cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Wham!
1984–1985: אלבום שני והצלחה מסחרית
הלהקה החליטה לשנות כיוון ולשלב את השירים שלהם עם מוזיקת פופ. ב-5 במאי 1984 יצא הסינגל הראשון מאלבומם השני של ואם שנקרא "Wake Me Up Before You Go-Go" והפך להצלחה מסחרית השיר הגיע לראש המצעדים כולל מקום ראשון במצעד הבילבורד. השיר נכתב על ידי מייקל בהשראת פתק שהשאיר רידג'לי להוריו. הסינגל הבא מהאלבום היה "Careless Whisper" שהיה קטע סולו של מייקל ויצא ב-24 ביולי. השיר הגיע במהירות למקום הראשון במצעדים עם מכירות של למעלה ממיליון עותקים בממלכה המאוחדת. הסינגל השלישי מהאלבום, ""Freedom"", יצא באוגוסט והגיע לראש המצעד הבריטי. לאחר מכן יצאו השירים "Last Christmas" ו"Everything She Wants". האלבום השני יצא ב-23 באוקטובר 1984 ונקרא "Make It Big". האלבום זכה להצלחה גדולה והגיע למקום הראשון במצעדים. האלבום זכה למעמד אלבום פלטינה במדינות כמו קנדה, הונג קונג, פינלנד, ארצות הברית והממלכה המאוחדת ומעמד של אלבום זהב בצרפת וגרמניה. באפריל 1985 יצאו מייקל ורידג'לי לסיבוב הופעות מסביב לעולם ואף הופיעו בסין שמסעם שן תועד בסרט "Foreign Skies" של הבמאי לינדסיי אנדרסון. בספטמבר 1985 הוציאו את השיר "I'm Your Man" שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי.
היאלוקלאסטיט
מאפיינים
בשכבות היאלוטוף ניתן למצוא לפילי מלוכד או משוריין – טיפות לפילי שנצמדו זו לזו בנוכחות מים.
Wham!
1986: הפירוק
לאחר סיבוב ההופעות מייקל היה נחוש לשנות את אופי הלהקה ולפנות לקהל בוגר יותר מאשר הקהל הצעיר שאפיין את הלהקה עד היום. רידג'לי לא תמך בהחלטה לכן הודיעו ואם על התפרקותם באביב 1986. הצמד החליטו להוציא אלבום רביעי ואחרון שיהיה הסוף של הלהקה ולכן גם שמו "The Final". ביוני 1986 יצא הסינגל "The Edge of Heaven". ב-14 באוקטובר 1986 יצא הסינגל האחרון של הלהקה שנקרא "Where Did Your Heart Go?".
היאלוקלאסטיט
אצת פלה
אצת פלה (מהוואית: Limu O Pele, מאנגלית: Pele's seaweed) הוא מונח המשמש לתיאור פתיתים ויריעות דקות של היאלוקלאסטיט, הדומים בצורתם לאצות. יריעות אלה נוצרות כאשר מים חודרים ללבה ונכלאים בה. הלבה החמה גורמת לרתיחה של המים והפיכתם לאדים. אלה מתרחבים לבועות – סביבן נקרשת הלבה. הבועות נבקעות וקורעות את קירות הלבה הקרושה לפתיתים וליריעות דקות.
Wham!
1987–היום: לאחר הפירוק
לאחר פירוק הלהקה התבטא ג'ורג' מייקל בשליליות לגבי תקופתו בלהקה. הוא ציין את הלחץ בו היה נתון ושהצמד לא נוהל נכון. לאחר התפרקותם עבר רידג'לי למונקו וניסה להצליח שוב. לאחר מכן עבר למשך תקופה קצרה ללוס אנג'לס ולאחר שלא הצליח חזר לאנגליה בשנת 1990. באותה שנה הוציא רידג'לי את אלבום הסולו הראשון והאחרון שלו שנקרא "Son of Albert".
היאלוקלאסטיט
מאפיינים
מרבצים של פתיתים ויריעות כאלה נמצאו בים בעומקים מגוונים, במיקומים חופיים ואף בעומק העולה על 3 ק"מ – שם גורם הלחץ הרב לעלייה בנקודת הרתיחה של המים. בלחץ אטמוספירי האופייני לגובה פני הים עשויות אצות פלה להגיע לקוטר של עשרות מטרים, לפני שהן נקרעות ליריעות.
Wham!
1987–היום: לאחר הפירוק
ג'ורג' מייקל נפטר ב-25 בדצמבר 2016.
היאלוקלאסטיט
מאפיינים
אצות פלה הן צהובות עד חומות-ירוקות בדרגות שקיפות שונות.
Wham!
1987–היום: לאחר הפירוק
ב-2023 פורסם סרט תעודי "ואם!" של הלהקה, בבימויו של כריס סמית' שבו ג'ורג' מייקל ואנדרו רידג'לי מקריינים את הסרט (באמצעות בהקלטות ישנות).
חרם חברתי
גם בעבר נהגו קהילות יהודיות להטיל חרם שהוא נידוי הלכתי על מי שלא פעל על פי מצוות התורה או שהפר את עמדת הנהלת הקהילה. ידועים במיוחד החרמות שהוטלו על אוריאל ד'אקוסטה ועל ברוך שפינוזה - שניהם חברי הקהילה הספרדית (קרי מצאצאי יהודי ספרד ואנוסים ששבו ליהדותם) באמסטרדם.
מחוץ לקהילה החרדית, שימוש מוצהר בחרם חברתי ככלי ענישה קיים בקרב ילדים ונוער. עם זאת, מבוגרים עשויים גם הם לנקוט צעדים דומים, אך לרוב לא במוצהר, כיוון שניהול יחסים חברתיים בדרך זו נחשב לקיצוני ונתפס כהתנהלות ילדותית ופוגענית.
חרם חברתי באינטרנט
בעולם הווירטואלי צעירים רבים נפגעים מיחס חבריהם בגיל ההתבגרות שהוא שלב מורכב וחשוב של החיים. החרם ברשת מתפשט במהירות ועוצמתו רבה כיוון שהמידע מועבר בקלות, נגיש לכלל, ללא כל סינון וזמני התגובות מאוד קצרים בשונה מחרם במרחב הפיזי.
השפעות: החרם החברתי בקרב בני נוער
החרם החברתי יכול להוביל להשלכות בלתי הפיכות בקרב בני נוער. בתחילה, החרם מתקיף את הרווחה הרגשית, התפקוד הקוגניטיבי וההסתגלות לחברה של המוחרמים. הפגיעה הקוגניטיבית מפריעה ליכולת הבעת הרגשות, מקשה על תפקודו של המתבגר וגורמת לו להיות רגיש יותר לרמזים מן הסביבה. תגובות כאלה של הקורבן עשויות להביא להחמרה נוספת במצבו. החרם יכול לגרום לתחושת בדידות, אי-אמון וחשדנות בכיוונו של האחר וגם לניכור ממסגרות החינוך ולפגיעה בהן. חוויית חרם ממושכת עשויה לגרום לתחושות של חוסר תועלת מאחר ואף אחד לא מתייחס אליו. החרם משפיע לרעה לא רק על הילדים הנפגעים מהחרם, אלא גם על הילדים האחרים בסביבה, ופוגע בתחושת הביטחון שלהם, במצב הרוח שלהם וביכולתם להתרכז. מעבר לכך, הילדים, המעורבים בחרם, עשויים לחוות רגשות אשמה עקב השתתפותם הפעילה בחרם.
פלורנטין (סדרת טלוויזיה)
פלורנטין היא סדרת טלוויזיה ישראלית שהופקה על ידי הפקות תוצרת הארץ ושודרה בין השנים 1997–2000 בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור טלעד.
החל ספטמבר 2019, הסדרה חזרה להיות משודרת בערוץ 24 בשעות הלילה (ומרתון שבועי בלילה בין שישי לשבת).
החל מאוקטובר 2021 משודרת הסדרה בשעות הלילה בערוץ רשת 13.
הסדרה, אשר נוצרה על ידי אודי זמברג (מפיק הסדרה) ואיתן פוקס (במאי הסדרה), עדו בורנשטיין וגל אוחובסקי (תסריטאי הסדרה), עוקבת אחר חייהם של חבורת צעירים, בגילאי העשרים לחייהם, הגרים בשכונת פלורנטין שבתל אביב. סיפורי אהבה, חברויות, חיים מקצועיים וכן מריבות ומכשולים, כולם הופיעו במהלך שלוש עונות הסדרה, דרך שלל הדמויות השונות.
שיר הנושא של הסדרה היה "מכה אפורה" של מוניקה סקס.
תקציר העלילה
הסדרה עוקבת, בעיקר, אחר שלוש דמויות המתגוררות בדירת שותפים בפלורנטין: תותי (קארין אופיר), צעירה תמימה וחובבת שוקו, איגי (אורי בנאי) הומוסקסואל נשי העובד כאופה, ושותפם החדש, תומר (אבשלום פולק), סטודנט לקולנוע שעבר לתל אביב מירושלים ומתמודד במהלך הסדרה עם זהותו המינית כהומוסקסואל (דירת שותפים בהרכב דומה מופיעה בסרטם המאוחר יותר של אותם יוצרים, "הבועה"). כמו כן עוקבת הסדרה אחר דמויות נוספות הגרות בשכנות לדירת השותפים ומנהלות איתם קשרים חברתיים מגוונים. כמעט כל פרק בסדרה עוקב אחר אחת מהדמויות, יחסיה עם האנשים הסובבים אותה, חייה המקצועיים ומהלך חייה, בניסיון למצוא הגדרה עצמית, אהבה ואושר. שכונת פלורנטין הופכת במהרה לסמל לחיי חוסר הגדרה ונעורים אינסופיים, המשמשת הן כנקודת מפלט והן כמצב חסר מוצא לדמויות המסובכות.
