cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרס המוזיקה של NRJ
פרס המוזיקה של NRJ (באנגלית: NRJ Music Award; בראשי תיבות: NMA) הוא פרס המוענק על ידי תחנת הרדיו הצרפתית NRJ כדי להוקיר את הטובים ביותר בתעשיית המוזיקה הצרפתית והעולמית.
הטקס
טקס הענקת הפרסים, נוצר והתקיים לראשונה בשנת 2000 בשיתוף פעולה בין תחנת הרדיו NRJ עם רשת הטלוויזיה TF1 הצרפתיות. הוא מתקיים מדי שנה באמצע ינואר בעיר קאן (פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, צרפת), בפתיחה של אירועי ה-MIDEM (ראשי תיבות של "השוק הבינלאומי להוצאת תקליטים ומוזיקה" - Marché international de l'édition musicale). באירוע, תחנות הרדיו והטלוויזיה מחלקות פרסים למוזיקאים פופולריים צרפתים ומכל העולם בקטגוריות שונות.
פירוש השם "NRJ" הוא "Nouvelle Radio des Jeunes" (הרדיו החדש של הצעירים). זהו משחק מילים בין הגיית האותיות הצרפתיות למילה הצרפתית " "énergie" (אנרגיה).
ואל קאהל (מנחת טלוויזיה ורדיו, עיתונאית ומפיקה צרפתית. הידועה בצרפת כזוכת תוכנית, תחרות הריאליטי Le Grand Casting de la Télé ברשת NRJ12 בשנת 2010) אירחה והגישה את "Les Coulisses des NRJ Music Awards" בעונות 2011, 2012 ו-2013.
זוכי הפרס לשנת 2020
=== זוכי הפרס לשנת 2021 ===
טעם (פיזיקה)
בתורה האלקטרו-חלשה קיום הטעם קשור לסימטריית כיול, וקיימים תהליכים משני טעם. בכרומודינמיקה קוונטית סימטריית הטעם היא סימטריה גלובלית.
בפיזיקת חלקיקים, ישנם שישה סוגים של קווארקים, הנבדלים ביניהם במסה ובמטען החשמלי. סוגים אלה מכונים טעמים.
לכל קווארק יש תכונה נוספת, המכונה צבע (ראו כרומודינמיקה קוונטית).
הגדרה
כאשר ישנם שני חלקיקים או יותר בעלי אינטראקציות דומות, אפשר לעיתים להחליף ביניהם ולא להשפיע על הפיזיקה. כל צירוף ליניארי של שניהם נותן את אותה הפיזיקה. במילים אחרות, בתאוריה ישנן טרנספורמציות סימטריה כמו:, כאשר u ו-d הם השדות הקוונטיים (החלקיקים) ו-M היא מטריצה אוניטרית. מטריצות כאלה פורשות את חבורת לי המכונה (SU(2.
המונח "טעם" נטבע לראשונה בהקשר של מודל קווארקי של הדרונים ב-1968. שם לקבוצה של מספרים קוונטיים הקשורים לאיזוספין, היפרמטען ומוזרות כנראה הומצא על ידי מארי גל-מאן והרלד פיצג'רלד בעת שהיו בדרכם לארוחת צהריים ועברו ליד פרסומת של בסקין רובינס שהכריזה על הימצאותם של 31 טעמים שונים בסניפיה.
פשתה שעירה
פשתה שעירה (שם מדעי: Linum pubescens, שם עממי: Hairy Pink Flax) היא צמח חד-שנתי בעל פרח ממשפחת הפשתיים. הצמח גדל באזור המזרח התיכון ובפרט בארץ ישראל.
בארץ ישראל הפשתה השעירה גדלה בחורש פתוח ובבתות באזורים הרריים, על קרקעות גיר. היא נפוצה בצפון ומרכז הארץ. היא פורחת באביב חודשים פברואר עד מאי ויוצרת מרבדים ורודים ויפים.
הפרח בעל 5 עלי כותרת. הצוף נמצא בבסיס צינור הנוצר על ידי עלי הכותרת, ולכן רק חרקים בעלי חדק יכולים למצוץ את הצוף. צבע הפרח הוא ורוד עז, עם עורקים כהים יותר לאורך עלי הכותרת, כאשר מרכז הפרח כהה יותר והצינור עצמו בצבע צהוב.
הפצצה טקטית
הפצצה טקטית היא תורת לחימה אווירית התקפית העושה שימוש במטוסי קרב, מטוסי קרב-הפצצה או מסוקי קרב כדי להשיג יתרון טקטי בשדה הקרב (בעיקר כ"ארטילריה מוטסת"). ההפצצה הטקטית משתמשת לרוב במטוסים זריזים בעיקר בשל הצורך להיכנס לאזור קרבות כדי לבצע יעף ולפגוע במדויק במטרה, והיא שונה מהפצצה אסטרטגית. <!-- במלחמה זאת לראשונה מסוקי הסער שיחקו תפקיד מרכזי בו הם לא רק עזרו בפינוי פצועים אלא גם בהצנחה ושינוע כוחות. המסוקים סבלו ממהירות ומיגון נמוכים שעשו אותם למטרות נוחות לחיילי הווייטקונג. החימוש ההגנתי שנשא ה-UH-1 יואי, לרוב מקלע מסוג מא"ג, לא הצליח ליצור את החיפוי הדרוש למסוקים, ולגרסת התקיפה המיוחדת שלו הותקנו שני תותחי וולקן ושתי כוורות לשיגור רקטות. דגם זה נמצא כבד מדי ולא יכול להרים את כמות החיילים הדרושה, אך כוח האש שלו עזר בהרתעת כוחות אויב. המסוק היה מוצלח עד כדי כך שפיתחו בעקבותיו את ה-AH-1 קוברה מסוק הקרב הייעודי הראשון. המסוק הראה במלחמה את היכולת, הזריזות וכוח האש שלאחר המלחמה הוגי דעות צבאיים ניתבו לטובת ציד טנקים.
מלחמת המפרץ
לאחר מלחמת וייטנאם התפתח תחום החימוש המדויק ויצר מהפכה של ממש בכל התחום של התעופה הקרבית. פצצות מונחות לייזר או טלוויזיה יכלו לפגוע במטרות ממרחק ובדיוק שהיו בגדר הבלתי אפשרי לפני כן. מלחמת המפרץ הראשונה הייתה הדוגמה לשינוי העצום שחל בכל תחום הלוחמה האווירית כאשר תקיפות אסטרטגיות שבוצעו ברחבי עיראק הקדימו את העימות עם כוחות האויב אשר ישב בכווית. המגע הראשוני שנוצר עם הכוחות העיראקיים היה בידי מטוסי התקיפה ומסוקי הקרב אשר תקפו את השריון ואת המבנים והשיירות והסבו נזק רב.
בחיל האוויר הישראלי
במלחמת העצמאות היה על חיל האוויר הישראלי לספק פתרונות יצירתיים כדי להשיג מטוסי קרב ואף להכשיר מטוסי תובלה למשימות תקיפה. ב-10 במאי 1948 חיילים מחטיבת הראל המרותקים בבסיסו של הר בית מחסיר (היום בית מאיר) חיכו להפצצה של מטוס "נורסמן", שהותאם לשאת מיכל נפץ במשקל של 200 קילוגרם. המטוס בא בפעם השנייה שכן יום לפני כן הטייסים לא הצליחו לזהות את המטרה, באותו יום המטוס הצליח לזהות את המטרה ואף הכריז על כניסה ליעף הפצצה, אך נעלם בין צמרות העצים. לאחר זמן מה נמצאו גופות הצוות ושרידי המטוס והתגלה שהמטוס התרסק מסיבה לא ידוע בהר דיר עמר, ההר נקרא הר הטייסים ובמקום נבנה גלעד.
ב-29 במאי 1948 ארבעה מטוסי אוויה S-199 (באותו זמן מטוסי הקרב היחידים בשירות החיל) תקפו את הטור מצרי סמוך לג'סר איסדוד. לתקיפה הזאת הייתה השפעה גדולה על המורל של החיילים המצרים ולאחר שפוצץ גשר עד הלום הכוחות המצרים התחפרו במקומם והתקדמותם נבלמה.
במלחמת ששת הימים מטוסי הפוגה מגיסטר שימשו לתקיפת השריון המצרי, ביום הראשון למלחמה הפוגות התקיפו מערך תותחי ארטילריה, המטוסים הצליחו להשבית את הסוללות ואפשרו לכוחות הישראלים לכבוש את סיני בלי אבדות משמעותיות. לאחר שהחזית הדרומית יצאה מטווח הפוגות הן שובצו לתקיפת השריון הירדני, ותרמו רבות להגנת ירושלים.
