cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (בוסטון)
פועלו כרב ומנהיג
בהדרגה הפך הרב למנהיגה הבלעדי של "האורתודוקסיה המודרנית" והמונים באו להרצאותיו והושפעו ממנו. אלפים היו באים לשיעורו השנתי ביום השנה למות אביו, שיעור שנמשך 4–5 שעות רצופות. למרות זאת, הוא לא הרגיש בנוח בתוך האורתודוקסיה המודרנית, ואמר שהיא "קצוצת כנפיים להגביה עוף ונטולת השורשים לחבור לעומק החוויה הדתית". עמדותיו, בעיקר עמידתו בראשות ישיבה יוניברסיטי, עוררה הסתייגות בקרב חוגי אגודת ישראל בארצות הברית, שראשיה התנגדו ללימודי חול בישיבות ולגישתו כלפי המודרנה בכלל. ב-1962, בעת הלווייתו של הרב אהרן קוטלר, מנעו ממנו המארגנים לשאת הספד. הגרי"ד שמר על קשרים הדוקים עם רבי מנחם מנדל שניאורסון (האדמו"ר האחרון של חב"ד), שהיכרות ארוכת-שנים הייתה ביניהם מאז למדו יחד בברלין. הוא השתתף בהתוועדויות של הרבי ושניהם לא הסתירו את הערכתם ההדדית.
הגותו ועמדותיו
הרב סולובייצ'יק העיד על עצמו כי היה פרפקציוניסט קיצוני, ולכן כתב בעצמו רק שלוש מסות ארוכות, שיצאו לאור בשני ספרים: "איש ההלכה - גלוי ונסתר" (1944) ו"איש האמונה הבודד" (1965). בשנותיו האחרונות יצאו עוד ספרים של סיכומים משיעוריו, אך רבים מכתביו פורסמו רק לאחר מותו, בהתבסס על הרצאות וכתבי יד שהכין לקראתן. בכתביו יש איכות פיוטית והוא מרבה להשתמש בשלל מושגים פילוסופיים מקצועיים. בהגותו הוא מבאר בשפה מודרנית את משמעותו של קיום יהודי המבוסס על חיי הלכה ועל לימוד תורה מסורתי, תוך שימוש במודלים פילוסופיים נאו-קאנטיאניים (בתחילת דרכו) ואקזיסטנציאליסטיים (בשנותיו המאוחרות יותר). תפישת העולם הדתית שלו מדגישה מתח דיאלקטי ולא שלווה הרמונית, ומתארת את חייו של היהודי שומר המצוות כחיים המלאים במתח רוחני מתמיד.
בתפקיד ראש ועד ההלכה של ה-RCA השפיע רבות לכיוונים שונים. למשל פסק שעדיף לא לשמוע תקיעה בשופר בראש השנה מאשר לשמוע בבית כנסת שישיבתו מעורבת בין גברים לנשים. לעומת זאת, בניגוד לרבנים אחרים הנחה את הארגון שלא לנתק את הקשרים עם הקבוצות הלא אורתודוקסיות במה שכינה "ענייני חוץ", אלא רק במה שקשור להלכה. במאמרו confrontation (שיצא לאור בעברית בשם "ממעמקים") הביע התנגדות לדיאלוג בין-דתי עם הכנסייה הקתולית בנושאים תאולוגיים, ועמדתו משפיעה מאוד על עמדת האורתודוקסיה המודרנית בנושא זה עד היום.
ביחס לשאלות המדיניות, סבר הרב סולובייצ'יק שצריך לפעול בהן על פי חוות הדעת של המומחים, ויש מקום לוויתורים על שטחים במקום שהמומחים הצבאיים אומרים שיש פיקוח נפש. הוא התנגד לעמדה המכונה בימינו "ממלכתית" ומקדשת את המדינה, וראה בה הגזמה החורגת מהמסורת ומהחשיבה היהודיות הקלאסיות.
ספריו
ספרי הגות
למדנות והלכה
ספרים באנגלית שלא תורגמו לעברית (רשימה יותר עשירה של ספריו באנגלית ראו בוויקיפדיה באנגלית, ערך Joseph B. Soloveitchik):
ותערב
ותערב לפניך עתירתנו היא תוספת לברכת עבודה הנהוגה בנוסח אשכנז בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף ביום טוב. היא כוללת הרחבה של נוסח הברכה, וכן שינוי חתימת הברכה מ"המחזיר שכינתו לציון" ל"שאותך לבדך ביראה נעבוד". מקור התוספת בנוסח ארץ ישראל הקדום.
מקור הנוסח
על פי מסקנות החוקרים, מקור הנוסח של "ותערב" הוא נוסח ארץ-ישראלי של ברכת העבודה (אף שבסידורים שנמצאו בגניזה הקהירית לא מופיע נוסח זה בברכה), והוא מופיע כנוסח הברכה במדרש. לפי מסקנתו של אורי ארליך, נוסח זה הוא עיבוד של הנוסח הארץ ישראלי המצוי, המופיע אף הוא במדרשים אחדים, "שכון בציון מהרה יעבדוך בניך בירושלים", שהוא כנראה הנוסח ששימש עוד כאשר בית המקדש השני עמד על תלו. כאשר עבר זמן רב מאז החורבן, הרגישו המתפללים צורך לעבד את הנוסח כדי שיבקש ישירות על חזרת העבודה והשכינה, ולכן יצרו את הנוסח המעובד, אולם נוסח זה לא תפס בציבור והנוסח הישן נותר נפוץ יותר (למעט לצד העתקות של פיוטים). במקומות אלה מופיע המשפט "השב שכינתך לציון עירך וסדר העבודה לירושלים", לעיתים בצירוף הפתיחה "אנא רחום". שולמית אליצור הביאה ראיות לכך שאף משפט הפתיחה "ותערב עליך עתירתנו כעולה וכקרבן" היה מצוי בארץ ישראל במאה השמינית, בימי רבי פינחס בן יעקב הכהן.
שינוי חתימת הברכה
כאמור, נוסח "ותערב" שהתקבל במנהג אשכנז כולל את שינוי חתימת הברכה הרגילה, "המחזיר שכינתו לציון" לחתימה "שאותך לבדך ביראה נעבוד". הפוסקים מציינים שנוסח החתימה השונה "שאותך לבדך ביראה נעבוד", מבוסס על חתימת ברכת העבודה שנהגה בזמן שבית המקדש היה קיים (אז לא ניתן היה לומר "המחזיר שכינתו לציון" כבימינו). בירושלמי חתימה זו מופיעה כחתימת ברכת העבודה לאחר קריאת התורה של הכהן הגדול בבית המקדש ביום הכיפורים. זו גם החתימה שנהגה בנוסח ארץ ישראל אף לאחר החורבן, כפי שעולה מסידורי הגניזה הקהירית. כחתימות (ונוסחאות בכלל) ארץ ישראליות נוספות, הגיעה החתימה לאשכנז והפכה שם לחתימה משנית שמשמשת כחתימה חילופית לחתימה העיקרית, הבבלית, עבור ימים מיוחדים.
הפוסקים קשרו בין אמירת החתימה מימי המקדש, לברכת כהנים שאף היא שריד מעבודת המקדש, וראה עוד על כך לקמן.
שינוי זה בחתימת הברכה גרר בקורת הלכתית בקרב חלק מהפוסקים, ובראשם הגר"א. בשל התנגדות זו, רבים, בעיקר בארץ ישראל, נוהגים לומר "ותערב" מבלי לשנות את החתימה, בנוסח הזה:.
בנוסח איטליה אומרים חתימת "שאותך לבדך ביראה נעבוד" בחזרת הש"ץ בכל פעם בה אומרים פיוטי קרובות.
מועדי הוספת ותערב
בנוסח צרפת שולב נוסח "ותערב" בתוך הנוסח הקבוע של ברכת עבודה בכל יום, אך ללא שינוי החתימה (בדומה לנוסח המאוחר שהובא לעיל), ובתפילות ראש השנה ויום הכיפורים נאמר "ותערב" בגרסתו המלאה כולל החתימה הייחודית.
ב"מנהגי וורמייזא ומגנצא, דבי רש"י ורבותיו, ומנהגי אשכנז של הרקח" מופיע כי אומרים ותערב במוסף של כל יום טוב, וביום הכיפורים בכל תפילות היום, וכן במחזור אסמטרדם, המייצג את מנהג קולוניה בימי הביניים.
המהרי"ל כתב גם הוא לאומרו בתפילת מוסף של יום טוב, אך לא בשחרית, וכך גם ביום כיפור (אף על פי שלשיטתו נושאים בה כפיים). בנוסף כתב לאומרה בתפילת נעילה ביום כיפור. במנהג פפד"מ נהגו במנהג הממצע בין שני המנהגים הקודמים, ואמרו "ותערב" במוסף בכל יום טוב (אך לא בשחרית), וביום הכיפורים אף בשחרית ובנעילה (אך לא במנחה).
במנהג אשכנז המזרחי, שהוא המנהג הנפוץ כיום, נוהגים לומר "ותערב" רק בתפילת מוסף של יום טוב ויום הכיפורים, ואף לא בנעילה.
קשר לברכת כהנים
במהלך הדורות התקבע קשר בין הוספת "ותערב" לאמירת ברכת כהנים. הקשר הוסבר בכך שברכת כהנים היא השריד האחרון של עבודת בית המקדש שמתקיים גם לאחר חורבנו, ועל כן מבקשים במיוחד על חזרת העבודה כאשר מברכים ברכת כהנים, ואף חותמים בברכה בנוסח שמקורו בעבודת המקדש. להשערת עזרא פליישר, גם אמירת "ותערב" או נוסח דומה לו כחלק מאמירת קרובות כמתועד בגניזה (כדלעיל), מטרתה הייתה להזכיר לכהנים שעליהם לעלות לדוכן לברכת כהנים, מחשש שבשל הפיוט הם לא ישימו לב שעליהם לעלות. עם זאת, בימי הביניים ככל הנראה קשר זה לא היה ברור מאליו, ובמחזור וורמס מצוין "ותערב" בתפילות מוסף בלבד אף על פי שמצוינת בו ברכת כהנים גם בתפילות שחרית של יום טוב, כמנהג אשכנז המערבי. גם במנהג קולוניה שנזכר לעיל, מופיע "ותערב" בתפילות מוסף ולא בשחרית למרות שנשיאת כפים הייתה גם בשחרית, ומאידך הוא מופיע בתפילת מנחה של יום הכיפורים, למרות שאין בה ברכת כהנים כלל.
