cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אשוחית סיטקה
נוף
אשוחית סיטקה היא עץ ירוק-עד גדול הצומח לגובה שבין 50 ל-70 מטרים, ובמקרים יוצאי דופן עד 95 מטרים, כשקוטר הגזע מגיע עד 5 מטרים. זהו מין האשוחית הגדול ביותר. משך חייו של העץ עד 800 שנים. בשנים הראשונות העץ גדל באיטיות. אחרי 50 שנים הוא יכול להגיע לגובה של עד 27 מטרים. נוף של עצים צעירים הוא חרוט צר. בעצים מבוגרים יותר הנוף הוא חרוטי יותר, כאשר בעצים עתיקים הענפים מתחילים בגובה שבין 30 ל-40 מטרים מהקרקע. בעצים בודדים הנוף רחב. הענפים ניצבים במאוזן ומכוונים כלפי מעלה רק בחלק העליון של הצמרת. באמצעות יצירת גרים מסוגלת אשוחית סיטקה לחדש את צמרת העץ שנפגעה בסופה. עצים הגדלים לאורך נתיבי מים או במישורי הצפה מייצרים שורשי מים.
ניצנים ועלווה
הניצנים הם בגוון חום-צהבהב בצורת חרוט. אורכם בין ארבעה לחמישה מילימטרים, כשהם גדולים יותר בצמרת מאשר בחלק התחתון. הקשקשים של הניצנים הדוקים. העלים הם דמויי מחטים חדות ונוקשות, אורכם בין 15 ל-25 מילימטרים, רוחבם מילימטר אחד וצורתם שטוחה בחתך רוחב. תחתיתם דמוית שדרית כשיש בין חמישה לשמונה שורות של פיוניות בכל צד של השדרית. הם גדלים בצורה רדיאלית מהענפים, אבל בתחתית הענפים הם נפרדים. החלק העליון של המחט הוא ירוק בהיר ובו יש בין שורה לחמש שורות של פיוניות בשתי רצועות, והחלק התחתון הוא ירוק אפור כסוף. אורך החיים של המחטים הוא בין חמש לשש שנים.
פרחים, אצטרובלים וזרעים
אשוחית סיטקה הוא צמח חד-ביתי, כלומר בעל פרחים משני המינים על אותו עץ. העץ פורה החל מגיל 20 עד 40 שנים. הפריחה תלוית מיקום וטמפרטורה ומתחילה בסוף אפריל בחלק הדרומי של אזור התפוצה ומסתיימת בתחילת יוני בקצה הצפון-מערבי של אזור התפוצה. האצטרובל הזכרי הוא בגוון אדום כהה ומתפתח מניצנים קטנים שעל הנצרים הצדדים של ענפים צעירים באמצע הנוף או בחלקו התחתון. האצטרובל הנקבי הוא גליל צר מתנדנד שאורכו 6–10 סנטימטרים ורוחבו 2.5 עד 3 סנטימטרים. הקשקשים המכסים את האצטרובל מלבניים, הם דקים, גמישים, ומסתיימים בשוליים משוננים. צבעם צהוב-ירקרק, והוא משתנה כשהם מבשילים, 7-5 חודשים אחרי ההאבקה, לחום בהיר. הזרעים מופצים משלהי אוגוסט עד תחילת ספטמבר, שנה אחר-כך. הזרעים שחורים, באורך 3 מילימטרים, כשלזרע צמודה כנף צרה בגוון חום בהיר באורך 7–9 מילימטרים. אלף זרעים שוקלים 2.16 גרם.
תפוצה
תחום התפוצה הטבעי של אשוחית סיטקה הוא לאורך החוף המערבי של אמריקה הצפונית, מהאי קודיאק באלסקה דרך קולומביה הבריטית בקנדה והמדינות וושינגטון ואורגון ועד מחוז מנדוסינו בצפון קליפורניה בארצות הברית. העץ סביל למליחות ולכן אפשר למצוא אותו על קו החוף ממש. תחום התפוצה בתוך היבשה משתרע לעיתים קרובות ללא יותר מ-30 קילומטרים מהחוף ומקסימום 210 קילומטרים. תחום התפוצה משתרע ברצועה בת 2,500 קילומטרים, שבה העץ לא גדל בדרך כלל מעל לגובה של 300 מטרים. המקום הגבוה ביותר בו גדל העץ הוא בקו העצים בגובה 910 מטרים בדרום-מזרח אלסקה. יש חורשות מעטות שבהן צומחים עצי אשוחית סיטקה בלבד, חלקן באי ונקובר בקולומביה הבריטית, שבו עדיין ניתן למצוא חורשות מקוריות שבהן העץ משגשג.
אשוחית סיטקה היא מין עץ הגדל היטב באקלים חופי גשום וערפילי שבו הטמפרטורות נמוכות, החורפים נוחים והקיצים קצרים וקרירים. כמות הגשמים השנתית הממוצעת היא בין 660 מילימטרים ל-3,100 מילימטרים כתלות במיקום. הערפל התדיר מחליף בחלקו את הגשמים באזורים שבהם כמות המשקעים נמוכה. הקרקע המיטבית לאשוחית היא קרקע עמוקה בעלת גרגרים גסים מנוקזת היטב. העץ מעדיף נהרות רדודים ומורדות שעליהם זורם מים. ה-pH של הקרקע צריך להיות בין 4.0 ל-5.7. לקרקע דחוסה או ספוגה במים יש השפעה שלילית על הגידול של השורשים. העץ תלוי בהספקת של סידן, מגנזיום וזרחן. עם זאת השקיה במים חשובה יותר מהספקה חומרי מזון.
העץ גדל בדרך כלל ביער גשם ממוזג, כשחורשות של אשוחית סיטקה בלבד נדירות. הוא גדל בצפון אזור התפוצה בדרך כלל בחברת צוגה מערבית (Tsuga heterophylla) ובדרום בחברת אשוח דאגלס, ברושית לאוסון (Chamaecyparis lawsoniana), אורן מפותל, אורן לבן מערבי (Pinus monticola), סקוויה נאה וארז אדום מערבי (Thuja plicata). צפונה משם הם מוחלפים על ידי ברוש נוטקה (Xanthocyparis nootkatensis), צוגה הררית ואשוח תת-אלפיני.
העץ נשתל בחלקים מאירלנד ובריטניה הגדולה, לאחר שהובאו לשם על ידי הבוטנאי דייוויד דאגלס ב-1831, ובניו זילנד, אף שלא בממדים המחייבים את הגדרתו כמין פולש. אשוחית סיטקה גם נשתלה בצורה נרחבת בדנמרק, נורווגיה ואיסלנד. בנורווגיה החלו לשתול אשוחית סיטקה בתחילת המאה ה-20. העץ נשתל על שטח של חצי מיליון דונם בעיקר לאורך החוף. העץ רגיש פחות לרוחות ואוויר מלוח מאשוחית נורווגית. מאמצים להיפטר ממין זה התחילו בנורווגיה כיוון שאשוחית סיטקה שולטת באקולוגיה המקומית שמינים מקומיים מעטים מצליחים להתחרות או לשגשג בצלו, ולכן הוא נחשב מין פולש.
שימושים
העץ של אשוחית סיטקה קל ומוצק, נוח לעיבוד והוא סוג עץ מבוקש באמריקה הצפונית אף על פי שעמידותו נמוכה. עץ מאיכות טובה משמש לבניין כלי נגינה, בעיקר גיטרות אקוסטיות וקלאסיות, פסנתרים, כינורות ונבלים, ובעבר שימש גם לתרנים באניות מפרש. עץ באיכות נמוכה משמש לבנייה, או כמקור לנייר. ספיריט אוף סנט לואיס, המטוס שבו חצה צ'ארלס לינדברג את האוקיינוס האטלנטי, היה בנוי ברובו מעץ של אשוחית סיטקה.
האינדיאנים ששכנו לחוף האוקיינוס השקט דוגמת שבטי הסאליש (Coast Salish), הנו-צ'ה-נולת (Nuu-chah-nulth) והקוואקוואקאואקו (Kwakwaka'wakw) נהגו להשתמש בשורשונים של העץ על מנת לקלוע סלים וכובעים. בנוסף, הם השתמשו בסיבים מהעץ לארוג בדים, בייחוד גלימות חסינות לגשם. השרף של העץ שימש לאטום סירות קאנו. הענפים המכוסים בשרף שימשו כחומר דלק, אבל היו גם אביזר חשוב בטקסים ובריקודים. הקליפה הפנימית אכילה, הן טרייה או מבושלת כמו עוגייה, או כתוספת מסמיכה למרקים. בנוסף העץ שימש לריפוי פצעים, ונהגו ללעוס אותו כאמצעי לטפל בשיעול ובמחלות ריאה.
בשל הנוף הרחב וחסר הצורה כמעט שלא נוהגים לשתול אשוחית סיטקה כעץ נוי בגנים ובפארקים.
טיפוח מוצלח של אשוחית סיטקה קורה באזורי חוף לחים ובאזורים הררים גשומים. את העץ החלו לגדל בכמות קטנה במרכז אירופה בשנות ה-80 של המאה ה-19. מתוך ההנחה שהצרכים של העץ מבית הגידול מינימליים נהגו לגדל את העץ בקרקע רוויית מים. היבול מעצים אלו לא היה כלכליים ומנקודת המבט העכשווית הם היו פגיעה במערכת האקולוגית המקומית. עם זאת, באתרים טובים יותר העץ מייצר נפח מרשים.
