cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גירוש ספרד במאה השביעית
רקע לגירוש
תחת השלטון הרומי, גדל היישוב היהודי בספרד. יהודים התיישבו בעיקר בערי החוף המזרחי ובערים הדרומיות. קיימות ראיות על קשרים בין יהודים לנוצרים ועל חקלאים יהודים.
בחודש מאי 589 קיבל עליו המלך הוויזיגותי רֶקָארֶד הראשון, את הנצרות הקתולית. על היהודים נאסר לכהן במשרות ציבוריות המקנות לנושאיהן סמכות להעניש נוצרים. נאסרו גם נשואי תערובת וגיור עבדים. תקנות אלו הוחלו בראשית המאה ה-7 גם נגד מומרים יהודים.
הגירוש
בשנת 613 הוציא המלך סיסבוט צו האוסר על יהודים להתגורר בספרד. יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה. רוב היהודים, כ-90 אלף אחרים, נאנסו להתנצר למראית עין. יש הטוענים כי ההתנצרות לוותה באיום על חייהם. בימי המלך סוינטילה שבו מרבית המתנצרים ליהדותם. בשנת 633 גזר סיסינט כי מותר ליהודים להתגורר בספרד, אך על המתנצרים נאסר לשוב ליהדות. בשנים אלו נרדפו המתנצרים עד חורמה, ונגזרו עליהם גזרות רבות במטרה למנוע מהם לשוב ליהדותם. בהשפעת כמרים הוחלט לקחת בכוח את ילדי האנוסים ולמוסרם למנזרים ולנוצרים אדוקים כדי שיישארו נאמנים לדת הנוצרית, ואם יפרו את הצו ילקחו הילדים לשמש כעבדים. בשנת 681 גזר המלך ארוויג על איסור מוחלט של קיום מצוות הדת היהודית בפרהסיה. כתוצאה מכך, נטשו יהודים רבים את ספרד אל צפון אפריקה, וחברו למוסלמים שהתכוננו לכיבוש חצי האי האיברי. לאחר הקמת אל-אנדלוס התחדש היישוב היהודי באופן גלוי בחצי האי האיברי.
במהלך השנים שלאחר הגירוש, עלה מיכאל קיסר בן כת האתינגאנים על כס האימפריה הביזנטית, שהטה תחילה את כף הזכות לטובת היהודים, ועל כן נוצר מיתוס לפיו הוא צאצא למשפחה מאנוסי סיסיבוט. לאחר מכן שינה את דעתו והחל להילחם ביהודים וביהדות בחורמה.
שמואל נסים
הרב שמואל נסים (1840–1916) היה אב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים, מרבני העדה וממייסדי ומנהלי בית החולים משגב לדך.
קורות חיים
נולד בירושלים בשנת 1840 (ה'תר"א) לרבקה ולרב אליהו יעקב נסים.
שימש כגבאי בית החולים "משגב לדך" בירושלים, ונמנה עם מנהליו ומייסדיו בשנת ה'תר"ם לצד הרב מרדכי ישראל והרב גבריאל שבתי. כן שימש במשך כ-28 שנים כגבאי צדקה של עניי כוללות הספרדים בירושלים.
בשנת 1906 נבחר שוב לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית לצד הרב נחמן בטיטו, הרב חיים משה אלישר והרב יעקב מאיר. בשנת זו, כשנפטר החכם באשי האחרון, הרב יעקב שאול אלישר, ספד לו הרב שמואל נסים ליד מיטתו ביציאה מבית הרב בדרך ההלוויה להר הזיתים. הרב שמואל התבקש לאחר מותו ברכה למלא את מקומו אך לא רצה, ובשנת 1907 מונה הרב אליהו משה פאניזיל לראשון לציון. כן ספד לרב חיים חזקיהו מדיני בבית הכנסת אשר בחצר משגב לדך.
במשך כ-40 שנה עבד ברבנות הדתית ושימש את מוסדות הקהילה של העדה הספרדית, במיוחד התבלט בחלוקת מזון לעניי העיר ירושלים, שימש כמנהל וראש ועד קופת התמחוי, והיה ממונה על כשרות המצות של העדה הספרדית.
הלך לעולמו ב-1 ביולי 1916 (ל' סיוון ה'תרע"ו) ונקבר בחלקת בוראק של הספרדים בהר הזיתים. הספידו אותו בביתו הרב אברהם ביג'אג'ו, ליד ביתו הראשון לציון הרב אליהו משה פאניז'יל, וכן הרב אברהם רומאנו. הרב שמואל נסים השאיר אחריו חיבור ספר דרושים בכתב יד, וחלק מחידושיו הודפסו ב'המאסף' בעריכת הרב בן ציון אברהם קואינקה, ובמספר ספרים נוספים של רבני התקופה. [[קובץ:שמואל נסים ל בסיון תרעו 1.7.1916 אבי מרדכי אבי שמחה עזריאלי.jpg|ממוזער|קברו של שמואל נסים בהר הזיתים. כיתובו: מ"ק (מקום קבורת) הרה"ג (הרב הגאון) ראב"ד (ראש אב בית דין) סבא דמשפטים שימש בכל דבר שבקדושה לש"ש (לשם שמים) כמוהר"ר (כבוד מורנו ורבנו הרב רבי) שמואל נסים ז"ל (זכרונו לברכה) נ"ע (נשמתו עדן) ל' סיון תרע"ו ת.נ.צ.ב.ה. (תהי נשמתו צרורה בצרור החיים)
צילום: ערן עזריאלי]]
חיים אישיים
נישא ללאה, ויחד נולדו להם שני בנים: הרב יעקב חי בכור נסים, ואליהו נסים. מאוחר יותר נישא לתמר, ונולדו להם שני ילדים נוספים: משה נסים, ומרדכי נסים.
בית העלמין היהודי ג'יורג'יול
בית העלמין היהודי ג'יורג'יול (ברומנית: Cimitirul evreiesc Giurgiului din Bucureşti) הוא הגדול בין בתי העלמין היהודיים בבוקרשט ושוכן בכביש ג'יורג'יול במספרים 128 ו-162 ומשתרע על ארבע עשר הקטרי קרקע.
היסטוריה
בית עלמין זה נוסד בשנת 1929 בכתובת ג'יורג'יול 128 ובשנת 1945 נוסף החלק שבמספר 162. דרך בית העלמין עוברת מסילת ברזל, שמחלקת אותו לשני חלקים מובחנים. מסביב לבית העלמין, בקרבת הגדר יש 2, 3 שורות של קברים - סידור זה נועד למנוע אפשרות של גריעת חלק משטח בית העלמין. בכניסה לבית העלמין הוצבו כמה מצבות ישנות, ששרדו מבית העלמין היהודי סבסטופול בבוקרשט.
בבית עלמין זה יש בין 35,000 ל-40,000 קברים וגם מצבות עבור נספי ספינות המעפילים סטרומה ומפקורה וגם לזכר הנרצחים היהודים במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
בשנת 2008 נעשו בבית העלמין מעשי ונדליזם ובהם נהרסו 131 מצבות. הנזקים תוקנו בשנת 2010
טון דוק תאנג
טון דוק תאנג (בוייטנאמית: Tôn Đức Thắng; 20 באוגוסט 1888 – 30 במרץ 1980) היה פוליטיקאי וייטנאמי שכיהן כנשיא צפון וייטנאם השני והאחרון לאחר מותו של הו צ'י מין בשנת 1969 ועד איחודה של וייטנאם בשנת 1976. משנה זו ועד מותו בשנת 1980 כיהן טון כנשיא וייטנאם המאוחדת הראשון. בזמן נשיאותו, היה טון ראש המדינה הוותיק ביותר בעולם, עם מותו התואר ער לנשיא מלאווי הייסטינגס באנדה.
ביוגרפיה
טון נולד ב-20 באוגוסט 1888 בדרום וייטנאם, עוד כשהייתה למעשה הודו-סין הצרפתית. בצעירותו רכש השכלה רבה בסינית, פילוסופיה והיסטוריה. עוד תקופה זו פיתח עמדות אנטי-קולוניאליסטיות. בשנת 1906 עבר עם הוריו לסייגון. בשנת 1919 החל בפעילות פוליטית, וכעשר שנים לאחר מכן נעצר ונכלא על ידי הצרפתים. הוא השתחרר מן הכלא רק בשנת 1945. עם שחרורו מהכלא, הפך טון לדמות פוליטית מובילה, עם חבירתו להו צ'י מין. בשנים שלאחר מכן הוביל את הפעילות הקומוניסטית בווייטנאם, ובשל כך זכה בשנת 1955 בפרס לנין לשלום. טון ירש את הנשיאות עם מותו של הן צ'י מין בשנת 1969. למעשה, תפקידו של טון בשנים אלו כברהיה סמלי בלבד, והוא לא היה מבין מקבלי ההחלטות במדינה. מרבית הכוח הפוליטי היה אצל לה דואן.
לאחר נפילתה של דרום וייטנאם ואיחודה של וייטנאם כמדינה קומוניסטית אחת, טון ניסה להוביל את שיקומה של הארץ באמצעות פרויקטים רבים בתחומי הכלכלה והתשתיות. מאורע משמעותי נוסף בזמן נשיאותו של טון היה פרוץ מלחמת סין–וייטנאם אשר הובילה לנפילתו של שלטון הקמר רוז' בקמבודיה.
במרץ 1980, כשנה לאחר סיום המלחמה, נפטר טון בהאנוי כתוצאה מהתקף לב בגיל 91. למרות שהיה הנשיא הראשון של וייטנאם המאוחדת, הוא לא זכה בהוקרה כמו קודמו הו צ'י מין.
