, קיבלה אימפריית קאנם בורנו תשלומים מאזורי הפריפריה שסביבה איתם ניהלה מסחר, ותשלומים אלה היוו נדבך חשוב בכלכלת האימפריה. בנוסף לסוסים הרבים שהיו ברשותה של אימפריית קאנם בורנו, היא ניהלה מסחר רב במלח הודות לעובדה שעיר הבירה של האימפריה - גזארגמו מוקמה בלב תעשיית ייצור המלח בכל מחוז בורנו. המלח נמכר בעיקר במרכז סודאן והשתמשו בו בתעשיית הטקסטיל, למטרות רפואיות וכן למטרות קולינריות. האימפריה סחרה גם בעבדים והרווח שלה מסחר זה היה אף גדול יותר מהמסחר במלח. בהיותה ממוקמת על תוואי הסחר דרך פזאן לכיוון צפון אפריקה, קאנם - בורנו הייתה אחד השחקנים המרכזיים בסחר הפנימי של עבדים אפריקנים. למרות שקשה להעריך את המספר המדויק של עבדים שנמכרו על ידי סוחרים מקאנם-בורנו בין המאות ה-6 ל-19, ניתן לומר כי האימפריה השיגה את הונה העיקרי ממסחר בעבדים. המסחר בעבדים השפיע גם על החלטות פוליטיות באימפריה, שכן משלחות צבאיות יצאו במטרה לפלוש למקומות בהם יש פוטנציאל למציאת עבדים למסחר. הרווחים שהם סיפקו עבור המאי (המלך השולט) אפשרו לו להחזיק צבא חזק, דבר שתרם לחוסנה וביטחונה של האימפריה. מקור ההכנסה ממסחר בעבדים נפגע על ידי כניסת הקולוניאליזם האירופאי והמסחר בעבדים חדל להתקיים בשנת 1920.
מושיק עפיה
קריירה
בשנת 2010 הוציא מושיק עפיה את האלבום "בשבילי", מתוכו בלט שיר הנושא, שהפך ללהיט ברדיו.
בשנת 2012 היה אמור להשתתף בעונה השנייה של התוכנית "חי ב-LA LA לנד" המצולמת בלוס אנג'לס, אולם השתתפותו בוטלה עקב פחד טיסה.
אימפריית קאנם בורנו
מבנה פוליטי ומדיני של אימפריית קאנם-בורנו
המבנה המדויק של המלוכה והפוליטיקה הפנימית באימפריית קאנם בורנו אינו ידוע במלואו, אך ישנם כמה אלמנטים שנראה כי נשמרו לאורך ההיסטוריה הארוכה של האימפריה. משפחת המלוכה היוותה גם את הליבה של המערכת הפוליטית והדבר בא לידי בידי בכך שראש משפחת הסיפוואה היה גם המלך (מאי). כדי למנוע מלחמות על ירושה, ה'צ'ירומה' (chiroma) - היורש, שהיה בדרך כלל אח של המלך או בנו הבכור, היה מיועד להחליפו לכשימות כבר במהלך כהונתו של המלך. לחברי משפחת המלוכה היו גם תפקידים ממשלתיים באימפריה ולא רק ממלכתיים. דוגמאות לכך היא ה"מגירה" (magira) - אמו של המלך, אשר החזיקה למשך זמן רב את המספר הגבוה ביותר של שטחים בממלכה וה"גומסו" (gumso), אשתו הראשונה של המלך, אשר הייתה אחראית על העבודה והמשימות השוטפות בארמון ביחד עם שלוש נשותיו האחרות של המלך.
מושיק עפיה
קריירה
בשנת 2014 הגיש לבית המשפט בקשה לפשיטת רגל.