סכנות, מחלות ומזיקים
הסיכון הגדול ביותר שאינו ממקור ביולוגי הוא נזק מסופות. עצים שנעקרו או נשברו בסערות נפוצים במיוחד בשולי החורשות בדרום-מערב. לעומת זאת, העץ עמיד לרוחות ים מלוחות, שיכולות לגרום עיוות לכיוון צמיחת העצים, אבל כמעט שאינן גורמות נזק. בשל קליפת הגזע הדקה, ומערכת השורשים הרדודה אשוחית סיטקה פגיעה מאוד לשרפות יער, הנדירות בתחום תפוצתה. הפטריות: Heterobasidion annosum, Armillaria mellea השייכת לסוג Armillaria, Phaeolus schweinitzii ו-Phellinus weirii גורמות לריקבון שורשים. ריקבון גזע ונוף יכולים להתרחש בעצים בני למעלה מ-200 שנים. מחלות מחוללות גם הפטריות Fomitopsis pinicola (באנגלית Red belt conk), Phellinus pini (המחלה Red ring rot), Neolentinus kauffmanii ו-Phaeolus schweinitzii (באנגלית Velvet-top fungus). מחטי העץ מותקפים לעיתים קרובות על ידי הפטריות מהסוג Chrysomyxa. החיפושית Pissodes sitchensis גורמת נזק רציני. היא מכרסמת את הקליפה של עצים צעירים.
פרבומייסקיי
פרבומייסקיי (אוקראינית: Первомайський) היא עיר במחוז חרקוב אוקראינה.
היסטוריה
היישוב הוקם ב-1869, תחילה בתור תחנת רכבת של הקו קורסק-חרקוב-סבסטופול. השם הראשון שניתן לו היה ליחצ'ובה (אוקראינית: Лихачове). עד ה-1 בספטמבר 1917 היה חלק מהאימפריה הרוסית, החל מדצמבר 1922 חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
אשוחית סיטקה
היסטוריה של הטקסונומיה
החוקר הראשון שאסף דגימות של העץ היה הבוטנאי הסקוטי ארצ'יבלד מנזיס (Archibald Menzies 1842–1754) ב-1791, אבל הוא לא נתן שם למין. העץ היה אחד משישה מחטניים שתוארו על ידי מריווד'ר לואיס ב-1806, אבל גם הוא לא נתן שם למין. הראשון שנתן שם למין היה הבוטנאי הגרמני גוסטב היינריך פון בונגרד (Gustav Heinrich von Bongard; 1786–1839) שפעל בסנקט פטרבורג. בונגרד זיהה בטעות את העץ כשייך לסוג אורן. ב-1832 הוא העניק לאשוחית את השם המדעי הראשון Pinus sitchensis, ככל הנראה מדגימות שאסף הבוטנאי הגרמני קרל היינריך מרטנס (Karl Heinrich Mertens; 1796–1830) בסיטקה באלסקה במסגרת משלחת מחקר רוסית בשנים 1826–1829. הבוטנאי והגנן הצרפתי אלי-אבל קרייר (Élie-Abel Carrière; 1818–1896) תיקן את הטעות בזיהוי הסוג מאורן לאשוחית ב-1855 כשקבע את השם הנוכחי Picea sitchensis.
פרבומייסקיי
היסטוריה
ב-1927 חיו כאן 56 תושבים ב-13 משפחות, שנה מאוחר יותר הגיע מספר המשפחות ביישוב כבר ל-85. גידול אוכלוסין זה נבע בעיקר מהתפתחות תעשייתית ודרישה לעובדים. ב-1939 חיו כאן 640 תושבים.
אשוחית סיטקה
כלאיים
בחלק הצפוני של תחום התפוצה שלה יוצרת אשוחית אנגלמן כלאיים עם אשוחית לבנה (Picea glauca), מין הקרוי Picea × lutzii. בנוסף, יש כלאיים באופן טבעי עם אשוחית אנגלמן. ניסויים מוצלחים בהצלבות נערכו עם אשוחית נורווגית, אשוחית ג'זו (Picea jezoensis), אשוחית ליקיאנג (Picea likiangensis) ואשוחית סרבית (Picea omorika).
פרבומייסקיי
היסטוריה
היישוב נכבש על ידי הגרמנים ב-20 באוקטובר 1941, הוא שוחרר ונכבש מספר פעמים. שוחרר סופית על ידי הצבא האדום ב-16 בספטמבר 1943.
ב-24 ביוני 1952 שמו של היישוב שונה לפרבומייסקיי.
בדצמבר 1991 פרבומייסקיי קיבלה מעמד של עיר.
אמריקן האני (סרט)
אמריקן האני (באנגלית: American Honey), הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 2016 שנכתב ובוים על ידי אנדריאה ארנולד. הסרט נבחר להתחרות בתחרות פרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2016, שם הוא זכה בפרס חבר השופטים. באותה שנה הוצג הסרט גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בפסטיבל הסרטים של לונדון ובפסטיבל הסרטים אוסטין טקסס. בסרט מככבים סשה ליין, ושיה לה-באף.
עלילה
בסרט המסע והתבגרות, פוגשת סטאר (סשה ליין), בחורה צעירה המגיעה מרקע קשה של מצוקה, בג'ייק (שיה לה-באף), נמשכת לאישיות הכובשת שלו ומצטרפת איתו לחבורת צעירים שנפלטו מהחברה האמריקאית, הנוסעים ברחבי ארצות הברית ומוכרים מנויים למגזינים. עד מהרה נשאבת סטאר לסגנון החיים יוצא הדופן של הקבוצה הכולל ימים של עבודה קשה ולילות של שתייה ובילויים.
תסריט
ארנולד התחילה לכתוב את התסריט בשנת 2013 והוא הופיע בפסטיבל הקולנוע בקאן בשם "צוות מג". הסרט נכתב בהשראת חייהם של קבוצת צעירים אמריקאים "קרוז מגזין" שטיילו ברחבי ארצות הברית ומכרו מגזינים. במהלך המחקר עבור הסרט, ארנולד טיילה באזורים בהם מסתובבים קבוצות צעירים כאלו בין היתר בקליפורניה ובפלורידה. בסוף שנת 2013, עבדה ארנולד כבמאית בפסטיבל הסרטים של ניו יורק. היא המשיכה בתהליך הטיוט של התסריט וניצלה את היותה בפסטיבל לפגישות עם מלהקים פוטנציאליים. בשנת 2014, סיימה ארנולד את כתיבת התסריט המחודש.
פסקול
ארנולד בחרה להעביר באמצעות הפסקול את האווירה החופשית והצעירה של קבוצת הצעירים באמצעות מוזיקה של ריהאנה, ברוס ספרינגסטין, ליידי אנטבלום ועוד.
קישורים חיצוניים
ביקורות
איימרה (שפה)
איימרה (Aymara או גם Aimara) היא שפה שבה דוברים בני הקבוצה האתנית של האיימרה בהרי האנדים בבוליביה. זו אחת מקומץ שפות אינדיאניות עם יותר ממיליון דוברים. איימרה, יחד עם ספרדית וקצ'ואה, היא שפה רשמית בבוליביה ובפרו. היא גם מדוברת, אם כי הרבה פחות, על ידי כמה קהילות בצפון צ'ילה, שם היא שפת מיעוטים מוכרת. יחד עם שפת האיימרה משתייכת למשפחת.
תפוצה
איימרה מדוברת כיום על ידי מעל ל-2 מיליון דוברים המשויכים הקבוצה האתנית של האיימרה. רוב הדוברים מתגוררים על האלטיפלאנו במחוזות בוליביה לה פאס ואורורו ובמחוזות פרו פונו, מוקגואה וטאקנה. ישנם דוברים נוספים גם בחלקים אחרים של בוליביה ופרו ובצפון צ'ילה. עם זאת, במהלך העשורים האחרונים, איימרה מפנה מקום יותר ויותר לספרדית, במיוחד באזורים עירוניים. חלק גדול מבני האיימרה האתנית שם היום דובר ספרדית כשפה שנייה או אפילו כשפת האם שלהם. רק באזורים הכפריים של האלטיפלאנו יש עדיין מספר גדול יותר של דוברי השפה חד-לשוניים. בנוסף לדוברי שתי השפות האיימרה-והספרדית, בחלק מהאזורים יש גם דוברים דו-לשוניים של איימרה וקצ'ואה.
איימרה מחולקת לשלושה ניבים עיקריים. בהשוואה לשפות דרום אמריקאיות אחרות כמו קצ'ואה, שהניבים שלהן נחשבים על ידי חלק מהחוקרים כשפות עצמאיות, הבדלי הניבים בתוך איימרה קטנים יחסית.
קרבה לשונית
השפות היחידות שידוע כי הן לאיימרה הן  וקאווקי (ניב של חקארו), שתיהן מדוברות כעת על ידי מספר קטן של אנשים בעורף לימה שבמרכז פרו. הם מקובצים עם האיימרה ב ( Aru = "שפה" באיימרה).
השאלה אם יש קשר לשוני בין איימרה לקצ'ואה שנויה במחלוקת. אם כבר, יש קשר חלש מאוד בין שתי השפות. עם זאת, ניתן להסביר את קווי הדמיון בין הניבים הדרומיים של קצ'ואה ואיימרה, במיוחד בתחום הפונולוגי, בהשפעה ההדדית של שתי השפות, וכך גם במספר הרב יחסית של מילים שאולות.
