cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בלתי הפיך (ספר)
גילי דינור ורב אייב רוזנטל
גילי חוזר לארץ, ויחד עם שניים מחבריו לשעבר של אביו, יוסקה פרידמן וחיים עויזר שמידט חודר לבית חולים פסיכיאטרי ע"ש גולדמן בקרית ביאליק, במסווה של בחור עם הפרעה נפשית בשם יהושע צוקר. שם הם מגלים את אודי דינור כשהוא חי ותחת השפעה קשה של תרופות פסיכיאטריות. רב אייב מפתיע אותם באקדח שלוף, ומאיים על גילי, שחושף את פרצופו מול חבריו לשעבר, שאינו רב אייב רוזנטל כי אם מני שוורץ. רב אייב נשבר, וחושף, כי תאונת הדרכים בוימה, ושהוא אכן מני שוורץ. הוא מספר שחדל כבר זמן רב לשתף פעולה עם השב"כ ושהוא רוצה לחבל בתוכנית הרבי המרקיד. הם יוצאים יחד עם אודי דינור, ונתקלים במשולם שמזעיק למקום סוכני שב"כ ויחד הם מנסים לחסל את החבורה. הם מתחמקים בזכות הימור מזהיר של מני, ונעלמים במבואות העיר חיפה. תוכנית הרבי המרקיד יורדת לטמיון, עקב הדלפה מדויקת של פרטי התוכנית, שמות הסוכנים השתולים וכתובות מגוריהם, לעיתון היום הזה, בבוקר בו אמורה התוכנית להתחיל את פעולותיה ההרסניות. מני נמלט מהארץ לבורו פארק שבניו יורק ונרדף גם שם על ידי סוכני שב"כ הרוצים לחסלו. משפחת דינור מתאחדת מחדש.
מילר
מילר (אנגלית: Miller, גרמנית: Müller) הוא שם משפחה שמשמעותו טוחן.
{{פירושונים|אנשים ששם משפחתם מילר:
פירושים אחרים:
ראו גם
}}
יעקב ברדוגו
יעקב ברדוגו (נולד ב-23 במרץ 1965) הוא איש עסקים, מגיש ופרשן פוליטי ברדיו גלי ישראל ובישראל היום. שימש כמגיש ופרשן פוליטי בעכשיו 14 וכפרשן פוליטי ומנחה אקטואליה בגלי צה"ל, כיהן כמנכ"ל מרכז השלטון המקומי בישראל ומנכ"ל מפעל הפיס. עורך דין במקצועו.
ביוגרפיה
ברדוגו נולד בלוד, בנה הצעיר של משפחה דתית בת שישה ילדים. הוריו, ילידי מקנס שבמרוקו, היגרו ב-1948 למרסיי, צרפת, שם גם נולד בנם הבכור ושנה לאחר מכן עלו לישראל.
למד במדרשית נעם בפרדס חנה. לאחר שירות צבאי בחיל המודיעין (בין היתר ביחידת 8200), הוא השלים תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך השלים תואר שני במשפטים. במסגרת לימודיו באוניברסיטת תל אביב היה פעיל חברתי ונבחר ליו"ר סטודנטיון, תא הסטודנטים של המחנה הלאומי באוניברסיטה. ב-1988 היה מועמד המחנה הלאומי לראשות אגודת הסטודנטים.
ברדוגו היה מנהל פרויקט שיקום שכונות בעיר לוד, ובהמשך היה סמנכ"ל החברה למשק וכלכלה. בשנים 1990–1994 שימש בתפקיד מנכ"ל מרכז השלטון המקומי. לאחר מכן מונה למנכ"ל החברה למשק וכלכלה. בפברואר 1993 התלונן חבר הכנסת בנימין נתניהו במשטרה נגד ברדוגו, במעורבות בפרשת הקלטת הלוהטת. אך התיק נסגר לאחר שלושה חודשים עקב חוסר ראיות.
כמקורבו של דוד לוי, הצטרף ברדוגו למפלגת גשר שהקים לוי, ולקראת הבחירות לכנסת הארבע עשרה שובץ במקום ה-41 ברשימת הליכוד-גשר-צומת. המפלגה המאוחדת זכתה ב-32 מנדטים והוא לא נכנס לכנסת. לאחר מכן מונה על ידי לוי, בתקופת כהונתו כשר החוץ, לנהל מטעמו את המשא ומתן עם הפלסטינים. בשנת 1997, בעת כהונתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, מונה למנכ"ל מפעל הפיס, בו כיהן עד לשנת 2000. לאחר פרישתו מהתפקיד, החל לשמש כיועץ לפיתוח עסקים בחברת דנקנר השקעות.
בדצמבר 2022 לקראת הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע פרסם עמית סגל בערוץ 12 שנתניהו הציע לברדוגו לכהן כשר בממשלה, אך הוא סרב. מאוחר יותר ברדוגו עצמו אף הודה בכך.
ברדיו
במהלך השנים החל לשמש כפרשן פוליטי בתוכניות טלוויזיוניות ופאנלים. בעת שאבי בניהו פיקד על גלי צה"ל החל ברדוגו לשדר תוכנית אקטואליה שבועית עם העיתונאי איתן ליפשיץ. במהלך 2008 השעה את עצמו משידור עקב חקירה משטרתית שנוהלה נגד מפעל הפיס ואשר נסגרה כעבור שנה. בשנת 2013 חזר לשדר בגלי צה"ל ומונה על ידי מפקד התחנה החדש ירון דקל כפרשן פוליטי. הוא החל להגיש את התוכנית "מחשבות בע"מ" בתחנה, כמגיש קבוע לצד איתן ליפשיץ ומשה שלונסקי, ששידרו עמו לסירוגין עד לפטירתו של ליפשיץ. בנוסף החל לשדר פינה קבועה בתוכנית האקטואליה היומית לצד ירון וילנסקי. בחודש אפריל 2016 החל להגיש באופן קבוע לצדו את התוכנית "וילנסקי את ברדוגו". בתקופה זו נמתחה עליו ביקורת בשל זיהוי מובהק וקידום עמדות ומסרים של מפלגת הליכוד וראש הממשלה בנימין נתניהו.
בינואר 2019 זומן על ידי מפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ לשיחת הבהרה, לאחר שראיין את מירי רגב בדף הפייסבוק שלה תוך שהוא משבח אותה, במסגרת מסע הבחירות שלה לקראת הפריימריז.
בחודש נובמבר 2019 הגיש ניר חפץ תביעה בסך חצי מיליון שקלים נגד ברדוגו, בטענה כי פרסם עליו לשון הרע והפר את פרטיותו. בתביעה, נטען כי ברדוגו פרסם בקבוצת וואטסאפ בשם "אחדות בליכוד" צילום מתוך מסמך הקשור לחפץ, תוך הפרת צו איסור פרסום. ברדוגו הכחיש. במסגרת תביעה זו, הגיש חפץ תצהיר בו טען כי ברדוגו הפך למגיש קבוע בגלי צה"ל בעקבות התערבות ישירה של נתניהו.
ב-10 בפברואר 2022 הודח מהגשת התוכנית "וילנסקי את ברדוגו". הוצע לו לשדר תוכנית חדשה בגל"צ, אך הוא סירב לכך. למחרת התפטר בשידור חי של התחנה גם מהגשת התוכנית "מחשבות בע"מ", לאחר שתקף במונולוג ארוך את גל"צ. באוקטובר 2022 הגיש ברדוגו תביעה על סך כ–547 אלף ש"ח נגד משרד הביטחון, שר הביטחון, בני גנץ, וממלאת מקום מפקד גלי צה"ל, גלית אלטשטיין, בטענה שהביאו לסיום העסקתו בגלי צה"ל משיקולים פוליטיים.
באפריל 2022 החל להגיש יחד עם דני זקן את תוכנית האקטואליה היומית "רבע לחמש" בתחנת הרדיו גלי ישראל. במרץ 2023 לאחר שדני זקן מונה לממלא מקום מפקד גל"צ, לא נמצא לו מחליף קבוע, ומאז התוכנית מוגשת בדרך כלל יחד עם דורון כהן או סטלה קורין ליבר.
בטלוויזיה
החל מינואר 2020 משתתף ברדוגו כחלק מפאנל פרשני ערוץ עכשיו 14, ומדצמבר 2021 מגיש את התוכנית השבועית "אולפן חמישי" בערוץ. מיוני 2022 הגיש את התכנית היומית "שבע" בעכשיו 14 לצדה של טל מאיר ומאוחר יותר עם איתמר פליישמן. ממרץ 2023 מגיש לבדו את התוכנית. במאי 2023 הפסיק להגיש את התכנית היומית "שבע" ובמקומו יגיש אותה אמיר איבגי.
בדצמבר 2022, פורסם כי הוא משמש כ"נציג נתניהו" במשא ומתן הקואליציוני להקמת ממשלה במקביל לשידוריו בערוץ.
הופעתו ביום 1 במרץ 2023 בערוץ 14 לצד אשת התקשורת שרה ב"ק עוררה הדים מיוחדים, כשחיזק את טענתה שמאחורי תנועת המחאה שמתנגדת להליכי החקיקה המהירים של ממשלת נתניהו עומד ארגון ה-CIA.
חיים אישיים
מתגורר בשכונת המשתלה שבצפון תל אביב.
עזרא שושני
הרב עזרא רחמים שושני (3 בדצמבר 1885 – 5 בנובמבר 1956) היה סוחר, איש ציבור, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא הוועד של יהודי פרס בירושלים.
ביוגרפיה
בילדותו למד בתלמוד תורה בעיר, משם המשיך לישיבתו של אביו, וכשבגר נישא ליהודית לבית טוטי.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) ביקר בארץ ישראל יחד עם אביו למשך תקופה, ולאחר מכן חזר להמדאן. לאחר כשנה חזר שוב לארץ ישראל, הפעם כדי להתיישב בה, אולם נאלץ לחזור להמדאן בשל קשיים שחווה.
