cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
סויוז TMA-8
מטרת המשימה
ב-20 בספטמבר 2006 לתחנת החלל הגיע חללית סויוז TMA-9 עם צוות קבוע מס' 14 בפיקוד מייקל לופז-אלגריה. לאחר העברת שליטה על תחנת החלל לצוות החדש, צוות קבוע מס' 13 המקורי ואנושה אנסארי מארצות הברית שהגיע עם "סויוז TMA-9" נכנסו לחללית "סויוז TMA-8" ונחתו בכדור הארץ אחרי כ-6 חודשי עבודה. הנחיתה עברה ללא בעיות מיוחדות.
בתחנת החלל הבין לאומית נותר צוות משלחת קבועה מס' 14 שהגיע מספר ימים לפני זה בחללית סויוז TMA-9. תומאס רייטר נותר בתחנת החלל וצורף לצוות משלחת קבועה מס' 14.
הצוות
צוות המראה:
צוות נחיתה:
קישורים חיצוניים
מידע על הטיסה
פדיאוס
פדיאוס (יוונית Πεδιαίος) או קנלידרה (טורקית Kanlıdere) הוא הנהר הארוך באי קפריסין. מוצאו של הנהר בהרי הטרואודוס בגובה של 778 מטרים מעל פני הים, והוא זורם לכיוון צפון-מזרח. הוא חוצה את שתי ערי הבירה באי, ניקוסיה ולפקושה, ופונה מזרחה בלב פרבריה הצפוניים של האחרונה. הנהר זורם דרך מישור מסאוריה ונשפך אל הים התיכון במפרץ מאוסה, כחמישה ק"מ מצפון למרכז העיר גזימאוסה/אמוכוסטוס/פמגוסטה וכשני ק"מ מדרום לשרידי העיר העתיקה סלמיס. הפדיאוס הוא נחל אכזב הזורם בחורף בלבד, והספק הזרימה השנתי הממוצע שלו נע בין שניים לחמישה מיליון מטר מעוקב. רוחבו של הנהר נע בין 5 ל-20 מטרים בלבד.
הנהר סכור על ידי סכר טמאסוס השוכן כ-20 ק"מ מדרום למרכזה של ניקוסיה, וזה מפחית עוד יותר את הזרימה בו. הסכר הוקם בשנת 2002, גובהו 34 מטרים והמאגר שהוא יוצר הוא בעל קיבולת של 2.8 מיליון מטר מעוקב. על יובליו השונים של הנהר הוקמו ארבעה סכרים נוספים. לאורך קטע של כ-18 ק"מ, ממרכז העיר ניקוסיה ועד סכר טמאסוס שמדרום לה, הוכשרו שבילים להולכי רגל ולרוכבי אופניים.
מרוץ לפיד
מרוץ לפיד הוא מרוץ שליחים שבו הרצים מעבירים לפיד.
בשנת 1936, לקראת אולימפיאדת ברלין הוחל בגרמניה מסורת של מרוץ לפיד עם הלפיד האולימפי ומסורת זאת נמשכת עד היום. במחאה על קיום האולימפיאדה בסין התקיים "מרוץ לפיד זכויות האדם" שהוביל לפיד מאתונה לקליפורניה
תנועת המכבי הצעיר החלה בחנוכה תש"ה (1944) מסורת של מרוץ לפיד המתחיל באזור קברות המכבים שליד מודיעין ומשם מופץ ברחבי הארץ. הלפיד מובא בין השאר לנשיא המדינה בירושלים.
בחנוכה תש"י קיים הגדנ"ע מרוץ לפיד של שמונה לפידים שהובאו ממקומות שונים בישראל אל הר הרצל לידי ראש הממשלה.
מאז מתקיימים בישראל מרוצי לפיד רבים במקומות שונים. אחד מהם הוא מרוץ תל חי שהתקיים לקראת י"א באדר יום תל חי. חלק מבתי הספר משתתפים במירוץ לתלמידי היסודי. תלמידי כיתות יא' ויב' מתחילים בנקודה במודיעין.
תיאטרון האמזונאס
תיאטרון האמזונאס (בפורטוגזית: Teatro Amazonas) הוא בית האופרה של העיר מנאוס, השוכנת לגדות נהר האמזונאס בצפון ברזיל.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 נהנה אזור האמזונאס משגשוג כלכלי, כתוצאה מהתפתחות תעשיית הגומי. ערים כמנאוס, בלם ופורטו וליו שבברזיל, וכן איקיטוס שבפרו גדלו והתפתחו במהירות. פרנסי העיר מנאוס שאפו להקים בעירם בית אופרה מפואר, כמו בערים החשובות בעולם. ב-1882 אישר מושל מחוז אמזונאס תקציב להקמת בית האופרה, וב-1883 נבחר משרד אדריכלים פורטוגלי מליסבון לשם תכנונו. היסודות הונחו ב-1884, והבנייה נמשכה לסירוגין עד 1896. ב-7 בינואר 1897 נחנך תיאטרון האמזונאס באופן רשמי, כשעל בימתו הועלתה האופרה לה ג'וקונדה מאת אמילקארה פונקיילי.
בית האופרה נבנה בפאר רב, בהשראת אדריכלות הרנסאנס, ורבים מחומרי הגלם ששימשו לבנייתו והאלמנטים המקשטים אותו הובאו במיוחד מאירופה. הרעפים הובאו מאלזאס, הריהוט עוצב בפריז בהשראת רהיטיו של המלך לואי החמישה עשר, וגרמי המדרגות, העמודים והפסלים הפזורים ברחבי התיאטרון נוצקו משיש איטלקי מקרארה. התאורה הפנימית בבית האופרה כללה 198 נברשות, 32 מהן מזכוכית מוראנו. את התיאטרון מעטרים פסלים רבים בדמויותיהם של מלחינים ומחזאים בעלי שם, הן מהעולם (כגון ג'וזפה ורדי, וולפגנג אמדאוס מוצרט או מולייר) והן מברזיל (כגון הייטור וילה לובוס וקרלוס גומס).
חלק מהקישוטים עוצבו בהשראת האזור. כך, למשל, המסך שעל הבמה מעוטר באיור "מפגש הנהרות", המתאר את מפגש הנהרות ריו נגרו וסולימואס, שבסמוך לעיר. מפגש זה, שבו ניכרים הבדלי הגוונים בצבעי המים, היווה השראה גם לרצפת העץ בקומה השנייה של התיאטרון, העשויה שתי וערב של לוחות עץ בגוונים כהים ובהירים. בנוסף, 26 אלף אריחי קרמיקה בצבעי דגל ברזיל מכסים את כיפת התיאטרון.
אף שהוקם כבניין אופרה, נערכו בתיאטרון האמזונאס בעיקר מופעי תיאטרון ומוזיקה, והוא אף מארח פסטיבל קולנוע שנתי. למעשה, בין 1911 ל-2001 לא הוצגה בו אף לא אופרה אחת. באותה שנה החליט מושל מדינת אמזונאס להגדיל את ההשקעה בתקציב התרבות. מופעי האופרה חזרו, ומאז 2004 נערך בתיאטרון פסטיבל אופרה שנתי. בנוסף, הוקמו מקהלה, להקת בלט ותזמורת שתיאטרון האמזונאס הוא אולם הבית שלהם (אם כי התזמורת מתבססת בעיקר על נגנים ממזרח אירופה ולא על נגנים מקומיים).
לאורך השנים שופץ הבניין מספר פעמים, האחרונה שבהן בין 1988 ל-1990. הוא מכיל כיום 701 מקומות ישיבה, חלקם באולם עצמו וחלקם בשלוש קומות של יציעים פרטיים, המרכזי שבהם שמור למושל מדינת אמזונאס. ב-1966 הוכרז התיאטרון כאתר מורשת לאומית.
מסווג חריג
מסווג חריג הוא סרט אימה קומי ישראלי אשר יצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 2015. את הסרט ביים בועז ארמוני. בין השחקנים המשתתפים בסרט: איתי זבולון בתפקיד מתן, אסף בן שמעון, קאי קורבלניקוב, ערן פרץ ועופר רוטנברג.
תקציר העלילה
מה שמתחיל כשבוע שמירות שיגרתי, מתגלה בהמשך כסרט אימה עבור החיילים בשוהים בבסיס.
הפקה
הסרט הוא פרי תוצר של שיתוף הפעולה בין הבמאי בועז ארמוני, התסריטאי ליאור לדרמן וחברת ההפקות גרין פרודקשנס. ההפקה נתמכה על ידי הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה וקרן הקולנוע הישראלית והופצה בבתי הקולנוע על ידי חברת יונייטד קינג.
הסרט צולם בקיץ 2013 במשך 12 ימים בלבד. רוב הצילומים נערכו בבסיס צבאי נטוש במושב ירדנה שבעמק בית שאן, על גבול ישראל-ירדן.
פסקול
את הפסקול המקורי של הסרט הלחין אשר גולדשמיט ובנוסף שובצו בפס הקול גם שירי רוק של הלהקות נערות ריינס וויתרתי ושירים מזרחיים של קובי פרץ, אבי ביטר, מייק שריף ואבי הזמר. שיר הנושא הרשמי של הסרט הוא "סופה מזרחית" של הזמר קובי פרץ שגם הצטלם לקליפ בהשתתפות השחקנים הראשיים והבמאי. את הסרט פותח השיר "אני רוצה להישאר רעב" של להקת נערות ריינס שגם מלווה את קליפ מאחורי הקלעים של הסרט. השיר "פרנויה אורבנית" של להקת ויתרתי סוגר את הסרט ומופיע בזמן הכתוביות.
