cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
משפטי לייפציג
המשפטים
המקרה האחרון שנדון בשנת 1921 עסק בהתקפה על ספינת בית חולים הקנדית "טירת Llandovery" כחלק מלוחמת צוללות בלתי מרוסנת. שני אנשי צוות לשעבר, הסגנים הראשונים לודוויג דיתמר וג'ון בולדט, היו קצינים של הצוללת SM U-86 אשר הטביעו את ספינת בית החולים הקנדית טירת Llandovery ולאחר מכן ירו במכונות ירייה על הניצולים בסירות ההצלה. השניים עמדו לדין ונשפטו לתקופות מאסר של ארבע שנים כל אחד בגין הריגה. בית המשפט התייחס למשפט הבינלאומי ולמנהגי המלחמה בהגיעו להחלטתו. לאחר מכן בשנת 1928 החלטת בית המשפט בוטלה על ידי בית המשפט העליון של הרייך ושני הקצינים זוכו בטענה שרק מילאו פקודות ומפקד הצוללת הוא האחראי. דמות המפתח, סרן ומפקד צוללת הלמוט ברוממר-פציג, שבריטניה קיוותה שיורשע, נמלט לעיר החופשית דנציג ומעולם לא הועמד לדין.
התגובה למשפטים
בעלות הברית, במיוחד צרפת, הגיבו בביקורת חריפה על ההחלטות הראשונות שהתקבלו והתייחסו למתרחש במשפטים כ"פארסה "וכ"קומדיה". אולם בניגוד להודעתם המקורית, בעלות הברית לא התעקשו על הסגרת הנאשמים לידיהם. במקום זאת, הם הפסיקו כל סוג של שיתוף פעולה עם בית המשפט העליון של הרייך בלייפציג. תוצאה זו התקבלה בברכה בגרמניה, לפיכך, עד שנת 1927 הסתיימו ההליכים ביותר מ־1,700 תיקים, אם בהחלטות בית משפט או כתוצאה מהחלטות שהתקבלו על ידי היועץ המשפטי לממשלה. עבור בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה המסקנות היו ברורות: לא לתת לבתי המשפט בגרמניה לנסות ולהעניש פושעי מלחמה גרמנים. נירנברג הייתה התגובה למשפטי פשעי המלחמה בלייפציג.
אולם בעת שמחוץ לגרמניה נתפסו המשפטים כמעשה מגוחך, זאת בשל מספר מצומצם של המקרים שנשפטו והקלות בעיניהם של העונשים שניתנו בבית המשפט. בתוך גרמניה הם נראו קשים מכמה סיבות:
· מבין כל הלוחמים בשני הצדדים, נשפטו רק אנשי שירות גרמנים על פשעי מלחמה.
· הנאשמים נתפסו בכמה מהמקרים כאנשי צבא המנסים בקושי רב למלא את חובתם תחת תנאים קשים.
· כמה מההאשמות נראו מזויפות.
· העונשים של כליאה בכלא אזרחי נחשבה כעלבון לכבוד הצבאי.
בעקבות פרשת משפטו של סמל קארל היינן, התייחס העיתון "גזית" הגרמני כדלקמן: הכרעת הדין הראשונה בסדרת משפטי לייפציג, עוררה את דעת הקהל בגרמניה ואנגליה, ככל הנראה בדרכים מנוגדות בצורה מובהקת. מידת העונש ספגה ביקורת באנגליה באופן שפגע במידה הגבוהה ביותר ברגישות הגרמנית.
ב־15 בינואר 1922, ועדת משפטנים של בעלות הברית, שמונתה לבחון את המשפטים, הגיעה למסקנה כי אין טעם להמשיך במשפטים במתכונת הנ"ל והמליצה להעביר את הנאשמים הנותרים לבעלות הברית למשפט. זה לא נעשה, והמשפטים ננטשו בשקט.
מורשת
אף על פי שנחשבו כישלון באותה תקופה, משפטי לייפציג היוו את הניסיון הראשון לתכנון מערכת כוללת להעמדה לדין על הפרות החוק הבינלאומי. מגמה זו התחדשה במהלך מלחמת העולם השנייה, שכן ממשלות בעלות הברית החליטו לנסות, לאחר המלחמה, להעמיד לדין את מנהיגי מדינות הציר בגין פשעי מלחמה שבוצעו במהלך המלחמה, במיוחד במשפטי נירנברג ובית הדין הצבאי הבינלאומי של המזרח הרחוק.
לקריאה נוספת
Hankel, Gerd (1982). The Leipzig Trials: German War Crimes and Their Legal Consequences after World War I. Dordrecht: Republic of Letters. ISBN 9789089791320.
Mullins, Claud (1921). The Leipzig Trials: An Account of the War Criminals' Trials and Study of German Mentality. London: H. F. & G. Witherby.
גולדה ומאיר
גולדה ומאיר היא סדרת טלוויזיה ישראלית קומית לנוער, בכיכובם של אוראל צברי וקווין רובין, שעלתה לשידור בערוץ TeenNick לצופי Yes ו-HOT ב-1 בספטמבר 2022.
השקת הסדרה נערכה ב-30 באוגוסט 2022 בשדרות כדי "לחבק את ילדי הדרום". הפרקים הראשונים של הסדרה עלו לערוץ היוטיוב הרשמי של TeenNick ב-31 באוגוסט 2022.
תקציר העלילה
הסדרה עוסקת בשני נערים, אבי גולדה ומאיר לוינסון, שהופכים בטעות לסוכנים סמויים. עתיד העולם נמצא בידיהם והם נאלצים להסתנן למחנה קיץ.
מארי דייר
מארי דייר (באנגלית: Mary Dyer, נולדה בשם Marie Barrett, 1611 - 1 ביוני 1660) הייתה פוריטנית אנגלייה שהפכה לקווייקרית וחיה בניו אינגלנד. היא נכנסה לתודעה הציבורית לראשונה כאשר הייתה במרכזה של פרשה שקיבלה את השם "הלידה המפלצתית". דייר נתלתה בשנת 1660 בבוסטון אשר במדינת מסצ'וסטס לאחר שהפרה את החוק האוסר על כניסת קווייקרים לתחומה. בכך הפכה לאחת מתוך הארבעה הנודעים כ"מרטירים של בוסטון".
שנותיה הראשונות
על אף שאין יודעים את המקום והתאריך המדויק בה נולדה דייר, ושרק מעט ידוע על שנות חייה המוקדמות, יש הטוענים כי היא נצר לשושלתו של מלך אנגליה הנרי השביעי, ובתם של ארבלה סטוארט וסר ויליאם סיימור, אם כי הדבר מעולם לא הוכח.
דייר נישאה לבעלה ויליאם דייר, סוחר בטובין המיובאים ממילאנו, בעשרים ושבעה באוקטובר, בלונדון בשנת 1633. בנם הראשון של הזוג, ויליאם, נפטר ימים ספורים לאחר הטבלתו בעשרים וארבעה באוקטובר 1634. להכשרתו של בעלה כסוחר טובין הייתה השפעה רבה על מעברם לניו אינגלנד. בשנת 1635 עזבה דייר את אנגליה עם בעלה וילד ברחמה, והמשפחה הגיעה לקולוניית מסצ'וסטס ביי. בשלושה-עשר בדצמבר הם הפכו לחברים בכנסייה הקהילתית הפוריטנית של בוסטון, ושבוע לאחר מכן נולד להם ילד נוסף, סמואל.
בזמן שהיא ומשפחתה גרו בקולוניית מסצ'וסטס ביי היא פגשה את אן האצ'ינסון, אחת מחברות הקהילה שלימים התחילה להטיף בביתה, ורעיונותיה השפיעו רבות על דייר. ישנם אזכורים רבים המעידים על טיב הקשר בין דייר ובעלה להאצ'יסון, שהייתה גם אחת ממיילדות הקהילה, ואף האישה המתיישבת הראשונה אשר סערה נוצרה סביב לימודיה. דייר נחשבת כאחת מחברותיה וחסידותיה הקרובות ביותר.
סיפור "הלידה המפלצתית"
ב-17 באוקטובר 1637, הופנו הזרקורים לראשונה אל דייר כאשר ילדה תינוק מעוות-צורה אשר מת בלידתו. באותו בוקר החלה מארי להרגיש בצירים חזקים והבינה שהיא לקראת לידה בטרם-עת. כאשר החדשות הגיעו לחברתה, אן האצ'ינסון, היא ומיילדת נוספת הגיעו על מנת ליילד את התינוק הממשמש ובא. לאחר שעות של ניסיונות יילוד, נכנע גופה של מארי ורק לאחר שהתעלפה יצא התינוק. כיוון שצורת התינוק הייתה מעוותת, החליטו האצ'ינסון וויליאם, בעלה של דייר, להסתיר את דבר הלידה על מנת שלא ישמש את יריביהם הפוליטיים-דתיים כנשק נגד האצ'ינסון והזוג. בעוד שלפי החוק האנגלי יכלה המיילדת לקבור תינוקות אשר מתו בלידתם, החוק במסצ'וסטס לא התיר את הדבר; ובכל זאת, גופת התינוק הוחבאה ונקברה במהרה.
כאשר נשפטה והוגלתה האצ'ינסון בעקבות שערוריית האנטינומיאנים, הייתה זו דייר שליוותה אותה החוצה מבית המשפט. כאשר נשאלה השאלה מי היא האישה המלווה את האצ'ינסון, קרא מישהו כי "זוהי האמא של מפלצת", מה שהעלה את חשדותיו של מושל בוסטון ויריבה הראשי של האצ'ינסון, ג'ון ווינת'רופ. ואכן, חמישה חודשים לאחר הלידה והקבורה, בעשרים ושבעה במרץ 1638 הוצאה הגופה מן הקבר ונחשפה בהוראתו של המושל. כיוון שמלכתחילה הסתכלו הפוריטנים על האנטינומיאנים (ולאחר מכן על הקווייקרים) כ"בדלנים קיצוניים אשר מולכים שולל על ידי השטן", התינוק הוצג לציבור כ"מפלצת" וכאזהרה מפני "חוסר שביעות הרצון של אלוהים מאלה אשר מלמדים ומחזיקים בדעות של כפירה".