אימפריית קאנם בורנו
מבנה פוליטי ומדיני של אימפריית קאנם-בורנו
כתוצאה מהתפקידים השונים שהיו לחברי משפחת המלוכה, היציבות של האימפריה הייתה קשורה בקשר חזק עם היציבות של משפחת המלוכה. עם זאת, הכוח הפוליטי לא היה שייך באופן בלעדי למשפחת המלוכה והייתה מועצה שהייתה אחראית על ההחלטות הפוליטיות. במועצה זו היו כ-12 חברים, כאשר מי שהרכיבו אותה, מלבד צאצאים של היועצים הקרובים של הסיפוואה, היו אנשים שנבחרו על פי יכולותיהם ולא על פי ייחוסם המשפחתי וקרבתם למשפחת המלוכה.
מושיק עפיה
קריירה
בפברואר 2015 הוציא את אלבומו "רק זכרונות". האלבום כלל את השירים: "חיבור משמיים", "דרך חזרה", "רק זכרונות", "עד שתחזרי" ושני דואטים "בסוף הדרך" עם תמר יהלומי, ו-"מנגינה" עם יהודה סליאס.
ב-2015 השתתף בעונת ה-VIP השנייה של תוכנית המציאות "האח הגדול" וזכה במקום הראשון. טרם הוכרז כזוכה, אסר בית המשפט על הפקת התוכנית להעביר לידי נציגיו את הכספים המגיעים לו בעבור השתתפותו בתוכנית וזאת, עקב חשש מהברחת נכסי חייב. לאחר הזכייה, הוציא חמישה סינגלים לרדיו: "מחבק את החיים" (כאות תודה לקהל המעריצים שלו, על הזכייה ב"האח הגדול"), "מלכה של השכונה", "I LOVE YOU", "חצי חיים" (שהוא גם שיר הנושא של אלבומו ה-16) ו-"חמישי שמח".
אימפריית קאנם בורנו
מבנה פוליטי ומדיני של אימפריית קאנם-בורנו
את המבנה של המערכת הפוליטית ניתן להבין גם דרך הניהול הטריטוריאלי של הממלכה. אימפריית קאנם-בורנו אורגנה באופן טריטוריאלי וחולקה על פי מחוזות אדמיניסטרטיביים, כאשר לארגון זה תפקיד מהותי בשרידותה של האימפריה במהלך השנים. ישנם גבולות טריטוריאליים שלא ברורים עד הסוף ולא הצליחו לדייק במוצא שלהם כמו למשל הגבולות לאורך הדרך של המסחר הסהרי, בעוד שגבולות אחרים הם כן ברורים, כמו למשל הגבולות של אגם צ'אד עם ה'בגירמי' ( bagirmi) או מערבה עם השטחים של ה'האוסה' (hausa).
מושיק עפיה
קריירה
ב-29 במאי 2016 יצא אלבומו "חצי חיים" שכלל 12 שירים. חמישה משירי האלבום יצאו כסינגלים, זה אחר זה, בהפרש של כחודש וחצי לאחר זכייתו באח הגדול. האלבום זכה במהירות להכרה ולאהבה רבה מאוד מצד הקהל.
אימפריית קאנם בורנו
מבנה פוליטי ומדיני של אימפריית קאנם-בורנו
מעבר לכך, הליבה של בורנו וחלק מהמחוזות החדשים שנכבשו לאורך השנים היו שונים במבנה הטריטוריאלי שלהם. במטרופולין של בורנו, הייתה מערכת של 'שליטה כפולה' על שטחים, מה שאפשר לממלכה להטיל מיסים ולהציב חיילים כרצונם. השליטה הראשונה על השטח התבטאה ב-'צ'ימה ג'ילבה' (chima jilibe) שהייתה לו שליטה על האנשים בשטח, והשליט השני ה-'צ'ימה צ'ידיבה' (chima chidibe) היה אחראי על הטריטוריה הספציפית ולא על האנשים באופן ישיר.
מושיק עפיה
קריירה
ב-4 במאי 2017 יצא הסינגל "#בייבי" בשיתוף פעולה עם רון נשר שכתב והלחין רון נשר את השיר יחד עם עידן חיים בהפקתו של מוטי סיימון.
ב-2 במאי 2017 הוציא את הסינגל "זה לא עושה לי כלום" בשיתוף עם כוכבי רשת ופליטי ריאליטי.