אהובי חזור אלי
אהובי חזור אלי (באנגלית: Lover Come Back) הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1961, בבימויו של דלברט מאן עם דוריס דיי, רוק הדסון וטוני רנדל בתפקידים הראשיים.
זה השני בסדרת שלושת סרטי קומדיה רומנטית בהם משתתפים דיי, הדסון ורנדל, לאחר דו-שיח בחדר המיטות (1959) ולפני "אל תשלח לי פרחים" (1964).
תקציר העלילה
קרול טמפלטון (דוריס דיי) וג'רי ובסטר (רוק הדסון) הם עובדים בכירים בשני משרדי פרסום בשדרת מדיסון בניו יורק. הם מתחרים על הלקוח העשיר פקסטון מילר (ג'ק אוקי) וג'רי מצליח להחתים אותו לאחר שהוא מארגן לו מסיבה עם רקדניות חשופות והרבה אלכוהול.
קרול תובעת את ג'רי בוועדת האתיקה של משרדי הפרסום ומבקשת להזמין את הרקדנית הראשית במסיבה, רבל דייוויס (אדי אדמס), לעדות. ג'רי משחד את רבל בכך שיצלם אותה למסע פרסומת למוצר "ויפ". היא מסכימה והוועדה דוחה לבסוף את תלונתה של קרול.
פיטר רמזי (טוני רנדל) הוא הבוס של ג'רי אבל חסר ביטחון, נזקק לפסיכיאטר ומתקשה להיכנס לנעליו של אביו שהקים את חברת רמזי. כדי להראות שהוא בעל יכולת החלטה, הוא מאשר את הפרסום ל"ויפ" אף על פי שעדיין לא ידוע מה זה בכלל.
ג'רי ופיטר בצרות וחייבים למצוא משהו בתור "ויפ". ג'רי פונה לידידו הכימאי ד"ר לינוס טיילר (ג'ק קרושן) וזה מתחיל לעבוד על נוסחאות שונות לחומר חדש ומדי פעם מתרחשות התפוצצויות במעבדתו.
קרול מנהלת חקירה בעניין, מגיעה למעבדתו של טיילר ופוגשת שם את ג'רי. היא בטוחה שזה טיילר והוא מתפעל מיופייה.
בין השניים מתחיל רומן אהבה שמתחמם עד שג'רי נשאר לישון בביתה והיא מתכוננת לשכב לצידו.
בינתיים מתקשר אליה הבוס שלה, ג'ון ברקט (הוווארד סט. ג'ון) שמגלה לה שהאיש בביתה אינו טיילר. קרול הנדהמת מחפשת במכנסיו של ג'רי ומגלה כרטיס ביקור על שמו. היא מעירה אותו ומבקשת לנסוע לחוף הים ולהתרחץ בעירום. הוא מתפתה ומתפשט והיא נוסעת משם עם בגדיו.
ג'רי ופיטר מוזמנים לשימוע אבל לפני כן מגיע טיילר עם ההמצאה שלו "ויפ" שזה ממתק שמכיל כמויות גדולות של אלכוהול. חברי הוועדה וכן קרול ג'רי ופיטר טועמים מהממתק הטעים וכולם משתכרים.
למחרת מוצא עצמו ג'רי במוטל במרילנד כשבמיטה לידו נמצאת קרול ולידם תעודת נישואין.
קרול הנדהמת פותחת בצעקות, בורחת ומבטלת את הנישואין. כעבור זמן מגיעים לג'רי נציגים של תעשיית האלכוהול ומציעים לו חוזה פרסום נדיב תמורה שריפת הנוסחה של ה"ויפ". ג'רי מסכים אך מבקש להעביר את החוזה לקרול. הוא עצמו עובר לסניף החברה בסן פרנסיסקו.
כעבור תשעה חודשים מתקשרת אליו מזכירתה של קרול, מילי (אן ב. דייוויס), ומודיעה לו כי קרול עומדת להיכנס לחדר לידה כדי ללדת את בתו. הוא ממהר להגיע לבית חולים ביחד עם שופט וקרול מסכימה להתחתן שוב ממש לפני שמכניסים אותה לחדר הלידה.
Diamonds
Diamonds (בעברית: יהלומים) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הברבדית ריהאנה. השיר יצא לאור ב-27 בספטמבר 2012, על ידי חברות התקליטים דאף ג'אם ו-SRP, כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, Unapologetic. השיר נכתב על ידי סיה פרלר ביחד עם המפיקים המוזיקליים בני בלנקו וסטארגייט. השיר שודר לראשונה במהלך "Elvis Duran and the Morning Show", תוך שנשלח לרדיו השירים העכשוויים למבוגרים בארצות הברית ב-2 באוקטובר 2012. השיר הוא שיר פופ, המשלב בתוכו את סגנון ה-R&B והסגנון האלקטרוני. מילות השיר מדברות על מערכת יחסים לא בריאה בדומה לשיריה הקודמים של ריהאנה ועל אהבה.
השיר כבש עשרות צמרות מצעדי פזמונים, תוך שכבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשיר ה-12 של ריהאנה שעשה זאת במצעד. בעקבות כך, הפכה ריהאנה ביחד עם מדונה והסופרימס לאמנית עם מרבית השירים שכבשו את פסגת המצעד. השיר קיבל את תואר הפלטינה המשושת על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי ונמכר ביותר מ-3.5 מיליון עותקים דיגיטליים בארצות הברית. בין היתר, הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ובכך הפך לשיר השביעי של ריהאנה שעשה זאת. השיר קיבל את תואר הפלטינה הכפולה על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הבריטי. עד מאי 2013, נמכר השיר בלמעלה מ-7.5 מיליון עותקים ברחבי העולם ובכך הפך לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
הווידאו קליפ של השיר בוים על ידי אנתוני מנדלר, תוך שהקונספט שלו הוא ארבעת היסודות: מים, אש, אדמה ואוויר. הקליפ זכה לביקורות חיוביות ולשבחים על הדימויים שבו. מבקרי מוזיקה שונים סבורים כי האיש המקועקע אשר מופיע בקליפ הוא כריס בראון. ריהאנה ביצעה את השיר במספר פורמטים שונים כדוגמת "סאטרדיי נייט לייב" ו-"The X Factor", והופיעה איתו בסיבובי ההופעות: "777", "Diamonds World Tour", "The Monster Tour" ו-"Anti World Tour". האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP) הכירה בשיר כאחד מהשירים שבוצעו הכי הרבה בשנת 2013 ו-2014. הרמיקס הרשמי של השיר כלל בתוכו את הראפר האמריקאי קניה וסט ויצא לאור ב-16 בנובמבר 2012.
כתיבה והפקה
בשנת 2012, נפגש הכותב והמפיק המוזיקלי האמריקאי בני בלנקו עם צמד המפיקים הנורווגיים סטארגייט, באולפן הקלטות בניו יורק כדי לכתוב שירים חדשים, עבור אמנים שונים ביניהם ריהאנה. בעבר, הפיקו סטארגייט עבור ריהאנה את להיטיה "Don't Stop the Music" ו-"". לדברי בלנקו, הוא וסטארגייט רצו לסטות מהסאונד הרגיל של ריהאנה ולהפיק עבורה שיר שמתאים לקניה וסט: "זה לא שלא חשבנו על ריהאנה, פשוט הבאנו משהו שונה הפעם. זה תמיד קורה איתי". כמו כן, הם הקליטו את פעימות התופים לאחר שכבר הקליטו את הלחן עצמו.
לאחר השלמת השיר, הם רצו להשמיע אותו לריהאנה, אך בלנקו היה סקפטי בעקבות כך, מפני שחשב שהיא לא תאהב את הקצב האיטי שלו. לבסוף, סטארגייט ניגנו לה אותו, תוך שהם התקשרו לבלנקו מלונדון ואמרו לו שהיא אוהבת את השיר: "היא מאושרת. היא שמעה אותו שבע פעמים ברציפות, זה השיר האהוב עליה". כזכור, בריאיון להפינגטון פוסט, בלנקו אמר כי: "היינו צריכים להקליט ולערוך את השיר ב-24 שעות בלבד. לבסוף, הקליטו את קולה של ריהאנה היכן שהייתה נמצאת באותה העת ולאחר מכן, שלחו לנו את קובצי הקול ואנחנו ערכנו אותם והצלחנו להשלים את המשימה. זה פשוט יוצא דופן ומדהים". קוק הראל הפיק את השירה של ריהאנה בשיר והקליט אותה ביחד עם מרקוס טובר.
מייקל סטורלר אריקסן מסטארגייט אמר לעיתון הניו יורק טיימס כי: "בלנקו לקח קטע מהקלטתו של אריקסן, שינה אותו באופן אלקטרוני וגרם לו להישמע יותר מלוכלך מהמקור". בהמשך, ערכו את ההקלטה תוך שהוסיפו לו תוספות שונות. אריקסן תיאר את הסגנון של בלנקו כ-"לא שגרתי". הזמרת-יוצרת האוסטרלית סיה כתבה את השיר ב-14 דקות בלבד.
בשנת 2014 ביצוע של ג'וזף סלווט הגיע למקום השני במצעד של איגוד תעשיית ההקלטות הצרפתי.
Love Somebody
Love Somebody (בעברית: לאהוב מישהו) הוא סינגל של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5. השיר יצא לאור ב-14 במאי 2013, כסינגל הרביעי והאחרון מתוך אלבום האולפן הרביעי שלה, Overexposed. את השיר כתבו אדם לוין, נתנאל מוטה, ראיין טדר ונואל זנקנלה, תוך שראיין ונואל שימשו גם כמפיקים שלו.