בשנת 1918 (תחילת ה'תרע"ט) עלה סופית לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם מונה לשמש כנשיא הוועד הכללי של יוצאי פרס וכנציגו אצל הקונסול הפרסי בביירות שבלבנון. כן שימש כיו"ר וועד "פוריה" של יהודי איראן וכחבר וועד העיר ליהודי ירושלים.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) כיהן כראש הוועד הכללי של יוצאי פרס בירושלים לצד חנינא מזרחי והרב רפאל חיים הכהן, ובחודש נובמבר 1930 נבחר לשמש כחבר הוועד.
ב-9 בפברואר 1931 (כ"ב בשבט ה'תרצ"א) נבחר לשמש כחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים, ב-5 במאי 1939 (ט"ז באייר ה'תרצ"ט) נבחר שוב לתפקיד, וכך גם בחודש ינואר 1945.
את קשריו הרבים ניצל לטובת ייצוג עדתו בפני הוועד הלאומי ובסוכנות היהודית, ולמרות טרדותיו בעסקים, לימד תורה לתלמידים שנים רבות, ושימש כחזן בבית הכנסת אדוניהו הכהן שבשכונת הבוכרים.
פעל רבות להעלאת יהודי איראן לארץ ישראל, ולעיתים אף סיכן את מעמדו ועסקיו בשל סיועו לעלייתם הלא חוקית ארצה.
בשנים האחרונות לחייו סבל משיתוק שריתק אותו ברוב הזמן למיטה.
הלך לעולמו בירושלים ב-5 בנובמבר 1956 (א' בכסלו ה'תשי"ז) ונקבר בהר המנוחות.
סלמנדרת ענק
סלמנדרת ענק (שם מדעי: Andrias) היא סוג ממשפחת הסלמנדרות הענקיות שמרחב מחייתה ביבשת אסיה. סוג זה הוא בעל החיים הגדול בסדרת בעלי הזנב יחד עם סלמנדרת הענק היפנית שיכולה להגיע לגודל של 1.44 מטר, סלמנדרת הענק הסינית שיכולה להגיע לגודל של 1.80 מטר, וסלמנדרת שויכצרי, שבתור מין נעלם ידוע עליה רק ממאובנים, אך היא דומה מאוד לסלמנדרת הענק הסינית.
חיל רגלים ממוכן
יחידות טנקים מתקשות לפעול בסביבת מכשולים נגד טנקים (ביצורים או תעלות נ"ט) או בשטח בנוי, שם הן פגיעות ואינן אפקטיביות וזקוקות לסיוע צמוד של חיל הרגלים. החל ממלחמת העולם השנייה החלו צבאות לצוות באופן קבוע ("אורגני") יחידות רגלים ממוכנות לעוצבות השריון. יחידות אלה מספקות לטנקים את הסיוע שלו הם זקוקים בלוחמה (הגנה קרובה מפני יחידות רגלים של האויב ומארב י נ"ט, טיהור יעדים מבוצרים וכיוצא בזה). יחידות חיל הרגלים הממוכנות מכונות בצה"ל חרמ"ש (חיל רגלים משוריין).
בשנים האחרונות, למעשה, לא קיימות יחידות חיל רגלים שאינן מצוידות בכלי רכב כלשהם, ולכן כל יחידת חי"ר היא חי"ר ממוכן בפועל. עם זאת, המונח "חי"ר ממוכן" משמש רק כשהחי"ר נלחם כשהוא רכוב, ובכל מקרה אחר (לדוגמה, כניסת כוחות חי"ר רגלית לדרום לבנון במהלך מלחמת לבנון השנייה או לרצועת עזה במהלך מבצע עופרת יצוקה) ממשיכים להשתמש במונח "חי"ר".
חי"ר ממוכן בהשוואה לחי"ר מסוגים אחרים
קיים הבדל בין "חיל רגלים ממוכן" לבין "חיל רגלים ממונע", אשר מובל לשדה-הקרב במשאיות או "רכב רך" אחר, שאינו מספק הגנה אף לא בפני קליעים או רסיסי פגזים. כמו כן, הרכב המוביל את החי"ר הממוכן הוא בדרך-כלל משוריין זחלי, זחלי-למחצה או בעל הנעה בכל הגלגלים (6x6 או 8x8, למשל הסטרייקר) — בשל רמת הניידות הגבוהה הנדרשת בתנועה בשדה-הקרב עצמו (ולעיתים אף בדרך אליו). לכלי רק"מ שנועד במיוחד לתובלת חי"ר בשדה הקרב קוראים נושא גייסות משוריין.
גם נשקו של החי"ר הממוכן מותאם אליו, כיוון שבניגוד ל"חי"ר קל" (המתנייד ברגל) הוא מסוגל לשאת נשק מסייע כבד יותר (אשר לעיתים אף מורכב על הרכב בו מובלים הלוחמים): מקלע כבד ומכונות ירייה אחרות, מרגמות כבדות ותותחים בקטרים קטנים לירי בכינון ישיר, טילי נ"ט מונחים וכיוצא בזה.
מכאן שלעומת החי"ר הקל ואף החי"ר הממונע, החי"ר הממוכן מסוגל להשיג ניידות טקטית גבוהה וכוח-אש רב. עם זאת, על-מנת לאפשר את הניידות ואת כוח-האש העדיפים, יחידות חי"ר ממוכן דורשות אספקה רבה יותר (ובפרט דלק וחלפים לרק"ם הנושא אותם), וכוח-אדם רב יחסית יידרש כדי לנהוג בכלי רכב, להפעיל את הנשק המסייע המותקן עליהם ולתחזק את כלי-הרכב והנשק (לדוגמה, לכל נגמ"ש הנושא 7–8 לוחמים דרוש לפחות נהג).
בתקופה שבין מלחמות העולם
במהלך מלחמת העולם הראשונה ולקראת סופה, נדרשו הצבאות הלוחמים לפתרון בעיית הקיפאון בשדה-הקרב: בעוד שהחפירות והמכשולים מנעו כל אפשרות של הסתערות רגלים, גם התקפות טנקים שהופיעו זה מכבר בזירות הלחימה, הארטילריה ופשיטות לא הצליחו להכריע את ההגנה. הסיבה לכך הייתה שעוצבות רגלים, שהיו עיקר הכוח של צבאות אותה התקופה, לא הצליחו לעמוד בקצב ההבקעה ולא הגיעו לשדה-הקרב מספיק מהר כדי לנצל את הצלחת ההתקפה הראשונית, והוכרעו כשהמגן הספיק להתארגן-מחדש. כוחות פרשים הפכו לפגיעים מדי ברוב שדות-הקרב עם התרחבות השימוש בארטילריה (עם זאת, הם עתידים להישאר בשירות עד לאמצע מלחמת העולם השנייה). כוחות חי"ר רכובים על משאיות (חי"ר ממונע) הצליחו להשיג תנועה מהירה, אולם כלי-הרכב דרשו תשתית תחבורה איכותית (כבישים) או לפחות שטח פתוח וקרקע מוצקה. הם לא הצליחו לחצות את שדה-הקרב זרוע המכתשים, גדרות התיל והתעלות.
הפתרון היה טמון בכלי רכב זחליים בעלי הנעה בכל הגלגלים, אולם הצבאות לא הצטיידו בכלי רכב כאלה עד להתחמשות מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-20. הצבא הבריטי הקים ב-1927 את הכוח הממוכן הנסיוני, אולם זנח את רעיון מיכון הגייסות עקב קשיי תקציב. לעומת זאת, קצינים כמו היינץ גודריאן הגרמני ומיכאיל טוכאצ'בסקי הסובייטי הכירו בכך שבעוד שיחידות טנקים יהפכו לעיקר כוחו של הצבא המודרני, הם יזדקקו לסיוע צמוד של חיל-רגלים וחילות אחרים (כמו פלסים או חיל הנדסה). יחידות סיוע אלו יצטרכו לנוע באותו הקצב כמו הטנקים. כשגרמניה החלה להתחמש מחדש לקראת מלחמת העולם השנייה, צוידו כמה מהיחידות בדיוויזיות המשוריינות בזחל"מים שיכלו לעמוד בקצב הטנקים כמעט בכל שטח. גם בצבא צרפת הוקמו דיוויזיות "ממוכנות קלות", שחלק מיחידותיהן צוידו בנגמ"שים זחליים. אולם בעוד שהדוקטרינה הגרמנית גרסה שיש להשתמש ביחידות הממוכנות על-מנת לפרוץ פרצות בחזית, להבקיע במהירות לעורף האויב ולכתרו (דוקטרינה הידועה בכינוי "בליצקריג"), הצרפתים ייעדו את הכוחות הממוכנים להזזת כוחות מילואים במהירות לרוחב החזית על-מנת לסייע בהגנה עליה.
במלחמת העולם השנייה
מתחילת מלחמת העולם השנייה (1939) זכה החי"ר הממוכן של הוורמאכט הגרמני למספר רב של הצלחות מבצעיות, אף על פי שבאופן יחסי רק חלק קטן מצבא הוורמאכט היה ממוכן. כיוון שהזחל"ם הגרמני (מדגם Sd.Kfz. 251) היה יקר יותר ודרש זמן רב יותר לצורך ייצורו בהשוואה למשאית. רק כרבע עד שליש מכוחות החי"ר בדיוויזיות שנקראו "ממוכנות" או "משוריינות" היה אכן ממוכן (פרט לכמה כוחות מובחרים — שם היחס היה גבוה יותר). כמו כן, חי"ר ממוכן היווה גם את רוב יחידות הסיור של הוורמאכט, לעומת כוחות בעלות הברית שהשתמשו בעיקר בכלי רכב משוריינים או טנקים קלים לצורכי סיור. במהלך המלחמה הגבירו הגרמנים את שילוב יחידות הטנקים והחי"ר ויצרו צוותי-קרב משולבים דיוויזיוניים, בהם לטנקים מוענקת הגנה נגד טנקים ניידת, ולחי"ר מוענק סיוע-אש קרוב.
