cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הוורד (תיאטרון)
הקמת התיאטרון
תיאטרון הוורד נבנה ב-1587 על ידי פיליפ הנסלו וג'ון צ'ולמלי. מספר שנים מאוחר יותר הורחב המבנה, שהיה מצולע בקוטר 21 מטרים, כך שיכיל כ-2000 צופים.
חפירות ארכאולוגיות
בשנת 1999 נפתח האתר לציבור ומוצגים בו ממצאים שנתגלו במקום.
ויטוריה פוצ'יני
ויטוריה פוצ'יני (באיטלקית: Vittoria Puccini; נולדה ב-18 בנובמבר 1981 בפירנצה) היא שחקנית קולנוע איטלקייה.
ביוגרפיה
ויטוריה פוצ'יני נולדה בפירנצה. אביה היה פרופסור למשפטים באוניברסיטה. לאחר סיום בית הספר היא חשבה להיות משפטנית, אך כבר במהלך לימודים בשנת 2000 היא התחילה להצטלם בסרטים.
בשנת 2003 היא כיכבה בסדרת טלוויזיה "אליזה". על השתתפותה בסדרה זו היא זכתה בפרס Telegatti עבור שחקנית טובה ביותר. במהלך צילומי הסרט היא הכירה אלסנדרו פרציוזי, בן זוגה למשך תקופה ארוכה.
בשנת 2013 פוצ'יני גילמה את התפקיד הראשי במיני-סדרה "אנה קארנינה" ששודר בערוץ RAI1 האיטלקי.
בשנת 2017 שיחקה בסרטו של פאולו ג'ינובזה, "המקום"; דרמת מתח לצד השחקן מארקו ג'אליני.
בשנת 2019 היא שיחקה בסדרה "כשאני לא הייתי" וגם שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "המשפט".
בשנת 2020 היא שיחקה בסרט הדרמה "18 מתנות" בבימויו של פרנצ'סקו אמאטו.
בשנים 2005, 2008 ו-2010 היא זכתה בפרסים בפסטיבל הסרטים של ונציה.
חזיר בר הודי
חזיר בר הודי (שם מדעי: Sus scrofa cristatus) הוא תת-מין של חזיר בר החי בתת-היבשת ההודית במדינות: נפאל, הודו, סרי לנקה ובדרום-מזרח אסיה בבורמה ובמערב תאילנד.
מאפיינים
חזיר זה גבוה מחזירי הבר האירופאים ובעל רעמה גבוהה יותר המתחילה מאחורי אוזניו וממשיכה עד לגבו התחתון, אך רוב גופו דליל שיער יחסית והזנב דקיק. לחזיר אוזניים ארוכות ובהירות, לחיים מזוקנות עם שערות לבנות ושפתיים ארוכות ושחורות. החזיר מגיע לגובה 83.8–91.4 סנטימטר, אורכו 95 סנטימטר והוא שוקל 90–136 קילוגרם, קטן יותר מחזירי הבר האירופאים. החזירים הזכרים גדולים יותר מהנקבות, והם בעלי חטים קצרים.
חזירי הבר חיים בשטחי היערות, הסוואנות, הביצות והשטחים הפתוחים באזורי חיותם, אך לא בג'ונגלים. הם חיים בקבוצות קטנות ופעילים במשך היום ובשעות בין הערביים. כמו רוב החזירים הם אוכלי כל הניזונים מצמחייה, פטריות, רקבובית, נבלות, ביצים, חרקים ובעלי חיים קטנים.
את החזיר טורפים נמרים, טיגריסים, כלבי דול, תנינים ופיתונים.
גיל פנחס
גיל פנחס (נולד ב-11 בפברואר 1980) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כיועץ הכספי לרמטכ"ל, ראש אגף התקציבים במשרד הביטחון וראש המערך הכלכלי בצה"ל מאז יולי 2021.
במסגרת תפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל הוא חבר בפורום המטה הכללי של צה"ל.
ביוגרפיה
פנחס נולד בישראל וגדל בטבריה.
בתום לימודי תואר ראשון בכלכלה וניהול באוניברסיטת חיפה במסגרת מסלול העתודה האקדמאית, התגייס לצה"ל בשנת 2002 והחל את שירותו כקצין במחלקה הכלכלית באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
פנחס מילא במהלך שירותו מגוון תפקידים במערך הכלכלי בצה"ל.
בשנת 2014 מונה לראש ענף מאקרו כלכלה ומחקר ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל ואגף התקציבים במשרד הביטחון. בשנת 2017 מונה לראש מחלקת התכנון ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל ואגף התקציבים במשרד הביטחון.
במסגרת תפקידו כראש מחלקת התכנון ביחידת היועץ הכספי לרמטכ"ל ואגף התקציבים במשרד הביטחון, פנחס עסק רבות בקידום מהלכי התייעלות בצה"ל. בתוך כך, הוציא לפועל את תוכנית "עד הקצה" בשנת 2018, שמטרתה ליצור קשר ישיר ובלתי אמצעי בין המטה הכללי ליחידות הקצה באמצעות השתלבותו של צוות כלכלי למשך מספר ימים בעשייה השוטפת ביחידות השונות. מדובר במפגש המאפשר יישום אפקטיבי ומהיר לרעיונות להתייעלות העולים מהקצינים והחיילים בשטח, תוך מתן הלוואות התייעלות לרעיונות בעלי הפוטנציאל לחסכון כלכלי, לצד מיפוי והבנת צורכי היחידות והצפתם לדרג הבכיר בצה"ל.
כמו כן, בתקופה זו, צה"ל עמד ביעד ההתייעלות שסוכם למול משרד האוצר במסגרת הסיכום התקציבי שנחתם בשנת 2015 (הסכם כחלון - יעלון) על סך 9.19 מיליארד ש"ח. בנוסף, משרד הביטחון קידם בהובלתו חתימה מול משרד האוצר על הסכם התייעלות אנרגטית בהיקף של 300 מיליוני ש"ח, במסגרתו קודמו מהלכי התייעלות משמעותיים ובהם הקמת מתקנים הממירים את אנרגיית השמש לייצור חשמל ומערכות לחיסכון במים ואנרגיה.
בנוסף, עסק רבות בעידוד חדשנות בצה"ל, לרבות הובלת תחום מסחור הידע בצה"ל.
ביולי 2021 החליט שר הביטחון בני גנץ על מינויו של פנחס ליועץ הכספי לרמטכ"ל ולראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, ובסוף חודש זה הועלה פנחס לדרגת תת-אלוף, נכנס לתפקידו והחליף את תא"ל אריאלה קנול-לזרוביץ'.
במסגרת תפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל וראש אגף התקציבים במשרד הביטחון, פנחס משמש כיועץ מקצועי לרמטכ"ל ולמטה הכללי בתחומי התקציב, השכר, הכלכלה, ההתקשרויות וההתייעלות. ומשמש כסמכות מקצועית עליונה בתחומים אלה. בנוסף, הוא נושא באחריות הכוללת לניהול תקציב הביטחון ויישום חוק יסודות התקציב במשרד הביטחון ובצה"ל.
השכלה וחיים אישיים
פנחס בעל תואר דוקטור במסגרת תואר שלישי באסטרטגיה וניהול מטעם אוניברסיטת תל אביב בהנחיית פרופסור אשר טישלר. נושא עבודת הדוקטורט שלו היא "האם ישראל צריכה להפריט את התעשייה הביטחונית שלה?". בנוסף הוא בעל תואר שני במנהל עסקים מטעם הטכניון ובעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מטעם אוניברסיטת חיפה.
יוסי שריד
יוסי שריד (23 באוקטובר 1940 – 4 בדצמבר 2015) היה פוליטיקאי, עיתונאי, פובליציסט, סופר ומשורר ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך, רצ ומרצ, ושר בממשלות ישראל. בנוסף כיהן כראש האופוזיציה (2001–2003). במסגרת פעילותו הפוליטית עסק רבות בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני ובמאבק נגד כפייה דתית והיה ממנהיגיו של מחנה השמאל בישראל.
ביוגרפיה
יוסי שריד נולד בשם יוסף שניידר ברחובות ליעקב שריד (שניידר), שהיה חבר מפא"י וכיהן כמנכ"ל משרד החינוך, ולדוֹבה לבית גרובר שהייתה מורה. לאחר שנודע לאביו כי כל בני משפחתו נספו בשואה שינה את שם משפחתו לשריד (אך מאוחר יותר התברר שלא כל בני משפחתו נספו ועדיין נשארו בני משפחה עם השם שניידר). אח להדסה הגדולה ממנו בעשר שנים שעסקה כל חייה בהוראה. בשנת 1934 עלו הוריו לישראל מעיירה במערב אוקראינה (אז בשליטת פולין), שבאזור גליציה, והתגוררו ברחובות. בשנת 1951 עברה משפחתו לגור ברחוב דיזנגוף בתל אביב ובשנת 1954 עברה לגור בירושלים. כשהיה בן 21, התאבדה אמו לאחר שסבלה מדיכאון.
בשנת 1958 התגייס לצה"ל, שירת בחיל התותחנים ובהמשך היה כתב צבאי בביטאון "במחנה גדנ"ע". בשירות המילואים קיבל דרגות ייצוג ושימש כקצין קישור לאו"ם בסיני. במהלך שהות צה"ל בלבנון התנדב לשרת כנהג. בתחילת שנות ה-60 עבד שריד ככתב ב"דבר", בו כתב טור שבועי, וכקריין בקול ישראל. בנוסף שימש מבקר תיאטרון בגלי צה"ל ובירחון "מוניטין". בשנת 1961 הוציא את ספר הביכורים שלו "פגישה במקום אחר: שירים", בהוצאת מחברות לספרות.