הפצה בינלאומית
הסרט הופץ במספר מדינות ברחבי העולם (גרמניה, ספרד, סלובניה) ובאפריל 2017 יצא הסרט להפצה בצפון אמריקה.
התערבות: אסור למות
התערבות: אסור למות (בפורטוגזית: Intervenção: É Proibido Morrer) הוא סרט קולנוע ברזילאי משנת 2021 בבימויו של קאיו קוברה על פי תסריט מאת לורה מאלין, רודריגו פימנטל וגוסטבו דה אלמיידה. בכיכובם של מרקוס פלמיירה וביאנקה קומפרטו עם הופעות אורח של באבו סנטנה, דנדרה מריאנה וז'וזה מוטה.
עלילה
לריסה (ביאנקה קומפרטו) ודאגלס (מרקוס פלמיירה) הם שני שוטרים העובדים ב (UPP) בריו דה ז'ניירו. מדי יום הם מסכנים את חייהם בכך שהם מאמינים שהם יכולים לחולל שינוי במציאות של תושבי הפאבלות באמצעות הצעות להצטרף לפרויקט ההרגעה הממשלתי.
הפקה
רודריגו פימנטל, שכתב את התסריט לסרט, היה מעורב גם בכתיבתם של יחידת עילית (2007) והמשכו יחידת עילית 2 (2011). פימנטל היה בעברו שוטר המשטרה הצבאית בריו דה ז'ניירו מ-1990 עד 2001 ושירת כקצין ביחידת BOPE בשנים 1995–2000. פימנטל כתב את התסריט בשיתוף עם לורה מאלין וגוסטבו דה אלמיידה, איש המשטרה הצבאית לשעבר ששירת ב (UPP) בשנים 2009–2015. כדי לכתוב את הסרט, נערכו ראיונות עם יותר מ-50 אנשי מקצוע מהיחידות לשמירת שלום כדי לקבל מידע נוסף על חוויותיהם בעת שירותם.
הצילומים נערכו בשנת 2019. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בפסטיבל ריו במהלך תערוכת פרמייר ברזיל בשנת 2019. ב-27 בדצמבר 2021 הסרט שוחרר לקהל הרחב והופץ ישירות בנטפליקס, אם כי הוא זמין רק עבור תושבי ברזיל. הסרט היה לאחד מעשרת התכנים הנצפים ביותר בנטפליקס בברזיל.
ראסינג אף. סי. יוניון לוקסמבורג
'''ראסינג אף. סי. יוניון לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Racing Fussball Club Union Lëtzebuerg''') הוא מועדון כדורגל הממוקם בדרום לוקסמבורג, בעיר לוקסמבורג. המועדון משחק בליגת העל של לוקסמבורג.
השנים הראשונות
המועדון ראסינג קלוב לוקסמבורג (Racing Club Luxembourg) נוסד בשנת 1907 והפך לאלוף הרשמי הראשון של מדינת לוקסמבורג על ידי זכייה בתואר בעונת 1909/1910. ראסינג לוקסמבורג זכתה גם בגביע הראשון בשנת 1922.
יחד עם ספורטינג קלאב לוקסמבורג (Sporting Club Luxembourg) ויוניון ספורטיב הולריך (Union Sportive Hollerich), שלושת המועדונים של עיר הבירה שלטו בכדורגל הלוקסומבורגי בימיה הראשונים. עליונותם של שחקני הכדורגל של עיר הבירה הייתה כזו שבמשחק הרשמי הראשון של נבחרת לוקסמבורג מול נבחרת צרפת ב-29 באוקטובר 1911, ההרכב הפותח הורכב כולו משחקני ראסינג, ספורט ויוניון. המשחק הסתיים בתוצאה 4–1 לטובת צרפת.
איחודים ומיזוגים בשנות ה-20
המיזוג הגדול הראשון התרחש ב-1923 עם האיחוד של שני המועדונים האלופים הראשונים של לוקסמבורג: ראסינג וספורטינג. מקורותיה של ראסינג היו בלימפרטסברג, שם המגרש שלהם היה במקום שבו נמצא היום אצטדיון ה-"Scheberfouer" לפני שעברו ל"רו ד'אש" (route d'Esch) בשנת 1912. הוא זכה בגביע לוקסמבורג הראשון, וגבר על ג'אוניס אש 2–0 בגמר. ספורטינג, המועדון של העיר לוקסמבורג סיטי, מצא מגרש במה שהוא היום "כיכר ווינסטון צ'רצ'יל", בשנת 1910 וגם איפה שהקבוצה לקחה את האליפות שהוחזרה אליה ב-1919. ב-1923 התאחדו שני המועדונים תחת השם החדש ספורה לוקסמבורג (CA Spora Luxembourg). השם "Spora" הגיע משלוש האותיות הראשונות של SPorting והשתיים הראשונות של RACing. מועדון זה לא רק יהפוך לאחד המוצלחים ביותר, אלא גם לאחד ממועדוני הספורט הגדולים בארץ עם ענפים אחרים כמו אתלטיקה, סיף, טניס ועוד.
שני המיזוגים הללו יוכתרו במהירות בהצלחה: יוניון, שקבוצתו הייתה מלאה בשחקנים בינלאומיים לוקסמבורגים, זכתה בתואר השישי שלה בשנת 1927. ספורה מצדה גם החלה תקופה של הצלחה אדירה, שעד מלחמת העולם השנייה תראה אותם. זכייה בשבעה תוארי אליפות וכן שלוש זכיות בגביע.
ספורה לוקסמבורג
מאז הקמת קבוצה ספורה לוקסמבורג ב-1923 ועד לכיבוש לוקסמבורג על ידי הנאצים, וכן לאחר 1945, נרשמה על שמם של ה"כחולים-צהובים". על המגרש שלהם באמצע אזור מגורים של לוקסמבורג סיטי, בקשר קבוע עם תושביה ובעיקר עם הנוער, ספורה חוותה הצלחה גדולה. במהלך תקופה זו היא צברה מוניטין של ארגון אירועים גדולים במגרש הביתי שלה. משנת 1924 ואילך, ספורה ארגנה את גביע שלושת האומות במהלך סוף השבוע של חג הפסחא. שתי קבוצות זרות הוזמנו, והתחרות הזו הפכה בסופו של דבר להרבה יותר חשובה מסיבוב רגיל של משחקי ידידות. יותר מ-25 עונות, הקהל הלוקסמבורגי חזה בקבוצות גדולות שהגיעו כמו אוסטריה וינה עם כוכבה מתיאס סינדלר, פ.ס.וו. איינדהובן, סלביה פראג, בירסחוט, ויצ'נצה ואפילו איי.סי באנגו הברזילאית. המשחקים הללו נמשכו עד ליום שבו ספורה עברה למגרש חדש על כביש ד'ארלון לאצטדיון שהוא היום ביתה של נבחרת לוקסמבורג, סטאד ג'וזי בארת'ל.
הצלחת של יוניון
תואר האליפות של 1961 יהיה האחרון עבור ספורה, לפני שנעלמה מהכדורגל הלוקסמבורגי, אולם הזכיות האחרונות של המועדון היו שתי זכיות בגביע הלוקסמבורגי ב-1965 וב-1966, בחסות המאמן-שחקן שלהם ויק נירנברג. המקצוען לשעבר כבש שלושער מול ריאל מדריד עבור קבוצתו ניס בליגת האלופות של 1960.
יוניון ספורטיב לוקסמבורג, שכמעט נעלמו לאחר זכייתם באליפות 1927, צצו מחדש ולקחו הביתה שני תוארי אליפות בעשור זה (1962 ו-1971) וחמש זכיות בגביע (1959, 1963, 1964, 1969, 1970) תוך שתים עשרה שנים. שחקנים כמו ג'וני לאונרד, מלך השערים שלוש פעמים בליגה הבכירה לפני שהצטרף למץ הצרפתית, וניקו בראון הפכו לסמלים של תקופה זו. לפני תחילת הקריירה המקצועית שלו, ניקו בראון כבש 25 שערים ב-22 משחקים באליפות 1970/1971 שבה שלטה המועדון שלו מבלי להפסיד אפילו משחק אחד.
בשנות ה-60 הגיח מועדון נוסף, אריס בונבואירה. ב-1963/1964, לאריס בונבואירה היו חגיגות ענק כאשר בעונתה החמישית של כדורגל צמרת היא זכתה בתואר. המועדון מהאזור המאוכלס ביותר בעיר הוציא את בני הדודים שלו מוורלורנקוסט, יוניון. זה היה הגביע הראשון בהיסטוריה שלו, שראשיתו בשנת 1922, והוא נחגג בפארק דה ספורט, שנקרא כיום Stade Camille Polfer המשמש בימים אלו כמגרש האימונים של ראסינג יוניון.
תוך שאריס זוכה בתוארי האליפות לעונת 1966 ו-1972, הצליחה הקבוצה גם לזכות בגביע ב-1967, ושוב הקצה את האיחוד מוורלורנקוסט. עם זאת, אלו יתגלו כהצלחות האחרונות של מועדון זה. היא לעולם לא מצאה לאחר מכן את אותה רמת הצלחה שהייתה לה בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70.
סוף שנות ה-80 ושנות ה-90 הניבו הצלחות ליוניון לוקסמבורג, אף על פי שהקבוצה התמודדה עם מאבקים בתחילת שנות ה-80 הם איבדו את הכישרון המבטיח ביותר ואת מלך השערים שלהם בליגה הלאומית עם 26 שערים בגיל 20, רובי לנגרס, ונאלצו להסתמך על השחקנים הנאמנים ביותר עבור הקבוצה שלהם.
