cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המהפכה הסודאנית
רקע
באוגוסט 2018 תמכה מפלגת הקונגרס הלאומי בהתמודדותו של עומר אל-בשיר לנשיאות סודאן ב-2020, חרף חוסר הפופולריות שלו והצהרותיו הקודמות כי לא יתמודד בבחירות הקרובות. אירועים אלו הביאו להתנגדות גוברת מצד המפלגות הקוראות לכיבוד החוקה הסודאנית, המטילה כיום איסור על אל-בשיר להתמודד לנשיאות מפאת חקיקת הגבלות כהונה. פעילים סודאנים פתחו במחאות מקוונות נגד אל-בשיר ברשתות החברתיות וקראו למערכה נגד התמודדותו הצפויה.
סמטת הסיוטים (סרט, 2021)
סמטת הסיוטים (באנגלית: Nightmare Alley) הוא סרט מתח פסיכולוגי אמריקאי שבוים על ידי הבמאי גיירמו דל טורו עם תסריט מאת דל טורו וקים מורגן, ומבוסס על רומן בשם זה מאת ויליאם לינדזי גרישם.
הסרט עלה לאקרנים ב-17 בדצמבר 2021.
ליהוק
באפריל 2019 נכנס לאונרדו דיקפריו למשא ומתן על התפקיד הראשי בסרט. ביוני 2019 נכנס בראדלי קופר למשא ומתן על החלפת דיקפריו. באוגוסט 2019 נודע שקייט בלאנשט נמצאת במשא ומתן על הצטרפות לצוות השחקנים. בספטמבר 2019 אושר רשמית שהן קופר והן בלאנשט לוהקו לסרט, וכן על ליהוקם של רוני מארה, טוני קולט ודייוויד סטראתיירן שהחליף את מייקל שאנון. באוקטובר ונובמבר 2019 אושר שווילם דפו והולט מקאלני לוהקו לסרט. בינואר 2020 אושר שרון פרלמן וריצ'רד ג'נקינס לוהקו לצוות השחקנים, בפברואר לוהקו גם מרי סטינבורגן ורומינה פאוור, ובמרץ לוהק פול אנדרסון.
צילומים
באפריל 2019, נודע שצילומי הסרט עתידים להתחיל במהלך סתיו 2019 בטורונטו, ושהם יצולמו על ידי הצלם דן לוסטסן. ביולי 2019, דווח על דחיית צילומי הסרט לינואר 2020. צילומי הסרט החל ב-21 בינואר 2020, אך במרץ, אולפני דיסני הפסיקו את הפקת וצילומי הסרטים שלהם בעקבות התפרצות מגפת הקורונה בארצות הברית.
צילומי הסרט התחדשו ב-16 בספטמבר 2020. בנובמבר 2020, דווח על כך שהצילומים הסתיימו, אך למרות זאת עדיין נערכים צילומי השלמה. צילומי הסרט הסתיימו רשמית ב-12 בדצמבר 2020.
הפצה
הסרט עלה לאקרנים ב-3 בדצמבר 2021.
ברוך חפץ (עורך ספרותי)
ברוך חפץ (29 ביולי 1932 - 17 במרץ 2019) היה עורך ספרותי ישראלי, מייסדו ועורכו הראשון של כתב העת הספרותי "עכשיו".
ביוגרפיה
נולד בירושלים בשנת 1932, בן למשפחה ירושלמית ותיקה, דור חמישי בירושלים.
בשנת 1957 הוציא לאור קובץ ספרותי בשם "אוגדן", במטרה להעניק במה ספרותית לדור החדש בספרות העברית. לאחר כשנתיים הוחלף שמו של כתב העת ל"עכשיו".
הגיליון הראשון של כתב העת בשמו החדש "עכשיו" ראה אור בשנת 1959, וצורפו אליו חברי מערכת נוספים – נתן זך, יהודה עמיחי וגבריאל מוקד. בכרך זה פורסם המאמר "הרהורים על שירת אלתרמן", מאת המשורר נתן זך. מאמר זה, אשר כלל ביקורת חריפה ויוצאת דופן על שיריו המוערכים של נתן אלתרמן, היווה אחד משיאיו של מרד הדור הצעיר של משוררי המדינה בפאתוס הלירי של משוררי הדור הקודם, והוא מסכם את הכללים החדשים לשירה עברית.
חפץ שימש כעורך הראשי של כתב העת "עכשיו" וכמרכז המערכת, והוא המשיך במלאכת עריכת כתב העת, יחד עם גבריאל מוקד, במשך שנים רבות.
כתב העת "עכשיו" העניק הזדמנות ליוצרים צעירים להוציא את יצירותיהם לאור, ותרם להפיכתם של יוצרים רבים, ביניהם יונה וולך, דוד אבידן, דליה רביקוביץ' ורבים אחרים, ליוצרים מרכזיים במדינת ישראל.
לצד כתב העת "עכשיו" הקימו חפץ ומוקד את "הוצאת עכשיו", במסגרתה ראו אור למעלה מ–70 ספרים, רובם יצירות ראשונות של יוצרים, ביניהם: אהרן אפלפלד, עדי צמח, יהודה עמיחי, דוד אבידן, יאיר הורוביץ, יונה וולך, אהרן שבתאי, מנחם בן ומאיה בז'רנו.
עיקר המימון לכתבי העת ולהוצאת הספרים נעשה מכיסו הפרטי של חפץ. כתב העת והוצאת הספרים לא זכו, במרבית המקרים, לתמיכה כספית ממקורות ציבוריים.
חפץ גם הוציא לאור את הספר "אמרי חפץ" – סדר תפילות ותשבחות לכל ימות השנה ומועדיה.
נפטר ב-17 במרץ 2019.
ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה
ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה (בפולנית: Jadwiga Jagiellonka;), הייתה בתו של קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין ואשתו של גאורג, דוכס בוואריה.
ביוגרפיה
בשנת 1468 הועלתה הצעה לחתן את ידוויגה עם מתיאש הראשון, מלך הונגריה, אולם אביה סירב להצעה משום שהיה בעל בריתו של ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה - אויבו של מתיאש. בשנת 1470 הועלתה הצעה לחתנה עם מקסימיליאן, ארכידוכס אוסטריה, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל. בשנים 1471 ו-1473 ניסה שוב מתיאש הוניאדי לבקש את ידה, אולם הוריה סירבו לכך בכל תוקף. בשנת 1474 ביקש אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה-מינכן את ידה, אולם אביה כבר היה במשא ומתן עם לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה-לנדסהוט להשיאה לבנו גאורג.
בשנת 1479 מת חמיה לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ובעלה גאורג עלה לשלטון במקומו. נישואי הזוג לא היו מוצלחים, בין השאר עקב כך שבעלה היה אלכוהוליסט וזקן, ובשנת 1485 גירש אותה בעלה מלנדסהוט לבורגהאוזן, שם התגוררה עם חצר ומשרתים משלה.
ב-1 בפברואר 1502 מתה ידוויגה בטירתה, והיא בת 44 שנים.
משפחתה
ב-14 בנובמבר 1475 התחתנה ידוויגה עם גאורג, דוכס בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
יחסי ירדן–מצרים
יחסי ירדן–מצרים ידעו עליות ומורדות במשך השנים לאור האינטרסים השונים של מנהיגי הממלכה הירדנית ההאשמית ומנהיגי הרפובליקה הערבית המצרית מצד אחד והרצון להציג אחווה ערבית בפני תושבי המדינות, מצד שני. שתי המדינות החברות בארגונים: הליגה הערבית, ארגון הסחר העולמי, הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, המועצה לאחדות כלכלית ערבית והאומות המאוחדות. היחסים בין שתי המדינות כוננו לראשונה בשנת העצמאות של ירדן, 1946, ימים ספורים לאחר הכרזת העצמאות.
היסטוריה
בימיה הראשונים של הרפובליקה הערבית המאוחדת, בשנת 1958, נעשה ניסיון להציג "ירח דבש" בין ירדן לרפובליקה, אולם סירובה של הרפובליקה להכיר בסיפוח הגדה המערבית על ידי ירדן והצהרת נאצר על הצורך להקים צבא פלשתינאי בירדן, העיבו על היחסים.
ב-6 באפריל 1972 ניתקה ממשלת מצרים את היחסים במחאה על התוכנית הירדנית לפדרציה עם יהודה ושומרון, שלא לקחה בחשבון את האינטרסים של אש"ף. יחסים אלה כוננו בשנית ב-11 בספטמבר 1973. היחסים נותקו שוב ב-1979, הפעם על ידי ממשלת ירדן, במחאה על הסכמי קמפ דייוויד בין ישראל למצרים. בעקבות פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, הפעילה ממשלת ארצות הברית לחץ על שתי הממשלות להגיע להסדר במטרה לגבש אסטרטגיית שלום משותפת מול ממשלת ישראל, והיחסים כוננו בשלישית ב-25 בספטמבר 1984.
ברבראטי
ברבראטי היא העיר השלישית בגודלה ב, עם אוכלוסייה של 105,155 תושבים, נכון ל-2012. היא ממוקמת בדרום-מערב המדינה, ליד הגבול עם קמרון. היא משמשת כבירה של מחוז ממברה-קאדיי.
שטחה של העיר הוא 67 קילומטר רבוע וגובהה הוא 589 מטרים מעל פני הים.
בעיר נמצא נמל התעופה ברבראטי.
רוב בתי התפילה בעיר הם כנסיות ומקדשים נוצריים, אך יש גם מספר מסגדים מוסלמים בעיר.
