cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הגבלת כהונה
הגבלת כהונה היא הגבלה חוקית שמגבילה אנשים מלהיבחר לתפקיד מסוים לאחר שכיהנו בתפקיד מספר כהונות. מגבלות כהונה נפוצות ונמצאות בעיקר במדינות בעלות מערכת פוליטית מסוג דמוקרטיה נשיאותית או דמוקרטיות סמי-נשיאותיות. מגבלה זו נועדה לרסן פוטנציאל בו מנהיג מקבל מעין "מונפול" על המדינה והופך ל"נשיא לכל החיים" ולהגן על רפובליקות מלהפוך למדינות דיקטטוריות בפועל.
לעיתים המגבלה היא מוחלטת והאדם שמסיים את כהונתו אינו רשאי להתמודד לתפקיד בשנית ולעיתים מדובר בהגבלה על קדנציות רצופות שהאדם יכול לכהן מספר בלתי מוגבל של קדנציות, אך עם "הפסקות" ביניהן.
בעת העתיקה
למגבלות קדנציה יש היסטוריה ארוכה, כבר בימי אתונה העתיקה ורומא העתיקה, שתי רפובליקות קלאסיות קדומות, הוטלו מגבלות כהונה על מנהיגים לאחר מספר קדנציות בתפקיד מסוים.
בדמוקרטיה האתונאית הקדומה, רק משרדים שנבחרו על ידי סורטיציה היו סובלים ממגבלות כהונה (קדנציה של שנה לכל משרה, למעט חברי המועצה היוונית העתיקה, שם ניתן היה לכהן שתי קדנציות של שנה ולא ברצף). מספר משרדים איפשרו היבחרות חוזרת למשרה, אך היו מעטים, ובגלל יוקרתם אויישו על ידי גנרלים צבאיים שמילאו את התפקיד באורך קבע.
ברפובליקה הרומית התקבל חוק שהטיל מגבלה של כהונה אחת על משרד הקנסור. על המגיסטראטים השנתיים (משרות כמו טריבון, איידיל, פראיטור, קונסול וקוואיסטור) נאסר לרוץ בבחירה מחודשת לאחר מספר שנים בתפקידם על פי מסלול המשרות. בנוסף לכך, הוטלה מגבלת כהונה בת שישה חודשים על דיקטטורים.
בעת המודרנית
רפובליקות נשיאותיות מודרניות רבות הטילו הגבלת כהונה לתפקידים הרמים ביותר, כך למשל ארצות הברית הציבה מגבלה של שתי קדנציות לנשיא באמצעות חקיקת התיקון ה-22 לחוקה ב-1951. עם זאת, אין מגבלות קדנציות לסגני נשיאים, לחברי בית הנבחרים או לסנאטורים, ובחלוף השנים נשמעו מספר דרישות כן לחוקק הגבלת כהונה לתפקידים אלו. כמה ממדינות ארצות הברית מטילות גם מגבלות על בחירה מחדש של מושלי וחברי בתי המחוקקים שלהן.
מגבלות כהונה נפוצות גם באמריקה הלטינית, שם מרבית המדינות הן רפובליקות נשיאותיות. בתחילת המאה ה-20 הכריז המהפכן המקסיקני פרנסיסקו מדרו על מרד באמצעות הסיסמה "בחירה אפקטיבית, לא לבחירה מחדש", ובכך ניסה לארגן הצבעת מחאה שבפועל תגביל את כהונתו של הנשיא. בהתאם לעיקרון זה, לא ניתן לבחור חברי קונגרס במקסיקו לקדנציה רצופה בשנית, כמו כן נשיא מקסיקו מוגבל לתקופת כהונה אחת בת שש שנים ובכך למעשה בכל בחירות אין מועמד שמכהן כנשיא יוצא או נשיא שנבחר בשנית.
במדינות שבהן שיטת הממשל היא דמוקרטיה פרלמנטרית, מגבלות כהונה על מנהיגי הרשות המבצעת אינן נהוגות לרוב. זאת מכיוון שמשך הקדנציה שלהם אינה מוגדרת או תחומה - הם משמשים בתפקידם כל עוד הם זוכים באמון הפרלמנט, מצב שיכול להימשך לכל תקופת חייהם. פרלמנטים רבים יכולים להתפזר לבחירות בזק, כך שמשך הקדנציה של חבריהם, ושל חברי הרשות המבצעת, משתנה בהתאם למצב הפוליטי. עם זאת, מדינות כאלו כן מטילות מגבלות קדנציות על בעלי משרות אחרות, בעיקר מחזיקי משרות סמליות. כך למשל ברפובליקות פרלמנטריות עם נשיא ייצוגי וראש ממשלה ביצועי, הנשיא כן מוגבל למספר קדנציות או לעיתים אף לאחת.
בין השנים 1982 - 2018 קבעה חוקת סין כי הנשיא של הרפובליקה העממית של סין, סגן הנשיא, ראש ממשלה או סגן ראש הממשלה אינם יכולים לכהן יותר משתי קדנציות רצופות, אם כי אין מגבלת כהונה למזכיר הכללי המפלגה הקומוניסטית של סין שהוא למעשה המנהיג העליון של סין. בחודש מרץ 2020 העביר הקונגרס הלאומי העממי סדרה של תיקונים חוקתיים שכללו הסרה של מגבלות הכהונה עבור הנשיא וסגנו בהצבעה שגם כללה תיקונים לחיזוק מעמדה המרכזי של המפלגה הקומניסטית במדינה.
המנון טג'יקיסטן
ההמנון הלאומי של טג'יקיסטן (בטג'יקית: Суруди миллии Тоҷикистон, או בקיצור Суруди миллӣ) אומץ רשמית בשנת 1991. מילותיו נכתבו על ידי גולנזר קלדי ואת המנגינה הלחין סולימאן יודקוב.
מילות השיר בכתב לטיני
<DIV dir=ltr> kaşidajem,
</DIV>
מילות השיר בכתב קירילי
<DIV dir=ltr> </DIV>
קישורים חיצוניים
<div class="mw-content-ltr">
STS-130
STS-130 היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-8 בפברואר 2010.
המשימה
משימה זו הביאה אל תחנת החלל את צומת 3, המכונה "טרנקוויליטי" (שלווה), ואת הקופולה- מעין מרפסת חלל שתאפשר תצפית פנורמית מתוך התחנה החוצה. הקופולה תאפשר קו ראייה ישיר אל הזרועות הרובוטיות של התחנה, עבור המפעיל שלהן.
ב-7 בינואר 2010 התגלה כי נבקע אחד מתוך 4 הזרנוקים המזרימים אמוניה לקרור התאים. לכן הוחלט להחליף את כל ארבעת הזרנוקים באחרים.
יום 1
מעבורת החלל אנדוור אמורה הייתה להיות משוגרת ב־4 בפברואר 2010. שיגורה נדחה ל-7 בפברואר 2010, ועקב עננות באזור מרכז החלל נדחה שנית ל-8 בפברואר. אנדוור שוגרה למשימתה הכמעט אחרונה בשעה 11:14 שעון ישראל, והשיגור עבר ללא תקלות.
יום 2
ביום השני למשימה זו סרקו צוות המשימה באמצעות מצלמות שהותקנו על הזרוע הרובוטית, נוהל שקבעה נאס"א מאז אסון מעבורת החלל קולומביה. בנוסף, ביום זה התכוננה מעבורת החלל אנדוור לעגינה עם תחנת החלל הבינלאומית.
נחיתה
לאחר 14 ימים בחלל, ולאחר שגמאה כ-9.189 מיליון ק"מ, המעבורה וצוותה נחתו ב-22 בפברואר בשעה 03:22:10 (05:22:10 שעון ישראל).
צרטוזאורוס
צרטוזאורוס (שם מדעי: Ceratosaurus) הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הצרטוזאוריים.
מאפיינים
הצרטוזאורוס הוא תרופוד ופירוש שמו הוא "לטאת הקרן" על שם הבליטות הגרמיות דמויות הקרניים בגולגולתו, בייחוד הבליטה הגבוהה מעל האף. הוא חי בסוף תור היורה מלפני 153 מיליון שנה עד לפני 148 מיליון שנה. מאובנים שלו נמצאו באמריקה הצפונית, פורטוגל וטנזניה. הוא נתגלה לראשונה ב-1884 על ידי הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש. אורכו הממוצע הוערך כ-5 עד 6 מטר, אך באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נתגלה מאובן של צרטוזאור באורך של כ-8 מטר. שלושת גלילי כף רגלו נטו להתלכד לעצם אחת בדומה לעופות.
דיפנדרה, מלך נפאל
דיפנדרה מלך נפאל (Dipendra Bir Bikram Shah Dev; 27 ביוני 1971 – 4 ביוני 2001) היה יורש העצר של נפאל ומלכה דה יורה למשך שלושה ימים.
ב-1 ביוני 2001 רצח הנסיך דיפנדרה את הוריו המלך בירנדרה והמלכה אייסוואריה ואת שני אחיו בטבח משפחת המלוכה של נפאל. הרצח בוצע ככל הנראה בשל התנגדות הוריו לנישואיו עם בת זוגו. הוא ביצע את הטבח בהתכנסות המשפחה המלכותית למפגש משותף בארמון המלוכה נראינהיטי, בית המגורים של המלוכה הנפאלית. לאותו מפגש הוזמנו 24 איש מבני המשפחה המלכותית.
לאחר הטבח ניסה דיפנדרה להתאבד. הוא שקע בתרדמת ונפטר לאחר שלושה ימים. כיוון שאביו מת והנסיך עדיין חי בשלושת הימים שלאחר הרצח, הוא הפך אוטומטית, לפי חוקת המדינה, למלך נפאל. לאחר שנפטר ירש אותו דודו גיינדרה.