בשל כך, מועד אמירת "ותערב" נקבע על פי התפילות בהן אמרו ברכת כהנים. בנוסח אשכנז נהוג שאין אומרים ברכת כהנים אלא ביום טוב, וברוב הקהילות רק בתפילת מוסף בו, וגם "ותערב" נאמר בתפילות אלה. כאשר ישנם חריגים לכלל זה, המנהגים נחלקו אם אומרים ותערב בהתאם לברכת כהנים או לא. כאמור, בנוסח אשכנז המערבי נוהגים לישא כפים בכל הימים הטובים גם בשחרית וגם במוסף,, אך לא אומרים "ותערב" בשחרית.
ישנו מנהג, המופיע במקצת מחזורים, שאין אומרים ותערב אפילו במוסף יום טוב, אם חל יום טוב בשבת. דבר זה נובע ככל הנראה ממנהג אחר המוזכר בפוסקים שלא לשאת כפיים ביו"ט שחל בשבת, והוא ביטוי נוסף לקשר בין ברכת כהנים לאמירת ותערב.
דין נוסף הנובע מכך הוא פסק מהר"ם לובלין שלא אומרים ותערב אפילו בתפילה בה עקרונית ישנה ברכת כהנים, אם אין כהנים בבית הכנסת בפועל.
הרמן ארהארדט
הרמן ארהארדט (בגרמנית: Hermann Ehrhardt; 29 בנובמבר 1881 – 27 בספטמבר 1971) היה מפקד גרמני בצי הקיסרי הגרמני בדרגת סרן (Korvettenkapitän) במהלך מלחמת העולם הראשונה ומפקד בריגדת ארהארדט של הפרייקור, לאחר המלחמה.
ביוגרפיה
נולד בדירסבורג (Diersburg) שבמדינת באדן-וירטמברג והצטרף לצי הקיסרי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. עם תום המלחמה הוצב בבסיס קיל. במהלך דיכוי מרד הספרטקיסטים הקומוניסטי מיד לאחר המלחמה גיבש תחת פיקודו הכריזמטי 6,000 חיילים לאומנים במסגרת שנקראה של שמו "בריגדת ארהארדט". כמתנגד חריף לחתימת ראשי רפובליקת ויימאר על חוזה ורסאי ועקב פקודת הממשלה לפרק את היחידה, הוביל את הפוטש של קאפ במרץ 1920. ניסיון ההפיכה הסתיים כאשר חייליו הנסוגים מברלין טובחים בקהל שליווה את יציאתם מן העיר בשער ברנדנבורג.
ארהארדט נמלט מגרמניה, אך שב אליה ב-1922 מבלי שהועמד לדין ועמד בראש ארגון הטרור "קונסול" שחבריו ביצעו את רצח ולטר רתנאו, שר החוץ היהודי של רפובליקת ויימאר. ב-1923 עבר לבוואריה שהייתה תחת שלטונו של גוסטב פון קאהר והקים בה ארגון צבאי מחתרתי (Viking Bund). במהלך הפוטש במרתף הבירה סירב ארהארדט להגיש סיוע לאדולף היטלר. אף על פי שרבים מחייליו לשעבר השתלבו במפלגה הנאצית, לא היה ארהארדט עצמו חלק ממנה.
שמו היה רשום כמועמד לחיסול ב"ליל הסכינים הארוכות" (30 ביוני 1934), בו חיסל היטלר את בכירי האס אה, אך הוא נמלט לאוסטריה לפני כן. ב-27 בספטמבר 1971 הוא מת בביתו בקרמס שבאוסטריה, בגיל 89.
אתלרד הראשון, מלך וסקס
אתלרד הראשון (באנגלית עתיקה: Æthelred of Wessex; 845 - 23 באפריל 871) היה מלך קנט ווסקס משנת 865 ועד מותו.
לפני מלכותו
אתלרד היה בנו הרביעי של אתלוולף, מלך וסקס, מאשתו הראשונה אוסבורגה.
מלכותו והמלחמה בוויקינגים
אתלרד עלה לשלטון לאחר שאחיו, המלך אתלברט, מת ללא צאצאים. בשנתו הראשונה של אתלרד כמלך, הגיע הצבא הוויקינגי הגדול לחופי אנגליה, ובתוך חמש שנים השתלטו על שתי ממלכות חשובות: נורת'מבריה ומזרח אנגליה. ב-868 פנה לאתלרד גיסו, בורגרד, וביקש את עזרתו כנגד הפלישה. אתלרד ואחיו אלפרד (שהפך לימים למלך אלפרד הגדול) יצאו בראש צבאם לנוטינגהאם, אך קרב מכריע לא התחולל במקום, ובורגרד שילם לוויקינגים כדי שיעזבו. ב-874 הביסו הוויקינגים את בורגרד ואילצו אותו לצאת לגלות.
ב-870 פנו הוויקינגים לעבר ממלכת וסקס, ובקרב רדינג, ב-4 בינואר 871, ספג אתלרד מפלה מוחצת מידיהם. בקרב אשדון, שנערך שבוע ימים לאחר מכן, הייתה דווקא ידו של אתלרד על העליונה, אך הוא הובס שוב בקרב בסינג ולאחר מכן בקרב מרטון. ב-23 באפריל (או ב-15 באפריל) מת אתלרד, ככל הנראה כתוצאה מפציעה שספג במהלך הקרב.
צאצאיו
אתלרד היה נשוי לוולפרידה, ממנה נולדו לו שני בנים, אתלוולד ואתלהלם. אתלוולד מרד בדודנו אדוארד הזקן עם עלייתו לשלטון, ונאבק עמו על הכתר, אך נהרג באחד הקרבות. אתלהלם, לעומת זאת, הכיר בשלטונו של דודנו, וכיהן בתקופת שלטונו כשליט מחוז וילטשייר. משערים כי המלך הרולד גודווינסון נמנה עם צאצאיו.
הנצחה
הר אתלרד ברכס דאגלס שבצפון-מזרח האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אתלרד מלך וסקס; וזאת בדומה לשמות הרים סמוכים רבים הנקראים על שמות מלכי אנגליה.
פסיכולוגיה
פְּסִיכוֹלוֹגְיָה היא מדע החוקר את התנהגות האדם והתודעה האנושית. בכך למעשה, היא חוקרת את התנהגותם של בני אדם, בפריזמה של קבוצות ויחידים, בהקשרים שונים. באופן ממוקד יותר, הפסיכולוגיה מתבוננת בתהליכים הנפשיים העוברים על בני-אדם בשלבי התפתחות שונים במעגל החיים. מטרותיה הן להסביר ולהבין, ואף לחזות ולשלוט בהתנהגות האדם, ובכך לשאוף לשפר את איכות חייו. זאת תוך כדי התייחסות, למנגנונים נפשיים וביולוגיים המעצבים את האדם בהקשרים נקודתיים וכלליים. הפסיכולוגיה צמחה מהפילוסופיה המערבית, כיום היא מדע ניסויי במדעי החברה עם מוקדים טיפוליים-קליניים יישומיים. כתחום מדעי היא נושקת למדעי ההתנהגות ולמדעי המוח, ומהווה תחום דעת עיוני במדעי הרוח.
הנחת היסוד של מדע הפסיכולוגיה היא שההתנהגות האנושית אינה מקרית, אלא ישנה חוקיות בהתנהגות בני אדם וחוקים אלו ניתנים למדידה ותיעוד. הפסיכולוגיה גורסת שהבנת חוקים אלו מאפשרת להסיק ניבויים לגבי העתיד ובהתאם לכך גם לשלוט ולנווט את ההתנהגות. ישנם תחומים רבים בפסיכולוגיה, כאשר כל אחד מהם עוסק בהיבטים אחרים של ההתנהגות ומנסה להבין אותה מתוך מוקד אחר. חלק מענפי הפסיכולוגיה חולקים אלו על אלו וחלקם משתלבים זה בזה. הגישה הרווחת כיום בפסיכולוגיה היא גישה אינטגרטיבית, כלומר, לשלב מגוון של גישות כדי להגיע לתוצאה הרצויה המקסימלית. הפסיכולוגיה מתבוננת בהתנהגות ותהליכים נפשיים (מנטליים), כולל תפיסה, קוגניציה, תשומת לב, רגשות, תבונה, פנומנולוגיה, הנעה, תפקודי מוח, ואישיות. ובכלל זה קשרי אנוש כקשרים בין־אישיים, חוסן נפשי, חוסן משפחתי, ותחומים אחרים. בהקשר הרחב והמדעי יותר, הפסיכולוגיה מהווה גם מדע החוקר את הטווח הרחב של תכונות המוח, ואת תוצאותיו הישירות והעקיפות.
על אף שידע פסיכולוגי בא לידי שימוש לעיתים תכופות ככלי להערכה וטיפול בבעיות נפשיות, הוא גם מוכוון לפתרון בעיות בתחומים שונים של ההתנהגות האנושית. רוב התחומים של הפסיכולוגיה לוקחים חלק כשיטות טיפוליות קליניות, ייעוציות, או כתומכות בתוכניות לימוד. חוקרים רבים פועלים בטווח רחב של נושאים הקשורים לתהליכים נפשיים והתנהגותיים, ובדרך כלל עובדים במדורי פסיכולוגיה של אוניברסיטאות, או במסגרות אקדמאיות אחרות (לדוגמה בבתי ספר לרפואה, או בבתי חולים), חלק מועסקים בתעשייה ובארגונים, או בתחומים אחרים כפסיכולוגים התפתחותיים, יועצי ספורט, בריאות, מדיה, במחקרים פורנזיים או בהיבטים האחרים של משפט וחוק. פסיכולוגים משתמשים בשיטות מדעיות כדי להסיק סיבתיות ומתאם בין משתנים פסיכולוגיים. בנוסף, או בניגוד להשתמשותם בשיטות אמפיריות ודידקטיות, חלק מהם סומכים לפעמים על פירושים סימבוליים או שיטות אינדוקטיביות שונות. כשליש מהפסיכולוגים הם עצמאיים, כ־28% עובדים בסביבה אקדמית, כ־20% עובדים בתחום הרפואה, והשאר בסביבות חינוך עסקים ספורט ועוד.
