cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אולף האוגה
ביוגרפיה
מלבד כתיבת שירים עסק בתרגום שירים של אלפרד טניסון, ויליאם באטלר ייטס, רוברט בראונינג, ארתור רמבו, פרידריך הלדרלין, ברטולט ברכט ואחרים.
ספרו "הנהר שמעבר לפיורד", תורגם לעברית על ידי סבינה מסג וחנה מאי-סוונדל, בהוצאת קשב לשירה.
על מצבת האבן שעל קברו באולוויק חקוקות המילים:
ריגוברטה מנצ'ו
ריגוברטה מנצ'ו טום (riɣoˈβeɾta menˈtʃu Rigoberta Menchú Tum; נולדה ב-9 בינואר 1959) היא פעילת זכויות למען ילידים בגואטמלה וכלת פרס נובל לשלום.
מנצ'ו, בת לבני הקיצ'ה (קבוצה אתנית מבני המאיה), זכתה לפרסום עולמי בגיל 23 כאשר התפרסמה עדותה "אני, ריגוברטה מנצ'ו" בשנת 1983 על קורות חייה בצל מלחמת האזרחים שהתחוללה אז בארצה (1960–1996). מנצ'ו נרתמה למאבק על זכויות האינדיאנים בגואטמלה והפכה לאחד הקולות המייצגים של קבוצה זו באמריקות. בשנת 1992, בו בזמן בו ציין העולם 500 שנה לגילוי האירופאים את העולם החדש, זכתה מנצ'ו בפרס נובל לשלום, ובשנת 1998 זכתה בפרס נסיך אסטוריאס. בשנת 1999 עמדה מנצ'ו במרכזה של פרשיה שסבבה סביב מידת אמינותה של עדותה, שעוררה שאלות כבדות משקל על ייצוג נקודת מבטם של המוכפפים, מהותה של סוגת העדות, מלחמות התרבות באקדמיה האמריקאית, אופן השימוש בעדותם של קורבנות דיכוי ועוד. בשנת 2007 ו-2011 התמודדה מנצ'ו על נשיאות גואטמלה.
חיים אישיים
ריגוברטה מנצ'ו נולדה למשפחה ילידית עניה ממוצא קיצ'ה-מאיה באזור כפרי של גואטמלה. מנצ'ו זכתה לחינוך על-יסודי במספר פנימיות קתוליות. בשנת 1981, מנצ'ו הוגלתה וברחה למקסיקו שם מצאה מקלט בכנסייה קתולית בצ'יאפס. בשנת 1995, מנצ'ו התחתנה עם אנחל קניל הגואטמלי והביאה לעולם בן בשם מאש נאהואל ג'ה ("נשמת המים").
אקטיביזם
מנצ'ו לקחה חלק כאקטיביסטית בקמפיין נגד הפרות זכויות אדם שנעשו בידי הצבא הגואטמלי במהלך מלחמת האזרחים של המדינה, בין 1960-1966. בין 1979-1980, אחיה ואמה נחטפו, עונו ונרצחו על ידי הצבא הגואטמלי. אביה, ויסנטה, נספה בשריפת השגרירות הספרדית ב-1980, שהתרחשה לאחר שגרילות אורבניות לקחו שבויים והותקפו על ידי כוחות השיטור של הממשלה. ב-1984, אח נוסף בשם ויקטור נורה למוות לאחר שנכנע לצבא, עונה בידי החיילים, וניסה לברוח. בעודה בגלות במקסיקו, מנצ'ו המשיכה לארגן התנגדות לדיכוי בגואטמלה והמאבק לזכויות אינדיאנים. עשרות אלפי אנשים, רובם מבני המאיה, ברחו למקסיקו מ-1982 עד 1984, בשיאה של מלחמת האזרחים הגואטמלית שנמשכה 36 שנים.
בשנת 1982, היא פרסמה ספר יחד עם הסופרת והאנתרופולוגית הוונצואלית אליזבת בורגס, בשם "שמי הוא ריגוברטה מנצ'ו וכך נולדה התודעה שלי", אשר תורגם לחמש שפות נוספות כולל אנגלית וצרפתית. ספר זה הפך תרם לפרסומה ברחבי העולם בזמן הסכסוך המתמשך בגואטמלה.
מאז סיום מלחמת האזרחים בגואטמלה, מנצ'ו נאבקה להעמיד לדין חברי ממסד פוליטי וצבאי בגואטמלה. בשל העובדה שכמעט בלתי אפשרי להעמיד לדין בגואטמלה על פשעים שנעשו בזמן מלחמת האזרחים, היא פנתה לבית המשפט בספרד. ניסיונות אלו נעצרו כאשר בתי המשפט הספרדיים קבעו שהתובעים לא מיצו את כל האפשרויות החוקתיות בגואטמלה. ב-2006 ספרד קראה להסגרתם של שבעה חברי ממשלה לשעבר מגואטמלה, באשמת רצח עם ועינויים. בית המשפט העליון בספרד קבע כי מקרי רצח עם שהתבצעו מחוץ לאדמת ספרד יוכלו לעמוד לדין בספרד, אפילו אם לא הייתה מעורבות של אזרחים ספרדיים. ב-2015 בית משפט בגואטמלה הרשיע את מפקד חקירות המשטרה בגואטמלה ברצח, ניסיון לרצח, ופשעים נגד האנושות, בשל חלקו במתקפה על השגרירות שבה נהרג אביה של מנצ'ו.
ב-2006, מנצ'ו הייתה אחת ממייסדות יוזמת הנשים של פרס נובל, יחד עם זוכות פרס נובל אחרות: גוד'י וויליאמס, שירין עבאדי, וונגרי מאטאיי, בטי ויליאמס ומייריד מגווייר. שש נשים ייצגו את צפון אמריקה, דרום אמריקה, אירופה, המזרח התיכון ואפריקה, והחליטו לשתף מניסיונן במאמץ משותף להשגת שלום, צדק ושוויון. יוזמת הנשים של פרס נובל נועדה לחזק זכויות נשים מסביב לעולם.
פלגיוס הקדוש מקונסטנץ
פלגיוס הקדוש מקונסטנץ הוא קדוש נוצרי אשר על פי המסורת הנוצרית הוצא להורג בגיל 13, בפאנוניה, בתקופת רדיפות הנוצרים על ידי הקיסר הרומי נומריאנוס.
פלגיוס הוכר לראשונה כקדוש נוצרי בעיר נוביגרד באיסטריה שבקרואטיה אולם נחשב לקדוש המגן של העיר קונסטנץ שבגרמניה בשל העובדה ששרידיו הועברו מנוביגרד לקונסטנץ בשנת 915 לערך.
פרוטוקול קיוטו
פרוטוקול קיוטו (הידוע גם בשם אמנת קיוטו) הוא תוספת לאמנת היסוד של האומות המאוחדות לשינויי אקלים (אמנת המסגרת של האו“ם בדבר שינויי האקלים UNFCCC), אמנה בינלאומית בנושא התחממות כדור הארץ. הפרוטוקול מאשרר חלקים מאותה אמנה. מדינות שחתמו על הפרוטוקול מתחייבות להפחית פליטת פחמן דו-חמצני וחמישה גזי חממה אחרים וכל עיסוק שעלול להגביר פליטת גזים הקשורים להתחממות כדור הארץ. הפרוטוקול נחתם במסגרת התכנסות ועידת האקלים של האו"ם.
השם הרשמי של ההסכם המוצע, שמאשרר חלקים מאמנת יסוד לשינויי אקלים, הוא פרוטוקול קיוטו לוועידת היסוד של האו"ם לשינויי אקלים. הפרוטוקול נדון בעיר קיוטו ביפן בדצמבר 1997, הוצע לחתימה ב-16 במרץ 1998 ונחתם שנה אחת אחר כך, ב-15 במרץ 1999. בוועידה השתתפו 161 מדינות.
אף על פי ש-36 מהמדינות המפותחות הפחיתו את הפליטות שלהן (מטרה אותה ביקש הפרוטוקול להשיג), הפליטות העולמיות עלו ב-32% מ-1990 עד 2010.
פרטי הפרוטוקול
פרוטוקול קיוטו הוא הסכם משפטי המחייב את המדינות המפותחות להפחית את הפליטה המשותפת של גזי חממה בשיעור של 5.2% יחסית לשיעור שנמדד ב-1990. לפי שיעור הפליטה המשוער עבור שנת 2010, המדינות ידרשו להפחתה בשיעור של 29%.
יופחת שיעור הפליטה של הגזים הבאים: שיעור ההפחתה יימדד בין השנים 2008 עד 2012. יעדים אזוריים: האיחוד האירופי יפחית 8%, ארצות הברית 7%, יפן 6%, רוסיה לא נדרשה להפחית כלל, ואילו אוסטרליה ואיסלנד הורשו להעלות את שיעור הפליטה ב-8% וב-10%, בהתאמה.
הקשיים בתהליך אשרור ויישום האמנה
בשנת 1997 עם חתימת האמנה, התחייבה ארצות הברית להפחית את פליטת גזי החממה ב-7 אחוזים מתחת לרמת הפליטה שנרשמה ב-1990. ההפחתה שהייתה מחייבת את החברות העסקיות והצרכנים בארצות הברית להתייעל ולהקטין את צריכת האנרגיה שלהם. ארצות הברית, על-פי האמנה, התחייבה לפעול לשינוי במדיניות האנרגיה שלה שיעודד מעבר משריפת פחם ונפט למקורות אנרגיה שאינם עתירי פחמן.