ישנם ארבעה תיעודים שונים של המקרה על ידי מושל מסצ'וסטס באותם ימים, ג'ון ווינת'רופ: אחד ביומנו האישי, אחד בדיווח אשר נכתב על ידי פקיד בשם וולטר יונג, תיאור המקרה במכתב שנשלח לרשויות בלונדון וגרסה שפרסם תומאס וולד (Weld) ב-1644. בכל ארבעת התיעודים מתאר ווינת'רופ את צורתו המעוותת של התינוק, אך כל תיאור שונה מקודמו: הוא ממקם את הפה בארבעה מקומות שונים, את הגב והקרניים בשלושה מקומות שונים, ואת הפנים בשני מקומות שונים; מכאן ניתן להסיק כי אי-עקביות התיאורים מעידה על כך שהוא לא ראה את התינוק בעיניו, אלא השתמש בתיאורים שטניים כדי לצאת כנגד העצמאות הדתית שהפכה לנחלתם של חלק מחברי הקהילה.
העזיבה לאנגליה והחזרה לניו אינגלנד כקווייקרית
בתום משפטה של האצ'ינסון היא גורשה ממסוצ'סטס, כאשר גם בעלה וגם בעלה של דייר, ויליאם, נושלו ממעמדם ותפקידם. על כן עברו משפחת האצ'ינסון יחד עם משפחת דייר בתחילה לפורטסמות' הנמצאת ברוד איילנד, ולאחר מכן המשיכו מארי ומשפחתה לניופורט אשר נמצאת באותה מדינה. ברוד איילנד התבסס ויליאם כאישיות ציבורית בעלת חשיבות: בשנת 1638 נבחר לפקיד, בשנת 1640 כבר התמנה לתפקיד המזכיר של ניופורט ופורטסמות', ובשנת 1650 הפך להיות התובע המחוזי של הקולוניה. באותה שנה, כשבע שנים לאחר שנרצחו אן האצ'ינסון וכל משפחתה (פרט לבת אחת אשר ניצלה) על ידי התושבים הילידיים המקומיים, הפליגה לבדה מארי לעבר אנגליה, בהשאירה את בעלה וששת ילדיה מאחור. בלונדון היא התוודעה לזרם הפרוטסטנטי "סיקרס" (Seekers), ובהמשך אף פגשה את ג'ורג' פוקס, שייסד זרם חדש בנצרות הפרוטסטנטית בשם "קווייקרים" (אשר כונו בשם 'אגודת החברים'), ובעקבות כך הפכה לקווייקרית בעצמה.
בשנת 1657 חזרה דייר למשפחתה ברוד איילנד. כיוון שקווייקרים מיסיונרים רבים החלו מגיעים למסצ'וסטס, חוקקו השלטונות חוקים האוסרים את כניסתם. על אף האיום שיצטרכו להחזיר את הקווייקרים למקום ממנו באו על חשבונם, היו גם אנשים כדוגמת רוברט פאולר, קווייקר אנגלי אשר בנה ספינה שייעודה היה לקחת קווייקרים נוספים לניו אינגלנד. דייר לא מודעת לחוקים אלה, וכאשר הגיעה לנמל בוסטון היא נעצרה ונשלחה לכלא, ושוחררה רק תחת הבטחת בעלה שלא תחזור לתחום הקולוניה בשנית.
דייר חזרה לזמן קצר לרוד איילנד, אך בקיץ 1659 החליטה לחזור בשנית למסצ'וסטס למחות כנגד הסבל של הקווייקרים הכלואים בבוסטון, יחד עם 'חברים' נוספים. דייר נעצרה ונכלאה אף היא למשך חודשיים. בסופו של דבר שוחררו כל החברים, אך הפעם הוגלו תחת האיום כי חזרתה תגרור אחריה עונש מוות, וזאת לאחר שבאותה שנה עבר חוק שלפיו עונש מוות יהיה מנת חלקו של כל אדם החוזר לתחום המושבה לאחר שהורחק פעמיים. דייר חזרה לרוד איילנד בשנית בעוד ששני חברים נוספים - מרמדוק סטפנסון, חקלאי מהאזור הכפרי המזרחי של יורקשייר וויליאם רובינסון, סוחר לונדוני, המשיכו צפונה לניו המפשייר. לאחר מכן החליטו השלושה לחזור למסצ'וסטס שם נתפסו, ולאחר שהובאו בפני שופט נידונו לעונש מוות.
בזמן שהותה בכלא לפני ואחרי ההוצאה להורג המתוכננת, כתבה דייר שני מכתבים לבית המשפט של מסצ'וסטס. לא רק שאלה הטקסטים היחידים אשר שרדו שנכתבו על ידה, הם גם הטקסטים היחידים אשר נכתבו על ידי אישה הקשורה לשערוריית האנטינומיאנים ששרדו.
בעשרים ושבעה באוקטובר צעדו שלושת הנידונים לעבר הגרדום בשיירה בה דייר נמצאה בין שני הגברים. כאשר נשאלה על ידי המרשל אם היא אינה מתביישת לצעוד בין שני גברים צעירים ממנה, ענתה כי "זוהי שעה של השמחה הגדולה ביותר ממנה אוכל ליהנות בעולם הזה. אף עין לא רואה, אף אוזן אינה שומעת, אין לשון המסוגלת לדבר, או לב המסוגל להבין, את נוכחות הרוח האלוהית המרעננת אשר ממנה אני נהנית כרגע". דייר צפתה בשני חבריה נתלים כאשר החבל כרוך על גרונה, אך רגע לפני שהגיע תורה היא הורדה מהגרדום, נלקחה חזרה לבית הכלא ולאחר זמן קצר גורשה שוב. את הסיבה לחנינה אין לייחס למכתבה של דייר לרשויות; כאשר נודע למשפחתה על דבר הוצאתה להורג שלח בעלה מכתב ארוך לרשויות החוק בבוסטון הקורא לשחרורה, ובנה הגיע בעצמו עד למושל מסצ'וסטס על מנת להתחנן לשחרורה. לבסוף הוחלט כי דייר תילקח לגרדום, והפחד הכרוך בהוצאה להורג "יכניס היגיון לראשה".
לאחר שבילתה את החורף בביתה אשר ברוד איילנד, החליטה דייר לחזור למסצ'וסטס על אף ההתנגדות בני משפחתה. בסוף אפריל 1660, עזבה דייר את מקום מושבה על מנת להיכנס בשלישית לאזור ממנו גורשה באיומי תלייה, ומקץ עשרה ימים בהם שהתה בבוסטון, בשלושים ואחד במאי, היא הובאה בפני בית המשפט. למחרת בבוקר, בראשון ביוני 1660, הוצאה דייר להורג בתלייה, ובכך הפכה להיות האישה הראשונה והיחידה אשר הוצאה להורג בתור קווייקרית.
מורשת
כיום ניצב פסל בדמותה של דייר במדשאת בית הנבחרים של מסצ'וסטס, והוא הממוקם כך שהוא משקיף לעבר המקום בו הוצאה דייר להורג. הפסל הוצב על מנת לחגוג את "ערך החופש הדתי" ב-1959, ביום בו מלאו שלוש מאות שנה מאז שקיבלה לראשונה את גזר דין המוות.
בורנה סוסה
בורנה סוסה (בקרואטית: Borna Sosa; נולד ב-21 בינואר 1998 בזאגרב שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת שטוטגרט מהבונדסליגה ובנבחרת קרואטיה.
קריירת מועדונים
סוסה גדל במחלקת הנוער של דינמו זאגרב. בסך הכל ערך 32 הופעות בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקרואטית, וזכה בשלוש אליפויות קרואטיה וארבע פעמים בגביע הקרואטי.
ב-14 במאי 2018 חתם סוסה על חוזה לחמש עונות בשטוטגרט מהבונדסליגה.
קריירה בינלאומית
ב-1 בספטמבר 2021 ערך סוסה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קרואטיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת רוסיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת קרואטיה לטורניר מונדיאל 2022.
מחמוד אבו הנוד
מחמוד א-שולי (מכונה "מחמוד אבו הנוד" 1967 - 23 בנובמבר 2001) נולד בכפר עסירה א-שמאלייה שבמחוז שכם, היה פעיל טרור ומפקד הזרוע הצבאית של החמאס ביהודה ושומרון.
בוגר הפקולטה להלכה אסלאמית באוניברסיטת אל-קודס במזרח ירושלים. ריצה עונש מאסר בשל פעילותו בחמאס במהלך האינתיפדה הראשונה. ממגורשי מרג' אל זהור בשנת 1992.
אבו הנוד נחשב לאחד מאנשי החמאס המסוכנים ביותר. הוא אחראי למותם של עשרות ישראלים. אבו הנוד שיגר לפחות חמישה מתאבדים לתוככי ישראל, שביצעו פיגועי התאבדות, וכן שיגר עשרות חוליות לפיגועי ירי בגדה.
אבו הנוד מונה למפקד הזרוע הצבאית של החמאס בגדה לאחר חיסול האחים עוודאללה בחברון בשנת 1998.
אבו הנוד היה מעורב בפיגועים שבוצעו בירושלים בקיץ 1997, במסגרתם שלח חמישה מחבלים מתאבדים. בספטמבר 1999 שיגר מחבלים לטבריה ולחיפה לביצוע פיגועים, בהם נפצעה ישראלית באורח קשה. שלושה מן המחבלים נהרגו. היה מראשי מתכנני הפיגועים במסעדת "סבארו" ובמועדון "הדולפינריום".