צבאות בעלות הברית שילבו גם הם מרכיב של חי"ר ממוכן בדיוויזיות המשוריינות ובכמה מהחטיבות המשוריינות. צבא ארצות הברית צייד את כל הדיוויזיות המשוריינות שלו, שבכל אחת מהן שלושה גדודים של "חי"ר משוריין", בזחל"מים מסוג M2 ו-M3 בצבאות האימפריה הבריטית יצרו שני סוגים של חטיבות משוריינות. בחטיבה משוריינת מסוג א' ("Type A armoured brigade"), שיועדה לפעולות עצמאיות, צוידו יחידות החי"ר בנגמ"שי "ברן", ומאוחר יותר בזחל"מים אמריקאים שהגיעו במסגרת אספקות "השאל-החכר". בחטיבה משוריינת מסוג ב' לא צוידו יחידות החי"ר בהתאם, ולכן הפכו החטיבות משועבדות-למעשה למרכיב החי"ר שבהן, על כושר הניידות שלו.
בתקופת המלחמה הקרה
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנים הראשונות של המלחמה הקרה, המשיכו צבאות נאט"ו והצבא האדום בפיתוח הציוד והדוקטרינה הדרושים ללוחמה ממוכנת (כשהתרחיש הסביר ביותר היה התנגשות ביניהם בזירת מרכז אירופה). פרט לעוצבות המוטסות, הצבא האדום מיכן את כל עוצבות החי"ר שלו — בתחילה על ידי ציודם בנגמ"שים גלגליים שחסרו הגנה עילית ולכן הפכו את החי"ר לפגיע יחסית בפני הפגזות ארטילריה. אף על פי כן, הצבא הסובייטי השיג בכך גמישות אסטרטגית רבה בשל הגבולות הארוכים בין ברית המועצות ומדינות ברית ורשה וכן האופי של שטחי-הלחימה הצפויים שלו, שהיו מישוריים ופתוחים.
צבא ארצות הברית, מצדו, אימץ את התצורה הבסיסית של הנגמ"ש הזחלי כשהצטייד בתחילה ב-M-75 (ששימש את כוחות החי"ר והנחתים של ארצות הברית במלחמת קוריאה) שהוחלף לאחר המלחמה ב-M-59, ולבסוף ב-M-113 שאפשר להעבירו במטוסים באמצעות C-130 הרקולס ומטוסי תובלה אחרים. הרכב אופיין במטרה לתת לחי"ר רמת ניידות דומה לזו של הטנקים (עם רמת מיגון בליסטית נמוכה יותר, אולם עם מיגון מסוים בפני אב"כ).
במלחמת וייטנאם הוסף, בדרך כלל, לנגמ"ש ה-M-113 שריון נוסף. נוספו גם עמדות ירי, כך שהפך למעשה לנגמ"ש לחימה. כתוצאה מתוצאות הקרבות בראשית המלחמה, בהם התברר כי רגלים רכובים על-גבי נגמ"שים היו אפקטיביים בהרבה יותר מאשר כשלחמו רגלית, הודגשה לחימת החי"ר הרכובה בדוקטרינה האמריקאית. בסופו של דבר פרסה ארצות הברית חטיבה ממוכנת אחת ו-10 גדודים ממוכנים בווייטנאם.
נגמ"ש הלחימה (Infantry Fighting Vehicle — IFV) הראשון, כלומר הרק"ם הראשון שתוכנן מראש במטרה להיות כלי משוריין המצויד כך שחי"ר יוכל להילחם כשהוא רכוב עליו, הוא ה-BMP-1 הסובייטי, שהקדים פיתוחים דומים בעולם, כמו המארדר המערב-גרמני והבראדלי האמריקאי. בניגוד לנגמ"שים שכל ייעודם היה להוביל לוחמי חי"ר ממקום למקום כשהם מספקים להם מידה מסוימת של הגנה, נגמ"ש הלחימה מאפשר להם גם כוח-אש משמעותי (נוסף לנשק הקל שהם נושאים) לצורך סיוע בהתקפה ובהגנה. נגמ"שי לחימה רבים אף מצוידים בעמדות-ירי נשלטות-מרחוק, המאפשרות ללוחמים להפעיל אותן מתוך הכלי מבלי להיחשף לירי האויב.
הסובייטים יצרו שני סוגים של כוחות חי"ר ממוכנים: "קלים" ו"כבדים". הכוח ה"כבד", בסד"כ של חטיבה ורכוב על-גבי נגמ"שי BMP-1, נועד לסייע לחטיבת הטנקים הדיוויזיונית במאמץ העיקרי של ההתקדמות, בעוד שהכוח ה"קל", בסד"כ של שתי חטיבות ורכוב על-גבי נגמ"שי BTR-60 אופניים, נועד לבצע התקפות רגליות באגפי ההתקדמות.
בנוסף, מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 החלו הסובייטים בפיתוח נגמ"שי לחימה ייעודיים לעוצבות המוטסות שלהם, כמו ה-BMD-1, שלהם כוח אש זהה לזה של ה-BMP-1. אולם בניגוד BMP-1 אפשר להטיסם באוויר ואף להצניחם ממטוסי-תובלה סובייטיים סטנדרטיים. כוחות מיוחדים סובייטיים הופעלו בצורה כזו במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-1979, אולם לא נראה כי מדינות נוספות המשיכו במגמה זו לגבי הכוחות המוטסים שלהן.
כיום
כיום, כמעט כל יחידות החי"ר של המדינות המפותחות מצוידות בסוג כלשהו של תובלה ממונעת, כאשר יחידות חי"ר המצוידות בנגמ"שי לחימה משוריינים וזחליליים כדוגמת ה-BMP-1 מכונות "כבדות" או "משוריינות", בהשוואה ליחידות המצוידות ברכב ששריונו קל יותר או שהנעתו אופנית, המכונות "קלות" או "ממוכנות". מוסכמת הזיהוי הזו הפכה לנפוצה בקרב צבאות אירופאיים כדוגמת הצבא הבריטי והצבא הצרפתי.
נגמ"שים ונגמ"שי לחימה רבים המפותחים כיום מיועדים לכוחות פריסה מהירה ולכן אפשר להובילם בדרך אוויר באמצעות מטוסי-תובלה. לכן נעשה מאמץ להפחית במשקלם בדרכים שונות, למשל על ידי הצטיידות בנגמ"שים אופניים כתחליף לציי הנגמ"שים הזחליליים המתיישנים (לדוגמה צבא ארצות הברית המצטייד בנגמ"ש הסטרייקר ואף מקים "חטיבות סטרייקר"), או ציודם בהנעה חשמלית. עם זאת, ברור שאיומים על כוחות חי"ר כמו אלה שצבאות מערביים נתקלו בהם במלחמת עיראק, מלחמת לבנון השנייה ועימותים אחרים לא מאפשרים את תנועתו של חי"ר ללא רמת מיגון גבוהה. הפתרון לכך הוא תוספת שריון קבוע או מודולרי (שיכול להיות מורכב על הכלי בשטח — ועל ידי כך משיג לכוח הנפרס שרידות לצד גמישות אסטרטגית), או פיתוח מערכות הגנה אקטיביות.
את המגמה הזו מוביל צה"ל: נגמ"ש כבד (בראשי תיבות: נגמ"כ), המיוצר מתובות מוסבות של טנק, הוא למעשה נגמ"ש ממוגן-היטב המיועד להעניק הגנה מרבית ככל הניתן לצוותי חי"ר הלוחם מתוכו. עקב הצורך במיגון כבד יותר מזה שמספק נגמ"ש ה-M-113 (המשמש את צה"ל מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 — בערך מתקופת מלחמת יום הכיפורים), ובעיקר במהלך הפעילות ברצועת הביטחון בדרום לבנון, פותחו בישראל נגמ"שים מתובת טנק צנטוריון. הטנק ידוע בכינויו הצה"לי "שוט", ולכן הנגמ"ש כונה "נגמשו"ט" ("נגמ"ש שוט"), וגרסאותיו המשודרגות נקראו "נגמחו"ן" ("נגמ"ש ממוגן גחון") ו"נקפדון" (נוסף לגרסאות ייעודיות — "פומ"ה" המשמשת את חיל ההנדסה הישראלי ו"נגמפו"פ" המשמש את חיל מודיעין השדה). נגמ"ש כבד אחר שהוסב בצה"ל מתובת טנקי T-55 שנלקחו שלל (המכונים בצה"ל "טירן") הוא האכזרית. הנגמ"שים הכבדים של צה"ל נחלו הצלחה רבה ושיריונם הכבד נחשב לאפקטיבי ביותר כנגד רקטות נגד טנקים דוגמת ה-RPG-7.
הבעיה באמצעים מוסבים כאלה היא שאינם נגמ"שי לחימה ייעודיים, ולכן בדרך-כלל מסוגלים להוביל מספר קטן של לוחמים יחסית לכלי רכב שתוכננו לכך מראש. כמו כן, קיים קושי לוגיסטי באחזקתם של כלי רכב אלו, בשל מחסור בחלפים. לכן, פותח נגמ"ש הנמ"ר ("נגמ"ש מרכבה"), בתחילה מתובות טנק מרכבה סימן 1 מוסבות ומאוחר יותר תוכנן ויוצר מחדש על-בסיס תובות מרכבה סימן 4. במקור פותח הנמ"ר בתצורת טנק חילוץ על-מנת להוביל את החוליות הטכניות, אולם בהמשך פותחה גרסה לנשיאת חי"ר (12 לוחמים, עם עמדת קטלנית החמושה במק"כ 0.5 או במקל"ר 40 מ"מ) ואף גרסה להובלת פצועים ("נמ"רבולנס").