מזלם השתנה במהרה, ועם הזכיות בגביע לוקסמבורג ב-1986, 1989 ו-1991, הם הצליחו להכניס דינמיקה חדשה לקבוצה. זה איפשר להם לזכות באליפות שלוש שנים ברציפות בשנים 1990 ועד 1992. יוניון תהיה הקבוצה האחרונה מהבירה שתזכה בתואר במאה ה-20, עם זכייתה בגביע ב-1996. זה יהיה התואר האחרון עבור קבוצה מלוקסמבורג סיטי למעלה מ-20 שנה.
ספורה, אריס ויוניון כולן נקלעו אז לקשיים כלכליים וספורטיביים. לאחר שחיה שנים מעל ליכולותיה, עם העברות יקרות ושכר מופרז, כמו גם הזנחת פיתוח נוער, תוך יצירת חובות גבוהים במיוחד, נאלצה אריס להתמזג יחד עם הולאריץ' (CS Hollerich) בשנת 2001 ליצירת "אליאנס 01" (CS Alliance 01). גם יוניון וספורה נתקלו בקשיים, עם נוכחות נמוכה ביציעים שלהם וצבירת חובות גבוהים. המיזוג שיצר את אליאנס 01 הותיר את המועדון החדש ללא כל בסיס אוהדים או משאבים. בשנת 2005 הוחלט אפוא, בלחץ גדול של ראש העיר וחברי המועצה של העיר לוקסמבורג, למזג את אליאנס עם ספורה. וכך כל המועדונים הללו התאחדו לכדי מועדון אחד מעיר הבירה לוקסמבורג סיטי.
יצירת ראסינג אף סי יוניון לוקסמבורג
בעונה הראשונה של הקבוצה בליגה הבכירה בלוקסמבורג, בעונת 2005/2006 סיימה הקבוצה במקום ה-7 עם מספר נקודות זהה לווילץ 71 שסיימה במקום החמישי. בעונת 2007/2008 סיימה הקבוצה את הליגה במקום השני והעפילה בפעם הראשונה למפעלים האירופאים במסגרת גביע אופ"א בעונת . הקבוצה הפסידה בסיבוב המוקדמות הראשון לקבוצת קאלמר משוודיה והודחה מהטורניר. לאחר מכן הקבוצה דעכה עקב חוסר בספונסרים, והקבוצה נשרה לליגה השנייה.
המצב השתפר עם שובו של נשיא לוקסמבורג, בדמות נשיאת F91 דודלאנג' לשעבר, קארין רויטר, והמועדון החל להשתנות. עם תוכנית רפורמה רחבה, הושק תהליך התחדשות עמוק. שיא ראשוני של תהליך זה הושג כאשר ראסינג זכתה בגביע לוקסמבורג 2017/2018. לראסינג הורחקו שני שחקנים עם אדומים ושיחקו יותר מ-45 דקות עם 9 שחקנים. לאחר הארכה, הם הביאו את הניצחון בפנדלים, כאשר ז'וליאן ג'אהיר כבש את המנצח במשחק האחרון שלו במועדון.
מועדונים בעבר
איי סי ספורה לוקסמבורג
ראסינג קלוב לוקסמבורג ספורטינג קלוב לוקסמבורג
יוניון לוקסמבורג
'''יו.אס. אולרייך בונבואירה'''
אריס בונבואירה
קליסטו
Каликст
מוטי זיסר
מרדכי (מוטי) זיסר (4 בנובמבר 1955 - 23 ביוני 2016) היה איש עסקים ונדבן ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם מרדכי קלמן זיסר בשכונת התקווה בתל אביב להורים ניצולי השואה יוצאי פולין, מחסידות סוכטשוב. בגיל שנתיים עברה משפחתו לבני ברק, שם למד בבית ספר יסודי והיה חניך בתנועת עזרא. למד בישיבת נתיב מאיר ושירת בצה"ל כקצין שריון במסגרת ישיבת ההסדר כרם ביבנה. קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן.
עבד כמורה במכינה לישיבות בני עקיבא בגבעת שמואל. ב-1980 הקים את חברת "כוכב השומרון" עם איל ההון היהודי-בריטי זלמן מרגוליס ובן דודו של זיסר פנחס ארנרייך. החברה יזמה את הקמת העיר עמנואל והקימה את בתיה הראשונים. באפריל 1983 מכר את חלקו לשותפיו, כשנתיים לפני שהחברה נקלעה לקשיים וקרסה, ולטענת שותפיו וכונס הנכסים יעקב נאמן, בגלל פרישתו. עסקת הפרישה עמדה במרכזה של חקירת מס הכנסה, שטענה שאף על פי שזיסר קיבל את התשלום במזומן משותפיו בבת אחת, הוא דיווח למס הכנסה שהתשלום יתקבל על פני מספר שנים. המעורבים בפרשה הגיעו להסדר כופר עם שלטונות המס. כעבור 13 שנים שב זיסר לנהל את הפרויקט וחידש את הבנייה שנעצרה.
ב-1983 הקים את "מרכזי שליטה בע"מ", שהייתה הבסיס לעסקי היזמות והנדל"ן שלו. החל מ-1985 עבד במשך חמש שנים בדרום אפריקה, כשותף וכבעל מניות בחברת "טליה" שהקים עם הנרי לנדשפט וחתשואל טולידנו. החברה בנתה ערים שלמות כולל בתי מסחר ותשתיות בבופוטאצוואנה.
ב-1988 זכתה חברת מרכזי שליטה במכרז להקמת המרינה בהרצליה. הליכי המכרז והבנייה עמדו במרכזם של חקירות ומשפט שהסתיים בזיכוי המעורבים בו, כולל זיסר. בינתיים המשיך זיסר ובנה מרינה באשקלון, וכן הקים את פרויקט סי אנד סאן על שפת ימה של תל אביב.
ב-1999 רכש את השליטה בחברת אלביט הדמיה. היה גם הבעלים של חברת אלסינט ובאמצעותן הוא שלט על חברות נוספות במשק וניהל עסקים במדינות נוספות. עיקר פרסומו בעשור האחרון לחייו הגיע מהכניסה המסיבית שלו לעסקי נדל"ן במזרח אירופה. הוא בנה 40 קניונים בהונגריה, 12 מרכזי קניות בפולין ו-5,000 חדרי מלון באירופה.
זיסר הקים את קניון ארנה הרצליה. הקניון, שפועל גם בשבת, עורר ביקורת בקרב דתיים וזיסר מכר אותו.
בשנת 2005 התמודד זיסר על זיכיון לשידור בערוץ 2, באמצעות קבוצת כאן שנשלטה על ידי חברותיו אלסינט ואלביט הדמיה, בשיתוף עם תיא תקשורת. הקבוצה השקיעה מיליוני שקלים בהכנה לשידור ובהקמת אולפנים, אולם לבסוף לא זכתה במכרז שערכה הרשות השנייה.
ביולי 2012, לאחר שהגיע להסדר חובות בסך 900 מיליון ש"ח לבנק הפועלים, מינה עצמו זיסר למנכ"ל חברת אלביט הדמיה שבבעלותו (עד אז היה בתפקיד יו"ר הדירקטוריון).
ביולי 2013 מונה כונס נכסים לחברת "אירופה ישראל", חברה פרטית בבעלות זיסר, עקב חוב של מיליארד ש"ח לבנק הפועלים. גם לחברת "אלביט הדמיה" חוב של 2.5 מיליארד ש"ח שהיא מתקשה לפרוע. בספטמבר 2013 הועבר לכינוס נכסים ביתו המפואר של זיסר.
בינואר 2014 אישר בית המשפט את הסדר החוב של אלביט הדמיה - מחיקת 1.8 מיליארד ש"ח מהחוב תמורת העברת 95% ממניות החברה לבעלי איגרות החוב. בעקבותיו זאת איבד זיסר את השליטה בחברה. הוא נותר חייב כמיליארד ש"ח לבנק הפועלים, שביקש להכריז עליו כפושט רגל. ביוני 2015 מכר זיסר את כוכב השומרון לזאב אפשטיין בכ-4 מיליון ש"ח.
פעילות פוליטית, חברתית ופילנתרופית
זיסר נחשב לפעיל מאחורי הקלעים בפוליטיקה של הציונות הדתית. הוא עמד מאחורי הצטרפות המפד"ל לממשלה בהשתתפות מפלגת שינוי. היה חבר בוועדה הציבורית שבחרה את נציגי מפלגת הבית היהודי בבחירות לכנסת השמונה עשרה, מפלגה שנוצרה מאיחוד המפד"ל עם מפלגות האיחוד הלאומי.
בעקבות עסקיו בהונגריה, זיסר פעל בקרב יהדות הונגריה ויזם את הפסטיבל היהודי המתקיים בבודפשט מדי שנה. סייע בהקמת מרכז תרבות ישראל ע"ש מלה זיסר בבודפשט. תמך גם בארגון מאורות הדף היומי של חסידי סוכטשוב. שיקם את גן העיר בבני ברק בהשקעה של מיליוני שקלים, והוא נקרא "גן עקיבא גור", לזכרו של חותנו, שכיהן כסגן ראש העירייה.
זיסר ואשתו תרמו מיליוני שקלים למפעלי צדקה, רווחה וחינוך אחרים בארץ ובעולם. באמצעות קרן שהקים עם אשתו, "קרן ברכה ומוטי זיסר", הוא יזם הקמת בנק מח עצם, שלו תרם 20 מיליון דולר. כמו כן תרם להקמת בית החלמה לילדים ונוער חולי סרטן - "אורנית" בפתח תקווה. שני מפעלים אלו פועלים במסגרת ארגון "עזר מציון". לאחר שהחלים ממחלת הסרטן היה פעיל במפעלים למען חולי סרטן.
