cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
האימפריה הדוראנית
היסטוריה
אחמד מת ב-1772, ובנו תימור עלה לשלטון. תימור הוכיח את עצמו כשליט לא-יעיל, ובמשך רוב שנות שלטונו נאלץ לדכא התקוממויות. בתקופתו החלה האימפריה להתפורר, ובשלב מסוים הוא נאלץ להעביר את הבירה מקנדהאר לקאבול. תימור נפטר בשנת 1791 והותיר 24 בנים. ירש אותו בנו החמישי זמאן שאה דוראני. לזמאן שאה ואחיו היה קשר חלש למורשת שהותירו להם אבותיהם ומייסדי האימפריה. הם פתרו את המחלוקות ביניהם דרך "סבבים של גירושים, עקירות עיניים והוצאות להורג" שגרמו להיחלשות השלטון האפגני על שטחיה הנרחבים של האימפריה הדוראנית, ובפרט שטחים כגון קשמיר. אחיו של זמאן, שוג'אע שאה דוראני נמלט מהזעם של אחיו והחביא את עצמו בין הסיקים. זמאן שאה פלש פעמים רבות למחוז פנג'אב שעליו השתלטו הסיקים, הרס את הארימנדיר סאהיב המקדש הקדוש להם ביותר ואף שפך בתוך חלקים ממנו דם של פרות בשנת 1757. בשנים מאוחרות יותר, לאחר השפלות האלה, הסיקים דווקא הצליחו לכבוש חלקים נרחבים מהאימפריה הדוראנית, כולל כמעט כל שטחה של פקיסטן של היום. בשנת 1801 נרצח זמאן בידי אחיו מחמוד שאה דוראני, אשר הוחלף ב-1803 בידי שוג'אע דוראני. ב-7 ביוני 1809 שוג'אע חתם על הסכם עם האימפריה הבריטית אשר נועד להבטיח שנפוליאון בונפרטה קיסר צרפת לא ינסה לתקוף את הודו הבריטית. השושלת הדוראנית איבדה את השלטון באפגניסטן כאשר בשנת 1826 הודח השליט הדוראני האחרון בידי דוסת מוחמד ח'אן מייסד שושלת ברכזאי, אשר שינה את שם הממלכה לאמירות אפגניסטן. שטחיה ההודיים של האימפריה עבדו לידי האימפריה הסיקית והבריטים.
פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות
פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות (באיטלקית: Francesco II לבית בורבון; 16 בינואר 1836 – 27 בדצמבר 1894) היה מלך שתי הסיציליות בין השנים 1859–1861. לאחר הדחתו שולבה ממלכת שתי הסיציליות בתוך ממלכת סרדיניה, ובכך נוצרה ממלכת איטליה המאוחדת.
בצעירותו
ב-3 בפברואר 1859 התחתן פרנצ'סקו עם מריה סופיה מבוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדה לו בשנת 1869 בת אחת - מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, שמתה כעבור זמן קצר.
ב-22 במאי 1859 מת אביו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ופרנצ'סקו עלה לשלטון במקומו.
איחוד איטליה
בדצמבר 1859 אוחדו טוסקנה, פארמה, מודנה ונחלות האפיפיור ל"מחוזות המאוחדים של מרכז איטליה" ובעידודם של הבריטים שאפו המחוזות להסתפח אל ממלכת סרדיניה. לאחר משא ומתן הסכים נפוליאון השלישי לתמוך באיחוד אם יקבל את סבויה וניס, על פי תנאי הסכם פלומביאר המקוריים. ב-20 במרץ 1860 אוחדו מחוזות המרכז עם ממלכת סרדיניה, שכללה עתה את רובה של איטליה הצפונית, ואת רוב מרכז איטליה.
אין לדעת עד כמה קמילו בנסו די קאבור, הזהיר והמתוחכם, רצה להמשיך בשלב זה את התנופה לאיחוד, אך כוחות גדולים בעם האיטלקי, הן בשטחים שבשליטת סרדיניה-פיימונטה, והן מחוץ להם, ובמיוחד אישיותו הסוחפת והמהפכנית של ג'וזפה גריבלדי, הובילו את התנופה הלאה.
פרנצ'סקו שלט בצבא מאורגן היטב בן 150,000 לוחמים. אך רודנותו רבת השנים והאכזרית של אביו, פרדיננדו השני, מלך שתי הסיציליות, הביאה לערעור השלטון, והצבא היה נגוע בקשרים ומזימות. המשמר האישי השווייצרי, עליו יכול היה פרנצ'סקו לסמוך, נקרא הביתה במפתיע, ושווייץ העבירה חוק שאסר על אזרחיה לשמש כשכירי חרב. היה זה רגע של הזדמנות עבור תומכי האיחוד. באפריל 1860 החלו התקוממויות במסינה ובפלרמו שבסיציליה, שלשתיהן הייתה היסטוריה של התנגדות לשלטון נאפולי. התנגדויות אלו דוכאו עד מהרה בידי חייליו של פרנצ'סקו.
במקביל, היה ג'וזפה גריבלדי, יליד העיר ניס, מאוכזב מהעברת עיר הולדתו לידי הצרפתים. הוא ניסה להשתמש בנאמניו על מנת להחזיר את העיר לאיטלקים. קאבור, שהיה אחוז חרדה מהרפתקה צבאית של גריבלדי שתביא לסכסוך עם צרפת, שכנע אותו לנסות ולסייע למורדים בדרום. ב-6 במאי 1860 יצאו גריבלדי ותומכיו, שכונו "האלף", או "אנשי החולצות האדומות", מקווארטו שבמזרח ג'נובה למסע ימי, וב-11 במאי נחתו ליד מרסלה על חופי סיציליה.
עד מהרה החלו להתקבץ תומכים רבים לגריבלדי, ומספרם גדל פי ארבעה. העם בסיציליה, ראה במסעו של גריבלדי הזדמנות להיפטר משלטון בית בורבון השנוא. ב-13 במאי הביס גריבלדי את צבא שתי הסיציליות בקאלאטאפימי. ב-14 במאי הכריז גריבלדי על עצמו כדיקטטור של סיציליה, בשמו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה. ב-27 במאי עמד גריבלדי בשערי פאלרמו שמצידה מרדה בשליטיה, ותושביה הקימו ברחוב בריקדות ולחמו בחיילי שתי הסיציליות.
אל פאלרמו הגיע הגנרל פרדיננדו לאנצה שעמד בראש כוח של 25,000 חייל הנאמנים לפרנצ'סקו. הוא הפגיז את העיר והחריב חלקים נרחבים ממנה. בעיר עצמה שלט עתה גריבלדי, אך מבחינה צבאית היה מצבו של גריבלדי נחות מזה של לאנצה. לבסוף הצליח תיווכו של אדמירל בריטי להביא לשביתת נשק. לאנצה וחייליו עזבו את האי, ופאלרמו נותרה בידיו של גריבלדי.
עם נפילתה של פאלרמו לידי גריבלדי, אחז פחד ובלבול את חצר המלוכה בנאפולי. פרנצ'סקו ניסה לבנות את אמון העם בהציעו להחזיר לתוקף חוקה שבוטלה, אך כשל בכך. העם קץ בשלטון בית בורבון, ואכזריותו רבת השנים של פרדיננדו השני מנעה את האהדה אותה חיפש בנו.
על אף שגריבלדי שלט בבירה, נאפולי, הצבא הנאפוליטני לא התמוטט, ולא ערק בהמוניו אל דגלו של גריבלדי. הצבא החזיק בעמדות מבוצרות מאחורי נהר וולטורנו. המיליציות של גריבלדי, שמנו עתה 25,000 איש לא יכלו להביס את צבאו של המלך פרנצ'סקו, או לכבוש את העיר המבוצרת קפואה שהייתה המרכז החדש של הנאמנים למלך, ללא סיוע מבחוץ.
סיוע זה היה יכול להתקבל מצבא סרדיניה, אך קאבור, זהיר מתמיד, הבין כי על מנת לסייע לגריבלדי בדרום, יהיה עליו לעבור דרך מדינת האפיפיור, ובכך ליצור עימות אפשרי עם כוחות חזקים - האפיפיור, ואף צרפת, שעד עתה העניקה סיוע, על אף מדיניותו ההפכפכה של נפוליאון השלישי. גריבלדי עצמו, הכריז כי בכוונתו להכריז ברומא על ממלכת איטליה המאוחדת, וזאת בהתגרות ישירה באפיפיור פיוס התשיעי. פיוס, מצידו, איים על גריבלדי בחרם, דבר שעשוי היה לפגוע מאוד בתמיכה בו. קתולים מרחבי העולם החלו לשלוח כסף וחיילים אל מדינות האפיפיור. הצבא האפיפיורי, בראשו עמד גנרל צרפתי גולה לואי למוריסיאר, התחזק מאוד והפך לגורם שיש להתחשב בו.
קאבור, שחשש מהתחזקות גורמים רפובליקניים ברוחו של מאציני, במחנהו של גריבלדי, ונפוליאון השלישי, שחשש מכך שגריבלדי יפלוש לרומא ויסלק משם את האפיפיור, היו עתה ברגע של איחוד אינטרסים. נראה היה כי עדיף לנפוליאון לאפשר לקאבור לצעוד לעבר הדרום, ולרסן שם את גריבלדי, ובלבד שקאבור יבטיח לשמור את שלטון האפיפיור ברומא עצמה. כך גם יכול היה נפוליאון להיפטר מלמוריסיאר, שהיה אנטי-בונפרטיסט בוטה.
