cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כתם
היווצרות כתמים
הדרך העיקרית בה נוצרים כתמים היא הכתמה של פני השטח, כאשר החומר המכתים נשפך על עצם ונלכד בסיבים, נקבוביות, חריצים או כל מבנה חרירי אחר של פני השטח. החומר המכתים נלכד בחומר שמתחתיו והכתם מחזיר אור על פי צבעו. לסוג זה משתייכים כתמי צבע, מזון שנשפך וכתמים על עץ.
דרך שנייה להיווצרות כתמים היא ריאקציה כימית או מולקולרית בין החומר המוכתם למכתים. סוגים רבים של כתמים טבעיים נכללים בקטגוריה זאת.
דרך הכתמה שלישית היא משיכה מולקולרית בין החומרים, המקושרים בקשר קוולנטי וצבעו של החומר המקושר נחשף.
הסרת כתמים
כתמים על טקסטיל מוסרים בכביסה. קיימים מוצרי כביסה ספציפיים שמוגדרים כמסירי כתמים.
"שיטות סבתא" שונות להסרת כתמים כוללות שימוש במגוון חומרים טבעיים כגון מיץ לימון, חומץ, מלח שולחן, חלב ועוד להסרת כתמים שנוצרו על ידי חומרים שונים. כתם שאינו צביעה אלא דהייה (כמו כתם אקונומיקה) אינו ניתן להסרה.
ישנם כתמים אשר טיפול שגוי בהם (כגון חימום על ידי גיהוץ או ניקוי יבש) עלול לקבעם במקום להסירם, כיוון שמגביר את התגובתיות שלהם עם החומר עליו הם מונחים והופך אותם לקשורים כימית באופן שאינו ניתן להתרה.
הערות שוליים
Stain (araldica)
משה גסטר
משה גסטר (Moses Gaster; 17 בספטמבר 1856 בבוקרשט, רומניה - 5 במרץ 1939 באבניגדון באנגליה) היה רב, חוקר לשון ופולקלור, היסטוריון, פובליציסט, איש ציבור יהודי יליד רומניה, חכם הקהילה הספרדית של לונדון, ממנהיגי הציונות הרומנית והבריטית. גורש מרומניה בשנת 1885 יחד עם עוד מספר עיתונאים יהודים. צו הגירוש נגדו בוטל בשנת 1891 על ידי המלך קרול שהחליט להעניק לו את העיטור הלאומי הרומני להצטיינות Bene Merenti - דרגה א'. כעבור שנים נבחר לחבר לשם כבוד של האקדמיה הרומנית.
שנות צעירותו ולימודיו
משה גסטר נולד בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה, כיום בירת רומניה, כבן בכור בין שמונה ילדים - לאברהם עמנואל (מנדל) גסטר, ולפנינה יהודית רובינשטיין שמוצא משפחתה מברדיצ'ב. האב שנשא תואר "אביר", שימש כקונסול כבוד של הולנד (אחרי שכנראה כיהן כנספח מסחר של הקונסוליה) בבירה הרומנית. סבו של גסטר, עזריאל גסטר, איש עסקים עשיר, היה ממוצא "מעורב" אשכנזי-ספרדי נשוי לאתל לבית ברייר ובנה ב-1858 בית כנסת מודרני ברחוב סטיקלארילור בבוקרשט. משפחת אביו הגיעה לרומניה מהאימפריה ההבסבורגית - אוסטריה וגליציה. הסבא רבא יששכר גסטר היה סוחר באמסטרדם וחי מאוחר יותר ביישוב טישמייניצה בגליציה, ומילא בין היתר את תפקיד ראש החברה קדישא ביישוב.
בהתחלה למד משה גסטר בבית אצל מורים פרטיים. בין השאר למד צרפתית וגרמנית, בעוד שיעורי עברית קיבל מהמלומד והנוסע היהודי הנודע יוסף הלוי שהתיישב באופן זמני בבוקרשט אחרי נסיעתו אל בני ביתא ישראל בחבש. בהמשך למד בכמה בתי ספר תיכון בבוקרשט -"ג. לאזר" ,"בסארב" ו"ספנטול סבא". בסיום לימודיו התיכוניים ב-1874 יצא גסטר אל ברסלאו, אז בגרמניה, לרכוש השכלה רבנית בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שבראשו עמד הרב זכריה פרנקל והונחה על ידי אידאולוגיה שביססה לימים את היהדות הקונסרבטיבית. מוריו היו צבי הירש גרץ שלימד אותו היסטוריה, ודוד רוזין שהיה מורו לפילולוגיה רבנית, הומילטיקה ומדרש. בו זמנית למד גם באוניברסיטאות של ברסלאו ולייפציג. בשנת 1877, בגיל 25, הוסמך כדוקטור לפילוסופיה על עבודה מתחום הפונולוגיה ההיסטורית של השפה הרומנית Zur Rumänische Lautgeschichte. Die Gutturale termis בהדרכת גוסטב גרבר (Gustav Gröber) באוניברסיטת האלה. הוא המשיך בלימודיו הרבניים בסמינר התאולוגי בברסלאו עד לקבלת הסמכה (בהצטיינות) בשנת 1881.
החל משנת 1878 השתתף בכתיבת מאמרים בכתב העת של מורו, גוסטב גרבר, Zeitschrift für Romanische Philologie (כתב עת לפילולוגיה רומאנית) שבו פרסם גם את עבודת הדוקטורט שלו. משנת 1879 השתתף גם בכתב העת שיחות ספרותיות של האיגוד הספרותי הרומני החשוב ז'ונימיה, בהנהגתו של מבקר הספרות וההוגה טיטו מאיורסקו.
פעילותו ברומניה
בחזרתו לרומניה היה מראשי הקהילה הספרדית הרומנית ופעל בהנהגת תנועת "חובבי ציון". הודות לבקיאותו הרבה בשפה הרומנית ותולדותיה, למרות היותו יהודי והמדיניות המנכרת כלפי היהודים באותה תקופה ברומניה, נהנה משה גסטר מהערכה רבה ולימד בין השנים 1881–1885 כמרצה לתולדות הספרות הרומנית ולמיתולוגיה השוואתית באוניברסיטת בוקרשט. כיהן גם כמפקח כללי של בתי ספר וכחבר בוועדה להסמכת מורים. בשנת 1885 נבחר לחברת "האתנאום הרומני".
גירושו מרומניה והגירתו לאנגליה
ביום 6 בספטמבר 1885 פרסם ד"ר גסטר בעיתון "רומנול" (הרומני) מאמר חריף נגד האנטישמיות של האיכרים הרומניים. בתגובה הוא גורש מרומניה על ידי ממשלתו ה"ליברלית" של יון ברטיאנו. אחרי שהות קצרה בווינה, הוא התיישב בלונדון, ב-16 באוקטובר באותה שנה. בשנת 1887 הוא נבחר לרב הראשי הספרדי (חכם), המנהיג הרוחני של הקהילות היהודיות הספרדית והפורטוגזית באנגליה. הוא נשא לאשה את בתו של מיכאל פרידלנדר, מזרחן וראש המכללה היהודית Jews' College בלונדון. בשנים 1886–1891 לימד משה גסטר באוניברסיטת אוקספורד קורסים לספרות סלבונית שחלקם פורסמו בלונדון בשנת 1886 ("Greco-Slavonic Literature", "ספרות יוונית-סלבונית"). בין השנים 1890–1896 כיהן כרקטור של המכללה היהודית ע"ש ליידי ג'ודית מונטיפיורי בראמסגייט, אותה ניסה לפתח ברוח תנועת ההשכלה היהודית, לפי דגם הסמינר בברסלאו, שבו למד. בבריטניה מילא גסטר את התפקיד של יושב ראש ואחר כך סגן יושב ראש של "החברה לפולקלור", שהייתה החברה לחקר הפולקלור הוותיקה והיוקרתית בעולם. כמו כן היה יושב ראש "החברה להיסטוריה יהודית" וסגן יושב ראש של "החברה המלכותית האסייתית".
השינוי בגישת השלטונות הרומנים כלפיו
כעבור שנים לא רבות המלך קרול ביטל את צו הגירוש והעניק לו בשנת 1891 את העיטור הלאומי הרומני להישגים יוצאי דופן Bene Merenti- דרגה א (עד אז היה לו דרגה ב) והזמין אותו לחזור. למרות תיקון העוול והכיבוד הוא דחה את ההזמנה ובשנת 1893 זכה באזרחות הבריטית. בשנת 1895 לבקשת השלטונות הרומנים כתב דו"ח על מערכת החינוך בבריטניה. הדו"ח פורסם ברומניה ושימש כבסיס לרפורמה של החינוך שם.
בשנת 1929, גסטר ביקר ברומניה וזכה לקבלת פנים חמה. הוא התקבל גם על ידי מלך רומניה, הוענק לו אות כבוד ומונה, כחבר כבוד, לאקדמיה הרומנית.
פעילותו הציונית
מאחר שהיה מעורב ופעיל בתנועת "חובבי ציון" ברומניה, באופן טבעי השתתף ד"ר גסטר, בהתלהבות, גם בתנועה הציונית המדינית מראשית דרכה. הוא נבחר לסגן יושב ראש בקונגרסים הציוניים השני, השלישי, הרביעי והשביעי. לאחר נאומו בקונגרס הציוני השני, נישא גסטר על כתפי הצירים על פני כל האולם. הוא ייסד את הפדרציה הציונית האנגלית ועמד בראשה. על קרבתו ומסירותו להרצל מעידה גם העובדה שלאחד מילדיו קרא בשם "תאודור הרצל".
