cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פילה (פולין)
יהדות פילה
בתקופת מלחמת העולם השנייה, יהודי העיר נשלחו ממנה למחנות עבודה.
בליל הבדולח, נהרסו חנויות ובתים רבים של יהודים. 35 מהם נעצרו ונשלחו למחנה עבודה.
תחבורה
בעיר ישנן שתי תחנות רכבת שמהן יש שירות רכבות לוורשה, לפוזנן, ולעוד אזורים בפולין. בנוסף לכך, בסמוך לעיר עוברים הכבישים הראשיים 10 ו-11, שמספקים גישה נוחה ליוצאים מהעיר ולנכנסים אליה.
בסמוך לעיר ישנו שדה תעופה אזרחי.
גאוגרפיה
העיר שוכנת בגובה ממוצע של 60 מטרים מעל פני הים בין הגבהים 50–134 מטרים מעל פני הים.
את העיר חוצה נהר גוודה ויש בשטחה כמה אגמים.
הדיוויזיה ה-76 (ורמאכט)
הדיוויזיה ה-76 הייתה דיוויזיה של הוורמכאט במהלך מלחמת העולם השנייה. הדיוויזיה לחמה בקרב על צרפת, בקרבות החזית המזרחית, והושמדה בקרב סטלינגרד. לאחר מכן הוקמה הדיוויזיה שוב, ולחמה בחזית המזרחית בקרבות שונים עד סוף המלחמה.
הקמה ראשונה
הדיוויזיה הוקמה ב-26 באוגוסט 1939 בזמן הגיוס קודם מלחמת העולם השנייה, והועמדה תחת פיקוד מקסימיליאן דה אנגליס. במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה בעתודת הארמייה החמישית בחזית המערבית, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה ה-16. במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה ה-11, ולאחר מכן פעל כחלק מהקורפוסים ה-52, ה-4, וה-44 לסירוגין, במסגרת הארמייה ה-17. בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 והקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד במסגרת הקורפוס ה-8, וב-31 בינואר 1943 הושמדה הדיוויזיה יחד עם כל הכוחות שהיו בכיס הדרומי, ושרידיה נלקחו לשבי.
הקמה שנייה
ב-1 באפריל 1943 הוקמה הדיוויזיה מחדש בצרפת, והועמדה תחת פיקוד אריך אברהם. בדצמבר 1943 הועברה הדיוויזיה לחזית המזרחית, שם לחמה בקרב דנייפר כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, ולאחר מכן במסגרת הארמיות השישית והשמינית. במהלך מבצע יאשי-קישינב לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הרומני ה-6, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-57 במסגרת הארמייה השמינית. לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרב דברצן ובקרבות בהונגריה, סלובקיה ושלזיה, ושם נכנעו הכוחות לרוסים בסוף המלחמה.
גטו המבורג
השם
השם הגרמני של הגטו היה "זונדרגטו" (Sonderghetto, כלומר "גטו מיוחד") או "גטו יהודי הרייך", אך בפי יהודי מינסק הוא כונה "גטו המבורג" או "גטו יהודי המבורג", על שם מקום מוצאו של הטרנספורט הראשון שהגיע אליו.
מבנה הגטו ומיקומו
גטו המבורג היה מחולק לחמישה אזורים לפי מוצאם של היהודים: המבורג, ברלין, ריינלנד, ברמן ווינה. אף על פי שגטו המבורג גבל בגטו של יהודי מינסק, שני הגטאות היו נפרדים ולא היה כמעט כל קשר ביניהם. הוא היה מגודר בגדרות תיל, והמעבר בין גטו לגטו נאסר. בהיעדר שפה משותפת ובשל הבדלי התרבות, התאפיינו היחסים בין תושבי שני הגטאות בניכור ובחוסר אמון הדדי. יתר על כן, היהודים הגרמנים ראו את עצמם, בתחילה לפחות, מיוחסים ובעלי זכויות יתר והיו בטוחים שהאקציות מכוונות אך ורק נגד ה"אוסטיודן" – יהודי המזרח. היהודים הגרמנים קיבלו חסות מסוימת מהגנרלקומיסר של המחוז, שלדעתו היחס אליהם היה צריך להיות שונה מהיחס ל"המון החייתי" של יהודי המקום (אם כי עדיין האמין שיש להשמידם). חסות זאת חיזקה את אשלייתם שגורלם יהיה שונה והניעה אותם להסתייג מהיהודים המקומיים. עם כל זאת, יש גם עדויות על עזרה שהושיטו שני הגטאות זה לזה בשעת צרה.
תנאי החיים
בהוראתו של וילהלם ינצקה (Wilhelm Janetzke), ראש הקומיסריאט העירוני, נאסר על יהודי מינסק השימוש בחשמל, ובגטו השתמשו לתאורה בנרות או במנורות נפט. את המים שאבו היהודים מברז ציבורי יחיד שהיה בתחום הגטו. להסקה בימי החורף השתמשו בחומרי דלק מכל הבא ליד: גדרות, קרשים מבתים הרוסים ודלק שהוברח מהצד הארי. עקב הקור והחשכה נהגו תושבי הגטו לעלות על יצועם כבר בשעות אחר הצהריים. התנאים בגטו של יהודי הרייך לא נבדלו מהתנאים של יהודי המקום, אך כיוון שהיו מורגלים בסטנדרטים מערביים היה מצבם חמור במיוחד. הם התקשו הרבה יותר להסתגל לצפיפות הקשה (בלי הפרדה בין גברים לנשים), למחסור במים, להיעדר החשמל ולרעב – תושבי הגטו ניזונו מ-150 גרם לחם ומנת מרק מימי ביום. במרוצת הזמן בנו להם התושבים בגטו יהודי הרייך תנורים קטנים ולבערה השתמשו בגזרי עצים ובחלקי רהיטים. בגלל התזונה הגרועה וחולשתם הפיזית פרצו בגטו יהודי הרייך מגפות, ובשל המחסור בתרופות הייתה התמותה גבוהה. חמישה רופאים טיפלו בכ-7,000 תושבים בגטו יהודי הרייך. בבניין סמוך לגטו שנקרא "הבית הלבן" הוקם בית חולים ובו עשרים מיטות, אך התנאים בו היו קשים, והמנתח נאלץ לנתח בסכין מטבח. עם כל הקושי עלה בידי היהודים בגטו הרייך לארגן מעט מופעי תרבות, ב"אולם" שהתקינו בבית חרושת נטוש.
תושבי הגטאות של מינסק לא היו מבודדים לחלוטין מן העולם החיצון. רוב היהודים, לרבות כ-1,500 מתושביו של גטו יהודי הרייך, עבדו במקומות עבודה מחוץ לתחומי הגטו לצדם של עובדים לא-יהודים. עובדים בצוותי העבודה ("קומנדו") קיבלו מזון באיכות טובה יותר. בגדר התיל הדוקרני שמסביב לגטו היו עשרות פרצות שאפשר היה לחמוק דרכן לצד הארי ולהתגנב בחזרה בלי להיתפס. קשרים עם האוכלוסייה הלא-יהודית נשמרו גם בסחר החליפין במוצרים, בגדים וחפצים אחרים תמורת מזון. גם בקרב יהודי הרייך היה סחר החליפין נפוץ עוד מההתחלה, על אף מחסום השפה ולמרות האיסורים וסכנת עונש המוות. יהודי "הגטו הרוסי" שימשו לעיתים קרובות מתווכים בסחר החליפין.
היודנרט של גטו יהודי הרייך הוקם בימים הראשונים אחרי בואם של יהודי המבורג, חבריו היו יוצאי עיר זו, ובראשם הועמד ד"ר אדגר פרנק. מן העדויות עליו מצטיירת דמותו של אדם שנענה בקפדנות לכל דרישות הגרמנים, דרש ציות מוחלט מהיהודים, וניצל את סמכותו לרעה. בשירות הסדר היהודי שירתו אנשי צבא לשעבר, ומפקדו היה קרל לוונשטיין. מלבד שמירה על הסדר נמנו עם תפקידיהם גם הבאת אוכל, טיפול בחולים וקבורת המתים. הקשרים בין היודנרטים של שני הגטאות היו מעטים ביותר. חברי היודנרט של גטו יהודי הרייך נורו למוות באפריל 1942 (פרנק נפטר בנסיבות חשודות עוד קודם לכן).
היסטוריה
מנובמבר 1941 עד אוקטובר 1942 גורשו למינסק 35,442 יהודים מהרייך הגרמני ומהפרטקטורט של בוהמיה ומורביה. רובם הגדול הובאו ברכבת במישרין למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ שליד מינסק ונרצחו שם. שבעת הטרנספורטים הראשונים (כ-1,000 בני אדם בכל טרנספורט) שהגיעו למינסק בנובמבר-דצמבר 1941 היו של יהודים מהמבורג, מדיסלדורף, מפרנקפורט, מברלין, מברין (ברנו) שבמוראביה, מברמן ומווינה. הם שוכנו בגטו נפרד, שהוא "גטו המבורג". הועלתה השערה שהאקציות ההמוניות שבהן נשלחו רבים מיהודי מינסק אל מותם נועדו לפנות מקום לטרנספורטים של יהודי הרייך שהיו עתידים להגיע למינסק לאחר שגורשו מערי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה. עשרה טרנספורטים מווינה, ובהם כ-9,500 יהודים בסך הכל, חודשו במאי 1942 ונמשכו עד אוקטובר 1942. בין יוני לספטמבר 1942 הגיעו למינסק גם 14 טרנספורטים מטרזיינשטט ובהם כ-19,000 בני אדם. רובם נרצחו עם הגעתם במאלי טרוסטינץ, בבורות שהוכנו לשם כך מראש.
