cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יורם (מלך ישראל)
דמותו של יורם בסיפורי אלישע
סיפורי הנביא אלישע בספר מלכים משולבים בתקופת המלך יורם, אך שמו לא נזכר בהם במפורש והמלך נקרא "מלך ישראל" בלבד. בשל כך ישנה מחלוקת פרשנית האם הסיפורים עוסקים ביורם או במלך אחר. לשיטת המפרשים שמדובר ביורם, הנסמכת על הסדר הכרונולוגי הפשוט והרווח לצד ראיות נוספות, יוצא שניתן ללמוד רבות מהסיפורים על אופיו של יורם, ועל יחסיו עם אלישע.
בסיפורים אלו מגלה מלך ישראל חוסר אונים, ונטייה להישבר במצבי לחץ. בסיפור על צרעת נעמן, לאחר ששמע על בקשת מלך ארם לריפוי שר צבאו, חושש מלך ישראל שמדובר מהתגרות שתוביל למלחמה, והוא קורע את בגדיו, ואלישע נוזף בו על תגובתו. בסיפור המצור הארמי על שומרון מגלה מלך ישראל השתתפות בסבלם של תושבי העיר, ולאחר שהוא שומע על זוועות הרעב השורר בעיר הוא קורע את בגדי מלכותו ונחשפים תחתיהם בגדי אבל. גם לאחר שצבא ארם נסוג משומרון מלך ישראל חושש לצאת מהעיר וטוען שמדובר במלכודת. בסיפור המלחמה במואב, בה נזכר שמו במפורש, יורם נחרד מאוד מהמחסור במים וחוזר פעמיים על קריאת ייאוש "כִּי קָרָא ה' לִשְׁלֹשֶׁת הַמְּלָכִים הָאֵלֶּה לָתֵת אוֹתָם בְּיַד מוֹאָב".
בחלק מהסיפורים מצטייר מלך ישראל באור חיובי יחסית, ונראה מהם שהפך בהדרגה מקורב לאלישע. בסיפור על לכידת הגדוד הארמי פונה המלך לאלישע בתואר 'אבי' ואף מבקש את רשותו להמית את החיילים הארמים, אך אלישע אוסר עליו ומורה לו לשלחם לחופשי. בסיפור האחרון מלך ישראל מגלה יחס מעריץ כלפי אלישע בשיחתו עם גיחזי, נערו של אלישע. יש מהמפרשים שסברו שהתקרבותו של יורם לאלישע היא הסיבה לכך שאלישע לא לקח חלק פעיל במרד נגדו, אלא שלח נער שימשח במקומו את יהוא למלך, ולא הופיע עוד בימי מלכי בית יהוא עד סיפור מותו בימי יואש.
הפיכת החצר בארם ועליית חזאל
לאחר קרב קרקר שנערך בין שלמנאסר השלישי, מלך אשור נגד ברית 'מלכי חוף הים', שבראשה עמד מלך ארם-דמשק, ארעה בדמשק הפיכת חצר. על הפיכה זו שהורידה את בן הדד השני והעלתה לשלטון את חזאל, מסופר בספר מלכים ב' סביב סיפוריו של אלישע הנביא והגשמת נבואת הפורענות של רבו אליהו.
לאור חטאיו של בית אחאב בעבודה הזרה, וכישלון המעמד בהר הכרמל, נצטווה אליהו על ידי האל להמליך את חזאל על ארם, את יהוא על ישראל ואת אלישע למשוח כנביא תחתיו. אליהו ביצע רק את משימתו האחרונה, והותיר ליורשו את האחרות.
שנים לאחר מכן, חלה בן הדד מלך ארם, ושלח את חזאל, שהיה עדיין פקיד מלכותי, עם מתנות לאלישע הנביא. אלישע ביקש את חזאל לספר לבן הדד כי יחלים ממחלתו, אך ימות בדרכים אחרות. נוסף לכך, ניבא אלישע לחזאל שימלוך על ארם, ותיאר בבכי את הפורענות הצפויה לישראל ממלכותו: בשובו של חזאל לדמשק חנק את בן הדד על מיטת חוליו ותפס את השלטון.
הלחץ הארמי על ממלכת ישראל החל כבר בימי יורם, שלחם בחזאל על רמות גלעד יחד עם אחזיה מלך יהודה ונפצע בקרב.
מרד יהוא וסופו של בית אחאב
על יחסי יורם עם ארם לא נשארו הרבה פרטים, ייתכן שיהורם השתתף בברית עם מלכי סוריה בשנים 848 לפנה"ס ו-845 לפנה"ס, משום ששלמנאסר השלישי מספר בכתובת האובליסק השחור (שורות 87–89, 92-93) שהוא נלחם גם בשנים אלו מול ברית "שנים-עשר מלכי חוף הים" שבראשה עמדו מלכי דמשק וחמת. על כל פנים, לאחר שנת 845 לפנה"ס, החליט יהורם, חרף אי הצלחתו המלאה במסעו נגד מואב, לתקוף את ארם. הוא יצא יחד עם אחזיהו מלך יהודה, שהיה גיסו, למלחמה נגד חזאל מלך ארם בניסיון לכבוש חזרה את רמות גלעד. מסתבר שיהורם ראה בחילופי השלטון בדמשק שעת כושר לתקוף את הארמים. המקרא מספר על כך: "וַיֵּלֶךְ אֶת-יוֹרָם בֶּן-אַחְאָב לַמִּלְחָמָה עִם-חֲזָאֵל מֶלֶךְ-אֲרָם בְּרָמֹת גִּלְעָד וַיַּכּוּ אֲרַמִּים אֶת-יוֹרָם. וַיָּשָׁב יוֹרָם הַמֶּלֶךְ לְהִתְרַפֵּא בְיִזְרְעֶאל מִן-הַמַּכִּים אֲשֶׁר יַכֻּהוּ אֲרַמִּים בָּרָמָה בְּהִלָּחֲמוֹ אֶת-חֲזָהאֵל מֶלֶךְ אֲרָם וַאֲחַזְיָהוּ בֶן-יְהוֹרָם מֶלֶךְ יְהוּדָה יָרַד לִרְאוֹת אֶת-יוֹרָם בֶּן-אַחְאָב בְּיִזְרְעֶאל כִּי-חֹלֶה הוּא".
סופו של יורם היה כאשר יהוא, המצביא הישראלי שצר על רמות גלעד, נמשח למלך ביוזמתו של אלישע הנביא ובתמיכת קציני הצבא. יהוא יצא ליזרעאל והרג את יורם מלך ישראל ויחד איתו את אחזיה מלך יהודה שביקר אותו. לאחר מות יהורם הרג יהוא את יתר צאצאי אחאב והשמיד מישראל את פולחן הבעל, כל זאת בהשראת נבואותיו של אליהו הנביא.
בכתובת תל דן, מקור חוץ מקראי שנתגלה בשנת 1994 ונכתב כנראה על ידי חזאל מלך ארם דמשק, נטען שחזאל הוא זה שהרג את יורם ואחזיה: "[וקתלת יהו]רם בר[אחאב] מלך ישראל וקתל[ת אחז]יהו בר [יהורם מל]ך בית. דוד" ותרגומו לכאורה - "והרגתי את יהורם בן אחאב מלך ישראל והרגתי את אחזיהו בן יהורם מלך בית-דוד" (שורות 7–9).
אולם ניתוח אחר של הכתובת מלמד שנכון לקרוא אחרת את הכתובת: במקומות בכתובת בהם תיאר חזאל במפורש את שהרג בעצמו הופיעה המילה 'ואקתל': "ואקתל מל (כן שב)ען אסרי אלפי רכב ואלפי פרש", וסביר להניח שאם היה חזאל טוען שהרג בעצמו גם את מלכי יהודה וישראל היה משתמש בבניין דומה, ומכאן שהמילה "וקתיל" בה השתמש מייחסת את הריגתם לגורם אחר - יהוא, או אולי הדד אלוהי ארם.
שרלין טילטון
'''שרלין ל. טילטון (באנגלית: Charlene L. Tilton'''; ) היא שחקנית טלוויזיה אמריקנית, הידועה בגילום דמותה של "לוסי יואינג" בסדרת הטלוויזיה דאלאס.
חייה
טילטון נולדה בסן דייגו, קליפורניה. אמה, קת'רין הייתה מזכירה. היא החלה את דרכה במשחק בגיל צעיר. בגיל 15 הופיעה בפרסומת לבגדים ביפן, שבה השתתף גם רינגו סטאר. מאמצע שנות ה-70 חיפשה את דרכה כשחקנית בהופעות בסדרות טלוויזיה כ"ימים מאושרים" בתפקידי אורח, והופיעה בתפקיד זעיר בסרטו של ג'ון מיליוס, "יום רביעי הגדול". בשנת 1978 התקבלה לצוות שחקני הסדרה "דאלאס", בה שיחקה את תפקיד "לוסי יואינג", בתו של גארי יואינג, הבן האמצעי במשפחה, והכבשה השחורה. גארי עזב את דאלאס (העיר והסדרה) וגר בלוס אנג'לס (שם כיכב בסדרה משלו בשם נוטס לנדינג, בה הופיעה טילטון בתפקיד "לוסי יואינג" בפרק אחד), ולוסי גדלה בחווה המשפחתית עם סבה, סבתה ודודיה. דמותה של לוסי עברה קשיים רבים בעונות הרבות בהן הופיעה בסדרה. בין היתר נישאה לסטודנט לרפואה בשם מיטש קופר והתגרשה ממנו כעבור שנה, נחטפה על ידי צלם פסיכופת וניצלה ברגע האחרון, עברה הפלה, שוב נישאה לקופר והתגרשה שוב.