בשנת 1907 ביקר בארץ ישראל ובעוד כמה מארצות המזרח התיכון ועל כך כתב ביומניו ובאיגרות ששלח אל בני ביתו.
בנושא ההגדרה העצמית של העם היהודי, התנגד גסטר לכל פשרה טריטוריאלית, אפילו כפשרה זמנית, והיה חסיד נחוש של יישום הציונות המדינית אך ורק בארץ ישראל. בהיותו מבאי ביתו של הלורד הרברט סמואל (נשותיהם היו חברות ילדות) ניצל כל הזדמנות כדי להטיף לידידו בזכות הציונות ואף העניק לו ספרי היסטוריה יהודית. בימי מלחמת העולם הראשונה הוא לקח חלק במשא ומתן עם השלטונות הבריטים בנוגע להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל, משא ומתן שהביא ל"הצהרת בלפור". לימים התקיים מעמד חתימת הצהרת בלפור ומסירתה לויצמן בביתו של משה גסטר.
כחכם העדה הספרדית הוא הוציא לאור סידורי תפילה מתורגמים לאנגלית שישמשו את בני הקהילה. כמו כן ערך ספר על תולדותיה של הקהילה הספרדית בלונדון.
חייו הפרטיים
אחיו ואחיותיו של משה גסטר היו: אדולף, אנגל (לימים רופא בלונדון), מינה (נשואה לודוביק), אקתרינה (נשואה רביץ'), לאון (לימים מהנדס בלונדון), בלומה (נשואה רומן) ומאקס.
משה גסטר התחתן בשנת 1890 עם לוסי פרידלנדר (1940-1871), בתו של מיכאל פרידלנדר (1910-1833), שהיה מנהל המכללה היהודית של לונדון. לזוג נולדו 7 בנים ו 6 בנות (ועוד שני בנים שמתו בינקותם).
הבת הבכורה, פינה אמילי, התחתנה עם השופט נוויל לסקי, בת אחרת, אייריני, הייתה עובדת סוציאלית חלוצה בתחומה, שעלתה לארץ ישראל, בה הקימה מרכז ראשון לסיוע לילדים עם צרכים מיוחדים.
אחד הבנים, (1992-1906) בלט כחוקר של התנ"ך ושל תרבויות המזרח הקרוב הקדום. הוא התיישב בארצות הברית ופרסם מחקרים על מגילות ים המלח, על המיתוסים התנ"כיים ותרגום לעברית של מקבים ג. בן אחר, (2007-1907) היה עורך דין ופעיל פוליטי, במיוחד ב. נכדה של משה גסטר, מרגניתה לסקי (1988-1915) הייתה עיתונאית, אשת רדיו וסופרת אנגלייה.
משה גסטר נפטר ב-5 במרץ 1939 בעקבות התקף לב. הוא הובא לקבורה בבית העלמין של יהדות ספרד ופורטוגל בצפון-מערב לונדון.
הנצחה
זכרו מונצח ברחוב על שמו במושבה הגרמנית בירושלים.
קישורים חיצוניים
Enciclopedia literaturii române de la origini până la 1900, Editura Academiei RSR, Bucureşti 1979
מיכאל הד
מיכאל הד (Heyd; 14 במרץ 1943 – 24 בפברואר 2014) היה פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, יושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית וממייסדי כתב העת "היסטוריה".
ביוגרפיה
מיכאל הד נולד בירושלים וחי בה רוב חייו. אביו, אוריאל הד, שימש פרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ועמד בראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית. מיכאל הד למד במגמה הספרותית-יהדותית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית. בין המורים שהשפיעו עליו במיוחד היו יוסף בן-שלמה, שפרה קולת ורות קלינברגר.
הד למד לתואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה בשנים 1963–1966 ולתואר שני היסטוריה בשנים 1966–1970. הוא היה תלמיד מובהק של פרופ' יעקב טלמון ושימש גם כעוזר הוראה שלו. נושא עבודת התזה שלו, שנכתבה בהדרכת פרופ' שאול פרידלנדר, היה: "לאומנות, מיליטריזם וקתוליות בצרפת ערב מלחמת העולם הראשונה: הרומנים של ארנסט פסיכארי כמשקפים מגמות ראקציוניות בקרב צעירים צרפתים בתחילת המאה ה-20". בשנים 1967–1970 הוא לימד גם היסטוריה ופילוסופיה בתיכון ליד האוניברסיטה. מיכאל הד עשה את לימודי הדוקטורט בשנים 1970–1974 בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית. הוא החליט להתמחות בהיסטוריה של העת החדשה המוקדמת, תחום שכמעט ולא עסקו בו בארץ באותה תקופה, במיוחד בהיסטוריה חברתית של הרעיונות וביחסי דת ומדע במאה ה-17. עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא כניסת המדע הקארטזיאני לאקדמיה של ז'נבה ותהליכי החילון באקדמיה זו (שהייתה למעשה אוניברסיטה) בשלהי המאה ה-17 וראשית ה-18 (Cartesianism, Secularism and Academic Reform: Jean-Robert Chouet and the Academy of Geneva).
הד חזר ללמד בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנת הלימודים תשל"ה (1974-75), ובשנת 1980 התמנה כמרצה בכיר עם קביעות. ב-1987 התמנה לפרופסור חבר וב-1995, לפרופסור מן המניין. ב-1982 הוא הקים באוניברסיטה העברית את התוכנית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ועמד בראשה בשנותיה הראשונות. בשנים 1988–1992 הוא עמד בראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1988–1992 הוא גם שימש כרכז אקדמי של "תוכנית עמיתי רוטשילד" מטעם "יד הנדיב", משרד החוץ והאוניברסיטה העברית, תוכנית שנועדה לתגבר את הכשרתם והשכלתם הכללית של צוערי משרד החוץ.
בראשית שנות ה-90 קיבל על עצמו הד לרכז את מפעל תולדות האוניברסיטה העברית שיזם פרופ' יורם בן-פורת. הוא ערך את הכרך הראשון יחד עם ד"ר שאול כ"ץ והיה חבר מערכת של המפעל גם לאחר שפרופ' חגית לבסקי קיבלה על עצמה את ריכוז הפרויקט שבינתיים פורסמו שלושה כרכים שלו.
בשלהי שנות ה-90 שימש הד כיו"ר ועדת מקצוע ההיסטוריה בחינוך הממלכתי. באותן שנים ריכז פרויקט של שילוב ההיסטוריה של עם ישראל בהוראת ההיסטוריה האירופית באוניברסיטאות בעולם, במסגרת "המרכז להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות בעולם" שליד המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
הד כיהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית בשנים 2000–2007. היה מהיוזמים של כתב העת "היסטוריה" (בהוצאת החברה ההיסטורית) ואחד מעורכיו מאז היווסדו בשנת 1998.
בשנת 2011 פרש הד כפרופסור אמריטוס. הוא נפטר ב-2014, בגיל 71.
מחקריו
מחקריו של הד עוסקים בשורשי החילון והנאורות בעת החדשה המוקדמת ובתולדות ההשכלה הגבוהה והתרבות המדעית.
בין אורתודוקסיה לנאורות: ז'אן רוברט שואה וכניסת המדע הקארטזיאני לאקדמיה של ז'נבה
זהו שם ספרו הראשון של הד שראה אור בשתי מהדורות והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו. הספר עוסק באקדמיה של ז'נבה אותה ייסד קלווין במאה ה-16 והייתה ממוקדי הנאורות במאה ה-18. פרופסור ז'אן-רוברט שואה היה פרופסור לפילוסופיה באקדמיה של ז'נבה. הוא האיש שהכניס את המדע הקארטזיאני לאוניברסיטה, תוך שימוש בשיח הסכולסטי המסורתי ותוך הבחנה בין דת למדע או בין תאולוגיה לפילוסופיה ומשום כך לא נתקל בהתנגדות רצינית. הוויכוחים הגדולים באותו דור היו בנושאים תאולוגיים של פרה-דסטינציה והחסד האלוהי. הד גילה שלא היה ניגוד או קונפליקט של ממש בין דת למדע באותה תקופה אלא התקיים מעין מודוס ויונדי. זאת בניגוד לגישה שהייתה מקובלת בהיסטוריוגרפיה עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שגרסה שיש קונפליקט כזה.
הד גם תיאר את תהליך החילון באירופה באקדמיה של ז'נבה שעברה ביוזמתו של שואה רפורמה אקדמית שהפכה את האקדמיה מסמינר תאולוגי במידה רבה למשהו שיותר קרוב לאוניברסיטה המודרנית המושכת תלמידים שאינם חושבים להכשיר עצמם ככמרים דווקא. כל זאת ערב תקופת הנאורות.
להיות מפוכח והגיוני: ביקורת ההתלהבות במאה ה-17 וראשית המאה ה-18
זהו שם ספרו השני של הד הספר עוסק בביקורת ההתלהבות הדתית בעת החדשה. אין המדובר בהתלהבות במובן המקובל בימינו, אלא הכוונה להשראה אלוהית ישירה. "המתלהבים" היו אנשים שנתפשו או טענו כלפיהם שהם מתיימרים להתנבא, לדבר בשם האל ולבשר את בוא המשיח. ספרו של הד עסק בתגובות הנגד להם במאה ה-17 וראשית המאה ה-18.