היסטוריה
העיר נוסדה בשנת 1893. בתחילת המאה ה-20, ברבראטי הייתה חלק מאובנגוי-שארי, אחת מארבע הטריטוריות שכללו את אפריקה המשוונית הצרפתית, שהפכה מאוחר יותר לרפובליקה המרכז-אפריקאית. בשנת 1911, העיר נמסרה ל, על פי תנאי הסכם מרוקו-קונגו והסכם פאס והפכה לחלק מהמושבה הגרמנית נויקמרון, עד שנכבשה מחדש על ידי הצרפתים בשנת 1916, לאחר תבוסת הכוחות הגרמנים במערב אפריקה, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בריאות
בית החולים האוניברסיטאי בבעלות המדינה של ברבראטי הוא מתחם לא מגודר ליד מרכז העיר. בית החולים נבנה בשנות החמישים והופעל על ידי רופאי הצבא הצרפתי עד שנות השמונים. לאחר התפטרות הרופאים והמנהלים הצרפתים מבית החולים, החלה לנהל את בית החולים נזירה קתולית איטלקית גולה, אם כי גם בית החולים זוכה לתמיכה פרוטסטנטית.
אקלים
על פי שיטת קפן, העיר מסווגת כמקום שהאקלים שלו הוא אקלים סוואנה טרופי.
מלכי
מלכי הוא שם משפחה.
גילברט הרברט
גילברט הרברט (22 ביוני 1924 – יולי 2017) היה מחלוצי וחשובי ההיסטוריונים של האדריכלות בישראל.
הרברט נולד ב-1924 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה. למד לתואר ראשון ושני בארכיטקטורה בעיר הולדתו, ולתואר שלישי בבירה פרטוריה. היה חבר סגל באוניברסיטאות בדרום אפריקה ובאוסטרליה. בשנת 1968 הגיע הרברט עם משפחתו לישראל והשתקע בחיפה. הוא חקר ולימד בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון, והגיע עד לדרגת פרופסור מן המניין. כמו כן שימש כדיקן הפקולטה והקים בה מרכז מחקר למורשת הארכיטקטורה. פרש לגמלאות בשנת 1992.
נפטר ביולי 2017.
שועלי הפלדה מגניטוגורסק
היסטוריה
הקבוצה הוקמה ב-2009 וכבר שנה לאחר מכן הייתה לאלופת רוסיה בקרב קבוצות הנוער. הקבוצה מהווה קבוצת נוער של מועדון מטאלורג מגניטוגורסק המשחק בליגה העליונה של רוסיה.
מסאג'י קיטאנו
מסאג'י קיטאנו (ביפנית: 北野 政次; 14 ביולי 1894 – 17 במאי 1986) היה רופא ומיקרוביולוג יפני, אשר היה גם סגן אלוף בצבא היפני הקיסרי ואף היה המפקד השני של יחידה 731 העוסקת בניסויים כימיים.
ביוגרפיה
קיטאנו סיים את הלימודים שלו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טוקיו ב-1919 וקיבל תואר רפואי. בשנת 1932 החל לעבוד בבית החולים הצבא הראשון שהיה בטוקיו. בהמשך החליט לעזוב את עבדותו בבית החולים ועבר לעבוד בבית הספר למנתחים צבאיים. בשנת 1936 הוא נשלח למנצ'וקו, אשר סופחה לאימפריה של יפן לאחר הפלישה היפנית לאזור, והיה לפרופסור בבית הספר לרפואה מנצ'ו, בהוראת מיקרוביולוגיה.
בשנת 1942 מונה למפקד השני של היחידה 731. קודמו היה הרופא שירו אישיאי. כבר באפריל 1945 הועלה לדרגת סגן המנתח ומונה למפקד חיל הרפואה הצבא ה -13 של הצבא היפני הקיסרי. הוא היה נציב ההלווייתו של שירו אישי.
לאחר הכניעה היפנית לבעלות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה הוא נעצר במחנה שבויים בעיר שנגחאי. כמו כל המעורבים בניהול יחידת 731 או אישים יפנים נוספים שעסקו בלוחמה ביולוגית של האימפריה בזמן מלחמת העולם השנייה, קיטאנו הוחזר ליפן בינואר 1946.
לאחר שחזר ליפן, החליט לעבוד בחברה בשם הצלב הירוק, חברת תרופות יפנית. בשנת 1959 התמנה לראש המפעל של החברה שנמצא בטוקיו ואף למנהלה הראשי.
אמנות שדות הצבע
אמנות שדות הצבע היא זרם בתוך האמנות המופשטת, שנולד בניו יורק במהלך שנות הארבעים והחמישים. ההשראה לסגנון היא המודרניזם האירופאי והוא קשור באופן מובהק לאקספרסיוניזם המופשט. רבים מאמני שדות הצבע המוקדמים הבולטים היו מחלוצי האקספרסיוניזם המופשט. ציור שדות צבע מתאפיין בעיקר בשימוש במשטחים רציפים של צבע אחיד ושטוח הפרוסים על פני הבד או מוכתמים אל תוך הבד, ובמישור ציורי שטוח. אמני שדות הצבע שמו פחות דגש על מחוות, משיכות מכחול ופעולה לטובת עקביות בהיבטים של צורה ותהליך. בציור של זרם זה, "הצבע משוחרר מהקשר אובייקטיבי והופך לסובייקט בפני עצמו".
בסוף שנות החמישים ובמהלך שנות השישים פעלו ציירי שדות הצבע בבריטניה, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית. בארצות הברית הם פעלו במיוחד בניו יורק ובוושינגטון הבירה. אמנים אלה השתמשו בצורות של פסים, מטרות, דוגמאות גיאומטריות פשוטות וברפרנסים לדימויי נוף ולטבע.
רקע היסטורי
לאחר מלחמת העולם השנייה והתפתחות האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, תשומת הלב של עולם האמנות העכשווית החלה לעבור מפריז לניו יורק. מבקר האמנות הראשון שהציע לזהות זרמים שונים בתוך תנועת האקספרסיוניזם המופשט היה קלמנט גרינברג, בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים. בתוך כך, גרינברג הבחין שבעבודותיהם של כמה מאמני "הדור הראשון" של האקספרסיוניזם המופשט ישנה נטייה אמנותית לשימוש בשדות צבע רחבים.
מארק רותקו היה אחד הציירים שגרינברג כינה צייר שדות צבע, מה שמתבטא, למשל, בציור "Magenta, Black, Green on Orange" זאת על אף שרותקו עצמו סירב לתייג את עצמו כשייך לתנועה מסוימת. עבור רותקו, הצבע היה "כלי בלבד". יצירותיו המוכרות ביותר – "multiforms" ונוספות - משקפות במהותן התבטאות זו. ציוריו מתאפיינים במרובעים צפים בגוונים שונים על גבי בדי ענק, והוא ראה באמנות אמצעי להובלת הצופה למקום רוחני ונשגב דרך עולם הצבעים. רותקו מתעניין בביטוי רגשות באמצעות השימוש בצבע, על רקע חיפוש אחר "טרגדיה, אקסטזה ואבדון". בשנת 1958, הביטויים הרוחניים שרותקו העלה על גבי הבד הפכו חשוכים יותר ויותר. השימוש בצבעים אדומים, צהובים וכתומים בהירים, שאפיינו את יצירתו בתחילת שנות החמישים, הוחלפו בהדרגה על ידי צבעים כחולים, ירוקים, אפורים ושחורים כהים. סדרת הציורים האחרונה שלו, מאמצע שנות השישים, הציגה צבעי אפור ושחור עם גבולות לבנים, שמדמים, לכאורה, נופים מופשטים של ארץ עגמומית ולא נודעת.
במהלך אמצע שנות הארבעים רותקו נמצא היה בתקופת מעבר מכריעה בסגנונו. בתקופה זו הוא הושפע משדות הצבע המופשטים של האמן האמריקאי קליפורד סטיל, שהושפעו, בין היתר, מהנופים של צפון דקוטה, מקום הולדתו של סטיל. בשנת 1947, במהלך סמסטר בו לימד בבית הספר לאמנויות בקליפורניה (המכונה היום: המכון לאמנות בסן פרנסיסקו), התעניינו רותקו וסטיל ברעיון ליזום תוכנית לימודים או בית ספר משלהם. סטיל נחשב אז לאחד הציירים המובילים מבין אמני שדות הצבע, וציוריו הלא-פיגורטיביים עסקו במידה רבה בהעמדת צבעים ומשטחים שונים אלה לצד אלה. שדות הצבע המשוננים שמאפיינים את יצירותיו, יוצרים רושם לפיו שכבת צבע אחת "נקרעה" מהציור, וחשפה את הצבעים שמתחתיה. בכך הם מזכירים מעין נטיפים ומערות קדמוניות. הקומפוזיציות של סטיל הן אירגולאריות ומשוננות והיצירות מתאפיינות במרקמים שונים ובניגודיות בין המשטחים השונים, כפי שניתן לראות, למשל, בציור "1957D1".
אמן נוסף שיצירותיו המוכרות קשורות הן לאקספרסיוניזם המופשט, הן לציור שדות הצבע, הוא רוברט מאת'רוול. סגנון האקספרסיוניזם המופשט של מאת'רוול מתאפיין בשדות פתוחים של משטחים ציוריים המלווים בקווים ובצורות משורטטים ומדודים, והוא הושפע הן מז'ואן מירו והן מאנרי מאטיס. ציורו של מאת'רוול, "Elegy to the Spanish Republic No. 110" משנת 1971, הוא יצירה חלוצית במסגרת שני הזרמים הללו. בעוד שסדרת ציורי האלגיות שלו משקפת את שני הזרמים, הסדרה "open", מסוף שנות השישים, שנות השבעים והשמונים, ממקמת את האמן היטב בתוך ציור שדות הצבע. בשנת 1970, אמר מאת'רוול : "במהלך חיי, צייר המאה ה-20 שהכי הערצתי הוא מאטיס". בכך הוא רומז לכמה מסדרות הציורים שלו המשקפות השפעה ממאטיס, ובראשן הסדרה "open" המתקרבת באופן המובהק ביותר לציור שדות צבע קלאסי.
