cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרשת קאדי
ההשלכות
פרשת קאדי הפכה לנושא לדיון העוסק בשאלת הביקורת השיפוטית על מוסדות הממשל הגלובלי. בעיני רבים, הכרעת בית הדין של האיחוד האירופי מהווה את התחלת תהליך ביצוע הביקורת השיפוטית מטעם בית הדין האירופי לצדק כלפי הארגון החזק ביותר במשפט הבינלאומי – מועצת הביטחון. הפרשה מדגימה את האתגר העומד בפני מועצת הביטחון לפגוע עד כמה שפחות בדמוקרטיה, פגיעה המשפיעה על חייהם של רבים. זאת על ידי שתהיה כפופה למגבלות פרוצדורליות בסיסיות של זכות טיעון, הנמקה וביקורת שיפוטית. בפרשה נקבע כי מותר להורות על פגיעה בזכות הקניין או חופש התנועה של חשודים בפעולות טרור, מכוח החלטה של מועצת הביטחון, כל עוד הוראה זו תהא כפופה לכללי ההליך הנאות. בנוסף, נקבע כי אין מניעה מלהפעיל ביקורת שיפוטית על החלטות מועצת הביטחון.
כמו כן, פרשה זו שימשה נקודת ציון חשובה בחיזוק שלטון החוק במסגרת המאבק בטרור. השפעתה התבטאה במישורים רבים, וניתן לראותה, בין היתר, במגוון החלטות מדיניות והכרעות בתי דין כמו בגישה שנקט בית הדין האירופי לזכויות אדם בנושא הסרת ארגון המוג'אהדין מרשימת ארגוני הטרור בצרפת ובגישתו של הדוח המיוחד בנושא קידום זכויות אדם וחירויות בסיסיות בעת לחימה בטרור בנושא הזכות להליך הוגן.
לקריאה נוספת
שני, י. כהן, ע. מימרן, ט. (2013). בית הדין האירופי לצדק הכריע בערעור שהוגש על ידי בריטניה והנציבות האירופית בפרשת קאדי. טרור ודמוקרטיה, 12.
De Burca, G. (2010). The European Court of Justice and the international legal order after Kadi. Harv. Int'l LJ, 51, 1.
Stewart, D. (2013). Commission V. KADI. Joined Cases C-584/10 P, C-593/10 P, C-595/10 P. Court of Justice of the European Union (Grand Chamber). American Journal of International Law. Int'l L. 878, 1-4.
קישורים חיצוניים
החלטה 1373 של מועצת הביטחון
הפרלמנט האירופי החליט כי יש לבחון לעומק ולרוחב את מדיניות הלחימה בטרור שננקטה באירופה בעשור האחרון
בית הדין האירופי לזכויות אדם דן בחקיקה פנימית המבקשת ליישם את החלטות ועדת הסנקציות של האו"ם בדבר רישום בני אדם וארגונים המעורבים בפועלות טרור
מסיב וינסון
היסטוריה
ההר זכה לתשומת לב ציבורית הודות להיותו חלק מאתגר הטיפוס: שבע הפסגות, אל הפסגה הגבוהה בכל יבשת. בין השנים 1985–2000 הדריכה חברת Adventure Network International, שהיא היחידה הרשאית להעלות מטפסים באופן פרטי, יותר מ-450 לקוחות אל הפסגה.
דימיטר טלקייסקי
דימיטר ניקולייב טלקייסקי (בבולגרית: Димитър Николаев Телкийски, נולד ב-5 במאי 1977) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
קריירה
טלקייסקי נולד בפלובדיב וגדל במחלקת הנוער של קבוצת בוטב פלובדיב. בשנת 1999 עבר למועדון הפאר הבולגרי לבסקי סופיה, עמו זכה בחמש אליפויות (מהן 3 רצופות) ובחמישה גביעים. בעונת העפיל עם לבסקי סופיה לרבע גמר גביע אופ"א, ובעונה שלאחר מכן העפיל עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות, בפעם הראשונה שקבוצה בולגרית הגיעה למעמד זה.
ב-3 בינואר 2008 הגיע טלקייסקי לישראל יחד עם חברו מלבסקי סופיה, הבלם אלין טופוזאקוב, והשניים הוחתמו בהפועל תל אביב על ידי המאמן אלי גוטמן, שהגיע לקבוצה רק זמן קצר קודם לכן לאחר שהקבוצה נקלעה למקום האחרון בטבלה. השניים שיחקו לראשונה ב-12 בינואר, במחזור ה-15 של עונת 2007/2008, מול הפועל כפר סבא באצטדיון בלומפילד. שבוע לאחר מכן, במשחקו השני בקבוצה, כבש טלקייסקי את שער הבכורה שלו, בניצחון 3–2 על מכבי הרצליה.
בסך הכל כבש טלקייסקי חמישה שערי ליגה בעונה זו, מתוכם שניים שנבחרו למקום הראשון והשני במצעד שערי העונה בליגת העל – הראשון בבעיטה מהאוויר בניצחון 3–1 בדרבי מול מכבי תל אביב, והשני לאחר שכידרר לאורך חצי מגרש ואז הקשית מעל השוער, בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים. טלקייסקי תרם רבות להישארותה של הקבוצה בליגה הבכירה, וכן הוסיף שני שערים במשחקי גביע המדינה, וסייע להעפלתה של הפועל תל אביב לגמר הגביע. בתום העונה קיבלו טלקייסקי וטופוזאקוב במשותף את תואר "השחקן המצטיין" מטעם ארגון אוהדי הפועל תל אביב.
בעונת 2008/2009 המשיכה הקבוצה במגמת השיפור וטלקייסקי סייע לקבוצה להתמודד על האליפות מול מכבי חיפה, אך לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני, ולאחר שנה וחצי בהפועל תל אביב שוחררו שני הבולגרים בקיץ 2009. בסך הכל כבש טלקייסקי 10 שערים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות.
לקראת עונת עבר טלקייסקי לקבוצת אמקאר פרם מליגת העל הרוסית, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה וחזר כבר באותה עונה ללבסקי סופיה, שם התאחד שוב עם טופוזאקוב. בעונה שלאחר מכן חזרו השניים לישראל וחתמו בהפועל רמת גן. בעונת 2010/2011 כבש טלקייסקי 5 שערים במדי הפועל רמת גן, וב-10 באפריל 2011 ערך את משחקו האחרון בישראל, מול הפועל פתח תקווה, והורחק בכרטיס אדום.
לקראת עונת חתם טלקייסקי בלוקומוטיב סופיה, ובדצמבר 2011 עבר לצ'רנומורץ בורגס, אך נפצע ושיחק במדיה 4 משחקים בלבד, ובתום העונה חזר ללוקומוטיב סופיה. בעונת ערך 15 הופעות במדי לוקמוטיב, בהן כבש שני שערים, ובסופה פרש ממשחק פעיל.
נבחרת בולגריה
טלקייסקי הוא שחקנה לשעבר של נבחרת בולגריה, במדיה ערך 22 הופעות וכבש 3 שערים. ב-29 בנובמבר 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק ידידות בקהיר מול נבחרת מצרים. ב-6 בספטמבר 2006 כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת סלובניה במסגרת מוקדמות יורו 2008. טלקייסקי הבקיע גם שני שערים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010, וב-5 בספטמבר 2009 הופיע לאחרונה במדי הנבחרת, במשחק מול נבחרת מונטנגרו.
זוהר הקוטב
זוהר הקוטב (בלטינית: Aurora, "'אורורה") הוא תופעת טבע המאופיינת בהופעה של אור בצבעים שונים בשמי הלילה. התופעה מתרחשת בקרבת הקוטב הצפוני, שם היא נקראת זוהר צפוני, אורורה בוראליס או בשמה הנפוץ ביותר אורות הצפון, ובקוטב הדרומי, שם היא נקראת זוהר דרומי, או אורורה אוסטרליס.
התופעה מתרחשת כאשר נוצר בחגורות ואן אלן "עומס יתר" של חלקיקים שזורמים מטה בשדה המגנטי של כדור הארץ ומתנגשים במולקולות שבאוויר, בעיקר בחנקן ובחמצן שבאטמוספירה - באזור היונוספירה, וגורמים להם לשחרר אנרגיה בצורה של פליטת אור. התופעה מתרחשת בעת פעילות מוגברת של השמש. אטומי החמצן באטמוספירה טעונים באופן קבוע ובעת שמגיעה "רוח השמש" טעונה מטען גם היא, נוצר מפגש בין האטומים הטעונים המצריך שחרור אנרגיה, שבא לידי ביטוי בהופעת זוהר הקוטב.
צבעו של זוהר הקוטב נקבע בהתאם לסוג האטום. ירוק, שהוא הצבע הנפוץ ביותר, נוצר כתוצאה מפגיעה באטום חמצן. ואילו צבעים נדירים יותר כאדום וכחול נוצרים מאטומי מימן או חנקן, או מפגיעה ברמה גבוהה יותר של האטמוספירה.
בעבר לוותה התופעה בהשערות רבות, ביניהן שהזוהר הוא תוצר של גזים שונים הפורצים מכדור הארץ ואמונות טפלות, כהארת הדרך למתים העולים השמיימה.
השפעת התפרצות מגנטית בשמש על הזוהר
ב-2 בספטמבר 1859 הייתה התפרצות מגנטית חריגה על השמש. למחרת, קצת לפני הזריחה נצפו אורות זוהר הצפון בצבעים חזקים של אדום, ירוק וסגול, במקומות שלא נצפו בעבר, בהם קובה וג'מייקה. בעיתון הניו יורק טיימס נכתב שהאורות היו בעוצמה כזו שבלילה היה אפשר לקרוא בעזרתם ללא צורך בתאורה מלאכותית.
