cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
היפראלדוסטרוניזם
היפראלדוסטרוניזם ראשוני
היפראלדוסטרוניזם ראשוני הנוצר כתוצאה מהפרשת יתר של אלדוסטרון מבלוטת יותרת הכליה. הפרשה זו יכולה לנבוע כתוצאה מאדנומה (conn's disease), כתוצאה מהיפרפלזיה של הבלוטה, כתוצאה מקרצינומה, או כתוצאה מסיבות אחרות (מחלה משפחתית - GRA).
היפראלדוסטרוניזם ראשוני הוא הסיבה השכיחה ביותר ליתר לחץ דם שניוני. אצל החולים ניתן למצוא רמות גבוהות של אלדוסטרון, רמות נמוכות של רנין (בגלל עליה בנפח הנוזלים בגוף- היפרוולמיה- אשר מדכאים את הפרשת הרנין), וכן עליה ביחס אלדוסטרון:רנין. בכמחצית מהחולים ניתן יהיה למצוא גם רמות נמוכות של אשלגן (היפוקלמיה).
הטיפול בחולים עם היפראלדוסטרוניזם ראשוני, במקרים של אדנומה, הוא ניתוח לכריתת בלוטת יותרת הכליה, ובמקרים בהם יש היפרפלזיה דו צידית (גדילה של בלוטת האדרנל משני הצדדים) ניתן אנטגוניסט לאלדוסטרון (ספירינולקטון).
היפראלדוסטרוניזם משני
היפראלדוסטרוניזם משני יכול להיווצר כתוצאה מגידול המפריש רנין ביתר (מאחר שרמות האלדוסטרון בגוף מיוצרות בהתאם לרמות הרנין), או למשל כתוצאה מהיצרות עורק הכליה- Renal artery stenosis- אשר מביא לכך שכתוצאה מירידה באספקת הדם לכליה יש שפעול לייצור רנין באופן מוגבר. הקליניקה המסתמנת אצל החולה מאופיינת בעייפות, כאב ראש, לחץ דם גבוה, תת-אשלגן בדם, שיתוק חלקי או מלא, עוויתות שרירים ועייפות שרירים, השתנה מרובה וצימאון מרובה, היפרנתרמיה וכן בססת מטבולית. הטיפול הוא מתן ספירינולקטון- משתן המביא לאגירת אשלגן בגוף, ומתפקד כאנטגוניסט לאלדוסטרון.
ברונו רוסי
בּרוּנוֹ בֶּנֶדֶטוֹ רוֹסִי (באיטלקית Bruno Benedetto Rossi; 13 באפריל 1905 – 21 בנובמבר 1993) היה פיזיקאי ניסויי יהודי-איטלקי. תרומותיו העיקריות היו בתחום פיזיקת חלקיקים ובמחקר של קרינה קוסמית.
ב-1927, אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטת בולוניה, התחיל להתעניין בקרינה קוסמית ונסע לאריתריאה כדי לערוך שם מחקרים המוכיחים שעוצמת הקרינה הקוסמית מן המערב גדולה באופן משמעותי מזו המגיעה מן המזרח. באוקטובר 1938 נאלץ לעזוב את איטליה בגלל חוקי הגזע האיטלקיים, עבר לדנמרק, שם עבד עם נילס בוהר, ואחרי כן לאנגליה. שם הוא עבד עם פטריק בלאקט באוניברסיטת מנצ'סטר. לבסוף עבר לארצות הברית, שם עבד עם אנריקו פרמי באוניברסיטת שיקגו ואחרי כן באוניברסיטת קורנל. רוסי נשאר בארצות הברית והיה לאזרח אמריקאי.
בזמן מלחמת העולם השנייה חקר רוסי מכ"ם במעבדת הקרינה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ושיחק תפקיד מרכזי בפרויקט מנהטן כשניהל את הקבוצה במעבדה הלאומית לוס אלמוס. אחרי המלחמה הוא גויס על ידי ג'רולד זכריאס מ-MIT שם המשיך רוסי במחקריו, אותם התחיל לפני המלחמה על קרינה קוסמית.
בשנות ה-60 הוא היה חלוץ במחקר אסטרונומית קרינת X. המכשור אותו תכנן עבור הלווין אקספלורר 10 גילה את המגנטופאוזה והוא היה זה שהתחיל את הניסויים שגילו את סקורפיוס X-1, המקור הראשון מחוץ למערכת השמש של קרני רנטגן.
פירנצה
בחיפושו אחר תחום מחקר חלוצי הפנה רוסי את תשומת לבו למחקר על קרניים קוסמיות שהתגלו על ידי ויקטור הס ב־1911 ו-1912. ב־1929 קרא רוסי את מאמרם של ולתר בותה וורנר קולהרסטר שתיארו את תגליתם על קרינה קוסמית טעונה בחלקיקים שחדרה 4.1 סנטימטרים של זהב. דבר זה היה מפתיע משום שהחלקיקים הטעונים הידועים עד אז שחדרו במידה הרבה ביותר היו אלקטרונים מדעיכה רדיואקטיבית שהיו יכולים לחדור פחות ממילימטר של זהב. הגילוי של בותה וקולהרסטר פתח בפני רוסי עולם חדש ולא צפוי, שאף אחד עוד לא התחיל לחקור.
מעגל צירוף המקרים של בותה
ב־1954 קיבל בותה את פרס נובל לפיזיקה על שיטת צירוף המקרים ועל גילוייו הנוספים. עם זאת הביצוע שלו לשיטה היה מסורבל מאוד משום שהוא כלל קורלציה ויזואלית של פולסים מצולמים. בתוך כמה שבועות אחרי שקרא את המאמר המציא רוסי מעגל צירוף מקרים שעשה שימוש בשפופרות ריק. למעגל צירוף המקרים של רוסי יש שני יתרונות מרכזיים: הוא מציע רזולוציה מדויקת מאוד והוא יכול לגלות צירופים בכל מספר של פולסים. תכונות אלו מאפשרות לזהות אירועים מעניינים המייצרים פולסים אקראיים בכמה מונים. המעגל סיפק בסיס למכשור אלקטרוני בפיזיקה של הגרעין ושל החלקיקים. נוסף על כך הוא יישם את מעגל AND שהוא רכיב בסיסי בלוגיקה הדיגיטלית המצויה, היום, בכל מקום באלקטרוניקה המודרנית.
ועידת רומא
בסתיו של 1931 ארגנו פרמי ואורסו מריו קורבינו ועידה ברומא על פיזיקה גרעינית. פרמי הזמין את רוסי לתת הרצאת פתיחה על קרינה קוסמית. בהרצאה זו הפריך את טענתו של רוברט מיליקן, שישב באולם בזמן ההרצאה, שקרינה קוסמית מורכבת מפוטונים.
עקומת רוסי
זמן קצר אחרי ועידת רומא ביצע רוסי שני ניסויים שהובילו להתקדמות ניכרת בהבנת הקרינה הקוסמית. שניהם כללו שלושה צירופים של פולסים משלושה מוני גייגר. אבל בראשון היו המונים מסודרים בשורה ומופרדים על ידי בלוקים של עופרת בעוד שבשני הם הושמו במבנה משולש כך שחלקיק אחד לא היה יכול לעבור דרך כל השלושה כשהוא נע בקו ישר. התוצאות מהמבנה הראשון הוכיחו את קיומם של חלקיקים של קרינה קוסמית היכולים לחדור מטר של עופרת.
במבנה השני שהיה סגור בקופסת עופרת הראו התוצאות שחלק מן הקרינה הקוסמית והעופרת משפיעים זה על זה ויוצרים חלקיקי משנה רבים. בהרחבה של הניסוי השני הוא מדד את שעורם של צירופים משולשים כפונקציה של כמות העופרת מעל המונים. תרשים שעור זה לעומת העובי שנודע כעקומת רוסי הראה עלייה מהירה ככל ששכבת העופרת הוגדלה ובעקבותיה ירידה איטית. ניסויים אלה הראו שקרינה קוסמית בגובה פני הקרקע מורכבים משני רכיבים: רכיב "רך" שיכול לייצר שפע של אירועי חלקיקים מרובים ורכיב "קשה" המסוגל לעבור עובי גדול של עופרת. באותו זמן היה אופיים הפיזי של שניהם בגדר מסתורין משום שהם עדיין לא התאימו עצמם לגוף הידע הגדל והולך על פיזיקה גרעינית ופיזיקה של החלקיקים.
פדובה
ב־1932 זכה רוסי בתחרות למשרה אקדמית באוניברסיטה איטלקית ומונה כפרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת פדובה. זמן קצר אחרי שהגיע ביקש ממנו הרקטור לפקח על עיצוב ובניית המכון לפיזיקה החדש של פדובה. אף על פי שתפקיד זה הסיט אותו ממחקר והוראה הוא מילא אותו ברצון והמכון נפתח ב-1937.
אפקט מזרח-מערב
באריתריאה גם גילה רוסי תופעה אחרת שנעשתה נושא מרכזי במחקר על קרינה קוסמית אחרי המלחמה: מקלחות אוויר נרחבות של קרינה קוסמית. התגלית התרחשה בזמן בדיקות שנעשו כדי לקבוע את שיעור הצירופים האקראיים בין מוני הגייגר בגלאי שלו. כדי להבטיח שאפילו חלקיק אחד לא יפעיל את המונים הוא פיזר אותם במישור אופקי. בתצורה זו שכיחות צירופי המקרים הייתה גדולה יותר מאשר זו שחושבה על בסיס השיעורים הבודדים וזמן הפתרון של מעגל צירוף מקרים. רוסי הסיק ש: ... "מדי פעם פוגעת בציוד ההקלטה מקלחת נרחבת של חלקיקים הגורמים לצירופי מקרים בין המונים, אפילו כשהם נמצאים במרחק גדול זה מזה".