חיים אישיים
היה נשוי לד"ר ברכה זיסר, נכדתו של יצחק גרשטנקורן, מייסד העיר בני ברק, איתה הביא לעולם חמישה ילדים. במשך עשרות שנים התגורר בבני ברק וממנה עבר לווילה מפוארת בשכונת בת גנים בפתח תקווה, שאותה כאמור נאלץ למכור. זיסר ניהל אורח חיים דתי. משנת 1994 התמודד עם מחלת הסרטן והחלים ממנה, אך חלה בה שוב ונפטר ביוני 2016.
ארנה
{{פירושונים| אישים:
ראו גם
}}
מנחם קורצקי
מנחם קורצקי (נולד ב-4 באפריל 1974) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל ישראלי, ששיחק בעמדת השוער, וכיום מאמן כדורגל.
קריירה
קורצקי החל את קריירת המשחק שלו כשוער בקבוצת שמשון תל אביב ולאחר מכן שיחק בבית"ר תל אביב. בהמשך עבר לשמש כשוער מחליף בקבוצת מכבי נתניה ששיחקה בליגת העל, וממנה הגיע לבני יהודה תל אביב. את שנותיו האחרונות בקריירה שיחק קורצקי בקבוצת הפועל רמת השרון, ובסוף עונת 2009/2010 פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו ממשחק מונה קורצקי למנהל הפועל רמת השרון, ולאחר מכן שימש עוזר מאמן הקבוצה. בעונת החל לשמש כמאמן הקבוצה בצוותא עם בני טבק. הקבוצה הייתה ביכולת גבוהה בעונה זאת ואף התברגה במפתיע לפלייאוף העליון. לקראת סוף העונה עזב את תפקידו ברמת השרון, לאחר שהִשעה שחקנים וההנהלה לא גיבתה את פעולותיו. בעונה שלאחר מכן החל לאמן את הפועל רעננה והצליח להעלות אותה לליגת העל. בעונת המשיך לאמן את רעננה בליגת העל, ולאחר פתיחת עונה מוצלחת שהציבה את הקבוצה בצמרת הטבלה, שני מחזורים לסיום העונה הבטיחה רעננה את הישארותה לעונה שנייה רצופה בליגה הבכירה, לראשונה בתולדות המועדון.
לקראת עונת 2014/2015 מונה למאמן בית"ר ירושלים, וב-27 בינואר 2015 פוטר מתפקידו. ב-9 בפברואר 2015 מונה למאמן הפועל פתח תקווה, ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית. בינואר 2016, כשקבוצתו מדורגת ראשונה בליגה הלאומית, עבר לאמן את מכבי נתניה מליגת העל, לאחר שנכנסה להליך של פירוק ודורגה במקום האחרון בטבלה. ב-25 במרץ 2016 התפטר מתפקידו. ב-1 ביוני 2016 חזר לקדנציה שנייה בהפועל רמת השרון מהליגה הלאומית, וב-9 בנובמבר 2016 התפטר מתפקידו.
ב-12 בינואר 2017 מונה קורצקי למאמן הפועל תל אביב, לאחר שהקבוצה נכנסה להליך של פירוק והתדרדרה למקום האחרון בטבלה. בתום העונה סיימה הקבוצה במקום האחרון ונשרה לליגה הלאומית וב-15 במאי 2017 פוטר קורצקי מתפקידו.
ב-30 באוקטובר 2017 מונה למאמן הפועל רעננה וב-10 בדצמבר 2019 סיים את תפקידו בקבוצה. ב-7 בינואר 2020 מונה למאמן הפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית. ב-18 ביוני 2020 הודיע קורצקי כי הוא עוזב את ראשון לציון בשל סיבות בריאותיות. ב-29 בינואר מונה קורצקי למאמן הפועל חדרה כמחליפו של שרון מימר שפוטר משם יום קודם לכן.
פלנטריום נגארה
היסטוריה
בניית מתחם הפלנטריום החלה בשנת 1990, והסתיימה בשנת 1993. במאי 1993 המתחם נפתח רשמית לציבור על ידי ראש הממשלה לשעבר של מלזיה, מאהאטיר מוחמד, ב-7 בפברואר 1994.
הפלנטריום הלאומי החל לפעול כחטיבה במשרד ראש הממשלה המלזי בשנת 1989. ביולי 1995 החטיבה הועברה למשרד המדע, הטכנולוגיה ואיכות הסביבה, שהוא כיום הבעלים של הפלנטריום. כיום מנוהל הפלנטריום על ידי סוכנות החלל המלזית הלאומית (ANGKASA).
מנחם קורצקי
קריירה
ב-24 בינואר 2023 חזר לאמן את הפועל חדרה.ב-1 במאי 2023 פוטר מתפקידו.
חיים אישיים
קורצקי נשוי ואב לשתי בנות ומתגורר ברמת השרון. יש לו מספר אחים שגם היו שחקני כדורגל בצעירותם. הם איבדו את אמם בגיל צעיר ואביו גידל אותם לבדו. אחד מאחיו הוא הפוליטיקאי יעקב קורצקי, סגן ראש עיריית רמת השרון ונציג המפלגה הדתית בעיר.
פלנטריום נגארה
תערוכות ואטרקציות
מסביב למבנה הפלנטריום פארק בנושא חלל ובו העתקים משוחזרים של מצפי כוכבים עתיקים מהעולם. הפארק מחובר על ידי גשר להולכי רגל למוזיאון הלאומי של מלזיה.
מפרץ מאוסה
מפרץ מאוסה (טורקית Mağusa Körfezi) או מפרץ אמוכוסטוס (יוונית Κόλπος της Αμμόχωστου; ידוע גם בשם מפרץ פמגוסטה) הוא מפרץ בים התיכון, השוכן במזרחו של האי קפריסין, ונמצא ברובו בתחומה של הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין. המפרץ גובל בחצי האי קרפאז מצפון ותחום על ידי כף אלאה (Ελαία) מדרום, והוא המפרץ הגדול באי. הנהר הארוך בקפריסין, פדיאוס, נשפך אל הים במרכזו של המפרץ.
המפרץ קרוי על שמה של העיר גזימאוסה/אמוכוסטוס/פמגוסטה השוכנת במרכזו, והוא ידוע בחופיו החוליים ובאתרי הנופש שלאורכו. כשישה ק"מ מצפון לגזימאוסה שוכנים לחופו של המפרץ שרידיה של העיר העתיקה סלמיס.
ישראל זינגר
ישראל ראול זינגר (נולד ב-18 בדצמבר 1948) הוא מחנך ופוליטיקאי ישראלי. כיהן כמנהל תיכון בליך, וכראש עיריית רמת גן בשנים 2013–2018.
ביוגרפיה
בשנת 2003 התמודד לתפקיד ראש העיר רמת גן, אך נבחר רק לחברות במועצת העיר. ב-2005 החל לשמש כחבר הנהלת המבל"ל - המכללה לביטחון לאומי לנוער המקיימת פעילויות שונות בתיכון "אהל שם" ברמת גן. משנת 2006 שימש מנהל מכללת רעננה, כמו כן שימש דירקטור בחברת התקשורת הבינלאומית XFONE. בנוסף, שימש יועץ בוועדת החינוך של הכנסת ושותף בפרויקטים חינוכיים ארציים.
בשנת 2008 ציינה החברה להגנת הטבע את זינגר כחבר מועצה עירונית הפעיל ביותר בתחום המאבק למען איכות הסביבה. באותה שנה התמודד שנית על ראשות העיר רמת גן.
ב-2010 קיבל עיטור כבוד מתנועת אומ"ץ על מאבקו נגד השחיתות בתחום המוניציפלי. השתתף במאבקים רבים בנושאי מיסוי עירוני, איכות הסביבה ותכנון ובנייה בתחומי רמת גן. עסק בניהול מיזמים בעמותת מופת ושימש יו"ר האופוזיציה במועצת העיר רמת גן.
זינגר הוא שחמטאי פעיל ופועל לקידום השחמט. בעת כהונתו כמנהל תיכון "בליך" הקים בבית הספר מועדון שחמט ודמקה, שקיים תחרויות ופעולות הדרכה רבות ואף השתתף במשחקי הליגה. בשנת 2005 ניהל את אליפות העולם לאומות, שנערכה בבאר שבע. ב-2008 הגיש הצעה (שלא התקבלה) לשיפור החינוך ברמת גן, במסגרתה הציע להתחיל ללמד שחמט בגני הילדים. ב-2012 סייע למועדון השחמט "אטיוד" ברמת גן לעבור למשכנו החדש, בבית "מכבי" לשעבר.
נמנה עם מייסדי תנועת "רמת גן החדשה", שהוקמה בפברואר 2013. התמודד על ראשות העירייה בראשות התנועה בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו באוקטובר 2013 ונבחר לראש העירייה עם 56.15% מהקולות. סיעתו קיבלה 4 מנדטים.
ב-15 בדצמבר 2014 נחקר זינגר בחשד לעבירות קבלת שוחד. אולם בתום חקירה ממושכת, בסוף יולי 2018 בהמלצת הפרקליטות, נסגר התיק נגדו.
באוקטובר 2018 התמודד זינגר פעם נוספת על משרת ראש עיריית רמת גן בבחירות לרשויות המקומיות, אל מול חמישה מתמודדים נוספים. בבחירות אלו לא הושג היתרון הדרוש של 40% על ידי אף אחד מהמתמודדים, וזינגר עלה לסיבוב השני כנגד כרמל שאמה הכהן לאחר שזכה בכ-27.33% תמיכה בלבד. בסיבוב השני שהתקיים ב-13 בנובמבר הפסיד זינגר לשאמה, לאחר שקיבל כ-44.21% תמיכה מסך קולות הבוחרים.