אולם ארצות הברית הפכה למכשול העיקרי בפני יישום האמנה, לאחר שנשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש, זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, הודיע באפריל 2001 כי אינו מעוניין ביישום האמנה וכי הוא מושך את חתימת ארצות הברית עליה. זאת משום שביצועה יקר מדי ומשום שמדינות מתפתחות כמו סין אינן מחויבות ליישם אותה. בתגובה ביקר האיחוד האירופי את התנערות בוש מאמנת קיוטו, הודיע שימשיך ליישם את האמנה בכל מקרה, והוביל את המאמצים הדיפלומטיים ליישומה. בעקבות ארצות הברית ראש ממשלת אוסטרליה ג'ון הווארד וממשלת הימין שהוביל, גם הודיעו שימשכו את תמיכתם באמנה, וגם יפן הודיעה כי היא דוחה את החלטתה לגבי האמנה.
ב-6 ביולי 2005 פתח טוני בלייר, כנס בסוגיית האקלים הגלובלי בלונדון, בהשתתפות נציגים מ-20 מדינות. בלייר קרא למדינות ה-G8 ולמזהמות גדולות נוספות, כמו סין והודו, להשתמש במקורות אנרגיה נקיים יותר, והכריז שכשייפוג תוקפה של אמנת קיוטו ב-2012, תזדקק הקהילה הבינלאומית למסגרת עבודה משוכללת יותר כדי להתמודד עם שינוי האקלים.
בדצמבר 2005, חשף העיתון הבריטי "אינדיפנדנט" כי תאגיד הנפט האמריקאי אקסון מוביל מימן שדולה שפעלה להכשלת אמנת קיוטו. השדולה ביקשה לשחזר באירופה את ההצלחה בשכנוע הממשל האמריקאי שלא לחתום על האמנה.
בפברואר 2006 נבחרה בקנדה ממשלה שמרנית בראשות סטיבן הרפר, שלה קשרים רבים בתעשיית הנפט במדינה. מיד עם תחילת כהונתה הודיעה הממשלה כי היא לא מחויבת ליעדי האמנה, ובפועל הגדילה קנדה את פליטת הפחמן שלה ב-20% עד שנת 2009 (במקום ירידה של 6% כפי שהתחייבה באמנה), זאת בעיקר בעקבות פיתוח תעשיית הנפט ממרבצי חולות הזפת של אלברטה, שהפקתם גורמת לזיהום ופליטת פחמן רבה. בדצמבר 2011, הודיעה קנדה כי תפרוש מפרוטוקול קיוטו, לאחר שעל פי האמנה היה עליה לשלם קנס של 13 מיליארד דולר על הגדלת הפליטות שלה.
ב-23 בספטמבר 2007 החרים הנשיא בוש פסגה שארגן האו"ם בנושא האקלים, בפסגה, שנמשכה שכללה 150 משתתפים, בהם יותר מ-80 מנהיגי מדינות, נאמו בין השאר אל גור, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי, קאנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, ומנהיגים אחרים. מזכ"ל האו"ם הכריז כי "נחוצה פריצת דרך בשיחות הגלובליות כדי להפחית באופן דרסטי את רמת פליטות גזי החממה בעולם". ברמיזה למדיניותו של ממשל בוש, אמר בפסגה כי "חלף הזמן שבו אפשר היה לפקפק בנושא ההתחממות העולמית, וכי האו"ם הוא הפורום המתאים לשיחות על פעולה גלובלית".
כניסת האמנה לתוקף
הפרוטוקול חייב כי את האמנה יאשררו לפחות 55 מדינות, בכדי שתיכנס לתוקף. אולם עד תחילת 2002 היא אושררה רק על ידי 47 מדינות.
אחרי שנים ארוכות של עיכובים, נכנסה האמנה לתוקף ב-16 בפברואר 2005, בעקבות אישורו על ידי רוסיה ב-18 בנובמבר 2004. בשעת הכניסה לתוקף היו חתומות עליו 141 מדינות. כאשר המדינות המתועשות היו מחויבות להפחית עד 2012 את פליטת גזי החממה שלהן בשיעור של 5.2% בממוצע, ביחס לרמה של 1990. מספר מדינות התחיבו להפחתה גדולה יותר, בהן: גרמניה (21%-), דנמרק (21%-) והממלכה המאוחדת (13%-). ההגבלות חלו על 35 מדינות בסך הכל; אך המחויבות לא כללה את ארצות הברית, המזהמת הגדולה בעולם, בגלל פרישתה מהאמנה ב-2001.
ישראל והפרוטוקול
ממשלת ישראל אישרה את אמנת האקלים בספטמבר 1996 וחתמה על פרוטוקול קיוטו בשנת 1998. בפברואר 2004 אושר הפרוטוקול על ידי ממשלת ישראל. ישראל הייתה מוגדרת באמנה כמדינה מתפתחת, על כן, לא חלו עליה ההגבלות לעניין פליטת גזי חממה. עם זאת, השוואת פליטות פחמן דו-חמצני בין ישראל למדינות אחרות מראה כי ישראל נמצאת ברמה אחת עם המדינות המפותחות.
יעקב לפקין
יעקב לפקין (8 בדצמבר 1935 – 21 במרץ 2019) היה בוטנאי מחלוצי חוקרי האקולוגיה של הצומח הימי של ארץ ישראל, ומראשוני המרצים במחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב.
קורות חיים
לפקין נולד בתל אביב, להוריו צבי ושרה חיה (לבית וילקובריסקי). היה נינו של יצחק לפקין (הידוע בכינוי "אבו באסל", בונה שכונות שערי ירושלים ואהל שלמה, מן השכונות היהודיות הראשונות של ירושלים מחוץ לחומה). סבו, חיים לפקין, היה נשוי לגלה (לבית שלאנק), בתו של יוחנן צבי שלאנק מראשי כולל הו"ד בירושלים. לפקין היה הבכור בשלושה ילדים, אח לתמר ולאמנון (לימים אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל ה-15 של מדינת ישראל).
לפקין למד בבית הספר היסודי תל נורדוי ובתיכון בית הספר החקלאי בפרדס חנה. בצבא שירת בשנים 1954–1957 כקצין חקלאות במדרשה החקלאית ובהאחזויות של הנח"ל.
ב־1963 נישא לשושנה פרוכטר, ועם השנים היה אב לארבעה ילדים.
עבודתו המדעית
בתום שרותו הצבאי למד לפקין ביולוגיה וגאולוגיה באוניברסיטה העברית. ב-1962 קיבל תואר מוסמך בהצטיינות יתרה עבור עבודתו על אצות חוף מכמורת, בהנחייתו של פרופ' אימרא פרידמן. לצורך עבודתו זו למד לצלול ב-1960, והיה מבין הצוללנים הראשונים בישראל. מחקרו היה הראשון בארץ, ובין הראשונים בעולם, שכללו צלילה בים. את תואר הדוקטור קיבל ב-1972 עבור עבודתו על צומח הנגב הדרומי בהנחיית הפרופסורים מיכאל זהרי וגדעון אורשן.
ב-1963 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, שם שימש כמרצה מן המניין עד צאתו לגמלאות ב-2002. את השתלמות הפוסט דוקטורט שלו עשה באוניברסיטת טקסס טק שבלאבוק, טקסס ב-1972. בשנים 1994–1997 שירת כראש המחלקה לבוטניקה באוניברסיטת תל אביב. לפקין התמחה בחקר האקולוגיה של אצות ועשבי הים של ים סוף, הים התיכון ואצות גופי המים היבשתיים של ארץ ישראל, והיה בקיא היטב גם בצמחי היבשה של הארץ. הוא לימד קורסים כלליים על צומח הארץ, פלוריסטיקה ואקולוגיה של אצות ועשבי ים ושל אצות מים מתוקים ועוד, והכשיר את הדור הבא של ביולוגיים ימיים בארץ.
לפקין הגדיר מיני אצות חדשים לארץ ולמדע, פרסם מאמרים רבים בכתבי יד מקצועיים בארץ ובעולם, והשתתף בכנסים בין-לאומיים. הוא נטל חלק במשלחות בין-לאומיות לאריתריאה (1965), קפריסין ורודוס (1970), נסע לשבתונים בארצות הברית ובאוסטרליה, ושיתף פעולה עם מדענים ברחבי העולם. במסגרת עבודתו ייעץ לגורמים ממשלתיים בענייני אצות, ועזר לאקדמיה ללשון העברית למצא שמות עבריים לצמחי המים של הארץ. כמו כן היה מעורב בפרויקט איתור והתראה על צמחים בסכנת הכחדה בישראל. לפקין היה בין הראשונים שחקרו את הגירתן של אצות מים סוף לים התיכון, דרך תעלת סואץ.
אחת מתרומותיו החשובות הייתה בניית אוסף גדול של אצות ועשבי ים. הוא החל את האוסף ב-1960 עם צמחי הים התיכון, ואחר כך הוסיף לו אצות מים סוף, כולל צמחים שנאספו במסגרת המשלחת הישראלית השנייה לדרום ים סוף (1965). החל ב-1967 הוסיף גם צמחים שאסף בחופי חצי האי סיני ובתעלת סואץ. בין 1968–1970 הוסיף צמחים מרודוס וקפריסין. האוסף המקיף כולל מעל 7,000 דגימות יבשות ומעל 8,000 דגימות משומרות בנוזל. האוסף שמור במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט שבאוניברסיטת תל אביב.
תחומי עניין נוספים
לפקין גדל על סיפוריהם של אביו וסבו על חייהם בעיר העתיקה בירושלים ובשכונות הראשונות מחוצה לה. מגיל צעיר התעניין בהיסטוריה של ארץ ישראל ושל היישוב היהודי בה, וערך מחקר גניאולוגי מקיף על משפחתו. הוא טיפח ארכיון שליבתו מסמכים היסטוריים משפחתיים, והתמחה בנושאים רבים הקשורים לישוב היהודי הישן בארץ ולתולדות ההתיישבות היהודית בה. בין השאר ארגן כנסים לצאצאי משפחות לפקין ושלנק, בהשתתפות מאות אנשים. לאחר צאתו לגמלאות השקיע את מלא מרצו במחקרים גיניאולוגיים. הוא התנדב בעמותה למחקר גנאלוגי בישראל ממנה קיבל פרס הוקרה על פעילותו, בחבר'ה קדישא של העיר לודג', ובפרויקט הגיניאולוגי של המורמונים. עבור ארגונים אלה ואחרים תרגם מסמכים רבים מיידיש, גרמנית, פולנית ורוסית.