בארנט ניומן נחשב לאחת הדמויות המרכזיות באקספרסיוניזם המופשט ולאחד המובילים מבין ציירי שדות הצבע. יצירתו הבוגרת של ניומן מתאפיינת באזורי צבע טהור ושטוח המופרדים באמצעות קווים אנכיים דקים, או ב"רוכסנים" כפי שקרא להם ניומן. דוגמה לכך ניתן לראות בציור "Vir Heroicus Sublimis" ממוזיאון ה-MoMA. ניומן עצמו חשב שהגיע למלוא סגנונו הבוגר עם הסדרה "Onement" (משנת 1948). ה"רוכסנים" בציוריו של האמן מגדירים את המבנה המרחבי של הציור ובמקביל מחלקים ומאחדים את הקומפוזיציה. אף על פי שציוריו של ניומן נראים מופשטים לגמרי, ורבים מהם נוצרו במקור ללא כותרת, השמות שהוא נתן להם מאוחר יותר רמזו על התמודדות עם נושאים ספציפיים בציור, ולרוב עם נושאים יהודיים. שני ציורים מתחילת שנות החמישים, למשל, נקראים "אדם וחווה", וישנם גם ציורים בשם "אוריאל" (1954) ואברהם (1949). זה האחרון הוא ציור כהה מאוד, ששמו אינו מתייחס רק לדמות המקראית, כי אם גם לשם אביו של ניומן, שמת בשנת 1947. עבודותיו המאוחרות של ניומן, כגון הסדרה "Who's Afraid of Red, Yellow and Blue" משתמשות בצבעים עזים וטהורים, לעיתים קרובות על קנבס גדול מאוד.
ג'קסון פולוק, אדולף גוטליב, האנס הופמן, בארנט ניומן, קליפורד סטילס, מארק רותקו, רוברט מאת'רוול, אד ריינהרדט וארשיל גורקי (ביצירותיו האחרונות) היו בין ציירי האקספרסיוניזם המופשט הבולטים שגרינברג זיהה כקשורים גם לציור שדות הצבע בשנות החמישים והשישים.
אף על פי שפולוק קשור לציור הפעולה בגלל הסגנון, הטכניקה, ה'מגע' הציורי שלו והאופן הפיזי שבו הוא מניח את הצבע, מבקרי אמנות קישרו את פולוק גם לציור הפעולה וגם לציור שדות הצבע. מבקר האמנות קלמנט גרינברג העלה גם שקיים קשר בין הקומפוזיצייה חסרת הגבולות של פולוק (All over composition) לבין הציורים גדולי הממדים של חבצלות המים מאת קלוד מונה, שנעשו במהלך שנות העשרים. גרינברג, מבקר האמנות מייקל פריד ואחרים הבחינו כי התחושה הכללית ביצירות המפורסמות ביותר של פולוק - המכונות "drip paintings" - היא שמדובר בשדות רחבים של אלמנטים ליניאריים שלעיתים מזוהים גם כפקעות חוטים מצבע זהה או שדות צבע וקו בלתי נגמרים. אלה מתקשרים לדידם לציורים המאוחרים וגדולי הממדים של מונה, המורכבים ממשיכות מכחול רבות ודומות, שניתן לקרוא גם כשדות צבע צפופים שבהם מונה השתמש על מנת לבנות את משטחי הציור שלו. כמו כן, השימוש של פולוק בקומפוזיצייה חסרת גבולות מייצרת קשרים פיזיים ופילוסופיים בינו לבין האופן בו ציירי שדות הצבע - כגון ניומן, רותקו וסטיל - יצרו את משטחיהם הרציפים (או הבלתי רציפים במקרה של סטיל). בכמה מהציורים שצייר פולוק לאחר הסדרה "drip paintings", בשנים 1947–1950, השתמש האמן בטכניקה של הכתמת הקנבס הגולמי בצבע שמן דליל או בצבעי קיר. במהלך 1951 הוא הפיק סדרה של ציורי כתמים שחורים סמי-פיגורטיביים, ובשנת 1952 הוא הפיק ציורי כתמים באמצעות צבע. בתערוכה שלו בנובמבר 1952 בגלריית סידני ג'ניס בניו יורק, פולוק הציג את "מספר 12", ציור כתמים גדול משנת 1952 שמדמה נוף בהיר וכתמי ומעליו שכבה שנייה של צבע שחור שטופטף על הקנבס. הציור נרכש על ידי נלסון רוקפלר עבור האוסף האישי שלו. בשנת 1960 הציור נפגע באופן משמעותי מאש באחוזת המושלים באלבני. השריפה גרמה לפגיעה קשה גם בציור של ארשיל גורקי ובכמה עבודות נוספות באוסף רוקפלר. עם זאת, בשנת 1999 הציור שוחזר והותקן בקניון אלבני.
בעוד שארשיל גורקי נחשב לאחד האבות המייסדים של האקספרסיוניזם המופשט ולסוריאליסט, הוא היה גם אחד הציירים הראשונים של אסכולת ניו יורק שהשתמש בטכניקה של "הכתמה". גורקי יצר ברבים מציוריו שדות רחבים של צבע חי, פתוח ורציף. בציורים המוצלחים ביותר של גורקי, בין השנים 1941 ו-1948, הוא השתמש באופן עקבי בשדות צבע שנוצרו על ידי הכתמה, כשהוא נותן לצבע לנזול ולטפטף. זאת לצד הלקסיקון החזותי המוכר שלו, של צורות אורגאניות וביומורפיות ושל קווים עדינים. אמן אחר מזרם האקספרסיוניזם המופשט, שיצירותיו משנות הארבעים מזכירות את ציורי הכתמים של שנות השישים והשבעים, הוא ג'יימס ברוקס. ברוקס השתמש לעיתים קרובות בהכתמה כטכניקה בציוריו מסוף שנות הארבעים. ברוקס נהג לדלל את צבע השמן שבו השתמש על מנת ליצור צבע נוזלי שיוכל להישפך ולטפטף על הקנבס, כמו גם להכתים אותו. עבודות אלה משלבות לרוב גם קליגרפיה וצורות מופשטות. גם סגנון האקספרסיוניזם המופשט רחב הממדים והבהיר של האמן סם פרנסיס נקשר בתנועת שדות הצבע במהלך שלושת העשורים האחרונים של הקריירה שלו. בדומה לפולוק, ציוריו התמקמו בשני המחנות שבתוך האקספרסיוניזם המופשט: ציור פעולה וציור שדות הצבע.
בשנת 1952 החלה הלן פרנקנטלר לייצר ציורי כתמים בצבעי שמן על בד גולמי, אחר שראתה את ציוריו של פולוק משנת 1951, בהם צבע שחור דליל מכתים את הבד. הציור המפורסם ביותר שלה מאותה תקופה הוא "Mountains and Sea". פרנקנטלר היא אחד מהגורמים המעצבים של תנועת שדות הצבע. היא למדה גם אצל האנס הופמן, שציוריו הם מעין סימפוניה של צבע, כפי שניתן לראות בציור "The Gate" משנת 1959–1960. הופמן נודע לא רק כאמן, אלא גם כמורה לאמנות, הן במולדתו בגרמניה והן מאוחר יותר בארצות הברית. הופמן, שהגיע לארצות הברית בתחילת שנות השלושים, הביא עמו מאירופה את מורשת המודרניזם. לפני מלחמת העולם הראשונה הופמן היה אמן צעיר שעבד בפריז עם רוברט דלונה, שם הכיר ממקור ראשון את היצירות החדשניות של פאבלו פיקאסו ושל אנרי מאטיס. ליצירתו של מאטיס ולשפת הצבע האקספרסיבית שלו הייתה השפעה עצומה עליו, ועל הבנתו את הפוטנציאל הטמון בהפשטה. בנוסף, הוא היה אחד התאורטיקנים הראשונים של ציור שדות הצבע, והתיאוריות שלו השפיעו על אמנים ומבקרים כאחד במהלך שנות השלושים והארבעים, ובמיוחד על קלמנט גרינברג. בשנת 1953 מוריס לואיס וקנת נולנד הושפעו עמוקות מציורי הכתמים של פרנקנטלר, לאחר ביקור בסטודיו שלה בניו יורק. כשחזרו לוושינגטון הבירה החלו לעבוד על הציורים שיצרו את תנועת שדות הצבע בסוף שנות החמישים.
ציורו של מוריס לואיס, "Where" משנת 1960, היה בגדר חידוש שהניע את הציור האקספרסיוניסטי המופשט קדימה בכיוון שהוביל לציור שדות הצבע ולמינימליזם. בין יצירותיו העיקריות של לואיס ניתן למצוא את סדרות ציורי שדות הצבע השונות שלו. כמה מהסדרות המוכרות ביותר שלו הן "The Unfurleds", "The Veils", "The Florals ו- "The Stripes/pillars". בשנים 1929–1933 לואיס למד במכון מרילנד לאמנויות (כיום: המכללה לאמנות במכון מרילנד). הוא עבד בעבודות שונות כדי לפרנס את עצמו בזמן שצייר ובשנת 1935 היה לנשיא התאחדות האמנים בבולטימור. בשנים 1936–1940 התגורר בניו יורק ועבד בפרויקט האמנות הפדרלי של ה-Works Progress Administration האמריקאי. בתקופה זו הכיר את ארשיל גורקי, דייוויד אלפארו סיקירו וג'ק טורקוב, שחזרו לבולטימור ב-1940. בשנת 1948 החל להשתמש במגנה (צבעי אקריליק על בסיס שמן). מאוחר יותר, בשנת 1952, לואיס עבר לוושינגטון הבירה, התגורר בריחוק מה מסצנת האמנות בניו יורק ועבד כמעט באופן מבודד. הוא וחבורת אמנים, שכללו את קנת נולנד, היו מרכזיים בהתפתחות של ציור שדה הצבע.