ב־1937 הכיר רוסי את נורה לומברוזו, ב־1938 נישאו ברונו ונורה ובנו את ביתם בפדובה. אף על פי שהוא נמנע לעסוק בפוליטיקה הרי כמה משותפיו ותלמידיו היו מעורבים במאבק נגד הפשיזם האיטלקי. נוסף על כך רוסי ורעייתו היו יהודים והם דאגו ככל שהאנטישמיות באיטליה צמחה בהשפעת גרמניה הנאצית. בסופו של דבר פוטר רוסי ממשרתו כפרופסור בשל חוקי הגזע האיטלקיים. ובלשונו: "בסופו של דבר, בספטמבר 1938, למדתי שאני כבר לא אזרח של ארצי ושבאיטליה, פעילותי כמורה ומדען הגיעה לקיצה.
גלות
עם המכשול הזה בדרכו התחיל רוסי בשלב חשוב בקריירה שלו. הוא סיכם את התקופה במאמר: "דעיכת המזוטרונים (1939–1945): פיזיקה ניסויית של חלקיקים בתקופת התום" אותו הציג בסימפוזיון שהתקיים ב-Fermi National Accelerator Laboratory ב־1980. ב-12 באוקטובר 1938 עזבו בני הזוג רוסי לקופנהגן לשם הזמין אותם הפיזיקאי הדני נילס בוהר. לא הייתה לזוג שום כוונה לחזור לאיטליה ובוהר סייע בחיפושו של רוסי אחר משרה בטוחה יותר בכך שארגן ועידה שהשתתפו בה הפיזיקאים המובילים. הוא קיווה שאחד מהם ימצא לרוסי משרה ואכן תוך זמן קצר הוזמן רוסי לבוא לאוניברסיטת מנצ'סטר שם פיתח בלאקט מרכז חשוב למחקר קרינה קוסמית. אחרי חודשיים בדנמרק הגיעו רוסי ונורה למנצ'סטר.
מנצ'סטר
שהותו של רוסי במנצ'סטר הייתה קצרה אבל פרודוקטיבית. באותו זמן הושגה הבנה של המרכיב הרך. ב-1934 פרסמו הנס בתה וולטר הייטלר תיאור כמותי לא רק של ייצור זוגות של אלקטרון-פוזיטרון על ידי פוטונים אנרגטיים, כי אם גם על ייצור פוטונים על ידי אלקטרונים אנרגטיים ופוזיטרונים. במנצ'סטר שיתף רוסי פעולה עם לודוויג יאנוסי (Ludwig Jánossy) בניסוי שהוכיח את נכונות התאוריה של בתה-הייטלר על התהליך השני שעדיין לא אושש במלואו. באותה תקופה הבהירו את אופיו של הרכיב הקשה. ב-1936 גילו אנדרסון ותלמידו חלקיקים של קרינה קוסמית שהמסה שלהם היית בין זו של האלקטרון ובין הפוזיטרון ולהם קרא אנדרסון בשם מזוטרונים. אלה נודעו, בסופו של דבר כ - μ meson שם שקוצר למיואון.
קורנל
משרתו של רוסי בשיקגו לא הייתה קבועה וקומפטון לא הצליח להבטיח לו קביעות. עקב כך הוא החל בחיפוש אחר משרה קבועה. במסגרת החיפוש הוא הרצה באוניברסיטת קורנל בתחום הפיזיקה. בעקבות המלצתו של בתה הוא קיבל את המשרה. בקורנל פגש את תלמיד המחקר האמריקאי הראשון שלו קנת גרייזן (Kenneth Greisen). הוא כתב איתו מאמר בשם תאוריה של קרינה קוסמית שהתפרסם ב-Reviews of Modern Physics שהתפרסם בקרב חוקרי קרינה קוסמית כ"תנ"ך". בקיץ 1941 הצטרפו גרייזן ופיזיקאים מדנבר ובולדר לרוסי בהר אוונס שם הם הרחיבו את הידע על היחס בין מומנטום של מזוטרון ומשך החיים שלו לפני דעיכתו. גרייזן ורוסי גם ביצעו ניסויים שהוכיחו שלא כל החלקיקים ברכיב הרך יכולים להיווצר על ידי מזוטרונים של הרכיב הקשה. הם פירשו זאת כהוכחה לקיומם של אלקטרונים ראשוניים או פוטונים, אבל מאוחר יותר התברר שעודף ברכיב הרך מקורו בדעיכה של פאיונים נייטרליים. בזיכרונותיו על מה שהוא כינה עידן התמימות כתב רוסי: "איך ייתכן שתוצאות המתייחסות לבעיות יסודיות של פיזיקת החלקיקים האלמנטריים היו יכולת להיות מושגות על ידי ניסויים פשוטים בצורה כמעט ילדותית שעלו כמה אלפי דולרים בודדים ודרשו רק עזרה של שני סטודנטים לתואר שני"?
לוס אלמוס
עם השלמת עבודתו על מזוטרונים הפנה רוסי את תשומת לבו למאמץ המלחמתי. ב-1942 הוא התמנה כיועץ לפיתוח מכ"ם במעבדת הקרינה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס. כאן, הוא המציא, יחד עם גרייזן, מעגל מעקב טווחים (range tracking circuit) שנרשם עליו פטנט אחרי המלחמה. בתחילת יולי 1943 הזמין בתה את רוסי להצטרף לפרויקט מנהטן. בתוך חודש הוא התייצב במעבדה הלאומית לוס אלמוס. מנהל המעבדה, רוברט אופנהיימר ביקש מרוסי להרכיב קבוצה שתפתח מכשירי אבחון הנחוצים ליצור פצצה אטומית. רוסי הבין, תוך זמן קצר, שיש כבר קבוצה בעלת מטרה דומה שמנוהלת על ידי הפיזיקאי השווייצרי הנס שטאוב. השניים החליטו לאחד את מאמציהם ל"קבוצת גלאי" אחת. הם נעזרו על יד כעשרים חוקרים צעירים.
חדר יינון מהיר
לשם פיתוח הפצצה היה צורך בגלאים גדולים של קרינה מיננת. מתחילת המחקר על רדיואקטיביות נמדדה הקרינה במונחים של יינון אבל חדרי היינון הקיימים היו בעלי תגובה איטית. כדי לפתור בעיה זו עשו רוסי ושטאוב ניתוח זהיר של הפולסים הנוצרים כאשר חלקיקים טעונים יוצרים יינון בתוך חדר יינון. הם הבינו שניעות (mobility) גבוהה של אלקטרונים חופשיים המוסרים מאטומים מיוננים פירושו של דבר שהפולסים המיוצרים על ידי חלקיקים יחידים יכולים להיות מאוד קצרים. יחד עם ג'יימס ס. אלן מצא רוסי תרכובות של גז בעלות ניעות גבוהה של אלקטרונים ולכידת אלקטרונים נמוכה. על בסיס בדיקות אלה המציאו אלן ורוסי את "חדר היינון המהיר" עליו הם רשמו פטנט אחרי המלחמה. היה זה גורם מכריע בהצלחת פרויקט מנהטן ונעשה בו שימוש נרחב אחרי המלחמה במחקר של פיזיקת החלקיקים.
MIT
עם הצלחת פרויקט מנהטן ומעבדת הקרינה עבר MIT לתחום חדש של Big science שמומן על ידי הממשלה האמריקאית. את ההתרחבות של MIT בתחום של פיזיקה גרעינית הנהיג ג'רולד זכריאס שהגיע ללוס אלמוס בסוף המלחמה. הוא הזמין את ויקטור וייסקופף ורוסי להיות פרופסורים ב-MIT. רוסי עזב את לוס אלמוס ב-6 בפברואר 1946. תפקידו של רוסי במעבדה החדשה לפיזיקה גרעינית שנוהלה על ידי זכריאס היה לבנות קבוצת מחקר של קרינה קוסמית ב-MIT. לצורך זה הוא גייס ארבעה מדענים צעירים שהיו בלוס אלמוס כתחמידי דוקטורט: הרברט, ברידג', מתיו סנדס, רוברט תומפסון ורוברט ויליאמס. שניים נוספים שעבדו איתו במעבדת הקרינה באו גם כן: ג'ון טינלוט ורוברט הולסייזר. כל השישה היו מנוסים יותר מתלמיד דוקטורט רגיל משום שהיה להם ניסיון בן כמה שנים במחקר בזמן המלחמה.
חלקיקים יסודיים
עם גילוי הפאיון ב-1947 נעשה החיפוש אחרי חלקיקים יסודיים נושא מחקר פופולרי. כשהפעיל חדרי יינון מהיר הוכיח הרברט שפרצי היינון שהם תיעדו נוצרו בעיקר על ידי קרינה קוסמית בעלת אנרגיה נמוכה יחסית שהאינטראקציות הגרעיניות שלה כוללות בדרך כלל פליטה של שחרור חלקיקים רבים בגרעין. על בסיס תוצא זה הדגימו הוא ורוסי שההתנהגות של אינטראקציות אלה דומה לזו של מקלחות חלקיקים.
כדי לחקור את החלקיקים היסודיים החדשים הפעילו ברידג' ומרטין אניס (Martin Annis) חדר ערפל גדול ומרובה לוחות באקו לייק (Echo Lake). מחקר זה סיפק את הבסיס לתזה לדוקטורט של אניס בהנחייתו של רוסי. בשנה שלאחר מכן הראו מחברים אלה יחד עם עוד סטודנט של רוסי, סטניסלב אולברט, איך להשיג מידע על אנרגיות של חלקיקים ממדידה של הפיזור שלהם. דבר זה הוסיף עוד דרך להשתמש בחדרי ערפל כדי למדוד את תכונותיהם של חלקיקים יסודיים. בתחילת 1953 פרסם רוסי יחד עם ברידג', ריצ'רד סאפורד וצ'ארלס פיירו (Charles Peyrou) תוצאות של מחקר מקיף בחדרי ערפל על חלקיקים יסודיים שהתפרסמו בשם קאונים.
