cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל
גביית המיסים מהלא-מוסלמים
המיסים היו אחד מהנושאים העיקריים בכל חוזי הכניעה של היישובים השונים שהערבים כבשו. תשלום מיסים על ידי הכופרים מוזכר עוד בקוראן. ההלכה המוסלמית היותר מאוחרת קבעה שלוש דרגות של תשלום מס הגולגולות (גִ'זיַה), אשר כל לא-מוסלמי בוגר וזכר משלם. הדרגות שנקבעו הן בדרך כלל שלושה-ארבעה דינרים (המטבע הרומי שהשתנה לאחר מכן למטבע ערבי) לעשירים, שני דינרים לאנשים מן מעמד הביניים ודינר אחד לעניים. עם זאת, בתקופה המוקדמת של הכיבוש הערבי נהוג היה להטיל מס בדרגה קבועה על היישוב כולו (ללא חלוקה למס על פי מעמדות). דוגמה לכך אפשר למצוא בירושלים, אשר אופן תשלום זה השתמר עד המאה ה-11 על-פי כתבים מגניזת קהיר. ממכתבו של יהודי אשר חי בירושלים, בשם שלמה הכהן בן יוסף, ראש ישיבת ירושלים בשנת 1025, נראה שהמס השנתי בירושלים היה 100 דינרים, ואין ספק שמס זה היה קבוע עוד מתחילתו של הכיבוש הערבי. באותה העת עדיין לא נוצרה הבחנה ברורה בין מס הגולגולות לבין מס הקרקע. הצבא המוסלמי היה מזכה את אנשי הכפר על תשלומים מיוחדים ששילמו במשך השנה לצבא המוסלמי. רק בימי הח'ליף עומר השני בוטל הנוהג לגבות מן הכפר סכום מס קבוע.
רציפותה של מסורת גביית המיסים בזמן שלטון הביזנטים עדיין ניכר בדור הראשון לאחר כיבוש הארץ על ידי הערבים, לדוגמה בדור הראשון שלאחר הכיבוש מס הגולגולות עדיין כונה אפיקפליון, מס הקרקע עדיין נקרא דימוסיה, במספר תעודות מוזכר תשלום של שישה מטבעות "סולידי", אחד מהמטבעות שרווחו בארץ ישראל בזמן השלטון הביזנטי. רק בתקופה מאוחרת יחסית נוצרה הבחנה ברורה בין מס הקרקע - הח'ראג', לבין מס הגולגולות - הג'זיה. המס ששילמו הכופרים שנבע ממצוות הדת המוסלמית כונה אהל אלד'מה, וכספים אלה נחשבו לכספי קודש. הקאדי הוא זה שהיה ממונה על גביית כספים אלה. והיו חייבים להחזיק ב"אוצר המוסלמי" בנפרד מהמיסים האחרים שהוכנסו לממסד המוסלמי. ההלכה המוסלמית אוסרת כניסה של כופרים למסגדים גם בשביל תשלום המס.
הכנסות ממיסי הלא-מוסלמים, בדינרים מהנתונים לעיל עולה כי ההרעה במצב הכלכלי נמשכה במשך רוב התקופה ולכן סכומי המיסים שנגבו היו במגמת ירידה (יוצא דופן הנתון ממחצית המאה ה-9). מנגד, ייתכן שהאוכלוסייה הלא מוסלמית הלכה והתמעטה מהמאה השביעית לשלהי העשירית ולכן כמות המיסים ירדה. אי אפשר להתעלם מעליה חדה במיסים בשנת 860 עמידה על גביה חריגה ביחס לשנות קודמות.
הירידה בכמות התושבים בארץ ישראל
בעת הכיבוש הערבי בשנת 640 היה בארץ רוב נוצרי שרובו ממוצא סורי-ארמי ופיניקי. בין הכיבוש הערבי בשנת 640 לכיבוש הצלבני ב-1099 הייתה ירידה משמעותית במספר התושבים בארץ. מכ-2.5-3 מיליון איש קודם הכיבוש הערבי, נותרו כחצי מיליון איש בתקופה הצלבנית. עד תחילת התקופה הממלוכית כמות הנוצרים בארץ ירדה, ובמאה ה-14 הם הפכו לקבוצת מיעוט והמוסלמים הפכו לקבוצה הגדולה ביותר (אך מספרם לא עלה על כ-80,000).
איסלאמיזציה של ארץ ישראל
הכיבושים המוסלמים במאה ה-7 החלו תהליך ארוך והדרגתי של אסלאמיזציה של עמים רבים באזורים נרחבים במזרח התיכון, במרכז אסיה ובצפון אפריקה. תהליך הדרגתי זה החל מיד בעקבות היווצרות האימפריה המוסלמית ונמשך כמה מאות שנים. כמו כן, באזור המזרח התיכון ובאזור ארץ ישראל בפרט, החל תהליך הדרגתי, שנמשך כמה מאות שנים, שבו העמים הילידים באזורים שונים, אשר עד אז דיברו בעיקר יוונית, ארמית-סורית, קופטית וברברית, החלו לאמץ את השפה הערבית ואת התרבות הערבית. כתוצאה מכך, לאורך הזמן חלק גדול מאוכלוסיית הילידים באזור התמזגה עם השבטים הערבים, וכתוצאה מכך השפה הערבית והתרבות הערבית הפכו בעקבות כך לדומיננטיים על פני אזור נרחב, שכלל בין היתר את אזור ארץ ישראל.
לאחר הכיבוש המוסלמי של אזור ארץ ישראל, הח'ליפות החליטה להקים מסגד גדול מעל לחורבות בית המקדש היהודי בעיר העתיקה בירושלים. בעקבות כך הוקם במקום מסגד אל-אקצא בין השנים 687 - 691. בנוסף, באותה העת מבנים מוסלמיים רבים אחרים נבנו בכל אזור ארץ ישראל. מסגד אל-אקצא נחשב למבנה העתיק ביותר בעולם המוסלמי אשר עדיין נמצא בשימוש. בעת האחרונה מקובלת במחקר הגישה כי הכיבוש היה אירוע שקט יחסית, שלא הותיר אחריו עקבות משמעותיים וכי האוכלוסייה הנכבשת בארץ-ישראל המשיכה לנהל את חייה במידה רבה כפי שהתנהלו קודם לכן. השבטים הערבים הפולשים לא התיישבו ואכלסו את ארץ ישראל אלא רובם המכריע המשיך בנדודיו עם כוחות הכיבוש צפונה, לעבר סוריה, או מערבה, לעבר מצרים וצפון אפריקה. בסוריה רבתי התפרשו השבטים במרחבים גדולים, רובם הגדול שמרו על האופי הנוודי שלהם ולא הקימו ערים (בשונה מעיראק). לא ידועים בוודאות זהות השבטים הערביים בארץ ישראל במאה הראשונה לה'גרה, אך על סמך המקורות המתארים את מלחמות האחים שפרצו לאחר רצח עת'מאן ואחרי מות הח'ליף יזיד הראשון ניתן להצביע על זהות השבטים בג'נד פלסטין: שבטי אלאזד, כנאנה, מד'חג', ל'חם וג'ד'אם. לדברי ההיסטוריון ג'יימס ויליאם פארקס, במהלך המאה הראשונה לאחר הכיבוש הערבי (740-640), הח'ליף והמושלים של סוריה וארץ ישראל היו בעלי שליטה בלעדית על האוכלוסייה הנוצרית והיהודית בארץ ישראל; בנוסף, לטענתו של פארקס, מלבד האוכלוסייה הבדואית ששהתה באזור ארץ ישראל באותה העת, האוכלוסייה הערבית היחידה שהייתה באזור שנמצא ממערב לנהר הירדן היו החיילים הערבים שהוצבו באזור.
אף על פי שהשלטונות הערבים מיעטו להכניס את השבטים למרחבים העירוניים בארץ ישראל, נקודות היישוב ברצועת החוף זכו ליחס מיוחד וברובן פינו חלקים גדולים מהאוכלוסייה הקודמת לטובת אכלוס אוכלוסייה מוסלמית. לאורך כל התקופה האומיית והעבאסית השלטונות הערביים ניסו ליישב את ערי החוף באוכלוסייה נאמנה להם, כחלק מאסטרטגיה של הגנה מפני הפשיטות הביזנטיות מהים. לשלטונות לא היה קל למצוא מוסלמים שהיו מוכנים לאכלס את ערי החוף מכיוון שרובם ככולם היו רגילים לחיים נומאדים ולקרבה למדבר. החשש מהים היה כל כך ממשי לגביהם עד שצריך היה לפתותם בעזרת מסורות, שיוחסו למוחמד, והבטיחו את גן העדן ללוחמים העולים על ספינות בים או המתגוררים בערי החוף. לזה השלטונות הוסיפו חלוקת אדמות (את בתי המגורים של תושבי העיר אשר גלו מהן), בניית מסגדים, הרחבת בניינים והעלאת שכר. ערי החוף בכלל אוכלסו על ידי ערב רב של עמים, כאשר האלמנט המכריע ביניהם היו פרסים.
האיסלמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (750-640) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה. בתקופת השלטון העבאסי (942-750) התחזקה הקנאות הדתית והחלה אכיפה קפדנית יותר של "תנאי עומר", מערכת התקנות נגד הלא-מוסלמים. המדיניות שמה דגש על הזהות המוסלמית ולא על הזהות הערבית. בתקופת השושלת הפאטימית (1099-942) נגזרו גזרות שמד נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו או המירו את דתם. בקרב הנוצרים הגיעה ההתאסלמות לכ-50% ובקרב היהודים לא הייתה תופעה של התאסלמות אלא במקרים בודדים משיקולים תועלתיים. התאסלמות קבוצתית רחבה אירעה רק בקרב העדה השומרונית.