טילטון הופיעה בסדרה בין השנים 1978 - 1985, ושוב בין השנים 1988–1990 ושיחקה ביותר ממאתיים פרקים. בשנת 1990, כשעזבה את הסדרה, עזבה גם דמותה "לוסי" את דאלאס, ועברה לגור בלונדון. הדמות לא הופיעה בעונה האחרונה של הסדרה, כמו גם בסרטי ההמשך "דאלאס: שובו של ג'יי אר" ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג". בין השנים 2012-2014 שבה לשחק את דמותה של לוסי יואינג במספר פרקים בריבוט של "דאלאס" ברשת TNT לצד צוות השחקנים המקורי, כולל בפרק הלוויה של ג'יי. אר יואינג.
הסדרה הייתה הצלחה בינלאומית. בשנת 1984 הגיע שיר ששרה טילטון בשם "Ces't La Vie" למקום הראשון במצעד הפזמונים בגרמניה, אך להצלחה זו לא היה המשך. טילטון הייתה פופולרית ביותר בישראל. בשנות ה-80 שיווקה חברת "הוד לבן" נקניקייה בשם "מיס לוסי", שהייתה אמורה להיות אמריקנית, קצרה ועסיסית כטילטון, שקומתה 1.50 מ'. המותג זכה להצלחה, ובשנת 2008 החליטה חברת "עוף טוב" שהיא בעלת השליטה ב"הוד לבן" לחדשו לרגל חגיגות השישים למדינת ישראל.
לאחר דאלאס, הופיעה טילטון בתפקידי אורח רבים בסדרות טלוויזיה, אם כשחקנית, אם כאורחת המזוהה בשמה, ולעיתים אף בתוכניות ריאליטי כ"החווה" גרסה בריטית של האח הגדול המתרחשת בחווה. סדרת תשדירי פרסומת בהם פרסמה מכשיר לעיצוב הגוף בשם "אבדומינייזר", זכתה לתשומת לב בתחילת שנות ה-90 והסדרה "נשואים פלוס" הקדישה למכשיר זה פרק, בו לעגה למכשיר, ובו הופיעה טילטון בתפקיד עצמה. כן הופיעה בתפקיד עצמה בסרט "דיקי רוברטס: ילד פלא" משנת 2003. הסרט קיבץ בסצנת הסיום דמויות רבות של "ילדי פלא" טלוויזיוניים, שבגרו, ולא הצליחו לשחזר את הקריירה שהייתה להם כילדים, לשיר בו ביקשו הילדים שבגרו לשוב לתהילת עברם. בין השחקנים ששרו את השיר נראית בבירור טילטון, שהייתה בת 45 בעת צילומי הסרט.
טילטון הייתה נשואה לזמר הקאנטרי ג'וני לי בין 1982 ל-1984, מנישואים אלו נולדה בת בשם צ'ריש, שאף היא שחקנית. לאחר מכן הייתה נשואה לדומניק אלן בין 1985 ל-1992.
גיריות
גיריות (שם מדעי: Melinae) היא תת-משפחה של סמוריים. רוב הגיריות הן חיות בינוניות בעלות גוף גדול ומגושם, טפרים ארוכים וראש לבן עם "מסיכה" על העיניים וכן חוטם מוארך העוזר להן להריח.
הגיריות חיות במאורות באדמה ויוצאות בלילות לחפש מזון. הן אוכלי כל הניזונות ממגוון בעלי חיים וצמחים. במיוחד הם אוהבות תולעים לדוגמת ה"שלשולים".
חלחול (עיר)
המקום מהווה את פסגת הר חברון והפסגה הגבוהה בהרי יהודה, בגובה של 1,020 מטרים מעל פני הים. כיום, ידועה חלחול גם בזכות מחצבות סלעים רבות הסמוכות לה.
גיריות
מיון הגיריות
בנוסף קיימים שני מינים נוספים הקרויים גירית אך אינם נכללים בתת-משפחה זו: גירית הדבש (Mellivora capensis) וגירית אמריקאית (Taxidea taxus). הן דומות לגיריות האחרות, אך מאפיינים מסוימים משייכים אותן לתת-משפחות עצמאיות.
חלחול (עיר)
תולדות המקום
העיר נזכרת פעם אחת בתנ"ך, ברשימת ערי שבט יהודה: על פי המחקר המודרני, רשימת ערי יהודה  שהעיר מופיעה בה איננה מייצגת את ערי נחלת יהודה בימי יהושע בן נון והתנחלות השבטים, אלא משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, בימי חזקיהו או יאשיהו (עם עדיפות מסוימת לאחרון).
זיהוי וממצא ארכאולוגי
על זיהויה של חלחול הקדומה בכפר הערבי חלחול אין עוררין, אך האתר הקדום נתגלה ונסקר לראשונה רק ב-1984, במסגרת סקר הר יהודה של אבי עופר. מיקומו כצפוי בראש הגרעין הקדום של הכפר, בגבעה של נבי יונס ("קבר יונה הנביא"). האתר מכוסה לחלוטין בבתי הכפר, אך הטרסות בשוליים מניבות חרסים קדומים. אדמותיו החקלאיות ומקור המים שלו (ביר א-דילבה ) מצויים בבקעה הפוריה המשתרעת מדרומו מזרחה, לכיוון ספר המדבר של רמת ההר. היקפו המשוער של האתר הקדום כ-18 ד'. ככל הנראה נוסד בתקופת הברזל 1 (כ-8 ד', ושמא פחות). מנתונינו הדלים מצטייר שיא היקפו בתקופת הברזל 2א (כ-18 ד'). מאז הוא יורד בהדרגה להיקף משוער של כ-11 ד' בשלב 2ג, וכך עד התקופה הפרסית.
ימי בית שני
העיר נזכרת גם כיישוב יהודי שהתקיים בתקופת בית שני, ויוסף בן מתתיהו מציינה כיישוב בו חנו אדומים בזמן המרד הגדול.
בסביבה נערך קרב בית צור בימי החשמונאים. היה זה כאשר ליסיאס המצביא היווני הגיב על מפלה קודמת שנחל בקרב אמאוס והביא איתו מדרום ארץ ישראל חיל גדול יותר מאשר היה ברשותו בקרב קודם. ליסיאס רצה להפתיע ולפלוש ליהודה דרך מדבר אדום מכיוון דרום מאזורים לא מיושבים ביהודים, אך יהודה גילה את תכסיסו וחסם בפניו את הדרך לירושלים. הקרב בין שני הצבאות נערך בדרך לירושלים סמוך לבית צור וצפונית לחלחול.
ימי הביניים
הנוסע היהודי-ספרדי יצחק חילו, שביקר בארץ בשנת 1333, הזכיר את חלחול בכתבי מסעותיו: "משם [מתקוע] הולכים לחלחול, מקום הנזכר ביהושע. ושם יהודים אחדים המראים מצבה עתיקה מקבר המיוחס לגד החוזה. הוא קבר הנביא השלישי משבעת הנביאים". המסורת היהודית שמזהה את המקום כקברו של גד החוזה, שאין לה סימוכין במקרא, מופיעה גם בספר "יחוס הצדיקים" ובאיגרת בשם "יחוס האבות".
העת החדשה
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19, וכתב כי במקום שבע מאות תושבים על ראש גבעה. הוא תיאר את מסגד ג'אמע יוניס (הנביא יונה) שמצוי בכפר, וציין כי חלק מהבתים בכפר בנויים מאבנים עתיקות, וכי יש במקום גם קברים חצובים בסלע ששרדו מן התקופה היהודית, וחלקן עדיין בשימוש של המקומיים.
גד החוזה, נתן הנביא ויונה
החל מהמאה ה־13 מופיעות עדויות למסורת כי בחלחול מצויים קברי גד החוזה ונתן הנביא. אתר קבר זה מוזכר כאתר עלייה לרגל בכתבי נוסעים יהודים כבר מימי הביניים.
לעומת זאת, ישנן מספר מסורות מוסלמיות בדבר מקום קבורתו של יונה הנביא. מסורת אחת מזהה את קברו במסגד בעיירה חלחול השוכנת מצפון לעיר חברון:
סרקזם
סַרְקַזְם (המונח אינו כלול במונחי האקדמיה ללשון העברית ומוצעות החלופות: עוקצנות, לעג מר) הוא סגנון דיבור המתאפיין בעלבון חבוי; להבדיל מהבעת עלבון גלוי, סרקזם נאמר במסווה של רצון תמים "להעביר מסר" או "לחנך" את הצד שאליו כוון, אם כי בהגדרה מטרתו להעביר מסר עוקצני. לעיתים קרובות הסרקזם נאמר בצורה הומוריסטית.
מאפיינים בולטים של סרקזם הם אמירת דבר והתכוונות להיפוכו (לשון סגי נהור), שימוש בשאלה רטורית, או הצגת מסקנה קיצונית בגנות אדם, על תכונה או פעולה תמימה שביצע.
לעיתים הגבול בין סרקזם להומור נייטרלי או השתאות או מסקנה קיצוניות, אינו מאוד ברור, אך במקרי סרקזם תמיד ישנה כוונה להעלבה או הגחכה של האדם שאליו הופנתה התגובה הסרקסטית.
אמרה סרקסטית איננה בהכרח מניפולטיבית (ראו בהמשך - סרקזם בפסיכולוגיה) אם כי לעיתים הוא מגיע מתוקף מניפולציה או כחלק מתהליך מניפולטיבי.
בהגדרה מטאפורית נקרא הסרקזם "דיבור מריר" שכן הוא בדרך כלל נובע מתחושה נפשית "מרירה" בעניין מסוים.
מקור המילה
מקור המילה ביוונית - סרקסמוס (σαρκασμός). מילה זו באה מהפועל סַרְקַזין (σαρκάζειν), שפירושו "לקרוע בשר בשיניים", ובהשאלה, לדבר במרירות.