חיל רגלים משוריין (חרמ"ש) בצה"ל
לאחר שצה"ל השיג הצלחות מזהירות בהתקפות שביצעו עוצבות טנקים כבדות במהלך מלחמת ששת הימים (1967), הוא נתקל במענה-הנגד של צבאות ערב במהלך קרבות הבלימה בתחילת מלחמת יום הכיפורים (1973) — מענה שהתבסס לא על תגבורן של עוצבות הטנקים, אלא על תגבורם והרווייתם של כוחות הרגלים בנשק נגד טנקים דוגמת הסאגר. הלקח נלמד עוד לפני שהמלחמה הסתיימה — יחידות צנחנים צוידו בנגמ"שי M-113 שבהם לא נסעו מעולם עד אז.
בשנות ה-50 היו בצה"ל יחידות מילואים שנועד לשמש כיחידות חרמ"ש אך בשל מחסור בזחל"מים נאלצו להסתפק בקומנדקרים או "משאיות סיקס". יחידות אלה נקראו בתחילה חרמ"ן (חיל רגלים ממונע), אך במשך הזמן הוחלף כינויין לחיל רגלים ממוכן.
המלחמה הלטינית
המלחמה הלטינית היא שמה של מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין הברית הלטינית בין השנים 340 לפנה"ס ל-338 לפנה"ס. המלחמה נערכה על רקע התחזקותה המדינית והצבאית של רומא במאות ה-5 וה-4 ושינוי מאזן הכוחות הפוליטי בין שני רומא והלאטינים.
רקע
הרפובליקה הרומית והברית הלטינית היו בנות ברית כבר משנת 493 לפנה"ס שבה נחתם הסכם שלום בין הצדדים שנקרא על שם הקונסול הרומי ספוריוס קאסיוס. ההסכם נתן לשני הצדדים מעמד שווה מבחינה מדינית, הבטיח תמיכה צבאית הדדית במקרה של מלחמות עתידיות, פיקוד משותף ואחיד במקרה של שיתוף פעולה צבאי וחלוקה שווה של שלל מלחמה. כמו כן כלל חוזה קאסיוס שורה של הסכמות שנועדו לאפשר סחר פרטי חופשי בין לאטינים ורומים. הסכם זה היה בסיס הכרחי להתגוננות לאטיום מפני אויביה, ליצירת זכויות האזרח הלאטיניות ולהתפשטות המושבות הלאטיניות והרומיות באיטליה. לברית הרומו לטינית הצטרפו ההרניקים בשנת 486 לפנה"ס.
מסביבות 370 לפנה"ס והלאה, עם גיבוש הגבול הצפוני של רומא באטרוריה, החלה להפנות זו את תשומת לבה ללאטיום עצמה ולאויביה הדרומיים.
בעוד העימות בין ההרניקים לרומים נפתר לזמן מה, המתח בין הלאטינים לרומים הלך וגבר. אופייה של הברית הלטינית הציב אותה בעמדת נחיתות מול רומא, שהעמידה את חברותיה בסכנה ממשית. בעוד רומא הייתה יחידה פוליטית אחת, שמאז חתימתו של הסכם קאסיוס הצליחה להגדיל באופן רציף את כוחה, הטריטוריה שלה ואוכלוסייתה, הברית הלטינית הורכבה ממספר רב של ערים ששמרו על עצמאותן וריבונותן וכוחן היה תלוי בשיתוף הפעולה שלהם. לפיכך למרות שהישגי הברית הרומו-לטינית היו רבים, רומא הייתה הנהנית העיקרית מהם. יותר מכך, ניצחונות הלאטינים והרומים על אויביהם המשותפים הקטינו את הסיכון שבפלישה עמים זרים ללאטיום דבר שהקטין את הליכוד ביניהם.
בשנת 381 לפנה"ס קיבלו אזרחי העיר הלאטינית טוסקולום אזרחות רומית והעיר נבלעה למעשה במדינה הרומית. פעולה זו שסעה את לאטיום לשני חלקים. משנה זו והלאה הקרע בין הלאטינים לרומא החל להיות גלוי וערים לטינות חזקות כגון וליטראי, טיבור ופראניסטה החלו לפעול שלא במסגרת הברית הלטינית. אף על פי כן, בשנת 358, עם חידוש הברית בין ההרניקים לרומא, חידשו רוב חברי הברית הלטינית את הסכם קאסיוס, כנראה מחשש מהפלישות המחודשות של הגאלים. יחד עם זו החוזה שונה בכמה סעיפים לטובתה של רומא וחלק מערים הלטיניות החזקות לא חתמו עליו. רק בשנת 354 לפנה"ס חתמו טיבור ופראניסטה על הסכם מחודש עם רומא, אולם לא במסגרת הברית הלאטינית, דבר שהקטין את כוחה.
התגובה הלאטינית המיידית הייתה הפסקת סיפוק חיילות העזר לרומים החל משנת 349 לפנה"ס, צעד מקדים למלחמה העתידית שפרצה תשע שנים מאוחר יותר.
מהלך המלחמה
בשנת 340 לפנה"ס פרצה מלחמה בין הברית הלטינית לרומא, לאחר שרומא דחתה את דרישות הלאטינים. ההיסטוריון ישראל שצמן משער שהלאטינים דרשו את חידושם של התנאים המקוריים של חוזה קאסיוס. חברי הברית הלאטינית, כולל טוסקולום, שלא מכבר קיבלה אזרחות רומית, גייסו לעזרתם את הוולסקים, הסידיקינים, האורונקים והקאמפנים, שחששו מהברית שחתמו הרומים והסאמניטים. האחרונים סייעו לרומא במלחמה, בעוד ההרניקים נמנעו מהעימות ושמרו על עמדה נייטרלית.
בתחילת המלחמה היה מצבם של הרומים בעייתי בשל העובדה שחלק ניכר מצבאם היה ממוקם בקאמפניה ומנותק על ידי נהר הליריס מלאטיום. בקרב מכריע שנערך בטריפאנום ליד מינטרואי הובס צבא לטיני קאמפני על ידי צבא רומי סמאניטי, בניצוחו של הקונסול טיטוס מאנליוס אימפריוסוס. התבוסה הובילה לחתימתו של הסכם שלום נפרד בין הקאמפנים והרומים ופרישתם של הראשונים מהמלחמה.
המלחמה נמשכה כשנתיים נוספות כשהרומים כבשו ולכדו את הערים הלטיניות זו אחר זו. שני קרבות מכריעים באנטיום ובצפון לאטיום הביא לסיום המלחמה. בקרב הראשון הרומים הביסו את כוחות הלאטינים הצפוניים שהונהגו על ידי טיבור ופראינסטה, כוח רומאי נוסף הביס את הערים הלאטיניות הדרומיות והוולסקים בקרב גדול ליד אנטיום בשנת 338 לפנה"ס.
תוצאות המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית
הניצחון המכריע של הרומים על הלאטינים ועל בני בריתם הוולסקים והקאמפנים אפשר לרומא לגבש מחדש את המערכת הפוליטית בלאטיום. הברית הלאטינית פורקה, הסכם קאסיוס בוטל וכול צורה של שיתוף פעולה בין הערים הלטיניות השונות נאסרה (יש להניח שהצעד האחרון היה צעד זמני בלבד). שטחי אדמה נרחבים הופקעו מהערים החזקות שהתבלטו במרד כגון טיבור, פראינסטה, אנטיום וקאפואה. מספר ערים לטיניות איבדו את אזרחותם הלטינית שהוחלפה באזרחות רומית, שהבולטות ביניהם היו נומנטום ואריקיה, יחד עם טוסקלום שקיבלה אזרחות רומית עוד לפני פרוץ המלחמה. אזרחי ערים אלו נרשמו כחברים בשבטים הרומים ואדמותיהם נחשבו כאדמות רומיות.
הערים נפטה, סוטריום, סיגניה, אראדה, נורבה, סטיה וקירקי הוגדרו מחדש כמושבות לטיניות ומדיניות החוץ שלהם הוכפפה לרומא, אם כי הן נהנו משלטון עצמי נרחב ותושביהן היו בעלי זכות הגירה לרומא.
המכה החזקה ביותר הונחתה על הערים החזקות ביותר של לאטיום, במטרה ברורה של רומא למנוע מהם להוות סכנה עתידית. הערים טיבור, פראינסטה, קורה ולאווינים שמרו על עצמאותן, אך איבדו את כל הזכויות הלטיניות ושטחים נרחבים מאדמתן. אנטיום הייתה הנענשת הראשית של המלחמה, כאשר היא איבדה למעשה את עצמאותה, צייה פורק, אזרחיה לא יכלו עוד לעסוק בסחר ימי והוקמה בה, לראשונה, מושבה רומית (להבדיל ממושבה לטינית).
ההסדרים החדשים שרומא הנהיגה בלאטיום אפיינו את התנהלותה של רומא לאורך תהליך השתלטותה על איטליה:
עם ההשתלטות המדינית הסופית של רומא על לאטיום, החל גם תהליך מזורז של רומאניזציה, קרי השלטת התרבות הרומית על יושבי לאטיום, תהליך שהובל על ידי התפשטות הניב הרומאי, הלטינית.
עם שבירתה הסופית של הברית הלטינית שלטונה של רומא בלאטיום ודרום אטרוריה היה מוחלט ובלתי ניתן לערעור.