אביגדור סטימצקי
ילדות ונעורים
אביגדור (ויטייה) סטימצקי (לעיתים גם סטמצקי) נולד בשנת 1908 באודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה). אביו, צבי, היה יליד וויטבסק שימש בצעירותו כסוחר עצים, אולם בבגרותו היה רואה חשבון. אמו הייתה ילידת ז'יטומיר שבווהלין. סטימצקי ואחותו אולה (אלישבע) זכו לחינוך ציוני ותרבותי. סבו מצד אביו היה צייר חובב. בשנת 1913 עבר סטימצקי עם משפחתו לעיר פאודוסיה, שבחצי האי קרים. שם, נשלח סטימצקי ללמוד בבית ספר ריאלי ממלכתי. בשנת 1921 עלתה משפחתו לארץ ישראל דרך איסטנבול והתיישבה בשכונת נווה שלום בתל אביב. אביו פתח חנות ספרים בעיר ברחוב הרצל מס' 20, לימים 'סטימצקי'. בין השנים 1925-1922 למד סטימצקי בבית הספר לבנים (מונטיפיורי). בין השנים 1926-1925 למד בגימנסיה הרצליה, אולם לא השלים את לימודיו. בשנת 1923 למד לראשונה ציור בבית הספר שהקים אדריכל יוסף ברלין ביחד עם הצייר אריה אורלנד בתל אביב.
בשנת 1926 התקבל ללימודים ב"בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות" בירושלים. על חבריו לספסל הלימודים נמנו אהרון אבני, אריה ארוך, יחזקאל שטרייכמן ואחרים. בין המורים בבית הספר אהרון שאול שור ושמואל בן-דוד היו הקרובים לסטימצקי. אולם, למרות חיבתו אליהם חש סטמצקי את פער הדורות ואת השמרנות שבמסגרת הלימודים, שהתנגדה לכל ביטוי מודרניסטי, על אף הביטויים הרבים שהחלו להופיע באמנות הארצישראלית הצעירה ב"תקופת מגדל דוד". בראיון מאוחר תיאר סטימצקי כיצד הוא וחבריו ארגנו מודל עירום לציור, דבר שהיה לא מקובל ו"נועז" באותה עת בבצלאל.
שנות ה-30
שמרנות בצלאל הובילה את סטימצקי לפרוש מן הלימודים. הוא החל להשתתף בשיעורי אדריכלות בטכניון בחיפה. אולם, בשנת 1929 החל ללמוד ב"סטודיה לציור" של יצחק פרנקל בתל אביב. הסטודיו של פרנקל שם דגש על ערכי הציור המודרניסטי ובייחוד הדגיש את השימוש בצבע כערך אמנותי מרכזי. מיעוט העבודות שנותרו מתקופה זו מעיד על העניין הגובר של סטמצקי בצבע. במרביתם הוא מוותר על השימוש בקווי קונטור ובקווי עזר ועושה שימוש בצבע כאלמנט מרכזי לבניית החלל המתואר. בנוסף, טכניקת הציור היא אימפרסיוניסטית ברוחה, ומשלבת שימוש בערבוב צבעים על גבי משטח הציור.
בחוגו של פרנקל הכיר סטמצקי מספר ציירים צעירים, עמם היה שותף לפעילות קבוצת "מסד". על חבריה נמנו אמנים כאבני, מרדכי לבנון, ישראל פלדי ואחרים. הקבוצה הציגה בדצמבר 1929 תערוכה שהתקיימה בדירה בשדרות רוטשילד בתל אביב ותערוכה שנייה באפריל 1930 בגימנסיה הרצליה.
בשנים 1931-1930 שהה סטימצקי, ביחד עם אהרון אבני, בפריז, צרפת. שם, השתתף בשיעורי אמנות באקדמיה קולארסי (Colarossi) ובאקדמיה גראנד שומיאר (Académie de la Grande Chaumière), שהתאפיינה בגישה מודרנית ובשכר לימודים נמוך. תקופה זו חיזקה את המגמות המודרניסטיות ביצירתו. בין היתר ציין יונה פישר את השפעתן הרבה של יצירות חיים סוטין, שסטימצקי ראה בתערוכה יחיד בפריז בשנת 1930.
השהייה בפריז, כמו גם השפעת "אסכולת פריז" על יצירותיו, התבטאה בעיקר באימוץ פלטה כהה של גוונים. בנוסף, החל סטימצקי לצייר בטכניקה של שמן על בד, לצד עבודתו בצבע מים. בשנת 1931 הציג מעבודותיו בתערוכה קבוצתית הארצישראלית ב"התערוכה הקולוניאלית הבינלאומית" בפריז.
לאחר שובו התגורר סטימצקי עם הוריו ברמת גן. פנחס אברמוביץ תיאר בזיכרונותיו את הבית כבית קטן הגובל בגן יפה ופרדס שהיה בבעלות המשפחה. בנוסף לעבודה בפרדס המשפחתי עסק סטימצקי בעבודות מזדמנות שונות. בין היתר שימש כמחלק עיתונים בעבור דבר", צייר תפאורות לנשפי פורים וכן צייר כרזות לסרטים עבור קולנוע "אלנבי". בנוסף, שימש כמורה לציור בראשון לציון וברחובות.
בינואר 1939 הציג סטימצקי תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב. התערוכה כללה 44 ציורים, בטכניקה של ציור שמן ובצבעי מים. מרבית העבודות היו ציורי נוף, אולם 5 מהן היו ציורי פורטרט ותאורי דמויות. בביקורות בעיתון "דבר" הובעו דעות שונות אודות הסוביקטיביות האמנותית של ציורי סטימצקי. יהושע שור הביע הסתייגות מן הנטייה לנסיגה לעולם פנימי ומנותק מן הטבע הארצישראלי. לעומתו, ביקורת אחרת משבחת את ההבעה האמנותית של סטימצקי, בייחוד בצבעי המים.
1940–1949
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הרבה סטימצקי לצייר בצפת וזכרון יעקב.
בשנת 1941 זכה סטימצקי בפרס דיזנגוף על ציורו "נוף מרחובות" במסגרת התערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל שהוצגה בבית הבימה. בשנת 1942 השתתף ב"תערוכת השמונה" שהתקיימה אף היא שם. ציוריו מעת זו משקפים את השפעת האקספרסיוניזם הצרפתי.
אמנם, כבר בשנות ה-30 לימד סטימצקי ציור באופן פרטי אמנים כיחיאל קריזה ואחרים, וכן שימש כמורה לציור בבתי ספר שונים, אולם בשנת 1945 פתח, ביחד עם יחזקאל שטרייכמן בית ספר לציור במרתף בית אביו בתל אביב. "הסטודיה", כפי שכונתה, היוותה בית לקבוצה של אמנים צעירים שנמשכו לרוח המודרניסטית של סטימצקי ושטרייכמן. סטימצקי הורה בעיקר רישום וציור בצבעי מים. שיטת הלימוד בסטודיו התבססה על אישיותם הדומיננטית של המורים. "הם היו שתלטנים. לא סבלו דמוקרטיה", העידה רחל שביט, תלמידה בסטודיו. "סטימצקי היה מתיישב על-יד תלמיד, משלים לו את הציור. אבל לעומת זאת, שניהם היו מוכנים לנסוע מרחקים בשביל לראות עבודות של תלמיד, אם היה צורך בכך. בתקופת מלחמת העצמאות נסגר הסטודיו, בשל גיוס התלמידים. סטימצקי עצמו עסק בקישוט ודקורציה של מועדונים ומבני צבא, ואף נפצע בעת שרכב שבו נסע עלה על מוקש.
ביולי 1948 היה סטימצקי בין 15 חותמי מכתב המחאה כנגד סילוקו של יוסף זריצקי מאגודת הציירים והפסלים. בעקבות אירוע זה הוקמה קבוצת "אופקים חדשים", שסטימצקי היה אחד מן האמנים המובילים בה.
שנים אלו היוו שנים מכריעות בעיצוב האמנותי של יצירתו. בעוד שביצירות המוקדמות מן העשור עסק סטימצקי בעיקר בנושאי נוף בגוונים הכהים ובמשיכות מכחול חופשיות, הרי שממחצית העשור החל להיות מושפע מהקוביזם של בראק ופיקאסו. הדבר התבטא בעבודות כגון "מגדת העתידות" (1947) או "אשה עם כובע" (1947 בקירוב), בהן עושה סטימצקי שימוש בעירוב חופשי שבין קוביזם סינתטי, לבין הטמעת הדימוי ברקע כמו בקוביזם האנליטי.
1950 ואילך
בקיץ 1954 נישא סטימצקי בשנית לתקוה וינשטוק, ילידת צרפת.
בשנת 1957 זכה ב"פרס רמת גן" על ציורו "בנגב". ובשנת 1958 ערך תערוכת יחיד גדולה במוזיאון תל אביב, שכללה 73 עבודות שמן וציורים בצבעי מים.
בשנים 1960–1961 שהה שוב בפריז. באותה עת צייר בעת שהות בקרקסון ציורים עבור אוניות נוסעים "מולדת" ו"שלום" של חברת "צים".
בשנת 1967 שכן הסטודיו שלו בדירת חדר ברחוב שטרוק בתל אביב.
בשנת 1973 ערך מוזיאון ישראל תערוכת יחיד לסטימצקי. למרות שהוצגו בה גם כמה ציורים מוקדמים, הרי שרובה כללה יצירות מן העשור שקדם לתערוכה. פישר, אוצר התערוכה ביקש להסביר את תהליך ההפשטה של סטמצקי כמבט פנומנולוגי על הטבע וביטויו באמצעי ציור טהורים בן הצורות "מתרחשות עד הגיען לנקודת רוויה".
