cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מנקין זהוב-ראש
תיאור
טווח מחייתו של מין זה רחב ומצב שימורו הוא "ללא חשש".
בוני התיכון
בוני התיכון הנדסה אזרחית ותשתיות בע"מ, המוכרת בשם המקוצר בוני התיכון, היא חברה ציבורית ישראלית, העוסקת, בעצמה ובאמצעות חברות בנות, בייזום, פיתוח, שיווק וניהול של פרויקטי בנייה למסחר ומגורים.
שחור (סרט, 2005)
שחור (בהינדי: ब्लैक, אנגלית: Black) הוא סרט דרמה הודי משנת 2005 שבוים על ידי סנג`אי לילה בנסאלי. עלילת הסרט סובבת סביב ילדה עיוורת וחירשת ויחסיה עם המורה שלה שלוקה מאוחר יותר במחלת האלצהיימר. הסרט שואב השראה מסיפור חייה של הלן קלר.
בוני התיכון
החברה נוסדה ב-1985 על ידי אהרון פרץ ובנו, עמרם (עמי) פרץ. בתחילת דרכה התמקדה החברה בבנייה בפריפריה, ובמאה ה-21 הבנייה מתמקדת בעיקר במרכז הארץ. בסוף 2018 העסיקה החברה 41 עובדים. משרדי החברה שוכנים בחולון. מאז נובמבר 1993 נסחרים ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
שחור (סרט, 2005)
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של קזבלנקה ובפסטיבל הסרטים הבינלאומי בהודו. הוא זכה בפרס הפילמפייר עבור הסרט הטוב ביותר. טיים מגזין הכתיר אותו במקום החמישי ברשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר מרחבי העולם לשנת 2005. מגזין אינדיה טיימס דירג את הסרט ברשימת עשרים וחמש סרטי בוליווד שחובה לראות.
בוני התיכון
B CENTER, הוא מרכז מסחרי שהוקם על ידי בוני התיכון בכפר סבא הירוקה. המרכז נמצא על שטח כולל של כ-18,000 מ"ר, והוא כולל 3 קומות מסחר, 187 חנויות תת-קרקעיות ומגרש חניה. סמוך למתחם הולכים ונבנים מרכז קאנטרי קלאב ומגרשי טניס.
החברה מבצעת מיזם גדול של פינוי בינוי בקריית אונו, במסגרתו צפויות להיבנות עד כ-1,056 דירות.
שחור (סרט, 2005)
עלילה
מישל היא ילדה שאיבדה את מאור עינייה ואת שמיעתה בגיל שנתיים. היא מבודדת וכלואה בעולם שבו היא אינה מסוגלת לראות, לשמוע ולהביעה את עצמה. היא הופכת יותר ויותר מתוסכלת עם העולם השחור והאפל סביבה ונהיית ילדה אלימה וחסרת שליטה. הורייה, פול וקתרין, אינם מסוגלים להשתלט עליה עד שיום אחד יש אור בקצה המנהרה.
דבראג' סאהי, מורה מבוגר, אלכוהוליסט ואקסנטרי, נכנס לחייהם. הוא רואה את עצמו כקוסם. הוא לוקח על עצמו להביא את מישל אל האור. שיטותיו הן קשות אך תמיד למען תועלתה של מישל לטווח הארוך. תחילה, שיטותיו הן אינן לרוחו של אביה של מישל אשר מבקש מדבראג' לעזוב. אף על פי שאביה חושב שעזב, דבראג' נשאר כאשר אביה נוסע לעשרים יום. אמה נותנת את אישורה מפחד שמישל תשלח למוסד לחולי נפש. בסופם של עשרים הימים דבראג' מצליח ללמד את מישל כמה מילים ונימוסים אך מתקשה ללמד אותה את פירושן של המילים. כאשר חוזר אביה של מישל, דבראג' אורז את חפציו. ברגע האחרון, כאשר הוא מתהלך לעבר הדלת עם המזוודה, דבראג' מתעצבן מהתנהגותה הרעה של מישל וזורק אותה במזרקת המים. מישל לפתע מבינה את מה שלימד אותה דבראג' ומתחילה להבין את המשמעות. היא מסוגלת לזהות את אמה ואת אביה ומסוגלת להשמיע את ההברות הראשונות של כמה מילים. הזוג מקנלי מחליטים להשאיר את דבראג' כמורה.
בוני התיכון
בשנים 2006 ו-2007 רכשה החברה קרקעות ברומניה ובהונגריה, באמצעות חברות בנות הרשומות במדינות אלה.
שחור (סרט, 2005)
עלילה
כמה שנים מאוחר יותר, מישל למדה הרבה. היא רגועה ויכולה להביעה את עצמה. היא מסוגלת לרקוד ויודעת את שפת הסימנים. דבראג' משכנע מנהל אוניברסיטה לאשר לה ראיון שאותו היא עוברת ומתקבלת ללימודי תואר ראשון, העיוורת חירשת הראשונה לעשות זאת באוניברסיטה. מישל עוזבת את הבית ועוברת לגור עם דבראג' ועוזרת. במהלך השנתיים שלאחר מכן, היא נאבקת לקבל את התואר כשהיא נכשלת שנה אחר שנה אך לא מאבדת תקווה. סיבה אחת לכך היא שהיא תלויה לחלוטין בדבראג' שיתרגם עבורה את חומר הלימוד. את הבעיה הזו פותר המנהל כאשר הוא מביא לה את כל חומר הלימוד בשפת ברייל. סיבה נוספת לכשלונותיה היא מהירות ההקלדה שלה שעליה היא מתגברת לאחר וויכוח עם דבראג' כאשר היא על סף פרישה מהאוניברסיטה.
באותו הזמן שבו מישל מתגברת על קשייה, אנו עדים לכמה שינויים. דבראג' נכנע למחלת האלצהיימר. מישל משלימה עם אחותה, שרה, שקינאה בתשומת הלב שקיבלה מישל לאורך כל חייה. לאחר שנכחה בחתונתה של שרה, מישל מתחילה לתהות על אהבה, שאותה לא חוותה, ואף מבקשת מדבראג' לנשק אותה על השפתיים. דבראג' מסכים אך עוזב את מישל על שהעמידה אותו במצב הזה. שתים עשרה שנים לאחר שהתקבלה, מקבלת סוף סוף מישל את התואר ואף נותנת נאום לכיתה כאשר היא אינה לובשת את החלוק השחור, היא מודה להוריה ומצהירה שהיא תלבש את החלוק השחור רק עבור המורה שלה.
דבראג' נמצא בבית חולים, כאשר הוא אינו זוכר את עברו או כיצד לדבר. מישל מבקרת אותו כאשר היא לובשת את החלוק השחור ואנו רואים כיצד הבזקי זיכרון חוזרים לדבראג' כאשר הוא מבין שהיא סיימה את התואר ואף רוקד את ריקוד הניצחון שלהם. כאשר נפתח החלון, עם הגשם שיורד בחוץ, אנו רואים את ידו של דבראג' בידה של מישל מושטת לעבר הגשם ואנו שומעים את שניהם אומרים את ההברה הראשונה של המילה "מים" אשר מקבילה לסצנה מהמזרקה שבה מישל מבינה את משמעות המילה. עתה, זהו דבראג' המתחיל ללמוד, לדבר ולהבין.
הסרט מסתיים כאשר מישל וקהל אנשים אשר לבושים בשחור מחזיקים בידיהם נרות והולכים לעבר הכנסייה. ברקע אנו שומעים דיבוב של מישל למכתב שהיא כתבה לחברתו של דבראג', גב' נאיר, שבו היא מודיעה לה שהיום היה היום הראשון של מורה בבית הספר וכמוה האלף-בית שלו התחיל ב-"ש.ח.ו.ר".
מוזיקה
את פסקול הסרט הלחין מונטי שארמה. בניגוד לסרטי בוליווד אחרים, לסרט יש רק שיר אחד, "האן מיין צ'וקאר דקה היין", שבוצע על ידי גייטרי גנג'אוואלה.
אדפטציות
בשנת 2013 הוקרן סרט טורקי בשם Benim Dünyam (באנגלית: My World) שהתבסס על עלילת הסרט.
גמר גביע אירופה לאלופות 1982
גמר גביע אירופה לאלופות 1982 התקיים באצטדיון פיינורד ברוטרדם, הולנד ב-26 במאי 1982, ובו נקבע כי הזוכה בטורניר גביע אירופה לאלופות לעונת היא אסטון וילה האנגלית, שניצחה במשחק באיירן מינכן מגרמניה המערבית בתוצאה 1-0. משחק הגמר נעל את המהדורה ה-27 של גביע אירופה לאלופות.
אסטון וילה העפילה לגמר הראשון בתולדותיה. זכייתה בתואר הייתה הזכייה השישית (והאחרונה) ברציפות של קבוצה אנגלית בגביע אירופה לאלופות. אסטון וילה הפכה לאנגלית הרביעית אי פעם (אחרי מנצ'סטר יונייטד, ליברפול ונוטינגהאם פורסט) שזוכה בתואר. עבור באיירן, הייתה זו העפלה רביעית בתולדותיה לגמר, והראשונה מאז שלוש הזכיות הרצופות שלה בין 1974 ל-1976.
שתי הקבוצות העפילו לטורניר לאחר שזכו באליפות בעונת. אסטון וילה זכתה באליפות אנגליה הראשונה שלה מזה 71 שנים, לאחר שסיימה את העונה בפער ארבע נקודות מאיפסוויץ' טאון. באיירן מינכן זכתה בבונדסליגה בפער זהה של ארבע נקודות מהמבורג, זכייה שנייה ברציפות עבורה בתואר.
המשחק עצמו הוכרע משער של פיטר ווית' בדקה ה-67, שכבש מקרוב לאחר כדור רוחב של טוני מורלי.
