cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פין באלור
חיים אישיים
דוויט שיחק ככדורגלן כשהיה צעיר, לפני שהחליט להיות מתאבק מקצועי. יש לו חגורה שחורה בהיאבקות הכנעה. דוויט הוא אספן לגו וקורא חוברות קומיקס, ואף צובע את פניו לפני קרבות מסוימים בדמותם של גיבורי קומיקס. כמו כן, דוויט הוא אוהד של קבוצת הפרמייר ליג טוטנהאם הוטספר.
The Song Remains the Same
היסטוריה
ההקלטות לאלבום התקיימו במהלך שלוש ההופעות המתוכננות של הלהקה ב"גארדן" במהלך סיבוב ההופעות של האלבום Houses of the Holy. כל השירים הוקלטו בידי אדי קרמר ומאוחר יתר נערכו באולפני Electric Lady בניו יורק ובאולפני Trident שבלונדון.
בית ברודצקי
בית בְּרוֹדֶצְקי, הנמצא ברחוב ברודצקי 36 ברמת אביב א', משמש חלק ממעונות הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, ובו 125 יחידות דיור בנות חדר עד שניים בכל אחת. מקום זה גם משמש כמרכז קליטה לעולים.
The Song Remains the Same
היסטוריה
על העטיפה מוצג בית קולנוע רעוע שבוסס על אולפן רחוב ישן בלונדון, ששימש בידי הלהקה כתיאטרון חזרות לסיבוב ההופעות של האלבום.
בית ברודצקי
היסטוריה
הבית, שנקרא על שם פרופ' זליג ברודצקי, ממנהיגי ציוני בריטניה, נבנה על ידי הסוכנות היהודית כמרכז קליטה לעולים חדשים בעלי מקצוע מארצות המערב, בעזרת תרומות שגייסה הסתדרות ציוני בריטניה. המבנה תוכנן על ידי רוברט בנט בשנות ה-50, ואבן פינה למבנה הונחה ב-1 בספטמבר 1955, בהשתתפות גיורא יוספטל וחיים לבנון. המעון נבנה על ידי חברת רסקו ונחנך ב-6 ביוני 1957. הבית היה בן ארבע קומות. בשלוש הקומות העליונות היו 24 חדרי מגורים בכל קומה, 48 לזוגות ללא ילדים ו-24 ליחידים. בקומה התחתונה היו ספריה, אולם הרצאות, חדר אוכל, מטבח ומשרדים. הוא ממרכזי הקליטה הראשונים שנבנו בישראל.
The Song Remains the Same
היסטוריה
סרט ההופעה כולל בתוכו את השיר Black Dog, אך לא את Celebration Day, כשבפסקול שיר אחד נכלל במקומו של האחר. שירים נוספים מהסרט שלא נכנסו לאלבום הם: Since I've Been Loving You, המבוא ל-Heartbreaker, הקטע האינסטרומנטלי Bron Yr Aur ויצירה בשם Autumn Lake. חלק מהשירים שהופיעו גם בסרט וגם באלבום נלקחו מקטעי ההופעות האחרים מאלה שהיו בסרט. שירים נוספים שלא הופיעו לא בסרט ולא בפסקול הם Misty Mountain Hop ו-The Ocean, שהופיעו מאוחר יותר במארז ה-DVD של הלהקה שיצא בשנת 2003.
בית ברודצקי
היסטוריה
המבנה שייך לקרן הפנסיה של עובדי הסוכנות היהודית, וב-2009 שודרג, שופץ ונצבע, והמטבחים והמקלחות חודשו.
The Song Remains the Same
רשימת השירים
צד 1
בית ברודצקי
היסטוריה
חברת נ.כ.ס. (בבעלות אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב) מתפעלת את המבנה ומשכירה את יחידות הדיור לציבור הסטודנטים. הסטודנטים יכולים לשכור את היחידות בעלות מופחתת בהשוואה למחירי השוק של דירות באזור.
The Song Remains the Same
רשימת השירים
צד 2
בית ברודצקי
היסטוריה
במסגרת המגורים זוכים הדיירים לשירותים ייחודיים נוספים הכוללים שירותי אבטחה במשך כל שעות היממה, מתחם של מכונות כביסה אוטומטיות, כיתות לימוד, מועדון וניהול שוטף על ידי צוות שירות לקוחות ותחזוקה.
The Song Remains the Same
רשימת השירים
צד 3
בית ברודצקי
היסטוריה
בבניין גם קיימים משרדים של הסוכנות היהודית ועמותות אחרות.
מבנה נוסף ברמת אביב שהחל את דרכו כמעון לקליטת עולים חדשים והיה למגורי סטודנטים הוא "בית מילמן" ברחוב טאגור.
אדולף קוהנר
הבַּרוֹן אדולף קוֹהְנֶר מִסַאסבֶּרֶק (בהונגרית: Szászbereki báró Kohner Adolf; פשט, 26 באפריל 1866 – בודפשט, 30 בינואר 1937) היה יהודי-הונגרי בעל אחוזות, תעשיין בקנה מידה גדול ופעיל בחיי הקהילה היהודית בהונגריה. הוא היה מנכ"ל "אדולף קוהנר ובניו". הבנק שנוסד למעשה בשנת 1874 על ידי זיגמונד קוהנר, היה אחד הבנקים הפרטיים ההונגריים המשמעותיים ביותר. אדולף קוהנר היה דמות מובילה בקרב השכבה הבורגנית-קפיטליסטית בהונגריה. הוא היה נשיא "האיגוד הלאומי לאמנויות היפות", ממקימי מושבת האמנים של סולנוק שנפתחה בשנת 1902. משפחת קוהנר הייתה אחת מ-26 משפחות הברונים היהודים-הונגרים.
אספן אומנות
כמומחה לאומנות, אספן ופטרון של אומנויות, שמו זכה להכרה רחבה. אוסף האמנות המשמעותי שלו שם דגש על האומנות הצרפתית המודרנית של ציירים מהאסכולה האימפרסיוניסטית והפוסט-אימפרסיוניסטית, כולל ציירים מוקדמים מבשרי האסכולה כגון אלסנדרו מניאסקו (בשמו המוכר ליסנדרינו) הנזירים, פרנסיסקו דה גויה האיש התלוי, ג'ון קונסטבל כמה ציורי נופים ; ואז התמונות של גריקה, דלקרואה, דומייה, וציירי אסכולת ברביזון : קורו, מילה, צ'ינטרוי ; קורבה, מאנה, ברת מוריזו, מונה, רנואר, סזאן, אלפרד סיסלי, גוגן, פובי דה שאבאן, ועוד.
בנוסף לכך הוא אסף את יצירותיהם של ציירים הונגרים. באוסף שלו נכללו שלוש תמונות של מיהאי מונקאצ'י תמונות נוף של לאסלו פאל וה"עפרוני" של פאל סיניאי מרשה שאותו העניק למוזיאון לאומנויות יפות בבודפשט. כמו כן היו באוסף שלו יצירות של ציירים מסולנוק ומבאיה מארה.
איל הון
הפוטנציאל הכספי של פעילותו האספנית התאפשרה עקב הצלחותיו התעשייתיות, המסחריות והבנקאיות המגוונות. קוהנר היה אחד האזרחים היהודים העשירים ביותר בעשורים הראשונים של המאה ה-19. צמיחתו הכספית החלה בסחר בנוצות ובצמר, ובהמשך הפעלת החזקותיו באחוזות הגדולות שלו, חברות מזון וכימיה משמעותיות והבנק תרמו להתעשרותו. בבעלות הפירמה "אדולף קוהנר ובניו" היו אחוזות נרחבות שנוהלו למופת בסאסברק, שם עסקו בראש וראשונה בגידול בעלי חיים ובייצור שימורים.
תפקידיו החברתיים
אדולף קוהנר, כמו דמויות רבות נוספות של הבורגנות היהודית ההונגרית זכה בהכרה חברתית ופוליטית רבה. הקיסר פרנץ יוזף הראשון העניק לו תואר ברון בשנת 1912 והעניק לו את התואר "יועץ ראשי לחצר המלך". על פי ההספד הקצר בכתב העת "עבר ועתיד" בשנת 1937: "כאשר הנסיבות החומריות אילצו אותו לפרוש, הוא נשא את גורלו בצורה מעוררת כבוד. שקע בספריו שבעולמם מצא תמיד בית."
סוף חייו
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים, ספקולציות מטבע גרועות ולא מוצלחות חרצו את גורל החברה והאוסף. בשנת 1933, התמוטטה החברה והחובות שהצטברו אילצו את קוהנר למכור במכירה פומבית את מרבית האוסף שלו. המכירה הפומבית התקיימה בפברואר 1934 במוזיאון ארנסט. הוא נאלץ למכור גם את ארמונו ברחוב דמיאניץ'. הוא הצליח לשרוד רק שלוש שנים לאחר מכירת אוסף האומנות שלו. הוא נפטר ב -30 בינואר 1937 ונקבר בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטריאני. השאיר אחריו את ילדיו: קארוי, אידה, לואיזה וקטלין.
ריינמטאל
ריינמטאל (בגרמנית: Rheinmetall) היא יצרנית כלי רכב ונשק, שבסיסה בגרמניה. מטה החברה ממוקם בעיר דיסלדורף והיא נסחרת בבורסה בגרמניה במדד MDAX. נכון ל-2017, קבוצת ריינמטאל מורכבת מ-187 חברות (בבעלות מלאה או חלקית), הממוקמות ב-30 מדינות בעולם.