בתחילתה של האינתיפאדה השנייה היו מחמוד אבו הנוד ומוחמד דף בראש רשימת המבוקשים של ישראל. היה עצור על ידי הרשות הפלסטינית בשנים 2000–2001.
צה"ל ניסה לחסל את אבו הנוד פעמים אחדות קודם לכן. בפעם הראשונה שהצליחו חיילי צה"ל להגיע קרוב אליו, הוא הצליח לחמוק. היה זה בכפר עאסירה א-שמאלייה. באותה פעולה, מבצע סימפוניית החיים, נהרגו שלושה חיילי יחידת דובדבן, שנורו בטעות על ידי חבריהם. בפעם השנייה הצליח לחמוק ממטוס קרב של צה"ל, שהטיל פצצה והחריב את כלא ג'נייד בשכם. אבו הנוד שהוחזק במקום הצליח להימלט עם פצעים קלים בלבד. בכלא נהרגו 11 מהסוהרים.
ב-23 בנובמבר 2001 נהרג מירי טילים ממסוק קרב של צה"ל לעבר המכונית בה נסע, סמוך למחנה הפליטים אל-פארעה בטובאס. יחד איתו נהרגו שני אחים, אחמד וראשיד חשקייה, שסייעו לו בהוצאה לפועל של פיגועים. השניים נהרגו במקום. אבו הנוד הצליח לצאת מהרכב וחוסל בירי נוסף. המסוקים ירו בסך הכול שבעה טילים. הם שוגרו, לאחר שהתקבל מידע מדויק על מסלול נסיעתו של אבו הנוד.
חביב אבו שהלא
חייו
אבו שהלא נולד בביירות בשנת 1902 למשפחה נוצרית אורתודוקסית. הוא למד משפטים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, ואת הדוקטורט שלו קיבל מהסורבון בשנת 1924.
בשנת 1925 פתח משרד עורכי דין בביירות, ובשנת 1928 נבחר לחבר מועצת העיר, תפקיד שבו כיהן במשך שלוש שנים. הוא נבחר לראשונה לפרלמנט ב-1937 כנציג של מחוז הבחירה ביירות מטעם החזית הלאומית הלבנונית, אז גם כיהן כשר במספר משרדים בממשלות ח'יר א-דין אל-אחדב. ב-1943 נבחר בשנית לפרלמנט, ובמהלך כהונה זו, שמיש סגן ראש ממשלת לבנון, שר החינוך ושר המשפטים בממשלתו הראשונה של ריאד א-סולח בתקופת נשיאותו של בשארה אל-ח'ורי. הייתה זו ממשלת לבנון הראשונה לאחר הכרזת העצמאות הלבנונית, אשר כוננה ב-25 בספטמבר 1943 וסופה ב-3 ביולי 1944. אבו שהלא המשיך בתפקידיו אלו בממשלתו השנייה של ריאד א-סולח עד ל-9 בינואר 1945. במשך 12 יום, מ-11 בנובמבר עד 22 בנובמבר, כיהן כנשיא לבנון וכראש הממשלה בפועל של ממשלת המרי, עד לשחרורם ממעצר של הנשיא וחברי הממשלה, אשר נעצרו על ידי שלטונות המנדט הצרפתי לאחר אשרור החוקה אשר קבעה ניתוק של לבנון מהשפעה צרפתית.
ב-22 באוקטובר 1946 נבחר לתפקיד יושב ראש הפרלמנט, אף על פי שהיה נוצרי אורתודוקסי, ולא מוסלמי שיעי כפי שקובעים תנאי האמנה הלאומית. בעקבות זאת פרצו הפגנות סוערת במחוז הבחירה של סברי חמאדה השיעי, קודמו בתפקיד שהתמודד מולו. בהמשך התרחבו ההפגנות, שהיו לעימותים אלימים, גם למחוזות אחרים שבהם ריכוזי אוכלוסייה שיעית. בעקבות משבר זה התפטר אבו שהלא מתפקידו וחדל לכהן ב-7 באפריל 1947. במושב הפרלמנט הבא נבחר שנית חמאדה ליושב ראש הפרלמנט.
אבו שהלא נפטר בשנת 1957 בביירות מאוטם שריר הלב. לא נישא ולא הוליד ילדים. פסל בדמותו מוצב בביירות ורחוב על שמו נקרא בעיר.
ג'ון ריילי טאנר
ג'ון ריילי טאנר (באנגלית: John Riley Tanner; ) היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-21 בשנים 1897–1901.
טאנר היה המושל הראשון בארצות הברית שגילה פתיחות נייטרלית בסכסוכי עבודה, ונודע לגנאי בשל צעדיו בסדרה של סכסוכי עבודה בענף המכרות. בצילה של מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא היה המושל היחידי שגייס יחידת משמר לאומי מצוידת לקרב של חיילים אפרו-אמריקאים שמפקדיהם היו אפרו-אמריקאים.
הממשל של טאנר היה בעל יכולת ויעיל, ייצב את המדינה על יסודות פיננסיים איתנים והעביר צעדי חקיקה משמעותיים. עם זאת, טאנר היה בעימותים תמידיים עם ההנהגה הפוליטית של שיקגו, הן הדמוקרטית והן הרפובליקנית, סכסוך שעמד בסימן של חתימת "חוק אלן" הידוע לשמצה, שהעניק את השליטה על רשת התחבורה העירונית של שיקגו לבעל ההון המושחת צ'ארלס ירקיז.
טאנר החליט שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת הוא בחר להתנגד למינויו של בעל בריתו לשעבר לתפקיד סנאטור, שלבי מור קלם. טאנר ספג תבוסה קשה במפלגתו שלו, ובכך הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו. הוא נפטר פחות מחמישה חודשים לאחר סיום כהונתו כמושל.
ראשית חייו
ג'ון ריילי טאנר נולד בחווה ליד העיירה בונוויל שבמחוז ווריק, אינדיאנה. כשהיה ילד עברה משפחתו לאילינוי, והוא גדל בחווה ליד קרבונדייל. כשהיה בן 19, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, הוא ההתגייס לרגימנט הרגלים ה-98 של אילינוי, ושירת בארמייה של ויליאם שרמן. כאשר שוחרר הרגימנט ביוני 1865, הועבר טאנר לרגימנט הרגלים ה-61 של אילינוי, ובהמשך אותה שנה שוחרר מן השירות. לאחר מכן הוא שב לדרום אילינוי והתיישב בלואיוויל, שם הוא עסק בחקלאות ונכנס לשותפות עם אחיו בעסקי תעשיית העץ. בחג המולד של 1866 נשא טאנר לאישה את לורטה אינגרהאם, ולשניים נולדו שני ילדים. לורטה נפטרה ב-1887, בגיל 40.
ראשית הקריירה הפוליטית
טאנר עלה בשורות המפלגה הרפובליקנית והיה לבוס ללא עוררין של מנגנון פוליטי רב עוצמה. ב-1870 הוא החל את הקריירה הפוליטית הארוכה והמצליחה שלו במפלגה, כאשר הוא ניצח במערכות בחירות ומונה לתפקידים שנעשו חשובים יותר ויותר עם הזמן. בתחילה הוא נבחר לתפקיד השריף של מחוז קליי, תפקיד בו הוא שירת בשנים 1870–1872. לאחר מכן ועד 1876 הוא שימש כפקיד בית המשפט של המחוז. בשנים 1877–1880 הוא היה הפקיד הראשי של בית המשפט, ולאחר מכן הוא כיהן שתי תקופות כהונה בסנאט של אילינוי בשנים 1880 - 1883. טאנר מונה כמרשל של המחוז הדרומי של אילינוי על ידי הנשיא הרפובליקני צ'סטר ארתור, אך עד מהרה הוא הועבר מתפקידו על ידי הנשיא הנכנס, גרובר קליבלנד הדמוקרטי.
כיושב ראש הוועדה היה טאנר בראש ההיררכיה של מפלגתו בתקופת השיא של כוחה באילינוי ובארצות הברית, בוס של מנגנון פוליטי משומן היטב שהוא סייע להקים. ככזה, הוא השפיע מאוד בתהליכי ההחייאה וההחלשה של דרכו הפוליטית של הסנאטור שלבי מור קלם במפלגה הרפובליקנית.
מושל אילינוי
טאנר הוביל את טקס ההשבעה שלו בסגנון מפואר במקביל לנישואיו השניים לאשת החברה קורה אינגליש ב-30 בדצמבר 1896. אינגליש נודעה בשל העניין שגילתה ברפורמות חברתיות ובשל התמיכה הגלויה שזכתה לאידיאלים שלה, שאותם היא חלקה עם בן זוגה.
ממשל טאנר היה ראוי לציון בכמה היבטים. הוא הציב את המדינה על בסיס פיננסי איתן, וצעדי חקיקה משמעותיים שעברו כללו את הקמת מועצת החנינות המדינתית, מועצת בוחני האדריכלים המדינתי, משרדי נציבי המזון המדינתיים, נציבי ההימורים המדינתיים, וחקיקת חוק בית המשפט לנוער. בית הספר הנורמלי המערבי הוקם בעיר מקום (אז בית מדרש למורים, וכיום אוניברסיטת מערב אילינוי).
טאנר גם נודע ביחסיו האנטגוניסטים עם העיר שיקגו, ולעיתים קרובות הוא היה במתיחות עם הבוסים הפוליטיים, הן הדמוקרטים והן הרפובליקנים. העוינות ההדדית הזאת עמדה בסימנו של "חוק אלן", חוק שנחתם על ידי טאנר ושנתן שליטה על מערכת התחבורה הפנים-עירונית לאיש ההון המושחת צ'ארלס יורקיז. כשהיא ניצבה מול אילוצים ארוכי טווח שלמעשה הגבילו מאמצים רבים לפיתוח העיר, נרתמה שיקגו לכינון רפורמות פנימיות להבטחת ביטול החוק.