אסטון וילה
אסטון וילה החלה את דרכה בטורניר בסיבוב הראשון מול ואלור האיסלנדית. המשחק הראשון בבית הסתיים בניצחון מרשים של 5-0 לאסטון וילה (צמדים לפיטר ווית' ולטרי דונובן). בגומלין השלימה אסטון וילה את המלאכה עם ניצחון חוץ 2-0 (צמד לגארי שו).
השלב הבא הפגיש את אסטון וילה עם דינמו ברלין מגרמניה המזרחית לצמד מפגשים קשים. במשחק הראשון בברלין כבש טוני מורלי לאחר חמש דקות את שער היתרון. הגרמנים חזרו למשחק זמן קצר לאחר פתיחת המחצית השנייה, אך מורלי השלים צמד חמש דקות לסיום וקבע את תוצאת המשחק, 2-1 לאסטון וילה. במשחק הגומלין כבשה דינמו ברלין כבר בדקה ה-15, אך לא הצליחה לכבוש שער נוסף. בסיכום שני המשחקים התוצאה עמדה על 2-2, ואסטון וילה עלתה שלב בזכות חוק שערי חוץ.
שלב חצי הגמר זימן לאסטון וילה מפגש כפול עם אנדרלכט ההבלגית. מורלי העניק לקבוצתו ניצחון 1-0 במשחק הראשון בבית. בגומלין נשמרה התוצאה על שוויון 0-0 ואסטון וילה, שצלחה את שלבי רבע הגמר וחצי הגמר ללא שער חובה, העפילה לראשונה בתולדותיה לגמר גביע אירופה.
באיירן מינכן
בשמינית הגמר פגשה באיירן את בנפיקה ליסבון מפורטוגל. המשחק הראשון בליסבון הסתיים בשוויון 0-0, ובגומלין דיטר הנס עם שלושער סייע לקבוצתו להעפיל לשלב הבא עם ניצחון 4-1.
בשלב רבע הגמר פגשה באיירן את אוניברסיטטה קראיובה הרומנית. באיירן הכריעה במהרה את המשחק הראשון בחוץ, כשקבעה 2-0 בדקה העשרים, תוצאה שנשמרה עד לסיום. במשחק הגומלין הביתי באיירן עלתה ראשונה ליתרון, אך המשחק הסתיים בשוויון 1-1, תוצאה שלא הפריעה לבאיירן להעפיל עם 3-1 בסיכום המפגשים.
בשלב חצי הגמר פגשה באיירן את צסק"א דגל ספטמבר (כיום צסק"א סופיה) מבולגריה. המשחק הראשון בסופיה היה מופת לכדורגל התקפי משני הצדדים. לאחר פחות מעשרים דקות צסק"א כבר הובילה 3-0 ונראתה בדרך להעפלה. באיירן חזרה למשחק, והמחצית הסתיימה ב-3-2 בלבד לבולגרים. במחצית השנייה כבשה כל קבוצה שער נוסף, תחילה צסק"א שהגדילה ל-4-2 ולאחריה שער של פול ברייטנר קבע את תוצאת המשחק, 4-3 לצסק"א. בניגוד למשחק הראשון והצמוד, במשחק הגומלין באיירן שמרה על רשת נקייה והביסה את צסק"א 4-0 מצמדים של ברייטנר ושל רומניגה. בסיום שלב חצי הגמר, תפסו שלושה שחקני באיירן את שלושת המקומות הראשונים בטבלת מלך שערי הטורניר - הנס (7), רומניגה (6) וברייטנר (5, במשותף עם וילי גרטס מאנדרלכט). באיירן העפילה לגמר גביע אירופה הרביעי בתולדותיה, והראשון לאחר שש שנים.
סיכום המשחק
אסטון וילה הגיעה למשחק הגמר כקבוצה האנגלית השישית ברציפות במעמד זה, וכשכל קודמותיה זכו בתואר. עם זאת, היא הגיעה בעיצומה של עונה חלשה בליגה האנגלית (סיימה לבסוף במקום ה-11 בלבד) עונה בלבד לאחר שזכתה באליפות, ויתרה מכך, הגיעה לאחר שחוותה טלטלה במהלך העונה עם התפטרותו המפתיעה של המאמן רון סאונדרס, ומינויו של טוני ברטון חסר הניסיון ממש לפני שלב רבע הגמר.
מן העבר השני הגיעה באיירן מינכן כפייבוריטית ברורה למשחק. קבוצתו של פאל צ'רנאי ההונגרי הציגה סגל מרשים בכיכובם של שחקני נבחרת גרמניה המערבית, ובהם קפטן הקבוצה קרל היינץ רומניגה שזכה פעמיים ברציפות בפרס כדור הזהב, וכן פול ברייטנר,, קלאוס אאוגנטאלר ודיטר הנס.
הפתיחה הוסיפה שלא לבשר טובות לאסטון וילה. כבר בדקה התשיעית איבדה הקבוצה את שוערה הבכיר ג'ימי רימר שסבל מפציעה חוזרת בצווארו, ונאלצה לבצע חילוף מוקדם. מי שנכנס לשער היה נייג'ל ספינק בן ה-24, בהופעתו השנייה בלבד בקבוצה הראשונה, ושלוש שנים לאחר הופעתו הקודמת (הפסד 2-1 לנוטינגהאם פורסט ב-1979).
באיירן החלה להפעיל לחץ מיידי על שערה של אסטון וילה. ברנד דורנברגר ניסה בבעיטה מתוך הרחבה, כדור שנקלט על ידי ספינק. רומניגה ניסה אף הוא מטווח דומה ונתקל בעצירה מרשימה של השוער הצעיר, שעל אף המעמד הפגין משחק בטוח בין הקורות. מספר דקות אחר כך, היה קרוב רומניגה לאחד משערי הגמר הגדולים. ברייטנר הגביה מאגף ימין, רומניגה עלה לבעיטת מספרת, אך הכדור החמיץ במעט את העמוד הרחוק.
הלחץ של באיירן נמשך. התקפה מהירה שהחלה אצל אאוגנטאלר, המשיכה אצל רומניגה שהשאיר בנגיעה לברייטנר. הקפטן הגרמני הסתבך עם הכדור ואיבד אותו, דיטר הנס גלש לכדור יחד עם שחקן הגנה שהצליח לגעת בו קודם, מה ששלח את הכדור החוצה. על אף ההחמצה, היה נראה כי באיירן מסכנת את השער כמעט בכל התקפה. דקות ספורות לתום המחצית, אודו הורסמן שלח כדור עומק להנס, שהשאיר בנגיעה אחורה לרומניגה, שבעט אף הוא בנגיעה - אך שוב, החמיץ במעט את העמוד הרחוק. המחצית הסתיימה בשוויון, 0-0.
המחצית השנייה סימנה את המשך השליטה של באיירן במשחק. אאוגנטאלר קיבל כדור בחצי המגרש של קבוצתו ופרץ איתו עד לרחבה של אסטון וילה. החלקה של אלן אוואנס הותירה אותו לבד מול השוער והוא בעט חזק ושטוח לפינה הרחוקה, אך החמיץ את המסגרת. מספר דקות אחר כך, באיירן הציגה התקפה מרשימה ומהירה. אאוגנטאלר, שעלה פעמים רבות במשחק עד לחצי המגרש של היריבה ומעבר, שוב הגיע עד לעיגול האמצע ושלח כדור גובה לכיוונו של רומניגה באגף שמאל. רומניגה מסר לדורנברגר שהחל את הפריצה לכיוון הרחבה. מכאן התנהלה ההתקפה בנגיעה אחת - דורנברגר השלים מסירה כפולה עם ברייטנר ובעט בנגיעה שטוחה, אך זינוק מרשים של ספינק מנע שער מבאיירן.
באיירן הוסיפה להתקרב לכיבוש השער הראשון. רומניגה הוביל התקפה ומסר ימינה לגונטר גוטלר המחליף. גוטלר הגביה לרחבה ואאוגנטאלר, שהצטרף להתקפה, נגח את הכדור נגד כיוון ההתקפה והכניע את ספינק, אך קני סוויין היה במקום כדי להרחיק מקו השער.
לאחר דקות רבות של לחץ, שליטה ואין ספור ניסיונות הבקעה מצד באיירן, התחילה אסטון וילה להיכנס למשחק. טוני מורלי ניסה את מזלו בבעיטה מחוץ לרחבה שעלתה מעל לשער. בדקה ה-67 הובקע השער הראשון במשחק, וכנגד מהלך המשחק הייתה זו אסטון וילה שעלתה ראשונה על לוח התוצאות. גארי שו מסר כדור עומק מצוין בצד שמאל לעברו של מורלי. מורלי פרץ לרחבה, הטעה את הנס ויינר ושלח כדור רוחב שטוח שהשאיר את פיטר ווית' בתוך תיבת החמש, לבדו מול מנפרד מילר. נגיעה קטנה של ווית' בכדור לקורה ופנימה, קבעה 1-0 מפתיע לאסטון וילה. תיאורו של השער מפי השדר האנגלי בריאן מור תלויה כיום על שלט רחב וענק ביציע הצפוני של וילה פארק, אצטדיון הבית של אסטון וילה.
לאחר השער של האנגלים, באיירן לא הצליחה להתאושש ובקושי סיכנה את השער, בניגוד למה שהתרחש לפני שער היתרון. עם זאת, שתי דקות בלבד לסיום היא הצליחה למצוא את הרשת מבעיטה של הנס מתוך הרחבה - אך השער נפסל בטענת נבדל. מספר דקות אחר כך נשמעה שריקת הסיום, ואסטון וילה זכתה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות.