איימרה כשפה כתובה
המסמכים הכתובים העתיקים ביותר על איימרה הם תרגומים של טקסטים דתיים מהתקופה הקולוניאלית הספרדית. באותה תקופה, נכתבו ספרי הדקדוק הראשונים של איימרה על ידי מיסיונרים קתולים. עם זאת, מה שמכונה איימרה מיסיונרית בשימוש על ידי מיסיונרים קתולים ולאחרונה גם על ידי מיסיונרים פרוטסטנטים מאמריקה הצפונית מושפעת בבירור מספרדית הן בדקדוק והן באוצר המילים, ולכן נתפסת לעיתים קרובות כלא טבעית על ידי דוברי השפה. התרגום המלא הראשון של התנ"ך לאיימרה (Qullan Arunaca) - עבודה משותפת של מתרגמים קתולים ופרוטסטנטים - הופיע ב-1986 בלה פאס, מהדורה מודרנית (Qullan Arunaka) עם הספרים החיצוניים ב-2003 גם בלה פאס.
ספרי דקדוק איימרה המבוססים על קריטריונים בלשניים מודרניים קיימים רק מאז המחצית השנייה של המאה ה-20.
האיות של איימרה באלפבית לטיני התבסס על הדגם הספרדי במשך זמן רב. הגאים של האיימרה, החורגים מספרדית, שוחזרו בצורה לא עקבית ולעיתים קרובות לא במדויק. ב-1968 הציג חואן דה דיוס יאפיטה (Juan de Dios Yapita), שדובר איימרה כשפת אם, לראשונה טיוטה לאורתוגרפיה המבוססת אך ורק על הפונולוגיה של איימרה. איות נורמטיבי השונה ממנו רק במעט הוכר על ידי ממשלת בוליביה בשנת 1984 ועל ידי ממשלת פרו בשנת 1985 כאיות הרשמי היחיד של האיימרה.
איימרה מוכרת כיום (כמו קצ'ואה) כשפה רשמית בבוליביה ובפרו, אבל זה לא שינה את הדומיננטיות העובדתית של הספרדית בחיים הציבוריים ובמנגנון המדינה. במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-21 הופעלו תוכניות ל, אך הן עדיין לא הגיעו לכל דוברי האיימרה.
המצב הסוציו-לשוני כיום
אזור רציף של דוברי איימרה עדיין קיים בבוליביה ובאזורים הסמוכים של פרו. באזורים כפריים היא מדוברת בפי כל הדורות. יש דו לשוניות חזקה עם ספרדית ונטייה לא להעביר את האיימרה לילדים, במיוחד בערים. עבור בוליביה, האיימרה (כמו הקצ'ואה) סווגה ככמעט בסכנת הכחדה בשנת 2007. מצב דומה קיים בפרו. לפי המנהלת לחינוך בין-תרבותי דו-לשוני בפרו משנת 2013, האיימרה מדוברת על ידי כל הדורות במחוז פונו - לפחות בקהילות הכפריות - כך שהשפה מסווגת כאן כפעילה. לעומת זאת, במחוז טאקנה האיימרה בסיכון כי רוב הילדים כבר לא לומדים אותה כשפתם הראשונה. עם יישום חוק השפות (Ley 29735), בשנת 2013 במחוז פונו 1,518 בתי ספר משתמשים באיימרה כשפה ראשונה ו-147 כשפה שנייה, בטאקנה 104 בתי ספר משתמשים באיימרה כשפה שנייה ואף אחד לא כשפה ראשונה. במוקגואה ישנם 7 בתי ספר עם איימרה כשפה הראשונה ושני בתי ספר שבהם איימרה משמשת כשפה שנייה לצד קצ'ואה לתלמידים הלומדים ספרדית כשפתם הראשונה.
חקירה במצולות
חקירה במצולות (באנגלית: Vigil, "ויג'יל") היא סדרת טלוויזיה בריטית שנוצרה על ידי טום אדג' והופקה על ידי World Productions. מככבים בה סוראן ג'ונס, רוז לזלי, שון אוונס, פטרסון ג'וזף ומרטין קומפסטון. הסדרה מתרחשת בסקוטלנד וחלק ניכר מהעלילה מתרחשת על צוללת בדיונית המונעת על ידי גרעין.
הסדרה משודרת במקור ברשת BBC One, כאשר העונה הראשונה הכוללת שישה פרקים החלה את שידוריה באוגוסט 2021. במרץ 2022 הסדרה חודשה לעונה שנייה. בישראל הסדרה משודרת ב-yes החל מפברואר 2022.
עלילה
מפקחת הבילוש הראשית איימי סילבה משירות המשטרה הסקוטית נשלחת לצוללת הטילים הבליסטיים שמונעת בגרעין ויג'יל (HMS Vigil), כדי לחקור מוות המתרחש זמן קצר לאחר היעלמותה המסתורית של סירת דייגים סקוטית. חקירותיה מביאות את המשטרה לעימות עם הצי המלכותי ועם MI5, שירות הביטחון הבריטי.
הפקה
הסדרה מבוססת על הצלחת סדרות בסגנון דומה, ביניהן "שחיתות" ו"שומר ראש", שהופקו על ידי אותה חברת הפקה, World Productions. הסדרה צולמה בסקוטלנד ובה העלילה מתרחשת, כאשר צילומי הצוללת הבדיונית נערכו על גבי צוללת מדגם ואנגארד של הצי המלכותי.
פסקול
נעימת הנושא של הסדרה היא השיר "דלק לאש" ("Fuel to the Fire") מתוך אלבום Aventine משנת 2013 של הזמרת, כותבת השירים והמוזיקאית הדנית אגנס אובל. בסדרה מושמע פסקול שהולחן על ידי Afterhere (ברניס סקוט וגלן גרגורי). פרק 4 כולל את השיר "עוגן" של הזמר, כותב השירים נובו אמור, שיצא כסינגל בשנת 2015.
ביקורת
פרק הבכורה משך קהל של 10.2 מיליון צופים במהלך שבעת הימים הראשונים שלו, מה שהפך אותו לדרמה החדשה הנצפית ביותר של ה-BBC בשנת 2021. לוסי מנגן מהגרדיאן מצאה את הפרק הראשון מסקרן, והעניקה לו חמישה כוכבים ותיארה אותו כ"בידור מוצק ומיושן". האינדיפנדנט העניק לפרק הראשון ארבעה מתוך חמישה כוכבים, ושיבח את השחקנים ואת כתיבתו של אדג'. הוגו ריפקינד בטיימס תיאר אותה כסדרת אמן.
אובדן ספינת הדייגים הבדיוני נושא קווי דמיון לטביעתה של האנטארס (FV Antares) על ידי הצוללת טרנץ' של הצי המלכותי ב-1990. משפחות הצוות של האנטארס הביעו מורת רוח מסצנות אלה; ברם ב-BBC הכחישו שהדרמה נוצרה בהשראת אירוע ספציפי או מבוסס על אירוע אמיתי כלשהו.
יש בי אהבה (שיר של אריק איינשטיין)
יש בי אהבה הוא שיר של הזמר הישראלי אריק איינשטיין. השיר נכתב והולחן בידי המוזיקאי הישראלי ארקדי דוכין ויצא לאור בשנת 1995, כחלק מאלבום האולפן ה-29 של אריק איינשטיין, יש בי אהבה.
"יש בי אהבה" הוא שיר הנחשב על ידי כמה מבקרים כקלאסיקה ישראלית מבחינה מילולית השיר מדבר על כך שבכל דבר בעולם ישנה אהבה.
רקע וכתיבה
השיר נכתב והולחן בידי המוזיקאי הישראלי ארקדי דוכין, שהתבטא על תהליך כתיבת השיר:
השיר לבסוף יצא לאור בשנת 1995 כרצועה השלישית מאלבום האולפן ה-29 של אריק איינשטיין, יש בי אהבה, אשר נקרא על שם השיר.
בשנת 2000 נכלל השיר במארז התקליטורים, "האוסף". בשנת 2003 נכלל השיר באלבום האוסף, "המיטב", בשנת 2009 נכלל באלבום האוסף "בגללך: אוסף שירי אהבה"  , ובשנת 2013 נכלל באלבום האוסף "מרוב אהבתי: שירי האהבה הגדולים".
"יש בי אהבה" הוא שיר אהבה וקלאסיקה ישראלית באורך של 4:13 דקות. מבחינה מילולית השיר מדבר על כך שבכל דבר בעולם ישנה אהבה.
ביקורות
חוקר המוזיקה דודי פטימר מעיתון מעריב כתב כי זהו אחד משירי האהבה הקסומים וכי אין שני לביצוע של איינשטיין, ואריאל פייגלין מערוץ 7 כתב כי זהו אחד השירים האהובים של אריק איינשטיין.
לעומתם, העיתונאי בן שלו מהארץ כתב כי זהו שיר מאוס אשר מכיל משהו כמעט אנטי־מוזיקלי, מרובע, מגושם, עצי, פלקטי, בלי זרימה, בלי נשימה, ובלי פרישת הרגש הנינוחה והרחבה שעמדה בבסיס שירתו של איינשטיין.
בכדורסל
הסיסמה "יש בנו אהבה והיא תנצח" נלקחה מתוך שירו של איינשטיין, נטבעה על ידי הכדורסלן הישראלי עדי גורדון בשנת 1996, ונטמעה בקרב אוהדי קבוצת הכדורסל הפועל ירושלים. השיר המקורי הפך לחלק משירי הקבוצה.
גרסאות כיסוי
ב-29 במאי 2013 בוצע השיר על ידי הזמר-יוצר הישראלי עמיר בניון כשיר השביעי מתוך אלבום האולפן העשירי שלו, "שירי ארץ אהבה", אשר הופק בידי בניון ותומר מתנה.
