cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
טבח אגם מאג'ורה
מעשי הטבח
מלבד מעשי הרצח במלון מיינה נרצחו בכפר סמוך עוד 14 יהודים, שניים בפיאן די נאווה, ליד פרמנו, תשעה בארונה, שלושה במרגוזו ושניים באורטה סן ג'וליו ב-16 בספטמבר. למחרת, 17 בספטמבר, נרצחו ארבעה יהודים בסטרסה.
באוקטובר 1943 רצחו חברי אותה יחידה את הבנקאי היהודי ושלושה מבני משפחתו באינטרה סמוך לורבניה באזור אגם מאג'ורה, וקברו את הגופות.
מספר הקורבנות המדויק לא ידוע, אך לפחות 50 יהודי יוון ואיטליה נרצחו על ידי היחידה בספטמבר ובאוקטובר 1943 במהלך מעשי הטבח באגם מאג'ורה, וכ -56 קורבנות נאמדים במה שתואר כטבח הגרמני הראשון ביהודי איטליה בזמן מלחמת העולם השנייה.
השלכות
מעשי הטבח זכו לתשומת לב בינלאומית לאחר שאחת הגופות נשטפה לגדות אגם בשווייץ והמקרה דווח בעיתון שווייצרי מקומי. הדבר הוביל לחקירת האירועים על ידי שני שופטים של חטיבת ליבנסטארטה אך ללא סנקציות על חברי היחידה שהייתה אחראית לטבח.
חמישה מחברי הלייבסטנדרטה, האנס קרוגר, הרברט שנל, האנס רוהוור, אוסקר שולץ ולודוויג לייטה, הואשמו על ידי בית משפט באוסנברוק בשנת 1968 ב-22 מקרי רצח. בית המשפט מצא את שלושת הראשונים אשמים ברצח וגזר עליהם מאסר עולם ואילו השניים האחרים קיבלו עונש מאסר של שלוש שנים באשמת סיוע לפשע. התיק הועבר לבית המשפט הגבוה בגרמניה, ה-Bundesgerichtshof, שקבע כי על אף שאינו מבטל את פסק הדין במהותו, יש לשחרר את פושעי המלחמה הנאצים מסיבות טכניות. מכיוון שהפשע בוצע בשנת 1943 ולמעשה נחקר על ידי היחידה כבר אז, גם ללא מסקנה, תאריך ההתחלה הרגיל להתיישנות על פשעים נאצים, תאריך הכניעה הגרמני בשנת 1945, לא חל, כלומר חלה על מעשי הטבח התיישנות.
פסק דין זה גרם לתסכול רב בגרמניה מצד דור צעיר יותר של תובעי מדינה שהיו מעוניינים להעמיד לדין את הפושעים הנאצים ואת עוזריהם.
בגין רצח משפחת אובזה, הועמד לדין בשנת 1954 האוסטרי גוטפריד מאיר בקלגנפורט, אך לא נמצא אשם.
מעשי הטבח בתרבות
על מעשי הטבח במלון מינה הופק סרט (Hotel Meina) שיצא לאקרנים בשנת 2007. הסרט עורר מחלוקת מכיוון שהוא סטה מהסיפור, שנכתב על ידי מרקו נזה, וגם מהאירועים האמיתיים. יוצרי הסרט הואשמו בכך שהציגו את הגרמנים באור חיובי.
בקי בהר-אוטולנגי, בתו של בעל המלון ועד ראייה לאירועים, אז בת שלוש עשרה, פרסמה את זכרה לאירועים בספר שכותרתו "הטבח הנשכח".
קבוצת אריה I
קבוצת אריה I, נקראת גם קבוצת M96 היא קבוצת גלקסיות שנמצאת במרחק של כ-35 מיליון שנות אור משביל החלב בקבוצת הכוכבים אריה והיא חלק מצביר-על הנקרא צביר-על הבתולה, שמכיל קבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות רבים, בהם גם הקבוצה המקומית. הקבוצה מכילה מספר גלקסיות בהירות ובולטות, ביניהן חמש שנכללות בקטלוג מסיה.
מבנה ותכולה
קבוצת אריה I מורכבת משתי תת-קבוצות מובחנות שהמרחק הזוויתי ביניהן הוא כ-8 מעלות ושתיהן נמצאות במרחק של כ-35 מיליון שנות אור משביל החלב כך שהמרחק ביניהן הוא כ-5 מיליון שנות אור. בצירוף מספר גלקסיות שמרחקן משביל החלב דומה והן נמצאות בסביבתן של שתי התת-קבוצות, נראה שקוטרה של הקבוצה כולה הוא כ-9 מיליון שנות אור. הקבוצה מכילה כ-90 גלקסיות, רובן גלקסיות ננסיות, אך לפחות 12 גלקסיות גדולות.
תת-קבוצת M96
תת-קבוצת M96 (או NGC 3368), נקראת גם תת-קבוצת M105 (או NGC 3379), בעיקר כאשר הקבוצה כולה נקראת קבוצת M96, היא החלק המערבי יותר של הקבוצה, שבמרכזה נמצאות הגלקסיה האליפטית הגדולה M105 וגלקסיית העדשה NGC 3384. את שתי הגלקסיות מקיפה טבעת עצומה של מימן נייטרלי (אזור H I) בקוטר של כ-650,000 שנות אור, שנוצרה ככל הנראה לפני כ-1.2 מיליארד שנים בעקבות התנגשות של M96 עם NGC 3384. בטבעת, שמסתה מוערכת בכ- מסות שמש, נוצרים כוכבים חדשים ונראה שנוצרו בה גם מספר גלקסיות ננסיות. מסתה הכוללת של תת-קבוצת M96 מוערכת בכ- מסות שמש והגלקסיות שבה מתרחקות מהקבוצה המקומית במהירות ממוצעת של כ-747 קילומטר בשנייה.
שש מהגלקסיות הן גדולות ובהירות יחסית:
תת-קבוצת M66
תת-קבוצת M66 (או NGC 3627), נקראת גם שלישיית אריה, היא החלק המזרחי של קבוצת הגלקסיות ובמרכזה שלוש גלקסיות בהירות היוצרות צורת משולש. מסתה הכוללת של תת-קבוצת M66 מוערכת בכ- מסות שמש והגלקסיות שבה מתרחקות מהקבוצה המקומית במהירות ממוצעת של כ-728 קילומטר בשנייה. בדומה לתת-קבוצת M96, גם תת-קבוצת M66 מוקפת בענן של מימן נייטרלי שמסתו מוערכת בכ- מסות שמש.
בנוסף לשלוש הגלקסיות של שלישיית אריה, יש בסמוך גלקסיה אחת בהירה נוספת ששייכת גם כן לתת-קבוצת M66:
מעבר לקבוצת אריה I
ברקע של קבוצת אריה I נמצאות מספר קבוצות גלקסיות שנקראות בשם הכולל אריה II ומהוות צביר גלקסיות שמרחקו משביל החלב הוא פי 3-2 מהמרחק של קבוצת אריה I ומשתייך לעל-צביר שערות ברניקי. הקבוצות מכילות במשותף אלפי גלקסיות, כאשר למעלה מ-100 מהן הן גלקסיות גדולות. כ-16 מעלות ממזרח לקבוצת אריה I נמצא צביר הבתולה שהוא צביר הגלקסיות הגדול ביותר בעל-צביר הבתולה ומרחקו משביל החלב הוא כ-54 מיליון שנות אור, בערך פי 1.5 מהמרחק של קבוצת אריה I.
גביע הליגה 1975/1976
גביע הליגה לעונת 1975/1976 הייתה מסגרת טורניר גביע, והתחרות השלישית בחשיבותה בכדורגל הישראלי ששוחק למשך עונה אחת בלבד.
הטורניר התקיים בתחילת עונת 1975/1976, והקבוצות המשתתפות הורכבו מ-8 קבוצות הליגה הלאומית (הליגה הבכירה) שדורגו ב8 המקומות הראשונים בעונת 1974/1975 (לגביע הליגה הלאומית) ו-8 קבוצות שסיימו ראשונות בליגה א' (לגביע ליגה א') לעונת 1974/1975: 4 הראשונות מבית הדרום, ו4 הראשונות מבית הצפון.
המשחקים החלו ב-13 בספטמבר 1975 והסתיימו ב-4 באוקטובר 1975, והטורניר התקיים בזמן שנבחרת ישראל הייתה במשחקים בינלאומיים בטורניר אולימפיאדת מונטריאול 1976.
הפועל חדרה זכתה בגביע הליגה לליגה הלאומית 1975/1976 לאחר שניצחה בגמר 0:1 את הפועל תל אביב.
מכבי רמת עמידר זכתה בגביע הליגה לליגה א' 1975/1976 לאחר שניצחה בגמר 1:2 את מכבי חיפה.
לאחר הניסיון שנעשה בעונה זו, הטורניר בוטל ולא שוחק עוד מעולם במתכונת זו. למעשה הפעם הבאה שהוקם הגביע השלישי בחשיבותו בכדורגל הישראלי הוא גביע הטוטו שהחל להתקיים כ-6 שנים לאחר מכן בעונת 1984/1985, ומשוחק עד היום.
סוזן קולינס
סוזן מארי קולינס (באנגלית: Suzanne Marie Collins; נולדה ב-10 באוגוסט 1962 בהרטפורד שבקונטיקט, ארצות הברית) היא תסריטאית וסופרת מדע בדיוני ופנטזיה אמריקאית.
