cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וזף מאזלו
קריירה
בשנת 1998 ביצע את אחת מהופעותיו המרגשות בתור הנער ג'ו וונטוורת', שאמו רבקה נהרגת כתוצאה מפגיעת כדור בייסבול בדרמה "סיימון בירץ'" המבוססת על ספרו של ג'ון אירווינג "תפילה לאואן מיני". בשנת 2004 שיחק את דמותו של פיטר בדרמה הרומנטית "המהפך של הלן" של הבמאי גארי מרשל.
בשנת 2007 ביים וכתב את סרטו הראשון, סרט קצר "עניין של חיים ומוות" אודות שלושה אחים המאבדים את הוריהם בפיגועי 11 בספטמבר.
בשנת 2010 חזר לשתף פעולה עם סטיבן ספילברג לאחר 13 שנה ועם טום הנקס לאחר 19 שנה בסדרת המלחמה הגרנדיוזית בהפקתם "הפסיפיק". בסדרה גילם את דמותו הראשית והביוגרפית של רב"ט חיל הנחתים יוג'ין "הפטיש" סלדג'. הוא שיחק בתפקיד משני בדרמה של דייוויד פינצ'ר, "הרשת החברתית". בסרט גילם את היזם דסטין מוסקוביץ', שהקים ביחד עם מארק צוקרברג (ג'סי אייזנברג), אדוארדו סברין (אנדרו גארפילד) וכריס יוז את אתר פייסבוק.
בשנת 2016 ביים וכתב את דרמת הספורט "לא מנוסח", בו גם כיכב לצדם של צ'ייס קרופורד, טיילר הקלין וג'יימס בלושי.
בשנת 2018 שיחק בדרמה הביוגרפית "רפסודיה בוהמית", שביים בריאן סינגר. בסרט גילם את ג'ון דיקון, בסיסט להקת קווין.
בשנת 2021 לוהק לתפקיד היועץ הפוליטי פול בגאלה לעונה השלישית של הסדרה "סיפור פשע אמריקאי" מבית היוצר של ראיין מרפי לרשת FX.
דניס אליבק
דניס אליבק (ברומנית: Denis Alibec, נולד ב-5 בינואר 1991) הוא כדורגלן רומני המשחק כחלוץ בקבוצת אטרומיטוס.
קריירת מועדונים
אליבק החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת פארול קונסטנצה ב-2008. אחרי עונת בכורה מרשימה, בה כבש 2 שערים ב-18 משחקים, עשה דניס צעד גדול לקידום הקריירה כאשר חתם במועדון הפאר האיטלקי אינטר מילאנו. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ב-21 בנובמבר 2010, כאשר נכנס כמחליף במקום ג'ונתן ביאביאני בדקה ה-68, במשחק ההפסד 2:1 לקבוצת קייבו ורונה. בהמשך העונה, ירד לקבוצת המילואים של אינטר, והרשים בממוצעיו כאשר כבש 8 שערים ב-9 הופעות. ב-24 באוגוסט 2011, אליבק הושאל למשך עונה, למועדון הבלגי מכלן. אחרי שכבש שער בלבד, ב-11 הופעות ליגה, שב דניס למועדונו האיטלקי, וזמן קצר אחרי כן הושאל שוב לעונה אחת, 2012-2013, למועדון הרומני ויטורול קונסטנצה. בתום העונה שיפר את ממוצעיו, כאשר כבש 5 שערים ב-23 הופעות ליגה. במהלך 2013, הושאל שוב לתקופה קצרה לקבוצת בולוניה, במדיה שותף במשחק ליגה אחד בלבד. אחרי תקופת ההשאלות הארוכה, וצבירת 2 משחקי ליגה בלבד במדי אינטר, שב דניס לרומניה, שעה שחתם בקבוצת אסטרה ג'יורג'יו ב-2014. באוקטובר 2020 חתם אליבק בקייסריספור הטורקית. ב-17 ביולי 2021 הושאל לצ'.פ.ר. קלוז'. בינואר 2022 הושאל לאטרומיטוס היוונית.
קריירה בינלאומית
דניס זומן מספר פעמים לסגל נבחרת רומניה, שבהן לא שותף בפועל. את משחק הבכורה שלו בנבחרת ערך לבסוף ב-11 באוקטובר 2015, במשחק מול איי פארו במסגרת מוקדמות יורו 2016. למשחק נכנס כמחליף במקום בוגדן סטאנקו בדקה ה-90. אליבק נמנה עם סגל הנבחרת הרומנית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין-בנקאית
נכון לסוף 2015, שירתה האגודה 10,800 מוסדות פיננסיים ותאגידים במעל ל-200 מדינות, עם כ-6 מיליארד הודעות בשנה.
SWIFT סולקת כ-42 מיליון פעולות פיננסיות מדי יום (כמות הגדלה משנה לשנה). כ-80% מהתשלומים הבינלאומיים מתבצעים דרך מערכת הסליקה של סוויפט. המסלקה אינה מעבירה כספים בפועל, אלא רק מידע על העברות כספים. יישוב חובות מתבצע על ידי מערכות נפרדות המוקמות בין צמדי מוסדות פיננסיים.
היסטוריה
המסלקה הוקמה במשרדים בני 40 מטרים רבועים במרכז בריסל שבבלגיה בשנת 1973, בתמיכת 239 בנקים מ-15 מדינות שונות. מנכ"ל החברה הראשון היה Carl Reuterskiöld. תכנון המערכת נעשה בליווי צמוד של לקוחותיה להבטחת ישימות המערכת שתופק לבסוף. המשך תכנון, הקמת מנגנוני יתירות גאוגרפיים ופיתוח המערכת נמשכו עד שנת 1977, אז נשלחה הודעת ה-SWIFT הראשונה על ידי אלברט השני, נסיך בלגיה באותה העת. באותה העת עלות תפעול המערכת עלתה על ההכנסות שהתקבלו ממנה.
