cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מרדכי צבי מאנה
מבטו השירי
תאורי הדברים של מאנה כלליים ומופשטים, ואינם עשירים בפרטים. לדוגמה, בכותבו על שושנה, הוא לא כותב על שושנה מסוימת, אלא על מהות השושנה, רוח-חיים שבשושנה (והרי לדעת מאנה, רוח השיר והמליצה היא רוח החיים, או החיים בעצמם):
השגתו היא תולדה הן של השראה והן של קרבת-טבע בלתי-אמצעית שהייתה לו מימי ילדותו. כתב שמואל צבי זצר: "שירי-הטבע של מאנה עושים עליך רושם חזק באי-אמצעיות שבהם, בהגעגועים החזקים שישמעו בהם, באותה ההתרפקות המרובה שהנם מחודדים בהם, באותה ההתפעלות שיש בה פשטות ותמימות במידה גדולה כל כך".
כתב אליעזר שטיינמן: "זה היה מין חוני המעגל שהקיץ מתרדמת הדורות. וראה בבת-אחת עולם הדור-נאה, שנעלם כביכול מעיני דורות רבים אחוזי-שינה. והריהו נותן קולו בשיר להקיץ נרדמים, להעביר גולים מעמק הרפאים אל חמדת נופים... ההרים קוראים אלינו; העמקים רומזים לנו; הנחלים והמעיינות אומרים באזנינו שירה. העולם כולו מלא שירה ורינה... שום יהודי לא היטיב כמאנה עם העולם. האופטימיות שלו הייתה ללא גבול, ללא תנאי, ללא רבב ואף ללא שום כוונת מכוון. מעין ביטוי חי לנהורא מעליא, לשמחת הלב, לביטחון-אמת".
במאמר על חכמת השיר והמליצה מאנה כותב:
כתב אליעזר שטיינמן: "לא זו בלבד שאין העולם נגלה לו משום צד בחינת גולם, אין הוא נראה לו משום בחינה גם בחזקת דומם, משל אין הוא עשוי רגבים אלא ארגמן. לעולם אין אנו שומעים מפיו, אף הוא אינו שומע מפי ההוויה, קול בכוח, אלא קול ברוך, קול בהוד, קול ביקוד, קול בלהט הנפש - וכלל כולם קול דממה דקה... מאנה הוא מין פרח המחונן בשכל רם; ציפור מהגה זמירות, אף הוגה דעות; אדם הצופה ומביט על עולמנו באספקלריה של מלאך. הוא מדבר לכאורה בלשוננו: חיים, אהבה, ידידות. אבל יש למלים אלו בשפתו פירוש משלו, פירוש זך ומזוקק".
הידידות ביצירת מאנה
שיריו, מאמריו, ובמיוחד מכתביו, הם מעין וידוי-נפש בו מאנה שופך את נפשו ללא כחל וללא שרק בשיח אוהב לפני ידידיו. ואמנם לידידות, במובנה הנעלה והכללי ביותר, מקום מרכזי ביצירת מאנה. בשיר "נסיעה אל אבותי" הוא כותב: "האח! לבי רועש, דמי רותח! / אל הורי, אל הורי אקרב לרגעים! / כל רגשי אהבה בי החליפו כח: / אל הורי, אל הורי הנכם נישאים!". בשיר "אהבה ואחוה": "רק אתה אח יקר תרגיש שמחתי / רק אתה תתור כל חדרי ליבתי / כי לבבך כלבבי אהבה ידע / וכנפשי נפשך אהבה נמלאה". בשיר "על הרי וילנא": "חושי נפשי למעונך בשאון קרת / וקחי קסת סופרים, עט גם גיליון! / שפכי רגשותיך, נפש נערכת / אל אוהביך שלחי מיטב הגיון". בשיר על המנגן הזקן המסכן: "הוי, זקן נפלא, נא עמך אלכה! / אני אשיר שירי יוצאים מקרב / אתה תך בנבל בוקר וערב / כי אחים נחנו כמוני כמוך!".
כך כתב במאמרו "הגיון על הבדידות" על אהבה שאינה תלויה בדבר:
בעל לב רגש לא ימצא לו מנחם בישימון. חיי הנפש הם האהבה, התשוקה והתקוה, הנמצאים רק בין בני האדם. אשרי הגבר אשר מצא לו אוהב נאמן בדרכי החיים. אוהבו ימתיק לו מרורות המקרים, הם ילכו שלובי זרוע ויגיעו למטרתם. בנאומים נעימים יאמץ כוחותיו אשר אפסו מעצר רעה ויגון, ובמתק חכו יעורר בקרבו התשוקה לחיות, גם התקוה לקוות על ימים יוצרו... האהבה בת אל חי, היא נשמת האדם בתבל; היא הציר אשר עליו יסב כל מפעליו ומעשיו, רגשותיו, מחשבותיו וכל כחות נפשו; היא תעודדהו עת עמודי גוו ירופפו, תאַמצהו, תחזקהו ללחום נגד פגעי הזמן לחתור להגיע למטרתו; היא תעיר בקרבו תקותו, תעיר מיתרי כנורו השבור, כנור נחמתו השבור לרסיסים מתגרת הזמן. קול נעים יהמה באוזניו, שפך רגשות עדינות, רכות וענוגות; קול נחמד מתהלך ברוח הגיון ואזנו שומעת; קול משתפך מתוגה נעימה לצלצלי קול תרועה, קול הולך וחזק מדממה דקה לקול תרועת הידד! נפש האדם תצא למרחב יה, דמי עורקיו ירוצו בחפזון, וכמקיץ מתרדמה עמוקה כן יראה אור.
הסביר אליעזר שטיינמן: "אין מאנה מתכוון לידידות באשר היא-היא, אלא באשר היא וגם הוא, באשר היא כל-בה. היא לו משא נפש, שורש כל הגיגיו, שמן משחת הקודש לחיי העולם הזה... כל פסוק בקולמוסו על הנושא הזה מצווה ואומר: הקורא, עמוד, הקשב, כאן סח אני לפניך על דבר העומד ברומו של עולם". מאנה סיכם זאת נהדר בשירו "על תמונתי לידידי":
הפרוזה של מאנה
אם שירה סימן-היכר לנעורים ופרוזה חותם הבגרות, הרי שכשם ששירתו של מאנה מפליאה ברעננותה, כן הפרוזה שלו מפתיעה בטעם זקנים שבה. ואם בשיריו, התוכן עיקר ויש פחות תשומת-לב לענייני צורה, הרי שהפרוזה שלו, המאחדת שירה צרופה עם ביקורת מעמיקה וחריפה, שלמה בתוכנה ובצורתה ובסגנונה. קטעי פרוזה רבים של מאנה, בין במאמריו בין במכתביו, הם קטעי פיוט נפלאים, בהם הצליח להשתחרר מכבלי משקל וחרוז, ולפרוש כנפיים מעלה. ממאמריו במיוחד ראויים לציון מאמרו "על חכמת השיר והמליצה", שלמרות היותו תרגום, רוחו וסגנונו של המשורר מפעמים בו; והמאמר "הגיון על הבדידות", פרק שירה מזהיר ומסה מחקרית חודרת, סיכום תמציתי של השקפתו. מכתביו, בהם מאנה מעודד את נפשו ואת ידידיו, הם פרק שירה בפני עצמו.
אדולפו לופס מטאוס
אדולפו לופס מטאוס (בספרדית: Adolfo López Mateos, [נהגה: aˈðolfo ˈlopez maˈteos]; 26 במאי 1910 – 22 בספטמבר 1969) היה נשיא מקסיקו ה-48. מטאוס היה פוליטיקאי מקסיקני חבר המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), וכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1958–1964. הוא היה הנשיא הראשון שהשתייך למחנה השמאל מאז נשיאותו של לאסרו קארדנאס, כנשיא היה אחראי להלאמת חברות החשמל במדינה, וקידם הקמת מוסדות תרבות ומוזיאונים כמו המוזיאון הלאומי לאנתרופולוגיה במקסיקו סיטי.
ביוגרפיה
אדולפו לופס מטאוס נולד בסיודד לופס מטאוס, מדינת מקסיקו, מקסיקו, בשנת 1910, להורים לא נשואים. אדולפו לופס מטאוס היה בנה הטבעי של אלנה מטאוס ולפי כמה מסמכים של גונסאלו דה מורגה מספרד. במהלך ילדותו, הוא ואחותו אספרנסה אימצו את שם המשפחה לופס, שהיה זה של בעלה המנוח של אמם, מריאנו גררדו לופס, שנפטר בשנת 1904.
הוא למד בבית הספר הלילי של המכון ללימודי משפטים מטעמה של האוניברסיטה הלאומית במקסיקו סיטי, שם פגש את הפוליטיקאי חוסה וסקונסלוס. לופס מטאוס סיים את לימודי המשפטים ובהמשך היה לסאנטור בסנאט הפדרלי (הבית העליון של הקונגרס) בין השנים 1946–1952. בתקופת כהונתו של אדולפו רואיס קורטינס בתור נשיא מקסיקו, לופס מטאוס היה שר העבודה והרווחה הציבורית (1952-1957) ותרם בחקיקות ובתשתיות על הגנת העובדים.
הנשיא רואיס קורטינס קבע את לופס מטאוס להיות ליורשו בנשיאות והמועמד למשרה מטעם המפלגה המוסדית המהפכנית. לופס מטאוס כיהן בתפקיד נשיא הרפובליקה המקסיקנית מ-1 בדצמבר 1958 עד 30 בנובמבר 1964. ממשלתו העניקה דגש על הקידום של הרפורמות החברתיות, הפוליטיות והכלכליים שהחלו עוד קודם לכן בממשלות רואיס קורטינס ומיגל אלמאן ולדס. בהיותו נשיא התנגד לופס מטאוס להתגורר במושב הנשיאות במקסיקו סיטי והמשיך כל אותה העת שבה כיהן כנשיא מקסיקו להתגורר בביתו הפרטי.