בשנת 1974 נבחר לראשונה לכנסת מטעם המערך, וכיהן בכנסת תשע קדנציות עד שנת 2006. לאחר הפיגוע במעלות ב-1974 עבר עם משפחתו לקריית שמונה ושימש במקביל לכהונתו כחבר הכנסת כמורה לאזרחות בעיר עד 1977 ולאחר מכן חזר לתל אביב. ב-1976 הוקמה על פי הצעתו ישיבת ההסדר במעלות. ב-1999, לפני הנסיגה מלבנון, עבר למספר חודשים עם רעייתו ליישוב מרגליות על גבול הצפון. ב-2005 עבר למספר חודשים לשדרות שם לימד אזרחות בתיכון.
היה בעל תואר ראשון בספרות ובפילוסופיה ובעל תואר שני במדע המדינה ובסוציולוגיה מבית הספר החדש (ניו סקול) למחקר חברתי שבארצות הברית.
באוגוסט 2004 עבר ניתוח להסרת גידול שפיר מראשו, שהסתיים בהחלמה מהירה ובחזרה לתפקוד מלא. את החודש שלאחר הניתוח הקדיש לכתיבת ספר אוטוביוגרפי חושפני, "זה הניתוח שלי".
בריאיון לרדיו גלי צה"ל משנת 2013 חשף שריד שעבר אירוע שמוגדר כמוות קליני, במהלכו תיאר שנשמתו יצאה מגופו וריחפה באוויר.
היה נשוי לדורית, בתו של פרופסור בן ציון ורבין, שעבדה כעורכת בעיתון "ידיעות אחרונות". לזוג שלושה ילדים והם התגוררו בשכונת למד תל אביב-יפו. בנם, ישי שריד, הנשוי לרחל, בתה של יעל דיין, הוא עורך דין וסופר. בתם, נועה שריד-הראל, היא מנהלת בית ספר, מורה ועורכת דין. בנם, ד"ר נדב שריד, הוא רופא ומנהל המערך ההמטולוגי בבית החולים "וולפסון".
ב-4 בדצמבר 2015 נפטר בביתו ממחלת לב שממנה סבל שנים רבות. בן 75 היה במותו.
בהרצליה נקרא על שמו רחוב בשכונת גליל ים החדשה.
מפא"י, המערך ומפלגת העבודה
שריד היה יועצו של פנחס ספיר והעריץ אותו בזכות אישיותו, פועלו ודעותיו ואותו כינה "גדול בנאי הציונות". כיהן כדובר מפא"י בשנים 1964–1967. בגיל 24 מונה לדובר ולמזכיר העיתונות של ראש הממשלה לוי אשכול. בתפקיד זה עבד כחמישה חודשים עד שהתפטר. בבחירות לכנסת השביעית בשנת 1969 עמד בראש מטה ההסברה במערך. בתחילת 1970 נתמנה למנהל לשכת האקדמאים במשרד העבודה, ושימש בתפקיד זה עד לבחירות הבאות.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית, קיבל שריד את תמיכת החוג "לשילוב" במפלגת העבודה, תא הסטודנטים של המפלגה במחוז תל אביב והמשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בתל אביב כמועמדם הרצוי לכנסת, הוצב על ידי הוועדה המסדרת של המפלגה במקום ה-36 ברשימת המערך לכנסת, ונבחר לראשונה מטעמה לכנסת. כל תקופת הכנסת השמינית גר בקריית שמונה והקדיש חלק ניכר מזמנו לטובת קידום ערי הפיתוח בצפון. בין השאר ביקש להקים רשות פיתוח לערי הצפון שתרכז בידה סמכויות ותקציבים. שריד התנגד להפניית תקציבים להקמת התנחלויות, והביע מחאה על ההחלטה להקים את העיר מעלה אדומים, בטענה שההשקעה בהקמתה תבוא על חשבון ערי הפיתוח. בסוף 1976 פנה לשריד אריאל שרון, והציע לו להצטרף למפלגה שהקים באותה עת - שלומציון.
שריד שימש חבר בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת ברציפות מהכנסת התשיעית ועד הכנסת ה-16 (למעט הכנסת ה-15, שבה שימש כמשקיף בוועדה). במסגרת זו, היה בדרך כלל חבר בתת-הוועדה לענייני השירותים החשאיים, ונחשב לשותף סוד לראשי השירותים.
בשנים 1977–1984, כאשר המערך ובתוכו מפ"ם ומפלגת העבודה היו באופוזיציה לממשלות הליכוד של מנחם בגין ושל יצחק שמיר, היה שריד בין הבולטים שבדוברי המפלגה, והוביל קו מדיני שדגל במשא ומתן לפשרה טריטוריאלית וקרא להקמת מדינה פלסטינית. זאת בניגוד לדעתם של רוב חברי הכנסת של המפלגה, והמדיניות הרשמית של המפלגה באותן שנים. עקב כך עלתה תביעה שיסולק מ"צוות התגובות" הרשמי של המפלגה.
שריד בלט בייחוד בכך שהיה בין ראשוני המתנגדים למלחמת לבנון הראשונה, וזאת בשעה שרבים ממפלגתו (ובהם יצחק רבין) סברו כי כל עוד הכוחות נמצאים בשטח, אין מקום לביקורת על המלחמה, ושיש לשמור את הביקורת הזו לאחר הקרבות. שריד היה היחיד מבין חברי הכנסת של המערך שבהצבעה בכנסת לא תמך במלחמת לבנון, אלא נמנע מהצבעה. למרות דעותיו על מלחמת לבנון התנדב שריד למילואים לליווי שיירות בלבנון, בין השאר כדי להיאבק באמצעות דוגמה אישית בתנועות הסרבנות לשירות. כעבור שנים באינתיפאדה השנייה, דעותיו נגד הסרבנות התרככו.
רצ ומרצ
בכנסת ה-11 (1984) פרש שריד מהמערך למפלגת רצ בראשות שולמית אלוני בעקבות הצטרפותה של מפלגת העבודה לממשלת אחדות לאומית עם הליכוד ועם החרדים בראשות שמעון פרס, מהלך אליו התנגד בחריפות. במקביל פרשה מפ"ם מהמערך מאותן סיבות. ברצ שריד היה מעין סמן ימני: הוא התנגד לסרבנות, להכנסת תמיכה בחלוקת ירושלים למצע ולקריאה לפירוז מנשק גרעיני. בין שריד לאלוני היו לא מעט חיכוכים.
שריד פעל במסגרת תנועת רצ בכנסת ה-12, ויחסיו האישיים הטובים עם מנהיג מפ"ם, יאיר צבן, ומנהיג שינוי, אמנון רובינשטיין, תרמו לאיחוד התנועות ולהקמת מרצ. בבחירות לכנסת ה-13 שנערכו ב-1992 מוקם שריד כחלק מהסכם בין המפלגות במקום הרביעי, והיה יושב ראש הסיעה בכנסת.
עם הקמת ממשלת רבין השנייה לא מונה שריד לתפקיד שר בממשלה, שכן שלושת המקומות שהוקצו למרצ בממשלה במסגרת ההסכם הקואליציוני הובטחו למנהיגי שלוש מפלגות האיחוד - שולמית אלוני, מקימת רצ ומנהיגתה ההיסטורית, יאיר צבן ממפ"ם ואמנון רובינשטיין משינוי. אף על פי כן, ב-27 בדצמבר 1992, כחצי שנה לאחר הקמת הממשלה, מונה שריד לשר לאיכות הסביבה בממשלת יצחק רבין והמשיך בתפקידו גם בממשלה בראשות שמעון פרס שהוקמה אחרי רצח רבין. בתפקיד זה פעל להרחבת סמכויות המשרד, הגדיל את תקציבו, יזם חקיקת חוקים רבים, הגדיל את האכיפה על מזהמים, יצר קשרי עבודה עם משלחות בינלאומיות בתחום, וטיפל יחד עם משרד החינוך ב"שנת איכות הסביבה" במערכת החינוך הממלכתית. בשנת 1994, בשעה שהיה השר לאיכות הסביבה, עמד בראש "מבצע ניצני תקווה", משלחת סיוע ישראלית לרואנדה בעקבות רצח העם שבוצע בה.
בממשלת רבין היה בין התומכים בהסכמי אוסלו ובקידום נושאים חברתיים. במסגרת חברותו בממשלה חלה התקרבות גדולה בינו לבין יצחק רבין, לאחר תקופה רווית מתחים בין השניים. בעת הפולמוס עם חתימת הסכמי אוסלו קבע כי ההסכם הוא "הישג מרשים לביטחון" וחזה "מזרח תיכון חדש".
באוגוסט 1995 ניסה אוהד ברט, מדריך בבני עקיבא, לדרדר לתהום את מכוניתו של יוסי שריד במהלך נסיעה על כביש 1. ברט הואשם בסיכון חיי אדם במזיד, אך קיבל עונש קל של מאסר על תנאי, שלילת רישיונו לחודשיים וקנס כספי.
לאחר רצח רבין התבטא בחריפות יוצאת דופן נגד מנהיגי הימין ופעילות הימין הקיצוני, בין השאר טען כי הדמעות שהם מזילים הן "דמעות תנין" וקרא להוציא מחוץ לחוק ארגוני ימין קיצוני.