כנס באנייר-דה-ביגור
ב־1952 דווח על "גן חיות" מבלבל של חלקיקים יסודיים בעלי מסות שונות, סכמות של דעיכה, מינוחים ומהימנות של זיהוי. כדי להתמודד עם המצב ארגנו בלאקט ולפראנס-ראנגה (Leprince-Ringuet) כנס בינלאומי על קרינה קוסמית בבאנייר-דה-ביגור (Bagnères-de-Bigorre) ב-1953. ג'יימס קרונין סבר שכנס זה היה חשוב כמו שני הכנסים המפורסמים – כנס סולווה מ-1927 וכנס שלטר איילנד (Shelter Island) מ-1948. לפראנס-ראנגה ביקש מרוסי שיסכם את המידע החדש שהוצג בכנס ושיציע מינוחים לחלקיקים החדשים. בתגובה לבקשה הפיץ רוסי הצעה שחלקיקים בעלי מסה קטנה מנייטרון יצוינו על ידי אות יוונית קטנה ואלה שמסתם גדולה מנייטרון יצוינו באות יוונית גדולה. בהרצאתו ב-11 ביולי 1953 הוא דיווח לכנס שהתוצאות, אליהן הגיע יחד עם פאואל ופרטר, היו עקביות עם הסכמה הזאת ובה השתמשו, בדרך כלל, אחרי כן. נקודת שיא הייתה הכרזתו של לפראנס-ראנגה בהרצאת הסיום שלו ש"בעתיד אנחנו חייבים להשתמש במאיצי חלקיקים". הכרזה זו שיקפה קונצנזוס בקרב המשתתפים בכנס. כתוצאה מכך החלה הקבוצה של רוסי להפחית את הניסויים בחדרי ערפל.
מקלחות אוויר נרחבות
בזמן כנס באנייר-דה-ביגור הפנה, כבר, רוסי את תשומת לבו להשלכות של תופעות של קרינה קוסמית, במיוחד מקלחות אוויר נרחבות. אחרי שרוסי למד, באריתריאה, שתופעות כאלה קיימות הם נחקרו בצורה מקיפה ע ידי פייר אוז'ה, (Pierre Auger) וויליאמס. באותה תקופה התפתח במהירות השימוש במונה נצנץ שהציע דרך חדשה לחקור את המבנה של מקלחות אוויר. לצורך המחקר גייס רוסי את תלמידו ג'ורג' קלרק, שסיים את לימודי הדוקטורט ב-1952 ואת פיירו באסי שבא לבקר מאוניברסיטת פדובה. משום שלא היה ניתן להשיג חומר מנצנץ מוצק הם החליטו להשתמש בטרפניל (terphenyl) שהומס בבנזין שהוא נצנץ נוזלי יעיל. בעזרת שלושה מונים שהוצבו על הגג של בנין פיזיקה ב-MIT בחורף 1952/3 הם מצאו שמקלחת חלקיקים שהגיעה למרחק של מטר או שניים מדיסק שנעה במהירות הקרובה למהירות האור בכיוון של ציר המקלחת. תוצאה זו הוכיחה שמוני נצנץ יכולים להעריך את מספר החלקיקים הפוגעים בכל גלאי.
ניסוי אגאסיז
הקבוצה של רוסי התחילה בניסוי גדול היה יכול למדוד גם אנרגיות ראשוניות וכיווני הגעה של מקלחות אוויר נרחבות. הם פיזרו חמישה עשר נצנצים נוזליים כל אחד בשטח של מטר מרובע בשטחי היער של מצפה אוק רידג'. זמן קצר אחרי תחילת הניסוי ברק הצית את החומר הדליק באחד מן המונים. הפסיקו את הניסוי. כדי למנוע שרפה בעתיד הקימו המדענים "בית חרושת" לייצור נצנצים מפלסטיק בלתי דליק. אחרי המעבר לפלסטיק בסוף אביב של 1956 התקיים הניסוי בלי הפרעות והממצאים פורסמו ב - Nature וב - Physical Review. הממצאים החשובים ביותר סוכמו על ידי רוסי כ:
מחקר בפלזמת חלל
בטיסה לחלל של אקספלורר 10 הוצב מכשיר של רוסי. במהלך 52 השעות בהן פעל המכשיר, לפני שנגמרה לו הסוללה, מצא הצוות של רוסי מעבר בין שני אזרים מובחנים סביב הארץ. ליד כדור הארץ היו שדות מגנטיים חזקים ומסודרים למדי אבל לא הייתה שום אינדיקציה לפרוטונים בין כוכביים. במרחק השווה ל-22 פעמים רדיוס כדור הארץ נכנסה החללית לאזור שבו היו השדות המגנטיים חלשים יותר ופחות סדירים ושם נצפה שטף פרוטונים שהגיע מהאזור הכללי של השמש. במהלך הטיסה הזאת היו כמה מקרים בהם השטף נבלם ואז חזר שוב. דבר זה הצביע על כך שהחללית טסה קרוב לגבול בין שני האזורים ושהגבול נע באופן לא סדיר. בסופו של דבר הגבול הזה נעשה ידוע כמגנטופאוזה.
אסטרונומיה של קרני רנטגן
כיועץ לחברה האמריקאית למדע והנדסה יזם רוסי את הניסויים בטילים בהם גילו את המקור הראשון מחוץ למערכת השמש של קרני רנטגן. רוסי מונה לפרופסור ב-MIT ב־1966.
פרישה
רוסי פרש מ-MIT ב־1970. מ־1974 עד 1980 הוא לימד באוניברסיטת פלרמו. אחרי שפרש כתב כמה מונוגרפיות וב־1990 אוטוביוגרפיה = Moments in the Life of a Scientist (רגעים בחייו של מדען) שפורסמה ב - Cambridge University Press. הוא נפטר מדום לב בביתו בקממברידג' ב-21 בנובמבר 1993. גופתו נשרפה והאפר נמצא בבית הקברות של כנסיית סן מיניאטו אל מונטה (San Miniato al Monte) שמשקיפה על פירנצה וגבעת ארצ'טרי. (Arcetri)
משה שמיר (תעשיין)
משה שמיר (במקור שטיינברג; 7 בדצמבר 1923 – 10 באפריל 1994) היה תעשיין ישראלי ופעיל ציוני, אשר הקים את מפעל "סוגת", את שלושת מפעלי "וישיי" בישראל, וכיהן כיו"ר מועצת המנהלים של "טבע תעשיות פרמצבטיות". במפעליו סיפק אלפי מקומות עבודה, רבים מהם לעולים מחבר המדינות וליוצאי המעברות, וכן, ייצא סחורות בשווי מיליארדי דולרים לאורך השנים. בכך, ובעבודתו במסגרת התאחדות התעשיינים, המועדון המסחרי ולשכת המסחר ישראל-אמריקה, תרם רבות לפיתוח הכלכלה ולקידום התעשייה בישראל.
ביוגרפיה
שמיר נולד בשם משה שטיינברג בווילנה שבליטא ב-7 בדצמבר 1923 לפנינה, עקרת בית, ולמאיר, מהנדס. הוא עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1926, וגדל בתל אביב. בשנת 1939, בהיותו בן 16, הצטרף ל"הגנה" תוך הסתרת גילו האמיתי. עם קום המדינה שירת בצה"ל, בחילות הים, ההנדסה והאוויר, והשתתף במלחמת העצמאות כמג"ד בדרגת רב-סרן. בשנת 1947 סיים תואר שני בהנדסה מהטכניון בחיפה, ושנתיים לאחר מכן נשא לאישה את לאה אלשטיין. לימים נולדו להם ארבעה ילדים: רובי, יעל, דוד ותמר.
סוגת
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בימי העלייה הגדולה והיציאה מהמעברות, ארגן שמיר קבוצת משקיעים בחו"ל והקים את מפעל הסוכר "סוגת" בקרית-גת. זאת, על רקע החלטת הממשלה כי מדינת ישראל צריכה להיות עצמאית מבחינה כלכלית ולייצר מוצרי יסוד. הקמת המפעל היוותה "אבן פינה" להקמת חבל לכיש, שאפשרה ליישב אלפי עולים וליצור מקורות עבודה בחקלאות ובתעשייה. שמיר ניהל את המפעל עד שנת 1972.
טבע
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ישב שמיר במועצת המנהלים של חברת "אסיא מעבדות כימיות", כנציג משפחת אלשטיין, וב-1964 הוא הוביל, לצד אלי הורביץ, את מיזוג "אסיא" וחברת "צרי". בשנת 1968 רכשו החברות את "טבע" ובשנת 1976 התמנה הורביץ למנכ"ל ואיחד פעילות כל החברות תחת "טבע תעשיות פרמצבטיות". משנות ה-70 שימש שמיר כיו"ר מועצת המנהלים של החברה. הורביץ העיד על שמיר כי "בכל המהלכים הגדולים שעשיתי בטבע, הוא היה שותף פעיל".
וישיי
בשנת 1969 נעתר שמיר לקריאתו של ד"ר פליקס זנדמן – מייסד ויו"ר קבוצת "וישיי אינטרטכנולוג'י" (Vishay Intertechnology) בעולם, להקים את מפעל "וישיי" בישראל. ברקע, צורך שנוצר עקב האמברגו הצרפתי על יבוא חלקי חילוף למטוסי המיראז'. בשנת 1972 נתמנה שמיר כנשיא ווישיי ישראל ושימש כסגן נשיא קבוצת "וישיי" העולמית. במהלך שנות עבודתו בחברה, הקים שמיר מפעל בחולון ושניים נוספים בדימונה, ושקד על תכנון מפעל נוסף במגדל העמק. על פעילותו של שמיר ב"וישיי" אמר זנדמן: "משה טיפל בכל ולקח על עצמו את כל הקשיים. שאלו אותי בחו"ל אם יש בעיה של בירוקרטיה בארץ. אמרת שאין, יש משה שמיר."