בתחילת מלחמת שלום הגליל יצא חיל האוויר הישראלי למבצע ערצב 19 שמטרתו הייתה חיסול הנ"מ הסורי בלבנון. במהלך המבצע מל"טי זהבן דימו מטרות למכ"מים ולטק"א הסורי וכאשר זוהו עמדות הנ"מ הן הותקפו בטילי AGM-78 המתבייתים על קרינת מכ"ם. המבצע נחל הצלחה גדולה, והראה שהתמודדות עם עמדות כגון SA-6 ו-SA-8 שבימי מלחמת יום הכיפורים הביאו לאבדות כבדות לחיל האוויר, אפשרית ומעשית. -->
מטוסים
מטוסים שתוכננו לשמש לתקיפה היו צריכים להיות ממוגנים ושרידים יותר, ולרוב תוכננו להיות איטיים יותר ממטוסי קרב אחרים. בימי מלחמת העולם השנייה מטוס ה-Il-2, שכונה בידי הגרמנים "אימת הפאנצר", היה ממוגן ומטוסי קרב גרמנים התקשו להפיל אותו. פיתוח מטוסי קרב על סילוניים תרם גם לרעיון של מטוס תקיפה על קולי כגון ה-F-105 שהתקיף מטרות אסטרטגיות וטקטיות (כולל משימות ויילד ויזל) וה-F-4 פנטום אך הם לא היו מיטביים למשימות סיוע אווירי. במקומם הצטיינו מטוסי תקיפה איטיים כגון ה-A-1 וה-A-4 סקייהוק. מגמה זאת המשיכה גם עם פיתוח מטוסי תקיפה תת-קוליים כגון ה-A-7 ויותר מאוחר ה-A-10 ת'נדרבולט II שהצטיין בשרידות נוכח המיגון הכבד, פשטות ההטסה, ויתירות במערכות קריטיות. התותח האוטומטי שלו (GAU-8 אוונג'ר בקליבר 30 מילימטר) יוצר במיוחד לתקיפת שריון. בברית המועצות המגמה לייצור מטוס תקיפה לסיוע אווירי זול, איטי וממוגן הוליד את ה-Su-25 המשרת במגוון חילות ברית ורשה והמזרח התיכון.
בימינו ישנם מטוסי קרב רב-משימתיים כמו ה-F-16 פייטינג פלקון שיכולים אף לשמש למשימות תקיפה והפצצה, כולל שיגור חימוש מונחה מדויק. מטוס ה-F-15 איגל נועד במקור להשגת עליונות אווירית אך חיל האוויר הישראלי השתמש בו גם להפצצת מטה אש"ף בתוניס ב-1985 והוכיח שה-F-15 יכול לשמש גם כמטוס תקיפה והפצצה. גרסת F-15E סטרייק איגל היא שיפור של ה-F-15 שנועדה לשפר את יכולתו של ה-F-15 בתקיפת מטרות קרקע והפצצה.
מסוקים
לאחר מלחמת וייטנאם הפוטנציאל של מסוק הקרב נוצל לציד טנקים, מסוקי קרב שיוצרו במדינות נאט"ו (כגון ה-AH-1 קוברה וה-AH-64 אפאצ'י) וברית המועצות (כגון ה-Ka-50/Ka-52 ה-מיל מי-24 וה-מיל מי-28) שילבו שימוש בחימוש מונחה כגון טילי AGM-114 הלפייר וטאו שנועדו לחדור שריון וגם תותחים ורקטות פשוטות לתקיפת מטרות רכות יותר. במלחמת המפרץ מסוקי תקיפה הוכיחו את יעילותם בתקיפת טנקים, סיוע אווירי צמוד ועימות מוגבל.
חימוש לא מונחה
התותח או המקלעים המותקנים במטוס היו נשק תקיפה חשוב עד לאחר מלחמת וייטנאם, גם המקלעים המובנים והמותקנים בפודים היו יעילים נגד מטרות רכות (כלומר לא ממוגנות) כגון חיילים או כלי רכב לא משוריינים. יעילותם נגד מטרות משוריינות הייתה מוגבלת בעיקר בגלל הקליבר הקטן יחסית של הפגזים, בימי מלחמת העולם השנייה הגרמנים התאימו תותחים בעלי קליבר של עד 50 מילימטר לנשיאה במטוסים כגון השטוקה.
לאחר מלחמת קוריאה האמריקאים הגיעו למסקנה שהמקלעים בעלי קוטר קטן שהם נהגו להרכיב על מטוסיהם לא סיפקו מענה הולם נגד מטוסי אויב שהפכו לממוגנים יותר ונגד מטרות קרקע. הם פיתחו את ה-M61 וולקן שהיה התפתחות של מקלע גאטלינג הרב קני של מלחמת האזרחים האמריקאית. התותח הצטיין בכוח אש גדול (6,000 פגזים לדקה) והיה יעיל מאוד גם כנגד מטוסים וכנגד מטרות קרקע רכות ועם מיגון קל. במלחמת וייטנאם התותח הורכב כפוד על מטוסי F-4 בדגמיהם הראשונים שנבנו בלי תותח כלל, והם הוכיחו את עצמם במשימות חיפוי אווירי. מטוס ה-A-10 נושא תותח וולקן מיוחד ה-GAU-8/A שעוצב במיוחד נגד שריון טנקים.
הרקטות הן חימוש תקיפה לא מונחה המתאים בעיקר לתקיפת מטרות רכות או בעלות מיגון קל. בימי מלחמת העולם השנייה נורו הרקטות מנקודות תלייה על גבי הכנפיים מה שהגביל את מספר הרקטות שכל מטוס יכול לשאת, ויצר בעיה כיוון שאת הרקטות נהגו לשגר בכמות גדולה כדי להגדיל את האפקט ושטח ההרס. בשביל לאפשר לשאת הרבה רקטות קלות הומצאה הכוורת שיכלה לשאת עשרות רקטות ולשגר אותן במהירות גבוהה.
פצצות טיפשות (ש"כ) היו החימוש העיקרי בתקיפת מטרות קרקע, פשטות התפעול ועוצמת הנשק השאירו אותו בשירות אף על פי שרוב דגמי הפצצות הטיפשות לא שונו מאז מלחמת העולם השנייה. המטוס שהיה צריך להתקרב למטרה כדי להטיל את החימוש בצורה מדויקת היה ניזוק מעוצמת הפיצוץ, אחד הפתרונות הוא מנגנון שהשהה את הפיצוץ עד להתרחקות המטוס, פתרון נוסף היה יצירת גרר גדול בזנב הפצצה בעזרת מצנח או מעצורי אוויר אשר נפתחים לאחר ההטלה שיאטו את נפילת הפצצה מספיק זמן כדי לתת למטוס להתרחק מהפיצוץ.
חימוש מונחה
תחום החימוש המדויק מתחלק לשתי קבוצות עיקריות: פצצות חכמות וטילים. הפצצות החכמות דורשות מרחק וגובה מהמטרה, בשדה הקרב הקלאסי (כלומר צבא מול צבא) שימושיות הפחות קטנה גם בשל חופש הפעולה המופחת של המטוס התוקף עקב איומים מצד מטסים והגנות האוויריות של האויב וכן בגלל הקושי בזיהוי כוחות אויב. בחיל האוויר האמריקאי בקר האוויר הקדמי שטס על מטוס קרב מתקדם מסוגל לסמן מטרות למטוס התקיפה בעזרת לייזר, או לפחות לוודא בצורה ויזואלית שהכוח הנתקף הוא לא ידידותי. בזמן עימות אסימטרי כאשר אין איומים מצד כוחות אויב הפצצות החכמות הופכות לשימושיות שכן הן מאפשרות פגיעה מדויקת בכוחות האויב מבלי שהמטוס יצטרך להיכנס ליעף נמוך.
הטילים המונחים לעומת זאת אפקטיביים מאוד בזמן עימות של צבא מול צבא. הטילים מאפשרים פגיעה מדויקת במטרות ממרחק רב ומגבהים שונים המאפשרים למטוס להישאר במרחק ביטחון. עם המסוקים טילים כגון הטאו וההלפייר פותחו כדי להתמודד עם שריון, אך הם הוכחו כשימושיים מאוד בעימותים מוגבלים. במטוסים לעומת זאת הכדאיות הכלכלית בשימוש של רב הטילים המונחים לא מאפשרת שימוש נרחב בזמן קרב מוגבל שכן ישנו חימוש הרבה יותר זול המסוגל לעשות את אותה העבודה (הפצצות החכמות).
כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות
כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות (מוכרים בראשי התיבות: סְתָ"ם) כרוכה בטכניקות מיוחדות של כתיבה כפי הנדרש על פי ההלכה היהודית, המפרטת את סוג הדיו, הקלף, את צורת הכתב (כתב סת"ם) ופרטים נוספים.
הקלף
על הקלף להיות עשוי מעור של חיה טהורה אשר מעובד בעפצים, ולחלק מהדעות אף בסיד, מלח או כל אמצעי אחר על מנת לייבשו מנוזליו. העור המעובד נקרא גוויל. את הגוויל ניתן להפריד לשני חלקים - קלף (השכבה החיצונית) ודוכסוסטוס (השכבה הפנימית - ומשמשת אך ורק לכתיבת מזוזות). חשוב לעבד את העור "לשם כתיבת התורה".
הקולמוס
הנוצה המשמשת לכתיבת סת"ם נקראת קולמוס. את הקולמוס מכינים מנוצה (רצוי עיקרית) של עוף גדול - בימינו בעיקר תרנגול הודו. את הנוצה מרככים על ידי השריה בחומץ או מים רותחים.
ביהדות תימן נהוג לכתוב סת"ם עם קולמוס מענפי עץ הבמבוק.
נהוג לכתוב בקולמוס של קנה (על פי ).
צריך שיהיה חתך בתחילת הקולמוס, כדי שהדיו יזרום לראשו ויכתוב.
הדיו
הרמב"ם כותב במשנה תורה, ספר אהבה הלכות תפילין פרק א הלכה ד שהדיו מיוצר בצורה כזו:
שרטוט
שרטוט הוא סימון שורות על גבי הקלף. השרטוט נעשה על ידי התווית חריצים בקלף באמצעות מרצע וסרגל. שורות השרטוט תוחמות את האות רק בחלקה העליון. כמו כן צריך לשרטט את העמודות משני צידיהן, ועוד שירטוט נוסף בתחתית העמוד. עיקר חובת השרטוט הוא בספר תורה, מזוזה, ומגילה. אמנם נהגו הסופרים לשרטט גם פרשיות תפילין.
