cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל
פרק 8 - "בין עצמאות לחורבן"
המחאה על השחיתות השלטונית והכוהנית נמשכה גם אחרי מות ישו. הרומאים הם אלו שמינו את הכוהן הגדול שבתמורה העביר להם מיסים. הפילוג בחברה היהודית גבר והתחילו מהומות דמים בערים מעורבות. בשנת 66 הפסיקו הכוהנים בירושלים להקריב קרבנות למען הקיסר הרומי. צעד זה נתפס כמרדני ונשלח לגיון בראשות נציב סוריה, קסטיוס גאלוס. הלגיון נוצח בקרב והושמד על ידי הקנאים ובכך הייתה הכרזת מרד רשמית. נירון שלח את אספסיינוס וטיטוס בראש צבא בן 60 אלף חיילים לדיכוי המרד הגדול. מתוארים בפרק כניעת ציפורי, המצור, הכיבוש והטבח ביודפת, הליכת יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל, לשבי הרומי, והמצור על גמלא וכיבושה שהסתיים (על פי יוסף בן מתתיהו) בהתאבדות יהודית המונית, עובדה הנתונה במחלוקת בין החוקרים. מתואר המצור הרומי על ירושלים, מלחמת האחים שהתפתחה בעיר והרעב בעקבות המצור, כיבוש העיר ושריפתה על ידי הרומאים בשנת 70, והרס ובזיזת המקדש על ידי הלגיונות הרומאים בחודשים שלאחר כיבוש ירושלים. הפרק מסתיים במבט אל מצדה שטרם נכנעה.
מפיק תסריטאי ובמאי – טובי ארבל, עורך – שלמה חזן, צלם ראשי איתן נאדל, יועץ מדעי ראשי ד"ר גיא שטיבל, ייעוץ מדעי נוסף – יסכה הרני, פרופ' דניאל שוורץ, רות טווייג, ד"ר יעקב אשכנזי, תחקיר – אנה גסנר, רז חזון, רות טווייג, קריינים – דורי פרנס, יעל צדוק.
אנשי אקדמיה ואחרים המשתתפים בפרק הם: ד"ר גיא שטיבל - מנחה, רועי פורת, עמית ראם, פרופ' רוני רייך, דינה גורני, ד"ר ירדנה אלכסנדר, יסכה הרני, יוכי ברנדס, פרופ' דניאל שוורץ, ד"ר מרדכי אביעם, ד"ר גיל גמבש.
האתרים הארכאולוגים המופיעים בפרק הם: הרודיון, גמלא, קיסריה, נקבת מי קדם בפארק אלונה, הגן הארכאולוגי מרכז דוידסון ירושלים, חפירות מגדלא ליד הכנרת, חפירת מרכז מרים נצרת, כנסיית הבשורה בנצרת, כנסיית המולד, כנסיית בית הכנסת נצרת, בית הכנסת בכפר נחום, הקישלה - מוזיאון מגדל דוד, תל יודפת, שערי חולדה - הכותל הדרומי, כנסיית הקבר הקדוש, מחסן רשות העתיקות בית שמש, בית יגאל אלון בגינוסר, מוזיאון וואהל לארכאולוגיה - הרובע ההרודיאני העיר העתיקה, מוזיאון ישראל ירושלים, רחבת הכותל, מנהרות הכותל ומתחם עיר דוד.
פרק 9 - "רומא בירושלים"
הפרק עוסק בתקופה שבין 73 לספירה, לאחר חורבן בית שני ובין שנת 313 שבה ניתן צו מילאנו שהפך את הנצרות לדת מותרת באימפריה הרומית. הפרק נפתח במצור על מצדה שנערך ב-73, בפקודת הקיסר אספסיאנוס על ידי הלגיון העשירי והסתיים בכיבוש המבצר לאחר שמגיניו התאבדו. החשיבות שנתנו הרומאים לדיכוי המורדים במצדה, מוסברת במצב הפוליטי שבו היה מצוי אספסיאנוס לאחר עלייתו לשלטון ובניסיון הסיקריקים, שהיוו את הגרעין המוביל בקרב מגיני מצדה, הן לייצא את האידאולוגיה הלאומנית-מרדנית שלהם גם לפרובינקיות שכנות, והן ולאיים על מרכז גידול האפרסמון בעין גדי הסמוכה, שהיווה חומר גלם לייצור בשמים יקרים שהיו נחשקים ברומא. עם חורבן בית המקדש חרב מרכז הפולחן הדתי וירד מעמד הכהונה. הנהגת העם היהודי עברה לחכמים ובראשם, יוחנן בן זכאי שיחד עם חכמים נוספים קבע את מושבו ביבנה. הדגש ביהדות עבר מפולחן המבוסס על עלייה לרגל והקרבת קרבנות אל יהדות המבוססת על קיום מצוות ולימוד תורה. לאחר החורבן נותרו בארץ ישראל כמיליון יהודים. תוך שנים לא רבות השתקמו קהילות יהודיות כפריות רבות שהיו מבוססות על חקלאות ועל בעלי מלאכה. המיסים הכבדים של הממשל הרומי הקשו על האוכלוסייה וזו החלה לחפור מחסנים נסתרים להעלמת תוצרת חקלאית מהשלטון. במרד בר כוכבא, שהחל בשנת 135, בהנהגת שמעון בר כוכבא, הורחבו המסתורים התת-קרקעיים לכדי מערכת מחילות ומנהרות ששירתה את המורדים היהודים. המרד החל לאחר שהקיסר הדריאנוס החל במדיניות של ליכוד הפרובינקיות תחת תרבות משותפת, ובמסגרת זו החל בבניית ירושלים כעיר רומית, איליה קפיטולינה, ובמרכזה מקדש רומי על הר הבית. בר כוכבא, שנתמך על ידי רבי עקיבא, שצייר את דמותו כמשיח, הצליח בתחילה לגרום אבדות לרומאים, אולם תוך 3 שנים דוכא המרד במחיר דמים קשה ביותר לאוכלוסייה היהודית. שם הפרובינקיה הוסב מיהודה לסוריה פלשתינה. מאה השנים שלאחר המרד התאפיינו בארץ ישראל בשלווה יחסית (תקופת הפקס רומנה באימפריה הרומית) והארץ התפתחה בעיקר בתחום הדרכים שנסללו והורחבו, נבנו ערים, מתקנים הנדסיים דוגמת אמות מים ובתחום מבני הציבור שיועדו גם לתיאטרון, קרקסים וספורט. לאחר החורבן, התרכז רוב היישוב היהודי בגליל, בהנהגתו של רבי יהודה הנשיא שישב תחילה בבית שערים ולאחר מכן בעיר ציפורי ומיוחסים לו כינוס המשנה וחתימתה. מממצאים שנתגלו בכנסייה קדומה שנחשפה בחפירות בלגיו (בית סוהר מגידו), והמתוארכת לסוף המאה ה-3, עולה כי הנצרות נבדלה כבר בשלב זה מהיהדות והפכה לדת נפרדת, בשונה מקיומה כזרם ביהדות במאות השנים שלפני כן. עלייתה של הנצרות, שהביאה לשיא של התנגדות השלטון ברומא הפגאנית במחצית השנייה של המאה ה-3 מחד, ולתמיכתה של הקיסרות בה לאחר עליית קונסטנטינוס לשלטון בשנת 312, מוסברת בקיומו של ממסד כנסייתי מאורגן, המספק שירותים חברתיים, בעל הנהגה ובעל מסר תאולוגי ברור.
מפיק - טובי ארבל, תסריט ובימוי – עומר יפמן, עורכת – רבקה יוגב, צלם ראשי - עידן גליקזליק, יועץ מדעי ראשי ד"ר גיא שטיבל, ייעוץ מדעי נוסף – יסכה הרני, רות טווייג, ד"ר יעקב אשכנזי, תחקיר – עומר יפמן, אנה גסנר, קריין – עומר יפמן. הפרק הוקדש לזכרו של פרופ' יורם צפריר.
האתרים הארכאולוגים המופיעים בפרק הם: חורבת עתרי, הגן הארכאולוגי מרכז דוידסון ירושלים, גן לאומי בית שאן, כפר נחום, גן לאומי קיסריה, גן לאומי בית גוברין, גן לאומי ציפורי, מצדה, גן לאומי בית שערים, חורבת קינים, חניון גבעתי בירושלים, מוזיאון ישראל בירושלים, חוות האפרסמונים בקיבוץ אלמוג.
פרק 10 - "עולמות מצטלבים"
הפרק שודר ב-8 בינואר 2017. הפרק עוסק בארץ ישראל בתקופה הביזנטית משנת 325 לספירה (ועידת ניקיאה) ועד 640 לספירה (כיבוש קיסריה והשלמת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל). לאחר ועדת ניקיאה, שהכירה בדת הנוצרית כדת הרשמית באימפריה הרומית, הפכה ארץ ישראל מפרובינקיה נידחת לאזור בעל חשיבות מרכזית. הוקמה בה כנסיית הקבר הקדוש על ידי הלנה, אמו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון שנחשבת כעולת הרגל הנוצרית הראשונה. החלה תופעה של הפיכת אתרים בארץ ישראל למקודשים לנצרות בעקבות קשירתם למאורעות המסופרים בברית החדשה. בעקבות עלייתו לשלטון של הקיסר הביזנטי יוליאנוס הכופר נעשה ניסיון להשיב את הפגאניות למעמדה השולט וכצעד לדחיקת הנצרות נעשה ניסיון לבניית בית מקדש יהודי שלישי שבנייתו הופסקה בעקבות רעידת האדמה בגליל (363) ומותו של יוליאנוס. הנצרות המשיכה להתחזק בארץ ישראל וכנסיות נבנו לצד בתי הכנסת. הקהילה היהודית באותה עת התרכזה בעיקר בגליל אך הייתה לה נוכחות גם באזור יהודה. גם הקהילה שומרונית, שידעה תקופה של פריחה, נדחקה על ידי הנצרות למעמד של קהילה מצומצמת. הפרק סוקר גם את היווצרותה של תופעת הנזירות הנוצרית, שהחלה עם הנזירים הילריון (אזור עזה) וחריטון (מנזר פרן בנחל פרת) בתחילת המאה הרביעית, שמופעה הבולט ביותר הוא בנזורת מדבר יהודה ובראשה, מנזר מר סבא. ב-614 נכבשה ירושלים על ידי הפרסים הסאסאנים ורוב אוכלוסייתה נטבחה. הביזנטים, בראשות הקיסר הרקליוס הצליחו לכבוש חזרה את ירושלים כעבור 16 שנה, ב-630 לספירה. הפרק מסתיים בתיאור עליית האימפריה הערבית בראשות מוחמד ובכיבוש הערבי של ארץ ישראל שהושלם ב-640 לספירה לאחר מצור בן שבע שנים על קיסריה.