במהלך הבחירות נקנס זינגר וננזף על שני פרסומים: שלט חוצות עם תמונתם של מתחרהו, כרמל שאמה הכהן, ואביו עם הכיתוב "אומרים לא למשפחת שאמה" ושלטים עם הכיתוב "ממשלת ישראל: הצביעו זינגר".
חיים אישיים
זינגר נשוי לחגית ואב לשלושה ילדים. הוא חבר בארגון הבונים החופשיים.
אמנדה הסר
אמנדה הסר (באנגלית: Amanda Hesser; נולדה ב- 31 בדצמבר 1972) היא עיתונאית, עורכת ומחברת ספרי בישול אמריקאית. היא הייתה עורכת מדור האוכל של The New York Times Magazine והעורכת של T Living, רבעון שיוצא במסגרת הניו יורק טיימס.
חיים וקריירה
הסר נולדה בדוליסטאון, פנסילבניה. אחרי שקיבלה תואר בכלכלה ובמימון מבנטלי קולג' ב-1993, היא למדה בישול באירופה. בעזרת מלגה מ-Les Dames d'Escoffier, היא עבדה במאפיות ומסעדות, בגרמניה, שווייץ, איטליה וצרפת.
היא שהתה שנתיים בצרפת, שם עבדה אצל אן וילאן, המייסדת של בית הספר "אקול דה קוואזין לה וארן". במהלך תקופה זו החלה הסר לפרסם בעיתונים ובכתבי עת, בכללם הוושינגטון פוסט.
אחרי שסיימה את ספרה הראשון, ב-1997, נשכרה הסר ככתבת אוכל על ידי הניו יורק טיימס. היא כתבה על השפעתה של רשת קוסטקו על תעשיית היין. היא חשפה את הפוליטיקה שעומדת מאחורי הגרין מרקט בעיר ניו יורק. היא הייתה הכתבת הראשונה שכתבה עבור כלי תקשורת מרכזי אודות פראן אדריה ומסעדת "אל בולי" בספרד.
בראשית הקריירה שלה בעיתון, היא כתבה סיפור שנוי במחלוקת שבו היא בחנה את הדעיכה בפופולריות של השף אמריל לגאסי.
הסר עבדה בעיתון The New York Times Magazine עד לרכישת העיתון במרץ 2008. בשנת 2004 שימשה למשך תקופה קצרה כמבקרת המסעדות של העיתון. הטור שלה "Recipe Redux" הופיע בניו יורק טיימס עד ל-27 בפברואר 2011.
בספרה של ג'ולי פאוול, "ג'ולי וג'וליה", יש פרק על הסר והיא מופיעה בתפקיד עצמה בעיבוד לסרט.
הסר מתגוררת בברוקלין הייטס, ביחד עם בעלה, טאד פרנד, עיתונאי בניו יורקר ושני ילדיהם.
פרסים
הסר זכתה בפרסים מטעם האיגוד הבינלאומי למקצועות הקולינריה, על כתיבה ספרותית בענייני אוכל, עבור שניים מספריה: The Cook and the Gardener ו-Cooking for Mr. Latte: A Food Lover's Courtship, with Recipes.
מחשבות על הצילום
מחשבות על הצילום הוא ספר מאת מבקר הספרות והתרבות רולאן בארת, אשר יצא לאור בשנת 1980. הספר, יחד עם ספרה של מבקרת התרבות סוזן סונטג, הצילום כראי התקופה, נחשב לאחד מספרי ביקורת ותאוריית הצילום האקדמיים החשובים ביותר. כמו כן, נחשב הספר לאחד מהישגיו הגדולים של רולאן בארת, הן מהבחינה הסגנונית והן מהבחינה הרעיונית.
תוכני הספר
בספר, חוקר בארת את מהות הצילום, ובמקביל מעלה בזיכרונו את אמו המנוחה דרך תצלומים משפחתיים. הספר מתמקד באפקט של הצילום על הצופה ומתעלם במכוון מהצלם עצמו, מפעולת הצילום ומהאובייקט המצולם, אותו מכנה בארת ספקטרום.
לאורך הספר מתייחס בארת אל צילומים מפורסמים מהמאות ה-19 וה-20 ומנתח אותם ברמה הפרסונלית, רמת החוויה שלו. בהמשך מתייחס בארת אל צילומים משפחתיים שלו ושל אמו. לעיתים הספר נקרא כיומן אישי יותר מאשר מסה עיונית אסתטית, וכל זה תוך מודעות של בארת לדואליות שמאפיינת את כתיבתו.
איסול
מריסול מיסנטה (באנגלית: Marisol Misenta, נולדה ב-6 במרץ 1972) הנודעת בשם העט איסול (Isol), היא מאיירת ספרי ילדים וקומיקס, מעצבת גרפית, כותבת, זמרת ומלחינה. יצירתה מתייחדת בהיותה רב תחומית וכזו המתבוננת בעולם דרך נקודת מבטו של הילד. הספר הראשון שפרסמה היה "vida de perros" בשנת 1997. משתתפת בתערוכות רבות ברחבי העולם ולאורך השנים זכתה בפרסים רבים, בראשם פרס אסטריד לינדגרן, הנחשב לפרס החשוב בעולם לספרות ילדים ונוער, בו זכתה בשנת 2013.
קורות חיים
מריסול "איסול" מיסנטה נולדה בבואנוס איירס, ארגנטינה ב-1972. היא החלה את לימודי האמנות שלה ב-Escuela de Bellas Artes "Rogelio Yrurtia" ומשם המשיכה ללימודים באקדמיה לאמנות בבואנוס איירס. בצעירותה עבדה כאמנית פרסומות וכמאיירת קומיקס בעיתון הארגנטינאי Clarín.
ב-1997 השתתפה בתחרות לספרים מאוירים במקסיקו עם הספר הראשון שלה: "vida de perros", סיפור על ילד קטן שמוצא דמיון בינו לבין הכלב שלו. הרבה מהמאפיינים המאוחרים בעבודותיה באו לידי ביטוי כבר בספר זה. איסול לא ניצחה בתחרות, משום שיצירותיה נראו לשופטים חריגים מידי, אולם זכתה בציון לשבח. בנוסף, השופט הראשי, מו"ל חשוב במקסיקו, התאהב בספרה והחליט להוציאו לאור. איסול התבקשה לעדן מעט את איוריה, אך היא בחרה שלא לשנות דבר. הספר יצא לאור ופתח שיתוף פעולה ארוך טווח בין איסול לבין בית ההוצאה. בעקבות כך, רוב ספריה של איסול פורסמו במקסיקו.
איסול משתפת פעולה כבר שנים רבות עם המשורר הארגנטינאי ג'ורג' לוחאן (Jorge Luján), והם הוציאו יחד מספר רב של ספרים, הראשון בהם היה הספר (2002) Tic Tac. בספרים אלו, איסול היא המאיירת, אך בזכות העוצמה של איוריה, היא ממלאת תפקיד של כותבת שותפה.
איסול איירה מעל ל-25 ספרים, 11 מהם היא גם כתבה. ספרייה זכו להצלחה מהירה ותורגמו ל-20 שפות, בהן: צרפתית, גרמנית ופורטוגזית. היא נחשבת לסופרת הלטינית החשובה ביותר לספרים מאוירים.
אופי יצירותיה של איסול
כאומנית, עבודותיה של איסול מתפרסות למגוון תחומים והיא נודדת בחופשיות בין הציור, העיצוב והכתיבה, דבר המקבל ביטוי בספריה. איסול מחפשת תבניות מקוריות וחדשניות לספריה דרכן תוכל לבטא את התפיסות ואת המחשבות אותן היא מעוניינת להעביר. הניסיון שלה בסוגי מדיה שונים יוצר מכלול, שהוא מעין חוויה כללית של סגנון, צורה ותוכן שמעצימה את העברת המסר ואת תפיסת המהות של הסיפור.
התחומים שבהם עבודותיה נוגעות
דוגמה נוספת למורכבות יצירתה היא בחירתה לסיים את סיפוריה בסוף פתוח, כגון בספר (Tener un patito es  útil (2007, סיפור שיכול להיקרא משני צדדיו – בעל שתי אפשרויות להתפתחות העלילה ושתי אפשרויות לסיום.
כחלק מנאמנותה לקוראיה הצעירים, איסול עוסקת בחשיפת האבסורדים של עולם המבוגרים, ומפגישה את קוראיה עם הכאוס איתו יהיה עליהם להתמודד לכשיתבגרו. לשם כך איסול מעלה הרהורים, מחשבות ורגשות שונים שהיכרות איתם, כך היא מאמינה, יכינו את הילדים לחיים הבוגרים ולעבור את ה"מבוך" שהוא הילדות. דוגמה לאלה הוא הספר (petit, el monstruo (2007, בו מסופר על ילד שלא מבין מדוע התנהגותו נחשבת ראויה לשבח במקרים מסוימים, אך גוררת זעף במקרים אחרים. הספר עוסק בניסיון של הילד להבין את ההופכיות של עולם המבוגרים.
הכתיבה של איסול –  מוטיבים המופיעים בתוכן המילולי
איסול הוסיפה בהדרגה התייחסות טקסטואלית לציוריה, כך יצרה דיאלוג בין הטקסט לתמונה, שאפשר לה להעביר מסרים מגוונים(על פי דבריה של איסול). סיפוריה של איסול עוסקים לפעמים בנושאים פילוסופיים והם תמיד בעלי תחכום ושנינות מעודנת. כתיבתה נעה בין ההומור לקיצוניות דוגמת ספרה (La bella Griselda (2010, סיפור על נסיכה יפהפייה שמחזריה "מאבדים את ראשם" מולה – תרתי משמע. הרעיון שמאחורי הסיפור הוא הומוריסטי, אך שימוש בכפל המשמעויות של "איבוד ראש" הוא מעט קיצוני. בסיפוריה קיימים מוטיבים לא צפויים הכוללים תפניות מפתיעות בעלילה.
