cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גוש השינוי
כחול לבן בראשות בני גנץ
כחול לבן היא המפלגה השנייה בגודלה בגוש כיום, והמפלגה שהייתה המרכזית בו מאז התהוותו ב-2019 ועד פירוקה ב-2020. בני גנץ, יו"ר המפלגה, היה הראשון שהבטחת הבחירות המרכזית שלו הייתה להחליף את בנימין נתניהו ויהי מה. במשך שלוש מערכות בחירות הייתה המפלגה לחזקה והדומיננטית ביותר בגוש, עם למעלה מ-30 מנדטים בכל מערכת בחירות. אלא שלאחר הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הסכים גנץ לשבת תחת נתניהו בממשלת רוטציה שבה נתניהו יישב ראשון, כדי למנוע בחירות רביעיות במדינת ישראל וגם בשל התפשטות מגפת הקורונה בישראל שהצריכה לדעתו שלטון יציב. בכך שחתם על ההסכם עם נתניהו הפר את הבטחות הבחירות שלו, והדבר הוביל כעס רב בציבור הבוחרים ומצד מפלגות הגוש הנוספות. לאחר הכניסה לממשלה ניתקו יאיר לפיד ומשה יעלון את מפלגותיהם מן הרשימה, ובכך פירקו אותה.
העבודה בראשות מרב מיכאלי
העבודה בראשות מרב מיכאלי היא מפלגה החברה בגוש השינוי. מאז התהוותו ב-2019, החליפה מפלגת העבודה שלושה יושבי ראש. הראשון שבהם הוא אבי גבאי שניצח את עמיר פרץ בפריימריז לראשות המפלגה. אולם גבאי נחשב ככישלון למפלגה, לאחר שהיא צנחה בראשותו מ-19 מנדטים (בתוך מסגרת "המחנה הציוני") ל-6 בלבד. יש המאשימים את התרסקות המפלגה בבחירות אלו בניסיונו של גבאי למשוך בוחרים מן הימין, בעוד שרבים ממצביעי השמאל של העבודה עברו למפלגת כחול לבן. לאחר הבחירות לכנסת העשרים וארבע, עלתה מהמפלגה מ-3 מנדטים (בכנסת היוצאת) לכ-7 מנדטים. במשא ומתן הוחלט שמיכאלי תמונה לשרת התחבורה והבטיחות בדרכים, עמר בר-לב ימונה לשר לביטחון פנים ונחמן שי יהיה שר התפוצות.
ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן
ישראל ביתנו בראשות אביגדור ליברמן היא אחת מהמפלגות השלישיות בגודלן בגוש השינוי עם 7 מנדטים. בתחילה ליברמן הצהיר כי לא יישב עם המפלגות הערביות בגוש מתנגדי נתניהו אך גם סירב להיכנס לממשלה בראשות נתניהו לטענתו בשל סוגיות דת ומדינה, וכך הפך את עצמו ל"לשון מאזניים". לבסוף נאלצה ישראל ביתנו לחבור לגוש השינוי, ובו גם למפלגות הערביות, כדי להחליף את נתניהו, זאת לאחר שטען שנתניהו הכשיר את שיתוף הפעולה עימן. בתמורה זכה הוענק לליברמן משרד האוצר; בנוסף מכהנים בממשלה מטעם ישראל ביתנו עודד פורר כשר החקלאות ופיתוח הכפר וכשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל, אלי אבידר כשר במשרד ראש הממשלה וחמד עמאר כשר במשרד האוצר.
תקווה חדשה בראשות גדעון סער
מפלגת תקווה חדשה בראשות גדעון סער, שהיה עד דצמבר 2020 חבר כנסת מטעם הליכוד. סער אף התמודד שנה לפני כן בבחירות לראשות המפלגה מול ראש ממשלת ישראל ויו"ר הליכוד, בנימין נתניהו אך הפסיד לו. לקראת נפילתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש בעקבות אי העברת תקציב המדינה, הכריז סער כי הוא פורש מהליכוד ומקים מפלגה חדשה. סער נימק את החלטתו בכך שלטענתו, הליכוד הפכה לכלי עבור האינטרסים האישיים של העומד בראשה ורמז למצבו המשפטי של נתניהו, הוא אף הצהיר כי הוא חושב שצו השעה, הוא להחליף את נתניהו. עם זאת, על אף שהצהיר מספר פעמים כי יתנגד לממשלה בראשות נתניהו, גם אם זו תהיה ממשלה ימין, סער הבטיח כי לא ישב עם מפלגת רע"ם ושאין בכוונתו להמליץ על יאיר לפיד לראשות הממשלה. על אף הבטחות האלו, לאחר הבחירות, בהן זכה ב-6 מנדטים, החל סער לנהל משא ומתן עם מפלגת יש עתיד בראשות לפיד. בסבב השני לקבלת המנדט להרכבת ממשלה מפלגת תקווה חדשה אף המליצה על יאיר לפיד לנשיא המדינה. בסוף המשא ומתן הוחלט שסער יקבל את משרד המשפטים וסגניתו, יפעת שאשא-ביטון תמונה לשרת החינוך. בנוסף מכהנים בממשלה מטעם תקווה חדשה יועז הנדל כשר התקשורת וזאב אלקין כשר הבינוי והשיכון, כשר לענייני ירושלים וכשר המקשר בין הממשלה לכנסת.
מרצ בראשות ניצן הורוביץ
מפלגת מרצ היא אחת מהמפלגות הקטנות ביותר בגוש השינוי. מפלגת מרצ רצה במהלך המשבר הפוליטי הישראלי תחת מספר איחודים. הראשון שבהם, היה במהלך הבחירות לכנסת העשרים ושתיים, אז מפלגת מרצ חברה להמפלגה הירוקה בראשות סתיו שפיר ולישראל דמוקרטית בראשות אהוד ברק ורצו תחת רשימת המחנה הדמוקרטי, מספר ימיים לאחר ההכרזה על האיחוד בין המפלגות והקמת "המחנה הדמוקרטי" ובבחירות קיבלה המפלגה כ-5 מנדטים. מספר שבועות לאחר הבחירות, האיחוד התפרק ולאחר שהוכרזו הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, מרצ חברה לרשימת העבודה-גשר ואיתן הקימה את העבודה-גשר-מרצ. בבחירות העבודה-גשר-מרצ קיבלה כ-7 מנדטים, ולאחר הבחירות כל אחת מהסיעות התפצלו ומרצ נשארה באופוזציה עם כ-3 מנדטים בלבד מתוך ה-7 של האיחוד. עם זאת, בבחירות לכנסת העשרים וארבע הצליחה המפלגה כאשר היא רצה לבד, לגרוף כ-6 מנדטים. לאחר היוודע תוצאות הבחירות, דרשה המפלגה במהלך המשא ומתן את משרד החינוך ליו"ר המפלגה, ניצן הורוביץ. בסופו של דבר, המפלגה קיבלה 3 משרדים: את משרד הבריאות לניצן הורוביץ, את המשרד להגנת הסביבה לתמר זנדברג ואת המשרד לשיתוף פעולה אזורי לעיסאווי פריג'.
הצטרפות ימינה לקואליציה עם גוש השינוי
לפני הבחירות לכנסת העשרים וארבע בתחילה בנט הצהיר כי לא יישב עם יאיר לפיד כראש ממשלה אפילו לא ברוטציה, ושעדיפותו הראשונה היא ממשלת ימין בראשות נתניהו, ומצד שני הודיע שבכוונתו להקים ממשלה בראשותו ולמנוע בחירות חמישיות בכל מחיר. אחרי הבחירות הודיע בנט כי יפעל להקמת ממשלה בראשותו ובראשות יאיר לפיד ובד בבד יפעל להקים ממשלת ימין בראשות נתניהו, אולם לאחר שנתניהו לא הצליח להקים ממשלה, הסכימה ימינה להצטרף להקמת הממשלה השלושים ושש עם מפלגות גוש השינוי. ימינה הייתה מפלגה, שניסתה למצב את עצמה ככזו שיכולה לשבת עם כל הגושים, ושאינה חלק מגוש השינוי, אך אף על פי כן, יש הרואים בה חלק מגוש השינוי.
לאחר נפילת הממשלה השלושים ושש והתפרקות המפלגה, איילת שקד ממשיכת דרכו של בנט בראש הרשימה, הצהירה על נכונותה לשבת עם נתניהו בכל מתכונת אפשרית.
שאריבקה
שאריבקה (באוקראינית: Шарівка; בפולנית: Szarawka; ברוסית: Шаровка) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
שאריבקה נזכרת מתחילת המאה ה-16, ובאמצע המאה ה-17 נפגעה בידי הטטרים. בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית.
יהודי שאריבקה
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, כרבע מתושביה, ותחת המשטר הסובייטי עבדו חלקם בקולחוז שהוקם בסמוך לעיירה.
ב-8 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועד מהרה הגיעו אליה פליטים יהודים משטחי פולין הכבושה ומבסרביה, כמו גם יהודים מכפרי הסביבה. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו נצטוו לענוד טלאי צהוב, להעביר לשלטונות סכומי כופר ולהתייצב לעבודות כפייה. בשל תנאי המחיה הקשים בגטו, מתו רבים מיושביו ברעב וממחלות. בסוף קיץ 1941 הובאו לגטו שבעיירה יהודים נוספים מגטו פרמפול.
באוקטובר 1942 ריכזו שוטרים מקומיים בפקודת הגרמנים את כל הגברים הצעירים מהגטו שבעיירה, ורצחו אותם במחצבה סמוכה. יתר יושבי הגטו נרצחו עד תחילת נובמבר שלאחר מכן.
