cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מחאה
מחאה פוליטית מקוונת
ישנו מגוון של אמצעי מחאה מקוונים. אחד האמצעים הפופולריים ביותר הוא מכתבי שרשרת שמועברים מדי יום למאות אלפי גולשים וחושפים אותם למחאה בנושא מסוים. בתמורה מתבקשים הגולשים להגיע להפגנה בנושא, לחתום על עצומה, לתרום כסף או תרומה מסוג אחר או להעביר את המכתב הלאה. חברי כנסת ומועמדים לראשות הממשלה משתמשים גם הם במכתבי השרשרת כדי לגייס תומכים וחברי מפלגה חדשים. אמצעי מחאה נוסף והפופולרי בעיקר בבלוגים הוא כתיבת יומן רשת כלומר אתר אינטרנט שבו נכתבות רשומות טקסט (פוסטים) שעוסקות בחייו של הבלוגר - חוויותיו ודעותיו על העולם. אמצעים נוספים הם: הקמת קבוצות מחאה וירטואליות בפייסבוק, שליחת הודעות בטוויטר, העלאת סרטונים ליוטיוב, התקפת אתרים הכוללת השחתה או הפלה של אתרים, ותגובתיות - טוקבקים.
כדי שהמחאה המקוונת תהיה אפקטיבית, תצליח לגרום לשינוי והשינוי התודעתי יהפוך למעשי, יש צורך בהתערבות אמצעי תקשורת המסורתיים. מחאות מקוונות שזוכות למקום באמצעי תקשורת ההמוניים הן אפקטיביות יותר. נוסף לכך במטרה להביא לשינוי ממשי, המנהיגים מפעילים מניפולציה על המשתתפים הפוטנציאליים, יוצרים אצלם עניין ומציגים בפניהם נושאים חדשים ועדכניים באופן רצוף, כך הם גורמים להשתתפות פעילה במחאות.
הסתננות (פלסטינים)
הסתננות לתחומי מדינת ישראל הייתה דפוס התנהלות נפוץ של פליטים פלסטינים החל מהסכמי שביתת הנשק שנחתמו ב-1949 ועד למבצע קדש ב-1956.
הסיבות להסתננות הבלתי אלימה
ההסתננות הבלתי אלימה הגיעה מצד כמה סוגים של פליטים:
ההתנגדות להסתננות הבלתי אלימה
גורמים בממשלת ישראל התנגדו להסתננות בטענה כי היא טומנת בחובה מספר סיכונים למדינת ישראל:
הסכנות נוכח ההסתננות האלימה
בהדרגה קבלה ההסתננות אופי אלים ומטרתה הייתה גנבה, חבלה והרג. ההסלמה לוותה בתחושה שאת פעולות ההסתננות מעודדות מדינות ערב כדי לשמור על מתיחות בגבול ולהבהיר שאין בהסכמי הפסקת האש בסיס להסדר של קבע. בגלל הישנות של ההתקפות והחומרה הרבה שלהם נוצרה בהלה בציבור ובעיקר אצל תושבי היישובים שהיו ממוקמים לאורך הגבולות הארוכים. הבהלה גברה גם בשל הזיכרון הטרי של השואה- מדינת ישראל הייתה אמורה להיות מפלט ומגן לשארית הפליטה ולפליטים היהודים ממדינות ערב, והנה היא הופכת ל"מדינת גטו" כדברי פנחס לבון וגם בה נאלצים יהודים להתמודד עם סכנה יום-יומית. חשוב לציין שלבהלה לא היה קשר ישיר עם מספר הקורבנות או מספר החדירות.
לקראת 1955 שינתה ההסתננות את מאפייניה והפכה לפעילות טרור. השפעה מיוחדת נודעה לפעילותו המתמשכת של מוסטפא סמואלי בפרוזדור ירושלים ולטבח נוסעי האוטובוס במעלה עקרבים.
השינוי בדפוס התגובה
ההחלטה להטיל על מדינות ערב את האחריות לא הייתה מיידית, בתחילה כשההסתננות הייתה לא אלימה או שהאלימות באה לביטוי רק בהיתקלות עם אזרחים וכוחות צה"ל, יוחסה התופעה לפליטים הערבים ולא למדינות הריבוניות. ההחמרה בפעולות יוחסה על ידי ממשלת ישראל למדינות ערב, שביקשו, על פי תפיסתה של מדינת ישראל, "להחליש, את ישראל מבלי להסתבך במלחמה כוללת". בסוף 1955 הקימו המצרים את גדודי ה"פידאיון" ואז כבר היה ברור שלפחות במדינה זו, ההסתננות היא פרי יוזמה ממשלתית ולא רק רגשית-מקומית.
חוק ההסתננות
ב-16 באוגוסט 1954 חוקקה הכנסת את "חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), תשי"ד-1954". החוק מחמיר את הענישה כלפי מסתננים כל עוד מוכרז בישראל מצב חירום, בקובעו להם חמש שנות מאסר ובקובעו את ההסתננות כפשע, לעומת מי שסתם נכנס לישראל שלא כדין, עבירה המוגדרת כעוון, ועונשה קבוע בחוק הכניסה לישראל. החוק מגדיר כמסתנן את:
במסגרת הניסיון לבטל את מצב החירום בישראל, חוק ההסתננות הוא מהחוקים הביטחוניים הראשונים שנעשה מאמץ להחליפם בחוק שלא יהיה תלוי בקיומו של מצב חירום.
כחל סנגלי
כחל סנגלי (שם מדעי: Coracias abyssinicus) הוא מין של כחל שחי באפריקה הטרופית, ברצועה שמדרום למדבר סהרה וידועה בשם סאהל. הוא מקנן בחלק הדרומי של טווח תפוצתו, ונודד צפונה בעונה הגשומה.
תיאור
הכחל הסנגלי דומה מאוד במראהו לכחל המצוי. ההבדל הבולט ביניהם הוא זוג הנוצות המוארכות והדקיקות בזנב הכחל הסנגלי, שלא קיימות בכחל המצוי.
תפוצה ובית גידול
בית הגידול שלו הוא שטחים פתוחים המנוקדים בעצים, שמשמשים לו כנקודת תצפית וקינון. הוא מותאם לאקלים חם. הוא התאקלם גם בשדות חקלאיים ומשכנות האדם.
התנהגות ואקולוגיה
הכחל הסנגלי ניצב בתצפית על עצים, עמודים וחוטי חשמל, מהם הוא צופה על סביבתו ומאתר את הטרף שלו: חרקים גדולים ומכרסמים קטנים. לעיתים הם גם ינצלו שרפות יער על מנת לארוב ולטרוף חרקים שנסים בגלל האש. הכחל הסנגלי הוא לא עוף חששן אלא בעל תעוזה, ויבצע מעופי צלילה וגלגולים גם לנוכח בני אדם ופולשים אחרים. מטרת תצוגת תעופה זו היא להרתיע את הפולש. כחלים אלה מקננים בחורים בסלע, בעץ או במבנים. הם מטילים עד שש ביצים בתטולה בודדת.
מצב שימור
ההערכה היא כי אוכלוסיית הכחל הסנגלי נמצאת בעלייה, שכן הוא מנצל את ההזדמנויות והשפע שמציעים לו החקלאות והעיור של בני האדם. טווח התפוצה שלו רחב מאוד וה-IUCN דירג אותו כ"לא נתון בסיכון" (LC).
גאוצ'יטו חיל
גאוצ'יטו חיל (בספרדית: Gauchito Gil) הוא כינויו של אנטוניו ממרטו חיל נונייס (Antonio Mamerto Gil Núñez; שנות ה-40 של המאה ה-19 - 8 בינואר 1878), גיבור עממי ארגנטינאי.
ביוגרפיה
חיל נולד בפאי אוברה, בסמוך למרסדס שבפרובינציית קוריינטס. לפי הפולקלור המקומי, הוא היה גאוצ'ו שניהל רומן עם אלמנה עשירה, למורת רוחם של אחיה ושל השריף המקומי, שהיה בעצמו מאוהב בה. לאחר שהשריף האשים אותו בשוד, נמלט והתגייס לצבא, שנלחם באותה העת בפרגוואי במסגרת מלחמת הברית המשולשת.
עם סיומה של המלחמה שב לכפרו כגיבור, אך זמן קצר אחר כך נקרא שוב לצבא. מאחר שעייף מהקרבות, לא התייצב לשירות. בתקופה בה נמלט מהצבא פעל כרובין הוד מקומי, גנב מהעשירים לטובת העניים. בסופו של דבר נתפס בידי המשטרה ונתלה מרגליו מעץ חרוב. לפי האגדה, אמר לשוטר שעמד להוציאו להורג כי בנו של השוטר חולה מאוד, וכי יבריא רק אם השוטר יתחנן בפני חיל כי יצילו. השוטר לא עשה זאת, שיסף את גרונו של חיל, וכששב לביתו גילה כי בנו אכן חולה מאוד. השוטר נשא תפילה וביקש כי חיל יציל את בנו, והבן הבריא. השוטר דאג להביא את חיל לקבורה נאותה, והפיץ את סיפור הנס.
גאוצ'יטו חיל הפך עם השנים לגיבור לאומי ולקדוש בקרב תושבי צפון ארגנטינה, ובעיקר בקוריינטס, פורמוסה, צ'אקו וסנטה פה. רבים עולים לרגל לקברו ומבקשים ממנו לסייע להם, ומדי 8 בינואר, הוא יום מותו, נערך פסטיבל מיוחד. מנהג נוסף שרווח עם השנים הוא הקמת מקדשים קטנים בצדי הדרכים, הכוללים דגלים אדומים. מנהג זה רווח גם באזורים נוספים בארגנטינה - צפון-מערב ארגנטינה, קוז'ו ופטגוניה.