הפרק צולם בכנסיית הקבר, כנסיית אלאונה, כנסיית המולד, כנסיית ציון הקדושה, כנסיית הניאה, גן הארכאולוגי, קיסריה, בית שאן, טבריה, ציפורי, יישובי הנבטים בנגב, מנזר פארן, מנזר מרטיריוס, מנזר מרסבא, כפר נחום, טבחה, מנזר כורסי, סוסיא, בית אלפא, חמת טבריה, בית הכנסת באום אל קנטיר, הר גריזים, מוזיאון ישראל, מוזאון השומרוני הטוב, הגן לאומי קיסריה.
אנשי אקדמיה ואחרים שמשתתפים בפרק הם: יסכה הרני, ד"ר יקי אשכנזי, ד"ר מוטי אביעם, פרופ' גדעון אבני, פרופ' יורם צפריר. מפיקים: שמי שינפלד - אורי בורדה,
תסריט ובימוי: אורי בורדה, תחקיר: ראובן שדה, לילי יודינסקי, אורי בורדה, צלמים: אופיר מורדוב, רוני אקרמן, דניאל מילר, עורכת: רבקה יוגב, יועץ מקצועי: ד"ר מוטי אביעם, מנחה: יואב בר לב
פרק 11 - "אסלאם בארץ הקודש"
הפרק שודר ב-15 בינואר 2017. הפרק עוסק בתקופת הראשונה של השליטה המוסלמית בארץ ישראל: מהכיבוש המוסלמי ב-641 לספירה ועד 1099 לספירה - כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים במסע הצלב הראשון. בתחילת הפרק נסקרת התפתחותו של האסלאם בחצי האי ערב, הגירתו של מוחמד ממכה לאל-מדינה וקשריו עם השבטים היהודיים המקומיים; קשרים שנקטעו עם קרב ח'ייבר והטבח בשבט בני קוריט'ה. מתוארת התפשטות האימפריה המוסלמית ברחבי המזרח התיכון, פרס וצפון אפריקה וכיבוש ארץ ישראל וירושלים על ידי עומר בן אל-ח'טאב. עומר העדיף לאפשר לנוצרים המשך פולחן, שהתמקד בכנסיית הקבר, ובמקביל, בנה בסמוך אליה את מסגד שבהמשך נבנה באתרו מסגד כיפת הסלע. בהר הבית, שהושאר חרב במופגן על ידי הנוצרים הביזנטים, החליט עומר להקים מסגד שיהווה מרכז דתי וציווה להקים את מסגד אל-אקצא, באתר שסבר כי בו נמצאת אבן השתייה. הצהרת עומר שניתנה לתושבי ירושלים ככתב חסות, היוותה את הבסיס ליחסי הגומלין בין השליט המוסלמי והעמים הנשלטים במשך מאות השנים שבאו לאחר מכן: היהודים והנוצרים זכו להגנת וחסות המוסלמים והתאפשר להם חופש פולחן מסוים, אך במקביל, בשל מעמדם הנחות, הוטלו עליהם מגבלות רבות, ביניהן דתיות, והם נדרשו לשלם מיסים כבדים.
חליפי בית אומייה העצימו את קדושת ירושלים בקרב המוסלמים על רקע גירושם מחצי האי ערב וניסיונם ליצור על הר הבית מרכז דתי שיתחרה במכה. חליפי בית אומייה חילקו את אזור שלטונם לשלושה ג'ונדים (מחוזות). הדרומי שבהם נקרא ג'ונד פלסטין וכבירתו, בנה במאה ה-8 סלימאן אבן עבד אל מלכ את רמלה כבירת הג'ונד. חפירות שנערכו ב-30 השנים האחרונות באזור המרכז הביאו לשינוי בתפיסה שהייתה שלטת בקרב החוקרים עד אותה עת, כי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל הביא להרס כל מה שהיה בארץ לפניו ולעזיבה גדולה של תושבים. הדעה הרווחת כיום היא כי לא היה שינוי גדול במרקם החיים וכי מערכת החיים הבסיסית בארץ ישראל המשיכה להתקיים ללא שינוי גדול. תופעה זו מתיישבת עם דרכם של הכובשים המוסלמים במקומות אחרים שהעדיפו להמשיך ולקיים מערכת כלכלית מפותחת דיה כדי לאפשר גביית מיסים בהיקף גבוה. על רקע המיסים הגבוהים שהוטלו על החקלאים החל מעבר בקרב היהודים מעיסוק בחקלאות לעיסוק במסחר ובמלאכה. הביזנטים שהחזיקו בעליונות בתחום הימי, תקפו את ערי החוף מדי פעם, גרמו להם נזק רב ואף הצליחו לכבוש את קיסריה. השלטון הערבי הקים בעכו נמל ששימש מרכז לבניין הכוח הימי הערבי שהתמודד מול הביזנטים. בפרק נסקר ארמון הישאם הסמוך ליריחו וממצאים חשובים ממנו שנמצאים במוזיאון רוקפלר הכוללים גם פסלי עירום נשי האסורים באסלאם. החפירות בבית שאן מראות את המעבר התכנוני שעברו הערים בתקופה זו. מהדגש הביזנטי על רחובות ומבני ציבור מפוארים לדגש המוסלמי על הכלכלה והדת הבא לידי ביטוי בשווקים פונקציונליים ובמסגדים. בשנת 740 פרצה מלחמת אחים באימפריה המוסלמית בין בית אומייה ובית עבאס. המלחמה שארכה כעשור ונסתיימה בניצחון בית עבאס, שהעביר את בירתו מדמשק לבגדד והרחיק את ארץ ישראל ממרכז העניינים האזורי. בנוסף, רעידת אדמה עזה שהתחוללה ב-749 החריבה חלק גדול מהערים בגליל ובמרכז. במאה ה-10 השתלטה השושלת הפאטמית השיעית על האזור. הפאטמים הביאו לפריחה באזור כשמוקד הכוח עבר למצרים. תקופה זו נחשבת כתור הזהב של האימפריה המוסלמית שנהנתה מפריחה, כלכלית, תרבותית ומדעית, כולל תחומי הפילוסופיה, האדריכלות והרפואה. ב-1070 השתלטו הסלג'וקים על מרכז הארץ כולל רמלה וירושלים בשעה שהפאטמים המשיכו לשלוט ברצועת החוף. הסלג'וקים דיכאו באכזריות מרד שפרץ, הרסו את כנסיית הקבר הקדוש והטילו הגבלות קשות על הנוצרים והיהודים.
תסריט ובימוי: ניסים מוסק, הפקה: שרון שביט, צילום: מני אליאס, מוזיקה: אבי בללי, ייעוץ מדעי: פרופ' גדעון אבני, ד"ר קטיה ציטרין, ד"ר מילכה לוי-רובין, תחקיר: בר קריבוס, אמיתי מור, לילי יודינסקי.
פרק 12 - "הצלב, החרב, ורוח הקודש"
הפרק שודר ב-22 בינואר 2017 ועוסק במסע הצלב הראשון והשני. ייסוד ממלכת ירושלים וחורבנה הסופי על ידי הממלוכים, עלילותיו של מליסנדה, מלכת ירושלים, רנו דה שטיון, קרב קרני חיטין, צלאח א-דין ומצביאים רבים נוספים בני התקופה. בפרק מפורט בצורה נרחבת אודות המסדרים הצבאיים אשר הוקמו באותן השנים בארץ הקודש. לאורך הפרק התראיינו היסטוריונים וארכאולוגים רבים אשר עוסקים בתקופה המדוברת ותארו בין השאר היבטים פחות מוכרים של אותה התקופה כגון הפקת הסוכר והסכסוכים הפנימים אשר היו בין המסדרים הצלבנים השונים (הטמפלרים וההוספיטלרים.
מפיק - טובי ארבל, תסריט ובימוי – גיל קרני, עורכים – הילה יצחקי ורון גולדמן, צלם ראשי -איתן נדל, מוזיקה מקורית - אבי בללי, יועץ מדעי ראשי - עמית ראם, ייעוץ מדעי נוסף - ד"ר איליה ברקוביץ יסכה הרני, ד"ר דונלד אריאל וד"ר רוברט קול, יועץ מדעי למחלקת התעודה - פרופ' אדריאן בועז, תחקיר - אנסה גסנר, שי פוגלמן, גיל קרני, קריינים - דורי פנחס וגליה חי.