חצי משוגע
חצי משוגע הוא סינגל של הזמרת הישראלית נועה קירל. השיר יצא לאור ב-18 ביולי 2016, כסינגל שלא מתוך אלבום. השיר יצא בחסותו של רוברטו מיוזיק.
בשבוע צאתו, הצליח השיר להגיע אל המקום ה-3 במצעד ה-TV של מדיה פורסט.
רקע כתיבה
השיר נכתב והולחן על ידי דולב רם ופן חזות, והופק על ידי רוברטו בן-שושן. השיר הוא שיר בסגנון ה-EDM ונכתב על קשר שלא שרד, הבטחות של גברים, אחרי שהכל נגמר וכבר אין אמונה אבל עדיין יש תקווה שהכל יסתדר בסוף.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר צולם בוילה יוקרתית, בה קירל רוקדת עם מספר רב של רקדניות בלבד, כדי להמחיש את הפמיניזם שבו. בתחילת הקליפ ניתן לראות את קירל, כשהיא הולכת על שפת בריכת הוילה, ומסביבה ישנן נשים רבות.
נכון למרץ 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-8.6 מיליון צפיות.
הופעות חיות
בספטמבר 2016 קירל ביצעה את השיר בתוכנית של נוי אלוש בגלגלצ. במרץ 2017 ביצעה קירל את השיר בגרסה אקוסטית בתוכנית של גידי שפרוט בגלגלצ.
נפת כנרת
שטח הנפה הוא 529 קמ"ר. ההתיישבות היהודית על גדות הכנרת החלה בעשור הראשון של המאה ה-20 ובה הוקם הקיבוץ הראשון בארץ ישראל, דגניה.
הנפה מחולקת לשני אזורים טבעיים: "אזור כנרת" (221) ו"אזור גליל תחתון מזרחי" (222).
דמוגרפיה
אוכלוסיית הנפה נכון לשנת 2023 היא 145,100 בצפיפות של כ-274 נפשות בקמ"ר. אוכלוסיית הנפה מורכבת בעיקר יהודים, צ'רקסים וערבים (מוסלמים, נוצרים, דרוזים ובדואים). האוכלוסייה הלא-יהודית ברובה המוחלט, שוכנת במערב הנפה בעיר מע'אר.
בנפה 55 יישובים. 51 יישובים יהודיים, 3 יישובים ערבים ויישוב צ'רקסי אחד (כפר כמא). מתוך היישובים הערביים, אחד בעל רוב נוצרי (עיילבון), אחד בדואי (ואדי אל-חמאם) ואחד מעורב בעל רוב דרוזי (מע'אר), השוכן בצפון מערב הנפה, בו חיים כ21 אלף תושבים, כמחציתם דרוזים.
איזבל פאוסט
איזבל פאוסט (בגרמנית: Isabelle Faust; נולדה ב-19 במרץ 1972, אסלינגן אם נקר, גרמניה המערבית) היא כנרית גרמנייה, בין המפורסמות ביותר בדורה. לזכותה מספר רב של הקלטות והופעות עם טובי המנצחים והתזמורות.
ביוגרפיה
פאוסט נולדה ב-1972 בעיר אסלינגן ליד שטוטגרט בגרמניה. בגיל 5 התלוותה אל אביה, עורך דין שהחליט ללמוד נגינה בכינור. התקדמותו הייתה בינונית, אך בתו התקדמה מהר מאוד. בהמשך יצרה המשפחה רביעיית כלי מיתר בהם השתתף גם אחיה בוריס, כיום ויולן מפורסם.
בשנות העשרה לחייה למדה אצל כריסטוף פופן ודנז זיגמונדי, סולנים ומורים ידועים לכינור. בשנת 1987 זכתה בפרס הראשון בתחרות ע"ש ליאופולד מוצרט במוצרט באאוגזבורג, למרות היותה המתחרה הצעירה ביותר. לאחר מכן זכתה במספר פרסים ראשונים בתחרויות באירופה ובשנת 1996 עברה להתגורר בפריז, שם התגוררה במשך תשע שנים .בשנת 2004 מונתה פאוסט לפרופסור לכינור באוניברסיטת ברלין לאמנויות. היא גרה בברלין ואם לבן מתבגר. מאז 1996 היא מנגנת בכינור סטרדיוואריוס המכונה "היפהפייה הנרדמת" משנת 1704, בהשאלה מ-Landesbank בבאדן-וירטמברג. היא מנגנת בכינורות וקשתות בסגנון הבארוק.
הופעות ברחבי העולם
הופעת הבכורה שלה בארצות הברית הייתה ב-1995 עם הסימפוניה של יוטה. לאחר מכן ניגנה עם ההתזמורות המובילות בעולם, בהן הפילהרמונית של המבורג תחת שרביטו של יהודי מנוחין, הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של קלאודיו אבאדו, התזמורת הסימפונית של רדיו ברלין, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של ליברפול, התזמורת הסימפונית של בוסטון, התזמורת הפילהרמונית של הולנד, הקאמרטה זלצבורג, התזמורת הקאמרית של אירופה, תזמורת ה-BBC ועוד רבות אחרות. במהלך הקריירה, פאוסט הופיעה והקליטה בקביעות עם מנצחים בעלי שם עולמי, בהם ג'ון אליוט גרדינר, פיליפ הרווגה, דניאל הארדינג, ברנרד הייטינק ואנדריס נלסונס. במהלך השנים האחרונות פיתחה מערכת יחסים קרובה עם קלאודיו אבאדו, והופיעה והקליטה איתו פעמים רבות.
מוזיקה קאמרית
פאוסט מרבה להופיע ברסיטלים בנגינת מוזיקה קאמרית. הופיעה בברלין, שטוטגרט, מינכן, פריז, בון, ברטיסלבה, בריסל, ציריך, מילאנו, טוקיו, לונדון אוסקה, ברחבי ארצות הברית ובישראל. בין שותפיה לרסיטלים היו קלמנס האגן, פייר-לורן איימארד, ברונו קנינו, סטיבן איסרליס, ברונו ג'ורנה, בוריס פרגמנסקיקוב וג'וזף סילברשטיין. אחד משותפיה הקבועים - הן בביצוע והן בהקלטות - הוא הפסנתרן אלכסנדר מלניקוב.
הערכת המבקרים
איזבל פאוסט היא אחת הכנרות המרשימות של הדור שצמח בשנות ה-90. היא ידועה בטכניקה יוצאת דופן ובאינסטינקטים פרשניים חזקים. היא שובה את שומעיה באמצעות פרשנויות תובנות ונאמנות, המבוססות על היכרות מעמיקה עם ההקשר ההיסטורי של היצירות וכן על תשומת הלב שלה למחקר הנוכחי. פאוסט שובה את הקהל שלה עם הפרשנויות המשכנעות שלה. היא צוללת עמוק לתוך כל יצירה בהתחשב בהקשר ההיסטורי המוזיקלי, בכלים המתאימים מבחינה היסטורית ובאותנטיות רבה. כך היא מצליחה לשלוט היטב ברפרטואר מגוון של מלחינים רבים.
הקלטות
ב-1997 הוציאה פאוסט את אלבומה הראשון, סדרת סונטות לכינור ברטוק שהוקלטו עם הפסנתרנית אווה קופייץ'; האלבום זכה בפרס מגזין "גרמופון" לאמן הצעיר של השנה, והקלטות נוספות זכו בפרסים מרכזיים נוספים, כולל Diapason d'Or de l'Année היוקרתי עבור מחזור הסונטות של באך ופרטיטות לכינור סולו בשנת 2010. רוב האלבומים הוקלטו על ידי חברת Harmonia Mundi.
מבין מהקלטותיה, משנת 1998 ועד 2022:
עיטורים ופרסים
1987: פרס ראשון בתחרות הכינור הבינלאומית ע"ש לאופולד מוצרט באוגסבורג, גרמניה
1990: פרס ראשון בתחרות Premio Quadrivio (רוביגו, איטליה),
1993: פרס ראשון בתחרות פגניני בגנואה, איטליה,
1994: פרס חסות של מדינת נורדריין-וסטפאליה לאמנים צעירים (בגרמניה
1997: פרס גרמופון ל"אמן הצעיר של השנה" על הדיסק הראשון שלה, הסונטה לכינור סולו וסונטת הכינור מס' 1 של בלה ברטוק בחברת הרמוניה מונדי
2002: פרס קאן הקלאסי על הקלטתה ל-ECM של הקונצ'רטו Funèbre של קרל אמדאוס הרטמן
2012: פרס גרמופון להקלטה הקאמרית הטובה ביותר על הקלטת הסונטות לכינור של בטהובן עם הפסנתרן אלכסנדר מלניקוב בחברת הרמוניה מונדי
2012: פרס הד קלאסיק על הקלטת הסונטות לכינור של בטהובן עם הפסנתרן אלכסנדר מלניקוב
2012: פרס Diapason d'or (צרפת), ופרס Echo Klassik (גרמניה), פרס גרמופון (בריטניה) וכן פרס האוסקר לתקליטים (יפן) על הקלטת הקונצ'רטי לכינור של בטהובן ואלבן ברג עם התזמורת מוצרט בניצוחו של קלאודיו אבאדו
2017: פרס גרמופון להקלטת הקונצ'רטו וההקלטה הטובה ביותר של השנה על הקלטת הקונצ'רטו לכינור של מוצרט עם איל ג'יארדינו ארמוניקו וג'ובאני אנטוניני
נפילתה של ניל"י
ערך זה מפרט את נפילתה של ניל"י בידי השלטונות העות'מאניים, החל מראשית מלחמת העולם הראשונה ועד סופה.