בשנת 2017 הסתכמו הכנסות הקבוצה ל-5.8 מיליארד אירו. החברה מייצרת חלקי רכב, כלי רכב צבאיים, תותחים אוטומטיים, מערכות הגנה נגד מטוסים, ארטילריה, מרגמות, רובי טנקים, אמצעי לחימה, תחמושת ומערכות אלקטרוניקה.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1889 על ידי חברת המכרות ותעשיות הברזל הרדר (Hoerder Bergwerks- und Hüttenverein), בשם "חברת הריין לתעשיית המתכות והמכונות בע"מ" (Rheinische Metallwaaren - und Maschinenfabrik Aktiengesellschaft), כדי לספק תחמושת לקיסרות הגרמנית. מפעל הייצור של החברה פעל בדיסלדורף.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, בשל המגבלות שהוטלו על גרמניה בתחום הנשק במסגרת חוזה ורסאי, עברה ריינמטאל לייצור קטרים, מחרשות קיטור וציוד משרדי.
ב-1956 רכשה קבוצת רכלינג את גרעין השליטה בחברה, פיצלה את החברה המאוחדת Rheinmetall-Borsig AG ומכרה את Borsig AG. שם החברה שונה ל"ריינמטאל ברלין". באותה השנה שבה החברה לפעילות ייצור נשק. ב-1958 החלה החברה לפעול גם בתחומי הנדסת מכונות ואלקטרוניקה, וב-1986 החלה בפעילות בתחום הרכב.
בשנת 1996 שינתה החברה את שמה לריינמטאל.
מבנה ארגוני
לריינמטאל שני מגזרי פעילות עיקריים: תעשיית הנשק ותעשיית כלי הרכב. תחת כל מגזר פועלות 3 חטיבות.
נכון לסוף שנת 2017, בקבוצה מועסקים למעלה מ-23 אלף עובדים, מתוכם כ-52% הועסקו במגזר הנשק בחברה, וכ-47% במגזר כלי הרכב (1% נוספים הועסקו במטה ובחברות שירותים).
קשרי משפחה
קשרי משפחה (באנגלית: Family Ties) היא קומדיית מצבים אמריקאית, אשר הופקה לשידור ברשת NBC בין השנים 1982 עד 1989. בישראל, שודרה הסדרה לאורך השנים ב, ערוץ המזרח התיכון, בערוץ הילדים ברצועת "שש פלוס" ובסטאר וורלד.
הסדרה הייתה יוצאת דופן בכך שהציבה תומך קפיטליזם ושוק חופשי כגיבור הסדרה ולא כנבל. הסדרה זכתה ב-3 פרסי אמי, ופרס גלובוס הזהב.
תקציר העלילה
התוכנית עסקה בחייהם של בני משפחת קיטון, תושבי העיר קולומבוס. ההורים בעלי השקפת עולם ליברלית הם סטיבן קיטון, מנהל תחנה מקומית של רשת הטלוויזיה הציבורית האמריקאית, ואליס קיטון, ארכיטקטית מצליחה ושלושת ילדיהם: אלכס (אשר מגולם על ידי מייקל ג'יי. פוקס) הבן השאפתן של המשפחה בעל השקפת עולם שמרנית, מאלורי וג'ניפר. באמצע העונה החמישית של הסדרה נולד למשפחה בן נוסף בשם אנדי.
קרחון לוראבי
קרחון לוראבי או קרחון לורבי או קרחון לארבי (באנגלית: Lurabee Glacier) הוא קרחון גדול, הזורם באזור ארץ פאלמר, של חצי האי האנטארקטי שבאנטארקטיקה.
אורכו של קרחון לוראבי 50 קילומטרים.
קרחון לוראבי זורם לכיוון צפון-מזרח בין רמת סקריפס, לבין רמת פינלי.
גילוי ומיפוי הקרחון
קרחון לוראבי התגלה מהאוויר ב-20 בדצמבר 1928 על ידי חוקר אנטארקטיקה האוסטרלי סר יוברט וילקינס., בטיסה מעל האזור.
מקור השם
וילקינס (מגלה הקרחון) נתן לקרחון לוראבי את שמו.
וילדינס קרא לקרחון "תעלת לוראבי" או "תעלת לאראבי" (Lurabee Channel).
שרק סייעה לוילקניס להשיג את הציוד הנדרש לטיסתו מעל אנטארקטיקה, בה התגלה הקרחון.
כמו כן שרק סייעה בעריכת ספרו של וילקינס "טיסה מעל אנטארקטיקה" (Flying the Arctic).
לאחר שהתברר שמדובר בקרחון ולא בתעלה (עמק בו זורם הקרחון), שונה שם האתר בהתאם.
PSNR
Peak signal-to-noise ratio (ובקיצור PSNR) הוא מונח בהנדסה עבור היחס המרבי האפשרי בין הספק האות לבין הספק הרעש (פיזיקה) שמשפיע על אמינות האות המוצג. לאותות יש טווח דינאמי מאוד רחב, לכן חישוב היחס נעשה בדרך כלל בדציבלים על סקאלה לוגריתמית.
השימוש ב-PSNR מאוד שכיח כאשר מודדים איכות שחזור של אות שעבר דחיסה מאבדת נתונים (לדוגמה דחיסת תמונות). האות במקרה הזה הוא המידע המקורי, והרעש הוא השגיאה הנוצרת עקב הדחיסה. כאשר משווים שחזורים של המידע (למשל תמונות), ה-PSNR מהווה הערכה של איכות השחזור בעין אנושית, לכן במקרים מסוימים השחזור יכול להראות קרוב יותר למידע המקורי למרות שה-PSNR שלו נמוך מה-PSNR של שחזור אחר (בדרך כלל כאשר ה-PSNR יותר גבוה, אז המידע המשוחזר יותר קרוב למידע המקורי).
נוח להגדיר את ה-PSNR באמצעות שימוש בטעות ריבועית ממוצעת ( MSE - Mean Squared Error)
בהינתן שתי תמונות I, ו-K בעלות צבע אחד בגודל של M*N, כאשר תמונה אחת כוללת שחזור רועש של התמונה השנייה. ה-MSE מוגדר על ידי:
נגדיר את ה-PSNR- בעזרת ה-MSE כך:
כאשר MAXI זהו הערך של הפיקסל המרבי האפשרי בתמונה. כאשר הפיקסלים מיוצגים ב-PCM ליניארי על ידי 8 ביטים לדגימה, אזי הערך המרבי הוא 255. באופן כללי, כאשר דוגמים פיקסלים שמיוצגים על ידי B ביטים לדגימה, אז MAXI = 2B−1. בתמונות צבעוניות עם שלושה ערכי RGB לפיקסל, ההגדרה של ה-PSNR היא זהה, מלבד שה־MSE מחושב על ידי סכום ריבועי ההפרשים חלקי גודל התמונה וחלקי 3. הערכים האופייניים של ה-PSNR בתמונה רועשת ובדחיסת וידאו הם בין 30dB ל-50dB, כאשר PSNR גבוה משקף מצב יותר טוב. ערכים סבירים של PSNR בשידור Wireless הם בין 20dB ל25dB. כאשר שתי תמונות זהות לחלוטין, אז ה-MSE הוא 0, ולכן ה-PSNR הוא אינסופי. מצד שני של הסקאלה, כאשר מחשבים תמונה שבה כל הערכי הפיקסלים הם אפס, כלומר תמונה שחורה, לתמונה המקורית, לא מקבלים PSNR של 0dB, אפשר לקבל PSNR שווה ל 0dB רק כאשר יש תמונה אחת שכולה לבנה, ותמונה שנייה שכולה שחורה.
חצי האי גסט
חצי האי גסט (באנגלית: Guest Peninsula) הוא חצי אי מכוסה שלג, הבולט מהחלק הצפון מערבי של ארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
חצי האי גסט ממוקם בין מדף הקרח סלצברגר המכסה את מפרץ סלצברגר לבין מפרץ בלוק.
אורכו של חצי האי 83.3 קילומטרים.
גילוי ומיפוי חצי האי
פסגת מיטשל, הממוקמת בחצי האי, התגלתה מרחוק בשנת 1929, על ידי משלחת בירד הראשונה לאנטארקטיקה, שנערכה בפיקודו של ריצ'רד בירד.
בשנת 1940 מופה חצי האי על ידי משלחת חקר של השירות האנטארקטי של ארצות הברית (United States Antarctic Service Expedition). במיפוי זה מופיע חצי האי, בטעות, כאי, והוא נקרא בשם "האי גסט" (Guest Island).
מקור השם
חצי האי נקרא על שמה של איימי גסט (Amy Guest), שתרמה למשלחת בירד השנייה לחקר אנטארקטיקה (Second Byrd Antarctic Expedition), שנערכה בין השנים 1933–1935.
מטול רימונים
מטול רימונים הוא נשק המאפשר לשגר רימונים לטווח רחוק. מטולי רימונים באים ככלי עצמאי (לדוגמה: מטול רימונים M-79) או כתוסף לרובה סער (לדוגמה: מטול ה-M-203).
מטול הרימונים הסטנדרטי בצבאות ישראל, ארצות הברית ונאט"ו הוא ה-M-203, שיורה רימונים נפיצים בקוטר 40 מ"מ לטווח של כ-50–150 מטר. את ה-M-203 אפשר להתקין על מגוון רב של רובים, בייחוד ממשפחת ה-M-16. ה-M-203 מתחבר לרובה באמצעות התקנת המטול על החלק התחתון של מתפס הקנה. למטול הדק וכוונות משלו.
בצבאות רבים יש גם מטולי רימונים אוטומטיים הנקראים "מקלעי רימונים", המשתמשים בשרשיר של רימונים. מדובר בכלי ירייה כבדים (יותר ממכונת ירייה) המסוגלים לשגר בקצב מהיר עשרות רימונים לטווחים ארוכים, בדיוק רב. מקלע הרימונים הסטנדרטי בצה"ל וצבא ארצות הברית הוא הסאקו דיפנס Mk-19 שנקרא בצה"ל מקל"ר (ראשי תיבות של מקלע רימונים).