התזה המרכזית של הספר היא שתגובת הנגד (הראקציה) להתלהבות דתית היא אחד הגורמים החשובים לחילון של התרבות ערב הנאורות. לא חילון במובן האנטי-דתי, אלא "חילון" של המחשבה הדתית עצמה: דגש על התבונה האנושית, המדע החדש, ועל גישה ביקורתית. שינויים אלה של התודעה הדתית, תודעה הנעשית תבונית, סובלנית ופתוחה יותר להתפתחויות מדעיות, הם, טוען מיכאל הד, הביטוי המובהק ביותר לתהליכי החילון באותה תקופה.
החטא הקדמון
בשנותיו האחרונות שקד הד על כתיבתו של ספר בנושא השינוי ביחס לחטא הקדמון ובמקומו של החטא הקדמון בתודעה הפרוטסטנטית ערב הנאורות. זהו נושא המתקשר אף הוא לתהליך החילון שבתוך התודעה הפרוטסטנטית עצמה. בעוד שבשביל קאלווין וממשיכיו האדם נולד בחטא, הוא מושחת מיסודו כתוצאה מחטא האדם הקדמון, הרי שבשביל הוגי הנאורות, ובראש וראשונה, עבור רוסו שנולד אף הוא בז'נבה והתחנך בילדותו כקאלויניסט - האדם מטבעו הוא טוב, וטהור. הציוויליזציה היא זו שמקלקלת אותו. יש אכן טרנספורמציה מרחיקת לכת בתוך המסורת הפרוטסטנטית בתקופה שבין הרפורמציה לנאורות. בעוד שטענה היסטוריוגרפית מקובלת, בה החזיקו מקס ובר, כמו גם היסטוריונים ליברלים - ופרוטסטנטיים הצביעה על קו ישיר כביכול המוביל מהרפורמציה הפרוטסטנטית למודרניות, מדגישים חוקרים בימינו את ההבדלים העמוקים בין המסר המקורי של הרפורמציה והערכים המודרניים של ליברליזם, קפיטליזם ורציונליות מדעית. עם זאת, אין להתעלם מהפוטנציאל הטרנספורמטיבי שבמסורת הפרוטסטנטית, פוטנציאל שהצביעו עליו גם סוציולוגים כשמואל נח אייזנשטדט. הד בחן את הטרנספורמציה הגדולה ביותר שחלה במסורת הפרוטסטנטית, זו הנוגעת לתפיסת טבע האדם כפי שבאה לידי ביטוי בשינוי מעמדו ומקומו של החטא הקדמון, נושא שפחות נתנו עליו את הדעת במחקר.
היסטוריה של רגשות
את מחקרו אודות השינוי ביחס לחטא הקדמון בחברה הפרוטסטנטית ביקש מיכאל הד לעגן גם בתחום מחקר חדש – ההיסטוריה של הרגשות. הנושא הפך לפופולרי בעולם המחקר החל משנות התשעים של המאה ה-20. הד ריכז יחד עם פרופ' יוסף קפלן קבוצת מחקר בנושא זה כבר בסוף שנות התשעים במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית. עיסוקו שלו מתמקד בעיקר ברגש האשמה ובמעבר מתחושות של אשמה קולקטיבית לאשמה אינדיבידואלית. זהו שינוי מאוד משמעותי בתודעה האירופית על סף הנאורות. לצורך כך המקורות העיקריים הם אלו המכונים "אגו-דוקומנטים" - אוטוביוגרפיות, יומנים וזיכרונות.
יעקב מישורי
יעקב מישורי (נולד ב-1952) הוא צייר ומורה לאמנות ישראלי. כותב מאמרים על אמנות והוראת אמנות.
חייו ויצירתו
מישורי נולד בישראל. בגיל 15 עזב את בית הספר והחל לעבוד כסבל, עבודה אשר הייתה מקור פרנסתו עד גיל 40. במקביל עסק בציור. את ידיעותיו המקצועיות, את שליטתו הטכנית, את ידיעותיו התאורטיות ואת גישתו השיפוטית, כמו גם את השקפותיו החריגות והייחודיות רכש באמצעות התנסות ולימוד עצמי בלבד. תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1978 בגיל 26, בגלריה ג'ולי מ. שבתל אביב. מאז הציג תערוכות יחיד רבות והשתתף בתערוכות קבוצתיות נבחרות בישראל ובעולם. הוא זכה בפרסים מטעם משרד החינוך וקרן שרת ויצירותיו מצויות באוספים פרטיים נבחרים ובאוספי המוזיאונים. בשנת 2019 פרסם ספר פרוזה ראשון, "סוף" בהוצאת "תכלת".
מישורי הוא אמן נונקונפורמיסט מהבולטים שבציירי ישראל. ציוריו השתנו תדיר לאורך השנים והם נתפשו על ידי קהילת האמנות כפרובוקטיביים ביותר. בשנות ה-80 הוא כונה על ידי המבקר אדם ברוך כ"פרא אציל" וכ"גיבור שלא הלך בשדות", כפרפרזה על ספרו הידוע של משה שמיר. מישורי הוא אמן פוסטמודרני מובהק: הוא מצייר מתוך אהבת מלאכת הציור אך גם מתוך מבט מרוחק וביקורתי ומערער על העשייה הזו. יצירתו מושפעת מתרבות גבוהה ומתרבות פופולרית גם יחד: מאמנות הרנסאנס ומאמנות האוונגרד של המאה ה-20. הוא נוטל מכל הבא ליד לרבות; פרסומות, גרפיטי, עטיפות של תקליטים, מגזיני אופנה, צילומים פורנוגרפיים וכיוצא בזאת. מישורי מקפיד לחדש ולהפתיע בתערוכותיו, למשל, בסגנון חדש בנושא אחר בזהות אמנותית שונה, ביחסים אחרים בין הגבוה לנמוך. הוא נע, על פי הצורך, ממופשט לפיגורטיבי, מגאומטרי לאופטי, מדקורטיבי לפופ ארט מקומפוזיציה ניגודית ונשכנית לפטרן (pattern) ולניגודים קומפלמנטריים. הוא החל את דרכו מדיוקנאות עצמיים מאופרים שעניינם בירור ויזואלי בשאלות של זהות מינית ועבר לציורים מתעתעים המערערים על זהויות נוספות.
מישורי לימד ב"מדרשה" - בית ברל, בבצלאל והיה ראש המחלקה לאמנות במכון אבני. בסוף שנות ה-90 הקים את קבוצת "פלורסצנט" וכיום הוא מורה לציור בבית-הספר "בסיס" לאמנות שבהרצליה. בעבודתו מוצא מישורי כר נרחב ליישום השקפותיו המקצועיות, כפי שהובעו במאמריו בהזדמנויות רבות. מישורי תומך ללא סייג בניתוק בין האקדמיה לבין האמנות. לדעתו, כפי שהיא משתקפת ממאמריו, התאוריה והפרשנות הפכו מדייר משנה לבעל הבית ולכן יש להיפרד. הצמידות המעיקה הזו היא בעיניו מקור לשרלטנות בתחומי העשייה. מישורי יוצא בהתקפות חריפות על עולם האמנות, אמנים ומגמות, לעיתים עד כדי בוז מוחלט, בפרודיה, פארסה ובציניות. בזמן אמת הוא תקף, בין היתר, את אסכולת "דלות החומר" וקרא לחזרה לעושר ציורי הבעתי ואסתטי.
בשנת 1989 נישא למשוררת אפרת מישורי ולהם בן. בשנת 2011 התגרש, וב-2014 נישא לאשת התקשורת ליסה פרץ.
מודל הדוני
השיטה מפרקת את מאפייני המוצר ואומדת את השפעתה של כל יחידת מאפיין על מחיר המוצר.
לצורך מדידה הדונית נדרש מידע הן על מאפייני המוצר והן על מחירו.
השימוש במודלים הדוניים נפוץ עבור מוצרים הטרוגניים במאפייניהם כגון דירות, מחשבים ומוצרי הלבשה.
למודל המחירים ההדוניים שימוש בשומת מקרקעין, שכן הוא מאפשר לאמוד את המאפיינים השונים של יחידות דיור שאינם נסחרים בשוק, כגון איכות השכונה, איכות האוויר, מערכת החינוך וכדומה.
שיטת הזרמים בחינוך
שיטת הזרמים בחינוך היא חלוקה של החינוך לזרמים אידאולוגיים מפלגתיים. היא הייתה נהוגה ביישוב היהודי בארץ ישראל ולאחר מכן בציבור היהודי מדינת ישראל מראשיתו של החינוך המודרני (בשנות העשרים של המאה העשרים) ועד לחקיקתו של חוק חינוך ממלכתי ב-12 באוגוסט 1953. היו שלושה זרמי חינוך מרכזיים - זרם העובדים, הזרם הכללי וזרם המזרחי, בנוסף להם זרם אחד שהוכר כרשמי לאחר קום המדינה - הזרם של אגודת ישראל. בנוסף, בתי תלמוד תורה ומוסדות כל ישראל חברים נותרו לא מזוהים מפלגתית.
רקע
בתקופה זו נטלו על עצמן המפלגות תפקידים רבים שבמדינה רגילה הם מוטלים על מערכות המדינה או על ארגונים וולנטריים בלתי מפלגתיים. לדוגמה, המפלגות הקימו ארגוני ספורט (הפועל של תנועת העבודה, אליצור של הדתיים, בית"ר של הרוויזיוניסטים וכן הלאה) וכוחות ביטחוניים (ההגנה של תנועת הפועלים, והאצ"ל ולח"י של הזרמים הימניים).