טאנר היה פטריוט פעיל וחסר פניות. עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד, הוא היה המושל הראשון בכל מדינות ארצות הברית שדאג למוכנותה של המיליציה לשירות האומה. תוך 36 שעות מקריאתו של הנשיא ויליאם מקינלי לגיוס מתנדבים, 10,000 חיילים מצוידים היו מוכנים להצטרף לכוחות המזוינים.
אחת היחידות של אילינוי שהתגייסו במסגרת זו, היה רגימנט המתנדבים השמיני של אילינוי, יחידה שמפקדה, קציניה וחייליה היו אפרו-אמריקאים, וכאשר ניסה הנשיא מקינלי להניא אותו מלגייס חיילים אפרו-אמריקאים, עשה טאנר שימוש בהשפעתו הרבה ללחוץ על הממשלה הפדרלית לשלוח את הרגימנט לשירות בקובה, ובכך הוא היה אחד מעשרת הרגימנטים של אילינוי ששירתו בקרב.
טאנר זכה לתדמית שלילית ברמה הלאומית בשל עמדתו בנוגע לסכסוכי העבודה של התקופה שהיו רבים ואלימים, במיוחד אלו באזורי כריית הפחם של אילינוי. עמדתו בנושא הייתה אל-מפלגתית, והוא היה המושל הראשון שהפך גישה זו למדיניות ממשל המדינה. כאשר פרצו מעשי האלימות, הוא מיהר לשלוח את כוחות המיליציה המדינתית כדי לטפל באלימות. הוא התנגד להבאתם של כוחות חמושים מחוץ למדינה, ועשה שימוש בכוחות המדינתיים כדי לאכוף את החוק והסדר. התקריות הבולטות ביותר באותה תקופה היו בעיר וירדן (שם כוחות חמושים מחוץ לאילינוי ירו על שובתים), בעיר פנה (שם התרחשו מהומות על רקע גזעי בין כורים לבנים ושחורים, כשטאנר צידד בעמדתם של השחורים) ובעיר קרטרוויל (שם אפרו-אמריקאים בלתי חמושים נורו על ידי כורים לבנים, תקרית שטאנר גינה אותה נחרצות).
מותו ומורשתו
טאנר החליט שלא להתמודד על כהונה שנייה כמושל, ותחת זאת הוא בחר לקרוא תגר על מינויו של בעל בריתו לשעבר לתפקיד סנאטור, שלבי מור קלם. טאנר ספג תבוסה קשה במפלגתו שלו, ובכך הגיעה לקיצה הקריירה הפוליטית שלו. ב-11 בינואר 1901 הסתיימה כהונתו כמושל אילינוי.
ג'ון ריילי טאנר נפטר בספרינגפילד ב-23 במאי 1901, פחות מחמישה חודשים לאחר תום כהונתו כמושל. הוא נטמן בבית הקברות אוק רידג' שבעיר.
משמעות מותו בטרם עת הייתה שהוא לא הספיק לתקן את התחושות הרעות שנבעו מהסכסוכים שבהם הוא היה מעורב במפלגתו, במיוחד אלו שנבעו מההתמודדות מול קלם בזמן הקצר שלפני מותו. מערכת היחסים שלו עם הפוליטיקאים של שיקגו הייתה אנטגוניסטית באופן תמידי במשך השנים, והם לא חשו שום נטייה לזכור אותו לטובה.
טאנר התנגד באופן אישי לשימוש בכוח הן נגד המעסיקים והן נגד העובדים במהלך סכסוכי העבודה, והוא העדיף את העלאתם של האפרו-אמריקאים מהמעמד החברתי הנחות למעמד של שוויון. בשעה שאף אחד מעקרונות אלו לא זכה לתמיכה מהפוליטיקאים הבולטים בשתי המפלגות, לפני ואחרי תקופות כהונתו של טאנר כמושל, ראוי לייחס אליו את העקרונות הללו, ולציין שהם לא תאמו את גישתם של בני תקופתו.
טאנר זכור בחיבה הן על ידי ארגוני העובדים הן על ידי האפרו-אמריקאים, שהפיקו תועלת ממדיניותו. בתרומתם הוקמה המצבה הגדולה שעל קברו.
קונסטנטינוס
גַּאיוּס פְלַאבְיוּס וַלֶרְיוּס אוֹרֶלְיוּס קוֹנְסְטַנְטִינוּס (בלטינית: Gaius Flavius Valerius Aurelius Constantinus) המוכר גם כקוֹנְסְטַנְטִינוּס הראשון או כקונסטנטינוס הגדול (27 בפברואר 272 – 22 במאי 337) היה קיסר הקיסרות הרומית המערבית משנת 312 עד 324, וקיסר האימפריה הרומית כולה משנת 324 עד מותו בשנת 337.
קשה להפריז בחשיבותו ההיסטורית, בהשפעה של מפעליו, ובחשיבות המורשת שהותיר אחריו. ב-31 שנות שלטונו שינה קונסטנטינוס את מהלך ההיסטוריה של האימפריה הרומית בסדרה של רפורמות מרחיקות לכת, שהעיקרית שבהן הייתה אימוץ של הנצרות לדת המדינה של האימפריה הרומית. בתהליך מדורג אך מהיר התנתק קונסטנטינוס והאימפריה שבשליטתו מהעולם הדתי-פגני שהיו חלק בלתי נפרד מהמהות של התרבות הרומאית, ואימץ את הדוגמה הנוצרית מתוך הכרה שהוא נושא בשליחות להציל את האימפריה על ידי הכנסתה אל תחת כנפי הנצרות. סדרת רפורמות דתיות אלו נעשו בהדרגה וללא צעדי כפייה אגרסיביים, ובעטיין הפכה האימפריה הרומית לאימפריה נוצרית. מהלך זה השפיע באופן עמוק על ההיסטוריה של אירופה ועל ההיסטוריה העולמית.
לצד הרפורמה הדתית יזם קונסטנטינוס מספר רפורמות מהותיות, שנועדו להבטיח את קיומה ושגשוגה של האימפריה הרומית. הרפורמות כללו שבירת מסורות רומאיות והתנתקות מהעקרונות שהנחו את שליטי האימפריה הקודמים. בכך נפתח עידן חדש בתולדות העמים והפרובינציות שלחופי הים התיכון. קונסטנטינוס יזם רפורמות ששינו את המרקם החברתי של האימפריה הרומית וקבעו מבנה חברתי על בסיס קבוצות של בעלי תפקידים מוגדרים וקבועים שעברו בירושה מאב לבן. הרפורמות הצבאיות שינו את הרכב הצבא הרומי וביססו אותו על יחידות-עילית שהורכבו משכירי חרב, רובם פרשים שגויסו מקרב שבטים ברברים שמקורם מחוץ לגבולות האימפריה במקום לגיונות חיל הרגלים שחייליהם היו אזרחי רומא.
קונסטנטינוס בנה עיר בירה חדשה, קונסטנטינופוליס, שבניגוד לערי בירה אחרות שנבנו לצידה של רומא, תוכננה כבירתה החדשה של האימפריה הרומית, וכונתה "רומא החדשה". קונסטנטינוס העביר לקונסטנטינופוליס את מרכז השלטון של האימפריה והדיח את רומא ממעמדה ההיסטורי.
עמדת המחקר ההיסטורי המודרני היא שתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הגדול מסמנת קו פרשת מים היסטורי ברור ודרמטי - העולם הרומי שלפני קונסטנטינוס והעולם שאחרי מותו שונים באופן כה מהותי זה מזה, עד שמדובר בשני עולמות שונים בתכלית. מורשתו מכתיבה את מהלך ההיסטוריה האנושית, ומקרינה על האנושות עד ימינו.
רקע
במהלך המאה השלישית לספירה חוו שליטי האימפריה הרומית קושי מתמשך בקיום מערכת שלטון ריכוזית אחת אחידה על כלל שטחי האימפריה, שהשתרעה בשלב זה משטחי הבריטניות וההיספניות (בריטניה ופורטוגל של ימינו, בהתאמה) במערב ועד מסופוטמיה (עיראק של ימינו) במזרח. גודלה של האימפריה סיפק אתגרים רבים לקיומה בהם מלחמות ופלישות רבות, ריבוי טוענים לכס הקיסרות ומשברים כלכליים שונים. גם לפיחות המתמשך בערך המטבע הרומי היה חלק ביצירת אי-יציבות באימפריה במהלך המאה השלישית לספירה. גורמים אלו בשילוב עם גורמים נוספים היוו יחד משבר מתמשך באימפריה הרומית שזכה לכינוי משבר המאה ה-3. משבר זה נמשך עד עלייתו לשלטון של דיוקלטיאנוס (284–305 לספירה), שביקש לפתור את משברי האימפריה באמצעות שורה של רפורמות, כשהמרכזית שבהן הייתה כינון מבנה שלטוני חדש שזכה לשם 'טטררכיה' ("שלטון הארבעה"). לצורך כך, בראשית שלטונו, בשנת 285, צירף דיוקלטיאנוס אליו לשלטון את איש הצבא מקסימיאנוס. דיוקלטיאנוס אימץ אותו כאח, ויש לשער כי שמו המלא של מקסימיאנוס, מרקוס אורליוס ולריוס מקסימיאנוס (Marcus Aurelius Valerius Maximianus) אומץ כאשר ניאות להצטרף לשלטון דיוקלטיאנוס.