בשנת 1976 זכה סטימצקי ב"פרס סנדברג" מטעם מוזיאון ישראל. באותה שנה זכתה בפרס גם אביבה אורי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 אימץ סטימצקי טכניקה של ציור טמפרה על נייר, במטרה להתרחק מאופן הציור הרגיל שלו בשמן או בצבעי מים. בטכניקה זו יצר כ-75 עבודות על גליונות נייר בגודל של כ-100 על 150 ס"מ, עליהם צייר בצורה אופקית, כשהם מונחים על שולחן או רצפת הסטודיו. אביגדור סטימצקי נפטר ב-1989. לפני קבורתו נערך לו טקס אשכבה במוזיאון תל אביב לאמנות. הוא נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
לאחר מותו, נקרא רחוב על שמו ברמת אביב, סמוך לשדה התעופה שדה דב.
תחרות העל טאטא סטיל 2013
תחרות העל בשחמט, טאטא סטיל 2013 התקיימה בוייק אן זה, הולנד, בין התאריכים 12 בינואר 2013 ל-27 בינואר 2013. בתחרות התקיימו שלושה עשר סיבובים. התחרות בקטגוריה 20 (מד כושר ממוצע 2732).
בתחרות ניצח מגנוס קרלסן עם 10 נקודות מ-13 אפשריות, ובכך השווה את תוצאת השיא שקבע גארי קספרוב בשנת 1999. מאז התחרות בשנה הקודמת הפסיד קרלסן רק משחק אחד, זכה בכל התחרויות בהן השתתף ושבר שיאים בזה אחר זה. גם בתחרות זו שבר את שיא כל הזמנים של מד הכושר העולמי.
משתתפי התחרות
כל השחמטאים שהשתתפו בתחרות היו בדרגת רב-אמן.
סיבוב ראשון
סרגיי קריאקין הגיע ליתרון מכריע מיד בפתיחה מול חואו ייפאן לאחר שזו לא העריכה נכון את כוחו של המסע 11. ג4!. קריאקין עצמו אמר שהוא רואה את הניצחון כמתנה מייפאן. פנטלה הארי קרישנה שיחק בצורה מאוד שמרנית מול אניש גירי והגיע ליתרון סמלי בסיום של צריח ורגלים אך שנים שלושה אי דיוקים של גירי גרמו להפסדו. יתר המשחקים הסתיימו בתיקו.
סיבוב שני
כל משחקי הסיבוב השני הסתיימו בתיקו, אך לא כך נראו מהלך המשחקים עד ממש לסיומם. לבון ארוניאן (לבן) הגיע לעמדת יתרון משמעותי במשחקו מול מגנוס קרלסן שנאלץ לדייק מאוד כדי לחלץ תיקו.
בעמדה זו 30. צב3 היה משפר את סיכוייו של הלבן לממש את יתרונו. למשל 30....מהה5 31. מהז5+ מהז7 32. מהח4
איבן סוקולוב (שחור) עמד זכוי לחלוטין מול היקארו נקמורה אך לא מצא את הדרך לזכייה.
חואו ייפאן (שחור) הייתה יכולה לממש את יתרונה במשחק מול לוק ואן ולי:
בעמדה זו זוכה המסע 57...א2 58. ג6 מהו7 59. מהד7 מז7 ואין ללבן הגנה
סיבוב רביעי
משחק אחד בלט משכמו ומעלה - ניצחונו של אלוף העולם אנאנד על ארוניאן. אנאנד שיחק בכלים השחורים נגד המדורג השני בתחרות ויצר משחק מושלם אשר השאיר את משתתפי התחרות המומים - מגנוס קרלסן כינה את המשחק "מדהים" .
. במשחק בין ארוניאן לאנאנד שלף אנאנד חידוש תאורטי שהכין לקראת הדו-קרב מול בוריס גלפנד. להלן עמדת המוצא של החידוש:
סיבוב שישי
קרלסן ניצח את סוקולוב, ותפס את המקום הראשון. סוקולוב יצא מהפתיחה בעמדה שקולה אך בהדרגה התדרדרה עמדתו ככל שזמנו הלך ופחת. קרלסן היה יכול לנצח בצורה יפה אך שגה במסע ה-46. פד5? שיכול היה לתת לסוקולוב משחק נגדי על ידי 46...מהד4 אך לאחר 46...רד8?. סוקולוב לא ניצל את ההזדמנות, וקרלסן סיים את המשחק במהירות.
ואן ולי מחץ את האו בהגנה ההודית. השחור הבין שעמדתו קשה והקריב רגלי באגף המלכה אך ההקרבה לא צלחה והלבן השיג יתרון מכריע שתורגם לזכייה מהירה.
חואו ייפאן לא הייתה מרוצה מהדרך שניצחה את גירי. היא השיגה יתרון גדול לאחר הפתיחה אך לא הצליחה לממש אותו. גירי הקריב טיב ועבר לסיום נחות אך עם סכוי לתיקו, ולבסוף הובס.
סיבוב שנים עשר
קרלסן ניצח את נקמורה במשחק קצר, והבטיח את ניצחונו בתחרות סיבוב לפני סיומה, כאשר יתרונו על המקום השני עלה ל-1.5 נקודות. בנוסף מעולם לא השיג תוצאה של +7 בתחרות כה חזקה כך שזהו אחד מהישגיו הטובים ביותר.
סיבוב שלושה עשר
קרלסן השלים את התחרות והשווה את שיאו של קספרוב 10/13 נקודות לאחר שהצליח לסיים בתיקו את משחקו עם גירי לאחר שבחר בהסתעפות פתיחה שלא מבטיחה רבות לשחור, ובנוסף לא דייק במסע ה-13. מאז התחרות הקודמת בוויק אן זה קרלסן הפסיד בסך הכל משחק בודד (לקרואנה) וניצח בכל התחרויות בהן השתתף, בנוסף לקביעת שיא כל הזמנים במד הכושר השחמטאי. גירי הלך והשתפר ככל שהתחרות התקדמה. ארוניאן החמיץ זכייה במשחק מול קרואנה לקראת סוף המשחק ביניהם, למרות זאת הבטיח ארוניאן את המקום השני בתחרות. לאלוף העולם אנאנד זו הייתה תחרות מהטובות שבהן השתתף בשנים האחרונות והוא התקרב לשיא יכולתו בחלק מהמשחקים, למרות המשחק הגרוע שהפגין בסיבוב האחרון.
פביאנו (לבן) מול ארוניאן (שחור) - הלוח אחרי המסע ה-46 של לבן.
בעמדה זו ארוניאן היה יכול לשחק 46...ב4 ולהגדיל את יתרונו. המסע בו בחר צח5 מוחק את כל היתרון ומוביל לתיקו.
תוצאות התחרות
1. מגנוס קרלסן - 10 נקודות ורמת ביצועים של 2933 2. לבון ארוניאן - 8.5 נקודות ורמת ביצועים של 2837 3. וישוואנתן אנאנד - 8 נקודות ורמת ביצועים של 2816 4. סרגיי קריאקין - 8 נקודות ורמת ביצועים של 2816 5. פטר לקו - 7.5 נקודות 6. היקארו נקמורה - 7 נקודות 7. פנטלה האריקרישנה - 6.5 נקודות 8. אניש גירי - 6 נקודות 9. האו ואנג - 6 נקודות 10. לוק ואן ולי - 6 נקודות 11. חואו ייפאן - 5.5 נקודות 12. פביאנו קרואנה - 5 נקודות 13. ארוין לאמי - 4 נקודות 14. איבן סוקולוב - 3 נקודות
א-טייב סאלח
אַ-טַּייב סַאלִח (בערבית: الطيب صالح; ידוע גם כא-טייב צאלח; בתעתיק מדויק: אלטיב צאלח; 12 ביולי 1929–18 בפברואר 2009) היה סופר סודאני. עסק בכתיבתו בפוליטיקה ובנושאי הקולוניאליזם, המגדר והחברה הערבית. שנותיו הרבות בבריטניה הביאו אותו לגעת גם בהיבטים השונים של תרבויות המערב והאסלאם וההבדלים ביניהן. סאלח נחשב, במיוחד בשל סיפוריו הקצרים, לאחד הסופרים המשמעותיים בני-דורו, העומד בשורה אחת עם סופרים כגון ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, טה חוסיין ונגיב מחפוז.
ביוגרפיה
סאלח נולד במחוז מרווה שבצפון סודאן. משפחתו הגיעה מרקע של חקלאים ומורי-דת, וכוונתו המקורית הייתה לעסוק בחקלאות, אולם הוא למד באוניברסיטת חרטום ולאחר מכן באוניברסיטת לונדון. למעט ניסיון קצר כמנהל בית ספר, את רוב שנותיו העביר ברשות השידור הבריטית.
ספרו, "עונת הנדידה אל הצפון", פורסם לראשונה בערבית בשנות ה-60 המאוחרות בביירות, וסאלח הוכתר כ"גאון הספרות הערבית". בשנת 2001 זכה ספרו להיקרא על ידי האקדמיה לספרות ערבית בדמשק כ"רומן הערבי הטוב ביותר במאה העשרים".
סאלח פרסם שלושה רומנים ואסופת סיפורים קצרים. הנובלה זן מתחתן עובדה לדרמה בלוב ולסרט קולנוע זוכה פסטיבל קאן על ידי הבמאי הכוויתי ח'אלד צדיק בסוף שנות ה-70. ספריו תורגמו ליותר מ-30 שפות.