היחס לתושבים הלא מוסלמים
דִ'ימִי הוא המעמד המיוחד של נתין לא מוסלמי במדינה הנשלטת על פי חוקי האסלאם, השריעה. המעמד של "דימי", או "בן-חסות", כפי שנהוג לתרגמו, ניתן לבני הדתות המונותאיסטיות בעיקר "עמי הספר", נוצרים ויהודים.
במהלך התקופה המוסלמית המוקדמת התגבשו הכללים והחוקים ביחס לאזרחים הלא מוסלמים. הד'ימי (נוצרי או יהודי) לא היה רשאי לקיים טקסים דתיים בפומבי, להרחיב או לשפץ את בתי התפילה שלו או לשאת אשה מוסלמית. מגבלות נוספות שהוטלו מזמן לזמן נועדו להשפיל ולהבליט את נחיתותם לעומת המוסלמים. למשל: לבוש מיוחד, איסור רכיבה על סוס או גמל, איסור על בניית בתי תפילה שאינם מוסלמים אשר יהיו יותר גבוהים מהמסגדים המקומיים ואיסור על היהודים לתקוע בשופר ועל הנוצרים לצלצל בפעמוני כנסיות. עם זאת, הלחץ להתאסלמות על האוכלוסייה הלא-מוסלמית לא היה גדול, ואין ידיעות על התאסלמות המונית כל שהיא של האוכלוסייה המקומית. האוכלוסייה הערבית בארץ הייתה לאורך רוב התקופה אליטה שלטת. על תקופה זו כתב ההיסטוריון יצחק בן-צבי: "מעריכים את מספר הערבים, שנתווספו עם הכבוש והתיישבו בעיקר בערים, ל-30,000 איש. ... זרם הכובשים הערבים היווה את השכבה השלטת. הם נעשו לאפנדים, התיישבו על הרוב בערים, ומשם שלטו על הכפרים".
היישוב היהודי
מקובלת הדעה שהיהודים גילו לרוב יחס חיובי כלפי הכובשים. לאחר הגזירות הקשות, שהיו מנת חלקם של היהודים בימי השלטון הביזנטי, הייתה ציפייה לכך. עם זאת, אפשר להטיל ספק האם היחס החיובי נמשך גם בימים לאחר הכיבוש. היהודים שעסקו בחקלאות ובמסחר נפגעו קשות מבחינה כלכלית בעת הפלישה הערבית.
הציפייה ליחס חיובי מהערבים הביאה לכך שהיהודים סייעו לערבים בכיבוש הערים קיסריה וחברון. קיסריה הייתה העיר האחרונה שנכבשה על ידי הערבים, והחזיקה מעמד עד שנת 641. מקור זה מספר כי עמר אבן אל-עאץ, שצר על העיר, החל להתייאש מכיוון שלא הצליח לגרום לעיר להיכנע. מצביא בשם יאזיד בן אבו סופיאן שכנע את עמר לא להתייאש. בנוסף היה יהודי בשם יוסף שהראה לערבים תעלה תת-קרקעית שהובילה אל העיר. בתמורה הובטח לו ביטחון (אמאן) לו ולבני ביתו. מקור נוצרי לעומת זאת מספר כי בסופו של דבר המוסלמים פרצו את חומות העיר ללא סיוע כלשהו.
כמה מקורות מלמדים על תקוות דתיות-משיחיות שהתעוררו בקרב היהודים בעת הכיבוש הערבי; מכל מקום הם ראו במלחמות הגדולות ובגורם החזק המרכזי שעולה בעולם כמשהו מבשר גאולה, מעין מלחמת גוג ומגוג שלפני אחרית הימים והגאולה, חיבור יהודי משיחי אחד הוא חיבור שנתחבר בימי הביניים בשם "נסתרות רבי שמעון בר יוחאי" ולו חיברו כמה גרסאות אחדות. הרעיון היסודי בחיבור זה הוא כי מלכות ישמעאל (אשר הערבים הם צאצאיו על-פי התנ"ך) היא הגאולה מידי מלכות אדום (ביזנטיון). מוחמד מתואר שם כנביא שהעמיד אלוהים על הערבים, טענה זו איננה מפתיעה שכן על-פי האמונה היהודית הנבואה קיימת ואפשרית באומות העולם, כאיוב, אליהוא בן ברכאל הבוזי וכאליפז התימני (בבלי, בבא בתרא טו:), וכן לפי הרמב"ם באיגרת התימנית שלו.
הריכוז היהודי החשוב בארץ ישראל היה בעיר הבירה החדשה רמלה. בנימין זאב קדר מציין שהקהילה הגיע לממדים כאלה עד שיכולה הייתה להתפצל ממנה כת דתית שלמה, היא כת "מליך אל-רמלי".
על ימי השלטון הפאטמי יש לנו יותר ידיעות הודות לתעודות שנמצאו בגניזת קהיר. לירושלים הצטרפה אוכלוסייה ניכרת. בין השאר של קראים. עמם היו חיכוכים על רקע הלכתי. היסטוריון מוסלמי מתלונן על המספר הרב של היהודים בעיר. "הישיבה הארץ ישראלית" עקרה מטבריה לירושלים אשר הפכה לסמכות היהודית העליונה. על הר הזיתים היה נהוג לערוך בחג הסוכות טקס מרכזי ובו היו מוכרזים מועדי השנה.
בסוף התקופה מצב הביטחון הורע. הדבר התבטא במלחמות פנימיות שפגעו בכל תושבי הארץ ולצד זאת פגיעה בחיי היהודים בפרט. ברמלה התושבים של העיר טבחו באוכלוסייה היהודית. בירושלים נותרו, כנראה רק 50 משפחות. סממן לדעיכה היה התערערות היציבות השלטון המרכזי הפאטמי. מכתב שנמצא בגניזת קהיר ונכתב על ידי ראש בית הדין הרבני בירושלים, מתאר את הדעיכה של הארץ בעת הזו:.
חוקי עומר
הציפיות מהכובש הערבי התבדו. תושבי הארץ היהודים והנוצרים היו לנתינים מדרגה שנייה, כמקובל בארצות שהיו תחת חסות הדת המוסלמית. אמנם רדיפות הדת הופסקו, היה חופש פולחן אבל נותר החיוב במיסים מיוחדים. גם הפקעת הקרקעות עבור המתיישבים הערבים והפרסים פגעה ביישוב היהודי.
איסור על התיישבות בירושלים
בתקופה הביזנטית המאוחרת בארץ ישראל חל איסור על היהודים להתיישב בירושלים (שהייתה ידועה בשם איליה קפיטולינה). מקורות מוסלמים כגון ההיסטוריון אל-טברי מספרים שעם כניעת העיר לצבא המוסלמי, נחתם הסכם בין עומר בן אל-ח'טאב לתושבי ירושלים (הנוצרים) שהבטיח להם זכויות בתמורה לכניעתם, וכן הבטיח שהאיסור על יהודים להתיישב בירושלים יישאר על כנו. חוזה הכניעה נשמר במספר מקורות ומופיע בנוסחים שונים.
ישנן עדויות נוספות על האיסור על ההתיישבות בירושלים. אגאפיוס ממנבג' (המאה ה-10) מספר כי עומר התחייב בפני סופרוניוס, הפטריארך של ירושלים: "נשלל הביטחון מכל יהודי שנמצאהו בירושלים מהיום הזה. ומי שנמצאהו, יענישוהו בשערו ובבשרו וברכושו". מיכאל הסורי (המאה ה-12) מוסר שסופרוניוס קיבל מעומר הבטחה "שלא יוכל שום יהודי לגור בירושלים" וגם בר-עבראוס (המאה ה-13) מזכיר את האיסור שחל על ישיבת יהודים בעיר.
למרות האיסור הפורמלי על התיישבות יהודית, ידוע ממקורות מוסלמים ויהודים כאחד שההתיישבות היהודית בירושלים התחדשה עוד בימיו של עומר בן אל-ח'טאב עצמו. מתוך כתב יד שנתגלה בגניזה הקהירית, מהמאה ה-10 או המאה ה-11, מתברר כי היה הסכם בין עומר לבין היהודים, שבו הסכים עומר להתיישבות יהודית בירושלים, של 70 משפחות בלבד, שהובאו "מטבריה וסביבתה". המשפחות בחרו להתיישב בדרום העיר, שנקרא אז "שוק היהודים", בשל הקרבה להר הבית וברכת השילוח, לטבילה. אולם על פי מקורות קראיים, היהודים הורשו לשבת במקומות שונים בעיר ומספרם אף גדל והלך.
קהילות נוצריות
לא רק היהודים נישאו ברוח הרעיונות המשיחיים, גם הנוצרים החלו לחשוב כי הם בימי יום הדין. עדות למשיחיות שרווחה בקרב הנוצרים באזור ארץ ישראל מתבטא בחיבור תעמולה נוצרי בשם "תורתו של יעקב, הנטבל החדש". הספר הוא ויכוח תאולוגי בין יהודים תושבי ערים כמו חיפה, קיסריה ועכו בין אחד מהם שנטבל לנצרות, ששמו יעקב ובו סיפורים משיחיים. משתמע מהסיפור כי היהודים שמחו לאידם של הנוצרים ודיברו על נביא שנשלח לערבים. לאורך הרוב המכריע של התקופה המוסלמית היו הנוצרים, על עדותיהם השונות הרוב בארץ ישראל ובירושלים. שינוי הרכב האוכלוסייה היה אטי והדרגתי. הח'ליף עבד אלמלכ החל בהדרגה לפטר את הפקידות הלא- מוסלמית ולהשליט את השפה הערבית במקום היוונית ובמקביל החל להטביע מטבעות עם כתובות בערבית במקום המטבעות הביזנטיות. עם שינויים אלו החלו חיילים מוסלמיים להתיישב בערים בהן הוצבו כחייל מצב. אך למעשה לא הייתה קיימת מדיניות מוכוונת של יישוב ערבים בארץ ולא מדיניות של המרת התושבים על דתם.