באטמן: האביר האפל חוזר (סרט)
באטמן: האביר האפל החוזר (אנגלית: Batman: The Dark Knight Returns) הוא סרט אנימציה אמריקאי המעבד את הרומן הגרפי האביר האפל חוזר מאת פרנק מילר. ג'יי אוליבה ביים את הסרט, וקומיקסאים ותיקים של באטמן השתתפו בהפקה. הסרט יצא ישירות ל-DVD בשני חלקים: החלק הראשון ב-25 בספטמבר 2012 והחלק השני ב-29 בינואר 2013. הסרט השלם יצא ל-DVD ב-8 באוקטובר 2013.
חלק 1
לאחר מות בן חסותו ג'ייסון טוד, התעשיין המיליארדר ברוס ויין נאלץ לפרוש מתפקיד הבאטמן. עשר שנים מאוחר יותר, גות'אם שוב מוכה בפשע וטרור, בעיקר על ידי כנופיה המכונה "מוטנטים". ויין בן ה-55 עדיין שומר על קשר עם המפקח הפורש ג'יימס גורדון בן ה-70 (שיודע שוויין היה באטמן), ואילו הג'וקר, אויבו המושבע של באטמן, נמצא במצב קטטוני בארקהם מאז פרישתו. התובע המחוזי הארווי דנט עובר ניתוח פלסטי כדי לתקן את עיוות פניו, למרות הכרזתו כשפוי, הוא יורד למחתרת אחר שחרורו. אחר היעלמותו מתפשט פשע ברחבי העיר וזיכרון מות הוריו גורם לוויין להפוך לבאטמן עוד פעם אחת. הוא מנהל קרבות עם פושעים חמורים ומציל את קארי קלי בת ה-13, אבל נאבק עם מגבלות פיזיות שנובעות מגילו.
הציבור חלוק בתגובה לחזרתו אל הגלימה. הפסיכולוג של דנט, ד"ר ברתולומיאו וולפר, מאשים את באטמן ביצירת הנבלים שלו. דנט חוזר לסורו ומאיים לפוצץ בניין אם לא יקבל כופר. באטמן מביס את אנשיו של דנט, ולומד כי הפצצה תתפוצץ בכל אופן גם אם ישולם הכופר; הוא מבין כי דנט מתכוון להתאבד. באטמן משבית פצצה אחת, והאחרת מתפוצצת. הוא מציל ומביס את דנט, שמסביר שהוא חושב שהניתוח הוא כישוף, ולמעשה עיוות את שני צדדיו. קלי מתלבשת כמו רובין ומחפשת את באטמן, שתוקף התקהלות גדולה של כנופיית המוטנטים עם הבאטמוביל, שבגרסה זו היא מעין טנק. מנהיג המוטנטים מזמין את באטמן לדו-קרב. באטמן מחליט להוכיח לעצמו שהוא יכול לנצח ונענה לאתגר, אך מנהיג המוטנטים כמעט הורג אותו, אבל קלי מסיחה את דעתו מספיק זמן כדי שבאטמן יכניע אותו. המנהיג והרבה מאנשיו נעצרים. באטמן הפצוע חוזר אל המערה עם קלי למחאותיו של אלפרד פניוורת'.
באטמן מבין שהדרך היחידה לפרק את כנופיית המוטנטים היא להביס ולהשפיל את מנהיג הכנופיה הבריון קבל עם ועדה. קלי מתחפשת למוטאנטית, ומפתה את הכנופיות להגיע לשפך ביוב בנהר. במשטרת גות'אם, מנהיג המוטנטים רוצח את ראש העיר במהלך משא ומתן. המפכ"ל גורדון משחרר במכוון את המנהיג, ונותן לו לברוח מהבניין היישר לשפכים, שם ממתין לו באטמן. למול כל המוטנטים, באטמן נאבק בו, ובאמצעות הבוץ מאט אותו ומביסו. התבוסה מול עיניהם גורמת למוטנטים להתפצל לקבוצות קטנות, חלק נהיה ל"בני באטמן", קבוצה אלימה הרואה בבאטמן מודל. ניצחונו של באטמן הופך לפומבי ותושבי העיר שואבים השראה ממנו לעמוד כנגד הפשע. גורדון פורש ומחליפה אותו אלן ינדל שרואה בבאטמן פושע. בארקהם, דיווחי הטלוויזיה על שובו של באטמן גורמים לג'וקר להתעורר ממצבו הקטטוני.
חלק 2
הג'וקר מראה חרטה על העבר ומשכנע את רופאו ד"ר וולפר לאפשר לו לספר את סיפורו בתוכנית אירוח בתקשורת, ומתכנן להימלט בעזרת אבנר, איש זקן שמספק לו שפתון. בינתיים, סופרמן, שעובד כסוכן ממשלתי ועוזר לאנשים בחשאי, מתבקש על ידי הנשיא רונלד רייגן לסיים את פעילות הבאטמן. הנוכחות המתמשכת של באטמן משפילה את המשטרה וגורמת למפקחת יינדל לפתוח במצוד נגדו ולסופרמן להזהיר אותו אישית שיפרוש, דבר שבאטמן מתנגד לו.
הג'וקר מגיע לתוכניתו של דוד אנדוקרין בזמן שבאטמן נאבק במשטרה על גג האולפן; בזמן שהם נלחמים, הג'וקר הורג את ד"ר וולפר, ואת כל שאר הנוכחים באמצעות גז ונמלט. הוא מוצא את סלינה קייל ומשתמש בשפתון בעל יכולת שליטה מוחית כדי לגרום לחבר קונגרס, לקרוא למתקפה גרעינית על הסובייטים לפני מותו בנפילה. חקירתו של באטמן מובילה אותו לסלינה, שאותה הוא מוצא קשורה ולבושה כמו וונדר וומן. קלי מבחינה בסוכריות על הרצפה, ובאטמן מסיק כי הג'וקר נמצא ביריד. קלי הורגת בטעות את אבנר בעוד באטמן נאבק בג'וקר. הוא מעוור את הג'וקר חלקית ומודה בכך שהוא מרגיש אשם במותם של כל קורבנותיו של הג'וקר ולכן בכוונתו לסיים זאת כעת. בהמשך המאבק, הג'וקר דוקר את באטמן שוב ושוב, באטמן כמעט ושובר את מפרקתו של הג'וקר מול העדים, והאחרון שמח שגרם לבאטמן לאבד שליטה הג'וקר מסובב לחלוטין את צווארו ומת. המשטרה מגיעה לבאטמן, שפצוע קשה, והוא מסתייע בקלי על מנת להימלט.
מסביב לאירועים האלו מתנהל סכסוך בין ארצות הברית לברית המועצות על האי קורטו מלטיז. סופרמן מיירט טיל גרעיני סובייטי, אך הוא נפגע מהתפוצצות ונפצע קשה; הפיצוץ בחלל יוצר פעימה אלקטרומגנטית שמשביתה את כל החשמל בחוף המזרחי. העיר נופלת לתוהו ובוהו, ובאטמן קלי וגורדון מנסים ככל יכולתם להחזיר את העיר לתיקנה. באטמן משתמש ב"בני באטמן" להשליט סדר בעיר והמפקחת ינדל מודה סוף סוף כי באטמן חזק מידי ונצרך. בעוד שאר ערי אמריקה חסרות אונים ומוצפות פשע, גות'אם הופכת לעיר הבטוחה ביותר במדינה. הדבר מביך את הממשל, והנשיא מורה לסופרמן לעצור את באטמן סופית. הם מחליטים להיאבק בסמטת הפשע.
סופרמן מתחרט על העבר ומבקש מבאטמן להפסיק זאת. אך באטמן נעזר בקלי ומשתמש בטקטיקות שונות שמביאות לו יתרון. אך לבסוף כאשר סופרמן מנצח, אוליבר קווין "החץ הירוק" יורה בו חץ קריפטונייט, שמחליש אותו קשות. באטמן מנצל זאת ומביס את סופרמן, וטוען כי הוא בכוונה בחר קריפטונייט לא קטלני, ומתרה בו שלעולם לא ישכח כי הוא הובס ושלא יעמוד בדרכו יותר. סופרמן מבחין באמצעות ראיית הרנטגן שלו כי פעימות לבו של באטמן הן בלתי סדירות ומהירות, ומנסה להזהיר אותו. אך באטמן מתעלם וממשיך להכות אותו, אגב פירוט הסיבות לכך שהוא כועס עליו. מיד לאחר מכן, באטמן קורס ומת מהתקף לב, אחוזת ויין מתפוצצת, ואלפרד קורס לצידה ומת משבץ, סופרמן מחזיק את גופתו של באטמן, ומצווה על החיילים לא להתערב.
לאחר מכן, העולם נחשף  לזהותו של באטמן כברוס ווין  ; כל סודותיו וכספיו נמחקים עם פיצוץ האחוזה. כשסופרמן בא להלווייתו של ברוס ויין, הוא נותן לקלי קריצה כששומע פעימת לב קלושה מארון הקבורה של ברוס. במערות שמתחת למערת העטלף, ברוס מגלה כי שרד את ההתקף וזייף את מותו על מנת להתכונן להמשך משימתו בצורה דיסקרטית יותר ולהילחם בממשל המושחת, כמו גם בפשע. הוא כורת ברית עם קלי, אוליבר קווין ומנהיג צבא גרילה שמורכב מ"בני באטמן".
ביקורות
האתר Rotten Tomatoes נתן לחלק הראשון ציון 100% בהתבסס על 5 ביקורות. לחלק השני לא ניתן ציון מכיוון שנאספו רק 3 ביקורות, מתחת לסף.