ג'ים סטרג'ס
ג'יימס אנתוני "ג'ים" סטרג'ס (באנגלית: James Anthony "Jim" Sturgess; נולד ב-16 במאי 1978) הוא שחקן קולנוע ומוזיקאי אנגלי, אשר מוכר בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "21", "הדרך חזרה", "יום אחד", "מעבר ליקום", "ענן אטלס" ו"ההצעה הטובה ביותר".
ביוגרפיה
לאחר לימודי התיכון, סטרג'ס עבר למנצ'סטר כדי ללמוד באוניברסיטת סלפורד בתקווה שזה יאפשר לו לקדם את המוזיקה שלו. הוא סיים את לימודיו בסלפורד בשנת 1999 עם תואר ראשון בדרמה ומדיה.
קריירה
סטרג'ס צבר לעצמו ניסיון כנער בהצגות תיאטרון רבות ובשנת 1994 בתפקידו הקולנועי הראשון בדרמה "גרסת בראונינג".
סטרג'ס פרץ לתודעה בשנת 2007 בדרמה המוזיקלית של ג'ולי טיימור "מעבר ליקום" בתפקיד הצעיר הבריטי ג'וד. ב-2008 שיחק סטרג'ס בתפקיד הראשי במותחן הפשע "21" בתור הסטודנט בן קמפבל ובתפקיד משני בדרמה התקופתית "נערת בולין האחרת" בתור הסופר ג'ורג' בולין האח של אן (נטלי פורטמן) ומרי (סקרלט ג'והנסון). ב-2009 השתתף בדרמה "לחצות גבולות" בתפקיד המוזיקאי היהודי בריטי גאווין קוסף.
ב-2010 הופיע סטרג'ס בדרמה של פיטר ויר "הדרך חזרה" בתפקיד הראשי של יאנוש ווייצ'זאק, צעיר פולני הנלקח בשבי הסובייטי ובדרמה הרומנטית "יום אחד" בתפקיד דקסטר מאיו לצידה של אן האת'וויי. בנוסף דיבב סטרג'ס בסרט האנימציה "אגדה עם כנפיים" את דמותו של הינשוף סורן.
בשנת 2012 השתתף סטרג'ס בפרויקט ההרפתקאות הבדיוני המוערך של האחים וואשובסקי וטום טייקוור "ענן אטלס", בסרט שיחק בלא פחות מ-6 תפקידים שונים בעלילות שונות. באותה שנה שיחק גם בדרמה הבדיונית "הפוכים" בתפקיד אדם קירק לצידה של קירסטן דנסט. ב-2013 שיחק סטרג'ס במותחן הפשע האיטלקי המוערך "ההצעה הטובה ביותר" בתפקיד רוברט המסייע לגיבור העלילה וירג'יל אולדמן (ג'פרי ראש).
בשנת 2018 שיחק לצדם של אמבר הרד ובילי בוב תורנטון במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989.
פלמינגו ג'יימס
פלמינגו ג'יימס (שם מדעי: Phoenicoparrus jamesi) הוא מין עוף מים מסדרת הפלמינגואים. הפלמינגו חי בדרום אמריקה במדינות פרו, ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה. הוא קרובו לסוג של פלמינגו האנדים.
מין זה חי לעיתים יחד עם פרטים מהמינים פלמינגו צ'יליאני ופלמינגו האנדים באותם אגמים. עד שנת 1956 חשבו שנכחד אך אז התגלתה אוכלוסייה שלו. הנקבה מטילה לרוב ביצה גדולה, לעיתים רחוקות שתיים שאורכה 7.8-4.9 מ"מ ושוקלת בממוצע 115 גרם. כיום יש כ-64,000 פרטים של פלמינגו ג'יימס בעולם. הפלמינגו נקרא על שם הארי ברקלי ג'יימס (Harry Berkeley James) שתיאר אותו לראשונה.
תיאור
אורכו 90-92 ס"מ (בדומה לגובהו של הפלמינגו הזוטר) ומשקלו יכול להגיע ל-2 ק"ג. הפלמינגו צבעוני; גופו לבן ולקראת הצוואר הגוונים הם אדום-בורדו, הצוואר עצמו ורוד. בגבו של הפלמינגו יש פס ורוד הנמשך מאמצע הגב עד הזנב. בגוף יש את נוצות התעופה הנראות בעמידה כפס בצבע שחור. עיניהם של פלמינגואים צעירים בצבע אפור ואצל הבוגרים הן בצבע צהוב. לקראת העין יש משולש בצבע בורדו. הנוצות מכסות את כל גופו, מלבד הרגליים והמקור עצמו, להגנה ולתעופה. רגליו שחורות. צבעם של גוזלים שרק בקעו הוא אפור או לבן. המקור צבעוני ומיוחד, בחלקו הישר הוא צהוב ובחלקו הכפוף הוא שחור. צורתו הייחודית של המקור משמשת לסינון פלנקטון ממי המלח שבהם הוא נמצא. בצווארו של הפלמינגו יש 19 חוליות המאפשרות לו לסובב את הצוואר לכל כיוון.
ניתן להבדיל אותו משאר מיני המשפחה על פי הנוצות הצהובות בקצה המקור. מאפיין ייחודי נוסף לפלמינגו זה ולפלמינגו האנדים הוא הרגליים: אצל כל שאר המינים יש שלוש אצבעות הפונות קדימה ובוהן. ולפלמינגו ג'יימס ישנן שלוש אצבעות הפונות קדימה, והוא חסר בוהן. פלמינגואים צעירים צבועים באפור אך מקבלים את הצבע הוורוד שלהם מקרוטן הנמצא במזון. לפלמינגו ג'יימס יש 12-16 נוצות על הזנב. הפלמינגו לא יכול להירטב בגלל ציפוי שמן על נוצותיו, בדומה לעופות מים אחרים. הזכר והנקבה דומים בגווניהם אך הזכר גדול יותר מהנקבה בערך ב-10%. לעיתים, כאשר הבוגרים מולידים ומטפלים בגוזלים, הם עלולים לאבד את צבעם הוורוד. גוזלי פלמינגו נאספים לקבוצות שבהן ההורה מזהה את הגוזל על פי קולו. על אף שחוש הטעם של הפלמינגו מפותח מאוד כמעט שאין לו חוש ריח. בגני חיות נראו פלמינגואים שהבחינו בין מאכיליהם הקבועים למבקרים.
תפוצה
הפלמינגו חי במספר מצומצם של אזורים בעולם: דרום פרו, מערב ארגנטינה, מערב בוליביה ומזרח צ'ילה, באזורים אזורים טרופיים וסובטרופיים. בין הפלמינגואים, תחומי המחייה של פלמינגו ג'יימס הם המוגבלים ביותר. הפלמינגו חי באגמים מלוחים, שבהם שוכנים הסרטנים המיקרוסקופיים והפלנקטון שהוא אוכל. הפלמינגו בדרך כלל לא נודד, אך יכול לעבור לאזורים אחרים בעקבות בצורת או דבר דומה.
אכילה והאכלה
הפלמינגו ניזון מצורניות, דגים קטנים, סרטנים, רכיכות ומאצות כחולות, ירוקות ואדומות. בעת הקינון, הן אצל פלמינגו ג'יימס והן אצל פלמינגו האנדים, הזכר והנקבה מאכילים את הגוזלים במזון שעוכל אצל הבוגרים בעזרת הזפק. ההבדל בהאכלה בין שני המינים הוא הרכב הפרולקטין בהפרשה. כפי שהוזכר לעיל, מטרתו של מבנה המקור הייחודי היא להוות מסנן שמפריד בין המים לפלנקטון. בשתי הלסתות יש זיפים. גם הלשון עוזרת בסינון: היא בשרנית ופועלת כמשאבה, תוך כדי שהמים המלוחים יוצאים והפלנקטון נכנס. בנוסף לכך, היא גם מחוספסת והמבנה המיוחד שלה מאפשר לפלמינגו להרגיש האם המים מסוננים או לא.
STS-129
STS-129, היא משימה בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א, ששוגרה ב-16 בנובמבר 2009.
נאס"א הזמינה לראשונה מאה מתוך ה"עוקבים" של הערוץ של נאס"א בטוויטר, מרחבי ארצות הברית, לצפות בשיגור ולסייר במרכז החלל קנדי.
זוהי המשימה האחרונה ששימשה גם להעברת צוותים אל תחנת החלל הבינלאומית וממנה. החלפות הצוותים הבאות יבוצעו על ידי חלליות סויוז רוסיות בלבד (עד שיגור משימת SpaceX Crew-1 על גבי חללית דרגון 2 בשנת 2020).
המשימה
משימה זו הביאה אל תחנת החלל הבינלאומית שני מנשאים לוגיסטיים, EXPRESS 1 ו־EXPRESS 2. המנשאים הכילו חלקי חילוף עבור התחנה - גירוסקופים חלופיים, מיכלי חנקן, משאבות ומכל אמוניה, וחלקים נוספים. חלקי חילוף אלה, וחלקי חילוף שהובאו לתחנה במשימות הקודמות והבאות, אמורים היו להספיק לצורכי התחנה למספר שנים, לאחר הוצאת מעבורת החלל משירות בשנת 2010. חלליות אוריון לא יכולות להביא חלקי חילוף גדולים אל התחנה, כפי שיכולה המעבורת.
בנוסף, חיווט הצוות מחדש, יחד עם הצוות הקבוע של התחנה, כבלי מתח, נתונים, ומוליכי אוויר אל המיקום החדש של מודול "צומת 3" (Node 3), המכונה "טרנקוויליטי", שמיקומו המקורי על מודול "הרמוני" שונה מן הצד הפונה אל כדור הארץ אל צדו השמאלי. עבודות אלה בוצעו הן בתוך התחנה, והן בחלקה החיצוני בהליכות חלל. "צומת 3" יובא על ידי STS-130.