הזרמים
הזרמים היו אוטונומיים למדי. הם נבדלו זה מזה ביחס לעקרונות שונים ובעיקר לדת ולסוציאליזם. כל זרם היה אחראי על הכשרת המורים וקביעת תוכנית לימודים ועקרונות פדגוגיים.
הזרם הכללי
הזרם הכללי דגל בחינוך לאומי-מסורתי על בסיס "הקניינים הרוחניים המשותפים לכל חלקי העם" תוך כדי שילוב הישגי המדע. ראשי הזרם ייעדו אותו לכלל האוכלוסייה וקיוו שאת ספסלי בית הספר הכללי יפקדו דתיים וחילוניים מכל העדות. תוכנית הלימודים הושתתה על הדעה כי יש ליצור חברה אחת ומאוחדת וכי על החינוך להיות "כללי" באופיו ולא מפלגתי. על בסיס הזרם הזה הוקם מאוחר יותר, עם חקיקת חוק חינוך ממלכתי, בית הספר הממלכתי.
זרם העובדים
נוסד בשנת 1923 וכלל בתי ספר של ההסתדרות הכללית. בתי הספר של רשת העובדים כונו בשם בית החינוך לילדי עובדים.
היה הזרם השני בגודלו, בו התחנכו נכון לשנת 1948 27.8% מהיהודים. זוהה אידאולוגית עם תנועת העבודה והסתדרות העובדים הכללית. מבחינה מפלגתית זוהה עם מפא"י ומפ"ם.
במוסדות החינוך של זרם העובדים הניפו שני דגלים - דגל ישראל לצד הדגל האדום שסימל את האידאולוגיה הסוציאליסטית. שרו את "תחזקנה" והאינטרנציונל לצד התקווה. אחד במאי היה יום שבתון והיחס אליו היה שווה ערך ליחס לחגים האחרים.
לזרם זה נלווה תת-זרם דתי שכונה זרם העובדים הדתי או הפֶשֶט הדתי.
זרם המזרחי
רעיון ההקמה של זרם חינוכי דתי-לאומי הועלה עם ייסודה של תנועת המזרחי על ידי הרב יעקב ריינס בווילנה, ולקראת יישומו יצא הרב יהודה לייב מימון בתרס"ה (1905) לארץ ישראל. ראשית החינוך ברוח זו היא בתלמוד התורה "אחווה" ביפו, שהפך ל"תחכמוני".
זהו הזרם השלישי בגודלו, בו התחנכו נכון לשנת 1948 22.5% מהיהודים. זוהה אידאולוגית עם המפלגות הציוניות דתיות, תנועת המזרחי והפועל המזרחי. עם ההכרה בזרם של אגודת ישראל, פתיחת זרם העובדים הדתי, תהליכי החילון והחלת החינוך האחיד על העולים, הלך וקטן אחוז התלמידים שלמדו במוסדות הזרם.
זרם המזרחי דגל בחינוך דתי אורתודוקסי בשילוב ציונות ומודרניזם. שאיפתו הייתה הקניית חינוך לאומי-דתי. חשוב לציין שבניגוד לנהוג בבתי הספר החרדיים ובחדר לימדו בבתי הספר של המזרחי גם מקצועות חול - מדעיים, הומניים ושפות. בזרם המזרחי למדו רוב הדתיים ורבים מבני עדות המזרח. חלק מהדתיים בחרו לשלוח את ילדיהם ללמוד דווקא בבתי הספר של הזרם הכללי וזאת בשל הזדהות עם המסר הא-מפלגתי.
בתי הספר של זרם המזרחי נקראו בשם "תחכמוני". על בית הספר הראשון שנשא שם זה כתב הרב קוק בתרס"ח (1908) אל חברי המזרחי באירופה:
הזרם של אגודת ישראל
בניגוד לשאר הזרמים שהיו קיימים עוד מראשית ימיו של היישוב, הזרם של אגודת ישראל קיבל הכרה רשמית רק ב-1948, עם הקמת מדינת ישראל, את ההכרה הובילו מאמציו הבלתי נלאים של נשיא אגו"י הרב יצחק מאיר לוין. זרם זה היה הרביעי בגודלו והוא זוהה עם המפלגות החרדיות הלא ציוניות - אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
ראשית ההכרה הייתה במכתב הסטטוס קוו שנשלח על ידי דוד בן-גוריון והרב יהודה לייב פישמן מימון בקיץ 1947. הפנייה לאגודת ישראל שהייתה עד אז מפלגה אנטי-ציונית הייתה כדי לקבל את עזרתה בשכנוע הוועדה המיוחדת של האו"ם להמליץ על הקמת מדינה יהודית. במכתב הבטיח בן-גוריון בין השאר הכרה מלאה באוטונומיה של הזרם החינוכי המסופח לתנועה, פרט לדרישות לימודיות מינימליות בלשון, מדעים והיסטוריה. ההחלטה להכיר בזרם הבלתי ציוני של אגודת ישראל נבע משלושה גורמים מרכזיים:
אגודת ישראל מצידה נימקה את השינוי האידאולוגי העמוק בנימוקים פרגמטיים-רציונליים - תמיכת המדינה תזרים תקציבים שיצילו את החינוך של התנועה המצוי בקשיים כספיים. לא כל הזרמים החרדיים הסכימו לדעתה של אגודת ישראל וחלקם נותרו אנטי ציוניים, כדוגמת העדה החרדית ונטורי קרתא.
במהלך השנים הבאות גדל מאוד זרם החינוך של אגודת ישראל וזאת בעיקר לאור שיעור הילודה הגבוה במיוחד במגזר החרדי, ונתמך גם מגל החוזרים בתשובה שחלקם הסתפחו לציבור החרדי.
ביטול הזרמים והחלת החינוך הממלכתי
לאחר הקמת מדינת ישראל מערכת החינוך עברה מאחריות הוועד הלאומי לאחריות הממשלה הזמנית. בשנת 1949 נחקק חוק לימוד חובה לפיו כל ילד מגיל 5 ועד גיל 13 מחויב ללמוד במוסד חינוך רשמי מתוך ארבעת הזרמים. בשלב זה המפלגות לא הגיעו עוד להסכמה לגבי הקמת בית ספר אחיד לכל ילדי ישראל. התומכים בכך היו מפא"י לצד מפלגות הימין והציונים הכלליים, המתנגדים היו מצד אחד המפלגות הדתיות והחרדיות אשר חששו מאופיו החילוני של בית הספר האחיד ומהצד השני מפלגות השמאל אשר חששו מפגיעה בערכי העבודה. מכיוון שחוק לימודי החובה לא חל על ילדי מחנות העולים, ילדי העולים התחנכו על ידי הסוכנות היהודית אשר הקימה רשת לחינוך אחיד, מה שהוביל לביקורת על כפייה אנטי-דתית מצד העולים מתימן ומינוי ועדת פרומקין. המשבר שנוצר בעקבות הוויכוחים על סמכות המפלגות הדתיות על החינוך הביאה להתפטרותו של בן-גוריון מראשות הממשלה ונפילת ממשלת ישראל השנייה.
ב-12 באוגוסט 1953 נחקק חוק חינוך ממלכתי אשר למעשה איחד רק את זרם הכללי וזרם העובדים. זרם המזרחי התמסד והפך לחינוך הממלכתי דתי. הזרם של אגודת ישראל נשאר אוטונומי וזאת בשל הסכם מכתב הסטטוס קוו והוכר כחינוך העצמאי של הציבור החרדי. עם זאת בשנים האחרונות קיימת קריאה בקרב הציבור החרדי להקמת חינוך ממלכתי-חרדי.
לסיה אוקראינקה
לֶסְיָה אוּקְרָאִינְקַה (באוקראינית: Леся Українка) הוא שם העט של לריסה פטריבנה קוֹסַאץ'-קְבִיטְקַה (באוקראינית: Лариса Петрівна Косач-Квітка; 25 בפברואר 1871, נובוהרד-וולינסקי, פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 1 באוגוסט 1913, סוראמי, גאורגיה, שם), מהמשוררות והסופרות החשובות ביותר בספרות האוקראינית.
ביוגרפיה
לאמה הייתה חשיבות עליונה בגידולה; השפה האוקראינית הייתה השפה היחידה שבה דיברו בבית ובה דיברו גם כל מוריה. גם דודהּ, אחי אמהּ, היה מדען, היסטוריון, פילוסוף, וחוקר פולקלור, והשפיע רבות על השקפותיה. זאת, לעומת בתי הספר הציבוריים, ששפת ההוראה בהם הייתה רוסית. לסיה למדה לקרוא כבר בגיל ארבע. היא ואחיה מיכאילו נהגו לקרוא יצירות ספרותיות ברוב השפות הזרות המערביות, על-מנת להבינן בשפת המקור. אוקראינקה הושפעה רבות מהמלחין מיכולה ליסנקו.
בשנת 1879, כשהייתה בת תשע, כתבה אוקראינקה את שירה הראשון - התקווה (Надія) - שנכתב בתגובה לחדשות על גורלה של דודתה אולֶנה אנטוניבנה קוסא'ץ (מנישואים: טסלנקו-פּריחודקו), אשר נידונה לגלות בעקבות השתתפותו בתנועות פוליטיות נגד האוטוקרטיה הצארית של רוסיה. בתקופה זו עברה משפחתה לעיר לוצק ודודה תמך בהחלטתה ללמוד שירים וסיפורי עם אוקראיניים, כמו גם את הביבליה.