נולנד, שעבד בוושינגטון הבירה, היה גם הוא מחלוצי תנועת שדות הצבע בסוף שנות החמישים, והשתמש בסדרות ציורים כפורמט מרכזי בעבודתו. חלק מהסדרות הגדולות של נולנד נקראו "Targets", "Chevrons" ו-"Stripes". נולנד למד אמנות במכללת Black Mountain College, בצפון קרוליינה. הוא למד אצל הפרופסור איליה בולוטובסקי שהכיר לו את הנאו-פלסטיציזם ואת עבודתו של פיט מונדריאן. שם הוא גם למד על הבאוהאוס אצל יוזף אלברס, והחל להתעניין באמן פול קליי, ובמיוחד ברגישותו לצבע. בשנים 1948 ו-1949 הוא עבד עם הפסל אוסיפ זדקין בפריז, ובתחילת שנות החמישים פגש את מוריס לואיס בוושינגטון הבירה.
תנועת שדות הצבע
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים החלו אמנים צעירים להתנתק מבחינה סגנונית מהאקספרסיוניזם המופשט ולהתנסות בדרכים חדשות של ציור ושימוש בצבע. בתחילת שנות השישים כמה תנועות חדשות ושונות בציור המופשט נקשרו זו בזו ובאופן שיטחי גם קוטלגו יחד, אף על פי שהתפתחו בכיוונים לגמרי שונים בטווח הארוך. חלק מהסגנונות החדשים שהופיעו בראשי שנות השישים בתגובה לאקספרסיוניזם המופשט כונו: אסכולת הצבע של וושינגטון, Hard-edge painting, הפשטה גיאומטרית, מינימליזם ושדות הצבע.
ג'ין דייוויס היה גם הוא צייר בתנועת שדות הצבע, וציוריו התאפיינו בפסי צבע אנכיים, כמו שניתן לראות בציור "Black Grey Beat" משנת 1964. הוא היה גם חבר בקבוצת הציירים המופשטים בוושינגטון הבירה במהלך שנות השישים, המכונה אסכולת הצבע של וושינגטון. ציירי וושינגטון היו מהבולטים מבין ציירי שדות הצבע באמצע המאה.
במהלך שנות השישים האמנים בתנועת שדות הצבע העדיפו משטחים ברורים של צבע וצורות. מראשית ועד אמצע שנות השישים המונח ציור שדות צבע שימש על מנת לאפיין את עבודתם של אמנים כגון: אן טרוט, ג'ון מקלאפלין, סם פרנסיס, סם גיליאם, תומאס דאונינג, אלסוורת' קלי, פול פיילי, פרידל דזובאס, ג'ק בוש, האוורד מארינג, ג'ין. דייוויס, מרי פנקות מאייר, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, הלן פרנקנטלר, רוברט גודנו, ריי פארקר, אל הלד, אמרסון וולפר, דייוויד סימפסון ואחרים, שיצירותיהם היו קשורות בעבר לאקספרסיוניזם המופשט של הדור השני; קושרו לתנועה גם אמנים צעירים יותר כמו לארי פונס, רונלד דייוויס, לארי זוקס, ג'ון הוילנד, וולטר דארבי בנארד ופרנק סטלה. כלל האמנים הללו ביקשו להתקדם בכיוון אחר מזה של הביטוי האלים בציור הפעולה, ולעבר שפת צבע חדשה ולכאורה רגועה יותר.
למרות שהמונח שדות צבע מקושר לקלמנט גרינברג, גרינברג דווקא העדיף להשתמש במונח מופשט פוסט-ציורי. בשנת 1964 אצר קלמנט גרינברג תערוכת אמנות רבת השפעה, שגם הציגה במקומות שונים בארצות הברית, תחת השם מופשט פוסט ציורי. התערוכה הרחיבה את ההגדרה של ציור שדות צבע. ציור שדות הצבע חיפש בבירור כיוון חדש בציור האמריקאי, הרחק מהאקספרסיוניזם המופשט. בשנת 2007, האוצרת קרן ווילקין אצרה תערוכה בשם "Color As Field: American Painting 1950–1975", שהוצגה במספר מוזיאונים ברחבי ארצות הברית. בתערוכה הוצגו יצירותיהם של אמנים המייצגים שני דורות של ציור שדות הצבע.
דן ארבל (סוכן המוסד)
דן ארבל (נולד ב-28 בפברואר 1937) שירת כסוכן של "המוסד". נודע בחלקו במבצע פלומבט ובפרשת לילהאמר.
אמנות שדות הצבע
תנועת שדות הצבע
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים פרנק סטלה היה דמות משמעותית בהופעת המינימליזם, המופשט הפוסט-ציורי וציור שדות הצבע. הבדים המעוצבים שלו משנות השישים כמו "Harran II" משנת 1967, חוללו מהפכה בציור המופשט. אחד המאפיינים החשובים ביותר בציוריו של סטלה הוא השימוש שלו בחזרות. ציורי הפסים השחורים שלו מ-1959 הבהילו וזעזעו את עולם האמנות, שלא היה רגיל לצפות בדימויים מונוכרומטיים וחזרתיים שכאלה. בתחילת שנות השישים סטלה יצר מספר סדרות של ציורי אלומיניום ושל ציורי נחושת, שקדמו לקנבסים הצבעוניים והא-סימטריים בצורתם מסוף שנות השישים. גישתו של סטלה לציור שדות הצבע לא הייתה קבועה או מרכזית בעשייתו האמנותית, שכן עבודותיו הפכו יותר ויורת תלת-ממדיות אחרי 1980.
דן ארבל (סוכן המוסד)
ביוגרפיה
ארבל נולד ב-1937 בדנמרק בשם דן ארטשיק, ובהמשך קיצר את שמו לדן ארט. בגיל 5, בזמן הכיבוש הנאצי של דנמרק, שלחו הוריו אותו ואת אחותו הבכורה להסתתר בדירה בצפון קופנהגן, ולאחר חודשים אחדים ברחה המשפחה לשוודיה. המשפחה היגרה לארצות הברית, וב-1948 שבו הוריו לדנמרק. ארבל נשאר אצל קרובי משפחה בסנט לואיס ובהמשך למד מינהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק. בסיום לימודיו חזר לדנמרק, הצטרף לעסקי הטקסטיל של אביו ואחר כך עבד בחברת רהיטים. ב-1963 עלה לישראל והיה שותף בחברת הרהיטים "דניש אינטריורס".
אמנות שדות הצבע
תנועת שדות הצבע
בסוף שנות השישים החל ריצ'רד דיבנקורן לעבוד על סדרת ה-Ocean Park שלו, שנוצרה במהלך 25 השנים האחרונות בקריירה שלו, והיא דוגמה חשובה של ציור שדות צבע. הסדרה משלבת בין יצירותיו האקספרסיוניסטיות המופשטות המוקדמות יותר לציור שדות צבע. במהלך תחילת שנות החמישים, ריצ'רד דיבנקורן היה ידוע כאקספרסיוניסט מופשט, וההפשטות בציוריו התקרבו לסגנון של אסכולת ניו יורק, אך היו מבוססות היטב גם על הרגישויות של האקספרסיוניזם המופשט בסן פרנסיסקו; בעיר זו לקליפורד סטיל נודעה השפעה רבה על האמנים הצעירים מתוקף הוראתו במכון לאמנות בסן פרנסיסקו.
באמצע שנות החמישים ריצ'רד דיבנקורן, דייוויד פארק ואלמר בישוף, יחד כמה אמנים נוספים, הקימו את בית הספר הפיגורטיבי של אזור המפרץ שדגל בחזרה לציור פיגורטיבי. בין סתיו 1964 לאביב 1965 דיבנקורן טייל ברחבי אירופה ובברית המועצות במטרה לצפות בציורים של אנרי מאטיס במוזיאונים החשובים. כשחזר באמצע שנת 1965, יצירותיו הפיגורטיביות ביטאו את כל מה שלמד במהלך מעל עשור בו היה צייר פיגורטיבי מוביל. כאשר בשנת 1967 הוא חזר לציור מופשט, יצירותיו הקבילו לתנועות כמו ציור שדות הצבע והפשטה לירית, אך הוא נשאר עצמאי ביחס לשתיהן.
דן ארבל (סוכן המוסד)
ביוגרפיה
ביוני 1973 נשלח על ידי "המוסד" למבצע בלילהאמר שבנורווגיה, כחלק ממבצע זעם האל. הוא יצא למבצע בדרכונו הדני המקורי, בשם דן ארט. המבצע נועד להריגתו של עלי חסן סלאמה, מבכירי ארגון הטרור הפלסטיני "ספטמבר השחור", אך בטעות נהרג בו מלצר מרוקאי חף מפשע בשם אחמד בושיקי. שישה ממשתתפי המבצע, ובהם ארבל, נעצרו בנורווגיה, הועמדו לדין, וחמישה מהם הורשעו. ארבל נמצא אשם בסיוע לרצח ונגזרו עליו חמש שנות מאסר. על הכשלים בפרשת לילהאמר אמר: "מדובר בכישלון ארגוני ומערכתי. זה כלל את הזיהוי השגוי, היעדר פקודה מסודרת, אי־הצלבת מידע עם אמ"ן, אי־הקשבה ללוחמים שאומרים שזה לא הוא, ההוראה השגויה להחזיר את כלי הרכב השכורים, בניגוד להנחיות שהיו עד אז".
בפברואר 1975 קיבל חנינה, שב לישראל והתגורר בהרצליה.