צפייה בזוהר מכדור הארץ
הזוהר מופיע בדרך כלל סמוך לקטבים המגנטיים של כדור הארץ, משום שהאטומים הטעונים נמשכים אליהם בהתאמה. במהלך סערות גאומגנטיות זוהר הקוטב יכול להופיע גם באזורים מרוחקים מאוד מהקטבים המגנטיים, בתלות בעוצמת הסערה המגנטית. זוהר הקוטב ניתן לצפייה בלילות בהירים, נטולי או מעוטי עננים. על מנת לצפות בו יש להתרחק מאזורים הסובלים מ"זיהומי אור", כגון ערים ומקומות יישוב מוארים, ולצאת אל אזורים חשוכים.
"משפכים" בשדה המגנטי של כדור הארץ נקראים גם "הטבעת המגנטית", שם מתרחשת התופעה. כאשר מופיע זוהר צפוני, בחלק הצפוני של כדור הארץ הוא נקרא "אורורה בוראליס" וכאשר רואים את הזוהר בדרום הוא נקרא “אורורה אוסטרליס”. את הזוהר הדרומי ניתן לראות באנטארקטיקה אשר שוכנת בקוטב הדרומי. באזור "הטבעת המגנטית" של הצפון, ניתן לראות את הזוהר הצפוני לרוב בצפון רוסיה, פינלנד, איסלנד, גרינלנד, אלסקה וקנדה. ככל שהסופה הסולרית חזקה יותר כך מתפשט הזוהר מהקטבים לכיוון קו המשווה, כך שניתן לראותו גם במדינות דרומיות יותר כגון צפון ארצות הברית, אסטוניה ועוד.
אורי גניזי
אורי גניזי (נולד ב-6 ביוני 1967) הוא פרופסור לכלכלה התנהגותית. גניזי מחזיק בקתדרת אפשטיין–אטקינסון לכלכלה התנהגותית ופרופסור לכלכלה ואסטרטגיה בבית הספר ראדי למנהל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו - ארצות הברית. בנוסף, מכהן כמרצה אורח במרכז לחקר כלכלה ניסויית ולקבלת החלטות פוליטיות באוניברסיטת אמסטרדם.
השכלה וקריירה
גניזי למד תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, אותו סיים בהצטיינות יתרה. בהמשך השלים את לימודי התואר השני והדוקטורט 1997 במרכז לחקר הכלכלה באוניברסיטת טילברך בהולנד. טרם הצטרפותו לבית הספר ראדי לניהול, גניזי היה חבר סגל באוניברסיטת שיקגו, בטכניון ובאוניברסיטת חיפה.
מחקר
מאז סיים את לימודי הדוקטורט שלו, גניזי הוא ממובילי המחקר בכלכלה ההתנהגותית בעולם. מחקריו משלבים עריכת ניסויים במעבדות ובעולם האמיתי להבנת ההתנהגות האנושית. בין תחומי מחקריו: תמריצים והבנת השפעתם על בני אדם, חקר הרמייה, אפליה, אי ודאות בקבלת החלטות, הבדלים בין נשים לגברים בשדה התחרות ותורת התמחור.
ספרו של גניזי עם פרופסור ג'ון ליסט מאוניברסיטת שיקגו, "ציר ה-Why – המניעים הנסתרים והכלכלה ההתנהגותית מאחורי היומיום שלנו" ריכז את מחקריו לאורך השנים, תוך דגש על ניסוח פחות מדעי ויותר מתאים לקהל הרחב. הספר עוסק בחשיפת המניעים הסמויים המפעילים בני אדם בתהליך קבלת החלטות ובודק מהם התמריצים הגורמים לכך. הספר מבוסס על עשרות ניסויי התנהגות, אותם ערכו גניזי וליסט בעולם האמיתי בתחומי צרכנות, שיווק ומכירות, חינוך, תעסוקה, גזענות ואפליה. בניסויים אלה גניזי וליסט התבוננו על בני אדם בסביבתם הטבעית, מבלי שהם ידעו על כך, וסיפקו מסקנות מפתיעות ומטלטלות לגבי מניעיהם האמיתיים - שהם סמויים - בתהליך קבלת ההחלטות. הספר זכה להצלחה ונכנס לרשימות רבי המכר בישראל ובעולם.
חיים אישיים
גניזי נולד בתל אביב ומתגורר בסן דייגו עם אשתו איילת ושלושת ילדיהם. במסגרת עבודתו גניזי מחלק את זמנו בין סן דייגו, תל אביב ואמסטרדם.
לוטה
לוטה (Lota) היא עיר חוף בת כ-50 אלף תושבים במחוז ביוביו במרכז צ'ילה. מקור שמה במילה Louta במפונדונגון, שפתם של בני המפוצ'ה, ופירושה "יישוב קטן".
היסטוריה
מושל צ'ילה אנחל דה פרדו ייסד ב-12 באוקטובר 1662 את העיר סנטה מריה דה גואדלופה במקום בו שוכנת כיום לוטה, אך עיר זו לא החזיקה מעמד במהלך מלחמת האראוקו.
במהלך המאה ה-19 נתגלה באזור פחם רב, וב-1840 הוקם המכרה המרכזי שזכה לכינוי "אל צ'יפילון דל דיאבלו" (El Chiflón del Diablo) - "רוח השטן". אורח חייהם הקשה של הכורים תואר בספר subterra ("מתחת לאדמה") מאת הסופר הצ'יליאני יליד העיר בלדומרו ליו.
לוטה עצמה קיבלה מעמד של יישוב ב-5 בינואר 1875, וב-30 בנובמבר 1881 קיבלה מעמד של עיר. ב-1897 הוקמה בה תחנת הכוח ההידרואלקטרית צ'יווילינגו, שהייתה הראשונה מסוגה בצ'ילה, ויש סברות שתומאס אלווה אדיסון היה מעורב בתכנונה.
במשך שנים רבות החזיקו בבעלות על המכרות מתיאס קוסיניו ותומאס גרלנד, אך הם הולאמו ב-1970, בתקופת שלטונו של סלוודור איינדה. באותה העת הועסקו בהם כ-18 אלף כורים. לאחר ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה ב-1973 נאסרו רבים ממנהיגי הכורים, ופעילות המכרות צומצמה. במהלך שנות ה-90 הועלו ספקות באשר להצדקה הכלכלית שבהפעלת המכרות, במיוחד נוכח קשיים בתחרות עם מחירי הפחם הקולומביאני. בשלב ראשון, פוטרו 4,000 כורים ב-1993, וב-1997 חדלו המכרות לפעול. כתוצאה מכך תושבים רבים נותרו מובטלים, והעיר נקלעה למשבר ממנו טרם התאוששה.
מכרה הפחם פתוח כיום למבקרים, והוא אחד ממוקדי המשיכה לתיירים בעיר, לצד חוף הים שלה ופארק לוטה, שהוקם בין 1862 ל-1873 ביוזמת רעייתו של בעל המכרות, איסידורה קוסיניו.
מגנט
קטבי המגנט
מאפיין מעניין של מגנט הוא העדר קיומו של מונופול מגנטי - כלומר, מגנט, בכל אורך נתון, יכיל 2 קטבים - מבנה הנקרא דיפול מגנטי. נהוג לסמן קטבי מגנט "צפון" ו"דרום" בהתאם לקטבי כדור הארץ שאליהם הם נמשכים בהשפעת השדה המגנטי של כדור הארץ. קטבים מגנטיים בעלי סימן זהה דוחים זה את זה וקטבים בעלי סימן מנוגד מושכים זה את זה. משום כך, מגנט חופשי הנתון בתוך שדה מגנטי נוטה להסתדר במרחב כך שהשדה המגנטי שלו מנוגד בכיוונו לשדה המגנטי החיצוני (כפי שמצפן מסתובב בהשראת השדה המגנטי של כדור הארץ). מכאן נובע שהקוטב הדרומי גאוגרפית של כדור הארץ הוא הקוטב הצפוני של השדה המגנטי שלו. ניתן לזהות קטבי מגנט על ידי שימוש באלקטרומגנט אשר קטביו ידועים על פי ”כלל יד ימין”.
ביטול מגנטיות
מגנטיות תבוטל או תוחלש על ידי סידור אקראי של כיוון קטבי האטומים המגנטיים (Domains).
ניתן לבטל מגנטים קבועים בדרכים הבאות:
סוחומי באסקט
סוחומי באסקט (בגאורגית:  სოხუმი) היא קבוצת כדורסל גאורגית מהעיר סוחומי, המתמודדת בליגת העל הגאורגית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1991 בעיר סוחומי. כשהתחילה מלחמת אבחזיה באוגוסט 1992, נמלטו אנשי המועדון מאזור אבחזיה (שנשאר מנותק משאר המדינה) לאזור הגאורגי והחלו לקיים את משחקי הקבוצה בעיר טביליסי.
בעונת 2010/11, הפסידה הקבוצה בחצי גמר הפלייאוף לקבוצת ארמייה טביליסי שזכתה לבסוף באליפות.
סיגל מגן
ביוגרפיה
כבר בגיל צעיר זכתה בפרסים על כתיבתה. עם זאת, את לימודיה לתואר אקדמי עשתה בתחום המתמטיקה, מדעי המחשב ופסיכולוגיה, ומסלולה המקצועי היה בתחום המחשבים.
בשנת 2004 עזבה את משרתה בעולם ההיי-טק, למדה ביבליותרפיה והחלה בכתיבת ספרים בשילוב ילדים ונוער.
הוציאה לאור למעלה מ-900 ספרים
שיריה וסיפוריה תורגמו לשפות רבות: ערבית אנגלית, גרמנית, צרפתית, יפנית, רוסית, ליטאית, ספרדית.,הונגרית, רומנית, יידיש, הולנדית, טורקית, פורטוגזית, איטלקית, פולנית, לדינו, יוונית ובנגלית.