עם יציאתו השיר זכה להצלחה מכובדת במצעדים והפך ללהיט הטופ 10 הרביעי מבין האלבום במצעד הבילבורד הוט 100. בנוסף להצלחתו, השיר זכה לביקורות מעורבות של מבקרי מוזיקה ששיבחו את הרכבו, וקשרו אותו ליצירותיו של קולדפליי, אך מתחו ביקורת על הפקתו ועל שירתו של לוין. בעקבות יציאת האלבום, עקב הורדות דיגיטליות רבות, הגיע השיר למקום התשיעי במצעד הסינגלים בדרום קוריאה.
באמצע 2011, מארון 5 החלו לעבוד על אלבום האולפן הרביעי שלהם. אחד מחברי הלהקה, ג'יימס ולנטיין שוחח בריאיון עם בילבורד וחשף את תוכניותיהם להוציא את אלבום האולפן הרביעי שלהם בתחילת 2012. ב-22 במרץ 2012, פרסמה הלהקה סרטון יוטיוב ובו מספר סצנות המראות את הלהקה באולפן, ומקליטה את האלבום. ב-26 ביוני 2012, האלבום יצא בשם, Overexposed.
אדם לוין כתב יחד את השיר "Love Somebody" עם הזמר נתנאל מוטה, נואל זנקנלה ראיין טדר הסולן של ואן ריפאבליק, ראיין טדר. השניים האחרונים הפיקו אותו וסיפקו גם תכנות ומפתחות. טדר וזנקנלה גם כתבו והפיקו יחד שיר נוסף, "Lucky Strike". השיר עצמו הונדס על ידי סמית' קרלסון באולפני הפטריוט בדנבר ונוח "תיבת הדואר" פאסובוי באולפני קונוויי בלוס אנג'לס; אריק איילנדס שימש כעוזר ההנדסה. סרבן ג'ניה ערבב את השיר באולפני Mixstar בחוף וירג'יניה. ג'ון הנס שימש כמהנדס לתמהיל ואילו פיל סייפורד כעוזר ערבוב.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר צולם ב-16 בינואר 2013 והופץ דרך VEVO ב-21 במאי. הקליפ בוים על ידי ריץ 'לי. הקליפ מציג את אדם לוין ואמילי ראטקובסקי כשני אוהבים, כאשר חברי הלהקה מכוסים כולם בצבע אפור. לוין מצייר את עצמו בהתחלה מרקע בצבע לבן טהור ולאורך הקליפ דומותו מופיעה וראטויובסקי לפניו.
הסצנות האחרונות מציגות את כלי הנגינה של חבר הלהקה כשהם מכוסים צבע ומנגנים, ילדה רוקדת בפיתוי ולוין ואהבתו מעניינות בחיבוק נלהב - והכל מכוסה בצבע אפור. בסצנה האחרונה, לוין הופך את מה שעשה, מסיר את כל הצבע מהזירה ולא משאיר אחריו זכר.
מיקומי שיא
עם הוצאתו של Overexposed, ועקב הורדות דיגיטליות רבות, "Love Somebody" עלה לראשונה בתרשים הבינלאומי של גאון דרום קוריאה במספר שמונה ב־24 ביוני 2012, עם מכירות של 35,892 עותקים דיגיטליים. בשבוע שלאחר מכן הוא נפל למספר 15 ומכר 16,752 עותקים נוספים. נשאר על 100 הראשונים של התרשים במשך שמונה שבועות. השיר עלה לראשונה במספר 54 ב-בילבורד הוט 100, והגיע למקום מספר 10, והפך את אלבום האולפן הראשון של Overexposed Maroon 5 שהפיק ארבעה סינגלים טופ Top. החל מיוני 2014, השיר מכר 1,694,000 עותקים בארצות הברית.
טופרכיה
טופרכיה (ביוונית: τοπαρχία, "מקום"), הוא מונח יווני למחוז. הוא החל כמונח למושל מחוז והושלך בהמשך על הטריטוריה עצמה בה הפעיל הטופארך (τοπάρχης, טופארכס) את סמכותו. בתקופה הביזנטית המונח התגלגל לשליטים עצמאיים או עצמאיים למחצה בפריפריה של העולם הביזנטי.
ממלכת תלמי
מקורו של המונח בתקופות ההלניסטיות, כאשר טופוס (τόπος, "מקום") הוקמה כיחידה מנהלית, במצרים התלמיית. המונח רווח גם בקרב הסלווקים והאטלידים, אך במידה פחותה בהשוואה למצרים. הטופוסים התלמיים כללו מספר כפרים (komai ברבים Komē) תחת טופארכיה שהיוותה מחלקת משנה של הנומוס, אשר מנוהלת על ידי אסטרטג (strategos). במצרים התלמית, הטופרכיות היו בדרך כלל מצריות, והיו אחראיות על מינהל ועל גביית מיסים, ממש כמו הנומארכים ביחס לנומוסים, והקומארכיות ביחס ל-Komē. בתקופה ההלניסטית היו באזור ארץ ישראל הטופרכיות: Gaulanitis (הגולן), Galilaia (הגליל), Samaraia (השומרון), Judaia (יהודה), Peraia (פראיה) וIdumaia (אדום). המונח נשאר בשימוש גם בזמן האימפריה הרומית, עבור מושל מחוז באזורים אלו.
בולוקורניס
בולוקורניס (שם מדעי: Bullockornis) הוא סוג של עוף גדול נכחד ממשפחת הדרומורניטיים אשר חי באמצע המיוקן לפני 15 מיליון שנה באוסטרליה. משמעות שמו היא על שם אתר הממצאים "בולוק קריק" שבטריטוריה הצפונית, אך בתרבות הוא נחשב בטעות למכונה כ"עוף השור" (באנגלית: "Bull" - "שור").
הבולוקורניס היה עוף גדול שהתנשא לגובה 2.5 מטר, גבוה מיען והגיע למשקל 250 ק"ג. הוא הכיל מקור ענקי, גדול מראשי סוסים ובעל קצוות משופעים. בשל המראה המאיים הוא נחשב במשך שנים לעוף טורף ענקי אך ייתכן שדווקא היה אוכל צמחים שהשתמש במקורו בדומה למקור של תוכי.
קרוביו של עוף ענקי זה היו גדולי העופות מעולם ובראשם הדרומורניס שהגיע למשקל 650 ק"ג. למעשה הוא קרוב רחוק של הברווזיים והתרנגולאים המודרניים.
ימין|ממוזער|240px|מודלים של בולוקורניסים
נייג'ל רייט
נייג'ל רייט (באנגלית: Nigel Wright; נולד ב-13 ביוני 1955, בריסטול) הוא מפיק מוזיקלי אנגלי. הקריירה שלו כמפיק מוזיקלי, מתזמר וככותב שירים הנפיקה חמישה שירים שדורגו במקומות הראשונים, 31 סינגלים שדורגו ב-20 העליונים וסוללת אלבומי פלטינה שנמכרו בלמעלה ממיליוני עותקים, עם אמני הקלטות שונים כמו: מדונה, שאקטק, מצופורטה , ברברה סטרייסנד, בויזון, סוניה , טייק ד'את, סיניטה , חוסה קאררס, רובסון וג'רום , מייקל בול, שרה ברייטמן, הטנורים של טקסס וקליף ריצ'רד.
הקריירה של רייט בתיאטרון ובקולנוע כוללת את היותו המפיק המוזיקלי של אנדרו לויד ובר, בשותפות מצליחה שנמשכה, נכון למאי 2009, יותר משמונה עשרה שנים.
קריירה
במהלך הקריירה שלו, עבד רייט עם אנדרו לויד ובר ומדונה על פסקול הסרט "אוויטה", הכולל את השירים: "You Must Love Me", "" ו-"Another Suitcase in Another Hall". בין היתר, הפיק את "I'd Be Surprisingly Good for You" ו-"A New Argentina" שבוצעו על ידי מדונה ואמנים נוספים.
כמו כן, עבד עם הזמרת-יוצרת האנגלייה שרה ברייטמן על הלהיט הבין-לאומי "Amigos Para Siempre". בשנת 1992, יצא האלבום המשותף השני של ברייטמן ולויד ובר, Sarah Brightman Sings the Music of Andrew Lloyd Webber, אותו הפיק רייט גם כן. אלבום האולפן המשותף הראשון שלהם, הופק ברובו בידי רייט.
ז'ורז' ברנאנוס
ז'ורז' ברנאנוס (בצרפתית: Georges Bernanos; 20 בפברואר 1888 - 5 ביולי 1948), סופר צרפתי.
ברנאנוס נולד בפריז לאב שהיה דקורטור ולאם שהייתה קתולית אדוקה, וקיבל את חינוכו ברוח הקתוליות והמונרכיזם. בילה את ילדותו ונעוריו בכפר פרסאן (כיום במחוז פה- דה קאלה שבצפון צרפת) שבו הייתה לאביו נחלה משפחתית. במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי ונפצע בקרב מספר פעמים. ב-1917 נשא לאישה את ז'אן טאלברט ד'ארק (שהייתה קרובה רחוקה של ז'אן ד'ארק) שילדה לו שלושה בנים ושלוש בנות. עבד בחברת ביטוח על מנת לפרנס את משפחתו הגדולה, אך ב-1924 עקר לנחלת אביו בכפר פרסאן ושם החל לכתוב את הרומנים שלו.