היצירה של איסול – מוטיבים הבאים לידי ביטוי באומנות שלה
ניתן לאפיין את איוריה של איסול כאקספרסיוניסטים, מפני שהיא נוהגת להעביר מסרים והלכי רוח דרך קווי המתאר של הדמויות או המוטיבים בהם משתמשת בסיפוריה ולא מתעסקת בתיאור המציאות הנראית לעין.
איוריה מאופיינים בדרך כלל בקווים ברורים ועוצמתיים, כבעלי אמירה גסה, ונתחמים לעיתים על ידי קו שבור, ובקו מתאר כפול, המשמש בדרך כלל כמשל להדגשת דו-ערכיות או דיכוטומיה. חוסר הליטוש בעבודותיה של איסול מכוון לעודד את הקוראים להבנה שהם טובים מספיק כפי שהם, והעליזות שבצורות המשתנות באיוריה באה להזכיר, שאין רק דרך אחת "נכונה" להסתכל על המציאות. איסול מעניקה לדמויות – ובעיקר לילדים שבהן, פרופורציות מפתיעות, דוגמת ראשים גדולים מהרגיל המציגים לראווה את התגובות הרגשיות כפי שהן.
הטכניקות שבהן היא משתמשת לאיוריה
בעבודותיה, נוהגת איסול למזג בין מספר טכניקות ומדיות כמו ערכות צבעים פשוטות, צבעי "פסטל שמן" ובשילוב צביעה דיגיטלית. באיוריה של איסול ניתן לחזות בצביעה מכוונת מחוץ לקווי המתאר. במהלך עבודתה, לעיתים משנה איסול את המדיום בעזרתו עיבדה את האיור. לדוגמה, מעבדת חצי מהדמות בקו ואת החצי השני בעזרת צבעים עמומים.
פרסים והוקרה
איסול הוזמנה להציג את עבודותיה במספר תערוכות בינלאומיות, בהן הביאנלה לאיור בברטיסלבה (2003) ובקונסוליה הבריטית בבואנוס איירס (2004).
עאסמה ג'האנגיר
עאסמה ג'האנגיר (אורדו: عاصمہ جہانگیر; 27 בינואר 1952 - 11 בפברואר 2018) הייתה עורכת דין לזכויות אדם ופעילה חברתית פקיסטנית, שייסדה ועמדה בראש הוועדה לזכויות אדם של פקיסטן. ג'האנגיר לקחה חלק פעיל בתנועת עורכי הדין שהובילה תנועת מחאה עממית שיצאה נגד ההתנהלות בלתי חוקתית של הנשיא פרבז מושארף ב-2007. היא החזיקה במספר תפקידים בינלאומיים בניהם, חוקרת מיוחדת של האו"ם בנושא חופש דת או אמונה.
ביוגרפיה
ג'האנגיר נולדה וגדלה בלאהור להורים שהיו פעילי זכויות אזרח. אביה, מאליק גולאם ג'ילאני, היה עובד מדינה שהחל לשהיות פעיל פוליטית עם פרישתו ושהה שנים בכלא ובמעצר בית על התנגדותו לדיקטטורות צבאיות. הוא גינה את ממשלת פקיסטן שבמהלך פעילות הצבאית בפקיסטן המזרחית, בנגלדש של ימינו, נרצחו חפים מפשע. אמה, סביחה ג'ילאני, הייתה האישה המוסלמית הראשונה שלמדה פורמן כריסטיאן קולג' בלאהור. היא ניהלה חברת ביגוד עד שאדמות המשפחה הורחמו ב-1967 בגלל פעילותו הפוליטית של בעלה.
ג'האנגיר למדה משפטים במכללת קינאירד (לאהור) ב-1978. ב-1980, היא נקראה לשרת בבית המשפט הגבוהה בלאהור ושנתיים מאוחר יותר, בבית המשפט העליון של פקיסטן. בתחילת שנות השמונים היא הייתה פעילה לשינוי המשטר והחזרת השלטון הדמוקרטי לפקיסטן. בשנת 1983 נאסרה כשלקחה חלק בהתנועה לשיקום הדמוקרטיה שפעלה נגד המשטר הצבאי של מוחמד זיא אל-חאק. ב-1986, ג'האנגיר עזבה לג'נבה והתמנתה לסגנית הנשיא של הארגון הבינלאומי להגנת על ילדים. היא חזרה לפקיסטן ב-1988.
ב-1987, ג'האנגיר הייתה ממייסדי הוועדה לזכויות אדם בפקיסטן ושימשה כמזכירה הכללית של הארגון עד 1993, ובהמשך כיושבת ראש שלו. בשנת 2007, היא הייתה במעצר בית על תפקידה בתנועת עורכי דין, מחאה המונית שהובילו עורכי דין פקיסטנים בתגובה לניסיונו של הנשיא פרובז מושארף לפטר את נשיא בית המשפט העליון של פקיסטן והכריז על מצב חירום והשעה את החוקה.
ג'האנגיר הייתה האישה הראשונה בפקיסטן שכיהנה כנשיאה של איגוד עורכי הדין של בית המשפט העליון בפקיסטן. היא הייתה יושבת ראש שותפה של הפורום המזרח אסייתי לזכויות אדם ושימשה כסגנית הנשיא של הפדרציה הבינלאומית לזכויות האדם. ג'האנגיר שימשה כחוקרת מיוחדת של האו"ם בנושא חופש הדת מאוגוסט 2004 ועד יולי 2010, בתקופה זו היא לקחה חלק בחקירת הפרות זכויות האדם בסרי לנקה ומשלחת של האו"ם לבדיקת העובדות (UN fact-finding missions) בהתנחלויות. ב-2016, היא מונתה כחוקרת מיוחדת לאו"ם בנושא מצב זכויות האדם באיראן. היא החזיקה בתפקיד עד שנפטרה בפברואר 2018.
ג'האנגיר ניהלה מאבק נגד הענישה שנקבעה בחוקי הכפירה, עונש המוות, שהובילו מוסלמים שמרנים במדינה, ולעיתים קרובות היא קיבלה איומים על חייה. היא הגנה גם על ארגוני חברה אזרחית שונים, שפעלו נגד הממשלה וכן סייע למשפחות של פעילים שנעלמו לדרוש מידע על יקיריהם.
אוניברסיטת ניו יורק
אוניברסיטת ניו יורק (באנגלית: New York University, בקיצור NYU) היא אוניברסיטת מחקר פרטית-אמריקנית הממוקמת במנהטן, ניו יורק. NYU נחשבת לאחד המוסדות האקדמיים הבולטים והמובילים ביותר בארצות הברית ובעולם, כמו גם לאחת ממוסדות ההשכלה הפרטיים הגדולים בארצות הברית. בין בוגריה וסגל המרצים שלה נמנים 37 חתני פרס נובל; שלושה זוכי פרס אבל; 16 זוכים בפרס פוליצר; מעל 30 זוכי אוסקר; וכן זוכים רבים בפרסי אמי, גראמי וטוני.
מדי שנה, מובילה האוניברסיטה בראש המוסדות המובילים בדירוגם האקדמי בארצות הברית ובעולם. הקבלה לאוניברסיטת ניו יורק נחשבת סלקטיבית למדי, ואחוז הקבלה אליה הוא מהנמוכים בארצות הברית ובעולם. בשנת 2016 דורגה האוניברסיטה במקום הראשון בארצות הברית מבין כלל האוניברסיאות בדירוג מעסיקים ובמספר הסטודנטים המועסקים עם סיום לימודיהם. במקום השני דורגה אוניברסיטת הרווארד ובמקום השלישי - אוניברסיטת פרינסטון.
היסטוריה
האוניברסיטה נוסדה בשנת 1831 על ידי קבוצת בעלי הון בראשות שר האוצר האמריקני לשעבר, אלברט גלטין. היא הוקמה כאוניברסיטה פרטית, חילונית ומודרנית, שמטרתה לאפשר השכלה גבוהה לבני כל המעמדות, בהשראת אוניברסיטת לונדון. עם זאת, בשנותיה הראשונות למדו בה בעיקר בנים למשפחות עשירות ומיוחסות מניו יורק. גאלטין, שנמנה עם מקימיה, נבחר להיות נשיאה הראשון של האוניברסיטה.
באפריל 1831 קיבלה האוניברסיטה את הכרתה הרשמית, והיא כונתה The University Of The City Of New York. בשנת 1896, שונה שמה של האוניברסיטה ל-New York University. הרצאותיה הראשונות של האוניברסיטה התקיימו בשנת 1832 בחדרים מושכרים בבניין בן ארבע קומות שהיה צמוד לבניין העירייה. בשנת 1835 נוסד בית הספר הראשון של האוניברסיטה - בית הספר למשפטים.
אוניברסיטת ניו יורק הפכה רשמית לאחת מהאוניברסיטאות הגדולות ביותר בארצות הברית בשנת 1917, אז נרשמו ללימודים בה 9300 סטודנטים. קמפוס האוניברסיטה המפורסם בכיכר וושינגטון השתייך לאוניברסיטה עוד מהקמתה. באותן שנים, רכשה האוניברסיטה קמפוס נוסף בשכונת הברונקס בניו יורק, תוך כוונה להרחיב את נוכחותה גם בחלקה העליון של העיר.
בשנת 1950 נבחרה NYU ל - איגוד האוניברסיטאות האמריקניות, ארגון אמריקאי ללא מטרות רווח שמאגד בתוכו את מוסדות ההשכלה המובילים במדינה. כיום, חברות באיגוד אוניברסיטאות אמריקאית מפורסמות נוספות כגון אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת ייל.