במצב זה הורה קאבור לשני גייסות מצבאו, בפיקודם של פאנטי וצ'אלדיני, להתקדם לעבר גבול מדינות האפיפיור. יעדם של הגייסות לא היה רומא, אלא נאפולי, אך למוריסיאר פנה לעברם, בראש צבאות האפיפיור. צבאות סרדיניה כיתרו את צבאות למוריסיאר במצודת אנקונה, ולבסוף, אלו נכנעו ב-29 בספטמבר 1860. ב-9 באוקטובר, כאשר הגיע ויטוריו אמנואלה עצמו לחזית וקיבל את הפיקוד על צבאותיו, לא היה קיים עוד צבא האפיפיור שניתן להתחשב בו, והדרך אל הדרום הייתה פתוחה.
גריבלדי סלד מקאבור, שלא היה שותף לרוחו המהפכנית, ואף היה זה שמסר לצרפתים את ניס, בה נולד גריבלדי. עם זאת, קיבל על עצמו את הנאמנות למלך ויטוריו אמנואלה, ומסר לו את סמכויותיו כ"דיקטטור" תוך שהוא מברך אותו כ"מלך איטליה", כאשר נפגשו בטיאנו, ב-26 באוקטובר. גריבלדי נכנס כמנצח לנאפולי כשהוא רוכב לצידו של המלך, אך לאחר מכן פרש אל האי קאפררה שלחופי סרדיניה, והותיר את מלאכת האיחוד בידיהם של קאבור וויטוריו אמנואלה. נראה היה כי הבין שמעתה נגזר על תנועתו המהפכנית להיות כלי ביד כוחות חזקים ממנה.
התקדמות צבאות סרדיניה הביאה את פרנצ'סקו לסגת מעמדותיו על שפת הנהר וולטורנו, ולבסוף התבצר פרנצ'סקו עם חייליו המובחרים במצודת גאיטה. המצור על המצודה ארך שלושה חודשים, אך משנראה כי לא יקבל סיוע חיצוני כלשהו נכנע. כוחות הנאמנים לפרנצ'סקו המשיכו להתעמת עם הצבא האיטלקי במשך שנים לאחר מכן.
נפילת מצודת גאיטה הייתה רגע מכריע בתנועת האיחוד, עתה נותרו רק ונציה שהוחזקה בידי האוסטרים, ורומא האפיפיורית, מחוץ לאיחוד האיטלקי. בינואר 1861 התכנס הפרלמנט האיטלקי לראשונה בטורינו, וב-17 במרץ 1861 הכריז הפרלמנט כי ויטוריו אמנואלה הוא מלכה של איטליה.
אחריתו
לאחר הדחתו התגורר בתחילה פרנצ'סקו ברומא כאורחו של האפיפיור, ועמד בראש ממשלה גולה שנתמכה על ידי צרפת, ספרד, אוסטריה, ובוואריה, והתקיימה עד לאחר הניצחון הפרוסי במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866. בשנת 1870 עזבו פרנצ'סקו ואשתו את רומא, עוד לפני שנכבשה על ידי הצבא המלכותי האיטלקי. לאחר מכן נדדו פרנצ'סקו ואשתו בצרפת, בוואריה ואוסטריה, ולבסוף התיישבו בארקו שבטרנטינו, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-27 בדצמבר 1894 מת פרנצ'סקו, ואחיו אלפונסו, רוזן קזרטה הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות במקומו.
נכה, לא חצי בן אדם
היסטוריה
העמותה הוקמה באפריל 2016. העמותה הוקמה כחלק מקמפיין ארצי שנקרא "נכה, לא חצי בן אדם" שהחל בחודש ינואר 2015, כמחאה על שחיקת קצבת הנכות בישראל במשך למעלה מ-15 שנים. העמותה חברה בפורומים חברתיים שונים כגון הפורום למאבק בעוני, הפורום לקידום בריאות לאנשים עם מוגבלויות, הוועדה הארצית לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות בלשכת עורכי הדין, מינהל המוגבלויות במשרד הרווחה והביטחון החברתי, הוועדה הציבורית לבחינת כללי הזכאות לדיור הציבורי במשרד הבינוי והשיכון, ועוד.
מייסד העמותה ויושב הראש שלה הוא אלכס פרידמן, המרותק לכיסא גלגלים ומשותק בעקבות ניוון שרירים (SMA). פרידמן, תסריטאי שפעל ברשתות החברתיות וחנן טל, פעיל חברתי ללא מוגבלות, החליטו לייסד את העמותה לאחר שאלכס שמע בינואר 2015 על אישה עם מוגבלות שניסתה להתאבד בעקבות מצוקה כלכלית והרים קמפיין ויראלי להעלאת קצבת הנכות בישראל. כיום ביחד עם אלכס וחנן מנהלים את העמותה גם מרט גרטצמן וכלנית צור, ונוספים אשר פועלים יחדיו בהתנדבות מלאה. העמותה מפעילה פרויקטים מגוונים לסיוע לאנשים עם מוגבלות.
פעילות העמותה
הישגים בולטים
פרויקט הלביא
פרויקט הלביא היה מיזם ישראלי לייצור מטוס קרב חד־מנועי, רב משימתי, מודרני וזול. המיזם התבצע בתעשייה האווירית לישראל, עבר את כל שלבי התכנון והגיע לשלושה אבות טיפוס, מהם שניים שטסו בשמי הארץ. בשלב זה החליטה ממשלת ישראל על הפסקת המיזם.
בספטמבר 1989, כשנתיים לאחר ביטול המיזם, השלימה התעשייה האווירית את בנייתו של אב הטיפוס השלישי שהוטס במשך מספר שנים כמדגים טכנולוגיות (לביא TD) ונועד לבחון מערכות שנועדו במקור למטוסי הלביא, ולהציגן בטיסה בפני לקוחות פוטנציאליים. מטוס זה קורקע סופית במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20.
ההחלטה על תחילת הפרויקט
קדמה לפרויקט הלביא הצעתה של התעשייה האווירית שצברה ניסיון וכוח אדם מיומן בפרויקטים קודמים (ה"נשר" וה"כפיר"), לפתח מטוס קרב מתקדם בשם "אריה". ה"אריה" היה אמור להיות מטוס קרב דו־מנועי מהקו הראשון על בסיס צורתו האווירודינמית של הכפיר. בתחילת 1978 המליצה ועדת המשנה לרכש ביטחוני של ועדת החוץ והביטחון בראשותו של פרופ' משה ארנס, מהנדס אווירונאוטיקה במקצועו, על פיתוח האריה, אך הממשלה דחתה את הרעיון.
ב־8 בפברואר 1980 הודיע שר הביטחון עזר ויצמן, שהיה בעבר מפקד חיל האוויר, על ההחלטה לפתח ולייצר בישראל מטוס קרב, את הלביא. ב־20 בפברואר 1980, אושרה הצעה זו בקבינט המדיני־ביטחוני. המטוס אופיין כ"מטוס תקיפה קטן בעלות נמוכה, מותאם לצרכים", ההחלטה חסרה התייחסות לנקודות שונות הקשורות למחירו ולגודלו של המטוס, כמו גם למשימותיו. הוחלט שעניינים אלו יתואמו בהמשך.
ההחלטה שהתקבלה בניגוד לדעתו של חיל האוויר, נשענה על יוקרתו וסמכותו של ויצמן שפעל גם ממניעים פוליטיים. ויצמן, על סף בחירות 1981, הבין את התועלת שתצמח למפלגתו מהחלטה כזו. ייתכן שמניעים נוספים לקבלת ההחלטה קשורים למצב אליו נקלעו מנהיגי מפלגת הליכוד שמנחם בגין עמד בראשה. במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, העביר שלטון הליכוד שטחים למצרים ופינה יישובים יהודיים. הפעולות הללו, המנוגדות למצע ולאידאולוגיה של הליכוד, כנראה דחפו את מנהיגיו לקבל החלטות שיפצו עליהן.
מאפייני המטוס
על־פי יצרן המטוס היה ייחודו של הלביא בשילוב המיוחד של מטוס בעל גודל פיזי קטן, המכיל מערכות מתוחכמות ועתירות תוכנה; המטוס נשלט על ידי מערכת טוס על חוט משוכללת ומתקדמת. תצורה אווירודינמית חדישה הקנתה למטוס כושר תמרון מעולה, ומערכות אוויוניקה פורצות דרך שילבו ציוד בדיקה אוטומטי להקלת תחזוקת המטוס. מנוע הלביא אמור היה להיות מנוע חדיש שטרם נוסה מתוצרת פראט אנד ויטני (PW1120) ונועד לאפשר למטוס יחס דחף־משקל אידיאלי. המטוס תוכנן בעזרת טייסי קרב של חיל האוויר, וניתנה תשומת לב רבה להנדסת האנוש שבו; מרכיב חשוב בתא הטייס הייתה תצוגה עילית גדולה במיוחד. הלביא נועד להחליף את מטוס הסקייהוק שהתיישן, את מטוס הכפיר ואת חלק ממטוסי הפנטום; הלביא אמור היה להיות מטוס קרב רב־משימתי, כדוגמת מטוס ה־F-16 פייטינג פלקון, ואף להיות טוב ממנו.
שיקולי תכנון וקבלת החלטות
פרויקט הלביא הושפע במהלכו מהחלטותיהם של חמישה שרי ביטחון ומכוחות כלכליים ופוליטיים ישראלים ואמריקאים.