בגיל 13 פרסמה אוקראינקה את השיר "שושנת העמק" או "חבצלת העמק". השיר התפרסם בכתב העת זוריה שיצא לאור בלביב. בגיל 17 ארגנו אוקראינקה ואחיה קבוצת ספרות, ששמה למטרה את פיתוחה של הספרות האוקראינית ותרגום קלסיקות זרות לשפה האוקראינית. אחת מהיצירות שתרגמו הייתה "ערבים בחווה ליד דיקאנקה" של ניקולאי גוגול. בשנת 1893 התפרסם אוסף השירה הראשון של אוקראינקה. היות שפרסומים בשפה האוקראינית הוצאו מחוץ לחוק בתחומי האימפריה הרוסית, פורסם ספרה רק בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית (מערב אוקראינה) והוברח באופן לא חוקי לקייב.
אוקראינקה חלתה בשחפת, ומחלתה גרמה לה לעזוב את אוקראינה בחיפוש אחר מקום צחיח יותר. כתוצאה מכך, היא ביקרה וחיה במקומות רבים בעולם, בעיקר באזורי חוף הים התיכון. היא אהבה לחוות תרבויות אחרות, כפי שניתן להבחין בעבודתה "ההיסטוריה העתיקה של העמים האוריינטלים", שבמקור נכתב עבור קרובי משפחתה הצעירים. הספר פורסם בלביב ואיוון פרנקו היה מעורב בפרסומו. אוקראינקה כתבה דרמות ושירים אשר הכילו התייחסויות רבות לתרבות ולהיסטוריה של העם האוקראיני.
בגיל 26 פגשה אוקראינקה פקיד ממינסק, אשר שהה ביאלטה לצורך טיפול במחלתו. היא התאהבה בו והשניים חיו יחד משך כארבע שנים, עד למותו. בתקופה זו היא כתבה שירים רבים על אהבתם, שחלקם לא פורסמו.
אוקראינקה התנגדה באופן פעיל לשלטון הצארי הרוסי, והייתה חברה בארגון מרקסיסטי. בשנת 1902 היא תרגמה את המניפסט הקומוניסטי לאוקראינית. בשנת 1907 היא נאסרה על ידי המשטרה הצארית ונותרה תחת מעקב לאחר שחרורה. בשנת 1907 נישאה אוקראינקה ועברה לגור בקרים ולאחר מכן בגאורגיה. בשנת 1911 היא פרסמה את המחזה "שיר היער" (הוא תורגם לאנגלית והועלה על הבמה על ידי וירלאנה טקאץ'). במחזה קצרצר שחיברה בשם "בִּשְבִי בָּבֶל", היא מתארת ויכוח אידאולוגי בין יהודי בבל הגולים על היחס הראוי לגולה ולביטוי הרוח הלאומית; המחזה התקבל כאלגוריה נוקבת על מצב התרבות האוקראינית תחת עול האימפריה הרוסית.
אינפיניטי Etherea
אינפיניטי Etherea (באנגלית: Infiniti Etherea) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית סלון המוגדרת כמכונית היברידית, אשר הוצגה על ידי חטיבת הרכב אינפיניטי (באנגלית: Infiniti), חטיבה של יצרנית הרכב ניסאן (Nissan Motor Company Ltd) היפנית בשנת 2011.
פרס המוזיקה של בילבורד לזמרת המובילה
פרס המוזיקה של בילבורד לזמרת המובילה הוענק לראשונה בשנת 1990. הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט היא האמנית המצליחה ביותר בקטגוריה, עם שלוש זכיות ושמונה מועמדויות בסך הכול. הראשונה שזכתה בפרס הייתה הזמרת-יוצרת ג'נט ג'קסון בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד 1990.
זכיות ומועמדויות
הזוכות מופיעות ראשונות ובפונט מודגש.
פרס שותא רוסתוולי
הפרס הממלכתי על שם שותא רוסתוולי (בגאורגית: შოთა რუსთაველის სახელმწიფო პრემია; בתעתיק עברי: שוֹתא רוּסתַווֶליס סַחֶמציפּוֹ פּרֶמיה) הוא הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בגאורגיה, בתחום הספרות, השירה והאמנות (פרס המקביל לפרס ביאליק הישראלי).
הפרס נוסד בשנת 1965, והראשונים שזכו בו היו הסופר קונסטנטינה גמסחורדיה על הטטרלוגיה "דוד הבנאי", המשורר איראקלי אבשידזה על מחזור שיריו "פלשתינה-פלשתינה", שנכתב בעקבות ביקורו בארץ בשנים 1961-1962, והצייר לדו גודיאשווילי.
זוכים נוספים:
פרוקופיוס מעזה
פְּרוֹקוֹפְּיוּס מעזה (ביוונית: Προκόπιος; 465–528 לספירה) היה סופר, מורה ונואם נוצרי, אחד הנציגים החשובים ביותר של בית הספר ללימוד הרטוריקה בעזה, שם בילה כמעט את כל הקריירה המקצועית שלו ולא לקח חלק בתנועות התאולוגיות של זמנו.
פרוקופיוס למד באלכסנדריה, פעל זמן מה בקיסריה, והשתקע בבית הספר ללימוד הרטוריקה בעזה. פעילותו חופפת את תקופת שלטונו של אנסטסיוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית וראשית שלטונו של יוסטיניוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית. רוב המידע המצוי בידינו על פרוקופיוס מגיע מכתביו של תלמידו כוריקיוס מעזה. רוב חיבוריו של פרוקופיוס אבדו, ונותרו רק שיר הלל על הקיסר אנסטסיוס הראשון שנכתב סמוך להעמדת פסל של הקיסר בעיר, בו הוא מפאר את פעולותיו של הקיסר ומשווה אותו לאלכסנדר מוקדון, כורש וגיבורים אחרים.
שמורת מבוא אשדוד
שְׁמוּרַת מבוא אשדוד היא שמורת טבע של מקבץ עצי השיטה המלבינה הגדול ביותר בישראל. גודל השמורה הוא כ-863 דונם, והיא הוכרזה ב-12 באפריל 1973.
היסטוריה
בשנות ה-60 הייתה השמורה אתר לטיולים לחובבי טבע. תוכנית מפורטת של השמורה אושרה בספטמבר 1969. הכרזה על השמורה התעכבה ורשות שמורות הטבע הצהירה שתאפשר לחברת החשמל להשתמש ב-8 דונם משטח השמורה לצורך הקמת חוות שנאים. לבסוף השמורה הוכרזה באפריל 1973. לימים, בשנת 2011, נגרע שטח החווה משמורת הטבע.
בתחילת ספטמבר 2020 אירעה שריפה גדולה בשמורה וכשליש משמורת הטבע נשרפה.
מיקום
השמורה שוכנת מצפון למחלף אשדוד ומחוברת במסדרון אקולוגי עם חולות פלמחים.
צמחייה
בשמורה נמצאים גם עצי שקמים ואקליפטוסים, רותם המדבר, אטד החוף וטבורית נטויה וכן רימונים וצבר מצוי שנותרו מבוסתנים שחרבו. בשמורה מצויים מספר צמחים נדירים כמו אירוס הארגמן, היפוכריס קרח, קחוון פלשתי, חרצית דביקה וגלונית פלשתית. צמחים נוספים הגדלים בשמורה הם פרחי סביונים וחומעה עטוייה. בשנת 1981 הועברו מספר פרטים של סחלב הביצות לשמורה אך אלו לא נצפו בשנים האחרונות. במרץ 2014 נצפה בשמורת מבוא אשדוד, מגלית מצרית, שנחשב במשך זמן רב לפרח שנכחד מארץ ישראל.
קבוצת אחים נאוי
קבוצת אחים נאוי בע"מ  היא חברה ציבורית העוסקת באשראי חוץ-בנקאי. פעילות החברה מתמקדת במתן פתרונות פיננסיים למגזר העסקי. החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הגדולה בישראל בתחום המימון החוץ-בנקאי], עם תיק אשראי שהגיע בסוף 2021 ל-2.6 מיליארד שקל.
היסטוריה
קבוצת אחים נאוי הוקמה בשנת 1983, על ידי האחים שאול ודורי נאוי. משפחת נאוי, ששורשיה בעיראק, עוסקת ביוזמות פיננסיות שנים רבות. החברה המשפחתית שהוקמה על ידי יעקב נאוי (אביהם של שאול ודורי) ואחיו ששון עסקה בעיראק במסחר בבדי צמר ובבנקאות. היא קישרה בין הקהילה היהודית למערכת הבנקאות העיראקית וניהלה מערכת יחסים קרובה עם משפחת ספרא. בשנת 1951 עלתה המשפחה לארץ, ששון נאוי הקים בישראל, בשותפות עם אליהו חורי, את "קופת מלווה וחיסכון ליוצאי עיראק", שבשנת 1976 נמכרה לבנק לאומי, ואת "ששון נאוי ובניו מימון והשקעות". בני הדור השני פעילים בעסקי הבנקאות מ-1983.
תחום הפעילות של החברה
פעילותה של החברה כוללת מתן פתרונות פיננסיים מבוססי מימון ואשראי חוץ בנקאי.
פעילותה העיקרי מתמקד במתן אשראי לחברות מסחריות במגוון רב של מישורים,
עם הצטרפותה לבורסה התמקדה החברה בממסרים לצד שלישי, אך כיום 75% מפעילותה הם ממסרים עצמיים.
כלומר קבוצת האחים נאוי מתחרה בשוק האשראי העסקי, כתוצאה מכך פחתה ריבית האשראי שהיא מעמידה ללקוחותיה.
עם השינוי החברה הרחיבה במהירות את תיק האשראי שלה.
בעלות
והגדיל את אחזקותיו בקבוצה ל-52.64%.