בתקופת נשיאותו של לופס מטאוס ניתנה תנופה עבור פעילות ציבורית ועבור מדיניות חוץ, אשר כללה את כניסתה של מקסיקו לאיגוד הסחר החופשי של אמריקה הלטינית. מארצות הברית, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהתמודד עם התסיסה המונעת על ידי המהפכה הקובנית, השיק את "הברית לקידמה", שמטרתה למנוע התקוממויות קומוניסטיות ברחבי אמריקה הלטינית באמצעות רפורמות פוליטיות וחברתיות.
מקסיקו בהנהגת לופס מטאוס שימרה את תמיכתה בקובה הקומוניסטית לאחר המהפכה הקובנית, למרות הלחץ של ארצות הברית. לופס מטאוס כמו כן קידם פתרון סכסוך על גבול ארצות הברית–מקסיקו שנגע לפיתול של נהר הריו גראנדה. לקראת סיום כהונתו קבע אדולפו לופס מטאוס את גוסטבו דיאס אורדס לרשת אותו בנשיאות בתור מועמד המפלגה המוסדית המהפכנית לנשיאות מקסיקו.
בעניינים חברתיים נעצרו התפרצויות של קדחת צהובה ואבעבועות שחורות; חיסון הפוליו הופק והחל להינתן עבור תינוקות וכן הצטמצמו התפרצויות של מחלת פינטו, שחפת ומחלות נוספות הנישאות במים. המכון המקסיקני לביטוח לאומי, IMSS, הרחיב את כיסויו והמרפאות שלו הוקמו ברחבי השטח הלאומי; באופן דומה, עם הקמת המכון לביטוח לאומי ושירותים לעובדי המדינה, ISSSTE, שופרו תנאי החיים של הבירוקרטיה הפדרלית. 48,121 בתים נבנו, בהם 10,000 ביחידת סן חואן דה אראגון ו-11,916 דירות במתחם נונאלקו-טלטולולקו.
לופס מטאוס התחתן ב-7 באוקטובר 1937 עם אווה סאמאנו, איתה נולדה לו בת, אווה לאונור. לאחר שהזוג התרגש לופס התחתן עם אנג'לינה גוטיירז סדורני, מורה במקצועה. מנישואיו השניים היה לופס מטאוס אב לאדולפו הבן ואנג'לינה הבת. אדולפו לופס מטאוס נפטר במקסיקו סיטי ב-22 בספטמבר 1969.
Beggin'
הוא סינגל שבוצע על ידי להקת ארבע העונות ויצא לאור בשנת 1967. השיר זכה להצלחה בשנת 2008 לאחר שזכה לגרסת כיסוי על ידי הצמד הנורווגי מאדקון.
הגרסה המקורית
מאז שנת 1965, הזמר-היוצר בוב גאודיו, חבר להקת ארבע העונות לא כתב אף שיר ללהקה, אף שעד אז כתב או היה שותף לכתיבת כמעט כל להיט של ההרכב.
הסינגל היה השני מתוך האלבום שהוציאה הלהקה. הוא הביא לחזרתו של לזירת הזמר היוצר בהרכב.
השיר דורג במקום ה-26 במצעד בילבורד הוט 100.
השיר נכלל במערכה השנייה של המחזמר בברודוויי אודות ארבע העונות Jersey Boys. הוא הושמע כחלק מפרסומת של אדידס לרגל 60 שנות פעילות.
רמיקס של פילוסקי
בשנת 2007 הוציא הדי ג'יי הצרפתי פילוסקי גרסת רמיקס לשיר. הגרסה דורגה במקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי. גרסתו של פילוסקי אינה מכילה נגינה או שירה נוספת, אלא רמיקס פשוט על ההקלה המקורית.
גרסת מאדקון
בשנת 2007, אותה שנה בה הוציא פילוסקי גרסה משלו, הוציא הרכב ההיפ הופ הנורווגי מאקדון גרסה לשיר עם מילים שונות במעט עם קטעי ראפ. גרסה זו הצליחה בנורווגיה ובאירופה. בארצם זכה השיר בפרס "להיט השנה". בצרפת ובהולנד דורג השיר במקום הראשון במצעדים. בבריטניה הגיע השיר למקום החמישי, בעוד בגרמניה הוא הגיע למקום השביעי.
גרסת מונסקין
להקת הרוק האיטלקית מונסקין הקליטה גרסת כיסוי לשיר בשנת 2017, לאחר שביצעה אותו ב-The X Factor איטליה, וכללה אותו במיני-אלבום שלה, Chosen. אף על פי שלא יצא כסינגל, הגיע בשיאו למקום ה-39 במצעד הסינגלים האיטלקי ובשנת 2018 קיבל את תואר הזהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי. בעקבות זכיית הלהקה באירוויזיון 2021, השיר, לצד שירים נוספים של הלהקה, החל להופיע במצעדי המוזיקה ברחבי אירופה. השיר הגיע למקום הראשון במצעדים של אוסטריה, צ'כיה, גרמניה ושווייץ, לחמישייה הפותחת בפינלנד, יוון, אירלנד, ליטא, הולנד, ניו זילנד, נורווגיה, סלובקיה ושוודיה ולעשירייה הפותחת באוסטרליה, הונגריה, פורוטוגל ובריטניה. השיר אף הגיע ל-20 הראשונים במצעד הבילבורד גלובל 200 ולמקום הראשון במצעד הספוטיפיי העולמי. השיר נהפך לשיר השישי עם מספר האזנות הגבוה ביותר ביממה אחת לשנת 2021, עם 8 מיליון האזנות בשירות הזרמת המדיה ספוטיפיי.
שימושים במדיה
בשנת 2009 רמיקסים רבים בסגנון הרמיקס של פילוסקי הופיעו בפרסומות של אדידס לרגל 60 שנות פעילות החברה. בפרסומות השתפו ידוענים בהווה ובעבר כגון דייוויד בקהאם, מיסי אליוט, קייטי פרי, דה טינג טינגס, קווין גארנט, ג'יזי, אסטל ועוד.
בשנת 2009/2010 שימש השיר כרקע לשיורי ה-BBC בסיקוריו את אליפות הפורמולה 1. בנוסף הושמע בסצנה בסרט "לזרום עם זה", ובסרט "סטפ אפ 3D".
ספארק
ספארק (באנגלית: Spark) היא מילה שמשמעותה "ניצוץ". {{פירושונים|
ראו גם
}}
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (בשוודית: Trollkarlens hatt) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת הפינית טובה ינסון ופורסם לראשונה בשנת 1948 על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab". זהו הספר השלישי בסדרת ספרי המומינים. הספר תורגם לעברית לראשונה מהתרגום האנגלי, על ידי אוריאל אופק בשנת 1958 בשם "משפחת החיות המוזרות", ובשנית על ידי דנה כספי מהמקור השוודי בשנת 2010 בהוצאת כתר.
עלילת הספר
בעודם מטיילים על פסגת הר, מומינטרול, סניף וסנופקין מגלים מגבעת בעלת כוחות קסם שאבדה למכשף מסתורי. החבורה בתחילה אינה מודעת לכוחות רבי העוצמה של המגבעת, אך במהרה מגלים כי כל דבר שמושלך לתוך הכובע עובר טרנספורמציה. לדוגמה, קליפת ביצה אשר הושלכה אל תוך המגבעת הופכת לחמישה עננים עליהם החבורה רוכבת. למחרת העננים נעלמים ואיש אינו יודע מהיכן הם הגיעו. בהמשך מומינטרול מסתתר בתוך הכובע במהלך משחק מחבואים ובאופן זמני הופך ליצור משונה כאשר אף אחד מחבריו איננו מזהה אותו.
לאחר שהחבורה מגלה כי למגבעת כוחות קסם הם משתמשים בה כדי לבצע מספר טרנספורמציות. לאחר שמומינאמא ומומינאבא מגלים אודות כוחות הקסם של המגבעת הם מחליטים להיפטר ממנה וזורקים אותה לנהר. במהלך הלילה מומינטרול וסנופקין מאתרים בחשאי את המגבעת ומסתירים אותה במערה.
בהמשך משפחת המומינים שטה בסירה לאי קרוב על מנת לערוך שם פיקניק, אך נתקעים עליו בזמן סערה, ונתקלים בשמנטפים. בית המומינים הופך לג'ונגל לאחר שמומינאמא בטעות השליכה מספר ורדים אל תוך המגבעת. במהלך הלילה הג'ונגל נובל והצמחים המתים משמשים את משפחת מומין להסקה.
בהמשך טינגומי ובוב מגיעים לביקור בבית המומינים כאשר הם אוחזים במזוודה גדולה ובה אבן אודם אותה הם גנבו מהגרוק, שמגיעה לבית המומינים להחזירה, אך מסכימה לבסוף לקבל דבר אחר עבורה. בהמשך, בעת שמשפחת המומינים עורכת מסיבה מופיע המכשף, אשר דורש כי טינגומי ובוב יעבירו לרשותו את אבן האודם. בתמורה לאבן מגשים המכשף עבור כל הנוכחים במסיבה משאלה אחת.