ב-2021, הוא השתתף בעונה השנייה של "הזמר במסכה" בדמות הרוגלך, והודח שביעי מהתחרות.
ב-2022 החליט עפייה לעזוב את עולם המוזיקה, עבד במגרש מכוניות ולאחר מכן פתח חנות נעליים ברחוב סוקולוב בחולון.
אימפריית קאנם בורנו
מבנה פוליטי ומדיני של אימפריית קאנם-בורנו
אמצעי זה של שליטה כפולה על השטחים בממלכה אפשר לאימפריה לשלוט ולנהל את האוכלוסייה בממלכה בשילוב עם שליטה רציפה על האוכלוסייה הנוודית או סמי-נוודית כמו הערבים השואיים (shuwa arabs). שליטה זו אפיינה את בורנו בעוד אזורים נרחבים אחרים בממלכה עדיין נוהלו על ידי שליט מקומי יחיד כמו למשל ב'זינדר' (zinder) שם השליט היה עצמאי אך עדיין חלק מאימפריית קאנם - בורנו עד לאמצע המאה ה-19.
מושיק עפיה
חיים אישיים
במרץ 2011 נישא עפיה לנטלי יעקובוב, ביוני 2013 הם התגרשו.
אימפריית קאנם בורנו
דעיכת האימפריה
הנהגתו היציבה של המלך אלומה והכוח הצבאי והפוליטי שהשיג, נשמרו עד אמצע המאה ה-17, אז החלה אימפריית קאנם בורנו לדעוך. במהלך המאה ה-18 התרחבה אמנם האימפריה, אך התרחבות זו הייתה רק לכיוון מערב לכיוון אדמות "האוסה" (Hausa). אדמות האוסה, אשר שוכנת בצפון ניגריה של ימינו, היו מקום מושבם של אנשי ההאוסה שהיא אחת מהקבוצות האתניות הגדולות באפריקה. במקביל להתרחבותה של האימפריה מערבה, החלה אוכלוסיית אנשי ה"פולאני" (Fulani) אשר הייתה גם היא אחת מהקבוצות האתניות הגדולות בחלקה המערבי של אפריקה, לבנות כבישים ודרכי גישה לעבר בורנו. בשנת 1808 לוחמי הפולאני כבשו והשתלטו על עיר הבירה של אימפריית קאנם בורנו – גזארגמו. מנהיגם של אנשי הפולאני באותה תקופה היה "אוסמאן דאן פודיו" (Usman Dan Fodio). אל מול אנשי הפולאני ומנהיגם, נאבק "מוחמד אל קאנם" (Muhammad al kanem), שהיה יועץ של משפחת המלוכה ודתי מלומד. כחלק מהמאבק שניהל, הוא בנה עיר חדשה בשם "קוקאווה" (Kukawa) אשר נמצאה צפון מזרחית לאימפריה דאז.
מושיק עפיה
חיים אישיים
באוגוסט 2018 החל לצאת עם דיירת העונה התשיעית של האח הגדול, אינה סטיוארט.
ב-31 באוגוסט 2020 נישא לזוגתו דנה ששון. במרץ 2021 נולדה בתו הבכורה. באוגוסט 2022 נולד בנו השני.
אימפריית קאנם בורנו
דעיכת האימפריה
שושלת סיפאווה נשארה ממלכה עד לשנת 1846. בשנה זו התנהלה מלחמת אזרחים, ובנו של אל קאנם - "עומר" (Umar) הוכתר לסולטאן הראשון של בורנו ה'חדשה'. בניגוד לאביו, איפשר עומר ליועציו לנהל את המדינה. האיפרייה החלה לדעוך כתוצאה מחוסר ארגון בניהולה, תחרות אזורית ומתקפות מצד הצבא של אימפריית "קוודאי" (Quaddai) ממזרח. ההתדרדרות נמשכה גם תחת בנו של עומר ובשנת 1893 נכבשה בורנו על ידי הבריטים. ההשתלטות האירופאית בסוף המאה ה-19 חילקה למעשה את בורנו בין הקולוניה הגרמנית בקמרון לבין הקולוניה הבריטית בניגריה. לאחר מלחמת העולם הראשונה הטריטוריה של בורנו אוחדה מחדש תחת שלטון בריטי ובשנת 1961 שויכה באופן רשמי לניגריה.