רוב ציוריה מאוירים בשיטה דיגיטלית.
ציוריה מופיעים בספריה וכן הוצגו בתערוכות רבות בישראל ומחוצה לה.
ניגריה במשחקים האולימפיים
ניגריה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת הלסינקי (1952), עוד בהיותה מושבה בריטית. היא נעדרה מאז מהמשחקים רק פעם אחת, כשהשתתפה בחרם האפריקני על אולימפיאדת מונטריאול (1976), בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד לאחר שנבחרת הרוגבי שלה שיחקה עם נבחרתה של דרום אפריקה, בעת שהיה נהוג בה משטר האפרטהייד. במהלך השנים צברו הספורטאים הניגרים 27 מדליות, בהן שלוש מדליות זהב. הענף בו הגיעה ניגריה למרבית הישגיה הוא אתלטיקה (14 מדליות, בהן שתי מדליות זהב).
ניגריה השתתפה לראשונה באולימפיאדת חורף בשנת 2018 באולימפיאדת פיונגצ'אנג.
היסטוריה
ניגריה לא הגיעה להישגים משמעותיים באולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה, והספורטאי הראשון שעמד על דוכן המדליות עשה זאת במשחקים הראשונים בהם השתתפה כמדינה עצמאית - אולימפיאדת טוקיו (1964). היה זה המתאגרף נוג'ים מאייגון, שזכה במדליית ארד. אייזק איחורייה הגיע להישג דומה באולימפיאדת מינכן (1972).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים במדליית כסף, ורביעיית השליחות במדליית ארד. שני מתאגרפים, דייוויד איזונריטיי וריצ'רד איגבינגהו זכו במדליות כסף. אולימפיאדת אטלנטה (1996) הייתה המוצלחת בתולדותיה של ניגריה, והספורטאים הניגרים זכו ב-6 מדליות, מהן שתי מדליות זהב. הספורטאית הניגרית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית הייתה הקופצת לרוחק צ'יומה אג'ונווה. במדליה השנייה זכתה נבחרת הכדורגל, לאחר שגברה בחצי הגמר 3-4 על נבחרת ברזיל ובמשחק הגמר ניצחה 2-3 את נבחרת ארגנטינה. רביעיית השליחות ב-400X4 מטרים זכתה במדליית כסף. אחת מהשותפות לזכייה, פלילט אוגונקויה, זכתה גם במדליית ארד בריצת 400 מטר. מארי אוניאלי, שהייתה שותפה לזכייתה של רביעיית השליחות במדליית ארד בברצלונה, זכתה במדליית ארד בריצת 200 מטר. במדליית ארד נוספת זכה המתאגרף דנקן דוקיווארי.
באולימפיאדת סידני (2000) זכו הספורטאים הניגרים ב-3 מדליות. נבחרת השליחים ב-400X4 מטר זכתה תחילה במדליית כסף. בשנת 2004 התברר כי אחד מהשליחים האמריקאים שזכו במדליית הזהב, ג'רום יאנג, שהתחרה רק במקצי המוקדמות ובחצי הגמר נטל חומרים אסורים. מדליית הזהב ניטלה מהאמריקאים והועברה לניגרים, אך ב-2005 הפך בית הדין לבוררות ספורט את ההחלטה. בשנת 2008 הודיע אצן אמריקאי אחר, אנטוניו פטיגרו, שנטל חלק במירוץ הגמר, כי אף הוא נטל חומרים אסורים. חברו לנבחרת, מייקל ג'ונסון, הודיע כי נוכח נסיבות אלה, על האמריקאים להחזיר את המדליות. הוועד האולימפי הבינלאומי אכן החליט כי האמריקאים ישיבו את המדליות בהן זכו, ובשנת 2012 החליט כי הנבחרות שדורגו אחרי ארצות הברית, ובהן נבחרת ניגריה, יקודמו בדירוג. בנוסף לכך, זכו במדליות כסף מרימת המשקולות רות אוגבייפו והאתלטית גלורי אלוזי בריצת 100 מטר משוכות.
באולימפיאדת אתונה (2004) ירדו מעט הישגיהם של הניגרים. נבחרות השליחים ב-100X4 מטרים וב-400X4 מטרים זכו שתיהן במדליות ארד.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית הכסף, לאחר שהביסה בחצי הגמר את נבחרת בלגיה 1-4 והפסידה במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה 1-0. ויקטור אובינה הבקיע שלושה משעריה של הנבחרת. אולוביו אדפמי שאז שיחק בישראל היה חלק מהנבחת. נבחרת השליחות ל-100X4 מטרים זכתה במדליית כסף, ולהישג דומה הגיעה הקופצת לרוחק בלסינג אוקגבארה. לוחם הטאקוונדו צ'יקה צ'וקוומריג'ה זכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לונדון (2012) הייתה הראשונה מזה 24 שנים שבה אף ספורטאי ניגרי לא זכה במדליה. המשלחת בת 55 הספורטאים הייתה המשלחת הגדולה ביותר פרט למשלחת האוסטרית שלא זכתה במדליה. עם זאת, מספר ספורטאים ניגרים רשמו הישגים נאים, בעיקר באתלטיקה. נבחרת השליחות ב-100X4 מטר סיימה במקום הרביעי, טוסין אוקה סיים במקום השביעי בקפיצה משולשת, בלסינג אוקגבארה סיים במקום השמיני בריצת 100 מטר ומואיזט אג'וקה אודומוסו סיים במקום השמיני בריצת 400 מטר משוכות. מרים המשקולות פליקס אקפו סיים אף הוא במקום השמיני.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה נבחרת הכדורגל במדליית ארד, והיא הייתה המדליה היחידה של המשלחת הניגרית במשחקים. הנבחרת עשתה זאת לאחר הפסד 2-0 לגרמניה בחצי הגמר וניצחון 2-3 על הונדורס במשחק על המקום השלישי. אסה ברומה סיימה במקום החמישי בקפיצה לרוחק, נבחרת השליחות ל-100X4 מטר סיימה במקום השמיני המתאגרף אפה אג'גבה טניסאי השולחן קוואדרי ארונה והשחיין אתגר שחרזיני הודחו ברבע הגמר.
לפי ענף
בענפי הקיץ:
נעם פרנק
נעם פרנק (נולד ב-10 בדצמבר 2003) הוא שחקן ומדבב ישראלי. בנו של השחקן גיל פרנק.
ביוגרפיה
פרנק למד בבית ספר קמפוס אריסון לאמנויות.
פרנק למד בתלמה ילין.
טלוויזיה וקולנוע
בשנת 2012 גילם את סתיו בסדרת הטלוויזיה "ילדי ראש הממשלה". ב-2015 החל לגלם את מושיק בסדרת הנוער "ג'ינג'י". ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "להציל את נטע", שבו גילם את תומר. ב-2012 גילם את דן-דן בסדרה "דן ומוזלי".
ב-2017 השתתף בסדרה "צפוף" בה הוא מגלם את אורי במשך ארבע עונות.
ב-2019 החלו שידורי הסדרה "נחמה", בה הוא מגלם את אמיר נחמה. ביולי 2019 החלו שידורי הסדרה "זה לא הגיל", בה הוא מגלם את נמרוד רובינסון. בדצמבר 2020 התחיל לשחק את בנו בסדרה "הבאר" ששודרה בכאן חינוכית ולסדרה עונה שנייה. על תפקידו בסדרה קיבל מועמדות בתחרות פרסי הטלוויזיה לילדים ולנוער.
דיבוב
בשנת 2014 דיבב את הדמות פין ב"לגו הסרט". ב-2014 דיבב את מייסון בסרט "מר פיבודי ושרמן" ואת מייסון ב"צעצוע של סיפור: הזמן שנשכח". בשנת 2015 דיבב את ספייק בסדרה "דוזרים".
יגואר B99
יגואר B99 (באנגלית: Jaguar B99) היא מכונית קונספט בתצורת מכונית סלון, בעלת הנעה היברידית, 4 דלתות, אשר הוצגה על ידי יצרנית הרכב המהודר יגואר הבריטית בשנת 2011.
דגמי "יגואר B99" הוצגו לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בז'נבה (Geneva Motor Show) בשנת 2011.
יוצרו 4 יחידות.
צוללת גרעינית
צוללת גרעינית היא צוללת המונעת עם מנוע קיטור על ידי חום המופק מביקוע גרעיני מבוקר. צוללות גרעיניות בדרך כלל משמשות כצוללות צבאית הנושאות טילים בליסטיים שניתנים לשיגור אף מתחת לפני המים. יתרונה הגדול של צוללת גרעינית בהשוואה לצוללת אחרת הוא יכולתה לשהות מתחת למים זמן ארוך, דבר שמקטין את הסיכון שלה לחשיפה. יתרון זה נובע מכך שמנועיה אינם צורכים דלק וחמצן בעת פעולתם, ולכן צוללת גרעינית נדרשת לעלות אל פני המים בתדירות נמוכה ולזמן קצר לשם חידוש מלאי החמצן לנשימה לאנשי הצוות. לכן צוללת גרעינית יכולה להישאר בים הרחק מבסיס האם למשך חודשים ארוכים ואף שנים.
הצוללות נדרשות לחזור אל החוף בעיקר כדי להצטייד במזון, ובחומרים מתכלים שונים (כגון דלק למנועי הדיזל שמותקנים למצבי חירום, חומרים הדרושים לטיהור האוויר בצוללת ועוד). סיבות נוספות לחזרת הצוללת לחוף הן ביצוע טיפולי תחזוקה שלא ניתנים לביצוע בים, וריענון הצוות.