יהודי גטו המבורג במינסק הוצאו להורג באקציה הגדולה ב-28–31 ביולי 1942, וכן ב-8 במרץ 1943 ובסתיו 1943. באקציה הגדולה ביולי 1942 חזרו ונסעו משאיות עמוסות יהודים מהגטו למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ. בו בזמן סרקו גרמנים את הגטו בעזרת כלבי גישוש ו"אופרטיבניקים" וחיפשו מסתתרים. על-פי התיעוד הגרמני, באותה אקציה נרצחו 6,500-6,000 מיהודי מינסק וכן 3,500-3,000 יהודים גרמנים, שנחנקו במשאיות גז מוסוות, לאחר שהוטעו לחשוב שיוסעו בהן למקומות עבודתם. חלק מהם נשלחו למחנה בודזין.
ניסיונות של המחתרת לפעול בקרב יהודי הרייך ולשכנעם בסכנה הצפויה להם עלו בתוהו.
הקסטרו
הקסטרו (באנגלית: The Castro) הוא רובע בעיר סן פרנסיסקו שבקליפורניה, ארצות הברית. הקסטרו ידוע כרובע ההומוסקסואלים הראשון והגדול ביותר בעולם. הקסטרו הוא סמל ומרכז פעילות של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים.
היסטוריה
בשנות ה-30 התגוררו בשכונה בעיקר אירים ממעמד הפועלים. בזמן מלחמת העולם השנייה הגיעו לשכונה הומוסקסואלים רבים ששוחררו מצבא ארצות הברית בשל נטייתם המינית. השכונה הפכה למרכז הומוסקסואלי של ממש בעקבות אירועי ילדי הפרחים בשנת 1967.
בתחילת שנות השבעים עבר לסן פרנסיסקו הארווי מילק, ופתח יחד עם שותפו לחיים חנות צילום ברחוב קסטרו, הרחוב הראשי ברובע. באותן שנים היה הרובע בתהליך המעבר משכונת פועלים ללב חיי הקהילה הגאה בעיר ומשך הומוסקסואלים רבים מכל רחבי ארצות הברית. מילק החל לפעול לקדם אינטרסים של הומוסקסואלים בקליפורניה בכלל ובסן פרנסיסקו בפרט, וכונה "ראש העיר של הקסטרו".
ב-1979 התרחשו ברובע מהומות אלימות הידועות כמהומות ליל וייט. המהומות פרצו לאחר גזר דין מקל שנגזר על דן וייט, לשעבר חבר מועצת העירייה, אחרי שהורשע בהריגה כפולה של ראש העירייה ושל מילק, שהיה חבר מועצת העירייה. עם היוודע גזר דינו המקל של וייט, התקבצו בקסטרו אנשים רבים והחלו לצעוד לעבר בית העירייה, שם עקרו כמה מהם את דלתות הבניין, פרצו לתוכו והציתו אותו. שוטרים סילקו את המתפרעים, והמפגינים נסוגו לרחוב מארקט.
אתרים
אחד האתרים הבולטים בשכונה הוא קולנוע קסטרו, בית קולנוע שנבנה ב-1922. הקולנוע, אחד הראשונים בעיר, נמצא ברחוב קסטרו והוא נבנה בסגנון בארוק ספרדי-קולוניאלי.
מפגש הרחובות קסטרו ורחוב 18 הוא צומת מרכזי שבו מתקיימים אירועים בולטים והפגנות. ברחוב 17 עומדת אנדרטה לזכר קורבנות הומוסקסואלים במלחמת העולם השנייה, בשם פארק המשולש הוורוד.
בקסטרו מפוזרים מועדונים וברים רבים, בהם "טווין פיקס" - הגיי-בר הראשון בארצות הברית שבו היו חלונות ראווה שקופים כך שיושביו נראו לעוברי האורח.
ברחבי השכונה תלויים דגלי גאווה רבים על עמודי תאורה ומחוץ לחנויות ובתים. בצומת הרחובות קסטרו ומארקט מוצב מוט שעליו דגל ענק, בכיכר על שם הארווי מילק.
האסטרונאוטים (סדרת טלוויזיה, 2020)
עלילה
חמישה ילדים משודרים בטעות לחלל על ספינה הנועדה לעצור אסטרואיד מסתורי. ללא הכשרה, כשהוריהם במרחק מיליוני קילומטרים ועם מחשב בינה מלאכותית תקול בחללית, על הילדים לעבוד יחד כדי להצליח לחזור הביתה.
הפקה
ב-18 ביוני 2019 הוכרז כי Imagine Kids & Family מפתחת סדרת חלל ללא כותרת עבור ניקלודיאון. דניאל קנאוף שימש כשואונר, מפיק בפועל וכותב. בריאן גרייזר, רון הווארד וסטפני ספרבר שימשו כמפיקים בפועל. על ההפקה של הסדרה פיקחה שאונה פלן. ב-19 בפברואר 2020, סדרת טלוויזיה עם מצלמה יחידה עם הרפתקאות פעולה תחת שם העבודה "האסטרונאוטים" הוזמנה על ידי ניקלודיאון ל-10 פרקים, עם בכורה ראשונית לקיץ 2020. ב-9 באוקטובר 2020, הוכרז שהסדרה תהיה בבכורה בת שעה ב-13 בנובמבר 2020. כיכבו בסדרה מיה צ'ך בתפקיד סמנתה "סמי" סוייר-וויי, ברייס גייזר בתפקיד אליוט קומבס, קית' ל. וויליאמס בתפקיד מרטין טיילור וקיידן גרייס סוואן בתפקיד דוריה. דניאל קנאוף שימש גם כיוצר הסדרה. דין ישראליטי וג'ונתן פרייקס שימשו כדין.
נפרטי-אבת
נפרטי-אבת ( nfr.t ỉ3b.t ; "יפהפיית המזרח") הייתה נסיכה מצרית קדומה של השושלת הרביעית. ייתכן והיא הייתה בתו של פרעה ח'ופו.
קבר
הקבר הידוע שלה נמצא בגיזה (G 1225). מידותיו של המצטבה (מבנה קבר במצרים העתיקה, בעל צורה מלבנית דמוית בית עם גג שטוח וקירות משופעים) שלה הוא 24.25 על 11.05 מ'.
פסל שלה, כיום ממוקם במינכן, מקורו ככל הנראה בקבר שלה.
ישנו לוח סטלה ידוע המתאר את הנסיכה שנמצא כעת במוזיאון הלובר. נפרטי-אבת מוצגת בו יושבת ופניה פונות לכיוון ימין. היא נראית בו עם פיאה של שיער ארוך ובגד העשוי מעור פנתר. על שולחן המונח מול רגליה מציע מנחות שונות, כמקובל, המציין "מוצרי השדה" וכן מוצרי מזון אחרים. מתחת לשולחן מוצגות מנחות אחרות שונות הכוללות פשתן ומשחה משמאל, ומימין מנחות לחם, בירה, אוריקס ושור. מימין ללוח מוצגת רשימת פשתן.
הקבר כלל במקור פיר אחד, שהכיל את קבורתו של נפרטי-אבת.
באחת מפינות החדר נחפר בור חופה. החדר הכיל כמה קערות וצנצנות.
מאוחר יותר נוסף נספח עם פיר קבורה נוסף, אך הוא נמצא ריק.
Far Cry 6
Far Cry 6 הוא משחק פעולה והרפתקאות בגוף ראשון מסוג עולם פתוח, שפותח על ידי Ubisoft Toronto ושווק על ידי Ubisoft. זהו המשחק השישי בסדרת המשחקים Far Cry. המשחק יצא ב-7 באוקטובר 2021 ל-Microsoft Windows, PlayStation 4, PlayStation 5, Xbox One, Xbox Series X/S, Stadia ואמזון לונה. המשחק מתרחש באי הקריבי הבדיוני "יארה", הנשלט כדיקטטורה על ידי "אל פרזידנטה" אנטון קסטילו (בגילומו של ג'אנקרלו אספוזיטו), שמגדל את בנו דייגו (אנטוני גונזלס) כדי שיירש אותו. השחקנים לוקחים על עצמם את התפקיד של לוחם או לוחמת גרילה בשם דני רוחאס (דיבוב על ידי שון ריי וניסה גונדוז, תלוי במין של הדמות), והמטרה היא להפיל את קסטילו ומשטרו.
עלילה
בשנת 2014, אנטון קסטילו, בנו של הנשיא המודח לשעבר גבריאל קסטילו, נבחר לנשיא יארה ומבטיח יציבות עם יצירת "Viviro", תרופה חדשה לטיפול בסרטן שפותחה מהטבק של יארה. שבע שנים לאחר מכן, הוא מכריז על גיוס "הגרלה" לשעבוד עובדים לשדות הטבק. בזמן שה-Fuerzas Nacionales de Defensa (FND), הכוחות המזוינים של המדינה, מתחילים לאסוף אזרחים עניים בעיר הבירה אספרנסה, דני רוחאס מצטרפ/ת לחברים ליטה טורס ואלח'ו רואיז, ומתכננים לברוח לארצות הברית דרך מיאמי. אלחו נורה ונהרג, אבל דני וליטה בורחים על סירת דייגים עם פליטים אחרים. עם זאת, הסירה נעצרת על ידי אנטון, אשר מגלה שבנו דייגו קסטילו ניסה להתגנב גם על הסירה. לאחר שהחזיר אותו, אנטון מורה להטביע את הסירה בירי. דני וליטה שורדים/שורדות, אך ליטה נכנעת לפציעותיה לאחר שהציעה לדני לחפש את תנועת הגרילה "ליברטד", בראשות קלרה גרסיה.