עיבודים
הספר עובד שלוש פעמים לסרטי אנימציה:
מרמיטה אלפינית
מרמיטה אלפינית (שם מדעי: Marmota marmota) היא מין של מרמיטה המצויה במרכז ובדרום אירופה. היא חיה בגבהים של כ-800 עד 3,200 מטרים מעל גובה פני הים, וניתן למצוא אותה בהרי האלפים, הקרפטים, הטאטרה והפירנאים, וגם בחלק הצפוני של האפנינים. המרמיטה האלפינית מותאמת לחיים באקלים קר, והיא יכולה לשרוד במקומות בעלי צמחייה מועטה. המרמיטות הן חופרות מצוינות, ויכולות לחדור לקרקע שקשה מאוד לחפור בה, אפילו בעזרת מכוש. הן ישנות במחילות תת-קרקעיות, שבדרך כלל משתמשים בהן כמה וכמה דורות של אותה משפחה. המחילות מורכבות מכ-8 עד 10 מסדרונות, שמובילים ל"חדר" מרכזי. החדר משמש כמעונה של המשפחה בעת שנת החורף, שיכולה להימשך כתשעה חודשים, בעוד מחילות חסרות-מוצא משמשות כ"שירותים".
תיאור
אורכה של מרמיטה בוגרת הוא כ-42 עד 54 ס"מ ללא הזנב, שאורכו כ-13 עד 16 ס"מ. צבע הפרווה של המרמיטה נע מצהוב-חום לאדום ולאפור כהה. משקלן של המרמיטות משתנה כתלות עונה: הוא גבוה יחסית בסתיו, כ-5.5 עד 8 ק"ג, בתקופה זו המרמיטות אוכלות כמויות גדולות של מזון על מנת לעבור בהצלחה את שנת החורף וכ-2.8 עד 3.3 ק"ג באביב.
רבייה
עונת הרבייה היא בתחילת האביב; זאת על מנת שגורי המרמיטות יצברו כמות גדולה ככל האפשר של שומן, שיאפשר להם לעבור את החורף בשלום. הנקבה הדומיננטית מפחיתה את מספר הצאצאים של הזכר שלה מנקבות אחרות על ידי כך שהיא רבה איתן בזמן שהן בהיריון, וכך גורמת ללחץ שהורג את הוולדות. ההיריון נמשך כ-33 עד 34 ימים, ובכל שגר נולדים עד שבעה צאצאים, למרות שבדרך כלל נולדים שלושה. הגורים נולדים עיורים, ופרווה כהה צומחת ימים ספורים לאחר הלידה. למשך תקופה של כ-40 ימים הגור תלוי באמו, שמביאה לו אוכל אל המאורה, ולאחר תקופה זו הגור כבר מחפש מזון בעצמו. צבע הפרווה האופייני למרמיטות בוגרות מופיע בסוף הקיץ, והגור מגיע לגודל המלא ולבגרותו המינית בגיל שנתיים.
שנת חורף
לקראת סוף הקיץ, המרמיטות מרפדות את המחילות שלהן; הריפוד יהווה מצע, שעליו הן יוכלו לישון את שנת החורף שלהן. המאורה נחסמת על ידי אדמה וצואתן של המרמיטות. בבוא החורף (לעיתים גם באוקטובר) המרמיטות מצטופפות ביחד ומתחילות את שנת החורף שלהן. במהלכה, קצב פעימות הלב של המרמיטות צונח דרסטית ל-5 פעימות בדקה, טמפרטורת הגוף שלהן יורדת לטמפרטורת הסביבה שבה הן ישנות, וקצב הנשימות שלהן יורד ל-1 עד 3 נשימות בדקה. תהליכים אלה מורידים את כמות השומן שהמרמיטה צורכת, ומאפשרים לה לעבור את כל החורף בשינה בלי צורך לאכול; למרות זאת, ישנן מרמיטות (בעיקר צעירות) שמתות מרעב בעת שנת החורף.
ישראל (לוליק) קמחי
ישראל (לוליק) קמחי (נולד ב-1938) הוא מתכנן ערים, לשעבר מנהל אגף התכנון בעיריית ירושלים וחוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות. בשנת 2010 זכה באות "יקיר ירושלים" ובשנת 2023 זכה באות "יקיר התכנון" מטעם איגוד המתכננים בישראל.
ביוגרפיה
ישראל קמחי (לשעבר: ישראל אריה מילהלטר) נולד בשכונת כרם אברהם בירושלים. אביו עבד בסוכנות היהודית ואימו הייתה מורה לפסנתר.
בעל תואר ראשון בגאוגרפיה והיסטוריה כללית ותואר שני בגאוגרפיה ותכנון עירוני, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1974–1986 עמד בראש האגף למדיניות תכנון בעיריית ירושלים ועבד תחת טדי קולק. בהנהלתו נקבעה דמותה של ירושלים המורחבת, הכוללת שכונות "חיצוניות", שימור מתחמים ומבנים, בניית מבני תרבות ועוד. תוכניות האב הרבות שהכין קיבלו תוקף סטטוטורי ואומצו כתוכניות הקובעות את עקרונות הפיתוח העירוני.
בין השנים 1965-2015 שימש מרצה בחוג לגאוגרפיה ובמכון ללימודים עירוניים ואזוריים באוניברסיטה העברית.
החל משנת 1983 שימש חוקר בכיר ומרכז מחקרי ירושלים במכון ירושלים למחקרי מדיניות, ובמסגרת עבודתו כתב וערך עשרות מאמרים, ספרים ופרסומים מחקריים על פיתוחה ועתידה של ירושלים ועל שימור נכסי המורשת בעיר.
ב-1986 החל לשמש יועץ עצמאי בנושאי תכנון עירוני ואזורי, ובעבודת המחקר הניח את היסודות לשימור נכסי המורשת הבנויה בירושלים. בעקבות מחקריו נבחר ליושב ראש המועצה לשימור אתרים בירושלים.
לאורך השנים עמד בראש צוות התכנון של תוכנית המתאר המחוזית למחוז ירושלים (תמ"מ 1/30), והשתתף בצווי תכנון רבים נוספים, ובהם – צוות התכנון לעיר העתיקה, צוות התכנון למערכת החינוך במזרח ירושלים, צוות התכנון לספריות הציבורית בישראל וצוות התכנון לאגן נחל קדרון. כמו כן, שימש יועץ למועצה לביטחון לאומי בעניין גדר הביטחון בירושלים; חבר בצוות החשיבה על הסדרי שלום בירושלים; מייסד תוכנית אב לתרבות לאוכלוסייה החרדית בירושלים ומייסד תוכנית אב למערכת החינוך במזרח ירושלים.
פרסים והוקרה
בשנת 2010 (תש"ע) הוענק לו אות "יקיר ירושלים" מטעם עיריית ירושלים.
בשנת 2023 זכה באות "יקיר התכנון" מטעם איגוד המתכננים בישראל.
כיבוש יפו על ידי צחותי
כיבוש יפו על ידי צחותי הוא סיפור מצרי עתיק שנכתב על גבי פפירוס האריס 500 שהיה חלק מהאוסף של אנתוני צ'ארלס האריס, וכיום מוצג במוזיאון הבריטי שבלונדון. חרף העובדה כי לתחותמס השלישי היה שר צבא בשם צחותי, מרבית האגיפטולוגים סבורים שסיפור זה אינו אלא אגדה שביקשה לפאר את כיבושיו של הפרעה בכנען ובסוריה.
תיאור העלילה
למרות שתחילת הפפירוס חסרה, ניתן להבין מתוך המסופר כי צחותי, אחד משרי צבאו של תחותמס השלישי, צר על יפו לאחר שמושלה מרד בשלטון המצרי. כיוון שלא עלה בידו לכבוש אותה, גמר אומר לתפוס אותה בדרך עורמה. תחילה, בדברי חלקות הצליח לשדל את מושל העיר הנצורה להגיע למשתה שערך לכבודו מחוץ לחומות. לאחר המשתה הכריז צחותי בפני מושל העיר כי הוא עצמו מאס באדונו תחותמס והציע לערוק עם משפחתו ליפו. על מנת להיווכח באמינותו של צחותי, ביקש מושל יפו שזה האחרון ימסור לידיו את שרביט פרעה. לאחר שהביא את השרביט, הפנה צחותי את תשומת לבו של המושל אליו ואז הכה אותו במצחו עם השרביט. מושל יפו נפל והתעלף מעוצמת החבטה וצחותי ציווה שיכבלו את ידיו ורגליו בכבלי ארד. לאחר מכן פקד על 600 מאנשיו לקחת 200 סלים מלאים במתנות ושיגר אותם לעבר העיר. כאשר התקרבו נושאי הסלים לשער העיר הודיע הרַכָּב של מושל יפו, אשר התקדם בראש הטור, לאשתו של המושל כי הצבא המצרי הובס על ידי המורדים, ובתור מחווה החליט צחותי להגיש להם תשורה גדולה. תושבי יפו לא ידעו כי בנוסף למנחות התחבא בכל אחד מ־200 הסלים חייל מצרי, והחליטו להכניס את הסלים דרך שער העיר. זמן קצר אחר כך הגיחו מתוך אותם הסלים 200 החיילים המצרים, הכו ולכדו את כל התושבים אשר סביבם, פתחו את השער ואפשרו ליתר חייליו של צחותי לכבשה ללא התנגדות.
לאחר כיבוש יפו שלח צחותי איגרת לתחותמתס השלישי ובה הודיע:.
הטקטיקה אותה יישם צחותי מזכירה את זאת שתוארה באיליאדה ושיושמה על ידי היוונים בעת כיבוש טרויה, אולם הסיפור המצרי מקדים את היווני בלמעלה מ־200 שנה. אלמנט דומה מופיע גם בעלי באבא וארבעים השודדים מתוך סיפורי אלף לילה ולילה.