כיום, האוניברסיטה ידועה כאחד המוסדות האקדמיים הליברליים ביותר בארצות הברית, עם אחוזי תמיכה גבוהים במיוחד במפלגה הדמוקרטית, הן בקרב המרצים והן בקרב הסטודנטים. מנחה הרדיו והטלוויזיה השמרן שון האניטי, שלמד באוניברסיטה, אף טען בעבר כי אחד המרצים פגע בציוניו על רקע עמדותיו הפוליטיות.
סטודנטים באוניברסיטה כיום
51,848 סטודנטים רשומים, כולל 26,733 סטודנטים לתואר ראשון ו-25,115 סטודנטים לתארים מתקדמים, בשנת 2019.
נכון לשנת 2019, NYU היא האוניברסיטה הפרטית הגדולה ביותר בארצות הברית, עם מספר סטודנטים כולל של כ-51,848 אלף סטודנטים הכולל 26,733 סטודנטים לתואר ראשון ו-25,115 סטודנטים לתארים מתקדמים. כמו כן, ב-NYU לומדים כ-10,000 סטודנטים זרים המגיעים מיותר מ-130 מדינות ברחבי העולם - המספר הגבוה ביותר של סטודנטים זרים מבין כל המוסדות האקדמיים בארצות הברית. האוניברסיטה מעסיקה יותר מ-15,000 עובדי אדמיניסטרציה, ו-6,755 מרצים, עוזרי הוראה, וחברי סגל אקדמי. NYU מפעילה 19 נבחרות ספורט, אשר פעילות במסגרת ה-NCAA.
סמל האוניברסיטה
סמל האוניברסיטה הוא לפיד, המסמל את הלפיד מפסל החירות האמריקאי המפורסם ומתוך הדגשת חשיבותה של האוניברסיטה לעיר ניו יורק.
קבלה לאוניברסיטה
הקבלה לאוניברסיטת ניו יורק סלקטיבית למדי. החלטות הקבלה מתבססות על ראייה הוליסטית הלוקחת בחשבון הישגים אקדמיים, ציוני מבחנים ממיינים (כגון GRE ו-SAT), הישגים משמעותיים שאינם אקדמיים, המלצות וכתבי חיבור.
שיעורי קבלה
שיעור הקבלה לאוניברסיטה, נכון לשנת 2015, עומד על 26% והוא בין הנמוכים במדינה ובעולם.
בשנת 2014 התקבלו לאוניברסיטה 5783 סטודנטים לתואר ראשון המייצגים 49 מדינות בארצות הברית ו-90 מדינות בעולם. 19% מהסטודנטים אינם אמריקאים. למרבית המתקבלים, ממוצע תיכוני של 3.6 (90-95) והם בין 10% המובילים בכיתתם.
פקולטות ובתי ספר
האוניברסיטה מחולקת על פני 20 בתי ספר ומכונים הממוקמים בשישה מרכזים במנהטן ובברוקלין, כמו גם בעשרות מרכזים אקדמיים ברחבי העולם. על פי Institute of International Education, אוניברסיטת ניו יורק שולחת את מספר הסטודנטים הרב ביותר, בהשוואה למוסדות אחרים בארצות הברית, ללימודים ברחבי העולם.
אוניברסיטת ניו יורק כוללת את הפקולטות ובתי הספר הבאים:
קמפוס
הקמפוס הראשי של האוניברסיטה נמצא בגריניץ' וילג', בדרום-מערב מנהטן. למעשה, לא מדובר בקמפוס של ממש - בנייני האוניברסיטה פזורים ברחבי השכונה (בעיקר באזור שמסביב לכיכר וושינגטון), ומסומנים בדגלים סגולים הנושאים את סמלה של NYU. בנוסף ל"קמפוס" בגריניץ' ווילג', מפעילה האוניברסיטה מחלקות גם בחלקים אחרים של מנהטן ובברוקלין (המכון הפוליטכני), וכן קמפוסים באבו דאבי ובסינגפור. כמו כן, NYU מפעילה שלוחות אקדמיות קטנות יותר ברחבי העולם, בערים תל אביב, פירנצה, לונדון, פראג, בואנוס איירס, שנגחאי, ואקרה. ב-2012 אמורה להיפתח שלוחה נוספת של האוניברסיטה בעיר וושינגטון.
מרבית בנייניה של אוניברסיטת ניו יורק ממוקמים בטווח הרחובות הדסון-ברודוויי - רחוב 14 והשדרה השישית. עם מעל ל-11,000 סטודנטים בכל שנה המתגוררים בעיר, מדורגת האוניברסיטה במקום השביעי בארצות הברית מבין האוניברסיטאות הגדולות במדינה.
ספריית בובסט - Bobst Libary
ספריית הלמר הולמס בובסט נבנתה בין השנים 1967 ל-1972. היא הספרייה הגדולה ביותר כיום באוניברסיטת ניו יורק ואחת מהספריות האקדמיות הגדולות ביותר בארצות הברית. הספרייה, שעוצבה ותוכננה על ידי פיליפ ג'ונסון וריצ'רד פוסטר בנויה מ-12 קומות ומשתרעת על כ-39,500 מטר רבוע.
דירוגים אקדמיים
מימי הקמתה, מובילה אוניברסיטת ניו יורק את טבלאות הדירוגים האקדמיים בארצות הברית ובעולם. היא נחשבת לאחת האוניברסיטאות המבוקשות בארצות הברית והפופולריות בעולם כולו, בין היתר בזכות שלוחות אקדמיות שהקימה במדינות רבות.
דירוגים אקדמיים-ארצות הברית
בארצות הברית, דורגה אוניברסיטת ניו יורק במקום ה-13 על ידי ה-Center For World University Rankings, במקום ה-15 על ידי Global Language Monitor ובמקום ה-17 על ידי QS World University Rankings.
דירוגים עולמיים
בעולם, מדורגת אוניברסיטת ניו ירק במקום ה-17 על ידי Center for World University Rankings ובמקום ה-19 על ידי 4International Colleges and Universities. עוד דורגה האוניברסיטה על ידי Academic Ranking of World Universities במקום ה-8 בעולם במקצועות מדעי החברה ככלל, ובמקום ה-8 בחוגי הפסיכולוגיה בעולם בפרט.
על פי U.S. News & World Report מדורגת האוניברסיטה במקום ה-6 בארצות הברית בלימודי משפטים ומדיניות ציבורית, במקום ה-9 במקצועות המתמטיקה, במקום ה-10 במקצועות מנהל העסקים ובמקום ה-11 במקצועות הכלכלה.
יוסי גבני
יוסי גבני (נולד ב-4 בינואר 1982) הוא קומיקאי וסטנדאפיסט ישראלי.
ביוגרפיה
גבני נולד וגדל בבת ים, למד באורט הבונים בעיר במגמת תקשורת. בצה"ל שירת בסטי"לים, ולאחר מכן שירת בתור מפקד קורס קשר ימי בבה"ד חיל הים.
קריירה
גבני התפרסם לראשונה בתוכנית המציאות "האקדמיה לצחוק" ששודרה בערוץ 2 בשנת 2004. בתחרות היה חלק מהצמד "יוסי וטירן" (יחד עם טירן ביבי). יוסי וטירן הגיעו לגמר התוכנית וסיימו במקום השני. לאחר התוכנית, במקביל להופעות בצמד, למד קופירייטינג והיה קופירייטר בנפתלי-אברהם, זרמון גולדמן, ויהושע\TBWA. ב-2006 פורק הצמד "יוסי וטירן" וב-2007 החל גבני להתנסות בסטנדאפ לבדו.
בתחילת דרכו הופיע במספר תוכניות טלוויזיה כגון "עובר כל גבול", "ערב אדיר" ועוד.
בשנת 2014 החל להופיע כסטאנדפיסט בתוכנית הילדים "הצחוקיה" המשודרת בערוץ ניקלודיאון.
בתחילת 2015 הקים גבני יחד עם גיורא זינגר ועומר בורשטיין את צוות "בערך", צוות קומי שמפיק סרטונים מצחיקים ברשת.
ב-2016 הוביל ביחד עם חברי הצוות הקומי "בערך", קמפיין אינטרנטי של "ספרייט".
ב-2018 עלתה לאוויר הקומדיה ״קיסריה אקספרס״ אותה כתב ויצר גבני יחד עם שותפיו ליצירות עומר בורשטיין וגיורא זינגר, והם משחקים שם בתפקידים ראשיים יחד עם אסף אטדגי.
חיים אישיים
גבני נשוי לכרמל ואב לבן ובת. מתגורר בגבעתיים.
6 באוגוסט
6 באוגוסט הוא היום ה-218 בשנה (219 בשנה מעוברת) בשבוע ה-32 בלוח הגרגוריאני. עד לסיום השנה, נשארו עוד 147 ימים.
מרין דאנגי
מרין דאנגי (באנגלית: Merrin Dungey; נולדה ב-6 באוגוסט 1971) היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית.
ביוגרפיה
דאנגי נולדה בסקרמנטו, קליפורניה. בילדותה היא התעניינה במוזיקה וריקוד. ב-1989, היא סיימה את לימודי התיכון, ואחר כך היא החלה ללמוד אומנות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לפני חשיפתה, היא שיחקה בכמה תפקידים בינוניים בסרטים כמו: "החיים בשידור חי" ו"פגיעה קטלנית" ובדרמת טלוויזיה, "מרטין". ב-1998, היא החלה לשחק בסדרה "מלך השכונה" שם היא שיחקה עד 2007. ב-2001, היא הצטרפה לצוות של הסדרה "זהות בדויה" בתור פראנסי קלופו שם שיחקה במשך שתי עונות בתפקיד ראשי ושתי עונות בתפקיד אורח. מ-2000 עד 2004, היא שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "מלקולם באמצע".