לאחר שאיחד/ה את הכוחות נגד קסטילו תחת ליברטד, דני מגלה שקסטילו תפס את קלרה ומחזיק אותה בוילה הפרטית שלו. דני מתעמת/ת איתו, שם קסטילו מודה שהוא סבל מלוקמיה חריפה במשך 13 שנים, וש-"Viviro" הפסיקה לעבוד כדי לטפל בה. קסטילו דורש מדני להפוך לגנרל שלו בתמורה לחייה של קלרה. חואן, מכסה את דני ברובה צלפים אך אינו מצליח לכוון על קסטילו עצמו, בוחר לירות דווקא בדייגו, אך דני מציל/ה את דייגו מהדרך. בתגובה, קסטילו הורג את קלרה, ומשאיר את דני כמנהיג/ה החדש/ה של ליברטד. אנטון קסטילו ובנו דייגו חוזרים לאספרנסה, המוקפת בכוחות האנטי-קסטילו המאוחדים.
דני נכנס/ת לארמון הנשיאותי של קסטילו, ומתעמת/ת עם קסטילו במשרדו, אך דייגו מסרב לתת לדני להרוג את אביו. דני מבטיח/ה להגן על דייגו, אך אנטון קסטילו, בטענה שדייגו יעונה כמו כפי שהיה ב-1967 כאשר אביו הופל והוצא להורג על ידי גרילה, יורה בו, לפני שהוא מתאבד, ודייגו מת. כוחות ההתנגדות מכריזים פה אחד על דני כמנהיג/ה החדש/ה של יארה, אך דני מסרב/ת, ומעביר/ה את השליטה לידי הכוחות המהפכניים. לאחר שקברו את קלרה, דני וחואן ממשיכים לנהל מלחמה נגד נאמניו של קסטילו ששרדו.
בסצנה שלאחר הקרדיטים, חואן מספק את "Viviro" למבריח עלום שם.
משחקיות
בדומה למשחקים הקודמים בסדרה, Far Cry 6 הוא משחק יריות, פעולה והרפתקאות בגוף ראשון המתרחש בסביבת עולם פתוח שהשחקן יכול להתנייד באמצעות כלי רכב שונים ביבשה, במים ובאוויר. העולם מחולק לשבעה אזורים עיקריים, החל מאזורים עירוניים וג'ונגלים צפופים, ועד לרכסי הרים ואוקיינוסים. המשחק מתמקד בלחימה חמושה. שחקנים יכולים להשתמש במגוון רחב של כלי נשק, כגון רובי סער, תת-מקלעים, רובי ציד, מקלעים קלים, רובי צלפים ומשגרי רימונים. ניתן להתאים אישית את כלי הנשק באמצעות חומרים המצויים בעולם המשחק.
המשחק כולל מספר אבות טיפוס של כלי נשק מיוחדים, הנקראים "נשק Resolver". תוספת חדשה נוספת היא תיק הגב "Supremo" אשר יורה טילים. בניגוד לכותרים הקודמים בסדרה, שחקנים יכולים לאחסן כלי נשק, וכתוצאה מכך, האויבים במשחק לא יתקפו את השחקן, אלא באזורים מסוימים.
המשחק מציג מערכת "רמת דירוג" שמציינת את דרגת השחקן ומדגישה את הרמה של אזור ספציפי. ככל שהמשחק מתקדם והשחקן חוקר יותר את עולם המשחק, האויבים יצוידו בציוד חזק יותר. כמו משחקים קודמים בסדרה, מוצבים מפוזרים ברחבי עולם המשחק, מה שמאפשר לשחקן להרוג או לנטרל את נוכחות האויב כדי לצמצם את הדומיננטיות של הכוחות באזור מסוים. המשחק גם מיישם מכניקת משחק חדשה.
מורגן 3-וילר
מורגן 3-וילר, (Morgan 3-Wheeler) היא מכונית תלת אופן, ספורט, קבריולה אשר יוצרה על ידי יצרנית הרכב "Morgan Motor Company" הבריטית בין השנים 2012–2016.
הדגם החשמלי "מורגן 3-וילר EV3" מיוצר משנת 2016 ועד היום.
חברת Morgan Motor Company התחילה לייצר דגמי תלת אופן בשנת 1911.
ה"מורגן 3-וילר" הוצגה לראשונה בתערוכת המכוניות ב- ז'נבה בשנת 2011.
בדגם המורגן 3-וילר הורכב מנוע של חברת Harley-Davidson, האמריקאית, ותמסורת ידנית של חברת מאזדה היפנית.
יצרנית הרכב "מורגן מוטור"
"חברת מורגן מוטור" היא חברה בריטית בבעלות משפחתי, אשר נוסדה בשנת 1910 על ידי הנרי פרדריק סטנלי מורגן. מקום מושבה של החברה ב- Malvern, אשר במחוז ווסטרשייר באזור מערב המידלנדס אחת מתשעה אזורי אנגליה.
החברה מעסיקה 177 עובדים. כל המכוניות מיוצרות בעבודת יד.
Purpendicular
Purpendicular הוא אלבומה החמישה עשר של להקת הרוק הבריטית דיפ פרפל שיצא לאור בבריטניה בפברואר 1996 ובחודש אפריל בארצות הברית. באלבום מופיע לראשונה הגיטריסט האמריקאי סטיב מורס, שפרש מלהקת Dixie Dregs.
האלבום הוקלט בשנים 1995–1996 באולפני (Greg Rike) שבאורלנדו, פלורידה. חברי הלהקה נטו בכתיבת האלבום ל"מוזיקה ניסיונית", וביצעו שינויים בפריטת הגיטרה ובנגינת הקלידים; כך, למשל, מורס ניגן בטכניקת "Pinch harmonic".
שם האלבום הוא משחק מילים המבוסס על שמה של הלהקה, כשהמילה "perpendicular" פירושה באנגלית "מאונך".
רשימת השירים
כל השירים נכתבו על ידי איאן גילן, רוג'ר גלובר, ג'ון לורד, סטיב מורס ואיאן פייס
קישורים חיצוניים
האלבום באתר Allmusic
גיל מטבולי
גיל מטבולי הוא מדד הערכה לגיל כרונולוגי, המחושב על ידי השוואת קצב חילוף החומרים הבסיסי של אדם לדירוג הממוצע של קצב חילוף החומרים הבסיסי בקבוצת הגיל הכרונולוגי.
קצב חילוף החומרים הבסיסי הוא כמות האנרגיה הנצרכת על ידי כל הגוף, ליחידת זמן, כאשר כל הגורמים הסביבתיים נחשבים נייטרלים, מערכת העיכול במצב שלאחר ספיגה (כלומר מערכת העיכול לא פעילה, מצב הדורש כ- 12 שעות של צום בבני אדם), וההוצאה האנרגטית, מספיקה רק כדי לתמוך בתפקוד תקין של איברים חיוניים: הלב, הריאות, מערכת העצבים, הכליות, הכבד, המעיים, איברי מין, שרירים ועור. נוסחאות לחישוב קצב חילוף החומרים הבסיסי, לוקחות בחשבון גיל, משקל, גובה, רמת פעילות, מסת השומן בגוף, ומסת גוף רזה.
תאים שונים בגוף, דורשים רמות שונות של אנרגיה לשימור תפקוד בסיסי. שומן הגוף דורש פחות אנרגיה מאשר שריר לתחזוקה שוטפת. ולכן, אם משווים 2 אנשים בעלי נתונים זהים כגון גיל קלנדרי, משקל וגובה, לאדם בעל מסת השריר הגבוהה יותר, יהיה חילוף חומרים בסיסי גבוה יותר, ומכאן גיל מטבולי נמוך יותר, בהשוואה לאדם בעל מסת השריר הנמוכה יחסית.
הגיל המטבולי של האדם ישתנה בהתאם לאופן החישוב של קצב חילוף החומרים הבסיסי (קצב מטבולי) שלו, לעומת אחרים בגיל כרונולוגי דומה. גיל מטבולי הוא מונח חדש בשימוש בתעשיית הבריאות והכושר לתאר רמת כושר כללית ופעילות מטבולית. בחינת גיל מטבולי תיתן תובנות לרמה הכללית של בריאות ואיכות החיים, בהשוואה לאחרים בני אותו גיל.
ההתפטרות הגדולה
ההתפטרות הגדולה היא מגמה כלכלית מתמשכת כיום ובה עובדים מתפטרים בהמוניהם ממקומות העבודה שלהם. המגמה החלה ב-2021 והיא בולטת בעיקר בארצות הברית. הסיבות האפשריות להתפטרות ההמונית כוללות קיפאון בשכר על אף העלייה ביוקר המחיה, חופש כלכלי שהתאפשר דרך התמריצים ששולמו במהלך מגפת הקורונה, חוסר שביעות רצון מתמשך מהעבודה ודאגות בריאותיות בשל המגפה. מספר כלכלנים רואים את המגמה הזו כשביתה כללית.
המושג נטבע על ידי אנתוני קלוץ, פרופסור למנהל באוניברסיטת טקסס A&M, אשר חזה התפטרות המונית במאי 2021.
רקע
בשני העשורים שקדמו לפברואר 2021, כשנה אחרי תחילת השפעת מגפת הקורונה ברחבי העולם, שיעור ההתפטרות החודשי בארצות הברית לא עלה על 2.4% מכוח העבודה הכולל. שיעור גבוה של התפטרות מצביע על אמון העובדים ביכולתם למצוא משרות מתגמלות יותר בקלות. שיעור זה עולה בדרך כלל עם יציבות כלכלית גבוהה, כמות גדולה של עובדים ושיעורי אבטלה נמוכים. לדוגמה, במהלך השפל הגדול, ירד שיעור המתפטרים מ-2% ל-1.3%, ושיעור ההעסקה של עובדים ירד מ-3.7% ל-2.8%.
בתחילת מגפת הקורונה, שיעורי ההתפטרות בארצות הברית עקבו אחר דפוס זה. במרץ ובאפריל 2020 נשבר שיא הפיטורים עם 13 ו-9.3 מיליון עובדים שפוטרו בכל חודש בהתאמה (8.6% ו-7.2% מכוח העבודה), ושיעור ההתפטרות ירד ל-1.6%, שפל של שבע שנים. חלק ניכר מההתפטרות ומהפיטורים כלל נשים, בשל העובדה שענפים כמו החינוך, הטיפול בילדים והשירותים אשר בהם שיעור גבוה של נשים נפגעו מהמגפה.