אטימולוגיה
מקור השם "פסיכולוגיה" הוא ביוונית (Ψυχολογία): "פסיכה" (ψυχή) – נפש, ו"לוגיה" (λογία) – תורה.
העת העתיקה
רבים רואים את תחילתה של הפסיכולוגיה כבר בתקופת יוון העתיקה, בהגותם של סוקרטס, אפלטון, אריסטו והיפוקרטס, בשאלות כמו מהות נפשו של האדם, מודעותו ודרכי התנהגותו. היפוקרטס מתחיל את ספרו בכך שיש לאדם שלוש נפשות: טבעית, חיונית ושכלית. גם אצל אפלטון (427/8–347 לפנה"ס) הנפש כישות תופסת מקום מרכזי, ומופיעה חלוקה של הנפש לשלשת המרכיבים: הרציונלי, הרגשי והיצרי. מחלת נפש נתפסת אצלו כקונפליקט וכקרע בין חלקי הנפש השונים, הנובעים עקב בורותו של האדם, ובהתאם לכך היא צריכה להיות מטופלת באמצעות הפילוסופיה וידיעת האמיתות של ההוויה בדיאלוג אפלטוני.
תלמידו הידוע ביותר, אריסטו (322–384 לפנה"ס), כתב למעשה את ספר הפסיכולוגיה הראשון ("על הנפש"). בספרו הוא סיווג את כל ההוויה לחומר וצורה, וראה בנפש האדם את "צורתו" של האדם. אריסטו דירג את כוחות החיות של היצורים בצורה של פירמידה, כאשר הנפש האנושית עומדת מעל לנפש החייתית (של בעלי החיים), שעומדת מעל לנפש הצמחית (של הצמחים). בנוסף לחמשת החושים קיים לדעתו של אריסטו חוש שישי, "החוש המשותף", שהוא החוש המעבד את כלל הגירויים הנמסרים מחמשת החושים למידע משמעותי. אריסטו ראה בדרך האמצע שבה האדם מאמץ תכונות נפש "אמצעיות", שמתרחקות מהביטויים הקיצוניים של התכונות, כתכונות הנפש הטובות שהאדם האתי צריך לאמץ לו באמצעות חינוכו האישי.
הרמב"ם (1138–1204), מגדולי הפוסקים היהודים, פילוסוף ורופא, קבע בהקדמת פירושו למסכת אבות, המכונה "שמונה פרקים", כי נפש האדם היא ישות אחדותית, ורק בעלת ביטויים שונים, ולכן חיוניות הנפש האנושית מתפשטת על פני כל שיעור קומתו של האדם, כך שאפילו הכוח הביולוגי של האדם נבדל מהכוחות הביולוגיים של בעלי החיים. הוא סבר כי האדם נולד כלוח חלק, אבל עם מוכנות לקבלת נטיות מסוימות, ומושפע בדעותיו ומעשיו בעיקר מחבריו ומנהג אנשי מדינתו. בהקשר לתורת המידות, הוא אימץ והרחיב את תפיסת דרך האמצע כמצפן למידות הראויות והתקינות, וטען כנגד אפלטון, כי לימוד פילוסופיה כשלעצמו לא יגרום לאדם לאזן את תכונות נפשו, והדרך העיקרית צריכה להיות בתרגול בעשייה מתקנת, שמשמעותה לעשות מעשים מעין התכונה המבוקשת, כך שהמעשים יטביעו את חותמם בנפשו, בדומה לאמרתו של בעל ספר החינוך – "אחרי המעשים נמשכים הלבבות". ועוד סבר כי המיפוי הנכון לדרך האמצע קיים במצוות התורה שמכוונות להביא את האדם לאיזון, בכל ההיבטים השונים של תכונות נפשו.
ראשית העת החדשה
רנה דקארט (1596–1650), פילוסוף ומתמטיקאי צרפתי, שנחשב לאחד ההוגים החשובים והמשפיעים בהיסטוריה המערבית, הניח יסודות משמעותיים לפסיכולוגיה המודרנית. הוא היה הראשון שהצביע על המוח ומערכת העצבים כאזורים האחראיים להתנהגותו של האדם, ודגל בניתוח מכניסטי של תופעות פסיכולוגיות. בהקשר לנפש האדם, דגל דקארט בתפיסה המכונה רציונליזם. הוא המשיך תפיסה קדומה כי לא רק שקיים דואליזם של נפש וגוף, שבו לנפש יש קיום עצמאי משלה, אלא הנפש מגיעה לעולם עם מטען של ידע ותודעה, ומכילה את רעיונותיה ותכונותיה כבר עם היווצרה, וישנה חשיבות גדולה לחשיבה טהורה מאשר לחוויות וניסיונות חושיים. עוד הוסיף על פילוסופים שקדמו לו, שישנה אינטראקציה של גוף ונפש, ולא רק שהנפש משפיעה על הגוף, אלא גם הגוף משפיע על הנפש.
כתגובת נגד לתפיסות של דקארט, צמח באיים הבריטיים זרם המכונה אמפיריציזם, על פיו כל ידע הוא אפוסטריורי (ידע הנובע מהניסיון) או בהסקה אינדוקטיבית. תומאס הובס (1588–1679), הוגה דעות ופילוסוף פוליטי אנגלי, סבר כי בני האדם כמו בעלי החיים הם "מכונות", ונופלים תחת החוקיות הדטרמניסטית של חוקי הטבע. ג'ון לוק (1632–1704), אבי הדרישה לפילוסופיה של "השכל הישר", סבר כהובס כי האדם איננו מגיע לעולם עם רעיונות מולדים, אלא "טאבולה ראסה", שבו היילוד הוא "דף חלק" אשר צובר מידע אך ורק מהסביבה וניסיון חייו; עם זאת, לוק לא היה אמפריציסט קיצוני כהובס, וסבר כי השכל מסוגל לניתוח ורפלקסיה עצמיים של תוכני החושים. ג'ורג' ברקלי (1685–1753), פילוסוף אירי שהמשיך את הקו של "הלוח החלק", סיכם את תורתו שנקראה אידיאליזם, במשפט "להיות, זה להיות נתפש"; הוא חלק על לוק וטען שלא חייב להיות קשר בין האובייקטים הפיזיקליים הממשיים לבין הייצוג התפיסתי והמנטלי בנפש האדם, ואין אפשרות לאדם לחוות באופן ישיר את העולם הפיזיקלי.
הזרם המטריאליסטי, שבין הוגיו ניתן למנות את פייר גסנדי (1592–1655), ג'וליאן דה למטרי (1709–1751) וקונדילק (1715–1780), לקח את האמפיריציזם צעד נוסף אחד קדימה, וטען שאין להזדקק כלל למהות של נפש או שכל, העומדים בפני עצמם ומוטבעים מחוויותיו של האדם, אלא שהאדם הוא מכונה לא פחות מכך שהחיה היא מכונה, ושניתן להסביר את התנהגותו על פי עקרונות מכניסטיים ופיזיקליים. למטרי אף כתב ספר בשם "האדם מכונה", שבו טען כי אין הבדל מהותי בין אדם לחיה, אלא רק דרגות של שכלול.
המאה ה־19: מיסוד הפסיכולוגיה המודרנית
תחילתה של הפסיכולוגיה כדיסציפלינה רפואית הייתה בספרו של תומאס ויליס משנת 1672 – De Anima Brutorum – שבו התייחס לפסיכולוגיה בעקבות דקארט במונחים של פעולת המוח. תפישת המוח כאחראי להתנהגות, לא היה דבר טריוויאלי בעבר. התנהגות הייתה מיוחסת לאיברים אחרים, כגון כליות ולב.
עד לשלהי המאה ה־19, פסיכולוגיה נחשבה לענף של הפילוסופיה. הענף של הפסיכופיזיקה נוסד הלכה למעשה על ידי גוסטב פכנר ב־1860, בפרסום ספרו "יסודות הפסיכופיזיקה". אחת התמות המרכזיות בספרו היא שנושאים תודעתיים ופסיכולוגים יכולים להימדד באופן ניסויי ומדויק. עם זאת, ייסודה של הפסיכולוגיה הניסויית והפסיכולוגיה המודרנית בכללה, מיוחסת על ידי רבים לוילהלם וונדט מאוניברסיטת לייפציג בשנת 1879. וונדט פרסם את ספרו "עקרונות הפסיכולוגיה הפיזיולוגית" ב־1874, וייסד את אסכולת הסטרוקטורליזם – ניתוח של מבנים נפשיים ובידודם למרכיבים בסיסיים. הוא היה הראשון בעולם שהקים מעבדה לחקר התנהגות, וחידש את מתודת המחקר "אינטרוספקציה", התבוננות עצמית. בכך שינה את התפישה כלפי הפסיכולוגיה מתחום פילוסופי, לתחום מדעי לכל דבר. הוא גם עסק בפסיכולוגיה חברתית ותרבותית ובחקר הפסיכולוגיה של השפה, וקדם בכך בחצי מאה לתורותיו של נועם חומסקי. וונדט העמיד שורה של תלמידים, ביניהם קרפלין (שנחשב אבי הפסיכיאטריה המודרנית), ספירמן, טיצ'נר, וקאטל.