התפיסה הראשונית שאופיינה על ידי שר הביטחון עזר ויצמן ואושרה על ידי ועדת השרים לענייני ביטחון בפברואר 1980, הגדירה מטוסים חד־מנועים זולים שיהיו זמינים בסוף שנות ה־80. ההערכות הכלכליות התייחסו למטוס שמשקלו יהיה כ־66% ממשקל מטוס F-16A. למטוס מעין זה שיכול היה להתאים למרבית דרישות הביצועים של חיל האוויר יכול היה להתאים מנוע של חברת ג'נרל אלקטריק (General Electric) מדגם F-404TB. על־פי הערכות כלכליות שבוצעו בתעשייה האווירית והוגשו למשרד הביטחון במרס 1980, מטוס הלביא הכולל את המנוע הנ"ל, אמור היה להיות זול עד כדי 70% ממטוס F-16 של חברת ג'נרל דיינמיקס.
תפישתם של חלק מחברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, תמכה בהצגת אתגר טכנולוגי לתעשייה הישראלית, פיתוח מטוס גדול ויקר יותר, בעל אוויוניקה מתקדמת, העשוי להתמודד עם מיטב האיומים בשדה הקרב ולהתחרות בביצועיו עם מטוסים מערביים כגון F-16 ו־F/A-18 הורנט, גם אם תהא עלותו גבוהה מעלות רכש.
על־פי בדיקות חיל האוויר, המנוע הנ"ל לא עמד בכל דרישות הביצועים. מנוע PW1120 של חברת פראט אנד ויטני שעדיין היה בשלבי פיתוח, ענה לדרישות. התעשייה האווירית תמכה עד סוף 1980 בבחירת מנוע משופר מדגם F-404TB של חברת ג'נרל אלקטריק, ולא במנוע PW1120. התמיכה התבססה על שיקולים שונים, ובעיקר על השיקול כי עלות מחזור החיים של מטוס בעל מנוע F-404 תהיה נמוכה יותר. שיקול זה שפירושו מטוס זול יחסית, תאם טוב יותר את תפישתו של עזר ויצמן מההיבטים של סך כל עלות התפעול של חיל האוויר ושל לוח זמנים להצטיידות. לקראת הדיון הסופי בשאלת המנוע השתנתה הגישה, בעיקר לנוכח העדפות חיל האוויר והחשש מפני דחיית הפרויקט. בעת הדיון הסופי שערך ראש הממשלה מנחם בגין (שהחזיק באותה עת גם בתיק הביטחון) בסוגיית המנוע, תמכה התע"א במנוע PW1120 שעליו המליץ חיל האוויר. אנשי משרד האוצר שמשרד הביטחון נמנע מלשתף עימם פעולה לאורך כל הפרויקט, טענו שאין ביכולתם לבקר את החישובים שהציג משרד הביטחון, מכיוון שהנתונים אינם בידיהם.
מזכיר המדינה האמריקאי, אלכסנדר הייג, נחשב לאחד ממזכירי המדינה הנוחים והאוהדים ביותר לישראל. בתפקיד שקדם להיותו מזכיר המדינה, היה הייג יו"ר מועצת המנהלים של חברת UTC, בעלת השליטה בחברת פרט אנד ויטני. הייג עדיין עמד בראשה של חברת UTC כאשר זו החליטה להתחרות על מנוע הלביא.
בדיון שנערך ביולי 1981, דחה שר הביטחון בקשות של האוצר לבדיקת המשמעויות הכלכליות של הבחירה שהוגדרו כמשמעויות שהן מעבר לבחירה בין מנועים, אלא בחירה בין מכלול החלופות, לרבות רכש או ייצור מטוס F-16 בישראל במקום הלביא. ייצור הלביא אושר על־פי הגישה ה"מרחיבה" ולרבות הבחירה במנוע PW1120. בגין ציטט בהחלטתו את האלוף דוד עברי, מפקד חיל האוויר שטען כי איש אינו יודע טוב יותר מחיל האוויר מה הם צרכיו.
בפברואר 1982 קבע היועץ הכלכלי של משרד הביטחון כי אין הבדל משמעותי בין עלותו של הלביא לבין מחירו הנמוך יותר של מטוס מתוצרת זרה. עוד קבע היועץ שעלות למחזור חיים של לביא נמוכה יותר מייצור מטוס בשיתוף פעולה ישראלי־אמריקאי וזאת בעת שעדיין לא הוגשה ההצעה לייצור משותף. בינואר 1985 קבע היועץ הכלכלי שמחירו של הלביא גבוה ב־33 אחוזים ממחירו של F-16C ללא התייחסות להוצאות הפיתוח והמחקר שקדמו לקביעתו שכן הוצאות הפיתוח שנעשה לא ניתן להחזירן.
צוות מומחים אמריקאי שנשלח להעריך את מחירו של הלביא, הגיש את דו"חו בפברואר 1986. בדו"ח נטען כי ההערכה הישראלית נמוכה ב־40 אחוזים ממחירו של הפרויקט, מחירו של מטוס בשער המפעל הוערך ב־22.1 מיליון דולרים. פקידי הממשל הישראלי דחו את תוצאות הדו"ח האמריקאי וחודשים ספורים לאחר מכן, העריך מִנְהָל פרויקט הלביא (מת"ל - מנהלת תוכנית לביא) של משרד הביטחון שמחירו של מטוס הוא 15.2 מיליון דולרים. בפברואר 1987 פורסם דו"ח אמריקאי נוסף שהעריך את עלותו של כל מטוס בשער המפעל ב־17.3 מיליון דולרים והטיל ספק ביכולת מדינת ישראל לעמוד בהוצאה בלי לפגוע בביטחון השוטף.
פיתוח
אב הטיפוס של הלביא טס לראשונה ב־31 בדצמבר 1986. את המטוס הטיס טייס הניסוי מנחם שמול. אב הטיפוס השני היה משופר מהדגם מהראשון, והותקנו בו בידון גחון, צינור מיוחד לתדלוק אווירי ומספר מערכות אוויוניקה שלא הופעלו בדגם הראשון. טיסת המבחן הראשונה שלו בוצעה ב־8 בינואר 1987.
הפסקת הפרויקט
בשנתיים האחרונות למהלך הפרויקט, מספר כוחות עיקריים פעלו בעניינו: היועץ הכלכלי למערכת הביטחון שבפברואר 1987, קבע יחד עם כלכלני המשרד כי הדגם המשופר של ה-F-16 שהוצע לישראל זול יותר ב-40% מהלביא, ושהפער במחיר יצטמצם רק אם יוחלט לייצר 300 מטוסים או יותר. אלופי המטה הכללי העריכו שעלויות ייצור הלביא יפגעו בתוכניות ההצטיידות של זרועות הצבא. הממשל האמריקאי מימן את המחקר והפיתוח אף שלא היה בכוונתו לממן את ייצור המטוס. פוליטיקאים, בעיקר מהליכוד, ביקשו להמשיך בפרויקט מתוך נאמנות לעקרונותיהם, ופוליטיקאים משתי המפלגות הגדולות הכירו בהשפעות האפשריות של ביטול הפרויקט על בחירות 1988 העומדות בפתח.
לאחר כשבע שנים וחצי של פיתוח מואץ בהשתתפות אלפי מהנדסים וטכנאים, החליטה הממשלה בראשות יצחק שמיר (ברוב של 12 נגד 11), ב־30 באוגוסט 1987, בעצתם של שר הביטחון יצחק רבין ושר החוץ שמעון פרס, לעצור את הפרויקט. ההחלטה התקבלה לאחר שהתברר שישראל לא תוכל לממן את יצורו לבדה, ושהפרויקט מעלה אותה למסלול התנגשות עם האמריקאים אשר סירבו בתוקף להסב אליו את כספי הסיוע האמריקאי, במיוחד לאור העובדה שהוא מתחרה ביצרני המטוסים שלהם. אחת מהתוצאות לעצירת הפרויקט הייתה תחילת הליך פיטורים של כ־6,000 עובדי תעשיות ביטחוניות בישראל.
אחד הטיעונים החזקים ביותר בעד הפסקת הפרויקט היה כי חיל האוויר הישראלי, הלקוח היחיד של הפרויקט, הודיע כי יזמין מהתעשייה האווירית 75 מטוסים ולא 150 כפי שהוערך מלכתחילה. עובדה זו העלתה משמעותית את עלותו של כל מטוס והפכה את המשך הייצור לפחות כלכלי. לדברי משה ארנס שתיאר את הלביא כ"מטוס הקרב הטוב ביותר בעולם באותה תקופה והיהלום שבכתר ההישגים הטכנולוגיים של ישראל", הודיע חיל האוויר שיזמין 80 מטוסי "לביא" במקום 120 שתוכננו (צעד שמייקר אף הוא את עלותו של כל מטוס, אך במידה פחותה).
הפולמוס
לישראלים רבים, שהפרויקט היה להם מקור לגאווה לאומית, הפסקתו גררה אכזבה. אף על פי שהפירות לא נקטפו בצורה של פס ייצור למטוס, מאמץ טכנולוגי מאסיבי זה קידם את התעשייה האווירית ותעשיות טכנולוגיות רבות בישראל.
יש הטוענים כי ביטול הפרויקט היה בין הגורמים שעודדו את צמיחת מגזר ההיי־טק הישראלי בשנות ה־90 ועל הצלחתו של פרויקט החץ, הדומה מאוד באופיו לפרויקט הלביא. לפי טענה זו המהנדסים שנפלטו מהפרויקט חיפשו אתגרים חדשים ויזמו חברות שהבשילו עם הגאות בתחום ההיי־טק בסוף שנות ה־90. ביטול הפרויקט סימן את תחילת מעבר הדגש בתעשייה המקומית מטכנולוגיות צבאיות לאזרחיות.