כתיבה לשמה
על הסופר להתכוון לכתוב "לשמה" כלומר לשם ספר התורה, התפילין או המזוזה. כמו כן עליו להתכוון לכתוב את השמות הקדושים לשמם.
צורת האותיות
ספרי תורה, תפילין ומזוזות נכתבים בגופן מיוחד, הקרוי אותיות סת"ם. קיימים מנהגים אחדים ביחס לאותיות אלה: הכתב האשכנזי נחשב לקשה יותר לכתיבה מן הכתב הספרדי.
חלק מן האותיות בכתב סת"ם מעוטרות בתגים. התיוג נועד בעיקר ליפות את האותיות אם כי יש לו גם משמעות דרשנית ולפי הגמרא, רבי עקיבא היה לומד דרשות ממיקום התגים באותיות. חוסר תגים באותיות אינו פוסל את הכתב.
אחד מהדברים המורכבים שנדרש מסופר הסת"ם לדייק בהם היא כתיבת התגים באופן שלא יגעו זה בזה.
ביטוי מפורסם המבוסס על כובד המטלה אותה מבצע הסופר הוא: "מדקדק על קוצו של יוד" שפירושו שסופר הסת"ם נדרש לדקדק עד לפרט הקטן ביותר שזה הקוץ התחתון של האות יו"ד שחסרונו מעכב את כשרות האות
כתיבה כסדרן
בתפילין ומזוזות, כל האותיות, המילים והפרשיות חייבות להכתב כסדרן, כלומר, לפי סדר הופעתן בתורה. (אין משמעות לסדר כתיבת חלקי האות עצמה).
חק תוכות
אם האות נוצרת על ידי מחיקה ולא על ידי כתיבה, הרי זה "חק תוכות" והאות פסולה, כגון שנכתב ו' במקום י' אסור לגרד את חלקו התחתון של הו' כדי שיהיה י', משום שהי' נוצרה על ידי מחיקה ולא על ידי כתיבה. דבר זה נלמד מהפסוק "וְכָתַב לָהּ סֵפֶר כְּרִיתֻת" ודרשו חז"ל: "וכתב ולא חקק". וכמו שכך ההלכה בגיטין, הוא הדין גם לספר תורה.
הפסול "חק תוכות" חל בין אם מתחילתה האות לא נכתבה כראוי, בין שאות אחת נדבקה לחברתה ואיבדה צורתה, ובין שנפלה טיפת דיו על האות וקילקלה את צורתה, ובין אם נכנסה אות אחת לתוך חברתה ואיבדה צורתה (כגון אות ל' שנכנסה לתוך הך' שמעליה והך' נראית כאות ה').
נדבקה אות לחברתה באופן שלא השתנתה צורת האות, מותר להפריד ביניהם ואין בזה "חק תוכות".
מכון סת"ם
ישנה מעבדה מיוחדת לבדיקת תפילין ותשמישי קדושה הנקראת: "מכון סת"ם" ובה עובדים כל בעלי המקצועות הקשורים לכך.
גובר (מותג)
גובּר (באנגלית: Goober) הוא ממרח המכיל שכבות של חמאת בוטנים ושל ריבה.
ממרח זה נפוץ בארצות הברית. מקור השם של הממרח בכינוי המקובל לבוטן בסלנג אמריקאי.
הממרח הומצא בשנת 1968 על ידי חברת ג'י אם סמאקר (The J.M. Smucker Co.) במטרה להקל על הכנת הכריך הפופולרי והנפוץ בארצות הברית - כריך חמאת בוטנים וריבה. הממרח כולל שכבות אנכיות של חמאת בוטנים ושל ריבה (לרוב ריבת ענבים או תותים, אך ישנה גם גרסה המכילה ממרח שוקולד).
מגדל נח'יל
מגדל נח'יל (בערבית: برج نخيل) הוא גורד שחקים שהיה מתוכנן להיבנות בדובאי. יוזמת הפרויקט הייתה חברת נח'יל, שיזמה גם את בניית איי התמרים ואת איי העולם.
הבניין הוצע לראשונה בשנת 2003 תחת השם "אל-בורג'" במרכזו של האי המלאכותי ג'ומרה, אחד מאיי התמרים. מיקום המגדל שונה מספר פעמים, ולבסוף הוא תוכנן להיבנות בסמוך לאגמים מלאכותיים ברצועת החוף הממוקמת מול ג'ומרה. המגדל תוכנן להתנשא לגובה של כ-1,400 מטרים, הגבוה לעיתים מגובהם של עננים בימות החורף. בניית המגדל הייתה צפויה להימשך בין 9 ל-10 שנים. אם תתממש תוכנית הבנייה, מגדל נח'יל יהיה המגדל הגבוה ביותר בעולם ויטול את התואר מבורג' ח'ליפה.
במגרש המיועד לבנייה החלו עבודות פיתוח קרקע, אך בשנת 2009 הוקפאו עבודות הבנייה והוכרז על ביטול הפרויקט.
כליאה (פיזיקה)
בכרומודינמיקה קוונטית, כליאה היא התופעה הפיזיקלית לפיה חלקיקים בעלי מטען צבע (קווארקים, אנטי-קווארקים וגלואונים) לעולם לא יופיעו בטבע לבדם, אלא תמיד בקבוצות נייטרליות מבחינת הצבע, כמו האדרונים. "מטען צבע" הוא המטען הרלוונטי לכרומודינמיקה קוונטית (ואין לו קשר לצבע במובנו היום-יומי).
ההאדרונים הנייטרליים מתחלקים לשני סוגים: מזונים המורכבים מקווארק ואנטי-קווארק בעלי אותו צבע, כך שבסך הכל הם חסרי צבע; ובאריונים המורכבים משלושה קווארקים שכל אחד מהם הוא בעל צבע שונה, כך שאין ייחוד לאף צבע. בהקבלה לצירוף של שלושת צבעי היסוד בטבע, אומרים לעיתים שהבריונים הם "לבנים".
בהכללה לתורת כיול כללית, כליאה היא מצב בו דרגות החופש באנרגיות נמוכות יהיו סינגלטים של חבורת הכיול, כלומר יהיו אינווריאנטים (לא ישתנו) תחת סימטריית הכיול.
כריך חמאת בוטנים וריבה
כריך חמאת בוטנים וריבה (באנגלית אמריקאית: peanut butter and jelly sandwich או בקיצור PB&J; באוסטרליה ובבריטניה: peanut butter and jam sandwich) הוא כריך פופולרי בעיקר בארצות הברית אך גם בקנדה, באוסטרליה ובבריטניה המכיל חמאת בוטנים וריבה של פירות (לרוב תותים או שזיפים).
לעיתים מוסיפים לכריך גם דבש, ממרח שוקולד, מרשמלו או סירופ מייפל.
בשנת 1968 יצרה חברת ג'י אם סמאקר (.The J.M. Smucker Co) את ממרח הגובר המיועד עבור כריך זה. ממרח הגובר כולל שכבות של חמאת בוטנים וריבה.
היסטוריה
השילוב של חמאת בוטנים וריבה הפך פופולרי ברחבי ארצות הברית וברחבי העולם בתקופת מלחמת העולם השנייה עת שממרח חמאת בוטנים הייתה חלק ממנות הקרב שחולקו לחיילים כמו גם הריבה. החיילים שילבו את שני הממרחים יחד על מנת לשפר את טעמה המלוח של חמאת הבוטנים. גם בקרב אזרחי ארצות הברית הפך הכריך לפופולרי מאחר שבשנת 1943, בשל המלחמה, הונהג בארצות הברית קיצוב. בעוד שחמאה וממרחים אחרים ניתנו בהקצבה, חמאת הבוטנים נמכרה בלא הגבלה, כמו גם פירות שאיפשרו ייצור ריבות.
יצחק יעקב רוט
יצחק יעקב רוט (מוכר גם בשם העט א. יצחקי; נולד ב-1954) הוא עיתונאי ופובליציסט חרדי-ליטאי. במשך עשרות שנים היה עורכו של העיתון יתד נאמן.
ביוגרפיה
נולד ברמת גן להורים ניצולי השואה. למד בישיבות היישוב החדש בת"א איתרי ופוניבז'. בשנת 1985 נמנה עם מייסדי היומון החרדי "יתד נאמן". בראשית דרכו שימש מבקר מטעם הוועדה הרוחנית, הסמכות התורנית של העיתון. המשיך ככותב מאמרים תחת שמות עט שונים, ובשנת 1988 עם התפטרותם של העורכים הראשונים משה גרילק ושמואל חסידה, מונה לעורך העיתון לצד נתן גרוסמן, שהיה דומיננטי יותר. רוט עצמו מתרחק מפרסום ואינו מתראיין בכלי התקשורת. בהמשך הצטרף אליהם ישראל וורצל כסגן עורך. רוט הוביל את הקו המקצועי בעיתון. הוא כתב עבור הרב שך דרשות שנשא בפתיחת "ירחי כלה".
בשנת 2007 הכריע הרב אלישיב כעמדתו שניתן להזכיר שמות פרטיים של נשים מפורסמות בעיתון, בניגוד למנהגו של העיתון החרדי המתחרה "המודיע", שבו לדוגמה ציפי לבני מופיעה בתור '''צ. לבני'''. באותה הזדמנות קיבל הרב אלישיב גם את עמדתו שלפיה יש להזכיר את הצבא הישראלי בשמו צה"ל, בניגוד לנוהל שהיה קיים עד אז להתייחס אליו בהסתייגות כ"הצבא".