מולדובה במשחקים האולימפיים
מולדובה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת לילהאמר (1994), ובמשחקי הקיץ השתתפה לראשונה באולימפיאדת אטלנטה (1996). עד אז, התחרו הספורטאים המולדובנים במסגרת המשלחת הסובייטית, ובמשחקים שנערכו ב-1992 השתתפו, לצד ספורטאים מ-11 מדינות נוספות שהרכיבו בעבר את ברית המועצות, במשלחת מאוחדת (Unified Team).
היסטוריה
בשש אולימפיאדות הקיץ בהן השתתפו, צברו הספורטאים המולדובנים 6 מדליות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה המתאגרף ויאצ'יסלב גוז'אן במדליית ארד. באולימפיאדת לונדון (2012) הייתה מרימת המשקולות כריסטינה יובו לאישה הראשונה שזוכה במדליה אולימפית לזכות מולדובה, מדליה זו נשללה ממנה ב-2016 בעקבות הרשעה באמרוץ. מרים משקולות נוסף, אנטולי צ'יריקו, זכה אף הוא במדליית ארד, אף היא נשללה ממנו ב-2016. עוד בלטו במשחקים אלו האתלטים זלינה מרגייבה שסיימה במקום השמיני ביידוי פטיש ויון לוצ'יאנוב שסיים במקום העשירי בריצת 3000 מטר מכשולים. באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה חותר הקאנו סרגיי טרנובסקי במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר אך זו נשללה ממנו ב-2017 לאחר הרשעה באימרוץ. זלינה מרגייבה סיימה במקום החמישי ביידוי פטיש, ואחיה הצעיר, סרגיי מרגייב, סיים במקום העשירי. מרים המשקולות אלכסנדר שפאץ סיים במקום החמישי וסרגיי צ'קיר סיים במקום השישי.
אף ספורטאי עוד לא זכה במדליה לזכותה של מולדובה באולימפיאדות החורף. להישג הגבוה ביותר הגיעה הביאתלטית נטליה לבצ'נקובה, שסיימה במקום השמיני באולימפיאדת טורינו (2006).
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
ריאיון מקוון
ראיון מקוון הוא שנערך בכלי תקשורת בין אישי אלקטרוני, כמו טלפון או דואר אלקטרוני, כאשר מי שיצר את הראיון ומי שעונה עליו אינם נמצאים זה ליד זה. ראיון מקוון יכול להיות ראיון עבודה, סקר, ריאיון עיתונאי וכיוצא בזה.
יתרונות
אסינכרוניות היא המאפיינת את הראיון המקוון מבחינת המקום, הן אם הראיון נערך באמצעות תוכנת מסרים מיידיים, והן אם הראיון נערך באמצעות דואר אלקטרוני. לעומת זאת, מבחינת הזמן בהיבט הסינכרוני הראיון המקוון נחלק לשני סוגים, ראיון באמצעות תוכנת מסרים מיידיים שהוא סינכרוני גם מבחינת הזמן, וראיון באמצעות דואר אלקטרוני שהוא אסינכרוני מבחינת הזמן. לשני סוגים אלה יתרונות וחסרונות לעיתים מקבילים ולעיתים שונים כפי שיפורט להלן.
חיסכון בהוצאות
יתרונות אלה חלים הן על ראיונות באמצעות דואר אלקטרוני והן על ראיונות באמצעות תוכנת מסרים מיידיים.
חציית מגבלות המרחק
נגישות נרחבת אל המשתתפים בהשוואה לראיונות פנים אל פנים. ההיקף הגלובלי של הרשת מאפשר מחקר שנראה קודם לכן בלתי אפשרי או כרוך בקשיים רבים. למדיום אפשרות לחצות גבולות מרחק וזמן, שעלולים להגביל מחקר מסורתי. מתאפשרת גישה לקבוצות וליחידים במרחקים גאוגרפיים ניכרים. הדבר בולט במיוחד בנגישות הראיונות שהנעשים למוגבלים, לזקנים או לנשים מטופלות בתינוקות (oConnor & madge 2001 ). ניתן לראיין אנשים שקשה להגיע אליהם. אוכלוסיות מתמחות - מקצועיות נגישות יותר. קיימת אפשרת לחוקרים ליצור קשר עם אוכלוסיות שעבודה עמן עשויה להיות קשה.
יתרונות אלה חלים הן על ראיונות באמצעות דואר אלקטרוני והן על ראיונות באמצעות תוכנת מסרים מיידיים.
מקום המפגש
אין צורך במקום מפגש פיסי. מפגש פנים אל פנים דורש מן המראיין והמרואיין לקבוע מקום מפגש פיסי. דבר שאינו בהכרח נוח לשני הצדדים, ולעיתים מקשה מאוד על המחקר. בראיון קבוצתי פנים אל פנים הלוגיסטיקה עלולה להיות מסורבלת. על המראיין לנסוע אל ביתו או אל מקום עבודתו של המרואיין, מקום בו נוכחות המעסיק או עובדים אחרים עלולה למנוע מתן תשובות כנות. היבט בעייתי זה נחסך בראיון הווירטואלי, אשר לו פחות בעיות ודרישות ארגוניות.
לצורך המפגש בסוג זה של ראיון יש להיות מחוברים לאינטרנט.
היבטים חברתיים בראיון הווירטואלי
אין רמזים על גיל, מגדר, אתניות ומעמד חברתי. מאפיינים אלו מאפשרים סוג של שיחות שאינן אפשריות פנים אל פנים. אנו מציגים עצמנו בעולם הווירטואלי ללא קשר לגילנו או למאפיינים אחרים שלנו. בעולם הווירטואלי קיים מרחב חברתי המשוחרר מן המראה החיצוני. דוגמה לאפקט החיובי של האנונימיות מובאת במחקר בו נערכו ראיונות בחדר חשוך בו המרואיינים והמראיינים לא ראו זה את זה, בתנאים אלה חשפו המרואיינים פרטים אינטימיים רבים יותר מאשר אלה שהתראיינו בחדר מואר (GERGEN, GERGEN, and BARTON, 1973). המשתתפים בראיון בחדר חשוך עזבו את הראיון בתחושה חיובית יותר לגבי האדם השני, בהשוואה לתנאי הביקורת בהם האינטראקציות היו בתנאי תאורה. שיחה בסייבר ספייס נמצאה כבעלת דרגה גבוהה יותר של ספונטניות וחשיפה מאשר שיחה פנים אל פנים (JOINSON, 2001). "בחסות גלימת האנונימיות משתמשים נוטים לבטא את תחושותיהם ומחשבותיהם בצורה אמיתית יותר"(SPEARS & LEA, 1994, p. 435).
משמע, יש יותר כנות ויושר בראיונות מקוונים, מאשר בראיונות פנים אל פנים. העדר רמזים חברתיים שאינם וורבליים מפחית אי הבנות הנוגעות לשונות תרבותית (SHACHAF, 2005). העדר קשר עין ולחיצת יד עשויים להיות לטובה.
ידידותיות
סביבה ידידותית ובטוחה למשתתף.
סינכרוניות ואסינכרוניות
יתרונות האסינכורניות בזמן בראיון באמצעות דואר אלקטרוני: המראיין יכול לנסח את השאלות, בזמן ובאופן הנוח לו, ללא הפרעות בהתאם לחופש שיש לו בהיבטי זמן ומקום. המראיין יכול ליטול לעצמו זמן להגיב לדיאלוג המתפתח. למרואיינים ניתן זמן לבנות בצורה יסודית תשובות לשאלות. קיימת האפשרות להשתהות ממושכת בין המתקשרים. דבר המאפשר למשתתפים לא להיות צמודים לזמן הצגת השאלות. השהות מאפשרת לאתר אינפורמציה נדרשת, למרות שהחוקרים אינם יודעים אז מאילו מקורות שאב המרואיין. אין צורך לערוך רשימות בראיון בדואר אלקטרוני, שכן המראיין יכול תמיד לחזור ולראות את השאלות והתשובות שנענו קודם שהוא שולח שאלה נוספת למרואיין. גמישות רבה בלוח זמנים למראיין ולמרואין - אין חובה למצוא את הזמן המשותף הנוח לשני הצדדים כדי לדבר זה עם זה, דבר הנוח למרואיינים עסוקים. ניתן לראיין בלשון זרה גם כאשר המראיין אינו שולט במידה מספקת באותה לשון לצורך ראיון פנים אל פנים. ניתן להשתמש בכלי עזר לתרגום בביצוע סוג זה של ראיון.
היבטים טכניים של הראיון המקוון
הורדה ישירה למחשב - יתרון הנעוץ בטכנולוגיה, שהרי התוצאות ניתנות להורדה ישירות למחשב, נחסך זמן העברת החומר.
שטף הדיאלוג - קיים קושי ברישום הערות במהלך הראיון בתוכנת מסרים מיידיים, דבר שיש בו אמנם מן החסרון, אך יש בו גם יתרונות, שכן קיים דבר מה מלהיב במידיות של השאלות והתשובות, ובכך שאין עוצרים את שטף החשיבה למען רישום הערות, כך שטף הדיאלוג חלק יותר.
גודל המדגם
היקף אוכלוסיית המחקר - הפוטנציאל למשתתפים במחקר (מספר המרואיינים) הוא גדול ביחס להיקפים בשיטות מחקר מסורתיות. ככל שמאגר המשתתפים במחקר גדול יותר האפשרויות למחקר חוצה תרבויות וארגונים רבות יותר.