אמנות שדות הצבע
תנועת שדות הצבע
בסוף שנות השישים לארי פונס, שציורי הנקודות הקודמים שלו היו קשורים לאופ ארט החל לייצר ציורים בעלי ורות חופשיות יותר, שכונו "Lozenge Ellipse" (מהשנים 1967–1968). מתוך יצירתו, וועבודותיהם של ג'ון הוילנד, וולטר דארבי באנארד, לארי זוקס, רונלד דייוויס, רוני לנדפילד, ג'ון סיירי, פט ליפסקי, דן כריסטנסן ועוד כמה ציירים צעירים, החלה להיווצר תנועה חדשה הקשורה לציור שדות הצבע. התנועה נקראה הפשטה לירית. האמנים הללו יצרו ציורים המגשרים בין ציור שדה הצבע לסגנון ההפשטה הלירית, תוך שימת דגש מחודש על הטיפול בנוף, על מחוות ועל מגע.
דן ארבל (סוכן המוסד)
ביוגרפיה
נישא לדבורה קוק, ולהם שני בנים ובת.
אמנות שדות הצבע
סקירה כללית
ציור שדות הצבע קשור בזרמים נוספים כגון מופשט פוסט-ציורי, סופרמטיזם, אקספרסיוניזם מופשט, Hard-edge painting והפשטה לירית. בתחילה, המונח התייחס לסוג מסוים של אקספרסיוניזם מופשט, ובמיוחד ליצירתם של מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, רוברט מוטרוול, אדולף גוטליב וכמה סדרות ציורים מאת ז'ואן מירו. מבקר האמנות קלמנט גרינברג ראה את ציור שדות הצבע כקשור לציור הפעולה אך גם שונה ממנו.
הבחנה חשובה שמבדילה את ציור שדות הצבע מביטויים מופשטים אחרים היא הטיפול בצבע. הטכניקה הבסיסית ביותר המגדירה ציור היא היישום של צבע על משטח, וציירי שדות הצבע ביקשו לחולל שינוי באספקט זה.
ציירי שדות הצבע רצו לשחרר את האמנות מרטוריקה מיותרת. אמנים כמו ברנט ניומן, מארק רותקו, קליפורד סטיל, אדולף גוטליב, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, קנת נולנד, פרידל דזובאס, פרנק סטלה, ואחרים השתמשו לעיתים קרובות בצורות בסיסיות, חזרתיות ופשוטות למדי, תוך שימוש ברפרנסים בסיסיים לטבע ושימוש מפורש ופסיכולוגי בצבע. באופן כללי, אמנים אלה העדיפו דימויים מופשטים על פני דימויים ברורים שניתן לזהות. אמנים מסוימים ציטטו ביצירותיהם מאמנות ההווה או העבר, אך באופן כללי אמני שדות הצבע התייחסו להפשטה כמטרה בפני עצמה. באופן זה, האמנים התייחסו לכל ציור כדימוי אחיד, עקבי ומונוליתי, לעיתים קרובות כחלק מסדרה ובה ציורים קשורים.
בשונה מהאנרגיה הרגשית, הטיפול בצבע וסימני המחוות שניכרים על פני השטח הציור אצל אמני אקספרסיוניזם מופשט כמו ג'קסון פולוק ווילם דה קונינג, ציור שדות הצבע נראה בתחילה כציור רגוע ומחמיר יותר. ציירי שדות הצבע משתמשים במשטחי צבע גדולים, שטוחים ומוכתמים, הנחשבים לייצוג של הטבע המהותי של הפשטה וויזואלית. עם זאת, ציור צבע שדה נתפס גם כאקפרסיבי, אם כי באופן אחר מזה של ציורי האקספרסיוניזם המופשט.
מורשת והשפעה
מורשת הציור של המאה ה-20 היא ארוכה ומסועפת, ושזורות בה סדרה של השפעות ויחסי גומלין מורכבים. השימוש בשדות גדולים ופתוחים של צבע אקספרסיבי בחלקים נרחבים מהציור נראה לראשונה בראשית המאה ה-20, בציוריהם של אנרי מאטיס וז'ואן מירו. מאטיס ומירו, כמו גם פאבלו פיקאסו, פול קליי, ואסילי קנדינסקי ופיט מונדריאן, השפיעו ישירות על האקספרסיוניזם המופשט, על ציירי שדות הצבע, על המופשט הפוסט ציורי ועל ההפשטה הלירית. אמנים אמריקאים מסוף המאה ה-19, כמון אוגוסטוס וינסנט טאק ואלברט פינקהאם ריידר, יחד עם מודרניסטים אמריקאים מוקדמים כמו ג'ורג'יה אוקיף, מרסדן הארטלי, סטיוארט דייוויס, ארתור דאב ונופיו של מילטון אברי, סיפקו גם הם תקדימים חשובים והשפיעו על ציירי התנועות שלעיל. הציורים של מאטיס, "French Window at Collioure" ו-"View of Notre-Dame" , שניהם משנת 1914, השפיעו מאוד על ציירי שדות הצבע האמריקאים ככלל, ועל ציורי הסדרה Ocean Park של ריצ'רד דיבנקורן במיוחד. על פי היסטוריונית האמנות ג'יין ליווינגסטון, דיבנקורן ראה את שני הציורים של מאטיס בתערוכה בלוס אנג'לס בשנת 1966, והיו להם השפעה עצומה עליו ועל יצירתו.
מירו היה אחד האמנים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא היה חלוץ בטכניקת ההכתמה, קרי, יצירת רקעים עכורים ומעורפלים על ידי צבעי שמן דלילים שמכתימים את הקנבס. מעל הכתמים הללו הוסיף מירו קליגרפיה - אותיות ומילים - כמו גם דימויים. ארשיל גורקי העריץ את יצירתו של מירו וצייר ציורים דמויי מירו, עד שמצא את סגנונו הייחודי בתחילת שנות הארבעים. במהלך שנות השישים מירו נהג לצייר שדות גדולים של צבע בוהק בכחול, בלבן ובצבעים מונוכרומטיים אחרים. אליהם צירף מעגלים מטושטשים ושחורים וצורות קאליגרפיות שמרחפים על הקנבס באופן אקראי. עבודות אלה דמו לציורי שדה הצבע של הדור הצעיר.
תנועת שדות הצבע פעלה לאורך מספר עשורים מאמצע המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21, כשהיא מתבססת על דוגמאות של מודרניסטים אירופאים כמו מירו. בתוך תנועת ציור שדות הצבע ניתן למנות שלושה דורות נפרדים, אך קשורים, של ציירים. מונחים נפוצים בהתייחס לשלוש הקבוצות הללו הם אקספרסיוניזם מופשט, מופשט פוסט-ציורי והפשטה לירית. חלק מהאמנים יצרו בכל שלושת הסגנונות הללו. חלוצי אמנות שדות הצבע, כדוגמת ג'קסון פולוק, מארק רותקו, קליפורד סטיל, ברנט ניומן, ג'ון פארן, אדולף גוטליב ורוברט מאטרוול נתפסים בראש ובראשונה כאמני אקספרסיוניזם מופשט. אמנים כמו הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, ריצ'רד דיבנקורן, ז'ול אוליצקי וקנת נולנד מגיעים מדור צעיר מעט יותר; מוריס לואיס, קשור מבחינה אסתטית בנקודת המבט של דור זה, הוא החל כאמן אקספרסיוניזם מופשט אך עבר במהלה לתנועת המופשט הפוסט ציורי. במקביל, ישנם אמנים צעירים יותר - כמו פרנק סטלה, רונלד דייוויס, לארי זוקס, לארי פונס, וולטר דארבי באנארד, רוני לנדפילד ודן כריסטנסן - שהחלו ליצור בזרם המופשט הפוסט-ציורי ובסופו של דבר יצרו במסגרת סוג חדש של אקספרסיוניזם, המכונה הפשטה לירית. בשלבים המאוחרים יותר של ציור שדות הצבע, לקראת סוף שנות השישים, התבססה ההפשטה הלירית, ששילבה את הדיוק של תנועת שדות הצבע עם הציוריות של האקספרסיוניסטים המופשטים. באירופה, במהלך אותה תקופה של סוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים, החלו גרהרד ריכטר ואנסלם קיפר, כמו גם עוד מספר ציירים, להפיק עבודות בהן מורגשת אקספרסיביות רבה, שילוב בין הפשטה לדימויים, כולל דימויי נוף,, בסגנון שבסוף שנות השבעים כונה נאו-אקספרסיוניזם.
שארל מישל
ביוגרפיה
שארל מישל נולד בנאמור שבבלגיה. הוא בנו של שר לשעבר בלגי של ועדת חוץ והנציב האירופי לואי מישל.
בגיל 16 הצטרף לליברלים הצעירים. בשנת 1998 למד משפטים באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) ובאוניברסיטת אמסטרדם ונהיה לעורך דין.
כשהיה בן 18 הפך לחבר מועצה בעיר יודואן (Jodoigne). בשנת 1999 נבחר ללשכת הנבחרים הפדרלית שם הפך לשר כשהוא בן 25 בלבד, השר הצעיר ביותר שהיה עד כה בבלגיה. הוא זכה בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2006 והפך לראש העיר. בשנת 2007 נבחר להיות שר בשנית בממשלתו השלישית של גי פרהופשטט.
לאחר הבחירות בשנת 2014 הוקמה קואליציה המאחדת ארבע מפלגות שבראשם עומדת מפלגת הנוצרים-הדמוקרטים והפלמית. כל המפלגות בקואליציה העמידו לראשות הממשלה את מישל וב-11 באוקטובר, לאחר חודשים של משא מתן הוא הושבע לראש הממשלה ה-38 של בלגיה.