עם זאת, ככל שהמגפה נמשכה, החלו אחוזי ההתפטרות לעלות. זאת על אף מחסור מתמשך בכוח אדם ואבטלה גבוהה.
גורמים
מסעדות ובתי מלון, ענפים הדורשים אינטראקציות פנים-אל-פנים, נפגעו בצורה הקשה ביותר מגלי ההתפטרות. תשלומי התמריצים כחלק מההתמודדות עם הקורונה והעלאת דמי האבטלה אפשרו לאלה המשתכרים שכר נמוך להישאר בבית, אם כי מקומות בהם הורדו דמי האבטלה לא ראו חזרה משמעותית לעבודה. מנגד, עובדים רבים שאינם מרוצים מעבודתם מדווחים כי אינם יכולים להתפטר מעבודתם בשל חסמים כלכליים, רבים מהם שחורים.
לפי מחקר שערכה חברת אדובי, את העזיבה מובילים עובדים מדור ה-Y ומדור ה-Z. יותר ממחצית מהעובדים בני דור ה-Z דיווחו כי הם מתכננים לחפש עבודה חדשה במהלך 2021 ו-2022. לפי ממצא אחד, בין הגילאים 30–45 הייתה העלייה הגדולה ביותר בהתפטרות.
מסמך של קרן המטבע הבינלאומית התמקד בסיבות לעזיבת מקום העבודה בארצות הברית ובבריטניה בהשוואה לרמות שלפני המגפה. במסמך נמצא שאין מתאם בין התחומים בהם הכי הרבה אנשים מחפשים עבודה לעומת התחומים בהם קיימת הדרישה הכי גדולה לעובדים. השפעת המגפה על נשים מהווה כ-16% מסך המחסור בעבודה בארצות הברית, אך זניח בבריטניה. בנוסף, המחברים של המסמך מצאו כי 35% מהמחסור בעובדים בבריטניה ובארצות הברית משויך לעובדים מבוגרים (55–74) אשר יוצאים משוק העבודה. מן הצד השני, דווח כי שיעורי ההתפטרות ירדו בגילאי 60–70 לעומת 2020.
ארצות הברית
באפריל 2021, בזמן שאחוזי ההתחסנות בארצות הברית עלו, החלו להצטבר עדויות לעזיבה המונית של מקומות העבודה. באותו חודש נרשם שיא של 4 מיליון אמריקאים שעזבו את עבודתם. ביוני אותה שנה כ-3.9 מיליון עזבו את עבודתם. מבחינה גאוגרפית, האזור בו שיעור העזיבה הוא הגבוה ביותר הוא הדרום (2.9%) ואחריו המערב התיכון (2.8%) והמערב (2.6%). לעומתם, צפון-מזרח ארצות הברית הוא האזור היציב ביותר, בו התפטרו בחודש יוני 2% מהעובדים.
באוקטובר 2021 דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ארצות הברית כי שיעורי העזיבה בענף שירותי המזון עלו ל-6.8%, מעל הממוצע של 4.1% ב-20 השנים האחרונות וגבוה מהשיאים של 2006 ו-2019, אז נרשמו 5%. תעשיית הקמעונאות הייתה השנייה באחוזי העוזבים, עם 4.7%. בנוסף, מתחילת המגפה עד נובמבר 2021 התפטרו חמישית מעובדי הבריאות.
הגידול בשכר זינק; בדצמבר 2021 הגיעה הצמיחה בשכר ל-4.5%, הגבוהה מאז יוני 2001. המגזר הציבורי בארצות הברית ספג עזיבה נמוכה יותר לעומת המגזר הפרטי, בעיקר בשל הטבות גדולות יותר וחופשת לידה בתשלום.
בתוך גל ההתפטרות, החל גל שביתה המכונה "Striketober", כשלמעלה מ-100 אלף עובדים התכוננו או השתתפו בשביתה.
אירופה
סקר שנערך בקרב 5,000 אנשים בבלגיה, צרפת, בריטניה, גרמניה והולנד על ידי חברת משאבי האנוש SD Worx הראה כי העובדים בגרמניה היו אלה שעזבו הכי הרבה את מקום העבודה שלהם בעקבות הקורונה, עם 6% התפטרות. אחריהם הגיעה בריטניה עם 4.7%, בהולנד 2.9%, בצרפת 2.3% ובלגיה עם 1.9% התפטרות בלבד.
סין
בסין התעוררה תנועת מחאה חברתית המכונה טאנג פינג, אשר התחילה בסמוך להתפטרות הגדולה באפריל 2021. יש במחאה זו דחייה של הלחצים החברתיים לעבודת יתר שבאה לידי ביטוי לדוגמה בלוח משמרות 996. אלה הבוחרים לקחת חלק במחאה מעדיפים "לנוח ולתת למכות לעבור" באמצעות גישה אדישה יותר לחיים.
הודו
הודו חוותה עזיבה נרחבת של עובדים את מקומות העבודה שלהם במגזרים רבים. ענף ה-IT חווה עזיבה מאסיבית של עובדים, כשלמעלה ממיליון התפטרו ב-2021.
אוסטרליה
גם באוסטרליה התרחשה התפטרות גדולה של עובדים המחפשים עבודות בעלות שכר גבוה יותר ותנאים משופרים. ב-IT השכר זינק ב-10% למשרות רבות.
ישראל
בישראל נצפתה עלייה מ-109 אלף מתפטרים באפריל 2021 ל-142 אלף בספטמבר אותה שנה, שיא במהלך המגפה. כך למשל הייתה עלייה של פי שניים במספר המתפטרים במשטרה, ותופעה זו מתרחשת בכל הענפים. לפי ההערכות, בשנת 2021 עמד שיעור המתפטרים מכלל דורשי העבודה על 22.6%, בהשוואה ל-16.1% ב-2019.
סקר שערכה בישראל חברת דלויט מצא ש-86% מהמשתתפים, רובם בני 31–50 ציינו כי הקורונה הייתה רכיב משמעותי ביותר בחייהם. 76% מהנשאלים ענו שבמהלך השנה האחרונה יחסם לקריירה השתנה, 74% אמרו ששקלו להחליף עבודה, ו-57% ענו כי הם שוקלים להחליף את תחום העיסוק לחלוטין.
אסתר בקר
אסתר בקר-ריינין לבית שטורמן (דצמבר 1889, צ'ברונה, אוקראינה – 2 באוגוסט 1973, כפר גלעדי) הייתה אשת העלייה השנייה, חברה בארגון השומר, פעלה לקידום השוויון בין נשים לגברים בארגון זה. הייתה חברת אספת הנבחרים הראשונה מטעם אחדות העבודה ופעילה בארגון אמהות עובדות.
ילדות, נעורים ועלייה לארץ ישראל
נולדה בדצמבר 1889 בכפר צ'ברונה בפלך קייב, אוקראינה, לאברהם משה ומנוחה שטורמן, אחות לשפרה (בצר), שרה (קריגסר), חיים שטורמן, מנחם שטורמן וזליג שטורמן. הייתה זו המשפחה היהודייה היחידה בכפר. כשהילדים גדלו עברה המשפחה לעיירה הסמוכה זבניגרודקה ולאחר זמן לא רב עברו ליקטרינוסלב שבאוקראינה. בשנת 1906 עלתה משפחת שטורמן לארץ ישראל בעקבות האחות הבכורה חיה, שעלתה ארצה שנה קודם לכן והתיישבה ביפו, בה פתח האב בית תבשיל לעולים. ביפו הכירה יחד עם אחיותיה את רחל ינאית בן-צבי, והן הפכו לחברות קרובות. בזיכרונותיה כתבה רחל ינאית בן-צבי:
בחוות סג'רה
בחג הסוכות תרס"ז (1907) באו פועלים מהגליל, מחלוצי העלייה השנייה, לבקר ביפו. שפרה, אחותה של אסתר, התעניינה אם ישנה עבודה בגליל גם לבחורות, והם הציעו לה לבוא איתם. בתקופה זו הכירה אסתר פועלים שהגיעו מהגליל והוקסמה מתיאוריהם. בעקבות מפגשים אלה החליטה לעבור לגליל, לחוות סג'רה. שפרה, שיצאה לסג'רה יחד עם חברותיה, האחיות קיילה בקר (גלעדי) וציפורה בקר (זייד), הזמינה את אחיותיה שרה ואסתר להצטרף. אסתר התעכבה ביפו מחמת הגשמים שחסמו את הדרכים, ולבסוף יצאה לדרך עם דב שוייגר (ברלה), איש העלייה השנייה ואיש ארגון השומר, שבא מהגליל ליפו והביע נכונות ללוות אותה בדרכה לסג'רה. כך גם השתכנעה אמה לתת לבתה לצאת לדרך. בדרך לסג'רה כמה פעמים שקעו בבוץ ולעת ערב, ליד הכפר הערבי קאקון, נשבר היצול והם נאלצו ללון בכפר. עם אור יצאו לדרך בדרכם לסג'רה. בדרך חלפו ליד המושבה זכרון יעקב, היא התרשמה ממראה רכס הכרמל, בזיכרונותיה כתבה כי הרגישה כאילו הכוח שבהם נספג בה וממלא אותה.