ב-14 באפריל 2021 פורסם ביצוע של התזמורת הפילהרמונית הישראלית עם חברי תוכנית הבידור זהו זה!. הביצוע פורסם לכבוד יום העצמאות ה-73 בתור פרק 12 מעונה 3 של התוכנית.
איי טונב
טונב הגדול וטונב הקטן (בפרסית: تنب بزرگ و تنب کوچک, Tonb-e Bozorg ו-Tonb-e Kuchak, בערבית: طنب الكبرى و طنب الصغرى) הם שני איים קטנים במזרח המפרץ הפרסי, קרוב למצר הורמוז. הם נמצאים בנקודת הציון 26.25°N, 55.26667°W ו-26.23333°N, 55.13333°W בהתאמה, כ- אחד מהשני ו- דרומית לאי האיראני קשם. האיים מנוהלים על ידי איראן כחלק מפרובינציית הורמוזגאן שלה, אך גם איחוד האמירויות הערביות טוענת לבעלות עליהם כטריטוריה של האמירות ראס אל-ח'ימה.
יש בי אהבה (שיר של אריק איינשטיין)
הביצוע של עדן בן זקן ובנימין נתניהו
ב-13 בדצמבר 2020 פורסמה גרסת פרודיה של שרוטונים בשם "יש ביבי אהבה" המציגה את נתניהו באופן סאטירי שר שיר דומה ל"יש בי אהבה".
איי טונב
טונב הגדול משתרע על פני שטח של 10.3 קמ"ר וידוע באדמתו האדומה. ישנם תיאורים סותרים ביחס לאוכלוסייתו: בעוד שמקורות מסוימים טוענים כי ישנם בין כמה עשרות לכמה מאות תושבים, אחרים מתארים את האי כריק מאוכלוסייה אזרחית ילידית. על פי הדיווחים, מדובר בתחנה של חיל המצב והצי האיראני, מסלול מטוסים, מתקן לאחסון דגים ומכרה אדמה אדומה. טונב הקטן משתרע על פני שטח של 2 קמ"ר והוא אינו מיושב, למעט שדה תעופה קטן, נמל ויחידה צבאית איראנית מחופרת.
יש בי אהבה (שיר של אריק איינשטיין)
הביצוע של עדן בן זקן ובנימין נתניהו
הביצוע זכה לביקורות שליליות: דודי פטימר מעיתון מעריב השבוע כתב כי בלטה העבודה הטכנית הרבה שנעשתה באולפן בתיקון הזיופים של שני המבצעים, וציין כי לדעתו זוהי טעות שזמר מבצע דואט עם ראש ממשלה, שכן את האמנות יש להשאיר טהורה ונקייה ממניפולציות פוליטיות. בכתבה אחרת של העיתון תואר הדואט כביצוע משפיל של נתניהו. בן שלו מהארץ כתב כי הדואט מעורר מעין גיחוך וסלידה.
איי טונב
מקור השם
מקור השם טונב הוא ככל הנראה פרסי. בניב (ים) הפרסי המקומי של דרום פרס, שם העצם Tomb ו-Tonb פירושו "גבעה" או "גובה נמוך" (כמו למשל tumba בלטינית וטימבוס ביוונית עתיקה, עם אותה משמעות). למונחים אותה משמעות במערכת השפה הפרסית האפגנית הגדולה יותר; זה מסביר בחלקו את עקבות הטונב והטונבו בצלילים הנמצאים באזורי בושהר ולנגה, כ-480 ק"מ משם.
יש בי אהבה (שיר של אריק איינשטיין)
הביצוע של ארקדי דוכין עם הקלטה של אריק איינשטיין
ב-12 ביולי 2022, כעשור לאחר מות איינשטיין, פורסם ביצוע של השיר שהקליט ארקדי דוכין בדואט עם הקלטה של איינשטיין שר את "יש בי אהבה".
לביצוע צולם קליפ בבימוי מאור גרידיש כמחווה לאהבתו של איינשטיין לכדורגל, ובו השתתפו הכדורגלנים עודד מכנס, בני לם, סלים טועמה, יוסי בניון, מוטלה שפיגלר, בן שהר, עלי מוחמד, נטע לביא, אבי נמני, ברק בכר, גיא צרפתי, אלמוג כהן, צ'ארון שרי, רועי משפתי ועפרי ארד, כשהם נראים חותמים על כדור כדורגל המוגש להם בידי ילד בן עשר המשחק בקבוצת ילדים. הקליפ הופק בידי אבי זוהר ומאור גרידיש, ומשולבים בו קטעי ארכיון של איינשטיין מתוך הסרט "צבי אומר".
איי טונב
מקור השם
מבחינה אטימולוגית המילה TNB היא גם מילה ערבית, שפירושה לעגון, לפי הבלשן הערבי מימי הביניים אבן פארס.
הסכסוך על האיים
התייחסות לטונב הגדול כאי איראני נמצא בפרסנאם מהמאה ה-12 של אבן בלקהי, ובנוז'ט אל-קולוב מהמאה ה-14 של חמדאללה מוסטוופי קזוויני. איי טונב היו בשליטת מלכי הורמוז משנת 1330 לערך עד כניעתם של הורמוז לפורטוגזים בשנת 1507. איי טונב נותרו חלק מהממשל ההורמוזי-פורטוגזי עד שנת 1622, אז גורשו הפורטוגזים מהחוף הפרסי על ידי השלטון הפרסי. במהלך תקופה זו, הגאוגרפיה האנושית, המסחר, והמנהל הטריטוריאלי של איי טונב, יחד עם אבו מוסא ואיי סיררי, התחברו עם מחוז פארס, עם הנמלים הפרסיים באזור, ועם קשם הסמוכה.
בהקשר של גבולות האימפריה הפרסית במפרץ הפרסי באמצע המאה ה -18, צוין כי "כל האיים מול החוף הפרסי, מחרק בצפון ועד הורמוז ולרק בדרום היו פרסיים, אם כי רבים היו בידי שבטים ערבים". בהתאמה לכך, הבריטים בשנת 1800 האמינו כי "למרות שהמלך אינו מפעיל סמכות על אף אחד מאיי המפרץ הפרסי, כל אלה שנמצאים על החוף הצפוני נחשבים כולם כחלק מהאימפריה".
מפה משנת 1804 ממקור גרמני הראתה את החוף הדרומי של איראן כבית הגידול של שבט "באני חולה" (Bani Hule), והאיים, בצבע כתום זהה, נקראו "Thunb unbenohul". "באני חולה" היו קבוצה מוגדרת באופן רופף של עמים ממוצא ערבי מרוחק אך עם מגורים ארוכי שנים בחופי איראן. בלי קשר לאיות המילה "טונב", בין אם בערבית טונב (משכן) או בפרסית (גבעה), הייחוס לאי הגדול יותר הדגיש את הקשר האינטימי של האיים עם החוף הפרסי ותושביו. אחת החמולות השייכות ל"באני חולה" של החוף הפרסי הייתה זו של אל קאסימי. מוצאם השבטי הערבי אינו מבוסס בצורה ברורה כפי שהוא, עם זאת, מקורם הגאוגרפי הוא במפרץ הפרסי התחתון.
המאה ה-18
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-18, שבט הקסאמי היגר מהחוף הפרסי והקים את כוח בשארג'ה ובג'ולפר (ראס אל-ח'ימה, כיום חלק מאיחוד האמירויות). בתקופה 1747–1759 התבסס סניף של הקסאמי משארג'ה על חוף הים הפרסי, אך הוא גורש בשנת 1767. עד שנת 1780 הוקם סניף קסאמי בחוף הפרסי והחל לריב עם שבטי חוף אחרים על מרעה באיים מול לנגה. הטענה האיראנית לבעלות על האיים השנויים במחלוקת היא שהקסאמי שלט באיים בשעה שהם היו ממוקמים בחוף הפרסי, ולא כאשר היגרו אחר כך לחוף איחוד האמירויות. באפריל 1873 דווח על האיים כתלות של מחוז פארס לתושב בריטי. בתקופות 1786–1835, הדעה הבריטית, הסקרים והמפות הרשמיים זיהו את איי הטונב כחלק מלנגה, בכפוף לממשלת מחוז פארס. בראשם היו עבודותיהם של סא"ל ג'ון מק'קליר (1786), היועץ הפוליטי ג'ון מקדונלד קינר (1813), והסגן ג'ורג 'בארנס ברוקס (1829).
המאה ה-19
בתקופות 1836–1886 המשיכו הסקרים, המפות והדוחות המינהליים הבריטים הרשמיים לזהות את איי טונב כחלק מלנגה, בכפוף לממשלת מחוז פארס.
עד תאריך זה (1886), הבריטים הכירו בבעלות פרסית על האיים. בפברואר 1887, השלטון הפרסי המרכזי ארגן מחדש את נמלי בושהר, לנגה ובנדר עבאס, יחד עם מחוזותיהם ואייהם התלויים, ליחידה מינהלית חדשה בשם "נמלי המפרץ הפרסי" והעמידה תחת פיקודו של חבר משפחת המלוכה של בקע'אר. פעולות פרסיות אחרות הניעו את הבריטים לשנות את עמדתם ביחס לבעלות על האיים עקב חשד כי המדיניות הפרסית החדשה הושפעה מהאינטרסים הגרמנים והרוסים. באוגוסט 1888 החליטה בריטניה להיכנע לפעולות הפרסיות על סירי, והשאירה רק את הדאגות לגבי איי טונב, אף כי דחיית הממשלה הפרסית מההפגנות הבריטיות קישרה את טענתם לסירי עם טונב). ההתייחסות הבריטית לטענה הפרסית לסירי (ואולי טונב) הושפעה משמעותית מתיאורם של איי טונב וסירי באותו צבע זהה לפרס במפת פרס משנת 1886, אותה נסר אל-דין שאה קאג'אר מפרס ציטט בצורה מוחלטת נגד הבריטים כשהם מחו על המעשים הפרסיים בסירי. ההסכמה של הבריטים בטענה הפרסית לסירי הובילה את עצם התיאוריה שעליה התבססה המחאה.