קולות רקע
בראיון מקוון אין רעשי הרקע מוקלטים. בעיה העלולה לפגום בראיון פנים אל פנים המתרחש במקום בו יש רעשי רקע. לעיתים נוצר מצב בהקלטות שקשה בקטעים מסוימים לשמוע את המרואיין.
העדר רמזים חברתיים/תרבותיים
בראיון מקוון נעדרים כל הרמזים הלא ורבליים, הלא הם הרמזים החברתיים ותרבותיים הקיימים בראיון פנים אל פנים העשויים להואיל להבנת הזולת במפגש פנים אל פנים, כמו למשל מראה, לבוש, צורת התנהגות, דבור ושפת פנים וגוף. כל אלה הם רמזים חשובים בראיון. כלים אלו אינם קיימים בראיון המקוון דבר העלול להגביל במידת מה את התקשורת. על העדר כמה מאפיינים של רמזים חברתיים כמו אינטונציה ניתן לפצות באמצעות שימוש באמוטיקונים, אותם ניתן לשלב במסרים. אולם יש להתחשב בעובדה שהאמוטיקונים צמחו על רקע חברתי/תרבותי מסוים ומשקפים משמעויות חברתיות מסוימות.
נושא המחקר והשאלות הנשאלות הם הקובעים למעשה אם העדרם של רמזים חברתיים/תרבותיים הוא בגדר חיסרון, האם הדבר חסר משמעות, או בגדר יתרון.
שימוש בסימנים וקודים
למשתמשי מחשב, משתמשי תקשורת online, יש שימושי שפה שמטרתם להחליף מידע וקשר ויזואלי בקיצורי מילים ובסימנים. סוג ראיון שכזה דורש שליטה בשפה זו, יכולת שימוש וביטוי, וכן יכולת ניתוח של הכתוב. קשר בלתי מילולי שכה חשוב בראיון פנים אל פנים אינו קיים. לא ניתן להשתמש בשתיקה, אין אפשרות לעודד את המרואיין על ידי הנהון בראש או על ידי חיוך.
אפשרות מוגבלת ליצור סטנדרטיזציה של מצב סביבתי
המראיין אינו יכול לראות באילו תנאים נמצא המרואיין, על כן האפשרות ליצור אווירה סביבתית המתאימה לראיון מוגבלת. חוסר סטנדרטיזציה או סטנדרטיזציה נמוכה של תנאי הראיון עלולים לפגוע בראיון. יש מידה רבה של חוסר פיקוח על הסביבה. אין אפשרות לפקח על משתנים חיצוניים. לפיכך האינטרנט אינו מתאים למחקרים הדורשים תזמון מדויק, אינטראקציה בין-אישית ואבחנה בניואנסים. קיימת בעיה של פיקוח על משתתפים במחקרים שאינם מיועדים לילדים. משתתפים יכולים להפסיק את השתתפותם בשל קריסת מחשב או שרת, בעיה בתקשורת אינטרנט, טעויות בתוכנה או נפילת מתח. משתתפים עלולים להפסיק את השתתפותם מרצון בשל שעמום, תסכול, מבוכה, איחור לשיעור, בשל חוסר רצון להפסיד תוכנית טלוויזיה אהובה, או בשמעם צעדים של ממונה או משגיח. אסטרטגיה ליצירת תנאי ראיון הולמים, היא להציג רשימה של דרישות לביצוע המחקר. הדרישות כוללות: שהות במקום שקט, הקצאת זמן מוגדר (לפחות 15 דקות) להשלמת המשימה וסגירת יישומי מחשב אחרים.
הסח הדעת
יש מרואיינים שדעתם מוסחת. בראיון וירטואלי עלול להיווצר מצב בו המרואיין צריך לעסוק בעניינים נוספים. המראיין הווירטואלי שאינו ער למתרחש עלול להמשיך בראיון מבלי לשים לב. לעומת זאת בראיון פנים אל פנים המראיין יכול להגיב לגירויים אלו תוך הפסקת הראיון.
גורמים נוספים בסביבת המרואיין
קיימת אפשרות של היות המרואיין "נראה" לעובדים אחרים ומנהלים בארגון. על החוקר לבנות אסטרטגיות שיטפלו בבעיה זו. יש להבטיח תמיכת בעלי המקום בו נמצא המרואיין ומקום עבודה.
משך הזמן
ראיון עומק טוב באמצעות תוכנת מסרים מיידיים נמשך בזמן פי שניים מראיון פנים אל פנים . בינתיים עלולה מידת הריכוז של המראיין והמרואיין לרדת, ולהשפיע לרעה על איכות הראיון. פתרון אפשרי הוא חלוקת הריאיון למספר מפגשי שיחה באמצעות התוכנה, שיתרונם בהיות המראיין והמרואיין מרוכזים יותר, ולמראיין יש את הזמן לעבור על החלק הקודם של הראיון, ולהציג שאלות חדשות.
גם ראיון באמצעות דואר אלקטרוני עלול להתארך זמן רב יותר מראיון פנים אל פנים. בתקשורת אסינכרונית בזמן המרואיין ממתין לעיתים ימים או שבועות לפני שהוא עונה על השאלות. הסיכון בכך נעוץ לא רק בעובדה שהמרואיין עלול לאבד עניין במחקר, אלא גם בכך שהמרואיין עלול לשכוח לענות על השאלות. משלוח תזכורות בזמנים נכונים לראיון עלולים לצמצם בעיה זו.
מוטיבציה ועניין של המשתתף
Chen ו hanton 1999, טענו כי ראיון וירטואלי דורש רמת מוטיבציה גבוהה ועניין מן המרואיין. במחשב שלו צריכה להיות מותקנת התוכנה המתאימה, בעבר היה עליו גם לשלם הוצאות שימוש. על המרואיין לכתוב ולקרא, כלומר להקליד ולבדוק את הכתוב על צג המחשב, עליו לשמור על רצף הגיוני של התשובה כפי שהיא מופיעה על הצג. כל זה דורש ממנו מאמץ נוסף. גם המראיין נדרש ליכולת ריכוז גדולה יותר במעקב, לבדוק תשובות שאינן ברורות, לוודא שכל אחד מן המשתתפים נמצא ונוטל חלק, כלומר שהוא לא איבד את המרואיינים.
תהליך בלתי אישי
ראיון מקוון בשל מאפייני האנונימיות, האסינכרוניות מבחינת המקום ולעיתים גם מבחינת הזמן, הוא תהליך בלתי אישי, דבר שאינו יוצר מוטיבציה ומחויבות של המרואיין כלפי המראיין.
בעיות ייצוג במדגם
במדגמי אינטרנט יש ייצוג חסר של אוכלוסיות אשר להן נגישות נמוכה לאינטרנט. המשיבים/המגיבים יהיו המשתמשים בטכנולוגיות מידע מתקדמות, בעלי הנגישות למחשב. הם מאופיינים, בדרך כלל, בהיותם עובדי הצווארון הלבן, משכילים, מתוחכמים טכנולוגית ועירוניים. על כן תיתכן הטיה בבחירת התשובות.
תקשורת
קשר – קשה ליצור קשר ולגייס משתתפים, קשה למצוא כתובות דואר אלקטרוני של אנשים מתאימים (אין מדריכים לאומיים או גלובליים מקוונים לכתובות מייל). אי לכך, בראיון מקוון הגישה לקהילות ברשת ולספקי אתרים חשובה. כמו גם יש קושי להבטיח שיתוף פעולה לאורך זמן. קיימת אפשרות של איבוד קשר עם משתתפים. נמצא כי 21% מבין אלה שהייתה להם גישה לאינטרנט בתקופה הראשונה של המחקר, לאחר שבעה, שמונה חודשים לא היו מקושרים, לפחות לא באותה כתובת.
אסינכרוניות
על אף העובדה שדואר אלקטרוני נותן אפשרות של תקשורת סינכרונית, קיימת אפשרות כי התשובות שתנתנה תהיינה ספונטניות פחות מאשר בתוכנת מסרים מיידיים, כיוון שלרשות המרואיין זמן רב יותר להחזיר תשובה. ספונטניות עשויה להיות הבסיס למידע עשיר יותר הנאסף בראיונות. אם התנהגות רפלקטיבית זו היא בגדר יתרון או חיסרון, הדבר תלוי בשאלותיו של החוקר
תשובות/תגובות
ייתכנו מצבים בהם יענו על הראיונות המקוונים אנשים שהראיונות לא היו מכוונים אליהם. קיימת אף אפשרות שאנשים ישיבו כמה תגובות.
אנונימיות
בראיון מקוון יש קושי לזהות את המרואיין. עניין זה אינו צריך לעצור את המחקר, אך יש להיות מודעים לכך. האנונימיות יכולה להועיל ולהזיק.
