cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי רייכינשטיין
הרב מרדכי רייכינשטיין (נולד ב-30 במרץ 1969, י"א בניסן ה'תשכ"ט) הוא רבה הראשי לשעבר של איחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס, וחבר ועדה מתמדת של מרכז רבני אירופה, נשוי ואב לשישה.
חייו
רב רייכינשטיין נולד בעיר מוהילב אשר בבלארוס. לאחר שירות הצבאי החל להתקרב לשמירת התורה. את לימודיו התורניים התחיל בישיבת "תורת חיים" בעיר מוסקבה ולאחר מכן בישיבת "שבות עמי" בירושלים. ב-1991 התחיל את לימודיו ב"מכון לב" ולאחר סיום הלימודים ב-1994 המשיך לימודים תורניים בכולל אברכים שעל ידי "ישיבת הר"ן" בירושלים וכעבור זמן בסניף הישיבה בביתר עילית.
החל משנת 1994 לימד במרכז קהילתי "אש התורה" בעיר קייב, ובשנת 1999 נבחר לכהן כרב הקהילה. בנוסף בשנים 1993–1998 עסק בהכנת ספרים של הרב אריה קפלן לדפוס, כדוגמת ספר "תורת חיים" (живая тора), "הגדה של פסח" ועוד.
משנת 2005 מנהל תוכניות של קרן מורשה עולמי, שלוחה של קרן וולפסון, המתמקדת בבניית חיים יהודיים בבלארוס ופועלת בקהילות הומיל, מוהילב, ויטבסק, וקהילת "לך לך" בעיר מינסק.
בשנת 2016 נבחר הרב רייכינשטיין לכהן כרב הראשי לאיחוד הקהילות יהודיות הדתיות ברפובליקה בלארוס, תפקיד בו נשא עד אמצע שנת 2021.
בשל התפשטות של מגפת הקורונה בישראל קיבלה ממשלת בלארוס החלטה לחייב את כל המגיע מישראל בבידוד בן 14 ימים, דבר שלא הקפידו בו חלק מהישראלים וכן חלק מקהילות היהודיות. בשל נסיבות אלו פנה אל הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו בבקשת פסק והנחיה אלו צעדים לנקוט כנגד מפרי תנאי הבידוד.
גביע ליגת העל בכדורגל נשים
גביע ליגת העל בכדורגל נשים, נקרא גם גביע אתנה, הוא טורניר כדורגל ישראלי, התחרות השלישית בחשיבותה בכדורגל נשים הישראלי אחרי אליפות המדינה וגביע המדינה. הטורניר התקיים לראשונה בעונת 2020/2021.
גביע ליגת העל לנשים מאפשר לקבוצות ליגת העל לשלב שחקניות צעירות ולבחון הרכבים שונים לפני פתיחת העונה הסדירה, ומהווה הכנה לפני פתיחת הליגה, ומקביל לגביע הטוטו בכדורגל הגברים מבחינת מטרתו ואופיו.
מבנה התחרות
מספר הקבוצות המשתתפות בטורניר תלוי במספר הקבוצות בליגה. נכון לעונת 2022/2023 בתחרות משתתפות 8 קבוצות ליגת העל שחולקו לשני בתים על פי מיקום גאוגרפי. בכל בית התקיימו 3 מחזורי משחקים כשכל קבוצה משחקת מול כל הקבוצות האחרות בבית פעם אחת ובסך הכל 3 משחקים לקבוצה. שתי הקבוצות הראשונות בכל בית העפילו לחצי הגמר. הקבוצות שלא העפילו לשלב זה קיימו משחקי דירוג כדי לקבוע את מיקומן הסופי בתחרות. שלב חצי הגמר נערך לפי הצלבת מיקום בין הבתים ובשיטת נוק אאוט כשהמנצחות העפילו למשחק גמר.
משפטי מיידנק
משפטי מיידנק היו סדרת משפטים רצופים אשר התרחשו בפולין ובגרמניה זמן קצר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ועסקו בפשעי מלחמה. משפטים אלו כוללים את המשפט הארוך ביותר שנערך לפושע נאצי, משפט שהשתרע על פני יותר מ-30 שנים. המשפט הראשון של פקידי המחנה מיידנק התרחש בין התאריכים 27 בנובמבר 1944 ועד 2 בדצמבר 1944, בלובלין שבפולין. המשפט האחרון, אשר נערך בדיסלדורף אשר בגרמניה, החל בתאריך 26 בנובמבר 1975 ונמשך עד ל-30 ביוני 1981. זה היה המשפט הארוך והיקר ביותר של גרמניה וכלל 474 דיונים.
לפני תחילת משפטי מיידנק, הועמדו לדין מספר אנשי אס אס בעלי דרגות גבוהות, פקידי המחנה ושומריו וכן אנשי סגל האס אס באשמת פשעים נגד האנושות שבוצעו במחנה מיידנק בתקופה שבין ה-1 באוקטובר 1941 ועד 22 ביולי 1944. מתוך 1037 חברי הסגל אשר שירתו במחנה ושמם היה ידוע, הועמדו לדין רק 170 נאצים. חצי מהנאשמים אשר נתבעו לדין על ידי גרמניה המערבית שוחררו לאחר שהתלוננו על כאבים ומחושים שונים במעצר וזוכו מאשמת הרג. לעומתם, אלו שנשפטו על ידי פולין לרוב נמצאו אשמים בדין. במשך 34 חודשים פעילות, יותר מ-79 אלף יהודים נרצחו רק בחלקו הראשי של המחנה (כאשר 59 אלף מתוכם היו יהודי פולין) ובין 95,000 ל-130,000 במחנה מיידנק כולו (כולל תתי-המחנות שהופעלו כחלק ממיידנק). כ-18,000 יהודים נרצחו במיידנק רק ביום ה-3 בנובמבר 1943, במהלך הטבח הגדול ביותר שחל בתקופת השואה ביום אחד, במחנה אחד, טבח אשר ידוע בשם "חג הקציר" (עם תוצאות של כ-43,000 הרוגים בשני תתי מחנות).
שניים ממפקדי המחנה הועמדו לדין על ידי ה-SS בעצמו במהלך פעולת המחנה, בחלקו בשל מה שהמחנה מיידנק היה בתחילה, לא יותר מאשר מקום אחסון פשוט לזהב, כסף ופרוות שנלקחו מקורבנות השואה במחנות ההשמדה בלזץ, סוביבור וטרבלינקה. שני מפקדי המחנה הואשמו בגנבה סיטונאית ממשטר הרייך השלישי על מנת להפוך לעשירים. קארל אוטו קוך, מפקד המחנה הראשון, הוצא להורג בידי כיתת יורים ב-5 באפריל 1945. מפקד המחנה הנוסף הוצא להורג על ידי האס אס ב-15 באפריל 1945.
משפט מיידנק הראשון
בסוף מלחמת העולם השנייה, לגרמנים הנסוגים לא היה הזמן להרוס את מיידנק עד היסוד. המחנה נותר מחנה ההשמדה השמור ביותר מתקופת השואה וכולל קרמטוריום (משרפת גופות) ותאי גזים שלמים. קבוצה של שישה אנשי סגל מהמחנה, אשר לא הצליחו להימלט, הועמדו לדין בפני בית משפט פלילי מיוחד סובייטי-פולני, מיד לאחר שחרור המחנה ב-23 ביולי 1944. לאחר המשפט ודיונים מעמיקים שנמשכו בין ה-27 בנובמבר ל-2 בדצמבר 1944, כולם נמצאו אשמים בפשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם ונשפטו למוות בתלייה. הנאשמים היו:
משפט מיידנק השני (1946-1948)
סדרת המשפטים אשר נערכה בין 1946 ל-1948 בפולין וידועה גם כמשפט מיידנק השני כללה כמה סוגי פשעים. בערך 95 אנשי אס אס, רובם שומרי מחנות (כולל אלו שנתפסו בגרמניה לאחר המלחמה), הואשמו בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות. הידועה שבהם הייתה אלזה אהריך, שומרת מחנה במחלק הנשים והילדים. היא הייתה אחראית לסלקציות לתאי הגזים, התעללה באסירים ולקחה חלק פעיל בהוצאות להורג. אהריך נמצאה אשמה בכל העבירות, ונתלתה ביולי 1948. רוב האסירים האחרים נשפטו לתקופת מאסר קצובה של בין 2 ל-12 שנים. חלק מהאסירים הבולטים הנוספים בתקופת משפטים זו כללה קבוצה של 60 מאן שוצה (הדרגה הראשונה בדרגות האס אס, של יורה) שומרי מחנות. התביעות במשפטים הוגשו בלובלין, ראדום, סווידניקה (1947), קרקוב, ודוביצה, טורון (1948) ווורשה (1948), שם נדון הערעור האחרון של ג'ייקוב גמל בנובמבר 1950.
משפט מיידנק השלישי
סדרת המשפטים אשר נערכו בין התאריכים ה-26 בנובמבר 1975 ועד 30 ביוני 1981 ידועים כמשפט מיידנק השלישי ובמהלכם שישה עשר נאשמים הועמדו לדין בפני בית משפט של גרמניה המערבית בעיר דיסלדורף. חמישה זוכו מכל האשמות, שניים שוחררו כתוצאה מבריאות לקויה, אחת נפטרה מזקנה ושמונה נמצאו אשמים. הם נשפטו למאסר של בין 3 ל-12 שנים. משפט מיידנק השלישי קדם למשפטי טרבלינקה, אשר נערכו גם הם בדיסלדורף בשנים 1964 ו-1970. משפט מיידנק השלישי ארך כשש שנים והסתיים ב-30 ביוני 1981. היו חשודים נוספים, אולם רשויות גרמניה המערבית נמנעו להעמידם לדין לאור טענת התביעה כי הראיות הקיימות הן בלתי מספיקות (רבים מעדי המפתח נפטרו בינתיים).