מלבד השאיפות הטריטוריאליות והפוליטיות הפרסיות במפרץ הפרסי, בשנים 1888–1903 דאגה ממשלת בריטניה באותה מידה לתככים הצרפתיים, ומהאינטרסים הימיים והכלכליים של רוסיה וגרמניה. כבר נקבע על ידי הבריטים כי הפעולות הפרסיות על סירי ובמקומות אחרים במפרץ הפרסי קיבלו השראה מרוסיה. בעקבות מדיניות קדימה על בסיס השקפותיו של ג'ורג' נתניאל קרזון, שכללה את סימון השטחים שבשליטתם הקולוניאלית הישירה והעקיפה, ממשלת בריטניה קיבלה על עצמה פרויקט להקמת דגלים במספר מוקדים במפרץ הפרסי.
המאה ה-20
במהלך המאה ה-20 נעשו מספר ניסיונות למשא ומתן. ב־29 בנובמבר 1971, זמן קצר לפני סיום הפרוטקטורט הבריטי והקמת איחוד האמירויות הערביות, איראן השתלטה על חצי מהאי אבו מוסא תחת הסכם של ממשל משותף יחד עם שארג'ה, כששני הצדדים מקיימים את טענותיהם הנפרדות. יום לאחר מכן, ב-30 בנובמבר 1971, איראן השתלטה בכוח על איי טונב ואבו מוסא, נגד התנגדות כוח המשטרה הערבי הזעיר שהוצב במקום. האיראנים הונחו לא לפתוח באש, והיריות הראשונות הגיעו מההתנגדות הערבית שהרגו ארבעה נחתים איראניים ופצעו אחד. בספרו היסודות הטריטוריאליים של מדינות המפרץ קובע שופילד כי לפי מקורות מסוימים, האוכלוסייה הערבית האזרחית של איי טונב, בערך 120, גורשה אז לראס אל-ח'יימה, אך לפי מקורות אחרים האי כבר היה זמן מה לא מיושב.
המצב הנוכחי
בעשורים שלאחר מכן הנושא נותר מקור לחיכוך בין מדינות ערב לאירן. מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הכריזה שוב ושוב על תמיכה בטענות איחוד האמירויות. השיחות הבילטרליות בין איחוד האמירויות לאיראן בשנת 1992 נכשלו. איחוד האמירויות ניסו להביא את המחלוקת בפני בית הדין הבינלאומי, אך איראן מסרבת לעשות זאת. בטהראן אומרים כי האיים תמיד היו שייכים לה מכיוון שמעולם לא ויתרו על החזקת האיים וכי הם חלק בלתי נפרד מהשטח האיראני. אמירות ראס אל-ח'ימה טוענת כי האיים היו בשליטת שייח' קאסימי, שסניף שלו ניהל את נמל בנדר לנגה לממשלה הפרסית משנת 1789 עד 1887, ואיחוד האמירויות כיורשי השבט רשאים לרשת את זכויותיהם. דוברי איראן אומרים כי שליטי קאסימי המקומיים במהלך חלק מכריע במאות הקודמות התבססו למעשה על החוף האיראני, לא הערבי, ולכן היו נתינים פרסיים. איחוד האמירויות מתייחסים לאיים כ"כבושים".
חיים ורדי
חיים יחיאל ורדי (רוזנפלד) (Chaim Y. Wardi, לעיתים נכתב Vardi; 19 באפריל 1901 – 9 באוקטובר 1975) היה מומחה לתולדות המחשבה הנוצרית (בעיקר המזרחית), יועץ שר הדתות לענייני העדות הנוצריות ועורך כתב העת "חדשות נוצריות מישראל" מקום המדינה (1948) ועד 1969, פרופסור לתולדות הנצרות המזרחית באוניברסיטת תל אביב. תרגם ספרי הגות מאיטלקית, פרסם מחקרים ומאמרים בענייני נצרות והגות.
ביוגרפיה
ורדי נולד בשם חיים רוזנפלד באפריל 1901 בעיירה רוּדה (Ruda) שבפולין הרוסית. עלה לארץ ישראל ב-1918 או 1919, כשהיה כבן 17, עם סרטיפיקט זמני ללימודים. לאחר שהשלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה בתל אביב ב-1920, נסע ללמוד באיטליה: הוא למד פילוסופיה, שפות קלאסיות ומודרניות וספרות, משפטים ומדעי המדינה וכן תולדות המחשבה הנוצרית (בעיקר המזרחית), באוניברסיטאות רומא (שם למד אצל הפילוסוף האידיאליסטי ג'ובאני גֶ'נטילֶה), פירנצה, פיזה וטורינו. בשנת 1926 קיבל באוניברסיטת פיזה תואר דוקטור, על הדיסרטציה "הפילוסופיה של פ"ה יעקובי" . בשבתו באיטליה ניסה להשיג לעצמו משרה בהסתדרות ציוני איטליה, אך ללא הצלחה. בשנת 1930 עלה לארץ ישראל עם אשתו אילדָה ושני בניהם והתיישב ברחוב אלנבי בתל אביב. החל בשנת הלימודים תרצ"ד-1933 ועד 1940 הורה איטלקית ותרבות איטלקית בחוג ללימודים רומאניים באוניברסיטה העברית בירושלים, שהיה אז בחיתוליו. (בין תלמידיו היה צבי אנקורי.) ב-1939 נסע לאוסטרליה לגייס תמיכה כספית ומוראלית באוניברסיטה. ב-1941, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדב לשרת בצבא הבריטי ושירת במזרח התיכון.
בקיץ 1948, לאחר קום מדינת ישראל, נוסדה במשרד הדתות המחלקה לעדות הנוצריות, שנועדה לטפל ביחסים שבין ממשלת ישראל לרשויותיהן הכנסייתיות של העדות הנוצריות במדינה וכן לרשויות המרכזיות של הנצרות העולמית. בראש המחלקה הועמד תחילה יעקב הרצוג (שכעבור זמן לא רב עבר למשרד החוץ, ותחתיו התמנה ד"ר שאול קולבי, מומחה למשפט כנסייתי), ולצדו חיים ורדי, כיועץ מומחה (יועץ השר לענייני העדות הנוצריות", "לענייני נוצרים"). ב-1949 היה ורדי לעורך-המייסד של הרבעון "חדשות נוצריות מישראל" (Christian News from Israel; Nouvelles chrétiennes d'Israel), שהתפרסם, בשלוש שפות (אנגלית, צרפתית וספרדית) ובתפוצה עולמית, מטעם משרד הדתות, וערך אותו במשך עשרים שנה, עד 1969. אנשי הכנסייה בישראל כיבדו אותו בזכות הגישה ההוגנת והלא-מתנשאת שנקט ביחסו לאינטרסים של הכנסיות השונות, שפעמים רבות היו מסוכסכות זו עם זו. במסגרת תפקידו נכח בוועידות דתיות מרכזיות של זרמים נוצריים שונים ברחבי העולם, לרבות ועידות אקומניות, בהן הוועידה הפּאן-אורתודוקסית הראשונה, שהתכנסה ברודוס בספטמבר 1961, וכינוס מועצת הכנסיות העולמית בניו דלהי בנובמבר אותה שנה.