לופז
לוֹפֶּז (מלועזית: López או Lopez) הוא שם משפחה נפוץ שמקורו ספרדי, משם המשפחה , והגייתו השתנתה בין מדינות ושפות שונות. פירושו בספרדית זאב. במקור היה זה פטרונים (שם המבוסס על שם האב), שמשמעותו "בנו של לופה". לופה (Lope), בתורו, הוא שם פרטי ספרדי הנגזר מהמילה הלטינית lupus (זאב). המקבילה הפורטוגזית (Lopes) היא לוֹפֶּש (פורטוגזית אירופית) או לוֹפֶּס (פורטוגזית ברזילאית), המקבילה האיטלקית היא לוּפּוֹ (Lupo) והמקבילה הרומנית היא לוּפֶּסְקוּ (Lupescu).
{{פירושונים|
הערות שוליים
}}
אן סופי פון אוטר
אן סופי פון אוטר (בגרמנית: Anne Sofie von Otter; נולדה ב-9 במאי 1955) היא זמרת מצו סופרן שוודית, המופיעה באופרה, קונצרטים ורסיטלים. היא נודעת בעיקר בהופעותיה בתפקידי גברים.
קורות חייה
פון אוטר נולדה בסטוקהולם, שוודיה. אביה היה הדיפלומט גראן פון אוטר והיא גדלה בבון, לונדון וסטוקהולם. אחרי לימודים בסטוקהולם ובית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, הצטרפה לאופרה של בזל, שם הופיעה בתפקידה האופראי הראשון ב-1983 כאלצ'ינה ב"אורלנדו פאלאדינו" של היידן. הופעתה הראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון הייתה ב-1985, ב-1987 הופיעה לראשונה בלה סקאלה וב-1988 במטרופוליטן אופרה בניו יורק, ככרובינו בנישואי פיגארו. הצלחתה גדולה בתפקידים של מוצרט, הנדל ומונטוורדי. ברסיטלים היא מצטיינת במוזיקה של מאהלר, ברהמס, גריג, וולף וסיבליוס. ב-2001 הוציאה אלבום עם אלוויס קוסטלו, שעליו קיבלה את פרס אדיסון. בין המנצחים שאיתם עבדה שוב ושוב ויליאם כריסטי, מארק מינקובסקי, קלאודיו אבאדו, ג'ון אליוט גרדינר ומיונג-וון צ'ונג. ברוב הרסיטלים וברבות מהקלטותיה עבדה עם הפסנתרן השוודי בנגט פורסברג.
ב-2003 זכתה בפרס רולף שוק לאמנויות המוזיקה.
ב-2010 ביקרה בישראל והופיעה בהיכל התרבות.
ב-2012 הופיעה בסרטו של ירון זילברמן, "כלים שלובים", בתפקיד "מרים", זמרת מצו-סופרן.
הלבנת הון
הלבנת הון היא ביצוע פעולה ברכוש שמקורו בפשיעה - בעבירות מקור (כגון סחר בסמים, סחיטה, ניהול וארגון הימורים בלתי חוקיים, שוחד, סחר בנשק, סחר בבני אדם וכדומה), וזאת במטרה להסתיר או להסוות את מקורו של הרכוש, את זהות בעלי הזכויות בו, או את מיקומו, להטמיע ברכוש לגיטימי ולהכינו לשימוש חוזר. בדרך זו ניתן להפוך "הון שחור", שהוא כסף שמקורו בעבירות חמורות, לכסף לגיטימי. בהתאם לחוק איסור הלבנת הון והצווים מכוחו, הלבנת הון היא עבירה פלילית.
כיום מוסדר תחום איסור הלבנת הון בצורה גלובלית, תוך שיתוף פעולה קפדני בין הרשויות בכל העולם, ועל רקע הדרישות שקבע הארגון הבינלאומי FATF - Financial Action Task Force שבו שותפה גם מדינת ישראל.
הלבנת הון עלולה לפגוע ביציבות של כלכלת מדינות רבות, יציבות המשטר, סיכונים לסקטור הפיננסי, פגיעה בשוק החופשי, וכן עלולה לגרום ללחץ בינלאומי על העסקים במדינה, ופגיעה במוניטין של המדינה.
המאבק בהלבנת הון מהווה אמצעי להקטנת המוטיבציה של העבריין לבצע עבירות ומאפשר פעולה נגד ראשי הפשיעה החמורה.
תחומי הפשיעה העיקריים הם לצורכי ארגוני פשיעה, שוחד ושחיתות, זיוף ומרמה, מימון טרור, הימורים, סחר בסמים, ואלימות.
דפוסי הלבנת הון העיקריים הם שימוש במזומן, העברות בינלאומיות, שימוש בנותני שירותי מטבע (צ'יינג'ים), ושימוש בחברות קש. כמו כן, שימוש בנדל"ן, הלוואות, ובעמותות וגמ"חים.
מהותה של הלבנת הון
הביטוי "הלבנת הון" התפתח כנראה בתקופת האיסור על מכירת משקאות חריפים בארצות הברית (1919–1933). בעקבות הסחר הלא חוקי הרב שהתנהל באותה תקופה, פותחו שיטות רבות במטרה להסוות את כספי הרווחים מהסחר האסור במשקאות החריפים. שיטה אחת הייתה הימורים חוקיים במכונות מזל וייחוס ההון לזכייה בהימורים. עוד עסק שנוצל למטרה זו היה מכבסות, ומשם מקור הביטוי באנגלית Money Laundering - "כיבוס כסף".
הלבנת הון היא ביצוע פעולה ברכוש שמקורו בפשיעה, במטרה להטמיע אותו בתוך רכוש חוקי, לרבות באמצעות שימוש במערכת הפיננסית. זאת, כדי שלא ניתן יהיה לזהות את מקור הרכוש, מיקומו וזהות בעלי הזכויות בו. רכוש שמקורו בפשיעה הוא רכוש שמקורו בעבירות המכונות "עבירות מקור", כגון: סחר בסמים, עבירות מס חמורות, סחיטה, רצח, ניהול וארגון הימורים בלתי חוקיים, מעילות וגניבות, שוחד, סחר בלתי חוקי בנשק וסחר בבני אדם. בספרות מקובל לראות בהלבנת הון תהליך תלת-שלבי הכולל את השלבים הבאים:
דרכים להלבנת הון
שיטות הלבנת הון הן רבות ומגוונות, והולכות ונעשות מתוחכמות יותר. המשותף לרובן הוא ניצול היעילות, המחשוב והגלובליזציה של המערכות הפיננסיות העולמיות, לשם החדרת כספים והעברתם ממקום למקום תוך הסוואת מקור הכספים וזהות בעלי הזכויות בהם.
שיטה נפוצה להלבנת הון היא העברת הכסף לגורם ביניים, שמטפל כדרך שגרה בכמות גדולה של כסף מזומן (לדוגמה חנות מכולת). גורם הביניים יפקיד כסף זה לחשבונו ביחד עם סכום שמקורו בעסקים חוקיים, ויעביר את הסכום שמקורו מפוקפק לבעליו באמצעות המחאה או העברה בנקאית, בניכוי עמלה מסוימת. כך מופקד הכסף שמקורו מפוקפק באופן המסווה את מקורו ואת הנהנה ממנו, כך שמתעורר פחות חשד.
שיטה אחרת כוללת הקמתו של עסק (חברת קש), כזה שזרימת הכסף אליו לא יכולה להיות מפוקחת, והטמעת הכסף הבלתי לגיטימי בתוך מנגנון לגיטימי - הוא העסק - ותשלום מיסים בגין הרווחים שנוצרו.
הצגת הכסף השחור ככסף שהושג מרווחי הימורים היא דרך נוספת להציג סכומי כסף גדולים כאילו הושגו בדרך כשרה.
בעקבות מחקר שהתפרסם ב-2013 באו"ם על פשיעה ושימוש בסמים, נמצאה שיטה חדשה להלבנת הון. בשיטה זו, השתמשו בשירות המרת מטבעות שהמיר דולרים למטבעות דיגיטליים ושמו ליברטי ריזרב (Liberty Reserve). בשירות זה ניתן היה להמיר למטבע דיגיטלי (קריפטוגרפי) ובחזרה לדולרים באנונימיות מוחלטת. במאי 2013, גופים ממשלתיים בארצות הברית התערבו וגרמו לסגירת ליברטי ריזרב תוך מתן אשמה לבעליו ולעוד מעורבים על הלבנת הון.
המאבק נגד הלבנת הון בישראל
הכנת החקיקה נגד הלבנת הון בישראל הייתה ממושכת ומלאה תהפוכות. בסופו של דבר, חוק איסור הלבנת הון אושר על ידי הכנסת באוגוסט 2000, כ-7 שנים לאחר תחילת העבודה עליו במשרד המשפטים.
הממשל האמריקאי וארגונים בינלאומיים גילו מעורבות עמוקה ומילאו תפקיד מכריע בכל שלבי החקיקה של החוק, תוך הפעלת מכבש לחצים דיפלומטיים וכלכליים כלפי מדינת ישראל. במקביל ללחצים מבחוץ, תהליך העיצוב והחקיקה של החוק אופיין בעימותים ומחלוקות שהתנהלו בין משרד המשפטים שקידם את הצעת החוק לבין משרדי ממשלה וארגונים מדינתיים אחרים. גם מספר קבוצות אינטרס, בראשות הבנקים, ניהלו מאבקים גלויים וסמויים נגד השלמת החקיקה.
יישום האיסור בהלבנת הון בישראל הוא בתחומים אחדים:
על פי החוק תוקן חוק הגנת הפרטיות ולפיו ניתן לקיים מאגר מידע על פי חוק איסור הלבנת הון.