אירוניה, ציניות וסרקזם
בעברית נפוץ הבלבול בין אירוניה (צחוק הגורל), ציניות (חוסר אמון בטוב לבם של אנשים) וסרקזם (דיבור מריר).
מאפיינים
מבחינה מבנית, מאפיינים בולטים של דיבור סרקסטי הם:
סרקזם ושפת גוף
כדי להבין סרקזם, לעיתים נדרש המאזין להבין לא רק את המשמעות המילולית של הדברים, אלא גם את כוונת הדובר, את הקונוטציה שלו, והאם הוא באמת מתכוון להיות סרקסטי או לא. על פי כלל, הבנת סרקזם בשיחה מוחשית שונה מהבנת סרקזם בשיחה כתובה (כמו באינטרנט).
סרקזם בפסיכולוגיה
קיימים מספר הסברים אפשריים לסרקזם בפסיכולוגיה. עיקר ההסברים הם פסיכואנליטיים. הפסיכואנליזה נוטה לגישה שאמרות סרקסטיות מסוימות מכוונות מן הלא מודע, ובמקרה זה יש הרואים בה דוגמה לתוקפנות פנימית, היוצאת כפיצוי רגשי על טראומות מן העבר. גרסה ספציפית יותר נוגעת לצורך להרגיש עליונות לכאורה, על אדם אחר מתוקף פגיעה רגשית כזו.
ייתכנו גם הסברים ביהייביוריסטים לסרקזם כגון חיקוי התנהגות (אימיטציה בנדוריאנית) והרי סוגים נוספים של אלימות, לאו דווקא מילולית קיבלו הסבר אימיטציוני כזה.
סרקזם קשור בציניות, ונתפס כאלימות שמפעיל אדם הנוטה לתפיסת-מציאות צינית.
ייתכנו גישות המשלבות מספר הסברים יחדיו.
מיעוט מהאנשים המרבים להשתמש בסרקזם בהזדמנויות שבהן הוא מיותר, ועושים זאת באופן עקבי, עשויים לתאום להגדרה המקובלת בעולם הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה להפרעת אישיות נרקיסיסטית, או אף להפרעת אישיות אנטי סוציאלית.
פילוסופיה של המונח
יש הנמנעים באופן מכוון משימוש בסרקזם, משום שלדעתם שימוש בו, באופן כללי, גורם לעוינות בין בני אדם ופוגע באינטראקציה חברתית לטווח הארוך לפחות (ולפעמים גם לטווח הקצר).
קרלוס ואלדס
קרלוס אנריקה ואלדס פארה (בספרדית: Carlos Enrique Valdés Parra; נולד ב-22 במאי 1985) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק. בעמדת הבלם. ייצג את נבחרת קולומביה במונדיאל 2014 ובקופה אמריקה 2015.
נבחרת קולומביה
ואלדס שיחק במדי נבחרת קולומביה עד גיל 20 והשתתף באליפות דרום אמריקה בכדורגל עד גיל 20 של שנת 2005, אותה אירחה קולומביה וגם זכתה בה. לאחר מכן השתתף בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-2005 שהתקיימה בהולנד. הנבחרת הפסידה בשמינית הגמר לארגנטינה, שזכתה לבסוף באליפות. ואלדס משחק בנבחרת קולומביה הבוגרת מאז 2008. במדי הנבחרת השתתף במונדיאל 2014, שם הגיעה עד שלב רבע הגמר.
קתי טייסון
קת'רין "קתי" טייסון (באנגלית:  Catherine "Cathy" Tyson; נולדה ב-12 ביוני 1965) היא שחקנית קולנוע אנגלייה מועמדת פרס גלובוס הזהב ופרס באפט"א לשנת 1986 על הופעתה בסרט "מונה ליזה".
ביוגרפיה
בת לאם אנגלייה ולאב טרינידדי, נולדה בשכונת קינגסטון שעל התמזה שברובע המלכותי קינגסטון שעל התמזה, לונדון. טייסון היא אחייניתה של השחקנית הבריטית מועמדת פרס האוסקר סיסלי טייסון. גדלה בליברפול ונשרה מלימודיה בגיל 17, במטרה ללמוד משחק ב"תיאטרון כל אחד" שבשכונת הופ בעיר. משם התקדמה לחברת התיאטרון הלאומית "שייקספיר המלכותית".
טייסון התגלתה לראשונה לקולנוע הבריטי בשנת 1986 בדרמה "מונה ליזה" בתפקיד נערת הליווי השחורה סימון לצידו של בוב הוסקינס. על הופעת הבכורה קיבלה טייסון מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס באפט"א לתפקיד המשנה הטוב ביותר. לאחר מכן שיחקה טייסון בסרט האימה של וס קרייבן "הסרפנט והקשת" בתפקיד הרופאה ההאיטית מריאל דאצ'אמפ ובדרמה הבריטית המוערכת "כומר" בתפקיד מריה קאריגן, בעלת הבית המנהלת יחסי מין עם האב מת'יו תומאס (טום וילקינסון). באמצע שנות ה-90 השתתפה בסדרה הבריטית "Band of Gold" וב-2001 בסרט "הזקן שקרא סיפורי אהבה".
בשנת 2021 שיחקה בסרט טלוויזיה של ערוץ 4 "עזרה" על מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת.
חיים אישיים
לטייסון ילד אחד מהשחקן והקומיקאי קרייג צ'ארלס לו הייתה נשואה במשך חמש שנים.
באיה
באיה (בהונגרית: Baja) היא עיר במחוז באץ'-קישקון בדרום הונגריה, 150 ק"מ מדרום לבודפשט ו-108 ק"מ מדרום-מערב לעיר המחוז קצ'קמט. היא העיר השנייה בגודלה במחוז, אחרי קצ'קמט ובה שירותי ממשל, חינוך ובריאות ליישובי האזור. העיר קרובה לנהר הדנובה וליערות, ובה אתרי תרבות היסטוריים. מקור השם הוא מטורקית או מקרואטית ופירושו "שור".
היסטוריה
אזור באיה היה מיושב ברציפות מסוף תקופת הברזל, אך יש עדויות להתיישבות אנושית קודמת. היישוב הנוכחי מוזכר במסמכים מ-1308. לאחר כיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית עלתה חשיבותו של היישוב והוא קיבל זכויות עיר ב-1696. אל העיר היגרו סרבים ונזירים פרנציסקנים מבוסניה. מכאן בא שמה הלטיני של העיר, Francillo.
במאה ה-18, כשהייתה הונגריה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, התיישבו בעיר גרמנים, קרואטים, סרבים ויהודים. מיקומה על הדנובה סייע להפיכתה לציר תעבורה ומסחר מרכזי. יין ודגנים הועברו ממנה לגרמניה ואוסטריה.
במאה ה-19 הונחה בבאיה מסילת ברזל והעיר הפכה לצומת רכבות אך עם הנחת מסילה שהגיעה לרייקה ומתן אפשרות לייצא תבואה מהונגריה בדרך הים, פחתה חשיבותה המסחרית של באיה. עם זאת, העיר המשיכה להוות מרכז שירותים ומסחר.
ב-1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, סופחה באיה ליוגוסלביה. בעקבות הסכם טריאנון סופחה באיה להונגריה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נודעה העיר בתעשיית הטקסטיל שלה ובגשר העובר מעל הדנובה.
דמוגרפיה
מבין תושבי העיר 93% הם הונגרים והיתר הם גרמנים (2.7%), קרואטים (1.3%) ומיעוטים קטנים (0.5% ומטה) של סרבים, סלובקים וצוענים.
אתרים
בעיר מספר גלריות אמנות ומוזיאונים, רובם עם תצוגות קבע. בהם מוזיאון אישטוון טור ומוזיאון לתרבות הבונייווצי. בעיר קיימת ספריה על שם אנדרה אדי, ספריה ששוכנת במבנה ששימש לפני כן בית כנסת. בספריה אוסף עשיר של כ-4,500 ספרים מהמאה ה-18. בחצר המבנה ניצבת אנדרטה ליהודי העיר שנספו בשואה. בעיר מתקיימת תחרות שנתית של מרקי דגים.
בעיר 15 כנסיות ובהן כנסיות קתוליות, פרוטסטנטיות, אוונגליסטיות, אוניטריאניות, אורתודוקסיות ולותרניות.
קהילה יהודית
ב-1941 היו בבאיה 1,378 יהודים, רובם נאולוגים. עם כיבוש פולין בספטמבר 1939 הגיעו לבאיה פליטים יהודים רבים מפולין.
בשנת 1942 גויסו יהודים מבאיה לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי). רובם נספו בעת שירותם באוקראינה.
פיליפ ברבור
פיליפ פנדלטון ברבור (באנגלית: Philip Pendleton Barbour; ) היה יושב ראש בית הנבחרים העשירי של ארצות הברית ושופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, האדם היחידי שכיהן בשני תפקידים אלו.
הוא נולד בגורדונסוויל שבווירג'יניה, שם הוא החל את הקריירה המשפטית שלו לאחר שסיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי. כמה מבני משפחת ברבור, כולל אחיו ג'יימס ברבור, שכיהן כמושל וירג'יניה, בלטו מאוד במשרות פוליטיות שבהן הם שימשו. ב-1814, נבחר ברבור לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית. בשנים 1821–1823 הוא שימש כיושב ראש הבית וב-1824 הוא דחה הצעה להיבחר מחדש לבית הנבחרים. הוא שב לבית הנבחרים ב-1827 כבן בריתו של אנדרו ג'קסון.
ברבור המשיך לכהן בבית הנבחרים עד 1830, אז קיבל על עצמו לכהן כשופט בבית המשפט הפדרלי במחוז המזרחי של וירג'יניה. ב-1835 מינה אותו הנשיא ג'קסון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של גבריאל דובאל שהתפטר. ברבור כיהן על כס השיפוט עד למותו. באופן כללי הוא תמך בעקרונותיו של ג'קסון בנוגע לזכויות המדינות.