בדו"ח מ-2003, הצביעה קבוצת ג'ובאני, המשמשת כיועצת לנציבות האירופית, על 15 חסמים לסליקת כספים בין מדינות האיחוד האירופי, והטילה על סוויפט הגדרת פתרונות לבעיות אלה על ידי סטנדרטיזציה של השוק הפיננסי האירופי.
ב-15 במרץ 2012 הודיעה המסלקה כי הפסיקה לשרת את איראן במסגרת העיצומים הבינלאומיים שמוטלים על המדינה כחלק מהפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית. בעקבות כך לא יכלו בנקים איראנים להעביר כספים בעולם. איראן חוברה חזרה למערכת סוויפט בשנת 2016, עם הסרת הסנקציות עליה, ונותקה שוב בנובמבר 2018.
ב-26 בפברואר 2022 האיחוד האירופי הודיע כי החליט לחסום מספר בנקים ברוסיה מן המסלקה בעקבות פלישתה לאוקראינה.
רשת SWIFTNet
סוויפט החלה לעבור לרשת תקשורת מבוססת פרוטוקול IP בשנת 2001, במקום תשתית מבוססת X.25 ששימשה אותה עד אותה העת. המעבר הושלם בשנת 2005.
המעבר דרש פיתוח פרוטוקולים חדשים לתקשורת יעילה, תוך שימוש הן בתקני תקשורת קיימים, והן פיתוח תקנים חדשים. כמו כן, הוחלט לקודד את הודעות המערכת החדשה בפורמט XML.
ניתן לחלק את פרוטוקולי התקשורת כך:
ארכיטקטורה
רשת סוויפט מספקת שירות אחסון-וקידום מסרים ריכוזי, הכולל ניהול התקשרויות מוגבל.
שלב 2
במהלך 2007 ו-2008, תשתית התקשורת של רשת Swift עברה לפרוטוקול חדש נוסף, בשם SWIFTNet phase 2. ההבדל העיקרי בין מערכות התקשורת הוא שימוש ב Relationship Management Application (RMA) במקום מערכת ה-bilateral key exchange (BKE) ששימשה בעבר. לטענת SWIFT, השימוש במערכת ה-RMA יספק בטיחות וקלות שימוש בטווח הארוך, אך שינוי זה גרם לשינויים משמעותיים במערכות התשלומים הבינלאומיים של אלפי הבנקים המשתמשים בשירות SWIFT.
ההחלפה הושלמה ב-1 בינואר 2009.
סוויפט וישראל
ישראל הצטרפה לרשת בתחילת 1982.
בנק ישראל הוא האחראי על חיבור הבנקים בישראל לרשת swift.
אבטחה
בפברואר 2016 נגנבו על ידי האקרים 81 מיליון דולר מהבנק המרכזי של בנגלדש באמצעות החשבון של הבנק בבנק הפדרלי בניו יורק באמצעות נוזקה שהשתמשה בתוכנת Alliance Access של סוויפט על פי חברת האבטחה הבריטית BAE. במאי 2016 ביצעו האקרים מתקפה דומה על בנק מסחרי בווייטנאם.
מנחת מצפה רמון
מנחת מצפה רמון הוא מנחת השוכן במישור הרוחות, כארבעה קילומטרים מצפון למצפה רמון. המנחת נמצא ממערב לכביש 40, מדרום לכביש 171 וממזרח לבה"ד 1, ומשמש בעיקר מטוסים מסוג אווירון זעיר ממדים ודאונים.
במנחת קיים מסלול טיסה מאספלט באורך של כ־600 מטרים. חברת "כנף־ארקיע" אשר הוקמה בידי חברות ארקיע ו"כנף", הפעילה אליו טיסות מנמל התעופה דב הוז בתל אביב באמצעות מטוסי איילנדר דו מנועיים. הקו בוטל באופן סופי בשנת 2006.
בשנת 2001 החליטה ממשלת ישראל על סלילת מסלול טיסה חדש במנחת באורך של כ־1,400 מטרים, כ־300 מטרים ממערב ובמקביל למסלול הקודם. הפרויקט נועד לקדם את התיירות במצפה רמון, ולאפשר להגיע מהעיירה אל מרכז הארץ בטיסה בת כ־40 דקות. העבודות החלו בשנת 2002 והיו אמורות להסתיים תוך 20 חודשים, אך הופסקו בשנת 2003 בשל חוסר בתקציב, לאחר שמשטח הכורכר שנועד למסלול תוחם ופולס. תוואי המסלול נפגע במשך השנים משיטפונות.
לולס לאון
לולס לאון (בספרדית: Loles León, או בשמה המלא: María Dolores "Loles" León Rodríguez; נולדה ב-1 באוגוסט 1950) היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ספרדייה, זוכת פרס Fotogramas de Plata ופרסי פסטיבלי הקולנוע של ז'ירונה וטנג'יר. התפרסמה בעיקר בשל תפקידה בסדרת הטלוויזיה הקומית הספרדית Aquí no hay quien viva וכן בשל תפקידיה בסרטיו של פדרו אלמודובר. הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס גויה.