פעולות חשודות של הלקוח מדווחות לרשויות ללא ידיעת הלקוח, דבר שלא מאפשר ללקוח להציג הסבר על הפעולה, ולכן הונהגו אמצעי בקרה על מנת שהדיווחים יהיו מבוססים ככל האפשר וימנע מדיווח כאשר סביר כי הפעולה תקינה. כל אחד מהבנקים מקדיש אתר הסברה לציבור בנושא חובת הציות במטרה להציג לציבור כיצד עליו לנהוג ואיך הוא עלול להיפגע.
קישורים חיצוניים
מידע על איסור הלבנת הון, באתרי בנקים ישראלים:
ניוון שרירי מתקדם
ניוון שרירי מתקדם (באנגלית: Progressive muscular atrophy או בראשי תיבות: PMA), ידוע גם בשם ניוון שרירי דושן ארן (באנגלית: Duchenne-Aran muscular atrophy), הוא תת-סוג נדיר של מחלות נוירון מוטורי - קבוצה של מחלות ניווניות המאופיינות בפגיעה בתאי העצב המוטורים במוח, בחוט השדרה ובמסלולים האחראים על מעבר הגירוי העצבי ביניהם. במחלת ניוון שרירי דושן ארן יש השפעה רק על הנוירונים המוטורים התחתונים, והיא מהווה 4% מכלל מקרי מחלות הנוירון המוטורי, זאת בניגוד לטרשת אמיוטרופית צידית (ALS), הצורה הנפוצה ביותר של מחלות נוירון מוטורי, המשפיעה על הנוירונים המוטוריים העליונים והתחתונים. המחלה נפוצה יותר בקרב גברים.
היסטוריה
על אף היותה נדירה יותר ממחלת ה-ALS, מחלת זו תוארה בספרות קודם לכן, בשנת 1850, על ידי הנוירולוג הצרפתי פרנסואה ארן, אשר תיאר 11 מקרים של המחלה וכינה אותה בשם "אטרופיה מתמשכת של השריר". מאז התיאור הראשוני של המחלה בשנת 1850, יש ויכוח בספרות המדעית על האם ניוון שרירי מתקדם היא מחלה מובהקת עם מאפיינים משלה, או האם היא נמצאת על ספקטרום רחב יותר יחד עם ALS ומחלות נוספות השייכות למחלות הנוירון המוטורי. ז'אן-מרטין שארקוט, אשר תיאר לראשונה את מחלת ה-ALS בשנת 1870, חש כי ניוון שרירי מתקדם הוא מצב נפרד שבו חל ניוון של הנוירונים המוטוריים התחתונים ולכן צריך להתייחס אליו כישות נפרדת, ואילו ב-ALS הניוון העצבי המוטורי העליון מופיע קודם ועליו הדגש, פגיעה בנוירונים המוטורים התחתונים היא הפגיעה המשנית. בשונה ממנו, ישנם חוקרים שטוענים כי ניוון שרירי מתקדם הוא רק ALS בשלב מוקדם יותר ולכן הוא צריך להיחשב כחלק מהספקטרום.
גורמים למחלה
כמו צורות אחרות של מחלות נוירון מוטורי, הסיבות למחלה אינן ידועות ומתבצעים מחקרים המנסים לגלות זאת. ככל הנראה יש שילוב בין גורמים גנטיים לגורמים סביבתיים, אך לא ניתן כרגע לתת תשובה ברורה ומדויקת.
סימפטומים
הסימפטומים המוקדמים של ניוון שרירי מתקדם דומים מאוד לאלה של צורות אחרות של מחלות נוירון מוטורי, זו גם אחת הסיבות שקשה לאבחן את המחלה במהירות. כתוצאה מפגיעה בנוירונים המוטורים התחתונים, הסימפטומים של ניוון שרירי דושן ארן כוללים עייפות, חולשת שרירים, פסיקולציות (קפיצות שרירים) ניוון, קשיי נשימה וירידה במשקל. לא כולם חווים את כל הסימפטומים ואין סדר מסוים. בקרב חלק מהחולים תסמינים אלו מופיעים רק בזרועות או ברגליים, ובמקרים מסוימים אפילו רק באחד מהם – מה שמקושר עם פרוגנוזה טובה יותר. בניגוד ל-ALS, מחלה זו נבדלת בהיעדר תסמינים עצביים מוטוריים גבוהים כמו רפלקסים נמרצים, רפלקס בבינסקי, ספסטיות (התכווצות יתר של שרירי הגוף) ואי יציבות נפשית. המופע של תסמינים אלו יכול לציין התדרדרות אל מחלת ה-ALS.
אבחון
אין בדיקה ספציפית אשר יכולה לקבוע באופן מוחלט אם למטופל יש המחלה, אלא האבחנה נעשית על ידי שלילת מספר אפשרויות אחרות (מחלות אחרות הנמצאות תחת קטגורית "מחלות הנוירון המוטורי"). לכן, לוקח זמן רב יותר להיות מאובחן עם ניוון שרירי מתקדם, בהשוואה ל-ALS, כ-5 חודשים יותר בממוצע, כאשר לוקח כ-15 חודשים בממוצע לאבחן את מחלת ה-ALS. אולם, ישנם אנשים שלוקח כמה שנים עד שניתנת להם האבחנה הברורה של ניוון שרירי מתקדם. על מנת לשלול אפשרויות אלו נערכות מספר בדיקות – הערכות קליניות מקיפות ובדיקת ההיסטוריה הרפואית המשפחתית, סריקות MRI ו-EMG על מנת לבדוק אם יש בעיות מבניות במוח ובחוט השדרה, ניקור מותני (בדיקת הנוזל סביב עמוד השדרה) ובדיקות דם כדי לוודא שזה לא נגרם כתוצאה ממשהו אחר. בדרך כלל, אצל חולים הסובלים מניוון שרירי דושן ארן ניתן לראות מוות נוירונלי ברוב חלקי הגוף הפגועים.
טיפול
אין תרופה למחלה, אולם טיפולים תומכים כמו פיזיותרפיה וריפוי בעיסוק עשויים לעזור לחולים במחלה למקסם את עצמאותם ולשפר את איכות חייהם. בנוסף, פעילות גופנית עשויה לסייע בגמישות ובטווח התנועה של המפרקים.
פרוגנוזה
סיכויי ההישרדות של חולים בניוון שרירי מתקדם גבוהים יותר בהשוואה ל-ALS. מחקר מצא כי שיעור ההישרדות לאחר חמש שנים בקרב החולים ב-PMA הוא 33%, לעומת 20% ב-ALS, ולאחר עשר שנים עומד על 12% בקרב חולי ניוון שרירי מתקדם, לעומת 6% ב-ALS.
החולים במחלה אינם סובלים מהשינויים הקוגניטיביים המאפיינים קבוצות אחרות של חולים הסובלים ממחלות הנוירון המוטורי.
מכיוון שמטופלים במחלת זו אינם סובלים מפגיעה אשר משפיעה על תפקודם של הנוירונים המוטורים העליונים, הם אינם נכללים בקריטריונים של מחקרים הנערכים על ידי הפדרציה העולמית בנוירולוגיה, ולכן אינם זכאים להשתתף בניסויים קליניים רבים העושים שימוש בסריקות מוח ותרופות.
בגלל נדירותה של המחלה חלק מפוליסות הביטוח לא מכירות בכך שמדובר במחלה משנת חיים ולא מבטחות אותה כנדרש, מהבחינה הזו עדיף להיות מאובחן עם ALS.
דוצ'ה (תואר פשיסטי)
דוצ'ה (באיטלקית: Duce) הוא תואר באיטלקית, שמקורו במילה הלטינית Dux (מנהיג) וקוגנט של "duke" (דוכס).
התואר ניתן למנהיג המפלגה הפשיסטית הלאומית בניטו מוסוליני כבר ב-1919, כאשר הקים את מפלגת ברית הלוחמים האיטלקית, שבהמשך הפכה למפלגה הפשיסטית. מוסוליני החזיק בתואר זה במקביל להיותו ראש ממשלת איטליה (בדומה לבן בריתו מנהיג גרמניה הנאצית, אדולף היטלר, שהיה גם פיהרר וגם קנצלר גרמניה). בהמשך קיבל מוסוליני תארים נוספים ובהם "מייסד האימפריה", מאחר שקידם את הגדלת האימפריה האיטלקית. למעשה, תוארו המלא היה "ראש הממשלה, מנהיג הפשיזם ומייסד האימפריה".
היסטוריה של המונח
התואר היה נמצא בשימוש כבר בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס באיטליה והוא היה נקרא דוג'ה. התואר הוענק במקור למנהיגים נבחרים של מדינות במספר רפובליקות-מלוכניות באיטליה, כגון ונציה, ג'נובה, אמאלפי וסנאריקה. כך למשל, במשך יותר מאלף שנים שלט ברפובליקה של ונציה דוג'ה אשר נבחר לתפקיד לתקופת חיים והיה מוגדר כ"ראשון בן שווים". בדרך כלל הדוג'ה הנבחר היה ממכובדי זקני ונציה. הדוג'ה היה השליט העליון של הצבא, הכנסייה והמדינה ברפובליקה. עם זאת הדוג'ה היה מחויב בבקרה ודיווח שוטפים על פעולותיו למועצה הגדולה של ונציה והשתכר משכורת צנועה יחסית למעמדו. כמו כן, חל איסור על הדוג'ה למנות את בני משפחתו לתפקידים לצידו או לבחור לעצמו יורש עצר.
עם כיבוש איטליה על ידי נפוליאון ב-1797, הופסק השימוש בתואר ונשלל מעמדו.