לקראת סוף שנת 2014 החל בשורה של צעדי צנע כדי להקטין את הגירעון, מה שגרם לירידה בפופולריות שלו, שהגיעה לשיא עם שביתה לאומית כללית ב-15 בדצמבר. כמו כן 4 נשים מהתנועה הפמיניסטית "הלילית" הטיחו על מישל באמצע מסיבת עיתונאים המכריזה על הצעדים הכלכליים מיונז וצ'יפס.
מישל ביקר בישראל בפברואר 2017. במהלך הביקור בחר לפגוש את מנכ"ל בצלם ומייסד שוברים שתיקה, צעד שזכה לביקורת מפי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
במהלך חודש דצמבר 2018, התפרקה הממשלה בעקבות התפטרותה של מפלגת NVA מן הקואליציה, כתגובת נגד לתמיכתו ביוזמת האו"ם בנושא הגירה. בהמשך קיבל מישל שוב את המנדט ממלך בלגיה להקים ממשלה, והצליח להקים ממשלה צרה, המכונה ממשלת מישל 2 (בהולנדית: regering-Michel II). הממשלה היא הצרה ביותר מאז ממשלת 1940-1944 שאז התקיימה הממשלה בלונדון עקב הכיבוש הגרמני.
בבחירות שהתקיימו במאי 2019 נחלשה מפלגתו, אך הוא נותר ראש ממשלה עד להקמה של קואליציה קבועה חדשה. ביולי 2019 הוא נבחר לנשיא המועצה האירופית. בעקבות המינוי שייכנס לתוקף בחודש דצמבר, בסוף אוקטובר מונתה סופי וילמס, חברת מפלגתו ושרה בממשלתו של מישל, למחליפתו בראשות הממשלה הזמנית.
יוסף מלול
הרב יוסף מלול (1873 – 1968) היה מקובל, ראש ישיבה, ורב העיר אֵייט עטַּאב שבמרוקו.
ביוגרפיה
נולד בשנת 1873 (ה'תרל"ג) לערך באייט עטאב שבמרוקו לרב דוד ולפרחה מלול, בן למשפחה שמוצאה בספרד. למד והתחנך בילדותו אצל הרב רפאל אוחיון במשך שנתיים, משם המשיך ללמוד אצל הרב ימין הכהן, וכשהתבגר החל ללמוד בישיבתו של הרב דוד סויסה במרקש. בישיבה שימש גם כמורה לתלמידים, אותם הכין לשיעורי ראש הישיבה, במשך חמש שנים.
בהמלצת רבו, נשלח בשנת 1893 (ה'תרנ"ג) לערך לבית הדין הרבני במרקש, שם קיבל סמיכה לרבנות ודיינות, וחזר לעיר מולדתו, אייט עטאב. ביום חזרתו הגיע לעיר מישראל השד"ר הרב נחמן אנג'יל, שם ישב ודן עמו בלימוד תורה ונושאים נוספים. השד"ר ביקש ממנו לחזור עמו לישראל, אך לבסוף וויתר על הבקשה, באמרו לרב מלול: "אם אקחך מכאן, תחרב כל הסביבה".
כבר מגיל צעיר עסק בקבלה מעשית, בהשבעות מלאכים ובצירופי שמות קדושים. ועל ידי כך ביטל גזרות ומגפות במרוקו והסביבה.
עם שובו לאייט עטאב, ייסד בה ישיבה בבית הכנסת הגדול בעיר. תלמידיה הורכבו מתושבי העיר, ושאר כפרי הסביבה. בתקופה זו נישא לגידא בת הרב מימון מלכה, והתפרנס למשך תקופה מסחורה שרכש במרקש ומכר בעירו.
תקופה קצרה לאחר שייסד את הישיבה, מונה לשמש כרב העיר, והוסמך לשחיטה על ידי הרב ישראל אבוחצירא. בעקבות סירובו לקבל שכר על תפקידו, עסק במסחר צאן ובקר כשותף עם מוסלמים מקומיים, ובהמשך סחר בבדי פשתן ובתבואה בערי וכפרי הסביבה.
במשך שנות שהותו במרוקו למד כחברותא עם הרב אהרון הכהן אזוג. בשנת 1950 (ה'תש"י) סייע בהוראת תלמידים לבנו, בעיר תַּאלְסִינְתְּ. בחודש פברואר 1958 (אדר ה'תשי"ח) עלה לישראל בהפלגה והתיישב בעיר נתיבות, שם הוצעה לו משרת דיינות, אך סירב.
בשנים האחרונות לחייו התעוור, ונכדיו היו מקריאים בפניו ספרי קודש שבחר ללמוד. הלך לעולמו ב-4 במרץ 1968 (ד' באדר ה'תשכ"ח), בגיל 95 ונקבר בבית העלמין המקומי בנתיבות. יש נוהגים להתפלל על קברו.
שמו הונצח על ידי קריאת רחוב על שמו בעיר נתיבות. בניו היו הרב דוד מלול, רבה של ירוחם; והרב מנשה מלול, רבה של אור עקיבא.
אוליביה דאל
אוליביה טוונטי דאל (באנגלית: Olivia Twenty Dahl; 20 באפריל 1955 – 17 בנובמבר 1962) הייתה ילדתם הבכורה של הסופר רואלד דאל והשחקנית האמריקאית פטרישה ניל. היא נפטרה בגיל שבע מדלקת המוח הנגרמת על ידי חצבת, לפני שהתפתח חיסון נגד המחלה. הרומנים של רואלד דאל "ג'יימס והאפרסק הענק" (1961) ו"העי"ג" (1982) הוקדשו לאוליביה. לאחר מותה, הפך אביה רואלד לתומך פעיל בחיסון כרפואה מונעת, ומיד לאחר מכן כתב והוציא בשנת 1988 את החוברת "חצבת, מחלה מסוכנת".
חייה
אוליביה דאל נולדה בעיר ניו יורק וגדלה בכפר גרייט מיסנדן בבקינגהאמשייר. היא נקראה על שם אוליביה, גיבורת "הלילה השנים עשר" של ויליאם שייקספיר, אשר היה מחזה אהוד על אמה. שמה האמצעי, טוונטי (Twenty), מקורו בתאריך לידתה, והעובדה שלאביה היו 20 דולר בכיסו כשראה אותה בבית החולים בפעם הראשונה. אמה התקשתה לגדל את אוליביה מיד לאחר לידתה, אך התנהגותה השתנתה לאחר שבילתה כמה שבועות עם דודתה, אלזי לוגסדייל. רואלד דאל הקים את צריף הכתיבה שלו במטע הסובב את ביתם למען יוכל לכתוב בשלווה ובשקט לאחר לידת אוליביה.
בנובמבר 1962, בגיל 7, אוליביה חזרה מפנימיית גודסטו, עם פתק שהודיע להוריה על התפרצות של חצבת. אמא, פטרישה, יצרה קשר עם גיסתה, אשלי מיילס, ששלחה להם זריקות של גמא גלובולין, שהיו נפוצות בעבר בארצות הברית, כדי להגביר את חסינותם של ילדים נגד חצבת. מיילס סיפקה כמות קטנה בלבד, שמשפחת דאל השתמשו בה לבנם, תיאו. פטרישה נזכרה באוטוביוגרפיה שלה, "כפי שאני", כי מיילס אמרה "תן לבנות לקבל חצבת... זה יהיה להן טוב". לאחר מכן חלתה אוליביה בחצבת, וסבלה מחום קל במשך כמה ימים, אחר כך סבלה מפרכוסים ונהייתה יותר ויותר תשושה. מהר מאוד היא הייתה מחוסרת הכרה והובהלה לבית חולים סטוק מנדוויל שם נפטרה למחרת.
האם נזכרה שרופא צלצל לומר לה בפתאומיות שאוליביה מתה, והיא "לא האמינה עד כמה קולו היה מסויג". מאוחר יותר הצטערה ניל שלא ראתה את אוליביה לאחר מותה, לאחר שגיסותיה שכנעו אותה להימנע מכך. לדברי ניל, בעלה "כמעט השתגע" כאשר ניל שמרה על המשפחה למען שני ילדיהם הנוספים. הדיבור אודות אוליביה סייע לניל להתגבר על צערה הכרוך באובדן ילדתה, ואילו אביה רואלד לא דיבר אודותיה עד מותו שלו. אוליביה הותירה אחריה את אחיה תיאו (יליד 1960) וטסה (ילידת 1957). ילדותיהם הרביעית והחמישית של משפחת דאל, אופליה ולוסי, נולדו בשנת 1964 ובשנת 1965 בהתאמה. רואלד כתב ספר על מותה של אוליביה במחברת שאותה שמר במגירה של צריף הכתיבה שלו; זה התגלה לאחר מותו, 28 שנים מאוחר יותר.
אוליביה נקברה בחצר הכנסייה של יוחנן המטביל במיסנדן הקטנה. רואלד הקים גן מסלעה מעל קברה.
מורשת
רואלד דאל סבל מדיכאון שהתגבר לאחר מותה של אוליביה, ובילה שעות בקברה בשתיקה. צערו השפיע על יחסיו עם ילדיו.
בראיון שנערך בשנת 1997 פטרישה ניל נזכרה במותה הפתאומי של אוליביה, שהתרחש פחות משבוע לאחר שחלתה בחצבת. אחותה של אוליביה, לוסי, שהתראיינה בשנת 2015 ל- CBS, הצהירה כי אביה אינו מבין מדוע אנשים בחרו שלא לחסן את ילדיהם מפני חצבת. במכתבו הציבורי של דאל כתב כי "זהו כמעט פשע עבור חלק מההורים שלא לחסן את ילדיהם". "אני מסכימה עם זה", קובעת לוסי; "אני חושבת שזה פשע".
כמחווה לבתה, ניל תרמה גביע עשוי כסף לבית הספר של אוליביה למנצח בתחרות קפיצה לגובה, והתעקשה ששמה של הדמות אוליביה וולטון שהיא שיחקה בסרטי הטלוויזיה "הוולטונים", ו"השיבה הביתה: סיפור חג המולד", יישמר כ"אוליביה", ולא ישתנה לשם "מרי" למורת רוחם של המפיקים.