קולינס היא מחברת רבי המכר משחקי הרעב, משחקי הרעב - התלקחות ומשחקי הרעב - עורבני חקיין. הספרים עוררו גם התעניינות רבה בקרב תעשיית הקולנוע: כל ספריה בסדרת משחקי הרעב הופקו לסרטים בעלי אותו שם (הספר השלישי מסדרה פוצל לחלק א' ולחלק ב'). נוסף למשחקי הרעב, כתבה קולינס סדרה נוספת בשם "עולמטה", אותה כתבה לפני סדרת משחקי הרעב. הספר הראשון, השני והשלישי בסדרה תורגמו לעברית ונקראים "גרגור והנבואה האפורה", "גרגור ואימת האבדון" ו"גרגור וקללת הדם". הסדרה החדשה כיכבה ברשימות רבי המכר של הניו יורק טיימס, בוק סנס ויו אס איי טודיי, וזכתה בפרסים ספרותיים ובשבחי הביקורות. בספטמבר 2016, נפתח פארק שעשועים של "משחקי הרעב" בדובאי.
ליוויו קורי
ליוויו קורי (באיטלקית: Livio Cori; נולד ב-12 במרץ 1990) הוא ראפר ושחקן איטלקי.
ביוגרפיה
קורי נולד ברובע הספרדי שבנאפולי, איטליה. הוא החל לכתוב את שיריו ב-2005. בשנת 2008 החל לשתף פעולה עם אמנים נאפולים שונים, והפיץ את שיריו הראשונים דרך הלייבל "NoonStudios".
ב-2015 הוציא את סינגל הפריצה שלו, "Tutta la notte", בשיתוף הזמר ג'מון, שנכלל במיני-אלבום הבכורה שלו, Delay, שיצא לאור ב-2017. באותה השנה, החל לככב בסדרת הטלוויזיה האיטלקית "גומורה", והוציא את השיר "Surdat" שנכלל בפסקול הסדרה.
ב-2018 חתם בחברת התקליטים "שוגר מיוזיק" והוציא דרכה את המיני-אלבום השני שלו, Montecalvario. באותה השנה, השתתף בפסטיבל סן רמו עם השיר "Un'altra luce" יחד עם נינו ד'אנג'לו, והגיע למקום האחרון.
ב-2019 הוציא את אלבום הבכורה שלו,.
דון רופר
דונלד ג'ורג' בומונט "דון" רופר (אנגלית: Donald George Beaumont "Don" Roper; 14 בדצמבר 1922, בוטלי, המפשייר - 8 ביוני 2001, סאות'המפטון) היה כדורגלן אנגלי.
קריירה
במקביל לקריירת הכדורגל שלו הוא השתתף פעם אחת במשחק קריקט מקצועני בין המפשייר לאוניברסיטת קיימברידג'.
רופר שיחק בעונת 1946/1947 בליגה השנייה וגילה יכולת טובה, ולפיכך בסיום העונה הוחתם על ידי ארסנל תמורת 10,000£, כאשר ג'ורג' קרטיס וטום רדקין עוברים לסאות'המפטון. בהנהלת ארסנל רצו מאוד להחתים את רופר על חוזה במועדון, והמאמן טום ויטאקר הגיע לסאות'המפטון כ-11 פעמים במסגרת המשא ומתן.
רופר הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בארסנל, ובעונת האליפות 1947/1948 הוא השתתף ב-40 משחקים שבהם הבקיע 10 שערים. הוא עבר לעמדת הקיצוני השמאלי בעונת 1949/1950, אך הוחלף על ידי דניס קומפטון לקראת משחק גמר גביע ה-FA של 1950, שהסתיים בניצחון של ארסנל. רופר חזר לעמדה זו בעונה שלאחר מכן, והמשיך לשחק בה במשך חמש עונות נוספות. הוא השתתף בהפסד ארסנל לניוקאסל יונייטד בגמר גביע ה-FA של 1952, אך במשחק זה הוא נאלץ לסגת לעמדת הבלם האחורי על מנת להחליף את וולי ברנס שנפצע.
עונת 1952/1953 הייתה מוצלחת מאוד מבחינת רופר, ובמהלכה הוא זכה עם ארסנל באליפות נוספת והשתתף במשחק אחד של נבחרת אנגליה ב' (אם כי מעולם לא שיחק בנבחרת הבכירה). ב-1952 הוא גם הבקיע חמישה שערים במשחק ידידות נגד היברניאן, שהיה אחד מהראשונים במדינה ששוחקו לאור הזרקורים.
רופר היה שחקן הרכב קבוע במשך שתי עונות נוספות, אך בעונת 1955/1956 איבד ממעמדו ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון. הוא שיחק במדי ארסנל ב-321 משחקים, בהם הבקיע 95 שערים.
בינואר 1957 הוא חזר לשחק עבור מועדון הכדורגל סאות'המפטון שהתדרדר עד לליגה השלישית, התמנה לתפקיד הקפטן ושיתף פעולה עם שחקנים כגון דרק ריבס וטרי פיין הצעיר. בסוף העונה רופר הסתכסך עם הנהלת סאות'המפטון על תנאי העסקתו, וטען שהבטחות שניתנו לו על ידי טד בייטס לקבל תפקיד של מאמן כושר לא קוימו. רופר עזב את סאות'המפטון בכעס רב, ולאחר מכן סירב להשתתף באירועים של המועדון או לבקר באצטדיון הדל.
רופר פרש ממשחק פעיל ב-1963 לאחר ששיחק עבור ויימאות' ודורצ'סטר טאון. לאחר פרישתו הוא עבר להתגורר בסאות'המפטון ועבד כמהנדס.
אתמולים אבודים
אתמולים אבודים (באנגלית: Ruts Journey - A Survivor's Memoir) הוא ספרה של רות גלסברג-גולד, המביא את סיפור ילדותה, גירושה עם משפחתה לטרנסניסטריה בשנת 1941 והצלתה מרעב, קור מקפיא ומחלות קשות, עד לעלייתה ארצה באוניית מעפילים, דרך מחנה מגורשים בקפריסין.
עלילת הספר
הספר מתחיל בזיכרון אידילי - רותי הקטנה יוצאת מדי קיץ לחופשה ממושכת בחוות סבה, ליטמן כץ, בכפר מילי, על גדות נהר הצ'רמוש, שהיה הגבול הטבעי בין צפון-מערב רומניה של אותן שנים לפולין. אוכלוסיית מילי הייתה ברובה רותנית ומיעוטה יהודית. החווה הייתה רחבת-ידיים, על שפת פלג, ובה שדות תבואה, מטעי פרי, גן ירק, פרות ועופות שונים. עוד היו בה טחנת קמח, שהמציא סבא ליטמן לתועלת איכרי הכפר, מכבש חמניות לשמן משובח, גם הוא פרי המצאתו, ובריכת דגים. רותי, אחיה מנשה (בובי) ודודניהם היו מתרוצצים בחווה להנאתם, מטיילים ומשתובבים. לרותי היה זה גן עדן בזעיר אנפין, על אף אורח החיים הפרימיטיבי, ללא חשמל וללא מים זורמים.
גם עם תום החופשה והחזרה הביתה, לצ'רנוביץ שבבוקובינה, הייתה ילדותה של רותי מאושרת. עם אם מסורה ודואגת, אב אוהב ומטפח, שדאג לפיתוח כשרונותיה הטבעיים ואח גדול נערץ, כנר מחונן ובעל כישרונות הנדסיים ומדעיים, שגשגה הילדה, מוגנת ואהובה. הבית היה אמנם מסורתי, אך נאור וליברלי ובין חברותיה של רותי היו יהודיות ונוצריות בנות זרמים שונים, רומניות וגרמניות ללא אבחנה.
על חיי אושר חסרי דאגות אלה התחילה להעיב האנטישמיות בשנת 1937, אך רותי כמעט לא הייתה מודעת לכך. כל עוד נמשכו חייה כרגיל, לא נתנה דעתה על המתרחש, אך האירועים תכפו ובאו, עד שאי אפשר היה להתעלם מהם. יסודות אנטישמיים היו ברומניה מאז ומתמיד, אך עליית הפשיזם, ובייחוד ממשלת גוגה-קוזה האנטישמית קצרת הימים, החמירו את המצב ויצרו רקע מתאים לרדיפת יהודים. מראיה ה"ארי" של רותי, שיער בהיר ועיניים תכולות, הצילו אותה מהתנכלויות אישיות, אך לא כן אחיה, שחזותו הייתה יהודית מובהקת ובבית הספר הגבוה שלמד בו, שרוב מוריו ותלמידיו היו נוצרים, התנסה בלא מעט ביזוי והשפלה.
בשנת 1939 החלה הממשלה הרומנית לשלול אזרחות מיהודים ולאסור עליהם לנהל עסקים. ביוני 1940 יצא הצבא הרומני מבוקובינה והצבא האדום בא במקומו. היהודים ששו על השינוי, אך אורח החיים הסובייטי הביא עמו קשיים חדשים. אביה של רותי נאלץ לעבוד לפרנסת המשפחה במשמרת לילה במאפייה, עבודה שלא התאימה לגילו ולמצבו הבריאותי. רותי, לעומת זאת, נהנתה מתוכנית הלימודים הסובייטית, שאיפשרה לבנים ובנות ללמוד יחד והטיפה לאחווה, שוויון וחרות, ללא הבדל דת וגזע. עם זאת, קשה היה לה לוותר על נאמנותה לבית המלוכה הרומני ולאמונתה הדתית. הקשיים התבטאו גם בצמצום המזון ובהמשך, בצמצום שטח המגורים, כשכל משפחה נאלצה להכניס אל דירתה דיירים בתכתיב מגבוה.
סבא ליטמן נפטר בשנת 1940, אך שאר בני המשפחה שהמשיכו לחיות בחווה נרצחו ביולי 1941, מיד אחרי שגרמניה הנאצית הפרה את ההסכם עם ברית המועצות ופלשה לשטחה. איכרי הכפר, שחיו במשך דורות עם יהודי מילי באחווה ובכבוד הדדי, קמו עליהם וטבחו בהם באכזריות. גן העדן של רותי נמחה מן העולם.