תגובות לסדרה
הסדרה, אשר זכתה להצלחה גדולה ולקהל מעריצים רב עסקה בנושאים חדשניים, כגון הומוסקסואליות, שלא הוזכרה עד אז בטלוויזיה הישראלית. מסיבה זו נחשבת הסדרה לפורצת דרך בעיני קהילת הלהט"ב. חידוש נוסף היה רקע המציאות האקטואלית שהשתקף בסדרה (בעיקר בעונה הראשונה). מפנים חשובים בחייהן של הדמויות התרחשו על רקע אירועים מרכזיים במציאות היומיומית הישראלית: כך למשל, שימש רצח ראש הממשלה יצחק רבין כרקע לסצנת יציאה מהארון. כמו כן התייחסה הסדרה לפיגועי הטרור, לסכסוך הישראלי-ערבי ולשירות בצה"ל.
גרופית
גְּרוֹפִית הוא קיבוץ בערבה הדרומית הנמצא כ-53 ק"מ מצפון לעיר אילת ושייך למועצה האזורית חבל אילות. היישוב הוקם בשנת 1963 כהיאחזות נח"ל וקיבל את שמו מהשם הערבי של נחל גרופית. ב-24 בנובמבר 1966 אוזרח הקיבוץ ואוכלס על ידי אזרחים בוגרי תנועת הנוער העובד והלומד.
שם הקיבוץ פירושו ענף צעיר שנכרת מעיקרו של עץ זית או שיקמה לשם נטיעה חדשה (עיינו בערך ייחור).
הקמה
מספר שנים אחרי הקמת יטבתה החלו אנשיה ללחוץ על הקמת יישוב נוסף לידם, כדי להקל על הבדידות.
בסקר קרקע שנערך על ידי משרד החקלאות נמצאו צפונה ליטבתה 8,000 דונם ראויים לעיבוד חקלאי ומי תהום שלהערכת מומחי תה"ל הספיקו להקמת שלושה יישובים חדשים. את הנקודה ראשונה הוחלט להקים על גבעה חמישה קילומטרים צפונית ליטבתה. במהלך אותה שנה התקיימו דיונים בתנועה המיישבת איחוד הקבוצות והקיבוצים האם להקים יישוב חדש בערבה או להעדיף הפנית כח אדם המצטרף לתנועה לחיזוק יישובים קיימים. ביולי 1963 קבלה מזכירות האיחוד החלטה להקים יישוב חדש במטרה לחזק את ההתיישבות בערבה הדרומית. בדיונים שהתקיימו עם המחלקה להתיישבות של הסוכנות סוכם שתוקם במקום היאחזות שתכשיר את המקום לקראת יישוב הקבע. הנח"ל נקרא למלא את המשימה.
הקרן הקיימת לישראל החלה בהכשרת קרקע במקום. בתחילה הוכשרו כשלוש מאות ושמונים דונם לגידולים שונים ובמקביל הוחל ביישור הגבעה והכשרתה לבניה. בשל הקשיים שהתעוררו בהכשרת הגבעה הוחלט להקים מחנה זמני מדרום לגבעה ועם גמר היישור והקמת מבני קבע להיאחזות לעלות למעלה.
בחודש ספטמבר 1963 עלה חיל חלוץ למחנה הזמני והקים צריפים ראשונים ששימשו חדר אוכל מטבח ומבנים נוספים. חברי יטבתה החלו בהכנת השטחים החקלאיים והכנתם לחברי הגרעינים שיגיעו להיאחזות.
טקס העלייה של ההיאחזות הכ"ט של הנח"ל על הקרקע נערך ב-26 בנובמבר 1963 בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור, סגנו יצחק רבין, דויד בן-גוריון, אברהם הרצפלד מהמרכז החקלאי, סנטה יוספטל מזכירת איחוד הקבוצות והקיבוצים וסגן שר הביטחון שמעון פרס. בטקס העלייה ציין הרמטכ"ל "שכל היאחזות מהווה נדבך נוסף בפעלו של הנח"ל והוכחה לכך שצה"ל הוא לא רק צבא לוחם אלא צבא בונה ומיישב".
הגרעינים הראשונים בהיאחזות היו גרעין יגב לכפר עזה ושלהבת לברור חיל.
הווי החיים בהיאחזות
גרעיני הנח"ל התחלפו בהיאחזות כל חצי שנה עד נובמבר 1966. ביולי 1964 עלו הנחלאים לנקודת הקבע על הגבעה. בנוסף לגרעינים שעלו למקום בנובמבר 1963 שרתו בהיאחזות. גרעין שניר ליפתח, ערוגות לעין גדי, שקמה לארז, נקרות לראש הנקרה, תעוז, גרעין משמר דויד למשמר דויד, יטיב ליטבתה.
הנחלאים בהיאחזות עסקו בעיקר בעבודה בשטחי גן הירק הסמוכים להיאחזות ובפעילות של שמירה וקיום המחנה. בגן הירק גידלו מלונים, אבטיחים, עגבניות, קישואים, חצילים ותירס. נזרעו גם גידולי מספוא ופרחים. הנחלאים התמודדו עם בעיות חקלאיות שונות כמו סופות חול ורוחות עזות שהזיקו לגידולים השונים.
ההיאחזות נוהלה כקיבוץ בדרך וכל הנושאים האזרחיים הובאו לדיון באסיפות הגרעין. חלק מהגרעינים תיעדו את קורותיהם בהיאחזות ביומנים. בהיאחזות התקיימו חיי תרבות וכמעט בכל שבוע אורגן ערב תרבותי וצוינו כל החגים.
האזרוח
התוכנית הראשונית של הגופים המיישבים הייתה לאזרח את המקום תוך שנתיים בפועל אוזרח לאחר שלוש שנים. כוונת התנועה המיישבת הייתה למסור את המקום לקבוצה גדולה יחסית שתוכל להחזיק את הנקודה, להקים תשתית חקלאית ומבני מגורים ראויים. ברם הוכשרו ורושתו רק 360 דונם לגידולים חקלאיים, בריכות אגירה למים לא הוקמו והיישוב היה מחובר לאספקה ישירה מהבארות בשטח, דבר שלא אפשר להגדיל את שטחי הגידול. תשתית לענפים נוספים לא הוקמה ונושא סילוק הביוב היווה בעיה קשה משום שהתגלה זיהום מי תהום כתוצאה מטיפול לא נכון בשפכים בתקופה הראשונה. גורמים אלו הביאו לכך שכחצי שנה לפני האזרוח הודיע האיחוד שבתנאים הקיימים אינו מוכן לאזרח את המקום, הנח"ל מצדו התריע על פגיעה במוראל החיילים שאמורים לעלות לגרופית. ההכרעה נפלה בכינוס של כל הגורמים על ידי אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון והוחלט לבצע את האזרוח בנובמבר 1966.
טקס האזרוח בו מסרו הנחלאים את המקום לגרעין הראשון של היישוב גרעין "גרופית" ועוד מספר מצטרפים מסגל ההיאחזות נערך ב-24 בנובמבר 1966. נציג הממשלה בטקס היה שר החקלאות חיים גבתי ואלוף פיקוד דרום ישעיהו גביש הביא את ברכת צה"ל. בטקס צוין שגרופית הוא היישוב ה-14 שמוקם על ידי הנח"ל והישוב השמונים של איחוד הקבוצות והקיבוצים.
לאחר האזרוח
גרעין המתיישבים שאזרח את גרופית התפרק וכמעט כל חבריו עזבו את המקום. גם חברי גרעינים שהוזרמו למקום לחיזוקו כמעט ולא נשארו. בתחילת 1971 הושלמה בניית מבני קבע במקום, אך היו בו רק חמש משפחות ושני גרעיני נח"ל בתקופת שירותם הצבאי. בית הילדים במקום נותר שומם מכיוון שביישוב התגורר רק פעוט אחד.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הגיעה קבוצה של כ-20 חברי הבונים מצפון אמריקה אל הקיבוץ. חברים נוספים של הקיבוץ הגיעו מהכפר הירוק.
כלכלת הקיבוץ
בראשיתו, התבססה כלכלת הקיבוץ על חקלאות. בעונות השפל הושלמה הכנסה בעבודות שונות בנמל אילת, בחברת החשמל, ובעבודות עפר באמצעות ציוד שנקנה לעבודה במכרות נחושת תמנע ובבניית שדה עציון בבקעת הירח.
היום הקיבוץ מתפרנס מ:
אנרגיה סולארית
בשטח קיבוץ גרופית עתיד לפעול שדה סולארי בינוני של ערבה פאוור קומפני בשם "גרופית סאן". השדה ייצר 6.4 מגוואט, ישתרע על שטח של 84 דונם ויורכב מ-22,100 פוטו-וולטאיים של חברת JA Solar. עלות הפרויקט: 88.5 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 17.7 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור, קרן נוי וקק"ל. במהלך 20 שנות הפעילות של השדה צפוי "גרופית סאן" לחסוך הפקה של כ-162,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני.
לחשים במסופוטמיה
משנת 2500 לפני הספירה ועד לשנת 100 לפני הספירה נמצאו לוחות בכתב יתדות שומרי ואכדי המתארים לחשים וטקסים, שנועדו ברובם לגרש מחלות או סבל מסוג אחר. את הטקסטים המוקדמים נהוג לחלק לארבע תקופות: התקופה הפרה סרגונית (עד 2371 לפני הספירה), התקופה הסרגונית (2316–2371 לפני הספירה), התקופה הנאו-שומרית (2112-2004 לפני הספירה) והתקופה הבבלית הראשונה (1830-1531 לפני הספירה). הן נבדלות זו מזו בעיקר בתוכן ומטרת הלחשים. טקסטים מאוחרים יותר מהאלף הראשון לפני הספירה והמשיכו להיכתב בממלכת אשור ובבל החדשה. הם מגיעים מאתרים כמו בבל, אורוכ, חרן, אשור ונינווה, ונמצאו בעיקר בספריית אשורבניפל.