האתרים הארכאולוגים המופיעים בפרק הם: מנזר בנבי סמואל, חומות ירושלים, מגדל דוד, כנסיית אוגוסטה ויקטוריה, העיר העתיקה בירושלים, כנסיית הקבר, כנסיית העלייה הרוסית, מנזר ההלקאה, קבר מרים, מבצר המונפורט, תל אפק, אולמות האבירים ומנהרת הטמפלרים בעכו, בשרידי מפעל הסוכר ליד מנות, מעלה אדומים, לטרון, אפולוניה, חאן אל-עומדאן, בבית הקברות הצלבני בעתלית.
פרק 13 - "קדושת ארץ הקודש"
הפרק שודר ב-29 בינואר 2017. הוא עוסק בקדושת ארץ הקודש, ארץ ישראל, אולי הארץ היחידה בעולם שנקראת ארץ הקודש. קדושת הארץ, או רק חלקים ממנה, ביהדות, בנצרות ובאסלאם שימשה רקע (אולי תירוץ) למלחמות קודש (ג'יהאד) עקובות מדם שנמשכו אלפי שנים על אדמתה ונותנות אותותיהן גם בימינו.
כבר בימי יהושע שימשה ארץ ישראל מרכז משיכה לאומות העולם. מדוע דווקא ארץ ישראל הייתה מרכז משיכה מיוחד לכל העמים? שלושה אנשי דת מובילים את הפרק. פרק חוצה תקופות: השייח' סמיר עאסי, הרב ג'פרי וולף, האב דויד נוייהאוס. הם יוצאים אל המקומות הקדושים לנצרות: כנסיית הקבר, כנסיית המולד, כנסיית העלייה לשמים, ביתו של פטרוס הקדוש בכפר נחום. הם עולים על הר הבית - מקום המריבה. מצלמות הפרק מגיעות גם לירדן ומתעדות את מפת מידבא, שם רואים בבירור שהקדושה הנוצרית נובעת מאוסף מקומות קדושים, ומולה ניצבת כתובת רחוב היהודית, שמראה כי אמנם הקדושה העליונה היא בירושלים, אך היא נמצאת בכל הארץ. גבולות ממשיים של הקדושה של ארץ ישראל אפשר למצוא רק ביהדות לעומת הנצרות והאסלאם.
אתרי צילום עיקריים: כיפת הסלע, מסגד אל אקצא, כנסיית הקבר, הר הבית, הר הזיתים, כפר נחום, בית הכנסת בבית אלפא, ציפורי, קיסריה, מוזאון ישראל, ירדן – כנסיית מידבא, תל חצור, המסגד הגדול בעכו, ארמונות האומאים בירושלים העתיקה, רחבת הכותל.
מפיקים: שמי שינפלד, אורי בורדה, במאי: אורי בורדה, תחקיר: ראובן שדה, לילי יודינסקי, צלמים: אופיר מורדוב, רוני אקרמן, דניאל מילר, עורכת: רבקה יוגב, יועץ מקצועי: ד"ר מוטי אביעם, מנחה: יואב בר לב, מומחים: ד"ר אייל בן אליהו, יסכה הרני, ד"ר ג'קי פלדמן, ד"ר מוטי קידר, פרופ' עמיקם אלעד, יועץ מדעי למחלקת התעודה: פרופ' רוני רייך.
פרק 14 - "עבד כי ימלוך"
הפרק שודר ב-5 בפברואר 2017. הוא עוסק בתקופה הממלוכית בארץ ישראל, מקרב עין ג'אלות ב-1260 ועד תחילת התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ב-1517. בתחילת הפרק נסקרה תופעת הממלוכים, שהיו עבדים שמוצאם מאסיה התיכונה, עברו התאסלמות ואימון צבאי והפכו למרכיב מרכזי בצבא השושלת האיובית עד שהשיגו שליטה במצרים והקימו את הסולטנות הממלוכית. ב-1260, עשור לאחר עליית הממלוכים לשלטון במצרים, הם התעמתו בקרב עין ג'אלות מול האימפריה המונגולית שנחשבה באותה עת כבלתי מנוצחת. לאחר ניצחון הממלוכים בקרב, בראשותם של קוטוז וביברס, הם השתלטו על ארץ ישראל ועל סוריה. לאחר הקרב רצח ביברס את קוטוז וירש אותו בשלטון. הממלוכים המשיכו להתעמת עם המונגולים ועם הצלבנים שישבו לאורך החוף (מתואר המצור על אפולוניה וכיבושה) ושמו את הדגש בשלטונם על הפן הצבאי. מרכזי השליטה שלהם היו במצרים ובסוריה וארץ ישראל הייתה מבחינתם ארץ מעבר. ביברס וממשיכיו הממלוכים שיקמו רק חלק מהמבצרים הרבים שהיו ברחבי ארץ ישראל, ובמקביל, עסקו בבנייה אזרחית שכללה מבני דת, מבנים אזרחיים והתמקדו בסלילת דרכים. רשת הדרכים המפורסמת שהקימו היא הבריד, שחיברה בין קהיר, דמשק, חלב ועד נהר הפרת. סלילת הדרכים לוותה בהקמת גשרים ומבני חאן. כמו כן, הממלוכים ניהלו ממשל יעיל שעסק בנושאי גביית מיסים, שפיטה ובנייה.
הפרק עובר לסקירת מצב היהודים בתקופת השלטון הממלוכי. מתוארת עליית הרמב"ן לארץ ישראל ולירושלים ב-1267 וניסיונו לשקם את הקהילה היהודית הקטנה, שלמעשה, חרבה בעקבות מסעי הצלב, כשלאחר שבי והגליית היהודים, אסרו השליטים הצלבניים על יהודים להתגורר בירושלים. עליית הרמב"ן פותחת תופעה של עליית חכמים יהודים מאירופה לארץ ישראל, כשאחרון העולים הבולטים בתקופה הממלוכית הוא עובדיה מברטנורא שעלה ב-1488. הקהילה היהודית בירושלים בסוף המאה ה-15 נבדלה מקהילות אחרות בכך שהייתה הטרוגנית וכללה: בני המקום, ספרדים, אשכנזים, צפון-אפריקאים וקראים. כפי שהיה תחת שלטון מוסלמי במאות הקודמות, גם תחת הממלוכים התאפשר ליהודים קיים את פולחנם הדתי, בתנאי שיכירו בעליונות האסלאם ולא יקיימו את הפולחן היהודי בפרהסיה. במקביל, הממלוכים נתנו משקל לקדושת ירושלים לאסלאם ועסקו בהקמת מסגדים, מדרסות ותמיכה כלכלית במוסדות ובאנשי הדת בירושלים. וזאת, בניגוד ליחסם לעיר בשאר המישורים, כמו מעמד מנהלי וכלכלי נחות. ירושלים אף נחשבה כגלות פוליטית שאליה נשלחו אמירים שסרחו. בהמשך הפרק נסקרת האדריכלות הממלוקית כפי שהיא באה לידי ביטוי ברחובות הרובע המוסלמי בירושלים. מודגמים תשליב האבנים אבלק ועיטורי המוקרנס שהם מסימני ההיכר הבולטים של הבנייה הממלוכית.
כבר בסוף המאה ה-14 החלה להיחלש הסולטנות הממלוכית, בין היתר, גם בשל פגיעת מגפת הדבר השחור ב-1349, שגרמה למוות של בין שליש למחצית מהאוכלוסייה וייתכן כי פגעה ביתר שאת בממלוכים שסבלו מחיסון טבעי נחות בשל מוצאם של העבדים הצעירים שהבאתם מאסיה התיכונה נמשכה במשך כל שנות השלטון הממלוכי. יחד עם דעיכתם הדמוגרפית ירדה גם עוצמתם הכלכלית והצבאית. ומנגד, עלתה האימפריה העות'מאנית שהשכילה לאמץ את השימוש בנשק החם, בניגוד לממלוכים שסירבו להשתמש בו מאחר שלא תאם את עמדותיהם לגבי ניהול המלחמה. בעשור השני של המאה ה-16 נוצחו הממלוכים על ידי העות'מאנים בראשות סלים הראשון ובכך הגיע הקץ לתקופה של מעל ל-250 שנים בה שלטו בארץ ישראל.
מפיק ועורך: נפתלי גליקסברג, במאי: אבי אמבר, תסריט: אודי ארמוני, עורכת תוכן: חגית בן יעקב, עורכת: מיכל רנון, מנחה: ישי גולן, צלם ראשי: יובל מיימון, תחקיר: אייל בן-זאב ויאיר שוגרמן, מוזיקה מקורית: אבי בללי, יועצת מדעית ראשית: פרופ' עמליה לבנוני. משתתפים: פרופ' עמליה לבנוני, פרופ' יוסף דרורי, פרופ' ראובן עמיתי, ד"ר קייט רפאל, ד"ר קטיה ציטרין-סילברמן, ד"ר דניאלה טלמון-הלר, ד"ר דותן ארד, ד"ר תאופיק דעאדלה, ד"ר אורן טל, ד"ר נעמה אוחנה-ארום. אתרי צילום: אפולוניה, מעיין חרוד, קלעת נמרוד, מצודת צפת, גשר ג'ינדס, המגדל הלבן ברמלה, קבר רבן גמליאל ביבנה, ג'וב יוסף, סידנא עלי, בית כנסת הרמב"ן בירושלים, בית הכנסת הקראי בירושלים, שוק הכתנים בירושלים ושער השלשלת בירושלים.
פרק 15 - "מזרח תיכון חדש"
הפרק שודר ב-12 בפברואר 2017. הוא עוסק בתקופה העות'מאנית בארץ ישראל, מקרב מרג' דאבק ב-1516 ועד כיבוש ירושלים בידי הבריטים בדצמבר 1917.