הגירגם
ה"גירגם" (פירוש המילה גירגם הוא "רשימה של אבות קדומים"), או בשמו הנוסף ה"דיוואן", הוא ספר שמכיל את רשימת המלכים והשלטונות של אימפריית קאנם וקאנם-בורנו. בנוסף, מכיל הגירגם את כל האירועים החשובים שקרו במהלך כהונתם של המלכים השונים (מלחמות, הישגי מסחר, קשרים פוליטיים חדשים ועוד). הגירגם התגלה בשנת 1851 בעיר "קוקאווה" (Kukawa), שנמצאת בצפון מזרח ניגריה, על ידי החוקר הגרמני היינריך בארת' (Heinrich Barth). יש חוקרים הטוענים שקוקאווה הפכה לעיר הבירה של אימפריית קאנם לאחר כיבוש קאנם על ידי לוחמי הבוללה, בין היתר בשל מציאת ספר הגירגם שם.
הגירגם מכיל את שמותיהם של 69 השליטים שעמדו בראש אימפריית קאנם ואימפריית בקאנם-בורנו. כיום ניתן לאשר את המידע שניתן לנו על ידי הגירגם כאשר מסנכרנים אותו עם מידע שתיעדו מחברים ערבים של אותה התקופה, ביניהם איבן-סעיד, אל-מקריצי ואל-קאלקאשנדי. על בסיס המקורות הללו ניתן לקבוע כמעט במדויק את הכרונולוגיה של שליטי קאנם וקאנם-בורנו מהמאה ה-10 ועד למאה ה-19. ישנם עותקים שמספקים לנו מידע שונה ועל כן איננו יודעים במדויק את אירועי התקופה.
לאחר נפילת שושלת הסיפאווה היה ניסיון של תומכי שושלת הדוגואה להחריב את הגירגם וכל זכר לסיפאווה. לאחר ניסיונות אלה נותרו מספר ספרי גירגם בודדים. אחד מהם הוא הספר שמצא היינריך בארת'. בשל מחסור בכתבים באותה תקופה העותק שנשלח לאירופה על ידי היינריך נחשב למסמך נדיר וגרם לעוררות ועניין רב של חוקרים ועיתונאים אירופאיים בנושא. מחברים שונים ניסו לשחזר את הכרונולוגיה המדויקת של הגירגם, שכן היא מכסה כמעט 1000 שנה, מה שהופך את ההיסטוריה של אימפריית קאנם-בורנו לאחת ההיסטוריות אשר מתועדות בצורה הטובה ביותר מבין מדינות יבשת אפריקה.
בורנו כיום
מדינת בורנו שוכנת כיום בחלקה הצפון מזרחי של ניגריה ביבשת אפריקה, ומהווה מדינה עצמאית מאז שנת 1976, בה הופרדו המדינות שהרכיבו את "המחוז הצפון מזרחי" של ניגריה. ככזו, בורנו היא אחת מ-36 המדינות של ניגריה, שהיא רפובליקה פדרלית נשיאותית. עיר הבירה של בורנו היא "מידוגורי" (Maiduguri) ונכון לשנת 2006 עמד מניין התושבים בבורנו על כ-4.2 מיליון. רוב תושביה של בורנו הם אנשי ה"קנורי" (Kanuri), קבוצה אתנית אפריקאית שחיה בעיקר בשטחי האימפריות של קאנם ובורנו בעבר, דבר אשר יכול להסביר את שליטתה של השפה הקנורית במדינה עד ימינו אנו. את השפעתה של אימפריית קאנם בורנו בכלל ושל תושבי הקנורי בפרט, ניתן לראות לא רק בשפה השלטת בבורנו כיום, אלא גם בעובדה שהדת המרכזית באזור היא האסלאם (עוד מימיו של המנהיג המוסלמי הראשון של אימפריית קאנם "הומאי" במאה ה-11 ). בנוסף, אנשי הקנורי שמרו על אורח חיים מסורתי הכולל חקלאות, דייג, הכנת מלח ותהליכי מסחר שונים. עדות נוספת למסורת האימפריה והנצחתה ניתן לראות ב"מוזיאון בורנו", הממוקם כיום בעיר הבירה מידוגורי ומציג את ההיסטוריה והתרבות הענפה של בורנו עצמה ושל אימפריית קאנם בורנו. במוזיאון מוצגים מיצגים עתיקים ובני זמננו, ונעשים מאמצי שימור ומחקר על מנת להציג בצורה האותנטית ביותר את עברה של בורנו.