לחשים באלף השני והשלישי לפני הספירה
הלחשים המוקדמים מייחסים את המחלות והמזל הרע אשר הם אמורים לרפא להתערבות אלים, אך לא ברור מתוכם מה הגורם לכך והאם ההתערבות נתפסה כעונש או כהתערבות שרירותית. אי בהירות זו נראית גם בקינות שומריות על ערים שנחרבו. לעומת זאת כתובות מלוכה אחרות מהתקופה הפרה-סרגונית מתארות התערבות אלים שכזו כעונש, ולכן ניתן לשער ששתי התפיסות רווחו באותה התקופה.
חלק מהלחשים כללו תיאורים ציוריים, כך למשל שבר חרס מבבל הראשונה מתאר בשומרית אישה המתקשה ללדת, ומשווה בין העובר לסירה השטה במים, כאשר מסייעות לה האלות נינחורסג ואיננה.
לחשים באלף הראשון לפני הספירה
מבצע הטקסים באלף הראשון לפני הספירה נקרא אשיפו (āšipu), אשף או מגרש שדים. יש להבחין בינו לבין רופא, אסו (āsû), שהשתמש בעשבים, חוקנים ותחבושות. האשף היה אחראי על סילוק מחלות וכוחות עוינים כגון רוחות רפאים ושדים, ולעיתים סיפק קמעות מגינים מפני תקיפות נוספות. הוא נתפס ככוח חיובי ועבד, לרוב, עבור לקוחות פרטיים. הוא השתייך לצוות המקדש וייתכן שלמעמד הכהונה ממש, וככל הנראה גם הוא וגם לקוחותיו השתייכו למעמד הגבוה. חלק מהטקסים היו מורכבים וארוכים, וחלקם קצרים ופשוטים, ולרוב נכחו בהם רק האשף והלקוח.
נושאי הטקסים התייחסו רבות למחלות וריפויין, אך היו מגוונים וכך למשל ממצא מבבל המשויך למאה הרביעית לפנה"ס מכיל לחש לגרימת חלומות נבואיים.
הלחשים כללו גם אלמנטים מילוליים וגם אלמנטים טקסיים פיזיים, ונמשכו בין מספר שעות למספר ימים. האלמנטים המילוליים הכילו גם לחשים וגם תפילות. הם כללו חזרה על ביטויים, והתפילות פנו לא רק לאלים הפרסונליים אלא גם לכוחות טבע כלליים כמו מים ואש, ולעיתים אף לרשע עצמו, בדרישה שיסתלק או ישמד. האלמנטים הטקסיים כללו הבערת קטורת, השמדת חפצים סמליים, קשירת ופרימת חבלים, הצעת מנחות לאלים וכן שימוש בקמעות וחפצי מגן.
כישוף
מכשפים היו אנשים ובעיקר נשים שהואשמו בגרימת מחלות ונזק בזדון. זכר נקרא כשפו (kaššāpu) ונקבה כשפתו (kaššaptu). האשף והמכשפה היו אויבים, אך השתמשו בטכניקות דומות בטקסיהם. המכשפות מתוארות בעיקר בטקסט "מקלו" (Maqlü) "שרפה", שהוא הטקסט המסופוטמי הארוך והחשוב ביותר כנגד מכשפות, המתאר אותן כיצורים דמוניים ושליליים. הטקסט מכיל שמונה לוחות, והוא כולל לחשים רבים שמטרתם לסלק מכשפות, אשר ייתכן שמהווים למעשה לחש אחד ארוך. מקור חלק מהטקסטים מראשית האלף השני לפני הספירה מבבל הראשונה, חלק גדול יותר מגיע מסוף האלף השני מאשור, אך חלק הארי נכתב באלף הראשון לפני הספירה, בעיקר בנינווה אך גם בכלח, חוזירינה, אורוכ, אור, בבל, סיפר וניפור.
הטקס התרחש לאורך לילה אחד לתוך הבוקר שלאחריו, בסוף חודש אבו, הוא חודש אב, אז על פי האמונה רוחות נדדו בין השאול לבין העולם הגשמי. הוא מוזכר במכתב מאת הקוסם נבו-נדין-סומי למלך אסרחדון בשנת 670 לפני הספירה. במהלך הטקס, הקוסם ניסה לאחד בין גוף המכשפה האנושי לבין שד, וכך לסלק אותה באמצעות אותם טקסי גירוש שדים שהשתמש בהם בכל טקס אחר. על פי האמונה כוחן של המכשפות הגיע מרוחות רפאים ושדים, הן זימנו יצורים אלה עבור כישופיהן, ואף היו עשויות להפוך לרוח רפאים לאחר המוות. כל זאת עשוי להסביר את המיזוג הטקסי בין גוף המכשפה האנושי לבין שד. לאורך ה"מקלו", מכשפות נידונות להורג אך לא לקבורה, ויש לשרוף את גופתן או להאכיל אותן לחיות, ובכך למנוע מהן להפוך לרוח רפאים.
מראנו
מֶרָאנוֹ (באיטלקית: Merano; בגרמנית: מֶרָאן (Meran); בלדינית: מָרָאן (Maran)) היא עיר בנפה האוטונומית דרום טירול שבמחוז האוטונומי טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה. העיר ידועה בעיקר בשל המרחצאות החמים שלה והיא שוכנת בתוך שקע המוקף בהרים המתנשאים עד לגובה של 3335 מטרים מעל פני הים, בכניסה לעמק פסיאר (Passeier) ולעמק וינשגאו (Vinschgau). בעבר הייתה מראנו מקום מגורים מועדף לכמה מדענים, סופרים ואמנים, כולל פרנץ קפקא, עזרא פאונד ופול לזרספלד, שאהבו את האקלים המתון של העיר.
היסטוריה
היישוב מוזכר לראשונה בשטר קניין משנת 857 בשם מאירניה (Mairania). הרוזנים של מצודת טירול הקנו ליישוב מעמד של עיר במהלך המאה ה-13 ועשו אותה לעיר הבירה של רוזנות טירול. לאחר שהרוזנות הועברה לידיו של בית הבסבורג ב-1363, עם התפטרותה של מרגרטה מאולטש, העביר פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה, ב-1420 את החצר של טירול לאינסברוק. למרות שהעיר נותרה הבירה הרשמית עד ל-1848 היא איבדה בהדרגה את הבכורה שלה ואת חשיבותה כצומת לדרכי המסחר בין איטליה וגרמניה. ב-1477 הועברה המטבעה שפעלה בעיר לעיר האל (Hall). המרד של טירול ב-1809 כנגד הכיבוש הצרפתי הסב את תשומת הלב למראנו. באותה שנה, נחל צבא של איכרים ניצחון על הכוחות המאוחדים של צרפת ושל ממלכת בוואריה, אך לאחר מכן נכשלה המרידה. לאחר מלחמת העולם הראשונה, נעשתה מראנו חלק מאיטליה על פי חוזה סן-ז'רמן, יחד עם שאר החלקים הדרומיים של טירול שהייתה עד אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-12 באפריל 2010 נקלעה רכבת שהייתה בדרכה למראנו למפולת בוץ במרחק 30 ק"מ מהעיר וכתוצאה מכך ירדה הרכבת מהפסים. באסון נספו 9 בני אדם ונפצעו 28, מתוכם 7 נפצעו קשה.
הסנטוריום לחולי שחפת
בראשית המאה העשרים פעל במקום סנטוריום לחולי שחפת, חולה השחפת המפורסם ביותר ששהה בו היה פרנץ קפקא. לאחר מלחמת העולם השנייה נפתח המקום לטובת יהודים ניצולי שואה חולי שחפת בסיוע ארגון הג'וינט. בשנת 1952 נסגר הסנטוריום וחוליו עלו למדינת ישראל לצורך המשך הטיפול.
אתרים חשובים
בין האתרים החשובים בעיר נמנים שערי העיר מתקופת ימי הביניים. הכנסיות הראשיות בעיר הן כנסיית ניקולאוס הקדוש (Pfarrkirche St. Nikolaus) וכנסיית ברברה הקדושה (St.-Barbara-Kapelle), שתיהן מהמאה ה-15. בתקופה זו נבנתה גם המצודה. גשר האבן החוצה את נהר פסר נבנה במאה ה-17.
מראנו עברה תהליך של התפתחות כאשר הפכה ליעד פופולרי כאתר מרחצאות, בעיקר לאחר שהחלה לבקר במקום אליזבת, קיסרית אוסטריה. במאה ה-19 נבנו התיאטרון העירוני, בניין הקורהאוס (Kurhaus) ופארק הקיסרית אליזבת. כמו כן מפורסמות הטיילות לאורך הנהר.
לאחר שמראנו סופחה לאיטליה, בנו רשויות המשטר הפשיסטי בניין עירייה חדש בשנות העשרים של המאה ה-20.
פריימן
ראו גם
}}
סילביה קוטון
סילביה קוטון (באנגלית: Silvia Koton; נולדה ב-1961) היא פרופסור מן המניין בחוג לסיעוד, בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב. בנוסף היא ראש מכון הרצג לחקר ההזדקנות והזקנה באוניברסיטת תל אביב וראש לימודי דוקטורט בחוג לסיעוד של האוניברסיטה.