יום טיסה ראשון
מעבורת החלל אטלנטיס שוגרה ללא תקלות בשעה 14:28 שעון מזרח ארה״ב מכן 39A במרכז החלל קנדי, לטיסתה הלפני אחרונה. צוות הקרקע זיהה בצילומי השיגור שלוש פיסות שנפלו ממכל הדלק החיצוני, אך הן נפלו בשלב מאוחר מכדי שיוכלו לצבור תאוצה משמעותית באוויר הדליל של השכבות העליונות של האטמוספירה.
יום טיסה שני ושלישי
יום הטיסה השני הוקדש לבדיקות שגרתיות של מגן החום של המעבורת בעזרת מצלמות המותקנות על הזרוע הרובוטית שלה, כדי לבדוק אם ניזוק במהלך השיגור.
ביום השלישי הצוות הושכם לצלילי השיר "האייר גראונד" של סטיבי וונדר, שנבחר על ידי מומחה המשימה בובי סאטשר. מספר דקות לפני השעה 12 בצהריים (שעון מזרח ארה״ב) עגנה המעבורת בתחנת החלל הבינלאומית. כשלוש שעות וחצי מאוחר יותר, כבר הוצמד המינשא הלוגיסטי Express 1 אל תחנת החלל, בעזרת הזרועות הרובוטיות של המעבורת ושל התחנה.
יום טיסה רביעי
יום זה הוקדש לפעילות חוץ רכבית, שבוצעה על ידי פורמן וסאטשר. הפעילות נועדה להתקין על צידה החיצוני של התחנה חלקי חילוף שהובאו עם המעבורת - ביניהם גם אנטנת ערוץ S חלופית השוקלת כ-120 ק"ג, להתקנת מספר כבלי נתונים שחיבורם נכשל במשימת STS-128, וגירוז מתקני אחיזה המשמשים את הזרוע הרובוטית היפנית על התחנה. סאטשר, שביצע את הגירוז, הוא רופא אורתופד בהכשרתו, ורנדי ברזניק, שפיקח על הפעולות מתוך התחנה, התבדח: "יש לנו עדויות מצולמות לניתוח האורתופדי הגבוה ביותר שבוצע מעולם. אנחנו יודעים שנאס"א לא שכרה את בובי בגלל המראה היפה שלו".
האסטרונאוטים ביצעו את משימותיהם מהר מן הצפוי, ולכן החלו גם בביצוע משימה שנועדה ליום הטיסה השישי - התקנת פלטפורמה שנועדה לאחסון חלקי חילוף נוספים. הם נתקלו במספר ברגים עקשניים במהלך ביצוע משימה זו, ולבסוף חילצו אותם על ידי כך שפורמן הכה בבורג בפטיש, בעוד סאטשר מנסה לסובב אותו ימינה ושמאלה, עד שישתחרר. ברזניק העיר: "אתם מקבלים את פרס מקגייוור הרשמי על עבודתכם".
זוהי הליכת החלל הראשונה של סאטשר, והרביעית של פורמן.
במקביל, הודיע צוות הקרקע לאסטרונאוטים שהבדיקות שביצעו למגן החום של המעבורת לא העלו חשש לנזקים, ואין צורך בבדיקה נוספת לפני עזיבת התחנה.
ניקול סטוט, המתוכננת לשוב אל כדור הארץ עם המעבורת, חגגה היום את יום הולדתה ה-47.
יום טיסה חמישי
ביום החמישי עיקר הפעילות הייתה העברת ציוד מן המעבורת אל תחנת החלל, וראיונות לתקשורת.
לקראת סוף היום, כאשר האסטרונאוטים התכוננו לישון, הופעלה לפתע התראה על ירידת לחץ אוויר בתוך התחנה. האזעקה גרמה להפסקת פעולת מאווררים, מה שהרים עננת אבק שהפעילה בתורה את אזעקת השריפה. בסופו של דבר, לאחר בדיקות שנמשכו כשעה, לא נתגלתה דליפת אוויר, והצוות חזר לישון.
יום טיסה שישי ושביעי
ביום השישי נערכה הליכת החלל השנייה למשימה זו. במהלך כשש שעות, האסטרונאוטים פורמן וברזניק, שזו לו הליכת החלל הראשונה, התקינו על צדה החיצוני של התחנה שתי פלטפורמות עמוסות חלקי חילוף, וביצעו עבודות תחזוקה. המשימות בוצעו בזמן קצר מהמתוכנן, ולכן האסטרונאוטים ביצעו גם מספר משימות שנועדו להליכת החלל הבאה. הם התקינו מצלמת וידאו אלחוטית, והזיזו מתקן מסוים כדי לפנות מקום להליכות חלל הבאות.
באותו זמן, כרעה אשתו של ברזניק ללדת את בתם הביולוגית הראשונה (הזוג אימץ את בנם הבכור, הגדול ממנה בשלוש וחצי שנים מוקדם יותר באותה שנה). בסופו של דבר הלידה התעכבה, והסתיימה במהלך הלילה שבין יום הטיסה השישי והשביעי, בלידת בת בשם אביגייל מיי ברזניק. במהלך יום הטיסה השביעי האסטרונאוטים נחו מעט, התראיינו לאמצעי התקשורת, והמשיכו להעביר ציוד מן המעבורת אל התחנה.
יום טיסה שמיני
ביום השמיני בוצעה הליכת החלל השלישית והאחרונה למשימה זו, במהלכה ברזניק וסאטשר הצמידו לצדה החיצוני של המעבורת מספר חומרים, ביניהם סוג חדש של טפלון, כדי לבדוק את עמידותם לקרינה אולטרה סגולה, חמצן אטומי והטמפרטורות הקיצוניות של החלל. בנוסף, הותקן מכל חמצן על חלקו החיצוני של מנעל האוויר "קווסט", שיסייע להעלות ולהוריד את הלחץ האטמוספירי במנעל כאשר אסטרונאוטים נכנסים ויוצאים מן התחנה.
יום טיסה תשיעי
ביום התשיעי למשימה נפרדו צוותי המעבורת והתחנה, כאשר צוות המעבורת סגר את הצוהר בינה לבין התחנה, עם ניקול סטוט בצד המעבורת. לפני שנפרדו, ערך הצוות המשותף את טקס העברת הפיקוד על התחנה, מן המפקד הנוכחי, פרנק דה-וין הבלגי, אל המפקד הבא, ג'ף ויליאמס האמריקאי. ויליאמס העניק לסטוט סיכה המציינת את משימת החלל הראשונה שלה, אותה היא מסיימת כעת. כמו כן, במהלך היום הועבר עוד מעט ציוד בין התחנה למעבורת, כולל חלק מקולקל של המתקן למיחזור שתן ולחות, שהובא אל התחנה באחת הטיסות הקודמות.
יום טיסה עשירי
היום החל בהתנתקות המעבורת מתחנת החלל, לקראת נחיתתה ביום ה-11. לאחר ההתנתקות ביצעה המעבורת תמרון שגרתי סביב התחנה, כדי לצלם אותה מבחוץ, והחלה להתרחק לקראת נחיתה. בנוסף, בוצעו שוב סריקות של מגן החום בעזרת מצלמות המותקנות על הזרוע הרובוטית של המעבורת. תקלה במערכת ריקון השתן במעבורת גרמה לכך שרק חלק מן הפסולת רוקן אל החלל, אך בעיה זו לא צפויה להקשות על הפעילות עד הנחיתה.
יום טיסה אחד עשר ושנים עשר
היום האחד עשר, ה-26 בנובמבר, היה יום חג ההודיה בארצות הברית, וצוותי המעבורת ותחנת החלל חגגו את החג באכילת תרנגול הודו מיובש ומזון מסורתי אחר.
מעבורת החלל אטלנטיס נחתה ביום הטיסה השנים עשר, ה-27 בנובמבר 2009 שעה 09:44 שעון מזרח ארה״ב, במסלול 33 של מרכז החלל קנדי, בניסיון הנחיתה הראשון.
פטגוניה (חברה)
Patagonia, Inc היא חברה אמריקאית לביגוד. הוקמה על ידי איבון שווינארד ב-1973 והמטה שלה ממוקם בוונטורה שבקליפורניה. פטאגוניה מפעילה חנויות ב-10 מדינות ברחבי העולםומפעלים ב-16 מדינות.
היסטוריה
ב-1957, איבון שווינארד, מטפס מצוקים אמריקאי, החל למכור ציוד לטיפוס הרים שיוצר בעבודת יד באמצעות חברה שהקים בשם Chouinard Equipment. הוא עבד לבד במכירת הציוד עד 1965, אז החל לשתף פעולה עם טום פרוסט כדי להעלות את האיכות של מוצריו ולהתמודד עם בעיית ההיצע המוגבל שלו מול ביקוש הולך וגובר.
החנות הראשונה של פטאגוניה, שנקראה Great Pacific Iron Works, נפתחה ב-1973 במפעל לשעבר לאריזת בשר בוונטורה. ב-1981 אוחדו פטאגוניה ו-Chouinard Equipment במסגרת Great Pacific Iron Works. ב-1984 שינה שווינארד את שם החברה ל-Lost Arrow Corporation.
פטאגוניה הרחיבה את קו המוצרים שלה כך שכלל ביגוד המיועד לענפי ספורט נוספים כמו גלישה. בנוסף, החלה להציע מוצרים דוגמת מזון מחנאות. בסוף העשור השני של המאה ה-21 עלתה תפוצת אפודי הצמר הממותגים של פטאגוניה בקרב מנהלים פיננסיים, ובשנת 2019 הכריזה החברה כי בכוונתה להגביל את הפצת המוצרים הממותגים שלה לחברות המחויבות ליוזמות סביבה, חברה וממשל תאגידי.
