cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טומאה וטהרה
ימי הבית השני
לטהרה מטומאת מת השתמשו ישראל באפר פרה אדומה שלקחו עמם למשמרת בבבל, ומלבד זאת נעשו בימי הבית השני שמונה פרות אדומות, הראשונה שבהן בפיקוחו של עזרא הסופר.
ברבות השנים, הקושי בקיומן של הלכות טומאה וטהרה יצר הבדלי מעמדות בין החברים לבין עמי הארץ: ה"חברים" הקפידו על קיום הלכות הטהרה במלואן, ואף חלקם השתדלו לאכול את מזונם הרגיל ("חולין") בטהרה, בעוד עמי הארץ שמרו על דברים בסיסיים בלבד. הדבר גרם לכך שהחברים נאלצו שלא לנגוע בבגדיו של עם הארץ, מחשש שנטמאו כ"משכב ומושב" (ראו לעיל: דרכי ההיטמאות: משכב ומושב הזב), והיו מהלכים בצידי הרחוב, כדי שלא להתחכך בעוברים ושבים. ריחוק זה היה בין הגורמים לשנאה כלפי ה"חברים", שנחשדו בהתנשאות. על חומרת הטומאה שיוחסה לעמי הארץ חלוקות הדעות, וככל הנראה לא החמירו להחשיבם כ"אב הטומאה" המטמא אדם במגעו.
בשלהי תקופת בית שני, הייתה ההקפדה בטהרה בבית המקדש ברמה גבוהה יחסית להקפדה על מצוות אחרות ביהדות, וחז"ל ראו זאת כשיבוש של סולם הערכים היהודי. כך מסופר בתלמוד:
התלמוד מסיק, שההקפדה על טהרת הכלים כשלעצמה הייתה ראויה, אבל הייתה זו זילות של שפיכות דמים.
יוסף בן מתתיהו מתאר את כת האיסיים שהתקיימה בתקופה זו, וניהלה אורח חיים מחמיר בנושאי טהרה. הם נהגו, למשל, לטבול אחרי הפרשת צרכים. בספרות התנאים אין התייחסות מפורשת לנוהגי הטומאה של כת זו, בניגוד לצדוקים והכותים.
אחרי חורבן הבית השני
לאחר חורבן בית המקדש (70 לספירה) וביטול עבודת הקרבנות, פחתה בהדרגה השמירה על הלכות הטהרה. אמנם עדיין היה צורך להיטהר לצורך קיום מצוות התרומות והמעשרות (ראו לעיל: חובת הטהרה), אבל בהדרגה הידלדל מאגר אפר הפרה האדומה, ובהיעדר מקדש - לא ניתן היה לעשות פרה אדומה נוספת. תהליך זה לא היה חד ומהיר, אלא התמשך כמאתיים שנה לפחות. בזמן התנאים שלאחר החורבן עדיין נשמרה הטהרה בקפדנות רבה, ואף הוסיפו בה סייגים. במקורות מסופר על אישים מרכזיים ששמרו על הלכות הטהרה בביתם ואף עסקו בהוראה למעשה לזולתם, כמו רבן גמליאל, רבן שמעון בן גמליאל הזקן ורבי יהודה הנשיא.
גם בזמן האמוראים הננו מוצאים שמירת טהרה, אם כי הייתה כנראה נחלתם של יחידים בלבד: רבי אמי ורבי אסי, שהיו כהנים, היו אוכלים תרומה. בתלמוד הירושלמי נאמר, שרבי חייא הורה לרב, אחיינו: "אם אתה יכול לאכול במשך כל השנה חולין בטהרה - אכול, ואם לא, תהא אוכל שבעה ימים בשנה". על פי הפרשנות המקובלת, הכוונה לשבעה ימי חול בין ראש השנה לבין יום הכיפורים, מלבד הזהירות בטהרה בראש השנה ויום הכיפורים עצמם. ב"משך חכמה" לרבי מאיר שמחה מדווינסק סובר שהכוונה לשבעה ימים טובים בשנה. העדות המאוחרת ביותר על קיום הלכות הטהרה היא זו של האמורא עולא (המאה השלישית), המספר על כך שבזמנו עדיין "ה"חברים" (שומרי הטהרה, ראו לעיל) מטהרים בגליל", כנראה באמצעות אפר הפרה האדומה שנשמר בידי כהנים תושבי הגליל. ואמנם, בחפירות ארכאולוגיות בעיר ציפורי נמצאו כלי אבן (שאינם מקבלים טומאה) שתוארכו עד לתקופה הרומית המאוחרת במאה הרביעית לספירה.
הממצא הארכאולוגי
בדורות האחרונים, התווסף למקורות ההלכתיים ממצא ארכאולוגי עשיר ומגוון המעיד על שמירה על טהרה בקרב הציבור היהודי בשלהי תקופת הבית השני. המחקר השיטתי בנושא זה בא בעקבות החפירות הנרחבות בעיר העתיקה של ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים. מדובר בשני סוגי ממצאים עיקריים:
קיום הלכות טומאה וטהרה בימינו
השלכה צדדית מהלכות נידה נוגעת להלכות כלים המקבלים טומאה. על פי הדין, אשה שמוצאת כתם החשוד כדם שיצא מגופה - נחשבת כנידה, בתנאים מסוימים, ובהם התנאי, שכתם זה יתגלה על דבר שמקבל טומאה. אם נמצא הכתם על דבר שאינו מקבל טומאה - האשה טהורה. סביב זה דנו הפוסקים על אביזרי היגיינה וריהוט הקיימים בימינו, האם הם מקבלים טומאה.
טומאת כהנים - כאמור (לעיל: חובת הטהרה), התורה אסרה על הכהנים להיטמא למת. איסור זה אינו תלוי דווקא בהיותם עובדים בפועל בבית המקדש, ולכן הוא נוהג גם בימינו (גם כהן שכבר נטמא וטרם נטהר - אסור להיטמא שנית). לכן, כהנים נמנעים מלהיכנס לבית קברות. בעקבות זאת, מקובל לקבור כהנים בחלקה מיוחדת שמאפשרת גישה נוחה של בני המשפחה עד סמוך לקבר. כניסתם לבתי חולים מעוררת בעיה, מפני שכיחות הנפטרים בהם, והפסיקה ההלכתית המקובלת היא שעל הכהנים להשתדל להימנע מכניסה לבית חולים שלא לצורך. בבתי חולים שונים קיימים הסדרים מיוחדים או למתן התראה לכהנים על נוכחותו של מת, או לחציצה בפני הטומאה: אם יש מת בבניין, והכהן נמצא בחדר פנימי (שהמת לא אמור לעבור דרכו בהוצאתו אל מחוץ לבניין) שדלתו סגורה - הכהן לא נטמא; בכמה בתי חולים הותקנו במסדרונות דלתות כפולות, כדי לוודא שתמיד אחת מהן תהיה סגורה. שאלה מיוחדת התעוררה על טיסה של כהנים, בגלל מעבר המטוס מעל בתי קברות או בגלל הובלת נפטרים בתא המטען.
נטילת ידיים לסעודה - לפני אכילת לחם קיימת חובה ליטול ידיים, כלומר, לשפוך מים מכלי על כפות הידיים. הלכה זו במקורה נועדה לכהנים האוכלים תרומה, והידים הטמאות מטמאות את התרומה, ולפיכך עליהם לטהר את הידיים לפני האכילה (ראו לעיל: הלכות שהוסיפו חכמים: טומאת ידיים). ההלכה הרחיבה את החיוב לכל יהודי האוכל לחם, גם אם אינו כהן, כדי לשמר ולהזכיר לכהנים את חובתם לגבי תרומה. סעיף מיוחד בהלכה זו, שאינו ידוע לרבים, הוא הצורך ליטול ידיים לפני אכילת כל מאכל רטוב ("דבר שטיבולו במשקה", גם אם אינו לחם). דין זה שנוי במחלוקת, האם חובה לקיימו גם בימינו, ועל פי הדעה המקובלת יש ליטול ידיים ללא ברכת "על נטילת ידיים". סביב הלכה זו התפתח דיון נרחב בפוסקים בשאלה מה נחשב "אוכל" ומה "משקה" במקרים גבוליים (גלידה, מאפה עם דבש, קרח, ועוד).
בנוסף, ישנם מנהגים שונים לטבילה ללא צורך הלכתי מובהק אלא לשם תוספת טהרה וקדושה. טבילה מסוג זה נפוצה אצל גברים בכל בוקר לפני תפילת שחרית, וכן בערב שבת. נוסף על כך, מנהג נפוץ אצל רוב שומרי המצוות הוא הטבילה בערב ראש השנה ובערב יום הכיפורים, בעיקר אצל גברים (ואף יש פוסקים שהתייחסו לטבילה בערב יום כיפור כחובה) אך יש קהילות שבהן נהגו שגם הנשים יטבלו לקראת יום כיפור (ללא קשר לטבילה לשם היטהרות מטומאת הנידה). רבים טובלים גם לפני שלוש הרגלים.
ספרות ההלכה בנושאי טומאה וטהרה
בתורה מרוכזות הלכות טומאה וטהרה בעיקר בספר ויקרא, בפרשיות שמיני - תזריע - מצורע, וכן בספר במדבר, בפרשת חוקת.
במשנה הוקדש לכך סדר טהרות כולו, ומלבדו פזורות הלכות טומאה וטהרה במסכתות רבות. לסדר טהרות כולו קיימת גם תוספתא. במדרשי ההלכה מוסבר הקשר בין פסוקי התורה שבכתב לבין הלכות הטהרה בתורה שבעל פה, בספרא לפרשיות הנ"ל בספר ויקרא ובספרי וספרי זוטא לפרשת חוקת.