ב-2014 הגיש יואב ללום, יו"ר עמותת נוער כהלכה, תביעת דיבה בסך 300,000 ש"ח נגדו ונגד העיתון, בעקבות כינויי גנאי שנכתבו בו כלפיו, בשל פעילותו ב"בג"ץ בית הספר בעמנואל". רוט לא הגיש כתב הגנה. בשל כך בית המשפט קיבל את התביעה וחייב את העיתון במלוא הסכום ובהוצאות המשפט. כמו כן חויב העיתון לפרסם תיקון לדברי הלשון הרע.
בתפקידו כעורך כתב רוט שלש פעמים בשבוע את מאמרי המערכת של העיתון. לאחר פרישתו הוא מפרסם פעמיים בשבוע טורי דעה וכן את טור הפתיחה של מוסף "יתד השבוע" בשם "עוד שבוע". המאמרים השבועיים מתובלים בסיפורים מן התנ"ך וההיסטוריה המתאימים למאורעות התקופה, ומשלבים מבט אקטואלי. תרגום המאמרים מתפרסם גם במהדורה האנגלית של העיתון.
רוט מעביר שיעורים יומיים בבני ברק ושיעור שבועי ברמת גן. הוא ערך ספרים תורניים, בהם את ספרי "שיח יוסף" של רבו, הרב יוסף רוט, ראש מוסדות "בית דוד" בבני ברק.
לקט ממאמריו התורניים הוציא לאור בספר "יתדתיו לנצח". עד עתה יצאו לאור 3 כרכים, על בראשית, שמות ומועדים, בהוצאת "יפה נוף".
ואן היילן
ואן היילן (באנגלית: Van Halen) הייתה להקת הארד רוק אמריקנית. נכון ל-2007, נאמד היקף המכירות של אלבומי הלהקה בכ-80 מיליון עותקים, 56 מיליון מהם בארצות הברית. שניים מאלבומי הלהקה - "Van Halen", אלבום הבכורה מ-1978, והאלבום "1984" (כולל הסינגלים "Jump" ו-"Panama"), מאותה השנה, היו הצלחות מיידיות וכל אחד מהם נמכר בעשרות מיליוני עותקים. בשנת 2007 נכנסה הלהקה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
היסטוריה
הלהקה נוסדה על ידי האחים אלכס ואדי ואן היילן בקליפורניה בשנת 1972. בהמשך הצטרפו אליהם הבסיסט מייקל אנתוני והזמר דייוויד לי רות'.
אדי ואן היילן, גיטריסט הלהקה, נחשב לאחד הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים. הוא פיתח סגנון ייחודי, שהיה שונה מסגנון הנגינה הבלוזי שהיה נפוץ ברוק כבד בשנות ה-70. סגנון הנגינה הייחודי שלו, שהתבסס על פריטה מהירה, טאפינג, והרמוניקס, יחד עם האישיות וההופעה המיוחדת של הזמר דייוויד לי רות', היו ההשראה הכי גדולה לז'אנר הגלאם מטאל שהיה סגנון הרוק הפופולרי ביותר בשנות ה-80. אדי הושפע רבות מסטיב האקט, גיטריסט להקת "ג'נסיס" וסגנון נגינתו שימש לו השראה.
בשנת 1985, לאחר חמישה אלבומים מצליחים, עזב את הלהקה הסולן דייוויד לי רות', בשל חילוקי דעות עם אדי לגבי עתיד הלהקה. הוא פנה לפרויקט סולו יחד עם הגיטריסט הנודע, סטיב ואי. רות' הוחלף בזמר לשעבר של להקת ההארד רוק "Montrose", סמי הייגר, שהיה גם בעל קריירת סולו מצליחה.
בשנת 1997 עזב הייגר את הלהקה, ודייוויד לי רות' שב אליה לזמן קצר, עד שעזב והוחלף על ידי גארי צ'ארון, סולנה של להקת "אקסטרים". ב-1998 הוציאה הלהקה את אלבומה "Van Halen III" שהיה כישלון מסחרי. לאחר סיבוב ההופעות שליווה את האלבום, עזב צ'ארון את הלהקה.
ב-2004 שב סמי הייגר ללהקה לסיבוב הופעות מצליח. ב-2006 עזב שוב את הלהקה, יחד עם הבסיסט מייקל אנתוני, ודייוויד לי רות' חזר להיות סולן הלהקה. את תפקיד הבסיסט תפס בנו של אדי, וולפגנג ואן היילן, שהיה אז בכיתה י"א.
מייקל אנתוני וסמי הייגר הקימו יחד עם הגיטריסט ג'ו סטריאני והמתופף של להקת "רד הוט צ'ילי פפרז", צ'אד סמית', להקת הארד רוק בשם "Chickenfoot".
בשנת 2007 יצאו חברי הלהקה המחודשת לסיבוב הופעות בארצות הברית שגרף 55 מיליון דולר, במה שהפך לסיבוב הופעות הכי רווחי של הלהקה. הם יצאו להפסקה לכמה שנים, ובשנת 2012 הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון מזה 14 שנים, והראשון עם רות' מאז 1984 - "A Different Kind of Truth", שזכה להצלחה גדולה במצעדים בארצות הברית.
ב--6 באוקטובר 2020 גיטריסט הלהקה והדמות המזוהה ביותר איתה, אדי ואן היילן, הלך לעולמו בגיל 65 לאחר מאבק במחלת הסרטן.
ועקב מותו של אדי ואן הילן פעילות הלהקה והניסיונות לאיחודה תמו.
מעלות ראומיר
מעלת ראומיר (Réaumur) היא יחידת מידה לטמפרטורה הנקראת על שם המדען הצרפתי רנה אנטואן פרשו דה ראומיר שפיתח מדחום בעל סולם דומה בשנת 1730. מעלות ראומיר מסומנות R° (או Ré° כאשר יש חשש לבלבול עם מעלות רמר או מעלות רנקין) ומוגדרות כך שטמפרטורת הקפיאה של מים היא R° 0 וטמפרטורת הרתיחה של מים היא R° 80.
היסטוריה
ראומיר פיתח מדחום שהשתמש בתערובת של אלכוהול ומים והגדיר את סולם הטמפרטורות כך שטמפרטורת הקפיאה של מים היא R° 0, ומעלת ראומיר אחת היא השינוי בטמפרטורה שמביא לשינוי של פרומיל בנפח התערובת ביחס לנפחה ב־R° 0. כאשר חוממה התערובת כך שנפחה גדל ב־8% היא החלה לרתוח ולכן קבע ראומיר את R° 80 כנקודת הרתיחה של התערובת. בשל נקודת הרתיחה הנמוכה יחסית לא היה ניתן להשתמש במד החום לניסויים מדעיים הכרוכים בחימום ולכן העדיפו רוב מדעני התקופה את השימוש בכספית. במדי חום על בסיס כספית לא היה הגיון בקביעת R° 80 המקורית, ולכן הוחלט ש־R° 80 תהיה נקודת הרתיחה של מים. מכאן שמעלת ראומיר שונה לחלוטין מהמעלה המקורית שהוגדרה על ידי ראומיר עצמו ומשותף להן רק השם ונקודת הקפיאה של מים שמוגדרת בשני הסולמות כ־R° 0.
שימוש
מעלות ראומיר זכו לפופולריות באירופה במהלך המאה ה־18, בעיקר בצרפת, בגרמניה וברוסיה, אך בשנת 1790 אמצה צרפת את סולם צלזיוס כחלק מהשיטה המטרית והשימוש במעלות ראומיר הלך ודעך. עם זאת לאורך המאה ה־19 נעשה שימוש במדי חום בעלי סולם כפול - צלזיוס וראומיר.
כיום נעשה שימוש מועט במעלות ראומיר במחלבות מסוימות בצפון איטליה המייצרות פרמזן.
פאול ליפקה
פאול ליפקה (בגרמנית: Paul Lipke; 30 ביוני 1870, ארפורט – 8 במרץ 1955, אוסטרבורג) היה שחמטאי יהודי-גרמני.
ביוגרפיה
בשנת 1889 חלק ליפקה מקום חמישי-שישי בתחרות ברסלאו (ניצח: עמנואל לסקר), והגיע למקום הרביעי בתחרות דסאו. בשנת 1892 ניצח ליפקה בתחרות דרזדן, והגיע למקום השני בתחרות האלה. בשנת 1893 הגיע למקום השלישי בתחרות קיל (ניצחו: קורט פון ברדלבן וקארל אוגוסט ואלברודט).
בשנת 1894 הגיע למקום השני בתחרות לייפציג (ניצח: זיגברט טאראש), בהקדימו שחקנים כריצ'רד טייכמן וג'וזף הנרי בלקברן. בשנת 1898 חלק מקום 8–9 בתחרות וינה (ניצחו: זיגברט טאראש והרי נלסון פילסבורי).
ליפקה הצטיין במשחק עיוור ושיחק משחקים סימולטניים עיוורים נגד 10 שחמטאים במקביל.
החל משנת 1898 היה ליפקה עורך משותף של הירחון Deutsche Schachzeitung והחל משנת 1909 היה עורכו של כתב העת Deutsche Schachblätter.
ליפקה פרש מוקדם ממשחק שחמט מקצועני והחל לעבוד כעורך דין בהלה לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה. מאוחר יותר עבר לאוסטרבורג שבצפון סקסוניה-אנהלט ופתח שם משרד לעריכת דין.
קורמורן גמדי
קורמורן גמדי (שם מדעי: Microcarbo pygmaeus) הוא מין עוף ימי המשתייך לסוג קורמורן קטן שבמשפחת הקורמורניים.