חשדות ראשונים
חשדות עות'מאניים בריגול כלפי יהודי היישוב החלו בשלב מוקדם של המלחמה. עוד בטרם הוקמה ניל"י, בינואר 1915, נאסרו 13 צעירים בני חדרה (ובהם אבשלום פיינברג) בטענה כי הם מעורבים בריגול. כל 'פשעם' היה שהם ישבו סביב מדורה בלילה בחוף הים - מעשה שפורש על ידי הטורקים כניסיון איתות לספינות בריטיות בים. הם שוחררו לבסוף, עקב התערבות מקרית של קצין טורקי בכיר, בזכות קשריו של אהרן אהרונסון.
נוסף על כל זאת, הבריטים לא השקיעו מאמץ במידור הסוכנים זה מזה. כך, סוכנים ערבים שפעלו עבור הבריטים ידעו באופן מעורפל על קיום רשת ריגול יהודית באזור עתלית, וכשנתפסו על ידי העות'מאנים, דיווחו על כך בחקירתם. גם זה עורר חשדות, אך עדיין לא היה בכך מספיק כדי לעצור את הרשת.
תפיסת היונה
במשך חודשי הפעילות הראשונים התקיים הקשר על ידי אונייה בלבד. קשר זה היה מוגבל: האונייה הייתה מבקרת בחופי עתלית רק בלילות חשוכי ירח, כלומר פעם בחודש, לערך. ידיעות דחופות לא היו יכולות לעבור בדרך זו, ודבר זה היווה חיסרון משמעותי.
כמה דרכים לקשר חלופי נבחנו, ובהן העברת כבל ימי, קשר אלחוט ונחיתת מטוסים. ההחלטה שהתקבלה הייתה להשתמש ביוני דואר. יונים אומנו לצורך המשימה, ולבסוף הובאו לתחנת הניסיונות בעתלית, אשר שימשה בסיס לפעילות ניל"י. ביוני הדואר נעשה שימוש מתחילת יולי 1917. לקראת תחילת חודש ספטמבר שלחה שרה אהרנסון שני זוגות יונים למצרים, וביקשה שהמנגם, אוניית הקשר, תגיע אל מול חופי עתלית ב-10 בספטמבר. היו ידיעות מעורפלות על מתקפה צפויה של הטורקים בחזית עזה, אותן ביקשו חברי ניל"י להעביר. יונים אלו לא הגיעו ליעדן, אולי עקב שימוש לא נכון של חברי ניל"י ביונים או בשל כישלון האימונים שעברו במצרים. אחת מן היונים נחתה בין יוניו של בקיסריה. ב-4 בספטמבר הוא הבחין ביונה הזרה ובפתק שהיה קשור לרגלה. הפתק היה מוצפן והוא לא הצליח לקרוא אותו. במהרה נפוצו שמועות ביישוב על תפיסתה של היונה, ויוסף לישנסקי ידע על כך כבר בליל אותו יום. איש ניל"י, מנשה ברונשטיין, נשלח מיד לתחנה בעתלית, שחט את כל היונים שהיו שם וקבר את בשרן באדמה. יוסף לישנסקי הגיע לתחנה בעתלית והשמיד או גנז מסמכים שחשש שייתפסו.
תפיסת היונה לא גרמה לתפיסת ניל"י באופן מיידי. הטורקים לא הצליחו לפענח את הצופן (אף שהיה פשוט לפיצוח), וכשלו בניסיונם לשכנע את יהודי הארץ לעזור להם, בפיענוח או בהלשנה. הם הציגו את היונה במלון 'גרף' בזכרון יעקב כאמצעי לחץ על האוכלוסייה, אך איש לא פצה את פיו. לאחר מכן לקחו את היונה והעבירוה לחיפה ומשם - לקושטא. עם כל זאת, בשלב זה ידעו הטורקים בוודאות שמתבצע ריגול מתוך הארץ.
תפיסת היונה גרמה לסערת רוחות אצל ראשי ניל"י. יוסף לישנסקי חשב שצריך להמשיך את העבודה בכל מחיר. לעומתו, היו שסברו אחרת. לדעתם, היה צורך בהפסקת הפעילות לזמן מה עד שירגעו הרוחות. ההכרעה נפלה לטובת דעתו של יוסף, והפעילות נמשכה.
מעצר נעמן בלקינד
בלקינד בחר ללכת בדרך היבשה, וב-13 בספטמבר נתפס, כנראה, על ידי קבוצת שודדים בדואים, אשר הסגירה אותו לידי העות'מאנים. בלקינד הובל לבאר שבע, ושם טען לחפותו. העובדה שבכליו נמצאו רשימות בעלות אופי צבאי מובהק הייתה בעוכריו. הטורקים לא קיבלו את טענותיו שהלך לקנות שעורה או לראות את פרדותיו שנמצאו בשירות הצבא הטורקי. הם החליטו לתלות אותו כעבור שלושה ימי חקירה, אך בעצת קצינים גרמנים שינו את החלטתם והמשיכו בחקירות כדי למצוא שותפים למעשה הריגול.
הבשורה על לכידתו של נעמן הגיעה לזכרון יעקב ארבעה ימים לאחר תפיסתו, ב-17 בספטמבר. אנשי הרשת חששו מאוד, וניסו למצוא דרכים לפתור את הבעיה: הראשונה, לשחרר את בלקינד במבצע צבאי: שישה צעירים חברי ניל"י ייכנסו חמושים, לבושים כשוטרים טורקיים, לכלאו בבאר שבע וייקחו אותו לחופשי. בעת הצורך, כך תוכנן, ייכנסו אנשי ניל"י עם הטורקים בקרב. הצעה זו נדחתה בגלל הסכנה שבה. ההצעה השנייה הייתה לפנות את כל שאר אנשי ניל"י ב'מנגם' למצרים. הצעה זו יושמה באופן חלקי: ב-25 בספטמבר פונו אשתו ובנו של שמואל אהרנסון - אחיהם של שרה ואהרן - שהיה מפעילי ניל"י, למצרים באונייה. פינוי מלא לא התבצע מחשש לעורר תשומת לב טורקית, שתגרום לפגיעה בנשארים בארץ. פינוי שנעשה קודם לכן למרגלים ערבים ומשפחותיהם בחופי צור גרר עונשים כבדים לאנשי העיר, ובניל"י חששו מגורל דומה לאנשי היישוב שלא היו קשורים לריגול. בשלב זה עדיין לא היה ברור כי לכידת בלקינד תפיל את שאר חברי הרשת, והוחלט לפנות את האנשים בהדרגה, כך שהפינוי לא ימשוך תשומת לב. ההרגשה בעקבות ההחלטה לדחות את מועד הפינוי הייתה קשה, ושרה אהרנסון כתבה על כך: "אפשר מאוד שזו טעות מצדנו ושנאחר את המועד לברוח, אבל אנו מסכנים את עצמנו עד הרגע האחרון". שרה עצמה תכננה לעלות על המנגם ב-27 בספטמבר, אך היא חיכתה לשווא: המנגם לא הגיעה.
בינתיים, גילו העות'מאנים את סודותיו של בלקינד. לא ברור איך בדיוק. מאוחר יותר הוא העיד שהוא סיפר להם שהוא מבקר באזור כדי לבקר שייך בדואי מסוים. הם שחררו אותו ועקבו אחריו, בעוד הוא ממשיך אל השייך. השייך, על פי פקודות הטורקים, שיכר (ואולי אף סימם) את נעמן, ומשך מפיו את סודותיו בדרך זו. הוא סיפר שמות אנשים והתרברב במעשיו. כך, נחשפה ניל"י לגמרי.
מעצרים בזכרון יעקב
בערבו של ה-1 באוקטובר, מוצאי חג ראשון של סוכות התרע"ח, לאחר שקיבלו מידע מפורט מאנשי ארגון ״השומר״, הקיפה פלוגת חיילים עות'מאנית את זכרון יעקב מכל עבריה. על הגעת החיילים הטורקים נודע קודם לכן לעגלונו הערבי של אהרן אהרנסון, שמסר את הדברים במהירות לשרה אהרנסון. הוחלט כי יוסף לישנסקי, מנשה ברונשטיין ויצחק הלפרין יברחו, ואילו שרה תישאר במקום. לא ברור מדוע לא נמלטה. ייתכן כי חשבה להקריב עצמה כדי להניח את דעתם של הטורקים, וכך לתת לשאר הרשת לפעול.
כשנודע לה על בואם של הטורקים, הפקידה אלף לירות טורקיות מכספי התחנה בידי דוד שטרנברג, קרוב משפחתה שלא היה פעיל ניל"י, ועברה בביתה והחביאה פרטים וחפצים מפלילים; זה לא עזר לה: הטורקים ידעו את מי הם מחפשים, ופנו מיד אל בית אהרנסון. ארבע נשים יהודיות סייעו להם באיתור בתי שאר אנשי ניל"י. הם עצרו את שרה, אפרים וצבי אהרנסון, בני משפחת לישנסקי (פרט ליוסף), ופעילי ניל"י אחרים: טובה גלברג, ניסן רוטמן, יהודה זלדין ועוד. העות'מאנים לקחו עמם את שרה, צבי (אחיה) ופישל (אביה) אל המפקדה הטורקית הקרובה. הם עינו את פישל וצבי אהרנסון בפאלקות (הלקאות על כפות הרגליים והידיים), בדרישה לגלות את מקומם של יוסף לישנסקי וראובן שוורץ - בן דודה של שרה וחבר ניל"י, שחשבו אותו בטעות לאחד הבכירים ברשת - והכריחו את שרה להביט בעינויים. היא טענה שאביה ואחיה לא היו שותפים לריגול. את מקומם של המתחבאים לא גילו. הטורקים עינו גם בני משפחה של ראובן שוורץ. לפנות בוקר, בתום העינויים, שוחררו האנשים לבתיהם, כאשר חיילים עות'מאנים הוצבו בפתחי הבתים.