ראשית חייו
פיליפ ברבור נולד בגורדונסוויל שבמחוז אורנג' שבווירג'יניה, לתומאס ברבור, בעל חוות מטעים, מחוקק ושכן ואחד מראשוני תומכיו של ג'יימס מדיסון. פיליפ ברבור נקרא על שם אחד מאבות המשפחה, פיליפ פנדלטון, שדרכו הוא היה קרוב משפחה של השופט והפוליטיקאי אדמונד פנדלטון. המשפחה הייתה אחת המשפחות הראשונות בווירג'יניה, והיא התייחסה לסוחר סקוטי שהתיישב במחוז קאלפפר הסמוך.
כמו אחיו, ג'יימס ברבור, למד פיליפ ברבור בבתי ספר ציבוריים ופרטיים לפני שהחל את הכשרתו המשפטית בהדרכתו של המשפטן מווירג'יניה, סנט ג'ורג' טאקר בוויליאמסבורג. נסיבות פיננסיות גרמו לו לנטוש את ברבור ב-1799.
עד מהרה הוא עבר לקנטקי כדי לחפש שם את מזלו, שם, לאחר שנה של לימוד משפטים בקריאה עצמית, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בברדסטאון. לאחר שנה נוספת שכנעו אותו ידידיו לשוב לווירג'יניה ולחדש את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי, כך שב-1802 הוא החל לעסוק בעריכת דין ליד בית משפחתו בגורדונסוויל.
ב-1804 נשא ברבור לאישה את פרנסס ג'ונסון, בתו של בעל חוות מטעים מקומי. לזוג נולד בן אחד, סקסטוס ברבור, שהיה בעל חוות מטעים ורופא.
ראשית הקריירה הפוליטית
ברבור עסק בעריכת דין במשך שמונה שנים לפני שהחל בחייו הציבוריים כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1812–1814. כאשר נפטר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון דאוסון, ניצח ברבור בבחירות המיוחדות שהתקיימו לבחירת מחליפו, והוא כיהן כחבר בית הנבחרים כאיש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשנים 1814–1825 ובשנים 1821–1823 הוא שימש כיושב ראש בית הנבחרים. ברבור נכנס לפוליטיקה כאשר האומה האמריקאית חוותה שינוי באופן הריבונות כאשר תומכי זכויות המדינות לשעבר, כמו הנשיא ג'יימס מדיסון, ואנשי ההנהגה הפוליטית בווירג'יניה, הנרי קליי ואחיו של ברבור, הסנאטור ג'יימס ברבור, החלו לתמוך בפוליטיקה הלאומית. במשך כל תקופת כהונתו בבית הנבחרים, נותר ברבור תומך נלהב של העקרונות הרפובליקנים של תומאס ג'פרסון והקפיד על פירוש קפדני של החוקה.
כהונתו הראשונה בבית הנבחרים
המוניטין של ברבור ביחסו השמרני לחוקה גדל עם התנגדותו לחוק המענק של 1817. החוק התיר מימון פדרלי לעבודות ציבוריות כמו סלילת דרכים, דוגמת זו שנסללה כדי לקשר את באפלו שבניו יורק עם ניו אורלינס, דרך וושינגטון הבירה. ברבור ראה במימון פדרלי של עבודות ציבוריות כדבר שצריך להיות מחוץ לסמכויות הקונגרס ולפיכך נוגד לחוקה וחותר תחת ריבונות המדינות. הוא ראה במדינות כריבוניות, כקהילות פוליטיות עצמאיות, שחופשיות לפרוש מהאיחוד אם הממשלה הפדרלית מפרה את זכויותיהן, טיעון שהוא העלה כאשר הוא התנגד למגבלות שהוטלו על כניסתה של מיזורי לאיחוד כמדינת עבדות. התנגדותו למגבלות ברמה הלאומית על מדינות העבדות שמשה בסיס לקנאותו לזכויות המדינות, אך גם לפיתוח השקפתו הפוליטית בעד העבדות. כחבר הקונגרס, היה ברבור הפוליטיקאי הבולט הראשון שקרא תיגר בגלוי על תאימותם לחוקה של מכסי המגן, בטענה שאלו בלתי צודקים ונוגדים לחוקה.
כוהנס נגד וירג'יניה
ב-1821 שימש ברבור כיועץ משפטי מטעם מדינת וירג'יניה כדי לייצג אותה בשאלה אם לבית המשפט העליון הייתה סמכות שיפוטית לדון במקרה של "כוהנס נגד וירג'יניה", בו שני אנשים מבולטימור הורשעו במכירת כרטיסי לוטו של מחוז קולומביה בווירג'יניה. ברבור טען ללא הצלחה שלבית המשפט העליון לא הייתה סמכות שיפוטית לדון במקרה בשל העובדה שהאיסור על מכירת כרטיסי לוטו בחוק לא היה תקף לגבי וירג'יניה. לפיכך, החוק היה חוק מקומי ולא סוגיה ברמה הלאומית בשל העובדה שהחוק לא נגע לכל המדינות. הוא גם טען שלבית המשפט לא הייתה סמכות שיפוטית בשל העובדה שהמדינה הייתה צד לתביעה על פי התיקון ה-11 לא ניתן היה לתבוע מדינה ללא הסכמתה. עם זאת, נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל טען שהייתה סמכות שיפוט פדרלית במקרה בהתבסס על סעיף עליונות החוקה על פני חוקות המדינות בפרק 6 לחוקה, ולפיכך המעיט מחשיבות רצונו של ברבור להרחבת עליונות חוקות המדינות והרחיב בחשיבות עליונות הממשל הפדרלי. תיק זה שימש לחזק את המוניטין של ברבור כמנהיג במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במערכת הפוליטית שהלכה ודעכה בווירג'יניה וכן לאור העברת הכוחות בין המפלגות עם בחירתו של אנדרו ג'קסון כנשיא השביעי של ארצות הברית.
שופט בווירג'יניה וכהונתו השנייה בבית הנבחרים
ב-1824 דחה ברבור הצעה להיבחר לכהונה נוספת בבית הנבחרים, וב-1825 הוא דחה גם את הצעתו של ג'פרסון להתמנות כפרופסור למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה. תחת זאת הוא קיבל את הצעת בית המחוקקים של וירג'יניה להתמנות כשופט בבית המשפט הכללי של המדינה. בתפקיד זה הוא שימש שנתיים.
ב-1827 שב ברבור למושבו בבית הנבחרים של ארצות הברית כאיש סיעתו של ג'קסון. בשנתיים הראשונות לכהונתו זו הוא שימש כיושב ראש ועדת המשפט של בית הנבחרים.
ב-1829 היה ברבור לראשון מאנשי סיעתו של ג'פרסון שהצטרף לדמוקרטים בהנהגתו של ג'קסון על רקע ההתנגדות לבנק הלאומי. הוא נאבק כדי לחשוף את הבנק הלאומי השני כמיזם פרטי, שקיבל כספים פדרליים והתחזה למוסד ממשלתי. על אף שהמערכה הזאת שלו נגד הבנק לא תפסה אחיזה, דחיפתו של ברבור לריבונות המדינות, פירוקו של הבנק הלאומי והפיכת העבדות לחוקית בטריטוריות כמו מיזורי, גרמו לנשיא ג'קסון לחבב אותו.
באותה שנה, כאשר המשיך לכהן בבית הנבחרים, היה ברבור נציג לוועידת החוקה של וירג'יניה, וכאשר התכנסה הוועידה הוא נבחר כנשיא השני שלה, לאחר שהנשיא הראשון, ג'יימס מונרו, נאלץ לפרוש בשל בריאותו הרופפת. בתוקף תפקידו זה, יחד עם בני וירג'יניה מכובדים כמו מונרו, ג'יימס מדיסון וג'ון מרשל, הוא סייע להגביל את הדיון על העבדות במדינה, והגביל את הוויכוח רווי השנאה באספה המדינתיות לסוגיות של ייצוג וזכות הצבעה. וירג'יניה הייתה אחת המדינות האחרונות שאפשרה רק לבעלי קרקעות להצביע, ולבעלי העבדים היה כוח חסר פרופורציות. החוקה התקבלה בוועידה ב-1830, על אף הצבעות נגדה בדרום ובמערב המדינה, פיצול שהוביל לפרישתם מהמדינה במהלך מלחמת האזרחים של השטחים שעליהם הוקמה וירג'יניה המערבית.
שופט פדרלי והבחירות של 1832
ברבור דחה הצעה להתמנות כתובע הכללי של ארצות הברית לפני שבסופו של דבר התפטר מכהונתו בקונגרס ב-15 באוקטובר 1830 כדי לקבל על עצמו את מינויו של הנשיא ג'קסון כשופט בבית המשפט הפדרלי של המחוז המזרחי של וירג'יניה. ג'קסון מינה את ברבור במינוי פגרה ב-8 באוקטובר במקומו של השופט ג'ורג' היי שנפטר. ב-14 בדצמבר מונה ברבור לכס השיפוט באופן רשמי ויומיים לאחר מכן אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית. הוא כיהן בתפקידו עד -17 במרץ 1836.
ב-1832, הדמוקרטים, שלא היו שבעי רצון מבחירתו של מרטין ואן ביורן כמועמד המפלגה לסגן הנשיא, קיימו כינוס בווירג'יניה, שבו הם בחרו בג'קסון כמועמד לנשיאות וכברבור כמועמד לסגן הנשיא. ברבור הסיר בסופו של דבר את מועמדותו וואן ביורן שב להיות המועמד, אך בכמה מדינות בדרום הופיע שמו על פתקי ההצבעה. ברבור גם סירב להיות מועמד לשופט בבית המשפט לעתירות, לתפקיד מושל וכסנאטור.