קונסטנטיוס כלורוס
קונסטנטיוס כלורוס, אביו של קונסטנטינוס נולד בפרובינציה דַּרְדָּנִיה, אביו יוטרופיוס היה ככל הנראה אציל מקומי ואמו קלאודיה הייתה ככל הנראה אחיינית של הקיסרים קלאודיוס השני גותיקוס וקווינטילוס. מחקר מאוחר מטיל ספק בשושלת יוחסין זו, יש השערה כי קישור זה נועד לשפר ולפאר את מוצאו של קונסטנטינוס הגדול והומצא ונכתב בתקופה מאוחרת יותר, על פי תאוריה זו מוצאו של קונסטנטיוס כלורוס היה צנוע ולא ראוי למי ששאף והנהיג את האימפריה. הוא הצטרף לצבא הרומאי ובזכות כישוריו טיפס בסולם הדרגות וזכה להיות חלק מיחידת שומרי הראש של הקיסר אורליאנוס שהייתה קרויה פרוטקטורה אגוסטי נוסטרי (לטינית: Protectores Augusti Nostri) על פי הכתבים ההיסטוריים בני התקופה הוא נלחם במערכות הצבאיות כנגד האימפריה התדמורית שנערכו בשנות השבעים של המאה השלישית. בעת תקופת שלטונו הקצרה של הקיסר קארוס הוא התמנה למושל הפרובינציה דלמטיה. עם פרוץ המאבק על השלטון בין קארינוס לדיוקלטיאנוס הוא הימר על ותמך בדיוקלטיאנוס עובדה שאיפשרה לו להתבסס כדמות מפתח בממשל החדש.
בטקס שנערך ביולי 285 בעיר מילאנו הכתיר דיוקלטיאנוס את מקסימיאנוס לתפקיד אוגוסטוס נוסף שימלוך לצידו. בשנת 286, מינה דיוקלטיאנוס את מקסימיאנוס לתפקיד אוגוסטוס כשליט במעמד שווה לצידו. התאוריה הרווחת היא שבמהלך שנות שלטונו הראשונות של דיוקלטיאנוס, וכחלק מתוכנית אב שהתבססה על תקדימי העבר בהם חילקו קיסרים רומאיים את השלטון על האימפריה כדוגמת ולריאנוס ובנו גליאנוס, חילקו מקסימיאנוס ודיוקלטיאנוס את השלטון תוך בניית מערכת שלטונית ייחודית הידועה בשם טטררכיה - מיוונית טטרא (ארבע) + ארכה (שלטון) - "שלטון הארבעה", על פי הסדר הזה אמורה הייתה האימפריה להיות מנוהלת על ידי ארבעה שליטים: שני שליטים ראשיים שאחזו בתואר האוגוסטוס ושני שליטים משניים האוחזים בתואר קיסר. על פי תאוריה אחרת
בשנת 293 לספירה, נתמנו שני שליטים זוטרים ('קיסרים') תחת שני השליטים הבכירים המכהנים ('אוגוסטים'): קונסטנטיוס כלורוס תחת מקסימיאנוס בחלקים המערביים של האימפריה, וגלריוס תחת דיוקלטיאנוס בחלקים המזרחיים של האימפריה. ארבעת השליטים ששלטו במקביל באימפריה, הובחנו במעמדם על ידי שימוש בתארים 'אוגוסטוס' ו'קיסר': התואר 'אוגוסטוס' שימש בתקופה זו לתיאור השליט הרם יותר בכל צמד, בעוד התואר 'קיסר' שימש לתיאור השליט הזוטר בכל צמד. לצורך יצירת קשרי משפחה על מנת למנוע תחרות עתידית על השלטון בין הקיסרים, שני הקיסרים החדשים אומצו כבניהם של האוגוסטים, ונשאו לנשים את בנותיהם של שני האוגוסטים. על פי ציווי השליטים הבכירים גירש קונסטנטיוס את אשתו הראשונה פלוויה יוליה הלנה ונשא לאישה את פלאביה מקסימיאנה תיאודורה (Flavia Maximiana Theodora) בתו של מקסימיאנוס. מינויו של קונסטנטיוס כלורוס לתפקיד קיסר תחת מקסימיאנוס כאוגוסטוס הוא מינוי תקדימי בהיסטוריה של האימפריה הרומית: אין מקרה קודם מתועד שבו בן מאומץ של שליט זוכה לקדימות בשלטון על פני בן ביולוגי. במקביל, נעלמה פלביה הלנה מדפי ההיסטוריה והופיעה שוב אחרי 30 שנה כיועצת ומלווה רוחנית-דתית נוצרית לקונסטנטינוס עם מינויו לאוגוסטוס.
קורות חייו עד למינויו לקיסר
ביום 1 במרץ 293 קיבל קונסטנטיוס כלורוס את המינוי לקיסר והוסיף לשמו את השם פלאביוס. הוא קיבל לשליטתו את הפרובינציות גאליה בריטניה והיספניה וקבע את מושב שלטונו בעיר אוגוסטה טרוורורום (טריר) בעמק נהר המוזל. קונסטנטיוס קיבל לידיו נתח בעייתי מאוד של האימפריה. מולו עמדו גנרלים רומאיים ששלטו ללא תמיכת הסנאט ושימשו קיסרים מורדים בחלקים מהפרובינציות, בעיקר בבריטניה, שנקרעה הלכה למעשה מגוף האימפריה הרומית ותפקדה כיישות מדינית עצמאית. גנרלים אלו הסתמכו על תמיכת הלגיונות שהיו תחת פיקודם ועל מערכת בריתות מורכבת עם השבטים המקומיים. ראשי שבטים אלו, שהיו בעלי שאיפות משלהם וראשי שבטים ששלטו באזורי הספר של הפרובינציות, השתמשו בשעות כושר על מנת לנסות ולמרוד בשלטון של האימפריה או לעסוק בפשיטות שוד וביזה על מרכזי שלטון ומסחר.
בין השנים 303 ל-305 החלו מאבקי כוח וירושה בין השליטים של הטטררכיה. על פי ההיסטוריה הרומאית ולמעשה הנוצרית, הקיסר גלריוס, שהיה מקורב לדיוקלטיאנוס, החל לפעול בחצר האוגוסטוס על מנת לקדם את מעמדו ובעיקר להשפיע על סבב המינויים העתידי, שבו ייקבע זוג האוגוסטוסים והקיסרים המולכים על האימפריה. על פי ההיסטוריה הנוצרית, ניצל גלריוס את העמדה האנטי נוצרית של דיוקלטיאנוס ואת הצווים האנטי נוצריים שלו מחד גיסא, ואת עמדתו הסובלנית לכאורה של קונסטנטיוס כלפי הנוצרים, על מנת לקדם את מעמדו ועמדותיו.
במהלך תקופה זו שהה קונסטנטינוס בניקומדיה, מרכז השלטון של הטטררכיה, על מנת להתחנך באמנות השלטון והמלחמה וגם על מנת לשמש כבן ערובה לנאמנות של כלורוס, תחילה כלפי דיוקליאנוס ולאחר מכן כלפי גלריוס. בשנת 306 פנה כלורוס לגלריוס וביקש שקונסטנטינוס יישלח אליו לגאליה על מנת לעזור בפיקוד על מסע מלחמה כנגד פלישות של שבטים ברברים בצפון בריטניה. גלריוס לא יכול היה לסרב וקונסטנטינוס הצטרף לאביו למערכה שהסתיימה בניצחון מזהיר.
עלייתו לשלטון כאוגוסטוס
קונסטנטיוס כלורוס לא הספיק לנוח על זרי הדפנה ונפטר ממחלה ביום 25 ביוני 306, בעת שהצבא הרומאי חנה בעיר אבורקום (יורק). הצבא שהיה תחת פיקודו הכריז על בנו קונסטנטינוס כאוגוסטוס ובכך נטרפו קלפי הפוליטיקה הרומאית, והחלה סדרת מאבקי כוח בין נושאי התארים "קיסר" ו"אוגוסטוס", שבסופם נותר קונסטנטינוס שליט יחיד. הכתרתו של קונסטנטינוס לתפקיד אוגוסטוס הייתה מנוגדת לסדר העברת מושכות השלטון והתארים המלכותיים שקבע דיוקטליאנוס, והזכירה את תקופת האנרכיה, כאשר לגיונות מינו על דעת עצמם את המתמודדים על השלטון. מהלך מסוג זה היה מלווה בדרך כלל במסע מלחמה כנגד השלטון המרכזי, אבל קונסטנטינוס נקט בצעד שונה ופנה לגלריוס שיאשר את מעמדו כאוגוסטוס, ובאותה נשימה החל לפעול כשליט של גאליה והפרובינציות המערביות, תוך שהוא יוצא למלחמה מול השבטים הפרנקיים. גלריוס הבין שעימות גלוי מול קונסטנטינוס המבוסס בעמדתו עלול לפגוע בשיווי משקל העדין בטטררכיה, והסכים למנות אותו לקיסר תחת סוורוס. קונסטנטינוס נאלץ מצדו להסכים למתווה, אך למעשה שלט בגאליה, ספרד ובריטניה. שלטונו נשען על לגיונות נאמנים והוא התנהג כשליט עצמאי לכל דבר.
הטטרכיה התפוררה ויצרה מלחמת כל בכל: גלריוס, מקסימינוס דאיה ופלביוס ולריוס סוורוס מצד אחד ומקסימיאנוס ובנו מקסנטיוס מצד שני. מהלכיו הצבאיים של גלריוס כנגד מקסנטיוס נחלו סדרת כישלונות, שבעקבותיהם יצא מקסימיאנוס לגאליה, למשא ומתן עם קונסטנטינוס. מטרתו הייתה לאחד כוחות. תמורת תמיכתו בתביעות מקסנטיוס והבטחה לנייטרליות במקרה של מלחמה עם גלריוס, הובטח לקונסטנטינוס כי הוא ימונה לאוגוסטוס כיורשו של מקסנטיוס. על מנת לחתום את העסקה התחתן קונסטנטינוס עם פאוסטה, בתו הצעירה של מקסימיאנוס. מקסימיאנוס חזר לרומא בחורף של 307–308 וזמן קצר לאחר מכן ניסה להדיח את בנו מהשלטון, מול אספה של חיילי הלגיונות שבעבר היו נאמנים לו. החיילים לא התרשמו מדבריו באספה והעבירו את תמיכתם למקסנטיוס, מקסימיאנוס נאלץ לעזוב את איטליה בבושת פנים.