ביוגרפיה
לאון נולדה ב-1950 בברצלונה שבמחוז קטלוניה בספרד. עברה למדריד על מנת לפתוח בקריירת משחק, ובשנות ה-80, בימי המובידה מדרילניה (La movida madrileña) הכירה את פדרו אלמודובר. בעקבות כך שיחקה בסרטיו "נשים על סף התמוטטות עצבים" ו-"קשור אותי! אהוב אותי!". תפקידיה בסרטים אלה העניקו לה פרסום וגרמו לכך שלעיתים דבק בה הכינוי "נערת אלמודובר" (כינוי שדבק לשחקניות נוספות שהשתתפו בסרטים שלו, כגון כרמן מאורה, ססיליה רות, פנלופה קרוז ואנטוניה סן חואן). תפקידה בסרט "קשור אותי! אהוב אותי!" זיכה אותה במועמדות לפרס גויה (שנחשב למקביל הספרדי לפרס האוסקר האמריקאי) לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנות ה-90 עבדה לאון עם הבמאי ויסנטה ארנדה והופיעה בסרטיו El amante bilingüe ו-Libertarias. על תפקידהּ בסרט האחרון הייתה מועמדות פעם נוספת לפרס גויה לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1997 שיחקה בסרט Amor de hombre, וזו הייתה הפעם הראשונה בה תפקידהּ בסרט היה התפקיד הראשי. בשנת 1998 הופיעה בסרט La niña de tus ojos, הופעה שזיכתה אותה בפעם השלישית במועמדות לפרס גויה.
בשנת 1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה דרך סנטיאגו, לצד שחקנים מפורסמים ברמה בינלאומית כגון צ'רלטון הסטון ואן ארצ'ר. הסדרה, שמספרת על מספר תעלומות רצח וגנבת יצירות אומנות בדרך סנטיאגו ובכנסיות הנמצאות בה, שודרה במדינות רבות באירופה.
בשנת 2003 נתנה את קולה לסרט המצויר "אל סיד: האגדה" (El Cid: La leyenda), המספר את סיפורו של אל סיד.
באותה השנה החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הקומית Aquí no hay quien viva, לצד שחקנים כמו פרננדו טחרו, מלנה אלטריו, מריבי בילבאו, מריה אדאנס ולואיס מרלו. הסדרה הפכה עד מהרה לתופעה יוצאת דופן ושברה שיאים של רייטינג, והביאה גם ללאון פרסום רב. לאון שיחקה בסדרה את הדמות פלומה הורטאדו קווסטה, אשתו של חואן קווסטה, יו"ר ועד הבית של הבניין בו מתרחשת הסדרה. בשנת 2004 זכתה לאון על משחקהּ בסדרה בפרס Fotogramas de plata. לאחר שנתיים בהן שיחקה בסדרה הסתכסכה עם צוות ההפקה של הסדרה על רקע שכרהּ, ובשל כך הפסיקה להופיע בסדרה. בזמן המשא ומתן בינה לבין ההפקה, שנמשך כשנתיים, הדמות אותה שיחקה הוחזקה בסדרה במצב של קומה, ולבסוף, כאשר הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, הדמות מתה. בשנת 2006 הופסקו צילומי הסדרה אך היא נותרה הסדרה עם הרייטינג הגבוה ביותר בתולדות הטלוויזיה הספרדית. בהמשך עבדה לאון כמנחה של מופעי בידור וכן הופיעה בסדרות טלוויזיה נוספות, כמו Fuera de control ו-Manos a la obra.
בשנת 2016 החלה לשחק בסדרה La que se Avecina, סדרת ההמשך של Aquí no hay quien viva בה שיחקה שנים קודם לכן. לאון משחקת בסדרה את דמותהּ של מנצ'ו (Menchu), אישה בגיל המעבר אשר נפרדת מבעלה ועוברת לגור עם בתהּ בבניין בו מתרחשת הסדרה, בו הן מתגוררות בשכנות לבני-זוג בעבר ובהווה של שתיהן.
לאון קראה לבנה ברטולדו, ע"ש המחזאי והמשורר הגרמני ברטולט ברכט.
פרסים
פרס גויה: פרסי איגוד השחקנים הספרדי (Unión de Actores): פרס Fotogramas de Plata: פרס פסטיבל הקולנוע של ז'ירונה: פרס פסטיבל הקולנוע הספרדי של טנג'יר:
יחסי ג'מייקה–צרפת
יחסי ג'מייקה–צרפת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין ג'מייקה לבין צרפת.
היסטוריה
שיתוף הפעולה הטכני והתרבותי מנוהל על ידי הסכמים שנחתמו ב-1972 וב-1987. פתיחתה מחדש של שגרירות צרפת בקינגסטון באפריל 1999 סייעה להעניק תנופה חדשה ליחסים הדו-צדדיים.
ביקורים רשמיים
ב-10 במרץ 2000 נפגש הנשיא ז'אק שיראק עם ראש ממשלת ג'מייקה, פ. ג'. פטרסון בגוואדלופ. ב-1 בדצמבר 2018 נפגש הנשיא עמנואל מקרון עם ראש הממשלה אנדרו הולנס בשולי פסגת ה-G20 בבואנוס איירס.
יחסים כלכליים
בין צרפת לג'מייקה קיימים שני הסכמים עיקריים, האחד על עידוד והגנה על השקעות, שנחתם בינואר 1993, והשני על הימנעות ממיסוי כפול, שנחתם באוגוסט 1995.