ב-1926, בעקבות פרסום ספרו הראשון "תחת שמש השטן" שזכה להצלחה, החליט לפנות לקריירה ספרותית. ב-1936 פרסם את "יומנו של כומר כפרי" שזכה ב. ב-1938, בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד, פרסם את "בתי העלמין הגדולים תחת הירח". מפני עברו האנטי דמוקרטי ונטייתו לתנועת הפעולה הצרפתית (שהייתה מלוכנית מעיקרה), שמהם השתחרר ב- 1932, הוא ראה את הסכנה הנשקפת לעולם מן הפאשיזם והנאציזם וכינה אותם: "מפלצתיות מתועבת". הוא התאכזב מן הגישה הפייסנית של אנגליה ושל צרפת כלפי היטלר, שבאה על ביטויה בהסכמי מינכן. ב-1938 עקר לדרום אמריקה, חי בעיקר בברזיל וניסה להקים שם משק חקלאי, אך ללא הצלחה.
הוא לא יכול היה לשרת בצבא משום שהיה נכה מלחמת העולם הראשונה, אך שלושת בניו חזרו לצרפת והתגיסו לצבא הצרפתי. הוא פרסם מאמרים שבהם תקף את ממשלת וישי ותמך בצרפת החופשית בהנהגתו של שארל דה גול. אחרי המלחמה דה גול קרא לו לחזור לצרפת ולשמש כחבר ממשלתו. הוא חזר אך התרחק מן הפוליטיקה.
ז'ורז' ברנאנוס נפטר בפרבר של פריז ניי-סיר-סן ב-1948.
מרדכי גבירטיג
מָרְדֳּכַי גֶֶּבִִּּירְְטִִיג (בכתיב יידי: געבירטיג (לעיתים נכתב געבירטיק); בפולנית: Mordechaj Gebirtig; 4 במאי 1877, קרקוב, גליציה (האימפריה האוסטרו-הונגרית) – 4 ביוני 1942, גטו קרקוב) הוא שם העט של מרדכי בּרטיג, משורר ומלחין יידי יהודי-פולני (גליצאי), שנודע בין היתר כמחבר המילים והלחן לשיר "העיירה בוערת".
קורות חיים
מרדכי (מרקוס) בּרטיג נולד בעיר קרקוב שבחבל גליציה, אשר זכה בימים ההם לאוטונומיה מוגבלת באימפריה האוסטרו-הונגרית. הוריו היו יצחק ושפרה בערטיג. בילדותו למד בחדר, אבל בגיל 10 נשלח לעבוד כשוליה אצל נגר. ב-1901 היה כבר נגר עצמאי. אחרי חתונתו ב-1909 לא חזר לנגרייה, ועבד עד מלחמת העולם השנייה אצל אחיו ליאון. אחותו, רוזליה-שושנה, נישאה למשה וסטרייך, שהיה צבע ודקורטור במקצועו - ונולדו להם חמישה ילדים: שתי בנות (גניה וקרולה) ושלושה בנים (חנוך-הַנְייֵק, יצחק-איזק, ויעקב-יָאנֶק). למעט קרולה ויעקב, שעזבו את בית הוריהם ועלו לארץ ישראל בתחילת שנות ה-20, כל השאר נכחדו בשואה.
ב-1905 הוא היה פעיל בתיאטרון חובבים ושיחק בתפקידים ראשיים בתיאטרון יידיש בקרקוב. הוא זכה להכרה על משחקו. אברהם רייזן משווה אותו לגדול שחקני יידיש באותה תקופה בפולין - שילדקרויט. יכול להיות שהוא גם היה הבמאי של המחזות אותם העלו.
ב-1909 נישא לבלומה לינדנבאום. נולדו להם ארבע בנות: שיפקה (1910), חוה (1914), לולה (1916) – שלושתן נספו בשואה – ובת רביעית שנפטרה כשהייתה בת שנה וחצי.
גבירטיג היה פעיל בתנועה הסוציאליסטית וחלק משיריו משקף זאת. למשל השירים "אין פאבריק", "גענעראל-שטרייק". הוא סבל ממחלת לב ואף כתב עליה בשיריו "שוין פולע זעקס וואכן" (כבר שישה שבועות תמימים) בו הוא מתאר את שכיבתו בבית חולים אחרי התקף לב. וכן בשירים כמו "מיין הארץ איז פול מיט שרעק" (לבי מלא באימה), "א הייסע טרער" (דמעה חמה) ואחרים.
גבירטיג נרצח על ידי חייל נאצי במהלכה של פעולת גירוש של 6,000 יהודים מגטו קרקוב למחנה ההשמדה בלז'ץ ב-4 ביוני 1942.
שירתו
הוא כתב שירים לתיאטרון. הוא כתב למחזה "די רומענישע חתונה" וכן עבור השחקנית והזמרת מולי פיקון בזמן שהופיעה בקרקוב. השיר "קינדער-יאָרן" (שנות ילדוּת), שנכתב כשהיה בן 40, מסמן מעבר לתקופה חדשה מבחינה אמנותית: הוא כתב פחות שירים פוליטיים ויותר שירים נוסטלגיים על ילדותו. סדרה של שירים עוסקת בטבע ובנוף כמו "נאכן רעגן", "פארטאג אין פעלד".
את שירו המפורסם "ס'ברענט" ("שרפה, אחים, שרפה"; ידוע גם כ-"אונדזער שטעטל ברענט", ולפי תרגומו לעברית: "העיירה בוערת"), אשר כעבור זמן לא רב, בתקופת השואה, הפך למעין המנון יהודי, כתב כתגובה למצב המחמיר של יהודי פולין ולהתקפות הדמים על יהודי פולין ב-1938 (מקובל כי המאורע שהצית את כתיבת השיר היה פוגרום פשיטיק, 1936). יש מי שראו בגבירטיג שכתב את השיר כמי שחזה את האימה המתקרבת ואת השמדת יהודי אירופה. "העיירה בוערת", בגרסתו העברית והיידית, הושמע רבות ברחבי העולם בעצרות הנצחת השואה.
הנצחה
על שמו של גבירטיג נקרא רחוב בתל אביב.
שיריו כונסו בארבעה תקליטורים על ידי מנפרד לם.
קינצוגי
קִינְצוּגִי (באנגלית Kintsugi ביפנית 金継ぎ)היא אומנות תיקון ושחזור (רפאות) כלי חרס ביפן. "קין" ביפנית הוא מוזהב. "צוגי" ביפנית הוא חיבור. מכאן הפירוש המילולי של קינצוגי הוא "חיבור עם זהב" או "חיבור מוזהב".
מקורות השיטה
קינצוגי, או לעיתים קינצוקורי – Kintsukuroi (ביפנית 金繕い - תיקון מוזהב) היא טכניקה אומנותית יפנית העוסקת בתיקון כלי חרס שבורים באמצעות לכה יפנית ואבקת זהב (לעיתים כסף או פלטינה). השימוש באבקת זהב בשילוב עם לכה מתכתב גם עם טכניקת הקישוט היפנית מאקי-אה maki-e (ביפנית 蒔絵 - תמונה בתרסיס) בה נוצרים עיטורים על ידי פיזור אבקת זהב על לכה. אומנות הקינצוגי הופיעה ביפן לפני כ-400–500 שנה ומיושמת שם, גם כיום, באופן נרחב. השימוש בלכות לציפוי ולקישוט כלים וחפצים הוא מסורת עתיקה ביפן, ובשלב כלשהו חל שילוב של מסורת זו ביחד עם טכניקת מאקי-אה (זריית אבקת זהב) כדי ליצור שיטה לתיקון כלי חרס. קינצוגי קשור במקרים רבים לכלים קרמיים המשמשים בטקס התה היפני. אחת ההשערות על מקור הקינצוגי מספרת על שוגון בן המאה ה-15, בתקופת מורומצ'י (Muromachi נקראת גם תקופת אשיקאגה), בשם אשיקגה יושימסה (1358-1408 Ashikaga Yoshimasa), ששלח לתיקון בסין את קערת התה שלו שנשברה. אך כשחזרה הקערה התאכזב השוגון מהתיקון שנעשה באופן גס באמצעות שידוך במהדקים מתיילי מתכת. מכאן נובעת ההבנה שטכניקת הקינצוגי לא הייתה בשימוש במהלך המאה ה-15. ייתכן ששיטת קינצוגי התפתחה במקביל לגידול בתפוצת קערות התה ולפריחת טקסי התה היפנים שחלה במאה ה-16. ייתכן וכתוצאה מכך פותחה על ידי אמנים יפנים שיטת תיקון המשלבת את השימוש המסורתי בלכה ובאבקת זהב ממסורת המקי-אה, כך שלא הסתירה את הנזק אך העניקה לו יופי אמנותי אסתטי. ההתייחסות המתועדת הראשונה לקינצוגי מספרת על לוחם יפני, בן המאה ה-17, שהואשם במניפולציות בשוק קערות התה באמצעות קניית קערות פשוטות, שבירתן, תיקונן באמצעות קינצוגי ומכירת הכלים המתוקנים במחירים מפולפלים. זו היא עדות לכך שבמאה ה-17 היה כבר שימוש נרחב בקינצוגי לתיקון ולקישוט כלים ביפן.