העות'מאנים קיבלו בברכה את מגורשי ספרד ואיפשרו להם להתיישב ברחבי האימפריה, כולל בארץ ישראל. במחצית השנייה של המאה ה-16 חכרו דונה גרציה ובעלה דון יוסף נשיא את טבריה ושיקמו אותה ואת הקהילה היהודית שבה, אך לאחר מותם דעכה הקהילה בטבריה. באותה תקופה החלה גם פריחה בקרב הקהילה היהודית בצפת, שהפכה למרכז תורני ובלטו בו יוסף קארו והאר"י. במאה ה-17, עם החלשות השלטון המרכזי בקושטא, החלו לשלוט בחלקים שונים של ארץ ישראל מנהיגים מקומיים (חלקם במקביל, באזורים שונים של הארץ), שנהנו מחסות העות'מאנים: פח'ר א-דין השני, אחמד טראבי (ולאחר מכן בניו), פרוח' בן עבדאללה, מחמד אבן פרוח' וחסן פאשה. בתחילת המאה ה-18 החל דאהר אל-עומר לשלוט באזור הגליל. מפעלו הגדול של דאהר היה הפיכת עכו (שנחרבה על ידי הממלוכים) לבירתו, תוך הקמת נמל מפותח במקום והתחלת בניית חיפה. כמו כן, בהסכמת דאהר חודש היישוב היהודי בטבריה. לאחריו עלה לשלטון אחמד פאשה אל-ג'זאר שהמשיך לבצר ולפתח את עכו וחיפה ובסיוע יועצו היהודי, חיים פרחי, הצליח גם לעמוד במצור שהטיל נפוליאון על עכו ב-1799.
ב-1831 כבש אבראהים פאשא את ארץ ישראל והביא לשינויים מהותיים בה: שינוי דמוגרפי מהותי בארץ, בכך שהביא עשרות אלפי מהגרים ממצרים, סודאן ומצפון אפריקה, פתיחת ארץ ישראל למערב: הכנסת חידושים טכנולוגיים, הקלות לתושבים הנוצריים, פתיחות לפעילות מיסיונרית ולפעילות דיפלומטית. פתיחות זו הביאה לכניסת המעצמות האירופיות ובמיוחד רוסיה, צרפת ובריטניה. במחצית הראשונה של המאה ה-19, על רקע התחזקות המעצמות האירופיות ובמקביל, אימוץ הרעיונות הלאומיים על ידי חלק מעמי האימפריה, החלה האימפריה העות'מאנית בתהליך הטנזימאט - "ארגון מחדש", שכלל אימוץ כלים, מוסדות ועקרונות מערביים. לתהליכים אלו הייתה גם השפעה בארץ ישראל בשיפור המערכת המשפט, חינוך, תשתיות, תחבורה, מוסדות בריאות ווטרינריה ותחומים נוספים רבים.
בעקבות המעבר העולמי לספינות קיטור גדולות, ואי יכולתן לעגון בנמל עכו, החל להתפתח נמל חיפה ובעקבותיו התפתחה העיר שחוותה גידול דמוגרפי מרשים של תושבים שהשתייכו לשלוש הדתות המרכזיות בארץ ישראל. במהלך המאה ה-19 המעצמות האירופיות השתלטו על ירושלים, הלכה למעשה, באמצעות הקפיטולציות, שאפשרו להן פתיחת קונסוליות, פתיחת בתי חולים ופתיחת מתחמים שלהן מחוץ לחומות, שהשפיעה גם על ההתיישבות היהודית מחוץ לחומות שהחלה ב-1860 עם ייסוד משכנות שאננים. בסוף המאה ה-19 החלה הגירה יהודית במסגרת התנועה הציונית. תנועה זו, לא חששה מפגיעה במרקם החיים ובאיזונים שבין הקהילה היהודית, המוסלמית והאימפריה העות'מאנית, שהתייחסה בתחילה להגירה זו בשוויון נפש ואף בעידוד, עד שהבינה כי מצויים בה יסודות לאומיים חזקים השואפים לעצמאות והפכה את יחסה אליה. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה טורקיה למדינות המרכז. ב-31 באוקטובר 1917 פתחו הבריטים (שנמנו עם מדינות ההסכמה) במתקפה על באר שבע (שנבנתה על ידי הטורקים ב-1900) ועל דרום ארץ ישראל ולאחר שלושה שבועות כבשו גם את ירושלים וסיימו בכך שלטון בן 400 שנים של האימפריה העות'מאנית.
אתרי צילום: מסגד אל-ג'זאר, עכו, העיר העתיקה בצפת, כיכר השעון, יפו, נמל יפו, תחנת הרכבת חיפה מזרח, בית דונה גרציה, מגדל דוד, כיכר עומר אבן אל ח'טאב, ירושלים, מוזיאון בית העיר, חיפה, בית הכנסת האר"י הספרדי, צפת
הקרדשיאנס
הקרדשיאנס (באנגלית: The Kardashians) היא תוכנית מציאות אמריקאית המתמקדת בחיים האישיים של משפחת קרדשיאן-ג'נר. התוכנית החדשה יוצאת בעקבות התוכנית האחרונה שלהם "משפחת קרדשיאן", שהסתיימה ביוני 2021 לאחר שידור של 20 עונות ב-E!.
הסדרה מתמקדת בעיקר באחיות קורטני, קים וקלואי קרדשיאן ובאחיותיהן למחצה, קנדל וקיילי ג'נר, ואמן, קריס ג'נר. היא מציגה גם את בני הזוג הנוכחיים ובעבר של האחיות קרדשיאן, כולל טראוויס בארקר, קניה וסט, טריסטן תומפסון, טראוויס סקוט וסקוט דיסיק, עם הופעות אורח של חברים שונים בתעשיית הבידור.
הסדרה עלתה ב-14 באפריל 2022 בשירות הסטרימינג הולו. לפני שהסדרה עלתה לראשונה, היא זכתה לאור ירוק על ידי הולו להשקה רב-עונתית עם סך של ארבעים פרקים. העונה השנייה עלתה ב-22 בספטמבר 2022. העונה השלישית עלתה לשידור ב-25 במאי 2023.
הפקה
בדצמבר 2020, במהלך אירוע הצגת המשקיעים של דיסני, הוכרז שהאחיות קרדשיאן-ג'נר, קים, קורטני וקלואי קרדשיאן, קנדל וקיילי ג'נר, ואמן, קריס ג'נר חתמו על עסקה בלעדית רב-שנתית ליצירת תוכן גלובלי עבור הולו. באוקטובר 2021, הוכרז כי סדרת קרדשיאן-ג'נר בהולו תופק על ידי חברת ההפקה הבריטית, פולוול 73. ב-1 בינואר 2022, שם הסדרה הוכרז על ידי הולו.
הסדרה מופקת על ידי בן וינסטון, דניאל קינג, אמה קונווי ואליזבת ג'ונס עבור פולוול 73, קריס ג'נר, קים קרדשיאן, קורטני קרדשיאן, קלואי קרדשיאן, קנדל ג'נר וקיילי ג'נר עבור קרדשיאן ג'נר הפקות וראיין סיקרסט. קינג משמש גם בתור מנהל הסדרה.
ביולי 2022, הולו הכריזה שהעונה השנייה אמורה לעלות לאוויר ב-22 בספטמבר 2022.
הפצה
העונה השנייה עלתה לאוויר ב-22 בספטמבר 2022.
דביר אדרי
דביר (דוד) אדרי (נולד ב-1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש מפקד חטיבה 460. קודם לכן שימש כרח"ט תכנון של זרוע היבשה וכמפקד חטיבה 14.
ביוגרפיה
אדרי עשה את לימודי התיכון בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה וסיים את לימודיו בשנת 1997. התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון. עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון. לאחר הקורס שימש מפקד מחלקה. לאחר מכן מונה למפקד פלוגת קמ"ט ל'. בהמשך מונה למפקד גדוד 53 והוביל את הגדוד בין היתר במהלך מבצע צוק איתן. לאחר מכן מונה למפקד גדוד 195 בחטיבה 460 וכיהן בתפקיד עד 2016. בשנים 2019–2021 היה מפקד חטיבה 14.
עם סיום תפקידו בחטיבה 14 החל בתפקיד רח"ט התכנון של זרוע היבשה, בספטמבר 2022 הוחלט על מינויו למפקד חטיבה 460.
ב 3 במאי 2023 החל לפקד על חטיבה 460 של חיל השריון.
אלכסנדר זופאן
אלכסנדר גאורג זופאן (בגרמנית: Alexander Georg Supan, 3 במרץ 1847, סן קנדידו (איניכן) – 7 ביולי 1920, ברסלאו) היה גאוגרף אוסטרי, בן למשפחה עם שרשים סלובניים, יליד דרום-טירול. לימד כפרופסור באוניברסיטה ע"ש פרנץ יוזף בצ'רנוביץ בבוקובינה. השקפותיו הגאופוליטיות מוצגות בספריו "ההתפתחות הטריטוריאלית של המושבות האירופיות" (1906) ו"הכיוונים הראשיים של הגאוגרפיה הפוליטית הכללית" (1918)
ביוגרפיה
אלכסנדר גאורג זופאן נולד בשנת 1847 באיניכן (סן קנדידו) בעמק פוסטר (פוסטריה) שבדרומה של רוזנות טירול אז באימפריה האוסטרית, כיום באיטליה.
הוריו היו סלובנים שהתבוללו בתרבות הגרמנית-אוסטרית: האב, יאקוב זופאן, מפקח יערות, נולד בכפר זאסיפ שבאזור בלד, ואמו, אנטוניה, הייתה מהיישוב רדובליצה, שבקרניולה העליונה. אחיו, יוזף, (1902-1828) היה עורך דין ופוליטיקאי בזירה הלאומית הגרמנית בסלובניה.