ליפריטים
היסטוריה
ההיסטוריון, סיריל טואומנוף, והיסטוריונים מודרניים אחרים סבורים כי הליפריטים הם צאצאי אחד הנסיכים הפליטים של שושלת ממיקוניד. הנחה זו אינה מקובלת בקרב ההיסטוריונים בגאורגיה, שסבורים כי מקורה של המשפחה הוא מהמחוז ההיסטורי ארגוותי (אימרתי), והם גורשו משם על ידי מלכי אבחזיה בסביבות שנות השבעים של מאה התשיעית. מכל מקום, על פי שתי הסברות, המייסד האפונומי של השושלת נקרא ליפריט הראשון, שייסד את השושלת במחוז ההיסטורי של תריאלתי בדרום גאורגיה (כארתלי תחתית), בסביבות שנת 876. השושלת קיבלה את הכינוי "בר'וואשי" כנראה מהמילה הגאורגית הארכאית "בר'ווא" שפירושה הרס, שוד, שקשור בצורה ברורה למשפחה..
טומאה וטהרה
ספרות ההלכה בנושאי טומאה וטהרה
אין תלמוד בבלי לסדר טהרות, מלבד למסכת נידה, מפני שהיא עוסקת רבות בנושאי טהרת המשפחה, שאקטואליים בכל זמן ומקום. עם זאת, סוגיות רבות ברחבי התלמוד עוסקות בהלכות טומאה וטהרה. התלמוד מציין את הקושי המיוחד בלימוד הלכות הטומאה והטהרה, ואף מספר על חכמים מבין האמוראים שלא היו בקיאים בהם, והתקשו בהבנת משניות בסדר טהרות. התלמוד הירושלמי בסדר טהרות, כפי שהוא מצוי בידינו, כולל שלושה פרקים בלבד מתוך מסכת נידה, וכנראה יתר שבעת הפרקים אבדו.
ליפריטים
היסטוריה
באחוזה הפאודלית החדשה, קיבלו הליפריטים את מרותו של דוד הראשון קורופלאטס, נסיך בגרטי משושלת בגרטיוני, ענף כארתלי של הבגרטידים האיברים, בטאו-קלארג'תי, ובנה מבצר שנקרא קלדקארי על הר במיקום אסטרטגי ברכס תריאלתי. אזור זה שכן בשטחים שהיו בריבונות קרוב משפחתו של דוד, גואראם ממפלי, והמעבר הוביל, בסופו של דבר, לקרע בין הבגרטידים, ששיאו ברצח דוד על ידי אחיינו נאסרה, בשנת 881. במלחמת האזרחים שהתחוללה לאחר מכן, תמך ליפריט ביורשו של דוד, אדרנסה הראשון קורופלאטס, שניצח עם תמיכה של הארמנים והוכתר למלך בשנת 888. תמיכתו של ליפריט באדרנסה ייצבה את מעמדה של השושלת הדוכסית כדוכסי תריאלתי וקלדקארי. תוך זמן קצר התבלטו בחשיבותם והשיגו יוקרה וחזקות על שטחים נוספים. בתקופת איחוד הממלכות הגאורגיות לממלכה אחת על ידי שושלת בגרטיוני, בתחילת המאה האחת עשר, היו הליפריטים בין הוסאלים היריבים רבי העוצמה.
באמצע המאה האחת עשר, הגיעה בית ליפריט לשיא עוצמתו, ונשאר בה במשך מאה שלמה, כמנהיגי הפאודליות במאבק כנגד כוחם המתגבר של מלכי גאורגיה. בשנת 1047, אחד מנציגיה המפורסמים ביותר של המשפחה, ליפריט הרביעי, מלך באופן זמני על הממלכה, בתקופת שלטונו של בגרט הרביעי, כאשר זה האחרון נסע לקונסטנטינופול, בירת האימפריה הביזנטית, ולא חזר משם מספר שנים עד שקיבל את תמיכת הביזנטים. במטרה לפייס את ליפריט ומרידותיו, ויתרו שליטי הממלכה על נכסים ותארים נוספים. עם חזרתו של בגרט לממלכה, בסוף שנות החמישים של המאה האחת עשר, הוא מביס את ליפריט ומגרש אותו לתוככי האימפריה הביזנטית. ומנתק את שושלת הליפריטים מעטיני השלטון. בסביבות 1110, משחזרת המשפחה חלק ממעמדה, אבל נטייתה למרוד לא שככה. בסופו של דבר הצליח גיאורגי השלישי, בשנת 1177, למחות את המרידה של המשפחה, ומגרש לארמניה את הענף העיקרי של השושלת, הידועה מאז בשם "אורבלי" או "אורבליאני" על שם מצודת אורבטי. הענף הארמני של המשפחה, שושלת אורבליאן, השיגה את השליטה בנסיכות הואסלית של טימור לנג, סיוניק (Սյունիք). אחד מנציגי המשפחה הצליח להחזיר שוב חלק מנכסי המשפחה בגאורגיה, בתקופת שלטונה של תמר המלכה (1184-1213). לאחר גירושם מגאורגיה, במאה השתים עשרה היו מספר ליפריטים, פעילים בצבא הביזנטי ובמינהלה של האימפריה הביזנטית.
טומאה וטהרה
דוגמאות ליישום הכללים
בגלל מורכבות הנושאים והקשרים הפנימיים ביניהם, נציין כמה דוגמאות שכיחות כיצד מתיישמות ההלכות הנ"ל בפועל:
ליפריטים
היסטוריה
ענף צעיר של הליפריטים, בית קחברידזה (კახაბერისძე), השיג בעלות לצמיתות על רצ'ה ותאקוורי בצפון-מזרח גאורגיה, כתגמול לשירותים שנתנה המשפחה. אחזקתם זו החזיקה מעמד עד להתפרקות הממלכה הגאורגית המאוחדת במאה החמש עשרה.
טומאה וטהרה
דוגמאות ליישום הכללים
א. אדם טהור הולך ברחוב ונעלו פוגעת בעכבר מת. העכבר הוא "אב הטומאה", ומטמא את הנעל שנגעה בו והופך אותה ל"ראשון לטומאה". האדם נשאר טהור, כי גם אם הזיז את העכבר - הרי שרץ אינו מטמא במשא, אלא רק בנגיעה בו. גם הנעל הטמאה איננה מטמאת את האדם הנוגע בה, כי אדם מקבל טומאה רק מ"אב הטומאה", והנעל, כאמור, היא רק "ראשון". אילו היה זה חתול מת - האדם היה נטמא, כי הזזה קלה של נבלת החתול נחשבת כ"משא". מאידך, אם הייתה זו צפרדע - גם הנעל הייתה טהורה, כי בשרצים הקטנים טימאה התורה רק שמונה מינים מסוימים (לעיל: הדברים המטמאים).
ב. סיפור שמופיע בתלמוד: פעם נאלץ הכהן הגדול לצאת מבית המקדש בעיצומה של עבודת יום הכיפורים, כדי לשוחח עם "הגמון אחד", שאינו יהודי. במהלך השיחה ניתז רוק מפיו של ההגמון על בגדי הכהן הגדול, ולכן מינו לאלתר כהן גדול אחר, שימשיך להקריב את קרבנות יום הכיפורים. הסיבה: גוי נחשב כזב (מדרבנן), והרוק שלו הוא אב הטומאה. הבגד שעליו ניתז הרוק נטמא באופן ישיר ממגעו של הרוק, אבל גם הכהן הגדול עצמו נטמא, על אף שהרוק לא נגע בו, כי הוא נשא את הרוק. גם אם הכהן הגדול יטבול מיד - לא יטהר לגמרי עד שקיעת החמה (ראו להלן: דרכי היטהרות), ולכן לא היה מנוס מלהחליפו.
ג. אשה נידה יושבת על כיסא, ואחר כך קמה ובעלה ישב עליו. הכיסא הוא "אב הטומאה", כדין "משכב ומושב" (לעיל: דרכי הטומאה: משכב ומושב הזב). הבעל נטמא בישיבתו על הכיסא, אפילו אם גופו לא נגע בכיסא, וגם בגדי הבעל נטמאו, אפילו אם לא נגעו בכיסא, כדין היושב על משכב, שנטמא הוא וכל כלי שיגע בו באותה שעה (ראו לעיל: דרכי היטמאות: טומאה בחיבורין).
ד. שרץ נפל לתוך כלי חרס, ובו מאה תפוחים, והשרץ נגע באחד התפוחים ולא נגע בדפנות הכלי - כל התפוחים טמאים, בדרגת "שני לטומאה". הסיבה: השרץ הוא אב הטומאה, וכלי חרס מיטמא בכניסת טומאה לחללו ("אוויר כלי חרס") ונעשה "ראשון לטומאה", והכלי גם מטמא את כל האוכל שבתוכו, גם אם לא נגע בדפנותיו. אילו היה זה כלי מתכת או עץ - הכלי היה טהור, ורוב התפוחים היו טהורים. רק התפוחים שנגעו פיזית בשרץ היו "ראשון לטומאה", והתפוחים שנוגעים בהם היו "שני לטומאה", ובזאת הייתה מסתיימת שרשרת הטומאה (אלא אם כן מדובר בתפוחים של תרומה, בהם השרשרת מתארכת עוד שלב. ראו לעיל: דירוג הטומאות). אם התפוחים לא נשטפו מעולם - הם טהורים, כי לא הוכשרו לקבל טומאה (ראו לעיל: הדברים הנטמאים: מאכלים).
ה. אדם טהור שלא הקפיד לשמור את ידיו מלנגוע בדברים טמאים, ונגע בתפוח של חולין - התפוח טהור, מפני שידים אלו, שלא נשמרו לגמרי, נחשבות כ"שני לטומאה", וטומאה קלה בדרגה זו איננה מטמאת אוכל של חולין. ברם, אם התפוח היה רטוב בשעת הנגיעה בו - התפוח נטמא, ואם היו ערימת תפוחים רטובים - כולם טמאים, כי הידיים ה"שניות לטומאה" מטמאות משקה, והמשקה נהיה "ראשון לטומאה" (ראו לעיל: הלכות טומאה נוספות שקבעו חכמים: טומאת משקין), והמשקה שעל התפוח נטמא מידי האדם וטימא את התפוח ועשאו "שני", ותפוח זה טימא את המשקה שעל התפוח שלצידו ועשאו "ראשון", ומשקה זה טימא את התפוח הבא ועשאו "שני", וחוזר חלילה.