ועידת קרנונטום
החבילה הלכה והתפרקה. בשיא המשבר נשלטה האימפריה הרומית על ידי 6 קיסרים ואוגוסטי, שבמקביל הקדישו את מיטב מרצם ומאמציהם - כל אחד לקידום שלטונו, ולמלחמה בשליטים האחרים. בשנת 313, עם סילוקו של מקסימינוס דאיה ומותו של גלריוס הפך ליקיניוס לשליט יחיד בחלק המזרחי של האימפריה, הוא פעל במהירות בנחישות וללא רחמים להסיר כל התנגדות אפשרית לשלטונו. הוא הוציא להורג את פלביוס סווריאנוס בנו של הקיסר המת פלביוס ולריוס סוורוס ולאחר מכן הוציא להורג את קנדידיאנוס בנו של האוגוסטוס המת גלריוס ואת אשתו ובתו של האוגוסטוס המת דיוקלטיאנוס ששהו בחצרו תחת הגנתו.
צו מילאנו
על מנת ליצב ולחזק את מעמדו באימפריה המחולקת התחתן ליקיניוס במרץ 313 עם פלאביה יוליה קונסטנטיה (Flavia Julia Constantia) אחותו למחצה של קונסטנטינוס. נישואים אלו הובילו לשיתוף פעולה בין שני השליטים שהוביל לפרסום צו מילאנו (בלטינית: Edictum Mediolanensium), המכונה "צו הסובלנות של גלריוס וקונסטנטינוס", כתב הכרזת סובלנות דתית שפורסם באימפריה הרומית בשנת 313. הצו קובע כי הדת הנוצרית הפכה מדת אסורה (Religio Illicita) לדת מותרת (Religio licita) באימפריה, וכי יש לאפשר לנוצרים, ולבני כל הדתות אחרות, חופש לקיים את דתם בגלוי, מבלי שהדבר יוביל להתנכלות מצד מוסדותיה הרשמיים של האימפריה, ובכך אסר על רדיפות על רקע דת.
מלחמה עם מקסנטיוס
במהלך שנת 308 הצליח מקסנטיוס לשכנע את הלגיונות של ספרד להעביר את נאמנותם ואת השליטה על הפרובינציה מקונסטנטינוס אליו בכך באה הברית בין שני האוגוסטוסים לסופה, באותו זמן הסתכסכו מקסימיאנוס ומקסנטיוס ששלטו ביחד ברומא ומקסימיאנוס נמלט מאימת בנו לחצר של חתנו קונסטנטינוס בגאליה.
בשנת 310 חזר התוהו למערכת השלטונית הרומאית ומאבקי הכוח בין השליטים השונים התחדשו ביתר שאת. מקסימיאנוס ניצל את העדרו של קונסטנטינוס והחליט לתפוס את מקומו תוך שילוב של מרמה וכוח הוא פנה ללגיונות שהושמו תחת פיקודו בעיר ארל במטרה להגן על דרום גאליה כנגד תקיפה אפשרית והודיע כי קונסטנטינוס מת ונטל את תואר האוגוסטוס. למרות כל מאמציו שגובו בהבטחות לתשלום לכוחות הנאמנים לו, הוא לא הצליח לזכות בתמיכת הצבא וגורש מהעיר. קונסטנטינוס ששמע על ניסיון ההפיכה פנה מידית לעצור את מקסימיאנוס והדביק אותו בעיר מרסיי, שם הסגירו אותו תושבי העיר לידי קונסטנטינוס, הוא נשפט והורשע בבגידה, ניתנה לו האפשרות להתאבד במקום להיות מוצא להורג ובחודש יולי 310 הוא תלה את עצמו.
המסע לרומא והתנצרותו של קונסטנטינוס
מקסנטיוס הכריז על מארס כעל בן לווייתו, ואף התפלל לרוחה של האלה רומא, פטרונית העיר, שתגן על עירו. קונסטנטינוס אף הוא נעזר באל מארס. הוא ראה בו את פטרונו האלוהי, אך כבן לווייה בחר באל השמש. יחס המקורות לשני אישים אלו שונה בתכלית: מקסנטיוס הואשם על ידי דובר פגאני בן זמנו באמונה טפלה מרושעת (Superstitiosa maleficia) ומקורות פגאניים ונוצריים בני זמנו תיארו אותו כמחפש כל דרך-טקס, כישוף, פנייה לנבואה של האורקל (Sibylline) ועוד-כדי להטיל קללה על מסעו של קונסטנטינוס לרומא. אותו דובר עצמו, שתיארו באורח שלילי את נוהגיו של מקסנטיוס, תיאר את קונסטנטינוס כהולך אחר "האמת האלוהית" (Divina Praecepta). הן מקורות פאגניים והן מקורות נוצריים בני הזמן תיארו אותו כמחפש הדרכה מהאל העליון, או מ"ההכרה האלוהית" (Devine Mind) עבור המערכה על רומא. למרות ששם מבטחו באל השמש, לא יכל קונסטנטינוס לשכוח את גורלו של גלריוס, שאף הוא שם מבטחו באל זה. ייתכן כי עובדה זו, יחד עם נחיתותו הצבאית אל מול כוחותיו של מקסנטיוס, והמתח הנפשי בו היה נתון, גרמו לו להפתח לסוג אחר של אלוהות.
הצבאות התנגשו ב-28 באוקטובר 312 לספירה בקרב גשר מילביוס. קונסטנטינוס ביצע תמרון צבאי ושלח חלקים מכוחותיו לתקוף את צבא מקסנטיוס מהצד, מהלך שצלח. כוחותיו של מקסנטיוס שהחלו לסגת, ניסו לחצות את נהר הטיבר באמצעות שני גשרים: גשר מולוויוס וגשר נוסף עשוי רפסודות שנבנה מבעוד מועד על מנת להקל את תנועת החיילים של מקסנטיוס צפונה אל הקרב. במהלך חצייתם את הגשרים, גשר הרפסודות התמוטט ורבים מחייליו של מקסנטיוס, ומקסנטיוס עצמו - טבעו בנהר. הניצחון של קונסטנטינוס היה מוחלט, והוא עלה עם צבאו לרומא בתהלוכת ניצחון כאשר ראשו של מקסנטיוס נישא על חנית של אחד מחייליו. ניצחונו של קונסטנטינוס, שנחשב לאחד מן המאורעות ההיסטוריים החשובים בהיסטוריה הנוצרית, מוצג בלוח המוצב בחלקה הדרומי של קשת קונסטנטינוס ב'ויה סקרה' ברומא, ושימש כהשראה לציור הקיר מראשית המאה ה-16 בוותיקן, שתוכנן בידי רפאל והוצא לפועל בידי הצייר ג'וליו רומנו.
מלחמה עם ליקיניוס
בשנת 314 פרץ עימות גלוי בין שני השליטים של האימפריה, קונסטנטינוס האשים את גיסו בסיאנוס, אותו מינה קודם לכן לקיסר בחתירה תחת שלטונו והאשים גם אציל המקורב לליקיניוס בתמיכה ועידוד המרד ומשסירב ליקיניוס להסגיר את הקושר לכאורה האשים קונסטנטינוס את ליקיניוס בתמיכה בקושרים בשלטונו, העימות הידרדר לכדי קרב הידוע כקרב סיבלאה שנערך ביום 8 באוקטובר 314 ובו הייתה ידו של צבא קונסטנטינוס על העליונה. המחקר המודרני מנסה לפזר את ערפל המידע מכתבי ההיסטוריונים הרומאיים-נוצרים שמצדדים בכל מעשי קונסטנטינוס וקובעים כי המלחמות מול מתחריו נערכו ביוזמת קונסטנטינוס בעת שלפי חישוביו הקרים יכול היה להפיק את המירב מעימות.
ליקיניוס נסוג לאדריאנופול ושם חבר לגנרל רב השפעה במזרח ולריוס ולאנס ובעזרתו גייס צבא חדש וככל הנראה בתמורה ומתוך תקווה לגייס את נאמנותו העלה את ואלאנס לדרגת קיסר בדצמבר 316. בסוף שנת 316 נפגשו ליקיניוס וקונסטנטינוס שוב בעימות צבאי הידוע בשם קרב מרדיאה שהתחולל ליד חארמאנלי בבולגריה. הקרב היה עקוב מדם ואף על פי שהלגיונות של קונסטנטינוס דחקו את הלגיונות של ליקיניוס לכלל נסיגה, הקרב הסתיים ללא הכרעה. ושני האוגוסטוסים חתמו על הסכם שלום בסרדיקה במרץ 317. לאחר חתימת ההסכם הוציא ליקיניוס את ואלאנס להורג ונסוג מרוב חלקי אירופה מלבד תרקיה.