נבחרת גביע דייוויס של קולומביה
הישגים
2019, 2020-21
הלומתאן
תרכובות הלומתאניות הן מולקולות של מתאן שאחד או יותר מאטומי המימן שלהן הוחלף באטומים של הלוגנים. ההלוגנים נמצאים בקבוצה ה-17 בטבלה המחזורית של היסודות. ההלוגנים נקשרים בעזרת קשרים קוולנטיים והתרכובות בדרך כלל יציבות. בתנאים רגילים רוב התרכובות לא פעילות אולם בטמפרטורות גבוהות אפשר לייצר מהם תוצרים רעילים.
שילוב של הלומתאנים עם הלוגנים בעלי שרשראות פחמן קצרות של תרכובות דומות כמו הלואתאנים, הלופרופאנים וכו' שימושי בדרך כלל כנוזל קירור, כממס, וליצירת פלסטיקים יציבים ושימושים כמו טפלון.
הלומתאנים נפוצים
ההלוגנים שמופיעים באופן טבעי היוצרים הלומתאנים הם:
רובד נגיפי
גודלו של הרובד תלוי בכמה גורמים:
בטרשת עורקים, הפלאק יכלול כדוריות דם לבנות ושומנים.
יוסל ברגנר
יוֹסְל בֶּרגנֶר (באנגלית: Yosl Bergner; 13 באוקטובר 1920 – 18 בינואר 2017) היה מגדולי הציירים הישראלים, מאייר ספרים, צייר תפאורות ומעצב תלבושות לתיאטרון ישראלי, ובעיקר עבור הצגותיו של המחזאי נסים אלוני. חתן פרס ישראל לאומנות לשנת 1980 (ה'תש"ם).
ביוגרפיה
ולדימיר יוֹסִיף (יוֹסְל) בֶּרגנֶר נולד בווינה בשנת 1920, בנם של הזמרת פניה ברגנר והמשורר מלך ראוויטש (זכריה חנא ברגנר), ואחיינו של הסופר הרץ ברגנר. ילדותו עברה עליו בבית רוחש בסופרים ומשוררים, ובוויכוחים על ספרות והגות. בילדותו התגוררה משפחתו בוורשה, ושם החל ללמוד ציור אצל הצייר הירש אלטמן. כשהיה בן שבע-עשרה היגרו הוא ואחותו לאוסטרליה, שם למד ברגנר אמנות בבית הספר לאמנות שעל יד הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן. במשרדי ההגירה של "היאס" (HIAS) בוורשה פגש ברגנר את יוסל בירשטיין, ואתו עשה את הדרך לאוסטרליה. השניים שירתו יחד בצבא האוסטרלי במלחמת העולם השנייה, כפי שמתאר ברגנר:
לאחר שירותו הצבאי בצבא האוסטרלי הקים ברגנר, יחד עם חברו בירשטיין, קבוצה של ציירים שעסקו בציור ריאליסטי-חברתי.
בתחילה המוטיבים שהובילו את ציוריו נחשבו לגלותיים, אך עם השנים סגנונו של ברגנר נתפס כמייצג את הישראליות באמצעות פן ייחודי. הוא צייר בסגנונו הייחודי אירועים שחווה וסיפורים ששמע מהעבר, בעיקר במציאות הארץ-ישראלית: מעולם החלוצים (נושא שנחשב אז לחידוש), מעולם התיאטרון בשנות ה-70 ועוד. ברגנר הוא חתן פרס ישראל לאמנות לשנת 1980.
בשנת 2013 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ברגנר הותיר את אודרי אשתו, את בתם הינדה ברגנר וארבעה נכדים.
ארכיונו האישי שמור בספרייה הלאומית.
הנצחה
המחזה "המעלית", מתוך הספר "מה זאת אמנות, לעזאזל?! אוסף מחזות אקזיסטנציאליסטיים" מאת דורון בראונשטיין, מוקדש ליוסל ברגנר - שאף היווה השראה לדמותו של יוסל'ה במחזה.
האמנות המינואית והמיקנית
האמנות המינואית והאמנות המיקנית הן האמנויות של התרבות המינואית מכרתים והתרבות המיקנית מפלופונסוס שהתקיימו ב. היוו חוט מקשר בין אמנות מצרים העתיקה לאמנות יוון העתיקה. הן מושפעות במישרין מהאמנות המצרית בתקופתן, עקב היותם של המינואים והמיקנים יורדי ים, סוחרים ודייגים. במקביל השפיעו על האמנות בעריי יון השונות.
קיימים הבדלים מהותיים בין האמנות המצרית לאמנות המינואית והמיקנית (ומאוחר יותר ליוונית) - במצרים התרבות מוקדשת כולה לפרעונים, התרבות המינואית והמיקנית עוסקת באלים אך גם בחיי היום יום של האדם, גודל הפסלים הוא טבעי ואינו מונומנטלי ואדיר. הקו מעוגל וספירלי בניגוד לקו הזוויתי באמנות המצרית. הטבע מוצג כאוטונומי ולא רק כמשרת את האדם (באמנות המצרית אלמנטים טבעיים הוצגו לרוב בהקשרם לאדם, בסצינות ציד, דיג וכדומה).
האמנות המינואית
יישנן מעט מאוד עדויות לתקופה זו עקב רעידות אדמה רבות אשר שהשחיתו את אוצרות האמנות של התרבות המינואית וכן היעלמותם של התושבים באופן שאינו ברור.
האמנות המיקנית
הציור שטוח כמו בציור המצרי ומתפתח מעט בין המיקני למינואי, אמנות ריאליסטית אך לא נטוריאליסטית. אין תפיסת חלל ועומק, ציור שטוח דמוי צלליות, כל האיברים בדמויות מצוירים מהכיוון בו יראו במלוא צורתם, מתחילה מעט תפיסת נפח בדמויות.
הארמונות המיקניים היו צבעוניים כולם, ציורי פרסקו בדגמים דקורטיביים (כדוגמת ארמון פילוס) וציורים גדולים של חיות מיתולוגיות-דמיוניות ברובן.
בציורי הכדים רצועות אופקיות (frieze) שעליהן תיאור של סיטואציות שונות כגון תהלוכות אבל וחגיגות שונות. ציורים שטוחים, גרפיים, מוטיב אימת הריק - אי השארת שטחים ריקים בציור. ציוריי חיות ים מציגים תואם צורת הדימוי מול מבנה הכד.
פיוס השנים עשר
פיוס השנים עשר (בלטינית: Pius XII) נולד בשם אווג'ניו מריה ג'וזפה ג'ובאני פאצ'לי (2 במרץ 1876 – 9 באוקטובר 1958) היה האפיפיור ה-260, מ-2 במרץ 1939 ועד מותו.
תקופת כהונתו כאפיפיור, בין השנים 1939–1958, הייתה ועודנה שנויה במחלוקת בשל התנהלותו בעת מלחמת העולם השנייה והשואה לנוכח השמדת היהודים - העובדה שלא גינה את ההשמדה בפומבי באופן ספציפי, אלא רק את זוועות המלחמה והגזענות באופן כללי, עוררה כלפיו ביקורת. לעומת זאת, מגיניו טוענים כי פעל אישית להסתרת אלפי יהודים במנזרים ובכנסיות בזמן המלחמה וכי העדיף פעילות חשאית למען היהודים, בגלל חששו מאימת הנאצים שרדפו את הכנסייה הקתולית. היסטוריונים מצפים לפתיחת ארכיוני הוותיקן כדי ללמוד יותר בסוגיה זו.
תהליך הבירוך עבור פיוס ה-12 החל בדצמבר 2009 ויושלם ברגע שתובא הוכחה שהאפיפיור הצליח לקיים נס אחד לפחות של ריפוי חולים.
נעוריו ותחילת דרכו
פיוס ה-12 נולד ב-2 במרץ 1876 ברומא שבאיטליה כאווג'ניו מריה ג'וזפה ג'ובאני פאצ'לי, למשפחה אריסטוקרטית ידועה בעלת קשר היסטורי עמוק לאפיפיורות: סבו, מרקאנטוניו פאצ'לי, היה תת-שר הפנים של הוותיקן בעת כהונתו של האפיפיור פיוס התשיעי בין השנים 1851 ל-1870, וייסד את עיתון הוותיקן "ל'אוסרווטורה רומאנו" (L'Osservatore Romano) בשנת 1861; דודו, ארנסטו פאצ'לי, שימש יועץ פיננסי בכיר לאפיפיור לאו השנים עשר; אביו, פיליפו פאצ'לי, היה דיקן בית הדין לערעורים של הכס הקדוש (הסאקרה רוטה רומנה - Sacra Rota Romana); ואילו אחיו, פרנצ'סקו פאצ'לי, מומחה למשפט קנוני, מילא תפקיד חשוב בניהול המשא ומתן על ההסכמים הלטרניים.
פאצ'לי היה השלישי מתוך ארבעה ילדים, והוטבל לנצרות יומיים לאחר לידתו. על פי עדויות חבריו ומשפחתו, הייתה בו להיטות למשחק ונאומים בפני הציבור, ובין תחביביו היו טיולים, שחייה, וכן איסוף חותמות וארכאולוגיה.
רוב המידע בדבר ראשית חייו של אווג'ניו פאצ'לי מגיע מביוגרפיה מקיפה שכתבה הנזירה מרגריטה מרקיונה. בגיל 12 הודיע פאצ'לי הצעיר כי בכוונתו לפנות לכמורה ולא לעריכת דין, כמצופה. לאחר סיום בית ספר יסודי-ממשלתי, התקבל פאצ'לי לבית ספר תיכון - בית ספר ללימודים קלאסיים במכון ויסקונטי. בשנת 1894, בגיל 18, הוא נכנס לסמינר אלמו קפראניקה כדי להתחיל את לימודי הכמורה, וכן נרשם לאוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ולמכון אפולינארה של האוניברסיטה הלטרנית. הוא קיבל אישור מיוחד ללמוד מביתו, בשל בעיות רפואיות. בין השנים 1895 ו-1896 למד פילוסופיה באוניברסיטת לה ספיאנצה ברומא. בשנת 1889 קיבל תואר בתאולוגיה וב-utroque jure (משפט קנוני ואזרחי).