הקהילה הנוצרית העיקרית הייתה היוונית אורתודוקסית שהייתה מורכבת משתי שכבות עיקריות. השכבה העיקרית ה"יוונית" שהייתה האליטה השלטת שהתאפיינה בשימוש בשפה היוונית והיו בעלי המעמד והרכוש בקהילה, ושכבה שנייה שחבריה דיברו ארמית (סורית) ומעמדם הסוציו אקונומי נמוך יחסית. הכיבוש המוסלמי פגע קשות בשכבה היוונית נוצרית, גל ראשון עזב את העיר וארץ ישראל עם הצבא הביזנטי הנסוג ועבר איתם לשטחים בשליטת האימפריה הביזנטית. פרעות נוספות מלוות בגזירות כלכליות הביאו לגלי הגירה נוספים שהעיקרי שבהם היה לאחר מות הארון אל-ראשיד והאנרכיה שהשתררה בעקבות אירוע זה. המהגרים שמדרך הטבע היו אלו שיכלו לשאת בעלות הכספית של הגירה ויישוב מחדש, בעוד שהנוצרים מעוטי היכולת ודוברי הארמית תחת עול השלטון המוסלמי. תנועה ערה של עולי רגל שחלקם נותרו בירושלים לתקופות ארוכות, תיגברו והשלימו את הקהילה הנוצרית אך לטווח הארוך הדלדלו מספרי הנוצרים.
במקביל לקהילה היוונית אורתודוקסית התגוררו בארץ ישראל ובעיקר בירושלים מאמינים של כנסיות קטנות רובן משתייכות לזרמים מונופיסטים. לפני הכיבוש המוסלמי נרדפו קהילות אלו על ידי השלטון הביזנטי אך עם שינוי הנסיבות נוצרה שותפות לגורל בין הנוצרים וסובלנות הדדית מאפיינת את היחסים בין הכנסיות.
תאוריה היסטורית אלטרנטיבית
בספר "הגריזם: היווצרות העולם האסלאמי" (1977), ההיסטוריונים פטרישה קרון ומייקל קוק מתארים את האסלאם המוקדם בצורה שונה מאוד מהגרסה המסורתית המקובלת שמתבססת על דיווחים היסטוריים מוסלמיים. לפי הספר, כיבושי הערבים והתהוות הח'ליפות הייתה תנועה בחצי האי ערב שקיבלה השראה מהמשיחיות היהודית, שבברית עם היהודים, ניסתה להשיב לעצמה את הארץ המובטחת מידי האימפריה הביזנטית.
דורותי לואיס ברנשטיין
דורותי לואיס ברנשטיין (באנגלית: ; 14 באפריל 1914 – 5 בפברואר 1988) הייתה מתמטיקאית אמריקאית הידועה בעבודתה בתכנות מחשבים, סטטיסטיקה, מתמטיקה שימושית ובעבודתה על הטרנספורמציה של לפלס. ברנשטיין הייתה האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת איגוד המתמטיקה של אמריקה.
חיים מוקדמים
דורותי ברנשטיין נולדה בשיקגו (ארצות הברית), בת למהגרים רוסים יהודים, יעקב (האב) וטייל (האם) לואיס ברנשטיין. למרות היותה בת להורים חסרי השכלה, היא וכל אחיה חונכו לשאוף לחינוך גבוה, כולם השלימו לימודי דוקטורט.
חינוך
בשנת 1930 החלה ברנשטיין את לימודיה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון. במהלך שנותיה הצעירות והבוגרות, היא למדה מתמטיקה תחת תוכנית לימודים עצמאית. בשנת 1934, בהתבסס על בחינה בעל פה ועל התזה שלה העוסקת בשורשים המורכבים של פולינומים היא קיבלה גם תואר ראשון (בהצטיינות) וגם תואר שני במתמטיקה. לאחר שנה נוספת במדיסון כעמיתה בהוראה, קיבלה ברנשטיין מלגה לתוכנית הדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת בראון ברוד איילנד. כפי שמציינת אן מוסקול ב"נשים למתמטיקה", חוויותיה של ברנשטיין בבראון משקפות צורות שונות של אפליה. כאשר ביקשה עצה למציאת משרת הוראה, דיקן בית הספר לתארים מתקדמים יעץ לה לא להגיש מועמדות בדרום בגלל שהיא יהודייה או במערב בגלל מגדרה. ברנשטיין עברה בחינת דוקטורט מפרכת בצורה יוצאת דופן, שיועצתה הודתה מאוחר יותר שעברה בחינה מפרכת בעקבות מגדרה ותעודות האוניברסיטה שלה באוניברסיטה המערבית. אף על פי כן, ברנשטיין השיגה באופן עצמאי משרת הוראה במכללת מאונט הוליוק במסצ'וסטס. ברנשטיין לימדה במאונט הוליוק בין השנים 1937 ל-1940, והשלימה את הדוקטורט שלה מבראון ב-1939 עם תזה הקשורה לטרנספורמציה של לפלס. ב-1941 חזרה ברנשטיין למדיסון כמדריכה. בקיץ 1942, היא הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בפיקודו של המתמטיקאי והסטטיסטיקאי הפולני יז'י ניימן.
קריירה
בשנת 1943 ברנשטיין הפכה למרצה באוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק, שם נהייתה לעוזרת פרופסור ב-1946. ברוצ'סטר, המחקר של ברנשטיין כוון לניצול הפוטנציאל החישובי של מחשבים דיגיטליים (היכולת שלהם לבצע פעולות מתמטיות מורכבות על כמויות גדולות של נתונים במהירויות גבוהות) בפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות. מחקר זה, שנועד ליישום צבאי ונערך בשיתוף עם המשרד למחקר ימי, הוביל לפרסום משפטי הקיום של ברנשטיין במשוואות דיפרנציאליות חלקיות בשנת 1950. בשנת 1951, ברנשטיין הייתה חברה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי. ברנשטיין הפכה לעמיתת פרופסור ברוצ'סטר ב-1951, ולפרופסורית מן המניין ב-1957. מ-1957 עד 1958, היא הייתה פרופסורית אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס. בשנת 1959 קיבלה ברנשטיין משרת פרופסור במכללת גוצ'ר בבולטימור, מרילנד, שם ניהלה את המחלקה למתמטיקה מ-1960 עד 1970 וניהלה את מרכז המחשבים מ-1961 עד 1967. היא כיהנה במועצת המנהלים של האגודה המתמטית של אמריקה, איגוד מקצועי בו הייתה מעורבת באופן הדוק ביותר, מ-1965 עד 1968. כמנהלת מחלקה במכללת גוצ'ר, ברנשטיין הביאה את המתמטיקה היישומית ואת התחום המתפתח של מדעי המחשב לתוכנית הלימודים במתמטיקה לתואר ראשון, ושילבה תכנות מחשבים בקורסים שלה בסטטיסטיקה. מוסקול מציין כי ברנשטיין "האמינה שמתמטיקה שימושית לא רק הופכת את החומר לרלוונטי יותר לתלמידים, אלא היא גם הניעה אותם להבין את האקסיומות והמשפטים של המתמטיקה הטהורה, שאז ניתן היה להשתמש בהן בבעיות יישומיות". במהלך כהונתה בגוצ'ר, ברנשטיין הייתה מעורבת גם באמצעות הקרן הלאומית למדע בקידום הוראת תכנות מחשבים ושימוש במחשבים בקורסי מתמטיקה מתקדמים בבתי ספר תיכוניים באזור. היא סייעה להקים את איגוד מרילנד לשימוש חינוכי במחשבים בשנת 1972 וכיהנה במועצת המנהלים שלה מ-1972 עד 1975. ברנשטיין הייתה סגנית נשיא האגודה המתמטית של אמריקה מ-1972 עד 1974 ונשיאה בין השנים 1979–1981. ועדת הפרויקטים המשותפת והוועדה המשותפת לנשים של האגודה המתמטית של אמריקה, האגודה האמריקנית למתמטיקה והאגודה למתמטיקה תעשייתית ויישומית, ובוועדת המערכת של כתב העת Two Year College Mathematics Journal. ברנשטיין פרשה ממכללת גוצ'ר ב-1979.
ישראל ברייט
ביוגרפיה
ברייט ניגן מגיל צעיר באקורדיון, ומגיל 16 בפסנתר; היה שותף בהרכבים מוזיקליים מגיל 13. בתקופת שירותו הצבאי עסק בכתיבה ועריכה בעיתון "במחנה", ובין היתר ערך את מדור הסאטירה "פרה קדושה". באותה תקופה פרסם סיפור בהמשכים בעיתון "מעריב" והוציא ספר ילדים בשם "ואף על פי כן נקודת חן" בהוצאת "כרם". לאחר הצבא היה חלק מצוות התוכנית "מה יש" של גלי צה"ל וכתב שם את "פינתה של פזית". באותה תקופה כתב עם אברי גלעד מספר תסריטים לתוכנית "זהו-זה".
במקביל ללימודי התואר הראשון בפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב הוציא ב-1991 את אלבומו הראשון, "כל מה שמנגד", שכלל תשעה שירים שכתב והלחין. האלבום לא זכה להצלחה משמעותית, אך יצר את הקשר ארוך השנים עם הבמאי עידן לוי ועם עורך הווידאו יאיר תמיר שהניב עשרות קליפים, בהם מהראשונים שהוקרנו בערוץ 2 המסחרי. ב-1994 הוציא את אלבומו השני, "קוף עירוני".