הפרש (תורת הקבוצות)
שמאל|ממוזער|250px|[[דיאגרמת ון של הקבוצה A-B]]
דוגמה
יהיו:
אזי:
מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק
מועצת הפיקוד המהפכנית של עיראק (בערבית: مجلس قيادة الثورة; תעתיק מדויק: מג'לס קיאדת אלת'ורה) הייתה רשות מחוקקת ששימשה את המדינה העיראקית תחת שלטון הבעת' ושימשה בפועל גם כרשות מבצעת. מפלגת הבעת', ששלטה בעיראק ביד ברזל במשך 35 שנים בראשות הנשיאים אחמד חסן אל-בכר וסדאם חוסיין, הקימה את מועצת הפיקוד המהפכנית כחלק מתהליך תפיסת השלטון בשנת 1968. מאוחר יותר שימש הגוף לביסוס מעמד המפלגה במדינה, תהליך שנעשה באופן מחושב ונרחב מאוד לאורך כל תקופת שלטון המפלגה בעיראק. אל-בכר וחוסיין ניצלו את סמכויותיהם כנשיאים וגם כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית על מנת לבסס את חוק המדינה על פי חזונם. כך הפכה המועצה לכלי ליצירתה של עיראק חדשה, המושתתת לחלוטין על שלטונה של מפלגת הבעת' ועל חברות בה, תוך דיכוי אכזרי של כל אדם או גוף שלא התיישר לפי האידאולוגיה של המפלגה והשליט.
מועצת הפיקוד המהפכנית הייתה הגוף השלטוני המרכזי שבאמצעותו קבע סדאם חוסיין את החוקים ואת הנורמות במדינה והצדיק כל מעשה שלו בחוק שהעבירה המועצה, ששימשה הכלי המרכזי למימוש שליטתה ההדוקה של המפלגה במדינה. בעיני העם העיראקי, הפכה המועצה לפוסקת האחרונה בנוגע לאופי המדינה בעיראק ולמעשה לגוף שלא ניתן לגבור עליו. את המציאות הזאת יצרו אל-בכר ובעיקר סדאם על-ידי הענקת סמכויות יתר למועצה ושימוש מחוכם בסמכויות אלה בשילוב עם סמכויות הנשיא. מועצת הפיקוד אפשרה את השתרגותה של המפלגה במוסדות המדינה העיראקית ואת הבעת'יפיקציה של המדינה ושל חיי הפרט במדינה.
המועצה נותרה הגוף העליון במדינה עד פלישת ארצות הברית בשנת 2003 והפלת שלטון סדאם חוסיין.
הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית
ב-17 ביולי 1968, הצליחה קבוצה של אנשי מפלגת הבעת' העיראקית, בשיתוף עם קצינים בכירים בצבא עיראק, להפיל את השלטון העיראקי בהפיכה שלימים נקראה "מהפיכת ה-17 ביולי". מטרת ההפיכה המוצהרת הייתה להחליף את השלטון הקודם בהנהגת עבד אל-רחמן עארף, שהואשם בשחיתות. מפלגת הבעת' העיראקית הונהגה באותה העת על-ידי אדם בשם אחמד חסן אל-בכר ועל-ידי מי שהיה יד ימינו, סדאם חוסיין. אל-בכר נבחר להיות מזכ"ל הסניף העיראקי של מפלגת הבעת' כבר בשנת 1964 ובאותה שנה כשל בניסיון ההפיכה הראשון שלו נגד המשטר. הוא נכלא והשתחרר שנים ספורות לאחר מכן.
לקראת ניסיון ההפיכה שתכננו בשורות ההנהגה של מפלגת הבעת' בשנת 1968, חיפשו אל-בכר וחוסיין גורם שיתמוך בהם, שיחזק את תמיכת העם בהם ובמפלגה וכך יעזור לשלטון הבעת' החדש לעמוד על רגליו לאחר ההפיכה המתוכננת. הם רתמו לשם כך מספר אנשי צבא בכירים ובראשם עבד א-רזאק א-נאיף, אבראהים עבד א-רחמאן א-דאוד, סעדון גיידאן וחמאד שיהאב. החלטה זו לרתום את אנשי הצבא נבעה מתוך התדמית היוקרתית והממלכתית שהייתה לצבא בעיראק. ההסדר שהוחלט עליו מראש היה שא-נאיף יהיה ראש הממשלה וא-דאוד יהיה שר ההגנה וכך אכן היה בימים הראשונים לאחר ההפיכה.
אחד מן הצעדים הראשונים של מנהיגי ההפיכה לאחר ביצועה היה הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית. מטרת הגוף הייתה לאגד את ההחלטות העתידיות של אנשי הבעת' תחת סמכות מדינתית רשמית שתעניק תוקף רשמי הן להחלטותיהם והן לשלטונם. עצם הקיום של גוף חקיקה רשמי בדמות מועצת הפיקוד הקנתה סמכות שלטונית שהרחיקה מן המהפכנים את הדימוי הטבעי של חוסר-יציבות המיוחס להפיכות, ובפרט לאחר ניסיון ההפיכה הכושל שאירע מספר שנים קודם לכן.
עם הקמת מועצת הפיקוד המהפכנית, בחרה המועצה באל-בכר לשמש כנשיא הרפובליקה והוא בתורו הטיל על א-נאיף להקים ממשלה, אך חלוקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. כבר ב-30 ביולי 1968 הגלו אל-בכר וחוסיין את א-נאיף ואת א-דאוד מהמדינה והדיחו את תומכיהם, את אנשי הצבא האחרים שלא תמכו בבעת' וכן את תומכי נאצר מכל תפקידיהם בממשל. מהלך דרמטי זה הותיר את מפלגת הבעת', ובפרט את אל-בכר, בעמדת שלטון בלעדית, כשליט יחיד וללא-מצרים על עיראק ובנוסף, נבחר גם לשמש כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית, שילוב תפקידים זה בין משרת הנשיא לבין יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית נותר על כנו עד הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003 והפלת סדאם חוסיין.
הימים שבין 17 ל-30 ביולי 1968 היו ימים גורליים עבור מפלגת הבעת' בעיראק ובמהלכם השתלטו אנשי המפלגה על מוסדות אזרחיים וצבאיים, הדיחו מתחרים פוליטיים ואידאולוגיים והקימו את מועצת הפיקוד המהפכנית, הגוף החשוב ביותר שפעל בימי שלטון הבעת'. מסיבות אלה נתפסת המהפכה על-ידי אנשי מפלגת הבעת' ככזו שנמשכה מ-17 ביולי עד 30 ביולי, תפיסה החושפת את מטרתה האמיתית של ההפיכה – שלטון בעת'יסטי בלעדי בעיראק בלא כל מעורבות של הצבא. למעשה, ממהפכת 17 ביולי 1968 ועד סיום שלטון הבעת' ב-2003 שלטו בעיראק רק שני מנהיגים: אחמד חסן אל-בכר וסדאם חוסיין. שלטונם של השניים הסתמך על מועצת הפיקוד המהפכנית והיא זו שאפשרה להם להעלים כל התנגדות ולשמור על יציבות שלטונם במדינה באופן הדוק וטוטליטרי.
סמכויות עצמאיות על פי החוקה
על פי החוקה, מועצת הפיקוד המהפכנית הייתה הגוף העליון במדינה, האמון על מימוש רצון העם על-ידי ריסון כוחם של האלמנטים הריאקציונרים, הדיקטטוריים והמושחתים במדינה ועל-ידי החזרת הכוח לעם. הגדרה זו מתייחסת לשלטון שהיה בעיראק לפני מהפיכת הבעת' והיא מציגה את השלטון הקודם כנעדר בסיס אידאולוגי יציב ועל כן בלתי מתאים לשלוט. למועצה הייתה סמכות לבחור את היו"ר שלה, ששירת במקביל כנשיא הרפובליקה, באמצעות רוב של שני שלישים. במקרה שהיו"ר נעדר, סגן היו"ר, שנבחר גם הוא ברוב של שני שלישים מחברי מועצת הפיקוד, מקבל את סמכותו.
שילוב עם גורמי הסמכות האחרים במדינה
החל מההיפכה ב-17 ביולי 1968, אנשי מפלגת הבעת' חתרו להפוך את המפלגה לשליטה הבלעדית במדינה. תהליך זה של בעת'יפיקציה התרחש בהדרגתיות עם ריכוז סמכויות אצל הנשיא ומינוי אנשי המפלגה לכלל תפקידי השלטון במדינה. אך לאחר עליית סדאם חוסיין לנשיאות תהליך זה התעצם וקיבל צביון חדש. מועצת הפיקוד המהפכנית עצמה הפכה לכלי משחק שלו. הוא תמרן את סמכויותיו הנשיאותיות יחד עם הניהול של מועצת הפיקוד על מנת לסלק כל איום או התנגדות למפלגה ולדמותו כמנהיג.
על אף ההגדרה הברורה בחוקה הזמנית, האספה הלאומית, בעלת תפקיד החקיקה המהותי לניהול המדינה, לא כונסה עד 1980. לכן, עד כינוס האספה הלאומית, מועצת הפיקוד המהפכנית ניכסה לעצמה גם את סמכויות החקיקה במדינה תוך חריגה מן המוגדר לה בחוקה הזמנית. לא אחת לקחה לעצמה המועצה גם סמכויות של רשות שופטת, למשל בעניינים הקשורים לנאמנותם של חבריה.