בתחום העיתונות כתב סאלח במשך עשר שנים טור שבועי בעיתון הלונדוני היוצא לאור בשפה הערבית "אל-מג'לה". במהלך עבודתו ברשות השידור הבריטית סקר נושאי ספרות שונים תחת המחלקה לשידורים בערבית. לאחר מכן עבר לכהן כמנכ"ל משרד המידע בדוחה, בירת קטר. את עשר שנות עבודתו האחרונות העביר באונסק"ו בפריז, שם כיהן במשרות שונות, האחרונה שבהן הייתה נציג אונסק"ו למדינות המפרץ הפרסי.
חסידות מונקאטש
חסידות מונקאטש היא חצר חסידית שנוסדה בעיר מונקאץ' (בעבר בהונגריה, כיום באוקראינה) בסוף המאה ה-19, על ידי הרב שלמה שפירא, נכדו של הרב צבי אלימלך שפירא מדינוב (ה"בני יששכר"). כיום נמצא מרכז החסידות בבורו פארק בברוקלין ובראשו עומד האדמו"ר רבי משה יהודה לייב רבינוביץ.
תחילת החסידות
עד שנת ה'תקפ"ד (1824) הקהילה החסידית במונקאץ' הייתה קטנה. בשנת תקפ"ד נפטר רב המקום, הרב צבי אביגדור אשכנזי. במקומו מונה רבי צבי אלימלך שפירא מדינוב, על אף שהיה חסיד, בשל גדלותו בתורה. לאחר ארבע שנים עזב רבי צבי אלימלך את מונקאץ' וחזר לכהן כרב וכאדמו"ר בדינוב, עקב מחלוקת בינו לבין ראשי הקהילה.
אדמו"רי החסידות
אצל השואה הציל רבי ברוך כמה מהשחיטה, ופעל עבורם, באמצע השואה עלה לארץ ישראל ואחר כך שימש רבה של סאו פאולו שבברזיל ומשנת תשכ"ג רבה הראשי של העיר חולון. לימים עבר לעיר פתח תקווה והקים בית כנסת בשכונת כפר-גנים. כתב את החיבורים "דברי נבונים" על התורה ואת "בינת נבונים" על השואה.
ענף סאסוב-סטריזוב
בנו של רבי משה לייב, רבי נחמיה, כיהן בסאסוב לאחר מעברו של אביו לסטריז'וב, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הגיע לסטריזוב למלא את מקום אביו. נולד בשנת תרל"ד. היה חתנו של קרובו רבי ישעיהו נפתלי הירץ מדינוב. נרצח בשואה בדרכו מסטריז'וב לריישא.
Gaslighter (שיר)
Gaslighter הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית דיקסי צ'יקס. השיר יצא לאור ב-4 במרץ 2020, על ידי חברת התקליטים קולומביה רקורדס, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, Gaslighter.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השביעי במצעד שירי הקאנטרי.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי נטלי מיינס, אמילי רוביסון, מרטי מגווייר וג'ק אנטונוף והופק על ידי מיינס, רוביסון, מגווייר ואנטונוף גם כן. השיר תואר כהמנון "מעצים", "לוהט", וכזה שגורם ל-"מהלומה" למי ששומע אותו. בפיצ'פורק זכה השיר לביקורת חיובית, תוך שקיבל את תואר "שיר השבוע".
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-10 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-4 במרץ 2020, בשידור חי. את הקליפ ביים שון פארמר. הקליפ מכיל בתוכו מסרים פוליטיים, תוך שזכה לביקורות חיוביות בהתאמה. ההופעה של דיקסי צ'יקס עם השיר בתוכנית הטלוויזיה של אלן דג'נרס עלתה ליוטיוב גם כן.
אכבר
ג'לאל א-דין אכבר (15 באוקטובר 1542–1605) ידוע בכנוי אכבר הגדול היה הקיסר המוגולי השלישי בהודו. הוא שלט על האימפריה המוגולית מ-1556 עד למותו.
נולד במבצר אמרקוט שבמחוז סינד (עתה פקיסטן) להומאיון שהיה בנו של באבור - מייסד האימפריה המוגולית ולחמידה בנו ביגום. ב-1543, התינוק אכבר בן 14 חודשים הושאר יחד עם המינקת שלו מהאם אנגה במחנה עורפי כאשר אביו יצא לתקוף את כוחותיו של אחיו כּאמְראן מירזא כחלק ממאבק ירושה. כוח צבאי בפיקודו של אח נוסף, עסכרי מירזא כבש את המחנה ולקח את אכבר והמינקת בשבי. רק בנובמבר 1545 חזרו הומאיון ואשתו לפאתי קאבול, שם זכו להתאחד עם בנם אכבר. אכבר זכה לחינוך הראוי לנסיך כולל ציד, חינוך גופני ושימוש בכלי נשק. אם כי לא למד קרוא וכתוב.
ב-1555 הוא עבר לדלהי יחד עם הוריו. העיר הפכה למרכז התחיה של אומנות וספרות. ב-27 בינואר 1556 נפטר הומאיון וב-14 בפברואר הפך אכבר בן ה-14 לשליט, אם כי השליט בפועל היה העוצר באירם חאן.
במשך ארבע שנים פעל באירם חאן בשם המלך עד שב-1560, בעידודה של אימו המאמצת מאהם אנרה, פיטר אכבר את באירם חאן מתפקידו כעוצר וציווה עליו לעלות לחג' למכה. בדרכו למכה התנקשו בחייו של באירם. את באירם חאן החליפה מאהאם אנרה שפעלה בשיתוף פעולה עם הבכירים בארמון.
לאכבר הייתה חשיבה צבאית חדשנית לתקופתו. הוא שילב באסטרטגיה הצבאית שלו תותחים, ביצורים, שימוש בפילים וצייד את חייליו ברובי בריח פתיל. עשה שימוש ביועצים צבאיים עות'מאנים, פרסים ופורטוגזים בייחוד באסטרטגיות הכוללות שימוש בארטילריה.
בסוף תקופת שלטונו של אכבר, התפרסה האימפריה המוגולית על רוב הודו מצפון לנהר הגודאבארי, חוץ מגונדוואנה במרכז הודו, ששילמה דמי חסות למוגולים, אסאם בצפון-מזרח, וחלקים גדולים של דקאן.
מלחמותיו
עם מותו של הומאיון, קצין הינדי בשם הימו ראה בחילופי השלטון הזדמנות להקים לעצמו ממלכה והביס את המושלים של דלהי ושל אגרה. ב-5 בנובמבר 1556 צבאו של אכבר הצליח לנצח את הימו בקרב פניפט השני, קרב בו הימו עצמו נפצע ומת, מותו של הימו איפשר לאכבר לתפוס את השלטון בדלהי ואגרה. הבסת הימו ביססה את שליטתו של אכבר במערב ומרכז תת-היבשת. צבאו כבש את לאהור ואת מולטאן וב-1558 את אג'מר ואת מצודת גליור אותה הפך לכלא ליריביו הפוליטיים.
ב-1560 פתח במסע צבאי במהלכו כבש את מאלווה והפך אותה לסובה (פרובינציה) בממלכתו.
אכבר השתלט על מרידות רבות בממלכתו, שכללו גם מרד שבראשו עמד הגנרל אדהם ח'אן שהיה בנה הצעיר של מאהם אנרה ומרד של אחיו למחצה מירזה מוחמד חכים (בנה של אשתו השנייה של הומאיון מאה צ'וצ'ק בגום)) שהיה מושל קאבול וכרת ברית עם האפגנים, כאשר דיכא את מרידות האפגנים דן את מנהיגיהם למחיצה על ידי פיל. אכבר התחיל להרחיב את הגבולות של האימפריה אשר קיבל בירושה, ב-1564 צבאו של אכבר, בפיקודו של אסף ח'אן כבש את הממלכה העשירה של הגונדים, משם הגיעו פילים מאולפים. אכבר כבש ואיחד את רג'יפוטנה, שם כבש מבצרים בעלי חשיבות, במהלך כיבושיו לא היסס להרוג לוחמים וכן אזרחים לא לוחמים, על מנת להרתיע ולמנוע מרידות עתידיות. ב-1572 כבש את אחמדאבאד וב-1573 השלים את כיבוש ממלכת גוג'ראט. ב-1574 ניצח צבאו של אכבר את צבאו של דאוד ח'אן קראני, שליט בנגל, בקרב ליד פטנה אחרי שקראני ניסה לכבוש את ביהר. ב-3 במרץ 1575, בקרב טוקרוי, ניצח צבאו של אכבר בפיקודו של מונים ח'אן את צבא האפגנים של קראני ובכך כבש אכבר את בנגל ואת ביהר. ב-12 ביולי 1576, ליד ראג'מהאל, דיכא צבאו של אכבר בפיקודו של ח'אן ג'האן קולי מרידה של דאוד ח'אן וכתוצאה מכך כבש גם את אודישה. ב-1585 שלח צבא לכבוש את קשמיר ובהמשך את בלטיסטאן ולדאק, את טהאטה שהייתה הממלכה העצמאית האחרונה בסינד וב-1595 את שארית בלוצ'יסטאן. ב-1593 פתח במערכה נגד שליטי רמת דקאן וב-1600 כבש את סולטנות אחמדנגר.
אחרי מות הומאיון, קנדהאר נכבשה על ידי האימפריה הספווית, ב-1595 הצליח אכבר להשתלט על קנדהאר, והשיא את קנדהארי בגום, בתו של השליט המקומי וצאצאית של השושלת הספווית לנכדו שאה ג'האן (כאשתו הראשונה).
כיבושיו של אכבר פתחו בפניו אפשרויות סחר הן דרך מפרץ בנגל והן דרך נמלי הים הערבי.