צבאות וכוחות משטרה רבים נושאים מטולי רימונים 37 מ"מ המיועדים לשגר רימוני גז מדמיע לפיזור הפגנות. מטולים אלה באים בקוטר שונה מ-40 מ"מ הצבאי ולא כתוסף לרובה סער, על מנת למנוע תאונות קטלניות כתוצאה מבלבול בין רימון גז לרימון רסס. מטולי הרימונים המשטרתיים הנפוצים הם נטעני לוע ("פדרל") או בעלי מחסנית תוף המסוגלת להכיל 5–7 רימוני גז.
הנסיך קרלו, דוכס קסטרו
הנסיך קרלו, דוכס קסטרו (באיטלקית: Carlo di Borbone-Due Sicilie; נולד ב-24 בפברואר 1963), הוא הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות משנת 2008.
ביוגרפיה
קרלו נולד ב-24 בפברואר 1963 בסן-רפאל, ואר, לפרדיננדו, דוכס קסטרו ושנטאל דה שברון-וילט, בתם של שארל אלבר, רוזן שברון-וילט ולואיז פרומנטין דה סן-שארל. בשנת 1973 מת סבו הנסיך רניירי, דוכס קסטרו, ואביו ירש את תאריו, וקרלו קיבל את התואר דוכס קלבריה. ב-31 באוקטובר 1998 התחתן קרלו עם קמילה קרוצ'יאני, ונולדו להם שתי בנות. בשנת 2008 מת אביו, וקרלו, ירש את תאריו. אמנם, טענתו לכתר ממלכת שתי הסיציליות נתונה לוויכוח, מכיוון שבעוד תומכיו של קרלו טוענים שקרלוס, נסיך בורבון-שתי הסיציליות ויתר על זכויותיו לטובת הנסיך רניירי, דוכס קסטרו, בית המלוכה הספרדי מכיר ביורשיו של אלפונסו, דוכס קלבריה, בנו של קרלוס.
משפחתו
ב-31 באוקטובר 1998 התחתן קרלו עם קמילה קרוצ'יאני, ונולדו להם שתי בנות:
קסטוטיס
קסטוטיס (בליטאית: Kęstutis; 1297 לערך – 3 או 15 באוגוסט 1382), שמו הלטיני קינסטוט (בלטינית: Kinstut), היה שליט ליטאי בן ימי הביניים. הוא היה דוכס טרקאי ושליט הדוכסות הגדולה של ליטא בין השנים 1342 ל-1382, לצד אחיו אלגירדאס (עד 1377), ולצד אחיינו יוגאילה – ולדיסלב השני יגיילו (עד 1381). הוא היה שליט העם הליטאי והעם הרותני.
השם "קסטוטיס" נגזר מצורה ישנה של השם קסטס (Kęstas), שהוא קיצור לשמות ליטאיים כדוגמת קסטרס (Kęstaras) וקסטאוטס (Kęstautas; שם המשמעות של kęs-ti היא "להתמודד"). לפי מסמכים היסטוריים, הגיית השם בליטאית שונה מ"קסטוטיס".
ראשית חייו
קסטוטיס היה בנו של הדוכס הגדול גדימינאס. אחיו הצעיר, יאוניטיס, ירש את אביו בתואר הדוכס הגדול של ליטא. יחד עם אחיו אלגירדאס רקם קסטוטיס קשר להדחת אחיו מהשלטון, מזימה שצלחה. האחים חילקו ביניהם את השליטה למחוזות מזרחיים ומערביים. בעקבות זאת נוסדה בשנת 1337 דוכסות טרקאי. קסטוטיס התמקד כשליט בעיקר בצידה המערבי של ליטא, ואלגירדאס התמקד בצידה המזרחי. קסטוטיס הקים את מערך ההגנה המערבי של ליטא וזאמוט נגד התקפת אבירי המסדר הטבטוני, והוביל פשיטות כנגד המסדר. במהלך שנות שלטונו של קסטוטיס הגיעו לשיאן פשיטות הטבטונים לליטא.
שליט משותף של ליטא
בשמירתו על הגבולות המערביים של הדוכסות הגדולה של ליטא, הפעיל קסטוטיס מאמצים צבאיים ודיפלומטיים שונים. ב-1349 החל במשא מותן מול האפיפיור קלמנס השישי, במטרה להפסיק את הפשיטות הטבטוניות, שבהן דובר על הפיכתה של ליטא לנוצרית והענקת תוארי מלוכה לו ולבניו. אחיו אלגירדאס הדיר עצמו מהמשא ומתן והתרכז במלחמה במסדר בצד הרותני של המדינה. המתווך במגעים, המלך הפולני קז'ימייז' השלישי, הוביל תקיפה במפתיע על ווהלין וברסט באוקטובר 1349, ובכך מאמציו של קסטוטיס קרסו. בעקבות מלחמת פולין-ליטא על ווהלין, חתם מלך הונגריה לאיוש הראשון (שהוביל את המלחמה לצד קז'ימייז') הסכם שלום עם קסטוטיס ב-15 באוגוסט 1351, ובמסגרתו התחייב קסטוטיס לקבל עליו את הנצרות ולספק סיוע צבאי לממלכת הונגריה, בתמורה לתואר מלוכה. ההסכם אושר בטקס דתי שביצע קסטוטיס כדי לשכנע את הצד השני. למעשה, לא הייתה בכוונתו של קסטוטיס לקיים את ההסכם והוא ברח מהמקום בדרך המחברת לבודה.
בשבי הצלבנים
במרץ 1361 פשטו קסטוטיס, בנו פטריקס ואחיו הדוכס הגדול אלגרידאס, והשמידו את הטירות הטבטוניות אקרסברג ויוהניסברג. לגיון קטן של אבירים טבטונים שחזר ממתקפה שכשלה בחזית הליטאית, תקף את המחנה הצבאי של קסטוטיס ואלגירדאס. בתום קרב ביניהם, נפל קסטוטיס בשבי בידי הצלבנים והוחזק בטירת מאלבורק. פעמיים נערכו מגעים לשחרורו של קסטוטיס, שלא עלו יפה. לבסוף הצליח קסטוטיס לברוח מהשבי לאחר חצי שעה. יחד עם עוזרו אלפאס חוררו פתח בקיר (בעובי שלושה מטרים) וברחו מהטירה רכובים על סוסים ומחופשים לאבירים טבטונים. לפי ההערכה, אלגירדאס ואשתו של קסטוטיס, בירוטה, תרמו רבות לתוכנית הבריחה.
מלחמת אזרחים, ומותו
אלגירדאס מת בשנת 1377 והעביר את הכתר ליוגאילה בנו הבכור מנישואיו השניים. קסטוטיס וויטאטואס הכירו בסמכותו של יוגאילה, גם כשזכותו לירושת המלוכה עמדה בסימן שאלה, כשאנדריי מפולאצק, בנו הבכור של אלגירדאס מנישואיו הראשונים, טען שהוא היורש החוקי. אבירי המסדר הטבטוני המשיכו בפשיטותיהם לליטא, כאשר יוגאילה וקסטוטיס מחפשים הזדמנות לגבש הסכם הפסקת אש. ב-29 בספטמבר 1379 נחתם בטרקאי הסכם הפסקת אש לעשר שנים. היה זה ההסכם האחרון עליו חתמו קסטוטיס ויוגאילה יחד. בפברואר 1380 חתם יוגאילה (ללא קסטוטיס) על הסכם הפסקת אש בן חמישה חודשים עם המסדר הליבוני, כדי להגן על נחלותיו בליטא ועל פולאצק.
ב-31 במאי 1380 חתם יוגאילה על הסכם סודי עם מנהיג המסדר הטבטוני ויינריך פול קניפרוד, הסכם דובידישקס. על פי ההסכם, הסכים יוגאילה שלא להתערב בהתקפות של המסדר כנגד קסטוטיס ובניו. עם זאת, אם יהיה צורך בסיוע לקסטוטיס על מנת שלא לעורר חשדות כלשהם, סיוע זה לא ייחשב להפרת ההסכם. אין הסכמה ברורה בין ההיסטוריונים באשר למניעים של יוגאילה בחתימה על ההסכם. חלק מההיסטוריונים מטילים את האשמה על אימו אוליאנה או על יועצו ואידילה. אחרים מציינים את הבדלי הדורות בין המנהיגים: קסטוטיס היה כבן 80 והיה נחוש בדעתו שלא לקבל עליו את הנצרות, בעוד יוגאילה היה אך כבן 30 וחיפש דרכים להנחיל את הנצרות במדינה ולהפוך אותה מודרנית יותר. היסטוריונים אחרים סברו כי ההסכם כוון בעיקר נגד אנדריי מפולאצק ובעלי בריתו - אחיו דמיטרי מבריאנסק ונסיך מוסקבה דמיטרי דונסקוי. יוגאילה כרת ברית עם אורדת הזהב כנגד נסיכות מוסקבה לקראת קרב קוליקובו המתקרב. מבלי להפר את הסכם דובידישקס, פשטו אבירי המסדר הטבטוני פעמיים על דוכסות טרקאי ועל זאמוט. באוגוסט 1381 הביא מפקד הכוחות באוסטרודה את דבר ההסכם הסודי לידיעתו של קסטוטיס. באותו חודש ניצל קסטוטיס את ההתקוממות בפולאצק כנגד אחיו של יוגאילה, סקירגאליה. בעוד יוגאילה עסוק בדיכוי המרד כנגד אחיו, ניצל קסטוטיס את היעדרו וכבש את וילנה, בירת הדוכסות הגדולה. קסטוטיס הפך לדוכס הגדול של ליטא, ויוגאילה נלקח בשבי בדרכו חזרה לווילנה. יוגאילה הצהיר על נאמנותו לקסטוטיס, שוחרר מכלאו, וקיבל את השליטה על הנחלות קרבו וויטבסק. קסטוטיס המשיך את מלחמתו באבירים הטבטוניים - צבאו פשט על ורמיה וניסה לתפוס את השליטה על יורבורג.