ג'וליה גרנן
ג'וליה גרנן (באנגלית: Julia Grenan; באירית: Sighle, או Sheila; 1884 – 6 בינואר 1972) הייתה לאומנית אירית, סופרג'יסטית, סוציאליסטית וחברת קומן נה מאן, הידועה בזכות היותה אחת משלוש הנשים האחרונות לעזוב את מטה המהפכה בבית הדואר המרכזי במהלך מרד הפסחא ב-1916.
רקע
ג'וליה גרנן נולדה בשנת 1884 לפטריק גרנן, ברחוב לומברד שבדבלין, סמוך למקום בו גדלה אליזבת אופרל. היו לה שני אחים. היא למדה בבית הספר הקתולי Sisters of Mercy, ואז הייתה לתופרת. את רוב זמנה בילתה עם אופרל שהייתה חברתה הטובה ביותר, ובבגרותן, השתיים היו לבנות זוג. שתיהן היו לאומניות אדוקות, הן דיברו באירית, והצטרפו לארגונים שונים בדבלין כמו הליגה הגאלית, הליגה למען זכות הצבעה לנשים, ואיגוד הפועלות האיריות. ב-1906 הן הצטרפו לאיניניה נה הרין, והמשיכו כחברות קומן נה מאן כשזו קמה ב-1914 כזרוע הנשים של הארגון הפארה-צבאי המתנדבים האירים. במהלך הנעילה של 1913 (שביתת העובדים ההיסטורית), הן תמכו בשובתים. הם עבדו יחד עם קונסטנס מרקייביץ' נגד גיוס אירים לכוחות הצבאיים של בריטניה במלחמת העולם הראשונה. מרקייביץ' אימנה את שתיהן בשימוש בנשק.
מרידת הפסחא
לפני תחילת המרידה, הצטרפו אופרל וגרנן לכוחות המורדים בליברטי הול, שם הכניסה אותן קונסטנס מרקייביץ' ללב העניינים, יחד עם פעילות קומן נה מאן נוספות. מרקייביץ' הפגישה בינן לבין מנהיג צבא האזרחים האירי ג'יימס קונולי כדי שיידע שאפשר לסמוך עליהן.
גרנן נשלחה לדונדלק ולקריקמקרוס כשליחה ליחידות הרפובליקניות המוצבות שם. אופרל נשלח מערבה. עם חזרתן לדבלין, ופתיחת ההתקוממות, הן פעלו בבית הדואר המרכזי, מטה המרידה, כשליחות ואחיות. יחד עם מרי מקלוקלן בת ה-15, הן העבירו תחמושת מבית הדואר אל מכללת המנתחים, אותה החזיקו מייקל מאלין ומרקייביץ'. הן הסתירו כלי נשק מתחת לשמלותיהן. יחד עם אופרל, גרנן טיפלה בפצועים, כולל ג'יימס קונולי עצמו, שנפצע ברגלו ב-27 לחודש. כשהיה ברור שהמורדים הולכים להיכנע, בערב שישי, הנשים פונו מבית הדואר יחד עם שאר המורדים אשר נסוגו לבית ברחוב מור הסמוך, אך גרנן ואופרל סירבו לעזוב, ורצו להישאר עם ויני קרני שמיאנה לעזוב את צדו של קונולי. הן נשארו, וטיפלו בפצועים שנשארו מאחור. בעת הכניעה, אופורל התבקשה לצאת ולבקש תנאים ממפקד הצבא הבריטי. היא לקחה בד לבן כדגל, וענדה על זרועה סמל צלב אדום, ויצאה למסור את המסר לבריטים, ומשם, את פקודת הכניעה לכל עמדות המורדים. גרנן צפתה בה נכנסת לתוך אש כבדה ממקומה בפתח הבניין.
לאחר המרידה
כשפעילים רפובליקנים נאספו ונכלאו על ידי ממשלת מדינת אירלנד החופשית במלחמת האזרחים, בנות הזוג גייסו כספים לסיוע המשפחות. הן המשיכו לפקוד אירועים רפובליקנים. לבסוף, בשנת 1933 הן התפטרו מקומן נה מאן, בתחושה שהארגון שינה כיוון מאמונותיהן. הן המשיכו לתמוך בצבא הרפובליקני האירי באירועי הגבול של השנים 1956–1962. בשל תפקידה כמוסרת פקודות הכניעה, אופרל הייתה יותר מוכרת בקאנון הרפובליקני, אך ברוב תחומי הפעילות השתיים עבדו יחדיו. גרנן עבדה לפרנסתה במגוון עבודות, כולל במפעל הפיס ובתור פרוונית. היא ואופרל חיו יחדיו כל חייהן, בבית ברחוב לוור מאונט.
תומאס ואסון
תומאס קמפבל ואסון (באנגלית: Thomas Campbell Wasson; 8 בפברואר 1896 – 23 במאי 1948) היה דיפלומט אמריקאי, ששירת כקונסול ארצות הברית בירושלים וכחבר ועדת הפסקת האש מטעם מועצת הביטחון של האו"ם בעת מלחמת העצמאות. נרצח בידי מתנקש בעיצומה של המערכה על ירושלים במאי 1948.
ביוגרפיה
ואסון נולד בגרייט פולס, מונטנה וגדל בניוארק, ניו ג'רזי. הוא שירת באירופה כחייל במלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נסע ברחבי היבשת, דבר שחשף אותו להיכרות עם שפות ותרבויות שונות. בעת שהותו ביוון ללימודי יוונית, הציע לו דיפלומט אמריקאי במקום להצטרף לשירות החוץ.
בשירות החוץ האמריקני
ב-1924 הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית, תחילה כפקיד במחלקת המדינה, ובמהרה טיפס בסולם הדרגות הדיפלומטי. ב-1926 מונה לסגן-קונסול במלבורן, אוסטרליה ובהמשך באדלייד. ב-1932 קיבל מינוי של סגן-קונסול בפוארטו קורטס, הונדורס, שלאחריו הועלה לדרגת קונסול ונשלח לפירנצה, איטליה. ב-1938 מונה לקונסול בלאגוס, ניגריה.
ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, מונה כקונסול בדקר, סנגל – עיר נמל אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי. השירות שם היה רווי סכנות, ובמהלכו בנה ואסון את שמו כדיפלומט אמיץ שאינו נרתע משירות במקומות מסוכנים, ואף זכה על כך במדליית החירות. הוא חזר לאחר מכן לתפקיד במחלקת המדינה בוושינגטון, ולאחר המלחמה נשלח לאירופה. ב-1946 הוצב בפריז, וב-1947 באתונה.
קונסול כללי בירושלים
באפריל 1948 מונה לקונסול כללי בירושלים לאחר שקודמו בתפקיד, רוברט מקאטי, התריע על סכנה לחיי הדיפלומטים האמריקאים בעיר וביקש לסיים את שירותו. ואסון, למוד ניסיון בתנאי שירות מסוכנים, נענה לאתגר. לבקשת הנשיא הארי טרומן, קיבל על עצמו להיות גם חבר בוועדה של מועצת הביטחון של האו"ם שניסתה לתווך הפסקת אש. ואסון הגיע לעיר בעיצומה של המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, ומצא עצמו בעיר שסועה הנתונה תחת קרבות עזים בין כוחות יהודים וערבים. הוא הזרים לוושינגטון דיווחים מאוזנים על מצב הקרבות הקשה בעיר, ועל הסכנה הנשקפת לחיי דיפלומטים זרים. ב-14 במאי 1948 דיווח לוושינגטון על מאבטח הקונסוליה תומאס גאנון שנורה בגבו בסמוך לקונסוליה ונפצע קשה. בהמשך אותו יום דיווח על ירי לעבר רכב בו נסעו 5 מאנשי הקונסוליה, הרכב נוקב בקליעים אך נוסעיו שרדו ללא פגע.
ההתנקשות
באותו יום בו פורסם דיווחו האחרון, 22 במאי 1948, השתתף ואסון בישיבה של ועדת הפסקת האש שהתקיימה בקונסוליה הצרפתית בירושלים שבסמוך למלון המלך דוד. בסביבות השעה 14:00, בדרכו חזרה מהקונסוליה הצרפתית לקונסוליה האמריקאית שבדרך ממילא (כיום רחוב אגרון), מרחק הליכה של כמה מאות מטרים, בעודו צועד ברחוב ווקופ (כיום רחוב משה הס), נורה בידי צלף ונפצע פצעים אנושים. צוות הקונסוליה האמריקאית גרר אותו לתוך בית הקונסוליה, נתן לו טיפול ראשוני, ואז הובהל באמבולנס משוריין לבית החולים הדסה, באותה עת במשכנו הזמני בבית החולים של המיסיון האנגלי ברחוב הנביאים. מאמצי הצוות הרפואי להצילו לא צלחו, והוא מת למחרת היום. במקביל, נורה ונפצע קשה דיפלומט זוטר יותר, הרברט ווקר מיחידת הקשר של הצי האמריקאי, ובהמשך מת מפצעיו.
זהותו של המתנקש מעולם לא נודעה, ומקורות שונים מסרו מידע סותר לגבי השתייכותו הלאומית. המושל הצבאי של ירושלים, דב יוסף, מסר כי ואסון נורה בידי צלף ערבי. לעומתו עבדאללה הראשון, מלך ירדן צוטט בניו יורק פוסט כטוען שהיורה היה ישראלי. הניו יורק טיימס סיפר שאחיות בית החולים שטיפלו בוואסון העידו כי על ערש דווי אמר להן שערבים ירו בו. ואסון הספיק לכהן בירושלים לאורך 7 שבועות בלבד, טרם נרצח.
החיים הכפולים של וולטר
החיים הכפולים של וולטר (באנגלית: The Beaver, בתרגום חופשי: "הבונה") הוא סרט דרמה/קומדיה אמריקאי משנת 2011 בבימויה של ג'ודי פוסטר, אודות וולטר בלק (מל גיבסון), מנכ"ל חברת צעצועים, שמתקשר עם סביבתו בעזרת בובת יד. בסרט משחקים בנוסף הבמאית ג'ודי פוסטר, אנטון ילצ'ין וג'ניפר לורנס. הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך משחקו של גיבסון זכה לתשבחות.