במקביל, עמיתו ומתנגדו הגדול שמעבר לאוקיינוס, ויליאם ג'יימס האמריקני ("עקרונות הפסיכולוגיה" – 1890), נחשב ל"אבי הפסיכולוגיה האמריקנית", ולמייסד זרם הפונקציונליזם, שרואה את התודעה האנושית כפונקציה ולא כמבנה, ומתרכזת בחקירת הדרך שבה פועלת הנפש בתפקודה בסביבתה. תפיסתו של ג'יימס שחררה את הפסיכולוגיה מהמעבדה, ועסקה בבעיות של אנשים בסביבתם הטבעית. בעקבותיו הלכו פסיכולוגים רבים, בהם סטנלי הל, ג'ון דיואי וג'יימס אנגל. דמות חשובה נוספת שהתנגדה לוונדט היה פרנץ ברנטנו (1838–1917). ברנטנו, פילוסוף ופסיכולוג אוסטרי ("פסיכולוגיה של התנועה"), נחשב לחלוץ הזרם הקרוי פנומנולוגיה, וטען כי הפסיכולוגיה צריכה לתאר תהליך דינמי ולא לפרק את החוויה ההכרתית למרכיבים ותגובות. בין תלמידיו היו מרטין היידגר מאבות האקזיסטנציאליזם המודרני, אדמונד הוסרל אבי הפנומנולוגיה, וזיגמונד פרויד אבי הפסיכואנליזה.
המאה ה־20 ואילך: התפתחותן של הגישות השונות
אצל תלמידיו ותלמידי תלמידיו של ברנטנו (הוסרל, אלקסיוס מיניון, כריסטיאן פון ארנפלס, ובנוסי) החלו להופיע ניצני תפיסת הגשטלט (בגרמנית: צורה, תבנית, דפוס), אבל היא הגיעה לכלל הבשלה רק אצל מקס ורטהיימר (1880–1943) ותלמידיו קורט קופקה וולפגנג קולר. תפיסה ואסכולה פסיכולוגית זו, אשר צמחה בגרמניה בעיקר כתגובת נגד לגישת הסטרוקטורליזם, טוענת כי העיקרון התפעולי של המוח והתודעה הוא הוליסטי, מקבילי ואנלוגי ובעל מגמה לארגון עצמי. משפט המפתח שעשוי להסביר את עקרון הגשטלט הוא "השלם גדול מסכום חלקיו", ומשמעותו היא שישנה באדם תבנית תודעתית ראשונית המפרשת את הגירויים החושיים, עוד בטרם התרחשותם, ואף משליכה את חוקיה על הקלט החושי; לפיכך, פירוק תבנית זו לחלקיה, תוך בחינת הגירויים באופן מבודד ואטומיסטי כפי שעשו הסטרוקטורליסטים, אינו מועיל להבנת התבנית והמכלול.
זיגמונד פרויד ופיתוח הפסיכואנליזה
בשנות התשעים של המאה ה־19 החל זיגמונד פרויד לעסוק בשיטת תרפיה החושפת מאוויים כמוסים, שנקראה פסיכואנליזה. פרויד, שהוא כנראה הפסיכולוג המוכר ביותר, תרם תרומה משמעותית למיסוד הפסיכולוגיה כשיטה לגיטימית לטיפול להקלת הסבל האנושי. בתחילה פרויד התקבל בעוינות ובבוז על ידי הממסד האקדמי בתחום הפסיכולוגי, וברבים ממוסדות המחקר הייתה התעלמות גורפת מתפיסותיו. שיטותיו של פרויד לא היו כרוכות במדע אמפירי הכולל תצפיות וניסויים, ולא היו ניתנות לאישוש או הפרכה, ועם זאת תגליותיו בעניינים רבים בפסיכולוגיה נחשבות לחדשניות ומשמעותיות, ומשמשות כמצע חשוב והכרחי בכל תחומי הפסיכולוגיה. בין תלמידיו ותלמידי תלמידיו היו כאלו שנשארו נאמנים לפסיכואנליזה (לפחות למסגרת הכללית שלה) והמשיכו לפתחה, בהם בתו אנה פרויד (מממסדי פסיכולוגיית האגו), מלאני קליין (מייסדת ההתאוריה הקלייניאנית, ומניחת הבסיס לתאוריית יחסי אובייקט), ודונלד ויניקוט (מחשובי התאורטיקנים של תאוריית יחסי אובייקט), אך תלמידים אחרים דוגמת קרל יונג (פסיכולוגיה אנליטית), אלפרד אדלר (פסיכולוגיה אינדיבידואלית), ויקטור פראנקל ואריך פרום (פסיכולוגיה הומניסטית), פיתחו והרחיבו אותה לכיוונים שלא היו מקובלים על פרויד ועל הזרם המרכזי בפסיכואנליזה.
עליית הפסיכולוגיה הביהביוריסטית
הביהביוריזם התפתח במידה רבה כריאקציה לגישות הפרוידיאניות, שהדגישו תהליכים תת-הכרתיים ונראו כספקולציות פילוסופיות שכמעט לא ניתן היה להעמידן במבחן אמפירי, ולפיכך מדעיותן הייתה מוטלת בספק. הביהביוריסטים, לעומת זאת, שאפו להפוך את הפסיכולוגיה למדע מדויק, אשר ניתן לבחון אותו במעבדה באופן אובייקטיבי, לכמת את נתוניו במדדים מדויקים, ולתאר באמצעותו בצורה ישירה את פניו הגלויים של האורגניזם, כלומר, ההתנהגות הגלויה, השינויים החלים בה ואופן למידתה. הפסיכולוגים הביהביוריסטיים החשובים ביותר היו ג'ון ווטסון ואחריו פרדריק סקינר. במקביל, מדע ניתוח ההתנהגות שהתפתח בעקבות מחקריו של איוואן פבלוב בתחום התנהגות רספונדנטית (רפלקסיבית ביסודה) ושל סקינר בתחום התנהגות אופרנטית, פתחו תחום גדל והולך של ידע על המשתנים השולטים, ועל מורכבות ההתנהגות הנובעת מהם. ידע זה איפשר מעבר מניתוח התנהגות ניסויי (מעבדתי) לניתוח התנהגות יישומי. בהדרגה ניתן היה לראות את כוחו של מדע זה ביישומים הנרחבים שהתפתחו בתחום ההוראה והחינוך. עניין זה התבטא במיוחד בטיפול באתגרים הקשים של שינוי התנהגות. הגישה ההתנהגותית נתנה בסיס להתערבויות יעילות ביותר בקידום למידה בכלל ובקידומם של ילדים עם ליקויים התפתחותיים בפרט. כך, באמצע המאה ה־20 היה הביהביוריזם הזרם המשפיע ביותר בפסיכולוגיה, אולם מאז ירד כוחו. עם זאת, הוויכוח בינו לבין הפסיכולוגיה הדינמית או הקוגניטיבית, או בין טיפול התנהגותי־קוגניטיבי לטיפול פסיכודינמי, עדיין לא הוכרע.
התפתחות הגישה הקוגניטיבית
עבודתו של נועם חומסקי בבלשנות השפיעה רבות על הפסיכולוגיה הקוגניטיבית וההתפתחותית. התאוריה שלו על דקדוק אוניברסלי הייתה התקפה ישירה על התאוריות הביהביוריסטיות המבוססות של זמנו, וסייעה רבות להבנת האופן בו שפה נרכשת על ידי ילדים, ומה עומד ביסוד היכולת לפרש שפה. העקרונות הבסיסיים של תאוריה זו (אף על פי שאינן בהכרח הטענות החזקות יותר של גישת העקרונות והפרמטרים) הפכו במהלך השנים למקובלים כמעט לגמרי. ביקורתו של חומסקי על המתודולוגיה והנחות היסוד של סקינר תרמה למהפכה כנגד הדוקטרינה הביהביוריסטית, ששלטה בפסיכולוגיה. בספרו מ־1966, Cartesian Linguistics, ועבודות נוספות, חומסקי פרש הסבר על שפות אנוש, שנעשה למודל החקירה בתחומים אחרים בפסיכולוגיה. חלק ניכר מההנחות כיום בדבר האופן בו התודעה עובדת, נשאב מרעיונות אלו של חומסקי.
תפיסות ואסכולות נוספות
בתקופה זו, אמצע המאה ה־20, החל ביצועם של מחקרים משמעותיים בתחום הפסיכולוגיה החברתית, כגון ניסויי הלמידה החברתית של אלברט בנדורה, ניסויים בתחום השפעה חברתית של סטנלי מילגרם וסולומון אש, ועוד. ואילו בעשורים האחרונים, בסוף המאה ה־20 ובתחילת המאה ה־21 עם התפתחות אמצעי הדימות לא פולשניים כדוגמת אלקטרואנצפלוגרם, דימות תהודה מגנטית תפקודי וכדומה גובר העיסוק בניסויים ומחקר נוירופסיכולוגי כדרך להבנת הנפש ותהליכי עיבוד מידע, על פי קשרים עצביים ואזורים במוח. זאת במקביל לעיסוק הקלאסי בטיפול פסיכולוגי בגישות שונות על פי האסכולות שהתפתחו במאה ה־20, ותוך מחקר, דיון ופיתוח אסכולות אלו.
פסיכואנליזה
אסכולה תאורטית וטיפולית חשובה מיסודו של זיגמונד פרויד, שתחום העניין שלה הוא "תורת האישיות", כלומר, מבנה האישיות הכולל של האדם וההתפתחות התקינה והפתולוגית של מבנה זה. הפסיכואנליזה היא גישת האסכולה הווינאית הראשונה לפסיכותרפיה ופותחה בתחילת המאה העשרים על ידי זיגמונד פרויד והציעה כיוונים חדשניים מבחינת המטרות, תחומי העניין ושיטות המחקר בפסיכולוגיה, בתקופה שבה התאוריה של הבנת הנפש והאישיות עדיין הייתה בחיתוליה. מטרת אנשי האסכולה הייתה לאפשר, באמצעות הבנה זו, טיפול פסיכולוגי מעמיק ויסודי בקשיים רגשיים של האדם ובמצוקות אנושיות קיומיות. זאת מעבר לטיפול בהפרעות בתפקודו ובהתנהגותו. השיטה הטיפולית מתבססת על תצפית קלינית, תוך כדי טיפול, ולא רק על ניסוי מעבדתי.