רק 130 שנים לאחר מכן החלו שוב להשתמש מנהיגים איטלקים בתואר "דוצ'ה" אך לרוב זנחו את השימוש בתואר תוך שנים בודדות. אחד מהם היה ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה שבמהלך מלחמת העולם הראשונה התייחס אל עצמו כ"דוצ'ה". גם המשורר האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו שהקים את המדינה העצמאית ממלכת קרנארו האיטלקית השתמש בין היתר בתואר "דוצ'ה". עם זאת, המנהיג היחיד שהשתמש בשם הזה לאורך רוב חייו הפוליטיים היה הרודן הפשיסטי שהפך בהמשך לראש הממשלה האיטלקי. התיעוד הראשון של המונח בהתייחסות למוסוליני היה במשתה שנערך לכבודו ב-1912, לאחר שחגג עם חבריו ומשפחתו את תפקידו החדש כעורך העיתון אוואנטי!. מוסוליני בחר בשם כדי להידמות לשליטי ונציה וג'נובה מן העבר.
לאחר המצעד על רומא, נבחר מוסוליני לתפקיד ראש ממשלת איטליה (בדומה לבן בריתו הגרמני, אדולף היטלר שהיה גם פיהרר וגם קנצלר גרמניה) והנהיג אותה בתקופת מלחמת העולם השנייה (בה פתחה איטליה במלחמת איטליה–יוון, המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ועוד מספר חזיתות). עם זאת, לאחר כישלונות צבאיים רבים בכל החזיתות מוסוליני הודח על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ביולי 1943 וזאת לאחר כ-21 שנות שלטון. בחסות הגרמנים, שכבשו את צפון איטליה בעקבות כניעתה לבעלות הברית, הקימו מוסוליני והגרמנים את הרפובליקה של סאלו שהייתה למעשה ממשלת בובות גרמנית. מוסוליני המשיך להשתמש בתואר "דוצ'ה" והיה ראש הממשלה של המדינה עד שבסוף המלחמה ניסה מוסוליני להימלט לאוסטריה, נתפס על ידי הפרטיזנים, ונורה למוות ליד אגם קומו.
לאחר מלחמת העולם השנייה ונפילת הפשיזם התואר "דוצ'ה" נקשר לפשיזם ולכן כבר לא נמצא בשימוש, מלבד התייחסויות היסטוריות. בגלל הסנטימנט האנטי-פשיסטי שיש למרבית האיטלקים, דוברי איטלקית משתמשים במילים אחרות ל"מנהיג".
אומונזאורוס
אומונזאורוס (שם מדעי: Umoonasaurus) הוא סוג של זוחל ימי מקבוצת הפלסיוזאורודים אשר חי באוסטרליה בקרטיקון התחתון לפני 115 מיליון שנה מהיום. הוא היה קצר-צוואר וקטן בהרבה מרוב הפליוזאורים. הוא נמצא כשלד כמעט שלם ב-2006 בדרום אוסטרליה. השם שלו מגיע מהמילה האבוריג'ינים "Umoona" שפירושה: "מפלצת ים", לצד הסיומת היוונית: "זאורוס" שפירושה: "לטאה".
מאפיינים
זוחל זה הגיע לאורך 2.5 מטר בלבד והיה בעל סנפירים רחבים ובעל לסתות גדולות אך צוואר קצר. על הגולגולת שלו היו 3 בליטות קרניות. אורח חייו כנראה דמה לזה של כלבי ים מודרניים והוא ניזון בעיקר מדגים, אחריהם רדף בסנפיריו הרחבים כדי לתמרן במהירות. זוחל זה חי דרומה ממרבית הזוחלים הימיים והיה אולי בעל דם חם כדי לשרוד בימים הממוזגים.
בתרבות
זוחל זה הופיע במשחק עולם היורה: המשחק.
בית מרחץ
בית מרחץ הוא מבנה המשמש לרחצה. המונח מתייחס בדרך-כלל לבתי מרחץ ציבוריים. בבתי מרחץ ציבוריים שונים יש מידה שונה של פרטיות לרוחצים. מרביתם כוללים הפרדה בין המינים, אחרים כוללים גם הפרדה בין גילאים שונים, ובמיעוטם יש חדרים המאפשרים רחצה בפרטיות מלאה.
בתרבות הרומית פותחו מאוד בתי המרחץ. הרומאים נהגו לבנות בתי מרחץ בארצות כיבושיהם. אף בארץ ישראל שבה המים מצויים בצמצום הוקמו בתי מרחץ רבים, גם אם היה צריך לשם כך לבנות אמות מים ארוכות כמו בקיסריה.
בתי המרחץ נדירים יחסית בתרבות המערבית בימינו, כיוון שמרבית בני תרבות זו משתמשים במתקני רחצה פרטיים (חדרי אמבט בבתי המגורים). בתרבויות אחרות קיימת מסורת ארוכה של שימוש בבתי מרחץ ציבוריים - למשל, הסנטוס ביפן. גם בקתות ההזעה של התרבויות האינדיאניות השונות עשויות להחשב לבתי מרחץ, למרות שהשימוש בהן אינו כרוך בטבילה במים, וכך גם הסאונה הפינית.
בתי מרחץ בתרבות המערבית כן מקובלים במקומות בהם ישנם מעיינות חמים או מעיינות שמיוחסות להם תכונות מרפא (מעיינות מרפא או "ספא"). בתי מרחץ כאלה קיימים בבאת' (Bath) שבדרום-מערב אנגליה, בבודפשט, ובמקומות רבים נוספים.
בהלכה היהודית נהוגה הטבילה במקווה אך יעודה אינו לשם רחצת הגוף, כי אם לצורך היטהרות רוחנית.
אלמו (רחוב סומסום)
במקור דיבב את הדמות קווין קלאש בין השנים 1984 עד 2013. בעקבות התפטרותו של קלאש בסוף 2012 הדמות מדובבת מאז ואילך על ידי ריאן דילון.
מוצרים רבים נמכרים עם דמותו של אלמו, כאשר אחד מהצעצועים הפופולריים ביותר עם דמותו הוא הצעצוע "Tickle me Elmo" (דגדג אותי אלמו) אשר מסוגל לנוע, לרקוד, לצחוק ולדבר. הצעצוע פופולרי במיוחד בארצות הברית - במיוחד במהלך שנות ה-90 בה הוא יצא לראשונה לשווקים.
יחסי סלובניה–סרביה
יחסי סלובניה–סרביה הם יחסי החוץ בין סרביה לסלובניה.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה סלובניה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אשר לחמה נגד ממלכת סרביה, ואף כבשה אותה בסתיו 1915. לאחר המלחמה התפרקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, וסלובניה, קרואטיה ובוסניה והרצגובינה התאחדו עם סרביה ליצירת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, אשר הפכה בשנת 1929 לממלכת יוגוסלביה. בשנת 1941 נכבשה הממלכה על ידי גרמניה הנאצית, ובשנת 1945 הוקמה יוגוסלביה מחדש בראשותו של טיטו.
בשנת 1991 סלובניה קיבלה את עצמאותה לאחר מלחמת עשרת הימים, ושתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-9 בדצמבר 2000. שתי המדינות חברות מלאות ביוזמה המרכז-אירופית וביוזמה השיתופית דרום - מזרח אירופה.
יחסים דיפלומטיים
סרביה מחזיקה בסלובניה שגרירות בליובליאנה וקונסוליה כללית בוויפאבה. מאידך, סלובניה מחזיקה שגרירות בסרביה בבלגרד וקונסוליה כללית בנובי סאד.
מילאנו (נפה)
נפת מילאנו  (באיטלקית:  Provincia di Milano ) היא נפה במחוז לומברדיה שבאיטליה. היא משתרעת על שטח של 1,575 קמ"ר, ובשנת 2013 התגוררו בה 3,176,180 נפש. בירתה של הנפה בעיר מילאנו.
גאוגרפיה
נפת מילאנו גובלת בנפת וארזה ובנפת מונצה-בריאנצה בצפון. במזרח היא גובלת בנפת ברגמו. בדרום היא גובלת בנפת קרמונה ובנפת לודי. בדרום-מערב היא גובלת בנפת פאביה. במערב היא גובלת בנפת נובארה. מובלעת של נפת מילאנו היא סן קולומבנו אל למברו.
נהרות
הנהרות העיקריים שזורמים בה הם אדה (Adda), טיצ'ינו (Ticino), אולונה (Olona), למברו (Lambro), סווסו (Seveso).
ציטראל
ציטראל או לימונל הוא מרכיב עיקרי בשמן שבצמח עשב לימון, ובשמנים של צמחים אחרים מסוג עשב הלימון, והוא החומר שנותן לעשב הלימון את טעמו ואת ריחו הלימוני. הוא קיים גם בשמנים של ורבנה (לואיזה), מליסה, לימון ותפוז.
תכונות כימיות
ציטראל הוא תרכובת כימית בעלת הנוסחה הכימית C10H16O. הציטראל הוא אלדהיד שמכיל קשרים כפולים (כלומר הוא גם אלקן), ומופיע בטבע כתערובת של שני איזומרים, ציס וטראנס, אשר מגדירים את הסטריאוכימיה (סידור מרחבי) שלו. לשני האיזומרים יש צבע צהבהב וריח אופייני של לימון. לצורת הטראנס, גרניאל, יש ריח חזק לעומת צורת הציס, נראל, שריחה עדין ומתוק יותר.
מחקרים
במחקר שנערך באוניברסיטת בן-גוריון ובשיתוף פעולה עם מרכז מדע ים המלח והערבה, בראשות ד"ר רבקה אופיר ופרופ' יעקב וינשטין, וד"ר נתיב דודאי מהמחלקה לצמחים ארומטיים במרכז המחקר נוה יער נמצא שציטראל הורג תאים סרטניים מבלי לפגוע בתאים רגילים ולכן הוא עשוי לסייע במלחמה בסרטן. המחקר נעשה על תאים שגדלו בתרבית בתוך מבחנות. ריכוז החומר הדרוש להרג התאים הסרטניים הוא נמוך, ונמצא במשקה שהוסף לו גרם אחד של עשב לימון. על פי המחקר, הציטראל הורג את התא הסרטני על ידי הפעלת מנגנון של מוות תאי מתוכנת.