זופאן למד בגימנסיה של לייבאך (כיום ליובליאנה, בירת סלובניה), בחבל קרניולה. בין השנים 1866–1868 למד היסטוריה באוניברסיטת גראץ אצל ההיסטוריון פרנץ קרונס פון מארכלנד והמשיך ללמוד היסטוריה באוניברסיטת וינה ב-1868–1869.
בשנת 1870 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בגראץ, שם עבר גם מבחן ההסמכה להוראת היסטוריה, גאוגרפיה וגרמנית.
בין השנים 1871–1875 עבד כמורה בתיכון הקיסרי-מלכותי הריאלי בליובליאנה והשתלם בהמשך במדעים שונים בגראץ: בהאלה - אצל אלפרד קירכהוף ובלייפציג בתחום האסטרונומיה, המגנטיות, הגאולוגיה והמינרלוגיה.
ב-1877 השתתף בקורס לזואולוגיה ולאסטרונומיה באוניברסיטת לייפציג. באותה שנה התמנה למורה בגימנסיה בצ'רנוביץ בדוכסות בוקובינה שהשתייכה לקיסרות האוסטרית כחלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1880 התמנה לפרופסור שלא מן המניין לגאוגרפיה באוניברסיטה ע"ש פרנץ יוזף בצ'רנוביץ שהייתה בזמנו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
זופאן נפטר בברסלאו ביולי 1920.
פעילותו המדעית
אחד המחקרים החשובים הראשונים שערך התמקד בתבליטי היבשה - "מחקרים על היווצרות העמקים בגראובינדן האוסטרי ובאלפים המרכזיים של טירול". (1877). בהמשך הוא תרם תרומות רבות למחקר הגאוגרפי, במיוחד לחקר האקלים (קלימטולוגיה) והאוקיינוסים (אוקיינוגרפיה) .מטאורולוגים בתקופתו נעזרו בספריו "מבנה האזורים התרמיים של כדור הארץ", "העננות על גבי כדור הארץ" ,"סטטיסטיקת הרוחות הנמוכות" (1881) ו"התפלגות הגשמים על גבי יבשות כדור הארץ". ספרו על הרוחות נחשב לצד "רוחות כדור הארץ" מאת הנרי קופין וולדימיר בויאיקוב ל"יישום ראשון של נקודות מבט "פיזיולוגיות" או "גנטיות" על האקלים על כדור הארץ". תוך הסתמכות על התצפיות והפירושים של האן (Hann) הציג זופאן את מחקרים החדשניים ביותר בזמנו בנוגע ליחס בין הרוחות להתפזרות לחץ האוויר.
זופאן כתב את הכרך על אוסטרו-הונגריה כחלק מהספר בעריכת אלפרד קירכהוף על "ארצות העולם" (1887), ב-1889 בספר נפרד. במסגרת עבודתו בירחון הגאוגרפי של פטרמן בגותה פרסם זופאן מוספים על התוצרת הכלכלית של ארצות הברית. הוא הגן על אחדות הגאוגרפיה מול המגמה לפצל אותה בין מקצועות אחרים כמו גאולוגיה, מטאורולוגיה, כלכלה, אנתרופולוגיה. הוא השפיע על הוגים רבים, החל מולדימי לנין ועד לאסכולה הגאופוליטית של ויימאר. ב-1889 בכנס הגאוגרפים הגרמנים הציג את חזונו על המחקר הגאוגרפי, על ההיבטים ההומניים והפיזיים של התחום. הוא התייחס במיוחד לתיאורים של האזורים הגאוגרפיים - החורולוגיה. בשנת 1889 התמנה לעורך הלוח הסטטיסטי של האלמנך של גותה. כמו כן המשיך יחד עם הרמן וגנר במפעל המוספים של ארנסט בהן "אוכלוסיית כדור הארץ" ("Die Bevölkerung der Erde" - הכרכים ח ו-ט (1893, 1891) יחד עם וגנר, והכרכים י, י"א וי" ב (1899, 1900 ו-1904) לבד. במהדורות שערך לבד אסף זופאן נתונים סטטיסטיים שכיסו את כל אזורי כדור הארץ. הוא בחן באופן בקורתי כל נתון ועשה מאמץ עילאי להשיג הערכות אמינות. שקד בקפדנות גם על חישוב השטחים תוך התבססות על מדידות חדשות. המהדורות החתומות על ידי וגנר ועל ידו נחשבו כעומדות בסטנדרטים הגבוהים ביותר בתקופה. באותה תקופה בשנים 1890–1902 ערך זופאן גם את המהדורה השמינית של אטלס הכיס של אדולף שטילר "חלקי כדור הארץ והיקום" Atlas über alle Theile der Erde und über das Weltgebäude החל משנת 1873–1874 התחיל להתפרסם ספר הלימוד שלו לגאוגרפיה שנועד לבתי הספר התיכונים באוסטריה. בספרו "סקירת האזורים התרמיים של כדור הארץ" (ב-Petermanns Geographische Mittheilungen) שיפר זופאן ב-1879 את סיווג סוגי האקלים, כשהקריטריון העיקרי היה הטמפרטורה הממוצעת השנתית והטמפרטורה הממוצעת בחודש החם ביותר. הוא תיאר 5 אזורים תרמיים של דור הארץ - "החגורה החמה"- בין האיזותרמות +C 20°, שתי "חגורות ממוזגות" בין האיזותרמות C° 20-10 בצפון ובדרום ושתי "כיפות קרות" מהאיזותרמות +10 C° ועד לקטבי כדור הארץ. ב-1896 הוא חילק את כדור הארץ ל-34 אזורים אקלימיים - לפי הומוגניות בתחום מעלות החום, המשקעים ובאופן חלקי גם לפי הרוחות ו ה"אורוגרפיה" או הטופוגרפיה ההררית הוא התרכז בראש ובראשונה באזורים האקלימיים היבשתיים, מכיוון שלא עמדו לרשותו מספיק נתונים על האקלימים של האוקיינוסים. סיווגו שוכלל מאוחר יותר על ידי ולדימיר קפן.
כתביו
המשך מפעלם של ארנסט בהן והרמן וגנר: Schätzungen der Bevölkerung auf der gesammten Erdoberfläche 1872-1904 (המוסף "אוכלוסיית כדור הארץ - סקירה שנתית של החישובים החדשים לכל אזור, שינויי אזור, מספרים והערכות מספרי האוכלוסייה על כל שטח כדור הארץ)
קישורים חיצוניים
באתר אוניברסיטת תורינגיה - הספרייה הממלכתית ביינה.
Coronavir
Coronavir היא תרופה אנטי-ויראלית שאושרה ברוסיה לטיפול נגד COVID-19. מעט ידוע על תרופה זו, למעט המידע שפרסמה חברת התרופות שייצרה אותו, R-Pharm.
על פי התיאור שהועבר לתקשורת, נראה כי התרופה היא מעכב של פולימראז RNA של SARS-CoV-2, בדומה לתרופות דומות אחרות של נוקליאוטידים אנטי-ויראליים כמו רמדסיוויר. נראה כי התרופה מבוססת על favipiravir, שפותחה ביפן.
Coronavir אושרה לשימוש בבתי חולים ביולי 2020 ובספטמבר 2020 קיבלה אישור למכירת מרשם לשימוש חוץ.
יקותיאל זלמן סג"ל
רבי יקותיאל זלמן סג"ל (נפטר בשנת 1730) היה הרב ואב בית דין של קהילת דרוהוביץ'. התפרסם גם בבעל מופת עד שהיו אנשים שקראוהו "הנביא".
הוריו
אביו היה רבי יוסף סג"ל, אב"ד פרמיסלה (נפטר בל' בניסן ה'תס"ב), ואמו הייתה בתו של רבי ליב חסיד, מצאצאי הרמ"א.
ביוגרפיה
נשא לאישה את בתו של רבי מרדכי גינצבורג, אב"ד בריסק דליטא, מצאצאי הלבוש.
בצעירותו התמנה לכהן כדיין בפרמיסלה, ואחר כך התמנה לרב אב"ד בדרוהוביץ'.
נפטר בדרוהוביץ' בי"ז בחשוון ה'תצ"א.
צאצאיו
שבעת בניו כיהנו ברבנות, והמפורסם מהם הוא בנו רבי יצחק, אב"ד דוקלה ופרסבורג, מחבר ספר "אמרי רברבי" על בבא מציעא וספר "מעיני הישועה" (נפטר ב-י"א בכסלו ה'תקכ"ג).
ג'ורג'ה מלוני
ג'ורג'ה מלוני (באיטלקית: Giorgia Meloni; נולדה ב-15 בינואר 1977) היא ראש ממשלת איטליה. מכהנת בתפקיד החל מ-22 באוקטובר 2022, והיא האישה הראשונה באיטליה המכהנת בתפקיד זה.
דעותיה הפוליטיות תוארו כ"ימניות קיצוניות" על ידי חלק ממבקריה. היא מתנגדת להפלות, להמתת חסד, לנישואים חד-מיניים, לאימוץ ילדים על ידי זוגות מאותו מין ולפונדקאות. היא יצאה נגד קבלת מהגרים לא-חוקיים למדינה וגם נגד מדיניות הרב-תרבותיות, ועקב כך היו מי שהאשימו אותה באסלאמופוביה ובשנאת זרים. היא תומכת בברית נאט"ו, מחזיקה בדעות אירו-סקפטיות לגבי האיחוד האירופי ותמכה ביחסים טובים יותר עם רוסיה עד לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, אותה גינתה והתחייבה להמשיך לשלוח נשק לאוקראינה. היא ספגה ביקורת כאשר טענה ב-1996 כי המנהיג האיטלקי בניטו מוסוליני היה "פוליטיקאי מוצלח". עם זאת, הביעה הסתייגות ברורה מדרכו הטוטליטרית והביעה תמיכה בדמוקרטיה ובערכיה. כמנהיגת מפלגה השכילה ליצור שיתופי פעולה עם מפלגות אחרות בפרלמנט האיטלקי.