יצחק הלפרין, שבו לא חשדו הטורקים בשלב זה, חזר בשעות הבוקר המוקדמות לבית אהרנסון ושוחח עם שרה. היא הורתה לו לחזור ולמסור ללישנסקי כיכר לחם והנחיה לברוח. הוא חזר ללישנסקי ללא הפרעה, הודיע לו על כך וחזר למושבה.
בבוקר המחרת חודשו העינויים. אביו וחותנו של ראובן שוורץ הולקו ברחובה הראשי של זכרון יעקב. ראובן שוורץ הסגיר עצמו לאחר ששמע על כך מפי מסתירו.
התאבדותה של שרה אהרנסון
באמצע היום השני לעינויים הועברו העצורים לבית משפחת ריבקינר, ששימש לפני כן כמשרד וספרייה עבור אהרן אהרנסון.
הפעם עונתה גם שרה אהרנסון. העינויים כללו הצלפות, מכות, צביטות במלקחיים, הנחת ביצים רותחות תחת בית השחי ובין הברכיים ועוד. בין עינוי לעינוי היו קושרים את שרה לידית הדלת, כדי שלא תוכל לנוח בישיבה על הרצפה. היא הייתה נאנחת וצועקת מכאב על מכותיה ומקללת את הטורקים ביידיש, ערבית וצרפתית, אך לא גילתה דבר על שאר אנשי ניל"י ולקחה על עצמה את האחריות לכל פעולות הריגול. כשהציעו לה הטורקים מים לשתייה, סירבה לקבל מידם. רבקה לישנסקי, אשתו של יוסף, נכחה במקום עם שני ילדיה. היא אמרה לטוביה, בנה הקטן, שיגיש את המים בעצמו לשרה, והיא קיבלה אותם מידו. שלושה ימים נמשכו העינויים. במהלך שלושת הימים הוכנסו רבים מעצורי זיכרון לבית ריבקינר ועונו שם. בסופם של שלושת הימים הוחלט להעביר את העצורים לנצרת. במשך פרק זמן זה, הצליחה שרה אהרנסון לכתוב מכתב (כנראה בבית השימוש) להעביר אותו לידיו של דוד שטרנברג. במכתב השאירה הוראות לדוד שטרנברג מה לעשות בכסף שקיבל, וקראה לנקמה.
גם ראובן שוורץ הצליח להגניב החוצה פתקה, בה ביקש כי שם ילדו (שברית המילה שלו הייתה אז) יהיה עשהאל.
ב-5 באוקטובר 1917, בטרם היציאה לנצרת, ביקשה שרה ללכת לביתה, להתקלח ולהחליף בגדים. הטורקים הסכימו. שרה הובלה לביתה זקופה וגאה, והותירה רושם רב על רואיה. מפקד משטרה טורקי שצפה בה, אמר לאחר מכן ש"החל להאמין במלכות ישראל" כיוון ש"שרה פסעה כמו מלכה". בביתה נכנסה לחדר האמבטיה, הפעילה את ברז המים וירתה לתוך פיה מאקדחה. החיילים הטורקים ששמרו על הבית הזעיקו רופא לקול הירי. הרופא שבא היה ד"ר הלל יפה. את הנעשה תיאר ביומנו: "את שרה מצאתי מוטלת בלי הכרה על הרצפה בחדר הרחצה, ולידה מוטל אקדח קטן... הכרתה שבה אליה לאחר זריקה... היא התחננה והתיפחה: 'בשם אלוהים! גמור נא עם כל זה! אני מבקשת ממך להמיתני!... לא אוכל לחיות ולסבול, לא אוכל...". שרה אהרנסון שותקה מן הירי, אך לא מתה. ארבעה ימים גססה, ובבוקר ה-9 באוקטובר נפטרה. כבקשה אחרונה ביקשה שאביה ישוחרר - אך הטורקים לא כיבדו בקשה זו. את גופתה עטפו ברשתות הגנה מפני יתושים (לא נמצא בד מתאים בשלב זה של המלחמה).
בכלא בנצרת
מזכרון יעקב הועברו תשעה עצורים לבית כלא בנצרת ב-5 באוקטובר. יחד עמם נלקחו עוד 15 אנשים מזכרון יעקב, שאותם איימו הטורקים להעניש אם לא יוסגר לישנסקי. כמו כן, בוצע גל מעצרים נוסף ברחבי הארץ, ואנשי ניל"י (וגם אנשים שנחשבו בטעות לאנשי ניל"י) נוספים הושלכו לבית כלא זה. חסן בק חקר ועינה את העצורים, בניסיון לגלות כמה שיותר פרטים על ניל"י ועל מיקומו הנוכחי של לישנסקי - שכמובן, לא היה ידוע לאיש מן הנחקרים באותה שעה.
אפרים אהרנסון (האב) בן ה-68 עונה עד כדי גסיסה, ושוחרר. הוא אושפז בבית חולים ואחר כך השתחרר לביתו.
המרדף אחר לישנסקי
בינתיים הפעילו הטורקים לחץ כבד גם על כלל תושבי זכרון יעקב, לגלות את מקום מחבואו של יוסף לישנסקי. מושל האזור הטורקי נאם לפני כלל התושבים ואיים עליהם בטבח והרס המושבה. נערך גם טקס בבית הכנסת, בו הוציאו את ספרי התורה מארון הקודש, הדליקו נרות ונשבעו בנוכחות קהל רב להסגיר את יוסף לישנסקי לכשיוודע היכן הוא.
ב-2 באוקטובר הגיעה לכרכור עגלה, בה היו כמה מחברי השומר (צבי נדב, שמואל הפטר, לאה צ'ק ופנחס ריקליס), אשר הובילה נשק וזהב של ארגון השומר מפתח תקווה לגליל. מקורו של הזהב היה במצרים, משם הועבר על ידי ניל"י, ובארגון השומר הוחלט להחרימו לאחר שנחשפה ניל"י. כיוון שחששו להחזיק את הזהב האסור בפתח תקווה, העבירו אותו לגליל, לשם רכישת נשק. בדרך עברה העגלה בכרכור. על פי גרסה אחת, יצא לישנסקי עצמו אל העגלה וביקש שיצילו אותו; על פי עדויות אחרות, פנה אחד מאנשי קבוצת כרכור לנוסעי העגלה וביקש מהם לקחת עמם את לישנסקי. כך או כך, הועבר יוסף לישנסקי לעגלה, והובל לתל עדש. מתיחות נוצרה מיד בין לישנסקי לנוסעים בעגלה: אנשי השומר ולישנסקי היו יריבים ותיקים: בעבר ניסה להתקבל לארגון השומר, אך נדחה, והקים ארגון מקביל (אך לא מתחרה) בשם המגן.
נוכחותו של לישנסקי עוררה אי נוחות גם בתל עדש. חברי ועד השומר התכנסו, ב-4 באוקטובר, לישיבה דחופה ביבנאל, ובה דנו מה עליהם לעשות בלישנסקי. היו שתמכו בהסגרתו חי לעות'מאנים, מחשש שיתפס כשהוא בידיהם והם ייענשו קשות; חלק מהמשתתפים דרשו להוציא להורג את לישנסקי ולתת את גופתו לטורקים, כדי להימנע ממצב בו יספר לישנסקי לטורקים דברים מפלילים על אנשי השומר, יריביו הוותיקים. האפשרות השלישית שהוצעה הייתה להסתירו עד שיגיעו כוחות הצבא הבריטי לאזור או עד שיתאפשר להבריחו מן הארץ. בסופו של דבר הוחלט להסתיר את לישנסקי, והוא הועבר לחמארה, להמשך השמירה עליו. הוא שוחח עם אנשי השומר ששמרו עליו. הם ניסו לרמוז לו שעליו להתאבד, אך הוא בחר שלא לעשות זאת. מאוחר יותר תיאר כי נלקח ממנו שעון הזהב שהיה ברשותו, והוא אולץ לספר למחזיקיו את מקומו של מטמון זהב שהיה שייך לניל"י. כמו כן, סיפר להם שחלון הצריף בכרמו של פישל אהרנסון נשאר, בשוגג, פתוח; דבר זה היה סימן לאונייה הבריטית כי לא נשקפת סכנה לאנשיה וניל"י עדיין פועלת. אחד מאנשי השומר נשלח כדי לסגור את החלון. השמועה אמרה שנשלח לקחת את מטמון הזהב שנותר.
בינתיים, נמשכו החיפושים אחרי לישנסקי. בחיפושים אלו נמצאו עריקים יהודים רבים מן הצבא הטורקי, שהסתתרו במשך רוב שנות המלחמה במקומות מסתור שונים. לישנסקי עצמו כמעט ונתפס כמה פעמים. בשלב זה, באו נציגי זכרון-יעקב ודרשו מאנשי השומר את הסגרתו של לישנסקי לידיהם. אמנם, אנשי השומר התחמקו בתואנה שלישנסקי ברח מידיהם, אך העובדה שנודע שהוא בידיהם, והחיפושים הנרחבים, העלו ביתר שאת את החשש בקרב אנשי השומר, כי לישנסקי ימצא בידיהם והם יתנו על כך את הדין. כמה ימים אחרי ההחלטה להסתירו, החליט יוסף נחמני לכנס דיון נוסף בעניין בביתו. בדיון הוחלט להוציא את לישנסקי להורג. הפקודה להורגו נמסרה לשומריו, ובמקביל הודיע נציג "השומר" למפקד משטרת טבריה (העות'מאני) שלישנסקי בידיהם, וכדאי לו לבוא ולקחת את גופתו, על מנת לזכות בפרס שהוצע על ראשו (100 לי"ת). הקצין שלח ארבעה מפקודיו לקחת את גופתו.