הפריצה הגדולה של ברייט התרחשה ב-1998, כשהקים את להקת "השמחות". ברייט היה הסולן וכן כתב והלחין את כל השירים. הלהקה הוציאה באותה שנה את אלבומה הראשון שכלל את הלהיטים: "בדרך הביתה", "יהודה יהודה", "היו לי פעם חברים", ו"אדם צריך בית". האלבום זכה להצלחה רבה. בשנת 1999 זכה ברייט בפרס אקו"ם על האלבום. האלבום השני של הלהקה "אנשים מספרים" כלל חומרים שנוצרו במהלך ההופעות הרבות של הלהקה והשהיה הממושכת בדרכים. הוא יצא בשנת 2001, אך לא הצליח כקודמו ורק שיר הנושא היה הלהיט המצליח. בשנת 2003 הלחינו וביצעו השמחות את שיר השירותרום בגלי-צה"ל.
לאחר פירוקה הלא-רשמי של הלהקה (הלהקה מופיעה לעיתים רחוקות) למד ברייט מוזיקולוגיה ב אוניברסיטת תל אביב לצד לימודי קומפוזיציה. מורהו האישי לקומפוזיציה היה יוסף ברדנשווילי. במקביל הוציא ברייט את אלבום שירי המשוררים "אוצר סמוי", שזכה לביקורות חיוביות ולצל"ש על תרומה לחברה מקרן פורד, בעקבותיו יצא לסיבוב הופעות.
במסגרת לימודי הקומפוזיציה הלחין לבקשתו של נגן הטובה איל כהן את היצירה "לוויתן" שזיכתה את מבצעה במקום הראשון למבצעים בתחרות המלגות של קרן התרבות אמריקה-ישראל וזכתה לביצועים רבים בין היתר בשידורים שונים בקול המוזיקה.
בשנת 2007 החל בכתיבת טור אישי בשם "הכיוון דרום" בעיתון "העיר" של תל אביב, בו כתב על החיים בדרום העיר מזווית ביקורתית והומוריסטית. באותה שנה אף כתב את גיליון ראש השנה של העיתון (העיתון כולו). הגיליון נקרא "ארצות ישראל" ותיעד מסע בארץ מצפון לדרום עם הצלם אהרל'ה הצמצם הבוער. ברייט הנחה מספר תוכניות טלוויזיה בין היתר תוכנית על תולדות האוכל בארץ ישראל בערוץ הראשון. בשנים 2011–2013 הגיש את תוכנית הראיונות האישיים 'דרך המוזיקה' ברדיו "מהות החיים".
בשנת 2011 הוציא את אלבומו השישי (לא כולל אלבומים של פסקולים מסרטים) "דרגות לכלוך ונקיון", שהבליט שיתוף פעולה רב-שנים עם האקורדיוניסט ויטלי פודולסקי. באותה שנה שיחק ברייט בסדרת הטלוויזיה "סרוגים" בעונתה השלישית, בה גילם את דמותו של עזריה, משורר דתי מיוסר, שותפו של נתי לדירה.
ב-2014 זכה ברייט עם רן שריג והמפיק אסף אמיר בתחרות "קצר וסאטירי" של פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה עבור תסריט לסרט קצר בהשראת אפרים קישון. את הסרט ביים עידן לוי. ב-2015 קיבל ברייט מענק ממשרד התרבות ומענק נוסף ממפעל הפיס לכתיבת אופרה המבוססת על המנגינות של השפה העברית המדוברת.
במסגרת יוזמה של משרד החינוך ואקו"ם החל בשנת 2015 להופיע עם נגן הדרבוקה הערבי סמי בדרה במופע 'היו לי פעם חברים', מופע המיועד לבתי הספר המציג חברות יצירתית רבת שנים. המופע עוסק ביסודות המוזיקה העממית הישראלית לצד נגיעה בנושאים כמו גזענות והפליה בחברה הישראלית.
ב- 2015 השתתף יחד עם רוני ידידיה ביצוע השיר עץ הפלפל- מילים-נתן אלתרמן, לחן-רוני ידידיה. באלבום: רוני ידידיה וחברים שרים נתן אלתרמן - העולם מצויר כגלויה, חלק א'.
באפריל 2019 הוציא ארגון חמאס שיר תעמולה בשם "ממשלה שקרנה גנבה" המבוסס על מילות השיר ׳היו לי פעם חברים׳ של השמחות ובעל לחן זהה.
בשנת 2022 הלחין ברייט את המוזיקה לסרט 'הדרך לאילת' של יונה רוזנקייאר שזכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל הקולנוע ירושלים. ברייט עצמו היה מועמד לפרס המוזיקה הטובה בפרס אופיר.
בשנת 2023 כתב ושיחק בסרט הקצר "טרנטינו" של בנו, עומר ברייט.
ישיבת כרם ביבנה
ישיבת כרם ביבנה היא ישיבת ההסדר הראשונה והישיבה הגבוהה הראשונה של בני עקיבא. הישיבה שוכנת ליד גבעת וושינגטון וקבוצת יבנה.
היסטוריה
רעיון הקמת ישיבה באזור יבנה עלה כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1940 הודיע מנחם אוסישקין על ייעוד אדמות שנרכשו בידי הקרן הקיימת להקמת ישיבה גבוהה בידי המזרחי באתר של "כרם ביבנה" ההיסטורית, ויישוב דתי לידה. במרץ 1941 יצאה ועדה של הקרן הקיימת לסימון המיקום המדויק של הישיבה ובאוגוסט 1941 זכתה תוכניתם של מאיר בן אורי עם מאיר רובין בתחרות לבחירת מתכנן הישיבה. הבנייה מומנה מעזבונו של רפאל שלמה גוץ.
בניית הישיבה נדחתה עד לאחר התבססות קיבוץ יבנה שעלה לאזור בסוף 1941 והחלה בסוף 1946 על ידי חברת הבונה של הפועל המזרחי. המקום נמסר באופן זמני בשנת 1949 לעליית הנוער לקליטת נוער דתי.
הישיבה הוקמה בשנת ה'תשי"ג (1953) על ידי 13 מחברי גרעין "גחל"ת" של שבט איתנים שהתגבש בישיבת בני עקיבא כפר הרואה בתחילת שנות ה-50. המקימים חיפשו ראש ישיבה ופנו אל הרב שאול ישראלי בבקשה שיעמוד בראשה, אך הוא סירב. הרב חיים יעקב גולדוויכט, בהתייעצות עם רבו החזון איש, מונה לתפקיד. הוא הנהיג את הישיבה כישיבה ליטאית לכל דבר, למעט העובדה שתלמידיה הם בוגרי בני עקיבא. בשנותיה הראשונות שימש המוסד כישיבה גבוהה לבוגרי ישיבות תיכוניות ולחברי גרעיני בני עקיבא שביקשו להישאר זמן נוסף בישיבה מעבר לתקופה הקצובה של גרעיני בני עקיבא שלמדו בישיבות אחרות של התנועה. בשנת 1956 למדו בישיבה כ-50 תלמידים. בנוסף לראש הישיבה לימד בישיבה הרב סיני אדלר. שיעורים במחשבת ישראל נמסרו על ידי הרב אלימלך בר שאול. בצמוד לישיבה פעלה ישיבת הקיבוץ הדתי. משנת תשי"ז החלה הישיבה לקלוט גרעינים של נוער מארצות הברית לחצי שנת לימוד בישיבה במסגרת תוכנית הכשרה בישראל.
כבר בראשית שנות ה-60 שירתו תלמידי הישיבה בצבא במסגרת מסלול של נח"ל תורני. בשנת ה'תשכ"ו (1965) התחילה הישיבה לפעול במתכונת של ישיבת הסדר. כשקיבלו ישיבות ההסדר את פרס ישראל בשנת ה'תשנ"א, קיבל את הפרס בשמן הרב גולדוויכט, כראש ישיבת ההסדר הראשונה.
בשנת ה'תשנ"ד, 1994 פרש הרב גולדוויכט מראשות הישיבה ובמקומו שמש בוגר הישיבה, הרב מרדכי גרינברג, כראש הישיבה. בשנים תשע"ג-תשע"ד שימש הרב בן ציון אלגאזי, ר"מ בישיבה וראש מכון צורבא מרבנן, כראש ישיבה משני. החל מאלול תשע"ד החל לשמש הרב מנחם מנדל בלכמן, ר"מ בישיבה, כמשנה לראש הישיבה. באלול ה'תשע"ז התמנו הרב גבריאל סרף והרב אהרן פרידמן, שהיו עד אז ר"מים בישיבה, לשמש כראשי הישיבה, והרב גרינברג מונה לנשיאה.
הישיבה נוהלה משנת 1965, כ-40 שנים, על ידי אלי קליין, שפרש לגמלאות בשנת ה'תשס"ו, 2006. במסגרת זו יצר קשר עם יהדות העולם וייסד את חוג ידידי הישיבה לחיזוק הקשר ולסיוע פיננסי. הרב ארי כץ התמנה במקומו עד תשע"ה. מנהל הישיבה כיום הוא צבי זלצר.
שם הישיבה
מקור שמה של הישיבה בדברי חז"ל, כגון במשנה במסכת עדויות פרק ב' משנה ד': "שלשה דברים אמר רבי ישמעאל לפני חכמים בכרם ביבנה", וכן במסכת כתובות פרק ד' משנה ו': "זה מדרש דרש רבי אלעזר בן עזריה לפני חכמים בכרם ביבנה...". בתלמוד הירושלמי (פרק ד' הלכה א') נאמר על לשון זו: "וכי כרם היה שם? אלא אלו תלמידי חכמים שהיו עשוין (יושבים) שורות שורות ככרם".
יש המשבשים את שם הישיבה ל"כרם דיבנה".