במהלך הפסקת מעשי האיבה בין שני האוגוסטי מינה קונסטנטינוס את בנו הבכור מנישואיו לאשתו הראשונה מינרווינה קריספוס ואת בנו הבכור מנישואיו לפאוסטה קונסטנטינוס השני לקיסרים. במקביל מינה ליקיניוס את בנו לקיסר במפגן של שיתוף פעולה והבטחה להעברה מסודרת של השלטון בעתיד. קונסטנטינוס המשיך לקדם ולבסס את בניו ומינה אותם לקונסולים מבלי לקבל, כמסוכם, את הסכמת ליקיניוס והמינויים לא הוכרו במזרח - עדות לקרע בין השליטים שהולך ומתרחב. על רקע אירועים אלו ומשמעותם החל ליקיניוס לשנות את יחסו לנצרות ולמערכת הנוצרית הוא אסר על מפגשים של אנשי דת הטיל איסור על פולחן בכנסיות והגביל אותו אל מחוץ לשערי העיר ואסר על תפילות משותפות של נשים וגברים ובהמשך גירש את היועצים והפקידים הנוצרים מחצר המלוכה ודרש ממי שנכנס לשירות הציבורי להקריב קרבן לאלי רומא. כל זאת נעשה בטענה שנוצרים חשודים בחוסר נאמנות לקיסרות ולליקיניוס. הפגיעה בנצרות ודיכוי הפולחן הנוצרי איפשרו לקונסטנטינוס להפוך את העימות בינו לבין ליקיניוס למלחמת קודש של הנצרות כנגד עובדי האלילים, הוא קרא לבישופים להתכנס לעזרתו והקים במחנה הצבא אוהל ששימש ככנסייה ניידת והקפיד להתפלל בה לפני כל מהלך. הוא הנהיג ביחידותיו לאבארום - ניסים ועליהם צלבים מוזהבים מקושטים באבנים יקרות ומעוטרים באותיות כי רו, מונוגרמה המצליבה את שתי האותיות הראשונות במילה "כריסטוֹס", או "משיח" ביוונית. ובנוסף נתלו על הנס תמונות רקומות של קונסטנטינוס ובניו, הנס נשמר על ידי יחידה מיוחדת של 50 חיילים שנשאה את הנס בשדה הקרב על פי המומנטום של הלחימה.
חילוקי הדעות בין האוגוסטוסים שעיקרם מאבק על עמדת ההשפעה העליונה באימפריה חזרו והתפרצו בשנת 321 כאשר כוחות צבא מהלגיונות של קונסטנטינוס חדרו מספר פעמים לשטחים שתחת שלטון ליקיניוס במהלך קרבות עם שבטים גרמאניים. חדירות אלו נתפסו על ידי ליקיניוס כערעור תחת מעמדו הנחות מלכתחילה, הוא העלה טענות כי אירועים אלו מהווים הפרה של ההסכם משנת 317. קונסטנטינוס פעל בנחישות על מנת למצות את ההזדמנות להסיר את המתחרה היחיד על השלטון באימפריה. באביב של שנת 324 ריכזו הצדדים את הכוחות העומדים לרשותם: קונסטנטינוס גייס כ-120,000 חיילים כולם עם ניסיון קרבי עשיר במלחמות בלתי פוסקות על גבולות האימפריה שהיו תחת פיקודו של קונסטנטינוס וצי של כ-200 אוניות מלחמה ו-2000 אוניות סוחר לצורך אספקה והנחתת גייסות על חופי האויב שהיו תחת פיקודו של קריספוס. הצבאות היריבים נפגשו ליד אדריאנופול שבתראקיה ( אדירנה שבטורקיה) ב-3 ביולי 324, וקונסטנטינוס הביס את ליקיניוס אשר נמלט והסתגר בביזנטיון הסמוכה. במהלך הקרב נפצע קונסטנטינוס בירך. על פי דברי אוסביוס הלאבּארוּם שלוייה את הצבא הנוצרי חולל ניסים בשדה הקרב ושינה את מאזן הכוחות לטובת קונסטנטינוס.
לאחר הקרב החליט ליקיניוס להדיח את קונסטנטינוס באופן סמלי מתפקידו כאוגוסטוס המערב ומינה לתפקיד זה את סקסטוס מרסיוס מרטיניאנוס (Sextus Marcius Martinianus) והטיל עליו את הפיקוד של חלק מהצבא. בינתיים הצי בפיקודו של קריספוס חדר לתוך ההלספונטוס והנחיל תבוסה לצי של ליקניוס.
הקרב השלישי והמכריע בין הטוענים לשלטון באימפריה קרב כירוספוליס, התחולל ב-18 בספטמבר 324, הפעם בצידו האסייתי של הבוספורוס, סמוך לאיסקידר של ימינו, ובקרב זה ביסס קונסטנטינוס את ניצחונו. בתום יום הקרב הצליח ליקיניוס לברוח עם 30,000 מחייליו ולמצוא מחסה בין חומות העיר ניקומדיה, עם זאת משהוברר כי אבדה כל תקווה להתמודד מול הצבא המנצח של קונסטנטינוס החליט ליקיניוס להיכנע ולבקש רחמים, בקשתו קיבלה משנה תוקף על ידי אשתו - אחותו של קונסטנטינוס אשר פנתה לאוגוסטוס המנצח בבקשה לחוס על חייו והוא הושם במעצר בסלוניקי. מרטיניאנוס הוצא להורג בשנת 325 בקפדוקיה וליקיניוס הוצא להורג זמן קצר לאחר מכן תחת האשמה שפעל לקשור כנגד שלטונו של קונסטנטינוס.
בתום הקרבות הפך קונסטנטינוס לשליט היחיד של האימפריה הרומית, חודשיים לאחר הקרב מינה קונסטנטינוס את בנו השלישי קונסטנטיוס השני - ילד בן 7 לקיסר ומחק לחלוטין את עקרונות הטטררכיה של מינוי שליטים וקבע אוגוסטוס אחד מושל על כל האימפריה ולצידו 3 בניו שנועדו מילדות להיות היורשים לשלטון.
שנות שלטונו האחרונות
בשנת 326 יצא קונסטנטינוס לרומא על מנת לערוך בעיר הבירה של האימפריה הישנה חגיגות לציון 20 שנה לשלטונו. בדרך הוא עצר בעיר פולה, שם ערך משפט בזק לבנו בכורו הקיסר קריספוס, חרץ את דינו למוות ופקד להוציאו להורג ללא דיחוי. בעת הגיע הפמליה לרומא נרצחה האוגוסטה פאוסטה, על ידי הטבעתה באמבט מים רותחים. הלכה למעשה אין מידע העשוי לשפוך אור על נסיבות של אירועים דרמטיים אלו ואין מידע של ממש העשוי לקשור בין האירועים.
היסטוריונים מאוחרים "מחברים את הנקודות" בין רציחת פאוסטה והוצאתו להורג של קריספוס. לפיי גרסה אחת פאוסטה חיזרה אחרי קריספוס ומשהלה דחה את חיזוריה היא האשימה אותו בפגיעה בכבודה. הוא נשפט והוצא להורג אך ברומא דרשה פלביה הלנה לערוך חקירה שהעלתה את שקרי פאוסטה והיא נענשה. לפי גרסה אחרת פאוסטה האשימה את קריספוס בפגיעה בכבודה מאחר שרצתה להבטיח את עתידתם של ילדיה ולסלק את קריספוס מהתחרות על השלטון, ברומא נחשפה מזימתה והיא הומתה.
הביקור ברומא, הטקסים והחגיגות לא התפתחו טוב יותר עבור קונסטנטינוס הוא נכנס לעימות עם הסנאט ואזרחי העיר מאחר שסירב לעלות לגבעת הקפיטול, בסיכומו של דבר עזב קונסטנטינוס את רומא ולא חזר אליה יותר.
את השנים הבאות העביר קונסטנטינוס בלחימה בלתי פוסקת עם שבטים ברבריים לאורך הגבולות הצפוניים של האימפריה, המלחמה נוהלה באופן רשמי על ידי הקיסר קונסטנטינוס השני, ילד בן 12 שלאחר המערכה שנסתיימה בניצחון מכריע קיבל את התואר "אלמניקוס". בשנת 332 ניהל קונסטנטיוס השני, אף הוא עול-ימים, מערכה מוצלחת מול השבטים הגותיים תוך שיתוף פעולה עם שבטים סרמטים, ושנתיים מאוחר יותר ביקשו חלק משבטים אלו את חסות האימפריה וקונסטנטינוס הושיב אותם בתרקיה ובמקדוניה, איטליה וגאליה, מהלך שבסופו האיץ תהליכים של השתלבות שבטים "ברבריים" בתוך פרובינציות רומאיות והשפעה הולכת וגוברת של בני שבטים אלו באימפריה וצבאה.
בשנת 333 עברה תשומת הלב של האימפריה הרומית ושל קונטנטינוס לגבול המזרחי של האימפריה, לאחר 36 שנים של שקט לאורך הגבול עם האימפריה הסאסאנית החליט שאפור השני שהגיע הזמן הנכון לעימות מול הרומאים. על מנת לייצג את בית המלוכה והשלטון הקיסרי של קונסטנטינוס את בנו הקיסר קונסטנטיוס לאנטיוכיה לעמוד בראש הלגיונות במזרח ובנו הצעיר ביותר קונסטנס ילד כבן 13 הוכתר כקיסר ונשלח למשול בגליה. בשנת 334 נפל טירן מלך ארמניה בידי הסאסאנים ושאפור השני כבש את ארמניה. קונסטנטינוס מינה את אחיינו וחתנו חניבעליאנוס כמלך על ארמניה, בשנת 336 הצליח חניבעליאנוס לנצח את הסאסאנים אך המערכה לא נסתיימה ושני הצדדים התכוננו לעימות מכריע.
מותו של קונסטנטינוס הגדול
באפריל 337 חגג קונסטנטינוס את חג הפסחא בקונסטנטינופול ומיד לאחר מכן נפל למשכב, הוא יצא למעיינות מרפא ומשאלו לא הצליחו לשפר את מצבו הוא התכונן למסע עלייה לרגל לנהר הירדן לטבול בו בעקבות ישו. מצב בריאותו החמיר והידרדר והוא ביקש מבישוף של ניקומדיה להטביל אותו לנצרות וזמן קצר לאחר מכן הוא נפטר בפנטקוסט, 22 במאי 337.