סגן מפקד המחנה ארנולד סטריפל אשר נקבע כי היה מעורב בעינויים ורצח של עשרות מאסירי המחנה (מספר נמוך באופן מטריד, בהתחשב בכמות הקורבנות במחנה), נשפט לשלושה וחצי שנות מאסר. הוא גם קיבל החזר כספי של 121,500 מארקים גרמניים על אובדן ההכנסה ותרומותיו לביטוח הלאומי, סכום אשר הפך אותו לאדם עשיר. סטריפל השתמש בכמות הכסף המשמעותית כדי לרכוש בית דירות מפואר בפרנקפורט, בית בו התגורר לשארית חייו.
Créeme
Créeme (באנגלית: Trust Me, ובעברית: בטח בי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הקולומביאנית קרול ג'י, ביחד עם הזמר מאלומה, מתוך האלבום Ocean. השיר יצא לאור ב-1 בנובמבר 2019, על ידי חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק לטין אנטרטיינמנט, כסינגל הרביעי מתוך האלבום.
השיר הגיע אל המקום הראשון במצעד האירפליי הלטיני.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי קרול ג'י ומאלומה והופק על ידי לסלי טררו. באפריל 2019, העניק איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי את מעמד הפלטינה הלטינית המשולשת לשיר, על סך מכירות של כ-180,000 עותקים במדינה.
בנוסף לכך, הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של קרול ג'י ב-1 בנובמבר 2018. הקליפ בוים על ידי ג'סי טררו. בתחילת הקליפ, ניתן לראות את ג'י, כשהיא מהלכת בביתה. בהמשך היא נכנסת לאמבטיה, ובסמוך לכך ניתן לראות את מאלומה.
נכון לפברואר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-443 מיליון צפיות.
אלברט בויד
למשך עשור שלם, משנת 1947 עד 1957 הטיס ואישר בויד כל דגם מטוס שהוזמן על ידי החיל. כשפרש, תרומתו היוצאת דופן של בויד זיכתה אותו בכינויים: "אבי טיסת הניסוי המודרנית", "טייס הניסוי מספר אחת בעולם" ועוד.
בין פרויקטיו ותפקידיו הידועים: ב-19 ביוני 1947 הטיס בויד את אב-הטיפוס של השוטינג סטאר P-80, ה-P-80R והגיע איתו למהירות שיא של 1,004 קמ"ש, שיא שנשבר רק מספר חודשים לאחר מכן, כשצ'אק ייגר שבר את מחסום הקול (מאך 1) עם מטוס הבל X-1 שלו. באותה תקופה השיא נחשב לרשמי, אף על פי ששלוש שנים לפני כן, עוד בשנת 1944 במהלך מלחמת העולם השנייה הצליחו מטוסי Me-163 ו-262 להגיע למהירויות דומות ואף יותר, אך שיאים אלו מעולם לא נחשבו לרשמיים.
בויד הוביל את תוכנית הבל X-1 והיה זה שבחר יחד עם סגנו, אל"ם פרד אסקאני את צ'אק ייגר להיות זה שישבור את מחסום הקול.
הוקרה
במהלך שירותו עוטר בויד במספר מדליות:
אספסת הים
אספסת הים (שם מדעי: Medicago marina) הוא עשב רב שנתי המגיע לגובה של עד 40 ס"מ וקוטרו נע בין 30 ל-50 ס"מ. העלים מכוסים בשכבת שערות כסופה המגינות על הצמח מפני גרגירי חול ורסס גלי הים. הפרחים, צבעם צהוב והם מצויים באגודות צפופות הדומות לקרקפות עגולות. קוטרו של הפרי הוא בין 5 ל-6 מ"מ והוא שעיר מאוד. הזרעים בפרי שומרים על חיוניותם שנים רבות, ובדרך כלל אין הזרעים מאותו פרי נובטים בבת אחת. אספסת הים נפוצה בחול הגס לאורך כל רצועת חוף הים, בעיקר בחגורת הרסס במרחק של עד 500 מטר מן הים. רוב מיני האספסת בארץ הם חד-שנתיים, ולכן קל לזהות את אספסת הים, שגדלה הן בגליל העליון ובאזור ירושלים, ולה פרי דמוי עדשה זעירה חסרת קוצים.
קולות בערפל
קולות בערפל (באנגלית: Midnight Lace) הוא מותחן אמריקאי משנת 1960 בבימויו של דייוויד מילר, עם דוריס דיי, רקס הריסון וג'ון גאווין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "מתילדה צעקה אש" של ג'נט גרין משנת 1958.
מבחינת מועמדויות לפרסים, הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, ודוריס דיי הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
בעקבות הסצנות הקשות בסרט, אשר השפיעו עליה - דוריס דיי החליטה להפסיק להופיע בסרטי מתח. רקס הריסון היה באותה תקופה במצב קשה היות שאשתו השחקנית קיי קנדל הייתה על ערש דויי עקב מחלת סרטן.
הסרט כולל מספר מאפיינים דומים במקצת לסרט "אליבי" של אלפרד היצ'קוק: בשני הסרטים מנסה בעל לחסל את אשתו, ושני שחקנים משחקים בשני הסרטים בתפקיד דומה - ג'ון ויליאמס בתור חוקר משטרה ורוי דוסון בתור רוצח.
תקציר העלילה
קיט פרסטון (דוריס דיי) היא יורשת אמריקאית עשירה שנשואה לאנתוני "טוני" פרסטון (רקס הריסון) בריטי בעל חברת ההשקעות פרסטון. הם גרים בלונדון בבניין שבו נעשים שיפוצים בהשגחת הקבלן בריאן יונגר (ג'ון גאווין).
כאשר קיט צועדת בערפל כבד בכיכר טרפלגר היא שומעת קול שמאיים עליה ברצח. היא רצה מהר לביתה וכמעט נהרגת ממוט שנופל עליה מהפיגומים. בבית היא מקבלת שיחת טלפון מאותו קול שמאיים עליה ברצח. היא חדורת פחד ומשתפת בו את שכנתה פגי (נטשה פגי) ואת בעלה טוני.
בחברת פרסטון מעלים השותף דניאל (ריצ'רד ניי) והגזבר מניניג (הרברט מרשל) לפני טוני, חשש למעילה. הוא דוחה את ההאשמות ומבטיח לחקור.
כאשר קיט ממתינה לאוטובוס היא נופלת על הכביש וכמעט נדרסת. היא טוענת שמישהו דחף אותה.
דודתה של קיט, ביאטריס "בי" (מירנה לוי) מגיעה ללונדון והיא מתייחסת לחששותיה של קיט ברצינות ורוצה לעזור לה אך חושבת שהיא זקוקה לבדיקת רופא. הרופא בודק אותה וממליץ על בדיקה פסיכיאטרית.
סטנלי (רודי מקדואל) בנה המובטל של עוזרת הבית נורה (דוריס לויד) לוחץ על על קיט שתיתן לו כסף. היא חושדת שהוא עומד מאחורי האיומים וטוני מסלק אותו.
טוני מבטיח לקיט חופשה בוונציה והיא שמחה ולובשת שמלת תחרה שחורה לכבודו. ברגע האחרון הוא מודיע לה כי הוא חייב לחזור לעבודה הוא "מרים טלפון" למפקח ומבקש שישלחו שוטרים לשמירה על קיט. קיט נשארת בחושך ושומעת שוב את הקול המאיים הבוקע הפעם מרשמקול. טוני מצפה שהיא תתאבד אבל באופן בלתי צפוי חודר לדירה רוי (אנתוני דוסון), בעלה של פגי שחושד ברומן של אשתו עם טוני. במאבק שלו עם טוני נפלט כדור ורוי נפצע. טוני מתוודה כי הוא רוצה במותה של קיט והשתלטות על רכושה כדי להחזיר את הכסף שמעל בחברה.
הוא מגלה לה גם את הרומן שלו עם פגי.
למקום מגיעים המפקח בירנס והשוטרים כדי לעצור את טוני. בירנס מגלה לו כי כל הזמן היה הטלפון שלו בהאזנה ולכן גילה מי עמד מאחורי המזימה.
קיט בורחת מהדירה, הולכת על פיגומי הברזל וניצלת על ידי בריאן שעקב כל הזמן אחרי רוי מהמסעדה של דורה (הרמיוני באדלי) עד לדירה.
ברברה אקרלנד
ברברה אקרלנד (בפולנית: Barbara Ekerland), הייתה אתלטית פולנית-יהודיה, שיאנית פולין בקפיצה לגובה.
ביוגרפיה
באליפות פולין באתלטיקה שנערכה בבידגושץ' בשנת 1930 זכתה אקרלנד במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.38 מטר.
שיאנית פולין
ב-1 בפברואר 1931 קבעה אקרלנד בקפיצה לגובה שיא פולין חדש של 1.45 מטר.
יודורה ולטי
יודורה אליס ולטי (באנגלית: Eudora Alice Welty; 13 באפריל 1909 – 23 ביולי 2001) הייתה סופרת אמריקאית שכתבה על הדרום האמריקאי. הרומן שלה The Optimist's Daughter זכה בפרס פוליצר ב-1973. לוולטי הוענקה מדליית החירות הנשיאותית, בין פרסים רבים אחרים. היא הייתה הסופרת הראשונה שעבודותיה פורסמו בעודה בחייה על ידי הספרייה של אמריקה, הוצאה לאור ללא מטרות רווח המתמחה בספרות אמריקאית קלאסית. ביתה בג'קסון, מיסיסיפי הוגדר כאתר מורשת לאומי, והוא פתוח לציבור כמוזיאון.