בראשית יולי נכנס הצבא הרומני לצ'רנוביץ, לאחר מסע טבח וביזה ביהודים, ואז באו הנאצים והשלימו את המלאכה. אלה שנותרו בחיים מן הטבח, נפלו קורבן לשלל האיסורים, הצווים וההשפלות שהשליטו הנאצים, שהנורא בהם, מבחינתה של רותי, היה האיסור ללכת לבית הספר. אז החלו המאסרים והגירושים. ראש עיריית צ'רנוביץ, טראיאן פופוביץ', עשה כל שביכולתו למנוע את הגירוש והורשה לחתום על היתרי שהייה לבעלי מקצועות דרושים. בעלי הון יכלו לפדות את עצמם, אך למשפחתה של רותי לא היה דבר. קרובי משפחה עשירים, שלעזרתם פנו לאחר התלבטויות וכמוצא אחרון, דחו את בקשתם. יושרם מנע מהם להשתמש ברכוש של בני משפחה, שהופקד בידם למשמרת, כדי להציל עצמם מן הגירוש, והאירוניה שבמצב גרמה לכך, שבסופו של דבר הגיע הרכוש הזה אל ביתם של אותם קרובי משפחה עשירים, שמנעו מהם עזרה להצלת חייהם. בנובמבר 1941 הגיעו החיילים אל בית משפחת גלסברג ודחקו בהם, בקללות וגידופים, לעזוב את ביתם לבלי שוב.
אחרי מסע אימים ברכבת של קרונות בקר חתומים, ללא אוורור, כמעט ללא אוכל ומים וללא הפסקות יציאה לשירותים, במשך ארבעה ימים רצופים, החל מסע רגלי מפרך, שרק ילדים וזקנים היו פטורים ממנו והורשו לעשותו בנסיעה בעגלות. אביה של רותי, שמצבו הבריאותי לא איפשר לו הליכה ממושכת, ניסה לעלות עמה אל העגלה, אך סולק ממנה במכת רובה. כינורו של אחיה נחטף ממנו, נשבר והושלך אל הבוץ. ממקום מושבה בעגלה נאלצה רותי לחזות בהוריה ואחיה המשתרכים בכבדות בגשם שוטף בדרך הבוצית, כושלים ומטים לנפול, במשך ימים ארוכים. ללינת לילה חנו ביער, ללא מחסה מן הקור והגשם, ללא מזון ומים. השמועה אמרה, שכאשר יגיעו אל נהר הדניסטר יירו בהם וישליכו את גופותיהם למים. סופר להם, כי דודה של רותי, שניסה לפדות את חיי היהודים שהיו עמו בכסף שאסף מהם, בהתאם להסכם שהגיע אליו עם המפקד, נורה עם כל שאר החבורה לאחר שהתשלום המוסכם נמסר לתעודתו. הרומנים נהנו להתעלל ביהודים שנמסרו לידיהם ללא תנאי או הגבלה ונקמו בהם בחדווה על קבלת הפנים החוגגת שערכו שנה קודם לרוסים. מכות, יריות וכל התעללות אחרת היו דבר שבשגרה בשיירת הזוועות.
בסוף המסע הגיעה השיירה, או מה שנותר ממנה, אל מחנה ברשאד שבטרנסניסטריה, וכאן הושארו היהודים לגווע לאיטם. לא היה זה מחנה ריכוז או השמדה נאצי. איש לא ארגן כאן את הכלואים, לא הוציאו אותם למסדרים או לעבודה וגם לא לקחו אותם לתאי גזים ומשרפות. השיטה הרומנית הייתה פשוטה יותר - להפקיר אותם למוות איטי, בכפור, ברעב, בצמא ובמחלות. בזה אחר זה גוועו ומתו אביה, אחיה ואמה של רותי בייסורים ממושכים. היא עצמה התענתה בהתקפים חוזרים של מחלת הטיפוס, ואין להבין כלל איך שרדה אותם ונותרה בחיים, בתנאי מחסור קיצוני - בלי טיפול ותרופות, בלי חימום, כמעט ללא מזון ומים ובחוסר הגיינה מוחלט. אישה, ששיכלה את בתה הפעוטה, עזרה לה כמיטב יכולתה, לאחר שאמה של רותי חילצה מפיה לפני מותה הבטחה לעשות זאת, אך אמצעיה היו מוגבלים מאוד. לאחר זמן הוקם במחנה מעין בית יתומים, שמארגניו עשו כל שביכולתם לדאוג לילדים החולים, הנכים והמוזנחים, ורותי שרדה גם כאן עוד תקופות חולי, רעב וזוהמה, שנקודת האור היחידה בהם הייתה נכונותו של מורה מתושבי המחנה ללמד את הילדים המעוניינים בכך, בניסיון לפצות ולו במשהו על שנות הלימוד שהם מחמיצים, נוסף לכל יתר האובדנים שחוו.
בחודש מרץ 1944 הגיע הצבא הסובייטי ושיחרר את הכלואים. במשך תקופת מה התמכרה רותי לאידאולוגיה הקומוניסטית, שכבר שבתה את לבה שנים קודם, בצ'רנוביץ. חייה השתפרו במעט, וכשהוצעה לה האפשרות לעלות ארצה עם חבורה ציונית, העדיפה לדחות אותה לטובת נסיעה לברית המועצות וחיים חדשים כאזרחית סובייטית. אלא שגם הבטחה זו התגלתה כריקה מתוכן. ברגע האחרון ניצלה משליחה לעבודת פרך ללא שכר במכרה פחם, משום שחזותה הצעירה מכפי גילה והלא-מפותחת שכנעה את המארגנים, כי היא צעירה מארבע-עשרה שנותיה. שוב מצאה את עצמה בבית יתומים דל, משם הוחזרה לרומניה ועברה ממשפחה אומנת אחת לאחרת, היטלטלה בין קרובי משפחתה הנפעמים מעצם הצלתה, והצטרפה בסופו של דבר לגרעין הכשרה, שציפה לעליה לארץ ישראל. ההמתנה התמשכה עוד ועוד, וכאשר בסופו של דבר הגיע תורה, טבעה אוניית המעפילים שהפליגה בה, ספינה יוונית רעועה, לחופי אי יווני נידח בים האגאי. מי שהגיע לחלץ אותם, הייתה משחתת בריטית, והמעפילים המותשים נלקחו היישר למחנה מעצר בקפריסין, להמתנה נוספת. רק ב-1 בינואר 1948 זכתה רותי להגיע לבסוף לחיפה, בעיצומן של פעולות האיבה בין היישוב לפורעים הערבים, שהמשכן מלחמת העצמאות. רק לאחר המלחמה זכתה סוף סוף להקים בהרי ירושלים את הקיבוץ, שעליו חלמו היא וחבריה במשך שנים ארוכות.
אחרית דבר
רות גלסברג למדה לימודי סיעוד והוסמכה לאחות. בשנת 1958 נישאה ליהודי רומני והיגרה עמו לקולומביה וכעבור ארבע-עשרה שנים עברה, עם בעלה ושני ילדיהם, למיאמי שבפלורידה. בשנת 1990 הקימה בפלורידה קבוצת תמיכה לניצולי שואה. כיום, אחרי פרישתה לגמלאות מעבודתה כאחות מוסמכת, היא מרצה בנושאי שואה.
באירוע השנתי לציון יום השואה, שנערך בארגון האומות המאוחדות, ב-2009, הוזמנה גלסברג-גולד לשאת דברים ולספר על התנסותה במהלך השואה וכך עשתה,
בשנת 1988 חזרה רות גלסברג-גולד בפעם הראשונה אל מחוזות ילדותה - צ'רנוביץ, מילי וטרנסניסטריה, להיפרד מזכר הוריה, אחיה ומשפחתה המורחבת, ואז החליטה לכתוב את הספר הזה, לזכר עולם.
הספר נכתב באנגלית והודפס לראשונה על ידי University Press of Florida, ב-1996. הנוסח העברי של הספר יצא לאור בהוצאת יד ושם, ירושלים, תש"ס, 1999, בתרגום איה ברויר ובעריכה לשונית של עדינה דרכסלר.
מותן
בגוף האדם, המותן הוא חלק בבטן הנמצא בין הטבור לבית החזה. בגוף פרופורציוני, המותן הוא החלק הצר ביותר בגו. קו המותניים מתייחס לקו האופקי הצר ביותר בין שני המותניים. היחס אצל נשים בין רוחב האגן והמותניים נוטה להיות גדול יותר מזה של גברים.
באופנה מתאימים את קו המותניים של הבגדים לזה של גוף האדם, וגוזרים מכך גם את מידת הבגד. כמו כן נהוג לחגור חגורות סביב המותניים, וכן לענוד תכשיטים המותאמים לכך כמו למשל שרשראות בטן.
יחס מותניים-ירכיים
יחס מותניים-ירכיים (WHR, ראשי תיבות של 'Waist-hip ratio') הוא היחס שבין היקף המותניים לבין היקף הירכיים. WHR הוא מדד לכמות השומן שמפוזרת סביב הגו. יחס מותן-ירך של 0.7 אצל אישה ו-0.9 אצל גבר נמצאו כתואמים במידה רבה לבריאות ולפוריות.
מדידת המותניים
היקף המותניים של אדם מצביע על מידת ההשמנה שלו. עודף שומן בבטן הוא גורם משפיע בסיכוי ללקות במחלות לב ומחלות אחרות הקשורות להשמנה. חוקרים מסווגים את הסיכון ללקות במחלות אלו כגבוה אם היקף המותניים גדול מ-102 ס"מ עבור גברים, ומ-88 ס"מ עבור נשים. כמו כן קיימת התאמה גבוהה בין היקף המותניים לבין אירועי לב.