עסקים צרפתיים פעילים בג'מייקה בתחום התשתיות. טוטאל ו-Rubis עוסקות בחלוקת דלקים, לאפארז' אחזקה מעורבת במפעלי מלט מקומיים. CMA CGM בחרה בנמל קינגסטון כמוקד אזורי וחתמה על חוזה עם רשות הנמלים בג'מייקה באפריל 2015, אשר העניקה לה את הזיכיון למשך 30 שנה למסוף המכולות של קינגסטון. חוזה זה, בשווי כולל של 660 מיליון אירו, יהפוך את קינגסטון לאחת מחמשת הנמלים המובילים בקריביים. בשנת 2015 הוענקה ל-SOGET, חברת SME הממוקמת בלה האבר, החוזה לניהול מערכת הקהילה של הנמלים (PCS) עבור נמלי קינגסטון ומונטיגו ביי, עם הצעה של 25 מיליון דולר. היא מבצעת פעולות תחזוקה שוטפות ושדרוגים למתקנים. בשנת 2019, תאלס זכתה בחוזה הפיקוח על החוף בהיקף של 32 מיליון אירו והיא מעוניינת במספר פרויקטים כמו הקמת מטה המשטרה, שניתן יהיה לתמוך בו באמצעות הלוואה ישירה של האוצר הצרפתי. החברה הצרפתית, באמצעות השלוחה שלה GEMALTO, נמצאת במצב טוב לזכות בחוזה לייצור תעודות זהות לאומיות. SAGEM פעילה בשוק מאגרי מידע לטביעות אצבעות אוטומטיות ורגנט מספקת טורבינות רוח לחברת החשמל הלאומית. ניואן זכה בחוזה להקמת תחנת הכוח הסולארית הגדולה ביותר באיים הקריביים, בהספק של 37 מגה וואט, בעלות מוערכת של 50 מיליון דולר, במחוז ווסטמורלנד שבדרום-מערב ג'מייקה. וינצ'י קונסטרוקציה מעורבת במספר פרויקטים, כולל הרחבת מערכת ההשקיה פדרו מישורים.
פרופרקו, שלוחה של סוכנות הפיתוח הצרפתית (AFD), תמכה בפיתוח תשתיות מרכזיות: רשת החשמל, הכביש המהיר (לצד בוויג ו-VINCI ) ונמל קינגסטון, המופעל על ידי חברת CMA CGM, דרך ארבעה פרויקטים גדולים שנחתמו בסך כולל של 131 מיליון דולר.
סופרמן 2
סופרמן 2 (באנגלית: Superman II) הוא סרט גיבורי על אמריקאי משנת 1980 בבימויו של ריצ'רד לסטר, שהיה סרט ההמשך לסרט "סופרמן" משנת 1978. בסרט מככבים ג'ין הקמן כלקס לות'ר, כריסטופר ריב כקלארק קנט/סופרמן, מרגו קידר כלואיס ליין, טרנס סטאמפ כגנרל זוד, נד ביטי, שרה דאגלס, וג'ק או'הלוראן.
הסרט התפרסם בתור סרט סופרמן היחיד שצולם על ידי שני במאים. מסיבה זו, סופרמן 2 ספג ביקורת על כך שהבמאי המקורי שנשכר לגלם את הסרט, ריצ'רד דונר, למעשה השלים את הצילומים עד שהוחלט להחליפו על ידי ריצ'רד לסטר. לכן, רבות מהסצנות שהיו אמורות להופיע בסרט נחתכו ונוספו אחר כך בעריכה המחודשת שנעשתה לסרט, "סופרמן 2: הגרסה של ריצ'רד דונר"
"סופרמן 2" המקורי יצא לאקרנים באוסטרליה ואירופה ב-4 בדצמבר 1980 ובמדינות מסוימות יצא שנה אחרי. עם יציאתו לאקרנים, הסרט קיבל ביקורות חיוביות מאוד מצד מבקרי קולנוע ששיבחו את האפקטים, העלילה והמשחק. אך למרות תגובה ביקורתית חיובית, הסרט נחל הצלחה בקופות כשהרוויח 190 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 54 מיליון דולר. בשנת 2006 יצאה הגרסה של ריצ'רד דונר, ששיחזרה רבות מהסצנות שצילם, אשר לא נכללו בגרסה הקולנועית המקורית.
עלילת הסרט
הסרט מתחיל בהצגתם של מספר אירועים, כאשר הראשון ביניהם מתרחש לפני השמדתו של כוכב הלכת קריפטון, ומביא את משפטם של שלושת הפושעים זוד, אורסה ונון בידי ג'ור-אל בעוון פשעים רבים שביצעו, לרבות תכנון מרד. הם מגורשים אל כלא "אזור הפנטום", שמשייט במשך שנים בחלל, בעוד זוד נשבע שג'ור-אל ישתחווה בפניו, ואם לא, אזי צאצאיו.
בינתיים, עורך "הדיילי פלאנט" פרי וייט שולח את קלארק קנט ולויס ליין אל מפלי ניאגרה במסווה של זוג נשוי כדי לחשוף רשת תרמיות נגד זוגות נשואים. לאחר שסופרמן מציל נער מנפילה ממעקה בטיחות אל תוך המפל העצום, לויס חושדת בקלארק כי הוא סופרמן. היא מפילה את עצמה במכוון אל המפלים ובכך מאלצת אותו להציל אותה, אך הוא מצליח להימנע מחשיפת זהותו. באותו לילה, קלארק מועד על שטיח רצפה וידו נופלת לתוך האח. לויס מגלה שידו לא נשרפה וקלארק נאלץ להתוודות שהוא אכן סופרמן. הוא לוקח אותה אל מבצר הבדידות אשר בקוטב הצפוני. בשל אהבתו אליה, סופרמן מחליט להפוך את עצמו לבן אנוש בכך שהוא חושף את עצמו לקרניים האדומות של כוכב קריפטון. הוא מבלה בחברתה של לויס את הלילה.