מינויו
ב-1835 הובילו פטירתו של נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל והתפטרותו של השופט גבריאל דובאל להתפנותם של שני מושבים בבית המשפט העליון. אף על פי שנפוצו שמועות שהוא מתכוון למנות מחליף למרשל, מינה ג'קסון בסוף תקופת נשיאותו השנייה את ברבור במקומו של דובאל. חוגים לאומנים חששו שג'קסון מינה את ברבור בשל השקפותיו הפוליטיות שחתרו תחת עליונות הממשל הפדרלי שהושג במהלך תקופת כהונתו של מרשל כנשיא בית המשפט העליון. חששות שמו קץ לתהליך ההחלטה הממושך של שני ניסיונות להשהות את אישור הסנאט. ב-15 במרץ 1836 אישר הסנאט את מינויו של ברבור ברוב של 30 מול 11. במהלך תקופתו הקצרה יחסית על כס השיפוט שמע ברבור 155 תיקים, מתוכם הוא כתב את חוות דעת הרוב פעם אחת וכתב שתי חוות דעת מיעוט. אף על פי שהוא כיהן בתפקידו חמש שנים בלבד, הוא היה פעיל מאוד בעיצוב המורשת של בית המשפט העליון בנשיאותו של רוג'ר טוני כאשר יישם את קנאותו לזכויות המדינות ופירוש קפדני של החוקה כדי להניח גבולות לסמכות הממשל הפדרלי.
כהונתו ופסיקותיו
במושב הראשון שלו על כס השיפוט שמע ברבור שלושה תיקים שמיתנו את הישגיו של מרשל בגישה השיפוטית הלאומנית: פסק הדין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" (Briscoe v. Bank of the Commonwealth of Kentucky), פסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" ופסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" (Mayor of the City of New York v. Miln). בתיק האחרון כתב ברבור את חוות דעת הרוב. הרקע לפסק דין זה החל ב-1824, כאשר מדינת ניו יורק העבירה חוק שדרש מכל בעלי הספינות לספק פרטים על נוסעים כדי למנוע הברחות והגירה של אנשים בלתי רצויים. בעל הספינה מילן סירב למלא אחר דרישות החוק ובשל כך הוא נכלא ונקנס. התיק הגיע לבית המשפט העליון בשאלה אם חוק ההגירה של מדינת ניו יורק הפר את "סעיף המסחר" בפרק 1, חלק שמיני, סעיף 3 לחוקה. ברבור קבע שהחוק של מדינת ניו יורק לא הפר את סעיף המסחר בשל העובדה שהחוק יישם את סמכות השיטור של המדינה שניתנה לה כדי "לפקח על המשטרה שלה ולדאוג שלא יכנס שום גורם מזיק לתחומיה". אנשים לא יכלו להיחשב לסחורות, שכן אנשים הם לא "פריטים מיובאים, לא עונים לנימוק שעל בסיסו ניתנה לקונגרס הסמכות לפקח על המסחר, והאיסור שהוטל על המדינות לגבות מכס על פריטים מיובאים". ברבור טען שהחוק היה תקף כצעד משטרתי שנועד להגן על בריאות ורווחת הקהילה. בשל הסמכות של המדינה על תושביה ועל דברים בתחום שיפוטה, "סמכות המדינה היא שלמה, מוחלטת ובלעדית".
פסיקתו של ברבור בתיק זה נתמכה בחוות דעתו של נשיא בית המשפט רוג'ר טוני בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" שקבע שלאנשים יש זכויות וזוהי חובתן הן של המדינה והן של האומה לשמור על הזכויות הללו כדי להבטיח את אושרו ורווחתו של כל אזרח ואזרח. תיק זה אפשר לברבור לקבוע תקדים להבנת סמכות המדינה כפי שהוא פיתח בראיה החוקתית של זכויות המדינות בבית המשפט העליון. חוות דעתו זו שימשה לבסס הגדרה צרה של סמכות המסחר הפדרלית והרחבת סמכות השיטור המדינתית. הן בפסק הדין "בריסקו נגד בנק הקהילה של קנטקי" והן בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" הצביע ברבור עם דעת הרוב וכך הוא הרחיב את סמכות המדינה והחליש את הגישה הלאומנית של בית המשפט העליון כפי שהותוותה בתקופת נשיאותו של מרשל.
אף על פי שברבור לא כיהן זמן ארוך יחסית על כס השיפוט כדי לצבור מגוון של חוות דעת פרי עטו, הוא כתב שתי חוות דעת מיעוט בפסקי הדין "קנדל נגד ארצות הברית" (Kendall v. United States) ב-1838 ו"הולמס נגד ג'ניסון" (Holmes v. Jennison) ב-1840. שתי חוות דעת המיעוט הללו המחישו את רצונו לצמצם את סמכות הממשל הפדרלי ולתמוך בשאיפות הפוליטיות הג'קסוניות והתנגדות לצמצום ריבונות המדינות. פסק הדין "קנדל נגד ארצות הברית" עסק בפיקוח השיפוטי על צעדי הרשות המבצעת. ב-1835 מינה הנשיא ג'קסון את איימוס קנדל כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית. כאשר כיהן קנדל בתפקיד, הוא נחל הפסד במסגרת החלטה של בית המשפט העליון. הוא סירב לכבד הסכם למשלוח דואר שנחתם על ידי קודמו בתפקיד, אף על פי שהקונגרס העביר חקיקה שחייבה אותו לעשות כן. קנדל טען שהחקיקה הייתה מנוגדת לחוקה. בפסק דין משנת 1838 בית המשפט העליון פסק בניגוד לדעתו. אך בתביעה שהוגשה ב-1845, קבע בית המשפט שקנדל לא היה אחראי לכך באופן אישי וחסך ממנו את האפשרות של מאסר עקב אי תשלום חוב.
בית המשפט העליון ראה בתיק זה הליך נגד פקיד שפעל במסגרת הממשל הפדרלי. הוא דן בשאלה אם הייתה לו הסמכות לשמוע את התיק על פי סעיף 25 לחוק השיפוט של 1789 ואם הייתה לו הסמכות להוציא צו עשה למנהל הכללי של הדואר על פי סעיף 13 לחוק השיפוט. ברבור התנגד לדעת הרוב בפסק דין זה, שבו נקבע שלבית המשפט הייתה את הסמכות להוציא צו עשה כאמור כדי "לאלץ את המנהל הכללי של הדואר לקיים את חובתו המינסטריאלית על פי החוק". קביעה זו הייתה זהה לזו שהתקבלה בפסק דין מרבורי נגד מדיסון מ-1803, שבו היו מעורבים צווי עשה לפקיד ממשל ובו קבע בית המשפט העליון שעליונות חוקת ארצות הברית על פני חוקות המדינות כפי שהוגדרה בפרק 6 לחוקה והמושג "ריבונות העם" העניקו לבית המשפט העליון את סמכות השיפוט לא רק בתיקים של בתי המשפט המדינתיים, אלא גם את הסמכות לביקורת שיפוטית כדי לקבל פסיקות לגיטימיות וסופיות בשאלות חוקתיות שעולות בתיקים משפטיים.
השופטים טוני וקאטרון הסכימו עם חוות דעתו של ברבור שמעולם לא הייתה לבית המשפט סמכות לבקר את פעולות הרשות המבצעת. אף על פי שברבור האמין ש"לקונגרס יש את הסמכות החוקתית לתת לבתי המשפט הפדרליים ...את הסמכות להוציא צו עשה", הוא לא סבר ש"לבית המשפט הפדרלי המחוזי הייתה הסמכות להוציא צו כאמור, וכתוצאה מכך הוא היה בדעה שהפסיקה תיהפך על פיה". אף על פי שהמנהל הכללי של הדואר היה כפוף לנשיא בנוגע לסמכויותיו על פי החוק, כאשר החוק הוא "מיניסטריאלי", יכול הקונגרס להגביל את פקידי הממשלה ולפקח עליהם. מאחר שהקונגרס הוא זה שיצר את המשרה הממשלתית, הוא יכול לפקח על החלטותיו של נושא המשרה, אך הנשיא לא מפוקח על ידי בתי המשפט הפדרליים. בעוד שחוות הדעת בתיק זה שימשה בהמשך להגדיר בצורה טובה יותר את הפרדת הרשויות באמצעות הגדרת צעדי הרשות המבצעת ככפופים לפסיקות בית המשפט העליון, חוות דעת המיעוט של ברבור שימשה כאמצעי לדיכוי הביקורת השיפוטית על צעדי הרשות המבצעת באמצעות הרחבת הסמכויות של התאוריה המחלקתית של הנשיא ג'קסון, הרעיון שלרשות המבצעת עומדת הזכות לפרש את החוקה עבור עצמה. חוות דעתו של ברבור בתיק "קנדל נגד ארצות הברית" ממחישה את נאמנותו לשאיפות הפוליטיות של הנשיא ג'קסון ולכוחות של הממשל שלו.
התיק עורר ויכוח מתמשך שגרם בהמשך לקיטוב בין השופטים הלאומניים לבין תומכי זכויות המדינות. התיק הובא לבית המשפט על בסיס השאלה אם לבית המשפט העליון של ארצות הברית יש את הסמכות לדון במקרה בהתבסס על סעיף 25 לחוק השיפוט של 1789 ואם צעדו של מושל ורמונט להסגיר את הנמלט מוורמונט לקנדה הפר את סעיף ההסגרה שבפרק 4, חלק שני, סעיף 2 לחוקה, שהעניק לממשלה הפדרלית את הסמכות להסגיר נמלטים לממשלות זרות. נשיא בית המשפט העליון טוני אישר את סמכות בית המשפט לדון בתיק וכן את הסמכות הבלעדית של הממשלה הפדרלית לעסוק ביחסי חוץ. בשל סמכות בלעדית זו, נקבע שמושל המדינה הפר את הסעיף האמור בחוקה.