פרידריך לפלר
פרופ' פרידריך אוגוסט יוהאנס לפלר (בגרמנית: Friedrich August Johannes Loeffler, 24 ביוני 1852 – 9 באפריל 1915) היה רופא ומיקרוביולוג גרמני, תלמידו של רוברט קוך. התפרסם רבות בעקבות מחקרים פורצי דרך במיקרוביולוגיה ובפרט בעקבות גילוי החיידק שגורם למחלת הדיפתריה (קרמת) - Corynebacterium diphtheriae, ויחד עם מורהו ניסח את ארבעת העיקרים של קוך.
קורות חייו
לפלר נולד בפרנקפורט על האודר ב-24 ביוני 1852 לגוטפריד פרנץ לפלר, קצין ורופא בצבא הפרוסי וכן מרצה מוערך באקדמיה הרפואית הצבאית בברלין. עבודתו ושירותו הצבאי של אביו השפיעו רבות על פרידריך לפלר; בילדותו למד במרבורג ובגימנסיה הצרפתית בברלין, דבר שהקנה לו שליטה מלאה בשפה הצרפתית. לאחר מכן התקבל לבית הספר לרפואה באוניברסיטת וירצבורג ומאוחר יותר השלים את לימודיו באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין. בין השנים 1870–1871, בעודו סטודנט לרפואה, שירת בתור סניטר בצבא הפרוסי במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה. בשנת 1874 סיים לפלר את לימודיו ופרק זמן קצר אחר כך התקבל לעבודה בתור עוזר רופא בבית החולים שאריטה שבברלין, תפקיד אותו מילא במשך כשנה וחצי.
בין השנים 1876–1879 שירת לפלר בצבא הפרוסי בתור קצין רפואת בריאות הציבור ומנתח בערים הנובר ופוטסדאם. באוקטובר 1879, עם תום שירותו הצבאי, הוצב לפלר כרופא במשרד הבריאות הקיסרי בברלין שזה עתה הוקם. כעבור תשעה חודשים הקים רוברט קוך מעבדה בקטריולוגית בין כותלי משרד הבריאות הקיסרי ופרידריך לפלר נבחר בתור עוזרו ותלמידו. בתפקיד זה נשא עד לשנת 1884. במהלך עבודתו עם רוברט קוך עסק רבות במחקר, פיתוח וייעול אמצעים לחיטוי ובשנת 1884 ניסח יחד עם קוך את ארבעת העיקרים הידועים שנועדו לקבוע קשר סיבתי בין גורם מיקרוביאלי למחלה כלשהי. מרגע זה ואילך חקר את כל המיקרואורגניזמים החשודים לפי עיקרים אלה.
בשנת 1882 הצליח לפלר לבודד לראשונה את החיידק Burkholderia mallei שגורם למחלת הנחרת (Glanders), לו קרא בשם Glanders Bacillus. בשנת 1884 הצליח לבודד ולגדל לראשונה בתרבית את החיידק שגורם למחלת הדיפתריה. גילוי החיידק, שקיבל תחילה את השם מתג קלבס-לפלר (Klebs-Loffler bacillus - על שם אדווין קלבס שחקר אף הוא את החיידק החשוד, אולם לא הצליח לגדלו בתרבית), אפשר ללפלר ובמקביל למיקרוביולוגים אחרים דוגמת, אמיל רו (Émile Roux) ואלכסנדר ירסן (Alexandre Yersin) לזהות את יצורו של רעלן הדיפתריה על ידי החיידק, והיווה ציון דרך משמעותי בפיתוח חיסון כנגד הרעלן על ידי אמיל אדולף פון ברינג. בנוסף לכך פיתח לפלר שיטה מהירה לזיהוי החיידק בחולים חשודים וכן הצליח להראות לראשונה את קיום הנשאות בחיידקים אלה בקרב אוכלוסייה בריאה של ילדים. בכך היה לראשון שהציג מקרי נשאות ברורים של חיידק שמהווה סיכון פוטנציאלי באוכלוסיות בריאות.
בהמשך שנת 1884 עזב לפלר את המעבדה במשרד הבריאות הקיסרי ומונה למנהל המעבדה להיגיינה בבית חולים בברלין, שם המשיך לעסוק במחקר בקטריולוגי ולהרצות בנושא. בשנת 1885, בזמן כהונתו כמנהל המעבדה להיגיינה, הצליח לזהות את הגורם למחלת השושנה בחזירים - Erysipelothrix rhusiopathiae. שנה מאוחר יותר מונה למנהל המחלקה להיגיינה באוניברסיטת פרידריך וילהלם ובשנת 1887 ייסד את ה-Zentralblatt für Bakteriologie, Parasitenkunde, Infektionskrankheitenund Hygiene, כתב עת מדעי שכיום מוכר בתור International Journal of Medical Microbiology.
בשנת 1888 קיבל לפלר הצעה לכהן בתור פרופסור במחלקה להיגיינה באוניברסיטאות גרייפסוואלד וגיסן. הוא נענה לבקשת אוניברסיטת גרייפסוואלד ונשא בתפקיד 25 שנים, כשבין השנים 1903–1905 כיהן בתור רקטור באוניברסיטה. באוניברסיטה החל לעסוק במחקר אודות מחלת הסלמונלוזיס והגורם האטיולוגי שלה בעכברים - ''Salmonella enterica subsp. enterica'' serovar Typhimurium. מחקר זה היווה פריצת דרך מדעית בתחום השימוש בחיידקים בתור גורם הדברה ביולוגי של מכרסמים, שכן הוא גילה כי החיידק אינו גורם לסלמונלוזיס בקרב חיות המשק. תוצאות המחקר התפרסמו מעבר לגבולות הקיסרות הגרמנית, ובאפריל 1892 נסע לפלר לבקשת ממשלת יוון לתסליה על מנת לסייע בהדברת מכרסמים שגרמו לפגיעה קשה בתוצרת החקלאית המקומית. לאחר שהצליח להראות בתנאי מעבדה כי המכרסמים המקומיים והנברנים, שגרמו לעיקר הפגיעה החקלאית, הפגינו רגישות גבוהה כלפי חיידק הסלמונלה המוזכר, החל לגדלו בתרביות. לאחר מכן פיזר את החיידק בשדות על ידי הספגתו בחתיכות לחם. לאחר חודש הצטמצמה אוכלוסיית המכרסמים בצורה ניכרת. עם זאת, למרות שיעורי ההצלחה הגבוהים הוחלט להפסיק את מבצע ההדברה, שכן התעורר החשש (שהתברר כנכון) שמא החיידק עלול לגרום לסלמונלוזיס בבני האדם.
בשנת 1897 מונה לפלר ליושב ראש הוועדה הגרמנית למחקר אודות מחלת הפה והטלפיים בקרב חיות המשק. בשנת 1898, יחד עם שותפו למחקר פול פרוש (Paul Frosch), הצליח לפלר בעקבות דילול רב להראות כי הגורם למחלה אינו רעלן או חיידק, כפי שהיה נהוג לחשוב באותה התקופה, כי אם גורם ביולוגי שמסוגל להתרבות בכוחות עצמו. זאת בדומה לנגיף מוזאיקת הטבק, אותו תיאר בשנת 1886 האגרונום הגרמני אדולף מאייר. גילוי של גורם ביולוגי קטן מאוד, שמסוגל לעבור דרך מסננים שעצרו חיידקים, נחשב לאחד החשובים בתחום הווירולוגיה, שכן מדובר בפעם הראשונה בה נחשף גורם לא-חיידקי שמחולל מחלות גם בבעלי חיים ולא רק בצמחים. בנוסף לכך הצליח לפתח חיסון כנגד הנגיף (החיסון מעולם לא יוצר בכמות מסחרית בשל העלות הגבוהה שנדרשה לשם כך).
בשנת 1910 הקים לפלר וניהל את "המכון מחקר למחלות זיהומיות וזואונוטיות" ב-Isle of Reims בתחומי העיר גרייפסוואלד, אולם בשנת 1913 עזב את ניהול המכון לטובת ניהול מכון רוברט קוך בברלין.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יעץ ופעל רבות בקרב הצבא הגרמני בתחום ההיגיינה ומניעת המחלות, אך לקראת דצמבר אותה השנה הידרדר מצב בריאותו והוא נפטר ב-9 באפריל 1915 בברלין. הוא נקבר בבית הקברות בגרייפסוואלד.
פרט לתגליותיו הרבות בתחום המיקרוביולוגיה וההיגיינה ובפיתוח קרקעות מזון שונות לגידול מיקרואורגניזמים, שיכלל לפלר מיומנויות צביעה מיקרוביולוגיות מקובלות, לרבות מתילן בלו ואלה שצובעות שוטונים.
הנצחה
בשנת 1952 נקרא על שמו מכון פרידריך לפלר שהקים באי רימס (Isle of Reims), מפרץ גרייפסוולד (Bay of Greifswald) שבים הבלטי, מקלנבורג-מערב פומרניה. רחובות בגרמניה נקראו על שמו, וכן הונפקו שני בולי דואר לזכרו בשנת 2002 ו-2010.
פרסומיו
במהלך חייו פרסם לפלר מאמרים ודוחות בתחום המיקרוביולוגיה וכן כתב והוציא לאור את הכרך הראשון של הספר Historical Development of Bacteriology (את הכרך השני לא הספיק להשלים).
כביש 471
כביש 471 (המוכר גם ככביש מכבית) הוא כביש רוחב (ממערב למזרח) המקשר בין כביש 4, כביש 6 וכביש 444, ועובר דרך פתח תקווה, קריית אונו וגבעת שמואל. הכביש מהווה את גבולו הצפוני של אזור בקעת אונו. בינואר 2013 הוכרז קטע הכביש ממחלף בר-אילן עד מחלף נחשונים ככביש מהיר ומהירות הנסיעה המרבית המותרת בו היא 110 קילומטר לשעה.