ביוגרפיה
מלוני נולדה ברומא ב-15 בינואר 1977. אביה הוא יליד סרדיניה ואמה היא ילידת סיציליה. אביה עזב את הבית כאשר מלוני הייתה בת אחת עשרה.
בגיל חמש עשרה היא הצטרפה לאגף הנוער של התנועה הסוציאלית האיטלקית- תנועה לאומית – מפלגה שמרנית שהייתה בעברה נאו-פשיסטית, אך אימצה רעיונות דמוקרטיים. בשנים אלה ייסדה את תנועת הסטודנטים "לי אטנאטי" ("האבות") שלחמה נגד הרפורמה בחינוך הציבורי שיזמה השרה רוזה רוסו אירבולינו. ב-1995 פורקה התנועה הסוציאליסטית האיטלקית, ומלוני עברה לתנועה היורשת שלה – הברית הלאומית. באותה שנה מונתה לראש תנועת הסטודנטים של המפלגה, ולנציגת התנועה בפורום אגודת הסטודנטים שהוקם בידי משרד החינוך האיטלקי. במקביל למדה שפות במכון אמריגו וספוצ'י, וכן עבדה בעבודות מזדמנות כמטפלת, מלצרית וברמנית.
ב-1998 נבחרה מלוני לנציגת מחוז רומא במועצת תנועת הנוער של הברית הלאומית, וב-2004 הפכה לנשיאת התנועה – האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד. בבחירות הכלליות באיטליה ב-2006 נבחרה מלוני לנציגת המחוז הראשון של לאציו בבית הנבחרים של איטליה, ומונתה לסגנית ראש בית הנבחרים, הצעירה ביותר בהיסטוריה של התפקיד. במקביל, החלה לעבוד כעיתונאית.
שרת הנוער
ב-8 במאי 2008 מונתה מלוני בידי סילביו ברלוסקוני לשרת הנוער בקבינט הרביעי שלו. היא השרה הצעירה ביותר בתולדות איטליה. באוגוסט של אותה שנה חוללה מלוני סערה כאשר קראה לספורטאים איטלקים להחרים את אולימפיאדת בייג'ינג בשל המדיניות הסינית בטיבט. דבריה של מלוני זכו לביקורת רבה מצד רבים שטענו שהיא מחוללת משבר דיפלומטי, כולל מצד ברלוסקוני עצמו. ב-2009 התמזגה מפלגת הברית הלאומית יחד עם מפלגת "כוח לאיטליה" (פורצה איטליה) – מפלגתו של ברלוסקוני, ליצירת מפלגה חדשה בשם "אנשי החופש". מלוני מונתה לנשיאת תנועת הנוער של המפלגה החדשה. בנובמבר 2010 הציגה מלוני תוכנית בשם "הזכות לעתיד" שמטרתה הייתה השקעה של 300 מיליון יורו בצעירים. התוכנית כללה תמריצים ליזמים חדשים, בונוסים לטובת עובדים זמניים והלוואות לסטודנטים ראויים.
ב-12 בנובמבר 2011 התפטר ברלוסקוני מתפקידו. הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו הטיל על מריו מונטי להקים ממשלה חדשה. אף על פי שאנשי החופש המשיכה לשבת בממשלה החדשה, ב-26 בנובמבר הדיח מונטי את מלוני מתפקיד שרת הנוער ומינה במקומה את אנדראה ריקארדי. אנג'לינו אלפאנו הפך למנהיג הרשמי של מפלגת אנשי החופש בתוך הממשלה החדשה, אולם ברלוסקוני היה המנהיג בפועל. מלוני הביעה התנגדות לישיבה בממשלת מונטי כמו גם להמשך מנהיגותו של ברלוסקוני. בעמדתה צידדו איגנציו לה רוסה וגווידו קרוזטו. מלוני הודיעה שתתמודד מול אלפאנו בפריימריז של המפלגה, אולם אלפאנו הכריז על ביטול הפריימריז בנובמבר 2012.
האחים של איטליה
בדצמבר 2012 פרשו מלוני, לה רוסה וקרוזטו ממפלגת אנשי החופש והקימו מפלגה חדשה בשם "האחים של איטליה". לה רוסה מונה כנשיא הראשון של המפלגה החדשה. בבחירות הכלליות שנערכו בפברואר 2013 2.0% מהקולות ו-9 מושבים בבית הנבחרים. מלוני עצמה נבחרה לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה השלישי של לומברדיה. היא מונתה לראש הסיעה בבית הנבחרים. ב-8 במרץ 2014 היא ניצחה בפריימריז הפנימיים והפכה למנהיגת המפלגה.
בחודש אפריל 2014 רצה המפלגה בבחירות לפרלמנט האירופי. היא זכתה ב-348,700 מצביעים, שהם 3.7% מקולות הבוחרים. אחוז החסימה הוא 4%, כך שהמפלגה לא עברה את אחוז החסימה ולא זכתה במושבים לפרלמנט האירופי. בהנהגתה של מלוני שברה המפלגה לכיוון הימין הקיצוני. היא כרתה ברית עם הליגה הצפונית של מתאו סלביני ויחד עמו יצאה בקמפיין כנגד ממשלת המרכז-שמאל של מתאו רנצי. ב-4 בנובמבר 2015 היא הקימה את תנועת "הארץ שלנו" – תנועה פופוליסטית שנועדה להגביר את התמיכה העממית באחים של איטליה.
ב-2016 התמודדה על ראשות עיריית רומא וזכתה ב-20.6% מקולות הבוחרים. הישג נאה (לשם השוואה, נציג מפלגתו של ברלוסקוני זכה רק ב-12.3%) אך לא מספיק כדי להעפיל לסיבוב השני. לקראת משאל העם על חוקת איטליה (2016) הובילה מלוני את הקמפיין נגד שינוי החוקה. כאשר הצעת השינוי נדחתה ברוב של 60%, דרשה מלוני לערוך בחירות בזק, אולם רנצי התפטר והנשיא הטיל על פאולו ג'נטילוני להרכיב ממשלה חדשה.
לקראת הבחירות הכלליות ב-2018, החליט ברלוסקוני להקים קואליציית ימין רחבה וכרת ברית עם מלוני וסלביני. האחים של איטליה השיגו 4.4% אחוזים ושילשו את כוחם בבית הנבחרים ומלוני עצמה נבחרה כנציגת נפת לאטינה. קואליציית הימין גרפה 37%, מה שלא הספיק כדי להקים ממשלה. סלביני החליט לשבור את בריתו עם מלוני וברלוסקוני והקים ממשלה עם תנועת חמשת הכוכבים של לואיג'י די מאיו כאשר ג'וזפה קונטה משמש כראש הממשלה.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות באיטליה, 2022, מלוני ביקשה לעצב מחדש את האחים של איטליה כקבוצה שמרנית מהזרם המרכזי, כדי לפנות למצביעים נוספים, תוך התיישרות מלאה עם נאט"ו וארצות הברית בעניין הפלישה הרוסית לאוקראינה. בעוד מלוני טענה כי אין כל קשר בין מפלגתה לבין פאשיזם, מבקרי "האחים של איטליה" התעקשו שתומכי פאשיזם עדיין נמצאים למכביר בשורותיה. בשנת 2022 פרסם העיתון "לה רפובליקה" דברים שכתב שמונה שנים קודם ברשתות החברתיות מועמד מטעם המפלגה בבחירות בסיציליה, ושבהם כינה את קנצלר גרמניה אדולף היטלר "מדינאי ענק" והתגאה בכך שמלוני היא "פאשיסטית מודרנית". המפלגה מיהרה להשעותו ולנתק את הקשרים איתו.
מלוני, שתמכה בנקיטת יד קשה יותר נגד מהגרים, בהפחתת התלות באיחוד האירופי ובקידום הנצרות וערכי המשפחה המסורתית, גיבשה ברית עם מפלגות הימין של מתיאו סלביני וסילביו ברלוסקוני.
ראש הממשלה
מלוני הוכתרה כמנצחת בבחירות כאשר מפלגתה (האחים של איטליה) הייתה המפלגה הגדולה ביותר ולפי הסכם במסגרת קואליציית המפלגות, המפלגה הגדולה ביותר בקואליציה תמנה את ראש הממשלה הבא, מה שהפך אותה לראש הממשלה. היא הושבעה ב-22 באוקטובר 2022 והפכה לראש ממשלה האישה הראשונה בהיסטוריה של איטליה.
הקואליציה שבראשותה מורכבת ממפלגות FdI, הליגה בראשות מתאו סלביני, פורצה איטליה של סילביו ברלוסקוני ותנועת אזרחי איטליה המתונה. בתפקידים העיקריים היא מינתה את מתאו סלביני לאחד מסגניה ולשר התשתיות והתחבורה, ג'יאנקרלו ג'ורג'טי מונה לשר הכלכלה והאוצר, גווידו קורזטו מונה לשר ההגנה, מתאו פיאנטדוסי מונה לשר הפנים בעוד אנטוניו טאיאני מונה לסגנה השני ולשר החוץ שלה.
יחסה לישראל וליהודים
מלוני מצהירה כי היא רואה בישראל "בעלת ברית חיונית" של איטליה. היא גינתה אנטישמיות ואמרה כי "אחת התופעות הנפוצות ביותר של אנטישמיות כיום היא תעמולה אנטי־ישראלית".