רואלד דאל תרם פסל עץ של סנט קתרין לכנסיית יוחנן המטביל במיסנדן הקטנה לזכר אוליביה לאחר שהמקור נשדד מהכנסייה. לאחר מכן, נגנב גם הפסל שדאל תרם והוחלף על ידי העתק. דאל הקדיש את סיפורי הילדים "ג'יימס והאפרסק הענק" (1961) ו"העי"ג" (1982) לאוליביה. "העי"ג" פורסם במלאת עשרים שנה למותה.
סגי איתן
סגי איתן (נולדה ב-21 בינואר 1954) היא מנהלת ישראלית שכיהנה כמנכ"לית חברת נכסים ובניין בשנים 2004–2019.
ביוגרפיה
איתן גדלה במושב גאולים בת למשפחה מרובת ילדים להורים שעלו מתימן. למדה בתיכון ממלכתי-דתי בר-אילן בנתניה במגמה ריאלית והייתה פעילה בתנועת בני עקיבא. לאחר הלימודים ביצעה שירות לאומי כמורה בבית ספר יסודי בשכונה ד' בבאר שבע.
איתן למדה ראיית חשבון וכלכלה באוניברסיטת בר-אילן ובשנתה השלישית החלה לעבוד במשרד סומך חייקין, ביצעה סטאז' במשרד ולאחר מכן שימשה מנהלת תיקי לקוחות בהן חברת אזורים. לאחר חמש שנים עברה לעבוד בחברת אזורים בה הועסקה כחשבת, סמנכ"לית כספים ומשנה למנכ"ל. באוגוסט 2004 מונתה למנכ"לית חברת הנדל"ן נכסים ובניין מקבוצת IDB. בפברואר 2019 הודיעה על עזיבתה. היא מכהנת כדירקטורית בלתי תלויה בחברת מליסרון ודירקטורית חיצונית בחברת ג'נסל.
איתן חברה במועצה המנהלית של בנק ישראל. היא בוגרת התוכנית לניהול מתקדם בבית הספר לעסקים של אוניברסיטת הרווארד.
איתן נשואה לשמואל ואם לשלושה.
יחסי נורווגיה–סודאן
יחסי נורווגיה–סודאן הם היחסים בינלאומיים בין נורווגיה לסודאן.
ישנם 1,318 אזרחים סודנים החיים בנורווגיה. רובם פליטים נוצרים ואנשים מדארפור. משרד החוץ של נורווגיה הציב אזהרת מסע עבור מטיילים נורווגים לסודאן עקב התסיסה האזרחית המתמשכת.
ארתור סן-לאון
ארתור סן-לאון (בצרפתית: Arthur Saint-Léon 17 בספטמבר 1821 - 2 בספטמבר 1870) היה מנהל הבלט הראשי של הבלט האימפריאלי מ-1859 עד 1869 ומפורסם ביצירת הכוריאוגרפיה לבלט קופליה.
יחסי נורווגיה–סודאן
היסטוריה
בשנת 2005 נורווגיה סייעה בתיווך הסכם השלום המקיף ואירחה כנס סיוע הומניטרי לגיוס כסף בינלאומי עבור סודאן. בשנת 2006 נורווגיה הייתה אחת המדינות האירופיות הבודדות שתרמו לכוח שמירת השלום של האו"ם במהלך המלחמה בדארפור. 170 כוחות מומחים נשלחו.
ארתור סן-לאון
ביוגרפיה
סן-לאון נולד כשארל ויקטור ארתור מישל בפריז, אבל גדל בשטוטגרט, שם היה אביו מנהל המחולות של החצר ושל תיאטרון הבלט. האב, שהיה גם רקדן בבלט האופרה של פריז, עודד את בנו ללמוד מוזיקה ומחול. סן-לאון למד נגינה בכינור אצל יוזף מייזדר וניקולו פגניני. במקביל, למד בלט, כך שיכול היה להופיע הן ככנר והן כרקדן.
יחסי נורווגיה–סודאן
היסטוריה
בשנת 2007 אריק סוליים, השר הנורווגי לשיתוף פעולה בינלאומי ביקר בסודאן ונפגש עם סאלווה קיר מאיארדיט, סגן נשיא סודאן. במסיבת עיתונאים משותפת הוכרז כי נורווגיה תספק מאה מיליון דולר אמריקני בכל שנה לפיתוח סודאן. בשנת 2008 נורווגיה הודיעה כי תספק סיוע הומניטרי בסך 490 מיליון דולר לתקופה של בין 2008 ל-2011. ההודעה נמסרה במהלך כנס תורמים בן שלושה ימים שנערך בנורווגיה. סך הגיוס בכנס היה 4.8 מיליארד דולר אמריקני.
ארתור סן-לאון
ביוגרפיה
בגיל 17, הופיע לראשונה כרקדן אופי-למחצה בתיאטרון לה מונה בבריסל. הוא החל לצאת למסעות הופעות ברחבי אירופה, ובהופעותיו כרקדן בגרמניה, איטליה ואנגליה, שנחלו הצלחה. הקהל הלונדוני, שלא נטה חיבה אותו זמן לרקדנים גברים על הבמה, חיבב אותו במיוחד. הסיבובים והקפיצות שלו זיכו אותו בהערכה רבה. עלה בידו לקצור תשואות בכל תיאטרון שהופיע בו, מצב שלא היה שכיח בתקופה הרומנטית, שבה הכוכבת היחידה על הבמה הייתה הבלרינה, המחוללת על בהונות.
כשהגיע לווינה, זכה סן-לאון לרקוד לראשונה עם פאני צ'ריטו ומאותו רגע ממש היו שניהם לצמד בלתי נפרד כמעט, עד לנישואיהם בשנת 1845. בשביל צ'ריטו יצר סן-לאון את הכוריאוגרפיה לבלט, שהיה ללהיט בלונדון, "לה ויואנדייר" (1843). כמו כן יצר בלטים לתיאטרון לה פניצ'ה בוונציה ולאופרה של פריז.
יחסי נורווגיה–סודאן
היסטוריה
בפגישה סגן נשיא סודאן עלי אוסמן טאהא קרא לתמיכה מוגברת. הילדה פרפורד ג'ונסון, לשעבר אחראית הסיוע הנורווגי לסודאן כחלק מהסכם השלום משנת 2005, אמרה כי מאמצי השלום ספגו שתי פגיעות: מותו של ג'ון גראנג בתאונת המטוס ב־2005 והמשך הלחימה בדארפור, שמנוגנת לעקרונות ההסכם.
ארתור סן-לאון
ביוגרפיה
בן-לאון התמנה למורה בכיתת המצטיינים באופרה של פריז והיה אחראי לכוריאוגרפיה של הדיברטיסמן של הפקת הבלט החשובה ביותר. בשנת 1851 נפרד מאשתו, וכאשר היא הוזמנה לרקוד באופרה של פריז, פרש סן-לאון ממשרתו. . לאחר סיורים ברחבי אירופה ועבודה במשך שלוש שנים בתיאטרו סן קרלוס בליסבון, הוזמן ב-1859 לתפוס את מקומו של ז'יל פרו כמנהל הבלט הראשי של תיאטרון בולשוי קאמני האימפריאלי, משכן הבלט האימפריאלי הנודע לתהילה של הצאר בסנקט פטרבורג, רוסיה, משרה שבה החזיק עד 1869. ממשיכו בתפקיד היה מריוס פטיפה.
הבלרינה החביבה עליו הייתה אדל גרנצוב, שרקדה ברבים מן הבלטים שלו. סן-לאון הביא אותה לאופרה של פריז ובהמשך לאיטליה, והתכוון גם ליצור למענה את קופליה (1870). אף כי סן-לאון יצר בלטים רבים, זה היחיד שנשמר כמעט בשלמותו עד ימינו אלה. הוא מת יומיים לאחר שהעונה הראשונה של הבלט הסתיימה בטרם עת בגלל המלחמה הפרנקו-פרוסית. בסוף נובמבר, מתה הרקדנית שיצרה את סוונהילדה, ג'וזפינה בוצאקי, ביום הולדתה ה-17.
סן-לאון התפרסם גם בהמצאת כתב-בלט שתיאר בספר La Sténochoréographie, ou Art d'écrire promptement la danse, שיצא לאור בשנת 1852. זו השיטה הראשונה לתיווי כוריאוגרפי המתעדת לא רק הרגליים אלא גם את תנועות הזרועות, הגו והראש.
"מחול השש מתוך לה "ויוואנדייר"
בשנת 1848 רשם סן-לאון תיווי ב-LSténochorégraphie ל"מחול השש" מתוך הבלט שלו מ-1846, "לה ויוואנדייר". התיווי נשמר בארכיבי האופרה של פריז, וב-1975 שחזרו המומחית לתיווי מחול אן הצ'ינסון-גסט ומנהל הבלט פייר לאקוט את הכוריאוגרפיה של סן-לאון והמוזיקה של צ'זארה פוני לבלט ג'ופרי. ב-1978 העלה לאקוט את מחול השש" לבלט מריאינסקי, והוא עדיין ברפרטואר שלהם. מאז מבוצע "מחול השש" על ידי להקות בלט רבות ברחבי העולם, והוא מוכר או כ"מחול שש מתוך לה ויואנדייר" או "מחול השש מרקיטנקה" (כפי שהוא מוכר ברוסיה). "מחול השש" היא הכוריאוגרפיה היחידה המוכרת של סן-לאון ששרדה.