אירנה קוזנצוב
אירנה קונזצוב (ברוסית: Ирена Кузнецов; נולדה ב-24 באפריל 2002) היא כדורגלנית ישראלית-רוסית, המשחקת בעמדת הבלמת בטורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה הגרמנית לנשים ובנבחרת ישראל. יחד עם חברתה הקרובה נועה סלימהוגיץ', קונזצוב היא הישראלית השנייה המשחקת במדי פוטסדאם.
ביוגרפיה
קונזצוב נולדה בחדרה, ישראל, להורים מהגרים מרוסיה, ולה דרכון רוסי.
בוגרות
ב-2016 עברה קונזצוב לאקדמיה לכדורגל במכון ווינגייט, במדיה ערכה את הופעת הבכורה שלה בליגת העל, ב-15 בנובמבר 2016, בהפסד 3:4 למכבי חולון.
ב-2019 עברה הבלמת למועדון מכבי בנות עמק חפר, בו חתמה על חוזה לעונה אחת.
בקיץ 2020 עברה קונזצוב למועדון א.א.ל. לימסול מליגת העל הקפריסאית.
לקראת עונת 2021/22 עברה קוזנצוב לרמת השרון.
ב-ינואר 2022 חתמה קונזצוב במדי טורבינה פוטסדאם מהבונדסליגה לנשים. את הופעת הבכורה שלה בבונדסליגה ערכה ב-6 במרץ 2022, בניצחון 5:0 על אסן. במאי שותפה קונזצוב בגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה 4:0 לוולפסבורג.
קריירת נבחרות
קונזצוב שיחקה במדי נבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 16, כשהיא עורכת את הופעת הבכורה שלה במדי הנבחרת ב-2 במאי 2018, בניצחון 4:3 על מונטנגרו. קונזצוב שיחקה מספר משחקים במדי נבחרת ישראל עד גיל 17, החל משנת 2017.
קונזצוב ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת ישראל ב-20 באוקטובר 2020, בהפסד 4:0 לדנמרק. שער עצמי שנכבש על-ידי הבלמת לא הפריע לקוזנצוב שנתנה משחק מעולה.
דונגבייטיטאן
דונגבייטיטאן (שם מדעי: Dongbeititan) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד דמוי-טיטנוזאור אשר חי בקרטיקון התחתון לפני 125 מיליון שנה. הוא התגלה ב-2007 בתצורת יישיין שבליאונינג, סין. הדינוזאור קרוי על שם האזור דונגביי שבסין והסיומת "טיטאן" פירושה "ענק".
אובוולדן
אובוולדן (גרמנית: Obwalden, ) הוא אחד מהקנטונים של שווייץ. הוא ממוקם במרכז שווייץ. בירתו היא סרנן.
דונגבייטיטאן
למרות שמו לא ברור לחלוטין אם השתייך לקבוצת הטיטאנוזאורים אך היה קרוב אליה יחסית. המאובן היחיד שנמצא היה בעל עצמות בריח, חוליות ואגן ירכיים גדול והיה קרוב לטיטנוזאורים פרימיטיביים כמו האאוהלופוס (Euhelopus), הגוביטיטאן (Gobititan) והג'יוטייזאורוס (Jiutaisaurus) וכן היה קרוב מעט לג'ננסיה.