פאצ'לי הוסמך לכמורה ביום ראשון של הפסחא - 2 באפריל 1899, וחגג את המיסה הראשונה שלו בבזיליקה של מריה הקדושה שברומא. עם בגרותו סיים את האוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית. לפני בחירתו לאפיפיור, שימש פאצ'לי כנונציו (נציג דיפלומטי של האפיפיור) וכן כמזכיר המדינה של הוותיקן בתפקידים שונים; בעיסוקו זה פעל לכריתת קונקורדטים בין מדינות אירופה השונות לבין הכס הקדוש, כשהמוכרת והשנויה במחלוקת מכולן היא קונקורדט הרייך - הסכם בין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית שנועד להבטיח את מעמדה של הכנסייה.
ב-1936 ערך ביקור בן חודש בארצות הברית, בסיומו נפגש עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, בתיווכו של ג'וזף קנדי. היה זה ביקורו הראשון של נציג אפיפיורי רשמי על אדמת ארצות הברית, אף שלא התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי הישויות.
מזכיר מדינת הוותיקן ואוֹצֵר הכנסייה
ב-7 בפברואר 1930, פיוס ה-11 מינה אותו למשרת הקרדינל מזכיר המדינה, אחראי על מדיניות החוץ ויחסי החוץ של הכס הקדוש.
ב-1935 מונה כאוֹצֵר הכנסייה הקתולית
בחירה והכתרה
האפיפיור הקודם, פיוס האחד עשר נפטר ב-10 בפברואר 1939. מספר היסטוריונים טוענים כי שתי דרכי פעולה שונות עמדו בפני הקונקלווה: בחירה במועמד "רוחני", ספיריטואלי, או בחירה בכזה המנוסה בדיפלומטיה, שיהיה אהוד על הציבור; והם הציגו את הקריירה הדיפלומטית של פאצ'לי, כאחד מהגורמים המשפיעים לבחירתו ב-2 במרץ 1939. היה זה ביום הולדתו ה-63 של פאצ'לי, לאחר יום אחד בלבד של התייעצויות, ושלוש הצבעות. פאצ'לי בחר את השם "פיוס השנים עשר" (Pius XII), שם שנמצא בשימוש באופן בלעדי בקרב אפיפיורים איטלקים.
פיוס הוא מזכיר המדינה הראשון של הוותיקן שנבחר לתפקיד האפיפיור מאז בחירתו של קלמנס התשיעי בשנת 1667.
פעולותיו בעת מלחמת העולם השנייה
לאחר בחירתו לתפקיד במרץ 1939 הלינה התקשורת הנאצית על "עוינות מוטה וחוסר הבנה חשוך מרפא" בבחירתו של פאצ'לי לתפקיד האפיפיור. בבוקר שלאחר בחירתו דיווח עיתון בברלין: "בחירתו של הקרדינל פאצ'לי לא התקבלה בעין טובה בגרמניה היות שהוא התנגד תמיד לנאציזם ולמעשה קבע את מדיניות הוותיקן במהלך כהונתו של קודמו...". ה-Das Schwarze Korps, כתב העת הרשמי של האס אס, קבע כי "כנונציו וכמזכיר המדינה, אווג'ניו פאצ'לי גילה הבנה מועטה כלפינו; אין לנו אמונה רבה בו. איננו סבורים שבתור "פיוס השנים עשר" הוא ילך בדרך שונה."
ב-20 באוקטובר 1939 פרסם פיוס ה-12 אנציקליקה בשם Summi Pontificatus שכותרתה המשנית "אחדות החברה האנושית" ובה גינה את הגזענות, וטען כי כל העמים בעולם הם צאצאי האדם הראשון. כמו כן, גינה את האידאולוגיה הטוטליטרית והביע דאגה לגורלה של פולין הכבושה. השגריר הגרמני בוותיקן הודיע כי מדינתו רואה באיגרת זו התקפה נגד הרייך השלישי.
עם התרחבות מלחמת העולם השנייה האפיפיור פיוס ה-12 חשש למעמד הכנסייה הקתולית לנוכח רדיפות הנאצים את הכנסייה במקומות שונים תחת שליטתם. הוא העדיף לפעול באופן חשאי ולא פומבי למען היהודים. כמרים ונזירים החביאו יהודים רבים בכנסיות בהם מצאו מקלט. על פי הערכות שונות הוחבאו בכנסיות ובמנזרים כ-4,500 יהודים, מתוכם כ-400 בקריית הוותיקן.
בשידור רדיו לחג המולד של 1942 התייחס פיוס ה-12 לאסון הנורא של הנספים החפים מפשע, הנרצחים רק בשל לאום או גזע. לקראת סוף המלחמה, ב-25 ביוני 1944, שיגר האפיפיור מברק אישי לשליט הונגריה מיקלוש הורטי בניסיון להציל את יהודי הונגריה וזה לשונו: "נתבקשנו מטעם כמה גורמים להתערב כדי להבטיח שהסבל שסבלו זמן כה רב בני אדם אומללים רבים החיים בחיק האומה האצילה והאבירית [שלך] מחמת השתייכותם הלאומית או הגזעית, לא יוארך ולא יוחמר. לבנו האבהי, הפועל מתוך אהבה לכל בני האדם, אינו יכול להישאר אדיש נוכח הבקשות הדחופות הללו. לכן פונה אני להוד מעלתך ופונה לרגשותיך הנאצלים, בתקווה שהוד מעלתך יעשה כל שבסמכותך כדי למנוע עוד סבל מבני אדם אומללים כה רבים". פנייתו של האפיפיור, לצד פעולתם של גורמים נוספים, הועילה במידה מסוימת, היות שפעולות ההשמדה של היהודים בהונגריה אכן פסקו לאחר שב-7 ביולי הורה הורטי על הפסקת משלוחי היהודים לאושוויץ. עם זאת, מדובר בשלב מאוחר ביותר של תהליך ההשמדה, לאחר שרק חלק קטן מיהודי הונגריה עוד נותר בחיים, בעיקר בבודפשט.
בשלבים מוקדמים של המלחמה, פנו אישים שונים ומנהיגים יהודים מכל רחבי העולם החופשי אל האפיפיור וביקשו ממנו להכריז הכרזה פומבית בגנות הרדיפות האנטי-אנושיות כנגד היהודים, אך האפיפיור לא היה מוכן לכך. בראשית 1943, כאשר כבר רבו הידיעות על אשר מתרחש באירופה, קיבל נציג הוותיקן בוושינגטון דו"ח המפרט באופן רשמי את הנעשה ביהודי אירופה. בדברי תשובתו לשגריר ארצות הברית בוותיקן, מירון טיילור, כותב נציג הוותיקן: "אני מאמין שהדו"ח מזויף. אך אודיע להוד מעלתו הקרדינל" (תאריך המכתב 7.3.43). כאשר פנו ארגונים יהודיים לוותיקן בתחילת 1944 ובקשו מהאפיפיור שיורה לנשיא סלובקיה הפרו-נאצי, הכומר ד"ר יוזף טיסו, שלא יענה לתביעות הנאצים ויגרש את יהודי ארצו למזרח משום שמשמעות הגירוש היא השמדה במשרפות פולין, כתב להם האפיפיור בדברי תשובתו כי "נשיא הרפובליקה הכומר ד"ר טיסו הבטיח שלא תהיינה רדיפות. התושבים רק ירוכזו ויישלחו לארץ אחרת".
טענות רבות הופנו נגד האפיפיור גם לאחר תקופת המלחמה בנושא יחסו לסוגיית יתומי השואה, אותם ילדים יהודים שהתחבאו מפני הנאצים בכנסיות ומנזרים בזמן המלחמה ושהוריהם לא נותרו בחיים. לאחר השואה ביקש רבה הראשי של ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כי יפרסם הודעה רשמית ופומבית כלפי כל הממסדים הדתיים ומנזרים קתולים על מנת שיקלו את עבודת החיפוש של ארגונים יהודים אחר יתומי השואה שהוחבאו בתוכם. אכן, פיוס ה-12 ביקש לא להטביל ילדים אלו, אבל הוא סירב להחזיר למשפחתם את אלה שכבר הוטבלו. עמדה זו ביטא למשל במקרה של האחים פינאלי שהוחזרו לדודתם המחפשת אותם רק אחר לחצים רבים של ארגונים יהודים בצרפת על הכנסייה הקתולית. בנוסף לכך, בזמן שהאיום כלפי הוותיקן נעלם לגמרי, אינטלקטואלים קתולים הופתעו שהאפיפיור לא הסביר למאמיניו את אופיו הייחודי של רצח שישה מיליון יהודים בתוך נוראות המלחמה. אינטלקטואלים אלה קיבלו תשובה לפיה: יבוא זמן ויתגלה בבירור גודלו של פיוס ה-12 בפעולתו כמושיע יהודים.
דרכי תגובתו של האפיפיור לשואה שנויות במחלוקות בדיון הציבורי. הסופר והמחזאי הגרמני רולף הוכהוט מתח עליו ב-1963 ביקורת במחזהו הנודע "ממלא המקום", כמי שבחר לשתוק לנוכח השואה. בעקבות המחזה החל דיון נרחב על תפקודו של פיוס השנים עשר לנוכח השואה, דיון הנמשך עד היום. שלוש אסכולות יש בדיון זה: אחת טוענת להיותו שווה-נפש לנוכח עליית הנאציזם ורצח היהודים, אסכולה שנייה טוענת שהמעט שעשה היה המקסימום בתנאים של אז ושהיה צורך לדאוג גם לשלום הכנסיות הנוצריות שחיו תחת הכיבוש הנאצי, ואסכולה שלישית טוענת שפעל רבות להצלת יהודים, ושפתח להם את הכנסיות והמנזרים.