בבסיס התפיסה נמצא מודל הנפש הפרוידיאני שהציע אבי הפסיכואנליזה זיגמונד פרויד כדי להסביר את אופן פעולת הנפש. מודל הנפש כולל בתוכו מספר מודלים, מנגנונים ועקרונות. מטרת התאוריה הייתה לאפשר הבנה עמוקה של נפש האדם. באמצעות הבנה זו, טיפול נפשי מעמיק ויסודי בקשיים רגשיים של האדם ובמצוקות אנושיות קיומיות יוכל לסייע לאדם להתגבר עליהם ולחוות פחות סבל בחייו. השיטה הטיפולית מתבססת על תצפית קלינית, תוך כדי טיפול, ולא רק על ניסוי מעבדתי, והתאוריה שלה מבוססת על מודלים שונים שיוצגו להלן.
נחל זרד
נחל זֶרֶד הוא נחל הנזכר בתנ"ך בתחום מואב, בתיאור מסע בני ישראל לארץ כנען.
פסיכולוגיה
פסיכולוגיה אנליטית
פסיכולוגיה אנליטית (או פסיכולוגיה יונגיאנית) הוא זרם בפסיכולוגיה המבוסס על הגותו של קרל גוסטב יונג והורחב על ידי תלמידיו וממשיכי דרכו. האסכולה מרחיבה את הפסיכואנליזה, ועושה שימוש נרחב במושגים מיתוסים וארכיטיפים ותת מודע קולקטיבי. יונג, שהיה תלמידו של זיגמונד פרויד, לא הסכים עם חלק מהתאוריה הפסיכואנליטית של מורו. בשנת 1912 פרסם יונג את "הפסיכולוגיה של הלא מודע", שבו הוא פירש בצורה שונה מזו של פרויד את הפסיכואנליזה. פרסום זה גרם לקרע עם פרויד, ולפיתוח גישה עצמאית למחצה, השואבת עדיין את עקרונותיה מגישתו של פרויד.
פסיכולוגיה אינדיבידואלית
אסכולה מיסודו של אלפרד אדלר, המתייחסת לאינדיבידואל בצורה הוליסטית (אחדותית) ללא חלוקתו לרכיבים שונים של האישיות כפי שנעשה באסכולות אחרות. אדלר, שהיה מתלמידי פרויד, לא הסכים עם חלק מהתאוריה הפסיכואנליטית של מורו והחליט ב־1913 להיפרד מפרויד. עיקר המחלוקת ביניהם הייתה על הדגש ששם פרויד על מיניות האדם כמניע לכל מעשה או אי-מעשה וכן חילוקי דעות בנושא המניעים לתוקפנות. לפי אדלר, האדם נולד עם תחושת נחיתות ובמשך כל חייו הוא נאבק להשיג עליונות, עצמאות, חופש והגשמה עצמית (שאינם מותנים בשליטה על אדם אחר). לפי הגישה האינדיבידואלית, מקורה של תחושת הנחיתות הוא בילדותו של האדם, כאשר היה תלוי בהוריו (או במבוגרים אחרים) לסיפוק צרכיו והמשכו, כאשר נוכח כי למבוגרים קל יותר להשיג את מטרותיהם וכי הם יכולים להגיע להישגים שהוא אינו יכול להגיע אליהם.
נחל זרד
נחל זרד זוהה בידי מספר חוקרים עם ואדי חסה הנשפך לדרום ים המלח ובהתאם שימש השם נחל זרד במאות ה-19 וה-20 לציון ואדי חסה. זיהוי אחר לנחל הוא ואדי טרפויה, נחל במזרח מואב, המתחבר לארנון מכיוון דרום מזרח, ואשר תואם את התיאור המקראי, ואת התרגומים הארמיים למקרא.
פסיכולוגיה
פסיכולוגיה אינדיבידואלית
לדעת אדלר, שיטת ההתמקדות בנחיתות האישית מזיקה, (למשל כשמובילה להפחתת ערך הזולת), בעוד התמקדות בנחיתות האוניברסלית היא מועילה. דרך משל, אדם הממציא תרופה למחלת הסרטן מתגבר על חוסר האונים של המין האנושי מולה ומפצה על הנחיתות האוניברסלית. האופן שבו אדם מתמודד עם נחיתותו קרוי סגנון חיים. האופן שבו האדם מתנהג בחברה, העניין החברתי שלו, יכול להעיד האם הוא פועל בכוונה לרמוס את הזולת או לשתף עמו פעולה.
נחל זרד
נחל זרד בתנ"ך
נחל זרד נזכר לראשונה בתנ"ך בספר במדבר בתיאור הגעתם של בני ישראל לתחום מואב, בסוף נדודיהם במדבר:.
פסיכולוגיה
פסיכולוגיה התנהגותית
הפסיכולוגיה ההתנהגותית, או בשמה הנוסף – ביהביוריזם – היא אסכולה העוסקת בתחומים שונים של התנהגות האדם מתוך הסתמכות על מדע ניתוח התנהגות ועוסקת גם בתחומים של ההתנהגויות על בסיס התניה רספונדנטית (רפלקסים, רגשות ותחושות) ובעיקר בהתנהגות אופרנטית – כל מגוון ההתנהגות המתפעלת של האדם, בכל הגילאים. זוהי גם גישה פילוסופית־מדעית, העומדת ביסוד חקר ההתנהגות ומדעי ההתנהגות. הגישה טוענת שניתן לחקור באופן ניסויי ומדעי את התנהגות היצורים החיים ואת התנהגות האדם בתוכם.
הגישה נוסדה בתחילת המאה ה־20 כתגובה לפסיכולוגיית המעמקים ולשאר התאוריות המסורתיות שלא הצליחו לגבש הסבר מדעי מספק אודות ההתנהגות האנושית. לעומת ההשקפות המסורתיות, הטוענות שסיבותיה של התנהגות אדם נמצאות בנפשו, תודעתו, הרגשותיו, צרכיו, מחשבותיו, אישיותו, ההכרה וההשגה (הקוגניציה) וכדומה, הביהביוריזם טוען שהסיבות להתנהגות נמצאות בהשפעות הסביבה החיצונית, וכל אותם המושגים המתארים מצבים פנימיים אינם אלא מילים נרדפות להתנהגות חיצונית ותהליכי התניה.
נחל זרד
נחל זרד בתנ"ך
לפי המקרא עברו אפוא בני ישראל במזרח מואב, עד הגיעם לנחל ארנון, שהיווה גבול האמורי. נחל זרד היה התחנה האחרונה במסעם של בני ישראל טרם הגיעם לתחום האמורי בעבר הירדן, שאותו הורשו לרשת.
פסיכולוגיה
פסיכולוגיה קוגניטיבית
הפסיכולוגיה ההתנהגותית היא ענף של הפסיכולוגיה המתעסק בהבנת מכלול התהליכים השכליים המעורבים בפעילות האדם באמצעות הפרדיגמה המדעית. מן הצד המתודולוגי ניתן לומר כי בפסיכולוגיה הקוגניטיבית נבחנת הצורה בה קלט חושי מקודד, מעובד, מאוחסן, משוחזר ונעשה בו שימוש על ידי השכל האנושי. המחקר הפסיכולוגי במתכונתו המדעית הוא תחום מחקר צעיר יחסית, אשר ראשיתו נמצא בשלהי המאה ה־19. הפסיכולוגיה הקוגניטיבית צמחה מתוך הפסיכולוגיה הניסויית באמצע המאה העשרים תוך מיסוד בסיס תאורטי חדש לחקר ההתנהגות, אשר במרכזו נמצא חקר גורמי תיווך בין גירוי לתגובה. בנוסף לכך פותחו שיטות חדשות המאפשרות לקיים מחקר אובייקטיבי של תהליכים מוחיים, אשר לא ניתן למדוד אותם באופן ישיר.
הפסיכולוגיה הקוגניטיבית מתפרשת על פני תחומי מחקר רבים, אך עם זאת כולם קשורים לתהליכי עיבוד מידע ומתוך כך הם קשורים זה בזה. הגישות המודרניות במחקר הקוגניטיבי רואות את שלל התהליכים הקוגניטיביים רצף אחד, כאשר החלוקה בין התחומים היא מכנית. חלוקה זו נועדה בעיקר צורכי לימוד ומחקר, על אף שאינה קיימת במציאות, ביניהם תודעה, תפיסה, קשב, זיכרון אנושי, למידה וקבלת החלטות.
פסיכולוגיה חברתית
הפסיכולוגיה החברתית היא תחום מחקר ויישום במסגרתו נחקרת השפעת הזולת (יחידים וקבוצות) על מחשבותיו, הרגשותיו, והתנהגותו של הפרט. ככלל, הפסיכולוגיה החברתית מיישמת מונחים וממצאים מתחום הסוציולוגיה, יותר מכל תחום פסיכולוגי אחר. תחומי הפסיכולוגיה החברתית הם רבים, ובהם: השפעת הסביבה החברתית, תפקוד האדם בקבוצה, גיבוש עמדות ושינוין, הערכה עצמית, קשרים בין־אישיים כמו אהבה רומנטית ועוד.
נחל זרד
נחל זרד בתנ"ך
בתרגום יונתן והירושלמי על נחל זרד מובאים שני תרגומים: "נחל טרוויא" ו"נחל דמרבי חלפי וגילי וסיגלי". אליעזר בן-יהודה הציע להסביר את שם הנחל על פי הצמחייה הצפופה על גדותיו.
פסיכולוגיה
נוירופסיכולוגיה
נוירופסיכולוגיה היא תחום בפסיכולוגיה העוסק בניסיון להבין כיצד מבנה המוח ותפקודו קשורים לתהליכים פסיכולוגיים ספציפיים. המחקר הנוירופסיכולוגי מבוסס על המידע המגיע מתחום הנוירוביולוגיה כך שהוא מהווה את הבסיס, ומשם אופן ההתייחסות והמחקר הוא כמו במחקרים פסיכולוגיים (עם בוחנים ונבדקים). נוירופסיכולוגיה משיקה כתחום מחקר למדעי העצב ופסיכולוגיה קוגניטיבית. בהיבטיה הקליניים קרובה הנוירופסיכולוגיה לתחומים ברפואה כמו נוירולוגיה ופסיכיאטריה ולמקצועות פארא-רפואיים כמו ריפוי בעיסוק וקלינאות תקשורת. בהיבטים יישומיים אחרים – להנדסת אנוש וחקר ביצועים. מעצם טיבו מדובר בתחום התמחות בינתחומי.