ביום בואה לסג'רה והצטרפותה לאחיותיה שם הכירה את צבי בקר, השומר הראשון בסג'רה, לימים בן זוגה. הוא הושיט לה פרחים מתוך קנה הרובה שלו, גילוי חיזור אחרי אישה שלא היה מקובל בקרב חברי השומר. לימים תיארה את פגישתם הראשונה:
היא כתבה: "בכל פרשת השמירה של צבי, בכל חיי הנדודים של שומר, בהפגשו לא פעם במצבים מסוכנים עם גנבים ושודדים, ליוותה אותו סתירה פנימית אשר לא נתנה לו מנוח וגם לא פעם העלה אותו על סדר יומנו: הוא לא רצה להשתמש בכדורים, הוא רצה בפרחים. הכרת מצב העם, הרצון הכביר שחררו, לקשרו לקרקע במולדת, להגנת כבודו ורכושו, אמר לו וציווה עליו: קום, היה ראשון במקום הסכנה! תן את נפשך ודמך, אם יש הכרח בכך! אך הוא, כפרט, ביקש חיי משפחה שקטים, עבודת מחרשה, ואת. קשור היה לטבע בכל נימיו. רצה ביחסי הבנה עם השכנים [...] אותו זר כלניות התקועות בקנה-הרובה שליל שמירתו הראשון סימל את כל מהלך-רוחו מהלילה ההוא עד רגעיו האחרונים".
בארגון השומר
בקולקטיב בסג'רה למדה להשתמש בנשק והייתה מראשוני בר גיורא. היא הייתה אחת הנשים הראשונות בארגון השומר שידעה להפעיל נשק והחזיקה בנשק אישי. בשנת 1909 הצטרפה באופן רשמי לארגון השומר. משימתם של חברי הארגון הייתה משולשת: ביסוס הביטחון, ארגון פוליטי וכיבוש העבודה. היא סיפרה על הישיבה הראשונה בה השתתפה: "למחרת בערב התאספו באחת המערות [...] מספר חברים וחברות. לבי הלם בחוזקה כשנכנסתי פנימה [...] פגשתי עיניים מעודדות, [...] ישראל שוחט ניהל את האספה [...] דבריו פקודות, והחברים - משמעת, הערכה והכנעה [...] הרגשתי את עצמי יותר קרובה לחברים".
ההשתתפות בשמירה דרשה מהחברות להשיג כלי נשק ולהתאמן בהפעלתם. המפתח להשתתפות בשמירה היו האימונים התכופים בנשק וברכיבה. נשות השומר בסג'רה ובמסחה ראו עצמן כשותפות בשמירה. הן שאפו לא רק לעבוד כגברים אלא גם לשמור כמותם ואימצו דרכים מגוונות להצטרף למאמץ הביטחוני וסייעו בכל דרך אפשרית בעניינים שהיו קשורים בעקיפין בנשק ובשמירה. כך הן היו שותפות ברכישת נשק, שלא היה מעשה של מה בכך עבור ההגנה העצמית של השומרים. הן צורפו לשמירה מפני שהיה צורך לגייס לתפקיד את כל מי שידעו להפעיל נשק בחווה. לפי הערכות, שיעור החברות מקרב כלל אנשי ארגון השומר היה כחמישית.
בכתביה תיארה רחל ינאית בן-צבי את השמירה הראשונה אליה הצטרפה יחד עם אסתר בקר, בעקבות פעולות תגמול של ערבים בסביבה: בערב חג הפסח, הותקף אחד החברים מהקולקטיב בסג'רה וכשהתגונן פצע את התוקף. באותו הרגע שסיפר לחבריו את שקרה הבינו כי הערבים מהסביבה עשויים לתקוף כ"נקמת דם" ובמקום להסב לשולחן סדר הפסח, התכוננו להתקפה. חברי וחברות השומר הוצבו בפינות החווה בסג'רה כאשר הם חמושים. "סידרו קבוצות של כל הנמצאים בחווה לעזרת השומרים", כתבה, "הפעם שיתפו בשמירה את רוב החברים וגם את החברות". באותו הערב הוצבו שתיהן לשמירה בבית הקברות. אסתר עם אקדח משלה ואליה הצטרפה רחל שקיבלה גם היא נשק.
על אותו הערב כתבה רחל ינאית בן-צבי:
פועלה בארגון השומר לשוויון בין גברים ונשים
עם הצטרפותה לחוות סג'רה נאבקה על שוויון זכויות בין גברים לנשים בקולקטיב ואחר כך בארגון השומר. חברי וחברות הקולקטיב בסג'רה חרתו על דגלם בין היתר את כיבוש העבודה וכיבוש השמירה. לפי חלוקת העבודה בקולקטיב, הגברים עבדו במלאכות שדרשו הפעלת כוח פיזי, והנשים בבישול, ניקיון וכביסה. היא וחברותיה התנגדו לכך, ופעלו לשינוי חלוקת התפקידים בין נשים לגברים בקבוצה. בין היתר נאבקו על זכות הנשים לעבוד בחריש בעזרת שוורים, על זכותן להשתתף בשמירה וכן הנהיגו אופנת לבוש ותספורת שכללו שיער קצוץ ומכנסיים קצרים. רחל ינאית בן-צבי כתבה: "אסתר הייתה בין החורשות הראשונות ובין אלו שהכניסו את האופנה החדשה של הלבוש "מכנסי עבודה", אוחזת במחרשה והולכת אחרי זוג השוורים".
הנשים בארגון השומר הרגישו מקופחות בקרב החברה השומרית בתל עדש במשך תקופה ארוכה ודרשו שוויון מגדרי. הנשים, בעיקר הצעירות, החליטו לצאת חוצץ נגד קיפוחן בעבודות השירותים וכנגד קיפוחן בארגון. הן הוצבו במטבח וגברים בשמירה ובפלחה. האירוע המרכזי שבו פעלו הנשים למען שוויון היה "מרד חדר האוכל". המרד פרץ בשל סירובם של הגברים להשתתף בשטיפת הכלים לאחר סיום הארוחות המשותפות כיוון שאין זו, לטענתם, עבודה לגברים. כל הנשים החליטו לשבות. הן סירבו לבשל לגברים את ארוחותיהם. אסתר בקר ארגנה את השביתה ואליה הצטרפו האחרות:
כך היה. היא נבחרה לחברת מועצה ולוועדה לסידור המשפחות, באספת השומר שהתכנסה בימים 24–26 ביוני 1919 בתל עדש.
חייה כאֵם בארגון "השומר"
בשנת 1911 והיא בת 21 עברו צבי ואסתר בקר עברו יחד לנקודת התיישבות חדשה בעמק יזרעאל, מרחביה, שם עבדו את האדמה, ובה נולדה בתם הבכורה דרורה. כשהייתה בהריון נאסר צבי על ידי הטורקים, בעקבות מתקפה שהחלה על היישוב היהודי ותגובתם של חברי השומר. אורח חייהן של משפחות השומר לא היו קלים, היישובים העבריים היו מוקפים בכפרים ערבים והנשים לא פעם נשארו עם הילדים בסביבה עוינת. כשגרו בקצה המושבה נהגה אסתר בקר להעלות את התינוקת לגג במטרה להגן על חייה.
היא תיארה את תנאי חייה כאם צעירה, לבדה מול מפגעי הטבע ושכנים עוינים. הפחד לא היה חסר בסיס, ולא אחת נשקפה סכנת חיים לאימהות ולילדיהן. הייתה נחוצה מידה רבה של אומץ לב, תושייה ויכולת גופנית כדי לשרוד. כאשר כתבה על אימהותה חשפה טפח ממה שעבר עליה כאם צעירה במשפחה בארגון השומר: "נאסר צבי והובל לבית סוהר [..] ואני אז בהריוני הראשון. נשארתי במרחביה עד יום הנסיעה לבית החולים בחיפה ללדת את ילדתי הבכורה, [...] את ההכרה הראשונה עם האבא עשתה הפעוטה בין כותלי סוהר עכו. אחרי הלידה נשארתי בעיר אצל אמא כדי שאוכל לבקר את צבי". הביטוי הרגשי היחיד בדבריה היה כאשר ציינה את השם שניתן לבתם, דרורה, שביטא תקווה.
נדודים בעמק ובגליל
חברי הארגון וביניהם צבי בקר ראו את משימת הארגון כחשובה והכרחית בתקופתם. צבי ואסתר בקר נדדו בעמק ובגליל, הוא הקדיש את כל פועלו לשמירה על היישוב היהודי. באחת משיחותיהם אמר לה: "הנה את רואה את הסביבה הזאת. נרחב הוא הגליל ורב בו המקום להתיישבות, אך כוחותינו דלים ועלינו ליצור כאן גוף חזק, כדי שיחדלו השכנים לחשוב שאפשר לגנוב ולגזול מאתנו, ואנחנו בלתי מוכשרים להגיב. כוח זה דרוש לנו עוד לפני שיבואו יהודים רבים וירצו להתיישב בכל פינות הארץ. עלינו מוטל התפקיד לחזק ולהבטיח כל נקודה בארץ גם אם יעלה לנו הדבר בקרבנות, עד ששכנינו יוכחו, שאין רכושנו הפקר. היודעת את מה דרוש לשם כך? דרושים חברים וחברות, שיהיו מסוגלים לחיות חיי נדודים ולעמוד פנים".
בתל עדש
ב-1913 עברו אסתר, צבי ושתי בנותיהם הקטנות, דרורה ונחמה, שנולדה ליד אום ג'וני, לתל-עדש. שם היה צבי בקר שומר בגליל והיא עבדה עם החברות במטבח בתור מבשלת. בתקופה שאסתר עבדה במטבח פעלה אסתר לקידום השוויון בין הגברים לנשים. בתל-עדש נולדה הבת נעמי. מתל-עדש עברה המשפחה למושבה מטולה, במטרה להקים נקודת התיישבות ראשנה של השומר בגליל העליון. היא הייתה אז אם לשלוש בנות ובהריון. לאחר תקופה החליטו לעזוב את המושבה. אנשי בית-גן (לימים יבנאל) הציעו לצבי בקר לקבל את השמירה במקום והוא נענה. חצי שנה אחר כך, בליל גשם שוטף נגנב צאן ובקר מחצרו של איכר. ברדפו אחרי העדר הגנוב, הגיע עד לירדן. הוא נשאר כל הלילה במקום אך לא מצא דבר. הוא חזר לביתו כשהוא רטוב כולו, מצונן ומדוכא מן המקרה. בעקבות המקרה נתקף בדלקת ריאות ושבוע ימים היה קשור למיטתו, שממנה לא ירד עוד. אסתר הייתה אז בהריון.