דוכסות אקוויטניה
דוכסות אקוויטניה ( באוקסיטנית: Ducat d'Aquitània; בצרפתית: Duché d'Aquitaine) הייתה פייף היסטורי באזורים המערביים, המרכזיים והדרומיים של צרפת של ימינו מדרום לנהר הלואר, אם כי ההיקף שלה, כמו גם שמה, השתנה מאוד במהלך מאות השנים, ולעיתים כלל הרבה ממה שהוא כיום דרום מערב צרפת (גסקוניה) ומרכז צרפת.
היסטוריה מוקדמת
גליה אקוויטניה נפלה תחת השלטון הוויזיגותי במאה ה-5. היא נכבשה על ידי הפרנקים תחת כלוביס הראשון בשנת 507, כתוצאה מקרב Vouillé. במהלך המאה ה-6 ותחילת המאה ה-7, היא הייתה תחת שלטון ישיר של מלכים פרנקים, וחולקה בין מחוזותיהם של כילדברט השני וגונתרם בהסכם אנדלוט משנת 587. תחת כלותאר השני, אקוויטניה הייתה שוב חלק בלתי נפרד מפרנסיה, אך לאחר מותו של כלותאר בשנת 628, יורשו דגוברט הראשון העניק תת-ממלכה בדרום אקוויטניה לאחיו הצעיר כאריברט השני. תת-ממלכה זו, המורכבת מגסקוניה והשוליים הדרומיים של אקוויטניה עצמה, מכונה בדרך כלל "אקוויטניה" ומהווה את הבסיס ההיסטורי לדוכסות המאוחרת יותר. כאריברט פעל בהצלחה נגד הבאסקים, אך לאחר מותו בשנת 632, הם התקוממו שוב, בשנת 635 הוכנעו על ידי צבא שנשלח על ידי דגוברט (שבמקביל נאלץ להתמודד עם מרד בברטאן).
דוכסות אקוויטניה כממלכה עצמאית כמעט בתוך האימפריה הפרנקית התבססה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-7, בוודאי ב-700 תחת אודו הגדול. הדוכס הראשון מתועד בשם פליקס, וכמי ששלט משנת 660 בערך. כיורשו, לופוס החזיק קשרים רופפים עם המלכים הפרנקים, ושלט באופן אוטונומי (princeps). אודו ירש את לופוס בשנת 700 וחתם על הסכם שלום עם קרל מרטל. הוא הנחיל למורים תבוסה מוחצת בקרב טולוז ב-721. עם זאת, קרל מרטל חמד את הממלכה הדרומית, חצה את הלואר ב-731 ובזז חלק גדול מאקיטן. אודו פגש את הפרנקים בקרב, אך הפסיד ויצא נחלש. זמן קצר לאחר הקרב הזה, בשנת 732, פשטו המורים על ואסקוניה ואקוויטניה עד לפואטייה והביסו את אודו פעמיים ליד בורדו. אודו לא ראה שום אפשרות אלא להזעיק את עזרתו של קרל מרטל ולהישבע אמונים לנסיך הפרנקי.
את אודו ירש בנו הונלד, שחזר לעצמאות, בכך שהתריס נגד סמכותו של המאיורדומוס קרל מרטל. המנהיג הקרולינגי תקף את הונלד פעמיים בשנים 735 ו-736, אך לא הצליח להכניע לחלוטין את הדוכס וצבאו שהורכב מכוחות של רוזנים של עיירות מפתח אקוויטניות, למשל. בורז', לימוז' וכו'. בסופו של דבר, הונלד פרש למנזר, והותיר גם את הממלכה וגם את הסכסוך המתמשך לווייפר, או גואיפר. לאחר הכיבוש המלא של ספטימניה ב-759, הפנה כעת פפין את תשומת לבו לאקוויטניה, ויזם מערכה צבאית מחזורית שנמשכה שמונה שנים, מלחמת אקוויטניה. ווייפר ניהל במאמץ רב מאבק לא שוויוני עם הפרנקים הקרולינגים, אך ההתנקשות בו ב-768 סימנה את סיום עצמאותה היחסית של אקוויטניה. אקוויטניה עברה בשנים אלו הרס אינטנסיבי של מרכזים עירוניים, כלכליים, צבאיים ואינטלקטואליים. כוחותיו של פפין הרסו עד 36 מנזרים.
כמדינה יורשת של הפרובינציה הרומית גליה אקוויטניה והממלכה הוויזיגותית (418–721), ירשו אוקסיטניה (אקוויטניה) ולנגדוק (טולוז) את החוק הוויזיגותי והחוק הרומי אשר שולבו כדי לאפשר לנשים יותר זכויות מאשר בני דורן במדינות אחרות באירופה. במיוחד עם ה-Liber Judiciorum, שקודם בשנים 642 ו-643 והורחב ב-Code of Recceswinth בשנת 653, נשים יכלו לרשת קרקע וזכות ולנהל אותה באופן עצמאי מבעליהן או מיחסי גברים, להיפטר מרכושן בצוואות משפטיות אם לא היו להן יורשים, ונשים יכלו לייצג את עצמן ולהעיד בבית המשפט עד גיל 14 ולארגן את הנישואים שלהן עד גיל 20. כתוצאה מכך, הבכורה הייתה חוק הירושה הנהוג עבור האצולה.
ממלכת אקוויטניה הקרולינגית
הדוכסות האוטונומית והבעייתית של אקוויטניה נכבשה על ידי הפרנקים ב-769, לאחר שורה של מרידות נגד ריבונותם. על מנת להימנע מהפגנה חדשה של פרטיקולריות אקוויטנית, החליט קרל הגדול לארגן את הארץ בתוך ממלכתו.
לאחר הכיבוש הקרולינגי, הפסיקה הדוכסות להתקיים ככזו, ועל סמכויותיה השתלטו הרוזנים (הדוכסים) של טולוז, המושב הראשי של הממשלה הקרולינגית במידי, המיוצגת על ידי צ'ורסו ולאחר שהודח על ידי נאמן קרל הגדול גיום (מגלון), קרוב משפחה שלו. בשנת 781, הוא הפך את בנו השלישי לואי, אז בן שלוש, למלך אקוויטניה. הממלכה הקרולינגית של אקוויטניה הכפופה למלך הקרולינגי או לקיסר (מאוחר יותר) שבסיסו בפרנקיה (אוסטרזיה, נויסטריה). היא כללה לא רק את אקוויטניה עצמה, אלא גם את גותיה, ואסקוניה (גסקוניה) והרכוש הקרולינגי בספרד. בשנת 806 תכנן קרל הגדול לחלק את האימפריה שלו בין בניו. לואי קיבל את פרובאנס ובורגונדי כתוספות לממלכתו.
כאשר לואי ירש את קרל הגדול כקיסר בשנת 814, הוא העניק את אקוויטניה לבנו פפין הראשון, שלאחר מותו בשנת 838 בחרה אצולת אקוויטניה את בנו פפין השני מאקיטן (נפטר בשנת 865) למלך. הקיסר לואי הראשון, לעומת זאת, התנגד להסדר זה ונתן את הממלכה לבנו הצעיר קרל הקירח. נוצר בלבול וסכסוך, אולם בסופו של דבר זכה קרל בדוכסות; על אף שבין 845 ל-852 פפין השני ניהל את הממלכה, בחג הפסחא 848 בלימוז', האצילים והפרלטים של אקוויטניה בחרו רשמית בקרל למלך שלהם. מאוחר יותר, באורליאן, הוא נמשח והוכתר על ידי וונילו, הארכיבישוף של סנס. בשנת 852, פפין השני נכלא על ידי קרל הקירח, שזמן קצר לאחר מכן הכריז על בנו שארל כשליט אקוויטניה. עם מותו של שארל הצעיר בשנת 866, אחיו לואי המגמגם עלה לממלכה, וכאשר, בשנת 877, הפך לואי למלך הפרנקים, אקוויטניה נקלטה במלואה בכתר הפרנקי.
על ידי הסכם שנערך בשנת 845 בין קרל הקירח לפפין השני, צומצמה הממלכה על ידי אובדן של פואטו, סנטונגה ואנגומואה בצפון מערב האזור, שניתנו לרינולף הראשון, רוזן פואטייה. את התואר דוכס אקוויטניה, שכבר קם לתחייה, נשא כעת ריינולף, אם כי הוא נתבע גם על ידי רוזני טולוז. הדוכסות החדשה של אקוויטניה, לרבות שלושת המחוזות שכבר הוזכרו, נותרה בידי יורשיו של רמולף, למרות אי הסכמה עם האדונים הפרנקים שלהם, עד לשנת 893 כאשר הרוזן ריינולף השני הורעל בפקודת המלך שארל התם. לאחר מכן העניק שארל את הדוכסות לגיום האדוק, רוזן אוברן, מייסד המנזר של קלוני, אשר ירש אותו בשנת 918 אחיינו, הרוזן גיום השני, שמת ב-926.
בעקבותיו הגיעו רצף של דוכסים, שאחד מהם, גיום הרביעי, נלחם נגד איג קאפה, מלך צרפת, ואחד מהם, גיום החמישי, המכונה הגדול, הצליח לחזק ולהרחיב את סמכותו במידה ניכרת, למרות שהוא ויתר על הכתר הלומברד י המוצע במקום להילחם בקונרד השני על כך. הדוכסות של גיום כמעט הגיעה לגבולותיה של גליה אקוויטניה הרומית הישנה אך לא השתרעה מדרום לגארון, מחוז שהיה ברשות הגסקונים. גיום מת בשנת 1030. אודו או אודס (נפטר ב-1039) צירף את גסקוניה לאקוויטניה.
האימפריה האנגווינית
הרמנולפידים הפכו למעצמה הדומיננטית בדרום מערב צרפת עד סוף המאה ה-11. על ידי נישואים במקום כיבוש, רכושם עבר ל"אימפריית אנגווין" תחת הכתר האנגלי עד 1153.