פרופסור קוטון היא אחות מוסמכת, בעלת תואר שני בבריאות תעסוקתית וסביבתית ובעלת תואר שלישי באפידמיולוגיה ורפואה מונעת. את השתלמות הפוסט-דוקטורט שלה עשתה ביחידה למניעת שבץ מוחי ודמנציה, באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה. בנוסף, השתלמה בתחום טיפול בזקנים עם אלצהימר וירידה בתפקוד קוגניטיבי ובפיענוח MRI תפקודי, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, בולטימור, ארצות הברית. מחקריה עוסקים בחקר מחלות קרדיווסקולריות עם דגש מיוחד בנושא אפידמיולוגיה של שבץ מוחי, זקנה והזדקנות, דמנציה והפרעה קוגניטיבית קלה (MCI), שינויים בתפקוד פיזי, קוגניטיבי וחברתי לאחר שבץ מוחי ובריאות ואיכות חיים של מטפלים עיקריים בזקנים הזקוקים לעזרה בתפקוד יום-יומי עקב מגבלות תפקוד פיזיות או קוגניטיביות.
השכלה
ב-1984 סיימה תואר ראשון בסיעוד והוסמכה כאחות מוסמכת מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1995 סיימה תואר שני בבריאות תעסוקתית וסביבתית מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2003 סיימה דוקטורט באפידמיולוגיה ורפואה מונעת מאוניברסיטת תל אביב.
קריירה
בשנים 1996 עד 2006 ניהלה את היחידת לרישומי מחלות במרכז הלאומי לבקרת מחלות, של משרד הבריאות. בנוסף בשנת 2004 הייתה קוטון שותפה לתכנונו והקמתו של המרכז לרישום הארצי לחולי שבץ מוחי המאושפזים בישראל (NASIS), והיא כיום חברה בוועדת ההיגוי ובועדת הפרסומים של המרכז. בנוסף עד שנת 2018 שמשה יועצת אפידמיולוגית במרכז המשולב לשבץ המוח, המחלקה הנוירולוגית, במרכז הרפואי שיבא, תל השומר.
אוניברסיטת תל אביב
בשנת 2010 הצטרפה לסגל המחלקה בחוג לסיעוד של אוניברסיטת תל אביב. בתחילה היא מונתה לראשת התוכנית לתואר ראשון של מחלקת הסיעוד באוניברסיטה. ב-2014 קודמת לתפקיד יושבת ראש המחלקה לסיעוד, תפקיד אותו מילאה עד 2018. בנוסף בשנת 2014 קודמה לדרגת פרופסור חבר. בשנת 2017 מונתה לראש תוכנית הדוקטורט ובשנת 2021 מונתה לפרופסור מן המניין. כיום קוטון מרכזת את הקורס "פיתוח מחקר וכתיבה מדעית מתקדמת" המיועד למועמדים פוטנציאליים ללימודי תואר שלישי בסיעוד; מנחה סטודנטים לתואר שני ושלישי ומרכזת את ההוראה והמחקר בתחום האפידמיולוגיה, תוך שילוב סטודנטים לתארים גבוהים במחקר בתחום זה.
החל משנת 2016 הצטרפה כמרצה בכירה לבית הספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2018 הצטרפה למכון הרצג לזקנה באוניברסיטת תל אביב. בשנת 2020 מונתה לראשת המכון.
אוניברסיטת ג'ונס הופקינס
בינואר 2022 קודמה לפרופסור מן המניין במחלקה.
האוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 2018 מונתה לדרגת פרופסור משנה בבית הספר לסיעוד, של האוניברסיטה העברית בירושלים.
תחומי מחקרה
מחקר בראשותה מ-2015 מצא קשר בין הירידה בלחץ הדם המדווחת בעשור החולף לבין צמצום הפגיעה המוחית של נפגעי שבץ. בנוסף מצאה כי שינוי תנוחה פתאומי, כעס והתרגשות עלולים להגביר את הסיכון המיידי לשבץ מוחי.
מחקר נוסף בהובלת פרופסור קוטון, עליו קיבלה פרס מטעם איגוד הלב ואיגוד שבץ המוח האמריקאי התבסס על נתונים שנאספו במחקר ארוך טווח Atherosclerosis Risk in Communities(ARIC), שבו התקיים מעקב אחר התפתחות של מחלות לב וכלי דם, ביניהן שבץ מוחי, החל משנת 1987–1989. במחקרה של פרופ' קוטון נכללו 15,379 משתתפים ב-ARIC. נמצא כי הסיכון לדמנציה גבוה פי שניים באנשים לאחר שבץ מוחי בהשוואה לאלה ללא שבץ, וסיכון זה קפץ לפי 8.5 באנשים שחוו 3 אירועים מוחיים. עוד נמצא כי אנשים שחוו שבץ מוחי בדרגה גבוהה של חומרה היו בסיכון לדמנציה פי 5 בהשוואה לאלה עם שבץ קל. הודות למידע המקיף עבור כל משתתף, התאפשרה הערכה של הסיכון לדמנציה לאחר השבץ תוך נטרול מוצלח של השפעתם האפשרית של גורמי סיכון משותפים לשבץ מוחי ולדמנציה.
פרסים
בשנת 2021 זכתה בפרס TOP ISC מטעם איגוד הלב ואיגוד שבץ המוח האמריקאי על מחקרה בנושא דמנציה לאחר שבץ מוח.
בנימוקי הפרס נרשם כי תוצאות מחקרה של פרופ' קוטון תורמות לבסיס הידע המדעי בנושא פגיעה קוגניטיבית: ידוע כי התרחשות שבץ מוחי מגדילה את הסיכון לדמנציה אך המחקר הנוכחי הראה בבירור כי לחומרת שבץ המוח ולמספר אירועי השבץ שחווה אדם מסוים יש השפעה משמעותית על הסיכון להתפתחותה של דמנציה. בנוסף, המחקר של פרופ' קוטון ייחודי ביכולת להעריך את הקשר שבין שבץ מוחי לבין הסיכון לפיתוח דמנציה תוך בקרה על השפעתם של גורמי סיכון משותפים לשתי המחלות.
לינקולן סדרה K
לינקולן סדרה K (באנגלית: Lincoln K series, נקרא גם: Lincoln Model K) הם מכוניות סלון במספר תצורות מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרו בין השנים 1931–1940.
דגמי "לינקולן סדרה K" הופיעו בסדרות טלוויזיה וסרטים אמריקאים.
יוצרו 15,367 יחידות.
דין גיהנום
דין גיהנום (בקוריאנית: 지옥, באנגלית: Hellbound) היא סדרת דרמה, מתח ופנטזיה אפלה דרום קוריאנית המשודרת בנטפליקס החל מ-19 בנובמבר 2021.
ב-24 בספטמבר 2022 נטפליקס אישרה חידוש לעונה שנייה.
Watchme247
watchme247 (בתרגום חופשי: צפו בי 24/7) היה אתר אינטרנט ישראלי שהוקם בשנת 2014 והציג בשידור חי, לאורך כל שעות היממה, את הנעשה בדירות פרטיות. לצורך איתור המשפחות שהסכימו להשתתף במיזם זה, חילקו בעלי האתר עלוני פרסומת ובו הצעה לתשלום חודשי של עד 10,000 שקלים עבור התקנת מצלמות בביתם. המנויים קיבלו גישה לצפייה בתכנים פורנוגרפיים רבים (בשידור חי וב-VOD) אשר כללו בין השאר גילוי עריות והשתתפות קטינים בני 14 ומטה וכן תיעוד של דיירי הבית ואורחיהם בעת עשיית צרכים בשירותים.
בשנת 2017 סגרו הרשויות את פעילות האתר, שגלגל לפחות 140,000 דולר באמצעות 7,000 המנויים שנרשמו אליו.
פרשת הקטינים
באוקטובר 2015, בנימין ברשישת ועפר סלע, בעלי האתר, יצרו קשר עם משפחה קשת יום מאילת, אשר נתנה את הסכמתה להשתתף בפרויקט. זאת לאחר שהוסבר לה שלא ניתן לצפות בשידורים מישראל, ושהפרויקט מלווה משפטית על ידי עורך דין שאישר את כל פרטי הפעילות. בשלב הראשון הותקנו המצלמות במטבח, בחצר ובסלון. כעבור שנתיים הותקנו המצלמות גם במקלחת, בשירותים, בחדר שינה של ההורים, בחדר הילדה בת ה-11, ובחדרם של שני אחיה בני ה-14, כאשר המצלמות מכוונות למיטותיהם של בני המשפחה משלל זוויות. עבור התקנה זו קיבלה המשפחה הבטחה לקבלת תוספת לתשלום החודשי. מפעילי האתר הפצירו בבני המשפחה, לרבות הקטינים, להסתובב עירומים בביתם, בכדי להגדיל את מספר הצופים בשידור.
בספטמבר 2017, חברת הכנסת יפעת שאשא-ביטון אשר עמדה בראש הוועדה לזכויות הילד בכנסת, פנתה לשרים גלעד ארדן וישראל כץ בבקשה שאלו יתערבו בנעשה בפלטפורמה . כמו כן היא סיפרה כי אזרח שהיה עד למתרחש באתר פנה למשטרה ודיווח על כך, אך נענה על ידם שאין חוק האוסר על הפעלת אתר זה והם לא עשו דבר בנדון. בדצמבר 2017, משטרת ישראל פשטה לבית המשפחה, ניתקה את המצלמות והביאה לסגירתו של האתר.