בעת המשבר בקואליציה, כאשר שולמית אלוני נאלצה לפרוש ממשרד החינוך בלחץ ש"ס, התגלע עימות חריף בינה לבין שריד והיא האשימה אותו כי הוא חותר תחתיה. בתחילת 1996 החליף שריד את אלוני בהנהגת מרצ, שאיבדה שלושה מנדטים בבחירות שבאו לאחר מכן וירדה ל-9 מנדטים. הוא כיהן כיושב ראש המפלגה עד ינואר 2003. בתפקיד זה איחד את רצ עם מפ"ם ועם חלק משינוי בראשות אמנון רובינשטיין למפלגה אחת שהחליפה את המסגרת הפרלמנטרית המשותפת.
על הסכמתו לשבת בממשלה עם ש"ס, בניגוד להבטחתו (שאמנם הושמעה לאחר תום מערכת הבחירות) 'read my lips - מרצ לא תשב עם ש"ס', חטף קיתונות של רותחין הן מתוך המפלגה, מציבור בוחריו וגם ממנהיג מפלגת שינוי, יוסף לפיד. שריד היה בין הבולטים מהפוליטיקאים החילוניים במאבק נגד כפייה דתית, הזרמת כספים לישיבות ואי גיוס חרדים לצה"ל. עם השנים פעילותו בתחום דעכה במידת מה.
אף על פי שמרצ לא נהגה כאופוזיציה לממשלתו של אהוד ברק, והוסיפה לתמוך בה ולהעניק רשת ביטחון מחוץ לממשלה, פרישתה מן הממשלה סימנה אבן דרך בדרכה של ממשלה זו אל הקריסה המהירה שהייתה מנת חלקה. אנשי שמאל רבים ביקרו את שריד על שהעדיף את העיקרון הצר שהוביל אותו בסכסוך עם נהרי על קידום השלום. לדעתם מהלכי השלום הנועזים של ממשלת ברק הצדיקו תמיכה רצינית של מרצ וויתורים משמעותיים לחרדים. מספר ראשי ערי פיתוח, חלקם מהליכוד, הפצירו בשריד שלא לפרוש. בפגישה עמו הודו לו על תשומת הלב המיוחדת ועל התקציבים שהעניק כשר החינוך למערכות החינוך בערי הפיתוח ובשכונות המצוקה, וטענו כי בתקופתו התקדמה מאוד מערכת החינוך ביישובם.
ב-24 באפריל 2000, בהיותו שר החינוך, השתתף שריד ביום הזיכרון לרצח העם הארמני בכנסייה הארמנית בירושלים, ובכך היה לשר הישראלי השני (אחרי יאיר צבן) שנכח בטקס הזיכרון השנתי. המכון הלאומי הארמני בוושינגטון תרגם את דבריו לאנגלית ותיאר אותם כ"הצהרה רבת־עוצמה", והם צוטטו על ידי התקשורת הארמנית ברחבי העולם.
בשלהי ממשלת ברק היה שריד שותף לשיחות בוועידת טאבה ב-2001, שהסתיימו בלא הסכם, ולא מנעו את התמשכות האינתיפאדה השנייה. בשיחות תמך שריד בוויתור על ריבונות ישראל על הר הבית בתמורה לוויתור פלסטיני על זכות השיבה.
בשנת 2001, לאחר ניצחון אריאל שרון בבחירות הישירות לראשות הממשלה והצטרפות מפלגת העבודה לממשלת אחדות, הפך שריד לראש האופוזיציה. בכנסת זו תקף שריד בחריפות רבה את ממשלת שרון ואת נכונותה של מפלגת העבודה, שאותה כינה הליכוד ב', לשבת בממשלה אחת עם הימין והחרדים. הוא התנגד למדיניות החיסולים, לקיצוצים בתקציבי הבריאות, החינוך והרווחה ולמבצע חומת מגן, גם אחרי 130 ההרוגים בפיגועי הטרור של חודש "מרץ השחור" ב-2002. שריד טען שהמבצע רק יעצים את הפיגועים. תחילה תמך בצורה מאופקת בהקמת גדר הפרדה על הקו הירוק, אך משהתחילה הממשלה להקים את גדר ההפרדה בתוך שטחי הגדה המערבית התנגד לה בחריפות.
במהלך כהונתו כיו"ר המפלגה יזם שריד את הצטרפותה של הבחירה הדמוקרטית בראשות ח"כ רומן ברונפמן אל מרצ, מתוך רצון למשוך עולים חדשים למפלגה. הוא גם יזם את שיבוצם של יוסי ביילין ושל יעל דיין חברי תנועת שח"ר במקומות ה-11 וה-12 ברשימה מאוחדת, לאחר שלא הצליחו להיבחר למקום ריאלי בבחירות המקדימות במפלגת העבודה, בטענה כי "אין אנו יכולים לתת יד לחיסול הפוליטי של ביילין ודיין".
לאחר קבלת תוצאות מדגם הבחירות בבחירות בשנת 2003, בהן איבדה מרצ 40% מגודלה וירדה ל-6 מנדטים, התפטר שריד מתפקידו כיו"ר המפלגה אך נשאר כחבר הכנסת. את האשמה העיקרית למפלת השמאל בבחירות תלה יוסי שריד ביאסר ערפאת, שהתנהגותו גרמה לישראלים לאובדן האמונה בסיכוי לשלום. בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-119 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
בשנת 2004 זכה באות אביר איכות השלטון, מטעם התנועה לאיכות השלטון, בקטגוריית הרשות המחוקקת.
מפלגת יחד ופרישתו מהחיים הפוליטיים
לאחר ההפסד הצורב בבחירות בשנת 2003, התאחדה מרצ עם תנועת שח"ר בראשות יוסי ביילין ויעל דיין, על מנת להקים את מפלגת יחד. מלבד ביילין ויעל דיין, אף אחד מיוני העבודה לא הצטרף למפלגה. למרות שמועות רבות והצעות משני המועמדים, שריד נשאר נייטרלי בבחירות לראשות יח"ד בין ח"כ רן כהן לד"ר יוסי ביילין, אך השאיר לעצמו פתח להשתתף בבחירות שיערכו ב-2006 (לפני הבחירות לכנסת).
ב-2 בדצמבר 2005 הודיע שריד על פרישה מהחיים הפוליטיים.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובץ במקום ה-60 והאחרון ברשימת מרצ למועצת עיריית תל אביב-יפו.
פובליציסטיקה, שירה וספרות
עם פרישתו מהנהגת מרצ, החל להקדיש חלק מזמנו לכתיבת שירה וסיפורת. הוא פרסם קובצי שירים, ופרסם שירים מפרי עטו בעיתונים ובכתבי-עת.
בשנים 2007–2009 כיהן כיו"ר חבר השופטים של פרס ספיר. בשנה השלישית לכהונתו, בעקבות הענקת הפרס לספר "אחוזת דג'אני" מאת אלון חילו, הואשם שריד בניגוד עניינים, משום שהספר יצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים", שבה יצאו לאור גם מרבית ספריו של שריד, והוא דודהּ של עורכת הספר, רנה ורבין (בת אחיה של אשתו). בעקבות טענות אלה החליטה הנהלת מפעל הפיס לבטל את הליך בחירת הפרס, החלטה שספגה ביקורת אף היא. שריד תקף את המאשימים בכך שהעובדה שפרסם ספריו ב"ידיעות ספרים" ותפקיד אחייניתו היה ידוע לכל, וציין: "עכשיו, בעין הסערה ובמחשבה לאחור, אני כבר יודע בבירור מה היה לי לרועץ: ביטחוני העצמי הוא שהיה. כל כך הייתי בטוח בניקיון דעתי, עד שלא ראיתי את תור הממתינים להזדמנות, שנים רבות הם חיכו לה. סוף סוף מצאנו משהו בגנותו של הצדיק הידוע, שמטיף מוסר לכל העולם. לתומי הנחתי מבלי דעת ומשים, ש-40 שנה בחיים הציבוריים מעניקות אשראי כלשהו בבנק האמינות והאמון".
לאחר פרישתו מהכנסת, החל לפרסם טור פובליציסטיקה ב"הארץ", שבו מתח ביקורת על אירועים ואישים בחברה הישראלית, בין השאר במפלגת שינוי ובמנהיגה לפיד, ובראש הממשלה שרון על הסתבכויותיו בחשדות לשחיתות. את עיקר הביקורת הפנה כלפי המתנחלים ומדיניות ישראל בשטחים. לאחר בחירתו של משה פייגלין לרשימת הליכוד לכנסת, כתב שריד בטורו: "הגיע הזמן להשתחרר מכבלי הפוליטיקלי-קורקט, ולקרוא לאנשים האלה - פייגלין וגרוריו - בשמם המפורש. הם לא "קיצונים", הם פשיסטים לפי כל הגדרה מקובלת, ואלמלא נולדו שלא באשמתם לאם יהודייה, הם היו גם אנטישמים ארורים". ב-15 בפברואר 2013 כתב שריד מאמר התוקף את ההתערבות לכאורה של קבוצות לחץ יהודיות במינויו של צ'אק הייגל: בעקבות המאמר, האשים בן-דרור ימיני את שריד בהצדקת האנטישמיות ובהצגת מסולפת של העובדות.
בשנת 2015 השתתף בתוכנית הרדיו הפופולרית "המילה האחרונה" בגלי צה"ל, לצד העיתונאי מנחם הורוביץ ומנחה התוכנית, דניאל זילברשטיין.
הוא היה קריין של סדרת הטלווזיה האנושות: הסיפור של כולנו.
הערכה, ביקורת ועימותים
בעקבות התבטאויותיו על הסכסוך הישראלי-ערבי והפולמוס החילוני-דתי, קיבל שריד איומים על חייו מצד אנשי ימין קיצוני ומצד גורמים במגזר החרדי משלב מוקדם מאוד של הקריירה הפוליטית שלו. כתוצאה מכך קיבל אבטחה צמודה משב"כ גם כאשר לא כיהן בתפקידים מינסטריאליים.