ביוגרפיה
יודורה ולטי נולדה בג'קסון, מיסיסיפי ב-13 באפריל 1909, בתו של כריסטיאן ווב ולטי (1879–1931) ומרי צ'סטינה (אנדרוז) ולטי (1883–1966). היא גדלה עם אחיה הצעירים, אדוארד ג'פרסון וולטר אנדרוס. אמה הייתה מורה, ובעזרתה פיתחה יודורה אהבה לקריאה. אמה הייתה אומרת ש"כל חדר בבית שלנו, בכל זמן ביום, נמצא שם כדי לקרוא בו, או שיקריאו לו". אביה, שעבד כמנהל בחברת ביטוח, אהב גאדג'טים ומכונות, ובהשראתו יודורה למדה לאהוב כל דבר מכני. מאוחר יותר היא אף השתמשה בטכנולוגיה עבור הסמליות בסיפורים שלה, וגם הייתה לצלמת מסורה, כמו אביה.
בסמוך לסיום לימודיה בתיכון, יודורה עברה עם משפחתה לבית בו חייתה עד יום מותה. את הבית, בסגנון טודור, עיצב ואייט ס. הנדריק, וכיום הוא ידוע כבית יודורה ולטי. מ-1925 עד 1927, ולטי למדה במיסיסיפי סטייט קולג' לנשים, ואז עברה לאוניברסיטת ויסקונסין כדי להשלים את לימודיה בספרות האנגלית. לאחר מכן למדה פרסום ב אוניברסיטת קולומביה. מכיוון שסיימה את לימודיה בשיאו של השפל הגדול, היא נאבקה למצוא עבודה בניו יורק.
מיד לאחר שוולטי חזרה לג'קסון ב-1931, אביה מת מלוקמיה. היא לקחה עבודה בתחנת רדיו מקומית, וכתבה על החברה הגבוהה בג'קסון עבור עיתון בממפיס. ב-1935 היא החלה לעבוד בתור אשת יחסי ציבור עבור אגף הממשל שיצר עבודות לאנשים שהושפעו מהשפל הגדול. היא אספה סיפורים, ערכה ראיונות, וצילמה את חיי היום-יום במיסיסיפי. היא גילתה את כל רובדי החיים בדרום, ושאבה ממה שלמדה על היחסים בין אנשים בכתיבת הסיפורים הקצרים שלה. במהלך תקופה זו היא גם קיימה פגישות בביתה עם סופרים עמיתים וחברים, קבוצה לה קראה Night-Blooming Cereus Club. שלוש שנים לאחר מכן, היא עזבה את עבודתה כדי לכתוב במשרה מלאה.
בשנת 1936, היא פרסמה את הסיפור הקצר "מותו של סוכן מכירות" בירחון הספרותי Manuscript, ובקרוב גם כתבי עת מובילים החלו לפרסם את סיפוריה, ביניהם הניו יורקר. היא חיזקה את מעמדה בתור סופרת דרומית בעלת השפעה כאשר פרסמה את ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים, A Curtain of Green. היא מונתה לצוות ביקורת הספרים של הניו יורק טיימס, וזכתה במלגת גוגנהיים, אשר איפשרה לה לנסוע לצרפת, אנגליה, אירלנד, וגרמניה. בזמן שהותה באירופה, היא שימשה לתקופה קצרה בתור מרצה מבקרת באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'. ב-1960, היא חזרה הביתה לג'קסון כדי לטפל באמה המזדקנת ושני אחיה.
אחרי שנרצח מדגר אוורס, נשיא ה-NAACP במיסיסיפי, היא פרסמה סיפור, בשם "מאין מגיע הקול?" בניו יורקר, אותו כתבה בגוף ראשון בתור דמות המתנקש.
ב-1973 היא זכתה בפרס פוליצר עבור הרומן שלה, The Optimist's Daughter. ב-1971 היא פרסמה אוסף צילומים שלה מתקופת השפל הגדול, שכותרתו One Time, One Place. היא הרצתה באוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר איגדה את חומרי הרצאותיה לסדרת ספרי זכרונות בכותרת One Writer's Beginnings. היא המשיכה לחיות בבית המשפחתי בג'קסון אותה עד מותה מסיבות טבעיות ב-23 ביולי 2001.
צילום
בזמן שוולטי עבדה בתור אשת יחסי ציבור במנהל העבודות של רוזוולט, היא צילמה תמונות של אנשים מכל מעמד כלכלי וחברתי בזמן החופשי שלה. צילומיה תיעדו את השפעת השפל הגדול על עניי מיסיסיפי. אוספיה פורסמו בספרים One Time, One Place (1971) ו-Photographs (1989). חלק מסיפוריה הקצרים התבססו על צילומים אלו, ובהם "Why I Live at the P.O", אשר נכתב בהשראת אישה שהיא צילמה מגהצת בחדר האחורי של בית דואר קטן. אף על פי שמאוחר יותר התמקדה בעיקר בכתיבה שלה, ולטי המשיכה לצלם עד שנות ה-50.
קריירת כתיבה
הסיפור הקצר הראשון של ולטי, "מותו של סוכן מכירות", פורסם בשנת 1936. העבודה שלה משכה את תשומת לבה של הסופרת קתרין אן פורטר, שהייתה למנטורית של ולטי, וכתבה את ההקדמה לספרה הראשון, אוסף סיפורי קצרים בשם A Curtain of Green, בשנת 1941. הספר מיצב את ולטי כסופרת אמריקאית מובילה, וסיפוריה התפרסמו בירחונים מובילים, כמו הניו יורקר ו-The Atlantic. היא פרסמה בסך הכל יותר מארבעים סיפורים קצרים, חמישה רומנים, שלושה ספרים אוטוביוגרפיים, וספר ילדים אחד.
רומן הבכורה של ולטי, The Robber Bridegroom (1942), חרג מסגנונה הקודם, שכלל גישה פסיכולוגית, והציג דמויות סטטיות מהאגדות. כמה מהמבקרים טענו שהייתה מודאגת לפלוש לטריטוריה של הענק הספרותי מצפון לה באוקספורד, מיסיסיפי - ויליאם פוקנר", ולכן כתבה ספר אגדות במקום ספר היסטורי. אך רוב המבקרים והקוראים ראו בספר אגדה דרומית מודרנית, וציינו את הדמיון לתמות ולדמויות של האחים גרים.
הספר זוכה פרס הפוליצר מ-1972, The Optimist's Daughter, נחשב על ידי רבים לספרה הטוב ביותר של ולטי. הוא נכתב שנים לאחר מרבית עבודתה. המשורר הווארד מוס, כתב בניו יורק טיימס, שהספר הוא "נס של דחיסות, מסוג הספרים שהם קטנים בהיקפם אך עמוקים במשמעותם, המעניקים תגמול למפעל חיים שלמים". העלילה מתמקדת במאבקיה של משפחה, כאשר בתו ואשתו השנייה של שופט מתעמתות אחת עם השנייה בחדר בית חולים, כשהשופט עובר ניתוח עיניים.
ולטי העבירה סדרת הרצאות באוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר השתמשה בחומר כבסיס לסדרת זכרונותיה, שפורסמו בשם One Writer's Beginnings ב-1983. זה היה הספר הראשון שפורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת הרווארד שזכה להיות רב מכר ברשימת הניו יורק טיימס (נשאר ברשימה לפחות 32 שבועות). הספר גם הגיע למקום שני בפרס הספר הלאומי עבור ספרי עיון ב-1884.
בשנת 1992 הוענק לה את פרס ריאה לסיפור הקצר עבור מפעל חייה בכתיבת סיפורים קצרים. ולטי הייתה חברה מייסדת באחוות הסופרים הדרומיים, שנוסדה בשנת 1987. היא גם לימדה כתיבה יוצרת במספר מכללות ובסדנאות.
ארכיון מפלגת העבודה
ארכיון מפלגת העבודה על שם משה שרת (בראשי תיבות: אמה"ע) הוא ארכיון היסטורי-אדמיניסטרטיבי ודוקומנטטיבי של מפא"י ומפלגת העבודה, השוכן בבניין הספרייה המרכזית של מכללת בית ברל.
כתוצאה מכך בארכיון התרכז תיעוד רב (תיקים, תצלומים, מפות, שרטוטים, כרזות, גלויות, עיתונים, סרטים, קלטות-קול, פרטי אפמרה וכו') לא רק על אודות מפא"י ופעילותה בגלגוליה השונים, אלא גם על תולדות ארץ ישראל ומדינת ישראל, על הכלכלה, התרבות הישראלית והקשרים עם מדינות ומפלגות זרות החל מ-1887 ועד ימינו.
פרנק טני ג'ונסון
פרנק טני ג'ונסון (באנגלית: Frank Tenney Johnson; 26 ביוני 1874 – 1 בינואר 1939) היה צייר של המערב האמריקאי, והיה פופולרי בגלל נושאי הציור של בוקרים אשר נודע כסגנון "טכניקת אור הירח של ג'ונסון".
ראשית חייו
ג'ונסון נולד במחוז פוטואטאמי, איווה לחוואי אבנר ג'ונסון ולקורדליה רבקה טנני. הוא גדל בחווה של משפחתו ליד ביג גרוב, איווה (אוקלנד, איווה) שם גידל אביו בקר. אבות אבותיו המוקדמים של ג'ונסון היו מאנגליה, אירלנד, ויילס, דנמרק ושוודיה. אמו של ג'ונסון מתה בדצמבר 1886, והמשפחה עברה לאזור מילווקי, ויסקונסין. הוא למד בבית הספר התיכון באוקונומובוק. בשנת 1893 הוא נרשם לבית הספר לאמנות במילווקי שם למד אצל ריצ'רד לורנץ, צייר של נופי המערב. בשנת 1895 עבר ג'ונסון לעיר ניו יורק, שם למד אצל ג'ון הנרי טוואצ'טמן בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
קריירה
בתחילת דרכו עבד בעיקר כמאייר. הוא החל לעבוד במגזין Field & Stream בשנת 1904. הוא אייר גם במגזין "חיי בנים" ומגזינים אחרים כמו קוסמופוליטן, הרפר וויקלי ועוד.