נחל זרד
זיהוי
בהתאם למסופר בתורה, נחל זרד עובר ממזרח לארץ מואב. על כן, היו שזיהו את נחל זרד עם אחד היובלים המזרחיים של נחל ארנון. אלואיס מוסיל זיהה את נחל זרד בואדי אל-סולטאני, אחד היובלים הדרום מזרחיים של הארנון. אחרים זיהו את נחל זרד בואדי לג'ון, יובל דרומי של הארנון. זיהוי שלישי היה בואדי סעידה. החוקר יואל אליצור תומך בזיהוי נחל זרד בוואדי נח'ילה או בוואדי טרפויה, שני יובלים של נחל ארנון מדרום מזרח. וואדי טרפייה מוזכר במיוחד כזיהוי טוב בגלל הדמיון בין שם הוואדי לבין התרגום ל"נחל טרוויא".
פסיכולוגיה
נוירופסיכולוגיה
בפועל עוסקים נוירופסיכולוגים בחקר תהליכי עיבוד מידע במוח האנושי בבריאים ובחולים, אבחון, טיפול ושיקום חולים עם אבדנים קוגניטיביים נרכשים וכשלים קוגניטיביים התפתחותיים ומעורבים בתכנון סביבות אינטראקטיביות אדם-מכונה עתירות מידע. ייחודה של הנוירופסיכולוגיה הוא בחתירה המדעית והקלינית להבנת וניסוח התופעות שהיא חוקרת במונחים קוגניטיביים מתחום הפסיכולוגיה ובה בעת במונחים מקבילים, שמקורם מדעי העצב והמתארים תהליכים מוחיים מנקודת הראות של המערכת הפועלת – מערכת העצבים.
פסיכולוגיה הומניסטית
אסכולה העוסקת בממד האנושי של הפסיכולוגיה וההקשר שלו להתפתחות התאוריה הפסיכולוגית, אשר התפתחה כתגובה לביהביוריזם מצד אחד, ולפסיכואנליזה, מצד שני. האסכולה מאמינה שהפרט הוא ייחודי, יש בו מעבר לסך חלקיו הפיזיים, ההתנהגותיים־קוגניטיבייים. האדם הוא בעל חירות, חופשי (ברמה זו או אחרת) ואינו כבול להשפעות החברה. כמו כן, האדם שואף ליצירה ייחודיות ומשמעות.
נחל זרד
זיהוי
עם זאת, הזיהוי המקובל של נחל זרד הוא בואדי חסה, ובהתאם בתקופה המודרנית כונה ואדי חסה בשם העברי נחל זרד. החוקר יוסף ברסלבי ביסס באריכות את הזיהוי הזה בין השאר על דמיון השם ערבי. בין השאר נטען שמדברים ב' משתמע שנחל זרד הפריד בין אדום למואב, עובדה התואמת את מיקומה של ואדי חסה. תומכי זיהוי זה מסבירים את הפסוקים בספר במדבר ככוללים באזור ממזרח למואב גם את האזור מדרום מזרח, וכך הפסוקים תואמים את הזיהוי עם נחל זרד. תמיכה נוספת בזיהוי זה נמצאה במפת מידבא, בה מופיע כיתוב הדומה לשם זרד ליד נחל הנשפך לים המלח ממזרח.
פסיכולוגיה
שיטות מחקר
הפילוסוף האמריקני צ'ארלס פירס מנה ארבע דרכים מרכזיות שבהן האדם משתכנע באמיתותו של ידע: שיטת הדבקות, שיטת הסמכות, השיטה האינטואיטיבית והשיטה המדעית. המחקר בפסיכולוגיה כיום מבקש להסתמך על השיטה המדעית. השיטה המדעית מאופיינת באיסוף נתונים, מדידה וניתוח שלהם וניסיון להסיק מהם מסקנות תקפות לגבי האוכלוסייה. שיטה זו שואפת גם לאובייקטיביות, כך שכל חוקר שיחזור על המחקר המדעי במתכונתו המקורית יוכל להגיע לאותן המסקנות. הבעיה בתחום הפסיכולוגיה היא שהיא עוסקת בין השאר במחשבות וברגשות פנימיים אותם קשה להעריך בצורה אובייקטיבית וחד משמעית. לשם כך, חוקרי מדעי הפסיכולוגיה מנסחים הגדרות אופרציונליות - הגדרות חד משמעיות שמאפשרות מעבר מהרמה התאורטית אל הרמה התצפיתית שמאפשרת חקירה מדעית. כך למשל, רמת אינטליגנציה מוגדרת לעיתים בצורה אופרציונלית כציון במבחן משכל (מבחן IQ).
מחקר מדעי בפסיכולוגיה נעשה כמו בתחומים אחרים של המדע. ראשית יש ליצור היפותזה מדעית בתחום, שגם צריכה להסביר את כל הממצאים שהתקבלו בעבר על ידי התאוריות הקודמות. לאחר מכן יש להוכיח את תקפות ההיפותזה בעיקר באמצעות ניסוי ותצפית מדעית, אשר לכל אחד יתרונות וחסרונות לעומת השני. יתרון הניסוי הוא האפשרות לברר קשר סיבה ומסובב בין הגורמים במערכת הנחקרת. יתרון התצפית הוא ההתנהלות החופשית של הטבע, ללא המעורבות המלאכותית של המדען שעלולה לגרום להטית התוצאות. דרכים נוספות לבחינת התאוריה הם מילוי שאלונים וראיונות, סיפור חיים של האדם ואף סקירה ספרותית.
נחל זרד
זיהוי
יואל אליצור טוען שההסתמכות על מפת מידבא בטעות יסודה. לטענתו, השם המצוין על גבי הנחל הנשפך לדרום ים המלח במפת מידבא הוא "AREA" ולא "ZARED" (האותיות D ו-A דומות ביוונית, אך ברור מהמפה שמדובר ב-A). לדבריו, השם AREA הוא כנראה קיצור של שם העיר היוונית AREAPOLIS ששכנה באזור, אשר התבסס בתורו על השם המקראי וההיסטורי של אזור דרום מואב - "עָר". בנוסף, טוען אליצור שהנחל המסומן במפת מידבא הוא בכלל נחל צפוני יותר מוואדי חסא, וייתכן שמדובר בוואדי כרכ.
פסיכולוגיה
שיטות מחקר
תחומי המחקר בפסיכולוגיה הם רבים, החל ממחקרים בבחינת יכולות מנטליות, הפרעות התפתחויות, ליקויי למידה, דרך קבלת החלטות, זיכרון ובקרה, וכלה בהפרעות נפשיות, דרכי טיפול, ומחקר באנשים בעלי פגיעות מוחיות קונקרטיות.
מכיוון שהמחקרים נעשים בבני אדם ובעלי חיים נדרשת הגדרה של אמות מידה לאתיקה ניסויית. הקריטריונים העיקריים בניסויים בבני אדם הם סיכון מינימלי לאדם, יידוע האדם לניסוי וקבלת הסכמתו לכך, כולל אפשרות לפרישתו בכל שלב של הניסוי, וחיסיון המידע ואי חשיפת ופרסום נתונים פרטיים של הנסיינים. בניסויים בבעלי חיים השאלה הנוגעת לאתיקה, היא בעיקר בכאב ובסבל שמותר לעורכי הניסויים להסב לבעלי החיים. בניסויים מפורסמים בתולדות הפסיכולוגיה המודרנית בבעלי חיים, נעשו ניסויים הגורמים כאב וסבל לבעלי חיים, במידה כזו ואחרת.
פסיכולוג
פסיכולוג הוא אדם שלמד פסיכולוגיה במוסד אקדמי מוכר, בדרך כלל בעל תואר שני לפחות, ושאושר לו לאחר לימודיו, על ידי משרד הבריאות הרשמי של מדינה אחת לפחות, לעסוק בפסיכולוגיה במדינה זו ואולי אף במדינות נוספות. פסיכולוג נותן אבחון, טיפול, וייעוץ פסיכולוגיים, חוות-דעת מדיקו-ליגאליות, המלצה רשמית לטיפול תרופתי (בתרופות פסיכוטרופיות) ובחלק מהמדינות אף מרשמים לתרופות במישרין. ברוב המדינות מותנית הזכאות לקבלת רישיון "פסיכולוג" בסיום תואר שני לפחות, אך בחלק מהמדינות, כגון אנגליה וארצות הברית, רק מי שהשלים תואר שלישי (כלומר, הגיש עבודת דוקטורט בנושא מסוים הקשור בתחום הפסיכולוגיה) יוכל לשאת בתואר "פסיכולוג" במדינתו.
עיסוקו של פסיכולוג בן ימינו, בדרך כלל כולל את העיסוקים להלן (מערך זה של פעולות, מבדיל את העיסוק הפסיכולוגי מתחומי עיסוק אחרים, בפרט מפסיכותרפיה ממוקדת). כל המאפיינים הללו ברוב המקרים הולמים את התחום הפסיכולוגי המסוים בו הפסיכולוג מומחה או מוכשר:
ביקורת
מבקרים רבים טוענים כי לא פעם הפסיכולוגיה היא בעלת אופי לא מדעי, בין השאר משום שמספר תחומים בה מבוססים על שיטות מחקר כמו סקרים ושאלונים, מהם ניתן להסיק בעיקר על מתאמים, ולא על סיבתיות. בעיה מתודולוגית נוספת היא שתופעות שונות שפסיכולוגים עוסקים בהם, כדוגמת אישיות, חשיבה ורגשות, לא יכולות להימדד באופן ישיר, ולעיתים קרובות חוקרים מגיעים למסקנה על בסיס של דיווחים אישיים שהם סובייקטיביים. עם זאת, עקב ההתפתחויות המשמעותיות בחקר המוח של השנים האחרונות, תחומים אלו נהפכים נגישים יותר למחקר.