בהמשך, זוד, אורסה ונון משתלטים על הבית הלבן ומכריחים את נשיא ארצות הברית להופיע בטלוויזיה ולהודיע על כניעה בפניו. בשידור הטלוויזיוני, הנשיא מתחנן לעזרה מפני סופרמן, וגנרל זוד יוצא מכליו וצועק כי על סופרמן לבוא ולהשתחוות בפניו. לויס וקלארק מגיעים אל מסעדת דרכים ומגלים כי גנרל זוד השתלט על הבית הלבן. מתוך ידיעה כי האנושות לא תוכל להילחם נגד גנרל זוד בכוחות עצמה, קלארק חוזר אל מבצר הבדידות בכוחות עצמו ומפציר בפני אביו הביולוגי שישיב לו את כוחות העל.
לקס לות'ר מצליח לברוח מכלאו. לפני בואם של קלארק ולויס למבצר הבדידות, הוא מוצא את אמצעי התקשורת מכוכב הלכת קריפטון ולומד על הקשר שבין סופרמן לג'ור-אל וגנרל זוד. הוא מציע להוביל את זוד אל בנו של ג'ור-אל בתמורה לשליטה על יבשת אוסטרליה. שלושת הפושעים מקריפטון יוצאים עם לקס אל משרדי מערכת עיתון "הדיילי פלאנט" ותוקפים את לויס. סופרמן מגיע לאחר שהוא מוצא את הקריסטל הירוק ששחזר את כוחות העל שלו והוא נאבק בשלושה בלב העיר מטרופוליס. זוד מבין שלסופרמן אכפת מבני האנוש התמימים והוא מנצל את החולשה הזאת כדי לאיים עליהם.
כדי להגן על העיר מזעמם של שלושת הקריפטונים, סופרמן יוצא אל מבצר הבדידות, אך זוד, אורסה ונון לוקחים עמם את לויס ולקס שמנחה אותם אל המבצר, וחושף בפניהם את רזי הקרניים האדומות שיכולות לפשוט את כוחותיהם. עם הגיעם, גנרל זוד מכריז על לות'ר כחסר תועלת ומתכנן להורגו יחד עם סופרמן. כדי למנוע את מותו שלו, לקס מתגודד עם סופרמן בניסיון לגרום לשלושת הקריפטונים להיכנס לחדר המבטל את הכוחות, אך לקס בוגד בו וחושף בפני זוד את תוכניתו. זוד מאלץ את סופרמן להיכנס אל חדר הקריסטל, אך כאשר סופרמן כורע ברך בפני זוד ונוטל את ידו, הוא מרסק אותה ומשליך את זוד אל מותו. לקס מגלה כי למעשה סופרמן הפך את השפעת הקרניים האדומות, ובעוד הוא היה מוגן בחדר הקריסטל, כוחות העל של שלושת הפושעים הוסרו מהם. לאחר שהוא מביס את השלישייה, סופרמן משיב את לקס לידי הרשויות ומחזיר את לויס אל ביתהּ.
ביום המחרת במערכת העיתון "הדיילי פלאנט", לויס מתוודה בפני קלארק כי עצם זה שהיא יודעת את סודו שובר את ליבה. קלארק מחליט לנשק אותה ובכך גורם לה לשכוח את רצף האירועים האחרונים. סופרמן מסייע לשקם את ההרס שהותיר אחריו גנרל זוד וכשהוא מניף את דגל ארצות הברית מעל הבית הלבן הוא מבטיח לנשיא כי לעולם לא ינטוש עוד את חובתו. בסצנה האחרונה לפני כותרות הסיום, הוא נראה מרחף אל עבר הזריחה.
Les chansons en or
Les chansons en or (באנגלית: The Golden Songs, ובעברית: שירי הזהב) הוא אלבום הלהיטים השני של הזמרת הקנדית סלין דיון. אלבום הלהיטים יצא לאור ב-22 באפריל 1986, על ידי חברת התקליטים TBS.
עם יציאתו נכנס אלבום הלהיטים אל המקום ה-15 במצעד האלבומים של קוויבק.
רקע והפקה
אלבום הלהיטים הופק על ידי רנה אנג'ליל, פול באילרגיון, מרסל לפבר, אדי מרנאיי, רודי פסקה ודניאל הטו. במהלך אותן השנים, הוציאה דיון אלבומים רבים כדוגמת Céline Dion en concert, ו-Les oiseaux du bonheur, שזכו להצלחה. מתוך האלבומים, יצאו להיטים רבים, אותם איגדה דיון לאלבום הלהיטים הזה. לאחר שקיבלה עשרות תוארי פלטינה וזהב, תוך שזכתה בעשרה פרסי ה-Félix, החליטה דיון להוציא את אלבום הלהיטים הזה.
ביוני 1986, הוחלט להוציא את השיר "Fais ce que tu voudras", כסינגל ראשון ויחיד מתוך אלבום הלהיטים, במטרה לעזור בקידום שלו.
קיקה מרקהם
'''אריקה ס.ל. "קיקה" מרקהם (באנגלית: Erika S.L. "Kika" Markham'''; נולדה ב-1940) היא שחקנית אנגלייה.
ביוגרפיה
מרקהם נולדה במאקלספילד שבמחוז צ'שייר. היא בתם של השחקן דייוויד מרקהם והסופרת אוליב דהן (1914–2007).
קריירה
למרקהם קריירה רבת שנים בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון. בטלוויזיה שיחקה בין השאר בסדרות "אדוארד וגברת סימפסון", "חייו וזמניו של דייוויד לויד ג'ורג'", "A Very British Coup", "ואן דר ואלק", "קו היופי", בתפקידי אורח בסדרות "Minder", "המפצח", "פוארו" ובסדרת הדרמה "מר סלפרידג'". הופעותיה בקולנוע כוללים את הסרטים "בוני לייק נעדרת" (1965), "Futtocks End" (מ-1970), סרטו של פרנסואה טריפו "שתי אנגליות" (1971), "Operation Daybreak" (מ-1975), סרט הפנטזיה "Noroît" (מ-1976), "The Blood of Hussain" (מ-1980), "אאוטלנד" (מ-1981 בתפקיד אשתו של שון קונרי), "התמים" (1985), "וונדרלנד" (1999), "אסתר קהאן" (2000), "הורג אותי ברכות" (2002) ובסרט "פרנקלין" (2008).