רבני הישיבה
הרב ישעיהו הדרי היה המשגיח הרוחני עד סוף שנת תשכ"ו. החליף אותו הרב זאב חיים ליפשיץ עד תשל"ב. אחריו שימש בתפקיד הרב אברהם ריבלין עד לסוף שנת תשע"ה. כיום ממלא את התפקיד הרב שרון יוסט. הרב דוד קב היה מעביר שיעור כללי בישיבה פעם בכמה שבועות וכן היה ראש הישיבה, בתקופה שבין פרישתו של הרב גולדויכט למינויו של הרב גרינברג.
ראשי הכולל ללימודי דיינות הם הדיינים הרב בנימין בארי, לשעבר אב בית הדין באשקלון וחבר בית הדין הגדול בגמלאות. בעבר שימש כראש הכולל גם הרב ישי בוכריס, חבר בית הדין באשקלון. ראשי הכולל ללימודי רבנות הם הרב זכריה טובי והרב יצחק שטרן. פוסק הישיבה המשמש גם כרב היישוב הוא הרב אפרים רובינשטיין וקודמו בתפקיד היה הרב יוסף אפרתי.
מרבית הר"מים בישיבה שייכים למגזר הדתי לאומי ורובם בוגרי הישיבה. הר"מים בישיבה: ראשי הישיבה הרב גבריאל סרף והרב אהרן פרידמן, הרב מנחם מנדל בלכמן, הרב שלמה פרידמן, הרב אריה שטרן, הרב יצחק דעי, הרב עומרי קראוס, הרב שאול אלעזר שנלר והרב יצחק ג׳מאל.
בעבר כיהן בישיבה כר"מ במשך שנים רבות הרב משה דימנטמן. הרב אורי כהן היה גם הוא ר"מ בישיבה. בעבר כיהנו הרב משה אמסלם, הרב קלמן בר, הרב אהרן סילבר, הרב משה סתיו, הרב יצחק לוי, הרב ישי בוכריס והרב אורי בצלאל פישר כר"מים.
באלול תשע"ו הוכרז על מינויים של הרב גבריאל סרף והרב אהרן פרידמן כסגני ראש הישיבה. באלול תשע"ז הוכתרו כראשי הישיבה, עם פרישת הרב מרדכי גרינברג שהפך לנשיא הישיבה.
התלמידים בישיבה
בישיבה לומדים כ-350 בחורים, כמאה מהם מגיעים מחו"ל לשנה או יותר.
בנוסף, לומדים בישיבה כשבעים אברכים וחלקם הגדול מתגורר במקום. רובם של האברכים לומדים למבחני הסמיכה של הרבנות, חלקם לומדים לדיינות וחלקם (בעיקר הצעירים) לומדים במסגרת הלימודים הרגילה.
חלק גדול של הבחורים מתגייסים באמצע שנתם השנייה למשך שנה וחצי. אחרים מתגייסים בתחילת השנה השלישית ויש הדוחים את הגיוס לטווח ארוך יותר, במעמד של תורתו אומנותו.
משפחה שולטת
משפחה שולטת היא קומדיית מצבים ישראלית אשר שודרה מ-2 בנובמבר 2014 עד לסיומה ב-21 בספטמבר 2016 במשך 4 עונות ו-80 פרקים בערוץ הילדים למנויי YES. את הסדרה יצר וביים רובי דואניאס, ובין כותבי הסדרה נמנים ימית סול ויניב פולישוק. בהפקת טדי הפקות וערוץ הילדים. צילומי הסדרה התקיימו באולפני ברודקאסט בחולון. שיר הנושא של הסדרה "מלך" מבוצע על ידי מור פולנוהר. הסדרה שודרה במשך 4 עונות ו-80 פרקים עד 21 בספטמבר 2016. בסוף אותה שנה, הסדרה ירדה משירות ה-VOD של yes בעקבות סיום שידורי ערוץ הילדים ב-yes.
ב-20 במאי 2017 עלתה הסדרה לראשונה ב-HOT, בספריית ערוץ הילדים ב-HOT VOD Young.
עלילת הסדרה
סיפורה של משפחת לוריא, משפחה ישראלית רגילה מנווה צה"ל, המגלה יום אחד כי היא נצר לשושלת של דוד המלך מבדיקת DNA שמצאה התאמה בין דוד המלך לבין ישי לוריא של 98% והופכת למשפחת המלוכה הראשונה של מדינת ישראל. משפחת לוריא אינה משפחה מלכותית במיוחד, ולכן היא נתקלת בקשיים רבים ומשעשעים בהתמודדותה עם חובותיה המלכותיות. בסוף עונה 4 משפחת המלוכה מתכננת לטוס לתאילנד ולבסוף לא טסה מאחר שמתברר שהמלכה שלומציון בהריון. בנוסף הייתה כוונה לצלם עוד פרק בו מסופר מה קרה אחרי 10 שנים אך זה לא יצא לפועל.
פרקים
לסדרה 4 עונות בנות 20 פרקים כל אחת. ביוני 2015 אושרה וצולמה עונה שלישית לסדרה, שעלתה ב-3 באפריל 2016. בסוף העונה השלישית מופיע כיתוב "המשך יבוא", וניתן היה להבין כי מתוכננת עונה רביעית. בהמשך פורסם באתר yes כי העונה הרביעית תהיה האחרונה בסדרה. העונה הרביעית והאחרונה עלתה לשידור החל ב-21 באוגוסט 2016. הפרק האחרון של הסדרה שודר ב-21 בספטמבר 2016.
מהר"ם א"ש
בכינוי מהר"ם א"ש נודעו שני רבנים שפעלו בהפרש של כמאה שנים, אם כי השימוש בכינוי נעשה בעיקר כלפי המאוחר מביניהם.
ביצ'נטה ליזארזו
ביצ'נטה ליזארזו (בצרפתית: Bixente Lizarazu; נולד כ-ויסנטה ליזארזו ב-9 בדצמבר 1969 בסן-ז'אן-דה-לוז שבצרפת) הוא כדורגלן עבר צרפתי, ששיחק בעמדת המגן שמאלי. ליזארזו שיחק ברוב הקריירה שלו בז'ירונדן דה בורדו ובבאיירן מינכן. לזכותו של ליזארזו 97 הופעות במדי נבחרת צרפת.
קריירת מועדונים
ליזארזו החל את קריירת המשחק המקצוענית שלו במדי ז'ירונדן דה בורדו, עימה העפיל לגמר גביע אופ"א 1996 נגד באיירן מינכן הגרמנית, בו הפסידו. לאחר 8 עונות בבורדו, עבר לשחק במועדון הבסקי-ספרדי אתלטיק בילבאו ב-1996. בבילבאו, נחשב ליזארזו לשחקן הצרפתי הראשון שמשחק עבור המועדון. אחרי עונה אחת בספרד, עבר ליזארזו ב-1997 למועדון הכדורגל באיירן מינכן, בו שיחק 7 עונות רצופות. בסוף עונת 2004, חתם ליזארזו במועדון הצרפתי אולימפיק מרסיי. למרות זאת, חצי שנה בלבד לאחר שחתם בצרפת, חזר ליזארזו לקדנציה נוספת בבאיירן מינכן בינואר 2005.
במהלך הקריירה שלו ככדורגלן, זכה ליזארזו בשישה תוארי אליפות הבונדסליגה הגרמנית עם באיירן מינכן, ובנוסף זכה 5 פעמים בגביע הגרמני, ובגביע הביניבשתי. כאשר שיחק בבאיירן מינכן בין 2005-2006, ליזארזו לבש את החולצה מספר 69, כסמל למספר צירופי מקרים, שנת לידתו (1969), גובהו (1.69 מטר) ומשקלו (69 ק"ג).
קריירה בינלאומית
הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצרפתית הייתה ב-14 בנובמבר 1992, במשחק נגד נבחרת פינלנד. מאז הוא שיחק במדי הנבחרת 97 משחקים, בהם כבש 2 שערים. הוא זכה עם נבחרתו במונדיאל 1998 וביורו 2000.
חיים אישיים
אמו של ליזארזו היא ממוצא בסקי. ארגון הטרור הבסקי, אט"א, איים על חייו של ליזארזו כיוון שלא תרם לו כסף, שהארגון החשיב ל"מס המהפכה". על שמו של ליזארזו קרוי אצטדיון, בחבל הבסקים הצרפתי, אצטדיון ביצ'נטה ליזארזו (בעבר נקרא "אצטדיון בלצ'ניה"). הוא מאורס לזמרת והשחקנית הצרפתייה אלסה לונג'יני. לליזארזו בן מאשתו הקודמת.
גיא לוי
גיא לוי (נולד ב-8 בספטמבר 1966) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום מאמן ופרשן.
קריירה
לוי התחיל את הקריירה המקצועית בתור שחקן הפועל פתח תקווה והפך ב-1994 למאמנה של הקבוצה. לאחר מכן אימן גם את הפועל בית שאן, ובין 1997 ל-2000 אימן את הפועל צפרירים חולון. בשנת 2000 החל לאמן את הפועל חיפה. בעונתו הראשונה כמאמן הגיעה הקבוצה למקום השלישי, אולם בעונה הבאה רוב השלד שהרכיב את הקבוצה בעונות השיא שוחרר בשל קשיים כלכליים של הבעלים רובי שפירא ששם קץ לחייו באמצע העונה, והקבוצה נשרה לליגה הלאומית. לאחר מכן אימן תקופות קצרות את הפועל כפר סבא ובני יהודה תל אביב.