ייצור
ביוני 2016 פרסמה החברה רשימת עקרונות לטיפול בחיות שמשמשות לייצור בגדי הצמר, כמו גם דרכים לשימוש בקרקע ולעידוד קיימות.
באפריל 2017, Patagonia הודיעה שניתן יהיה להחזיר סחורה במצב טוב תמורת זיכוי על מוצרים חדשים. הסחורה המשומשת תנוקה, תתוקן ותימכר באתר שלה תחת הקטגוריה של בגדים משומשים. ב-2019 השיקה תוכנית שמייצרת ומוכרת בגדים שעשויים משאריות בדים של החברה.
ב-2019 הכריזה החברה על כוונתה להפוך לנייטרלית מבחינה פחמנית עד 2025. ב-2021 הודיעה שלא תייצר עוד את הבגדים שלה עם הלוגו כדי לשפר את אורך החיים של הבגד.
בדצמבר 2021, הגיש המרכז האירופאי לחוקה ולזכויות אדם תלונה נגד פטאגוניה ומותגים נוספים בבית משפט הולנדי בטענה שהם עושים שימוש בעבודות כפייה של בני המיעוט האויגורי במחוז שינג'יאנג שבסין.
פעילות חברתית
מאז 1985, מתחייבת Patagonia ש-1% מהמכירות שלה יעברו לארגוני סביבה דרך ארגון One Percent for the Planet, שאיבון שווינארד הוא בין החברים המייסדים שלו. ב-2015 השיקה החברה את Common Threads Partnership שמאפשרת מכירה ישירה של בגדים משומשים מתוצרתה. ב-2016, התחייבה לתרום 100% מהרווחים שלה ממכירות בלאק פריידיי לארגוני סביבה, בסכום כולל של 10 מיליון דולר. ביוני 2018 תרמה 10 מיליון דולר שחסכה עקב קיצוצי המיסים שהוביל ממשל טראמפ ל"קבוצות המחויבות להגנה על האוויר, האדמה והמים ומציאת פתרונות למשבר האקלים".
בפברואר 2017, הובילה חרם על תערוכת המסחר Outdoor Retailer שמתקיימת באופן מסורתי בסולט לייק סיטי שביוטה, בגלל חקיקה שקודמה במדינה במסגרתה יועברו אדמות פדרליות לשלטון המדינה. בעקבות החרם אליו הצטרפו מספר חברות נוספות הודיעה החברה שמארגנת את האירוע שתעביר אותו למדינה אחרת.
ב-6 בדצמבר 2017, עתרה נגד ממשלת ארצות הברית והנשיא דונלד טראמפ עקב הכרזותיו על כוונתו להקטין את השטח המיועד לאנדרטה Bears Ears National Monument ב-85% וכן של האנדרטה Escalante National Monument ב-50%. החברה הסתמכה על הפרשנות לסעיף הרכוש בחוקה האמריקאית במסגרתו מקנה המדינה לקונגרס את הסמכות לנהל אדמות פדרליות. הטענה שהועלתה הייתה שחוק העתיקות מ-1906 לא העניק לנשיא סמכות לשנות את ייעודי האנדרטה שהוגדרו על ידי נשיא קודם.
ביולי 2020, השעתה את הפרסום שלה בפייסבוק ובאינסטגרם במסגרת מאבק "להפסיק עידוד שנאה למען רווחים" מצד ארגוני זכויות האזרח בארצות הברית משום שלטענתם החברה עושה מעט מדי במאמץ לרסן את הפצת השנאה באתריה.
חמשת הכללים
חמשת הכללים, או חמשת הצווים (בפאלי: פאנצ'אסילה), הם חמישה חוקים המהווים את קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם. בודהיסטים מכל הזרמים הבודהיסטים שאינם נזירים, מקבלים על עצמם צווים אלה.
חמשת הצווים הם:
האנשים הרגילים מבטיחים ללכת על פי צווים אלה בזמן שהם הופכים לבודהיסטים, כאשר הם "לוקחים מחסה" בשלוש אבני החן: בבודהה (מורה), בדהרמה (לימוד), ובסנגהה (קהילת הנזירים והנזירות). מתרגל שאינו נזיר הלוקח על עצמו את הצווים נקרא אופאסקה (חסיד בעל בית).
נאמר שהבודהה חשב על חמשת הכללים מתוך חמלה, ולא מתוך רצון לשלוט בהולכים אחריו, ולכן יש לקחת אותם מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית. יש לראות בהם קווים מנחים לעבר חיים של הארה, ולא סתם כחוקי מוסר שנכפים מבחוץ ושיש לציית להם בכל זמן. החוקים נועדו לאפשר חיים בצוותא שתומכים בתרגול הדרך הבודהיסטית וכן לתת איזון פסיכולוגי ומניעה של קונפליקטים.
הבודהה אמר שציות לכללים הוא מתנה של אדם לעצמו ולאחרים. הוא גם תיאר את התגמולים של הליכה אחר הכללים, ואת ההשלכות הרעות של שבירתם.
מלבד חמשת הכללים, כל אדם יכול לקבל על עצמו דרגות גבוהות יותר של תרגול: שמונה, עשרה – או נזירות מלאה, שבה מעל מאתיים כללים.
תיאודור אור
תיאודור אור (נולד ב-20 במרץ 1934) הוא משפטן ישראלי, שכיהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון וכשופט בית המשפט העליון.
קורות חייו
תיאודור אור נולד ב-20 במרץ 1934 בפולין, וכשהיה בן שנתיים עלה לישראל. סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר תיכון מחוזי בעפולה (כיום תיכון בן-גוריון). כספורטאי, שיחק בעמדת הרץ הימני ב"הפועל בלפוריה" עד שנפצע במשחק בעת היותו סטודנט והחליט לפרוש מכדורגל.
בשנת 1952 התגייס לצה"ל ושירת בו תוך כדי לימודי משפטים באוניברסיטה העברית, אותם החל שנה טרם גיוסו, בשנת 1951. בשנת 1955 סיים את שירות החובה בצה"ל ובמקביל סיים בהצטיינות גם את לימודי המשפטים. במאי 1957 קיבל תואר שני במשפטים מהאוניברסיטה העברית. בדצמבר 1957 החל לעסוק בעריכת דין. הוא פתח את משרדו בעיר עפולה, שפעל בשותפות עם משרד עורכי הדין בר-רב-האי-ארדשטיין מחיפה.
אור עסק בעריכת דין במשרד הפרטי במשך עשור, עד דצמבר 1967, עת מונה לכהן כשופט בית משפט השלום בעפולה. כשלוש שנים לאחר מינוי לשופט בית משפט השלום בעפולה, באוקטובר 1970, מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת. אור מונה לשופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת מספר פעמים, עד שבשנת 1973 מונה במינוי של קבע.
בספטמבר 1982 מונה לשופט בפועל בבית המשפט העליון למשך שישה חודשים, עד למרץ 1983. עם סיום כהונתו כשופט בפועל בבית המשפט העליון מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, ואף שימש מספר פעמים כנשיא בפועל של בית משפט זה.
ביוני 2003 מונה אור לכהן כמשנה לנשיא בית המשפט העליון אהרן ברק. ב-18 במרץ 2004 פרש אור מבית המשפט העליון לגמלאות עם הגיעו לגיל 70.
תפקידים ציבוריים
מה-1 בדצמבר 2007 כיהן אור כיו"ר הוועדה לבחירת היועץ המשפטי לממשלה, לקדנציה בת ארבע שנים. בתפקיד זה, זכה השופט לביקורת לאחר שלא גילה לוועדה כי אחד ממומלציו לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, מנהל בתי המשפט משה גל, מעסיק את אשתו כיועצת בתפקיד אמון (ללא מכרז), התברר גם כי משה גל פעל לסלק תביעה מביכה (על ידי מתן פיצוי כספי מהקופה הציבורית) של אדם שנפגע מסחבת שנקטה רעייתו של תיאודור אור.
בין תפקידיו, משמש אור כיו"ר הוועדה הממנה של מועצת הנאמנים של המרכז הישראלי לאפוטרופסות, כנשיא האיגוד הישראלי לשחמט, וכיו"ר חבר הנאמנים של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ספר אור
לרגל פרישתו מכס השיפוט נערך על ידי פרופ' אהרן ברק, והשופטים רון סוקול ועודד שחם ובסיוע מערכת כתב-העת "משפט ועסקים" של בית ספר רדזינר למשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ספר לכבודו בשם "ספר אור".
הספר הוא אסופת מאמרים שנכתבו על ידי כותבים שונים בהוקרה וכמחווה על פועלו השיפוטי הרב. הספר משקף את תחומי העיסוק המגוונים שבהם עסק. הספר כולל שישה שערים ובהם 21 מאמרים בתחום דיני הנזיקין, דיני חוזים, משפט העבודה, המשפט הפלילי, השפיטה, המשפט החוקתי, המנהלי ומשפט המס. כמו כן, כולל הספר את תמצית דו"חות הוועדות הציבוריות בראשן עמד השופט אור, הוועדה לבדיקת מבנה בתי המשפט בישראל וועדת החקירה לבירור ההתנגשויות בין כוחות הביטחון לבין אזרחים ישראלים באוקטובר 2000.