ג'ונסון התגורר בניו יורק דרך קבע בשנים 1904 עד 1920, ועשה נסיעות רבות למערב כדי לאסוף חומרי מקור ליצירותיו שהושלמו בסטודיו שלו בניו יורק. בשנת 1912 הצטרף לאמן צ'ארלס מריון ראסל במשלחת רישום לשמורת בלאקפוט ממזרח לפארק הלאומי במונטנה.
הוא חי ועבד בחווה בהיידן, קולורדו במשך זמן מה. מאוחר יותר נסע לכיוון דרום-מערב כדי לעבוד על ציור אינדיאנים. בשנת 1920, הוא עבר לאלהמברה שבקליפורניה שם שיתף סטודיו עם קלייד פורסיית'. בשלב זה ציוריו של ג'ונסון הפכו פופולריים יותר מאיוריו ולכן התרכז במדיום זה. יחד ג'ונסון ופורסיית' הציגו בגלריה לאמנות בילטמור שהתחיל על ידי ג'ק וילקינסון סמית במלון בילטמור בקליפורניה, שהתקיים בשנים 1786 - 1940.
בין 1931 ל -1939 בילה חלק ניכר מזמנו בסטודיו שלו בקודי, ויומינג, ליד הפארק הלאומי ילוסטון. רבים מציוריו נעשו שם ממחקרים בתוך הפארק. הוא כונה "המאסטר בציור לאור הירח האמריקאי" ו"צייר המאסטר של המערב הישן".
ג'ונסטון נפטר מדלקת קרום המוח ביום השנה החדשה 1939 בפסדינה, קליפורניה.
צוקי סולסברי
צוקי סולסברי (באנגלית: Salisbury Crags) הם מחשופיו של סיל המצוי במרכז העיר אדינבורו בסקוטלנד, בתחומי פארק הולירוד (Holyrood).
גאולוגיה
הצוקים – שגובהם 46 מטרים מעל סביבתם – מהווים את חלקה העליון של בליטה משנית בארתורס סיט (באנגלית: Arthur's Seat, מושבו של ארתור) – הר געש כבוי שנוצר בקרבון מיסיסיפי לפני 325 מיליון שנים. בלועו של הר הגעש מצוי הפקק הגעשי "צוק הטירה" (Castle Rock), עליו בנויה טירת אדינבורו.
סמוך לסיל ניתן לראות חלקים נוספים של מערכת "מושבו של ארתור" בדמות סמסונס ריבס (מאנגלית: Samson's Ribs, צלעותיו של שמשון) – סדקים שנוצרו בתוך הר הגעש, אליהם חדרה מאגמה ויצרה בהתקררותה עמודי בזלת.
מאפיינים
לכל רוחבו קיימים בסיל סדקים אנכיים, שנוצרו בעת שהמאגמה שיצרה אותו התקררה והתכווצה.
הרכבו של הסיל מוגדר כדולריט או דולריט-טשניט. טשניט (Teschenite) הוא סלע פלוטוני כהה הנוצר במחדרים, וגודל גרגריו נע בין גס לדק. הוא מורכב בעיקר מפלגיוקלז סידני, אנלציט ואוגיט, ומכיל גם כמויות קטנות של ברקביקיט (barkevikite), נפלין ואוליבין. סלע כזה מוגדר לעיתים כגברו מכיל אנלציט.
היסטוריה
צוקי סולסברי נשקפו מבעד לחלון ביתו של ג'יימס האטון, גאולוג סקוטי בן המאה ה-18, ומיוחס להם חלק נכבד בפיתוח הפלוטוניזם – תאוריה שביסודה היווצרות הרים מהתכת סלעים במעמקי האדמה.
במאה ה-19 התבצעה בסיל כריה נרחבת, על מנת להשתמש בסלעיו לריצוף רחובות לונדון.
הערות שוליים
Holyrood Park
שון דייץ'
שון מארק דייץ' (באנגלית: Sean Mark Dyche; נולד ב-28 ביוני 1971) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אנגלי המאמן את קבוצת אברטון. ככדורגלן מקצועי דייץ' שיחק בעמדת הבלם.
קריירה כשחקן
דייץ' נולד בעיירה קטרינג שבמחוז נורת'האמפטונשייר שבאנגליה. בגיל 16 דייץ' הצטרף למחלקת הנוער של נוטינגהאם פורסט שם שיחק כבלם. בשנת 1990 דייץ' עבר לקבוצת צ'סטרפילד, בצ'סטרפילד דייץ' שיחק שבע עונות ובחלקן שימש כקפטן הקבוצה ששיחקה בליגה השלישית באנגליה. בשנת 1997 דייץ' עבר לבריסטול סיטי עזר להם לעלות לליגת המשנה באנגליה, בינואר 1999 הוא עזב את בריסטול והושאל ללוטון טאון. דייץ' שיחק שלוש עונות במילוול ולאחר מכן עבר לווטפורד בה שיחק שלוש עונות בצ'מפיונשיפ. את עונת 2005/2006 הוא עבר לנורת'האמפטון טאון לה עזר לעלות לליגה השלישית, ולאחר סיום עונת 2006/2007 דייץ' פרש מקריירה ככדורגלן.
ווטפורד
לאחר פרישתו מכדורגל דייץ' חזר לווטפורד ומונה למאמן הקבוצה עד גיל 18 של המועדון. ביולי 2009 הוא מונה לעוזרו של מאמנה של ווטפורד, מלקולם מקאיי. ביוני 2011 לאחר עזיבתו של מקאיי, דייץ' מונה למאמנה של ווטפורד. בעונת 2011/2012 ווטפורד סיימה במקום ה-11 בצ'מפיונשיפ ולאחר סיום העונה דייץ' עזב את הקבוצה.
ברנלי
בספטמבר 2012 הוא הצטרף לצוות המקצועי של נבחרת אנגליה עד גיל 21 אך חודש לאחר מכן הוא מונה למאמנה של ברנלי מהצ'מפיונשיפ לאחר שמאמנה הקודם, אדי האו, עזב את הקבוצה. בעונת 2013/2014 דייץ' הוביל את ברנלי לעונה מוצלחת מאוד מבחינתה, כאשר הקבוצה סיימה במקום השני הצ'מפיונשיפ ובכך הבטיחה את עלייתה לפרמייר ליג לאחר ארבע עונות של היעדרות. אך, ברנלי סיימה במקום ה-19 בעונת 2014/2015 ובשל כך הם חזרו לליגת המשנה לאחר עונה אחת בלבד בפרמייר ליג. למרות ירידת הליגה דייץ' זכה לאמון מההנהלה של ברנלי והדריך את הקבוצה גם בעונת 2015/2016.
לירן שטרית
לירן שטרית (נולד ב-12 בינואר 1997) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק ישראלי.
ביוגרפיה
שטרית נולד בחולון ולמד קולנוע במכללת מנשר לאמנות בתל אביב.
קריירה
במסגרת לימודי קולנוע יצר שטרית שני סרטים קצרים, "העבר הבלתי נשכח" ו"נקמה כפולה". בקיץ 2019 הופץ סרט קצר אחר של שטרית (באורך של 40 דקות), "בשם הבת", בכיכובם של נתי רביץ, אברהם סלקטר, לירית בלבן ועמי ויינברג. הסרט זכה לתשבחות רבות. למרות אורכו הסרט הוקרן בבתי קולנוע בישראל, שודר פעמיים בטלוויזיה בערוץ הוט סניור והוקרן בפסטיבלים רבים ברחבי העולם, ביניהם Riff ברומא ובוקה רטון בפלורידה. הסרט משודר באפליקציית וואלה VOD.
בשנת 2020 החלה הפקת סרטו הארוך הראשון של שטרית, "אדמה בוערת", בכיכובם של נתי רביץ, יעל לבנטל, הילה הרוש, אסף הרץ, ריקי בליך, איציק סיידוף. הסרט יצא לאקרנים בישראל בשנת 2022 ונמכר להפצה ברחבי ארצות הברית וקנדה על ידי חברת SEVENTH ART RELEASING.
שון דייץ'
ברנלי
ב-15 באפריל 2022 לאחר עשור בקבוצה, פוטר מתפקידו לאחר שהקבוצה הייתה מתחת לקו האדום 7 מחזורים לסיום העונה.
קבוצתיים
ברנלי:
פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו
פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו התבצע ב-12 ביוני 2016, במועדון הלילה פולס, גיי בר ומקום מפגש פופולרי של הקהילה הגאה בעיר אורלנדו, פלורידה שבארצות הברית. הפיגוע, בו נרצחו 49 בני אדם ונפצעו 58, היה פיגוע הירי הקטלני ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית עד הטבח בסטריפ של לאס וגאס (2017), והתקרית הקטלנית ביותר נגד הקהילה הלהט"בית בהיסטוריה האמריקאית.
הפיגוע בוצע על ידי עומר סדיק מאטין, מוסלמי ממוצא אפגני יליד ניו יורק, אשר עבד כמאבטח ונשא נשק ברישיון. מאטין נהרג מחילופי יריות במהלך פעולת ההשתלטות של היחידה המשטרתית ללוחמה בטרור, SWAT.