לאחר מותו הקיפו אותה בני ובנות המשפחה ותמכו בה. בתם הרביעית, שנולדה אחרי מותו, נקראה צביה על שמו. צביה, שכונתה ציקה, יצאה להכשרה בדגניה ונשארה בה כגננת לצדה של מרים זינגר (ברקוביץ), הגננת הראשונה של דגניה, ולימים קיבלה את האחריות על הגן במקומה.
בכפר גלעדי
בכפר גלעדי הכירה את עמנואל (עמק) רינין, איש העלייה השלישית שהגיע ארצה מרוסיה. הוא היה צעיר ממנה וקיבל ברצון את בנותיה, ב-1927 הם נישאו. חברתה משכבר הימים רחל ינאית בן-צבי סיפרה כי אסתר נראתה כאילו שבה לימי נעוריה. נולדו להם שני בנים, גדעון, שנפטר בילדותו, ועודד, שלמגינת לבה של אמו היגר לארצות הברית. כל ניסיון להחזיר את הבן והמשפחה שהקים באמריקה לא צלח, והיא הלכה לעולמה מבלי לראותו חוזר הביתה.
בתל אביב
עם נישואיה לעמק רינין עברו לגור בתל אביב. היא ניהלה את משק הפועלות בגבעתיים, ועבדה כמורה בבית הספר החקלאי בגבעת השלושה. אחר כך עברו לגור בעפולה וברמת גן, שם הייתה פעילה במזכירות ארגון אמהות עובדות. הייתה חברת אספת הנבחרים הראשונה ברשימת אחדות העבודה.
נפטרה ב-2 באוגוסט 1973, נטמנה בבית העלמין בכפר גלעדי. בנותיה ציקה ונחמה היו חברות דגניה, בתה דרורה נישאה לבנו של מאיר וילקנסקי, והייתה גרה ברחובות בתה נעמי הייתה חברת קיבוץ אפיקים.
פילוסטרטוס הצעיר
פילוסטרטוס הצעיר (ביוונית: Φιλόστρατος ὁ Νεώτερος; פרח במאה ה-3 לספירה); ידוע גם בכינוי פילוסטרטוס מלמנוס; היה סופיסט בתקופת האימפריה הרומית.
הוא היה מחבר הסדרה השנייה של "תמונות" (ביוונית: "אייקונס"), שלא שרדה בשלמותה. בהקדמה הוא משבח את אבי אמו, שכתב את הסדרה הראשונה; זהו ככל הנראה הסופר הידוע יותר בכינוי פילוסטרטוס מלמנוס, שבעצמו היה חתנו של הסופיסט המפורסם פילוסטרטוס מאתונה.
תאריך חיבורו של החיבור הזה, היחיד שידוע מאת המחבר הזה, נע בין השנים 250–300 לספירה. אם התאריך המוקדם יותר הוא הנכון, פילוסטרטוס זה יכול בהחלט להיות אותו אדם שכיהן כארכון של אתונה בשנת 255 לספירה.
Makes Me Wonder
Makes Me Wonder (בעברית: גורם לי לתהות) הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום השני של להקת הפופ רוק האמריקאית מארון 5, "It Won't Be Soon Before Long".
השיר יצא לאור בשנת 2007 והפך ללהיט ברחבי העולם. עם שחרורו, שבר השיר את השיא של הקפיצה הגדולה ביותר למקום הראשון של מצעד הבילבורד, כשזינק ממקום 64 למקום הראשון. שיא שנשבר מאוחר יותר על ידי הזמרת קלי קלארקסון בשנת 2009.
משמעות השיר
"Makes Me Wonder" נכתב בהתחלה כשיר אהבה שלוין כתב על "מערכות יחסים כושלות", אשר, לדבריו, "השתבשו בצורה איומה".
אחת המשמעויות היא על התסכול של לוין ממצב הפוליטיקה, ועל תפקידה של ארצות הברית במלחמה בעיראק. "תן לי משהו להאמין / כי אני לא מאמין לך יותר". לוין מסביר כי המילים "אולי לא מכוונות לממשל בוש, אבל אולי קשורות מעט לנושא". השיר מתאר את הבלבול של חברי הלהקה מהמצב הפוליטי במדינה. המשמעות השנייה היא אהבה. המילים של הפזמון משקפות את אחד הקשרים של לוין, שהשתבש בצורה איומה.
...Qué Hago Aquí?
(באנגלית: ; בעברית: מה אני עושה פה?) הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת המקסיקנית גלוריה טרווי. האלבום יצא לאור באוגוסט 1989, על ידי חברת התקליטים סוני מיוזיק לטין. הוא הופק על ידי סרחיו אנדרדה, שעבד עם טרווי על שירים שונים במהלך הקריירה שלה.
באלבום נכללת הגרסה המחודשת שהקליטה טרווי לשיר "" של הרולינג סטונז.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי סרחיו אנדרדה שהמשיך לעבוד עם טרווי על מחצית משאר האלבומים שהוציאה. כמו כן, יצא האלבום בפורמט של תקליט ויניל ברחבי העולם במטרה לעזור בקידום המסחרי שלו. בסך הכול, נמכר בכל רחבי העולם בלמעלה מ-2,000,000 עותקים, מה שהופך אותו לאחד מאלבומי הבכורה הלטיניים הנמכרים בהיסטוריה.
בין היתר, יצא השיר "" כסינגל הראשון מתוך האלבום, וכשיר הנושא מתוכו.
אלוף ללא עוררין 2
אלוף ללא עוררין 2 (באנגלית: Undisputed II: Last Man Standing) הוא סרט אמנויות לחימה אמריקאי משנת 2006 של הבמאי הישראלי יצחק פלורנטין ובכיכובם של סקוט אדקינס ומייקל ג'יי וייט. זהו סרט ההמשך לסרט "אלוף ללא עוררין" משנת 2002.
שפות באפריקה
השפות מחולקות לשש משפחות חשובות:
אלוף ללא עוררין 2
עלילה
ג'ורג' צ'אמברס (מייקל ג'יי וייט) הוא אלוף העולם באגרוף. כמה שנים לאחר הסרט הקודם, צ'אמברס מבקר בפדרציה הרוסית לסדרת משחקי אגרוף, שם הוא מופלל על החזקת קוקאין ונשלח שוב לכלא. בכלא הוא מגלה קרבות אגרוף לא חוקיים שהאלוף שלהם הוא האסיר יורי בויקה (סקוט אדקינס). סוהרי בית הסוהר מארגנים את הקרבות הללו ומשתתפים בהימורים כדי לצאת ברווח אישי, לרוב על חשבון הלוחמים. צ'יימברס חולק תא עם סטיבן פארקר, נרקומן בריטי.
מנהל הכלא מרקוב עובד בשביל אדם עשיר בשם גאגא (מארק איווניר), ושניהם אומרים לצ'אמברס שאם הוא יילחם בבויקה, ככל הנראה יקבל ערעור מזורז ושחרור מוקדם. צ'אמברס מסרב בהתחלה, אך לאחר שעבד עבודה פיזית במערכת הביוב של הכלא וחווה ממקור ראשון את אכזריות השומרים, הוא מסכים בעל כורחו. שני הלוחמים מתאמנים קשה לקראת המשחק, אם כי צ'אמברס עדיין מסתמך על רקע האגרוף שלו, בעוד בויקה מכין סדרה של בעיטות קטלניות, זריקות ומספר תרגילים שנועדו להשפיל את יריבו בזירה. קרב זה מסתיים בהפסד מצד צ'אמברס לאחר שהכנופיה של בויקה מסממת אותו לפני הקרב. לאחר מכן גאגא מציע לו עוד קרב והוא מסכים בתנאי שלא יסממו לא אותו ולא את בויקה. אחרי 3 סיבובים הוא שובר את רגלו של בויקה ומנצח, משתחרר ומשתמש בכספי הזכייה שלו כדי לקנות גם את החופש של קרוט, חברו הנכה שתמך בו.
שפות באפריקה
קיימות מספר שפות נוספות, השייכות למשפחות קטנות אחרות, שלא צוינו לעיל, כמו גם שפות שטרם סווגו. בנוסף, קיים באפריקה מגוון רחב של שפות סימנים, שברובן הן שפות מבודדות, אשר אינן משתייכות למשפחת שפות כלשהי, ואשר התפתחו באופן עצמאי.
כמאה שפות נמצאות בשימוש נרחב לשם תקשורת בין-אתנית, ביניהן: ערבית, סומלית, ברברית, אמהרית, אורומו, סוואהילי, האוסה, שפת הפולה ויורובה. שפות אלו דְבוּרוֹת בפיהם של עשרות מיליוני בני אדם. אם אשכולות של עד מאה שפות דומות נספרים יחדיו, 12 שפות יחשבו כמדוברות על ידי 75%, ו-15 שפות על ידי 85% מאוכלוסיית אפריקה, בין אם כשפה ראשונה ובין אם כשפה שנייה.
המגוון הלשוני העשיר של מדינות אפריקניות רבות יצר מדיניות שימור לשונית בעידן הפוסט-קולוניאלי. בניגריה לבדה קיימות למעלה מ-500 שפות, עובדה ההופכת אותה אחד הריכוזים הגדולים ביותר של גיוון לשוני בעולם.