משפט אלי הורביץ
מנכ"ל טבע אלי הורביץ הואשם על ידי הפרקליטות בעבירות מס, הורשע במחוזי על ידי השופטת המחוזית איילה פרוקצ'יה, ונדון למאסר. הערעור נידון על ידי הרכב שכלל את השופטים אור, יעקב טירקל ויצחק אנגלרד. הורביץ יוצג על ידי פנחס רובין, חברו הטוב של השופט אור, בניגוד לכללי האתיקה של השופטים, שחוברו על ידי הנשיא בדימוס מאיר שמגר. השופט אור סירב לפסול עצמו ואף זיכה את הורביץ, ואילו עתירה לבג"ץ שהגיש העיתונאי יואב יצחק נדחתה.
אנזו שיפו
וינצ'נזו "אנזו" שיפו (נולד ב-19 בפברואר 1966) הוא כדורגלן עבר בלגי ממוצא איטלקי ששיחק בעמדת הקשר. שיפו שיחק בנבחרת בלגיה, עימה השתתף בארבעה מונדיאלים, הישג שבו זכו רק עוד שני כדורגלנים בלגים.
ב-1987 עבר שיפו לאינטר מילאנו, אך לא זכה להצלחה רבה. לאחר ששיחק עונה בודדת באינטר ובבורדו, עבר שיפו לאוסר. ביצועיו בקבוצה היו נאים, והוא הבקיע במדיה 25 שערים בשתי עונות. ב-1991 שב שיפו לאיטליה וחתם בטורינו, וכבר באותה העונה העפיל עמה לגמר גביע אופ"א. בתום שנתיים בקבוצה עבר למונקו. ב-1997 חזר לאנדרלכט, בה סיים את קריירת המשחק שלו ב-2000, כשאובחנה אצלו דלקת מפרקים כרונית.
נבחרת לאומית
שיפו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה בשנת 1984 במשחק כנגד נבחרת יוגוסלביה. הוא שותף בטורנירי הגמר של המונדיאל ב-1986, ב-1990, ב-1994 וב-1998, שבהם שיחק ב-16 משחקים. בסך הכל, הופיע שיפו ב-84 משחקים של הנבחרת שבהם הבקיע 18 שערים.
בעיות תחבורה
בעיות תחבורה (באנגלית: Traffic Troubles) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1931. זהו הסרט הקצר ה-26 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שהופק והשני באותה השנה.
עלילה
מיקי נוהג במונית מואנשת בעיר, ואוסף חזיר כל כך שמן שהוא מכביד על המכונית. חתול שוטר תנועה כעסן מעיר באופן מאיים למיקי על כך שהוא מעכב את התנועה, ומיקי נוסע משם כמיטב יכולתו. מיקי נקלע לעימות עם מכונית זעירה המונעת על ידי כלב, ושניהם חותכים זה את זה עד שהם עוברים מהמורות מלאות בוץ. בנסיעה על כביש מחוספס, החזיר נופל מהמכונית, ואחרי ניסיון חניה אלים במיוחד - מיקי מגלה שהנוסע שלו איננו.
לנסיעה הבאה שלו, מיני מאוס ממהרת להגיע לשיעור הנגינה שלה, וזוג העכברים שורק ומנגן באקורדיון במהלך המסע. מיקי מקבל תקר, ומתקשה למלא שוב את הצמיג. פיט רגל-עץ, חובש כובע צילינדר וטוקסידו מרופט, מגיע בנהיגה על תלת-אופן המסומן "שמן הנחש של ד"ר פפ". הוא מתעקש למלא את המכונית בתרופת הפלא שלו, ואכן המכונית מתעוררת מיידית לחיים ומתרחקת במהירות, משאירה את מיקי מאחור. עד שהוא משיג אותה, המונית מתחילה בהתרסקות הרת אסון בחצר האסם.
הפקה
לפי האנימטור בן שרפסטין, הסרט נוצר בהשראת תקרית שבה וולט דיסני נקנס על ידי שוטר תנועה.
האנימטור דייוויד הנד נזכר שצייר את הסצנה שלמונית מתפוצץ הצמיג מספר פעמים עבור דיסני, שלא היה מרוצה ואמר שאין בה מספיק אקשן מוגזם. הנד לסוף צייר רצף כל כך קיצוני ומוגזם שחשב שדיסני יבין את הנקודה, אבל כשדיסני ראה את הרצף, הוא חייך, "הנה! יש לך את זה! למה לא עשית את זה ככה מלכתחילה?".
הסרט שימש כבסיס לסיפור שנמשך שבוע ברצועת הקומיקס מיקי מאוס של פלויד גוטפרדסון, אשר פורסמה ב-12 בינואר עד 17 בינואר 1931. (זה היה שבוע מיד לאחר רצועת קומיקס בהשראת סרט קצר אחר, "הפיקניק"). הרצועה כללה בדיחה שנחתכה מהסרט, עם מיקי הנמנע מדו"ח חניה מול ברז כיבוי על ידי הסוואת הברז כלקוח.
ביקורת
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב כותב: "'בעיות תחבורה' הוא באמת סרט מצחיק ללא שירים או ריקודים, אבל עם אקשן מהיר, שפע של בדיחות שמובילות לסיום מפואר, והנפשה מרהיבה וגמישה. גולת הכותרת המיוחדת היא סצנה מצחיקה שבה שוטר שואל את מיקי שאלות רבות תוך שהוא משתיק אותו בו-זמנית... 'בעיות תחבורה' הוא הסרט הטוב ביותר של מיקי מאוס משנת 1931, והסרט המצויר הראשון של מיקי שבאמת מעולה מאז 'ספינת הקיטור וילי'".
ראיין קילפטריק, מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", מסכים: "הכל נעשה היטב ומצחיק באופן יוצא מן הכלל. ייתכן שזה היה הסרט הקצר של מיקי המצחיק ביותר עד כה".
ב-6 במאי 1931, מגזין וראייטי פרסם: "לא כל כך הרבה דיבורים ומוזיקה בסרט זה, אלא הרבה אקשן סביב מונית. לא מעל ולא מתחת לאחרים בסדרה הזו. למיקי מאוס יש מונית שמתנהגת בצורה אנושית, מדלגת מדרכם של מכוניות אחרות וכו'. חידוש מסוים נגזר מכך והאופן שבו המכונית בורחת בהתקף לאחר שתיית חומר תרופתי. הציור מוגדר היטב, צילום ברור והקלטה סבירה".
ב-10 במאי 1931, עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "מצחיק. בעיית התחבורה מטופלת היטב על ידי מיקי בהפצה ההומוריסטית הזו. וולט דיסני אסף המון בדיחות חדשות וחדשניות שמעוררות צחוק באופן וודאי. מיקי מתחיל בתור נהג מונית אבל מתקשה בנסיעה עם חזיר גדול כלקוח. האקשן הוא מהיר והסנכרון והאפקטים עשויים היטב".
חוק המאבק בארגוני פשיעה
חוק המאבק בארגוני פשיעה נחקק בעקבות הצורך להילחם בפשע המאורגן בישראל. את הצעת החוק הניע משרד המשפטים והחוק נחקק באופן רשמי בשנת 2003, כאשר מאיר שטרית היה שר המשפטים.
ארגון פשיעה הוא קבוצה של בני אדם מאוחדים או לא מאוחדים שפועלים בתוכנית מאורגנת שנמשכת לאורך זמן ועוברת על עבירות בישראל כגון פשע.
הענישה בארץ שונה בין אדם לאדם לפי תפקידו בארגון: אדם העומד בראש ארגון הפשיעה או פועל כחלק מהארגון כגון: מנהל, מארגן וממן יקבל עונש מאסר של כ-10 שנים, אדם שמנצל את מעמדו בחברה למען פעילויות בארגון יקבל עונש מאסר של כ-10 שנים, אדם שעבר על כל העבירות הקיימות והוא חלק מהארגון יקבל עונש מאסר של כ-20 שנים.
מטרת החוק
מטרת החוק, להילחם בצורה יעילה בפשע המאורגן. בנוסף חוק זה הקל על בית המשפט בהחלטות על רכוש שהושג באופן לא חוקי ונתינת עונשים שונים. החוק בא להתמודד עם התופעות של פשיעה מאורגנת ועם המבנה של ארגוני פשיעה, הגורם לעיתים קרובות קושי בהוכחת הקשר בין ראש הארגון לבין ביצוען של עבירות שנעברו על ידי אחרים.
השפעת החוק
בישראל גאתה בעיית הפשיעה בעקבות כוחן הגובר של משפחות פשע כגון: רוזנשטיין, אבוטבול ויצחק אברג׳יל כמו גם בחברה הערבית ובתפוצת הנשק החם (תקני ולא תקני). הגורם האחראי המרכזי להתמודדות עם הנגע הזה הוא המדינה והמשטרה.
פעולות ארגוני הפשיעה
ארגוני הפשיעה עוסקים בעברות על החוק במטרת רווח כספי כגון הברחת סמים מסוכנים והפצתם, זנות, הלוואות ב"שוק אפור" וגביית החובות, ניהול בתי קזינו, הימורים, ניהול משחטות רכב והפצת ומכירת החלקים למדינות שונות, גביית דמי הגנה והלבנת הון.
ארגוני פשע שומרים על חשאיות פעילותיהם האסורות אך ארגוני פשע רבים מחזיקים במקביל גם עסקים חוקיים, כגון הימורים מורשים, בנייה והובלת אשפה, שפועלים במקביל ומספקים כיסוי לסחר בסמים, הלבנת כספים, זנות, סחיטה וסחר במידע פנים.
ההיסטוריה של החוק
עד שהחוק יצא לפועל היו מספר גדול של הצבעות בעד ונגד החוק. בהצבעה העשירית הצביעו 4 חברי הכנסת בעד החוק ו-33 הצביעו נגד החוק ו-6 נמנעו מהצבעה.
בהצבעה האחרונה לחוק חל מהפך, ו-43 חברי הכנסת הצביעו בעד החוק, ולא היו מתנגדים, וכך החוק יצא לפועל.