התפיסה הפילוסופית
קינצוגי מהווה ביטוי לתפיסה פילוסופית הרואה בשבר ובתיקונו כחלק מההיסטוריה ומאופיו של הכלי, ועל כן אף מוסיף לערכו ולמראה האסתטי שלו. הקינצוגי תואם את תפיסת הוואבי-סאבי (wabi-sabi) בזן היפני, המאמצת פגמים וחוסר שלמות, מטפחת פשטות וחוסר יומרה, ומעריכה את הישן - במיוחד אם יש בו עדות לבלייה וחספוס שיצר הזמן החולף. האסתטיקה היפנית מעניקה ערך לסימני שחיקה הנראים בכלי חרס כתוצאה משימוש תדיר לאורך זמן רב. וכך, גם שבר ותיקונו בשיטת הקינצוגי, מהווים אירוע נוסף בחיי הכלי, מעשירים את ההיסטוריה שלו ומחזקים את הקשר לבעליו. לאורך ההיסטוריה טיפחו חכמי הזן את התפיסה על פיה כלי קרמיקה יומיומיים, כגון סירים קערות וספלים, שנישברו או נפגמו בדרך כלשהי, אינם צריכים להיות מושלכים. עליהם להמשיך לקבל תשומת לב והערכה, ולהתרפא בתשומת לב רבה – גישה המסמלת התפייסות והשלמה עם כשלים ופגמים החלים עם הזמן העובר, ומעצימה בכך ערכי יסוד של הזן. על פי זן יש לאסוף בזהירות את שברי הכלי שנשבר בשגגה, כולל כל הפיסות הקטנות, להרכיבן מחדש ולאחותן באמצעות לכה, ובסוף התהליך להדגיש את קווי השבר עם אבקת זהב עשירה. אסור שיהיה בתהליך ניסיון להסתיר או להסוות את הנזק. הרעיון הוא להעניק לקו השבר יופי ועוצמה ולהדגיש באמצעות עורקי הזהב את ערכם החיוני של כשלים ושברים.
האמנים שעסקו בתיקון קערות התה היו אמני כלי לכה יפניים שהתמחו בטכניקות מסורתיות הקשורות ללכות (למשל יצור קערות, קופסאות ומגשים מעץ מצופים בלכה) וכן בטכניקת צביעה וקישוט כלים כאלה באבקת זהב או כסף בסגנון המאקי-אה. באופן מסורתי לביצוע קינצוגי נדרשת לכה יפנית הנקראת אורושי (urushi) המופקת מלשד עץ הלכה הסיני (בשמו הלטיני Toxicodendron vernicifluum). מוהל העץ הזה, עובר תהליך פולימריזציה והתקשות תוך כדי חשיפה לחום, ונמצא בשימוש כבר כ-9000 שנים, כדבק, חומר מילוי וצבע בידי אמני לכות יפנים.
SciTE
SciTE (ראשי תיבות באנגלית של: Scintilla based Text Editor) הוא עורך טקסט חוצה פלטפורמות, שנכתב על ידי ניל הודג'סון באמצעות הספרייה החופשית Scintilla. הוא מרושיין על פי גרסה מינימלית של "Historical Permission Notice and Disclaimer".
"קל משקל" ובנוי לביצועים מהירים, הוא מיועד בעיקר לעריכת קוד מקור, ומבצע הדגשת תחביר והתייחסות לפונקציות מוטבעות עבור שפות פיתוח רבות. יש .exe עצמאי זמין עבור Microsoft Windows המיועד לכונני הבזק מסוג USB. ל-SciTE תכונות רבות דומות לעורכים אחרים המבוססים על רכיב העריכה של Scintilla כמו Geany ו- Notepad++.
התאמה אישית
SciTE גמיש מאוד לקינפוג משתמש. אף על פי שאין חלון העדפות גרפי, ניתן לשנות את ההגדרות על ידי עריכת קובצי תצורת טקסט רגיל. ניתן לקבל הגדרות שונות עבור כל שפה ופרויקט, כמו גם אפשרויות גלובליות או לפי משתמש. ישנן אפשרויות תפריט בהתקנה הרגילה לפתיחת קבצים אלה בעורך. אלה מאפשרים התאמה אישית גבוהה של דברים כמו מקשי קיצור, כרטיסיות, קיפול קוד, גופנים והדגשת תחביר.
בנוסף, שפת התכנות Lua משובצת ב-SciTE, ומאפשרת למשתמש התאמה אישית נוספת. אפשר לכתוב סקריפטים של Lua שיש להם גישה לתוכן המאגר ו- API של Scintilla. ניתן להפעיל את הסקריפטים באמצעות מקש קיצור דרך, או כתגובה לאירוע, המספק אפשרות ליישום השלמה אוטומטית או "hook" אחר.
כבר בשנת 2003 היו 21 לוקליזציות של טקסטים בתפריט ותמיכה של 36 שפות תכנות שונות ופורמטי קוד אחרים, והעורך היה מסוגל להמיר אוטומטית בין סגנונות מפרידי שורות בפלטפורמות שונות ולזהות קובצי Unicode. ל-SciTE יכולת גם לייצא קובצי טקסט רגיל בפורמט PDF.
תכונות
התכונות כוללות החלפה בבחירה, ביטוי רגולרי מוחלף בקבוצות משנה, חיפוש בקבצים, קיפול קוד, קובצי API, עותק מעוצב, קיצורים, בחירה מרובה ותמיכה בגופנים ברוחב משתנה. פריסת העריכה מורכבת ממספר כרטיסיות המכילות מקור, ובנוסף מחלונית פלט המציגה פלט מתסריטים שהופעלו.
SciTE תומך בהדגשת תחביר של שפות רבות. את הרשימה המלאה של השפות המוכרות ניתן למצוא בתיעוד הרשמי.
עם גרסה 4.1.0, יש לו תמיכה ניסיונית בשפות מימין לשמאל, כמו ערבית.
תעמולה
תַּעֲמוּלָה (בלועזית: פְּרוֹפָּגַנְדָּה) היא הפצת מידע- עובדות, טיעונים, שמועות, חצאי אמיתות או שקרים - כדי להשפיע על דעת הקהל. התעמולה כוללת מאמץ עקבי לבצע מניפולציות על אמונות, גישות, מחשבות, רגשות, הרגלים או פעולות של אנשים באמצעות של סמלים שונים (מילים, מחוות, כרזות, אנדרטאות, מוזיקה, בגדים, סמלים, תסרוקות, עיצובים על מטבעות ובולי דואר, וכן הלאה). תעמולה יכולה לכלול הצגת עובדות באופן סלקטיבי כדי לעודד תפיסה מסוימת, או שימוש בגרפיקה או שפה עמוסה כדי לייצר תגובה רגשית ולא רציונלית למידע שמוצג. לעיתים קרובות התעמולה משפיע על החלק הלא-מודע של החשיבה והתפיסה.
ניתן למצוא תעמולה במגוון רחב של הקשרים שונים. אמצעים לתעמולה כוללים את כל סוגי התקשורת והאומנות כולל כרזות, עלונים, רדיו, שירים, פרסומות, ספרים, עיתונים, קולנוע, ודיאו, טלווזייה, מודעות וכתבות בכלי תקשורת, פסלים, שימוש ברשתות חברתיות ועוד.
במאה העשרים הפכה התעמולה לנשק רב חשיבות בהתמודדותם של אישים פוליטיים ומפלגות, כמו גם תעמולה מטעם תאגידים גודלים על דעת קהל. לכל תעמולה קיים גורם פוליטי או כלכלי כלשהו (מפלגה, תנועה חברתית, תנועה פוליטית, חברה פרטית או ציבורית, מוסד ציבורי, התארגנות אזרחית וכדומה), אשר מעוניין בקידום רעיון מסוים הקשור להתרחשות החברתית (העלאת קרנה של דמות פוליטית, דעה מסוימת כלפי תוכנית מדינית או כלכלית, זכויות אדם, וכו'). לכל תעמולה קיים ציבור יעד או קהל יעד מסוים (ציבור זה עשוי להיות החברה כולה). להתאמת התעמולה לאופיו של קהל היעד חשיבות רבה להצלחתה של התעמולה. עיקרון זה מתייחס הן למבנה ציבור זה (צורת הארגון החברתי שלו) והן לייחודו התרבותי (ערכים, מצב כלכלי, שפה, הבנה פוליטית וכו')
בשל האופי קצר הטווח של התעמולה, פעמים רבות נעשה בה שימוש על מנת לקדם נושאים מיידיים ושטחיים, כגון תמיכה במועמד מסוים בבחירות וקבלת החלטה מסוימת העומדת על סדר היום הציבורי. מטרה נוספת של התעמולה היא החדרה ארוכת-טווח של רעיון לתודעה הציבורית. לרוב מדובר בפן רגשי של אותו הרעיון: אהדה/סלידה מגורם פוליטי, החדרת דפוסי חשיבה בסיסיים (לדוגמה: החדרת התייחסות אלימה בהתייחס למדיניות-חוץ), ויצירת הנחות חברתיות רחבות (לדוגמה: הנחה כי יש להימנע מגירעון ממשלתי).
מערכות הגבלת תוכן מאפשרות סינון תוכני תעמולה על ידי כך שהן מעניקות למשתמשים יכולת לנטר חומרים פוגעניים, להסיר, לערוך, לחסום את המפרים את כללי הקהילה וכך למנוע את פרסומם.
ההיסטוריה של התעמולה
אפשר להניח שמאז החלו לחיות בחברות גדולות נעשה שימוש בתעמולה. אחד התיעודים הראשונים לתעמולה הוא כתובת ביסותון מ-515 לפנה"ס המפרטת את עליית דריווש הראשון על כס המלוכה הפרסית.
נקודת מפנה בהיסטוריה של התעמולה היא המצאת הדפוס באמצע המאה ה-15. הדפוס התפשט במהרה ברחבי אירופה, וגרם להתפשטות רחבה של רעיונות ומחשבות שלא נראו לפני המאה ה-16. הדפוס עזר בהשגת מטרת התעמולה בזכות הגעה לקהל יעד גדול ובסופו של דבר למימושה. דוגמה לכך רואים בתקופת המהפכה האמריקנית, במושבות האמריקניות הייתה רשת משגשגת של עיתונים ומדפסות שהתמחו בנושאים פטריוטים. הפרסום המפורסם ביותר היה "שכל ישר", שחובר ב-1776 על ידי תומאס פיין שלקח תפקיד משמעותי בדרישה לעצמאות.