מומחים אחדים, כגון מומחי "ג'יינס דיפנס ויקלי", טוענים כי מטוס הקרב הסיני צ'נגדו J-10 מבוסס על תכנון הלביא, ופותח בסיוע ישראלי לאחר ביטול הפרויקט. מבחינה חיצונית המטוסים דומים ביותר, ובמהלך שנות ה־90 פרץ משבר ביחסי ישראל־ארצות הברית עקב חשדות שמערכות אוויוניות אמריקאיות שפותחו כחלק מפרויקט הלביא הועברו לסין.
על הפסקת פרויקט הלביא כתב מאיר גולדברג את השיר "התעשייה האבירית", אותו הלחינה וביצעה קורין אלאל. עלילת השיר לא מתייחסת במפורש למטוס אלא לספינת אבירים (ומכאן שמו של השיר - "התעשייה האבירית").
מהללאל (ספר)
מהללאל הוא הספר השני בסדרת "ממלכה במבחן", סדרת ספרי הרפתקאות מסוגת מותחן פוליטי, שנכתבה על ידי הסופרת מיה קינן, והתפרסמה בעיקר בציבור החרדי והדתי. הספר יצא לאור בשנת 2011.
ככל הנראה נכתב הספר בהשראת סיפור הילדים "בן השולטן" של הסופר יפרח חביב.
עלילה
הספר "מהללאל" מתחיל כחמש שנים לאחר סיום הספר "איסתרק" ומתאר שכוזר נחלקת לשני חלקים תחת שלטונם של המלכים איסתרק ויוסף דיאלידאן, כששטחיו של איסתרק מכונים על ידי אויביה "כוזר האחרת" או "כוזר הישנה", ובפי תושביה "כוזר האמיתית" או "כוזר האחת"; ואילו שטחיו של דיאלידאן מכונים "כוזר החדשה". מלחמת אחים עקובה מדם מתחוללת בין הצדדים.
הספר עוקב אחרי מהללאל, צעיר אסופי, עוזר יערן, המתגורר ברכס האנשוג שבתחומי כוזר הישנה. שם גדל כבן מאומץ על ידי משה דמלאן, יערן מרכס האנשוג, שנקרא בשם 'אבא הגדול', ולצד חברו הטוב בחור צעיר בשם אליהו, שם הכיר את 'הרב של הכבשים' שמתברר שהוא האלכימאי המפורסם טבאל זאקאל, ואת גאלן מבריח הגבול לו עוזר, וללא ידיעתו מסייע למלך כוזר החדשה, חברו אליהו שנאמנותו נתונה למלך כוזר האמיתית, מפציר בו לנסות לתקן את העוול שעשה אך מהללאל מתעצל ומחליט לא לעשות דבר, החלטה שעליה הוא עתיד להתחרט.
באותו הזמן בארמון המלוכה של כוזר האמיתית, נרשם הישג היסטורי, כאשר נחתמת הפסקת אש בין המלך איסתרק לברכיהו דיאלידאן בנו, ומיפה כוחו של יוסף דיאלידאן מלך כוזר החדשה, שעל פיו עובר רכס האנשוג לשטח כוזר החדשה.
אליהו חברו הטוב והיחיד של מהללאל, שנאמן בכל ליבו למלך איסתרק, מחליט לחצות את הגבול אל גבולות כוזר האמיתית, אך בדרך פוגש את המחתרת שפועלת נגד המלך יוסף, ומתברר ששמו האמיתי הוא אביי, אשר כפי המתואר בספר איסתרק, היה נאמן למלך יוסף, אך ברגע האמת פעל לטובת 'אנשי המחנך' הנלחמו נגד דיאלידאן, ובכך סלל את שובו של המלך איסתרק לאתיל, אך ברח והסתתר ביער מפחד המלך יוסף שרוצה להורגו, ואף נפוצו שמועות ואגדות בכוזר על דבר היעלמותו. מהללאל ההולך בדרכו של חברו היחיד מנסה אף הוא לחצות את הגבול, אך בשל דמיון חיצוני נחשד מהללאל כמיכאל, אחיו הצעיר של איסתרק שיצא לבבל, ובעקבות כך מתנהל אחריו לאורך כל הספר מרדף ממשלתי.
בד בבד עוקב הספר אחר חיפושו של יוסף דיאלידאן אחר האבקה השחורה, (המכונה גם "אבקת הרעם"; ככל הנראה הכוונה לאבק שרפה) אותו יצרו שנים רבות קודם לכן, בתחילת מלכותו של המלך רעואל (אביו של איסתרק), אך הושמדה על פי הוראותיו, עקב הנזקים הגדולים שחוללה, ואעפ"כ בחר המלך רעואל לא להאבידה לגמרי, אלא יצק שלושה תליוני זהב שעליהם חרוטה הנוסחה הסודית ליצירת האבקה השחורה, אותם הוא מפקיד בידי שלושת ממשרתיו הנאמנים- בסטיאן מקאן, דוד סאנפאל וטבאל זאקאל.
מטרתו של יוסף דיאלידאן בחיפושיו אחריה היא להשתמש בה ככלי נשק רב עוצמה שישבור את מאזן הכוחות שנוצר בין הממלכות. כמובן שהוא לא בוחל באמצעים שיביאו אותו לכך, גם לא במחיר חיי נישואים כפויים על בנו הצעיר, שלוואן דיאלידאן, לבתו של דוד סאנאפל, שהיה אלכימאי נודע והיה בין יוצריה הראשונים של האבקה.
בהמשך נתפס מהללאל בידי כוחותיו של יוסף דיאלידאן אך הם בטוחים מעל לכל ספק שמדובר במיכאל, ורק על ידי שפילאק ואנילאן, חבר בכיר במחתרת החותרת תחת שלטונו של יוסף דיאלידאן, מסגיר את עצמו לידי השלטון בכך שמגלה על ידי צבע עיניו של מהללאל, שאינו מיכאל, מאמינים לטענתו של מהללאל הטוען אל היותו אסופי. אך מציע לו יוסף עסקה: שחרורו וחייו של פילאק ואנילאן שהסגיר את עצמו למענו וחייו של חברו אביי (אליהו) שנתפס בידי יוסף, תמורת חדירתו של מהללאל לתחומיה של כוזר הישנה תוך התחזות לנסיך מיכאל, והתנקשות באיסתרק. לאחר שמהללאל מסכים ויוצא לדרכו, בוגד באמונו המלך, ומוציא להורג את אביי, על ידי חניקה למוות בידיו. שלוואן שרואה זאת הולך ומשחרר את חברו לשעבר פילאק, ובכך מצילו ממוות בטוח.
בד בבד מצליח שלוואן להשיג את שלושת התיליונים שעליהם חרוטה הנוסחה ליצור האבקה השחורה, אותה אביו ציווה עליו להשיג, אך לאחר שרואה את רשעתו של אביו, מחליט להסתיר מאביו את העובדה שגילה את האבקה, ולהשאיר את התיליונים בידיו.
מהללאל מסכים רק למראית עין להתחזות לנסיך מיכאל, כדי למשוך זמן, ובדרך לכוזר פוגש את שלוואן שמחזיר לו את התיליון שלו, לא לפני שיצר העתק. מהללאל מגיע לכוזר ומשחק את משחקו כמיכאל, אך כאשר הוא רואה שהחבל מתהדק סביבו, הוא הולך ומסגיר עצמו לידי הנסיך יקוואל. אך עוד לפני שיקוואל מספיק להעביר את המסר הלאה, נחשפת זהותו האמיתית של מהללאל על ידי השלטון, ופורץ קרב חרבות בינו לבין בסטיאן מקאן שר המלחמה הכוזרי, שבו מהללאל מובס ובסטיאן משליך לעבר צאוורו פגיון על מנת להורגו, אך מהללאל ניצל בזכות התיליון שהיה על צווארו - הדבר היחיד שהיה עליו שנמצא בתור תינוק על שפת נהר הבאטראגן, שעל פיו מתברר לשר המלחמה הכוזרי, שמהללאל הוא בנו, ושמו הוא מיכאל מקאן. מיד לאחר מכן מהללאל מאבד את הכרתו ונכלא. ולבסוף למול עמוד התלייה, מעניק לו המלך איסתרק חנינה, כאשר מתבררות כוונותיו וכן העובדה שהוא בנו של בסטיאן מקאן, שר המלחמה של כוזר האמיתית - דודו של הנסיך מיכאל.
נשים באירופה בימי הביניים
בימי הביניים, האישה נחשבה כנחותה ביחס לגבר. בתקופה זו הכתיבו את התודעה הכנסייה, שראתה באישה את התגלמות הגשמיות ושכבת האצולה, שראתה באשה נספח לנחלה. נשים ניהלו את משק הבית וסייעו בעבודת הגבר, אך לא נטלו כלל חלק בתפקידי הנהגה ושלטון חוץ מבמקרים יוצאי דופן.
רקע
בימי הביניים באירופה נהוג היה לחלק את החברה לשלושה מעמדות: הלוחמים, המתפללים, והעמלים. בתיאור זה אין התייחסות נפרדת לנשים, אך החל במאה ה-12 התחיל תיאור חדש של החברה כמחולקת למעמדות חברתיים - מקצועיים, בספרות זו ישנה חלוקה למעמדות משנה חברתיים מקצועיים ובה באופן עקבי מופיעות הנשים כמעמד נפרד. בחלוקות אלו מושם דגש על מצבן המשפחתי והכלכלי של האישה. היחס לאישה בימי הביניים נבדל בהתייחסות אליה מבחינה תאורטית, מבחינה חוקית ובחיי היום יום, ומעמדה האמיתי נגזר משלושתם.