מסע אל התבונה
מסע אל התבונה הוא ספר מדע פופולרי עברי העוסק באחת השאלות הגדולות ביותר שהמדע מנסה לתת להן תשובה - האם קיימים חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ? הספר סוקר את תולדות היקום מתחילתו - מן המפץ הגדול ועד להופעתו של ההומו סאפיינס, האדם הנבון, תוך הצגת נושאים בתחומי האסטרונומיה, ביולוגיה, אבולוציה, כימיה והפיזיקה.
מחברי הספר הם חגי נצר ועמי בן בסט. נצר הוא פרופסור לאסטרופיזיקה, בעבר ראש המכון לאסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב ועוסק בתחומים של גלקסיות וקוואזרים. בן בסט הוא סופר ועיתונאי לענייני מדע, שפרסם רשימות רבות בנושאי מדע וטכנולוגיה בעיתונות הישראלית. חבר מערכת ויועץ מדעי של המגזין "מסע אחר".
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1999, בהוצאת ידיעות אחרונות.
מן הרעיונות המרכזיים בספר:
הספר כולל בתוכו תהיות פילוסופיות וסוציולוגיות. לפי הספר, כאשר מושגת תרבות תבונית נוצר מצב של ערעור יציבות קיומה. תרבות מתקדמת מפתחת במהרה נשק גרעיני, מזהמת את הטבע ומפתחת עליונות על הסובבים אותה שמובילה לתסיסה ולמלחמה. על כן, צריכה להתרחש גם התפתחות חברתית שתדאג לאיזון, כלומר תנועות אנטי מלחמתיות, דאגה לסובבים, ארגונים להגנת הטבע ועוד.
אבות ישורון
אָבוֹת יְשֻׁרוּן (נולד בשם: יְחִיאֵל פֶּרְלְמוּטֶר; 1 באוקטובר 1903, יום הכיפורים ה'תרס"ה – 22 בפברואר 1992, ה'תשנ"ב) היה משורר עברי ישראלי, חתן פרס ישראל לשנת תשנ"ב (1992).
ביוגרפיה
יחיאל פרלמוטר נולד בשנת 1904 בעיירה נסכיז' שבמחוז קובל בגוברניית ווהלין בתחום המושב של האימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו). אמו ריקל הייתה בת למשפחת האדמו"רים שפירא שחצרם הייתה בעיירה. הוא גדל בעיירה פשדמיישצ'ה, מקום מושבו של הסב פנחס פרלמוטר, איש עסקים, ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לעיר הסמוכה קרסניסטב (כיום בפולין), שבה הפעיל אביו ברוך טחנת קמח גדולה בבעלות העסק המשפחתי. בעת מלחמת העולם הראשונה יצא עם הוריו כפליט ושב לקרסניסטב בתום המלחמה. בשנת 1925, בתקופת העלייה הרביעית, עלה לארץ ישראל המנדטורית, ועבד כפועל חקלאי, פועל בניין ושומר בכרמים. על עברות שמו לאבות ישורון אמר בריאיון לדבר ב-1970 :
בני משפחתו נרצחו בשואה. אף על פי שהיה פטור משירות מחמת גיל, הוא התנדב להילחם במלחמת העצמאות ושירת בחטיבת כרמלי בצפון הארץ. המראות שראה במלחמה הביאו אותו לכתוב את "פסח על כוכים", שיר שהביע הזדהות עם גורל הפליטים הפלסטיניים, מה שהביא לביקורת רבה עליו (ראו בהמשך), אך הטבח במעלות ב-1974 שינה את גישתו לסכסוך הישראלי הפלסטיני ולאמונו בדו קיום ושלום בין שני העמים.
ישורון החל לפרסם שירים בכתב העת "טורים" בשנת 1934, ומאז פרסם כל השנים במוספים הספרותיים ובכתבי עת. ספרו הראשון, "על חַכמות דרכים", נדפס בשנת תש"ב (1942). על ספרו זה חתם עדיין בשמו הראשון. לאחר מכן החליט לעברת את שמו, תחילה קרא לעצמו "אבות הפניני" (הפניני - תרגום של פרלמוטר, שהוצע, לדברי ישורון, בידי אברהם שלונסקי), אך לאחר מכן החליט על "אבות ישורון" והחליף את שמו לשם זה רשמית ב-1950. ספריו הבאים: "רעם" (1961), "שלושים עמ' של אבות ישורון" (1964) ו"זה שם הספר" (1970), כבר נדפסו בשמו החדש.
בתקופה האחרונה לחייו החל לבקר בשבתות בבית מדרשו של האדמו"ר ממודז'יץ ברחוב דיזנגוף 36 בתל אביב ואף התקרב מאד לאדמו"ר, שהיה בעל ה"אמרי אש". בשבוע האחרון לחייו אף ביקש מאחד מחסידיו של בנו וממשיך דרכו של ה"אמרי אש" למסור לאדמו"ר (שהיה בעל ה"נחלת דן") שהוא חזר בתשובה שלמה.
מעט לפני מותו, התבשר ישורון כי זכה בפרס ישראל, אך זה לא זכה לקבלו.
אבות ישורון נפטר בתל אביב ב-1992, בן 87, שישה שבועות לאחר פטירתה של אשתו, פֶּסְיָה (לבית יוסטמן). נקבר בבית העלמין קריית שאול.
בתו היא העורכת והמתרגמת הלית ישורון.
יצירתו וקבלתה
עד לשנות השבעים היה אבות ישורון משורר בעל השפעה מעטה יחסית. שינויים תרבותיים בחברה הישראלית ובספרות הישראלית הביאו לכך שברבות השנים הלכה וגברה השפעתו. מנחם פרי ומשוררים צעירים מחבורת סימן קריאה ראו באבות ישורון משורר גדול ועשו רבות לפרסומו ברבים.
הפולמוס על שירו "פסח על כוכים"
בין המבקרים וחוקרי הספרות יש התולים את מיקומו השולי יחסית של ישורון בבמה השירית בתקופת ראשית המדינה בכעס שעורר שיר שפרסם בעניין גורל הפליטים הערבים־פלסטינים במלחמת העצמאות. בשנת 1952 פרסם ישורון במוסף הספרות של עיתון "הארץ" שיר ארוך בשם "פסח על כוכים", ובו השוואה בוטה, אשר הרגיזה רבים, בין הפליטים היהודים לפליטים הערבים. אחד מבתי השיר כורך גם את גורל פליטי המלחמה וגורל יהודי פולין והוריו: "וְאַבָּא-אִמָּא, מִן מִלְקוֹחַ אֵשׁ-אֵל-רַבְרַבָּא מִלְקָח - צִוּוּנוּ יַהְנְדֶס לֹא לִשְׁכֹּחַ, וְעַל פּוֹילִין לֹא לִשְׁכַּח." השיר מסתיים בשורות הבאות: "מְלֵאָה לָהּ אֶרֶץ אֲדָמָה וְלֹא נוֹעֶדֶת." השיר עורר פולמוס ארוך, והביא אצל רבים למעין נידוי של ישורון. ההדים שעורר השיר מכונים גם "הפולמוס על 'פסח על כוכים'". בין חוקרי הספרות והמבקרים, שהתייחסו לפולמוס הזה ופרסמו בעניינו מאמרים ומסות, בדרך כלל ברוח ביקורתית המצדיקה את עמדתו של ישורון, ניתן למצוא את אהרן אמיר, שחרף ההבדלים הפוליטיים ביניהם תמך בעמדתו; את דן מירון במאמר החריף "במבחן מבטם של האבות: על פרקים בשירתו של אבות ישורון"; את יוחאי אופנהיימר בספרו על כל שירי ישורון; את חיה שחם במאמרה, "בצומת המשולש – הפולמוס סביב 'פסח על כוכים' לאבות ישורון, שנדפס ב"דפים למחקר בספרות"; את מיכאל גלוזמן, שפרסם מאמר על הפרשה בחיבורו, "מומנטים ביקורתיים בתולדות מדינת ישראל", בהוצאת מכון ון ליר בירושלים; את חגי רוגני, שהתייחס לפולמוס בספרו, "מול הכפר שחרב – עמדות פוליטיות כלפי הסכסוך היהודי-ערבי בשירה העברית, 1929–1967", בהוצאת פרדס; את יצחק לאור במאמרו, "ועל פוילין לא לשכוח", במוסף הספרותי של העיתון "הארץ"; ואת המשוררת והחוקרת לילך לחמן בכָתבה על שירתו. דן מירון חזר לדון בשיר במלאת 70 שנה לפרסומו.
במוזיקה הישראלית
אחדים משיריו של ישורון הולחנו והוקלטו. עם שירים אלה נמנים: "בבית קפה מצד הרחוב" בלחנו וביצועו של אלון אולארצ'יק, "שתים עשרה בלירה" בלחנו של אילן וירצברג וביצועה של גלי עטרי, "אלוהיך" בלחנו של וירצברג וביצועה של נורית גלרון, "האיש מול מת" בלחנו של שלמה גרוניך וביצועו של אלי גורנשטיין ו"כמה זה שקל" בלחנה וביצועה של קורין אלאל. המוזיקאי ישראל ברייט הלחין קטע מראיון שערך ישורון עם הפזמונאי והעיתונאי עלי מוהר. קטע זה קיבל את הכינוי "פתיחה לראיון" והוא סוגר את אלבום השירה המולחנת של ישראל ברייט "אוצר סמוי".
ב-2014 יצא האלבום "טוב שהעולם גדול – משירי אבות ישורון" בהפקת כרמי זיסאפל, ערן ויץ ושי צברי (על ידי נענע דיסק) ובביצועם של אמנים שונים, בהם: ברי סחרוף, רונה קינן, אלי מגן ותמר קפלנסקי.