ב-12 ביולי 1382, בעת שקסטוטיס היה בקרב מול קריבוטאס, בנו של אלגירדאס, השליט של נובהורוד-סיוורסקי, ובעת שוויטאוטאס היה בטרקאי, תושבי וילנה אפשרו את כניסת צבאו של יוגאילה לעיר. סוחרי העיר לא היו שבעי רצון מהמדיניות שהנהיג קסטוטיס, וסברו כי היא פוגעת בכלכלה, ובמיוחס במסחר עם ליבוניה. יוגאילה תפס את הכתר וכרת ברית עם האבירים הטבטוניים. בזמן זה קסטוטיס כינס את תומכיו בזאמוט, בנו ויטאוטאס גייס לוחמים בגרודנו, ואחיו ליוברטאס גייס חיילים בנסיכות האליץ'-וולין. באוגוסט 1382 נפגשו צבאותיהם של קסטוטיס ויוגאילה לקרב מכריע בטרקאי, אך הקרב מעולם לא התקיים, כאשר שני הצדדים החליטו לקיים למשא ומתן. קסטוטיס וויטאוטאס הגיעו למחנהו של יוגאילה, אך נתפסו, נאסרו ונשלחו לכלא בטירת קרבו. צבאם פורק. ב-15 באוגוסט, חמישה ימים לאחר מאסרו, נמצא קסטוטיס מת. יוגאליה טען שקסטוטיס תלה את עצמו, אך רבים הטילו בכך ספק. יוגאליה ארגן לוויה פגאנית גדולה לקסטוטיס - גופתו נשרפה לצד סוסים, כלי נשק ואוצרות בווילנה. ויטאוטאס הצליח להימלט והמשיך להילחם ביוגאליה עד שהפך לדוכס הגדול ב-1392.
סיכת ראש
סיכת ראש או סיכת שיער או מַכְבֵּנָה היא אביזר או תכשיט המשמש בעיצוב שיער ומטרתו החזקת שיער הראש במקומו כחלק מתסרוקת ועל מנת שהשיער לא יפריע לאדם, ולעיתים גם כאלמנט קישוטי ואופנתי.
היסטוריה ושימוש
השימוש בסיכות ראש החל בעת העתיקה. סיכות ראש עשויות כיום בעיקר ממתכת, לעיתים בשילוב פלסטיק, אולם לאורך ההיסטוריה יוצרו סיכות אלה גם משנהב, ברונזה ועץ.
בחפירות ארכאולוגיות התגלה כי כבר במצרים העתיקה ובממלכת אשור עשו נשים שימוש בסיכות שיער מעוטרות כתכשיטים. סיכות אלה התגלו בעיקר בקברים, ונקברו יחד עם לובשן (כמו גם תכשיטים אחרים). לימים גם ביוון העתיקה, הממלכה האטרוסקית ולאחר מכן גם באימפריה הרומית נהגו נשים לקשט שערן בסיכות שיער.
בשנת 1901 הומצאה סיכת השיער המודרנית על ידי הממציא ארנסט גודוורד מניו זילנד.
גברים יהודים מאמינים נוהגים להשתמש בסיכת ראש פשוטה על מנת להדק את הכיפה לשיערם.
בשנת 1957 המציאו אב ובנו אמריקנים, שניהם בשם אדוארד פ' צור (Zore) את סיכת ה"קליפס", סיכת סגר, הנקראת "קליפ" באנגלית, על שם הצליל המתקבל בהיסגרה. סיכה זו פועלת על ידי שינוי מצב שתי הזרועות, החיצונית והפנימית, המחוברות יחד באחד הצדדים, ממצב קעור למצב קמור ובכך נסגרים האחד "לתוך" השני, ואוחזים זה בזה.
סמיכה (קורבן)
ביהדות, סמיכה על הקורבן היא הנחת ידיו של בעל הקורבן על ראש הקורבן, לפני תחילת הקרבתו, תוך הישענות עליו. בזמן הסמיכה אומר בעל הקורבן דברים המביעים את הסיבה להבאת קרבנו: ווידוי על חטא, או דברי שבח לבורא העולם על חסדיו.
הקרבנות שטעונים סמיכה
כל קרבנות היחיד מן הבהמה טעונים סמיכה, פרט לבכור, מעשר בהמה, וקורבן פסח. קרבנות הציבור אינם נסמכים, פרט לשעיר המשתלח ביום הכיפורים, עליו סומך הכהן הגדול, ופר העלם דבר של ציבור, שנסמך על ידי חכמי הסנהדרין.
הבדל זה בין קרבנות היחיד לקרבנות הציבור מוסבר בכך, שהסמיכה נועדה לבטא את הקשר בין הקרבן לבעליו ורצונו בהבאת הקרבן, מה שמתאים לקרבן יחיד בלבד. קרבנות הציבור שבהם יש סמיכה - השעיר והפר שהוזכרו - הם אלו שיש בהם גם חובת וידוי (בשעיר המשתלח - וידוי כללי על כל חטאי ישראל, ובפר העלם דבר - על חטאם של הסנהדרין בהוראת הלכה שגויה), ומכאן מתבקשת גם הסמיכה.
בבכור ומעשר אין צורך לסמוך, מפני שקדושתם נובעת מלידת הבכור והפרשת המעשר, ואין זו החלטה אישית של האדם להקדיש ולהקריב בהמה מסוימת. לגבי קרבן הפסח, אפשר שהתורה פטרה אותו מן הסמיכה מפני שהוא נחשב כעין קרבן ציבור, שהרי הוא מובא על ידי כל ישראל ביחד. נימוק אפשרי נוסף: מצוות הסמיכה עליו תחייב את נוכחות כל השותפים בקרבן, והדבר יגרום עומס רב ובלתי אפשרי במקדש. לעומת זאת בהיעדר חובת סמיכה די בנוכחות נציג אחד מכל חבורה האוכלת את הקרבן.
בקרבן העוף אין סמיכה. ממילא, גם אין הכרח שבעל קרבן זה יהיה נוכח בשעת ההקרבה. הנוהל המקובל במקדש היה, שאדם שחייב קרבן עוף מניח כסף כמחיר העוף בקופה מיוחדת שנועדה לכך, והכהנים מקריבים עבורו את הקרבן גם ללא נוכחותו.
האישים הסומכים
רק בעל הקרבן סומך על קרבנו, ואין הוא יכול למנות שליח שיעשה זאת עבורו, אפילו הוא בן משפחתו. הלכה זו מדגישה את חשיבותה של הסמיכה להראות את הקשר בין הקרבן לבין בעליו, ולגרום לבעלים לבוא באופן אישי למקדש.
יש אישים שגם כאשר הם מביאים קרבן - אינם סומכים עליו:
1. מי שאינו בר דעת - פטור מלסמוך.
במדרש תורת כהנים ובתלמוד מסופר על רצונן של נשים לסמוך בכל זאת, ועל הפתרון שנמצא לדבר:
במפרשים קיים דיון האם אשה הרוצה לסמוך מקיימת מצווה, או שזוהי פעולת רשות חסרת משמעות הלכתית.
3. נכרי - פטור מלסמוך, ואף אינו רשאי להיכנס לעזרה, אלא רק להר הבית, עד ה"חיל" המקיף את העזרה.
4. עוור - פטור אף הוא מסמיכה. מסתבר שהלכה זו נועדה להקל עליו, שיוכל להביא קרבנות על ידי שליחתם לבית המקדש בלי להתייצב במקום באופן אישי. הסבר אחר: החובה להתייצב במקדש נועדה גם לעורר באדם את הרושם הדרוש מראיית המקדש ועבודתו, ובכך להביאו ליראת שמים. העוור, שמוגבל ביכולתו להתרשם כראוי מהמקדש, אינו חייב לבוא לשם כך.
צורת הסמיכה, זמנה ומקומה
הסמיכה נעשית בהנחת שתי ידיו של האדם על הקרבן, ו"בכל כוחו", כלומר, בהישענות על הקרבן. וכן שהסומך צריך להיות טהור ואם היה טמא הסמיכה כשרה.
הסמיכה צריכה להיות צמודה לשחיטת הקרבן, מבחינת הזמן והמקום, ואין להזיז את הקרבן בין סמיכתו לשחיטתו. הלכה זו נקראת: "תיכף לסמיכה - שחיטה".
הסמיכה צריכה להיות דווקא בעזרה, ואם הקרבן נסמך מחוצה לה - יש לשוב ולסמוך בפנים. יש אומרים שהלכה זו נועדה למנוע שהיית זמן בין הסמיכה לשחיטה.
הקרבה ללא סמיכה
קרבן שטעון סמיכה והוקרב ללא סמיכה - כשר. עם זאת, לכתחילה אין להקריב קרבן בלא סמיכה. לפיכך, תושב חוץ לארץ ששלח את קרבנו למקדש - הקרבן לא יוקרב עבורו, עד שיבוא ארצה ויסמוך על קרבנו. לעומת זאת, במצבים מיוחדים שבהם לבעלים אין אפשרות לסמוך קיים היתר להקריב עבורו את הקרבן גם ללא סמיכה. במפרשים קיים דיון נרחב על הגדרת הגבולות בין המקרים, אימתי ניתן להקריב גם ללא סמיכה, ויש מתירים להקריב עבור חולה שאינו יכול לבוא.