שריד נקלע לשורה של עימותים עם חברים לדרך במהלך הקריירה הפוליטית שלו: פרישה מהמערך, עימות מתוקשר עם מייסדת ומנהיגת מרצ שולמית אלוני, וסכסוך בנוגע לסמכויותיו של סגן שר החינוך מטעם ש"ס משולם נהרי, שהוביל את מרצ לפרישה מממשלת ברק.
יוסי שריד נקלע גם לסכסוך עם העיתונאי יאיר קוטלר. באחד מפרקי הספר "שיחות עם יוסי שריד", שבו רואיין שריד על ידי העיתונאי ישעיהו בן-פורת, טען שריד שקוטלר פוטר ב-1982 מהעיתון "מעריב", לאחר שפרסם בטורו האישי דברי שקר בגנות שריד. קוטלר תבע את שריד, את בן פורת ואת הוצאת ספרית פועלים, ובאוקטובר 1998 קבע בית המשפט שקוטלר יזכה בפיצויים בסך של 50,000 ש"ח, וחייב את הנתבעים בעוד 20,000 ש"ח למימון מודעות התנצלות בעיתוני הערב. שנה לאחר מכן פרסם קוטלר ספר על שריד, בשם "הנחש: המשמיץ הלאומי".
אריק טמפל בל
קורות חיים
אריק טמפל בל נולד בשנת 1883 באברדין סקוטלנד. בשנת 1884 היגרה משפחתו לארצות הברית, ובשנת 1896, לאחר מות האב, חזרו בל אמו ואחיו הבכור לבריטניה. בשנת 1902 חזר בל לארצות הברית.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת סטנפורד, לתואר שני באוניברסיטת וושינגטון, ואת התואר דוקטור למתמטיקה קיבל בשנת 1912 באוניברסיטת קולומביה.
נפטר בקליפורניה ב-21 בדצמבר 1960.
מתמטיקה
בשנת 1912 החל בל ללמד מתמטיקה באוניברסיטת וושינגטון. בשנת 1926 עבר למכון הטכנולוגי של קליפורניה, ושם נשאר עד לסוף ימיו. מחקריו המתמטיים עסקו בתורת המספרים, והוא פרסם כ-250 מאמרים.
על שמו קרויים פולינומי בל, מספרי בל וסדרת בל.
עסק גם בהיסטוריה של המתמטיקה ובכתיבה פופולרית בתחום זה. בשנת 1940 יצא לאור ספרו The Development of Mathematics. ספרו Men of Mathematics, שיצא לאור בשנת 1937 ומכיל תיאור רומנטי של הביוגרפיות של מתמטיקאים נודעים, זכה להצלחה רבה. רבים נשבו בקסמה של המתמטיקה בזכות ספר זה, אף שהיסטוריונים טוענים שאין בו הקפדה על הדיוק. בשנת 1951 יצא לאור ספרו Mathematics, Queen and Servant of Science. ספר נוסף שלו, The Last Problem, העוסק במשפט האחרון של פרמה, הביא לראשונה את משפט זה לידיעתו של אנדרו ויילס, אשר הצליח להוכיח את המשפט בסופו של דבר.
תיאור לילו האחרון של אווריסט גלואה, כפי שהוא מופיע בספר Men of Mathematics, ממחיש את סגנונו של בל:
מדע בדיוני (ג'ון טיין)
בל כתב גם ספרי מדע בדיוני בשם העט John Taine. יש החושבים שספרו The Seeds of Life, אשר יצא לאור לראשונה ב-1931 היה ההשראה לספרו של דניאל קיז, "פרחים לאלג'רנון". ספרי מדע בדיוני נוספים שכתב: G.O.G. 666 (1954), The Crystal Horde (1952), The Forbidden Garden (1947), Before the Dawn (1934), The Time Stream (1931), The Iron Star (1930), Green Fire (1928), ועוד.
אוניות המערכה מסדרת קייזר
אוניות המערכה מסדרת קייזר (בגרמנית: Kaiser-Klasse) היו סדרה של חמש אוניות מערכה שנבנו בגרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה ושירתו בצי הגרמני הקיסרי במהלך המלחמה. הייתה זו הסדרה השלישית של אוניות מערכה מסוג דרדנוט שנבנתה בגרמניה. קדמו לה אוניות המערכה מסדרת הלגולנד ולפניה אוניות המערכה מסדרת נסאו. סדרת קייזר הייתה סדרת האוניות הגרמנית הראשונה שבה הותקנו באוניותיה מנועי טורבינה, וצריחים שהוצבו האחד מעל השני. חמש האוניות היו קייזר (Kaiser), פרידריך דר גרוסה (Friedrich der Große), קייזרין (Kaiserin), פרינצרגנט לואיטפולד (Prinzregent Luitpold), וקניג אלברט (König Albert). תותחיהן של האוניות הגרמניות היו בקוטר 12 אינץ' (304 מ"מ), לעומת 13.5 אינץ' (343 מ"מ) אצל יריבותיהן הבריטיות, אוניות המערכה מסדרת "אוריון" (Orion); הגרמנים העדיפו בדרך כלל קוטר קטן יותר.
חמש האוניות בסדרה היו פעילות במערכה הימית במלחמת העולם, בים הצפוני. הן היוו את הפלגה השישית של שייטת המערכה השלישית בצי הים הפתוח (Hochseeflotte) של הצי הגרמני הקיסרי. ארבע מהן השתתפו בקרב יוטלנד; "קניג אלברט" שהתה במבדוק באותה עת. מבין ארבע האוניות שהשתתפו בקרב, נפגעה רק "קייזר", שספגה שתי פגיעות של פגזים בקוטר גדול. האוניות השתתפו גם במבצע אלביון, בים הבלטי; במבצע זה היוו האוניות את שייטת המערכה הרביעית, בפיקוד תת-אדמירל וילהלם סושון.
בסוף המלחמה נעצרו כל חמש האוניות בבסיס הימי הבריטי בסקפה פלו. ב-21 ביוני 1919 הוטבעו האוניות בידי צוותיהן, כדי למנוע מאנשי הצי המלכותי הבריטי להשתלט עליהן. האוניות הטבועות נמשו ונגרטו בין השנים 1929 ל-1937.
תכנון
אוניות המערכה מסדרת "קייזר" הוזמנו תחת חוק הצי השני של הקיסרות הגרמנית, שעבר ברייכסטאג ב-1906. החוק קבע כי משך החיים של אוניות מערכה יצומצם מ-25 שנים ל-20 שנים; קביעה זו יצרה צורך בתכנון ובהשקת אוניות מערכה חדשות, במקום הישנות שהחוק קבע למעשה כי יש להוציאן משירות.
מאפיינים
אורכן של אוניות המערכה מסדרת קייזר היה 171.8 מטרים בקו המים. אורכן המלא היה 172.4 מטרים. רוחבן היה 29 מטרים, והשוקע שלהן היה מ-9.1 מטרים בחרטום האונייה עד 8.8 מטרים בירכתיה. ההדחק המרבי היה 27,000 טון. לאוניות הייתה תחתית כפולה לאורך 88% מאורך גוף האונייה, והיא הייתה מחולקת ל-17 תאים אטומים למים. הצוות היה מורכב מ-41 קצינים ו-1,043 מלחים. באונייה ששימשה כאוניית דגל היו 14 קצינים ו-80 מלחים נוסף לצוות הרגיל. האוניות תפקדו היטב בתנאי הים הקשים של הים הצפוני, אך נטו לאבד מעט ממהירותן בגלים גבוהים. יכולת התמרון שלהן הייתה טובה, אך בעת פנייה חריפה סבלו האוניות מומנט כוח חריף, שהיה עלול להביא לאובדן של שני שלישים ממהירותן ולהביא לנטייה של כ-8 מעלות.
הנעה
אוניות המערכה מסדרת "קייזר" היו, כאמור, אוניות המערכה הגרמניות הראשונות שהיו מונעות במנועי טורבינה. בכל אונייה הותקנה טורבינה מתוצרת מפעל גרמני אחר, וזאת כדי לנסות לשבור את המונופול הבריטי של חברת "פארסונס" הבריטית בתחום. למרות זאת, באוניות "קייזר" ו"קייזרין" הותקנו שלוש טורבינות של פארסונס. הטורבינות הניעו מדחפים בעלי שלוש כנפיים, בקוטר 3.75 מטרים, שהביאו את האוניות למהירות 21 קשר (כ-39 קמ"ש). לאונייה היו שני הגאי כיוון. באונייה "פרינצרגנט לואיטפולד" הותקנו שתי טורבינות של פארסונס; הכוונה הייתה להתקין מנוע דיזל מתוצרת "גרמניה" (Germania) סביב הציר המרכזי בין שלושת צירי המדחפים, אך המנוע לא הושלם בזמן, ולפיכך הונעה האונייה רק באמצעות שתי טורבינות. בשל כך הייתה האונייה איטית מעט יותר מאחיותיה, בכחצי קשר.