היסטוריה
הסובייטים מיהרו ללכת בעקבות האמריקאים, וכבר בשנות החמישים המוקדמות פיתחו מערכת הנעה גרעינית לצוללת, במוסד לפיזיקה והנדסת מכונות באובנינסק (О́бнинск), תחת פיקודו של אנטולי אלכסנדרוב. בשנת 1956 נערכו ניסויים עם מערכת ההנעה. במקביל נבנתה הצוללת עבור מערכת ההנעה. התכנון והבנייה התעכבו בגלל מספר רב של מכשולים בדרך, ובסופו של דבר, הצוללת הגרעינית הראשונה הוכנסה לשירות בצי הסובייטי בשנת 1958.
דגם הצוללות הרוסי אקולה (Акула), הנקראת בלשון נאט"ו טייפון (Typhoon), היא הצוללת הגרעינית הכבדה שנבנתה בעולם בכל הזמנים. אורכה הוא 574 רגל (175 מטרים), הדחי העל־מימי שלה הוא 24,000 טון ובצלילה 40,000 טון. מהירותה המרבית על פני המים היא 22.2 קשרים, ו־27 קשרים בצלילה. הצוללת יכולה לשהות בצלילה עד 180 ימים ברצף. עומק הצלילה המרבי הוא 400 מטרים, והצוות מונה 163אנשי מקצוע.
הבריטים היו הבאים בתור להצטייד בצוללות גרעיניות, כאשר הראשונה הושקה במספנת ויקרס בשנת 1960. אחרי הבריטים הצליחו גם הצרפתים להגיע להישג של בניית צוללת גרעינית כאשר השיקו את הצוללת הגרעינית הראשונה שלהם בשנת 1971. זמן קצר לאחר מכן בשנת 1974 הצטיידו גם הסינים בצוללת גרעינית. המדינה האחרונה (נכון ל־2010) שהשיקה צוללת גרעינית היא הודו אשר השיקה את הצוללת הגרעינית הראשונה שלה בחודש יולי 2009. לפני כן היא שכרה מרוסיה צוללת רוסית שבה התאמן הצוות ההודי. כיום מחזיקות שש מדינות בצוללות המונעות באנרגיה גרעינית: ארצות הברית, רוסיה, צרפת, בריטניה, הודו וסין. מספר מדינות נוספות, בהן ארגנטינה וברזיל, נמצאות בשלבים שונים של פרויקטים לבניית צוללות המונעות באנרגיה גרעינית.
היבטים ייחודיים לצוללת גרעינית
מטבע הדברים, צוללת שיוצאת למשימות שאורכות חודשים ארוכים חושפת את המפעילים והמתחזקים של הצוללת לבעיות ייחודיות הן בתחום המבצעי ותפעולי, הן בתחום ההנדסי והלוגיסטי והן בתחום האנושי, שעד אז לא היו ידועות ואשר דרשו פתרונות.
תחום הנדסי ולוגיסטי
בתחום ההנדסי רב הנסתר מן הגלוי. הציים השונים שומרים בדרך כלל את המידע לעצמם. יחד עם זה המתואר כאן הוא מתוך כנסים ומאמרים שפורסמו.
טיהור אוויר
אחד הפרמטרים הקובעים את משך השהייה האפשרי של צוללת בצלילה הוא בעיית טיהור האוויר. תשומת לב מיוחדת מוקדשת לטיפול ושמירה על איכות האוויר בחלל הצוללת. מדובר גם בסילוק גזים לא רצויים והעשרה של האוויר בחמצן. בנוסף למערכות הטיהור מותקנות בצוללת מערכות ניטור והתראה לנוכחות גזים לא רצויים ולמחסור בחמצן. חמצן ופחמן דו־חמצני - שני המרכיבים העיקריים הם שני גזים: החמצן שאנשי הצוות צורכים, ופחמן דו־חמצני שאנשי הצוות פולטים. לגבי צריכת החמצן הבעיה למעשה פתורה, כיוון שאנרגיה חשמלית ישנה בשפע, ועל ידי אלקטרוליזה של מים אפשר להפיק חמצן ומימן. בתהליך האלקטרוליזה נאסף חמצן והמימן ונפלט אל תוך הים. באשר לסילוק פחמן דו־חמצני מחלל הצוללת, ישנן שיטות רבות, אך כל צי שומר לעצמו בסוד את פרטי התהליך. בעקרון, מעבירים את האוויר שבחלל הצוללת דרך מכשיר שבו תהליך מסוים קולט את הפחמן הדו־חמצני באמצעים מסוימים ולאחר מכן נפלט הגז אל תוך הים. מימן - האלקטרוליזה להפקת חמצן, מפיקה גם מימן. מימן זה הוא פשוט לאיסוף וסילוק לים. אבל זה לא המקור היחידי למימן בחלל הצוללת. בתהליך טעינת מצברים, ישנה פליטת מימן ומימן זה מתפזר בחלל, אותו יש לסלק. הסכנה העיקרית של מימן היא שבריכוז גבוה מ־4% הוא מהווה תערובת נפיצה שכל ניצוץ במנוע חשמלי כלשהו עלול לגרום למה שקרוי בעגה המקצועית "נביחה מימנית".
מזון
בעיית המזון בהפלגות ארוכות דורשת הערכות מיוחדת. ירקות ופירות יישארו טריים לזמן קצר מאוד. להמשך, מובאת אספקת הירקות והפירות כשהם מיובשים ומאוכסנים בשקיות אטומות תחת ואקום. בצורה כזאת נשמרת הטריות שלהם ולפני השימוש הם עוברים השריה במים, אשר מגדילה אותם שוב לגודלם הטבעי. גם רוב המרכיבים הבריאותיים בהם ויטמינים, מינרלים ועוד נשמרים בצורת שימור כזאת.
כל דברי המאפה השונים נאפים בצוללת.
תחזוקה
כפי שצוין כבר, נטל התחזוקה המתוכננת (לעיתים משתמשים במונח תחזוקה מונעת), עד רמה חצי שנתית, נופל על הצוות. תכנון המערכות השונות חייב להיות מראש כזה, שיאפשר תחזוקה בים, תוך הפלגה בצלילה.
טכנאי הצוות חייבים להיות מוסמכים לבצע את הטיפולים, בתנאים המיוחדים ששוררים בים בצלילה.
תחום אנושי
צוות של צוללת, הנמצאת במשך שישה חודשים בצלילה רצופה, חייב לעבור הכשרה מיוחדת על מנת להסתגל לתנאים המאד מיוחדים בהם כל איש צוות יימצא.
תאונות
צוללות גרעיניות סבלו ממספר תאונות ואבדות, כאשר לא כולן קשורות למערכת ההנעה הגרעינית:
ה' שמעתי שמעך
ה' שמעתי שמעך הוא פיוט לשליח ציבור הנאמר, בנוסח הספרדים, כהקדמה לחזרת הש"ץ בשחרית ומוסף בראש השנה ויום הכיפורים. הפיוט מתאר את גודלו ועוצמתו של הקב"ה, ואת יראתו של החזן מפני עמידה לפניו בתפילה.
מבנה הפיוט
הפיוט מבוסס על חציו הראשון של הפסוק, וכמוהו, כל בית פותח ומסיים בפנייה ישירה ל"ה' ". המשכו של הפסוק משמש כשורת הסיום האחרונה של הפיוט. הפיוט בנוי מתשעה בתים, וכל בית מורכב מארבע שורות. השורה הראשונה פותחת בשם ה', בחלק מהבתים היא ממשיכה בפנייה בגוף ראשון אל הקב"ה (שָׁמַעְתִּי וְנִרְגַּזְתִּי יוֹם בּוֹ תִּפְקְדֵנִי; עֲנֵה עָנִי הָעוֹמֵד לְפָנֶֽיךָ) ובחלק ממשיכה בתיאור בגוף שלישי של הקב"ה (מֶלֶךְ יוֹשֵׁב עַל כִּסֵּא דִין; מֶלֶךְ אַדִּיר מַשְׁפִּיל וּמֵרִים). שלושת השורות הראשונות חורזות בחריזה פנימית לבית. השורה הרביעית עשויה בדרך כלל משיבוץ מקראי, וחותמת בשם ה'.
אמירת הפיוט
הפיוט נאמר בין תפילת העמידה לחזרת הש"ץ בראש השנה ויום הכיפורים. יש קהילות שנהגו לחשוש להפסק, ולפיכך היו שהעבירו את אמירת הפיוט אל הסומך או אל אחד מהמתפללים בקהל, והיו שביטלו לחלוטין את אמירתו, או אמרו אותו רק במוסף, או העבירו את אמירתו אל לפני פסוקי דזמרא. צורת אמירת הפיוט הרווחת היא שהחזן אומר את חציו הראשון של הבית, והקהל מצטרף אליו בשורה או בשתי השורות האחרונות. לאחר הפיוט נוהגים לומר את הפיוט אתאנו לחלות פניך ואת התפילה אוחילה לאל.
אדולף אייכמן
אוטו אדולף אייכמן (19 במרץ 1906, זולינגן, גרמניה – 31 במאי 1962, רמלה, ישראל) היה פושע מלחמה נאצי. כראש מחלק היהודים בגסטפו, בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר (מקביל לסגן-אלוף) באס אס בגרמניה הנאצית, היה מראשי האחראים לביצועה בפועל של תוכנית הפתרון הסופי להשמדת היהודים במלחמת העולם השנייה ובמהלך השואה. בשנת 1960 נלכד על ידי המוסד בארגנטינה והובא למשפט בישראל. הורשע על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, נידון למוות בתלייה, והוצא להורג ב-31 במאי 1962.
תחילת דרכו
אדולף אייכמן נולד כבן הבכור לאדולף קארל ומריה בזוֹלִינגֶן שבחבל הריין. אביו היה רואה חשבון.