נציבות הרייך בלגיה וצפון צרפת
נציבות הרייך בלגיה וצפון צרפת (בגרמנית: Reichskommissariat Belgien-Nordfrankreich) היה שמו הגרמני של הממשל האזרחי הנאצי בבלגיה ובאזורים הצפוניים של צרפת הכבושה, שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לפני נציבות הרייך בבלגיה וצפון צרפת האזור היה תחת כיבוש צבאי נאצי כבר מ-1940 ועד ההחלטה להקים את הנציבות.
השטח עליו שלטה הנציבות שוחרר ברובו על ידי בעלות הברית בספטמבר 1944, בעקבות הפלישה לנורמנדי, כך שאורך חייה של הנציבות הייתה קצרה, לאחר שבעלות הברית שחררו את מרבית האזור שעליו שלטה הנציבות, החליטה גרמניה הנאצית לספח באופן ישיר את השטח (ופוצל לשלושה גאולייטרים), על אף שדה פקטו כבר לא נשלט על ידה.
אליפות וימבלדון 1887
אליפות וימבלדון 1887 הייתה תחרות טניס שנערכה על מגרשי דשא של אצטדיוני הטניס בווימבלדון. התחרות התחילה ב-2 ביולי והסתיימה ב-7 ביולי. תוכנית התחרות כללה תחרויות גברים, תחרויות נשים ותחרות זוגות גברים. בשנים לפני התחרות היו האחים רנשו הטניסאים הבולטים, וזכו בכל התארים לגברים, אך באותה שנה וילאם רנשו לא היה יכול להתחרות בגלל מרפק טניס.
תחרות הגברים
התחרות נערכה בשלב אחד. 16 מתחרים התחרו על התואר והיה ידוע שמנצח התחרות יזכה בתואר אלוף כי ויליאם רנשו לא יכול היה להגן על תוארו.
במשחק הגמר נפגשו ארנסט רנשו והרברט לאופורד (שבשבילו זה היה הגמר הרביעי ברציפות). הרברט לאופורד ניצח במשחק הסיום ב-5 מערכות וזכה באליפות.
תחרות הנשים
בתחרות הנשים השתתפו 6 טניסאיות. הטניסאיות התחרו על הזכות להיפגש במשחק האחרון עם מנצחת אליפות וימבלדון 1886. לוטי דוד הצליחה לנצח בגמר מתמודדות. במשחק עם בלאנש בינגלי היא ניצחה אותה ב-2 מערכות וזכתה בתואר. לוטי דוד הייתה בת 15 בלבד.
תחרות הזוגות
בתחרות הזוגות השתתפו 10 זוגות שהתחרו על התואר (האחים רנשו, זוכי האליפות ב-1886, לא השתתפו). במשחק הגמר הזוג הרברט וילברפורס/פאטריק בוס-לייון ניצחו ב-3 מערכות.
אורי צוויק
אורי צוויק הוא מדען מחשב, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
ביוגרפיה
אורי צוויק הוא בנם של אברהם צוויק, שהיה מנכ"ל רכבת ישראל, ושל חוקרת הספרות יהודית הלוי-צוויק. קיבל תואר ראשון במדעי המחשב מהטכניון, ובשנת 1989 קיבל תואר דוקטור למדעי המחשב מאוניברסיטת תל אביב, על עבודה בהנחייתו של פרופ' נוגה אלון, שכותרתה "Lower Bounds on the Complexity of Boolean Functions". המשיך לשנתיים של פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ווריק באנגליה.
בשנת 1991 הצטרף לסגל בית הספר למדעי המחשב של אוניברסיטת תל אביב. מחקרו עוסק בתורת הגרפים, ובפרט באלגוריתמים בתורת הגרפים.
אלגוריתם קרלוף-צוויק, שאותו הציג, יחד עם האוורד קרלוף, בשנת 1997, קרוי על שמו.
בשנת 2011 הוענק לו פרס רובינס מטעם האיגוד האמריקאי למתמטיקה (MAA).
בשנת 2021 הוענק לו פרס Test-of-Time בכנס STOC, בקטגוריית מאמרים שהשפיעו לאורך כ-20 שנה.
לואיס וולאס
לואיס (לו) וולאס (באנגלית: Lewis 'Lew' Wallace; 10 באפריל 1827 – 15 בפברואר 1905) היה סופר, איש צבא ואיש ציבור אמריקני שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19. את עיקר פרסומו בעולם רכש כמחברו של הספר "בן חור", שנחשב רב-המכר האמריקני הגדול ביותר במאה ה-19. כמו כן היה מפקד במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ומפקד בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקנית. לאחר תום אותה מלחמה, וולאס מילא תפקידים ציבוריים שונים.
שנותיו המוקדמות
לו וולאס נולד בברוקוויל (Brookville) שבאינדיאנה למשפחה מכובדת. בין היתר, אביו דייוויד וולאס, היה בוגר ווסט פוינט, מושל אינדיאנה בשנים 1837–1840, חבר בבית הנבחרים בין השנים 1841–1843 ושופט בשנים 1856–1859. אימו מתה משחפת בהיותו כבן שבע. רק לאחר כמה שנים הוא הצטרף לאביו, שחי באינדיאנפוליס. עם סיום לימודיו בגימנסיה, נכשל בבחינות הכניסה ללימודי משפטים. בשנת 1846, פרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו. הוא גייס פלוגת מתנדבים לצבא ארצות הברית ונבחר, כפי שהיה מקובל אז בקרב מתנדבים לצבא, לתפקיד קצין בגדודו. וולאס השתחרר מהשירות ב-1847 מבלי להשתתף באופן פעיל בקרבות. לאחר המלחמה חזר וואלס לתחום המשפטים, הפעם בהצלחה: הוא הוסמך לעסוק במשפטים בשנת 1849, ונבחר לתובע אזורי ב-1851. וואלס נישא ב-1852, וב-1856 נבחר לסנאט של מדינת אינדיאנה.
פורט הנרי ופורט דונלסון
עם פרוץ המלחמה התמנה וולאס לשליש הראשי במדינתו אינדיאנה, ובכך לסייע לגיוס חיילים עבור הצפון במדינה. לאחר מכן, ב-25 באפריל 1861, קיבל דרגת קולונל ושירת במערב וירג'יניה. בתפקידו זה גילה פעלתנות ויוזמה, וב-3 בספטמבר קודם לדרגת בריגדיר גנרל ולפיקוד על חטיבה. חטיבתו של וולאס, כחלק מכוח בפיקודו של גנרל יוליסס גראנט, השתתפה בכיבוש פורט הנרי (Fort Henry) שבמערב טנסי, בפברואר 1862, כאשר וואלס עצמו יצא בספינה על הטנסי (נהר), לסיור המקדים האחרון שלפני הקרב. בקרב על פורט הנרי, הניצחון המובהק הראשון של כוחות הצפון באותה מלחמה, השתתפה חטיבתו של וולאס בכיבוש פורט היימן (Fort Heiman) שמעברו השני של נהר הטנסי. בשל חשש מבואן של תגבורות דרומיות, נשארה חטיבתו של וואלס בפורט הנרי, בעוד יתר הכוח המשיך לפורט דונלסון (Fort Donelson) שמעט מזרחה משם. ב-14 בחודש קיבל וולאס הוראה לנוע, ואחר כך לארגן אוגדה חדשה. ואכן הוא הצליח לאייש, בחיילים שהגיעו זה מקרוב לאותה זירה, שתי חטיבות מלאות וחטיבה אחת חסרה. עם כוח זה הוא הצטרף לכוחותיו של גרנט הצרים על פורט דונלסון, וסייע בהדיפת התקפת נגד של הדרום. בנקודת זמן מכריעה בקרב, וולאס שלח ביוזמתו, ונגד רוח ההוראות המוקדמות שקיבל, חטיבה מן הכוחות שפיקודו, על מנת לסייע לקטע חזית במצוקה, ואכן בסופו של דבר כוח זה נטל חלק חשוב בהדיפת הדרומיים. בהמשך עמד וואלס בראש מתקפת נגד שבה נכבשו מחדש השטחים שאבדו בהתקפת הדרום. מספר שבועות אחר כך הוא קודם לדרגת מייג'ור ג'נרל, הצעיר ביותר בצבא הצפון בדרגה זו.
שילה
קרב שילה (Shiloh), בסמוך לכנסייה בשם זה הנמצאת בדרום-מערב טנסי, נערך ב-6–7 באפריל 1862. באתר זה הותקפו כוחות הצפון על ידי צבא הדרום, שקיווה להכריעם בטרם יסיימו את ריכוזם במקום. יחידתו של לו וולאס נותרה כעתודה מצפון למחנה צבא הצפון בשילה. עם הופעת כוחות הדרום, הורה גרנט לוולאס לנוע כדי לסייע לכוח בפיקודו של ויליאם שרמן. וולאס נע בנתיב שונה מזה שאליו התכוון גרנט (הוא טען לאחר מכן שהוראותיו של גרנט לא היו ברורות), הגיע לשדה הקרב וגילה ששרמן כבר אינו במקום. כיוון שהקו שבו נערך הקרב זז כבר צפונה, וולאס היה למעשה בעורפם של טורי הדרום המתקרבים. שליח של גרנט הגיע עם הודעה ובה תהיה על מיקומו של וולאס ודרישה ממנו להגיע לקווי ההגנה החדשים של הצפון, ליד נהר הטנסי במזח בשם פיטסבורג לנדינג (Pittsburg Landing). וולאס היה נבוך: הוא חש שיוכל לתקוף את צבא הדרום מהמקום בו היה, ושיוכל להכות אותו בעורפו. אף על פי כן החליט להפנות את כוחו לאחור ולשוב. במקום להורות לכוח להסתובב על עקביו, כך שהמשמר העורפי יוביל ויחידות החלוץ יהפכו ליחידות העורפיות, הורה וולאס לכוח להסתובב במעגל תוך כדי שמירת מבנהו המקורי. וולאס הגיע לפיטסבורג לנדינג בשעה 19:00, לאחר שהלחימה הסתיימה למעשה. בסופו של דבר כוחותיו לא נטלו חלק בקרבות אותו יום, וגרנט לא היה מרוצה מתפקודו. למחרת, הכוח שבפיקודו של וולאס החזיק בקצה הימני של קו הצפון והיה הראשון לתקוף עם התהפך הגלגל.