הסרט יצא בארצות הברית בתפוצה מוגבלת ב-6 במאי 2011, וברחבי בריטניה ב-17 ביוני באותה שנה. בישראל הסרט יצא ב-19 במאי באותה שנה.
עלילה
וולטר בלאק הוא מנכ"ל של חברת צעצועים גדולה שבדרכה לפשיטת רגל וסובל מדיכאון. אשתו, מרדית' מסלקת אותו מביתם, לשמחתו של בנו הגדול פורטר. וולטר עובר להתגורר בבית מלון ולאחר כמה ניסיונות התאבדות כושלים הוא מפתח אישיות שנייה במוחו בדמות בובת יד בצורת בונה, אותה הוא מצא באשפה. וולטר חובש את בובת היד בקביעות ומתקשר עם הסובבים אותו רק בעזרתה. הוא חוזר הביתה, משלים עם מרדית' ועם בנם הקטן הנרי, אך לא עם פורטר. בנוסף, עסקי החברה גדלים לאחר שוולטר מייצר קו צעצועים בדמות בובת הבונה.
פורטר מקבל תשלום עבור כתיבת עבודות לחבריו בבית הספר ונורה, אחת מהתלמידות שלומדות עם פורטר, מבקשת ממנו לכתוב עבורה נאום לסוף שנת הלימודים. פורטר מתאהב בנורה, שלפני כמה שנים איבדה את אחיה, בריאן ומרגיש שבעקבות המקרה היא יותר מאופקת ולא נותנת ליצרתיות שלה להתבטא. ובינתיים פורטר עצמו מובך מאביו, שמתקשר אך ורק בעזרת הבובה שעל ידו. פורטר מנסה לגרום לנורה "להחלים מהטרגדיה" דרך כתיבת המשפט "נוח על משכבך בשלום בריאן" באמצעות גרפיטי, אך נורה כועסת עליו והמשטרה עוצרת את השניים.
מרד'ית עוזבת את הבית עם שני הילדים לאחר שהבינה שוולטר שיקר לה והבובה היא לא חלק מתהליך טיפולי כמו שוולטר סיפר לה בהתחלה והיא חושדת שהוא סובל מהפרעת זהות דיסוציאטיבית, ושהבונה משתלט בהדרגה על אישיותו.
חלק מהאישיות המקורית של וולטר מבינה כמה נזק הוא הסב למשפחתו ומנסה להיפטר מהבונה במטרה לחזור לחיים רגילים, אך "הבונה" מתנגד. לבסוף, וולטר כורת את ידו בעזרת מסור ובכך הוא מצליח להיפטר מאישיות הבונה. לאחר שהוא עובר ניתוח משקם, הוא מקבל יד תותבת ומתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי.
נורה משלימה עם פורטר ומתחילה להקריא את הנאום שהוא כתב עבורה באירוע הסיום בבית הספר, אך עוצרת באמצע, מתוודה שלא היא כתבה אותו. במקום זאת, היא מדברת עם הקהל על חשיבותה של האמת ועל הטראומה שנגרמה לה בעקבות מותו של אחיה שנים קודם. בעקבות הנאום, פורטר מבין כמה אביו חשוב לו ומשלים איתו.
בסוף הסרט וולטר עובר את השיקום ומתחיל לחיות חיים רגילים.
הפקה
עם תקציב של 21 מיליון דולר, הסרט צולם בניו יורק ובוואצ'סטר קאנטרי. צילומי הסרט הסתיימו בנובמבר, 2009. את דמותו של וולטר היו אמורים לגלם סטיב קארל וג'ים קארי שנשרו במהלך הפקת הסרט.
ביקורות והכנסות
הסרט זכה לביקורות מעורבות וחיוביות עם ציון בינוני של 65% על פי מדד האתר "Rotten Tomatoes". ברם, מל גיבסון קיבל ביקורות חיוביות על הופעתו בסרט. בנוסף, הבלוגר ברנדון קולני הילל את תסריט הסרט.
הסרט נחשב לכישלון כלכלי. הוא יצא בתפוצה מוגבלת ב-6 במאי 2011 שבו הוא הכניס כ-104 אלף דולר מ-22 אולמי קולנוע. זוהי הפתיחה הגרועה ביותר לסרט שג'ודי פוסטר ביימה.
מרעום קרבה
מרעום קרבה הוא מרעום שמפעיל חומר נפץ באופן אוטומטי כאשר הפלטפורמה מגיעה למרחק מסוים מהמטרה, הנמצא בטווח מוגדר. מגוון סוגים של מרעומי קרבה פותחו למגוון מטרות כנגד מטוסים, טילים, טנקים, ספינות טילים וכוחות קרקעיים והמנגנון שלו מורכב יותר מאשר מרעום המגע הנפוץ יותר. הוא נחשב לפיתוח טכנולוגי משמעותי שהשפיע על מלחמת העולם השנייה. הגנרל האמריקני ג'ורג' פטון טען שהפיתוח של מרעום הקרבה הצריך שינוי משמעותי בטקטיקה של לוחמה קרקעית.
חשיבות ההמצאה
לפני ההמצאה של מרעום הקרבה, הפיצוץ חייב היה להיות מאותחל באמצעות מגע ישיר, או באמצעות טיימר (מרעום השהייה) עם זמן שהוגדר מראש, או באמצעות מד-גובה. לכל אלו היו חסרונות. ההסתברות לפגיעה ישירה במטרה קטנה יחסית הייתה קטנה; כדי לדרוך מרעום על בסיס זמן או גובה יש למדוד את הגובה של המטרה (או אפילו לחזות את הגובה של המטרה ברגע שניתן יהיה להביא פגז או טיל להיות בסביבתה). עם ההצגה של מרעום הקרבה, נקודת הייחוס של פעולת המרעום הפכה למטרה עצמה - לא עוד גובה מסוים כייחוס להפעלת הנפץ או זמן שהוגדר מראש (שמצריכים כח חישוב). כל שיש לדאוג לו הוא לירות את הפגז או הטיל במסלול כזה שהוא יחלוף ליד המטרה. זו עדיין לא משימה טרוויאלית, אבל בהחלט קלה הרבה יותר להוציא אל הפועל מאשר בשיטות הקודמות.
היסטוריה
מרעום הקרבה תוכנן לראשונה על ידי צמד חוקרים צבאיים בריטים בתחילת מלחמת העולם השנייה תחת השם "VT", ראשי תיבות של Variable Time fuse - מרעום זמן משתנה. המערכת הורכבה מרדאר דופלר קטן, בעל טווח קצר, שעשה שימוש במעגל חכם כדי להתפוצץ אוטומטית במרחק מתאים מהמטרה. אף על פי כן, חוקרים בבריטניה נעדרו את היכולת לפתח את המרעום לכדי שימוש מבצעי, כך שהתכנון הוראה לחוקרים בארצות הברית במהלך מבצע טיזארד בשלהי 1940. הקשיים הטכניים עליהם התגברו בדרך אל מרעום מבצעי היו: הצורך למזער את המעגלים האלקטרוניים, המרעום היה צריך להיות מסוגל לשרוד את התאוצות הגבוהות שבקנה התותח, ועלה הצורך באמינות המרעום, כלומר שלא יפגע בכוחות ידידותיים. הפיתוח הושלם תחת הנחייתו של הפיזיקאי Merle A. Tuve באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
במקביל, חוקרים גרמנים עמלו אף הם לפתח מרעום קרבה, אך הפיתוח חודש ונקטע פעמים רבות עד לשלהי המלחמה, אז נעשו מספר ניסיונות מוצלחים, אך עדיין לא הושלם הפיכת המרעום למבצעי. מרעום הקרבה הגרמני היה שונה במהותו משל בעלות הברית, והתבסס על אפקטים של קיבול אלקטרוסטטי כדי לזהות קרבה של מטרה.
עקרון פעולה
המרעום שתוכנן במלחמת העולם השנייה הסתמך על התאבכות בונה והורסת כדי לזהות קרבה של מטרה. המרעום הורכב מאוסצילטור קטן שפעל גם כמשדר רציף של גלים אלקטרומגנטיים וגם כמקלט שלהם. האוסצילטור המשדר השתמש בגוף הפגז כאנטנה לקליטת הגלים, ופלט גלים אלקטרומגנטיים בתחום התדירויות 180–220 MHz. כשהפגז מתקרב לגוף בעל תכונות החזרה של גלים אלקטרומגנטיים בתחום תדרים זה, תבנית התאבכות נוצרת בין הגלים המשודרים מהאוסצילטור והגלים המוחזרים מהמטרה. תבנית ההתאבכות משתנה כשהמרחק בין הפגז למטרה מתכווץ: כל חצי אורך גל במרחק בין הפגז למטרה (חצי אורך גל בתדרים אלו הוא בערך 0.7 מטר) המשדר נכנס או יוצא מתהודה. התוצאה של התהודה של המשדר עם גלים אלקטרומגנטיים המוחזרים מהמטרה (גלים שהוא עצמו ייצר) הם תנודות בהספק המשודר של האוסצילטור בתדירות שתלויה במהירות היחסית (הרדיאלית) בין הפגז למטרה - תדירות דופלר, שנעה במקרה זה בסביבות 200–800 Hz. התנודות בהספק שקולות לאות נוסף המתפתח באוסצילטור, ואות זה מועבר דרך מסנן ומגבר. תפקיד המסנן לסנן את התדרים העצמיים של האוסצילטור, שכן האות שמתפתח באוסצילטור שווה לסכום של האות העצמי של האוסצילטור ואות נוסף בתדירות דופלר (ראו גם אנליזת פורייה). כשהפגז מתקרב למטרה, האנרגיה שהוא קולט הולכת וגוברת לפי חוק החזקה הרביעית של המרחק וכתוצאה האמפליטודה של התנודות הללו הולכת וגוברת, וכאשר האמפליטודה של התנודות הללו עוברת ערך סף מסוים (ובכך מעידה על קרבה מינימלית מסוימת לעצם), האות מפעיל נפץ אלקטרוני, ומאתחל את תהליך ההתפוצצות. קביעת האמפליטודה של הסיגנל המתפתח לפי המרחק מבוססת על עקום ההיענות של המתנד; חישוב היענותו של המתנד לאות אלקטרומגנטי בתדר דופלר בחלל המתנד, כאשר עוצמת השדה האלקטרומגנטי עולה לפי היפוך החזקה הרביעית של המרחק. התוצאה תלויה במרחק R, בתדר דופלר \omega_D; בתדר העצמי \omega_0, ובפרמטרים איכותיים המאפיינים את המתנד כגון ההשראות שלו ומידת התנגדותו החשמלית.