מבקר IGN ניקל אומרסקר נתן לחלק 1 ציון 7.5 מתוך 10, ושיבח את הדיבוב והאנימציה. הוא ציין כי מגישי החדשות בסרט אינם מתורגמים היטב למסך כשם שהיו בקומיקס, דבר שהופך אותם לחריגים במקרה הטוב. הוא גם מתח ביקורת על המונולוג הפנימי של באטמן ועל האיכות ירודה של ההרחבות בDVD. הוא המשיך ונתן לחלק 2 ציון 8.6 מתוך 10, שיבח איך צייר מייקל אמרסון את הג'וקר. גיל קלרמן מהאתר Collider.com שיבח את חלק 1, ואת התיאור של ולר את הבאטמן, אך ביקר את ההרחבות ב-DVD. ספנסר פרי מהאתר SuperHeroHype קרא לחלק הראשון "אחד הסרטים הטובים ביותר של באטמן שנעשו אי פעם", ונתן לו תשע מתוך עשר. נואל מאריי מהאתר A. V. club נתן לחלק הראשון ציון, ואמר כי "יש קטעים שבהן עיבוד האנימציה מתעלה על הקומיקס בביצוע חזונו של מילר." קופי אאוטלו מהאתר ScreenRant נתן ל"חלק 2" 3/5 כוכבים, מבקר את המלחמה הקרה שהיא עתיקה ומשמשת הסחת דעת גדולה מן הנרטיב של הסרט".
חלק 1 היה מועמד לפרס גלגל הזהב עבור עריכת סאונד הטובה ביותר לסרט אנימציה.
הנרי נינהאם
הנרי נינהאם (באנגלית: Henry Ninham; 15 באוקטובר 1796 – 23 באוקטובר 1874) היה אמן נוף אנגלי, חרט וצייר סמלים. הוא ואביו ג'ון נינהאם השתייכו לבית הספר לציירים בנוריץ', הוא היה המתעד העיקרי של המורשת האדריכלית של נוריץ' לפני המצאת הצילום.
ביוגרפיה
על פי רישומי הקהילה של כנסיית סנט סטפן, נוריץ', הנרי נינהאם נולד בנוריץ' ב-15 באוקטובר 1796 והוטבל ב -23 באוקטובר, בנם של ג'ון ואשתו אליזבת ויין, ואחד משמונה ילדים. שום דבר לא ידוע על ילדותו. הוא התגורר בצ'פלפילד ליין, שם ניהל אביו חברת דפוס קטנה. הוא התאמן אצל אביו כחניך וכצייר סמלי אצולה. הוא נכנס לתחום הציור על ידי ג'ון כרום, שהשפיע על השימוש בגווני אפור בפלטה שלו. כחרט מיומן היה נינהאם מסוגל, על פי הסופר ויליאם דיקס, לייצר תמונה מיניאטורית של טווס שהייתה כה מפורטת עד שניתן היה לראות נוצות בודדות בעזרת זכוכית מגדלת.
קריירה אמנותית
הנרי נינהאם נחשב על ידי הסופר הרולד דיי לאמן מינורי. הוא החל להציג לאחר 1815, כשהיה בתחילת שנות העשרים לחייו. במשך תקופה של חמש עשרה שנים, בכל שנה בין השנים 1816–1820 ואחר כך ב־1824, 1830 ו- 1831, הציג רק שש עשרה ציורים בתערוכות השנתיות של אגודת האמנים נורוויץ', בעיקר של נושאים אדריכליים.
הוא הפיק מעט צבעי מים, ואלה היו בעיקר רפרודוקציות של ציורי השמן שלו. ההדפסים שהכין בולטים בטיבם בהיותם מסוג חדש, המתארים קוטג'ים צנועים ולא בניינים מפוארים וכנסיות. הם הציגו בדרך כלל את הבניינים של נוריץ' או הכפרים הסמוכים לה, שכן נינהאם צייר רק באזור הבית. לציור אחד שהפיק, של חצר סר בנג'מין וורנץ' יש חשיבות בתיאור מיקומן של תערוכות אגודת האמנים נורויץ' בין השנים 1803–1825. איכות ההדפסים של נינהאם התחרה באלה של ג'ון סל קוטמן, ומראה ספונטניות ומקוריות הנובעות מכך שהייתה לו שליטה מלאה בתהליכי החריטה וההדפסה. ייתכן שהוא עבד עם רוברט למן, כשהאמנים השתמשו בגב הפלטות של השני. הוא היה אחראי על הכנת הלוחות לתערוכת העבודות שלאחר מותו של ג'ון כרום בשנת 1834, שהתקלקלו ​​מאוחר יותר לאחר שנעשו ניסיונות להחזיר את איכות הלוחות המקוריות.
נינהאם שיתף פעולה בהפקת מספר ספרים וכתבי עת אקדמיים. איוריו של השערים הקדומים של נוריץ', שתיאר את שערי העיר לפני הסרתם בין השנים 5–1792 ל־1807-8, תוארו על ידי הסופר ג'פרי סירל כדוגמאות ללוחותיו האופייניים ביותר.
הוא היה חבר של הכומר אדוארד תומאס דניאל, צייר נוף ותחריט שגדל בנורפוק. נינהאם הוצג בפני ויליאם טרנר על ידי דניאל, שהתרשם מהתחריטים שלו. ועל פי מכתב שדניאל שלח לטרנר באפריל 1835, ייתכן שנינהאם הפיק את הפלטות שלו. דניאל ונינהאם ערכו תחריטים במתחם טירת נוריץ', ותיעדו את העיטור החיצוני לפני שיחזורו, כאשר נינהאם העביר לחברו ידיעות על השחזור בזמן שדניאל התגורר בלונדון. התכתובות שנותרו נשמרות כעת במוזיאון הבריטי.
לנינהם היו תלמידים, כולל צייר הנוף אלפרד פריסט, שעבודותיו המוקדמות הושפעו מאוד ממורו. הוא לימד רישום פרספקטיבה וחריטת פלטות נחושת כדי להשלים את ההכנסה מעסקי הציור והחריטה שלו.
משפחתו
הוא היה אלמן במשך שלושים שנה והמשיך לעבוד עד מותו ב-23 באוקטובר 1874. הוא היה בן 78. הספד שלו, שנכתב על ידי ג'יימס ריב, אוצר מוזיאון נוריץ', הופיע ב"כרוניקל נורפוק" ב-31 באוקטובר.
מוניטין ומורשת
הנרי נינהאם לא פרסם את עצמו הרבה כאמן, והעדיף לפרסם עצמו כ"מורה לפרספקטיבה" בקטלוגים של תערוכות. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 הוא זכה למוניטין בשל איכות התחריטים שלו, והפך לדמות חשובה בתחום ההדפסה בנורויץ'. עם הזמן טווח הנושאים המצומצם שלו והיעדר קשרים מחוץ לנוריץ' גרמו למוניטין שלו להיות מוגבל.
הוא נחשב מאוד על ידי האמן ג'ון סל קוטמן, שכינה אותו "צייר חכם". עבודותיו רק עוררו עניין מזדמן בעיתונות המקומית.
היסטוריון האמנות הרולד דיי, שכתב בשנות השישים של המאה ה-19, תיאר את נינהאם כ"צייר נעים עם חוש עדין של צבע ומגע מבוקר", והיסטוריונית האמנות ג'וזפין וולפול מתייחסת לנינהאם ככישרוני יותר מאביו.
כמה מציוריו של נינהאם נמכרו במכירה פומבית. "גשר הבישוף, נוריץ'" שנמכר בשנת 2018, השיג 440 ליש"ט במכירות פומביות באיילשאם, נורפוק, זוג ציורי צבעי מים "בית הדואר הישן, נוריץ' 1826" נמכר במכירה פומבית בשנת 2011 על ידי בונהמס תמורת 1.375 ליש"ט.
Cotton Eye Joe
Cotton Eye Joe הוא סינגל שבוצע על ידי להקת היורודאנס השוודית Rednex ויצא לאור בשנת 1994.
רקע
השיר יצא לאור בשנת 1994 כסינגל מתוך אלבום הבכורה Sex & Violins של הלהקה. הוא מבוסס על השיר Cotton-Eyed Joe מן המאה ה-19.
הוידאו קליפ לשיר בוים על ידי סטפן ברג השוודי. הוא זכה בפרס הווידאו דאנס השוודי.
מה קרה לקרוקודיל
מה קרה לקרוקודיל הוא ספר-ילדים מאת ע. הלל, שאויר על ידי אלונה פרנקל. הספר יצא לאור בשנת 1976, במסגרת "ספרית שפן הסופר" של הוצאת עם עובד. הסיפור הופיע גם ב"הספר הגדול של ע. הלל".
הספר מנוקד ועשיר באיורים, כך שילדים בראשית קריאה מסוגלים לקוראו, וניתן לספר אותו גם לילדים שטרם למדו לקרוא.
עלילה
הסיפור, שכל-כולו בחרוזים, עוסק בקרוקודיל שחש כאב שיניים בשִנו האחרונה משמאל, ומגיע למרפאת קופת חולים סניף זמנהוף, שם מקבל את פניו האח חיים סבאח, המפנה אותו לרופא שיניים,
במרפאה המזכירה והלקוחות נחרדים ממראהו, אך האח חיים סבאח מרגיע את כולם. דוקטור שפיץ, רופא שיניים יקה, מסכים לקבל את הקרוקודיל, אך עקב חוסר ניסיונו בטיפול בשיני קרוקודילים, השן מסרבת לצאת. לבסוף האח חיים סבאח מצליח לעקור את השן, והאחות קושרת מטפחת סביב לסתו של הקרוקודיל,. הקרוקודיל יוצא מאושר מהמרפאה, ו.
מרפאת זמנהוף
מרפאת זמנהוף, שבה מתרחש הסיפור, הייתה במשך שנים רבות אחת המרפאות החשובות והנודעות בתל אביב ובסביבתה, וניתנו בה שירותים שונים של רפואה מקצועית. המרפאה החלה לפעול בשנת 1936, ובמרץ 2012 נסגרה, לקראת החלפתה בבניין מגורים גדול.