בשנת 2020 נגזרו על שני מפעילי האתר, בנימין ברשישת ועופר סלע, 26 ו-20 חודשי מאסר. בנוסף הוטל עליהם לפצות את הקטינה שנפגעה ב-25 אלף שקל כל אחד. לאחר ערעור הפרקליטות הוחמר עונשם בשנת 2021. על מפעיל אחד נגזר שלוש שנות מאסר ועל שותפו כשנתיים וחצי.
If You're Reading This It's Too Late
If You're Reading This It's Too Late הוא מיקסטייפ של הראפר הקנדי דרייק. האלבום יצא לאור ב-13 בפברואר 2015, ללא הודעה מוקדמת, דרך חברות התקליטים OVO סאונד, קאש מאני רקורדס, ריפבליק רקורדס ויאנג מאני.
המיקסטייפ זכה לביקורות חיוביות והגיע לפסגת מצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200 בשבוע הראשון להוצאתו, לאחר שמכר מעל ל-495 אלף עותקים בשבוע זה, והיה לאלבום הרביעי של דרייק שהגיע לפסגת מצעד זה. המיקסטייפ שבר את שיא ההשמעות לשבוע הראשון בספוטיפיי לאחר שהושמע מעל ל-17.3 מיליון פעמים במהלך שלושת הימים הראשונים להוצאתו. דרייק החזיק בשיא עוד קודם לכן, כאשר אלבומו Nothing Was the Same הושמע כ-15.8 מיליון פעמים בשבוע הראשון להוצאתו.
מגזין פיצ'פורק דירג את האלבום ברשימת "200 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" במקום ה-69. בשנת 2019, מגזין הרולינג סטון ערך את רשימת "100 האלבומים הטובים ביותר של העשור השני" ודירג את האלבום במקום ה-70. מגזין הרולינג סטון דירגו את האלבום במקום ה-367 ברשימת "500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים" אשר הרכיבו בשנת 2020, לאחר שני גרסאות שנוצרו בעבר. בשנת 2022 האלבום דורג במקום ה-125 ברשימת 200 אלבומי ההיפ-הופ הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין רולינג סטון.
יעל למפרט
יעל למפרט (באנגלית: Yael Lempert; נולדה ב-1974 או ב-1973) היא דיפלומטית אמריקאית-יהודיה, המכהנת כסגנית עוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב, והשגרירה המיועדת של ארצות הברית לירדן. למפרט, חברה בכירה בשירות החוץ של ארצות הברית בדרג צירה-קונסולית, בעבר כיהנה דה פקטו כסגנית עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני מצרים וצפון אפריקה, כסגנית ראש הנציגות הדיפלומטית וכממונה על היחסים של ארצות הברית בממלכה המאוחדת וכעוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני המזרח הקרוב דה פקטו.
ביוגרפיה
למפרט היא בוגרת בית הספר וולש לשירות חוץ באוניברסיטת ג'ורג'טאון. היא בתם של רופא העיניים פיליפ למפרט ולסלי למפרט, היושב במועצת המנהלים של איחוד החירויות האזרחיות בניו יורק. בשנת 2008 נישאה למפרט לדיפלומט האיטלקי אנדראה קטאלנו די מלילי בשגרירות איטליה בקהיר.
בשנים 2014–2017 הייתה למפרט מנהלת בכירה במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית לענייני ישראל, הלבנט ומצרים. ב-1 ביוני 2017 החלה את תפקידה כסגנית בפועל של עוזר מזכיר המזכירה במצרים ובצפון אפריקה. בשנת 2020 הייתה למפרט סגנית ראש הנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית בלונדון.
בשנים 2015–2017 הייתה עוזרת מיוחדת עבור נשיא ארצות הברית.
במקור, בתום נשיאות אובמה, תכננה למפרט לשוב למקום עבודתה הישן במחלקת המדינה של ארצות הברית לאחר 20 שנה בשירות החוץ מעבר לים, אך לאחר ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית בינואר 2017, התבקשה למפרט להישאר בתפקידה הדיפלומטי ולדחות את שיבתה אל וושינגטון הבירה. פקידי ממשל טראמפ סברו שניסיונה של למפרט יסייע לארצות הברית בכל הנוגע ליחסי ישראל-הפלסטינים. מיד עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית בראשית 2021, תמה כהונתו של וודי ג'ונסון כשגריר ארצות הברית בבריטניה, ולמפרט הפכה לדיפלומטית הבכירה מטעם ארצות הברית בשגרירות האמריקאית. באוגוסט באותה שנה היא הוחלפה על ידי פיליפ ריקר.
בהמשך אותו חודש היא מונתה לעוזרת מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן לענייני המזרח הקרוב במינוי זמני והחזיקה בתפקיד על מינוי הקבע של ברברה ליף במאי 2022, ואז הפכה לסגנית של ליף.
בינואר 2023 ביידן הודיע על כוונתו למנות אותה לשגרירת ארצות הברית בירדן, בכפוף לאישור הסנאט של ארצות הברית.
הפארק הלאומי קאנג קרצ'ן
קאנג קרצ'ן (בתאית: แก่งกระจาน) הוא הפארק הלאומי הגדול ביותר בתאילנד. הפארק שוכן על הגבול עם מיאנמר, וגובל בשמורת הטבע טנינתאריי. זהו פארק פופולרי בשל מיקומו קרוב לעיירת הנופש הואה הין.
גאוגרפיה
הפארק מכסה שטחים מהנפות נונג יא פלונג, קאנג קרצ'ן ותא יאנג במחוז פט בורי, והואה הין במחוז פראחואף קירי חאן. עיקר הפארק הוא ביער הגשם שעל המדרון המזרחי של רכס טנאסרים. הנקודה הגבוהה ביותר בפארק שוכנת בגובה 1,200 מטרים. מקורות של שני נהרות עיקריים שוכנים בשטח הפארק, נהר פרנבורי ונהר פט בורי. נהר הפט בורי סכור על ידי סכר קאנג קרצ'ן בגבול המזרחי של הפארק. הסכר יוצר אגם המכסה שטח בן 46.5 קילומטרים רבועים. הסכר נבנה ב-1966.
היסטוריה
הפארק הוקם ב-12 ביוני 1981 כפארק הלאומי ה-28 של תאילנד. במקור הוא כיסה שטח בן 2,478 קילומטרים רבועים, הוא הורחב בדצמבר 1984 וכלל את שטח הגבול שבין המחוזות פט בורי ופראחואף קירי חאן.
הפארק נכלל ברשימת פארקי המורשת של ASEAN. ב-2021 הוא הוכר כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
הרג פילי בר היא בעיה קשה בפארק כשהשלטונות אינם מסוגלים לשלוט על ציידים בלתי חוקיים. כמה מעובדי הפארק חשודים בסחר באיברי הפילים.
למרות מעמדו כפארק לאומי, יש מטעים פרטיים בתוך גבולות הפארק הלאומי קאנג קרצ'ן. חלקם מוקפים בגדרות חשמליות שביוני 2013 חישמלו למוות גור פילים.
ניקה (פירושונים)
אחר
}}
אקסודוס (ספר)
אֶקְסוֹדוּס (באנגלית: Exodus) הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקאי ליאון יוריס שיצא לאור בשנת 1958.
הספר הפך לרב-מכר בארצות הברית וב-1960 עובד לסרט הקולנוע "אקסודוס" על ידי אוטו פרמינגר. ב-1959 תורגם הספר מאנגלית לעברית על ידי יוסף נדבה.
שם הספר בא מספר שמות בתנ"ך, שנקרא באנגלית/לטינית 'אקסודוס' ומספר על המסע של העם היהודי מעבדות (שאותה משווה יוריס לגלות) לחירות, בפרט בסיפור יציאת מצרים. השם קשור גם לאוניית המעפילים אקסודוס, שסיפורה מתואר בתחילת הספר, אך אינו תופס נפח רב.
הספר בחלקו הראשון בנוי כשורה של זיכרונות המתארת את מאבק העלייה של היהודים ארצה. במרכז הספר עומדים ארי בן-כנען, צבר מחוספס ואחד המפקדים המובילים בהגנה ובמוסד עליה ב' וקתרין פרימונט, אחות אמריקנית אשר נשלחת לעבוד במחנה הפליטים בקפריסין. מסביבם יש גיבורים דוגמת דב לנדאו - נער יהודי-פולני אשר שרד את גטו ורשה ומחנה ההשמדה אושוויץ. קרן הנסן - נערה גרמנייה אשר הוברחה לדנמרק וכך שרדה את השואה. לאחר פגישתם של הגיבורים וזיכרונותיהם הנפרדים במחנה פליטים בקפריסין ארי בן כנען מצליח להבריח אותם לארץ ישראל ושם ומתחיל חלקו השני של הספר, המאבק על תקומת המדינה היהודית. החלק השלישי של הספר מוקדש למלחמת העצמאות והרביעי למבצעי העלייה הנועזים של יהודי תימן ועיראק.
לילי אוסמן אדמס
לילי אוסמן אדמס, Lily Osman Adams (1865–1945) הייתה ציירת קנדית. היא עבדה בעיקר בפסטל ובצבעי מים, וציירה נופים, פרחים וטבע דומם.
ביוגרפיה
לילי אוסמן אדמס נולדה בטורונטו בשנת 1865. היא למדה באופן פרטי אצל פארקהאר מקגיליפריי נואלס (1859–1932) ולושיוס ריצ'רד אובראיין (1832–1899). היא למדה בבית הספר לאמנות בטורונטו, שם לימד אותה ג'ון ויליאם ביטי (1869–1941). בניו יורק היא למדה באוניברסיטת קולומביה ובליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בהדרכת ארתור וסלי דאו וג'ון פ. קרלסון. היא גם למדה באוניברסיטת טורונטו, בית הספר לאמנות סנט ג'ון, בית הספר לאמנות של אונטריו ובית הספר לאמנות ניולין, ניולין, אנגליה, אצל סטנהופ פורבס. בשנותיה האחרונות, היא למדה אצל ל. בירג' הריסון בוודסטוק, ניו יורק.