ב-1999 מינה הוותיקן ועדה היסטורית בינלאומית, קתולית - יהודית, בת שישה חברים, שלושה יהודים ושלושה קתולים, לחקירת מעשיו, לקראת ולצורך הפיכתו לקדוש. אחד משלושת החברים היהודים בוועדה היה פרופסור (האוניברסיטה העברית בירושלים) רוברט ויסטריך. ב-2 בספטמבר 2000, בטרם פרסמה הוועדה דו"ח כלשהו, הכריז עליו האפיפיור המכהן, יוחנן פאולוס השני, כמבורך, שלב מתקדם ביותר בדרך להקדשה. כחודש לאחר ההכרזה פרסמה הוועדה דו"ח ביניים, שכלל בעיקר שאלות ותהיות ולא מסקנות בעניין הנדון וב-2001 היא פיזרה את עצמה. חלק מחבריה טענו אז, שהתפטרותה נובעת מהעובדה שהוותיקן איפשר לה לבחון רק מסמכים מסוימים שאושרו על ידיו ולא את כל המסמכים והארכיונים שלו מתקופת השואה, כפי שביקשה.
בשנת 2019 הורה האפיפיור פרנציסקוס לפתוח את ארכיוני הוותיקן מתקופת השואה כדי לאפשר להיסטוריונים מחקר על יחסו של פיוס לשואת יהדות אירופה. הארכיון נפתח בשנת 2020 לתקופה קצרה ונסגר לאלתר בשל התפרצות נגיף הקורונה בקריית הוותיקן. עם זאת חוקרים טוענים שהמידע שנחשף מגלה כי לפיוס היה ידע רחב על שואת יהדות אירופה והוא נחשף כבר בשנת 1942 לדוחות שהציגו מידע ישיר על השמדת יהודים.
ביוני 2022, על פי רצונו של האפיפיור פרנציסקוס, הארכיון ההסטורי של מזכירות המדינה מנגיש באופן מקוון וחופשי את האוסף המכונה ״יהודים״ המכיל את כל בקשות העזרה שהגיעו לוותיקן המהלך מלחמת העולם השנייה, תקופת כהונתו של האפיפיור פיוס ה-12.
עם מותו
רופאו האישי היה שרלטן שרקח עבורו תרופות שכנראה הזיקו לבריאותו. לאחר מותו, הוא השתמש בשיטת חניטה שגרמה להאצת ריקבון הגופה במקום לעכב אותו. בניגוד לכל האפיפיורים שלפניו, פיוס ה -12 לא רצה שיוסרו מגופו איברים פנימיים, ודרש לשמר את גופו "כמו שאלוהים ברא אותו". רופאו המציא שיטה הפוכה לשיטת החניטה הרגילה, הוא עטף את הגופה בשק צלופן והכניס לתוכו עשבי מרפא ותבלינים. טיפול זה מנע זרימת אוויר, וביחד עם החום ששרר בחדר האיץ באופן דרמטי את הריקבון האנאירובי. הגופה התפרקה לעיני האבלים שעברו על פניה. נשמע קול ביקוע וחזהו של פיוס ה-12 התפוצץ עקב הצטברות גזים. לאחר מכן נשרו האף והאצבעות, והגופה הפכה לצבע "ירוק אזמרגד" (או שחור, בהתאם למקור). הסירחון היה כה עז שחיילים מהמשמר השווייצרי שניצבו ליד הארון הפתוח התעלפו והיה צריך להחליף אותם כל 15 דקות.
עמדותיו התאולוגיות
פיוס ה-12 תמך בצורה נמרצת בתאוריית המפץ הגדול. בנאום שנשא בפני "האקדמיה האפיפיורית למדעים" הסביר את דעתו בעניין, ואף טען כי הדבר אינו סותר את ההשקפה המקובלת של הנצרות הקתולית, ואף מחזק אותה. לגבי תאוריית האבולוציה הייתה דעתו שונה; הוא סבר כי היא מוטעית, ואף כתב כנגדה במכתבים ששלח לבישופים ברחבי העולם. פיוס ה-12 התנגד נחרצות גם לקומוניזם שעלה במדינות מזרח אירופה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
פיוס ה-12 התיר לראשונה שימוש במשכך כאבים עבור נשים בלידה, ובכך שלל את הפרשנות הפשטנית של הפסוק "בעצב תלדי בנים", שעל האשה לסבול בעת לידתה.
במהלך כהונתו, הכריז פיוס ה-12 על 34 אנשים כקדושים, במדינות שונות.
קפוצ'ינו
קפוצ'ינו (באיטלקית: Cappuccino; בישראל מכונה גם קפה הפוך) הוא משקה קפה איטלקי המוכן באמצעות עירוב של אספרסו, חלב חם, וחלב מוקצף. מקור השם במסדר הנזירים הקפוצ'ינים, אשר צבע גלימות לבושם מזכיר את צבעיו של משקה הקפוצ'ינו.
הגדרה
קפוצ'ינו הוא משקה קפה המכוסה בחלב מוקצף, אשר מוכן באמצעות מכונת אספרסו. האספרסו נשפך לשליש התחתון של הכוס, והוא מלווה אחריו בכמות שווה של חלב חם. השליש העליון של הכוס מכיל חלב מוקצף, אשר לרוב מעוטר באיורים אמנותיים הנעשים באמצעות החלב המוקצף, וידועים בכינוי "לאטה ארט". על גבי המשקה המוגמר נהוג לפזר קקאו, סוכר, קינמון ותבלינים אחרים. משקאות קפוצ'ינו מוגשים בדרך כלל בליווי כפית.
מקור השם קפוצ'ינו אינו קשור לקפה אלא מגיע מדמיון צבע המשקה לצבע של החלוקים של המסדר הקפוצ'יני.
היסטוריה
מכונות אספרסו מן הסוג אשר משמש להכנת משקאות קפוצ'ינו הוצגו לראשונה בתחילת המאה ה-20. לואיג'י באזרה ממילאנו רשם עליהן את בקשת הפטנט הראשונה בשנת 1901. הפופולריות של משקה הקפוצ'ינו עלתה עם שדרוג מכונות האספרסו הגדולות בבתי הקפה ובמסעדות לאחר מלחמת העולם השנייה, ובאופן ספציפי עם הכנסתן של מכונות הקפה המודרניות, בלחץ גבוה, על ידי החברה האיטלקית גאג'יה בשנת 1948. המשקה התפתח לצורתו המוכרת היום בשנות החמישים של המאה ה-20.
בממלכה המאוחדת, קפה אספרסו צבר פופולריות בצורת ההגשה של קפוצ'ינו, בעיקר בשל המנהג הבריטי של שתיית קפה עם חלב.
אופן הכנה
המרכיב החשוב ביותר בהכנת קפוצ'ינו, מעבר לשוט האספרסו, הוא המרקם והטמפרטורה של החלב. כאשר מרתיחים חלב מעל 75°C החלבון נשרף והחלב מאבד מטעמו. יתבטא בבועות גדולות מהרגיל בחלק העליון של הקצף. כאשר בריסטה מחמם חלב בעזרת קיטור עבור כוס קפוצ'ינו, מתחיל להיווצר קצף אחיד באמצעות חדירה של בועות אוויר זעירות אל תוך החלב, מה שנותן לחלב המוקצף את המרקם הקטיפתי המיוחל. הקפוצ'ינו המסורתי מורכב משוט אספרסו, שעליו נמזג חלב מוקצף באופן שיוצר שכבת קצף בעובי 2 ס"מ. קיימות וריאציות נוספות של המשקה, אשר משלבות יותר או פחות חלב מוקצף, ומכונות קפוצ'ינו "רטוב" או "יבש" בהתאמה. בריסטה מנוסה עשוי להשתמש בחלב המוקצף לצורך ציור בקפה תוך כדי מזיגת החלב, במה שמכונה "לאטה ארט".
פורום קופנהגן
פורום קופנהגן (בדנית: Forum København) הוא אולם רב-תכליתי בקופנהגן, דנמרק.
היסטוריה
באוגוסט 1925 ועדת הבנייה חתמה על בניית האולם, בספטמבר אותה שנה ראש ממשלת דנמרק תורוואלד סטאונינג הניח את אבן הפינה לבנייה.
ב-1929 נערך בו תצוגה ארכיטקטית שבין היתר ארנה יאקובסן הציג את יצירותיו.
במהלך מלחמת העולם השנייה תנועת המחתרת הדנית "Holger Danske" הרסה את האלם המקורי, ב-1947 האולם נבנה מחדש.
ב-1997 גג המקום עבר שיפוץ מה שהוביל לשיפור ביכולות האקוסטיות של האולם.
ב-2005 אירח האולם את אירוע שיר היובל באירוויזיון.
בין האומנים שהופיעו בו וסטלייף וספייס גירלז.
כן המפקדת
כן המפקדת הוא סרט דוקומנטרי ישראלי משנת 2009, המתאר טירונות בחוות השומר, בסיס טירונות של אוכלוסיות מיוחדות. את הסרט הפיקו וביימו איציק לרנר ודני סיטון. הסרט זכה לשבחים רבים ואף זכה בשנת 2009 בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט מתמקד בתהליך אותו עוברים הטירונים, בעלי קשיי הסתגלות ומרקע של עבר פלילי, התעללות, ונטישה.
הסרט שודר כסדרה בת 3 פרקים בערוץ 8 ובערוץ 10.
גיום בוזיניאק
גיום בוזיניאק (בצרפתית: Guillaume Bouzignac סביב 1587 – בערך 1643) היה מלחין צרפתי.
בוזיניאק נולד כנראה בסן-נאזר. הוא למד בקתדרלה של נרבון עד 1604, וכיהן כמנצח מקהלה בקתדרלות של אנגולם, בורג'ה, טור וקלרמון-פראן.