פרטי הפיגוע
האירוע החל בסביבות השעה 2:00, כשהמפגע הגיע למועדון חמוש ברובה סער מסוג זיג-זאואר MCX ובאקדח מסוג גלוק 17. לפי דברי מפקד משטרת אורלנדו ג'ון מינה, התפתח בינו לבין מאבטח המועדון קרב יריות שבסיומו הצליח המפגע להיכנס לתוך המועדון, כשהוא יורה לכל עבר ולוקח עשרות בני ערובה. בסביבות השעה 5:00 גרמה המשטרה לפיצוץ מבוקר שנועד להסיח את דעתו של המפגע ולוחמי הכוח המשטרתי המיוחד פרצו למועדון עם רכב משוריין. במהלך חילופי האש נהרג המפגע ולפחות שוטר אחד נפצע.
המפגע
הרשויות זיהו את המפגע כעומר מאטין, אזרח ארצות הברית שנולד בניו יורק להורים שהיגרו מאפגניסטן, תושב פורט פירס, במחוז סנט לוסי שבפלורידה, בעל נטיות לאסלאם הרדיקלי. עוד צוין כי מאטין החזיק בנשק ברישיון כחלק מעבודתו כמאבטח.
מנהל ה-FBI, ג'יימס קומי, דיווח כי מאטין התקשר למשטרה שלוש פעמים במהלך האירוע, וקשר עצמו למספר ארגוני טרור שונים. בשיחות הטלפון מאטין אמר שהוא מבצע את הפיגוע למען מנהיג המדינה האסלאמית, וכן שהוא שאב השראה ממבצעי הפיגוע במרתון בוסטון ומאנוואר אל-אוולקי, שהיה טרוריסט בכיר באל-קאעידה. קומי הוסיף: "הוא הפגין תמיכה כללית בארגונים איסלאמיים קיצוניים, אבל יש בלבול בנוגע למניעיו."
מדיווחים שונים עלה כי מאטין התמודד בעצמו עם נטיות הומוסקסואליות, אותן ניסה להדחיק על ידי שנאה עזה, וייתכן כי גורם נוסף שהביא להתקפה הרצחנית, מלבד ההקשר האסלאמי, הוא הומופוביה מופנמת עזה.
לאחר הפיגוע קיבל ארגון המדינה האסלאמית את האחריות לפיגוע.
לאחר הפיגוע
חמישה חודשים לאחר הפיגוע נערך מצעד הגאווה ה-12 באורלנדו שהוקדש לזכרם של הרוגי הפיגוע ובו צעדו מאה וחמישים אלף משתתפים. את הצעדה הובילו משפחות ההרוגים וניצולי האירוע, כשאחריהם צעדו 49 אנשים עם עפיפונים בדמות מלאכים. 49 הצלבים שהוצבו ברחבת המרכז הרפואי באורלנדו, הוצבו מחדש במרכז ההיסטורי של העיר.
בנובמבר 2016 הודיע ראש העיר כי בכוונת העירייה להציע לבעל המועדון 2.25 מיליון דולר על מנת לבנות במקום אנדרטה לזכר 49 הקורבנות, אך בעל המקום סירב.
המתאגרף אורלנדו קרוס הקדיש לאירוע בו נהרגו מספר חביריו את הקרב שלו שנערך ב-15 בנובמבר 2016.
טרנספגרשאן
הטראנספגרשאן (ברומנית: Transfăgărășan) או כביש DN7C, מכונה גם "הדרך לשמיים", הוא כביש החוצה את חלקו הדרומי של רכס הרי הקרפטים שברומניה ונחשב לאחד הכבישים היפים באירופה ובעולם. הוא הכביש השני הגבוה ביותר ברומניה, אחרי הטראנסאלפינה.
הכביש, שאורכו 151 ק"מ (94 מייל), מתחיל בסמוך לכפר באסקוב, ליד העיר פיטשט, ונמשך עד העיר סיביו, כביש DN1, פסגות מולדוביאנו ונגויו (הנקודות הגבוהות ביותר ברומניה). נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-20 כציר צבאי אסטרטגי המחבר בין החבלים ההיסטוריים של טרנסילבניה ומונטניה.
היסטוריה
הכביש נבנה בין השנים 1970 עד 1974 בעקבות החלטה של ניקולאה צ'אושסקו, השליט השני של רומניה הקומוניסטית, בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה, שהתרחשה ב-21 באוגוסט 1968. זאת על מנת לאפשר מעבר מהיר של כוחות צבאיים דרך ההרים; עד אז הכבישים שחצו את הרי הקרפטים היו DN1 ו-DN67C, שנבנו בתחילת תקופת הקומוניזם ברומניה. הכבישים נבנו על נחלים שקל היה לסובייטים לחסום ולתקוף. בהתאם לכך הורה צ'אושסקו לסלול כביש, שיחצה את הרי פגראש.
הכביש נסלל בעיקר על ידי כוחות צבאיים וצרך פועלים ומשאבים כספיים רבים. העבודות כללו שימוש ב-6 מיליון טון דינמיט, עבודה בגובה של מעל 2,000 מטר ובאקלים אלפיני קשה. על פי רומניה, במהלך הסלילה נהרגו 40 איש, אך מדיווחים לא רשמיים המספר עומד על מאות פועלים.
הכביש נפתח ב-20 בספטמבר 1974 אך בפועל עבודות עליו נמשכו עד 1980.
הדרך
הכביש הוא מסלול עקלתון מפותל, בעל סיבובים רבים וחדים. צורת כביש זו מושכת אליה מטיילים, רוכבי אופניים ואופנוענים. בשל הטופוגרפיה של הכביש המהירות המרבית מוגבלת ל-40 קמ"ש. בנוסף לכך, הכביש עובר בסמוך לאגם בליה (Bâlea Lake), מפל בליה ואגם וידרארו.
בכביש גשרי קשת רבים ו-5 מנהרות שהארוכה ביותר באורך 884 מטר הסמוכה לאגם בליה.
רחל קורן
רחל הֵרינג קוֹרְן (בכתיב יידי: רחל ה. קאָרן; באנגלית: Rachel (Rokhl) Häring Korn; 15 בינואר 1898, גליציה – 9 בספטמבר 1982, מונטריאול, קנדה) הייתה משוררת וסופרת מן הבולטות והחשובות בספרות יידיש.
קורות חיים
קורן נולדה באחוזה החקלאית "סוחה גוּרַה", בקרבת הכפר פּוֹדְלִיסְקי שבגליציה (כיום פידליסקי (Підліски), באוקראינה) כבת הבכורה מבין שלושה ילדים והבת היחידה במשפחה הכפרית היהודית; אזור מולדתה היה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנת 1919 עבר לידי המדינה הפולנית החדשה (וכיום הוא בשטח אוקראינה).
שני הוריה היו צאצאים של אנשים שעסקו בחקלאות במשך כמה דורות. בגיל 12 התייתמה מאביה. בגדלה בחווה מבודדת באחת ממשקי הבית היהודים הבודדים בסביבה החלה בגיל די מוקדם לתאר בשירים את ההוויה הכפרית – בתחילה בפולנית, שהייתה שפת האם שלה. בתקופת מלחמת העולם הראשונה ברחה משפחתה לווינה. ב-1918 היא חזרה לגליציה המזרחית, שם נישאה להירש קורן בפשמישל (Przemyśl) וחייתה שם עד 1941. מסע מתוכנן של המשפחה לארצות הברית נמנע על ידי הכיבוש הסובייטי של מזרח פולין בשנת 1939. כשהגרמנים פלשו ביוני 1941 למזרח גליציה הייתה קורן בביקור אצל בתה בלבוב. היא נמלטה עם בתה לשטח הסובייטי ועברה את שנות המלחמה במחנה פליטים בטשקנט, אוזבקיסטן. בסופו של דבר הגיעה למוסקבה. בעלה, אחיה ואמה נשארו בפשמישל ולא ניצלו.
בן ציון אלקלעי
הרב בן ציון אלקלעי (1858–1913) היה שד"ר מטבריה, מורה צדק בחברון ומחבר ספרים רבים.
רחל קורן
קורות חיים
במוסקבה נעשתה קורן לנציגה בולטת של תרבות היידיש הסובייטית יחד עם שלמה מיכאלס, פרץ מרקיש ודוד ברגלסון. אחרי המלחמה חזרה לפולין והמשיכה בפעילות ספרותית בלודז', שם נבחרה להנהלת איגוד הסופרים ביידיש. היא ייצגה את האיגוד בקונגרס PEN בסטוקהולם. היא לא חזרה לפולין, אלא היגרה לקנדה; היא התיישבה במונטריאול בשנת 1948, וחייתה שם עד מותה.
יצירותיה
קורן התחילה לפרסם בפולנית בעיתון הפולני Nowy Dziennik – יומון ציוני ובכתב העת Glos Przemyski – כתב עת סוציאליסטי. היא לא המשיכה לכתוב בפולנית משום ששפה זאת ייצגה עבורה את האנטישמיות הפולנית. בהשפעת בעלה הירש קורן, אוהד התנועה הציונית הסוציאליסטית היא התחילה אחרי מלחמת העולם הראשונה, כשהייתה בשנות העשרים שלה, לדבר, לקרוא ולכתוב ביידיש. השיר הראשון שלה ביידיש פורסם בלעמבערגער טאָגבלאַט ב- 1919. מאז פרסומיה הראשונים היא התקבלה כמשוררת בשלה. היא פרסמה שירים במהלך שני העשורים הבאים בכתבי עת וביומונים ביידיש. בין השאר בליטערארישע בלעטער, ווארשעווער אלמאנאך, גלאבוס, גאלדענע קייט, לעצטע נייעס ועוד.
בן ציון אלקלעי
ביוגרפיה
בסוף שנת 1873 (ה'תרל"ד) עלה לארץ ישראל יחד עם אביו והשתכן בטבריה. לאחר תקופה קצרה התייתם מאביו, והעול לפרנסת אמו ומשפחתו נפל על כתפיו. בתקופה זו נכנס ללמוד בישיבות המקומיות אצל רבני טבריה.