היסטוריה
מסמכי התכנון הכילו תשריטים המציגים כביש מהיר בתוואי מקורב לכביש 471 כבר בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. הכביש תוכנן להוביל ליישוב עירוני בשם "מכבית" שתוכנן כבר בשנות ה-60 להיבנות בשטחים הפתוחים באזור מדרום-מזרח לאלעד, ולידו הוצע גם גן לאומי בשם "נוף מכבית". גם תוכנית מתאר ארצית לדרכים (תמ"א 3) מ-1976 כללה את תוואי הכביש, אך חלפו שנים רבות עד שהחלו העבודות לבנייתו. עבודות התכנון של כביש 6 בשנות ה-90 ובנייתו החל מ-1999 חייבו את המדינה לזרז את בנייתו של הכביש כדי לתמוך בהקמת מחלף נחשונים. חלקו המזרחי של הכביש, באזור נחשונים, נחנך בשנת 2003 בסמוך למועד חנוכת הקטע הראשון בכביש 6.
במשך שנים התעכב המשך פיתוח הכביש בגין מחלוקת בין משרד הפנים לבין תושבי גת רימון ההיסטורית, שתושביה לא הסכימו להסדר הפינוי שהוצע להם על מנת לאפשר את חיבור חלקי הכביש. ביוני 2006, החליט שר הפנים רוני בר-און על בניית מעקף שיחבר את חלקי הכביש מצפון לבתי גת-רימון, והכביש נפתח ב-16 באוקטובר 2007. הכביש המשיך לעורר התנגדויות מצד עיריית קריית אונו ועקב כך הקישור לפתח תקווה במחלף אונו נותר סגור זמן רב אך לבסוף נפתח לתנועה ב-1 במאי 2008.
בחודש יולי 2010 הוסר צו מניעה שעיכב את המשך פיתוח הכביש מצומת גת רימון עד לצומת שעריה, והוחל בביצוע עבודות הכנה לבניית מחלפים בצמתים אלו, על מנת לאפשר נסיעה רציפה ללא רמזורים לאורך הכביש. כמו כן הסתיים פינוי הבתים האחרונים בגת רימון שמנעו את בניית המחלף (שהחל עוד ב-2003). במהלך שנת 2011 נמשכה עבודת השדרוג למחלפים של הצמתים שערייה וגת רימון, והתבצעו עבודות להרחבת קטע כביש זה. באפריל 2012 נחנך מחלף גת רימון. השלמת הכביש הסתיימה בינואר 2013, והוא הוכרז כדרך מהירה.
כביש 471 מהווה עורק תחבורה ציבורית משמעותי, הן כנתיב הרוחב בין היישובים ממזרח לבין גוש דן שבמערב והן כחולייה המקשרת בין כביש 6 לבין גוש דן. לפי נתוני "מוביט", בשעות השיא עוברים במקטע המרכזי של הכביש (בין מחלף נחשונים לבין מחלף בר-אילן) כ-25 אוטובוסים לכל כיוון. לכן, כחלק ממדיניות משרד התחבורה לתעדף תחבורת המונים הוחלט להקים בכביש נתיב תחבורה ציבורית. באוקטובר 2019, החלה הקמת מקטע של הנתיב בין מחלף גת רימון לבין צומת בר אילן באורך 3.8 ק"מ – והוא נפתח לנסיעה כשנה לאחר מכן. במאי 2021, החלה הקמת המקטע בין מחלף עמישב לבין צומת מגדל אפק לכיוון מזרח. כשנה לאחר מכן, הנתיב נפתח לנסיעה. ביולי 2023, החלו העבודות להקמת נתיב מלא בכל תוואי הכביש הן לכיוון מזרח והן לכיוון מערב, והן עתידות להסתיים בשלהי 2025. כל תוספות נתיבי התחבורה הציבורית לא נעשו באמצעות צביעת נתיב קיים, אלא באמצעות הרחבה חדשה של הכביש.
מסלול הכביש
הכביש מתחיל במחלף בר-אילן דרומית לאוניברסיטת בר-אילן וממשיך, דרך מנהרה, מצפון לקריית אונו. משם הוא ממשיך בין פתח תקווה למושב גת רימון וחוצה את כביש 40 בסמוך למושב נחלים. בהמשך הוא חוצה את כביש 6 ומסתיים בצומת מגדל אפק סמוך לקיבוץ נחשונים.
התזמורת האדומה (שולצה-בויזן והארנק)
היסטוריה
בראש "התזמורת האדומה" עמדו הארו שולצה-בויזן, קצין מודיעין בלופטוואפה, וארוויד הארנק (Arvid Harnack), פקיד במשרד הכלכלה, שניהם קומוניסטים בנטייתם הפוליטית, שלא היו מעולם חברי מפלגה רשומים. הקבוצה כללה גם את אשתו של שולצה בויזן ואת מילדרד פיש-הרנק - אשתו של ארוויד הארנק, וכן חברים נוספים מהאליטה החברתית של הרייך.
שולצה-בויזן התנגד לנאציזם עוד לפני עליית היטלר לשלטון, אך הצטרף ללופטוואפה ככיסוי. הוא המשיך להפגש עם מתנגדי נאציזם אחרים ובהם ליברטאס, אתה התחתן בשנת 1936. הארנק היה פעיל אף הוא בחוגים אנטי נאציים, אך בשנת 1937 הצטרף למפלגה הנאצית ככיסוי. בשנת 1939 נפגשו שתי הקבוצות והחל לפעול ביחד.
פעילותה העיקרית של הרשת הייתה איסוף מידע על פשעי מלחמה ורצח עם שבוצעו על ידי גרמניה, והפצת עלונים נגד היטלר. הם ניסו להעביר את המידע שהתקבל לארצות זרות, דרך קשרים אישיים בשגרירות ארצות הברית, וקשרים עקיפים בברית המועצות. הם התנגדו לניסיונות הסוכנים הסובייטיים לגייסם לשורותיהם.
באוגוסט 1942 הלשין יוהאן ונצל, חבר בקבוצתו של טרפר, אשר ידע גם על פעולתם של אנשי שולצה-בויזן, על פעילות הקבוצה לגסטפו, כפי הנראה לאחר שנעצר ועונה. חברי הקבוצה נעצרו והוצאו להורג בכלא פלצנזה.
אדווין טיטיינס שזכה בתואר חסיד אומות העולם לא נעצר עם יתר חברי הקבוצה אך נפטר בשנת 1944 מהתקף לב.
קרחון טאלבוט (אנטארקטיקה)
הקרחון מצוי בחוף דאנקו.
הקרחון נשפך לתוך פיורד אטיין המתחבר אל מפרץ פלאנדרז.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון מופה לראשונה על ידי המשלחת האנטארקטית הבלגית, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1897–1899, בפיקודו של אדריאן דה ז'רלאש.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו בשנת 1960 על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה.
הקרחון נקרא על שמו של ויליאם ה. פ. טאלבוט (William H.F. Talbot), ממציא אנגלי אשר פתח את שיטת פיתוח תצלומים.
לקריאה נוספת
• Jane G. Ferrigno, Alison J. Cook, Amy M. Mathie, Richard S. Williams, Jr., Charles Swithinbank, Kevin M. Foley, Adrian J. Fox, Janet W. Thomson, and Jörn Sievers, Coastal-Change and Glaciological Map of the Larsen Ice Shelf Area, Antarctica: 1940–2005, USGS
דג ריאות אפריקני משויש
דג ריאות אפריקני משויש (שם מדעי: Protopterus aethiopicus) הוא מין דג ריאות מהמשפחה דגי ריאות אפריקנים. דג זה מוכר כחולייתן בעל הגנום הגדול ביותר (נכון ל-2018).
מאפיינים
דג זה הוא הכבד במיני דגי הריאות ומגיע לאורך של 2 מטר ולמשקל של 50 ק"ג. הוא בעל עור חסר קשקשים בצבע ירקרק עם כתמים כהים דמויי-חברבורות נמר ולו 2 זיזים דמויי-גפיים איתם הוא נע במים או ביבשה. הראש גדול עם עיניים קטנות כחולות בקדמת הראש. לדג לסת גדולה ובולבוסית. לדג זימים כשביכולתו לנשום גם אוויר ביבשה.
הדג מצוי סביב הביצות והאגמים של אפריקה בטנזניה, אתיופיה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, קניה, אוגנדה וסודאן. הוא מצוי בנילוס ובכמה אגמים גדולים. הצעירים חיים סביב שורשם של צמחי פפירוס.
דג זה הוא טורף הניזון מרכיכות, דגים קטנים וחרקים.
ביסטר
בּיסֶטְרְ (בצרפתית: Bicêtre) הוא בית מחסה, בית חולים ובית סוהר בפריז בירת צרפת שהיה ידוע לשמצה במאה ה-17 ובמאה ה-18 בשל התנאים המחפירים שבהם היו מוחזקים חוסיו ואסיריו. אחרי המהפכה הצרפתית נותר כבית חולים בלבד. כעת קיים במקום בית חולים כללי הנקרא משנת 1958 המרכז האשפוזי האוניברסיטאי ביסטר המסונף לאוניברסיטת פריז XI. משנת 1967 פועלת במקום גם הפקולטה לרפואה פריז - דרום.
בית החולים ביסטר ממוקם בפרבר הפריזאי הדרומי הקרוי מתחילת המאה ה-19 "לה קרמלן -ביסטר", 4.5 ק"מ ממרכז פריז.