שימושים
שמנים אתריים המופקים מהציטראל, משמשים בעיסוי לחיזוק שרירים והרגעת כאבי עצבים. שמנים אלה משמשים בתעשיית הסבונים והבשמים. כן, משמש הציטראל כבסיס לחומרי ארומה שונים שדרוש להם ריח אופייני של לימון.
ציטראל יכול לשמש לסינתזה של מספר תרכובות אורגניות, כמו למשל ויטמין A.
התזמורת הסימפונית של סן דייגו
התזמורת הסימפונית של סן דייגו (באנגלית: San Diego Symphony) היא תזמורת סימפונית אמריקאית, היושבת בסן דייגו שבקליפורניה.
היסטוריה
ב-6 בדצמבר 1910 הופיעה בקונצרט הראשון שלה כ"תזמורת העירונית של סן דייגו". המנהל המוזיקלי שלה הוא המנצח הוונצואלי רפאל פייראר.
התזמורת מגישה למעלה מ-100 קונצרטים בעונה. היא מופיעה בסדרות מנויים בקופלי הול, אולם מופעים שנבנה בשנת 1929 כאולם קולנוע מפואר בסגנון רוקוקו צרפתי בשם "תיאטרון פוקס". האולם נמסר לתזמורת בשנת 1984. "מגדלי סימפוני", הבניין השני בגובהו במחוז סן דייגו, נבנו סביב קופלי הול בשנת 1989. תוכנית הקונצרטים של תזמורת סן דייגו כוללת סדרות שונות ומגוונות, בהן יצירות מופת, מוזיקה קלה וקונצרטים לכל המשפחה. בחודשי הקיץ מציגה התזמורת עונת קונצרטים קלים תחת כיפת השמיים. מאז 2005 משמשים נגני תזמורת סן דייגו כתזמורת האופרה של סן דייגו.
התזמורת עברה במהלך שנות קיומה כמה תקופות של קשיים פיננסיים, שאילצוה להפסיק את פעולתה. התקופה הראשונה חלה בין 1921 ל-1926. התזמורת חידשה קונצרטי קיץ מוגבלים בשנת 1927, אבל התפרקה שוב ב-1936. ב-1949 חזרה התזמורת להופיע בקונצרטים. קשיי המימון של התזמורת הובילו להודעה על פשיטת רגל במאי 1996 ולהפסקת הופעות, שבאה לסיומה בשנת 1998, עם ג'ונג-הו פאק, מי שהיה עוזר המנצח בשנת 1994, כמנהל מוזיקלי. בין השנים 2004 - 2017 המנהל המוזיקלי היה ג'אג'ה לינג.
מלווין ג. גולדצבאנד, הארכיבר של תזמורת סן דייגו, הוציא לאור ספר על התזמורת, "הסימפונית של סן דייגו מפתיחה עד הדרן".
רייכסמארק
רַייכְסְמָארְק (בגרמנית: Reichsmark; סימול: ℛℳ ; מילולית: מרק הרייך) היה המטבע של גרמניה בין 1924 ועד 1948. הוא שימש את גרמניה תחת הרפובליקה הווימארית וגם תחת השלטון הנאצי בגרמניה. באזורי הכיבוש בגרמניה הרייכסמארק היה עדיין בשימוש עד כניסתם של המארק הגרמני (במערב גרמניה), המארק המזרח גרמני (במזרח גרמניה), הרובל הסובייטי (במחוז קלינינגרד) והזלוטי (ברובה של שלזיה, בחלקה המזרחי של ברנדנבורג, בפומרניה, ובמזרח פרוסיה) לתוקף ביוני 1948. רייכסמרק אחד חולק ל-100 רייכספפניג (Reichspfennig).
היסטוריה
הרייכסמרק נוצר ב-30 באוגוסט 1924 על מנת לייצב את המטבע ולעצור את ההיפר-אינפלציה בגרמניה בשנים 1922–1923 על ידי הממונה על המטבע היילמאר שאכט, נשיא הרפובליקה גוסטב שטרזמן ושר הכלכלה האנס לותר. יחס ההמרה היה רייכסמרק אחד = טריליון (1210) פפירמרק (שטרות מרק). בעוד המרק הישן איבד את בסיסו בתקן הזהב עקב כיבוש חבל הרוהר על ידי צרפת, התמוטטות הכלכלה הגרמנית והדפסה בלתי מבוקרת של שטרות, גוּבָּה הרייכסמרק חדש באמצעות נדל"ן של קרקעות חקלאיות שהיוו ערבויות בידי בנק ייעודי, ה"רנטה בנק", בתמורה למשכנתא שהעניק לבעליהן. מנגנון זה איפשר לייצב את הרייכסמרק על יחס המרה של 4.2 רייכסמרק לדולר אמריקני, כפי שהיה המצב לפני האצת האינפלציה. המטבע הוחלף לאחר שימוש קצר-ימים ב-Rentenmark שגובה בסחורות ומוצרי מזון והתקיים בין ה-15 בנובמבר 1923 לסוף 1924. על מנת להחזיר את היחס בין הכסף שבמחזור להון הריאלי, הוטלו מיסים על בעלי ההון ועל השכירים והוקשחה מדיניות האשראי הליברלית-מדי, במקביל הגיעה ממשלת הרפובליקה להסכמים בנוגע לפריסת חובות הפיצויים שהיה על גרמניה לשלם לארצות הברית, בלגיה וצרפת עקב מלחמת העולם הראשונה ("תוכנית דוז").
במהלך מלחמת העולם השנייה הציגה גרמניה הנאצית לוח המרה קבוע בין הרייכסמרק למטבעות אחרים, שיאפשר לגרמניה יתרון כלכלי מובנה וישפר את מעמדה של כלכלת גרמניה הנאצית. הרייכסמרק שימש כהילך חוקי בשטחים אותם כבשה גרמניה הנאצית ומדינות החסות בשטח הכיבוש הנאצי שלה, בנוסף למטבע המקומי.
לאחר הכנעת גרמניה הנאצית המשיך הרייכסמרק לשמש כהילך חוקי הן באזורי הכיבוש של ארצות הברית ובריטניה (שהפך למערב גרמניה) והן באזור הכיבוש של ברית המועצות (שהפך למזרח גרמניה) עקב תוכנית מורגנטאו שמנעה כל צעד שינוי שמטרתו שיקום גרמניה. שטרות חדשים של רייכסמרק הודפסו ומטבעות נטבעו עד 1948. ביוני 1948 הוחלף הרייכסמרק במארק גרמני במערב ובמארק מזרח גרמני ("אוסטמרק") במזרח.
מטבעות
ב-1924 הוטבעו מטבעות בערכים של 1, 2, 5, 10 ו-50 פפניג ו-1 ו-3 מרק. מטבעות ה-1 ו-2 פפניג הוטבעו בארד, שאר מטבעות הפפניג הוטבעו בסגסוגת ארד-אלומיניום, מטבעות המרק הוטבעו בכסף. ב-1925 הוכנסו למחזור מטבעות כסף של 2 ו-5 מרק. ב-1927 הוכנס למחזור מטבע ניקל של חצי-מרק.
ב-1932, בניסיון כושל לעצור את האינפלציה הוכנסו למחזור בהוראת קנצלר גרמניה היינריך ברינינג מטבעות בני 4 פפניג במקום 5. כן הופסקה הטבעת מטבעות כסף והם הוחלפו על ידי מטבעות ניקל, דבר שהקל על זיוף כסף. כן התרבו שגיאות-הטבעה גם במטבעות הרשמיים, דבר שטישטש עוד יותר את ההבדל בין מטבעות רשמיים למזויפים. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחלפו מטבעות הארד והאלומיניום במטבעות אבץ ואבץ-אלומיניום. מאז 1936 ואילך כללו כל המטבעות שהוטבעו את סמל צלב הקרס.
לאחר המלחמה הוטבעו על ידי בעלות הברית מטבעות דומים מאוד בעיצובם, שרק צלב הקרס הוסר מהם.
שטרות
השטרות הודפסו על ידי הרייכסבנק (הבנק המרכזי של גרמניה והבנקים המרכזיים של בוואריה, באדן וסקסוניה. ערכי השטרות ב-1924 היו 10, 20, 50, 100 ו-1,000. ב-1942 הודפס שטר של 5 רייכסמרק.
כסף באזורי הכיבוש וכסף צבאי
הרייכסמרק היה הילך חוקי באזורי הכיבוש. מטבעות ושטרות הופקו על ידי Reichskreditkassen (אשראי-הכספים של הרייך). הרייכסמרק שימש יחד עם הכסף המקומי, ששערו מול הרייכסמרק היה קבוע.
בשנים 1942-1994 הופקו שטרות מרק צבאי ומטבעות פפניג צבאי, כאשר בתחילה הוגדר שפפניג צבאי שווה פי 10 מערכו הנקוב.
לאחר כיבוש גרמניה על ידי בעלות הברית, הודפסו עבור הכוחות שטרות רייכסמרק לשימושם באזורי גרמניה.
סוג ייחודי של שטרות (lagergeld "כסף מחנה") הופק לשימושם של אסירים (בעלי זכויות) במחנות שבויים ומחנות ריכוז והיה בעל תוקף אך ורק בתחומי המחנה.
סקסטה (להקה)
סקסטה היא להקת בנות שפעלה בישראל. במקור פעלה הלהקה מסוף 1978 עד סוף 1983, ומנתה חמש זמרות: פנינה בריק, חני אליקים (בודגוב), איריס שמי, רותי בן אברהם וורדה נגה, אשר החליפה את סמדר וימזר ביוני 1979. להקת סקסטה הוקמה, הופקה ונוהלה על ידי אבשלום רובין, הבעלים של ישראדיסק (חברת התקליטים), וקלסיפופ (יצוג אמנים) שרצה להקים להקת בנות שתחליף את שלישיית שוקולד מנטה מסטיק, שבדיוק התפרקה.