תפוצה: לקורמורן הגמדי יש תחום תפוצה לא גדול. הוא כולל את דרום מזרח אירופה ומערב אסיה, מאיטליה מזרחה עד קזחסטן ודרומה עד עיראק וישראל. חלק מאוכלוסיות הקורמורן הגמדי נודדות, וחלק נמנעות מלעשות כן או נודדות למרחקים קצרים יחסית. האוכלוסיות הצפוניות נוהגות לבלות את החורף באזורים דרומיים יותר, על פי רוב בשטחי הרבייה שלהן. לעיתים רחוקות נודדים קורמורנים אלה גם אל אזורים מסוימים במערב אירופה.
בישראל: אחרי ייבוש החולה עברו עופות אלה אל בריכות הדגים בעמק בית שאן וגרמו נזק רב לדייגי האזור. הדייגים אסרו עליהם מלחמה, והדברים הגיעו עד לידי שריפת מושבות הקינון שלהם. אוכלוסיית הקורמורן הגמדי התמעטה מאוד עד שהושגה פשרה. הם מורשים לשהות באשור הכנרת, בה אינם גורמים נזק. יש מושבות קינון סביב הכנרת, ומספרם הולך ועולה.
הקורמורן הגמדי מקנן במושבות גדולות באדמות ביצה, בגופי מים מתוקים שזרימתם איטית, בדרך כלל באגמי מים מתוקים או בדלתה של נהרות. הקנים נבנים על עצים נמוכי קומה או בסביבות דומות. הקן עשוי מענפים ועשבים. הנקבה מטילה בין שלוש לשש ביצים. הזכר והנקבה דוגרים על הביצים לפרק זמן הנע בין 27 ל-30 ימים. הגוזלים מגיעים לעצמאות כ-70 יום לאחר בקיעתם.
הקורמורן הגמדי הוא עוף בינוני בגודלו. אורכו נע בין 45 ל-55 סנטימטרים, ומוטת כנפיו נעה בין 75 ל-90 סנטימטרים. קרום שחייה מחבר את כל ארבע אצבעות רגליו. צבע נוצותיו נע בין ירוק מבריק לשחור. נוצות הזנב ארוכות ומקורו קצר ועבה. לבוגרים ציצית-שיער לבנה קטנה במעלה הצוואר, ובעונת הרבייה - גם בחלקו התחתון. מחוץ לעונת הרבייה, לבוגרים נוצות צוואר לבנות. לא קיימת דו צורתיות זוויגית מובהקת אצל הקורמורן הגמדי, והזכר והנקבה דומים מבחינה חיצונית. בצד זאת, הפרטים הצעירים חומים יותר וצבעם מעט עמום יותר.
מבחינה חיצונית, המין נבדל מהקורמורן הגדול (Phalacrocorax carbo) ומהקורמורן הימי (Phalacrocorax aristotelis) בממדיו הקטנים יותר, במבנה גוף קל יותר ובזנב ארוך יותר. תזונתו מתבססת בעיקרה על דגים. הציד מתבצע לרוב במסגרת קבוצתית, ובין ניסיון ציד אחד למשנהו נח הקורמורן הגמדי על ענפי עצים.
על אף שאינו נתון בסכנת הכחדה מיידית ושמצב השימור שלו מוגדר כ"קרוב לסיכון" בלבד, הקורמורן הגמדי מאוים כתוצאה מזיהום מים, הזרמת שפכים, הרס בתי גידול וצייד בלתי חוקי. שטחי הרבייה של המין נמצאים במגמת הצטמצמות, והאוכלוסייה הכשירה להתרבות באירופה מוערכת בכ-6,400 עד 7,300 זוגות בלבד - מספר נמוך בצורה משמעותית משיעור האוכלוסייה הכשירה להתרבות באזור זה בעבר. מושבת הקינון הגדולה ביותר נמצאת בדלתא של נהר הדנובה, והיא מכילה כ-4,000 זוגות, אולם נראה כי מספר זה יקטן כתוצאה מהרס בתי גידול.
על פי "הספר האדום של החולייתנים בישראל" הקורמורן הגמדי נמצא בסיכון אזורי ועתידו בישראל בסכנה.
הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה
הקיסרות הגרמנית הייתה אחת ממעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה, והעיקרית והחזקה שביניהן. הקיסרות הגרמנית הייתה למעצמה צבאית בעלת צבא היבשה החזק ביותר באירופה, וצי מלחמתי שנפל בעוצמתו רק מן הבריטי. מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, שסימנה את איחוד גרמניה, הביאה מורשת של טינה בין שתי המדינות בעקבות הסיפוח הגרמני של אלזס-לורן. בפרוץ המלחמה, תקפה גרמניה את צרפת דרך לוקסמבורג ובלגיה (שבאותה תקופה הייתה מדינה נייטרלית). כך הכריזה בריטניה מלחמה עליה, שאליה הצטרפו מדינות נוספות שהיו בעלות-בריתה ושלאחר מכן כונו מדינות ההסכמה.
חרף הצלחות ראשוניות, גרמניה ובנות בריתה הקיזו דמן בקיפאון הצבאי של המלחמה, ובסופו של דבר נוצחו על ידי אויב, שזכה לתגבורת מרשימה בשנת 1917 עם התערבותה של ארצות הברית לטובתו. ביוני 1919 נחתם חוזה ורסאי בו ספגה גרמניה סנקציות והשפלות עצומות בנוסף לחוב אדיר אותו ריצתה עד שנת 2010, כ-92 שנים לאחר סיום המלחמה (כולל הפסקה של 22 שנים).
הפסדיה של גרמניה בתוצאות המלחמה לא הסתיימו רק בחוזה – אופי התנהלותו המילטריסטי של קיסר המדינה וילהלם השני הובילו להתפטרותו בסיום המלחמה, קריסת הרייך והקמת רפובליקה דמוקרטית לאחר מאות שנים של מסורת מונרכית, אופי מדינתי אותו הגרמנים לא הסכימו לקבל; תחושת ההתמרמרות הגרמנית אומנם הובילו לפריצת תרבות הדוניסטית סוערת, אך לריאקציה, היפר-אינפלציה, כלכלה במשבר ואבטלה מרקיעת שחקים – ולבסוף עליית הנאציזם לשלטון ומלחמת העולם השנייה.
רקע
בשנת 1870 בעקבות פרשת "מברק אמס" הכריזה צרפת מלחמה על פרוסיה. אל פרוסיה הצטרפו כל מדינות הקונפדרציה הצפון-גרמנית ולאחר מספר קרבות נחלו הצרפתים תבוסה מוחצת. נפוליאון השלישי נפל בשבי בקרב סדאן, פריז נכבשה ובאולם המראות שבארמון ורסאי הוכרז על איחוד גרמניה ומדינות הקונפדרציה הצפון-גרמנית התאחדו ויצרו את "הרייך השני" הדבר הביא למרמור רב בצרפת נגד גרמניה.
קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק התמיד במדיניות לפיה יש למנוע בכל מחיר ברית רוסית-צרפתית או בריטית-צרפתית נגד גרמניה. שני הקיסרים הראשונים וילהלם הראשון ופרידריך השלישי הקשיבו לעצותיו, אולם בשנת 1888 מת פרידריך השלישי, ובנו וילהלם השני עלה לשלטון. וילהלם היה עצמאי בהרבה מקודמיו; ביסמרק היה זהיר ומחושב, בעוד וילהלם העדיף פעולות ראוותניות ופזיזות. בשנת 1890 התפטר ביסמרק, והוחלף בלאו פון קפריבי, שהוחלף כעבור ארבע שנים בכלודוויג, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט. שני האחרונים היו למעשה בובות בידיו של וילהלם.
וילהלם נטש את מדיניות ה-"הסתערות למזרח" ("Drang nach Osten") של ביסמרק לפיה על גרמניה להיות ביחסים טובים עם האימפריה הרוסית רומניה ואוסטרו-הונגריה ואימץ מדיניות חדשה שאותה כינה "וולטפוליטיק" ("Weltpolitik" "פוליטיקה עולמית") הוא התגרה ללא הרף בבריטניה וצרפת הוא לא חידש את הברית הישנה עם רוסיה וזו האחרונה חתמה עוד באותה שנה (1893) על ברית עם צרפת הסיוט של ביסמרק התגשם לעיניו של וילהלם הברית עם בריטניה התפוררה גם היא בשל פרשיות כגון "מברק קרוגר" ו-"פרשת הדיילי טלגרף" ובשל כך שווילהלם הגדיל את ציו ללא חשבון מרתיע את בריטניה שעד אז נהנתה משלטון בימים
וילהלם עשה ניסיון נואש לסכסך בין בריטניה לצרפת כאשר התערב בענייני מרוקו שהיוותה מוקד להתעניינות בריטית וצרפתית כאחת אולם ניסיון זה השיג את ההפך הגמור והיחסים בין בריטניה וצרפת רק הודקו בשנת 1904 נחתה "ההסכמה הלבבית" שיצרה ברית הגנה בין בריטניה וצרפת הברית התפתחה בסוף לכדי "ההסכמה המשולשת" שבה היו חברות רוסיה בריטניה וצרפת גרמניה מצדה הצליחה לחתום על ברית צבאית עם איטליה ואוסטרו-הונגריה שכונתה "הברית המשולשת"
הכרזת המלחמה
ב-28 ביוני 1914 רצח הלאומן הסרבי גברילו פרינציפ את יורש העצר האוסטרו-הונגרי פרנץ פרדיננד אוסטריה הגישה כמה דרישות לממשלת סרביה שנודעו בשם "משבר יולי" גרמניה תמכה בדרישותיה של אוסטריה הקיסר וילהלם שלח מכתב לקיסר האוסטרי פרנץ יוזף בו הוא כותב שהוא מבין את הצורך "לשחרר את גבולותיך הסרביים מן הלחץ הכבד המופעל עליהם" הסרבים נכנעו לכל הדרישות פרט לאחת מהן בעיני הקיסר הסתיימה הפרשה והוא אף הרשה לעצמו לקחת חופשה אולם אוסטריה שרצתה לספח את סרביה לא הסכימה העניינים התפוצצו סופית כאשר כמה חיילים סרבים חצו בטעות את הגבול האוסטרי ב-28 ביולי הכריזה אוסטריה מלחמה על סרביה יום לאחר מכן הורתה רוסיה בעלת בריתה של סרביה על גיוס כללי ויום למחרת גייסו אוסטריה וסרביה את צבאותיהן.