חימוש
כל אחת מאוניות המערכה מסדרת "קייזר" נשאה עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), שהיו מותקנים בזוגות, בחמישה צריחים. צריח אחד הותקן בקדמת האונייה, שניים באמצעה, בדירוג, ושניים בחלקה האחורי, כאשר הצריח הרביעי מותקן מאחורי הצריח החמישי ומעליו. במחסני האונייה אוחסנו 860 פגזים לתותחים אלה, 86 פגזים לכל תותח. כל פגז שקל 406 ק"ג; מהירות הלוע של התותחים הייתה 854 מטרים בשנייה. לתותחי האונייה הייתה הגבהה מרבית של 13.5 מעלות והנמכה מרבית של 8- מעלות. בהגבהה מרבית היו התותחים יכולים לירות לטווח מרבי של כ-16,300 מטרים. מאוחר יותר הוגדלה ההגבהה ל-16 מעלות, וכך הוגדל הטווח ל-20,400 מטרים.
לאוניות הייתה סוללת חימוש משני, ובה 14 תותחים מהירי ירי בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ), שהיו מוצבים במעין תאים משוריינים. לכל תותח היו 60 פגזים, ובסך הכל היו באונייה 2,240 פגזים בקוטר זה. משקלו של כל פגז היה 45.3 ק"ג, ומהירות הלוע של התותחים הייתה 835 מטרים בשנייה. טווח הירי של תותחים אלה היה 13,500 מטרים, ומאוחר יותר הוגדל הטווח ל-16,800 מטרים. האונייה נשאה גם חימוש שלישוני, שמונה תותחים בקוטר 3.5 אינץ (88 מ"מ). כמקובל לגבי אוניות מערכה באותה תקופה, נשאו האוניות גם חמישה צינורות לשיגור טורפדו בקוטר 20 אינץ' (508 מ"מ), שהיו מוצבים מתחת לקו המים: צינור אחד בחרטום האונייה, ושניים בכל אחד מצידי האונייה.
שריון
כמו כל אוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה, מוגנו אוניות המערכה מסדרת "קייזר" בשריון מתוצרת קרופ. השריון על הסיפון היה בעובי משתנה, מ-10 ס"מ באזורים הקריטיים יותר של האוניות ועד 6 ס"מ באזורים פחות חשובים. רצועת השריון שהקיפה את האונייה הייתה בעובי 35 ס"מ סביב המבצר המרכזי באונייה (האזור בו היו מנועי הספינה, מרכזי התחמושת והפיקוד) ובעובי פחות בקצוות – 18 ס"מ בחרטומה ו-12 ס"מ בירכתיה. מעבר לחגורת השריון, הייתה עוד מחיצה שנקראה "מחיצת טורפדו" (torpedo bulkhead), שנועדה לשמור על האונייה גם במקרה של פריצת חגורת השריון החיצונית. עובייה של מחיצה זו היה 4 ס"מ. מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בצדיו בשריון בעובי 40 ס"מ ובגג בעובי 15 ס"מ; המגדל האחורי היה מוגן בצדיו בשריון בעובי 20 ס"מ ובגג בעובי 5 ס"מ. צריחי התותחים הראשיים היו מוגנים בשריון בעובי 30 ס"מ בצדדים ו-22 ס"מ בגג הצריח; תאי התותחים המשניים היו מוגנים בשריון בעובי 17 ס"מ, ובעובי 8 ס"מ על מגיני התותח.
לפני המלחמה
"קייזר" ו"קניג אלברט" השתתפו בסיור נרחב מעבר לים אל דרום אמריקה ודרום אפריקה במהלך 1913 ו-1914. הסיור נועד להפגין את כוחה הימי של גרמניה, וגם לבחון את אמינותם של מנועי הטורבינה במשימות ארוכות טווח. שתי האוניות שבו לגרמניה לפני תחילתה של מלחמת העולם.
פשיטות על חופי אנגליה
המבצע החשוב הראשון במלחמה בו היו מעורבות אוניות המערכה מסדרת "קייזר" היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי, ב-15–16 בדצמבר 1914. עיקר הפשיטה בוצע בידי סיירות המערכה של צי הים הפתוח, ואילו עיקר כוחו של צי הים הפתוח, ובו אוניות המערכה מסדרת "קייזר", המתין בעמדת גיבוי במרכז הים הצפוני, במרחק כ-210 קילומטרים ממערב לסקרבורו.
לבריטים היה מידע על המבצע המתקרב, מכיוון שהקוד הגרמני היה ברשותם, אך המודיעין הבריטי לא ידע מהי מטרתו המדויקת של הצי הגרמני. בשל כך, הורה הפיקוד הבריטי לשייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי, יחד עם שייטות של סיירות ומשחתות, לנסות וליירט את הצי הגרמני. כוח המשימה הבריטי הפליג ישירות אל מרכזו של צי הים הפתוח. ב-15 בדצמבר, ב-06:20 בבוקר, נתקלו משחתות בריטיות בספינת טורפדו גרמנית, והחל קרב מבולבל בין הכוחות הקלים של שני הציים בטווח קרוב. אוניות המערכה מסדרת "קייזר" היו בשלב זה קרובות מאוד לצי הבריטי, במרחק של כ-16 ק"מ משש אוניות מערכה בריטיות. ואולם, אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד הצי הפתוח, חשש לסכן את הצי ללא אישורו המפורש של הקייזר, וילהלם; הוא לא ידע מהו הכוח העומד מולו, וחשש שכל הצי הגדול הבריטי נמצא בסביבה. בשל כך, החליט להסיג את הצי לאחור 10 דקות לאחר תחילת הקרב.
האוניות השתתפו בפשיטה נוספת, הפגזת ירמות' ולואוסטופט, ב-24 באפריל 1916. גם בפשיטה זו הוטל הביצוע הממשי על סיירות המערכה, ואילו אוניות המערכה נותרו מאחור, בגיבוי. מפקד צי הים הפתוח היה כעת אדמירל ריינהרד שר. במהלך היום קיבל שר מידע על כך שהצי הגדול יוצא מבסיסו בסקפה פלו לקראתו, והוא נסוג לבסיסיו.
קרב יוטלנד
ארבע מבין חמש האוניות בסדרת "קייזר" השתתפו בגיחה של צי הים הפתוח, שהתפתחה לקרב יוטלנד, בין 31 במאי ל-1 ביוני 1916. המטרה הגרמנית הייתה לנסות ולבודד יחידה אחת של הצי הגדול הבריטי ולהשמיד אותה על ידי כוח עדיף, וכך לשחוק את היתרון הבריטי ולהתקרב לשוויון כוחות. "קייזר", "קייזרין", "פרינצרגנט לואיטפולד" ו"פרידריך דר גרוסה", אוניית הדגל של אדמירל ריינהרד שר, היוו את הפָּלְגָה השישית של שייטת המערכה השלישית. זו הייתה שייטת אוניות המערכה הראשונה מבין שלוש. הפלגה החמישית, הפליגה ראשונה בשייטת, ובה אוניות מערכה מסדרת "קניג" (König) שהיו החלוץ. אחריהן הפליגו אוניות המערכה מסדרת "קייזר", ואחריהן אוניות המערכה מסדרת "הלגולנד" (Helgoland), הישנות יותר, ואוניות המערכה מסדרת "נאסאו" (Nassau), אוניות המערכה הגרמניות הראשונות מטיפוס דרדנוט. במאסף הפליגו אוניות המערכה פרה-דרדנוט המיושנות, מסדרת "דויטשלנד" (Deutschland), של שייטת המערכה הראשונה. אוניית הדגל של הצי כולו הייתה "פרידריך דר גרוסה".
מעט לפני השעה 16:00 נתקלו סיירות המערכה הגרמניות, שייטת הסיור הראשונה בפיקוד תת-אדמירל פרנץ פון היפר, בסיירות המערכה הבריטיות, שייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי. היפר פנה דרומה במטרה למשוך את האוניות הבריטיות לטווח תותחיהן של אוניות המערכה הגרמניות, צי הים הפתוח, וביטי החל במרדף אחריהן. בדו-קרב הארטילרי שהחל בין שתי השייטות, התפוצצו והושמדו האוניות הבריטיות "אינדפטיגבל" (Indefatigable) ו"קווין מרי" (Queen Mary). בשעה 17:30 בערך הבחינה אוניית המערכה "קניג" באוניות הבריטיות המתקרבות; רבע שעה לאחר מכן הורה אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, לפנות מעט שמאלה (מערבה), כדי שאוניותיו יוכלו לירות על סיירות המערכה הבריטיות. זמן קצר לאחר מכן ניתנה ההוראה לפתוח באש. אוניות המערכה מסדרת "קייזר", שהפליגו, כאמור, שניות בטור, לא היו עדיין בטווח, למעט "פרינצרגנט לואיטפולד" שירתה שמונה מטחים, החל מטווח 20,400 מטרים ועד לטווח 19,500 מטרים. לאחר מטחים אלה גדל שוב הטווח, והאש הופסקה. "קייזר" ו"פרידריך דר גרוסה" הצליחו להגיע לטווח ירי אל שייטת הסיירות הקלות השנייה הבריטית, שנלוותה לסיירות המערכה, אך האש הכבדה שירו שאר אוניות המערכה מנעה תצפית ירי מדויקת, ולאחר כמה מטחים הופסקה האש.