בניית פטהפור סיקרי
החל ב-1571 אכבר בנה עיר בירה מוקפת חומה בשם פטהפור סיקרי (פטהפור - "מבצר הניצחון") ליד אגרה. הוא בנה שם ארמונות לכל אחת מנשותיו הבכירות, אגם מלאכותי ענק, וחצרות מלוכה מרהיבות. העיר, עם זאת, התבררה כקצרת-מועד, אולי בשל העובדה שאספקת המים לא הספיקה או שאיכותה הייתה ירודה, או כמו שכמה היסטוריונים מאמינים, אכבר נאלץ לרכז את עיסוקיו בצפון-מערב והעביר את בירתו בשל סיבות פוליטיות. בשנת 1585 הועברה הבירה ללאהור שם שהה אכבר במשך כ-13 שנה ונאבק באוזבקים וב-1599 הועברה לאגרה.
שיטת הממשל
מערכת השלטון הייתה מורכבת מארבעה אגפים עיקריים, שכולם היו כפופים לארמון:
המדינה חולקה ל-12 סובות (פרובינציות), כל אחת תחת שליטתו של סובהדר (מושל), מושלים אלו היו ידועים גם בתואר נזים (ناظم).
מיסוי
בראש משרד האוצר עמד וזיר (דיוואן - diwan), שהיה אחראי על כל נושאי הכספים וניהול קרקעות הג'גיר.
אכבר אימץ שתי גישות שונות אך אפקטיביות לשליטה על שטח נרחב והכללת קבוצות אתניות מגוונות בשירות הממלכה. בסיס השיטה היה המשך של המנגנון אותו הקים שיר שאה סורי המס נקבע בשיעור קבוע על פי סוג היבול ואיכות הקרקע ולעיתים לא היה אופטימלי.
אכבר היה תלוי במידה רבה בזמינדרים, בעלי אדמות. הם השתמשו בידע שלהם על המקום ובהשפעתם, כדי לאסוף את המס ולהעביר אותו למשרד האוצר, כאשר הם שומרים לעצמם חלק מההכנסה (לרוב כ-10%). לזמינדרים היה כוח שיטור משל עצמם שאיפשר להם לגבות את המס. המס עצמו נגבה כתוצרת חקלאית. הזמינדרים של כל אזור נדרשו לספק הלוואות וכלים חקלאיים בעת הצורך, כדי לעודד את החקלאים לחרוש שטחים רבים ככל האפשר, וכדי לזרוע זרעים בעלי איכות גבוהה. לזמינדאר לא הייתה זכות לנשל איכר מאדמתו כל עוד המיסים שולמו כסדרם.
חלק מהזמינדרים היו האצולה הצבאית (המנסבדים, ראו בהמשך) והם שמרו לעצמם נתח גדול יותר מהמס על מנת שיוכלו לתחזק צבא שיעמוד לרשות השלטון המרכזי בעת הצורך.
שיטת הזמינדרים גרמה לכך שלא היה לאיכר קשר ישיר עם השלטון המרכזי, אלא עם השלטון המקומי בלבד.
צבא
ראש הצבא נקרא "מיר בקשי", נבחר מקרב האצילים המובילים של חצר המלוכה. ה"מיר בקשי" היה אחראי על איסוף מודיעין, וגם ייעץ לשליט בנושאי מינויים צבאיים ומבצעים צבאיים.
כחלק מהשיטה האדמיניסטרטיבית של אכבר, לאריסטוקרטיית הלוחמים (המנסבדרים) היו דרגות (מנסב) שהתבטאו במספר החיילים הכפופים להם, כלומר מספר החיילים שעליהם להביא לשדה הקרב כאשר קוראים להם. בזכות שיטת המנסב, צבא הקבע האימפריאלי היה צבא קטן ועיקר הצבא התבסס על כוחותיהם של המנסבדרים.
לכל מנסבדר הוקצה שטח שנקרא ג'אגירים (כפרים ששילמו מס) שלא עברו בירושה והיו ניתנים להעברה כמטבע עובר לסוחר. ובשל כך נקראו המנסבדרים גם ג'אגירדאר. המנסבדר היה המושל המקומי של השטח אותו קיבל אולם למניעת צבירת כוח רב מדי, העבירו את המנסבדרים מעת לעת ממקום למקום. להבדיל מאימפריות אחרות, שכבת האצולה (המנסבדרים) לא הייתה פטורה ממסים. שכרם התקבל כחלק מהמס שהם גבו מהג'אגירים ואת היתרה העבירו לחצרו של אכבר.
בפועל, לא היו מרידות של מנסבדרים נגד השלטון המרכזי כך שהשיטה יכלה להמשיך להתקיים.
יחסים בין דתיים
אכבר היה שליט פיקח, שנהנה מהאתגר של שליטה על אימפריה כה גדולה, והוביל מדיניות של פיוס והטמעה של ההינדים (כולל מריאם אל-זאמאני, האם הראג'פוטית ההינדית של בנו ויורשו, ג'אהאנג'יר), שהיוו את רוב האוכלוסייה. אכבר לא כפה את האסלאם הסוני על נתיניו, הוא גייס ותגמל ראשי שבטים הינדים ונתן להם עמדות בכירות בממשלו; עודד נישואי תערובת בין האריסטוקטיות המוגולית והראג'פוטית; הרשה לבנות מקדשים חדשים; השתתף בעצמו בחגיגות הינדיות כמו הדיוואלי - פסטיבל האורות; וביטל את הג'יזיה (מס הגולגולת) שהוטלה על הלא-מוסלמים.
הפקידות המוגולית לא הייתה אחידה בדת, שפה או מוצא אתני. בביורוקרטיה של אכבר שירתו בני לאומים רבים: ראשי שבטים, לצד פקידים פרסים, אוזבקים, רג'פוטים, הינדים ומוסלמים מקומיים. שפת האדמיניסטרציה במדינה הייתה פרסית, ולאחר מכן הוחלפה באורדו, אך המוגולים לא כפו שפה על הקצינים שלהם. קצין רג'פוטי היה מדבר בשפתו.
אכבר המציא תאוריה של "שלטון כהארה אלוהית", ושילב אותה בדת החדשה שיצר - דין-אי-אלאהי (קרי: 'אילאהי' "הדת האלוהית"), שכללה את עקרון קבלת בני כל הדתות והכתות. הוא עודד נישואים מחדש של אלמנות, פעל נגד נישואי ילדים, הוציא את מנהג הסאטי מחוץ לחוק, ושכנע את סוחרי הודו לערוך ימי שוק מיוחדים לנשים, שאחרת היו מוגבלות לבתיהן.
אכבר יצר לוח שנה אחיד לאימפריה, לוח שנה אלאהי שהיה לוח שמשי ולא לוח ירחי (מוסלמי) והחל ב-1585 נשאו מטבעותיו של אכבר שנות מנין חדש: "אלאהי".
משק הבית
"מיר סמעאן" היה אחראי על משק הבית הקיסרי כולל ההרמון, המבנים של חצר המלוכה, כבישים, גנים, מחסנים, אחראי על הרכש, ופיקח על תפקודם של בתי המשפט ושומרי הראש של השליט.
מערכת המשפט
מערכת המשפט הייתה ארגון נפרד בראשות קאדי, שהיה אחראי גם על אמונות דתיות ומנהגים.
פטרונות תרבותית
האימפריה של אכבר הייתה מוקד אינטלקטואלי ותרבותי. הספרייה הקיסרית הענקית כללה ספרים בהינדית, פרסית, יוונית, קשימירית, אנגלית וערבית, כמו השאנאמאה, בגווהטה פוראנה והתנ"ך והברית החדשה. אכבר היה צמא לידע ולאמת בכל מקום בו יכול היה למצוא אותם ובמגוון דרכים. הוא תמך בוויכוחים פומביים ודיאלוגים בין אנשי דת ואינטלקטואלים אחרים שהציגו דעות שונות, וקיבל בברכה את המיסיונרים הישועים מגואה בחצרו. אכבר גם פיקח על הקמת ה"המזאנאמה" - יצירת אמנות שכללה 1,400 ציורים.
משפחתו
ב-1561, התחתן עם בת דודה נוספת, סלימה סולטן בגום שהייתה אלמנתו הצעירה של בירם ח'אן. לא ידוע על צאצאים מזווג זה.
ב-6 בפברואר 1562 נישא לנסיכה ההינדית הקרה-ביי, שקיבלה אחרי נישואיה את השם מרים אוז זמאני, היא הייתה בתו של ברמל, מושל ג'איפור. מנישואין אלו נולד סלים.
אכבר היה נשוי לכ-10 נשים נוספות, מאחת מהן נולד בנו השני, מוראט מירזא ומאחרת הנסיך דניאל את לידתם של סלים ומוראט בהפרש של פחות מ-9 חודשים ואת הוותרותם בחיים ייחס אכבר לעלייתו לרגל לקברו של חוואג'ה מוין א-דין צ'ישטי באג'מר, מייסד הזרם הצ'שטי בסופיזם.
ב-1599, בנו, סלים, מרד בו אולם לא זכה לתמיכה. ב-1605 נפטר אכבר וסלים קיבל את כס השלטון ובחר לעצמו את השם ג'האנגיר.
ברוריה (סרט)
ברוריה הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אברהם קושניר. הסרט עוסק בחייהם של בני זוג דתיים בירושלים, ברוריה (אותה מגלמת הדר גלרון) ויעקב (ברוך ברנר) בן-מאיר, על רקע שריפתו של ספר העוסק בברוריה, אשתו של התנא רבי מאיר, שאותו כתב אביה של ברוריה.
הסרט הוקרן לראשונה ביולי 2008, במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים. הקרנתו בבתי הקולנוע החלה בפברואר 2009.
תמצית העלילה
מותו של רב חרדי ירושלמי מעורר בברוריה, ירושלמית העובדת כמוכרת בחנות לספרים משומשים, את זכר החרם שהטיל לפני כ-30 שנה הרב המנוח על אביה. החרם הוטל לאחר שאביה של ברוריה כתב ספר על אגדת פיתויה ומותה של ברוריה אחרת, אשת רבי מאיר, כפי שהיא מופיעה בפירוש רש"י לתלמוד. בנוסף לחרם, הורה הרב לשרוף את כל עותקיו של הספר, וכך נעשה. ברוריה צפתה בשרפת עותקי הספר, וזיכרונות מאירוע זה שבים ועולים במוחה במהלך כל הסרט. בכף ידה נותרה צלקת כווייה שנגרמה כאשר ניסתה להוציא עותק מהאש.