גרמניה לא יכלה לשבת בחיבוק ידיים לנוכח האיום הרוסי על הגבולות האוסטריים שגרמניה ערבה לשלמותם איום על אוסטריה היווה למעשה גם איום על גרמניה ב-31 ביולי הגישה גרמניה אולטימטום לצאר הרוסי לפזר את כל הכוחות לאורך הגבול האוסטרי ב-1 באוגוסט פג האולטימטום הגרמני בלי שתינתן תשובה רוסית לצד זה או אחר בברלין ציפו במתח לתשובה המפלגות הפוליטיות התאחדו כולם לשם שינוי ותמכו בהחלטת הקיסר והרייכסטאג ברברה טוכמן מתארת את שאירע בה עם הכרזת המלחמה:
בתחילה רצה הקיסר לפתוח במלחמה על רוסיה בלבד אף על פי שעל פי התוכנית הגרמנית המקורית היה צורך להכריז מלחמה גם על צרפת בעלת בריתה של רוסיה שיכלה לאגף את גרמניה ולהביא לנפילתה הוא ניסה בתחילה להורות לא לתקוף את לוקסמבורג ואת בלגיה ודרכן את צרפת אולם ביטל את הוראתו ובשעה שבע של אותו יום תקפו הגרמנים את לוקסמבורג אותה שעה הגיש שגריר גרמניה בסנקט פטרבורג את הצהרת המלחמה הגרמנית לשר החוץ הרוסי ב-2 באוגוסט הגישה גרמניה בקשה מממשלת בלגיה לאפשר מעבר של כוחות גרמניים דרך אדמת בלגיה, אולם אלברט הראשון, מלך הבלגים סירב והצהיר ש-"בלגיה היא אומה לא דרך" בתגובה הכריזה גרמניה מלחמה על בלגיה יום לאחר מכן הכריזה מלחמה על צרפת ב-4 ביולי הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה הקיסר הגרמני הצהיר:
מבנה הצבא
המפקד הכללי של כל חלקי הצבא חוץ מזה הבווארי, היה הקייזר (קיסר) שנעזר ב"לשכה הצבאית האימפריאלית הגרמנית" ופיקד בפועל דרך "משרד המלחמה" ודרך המטה הכללי. ראש המטה הכללי הפך ליועץ הצבאי הראשי של הקייזר וכך, לדמות הצבאית החזקה ביותר באימפריה. בוואריה שמרה על משרד מלחמה ומטכ"ל עצמאיים, אך הם היו מתואמים עם מקביליהם הגרמנים.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, עבר הצבא הפרוסי מהפכה יסודית. במקום להסתמך בעיקר על היכולות הצבאיות האישיות של האצולה הגרמנית ששלטו בקצונה הצבאית, יזמו הפרוסים שינויים כדי להבטיח מצוינות בנהגה, בארגון ובתכנון בכל רמות הפיקוד. אחת התוצאות החשובות היה מבנה המטכ"ל שחיפש כל הזמן כישרונות צבאיים בקרב בעלי הדרגות הנמוכות והשקיע בפיתוחם באקדמיות צבאיות ובצבירת ניסיון מעשי כאחראים על תכנון בדיוויזיות, בקורפוסים וביחידות גדולות יותר, עד למטכ"ל שהיה גוף התכנון הבכיר של הצבא. אנשי המטכ"ל הפרוסי הוכיחו את עצמם בקרבות איחוד גרמניה וקיבלו תפקידי מפתח בצבא הגרמני.
מבנה הצבא בעתות שלום התבסס על אזורי פיקוד, גייסות, אוגדות ורגימנטים. בזמן מלחמה, שלטו הפיקודים האזוריים על מפקדות הגייסות ועל היחידות הכפופות להם. במהלך מלחמת העולם הראשונה נוצרה היררכיה פיקודית גבוהה יותר שנקראה קבוצת ארמיות.
הצי הקיסרי
הצי הקיסרי צמח מהצי הפרוסי וצי הקונפדרציה הצפון-גרמנית, והתקיים בין השנים 1871 ו-1919. ב-1897, בתמיכת הקייזר וילהלם השני, החל המיניסטר החדש של הצי, אדמירל אלפרד פון טירפיץ, בבניית צי מלחמתי מודרני הכולל אוניות מערכה וצוללות. מאוחר יותר מונה טירפיץ למפקד הצי. היחידות הלוחמות העיקריות של הצי יהיו לימים צי הים הפתוח (Hochseeflotte) וצי הצוללות (Unterseebootflotte).
חיל האוויר
היחידות הראשונות של שירות האוויר הגרמני שהיו ידועות כ"פלוגות טייסי השדה" החזיקו בשישה מטוסים דו-מושביים והיו כפופות לפיקודים האזוריים. במשך המלחמה השתנה הארגון באופן יסודי כדי להתאים עצמו לכלי הטיס, לתורות הלחימה, לטקטיקות ולצורכי יחידות השדה והארטילריה.
בתגובה לעליונות האווירית של מדינות ההסכמה ב-1916 החליט הפיקוד העליון הגרמני לערוך את היחידות ולחלקן בהתאם למשימות ההתמחות שלהן. עיקר הדגש היה על מטוסי קרב חד מושביים במטרה להגיב לכוחות האוויר של צרפת ובריטניה. שירות האוויר הקים "טייסות ציד" שמטרתן הייתה להפיל את מטוסי האויב ובכך הוגדר תפקיד חדש בתחום התעופה הצבאית שחרג מסיוע מודיעיני לכוחות הקרקע. מספר המטוסים של שירות האוויר לפי הפדרציות שהרכיבו את הקיסרות הגרמנית היה: לפרוסיה - 67, לבוואריה - 10, לסקסוניה - 7 ולוירטמברג - 4. ב-24 ביוני 1917 הקים שירות האוויר כנף לוחמת ראשונה, ומנפרד פון ריכטהופן (הברון האדום) מונה למפקד על אחת הטייסות בה. לאחר שנהרג בקרב ב-1918 נקראה הכנף על שמו בפקודת הקייזר וילהלם השני.
בסיום המלחמה החזיק שירות האוויר הגרמני ב-2,709 מטוסי קו ראשון, 56 ספינות אוויר ו-186 כדורים פורחים. סגל האווירייה כלל כ-4,500 איש. במסגרת קיום חוזה ורסאי פורק שירות האוויר ומטוסיו הושמדו.
תוכניות
בתחילה, חשבו הגרמנים כי צרפת היא אויבתם הפוטנציאלית היחידה. אולם, בשנת 1888 עבר השלטון הגרמני, מידיו של הקנצלר ביסמרק לידיו של הקייזר החדש וילהלם השני. וילהלם פתח במשא ומתן לכריתת ברית דיפלומטית עם בריטניה. אך למרות מספר רב של ניסיונות חוזרים להשגת הסכמה, נכשל המשא ומתן. על פי הסכמי לונדון (הראשון והשני), היו מחויבות המעצמות האירופאיות כולן לשמור על ריבונותה ונייטרליותה של בלגיה. דבר זה גרר את הגרמנים להניח כי במקרה של פלישה גרמנית לבלגיה, ייתכן שהבריטים יעמדו במילתם, ואכן יסייעו לבלגיה על ידי כניסה למלחמה. לכן, נכללה בריטניה תמיד ברשימת האויבים הפוטנציאליים בתוכניות המטכ"ל הגרמני.
עם זאת, עם הזמן, ניתק וילהלם גם את קשריו עם רוסיה. עובדה זו גרמה למטכ"ל הגרמני להחל לתכנן תוכנית שתתחשב גם ברוסיה כאויב אפשרי מן המזרח.
בתקופה זו ועד מלחמת העולם הראשונה היה המטכ"ל הגרמני יציב במידה רבה ורק שלושה רמטכ"לים התחלפו בו. אחד מהם היה אלפרד פון שליפן, שכיהן במשך כ-15 שנה כרמטכ"ל הגרמני. במהלך כהונתו הגה ופיתח שליפן תוכנית מלחמה התקפית נגד צרפת. תוכנית זו תוכננה, נהגתה ושונתה על ידי שליפן לאורך כל כהונתו, ולימים נודעה כתוכנית שליפן.
לפי התוכנית נועד הצבא הגרמני להתמקד, בשלב הראשון של המלחמה, בהשגת ניצחון מהיר במערב במערכה נגד הצבא הצרפתי ובהכנעת צרפת, בטרם צבא האימפריה הרוסית יספיק להיערך למלחמה ולתקוף את פרוסיה המזרחית. לאחר כניעת צרפת יוכל הצבא הגרמני להפנות את כוחותיו מזרחה, ולהכניע את רוסיה. בדרך זו תוכל גרמניה להימנע מהסתבכות בלחימה בשתי חזיתות במקביל. התוכנית צפתה שתוך 39 ימים, פריז תיפול לידי הגרמנים. בבסיסה עמדה ההנחה, שגרמניה יכולה לפלוש לצרפת במהירות בטרם יושלם גיוס כוחות המילואים הצרפתים, להכריע את הצבא הצרפתי, ואז להעביר את כוחותיה לחזית המזרחית. התוכנית התבססה על הפערים ביכולת הגיוס וניוד הכוחות של שלוש המעצמות (גרמניה, צרפת ורוסיה) - כאשר רוסיה נחשבה לאיטית מבין השלוש (בשל גודלה הגאוגרפי והפיגור של רשת הרכבות שלה).