בהיותו חלוק בשוויון של ארבעה מול ארבעה, דחה בית המשפט העליון של ארצות הברית את התיק בשל חוסר בסמכות שיפוטית, ובית המשפט העליון של ורמונט הורה על שחרורו של הולמס אף על פי שחמישה מתוך שמונת השופטים קבעו שלמושל ג'ניסון לא הייתה הסמכות לנקוט בצעד ההסגרה, ובכך קבעו את העיקרון שהחוקה לא העניקה שום סמכות לפקידי הממשל המדינתיים לנקוט בצעדים עצמאיים הנוגעים ליחסי חוץ עם מדינות זרות. ברבור היה אחד מארבעת השופטים שחלקו על פסיקתו של נשיא בית המשפט העליון. הוא האמין שבשל העובדה "שאין שום הסכם בנושא הסגרת נמלטים", בין המדינה לבין המדינה הזרה, אזי החזרת הנמלט לקנדה לא הפרה את הסמכות שנתנה לממשלה הפדרלית בחוקה, ולפיכך "הסמכות שהופעלה על ידי מושל ורמונט לא עמדה בסתירה לסמכות לכריתת הסכמים, שכן זוהי לא עצם קיומה של הסמכות, אלא יישומה שלא עלתה בקנה אחד עם יישום הסמכות על ידי המדינות". מאחר שהמושל פעל במסגרת סמכויותיו שלו מבלי להפר את הסמכויות של אחרים ובשל העובדה שהחוקה לא הגדירה במפורש את נגיעתן של המדינות ליחסי חוץ, אזי המושל פעל במסגרת סמכויותיו כאשר הורה על ההסגרה.
בשל השוויון בהצבעת שופטי בית המשפט העליון, התקבלה דעתו של ברבור. חוות דעתו זו שימשה כטיעון לתמיכה בחוות דעתו בפסק הדין "ראש עיריית ניו יורק נגד מילן" שלמדינה לא הייתה החובה לשמור על רווחת תושביה. המושל פעל במסגרת סמכויותיו להגן על המדינה מפני מסכנות פוטנציאליות ואנשים מבוקשים. פסק הדין "הולמס נגד ג'ניסון" המחיש את הפירוש הקפדני של החוקה כפי שנעשה על ידי ברבור, ובו הוא הכניס השקפות נוספות שלו בנוגע לזכויות המדינות כאשר נתן פסקי דין, ובכך הרחיב את הגדרת זכויות המדינות באמצעות הענקת סמכויות רחבות יותר לרשויות המדינות והכנסת סמכויות למדינות אל החוקה.
מותו
פיליפ ברבור נפטר בשנתו כתוצאה מפקקת כלילית ב-25 בפברואר 1841 בביתו, כאשר היה בעיצומו של הדיון בשחרור העבדים האפריקאים בפסק הדין ארצות הברית נגד לה אמיסטאד. הוא נטמן בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה. במקומו מונה לכס השיפוט ידידו הוותיק, פיטר ויויאן דניאל, גם הוא בן וירג'יניה, שהמשיך את המורשת של ברבור בשמירת העקרונות הג'קסוניים לזכויות המדינות והפירוש הקפדני של החוקה. על שמו נקראו מחוז ברבור שבווירג'יניה המערבית, העיר פיליפי השוכנת במחוז זה ובית ספר השוכן בעיר זו.
השרות למען זיכרון השואה באוסטריה
השרות "למען זיכרון השואה" באוסטריה הוא מסלול שירות לאומי, אלטרנטיבי לשירות החובה הצבאי האוסטרי.
משתתפי המסלול משרתים במוסדות להנצחת השואה החשובים ביותר. התוכנית הנקראת בשם "גֶדנקדינסט" ("שרות זיכרון") הוקמה על ידי ד"ר אנדראס מייזלינגר, מדען למדעי החברה מהעיר אינסברוק שבטירול, אוסטריה.
הוא אימץ את הרעיון מניסיון של גרמנים – "פעולה למען הפיוס". מייזלינגר עצמו עבד כמתנדב במוזיאון של אושוויץ-בירקנאו, ושם נולד רעיון התוכנית "גדנקדינסט" – שרות למען זיכרון והנצחה.
בשנת 1991 הושלמה החקיקה הדרושה על ידי ממשלת אוסטריה, ומייזלינגר התחיל להקים פרויקט אשר לאחר מכן נודע בשם "תוכנית גדנקדינסט", גוף עצמאי, אך ממומן ברובו על ידי ממשלת אוסטריה. מטרת התוכנית להנצחה וזיכרון היא להכיר בחלקה של אוסטריה באחריות קולקטיבית לשואה, ואחריותו של כל אחד מאיתנו להבטיח שזה "לעולם לא יקרה שוב" (ציטוט מתוך נאומו של קנצלר אוסטריה לשעבר פרנץ ורניצקי, ירושלים יוני 1993).
תוכנית הזיכרון האוסטרית – "גדנקדינסט" היא מיוחדת במינה, תוכנית בינלאומית אשר מסיעת למוזיאונים וארכיונים העוסקים בשואה. מאז שנת 1992 עברו את התוכנית כ־150 מתנדבים, בעיקר בשנות העשרים לחייהם, אשר עבדו על חקר תולדות השואה והנצחתם, במקום שרות צבאי רגיל.
ההתאחדות האוסטרית לשירות לאומי מחוץ למדינה היא הגוף הראשי של הארגון ומוסמך מטעם ממשלת אוסטריה לשלוח מתנדבים של "גדנקדינסט" לארגונים שותפים בכל רחבי העולם.
ריף אוריינטלי
הריף האוריינטלי הוא ריף המופיע בקטעים מוזיקליים רבים העוסקים בתרבות המזרח הרחוק, בסין, ביפן ובשאר המדינות והארצות הנמצאות באזור המזרח הרחוק. הריף ידוע גם בשמות "מלודיה סינית", "הלחן האסייתי", "Chinese Girl" וכדומה.
כיום, לא ידוע אם מקורו האמיתי של הריף הוא באזור המזרח הרחוק או שהוא המצאה מערבית שנועדה לייצג את המזרח הרחוק. המלודיה כתובה בסולם הפנטטוני, סולם המאפיין (בין היתר) מוזיקה אוריינטלית.
שימושים במוזיקה פופולרית
הריף האוריינטלי כלול במספר רב של קטעים מוזיקליים מוערכים. הקטע המפורסם ביותר, קרוב לוודאי, בו משתמשים בריף האוריינטלי, הוא "Kung Fu Fightning" שנכתב על ידי קארל דאגלס. בנוסף, הריף מנוגן בשירים מוכרים אחרים, כגון "A passage to Bangkok" של להקת Rush ומנגינה הפותחת את השיר "סיני או יפני" של להקת הפסולייה של דייזי.
Get on the Bus
Get on the Bus (בעברית: תעלה על האוטובוס) הוא סינגל שהוקלט על ידי להקת הבנות האמריקאית דסטיניז צ'יילד. את השיר הוציאו ב-21 בספטמבר 1998 חברות התקליטים קולומביה רקורדס ואלקטרה רקורדס. הוא נכלל בפסקול של סרט הדרמה הרומנטית Why Do Fools Fall in Love, בבימויו של גרגורי נאווה. הוא נכתב והופק על ידי טימבלנד ומיסי אליוט.
"Get on the Bus" הגיע לעשרים השירים הפותחים במצעדי הפזמונים בהולנד ב. הוא הגיע למקום ה-63 במצעד שירי ה-R&B/היפ הופ (איירפליי) בארצות הברית. הוא נכלל במהדורה היפנית ובמהדורה הבין־לאומית של The Writing's on the Wall.
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הרשמי של השיר בוים על ידי ארל סבסטיאן. הוא מתמקד בהופעתה של הלהקה בתוך חדר לבן וכסוף. חברותיה מתהלכות סביב רכב שטח כשהן לבושות בבגדים לבנים. טימבלנד מופיע בקליפ בפסוקי הראפ שלו.
אהבת ארץ ישראל
אהבת ארץ ישראל (או חיבת הארץ או חיבת ארץ ישראל) הוא מושג מקובל ביהדות המבטא את החביבות והקשר של עם ישראל לארץ ישראל, חיבה שהתבטאה בין היתר בכיסופים לעלייה לארץ ישראל, בכתיבת ספרות ושירה על קדושתה, יופייה ונופיה של ארץ ישראל, ועוד. שימוש נרחב במונח זה נעשה במאה ה-19 בהקמה ועידוד של תנועות עלייה לארץ ישראל גם בקרב יהודים חילונים.
מקור
מופיע בתנ"ך ובספרות ההלכה, בתהילים נאמר . מבאר רש"י: כי רצו - אהבו אף את אבניה ואת עפרה. פסוק זה היווה בסיס למנהג נישוק אדמת ארץ ישראל בכניסה אליה.
נוהג זה היה קיים בעלייה לארץ ישראל מארצות המזרח, ומופיע כבר בתלמוד. הרמב"ם בהלכות מלכים כתב:.
התורה משבחת את הארץ כדי שנחבב אותה, כך נאמר.
בתהילים נאמר כי המרגלים חטאו בכך שמאסו בארץ חמדה  ר' דוד מן כתב
הרב משה דוד ואלי רואה את חיבת הארץ בפסוק המדבר על פרשת בנות צלפחד, שם נאמר:  כך שלדבריו דבקות בארץ היא מלשון "ודבק באשתו" "דבקות נפשית".