כבר עם קום המדינה, בספטמבר 1948, נסע ורדי לרומא ביחד עם יעקב הרצוג כמשלחת לא-רשמית בחסות ציר ארצות הברית בישראל, ג'יימס מקדונלד, ונציגו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן בוותיקן, פרנקלין גוֹוֶן. שלושת השבועות שבמהלכם נועדו השניים עם בכירים בוותיקן נשאו פירות מבחינת ישראל: בין היתר עלה בידיהם לשכנע את הכס הקדוש כי הדיווחים על פגיעה בנוצרים ובמקומות הקדושים בארץ היו חסרי ביסוס או לכל הפחות מוגזמים; הוסכם על כינון יחסים קבועים עם נציג האפיפיור בישראל על מנת לדאוג לטיפול בבעיותיהן של הקהילות הנוצריות; ושלטונות הוותיקן הבהירו כי ידבקו בעמדתם הנייטרלית ביחס לסכסוך הישראלי-ערבי. סדרת המפגשים ברומא היוותה אפוא בסיס למגעים בין ישראל לשלטונות הכנסייה. במחצית השנייה של שנת 1959, על רקע השינוי באווירה בוותיקן תחת האפיפיור החדש, יוחנן העשרים ושלושה, נדון במשרד החוץ הרעיון להקים ברומא נציגות ישראלית במסווה של "מכון לחקר יחסי היהודים והנוצרים". המכון, שמטרתו האמיתית תהיה לקשור קשרים בין ישראל והוותיקן, יישען על משרד החוץ, ולשם הסוואה, הוא יוצג כאילו הוא מסונף לקונגרס היהודי העולמי בראשות נחום גולדמן. משרד הדתות הסכים להשאיל את ורדי, כדי שיעמוד בראשו. בסופו של דבר גנזה השרה גולדה מאיר את תוכנית, אך היא הוסיפה לתמוך בשליחתו של ורדי לרומא. ניסיונותיה של ישראל לנהל פעילות מאחורי הקלעים לא עלו יפה, בשל השתדלויותיהם הפומביות של ארגונים יהודיים להשפיע על הוותיקן. בראשית שנות ה-60 ניסה גולדמן להחיות את התוכנית מ-1959, ובמשרד החוץ חששו שפרסום רב מדי עלול לחבל בקידום היחסים, אולם בסוף מאי 1962, לאחר שסוכם כי תפקידו של ורדי יהיה רק "להקשיב", אישרה מאיר את התוכנית. ב-1962 שוחרר אפוא ורדי מתפקידו במשרד הדתות כדי שיישלח לוותיקן כנציגו של הקונגרס היהודי העולמי לקראת כינוס ועידת הוותיקן השנייה. המינוי המיועד – "משקיף ונציג לא רשמי" – שעליו סוכם בין נשיא הקונגרס נחום גולדמן והקרדינל הגרמני אוגוסטין ביאה, הוכשל בשל ה-faux pas שנעשו מצד ישראל והקונגרס – הפרסום המוקדם והעובדה שנשיא הקונגרס גולדמן לא תיאם את המינוי תחילה עם שלטונות הוותיקן – ועל רקע היעדר ההכרה הרשמית בישראל מצד הוותיקן באותה תקופה. הפרסום בישראל עורר גל מחאה כלפי הוותיקן במדינות ערב. על רקע זה, לא זו בלבד שבוטל מינויו של ורדי (שהושב לתפקידו במשרד הדתות, עד פרישתו ב-1969); אלא בנוסף לכך, הדיונים בנוגע לרוויזיה במעמדם של היהודים בעיני הכנסייה הקתולית, ובמרכזם "המסמך בעניין היהודים" שניסח הקרדינל אוגוסטין ביאה – שממילא היו נתונים במחלוקת – הוקפאו, והמסמך לא הוצג במושב הראשון של הוועידה בסתיו 1962. עם זאת, האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה, ופאולוס השישי אחריו, תמכו בקידום הנושא, ובסופו של דבר אומצו חלקים מן המסמך והוטמעו ב"הצהרה בדבר יחס הכנסייה לדתות הלא־נוצריות" ("נוסטרה אטָאטֶה") שהוקראה על ידי פאולוס השישי בסיומה של ועידת הוותיקן השנייה באוקטובר 1965.
בתקופה שבה הורה באוניברסיטה העברית החל ורדי להרצות על תולדות המחשבה הנוצרית. עם היווסדו של מכון האמריקאי ללימודי ארץ הצבי (American Institute of Holy Land Studies; כיום נקרא Jerusalem University College) בירושלים ב-1957 לימד בו מדי שנה קורס על תולדות הנצרות בארץ ישראל. החל ב-1961 או 1962 ועד מותו, לאורך שנות ה-60 וה-70, כיהן כמרצה בכיר לתולדות הנצרות במזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב. בשנים 1969 ו-1973-74 שהה פרופסור אורח באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה (פֶּן סטייט). ב-1971 הועלה לדרגת פרופסור חבר לנצרות אוריינטלית בתל אביב.
כבר מצעירותו שקד ורדי על תרגום חיבורים הגותיים קלאסיים מאיטלקית לעברית. הוא תרגם מאיטלקית לעברית את כרך א' של "קיצור תולדות הפילוסופיה" ליצחק שאקי (Sciaky) (1946), את ספרו של ברונו צבי (Zevi) "בחללה של אדריכלות: בחינות ודרכי-הסתכלות" (תשי"ח 1957) ואת "תולדות אירופה במאה התשע-עשרה" לבנדטו קרוצ'ה (תשי"ג) (שני האחרונים בהוצאת מוסד ביאליק).
משפחתו
חיים ורדי היה נשוי פעמיים. באיטליה נישא לאילדה לבית אָמָאר סֶגרֶה (Ilda Amar Segre), וממנה היה אב לשניים. השניים התגרשו, ובהמשך נישא לחנה לבית בינג (שממנה התאלמן), ומנישואים אלה היה אב לשני ילדים נוספים.
ילדיו מאשתו אילדה:
ילדיו מאשתו חנה:
לקריאה נוספת
‫* אורי ביאלר, צלב במגן דוד: העולם הנוצרי במדיניות החוץ של ישראל 1948–1967, ירושלים: יד יצחק בן-צבי; מכון בן-גוריון לחקר ישראל, קריית-שדה בוקר; הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשס"ו 2006. (באנגלית: Uri Bialer, Cross on the Star of David: The Christian World in Israel's Foreign Policy, 1948-1967, Bloomington: Indiana University Press (Indiana series in Middle East studies), 2005)
נשק להשמדה המונית בישראל
קיימת אמונה רווחת שישראל מחזיקה בכל סוגי הנשק להשמדה המונית.
המשרד להערכת הטכנולוגיה של הקונגרס האמריקאי תיעד את ישראל כמדינה שככל הנראה כבעלת יכולות לוחמה כימית לא מוכרזות ותוכנית לוחמה ביולוגית התקפית. באופן רשמי, נוקטת ישראל בעמימות, ולא מאשרת ולא מכחישה שיש ברשותה נשק להשמדה המונית.
בשנת 2018 נחקק בישראל החוק למניעת מימון והפצה של נשק להשמדה המונית האוסר על סיוע או על קשרי מסחר עם גורמים העוסקים בנשק להשמדה המונית.
נשק גרעיני
מאמינים כי לישראל הייתה יכולת מבצעית של נשק גרעיני כבר ב-1967, כאשר ייצור המוני של ראשי נפץ גרעיניים התרחש מיד לאחר מלחמת ששת הימים. בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר מדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים. על פי הדיווחים, ישראל מחזיקה גם במגוון רחב של מערכות שונות בתחום הגרעיני וכולל בין היתר פצצות נייטרונים, נשק גרעיני טקטי ועוד. על פי ההערכות, ישראל מייצרת את הנשק הגרעיני שלה בקריה למחקר גרעיני - נגב אשר בדימונה. ישראל מחזיקה באתר נוסף, "המרכז למחקר גרעיני שורק" בסמוך ליבנה.
במקביל לפיתוח כלי הנשק הגרעיניים עצמם, פיתחה ישראל תוכנית טילים שיוכלו לשאת את כלי הנשק הללו לכל מטרה אפשרית. סדרת טילי יריחו שפיתחה ישראל כוללת שלושה דגמים: יריחו 1, יריחו 2 ויריחו 3. כאשר 2 הראשונים הם בעלי טווח של 500 ו-1,500 ק"מ בהתאמה, ואילו יריחו 3 המבוסס על משגר הלוויינים הישראלי "שביט" הוא בעל טווח שבין 4,500 ל-7,000 ק"מ, לדעת הממעיטים, כאשר הוא נושא ראש קרבי במשקל של טון (או 6,000 - 6,500 ק"מ בנשיאת ראש גרעיני ישראלי סטנדרטי במשקל 350 ק"ג) ועד 7,800 ק"מ לדעת המרבים.
טווחים כאלו מאפשרים לטילי הגרעין של ישראל לכסות את רוב שטחה הגדול של אסיה, את כל אירופה ואת כל אפריקה ואולי אף לאפשר פגיעה בחלקים הקרובים יותר של אמריקה הצפונית. בנוסף, שלוש צוללות דולפין שהתקבלו מגרמניה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נושאות, על פי הערכות, ארבעה טילי שיוט מתוצרת ישראל, כל אחת, בעלי טווח של 1,500 ק"מ ומאפשרות לישראל להגיב במכה שנייה גם אם בסיסי הגרעין על אדמתה יוחרבו במכה הראשונה (ברירת שמשון). מבחינה זו, לא ידוע האם בנתה ישראל בסיסי סילו לטילים ("אסמים"), בסיסים אלו יכולים לאפשר לישראל להשתמש בטילים הגרעיניים שלה גם כאשר הבסיס שבו הם מאוחסנים מותקף בנשק גרעיני.
במשך ארבע שנים, החל מ-2010, ערכה ישראל סדרת ניסויים לבדיקת השפעתה של פצצה מלוכלכת.
ארגון איכות הסביבה "גרינפיס" הציג במרץ 2007 פרטים המבוססים על הערכות בדבר מתקני הגרעין של ישראל. לטענת הארגון, לבד משני הכורים הגרעיניים בשורק ובדימונה יש לישראל גם כמה מחסנים של נשק גרעיני: באזור עיילבון שבצפון פועל מתקן לאחסון נשק גרעיני טקטי, ובאזור יודפת יש מתקן להרכבת נשק גרעיני. גם באזור המושבים תירוש וזכריה שבחבל עדולם וכן בחיפה מחזיקה ישראל, על פי מקורות אלה, מתקנים לאחסון טילים גרעיניים.
נשק כימי
ישראל חתמה אך לא אשררה את אמנת הנשק הכימי (CWC). ב-1983 דו"ח של ה-CIA קבע כי ישראל, לאחר ש"מצאה את עצמה מוקפת במדינות ערביות בעלות יכולות כימיות מתחילות, הפכה מודעת יותר ויותר לפגיעותה להתקפה כימית". בעקבות כך נטען כי ישראל הכינה תוכנית של הכנה למקרה של לוחמה כימית. בסוף 1982 זוהה מתקן לייצור גז עצבים ואחסון גז בכור בדימונה. כמו כן כותבי הדו"ח מאמינים כי בישראל כבר קיימת תעשיית נשק כימית מתקדמת.