רחל קורן
יצירותיה
לצד ספרי שירה פרסמה קורן שני אוספים של סיפורים קצרים, כמו גם מספר רב של מאמרי ביקורת. שניים מכתבי היד שלה אבדו כשהנאצים החריבו את קייב והשמידו את בית ההוצאה בו היו כתבי היד אמורים לצאת לאור. ספר שיריה הראשון דאָרף (1928) הופיע בווילנה. ספריה האחרים יצאו לאור בתל אביב ובמונטריאול.
בן ציון אלקלעי
ביוגרפיה
בשנת 1888 (ה'תרמ"ח) יצא בשליחות "קופת רבי מאיר בעל הנס" לערי מרוקו למשך כשנתיים וחצי. בסיום שליחותו יצא בשליחות עצמית לתוניס, אלג'יריה וטריפולי שבלוב. בשנת 1895 (ה'תרנ"ה) יצא בשליחות נוספת לאלג'יריה ולוב מטעם העדה הספרדית בחיפה לצורך איסוף כספים לבניית בית העלמין בעיר, ובהמשך אף נסע למצרים כדי להדפיס חלק מספריו.
רחל קורן
יצירותיה
קורן הייתה במשך כל חייה סופרת ומשוררת רבת השפעה שפרסמה מאמרים, שירים וסיפורים בכל כתבי העת ביידיש הנחשבים ביותר באמריקה, ישראל ואירופה. היא זכתה בפרסים רבים בספרות יידיש. פרסים ע"ש ה. לייוויק, פרס איציק מאנגר (שנחשב לפרס החשוב ביותר בספרות יידיש) ואחרים.
בן ציון אלקלעי
ביוגרפיה
הוסמך להוראה על ידי הרב יעקב שאול אלישר והרב יצחק אבולעפיה.
רחל קורן
אופי יצירתה
המוטיבים בהם היא דנה הם אמנות ושפה, גלות. יצירותיה תורגמו לעברית, פולנית, רוסית, צרפתית אנגלית וגרמנית.
בן ציון אלקלעי
ביוגרפיה
הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים, הרב חיים חזקיהו מדיני והרב חיים ברלין, הסכימו על פסקיו וכתבו הסכמות לספריו.
רחל קורן
קישורים חיצוניים
מיצירתה:
בן ציון אלקלעי
ביוגרפיה
הלך לעולמו ב-23 באוגוסט 1913 (כ' באב ה'תרע"ג) ונקבר בירושלים.
חיבוריו
בשל עיוורונו, את חיבוריו הכתיב בפני בניו או אחרים, והם העלו אותם על הכתב:
חלק מחיבוריו, שו"ת וחידושים נותרו בכתב יד
הקמפיין נגד הומופוביה
הקמפיין נגד הומופוביה (פולנית: "Kampania Przeciw Homofobii", הידוע לעיתים בראשי התיבות: "KPH") הוא ארגון הפועל לשיפור מעמד זכויות להט"ב בפולין, אשר מטרתו לקדם שוויון משפטי וחברתי לחברי הקהילה בפרט ולאזרחים המוגדרים מחוץ להטרונורמטיביות. הארגון נוסד בוורשה בספטמבר 2001 על ידי הפעיל רוברט ביידרון, לימים המועמד לבחירות נשיאות פולין בשנת 2020.
"KPH" מחזיק בסניפים מקומיים בערים פולניות מחוץ לבירה בהן בקרקוב, ורוצלב, לודז', גדנסק, טורון ושלזיה. הקמפיין נגד הומופוביה ולמדא ורשה, אשר לעיתים קרובות משתפים פעולה בהם במסגרת ארגון אירועים כגון צעדת השוויון בוורשה ופסטיבל התרבות לסובלנות בקרקוב, מוגדרים כארגונים הלא ממשלתיים הגדולים ביותר למען זכויות להט"ב בפולין.
פעילות ומטרות
הקמפיין נגד הומופוביה שואף לתרום להקמת "חברה סובלנית, שבה לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים, ביסקסואלים ומיעוטים נוספים ירגישו בנוח" בעודו פועל בתחומים רבים כגון,
ביני
{{פירושונים|
ראו גם
}}
ג'ורג' ויליאם רנדל
סר ג'ורג' ויליאם רנדל (באנגלית: George William Rendel; 1889 – 6 במאי 1979) היה דיפלומט בריטי עם שורשים אנגליים ואיטלקיים. רנדל מילא תפקידים דיפלומטיים חשובים בבלקן ובמזרח התיכון. בין השאר, כראש דסק המזרח במשרד החוץ בשנים 1930–1938 הטביע חותם כאחד המעצבים של המדיניות הבריטית בארץ ישראל. אחרי מלחמת העולם השנייה היה פעיל כנציג בריטניה בפורומים שונים של האיחוד האירופי ושל האו"ם. עמד בראש הוועדה שהמליצה על הענקת חוקה חדשה ואוטונומיה לסינגפור.
רקע משפחתי ופרטים ביוגרפיים
ג'ורג' ויליאם רנדל נולד כאחד מארבעת ילדיו (שלושה בנים ובת) של מהנדס הספינות ג'ורג וייטוויק רנדל (1833–1902), מנישואיו השניים לאשה איטלקייה מרומא בשם ליצ'יניה פינלי (1846/1847 -1934). לאב, שהתאלמן מאשתו הראשונה, הרייט, היו עוד חמישה ילדים מנישואיו הראשונים. משפחת רנדל הייתה קתולית ומקורה באזור דבון באנגליה אך רבים מבניה התיישבו בוויילס, באירלנד ובאמריקה . ג'ורג' ויליאם התייתם בגיל 13 מאביו שנפטר אחרי נכות ממשוכת בשנת 1902 בגיל 69. הוא למד בדאונסייד סקול, מוסד חינוך של הנזירים הבנדיקטינים, ובקווינס קולג' באוקספורד וסיים תואר בהיסטוריה מודרנית ב-1911.
התחלת עבודתו הדיפלומטית. פעילותו בבלקן
רנדל התחיל את הפעילותו בשרות הדיפלומטי הבריטי בשנת 1913. שירת בהתחלה בברלין, אחר כך באתונה, ברומא, ליסבון ובמדריד (1917) בימי מלחמת העולם הראשונה. . רנדל כיהן כמזכיר בצירות הבריטית באתונה שמו נודע במיוחד הודות לתזכיר ששלח למשרד החוץ הבריטי ב-20 במרץ 1922, שבו דיווח על טבח שביצעו הטורקים באוכלוסייה היוונית באנטוליה אחרי חתימת הסכם הפסקת האש בעקבות המלחמה בין טורקיה ובין יוון. הוא ציטט, בין השאר, מקורות שדיברו על גירושם מאנטוליה, בין השנים 1914–1922, של כ־500,000 יוונים, מהם רובם "לא שרדו".
שאלת ארץ ישראל
בין השנים 1938-1930 מילא רנדל את תפקיד ראש הדסק המזרחי במשרד החוץ הבריטי. מתוקף תפקידו שיחק רנדל תפקיד מוביל בעיצוב המדיניות ביחסים עם הערבים ועם היישוב העברי בארץ ישראל, כשבזמנו השפעת משרד החוץ גברה במישור הזה על זו של משרד המושבות. הוא סבר שהמדיניות הבריטית צריכה להשתחרר מעוינותם הגוברת של הלאומנים הערבים, שמקורה בתסכול מהתפקיד ששיחקה בריטניה בהקמת ישות מדינית יהודית בארץ ישראל. בעקבות הבעיות פוליטיות שהתעוררו עם פריצת המרד הערבי בארץ ישראל בשנת 1936 ובקשר לסוגיות נוספות במדיניות הבריטית במזרח התיכון, הוזמן רנדל על ידי המלך אבן סעוד ובחודשים פברואר-מרץ וביוני-יולי 1937 ערך ביקורים באזור חצי האי ערב והמפרץ הפרסי. הוא ביקר בבושהר שבאיראן, בעיראק, בכווית, בבחריין ובערב הסעודית. התקבל בהזדמנות זו יחד עם אשתו על ידי מלך סעודיה. הוא ניהל התכתבות עם המלך ועם אישים שבחצר המלך כמו יוסוף יאסין וחפיז והבה. בשיחות עם אבן סעוד ביקש לבדוק את איתנות היחסים בין המלך ובין בריטניה. אשתו של רנדל, ג'רלדין (1884 – 1965), הייתה לאשה הנוצרייה הראשונה שזכתה להתקבל בארמון מלך ערב הסעודית בריאד.
ב-1937, במסגרת מגעיו בנוגע לשאלת ארץ ישראל, העלה רנדל בפני פקיד בכיר אמריקאי טרוניה בנוגע ללחצים שמפעילים יהודי ארצות הברית בעניין חלוקת ארץ ישראל והדגיש שמבחינת בריטניה חשובות גם עמדותיהם של צדדים אחרים, למשל, "רגשותיהם של יהודי ורשה" או של המוסלמים והערבים השכנים. באותה שיחה הסביר רנדל שהערבים אינם "פראי אדם" כמו האינדיאנים באמריקה אלא "עם בעל תרבות וציוויליזציה שאי אפשר להתייחס אליהם כאל כפראי אדם".