בית מחסה ובית סוהר
בשנת 1642 נפתח ביסטר אך שימש כבית יתומים, ביוזמת איש הדת ונסאן דה פול שנכנס מאוחר יותר לפנתאון קדושי הכנסייה הקתולית. בשנת 1656, בימי ממשלו של הקרדינל מאזארן, הפך ביסטר לחלק מ"בית מחסה כללי" (Hôpital Général), שמיועד לכליאת אוכלוסיית גברים "לא רצויה" משולי החברה - קבצנים, נוודים חסרי בית, חולי נפש, בעלי פיגור שכלי ומומים מולדים קשים, זקנים דמנטים, נכים עניים, חולי עגבת ומחלות מידבקות קשות, אסירים פליליים, ואף הומוסקסואלים שניצלו בכך מסכנת העלאתם על המוקד.
לצורך כליאת נשים מאותם סוגי אוכלוסייה, נבנה המוסד סלפטרייר (La Salpetrière) שהפך גם הוא לבית חולים פסיכיאטרי.
למעשה שימש ביסטר גם כמוסד טיפולי. למשל, בוצעו בו טיפולים לחולי עגבת, וגם לחולות ממחלה זו שהיו מובאות לשם כך מסלפטרייר. הטיפולים, שנקראו "הטיפול הגדול" (grand' cure), תאמו את הידע הדל שהיה קיים באותם הימים, וכללו אמבטיות אדים, מתן מזרזי הקאות (חומרים אמטיים) ומריחה במשחות עופרת.
בשנת 1701 היו כלואים בביסטר 520 אסירים ו- 946 נכים, חולים ועניים. בשנת 1726 גדלה האוכלוסייה ל-697 אסירים ו-1427 נכים ועניים. בפרוץ המהפכה ב-1789 שהו במקום יותר מ-800 אסירים ו-2300 נכים ועניים. שיעור התמותה השנתי היה אחד משבעה, שיעור דומה למקבילו סלפטרייר, בו שהו נשים. בראש המוסד עמד אמרכל או "אקונום". הצוות היה מתגורר בין חומות המוסד, וכלל 24 סגני מנהלים וראשי סדנאות, 33 פועלים וחניכים, 33 סוהרות, 235 כוחות עזר או אנשי שירותים, 80 שומרים ו-5 כמרים. הבית היה מחולק לשבעה אגפים, בכל אחד מהם מנהל וצוות משלו. בשטח המוסד היו חצרות, גני ירקות, מרעה כבשים, טחנת רוח, בית מלאכה לעורות ובית קברות. בשנת 1734 נחפר, לפי תכנון האדריכל גבריאל בופראן, בור מים גדול בקוטר 5 מטרים ובעומק 60 מ'.
ביסטר בימי המהפכה הצרפתית ואחריה
אחרי פרוץ המהפכה הצרפתית, ובעקבות דו"ח של אונורה מירבו, שוחררו מכלא ביסטר האסירים שהוחזקו שם ללא משפט. בספטמבר 1792 אספסוף מוסת של מהפכנים רדיקלים (סאנקילוטים) שביצעו את "מעשי הטבח" המפורסמים בחודש זה, טבחו גם בביסטר, בעזרת אלות. בטבח נהרגו כמאתיים אסירים, ביניהם ילדים שנעצרו עקב מעשי גנבה, קבצנות או שוטטות. קטגוריה חדשה של אסירים שנעצרו בעת המהפכה בביסטר הייתה אנשים שחשודים בזיוף שטרות כסף שהודפסו על ידי השלטונות המהפכניים. רובם הורשעו על סמך הלשנה כקושרים כביכול במה שנקרא "קשר בתי הסוהר" מיוני 1794 והוצאו להורג.
ב-17 באפריל 1792 נעשה בחצר ביסטר הניסוי הראשון בגיליוטינה, המתקן החדש שהציע ד"ר גייוטן להוצאות להורג. הניסוי נערך על כבשים ועל שלוש גופות של נוודים.
בין השנים 1793–1836, לצד תפקידו כבית חולים, המשיך ביסטר לשמש בית סוהר שבו שהו בשלב המתנה גם האסירים שעמדו להישלח לעבודות פרך במכרות או למושבות עונשין. בשנים 1815–1818 שיעור התמותה השנתי בביסטר היה עדיין גבוה מאוד - אחד מכל 19.
בספטמבר 1793 התאבד בביסטר הכומר המהפכן הרדיקלי הטרום-סוציאליסטי ז'אק רוּ על מנת לחמוק מהוצאתו להורג. אחד האסירים המפורסמים בביסטר היה המרקיז דה סאד שנכלא שם לשלוש שנים, בין 1801–1803.
מבית מחסה לבית חולים לחולי נפש - פעילותם של פינל ופוסן
המוסד התפרסם במיוחד בעת המהפכה הצרפתית, בשנת 1793 בעקבות פעילות רופאו הראשי פיליפ פינל שהנהיג לראשונה שיטות טיפול ויחס אנושי כלפי החוסים המוגדרים כחולי נפש. בפעילות זו פינל קיבל השראה מז'אן-בטיסט פוסן (Pussin) (1745-1811), מאושפז לשעבר בגלל סיבוכי שחפת ובורסקאי במקצועו, שנשאר לעבוד שם כמשגיח ואחראי על האגף לחולי נפש, והוכיח לפינל ששחרור החולים מהשרשראות ויחס אנושי עשויים להשיג תוצאות טיפוליות טובות. כשפינל עבר לעבוד בבית החולים "סלפטרייר" החליף אותו פוסן בתפקיד, בהמלצתו. פינל נחשב כיום אבי הפסיכיאטריה המודרנית, ופוסן מוכר כאבי הסיעוד הפסיכיאטרי. נטען כי פוסן הנהיג בשנת 1797 את השימוש בכתונת כפייה במקום כבילה בשרשראות, כאמצעי הגבלה הולם יותר ופחות מסוכן. המצאת כתונת הכפייה מיוחסת לרפד מביסטר, גיִירֶה (Guilleret), בשנת 1770.
ביסטר במאה ה-19
בשנת 1823 ביסטר שינה שמו ל"הוספיס" (בית מחסה), לגברים קשישים "מופלגים" (מעל גיל 70) (Hospice de la Vieillesse hommes), וב-1836 הפסיק סופית לשמש כבית סוהר. בשנת 1840 מחלקתו לחולי נפש כללה כ- 900 חולים. בשנת 1872 ירד מספרם ל-300.
מספר נוסעים שביקרו בצרפת, ביניהם מבקרים מבריטניה, רשמו את רשמיהם גם על ביסטר ועל בתי החולים המקומיים. באמצע המאה ה-19 ג'ון קונולי שביקר במקום דיווח עדיין על קיומם של ששה צינוקים ללא חלונות במרתף המוסד, ובהם מיטות קרש צרות שהיו מחוברות לקירות, ואוויר ואור שיכלו לחדור אליהם רק דרך הדלתות. הרופא האנגלי ד"ר דניאל טיוק, שביקר ב-1853 בביסטר, שנים רבות אחרי תקופתו של פינל - התאכזב מהתנאים, מהשימוש הרחב מדי של ה"הגבלות" הפיזיות (contention) - קשירות, ואף מקרים של קשירות לכסא. לעומת זאת העריך את המאמצים הפוריים של אחד הרופאים להקנות חינוך מיוחד לבעלי הפיגור השכלי. טיוק מציין גם את קיומה של תזמורת המאושפזים. מבקר אחר מבריטניה, ד"ר מוריסון, מסר שחולי האפילפסיה היו מועסקים בעיקר בסדנאות תפירה. הוא היה מזועזע מהמצב הנורא של תאי הבידוד, שרצפתם הייתה מתלכלכת בהפרשות החולים.
בשנת 1885 קיבל המוסד את השם "הוספיס ביסטר" (Hospice de Bicêtre) במובן של בית חולים לחולי נפש. מבחינת מבנה בית החולים, ב-1813 ו-1856 נוספו תוספות לבניינים, וגם ב-1883-1888 בנה האדריכל ז'. רושה קומפלקס של ביתנים חדשים.
בית החולים כיום
החל משנת 1958 פועל בביסטר בית חולים אוניברסיטאי המסונף לאוניברסיטת פריז XI - הפקולטה לרפואה פריז-דרום (שנוסדה ב-1967). בשנת 1982 נוסף באתר בניין בית חולים חדש בן 7 קומות. בית החולים כולל כיום מעל 1000 מיטות במחלקות רפואיות וכירורגיות למבוגרים ולילדים, ובמחלקות גריאטריות לאשפוז לטווח בינוני עד ארוך. בית החולים מצויד ב-10 מעבדות, שלוש יחידות דימות, חטיבה ניתוחית בעלת 15 חדרי-ניתוח ושירות לכירורגיה אמבולטורית עם שלושה חדרי ניתוח. בשנת 2000 כלל צוות בית החולים 977 רופאים ו- 2036 אחיות, כוחות עזר ומטפלים אחרים, 317 עובדי מנהל ו- 422 בעלי מקצועות אחרים - טכניים, חינוכיים, סוציאליים ועוד. בית החולים משרת אוכלוסייה של מעל 430,000 תושבים. בשנת 2001 היה תקציב בית החולים 193,601,000 אירו.
אליהו כי טוב
הרב אברהם אליהו כי טוב (לשעבר מוקוטובסקי; ד' בניסן ה'תרע"ב - ו' באדר א' ה'תשל"ו; 22 במרץ 1912 - 7 בפברואר 1976) היה עסקן ציבורי, איש חינוך ומחבר ספרות תורנית חרדי ישראלי. נודע במיוחד בעקבות ספר התודעה שכתב.