רמזים הומוריסטיים להורים
"מה קרה לקרוקודיל" הוא ספר ילדים, אך משולבים בו הרמזים הומוריסטיים המיועדים להורים:
בית הספר אליאנס כרמאנשאה
בית הספר אליאנס כרמאנשאה הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בכרמאנשאה, איראן, בשנת 1904. הוא כלל בית ספר לבנים ובית ספר לבנות, והלימודים נמשכו בו עד גיל 18.
בית הספר סיפק חינוך מודרני לאזרחים היהודים בכרמאנשאה.
מנהליו הראשונים של בית הספר היו ס.י.סאטי בשנת 1905, קוהן בשנת 1908 ואחריו פרנקו, שכיהן בתפקיד במשך עשר שנים.
אליהו רחמים פירנאזאר (1898 – 1988) התחיל ללמוד בבית הספר בשנת 1904. הוא היה אחד מעורכי הדין היהודים-איראנים הראשונים שפעלו באיראן.
בתקופת כהונתו של רזא שאה (1921 – 1941) עברו בתי הספר של כי"ח לפיקוח משרד החינוך האיראני. השם אליאנס שונה לאתחאד.
ג'וליוס מאייר
'''ג'וליוס ל. מאייר (באנגלית: Julius L. Meier'''; ) היה איש עסקים ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי מאורגון, שכיהן כמושל אורגון ה-20 בשנים 1931–1935. מאייר היה הפוליטיקאי העצמאי היחידי שנבחר כמושל אורגון. הוא היה בנו של מייסד רשת חנויות הכלבו "מאייר ופרנק", ולפני שנכנס לעסק המשפחתי בפורטלנד הוא היה לעורך דין.
ראשית חייו
ג'וליוס מאייר נולד בפורטלנד למשפחת מהגרים יהודים-גרמנים. הוריו היו אהרון מאייר, סוחר ומייסד של חנות הכלבו הגדולה ביותר בפורטלנד, "מאייר ופרנק", וג'אנט לבית הירש. למאייר היו שלושה אחים ואחיות. ב-1901 הוא נשא לאישה את גרייס מאייר ולזוג נולדו שלושה ילדים. לימים הוא סיפר שיום חתונתו היה היום היחידי בו הוא הורשה לקחת יום חופש מעבודתו בחנות.
ב-1895 סיים מאייר את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אורגון, ובארבע השנים הבאות היה לו משרד עורכי דין בשותפות עם ג'ורג' ל. ג'וזף, ולאחר מכן הוא הצטרף לעסקי המשפחה. על פי מסורת המשפחה, באותה עת הוא הוסיף את האות L לשמו. צייר השלטים, שהתקין את השלט על דלת משרדו, עמד על כך שלכל עורכי הדין יהיה שם אמצעי, ומאייר הציע את האות L לצורך כך.
קריירה פוליטית
טרם היבחרו למשרה פוליטית נבחרת, הקדיש מאייר שלושים שנה לפעילות ציבורית. כפילנתרופ בולט, הוא עסק בהובלת פעילויות למטרות שונות. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עמד בראש מיזמים ל"איגרות חוב ליברטי", שימש כמנהל האזורי של המועצה להגנה לאומית, ולאחר המלחמה הוא סייע לשיקומה של צרפת. הוא גם עמד בראש הנציבות של אורגון לתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק שהתקיימה ב-1915 בסן פרנסיסקו, וב-1922 הוא ניסה להוביל לקיומו של יריד לאומי בפורטלנד ב-1925.
הישג חשוב של מאייר היה הובלת אגודת הכביש המהיר של נהר קולומביה, אגודת אזרחים לתמיכה פוליטית בסלילת הכביש, בתחילה מערבה מפורטלנד לאסטוריה בשנים 1912–1915, ובהמשך מזרחה מפורטלנד לעיר דאלס בשנים 1913–1922.
בשנות ה-20, כעורך דין וכפעיל בולט במפלגה הרפובליקנית בפורטלנד, ירש מאייר מהנרי ל. קורבט את תפקיד איש הקשר בין המפלגה לבין הממשל העירוני. משמעות הדבר שהוא קיבל תשלום חודשי מגורמי פשע מאורגן, במיוחד מעסקי מכירת משקאות אלכוהוליים שלפני תקופת היובש ועסקי הימורים. מדי חודש הוא קיבל סכום של 175,000 דולר מסוחר הפרחים טומי לוק, ידיד קרוב של ראש העיר ג'ורג' לואיס בייקר.
מושל אורגון
בבחירות למשרת מושל אורגון של 1930, שותפו לשעבר של מאייר, ג'ורג' ל. ג'וזף, שרישיון עריכת הדין שלו נפסל במהלך עימות מול בית המשפט העליון של אורגון על צוואתו ואחוזתו של ארנסט היינריך ום, זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית והיה למועמדה למשרת המושל, אך זמן קצר לאחר מכן הוא נפטר. כאשר דחה מאייר את ההצעה להיות מועמד המפלגה, נבחר פיל מטשן הבן, בנו של הגזבר המדינתי לשעבר שהיו לו קשרים עם הקו קלוקס קלאן. בניגוד לחלק היסודי במצע של ג'וזף, התנגד מטשן למימון המדינה של מיזמי האנרגיה ההידרואלקטרית לאורך נהר קולומביה.
מעשי השחיתות של מאייר נמשכו בעת כהונתו כמושל. לדוגמה, יריבו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, פיל מטשן הבן, היה חבר מועצת נמל פורטלנד. מאייר שלח רואה חשבון חוקר אגרסיבי, פרנק אקין, כדי לחקור את מעשי השחיתות שם. אקין חשף בעיות באופן ברור, אך הוא נרצח יום לפני המועד שבו הוא היה אמור להגיש את הדוח שלו לבית המחוקקים של אורגון, והוא היה אמור גם לנהל חקירה במשרד המים של פורטלנד. העדויות נגד מנהל הנמל ג'יימס ה. פולהמוס כבר נחשפו בציבור ועלתה דרישה להתפטרותו. שמועות צצו בנוגע למותו של אקין. בסופו של דבר נוקה פולהמוס מכל החשדות למעשי שחיתות.
בין הישגיו של מאייר היו הקמת נציבות הפיקוח על משקאות חריפים של אורגון, זאת לאחר שחוק היובש בוטל, הקמת משטרת המדינה של אורגון, סיוע להקמת מועצת החקלאות המדינתית ונציבות האבטלה המדינתית, הפיכתה של מערכת המשפט המדינתית ללא-מפלגתית, ושימוש בתבונתו העסקית לסייע למדינה לנווט בתלאות הפיננסיות במהלך השפל הגדול. מאמציו להנהיג מס מכירות וקידום המיזמים ההידרואלקטריים לא נחלו הצלחה מידית, אף על פי שחקיקה פדרלית שעברה ב-1933 אישרה את המימון הציבורי להקמתם של סכר בונוויל ושל סכר גרנד קולי.
שנותיו האחרונות
המגזין טיים דיווח ב-1937 שמאייר השקיע את רוב הונו בבנק הלאומי האמריקאי של פורטלנד, שנסגר ביוני 1933 ונכסיו והתחייבויותיו הועברו לבנק הלאומי הראשון. לאחר סיום כהונתו כמושל הוא פרש לאחוזתו "מנוחה" (Menucha) בעיירה קורבט, שהשקיפה על נהר קולומביה, ונבנתה על ידי האדריכל הרמן ברוקמן.
ג'וליוס מאייר נפטר באחוזתו ב-14 ביולי 1937. הוא נטמן בבית העלמין בית ישראל שבפורטלנד.
משפחת מאייר מכרה ב-1950 את אחוזת מנוחה לכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של פורטלנד, שכיום מפעילה אותה כמרכז לכנסים ונופש. משפחות מאייר ופרנק מכרו את רשת בתי הכלבו ב-1966 לחברת בתי הכלבו מאי. לאחר שב-2005 התמזגה חברת מאי עם חברת מייסיס, מותגו מחדש החנויות לשעבר של חברת מאייר ופרנק כחנויות של רשת זו.
Fuck, I'm Lonely
Fuck, I'm Lonely (יצא גם בגרסה מצונזרת בשם Lonely ובשם ) הוא סינגל של הזמר האמריקאי, לאוב, בשיתוף פעולה עם הזמרת האנגלית, אן-מארי, שיצא, על ידי חברת התקליטים AWAL, ב-1 באוגוסט 2019, לצד הטריילר לעונה השלישית של סדרת הנוער 13 סיבות, שנמצא בפסקול של הסדרה. השיר נכלל גם באלבום הבכורה של לאוב, How I'm Feeling.
נכון לנובמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-405 מיליון פעמים בספוטיפיי.
ביקורת
המגזין Clash אמר כי השיר "כנה באכזריות אבל מדבק במיוחד" והרחיב כי ללאוב יש את "היכולת לגרום לרגשות העגומים ביותר להיראות יפים", כמו כן "דיכוטומיה עקבית שעוברת בעבודתו". המגזין i-D אמר שהשיר "גם קליט בצורה מסוכנת וגם די עצובה כשחושבים על זה", ותיאר את השיר כ-"מאלץ אותך להתעורר בארבע לפנות בוקר, ביום ראשון בבוקר, כשאתה נמס לתוך הספה באפטר פארטי". ה-MTV כתב שהשיר הוא "מבחינה קולית ותמטית, [...] בדיוק בקנה אחד עם שאר הסינגלים האחרונים של לאוב [...] על שילוב מוזר של סינתיסייזרים, הוא ואן-מארי חושבים על האקסים שלהם ומתפלשים בבדידותם".