ההפצה הראשונה בקנה מידה גדול ומאורגן של תעמולה ממשלתית נגרם כתוצאת פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בשלבים הראשונים של המלחמה, כמות התעמולה גדלה במידה ניכרת על ידי ממשלות בריטניה וגרמניה, בניסיון לשכנע את האוכלוסייה בצדקת דרכם, על מנת לעודד גיוס מרצון, ומעל הכל כדי ליצור דמוניזציה של האויב.
אמצעי התעמולה
הגורם הפוליטי אשר מפעיל את התעמולה משתמש בשיטות המוניות, כלומר - פונה בנפרד לכל פרט בקרב הציבור, בלא לאפשר לו לקחת חלק פעיל בעיצוב תוכנה של התעמולה או ברעיון המופץ.
מסיבה זו, חלק גדול ברוב התעמולות מבוסס על שימוש בתקשורת המונים (טלוויזיה, רדיו, עיתונות כתובה וכו'). מלבד תקשורת זו, נעשה שימוש בפריסה פיזית של אמצעי פרסום: שלטי חוצות, הפגנות, תהלוכות, חלוקת מדבקות ועלונים, שיחות אישיות וכו'. במסגרת השימוש השני נעשה שימוש בכוח אדם פעיל, מתנדב או שכיר.
שימוש זה מבוסס על אלמנטים של שטיפת מוח - ריבוי וחזרה של המסרים המועברים, על מנת להגדיל למקסימום את חשיפת הפרט אליהם ופעולה המרוכזת בעיקר בחשיבה לא-מודעת של הפרט.
לשם כך קיימים תעמולנים: מומחים בענייני תעמולה שאחראים על ניהול תעמולה המונית. תועמלנים אלו עשויים להיות דמויות המופיעות בעצמן באמצעי התקשורת, או האחראים על עיצוב התעמולה. כיום קיימים ארגונים רבים (הכוללים תת-יחידות של ארגונים פוליטיים) המתמחים באספקת שירותי תעמולה.
כל האמצעים הנ"ל מתבססים על משיכת תשומת לב רבה ככל הניתן לאמצעי התעמולה. גורם זה הוא רב חשיבות בבחירת אמצעי התעמולה ותוכנה, והוא מותאם לרוב לנטיות ציבור-היעד.
גורם אחר שנעשה בו שימוש לעיתים הוא הפגנת כוח: ניצול תכונתו של ההמון להתקבץ סביב כוח חברתי גדול, על ידי יצירת תחושת עוצמה ביחס לרעיון המקודם. במובן זה עשויה לשמש תהלוכה רחבה כהפגנת כוח מובהקת אשר מטרתה להביא לקידום רעיון על ידי חשיפת כמות תומכים גדולה באותו רעיון.
במסגרת הפגנת הכוח בתעמולת בחירות משתמשים לעיתים בסקרי דעת קהל שונים בפרסומם ובהתייחסות אליהם באופן התואם את מטרות התעמולה.
היכולת של התעמולה לחשוף את עוצמתו היחסית של הרעיון המקודם על-ידה, קובעת לרוב את יעילותה של התעמולה, להצלחה או לכישלון.
אמצעי ידוע נוסף, אך קשה יותר לזיהוי, הוא השימוש בגופים שאינם מזוהים על ידי הציבור עם הגורם אשר מפעיל את התעמולה. שיטה זו מועילה כאשר הדימוי של הגורם המקורי בעייתי, או כאשר יש בעייתיות עם זיהוי המסר עם הגורם המקורי.
ניתן להבחין בהבדלים באופני התעמולה על-פי אמצעי התקשורת שבו נעשה שימוש:
בעידן הרשתות החברתיות, מופצת בהן תעמולת בחירות כשם שמופצות פרסומות מסחריות. דיון ער מתנהל בנושא שקיפותם של העומדים מאחורי תעמולה זו.
תוכני התעמולה
לרוב, מכוונת התעמולה באופן צר לקידום רעיון מוגדר אחד בלבד. מסיבה זו, כל תכונותיה האחרות של התעמולה הן פונקציונליות לרעיון. עיקרון זה מביא לאופיה המניפולטיבי של התעמולה: ניסיון לעשות שימוש לא ענייני בצורה של התקשורת על-מנת לשפר את קליטת הרעיון בציבור היעד. רוב המניפולציות הן רגשיות בטבען.
השילוב בין תכונה זו של התעמולה לאופיו ההמוני של ציבור היעד, הביא לשימוש בכלים הבאים:
השפעת התעמולה
בדיקת השפעת התעמולה חשובה בשני מישורים: במישור של חקר התעמולה על ידי גורמים שאינם קשורים ישירות לתעמולה, ובמישור של התועמלנים והגורמים הנעזרים בתעמולה. מחקר התעמולה לרוב מתייחס למכלול המאפיינים של התעמולה, בעוד שבמישור השני נבדקת בעיקר יעילותה עבור התועמלן. במישור השני כלי עזר עיקרי הוא סקרי דעת קהל, בייחוד בתקופות בחירות.
קיימות דרכים רבות לתיאור השפעתה של התעמולה על הציבור. במהלך ההיסטוריה של חקר התעמולה, נוסחו כמה גישות מרכזיות לתיאור השפעה זו:
גישת המזרק
גישה זו מתארת את השפעת התעמולה כתהליך פשוט של גירוי ותגובה, בו קובע התועמלן את תוכנו ומינונו של השינוי התודעתי בקרב הפרט על ידי שינוי תואם בתעמולה. שמה של שיטה זו נובע מדמיונה להזרקת חומר לגוף על ידי מזרק.
גישה זו היא הגישה הראשונה לתיאור התעמולה, והיא מספקת את התיאור הראשוני של השפעת התעמולה.
חוקר אשר תמך בגישה זו היה הרולד לאסוול, שחקר את התעמולה במלחמות העולם. לאסוול הגיע למסקנה כי התעמולה משרתת גורמים אינטרסנטיים השולטים בתקשורת למטרת שימור כוחם. לאסוול גם פיתח את גישת המזרק ובנה את מודל לאסוול, פיתוח ושיכלול לגישת המזרק.
חוקר אחר אשר התבסס על גישה זו היה אדוארד ברנייז, אשר כתב את אחד הספרים הראשונים בארצות הברית בנוגע לתעמולה. בספר זה, השם דגש על שליטת תועמלנים אלמונים על מערכת תקשורת ההמונים, מגיע ברנייז למסקה כי השימוש העיקרי בתעמולה הוא בהפצת רעיונות שקריים בקרב הציבור. במאמר שכתב מתאר ברנייז כי ההתייחסות לתעמולה היא בחמישה מישורים, על פי סדר עולה: מיהו השולט באמצעי התקשורת, מהו תוכן התקשורת, באיזה אופן היא נעשית, מהו קהל היעד שלה ומה השפעתה עליו.
שני מחקרים שערך פול לזרספלד על התנהגות בוחרים בשנים 1944-1940, הראו כי מעטים בלבד שינו את דפוסי הצבעתם בעקבות השפעת תעמולה, וכי רוב ההשפעה מיוחסת למעגלים חברתיים מצומצמים.
מחקרים רבים מאוחרים יותר, מצאו כי פרטים בציבור נוטים להיחשף לתעמולה התואמת את עמדותיהם המוקדמות, וכי רק המתעניינים בנושא מסוים נחשפים לתעמולה בנוגע אליו.
גישת ספירלת השתיקה
מחקרים אלו הצביעו על מערך מורכב יותר של השפעת התעמולה. בהתאם לכך גובשה גישה אחרת בידי החוקרת הגרמנייה אליזבט נואלה-נוימן במאמר משנת 1974, שתיאר את ספירלת השתיקה.
תהליך זה מכונה 'ספירלי', משום שהוא מתגבר עם הזמן בלא להגדיל את מידת התעמולה המופעלת.
גישת הנצחת הסטטוס-קוו
גישה זו, המיוצגת על ידי החוקרים פול לזרספלד ורוברט מרטון, מתארת את התעמולה כמחליפה אמצעי שליטה לא-המוניים בציבור. הקבוצות הנעזרות בתעמולה הן, לדעתם, הקבוצות השליטות בחברה ובעיקר ראשי עולם העסקים המאורגן.
לטענתם, מטרת התעמולה היא לשמר בצורה משופרת את המצב הקיים, ולהעצים נטיות קונפורמיות של הציבור. בכך מביאה התעמולה את הציבור לקבלה של הסטטוס קוו.
חיזוק נטיות קיימות
כיום הדעה הרווחת בעולם התעמולה היא שאין התעמולה מסוגלת לייצר רעיון שלא היה קיים לפני כן בתודעה הציבורית. בהתאם לכך, מנסה התעמולה למצוא דעות מקובלות בקרב הציבור אשר יועילו לתעמולה, ולחזקן.
גישה זו יישם לראשונה היועץ האסטרטגי לענייני תעמולה של נשיא ארצות הברית המכהן לינדון ג'ונסון בבחירות של 1964, טוני שוורץ. שוורץ מצא באמצעות סקרים את הדימוי של המועמד המתחרה, בארי גולדווטר. הוא מצא כי מיוחסת לו פזיזות ובהתאם לכך יצר את תשדיר החרציות, שלו יוחסה חשיבות רבה בניצחונו המוחץ של ג'ונסון.
תעמולה במדינות טוטליטריות
תעמולה בעידן המודרני משמשת רבות משטרים טוטליטריים רבים, בכל רחבי העולם. השימוש בתעמולה משמש ככלי שליטה עוצמתי ביותר, שכן הוא מסוגל להגביר את הציות של האזרחים השונים בלא הפעלת כוח ישיר. מכיוון שבמדינות כאלו אמצעי התקשורת נתונים בידי הממשל, השימוש בתעמולה הופך לנגיש ונוח.