קיימת ביקורת גם בין תאורטיקנים שונים הבאים מתוך תחום הפסיכולוגיה, על ההבדלים בין התאוריות הפסיכולוגיות השונות ועל אופן יישומם ומידת יעילותם בטיפול פסיכולוגי. נטען כי חלק מהשיטות המיושמות בשטח בטיפול באנשים, אינן מבוססות על מחקרים אמפיריים מספקים המוכיחים את יעילותן.
פסיכולוגיה בישראל
בישראל מתיר חוק הפסיכולוגים את השימוש בתואר "פסיכולוג", ואת העיסוק בפסיכולוגיה, רק למי שבעל תואר "מוסמך" (כלומר תואר שני – .M.A) ומעלה בפסיכולוגיה, ממוסד אקדמי המוכר על ידי המועצה להשכלה גבוהה. האדם צריך להיות רשום בפנקס הפסיכולוגים שמנהל משרד הבריאות, וייתכן שהוא בעל היתר זמני מהמשרד לעסוק בפסיכולוגיה. החוק בישראל קובע: "לא יעסוק אדם בפסיכולוגיה אלא אם הוא פסיכולוג".
פסיכולוגים בישראל יכולים לזכות לתואר "פסיכולוג מומחה" אחר ההתמחות באחד מהתחומים הפסיכולוגיים היישומיים שלפי שעה, משרד הבריאות מציע מסלול התמחות בהם. אחר ההתמחות נדרש הפסיכולוג לעבור בהצלחה בחינת מומחיות. ההתמחות אורכת לפחות שנתיים במשרה מלאה או ארבע שנים בחצי משרה ונערכת בבית חולים פסיכיאטרי או במרפאה לבריאות הנפש בבית חולים כללי (ברוב המסלולים). בשנים האחרונות עוֹלָה ביקורת בקרב מתמחים ומועמדים להתמחות על תהליך הקבלה לתואר שני ולמסלולי ההתמחות בארץ, ועולות טענות בדבר המתנה ארוכה עד למציאת מקום התמחות, משך ההתמחות הארוך, השכר הנמוך, וקשיים שונים במהלך התהליך. קשיים אלו מביאים לעיתים מוסמכי תואר שני בארץ המעוניינים לגשת אליהן, לוותר על ההתמחויות המוצעות ולעסוק בפסיכולוגיה עיסוק כללי, לבחור בתחומי מומחיות או הכשרה אחרים (חלקם בעלי מסלולים קצרים וממוקדים יותר), לעסוק במחקר והוראה, או לעבוד בתחומם בחו"ל.
ולדימיר קראמניק
ולדימיר בוריסוביץ' קראמניק (ברוסית: Влади́мир Бори́сович Кра́мник; נולד ב־25 ביוני 1975) הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן, אלוף העולם בשחמט בין השנים 2000 ל-2007.
ביוגרפיה
קראמניק נולד בעיר טואפסה (Туапсе) שברוסיה, הנמצאת לחוף הים השחור. כילד, הוא למד בבית הספר לשחמט שהוקם על ידי מיכאל בוטביניק. בתחרות המכובדת הראשונה לבוגרים בה השתתף זכה במדליית זהב. ב־1992 זכה במדליה אולימפית במנילה בתחרות לקבוצות והשתתף בנבחרת רוסיה.
בשנת 2000 ניצח את גארי קספרוב בדו-קרב בן 16 משחקים שהתקיים בלונדון. קראמניק הפך לאלוף העולם בשחמט (לפי איגוד השחמטאים), אך פיד"ה (איגוד השחמט העולמי) לא הכירו בו ככזה.
מאוחר יותר, באוקטובר של שנת 2006, ניצח קראמניק את אלוף העולם המכהן של ארגון פיד"ה וסלין טופאלוב, והפך בכך לאלוף העולם הרשמי והבלתי מעורער. דו-קרב זה עורר שערורייה בעולם השחמט כאשר טופאלוב האשים את קראמניק בשימוש בעזרה חיצונית. לפי טופאלוב, קראמניק היה הולך לשירותים ומתייעץ עם מחשב שחמט חזק. טופאלוב אף פרסם ספר על הדו-קרב, בו הוא מתאר את גרסתו. כעבור שנה בספטמבר 2007, באליפות העולם במקסיקו, הפסיד קראמניק לוישוואנתן אנאנד והודח מתוארו.
ב-2007 הוא ניצח בתחרות השחמט לזכר טל (קטגוריה 20). ב-2009 תחרות זו הייתה בקטגוריה 21 וקרמניק ניצח גם בה. בשנת 2010 הוא ניצח בתחרות העל בבילבאו (קטגוריה 22).
באליפות העולם בשחמט 2012 הוא הודח בחצי הגמר על ידי אלכסנדר גרישצ'וק. בשנת 2013 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השני.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2013 הוא ניצח והעפיל לתחרות המועמדים 2014 בה סיים במקום השלישי.
קראמניק מחזיק בשיא הזכיות בתחרויות העל בדורטמונד עם תשע זכיות. כמו כן יש לו שתי זכיות בתחרויות העל בלינארס וזכייה אחת בתחרויות העל בקורוס (ויק אן-זהה). קספרוב מתאר את סגנון משחקו של קראמניק כמעשי ועקשני, דומה לסגנון משחקו של אנטולי קרפוב.
בינואר 2019, בטקס הסיום של תחרות טאטא סטיל, הודיע ולדימיר קראמניק על פרישתו מתחרויות שחמט קלאסי (קצב מלא) ושיתמקד בפרויקט שחמט לילדים.
אלקטרז
כלא אלקטרז (באנגלית: Alcatraz), המכונה גם הסלע, היה בית סוהר אמריקאי ברמת "בית סוהר שמור" (Supermax prison) לעבריינים שהוגדרו כמסוכנים ביותר, על אי במפרץ סן פרנסיסקו שבקליפורניה; האי זכה להיכלל בספר השיאים של גינס בתור "הכלא השמור ביותר בעולם". ב-1963 נסגר הכלא בשל העלויות הגבוהות הכרוכות באחזקתו.
היסטוריה
האי אלקטרז היה במקור בסיס צבאי ובהמשך שימש כמתקן כליאה של צבא ארצות הברית, בין 1850–1933, זאת בשל היותו מבודד ומבודל בכניסה למפרץ סן פרנסיסקו. מיקומו האסטרטגי איפשר שליטה על התנועה הימית באזור. עם השנים הפך האי למעמסה כלכלית על צבא ארצות הברית, ולכן הועבר ב-1934 לידי הממשל הפדרלי, שהחליט להפכו לכלא פדרלי אזרחי. ב-1963 הוחלט על סגירת הכלא בשל עלויות האחזקה הגבוהות שנבעו מניתוקו של האי מהיבשה ובגלל הזיהום שגרמה הזרמת שפכיו אל מי המפרץ. אז הוחלט שעדיפה בניית כלא חדש, יעיל ונוח יותר, על פני המשך אחזקת המבנה הנוכחי. ואכן, כלא יבשתי חדש הוקם באילינוי בשנת סגירת מתקן אלקטרז, שנועד לשמש כתחליף.
ב-29 שנות תפקודו הוחזקו בכלא אסירים רבים, מהמפורסמים שבהם: אל קפונה, רוברט פרנקלין סטראוד "איש הציפורים", וכן אלווין קרפיס, שהיה האסיר ששהה בכלא זמן רב יותר מכל אחד אחר.
כדי למנוע כל ניסיון בריחה של האסירים לא הייתה כל גישה לאי, גם הסוהרים ובני משפחותיהם שהו וגרו בסמוך לכלא.
עם סגירת הכלא התעוררה מחלוקת ביחס לעתיד האי והועלו הצעות רבות, העיקרית שבהן הייתה הפיכת האי לאתר תיירות וקזינו. בזמן שחלף עד לקבלת ההחלטה על עתידו של האי ניצלה קבוצת ילידים אינדיאנים משבטים שונים את המצב: ב-1969 השתלטה הקבוצה על האי, תוך ניצול חוק מאותה תקופה שאמר כי "שטחים שהמדינה חדלה משימוש בהם - יכולים לחזור לידי הילידים". הקבוצה החזיקה באי כשנתיים, עד 1971, והשתמשה בו לתעמולה במסגרת מאבקם של האינדיאנים לקבלת אדמותיהם בחזרה.
מקץ שנתיים החלה להתרופף אחיזת האינדיאנים; רבים החלו לעזוב את האי, ושריפה שהתרחשה במקום זירזה את העזיבה. לבסוף השתלטו השלטונות בחזרה על האי וגרשו את מעט הילידים שנשארו בו. כיום משמש הכלא כאתר תיירות ומתקיימים בו סיורים מודרכים.
בשנת 2005 שחה ג'וני וילסון, ילד בן תשע בלבד, מחוף המפרץ את שני הק"מ עד לאלקטרז במסגרת מסע איסוף תרומות לנפגעי הוריקן קטרינה. כעבור שנה שבר ילד נוסף, בן שבע, את שיאו של וילסון והצליח גם הוא לגמוא בשחייה מקטע זה.
ניסיונות בריחה
בכל 29 שנות פעילותו של הכלא, לא נרשמה כמעט אף בריחה מוצלחת. בריחה מהכלא הייתה כמעט בלתי אפשרית בגלל השמירה הקפדנית עד מאוד, מי מפרץ סן פרנסיסקו הקרים שמקיפים את האי עליו שוכן הכלא, המרחק בין האי לחוף – כשני קילומטרים, וחוסר באמצעים שיוכלו לסייע לבריחה, בידי האסירים. כל ניסיונות הבריחה מהכלא הסתיימו בתפיסה, במוות כתוצאה מירי או בטביעת הנמלטים במי המפרץ. במשך השנים, 35 אסירים ניסו להימלט מהכלא; שבעה נורו ונהרגו, שניים טבעו, ורק גורלם של חמישה לא נודע, אולם כמעט לבטח מתו - והשאר נלכדו מחדש והוחזרו לכלא.