מצעד הגאווה
השם "מצעד הגאווה" הוא תרגום שאילה מהשפה האנגלית, "Pride Parade". עם זאת, נראה כי המילים "גאה" ו-"גאים" בעברית, בהקשר של אוכלוסיית הלהט"ב, נוצרו כשילוב של מצעד הגאווה ושל המילה "Gay". מקור הביטוי "Pride" - "גאווה" הוא בהיפוך מהמילה "בושה". הטענה היא כי בניגוד לחברה ההטרוסקסואלית, שראתה בעבר בזהותם של המפגינים כבושה, ואף לעיתים כחטא באמונות דתיות שמתבטאת בגילויי הומופוביה, חברי הקהילה גאים בזהותם ואינם מתנצלים עליה או מתביישים בה ומדגישים כי היא נטייה מינית טבעית שנולדו איתה ובכך, מצפים מהחברה שתקבל אותם כפי שהם עם שוויון זכויות משפטי בינם לבין הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. המצעדים התפתחו מהפגנות מחאה או תביעת זכויות ובמקומות שונים הם עדיין נושאים אופי הפגנתי, אך במקומות אוהדים יותר עבור חברי הקהילה הפכו ברבות השנים למצעדים ססגוניים בעל אופי קרנבלי, שבו אופייניים הנפת דגלי גאווה, הפעלת מוזיקה קצבית, הופעות דראג ועוד. עם זאת, גם במצעדים אלו קיים אלמנט מחאתי המוקדש לזיכרון קורבנות של בריונות ואלימות נגד להט"ב שהובילו גם כן להתאבדויות בעקבותיהן.
גיא לוי
קריירה
בשנת 2004 מונה כמאמן הנבחרת הצעירה של ישראל, אותה הוביל לראשונה בתולדותיה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21, שם התמודדה ללא הצלחה מול 7 הנבחרות הטובות באירופה.
מצעד הגאווה
מצעדי הגאווה מתרחשים מדי שנה בתקופת חודש הגאווה (יוני) עבור הנצחת מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני 1969 נגד התעמרות מצד משטרת ניו יורק עקב אפליה רבת שנים נגד חברי קהילת הלהט"ב המקומית ופשיטת המשטרה על גיי בר בשם "Stonewall Inn" בשכונת הגריניץ' וילג' שהובילה לעימותים אלימים והפכה לרגע מכריע בהיסטוריה של המאבק להכרה בשוויון זכויות לאזרחי להט"ב במדינות העולם. בשנת 1970 נערכו צעדות בשיקגו, לוס אנג'לס, ניו יורק וסן פרנסיסקו בסביבות יום השנה הראשון לציון המהומות ובמשך השנים לאחר מכן הפכו לשנתיות והתרחבו בכלל מדינות העולם. בשנת 2019, אירועי הגאווה העולמיים "WorldPride" בעיר ניו יורק ציינו את מצעד הגאווה הבינלאומי הגדול ביותר בהיסטוריה תחת הכותרת "50 שנה לסטונוול" שהופק על ידי הארגון "Heritage of Pride" אשר במהלכו, השתתפו מעל ל-5 מיליון צועדים במנהטן לבדה.
גיא לוי
קריירה
ב-28 במאי 2008 חתם לוי לשלוש שנים בהפועל באר שבע. למרות עונה מוצלחת שכללה זכייה בגביע הטוטו של הליגה הלאומית ועלייה לליגת העל, עזב את הקבוצה בסיומה. לקראת עונת 2010/2011 מונה לוי למאמן הפועל רמת השרון לאחר שלא אימן אף קבוצה בעונה הקודמת. לאחר שני מחזורי ליגה בלבד התפטר לוי בשל סכסוך חריף עם הנהלת הקבוצה, ולאחר מכן אימן לתקופה קצרה את קבוצת אפולון לימסול מליגת העל הקפריסאית. באוקטובר 2011 מונה שוב למאמן הפועל באר שבע, ובתום העונה עזב את הקבוצה.
מצעד הגאווה
רקע
בשנת 1965 נראתה תנועת המחאה עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, התזכורת השנתית, שאורגנה על ידי חברי הקבוצה הלסבית בנותיה של ביליטיס וקבוצת ההומוסקסואלים אגודת מאטאשין שהיו מעורבים גם כן בהפגנות תמיכה בזכויות הומוסקסואלים שכלואים במחנות עבודה בקובה. באותה שנה, ערכו הקבוצות הפגנות מול מטה האו"ם והבית הלבן.
גיא לוי
קריירה
ב-14 באוקטובר 2013 חתם לוי לעונה אחת בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית. ב-25 בפברואר 2014 פוטר מתפקידו. ב-18 ביוני 2014 חתם לעונה אחת בבני סכנין כמחליפו של מרקו בלבול. ב-5 בדצמבר פוטר מתפקידו. ב-28 בינואר 2015 מונה לוי למאמן בית"ר ירושלים עד לתום העונה. במשחקו הראשון בקבוצה השיג ניצחון 1:3 מול עירוני קריית שמונה באצטדיון טדי, במסגרת המחזור ה-20 של ליגת העל. בתום העונה, לאחר חילוקי דעות כספיים עם בעלי הקבוצה אלי טביב, עזב את המועדון.
מצעד הגאווה
מהומות סטונוול
ביום שבת 28 ביוני 1969 פשטה משטרת ניו יורק על בר הומוסקסואלי, והציתה גל מהומות חסר תקדים של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים נגד מדיניותן המפלה של המשטרה והעירייה עד 3 ביולי. המהומות היוו את הפעם הראשונה בה חברי הקהילה התקוממו באופן מאורגן נגד אפליה על רקע נטייתם המינית וזהותם המגדרית.
שנה לאחר המהומות, ארגנה הפעילה הביסקסואלית ברנדה האוורד את מצעד הגאווה הראשון בניו יורק שמאז בכל שנה בחודש יוני החל להתקיים גם כן במדינות נוספות ברחבי העולם. מאוחר יותר, הגתה האוורד את הרעיון של תקופת האקטיביזם לקידום זכויות להט"ב סביב המצעד עצמו, ובכך, הוכתר יוני בכינוי "חודש הגאווה". כיום, מהומות סטונוול מסמלות שלב מכריע בתולדות המאבק לזכויות להט"ב שהביאו בעשרות השנים מאז התרחשותן למהפך במעמדם החוקי והחברתי של להט"ב ברחבי העולם.
גיא לוי
קריירה
ב-5 בנובמבר 2015 חתם לוי עד תום העונה בהפועל תל אביב. הקבוצה מיעטה לכבוש ולצבור נקודות ובעלי המועדון אמיר כבירי מינה את אלי גוטמן למנהל הספורטיבי של המועדון. לוי הצהיר כי יסכים לשמש מאמן תחת גוטמן לאחר שהוצגה לו חלוקת הסמכויות בין השניים וגם גוטמן עצמו טען כי הוא מעדיף שלוי יישאר בעמדת המאמן, אך לאחר שבועיים שבהם המשיכה הקבוצה להציג יכולת לא משכנעת פוטר לוי מהמועדון.
מצעד הגאווה
תיאור
במצעדים רבים עדיין ישנו חלק מהאופי הפוליטי-אקטיביסטי המקורי של מצעד הגאווה, במסגרת מדינות בהן הומופוביה נפוצה בפרט, שכולל הפגנה המוגדרת כנורמטיבית של הצגות שלטים וקריאות בשימוש מגאפון. שינוי ציונו תלוי במידה רבה במסגרות הפוליטיות, הכלכליות והדתיות של האזור. עם זאת, במדינות המוגדרת כמתקדמות יותר מבחינה חברתית, המצעדים לוקחים על עצמם דמות חגיגית וצבעונית לפיה הרעיון הפוליטי בנוי על הצגה של מסיבה להעצמת גאווה עצמית. מצעדים רחבים יותר כוללים לרוב משאיות, רקדנים, זמרים, מלכות דראג, בלוני הליום מעוצבים, מוזיקה מוגברת וכדומה. עם זאת, אף תהלוכות חגיגיות אלו כוללות תנאי מחאה הפגנתיים, בהן לוקחים חלק פעילים ופוליטיקאים לצד המארגנים מעמותות שונות שפועלות למען זכויות להט"ב בנושאים שונים. מפגינים אופייניים נוספים במצעד כוללים גם כן עמותות משפחתיות כגון תה"לה והורים, משפחות וחברים של לסביות והומואים ומשתתפים דתיים בהן חברי כנסיית המטרופוליטן הקהילתית וחברותא - הומואים דתיים.
מספר מצעדי גאווה ממומנים על ידי ממשלות ונותנות חסות תאגידיות ומקודמים כאטרקציות תיירותיות מרכזיות עבור הערים המארחות אותם. במדינות מסוימות, המצעדים נקראים כיום גם כ-"פסטיבלי גאווה" או "אירועי גאווה". ציון הפסטיבל מספק אווירה דמוית קרנבל בפארק סמוך או ברחוב סגור בעיר, עם דוכנים, קונצרטים מוזיקליים, מנגלים, עמדות שתייה ותחרויות ספורט בעוד קו ההפרדה בין הצופים לבין המשתתפים בפסטיבל יכול להיות מוגדר כשולי ואף לא נכלל בחלק מהאירועים. אולם, במקרים בהם האירוע מתקבל בעוינות, הפרדה כזו הופכת להיות ברורה מאוד.
אף שהמציאות הייתה שמהומות סטונוול עצמן, כמו גם ההתארגנות הפוליטית המיידית והמתמשכת שהתרחשה בעקבותיהן, היו אירועים שציונו באופן מוחלט על ידי נשים לסביות, גברים הומוסקסואלים, אנשים ביסקסואלים וטרנסג'נדרים מכל הגזעים ורקעים, חלק בלתי מבוטל של משתתפי המצעד כיום הם הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית. מבחינה היסטורית אירועים אלה נקראו תחילה כאירועי "גאווה הומוסקסואלית" (באנגלית: Gay pride) משפט ששימש באותה תקופה באופן כללי עבור כיסוי כלל הספקטרום של מי שמוגדרים כיום כחלק מקהילת הלהט"ב.