ישנן גם השערות כי אחד מאתרי תוכנית הנשק הכימי של ישראל ממוקם במכון הישראלי למחקר מדעי הביולוגיה, הכימיה והסביבה שבנס ציונה.
ב-1992 התרסק מטוס של חברת אל על על שני בנייני מגורים באמסטרדם שבהולנד באסון שנודע לאחר מכן כאסון ביילמר. מטען המטוס כלל, כ-189 ליטר של דימתיל מתילפוספונט (DMMP), שהוא כימיקל המשמש גם להכנת גז העצבים סארין, אשר יועד למכון הביולוגי בנס ציונה.
נשק ביולוגי
לפי הערכת משרד הקונגרס האמריקאי לטכנולוגיה, יש חשד שישראל פיתחה יכולות לוחמה ביולוגית התקפיות והגנתיות. בדומה לאמנות אחרות בתחום הנשק להשמדה המונית, ישראל לא חתומה על אמנת הנשק הביולוגי. ההנחה הרווחת בקרב ארגוני מודיעין מערביים היא שהמכון הישראלי למחקר ביולוגי מפתח חיסונים ותרופות כאמצעי הגנה ללוחמה כימית וביולוגית ולישראל יש יכולת לייצר נשק ביולוגי.
בין השנים 1998–2006 ערך המכון בנס ציונה ניסוי בבני אדם שנקרא "עומר 2", ובו נבדקה מידת יעילותו של חיסון חדש נגד מחלת הגחלת (החיסון התבסס על הזן המהונדס של חיידקי Bacillus anthracis שקרוי MASC-10). במסגרת הניסוי הסודי, הוזרקו ל-716 מתנדבים מקרב חיילי צה"ל עד 7 מנות של החיסון, וזאת מבלי ליידע אותם אודות סכנת תופעות הלוואי. דבר הניסוי התגלה לאחר שעשרות חיילים שהשתתפו בניסוי חלו והחלו לסבול מתופעות לוואי. הדבר דלף לתקשורת ואף הגיע לבג"ץ.
ב-2002 הוקמה בישראל ועדת מומחים מיוחדת למניעה והתגוננות מפני טרור ביולוגי המכוון לפגוע במזון. הוועדה הוקמה בעקבות מתקפת האנתרקס בארצות הברית, וניסיון פיגוע של חוליית פת"ח מקלקיליה לפוצץ בתל אביב-יפו מטען תופת עם דם הנגוע באיידס, רק חלק קטן מהמלצות הוועדה יושמו. בינואר 2010 התקיים תרגיל "להבה כתומה" שדימה פיגוע ביולוגי במרכז ישראל ושנה וחצי לאחר מכן התקיים תרגיל דומה בעפולה.
Follow Me
Follow Me (בעברית: עקוב אחרי) הוא סינגל של הדי ג'יי ההולנדי, סם פלדט, והזמרת הבריטית, ריטה אורה, שיצא, על ידי חברות התקליטים Palm Tree ו-Good Soldier Songs, ב-10 בדצמבר 2021. השיר נכתב על ידי אלה הנדרסון, אולי גרין, דומיניק ליטל, מייק נידל, ריטה אורה וסם פלדט, והופק על ידי פלדט וליטל.
נכון לאפריל 2022, השיר הושמע למעלה מ-32 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ, שצולם במדבר בקליפורניה, ובוים על ידי יוהנס לובון, יצא בערוץ היוטיוב של סם פלדט ב-17 בדצמבר 2021. בווידאו קליפ, ניתן לראות חייו של זוג צעיר שעובד בחווה ומנסה לחסוך מספיק כסף כדי לעזוב. נכון לאפריל 2022, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-2 מיליון פעמים.
ביולוג נובוקובאנסק
ביולוג-נובוקובנסק (ברוסית: Био́лог-Новокуба́нск) הוא מועדון כדורגל רוסי מהכפר פרוגרס, שבמחוז נובוקובאנסקי במחוז קרסנודאר. הישג השיא ברמה הלאומית הוא העפלה לשלב 32 האחרונות בגביע הרוסי בעונת 2016/17.
היסטוריה
הקבוצה הוקמה לראשונה בשנת 1995 אך עד 2011 התמודדה במסגרות חובבניות באליפות קרסנודאר.
בעונת 2011/2012 ביולוג-נובוקובאנסק החלה להתמודד בליגה השנייה. קודם המועדון התמודד באליפות החובבנית ובאליפות מחוז קרסנודאר.
המועדון פועל בחסות חברת ארמוויר ביופבריקה, כשמנהל המפעל, יבגני סוסקי, הוא נשיא המועדון. בשנת 2010 הקבוצה זכתה באליפות הדרום של הליגה השלישית וסיימה במקום השלישי בטורניר הגמר של הליגה החובבנית ומאז 2011 מתמודדת בליגה המקצוענית.
נאק ברדה
נאק ברדה (בהולנדית: NAC Breda) הוא מועדון כדורגל הולנדי מהעיר ברדה שבהולנד, המשחק בליגת המשנה ההולנדית.
היסטוריה
המועדון נוסד ב-1912 מאיחוד שני המועדונים ADVENDO ו-NOAD. בעונת 1915/1916 שיחק לראשונה בליגה הראשונה בהולנד וכעבור חמש שנים, בעונת 1920/1921 זכה בתואר האליפות היחיד עד כה. המועדון שיחק ברציפות בליגה הראשונה בהולנד עד עונת 1964/1965.
בעונת 1958/1959 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת ראפיד JC. בעונת 1960/1961 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת אייאקס אמסטרדם. בעונת 1961/1962 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת DHC דלפט. בעונת 1964/1965 הגיע לחצי גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת גו אהד איגלס ובסוף העונה ירד לליגה השנייה לעונה אחת. בעונת 1965/1966 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת דן האג.
המועדון שיחק בליגה הראשונה ברציפות מעונת 1966/1967 ועד עונת 1982/1983. בעונת 1966/1967 הגיע בפעם השנייה לגמר הגביע ההולנדי והפסיד שוב לאייאקס אמסטרדם. בעונת 1967/1968 שיחק בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פלוריאנה ממלטה. בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת קארדיף סיטי מוויילס והודח מהטורניר. בעונת 1971/1972 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת ניימכן.
בעונת 1972/1973 זכה בפעם היחידה בגביע ההולנדי. בעונת 1973/1974 הגיע לגמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת פ.ס.וו. איינדהובן. בעונה זו שיחק בפעם השנייה בגביע אירופה למחזיקות גביע. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת פ.צ. מגדבורג מגרמניה והודח מהטורניר. בעונות 1976/1977, 1978/1979 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצות טוונטה אנסחדה ופ.ס.וו. איינדהובן בהתאמה. בעונת 1981/1982 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת ספרטה רוטרדם.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה מעונת 1983/1984 ועד עונת 1985/1986. בעונת 1984/1985 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת הלמונד ספורט. המועדון שיחק בליגה השנייה מעונת 1985/1986 ועד עונת 1992/1993. בעונות 1985/1986, 1990/1991 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצות דן האג ופיינורד בהתאמה.
בסוף עונת 1992/1993 עלה לליגה הראשונה. המועדון שיחק בליגה הראשונה מעונת 1993/1994 ועד עונת 1998/1999. בעונת 1993/1994 הגיע לחצי גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת פיינורד. בעונת 1994/1995 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת הירנביין. בעונת 1995/1996 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת פיינורד. בעונת 1997/1998 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת אייאקס אמסטרדם. בעונת 1998/1999 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת ויטסה ארנהם.
בסוף עונת 1998/1999 ירד לליגה השנייה לעונה אחת וחזר לליגה הראשונה. המועדון שיחק ברציפות בליגת העל ההולנדית מעונת 2000/2001 ועד עונת 2014/2015.
בעונת 2002/2003 הגיע לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת ויטסה ארנהם. בעונה זו סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל בפעם הראשונה בעונת 2003/2004 לגביע אופ"א. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת ניוקאסל יונייטד מאנגליה והודח מהטורניר. בעונה זו הגיע לחצי גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת טוונטה אנסחדה. בעונת 2004/2005 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת פיינורד. בעונות 2006/2007, 2007/2008, 2008/2009 הגיע לחצי גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצות א.ז. אלקמאר, פיינורד וטוונטה אנסחדה בהתאמה.
בעונת 2009/2010 הגיע לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסיד לקבוצת גו אהד איגלס. בעונה זו שיחק בליגה האירופית. בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת גנדזסר מארמניה. בסיבוב המוקדמות השלישי ניצח את קבוצת פולוניה ורשה מפולין. בשלב הפלייאוף הפסיד לקבוצת ויאריאל מספרד והודח מהטורניר.
בעונת 2010/2011 הגיעה לרבע גמר הגביע ההולנדי והפסידה לקבוצת אייאקס אמסטרדם. בעונות 2012/2013, 2014/2015 הגיעה לשמינית גמר הגביע ההולנדי והפסידה לקבוצות הראקלס אלמלו ואקסלסיור רוטרדם בהתאמה.