המוטטים של בוזיניאק שמורים בשני כתבי יד. הם ייחודיים ביותר: "פשוט מאוד, אין עוד מוזיקה של התקופה שנראית אותו דבר על הדף או נשמעת אותו דבר כמו המוטטים של בוזיניאק". "שם אחד בתקופה זו מתנשא מעל אלה של בני תקופתו בכל מוזיקת הקודש, לרבות מיסות: שמו של גיום בוזיניאק". מוטטי הדיאלוג שלו, כגון "Unus ex vobis" ו-"Dum silentium", הם אורטוריות בקנה מידה קטן, המבשרות את ג'אקומו קריסימי ואחר מארק-אנטואן שרפנטייה (1704-1643) שני דורות לאחר מכן.
גדי אלגזי
גדי אלגזי (נולד ב-2 באוקטובר 1961) הוא פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, ופעיל שמאל ישראלי.
ביוגרפיה
גדי אלגזי נולד ביפו וגדל בשכונת התקווה שבתל אביב ולאחר מכן ברמת גן. אימו, מרים אלגזי, היא ילידת בלגרד, ניצולת שואה שעלתה לישראל באונייה אקסודוס; אביו, יוסף אלגזי, יליד אלכסנדריה, היה עיתונאי ב"הארץ"; הוריו היו פעילי שמאל שהתפרנסו מעיתונות. גדי אלגזי היה מיוזמי הקמת קבוצת התיכוניסטים, שחבריה הכריזו ב-1979 על סירובם לשרת בשטחים ("קבוצת ה-27"). הוא התגייס לצה"ל ולאחר שבעה סירובים חוזרים ונשנים לשרת בשטחים ותקופות מאסר קצרות, הועמד בדצמבר 1980 למשפט פומבי ונידון לשנת מאסר. לאחר מאבק ציבורי למען שחרורו, נאלץ הרמטכ"ל לקצר את מאסרו וחודש לאחר מכן הוא שוחרר משירות סדיר.
עשה תואר ראשון בחוג להיסטוריה ובחוג לשפה וספרות ערבית באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בבית הספר להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, והשלים את הדוקטורט באוניברסיטת גטינגן בגרמניה ב-1992. ב-1993 מונה למרצה באוניברסיטת תל אביב, ב-1995 למרצה בכיר, ב-2002 לפרופסור חבר וב-2010 לפרופסור מן המניין. בשנים 2008–2012 עמד בראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה. הוא משמש מאז אוקטובר 2020 ראש מכון מינרבה להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת תל אביב. הוא שימש מרצה אורח ועמית מחקר בפריז, בברלין ובסנקט פטרבורג, וזכה בשנת 2002 בפרס מיכאל ברונו מטעם יד הנדיב. בשנת 2020 זכה בפרס ע"ש ריטה לוי-מונטלצ'יני. ב-1995 היה מייסד שותף של התוכנית למחקר התרבות. שימש כעורך כתב-העת "History and Memory" בשנים 2000–2012, וכחבר מערכת כתב-העת "Historische Anthropologie". כעת הוא חבר מערכת כתב-העת ההיסטורי "Past & Present". מאז 2018 הוא עורך שותף, יחד עם מרים שפר-מוסנזון וענבל עופר, של הרבעון להיסטוריה "זמנים".
בשנות השמונים היה פעיל בקבוצת קמפו"ס (קבוצת סטודנטים שמאליים יהודית-ערבית), נגד מלחמת לבנון הראשונה ובמסגרת הליגה לזכויות האדם. בשנת 2000 נמנה עם מייסדי ארגון תעאיוש – שותפות ערבית-יהודית, שיזם פעולות סיוע ומחאה ישראליות פלסטיניות משותפות במהלך האינתיפאדה השנייה. כפעיל חברתי ופוליטי היה מעורב במאבקים נגד הפרטת שירותים חברתיים ובמיוחד נגד הפרטת ההשכלה הגבוהה, נגד הריסות בתים (ביפו, בכפר שלם ובוואדי עארה), במחאה נגד מלחמת לבנון הראשונה, השנייה ובעזה, בתמיכה בהתאגדויות עובדים, בקהילות פלסטיניות בגדה המערבית, ונגד גדר ההפרדה. מתוך פעילותו כתב את מאמרו "מטריקס בבילעין", שפתח דיון ער בשאלת היחס בין אי-שוויון והפרטה בישראל לבין התרחבות ההתנחלויות בשטחים ובניית גדר ההפרדה. היה פעיל בארגון השמאל היהודי-ערבי תראבוט-התחברות. אלגזי פעיל גם למען ההכרה ביישובים הבדואים הבלתי מוכרים בנגב והוא נעצר כמה פעמים בכפר אל עראקיב.
מחקריו
שדה התמחותו העיקרי של גדי אלגזי הוא ההיסטוריה החברתית והתרבותית של ימי הביניים המאוחרים, בעיקר האזורים דוברי הגרמנית במערב אירופה בין 1350 ל-1600. הוא עוסק באנתרופולוגיה היסטורית, במחקר התרבות, בסמנטיקה היסטורית, בהיסטוריה של משפחה ושארות, בהיסטוריה ובמתודולוגיה של מדעי החברה, ובקולוניאליזם וחברות מתיישבים. במסגרת זו פנה בעשר השנים האחרונות לעסוק בהיסטוריה החברתית של ישראל בשנות החמשים.
אלימות האדונים ושלטונם בימי הביניים המאוחרים
בנושא זה עסק אלגזי בעבודת הדוקטורט שלו שיצאה לאור כספר. בספרו ניסה אלגזי לבדוק, האם שלטונם של האדונים היה לגיטימי בעיני האיכרים בימי הביניים המאוחרים והאם אנחנו יכולים לדעת את זה. הטענה המקובלת במחקר הייתה, שבין אדונים לאיכרים שוררים יחסי תן-וקח, שבמסגרתם נותנים אדונים הגנה וחסות לאיכרים תמורת התשלומים והחובות שחייבים להם האיכרים. אלגזי ניסה להראות, שהאדונים נתפסו על ידי האיכרים בראש ובראשונה כאיום על שגרת חייהם, ואין עדויות מספקות לכך שהתחיבו כלפי איכריהם להגן עליהם. בעזרת ניתוח דברי האיכרים באסיפות ניסה אלגזי לשחזר את הדרך שבה נאבקו אדונים ואיכרים על הגדרת המסורת המחייבת וגבולותיה. טענתו המרכזית השנייה הייתה, כי אלימות האדונים ומלחמותיהם בימי הביניים המאוחרים לא הייתה בגדר "אנרכיה פיאודלית" אלא מרכיב מרכזי בשעתוק הסדר הקיים וביטוי ל"כלכלה המוסרית" (moral economy) של האדונים. הטענה השלישית של הספר עוסקת בייצור הידע ההיסטורי עצמו. תאוריית ההדדיות ביחסי אדונים ואיכרים קיבלה את נוסחה המחייב בהיסטוריוגרפיה הגרמנית בידי אוטו ברונר בספרו משנת 1939, Land and Herrschaft (נחלה ושררה). בעזרת בדיקת תשתית המקורות עליה הסתמך ברונר ניסה אלגזי להפריך אותה מדעית ולהראות, שהיא נטועה באידאולוגיה פולקית, ובמיוחד בתורת המשפט הנאצית, אותה ניסו משפטנים גרמנים לפתח בשנות השלושים.
תרבות החצר: השוואה בין מזרח ומערב
אלגזי חקר בצוותא עם פרופסור רינה דרורי את תרבות החצר העבאסית למן השליש האחרון של המאה השמינית ובמהלך המאה התשיעית. כשהם מסתמכים על עבודתם המשותפת ביחידה למחקר התרבות באוניברסיטת תל אביב, ניסו אלגזי ודרורי להראות כיצד מתעצבים רפרטוארים תרבותיים תוך פרק זמן קצר יחסית, כשהם מתמקדים בהשוואה בין תרבות החצר העבאסית לבין התרבות החצרונית שהתפתחה באירופה המערבית בימי הביניים התיכוניים. תוך פרק זמן קצר התעצבו בחצר העבאסית דגמי התנהגות כדוגמת עידון ההליכות וטיפוח הניקיון, ודפוסי יחסים מורכבים, כגון אהבה, שלא היו מוכרים עד אותה עת, ואלה הטביעו את חותמם על התרבות הערבית הקלאסית. במקרה העבאסי, טענו אלגזי ודרורי, הפכה אהבה למשחק חברתי, שיצר מוטיבציה לגיטימית לעידון ההליכות ולרכישת תרבות גבוהה ואיפשר לאנשי החצר לטפח מיומנות פוליטית.
מחקר התרבות וההיסטוריה והתאוריה של מדעי החברה
מוקד שני של עבודתו של אלגזי הוא בעבודתו של נורברט אליאס. אלגזי תרגם כמה קטעים מספרו "תהליך הציוויליזציה" לעברית. שמונה שנים מאוחר יותר, כתב מאמר ביקורתי שהעריך את ההישגים המתודולוגיים הגלומים בעבודתו של אליאס כמו גם את חולשותיה העיקריות. בעבודה נוספת הציע כי חידושים המתודולוגיים במדעי החברה בשנות העשרים והשלושים כרוכים באפשרויות החדשות שפותח הקולנוע במאה העשרים, באפשרות לשחזר תנועה סמויה מן העין ולהתמקד בג'סטות גופניות פעוטות כמפתח לזהות החברתית.