קישורים חיצוניים
מכּתביו:
ניתוח יצירותיו:
איתן מור-יוסף
איתן שמעון מור-יוסף (נולד בשנת 1963 בערך) הוא איש חינוך ישראלי, מזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 2003 – 2006, מנהל בתי ספר וחבר המועצה המקומית קצרין בין השנים 2008 ו-2013.
ביוגרפיה
נולד בירושלים וגדל בשכונת קטמון, במשפחה בת ארבעה ילדים. אביו, מרדכי, נולד במרוקו ועלה ארצה בגיל 24. אמו, גאולה, הייתה בת למשפחה שחיה בארץ זה 15 דורות. אחיו הגדול פרופסור שלמה מור־יוסף, שימש כמנכ"ל רשות האוכלוסין וההגירה, המוסד לביטוח לאומי והמרכז הרפואי הדסה. אחיו נהרג במלחמת יום הכיפורים.
גדל במשפחה דתית, אך למרות זאת למד בבית ספר ממלכתי לא דתי והיה חבר בתנועת הצופים. לאחר מכן עבר ללמוד במוסדות "חורב" ובישיבת נתיב מאיר והצטרף לפעילות בסניף בני עקיבא "מרכז" בירושלים. לאחר התיכון למד בישיבת הר עציון. היה מורה בחטיבת הביניים של ישיבת מקור חיים, ניהל בית ספר במצפה רמון ואת בית הספר "דרכי נעם" בקצרין, שאותו הקים. בשנת 2003 נבחר לכהן כמזכ"ל בני עקיבא בישראל. בתקופתו כמזכ"ל יזם סדרת פגישות לשיח ולימוד משותף בין מדריכי בני עקיבא למדריכי השומר הצעיר, והוא נחשב למזכ"ל שהכניס לתנועה צביון חברתי. כמו כן, בתקופתו התמודד עם אירועים כמו תוכנית ההתנתקות ופינוי עמונה. לאחר סיום תפקידו שימש כמנהל בית ספר בקיבוץ לביא. היה ראש מטה חגיגות שלושים שנה לקצרין.
בשנת 2008, לקראת הבחירות למועצה המקומית קצרין, הוצב במקום השני ברשימת "לב" של ראש המועצה סמי בר לב ונבחר כחבר מועצה. כיהן בתפקיד עד שנת 2013.
נשוי לאפרת ומתגורר בקצרין.
נדוצרטופס
נמצאה רק גולגולת אחת של הנדוצרטופס. במאפייניה הכלליים היא דומה לטריצרטופס וטורוזאורוס למעט ההבדלים הבאים:
על מהותה של הגולגולת ישנן ויכוחים רבים. הפלאונטולוגים ג'ק הורנר וג'ון סקנלה טוענים שהגולגולת מהווה שלב מעבר בין גדילת טריצרטופס לטורוזאורוס (שהוא, לטענתם, איננו סוג נפרד של דינוזאור אלא צורה מבוגרת של טריצרטופס). אחרים, כמו אנדרו פארקה, טוענים שמדובר בסוג נפרד. אחרים משערים שמדובר בגרסה פתולוגית של טריצרטופס, האחראית לחסרונה של קרן האף.
קישורים חיצוניים
Triceratops
זאוקסיס
זֵאוּקְסִיס (ביוונית: Ζεῦξις) היה צייר יווני שחי במחצית השנייה של המאה החמישית לפני הספירה. עיקר המידע אודותיו מגיע מפיו של פליניוס הזקן. הוא מספר עליו שהיה איש העיר הראקליאה. פליניוס מזכיר את זאוקסיס בשנה הרביעית לאולימפיאדה ה-95 (שנת 397 לפנה"ס). פליניוס מוסיף ומספר כי בתחרות ציור עם הצייר פראסיוס צייר אשכול ענבים שנראה כה טבעי עד כי ציפורים החלו קרבות ומנקרות בבד הציור. על כך ענה לו פראסיוס בכך שצייר וילון. מאחר שזאוקסיס היה כל כך מרוצה מבחירתן של הציפורים בענבים דרש כי יסירו את הווילון. משגלו לו כי מדובר בציור של וילון ויתר על הפרס משום שהוא היתל בציפורים אך פראסיוס היתל בו, האומן. אחר כך צייר ילד האוחז באשכול ענבים וגם אל האשכול הזה עפו הציפורים. על כך כעס משום שטען כי אילו היה מיטב לתאר את הנער, היו הציפורים נפחדות ממנו ולא עפות אל הענבים.
פליניוס מוסר גם שהיה פסל ונותרו מיצירתו בסטיו של פיליפוס ברומא פסל של הלנה ופסל של מארסיאס הכבול.
בית הכנסת אלגריבה
בית הכנסת נמצא בשכונה היהודית לשעבר חארה צגירה, הנקרא כיום אֶר-ריאד, מספר קילומטרים דרומית-מערבית לחוּמְת-סוּק, בירת האי.
מקור שמו של בית הכנסת
מקור שמו של בית הכנסת הוא באגדה על נערה מסתורית ומתבודדת, בתו של כהן, שהגיעה לחופי האי בנסיבות לא ברורות, והתגוררה במבנה ארעי. מקורותיה של אגדה זו, זמן הופעתה ואופן קבלתה על יהודי המקום לוטים בערפל, כמו גם נסיבות חייה של הנערה לפי אגדה זו. על פי האגדה, יום אחד נשרף עליה ביתה, ולפליאת תושבי האי נותרה גופתה שלמה. לפי גרסה אחת היא המשיכה להיראות בסמוך לבית הכנסת גם לאחר קבורתה, ולפי גרסה אחרת, הפוקדים את קברה זכו לנסים בחייהם. כך זכתה לכינוי "אלגריבה" ("הפלאית"). סיפורה העניק לבית הכנסת את קדושתו ואת שמו, והפך אותו למוקד עלייה לרגל של יהודים ולא יהודים, עד היום.
במרחב שבין לוב ואלג'יריה ידועות לפחות שש "גריבות", שעל חלקן מספרים סיפורים דומים. אחד מהם מספר על נס דומה שאירע לנערה יהודייה אחרת, בושאייף, בת כהן גם היא, בעיר זליתן, בצפון-מזרח לוב.
היסטוריה
תולדותיו המסופרות של בית הכנסת מתחילות בערך במאה ה-1, ולפיכך הוא כנראה בית הכנסת העתיק ביותר באפריקה ואחד העתיקים ביותר בעולם. לפי מסורת מתמשכת בעל-פה, הוא נבנה על ידי כהנים שהיגרו לאי מארץ ישראל לאחר חורבן בית ראשון. המבנה הנוכחי נבנה במאה ה-19, על שרידיו של מבנה קדום יותר המתועד מהמאה ה-16. בעקבות עליית רוב יהודי האי לישראל (בעיקר בשנות ה-50 ), לא נותרו כמעט תושבים יהודיים באי, אך בית הכנסת עדיין פעיל עד היום, ומשמש את יהודי האי המעטים בעיקר בשבתות ובחגים. בית הכנסת הוא יעד תיירותי ויהודים רבים ממוצא תוניסאי עולים אליו לרגל, בייחוד בהילולה המתקיימת שם לאחר חג הפסח. בסמוך אליו נמצא גם מלון, המארח עולי רגל בזמן ההילולה.
טרור
בית הכנסת נפגע 3 פעמים מפיגועים. במהלך שמיני עצרת (שמחת תורה) תשמ"ו (1985), פתח אחד השוטרים שהיו מופקדים על ביטחון המקום באש על המבקרים שהתכנסו שם, ורצח שלושה מבקרים.
ב-11 באפריל 2002 פוצצה בסמוך לבית הכנסת משאית עמוסה בחומר נפץ. בפיגוע, שאל-קאעידה נטל אחריות עליו, נהרגו 21 מבקרים, וביניהם 14 תיירים מגרמניה.
ב- 9 במאי 2023 אירע פיגוע ירי ובו נרצחו 5 בני אדם - בנימין ואביאל חדד, שהשתתפו בחגיגות ל״ג בעומר במקום, ועוד שלושה אנשי ביטחון שנהרגו בחילופי האש עם המחבל.
אדריכלות בית הכנסת
לפי המסורת של יהודי ג'רבה, בניית בית כנסת באתר הנוכחי, כמו גם תחילת ההתיישבות היהודית באי, מיוחסת לסוף ימי בית ראשון או לימי בית שני, אולם מהשוואת המבנה הקיים וסגנונו לבתי כנסת אחרים באי ובתוניסיה בכלל, ניתן להסיק שהמבנה הנוכחי נבנה כנראה בתחילת המאה ה-18. הסגנון האדריכלי של המבנה הנוכחי הוא מורי. במאות ה-19 וה-20 עבר מבנה בית הכנסת שינויים רבים, וכיום אין עיצובו דומה לזה שהיה בעת בנייתו. תיאור המבנה המקורי נמצא בכתביו של נחום סלושץ, מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, בשרטוטים של האדריכל יעקב פינקרפלד ובתיעוד שערך המרכז לאמנות יהודית.