במכתב אל דיפלומט אמריקאי ב-1 ביוני 1937 הוא העלה אפשרות לערוך שינויים במנדט הבריטי בארץ ישראל. כשהתבקש לנסח את הערותיו לגבי התוכנית של ועדת פיל לחלוקת ארץ ישראל היו לרנדל "ביקורות רציניות" לגבי דו"ח הוועדה (מ-22 ביוני 1937) שהציע את חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות - ערבית ויהודית. חסרונות הדו"ח נגעו לדבריו בנקודות הבאות: המדינה הערבית המוצעת תהיה "חסרת מוצא לים", היהודים יזכו במיטב האדמות, יתעוררו קשיים ביצירת הפרוזדורים, הבריטים יצטרכו לעסוק בשיטור במספר ערים בצפון הארץ, וקשיים סביב סוגיית הכללת המדינה הערבית באמירות עבר הירדן. בהמשך כששר המושבות אורמסבי-גור המליץ לממשלה הבריטית לאשר את דו"ח פיל, ציין רנדל כי עקרון החלוקה הוא אמנם צודק וצריך להתקבל, אך התנגד לקבלת תוכנית החלוקה כפי שהיא והמליץ לבצע בה שינויים.. בנוגע לצורך להגביל את עליית היהודים לארץ ישראל, לפי מקורות מסוימים סבר רנדל ב-1937 כי יש חשש שהמהגרים היהודים מגרמניה יהפכו את המקום ל"מושבה רוחנית" של גרמניה. בניגוד להמלצה החד-משמעית של ועדת פיל להגדיל בשביל יהודי גרמניה הנאצית, שנמצאו בסכנה, את המכסה להגירה לארץ ישראל, כתב רנדל בתזכיר שהגיש לשר החוץ אידן שיש להגביל את ההגירה היהודית :"עלינו להרגיע את הערבים שלא יהיו שוב בסכנה להיהפך למיעוט בארצם הם או להימצא במצב שהאדמות הפוריות היחידות שברשותם תילקחנה מהם ותימסרנה בבעלות מלאה למהגרים זרים". בשנת 1938 העביר רנדל את תפקיד ראש דסק המזרח במשרד החוץ הבריטי לידי ס.וו. בקסטר. גם אחרי השואה כשהועלו בפניו דיווחים על פוגרום קיילצה מ 4 ביולי 1946 ורדיפות נוספות נגד שארית הפליטה בפולין, הביע רנדל בהתאם למדיניות הרשמית הבריטית התנגדות לעליית יהודים אלה לארץ ישראל וסבר שהפתרון הוא על ידי שפור מצב היהודים במקום שבהם נמצאים.
בערוב ימיו בשיחה עם ההיסטוריון מרטין גילברט הביע ג'ורג' רנדל צער על שלא עשה יותר כדי למנוע את הקמתה של מדינת ישראל.
שאלת ה"אשורים" בעיראק
בשנות ה-30 פנה לורד רוברט סיסל לג'ורג' רנדל בנוגע לקריאות לעזרה של הנוצרים האשורים שסבלו ממעשי טבח מצד השכנים המוסלמים. רנדל הגיב באומרו שההבטחות שאולי ניתנו ל"אשורים" בימי מלחמת העולם הראשונה הותנו בניצחון מעצמות "ההסכמה" על טורקיה והיו ל"מיתוס ישן נושן". הן נותרו בעלות משמעות "היסטורית" בלבד, מפני שבסופו של דבר כוחות "ההסכמה" לא הצליחו לכפות את תנאיהם על טורקיה באזור המדובר. רנדל סבר שאין האשורים יכולים להישאר כישות הומוגנית, "מדינה בתוך מדינה" בעיראק המאוחדת המתגבשת. באותה תקופה הועלו הצעות להעבירם לארצות קרובות כמו סוריה או קפריסין, או רחוקות כמו ברזיל, בורנאו או "סודאן הצרפתית" (מאלי של היום).
בחזרה לבלקן. הפיצוץ באיסטנבול
בימי מלחמת העולם השנייה כיהן רנדל כשגריר בבולגריה עד לניתוק היחסים באביב 1941. בעת כהונתו בסופיה בתקופה רגישה ביותר, הביע רנדל מורת רוח על הפעילות האינטנסיבית מדי לטעמו של השירותים החשאים הבריטים שניסו להכין את השטח למצב שלאחר הכרזת המלחמה. בפברואר 1941 הוברח, בידיעתו של רנדל, מבולגריה לטורקיה, במשאית שנשאה את ארכיון הצירות הבריטית בסופיה, אחד מהמתנגדים למשטר הפרו-נאצי, ד"ר גאורגי מיחוב דימיטרוב, ששיתף פעולה עם שרותי הביון הבריטים.
בסיום משימתו נסע גם ג'ורג' רנדל לאיסטנבול ברכבת עם פמליה של 50 אנשי הצירות. בהגיעו ליעד ב-11 במרץ 1941 פצצה שהוסתרה במטעניו התפוצצה בלובי של המלון "פרה פאלאס" והרגה 6 אנשים בעוד 30 נפצעו. במלון פרצה דליקה. בתו של רנדל, אן, אז בת 21, נדחפה על ידי ההדף אך לא נפצעה. עם ההרוגים נמנו 4 אזרחים טורקים, ביניהם שני סבלים של המלון, ושתי פקידות בריטיות: מזכירתו של רנדל, גרטרוד אליס, שהובלה במצב אנוש, בטעות לבית החולים הגרמני באיסטנבול, שם נפטרה וסטנוגרפית בשם תרז ארמסטרונג. רנדל עצמו יצא ללא פגע מפני שעם הגעתו עלה מיד לחדרו להציץ במסמכים ונמצא רחוק ממקום הפיצוץ. התברר שהפצצה נמצאה במזוודה של הפרסונל הבריטי. יש סברו כי היה מדובר בניסיונות הביון הגרמני להתנקש בחייו של רנדל. כשנשאל, רנדל עצמו טען שהיפותזה של פיגוע גרמני או בולגרי "דמיונית מדי כדי להיות אפשרית". מקורות מגרמניה הנאצית טענו שמדובר בפצצות שהחזיקו הבריטים עצמם לצורך ביצוע מעשי חבלה (למשל נגד גשרים) בבולגריה. מזוודה חשודה שנייה של הצירות הבריטית שנמצאה במלון אחר פונתה בחפזון לרחוב על ידי אחד העובדים הבריטים שנזכר בה והיא פורקה על ידי חבלנים טורקים.
השלטונות הטורקיים פתחו בהליכים משפטיים ארוכי שנים נגד הפרסונל הדיפלומטי הבריטי. רנדל עצמו נעצר מיד אחרי הפיצוץ לחקירה ושוחרר אחרי זמן קצר. משרד החוץ הבריטי המליץ לדיפלומטים שנתבעו לא לבקר יותר בטורקיה. ב-30 ביולי 1941 התמנה רנדל לציר, וב-13 במאי 1942 לשגריר ליד ממשלת יוגוסלביה שיצאה לגלות לונדון. מילא את תפקיד זה עד שנת 1943. אז זכה לתואר אצולה מדי מלך ג'ורג' השישי.
אחרי מלחמת העולם השנייה
אחרי המלחמה כיהן סר ג'ורג' ויליאם רנדל בשנת 1947 כנציג של בריטניה בוועדת ההסכם עם אוסטריה ואחר כך כשגריר בבריסל ובלוקסמבורג בין השנים 1947–1950 וב-17 במרץ 1948 חתם שם כנציג של בריטניה על הסכם לשיתוף פעולה כלכלי, חברתי, תרבותי ולהגנה עצמית קולקטיבית עם בלגיה, צרפת, לוקסמבורג והולנד שהתרחב ב-1949 לברית נאט"ו. בתוקף תפקידו התנגד לצירוף ארצות סקנדינביות לנאט"ו. לדבריו הארגון הצפון-אטלנטי חייב להישאר מועדון קטן ואקסקלוסיבי. כשגריר דן בין היתר עם ממשלת בלגיה בראשותו של ואן זלנד בנושא המיסים על יצוא אורניום.
אחרי שפרש לגמלאות ממדשד החוץ בשנת 1950, בין השנים 1950–1964 עבד רנדל בוועדות או"ם שונות. ב-1951–1952 השתתף במו"ם עם גרמניה לגבי תשלומי חובותיה אחרי המלחמה. ב-1955 היה חבר בוועדה האירופית בנוגע לחבל הסאר.
"חוקת רנדל"
אחרי 12 שנות משטר חירום בסינגפור בשלהי 1953 הסמיכה הממשלה הבריטית ועדה בראשותו של סר ג'ורג' רנדל להציע רפורמה פוליטית מנהלית במושבה. על סמך מסקנות ועדת רנדל משנת 1953 הוענקה לסינגפור חוקה חדשה (הידועה כ"חוקת רנדל"), הונהגה אוטונומיה, ונערכו בחירות בשנת 1955 שבהם השתתפו לראשונה רבים מהרוב הסיני.
סוחרי הספק (סרט)
סוחרי הספק (באנגלית: Merchants of Doubt; הופץ בישראל בשם יצרני הספין) הוא סרט תיעודי אמריקאי משנת 2014, בבימויו של רוברט קנר שנעשה בהשראת ספר באותו השם שחיברו נעמי אורסקס ואריק מ. קונוויי בשנת 2010. הסרט מתחקה אחר השימוש בטקטיקות יחסי ציבור וספינים תקשורתיים, אשר פותחו במקור על ידי תעשיית הטבק כדי להגן על עסקיהם מפני מחקר המצביע על סכנות בריאותיות מעישון טבק. הבולטת ביותר בטקטיקות אלה היא מימונם של מדענים ואנשים אחרים כדי להטיל ספק בפומבי בממצאים המדעיים. בקטעי המעבר, הסרט בוחן באמצעות קוסם מקצועי אנלוגיה בין טקטיקות אלו לבין השיטות בהן משתמשים קוסמים להסחת דעת הקהל מהתבוננות באופן בו מתבצעות אשליות. מבחינת תעשיית הטבק, הטקטיקות הצליחו לעכב את הרגולציה הממשלתית זמן רב לאחר כינון הקונצנזוס המדעי לגבי הסיכונים הבריאותיים הנובעים מעישון. בהמשך, הסרט מתאר גם כיצד יצרנים של מעכבי בעירה פעלו להגנה על מכירותיהם, לאחר שבספרות המדעית התפרסמו דיווחים על השפעות רעילות של המעכבים. הנושא המרכזי של הסרט היא השימוש המתמשך בטקטיקות אלה כדי למנוע פעולה ממשלתית להסדרת פליטת גזי חממה נוכח ההתחממות העולמית.