בשנת 1914, כשהיה בן 8, מתה אמו, והוא עבר עם אביו וארבעת אחיו ואחיותיו ללינץ שבאוסטריה. במהלך לימודיו בתיכון הכיר את ארנסט קלטנברונר, לימים מפקדו הישיר. הוא לא סיים תיכון, וב-1921 החל הכשרה מקצועית כמכונאי, שגם אותה לא סיים. עד אביב 1933 עבד בעיסוקים שונים, בין השאר כסוכן מכירות וכנציג מכירות אזורי של חברת הנפט "וקואום אויל". בשנת 1932 נפצע קשה בתאונת אופנוע במהלך עבודתו. בשנת 1935 נשא לאשה את ורה ליבל, ילידת בוהמיה ממוצא גרמני.
בשנת 1927 הצטרף לארגון "לוחמי החזית" (Frontkämpfervereinigung Deutsch-Österreichs) הלאומני-אוסטרי ובאפריל 1932 הצטרף למפלגה הנאצית בהשפעת חברו, ארנסט קלטנברונר. בנובמבר אותה שנה התקבל לשורות האס אס. ביוני 1933 נאסרה פעילות המפלגה הנאצית באוסטריה, ואייכמן עבר לבוואריה שבגרמניה, שם הצטרף ל"לגיון האוסטרי" (Österreichische Legion) ועבר הכשרה צבאית בת 14 חודשים בשורות האס אס.
באוקטובר 1934 הגיש בקשה להצטרף לשורות האס דה. בנובמבר אושרה בקשתו והוא עבר לאס דה. שם עסק כפקיד באיסוף והקמת מאגר מידע על הבונים החופשיים.
"מומחה לענייני יהודים"
בשנת 1935 זכה לקידום בדרגה וביוני עבר למדור לענייני יהודים (Juden-Referat) שזה עתה הוקם וב-1939 הוכפף למשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA), בפיקודו של ריינהרד היידריך, שהיה כפוף להיינריך הימלר. תפקידו של אייכמן היה לפעול להגירה הכפויה של היהודים מגרמניה.
מכאן ואילך בכל התקופה שעד פרוץ מלחמת העולם השנייה ובמהלכה עסק בשאלת היהודים ברייך השלישי, בשטחים שכבש או ספח, או היו לפרוטקטוראט או גנרלגוברנמן, ובמדינות שהיו בעלות בריתו.
אייכמן ניסה ללמוד עברית בכוחות עצמו והיה מסוגל לקרוא ולהבין עיתונים ביידיש ברמה טובה.
אייכמן ביקר בישראל באוקטובר 1937 לצד מפקדו הרברט האגן, לאחר פגישתם בברלין עם איש ההגנה, פייבל פולקס, כדי לבדוק את חלופת ההגירה של יהודים לארץ ישראל. הביקור השתבש מכיוון ששלטונות המנדט סירבו להעניק להם אשרת ביקור. השניים שהו בחיפה למשך כ-6 שעות בלבד, במהלכן סיירו במושבה הגרמנית ובחלקים היהודיים של העיר, שהרשימו אותם לטובה. לאחר מכן המשיכו לקהיר. אייכמן הגיע למסקנה שאין לעודד הגירה המונית לארץ ישראל, מאחר שהקמת מדינה יהודית שם אינה עולה בקנה אחד לא עם האינטרסים של הרייך השלישי ולא עם האינטרסים הבריטים. בסוף שנת 1937 צוין אייכמן לטובה בדוח האישי שהכין הממונה עליו, דיטר ויסליצני, ועל כן הועלה לדרגת קצין (אונטרשטורמפיהרר).
באביב 1938, בעקבות "האנשלוס" (סיפוח אוסטריה), עבר לווינה, קודם לדרגת אוברשטורמפיהרר ומונה לראש המחלקה היהודית באוסטריה (SS-Oberabschnitt Donau). שם הקים באוגוסט, יחד עם עוזרו אלויס ברונר, את הלשכה להגירה יהודית, שבעזרתה החרים את רכוש המהגרים, כפה את גירושם והשאיר בידם אך ורק אשרת כניסה לארץ ההגירה המיועדת. בווינה פיתח את שיטתו המיוחדת שכללה שלושה שלבים:
המטה של אייכמן בווינה שכן באחד מאגפי הארמון של משפחת רוטשילד. בתוקף תפקידו, נועד בין היתר עם נציגי היהודים באוסטריה וגם עם פעילים ציונים. אחד מהם היה טדי קולק, שביקר בלשכתו של אייכמן באביב 1939. אייכמן אישר את בקשתו להתיר לצעירים יהודים שהיו עבורם אשרות כניסה לאנגליה, לצאת מאוסטריה. קולק סיפר לימים: "הוא עשה עלי רושם של פקיד זוטר, לא תוקפני, לא קולני, לא חסר נימוס... הוא היה ענייני לחלוטין". במרץ 1939 הקים אייכמן בפראג לשכה להגירה יהודית על פי הדגם הווינאי, ושיטתו התקבלה במשרדי הרייך כנוהל רשמי לכל הרייך בענייני הגירה יהודית.
בספטמבר 1939 הקים היינריך הימלר את המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA) ואייכמן נקרא לשוב לברלין. באוקטובר נתמנה למנהל הלשכה המרכזית להגירת יהודים בברלין, שבראשה עמד ריינהרד היידריך, ובדצמבר מונה כראש המחלקה היהודית בגסטפו (Referat IV B4) תחת ראש הגסטפו, היינריך מילר. עקב כך, התרחבו סמכויותיו והשפעתו ברייך עלתה.
ראש "המחלקה היהודית"
כראש המחלקה הקים אייכמן שלוחות במספר ערים באירופה, ונציגים מטעמו פעלו להחרמת רכוש יהודי, ריכוז בגטאות ועידוד הגירה, בהם:
לאחר שירד מהפרק הרעיון הנאצי בדבר ההגירה הכפויה של יהודי גרמניה לארץ ישראל, התגבש רעיון גירוש היהודים למקומות אחרים בעולם. באוגוסט 1940 הכין אייכמן טיוטה ליישום הרעיון של גירוש היהודים לאי מדגסקר – החייאת תוכנית מדגסקר. רעיון זה לא התממש. בסוף השנה קודם אייכמן לדרגת שטורמבאנפיהרר. ביולי 1941 נעשו שינויים מבניים ב-RSHA ושם מחלקתו שונה (Referat IV B4).
אייכמן היה מעורב בהכנות לוועידת ואנזה, לבקשתו של היידריך. הוא הכין את ההזמנות לגורמים השונים, הכין את נאומו של היידריך, ורשם את הפרוטוקול. הוועידה התקיימה בברלין ב-20 בינואר 1942. בוועידה תואמו פעולות המוסדות השונים וסוכמו פרטי הביצוע בפועל של הפתרון הסופי לשאלת יהודי אירופה, תוכנית שיזם אדולף היטלר. בעקבות הוועידה התמנה אייכמן לאחראי על הובלת יהודי אירופה לאתרי ההשמדה, לשם כך הוא תכנן את כל הפעולות הנדרשות לביצוע יעיל של הגירושים והנחה את עובדיו בארצות השונות בהתאם. ב-31 בינואר 1942 שלח אייכמן מכתבים דחופים לכל דרגי הפיקוד של המשטרה, המשטרה החשאית ושירות הביטחון (SD), ובהם הוראות להכין את גירוש יהודי גרמניה, אוסטריה והפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה. הוא פירט בדקדקנות את סוגי האנשים שיש לגרש, ואלו מקרים נחשבו כיוצאי דופן. עם ביצוע הוראות אלו החלו הגירוש וההשמדה השיטתיים של יהודי אירופה. עד סוף שנת 1944 היה אייכמן שולח הוראות לעובדיו ברחבי אירופה בעניין עיתוי עריכת האקציות, קביעת מועדי המשלוחים, מקום יציאתם, מספר המגורשים ונושאים נוספים. הוא גם נדרש לתאם את פעולותיו עם גורמים ממלכתיים, כמו משרד החוץ ואחרים וכן מוסדות של מדינות אחרות שהיו מעורבות בגירושים. אייכמן גם היה אחראי על החרמת רכוש המגורשים ודאג לשמור על חלק מן הרכוש שנבזז עבור עובדי מחלקתו. הוא נדרש למצוא פתרונות לבעיות שונות שצצו ונאלץ לעיתים קרובות לחלק את משאבי הרכבות עם גורמים אחרים כמו הוורמאכט. במהלך עבודתו ביקר מספר פעמים במחנות השמדה על מנת ללמוד מקרוב על יעילות עבודתו וראה במו עיניו את גורל המגורשים.
קומנדו אייכמן - שואת יהודי הונגריה
במרץ 1944, לאחר השתלטות הנאצים על הונגריה, הגיע אייכמן בראש צוות מיוחד של האס אס (Sondereinsatzkommando Eichmann, SEK) לבודפשט והוציא לפועל את השמדת יהודי הונגריה. המטרה הרשמית לשמה הגיעו הייתה: "להוציא את יהודי הונגריה מן הפעילות הציבורית, לרכזם, ולגרשם להשמדה, למעט יחידים הכשירים לעבודה." צוותו של אייכמן כלל בין 150 ל-200 עובדים, הבכירים שבהם היו: דיטר ויסליצני, תיאודור דנקר, זיגפריד זיידל, פרנץ נובאק, אוטו הונשה ופרנץ אברומייט. סגנו של אייכמן בצוות המיוחד היה הרמן קרומיי. למעשה ממונה על קומנדו אייכמן שנשלח לבודפשט היה אס אס אוברפיהרר (מקביל לקולונל) הנס-אולריך גשקה, מפקד משטרת הביטחון וה-SD בהונגריה, אך אנשי אייכמן פעלו במידה רבה ללא תלות בו.