טכנולוגיה
נגישות מתאימה לטכנולוגיה ויכולת טכנולוגית - למראיין ולמרואיין צריכה להיות אותה יכולת טכנולוגית. שליטה בטכנולוגיה בה נערך הראיון אם בדואר אלקטרוני, או בראיון סינכרוני בתוכנת מסרים מיידיים או בוועידת וידאו. יש לוודא שלמרואיין יש טכנולוגיה בסיסית שהוא יודע להפעילה. האפשרויות הטכנולוגיות הם תוצרים של החברה המערבית והיפנית, וכך גם המדיה המלווה טכנולוגיות אלה. בתרבויות מסוימות כמו בתרבות הערבית יש התנגדויות למדיה כל כך תקשורתית, על כן השימוש בתוכנות מסרים באותן תרבויות קטן בהרבה. כמו גם יש הבדלים בתרבויות שונות בהעדפות כלפי סוגי מדיה. יש תרבויות המעדיפות דואר אלקטרוני, אחרות מעדיפות ועידות וידאו, ואחרות תקשורת פנים אל פנים. יש להתחשב בגורמים אלה כאשר הראיון מתבצע עם אנשים מתרבויות אחרות. גרסאות תוכנה מתאימות - ב-2001 דיווחה illingworth שבראיון וירטואלי, לחלק מן המרואיינים היו גרסאות וורד מתקדמות יותר משלה במחשב, הדבר יצר בעיות. OCONNOR madge 2001, גילו שלמרואיינים היו בעיות להוריד את התכנות המתאימות לראיון הסינכרוני והם נזקקו לתמיכה טלפונית. במצבים אלו המראיין תלוי מאוד ברצונו הטוב של המרואיין לפתור את הבעיות הטכנולוגיות ולהבטיח יכולת לקחת חלק במחקר. רישום/אי-רישום הערות – כיוון שהטכנולוגיה מאפשרת הורדת תוצאות ישירות למחשב, נוצר לעיתים מצב של אי רישום הערות במהלך הראיון. להערות הנרשמות על ידי המראיין חשיבות לצורך עיון חוזר בשאלות שנענו. בראיון מקוון בתוכנת מסרים מיידיים, כאשר המראיין כותב (משוחח) בתיבת השיחה, ובאותה עת רושם רשימות הדבר קשה לביצוע. אי-הבנות - אף על פי שבכל הטכניקות של ראיון עלולות לצוץ אי-הבנות בשל משמעות מילוליות והבדלים תרבותיים, בראיון באמצעות תוכנת מסרים מיידיים עלולה להיווצר אי הבנה המיוחדת לאמצעי זה, כאשר הן המראיין והן המרואיין מקלידים בעת ובעונה אחת. עם זאת ניתן לראות בתחתית המסך כשהזולת כותב, דבר המצמצם את האפשרות ששניהם יכתבו בו זמנית, וכן מצמצם את אי-ההבנות שעלולות להיווצר בשל כך. הקלדה - היות שהראיון נערך באמצעות הצורה הבסיסית של החלפת טקסטים כתובים, סוג כזה של ראיון עשוי להתאים לאנשים המקלידים במהירות, במיוחד בתוכנת מסרים מיידיים, והוא תלוי גם ביכולת הביטוי, אלה שאישיותם באה לידי ביטוי באמצעות הטקסט באותה בהירות כמו בראיון פנים אל פנים, יתאימו לסוג זה של ראיון. חוסר רצף - ראיון מקוון יכול להיות קשה יותר מראיון פנים אל פנים, משום שהוא עלול להראות מקוטע מאוד. כמה מאינטראקציות האי-מייל יגוועו, אחרות יסתיימו ברצון טוב. אולם אם האינטראקציה היא עמוקה ומתמשכת לא יהיה קושי בסיום הראיון.
סיכום
מלבד ראיון פנים אל פנים וראיון טלפוני, שימושים בצורות מדיה חדשות של תקשורת כמו דואר אלקטרוני, ותוכנות מסרים מיידיים פותחים דרכים חדשות לאיסוף נתונים עבור מחקרים איכותניים. הסוג של טכניקת הראיון שיבחר על ידי החוקר תלוי ביתרונות ובחסרונות הקשורים לטכניקת הראיון.
לראיון באמצעות תוכנת מסרים מיידיים ודואר אלקטרוני עדיפות כאשר:
לראיון באמצעות דואר אלקטרוני עדיפות על פני תוכנת מסרים מיידיים כאשר:
קל
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
סרקת
סרקת היא אלת ריפוי העקיצות והנשיכות הארסיות במיתולוגיה המצרית. במקורה היא האלה של העקרב. היא נתפסת במיתולוגיה המצרית כאלה שיש לה יכולת לרפא את תופעות הלוואי הנובעות מעקיצות עקרב ומהכשות נחש. היא מתוארת לעיתים כאישה עם עקרב המעטר את הכתר שלה. היא מחזיקה ביד אחת ענח' שהוא סמל לחיים וביד השנייה היא מחזיקה מטה המייצג כוח.
דקה רקורדס
דקה רקורדס (באנגלית: Decca Records) היא חברת תקליטים שנוסדה בשנת 1929, עד מלחמת העולם השנייה הייתה החברה בריטית-אמריקאית, ומן המלחמה ואילך פעלו דקה הבריטית ודקה האמריקאית בנפרד. לאחר סדרת מיזוגים הפכה דקה לחלק מיוניברסל מיוזיק גרופ. הענף הבריטי נודע בשל חדשנותו הטכנולוגית, בעוד הענף האמריקאי נודע בשל חדשנות ההפקה, כך למשל קידמה דקה האמריקאית הפקת אלבומי הופעה והקלטה אולפנית של מחזות זמר בהפקה מלאה. המותג "דקה" משמש כיום את קטלוג המוזיקה הקלאסית ואת הקלטות מחזות הזמר וכן את חטיבת "דקה" ביוניברסל הכוללת את דויטשה גרמופון, פיליפס רקורדס, ורב רקורדס וקונקורד רקורדס.
היסטוריה
החברה הוקמה על ידי אדוארד לואיס (Edward Lewis), סוחר בורסה לונדוני שרכש את חברת "דקה גרמופונים" שייצרה גרמופונים ואף את הגרמופון הנייד הראשון. מתוך תפיסה שעל חברה המייצרת גרמופונים לייצר גם תקליטים ותוך ניצול המוניטין ורשת ההפצה של הגרמופונים, החל לואיס לשווק ב-1929 גם תקליטים, בתחילת את תקליטי חברת Duophone וזמן קצר לאחר מכן תקליטים שהופקו ושווקו תחת המותג "דקה". על מנת לשרוד את השפל הגדול, שפגע במכירות גם בבריטניה ואת התחרות עם יריבתה הנצחית של דקה, EMI, הוריד לואיס את מחיר התקליט לצרכן למחצית מזה של תקליט EMI. דקה אף השתלטה על החברה האמריקאיתBrunswick Records ובכך יסדה חברה בריטית-אמריקאית מאוחדת. הקטלוג שלBrunswick Records כלל אמנים פופולריים כאל ג'ולסון ובינג קרוסבי והחברה מיצבה את עצמה בעיקר כחברת מוזיקה פופולרית. החברה אף רכשה את חברת התקליטים המקורית של אדיסון.
באמצע שנות השלושים רכשה דקה את "פולידור רקורדס", חברת תקליטים שהתמחתה במוזיקה קלאסית והפכה לחברת הקלטות קלאסית חשובה. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מכר לואיס את חלקו בדקה-ארצות הברית, שהפכה לחברה עצמאית. צורכי הבידור הקל הניתן לצריכה מבלי לצאת מהבית שאפיינו את תקופת המלחמה סייעו רבות להצלחתה הכלכלית של "דקה". המלחמה האיצה את פיתוח תחום האלקטרוניקה בבריטניה, וחידושים בתחום שולבו עד מהרה בתחום האלקטרוניקה הבידורית ובתחום ההקלטה. ב-1944 הציגה "דקה" את שיטת (ffrr (full frequency range recording (הקלטה בתחום תדרים מלא) שאיפשר העברת גוון-קול אמיתי יותר למאזין. מיד עם תום המלחמה הקליטה החטיבה הקלאסית של דקה קונצרטים קלאסיים בערים באירופה.
דקה העניקה לוון זיילן (H.W. van Zoelen) בעל חנות תקליטים באמסטרדם, רישיון הפצה לתקליטי דקה בהולנד ובמושבותיה. ב-1931 הוקמה חברת ההפצה ההולנדית של דקה (Hollandsche Decca Distributie (HDD)), שהייתה לחברת תקליטים מפיקה עצמאית ולא רק מפיצה. החברה ההולנדית הצליחה ונמכרה לחברת פיליפס. ב-1950 נוצרה מהאיחוד חברת פיליפס רקורדס. ב-1962 התאחדה פיליפס רקורדס עם דויטשה גרמופון. ב-1972 נקראה החברה המאוחדת PolyGram. ב-1979 רכשה PolyGram את "דקה" הבריטית.
מוזיקה פופולרית
ב-1940 הוציאה החברה את תקליט השירים הראשון מתוך הסרט הקוסם מארץ עוץ, שלא היה פסקול הסרט אלא גרסאות כיסוי, בהשתתפות ג'ודי גרלנד, שהייתה היחידה ממשתתפי הסרט שהשתתפה גם באלבום. ב-1942 הוציאה החברה את התקליטון "White Christmas" בביצועו של בינג קרוסבי, התקליטון רב המכר ביותר בכל הזמנים. ב-1943 הפיקה החברה את התקליט "אוקלהומה!" לפי המחזמר מאת רוג'רס והמרשטיין, עם אותה להקה ואותה תזמורת כפי שהופיעה באותה עת בברודוויי, הצלחתו העצומה של התקליט הובילה להקלטות דומות של מחזות הזמר "קרוסל" ו"אנני אוקלי אשת לפידות". ההקלטה הארוכה ביותר של מחזמר הייתה הקלטת "איש למנשה".
בשנת 1949 אימצה החברה האמריקאית את פורמט אריך-נגן במהירות 45 סיבובים לדקה.
ב-1962 התמזגה דקה האמריקאית לתאגיד המוזיקה MCA, בשנת 1973 הופסק השימוש בשם "דקה" בארצות הברית ובקנדה. ב-1999 מוזגה דקה ליוניברסל.