קריירה צבאית בהמשך המלחמה
הביקורת שספג וולאס הביאה מכאן ואילך לחסימת קידומו ולהרחקתו מתפקידי פיקוד קרביים משמעותיים. למשל, באוגוסט 1862 וולאס הופקד על הגנת סינסינטי שבאוהיו. עם זאת, וואלס הגן עליה בהצלחה, בשנה שלאחריה, בעת פלישת כוח דרומי, בפיקודו של קירבי סמית' (Smith), לקנטקי. אחר כך עמד בראש מאמצים חשאיים של ממשלת ארצות הברית כנגד הנוכחות הצרפתית במקסיקו. בשלב מאוחר יותר של המלחמה וולאס נתמנה למפקד גיס (קורפוס), שעסק בעיקר בתפקידים עורפיים, בזירת המלחמה המזרחית (דרום פנסילבניה, וירג'יניה ומרילנד). פשיטה של כוחות הדרום, בפיקודו של ג'ובל ארלי (Early), שמטרתה הייתה להסיח כוחות צפוניים שאיימו על בירת הדרום, ריצ'מונד, הביאה לכך שכוחו של וואלס היה הכוח הצפוני היחיד שבין הדרומיים לוושינגטון הבירה. ב-9 ביולי 1864, כוחו של וולאס, אשר כלל בעיקר חיילים לא מנוסים ולא מאומנים היטב, ניגף בפני כוחות הדרום. עם זאת, הצליח להשהות את התוקפים לפרק זמן גורלי, שאיפשר לצפון לארגן את הגנת וושינגטון, ולעצור את הפושטים. ב-11 בחודש פיטר גראנט את וולאס, לאחר ששמע על תבוסתו. כשבועיים אחר כך, כשלמד כיצד הישהה וולאס את כוחות הדרום, הוא החזירו לתפקיד, ואף שיבח אותו בזכרונותיו. בכל זאת, שמו הטוב של וולאס, שנפגם בשילה, לא חזר לתיקנו למרות מאמצים שעשה, שכללו אף פנייה לגראנט לסיוע בנושא.
לאחר מלחמת האזרחים
וואלס נטל חלק בבית המשפט הצבאי ששפט את משתתפי הקשר לרצח הנשיא לינקולן ב-1865. אחר כך עמד בראשו של בית המשפט שדן למוות את הנרי וירץ (Wirz), מפקד מחנה השבויים הדרומי אנדרסונוויל, שבו גוועו אלפי שבויים חיילי הצפון. ב-30 בנובמבר הוא התפטר מן הצבא, וחזר לעסוק במשפטים בקרופורסדוויל (Crawfordsville), אינדיאנה. כן החל לעסוק בכתיבה. עם זאת, התקשה לחזור לשגרת החיים האזרחיים. הצעות שקיבל לשירות בצבא המקסיקני, אשר לחם כנגד הנוכחות הצרפתית, לא עלו יפה. הוא שירת כגנרל בצבא המקסיקני רק לזמן קצר, ושקע בחובות בשל כך. בשנת 1873 השלים את הרומן הראשון שלו: "The Fair God", אודות כיבוש מקסיקו בידי הספרדים, וזה זכה להצלחה. בשנות השבעים והשמונים הוא מילא מספר תפקידים פוליטיים. תחילה מונה לחקור את טוהר הבחירות לנשיאות בארצות הברית של 1876, בעקבות חשדות חמורים בנושא, בעיקר בשלוש ממדינות הדרום. לאחר שסיים את עבודתו, נקבע לבסוף כי הנשיא הנבחר יהיה רתרפורד הייז. בעת כהונת הייז, בין 1878 ל-1881, וואלס היה מושל הטריטוריה (כיום מדינה) של ניו מקסיקו. במהלך כהונתו פרצה ב-1878 "מלחמת מחוז לינקולן", סכסוך מסחרי במהותו, שהפך לשרשרת רציחות ורציחות-נגד, קרבות משפטיים וקרבות יריות, שעלו במצטבר בכמה עשרות הרוגים ופצועים. כמושל, הוא הציע חנינה לרבים ממשתתפיה, בין היתר לבילי הנער, אחד מסמלי המערב הפרוע. מסיבות פוליטיות, ההסכם עם "בילי הנער" לא יצא לפועל. במהלך אותה כהונה, ב-1880, כתב את ספרו המפורסם "בן חור". הספר זכה לאינספור מהדורות בשפות רבות והוסרט ארבע פעמים.
בהמשך, בין השנים 1881 ו-1885, הוא שירת כשגריר באימפריה העות'מאנית. במסגרת תפקידו, בנובמבר 1882, ערך ביקור בירושלים. לאחר שחזר לארצות הברית, המשיך בכתיבה.
וולאס הלך לעולמו, כנראה ממחלת הסרטן, ב-1905, בקרופורדסוויל.
קישורים חיצוניים
הספד לוולאס 1905
ארכיון לו וולאס
מוזיאון לו וולאס בקרופורדסוויל
מהלך חייו במוזיאון לו וולאס
פאינה
פָֿאִינָה (בספרדית: Fainá) הוא מאפה פריך ודק מהמטבח הארגנטינאי, עשוי מקמח חומוס המעורב עם מים ושמן זית, נאפה כעיגול ונאכל לרוב על גבי פיצה. כמו פיצה, גם אותו נהוג לחתוך למשולשים.
מקור הפאינה במטבח האיטלקי (מאזור ליגוריה, נאכל גם בסרדיניה ובאלסנדריה). שמו האיטלקי המקורי של המאכל הוא פָֿרִינָטָה (farinata), כלומר "קמחית"; באזור ג'נובה השם הזה מבוטא fainâ ומכאן מקור השם בספרדית הארגנטינאית. השפעת המטבח האיטלקי על הארגנטינאי ניכרת, בשל מוצאם האיטלקי של רבים מהארגנטינאים. המאכל קיים גם באזור ניס בצרפת, שם הוא נקרא "סוקה" (socca). בגיברלטר, שרבים מתושביה מקורם בג'נובה, המאפה נקרא "קלנטיטה" כשהוא אפוי ו"פניסה" כשהוא מטוגן.
נוסחת פריס (שידור)
נוסחת פריס (באנגלית: Friis transmission equation) בהנדסת מערכות תקשורת, משמשת מהנדסי תקשורת לקביעת הספק המתקבל באנטנה (בתנאים אופטימליים) כאשר מאנטנת המקור נובע שידור במרחק מה בהספק ידוע מראש. הנוסחה עוצבה על ידי מהנדס התקשורת האמריקני-דני הארולד פריס בשנת 1945 כשעבד במעבדות בל.
הצורה הבסיסית של הנוסחה
בצורתה הפשוטה ביותר, נוסחת פריס היא כדלהלן:
כאשר G_t ו G_r הם הגברי האנטנות (בהנחת איזוטרופיות), אורך הגל הוא \lambda ו  R הוא המרחק בין שתי האנטנות.
בהנדסת מערכות רדיו נהוג לחשב באמצעות הנוסחה את הניחות בערוץ, כלומר דווקא את ההפרש ב-dB בין הספק השידור לבין הספק הקליטה; על כן, לרוב משתמשים מהנדסי רדיו בנוסחה השקולה:
שבה הקבוע 32.442 מתקבל כתוצאה מציון המרחק בקילומטרים, והתדירות במגה-הרץ.
הצורות הפשוטה הזו באה לידי ביטוי כאשר התנאים האידיאלים הבאים מתקיימים:
שינויים בנוסחה הבסיסית
האפקט של חוסר תיאום העכבות, חוסר כוונון האנטנות והקיטוב וספיגה של הספק יכולים להיכלל על ידי הוספת איבר נוסף לנוסחה; לדוגמה:
כאשר \alpha הוא מקדם הספיגה.
סוזן תמים
סוזן תמים (בערבית: سوزان تميم; 23 בספטמבר 1977 - 28 ביולי 2008) הייתה זמרת ושחקנית לבנונית שיעית. חייה היו רצופים שערוריות מתוקשרות, וביולי 2008 נמצאה מתה בדירתה שבדובאי. משטרת דובאי מסרה כי מדובר ברצח.
ביוגרפיה
סוזן תמים נולדה בשם סוזן עבד אלסתאר תמים (בערבית: سوزان عبد الستار تميم) בביירות למשפחה מוסלמית שיעית, ולה אח אחד. תמים למדה רוקחות אך לא סיימה את התואר. את קריירת הזמר החלה בשנת 1996 עם השתתפותה בתוכנית המציאות "סטודיו אל-פאן", תוכנית לגילוי כישרונות, מהנצפות ביותר באותה התקופה. תמים זכתה בתוכנית ובעקבות זאת נהנתה מפרסום רב בלבנון. באותה התקופה ביצעה תמים שירים ערביים קלאסיים וטרב. בשנים מאוחרות יותר התמקדה בעיקר במוזיקת פופ.