אסלנית
אסלנית היא רצועת נייר או פלסטיק דקה וחד פעמית, המעוצבת בצורת מושב האסלה וניתנת להנחה או הלבשה על גבי מושב זה, וזאת במטרה לשמירת ההיגיינה והגנה מפני חיידקים העשויים להימצא עליו. השימוש בה נפוץ בעיקר בבתי שימוש ציבוריים.
מחקרים
מחקרים שבוצעו בנושא שמירת ההיגיינה באמצעות האסלנית מטילים ספק ביעילותה של אסלנית נייר בהגנה מפני חיידקים. היא בעיקר מקנה תחושת ביטחון מסוימת לעושים בה שימוש. אסלנית כזו אינה יעילה כאשר מושב האסלה רטוב, מאחר שחיידקים הקיימים על גבי המושב מחלחלים יחד עם הנוזל מבעד לנקבוביות הנייר. עם זאת, באופן כללי נמצא כי הסיכוי להידבק במחלה זיהומית עקב ישיבה על מושב אסלה חשוף הוא משני; הסכנה להיווצרות זיהום כלשהו עקב מגע עם מושב האסלה קיימת רק כאשר קיים פצע פתוח באחד מחלקי הגוף הבאים עמו במגע.
אסלנית מפלסטיק דק פותרת את הבעיות שבאסלנית נייר.
פיתוחים של המוצר
בשנת 2007 פיתחה אשת עסקים בריטית אסלנית הפועלת על עיקרון הביודגרדציה. ב-2008 פותחה באוגנדה אסלנית שנשטפת בקלות באסלה בתום השימוש, בדומה לנייר טואלט; כאמור, מכיוון שהיא עשויה מנייר, היא אינה יעילה אם מושב האסלה רטוב.
חקיקה
ב-2009 הוגשה במדינת מיין שבארצות הברית הצעת חוק שתחייב הצבת אסלניות בכל בתי השימוש הציבוריים במדינה, אך היא נדחתה מאחר שאין ראיות ליעילות האסלניות בהגנה מפני חיידקים.
יתרון מהלך ראשון בשחמט
יתרון מהלך ראשון בשחמט הוא היתרון שיש לשחקן (בכלים הלבנים) הפותח במהלך הראשון במשחק שחמט. שחקני שחמט ותאורטיקנים של המשחק מסכימים לכלל כי הפותח בכלים הלבנים נהנה מיתרון מסוים. ניתוחים סטטיסטיים של משחקי שחמט שנאספו מאז 1851 תומכים במסקנה זו, ומדגימים כי סיכויי הפותח בכלים הלבנים לנצח במשחק גבוהים במידת מה מאלה של הפותח בכלים השחורים. בין 52 ל-56 אחוז ממשחקי השחמט מסתיימים בניצחון השחקן בכלים הלבנים. אחוז הניצחונות דומה בכלים לבנים נמצא גם במשחקי טורניר בין בני אדם לבין מחשבים. אולם, נמצא כי היתרון לפתיחה בכלים לבנים הוא פחות במשחקי בליץ, ובמשחקים בין שחקנים שרמת משחקם נמוכה.
קיימת מחלוקת ארוכת שנים בקרב שחקני שחמט ותאורטיקנים של המשחק, האם בהינתן משחק מושלם על ידי שני הצדדים, המשחק יסתיים בניצחון השחקן בכלים הלבנים, או בתיקו. הדעה הרווחת היא - לפחות מאז שנת 1899, כאשר אלוף העולם בשחמט וילהלם שטייניץ התייחס לבעיה - כי משחק מושלם יסתיים בתיקו. אולם, מספר שחקני שחמט בולטים טענו כי די ביתרונו של הפותח בכלים הלבנים כדי להשיג ניצחון. כך, אלוף ארצות הברית בשחמט בשנת 1948, ויבר אדמס, ואמן השחמט וסיולוד ראוזר, טענו כי לבן מנצח לאחר הפתיחה ה2-ה4. אלוף העולם בשחמט בהתכתבות לשנים 1965-1968, הנס ברלינר, טען כי הפתיחה ד2-ד4 תניב ניצחון ללבן. קיימת אפשרות שתוכנות שחמט מתקדמות תפתורנה מחלוקת תאורטית זו כאשר תקבענה את תוצאתו של משחק מושלם בשחמט, כפי שנעשה כבר בדמקה.
כמה מן השחקנים הבולטים בהיסטוריה המודרנית של השחמט, כולל אלופי העולם חוסה ראול קפבלנקה, עמנואל לסקר, ובובי פישר, הביעו חשש מתוצאת תיקו שלא ניתן להימנע ממנו ככל שניתוחי המשחק הולכים ומעמיקים. קפבלנקה וגם פישר הציעו וריאציות של משחק השחמט על מנת להפחית סכנה זו ולהחדיר עניין מחודש במשחק, בעוד לסקר הציע ניקוד שונה לתוצאות תיקו ומצבי פט.
מאז שנת 1988, תאורטיקנים של המשחק קראו תיגר על הדעה המקובלת באשר ליתרונו של הפותח בכלים לבנים. רב-אמן אנדראס אדורג'ן פרסם סדרת ספרים שנושאם המשותף הוא "שחור זה בסדר!", כשהוא טוען כי הדעה המקובלת לפיה הפותח בלבן נהנה מיתרון, מבוססת יותר על פסיכולוגיה, מאשר על המציאות. רב-אמן מיחאי סובה ושחקנים בולטים אחרים טענו כי לעיתים היוזמה של הלבן נעלמת, ללא סיבה נראית לעין, ככל שהמשחק מתקדם. הסגנון המקובל היום למשחק בכלים שחורים הוא לנסות ולהשיג עמדות דינמיות, לא מאוזנות, עם משחק-נגד פעיל, תחת ניסיון להשיג שוויון בעמדות.
יש אף הטוענים כי לכלים השחורים יתרונות-נגד, המבטלים את יתרונות הפתיחה בלבן. הדעה הרווחת לפיה הלבן חייב לחתור לניצחון עשויה להוות נטל פסיכולוגי על השחקן בלבן, המפסיד לעיתים את המשחק לאחר שניסה יותר מדי לזכות בניצחון. לא רק זאת, אלא שעל פי תורת המשחקים, היות שחקן השני לפתוח במשחק עשויה להוות יתרון כיוון שהשחקן בכלים הלבנים היה חייב לגלות את מהלכו ראשון. לכן, פתיחות מסוימות נחשבות כטובות יותר לשחקן בכלים השחורים, מאשר לזה בכלים הלבנים. אף פתיחות סימטריות מסוימות עשויות להוביל למצבים שבהם פתיחה בלבן היא חיסרון, מסיבות פסיכולוגיות או אובייקטיביות.
משחקים בין תוכנות מחשב חזקות
מדי שנה מתקיימת תחרות בין תוכנות השחמט החזקות ביותר. בשלב הגמר בשנת 2016 בין התוכנות Stockfish 8 ו-5 Houdini בו התקיימו 100 משחקים, השחור לא זכה ולו במשחק אחד, הלבן זכה ב-25 משחקים ו-75 משחקים הסתיימו בתיקו.
מגה פרויקט
מגה פרויקט (באנגלית: Mega project או Major Program; המילה "מגה" מקורה ביוונית: μέγας megas – גדול) מוגדר כפרויקט ענק עתיר השקעה, שעלותו מסתכמת במיליארד דולר ומעלה, המעורר תשומת לב ציבורית (או התעניינות פוליטית רבה) עקב השפעתו – הישירה והעקיפה – על הקהילה, הסביבה והתקציב. מגה פרויקטים כוללים, בין השאר: תשתיות תחבורה (גשרים, מנהרות, תעלות מים, אוטוסטראדות, רכבות, ספינות, כלי טיס, נמלי תעופה וים); תשתיות מים (נהרות, מאגרים); תשתיות אנרגיה (תחנות כוח, סכרים, הפקת גז ונפט); בנייני ציבור; מערכות IT; מערכות נשק; ערים; פרויקטי מדע; פרויקטי חלל.
דוגמאות למגה פרויקטים
הערה: הפרויקטים מוצגים בדולר ארצות הברית ($US), אלא אם צוין אחרת
נוטוס
נוטוס (ביוונית עתיקה: Νότος; בלטינית: Notus) היה האל היווני של הרוח הדרומית. הוא היה קשור לרוח החמה המייבשת של עלייתו של סיריוס לאחר אמצע קיץ, נחשב לאל המביא את סערות סוף הקיץ והסתיו, וכמשמיד גידולים.
המקביל הרומי של נוטוס הוא אוסטר, התגלמות רוח הסירוקו, רוח דרומית שמביאה מזג אוויר מעונן, רוחות חזקות וגשם לדרום אירופה ממדבר סהרה.
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה (באלבנית: Partia Socialiste e Shqipërisë) היא מפלגת מרכז-שמאל סוציאל-דמוקרטית באלבניה; בעלת כוח רב בפרלמנט. המפלגה צברה כוח לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2009, ולה 65 מושבים מתוך 140 בפרלמנט האלבני (תוצאות הבחירות הפרלמנטריות בשנת 2013). המפלגה עלתה לשלטון ב-1997 לאחר משבר פוליטי וחילופי גברי בממשלה. בבחירות הכלליות של שנת 2001 זכתה המפלגה לרוב פרלמנטרי של 73 מושבים, שאיפשר לה להרכיב את הממשלה. בבחירות הכלליות בשנת 2005 איבדה המפלגה את הרוב, והמפלגה הדמוקרטית של אלבניה הרכיבה את הממשלה החדשה.
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה היא היורשת של מפלגת העבודה של אלבניה (PLA), שהייתה למעשה המפלגה הקומוניסטית ששלטה באלבניה בין 1946 ל-1991 בראשות הרודן הקומוניסטי אנוור הוג'ה. המפלגה נוצרה לאחר פירוק מפלגת העבודה האלבנית ב-1991, והמעבר לדמוקרטיה. הרפורמיסט הקומוניסטי פאטוס נאנו נבחר לעמוד בראש המפלגה, ושלט בה ללא מצרים. נאנו התפטר ב-2005, לאחר שהמפלגה הובסה בבחירות. הוא הוחלף בידי אדי רמה.
המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה היא חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי וכן בארגון הגג של המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות האירופאיות מפלגת הסוציאליסטים האירופאים. עיתונה של המפלגה נקרא "Zëri i Popullit" (קול העם).
יסעור לבן-סנטר
יסעור לבן-סנטר (שם מדעי: Procellaria aequinoctialis) הוא מין של עוף ימי קטן ממשפחת היסעוריים החי בחצי הכדור הדרומי. בעבר נחשב מין זה לתת-מין של יסעור ממושקף (Procellaria conspicillata), כאשר הוא תואר לראשונה ב-1758 בידי קארולוס לינאוס.
ידועים 2 תת-מינים שלו:
תיאור
זהו אחד היסעורים הגדולים ביותר, קטן רק משני מיני היסעור הענק. הוא מגיע לאורך של 51-58 ס"מ עם מוטת כנפיים של 134–147 ס"מ. משקל הזכרים הוא כ-1,390 גרם, בעוד הנקבות קטנות יותר ומשקלם כ-1,280 גרם. צבעו של היסעור כהה מפויח עם גרון וסנטר לבנים וחלק מהנוצות כסופות בחלק התחתון. הרגליים שלו חזקות עוטות קרומי שחייה ושחורות והמקור אפור-צהוב עם נחיריים מגודלים. היסעור הוא מעופף מתמחה בעל כנפיים חזקות היכולות לעמוד בסערות ולרוב הוא דואה וגולש איתם במקום לחתור.
תפוצה
תפוצתו של הסיעור היא לאורך דרום האוקיינוס השקט, האטלנטי וההודי וכן מדרים עד האוקיינוס הדרומי במגוון איים לאורך האזור הסאב-אנטארקטי ולעיתים מעופף צפונה לאזור הסובטרופי. לרוב הוא מצוי לאורך הים הפתוח, בו הוא מחפש מזון. בעונת הרבייה מתאספים יסעורים רבים באיי ג'ורג'יה הדרומית, בה מעל 2 מיליון עופות, 175 עד 226 אלף עופות באיי קרגלן ו-100 אלף עופות באי דיסאפוינטמט מאיי אוקלנד. עוד מושבות נמצאות בעוד מאיי אוקלנד, איי קמפבל, איי קרוזה, איי האנטיפודה, איי פוקלנד ואיי הנסיך אדוארד.
היסעור ניזון מקריל ומדגים כמו מקרל וסרדין כשהוא יכול לצלול לעומק רדוד אחריהם. לעיתים היסעורים עוקבים אחרי ספינות דיג כדי לחטוף את שללם, אך הדבר גורם להם להיפגע מהרשתות.
שון סטקלי
שון ג'ררד ג'וזף סטקלי (באנגלית: Sean Gerard Joseph Stackley; נולד ב-7 באוגוסט 1957) הוא מהנדס וקצין צי אמריקאי לשעבר, שכיהן כסגן מזכיר הצי של ארצות הברית למחקר, פיתוח ורכש מיולי 2008 ועד אוגוסט 2017. הוא גם כיהן כמזכיר הצי בפועל מינואר ועד אוגוסט 2017. בספטמבר 2018 הוא מונה כנשיא מגזר מערכות תקשורת ורשת בחברת L3 טכנולוגיות.
שירות בצי
שון סטקלי נולד בבולטימור, מרילנד. הוא החל את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית, סיים אותה בהצטיינות ב-1979 וקיבל תואר ראשון במדעים בהנדסת מכונות. הוא גם בעל תואר בהנדסה ימית ותואר שני בהנדסת מכונות מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. ב-1994 הוא קיבל תעודה מקצועית של מהנדס ממדינת וירג'יניה.
את הקריירה שלו בצי ארצות הברית החל סטקלי כקצין לוחמת שטח (Surface Warfare Officer), ושירת בתפקידי הנדסה ומערכות נשק על סיפון המשחתת "ג'ון יאנג" (USS John Young). עם השלמת הכשרתו כקצין לוחמת שטח הוא הוסמך כקצין הנדסה (Engineering Duty Officer) ושירת בשורה של תפקידי תעשייה, צי, משרד ומטה בעיצוב, בנייה, תחזוקה ולוגיסטיקה של ספינות ובהתוויית מדיניות רכש.
בין השנים 2001–2005 שירת סטקלי כמנהל תוכנית LPD 17 (סדרת האוניות סן אנטוניו, אוניות לוחמה אמפיביות בעלות סיפון טיסה ומבדוק ניתן להצפה) והיה אחראי על כל היבטי הרכש של התוכנית.
במחלקת הצי
ב-28 ביולי 2008 מונה סטקלי כסגן מזכיר הצי של ארצות הברית למחקר, פיתוח ורכש. הוא החל לשמש בתפקיד זה עוד בתקופת נשיאותו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש, המשיך בתקופת נשיאותו של ברק אובמה וסיים כמה חודשים לאחר תחילת נשיאותו של דונלד טראמפ. עם תחילת נשיאותו של טראמפ, כאשר סיים ריי מייבוס את כהונתו כמזכיר הצי, מונה סטקלי כמזכיר הצי בפועל עד 3 באוגוסט 2017, עת מונה כמזכיר קבוע ריצ'רד ו. ספנסר.
היחידה לניהול משברים
היחידה לניהול משברים היא יחידת צה"ל האחראית על ניהול משא ומתן מול מחבלים וגם נותנת ייעוץ באירועי משבר.
היסטוריה
היחידה נוסדה ב-1980 לאחר סדרה של פיגועי מיקוח (בין היתר הפיגוע במשגב עם). בשם יחידת משא ומתן מטכ"לית. היחידה הוקמה על ידי ראש ענף לוט"ר, רן בג, כגוף שייעודו לנהל משא ומתן במקרים של חטיפה ושחרור בני ערובה.
בין המשרתים בצוות ניתן למנות את הפרופסור אריאל מררי ואת איתי שטרום.
עם השנים היחידה החלה להתמחות בניהול משברים וכיום פועלת במגוון רחב של אירועים בהם נדרשת השפעה על הצד השני במטרה להביא לפתרון משבר באמצעות שיח בלבד.
פעולות ידועות
המצור על כנסיית המולד, ב-2 באפריל 2002 התבצרו כ-50 חמושים פלסטינים עם רובי סער ומטעני חבלה שלקחו כבני ערובה את הכמרים במקום וכמאתיים אזרחים נוספים. ב-9 במאי, לאחר משא ומתן שניהלה היחידה, הוסכם כי המבוקשים החמושים יועברו לקפריסין או לעזה בתמורה לשחרור בני הערובה..
ב-2005 לפני תוכנית ההתנתקות, ייעצו אנשי היחידה שכל החיילים המפנים ילבשו וסטים כחולים. זה נעשה בעצת הפסיכולוגים כדי להרגיע את הרוחות וכדי לא ליצור אנטגוניזם לצה"ל שהוא צבא העם. כמו כן, במשא ומתן מול אריה יצחקי, היחידה השיגה פינוי מרצון של מתחם "הרשות היהודית העצמאית בחבל עזה".
כוח אדם
לכל אירוע שהם נדרשים להתמודד איתו, מורכב צוות רב-תחומי שכולל מספר בעלי תפקידים רלוונטיים.
מגדלור חיפה
מגדלור חיפה (באנגלית: Haifa Lee Breakwater Light) הוא מגדלור בחיפה. הוא ממוקם בסוף הרציף על שובר הגלים הפנימי של נמל חיפה.
עד 2007 מיקום האור היה במבנה בטון מרובע בגובה 9 מטרים ששימש לבקרת השייט במעגן. גובה המוקד היה 14 מטרים וטווח הראות היה 9 קילומטרים. מאז, שובר הגלים של המפרץ פותח מחדש והאור הועבר למגדל מכ"ם משולש בגובה 25 מטרים.
דייגו ריקו
ריאל סרגוסה
ריקו, יליד העיר בורגוס בקסטיליה ולאון, התחיל את הקריירה במערכת הנוער המקומית של המועדון המקומי בורגוס פרומסאס, שם שיחק בעמדות החלוץ והכנף. ביוני 2011, הוא הצטרף לריאל סרגוסה והוצב בסגל הנוער.
ריקו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, בחודש דצמבר 2011. הוא שימש בעיקר כגיבוי בשתי העונות שלו בקבוצה, כאשר בעונה השנייה ירדה הקבוצה לליגה השלישית.
לגנס
ב־17 באוגוסט 2016, ריקו הצטרף למועדון לגנס בחוזה לארבע שנים תמורת שכר טרחה של מיליון אירו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה חמישה ימים לאחר מכן, בניצחון החוץ 1–0 על סלטה ויגו.
ריקו כבש את שערו הראשון בלה ליגה ב־11 בספטמבר, בהפסד 2–1 לספורטינג חיחון. ב־7 באוגוסט 2017 הוא הסכים להארכת החוזה עד 2021.