דרך אחרת לפעולה של מרעום קרבה, שמאפשרת לזהות את רגע החליפה (ולא רק את הרגע שהמרחק יורד מתחת לסף מסוים), עושה שימוש בנגזרת לפי הזמן של תוצא דופלר (ששווה לשינוי בתדר שנקלט על ידי המרעום) df/dt. לנגזרת לפי הזמן יש מקסימום ברגע החליפה וערכה בו, כש-V מהירות הטיל (או הפגז), a הוא מרחק החליפה ו-c מהירות האור. ניתן לתכנן את המרעום כך ש-"יידרך" כאשר הנגזרת הזמנית של התדירות משתווה לערך הרצוי ויתפוצץ מעט לאחר מכן כאשר היא משנה מגמה (מעלייה לירידה).
במרעומי קרבה מתוחכמים יותר, כמו אלו שנמצאים בטילים מונחים יש אפשרות לנצל את המידע על התדר של הסיגנל הנוצר באוסצילטור (ששווה לתדירות דופלר) כדי לקבוע מתי לפוצץ את הטיל; לפוצץ את הטיל לאו דווקא כשהמרחק יורד מתחת לערך סף מסוים, אלא מתי שהטיל והמטרה חולפים זה על פני זה, וזאת באמצעות הוספת מסנן תדרים לסינון תדרים גבוהים במיוחד אשר מעידים כי הטיל והמטרה מתקרבים זה לזה בקצב גבוה (כך שעדיף לפוצץ את הטיל מאוחר יותר).
דרך נוספת לפעולת מרעום קרבה עושה שימוש במעגל שער-טווח (Range Gate Circuit). בשיטה זו, המרעום לא משדר גל אלקטרומגנטי רציף אלא בפולסים בדומה לרדאר. המרעום חש את קרבת המטרה בהתאם לזמן שחלף מרגע שידור האות ועד לקליטתו בחזרה. המרעום מכיל מעגל ש-"נסגר" (באנלוגיה לשער שנפתח) בזמנים מסוימים וכך יכול להעביר אותות חשמליים במשך זמן זה ישירות אל הנפץ האלקטרוני, ו-"נפתח" (כלומר לא יכול להעביר אותות) בזמנים אחרים. ה-"שער" של המעגל מתוכנן כך שיהיה פתוח מרגע שידור האות ועד לזמן (כאשר R הוא המרחק הרצוי לפעולת המרעום ו-c מהירות האור). מכניזם זה חשוב במיוחד בתנאים של מטרה נמוכה שבהם יש החזרים חזקים מהקרקע או פני הים, אשר יכולים להשפיע לרעה (כלומר לגרום לפיצוץ מוקדם) על פעולת מרעום קרבה עם אופן הפעולה הקודם.
ישיבת חברותא
הישיבה הוקמה בשנת הלימודים תשנ"ז (1996–1997) על ידי רשת אמי"ת, כפרויקט הסיום של הרב ד"ר שמעון אדלר בבית הספר למנהיגות חינוכית שבו למד אדלר במחזור הראשון. הישיבה נועדה לתלמידים שנפלטו או לא הצליחו הישיבות התיכוניות הרגילות. אדלר ניסה ליישם בישיבה את תאוריית האינטליגנציות המרובות של הווארד גארדנר, במטרה שתלמידים שאינם מצטיינים באינטליגנציה האנליטית-מתמטית המקובלת ברוב בתי הספר יוכלו להצטיין באחת מן האינטליגנציות האחרות שבהם ניחנו. לישיבה מתקבלים תלמידים שממוצע ציוניהם הוא למטה מ-70 בתחום העיוני, בתנאי שבאחד התחומים - סיירות, מוזיקה או בעלי חיים - כישוריו בולטים. על התלמיד להיות מעוניין באורח חיים דתי-תורני לאומי. הישיבה אינה מטפלת בתלמידים השייכים לחינוך המיוחד.
הישיבה הוגדרה בחלק מהשנים כבית ספר ניסויי. בזמן הקמתה היו בה שלוש מגמות לימוד: ספורט, מוזיקה וסיירות. מבנה המגמות השתנה מעט, כמפורט בהמשך. כיום מונה הישיבה כ-150 תלמידים בכיתות ט'-י"ב.
הלימודים בישיבה
אצל תלמידי מגמת סיירות מפותחת האינטליגנציה המרחבית: הם לומדים ניווט וכישורי שטח ויוצאים למסע בן יומיים מדי שבוע; פעמיים בשנה מתקיימת סדנה בנושא הנלמד, ובסוף כיתה י"ב מקיימים התלמידים מסע רגלי מאילת עד החרמון. תלמידי מגמת המוזיקה לומדים תאוריה של המוזיקה ונגינה באופן אישי ובהרכבים. שיאה של המגמה הוא הפקת דיסק אישי בסוף כיתה י"ב, כפרויקט סיום. במגמת בעלי חיים מפתחים אינטליגנציה גופנית-תנועתית, ועוסקים בלימודים עיוניים ומעשיים, תוך התמקדות בסוסים. התלמידים ניגשים לבחינת בגרות בחקלאות בהיקף 5 יחידות לימוד ויכולים להוציא תעודה של מדריך רכיבה.
בלימודי יהדות נעשה מאמץ לשים את התלמידים במרכז. התלמידים לומדים בחברותא עם אברכי הכולל בכפר בתיה. נעשה מאמץ גם לשתף את התלמידים בקבלת ההחלטות בישיבה. ההחלטה על קבלת תלמיד חדש, למשל, נמצאת בידי תלמידי הכיתה, המצביעים בנושא לאחר שלמד בכיתה בתקופת ניסיון.
רוב בוגרי הישיבה ממשיכים למכינות קדם צבאיות ולישיבות הסדר.
בשנת 2008, התפטר הרב יורם שמיר מתפקידו ובהמשך מונה לתפקיד ראש ישיבת "יבנה" בחיפה. את המושכות בהנהלת הישיבה נטלו אבינועם אלמגור מנהל הישיבה והרב שמואל מינקוב, ראש הישיבה ור"מ כיתה י"ב.
אוגוסטוס מוויה לביקנה
אוגוסטוס מוויה לביקנה (באנגלית: Via Labicana Augustus) או "אוגוסטוס פונטיפקס מקסימוס", הוא פסל שיש המציג את הקיסר הרומי אוגוסטוס ככהן דת. הפסל נמצא בוילה של ליוויה, אשתו אוגוסטוס. כיום מוצג הפסל במוזיאון הלאומי, מרחצאות דיוקלטיאנוס, רומא.
אוגוסטוס מתואר עומד, הוא לובש טוגה המאפיינת את תפקידו כפונטיפקס מקסימוס, ראש הדת הרומית. גופו נמצא במצב של לפני צעידה קדימה. ידיו, השבורות כעת, היו מונפות קדימה וראשו מוטה מעט הצידה. פניו של אוגוסטוס הם תיאור סכמטי ואידיאלי של הקיסר ודמות זו משותפת לפסליו של אוגוסטוס מכל ימי תקופת שלטונו.
באבל אנד סקוויק
בַּאבֵּל אֵנְד סְקְוִויק (באנגלית: Bubble and squeak, נקראת לעיתים רק באבל או באבלס) היא מאכל מהמטבח הבריטי, לביבה המטוגנת משאריות של ירקות. הלביבה המסורתית מבוססת על שאריות מצלי יום ראשון.
מילולית משמעות השם היא "לבעבע ולחרוק" או "בועה וחריקה". השם מתייחס למראה ולצליל בעת הטיגון. הלביבה מכונה באזורים מסוימים גם "bubble and scrape" - "לבעבע ולקרצף" או "בועה וקירצוף".
מרכיביה העיקריים של הלביבה הם תפוחי אדמה וכרוב אך יש המוסיפים גזר, אפונה, כרוב ניצנים וירקות אחרים. בעבר נהגו להוסיף גם את הבשר שנותר מהצלי למרכיבי הלביבה, כיום מקובלת יותר לביבה צמחונית. להכנת הלביבה קוצצים את הירקות המבושלים ואת הבשר (אם מוסיפים אותו) ומטגנים במחבת עם מחית תפוחי אדמה, עד שהתערובת משחימה משני צידיה.
מסורתית היא מוגשת עם בשר קר שנותר מצלי יום ראשון ומחמצים. באבל אנד סקוויק מוגשת לעיתים כחלק מארוחת בוקר אנגלית.
בבריטניה משווקות גרסאות מוכנות של המאכל, קפוא או בקופסת שימורים.
בסלנג הקוקני המחורז של לונדון, בו מחליפים מילים קיימות בביטויים המתחרזים עמן, הביטוי "באבל אנד סקוייק" משמש ככינוי ליוונים. כיוון שהמילה האנגלית Greek (יווני) מתחרזת עם "באבל אנד סקוויק".
בנימין קוסובסקי
בנימין קוסובסקי (ד' באדר תרע"ז, פברואר 1917 - כ"ה באלול תשל"ח, ספטמבר 1978) היה מחבר קונקורדנציות לספרות חז"ל, חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל, ה'תשל"ו.