בתקופה הקצרה שבין מאי ליולי, גירש אייכמן כ-440,000 יהודים מכל רחבי הונגריה בעיקר למחנה ההשמדה אושוויץ. השלטונות ההונגרים שיתפו פעולה עמו במבצע זה. ב-9 באוגוסט הפסיקו ההונגרים את הגירוש, אולם אייכמן ניסה במרמה לגרש עוד כמה אלפי יהודים מבודפשט. בתקופה זו היה פעיל במשא ומתן עם ועדת העזרה וההצלה בבודפשט, שניסו ללא הועיל להציל חלק מיהודי הונגריה מהשמדה, בעסקה שכונתה "סחורה תמורת דם". באוקטובר אותה שנה שלח כ-76,000 יהודים בצעדות מוות לכיוון אוסטריה, כיוון שקווי הרכבת לפולין לא פעלו יותר ופעילות תאי הגזים במחנות ההשמדה נפסקה עם התקרבות הצבא האדום. ב-23 בדצמבר, ערב חג המולד, עם תחילת המערכה הסובייטית לשחרור בודפשט עזב אייכמן את הונגריה וחזר לאוסטריה.
אייכמן התערב בכמה מקרים לסיכול תוכניות שחרור יהודים על ידי ארגונים ומדינות שונות.
לקראת תום המלחמה
באוסטריה התבקש אייכמן על ידי היטלר ב-1945 לרכז יהודים מכובדים מגטו טרזיינשטט בטירול, כדי שאלה ישמשו מעין "קלף מיקוח" במשא ומתן עם האמריקאים והבריטים, אולם ראש המחוז המקומי התעלם מפניותיו של אייכמן. משימתו האחרונה של אייכמן כבעל דרגת קצין מילואים בוואפן אס אס הייתה לארגן יחידה ללוחמת גרילה באלפים. ליחידה זו הצטרף גם הפשיסט הרומני הוריה סימה. היחידה לא עשתה רבות, עקב סיום המלחמה. ימים ספורים לפני תום המלחמה, ניסה אייכמן להיפרד מחברו הוותיק קלטנברונר, אולם הלה סירב לראותו מתוך ידיעה שבארצות הברית שואפים לתפוס אותו ו"אין לו סיכוי". לפני ירידתו למחתרת נפרד ממשפחתו והשאיר להם כמוסות ציאניד, למקרה שיפלו בידי הצבא האדום.
לאחר מלחמת העולם השנייה
עם תום המלחמה נתפס אייכמן על ידי האמריקאים ונכלא במחנה מעצר בשם הבדוי אוטו אקמן. ב-3 בינואר 1946 נתן דיטר ויסליצני בנירנברג עדות על היקף פעולותיו של אייכמן. אייכמן הצליח לברוח ממחנה המעצר בינואר 1946, לפני שגילו את זהותו, עבר בכמה מקומות והתיישב לבסוף בכפר קטן צפונית לצלה, באזור הכיבוש הבריטי. הוא נרשם ברשות המקומית בשם אוטו הנינגר. ראשית עבד כחוטב עצים, אולם לאחר שהחברה שבה עבד פשטה רגל נאלץ להתקיים מעבודות מזדמנות.
בשנת 1950 נסע לאיטליה דרך דרום טירול, שם סייעו לו גורמים בוותיקן (ביניהם ההגמון אלויס הודאל) לקבל תעודת מעבר של הצלב האדום תחת השם הבדוי "ריקרדו קלמנט". הוא הגיע באניה לבואנוס איירס שבארגנטינה ביוני 1950. עם הגיעו קיבל את פניו קרלוס פולדנר, קצין אס אס וסוכן של המודיעין הגרמני, שארגן לו דירה ודאג להנפקת תעודת זיהוי ארגנטינאית. בתחילת אוקטובר עבר למחוז טוקומאן, בצפון ארגנטינה, שם התגורר בחווה גדולה ועבד כראש צוות עבור חברת "קאפרי" שייסד פולדנר. חברה זו עסקה באיסוף נתונים לצורך הקמת תחנות כוח הידרו-אלקטריות והעסיקה כמה מאות אנשי אס אס לאחר הגעתם לארגנטינה. מארגנטינה יצר אייכמן קשר מכתבים עם אשתו וארגן את הגעת המשפחה אליו. אשתו וילדיו עזבו במפתיע את אוסטריה ביולי 1952 והגיעו גם הם לארגנטינה.
בקיץ 1953, בעקבות המשבר הכלכלי בארגנטינה, נאלץ אייכמן למצוא לו תעסוקה אחרת ולכן עברה המשפחה לדירה שכורה בשכונת אוליבוס שבצפון בואנוס איירס. בעל הדירה היה אוסטרי בשם פרנציסקו שמיט. בעקבות המעבר הורע מצבם הכלכלי, אייכמן ניסה את מזלו ללא הצלחה יתירה בהנהלת מכבסה, כבעל חנות הלבשה ולבסוף כמנהל חוות ארנבות בעיר קטנה כ-70 קילומטרים ממקום מגוריו.
ב-1956 שלח אייכמן מכתב ממחבואו בארגנטינה לקנצלר גרמניה המערבית קונראד אדנאואר, ובו הציג עצמו בשמו וביקש לשוב לגרמניה. הוא כתב שהוא צופה שיישפט בגרמניה על חלקו במלחמה, אך אינו סבור שיישלח לתקופת מאסר ממושכת. לא ידוע האם אדנאואר השיב על המכתב. באותה שנה החל אייכמן לכתוב את זכרונותיו.
ב-1960 לאחר מעצרו של אייכמן, פרסם המגזין "לייף" ריאיון שערך וילם סאסן, עיתונאי נאצי הולנדי, עם אייכמן שנתיים קודם לכן.
החיפושים אחריו
כבר בשנת 1946 ארגן אשר בן נתן קבוצת צעירים בווינה, ביניהם טוביה פרידמן, שניסתה להתחקות על עקבותיו של אייכמן. כיוון שאייכמן נמנע מלהצטלם בפומבי, אפילו תמונה לא הייתה בידיהם. הקבוצה תחקרה את אשתו ואת אביו, שהיה בעל בית מסחר סיטונאי למוצרי חשמל, אולם העלתה חרס. לבסוף נשלח סוכן רומנטי לאשה שהייתה ידועה כאחת המאהבות של אייכמן (לפי מידע שאספה הקבוצה היה אייכמן במהלך המלחמה בקשרים אינטימיים עם כמה נשים) וכך הצליחה הקבוצה להשיג תמונה עדכנית שלו. בעיתונות בארץ ישראל עוררו על הצורך לתפוס את אייכמן ואף פרסמו בשנת 1947 את תמונתו. פורסמו השערות שונות לגבי מקום מחבואו, ביניהן שהוא מנצל את ידיעותיו בעברית ומסתתר במסווה של פליט יהודי או שהוא נמלט לאחת מארצות ערב.
שירות המודיעין של מערב גרמניה ידע כבר בשנת 1952 שאייכמן נמצא בארגנטינה, אולם החיפושים אחריו התנהלו בעצלתיים. משטרת גרמניה המערבית סירבה לפנות לאינטרפול כדי לחפש אחריו ושגרירות מערב גרמניה בארגנטינה נוהלה על ידי נאצי לשעבר והתחמקה מסיוע. בקיץ 1953 גילה שמעון ויזנטל מאספן בולים עמית, קצין מודיעין אוסטרי, שאייכמן מתגורר בסמוך לבואנוס איירס. המידע הגיע מחבר שלו, קצין לשעבר בוורמאכט, שעבר להתגורר בבואנוס איירס ופגש באייכמן. מידע דומה קיבל גם מפקיד מדינה אוסטרי בכיר. ויזנטל העריך מידע זה כמהימן והעביר אותו לקונסול ישראל באוסטריה ובמכתב לראש הקונגרס הציוני העולמי, נחום גולדמן במרץ 1954.
בשנת 1956 החל טוביה פרידמן בלחצים על ממשלת ישראל ומערב גרמניה לחפש אחריו והציע לקצוב פרס של 10,000 דולר על ראשו של אייכמן, שעל פי הערכתו היה בדרום אמריקה. בעיתונות התפרסמו באותן שנים שמועות על כך שאייכמן נמצא במצרים או בארצות ערב אחרות, שמועות שככל הנראה היו חסרות בסיס.
בספטמבר 1957 פריץ באואר, התובע הכללי היהודי של מדינת הסן שבגרמניה המערבית, גילה לד"ר פליקס שנער, ראש משלחת השילומים בגרמניה, שאייכמן יושב בבואנוס איירס. הוא פנה לנציג הישראלי משום שחשש שבצינורות הגרמניים מישהו עלול להכשיל את הסגרתו. מקור המידע היה לותר הרמן (Lothar Herrmann), גרמני (חצי יהודי), שנכלא בדכאו ועזב לארגנטינה ב-1938. הרמן התגורר בשנת 1955 בבואנוס איירס ובתו יצאה עם בנו הבכור של אייכמן, קלאוס, שהשתמש בשם משפחתו האמיתי.
באוקטובר 1959 התפרסם בעיתונות בישראל מכתב שקיבל טוביה פרידמן מתובע במערב גרמניה שהודיע לו שאייכמן נמצא בכווית. הידיעה עוררה גל של תגובות בישראל, ובדצמבר טען התובע הכללי של מדינת-המחוז הסן במערב גרמניה שהוכח שאייכמן בכווית. במקביל, בנובמבר 1959 התפרסמה שמועה שאייכמן בתימן. באותו זמן, עסק המוסד בבירורים ראשונים של מידע שהצביע על מסתורו האמיתי של אייכמן בארגנטינה. לדברי כלתו של אייכמן, הוא אמר לילדיו פעם שהוא עייף מחייו כנמלט, ושיער מה צפוי לקרות לו.