בעקבות הידיעה על מותו של הרב פונה ברוריה אל אביה, ושואלת האם נותר עותק מהספר. האב מסרב לשוחח על כך. מנהל חנות הספרים שבה עובדת ברוריה (אותו מגלם עמנואל הלפרין) מודע לתשוקתה להשיג עותק של הספר, והוא פונה ליוסף (ישראל דמידוב), מורה צעיר בבית הספר הדתי שבו מלמד גם יעקב, בעלה של ברוריה, כדי שיאתר עותק של הספר. מנהל החנות לא סיפר לברוריה על מי הטיל את המשימה, אך הדבר נגלה לה במהלך הסרט. במהלך אחת הפגישות בין ברוריה ליוסף, שעסקו כולן באיתור הספר, כיבדה ברוריה את יוסף בתפוח אדום, רמז ברור לסיפור הפיתוי בגן עדן.
מיכל, בתם הבכורה של ברוריה ויעקב, מעוניינת ללמוד במדרשה לרבנות, ואביה נוקט עמדה שמרנית ומתנגד לכך בתוקף, אך לבסוף נכנע להפצרותיה. בתם השנייה של הזוג נושאת דברים בבית הספר לכבוד סיום חומש בראשית עם רש"י. בטקס שרות בנות הכיתה באוזני הקהל, שבו נשים וגברים, ובסוף הטקס ניגש אל יעקב אחד מעמיתיו ושואל האם היה זה מעשה ראוי, שהרי "קול באישה", אך יעקב אינו מגיב לשאלתו.
חברותא בת ארבעה גברים מתכנסת ללימוד בביתם של ברוריה ויעקב, והסוגיה שהם בוחרים ללמוד היא אגדת ברוריה, כפי שהיא מופיעה בפירוש רש"י (מסכת עבודה זרה, יח ב). ברוריה, שעסקה בהגשת תקרובת ללומדים, מצטרפת אף היא לדיון.
ברוריה מלווה לרבנות את הספרית שלה, המגיעה לדיון לקבלת גט, וכאשר היא רואה את הלבוש הבלתי צנוע שלובשת הספרית, הן ניגשות לשירותי הנשים ומחליפות בגדים, על מנת שהספרית תופיע בפני הדיינים בלבוש הולם. הספרית מקבלת גם את הפאה הנוכרית השחורה של ברוריה, ולצופים נגלה שערה האמיתי של ברוריה, בלונד קצר. ברוריה ממתינה בשירותי הנשים לסוף הדיון, שהרי אינה יכולה לצאת בבגדי הפריצות של הספרית. תוך כדי כך היא מביטה בעצמה במראה, ונהנית מהמראה.
במהלך חיפושיו מגיע יוסף אל צלם העיתונות אלכס ליבק (המגלם את עצמו) וזה מוסר לו צילומים של שרפת הספר. דבר החיפושים שבהם עוסק יוסף נודע ליעקב, לאחר שיוסף מגיע אל אביה של ברוריה בזמן שיעקב שוהה עמו (ומונע את המפגש).
בעקבות החרם שהוטל על אביה של ברוריה, נמנע אביו של יעקב (שמואל עצמון) לדבר איתו מיום שהחליט לשאת את ברוריה לאישה, ואף נמנע מלהשתתף בחתונתו. לאחר שנודע ליעקב על חיפוש עותק של הספר, הוא מבקר אצל אביו, והשניים משוחחים ביידיש. לבו של האב מתרכך במהלך השיחה, ובסופה הוא ניגש לארון הקודש, מוציא ממנו עותק של הספר, "לפתות את ברוריה" שמו, שאותו הציל מהאש, ומוסר ליעקב.
יעקב מוסר את הספר ליוסף, ומבקש ממנו למסור את הספר לברוריה, משום שהוא אינו מסוגל לעשות זאת (רגע זה יוצר זיקה הדוקה לאגדת ברוריה). ברוריה מגיעה לביתו של יוסף ומקבלת ממנו את הספר.
בשלב זה מחליטים יעקב וברוריה, שבמהלך כל הסרט שרר ביניהם מתח רב, על שינוי קיצוני בחייהם. יעקב עוזב את הבית ומחליט להתחרד. ברוריה, שבמהלך כל הסרט לבשה פאה נוכרית או כיסוי ראש שהסתירו את שערה הקצר, מסירה את הפאה הנוכרית ולובשת שמלת מיקרו חושפנית. היא יוצאת מביתה ויוצאת ליער. יעקב, שמבחין בה, הולך בעקבותיה. כאשר הוא מגיע לבריכה טבעית ביער הוא טובל בה עירום, ולפתע מופיעה ברוריה מולו, ומצטרפת אליו, עירומה אף היא.
ביקורת הסרט
דעותיהם של מבקרי הסרט חלוקות. גידי אורשר כתב: "זהו סרט מרתק ההולך נעשה מעניין יותר ויותר במהלכו ואם הנושא מעלה סימנים של פקפוק והתנשאות, אם העשייה מציעה כמה תמיהות באשר להולדתו של הסרט, כל אלה נעלמים במהלך הדרך". גם אבנר שביט מהלל את הסרט: "'ברוריה' הוא תענוג. מזמן, אם בכלל, לא ראינו סרט ישראלי שמדבר בשפה נקייה כל כך, מעלה תהיות כה עמוקות ואף טורח לפשפש ביסודות המסורת שעליה בנויים חיינו כאן".
מאיר שניצר, לעומתם, אינו שבע רצון מהסרט, וכתב: "פגימה ראשונה ובולטת הינה האופן הכושל שבו מסופר הסיפור, והדרך המגושמת שבה משולב העבר המיתי עם ההווה הירושלמי. המשתתפים המרובים בכתיבת התסריט יודעים, אולי, איך להתפלפל בתורה, אך אינם יודעים איך לספר סיפור והתוצאות על הבד מסורבלות ביותר". אורי קליין אף הוא אינו מרוצה מהסרט, ובין השאר כתב: "קושניר וצוות התסריטאים שלו נכשלים בשני תחומים עיקריים: ראשית, הם אינם מצליחים להקנות לדיון ממד שהוא ייחודי לחברה החרדית דווקא; ושנית, הם יוצרים ערבוביה רעיונית ורגשית, שאין להם מושג כיצד להיחלץ ממנה. כתוצאה מכך הסרט מתקדם לסוף שהוא סתום לחלוטין".
ברוריה ויעקב בן מאיר – חרדים?
מבקרי קולנוע אחדים (אבנר שביט, אורי קליין) רואים בבני הזוג בן מאיר חרדים. סימן היכר מובהק של ברוריה, הפאה הנוכרית שהיא לובשת, אכן אופייני לחברה החרדית, ואינו מקובל בחברה הדתית הלא חרדית. עם זאת, בית הספר שבו לומדת בתם השנייה של בני הזוג הוא באופן מובהק לא חרדי: בטקס שנערך בבית הספר, יושבים בקהל גברים ונשים יחדיו, ומקהלת ילדות שרה בפניהם, אירועים שאינם קיימים בחברה החרדית. גם סגנון לבושו של יעקב אינו חרדי, אף שהוא חובש כיפה שחורה. מכלול מאפייניהם של ברוריה ויעקב מעיד על השתייכותם למחנה הדתי לאומי, לקצה היותר מקפיד במצוות שלו. האבות של ברוריה ויעקב משתייכים למחנה החרדי – רק שם ייתכן אירוע של חרם ושל שרפת ספר. הסרט אינו עוסק בהתרחקות של יעקב וברוריה מגישתם הדתית של אבותיהם.
על בעיה זו בזהותם הדתית של גיבורי הסרט עמדה צביה בלום: "בסרט מוצגת משפחה חרדית ממוצעת, אולם למרות האישה הלובשת פאה ונראית כחרדית או הבעל החובש כיפה שחורה ודובר יידיש שוטפת, הבת לומדת באולפנא ורוצה להמשיך למגמת רבנות. אם השילוב הזה גורם לכם להרים גבה אתם לא היחידים, אבל זה מה שקורה כשחילוני שאינו בקיא בניואנסים של חובשי כיפה מנסה לחדור לעולם הזר לו."
מרצדס-בנץ EQT קונספט
עיצוב
העיצוב החיצוני מציג שפת עיצוב חדשה של מרצדס-בנץ, הפגוש שייך למשפחת EQ, פנסיים אחורים וקדמיים חדשים מלד. העיצוב הפנימי כמעט ולא שונה משאר דגמי מרצדס-בנץ החשמליים, אך הוא מציג מרווח גדול מאוד, ואפשרות לקפל את המושבים האחוריים.
מפרט טכני
מרצדס לא מספקת פרטים רבים על מערכת ההנעה. מנוע חשמלי המספק כ-101 כ"ס עם סוללת ליתיום-יון בקיבולת 45 קוט"ש המספקת טווח נסיעה חשמלי של 265 ק"מ.
Ḿ
Ḿ, ḿ (M-אקוטי) היא אות בסינית פין-יין. בפין-יין סיני ḿ הוא הטון הינגפינג (阳平, טון עולה גבוה) של "m".
האות הייתה בשימוש גם בגרסאות ישנות של האלפבית הסורבי ובפולנית עתיקה יותר.
באות זו משתמשים גם באלפבית הבוביי, שפה מגינאה המשוונית.
התהליך הטקסי
התהליך הטקסי (אנגלית: The Ritual Process: Structure and Anti-structure), ספרו הידוע ביותר של האנתרופולוג ויקטור טרנר.