בשנים האחרונות, הפכו מדינות אפריקה מודעות יותר ויותר לערך ההון הלשוני שלהן. ילדים בעלי רקע אתני מעורב נחשפים בקביעות ליותר משפה אחת כבר מרגע לידתם. אנשים בעלי רקע אתני מעורב נישאים לעיתים קרובות גם מחוץ לשבט בו נולדו וגדלו, עובדה שהובילה לכך, שמשקי בית דו לשוניים ורב לשוניים הפכו נפוצים ביותר . המדיניות הננקטת כיום עוסקת בשימור העושר הלשוני הקיים ביבשת, בפרט שימור שפות, הנתונות בסכנת הכחדה. כל שפות אפריקה נחשבות שפות רשמיות של האיחוד האפריקאי. שנת 2006 הוכרזה על ידי האיחוד האפריקאי כ"שנת השפות האפריקניות". למרות שנעשה שימוש נרחב בשפות לינגואה פרנקה באמצעי התקשורת השונים, כמו גם במערכות החינוך, וחלק גדול מהן נחשבות שפות לאומיות, רק מעטות מהן נחשבות שפות רשמיות.
שפות אפרו-אסייתיות
השפות האפרו-אסייתיות דְבוּרוֹת ברחבי צפון אפריקה, בקרן אפריקה, בדרום-מערב אסיה ובחלקים של סאהל. קיימות כ-375 שפות אפרו-אסייתיות, אשר 200–300 מיליוני אנשים דוברים אותן. תתי המשפחות הגדולות ביותר הן: שפות בֶּרְבֶּרִיוֹת, שפות שמיות, שפות צ'אדיות ושפות כושיות. האזור בו התפתחו השפות האפרו-אסייתיות אינו ודאי, אולם קרוב לוודאי כי השפות השמיות, המהווה תת-משפחה שלהן - התפתחו בחצי האי ערב. שפות אלו כוללות, בין היתר, את השפות: עברית, ערבית ואמהרית. ערבית היא השפות השמית היחידה, מתוך משפחת השפות האפרו-אסיאתיות, אשר מדוברת גם מחוץ לאפריקה - במדינות ערב.
מבין השפות האפרו–אסיאתיות, המדוברות ביותר הן:
השפות האפרו-אסיאתיות הן בעלות ההיסטוריה הכתובה העתיקה ביותר ביחס לשאר השפות הקיימות כיום; זאת, בהתייחס לכתבי מצרים העתיקה והשפה האכדית, שמקורה מסופוטמיה.
שפות נילו-סהריות
משפחת השפות הנילו-סהריות היא ככל הנראה המשפחה המגוונת ביותר, הכוללת מגוון של כמאה שפות. אזור תפוצת השפות של משפחה זו הוא צפון-מזרח עד מערב אפריקה, מנהר הנילוס לצפון טנזניה, עד ניגריה ונהר קונגו. מספר הדוברים שפות אלו נאמד בכשלושים מיליון. אלו הן שפות טונאליות. על המוכרות שבהן נמנות: מסאית (לשונו של בני שבט המסאי, סונגהי, נובין ועוד.
העיר העתיקה של איסטנבול
העיר העתיקה של איסטנבול (בטורקית: Fatih, "פאטיח"), הוא אחד מ-39 המחוזות של העיר איסטנבול אשר בטורקיה. זהו החלק העתיק ביותר של העיר איסטנבול בו נמצאים מרבית האתרים ההיסטוריים הבולטים של העיר. אזור העיר העתיקה של איסטנבול משתרע על חצי האי, אותו כבש במקור מהמט הכובש ב-29 במאי 1453, ואזור זה חופף לאזור המקורי בו נמצאה העיר קונסטנטינופול.
שפות באפריקה
שפות ניז'ריות-קונגולזיות
משפחת השפות הניז'ריות-קונגולזיות היא בין המשפחות הגדולות בעולם והגדולה ביותר באפריקה. היא דְבוּרָה במרבית אזורי הסהרה. מספר דוברי השפה מוערך בכ-600 מיליוני בני אדם (כ-85% מאוכלוסיית אפריקה), הדוברים 1,514 שפות שונות.
העיר העתיקה של איסטנבול
זהו אחד מהמחוזות הגדולים ביותר באיסטנבול כיום, וכמו גם אחד מהאזורים המאוכלסים והצפופים ביותר באיסטנבול. בשנת 2000 מנתה אוכלוסיית המחוז 408,000 תושבים בסך הכל, אשר חיו בשטח בגודל 10.8 קמ"ר.
שפות באפריקה
שפות ניז'ריות-קונגולזיות
חלק גדול מהשפות במשפחה הן שפות טונאליות, ביניהן: יורובה, יגבו, אשנטי ואווה. החל משנת 1963, בעקבות הצעתו של גרינברג ג'וזף, יש הנוטים לכלול במשפחה זו גם את משפחת שפות הקורדופאניאן (אשר התפתחו ככל הנראה בכרדפאן שבסודאן). באופן כללי, מקובלות השפות הנכללות במשפחה הגדולה הזו על הבלשנים השונים - מלבד הקושי לקבוע האם להכליל את שפות האובנג'יאן כחלק מהמשפחה.
שפות אוסטרונזיות
כמה מהשפות המדוברות ביבשת שייכות למשפחות שמקורן מחוץ ליבשת אפריקה. דוגמה לכך היא מלגשית, הדְבוּרָה במדגסקר. שפה זו שייכת למשפחת השפות האוסטרונזיות, המדוברות בעיקר באזורי אוקיאניה ודרום-מזרח אסיה.
העיר העתיקה של איסטנבול
אוכלוסיית המחוז מורכבת מאוד מבחינה אתנית ודתית. בעשורים האחרונים חלק מהאוכלוסייה המבוססת עברה להתגורר בפרברים של איסטנבול ובמקביל עברו להתגורר בחצי האי לא מעט מהגרים שעברו למקום בעיקר מהמחוזות הצפוניים של טורקיה. מגמה זו בולטת בעיקר בחלק המרכזי ובחלק הצפוני של חצי האי.
שפות באפריקה
שפות הודו-אירופאיות
אפריקאנס היא השפה ההודו-אירופאית היחידה שידועה שמקורה באפריקה. היא התפתחה מההולנדית של המאה ה-17, ואליה השתרבבו מילים אנגליות, צרפתיות, אפריקניות ואף אסיאתיות. היא מדוברת בדרום היבשת, בעיקר בדרום אפריקה. בנמיביה היא משמשת לינגואה פרנקה, וניתן למצוא מעט דוברים בבוטסואנה ובזימבבואה. על פי הערכות שונות, קיימים בעולם 20-15 מיליוני בני אדם הדוברים אותה.
האנגלית, הצרפתית, האיטלקית, הפורטוגזית והספרדית נכנסו לשימוש באפריקה בתקופת הקולניאליזם. הן מוגדרות שפות רשמיות במדינות רבות, כמו גם לינגואה פרנקה. גרמנית דוברה באפריקה עד מלחמת העולם הראשונה, שבסופה כבשו בריטניה וצרפת את הקולוניות שהיו נתונות בכיבוש גרמני. עם זאת, עד היום שפה זו נמצאת בשימוש, בעיקר בנמיביה - בפי האוכלוסייה הלבנה. זאת, על אף העובדה שזוהי אינה שפה רשמית במדינה עוד משנות התשעים. קיימות עדויות לשפות הודו-אירופיות נוספות הדְבוּרוֹת ביבשת, דוגמת: פרסית עתיקה, יוונית במצרים ולטינית בצפון אפריקה.
העיר העתיקה של איסטנבול
העיר העתיקה של איסטנבול הוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית תרבותי בשנת 1985.
שפות באפריקה
שפות מבודדות
שפות רבות באפריקה לא משויכות למשפחות (מבודדות), רובן בשל מחסור בידע מחקרי. בקרב השפות הנחקרות, קיימים חוקרים הנוטים להגדיר באופן לא וודאי, את אונטוגה וגומבה - שפות אפרו-אסייתיות. שפת שאבו נוטה להיות משויכת למשפחת השפות הנילו-סהריות; גאלאה, מברה ובאיות - לשפות הניז'ריות-קונגולזיות.
שפת הסימנים
במדינות רבות באפריקה קיימת שפת סימנים לאומית, דוגמת שפת הסימנים באלג'יריה, בתוניסיה ובאתיופיה. שפות סימנים אחרות שייכות לאזור קטן, לשבטים מסוימים או לכפרים מבודדים - והן ידועות אך ורק לבני שבטים או כפרים אלה. על שפות הסימנים המוכרות ביבשת נמנות: שפת הסימנים של פאג'ט גורמן (המבוססת על השפה האנגלית), ואשר נפוצה בנמיביה ובאנגולה; שפת הסימנים של השפה הסודנית - בסודאן ובדרום סודאן; שפת הסימנים של השפה הצרפתית - באזורים שהיו בעבר קולוניות צרפתיות.
שפות באפריקה
השפות הרב לשוניות באפריקה חוו תמורות רבות לאורך ההיסטוריה. חלקן התפשטו או נכחדו, וחלקן השתנו מבחינה לשונית. דוגמה לכך היא התפשטות שפות הבנטו – דוברי הבנטו נפוצו על רוב שטח אפריקה שמדרום לקו המשווה, והחליפו את דוברי שפות קויסאן מדרום אפריקה ודוברי שפות נוספים ממרכז אפריקה. דוגמה נוספת היא התפשטות השפה הערבית, במאה השביעית לספירה, בקרב מדינות צפון אפריקה וקרן אפריקה.
שפות סחר הן תופעה עתיקת יומין באפריקה. חידושים תרבותיים ולשוניים התפשטו לאורך נתיבי סחר, ושפות העמים הדומיננטיים בסחר התפתחו כשפות התקשורת העיקריות (לינגואה פרנקה). על שפות סחר אלו נמנות: ברברית (צפון ומערב אפריקה), ג'ולה (מערב אפריקה), פולפולד (מערב אפריקה), האוסה (מערב אפריקה), סוואהילית (מזרח אפריקה), סומליה (קרן אפריקה) וערבית (צפון אפריקה וקרן אפריקה).