שליפן הציע לנצל את יתרונות הצבא הגרמני במהירות גיוס כוחות המילואים ובניודם באמצעות רכבות, כדי להסתער על צפון-מערב צרפת דרך ארצות השפלה, תוך התעלמות מהנייטרליות של לוקסמבורג ובלגיה, לאגף את הכוחות העיקריים של הצבא הצרפתי ולתקוף אותם מעורפם. הכוחות באגף הגרמני השמאלי (המזרחי), שהיו חלשים יחסית, נועדו לסגת במטרה למשוך את הכוח הצרפתי העיקרי להתקדם לתוך אלזס-לורן, בעוד הכוח הגרמני העיקרי, שרוכז באגף הימני (המערבי), נועד לכתר אותו מעורפו, ולכבוש את פריז. שליפן שאף להשיג הכרעה מהירה במערכה נגד צרפת, באמצעות איגוף כפול של הצבא הצרפתי והשמדתו מעורפו. חזרה על קרב קאנאי בקנה מידה ענק. הוא לא ייחס חשיבות לכיבוש שטחים או מרכזי תעשייה, אלא קרא להתמקד בהשגת הכרעה מהירה של הצבא הצרפתי. לאחר כיבוש צרפת, הציע פון שליפן להעביר את המאמצים הגרמנים לחזית המזרחית.
מן ההתחלה, ייחס שליפן חשיבות גדולה לתנועת האיגוף הרחבה מצפון, אשר תוביל לכיתור פריס מן המערב. עם הזמן החל שליפן לייחס חשיבות גוברת והולכת למאמץ האיגוף והקצה יותר ויותר חיילים לארמייה הראשונה - זו שאמורה הייתה להיות המערבית ביותר, או הימנית ביותר מנקודת ראות גרמנית. על כך מצוטט שליפן כאומר על ערש דווי - "חזקו את הכנף הימנית" ("Macht mir den rechten Flügel stark!").
שליפן עידכן בקביעות את פרטי תוכניתו, גם לאחר שפרש מהמטה הכללי ב-1905, אך יורשו הלמוט פון מולטקה (הצעיר) פגם בביצוע התוכנית ב-1914, בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כשהוא נמנע מלפלוש להולנד, ועל ידי כך החליש את האגף הימני הגרמני, ושמר על כוחות במזרח פרוסיה המאוימת. התנגדות צרפתית עקשנית תרמה אף היא לכישלון התוכנית ב-1914.
סיבה אחרת מונה ההיסטוריון הצבאי מרטין ון קרפלד. לטענתו, התוכנית נכשלה בגלל טעמים לוגיסטיים: השמדת קווי מסילות הברזל (אמצעי השינוע העיקרי בו השתמשו הגרמנים), כמו גם פקקי התנועה האדירים שנוצרו באזור בלגיה, הביאו לקריסת המבצע.
עם זאת, תוכנית משופרת של רעיונותיו של שליפן הוכיחה עצמה יעילה באותם שטחים, בכיבוש צרפת ב-1940 (מנשטיין - "תוכנית אבחת מגל" - Manstein's Sichelschnitt)
תמרונים ראשונים
חודש אוגוסט 1914 התאפיין בתנועת כוחות גדולה בחזיתות רבות, כאשר כל אחד מהצדדים ניסה להכריע את המלחמה באופן מהיר.
פעולות גרמניה בראשית המלחמה התבססו על תוכנית שליפן על פיה יש להנחית מכה מוחצת על צרפת בטרם יספיק הצבא הרוסי להתארגן ולהגיע לחזית. לשם כך כללה תוכנית שליפן מהלך איגוף שבו הצבאות הגרמנים פולשים לצרפת מצפון דרך בלגיה. ב-2 באוגוסט החלה גרמניה בפלישה לצרפת דרך בלגיה ולוקסמבורג. הגרמנים נתקלו בהתנגדות עזה ליד המבצרים של העיר הבלגית לייז', אך הצליחו להכריע אותם באמצעות ארטילריה כבדה. בעקבות הפלישה הגרמנית לבלגיה הנייטרלית החליטה בריטניה להצטרף למלחמה לצדה של צרפת ושלחה את חיל המשלוח שלה לצרפת.
פעולות צרפת בראשית המלחמה התבססו על תוכנית מתאר כללית לריכוז וניוד כוחות שנודעה בשם 'תוכנית 17'. התוכנית התבססה על הרעיון של התקפה בכל מחיר ועל ה"אלאן" (élan), רוח הגייסות של הצבא הצרפתי. בהתאם לתוכנית החלו כוחות צרפתיים לפלוש לחבלי אלזס ולורן בתחילת אוגוסט ולהסיג את הכוחות הגרמניים לאחור.
במקביל בחזית המזרחית שני צבאות רוסיים, הארמייה הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף והארמייה השנייה בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב, פלשו למזרח פרוסיה, מוקדם בהרבה מהצפי הגרמני, והביאו את ראש המטה הכללי הגרמני פון מולטקה לבצע את הסטייה הראשונה מתוכנית שליפן, בהעבירו כוחות מהחזית המערבית לחזית המזרחית.
ב-14 באוגוסט נפתחה סדרה של קרבות שכונו המערכה על הגבולות אשר הביאו לתפנית ביחסי הכוחות במלחמה. בדרום החזית המערבית, כוחותיו של הנסיך רופרכט (יורש העצר של בוואריה) לא רק שעצרו את המתקפה הצרפתית במסגרת קרב לורן (14 באוגוסט) אלא גם פתחו במתקפת נגד ב-20 באוגוסט במסגרתה הדפו את הכוחות הצרפתיים חזרה אל מעבר לגבול הצרפתי (חלק מההיסטוריונים טוען שניצחון גרמני זה הוא חלק מסיבת הכישלון הגרמני במלחמה, שכן במסגרת תוכנית שליפן כוח זה נועד רק להוות הסחה עבור הצרפתים). ב-21 באוגוסט החל קרב הארדנים שבמסגרתו ניסו הצבאות הצרפתיים להבקיע את מרכז הכוחות הגרמניים דרך הרי הארדנים, אך ספגו אבדות קשות (כ-22,000 הרוגים) ונסוגו לאחור. בחזית הצפונית החל הגנרל הצרפתי שארל לנרזאק להסיג את כוחותיו לאחור ובכך מנע את השמדתם על ידי הכוח הגרמני המאגף. ב-20 וב-21 באוגוסט נערכו קרבות שרלואה ומונס בהם הצליחו הגרמנים להבקיע את קווי המגננה של הצרפתים ושל כוחות העזר הבריטים, אך כוחות בעלות הברית הספיקו לסגת בזמן ולהיחלץ מהשמדה. התוצאה של המערכה על הגבולות הייתה שצרפת נאלצה לזנוח את אסטרטגיית ההתקפה בה דגלה מתחילת המלחמה, ולעבור למגננה, ובמקביל התברר לה ממדיו העצומים של הכוח הגרמני המאגף (על פי תוכנית שליפן).
ב-26 באוגוסט החל קרב טננברג במסגרתו הצליחו הכוחות הגרמניים בפיקודם של הגנרל פאול פון הינדנבורג ואריך לודנדורף להדוף את הכוחות הרוסיים שפלשו למזרח פרוסיה. הכוחות הגרמניים הצליחו תחילה לכתר את הארמייה השנייה של סמסונוב ב-26 באוגוסט ולהשמיד אותה, ושבוע לאחר מכן הצליחו הגרמנים בקרב הראשון על האגמים המזוריים לנצח גם את הארמייה הרוסית הראשונה ולהסיג אותה לאחור אל מחוץ לגבולות פרוסיה.
חרף הניצחונות הגרמניים המרשימים במערכה על הגבולות, לא הצליחו הכוחות הגרמניים המאגפים להשלים את כיתור הצבא הצרפתי. במסגרת הקרב הראשון על המארן, שנערך בין 5 ל-12 בספטמבר 1914, הצליחו הצרפתים, בסיוע של סיורים מוטסים, לזהות פער בין שתי הארמיות הגרמניות הפולשות ולהחדיר דרכו את הכוחות של הארמייה החמישית הצרפתית בסיוע חיל המשלוח הבריטי. ב-9 בספטמבר נראה היה כי הארמיות הגרמניות עומדות בפני כיתור והשמדה, אך הם הצליחו לסגת ולהתחפר צפונית לנהר האן. עד אמצע ספטמבר ניסו הכוחות הצרפתיים והגרמניים לכתר זה את זה ממערב, במהלך שכונה המרוץ אל הים. הניסיונות לא צלחו ושני הצדדים נאלצו לעבור לשלב של מלחמת חפירות. חרף ההישגים הגרמניים המרשימים בשלב זה של המלחמה, כישלונה של תוכנית שליפן להשמיד את הצבא הצרפתי, הביא לכך שגרמניה נאלצה להתמודד עם מלחמה ארוכת טווח בשתי חזיתות בו-זמנית: במערב נגד צרפת ובריטניה ובמזרח נגד רוסיה.