המקרים החריגים בהם כונסה המועצה היו במסגרת מלחמת איראן-עיראק. סדאם חוסיין, נשיא עיראק בתקופה זו, היה זקוק למהלך שיעלה את תמיכת הציבור בו על מנת להימנע מאי-יציבות פנימית שיפגע במאמץ המלחמתי. ביוני 1980 הוא קיים בחירות לאספה הלאומית לראשונה מאז ההפיכה ב-1968 ועשרה ימים לאחר מכן כונסה האספה החדשה. גם לאחר שכונסה, קיבלה האספה מעט מאוד כוח ולא זכתה לכל הסמכויות שהוגדרו לה בחוקה הזמנית משנת 1968.
דוגמאות להגבלת הכוח הקיצונית שהופעלה על האספה הן שרק תומכי מהפכת הבעת' יכלו להתמודד לתפקיד באספה ובמחלוקות חקיקתיות בין האספה למועצת הפיקוד המהפכנית, המועצה קיבלה את ההחלטה הסופית. במילים אחרות, האספה לא יכלה להעביר חוק ללא אישור מועצת הפיקוד המהפכנית. בהמשך נראה כיצד הגבלות אלה לא היו רק בנושא האספה הלאומית אלא כל הגופים הממשלתיים והאזרחיים בעיראק.
בין סמכויות מועצת הפיקוד המהפכנית נמנו חקיקת חוקים, בין אם בשיתוף האספה הלאומית ובין אם בנפרד; אישור הצעות של הממשלה בנוגע לענייני ביטחון, פנים וחוץ; הכרזה על מלחמות והוראה על גיוס כללי במדינה; אשרור הסכמי שלום, בריתות והסכמים בינלאומיים; אישור תקציב המדינה; העמדה לדין של נאשמים בבגידה משורות מועצת הפיקוד המהפכנית, שירות המדינה או המנהיג; העברת הסמכות לניהול חלק מסמכויות המועצה (למעט סמכויות חקיקה) ליו"ר או לסגן היו"ר; קביעת הנהלים הפנימיים ושיטות העבודה של המועצה. ליו"ר המועצה הייתה מוקנית סמכות מיוחדת לשבת בראש המושבים הסגורים של המועצה, לחתום על כל החוקים והתקנות שהפיקה המועצה ולפקח על העבודה של שרי קבינט ועל עבודת מוסדות המדינה.
החל מנובמבר 1969, כמעט כל חברי מועצת הפיקוד המהפכנית נבחרו מתוך הנהגת מפלגת הבעת'. בדרך זו, החליפה ההנהגה האזרחית של הבעת' בהדרגה את כל הקצינים ששימשו עד אז בתפקידי השלטון, בנשיאות, בקבינט ובמועצת הפיקוד ומפלגת הבעת' החלה לבסס את שלטונה בכל מוסדות המדינה והארגונים הלאומיים. תהליך זה התרחש באופן הדרגתי אך מחושב והתאפשר הודות לתרבות מינוי המקורבים ולאופי הטוטליטרי שהחלה המדינה לסגל לעצמה תחת שלטון הבעת'. התוצאה הייתה רוב מוחץ לאנשי הבעת' בכל מוסדות המדינה ונטרול היכולת לגבור על החלטות המפלגה במוסדות אלה.
לצד זאת, לנשיא היו סמכויות של רשות מבצעת והגורם המפקח שאליו הוא היה כפוף להלכה היה מועצת הפיקוד המהפכנית, הרשות המחוקקת, שתפקדה בנוסף לכך כרשות המבצעת. ראוי להזכיר עם זאת שהנשיא כיהן גם כיו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית והיה בעל הכוח הנלווה לתפקיד. כלומר, נשיא עיראק היה בעל כוח בלתי מוגבל בענייני חקיקה ואכיפת החוקים שאותם חוקקה המועצה ברשותו. אם בכוח זה לא היה די, הרי שהנשיא העניק לעצמו, מתוקף היותו יו"ר מועצת הפיקוד המהפכנית, גם את הסמכות לתפקד כרשות מחוקקת בעניינים הקשורים לנאמנות למפלגה לנשיא ולמדינה, מה שהיווה פרצה שאפשרה גם את תפקודו בפועל כרשות מחוקקת עצמאית.
במסגרת החוקה ה"זמנית", שנותרה בתוקף עד 2003, הצליחו אל-בכר ואחריו חוסיין לשלוט בכל רשויות המדינה כשהגוף היחיד שפיקח עליהם לכאורה היה מועצת הפיקוד המהפכנית, שבו נדרש רוב על מנת להעביר חוקים. בפועל אכן התקיימו דיונים במועצה אבל חברי המועצה הצביעו בכל המקרים בעד חוקים שהנשיא קידם או שבהם תמך. האספה הלאומית יכלה להציע חוקים ולעיין בחוקים שהמועצה העבירה אך בפועל לא יכלה להשפיע על דבר בתהליך החקיקה. הנשיא היה החוק ומילא את תפקידי הרשות המבצעת והרשות השופטת כאחד מתוקף תפקידו כנשיא ומתוקף החוקים שחוקקה מועצת הפיקוד המהפכנית, שגם בראשה הוא ישב.
השפעת המועצה על המדינה
דוגמה נוספת היא משנת 1981 כאשר מועצת הפיקוד המהפכנית קבעה כי אין להעסיק כל מורה מתחת לגיל 40 שלא היה לו קשר למפלגה. מאוחר יותר, בשנת 1988, מועצת הפיקוד קבעה שאם מורים יפגינו חוסר נאמנות לעיראק, למנהיג ולערכי מהפכת ה-17–30 ביולי 1968, ניתן יהיה להדיח אותם מתפקידם. בנוסף, גם ההתנהגות של משפחותיהם של המורים יכלה להשפיע על העסקתם.
חוקים אלה הן דוגמאות מייצגות של הלך הרוח בעיראק בתקופתו של סדאם. חוקים אלה שחוקקה מועצת הפיקוד המהפכנית, הפגינו נכונות של המועצה ליטול לידיה סמכות גם על חיי הפרט באופן המאפיין משטרים טוטליטריים.
כלי נוסף להשגת שליטה מוחלטת במדינה היה חלוקת המדינה למחוזות והשתלטות הבעת' גם על השלטונות המקומיים במחוזות באמצעות מינוי בעלי תפקידים וחקיקה. חברי המפלגה הוצבו בעמדות המפתח בשלטונות המחוזות, מתנגדים נשפטו כבוגדים והחוק שלל קיום של כל מפלגה אחרת במדינה מלבד מפלגת הבעת'. ההתפתחויות הללו התרחשו תחת פיקוח הדוק והנחיה של מועצת הפיקוד המהפכנית ושיקפו את סדר היום הבעת'יסטי שאותו ביקשב המועצה להטמיע במדינה. שיטה זו אפשרה למפלגת הבעת' ולמועצת הפיקוד המהפכנית להשפיע יותר על האזרחים העיראקיים ועל חיי היומיום במדינה על-ידי חקיקה פרטיקולרית עבור כל מחוז בהתאם להכוונת מועצת הפיקוד המהפכנית.
המועצה שימשה את מפלגת הבעת' בדרכים נוספות לחיזוק ולהחדרת הבעת' לכל תחומי החיים במדינה. חברות במועצת הפיקוד המהפכנית זיכתה את ילדי החברים בלימודים בכל מוסד אקדמי ללא תנאי קבלה, בתמריצים כלכליים ועוד. בנוסף, חולקו תארים כגון "חברי סדאם" בתמורה לעזרה משמעותית שהוענקה למפלגה או למדינה. תארים אלה יועדו ליצירת מדרגים שונים של נאמנות בין האזרחים ושימשו ככלים משלימים לביצור הבעת'יפיקציה במדינה. לצד זאת, רווחה תופעה רחבה מאוד של מינוי מקורבים לכלל תפקידי הכוח במדינה כאשר המקורבים היו כמובן כולם אנשי מפלגת הבעת'. כל אלו יצרו "שכבת מקורבים" שבסופו של דבר הציבה את תומכי סדאם ואת המפלגה כמודל בלעדי לחיקוי בעיראק.
מעניין לראות שכמעט כל שימוש באלימות מצד השלטון העיראקי בשנות שלטונה של מפלגת הבעת', נתלה במסמכים רשמיים בדמות חוקים, החלטות או תקנות שניפקה מועצת הפיקוד המהפכנית. ניתן ללמוד מכך על מהותה של מועצת הפיקוד עבור סדאם ועבור מפלגת הבעת'. כל פעולה שהשלטון ביקש לעשות הייתה לגיטימית מיסודה או הפכה לגיטימית בדיעבד מאחר שכך אמר החוק, קרי מכיוון שכך קבעה מועצת הפיקוד המהפכנית. כך השתמש סדאם במועצה כחותמת גומי להכשרת כל רצונותיו וניצל אותה למען בעת'יפיקציה של המדינה וביצור מעמדה של מפלגת הבעת'.
נפילת משטר הבעת' ופירוק המועצה
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, עברה מועצת הפיקוד המהפכנית שינוי באופי הפעילות שלה. שינויים אלה הגיעו בעקבות שינויים בהשקפתו של הנשיא, סדאם חוסיין, ודווקא מתוך שימור מעמדה של המועצה ככלי ביד הנשיא. חוסיין פנה בתקופה זו לפרויקט לאומי חדש שכונה "השיבה לאמונה" ורתם לשם כך את כוחה של מועצת הפיקוד המהפכנית. כך המשיכה המועצה להוות גוף מרכזי בעיצוב פניה של המדינה העיראקית עד לפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003.
הערות שוליים
__חייב_תוכן_עניינים__
המוג'האדין ההודי
המוג'האדין ההודי (בבנגלית: इंडियन मुजाहिदीन, בערבית: انڈین مجاہدین) הוא ארגון טרור אסלאמי אשר ביצע מגוון פעולות טרור כנגד מטרות אזרחיות בעיקר בהודו.
מחקירת המשטרה ההודית עלה כי הארגון הוא ארגון פרוקסי ללשקאר-א-טייבה (שביצע את הפיגועים במומבאי ב-2008 שכללו את ההתקפה על בית חב"ד).