בינתיים, שני שומריו של לישנסקי סיפרו לו כי הוחלט להעבירו ללבנון ולהסתירו שם. על פי עדותו, נלקח בלילה לאתר ליד מטולה, ושם נאמר לו לחכות לבואה של עגלה אשר תיקח אותו ללבנון. בזמן שחיכה נורה מאחור בידי אחד ממלוויו, ונפל. היורים חשבו כי מת, והלכו. לישנסקי, שנפצע בכתפו, חבש את עצמו ונע לכיוון מטולה. כשהגיעו הטורקים למקום המוסכם לא מצאו איש. במטולה התגוררה משפחת דודו (שאצלה התגורר בימי ילדותו ונעוריו), והוא נכנס לביתה דרך החלון. בבית לנו באותה עת שני אנשי "השומר", שחיכו לבואו. הם לא התעוררו בבואו, והוא נמלט משם לביתו של מכרו שם קיבל חצי כיכר לחם ומעט מים, והמשיך בדרכו.
בשלב זה החליט יוסף לישנסקי לברוח דרומה, ולנסות לחצות את קו החזית. הוא נדד ברחבי הארץ, והסתתר במקומות שונים. ב-17 באוקטובר הגיע לפתח תקווה, וביקש מקלט בביתה של מרים פסקל, אשתו של פרץ פסקל, מידידיו של אהרן אהרנסון שחי במצרים. בתחילה רצתה האישה לגרשו, אך אחת מבנותיה איימה ללכת עמו אם יגורש, והאם חזרה בה (מאוחר יותר סיפרה, כי קנתה רעל כדי להמית עצמה אם ימצא לישנסקי). הם הסתירו אותו באורווה ובבית אריזה סמוכים, ולבסוף שלחו אותו לדרכו מחשש לחייהם, כשהוא מצויד בכסף. בלילה שבין ה-19 ל-20 באוקטובר 1917 יצא לישנסקי, מאופר ולבוש כבדואי, בדרכו אל קווי האנגלים. באותו יום נתפס על ידי ערבים כשניסה לגנוב גמל. הוא הובל לרמלה ומשם לירושלים. עשרה ימים נחקר בירושלים ומשם הועבר ברכבת לכלא בדמשק.
בכלא בדמשק
לכלא "חאן איל-באשה" שבדמשק הגיעו, במהלך הזמן, אנשים רבים שנעצרו בעקבות פרשת הריגול. רק מיעוטם היו אנשי ניל"י; היו שם גם אנשי ארגון "השומר", שהגיעו לכלא, כנראה, בעקבות הלשנות של יוסף לישנסקי עליהם (לבד משניים, סעדיה פז ושמואל הפטר, שהסגירו עצמם לטורקים בזמן החיפושים אחרי לישנסקי). גם עסקנים עבריים מן היישוב נעצרו והושמו בכלא בדמשק. ביניהם היו אברהם שפירא, שבתי לוי, משה שלוש ועוד. נוסף על כל אלה, היו בכלא מספר אנשים שנחשדו לשווא בקשרים עם ניל"י או "השומר". עוד ישבו בכלא בדמשק עשרות רבות של עריקים מהצבא הטורקי שנתפסו בעקבות גל החיפושים אחרי לישנסקי ואנשי ניל"י.
החקירות בדמשק בוצעו, כאשר עניין הריגול היה ידוע באופן מפורט למדי לטורקים. נעמן בלקינד גילה פרטים רבים בהיותו בנגב, ויוסף לישנסקי הוסיף עליהם. מנגד, תהליך העברת הכספים לארץ לא היה ברור לטורקים, והם ביקשו לדעת פרטים נוספים. על אף הבטחות לחנינה, סירב לישנסקי לספר, והציל בכך את עסקני היישוב שהיו מעורבים בעניין (ובהם מאיר דיזנגוף). על הלשנותיו של לישנסקי על אנשי "השומר" אין הוכחות ישירות. עדות אחת מפיו הביא ד"ר משה ניימן: "על האגודה ("השומר") בכלל אמר, שהיא אגודה סודית ומסוכנת למולדת. לכל חבר ישנו תפקיד מיוחד, ואיש אינו יודע מתפקיד חברו. מתכוננים להתקוממות ולמטרה זו מוכנים אצלם הרבה נשק וחמרי שרפה". עדות סותרת מסר איתן בלקינד, ששמע מפיו של לישנסקי ש"הוא לא הלשין על איש בחקירות... אפילו לא על אנשי 'השומר'. מתוך רצון לנקום בהם אמר רק שהוא עצמו השתייך לאגודת 'השומר'".
אישים ומפלגות מהיישוב נחלצו לסייע לכלואים. מאיר דיזנגוף, אברהם בריל וחיים מרגליות קלווריסקי, זומנו בראשית נובמבר 1917 למשרדו של אחמד ג'מאל פאשה בדמשק, ושם הואשמו בחוסר נאמנות לטורקים. לאחר מכן נשארו בדמשק ופעלו למען הכלואים, כאשר האמצעי העיקרי היה שוחד ובקשישים לאנשי ממשל ולסוהרים טורקים.
פסקי דין
משפטיהם של הכלואים התנהלו במהלך שהותם בכלא. בין השופטים פוזר שוחד ביד נדיבה, עד כדי כך שלא כולם נשפטו: עריקים רבים פשוט גויסו לצבא לאחר פרק זמן בכלא. חלק מהאסירים שוחררו ללא משפט. השאר נידונו למאסר לפרקי זמן שונים (בין חודשים אחדים לשלוש שנים). דינם של ארבעה אנשים היה שונה: יוסף לישנסקי, נעמן בלקינד ואבשלום פיינברג (אשר דבר מותו בראשית 1917 לא היה ידוע לטורקים, והם דנו אותו שלא בפניו) נידונו למוות. איתן בלקינד ניצל מגזר דין מוות ברור למדי, עקב גילו הצעיר. השאלה בעניינו נשלחה לקושטא, אך התעכבה שם, ועד שחזרה התשובה החלה בריחה כוללת של הצבא הטורקי, ודינו של איתן בלקינד לא נחרץ למוות. באוקטובר 1918 הועבר צפונה, יחד עם אסירים נוספים, באנדרלמוסיה שנוצרה הצליחו להשתחרר ולהגיע לשטח כיבוש בריטי.
ימיהם האחרונים של לישנסקי ונעמן בלקינד עברו עליהם בדיכאון. בהזדמנות אחת ביקש לישנסקי מד"ר משה ניימן, אחד מאנשי ניל"י הכלואים שעימו היה מיודד, רעל, כדי להתאבד. ניימן לא מילא את בקשתו. בלילה שבין ה-15 בדצמבר ל-16 בדצמבר, בשלוש לפנות בוקר, נלקחו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד מתאם אל הכיכר המרכזית בדמשק, אל עמודי התלייה. איתן בלקינד סיפר:
בכיכר המרכזית נשא לישנסקי נאום אנטי-עות'מאני בערבית לאוזני קהל ערבי. דיבשה ארליך, עדת ראייה, מסרה את דבריו:
כשתורגם נאומו לטורקית, הבין התליין את רוח הדברים וציווה להפסיק לתרגם. בלקינד ולישנסקי שוחחו לפני מותם עם שליחו של החכם-באשי של דמשק, שהיה מורה לעברית בבית ספר אליאנס.
לאחר מכן נתלו יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד. גופותיהם הורדו מהחבל בשעה תשע בבוקר, והועברו לקברם.
שאר האסירים שהיו בכלא השתחררו לאחר פרקי זמן. המגויסים בכפייה השתחררו מצבא העות'מאני לאחר כניסת כוחות צבאות ההסכמה לקושטא. כמה אסירים ברחו תוך כדי ההמולה שהייתה בזמן הנסיגה הטורקית. ביניהם היה רנה מזי"א, איש ניל"י. במסעו לארץ חצה את נהר הליטני והצטנן מאוד. הוא חלה, וכעבור כמה חודשים מת.
דב חביב לובמן
דב חביב לובמן (אברהם דב לובמן חביב) (13 ביוני 1864 - 21 ביוני 1951) היה חקלאי, ראש מועצה מקומית ראשון לציון ואיכרי המושבות העבריות, איש חינוך וסופר עברי.
תולדותיו
דב חביב לובמן נולד בכפר הריצובה בפלך מוהילב ברוסיה. למשפחתו הייתה מסורת יוחסין לרבנו תם, ורוב בניה היו חסידי חב"ד. שם המשפחה היה ליבונטין, אך שונה בצוק העיתים ללובמן.
דב הילד והנער קיבל חינוך מסורתי אופייני; הוא למד ב"חדר" ובישיבה תלמוד והלכה, אך בשחרותו כמו רבים מבני הדור נמשך אל ההשכלה, הוא נסע בהחבא למוסקבה והתוודע שם אל משכילים "חובבי ציון" ואל התנועה הציונית. קרובו זלמן דוד ליבונטין והסופר אז"ר עודדו אותו לעלות לארץ ישראל ולהצטרף אל המושבות העבריות החדשות.
יחסיו עם פקידי הנדיב הידוע הברון רוטשילד ידעו עליות ומורדות; הוא הגיע מיהודיה לראשון לציון בעזרתם, אך לאחר זמן מה היה מועמד לגירוש מן המושבה בגלל זעמם של הפקידים. ב-1901 היה חביב לובמן אחד מחברי "משלחת המושבות" שיצאה לפריז לטקס העברת היקב בראשון לציון לידי המושבה. בשנות מלחמת העולם הראשונה היה חביב לובמן ממנהיגי המושבה מול השלטונות העות'מאניים, וכמו רוב האליטה של היישוב הובל למאסר בירושלים לאחר גילוי מחתרת ניל"י. הוא היה צפוי להשלח למשפט וכלא בדמשק.