במקור, מנתה הלהקה שש זמרות (ומכאן גם שמה), ובהרכב המקורי נכללה גם אירינה שלמור, אולם היא נופתה מן הלהקה עוד בטרם החלה את פעילותה. יחסי הציבור הופקדו בידיו של גברי מזור. הלהקה הספיקה להוציא שלושה אלבומי פופ עד להתפרקותה, וזכתה להצלחה בעיקר בהופעות בפסטיבלים השונים.
ארבעת השירים המוכרים ביותר של הלהקה הם הביצוע המקורי של "נולדתי לשלום" מאת עוזי חיטמן, "ספירת מלאי" מאת יוסי בנאי ונעמי שמר, "סינדרלה" מאת ענת ואלדד שרים ו"אני עושה לי מנגינות" מאת יאיר קלינגר.
בשנת 2003 חזרה הלהקה חזרה לפעילות והוציאה אלבום חדש בשם "סקסטה". האלבום הורכב ברובו משירים חדשים, וכלל גם גרסאות חדשות לשני שירים ישנים של הלהקה: "ימים טובים" ו"נולדתי לשלום". הלהקה התארחה באותה שנה אצל בתוכנית חד־פעמית של "המעגל" בהנחייתו של דן שילון, שבה שרה את השיר "אני עושה לי מנגינות".
בשנת 2013 הלהקה ביצעה "קאמבק", תוך שהוציאה ביצוע מחודש לשיר "סינדרלה" בעיבוד קולי מיוחד בהפקתו המוזיקלית של עודד אסנר, אשר גם ניהל מוזיקלית את מופען החדש. בשנת 2014 הוציאו חברות ההרכב חידוש לשיר "רדיו", עמו לקחו חלק בפסטיבל שירי הילדים, וגם חידוש לשיר "אהבת נעורי", שבמקור בוצע על ידי שלום חנוך.
הלהקה הופיעה 11 פעמים בפסטיבלים שונים:
האיחוד הצמחוני האירופי
האיחוד הצמחוני האירופי (EVU) הוא ארגון גג ללא מטרות רווח, שאינו ממשלתי לחברות וקבוצות צמחוניות באירופה. האיגוד נוסד ב-1988, עובד בתחומי הצמחונות, התזונה, הבריאות, ההגנה על הצרכן, הקמפיין לזכויות בעלי חיים, אקולוגיה, מידע כללי וכנגד רעב עולמי. המטה נמצא בווינטרטור (שווייץ), יחד עם הארגון השווייצרי Swissveg.
מטרה
הפעילויות העיקריות של ה-EVU הן:
סוגיות סימול
ככל שהביקוש למוצרים טבעוניים וצמחוניים באירופה המשיך לגדול, האיחוד הצמחוני האירופי ניסה להגדיר כיצד לתייג פריטים "צמחוניים" ו"טבעוניים". הם טענו שלתווית הטבעונית על מוצר צריכה להיות משמעות ברורה וסטנדרטית. הם הציבו 2 דרישות עיקריות:
למרות מאמצי הארגון, הנציבות האירופית סירבה בתחילה לחוקק שינויים כלשהם. ה-EVU המשיך לשדל את ממשלות המדינה, במיוחד בגרמניה מכיוון שהמדינה חוותה תמיכה רחבה יותר בחקיקת התיוג. כתוצאה מכך, "שרי הגנת הצרכן של מחוזות גרמניה הגרמני הסכימו פה אחד על הצעה לנסח להגדרת המונחים" טבעוני "ו"צמחוני" לתיוג מזון והביאו אותה לתוקף עבור רשויות בקרת המזון שבתחום השיפוט שלהן. זה מחייב בפועל. "דו"ח שפורסם לאחרונה בשנת 2018 צופה כי תוויות "טבעוניות" ו"צמחוניות "יידרשו לעמוד בקריטריונים של ה-EVU עד שנת 2020.
דוד כפתורי
ביוגרפיה
דוד כפתורי היה מוותיקי הציירים בישראל. במשך כ-40 שנה, החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21, היה צייר פעיל, הציג תערוכות יחיד, השתתף בתערוכות קבוצתיות בישראל ומחוצה לה. הוא פעל בישראל ובפריז, וגם עשה גיחה לארצות הברית. דוד היה גאה במיוחד בעבודת ההוראה בה עסק במוסדות רבים, בעיקר במכון אבני, וכן בסטודיו הפרטי שלו, שם סייע לאמנים רבים בראשית דרכם להתפתח ולצאת לדרכם כאמנים עצמאיים.
כפתורי נולד בשכונת מנשייה ביפו, דור שלישי בארץ. הוא נולד למשפחת בוטון, בעלת מסורת רבנית ארוכת שנים שנמשכה מגירוש ספרד, דרך איטליה ואיזמיר שבטורקיה. דוד עזב את הדת ואת הבית בגיל צעיר כדי להשתתף באופן פעיל במאבקי היישוב והמחתרות להשגת עצמאות מדינית. הוא התגייס לפלמ"ח בשנת 1941 לפלוגה התל אביבית, והיה ממקימי היישוב לוביה (לימים קיבוץ לביא). לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס כפתורי לצבא הבריטי, לבריגדה היהודית (חי"ל - חיל יהודי לוחם), שם שירת במשך חמש שנים בפלוגת ההנדסה החטיבתית והשתתף בקרבות נגד הצבא הנאצי באיטליה ובהולנד.
עם שובו לארץ, הצטרף לשורות ההגנה. השתתף בקרבות הבלימה של חטיבת גבעתי כנגד הפלישה המצרית (גבעה 69, משטרת עיראק-סואידן, כיס פלוג'ה). בצה"ל שימש כקצין מודיעין. לאחר שפשט את המדים, עבר לשרת בשב"כ.
במקביל הוא החל ללמוד ציור באופן מסודר. כפתורי היה מבוגרי המחזור הראשון של מכון אבני כשבין מוריו ניתן למנות את יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואחרים.
עם סיום לימודיו, פרש כפתורי סופית מפעילותו הביטחונית בשירות המדינה והתמסר לציור. ב-1961 עבר להתגורר בפריז. במשך שבע שנים למד, צייר והציג בתערוכות. ב-1968 שב לישראל. עם חזרתו ארצה, החל כפתורי ללמד במכון אבני לצידם של מוריו לשעבר, שטרייכמן וסטימצקי. כפתורי לימד במשך כ-20 שנה טכניקות ציור בצבעי שמן, צבעי מים ואקוורל במכון. במקביל כפתורי צייר ולימד בסטודיו בשכונת שבזי (נווה צדק) וכן המשיך להציג בתערוכות, בישראל ומחוצה לה.
בתקופה זו הוא גיבש סביבו קבוצת תלמידים שנהגה לצאת פעם-פעמיים בשנה לסדנאות ציורים בטבע, בראש פינה, עין הוד ופוריה. רבים מחברי הקבוצה הפכו ברבות השנים לציירים ידועים בפני עצמם. הקבוצה מונה כ-60 חברים וממשיכה לפעול גם כיום בהובלתו של שבתאי מצליח.
יצירתו של כפתורי סוכמה בשנת 1999 בספר "דוד כפתורי, 50 שנות יצירה" בהוצאת מוקי הפקות דפוס. בשנת 2000 הוא זכה ונבחר על ידי אגודת האמנים והציירים ל"אומן הנבחר" של תל אביב.
בשנת 2003 נערך ערב לזכרו של דוד כפתורי בסינמטק תל אביב. בערב התקיימה הקרנת בכורה של הסרט "כפתורי" בבימויה של הלן כהן. כמו כן הושק הספר "לכפתורי באהבה" שנערך ויצא לאור על ידי משה מוקי כהנא (מתלמידיו של דוד) בהוצאת מוקי הפקות דפוס. בספר מציגים רבים מתלמידי כפתורי לאורך השנים, שהפכו לציירים עצמאים. כל צייר הקדיש ציור ודברי הוקרה. בין המשתתפים בספר היו יהודית שפלן, אסתי ויוסי עיני, גלדיס אלבז, מוריס אזן, דורית איזנברג, ויויאני גולדמן, ויקטור פרנקו, ורד לבנון-פרנטא, ורדה רותם, שושנה זלוטניק, רחל אלקלעי, חדוה בן-דוד, חנה בלו, חנה קורפל, יעל גולדמן, יעקב אלוני, לאה שביט, מאירה אוהד, מגי ברדה, מימי רוזנברג, מריאנה פרלמן-אשכנזי, נחום גבריאלי, עדנה בן-עמי, רחל כבודי קורדובה, שבתאי מצליח ותלמה ישראלי ומשה מוקי כהנא - עורך ומפיק הספר.
דוד כפתורי התחתן עם מלי (לבית ג'רסי) ששירתה איתו בחטיבת גבעתי במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות (יוני 1948). נולדו להם שני ילדים (נתיבה 1949, ניר 1957).
מעיין הגבורה
מעיין הגבורה (ידוע גם כעין אל עריק) הוא מעיין שכבה הסמוך לעלי באזור המכונה "העמק הנעלם".
בזכות מי המעיין שוכנות בסביבה חיות בר רבות. באזור יש גם ממצאים ארכאולוגיים רבים, בהם ממצאים מהתקופה הכנענית. כמו כן נמצאו במרחב המעיין שרידים מקרב במלחמת העולם הראשונה - קרב קו שתי העוג'ות.
במעיין בריכה בעומק 1.80 וברוחב של כארבעה מטרים, ובריכת שכשוך בעומק של 40 ס"מ.