המחלוקת על הסמיכה בחגים
במשנה במסכת חגיגה מופיעה מחלוקת יחידה במינה בנושא הסמיכה, מחלוקת שהתמשכה במשך דורות רבים:
הקשר המשנה, מסכת חגיגה העוסקת בקרבנות שמביא כל אדם בשלוש הרגלים, מלמד שהסמיכה המדוברת כאן היא סמיכה על קרבנות החג. כך גם נאמר במשנה הבאה:
הנושא הנדון הוא השאלה האם ביום טוב, שאסור במלאכה, צריך לסמוך על הקרבנות. ברקע הדיון עומדת ההלכה, שאסור לרכוב על בעלי חיים ביום טוב, וזהו איסור מדרבנן. מכיוון שהסמיכה כרוכה בהישענות על בעלי חיים, האסורה בשבת ויום טוב כמו רכיבה, היו שסברו שאסור לסמוך ביום טוב. אולם לדעת המתירים, המצווה לסמוך גוברת על האיסור מדרבנן בהישענות על בעל חיים. על כך אמר רבי יוחנן: "לעולם אל תהא שבות קלה בעיניך, שהרי סמיכה אינה אלא משום שבות, ונחלקו בה גדולי הדור". דיון זה הוא אחד המקורות לקדמותם וחשיבותם של הדינים מדרבנן.
זהו הפירוש המקובל למחלוקת זו. בתלמוד הבבלי למסכת ביצה מובאים שני פירושים נוספים: רבי יוסי בן חלפתא סובר, שהדעה האוסרת לסמוך מתכוונת שתהיה סמיכה על הקרבנות הללו, אך לא בחג אלא ביום שלפניו, ולדעתם אין צורך שהסמיכה תהיה צמודה להקרבה. רבי יוסי ברבי יהודה פירש, שלדעה שאין צורך לסמוך - אין כל חובה לסמוך על קרבנות היחיד שבאים בחג, ואפילו בחול המועד שאין בו איסור רכיבה, מפני שמצוות הסמיכה נאמרה בתורה רק על שלמים הבאים בנדבה, ולא על שלמי חובה.
האישים המוזכרים במשנה זו כשותפים לדיון אינם מוזכרים כמעט בששת סדרי המשנה. הסיבה לכך היא, שבדרך כלל מחלוקות מעין אלו הוכרעו על פי הצבעה, ככתוב: "אחרי רבים להטות", ולאחר השגת ההכרעה הועברה ההלכה לדורות הבאים ללא אזכור שמות החכמים שהיו שותפים לה. מחלוקת זו לא הוכרעה במשך כמה דורות, מסיבה שלא הובררה לגמרי. יש אומרים שלנשיא או לאב בית דין יש "זכות וטו" על ההצבעה, ומכיוון שנחלקו בה הנשיאים עם אבות בתי הדין - לא הושגה הכרעה.
על ההכרעה הסופית במחלוקת מספרת הגמרא:
טעמי המצווה
הסברים שונים הוצעו למצווה זו, ובתוכם:
פשיעה חקלאית בישראל
פשיעה חקלאית היא מכלול העברות המבוצעות בהקשר לחקלאות, כדוגמת גנבה ושוד של בעלי חיים, יבולים וציוד חקלאי, פגיעה במטעים, בשדות, ברכוש חקלאי ובגדרות שטחי המרעה, הריגת בעלי חיים, הצתת שדות, מזון לבעלי חיים וציוד חקלאי, הרעלת מקורות מים וסחיטה באיומים של חקלאים, בוקרים ונוקדים לתשלום דמי חסות, שריפת פסולת חקלאית על ידי החקלאים, שמסכנת את בריאות הסביבה ושכוללת לעיתים ניילונים ושאריות חומרי הדברה. לעיתים נעשה שימוש במונח טרור חקלאי, כאשר יש יסוד להאמין שהפשע בוצע ממניע לאומני.
חקלאות וגידול בעלי חיים במרעה נעשית בשטחים פתוחים בהיקף גדול, ומתאפיינת בצורך להשארת רכוש יקר בשטח לעיתים, כדוגמת יבולים שנקצרו, עדרי בעלי חיים, ומזון לבעלי חיים. מאפיינים אלו מקשים על הגנה מפני עבריינים, בניגוד לבתי מגורים, משרדים ומפעלים, שהם על פי רוב מתחמים ומבנים סגורים.
היסטוריה ומאפיינים
עוד בתקופת הקמת המושבות הראשונות בשלהי המאה ה-19 עלה הצורך בשמירה על השדות החקלאיים, מפני התנכלויות תושבי כפרים ערבים סמוכים, ושבטים בדואים, על רקע נוכחות שלטונית עות'מאנית דלילה מאוד באזורים הכפריים. השמירה בתקופה זו נעשתה על ידי שומרים ערבים וצ'רקסים מקומיים, כאשר בחלק מהמקרים היה התשלום למעשה דמי חסות ששולם ל'שומרים', שהיו למעשה ראשי כנופיות שודדים מקומיות. החל מ־1908 עברה השמירה בהדרגה לידי שומרים יהודים, כדוגמת ארגון השומר, וקבוצות שמירה קטנות שפעלו במקביל לו, כדוגמת ארגון המגן וקבוצת שמירה בפתח תקווה.
לצד הסכסוכים המקומיים על אדמות ועל זכויות שונות בין אנשי המושבות היהודים ותושבי הכפרים הערבים הסמוכים, שהיו אחד הגורמים למקרי הפשיעה החקלאית בתקופה זו, עמדה גם עוינות אידאולוגית על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי והאיבה הערבית לציונות. דוגמה בולטת לכך היא פגיעות טרור רבות במשאבים חקלאיים בתקופת המרד הערבי הגדול, כדוגמת עקירת עצים במטעים והצתת שדות.
כתוצאה מהאינתיפאדה הראשונה התגברו שוב הגנבות החקלאיות על ידי פלסטינים (בין השאר משום שעובדי החקלאות הפלסטינים פוטרו). תופעה זו החמירה עם הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית והיווה את הגורם להקמת המתמיד – יחידה משטרתית עם מתנדבים חקלאים שנועדה לטפל בנושא זה. לאחר שיפור מסוים בשלהי שנות ה-90 חלה החמרה נוספת במצב עם פרוץ האינתיפאדה השנייה. מצב זה הביא את מועצה אזורית הגלבוע אף ליזום הקמת גדר הפרדה פרטית שנועדה לחסום (בעיקר) את הגנבות החקלאיות של תושבי הרשות.
הקמת גדר ההפרדה במהלך העשור הראשון של המאה ה־21 הקשתה מאוד על פשיעה חקלאית על ידי פלסטינים, באזורי מרחב התפר. בחקירה שעבר ערבי-ישראלי שהצטרף לארגון הטרור המדינה האסלאמית וחזר לישראל, עלה שמפקדיו הורו להתארגן לביצוע פעולות טרור, ולחלופין עבירות שונות של פשיעה חקלאית וגרימת נזק לרכוש, כדרך התנגדות למדינת ישראל.
בשל דרישה גבוהה לבשר לקראת חג הקורבן, ישנה עליה בגנבות כבשים ובקר בסמוך למועד זה.
לעיתים מניעיה של פשיעה חקלאית היא מאבק בין חקלאים על משאבים, כדוגמת מאבק על שטחי מרעה בין בוקרים.
גוף נוסף שפועל בנושא ומסייע לחקלאים בצפון הארץ ובדרומה הוא השומר החדש.
בתחקיר אשתון שפורסם בהארץ עלה כי במהלך שנת 2018 נעשה שימוש פסול בדיווחים על פשיעה חקלאית בכלי התקשורת הישראליים, וגם בשל כך נדרש השר לביטחון פנים לתקצוב הטיפול בסוגיה מעבר לסדר הגדול הממשי שלה.
בעקבות העימותים בגבול עם רצועת עזה ב-2018 רווחה התופעה של שימוש בעפיפוני תבערה ונפץ להצתת שדות חקלאיים באזור עוטף עזה.
פעילות מחאה
בעקבות גל הפשיעה החקלאית ממנו סובלים יישובי מועצה אזורית דרום השרון, החלה תנועת מחאה של תושבים מהמושבים אלישמע, עדנים, נווה ירק, ירקונה וגני עם. ובחודש פברואר 2017 נערך כנס חירום בו השתתפו מאות תושבים. במקביל החלו וועדי היישובים בפעילות להגדלת המודעות הציבורית להיקף הפשיעה החקלאית ואוזלת היד של המדינה, תוך זעקה לעזרה ומיגור התופעה.
פשיעה חקלאית בדרום
לפשיעה החקלאית בדרום יש מספר מאפיינים. גודל השדות החקלאיים בדרום שגדולים בממוצע מאלה שבצפון דבר שמקשה על החקלאים לשמור על שטחם מפני פגיעות.
התיקים שנפתחו במשטרה בנוגע לפשיעה חקלאית בדרום מהווה 24 אחוז מכלל התיקים שנפתחו בנושא ברחבי הארץ. בשנת 2017 הייתה עלייה של 47 אחוזים בגניבות תוצרת חקלאית. בשנת 2021 חלה ירידה בכמות התיקים בנושא פשיעה חקלאית בכל המדינה, וכך חלה גם ירידה במחוז הדרומי. אך למרות זאת אינו חל שיפור במצב, האחוז הקטן מהסיבה שקיים דיווח נמוך יותר מבעבר.
בין השנים 2016 ל-2019 כ-86% מהתיקים שנפתחו בנודע לפשיעה חקלאית נסגרו. נתון זה מסביר אולי את הסיבה לירידה בכמות התיקים שנפתחו שכן נפגע אמון הציבור במשטרת ישראל וביכולת ההרתעה ודבר זה לא מעיד על שיפור המצב.
למרות העובדה שהפשיעה החקלאית מהווה רק כ-0.22% מכלל הפשיעה המדווחת, הנזק הכלכלי המשוער שלה, ישיר ועקיף, הוא כ-2.1 מיליארד ש"ח בשנה.