הצהרת בלפור וכניסת הגייסות הבריטים לארץ רִגשה מאוד את היישוב היהודי הקטן ולמוד הסבל. לפי זכרונותיו של חביב לובמן אמרו החיילים האוסטרלים שנכנסו רכובים על סוסיהם הרחבים לתושבי המושבה הנפעמים: "באנו לתת לכם את ארץ ישראל". עם כינון הממשל הצבאי בארץ התארגנו מוסדות המייצגים של היישוב. חביב לובמן השתתף ב"הועד הזמני", ואחר כציר באספת הנבחרים.
לובמן נפטר ב-21 ביוני 1951 ונקבר בבית הקברות גני אסתר.
בית הספר חביב בראשון לציון נקרא על שמו לאחר פטירתו, בישיבת מועצת עיריית ראשון לציון ב-1 ביולי 1951. כמו כן, על שמו קרוי רחוב בראשון לציון.
משפחתו
נישא לרבקה בת שמואל גרונם לובמן, בנו זרובבל חביב (לובמן) המשיך את מורשתו של אביו במעש ובספר והיה ראש מועצת ראשון לציון, כמוהו. בתו, מרים, נישאה ללוין קיפניס. בתו השנייה, מיכל, נישאה לשלמה לילינבלום (בנו של משה לייב ליליינבלום).
זכויות להט"ב באסוואטיני
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) באסוואטיני כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים. פעילות הומוסקסואלית גברית מוגדרת כפלילית מאז 1907 על פי החוק הקולוניאלי של האימפריה הבריטית ונענשת במוות או עונש קל יותר לפי שיקול דעתו של בית המשפט דה יורה אם כי דווח לעיתים קרובות כלא נאכף בפועל. על פי "Rock of Hope", קבוצת הסברה עבור זכויות להט"ב במדינה, "אין חקיקה המכירה בתושבי להט"ב או מגנה על הזכות לנטייה לא הטרוסקסואלית וזהות מגדרית, וכתוצאה מכך תושבי להט"ב אינם יכולים להיות פתוחים לגבי נטייתם המינית או הזהות המגדרית שלהם מפחד של דחייה ואפליה". פעילות הומוסקסואלית בין נשים מוגדרת כחוקית.
מצעד הגאווה הראשון של אסוואטיני נערך בבירה מבבנה ביוני 2018 אשר כלל כאלף איש והוגדר לצד סיקור תקשורתי נרחב. סקר משנת 2016 מצא כי 26% מהסוואזים יברכו את שכנם ההומוסקסואל או לא יוטרדו מכך.
מעמד בחוק
על פי סעיף 252 (1) לחוקת ממלכת אסוואטיני, העקרונות והכללים של המשפט המקובל הרומי-הולנדי החלים על אסוואטיני מאז 22 בפברואר 1907 (כפי שעקרונות וכללים אלו היו קיימים ב-6 בספטמבר 1968, עצמאותה של המדינה) מיושמים כחוק של אסוואטיני. המקור העיקרי של חוק נוסד בשנת 1907 בעודו היה למשפט המקובל כפי שיושם אז במושבה טרנסוואל, שבסופו של דבר הפכה לחלק מדרום אפריקה. "מעשה סדום" אשר כלל בין היתר פעילות הומוסקסואלית בהסכמה, הוגדר כפשע על פי החוק המקובל משנת 1907, שעונשו היה למוות או עונש קל יותר לפי שיקול דעתו של בית המשפט.
עד אמצע המאה העשרים, "מעשי סדום" בדרום אפריקה הוגדרו על ידי בתי המשפט בשטחה כ-"יחסים מיניים בלתי חוקיים ומכוונים בין שני זכרים אנושיים". הגדרה מצמצמת זו הותירה קבוצה של "נטיות מיניות בלתי טבעיות" אסורות. מעשים המכונים בדרך כלל "עבירה לא טבעית", שכללו לכל הפחות את אותם מעשים בין גברים הומוסקסואלים, ככל הנראה מעולם לא כללו מעשים בין נשים לסביות. לא ברור אם להתפתחויות הללו בדרום אפריקה הייתה השפעה על החוק המקובל של אסוואטיני.
חוק מעשי הסדום של אסוואטיני אינו נאכף בפועל. שרת המשפטים הצהירה לא פעם שמדיניותם היא לא להעמיד לדין מבוגרים המקיימים מעשים הומוסקסואלים בהסכמה. למרות זאת, קבוצות להט"ב מקומיות מתחו ביקורת שלילית על גישה זו באומרן כי היא "נשמעת כמו להחזיק אקדח ולומר שהמדיניות שלך היא לא לירות" בעודם טענו שהדרך היחידה לבטל את החוק במדינה היא לעבור דרך בתי המשפט.
ביוני 2019, בעקבות ביטול חוק מעשי הסדום של בוטסואנה והכנסת איסור חוקתי על אפליה על רקע נטייה מינית בשטחה, מאמר מערכת של אתר החדשות האפריקאי "AllAfrica" קרא לאסוואטיני ללכת בעקבותיה. עם זאת, מאמר המערכת ציין כי ההבדלים העיקרים בין שתי המדינות הן כי בוטסואנה מוגדרת כדמוקרטיה ואסוואטיני היא מונרכיה אבסולוטית עם רקורד גרוע מאוד של זכויות אדם בעוד מפלגות פוליטיות מוגדרות כאסורות, אשר כתוצאה מכך ישנם מעט מאוד הזדמנויות לדיונים בנושאי זכויות אדם בהם זכויות להט"ב.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
אסוואטיני אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
הורות ואימוץ
זוגות חד מיניים נחסמים מקבלת אישור לאמץ ילדים באסוואטיני בעוד קבלת אישור מותנת רק עבור רווקים, נשואים או גרושים הטרוסקסואלים.
הגנה מפני אפליה
בשנת 2012, שר החוץ לשעבר, מגוואווה גאמדזה, דחה את הקריאה של קבוצת עבודה של האו"ם לחוקק חוק המגן על תושבי להט"ב מפני אפליה. גאמדזה הצהיר באומרו כי "כל כך מעט הומואים חיים באסווטיני, עד שהטרחה של ניסוח חוק כזה לא שווה את המאמץ". על פי סקר משנת 2013, 43% מהמשיבות הלסביות והטרנסג'נדריות ניסו להתאבד בשנה האחרונה, ו-78% נטלו באופן קבוע "חומרים משכרים כדי להרגיש נורמליים ולשכוח".
במאי 2017, ועדת זכויות האדם של האו"ם הגישה סדרה של שאלות לממשלת אסוואטיני העוסקת בזכויות להט"ב. הוועדה ביקשה לדעת אילו אמצעים הופעלו "כדי להגן על אנשים מפני אפליה ואלימות על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית, לרבות בדיור ובתעסוקה, וקידום סובלנות". בנוסף, הוועדה הטילה ספק בדבקותה של אסוואטיני באמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, המגנה על פעילות מינית פרטית של מבוגרים בהסכמה, והביעה דאגה שאלימות נגד תושבי להט"ב מוגדרת כנפוצה.
סקר משנת 2019 הראה כי 59% מתושבי הלהט"ב במדינה הופלו לרעה או טופלו בחוסר כבוד במתקני בריאות ציבוריים, כאשר מ-30% נמנע שירות בריאותי.
פוליטיקה
מסוואטי השלישי, מלך אסוואטיני, אחד המלוכנים האבסולוטיים האחרונים בעולם, כינה מערכות יחסים חד מיניות כ-"שטניות" בעוד ראש הממשלה לשעבר ברנבאס סיבוססו דלמיני כינה הומוסקסואליות כ-"מחלה וחריגה".
בשנת 2009, מנגוסותו סימנגא דלמיני, נשיא אגודת ההומואים והלסביות של אסוואטיני, הוזמן אישית לפתיחת הפרלמנט התשיעי של המדינה.
אפליה חברתית ותקריות
דיווחים על אפליה, הטרדה ואלימות נגד להט"ב אינם נדירים באסוואטיני. במרץ 2015, אישה לסבית בת 26 מהאגודה למען הומואים ולסביות במדינה נרצחה על ידי תושב אשר "לא רצה להיות בנוכחות לסביות". כמה חודשים קודם לכן נרצח בעיירה הומוסקסואל גלוי.
במרץ 2019, כומר בכנסייה הושעה מפעילותו לאחר שהואשם היותו ביסקסואל.
ביוני 2019, פקידים סירבו לרשום את עמותת מיעוטים מיניים ומגדריים של אסוואטיני (ESGM) בטענת "רקעי מוסר". מלוזי סימלן, מייסד הקבוצה, שוקל על נקיטת צעדים משפטיים בתגובה.
אקטיביזם
"Rock of Hope" היא קבוצת הסברה למען זכויות קהילת הלהט"ב באסוואטיני אשר נוסדה בשנת 2012, המבקשת להעלות את המודעות לאפליה ולסטיגמטיזציה העומדים בפני חבריה, למנוע העברת HIV/איידס ולקדם קבלה של תושבי להט"ב על ידי החברה ואת עצמם. הקבוצה פעילה גם בביצוע פעולות צדקה בקהילות מקומיות.