אובוולדן
גאוגרפיה
הנקודה הגבוהה ביותר בקנטון היא פסגת הר הטיטליס שמתנשא לגובה של 3,238 מטר.
דונגבייטיטאן
דינוזאור זה הגיע לאורך 15 מטר ולמשקל 7 טונות והיה נמוך יחסית. הצוואר היה קצר ביחס לקרוביו והותאם לאכילת עלי עצים נמוכים. הוא עצמו נטרף בידי תרופודים גדולים כמו היוטירנוס.
אובוולדן
היסטוריה
המושבות הראשונות באזור אובוולדן נוצרו בתקופת הקלטים והרומאים. בשנת 700 עברו הגרמאנים לאזור. ב-1291 הצטרף אובוולדן לנידוולדן ויצרו איחוד עם אורי ושוויץ. במאות ה-13 וה-14 הייתה לאובוולדן ממשלה עצמאית למרות שהקנטון חלק את בית הנבחרים שלו עם נידוולדן עד 1330.
בשנת 1403 הצטרף אובוולדן לאורי כדי לפלוש לאזור לוונטינה (כיום בקנטון טיצ'ינו) במטרה ליצור שווקים חדשים לגבינה ובקר. בסביבות שנת 1500 רבים באובוולדן עבדו כשכירי חרב. חלק משכירים אלו התעשרו והחזיקו משרדים רבים. בזמן כיבוש נפוליאון בין 1798 ו-1803 איבד אובוולדן את עצמאותו, אך לראשונה קיבלו האנשים הפשוטים זכויות פוליטיות מלאות. ב-1815 מנזר אנגלברג והרשות באותו השם הצטרפו לקנטון.
פוליטיקה
באיחוד השווייצרי אובוולדן נחשב לחצי קנטון. מה שנותן לו את כל הזכויות והחובות של קנטונים מלאים, מלבד העובדה שחצי קנטון יכול לשלוח רק נציג אחד למועצת המדינה השווייצרית. גודלו הקטן של הקנטון מאפשר להרכיב ממשלה קטנה עם חמישה חברים בלבד.
כלכלה
עסקים קטנים ובינוניים שולטים בכלכלת אובוולדן. רבים מהם הם מומחים בתחומים כמו מנועים, חומרים סינתטיים, ציוד רפואי או ננוטכנולוגיה.
לתחומים מסורתיים יותר ישנה עדיין חשיבות רבה. במיוחד יערנות, חקלאות וכדומה. החקלאות באובוולדן מתמחה בעיקר במרעה ובשר. החוות הן עדיין עסקים משפחתיים.
תיירות היא גם חלק משמעותי. שירותים רבים נבנים למען תיירים שמספקים רווחים נאים לכלכלה ולאוכלוסייה המקומית. כרבע מהאוכולוסייה עובדים באופן ישיר או עקיף בתחום התיירות.
תיירות
מכיוון שאובוולדן ממוקם במרכז שווייץ, במאה ה-19 הפך הקנטון למרכז תיירות. שניים מההרים, הר פילאטוס והר טיטליס הם אתרי התיירות המרכזיים. ספורט חורף, בעיקר סקי וסנובורד, מושך תיירים רבים.
ירח (אלבום)
ירח הוא האלבום ה-19 של הזמר והמוזיקאי הישראלי שלמה ארצי משנת 1992. האלבום ביסס את מעמדו של ארצי כאחד מהזמרים הפופולריים בישראל.
הפקה
האלבום הקודם של ארצי, "כרטיס ללונה פארק", נחל כישלון מסחרי ולא השאיר להיטים רבים, אם כי לא גרם לחזרתם של הימים הרעים בקריירה של ארצי. לאחר הוצאת אלבומי האוסף "השירים 1", "השירים 2" ו"השירים 3 - ביצועים אחרים", נסע ארצי ללוס אנג'לס.