ביוני 2010 הוגדר כארגון טרור על ידי ממשלת הודו, בספטמבר גם על ידי ממשלת ניו זילנד וכשנה לאחר מכן גם על ידי ארצות הברית ואף נכנס אז לראש הרשימה והתברר שמטרת הארגון היא הקמת ח'ליפות אסלאמית בדרום אסיה.
הארגון מוגדר לא חוקי גם על ידי בריטניה אשר טענה כי הוא "שואף להשליט את חוקי השריעה על כלל הודו באמצעים אלימים".
היום שאחרי מחר
היום שאחרי מחר (באנגלית: The Day After Tomorrow) הוא סרט אמריקאי מסוגת מותחן אסונות בדיוני, עתיר אפקטים ותקציב, אשר יצא לאקרנים ב-28 במאי 2004.
הסרט מציג תרחיש בדיוני, אך אפשרי, שבו מתחוללות סופות שלגים והוריקנים כתוצאה ממערבולות פולאריות גדולות, בכל כדור הארץ בעקבות התחממות כדור הארץ ופגיעה אקלימית בכדור הארץ, ובעקבות הינתקות קרחון גדול במיוחד בקוטב הצפוני.
הסרט ממוקם במקום ה-67 ברשימת הסרטים המכניסים בכל הזמנים עם הכנסות של 544 מיליון דולר.
בפתיח הסרט נראים ונשמעים דיווחי חדשות מהעולם, שם גם מופיע לשנייה דני קושמרו בצילום מדיווח של חברת החדשות, עם הכיתוב "סוף העולם".
תקציר העלילה
לאחר שבעקבות ההתחממות הגלובלית ניתק קרחון בקוטב הצפוני שלפי הטענה בסרט "בגודל של רוד איילנד", מתחילה התמוססות הקרחון להשפיע על הזרם הצפון אטלנטי ובכך לגרום לשורה של סופות שלגים וציקלונים אשר בתוך זמן קצר מחריבים את רוב החלק הצפוני של כדור הארץ. נוצרת מגמת התקררות עולמית אשר מאיימת ליצור עידן קרח חדש.
האקלימולוג ג'ק הול (דניס קווייד) מגלה, בשיתוף עם יחידת חיזוי עולמית הנמצאת בסקוטלנד, כי תהיינה סערות רבות הדומות להוריקנים על פני אמריקה הצפונית, אירופה וצפון אסיה, כלומר: בכל מקום שנמצא מעל קו רוחב 40° צפון (נמצא בין חוג הסרטן לחוג הארקטי). סאם (ג'ייק ג'ילנהול) בנו של ג'ק נמצא במנהטן, הנמצאת באזור הסכנה, והוא וחבריו מנסים לשרוד יחד בספריית העיר ניו יורק.
היינצ'ה
היינצ'ה (בהולנדית: Heintje, מוכר גם בשם היין סימונס; נולד ב-12 באוגוסט 1955) הוא זמר פופ ושחקן הולנדי. בגרמניה הוא רכש את פרסומו בשנת 1967, עם הלהיט שלו "מאמא".
ביוגרפיה
נולד בשם ניקולאס הנדריק תיאודור סימונס ב-Bleijerheide, שבהולנד. בנו של כורה פחם שנאלץ לפרוש בשל מחלת הצורנת, מה שהביא את משפחתו לסף העוני. המשפחה פתחה חנות, והיינצ'ה הקטן נהג לשיר יחד עם הג'וקבוקס. בגיל 11 הוא ניצח בתחרות שירה עם הגרסה ההולנדית לשיר האיטלקי "מאמא" ("אמא"), והוחתם על חוזה על ידי המוזיקאי והמפיק ההולנדי אדי קליינגלד. קליינגלד הפך למנהלו הקבוע וכן הלחין עבורו את רוב שיריו. באותה שנה הוציא באמסטרדם את תקליטו ההולנדי הראשון, ונחל הצלחה רבה בהולנד.
היינצ'ה רכש לעצמו מוניטין בגרמניה, עת הציג שם באוקטובר 1967 את הגרסה הגרמנית ל"מאמא". השיר הפך את הזמר לאלילן של אמהות גרמניות רבות, והופיע במשך שנה שלמה במצעדים. בשנת 1968 אף היה לשיר הנמכר ביותר בגרמניה. עם שיריו הבאים (ביניהם השיר "Du sollst nicht weinen" (אל נא תבכי), גרסה מחודשת לשיר "Das Lied der Taube" (שיר היונה), משנת 1949, שהולחן על ידי ראלף מריה סיגל), היינצ'ה עמד שלוש פעמים ברציפות בראש טבלאות המצעדים בגרמניה, ורשם בכך הצלחה מוזיקלית נוספת.
בכתבה של הלוס אנג'לס טיימס משנת 1971, הוא תואר כַּ"נכס החם ביותר באירופה". העיתון ציטט את ה"אלגמיינה צייטונג" שכתב כי "אין כיום מישהו גדול ממנו בעסקי השעשועים בגרמניה". בתוך מספר שנים זכה היינצ'ה ב-40 אלבומי זהב, אלבום פלטינה אחד, ושני אלבומי זהב מרדיו לוקסמבורג, וכן בפרסים רבים אחרים. בשנת 1968 לוהק גם לסרטים אחדים בהם שיחק בתפקידים הראשיים, אך אלו לא הבשילו לקריירת משחק.
לאחר הפסקה קצרה עקב שינוי קולו בגיל שש עשרה וחצי, היינצ'ה שב לשיר, אך מעולם לא נפטר לחלוטין מתדמיתו כ"ילד פלא". הוא אמנם הוציא בשנת 1975 שני תקליטים פופולריים מאוד בדרום אפריקה, ושמר על בסיס מעריצים גדול באירופה, אולם הצלחתו נותרה צנועה. הוא ניסה לערוך מספר קאמבקים נוספים תחת שמות שונים משם החיבה שלו (tje - "צ'ה" היא סיומת חיבה בהולנדית). תחילה הופיע תחת השם היינצ'ה סימונס, ומאוחר יותר כהיין סימונס, שהפך מאמצע שנות ה-90 לשמו המוכר בתעשיית המוזיקה הפופולרית. מאז הוא מופיע תכופות כאורח בתוכניות טלוויזיה מוזיקליות, וכן ממשיך להוציא אלבומים חדשים שזכו להצלחה מוגבלת.
היינצ'ה מכר בחייו מעל 40 מיליון תקליטים ברחבי העולם. שלושה מתקליטיו יצאו לשוק הבינלאומי (כולל ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה) ותורגמו לאנגלית. לאחר שהתעשר, הוא העביר את משפחתו לעיר הולדתו של אביו בבלגיה, שם הוא מתגורר עם רעייתו ושלושת ילדיו.
גילית חומסקי
גילית חומסקי (נולדה ב-14 באוגוסט 1978, י"א באב ה'תשל"ח) היא משוררת, סופרת ועיתונאית ישראלית.
קורות חייה
גילית חומסקי נולדה וגדלה בבני ברק. היא בעלת תואר ראשון בתקשורת ובמדע המדינה ותואר שני במדעי המדינה (מחשבה מדינית) מאוניברסיטת בר-אילן. בהמשך החלה בכתיבת דוקטורט במחלקה לספרות עם ישראל בבר-אילן, אך לא השלימה את הלימודים.
פרסמה סיפורים קצרים ושירים בכתבי-העת "עכשיו", ו"משיב הרוח" ובכתב העת המקוון "שחרזדה", וערכה את כתב העת "מסעי" בהוצאת המחלקה לספרות בבר-אילן.
בראשית דרכה פרסמה סיפור מדע בדיוני בשם "יום ההקרנה של תומאס" במסגרת תחרות כתיבה מטעם המגזין "מסע אחר" והאגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, עבורו זכתה במקום הראשון בתחרות.
גבריאל מוקד, עורך כתב העת "עכשיו", פעל רבות לביסוס מעמדה בעולם הספרות. לאות הערכה, ניסח את הכיתוב בכריכה האחורית של ספר שיריה הראשון, "הבוקר של כריסטופר", ולאחר מכן הוציא לאור את ספר השירה השני שלה "צל התאנה" בהוצאת עכשיו.
ספרה "גחליליות", שראה אור בסוף שנת 2012, נכלל עם צאתו בטבלת רבי המכר, ונכלל ב"רשימה הארוכה" של המועמדים לפרס ספיר לשנת 2013.
בשנת 2014 הייתה חברה בוועדת פרס לנדאו של מפעל הפיס בתחום השירה. הוועדה בחרה להעניק את הפרס ליצחק לאור, חרף התנגדותה של חומסקי מבחינה "שירית ומוסרית", בעיקר עקב הטענות על הטרדה מינית שהושמעו כלפי לאור. חרף התנגדותה פרסמה הוועדה הודעה ובה נכתב שהוועדה בחרה בלאור "פה אחד". בעקבות הפרסום השגוי קיבלה חומסקי איומים מצד פעילות פמיניסטיות, שכללו הן איומים על חייה והן איומים לפגוע לה בקריירה. ב-21 בדצמבר פרשה מוועדת הפרס, לאחר שהתברר לה שגם בדיון נוסף בפרס נוטים עמיתיה לוועדה להעניקו ללאור. לאחר פרישתה הוחלט במפעל הפיס לבטל את הענקת הפרס ללאור.
חיים אישיים
בינואר 2020 נישאה לנעם ויסמן, הייטקיסט ומוזיקאי.
החטא ועונשו (תוכנית טלוויזיה)
החטא ועונשו הוא שעשועון טלוויזיה ישראלית בהנחיית איל קיציס ועם טל פרידמן בתפקיד אלוהים.