קורות חייו
נולד בבתי מחסה שבעיר העתיקה בירושלים לרב חיים יהושע קוסובסקי. בהיותו כבן שלוש עזבה משפחתו את העיר העתיקה לשכונת בית ישראל שמחוץ לחומות, ומשם עברו ליישב את קריית משה. למד בתלמוד תורה, בישיבת עץ חיים ובישיבת חברון. הצטרף ל"הגנה", היה נוטר, ובמלחמת העצמאות שירת בחטיבת גולני ולחם במסגרתה בצפון הארץ.
קוסובסקי היה אוטודידקט בעל סקרנות אינטלקטואלית, שחשף עצמו לנושאים שונים, רכש שפות, התעניין בספרות, במוזיקה ובאמנות. בין מקימי שכונת נוה אבא בנתניה, שם עבד כמלטש יהלומים.
נשא את חנה לבית ויסמן, ובעקבותיה חזר לירושלים. סייע לאביו לערוך את הקונקורדנציה לתלמוד הבבלי. אחרי מות אביו המשיך במפעל הגדול והחשוב. הוא שינה את שיטת המיון של אביו ופיתח דרך משלו למיין, לחבר ולסווג את כל המילים בתלמוד. בנוסף לקונקורדנציה לתלמוד הבבלי, הוציא גם את אוצר השמות לתלמוד הבבלי, ואת הקונקורדנציה לספרות התנאים (המכילתא הספרא והספרי). כמו כן, פרסם ספר טריוויה על קוריוזים, דמויות, ואינטראקציות בתלמוד הבבלי בשם "טיפה מן הים".
פעל למען הקמת ספרית ישורון בבית הכנסת ישורון בירושלים, ופעל למען קהל המתפללים בבית הכנסת. סבל ממחלת לב, אך המשיך במפעלו ואף הגביר את קצב העבודה על הקונקורדנציה כדי לסיים אותה. את המפעל הענק עשה בעצמו, ללא צוות מסייעים וללא מחשב.
בלעם בן בעור
בִּלְעָם בֶּן בְּעוֹר הוא דמות מקראית שסיפורה מופיע בתורה, בספר במדבר, ומאוחר יותר נזכר בספר דברים. בלעם מתואר כנביא שניסה לקלל ונמצא מברך את עם ישראל בהיותם במדבר טרם כניסתם לארץ. בספר יהושע הוא נקרא גם קוסם.
הסיפור המקראי
על פי המסופר בפרשת בלק שבספר במדבר, בלק בן ציפור מלך מואב התיירא מעם ישראל שעלה מארץ מצרים, ולכן שלח את זקני מואב ומדין אל בלעם שגר בארם נהריים ביישוב פתור על נהר פרת,, שישכרו אותו לקלל את עם ישראל. הזקנים מגיעים לבלעם ומציעים לו את הצעתם ובלעם מתלבט. בהתחלה נאמר לו על ידי האלוהים שנגלה אליו בחלום, שהוא לא יוכל לקלל את עם ישראל "כי ברוך הוא", ובהמשך, בהסכמת אלוהים מתאפשר לו ללכת, ובתנאי שאת אשר ישים אלוהים בפיו אותו ידבר. בלעם מסכים להצעה ונפגש עם בלק בגבול מואב ליד נחל ארנון.
לפי רש"י, לבלעם הייתה הצלחה קודמת. כאשר הכתוב מספר:  אומר רש"י: "באו חשבון" - שלא היה יכול סיחון לכבשה (את מואב) והלך ושכר את בלעם לקללו וזה שאמר לו בלק: כי ידעתי את אשר תברך מבורך.
בדרכו אל בלק, מתייצב מלאך בדרך לעומת בלעם מספר פעמים עד שגורם לרביצת האתון עליה רכב. בלעם מכה את האתון, וזו פותחת את פיה בדרך פלא ומתווכחת עמו. המלאך חוזר ומתרה בבלעם לומר אך ורק את דברי האלהים.
לאחר המפגש לוקח בלק את בלעם לבמות בעל, שהוא הר גבוה, שממנו אפשר לראות את מחנה ישראל. ולאחר שבנה שבעה מזבחות והקריב בכל מזבח פר ואיל, הוא מנסה לקללם אבל לא מצליח (שם, ). בפעם השנייה הוא חוזר על התהליך מפסגת שדה צופים וגם משם אינו מצליח לקלל, אמר, "לא אִ֥ישׁ אֵל֙ וִֽיכַזֵּ֔ב וּבֶן־אָדָ֖ם וְיִתְנֶחָ֑ם הַה֤וּא אָמַר֙ וְלֹ֣א יַעֲשֶׂ֔ה וְדִבֶּ֖ר וְלֹ֥א יְקִימֶֽנָּה. הִנֵּ֥ה בָרֵ֖ךְ לָקָ֑חְתִּי וּבֵרֵ֖ךְ וְלֹ֥א אֲשִׁיבֶֽנָּה׃."
בפעם השלישית הוא הולך למקום הקרוי ראש הפעור הנשקף אל פני הישימון, חוזר על התהליך ושוב מברך את ישראל. במקום לקללם אמר "מַה־טֹּ֥בוּ אֹהָלֶ֖יךָ יַעֲקֹ֑ב מִשְׁכְּנֹתֶ֖יךָ יִשְׂרָאֵֽל׃ .. כָּרַ֨ע שָׁכַ֧ב כַּאֲרִ֛י וּכְלָבִ֖יא מִ֣י יְקִימֶ֑נּוּ מְבָרְכֶ֣יךָ בָר֔וּךְ וְאֹרְרֶ֖יךָ אָרֽוּר׃" (שם, ).
בלעם מתאר את עצמו באופן הבא:
בפעם הזאת, בלק לא מתאפק, סופק את כפיו, כועס עליו ומגרשו מעליו "וְעַתָּה בְּרַח לְךָ אֶל מְקוֹמֶךָ, אָמַרְתִּי כַּבֵּד אֲכַבֶּדְךָ, וְהִנֵּה מְנָעֲךָ ה' מִכָּבוֹד:"
הקשר בין מואב, מדין, בלעם
בין השליחים לבלעם נמצאים גם זקני מדין. לאחר כישלון הקללות של בלעם מסופר שבנות מואב פיתו את בני ישראל בעצת בלעם, ובתוך סיפור זה מסופר שפנחס הרג את זמרי בן סלוא שזנה עם כזבי בת צור המדיינית. כן מסופר שבלעם נהרג במלחמת מדין.
נראה שמדין ומואב שיתפו פעולה במישור הצבאי וגם במישור הדתי- מאגי. מקום ישיבתם של המדיינים מאפשר לשני המחנות הללו לתקוף את ישראל משני צדדים. מדין מצפון ומואב מדרום.
אישיותו
אלחנן פרינץ מוכיח מהפסוקים כי בלעם היה רודף בצע. תכונה זו מסבירה את מעשיו. תחילה, נתן לבלק תשובה שלילית ורק לאחר שבלק שלח שליחים יותר מכובדים והציע לו סכום רב יותר של כסף בלעם הסכים. בנוסף, בלעם הלך עם שליחי בלק למרות שאלוהים אמר לו שהוא ידבר במקומו. בלעם הלך בתקווה שהוא יוכל לשנות את דעתו של אלוהים כדי שהוא יוכל לקבל את הכסף והזהב שהבטיח לו בלק אך בלי להצטרך לקלל את עם ישראל. בלעם חושב שמשמעות השליחות שלו היא השכר והכסף הרב שיקבל בלעם מבלק. הוא מסכים ללכת לעם ישראל למרות שיודע בליבו שבסוף לא יוכל לקלל את עם ישראל, מכיוון שאלוהים הוא זה שמדבר. אך הוא מקווה שאלוהים ישנה את דעתו, כך שבסוף הוא יוכל לקלל אותם על מנת לקבל את השכר הרב. על כך אלוהים כועס.
אמונתו
הרש"ר הירש, טוען בפרשנותו ל כי סוג אמונתו של בלעם באלוהים היא האמונה שישנו ניתוק בין הבורא לבריאה. כלומר, שאלוהים קיים אך אינו יודע את ההתרחשויות הקורות בין אדם לחברו, ולכן אינה קיימת דרישה מן האדם להתנהגות ערכית כלפי בני אדם אחרים. אמונתו של בלעם מסבירה את התנהגותו - התעלמותו מכוונת מאלוהים והליכה עם שליחי בלק. לדעת הרב הירש, זו הסיבה שהאמין בלעם שיוכל לשנות את דעתו של אלוהים על ידי קסמים ומעשי "נחשים".
בלעם בספרות חז"ל
חז"ל מנו את בלעם בין שבעת נביאי אומות העולם, וסברו שמדרגת נבואתו הייתה קרובה למדרגת נבואתו של משה רבנו על סמך פרשנות הפסוק "לא קם נביא עוד בישראל כמשה - בישראל לא קם, אבל באומות העולם קם ומאן הוא? בלעם". יש מדרשים הטוענים אף שהיה גדול בכמה דברים ממשה רבינו. (תדבא"ר כ"ח, במדבר רבה י"ד כ'). בתלמוד הוא מתואר כמי שיכול לכוון לשבריר השנייה שבו הקב"ה כועס ובמסכת אבות מציינים אותו כאנטיתזה לאברהם אבינו, בעל אופי רע: קנאי, יהיר וחומרני. לעומת הגישה הדיכוטומית במדרשים לגבי גדלותו של בלעם, בספר הזוהר היחס אליו בעיקר שלילי. כך הוא מתואר כשרף עצים המתערב באפרסמון בעת חטיבתם, וכמי שמשתמש בכתרים תחתונים לא קדושים, לעומת משה שמשתמש בכתר של המלך העליון. (זוהר שמות, פרשת בלק) עוד הוא מתואר כמי שכוחו גדול בעיקר בכישוף, בשל היותו בעל מום ושתום עין.