קריירה
בשנת 1896, איגוד האמנות של קנדה (WAAC) החליט להזמין סט כלי חרס מפואר שיצוירו על ידי חברי האגודה. האמנים כללו את לילי אוסמן אדמס, אליס מרי הייגן (1872–1972) ופיבי אמליה ווטסון (1858–1947). אדמס ציירה שמונה עשרה צלחות עם עיצובים.
אדמס הציגה באקדמיה המלכותית הקנדית לאמנויות מ-1904 עד 1936. עבודתה הוצגה בתערוכה הלאומית של קנדה ב-1907, ובחברת האמנים של אונטריו בין השנים 1903 ל-1920.[1] ב-1924, היא הציגה תערוכה משותפת עם מיני קאלמאייר, שזכתה בביקורת חיובית על עבודתה. היא ערכה תערוכות שנתיות בסטודיו שלה ברחוב ארווין בטורונטו במהלך שנות ה-30.
לילי אוסמן אדמס מתה בטורונטו ב-1945.
אזור סחר מיוחד
אזור סחר מיוחד (באנגלית: special economic zone) הוא אזור שבתוכו חוקי המסחר שונים משאר חוקי המסחר במדינה בה נמצא האזור. במרבית המקרים אזורים אלה, שחלקם הם אזורי תעשייה, נמצאים בגבולות המדינה המארחת אותם, ומטרתם היא יצירת מקומות עבודה חדשים, השקעה במסחר וניהול יעיל יותר.
על מנת לעודד עסקים להקים בית עסק באזור תעשייה שכזה, מעניקות הרשויות הטבות מס, מחוקקות תקנות השקעה מיוחדות ועוד.
הקמת אזורי סחר מיוחדים על ידי המדינה המארחת, לעיתים מונעת מהרצון של אותה מדינה למשוך השקעות חוץ ישירות, אחד היתרונות הבולטים בכך היא שחברה שנמצאת באזור סחר מיוחד יכולה לייצר ולסחור בסחורות במחיר נמוך יותר מאזורים אחרים, ובכך להגדיל את היצע התחרות ברחבי העולם, עם זאת הרבה מדינות ספגו ביקורת על ניהול אזורי סחר מיוחדים, בטענה כי אזורים אלו לא שונים בהרבה ממחנות עבודה, וזאת לאור העובדה שבחלק לא קטן מהאזורים נשללות מהעובדים בה זכויות עובדים בסיסיות.
הגדרה
ההגדרה של אזורי סחר מיוחדים נקבת באופן אינדיבידואלי על ידי כל אחת מהמדינות בהן קיימים אזורי כאלו, על פי דו"ח מ-2008 של הבנק העולמי אזור סחר מיוחדי מודרני כולל בדרך כלל "אזור מאובטח, מנוהל באופן יעיל וגם כולל מכס נפרד עם הטבות "דיוטי פרי".
היסטוריה
אזורי סחר מיוחדים מודרניים הופיעו כבר בסוף שנות החמישים של המאה ה-20, אזור הסחר המיוחד הראשון היה בנמל התעופה שאנון שבאירלנד.
החל משנות השבעים של אותה מאה החלו לקום בזה אחר זה אזורי סחר מיוחדים, אזור הסחר הראשון בסין העממית נפתח ב-1979 על ידי דנג שיאופינג, האזור שכן בשנג'ן. באותו אזור התעשייה עודדו הרשויות הסיניות השקעות זרות ובמקביל האיצו את התיעוש באזור.
פני אינדוסטריס
פני אינדוסטריס (במקדונית: КК Фени Индустри) היא קבוצת כדורסל מקדונית מהעיר קבדרצי, המשחקת בליגת העל המקדונית.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1992 בשם "טיקבש קבדרצי", הקבוצה הגיעה פעמיים לגמר הגביע המקדוני בעונת 1996/97, ובעונת 1997/98. בעונת 2005/06 החלה הקבוצה לשחק בליגה השנייה תחת השם הנוכחי שלה והעפילה מהמקום השני. בעונה שלאחר מכן (2006/07), החלה לשחק בליגת העל וסיימה במקום השישי. בעונות 2007/08 זכתה הקבוצה בדאבל היסטורי. ומאז נחשבת הקבוצה לקבוצת צמרת המתמודדת בכל עונה על תואר.
השתתפות באירופה
הקבוצה השתתפה בעבר בגביע קוראץ' (1993/94, 1996/97, 1998/99). בעונת 2008/09 הקבוצה החלה להשתתף בליגה הבלקנית והגיעה עד לחצי גמר הפיינל פור. וכך גם בעונת 2009/10. בעונת 2010/11 הגיעה לגמר וניצחה את קבוצת רילסקי ספורטיסט הבולגרית 75-88, והניפה את הגביע. בעונת 2011/2 הגיעה עד לחצי הגמר.
סימקה 1300/1500
סימקה 1300/1500 היא מכונית משפחתית גדולה שיוצרה על ידי חברת סימקה הצרפתית, בין השנים 1963–1975. המכונית קרויה על פי נפח המנוע (1.3 ליטר ו-1.5 ליטר). יוצרו 712,239 יחידות מהדגמים 1,300 סמ"ק ו-1,500 סמ"ק.
עמוד הקלון
עמוד הקלון היה אמצעי ענישה מקובל בעולם העתיק ובימי הביניים עבור עבירות פעוטות יחסית. עמוד הקלון היה סד עץ או טבעת מתכת שריתקו אדם לעמוד או מקום מסוים, בדרך כלל מקום ציבורי מרכזי. מטרת הקשירה הייתה לבייש את הנקשר ולאפשר לעוברים ושבים לעשות בו כרצונם מבלי שהוא יוכל להתגונן.
סטיבן פאדוק
סטיבן קרייג פאדוק (באנגלית: Stephen Craig Paddock, 9 באפריל 1953 – 1 באוקטובר 2017) היה רוצח המונים אמריקאי אשר ביצע את הטבח בסטריפ של לאס וגאס, במהלכו ירה יותר מ-1,000 קליעים לעבר קהל הומה אדם שהשתתף בהופעה של זמר הקאנטרי מחלון הקומה ה-32 של מלון מפרץ מאנדליי המשקיף על האזור. אירוע הירי נמשך כעשר דקות, והוביל למותם של כ-60 בני אדם ולפציעתם של כ-867 נוספים, כאשר בסופו התאבד פאדוק באמצעות ירייה בראשו. התקרית נחשבת לטבח הקטלני ביותר שבוצע על ידי מפגע בודד בארצות הברית אי פעם.
עמוד הקלון
עונש זה הוטל גם על אישים ידועים, למשל: דניאל דפו כתב בשנת 1702 חיבור פוליטי סאטירי בו טען בשבחם של ה"נון קונפורמיסטים" ובעד הסובלנות. מאמרו התפרש כפגיעה בערכיה של הכנסייה האנגליקנית, ודפו הושלך לכלא למשך שנה, וגם נכבל לעמוד הקלון בפומבי במשך שלושה ימים, כל יום במקום אחר.
סטיבן פאדוק
ילדות ונעורים
סטיבן קרייג פאדוק נולד ב-9 באפריל 1953 ב, איווה, ארצות הברית, הבכור מבין ארבעת ילדיהם של שודד הבנקים המפורסם ואשתו דולורס הדסון. בשנותיו הראשונות החליפה משפחתו את מקום מגוריה מספר פעמים, והוא גדל בטוסון, אריזונה, ובשכונת שבלוס אנג'לס. אביו נעצר והורשע בגין שוד בנק שביצע ב-1960 כאשר היה פאדוק בן שבע בלבד, אולם הלה ברח מבית הסוהר כעבור תשע שנים, דבר שהוביל להכנסתו לרשימת עשרת הנמלטים המבוקשים ביותר של הבולשת הפדרלית.
עמוד הקלון
ענישה בקהילות היהודיות
עמוד הקלון היה מקובל גם כאמצעי ענישה בקהילות יהודיות, אמצעי שהופעל על ידי מוסדות הקהילה כנגד בני קהילה סוררים. בבתי כנסת ישנים, כמו בית-הכנסת בפְּשִיסְחָה  (Przysucha) אשר בפולין, ניתן לעיתים לראות את שרידי עמודי הקלון שכונו בשם "קונה", "קונֶע" או "קונא".
לא רק אנשים נענשו בקשירה לעמוד הקלון, היו גם ספרים, שנידונו לשריפה והוצגו תחילה בעמוד הקלון, בקונא.
סטיבן פאדוק
איש עסקים
לקראת סיום לימודיו החל לעבוד כשליח מכתבים ברשות שירות הדואר של ארצות הברית, בין השנים 1975–1978, ולאחר מכן כסוכן של שירות הכנסות הפנים, עד ל-1984. כעבור שנה החל לעבוד כמבקר חשבונות עבור, ולקראת סוף שנות ה-80 עבד כמבקר פנים בחברה שהתמזגה מאוחר יותר עם תאגיד לוקהיד מרטין.
בשנים הבאות הקים חברת מקרקעין יחד עם אחיו, אריק, ועבר להתגורר בלוס אנג'לס רבתי. הוא החזיק בנכסים שונים ב, וצפון הוליווד, בנוסף לשני בנייני דירות ב, כולם בקליפורניה. כמו כן החזיק במתחם דירות במסקיט, טקסס, אותו מכר ב-2012. קרוביו העידו כי הרוויח לפחות שני מיליון דולרים כאשר מכר את העסק, ותיעודים רשמיים קבעו כי בין השקעותיו הרווחיות ביותר היה מתחם דירות שרכש ב-2004 אשר הניב לו תשואה שנתית של יותר מחצי מיליון דולרים לפחות עד ל-2011, וכי הרוויח בין חמש לשש מיליון דולרים ממכירתו ב-2015.