חיים אישיים
ב-1985 התחתנה מרקהם עם השחקן קורין רדגרייב בוונדסוורת' שבלונדון. לבני הזוג נולדו שני בנים הארווי (יליד 1979) וארדן (יליד 1983). מרקהם ורדגרייב הופיעו יחד פעמיים על המסך: בשנת 2000 בפרק סדרה "משפט ועונש" של לינדה לה פלאנט הם גילמו שופט ובריסטר; ובפרק "Special Relationship" בסדרה "להעיר את המתים" בו גילמו זוג נאהבים החשודים ברצח. הם שיחקו יחד גם על במת התיאטרון בהפקה מחודשת של המחזה "A Song at Twilight" מאת נואל קאוורד, לצדה של גיסתה ונסה רדגרייב. אחיותיה של מרקהם הן השחקנית פטרה מרקהם, המשוררת והמחזאית ג'הין מרקהם (אלמנתו של רוג'ר לויד-פק) וסוניה.
ב-2014 היא הוציאה לאור את ספר הזכרונות של בעלה, קורין רדגרייב, "Our Time of Day: My Life with Corin Redgrave".
שימור וניקוז קרקע
שימור וניקוז קרקע הם אוסף של שיטות לשימור משאבים חקלאיים.
רקע היסטורי
אחת השיטות הראשונות לשימור הקרקע שהתפתחו, יושמו לשם מניעת סחיפת קרקע. היו אלו טרסות העפר שמטרתן הייתה קטיעת מדרונות וניתוב מים. שיטה זו, אשר התבססה על בניית קירות אבנים לרוחב השיפוע מנעה את סחיפת הקרקע מצד אחד לשני ואפשרה למים להמשיך לחלחל בין המרווחים הקטנים.
לקראת סוף המאה ה-20 החלו ארגונים בינלאומיים וממשלות ליזום מחקרים בנושאי שימור קרקע. דו"חות מחקר הצביעו על תהליכי סחף ודילול קרקע מוגברים בשטחים חקלאיים ובאזורי פיתוח ועל השפעתם על שינוי האקלים ברמה העולמית. ארגונים אלו החלו ליזום מיזמים משותפים להפחתת ההשפעות השליליות של תופעות אלו.
שיטות לשימור קרקע
ישנן שיטות רבות לשימור הקרקע. ביניהן:
השריף מגבעות הוליווד
The Sheriff of Hollywood Hills הייתה מיני-סדרת טלוויזיה ללימוד אנגלית של הטלוויזיה הלימודית בת שלושה פרקים. מיני-סדרה זו שודרה החל מ-1974, ובשידורים חוזרים רבים עד לאמצע שנות השמונים.
המיני-סדרה התמקדה בהוראת התחביר הנכון של משפטים בעלי שני פעלים. כל אחד משלושת פרקי המיני-סדרה, התמקד בקבוצה אחרת של פעלים, ובדרך השילוב שלהם במשפט רב-פועלי. הפרק הראשון עוסק בפעלים, שהפועל הבא אחריהם באותו משפט, מקבל ing בסופו. הפרק השני עוסק בפעלים, שהפועל הבא אחריהם באותו משפט, יופיע בצורת שם הפועל (עם המילית to לפניו). הפרק השלישי עוסק בתת-קבוצה של פעלים, שבהם עוסק הפרק השני: to want, to like (would like), & to expect.
המיני-סדרה הייתה הומוריסטית. עלילתה התרחשה בשנת 1937, ותיארה צוות צילום של סרט קולנוע, שעלילתו מתרחשת במערב הפרוע. בסרט היו ארבע דמויות: שריף גודמן (אירווינג קפלן), בורטן בדמן (צ'ארלס ברנשטיין), מיס דינגדונג (אליס גולמבו) ודפיוטי דוליטל (בריין פיין). מלבד דמויות המערבון ודמויות שחקניהן, הסדרה התמקדה גם בדמות במאי הסרט (סטיבן ביק) ומעט בדמות התפאורן.
אנה וית
אנה וית-פנינגר (בגרמנית: Anna Veith-Fenninger; נולדה ב-18 ביוני 1989) היא גולשת אלפינית אוסטרית, אלופה אולימפית (סוצ'י 2014) ואלופת עולם בעלת 6 מדליות, מהן 3 זהב.
פנינגר זכתה ב-14 ניצחונות במסגרת גביע העולם ובשנים 2014 ו-2015 זכתה בגביע העולם הכללי. היא זכתה פעמיים ברציפות (2013 ו-2014) בתואר ספורטאית השנה באוסטריה.
ביוגרפיה
פנינגר נולדה בהאליין וגדלה בכפר אדנט שליד זלצבורג.
באולימפיאדת ונקובר (2010) סיימה פנינגר פעמיים במקום 16, בסופר G ובתחרות משולבת ובמקום 25 בגלישה במורד.
אלופת עולם
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בגרמיש-פרטנקירכן אוסטריה בשנת 2011 זכתה פנינגר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בתחרות משולבת ומדליית כסף, בתחרות הקבוצתית. נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בסופר G ובמקום 17 בגלישה במורד.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בשלדמינג אוסטריה בשנת 2013 זכתה פנינגר במדליית ארד בסלאלום ענק. נוסף לכך, היא סיימה במקום 11 בגלישה במורד.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכתה פנינגר בשתי מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, בסופר G ומדליית כסף, בסלאלום ענק. נוסף לכך, היא סיימה במקום 8 בתחרות משולבת.