לכידתו, משפטו והוצאתו להורג
ב-23 במאי הודיע דוד בן-גוריון בכנסת:
לאחר שנחטף לישראל, הוצא נגדו צו מעצר שהוארך מדי פעם עד לסיום שלבי החקירה, שארכה כתשעה חודשים. בעת שהותו בכלא הישראלי פחדו כי ינסה להתאבד ולכן נשמר 24 שעות ביממה. בסיום החקירה הוגש נגדו כתב אישום הכולל 15 סעיפים וביניהם פשעים נגד העם היהודי, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה, וחברות בארגונים עוינים (ס"ס, ס"ד ודומיהם, שהוכרזו כארגונים עוינים במשפטי נירנברג). בנוסף כלל כתב האישום גם פשעים שביצע נגד עמים אחרים, כגון גירושים המוניים של פולנים וסלובנים, רציחת עשרות אלפי צוענים ועוד.
משפט אייכמן
משפטו של אדולף אייכמן נערך בבית המשפט המחוזי בירושלים, בפני השופטים משה לנדוי, ד"ר בנימין הלוי ויצחק רווה. בראש התביעה עמד היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר. ועל הנאשם הגן עורך הדין הגרמני ד"ר רוברט סרווציוס, שהגן גם על נאשמים אחדים במשפטי נירנברג. הדיון הראשון נערך ב-11 באפריל 1961. עם תחילת המשפט ניסה הסניגור לחלוק על סמכות בית המשפט לשפוט את אייכמן, בהתבססו על ארבע טענות:
בית המשפט דחה טענות אלה.
אחרי דחיית טענות אלה השיב הנאשם על כל כתב האישום בצורה דומה: "במובנו של כתב האישום – לא אשם" (Im Sinne der Anklage – nicht schuldig). העדויות במשפט כללו 121 עדים ו-1,600 מסמכים, מהם בחתימת אייכמן עצמו. התביעה הראתה את חלקו הפעיל של אייכמן בגירוש והשמדת היהודים בכל רחבי אירופה; החזקתם בתנאים מחפירים תת-אנושיים ורציחתם בשיטתיות במטרה להשמיד את העם היהודי כולו. הסניגוריה לא ניסתה כמעט לטעון להפרכת האירועים אלא ניסתה לצמצם את מעורבות אייכמן במקרים אלה לכדי 'בורג קטן במערכת'. הסניגוריה טענה כי אייכמן רק ציית לפקודות הממשל הנאצי שלא יכול היה להפר בהיותו פקיד נמוך דרג, וכי האשם העיקרי במאורעות השואה היה הממשל הגרמני ולא מערך הפקידות שלו. טענות אלו נדחו על ידי השופטים. בפסק הדין נקבע, כי ניתן היה לסכל את ביצוען של הפקודות ואף לפרוש מהמנגנון הנאצי, וכי לאייכמן, גם אם היה רק פקיד צייתן, אסור היה לבצע פקודות של רצח.
בפסק הדין הוכח כי אייכמן היה בעל תפקיד מרכזי במנגנון ההשמדה. סמכויותיו היו רחבות. הוא יזם ועודד בעצמו חלק מפעולות הגרוש ודבק בקנאות ובברוטליות בהליך זה מתוך דבקות באדולף היטלר ובמשנתו האנטישמית. הוא לא ויתר על השמדתו של אף יהודי גם כשנתבקש לכך מגורמים שונים ולא עצר מפעילותו כשקיבל הוראה מהממונים עליו לקראת סוף המלחמה. אומנם אייכמן לא היה הבכיר ביותר בהליך ההשמדה ואנשי מנגנון נוספים עמדו מעליו (כדוגמת היידריך והימלר), אולם השופטים קבעו כי אין זה גורע מהתפקיד אותו ביצע ומאחריותו למאורעות השואה.
ב-15 בדצמבר 1961 נמצא אייכמן אשם ונידון למוות. ב-29 במאי 1962 דחה בית המשפט העליון את הערעור של אייכמן, ואישר את פסק הדין של המשפט הראשון. אייכמן, אשתו ורה (ורוניקה), חמשת אחיו ומספר אנשי רוח ישראלים שלחו בקשות חנינה לנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, שפרטיהן פורסמו בשנת 2016. הנשיא דחה את הבקשה, וכתב בכתב ידו על גבי מסמך הבקשה את דברי הנביא שמואל לאגג: "כַּאֲשֶׁר שִׁכְּלָה נָשִׁים חַרְבֶּךָ, כֵּן-תִּשְׁכַּל מִנָּשִׁים אִמֶּךָ" (. פירוש: כשם שחרבך הפכה נשים לשכולות, כך תהפוך כעת אימך לשכולה).
הוצאה להורג
ב-31 במאי, לאחר סירוב הנשיא לחנינה, הוצא אייכמן להורג בתלייה בשעה 23:58. גופתו נשרפה בחצר כלא רמלה ואפרו פוזר בים מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
שעה ורבע לאחר שהרופא בכלא רמלה קבע את מותו של אייכמן, הופיעה הידיעה על תלייתו בכל עיתוני לונדון וסוכנות הידיעות רויטרס עידכנה את האירוע במבזקים שוטפים. ה-BBC שידר את הידיעה בכל השפות המרובות בהן משדר השירות העולמי שלו. הניו יורק הראלד טריביון כתב למחרת במאמר ראשי: "מבחינת הצדק האנושי, מוצדק בהחלט הדבר שאייכמן – אחרי משפט הוגן, מלא וקפדני, ייתלה כפושע רגיל, בארץ שקרובי תושביה נהרגו בצורה כה אכזרית על ידיו ונרצחו על ידי חבריו".
מסמכים על אייכמן, בהם טופס טביעות האצבע שלו שנתנו למשטרת ישראל, נמצאים בידי יד ושם. גדעון האוזנר סיפר בספרו על משפט אייכמן, כי בזמן שבתו בכלא, כתב אייכמן אוטוביוגרפיה. לדברי האוזנר, הוא טען בפני ראש הממשלה בן-גוריון כי ספרו של אייכמן מיועד להתחרות בפסק הדין של בית המשפט ואם יפורסם, עלול לעורר ספקות בעולם לגבי פסק הדין. עוד טען האוזנר, כי אייכמן כבר אמר את דברו במהלך המשפט ומדינת ישראל אינה חייבת לאפשר לו פרסום נוסף. בן-גוריון הורה לגנוז את כתב היד.
משפחתו
אייכמן נישא ב-1935 לוורוניקה (ורה) לבית ליבל. לשניים נולדו ארבעה בנים: קלאוס (יליד ברלין, 1936), הורסט (יליד וינה, 1940), דיטר (יליד פראג, 1942) וריקרדו (יליד בואנוס איירס, 1955). אייכמן סיפר לילדיו שהיטלר רדף אחרי היהודים כיוון שהם זממו לעקר את הגרמנים על ידי הכנסת כימיקלים למים שלהם. כן טען בפניהם שרק רצה לגרש את היהודים מגרמניה, אך נאלץ לרצוח אותם לאחר ששום מדינה לא הסכימה לקבלם. כדי למנוע את חשיפת זהותו, אף סיפר לבניו שהוא דודם, אך הודה על האמת לאחר ויכוח עם בנו הורסט. הוצאתו להורג הייתה נקודת שבר עמוקה במשפחתם.
קלאוס הבכור, שהיה הקיצוני ביותר באמונתו הנאצית, ניסה להביא עדי הגנה עבור אביו, וטען שנכשל בגלל סירוב ישראל להבטיח לעדים חסינות. הוא טען שאביו ביקש "פתרון בעיית היהודים ללא שפיכות דם". הוא התקומם במסיבת עיתונאים בבואנוס איירס, שעות לאחר שאביו נידון למוות, על "חוסר הצדק" בגזר הדין. בריאיון ב-1961 כשביקר בארצות הברית, טען: "כל הדברים שהם מאשימים בהם את אבא שלי הם תעמולה טהורה. פשעי המלחמה האלו לא נכונים", ובגלל כך גורש מהמדינה. ב-1959 התחתן עם מרתה, אישה ממוצא אפריקני, ונולדו להם שני ילדים. מאוחר יותר עזב אותה ועבר לדרום גרמניה, שם נולדו לו עוד שלושה ילדים מאישה אחרת. הוא מת בגרמניה מאלצהיימר ב-2015, בגיל 79.
קלאוס ואחיו הורסט - שהיה הקרוב ביותר לאב, ונאצי אדוק שהניף צלב קרס על בית המשפחה כשנתפס, ואף לבש לעיתים קרובות סרט נאצי על בגדיו כשהיה בקרבת הבית - הקימו יחד תא טרור נאצי כדי לתקוף עסקים יהודים ובתי כנסת. ב-1962, המשטרה פשטה על המטה שלהם לאחר קרב יריות, והחרימה חומרי תעמולה נאצית, רובים ובקבוקי תבערה, עמם תכננו לתקוף אוטובוס של תלמידי בית ספר יהודי. הורסט נשלח בהמשך לשנתיים מאסר על אחזקת כלי נשק וחומרי תעמולה נאצים. עסקי האחים פשטו רגל והם נאבקו לשרוד כלכלית. הורסט היה נשוי לכרמן ברטין לינדמן, שהתמודדה לראשות העיירה גארופה בארגנטינה מטעם מפלגת "אלטרנטיבה חדשה", ופרשה לאחר שעוררה סערה כשהתבטאה בראיון שההיסטוריה סולפה וכי "אייכמן לא היה אדם רע". הוא מת בארגנטינה מסרטן המעי הגס ב-2015, בגיל 75.