המסורת שבעל-פה בין אדונים ואיכרים 1550-1400
אלגזי חקר את עיצובה של המסורת שבעל-פה בימי הביניים, העלאתה על הכתב ושימוש המלה הכתובה. במוקד מחקרו עמד המשפט במערב גרמניה בשלהי ימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת בקרב קהילות איכרים. דוברי הקהילה הכריזו את המשפט באספת הכפר, במהלכה של סדרת שאלות ותשובות שהחליפו עם אדוניהם, בטקס הקרוי Weisung. לעיתים זומנו כתבנים על מנת לתעד את האסיפות הללו וכך הגיעו לידינו אלפי תעודות בשפה המדוברת המתעדות דיאלוגים בין צדדים בלתי-שווים לאורך עשרות שנים. בהשראתו של גופמן השתמש אלגזי בטקסטים אלה כדי לחקור, כיצד התנהלו אינטראקציות בימי הביניים, כיצד התעצב זיכרונם של דוברי האיכרים תוך משא ומתן מתמיד עם אדוניהם, וכיצד התרכבו מסורות שבעל-פה ובכתב בתוך הקשר זה. העלאת המשפט על הכתב הייתה כרוכה בארגון מחדש של גוף הידע המשפטי, שפרשניו המוסמכים היו מכאן ואילך משפטנים מלומדים ולא עוד איכרים עמי-ארצות.
סמנטיקה היסטורית וניתוח השיח
מרכיב מרכזי בעבודת הדוקטורט של אלגזי היה ניתוח שימוש הלשון של אדונים ואיכרים כמפתח לשחזור דגמים מובלעים של הסדר החברתי. בעבודות נוספות ניסה לפתח את המתודולוגיה של ניתוח שימוש הלשון (language use) בהקשריו המשתנים ולהציע ביקורת הן של המסורת הגרמנית של "ההיסטוריה של מושגים" (Begriffsgeschichte) והן של ניתוח השיח (discourse analysis). במאמר מרכזי מ-1995 ניסה לשרטט מפה של דגמי ה'עצמי' (self) בתרבות ימי הביניים המאוחרים, של הדרכים בהן מייחסים זהות עצמית ליחידים ולקבוצות, ושל הדרכים העומדות בפני אנשים להשיל מעליהם את הזהות שיוחסה להם. בסדרת הרצאות במכון ון ליר (2007), "במעבה השיח: קולות המדוכאים במחקר ההיסטורי", ניתח גישות שונות במחקר שימוש הלשון והתווה מהלך מחקרי חלופי.
ויליאם גמינרה
ויליאם גמינרה (באנגלית: William Gaminara; נולד ב-1956) הוא שחקן ותסריטאי אנגלי. הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד הפתולוג פרופ' ליאו דלטון בסדרת הטלוויזיה "עדות אילמת" בשנים 2000 עד 2013.
ביוגרפיה
גמינרה נולד בלוסקה שבזמביה. בילדותו לקה בפוליו. הוא למד בלינקולן קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
קריירה
ב-2015 שיחק גמינרה בתפקיד סמואל הרוגייט בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "האב בראון" בפרק "The Paradise of Thieves".
לוצ'יה די למרמור
לוצ'יה די למרמור (איטלקית: Lucia di Lammermoor) היא אופרה טרגית בשלוש מערכות מאת המלחין האטלקי גאטנו דוניצטי. היא נחשבת לאופרה הטובה ביותר שלו, ומהווה דוגמה מצוינת לסגנון הבל קנטו. לוצ'יה היא אחת האופרות האהובות ברפרטואר הבינלאומי. על פי הנתונים שמפרסם האתר Operabase, האופרה בוצעה בעונת 2017–2018 לפחות 223 פעמים (מה שממקם אותה במקום ה-21, ולעומת האופרה הפופולרית ביותר, "לה טראוויאטה" מאת ורדי, שבוצעה 861 פעם באותה העונה). הליברית נכתבה על ידי הליבריתן סלבטורה קמאראנו על פי הרומן The Bride of Lammermoor מאת סר וולטר סקוט.
הבכורה הייתה בתיאטרון סן קרלו בנאפולי ב-26 בספטמבר 1835 בהצלחה רבה. סיפור האופרה מתרחש בתחילת המאה ה-18 בסקוטלנד. אנריקו אשטון, לורד למרמור, תמך בטוען לכתר המלכות שהפסיד ולכן זקוק לידיד המקורב למלך שניצח. על כן הוא מתכנן להשיא את אחותו לוצ'יה ללורד ארטורו המקורב לרשות. לוצ'יה, האבלה על מות אִמה, מאוהבת באדגרדו, הצאצא האחרון למשפחת ראוונסווד (Ravenswood) השכנה, המשיב לה אהבה. הם מתראים בסתר כי בין שתי המשפחות קיימת שנאה רבת שנים. אדגרדו צריך לנסוע בדחיפות לצרפת אחרי שלוצ'יה והוא נשבעים לאהבת נצח. אנריקו מצליח ליירט ולעצור את מכתביו ללוצ'יה ואת מכתביה אליו. הוא מראה ללוצ'יה מכתב מזויף שבו אדגרדו מודיע (כאילו) שאינו אוהב אותה ויש לו אהובה בצרפת. לוצ'יה המיואשת מסכימה להנשא לארטורו. אדגרדו מגיע אחרי שהחתונה מתקיימת, פורץ לבית אנריקו, מחולל מהומה ומגורש. לוצ'יה ההמומה יוצאת מדעתה וכאשר ארטורו מתייחס אליה באלימות רוצחת אותו בסכין ולאחר כך מתה.
אנריקו מזמין את אדגרדו להילחם עמו, אבל כשנודע לאדגרדו כי לוצ'יה מתה הוא מתאבד על קברות אבותיו.
לאופרה זו יש גם גרסה צרפתית, על ידי המלחין, אבל ליברית של ליבריתנים צרפתים. על כך בהמשך.
נסיבות כתיבת האופרה
באפריל 1835 חזרו דוניצטי ואשתו לנאפולי מפריז, לשם נסעו לרגל בכורת האופרה מרינו פליירו (Marini Faluero). בזמן היותו בפריז קיבל את אות לגיון הכבוד הצרפתי. דוניצטי חזר לתפקידו כמנהל האמנותי של בית האופרה המלכותי. משימתו הבאה הייתה לחבר אופרה עבור תיאטרון סן קרלו (San Carlo). הוא החליט לכתוב אופרה שתסתמך על הרומן של וולטר סקוט "הכלה מלמרמור". כתיבת הליברית נמסרה לליברתן המיומן סלבטורה קמאראנו (הליברתן כתב עוד שבע ליבריות עבור דוניצטי וכן עבור ורדי). האופרה נכתבה במהירות והייתה מוכנה לחזרות אבל בגלל בעיות כספיות וניהוליות בבית האופרה, החזרות החלו רק באמצע אוגוסט. הבכורה התקיימה ב 26.9.1835 והייתה הצלחה גדולה ומיידית. המלחין אמר למו"ל שלו, ריקורדי (Giovanni Ricord): "האופרה התקבלה יפה מאוד, אם להאמין לתשואות ולמחמאות שקיבלתי. הקהל הקשיב לכל קטע בשקט ובאדיקות ובסיומו פרץ בתשואות וקריאות 'ויוה' ".
כלי התזמורת
דוניצטי תזמר את האופרה להרכב הבא:
מיתרים: נבל, כינור ראשון, כינור שני, ויולה, צ'לו, קונטרבס.
כלי נשיפה ממתכת: ארבע קרנות יער, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים.
כלי הקשה: תופי דוד (טימפאני), משולש, תוף באס, מצלתיים, פעמוניה, הרמוניקה זכוכית (במופעים הראשונים, אך אחר כך תפקידיה נמסרו לחלילים על פי בקשת המפיקים).
רקע
הסיפור מתרחש בסקוטלנד בסוף המאה ה-17. הרקע לסיפור הוא שנאה עזה במשך כמה דורות בין שתי משפחות אצולה - משפחת אשטון ומשפחת רייוונסווד. הצאצא האחרון לבית רייונסווד הוא אדגרדו אשר אחוזתו נחמסה מאביו על ידי אנריקו, לורד למרמור. אנריקו היה מעורב בפוליטיקה הלאומית של סקוטלנד ותמך בטוען לכתר שהפסיד למלך הנוכחי. גם מצבו הכלכלי בכי רע. על כן הוא שואף להשיא את אחותו לוצ'יה ללורד ארטורו באקלו המקורב למלך, עשיר ובעל השפעה. לוצ'יה עצמה אבלה על מות אִמה זה מקרוב והיא מאוהבת באדגרדו אחרי שהצילה ממוות מקרני פר זועם.
מערכה ראשונה
תמונה ראשונה ערב בשטחי אחוזת למרמור.
חיל המשמר מחפש פולש בלתי ידוע. כשמגיע אנריקו למקום אומר לו נורמנו כי לפי דעתו הפולש המסתורי הוא אדגרדו אשר נפגש בחשאי עם לוצ'יה. אנריקו הזועם נשבע למנוע מהקשר בין השניים להתקיים. תמונה שנייה ערב בגן הטירה
לוצ'יה ואליסה נכנסות ומתיישבות ליד המזרקה בהמתנה לאדגרדו. לוצ'יה מספרת לאליסה סיפר ישן על צעירה שנרצחה כאן לפני שנים רבות על ידי אחד מבני משפחת רייוונסווד (משפחתו של אדגרדו) וכי רוחה של הנרצחת עדיין משוטטת בגן וכי היא חושבת שראתה אותה פעם. היא מספרת על אהבתה העזה לאדגרדו ואליסה מזהירה אותה מהסכנות הכרוכות בהתאהבות באויב משפחתה. אדגרדו מגיע ומספר שעליו לנסוע לצרפת באופן דחוף. לפני שיסע בכוונתו להתפייס עם אחיה, אנריקו אשטון, ולבקש ממנו את יד אחותו. לוצ'יה אומרת לו כי זו תקוות שוא כי אנריקו לעולם לא ישלים עמו. אדגרדו שר על טינתו הגדולה לאיש שהרג את אביו וחמס את אחוזתו. שני האוהבים נשבעים לאהבת נצח, מחליפים טבעות ומכריזים כי בעיני האל הם נשואים.
מערכה שנייה
תמונה ראשונה חדרו של אנריקו בטירה