באליפות העולם בסקי אלפיני שנערכה בביוור קריק קולורדו בשנת 2015 זכתה פנינגר ב-3 מדמליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בסופר G ובסלאלום ענק ומדליית כסף, בגלישה במורד. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות משולבת.
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכתה במדליית כסף בסופר G.
מוריס בומון
מוריס בומון (בצרפתית: Maurice Baumont; 1892, לונוויל – 1981, פריז) היה היסטוריון וחסיד אומות העולם מצרפת.
קורות חיים
בומון למד היסטוריה וגאוגרפיה באקול נורמל סופרייר בפריז ולימד באוניברסיטאות בפריז ובז'נבה. בין השנים 1919–1939 היה חבר מזכירות חבר הלאומים.
בומון היה פרופסור להיסטוריה מודרנית והתמחה בהיסטוריה גרמנית ובהיסטוריה של הרפובליקה הצרפתית השלישית. הוא לימד בסורבון בפריז והיה ידוע באהדתו ליהודים.
פעילותו בתקופת השואה
בומון סיפק ליהודים תעודות זהות מזויפות וכרטיסי קיצוב מזון. כך התאפשר ליהודים להצטייד ולעבור בבטחה יחסית לאזור משטר וישי או להתחבא באזור הכבוש של צפון ומערב צרפת.
ביולי 1942, בתקופת גירוש היהודים מפריז, נתן בומון מחסה בביתו ל-14 פליטים יהודים. אחותו החורגת, ארלט קרמר-בומון (Kramer-Baumont), הייתה פעילה יהודייה בתנועת ההתנגדות הצרפתית. ב-18 ביולי, אחד משני ימי המצוד אחר יהודי פריז, נחקרו בומון ואשתו על ידי שוטרים צרפתיים עקב נוכחות יהודים בביתם. בעת ביצוע התחקיר נמלטו היהודים המסתתרים בבית, דרך דלת אחורית, ולא נתפסו. לחלק מהיהודים שהוסתרו באופן זמני בביתם של בני משפחת בומון, ארגן בומון מקום מסתור חלופי, באזור ורסאי, בו שהו במשך כשנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה היה בומון יושב ראש של ועדת מחקר על מלחמת העולם השנייה ופרסם דו"ח על ארכיוני משרד החוץ של הרייך הגרמני.
הבלתי נראים
הבלתי נראים (בגרמנית: Die Unsichtbaren – Wir wollen leben מילולית: הבלתי נראים – אנחנו רוצים לחיות) הוא סרט קולנוע גרמני מסוגת דוקו-דרמה בבימויו של קלאוס רפלה משנת 2017. הסרט התיעודי מראיין ארבעה ניצולי שואה יהודים גרמניים, שעדיין בחיים (בעת הפקת הסרט), שהסתתרו בברלין במהלך מלחמת העולם השנייה, וכן (בין קטעי הראיונות) הסרט משחזר את האירועים המתוארים בראיונות.
תיאור הסרט
הנערים והנערות היהודים (המופיעים בעצמם בראיונות): סיומה שנהאוס לוי (מגולם בשחזור על ידי מקס מאוף), האני לוי (מגולמת בשחזור על ידי אליס דווייר), רות ארנדט-גומפל (מגולמת בשחזור על ידי רובי פי) ואויגן פרידה (מגולם על ידי אהרון אלטרס). הסרט עוקב אחרי הגיבורים ומתאר את הסתתרותם מגלי המעצרים של היהודים בברלין. שונהאוס, שהיה מעצב גרפי, זייף תעודות עבור יהודים שהסתתרו והציל את חייהם של רבי. האני צבעה את שערה לשיער בלונדיני והסתתרה אצל נשים שונות, אויגן חי עם מספר משפחות גרמניות שעם אחת מהן מפיץ כרוזים נגד המשטר הנאצי, רות גומפל מסווה עצמה בתור אלמנת מלחמה ביחד עם בת דודתה ושתיהן עובדות בבית של קצין נאצי המסתיר אותן. הסרט מסתיים עם כיבוש העיר ברלין על ידי הצבא האדום (כאשר על מספר הניצולים לשכנע קצין בצבא האדום שהם אינם גרמנים).
הפקת הסרט
התסריט של הסרט נכתב על ידי קלאוס רפלה על בסיס הראיונות שעשה. הסרט צולם בין ה-30 במרץ ל-4 במאי 2016 בברלין, בנורדריין-וסטפאליה, ובסקסוניה התחתונה.
אברהם וילקומירסקי
אברהם וילקומירסקי (17 באוגוסט 1917 - 7 במאי 1998) היה זמר טנור ישראלי באופרה הישראלית וחזן.
קורות חיים
אברהם וילקומירסקי נולד לחזן נחום וילקומירסקי ולססיליה לבית ריזנברג כילד שני בביאליסטוק שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית. בילדותו עברה משפחתו ללייפציג שבגרמניה, שם שימש האב כחזן בבית הכנסת הגדול ביותר בעיר. בילדותו למד פסנתר אצל המלחין והפנתר הרמן ברלינסקי.
וילקומירסקי עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל בשנת 1935. לאחר עלייתו הרבה להקליט עבור קול ירושלים וקול ישראל וקטע שלו אומר את מה טובו פתח את השידורים בבוקר.
הוא הצטרף כסולן לאופרה הישראלית עם הקמתה בסתיו 1947 והיה מעמודי התווך שלה. בשנת 1948 היה מהגבורים הראשיים של "הספר מסביליה" ו"מנון לסקו". בשנת 1949 הופיע בריגולטו. הוא המשיך להופיע באופרה במבחר תפקידים עד תחילת שנות ה-60. במקביל הופיע כחזן. בליל הסדר נהג להופיע במלון מגידו בחיפה.