במדרשים מופיע רבות עניין זה למשל, בספרי נכתב כי הטעם שיוחסו בנות צלפחד בתורה עד ליוסף, מפני שחיבבו את ארץ ישראל כמותו. במדרש רבה נאמר כי "אמר הקב"ה חביבה עלי ארץ ישראל יותר מן הכל" (במדבר רבה, מסעי, כג,ז) יש שלמדו שממדרש זה יש חיוב לאהבת ארץ ישראל על פי המצווה שיש ללכת בדרכיו של הקב"ה. מדרש אחר משבח את הנשים בכך שהיה להם אהבה גדולה לארץ ישראל יותר מאשר הגברים ולכן לא נגזרה עליהם גזירת המיתה בחטא המרגלים
חשיבות
על אף שמוני המצוות לא כללו את אהבת ארץ ישראל כמצווה בפני עצמה, בכוזרי, בספר חרדים ועוד תלו את עונש הגלות מפני שמאסו בארץ, וכך הגאולה תגיע על ידי אהבה וכיסופים לארץ הרב יהודה אלקלעי ראה בהתעוררות לחיבת ציון במאה ה-19 וה-20 את קיום דבריו של ספר חרדים, שהשיבה לארץ תהיה בעת שישתוקקו אליה.
הרב יעקב אריאל סבור כי אהבת ארץ ישראל היא נחשבת כמצווה בפני עצמה, לדבריו גם כשאין מקיימים מצוות יישוב הארץ בפועל יש מצווה לחבבה, קל וחומר כשמקיימים את המצווה בפועל.
הלכות ומנהגים
בהלכה ישנן מצוות שתוכנן הוא ביטוי לאהבת ארץ ישראל, למשל מצוות הביכורים היא מפירות שנשתבחה בהם ארץ ישראל, לפי האר"י מצווה זו מהווה תיקון לחטא המרגלים בברכת המזון מודים על טובה של הארץ, כפי שנאמר . מטרת האזכור הוא לעורר את האהבה והשמחה בארץ ישראל
בתלמוד מסופר על רבי חנינא שהיה "מתקן מתקליה". (רש"י:"משוה ומתקן מכשולי העיר מחמת חיבת הארץ שהייתה חביבה עליו, ומחזר שלא יצא שם רע על הדרכים"). יש שלמדו מפרשנות זו, כי יש לשמור על ניקיון ארץ ישראל. כך גם היו מגדולי ישראל, שהרימו לכלוכים ואבנים שהיו בצד הדרך משום חיבת הארץ.
יש אומרים שמצווה לבקר ולטייל בארץ ישראל אפילו אם לא מתכוונים להתגורר בה, בין היתר נסמכים על מאמר חז"ל הבן איש חי כתב שיש מצווה ללכת לטייל בארץ ישראל למקום שיש בו פרדסים ונמצאים שם פירות חשובים טובים ומתוקים ומשובחים במאד, אם כוונתם לשם שמים בשביל חיבוב ארץ ישראל.
לדעת הרב מנשה קליין גם ראיית הארץ היא מצווה, והוא מתבסס על בקשת משה רבנו לראות את הארץ:.
פירות מארץ ישראל
ישנם רבנים שכתבו כי יש להעדיף פירות מתוצרת הארץ. הרדב"ז למד דבר זה קל וחומר ממנהג נשיקת הארץ המופיע בתלמוד. רבנים נוספים כתבו מכתבים, שיש להעדיף את אתרוגי ארץ ישראל למצוות ארבעת המינים, על פני אתרוגי חו"ל (קורפו), משום מצוות חיבת הארץ.
הב"ח כתב שיש קדושה בפירות ארץ ישראל, באשר הם יונקים מקדושת השכינה.
דיבת הארץ
יש הסוברים שיש איסור לדבר בגנות ארץ ישראל, למשל לומר על מזג האוויר בארץ ישראל שהוא קר או חם באופן לא נסבל וכדומה, או לומר על פירות חו"ל שהם יותר יפים מפירות א"י, ומאידך יש מצווה לספר בשבחה שעל ידי זה יעורר אהבתה. לאהוב את נופיה, לקשטה בעצים ופרחים, לנקותה מפסולת, לתקן את דרכיה, לבנות בה בתים נוחים ונאים, ולחזור תמיד על דברי יהושע וכלב שכנגד כל המשטינים עמדו ואמרו.
בספרות ובשירה
שירים ופיוטים רבים נכתבו על ארץ ישראל. מפורסמים פיוטיו של ר' יהודה הלוי "ציון הלא תשאלי" ו"לבי במזרח".
את הפיוט "ארץ הקדושה, יקרה חמודה" לר' אברהם סלאמה יש נוהגים לשורר בקבר המיוחס לתנא יהודה אלעי בערב ראש חודש, המנהג מופיע כבר בספר חרדים, וכך נהג הרב מרדכי אליהו.
בספר חרדים (פרק נט) כותב: "ומה טוב ומה נעים לשיר שיר ידידות אשר יסד רבי יהודה הלוי עליה (על ארץ ישראל), באהבה רבה תחילת השירה ארץ הקדושה יקרה החמודה, וכו' כן אנו משוררים על ציון רבי יהודה בר אלעאי כל ערב ראש חודש בשמחה רבה ומתחננים לאל שאל יגרשנו מעליה".
נקש-י רוסתם
נַקְש-י-רוֹסְתָם (בפרסית: نقش رستم, Naqŝe Rostam) הוא אתר ארכאולוגי, הנמצא בפרובינציית פארס באיראן. הוא נודע בעיקר בקבר דריווש הראשון וקברי חמשת מלכים נוספים, מבנה קובייתי מתקופת הממלכה האחמנית ותבליטי סלע מתקופת האימפריה הסאסאנית. מיקומו כחמישה קילומטרים מהעיר פרספוליס, והוא מזוהה כנראה עם יישוב עתיק בשם Nupistaš. הקברים והתבליטים נבנו או נחצבו לתוך מצוקים של סלעי אבן חול שמתרוממים מעל פני הקרקע. מובנו של השם בפרסית הוא "תמונתו של רוסתם" והוא מתייחס לתבליט מהתקופה הססאנית שעל פי האמונה העממית מייצג את סיפורו של רוסתם, אחד מגדולי הגיבורים בתרבות הפרסית, שעלילותיו מסופרות באפוס הפרסי מהמאה ה-10 "שאהנאמה".
התקופה הקדם-אחמנית
המקום שמש כנראה כאתר בעל חשיבות טקסית כל שהיא עוד בתקופות קדומות יותר, כפי שהוכיחה משלחת הארכאולוגים בראשותו של אריך שמידט, שעסקה בחפירות במקום. בחפירות נחשפו שרידי תבליט ובהם דמות נמוכה עם מצנפת וראש אישה עטור בכתר מוראלי. דמויות אלו כוסו על ידי תבליט מאוחר יותר מתקופת השליט בהראם השני (293 –276) לפנה"ס, שמפאר את שלטונו. כיון שהתבליט הקדום היה גדול יותר נשארו ממנו שרידים בצדי התבליט מתקופתו של בהראם השני. על פי שרידים אלה, אפשר לשייך במידת גדולה של ביטחון את התבליט לזמנה של ממלכת עילם. מה שברור מעבר לכל ספק הוא שהמקום שמש כאתר בעל חשיבות דתית משמעותית עוד לפני התקופה האחמאית. ייתכן שבתקופה העילמית היה במקום מעין או נחל שזרם כנראה גם בתקופה הססאנית. תומך בהשערה זו הוא מאגר מים מאותן התקופות, שחצוב 50 מטרים מערבה מקיר התבליט.
התקופה האחמנית
בתקופה האחמנית נבנו באתר מספר קברים ומגדל מרובע. הנקרופוליס הזה כולל שישה קברים של שליטים מתקופה זו. יתר מלכי שושלת זו נקברו כנראה בעיר הבירה פרספוליס וקבריהם לא נשמרו.
הקברים המלכותיים על קיר המצוק נחצבו לתוך האבן המקומית. הקבר הראשון שנבנה באתר (קבר מספר 1) הוא זה קבר דריווש הראשון. בחזית הקבר שני לוחות אבן עליהן כתובות ובהן תיאור מפורט של תולדות חיי המלך ושאיפתו לקיים משטר צודק והוגן. כפי שמעיד הציטוט: "אין ברצוני להעניש אדם שלא עשה עוול, וכן אין כוונתי לשחרר עושה עוול מבלי שייענש על מעשיו", הקברים מלכותיים שנוספו מאוחר יותר, אינם מכילים כתובות ולא ניתן לזהות את זהות הקבורים בהם מעבר לכל ספק. אולם במידה רבה של ודאות החוקרים מייחסים אותם לצאצאי דריווש הראשון. את שלושת האחרים (קברים 2 עד 4) מיוחסים על פי ממצאים עקיפים לחשיארש הראשון (מזרח צפון-מזרח לקבר דריווש), לארתחששתא הראשון (מערב דרום-מערב לקבר דריווש), והאחרון הוא קברו של דריווש השני שהוא המערבי ביותר. ארבעת הקברים בנויים לפי אותו דגם, אולם הם שונים לגמרי מהתבנית בקברו של כורש הגדול שבפסארגאדה.