מצעד הגאווה הראשון של אסוואטיני נערך ביוני 2018 בבירה מבבנה ואורגן על ידי "Rock of Hope". האירוע החל בצעדה (בהגנה משטרתית), ולאחריה כלל פיקניק וקיום מסיבה. כאלף איש השתתפו. האירוע זכה לסיקור נרחב בתקשורת בינלאומית ומקומית, והופיע בעמוד הראשון של שני העיתונים הסוואזים הגדולים שגרירת ארצות הברית ליסה ג'יי פיטרסון השתתפה במהלכו. אירוע הגאווה השני של המדינה נערך ב-22 ביוני 2019 ותואר בסיומו כ-"הצלחה משמחת" וכלל ביצועי שירי סוואטי מסורתיים.
בנובמבר 2018, פעילים פרסמו סרט תיעודי המתמקד בחייו של גבר הומוסקסואל בשם מלנדו, אישה לסבית בשם אלכס ואישה טרנסג'נדרית בשם פוליקרפ באסוואטיני. הסרט התיעודי, "Fighting For Pride: Swaziland", דן בדעות הקדומות איתם מתמודדים התושבים, בתגובות משפחותיהם ובמשמעות פעילותם של חברי הקהילה.
בדצמבר 2018 הושק מחדש בעמק קואטס סניף של הארגון הבינלאומי, ארון השמחה, המתמקד בתושבי להט"ב דתיים. הכנסייה מטעמו מקדמת בברכה חברים הומוסקסואלים ולסביות. דובר הארגון הצהיר באומרו כי "ראוי לציין שרבים בחוגים הדתיים ממשיכים לפלוט דברי שטנה ולהפגין התעלמות מוחלטת ממעשיו של ה', על ידי שיפוטיות וגירוש חלק מקהילת הלהט"ב ממקומות פולחניהם. מסיבה זו אנו מברכים על פתיחתן של כנסיות כגון אלו המגלות את אהבת האל, ומטיפות את רוח האחדות והיחיד".
פרילנסר
פְֿרִילָנְסֵר (מאנגלית: Freelancer - סוֹפֵר בִּלתִי תָלוּי. עשוי להתפרש גם משתתף חופשי) הוא עובד עצמאי הנותן שירותים מקצועיים למשימות מוגדרות מראש עבור מספר לקוחות באופן שנתון לשליטתו. מידת העצמאות של הפרילנסר מתבטאת באופי העבודות שהוא בוחר לבצע, בהיקפן, בבחירת לקוחות, בהחלטה על צורת התשלום ועוד.
רקע
עבודות הפרילנס נפוצות בעיקר בתחומי מקצוע ספציפיים, כגון: עיתונאות, פרסום, גרפיקה, כתיבה טכנית, תרגום, שירותי ייעוץ שונים. הפרילנסר מספק את שרותיו עם חוזה בכתב או בלעדיו. לפרילנסר מחויבות אישית כלפי מקבל שירותיו, אבל אין ביניהם יחסי עובד-מעביד. הפרילנסר נהנה מהחירות לבחור את לקוחותיו, ועובד בדרך כלל עבור לקוחות אחדים במקביל, ולעיתים חופשי לקבוע את סדר יומו. עבודות הפרילנס מאפשרות לעיתים לפרילנסר לעבוד מהבית, ופרילנסרים רבים חוסכים את הצורך בהוצאות אחזקה שוטפות של משרד ומזכירות. עם זאת, הפרילנס לא נהנה מזכויות של עובד מן המניין והעסקתו אינה כפופה בהכרח לחוקי זכויות עובדים שכירים. משום כך, חלק מההתקשרויות בין מזמיני שירות לפרילנסרים, ובייחוד התקשרויות ממושכות, נתפסות כתצורת העסקה קבלנית או מיקור חוץ.
מקום עבודה יכול להעסיק מספר פרילנסרים לפרויקט אחד. מבחינת המעסיק, מדובר בעבודה שאינה מצריכה אחזקת עובד שכיר, על המחויבות הגבוהה הכרוכה בכך, במיוחד כשעבודות הפרילנס הן במקרים רבים עבודות עונתיות (למשל: בעונת השידורים בטלוויזיה, יש עבודות פרילנס רבות לכותבים).
על פי בדיקת פורבס, נכון לשנת 2019, שיעור הפרילנסים מבין המועסקים בארצות הברית עומד על 35%.
אטימולוגיה ואופי העיסוק
השימוש הראשון במונח היה של סר וולטר סקוט, ברומן ההיסטורי "אייבנהו", בו הוא השתמש במונח פרילנסר (מילולית: "נושא-רומח חופשי") לכינוי שכיר חרב בימי הביניים. המונח עבר הפשטה בשנות ה-60 של המאה ה-19, וב-1903 כבר הופיע במילון אוקספורד כמונח מוכר. בתקופה המודרנית עבר המושג עיבוד - משם עצם לשם תואר או פועל ("עבודת פרילנס", "הוא עובד פרילנס") ובשפה האנגלית אף כפועל (she freelances as a photographer).
אין לפרילנסר תרגום מקובל לעברית. בתי משפט מעדיפים את המונח "משתתף חופשי". בתחום משאבי אנוש יכולה עבודת הפרילנס להיכלל תחת המסגרת הכוללת של "מיקור פנים".
הפרילנסר בישראל
שרותי פרילנס קיימים במגוון רחב של שירותים, כמו גם חברות ישראליות המשמשות זירת מפגש בין מעסיקים ופרילנסרים.
מספר ענפים הבולטים בתצורת ההעסקה פרילנסרית הם תחום התיאטרון והמקצועות האומנותיים בכלל, עיתונות וצילום, תפקידי הפקה והדרכה.
אלפא רומיאו בלה
אלפא רומיאו בלה (באיטלקית: Alfa Romeo Bella, קרויה גם: Alfa Romeo Bella (Bertone)) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית ספורט בסגנון קופה מתוצרת יצרנית הרכב האיטלקית אלפא רומיאו חברת בת של קונצרן הרכב האיטלקי פיאט, אשר הוצגה בשנת 1999.
Break Up Song
Break Up Song (בעברית: שיר פרידה) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הפופ הבריטית ליטל מיקס. השיר יצא לאור ב-27 במרץ 2020, כסינגל מתוך אלבום אלבומה השישי של הלהקה Confetti, על ידי חברת התקליטים תקליטי RCA UK.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד הסינגלים הבריטי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי ג'ייד ת'רוול, פרי אדוארדס, לי-אן פינוק, קמיל פרסל, פרנק נובל ולינוס נורדסטרום והופק על ידי קמיל פרסל וגולד-פינגרס. השיר תואר כשיר בסגנון הסינת'פופ. הגרסה האקוסטית של השיר הייתה זמינה להורדה דיגיטלית באפריל 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-12.8 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
קליפ המילים הרשמי של השיר הועלה לערוץ היוטיוב של ליטל מיקס ב-27 במרץ 2020, ביום צאתו כסינגל. הקליפ מציג בתוכו את מילותיו של השיר, תוך שניתן לראות בו גם את חברות הלהקה במקומות שונים. זאת בנוסף לכך שיש בו אורות ניאון בצבעים שונים.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של קליפ המילים עומד על למעלה מ-4.5 מיליון צפיות.
הדרך האטלנטית
"הדרך האטלנטית" או " דרך האוקיינוס האטלנטי" (בנורווגית: Atlanterhavsveien) היא דרך באורך של 8.3 קילומטר, שעוברת דרך הארכיפלג Eide ו-Averøy שבמחוז מור ורומסדאל (Møre og Romsdal) בנורווגיה. זוהי דרך מפותלת, שעיקוליה חודרים אל האוקיינוס האטלנטי. והיא מקשרת בין איים קטנים, שוניות וצוקי סלע, בין היתר באמצעות כבישים מוגבהים ושמונה גשרים, שהגשר הגדול Storseisundet הוא הבולט שבהם.
לפני בנייתה ניתן היה להגיע אל חלק מהאיים ביניהם היא מקשרת באמצעות שיט בלבד. שיט זה היה מסוכן, במיוחד בתקופת הסתיו, בגלל הרוחות העזות שמנשבות באזור. באיים פרוצים לרוח אלה חיו בתחילת המאה העשרים כ-120 איש בלבד, שהתפרנסו מדייג ומכירת דגים יבשים. בשנת 1909 תוכננה מסילת רכבת לקשר בין האי אוורוי (Averøy) ליבשה, אולם תוכנית זו נגנזה. תכנון הכביש החל ב-1970, הבנייה החלה ב-1983 והכביש נחנך ב-1989. במהלך הבנייה, שעלותה 122 מיליון כתרים נורווגיים, נפגע האזור מ-12 סופות הוריקן קשות.
הדרך הפכה ליעד תיירותי מבוקש, נשמרת כאתר מורשת עולמית ונרשמה ב-2005 כמבנה המאה בנורווגיה. הדרך האטלנטית נחשבת לאחת מדרכי הנוף היפות בעולם.
קרדיג אפ קונד'ה
קרדיג אפ קונד'ה (בוולשית: Ceredig ap Cunedda; סביבות 415–453), בנו של קונד'ה "הקיסר", היה מלך וולשי אשר ייסד את ממלכת קרדיגיון במערב ויילס ב.
קורות חיים
קרדיג נולד בממלכת גודוד'ין שב (כיום דרום סקוטלנד וצפון אנגליה), למשפחת אצולה מקומית עם קשרים היסטוריים לשלטונות הרומאיים, שהיגרה לוויילס כדי לסייע בגירוש הפולשים הגאליים. אב המשפחה, קונד'ה, נלחם בפולשים והקים את ממלכת גוויניד' האיתנה בצפון-מערב ויילס, קרדיג שלא היה הבן הבכור ולכן לא ירש את גוויניד', אך לחם בגבורה במערכה, קיבל מאביו את האדמות בחלק הדרומי וייסד שם ממלכה משל עצמו. הממלכה שייסד נקראה קרדיגיון (מוולשית "אנשי קרדיג"), אשר על שמה קרויים כיום מחוז קרדיגיון ומפרץ קרדיגן.