היחס לאישה
האישה בימי הביניים באירופה, הנשלטת על ידי הנצרות, נחשבה כנחותה ביחס לגבר וזכויותיה הוגבלו. ההצדקה החילונית לכך הייתה קלות הדעת, העורמה ותאוות הבצע של האישה, ההצדקה התאולוגית הייתה מקומה המשני בבריאה וחלקה בחטא הקדמון. חשוב לציין שהיחס התאורטי לאישה עוצב בעיקר על ידי הכנסייה והאצולה, ולכן הרעיונות הוכתבו למעשה על ידי שכבת שלטון צרה שצד אחד שלה התנזר מנשים וראה באשה גורם חטא, וצד שני ראה אותה כנספח לנכס העיקרי שלו, הנחלה.
מעמד ציבורי ומשפטי
לאישה לא ניתנה בימי הביניים רשות חוקית להחזיק במשרות שלטוניות ודתיות. בדרך כלל החוק שיקף את מציאות חייה של האישה שלא השתתפה כלל בהנהגה, יוצא דופן הוא מעמדן של נשים אשר ירשו נחלה פיאודלית שמתוקף שליטתן על שטחים השתתפו באספות הפיאודליות של הסניורים שלהן וכינסו את הואסלים הכפופים להן, לעיתים הן גם שירתו במשרות שירשו יחד עם הפיאודום, בנוסף גם לאימהות בתי מנזר שחלשו על שטחים היו סמכויות שנבעו מהפיאודום של המנזר.
במערכת המשפט, נאסר על אישה לשמש כשופטת או עורכת דין וכנציגה של צד במשפט מלבד בעלה. נשים לא יכלו אף לשמש כעדות, מלבד במקרים בהם לא הייתה ברירה אלא לקבל את עדותה של אישה. זכותה של האישה לתבוע גם כן הייתה מוגבלת, רווקה יכלה לתבוע בעניינים אזרחיים ונשואות יכלו לעשות זאת רק בהסכמתו של בעלן. בדין הפלילי יכלו נשים לתבוע רק על פגיעה גופנית, אונס והטחת עלבון שבוצעו בהן עצמן. אישה נשואה יכלה גם לתבוע על רצח בעלה.
בממסד הדתי לא יכלו נשים לשמש ככומר או כמטיפה, זאת בהתאם לתפיסה הנוצרית הרואה בכומר ממלא תפקיד סמלי של ישו, שהיה גבר. רוב הנזירות בימי הביניים חיו בקהילות נזיריות, היו גם כאלו שחיו בהתבודדות ליד כנסייה או קאפלה. גם במנזרי נשים לא יכלו אמהות המנזר לשרת בתפקיד כהן ולכן נזקקו לשירותם של גברים על מנת לקדש אישה לנזירות, לקבלת ווידוי ולברכות. סמכותן של אמהות המנזרים הייתה סמכות ארגונית והן יכלו לאכוף את המשמעת ואת תקנון הכנסייה. היו בתי מנזר מעורבים בהם חיו הגברים והנשים בבתים נפרדים.
נישואים
היחס כלפי הנישואים בתאולוגיה הנוצרית ונתפס כ"רע במיעוטו" למי שלא יכול לעמוד בפני תשוקתו ולהיות פרוש, גם בשכבה המלומדת התמסרות לאישה נחשבה כהסחת דעת מהעיסוק בידע לטובת התמסרות לתשוקה ולארציות. התנזרות מנשים לא הייתה מנת חלקם רק של אנשי הכנסייה, אלא גם של מלומדים ואנשי האוניברסיטה. ההצדקה העיקרית לנישואים לפי הכנסייה הייתה מניעת חטא, העמדת צאצאים וחברות. בספרות החילונית הנישואים תופסים מקום מרכזי בחיים, אולם רק מעט מהן הן מתוארים כמקור לאושר וכמתבססים על אהבה.
רוב הנשים בימי הביניים, כמו בכל התקופות, היו נשואות. נשים התחתנו בדר"כ בגילאי 15–18, ולעומתם הגברים בדרך כלל לא התחתנו לפני גיל 25. לנשים הנשואות הייתה חובה לשמוע לבעליהן והן נחשבו ככפופות להם, לבעל אף הייתה זכות להכות אשתו במידה.
לעיתים קרובות אינטרסים כלכליים ומעמדיים הכתיבו את הנישואים, דבר זה בולט במיוחד בחברת האצולה בה הייתה לנישואים חשיבות מדינית, כלכלית וגאוגרפית, בשכבת האצולה היה ייחוד נוסף בכך שהסניור יכול היה להתערב בהסדר הנישואים של בתו של ואסל שתחת מרותו. כיוון שירושת נחלה הייתה כרוכה בסמכויות הקשורות לנחלתו, הוא רצה לוודא שאדם מתאים לתפקיד יינשא ליורשת, נישואים ליורשת הייתה גם אחת מהדרכים שבהן יכל סניור לגמול לווסל על תפקידו ונאמנותו לכן לעיתים הסדר נישואים נעשה לא רק בניגוד לרצונה של הנערה אלא אף בניגוד לרצון משפחתה. כאשר אשה התאלמנה, היו שבחרו להמשיך לחיות כאלמנות, יש שהצטרפו למסדרי הנזירות ורבות גם נישאו בשנית. הכנסייה קידשה נישואים שניים והם לא נחשבו לחטא. עד המאה ה-14 אלמנות היו נשפטות תחת בית הדין הכנסייתי, הן היו תחת חסותו כיוון שהכנסייה נתפסה כבעלת סמכות על המדוכאים והחלשים בחברה. לאחר המאה ה-14 שיפוטן עבר בהדרגה לבתי דין חילוניים. למרות שאלמנות נתפסו כשייכות לקטגוריית המדוכאים בעיני הכנסייה, ניתן לומר שאלמנות זכו למירב הזכויות שיכלה אישה לקבל בימי הביניים, האלמנה לא הייתה כפופה לבעלה או למשפחתה והובטחו לה אמצעי קיום ביחס לגודל נכסיו של בעלה.
השכלת הנשים
רכישת השכלה בסיסית קיבלה עידוד גם מצד הכנסייה, ההשכלה עבור אישה בימי הביניים נחשבה כאמצעי לטיפוח הצניעות והחסידות הדתית והיא גם העלתה את ערכה של האישה בנישואים. למרות זאת מוסדות ההשכלה הגבוהה והאוניברסיטאות היו סגורים בפני נשים, דבר שיצר פער ביכולת ההתקדמות המקצועית של האישה.
בדרך כלל נשי האצולה קיבלו השכלה ראשונית. הן למדו לקרוא ולעיתים אף לכתוב. הן יכלו לקרוא בספר תפילה וקראו שירה וסיפורי מעשיות על פי עצתם של מחברי ספרות ההדרכה לנשים. בנות למדו אצל מורים פרטיים, בתי הספר של המנזרים ובתי הספר לילדי האצילים בעיר. השכלה לשם מילוי תפקיד הועלתה רק באופן יוצא מן הכלל כאשר האישה הייתה עתידה לשלוט בחלק מנחלה. בעיר בשכבות הנמוכות לא קיבלו הנשים השכלה (כמו גם הבנים בשכבות אלו). בנות הסוחרים ובעלי המלאכה קיבלו הכשרה מקצועית וייתכן שחלק מהן נשלחו לבתי ספר בתקופה זו. ידוע על קיומם של בתי ספר מעורבים לגילאי 6–12 שבהם למדו בנים ובנות קריאה.
עיסוקי הנשים
בכל השכבות החברתיות היו הנשים אחראיות על ניהול משק הבית. במעמד האצולה לא עשו את מלאכות הבית בעצמן אלא היו אחראיות לניהול צוות המשרתים. בנוסף שימשו האצילות כעוזרות לבעליהן והיו אחראיות לניהול ענייני הנחלה בהיעדרם.
לנשים העירוניות היה חלק מרכזי בכלכלה בעיר שהקנה לה מקום גם בגילדות המקצועיות. נשים עסקו בעבודות שונות כחלק מבית המלאכה המשפחתי וכעזרה לבעליהן. היו גם נשים שלמדו מקצוע מילדותן, יש שנישאו בהמשך לאותו בעל מקצוע ויש שנישאו לבעל מקצוע אחר והמשיכו במקצוען. ב"ספר המקצועות" שחובר בידי אטיין בואלו במאה ה-13, מתוארים כל הגילדות המקצועיות בעיר ומתואר בו שנשים עבדו ב-86 מתוך 100 מקצועות ושש מלאכות בלבד היו בלעדיות לנשים. בין המקצועות הבלעדיים לנשים היו: טווית משי, ייצור כיסויי ראש מהודרים וייצור חריטים. רבים מהמקצועות בהם עסקו נשים היו קשורים לתחום ייצור מלבושים ומלאכות עדינות הדורשות מיומנות רבה כמו צורפות, הכנת כלי עבודה ועוד. למרות מעורבותן הרבה בחיים העירוניים, גם בעיר נאסר על נשים ליטול חלק בהנהגה ולעומת זאת, נשים רבות נמנו על שכבת המשרתים שהייתה הנמוכה שבשכבות העובדים בעיר. נשים עבדו גם בזנות שלא נאסרה בעיר והוכרה כמקצוע, אך נחשבה לבזויה ושפלה. בכפרים לקחו הנשים חלק בכל העבודות כולל בעבודות החקלאיות. רק בכריתת עצים ובנייה עסקו גברים בלבד. שכרן של הנשים היה נמוך משל הגברים.