תולדות חייו
נולד בעיר ורשה שבפולין, לרחל ולמיכאל מוקוטובסקי, מחסידי הרב צדוק הכהן מלובלין. בילדותו עברה המשפחה לעיירה אופולה לובלסקי. בהיותו כבן 17 שנה עקר לוורשה, שם עסק במלאכת כפיים, בלימוד בבית המדרש ובפעילות ציבורית במסגרת תנועת צעירי אגודת ישראל בפולין. במסגרת פעילותו החינוכית היה מרצה שיעורים קבועים בתלמוד ובספרי הגות ומחשבה. כן התנדב לעסוק בחינוך והוראה במוסדות יהודיים שאינם דתיים. למד אצל הרב יוסף ביגון, ששלח אותו ללמוד דרכי חינוך אצל יאנוש קורצ'אק.
נישא להינדא רבקה, אחותו הצעירה של אלכסנדר זושא פרידמן ומיד לאחר מכן בשנת ה'תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל ועסק למחייתו כפועל בניין. בעבודתו זו גילה את מעמדו הנחות של הפועל החרדי, והצטרף לפועלי אגודת ישראל (פא"י). כעבור מספר שנים, בעקבות חילוקי דעות אידאולוגיים ופוליטיים עם הנהגת אגודת ישראל ותנועת הבת שלה פועלי אגודת ישראל, פרשו כי-טוב וכמה מחבריו מפא"י והקימו את תנועת פאג"י (גם אלו ראשי-תיבות של פועלי אגודת ישראל). במסגרת פעילותו בתנועת פאג"י היה מעורכי עיתונה של התנועה - "הקול", שבו פרסם מאות מאמרים תחת כינויים שונים בנושאים מגוונים. ערך גם את עיתונה היומי של התנועה "היומן" ואת הביטאונים "עתידינו" ו"קוממיות". את מאמריו חתם בשמו הספרותי אליהו כי טוב, אשר לימים אומץ על ידו כשמו הרשמי.
בשנת ה'תש"א הקים את בית הספר החרדי לבנים "שילה" וניהל אותו כשמונה שנים.
יסד הוצאת ספרים קטנה בשם "א", שבה פרסם את 12 ספריו. כתבים נוספים טרם נדפסו. מאז ועד סוף ימיו עסק בעיקר בכתיבה ובעריכה. כתב עשרות ספרים, בהם בולט במיוחד "ספר התודעה".
נפטר בו' באדר א' ה'תשל"ו (1976) ונקבר בבית הקברות הר המנוחות, סמוך לקברו של רבי מאיר שפירא מלובלין. בהלווייתו השתתף רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש מאמשינוב, שהרב כי טוב עמד עמו בקשר.
התפיסה הליברלית בכלכלה פוליטית בינלאומית
התפיסה הליברלית בכלכלה פוליטית בינלאומית היא אסכולה מסורתית שהתפתחה לראשונה בבריטניה במהלך המאה השמונה עשרה. מטרתה הייתה לאתגר את התפיסה המרקנטיליסטית, שהייתה דומיננטית באותה תקופה. המלומדים הבולטים המשויכים לתפיסה זו הם אדם סמית' ודייוויד ריקרדו, ובאמצעות תפיסתם הם ניסו לשנות את המדיניות הכלכלית של הממשלה הבריטית, שהייתה מרקנטיליסטית באותה תקופה.
לתפיסה הליברלית יש מספר עקרונות. ראשית, יש חליפין וולונטרי שיוצר רווח. לפי הליברליזם, שיתוף פעולה הוא דבר חיובי. כמו כן, לשוק יש עליונות כי הוא מנגנון יעיל שיודע לנהל משאבים בזמן מחסור. זוהי גישה כלכלית נאו-קלאסית, הטוענת שהשוק יעיל בעיקר בענייני מחסור. השוק יודע לעבוד טוב, הודות ל"יד הנעלמה", שמסדירה אותו. לכן ליברליזם מתיישב עם ליברליזציה בסחר. ליברליזציה במסחר היא סחר חופשי. לפי הליברליזם, ככל שיהיו פחות מכסים ויהיה יותר סחר כלכלי בינלאומי, כולם ירוויחו מזה ויהיה שלום והרמוניה. תפקיד הממשלה הוא רק להבטיח את כללי המשחק: לדאוג לביטחון, לכסף, ולמנוע מונופולים. תפקיד הממשלה לדאוג שלא נוצרים מונופולים או שחקנים עם עוצמה רבה מדי. הרווחים הם אבסולוטיים, כלומר רווח של אחד אינו בהכרח הפסד של מישהו אחר. לכאורה, כולם יכולים להיות המרוויחים. כולם מרוויחים אם הסחורות, שירותים, הון ועבודה נעים בחופשיות. משטר בינלאומי נחוץ להבטחת התחרות ההוגנת.
עקרונות כלליים
לתפיסה הליברלית בכלכלה פוליטית בינלאומית יש מספר מאפיינים. ראשית, התפיסה הליברלית מנסה להתוות קו חזק בין פוליטיקה לכלכלה, ולפיכך לפי הליברליזם, מטרת הפעילות הכלכלית הייתה להעשיר את האינדיוודואלים ולא לקדם את כוחה של המדינה. בנוסף, הליברליזם טוען כי מדינות אינן מעשירות את עצמן באמצעות הפעלת עודפי מסחר. במקום זאת, המדינות מרוויחות מהמסחר תוך כדי התעלמות מהשאלה האם שיווי המשקל של הסחר הוא חיובי או שלילי. כמו כן, לפי הליברליזם, מדינות מתעשרות על ידי ייצור מוצרים שהן יכולות לייצר בְּעלות נמוכה יחסית בתוכָן, וסוחרות בהם עבור סחורות שיכלו להיות מיוצרות בתוך אותן מדינות רק בְּעלות גבוהה יחסית. לפיכך, הליברליזם טוען שממשלות צריכות לעשות מאמץ קטן בלהשפיע על שיווי המשקל של המסחר של המדינות או לעצב את סוגי הסחורות שהמדינה מייצרת. מאמצי הממשלה להקצות משאבים רק יורידו את הרווחה הלאומית. בנוסף, לפי הליברליזם, הרווחה החברתית תהיה ברמה הגבוהה ביותר כאשר אנשים יהיו חופשיים להגיע להחלטות כיצד להשתמש במשאבים שברשותם. לכן, משאבים צריכים להיות מוקצבים דרך עסקאות של חליפין וולונטרי בין אינדיבידואלים. באופן הזה, הרווחיות כמעט ודאית. כמו כן, בשוק העובד באופן מושלם, האנשים ימשיכו לקנות משאבים ולמכרם עד שההקצבה לא מציעה עוד הזדמנויות לתחלופה הדדית רווחית. באשר למדינה, הרי שהיא צריכה לכונן זכויות ברורות לגבי בעלות על רכוש ומשאבים. המערכת המשפטית צריכה לאכוף את הזכויות הללו ואת החוזים המעבירים בעלות מאדם אחד לשני. כמו כן, הממשלה צריכה לפתור את כשלי השוק שעולים, ולהבטיח את כללי המשחק.
אם כך, על פי הגישה הליברלית, השחקן הכי חשוב בכלכלה הפוליטית הבינלאומית הוא האינדיבידואל, הפרט. כמו כן, תפקיד המדינה הוא לבנות ולאכוף זכויות קניין ולהקל על השינויים והתחלופות בשוק. בנוסף, מבחינת התדמית של המערכת הכלכלית הבינלאומית, הרי שיש הרמוניה. הכלכלה הבינלאומית מציעה רווחים לכל המדינות. האתגר הוא ליצור מסגרת פוליטית המאפשרת למדינות להגשים את הרווחים הללו. המטרה העיקרית של הפוליטיקה הכלכלית היא חיזוק המצרף של רווחה סוציאלית.
ברמה הכלכלית הבינלאומית, הליברלים מאמינים שהרמוניה של אינטרסים קיימת בין המדינות כשם שהיא קיימת בתוך המדינות. הם טוענים שכל המדינות ייהנו מבחינה כלכלית, כאשר סחורות ושירותים ינועו בחופשיות דרך גבולות לאומיים. אילו התקיים סחר חופשי כלל־עולמי, הרי שכל המדינות היו נהנות מהרמה הגבוהה ביותר של יעילוּת ולא היה יסוד כלכלי לסכסוך בינלאומי או למלחמה. הליברלים גם מאמינים שממשלות צריכות לקחת חלק בניהול הכלכלה הבינלאומית בנושאים הקשורים לייסוד כללים ורגולציות. למעשה, תפקיד הממשלות הוא להבטיח שאף מדינה לא נפגעת מתחרות בינלאומית שאינה הוגנת.
צמיחה כלכלית – הגדלת התוצר
הליברליזם נקשר אל הגישה הכלכלית הנאו קלאסית בהסבר הצמיחה הכלכלית, וטוען שישנם מספר גורמים המשפיעים על הצמיחה, והם: גידול באוכלוסייה, רמת החיסכון וטכנולוגיה. יש לעשות ויתור במאזן בין ייצור לצריכה. גידול באוכלוסייה גורם לעלייה בגורמי הייצור המעלה את התוצר. לפעמים אם הממשלה מתערבת אפשר להגיע למצב שבו לא כל גורמי הייצור מנוצלים בשוק, ולכן להגיע לאי־יעילות. שיפורים טכנולוגיים עשויים להביא לצמיחה. ההנחה העומדת מאחורי הגישה הנאו קלאסית היא שאין עלויות עסקה, וההנחה הזאת אינה נכונה. ישנם סוגים שונים של עלויות עסקה. יש עלויות קלאסיות כמו עלויות של תחבורה ותעבורה. כמו כן, יש עלויות בהובלת חקלאות למשל. עלות עסקה יכולה להיות גם אינפורמציה, ושערי חליפין. סוג עלויות העסקה המטרידות ביותר הן עלויות של חוסר ודאות לגבי מהימנותו וצרכיו של שותף הסחר הפוטנציאלי.