ביטי פנה צפונה, וכעת היה הוא זה שניסה למשוך את הצי הגרמני אל צי הים הגדול הבריטי שהתקרב מצפון, ללא ידיעת הגרמנים. עם התקרבות הציים האחד אל משנהו אירעו כמה היתקלויות בין אוניות שונות. הסיירת הגרמנית "ויסבאדן" (Wiesbaden) נפגעה מירי בריטי, ובשעה 19:00 בערך ספגה שוב אש בריטית. שר הורה לאוניותיו לתמרן, כדי שניתן יהיה לגרור את "ויסבאדן" הפגועה. בשעה 19:05 החלו הסיירות המשוריינות הבריטיות "דיפנס" (Defence) ו"ווריור" (Warrior) לירות על האוניה הגרמנית הפגועה, ואולם בשלב זה כבר התקרבו אוניות השטח הגרמניות הגדולות לזירה; "קייזר" ושלוש אוניות מערכה מסדרת "קניג" ריכזו את אשן על שתי האוניות הבריטיות מטווח קצר יחסית, מעט יותר מ-7,300 מטרים. אחד ממחסני התחמושת של "דיפנס" נפגע, והאונייה הבריטית התפוצצה והושמדה. "ווריור" הצליחה לחמוק מהאש הגרמנית ולסגת צפונה, כשהיא פגועה קשות, אל הגנתן של אוניות המערכה הבריטיות מסדרת "קווין אליזבת" (Queen Elizabeth), של שייטת אוניות המערכה החמישית.
במקביל, בזמן ש"ווריור" הפגועה חמקה צפונה, נעו שתי אוניות המערכה בריטיות, "וורספייט" (Warspite) ו"ואליאנט" (Valiant) זו לכיוון זו. שתיהן פנו בחוזקה ימינה כדי להימנע מהתנגשות. ברגע ההיגוי החד פגע פגז שנורה מ"קייזר" ב"וורספייט", ו"תקע" את מערכת ההיגוי שלה; האונייה הבריטית המשיכה לפנות בעיגול, ללא שליטה. "פרידריך דר גרוסה", "קניג" ועוד שתי אוניות מערכה מסדרת "נאסאו" ושלוש מסדרת "הלגולנד" ירו על "וורספייט" במשך 20 דקות. האונייה הבריטית נפגעה 11 פעמים, עד שהצליחה לחמוק משדה הראייה של הגרמנים. "וורספייט" נפגעה קשות, ונאלצה להפסיק את הקרב ולחזור לנמל לתיקונים. הגרמנים היו סבורים בתחילה שהצליחו להטביע אותה.
במהלך הקרב ירתה "קייזר" 224 פגזים מתותחיה הראשיים, ו-41 פגזים מתותחיה המשניים. "קייזרין" ירתה 160 ו-135 פגזים, בהתאמה, "פרינצרגנט לואיטפולד" ירתה 169 ו-106 בהתאמה, ו"פרידריך דר גרוסה" ירתה 72 פגזים מתותחיה הראשיים ו-151 פגזים מתותחיה המשניים. "קייזר" נפגעה פעמיים מפגזים שנורו מתותחים ראשיים. היא הייתה האונייה היחידה מסדרת האוניות שנפגעה בקרב. הפגיעות גרמו לפצוע אחד בלבד.
מבצע אלביון
בתחילת ספטמבר 1917 כבש הצבא הגרמני המתקדם את נמל ריגה. על הצי הגרמני הוטלה המשימה לטהר את מפרץ ריגה מהכוחות הימיים הרוסיים שעדיין החזיקו בו. הפיקוד הגרמני העליון החליט על מבצע משולב של כוחות ימיים ויבשתיים למטרה זו; המבצע נועד להשתלט על ארכיפלג מונסונד, שני איים בפתח מפרץ ריגה, ובמיוחד על סוללות התותחים הרוסיות שהיו מוצבות על חצי האי שוורבה (Sworbe), בדרום האי סארמאה (האי הדרומי ביותר בארכיפלג). הפקודה למבצע המשולב הוצאה ב-18 בספטמבר. הכוח הימי מנה את אוניית הדגל "מולטקה" (Moltke) בראש שייטת המערכה השלישית של צי הים הפתוח. הפלגה החמישית של השייטת כללה את ארבע האוניות מסדרת "קניג" ואת אוניית המערכה החדישה "באיירן" (Bayern), והפלגה השישית כללה את חמש האוניות מסדרת "קייזר". אל אוניות המערכה נלוו תשע סיירות קלות, שלוש שייטות של ספינות טורפדו ושולות מוקשים רבות. הכוח הימי מנה כ-300 אוניות, והסתייע בלמעלה ממאה מטוסים ושישה צפלינים. הכוח היבשתי מנה כ-24,600 קצינים וחיילים. מול הגרמנים היו לרוסים שתי אוניות מערכה, אחת מהן פרהדרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, 26 משחתות, כמה ספינות טורפדו וספינות תותחים. הכוח היבשתי הרוסי מנה כ-14,000 איש, בסיוע תותחי חוף.
המבצע החל ב-12 באוקטובר בהפגזת סוללות התותחים על חצי האי שוורבה על ידי אוניות המערכה מסדרת "קייזר". במקביל הפגיזו אוניות המערכה "מולטקה", "באיירן" והאוניות מסדרת "קניג" את סוללות החוף הרוסיות במפרץ טאגה (Tagga). הרוסים התגוננו בעקשנות והאטו את ההתקדמות הגרמנית; ב-14 באוקטובר נשלחה "קייזר" כדי לסייע לשולות המוקשים הגרמניות מול ההתנגדות של המשחתות הרוסיות. בקרב שהתפתח הטביעה "קייזר" משחתת רוסית אחת, ואפשרה לאוניות הגרמניות לחדור לתוך המצר.
במקביל לפעילותה של "קייזר", הפגיזו "קייזרין", "קניג אלברט" ו"פרידריך דר גרוסה" את סוללות החוף בצרל (Zerel). הרוסים ירו אש נגדית על האוניות הגרמניות, ואלו נאלצו לתמרן ללא הרף כדי להימנע מפגיעה. ההפגזה נמשכה רק כשעה, בשל החשש מצוללות וממוקשים. למחרת בבוקר הטביעו שתי אוניות מערכה מסדרת "קניג" את אוניית המערכה הרוסית פרהדרדנוט "סלאבה" (Слава) והביאו לנסיגתן של שאר האוניות הרוסיות. עד 20 באוקטובר הושלם המבצע הגרמני בהצלחה.
הטבעה
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, הורו בעלות הברית המנצחות לאוניות הצי הגרמני להפליג לבסיס הצי המלכותי הבריטי בסקפה פלו. הצי הגרמני שם נותר במשמורת במהלך הדיונים על הסכם שלום, שנחתם בסופו של דבר ב-28 ביוני 1919, ונקרא חוזה ורסאי. בעלות הברית התכוונו לחלק ביניהן את האוניות הגרמניות כשלל מלחמה. כאשר התקרבו הדיונים לשלבי סיום, העריך מפקד הצי הגרמני העצור, אדמירל משנה לודוויג פון רויטר, שהבריטים עומדים להשתלט על אוניותיו. ב-21 ביוני בבוקר יצאו אוניות הצי הבריטי לאימונים בים; בהיעדרן, הורה רויטר לאוניותיו, באמצעות איתות דגלים, להטביע עצמן, על פי תוכנית שגובשה מראש. "פרידריך דר גרוסה" הייתה האונייה הראשונה שהוטבעה, ואחריה "קניג אלברט". בתוך חמש שעות טבעו במימי המעגן בסקפה פלו 10 אוניות מערכה, ובכללן חמש האוניות מסדרת "קייזר", וכן 5 סיירות מערכה, 4 סיירות קלות ו-32 ספינות טורפדו. אוניית המערכה "באדן" (SMS Baden), ארבע הסיירות הקלות "אמדן" (SMS Emden), "נירנברג" (SMS Nürnberg), "פרנקפורט" (SMS Frankfurt) ו"ברמזה" (SMS Bremse) ועוד 14 ספינות טורפדו הועלו על החוף, אך הבריטים מיהרו להגיע אליהן ולגררן למים רדודים. רק ארבע ספינות טורפדו נותרו שלמות. תשעה אנשי צוות גרמנים נהרגו, מהם שטבעו ואחרים נורו למוות כשניסו לחמוק בסירות ההצלה. היו אלה החללים הגרמנים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה.
האוניות הגרמניות נמשו בהדרגה במהלך שנות השלושים של המאה העשרים ונגרטו. פעמון האונייה של "פרידריך דר גרוסה" הוחזר לגרמניה ב-1965, ומוצג כיום במפקדת הצי הגרמני בגלוקסבורג.
מארק אורבק
מארק אורבק (בגרמנית: Marek Oravec; נולד ב-27 בדצמבר 1983) הוא שחקן אוסטרי.
ביוגרפיה
אורבק החל את קריירת המשחק שלו כשלוהק לשלושה תפקידים ראשיים בפסטיבל "שייקספיר בשטיריה" (Shakespeare in Styria) הנערך באוסטריה, ב-2006 שיחק את קאליבן במחזה הסערה, ב-2007 ו-2009 שיחק את רומאו ברומאו ויוליה ואת התפקיד בראשי במקבת'.
הוא עבר ללונדון והוא בוגר בית ספר למשחק בעיר (Drama Centre London).
בטלוויזיה
בנוסף, הוא התארח במספר סדרות טלוויזיה בריטיות.
תוכנית אריאל
תוכנית אריאל (באנגלית:Ariel programme) הייתה תוכנית לחקר חלל בריטית במחצית השנייה של המאה ה-20. במסגרת התוכנית שוגרו לחלל 6 לוויינים בעזרת משגרים מתוצרת ארצות הברית. השם נבחר לכבוד דמות ממחזה של ויליאם שייקספיר "הסערה". בעקבות השיגור הראשון שבוצע בשנת 1962, בריטניה הפכה למדינה השלישית בעלת לוויין.
היסטוריה
בישיבת המועצה הבין-לאומית למדע, ארצות הברית הציע למדינות חברות עזרה בפיתוח ושיגור לוויין לחלל. בסוף 1959 הוועדה הלאומית הבריטית לחקר החלל הגישה לנאס"א הצעה. בתחילת 1960 המדינות סוכמו מסגרת התוכנית ואחריות של כל מדינה לקידומה.