בנוסף נמצאו בדו"ח מבקר המדינה משנת 2017 שני ליקויים עיקריים שהם: נתונים חסרים על היקף הפשיעה החקלאית – עוד ליקוי הנמצא בדו"ח מבקר המדינה הם: היעדר כוח אדם והמבנה הארגוני במג"ב המיועד לטפל בפשיעה חקלאית.
עוד בנוגע לאכיפה, שיעור הגשת כתבי האישום בגין עבירות חקלאיות קטן במיוחד בהשוואה לשיעור הגשת כתבי אישום בכלל התיקים הנפתחים במשטרה ככל הנראה מהבנת החקלאים כי אין ביכולת של המשטרה למצות את הדין עם הפושעים ואין ביכולת המדינה לפצות את אותם חקלאים שנפגעו, אך למרות שמבקר המדינה מצא ליקויים אלה לא חל שינוי מהותי על ידי גורמי הכוח במדינה כגון הממשלה הכנסת וכוחות האכיפה. האזרחים בכלל מדינת ישראל ובייחוד החקלאים בדרום מרגישים שיש חוסר משילות של המדינה והממשלה בנגב.
ארון לואיס
ארון לואיס (אנגלית: Aaron Lewis; נולד ב-13 באפריל 1972) הוא מוזיקאי אמריקאי-יהודי, נגן גיטרה אקוסטית וחשמלית וסולן להקת האלטרנטיב מטאל - "סטיינד".
חייו
לואיס גדל בספרינגפילד, מסצ'וסטס, בן לאם יהודייה ואב קתולי. לפני הצטרפותו ללהקת "סטיינד", היה חבר בלהקה בשם - "ג'יי קאט" יחד עם טורי סאנדס, כריס בַּליני וג'ון וויסוצ'קי - חבר להקת סטיינד כיום.
שניים מהסינגלים הידועים של "סטיינד": It'a Been Awhile ו- Outside, מקורם עוד בלהקת "ג'יי קאט" אם כי המילים שונו מעט.
לואיס נשוי לונסה ואב שלוש בנות.
בילי מיטשל
ויליאם לנדרום ("בילי") מיטשל (באנגלית: William Lendrum "Billy" Mitchell; 28 בדצמבר 1879 – 19 בפברואר 1936) היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, ונחשב כאבי חיל האוויר האמריקני. הוא נחשב לאחת הדמויות המפורסמות בתולדות כוח האוויר של ארצות הברית, ואחת היותר שנויות במחלוקת ביניהן.
תחילת הדרך
מיטשל נולד בניס שבצרפת. אביו היה סנאטור מוויסקונסין. הוא גדל בעיר ווסט אליס, בוויסקונסין. סבו היה האיש העשיר ביותר בוויסקונסין באותו דור. מיטשל למד במוסד הנקרא היום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון הבירה. בגיל 18 התגייס לצבא ארצות הברית כטוראי. הודות להתערבותו של אביו זכה עד מהרה למינוי כקצין, והצטרף לחיל הקשר. עוד ב-1906, כאשר שימש כמדריך בבית הספר לקשר של צבא ארצות הברית, התנבא שהמלחמות הבאות יתרחשו באוויר, ולא על הקרקע.
לאחר ששירת בפיליפינים ובאלסקה (אז עדיין טריטוריה, ולא מדינה), מונה מיטשל בן ה-32 לתפקיד במטה הכללי של צבא ארצות הברית. הוא החל לגלות עניין בתעופה, והוקצה לאגף התעופה בחיל הקשר, האגף שהיה אחראי על נושא התעופה בצבא ארצות הברית עד הקמת שירות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1918. בשנת 1916, בגיל 38, למד תעופה באופן פרטי; הצבא סבר שהוא מבוגר מדי ובעל דרגה גבוהה מדי מכדי שיסתכן בלימוד תעופה.
מלחמת העולם הראשונה
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה. מיטשל, שהיה בדרגת לוטננט קולונל (סגן-אלוף), נשלח לצרפת, שם פעל בשיתוף פעולה עם עמיתיו הצרפתיים והבריטים; שיתוף הפעולה הביא אותו ללמוד את תורת הלחימה שלהם, כמו גם להכיר את מטוסיהם. במהרה קנה לעצמו מיטשל שם של קצין נועז, ראוותני, ומנהיג נמרץ. הוא הועלה לדרגת בריגדיר (תת-אלוף), וקיבל פיקוד על כל יחידות הלוחמה האווירית האמריקניות בצרפת. בספטמבר 1918 תכנן את פעולתם של קרוב ל-1,500 מטוסים צרפתיים, בריטיים ואיטלקיים והוביל אותם לחלק האווירי של קרב סנט מיהיל, אחד מקרבות האוויר-קרקע הראשונים בהיסטוריה.
מיטשל היה אחד מהאמריקנים שהתפרסמו במיוחד באירופה בזמן המלחמה יחד עם אדי ריקנבאקר, אלוף ההפלות הנודע. הוא זכה במספר עיטורים של ארצות הברית ושל מדינות אחרות, ובמקביל הצליח לעורר עליו את זעמם של רוב הממונים עליו במהלך 18 החודשים שעשה בצרפת.
לאחר המלחמה: חסיד הלוחמה האווירית
יחסיו עם הממונים עליו המשיכו להיות עכורים. הוא תקף את משרדי המלחמה והצי בטענה שאינם רואים נכון את העתיד ואין להם את האופק הרחב הנדרש להבין את התפתחות הכוח האווירי. הוא הטיף לפיתוח כוונות הפצצה, מטוסים בעלי מגלשי סקי, מגדשים למנועי המטוסים, ויכולת לנשיאת טורפדו על ידי מטוסים. הוא הורה על שימוש במטוסים לכיבוי אש ולסיור גבולות, ועודד תחרויות טיסה בין-יבשתיות; הוא עודד את הטייסים לנסות ולשבור שיאי מהירות, גובה ושהייה באוויר, ולמעשה ניסה לעשות כל דבר כדי לשמור את נושא התעופה בחדשות.
ההדגמה: מטוסים תוקפים אוניות
מיטשל היה מודאג מכך שמשרד ההגנה העדיף לבנות אוניות מערכה ולא מטוסים. הוא היה משוכנע שהגנת החופים בעזרת מטוסים תהיה יעילה וזולה בהרבה מאשר הגנה בעזרת אוניות ותותחי חוף. במחיר בנייתה של אוניית מערכה אחת ניתן לבנות אלף מפציצים, שיוכלו להטביע את אותה אונייה. מיטשל הרתיח את אנשי הצי כאשר טען שיוכל להטביע אוניות "בתנאי מלחמה", והתרברב שיוכל להוכיח זאת אם יינתן לו להפציץ את אחת מאוניות הצי הגרמני שנתפסו כשלל מלחמה. הצי הסכים, באי-רצון, להדגמה כזו, והגדיר קווים מנחים קפדניים לניסוי, כדי שניתן יהיה לבדוק בקפדנות את תוצאות הנזקים שיגרמו על ידי ההפצצה. הצי התנה את קיום הניסוי באיפול תקשורתי שיוטל עד לניתוח מלא של התוצאות. מיטשל חשש שהכוונה הייתה למעשה "לקבור" את תוצאות הניסוי.
לצורך הניסוי הרכיב מיטשל כוח בן 125 מטוסים ואלף איש, והחל באימון בטקטיקות נגד ספינות. אלכסנדר סברסקי, טייס רוסי ותיק שהתנסה בתקיפת אוניות גרמניות בעת המלחמה הצטרף לאימונים; הוא המליץ להטיל את הפצצות סמוך לאוניות ולא ממש עליהן, וזאת כדי לגרום לנזק כתוצאה מההדף התת-מימי.
מיטשל שמר על חוקי הניסוי בשלבים הראשונים, ומטוסיו הצליחו להטביע כמה אוניות מטרה. לבסוף, בסוף יולי 1921, הובאה אוניית המערכה הגרמנית אוסטפריזלנד, שנחשבה כבלתי ניתנת להטבעה. מיטשל ציפה למטרה מעין זו, והורה עוד קודם לכן על ייצור פצצות גדולות, בנות טון ו-2.1 טון, פצצות שנאסר על השימוש בהן לפי חוקי הניסוי. ביום הראשון להפצצות נפגעה האונייה הגרמנית, אך מהנדסי הצי שעלו עליה הצליחו לשמור עליה צפה, בעזרת הצפת כמה ממדוריה. ביום השני תקפו את האונייה מפציצים כבדים ועליהם הפצצות הכבדות ביותר; האונייה נפגעה בשתי פגיעות ישירות, ועוד ארבע פצצות שפגעו קרוב לגוף האונייה וגרמו נזק כבד לגופה. האונייה טבעה בתוך 21 דקות, והפצצה האחרונה הוטלה לתוך הקצף שעלה מטביעתה.
למרות שמיטשל הדגיש שיוכל להטביע את האונייה "בתנאי מלחמה", הרי שבפועל התנאים היו שונים: האונייה הייתה סטאטית בעת ההפצצה, ואנשיו של מיטשל הפרו את כללי הניסוי, שנועדו למנוע את ההטבעה כדי לאפשר למהנדסים לעלות על האונייה ולבחון את הנזקים שייגרמו מפצצות קטנות יותר. המפציצים של מיטשל הטביעו את המטרה במהירות, דבר שהוכיח – לפחות לדעתו של מיטשל - שזמנן של אוניות שטח עבר מן העולם. כיום מטילים מומחים ספק בכך שמטוסיו של מיטשל היו יכולים להטביע את האונייה הגרמנית בעת קרב, בטכנולוגיה שהייתה אז ידועה להם. בחינה מאוחרת יותר של האונייה הטבועה גילתה מעט נזקים בחלקה העליון; הסיבה לטביעתה הייתה הצפה מתקדמת של המדורים השונים, הצפה שאותה היו יכולים למנוע, במצב אמת, צוותי בקרת נזקים. מיטשל, מכל מקום, עשה שימוש רב בהטבעה למטרות פרסומיות, וזאת למרות מאמציו של גנרל הצבאות ג'ון פרשינג, שניסה למעט בגודל ההישג כדי להסדיר את היחסים בין הצבא לצי. למרות מאמציו של פרשינג, הייתה לניסוי השפעה רבה באותה תקופה: תקציבים נבנו מחדש כדי לאפשר התפתחות נוספת של הכוח האווירי, והצי נאלץ להשקיע זמן ומאמץ בבחינת היכולות האפשריות של שילוב אוויר וים.