בתלמוד מתוארים דבריו של מין אחד לרבי חנינא, כי ראה ב"פנקסיה דבלעם" שבלעם מת בגיל 33 על ידי "פנחס ליסטאה". יש הטוענים לקשר בין דמותו של בלעם לבין דמותו של ישו בעולמם של חז"ל, בנקודת הגיל, ובנקודות נוספות בתלמוד. בעקבות זאת, מפרש אברהם גייגר ש"פנחס ליסטאה" (השודד) הכוונה היא לפונטיוס פילטוס, ו"פנקסיה דבלעם" (ספרו של בלעם) הכוונה היא לאוונגליון - ספרי הבשורות המהווים את החלק המרכזי של הברית החדשה.
בגמרא מסכת סוטה נאמר שבלעם היה אחד מהיועצים של פרעה, כך נאמר על הפסוק מספר "הבה נתחכמה לו" - : "שלושה היו באותה עצה – בלעם, יתרו ואיוב. בלעם שיעץ נהרג, איוב ששתק התייסר, יתרו שברח בניו מיושבי לשכת הגזית" – פרשן המקרא חזקוני סבור כי מדובר בבלעם אחר, סבו של בלעם שקלל, כיישוב לסתירת גיל מותו של בלעם.. רש״י בפרושו לסנהדרין שם כתב ששני בעלי המאמרים חולקים ביניהם מה היה גילו של בלעם, וממילא אם בלעם אכן השתתף בעצת פרעה.
במספר מקומות בתלמוד הבבלי מוזכר סיפור לפיו טרם גיורו העלה אונקלוס אחיינו של טיטוס באוב את בלעם ושאל אותו אודות היחס לישראל בעולם האמת. בלעם סיפר לו כי ישראל חשובים שם, אך פקד עליו שלא לדרוש בשלומם וטובתם (כפי שהצטוו ישראל עצמם אודות מואב). לשאלת אונקלוס כיצד נענש בלעם על שעולל לישראל, ענה לו כי נידון בשכבת זרע רותחת. רש"י במקום מסביר כי עונש זה ניתן לו "מדה כנגד מדה, שבעצתו התחיל העם לזנות אל בנות מואב".
אור החיים כותב בשם המקובלים: "כי נפשו של בלעם באה (התגלגלה) בחמורו של רבי פנחס בן יאיר וזה יורה שנתקן באחריתו".
רבי צדוק הכהן מלובלין ביאר כי בלעם השיג את כוח החוצפה, ובעקבתא דמשיחא יבוא כוח זה לידי מימוש.
שמו
חז"ל פירשו את גזרון שמו של בלעם: "בלע - עם" או "בלה - עם" כלומר טורף עם או מבלבל עם. למחקר המקראי אין תשובה חד משמעית לשאלה בדבר משמעות השם. לפי סברה אחת זו וריאציה על השם "בלע" המוכר מהמקרא, ולמעשה "בלע בן בעור" מופיע ראשון ברשימת מלכי אדום הנזכרת במקרא, רשימה שעל משמעותה נחלקו החוקרים. לפי סברה אחרת, זהו קיצור לצירוף יבל+עם, כלומר האל הקרוב לשבט, מרבה את השבט או את יבול האדמה, בדומה לשם המקום "יבלעם".
זיהויו של בלעם עם דמויות אחרות
בתלמוד הבבלי מזוהה לבן הארמי עם בלעם בן בעור, או עם בעור – אביו של בלעם. דברי הגמרא, "בן בעור" – שבא על בעירו, מתייחסים לכאורה לבלעם עצמו, שכן אגדות חז"ל מלמדות על כך שבלעם נהג לשכב עם אתונו; ולפי זה המשך הגמרא "הוא בעור הוא כושן רשעתים הוא לבן הארמי" מתייחס לבלעם עצמו. בתרגום יונתן לתורה מזוהה גם כן בלעם עם לבן. ואולם רש"י בפירושו על התלמוד מזהה את בעור, אביו של בלעם, כלבן.
רבי אברהם בן עזרא, בפירוש האבן עזרא על התורה, שולל את הזיהוי של לבן כבלעם בן בעור או כבלע בן בעור, ומשער שהכוונה בדברי חז"ל היא הדמיה של הדמויות ולא זיהוין.
בלעם וחזונו על משיח השקר
בספרות המדרשית מתואר בלעם כחוזה את הופעתו של אדם שייחס את עצמו לאל, והוא מתנבא על אובדנו.
ספרו של בלעם
במסכת סנהדרין מצוטט מין אחד שסיפר לרב חנינא. ראו לעיל הסברי מאמר זה.
בפסקה תלמודית אחרת נאמר:. היו מן הראשונים שפירשו שהכוונה אינה לפרשה המקראית המובאת בספר במדבר, אלא לספר אודות בלעם שייתכן שהיה קיים בעבר, כמו ספר הישר וספרים נוספים המוזכרים במקרא כספרים שעליהם התבסס הכותב המקראי; כך כתבו הריטב"א ועוד במסכת בבא בתרא שם, וכן מבואר בדרשות אבן שועיב בפרשת בלק. אחריהם הביעו דעה זו חכמים נוספים כמו רבי מנחם ציוני ורבי ישעיה הלוי הורוביץ בעל השל"ה. השערה דומה העלה לאחרונה זאב ח. ארליך (ז'אבו).
בלעם בארכאולוגיה
עדות חוץ מקראית על בלעם בן בעור התגלתה בתל דיר עלא שבירדן ב-1968. דיר עלא מזוהה עם סוכות המקראית, והכתובת נמצאה באתר מקדשי מהמאה השמינית לפני הספירה – מאות שנים לאחר הזמן שבו חי בלעם לפי המקרא. כתובת בלעם, שנכתבה על גבי טיח בדיו אדום ושחור, פותחת במילים: "בלעם בר בער [=בן בעור] אש חזה אלהן [=איש חוזה אלוהים, כלומר נביא]". בכתובת מתואר בלעם כנביא אפוקליפטי החוזה את אחרית הימים, ומזהיר מפני הרעה המתקרבת, דבר המתקשר לנבואותיו במקרא.
פרס בן-גוריון
פרס בן-גוריון הוא פרס ישראלי המוענק על ידי "יד דוד בן-גוריון", עמותה שהוקמה ביוזמתו של דוד בן-גוריון לשם פיתוח הנגב.
העמותה החלה להעניק את הפרס בשנת 1987 והוא מיועד "לחוקרים, סופרים, מחברים, אנשי רוח, אנשי מעשה, שבפעלם ומעשיהם מנציחים את חזונו של דוד בן-גוריון ומקיימים מורשתו".
ברון מורדו
ברון מורדו (באנגלית: Baron Mordo) היה דמות בדיונית של נבל-על שהופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Strange Tales #111 מאוגוסט 1963 בכתיבתו של סטן לי ובאיורו של סטיב דיטקו. מורדו הוא אויבו המושבע של דוקטור סטריינג'.
ברון מורדו הוא האלטר אגו של ברון קארל אמדיאוס מורדו, אציל מטרנסילבניה שהפך לתלמידו של המכשף הטיבטי שנודע בכינוי "העתיק". כאשר מורדו זמם להרוג את מורו, השמועה הגיעה לאוזניו של הנוירוכירורג ד"ר סטיבן סטריינג', שביקר את העתיק כדי שירפא את ידיו הפגועות כתוצאה מתאונת דרכים. הדבר אילץ את מורדו להטיל כשפי רסן על סטריינג' כדי למנוע ממנו להזהיר את העתיק או לתקוף את מורדו. כשסטריינג' הסכים לקבל את הדרכתו של העתיק בדרכי הקסם, זה האחרון שחרר אותו מאותם כשפים מאחר שהיה מודע לכך שמורדו הטיל אותו וחזה מראש בשחיתות שכילתה את ליבו. לבסוף, מורדו הוגלה בידי העתיק.
לאחר שהוגלה ממחוזו של העתיק, מורדו ערך עסקה עם אדונו החדש, השד דורמאמו, כדי לרכוש כוח עצום ולהביס את דוקטור סטריינג' אחת ולתמיד. לאחר מספר ניסיונות כושלים להילחם נגד סטריינג', מורדו הוגלה מכדור הארץ בידי דורמאמו. אולם, מורדו חזר מגלותו והמשיך להתעמר בסטריינג' כאשר מצא את ספר הכשפים של קוליוסטרו ונאבק בסטריינג' בפריז של המאה ה-18.
מאוחר יותר, נדמה היה שמורדו שינה את צו מצפונו. הוא מכר את נשמתו למפיסטו ולשטניש תמורת כוח, מתוך אמונה שסטריינג' יציל אותו. הם גם לחם בדורמאמו כדי להגן על כדור הארץ. כאשר הובס, הוא העמיד פנים שהוא חובר לצד דורמאמו, ואז הצטרף לישות האנרגטית אומאר כדי להביס את דורמאמו באופן סופי.
כתוצאה מהשימוש ארוך הטווח בקסם שחור, מורדו חלה במחלת הסרטן וויתר על חיי הרוע לפני מותו. אולם, בהמשך הוא חזר לחיים. הוא חובר לענק האדום, טראקס וכריש-נמר כדי להקים את "האופנדרס", קבוצת נבלי-על שמקבילה לקבוצת דפנדרס. הוא גם הופיע בחוברות אקס פקטור חקירות, בהן חטף את אביה הפוליטיקאי של מונט סנט קרוז כדי להוביל אותה למלכודת.
גופתו נתגלתה בידי קאנג הכובש בברזיל בחיפושיו אחר גרזן מיסטי אשר היה שייך בעבר לתור. מאוחר יותר, מורדו הוקם לתחייה בידי דורמאמו וכוחותיו הועצמו, והוא נשלח להרוג את דוקטור סטריינג'.
את דמותו של ברון מורדו בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "דוקטור סטריינג'" ו"דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף" מגלם השחקן צ'ואיטל אג'יופור.
מערכת מרובת כוכבים
מערכת מרובת כוכבים היא מערכת בת מספר קטן של כוכבים הקשורים זה לזה באמצעות כוח הכבידה בצורה משמעותית. כוכבים זוגיים הם הצורה הנפוצה ביותר ביקום של מערכת מרובת הכוכבים; ככל הנראה, כ-60% מן הכוכבים הם חלק ממערכת זוגית. כיום ידוע על מערכות נוספות רבות בנות שלושה, ארבעה כוכבים ואף שבעה כוכבים. כאשר מספר הכוכבים במערכת גדול (על פי החלטה שרירותית) המערכת תיקרא צביר כוכבים, והם מונים עשרות ומאות אלפי כוכבים.