בסוף עונת 2014/2015 סיימה הקבוצה במקום ה-16 וירדה לליגה השנייה. בעונת 2016/17 סיימה במקום ה-5 בליגת המשנה אך העפילה לליגה הבכירה לאחר שניצחה בשלושת סבבי הפלייאוף, כאשר בגמר הביסה את ניימכן 5–1. הקבוצה שרדה שתי עונת בליגה הבכירה וירדה בסיום עונת 2018/19 לאחר שסיימה במקום ה-18. בעונת 2019/20 הצליחה הקבוצה להעפיל לשלב חצי גמר הגביע בו הודחה לאחר שהובסה בידי פיינורד 1–7
סיסימיוט
סיסימיוט (בגרינלנדית: Sisimiut) בעבר נקראה הולשטיינסבורג (Holsteinsborg) היא בירת מחוז קקאטה שבמערב גרינלנד, והעיר השנייה בגודלה במדינה. העיר ממוקמת לחוף מצר דייוויס, ומרוחקת כ-320 צפונית מהבירה נוק.
תרבות סאקאק
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בסביבות העיר, מעידים על התיישבות אנשי תרבות סאקאק (Saqqaq), שהגיעו מהאזור הארקטי של קנדה לפני כ-4,500 שנה, והתיישבו באזור החוף המערבי של גרינלנד. באותם הימים, קו החוף היה עשרות מטרים מעל לקו הנוכחי, והוא נדחק עקב הפשרת הקרחונים, לאחר עידן הקרח. אנשי הסאקאק נשארו באזור כאלפיים שנה, והם השאירו מספר לא מבוטל של פריטים. ממצאים ארכאולוגיים רבים מתקופתם, נמצאו לחופי מצר דייוויס ומפרץ דיסקו.
חפירות שנערכו בשטח שליד שדה התעופה המקומי, חשפו את המעבר מבתים בודדים, לכפרים שבהם מספר משפחות. אנשי הסאקאק התגוררו באוהלים העשויים מעורות יונקים שצדו, ובהם אח עשוי אבן. הפריטים שנמצאו לא מעידים על אורח חיים קהילתי, אולם הם מעידים על שיתוף פעולה למטרת צייד איילים. דגימות שיער שנמצאו, גילו באמצעות ה-DNA, את מקור אנשי הסאקאק, אולם הם לא הוכיחו מדוע נכחדה תרבות זו.
תרבות דורסט
בסביבות שנת 500 לפני הספירה, הגיעו מקנדה גל מהגרים מתרבות דורסט, והם ישבו באזור ב-700 שנים הבאות. בסביבות העיר נמצאו מספר פריטים מתרבות זו, בהם צלצלים ועצמות בעלי חיים.
עם התולה
בני עם התולה הגיעו לאזור במאה ה-13 וה-14. הם היו מתקדמים טכנולוגית מקודמיהם; אנשי הדורסט, גם הם התקיימו מציד ניבתנים, איילים, ופרוות דובי ים.
ערים תאומות
לסיסימיוט הסכם ערים תאומות עם: בנוסף, לסיסימיוט הסכם ידידות עם:
יצחק שטנר
קורות חייו ופועלו
יצחק שטנר למד גאוגרפיה והיסטוריה באוניברסיטת וינה, קיבל תואר דוקטור ב-1925 ועבד שם במכון הגאוגרפי. בד בבד התמסר לפעילות ציונית והתכונן לעלייה לארץ ישראל. תחילה עבר הכשרה חקלאית ואחריה החל לימודים מקצועיים בענף הבנייה. בצד עבודתו בווינה כ"מוסמך בַּנָּאוּת" (Baumeister) המשיך בעיסוקיו האקדמיים, וכחוקר מן המניין במכון הגאוגרפי של אוניברסיטת וינה ביצע מחקרי שדה בארצות אירופה.
בשנת 1936 עלה יצחק שטנר לארץ ישראל. צעדיו המקצועיים הראשונים בארץ ישראל כללו עבודות מיפוי במשרה חלקית במחלקה לגאולוגיה באוניברסיטה העברית וכן ייעוץ לסוכנות היהודית ביחסי קרקע-התיישבות. המחקר וההוראה של הגאוגרפיה בשנות השלושים והארבעים עדיין לא נערכו ברמה האקדמית, ושטנר התרכז בהוראת הגאוגרפיה במסגרת מכללות להכשרת מורים ובתי ספר תיכוניים בתל אביב ובירושלים וכן בקורסי קיץ בקיבוצים. בשנות מלחמת העולם השנייה ערך והגיש תוכנית רדיו "גאוגרפיה בחדשות" בקול ירושלים כחלק משידורי "הַסכֵּת והַשׂכֵּל" שיועדו לבתי ספר ולנוער. לצד אלה המשיך שטנר בפעילות מחקרית. הוא התמקד בעיר חיפה ונמלהּ, ומחקריו אלה פורסמו בסדרת מאמרים שראו אור בסוף שנות השלושים. מחקריו בתחום הכרטוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל הניבו את חיבורו "מפת ארץ ישראל ותולדותיה". בסוף שנות הארבעים ערך שטנר אטלס עולמי בעברית. במהלך השנים תרם לא מעט מזמנו לצורכי ביטחון. ב-1947 היה אחראי על אוסף המפות ותצלומי האוויר של ההגנה בירושלים, ואחרי קום המדינה שירת בצה"ל ביחידת פענוח תצ"א. ב-1949 הצטרף שטנר לסגל המחלקה הצעירה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, שהקים עמיתו דוד עמירן. הקמת המחלקה נחשבת לנקודת מפנה בהתפתחות הגאוגרפיה כדיסציפלינה אקדמית בישראל ולתחילתה של תמורה מהירה בלימוד ובמחקר. שטנר המשיך את עיסוקיו בגאומורפולוגיה, כרטוגרפיה היסטורית וגאוגרפיה רגיונַלית. התמחותו בגאומורפולוגיה ובתצלומי אוויר מצאה ביטוי במחקרי מערכת הנפתולים של נהר הירדן. שטנר שימש כעורך בתחום הגאוגרפיה לכרכים הראשונים של האנציקלופדיה העברית וכתב בה עשרות ערכים. הוא ערך את המדור שהוקדש לתולדות הנוף באטלס ישראל והיה חבר בוועדת העריכה של מפעל זה (1965–1969). שטנר חיבר את הערך "מפות ארץ ישראל" באנציקלופדיה יודאיקה ואת פרק הסקירה הגאוגרפית בערך "ארץ ישראל" באנציקלופדיה המקראית. כמו כן היה שטנר מעורב בפעילות הארגון הגאוגרפי הבינלאומי כחבר בוועדת הכרטוגרפיה (1952–1956) ובוועדת הגאומורפולוגיה החופית (1960–1964).
בשנות השישים היה שטנר מהמובילים בקבוצה שפעלה למען השמירה על חופי ישראל הנתונים בסכנה חמורה בשל כריית חול בלתי מבוקרת לצורכי בנייה. המחקרים והתסקירים שפיתחה הקבוצה הניחו את היסודות לחוק שמירת הסביבה החופית.
במהלך שנות החמישים המאוחרות ובתחילת שנות השישים ניהל שטנר את הוראת הגאוגרפיה הפיזית באוניברסיטה העברית, ובתקופה זו חיבר את ספר הלימוד העברי הראשון בגאומורפולוגיה. יש הרואים בחינוך דורות של גאומורפולוגים ישראלים את מורשתו המדעית העיקרית של יצחק שטנר, שהמשיך להנחות תלמידים ועמיתים גם אחרי פרישתו ב-1968 והמריץ אותם ללכת בנתיבי המהפכות אשר שינו את פני הגאומורפולוגיה.
Brol
Brol (בעברית: ברול) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הבלגית אנג'ל. האלבום יצא לאור ב-5 באוקטובר 2018, על ידי חברת התקליטים Angèle VL Records. מתוך האלבום יצאו תשעה סינגלים.
בעטיפת האלבום מופיעה תמונה של אנג'ל כילדה כאשר היא מחייכת ושיני חלב שלה בולטות.
רשימת רצועות
הערות:
משטח קירור
משטח קירור הוא משטח המיועד עבור מחשבים ניידים ומטרתו היא לקרר את המחשב הנייד, ולמנוע התחממות יתר שתגרום לירידה בביצועי המחשב, ובמקרים קיצוניים אף פגיעה ברכיבי המחשב. מטרה נוספת של משטחי הקירור היא לשפר את חוויית המשתמש, ולספק לו משטח מקורר במקום תחתיתו החמה של המחשב הנייד.
בגלל שטח הפנים הקטן של המחשב הנייד, ביחס למחשב הנייח, החום מצטבר ולעיתים מערכת הקירור של המחשב הנייד אינה מצליחה לקרר את הרכיבים. בשל כך, הומצאו משטחי הקירור.
ישנם משטחי קירור פאסיביים עבור מחשבים ניידים, העשויים מחומרים מוליכי חום, ומטרתם היא לפזר את החום הנפלט מהר יותר. משטחים מסוג זה נפוצים פחות. משטחי קירור אקטיביים, בהם מותקנים מאווררים, נפוצים יותר. משטחים אלו מתחברים לשקע חשמל או ליציאת USB לשם הפעלתם.
חבורת קווטרניונים מוכללת
בתורת החבורות, חבורת קווטרניונים מוכללת היא חבורה שיש לה הצגה מהצורה לשלם n כלשהו. זוהי חבורה מסדר \ 4n, שמקובל לסמן ב-\ Q_{4n}. חבורת הקווטרניונים הסטנדרטית היא החבורה \ Q_8, המתאימה למקרה n=2.
אפשר להציג חבורת קווטרניונים מוכללת באמצעות מטריצות בגודל מעל, כחבורה הנוצרת על ידי , כאשר \ \rho_n הוא שורש היחידה הפרימיטיבי מסדר n. חבורה זו מוכלת באלגברת הקווטרניונים של המילטון, שם היא נוצרת על ידי  ו- \ y=j.