בלאדשוט (סרט)
בלאדשוט (באנגלית: Bloodshot) הוא סרט גיבורי-על אמריקאי משנת 2020, המבוסס על דמות של Valiant Comics בעלת אותו שם. את הסרט מביים דייוויד ס. וילסון (בסרט הביכורים שלו כבמאי) ונכתב על ידי ג'ף וודלוב ואריק הייסרר. בסרט מככבים וין דיזל, אייזה גונזלס, סם היואן, טובי קבל וגאי פירס. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-13 במרץ 2020, על ידי Sony Pictures Releasing.
עלילה
לאחר שהוא ואשתו נרצחים פתאום, חייל חיל הנחתים האמריקאי נולד מחדש על ידי צוות מדענים. משופר בננו-טכנולוגיה, הוא הופך למכונת הרג ביוטכנולוגית ועל-אנושית בשם בלודשוט. כאשר הוא מתאמן לראשונה עם חיילי-על אחרים, הוא מתקשה להיזכר בשנותיו הקודמות. אבל כשזכרונותיו צפים והוא זוכר את האיש שהרג גם אותו וגם את אשתו, הוא פורץ מהמתקן לחפש נקמה, רק כדי לגלות קנוניה שתטלטל את כל עולמו.
פיתוח
במארס 2012 הוכרז כי סרטי קולומביה רכשה את זכויות הסרט לדמות מבית Valiant Comics בלאדשוט, שתפיק בשיתוף פעולה עם Valiant Entertainment. ג'ף וודלו נשכר לכתוב את התסריט. באפריל 2015 הכריזו סרטי סוני ו-Valiant על עסקה בת חמישה סרטים כדי להביא את גיבורי העל של Valiant למסך הגדול, כולל בלודשוט. צ'אד סטהלסקי ודייוויד לייץ' נשכרו לביים את הסרט, מתוך תסריט מאת ואדלו ואריק הייסרר. סטהלסקי וליץ' העבירו בסופו של דבר את הפרויקט לכותבים אחרים. במרץ 2017 הוכרז דייב וילסון כבמאי הסרט. התסריטאי אדם קוזד נשכר לכתיבת התסריט.
ליהוק
ביולי 2017 דווח כי ג'ארד לטו היה במשא ומתן מוקדם כדי לככב בסרט בשם, אך במרץ 2018 הוכרז כי וין דיזל יגלם את הדמות הראשית. בחודש מאי הוכרז על ליהוקים נוספים, כמו סם היואן, מייקל שין ואיזה גונזאלז. ביוני אותה השנה לוהקו בסרט טלולה ריילי ואלכס הרננדז לגלם את דמות בשם ג'ינה וחבר בצוות מדענים בשם טיבס, בהתאמה. מאוחר יותר, טובי קבל ויוהנס האוקור יוהאנסון לוהקו שניהם לתפקידים נבלים. באוגוסט 2018 נשכר למורן מוריס לגלם מדען צעיר בשם וילפרד וויגנס. באותו חודש דווח כי גיא פירס ניהל מגעים להחליף את שין, שנאלץ לצאת מהסרט בשל תזמון וסכסוכים משפחתיים על לוח הזמנים של ההפקה.
צילומים
הצילומים החלו ב-6 באוגוסט 2018 בקייפטאון, דרום אפריקה ובפראג, צ'כיה, כאשר צילומים מסוימים נערכו בבודפשט, הונגריה באותו חודש. הצילומים הושלמו רשמית ב-25 באוקטובר 2018.
שיווק
הטריילר הראשון יצא ב-21 באוקטובר 2019. בטריילר התנגן שירו של ג'וני קאש "Memories Are Made of This".
הפצה
בלודשוט אמור לצאת לאקרנים ב-13 במרץ 2020 על ידי Sony Pictures Releasing, לאחר שלפני כן תוכנן היה לצאת לאקרנים ב-21 בפברואר 2020. בעקבות הצעדים למניעת מגפת הקורונה, שכללו סגירת בתי קולנוע ברחבי העולם, הסרט ישוחרר מוקדם מהרגיל, להורדה דיגיטלית, ב-24 במרץ 2020.
סרט המשך
מתוך כוונה להשיק יקום קולנועי משותף חדש של גיבורי-על, הוכרז כי אחרי בלאדשוט יופק סרט המשך, שני סרטים המבוססים על סדרת הקומיקס "Harbinger" ויגיע לשיאו עם סרט קרוסאובר בשם "Harbinger Wars". בתחילה, סוני הייתה אמורה לפתח את סרט על Harbinger, בעוד שבלודשוט תוכנן כסרט הבא אחריו. ביוני 2018 הוכרז כי סרט שמתרכז סביב דמותה של גיבורת העל פיית' הרברט נמצא גם הוא בשלבי פיתוח.
בספטמבר 2019 הוכרז כי "Harbinger" יופץ על ידי Paramount Pictures.
דן קואטס
דניאל ריי "דן" קואטס (באנגלית: Daniel Ray "Dan" Coats; נולד ב-16 במאי 1943) הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. כיהן כראש המודיעין הלאומי, כסנאטור מטעם אינדיאנה, שגריר ארצות הברית בגרמניה וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ביוגרפיה
קואטס נולד וגדל בג'קסון שבמישיגן. אביו היה ממוצא גרמני ואנגלי ומשפחתה של אמו היגרה משוודיה. ב-1965 סיים תואר ראשון במדע המדינה מוויטון קולג' שבאילינוי, שירת בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת וייטנאם בשנים 1966–1968. ב-1971 סיים תואר JD במשפטים מאוניברסיטת אינדיאנה וב-1972 קיבל רישיון עורך דין. עבד בפורט ויין ובמטהו של חבר הקונגרס דן קווייל בשנים 1976–1980.
בנובמבר 1980 נבחר כנציג המחוז החמישי של אינדיאנה לבית הנבחרים של ארצות הברית. הוא נבחר עוד ארבע פעמים לתקופות כהונה נוספות, האחרונה בהן בנובמבר 1988, אולם לא החל את תקופת כהונתו החמישית אלא מונה במקום זאת לנציג אינדיאנה בסנאט במקומו של קווייל שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית. בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-1990 נבחר להשלים את תקופת הכהונה בסנאט וב-1992 נבחר לכהונה שנייה מלאה אותה השלים בינואר 1999. בתקופת בסנאט היה אחד מיוזמי חקיקת "אל תשאל, אל תספר" בנושא שירות להט"בים בצבא. הוא לא העמיד עצמו לבחירה לכהונה נוספת ועבד כעורך דין פרטי.
ב-2001 מונה לשגריר ארצות הברית בגרמניה, החל בכהונתו שלושה ימים בלבד לפני פיגועי 11 בספטמבר ושירת בתפקיד עד 2005. לאחר כהונתו כשגריר חזר לעסוק כעורך דין פרטי, והמשיך להיות מעורב במישור הציבורי, כולל כהונה משותפת עם ג'ו ליברמן כיושב ראש המרכז לערכים יהודים-נוצרים.
ב-2010 נבחר פעם נוספת לנציג אינדיאנה בסנאט תוך ניצחון של בראד אלסוורת', וירש את אוון ביי, שירש אותו ב-1999. קואטס מחזיק בעמדות ניציות בנוגע למשטרו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ובתגובה לקריאתו לנשיא ברק אובמה למתן תגובה אגרסיבית כלפי הסיפוח הלא-חוקי של חצי-האי קרים ולקידום סנקציות נגד המדינה, נאסרה כניסתו לרוסיה במרץ 2014.
כיהן עד פרישתו בינואר 2017 לאחר שבחר שלא להתמודד לתקופת כהונה נוספת. בתקופת כהונתו נהג לשאת נאום שבועי ובו הציג דוגמאות לבזבוז כספי הציבור על ידי הממשל.
ראש המודיעין הלאומי
לאחר פרישתו בחר בו דונלד טראמפ לראש המודיעין הלאומי כדי להחליף את ג'יימס קלאפר. לאחר כמעט חודשיים של כהונתו של מייקל דמפסי כראש המודיעין הלאומי בפועל, מינויו אושר בסנאט ב-15 במרץ 2017 ברוב של 85–12, כאשר רק 11 דמוקרטים ורפובליקני אחד, ראנד פול, הצביעו נגדו. ב-28 ביולי 2019 הודיע טראמפ בטוויטר כי ב-15 באוגוסט ימנה את חבר הקונגרס הרפובליקני ג'ון רטקליף את קואטס. פרשנים קשרו בין הפיטורים לפרשת טראמפ-אוקראינה, הואיל ושיחת הטלפון בין טראמפ לנשיא אוקראינה התקיימה שלושה ימים קודם להודעה. בסופו של דבר מינוי רטקליף לא יצא לפועל ואת מקומו של קואטס מילא ג'וזף מגווייר.
קואטס נשוי למרשה ואב לשלושה.
אם אתה גבר
רקע וכתיבה
השיר הוא שיר פופ-טראפ ו-EDM, שנכתב והולחן על ידי ג'ורדי, דורון מדלי ואיתי שמעוני, שיצרו גם את להיטה הקודם של קירל "פאוץ'".
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר, בוים על ידי אינדי חאיט, והועלה לערוץ היוטיוב של קירל ב-14 בינואר 2020, בסמוך לצאת הסינגל. בקליפ ניתן לראות את קירל מהלכת ורוקדת בין קירות תוך כדי שהיא שרה את מילות השיר. הקליפ שצולם על ידי מישה קמינסקי, צולם בשוט אחד בלבד. כמו כן, בקליפ השתתף הרקדן שגיא אקושטי.