שיפוץ המעיין
בספטמבר 2004 שופץ המעיין על ידי תלמידים מבית-ספר "תלמוד תורה", תלמידי המכינה קדם-צבאית בני דוד וסטודנטים מאוניברסיטת אריאל לזכר אבי ואביטל וולנסקי (תושבי עלי שנרצחו בפיגוע ירי בדרכם לביתם בכ"ז באב ה'תשס"ב). נבנו בו שתי בריכות, בריכת מבוגרים ובריכת ילדים, הוקמו לצדו שולחנות פיקניק וערסלים, נבנה צריף עץ ובו מלתחה והוצבו שלטי הדרכה.
המטבח הדני
המטבח הדני מורכב באופן מסורתי ממרכיבים המתאימים למזג האוויר הקר והלח של דנמרק. בדנמרק קיימת תעשייה חקלאית ענפה, הכוללת בין היתר ייצור מוצרי חלב, שעורה, תפוחי אדמה, שיפון, סלק, חסה, פירות יער ופטריות. דנמרק מוקפת ים בשלוש מארבע רוחות השמיים, ועל כן לא מפתיע כי גם דגה ממלאת תפקיד חשוב במטבח. המטבח הדני, בשל הקרבה התרבותית והאקלימית לשאר מדינות סקנדינביה, גם דומה מאוד למטבח הסקנדינבי; אך דומה גם למטבחי מדינות מזרח אירופה. ההיסטוריה הייחודית של דנמרק השפיעה אף היא על דמותו של המטבח הדני.
בופסנדוויץ' מהווה מאכל בשר, דוגמה מוקדמת להמבורגר.
ג'ובאני דה בארדי
ג'ובאני דה בארדי (באיטלקית: Giovanni de' Bardi, 5 בפברואר 1534 – ספטמבר 1612), הרוזן מוורניו, היה מבקר ספרות, סופר, מלחין וחייל איטלקי.
המטבח הדני
המאפים המתוקים הדנים מפורסמים בעולם כולו, אם כי כנראה מקורם לא בדנמרק, אלא באופה שהגיע מווינה לדנמרק (ואכן, בדנית הם נקראים wienerbrød, לחם וינאי). באנגלית ובמספר שפות נוספות נקראים מאפי שמרים אישיים "Danish" (דניש).
ג'ובאני דה בארדי
ביוגרפיה
ג'ובאני דה בארדי נולד בפירנצה. השכלתו העניקה לו ידע מקיף ומעמיק בלימודים הקלאסיים ומיומנות בלטינית וביוונית לצד הכשרה בהלחנה, אך את שנות נעוריו וראשית בגרותו עשה בעיקר כחייל. בהנהגת קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה לחם נגד סיינה ובהמשך השתתף בקרבות המצור על מלטה (1565) נגד הטורקים. אחרי מלטה, בדרגת סרן, סייע למקסימיליאן השני להביס את הטורקים בהונגריה. אבל כל אימת שלא השתתף בקרבות, היה עסוק בפירנצה ובמקומות אחרים כפטרון למוזיקה ולאמנויות.
המטבח הדני
עקב הדמיון למטבחים הסקנדינביים האחרים כמו גם למטבח הגרמני, אין מאכלים שניתן לכנותם מאכלים דנים מובהקים, אחד כזה לדוגמה הוא גריסים אדומים, האהוב בגרמניה, דנמרק ושוודיה.
ג'ובאני דה בארדי
ביוגרפיה
עיקר פרסומו של בארדי נובע מהיותו מארח, פטרון ומקור השראה לקבוצת מלחינים, תאורטיקאים של מוזיקה ומלומדים, שהרכיבו את הקמראטה הפלורנטינית, הקבוצה ששמה לה למטרה לשחזר את השפעתה האסתטית של המוזיקה של יוון העתיקה בחיי האמנות של תקופתם. חברי הקבוצה היו וינצ'נצו גליליי (אביו של האסטרונום גלילאו גליליי), ג'וליו קאצ'יני ופיירו סטרוצי ואת השראתם שאבו מתכתובת עם ג'ירולאמו מיי, בכיר המלומדים בנושא הדרמה והמוזיקה של יוון הקדומה באותה עת. תוצאת הקשר הייתה המצאת המונודיה וזמן קצר אחריה, האופרה. נוסף לכך, החידושים שהקמארטה הביאה למוזיקה בהנחיית בארדי היו ממאפייני מה שמוכר כיום כמוזיקה של תקופת הבארוק.
אף כי היה גם מלחין, מעטות יחסית הן יצירותיו ששרדו עם השנים: רק קומץ מדריגלים. מוזר הדבר, אך נראה שהוא עצמו לא ניסה את כוחו במונודיה החדשה. כמו כן ארגן או כתב תפקידים לאינטרמדי שונים בפירנצה, שעשועי החצר הפופולריים שהתקיימו בין המערכות של דרמות מדוברות וכללו משחק, שירה, ריקוד ופנטומימה - עוד מבשר חשוב לאופרה. עוד חיבר מחזות, ביניהם כמה מן המחזות שלהם סיפק גם את האינטרמדי.
וינצ'נצו גליליי הוקיר את בארדי והקדיש לו את Dialogo della musica antica et della moderna ("דיאלוג בין המוזיקה העתיקה והחדשה") המפורסם שלו. ב"דיאלוגו" מאשים גליליי את הפוליפוניה, משבח את המונודיה ונותן ביטוי לשאיפתו שנוהלי המוזיקה של היוונים העתיקים יושבו לתפארתם והמוזיקה המושחתת ובלתי-מובנת של ימיו תוחלף בגרסה אידיאלית של המוזיקה העתיקה בדמותה המשוערת. האירוניה שבדבר היא שוועידת טרנטו, שממנה יצאה בשורת הקונטרה-רפורמציה, השלימה בדיוק אז את גינוי הנוהל הפוליפוני, בגין אותו פגם משוער (קשה מדי להבין את הטקסט המושר), אבל מסיבות דתיות ולא אמנותיות.
פטליזם
פטליזם (מלטינית: fatum, הקרוב ל"גורלי" בעברית), הוא שם תואר להשקפה לפיה האדם כבול לסדר טבעי וקבוע מראש של התרחשויות בעולם. כלומר אמונה בגורל מוחלט וידוע מראש המכתיב את חייו.
ניתן לדבר על שלשה מובנים שונים לפטליזם:
תחושת הגורל היא ככל הנראה בין התחושות האנושיות העתיקות ביותר, הגורל הוא כוח שאי אפשר לעמוד בפניו שנתפש כקובע את העתיד. לפי המיתולוגיה היוונית זהו כורח בלתי ניתן לביטול אליו נכנעים אפילו האלים (כפי שהודו הפיתיות של דלפי). במיתולוגיה הרומית הגורל מיוצג על ידי שלוש המוירות (ה"פרסאות"), ועל ידי שלוש הנורנות במיתולוגיה הנורדית.
הרמב"ם בספרו "מורה נבוכים" (ג, יז, הדעת הג'), מייחס תפיסה זו גם ל"כת האשעריה מן הישמעאלים", כלומר לחוג פילוסופי מוסלמי שהיה קיים בתקופתו. בדתות שונות, בעלי תפקידים שונים מנסים לקרוא את צפונות הגורל - הנביא, השאמאן, וכיוצא באלה. גם כיום יש המאמינים בכוחם של חוזים שונים (קוראים בכף יד, קוראים בקפה וכולי).
מקס ובר בחיבורו "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" המנתח סוציולוגית את הקפיטליזם טוען שנצרות הפרוטסטנטית (ובמיוחד בגרסתה הקלוויניסטית), בעקבות הרפורמציה ויתרה על הקשר המתווך בין האדם לאל, כפי שהתקיים בתפיסת הנצרות הקתולית. במקום תפישה זו העמידה הרפורמציה, לפי ובר, את התפיסה הטרנסצנדנטית של האל, שגררה גישה פטליסטית לקיום האנושי. ואולם, טוען ובר, דווקא משום כך האמינו פרוטסטנטיים כי הצלחה בחיים פירושה אישור אלוהי חיובי. משום כך הופיע באופן פרדוקסלי, תמריץ מעשי לאידיאל אקטיבי של יזמות ופעלתנות אנושית לשם השגת ההצלחה הזו.
פטליזם בתרבות
הגורל הוא גם מקור לאירוניה בטרגדיות היווניות, כמו גם במחזהו של פרידריך שילר שהפך לאופרה של ג'וזפה ורדי "כוחו של גורל" או הידיעה המוקדמת של מקבת' על גורלו הצפוי, במחזהו של ויליאם שייקספיר. המוטיב החוזר הוא שלא משנה כמה ינסה הגיבור לשנות את מעשיו והתנהגותו, אין ביכולתו לשנות את גורלו שכבר נחתם ונקבע.
קורבן (שיר)
קורבן הוא שיר של הראפר והזמר רביד פלוטניק, בהשתתפות הראפרית הישראלית סימה נון, מתוך אלבום האולפן השישי שלו, "תוך כדי תנועה", שיצא לאור ב-24 בספטמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי פלוטניק יחד עם איה זהבי פייגלין והולחן על ידי פלוטניק, מפיק השיר ישי סוויסה וסימה נון, עם קרדיט שנוסף לסלאח אל-כוויתי על דגימת השיר "Hilwat Murrat El Laylai" של דודו טסה והכוויתים. פלוטניק סימפל את דודו טסה והכוויתים בעבר בשיר "אמונה עיוורת" מתוך אלבומו הקודם "ועכשיו לחלק האומנותי", גם הוא בהשתתפות סימה נון.