דיטר, היה בעבר מנהל עבודות בנייה וחילק את זמנו בין ארגנטינה לגרמניה לפני שפרש לפנסיה. הוא מחזיק בכמה נכסים שאותם הוא משכיר, ויש לו שני ילדים. הוא חי עם אשתו האיטלקייה מרתה ולינוטי, ומתגורר בבואנוס איירס, לא רחוק מבית המשפחה הקודם. גם הוא מעריץ את אביו ומתעקש שהיה חף מפשע.
לאחר חטיפת אייכמן, ורוניקה אשתו חזרה לגרמניה יחד עם בנם הצעיר ריקרדו שהיה בן 5. ריקרדו, ארכאולוג שמתמחה במזרח התיכון, הוא היחיד שהתנער מאביו. בראיון בשנות ה-90 אמר שלאביו הגיע למות בשל מעשיו. הוא גינה אותו בגלוי: "הוצאתו להורג הייתה מוצדקת, הוא רק דמות היסטורית עבורי".
הסרט "מבצע פינאלה"
בשנת 2018, יצא בנטפליקס הסרט "מבצע פינאלה" המספר את סיפור לכידתו של אייכמן. תסריט הסרט מתבסס על חומרים שונים כולל הספר "אייכמן בידיי", האוטוביוגרפיה של פיטר מלקין, שסיפק את בסיס הסיפור לסרט. הצילומים החלו בארגנטינה באוקטובר 2017 והסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-29 באוגוסט 2018 וזכה לביקורות מעורבות מהמבקרים. את אייכמן גילם השחקן בן קינגסלי.
קיטיארה אות-מאטר
קיטיארה אות-מאטר היא דמות בדיונית בעולם הפנטזיה של רומח הדרקון. קיטיארה היא אחותם למחצה של קרמון ורייסטלין מאז'ר, מאהבתו לשעבר של תניס חצי-אלף ושרת דרקונים בשירותה של מלכת האופל טאקיזיס.
הדמות של קיטיארה נוצרה במקור על ידי מרגרט וייס וטרייסי היקמן בטרילוגיה המקורית של עולם רומח הדרקון, רשומות רומח הדרקון. בהתחלת הטרילוגיה הייתה קיטיארה דמות נפקדת, שאוזכרה על ידי שאר גיבורי הספרים ורק מאוחר יותר הופיעה בעלילות הספרים. דמותה הופיעה בקצרה בטרילוגיית ההמשך של וייס והיקמן, אגדות רומח הדרקון וכן במספר רב של כותרים אחרים של עולם רומח הדרקון. דמותה ועברה של קיטיארה הועמקו והורחבו באופן ניכר בסדרת שישיית המפגשים בספרים לב אפל ו"החבורה" שנכתבו על ידי טינה דניאל והספר פלדה ואבן שנכתב על ידי אלן פוראת'.
השנים הראשונות
קיטיארה נולדה בעיר מרגוע כבתם הבכורה של גרגור אות-מאטר, אביר סולאמניה לשעבר ושכיר חרב מהולל ואשתו רוזמון. כבר בשלב מוקדם בחייה נחשפה קיטיארה לאורח חייו של אביה. כאשר הייתה קיטיארה בת 7 עזב אביה אותה ואת אמהּ ללא סיבה ברורה. אמהּ התחתנה מחדש עם חוטב עצים בשם גילון מאז'ר ולזוג נולדו זוג תאומים בשם קרמון ורייסטלין.
מגיל 16 והלאה חיה קיטיארה כשכירת חרב והרפתקנית, כשהיא משוטטת ברחבי קרין בחיפוש אחר עושר, תהילה ומידע על אביה. מדי כמה שנים היא ביקרה את אחיה במרגוע ואז חזרה לנדודיה. באחת מהרפתקאותיה היא נפגשה עם תניס חצי-אלף והשניים נהפכו למאהבים. מאוחר יותר קיטיארה, תניס, קרמון ורייסטלין, יחד עם סער בהיר-להב, הקנדר גדילן קוץ-רגל והגמד חלמיש כור-אש יצרו חבורת הרפתקנים. כחמש שנים לפני מאורעות דרקונים של דמדומי הסתיו נפרדה החבורה, כאשר כל אחד מהם נשבע לשוב ולהתאחד חמש שנים מאוחר יותר במרגוע.
קיטיארה כשרת דרקונים
לאחר שקיטיארה נפרדה מהחבורה היא וסער בהיר-להב נדדו צפונה ביחד. בשלב כלשהו, נפרדו דרכיהם. כנראה שכאן נולד בנה, פלד בהיר להב, אשר גודל על ידי שרה דסטן והאמן בלגיונו של לורד אריאקן ורק זמן קצר לפני שהוסמך לאביר גילה את זהות אביו והחל ללכת בין שני הנתיבים המנוגדים של הוריו. מאוחר יותר הצטרפה קיטיארה לצבאה של טאקיזיס מלכת האופל והתקדמה בשורותיו עד לדרגת שרת דרקונים. במהלך תקופה זו רכשה קיטיארה בן ברית חזק ומסוכן, האלמת האימתני לורד סות'. לקיטיארה היה דרקון כחול גדול בשם שחק, שהיה נאמן לה.
קיטיארה נעדרה מהפגישה המחודשת של חבורתה הישנה. במהלך מלחמת הרומח היא לקחה חלק חשוב בכיבושה של אנסלון על ידי צבאות טאקיזיס. לאחר הבסתו של צבא זה הצליחה קיטיארה לשמור על חלקים גדולים מצבאה והמשיכה להוות איום על האומות והגזעים השונים של אנסלון. מאוחר יותר, במהלך מאורעות אגדות רומח הדרקון נרצחה קיטיארה על ידי דאלאמר האפל כאשר ניסתה לכבוש את העיר פלנתאס. את גופתה תבע לעצמו לורד סות', למרות שהתחננה בפני חבריה לשעבר לא לתת לו.
List of Dragonlance characters
אוריאל חפץ
ביוגרפיה
חפץ נולד בווינה ובגיל שנתיים עלה עם הוריו, שרה ואלחנן חפץ לארץ ישראל. גדל בשכונת רחביה בירושלים והיה חבר בתנועת בית"ר. למד בבית הספר היסודי "תחכמוני" ובתיכון ב"גימנסיה העברית".
פעולתו המבצעית הראשונה, הקנתה לו הכרה מקצועית ארוכת שנים: במצור על הר ציון, בשנת 1948, התעורר צורך במשלוח אספקה אל העבר השני והעברת פצועים לטיפול רפואי, על פי הצעתו, נמתח רכבל מעל גיא בן הינום, שחיבר בין הר ציון לירושלים המערבית. הרכבל הורכב מרכיבים פשוטים, וייחודו היה בהסוואתו, כך שהוא הורכב בקלות ונמתח אל האוויר בשעות הלילה.
ההצלחה באספקת מזון וציוד רפואי אל הר ציון, הביאה לעמידת תושבי ההר בפני המצור שהטיל הלגיון הירדני. בתום מלחמת העצמאות, התבקש חפץ לתכנן אמצעים לגידור הר הצופים, שנותר כמובלעת בשטחי ממלכת ירדן, והיה חשוף למתקפה. על פי הצעתו, הועברו אל ההר אמצעי אספקה לבניית מפעל לייצור גדרות תיל וקונצרטינות. תכנון בניית המפעל נעשה על ידו תוך שימוש בחומרים קיימים על ההר והברחתם של חומרים אחרים באמצעות הסוואתם באוטובוסים שהורשו להיכנס אל ההר לצרכים שונים.
במהלך שנות ה-50, בנה חפץ רכבל מוסווה בצדו המערבי של הר סוסיתא. כמו כן פיתח שיטה להצנחת כלי רכב שאומצה על ידי צה"ל. במלחמת סיני שירת במפקדת חיל ההנדסה הקרבית, במהלך הקרבות חבר לכוחות הלוחמים של חטיבת הנגב וסייע לה בפריצת שדות המוקשים ברצועת עזה. לאחר המלחמה פיקד על מבצע הנחת מסילת רכבת בין עזה לאשקלון.
בשנות ה-70, הוא היה מעורב במספר פעולות חילוץ: עבור פעולותיו אלה, הוענקו לו עיטור המופת וצל"ש הרמטכ"ל. בשנת 1973, הוענק לו גם ציון לשבח במסגרת פרס ביטחון ישראל, שם נכתב "בעבור שנים רבות של מסירות והתנדבות לפתרון בעיות טכניות מבצעיות".
בשנת 2005 החליטה עיריית ירושלים להנציחו על ידי קריאת סמטה בסמוך למדרחוב בן-יהודה בשם "נתיב הרכבל" לציון פועלו.
מסילת הרכבת חוצת סהרה
מסילת הרכבת הטרנס-סהרית (בצרפתית: Chemin de fer transsaharien) היא מסילת רכבת שהחלה צרפת לסלול לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה, כדי לקשר את אלג'יריה עם מחוזות אפריקה המערבית הצרפתית שמעבר למדבר סהרה. בניית המסילה התבססה על תוכנית שהוכנה בשלהי המאה ה-19 ומטרתה הייתה לשפר את המסחר של מדינות צפון אפריקה עם מדינות מרכז ומערב אפריקה וכן לשפר את יכולתו של צבא צרפת להגן על הטריטוריות הצרפתיות באפריקה המערבית. מימוש התוכנית החל לפני מלחמת העולם השנייה והתגבר תחת משטר וישי כשלקידום הפרויקט העסיקה חברת הבנייה עובדים זרים מהקולוניות הצרפתיות באפריקה וכן עובדי כפייה שכללו שבויים "רפובליקנים" ממלחמת האזרחים בספרד ויהודים בני הקהילה האלג'יראית. הבנייה הופסקה לאחר שחרור אלג'יריה על ידי כוחות בעלות הברית.