בפחות משבוע, צבר הווידאו קליפ מעל ל-3 מיליון צפיות. נכון לנובמבר 2021 מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-26 מיליון.
גרסת כיסוי
ב-23 באפריל 2020 הוציאה הזמרת וכוכבת הרשת שירה מרגלית גרסת כיסוי לשיר, בסגנון בלדת פופ.
מטרה (סרט)
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת במהלך המלחמה הקרה. כאשר אשתו של וולטר לויד (הקמן), בעל מנסרה אמריקני, נחטפת בעת טיול באירופה נדרשים לויד ובנו, כריס (דילון), לטוס לאירופה ולאתרה. עד מהרה מתברר לכריס כי אביו הוא למעשה דנקן "דיוק" פוטר, איש האגף לפעולות מיוחדות ב-CIA לשעבר, והחוטפים הם אנשים מעברו שחטפו את אשתו כדי שיסגיר את המידע שברשותו.
אלכסנדר ראמזי
אלכסנדר ראמזי (באנגלית: Alexander Ramsey; 8 בספטמבר 1815 – 22 באפריל 1903) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן מטעם המפלגה הוויגית ומטעם המפלגה הרפובליקנית במגוון של תפקידים החל משנות ה-40 ועד שנות ה-80 של המאה ה-19.
ראשית חייו
אלכסנדר ראמזי נולד בהאמלסטאון שבפנסילבניה ב-8 בספטמבר 1815. הוא היה הבכור מבין חמשת ילדיהם של תומאס ראמזי ושל אליזבת קלקר. אביו היה נפח שהתאבד בגיל 42, לאחר שפשט את הרגל ב-1826 בעקבות חתימה על ערבות לחבר. אלכסנדר ראמזי חי עם דודו בהאריסברג, לאחר שהמשפחה התפצלה בין קרובים. אחיו היה ג'סטוס קורנליוס ראמזי ששימש כחבר המועצה המחוקקת של טריטוריית מינסוטה.
בתחילה למד ראמזי נגרות בקולג' לה פאייט, אך עזב את לימודיו במהלך השנה השלישית. הוא קיבל הכשרה במשפטים במשרדו של המילטון אלריקס ולמד בבית הספר למשפטים שבקרלייל, פנסילבניה ב-1839. באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של פנסילבניה.
ב-1844 נשא ראמזי לאישה את אנה ארל ג'נקס, בתו של מייקל הטצ'ינסון ג'נקס. לשניים נולדו שלושה ילדים, אך רק בת אחת, מריון, הגיעה לבגרות.
קריירה
ראמזי נבחר כנציג המפלגה הוויגית מטעם פנסילבניה לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו בקונגרסים ה-28 וה-29 מה-4 במרץ 1843 ועד ה-3 במרץ 1847. הוא כיהן כמושל הראשון של טריטוריית מינסוטה מה-1 ביוני 1849 ועד ה-15 במאי 1853 כנציג המפלגה הוויגית.
ב-1855 הוא נבחר כראש עיריית סיינט פול. לאחר מכן הוא נבחר למושל מינסוטה השני לאחר שזו קיבלה מעמד של מדינה וכיהן במשרה זו מה-2 בינואר 1860 ועד ה-10 ביולי 1863. הוא זכור כמושל הראשון באיחוד ששלח חיילים לטובת מלחמת האזרחים. בדרך מקרה הוא שהה בוושינגטון די. סי. כאשר החלה הלחימה. כאשר הוא שמע על הירי בפורט סאמטר הוא הגיע מיד אל הבית הלבן והציע לנשיא אברהם לינקולן את שירותיה של מדינתו.
ראמזי התפטר מתפקידו כמושל כדי לכהן כסנאטור כאשר נבחר ב-1863 כנציג המפלגה הרפובליקנית. הוא נבחר מחדש ב-1869 וכיהן בסנאט עד ה-3 במרץ 1875.
בין השנים 1879 – 1881 כיהן ראמזי כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רתרפורד הייז.
מכינה קדם-צבאית ישיבתית-חברתית שובו אחים
המכינה הישיבתית-חברתית שובו אחים היא מכינה קדם-צבאית, שהוקמה באלול תשע"ה (ספטמבר 2015) ונמצאת בעיר רחובות.
הרקע להקמתה
בקיץ 2014 נחטפו ונרצחו באזור גוש עציון שלושת הנערים אייל יפרח, גיל-עד שאער ונפתלי פרנקל. בעקבות החטיפה יצא צה"ל למבצע רחב היקף לאיתור שלושת הנערים שנקרא "שובו אחים". לזכרם של הנערים, ומתוך רצון להמשיך את הרוח הגדולה שהייתה באותה תקופה, הוקמה מכינת "שובו אחים" שנה לאחר מכן בסיועם של משפחות הנערים, השר לשעבר אורי אריאל, ראש עיריית רחובות רחמים מלול וחבר מועצת העיר אמיתי כהן.
מטרת המכינה
מטרתה של מכינת שובו אחים היא להכין את בוגריה לשירות משמעותי בצבא הגנה לישראל ולהתמודדות עם אתגרי החיים. מטרה זו מושגת באמצעות לימוד מעמיק בבית המדרש וליווי אישי של כל אחד מהתלמידים הבונים את אישיותו ואת תפיסת עולמו. כמו כן, ישנו דגש מיוחד להתנדבות בקהילה ומעורבות חברתית. המכינה רואה חשיבות רבה בסיוע ועזרה לאלו הזקוקים לכך בין אם זה במענה הניתן על בסיס יומי, ובין אם זה בהובלה של פרויקטים של חסד ונתינה. המכינה מאמינה שהשילוב בין הפנים והחוץ - הישיבתי והחברתי - תורם תרומה מכרעת לעיצוב דמותו של הבוגר האידיאלי.
הערות שוליים
__חייב_תוכן_עניינים__
מומוטארו
מוֹמוֹטָארוֹ (ביפנית: 桃太郎; באופן מילולי: "נער האפרסק") הוא גיבור פופולרי בפולקלור היפני. השם מומוטארו משמש כשמו של גיבור בספרים, סרטים ויצירות שונות המתארות את סיפורו. טענה שהושרשה בעידן המודרני, טוענת שמומוטארו הוא הגיבור המקומי של מחוז אוקיאמה. טענה זו אינה בקונצנזוס בין חוגי המלומדים.
הסיפור
הנוסח המקובל והנפוץ של הסיפור הוא:
מומוטארו נולד מתוך אפרסק ענק, שנמצא צף במורד הנהר על ידי אישה זקנה וערירית שכבסה את בגדיה במי הנהר. כשהזקנה ובעלה שניסו לפתוח את האפרסק על מנת לאכול אותו הם גילו בתוכו את הילד. הילד הסביר, שהאלים העניקו אותו להם כדי שיהיה בנם. בני הזוג שהיו ערירים קראו לו Momotarō, מומו (אפרסק) ו- tarō (הבן הבכור במשפחה היפנית). כשהיה רק בן חמש, הוא הצליח לחתוך עץ גדול עם סכין ישנה.
תעודת הוראה
תעודת הוראה היא תעודה הניתנת לאדם שלמד לעסוק בהוראה וסיים את ההכשרה העיונית וההכשרה המעשית הנחוצות. הלימודים לתעודת הוראה נעשים במכללות להכשרת מורים ובאוניברסיטאות, בשילוב עם לימודי תואר ראשון בחינוך או לאחר השלמת לימודים לתואר ראשון בתחום כלשהו, לשם הוראה בתחום זה. מסלול נוסף הוא הסבת אקדמאים להוראה. בעל תעודת הוראה נדרש להשלים שנת התמחות בהוראה בבית ספר, לשם קבלת רישיון לעיסוק בהוראה ממשרד החינוך.
ההכשרה העיונית כוללת קורסים בהיבטים שונים של החינוך, ובהם פסיכולוגיה, סוציולוגיה, תאוריות למידה, תכנון לימודים והערכה. ההכשרה המעשית כוללת התנסות בהוראה, המלווה בחקר התנסות זו.
מומוטארו
הסיפור
כשמומוטארו הגיע לגיל ההתבגרות, הוא עזב את הוריו הזקנים כדי להילחם בלהקת אוני (שדים או מפלצות) ששדדו אדמות. הוא חיפש אותם באי הרחוק אוניגשימה או "אי השדים" שבו גרו. בדרך, מומוטארו פגש והתיידד עם כלב מדבר, קוף ופסיון, שהסכימו לעזור לו במסעו בתמורה לחלק מהצידה שלו ( קיבי דנגו - "כופתאות דוחן"). באי, מומוטארו וחבריו החיות חדרו למבצר השדים והכו את חבורת השדים עד שנכנעו להם. מומוטארו וחבריו חזרו הביתה בשלום עם האוצר שהשדים גזלו וראש השדים כשבוי. זהו הסיפור הסטנדרטי של "מומוטארו" שזכה לפופולריות כבר בתקופת אדו. בתקופת מייג'י הפופולריות שלו גברה לאחר שהפך לספר לימוד שהודפס.
תעודת הוראה
תוכניות הלימודים לתעודת הוראה כוללים מסלולים אחדים, מבחינת מסלול ההוראה המיועד (בית ספר יסודי, בית ספר תיכון, חינוך מיוחד) ומבחינת תחום ההוראה (מדעי החברה, מתמטיקה, היסטוריה, אנגלית וכו').