הלוויין הראשון "אריאל 1" נבנה במרכז טיסות החלל גודרד ומשקלו היה 62 ק"ג. הוא שוגר לחלל באפריל 1962. במאי 1962 הוא נפגע מניסוי גרעיני בגובה רב שבוצע על ידי ארצות הברית והפסיק לפעול.
"אריאל 2" נבנה בוסטינגהאוס ומשלקו היה 68 ק"ג. הוא שוגר במרץ 1964 והיה אמור לעשות מחקרים בתחום רדיו-אסטרונומיה. הקשר עם הלוויין אבד בנובמבר 1964.
"אריאל 3" היה הלוויין הראשון שתוכנן ונבנה בבריטניה. הוא שוגר בשנת 1967 ושקל 89 ק"ג. בעזרת הלוויין בוצעו מספר ניסויים. בעיות בתפקוד הלוויין החלו באוקטובר 1967 ופעילותו הסתיימה בספטמבר 1969.
"אריאל 4" נבנה ב-British Aircraft Corporation. הוא שוגר לחלל בשנת 1971. משקלו היה 99.5 ק"ג. הוא היה מיועד לחקר יונוספירה. הוא ירד מהמסלול בשנת 1978.
"אריאל 5" נבנה ב-Marconi Electronic Systems. הוא שוגר לחלל בשנת 1974. משקלו היה 130.5 ק"ג. על הלוויין הותקן טלסקופ לחקר בקרני רנטגן. הוא סיים פעילות בשנת 1980. מרכז בקרה על הפעילות היה ממוקם בבריטניה.
"אריאל 6" נבנה ב-Marconi Electronic Systems. הוא שוגר לחלל בשנת 1979. משקלו היה 154.5 ק"ג. על הלוויין הותקן טלסקופ לחקר בקרני רנטגן וחיישני קרינה קוסמית. הוא סיים פעילות בשנת 1982. מרכז בקרה על הפעילות היה ממוקם בבריטניה.
לינט
ראשית חייה
נולדה בכפר סבא כבת הזקונים ללאה ושמואל, שעלו ב-1973 מטורקיה, וגדלה ביהוד ולה שני אחים גדולים. אביה נפטר מסוכרת כשהייתה בת שש.
פפינגסטברג
פפינגסטברג (בגרמנית: Pfingstberg, "הר פנטקוסט") היא גבעה מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה. בגובה 76 מטר מעל פני הים, פפינגסטברג היא אחד המקומות הגבוהים ביותר בפוטסדאם והיא ידועה בעיקר בזכות הבלוודרה שבנה פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בשלבים וסיים בשנת 1863 באמצעות האדריכלים לודוויג פרזיוס, פרידריך אוגוסט שטילר ולודוויג פרדיננד הסה (Ludwig Ferdinand Hesse) על פי דגמים איטלקיים. אדריכל הנוף פטר יוזף לנה תכנן את הגן דמוי הפארק שעל הגבעה.
לינט
ראשית חייה
מגיל חמש החלה להופיע עם אמה לאה, כצמד "לילה ולינט", במועדונים בטיילת של בת ים. זכתה לפרסום והכרה כ"לינט ילדת הפלא". בילדותה למדה ארבע שנים נגינה בפסנתר ושירה.
גלן מטלוק
גלן מטלוק (באנגלית: Glen Matlock; נולד ב-27 באוגוסט 1956) הוא נגן גיטרה בס בריטי. הוא נודע בעיקר כנגן הבס המקורי של להקת הפאנק הסקס פיסטולס.
לינט
קריירה
לינט הופיעה לצד אמה בקדם-אירוויזיון 1993 עם השיר "אני אנא", שזכה במקום העשירי.
פפינגסטברג
על פפינגסטברג, ליד הבלוודרה, נמצא גם מקדש פומונה (1801), הבניין הראשון שתכנן קארל פרידריך שינקל, שהיה אז רק בן תשע עשרה.
אחרי מלחמת העולם השנייה נחרבה טירת הבלוודרה וצמחיית פרא השתלטה על הפארק יותר ויותר. עמותה מנסה לשקם את המתקן מאז סוף שנות השמונים. בתמיכת, ותרומות נדיבות, שוחזרו הפארק והארמון ונבנו מחדש במידה רבה עד שנת 2003.
לינט
קריירה
בהמשך עזבה עם אמה לאיסטנבול בעקבות הצלחת שירם "אני אנא" בגרסה הטורקית. אמה שימשה כאמרגנית וב-1995 הוציאה את אלבום הבכורה, שנשא את שמה, בטורקיה. בשנת 1999 נהרס ביתה ברעידת האדמה שפקדה את איסטנבול. עקב כך שבה עם אמה לישראל והשתיים התגוררו ביהוד. בישראל פתחה חנות ממתקים, אולם העסק לא הצליח. באותה תקופה הופיעה במועדוני מוזיקה יוונית והשתתפה בטלוויזיה בתוכנית של אלי יצפאן בערוץ 3 של HOT.
גלן מטלוק
חברי הסקס פיסטולס לא חיבבו את מטלוק, מכיוון שנהג להאזין למוזיקה בסגנון הביטלס. גיטריסט הסקס פיסטולס, סטיב ג'ונס, טען כי הסיבה שבגללה הוא אינו מחבב את מטלוק היא משום שמטלוק כל הזמן שוטף את הרגליים שלו.
לינט
קריירה
בשנת 2001 בחרה באמרגן אלי לוי ובהפקתו הוציאה את האלבום "אישה אחרת" בישראל.
גלן מטלוק
לבסוף פוטר מטלוק מהלהקה והוחלף על ידי סיד וישס שלא ידע לנגן על גיטרה בס, אך מטלוק דאג להעביר לו שיעורים. למעשה בהקלטת האלבומים של הלהקה בא מטלוק להחליף את וישס בקטעי הבס.
לינט
קריירה
בשנת 2006 שבה להופיע בטורקיה בעקבות הצעתו של מפיק מקומי.
גלן מטלוק
לאחר שפוטר מטלוק מהסקס פיסטולס הוא הקים את להקת הילדים העשירים.
לינט
קריירה
לינט הופיעה יחד עם הזמר היווני אלקוס זאזופולוס בפברואר 2017 בהאנגר 1 בתל אביב.
גלן מטלוק
בסדרה פיסטול אודות להקת סקס פיסטולס מגלם את דמותו השחקן הבריטי כריסטיאן ליס.
לינט
קריירה
בשנת 2021 הוציאה גרסת כיסוי לשירה של מרגול "חומות חימר"; אותו ביצעה בעברית ובטורקית כחלק מתזמורת ירושלים מזרח ומערב. באותה שנה התמודדה בתוכנית המציאות אקס פקטור לייצוג ישראל באירוויזיון 2022, והודחה בשלב רבע הגמר. .
פפינגסטברג
בשל המבנים ההיסטוריים שעליה צורפה הגבעה ב-1999 למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999.
שם הגבעה
במפה משנת 1683 הגבעה מכונה אייכברג (Eichberg, "הר האלונים"). על הגבעה צמח יער שממנו הורשתה האוכלוסייה לקחת עצים לבניית בתים ללא עלות. לאחר בניית בית העלמין היהודי (Jüdischer Friedhof) של פוטסדאם במדרון הדרומי של הגבעה, שונה שם הגבעה מאייכברג ליודנברג (Judenberg, "הר היהודים") בשנת 1743. בית העלמין קיים גם כיום (52.41739°N, -13.05798°W), ועל אף התנכלויות חוזרות ונשנות בתקופת השלטון הנאצי, הזנחה בתקופת השלטון הקומוניסטי וונדליזם אחר כך מצב בית הקברות, אולם ההספדים וחדר הטהרה הוא סביר, כשבבית הקברות נמנו 520 קברים.
השם השלישי ניתן לאחר שהמלך פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה קנה חלקת אדמה עם ביתן, מקדש פומונה, בשנת 1817. מכאן ואילך נקראה הגבעה פפינגסטברג עד ימינו.
האזור היה שייך לחבר המועצה קרל לודוויג פון אוספלד (Carl Ludwig von Oesfeld), ונאמר כי מלכת פרוסיה לואיזה ממקלנבורג-שטרליץ סעדה שם בפנטקוסט ("חג השבועות הנוצרי") ב-1804. לאחר השהות הנעימה בכרם, דווח כי המלכה הציעה לשנות את שם הגבעה. נאמר כי פרידריך וילהלם השלישי שינה את השם בשנת 1817, לזכר אשתו שנפטרה בשנת 1810. גרסה שנייה היא שביקור המלך בגבעה בפנטקוסט בשנת 1817 היה הסיבה לשינוי.
סוזי אופנהיימר
סוזי (סוזאן) אופנהיימר (באנגלית: Suzi Oppenheimer; נולדה ב-13 בדצמבר 1934) היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית מניו יורק, ששירתה בין השנים 1985–2012 כחברת הסנאט של מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
קודם לכן (1977–1984) הייתה ראש עיריית ממרנק במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק.
קרחון קוסקו
קרחון קוסקו (באנגלית: Kosco Glacier) הוא קרחון ברכס הרי בוש שבהרי המלכה מוד, באזור חוף דופק של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכו של הקרחון 37 קילומטרים.
מוצאו של הקרחון באזור רמת אנדרסון שבהרי בוש; והוא זורם לכיוון צפון, ונשפך אל מדף הקרח רוס, בין פורטל וילסון והר ספיד.