תמים הוציאה אלבום אחד, "סאכּן גלבי", בשנת 2002. אלבום זה הצליח ביותר ומספר שירים מאלבום זה היו ללהיטים בעולם הערבי, והיא הוחתמה בחברת התקליטים רותאנה, חברת התקליטים הידועה והמובילה בעולם הערבי. באותה התקופה, תמים אף עסקה מעט בדוגמנות. בשנים שלאחר צאת אלבומה הראשון היא עבדה על חומרים לאלבומה השני. הסינגל הראשון מהאלבום העתידי יצא בשנת 2006 והוקדש לזכרו של רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, שנרצח בשנת 2005. שיר זה היה השיר האחרון שתמים הקליטה לפני מותה.
נוסף על הצלחתה המוזיקלית, זכתה תמים לפרסום גם בעקבות פרשיות אהבים מתוקשרות. כך, למשל, ידועה פרשת "הנישואים הכפולים". תמים נישאה לבעלה השני טרם הסתיימו הליכי הגירושים מבעלה הראשון וכך נוצר מצב בו הייתה נשואה לשני גברים בו-זמנית. מערכת היחסים עם בעלה השני, המפיק הלבנוני עאדל מתוק, אשר היה גם אמרגנה, כשלה גם היא והסתיימה בגירושים ותביעה משפטית מצד הבעל, אשר גרמה, בין היתר, להפסקת צילומי הקליפ של הזמרת. לאחר גירושיה השניים עזבה תמים את לבנון. היא התגוררה זמן מה בצרפת ולאחר מכן עברה לקהיר, שם השתתפה במספר סרטים מצריים שלא נחלו הצלחה.
מותה
בשנותיה האחרונות החלה תמים להתרחק מעולם הבידור ומאורח החיים הבוהמי. היא המעיטה בהופעות, חדלה מראיונות והופעות תקשורתיות ואף הסתגרה בביתה שבאיי התמרים, בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות. ב-28 ביולי 2008 נמצאה תמים בדירתה כשהיא ללא רוח חיים. אף שנפוצו שמועות כי מצבה הנפשי של הזמרת ירוד והיא ככל הנראה שקעה בדיכאון, משטרת דובאי העריכה כי לא מדובר בהתאבדות אלא דווקא ברצח, היות שעל גופתה נמצאו סימני אלימות. הערכה זו אומתה כאשר משטרת דובאי עצרה אזרח עיראקי בחשד לרצח. מותה של הזמרת עורר סערה בעולם הערבי וסוקר בהרחבה בכלי התקשורת הערביים ואף בתקשורת העולמית. הנושא זכה לדיון גם בפורומים ואתרים ערביים באינטרנט.
מעריצים רבים האשימו ברצח הזמרת את בעלה לשעבר, אשר לטענתם "מירר את חייה" מאז גירושיהם, אך ב-2 בספטמבר 2008 הודיע התובע הכללי של מצרים על העמדתו לדין של איש העסקים המצרי השאם טלעת מוסטפא, בחשד למעורבות ברצח. לטענת הרשויות במצרים, מוסטפא, אשר ניהל קשר עם תמים, שכר את שירותיו של שוטר מצרי בדימוס והורה לו לרצוח את תמים, לאחר שזו ניתקה את הקשר עמו. ב-21 במאי 2009 הורשעו השניים ברצח ונגזר עליהם עונש מוות. ביוני 2017, נשיא מצרים א-סיסי, חנן את מוסטפא.
בשנת 2017 הבמאי ומפיק שוודי טאריק צאלח צילם סרט בהשערת הפרשה של סוזן תמים.
ואג פפיאן
ואג פפיאן (בארמנית: Վահագն Պապյան; נולד ב-5 ביוני 1956 בירוואן, ארמניה) הוא פסנתרן, מנצח ומורה ישראלי ממוצא ארמני.
ביוגרפיה
פפיאן הפך לפסנתרן מקצועי בשנת 1979 לאחר שזכה בתחרות הבינלאומית viana da mott בליסבון. מיד לאחר מכן הוזמן להופיע בכל אולמות הקונצרטים הגדולים בברית המועצות לשעבר, כולל רסיטלים בסנקט פטרסבורג ומוסקבה.
ואג פפיאן הוא בוגר הקונסרבטוריון של מוסקבה, שם למד תחת הדרכתו של הפרופסור הנודע מיכאל ווסקרסנסקי.
מאסטרו פפיאן החל בשנת 1982 את לימודי הניצוח בקונסרבטוריון של סנקט פטרסבורג. הפך לחלק מקבוצה אליטיסטית שלמדה עם פרופסור איליה מוסן האגדי. ב-1984 הזמין ואלרי גרגייב את פפיאן לתפקיד מנצח זוטר של התזמורת הפילהרמונית של ארמניה. שלוש שנים לאחר מכן הפך פפיאן למנצח ראשי ומנהל אמנותי של התזמורת. בתפקיד זה ניצח על יותר ממאתיים הופעות במגוון קומפוזיציות וסגנונות כולל מוזיקה מודרנית רוסית ומערבית.
הופעות האורח שלו כללו ניצוח על תזמורות ידועות כאשר המשיך באותו זמן להופיע כפסנתרן. כמו כן, פפיאן שיתף פעולה עם האופרה הלאומית של ארמניה מ-1988 עד 1990, שנת עלייתו לישראל. פפיאן ניצח על התזמורת הקאמרית האנגלית במרכז האמנויות ברביקן שבלונדון, התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן, מוסקבה, בלגרד, טרונדהיים, וב-2001 בפסטיבל אנסקו, את מקהלת הנערים של וינה. לאחרונה הופיע עם התזמורת הסימפונית של טקסס, התזמורת הסימפונית של מאלמה, ופסטיבל בקוראה לפני קהל של ארבעת אלפים צופים.
בישראל הופיע לראשונה בשנת 2005 עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בעונה 2005/2006 החל פפיאן בשיתוף פעולה עם תיאטרון מריאינסקי בסנקט פטרסבורג.
מאז 1990 מלמד ואג פפיאן ניצוח ופסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב ומנחה כיתות אמן בפסטיבל מוזיקה באיטליה, ובאוניברסיטאות בספרד ובארצות הברית.
משנת 2006 ועד היום משמש מאסטרו ואג פפיאן בתפקיד המנהל המוזיקלי של תזמורת האופרה הקאמרית באשדוד.
חיים אישיים
מתגורר ביפו. מאז עלייתו לישראל נולדה לו עוד בת.סוזנה, שחקנית
ב-16 באפריל 2008 נהרג בנו, סמל בחטיבת גבעתי, בקרב בגבול רצועת עזה, לאחר שחזר מארמניה לישראל כדי לשרת בצבא.
סוזן תמים
דיסקוגרפיה
2002 – סאכּן גלבי (בערבית: ساكن قلبي, תעתיק מדויק: סאכּן קלבי)
Stay (שיר של בלאקפינק)
Stay (בעברית: תישאר/י) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת בנות הקיי-פופ הדרום קוריאנית בלאקפינק, מתוך הסינגל אלבום השני שלה, Square Two. השיר יצא לאור ב-31 באוקטובר 2016, על ידי חברת התקליטים YG אנטרטיינמנט, כסינגל השני מתוך הסינגל אלבום.
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד שירי העולם הדיגיטליים.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי טדי פארק וסאו וון-ג'ין והופק על ידי טדי פארק גם כן. פארק עבר עם בלאקפינק על להיטיה הגדולים ביותר, כדוגמת "Ddu-Du Ddu-Du" שיצא בשנת 2018, "Kill This Love" שיצא בשנת 2019, ו-"How You Like That" שיצא בשנת 2020.
בסמוך לצאתו, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, תוך שהצליח לצבור שם למעלה מ-73 מיליון השמעות.
וידאו קליפ
נכון ליוני 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-200 מיליון צפיות.
לטענת גרייס
הספר מספר גרסה בדיונית למקרה אמיתי – הרצח של תומאס קינאר ומנהלת משק הבית שלו, ננסי מונטגומרי ב-1843, בקנדה. שני משרתים של קינאר, גרייס מרקס וג'יימס מק'דרמוט, הורשעו בפשע. מק'דרמוט נתלה, ומרקס נידונה למאסר עולם.
אטווד בונה סביב העובדות הבסיסיות של המקרה נרטיב בדיוני שכולל רופא המתמחה בפסיכולוגיה (alienist, כפי שנקרא אז), סיימון ג'ורדן, אשר חוקר את המקרה. לכאורה, הוא מבצע מחקר לגבי התנהגות פלילית, אך בפועל, תוך כדי שיחותיו עם גרייס, הוא לאט-לאט נהיה מעורב בסיפור באופן אישי. הוא מתקשה ליישב את התפיסה שלו לגבי גרייס כאישה תמימה ונעימת הליכות, עם הרצח הכפול בעוונו הורשעה. הוא מתחיל לפתח פנטזיות מיניות עליה.
אטווד נתקלה לראשונה בסיפורה של גרייס מרקס בכתביה של סוזנה מודי, סופרת קנדית בת המאה ה-19 שכתבה על חיי המתיישבים. היא פרסמה את  The Journals of Susanna Moodie בשנת 1970, מחזור שירים המבוססים על כתבים אלה. הספר הפך לקלסיקה של הספרות הקנדית. לאחר מכן, ב-1974, אטווד כתבה עבור רשת CBC את סרט הטלוויזיה The Servant Girl על גרייס מרקס, גם בהתבסס על דיווחיה של מודי. אך כשכתבה את "לטענת גרייס", אמרה אטווד שהיא שינתה את אופן הטיפול בדמות ובסיפור, מכיוון שגילתה שחלקים גדולים מדיווחיה של מודי היו פרי דמיונה, בניסיון לעורר עניין "צהוב" בסיפור. בתהליך כתיבת "לטענת גרייס", אטווד עשתה מחקר מדוקדק, ובכל מקום שיכלה, נצמדה לעובדות הידועות של המקרה, כולל ציטוטים מעיתונים.