דאנגי שיחקה בתפקיד אורח גם בכמה סדרות כמו "הבית הלבן", "חברים", "סאמרלנד", "בגידה", "הכי גרועים שיש", "סיינפלד" ו"ER". היא הייתה אמורה לשחק בספין אוף של "האנטומיה של גריי", "מרפאה פרטית", אך היא הוחלפה על ידי אודרה מקדונלד.
בשנת 2012 שיחקה בסדרת הדרמה היומית של TeenNick "הוליווד הייטס" בתור אלי מוס. בשנת 2014 שיחקה בסיטקום "מרדף החיים" ברשת ABC Family. בשנת 2015 שיחקה בקומדיה" כמו מאהב אנגלי" לצד פירס ברוסנן. לאחרונה, היא משחקת בקומדיית המצבים "לשרוד בפרברים".
בשנת 2017 החלה לשחק לצד ניקול קידמן וריס וית'רספון בסדרת הדרמה-קומית "שקרים קטנים גדולים" שיצר וכתב דייוויד אי קלי, אשר מבוססת על הרומן באותו שם ומשודרת ברשת HBO. באותה שנה שיחקה גם בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "המתמחה" בתפקיד מנכל"ית בית החולים.
Just Dance 2016
Just Dance 2016 (בעברית: רק לרקוד 2016) הוא משחק וידאו ריקוד המיוצר ומשווק על ידי חברת יוביסופט כחלק מסדרת המשחקים "Just Dance". שם הסדרה מבוסס על השיר של ליידי גאגא, בעל אותו השם - Just Dance.
המשחק הוכרז רשמית בתאריך ה-20 באוקטובר 2015, ושוחרר רשמית בצפון אמריקה לפלטפורמות המחשב האישי, ל-PlayStation 3, ל-PlayStation 4, ל-Xbox 360, ל-Xbox One, ל-Wii ול-Wii U ב-22 באוקטובר, וב-23 באוקטובר 2015.
המשחק
בדומה לשאר משחקי הסדרה, המשתמש צריך לבחור שיר, שחקן ורמת קושי, ולאחר מכן לרקוד לפני הכוריאוגרפיה שמופיעה על ידי הדמויות שבמסך. מטרת המשחק היא לעשות את אותן תנועות המופיעות על המסך, ולקבל מספר כוכבי זהב.
המשחק יצא בכמה פלטפורמות שונות כשביניהן ניתן למנות את הפלייסטיישן 3, פלייסטיישן 4, אקס בוקס 360, אקס בוקס 1, ווי יו, ווי, וכדומה.
רשימת השירים
רשימת השירים אשר נכללים במשחק:
Just Dance Unlimited
למשחק יצאו מספר גרסאות נוספות, חלקן חדישות יותר, חלקן עם מספר שירים רב יותר, וכולי. ישנן גרסאות המתאימות לסוגים שונים של מכשירים, וגרסת ה-"Just Dance Unlimited", יצאה בשנת 2016, כחלק ממהודרה מיוחדת, שכללה בתוכה מספר רב יותר של שירים.
רשימת השירים אשר נכללים במהדורה המיוחדת:
ביקורת
המשחק זכה לביקורות חיוביות, וסטיב האנלי מ-"Hardcore Gamer", אמר כי לא הייתה התאמה בין המשחק הזה לשאר המשחקים בסדרה, והפנה כלפי המשחק ביקורת מעורבת. שאר הביקורות היו בחלקן יותר חיוביות, וברובן נאמר כי המשחק "חדיש", ו-"יוצא דופן".
הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (סרט)
הארי פוטר והאסיר מאזקבאן (באנגלית: Harry Potter and the Prisoner of Azkaban) הוא סרט קולנוע בריטי-אמריקאי משנת 2004 המבוסס על ספר הפנטזיה האפית בעל השם הזהה מאת ג'יי קיי רולינג. הסרט קיבל תשבחות וביקורות חיוביות במיוחד, והיה לשובר קופות, אך הפך לסרט הכי פחות מצליח בסדרת סרטי הארי פוטר מבחינת רווחים בקופות
בסרט זה הוחלף לראשונה שחקן שהשתתף בסרטים קודמים בסדרה. מייקל גאמבון תפס את מקומו של ריצ'רד האריס כמנהל בית הספר לקסמים הוגוורטס, אלבוס דמבלדור. האריס נפטר בשנת 2002 בגיל 72 לאחר מחלה, והספיק להשלים את צילומי הסרט הראשון והסרט השני בסדרה.
זהו הסרט הראשון בסדרה בו שפרירה זכאי אינה אחראית על דיבובו לעברית.
הבמאי אלפונסו קוארון נבחר לביים סרט זה, לאחר שהבמאי של שני הסרטים הקודמים, כריס קולומבוס, צפה בסרט ילדים שביים קוארון, "נסיכה קטנה" משנת 1995, והמליץ עליו למפיקי וורנר ברוס. אחד מהבמאים שנשקלו לביים את הסרט היה קנת בראנה ששיחק בסרט הקודם, "הארי פוטר וחדר הסודות" את גילדרוי לוקהרט.
עלילה
בסרט מסופר על רוצח מסוכן, סיריוס בלק, שברח מכלא הקוסמים - אזקבאן, לאחר שהיה כלוא שם במשך 12 שנים באשמת רצח חברו פיטר פטיגרו ובתור אוכל מוות ואחד מנאמניו של וולדמורט. החשש הוא שבלק ברח כדי לתפוס את הארי, ויעשה הכול כדי לתופסו. בהמשך הספר מתגלה כי סיריוס היה חברו הטוב ביותר של אבא של הארי ואפילו היה הסנדק של הארי. הארי מגלה כי סיריוס הוא אינו הרוצח וכי האנשים שכביכול נרצחו על ידיו, נרצחו על ידי פיטר פטיגרו, שהוא אנימאגוס ולאחר הרצח המדומה של עצמו הוא הפך לעכברוש ונעלם מהמקום. בנוסף לכול, הארי חייב להתמודד עם בעיית הסוהרסנים אשר שומרים על בית הספר לאחר בריחתו של סיריוס מאזקבאן, אך משום מה הם משפיעים עליו באופן קשה במיוחד. בסרט זה מתגלה המורה החדש להתגוננות מפני כוחות האופל, רמוס לופין, עוד חבר טוב של אביו, ובהמשך הסרט מתגלה שלופין הוא איש זאב שמשתנה ללא שליטה בנוכחות ירח מלא. פרופסור לופין עוזר להארי להתגבר על בעיית הסוהרסנים ומלמד אותו לעשות פטרונוס-יצור זוהר שמרחיק את הסוהרסנים, ונותן להארי להתאמן על בוגארט (יצור ללא צורה אשר לובש את הפחדים הגדולים שלך) והפטרונוס של הארי הוא בצורת אייל-החיה שאליה אביו היה משתנה. הארי ותלמידי גריפינדור אהבו את פרופסור לופין אך מכיוון שהיה איש-זאב הוא לא הורשה להמשיך ללמד בהוגוורטס.
בסרט זה רוביוס האגריד מתמנה למורה המלמד על החיות הקסומות. ובעזרת בקביק (היפוגריף) הארי וחבריו מחלצים את סיריוס מהחדר של פליטיק, המורה ללחשים.
וולפגנג דרמלר
וולפגנג דרמלר (בגרמנית: Wolfgang Dremmler; נולד ב-12 ביולי 1954 בזלצגיטר שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק באיינטרכט בראונשווייג ובבאיירן מינכן בעמדת הקשר. דרמלר הוא מאמן קבוצת נוער בבאיירן מינכן כיום.
קריירת מועדונים
דרמלר שיחק באיינטרכט בראונשווייג בין השנים 1973-1979. בשש עונותיו בקבוצה הופיע 138 פעמים וכבש תשעה שערים. בעונתו הלפני אחרונה בקבוצה שיתף פעולה עם פול ברייטנר, שהגיע מריאל מדריד. בשנת 1979 חתם דרמלר בבאיירן מינכן, והצטרף לברייטנר שחתם שם עונה קודם, בהמלצתו. עם באיירן מינכן, הגיע זכה דרמלר בארבע אליפויות הבונדסליגה ושלושה גביעים מקומיים. דרמלר היה שותף להגעתה של באיירן מינכן לגמר גביע אירופה לאלופות 1982, בו הפסידה לאסטון וילה. בשנת 1986, לאחר שבע עונות בבאיירן מינכן, 172 הופעות ושישה שערים, פרש דרמלר ממשחק פעיל עקב פציעה, בגיל 32.
קנצלר אוסטריה
ראש הממשלה באוסטריה נקרא באופן מסורתי "קנצלר". שם המשרה כיום "בונדסקנצלר" (Bundeskanzler), ומשמעותו "קנצלר פדרלי".
הקנצלר שכיהן בתפקיד למשך התקופה הארוכה ביותר היה ברונו קרייסקי, בין 1970 ל-1983.
מינוי
הקנצלר ממונה על ידי נשיא אוסטריה, אשר תאורטית יכול לבחור לתפקיד זה את מי שהוא רוצה, ללא אישורו של איש. יש לציין כי הנשיא יכול למנות קנצלר גם ללא קבלת אישורה של המועצה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט), ואולם, מכיוון שהמועצה הלאומית יכולה להגיש הצעת אי אמון בממשלה בכל רגע נתון, הנשיא מתחשב מאוד במועצה זו ובסיעה השולטת בה.