קוסמות מקצועית
הסרט משלב קטעי קישור של פרשנויות והופעות של הקוסם ג'יימי איאן סוויס. הנחת היסוד של שבהצגת קיטעי הקישור על סוויס היא שקיימת אנלוגיה בין טכניקות של קוסמים מקצועיים לטקטיקות של יחסי ציבור בהן הסרט עוסק. קוסמים לומדים כיצד להסיח את דעת הקהל מלהבחין בהונאות העומדות בבסיס הטריקים והאשליות שלהם. בדומי לקח, אנשי יחסי ציבור מסיחים את תשומת הלב של הציבור מהסיכונים הכרוכים במוצרים הנידונים ובהתחממות העולמית. טקטיקות אלה פותחו באופן שיטתי על ידי תעשיית הטבק בשנות החמישים בתגובה למחקר מדעי שהראה כי עישון מהווה סיכון בריאותי משמעותי; המחקר היווה איום משמעותי על מכירות הטבק. טקטיקת הסחת הדעת העיקרית הייתה השימוש באישים משכנעים שטוענים כי אי הוודאות בסיכונים מצריכה פעולה, יצירת "ספק" מדומה.
בסקירה אנונימית עיתון הבוסטון גלוב נכתב ש"כדי להבהיר את דבריו, קנר עוקב אחר מעשה הקסמים והשווייצרים המפוארים של שסוויס במונטאז 'מצחיק של מומחים שונים לאורך השנים מכחיש שסיגריות גורמות לסרטן, או להעלות את מעלות ההדברה או להכריז שאסבטקסט "נועד להחזיק כל החיים – חיים נטולי בעיות". ואז המצעד הבלתי נמנע של מכחישי שינויי האקלים המפוצצים בקונגרס או בחדשות הכבלים, כולם מגובים על ידי סינטרה ששר 'That Old Black Magic'". א. או. סקוט (A. O. Scott) כתב בניו יורק טיימס כי הנוכחות של סוויס," וכרטיסי המשחק המונפשים שלעיתים עפים על פני המסך, מרגיש כמו גימיק מאולתר מתנשא משהו, ניסיון לסחוט קצת הנאה מתוך סיפור עגום ומחריד".
איום בתביעה
פרד זינגר כתב לבמאי קנר שהוא שוקל להגיש נגדו תביעה. אף על פי שלא הוגשה תביעה, קנר ציין בראיון כי "כאשר [זינגר] מרמז על התדיינות יקרה מאוד, אני חושב שזה ניסיון הפחדה". בשנות ה-90 תבע זינגר את ג'סטין לנקסטר על הצהרותיו בדבר הכללתו של רוג'ר רוול ככותב משותף למאמר על שינויי אקלים יחד עם זינגר וצ'ונסי סטאר; רוול נפטר זמן קצר לאחר הפרסום. תביעה זו הסתיימה כאשר לנקסטר חזר בו מהצהרותיו כ"לא מוצדקות", אף שלימים הביע לנקסטר צער על ההסדר.
עמדות המבקרים
הסרט נסקר בהרחבה בתקשורת המרכזית בארצות הברית וזכה לביקורות חיוביות בעיקר. באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בדירוג האישור של 84% בהתבסס על 89 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.95/10. בקונצנזוס מבקרי האתר נכתב: "סוחרי הספק הוא סרט תיעודי מעורר מחשבה המשלב אנרגיה וסטייל, גם אם אינו די מעמיק". באתר Metacritic יש לסרט ציון ממוצע משוקלל של 70 מתוך 100, בהתבסס על 24 מבקרים, המצביע על רוב של ביקורות חיוביות.
מיכאל עומר
מיכאל "מייק" עומר (נולד ב-20 ביוני 1979) הוא סופר ישראלי.
ביוגרפיה
עומר היה עיתונאי, מפתח משחקים ומנכ"ל חברת "Loadingames".
קריירה ספרותית
לאחר פרסום הרומן שלו "רשת העכביש" (Spider's Web) בשנת 2016, וספרי ההמשך שלו בסדרת "תעלומת פארק גלנמור" (Glenmore Park Mystery Series), פרש מתפקידו ונשאר סופר במשרה מלאה. את ספריו הקדיש לשלושת ילדיו. לצורך המחקר עבור ספריו קרא ביוגרפיות של מספר רוצחים סדרתיים
בשנת 2018 פרסם עומר את "מוח של רוצח" (A Killer's Mind) שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של אמזון. באותה שנה עומר הגיע לרשימת הספרים המומלצים של הניו יורק פוסט.
ביולי 2018 הוא דורג מעל ג'יי קיי רולינג, ג'יימס פטרסון וסטיבן קינג בדירוג הסופרים באמזון. החברה לא פרסמה על אילו נתונים מבוסס דירוג זה..
בינואר 2023 זכה בפרס מיוחד מאת המוציאים לאור שלו תומאס ומרסר, על מכירת למעלה ממיליון עותקים מספריו.
ליברה
השימוש ביחידה זו מקובל בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות. ישנן מספר הגדרות שונות ליחידת מידה זו. ההגדרה המקובלת כיום היא שליברה אחת שקולה ל־0.45359237 קילוגרם.
מקורה של היחידה ביחידת המשקל הרומאית "ליברה". מקור המילה "פאונד" בשפות הגרמאניות אשר קיצרו את הביטוי הלטיני "ליברה פונדו" (Libra pondo) – שמשמעו "במשקל ליברה".
הגדרות
במהלך ההיסטוריה הוגדרה יחידת משקל זה באופן שונה:
ליברה רומית
ה"ליברה" (בלטינית: "מאזניים" או "משקל") הייתה יחידת מידה למסה באימפריה הרומית. יחידה זו הייתה שקולה בערך ל־327 גרמים, והתחלקה ל־12 אונקיות.
פפונד גרמני
הפפונד (Pfund) הגרמני התפתח מהליברה הרומית, אולם הגדרת הפפונד השתנתה במהלך ימי הביניים ובעת החדשה, וכן השתנתה ממקום למקום. כך לדוגמה בנירנברג, בימי הביניים, היה הפפונד שקול ל־510 גרמים, ואילו בברלין היה הפפונד שקול ל־467 גרמים. בשנת 1854 נקבע באופן רשמי ברחבי גרמניה כי הפפונד יהיה שקול ל־500 גרמים. כיום, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, הפפונד בגרמניה אינו בשימוש רשמי, ובשימוש יומיומי הוא משמש לתאר חצי קילוגרם.
ליברה צרפתית
הליברה (Livre) הייתה יחידת המשקל בה נעשה שימוש בצרפת מאז ראשית ימי הביניים. יחידה זו התפתחה אף היא מהליברה הרומית. במהלך השנים השתנתה הגדרתה של היחידה. הליברה אסטרלין (livre esterlin) בה נעשה שימוש החל מהמאה ה־9 ועד אמצע המאה ה־14 הייתה שקולה ל־367.1 גרמים.
לאחר המהפכה הצרפתית, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, נקבעה הליברה המטרית (Livre métrique) שהייתה שקולה לקילוגרם אחד. ליברה זו נקבעה בצו מה־13 בברוימר בשנה התשיעית למהפכה (13 Brumaire an IX), והייתה בשימוש בין השנים 1800–1812.
צו מה־28 במרץ 1812 הגדיר את הליברה כמשקל של 500 גרמים. יחידה זו בוטלה רשמית ב־1 בינואר 1840 בעקבות צו מה־4 ביולי 1837.
מאמצע המאה ה־19, נותרה הליברה כיחידה המשמשת בלשון העם בלבד, ולא כיחידה רשמית, והיא מסמלת 500 גרמים (מחצית הקילוגרם).
ליברה אנגלית (פאונד בריטי)
לאורך השנים השתנתה הגדרת הליברה באנגליה ובממלכה המאוחדת.
פאונד אווארדיפואה
מקורו של הפאונד אווארדיפואה (Avoirdupois מאנגלית-נורמנית "aveir de peis" - "משקל של סחורות") בהסדרה שבוצעה על ידי סוחרי העיר לונדון בשנת 1303. בתקופת שלטונו של הנרי השמיני, מלך אנגליה הוסדרה יחידת המידה תוך הגדרת היחידה על בסיס ליברת טרואה (פאונד טרוי), אולם בפועל המשיך השימוש בשתי היחידות זו לצד זו כאשר משקל האחת היה 7,002 גריין ומשקל השנייה 6,999 גריין.
חוק המידות והמשקלות משנת 1878 של הפרלמנט הבריטי הגדיר את יחידת הפאונד וקבע את משקלה 0.453592338 ק"ג (היינו קילוגרם אחד היה שקול ל־2.20462278 פאונדים). יחידת משקל זו נודעה בשם "פאונד אימפריאלי" (Imperial pound).
בשנת 1883 נקבע משקל הפאונד ב־0.4535924277 ק"ג, ובשנת 1889 נחקק חוק הקובע את משקל הפאונד ב־0.45359243 ק"ג.
בארצות הברית נעשה שימוש בפאונד זה כאשר הוא מוגדר בחקיקה משנת 1893 במסגרתה נקבע כי קילוגרם אחד שקול ל־2.20462 פאונדים. בשנת 1894 שונה יחס זה ונקבע כי קילוגרם אחד שקול ל־2.20462234 פאונדים.