עם צמיחתם של המדינות הטוטליטאריות הגדולות של המאה ה-20: ברית המועצות וגרמניה הנאצית, התפתח במיוחד השימוש בתעמולה ברשות משטרים כאלו. בגרמניה הנאצית אף היה שר תעמולה מיוחד - יוזף גבלס.
בשתי מדינות אלו נעשה שימוש קיצוני במיוחד ביצירת פולחן אישיות של מנהיגיהן, ובעיקר אדולף היטלר ויוסיף סטלין, פולחן אשר הפך את האישיות המנהיגה למזוהה עם מטרות הציבור כולו.
לתעמולה זו היה מניע אידאולוגי חזק ביותר - הצורך ביצירת תחושת קולקטיב המוני אשר עומדת מעל לאדם הפשוט.
תעמולה במדינות דמוקרטיות
במהלך התפתחות הדמוקרטיה, נוצרו מערכות בחירות רבות על רקע של קהל בוחרים המוני, כלומר - קהל בוחרים רחב במיוחד אשר אינו רואה עצמו אחראי באופן מלא על ההתנהלות הפוליטית של המדינה.
תכונה זו של קהל הבוחרים הביאה את הפרט להבנה חלקית של המערכות המדיניות, הבנה שאינה מבוססת על מידע שלם, אמין ורציונלי, ולמצב בו מידת האחריות שהפרט מוכן לקחת על מנת לקדם את עיצוב המדינה בהתאם לערכיו ועמדותיו מובנת מאליה ומושפעת בקלות על ידי גורמים שונים.
מכיוון שמעורבות והתעניינות הבוחרים בהתרחשות המדינית עלתה באופן משמעותי בתקופות בחירות, התמקדה התעמולה ביצירת שינויים קצרי-טווח ומוגבלים למערכת בחירות מסוימת. כך נוצרו תקופות קצרות של תעמולה אינטנסיבית מצד כל המפלגות סמוך לבחירות, המגיעה לשיאה ביום הבחירות עצמו ונעלמת כמעט לחלוטין עם סיומן.
לרוב דימוי תעמולת הבחירות ירוד למדי, והיא נחשבת למכילה שקרים ורמאויות לרוב. מקובל להאמין כי תעמולת הבחירות מבוססת על זיכרון קצר של הציבור ביחס להתרחשות המדינית, המביא אותו לחוסר יכולת לבקר את התכנים המופצים וכן לחוסר יכולת להפעיל סנקציות כנגד שקרים שהתגלו בדיעבד בתעמולת בחירות.
התעמולה במדינות בהן נהוגות בחירות באה להשיג שתי מטרות עיקריות: חיזוק ההזדהות של תומכי המפלגה הקיימים, ושכנוע ציבור בוחרים מצומצם המתלבט ביחס לבחירות עד למועד סמוך להן, המכונה קולות צפים.
לתעמולה השפעה רבה על ההתנהלות הדמוקרטית במדינות דמוקרטיות. עיקר השפעה זו מתבטא בחיזוק המגמות ההמוניות של הציבור, ובהרחקתו מההתרחשות המדינית, ובכך מחזקים התעמולה וההמוניות זו את זו.
תהליך זה מתרחש הודות לשימוש במדיה לא מעמיקה, ההופכת את השיח הפוליטי העממי לשטחי בהתאם, הודות לזילזול אשר בו מגיבים פרטים רבים לתופעת התעמולה, זלזול המושלך על המערכת הפוליטית כולה, והודות לחיזוק תחושת חוסר האחריות של הפרט על ההמון, אותו מדגישה מדית התעמולה.
מלבד התעמולה המשרתת מפלגות מסוימות, גם מדינות דמוקרטיות משתמשות בתעמולה על-מנת לקדם את הציות של האזרחים לחוקים ולערכי הקונצנזוס. תעמולה כזו היא לרוב תעמולה ממלכתית (אך לאו דווקא בידי הממשלה), המשתמשת בשיטות המוניות על מנת לחזק את הנאמנות לשיטה הקיימת. תעמולה שכזו נמצאת למשל במערכת החינוך הממלכתי בשיעורי האזרחות, בה התלמידים נקראים לציית לחוקי המדינה אשר מחליטה על תוכני השיעורים, ולמדים על יתרונות שיטת הממשל בה היא פועלת וחסרונות השיטות האחרות.
כדוגמה לכך ניתן להביא את התעמולה הממלכתית הקוראת לחיזוק האחדות הלאומית בקרב האזרחים.
תעמולה במלחמה
מטרת השימוש בתעמולה בזמן מלחמה היא להשפיע על דעת האזרחים ורגשותיהם. על ידי התעמולה מנסה המדינה הנלחמת להשיג יתרון מורלי ולהיראות, בעיני אזרחיה, בעיני האויב ובעיני מדינות אחרות שלוקחות חלק במלחמה, כחזקה יותר מהמדינה השנייה. כאשר מדינה עושה שימוש בתעמולה שמשדרת לאזרחיה ביטחון וחוזק, עלול המידע להגיע אל האויב ולגרום לבהלה בארצו.
הפצת תעמולה תבוסנית בזמן מלחמה היא, לפי חוק העונשין בישראל, פשע שעונשו עד 10 שנות מאסר.
התפתחות היסטורית של התעמולה
התעמולה התפתחה בעיקר במאה ה-20, עקב הגורמים הבאים:
מרי לנדרו
מרי לורטה לנדרו (באנגלית: Mary Loretta Landrieu; נולדה ב-23 בנובמבר 1955) היא פוליטיקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה.
לנדרו נולדה במחוז ארלינגטון, וירג'יניה וגדלה בניו אורלינס שבלואיזיאנה. היא בתו של מון לנדרו, שכיהן כראש עיריית ניו אורלינס ומזכיר מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, ואחותו של מיץ' לנדריו, לשעבר סגן מושל לואיזיאנה וראש עיריית ניו אורלינס בשנים 2010–2018. היא בוגרת בסוציולוגיה מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, השוכנת בבירת המדינה, באטון רוז'. לאחר שנים אחדות בהן עבדה כסוכנות נדל"ן, היא נבחרה לבית הנבחרים של המדינה (1980–1988) ולאחר מכן לגזברית המדינה (1988–1996). היא זכתה במירוץ צמוד לסנאט האמריקאי ב-1996; היא נבחרה מחדש בהתמודדויות צמודות בשנים 2002 ו-2008, אך הפסידה ב-2014.
היא זכתה לתשומת לב לאומית בעקבות הוריקן קתרינה ב-2005, כשנתנה פומבי לביקורתה על התגובה הפדרלית לאסון הטבע. התנגדותה לביטוח בריאות ציבורי מילאה תפקיד מרכזי בעיצובו של חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ב-2010, שכן היא לא הסכימה לתמוך בו עד למתן ויתורים נוספים עבור תמיכה במערכת הבריאות של לואיזיאנה. ב-2011, היא הפכה ליושבת ראש ועדת המשנה של הסנאט לביטחון המולדת. היא כיהנה כיו"ר ועדת העסקים הקטנים בשנים 2009–2014, ויו"ר ועדת הסנאט לאנרגיה ומשאבים טבעיים בשנים 2014–2015.
ראשית חייה
לנדרו נולדה במחוז ארלינגטון שבוירג'יניה. היא בתם של ורנה (לבית סטרלי) ומון לנדרו, שכיהן כראש עיריית ניו אורלינס וכמזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בשלהי ימי ממשלו של ג'ימי קרטר. היא אחותו של מיץ' לנדריו, ראש עיריית ניו אורלינס בשנים 2010–2018 וסגן מושל לואיזיאנה לשעבר. היא גדלה בניו אורלינס כנוצרייה קתולית ולמדה באקדמיית אורסליין. היא סיימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה השוכנת בבאטון רוז' ב-1977, כשהייתה לבוגרת אוניברסיטה בסוציולוגיה. לפני כניסתה לפוליטיקה עבדה לנדרו כסוכנת נדל"ן.
בבית המחוקקים של לואיזיאנה
לנדרו נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של לואיזיאנה, הבית התחתון של בית המחוקקים של המדינה, ב-1979. היא כיהנה שם בשנים 1980–1988 כנציגת מחוז ניו אורלינס (המחוז ה-90). היא נבחרה מחדש מטעם המחוז ה-90 באוקטובר 1983 עם 78% מהקולות. באוקטובר 1987, היא הוחלפה כנציגת המחוז ה-90 על די אחיה מיץ'.
גזברית מדינת לואיזיאנה
ב-1 בינואר 1987, גזברית המדינה מרי אוולין פרקר, שכיהנה בתפקיד זה שנים רבות מטעם המפלגה הדמוקרטית, התפטרה לאחר שמיצתה שנה וחצי בתקופת כהונתה החמישית. לנדרו התמודדה על תפקידה הן בבחירות המיוחדות (שנערכו על מנת לבחור לפרקר מחליף זמני) והן בבחירות הרגילות לתפקיד (שנערכו על מנת לבחור לפרקר מחליף להלכה), אשר נערכו באוקטובר 1987. המפלגה הרפובליקנית לא הציבה לתפקיד מי מטעמה, כך שלנדרו התמודדה רק מול חבריה למפלגה בבחירות המקדימות. היא סיימה במקום הראשון בשתי ההצבעות עם 44% מהקולות. היא ניצחה שניים מעמיתיה בבית המחוקקים:, חבר בית הנבחרים קווין פטריק ריילי האב, שהגיע למקום השני בבחירות המיוחדות ובבחירות הרגילות עם 33% ו-32% מהקולות בהתאמה, ואת קלוד "באדי" ליץ', לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שהגיע למקום השלישי בשתי בחירות עם 15% מהקולות. ריילי החליט שלא להתחרות בסיבוב השני של הבחירות, ולנדרו נבחרה, ללא מתנגדים, לגזברית המדינה. ב-1991, לנדרו התמודדה שוב לתפקיד, הפעם ללא מתנגדים בכלל, לבחירה מחדש.