כשחזר לישראל החל לעבוד על אלבומו "ירח" שיצא ב-1992. ארצי כתב והלחין את כל השירים באלבום בהפקתו המוזיקלית של יהודה עדר, בעלות שנאמדת בכ-200 אלף דולרים. לראשונה מזה זמן רב לא עבד ארצי עם מעבד מוזיקלי אחד קבוע, אלא עם שלושה מעבדים: רביב גזית, יהודה עדר ויועד נבו. האלבום זכה להצלחה מסחררת עם מכירות של יותר מ-100 אלף עותקים והיה לאלבום הנמכר ביותר של ארצי עד אז. באלבום היו להיטים רבים, והוא נחשב לאחד האלבומים המוצלחים של ארצי בקריירה. האלבום סימן תחילת תקופה השיא בקריירה של ארצי שנמשכה לאורך כשני עשורים לפחות. 8 מתוך 12 השירים באלבום הפכו ללהיטים ברדיו. השיר "ואלס בחמש ושלושים" שימש כפסקול בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר" (2010). על עטיפת התקליט מצויר, בין היתר, הציור שעל דיסקית פיוניר.
אין שליח לדבר עבירה
אין שליח לדבר עבירה הוא כלל בהלכה, הקובע שהכלל שלוחו של אדם כמותו, המאפשר ביצוע פעולות משפטיות באמצעות שליח, אינו תקף לגבי ביצוען של עבירות. הכלל מטיל את האחריות והעונש על העבירה על השליח, אף על פי שנעשתה בהוראת השולח.
הראשונים נחלקו האם הכלל מתייחס רק לאחריות השילוחית - חיוב פלילי, או שהכלל גם מבטל לחלוטין את תוקפו של המעשה. הכלל מופיע בסוגיה היסודית של דין שליחות.
מקור הכלל
לכלל זה הובאו מספר מקורות: לדעת הספרא מקור הדין הוא הפסוק על אודות השוחט קרבנות במחנה או מחוץ למחנה (שחוטי חוץ): - כלומר נחשב שהוא נטל דם, ולא שולחיו - המעשה יחשב עבירה רק לשליח, ולא לשולח. מקור זה מופיע גם בתלמוד הירושלמי כמקור בלעדי. אולם בסוגיה שבתלמוד הבבלי מוצגים מקורות נוספים. תחילה מבססת הגמרא את הדין על סברה: "דברי הרב ודברי התלמיד דברי מי שומעין", ובהמשך הסוגיה אומרת הגמרא שניתן ללמוד את הכלל מהפסוק שממנו דורשים: הוא ולא שלוחו - מכאן שאין שליח לדבר עבירה.
קיימת גם דעה חולקת. בגמרא מצוטטת מחלוקת קדומה: מדברים אלו עולה כי שמאי מחזיק בגישה שיש שליח לדבר עבירה. אמנם בהמשך הסוגיה מובא הסבר אחר לפיו גם שמאי אינו חולק על הכלל.
המפרשים חלוקים ביניהם בשאלת היחס בין המקורות השונים המובאים בסוגיה. לפי גישה אחת הלימוד מהכתובים מייתר את הצורך בסברה. לפי זה הכלל יחול בכל מקרה ללא תלות בקיומה של הסברה. לפי גישה חולקת, הסברה שמובאת בגמרא אינה מתייתרת, ועדיין משמשת כמקור לכלל.
תקפות השליחות
הראשונים נחלקו האם הכלל מתייחס רק לאחריות, וקובע רק שלא ניתן לחייב את השולח, או שהכלל מבטל לחלוטין את השליחות. לפי הגישה הראשונה, שליח שמבצע פעולה משפטית עבור השולח, הגם שהדבר כרוך בעבירה, יגרום לתוצאה המשפטית הנדרשת. אולם לפי הגישה השנייה, במקרה כזה לא תהיינה תוצאות משפטיות למעשיו של השליח.