חיים אישיים
הוא נישא והתגרש פעמיים בחייו, בין השנים 1977–1979 ו-1985–1990, כאשר שני הטקסים נערכו בלוס אנג'לס. בני משפחתו העידו כי שמר על יחסים טובים עם שתי גרושותיו. תחילה התגורר בטקסס ומאוחר יותר בקליפורניה, ובאחרית חייו עבר לחיות ב במלבורן, פלורידה, בה שהה בין השנים 2013–2015. כעבור שנה עבר לקהילה אחרת במסקיט, נבדה, בה רכש בית מגורים חדש. הוא התגורר במקום יחד עם בת זוגו, מרילו דנלי, אותה הכיר מספר שנים קודם לכן ברינו. שכניו העידו עליו כאדם שקט אשר שמר על פרופיל נמוך. ב-2004 הוציא רישיון טיס, והחזיק באמתחתו שני מטוסים קטנים.
במהלך שנת 2010 הגיש פאדוק בקשה להנפקת דרכון אמריקאי. לאחר קבלתו הפליג לעשרים מסעות שיט תענוגות וביקר בנמלים זרים רבים בספרד, איטליה, יוון, ירדן ואיחוד האמירויות הערביות. לתשעה מהמסעות הללו הצטרפה אליו דנלו, והשניים אף נסעו יחדיו לארץ מולדתה, הפיליפינים, ב-2013 וב-2014. בהמשך ביקר במספר מדינות במזרח התיכון. מכר אוסטרלי שפגש אותו הן בפיליפינים והן בארצות הברית תיאר אותו בתור טיפוס חכם ושיטתי.
בכל שנותיו מעולם לא הסתבך עם החוק, למעט עבירת תנועה קלה שנעשתה בהיותו צעיר, ואותה הסדיר בבית המשפט. כמו כן תבע את הקזינו בספטמבר 2012 לאחר שהחליק ונפל בשל עצם כלשהו שנח על רצפת אחת הקומות במקום, מה שהוביל לפציעתו, אולם תביעתו נדחתה באוקטובר 2014.
התקופה שקדמה לטבח
דנלו העידה כי פאדוק לא נהג לשוחח אודות פוליטיקה וכי לא השתייך לארגונים פוליטיים כלשהם על אף שתמך בדונלד טראמפ. בחודשים האחרונים לחייו התלונן רבות כי לא חש בטוב ועל כך שפיתח רגישות כלפי ריחות של כימיקלים. כמו כן הבחינה בדעיכה מסוימת בחיבה שהפגין כלפיה ובאינטימיות ששררה ביניהם, דבר אותו ייחס הלה למצבו הבריאותי הרעוע. הבל פיו הדיף ריח של אלכוהול במהלך הבקרים, והוא נראה מדוכדך ועצוב. בנוסף נטל מספר מרשמים של תרופה נוגדת חרדה מסוג דיאזפאם לתקופה מסוימת ב-2013, ושוב ב-2016 וביוני 2017. מספר דיווחים הציעו כי איבד חלק גדול מהונו בהימורים מאז 2015, מה שהוביל להתפרצויות הדיכאון שחווה מעת לעת.
פאדוק רכש כ-29 כלי נשק שונים בין השנים 1982–2016, בעיקר אקדחים ורובי שוטגאן, אולם בסוף אותה עת חלה עלייה ניכרת במספר הרכישות שביצע, עם יותר מ-55 רובים בין אוקטובר 2016 לספטמבר 2017.
לבקשתו של פאדוק נסעה דנלו לפיליפינים כשבועיים לפני הטבח. הוא הפתיע אותה כאשר קנה לה כרטיס טיסה, ועם חזרתה לארץ מולדתה אף העביר לידיה כמאה אלף דולרים כדי שתוכל לרכוש בית חדש. בימים הבאים נצפה בלאס וגאס בחברתה של אישה נוספת אשר זוהתה כזונה. כיומיים לפני הטבח נסע למטווח לא רחוק מביתו.
הטבח בסטריפ של לאס וגאס
בשעה 22:05 בליל ה-1 באוקטובר 2017, התמקם פאדוק בחדר מספר 135 בקומה ה-32 של מלון מפרץ מנדליי וירה יותר מ-1,000 קליעים לעבר קהל הומה אדם שהשתתף בפסטיבל המוזיקלי הידוע בשם בסטריפ של לאס וגאס תוך כדי הופעתו של זמר הקאנטרי, עליו השקיף היטב מהנקודה הגבוהה בה נמצא. הירי נמשך בסך הכל כ-10 דקות, כאשר בראשיתו ירה קליעים בודדים ובהמשך עבר לפרצי יריות ארוכים יותר, ובמהלכו נרצחו כ-60 בני אדם ונפצעו כ-867 נוספים, באירוע שיצר הד לאומי אדיר שזעזע את ארצות הברית, וכן את שאר העולם, אשר כונה מאוחר יותר בשם הטבח בסטריפ של לאס וגאס. בתום הירי התאבד פאדוק לאחר שהכניס את הרובה לפיו וירה לעצמו בראש. החקירה העוקבת גילתה כי התקפתו של פאדוק תוכננה בקפידה. הוא הגיע לבית המלון כשישה ימים קודם לכן, ב-25 בספטמבר, כשברשותו עשרה שקים מלאים ומחשב נייד, וביצע רישום כניסה (צ'ק-אין) לחדר מספר 135 בקומה ה-32. כעבור ארבעה ימים, ב-29 בספטמבר, שילם גם עבור חדר מספר 134, סוויטה שהייתה צמודה לחדרו הראשון. שני החדרים השקיפו על האזור בו עתיד היה להתקיים הפסטיבל, והוא שהה בשניהם לסירוגין לאורך הימים הבאים.
תכולת השקים שהביא עמו לבית המלון התבררה רק לאחר הטבח, כאשר כוחות הביטחון מצאו בחדרו ארסנל רחב של כלי נשק אשר כלל ארבעה עשר רובים מסוג AR-15 בעלי קליבר של 223 מ"מ, שמונה רובי AR-10 בעלי קליבר של 308 מ"מ, רובה בריחי בודד מסוג בעל קליבר של 308 מילימטר, ואקדח תופי בודד של חברת סמית' אנד וסון בעל קליבר של 38 מ"מ.
כמו כן החזיק פאדוק ברשותו מלאי גדול של תחמושת שאוחסנה ב, אשר החזיקו עד ל-100 קליעים בכל מחסנית. חלק מהנשקים נמצאו כאשר הם נחים על דורגלים, לאחר שהותקנו עליהם כוונות טלסקופיות. על כל רובי ה-AR-15 התקין פאדוק אביזר בשם המאפשר לירות בהם במהירות הקרובה לזו של נשק אוטומטי, כאשר הקלטות מתוך הפסטיבל, בהן ניתן לשמוע את קולות הירי, מלמדות כי השתמש באותו אביזר בכל כלי הנשק בהם ירה במהלך הטבח.
קודם לטבח התקין פאדוק מספר מצלמות מחוץ לשני חדריו, וכן בשאר הקומה. זמן מה לאחר תחילת הטבח עזב את החלון ממנו ירה לעבר הקהל והתקדם לכיוון דלת היציאה, בטרם ירה שלושים וחמש קליעים דרכה, אשר פגעו ופצעו מאבטח לא חמוש בשם חסוס קמפוס. הלה ניסה להיכנס למסדרון הקומה מספר דקות קודם לכן, בשעה 21:59, כחלק מעבודתו הסדירה, אולם נאלץ לעזוב ולחזור שוב כאשר גילה שהדלת ננעלה בחוזקה בידי פאדוק.
הכוח הראשון שהגיע לבית המלון הורכב משני שוטרים שעלו לקומה ה-32 בשעה 22:17, כשתי דקות לאחר תום הטבח. בין השעות 22:26 ל-22:30 שמונה שוטרים נוספים חברו אליהם והחלו לפנות את הסוויטות השכנות. בשעה 10:55 הגיע למקום כוח בן שמונה אנשים של יחידת SWAT, אשר נכנס לקומה דרך גרם המדרגות שהיה צמוד לחדרו של פאדוק. ברגע שלמדו כי כל שאר החדרים הסמוכים היו ריקים מאדם, בסביבות השעה 23:20, יותר משעה לאחר הגעת השוטרים הראשונים לזירה ותום הטבח, פיצצו הכוחות את דלת חדרו של פאדוק ופרצו פנימה, שם מצאו את גופתו וגילו כי התאבד באמצעות ירייה בראשו.
ממצאי החקירה קבעו כי פאדוק פעל לבדו, על אף שמניעו נותר לא ידוע. מספר השערות הציעו כי גידול במוחו עשוי היה להוביל אותו לבצע את הטבח, וגופתו אף נשלחה לאוניברסיטת סטנפורד כדי לעבור בדיקה מעמיקה יותר, אך לא נמצאו בה כל סימנים חריגים. ארגון המדינה האסלאמית ניסה לקחת אחריות על הטבח וטען ששמו האמיתי של פאדוק היה אבו עבדול באר אל אמריקי, כי המיר את דתו לאסלאם כחצי שנה קודם לכן, וכי נשלח בידי מפעילו כדי לבצע מתקפת טרור על אדמת ארצות הברית, אולם אין בנמצא כל ראיות או עדויות כלשהן התומכות בטענות הללו, וגורמי החוק האמריקאים שללו אותן במהרה. מלבד זאת, פאדוק הגדיר את עצמו בתור אתאיסט, ומעת לעת נשמע אומר לבת זוגו הקתולית כי. פסיכולוגים שסקרו את המקרה הבחינו כי פאדוק היה אובססיבי כלפי ניקיון וייתכן כי סבל מהפרעה דו-קוטבית. הוא סירב לנטול תרופות נוגדות דיכאון, על אף שאלו הוצעו לו בידי רופאו, והסכים לקבל מעת לעת רק תרופות הרגעה נגד חרדותיו. רופא מסוים תיאר אותו כאדם משונה שהפגין רגש מועט, ומספר השוואות הועלו בין התנהגותו לבין מודלים אישיותיים של אלקסיתימיה, מצב ממנו ייתכן כי סבל ועשוי היה להוביל אותו להחלטתו לבצע את הטבח.