פלוטניק קיבל את ההשראה לכתיבת השיר משירו של צמד ההיפ הופ אטמוספיר, "Scapegoat", אותו שמע לראשונה בתוכניתו של תומר גרשנמן, "ג'יגה ג'וס" ברדיו הבינתחומי, בה קיים ראיון עם הראפר סלאג מהצמד.
הצלחה
בשבוע הראשון לצאת "תוך כדי תנועה", היה השיר למצליח ביותר מתוך האלבום ברשתות הסטרימינג, והתברג בחמישייה הראשונה במצעד השירים המושמעים בספוטיפיי. גם ברדיו זכה השיר להצלחה, והגיע בשיאו למקום השלישי ב. במצעד השנתי של התחנה, הגיע למקום ה-29.
פטאנק
פטאנק (בצרפתית: Pétanque) הוא משחק כדור ממשפחת הכדורת (כדורת חצר) שמקורו בצרפת. הפטאנק פופולרי מאוד בצרפת, ומזוהה עם דרום הארץ ובמיוחד באזור פרובאנס, שם הוא הומצא בשנת 1907 בעיר לה סיוטה.
הספורט משלב טקטיקה, יכולות חשיבה ריכוז וקואורדינציה והוא אחד מענפי הספורט הבודדים בהם רשאים גברים ונשים להתחרות בצוותא באותה קבוצה או זה-מול-זה. אף על פי כן, הפטאנק נחשב משחק גברי (14% בלבד מהמקצוענים הרשומים בצרפת הן נשים).
מדי שנה מתקיימת באחת היבשות אליפות העולם.
חוקים ומהלך המשחק
משחק הפטאנק נערך בתוך מסגרת תחומה בגודל של 15 מטרים על 4 מטרים. המשטח יכול להיות אדמה, חול קשיח או כל חומר אחר המאפשר לכדורים להתגלגל.
השחקנים מתחלקים לשתי קבוצות, במתכונת של אחד מול אחד, זוג נגד זוג או שלשה מול שלשה. חברי הקבוצה נושאים בתפקידים מיוחדים - מתקרבים וצולפים, והם מופעלים בהתאם להתפתחות המשחק ואופי הפתרונות הנדרשים. לרשות כל קבוצה במתכונת זוגות או שלשות, עומדים שישה כדורים.
בתחילת המשחק, מוטל על ידי אחד השחקנים מהקבוצה הפותחת, כדורון קטן עשוי עץ, המשמש כמטרה, בעקבותיו מוטל כדור ברזל של קבוצה במטרה להתקרב אליו ככל האפשר. שחקן של הקבוצה היריבה מטיל כדור ומנסה להתגבר על הכדור הראשון, בקרבתו אל כדור המטרה. אם הצליח, עוברת חובת ההטלה לקבוצה הראשונה. אם נכשל, ממשיכה קבוצתו להטיל את כדוריה עד אשר יעלה בידה להתגבר או שמלאי כדוריה אזל. הקבוצה הראשונה מטילה עתה את כדוריה בניסיון להתגבר על החסימות שהקבוצה השנייה יצרה ולהגדיל את מספר כדוריה המקדימים את הכדור הקרוב ביותר של הקבוצה היריבה, לכדור המטרה. כל כדור שהקדים ייחשב כנקודה. המשחק בנוי ממשחקונים והקבוצה הראשונה שהקדימה לצבור 13 נקודות זוכה בניצחון.
המשחק משלב יכולות טקטיות המתחשבות בטופוגרפיה של השטח, ביכולות נושאי התפקידים, במספר הכדורים שנותרו, במערך הכדורים שהוטלו ובגורמים נוספים.
פטאנק בישראל
בישראל החלו לשחק בפטאנק בשנות ה-50 של המאה ה-20, והמועדונים הראשונים הוקמו באשדוד ובלוד. כיום משחקים כ-600 שחקנים במסגרת 24 מועדונים הפרושים מלימן בצפון עד אילת בדרום וכולם במסגרת "התאחדות מועדוני פטאנק ישראל". מלבד טורנירים ואליפויות בקטגוריות שונות, פועלות שמונה ליגות של בוגרים, נשים ונוער.
נבחרות ישראל משתתפות באופן קבוע באירועים בינלאומיים - אליפויות העולם ואירופה. נבחרת הנשים של ישראל זכתה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בספרד. נבחרת העתודה של ישראל שהשתתפה באליפות אירופה שנערכה בדנמרק, הגיעה למקום החמישי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הפטאנק לתפוס אחיזה איתנה הן בקרב המתנ"סים ומרכזי הגמלאים והן בבתי ספר, תוך ניצול אפיונו כספורט קהילתי. אפיונו ככזה הוביל להקמת ארבעה מגרשי פטאנק בשדרות רוטשילד בתל אביב וכן מגרש שני נוסף בחוף הקשתות באשדוד, המאוכלסים בעשרות שחקנים המתאמנים ומשחקים במשך כל השבוע. ביבנה הוקמו שישה מגרשים, במתנ"ס בחצור הגלילית הוקמו עשרה מגרשים והמשחק החל לתפוס תאוצה רבה בקרב התושבים.
יורי גזינסקי
יורי אלכסנדרוביץ' גזינסקי (ברוסית: Юрий Александрович Газинский; נולד ב-20 ביולי 1989 בקומסומולסק על אמור) הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הקשר אחורי.
קריירת מועדונים
גזינסקי החל לשחק כדורגל בגיל 6, בקבוצות מקומיות בעיר הולדתו, קומסומולסק על אמור. באוגוסט 2007 הופיע לראשונה במדי הקבוצה של סמנה, במסגרת הליגה הרוסית השנייה. בקיץ 2010 עבר גזינסקי ללוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק. לאחר ירידת ליגה של קבוצתו, ב-2012, חתם בטורפדו מוסקבה, והיה לשחקן מרכזי במדי טורפדו במהלך. ב-1 במאי 2013, לאחר עונה אחת בלבד במוסקבה, חתם גזינסקי ל-3 שנים בקרסנודאר. במעבר לקרסנודאר הפך לראשונה בקריירה לשחקן בליגת העל הרוסית. ב-17 ביולי 2014 הופיע לראשונה במסגרת אירופית, כאשר פתח בהרכב קבוצתו בניצחון 0–4 על סילמאיה קאלב האסטונית, במסגרת מוקדמות הליגה האירופית. גזינסקי אף כבש במשחק זה.
נבחרת רוסיה
גזינסקי זומן לראשונה לסגל נבחרת רוסיה באוגוסט 2015, לקראת צמד המשחקים מול ו, במסגרת מוקדמות יורו 2016. ב-31 באוגוסט 2016 הופיע לראשונה במדים הלאומיים, כאשר נכנס כמחליף במשחק ידידות מול.
גזינסקי נכלל בסגל נבחרת רוסיה לגביע הקונפדרציות 2017, אך לא שיחק בטורניר זה.
גזינסקי נכלל בסגלו של מאמן נבחרת רוסיה, סטניסלב צ'רצ'סוב, למונדיאל 2018. ב-14 ביוני 2018 כבש את השער הראשון בטורניר, שהיה גם שער הבכורה שלו בנבחרת, בדקה ה-12, בניצחון 0–5 על, במשחק הפתיחה של המונדיאל.
לוציוס למאר
לוציוס קווינטוס סינסינטוס למאר השני (באנגלית : Lucius Quintus Cincinnatus Lamar II; ) היה פוליטיקאי, דיפלומט ושופט אמריקאי. כחבר המפלגה הדמוקרטית הוא ייצג את מיסיסיפי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית וכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית. הוא גם היה פקיד ממשל בקונפדרציית המדינות של אמריקה (הקונפדרציה).
למאר נולד בג'ורג'יה ועבר לאוקספורד שבמיסיסיפי, שם הקים משרד עורכי דין. ב-1856 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עד דצמבר 1860, כאשר הוא סייע לנסח את החלטת הפרישה של מדינתו. הוא סייע להקים את רגימנט הרגלים ה-19 של מיסיסיפי, והיה פעיל במטהו של דודנה של אשתו, הגנרל ג'יימס לונגסטריט. ב-1862 מינה אותו נשיא הקונפדרציה, ג'פרסון דייוויס כשגריר הקונפדרציה באימפריה הרוסית. לאחר מלחמת האזרחים לימד למאר באוניברסיטת מיסיסיפי והיה נציג בכמה ועידות חוקתיות של מדינתו.
למאר שב ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1873, והיה הדמוקרט הראשון מטעם מיסיסיפי שנבחר לבית הנבחרים לאחר המלחמה. הוא כיהן בבית הנבחרים עד 1877 ולאחר מכן ועד 1885 הוא כיהן כסנאטור מטעם מיסיסיפי הוא התנגד למדיניות השיקום ולמתן זכות בחירה לאפרו-אמריקאים. ב-1885 הוא מונה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד כמזכיר הפנים של ארצות הברית. ב-1888 מונה למאר כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, והיה לדרומי הראשון שמונה לבית המשפט העליון מאז מלחמת האזרחים. הוא כיהן על כס השיפוט עד מותו ב-1893.
ראשית חייו
לוציוס למאר נולד בבית משפחתו, "פיירפילד", שליד אטיונטון, מחוז פטנאם, ג'ורג'יה, כבנם של לוציוס קווינטוס סינסינטוס למאר ושל שרה ויליאמסון בירד. הוא היה דודנו של מי שלימים כיהן גם הוא כשופט בבית המשפט העליון, ג'וזף למאר, ואחיינו של מיראבו בונפארטה למאר, הנשיא השני של רפובליקת טקסס. ב-1845 הוא סיים את לימודיו באמורי קולג' (כיום אוניברסיטת אמורי), ששכן אז באוקספורד, ג'ורג'יה. הוא היה חבר באחוות סיגמא-אלפה-אפסילון ואחד החברים הראשונים של סניף האחווה באוניברסיטת מיסיסיפי.