ביקורה האחרון בישראל היה בשנת 2011, כשהייתה שרה בממשלת ברלוסקוני, ובמסגרתו גם ביקרה ביד ושם.
במרץ 2023 נפגשה עם נתניהו ברומא.
חיים אישיים
מלוני נשואה לעיתונאי ואיש הטלוויזיה אנדראה ג'אמברונו. יש להם בת אחת.
רחמים עצמיים
רחמים עצמיים הם רגש בו לאדם שלא השלים עם מצבו חסרים ביטחון עצמי ויכולת התמודדות. הם מתאפיינים באמונת האדם בהיותו קורבן נסיבות חסרות מזל ולכן ראוי לניחומים. רגש זה נתפש לרוב כשלילי, מכיוון שבדרך כלל הוא אינו מסייע בהתמודדות. בהקשר החברתי, יכולים רחמים עצמיים ליצור אפשרות להצעת סימפתיה או עצה. הם יכולים להחשב נורמליים – ובנסיבות מסוימות אף בריאים – כל עוד הם מהווים מצב חולף, המוביל להשלמה או לנחישות לשינוי.
רחמים עצמיים מאפשרים תשומת לב עצמית - אם כי שלילית - מרגיעים ומשפרים את ההרגשה. הם יכולים להיות קשורים לתגובה רגשית בעת דחק. ישנם הבדלים אינדיבידואליים שאפשר ליחסם למאפיינים אישיותיים מסוימים, ביניהם חוסר ביטחון, דיכאון והתעסקות יתר בכישלונות, בקשיים ובאובדנים. אנשי תורת הלמידה החברתית טוענים, שרחמים עצמיים הם שיטה לזכות בתשומת לב, למשוך תשומת לב, אמפתיה, או קבלת עזרה מהזולת.
על אף שרחמים עצמיים מתמקדים בראש ובראשונה באדם היחיד וברגשותיו הפנימיים, יש להם גם מרכיב בינאישי בולט. כלומר, הרגש מכוון גם כלפי הזולת כשהמטרה היא לזכות בתשומת לב, באמפתיה או בעזרה. רחמים עצמיים קשורים גם לרומינציה והתמודדות ממוקדת הימנעות - המכוונת להרחקת הסיטואציה והפחתת המצוקה הרגשית.
ארי צבי זיבוטפסקי
ארי צבי זיבוטפסקי הוא רב ושוחט, ופרופסור חוקר, מנהל מעבדת חקר תנועות העיניים, במכון לחקר המוח של אוניברסיטת בר-אילן. זיבוטפסקי נודע בשל כמה ממפעליו: חקר קהילות יהודיות נידחות או כאלה הטוענות ליהדות, היותו ממייסדי סעודות מסורה הלכתית עם שותפו ד"ר ארי גרינשפן - במסגרתן הוא מעודד חידוש מסורות נדירות ולא שגרתיות של אכילת בשר כמו בשר חגב או יחמור ומלחמתו על הכרה בינלאומית (ובראש ובראשונה הכרה של ארצות הברית) בירושלים כבירת ישראל, במסגרת ויכוח משפטי על הכיתוב בדרכון של בנו.
ביוגרפיה
החל מ-2008 הוא מורה דרך בעיר דוד.
בשנת 2015 נסע לכורדיסטן שחלקים ממנה היו בשליטה עצמאית מן הסורים ומן הטורקים, כדי להתחקות אחר שרידי הקהילות היהודיות שם, ופגש נשים יזידיות שנחטפו בידי המאי"ס (מדינת האסלאם - דאעש) הותקפו נאנסו ונפגעו והחליט לטפל בהן, עם חברו הפסיכולוג ד"ר יעקב הופמן ואחרים. בשנת 2019 הובאו 18 מטפלות פסיכולוגיות משם לארץ לשם השתלמות לימודית לטיפול בנשים אלו.
זיבוטפסקי מחבר מאמרי עיתונות ומאמרים במגוון נושאים, שהקשר ביניהם הוא במקרים רבים ההלכה היהודית, הפסיכולוגיה או חקר תנועות העיניים, ותוצאות מסעותיו ברחבי העולם. כך הוא כותב על שאלות כשרות ומוּסר בפיתוח מוצרי בשר מהתא החי ללא בעלי-חיים, הוא כותב על רצון חפשי, בחירה חפשית ורגע ההבנה - במחקר הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, על פגיעות נפשיות נמשכות בנשים יזידיות שנפגעו מינית, על פעילות מוחית מקבילה בעת הליכה זוגית, על מנהגי יהדות ואמונות תפלות בהבדלה, הגנה מוסרית על ברית המילה, על סימון בני אדם באמצעות תגיות RF, על מקור האגדה על שני אחים שעזרו זה לזה בגורן שעליו נבנה המקדש, על מסעותיו ברחבי העולם ופגישותיו עם קהילות נדירות במקומות נידחים ועוד ועוד.
חיים אישיים
זיבוטפסקי נולד בניו יורק, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 2000. בעל תואר ראשון מקופר יוניון, תואר שני בהיסטוריה יהודית מישיבה יוניברסיטי, ותואר שלישי מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, ועשה פוסט דוקטורט במכון העיניים של המכונים הלאומיים לבריאות. בין היתר למד שחיטה, הנדסה והיסטוריה יהודית, ועסק בפסיכולוגיה קוגניטיבית. נשוי ומתגורר בבית שמש.
המלחמה על ירושלים כבירת ישראל
זיבוטפסקי השיג את מבוקשו בזיבוטפסקי נגד קלינטון, אך בהוראת ממשל ברק אובמה קיום ההוראה עוכבה, עד שממשל טראמפ הפך את ההחלטה, ובהמשך אף העביר את שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים וביטל את "קונסוליית ארצות הברית לירושלים" שהייתה בתקופת אובמה באזור הביטחון שבין הקו הירוק לגבול בשליטת ירדן, ואשר לא הייתה רשומה רשמית כנמצאת בישראל.
מעקבים
מעקבים (באנגלית: Following) הוא סרט מותחן פשע נאו-נואר עצמאי משנת 1998 שכתב וביים כריסטופר נולאן. הסרט מספר את סיפורו של צעיר שעוקב אחר זרים ברחובות לונדון ונשאב לעולם תחתון פלילי כשהוא לא מצליח לשמור על מרחק ממנו. כסרט הביכורים של נולאן, הוא תוכנן להיות סרט זול ככל האפשר לביצוע. נערכו חזרות רבות על סצנות, כך שנדרשו רק טייק אחד או שניים כדי לחסוך במלאי סרטים באורך 16 מ"מ, ההוצאה הגדולה ביותר של ההפקה ועל כך שילם נולאן מכספו האישי. נולאן לא הצליח להרשות לעצמו ציוד תאורה מקצועי יקר, אך השתמש בעיקר באור זמין. לצד הכתיבה, הבימוי והצילום של הסרט, עזר נולאן גם בעריכה והפקה.
הסרט יצא על ידי The Criterion Collection בבלו-ריי וב-DVD בצפון אמריקה ב-11 בדצמבר 2012.
עלילה
סופר צעיר נאבק ומובטל (המוכר בתור "האיש הצעיר") עוקב אחר אנשים זרים ברחובות לונדון, לכאורה כדי למצוא השראה לרומן הראשון שלו. בתחילה הוא קובע לעצמו כללים נוקשים לגבי אחרי מי עליו לעקוב ולכמה זמן, אך עד מהרה הוא נוטש את הכללים שלו כשהוא מתמקד בגבר מטופח ונאה בחליפה כהה. הגבר בחליפה, לאחר שהבחין שעוקבים אחריו, מתעמת במהירות עם הצעיר ומציג את עצמו כ"קוב". קוב מגלה שהוא פורץ סדרתי ומזמין את הצעיר (שאומר לקוב ששמו "ביל") ללוות אותו בפריצות שונות. נראה שהרווחים הנאים מפשעים אלה הם בעלי חשיבות משנית לקוב. הוא נהנה להתרוצץ בין הפריטים האישיים בדירות המטרה שלו ולשתות את היין שלהם. הוא מסביר כי התשוקה האמיתית שלו היא שימוש בהלם השוד והפרת רכוש כדי לגרום לקורבנותיו לבחון מחדש את חייהם. הוא מסכם את גישתו כך: "אתה לוקח את זה, ומראה להם מה היה להם".
הצעיר מתרגש מאורח חייו של קוב. הוא מנסה פריצות משלו, כפי שקוב מעודד ומדריך אותו לעשות. בהצעתו של קוב, הוא משנה את מראהו, מקצר את שיערו ולובש חליפה כהה. הוא מאמץ את השם "דניאל לויד" על סמך כרטיס האשראי שקוב נותן לו ומתחיל לקיים מערכת יחסים עם אישה בלונדינית שהוא וקוב פרצו לדירתה. הבלונדינית מתגלה כחברתו של גנגסטר קטן (הידוע רק בשם "הבחור הקירח") ממנו נפרדה לאחר שרצח גבר בדירתה. עד מהרה, הבלונדינית מודה שהבחור הקירח סוחט אותה בתצלומים מפלילים. הצעיר פורץ לכספת של הבחור הקירח, אך נתפס במעשה על ידי אדם לא מזוהה. לאחר מכן הוא גורם לאיש לדמם מחבטת פטיש ונמלט עם הכסף והתמונות של הבחור הקירח. כשהוא חוזר לדירתו, הוא מגלה שהתמונות הן צילומי דוגמנות לא מזיקים.
כשהוא מתעמת עם הבלונדינית, הצעיר לומד שהיא וקוב עבדו יחד כדי לתמרן אותו כדי לחקות את שיטות הפריצה של קוב. היא מספרת לו כי קוב גילה לאחרונה גופתה של אישה שנרצחה במהלך אחת הפריצות שלו והוא מנסה להסיט את ממנו בכך שהוא מופיע כאילו פורצים מרובים חולקים את שיטותיו.