הלוויה הייתה אירוע גדול שנערך ברוב עם ובלווי גייסות צבא. קונסטנטינוס היה האוגוסטוס הרומאי הראשון שנקבר בטקס נוצרי, הוא נקבר במאוזוליאום שנבנה מראש בצמוד לכנסיית השליחים הקדושים בקונסטנטינופול.
הטבלתו של קונסטנטינוס לפני מותו עוררה תמיהה בקרב חוקרים שחלקם קובעים כי הוא התנצר רשמית וסופית רק לפני מותו עם זאת קובע פרופסור משה עמית כי עד לסוף המאה הרביעית טקס הכניסה לכנפי האמונה הנוצרית כלל הצהרה על האמונה באלוהים וישוע, וקבלת עול הדת הנוצרית. טקס הטבילה נועד לטהר אדם שקיבל עליו את הדת הנוצרית מכל חטאיו, לכן דחו נוצרים רבים את הטבילה לשעות האחרונות של חייהם על מנת לכפר על עוונותיהם ולהופיע טהורים בפני הבורא.
קוונטין גריימס
קוונטין מרשל גריימס (באנגלית: Quentin Marshall Grimes; נולד ב-8 במאי 2000) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בניו יורק ניקס.
קריירה
גריימס החל לשחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס. במשחקו הראשון קלע 21 נקודות, מתוכן שש שלשות. בתום עונתו הראשונה בקולג'ים הכריז על מועמדות לדראפט 2019 ב-NBA, אך ויתר ועבר לאוניברסיטת יוסטון. ב-25 בפברואר 2021 קלע שיא קריירה של 33 נקודות, מתוכן שמונה שלשות.
גריימס נבחר בבחירה ה-25 בדראפט 2021 ב-NBA על ידי לוס אנג'לס קליפרס, ומיד הועבר בטרייד לניו יורק ניקס. ב-6 באוגוסט 2021 חתם על חוזה בקבוצה. במשחקו הראשון בחמישייה קלע 27 נקודות, מתוכן שבע שלשות, והוסיף שלושה ריבאונדים ושלושה אסיסטים. בסך הכל רשם גריימס בעונת הבכורה שלו בליגה 46 משחקים, בהם רשם ממוצעים של 6 נקודות, אסיסט ושני ריבאונדים למשחק ב-17.1 דקות משחק.
קונסטנטינוס
רקע
קונסטנטינוס קיבל עליו את ההכרה בדת הנוצרית במהלך ומיד אחרי ניצחונו על מקסנטיוס וכניסתו לרומא בשנת 312. אוסביוס מתאר בספרו את קונסטנטינוס כצדיק נוצרי שקיבל עליו מצווה משמיים. מלומדים אחרים כמו אדוארד גיבון רואים בו מדינאי קר רוח חסר אמונה דתית של ממש שראה באימוץ הנצרות כדרך ליצור שינוי כולל באימפריה, שינוי שנשען על ארגון קיים ומנגנון יעיל חוקרים אחרים מציירים תמונה שונה לחלוטין, את קונסטנטינוס כאדם מלא אמונה אך חסר תחכום מקיאווליסטי, מחקרים נוספים מעלים שאלות נוספות לגבי המהלך של אימוץ הנצרות כצעד אופורטוניסטי, לפי מחקרים אלו מוקדי הכוח באימפריה של דיוקטליאנוס ויורשיו היו קשורים לפולחן הפאגאני, הצבא ככלל, הקצונה והפקידות הבכירה והאצולה של רומא היו נאמנים לפולחנים המסורתיים.
הפילוג הדונטיסטי
פרופסור משה עמית מציין במידה של אירוניה כי קונסטנטינוס לא הספיק להנות מן הברכות להן ציפה מהדת החדשה שאימץ הוא נאלץ להתמודד על מחלוקת קשה בין סיעות נוצריות באפריקה, ויש מקום להרחיב ולציין כי לאורך תקופת שלטונו כאוגוסטוס נוצרי הוא נאלץ להיכנס אל הזירה ולהתערב במחלוקות וסכסוכים בין פלגים נוצריים שונים.
תחילת הסכסוך בשנת 303 בעת שהבישופים של קרתגו שיתפו פעולה לכאורה עם השלטונות הרומאיים ומסרו לידיהם ספרי קודש במסדרת הגזירות. הוויכוח בין הבישופים על מידת הדבקות בדת של מי שכונו "המוסרים" התלהט עד שהפלגים בחרו שני בישופים נפרדים והקימו 2 כנסיות נפרדות, המחלוקת הידרדרה למעשי אלימות קשים. על פי בקשת מושל הפרובינציה פסק קונסטנטינוס לטובת "המוסרים" שבראשם עמד הבישוף קייקיליאנוס כנגד המתנגדים שבראשם עמד הבישוף דונאטוס ודרש מהמושל לנשל את מתנגדיהם מנכסיהם ומעמדם ולנקוט בכל האמצעים הנדרשים להשיב את הסדר על כנו. למרות הוראות מפורשות אלו נדרש קונסטנטינוס ל-2 מועצות של בישופים שקבעו כנגד הדונטיסטים אך גם במצב זה הסכסוך רק החמיר. קונסטנטינוס קרא לראשי הפלגים להופיע לפניו ופסק שוב לטובת קייקיליאנוס והטיל צעדי עונשין על הדונטיסטים בתגובה החמירו המהומות באפריקה וקונסטנטינוס ציווה על המושל לנקוט יד קשה כנגד הממרים את הצו, מנהיגי הדונטיסטים נאסרו והוגלו והכנסיות הוחרמו. הדונטיסטים לא השלימו עם רוע הגזירה והעונשים הוחמרו עד כדי כך שבפברואר 321 החלו הוצאות להורג כך התנהלה רדיפת הנוצרים בידי השלטון הנוצרי הראשון. כעבור 3 חודשים של יד קשה נשבר קונסטנטינוס וציווה להפסיק את הרדיפה הוא ביטל את הגזירות והכריז שהוא מטיל את השיפוט והעונש בידי האלוהים. הפילוג באפריקה נמשך עד לכיבוש המוסלמי במאה ה-7.
המינות האריאנית וועידת ניקאה
הפולמוס האריאני החל כאשר אריוס, החל להפיץ את תורתו ברבים, לפיה ישו בן האלוהים אינו נצחי אלא נברא על ידי האל האב, ולכן אינו בעל טבע אלוהי זהה לאל האב, אלא פחות ממנו. בשנת 320, ועידת אלכסנדריה, בראשות אלכסנדר בישוף אלכסנדריה, הכריזה על האמונה שלו כמנוגדת לטוהר האמונה, אך הוא סירב לחזור בו, ועל כן נודה. המחלוקת בין המחנות הניצים הפכה לאלימה, ואף יצאה מגבולות מצרים כשבישופים נוספים הפכו למעורבים בה, ביניהם אוסביוס מקיסריה. קונסטנטינוס חשש לאחדות האימפריה, ושלח את הוסיוס בישוף קורדובה, כדי שילמד את המצב ויברור בין המחנות. כדי ליצור האחדה בקרב הנהגת הכנסייה והמאמינים, כינס הקיסר את ועידת ניקיאה, הוועידה האקומנית הראשונה.
הוועידה התכנסה בשנת 325 לספירה בעיר ניקיאה שבאסיה הקטנה (בימינו העיר איזניק בטורקיה) כ-1,800 בישופים מכל רחבי האימפריה הרומית - 1000 מהמזרח ו-800 מהמערב; ברם, לוועידה עצמה הגיעו רק כ-300 איש (אוזביוס מקיסריה גורס 250, אוסטתיוס גורס 270, ואתנסיוס, הירונימוס ואחרים גורסים 318). היה זה הכינוס הכללי הראשון של הכנסייה מאז כנס השליחים. הוועידה נפתחה ב-20 במאי בדיונים על גישתו של אריוס, שהייתה הנושא המרכזי שלה. במקביל ובצמוד לכך, התנהלו הדיונים על הצהרת האמונה הנוצרית, שלניסוחה היו הצעות רבות. בתום הדיונים, ב-19 ביוני, התקבלה דעת מתנגדיו של אריוס ברוב קולות מוחץ. לאחר יישוב סוגיה זו, הוועידה דנה בתאריך חג הפסחא. כן נקבע כי הארגון הטריטוריאלי של הכנסייה יהיה חופף לארגון המנהלי של האימפריה. רומא הפכה למחוז הכנסייתי החשוב ביותר, ואחריה אלכסנדריה ואנטיוכיה. לבישוף ירושלים הוענק מעמד מיוחד מכוח המסורת: התקנה השביעית קובעת כי לבישוף של ירושלים "זכויות הולמות את מעלת כבודו, וזאת אגב שמירת מעמדו של המיטרופוליטן". הוועידה ננעלה ב-25 ביולי, שהיה גם יום השנה לתחילת מלכות קונסטנטינוס, אשר אישר את החלטות הוועידה והביע את רצונו לראות את הכנסייה אחת ומאוחדת. השפעותיה ארוכות-הטווח של הוועידה היו חשובות ביותר, שכן היא קבעה את התקדים של קבלת החלטות מקיפות ומחייבות את כלל הכנסייה בוועידות אקומניות. כמו כן נקבע בוועידה זו התקדים של התערבות קיסרית במהלך הוועידה ואכיפת החלטותיה על ידי הסמכויות החילוניות.
מתן הטבות לכנסיות וקביעת יום מנוחה
בתקופה שעד לניצחון על ליקיניוס ביסס קונסטנטינוס את המעמד המועדף של אנשי הדת ושל מוסדות הדת הנוצריים הוא פטר אותם מתשלום מיסים והעביר לידי הכנסייה סמכויות משפטיות בדיני ירושה, בניית כנסיות ומוסדות דת בכל האימפריה קיבלה תנופה של ממש וקרקעות הועברו לידי הכנסייה לצורך ייצור הכנסות לכיסוי הוצאות הכנסייה והכמרים.