קידום הכוח האווירי
ב-1922, בעת סיור באירופה, נפגש מיטשל עם ג'וליו דואה, איטלקי בעל חזון דומה לשלו על הכוח האווירי. מיטשל דאג לתרגום מובאות מספרו של דואה, "השליטה באוויר" (The Command of the Air) לאנגלית. ב-1924 נשלח מיטשל על ידי הממונים עליו להוואי, ולאחר מכן לסיור באסיה; זאת, כדי להוציא אותו מן התודעה הציבורית. לאחר ששב מסיורו, כתב מיטשל דו"ח בן 324 עמודים, בו ניבא מלחמה עתידית עם יפן; בדין וחשבון שלו ניבא גם את המתקפה על פרל הארבור. חיבורו התפרסם ב-1925 כספר בשם "ההגנה המכונפת" (Winged Defense), וחזה את השפעתו העצומה של הכוח האווירי, לא רק בתחום הצבאי אלא גם בתחומים מסחריים, כלכליים ואזרחיים. הספר לא זכה לתהודה מחוץ למעגל העוסקים בכוח האווירי.
חיכוכים והורדה בדרגה
במרץ 1925 הוחזר מיטשל לדרגתו הקבועה, קולונל. דרגת הגנרל שבה החזיק הייתה מינוי מיוחד לזמן המלחמה; מינויים אלה היו מקובלים בזמן מלחמה, ולאחר המלחמה חזר הקצין לדרגתו הקבועה. הורדות אלה בדרגה לא היו דבר חריג, אך למרות זאת נתפסה החזרתו של מיטשל לדרגת קולונל כעונש וכהגליה, מכיוון שמיטשל התמנה לתפקיד בסן אנטוניו, טקסס, כקצין אווירי לגיס של הצבא. זאת, למרות שמיטשל ביקש להישאר סגן מנהל שירות האוויר גם לאחר שתקופת שירותו בתפקיד זה הסתיימה. העברתו לתפקיד שבו לא הייתה לו כל השפעה פוליטית בבסיס חסר חשיבות הייתה הוראה ישירה של שר ההגנה.
משפט צבאי ושארית ימיו
ב-2 בספטמבר 1925 התרסקה באוהיו ספינת האוויר שננדואה, עקב מזג אוויר קשה. 14 מאנשי צוותה נהרגו בתאונה. מיטשל ראה בהתרסקות תוצאה של ניהול גרוע, "על סף בגידה" של ראשי הצי והצבא, שלקו לדעתו באי כשירות לתפקידם. מיטשל הביע את דעתו החריפה בפומבי, ובהוראת נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', הועמד מיטשל למשפט צבאי בגין מרדנות, הורשע ונידון להשעיה משירות פעיל למשך חמש שנים. חוקרים טוענים כיום, כי מיטשל הורשע בשל חוסר היעילות של עורך דינו. רצונו של מיטשל במשפט פומבי חשף את גאוותנותו, צדקנותו, הגזמותיו הבוטות ואי הדיוקים הרבים שבטענותיו. מיטשל בחר לפרוש מהצבא, ועשה זאת ב-1 בפברואר 1926.
מיטשל הופתע מתוצאות המשפט. הוא בילה את העשור הבא בניסיונות שווא לזכות את עצמו, אך במקום זאת מצא עצמו שוקע לאלמוניות, מאבד את חשיבותו ואת יכולת השפעתו. הוא המשיך בכתיבה על הכוח האווירי ובהטפה עליו לכל מי שהסכים לשמוע; יש הטוענים שכתיבתו הושפעה מאוד מכתביו של דוּאֱה, השפעה שמיטשל מעולם לא אישר. כאשר נבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית, ב-1932, קיווה מיטשל שיהיה תומך של פיתוח הכוח האווירי. הוא אף האמין שרוזוולט ימנה אותו כסגן שר ההגנה לענייני אוויר, או אף לשר ההגנה אם ייערך ארגון מחודש של זרועות הצבא. ואולם, כל זה לא יצא אל הפועל; מיטשל נפטר מצירוף של כמה מחלות, ובהן מחלת לב והסתבכות קשה של שפעת. הוא נפטר בניו יורק ב-19 בפברואר 1936, בגיל 56.
תפיסתו של מיטשל והוויכוח על דמותו
תפיסתו של מיטשל על פגיעותה של אוניית המערכה למתקפה אווירית "בתנאי מלחמה" הוכיחה את צדקתה במלחמת העולם השנייה. כמה וכמה אוניות מערכה הוטבעו בהתקפות מן האוויר במהלך המלחמה, ובהן אוניות צי ארצות הברית שהוטבעו בפרל הארבור, אוניות הצי האיטלקי שהוטבעו בקרב טאראנטו, אה"מ פרינס אוף ויילס, טירפיץ, יאמטו, ועוד. חלקן הוטבעו, כאמור, בעודן בנמל, וחלקן הוטבעו בים. יחד עם זאת, רוב האוניות הללו הוטבעו בידי מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים, ולא על ידי מפציצים שבסיסם ביבשה, כפי שחזה מיטשל. ציי העולם למדו היטב את הלקח שלימד מיטשל, ונערכו בהתאם.
מיטשל היה האמריקאי הראשון שאימץ, באופן ציבורי, חזון של כוח אוויר אסטרטגי, שיוכל לשלוט במלחמה עתידית. הוא האמין שמטוסים הם ביסודם כלי נשק שנועד למתקפה; מטוסים יוצרים מהפכה באופי המלחמה, מכיוון שבאמצעותם מתאפשרת מתקפה ישירה על המרכזים החיוניים של מדינת האויב. אותם מרכזים חיוניים היו, לתפיסתו של מיטשל, אזורים תעשייתיים רבי עוצמה, שבהם מייצרים את הכמות העצומה של חימוש וציוד, שהם חיוניים למלחמה מודרנית. מיטשל לא ראה בהפצצות אלו מעשה לא חוקי או לא מוסרי; להפך, לאור הסבל הנורא ומיליוני הקרבנות במלחמת החפירות, שהייתה מרכיב מרכזי במלחמת העולם הראשונה, טען מיטשל שמתקפה אווירית מוחצת יכולה להיות דרך מהירה לסיים מלחמה, ואף הומנית יותר.
כדי לבצע ביעילות את המתקפה האסטרטגית, טען מיטשל שיש להפריד את זרוע האוויר מצבא היבשה ומן הצי; זרועות היבשה והצי היו יותר מדי שמרניות ויותר מדי מוכוונות ללוחמת שטח. לגלוגיו והקנטותיו של מיטשל כלפי הצי היו זדוניות במיוחד; יש הטוענים, שמעבר ליריבות החריפה שנוצרה בין הצי לבין שירות האוויר, תרם הדבר גם לדחיפת הצי ליצירת כוח אוויר המבוסס על נושאות מטוסים, תפיסה שהייתה מנוגדת לתפיסתו של מיטשל.
כמה וכמה ספרים נכתבו על מיטשל, והמחברים השונים חלוקים בדעותיהם לגבי דמותו. מיטשל היה גאוותן, קצר רוח, גזען, שתלטן ואנוכי. למרות שהגנתו על תפיסת הכוח האווירי זכתה לפרסום ותשומת לב ציבורית רבה, לא ברור האם מעשיו הביאו לשינוי בדעת הקהל הציבורית ובתפיסתם של מקבלי ההחלטות. מבקריו של מיטשל טוענים, שהתקפותיו המרושעות הבלתי פוסקות על הצי הזיקו יותר מאשר הועילו, ויצרו איבה בין הצי לבין חיל האוויר, שלא שככה למעשה עד היום.
מנגד, טוענים סנגוריו של מיטשל שחסרונותיו אוזנו על ידי חזונו על עתידה של המלחמה, חזון שנכונותו הוכחה במידה רבה; חזון זה גם תמך בשירות האוויר הצעיר וחסר הניסיון בשנותיו הראשונות והקשות. מחברים אחרים מרחיקים לכת מעבר לכך: יש הרואים בו נביא שלא הוערך דיו בדורו וקדוש מעונה שהקריב עצמו למען הכוח האווירי.
הנצחה
מיטשל הונצח בכמה וכמה דרכים:
הידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים
מאז שנות ה-80 ניתן היה להבחין בהידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים. במקומות שונים בעולם נרשמו התמוטטויות של אוכלוסיות שלמות ואף היכחדות מסיבית של מינים. הידלדלות זו היא חלק מתופעה כוללת יותר של הצטמצמות אוכלוסיות של בעלי חיים. אולם, הצטמצמות אוכלוסיות הדו-חיים מהווה איום גדול במיוחד, שכן היא מסכנת באופן משמעותי יחסית את המגוון הביולוגי על פני כדור הארץ. מספר סיבות משוערות הביאו למצב זה, בהן הרס של בתי גידול, ניצול יתר, זיהום, מינים פולשים, התחממות עולמית, קרינת אולטרה סגול מוגברת ומחלות. עם זאת, סיבות רבות שעל פי המשוער גרמו להידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים עדיין אינן מובנות דיין, ומחקרים עכשוויים רבים עוסקים בנושא זה.