רבות ממדינות אפריקה בחרו בשפה אחת לאחר קבלת עצמאותן. זאת, לשם השגת אחדות לאומית. בדרך כלל, הייתה זו השפה הקולוניאלית הקודמת שהונהגה במדינה, ואשר שימשה לצורכי ממשל וחינוך. עם זאת, בשנים האחרונות, תומכות מדינות אפריקה יותר ויותר בשמירה על גיוון לשוני ("מדיניות רב לשונית").
שפות רשמיות
מלבד השפות הקולוניאליות לשעבר: אנגלית, צרפתית, פורטוגזית וספרדית, השפות להלן רשמיות ברמה הלאומית באפריקה:
שפות חוצות גבולות
הגבולות הקולוניאליים שהקימו מעצמות אירופאיות בעקבות ועידת ברלין ב-1884–1885 מחלקים את אפריקה לקבוצות אתניות, לשבטים ולקהילות רבות, הדוברות מגוון רחב של לשונות. גבולות אלו יוצרים הבדלים לשוניים. תופעה זו נפוצה במיוחד באזורים הסמוכים לשני צדדיו של גבול, המפריד בין מדינות שונות. התופעה מקבלת משנה תוקף כאשר השפות הרשמיות במדינות ביניהן מפריד הגבול - שונות. ההבדלים הלשוניים ניכרים דה פקטו בסטנדרטים לכתיבת שפה שכזו, דוגמת התאמות שונות לאופן כתיבת האותיות של שפה זו. במילים אחרות, ייתכנו הבדלים באופן כתיבת הטקסט, במדינות הסמוכות זו לזו - של אותה השפה בדיוק.
על השפות המשותפות למדינות, החולקות גבול משותף, נמנות:
נשיא מאלי לשעבר ויושב הראש לשעבר של ועדת אפריקה, עומק קונרה, התייחסו לשפות חוצות הגבולות כגורם העשוי לקדם את אחדות אפריקה .
שינוי ופיתוח השפה
לשונות אפריקה, בדומה לשאר שפות העולם - משתנות באופן תדיר. בנוסף להשפעה של הגבולות, קיים מדרג של ניבים שונים (דוגמת לגבו, קוינס, נ'קו ורונייקיטארה). בנוסף, נוצרים ניבים חדשים, דוגמת שנג. במדינות מסוימות נעשים מאמצים ממשלתיים לפתח גרסאות מתוקננות של השפות, כך שתכתבנה באופן אחיד בכל רחבי מדינה מסוימת. במילים אחרות, נעשים במדינות מסוימות מאמצים לבצע פורמליזציה של השפה. כמו כן, קיים מספר לא מבוטל של לשונות, הנמצאות בסכנת הכחדה - בשל מיעוט דובריהן.
דמוגרפיה
מתוך מיליארד תושבי אפריקה (ב-2009), כ-17 אחוזים דוברים את דיאלקט הערבית, כעשרה אחוזים דוברים סוואהילי, שהיא השפה הנפוצה בדרום מזרח אפריקה; כחמישה אחוזים דוברים ניב כלשהו של משפחת השפות הברבריות וכחמישה אחוזים דוברים את שפת ההאוסה, אשר נפוצה בחלקים נרחבים של הסאהל. שפות נפוצות נוספות ביבשת הן: אמהרית, אורומו וסומלית. אנגלית (כ-130 מיליוני דוברים), צרפתית (כ-115 מיליוני דוברים) ופורטוגזית (כ-30 מיליוני דוברים) הן שפות חשובות נוספות, אשר דְבוּרוֹת כשפת אם או כשפה שנייה. פורטוגזית הפכה שפתה הלאומית של אנגולה.
שפות חשובות נוספות:
תכונות לשוניות
ישנן מספר תכונות לשוניות המשותפות לכמה שפות אפריקניות. הסיבה לכך נעוצה, ככל הנראה, בזכות קשרים לשוניים המשותפים לשפות אלו, אשר עשויים לנבוע מרקע או אירועים היסטוריים, תרבותיים, אתניים, דתיים וכתוצאה מקשרי סחר בין העמים הדוברים אותן.
פונטיקה
תכונות פונטיות נפוצות כוללות:
תחביר
מבנים תחביריים נפוצים כוללים שימוש בפעלים, שמות תואר וביטויי השוואה. שפות בנטו כוללות מספר גדול של מינים דקדוקיים. זמנים וקטגוריות אחרות של השפה עשויים להיקבע באמצעות אינטונציה ואופן ההגייה בלבד.
מספר דוברים
הטבלה שלהלן מציגה את מספר הדוברים של לשונות אפריקה השונות:
טירת אגנברג
טירת אגנברג (גרמנית Schloss Eggenberg) היא טירה השוכנת ברובע אגנברג במערבה של העיר גראץ שבאוסטריה. הטירה ידועה בסגנונות הבארוק והרוקוקו בהם היא נבנתה, ובזכות גניה רחבי הידיים. עוד ידועה הטירה במספר אוספים של מוזיאון יואנאום (Universalmuseum Joanneum) השוכנים בה. טירת אגנברג נחשבת לאחד מנכסי התרבות החשובים באוסטריה, ובשנת 2011 הכיר ארגון אונסק"ו בחשיבותה התרבותית וההיסטורית, וצירף אותה להכרזתו את המרכז ההיסטורי של העיר גראץ כאתר מורשת עולמית.
היסטוריה
הקרקע שעליה הוקמה הטירה נרכשה לפני 1460 בידי בלתאזר אגנברג (Balthasar Eggenberger), יזם שעשה בשירותו של פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. הוא הקים במקום טירה ובשנת 1470 בנה במרכזה קפלה, שלפי שטר מחילה אפיפיורי מ-30 במאי 1470, זכתה לשם "קפלת הבתולה הברוכה מרים בטירת אקנפרג" (Capella Beate Marie Virginis Sita In Castro Eckenperg). הטירה נבנתה מחדש החל ב-1625 בהוראתו של הנסיך האנס אולריך פון אגנברג (Hans Ulrich von Eggenberg), ששימר רק את המגדל המרכזי של המבנה המקורי, שבו שכנה הקפלה. האנס אולריך שהמיר את דתו לנצרות קתולית, היה מקורב לקיסר פרדיננד השני, ונחשב לאחד המדינאים הבולטים בראשית המאה ה-17 באימפריה הרומית הקדושה. ב-1621 הוא מונה למושל שטיריה ולאחר מכן לנסיך קיסרי ולדוכס קרומאו שבבוהמיה. לשם הקמת הטירה מחדש, שכר אגנברג את שירותיו של האדריכל האיטלקי ג'ובאני פייטרו דה פומיס (Giovanni Pietro de Pomis), אשר הושפע מסגנונו של ארמון אל אסקוריאל שליד מדריד. דה פומיס פיקח באופן אישי על עבודות הבנייה עד מותו ב-1633, ואז מונה אדריכל המצודות ההולנדי לורנס ואן דה סיפה (Laurenz van de Syppe) להחליפו. שנה לאחר מכן, ב-1634, הופקד המשך העבודות בידיהם של האיטלקים פייטרו ולנגרו (Pietro Valnegro) ואנטוניו פוצו (Antonio Pozzo), אשר השלימו את המלאכה ב-1646. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-17 המשיך הנסיך יוהאן סייפריד פון אגנברג (Johann Seyfried von Eggenberg) לפאר את הטירה בסגנון הבארוק, ובתקופה זו הושלמו כ-600 ציורי תקרת הפיאנו נובילה. שושלת אגנברג גוועה בתחילת המאה ה-18, עם מותו בלא יורש של הנסיך האחרון, ורכוש המשפחה בשטיריה עבר לידי הרוזן הרברשטיין (Herberstein), בעלה של הנסיכה האחרונה לבית אגנברג. בין השנים 1754–1763 עוצבה הטירה מחדש, הפעם בסגנון הרוקוקו. ציורי התקרות המקוריים לא שונו, אך עיטורי הקירות והריהוט הוחלפו, ותיאטרון הטירה נהרס והפך לכנסייה. לאחר שהטירה אבדה את תפקידה הרשמי במאה ה-19, היא נפתחה לביקור מבקרים החל ב-1830. משפחת הרברשטיין שמרה על הבעלות בטירה עד 1939, מועד בו מכרה אותה לממשלת מחוז שטיריה. הטירה ספגה נזקים במלחמת העולם השנייה, ולאחריה הפכה קומתה הראשונה למוזיאון בניהולו של מוזיאון יואנאום, הוותיק במוזיאוני אוסטריה.
צ'ה אדמס
צ'ה זאק אברטון פרד אדמס (באנגלית: Ché Zach Everton Fred Adams; נולד ב-13 ביולי 1996) הוא כדורגלן אנגלי-סקוטי, המשחק בעמדת החלוץ בסאות'המפטון ובנבחרת סקוטלנד.
טירת אגנברג
היסטוריה
ראשיתם של גני הטירה במאה ה-17, עת עוצבו בסגנון "הגן האיטלקי" המוקפד של הרנסאנס. הגנים עוצבו מחדש בסגנון הרוקוקו הצרפתי במחצית השנייה של המאה ה-18 ונפתחו לקהל הרחב. החל ב-1802 לבש הגן דמות של גן אנגלי, והמבוכים, השבילים הישרים והמזרקות פינו את מקומם לגן נופי טבעי. במאה ה-20 איבדו הגנים את ייחודם והפכו לפארק עירוני גרידא, אך החל ב-1993 הם עוצבו מחדש, וחלקם שונה לחלוטין, דוגמת "גן ההנאה האבודה" שהוחלף ב"גן כוכבי הלכת". בנוסף הובאו לגנים טווסים.