הספר תורגם לעברית על ידי יונתן פרידמן ויצא לאור ב-1998 בהוצאת כנרת.
תקציר העלילה
ד"ר ג'ורדן מנסה לגרום לגרייס לדבר על החלומות שלה ועל הזיכרונות שלה מיום הרצח ומהמוסד, אבל היא מתחמקת, אז הוא מבקש ממנה להתחיל בהתחלה, והיא מתחילה לספר לו את סיפור חייה. גרייס מספרת על ילדות מוקדמת באירלנד, שם אביה היה שיכור ואלים לעיתים תכופות, ואמה הייתה בהריון לעיתים תכופות, וגרייס טיפלה בילדים הצעירים יותר. היא מספרת לרופא על התנאים המזוהמים והצפופים בספינה בדרך לקנדה, ועל מותה של האם. כיצד בקנדה אביה המשיך להוציא את מעט כספו על אלכוהול, והיא והילדים כמעט גוועו ברעב. כיצד בהיעדר אמה, אביה של גרייס החל להתעלל בה ואפילו בשלב מסוים ניסה לאנוס אותה. ד"ר ג'ורדן מקשיב, אבל מרגיש חסר סבלנות, כי הוא לא רואה את הרלוונטיות של העוני והסבל בחייה למקרה.
גרייס ממשכה לספר: האב שולח את גרייס בת ה-15 לעבוד כמשרתת כדי להשתמש במשכורתה לפרנסת המשפחה. בבית האמיד בו החלה לעבוד, היא פוגשת את מארי ויטני, עמה היא חולקת חדר ואשר נהיית לחברתה הקרובה והיחידה. מארי מלמדת את גרייס איך להיות משרתת, ומתבדחת איתה על בני המעמד העליון, וכן מייעצת לה עצות אימהיות איך להימנע מצרות עם גברים צעירים. בעולם שלהן, נשים הן או טהורות או פרוצות, וכבנות המעמד הנמוך, גם אין להן הגנה מפני הגברים העשירים אותם הן משרתות. באופן אירוני, מארי עצמה נכנסת להריון מבן המשפחה, ומתה לאחר ניסיון כושל להפלה בלתי חוקית. גרייס מגלה את מארי נטולת רוח חיים כשהיא מתעוררת לצדה בבוקר, והיא מוטרדת שהיא לא הספיקה לפתוח את החלון, כדי לתת דרור לנשמתה.
המשפחה רוצה לשמר התפתחויות אלה בסוד, ומסדרת לגרייס עבודה בביתו של תומאס קינאר, רווק החי באזור מרוחק, ואשר יש לחשושים לגבי אופיו הטוב. גרייס עובדת תחת השגחתה של ננסי מונטגומרי, מנהלת משק הבית, שהיא גם מאהבתו של קינאר. בחווה עובד פועל בשם ג'יימס מק'דרמוט, המגלה עניין בגרייס. הרופא מקשיב לסיפור, וחווה גירוי מיני מתאוריה של גרייס, שמספרת באופן תמים למדי את הפרטים. עד מהרה, גרייס מוצאת את עצמה במצב לא נעים – מק'דרמוט גורם לה לאי נוחות כאשר הוא לא נסוג כשהיא דוחה את הצעותיו השיכורות, ננסי כועסת אם נראה לה שקינאר נותן תשומת לב רבה מידי לגרייס, וגרייס מבינה שהבית אינו מכובד כפי שחשבה, אך היא סבורה שאין לה ברירה אלא להישאר.
בזמן זה, ג'ורדן חוזר לבית בו הוא שוהה, ושם לב שהמשרתת אינה. כשבעלת הבית, גב' האמפרי, נכנסת לחדר, היא מתעלפת. היא מספרת לו שדורה עזבה מכיוון שלא יכלה לשלם לה, מאחר שבעלה האלכוהוליסט נטש אותה, והיא עצמה לא אכלה מזה יומיים כי אין לה כסף לקניות. ג'ורדן נותן לה כסף לשכירות של חודשיים מראש כדי שהיא תוכל לשמור על הבית עד שתקבל החלטות לגבי עתידה. גב' האמפרי רואה בו מושיע בפוטנציה, ומתחילה לחזר אחריו. אך ד"ר ג'ורדן לא מעוניין, הוא מפנטז על גרייס.
אחת הנשים בוועדת התושבים היא חובבת רוחניות ומדיומים, ומציעה להזמין את ד"ר דופונט, "נוירו-מהפנט", כדי לנסות לעורר את זכרונותיה של גרייס תחת היפנוזה. ג'ורדן מתנגד, בטענה שזה ישפיע על ההתקדמות שלו, שגם ככה היא איטית וזהירה, אך לבסוף נאלץ להסכים. דופונט מכניס את גרייס לטראנס לעיני כל הנוכחים, ופתאום היא מתחילה לדבר בקולה של מארי ויטני, המספרת בצהלה שהיא רודפת את גרייס, מכיוון שהנשמה שלה לא שוחררה כשהיא מתה. היא אומרת שהיא השתלטה על גופה של גרייס ביום הרצח, וסחפה את מק'דרמוט לתוך מזימתה להרוג את מונטגומרי וקינאר, כיוון שמונטגומרי – שהייתה בהריון מקינאר ובקשה לשמור עובדה זו בסוד – רצתה לפטר את גרייס מבלי לתת לה המלצות. מארי מספרת לקהל המשתאה שגרייס לא זוכרת מזה דבר, ולא יודעת מה קרה. ד"ר ג'ורדן מאשר שהוא שמע על דוחות מדעיים על תופעת "אישיות כפולה", אבל הוא מתחמק מבקשת הוועדה לכתוב דו"ח על ממצאיו מהראיונות עם גרייס. הוא עוזב את העיר מוקדם מהמתוכנן, בטענה כי אמו חולה. הוא מבטיח לשלוח להם את הדו"ח, אך כשהוא מגיע הביתה, הוא מתגייס מיד לצבא האיחוד. אחרי שהוא נפצע במלחמה, הוא שוכח את כל התיק לגמרי, ומתחתן עם צעירה עשירה, כפי שדחקה בו אמו מתחילת הסיפור.
בסופו של דבר, מקבלת גרייס מרקס חנינה (כפי שקרה במציאות), רק כעבור 11 שנים, וברומן מספרת איך היא משנה את שמה ומתחילה חיים חדשים בארצות הברית.
רקע היסטורי
גרייס מרקס נולדה באירלנד בשנת 1826, וחייתה בטורונטו מגיל 12. היא הייתה בת 16 כשהתרחשו הרציחות של קינאר ומונטגומרי. היא הייתה אסירה בכלא קינגסטון באונטריו במשך 15 שנים כשהרומן מתחיל בשנת 1859. אטווד מתארת את השפה וההתנהגות השמרניות של הדמויות מהמעמד הגבוה של התקופה הוויקטוריאנית, ולמולם, את השפה ה"מפולפלת" של מארי ויטני, שהייתה מרימה גבה גם בין משרתי הבית.
המחקר של בריאות נפש, שנקרא אז "alienism", הייתה התפתחות חדשה באותו הזמן. התחום נלמד לראשונה באוניברסיטאות באירופה, וביקש להתייחס למאושפזים במוסדות כפציינטים, ולא כאסירים כפי שהיה נהוג. הייתה זו ההתחלה של הגישה הטיפולית למחלות נפש, בניגוד להרחקה (וכן התעללות וענישה) שהיו נהוגים קודם לכן. ואף על פי שהתקופה הוויקטוריאנית הייתה תקופה של התקדמות מדעית במספר תחומים, רוב הוויקטוריאנים היו מאוד מעוניינים בעל-טבעי, ובתורת הנסתר, ומכאן השימוש בהיפנוזה, או במדיומים וכדומה, נחשב כשיטת חקירה לגיטימית.
פוליטיקה
המרד הקנדי של 1837 אירע שש שנים לפני הרציחות של קינאר ומונטגומרי, והשפעתה (כמו גם המרד שנה לפני כן בדרומה של קנדה) עדיין חלחלה ברגשות הציבור. למרות הניצחון המהיר על המורדים, שביקשו להחיל רפורמות בשלטון הבריטי הקולוניאלי, בני המעמד הגבוה חוו טרור וחרדה מן ההתפתחויות, והמרידות אכן הובילו לרפורמות משמעותיות, שצמצמו את השחיתות השורה במוסדות האוליגרכיים, ואף הובילו עם הזמן לייסוד ממשלה קנדית. גם השיח מארצות הברית, גם של המהפכה שהתרחשה שם כמה עשורים לפני, וגם רעיון "החלום האמריקאי" שהתחיל להשתרש השפיע רבות לתחושת האיום של האצולה הקנדית, אשר הזדהתה עם האתוס הבריטי – כמו הרעיון שגם מי שנולד למעמד נמוך יכול, באמצעות עבודה קשה ואינטליגנציה, להתרומם מתנאי המקור שלו ולהשיג מעמד ועושר, דברים שעד כה היו מובטחים רק דרך ירושה ויוחסין.