יוצאים מן הכלל
יש נושאים בהם לא חל הכלל "אין שליח לדבר עבירה":
מוחמד עלי קמארה
קריירת מועדונים
קמארה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הנוער של אורויה ואפיה המקומיות.
ביולי קמארה חתם לחמש שנים בהפועל רעננה מליגת העל. ב-29 ביולי 2017 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 למכבי פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו. ב-19 באוגוסט 2017 קמארה ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 0-0 נגד עירוני קריית שמונה. שבוע לאחר מכן, קמארה הבקיע את שער הבכורה שלו ברעננה בהפסד 2-1 לבני סכנין. ב-1 באפריל 2018 קמארה הורחק במהלך דו-קרב בעיטות הכרעה נגד הפועל חיפה במסגרת גביע המדינה, לאחר שביצע תנועה מגונה.
קריירה בינלאומית
בצעירותו, קמארה שיחק בנבחרת גינאה בכדורגל עד גיל 20 והשתתף עימה בגביע אפריקה לאומות עד גיל 20 - 2017 ובגביע העלום בכדורגל עד גיל 20 - 2017.
בית ספר בורוכוב
בחצר בית הספר ישנה אנדרטה לזכר הנרצחים בפוגרום בעיירה גרוסולובה באוקראינה ב-1919, מעשה ידיה של הפסלת בתיה לישנסקי. בשנת 2018 שופצה החצר בה מצויה האנדרטה, בסיוע המועצה לשימור אתרים והוכרזה כ"חצר מורשת".
היסטוריה
שכונת בורוכוב הוקמה כשכונת פועלים ותושביה רצו שילדי השכונה ילמדו בבית ספר שיעניק להם חינוך ב"רוח העבודה". לכן החליטו להקים בית ספר לילדי השכונה ולא לשלוח אותם ללימוד בערים השכנות.
מבנה הקבע הראשון של בית הספר נבנה בשנת 1932 (שנת העשור לשכונת בורוכוב). בית הספר ממוקם במעלה הגבעה החולשת על שכונת בורוכוב בצמוד לחורשה שניטעה לזכר נרצחי הפוגרום בגורסולובה. הבניין נבנה בסגנון בינלאומי, ומיקומו מאפשר תצפית נרחבת על כל מרחב שכונת בורוכוב.
המבנה הראשון אשר נבנה במתחם בית הספר שימש בעבר את הפלמ"ח. בשל מיקומו שימש מרכז קשר של ההגנה ועל גגו הוקמה תחנת איתות מרכזית של האזור וכן עמדת תצפית.
מבנה בית הספר
המבנה ההיסטורי של בית הספר אינו מאכלס יותר כיתות לימוד, וחדריו משמשים למעבדות, ולפעילויות נוספות של בית הספר.
במשך השנים, עם צמיחת בית הספר ניבנו בשטח בית הספר מבנים נוספים המשמשים לכיתות לימוד, אולם ספורט וספריה. האחרון שבהם נחנך בראשית שנת הלימודים ה'תש"פ.
בנוסף לאנדרטה לזכר נרצחי גרוסולובה הוקמה בחצר בית הספר אנדרטה לבוגרי בית הספר שנפלו במערכות ישראל.
ראו גם
רשימת בוגרי בתי הספר
אנסיו סילאסוואו
חייו
אנסיו סילאסוואו לחם כקצין צעיר בשורות הצבא הפיני במלחמת ההמשך. הוא נפצע פעמים בקרבות, בשנת 1941 ובשנת 1944. לאחר תום המלחמה המשיך ושרת בצבא הפיני. בשנת 1957 נשלח כמפקד פלוגה להשתתף בכוח החירום של האומות המאוחדות אשר פיקח על נסיגת צה"ל מסיני ומעזה ועל קו הפסקת האש. החל מאותה משימה שירת בתפקידים שונים עבור האומות המאוחדות. לאחר תום שרותו בסיני הוצב כמשקיף מטעם האו"ם בלבנון. בין השנים 1964–1965 שירת כמפקד גדוד פיני במסגרת כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין (UNFICYP).