גיא לוי
קריירה
ב-15 באוקטובר 2017 פוטר לוי מהפועל רעננה אחרי 3 משחקים בלבד, בהם הפסידה הקבוצה את שלושתם ונותרה במקום האחרון עם נקודה אחת בלבד לאחר 7 מחזורים בעונה.
מצעד הגאווה
מצעדים ראשונים
ב-2 בנובמבר 1969 הציעו פעילי זכויות הלהט"ב קרייג רודוול ובן זוגו פרד סרג'נט, אלן ברוידי  ולינדה רודס לקיים את מצעד הגאווה הראשון שייערך בעיר ניו יורק במסלול שהוחלט בכנס האזורי המזרחי של הארגונים ההומופילים (ERCHO) בפילדלפיה באומרם כי,
ביום שבת ה-27 ביוני 1970, קבוצת הלהט"ב "Chicago Gay Liberation" הקימה צעדה מפארק וושינגטון סקוור אל מגדל המים של שיקגו בצומת שדרת מישיגן, שהיה המסלול שתוכנן במקור, אם כי רבים מהמשתתפים צעדו באופן ספונטני למרכז האזרחים  (המכונה כיום מרכז ריצ'רד ג'יי דיילי) לאחר מכן. התאריך נבחר עקב כך שמהומות סטונוול החלו ביום שבת האחרון של חודש יוני וכתוצאה מכך המארגנים רצו להגיע למספר המרבי של קונים בשדרת מישיגן באותה עת. המצעדים הבאים בשיקגו נערכו ביום ראשון האחרון של חודש יוני, במקביל לתאריך של מצעדים דומים רבים אחרים במקומות נוספים.החוף המערבי של ארצות הברית קיים צעדה בסן פרנסיסקו ב-27 ביוני 1970, בלוס אנג'לס ב-28 ביוני 1970 ואירוע שכונה "גיי-אין" ב-28 ביוני 1970. בלוס אנג'לס התכנסו מוריס קייט (מייסד החזית לשחרור הומואים בלוס אנג'לס), הכומר טרוי פרי (מייסד כנסיית המטרופוליטן הקהילתית) והכומר בוב האמפריס (מייסד המשימה של ארצות הברית שמשמשת כמשלחת המדינה לאו"ם) לתכנון הנצחה של המהומות. הם התמקמו במצעד במורד כביש שדרות הוליווד אך נתקלו בקשיים בקבלת היתר מהעירייה. נציבות המשטרה העניקה את ההיתר, אם כי נכללו אגרות שעלו על 1.5 מיליון דולר אמריקאי. עם זאת, לאחר שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות נכנס לתפקיד, הוועדה ביטלה את כל הדרישות שלה. מעשה זה נדחה כאשר בית המשפט העליון בקליפורניה הורה למשטרה לספק הגנה למפגיני המצעד "כפי שתעשה לכל קבוצה אחרת". החלטת בית המשפט העליון הורתה למפכ"ל המשטרה להוציא היתר לקיום מצעד בנימוק "הערבות החוקתית לחופש הביטוי".מתחילת הקמת המצעד, מארגניו ידעו שישנם סיכונים לגילויי אלימות נגד הקמתו, ובהמשך מארגן המצעד קייט קיבל איומי מוות בבוקר של תאריך קיומו. שלא כמו במהדורות מאוחרות יותר, המצעד הראשון הוגדר כשקט מאוד, מפגיניו התכנסו באזור המקדדן פלייס (McCadden Place) בהוליווד, צעדו צפונה ופנו מזרחה לשדרות הוליווד. ירחון האדבוקט דיווח בסופו כי "למעלה מ-1,000 הומוסקסואלים וחבריהם ערכו, לא רק צעדת מחאה, אלא מצעד מלא בשדרות הוליווד המפורסמות בעולם". ביום ראשון, ה-28 ביוני 1970, סמוך לשעות הצהריים, ערכו קבוצות פעילים הומוסקסואלים בניו יורק מצעד גאווה משלהם אשר כונה "יום השחרור של רחוב כריסטופר" לציון מהומות סטונוול שנה קודם לכן.
המצעדים הראשונים התאפיינו ברצינות והנאה, ושימשו השראה לתנועת האקטיביסטים המתרחבת. הם חזרו על עצמם בשנים שלאחר מכן, בעוד צעדות שנתיות רבות החלו לראשונה בערים נוספות ברחבי העולם. באטלנטה, סן פרנסיסקו, לוס אנג'לס וניו יורק נקראו "צעדות החופש הגאה" ויום ציונן כונה "יום החופש הגאה". כאשר ערים גדולות נוספות וערים קטנות יותר החלו לערוך מחאות משלהן, שמות אלה התפשטו. האידאולוגיה השורשית שמאחורי המצעדים הייתה לביקורת על המרחב שיוצר הטרוסקסואליות כהטרונורמטיביות וכל מעשה שנראה "הומוסקסואלי" החל להיחשב כמנוגד ושלילי. הצעדות התפשטו באופן בינלאומי, כולל ללונדון שם התקיימה "עצרת הגאווה" הראשונה ב-1 ביולי 1972, התאריך שנבחר בכוונה לציון יום השנה השלישי למהומות סטונוול.
בשנות השמונים של המאה ה-20 חל שינוי תרבותי בתנועה הגאה, פעילים בעלי אופי פחות רדיקלי החלו להשתלט על ועדות הצעדה בערים שונות, בעודם החליפו את שמותיהם מ-"צעדת שחרור ההומואים" ו-"החופש הגאה" ל-"מצעד הגאווה". הפעילה הביסקסואלית, ברנדה הווארד, ידועה בתור "אם הגאווה" על עבודתה לייסוד מצעדי הבכורה בעולם.
אברהם סטפנסקי
הרב אברהם סטפנסקי (כ"ח בסיוון ה'תש"ד, 19 ביוני 1944 – כ"ז בניסן ה'תשפ"א, 9 באפריל 2021) היה ראש ישיבת נתיבות יעקב בירושלים.
ביוגרפיה
סטפנסקי נולד בתל אביב לגיננדל ומיכאל סטפנסקי. כבר בגיל 13 החל ללמוד בישיבת חברון, ששכנה אז בשכונת גאולה בירושלים. בישיבה היה תלמיד מובהק של המשגיח רבי מאיר חדש ושל ראש הישיבה רבי יחזקאל סרנא. לאחר שבע שנות לימוד בישיבה, כשהוא בן עשרים, נשלח לכהן כמגיד שיעור בישיבת לוצרן בשווייץ. בתפקיד זה נשא כארבע שנים. בנוסף כיהן כשנה וחצי כמגיד שיעור בישיבת אנטוורפן בבלגיה.
בהיותו בן עשרים וארבע נישא לשרה, לימים מחנכת ומנהלת במכון בית יעקב למורות ("הסמינר הישן") בירושלים, והם התגוררו בשכונת סנהדריה המורחבת. לאחר נישואיו מונה לר"מ בישיבת קמיניץ בירושלים. בהמשך כיהן כר"מ גם בישיבת בית התלמוד שבראשות הרב דב שוורצמן וכן בישיבת קול תורה.
לאחר מכן החל לכהן כראש ישיבת זרע יצחק בהר נוף, ובשנת ה'תשנ"ו (1996) פרש ממנה עקב חילוקי דעות בהנהלת הישיבה אודות דרכה של הישיבה, לאחר שנועץ ברבי הלל זקס, והקים בבניין ישיבת בית התלמוד בסנהדריה המורחבת את ישיבת נתיבות יעקב, שנחשבת לאחת הישיבות הקטנות הטובות בירושלים. בישיבה היה מוסר שיעור יומי וועדים לבני שיעור ג' ושיחות לכלל בני הישיבה. בישיבה שיטת חינוך ייחודית, המתאפיינת בנתינת עצמאות יחסית לבחורים.
נפטר ממחלת הסרטן בכ"ז בניסן ה'תשפ"א, כשהוא בן 76.
קיי סוויפט
קיי (קתרין) סוויפט (Kay (Katherin) Swift; 19 באפריל 1897 – 28 בינואר 1993) הייתה מלחינה אמריקאית בתחומי המוזיקה הקלאסית והקלה. האשה הראשונה שכתבה לחן מלא למחזמר בברודוויי ( Fine and Dandy ; 1930). שיר הנושא מן המחזמר ושירה ?Can't We Be Friends היו ללהיטים והפכו לסטנדרטים של ג'אז. בפרט נודעה עקב יחסיה עם המלחין ג'ורג' גרשווין שנמשכו כעשר שנים, לאחר מותו עיבדה מספר מיצירותיו.
תולדות חייה
סוויפט נולדה בניו יורק, אביה, שהיה מבקר מוזיקה נפטר בעודה ילדה. היא הצטיינה במוזיקה ולמדה הלחנה קלאסית בבית הספר ג'וליארד והופיע בשלישייה קלאסית. ב-1918 הכירה סוויפט, הלא יהודייה, את הבנקאי היהודי ג'יימס פול (ג'ימי) ורבורג (James Paul "Jimmy" Warburg; 1896–1969), בן לאחת המשפחות היהודיות הנכבדות והעשירות של העיר, והשניים ביקשו להנשא. דודו של ורבורג, יעקב שיף, התנגד לנישואין אך הוריו התירו. השניים נישאו ובין השנים 1919–1924 נולדו להם שלוש בנות.