שני נושאים זהותיים-פוליטיים מהתקופה הם מרכזיים לספר:
"שאלת האירים", כפי שהייתה מנוסחת בפי הבריטים של המאה ה-19: אחד הקונפליקטים המרכזיים ברומן סובבים את נושא הזהות האירית לעומת הזהות הבריטית. במאה ה-19, לא היה מדובר רק באנטגוניזם של כובש-נכבש, או אפילו של לאומים שנמצאים בקונפליקט, אלא בעיני הבריטים (השליטים), 'אירי' היה קטגוריה גזעית נפרדת, ונחותה, בדומה לשחורים, הודים, סינים ואינדיאנים, או כל קטגוריה גזעית אחרת שהיא לא צפון- או מערב-אירופאית ולבנה. התקופה המדוברת הייתה תקופת הרעב הגדול באירלנד, ומספר הולך וגדל של מהגרים אירים עניים הציף את טורונטו, ומקומות אחרים בצפון אמריקה, והשנאה כלפיהם הייתה רבה. הגישה כלפי האירים הייתה כה בזויה, שגרייס, בעצמה ילידת צפון אירלנד, לא הזדהתה כאירית. גם כשמקורותיה התגלו לראשונה במשפט הרצח, היא ציינה שאביה אנגלי ומשפחתה פרוטסטנטית, כדרך להבחין בינה לבין האירים הבזויים. אך לרוע מזלה, ג'יימס מק'דרמוט היה "אירי" בכל המובנים של המילה בעיני הממסד הבריטי – מהגר, בעל מבטא, פועל, אלים, שתיין... והקישור ביניהם פעל לרעתה. למעשה, כל מאמץ של אירים "לעבור" כבריטים נחשב למעשה חתרני, כמו חציית קווי המעמד. "לדעת את מקומך" היה סיסמה שגורה במבנה החברתי הקיים.
"שאלת הנשים", כפי שהייתה מנוסחת בפי הבריטים של המאה ה-19: שאלה שעדיין קיימת במאה ה-21, מבחינת מאמצים לחוקק או לבטל חקיקה שממשטרת סקס ורבייה, אך בתקופה הוויקטוריאנית, לא היה שום היבט של חיי נערות ונשים שלא היה תחת השגחה מתמדת, בכל שלבי חייהן. כל אישה בתקופה זו הייתה תחת שליטתם של הגברים בחייה, בין אם אביה, בעלה, אחיה או בהיעדר אחד מאלה, מעביד, רופא או נציג אחר של גוף רשמי. כל חריגה מציפיות ודרישות גברים אלו והחברה מסביב – לפעמים דרישות סותרות או בלתי אפשריות – עברה או פתולוגיזציה (כשאישה נחשבה להיסטרית, למשל, וזקוקה לכליאה במוסד) או הדרה, כמו הסימון של אישה כזונה או פרוצה, אם טהרתה נפגעה. במקרה של מארי ניתן לראות בנקל כיצד השילוב של המגדר שלה ומעמדה שיחקו תפקיד במותה בטרם עת, כי לא הייתה שום דרך להימלט מקלון וענישה עבור אישה שהאמינה לשקריו של גבר ממעמד גבוה, אשר לא נדרש לשלם כל מחיר על מעשיו. גם סיפורה של גרייס נסוב השפעה זו, החל משליטת אביה האלים וכלה במצבה בחוותו של קינאר, שם בסופו של דבר העניין של הגברים בה – אותו היא לא עודדה – והאיום שחשה מונטגומרי מפניה בהתאם, גרמו לה להיות במצב ממנו לא יכלה להימלט.
היסטוריית נשים
אטווד משתמשת במלאכת נשים ופעילויות השמורות לנשים בתקופה בספריה, כדי להדגיש את היצירתיות של נשים, עד כמה שהייתה מוגבלת לספירות הביתיות. ב"לטענת גרייס", היא תפירת שמיכת טלאים היא פעילות השזורה בכל 15 פרקי הספר, גם כפעילות מרכזית ומשמעותית עבור גרייס, וגם כמטפורה לחייה של גרייס, לחיי נשים בכלל, ולנושא המרכזי של הסיפור – אריגת תמונה של "האמת" מטלאים של מידע או אמונות. מסיפוריה, ד"ר ג'ורדן מקווה להבין דפוסים שיועילו לו, ואילו עבור הקוראים, ההסברים על סוגי שמיכות הטלאים מעבירים משמעויות לגבי חיי נשים של התקופה. יש משמעות לכך שגרייס תופרת שמיכות בעלות משמעות סימבולית עבור נשים אחרות, ולא עבור עצמה – שמיכת כלולות, שמיכת עז גן עדן וכדומה.
זהות
גרייס ומארי ויטני מייצגות את שתי הזהויות היחידות שיכלו נשים רגילות מהתקופה להיות מזוהות בהן (על ידי אחרים, ואף לא זהות אחת שיכלו לבחור עבור עצמן): הבתולה והזונה. לכל אחת יש את הגמול והעונש המתאימים: מארי, שהאמינה במרד, ושיש בידיה לסלול את דרכה בחיים, מתה מוות כואב ומעורר שערורייה. לעומתה, גרייס, התמה, "מרוויחה" את התיוג "ילדה טובה", ואת תמיכת ועדת התושבים מהכנסייה, ולבסוף גם חנינה – אך גם היא, על הדרך, הייתה חשופה לגחמותיהם של הגברים בסביבתה – היא נכלאה, נשפטה, אושפזה במוסד, הותקפה מינית, והואשמה שהיא אחראית לפשעיהם של הגברים בסביבה. הגמול עבור היותה "טהורה" הוא פשוט שהיא לא מתה בייסורים כמו חברתה, ולאו דווקא שהיא תחייה חיים נוחים או כפי שהיא מבקשת. בכל שלב ושלב של חייה היא נדרשת להנמיך ראש כדי לקבל את ה"טוב" – אפילו בסוף הסיפור, כאשר היא מקבלת את החנינה, זה מכיוון שהיא מצליחה לייחס את המעשה הרע – הרצח – למארי ה"זונה". גרייס, כשהיא חוזרת להכרה, חוזרת גם לדיבורה השקט, להשפלת עיניים, ולביטול העצמי. גם גב' האמפרי, שמתחילה כדמות מכובדת – אישה נשואה כהלכה ובעלת בית – משלמת מחיר של "זונה" כאשר היא ננטשת על ידי בעלה, ונתונה לחסדיו של הגבר היחיד שנותר בסביבה, ד"ר גורדן. ניסיונות הפיתוי שלה ממצבים אותה בתור הקדשה, ולא הקדושה, וה"עונש" הוא ראוי, אפילו אם רק בדיעבד. אין אנו יודעים כקוראים מה עלה אחר כך בגורלה.
במסגרת החברתית עליה מסופר ברומן, של נתינים בריטים של המאה ה-19, מעמד חברתי היה הגורם העיקרי לקביעת כמה מהזהות של הפרט היא אותנטית. כלומר, הזהות נובעת מתנאים סביבתיים כמו מירושה, שושלת משפחתית, ופרפורמטיביות. שלא כמו נשים, לגברים היו אופציות לקביעת זהותם, ובספר יש מספר דוגמאות: הכומר ורינגר, שהיה בעברו אנגליקני, והפך לכומר מתודיסטי; וג'רמיה הרוכל, שבפיקחותו הצליח למצב עצמו כרופא מומחה ל"נוירו-היפנוזה" בשם ד"ר ג'רום דופונט. לד"ר ג'ורדן יש את האפשרות לפלס לעצמו קריירה בתחום חדשני, על אף שהוא בסוף חוזר לבית אמו ומתחתן עם מי שהיא בחרה עבורו. הבחירה הייתה בידו, וכן הכוח שהיה לו מעצם זהות זו כרופא על גורלה של גרייס.
עוד זהויות מרכזיות בספר הן הזהות הבריטית אל מול האירית, שלהן משמעות פוליטית, מעמדית וחברתית, וכן הזהות האמריקאית (של ארצות הברית) המהפכנית, אשר דרשה את עצמאותה מן הבריטים, אל מול הנתינים הקנדים, שעל אף שהיו גם להם מרידות, לא באמת כופרים בהשתייכותם לבריטניה.
תמות נוספות
תמות נוספות בספר כוללות את:
עיבודים
ב-2012, שרה פולי הודיעה שהיא מעבדת את הרומן לסרט עלילתי. זה מאז התפתח למיני סדרת טלוויזיה, ששודרה באוקטובר-נובמבר 2017 ברשת CBC, וזמינה בסטרימינג ברחבי העולם באתר נטפליקס.
ב-2016, עלתה לבמה גרסת התיאטרון באוניברסיטת בול סטייט, שעובדה על ידי ג'ניפר בלקמר. המחזה הוצג לאחר מכן גם בתיאטרון ריבנדל בשיקגו.
ראובן כהנא
ראובן כהנא (1931 – יוני 2003) היה סוציולוג ישראלי, חוקר חינוך, ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ביוגרפיה
ראובן כהנא נולד בשנת 1931 בקיבוץ בית אלפא כבן לעולי העלייה השלישית. על רקע הפילוג הרעיוני בקיבוץ, עזבה המשפחה בשנת 1940 לקיבוץ רמת יוחנן. את לימודי התואר הראשון סיים כהנא בשנת 1967 באוניברסיטה העברית בחוגים סוציולוגיה ופילוסופיה. את התזה בתואר השני, בסוציולוגיה היסטורית השוואתית, כתב בהדרכתו של פרופ' שמואל נח אייזנשטדט, ואת לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית.
עם תום לימודיו, חזר כהנא ללמד באוניברסיטה העברית, במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובבית הספר לחינוך, במגמה לסוציולוגיה של החינוך, שם לימד במשך 33 שנה.
כהנא נפטר ביוני 2003 בירושלים ונקבר בקיבוץ רמת יוחנן. מאז מותו מעניקה המחלקה לסוציולוגיה והמגמה לסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטה העברית, פרס על שמו של כהנא לעבודת מ.א. מצטיינת.
אדי האמל
אדוארד (אדי) האמל (אנגלית: Eddy Hamel; 21 באוקטובר 1902 - 30 באפריל 1943) היה שחקן כדורגל יהודי אמריקאי הולנדי ששיחק בקבוצת הכדורגל אייאקס אמסטרדם וניספה ב.