גילוי ומיפוי הקרחון
הקרחון התגלה בטיסה C, שנערכה בין ה-29 בפברואר לבין ה-1 במרץ 1940 מטעם השירות האנטארקטי של ארצות הברית, אשר חקר את אנטארקטיקה בין השנים 1939–1941.
מקור השם
שמו של הקרחון ניתן לו על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הקרחון נקרא על שמו של קפטן ג'ורג' פ. קוסקו (George F. Kosco), מצי ארצות הברית, שהיה המדען הראשי מטעם צי ארצות הברית במהלך מבצע קפיצה לגובה, אשר במסגרתו נחקרה אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1946–1947.
לקריאה נוספת
• Edmund Stump, The Ross Orogen of the Transantarctic Mountains, PP 193
הגבעה הצרפתית
מקור השם
גרסה עממית שגויה מספרת כי הגבעה שעליה נבנתה לימים השכונה כונתה בידי הבריטים באנגלית "French Hill" (גבעת פרנץ') על שמו של חייל בכיר בשם ג'ון או דאגלס פרנץ' מימי מלחמת העולם הראשונה אך לדברים אין שחר. שם השכונה נובע מכך שאדמותיה היו שייכות לכנסיית סנטה אנה הצרפתית ולכן כינו אותה הבריטים בשם French Hill - גבעת הצרפתים. בראש הגבעה קיימו נזירים צרפתים ממסדר האבות הלבנים משק חקלאי, ובפי הערבים נקרא המקום "כרם אל-וז" ("כרם האווזים"). בעיתון הארץ מ-16 ביולי 1926, בדיווח על חנוכת מפעל המים של מעין פארה, נקראה הגבעה "גבעת הצרפתים". הכנסייה תרמה שטח קרקע להקמת מאגר מים שממנו זרמו מים לכל חלקי העיר בכוח הכבידה. השם העברי "הגבעה הצרפתית" הופיע לראשונה בעיתונות העברית ביולי 1948. בערבית רווח שם דומה: "א-תלה אל-פראנסייה".
מיקום וטופוגרפיה
הגבעה הצרפתית שוכנת על גבעה בגובה של 838 מטר, מה שהופך אותה לשכונה גבוהה יחסית לשכונות ירושלים, ולגבוהה ביותר באזור צפון העיר. בצפון היא גובלת בכביש 1 ושכונת שועפט, במערב בכביש 60, בדרום בקריית הממשלה שבמזרח ירושלים ובקמפוס אוניברסיטה העברית שבהר הצופים ובמזרח בשכונת צמרת הבירה. ביחד עם שכונה זו, משתרעת הגבעה הצרפתית על פני 970 דונם. ברום השכונה, בגובה 838 מטר, מתרוממת גבעת תצפית, בליבה מתנשאים שני רבי קומות בשם "ברוש הגבעה" גבוהים המוקפים בשרידי חורשת אורנים.
אלנה קונגוסט
אלנה קונגוסט (בספרדית: Elena Congost; 20 בספטמבר 1987) היא אתלטית ספרדייה, אלופה פאראלימפית בריצת מרתון (ריו דה ז'ניירו 2016).
הגבעה הצרפתית
ארכאולוגיה
בעת חציבת היסודות לבנייני המגורים שנבנו עם הקמת השכונה נתגלו שרידים ליתיים שיוחסו לתרבות האשלו-יברודית, מה שמעיד כי התיישבות אנושית קדומה במקום הייתה בתקופת האבן. בנוסף, בעת הקמת השכונה נחשפה במרכז הגבעה הצרפתית, ליד מאגר המים, שרידי מצודה (המכונה היום מצד גבעת שפירא) מתקופת הברזל. האתר נחפר על ידי הארכאולוגית אורה נגבי מאוניברסיטת תל אביב ב-1969.
אלנה קונגוסט
ביוגרפיה
קונגוסט נולדה במדריד, ספרד ומתגוררת בקסטידפלס, ברצלונה. היא עוסקת בהוראה, ומתחרה באתלטיקה לנכים (קטגוריה T12) עקב לקות ראייה שנובעת ממחלה תורשתית שמדרדרת את ראייתה. בשנת 2009 אימצה אורח חיים טבעוני מטעמים אתיים, סביבתיים ובריאותיים. 80% מהתזונה שלה היא טבעונאית, ללא סוכר וגלוטן.
הגבעה הצרפתית
ארכאולוגיה
בנוסף, במקום בו הוקם הגשר בצומת המובילה לרמת אשכול, נתגלתה מערת קבורה עם 13 גלוסקמאות מתקופת בית שני, אחת מהן הכילה את השם: "יהוסף בן חגי". בשכונה נחשפו גם שרידים מן התקופה הביזנטית..
אלנה קונגוסט
קריירה
בשנת 2002, התחרתה בקפיצה לרוחק באליפות העולם באתלטיקה לנכים ודורגה במקום השביעי. בשנת 2003, דורגה במקום החמישי בקפיצה לרוחק ובריצת 100 מטר ב-EPC European Athletics Championships. באותה השנה, השתתפה ב-IBSA World Games Athletics וזכתה במדליית כסף במרוץ שליחים 4×400, ודורגה במקום החמישי בקפיצה לרוחק. בשנת 2004, השתתפה במשחקים הפאראלימפיים באתונה ודורגה במקום השביעי בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. בשנת 2008, השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בבייג'ינג ודורגה במקום הששי בריצת 1500 מטר ובריצת 800 מטר. בשנת 2011, זכתה במדליית כסף באליפות העולם באתלטיקה לנכים בריצת 1500 מטר. גם שנה לאחר מכן, זכתה במדליית כסף בתחרות זו בריצת 1500 מטר. בשנת 2012, זכתה במשחקים הפאראלימפיים בלונדון במדליית כסף בריצת 1500 מטר (ילנה פאוטובה זכתה במקום הראשון). בשנת 2016, זכתה במדליית זהב במשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'נרייו בריצת מרתון עם תוצאת זמן של 3:01:43
הגבעה הצרפתית
הקמת השכונה
התוכנית להקמת השכונה אושרה במועצת עיריית ירושלים בפברואר 1969, כשכונה ל"יוצאי אמריקה" ביוזמת התאחדות עולי אמריקה וקנדה בישראל.
אלנה קונגוסט
קריירה
בשנת 2011, זכתה בתואר הספורטאית הנכה של השנה מטעם Castelldefels sports awards. בשנת 2013, זכתה בעיטור Royal Order of Sports Merit.
הגבעה הצרפתית
הקמת השכונה
השכונה הוקמה ב-1971, על שטח שנכבש מירדן במלחמת ששת הימים. היא נבנתה, יחד עם השכונות גבעת המבתר, רמת אשכול ומעלות דפנה, במסגרת תוכנית שכונות הבריח ליצירת רצף התיישבות עברי בין ירושלים המערבית להר הצופים, שהיה עד מלחמת ששת הימים מובלעת ישראלית בתוך השטח הירדני.
בניגוד למקובל בשכונות ירושלים, רוב הבתים בשכונה נבנו כמבנים בני 6–7 קומות. היתר בניה זה היה תגובת ממשלת ישראל ל"תוכנית רוג'רס" - שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, להחזרת נוכחות ירדנית סמלית לעיר.
בשנות ה-2000
בשנת 2003 החלה הקמת פרויקט "ברוש הגבעה" במגרש הפנוי האחרון בשכונה, על קרקע של 25 דונם בבעלות המסדר הנוצרי משמורת ארץ הקודש, קרקע אותה רכש מהמסדר הצרפתי "האבות הלבנים" ב-1960. ב-1996 נכנס המסדר לעסקת קומבינציה עם הקבלן משה סטולר לבניית חמישה מגדלים במקום בגובה של כ-20 קומות, אף על פי שבתוכנית המתאר הוגדר כשטח ציבורי פתוח. התוכנית נתקלה בהתנגדויות רבות מצד תושבי השכונה, הן בשל גובה המגדלים והן מחשש לצפיפות תחבורתית בשכונה. ב-1998 הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בירושלים אישרה את שינוי ייעוד הקרקע בתנאי שהיזם יבנה מתנ"ס חדש לתושבי השכונה, לפני התחלת בניית הדירות שאישרה העירייה. המתנ"ס שנבנה בסופו של דבר היה בשטח של 2,000 מ"ר בלבד במקום 4,500 מ"ר, כפי שסוכם, והיזם שילם היטל השבחה נמוך, לאחר התערבותו של ראש העירייה אהוד אולמרט. הפרויקט היה גם נושא לסכסוך משפטי בין משמורת ארץ הקודש לעורך הדין שייצג את המסדר, בטענה שעשה יד אחת עם הצד השני לעסקה; הכנסייה ויתרה בסוף על זכויותיה במקרקעין, במחיר לא משתלם. הכנסייה פתחה בחקירה, אותה ניהל שופט בית-המשפט העליון של הוותיקן, האב דוד יגר שהובילה לתביעה בסך של כ-100 מיליון ש"ח מצד הכנסייה. בית-המשפט המחוזי פסק לבסוף כי המסדר הנוצרי זכאי לקבל בפרויקט שווי של 29 דירות, בניכוי של 6 מיליון דולר.
אופי השכונה
עקב היותה שכונת קצה, הגבעה הצרפתית היא שכונה שלווה ושקטה. המצב הסוציו-אקונומי של דיירי השכונה הוא בינוני-גבוה, והיא נחשבת לאחת משכונות היוקרה של ירושלים, ויש בה דירות יוקרה רבות. בשל הקרבה לקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, מתגורר בשכונה חלק ניכר מהסטודנטים וסגל האוניברסיטה.