תחילת מלחמת החפירות
כתוצאה מהדיפת הגרמנים, פתחו שני הצדדים בניסיונות איגוף מצפון-מערב. ניסיונות אלה, שלא צלחו עבור אף אחד מהצדדים, הסתיימו ביצירת קו חזית רצוף מהים הצפוני אל גבול צרפת-שווייץ, ועל כן נקראו בשם המרוץ אל הים. עבור הגרמנים היה המרוץ אל הים גם ניסיון להשתלט על הנמלים הבלגיים בים הצפוני, ניסיון שלא צלח עקב הצפות של נהר איסר ועקב הצלחתם של הבריטים למנוע את גישת הגרמנים לנמלים.
מצד כוחות ההסכמה, נחלק קו החזית לשלושה חלקים, כאשר על כל חלק הייתה מופקדת מדינה אחרת. החלק הצפון-מערבי באורך 35 ק"מ מהים הצפוני הופקד בידי בלגיה, החלק השני עד לעמק הסום הופקד בידי בריטניה והחלק השלישי עד לגבול עם שווייץ הופקד בידי צרפת.
בחג המולד של 1914 החלו החיילים הגרמנים לקשט את אזור הביצורים שלהם בגזרת איפר בבלגיה לכבוד החג. החיילים הבריטים מנגד הצטרפו לחגיגה והתפתחה הפסקת אש ספונטנית וקצרה שבה שרו שני הצדדים יחדיו שירים בגרמנית ובאנגלית ואף שיחקו כדורגל זה נגד זה. לאחר ששני הצדדים צעקו זה לזה ברכות לחג, נפגשו החיילים בכמה מקומות בשטח ההפקר שבין הכוחות והחליפו ביניהם מתנות לחג. הירי הארטילרי בגזרת איפר הופסק גם הוא באותו הלילה. בחלק מהמקומות הסתיימה הפסקת האש בתום ערב החג ובמספר מקומות היא נמשכה עד לראש השנה החדשה. עם פרוץ המלחמה באוגוסט נפוצה האמונה כי המלחמה תסתיים עד לחג המולד, אולם המציאות הראתה אחרת, והלחימה נמשכה למעלה מארבע שנים, תוך שהיא גובה מספר קרבנות עצום.
1915 – הגנה במערב ומתקפה במזרח
בשנת 1915 הפיקוד הגרמני החליט לעשות את המאמץ העיקרי בחזית המזרחית, והועברו בהתאם כוחות ניכרים לשם. הקרב השני על האגמים המזוריים שנערך בתאריכים 7 בפברואר - 18 בפברואר 1915 בין צבא הקיסרות הגרמנית בפיקודו של פאול פון הינדנבורג ובין צבא האימפריה הרוסית היה מהקרבות החשובים בחזית בשנת 1915. ב-7 בפברואר 1915 בתוך סופת שלג, הגרמנים פתחו בהתקפה על הארמייה הרוסית השמינית של פון סיברס ובתוך שבוע התקדמו כ-100 ק"מ. למרות האבדות הכבדות הצליח פאבל פלבה לארגן את הארמייה הרוסית ה-12 ולפתוח במתקפת נגד שעצרה את התקדמות הגרמנים והביאה לסיום הקרב. הגרמנים, שניצחו בקרב, גרמו לאבדות כבדות אצל הרוסים אך לא הצליחו להכניעם. הסיבה למפלות שספג הצבא הרוסי בשנה זאת הייתה בעיקר בתחום הטקטי, מחסור בציוד טכני ומחסור בתותחים ובתחמושת.
בחזית המערבית נותרו הגרמנים במהלך שנת 1915 במגננה. בין החוף לבין הרי הווז' היה מבלט גרמני בקו החזית, מבלט נואיון, שז'ופר תכנן להתקיפו משני צדדיו במטרה לנתקו. לפי התוכנית, הבריטים היו אמורים לתקוף מצפון ולדחוף את הכוחות הגרמניים מזרחה לארטואה, ואילו הצרפתים היו אמורים לתקוף בשמפאן. ב-10 במרץ, כחלק מתוכנית למתקפה גדולה יותר באזור ארטואה, תקף הצבא הבריטי בנב שאפל במטרה לכבוש את רכס אובר. התקיפה התבצעה בידי ארבע אוגדות לאורך חזית של כשלושה ק"מ. בטרם ההסתערות הרגלית הייתה הפצצה מרוכזת וכבדה שנמשכה 35 דקות, דבר שאפשר התקדמות מהירה בתוך ארבע שעות. אולם ההתקדמות נבלמה בגלל בעיות לוגיסטיקה ותקשורת, והגרמנים מנגד פתחו במתקפת נגד של כוחות מילואים ועיכבו את כיבוש הרכס. במהלך המתקפה השתמשו הבריטים בשליש מפגזי הארטילריה שלהם.
באביב ניסו מדינות ההסכמה לכבוש את רכס וימי. הארמייה העשירית הצרפתית תקפה ב-9 במאי, לאחר הפגזה ממושכת של שישה ימים, והתקדמה חמישה ק"מ, אולם נסוגה לאחר שפגשה בקני מקלעים גרמניים. אף שההתקדמות פסקה, הלחימה באזור נמשכה עד 18 ביוני. במאי תפסו הגרמנים מסמך צרפתי המתאר מערכת ביצורים חדשה, ולפיו במקום להסתמך על קו חזית מבוצר היטב, מסודרת מערכת ההגנה בסדרה של מדרגות. מסמך זה היה הבסיס לפיתוח דוקטרינת ההגנה לעומק נגד מדינות ההסכמה.
במאי 1915 פתחו הכוחות הגרמנים יחד עם הכוחות האוסטרו-הונגרים במתקפת גורליצה-טרנוב, שהחלה ב-1 במאי 1915 בסביבות הערים גורליצה וטרנוב, דרומית - מזרחית לקרקוב ומכאן שמה. אוגוסט פון מקנזן ריכז את הפריצה לשטח צר באורך 35 ק"מ בין הערים האלה. לאחר הפגזה ארטילריה כבדה הוא פרץ ב-2 במאי 1915 ותוך מספר ימים החלה הארמייה הרוסית השלישית להתמוטט. ב-3 ביוני 1915 נכבש מבצר פשמישל ובאותו יום הורחבה המתקפה על ידי הכנסת ארמיות אוסטרו-הונגריות נוספות. ב-17 ביוני 1915 נכבשה למברג (כיום-לבוב).
עד אמצע 1915, הרוסים גורשו מפולין הרוסית, ולכן התרחקו מאות קילומטרים, הרחק מגבולות מעצמות המרכז, דבר שגרם להסרת איום הפלישה הרוסית לגרמניה או לאוסטרו-הונגריה. בסוף המתקפה הגרמנית-אוסטרו-הונגרית, שנגמרה בסוף 1915, הם נעצרו בקו ריגה-דווינסק-ברנוביץ'-פינסק-דובנו-טרנופול. קווים כלליים אלו כמעט לא השתנו עד התמוטטות האימפריה הרוסית בשנת 1917.
ב-25 בספטמבר פתחו הבריטים במתקפתם בלוס, שנועדה לתמוך במתקפה גדולה יותר בשמפן. המתקפה באה לאחר הפגזה בת ארבעה ימים של 250,000 פגזים וירי של 5,100 פחיות של גז כלור. היא כללה שני גייסות במתקפה הראשית ושניים נוספים שביצעו מתקפות הסחה באיפר. הבריטים ספגו בקרב אבדות כבדות, בעיקר מאש מקלעים, והתקדמו מעט בטרם אזלו הפגזים שלהם. חידוש של המתקפה ב-13 באוקטובר הביאה לתוצאות מעט יותר טובות. לאחר הקרב, בדצמבר, הוחלף מפקד חיל המשלוח הבריטי, ג'ון פרנץ', בגנרל דאגלס הייג.
1916 – מלחמת התשה
ראש המטה הכללי של הצבא הגרמני, אריך פון פאלקנהיין, האמין כי ייתכן שלא ניתן יהיה להגיע לפריצת דרך, ומשום כך התמקד בהסבת אבדות כבדות לצרפתים אשר יגרמו להם להיכנע, או כפי שניסח זאת: "לגרום לצרפת לדמם עד לבן". כפועל יוצא של תוכנית זו הוא אימץ שתי אסטרטגיות: הראשונה הייתה לוחמת צוללות בלתי מוגבלת, כדי לנתק את מדינות ההסכמה מאספקת הציוד מעבר לים, והתקפות ממוקדות מרובות נפגעים נגד החיילים הצרפתים. במטרה להסב את מרב הנפגעים, הוא תכנן לתקוף במקום שממנו הצרפתים לא יוכלו לסגת, הן מסיבות של זניחת עמדות אסטרטגיות והן מסיבות של גאווה לאומית, ובכך קיווה לכלוא אותם. העיירה ורדן נבחרה לשם כך משום שהייתה מעוז חשוב מוקף בטבעת של מבצרים אשר שכן בסמוך לקו החזית הגרמני ומשום ששמרה של הדרך הישירה לפריז. שם המבצע היה "Gericht" (בעברית: משפט, אם כי הכוונה הייתה למקום של הוצאה להורג).
קרב ורדן
קרב ורדן החל ב-21 בפברואר 1916 עם הפגזה ארטילרית גרמנית כבדה, שלאחריה התקדם הצבא הגרמני לעבר החפירות הצרפתיות תוך שימוש בלהביורים, לראשונה במלחמה. למרות ההתקדמות הגרמנית האיטית וכיבוש מצודת דואומון, הכוחות הגרמניים לא הצליחו לכבוש את ורדן עצמה, ואף מטרתה העיקרית של המתקפה, לגרום לצבא הצרפתי "לדמם למוות", נכשלה אף היא, כפי שהוכיחה כמות האבדות הנכבדת בצד הגרמני.