לא הרבה ידוע על חיו של קרדיג מלבד קשריו המשפחתיים ועץ המשפחה שלו. הוא נישא למלרי הקדושה (Meleri), אחת מ-24 הבנות של בריכן מייסד ממלכת ברכיניוג. על פי המסורת, קרדיג נחשב לסבו של דייוויד הקדוש מצד בנו קדיג, וסבו של פדארן הקדוש מצד ביתו גוון, שניהם קדושים חשובים להתפתחות הנצרות המוקדמת בוויילס.
איוואן השלישי
איוואן השלישי ואסילייביץ' (רוסית: Иван III Васильевич) (22 בינואר 1440 - 27 באוקטובר 1505), המכונה גם איוואן הגדול - נסיך מוסקבה ושליט רוסיה מ-1462 עד מותו. נחשב ל"מלכד הארצות הרוסיות" משום שכבש שטחים נרחבים, וכן הדף את פלישת פולין-ליטא ושחרר את רוסיה מעולה של אורדת הזהב. בנוסף, ידוע בשל מאמציו לשיפוץ הקרמלין ובשל פרק הזמן הארוך בו שלט על רוסיה - 43 שנים.
איוואן השלישי היה סבו של איוואן הרביעי.
מלכד נסיכויות רוסיה
איוואן השלישי נולד ב-22 בינואר 1440 לנסיך וסילי השני ואשתו, מריה ירוסלבנה. בשנת 1462 הוא עלה על כס הנסיכות, אשר הייתה החזקה שבנסיכויות הרוסיות, כיורשו של אביו והחל במלאכת אבותיו - חיזוק והגדלת תחומי מחוז שלטונו - נסיכות מוסקבה. חשוב לציין שאיוואן, כקודמיו, לא מיהר לעשות זאת והעדיף התפתחות איטית ויציבה על פני סיפוח גדול-ממדים בזמן קצר. כך, בשנת 1463 הוא צירף למוסקבה את נסיכות יארוסלאבל, ובשנת 1474 - את נסיכות רוסטוב. בשנת 1478 (ב-14 בינואר בה) הוא סיפח את העיר החופשית והגאה נובגורוד וסביבותיה.
המרד במונגולים
בשנת 1480 איוואן מרד בשליט המונגולי, חאן אחמד. הלה בא לתקוף את איוואן ולהשליט עליו את מרותו והגיע לנהר האוגרה, שסימן את הגבול הרוסי, ב-6 באוקטובר 1480, והמתין לצבא בן-בריתו, מלך פולין (אשר לא הגיע). בצדו השני של הנהר עמד הצבא הרוסי. החאן ניסה לחצות את הנהר במספר מקומות, אך נהדף על ידי הרוסים, אשר היו עדיפים עליו גם מבחינה טכנולוגית. ב-11 בנובמבר, עם בוא החורף, החאן הכיר בהפסדו ונסוג. רוסיה הייתה עתה חופשית מהעול הטטרי.
רבים מההיסטוריונים אינם מעריכים את איוואן השלישי וטוענים כי הוא הפגין פחדנות בכך שלא תקף בעצמו את חאן אחמד. אולם מצד שני, אילו תקף איוואן, היה נמצא באותה נחיתות טקטית שבה היו הטטרים כשהתקיפו אותו מעבר לנהר; וכן, הצבא הפולני יכול היה לנצל זאת ולעקפו מאחור.
לאחר שהשתחרר מעול הטטרים ונפטר מאויב מרכזי, המשיך איוואן להגדיל את נסיכות מוסקבה ולספח אליה נסיכויות נוספות. בשנת 1485 סיפח את הנסיכויות החזקות של טבר, וריה וריאזן. כמו כן, איוואן דיכא מרידות שפרצו בנובגורוד; לשם כך השתמש בשיטה העתיקה של הגליית פרנסי העיר ומכובדיה לערים אחרות בתחומי שלטונו.
המלחמות עם פולין וליטא
הישגו הגדול ביותר של איוואן כמאחד של רוסיה לא היה באיחוד עצמו כי אם בשימורו. את זאת השיג בכך שתחילה לא התחלק בשלל המלחמה עם אחיו; ולאחר מכן, על ידי כך שהורה שלאחר מותם של קרובי משפחתו על נחלותיהם לעבור לשלטונו ולא ליורשיהם הישירים. הוראה זו מנעה את פיצולה-מחדש של הממלכה הרוסית העתידה לנסיכויות עצמאיות-למחצה.
מדיניות פנים
אופי המשטר תחת איוואן השלישי הפך בהדרגה למשטר אוטוקרטי ריכוזי, בין השאר בשל ההגמוניה ההיסטורית של מוסקבה על פני שאר הנסיכויות הרוסיות וגם משום שמוסקבה הייתה מקום מושבו של ראש הכנסייה הרוסית.
אשתו השנייה סופיה פלאולוג, שדודה היה הקיסר הביזנטי האחרון קונסטנטינוס האחד עשר, הנהיגה ברוסיה את מנהגי החצר הביזנטית והחדירה יתר פתיחות לתרבות האירופית. נישואיו אלה של איוואן, אשר לאחר נפילת הקיסרות הביזנטית ראה את עצמו כיורש שליטיה, גרמו להכתרתה של מוסקבה ל"רומא השלישית" לאחר רומא וקונסטנטינופול. בהשפעתה של הנסיכה קלטה מוסקבה את מנהגי החצר של ביזנטיון וגם את שאיפותיה האימפריאליות. קשרי האיחוד וההורשה בין מוסקבה לאימפריה ביזנטית הודגשו על ידי איחוד סמלי שתי הממלכות - גאורגיוס הקדוש של מוסקבה והעיט הדו-ראשי של ביזנטיון. העיט הדו-ראשי נותר סמלה של רוסיה גם כיום.
הנסיך הגדול החל לנתק את עצמו מהאצולה המסורתית, הבויארים ואט-אט דחק את רגליהם מהשלטון: הוא הוריד אותם ממעמד של יועצים, כמקודם, למעמד של עושי דברו התלויים בו.
בנוסף לריכוז השלטון, איוואן הקדיש תשומת לב גם לתרבות הרוסית. בשנת 1479 נבנתה מחדש במוסקבה קתדרלת העלייה לשמים החשובה, על פי תוכניתו של האמן הזר שהוזמן, אריסטוטלס פיורוונטי, ובשנת 1485 נבנה מחדש והורחב הקרמלין. בנוסף לכך, בתקופתו של איוואן תורגמו לרוסית יצירות קלאסיות של העולם העתיק והורכב ה"סודבניק", קובץ החוקים של כלל הנסיכות.
בערוב ימיו
כהוקרה על פעולותיו לטובת מוסקבה ורוסיה זכה איוואן עוד בימיו לכינוי "הגדול". ליורשו הוא מינה, בלחץ אשתו, את בנה וסילי, תחת נכדו מצד בנו הבכור מאשתו הראשונה (שנפטרה). הוא נפטר ב-27 באוקטובר 1505.
חיל הים המצרי
חיל הים המצרי (בערבית: القوات البحرية المصرية; תעתיק מדויק: אלקואת אלבחריה אלמצריה; מילולית: הכוחות הימיים המצריים) הוא הזרוע הימית של צבא מצרים. משימותיו העיקריות של חיל הים המצרי כוללות הגנות קו החוף של מצרים שאורכו למעלה מ-2,000 ק"מ בים התיכון ובים סוף, הגנת פתחי תעלת סואץ ותמיכה בזרועות האחרות של צבא מצרים.
חיל הים המצרי התעצם והתחדש בשנים האחרונות. נכון לשנת 2020, הוא חיל הים הגדול ביותר במספר הכלים במזרח התיכון, והשישי במספר הכלים הכולל בעולם.
הבסיס הראשי של חיל הים המצרי נמצא באלכסנדריה. לחיל הים בסיסים נוספים בע'רדקה, ספאגה, פורט סעיד, מרסא מטרוח, ברניס, וסואץ.
מבנה הכוח
רובו של צי חיל הים המצרי מורכב משייטות של פריגטות, קורבטות, צוללות, שולות מוקשים, ספינות טילים וספינות סיור. כמו כן, חיל הים המצרי מתכנן הצטיידות בשתי נושאות מסוקים עד לסוף שנת 2016. על החיל מפקד תת-אדמירל אוסמה אל-גינדי, שהוא אף חבר המועצה העליונה של הכוחות המזוינים של מצרים.
כלי טיס
חיל הים המצרי מתכנן הצטיידות בשתי ספינות סער אמפיביות. בנוסף לכוח האווירי שיופעל מספינות אלו, חיל האוויר המצרי מפעיל כלי טיס לצורכי סיור ימי והגנה נגד צוללות. כלי הטיס של חיל האוויר המצרי המופעלים בתמיכה לחיל הים הם:
ספינות סער אמפיביות
חיל הים המצרי הצטייד בשתי נושאות מסוקים חדישות מתוצרת צרפת שצפויות להיכנס לשימוש מלא בסוף שנת 2016. נושאות המסוקים, שהוזמנו במקור על ידי רוסיה, אך הזמנתם בוטלה בעקבות הסנקציות על רוסיה נרכשו על ידי מצרים ככל הנראה בעזרת מימון סעודי.
נושאת המסוקים הראשונה בשירות, שנקראה על שמו של גמאל עבד אל נאצר, נמסרה בשנת 2016 לצי המצרי. נושאת המסוקים השנייה, שנקראת על שמו של אנואר סאדאת נמסרה בספטמבר 2016.