שלושה אסירים נעלמו מתאיהם ב-11 ביוני 1962: השלושה היו האסירים היחידים שאכן נעלמו מאלקטרז ושלא התקבל שום מידע על מיקומם. לאחר הבריחה, "כוחות מיוחדים" ואנשי FBI איתרו במפרץ שליד האי רפסודה מאולתרת העשויה ממעילי גשם מנופחים ועצים. במשך השנים לא התקבל אף דיווח של עדי ראייה כי ראו את השלושה. רוב הסיכויים הם שמצאו את מותם בטביעה או מרעב, אך רשמית הם הוגדרו בכלא כנעדרים עד לסגירתו. ב-2018 פרסמה רשת CBS מכתב שג'ון אנגלין, אחד מן הבורחים, כתב ובו נאמר: "ברחתי מאלקטרז ב־1962. אני בן 83 ויש לי סרטן. כן, כולנו שרדנו אותו לילה, אבל בקושי! אם תודיעו בטלוויזיה שאשב בכלא לא יותר משנה ואקבל טיפול רפואי, אכתוב בחזרה לעדכן אתכם לגבי מיקומי המדויק".
על בריחה זו התבסס תסריט הסרט "הבריחה מאלקטרז" (1979).
ב-2003 נעשה ניסיון לשחזור אפשרות של בריחה מהכלא במסגרת תוכנית טלוויזיה. במספר מצבים, ניסו "האסירים" לברוח מהכלא על ידי סירות מאולתרות, ברפסודות או בשחייה, מבלי ש"הכוחות המיוחדים" יתפסו אותם. התברר כי ניתן לברוח מהכלא, אך סיכויי ההצלחה קלושים ביותר. עם זאת, השחזור אינו מדויק ואינו דומה לניסיון בריחה אמיתי, בגלל התנאים השונים בתכלית.
אסירים ידועים
רוברט סטראוד, שהיה ידוע יותר לקהל בתור "איש הציפורים של אלקטרז", הועבר לאלקטרז בשנת 1942. הוא בילה את 17 השנים הבאות על "הסלע" - שש שנות הסתגרות בביתן D Block, ועשר שנים בכלא החולים. בשנת 1959 הועבר אל המרכז הרפואי הפדרלי ספרינגפילד לאסירים.
כאשר אל קפונה הגיע לכלא בשנת 1934, המשיך לפעול מאחורי הסורגים תוך שהוא משחד את הסוהרים. "ביג אל" הפנה כמות גדולה של תשומת לב מצד התקשורת אל הכלא, למרות העובדה שהוא ריצה רק ארבע שנים וחצי מתקופת מאסרו שם, לפני התפתחות מחלת העגבת אצלו והעברתו לכלא הפדרלי ב-Terminal Island בלוס אנג'לס.
משין גאן קלי הגיע לכלא ב-4 בספטמבר 1934. קלי נהג להתפאר בזמן מאסרו בגנבות ובמעשי רצח שהוא לא ביצע. קלי הוחזר לכלא Leavenworth בשנת 1951.
אלקטרז בספרות ובקולנוע
סיפורו של כלא אלקטרז וניסיונות הבריחה הנועזים ממנו היוו השראה לספרים, סדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע, ובהם:
ספר הילדים והנוער, "איש המאפיה אל קפונה מכבס לי את החולצות", מאת ג'ניפר צ'ולדנקו, כתוב בצורת יומן ועוסק בהתמודדות האח הצעיר (המספר) לאחות אוטיסטית על רקע מגוריהם בבית הכלא אלקטרז בשנות ה-30.
סדרת ספרי הקומיקס לילדים, אלקטרז מאת אברהם אוחיון, מבוססת על הכלא. בסדרה מתואר איך אסיר יהודי שנכלא באלקטרז לאחר עלילת שווא, מצליח לברוח בעזרת המוסד הישראלי.
בסדרת הטלוויזיה "אווטאר: כשף האוויר האחרון", בית הכלא השמור ביותר הוא "הסלע הרותח" מהווה פרודיה על בית הכלא; גם סדרת האנימה "סוניק X" היא פרודיה לבית הכלא המדובר, בכך שבאחד מן הפרקים הכניסו את סוניק למעצר בכלא על אי בודד המתואר בתור בית הכלא לפושעים הגדולים ביותר.
עוד ספר לילדים ולנוער שבו מוזכר האי הוא "הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות" שבו אחת מהדמויות היותר ראשיות, פרנל פלמל, נכלאת בו ליותר מספר שלם.
ייתכן שהרעיון לבית הסוהר אזקבאן בסדרת הספרים הארי פוטר נבע באופן חלקי מכלא אלקטרז. אפשר לראות זאת בעיקר בעובדה ששניהם שוכנים על אי ובשניהם כלואים האסירים המסוכנים ביותר.
בשנת 2020 הועתקה צורת האי למשחק "Call of Duty" תחת השם "Rebirth island", שהביא להעלאת המודעות של האי בקרב צעירים.
רזי בן-עזר
רזי בן-עזר (נולד ב-29 במאי 1963) הוא מוזיקאי, מלחין ומהנדס קול ישראלי-אמריקאי. שימש כפרופסור מן-המניין למולטימדיה ב-"Art Institute of Fort Lauderdale". בין 1990 ו-2018, וכיום מכהן כפרופסור ב-Broward College משנת 2018.
ביוגרפיה
בן-עזר נולד ברובע הברונקס שבניו יורק ליהודית, ביוכימאית ומרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ועמנואל, מהנדס ובן למייסדי המושבה פתח תקווה. אבי סבו היה יהודה ראב, ממיסדי המושבה וחורש התלם הראשון באדמתה. אחות סבו הייתה המשוררת אסתר ראב.
בגיל 3 הגיע לישראל עם הוריו שהתיישבו בשיכון הרופאים בתל-השומר וכעבור שבע שנים עברו לסביון. בגיל 10 החל ללמוד נגינה על פסנתר. כשהיה בן 16 הקים יחד עם חבריו, הגיטריסט עמי לוי והמתופף רוני אילני את להקת אח-חורג. בהמשך הצטרפו ללהקה שבי עוזיאל כבסיסט ואליוט, אחותו של רזי, כמתופפת וזמרת. בשנת 1985 הלהקה חיממה את קורין אלאל בפסטיבל ערד והוציאה תקליט שדרים אחד בשם ״להתעורר״. בשנת 1988 חברה להקת אח חורג לפוליאנה פרנק. בן-עזר הפיק והקליט שמונה שירים של הרביעייה בציוד הקלטה ביתי, והשירים אוגדו לקלטת "חיה ומתה בארון" שהופצה על ידי האוזן השלישית. הקלטת נחלה הצלחה רבה. ב-1989, סיים בהצטיינות לימודי סאונד בבית הספר לסאונד של יואב גרא בתל אביב והחל לעבוד כעוזר טכנאי באולפני סיגמא ודי.בי., שם הקליט אמנים רבים, בהם עוזי חיטמן, יהורם גאון, מתי כספי, פורטיסחרוף, לאה שבת, צמד רעים, כרמלה גרוס ואגנר, נקמת הטרקטור, ועוד.
בשנת 1990 הפיק רזי יחד עם חברי להקת פוליאנה פרנק את אלבום האולפן "אין לבחור" של הלהקה, תחת הלייבל האוזן השלישית. מתוך האלבום זכה להצלחה בעיקר הלהיט "זיוה" שכתב עמי לוי. הדיסק כלל חלק משירי הקלטת "חיה ומתה בארון" ואת השירים "הנצורים והצודקים", "בכוונה", "Escape will always fail" ,"Dykes and the holy war" ,"Strange Fruit", ו"חלמתי: תבל מכוסה אפר". למלים מאת אסתר ראב.
בשנת 1990 עבר להתגורר בפלורידה, שם החל ללמד סאונד ב-The Art Institute of Fort Lauderdale ופגש את המפיק המוזיקלי בריאן קמפבל שהפך לשותפו לעשייה המוזיקלית. יחד, השניים הקימו את Stepbro Productions ואת חברת ההפקות A4 Music, הוציאו חמישה אלבומי מוזיקה אלקטרונית, והפיקו רמיקסים לביונסה, טימבלנד, טוני ברקסטון, ג'ניפר הולידיי, קרי הילסון, להקת Foster the People ועוד. בשנת 2005, רמיקס שהפיקו השניים לזמרת "סיסונדרה" הגיע למקום הראשון במצעד השמעות מועדוני הדאנס של בילבורד.
בשנת 1997 שימש כטכנאי הקלטות ומפיק באלבום ההופעה החיה והווידאו של להקת הקומודורס, לציון 25 שנים לפעילות הלהקה.
בעשור הראשון של המאה ה-21, התמיד בן-עזר בעשייה המוזיקלית בישראל, על אף המרחק הגאוגרפי. ב-2004 הוציא את אלבומו הראשון, "בעברית", שכלל 10 שירים וקטע אינסטרומנטלי אחד. באותה שנה גם השתתף בהפקת רמיקסים לשיר "המנון לשמעון" של להקת פונץ'. בשנת 2005 הפיק את האלבום כאילו אין ים לזיו רובינשטיין, שגם שיתף פעולה באלבומו הראשון של בן-עזר.
בשנת 2006 הוציא את אלבומו השני, ״שלוש-עשרה מקטרות״, אלבום אינסטרומנטלי ובו שלושה עשר קטעים בעקבות סיפוריו של הסופר היהודי-רוסי איליה ארנבורג.
באותה שנה היה שותף בהפקת האלבום "פינוקיו" של להקת פונץ' שיצא בשנת 2007. בסוף אותה שנה סיים את לימודיו בתואר דוקטור למדעי המחשב באוניברסיטת Nova SouthEastern בפלורידה.
בשנת 2009 הוציא את האלבום ענווהאהבהחמלהחוצפה שכלל 23 קטעים, חלקם בעברית, חלקם באנגלית, וחלקם אינסטרומנטליים.