בחירות 1995 לתפקיד מושל לואיזיאנה
לנדרו סירבה להתמודד לתקופת כהונה שלישית לגזברית המדינה, וויתרה על המשרד על מנת להתמודד למושלות לואיזיאנה בבחירות 1995. המועמדים העיקריים האחרים במירוץ היו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי קליאו פיילדס ; הסנאטור הארצי מרפי י. פוסטר הבן, שעבר מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית כשנכשל בבחירות המקדימות ושזכה בבחירות הכלליות; התובע הדמוקרטי פיל פריס; המושל הרפובליקני לשעבר באדי רומר וסגנית המושל הדמוקרטית המכהנת מלינדה שווגמן. לנדרו יצאה קירחת מכאן ומכאן - היא הפסידה בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לפיילדס ויצאה ממשרד גזבר המדינה.
בחירות
לנדרו נבחרה ב-1996 לסנאט של ארצות הברית, למושב שהוחזק קודם לכן על ידי ג'ון בנט ג'ונסטון משריבפורט. היא נבחרה לסנאט בבחירות צמודות ומעוררות מחלוקת. היא ניצחה את חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה, וודי ג'נקינס. ב-2002 נבחרה לנדרו מחדש, גם הפעם בבחירות צמודות. מומחים ופרשנים פוליטיים אחדים ראו בלנדרו כמועמדת אפשרית כמי שתהא עמיתתו למרוץ של הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס, שהתמודד בבחירות לנשיאות 2004, אך בסוף בחר את הסנאטור ג'ון אדוארדס מקרוליינה הצפונית. ב-2004 נהפכה לנדרו לסנאטורית הבכירה מטעם לואיזיאנה עם פרישתו של ג'ון ברוו, שהוחלף על ידי דייוויד ויטר הרפובליקני.
ב-2008, נבחרה מחדש, הפעם ברוב נוח יחסית - 52% לעומת 46% שהשיג יריבה הרפובליקני, גזבר מדינת לואיזיאנה ג'ון נילי קנדי. הוא היה דמוקרטי אשר עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית ב-2007.
לנדרו התמודדה מחדש ב-2014. הנשיא לשעבר ביל קלינטון צידד בה במהלך מסע הבחירות שלה בשנה זו. ב-6 בדצמבר 2014 היא הובסה בידי ביל קסידי הרפובליקני, שמיקד את מסע הבחירות שלו בקשרים הקרובים שבין הנשיא ברק אובמה ללנדרו.
כהונתה
ב -2002 היא הצביעה בעד "פתרון עיראק" (באנגלית: Iraq Resolution), וב-2003 היא פרסמה הודעה המציינת כי "הזמן לדיפלומטיה הסתיים". היא הצביעה בעד חוק הסדרת ענייני הצגה ושיפוט של תובענות ייצוגיות מראשית 2005 ובעד "חוק הגנה על סוחרי נשק ומאשמה בפשעים בוצעו בכלי נשק שמכרו לפושעים" משלהי אותה שנה.
לאחר בחירות האמצע ב-2006, בהן המפלגה הדמוקרטית נטלה מידי המפלגה הרפובליקנית את הרוב בקונגרס של ארצות הברית, הכריזה לנדרו בצוותא עם הסנאטורית הרפובליקנית אולימפיה סנואו ממיין על הקמת "הקואליציה המשותפת", קבוצת סנאטורים מתונים משני המחנות הפוליטיים, במטרה להביא לקונצנזוס בין-מפלגתי בענייני חקיקה. ב-2007 התייצבה לצד עמיתיה הרפובליקנים והצביעה בעד חוק הפטריוט. ב-15 בדצמבר 2008 הוכרז כי לנרו תכהן כיושבת ראש ועדת העסקים הקטנים של הסנאט בקונגרס ה-111, כאשר יושב הראש לשעבר ג'ון קרי, עזב את ראשות הוועדה על מנת לשבת בראשות ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, על מנת להחליף את יושב הראש הקודם ג'ו ביידן, שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית.
ב-18 בדצמבר 2010, לנדרו הצביעה בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר הן בהצעה לדיון בחוק והן בהצבעה אודות החוק. ב-2011, היא התמנתה ליושבת ראש ועדת המשנה של הסנאט לביטחון המולדת, מה שנתן לה השפעה משמעותית במימון של סוכנויות פדרליות כמשמר החופים, המחלקה לביטחון המולדת והסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום. ב-17 באפריל 2013 תמכה לנדרו בהרחבת בדיקות רקע לרכישת נשק. באופן אישי, לנדרו תומכת בנישואים חד-מיניים, אך היא מכירה באיסור החוקתי של לואיזיאנה על נישואים אלו ובכך שרוב תושבי לואיזיאנה מתנגדים להם.
לנדרו סיימה את כהונתה עם התפזרות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית והוחלפה בביל קסידי, לו הפסידה בשלהי 2014.
IKCO Samand Soren
IKCO Samand Soren היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב ה-איראנית IKCO (יצרנית מותגי רכבי נוסעים) חברת בת של Iran Khodro (שם רשמי: Iran Khodro Corporation, שם בפרסית: ایران‌خودرو, שם לשעבר: Iran National) אשר מיוצרת משנת 2007 ועד היום.
פלטפורמת דגם ה-"IKCO Samand Soren" מבוססת על דגם פיג'ו 405 מתוצרת פיג'ו הצרפתית. מיוצרת ברישיון פיג'ו.
בסין דגם ה - מיוצר על ידי יצרנית הרכב הסינית "Youngman".
דגמי "IKCO Samand Soren" משרתים כמוניות באיראן.
פרס הווידאו קליפים של MTV לאלבום השנה
פרס הווידאו קליפים של MTV לאלבום השנה הוא פרס שניתן בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV. הוא הוצג לראשונה בטקס פרסי הווידאו קליפים של MTV לשנת 2022, וזאת הפעם הראשונה שהטקס מכיר באלבומים בקטגוריות הענקת הפרסים. הארי סטיילס היה הזוכה הראשון בקטגוריה, עם Harry's House.
נילסון מאטה
נילסון מאטה (Nilson Matta; נולד ב-1 במרץ 1949) הוא נגן קונטרבס ומלחין ברזילאי. מתגורר בניו יורק מאז 1985. הוא ידוע גם כנגן בהרכב הברזילאי "Trio De Paz", וכן בשיתופי פעולה עם הפסנתרן דון פולן והרכב "African Brazilian Connection".
ביוגרפיה
נילסון נולד בסאן פאולו ברזיל. למד לנגן על בס באוניברסיטה הפדרלית בריו דה ז'ניירו (UFRJ) אצל סנדרינו סנטורו, נגן בס קלאסי ברזילאי. במהלך שנות חייו בברזיל ניגן נילסון עם נגנים כמו ז'ואאו ז'ילברטו, הרמטו פסקואל, רוברטו קרלוס, שיקו בוארקי דה אולנדה, ננה קאימי, ז'ואאו בוסקו, ג'וני אלף, הליו דלמירו, לואיס בונפה והרכב "MPB4".
לאחר מכן החל נילסון לנגן עם הרכב משלו, "טריו דה פז" עם הנגנים -רומרו לובמבו ודודוקה דה פונסקה. השלישייה הוציאה חמישה אלבומים.
נגן הצ'לו, יו-יו מה, בחר את נילסון לנגן באלבומו Obrigado Brazil ובאלבום שהוקלט בהופעה חיה באולם קרנגי הול, - "Obrigado Brazil - Live in Carnegie Hall Concert with Yo Yo Ma", שניהם זכו בגראמי.
בעקבות אלבומים אלה יצא ההרכב לסיבוב הופעות עולמי שנמשך שנתיים. נילסון הקליט עם יו יו מה את אלבומו "Songs of Joy & Peace" בשנת 2008.
מאז 2006, נילסון מאטה מתמקד בפרויקטים משלו. באותה שנה הוציא את האלבום "Walking with My Bass". הוא חבר ב"אגודה הבינלאומית לבסיסטים" ולעיתים קרובות מתארח ומופיע בכנסים שלהם. מאטה ידוע גם ביכולת ההוראה שלו, שהופגנה במסגרות שונות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2013 הופיע עם נגן הסקסופון סטיב וילסון והזמרת לני אנדרדה בתוכנית Black Orpheus, בהשראת פסקול הסרט של אנטוניו קרלוס ז'ובים אורפאו נגרו משנת 1959.
נילסון מעביר שיעורים לבסיסטים צעירים בנוסף לשיעורי כיתת האמן שלו. הוא לימד בקמפוס הג'אז של ליצ'פילד שבקונטיקט.
נילסון הוא המנהל האמנותי/מוזיקלי של סדנאות "סמבה פוגש ג'אז", עם תוכניות קוליות ואינסטרומנטליות למבוגרים בבר הארבור שבמדינת מיין, החוף הצפוני של בוסטון, כמו גם במקומות אחרים בעולם.
נשיא תימן
נשיא הרפובליקה התימנית (בערבית: رئيس الجمهورية اليمنية) הוא ראש המדינה בתימן. על פי חוקת תימן, הנשיא משמש גם כמפקד העליון של צבא תימן.