על פי התאוריה של רונלד קואס, כשיש עלויות עסקה, יש חשיבות רבה למוסדות. מי שיש זכות קניין על מוצר כלשהו יכול לסחור בחופשיות. אם אין עלויות עסקה, המשק עובד בצורה יעילה, כי כאשר יש עלויות עסקה יש התערבות בחלוקה של הקניין, ואין זה יעיל. בהיעדר עלויות עסקה, אין זה משנה אם הממשלה תתערב בזכויות קניין, כי היא יכולה לשנות את חלוקת הרווחים בין הפרטים, אך היא לא יכולה לשנות את סך הרווחה במשק. אם קיימות עלויות עסקה, המשמעות היא שיש בעיית יעילות, היות שסך הרווחה במשק משתנה. לכן, מוסדות יכולים לצמצם את עלויות העסקה ולהגדיל את הרווחה. לכאורה, ניתן לצמצם את עלויות העסקה באמצעות יצירת מסגרת חברתית הדוקה. ברם, לחליפין במסגרת חברתית מצומצמת יש מחיר כלכלי גבוה, כי במצב הזה אין תחרות. על כן, חליפין אנונימי מעלה את עלויות העסקה, אף־על־פי שהוא עשוי להיות יעיל.
מוסדות ועלויות עסקה
קואס טוען שלמוסדות יש חשיבות רבה כאשר יש עלויות עסקה. לדידו, מוסדות יוכלו לצמצם את עלויות העסקה. מוסדות הם כללים, דרכי אכיפתם ונורמות התנהגות המעצבים קשרי גומלין אנושיים. מוסדות מושפעים מהגירה, שינויים טכנולוגיים, שינויים בנורמות ומשינויים במידע. אמנם, עלות המוסדות גבוהה מבחינת הבירוקרטיה ונושא האכיפה. אולם, העלות המצרפית נמוכה. בנוסף, מוסדות יכולים להשתנות במהירות בהתאם לנסיבות ולעלויות, וזה אחד היתרונות הבולטים בהם.
למדינה יש תפקיד מרכזי ביצירת המוסדות ובתחזוקתם. יחד עם זאת, המעורבות הממשלתית עלולה להביא לכך שבעלי הון וכוח יכפו כללים שלא יהיו יעילים מבחינה כלכלית לחברה, וזאת על ידי ייצור זכויות קניין לא יעילות שיביאו לקיפאון ואף לשקיעה כלכלית.
מקרה בוחן – בריטניה
עד לראשית המאה השש עשרה הן בבריטניה והן בספרד המלך היה מתקיים על בסיס השיטה הפאודלית, והיו לו אחוזות פרטיות. לפיכך התפתחו יחסי תלות בין צמיתים לאצילים. כמו כן, ההישרדות הפוליטית של מנהיגים הייתה תלויה בהגדלת ההכנסות. אולם, חידושים בטכנולוגיה הצבאית – הופעת הנשק החם – הביאו לשינוי באופי המלחמה, ולפיכך הכוח של האצולה עבר לצבאות קבע שהייתה להם עלות כספית.
לאור כל זאת, ובשביל להגדיל את ההכנסות במדינה, המלך היה צריך לשנות את יחסיו עם הכפופים לו. למשל, בבריטניה הוקם פרלמנט. המלך היה מונופוליסט מפלה, וכוח המיקוח שלו מול קבוצות שונות היה אסימטרי. בנוסף, המלך היה צריך לפתח בירוקרטיה שתעקוב אחר הפעילות הכלכלית ותגבה מסים.
למלחמת מאה השנים, שהתחילה במאה ה-14 ונסתיימה במאה ה-15, היו עלויות גבוהות מאוד. היא יצרה משבר פיסקלי בבריטניה. באותה תקופה (1485–1603), מְגַדְּלֵי הצמר קיבלו ייצוג בפרלמנט, שקבע את גובה המס על הצמר. לגבי מערכת האכיפה, הרי שהשופטים כבר לא קיבלו משכורת מהמלך, ולכן לא היה להם תמריץ לשרתו. המלך לא הצליח לממן את עצמו, מה שהביא למשבר פיסקלי נוסף במאה ה-17. בתקופה זו הפרלמנט התחזק עוד יותר וקבע שהמשפט המקובל גובר על המשפט המסחרי. באופן הזה, הפרלמנט הוציא את המלך מעמדת כוח. מעבר לכך, בשנת 1628 הפרלמנט גם לקח מהמלך את הזכות לתת רישיון למונופול.
מקרה הבוחן הבריטי הזה ממחיש את האופן שבו מוסדות מצמצמים עלויות עסקה ומקדמים את הכלכלה, באמצעות הקמת מוסדות. התוצאה הייתה, שהתפתחותם של המוסדות והכללים שנקבעו על ידי הפרלמנט ובאופן וולונטארי יצרו שגשוג כלכלי, שהביא להתרחבות הסחר.
בריטניה
משנת 1776, הנאורות הסקוטית ואדם סמית' הליברליים עולים, ואחרי מלחמות נפולאון הליברליזם הופך לדוקטרינה המקובלת על השלטון ועל העלית הפוליטית. הממשלה הבריטית הבינה שייבוא עשוי לייעל את התחרות ואת הייצור המקומי. כמו כן, האריסטוקרטיה משתכנעת שגם חיסול חוקי הדגן ייטיב לה. לכן, ממשלת בריטניה נקטה בשורה של רפורמות כלכליות המעידות על ליברליזציה בסחר. בשנת 1832, חוק הרפורמה העביר כוח מהאדמה והכפר למפעל ולעיר. החוק הזה משנה בעצם את חוקי המסחר שפגעו בחקלאות לטובת התעשייה. בסוף שנות השלושים של המאה התשע עשרה, הוסרו המגבלות על ייצוא מכונות ובעלי מקצוע.
ברם, הרפורמה המשמעותית ביותר שבריטניה עשתה הייתה בשנת 1846, כאשר היא ביטלה את חוקי הדגן. חוקי הדגן הטילו מיסים גבוהים על דגן, ולכן ייקרו את עלות המזון ולא העלו את השכר בחקלאות. הממשלה הבריטית הבינה שכדי לייעל את הכלכלה הבריטית, עדיף לייבא דגן בזול ולאפשר לבריטים לשלם פחות מיסים. ההנחה הייתה שגם החקלאים ייהנו מביטול חוקי הדגן. מעבר לכך, הרפורמה הזו שירתה גם את התעשייה הבריטית, היות שהוזלה במזון מאפשרת לתעשיינים להוריד את שכרם של הפועלים. ישנה טענה שהבריטים רצו לשמור על העליונות הטכנולוגית והתעשייתית שלהם באמצעות סחר חופשי. הם חשבו שהם יוכלו לעכב את המדינות האחרות מלנקוט בצעדים לקראת סחר חופשי.
בשנת 1860, נחתם הסכם קובדן-שבלייה (Cobden–Chevalier Treaty, על שם ריצ'רד קובדן ומישל שבלייה) על הסרה הדרגתית של מכסים. זה היה הסכם בין בריטניה לצרפת, ושתיהן הסכימו שכל הטבה שניתנת למדינה אחת משתיהן, תינתן גם למדינה השנייה. כמו כן, כל הטבת סחר לצד שלישי תינתן גם למדינות החברות בהסכם (MFN, Most favoured nation). לאחר ההסכם הזה נוצרו הסכמים דומים באירופה. כך נוצרת ליברליזציה בסחר.
הולנד
הולנד הייתה דומה לבריטניה מבחינה כלכלית. לסוחרים היה מעמד כלכלי ופוליטי משמעותי. הם התנגדו למיסים מעבר למינימום ההכרחי. מלחמות נפולאון גרמו להולנד לאבד את המושבות שלה והיא נתקלה בקושי להתחרות בבריטים בסחר העולמי. הסוחרים ההולנדים הפכו למתַווכים בין הספקים הבריטיים ללקוחות יבשתיים. הולנד כבר לא התחרתה עם בריטניה על הסחר. מעבר לכך, התחבורה העולמית הייתה בתהליך של התייעלות, כך שלהולנד לא היה כבר יתרון גם בנושא הזה. אילו הולנד פנתה לכיוון של פרוטקציוניזם, היא הייתה שוקעת כלכלית באופן משמעותי. לפיכך, הסוחרים ההולנדים הצליחו לשכנע את ממשלתם לאמץ מדיניות ליברלית בסחר.
צרפת
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה, מתחיל שינוי אידאולוגי בצרפת המוביל לכיוון של סחר חופשי. השינוי הזה בא לידי ביטוי בתוך צרפת עצמה, כאשר היא פותחת את שוק הדגן לתחרות. בתעשייה התלוננו שהתשומות על הברזל יקרות, ולכן הם ביקשו לפתוח את השוק הצרפתי ולאפשר להם לייבא, וכך העלויות שלהם יצטמצמו. לפיכך, הם הפעילו לחץ על נפולאון. גם יבואני משי ויצרני יין הפעילו עליו לחץ בעד פתיחת השוק. מי שהיו בעד המשך מדיניות המכס היו יצרני הטקסטיל.
הלחץ על נפולאון, ביחד עם גורמים נוספים הביאו לליברליזציה בסחר מצדה של צרפת. מישל שבלייה, שהיה כלכלן פוליטי, ביקר בארצות הברית והשתכנע שעל ארצו לפנות לכיוון של כלכלה ליברלית. כמו כן, הצרפתים הובסו במלחמות נפולאון ונכנסו למשבר כלכלי. הסכם קובדן-שבלייה. אולם, כשהסחר החופשי שרת את האינטרסים של השלטון הצרפתי, הוא התאפשר. כאשר סחר חופשי לא עלה בקנה מידה עם האינטרסים של הממשלה, היא לא אפשרה אותו. במקרה של צרפת, הסחר החופשי היה תלוי בשלטון, ועדיין לא חדר בצורה אידאולוגית באופן משמעותי.