המבנה המקורי של "אלגריבה" מצביע על תפיסה אדריכלית דומה לזו של מבני ישיבות אחרות באי, שנבנו בסוף המאה ה-17, למשל "דגת" ו"רבי כליפא", בכפר "חארה סגירה". מכלול בתי כנסת אלה מורכב משני חללים סמוכים. האחד הוא חצר פריסטילית (חצר המוקפת בעמודים התומכים בקשתות) פנימית, והשני הוא אולם בזיליקלי מקורה, המשמש לתפילה. האולם עצמו מרובע ומוקף בעמודים התומכים בקומה גבוהה יותר ובה שנים-עשר חלונות, המשמשת לתאורה. ההבדל בין "אלגריבה" לבין שתי הישיבות הוא ביחסים שבין חלקי המבנה השונים. בשתי הישיבות הנזכרות ובמרבית בתי הכנסת האחרים באי, ממוקמת קומת התאורה במרכז, ויוצרת עם התיבה שמתחתיה יחידה אחת. ב"אלגריבה" לעומת זאת, קומת התאורה והתיבה אינן במרכז האולם. האגף המזרחי, הסמוך להיכלות, הוא רחב יותר, ושלוש ארקדות הנמתחות מדרום לצפון יוצרות בין ההיכל לבין התיבה ארבעה אגפים רוחביים.
בסקר שערך המרכז לאמנות יהודית ב-1997, היו לאורך כותלו המזרחי של בית הכנסת חמישה היכלות, לעומת שבעה שהיו קיימים לפני השיפוצים שנעשו ב-1920. מבנה ההיכל ב"אלגריבה" מלמד על מסורת אדריכלית שונה מזו שבשאר בתי הכנסת בדרום תוניסיה. הוא בנוי בתבנית מסדרון צר וארוך היוצא מכותל המזרח, ובחזיתו שלוש דלתות המכוסות פרוכות רקומות, לעומת המבנה המקובל יותר של "היכל חדר", המוכר מבתי כנסת במזרח הקרוב ובספרד. לא ידועה סיבת המעבר מ"היכל חדר" לתבנית "שבעה היכלות".
בבתי הכנסת בדרום תוניסיה בכלל, וב"אלגריבה" בפרט, אין עזרת נשים. לא ברורה הסיבה לכך אולי מפני שנשים לא נהגו לפקוד בקביעות את בית הכנסת ולא נטלו חלק פעיל בתפילות חגיגיות, כמו בשבת, בראש השנה, ביום הכיפורים ובפורים. גורם אפשרי נוסף הוא היעדר נוהג או הלכה המחייבים הפרדה מוחלטת בין נשים לגברים בבית הכנסת, כך לדברי אנשי המקום, והן נהגו לשבת בחצר הפנימית של בית הכנסת.
עד למחצית הראשונה של המאה ה-20 נהגו יהודי ג'רבה לשבת בבית הכנסת על גבי מחצלות. מאוחר יותר נבנו ספסלי ישיבה סביב הקירות, ולעיתים הוקמה שורת ספסלים מקבילה נוספת.
בשל מעמדו המקודש של בית הכנסת, נוהגים המתפללים לחלוץ את נעליהם לפני הכניסה אליו.
מסורת ההילולה
הילולה (בערבית: זיארה, زِيارة - ביקור, מקום פגישה) היא חגיגה לכבוד אדם הנחשב לצדיק, שבשמו קוראים בעת צרה ומצוקה, ולו נודרים נדרים, מתוך אמונה שבכוחו להביא את הבקשה לפני ההשגחה העליונה ולקדם אותה. שני אישים זכו למעמד זה בקרב יהודי ג'רבה וסביבתה, שניהם תנאים: רבי מאיר בעל הנס (רמב"ה) ורבי שמעון בר יוחאי (רשב"י). ההילולה הראשונה מתקיימת ביום פסח שני, י"ד באייר, לכבוד רמב"ה. ההילולה השנייה, לכבודו של רשב"י, נערכת בימי ל"ג ול"ד בעומר, בבית הכנסת "אלגריבה", הנחשב מקודש, ומעמדה בולט במיוחד. בימים אלה נאספים אל בית הכנסת יהודים מכל רחבי תוניסיה, ואף מלוב השכנה וממקומות נוספים בצפון אפריקה. גם כיום, לאחר שרוב היהודים עזבו את האי, מגיעים אליו מבקרים רבים, בעיקר מישראל ומצרפת, שאליהן הגרו מרבית יהודי תוניסיה. הפופולריות הרבה של האירוע נובעת משילוב מעמדו המקודש של בית הכנסת ומדמותו המיתית-מסתורית של רשב"י עצמו, שלפי המסורת נחשב למחבר ספר הזוהר. כל מי שנדר לשמם במשך השנה, מקיים את נדרו ומגיע להילולה. לא רק יהודים מגיעים באופן מסורתי לאירוע זה, אלא גם בני עמים אחרים, כולל ערבים תוניסאים, מלטזים ואחרים.
מסורת הילולה זו והתהלוכה המתקיימת בה, הועתקו בשלמותם לישראל, והיא נהוגה גם בבית כנסת "אלגריבה" באופקים, שנבנה במתכונת בית הכנסת המקורי.
בתי-כנסת על-שם אל-גריבה בישראל
חשיבותו המיתית הגדולה של בית-כנסת 'אל-גריבה' ליהודי האי והמסורות הקשורות בו, אינן מוגבלות למסורת הילולה זו בלבד, והן גלשו מעבר לקהילה היהודית המקומית, ונפוצות גם בקרב יהודי תוניסיה, אצל יוצאי צפון-אפריקה אחרים בכלל, וכן בתודעתם של ערבים-תוניסאים. אחד הביטויים לכך הוא בול תוניסאי שהונפק לקראת אירוע ההילולה ולכבודו, אשר נושאו הוא המבואה הראשית של בית-הכנסת.
בתי-כנסת בשם זה, הוקמו ביישובים שונים בישראל, בהם מתגוררים רבים מיוצאי הקהילה, דוגמת ירושלים, לוד, נתיבות, אופקים ועוד. חלקם עוצב בדמותו של בית-הכנסת המקורי. גם אולם בית-המדרש של ישיבת כסא רחמים עוצב בהשראתו.
אמיר שורוש
אמיר שורוש (בערבית: أمير شوروش; נולד ב-9 ביולי 1984) הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון ישראלי, זוכה פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2021.
נודע בעיקר בזכות גילום דמותו של ראמזי עבד ראמזי בקומדיית המצבים "קופה ראשית" בכאן 11, ובחיקויים של מנסור עבאס ושל איימן עודה ב"ארץ נהדרת" בקשת 12.
ביוגרפיה
שורוש נולד וגדל באילת. הוא בנם של אנואר, ערבי-נוצרי, ושל מאירה, יהודייה ממוצא תימני. למד בבית הספר ע"ש בגין בעיר הולדתו. את שירותו בצה"ל עשה כחייל קרבי בגדוד חרוב. סיים ללמוד ב-2009 בבית הספר למשחק בית צבי. לדבריו, התחנך על השפה העברית, ולמרות המבטא שלו, הוא אינו דובר ערבית שוטפת. עם זאת, סיפר שבבית ילדותו אכלו בעיקר אוכל מבית אביו, מהמטבח הערבי.
בטרם קיבל תפקיד משחק קבוע, עבד שורוש כמלצר, ברמן, מחסנאי, טבח ואף מלח בספינה באילת.
הוא שיחק בתיאטרון אורנה פורת, בתיאטרון השעה ובתיאטרון בית לסין, ושיחק במחזמר "בילי שוורץ", בתיאטרון חיפה.
בשנת 2010 שיחק בסדרת הדרמה קומית-סאטירית על עולם הריאליטי "15 דקות" מבית yes, בה גילם את אמיר דיראר, ערבי המתמודד בתוכנית מציאות.
בשנת 2011 שיחק בסדרה "אחת אפס אפס" בערוץ 10, בתור ריפעת דאחלק.
בשנת 2014 שיחק בסדרה "מתים לרגע" ב-HOT3, בתור בחור בדייט עם אסמה.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "הפסיכולוגית" בכאן 11, וגילם את חמודי עלאווי. באותה השנה החל לשחק בסדרה "קופה ראשית" ששודרה בתחילה בטלוויזיה החינוכית ומהעונה השנייה בערוץ כאן 11, בתפקיד ראמזי עבד ראמזי, עובד כללי בכיר בסופרמרקט. מאז 2020 הוא מגלם את דמותו של ראמזי גם בפרסומות ל"מיני סופר אלונית".
בשנת 2019 שיחק בשתי סדרות ב"כאן 11": ב"שב"ס" בתור המחבל ואליד, וכן במיני-סדרה "דוז פואה". באותה השנה שיחק גם בסדרה "מזרח תיכון מרכז" של HOT בתור עאריף.
מאז 2020, מחקה את יו"ר הרשימה המשותפת ויו"ר מפלגת חד"ש איימן עודה, יו"ר מפלגת רע"ם מנסור עבאס, ואת ראש עיריית נצרת עלי סלאם - בתוכנית המערכונים "ארץ נהדרת" בקשת 12.
בשנת 2021 גילם את המורה לספורט בסדרה "שקשוקה" בכאן חינוכית; גילם את ואליד בתוכנית המערכונים הסאטירית "ערוץ אפס" בכאן 11; וגילם את א' בסדרה "צפוף" בערוץ זום למנויי הוט. החל מאותה השנה משחק בהצגה הקומית-סאטירית "ניקוי ראש לשב"כ" מאת חגי טיומקין.
ב-2021 גילם את חורחה בסדרה "שבאבניקים" ב-HOT3.
באוקטובר 2021 עלתה לשידור בכאן חינוכית הסדרה הקומית "בלוגה בלוז", בה הוא משחק בתור שפי.
ב-24 במרץ 2022 זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרה קומית בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשנת 2021, על גילום דמותו של ראמזי עבד ראמזי בסדרה "קופה ראשית" בכאן 11. בשנת 2023 פורסם כי שורוש לוהק להשתתף לראשונה בפסטיגל ולגלם גם את דמותו של ראמזי עבד ראמזי.
מאיר הדר
מאיר הדר (נולד ב-1948) הוא סופר, משורר ופסיכולוג.