בורנמות'
ב־24 ביולי 2018, ריקו הועבר למועדון האנגלי בורנמות' תמורת מחיר שלא פורסם, וחתם על חוזה לארבע שנים. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג ב־1 בספטמבר, ושיחק 90 דקות בתבוסה 0–2 לצ'לסי. הוא התקשה לבסס באופן קבוע את מעמדו בקבוצה במהלך עונתו הראשונה במועדון, כשהוא רשם רק 16 הופעות בסך הכל בכל המסגרות; המאמן אדי האו אמר מאוחר יותר כי השחקן התמודד עם כמה מכשולים בהתאקלמות בליגה, כאשר מחסום השפה והמאבקים הפיזיים בליגה הם העיקריים שבהם. המאמן הוסיף כי "יש לו את האיכות הטכנית ויש לו רגל שמאל מקסימה. יש לו את היכולת לשחק בקבוצה". לריקו הייתה התחלה הרבה יותר טובה בעונת 2019/2020; הוא ערך 14 פתיחות רצופות בהרכב עבור הקבוצה, החל מניצחון ביתי 3–1 על אברטון. באוקטובר 2019, הוא נבחר לשחקן החודש של המועדון לחודש ספטמבר בסקר שנערך על ידי אתר המועדון, כאשר שיחק כל דקה בליגה וגם סיפק שני בישולים.
ריקו כבש את שערו הראשון במועדון ב־4 בדצמבר 2020, בניצחון 0–4 על בארנסלי.
ריאל סוסיאדד
ב־26 ביולי 2021, ריקו חזר לספרד והצטרף לריאל סוסיאדד, בחוזה לשנתיים, תמורת תשלום שלא פורסם.
קוריאנוזאורוס
קוראנוזאורוס (שם מדעי: Koreanosaurus; מילולית: "לטאה קוריאנית") הוא סוג דינוזאור אורניתופוד בן למשפחת הפארקוזאוריים שהתקיים במזרח אסיה של הקרטיקון העליון לפני 85 עד 80 מיליון שנה מזמננו. ממצאי הדינוזאור נמצאו בשנת 2008 ב-Seonso Conglomerate שבדרום קוריאה כממצא יחידי בלע כמה עצמות שבורות, בעיקר צלעות וחוליות וחסר גולגולת והסוג הוגדר בידי מין יו וצוותה ב-2011 ונכלל בו מין יחיד - Koreanosaurus boseongensis. בהמשך התגלו עוד שלושה שלדים במצב שימור גרוע שהיו שייכות למין.
דינוזאור זה היה אוכל צמחים עם מקור קשיח בולט באורך של מטר שהיה בעל חוליות צוואר ארוכות מאוד וייתכן שהיה מתחפר באדמה על ידי כפות רגליו הגדולות בעלות הטפרים החדים. הוא דמה במראה שלו לדינוזאורים אורניתופודים כמו הזפירוזאורוס, האורודרומיאוס והפארקוזאורוס ואורניתופודים דו-רגליים נוספים שהתקיימו בין אסיה לאמריקה הצפונית של הקרטיקון העליון. אפשרות נוספת היא שהיה קרוב לג'יהולוזאורוס ולמשפחה ג'יהולוזאוריים, או לפחות קרוב אליה ביותר.
המצב האנושי
המצב האנושי (במקור באנגלית: The Human Condition; בתרגום לגרמנית: Vita activa oder Vom tätigen Leben), הוא ספרה הפילוסופי המרכזי של הפילוסופית היהודייה-גרמנייה חנה ארנדט, שפורסם לראשונה ב-1958 בהוצאת אוניברסיטת שיקגו, ארצות הברית.
ארנדט עורכת בספר מחקר פילוסופי-היסטורי בדבר תנאיו של המצב האנושי. החיבור בוחן כיצד נכון לבחון את הפעילויות האנושיות, בהתייחס להיסטוריה של התרבות המערבית. ארנדט בוחנת את המצב האנושי על דרך הבחנה בין "חיי המעש" (מלטינית: vita activa) לבין "חיי העיון" (vita contemplativa) וניתוח שלושה סוגי של היפעלויות אנושיות הבסיסיות של חיי המעש: "עבודה" (labor), "מלאכה" (work) ו"פעולה" (action). הפעילויות שנבחנו כוללות את יכולת ההולדה (של חיים חדשים ושל עולמות ומעשים חדשים), את העבודה והייצירה הנדרשים לקיום העולם, ואת הפעילות המשתפת האפשרת לנצור את העולם ולהנהיגו. בספר ארדנט בוחנת אפשרות לממש חירות מבלי להשתעבד לדפוסי התנהגות קבועים, לצורות שונות של כפייה או למנגנוני דיכוי ושליטה.
הספר מורכב מפרולוג ושישה פרקים, הוא תורגם לשפות רבות, ובשנת 1998 פורסמה מהדורה שנייה באנגלית, שכללה הקדמה מאת מרגרט קנובן. בשנת 2013 תורגם הספר לעברית על ידי בני הזוג אריאלה אזולאי ועדי אופיר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
פרולוג
בפרולוג ארנדט מציגה את השאלה המרכזית בספר, השאלה בדבר משמעות האופן בו פועלים בני אדם בעולם. הפרולוג בוחן שתי סוגיות עכשוויות שמהוות שינוי רדיקלי ביחס לאופן בו המצב האנושי הובן עד כה: כיבוש החלל והאוטומציה.
פרק 1: המצב האנושי
ארנדט מאפיינת את המונח "חיי המעש" על דרך ניגודו למונח "חיי העיון". לדידה, מרבית הפילוסופים התעקשו שחיי העיון הם מותר האדם מהבהמה ונעלים על פני חיי המעש, שהיו רק בגדר סיפוק צרכים. היא מציינת כי הן קרל מרקס והן פרידריך ניטשה הפכו את ההיררכיה אולם ההבחנה בתוך חיי המעש נותרה מטושטשת. התזה של ארנדט היא שחיי המעש אינם עדיפים או נחותים על פני חיי העיון, וכי יש לערוך הבחנות פניומיות בתוכם, כפי שהיו קיימות לדידה בעולם העתיק. הפרק מסתיים בהנגדה בין "נצח" (eternity), כשאיפה טרנסצנדטית של "חיי העיון" מאז סוקרטס לעמוד מחוץ לתחום העניינים האנושיים ומחוץ לריבוי של בני האדם; לבין "אלמוות" (immortality).
פרק 2: התחום הפומבי והתחום הפרטי
לפי ארנדט, ביוון העתיקה החיים נחלקו לשני תחומים: "התחום הפומבי" שבו הופיעה הפעולה, ו"התחום הפרטי", כתחום של משק הבית שנשלט על ידי האדון, אב המשפחה. בשונה מהעת החדשה, התחום הפרטי לא אופיין כמרחב של האינטימיות, אלא כמרחב של סיפוק הצרכים הביולוגיים. בתחום הפרטי, ראשי משק הבית דאגו לסיפוק הצורך במזון, מחסה, ומין, והוא נשלט מתוך כורח והכרח. בניגוד לכך, התחום הפומבי היה התחום החופשי מכל כורח ביולוגי, שבו אנשים יכול להבחין את עצמם על ידי הצטיינות (ארטה) ב"מעשים" וב"דיבורים" דגולים. ההתייחסות להחזקה בקניין פרטי כתנאי לאזרחות, שיקף את ההבנה כי אילמלא השתחרר אדם מהתלות בצרכים הביולוגים, לא היה הוא חופשי, ולפיכך לא יוכל להשתתף במרחב הפומבי כאדם חופשי בין שווים (חופשיים באותו המובן כמותו). עבדים ונשים היו מוגבלים לתחום הפרטי ולמילוי צרכי של אדון הבית.
פרק 3: עבודה
ארדנט טוענת כי אף על פי שהפילוסופיה זנחה את ההבחנה בין "עבודה" לבין "מלאכה", ההבחנה נשמרה בשפות אירופאיות רבות. העבודה מובנת כפעילות המוכוות לסיפוק צרכי הקיום, ההכרחיים לשימור ולרבייה של האדם כמין ביולוגי. לעבודה במהותה לעולם אין קץ, שכן לעולם לא נוכל למלא צרכים אלו עד תום. פירות העבודה לא עמידים לאורך זמן, הם נצרכים במהירות, תוצרים עבודה נוספים צריכים להיעשות שוב במהרה. לפיכך, העבודה היא מעגלית, תהליך חזרתי ורפיטטיבי הטומן בחובו תחושת הבל. ארנדט משווה את העבודה לתפיסת החזרה הנצחית.
ארדנט מוסיפה כי בעולם העתיק העבודה נחשבה בזויה לא בגלל שהיא מה שעבדים עושים, אלא להיפך; עבדים נחשבו בזויים בגלל עיסוקים הבלעדי בעבודה, פעילות הכרחית אך עקרה. בעולם המודרני, לא רק עבדים, אלא כולם מוגדרים לפי העבודה שלהם: אנחנו מזוהים עם העבודה שלנו, שהיא הכרחית לסיפוק הצרכים שלנו. קרל מרקס שילב את התפיסה המודרנית של העבודה בטענתו כי האדם הוא חיה עובדת (animal laborans), מין שמהותו מובחנת מחיות אחרות לא כיצור חושב אלא כהיותו עובד. אולם לפי הקריאה של ארדנט, מרקס סותר את עצמו בחזון האוטופי שלו (כפי שהיא מבינה אותו) לפיו הפרולטריון ישחרר את עצמו מכבלי הדיכוי והניצול בביטול העבודה, ובכך על פי הגדרתו של מרקס יחדלו מלהיות אנושיים. ארנדט חוששת שהאוטומטיזציה שנועדה לשחרר אותנו מעול העבודה, תוביל לכך שהחירות תאבד ממשמעותה הנגזרת מיחסה לניגודה, כורח העבודה. בנוסף, בגלל שאנו מגדירים את עצמנו לפי העבודה שלנו, והדברים היחידים שנותרים מחוץ למסגרת העבודה הם משחקים ותחביבים, חיים ללא עבודה יהפכו להיות טריוויאלים. בו בזמן, התפתחויות בהליכי הייצור והטרנספורמציה של מלאכה לכדי עבודה משמשעותן שדברים רבים שבעבד התמיד כתוצרי מלאכה בעלי משמעות, נצרכים כמוצרים חד פעמיים וברי חלוף.