הפקה
הסרט נכתב, בוים, צולם והופק במשותף על ידי כריסטופר נולאן. הוא צולם בלונדון על גבי סרט 16 מ"מ בשחור-לבן. נולאן השתמש במבנה עלילתי לא ליניארי לסרט, מכשיר שבו השתמש שוב גם בסרטיו "ממנטו", "באטמן מתחיל" ו"יוקרה". סוג זה של סיפורים, לטענתו, שיקף את אי הוודאות הגלומה של הקהל בנוגע לדמויות בסרט אפל. עבודת ההפקה נמשכה שנה שלמה. וכדי לחסוך במלאי הסרטים, כל סצנה בסרט עברה חזרות רבות על מנת להבטיח שניתן יהיה להשתמש בטייק הראשון או השני בעת העריכה. הצילומים התקיימו בשבתות במשך שלושה או ארבעה חודשים, נולאן צילם כחמש עשרה דקות צילומים בכל יום. פרק זמן זה גם מיתן את עלות מלאי הסרטים ואיפשר לו לשלם על כך מכספו. על פי רוב, נולאן צילם ללא ציוד תאורה מקצועי לסרטים, כשהוא משתמש במידה רבה באור זמין. הוא גם השתמש בבתיהם של חבריו ומשפחתו כאתרי צילום.
Burn Out
Burn Out הוא סינגל של התקליטנים ההולנדים, מרטין גריקס וג'סטין מיילו, בשיתוף פעולה עם הזמר האמריקאי, דוויין ויטמור ג'וניור. הסינגל יצא, על ידי סטמפד רקורדס ואפיק אמסטרדם, ב-14 בספטמבר 2018.
נכון לספטמבר 2021, השיר הושמע למעלה מ-103 מיליון פעמים בספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של הסינגל יצא לראשונה בערוץ היוטיוב של מרטין גריקס ב-14 בספטמבר 2018. נכון לספטמבר 2021, הווידאו קליפ נצפה למעלה מ-72 מיליון פעמים.
תוכנית טמפוס
תוכנית TEMPUS (ראשי תיבות: Trans-European Mobility Programme for University Studies) היא תוכנית של האיחוד האירופי, שתומכת במודרניזציה של השכלה גבוהה במדינות השותפות במזרח אירופה, מרכז אסיה, מערב הבלקן ואגן הים התיכון, בעיקר באמצעות פרויקטים של שיתוף פעולה המבוצעים במסגרת האוניברסיטאות עצמן. התוכנית נוסדה בשנת 1990 ופועלת במקביל לתוכנית המסגרת האירופאית (European Framework Programme), התוכנית הגדולה ביותר בעולם עבור תמיכה בפעילות מחקר ופיתוח.
מטרות התוכנית
המטרה העיקרית של תוכנית טמפוס היא לתרום לתהליך היווצרות שיתופי פעולה בתחום ההשכלה גבוהה בין מוסדות ההשכלה הגבוהה באיחוד האירופי לבין מוסדות ההשכלה הגבוהה בקרב המדינות השותפות בתוכנית.
מטרה זו מושגת על ידי העברת הידע והניסיון שנצבר במוסדות ההשכלה הגבוהה האירופאיים למוסדות במדינות בסביבת האיחוד האירופי.
בין המטרות הספציפיות של טמפוס:
תחומי העדיפות של התוכנית ממוקדים בסדר יום הדרוש עבור מודרניזציה של מוסדות ההשכלה הגבוה, ומבוססים על שלושת אבני הבניין הבאות:
מדינות משתתפות בתוכנית
בנוסף ל-28 מדינות האיחוד האירופי משתתפות בתוכנית המדינות הבאות כמדינות שותפות (Partner Countries):
היסטוריה
תוכנית טמפוס החלה את פעילותה בשנת 1990 עד 2006 טמפוס מימנה 6,500 פרויקטים, הכוללים 2,000 האוניברסיטאות מהאיחוד האירופי ומדינות המשתתפות בתוכנית. בין השנים 2000 ל-2006 נתמכו 788 פרויקטים אירופיים משותפים והוענקו 1,492 מענקי ניידות. בנוסף, באותה תקופה, תמכה התוכנית ב-270 צעדים מבניים על פני כל האזורים.
ישראל ותוכנית TEMPUS
ישראל הצטרפה לתוכנית טמפוס בשנת 2008. משרד טמפוס הלאומי בישראל (NTO Israel) פועל במסגרת המועצה להשכלה גבוהה. נכון לסוף שנת 2013 מופעלים 11 פרויקטים בהם מעורבים מוסדות להשכלה גבוהה מישראל. אחד הפרויקטים הוא טמפוס איריס, שבו משתתפות מכללות להשכלה גבוהה.
מירה בלבן
מירה בלבן (נולדה ב-29 בנובמבר 1947) היא פרופסור אמריטה במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בן-גוריון, המתמחה בהנדסת תוכנה, ומחקריה עוסקים בתחום של בניית מודלים ושפות למערכות תוכנה.
קורות חיים
מירה בלבן (לבית עשור) נולדה בשנת 1947 בתל אביב. הוריה, יוצאי מזרח אירופה. עלו לישראל לחוד, במסגרת תנועות נוער חלוציות. אביה היה בקיבוץ מסדה שבעמק הירדן, ואימה הייתה בקבוץ נירעם בדרום. בזמן מלחמת העולם השנייה אימה התגייסה לצבא הבריטי במסגרת ה-ATS (Auxiliary Territorial Service), ושהתה במצרים עד סיומה. לאחר המלחמה, התחתנו הוריה,י וקבעו את משכנם בתל אביב. אימה למדה ואחר כך עבדה כמורה לכלכלת בית, ואביה עבד כטייח בבניין.
בלבן גדלה ביד אליהו בתל אביב. בצעירותה היא למדה גם מוזיקה (תאוריה ופסנתר) וגם מקצועות מדויקים – מתמטיקה ופיזיקה. אחרי התיכון, היא למדה מוזיקה ב, ומתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת תל אביב. תואר שני ותואר שלישי מירה בלבן למדה במכון ויצמן, מדעי המחשב. לאחר סיום הלימודים במכון ויצמן היא שהתה כחמש וחצי שנים בארצות הברית, ואז חזרה לישראל, לאוניברסיטת בן-גוריון – שם היא עובדת עד היום.
פעילותה המחקרית
תחומי המחקר של מירה בלבן התרכזו בהתחלה בניסיונות להבנה וניסוח בסיס פורמלי לידע ולסגנונות מוזיקליים שונים. בהמשך, בלבן עברה לעסוק בייצוג יידע במערכות ממוחשבות ובבינה מלאכותית. כיום היא עוסקת בהנדסת תוכנה, בתחום של בניית מודלים ושפות למערכות תוכנה, תחום חיוני לבנייה של מערכות מורכבות, הכוללות רכיבים מסוגים שונים, שצריכות לשרוד שינויים תכופים ובלתי צפויים בטכנולוגיה ובהרכב האנושי של המפתחים והמשתמשים. כרגע, הדגש המרכזי שלה הוא על בנייה של מערכות ושפות מבוססות לוגיקה שיעזרו בבניית מערכות תוכנה בעידן הנוכחי. הבסיס המתמטי הוא הכרחי על מנת לאפשר את הגמישות הנדרשת בתקופה שבה הטכנולוגיה, הדרישה, והתפיסה של מערכות משתנים בקצב מהיר. מירה בלבן פרסמה מאמרים רבים בתחום המוזיקה ומדעי המחשב, והיא גם מרצה במספר קורסים באוניברסיטת בין גוריון מאז שנת 2005.
אחת מפריצות הדרך החשובות שלה בעולם המדע, הייתה כתיבת הספר שלה: Understanding Music with AI: Perspectives on Music Cognition. הספר הזה מספק מבוא אינפורמטיבי ומדויק למחקר מתמשך על המוזיקה כתהליך קוגניטיבי, ומביא קוהרנטיות חדשה למדע המתפתח של הפעילות המוזיקלית. מטרת המחקר הייתה לגלות כיצד ניתן לפענח את הפעילויות הללו, להבין אותן, לדגמן ולתמוך בהן באמצעות שימוש בתוכנות מחשב. כל פרק נתון בפרספקטיבה על ידי העורכים, והחקירות האמפיריות ממוסגרות בדיון על אופי המוזיקולוגיה הקוגניטיבית ועל בעיות אפיסטמולוגיות של מודלים של פעולה מוזיקלית. התרומות, שנלקחו משתי סדנאות בינלאומיות על AI ומוזיקה שהתקיימו בשנים 1988 ו-1989, מקובצות בשבעה חלקים. נושאים בקטעים אלה לוקחים שתי השקפות על טבעו של המוזיקולוגיה הקוגניטיבית, עקרונות של יצירת מודלים של מוזיקה, גישות להרכב מוזיקה, ניתוח מוזיקה על ידי סינתזה, ביצועים בזמן אמת של מוזיקה, תפיסת מוזיקה ולמידה/שיעורים.
בצד הפעילות המחקרית, מירה בלבן גם עוסקת בנגינת מוזיקה קאמרית, ומשתתפת בסדנאות במקומות שונים. בנוסף, בלבן מנסה לקדם לימודי מוזיקה ומחשב ומה שביניהם באוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
לואיז יאפה
לואיז לנגהנס-יאפה (בגרמנית: Louise Japha; 2 בפברואר 1826 – 13 באוקטובר 1910) הייתה פסנתרנית ומלחינה גרמנייה.