רקע
דו-חיים הם מחלקה בה נמצאות בין היתר צפרדעים, קרפדות וסלמנדרות. בשלושת העשורים האחרונים, נצפתה ירידה כללית באוכלוסיית הדו-חיים בכל העולם. ועידה בינלאומית של ביולוגים שנערכה ב-2004 הסכימה כי מעל שליש ממיני הדו-חיים בעולם נמצאים בסכנת הכחדה, ומעל 120 מינים נכחדו, כפי הנראה, מאז שנות ה-80. הידלדלות משמעותית הורגשה בעיקר במערב ארצות הברית, במרכז אמריקה, בדרום אמריקה ובמזרח אוסטרליה. פעולות האדם מביאות לירידה משמעותית במגוון הביולוגי העולמי, אולם הדו-חיים סובלים מפעולות אלו הרבה יותר מאשר בעלי-חיים אחרים. במהלך חייהם, הדו-חיים מבלים בשתי סביבות חיים שונות- היבשה והמים. בעובדה זו נעוצה אחת הסיבות המשוערות להידלדלות המתוארת: מכיוון שהדו-חיים חיים הן ביבשה והן במים, הם רגישים להשפעות משתי הסביבות הללו. עורם הוא חדיר מאוד יחסית לבעלי חיים אחרים, ולכן הם רגישים יותר לרעלים מאשר חיות אחרות, כמו עופות או יונקים. מדענים רבים מאמינים כי הדו-חיים הם בגדר "קנריות במכרה פחם", כלומר ההידלדלות הגדולה יחסית אצל הדו-חיים מראה על הידלדלות עתידית ומשמעותית בקבוצות אחרות של בעלי חיים, שקרוב לוודאי יהיו בסיכון בעתיד.
ירידות משמעותיות באוכלוסיות הדו-חיים הוכרו לראשונה בשנות ה-80 המאוחרות, כאשר קבוצה הולכת וגדולה של הרפטולוגים דיווחה על הצטמצמות תפוצת הדו-חיים. בין המינים שדווח על היעלמותם, הייתה הקרפדה הזהובה מקוסטה ריקה. הקרפדה הזהובה הייתה מושא של מחקר מדעי נמרץ מאז גילויה, אך אוכלוסייתה קרסה בפתאומיות ב-1987 עד להיעלמותה כליל ב-1989. מינים אחרים באותו אזור של הקרפדה הזהובה נעלמו גם כן באותה תקופה, ביניהם Atelopus varius. סביבת החיים של הקרפדה הזהובה ומינים אלו הייתה ביערות גבוהים, מכוסי עננים ושכוחי אדם, עובדה שהעלתה דאגה אצל ביולוגים משום שהיכחדות מינים אלו לא יכולה הייתה לנבוע מפעילות ישירה של בני-אדם.
תנודות אוכלוסין טבעיות או ירידה בעייתית?
בסוף שנות ה-80, כאשר הוצגו לראשונה הטענות כי יש להפעיל מאמצי שימור בנוגע לאוכלוסיות הדו-חיים, חלק מהמדענים לא השתכנעו בכל הנוגע לחומרת המצב. ביולוגים אחדים טענו כי השינויים שנצפו באוכלוסיית הדו-חיים הם טבעיים, כפי שבכל אוכלוסייה של בעלי חיים נצפים שינויים לאורך תקופות. הם הוסיפו, שהיעדר מידע ארוך-טווח על אוכלוסיות אלו מקשה לקבוע אם הדיווחים הנקודתיים הם חלק מתופעה כוללת או זמנית. בהיעדר אפשרות להחליט בעניין זה, לפיהם, היה צריך לשקול את השקעות הזמן והכסף במאמצי השימור.
עם זאת, מאז התרחשו מספר שינויים. הביולוגים הגיעו להסכמה כי הידלדלות אוכלוסיית הדו-חיים הם איום ממשי ומסוכן למגוון הביולוגי. הסכמה זו נבעה מהתגברות המחקרים שהצביעו על ירידה מסיבית באוכלוסיית הדו-חיים, גם באזורים בהם לא נגעה יד אדם. בנוסף, גברה המודעות לכך שהדו-חיים נעלמים מכל רחבי תבל.
סיבות אפשריות
במהלך השנים הוצעו מספר סיבות אפשריות שהביאו להידלדלות באוכלוסיית הדו-חיים.
הרס וקיטוע של בתי גידול
הרס בתי גידול הוא אחד מהגורמים המשפיעים ביותר על תנודות באוכלוסיית הדו-חיים. מכיוון שאלו חיים הן ביבשה והן במים, הרס של אחד מבתי גידול אלה ישפיע על גודל האוכלוסייה באופן ניכר. לעומתם, יתר בעלי החיים חיים ביבשה או במים, ולכן מושפעים ממצב בתי הגידול של סביבה אחת בלבד.
נוסף על ההרס הישיר שנגרם לבתי הגידול כתוצאה מפעילות אנושית, גם קיטוע בתי הגידול גורם להידלדלות אוכלוסייה של מיני הדו-חיים. קיטוע זה נגרם מבנייה וסלילה המחלקות את בית הגידול למספר אתרים נפרדים, ומונע מעבר של פרטים בין האתרים השונים. בכך מצטמצם הגיוון הגנטי של האוכלוסייה בכל אחד מהאתרים ומקטין את סיכויי השרדותם של הצאצאים.
מינים פולשים
טורפים ומתחרים שאינם טבעיים לאזור המחיה מהווים גם הם איום על יכולת הקיום של הדו-חיים בסביבתם. כך לדוגמה, הצפרדע Rana muscosa ספגה ירידה משמעותית באוכלוסייתה באזור האגמים של סיירה נבדה, בשל הכנסת דגי טרוטה (Trout), שלמעשה היו מין פולש מבחינת הצפרדע. הדגים טרפו את הראשנים והצפרדעים הקטנות, בטרם הגיעו לשלב המטמורפוזה, ובכך הביאו להידלדלות משמעותית באוכלוסייתן.
מזהמים כימיים
קיימות הוכחות ברורות לכך שחומרים כימיים יכולים לגרום למומים התפתחותיים אצל הדו-חיים, כמו יד/רגל עודפות או עיניים מעוותות. השפעתם של המזהמים הכימיים משתנה. חלקם משבשים את תפקודה של מערכת העצבים המרכזית; אחרים, כמו אטרזין, גורמים לשיבוש בייצורם ובהפרשתם של הורמונים. מחקרים אמפיריים הראו כי חשיפה לקוטלי עשבים כמו Roundup, או לקוטלי חרקים, כמו מאלאתיון וקארבאריל, מגדילה באופן משמעותי את שיעור התמותה של ראשנים. התגלה כי האטרזין גורם לצפרדע הרפואית לפתח איברים נקביים. מקרים דומים דווחו במקומות נוספים בעולם.
בעבר נטען כי תחום פיזורם של מדבירי החרקים הוא מקומי ומצומצם לאזורים חקלאיים, אולם כיום התגלו ראיות מהרי סיירה נבדה שבמערב ארצות הברית שמדבירי החרקים נישאים גם לאזורים בהם לא נגעה יד אדם, כמו פארק לאומי יוסמיטי, קליפורניה. ראיות שהתגלו לאחרונה מראות שלאוזון יש גם כן חלק בדבר, וגם הוא תורם לירידה העולמית באוכלוסיית הדו-חיים.
כיטרידיומיקוסיס
ב-1998, לאחר מוות בקנה מידה גדול של חסרי זנב באוסטרליה ובמרכז אמריקה, קבוצות מחקר בשני האזורים הגיעו למסקנה זהה: הגורם למגפה היה פטרייה שלא תוארה קודם לכן, ששמה המדעי היה Batrachochytrium dendrobatidis. כיום, משערים כי היכחדותם של חלק ממיני הדו-חיים שנכחדו נגרמה כתוצאה מפטרייה זו. פטרייה זו שייכת למערכה של פטריות החוט, שהן לרוב לא גורמות למחלות.
המחלה שנגרמת בשל פטריית ה-Batrachochytrium dendrobatidis (סוג של כיטריד) נקראת כיטרידיומיקוסיס (Chytridiomycosis). צפרדעים הנגועות במחלה זו מפתחות חבורות על העור והתקרנות יתר. המחלה גורמת למותם של הדו-חיים כנראה בעקבות כך שהיא גורמת להם לאבד את היכולת לנשום דרך עורם. הזמן המשוער בין ההידבקות במחלה למוות אורך בין שבוע לשבועיים.
מחקרים נוספים שנערכו בנושא הסיקו כי הפטרייה קיימת באוסטרליה החל משנת 1978 לפחות, ובצפון אמריקה משנות ה-70. התיעוד הראשון לצפרדע שנדבקה בפטרייה הקטלנית היה אצל הצפרדע הרפואית (Xenopus laevis). מכיוון שצפרדע זו נמכרת כחיית מחמד, ומכיוון שמשתמשים בה במעבדות ברחבי העולם, ייתכן כי הפטרייה הגדילה תפוצתה אל מחוץ לגבולותיה המקוריים.
קרינת אולטרה-סגול מוגברת
בדומה לאורגניזמים אחרים, קרינת אולטרה סגול (UVB) מוגברת בעקבות צמצום שכבת האוזון בסטרטוספירה וגורמים אחרים גורמת נזק לדו-חיים. אף על פי כן, כמות הנזק הנגרמת תלויה בשלב בחיים, המין וגורמים סביבתיים אחרים. לכן, קרינת האולטרה סגול משפיעה על מינים מסוימים בשלב הביצה או שלב הראשן, בעוד על מינים אחרים היא משפיעה בשלבים הבוגרים יותר. חשיפה לקרינת UV מוגברת לבדה אינה יכולה לגרום למוות, אולם בשילוב עם גורמים פוגעים אחרים כמו מזהמים, מחלות וכו' השפעתה יכולה להיות מזיקה מאוד.