בחורף 1926, עת שהה ורבורג באחד ממסעות העסקים שלו בגרמניה, נכחה סוויפט במסיבה בבית ידידם, הכנר יאשה חפץ. ג'ורג' גרשווין ישב, כתמיד במסיבות חברתיות, ליד הפסנתר. הקסם האישי וההומור שלו קסמו לקיי והשניים התאהבו. הזוג הנוצץ סוויפט וגרשווין החלו להראות יחדיו בציבור. באביב 1926 הפך הזוג ל"מסמר" המסיבות של החברה הניו-יורקית. הדבר נודע לוורבורג וגרם כאב לו ולשלוש בנותיהם המשותפות, אך קיי וגרשווין המשיכו ביחסיהם. גרשווין עודד את סוויפט להלחין בעצמה, דבר שאכן עשתה בהמשך חייה ובהצלחה. הרומן בין השניים נמשך עשר שנים, הם היו דומים מבחינה אינטלקטואלית ומבחינת תחביביהם, שניהם היו שנונים וקלילים ואגוצנטריים מספיק על מנת לא להתחשב בדעות המקובלות.
סוויפט החלה להלחין בעבור מחזות בברודוויי ואף כתבה שירים למילים מאת בעלה, שהשתמש בשם העט ג'יימס פול, הידוע שבהם הוא ?Can't We Be Friends שנכתב ב-1929. נישואיהם של ג'ימי ורבורג וקיי סוויפט הגיעו לקיצם ב-1934, אך גרשווין לא נשא אותה לאשה ואף עזב להוליווד ב-1936 (שנה לפני מותו). בהמשך הייתה סוויפט אחראית על המוזיקה הקלה בתערוכה העולמית של ניו יורק (1939), כתבה מוזיקה להצגת יחיד בשם "פריז 90" שהועלתה ב-1950 על ידי השחקנית קורנליה אוטיס סקינר ולבלט בכוריאוגרפיה של ג'ורג' בלנשין והייתה מלחינת הבית של אולם המוזיקה רדיו סיטי.
ב-1939 חיה עם רוכב רודיאו בחווה באורגון. ספרה על התקופה ?Who Could Ask For Anything More עובד לסרט בשם "אין רגע דל" (Never a Dull Moment).
דפיברילציה
דֵּפִיבְּרִילַצְיָה (באנגלית: Defibrillation; לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: הַפְעָמָה) היא הטיפול האפקטיבי ביותר, ולעיתים היחיד, עבור הפרעות קצב מסכנות חיים, כמו פרפור חדרים וטכיקרדיה חדרית. דפיברילציה מבוססת על העברת מנה טיפולית של אנרגיה חשמלית ללב המטופל בעזרת מכשיר שנקרא דפיברילטור. פעולה זו מבטלת את הקיטוב של חלק קריטי ממסת שריר הלב, מפסיקה את הפרעת הקצב, ומאפשרת להשיג מחדש קצב סינוס תקין על ידי קוצב הלב הטבעי של הגוף, בקשר סינוס-פרוזדור של הלב.
דפיברילטורים יכולים להיות חיצוניים, פנימיים (עם מגע ישיר בלב כשבית החזה פתוח), או מושתלים, וזאת בתלות בסוג המכשיר שבו משתמשים. כמה יחידות חיצוניות, הידועות גם כדפיברילטורים חיצוניים אוטומטיים (AED – Automated External Defibrillators), הופכים את אבחנת הפרעות הקצב שבהן ניתן לטפל לאוטומטית, כלומר, אנשים בלתי מקצועיים או צופים מהצד יכולים להשתמש בהם בהצלחה עם הכשרה מועטה, ובמקרים מסוימים אף ללא כל הכשרה.
היסטוריה
דפיברילציה הוצגה לראשונה ב-1899 על ידי פרווסט (Prevost) ובטלי (Betalli) שני פיזיולוגים מאוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ. הם גילו כי הלם חשמלי בעל אנרגיה נמוכה יכול לגרום לפרפור חדרים בכלבים, ושהלם בעל אנרגיה גבוהה יותר מבטל מצב זה.
השימוש הראשון על בני אדם התרחש ב-1947 על ידי קלאוד באק (Claude Beck) פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב (Case Western Reserve). התאוריה של באק הציעה שפרפור חדרים מתרחש לעיתים קרובות בלב שביסודו הוא בריא, במילים שלו "לב טוב מדי מכדי למות", ושחייבת להיות דרך להצילו. באק השתמש לראשונה בהצלחה בטכניקה על ילד בן 14 שנותח עקב פגם מולד בחזה. חזה הילד נפתח באופן כירורגי, ונעשו עיסויים ידניים ללב במשך 45 דקות עד הגעתו של הדפיברילטור. באק השתמש באלקטרודות פנימיות, אחת מכל צד של הלב, ביחד עם פרוקאין אמיד, תרופה קרדיולוגית, והשיג חזרה של קצב סינוס תקין.
הדפיברילטורים המוקדמים הללו השתמשו במתח חילופין משקע כוח, שהועלה על ידי שנאי מה - 110-240 וולט התקניים לערך שבין 300 ל - 1000 וולט, שמועבר ללב החשוף בעזרת אלקטרודות דמויות דוושות. לעיתים הייתה הטכניקה לא יעילה בטיפול בפרפור חדרים, ומחקרים מורפולוגיים הראו נזק לתאי שריר הלב לאחר המוות. גודלן של המכונות האלה בעלות השנאים הגדולים הפך אותן לקשות לשינוע, והן הונעו על גלגלים.
דפיברילציה חיצונית (חזה סגור)
עד שנות ה-50 המוקדמות של המאה ה-20 דפיברילציה של הלב הייתה אפשרית רק בזמן ניתוח כאשר חלל החזה היה פתוח. טכניקה זו השתמשה בזרם חילופין, ממקור אנרגיה של 300 וולט ומעלה, שהועבר לצדי הלב החשוף על ידי אלקטרודות כאשר כל אלקטרודה היא לוחית מתכת שטוחה או מעט קעורה בעלת קוטר של בערך 40 מ"מ. דפיברילטור המסוגל לבצע דפיברילציה כאשר החזה סגור היה פריצת הדרך של ד"ר ו. אסקין בעזרתו של א. קלימוב בפרנז, ברית המועצות באמצע שנות ה-50, אשר העביר זרם חילופין של יותר מ-1000 וולט, על ידי אלקטרודות המושמות חיצונית על כלוב הצלעות, אל הלב.
המעבר לזרם ישר
ב-1959 החל ברנרד לאון (Bernard Lown) במחקר טכניקה חלופית אשר כרוכה בטעינת סוללה של קבלים ל 1000 וולט בערך עם תכולת אנרגיה של 100–200 ג'אול ואז העברת המטען דרך השראה כך שתיווצר עקומה גלית עם אמפליטודה נמוכה ביותר בעלת אורך סופי (~5 מילישניות) שתועבר על הלב בעזרת אלקטרודות דמויות דוושות. העבודה של לאון יושמה מבחינה קלינית על ידי המהנדס בארו ברקוויטס (Barouh Berkovits) עם ה"קרדיוורטר" (Cardioverter) שהמציא.
צורת הגל של לאון, כפי שהייתה ידועה, הייתה הצורה הסטנדרטית דפיברילציה עד לשנות ה-80 המאוחרות כאשר מחקרים רבים הראו כי צורת גל דו פאזית (בעלת 2 שלבים) מקוצרת (BTE – Biphasic Truncated Waveform) היא שווה ביעילותה בעוד שהיא דורשת העברת רמות נמוכות יותר של אנרגיה על מנת לגרום לדפיברילציה. תופעת לוואי מכך הייתה הפחתה משמעותית במשקל המכונה. צורת גל ה-BTE, משולבת עם מדידה אוטומטית של ההתנגדות בית החזה, היא הבסיס לדפיברילטורים מודרניים.
המעבר לצורת גל דו-פאזית
עד שנות ה-80 המאוחרות, דפיברילטורים חיצוניים סיפקו את סוג צורת הגל של לואן אשר הייתה פולס גלי עם אמפליטודה נמוכה בעל אפיון חד-פאזי בעיקרון. דפיברילציה דו-פאזית, לעומת זאת, מחליפה לסירוגין את כיוונם של הפולסים, בכך משלימה מחזור בערך ב-10 מילישניות. דפיברילציה דו-פאזית פותחה במקור לשימוש בדפיברילטורי קרדיוורטר להשתלה. כאשר היא יושמה בדפיברילטורים חיצוניים, דפיברילציה דו-פאזית הפחיתה משמעותית את רמת האנרגיה הנחוצה להצלחת דפיברילציה. זה, בתמורה, הפחית את הסיכון לכוויות ונזק לשריר הלב.
קצב סינוס תקין מסוגל להיות מוחזר לאחר פרפור חדרים (VF) ב-60% מהחולים שטופלו בשוק חשמלי יחיד מדפיברילטור חד-פאזי. לרוב הדפיברילטורים הדו-פאזיים יש שיעור הצלחה גדול מ-90% בשוק הראשון.
מכשירים מושתלים
התפתחות נוספת בתחום הדפיברילציה הגיעה עם המצאת המכשירים המיועדים להשתלה, אשר ידועים כדפיברילטורי קרדיווורטר להשתלה (ICD - Implantable Cardioverter Defibrillators). פריצת דרך זו התרחשה בבית חולים סיני (Sinai) בבלטימור, שבמדינת מרילנד שבארצות הברית, על ידי צוות שכלל את סטפן היילמן (Stefhen Heilman), אלויס לנג'ר (Alois Langer), מורטון מוואר (Morton Mower), מיקל מירוסקי (Michel Mirowski) ומיר אימרן (Mir Imran), בעזרת משתף פעולה תעשייתי – אינטק מערכות מפיטסבורג, שבפנסילבניה. מירוסקי חבר עם מוואר וסטפן, וביחד החלו במחקרם ב-1969 אך עברו 11 שנה לפני שטיפלו בחולה הראשון שלהם. עבודת פיתוח דומה נוהלה על ידי סקודר (Schuder) ועמיתיו באוניברסיטה של מיזורי (University of Missouri).