בשעשועון מבוצעים מספר מבחני אופי ל-3 מתמודדים, ובהם: "האם אתה קמצן", "האם אתה מתנשא" ו"האם אתה שחצן", כאשר מטרת המתמודדים היא לצבור כמה שפחות חטאים. המתמודד שצובר הכי פחות חטאים עולה לשלב האחרון של התוכנית, הנקרא "האם אתה שקרן". בשלב זה שואלים את המתמודד חמש שאלות "נכון או לא נכון" על חייו, כאשר הוא מחובר למכונת פוליגרף. אם מפעילת המכונה מאשרת שכל תשובות המתמודד הן אמת, הוא זוכה בכסף שצבר במהלך התוכנית. אם המתמודד שיקר בתשובה אחת או יותר, הוא נופל לבריכת ג'ל.
התוכנית שודרה תחילה בערוץ ביפ ולאחר מכן שודרו מספר פרקים בערוץ 2. לאחר השידור בערוץ 2 קמו אנשים שהתנגדו לשידור התוכנית בערוץ מסחרי ציבורי בשל דמותו של אלוהים המגולמת על ידי טל פרידמן. לאחר שידור מספר פרקים הופסק שידור התוכנית בערוץ 2, והעונה השנייה עלתה לשידור בערוץ ביפ.
בכל עונה צולמו 12 פרקים, בנוסף לשני פרקי ספיישל בהשתתפות ידוענים בתחילת העונה הראשונה ובסיום העונה השנייה.
לירוי ווטרמן
ביוגרפיה
לירוי ווטרמן נולד באוהיו ושם התחנך. קיבל תואר ראשון ושני באוניברסיטת הילסדייל ותואר דוקטור באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת שיקגו. הפך לפרופסור לתנ"ך ולהיסטוריה של הדתות באוניברסיטת מישיגן, ועמד שם בראש המחלקה לשפות שמיות.
ווטרמן קיבל תואר דוקטור כבוד בשנת 1925 מאוניברסיטת הילסדייל ובשנת 1961 מאוניברסיטת בטלר.
ווטרמן נישא למייבל אליס בשנת 1906 ונולדו להם שני ילדים. לימד תנ"ך עד מותו ב-9 במאי 1972.
ארכאולוגיה
ווטרמן עמד בראש המשלחת הארכאולוגית של אוניברסיטת שיקגו לעיראק, אשר חפרה בשנים 1928–1931 בעתיקות עיר הבירה של הממלכה הסלאוקית על גדות נהר החידקל.
בשנת 1931 עמד בראש החפירות בציפורי שבגליל התחתון. האתר נבחר עקב קרבתו לעיר נצרת ועקב אזכורו בתלמוד כמקום מושב הסנהדרין. כמו כן, על פי מסורת הנצרות, בציפורי שכנו יואכים וחנה, הורי מרים הבתולה, אם ישו.
בחפירות בציפורי נתגלתה וילה רומית בעלת פסיפסים רבים ומרהיבים. בין הפסיפסים, תיאור של תחרות שתייה בין דיוניסוס והרקולס. כמו כן, נתגלה תיאטרון מן התקופה הרומית, מהמאה הראשונה לספירה. קוטרו היה 37 מטרים והיו בו כ-4,000 מושבים.
המונה ליזה של הגליל
בין יתר הממצאים, מצא ווטרמן פסיפס המתאר אישה יפה, אשר ר' לוי אמר (כנראה) עליה: "נראה להם הקב"ה [בעת מתן תורה] כאיקונין הזו שיש להם פנים מכל מקום, אלף בני אדם מביטין בה, והיא מבטת בכולם, כך הקב"ה כשהיה מדבר, כל אחד ואחד מישראל היה אומר ימי היה הדיבור" (תנחומא, בובר, יתרו, יז, עמ' מ)". מכאן ההשוואה לציורו המפורסם של לאונרדו דה וינצ'י - המונה ליזה.
ספרים שכתב
ווטרמן כתב שישה ספרים על תפקידה של הנצרות בעיצוב החברה. ווטרמן הביע את דעתו על המסר האמיתי העולה מדבריו של ישו ועל הרקע לכך הנובע מהברית הישנה. ווטרמן העריך מאוד את חזונם הערכי של הנביאים, החל מעמוס ועד ליונה, אך הסתייג מהקטעים המספרים על היהודים כ"עם הבחירה" ועל טקסי הקרבת הקורבנות. הוא חשב שישו האמין גם הוא בערכים שבהם דגלו הנביאים, אך דבריו פורשו בצורה אחרת על ידי השליחים ואפילו עוותו על ידי פאולוס. ווטרמן דגל באמונה נטורליסטית לא-אפוקליפטית בישו ההומאני.
להלן רשימת הספרים שכתב:
שף
שף, מהמילה הצרפתית chef, הוא המנהל האחראי על המטבח, על יצירת תפריטים ומתכונים, על הכשרת סגל ופיקוח על הבישול. השף מנחה את סגל הטבחים, האופים, הקצבים וכל אחד אחר המעורב בהכנת האוכל. תחום אחריותם של השפים נוגע, בין היתר, להתווית אופייה הקולינרי של המסעדה, תכנון התפריט, ותמחור המנות (כלומר, קביעת עלות הכנת המנה והמחיר שייגבה עבורה). השפים עובדים לרוב במטבח עצמו, בין אם בהכנת האוכל בפועל או בהדרכת עוזריהם, אך מאחר ששמו של השף מהווה נדבך חשוב במוניטין של המסעדה נוהגים לעיתים השפים להתערות בקהל הסועדים בזמן הגשת האוכל. כיום, כמעט כל המוסדות המכינים כמויות גדולות של אוכל, כגון מסעדות ומלונות, מעסיקים שף שינהל את תהליך הבישול.
מינוח
המונח שף הוא קיצור של שף דה קוויזין (chef de cuisine, מצרפתית: "ראש המטבח"). התואר "שף" הוא תואר קולינרי-מקצועי שמקורו בתחילת התהוות המטבח העילי, במאה ה-19.
תארים נוספים בתחום הקולינרי-מקצועי, שניתן לראות בהם סוגים שונים של שפים:
כיום, מלבד במסעדות יוקרה מסוימות, נטשטשה ההתאמה בין התואר אותו נושא עובד המטבח לבין תפקידו ותחום אחריותו בפועל. כך לדוגמה מתאר כיום המונח "שף" כל טבח מקצועי, ללא קשר לדרגתו בפועל במטבח או במסעדה. המונח "סו-שף" עשוי להתייחס לעובד מטבח חסר הכשרה מקצועית העוסק בהיבטים בסיסים ביותר בהכנת האוכל.
תהליך ההכשרה
שפים מוכשרים בדרך כלל בשיטת ההתלמדות. כלומר, בתחילת הקריירה שלהם ולפני שהוכשרו כשפים מתנסים המתלמדים במגוון עבודות המטבח והשלבים השונים הקשורים בהכנת האוכל. שלב זה כולל בעיקר עבודה פיזית תחת הנחיית שף מקצועי, שלרוב איננה מביאה לידי ביטוי את היצירתיות או הביטוי העצמי של המתלמד אלא נועדה להקנות לו את הידע הבסיסי, הטכניקה, הניסיון והמשמעת הדרושים לשף מקצועי. ככל שנמשכת הכשרתו של המתלמד והוא רוכש ניסיון מעשי רב יותר כך הוא מקבל לידיו תחום אחריות גדול יותר בתהליך הכנת האוכל וניתנת לו האפשרות לפעול ביתר חופשיות בשלבי ההכנה השונים ובתכנון מנות חדשות.
בנוסף להתנסות המעשית, בהכשרתו של השף ישנו גם הצורך ללמוד ולהכיר חומר עיוני רב. לימוד עיוני זה נעשה באופן אוטודידקטי או בבתי ספר לבישול כדוגמת קורדון בלו והמכון הקולינרי של אמריקה. בתי הספר לבישול מעניקים למסיימים תעודות מקצועיות המאפשרות להם לעבוד כשפים ברחבי העולם. יחד עם זאת, מתלמדים שסיימו את לימודיהם נשכרים בדרך כלל על ידי המסעדה שבה השלימו את לימודיהם.
בארצות בהן האוכל והיין מוטבעים במסורת, כמו: צרפת, איטליה וספרד, גדולי השפים לא תמיד למדו בבתי ספר מקצועיים לבישול או זכו להשכלה פורמלית בנושא כי אם למדו את מלאכת הבישול מהורה או שרכשו את ניסיונם והשכלתם רק מההתמחות במסעדות.
שף מנהל
ישנם שפים שמלבד ניהול הכנת האוכל, עוסקים גם בצד המשקי של המטבח. שפים מנהלים מתייחסים לעבודה כאל פס ייצור ומחשבים עלויות של כל תהליך, עלויות שטחי אחסון, חישוב עלויות חומרי גלם, פחת, שבר, קלקול, חישובי עלות מול תועלת, ועל פי כל הנתונים שבידיהם ובהתאם לאופי העסק קובעים את המנות שיוגשו בבית העסק ואת מחירן.
שף מנהל אחראי על תהליכי ההכנות של המזון, אחראי לבקרת איכות וללימוד שיטות שיביאו לחסכון כספי והגדלת הפדיון.
שפים חשובים
{{טורים
כיום
}}
שפים ישראלים
בשנת 1958 הוקם איגוד השפים והטבחים הישראלי תחת השם "חוג הטבחים בישראל". בין מקימי האיגוד היה השף יצחק ניקולאי, שהיה מרכז מגמת הטבחות בבית הספר תדמור וחיבר סדרת ספרי בישול ואפייה. בשנות ה-60 היה "שף ניקולאי" כינוי עממי בישראל למומחה לבישול.