דינמיקה של מערכות מרובות כוכבים
ניתוח התנועה של מערכות מרובות כוכבים דורש פתרון של בעיית גופים רבים. בניגוד לבעיית שני הגופים, אותה ניתן לפתור בצורה אנליטית, בעיית שלושת הגופים ניתנת לפתרון רק בצורה נומרית וכך גם לגבי מערכות מורכבות יותר. יתרה מכך, חישובים שבוצעו מצביעים על כך שמערכות מרובות כוכבים אלו לא תהיינה יציבות, דבר הנתמך בכך שככל שמספר הכוכבים במערכת עולה, מספר מערכות אלו יורד. דרך אחת בה מערכות מרובות כוכבים מתייצבות היא חלוקתן לכוכבים זוגיים או בודדים אשר חגים סביב מרכז המסה המשותף במרחק גדול זה מזה. מערכות אלו נקראות "בעלות היררכיה".
מערכות שנתגלו
כאמור, מערכות כוכבים זוגיים נפוצות מאוד ביקום. מן המפורסמים הם הכוכבים מיזר ואלקור כוכב כפול אופטי בקבוצה הדובה הגדולה. מיזר הוא מערכת המורכבת משני צמדים של כוכבים זוגיים. כוכב הצפון פולריס הוא, למעשה, מערכת של שלושה כוכבים, וכך גם אלפא קנטאורי. AB בדג זהב כולל ארבע כוכבים. הכוכב קסטור בקבוצת תאומים מורכב ממערכת בת שישה כוכבים.
הגוף הפלנטרי הראשון שנתגלה במסלול סביב מערכת כוכבים משולשת בכליאה גרביטציונית הדוקה הוא HD 188753 Ab. ענק גזים זה נתגלה על ידי צוות אסטרונומים שהשתמשו בטלסקופ Keck I שבמרומי מאונה קיאה שבהוואי. באיור האמן ירח היפותטי המקיף כוכב לכת זה. מתחת לקו האופק של ירח זה, ניתן להבחין באור מן הכוכב הראשי במערכת ומעליו צמד הכוכבים הנוסף. כוכב לכת זה מקיף את הכוכב המרכזי HD 188753 A. (ראו גם - כוכב לכת חוץ-שמשי)
קהילת יהודי סטולין
בעיירה סטולין (stoiyn), בעבר בפולין וכיום בבלארוס על גבול אוקראינה, התקיימה קהילה יהודית גדולה מהמאה ה-17 ועד להשמדתה בשואה. הקהילה היהודית שבסטולין נודעה בכך שהיה בה מרכז של חסידות קרלין. החל מהמאה ה-19 התקיימה בסטולין פעילות ציונית ענפה, מוסדות תרבות ובתי ספר. בזמן השואה יהודי סטולין היו נתונים לשלטון סובייטי בתחילה, ועם הכיבוש הגרמני של מזרח פולין הוקם גטו בעיירה. רוב יהודי סטולין נספו בבורות ירי בסתיו 1942.
ראשית הקהילה
ככל הנראה, יהודים החלו להתיישב בסטולין בסביבות שנת 1648, במהלך פרעות הקוזאקים בהובלת חמיילניצקי שידועות כפרעות ת"ח ת"ט. עם זאת, הגידול המשמעותי בנוכחות יהודית בעיירה חל לקראת סוף המאה ה-18, אז ישבו בסביבות העיירה קרוב ל-800 יהודים. הם פיתחו מאוד את האזור והקימו בתי כנסת, בתי ספר, בנק, חנויות, מרפאה ומקווה. בשנת 1898 יוסדה בסטולין קבוצה מקומית של חובבי ציון. בשנת 1897 מנתה הקהילה היהודית כ- 2,500 נפשות, כ-75% מכלל האוכלוסייה שבעיירה.
חסידות קרלין סטולין
במאה ה-18 התחזק כוחה של תנועת החסידות חסידות בקרב יהודי הקהילה, והיא הפכה למרכז חשוב של חסידות קרלין - סטולין. במאה ה-19 ישבו בה לסירוגין אדמו"רים של חסידות קרלין. ראשון הגיע לעיירה ר' אשר מסטולין, בנו של ר' אהרון הגדול מקרלין. בנו של ר' אשר חזר לקרלין, אך נכדו, הוא ר' אשר השני מסטולין חזר לעיירה. בנו הוא ר' ישראל מסטולין, המכונה "הינוקא" מכיוון שקיבל את תפקידו כבר בגיל 5, לאחר שאביו מת בצעירותו. ר' ישראל כיהן כאדמו"ר עד ראשית המאה ה-20, ואחריו החליפו בנו, ר' משה. בשנת 1922 יוסדה בסטולין ישיבה חסידית. ר' משה יחד עם משפחתו וקהילתו נספו בגטו סטולין בשנת 1942.
בין מלחמות העולם
בימי מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) בעת חילופי השלטון באזור (בין רוסים לאוקראינים לגרמנים ושוב רוסים) נפגעה העיר ויהודים רבים עזבו. לאחר המלחמה, התאוששה הקהילה מבחינה כלכלית בפולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, וב- 1921 ישבו במקום כ- 3,000 יהודים. אולם עם המשבר הכלכלי של שנות השלושים ואפליית השלטונות לטובת הפולנים שוב נפגעו יהודי העיר. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בסטולין קרוב ל-3,000 יהודים. הם התפרנסו ממסחר וממלאכה וגם מתעשיית העץ, כאשר נהר הורין (Horyn) והמעגן שלו שימשו את הסוחרים לייצוא תבואות ותוצרת חקלאית. בעיירה פעלו גמ"ח, בית יתומים, בנק יהודי, בתי ספר, גן ילדים וכולל אברכים. מבין יהודי הקהילה היו שהשתייכו לתנועה הציונית והיו גם פעילים של הבונד.
הכיבוש הסובייטי
העיירה סטולין נכללה בתחומי פולין אותם תכננה רוסיה לקבל במסגרת הסכם ריבנטרופ - מולוטוב. בסתיו 1939 הגיעו הסובייטים לסטולין. עם הגעתם עצרו הסובייטים 20 משפחות שראשיהן היו פעילים ציוניים או פעילי הבונד והִגלו אותן לפנים ברית-המועצות. בית הספר העברי הפך לבית ספר סובייטי שלשון ההוראה בו יידיש. בכלכלה הונהגה השיטה הסובייטית. הסובייטים נסוגו מסטולין בסוף יוני 1941, והעיירה נשארה ללא שלטון כחודשיים. בפרק הזמן הזה ניסו תושבים מקומיים לעשות פוגרומים ביהודים. היהודים התארגנו להגנה עצמית, אך לא היה להם נשק חם. ב-14 ביולי 1941 שמעו יהודי סטולין שקבוצת אסירים סובייטים משוחררים מתכננת לעשות בהם פוגרום. המזימה סוכלה בעזרת שוחד.
הכיבוש הגרמני
ב-22 באוגוסט 1941 הגיע לסטולין גביטסקומיסר גרמני עם צוותו, מינה יודנרט והעמיד בראשו את נתן ברגנר, פליט מלודז'. יהודי העיירה הצטוו להזדהות באמצעות סרטי זרוע. מפעם לפעם הם נדרשו לשלם כופר גבוה. בני 16 ומעלה גויסו לעבודת כפייה. כמו כן נאסרו תפילה בציבור, מגע עם האוכלוסייה הנוצרית, אכילת בשר ועוד. בסוף אוגוסט 1941 הגיעו לסטולין כ-1,500 נשים וילדים שגורשו מדוויד-הורודוק (Dawidgrodek). בסוף אוגוסט 1941 חיסלו פרטיזנים את ראש העיר של סטולין וכמה גרמנים סמוך לכפר חמין (Chemin). כעונש על המעשה הזה רצחו הגרמנים את כל יהודי חמין. הגרמנים תכננו לחסל גם את יהודי סטולין, אך היודנרט הצליח לסכל את התכנית.
הקמת הגטו
עד הקמת הגטו, ב-23-22 במאי 1942, הובאו לסטולין עוד יהודים רבים מכפרי הסביבה, ובעת הקמתו הגיע מספר היהודים בעיירה לכ-7,000. תושבי הגטו הועסקו בבתי מלאכה ובעבודות כפייה אחרות.
לאחר השואה
בסיום מלחמת העולם השנייה, הובאו לסטולין בעלי מקצוע מתחומים שונים על מנת לשקם כלכלית את העיירה, שנפגעה בזמן המלחמה. בין התושבים החדשים שהגיעו היו גם יהודים. בשנת 1999 הקהילה היהודית בסטולין הוכרה באופן רשמי וחוקי. הקהילה מיוצגת על ידי ארגונים יהודיים.
הנצחה וזיכרון
בשנת 1960 הוצב אובליסק במקום הקבר ההמוני, אך הוא הוסר לאחר מכן. בשנת 1993 הוקמה אנדרטת זיכרון ליהודי סטולין במקום הירצחם. האנדרטה היא ספר פתוח שנכתב יידיש מצד אחד ורוסית מהצד השני, והיא הוזמנה לבקשתם של יהודי קייב. אנדרטה נוספת הוצבה באזור, פסל של אישה וילדה יהודיות.
טוריסק
טוריסק (באוקראינית: Турійськ; בפולנית: Turzysk, טוז'יסק; ביידיש: טריסק) היא עיירה במחוז ווהלין שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
תולדות היישוב
טוריסק נזכרת לראשונה במאה ה-11. בשנת 1319 נכבשה העיירה בידי הליטאים, ובשנת 1365 הוענקה לקז'ימייז' השלישי, מלך פולין. מראשית המאה ה-16 הייתה העיירה בבעלות משפחות אצולה פולניות.