כל המלכים בנקש-י-רוסתם נקברו ביחד עם האוצרות הנדרשים לחייהם בעולם הבא. לאחר טקס הקבורה, מוסגרו ונחתמו פתחי קברים למנוע שוד, אולם עם כיבוש פרס בידי צבאו של אלכסנדר מוקדון נפרצו כל הקברים ותכולתם נבזזה. ממול לקברים עומד מבנה מרובע העשוי מלבנים של אבן גיר לבנה. שם המבנה הוא כעבה-י זרתושת (בפרסית کعبه زرتشت). תרגומו המילולי של שם זה הוא הקובייה של זרתוסטרה. זהו מבנה מהמאה ה-5 לפנה"ס, תפקידו עדיין מהווה חידה לארכאולוגים וסלע מחלוקת בין חוקרים רבים. המגדל מרובע, אורך קירותיו 7.25 מטר, וגובהו 12.50 מטר. המגדל עומד על שלוש מדרגות ומכיל חדר אחד שהכניסה אליו היא דרך גרם מדרגות חיצוני בגובה 1.30 מהבסיס. גובה החדר הוא 6.35 מטרים ואורך הקירות הוא 5.7 מטר. בכל צד של המגדל שני חלונות מדומים השקועים בקיר. מבנה זה הוא העתק של מגדל קדום יותר שעומד בעיר פסארגאדה, בתוך מתחם הקבר של מלך כורש. המבנה בנקש-י-רוסתם מאוחר יותר ונבנה כנראה על ידי דריווש או אחד מיורשיו והוא אופייני למבנים מהתקופה האחמאית. החומה שמקיפה את המבנה היא מאוחרת יותר ומתוארכת לתקופה הססאסנית. בחזית המגדל והקברים עמד כנראה גן. באחד מהלוחות שנמצאו בפרסופוליס מוזכר מקום בשם Nupistash המזוהה עם נקש–י-רוסתם, שבו היו נטועים עצים
ארכיטקטורת הקברים
הקברים חצובים בגובה ניכר מעל פני השטח. הם ידועים בכינויים כ"צלבים הפרסיים" בשל צורת צלב של חזית הקבר. הפתח לקברים הוא באמצעיתו של הצלב, שממנו מגיעים לחדר שבו נמצא הסרקופג. חזית הקבר מראיה כחזיתו של ארמון בעל עמודים מרובי צורות. דגם זה זהה למבנה ארמונו של דריווש הראשון שהיה קיים בפרסופוליס, והקורה האופקית היא כנראה העתק של הכניסה לאותו ארמון.על צורה זו, נח כס המלכות שצורתו ספסל מאורך שנתמך על ידי 30 דמויות, שמייצגות את המחוזות של האימפריה ובהתאם לכך כל דמות לבושה בסגנון אותו אזור ונושאת כל נשק.ממעל, דמות המלך, מזבח האש וסמלים שמימיים. המלך עומד על במה מדורגת כשהוא אוחז בידו הימנית קשת וידו השמאלית מושטת מעלה לעבר דמות מכונפת, אהורה מזדא, ישות אלוהית של הדת האיראנית העתיקה שמסמלת את אל האור והחכמה.
רק בקברו של דריווש הראשון ישנם בחזית שני לוחות גדולים בכתב יתדות המפארים אותו ואת שלטונו. הלוח הימני מסומן DNa והאחר DNb והם כתובים בשלוש שפות, DNa כתוב בפרסית עתיקה, עילמית ובבלית. DNb כתוב באכדית במקום בבלית. כל הקברים האחדים חסרים כל כיתוב שהוא. בניגוד לארכיטקטורה החיצונית המעוטרת, התכנון הפנימי הוא פשוט וחסר קישוטים. בפרוזדור ארוך שעובר במקביל לשטח החיצוני, נפתחות שלוש דלתות המובילות כל אחת לחדר קבורה בעל קמרון חביתי שבו קבר מכוסה לוח אבן. קבריהם של שאר המלכים דומה מאוד למבנה קברו דריווש הראשון.
התבליטים הסאסאנים
לאחר נפילת האימפריה האחמנית, נשאר נקש-י-רוסתם מקום מקודש גם לשליטים הססאנים החדשים שהוסיפו בו תיאורים של ניצחונות הכתרות ומעשי גבורה אחרים. התחריטים נמצאים על גבי סלעי האבן סמוך לקו הקרקע בסמוך לקברים האחמאיים.
חפירות ארכאולוגיות
בשנת 1923 חפרה במקום משלחת בראשותו של הארכאולוג הגרמני ארנסט הרצפלד חלק גדול ממצאי החפירות אלו מוצגים כיום בארכיונים של גלריית פריר וגלריית ארתור מ. סקלר. בנוסף לנקש-י-רוסתם חפרו אנשי צוות זה במקומות נוספים באירן ובמזרח הקרוב הארכיונים כוללים למעלה מ-30,000 רשומות שרטוטים וצילומים ממקומות שונים. כמה שנים לאחר מכן, בין השנים 1936 עד 1939, עבדה במקום משלחת נוספת מטעם המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, בראשותו של פרופ' אריך שמידט. המשלחת פרסמה ממצאים מפורטים מחפירות אלו.
גל גילינסקי
גל גילינסקי (נולד ב-12 באפריל 1995) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הרכז והקלע באליצור "איתו" אשקלון.
קריירה
גילינסקי נולד במיתר והחל לשחק כדורסל בגיל קטסל בהפועל מיתר. בגיל ילדים, עבר גילינסקי להפועל חולון. לאחר מכן, עבר גילינסקי לנוער של מכבי תל אביב, איתה זכה בגביע המדינה לנוער בשנת 2013.
בשנת 2013, חתם גילינסקי באליצור יבנה מהליגה הלאומית. ביבנה העמיד גילינסקי ממוצעים של 4.9 נקודות ו-1.9 אסיסטים.
בשנת 2014, חתם גילינסקי במכבי עירוני רמת גן והעמיד ממוצעים זהים מעונה שעברה.
בשנת 2015, חתם גילינסקי בהפועל בני כפר סבא. בעונתו הראשונה בקבוצה, העמיד גילינסקי ממוצעים של 7.3 נקודות ו-2.8 אסיסטים. בנובמבר 2016, קלע גילינסקי 20 נקודות ומסר 9 אסיסטים במהלך ניצחון קבוצתו 51–86 על א.ס. רמת השרון. בעונתו השנייה בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 8.1 נקודות, 3.2 אסיסטים ו-3.0 ריבאונדים והוביל את כפר סבא למקום השני בסיום העונה הסדירה ולחצי גמר הפלייאוף.
ב-6 באוגוסט 2017, חתם גילינסקי בהפועל גליל עליון. בקבוצה העמיד גילינסקי ממוצעים של 9.4 נקודות ו-5.3 אסיסטים ב-22 דקות.
ב-11 ביולי 2018, חזר גילינסקי לאליצור יבנה. ב-24 משחקים בעונה הסדירה, גילינסקי העמיד ממוצעים של 9.1 נקודות, 4.5 אסיסטים ו-4.3 ריבאונדים ובשלושת משחקי הפלייאוף בהם שיחק העמיד ממוצעים של 8.3 נקודות, 3.7 אסיסטים ו-2.3 ריבאונדים.
ב-11 באוגוסט 2019, חתם גילינסקי לעונה בא.ס. רמת השרון. ברמת השרון, גילינסקי העמיד ממוצעים של 8.6 נקודות, 5.2 אסיסטים ו-5.1 ריבאונדים.
ב-2 בספטמבר 2020, חתם גילינסקי בעירוני נהריה מליגת העל ולראשונה בקריירה עזב את הליגה הלאומית. בעונה זו שותף ב-25 משחקי ליגה והעמיד 5.5 נק', 2.2 אסיסטים ו-2.2 ריבאונדים.
לקראת עונת 2021/2022 חתם בהפועל באר שבע מליגת העל, בה שיחק 9 משחקים והעמיד 0.4 נק' ב-2.8 דק' בממוצע. בינואר 2022 שוחרר מבאר שבע ועבר לשחק בהפועל תל אביב במדיה שותף ב-7 משחקי ליגה והעמיד 2.9 נק' ו-1.1 ריבאונדים.
לקראת עונת 2022/2023 חתם באליצור "איתו" אשקלון מהליגה הלאומית.
פרס בוקר
פרס בּוּקר (באנגלית: Booker Prize), שנקרא בעבר פרס מאן בּוּקר (באנגלית: Man Booker Prize), הוא הפרס הספרותי החשוב ביותר בבריטניה, ואחד הפרסים היוקרתיים בעולם בתחום הספרות.
היסטוריה
הפרס, המוענק משנת 1968, נקרא עד 2001 בשם פרס בוקר לסיפורת, ובשנים 2002–2019 נקרא פרס מאן בּוּקר. הוא מוענק עבור ספר באורך מלא הכתוב באנגלית. בין הסופרים שספריהם זכו בפרס זה: ו. ס. נייפול, נאדין גורדימר, אייריס מרדוק, סלמאן רושדי, קאזואו אישיגורו, ג'ון מקסוול קוטזי (פעמיים), מרגרט אטווד (פעמיים), קירן דסאי, פנלופה פיצג'רלד, די.בי.סי פייר, אניטה ברוקנר, איאן מקיואן, ודאגלס סטיוארט.
בעבר, הפרס הוענק לסופרים מחבר העמים הבריטי, מאירלנד ומזימבאבווה.
החל משנת 2013, הפרס מוענק לכל מי שכותב באנגלית, בתנאי שהספר המועמד לפרס פורסם בבריטניה.
עצם היותו של סופר מועמד לפרס בוקר הוא גורם רב-משקל ויוקרה. מעבר לכבוד וליוקרה שבזכייה, מקבל הזוכה גם סכום של 50 אלף פאונד.
ביוני 2004, הוקם כהשלמה לפרס בוקר פרס בוקר הבינלאומי (באנגלית: International Booker Prize) הניתן לסופרים שאינם מחבר העמים הבריטי, מאירלנד או מזימבבואה. בפרס זה זכה בשנת 2017 הסופר הישראלי דויד גרוסמן.
ביאליניצ'י
ביאליניצ'י (בבלארוסית: Бялынічы; בפולנית: Białynicze) היא עיר במחוז מוהילב שבמזרח בלארוס, כ-44 ק"מ מערבית למוהילב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.