מומוטארו
התפתחות בספרות
בתקופת אדו המוקדמת ועד תקופת מייג'י למדו את הסיפור כאגדה המסופרת בעל פה או מתוך כתב יד. בתקופת אדו, מומוטארו לא נולד מאפרסק, אלא נולד באופן טבעי לזוג הקשישים שאכלו את האפרסק והחזירו לעצמם את נעוריהם.
הגרסה שבעל פה של הסיפור הופיעה בתקופת אשיקאגה (1392–1573). עד לתקופת אדו (1603–1867) הסיפור לא עלה על הכתב. היצירות העתיקות ביותר של מומוטארו שידוע על קיומן תוארכו לתקופת ג'נרקו (1688–1704) או אולי קודם לכן.
גילו של מומוטארו
בין הגרסאות השונות נמצא שגילו של מומוטארו נעשה צעיר יותר בהדרגה במהלך השנים. בהערכה עד שנת 1735, מומוטארו הופיע כשהוא בגיל 30 בערך. משנת 1800 ועד סוף תקופת אדו בשנת 1867 הוא מופיע כשהוא בגיל 20 בלבד.
בין השנים 1798–1861, מומוטארו היה בגיל 15 שנים ו-6 חודשים כשיצא למסע שלו. בין השנים 1830-40, מומוטארו היה בן שש עשרה כשיצא למסע שלו. ה-Momotarō בגרסה של Iwaya Sazanami משנת 1894 היה בגיל דומה (בן 15) כאשר הוא החליט לנסוע לאי השדים.
החוקר היפני 滑川道夫 הבחין במגמה שמומוטארו מתואר צעיר יותר ויותר והוא כינה את התופעה tendency of age diminishment
גרסאות בעל פה
ישנן גרסאות בהן מומוטארו עשוי להיות סוג של הגיבור העצלן בסיפורי "ילד ישן". תת-סוגים אלו נאספו בעיקר באזורי שיקוקו וצ'וגוקו.
גיבור מקומי
מומוטארו מוכר כגיבור פופולרי מקומי בעיר אוקיאמה או המחוז שלה, קשר זה נוצר בעידן המודרני. פרסום הספר מאת Nanba Kinnosuke בשם Momotarō no Shijitsu (1930) עזר להשריש את הרעיון שמקורותיו של מומוטארו באוקיאמה ולהשיג הסכמה רחבה יותר בין המלומדים. בתקופת שלפני מלחמת העולם השנייה (1941–1945), אוקיאמה נחשבה למתמודדת רק במקום השלישי מאחורי שני אזורים אחרים הידועים כמולדתו של מומוטארו.
אי השדים (Onigashima) בסיפור מזוהה לפעמים עם האי מגיג'ימה, אי בים הפנימי של סטו ליד טקמאצו, בשל המערות העצומות מעשה ידי אדם שנמצאו בו.
תרגומים לאנגלית
תרגומו של דייוויד תומפסון כ"אפרסק קטן" הופיע בכרך הראשון של סדרת האגדות היפניות של Hasegawa Takejirō בשנת 1885. מהדורה שנייה הופיעה בשנת 1886, עם סדרת של איורים שונה, שצויר על ידי קובאיאשי איטאקו. סוזן באלארד כללה את הסיפור בסיפורי אגדות מיפן הרחוקה (1899) שלה. תיאודורה אוזאקי כללה גרסה מתורגמת באופן חופשי באגדות היפניות שלה (1903).
מומוטארו כסמל של תעמולת מלחמה
תיאורו של מומוטארו כחייל בצבא הקיסרי היפני הנלחם במדינות עוינות מתואר כבר במלחמת סין-יפן (הראשונה ) (1894–1895).
תמונות קומיות המדמות את מומוטארו מגן על יפן מפני ה"אוני" המייצג את "השדים הצפוניים", הרוסים, צוירו במהלך מלחמת רוסיה-יפן 1904–1905.
מומוטארו היה דמות פופולרית מאוד ביפן במהלך מלחמת העולם השנייה, והופיע בסרטים ובסרטים מצוירים רבים בזמן מלחמה. מומוטארו ייצג את ממשלת יפן. מדינות האויב, כלומר בעלות הברית, כולל ארצות הברית תוארו כ"אוני", הדמות הדמונית. סרט אחר מימי המלחמה, בו מומוטארו וחבריו בעלי החיים מתוארים כלוחמי הים האלוהיים, יוצאים למבצע צבאי מטעם הכוחות המזוינים היפנים כנגד הבריטים.
דזירה סגבה-אזנקפו
דזירה סגבה-אזנקפו (בצרפתית: Désiré Segbé-Azankpo; נולד ב-6 במאי 1993 באלאהה שבבנין) הוא כדורגלן בניני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת המילואים של באיירן מינכן ובנבחרת בנין.
קריירת מועדונים
סגבה-אזנקפו החל לשחק כדורגל בג'נראסיון פוט, מץ ב', ג'אוניס אש, לה פווי-אן-ולה, פאני-סור-מוסל ואפינאל.
ב-10 ביולי 2018 חתם סגבה-אזנקפו בסניצה מליגת העל הסלובקית. הוא ערך 25 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-23 ביולי 2019 חתם על חוזה לעונה אחת באולדהאם אתלטיק מהפוטבול ליג השנייה. הוא ערך 28 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-7 באוקטובר 2020 חתם בווילפראנש מהליגה הצרפתית השלישית. הוא ערך 20 הופעות ליגה במועדון, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-22 ביוני 2021 חתם סגבה-אזנקפו על חוזה לשתי עונות בדנקרק מליגת המשנה הצרפתית. ב-24 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד קווילי-רואן במסגרת המחזור הראשון לעונת. ב-16 באוקטובר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 3-1 על ולנסיין במסגרת המחזור ה-12 בליגה. בסך הכל ערך 17 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בפברואר 2022 הושאל סגבה-אזנקפו לדינמו בוקרשט מליגת העל הרומנית. ב-7 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-0 לבוטושאן במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת. ב-30 באפריל, בהופעתו השנייה והאחרונה במדי המועדון, הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בניצחון 5-1 על אקדמיקה קליניקן במסגרת הליגה.
ב-31 ביולי 2022 חתם סגבה-אזנקפו על חוזה לשתי עונות בבאיירן מינכן II, קבוצת המילואים של באיירן מינכן.
קריירה בינלאומית
ב-17 במאי 2014 ערך סגבה-אזנקפו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בנין, בניצחון 2-0 על נבחרת סאו טומה ופרינסיפה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015.
הוא היה חלק מסגל נבחרת בנין בטורניר גביע אפריקה לאומות 2019, אך לא שיחק בטורניר.
כלבי ים נזיריים
אלו כלבי ים בינוניים החיים באזורים טרופיים וים תיכוניים ולא בקטבים. הם מכונים נזיריים עקב מנהגם לחיות לבדם ולא בלהקות.
בשנת 2014 התגלה כי המינים כלב ים נזירי, הוואי והקריבי נושאים מטען גנטי דומה, יותר מאשר זה המצוי. בהתאם לכך הוגדר סוג חדש בשם "Neomonachus". הגילוי הקודם של סוג חדש במשפחת כלבי הים היה בשנת 1870 לערך.
המעגלים התאומים של ארכימדס
בגאומטריה, המעגלים התאומים של ארכימדס, במיוחד בנוגע לחקר צורת הארבלוס, המעגלים התאומים הם שני מעגלים מיוחדים המקושרים אליו. ארבלוס הוא צורה שנקבעת על ידי שלוש נקודות הנמצאות על ישר אחד A,B ו-C, והוא האזור התחום בין שלושת חצאי המעגלים אשר AB, BC ו-AC הם הקטרים שלהם. אם לאחר מכן הארבלוס מחולק לשני תחומים קטנים יותר על ידי קטע ישר דרך B (כאשר B היא הנקודה המרכזית בין A,B ו-C) המאונך לישר ABC, אז כל אחד משני המעגלים התאומים נח בתוך אחד משני התחומים האלה, ומשיק לאחד משני חצאי המעגלים הקטנים, לחצי המעגל הגדול, ולקו שמחלק את הארבלוס.
המעגלים הופיעו לראשונה בספר הלמות, אשר בו מופיעה ההוכחה (טענה 5) ששני המעגלים חופפים. ת'אבת אבן קורה, אשר תרגם את הספר הזה לערבית, ייחס את הספר הזה למתמטיקאי היווני ארכימדס. בהתבסס על הטענה בספר שהמעגלים האלה חופפים, שני המעגלים האלו נקראים המעגלים התאומים של ארכימדס.
תכונות
יהיו a ו-b הקטרים של שני חצאי המעגלים הקטנים, כך שלחצי המעגל הגדול יש קוטר  a + b. קוטרם המשותף של כל אחד משני המעגלים התאומים הוא:
או באופן חלופי, אם הקוטר של חצי המעגל הגדול הוא באורך יחידה אחת, ולמעגלים הפנימיים יש קטרים s ו-1-s, אז הקוטר של כל אחד מהמעגלים התאומים הוא:
סייבר-נט
סייבר-נט היא רשת חברתית לשיתוף מידע בנושאי אבטחת מידע על ידי מנהלי אבטחת מידע, אנליסטים וחוקרים במטרה לסייע לחשיפת מתקפות סייבר ולהציע דרכי טיפול בהן. הרשת, הנחשבת לראשונה מסוגה בעולם, הוקמה על ידי מערך הסייבר הלאומי בשנת 2017, אך עדיין לא הושקה רשמית ופועלת כעת רק בגרסת בטא.