הספר שיצא בשנת 1969, הוא הידוע מכל כתבי ויקטור טרנר והוא כולל מספר הרצאות שנשא טרנר בקתדרת מורגן באוניברסיטת רוצ'סטר.
הספר עוסק בטקסי מעבר שונים בשבט הנדמבו שאנשיו חיים בזמביה. תרומתו העיקרית של ספר זה הוא העיסוק במונח הלימנליות (סיפיות) שעניינו מצב גבולי, מעבר ממצב אחד לאחר (למשל מעולם הילדות לעולם הבגרות) וניסיון לספק תיאור של מצב ייחודי זה, שחקירתו מהווה את גולת הכותרת של תרומת טרנר למדע האנתרופולוגיה.
בישראל יצא הספר בהוצאת רסלינג בשנת 2004 בתרגום של נעם רחמילביץ'.
טינדראוס
טינדראוס (Tyndareus ביוונית: Τυνδάρεως) מגיבורי המיתולוגיה היוונית, מלך ספרטה (לקדימון), ובעלה של לדה.
על פי הגרסה המקובלת, זאוס פיתה את לדה בדמות ברבור, ובסמוך לכך שכבה עם טינדראוס. לדה ילדה/הטילה שתי ביצים. מהאחת בקעו ילדי זאוס - הלנה ופולוקס, ואילו מהשנייה ילדי טינדראוס, קסטור וקליטמנסטרה. מחזרים רבים באו לבקש את ידה של הלנה, שהייתה היפה בנשים, בהם איאס, מנלאוס, אודיסאוס, פטרוקלוס, ואידומנאוס. כולם הביאו עמם מתנות נפלאות לטינדראוס, אך זה סירב בתוקף לקבלן, וחשש מפני מריבות ושפיכות דמים שיטילו רבב בחצרו. אודיסאוס הציע לטינדראוס לפרוש מהתחרות ולפתור עבורו את הבעיה, במידה והלה יסייע לו להשיג את פנלופה, בתו של איקריוס אחיו. טינדראוס הסכים, ואודיסאוס הציע לו לחייב את כל המחזרים להישבע אמונים לבעל הנבחר כתנאי להשתתפות בתחרות על ליבה של הלנה. כולם הסכימו, וטינדראוס בחר במנלאוס, וכך זכו מנלאוס, שירש את טינדראוס כמלך ספרטה, ואחיו אגממנון מלך ארגוס והמלך העליון במיקנה (שנשא את קליטמנסטרה) לתמיכת כל מלכי האכאים במלחמת טרויה.
יוחנן השלישי
יוחנן השלישי (בלטינית: Ioannes III; מת ב-13 ביולי 574) כיהן כאפיפיור מ-17 ביולי 561 ועד מותו.
באותה עת נדרש אישור קיסרי למינוי האפיפיור. אישור זה למינויו של יוחנן ניתן 4 חודשים לאחר מותו של פלגיוס הראשון, קודמו של יוחנן, ולכן כהונתו החלה רק בחודש יולי, ולא מיד עם בחירתו במרץ.
כהונתו של יוחנן אופיינה בעיקר בשני אירועים שלא הייתה לו שליטה עליהם. האירוע הראשון היה מותו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 565. לאחר המוות, האימפריה הביזנטית הפנתה את תשומת לבה מאיטליה לעניינים אחרים: חבל הבלקן ועימותים עם האווארים, הפרסים והערבים. מוקד עניין נוסף היה פלישת הלומברדים לאיטליה בשנת 568. פלישה זו מוטטה את המנהל הקיסרי, וחיזקה את האריאניות מול הכנסייה הקתולית.
בזמן פלישת הלומברדים לאיטליה, המושל החדש לונגינוס ישב בחוסר מעש ברוונה. האפיפיור יוחנן לקח על עצמו להגיע לנאפולי, כדי להתחנן בפני המושל הקודם נרסס שישוב למשרתו. נרסס פוטר בידי הקיסר יסטינוס השני, בשל תלונות על מדיניות המיסוי שלו. נרסס הסכים ושב לרומא, אך השנאה העממית הופנתה עתה גם נגד יוחנן. היא הגיעה לרמה שאילצה אותו לעזוב את רומא, לגור בפאתי העיר ולמלא משם את חובותיו כאפיפיור.
יוחנן מת ב-13 ביולי 574 ברומא ונקבר בבזיליקת פטרוס הקדוש.
סופר שואו-דאון (2018)
סופר שואו-דאון (2018) היה אחד מאירועי השלם וצפה של ארגון ההיאבקות האמריקאי, ה-WWE, ששודר בערוץ של ה-WWE Network. האירוע כלל את שלושת המותגים (Raw, סמאקדאון ו-205 לייב) ונערך ב-6 באוקטובר 2018, באצטדיון הקריקט של מלבורן שבמלבורן, ויקטוריה, אוסטרליה.
עלילות
ברסלמניה 27, במהלך קרב ללא חוקים אנדרטייקר ניצח את טריפל H כתוצאה מהכנעה, במפגש השני ביניהם באירוע רסלמניה (המפגש הראשון ביניהם היה ברסלמניה 17 בשנת 2001, שגם בו אנדרטייקר יצא עם ידו על העליונה). לעומת זאת, לאחר עשרה חודשים של היעדרות מן המרקע, אנדרטייקר חזר ב-30 בינואר 2012 בפרק של התוכנית Raw, ובו איתגר את טריפל H לקרב חוזר ברסלמניה 28, שלאחר מכן נודע שסוג הקרב יהיה "גיהנום בכלוב" ובנוסף לכך הקרב הוגדר בתור "סיומו של עידן". שון מייקלס צורף לקרב בתור השופט האורח של הקרב. באירוע, אנדרטייקר ניצח את טריפל H. לאחר קרב זה, אנדרטייקר ומייקלס סייעו לטריפל H לצאת מן הזירה כשביחד השלושה הגיעו לאזור כניסת המתאבקים וקיבלו מחיאות כפיים ותשועות מן הקהל בעודם מחובקים. ב-16 ביוני 2018, וינס מקמהן הודיע דרך חשבון הטוויטר שאנדרטייקר יתחרה נגד טריפל H. השניים יפגשו פעם נוספת לקרב האחרון שלהם אחד נגד השני. ב-20 באוגוסט, טריפל H הגיע לתוכנית Raw ודיבר על איך הוא הסכים בסופו של דבר לקרב זה. טריפל H הגדיר את קרב זה בתור "פעם אחרונה" ודיבר על כך שהוא מוכן להוריד את החליפה והעניבה שלו וללבוש בחזרה את בגדי ההיאבקות שלו לקרב נוסף אחרון בהחלט נגד אנדרטייקר.
כמו כן, ב-21 באוגוסט, נקבע שחברי קבוצת "המגן" (דין אמברוז, רומן ריינס וסת' רולינס) יתחרו באירוע בקרב שלושה נגד שלושה. באותו הזמן, יריביהם לא פורסמו. "המגן" התאחדו כדי למנוע מברון סטרומן לפדות את מזוודת "כסף בבנק" שלו על ריינס ב-20 באוגוסט בתוכנית Raw. שבוע לאחר מכן, ריינס וסטרומן התחרו ביחד נגד דולף זיגלר ודרו מקינטייר. במהלך הקרב, ריינס ביצע תחלופה עם סטרומן שהיה אמור להיכנס אל הזירה במקומו, לעומת זאת, סטרומן חבר לצד זיגלר ומקינטייר וביחד השלושה תקפו את ריינס. בנוסף, השלושה תקפו את אמברוז ורולינס, שהגיעו אל הזירה במטרה לעזור לריינס. כתוצאה מכך קרב בין "המגן" לבין סטרומן, זיגלר ומקינטייר נקבע לאירוע.
המתאבקת טריש סטרטוס חזרה אל ה-WWE במהלך התוכנית Raw אשר התקיימה ב-27 באוגוסט בטורונטו, קנדה בעת מופע הנגינה של אליאס וביחד עם רונדה ראוזי הן ליוו את נטליה לקרב שלה מול אלישיה פוקס. לאחר הקרב, התאומות בלה (ניקי בלה וברי בלה) בירכו אותה על הניצחון והודיעו שהן חוזרות להתחרות בזירה ביחד נגד ה-Riott Squad (רובי ריוט, ליב מורגן ושרה לוגאן) בתוכנית Raw אשר תתקיים ב-3 בספטמבר. קרב שלושה נגד שלושה נקבע לאירוע הסופר שואו-דאון בין ראוזי והתאומות בלה לבין ה-Riott Squad.
באירוע סאמרסלאם, במהלך קרב על אליפות ה-WWE בין סמואה ג'ו לבין AJ סטיילס, ג'ו התגרה בסטיילס על ידי כך שהוא לא כיבד את אשתו ובתו של סטיילס, שהיו נוכחות בקהל. סטיילס התעצבן ותקף את ג'ו בעזרת כיסא, וכתוצאה מכך ג'ו ניצח על ידי פסילה, אך עקב פסילה זו, האליפות אינה החליפה ידיים וסטיילס נשאר האלוף. ב-24 באוגוסט, נקבע קרב חוזר בין השניים לאירוע גיהנום בכלוב ובקרב זה סטיילס הצליח להפוך את מהלך הכנעה של ג'ו להצמדה, אבל בזמן ההצמדה, המצלמות לאחר הקרב הראו שסטיילס בעצם נכנע. השופט לא ראה זאת ופסק שההצמדה של סטיילס היא זאת שקבעה ובכך תוצאת הקרב השנויה במחלוקת קבעה שסטיילס שמר על האליפות. לאחר הקרב, ג'ו הזועם תקף את סטיילס. פייג' אישרה שקרב שלישי בין השניים יתקיים באירוע הסופר שואו-דאון וסוג הקרב יהיה ללא פסילות וללא ספירות חוץ.