רגלסתיים
רגלסתיים (שם מדעי: Maxillopoda) מהווים מחלקה מגוונת של סרטנאים הכוללת בלוטי ים, שטרגליים וקבוצות נוספות. זוהי אינה קבוצה מונופילטית ולא נמצאת תכונה אחת המייחדת את כולם.
תיאור
למעט מספר מיני בלוטי ים, רגלסתיים הם בעלי-חיים קטנים, וכוללים בתוכם את פרוק-הרגליים הקטן ביותר Stygotantulus stocki. לרב הם בעלי גוף קצר, בטן קטנה באופן יחסי לפרוקי-רגליים, וחסרי תוספות. זו עשויה להיות תוצאה של נאוטניה.
מלבד בלוטי ים, אשר ניזונים באמצעות סינון בעזרת רגליהם, רוב הרגלסתיים ניזונים בעזרת המקסילות. בגופם 5 סגמטני-ראש, 6 סגמנטי-חזה ו-4 סגמנטי-בטן, שבסופם טלסון.
טקסונומיה
הרגלסתיים נחלקים ל-6 תת-מחלקות, המפורטות בטבלה. מחקרים חדשים כוללים בהם גם את הצדפונאים.
אבוט
אַבּוֹט (באנגלית: Abbot) הוא שם משפחה אנגלי שמשמעותו אב מנזר {{פירושונים|
ראו גם
}}
יצחק ניימן
יצחק ניימן (1914 - 1989) היה רבה של קריית חיים.
ביוגרפיה
ניימן נולד וגדל בבריסק. הוא למד בצעירותו בחברותא עם יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק בביתו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק. בצעירותו למד בישיבת כנסת בית יצחק ובגיל 19 עבר ללמוד בישיבת מיר. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל ולמד בישיבת לומז'ה, בה זכה ללמוד בחברותא עם המשגיח הרב יחזקאל לוינשטיין. בשנת 1937 נשא לאשה את בתו היחידה של יהודה ליב דון יחיא. ניימן הוציא לאור את ספרו של חותנו, ביכורי יהודה. לאחר מכן עבד כר"מ בישיבת היכל התלמוד והיה ר"מ בישיבת פתח תקווה.
בשנת 1953 נבחר לשמש כרב בכפר יונה. בתחילת 1955 נתמנה לרב של קריית חיים.
בשנת 1987 עבר לשכונת רמות אלון בירושלים בה הקים את קהילת חניכי הישיבות.
זוליכה פוקחת עיניים (סדרת טלוויזיה)
זוליכה פוקחת עיניים (ברוסית: «Зулейха́ открыва́ет глаза́») היא סדרת טלוויזיה רוסית בת 8 פרקים, המבוססת על הרומן בעל אותו שם, רב המכר מאת גוּזֶל יָכינָה (Guzel Yakhina). הפרויקט הופק על ידי חברת הסרטים "רוסקויה".
שידור פרק הבכורה התקיים ב-13 באפריל 2020 בשעה 21:00 בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 ושודרו 2 פרקים בזה אחר זה, כשהפרק האחרון שודר ב-16 באפריל. את שיר הנושא של הסדרה, "אלוהיי" (בטטרית: Ай, былбылым), ביצעה הזמרת הטטרית דִינַה גרִיפּוֹבַה.
הסדרה הופקה במימון בנק אק בארס הטטרי ושודרה במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה שתרם להצלחתה על הרקע הבידוד שהוטל על האזרחים במדינה. הסדרה והוכתרה לסדרה הרוסית הפופולרית ביותר לשנת 2020, כשצפו בה יותר מ-30 מיליון איש. פעילים קומוניסטים ונציגי מפלגת הקומוניסטים של רוסיה התלוננו כנגד הסדרה ודרשו מתאגיד השידור VGTRK להפסיק את שידורה, לטענתם הסדרה מציגה באופן לא אמין את התקופה ההיסטורית של שנות ה-40 של המאה העשרים, לדעתם הסדרה מלאה "השמצות אכזריות נגד המציאות הסובייטית" והיא "חבלה אידאולוגית שהוכנה במיומנות."
הפקה
לראשונה דווח במרץ 2016 על הפקת סדרת טלוויזיה המבוססת על רומן הבכורה של גוזל יאחינה, "זולייכה פותחת עיניים", אשר זכתה בפרסי יסנאיה פוליאנה ופרס הספר הגדול. מחברת הספר הודיעה שהיא רוצה לראות את צ'ולפן חאמטובה, בתפקיד זולייכה.
צילומי הסדרה החלו ב-11 בספטמבר 2018 והסתיימו ב-26 בפברואר 2019. מרבית הצילומים נערכו בטטרסטן, עם סצנות בודדות שצולמו בהרי אורל במחוז מוסקבה, מחוז ירוסלבל, קאזאן, אזור לאישבסקי, בכפר מסקארה שבקוקמורסקי, בזלנודולסק ובשטח אוניברסיטת קאזאן ובקרמלין בקאזאן. בנוסף נערכו צילומים גם בפרם, במפעל בעיר וגם בעיר ארכנגלסק.
במשך 3 חודשים על גדות נהר קאמה בעיר לישבו, הוקם היישוב ההיסטורי סמרוק, המורכב מ-17 בניינים, כולל בית המפקד, צריפים, חדר אוכל, מועדון ובית עלמין שהוסב לאתר תיירות עם השלמת הצילומים.
במיוחד עבור צילומי הסדרה הוזמן מומחה בריטי לאמנות השלג, סיימון בק, שיצר תוך 7 שעות תמונה של הציפור הענקית סמורוק בשלג באמצעות נעלי שלג. מוטת הכנפיים של הציפור המאוירת הוא 100 מטר. על פי עלילת הסדרה, בפרק זה זולייכה מספרת את הסיפור הטטרי העתיק של ציפור הקסם סמירוק. על פי האגדה, היא מביאה אנשים לארץ קסומה והמפיקים קיוו ליצור את מראה הציפור תוך שימוש מזערי באפקטים ממוחשבים.
הקרנות טרום בכורה
ב-20 במרץ 2020, בבית הקולנוע המוסקבאי "קארו 11 באוקטובר" היה אמור להתקיים הקרנת בכורה לפרק השלישי והרביעי של סדרת הטלוויזיה ותוכנן לקיים דיון לאחר מכן עם יוצרי הפרויקט. הרווחים ממכירת כרטיסים, תוכנו להישלח לעזור לילדים חולי סרטן בקרן "תן חיים" שמנהלות צ'ולפן חאמטובה ודינה קורזון. ברם, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, בשל המגבלות על אירועים שהוצגו במוסקבה ב-16 במרץ 2020, מופע הצדקה בוטל. צופים שקנו כרטיסים הוצע להחזיר להם את הכסף או להחליפם בספר "זולייכה פותחת עיניים" עם חתימתם של גוזל יאחינה וצ'ולפן חאמטובה.
שידור פרק הבכורה של סדרת הטלוויזיה היה אמור להתקיים בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 בסתיו 2019, אך נדחה לבסוף לאביב 2020.
פרסים ומועמדויות
ב-23 ביוני 2019, זכתה הסדרה בפרס הגדול של פסטיבל העיבוד הקולנועי הרוסי הראשון "צ'יטקה" בקטגוריית "העיבוד המצופה ביותר".
ורדימוס זיילר
ורדימוס זיילר (מוכר בשם החיבה: ורדי זיילר; 28 באוגוסט 1933 – 2 באפריל 2013) היה שופט ונשיא בית המשפט המחוזי בירושלים ועמד בראשן של מספר ועדות חקירה.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1933 ליצחק זיילר, שהיה בלשן ורופא. הוא רצה להעניק לו את השם "ורדינון", אולם בהמלצת הסנדק, הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בחר בשם "ורדימוס" המופיע בתלמוד. בנערותו למד זיילר בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית. הוא פנה ללימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בשנת 1957. לאחר מכן התמחה בעריכת דין בפרקליטות המדינה בירושלים ואצל עורכת הדין תמר הופמן. ב-1960 מונה ליועץ משפטי לרשם החברות, ובהמשך מונה לשמש כסגן רשם החברות. בשנים 1962–1965 שימש כיועץ משפטי למפעלי ים המלח, ולאחר מכן, בשנים 1965–1971, עבד כעורך דין פרטי.
במאי 1971 מונה לכהן כשופט בבית משפט השלום בירושלים, וכעבור שש שנים, במאי 1977, מונה לכהן כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים. בנובמבר 1989 מונה לכהן כנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים, תפקיד בו שימש עד לפרישתו באוגוסט 2003.
זיילר היה פעיל בתחומים ציבוריים שונים, ובתוך כך עמד בראשות כמה ועדות חקירה:
בשנת 2009 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות השופטת, מטעם התנועה למען איכות השלטון בישראל.
נפטר ב-2 באפריל 2013.