שירתו הייתה חביבה על ד"ר חיים ויצמן, שהזמינו לרחובות לשיר בפניו. הזמר השתתף פעמים רבות בעצרת לזכר הנשיא לאחר מותו.
בשנת 1963 היגר לארצות הברית ושימש כחזן בבית הכנסת "חברה תהילים" של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא המשיך בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות, בשנת 1991.
אברהם וילקומירסקי נפטר בגיל 71 בבית האבות של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו. הוא לא הותיר אחריו ילדים.
הערכה
בנובמבר 1946 תואר בדבר:
ברוס פיירשטיין
ברוס פיירשטיין (באנגלית: Bruce Feirstein; נולד ב-1960 בניו ג'רזי) הוא תסריטאי קולנוע וסופר אמריקאי.
ביוגרפיה
ברוס פיירשטיין נולד בעיירה מייפלווד שבניו ג'רזי. הוא למד באוניברסיטת בוסטון. בהיותו סטודנט הוא היה עורך של עיתון הסטודנטים.
לאחר סיום הלימודים פיירשטיין עבד בתחום הפרסום וזכה ב-11 פעמים בפרס קליאו.
בשנת 1982 פיירשטיין פרסם את ספרו " Real Men Don't Eat Quiche" שהיה במשך 53 שבועות ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
לאחר מכך הוא התחיל לעבוד בעיתונות. מאמריו התפרסמו בניו ריפבליק, ניו יורק, וושינגטון פוסט, לוס אנג'לס טיימס, הניו יורקר. החל משנת 1995 הוא כתב עבור ואניטי פייר.
בשנת 1995 ברוס פיירשטיין החל לעבוד עבור תעשיית הקולנוע. הוא כתב את התסריט לסרט "גולדן איי" וכן את התסריט ל"מחר לנצח" שיצא בשנת 1997. הוא היה שותף לכתיבת התסריט ל"העולם אינו מספיק" שיצא בשנת 1999. בהמשך הוא כתב תסריטים גם למשחקי מחשב מסדרת ג'יימס בונד.
חבל הרצה
חבל הרצה או גרצה, לפי מבטא רומני או אוקראיני (ברומנית: Ținutul Herța ובאוקראינית: Край Герца) הוא חבל ארץ סביב העיירה הרצה, מדרום-מזרח לצ'רנוביץ שבאוקראינה, סמוך לגבול עם רומניה. מרבית תושבי החבל הם רומנים.
אוכלוסיית חבל הרצה כוללת כ-28,000 תושבים, לפי מפקד אוקראיני מ-2001. 93% מהתושבים הם רומנים אתניים וכך המצב בכל כפרי החבל פרט לכפר טוראטקה, שבני הכפר מזדהים כרומנים, אך מצהירים על שפת אם אוקראינית.
החבל היה חלק מנסיכות מולדובה ולאחר האיחוד עם נסיכות ולאכיה היה לחלק מרומניה. ב-1940 הצבא האדום פלש לתוכו והוא סופח לברית המועצות, לרפובליקה האוקראינית.
מאז היפרדות אוקראינה, ב-1991, הוא חלק ממנה ובהסכם הידידות, שנחתם בין אוקראינה ובין רומניה ב-1997, רומניה ויתרה על תביעותיה בו.
קהילת יהודי מרסיי
קהילת יהודי מרסיי היא הקהילה השלישית בגודלה ביהדות אירופה, והיא ממוקמת במרסיי שבצרפת. הקהילה מתועדת החל מהמאה ה-6 על ידי גרגוריוס מטור, אבל רמזים מצביעים על כך שהיא קיימת עוד מתקופת האימפריה הרומית. ההיסטוריה של יהודי מרסיי נבדלת ממרבית יהדות צרפת מפני שהייתה מחוץ לממלכת צרפת, לכן יהודי העיר לא גורשו ממנה במהלך הגירושים שביצעו מלכי צרפת. והם לא סבלו מרדיפה עד לשלהי ימי הביניים.
בשנת 1501, לאחר איחוד מחוז פרובאנס עם הממלכה, היהודים גורשו מפרובנס על ידי מלך צרפת. כמה משפחות היגרו לאפיפיורות אביניון וקומטט ונסין, האחרות עזבו את האזור או התגיירו. ומאז הגירוש לא היה תיעוד לקיומה של קהילה יהודית במשך כמאתיים שנה.
בשנת 1791 במהלך המהפכה הצרפתית, האמנציפציה של היהודים אפשרה את חזרתם לעיר והאוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול במהלך המאה ה-19. ערב מלחמת העולם השנייה היו במרסיי כמה עשרות אלפי יהודים ממוצאים שונים. אלפיים מהם גורשו ב-1943 למחנות השמדה.
בשנת 1962 ההשלכות של מלחמת העצמאות של אלג'יריה וחתימת הסכמי אוויאן הביאו להגעתם של יהודים ספרדים רבים מאלג'יריה שמצאו מקלט. נכון לשנת 2023 הם מייצגים את מרבית הקהילה היהודית הנוכחית בעיר, יותר מיהודי פרובנס, אשכנזים ויהודים מארץ ישראל.
לפי הארגון הבינלאומי לזכויות מיעוטים, העיר היא ביתם של האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה בצרפת עם 80,000 יהודים, המהווים כ-9% מאוכלוסיית מרסיי. מספר המעיד על הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה, אחרי אלה שבפריז ובלונדון.
עדויות ליהדות מרסיי בימי קדם
אין מקור המעיד על יהדות בימי קדם במרסיי, אך כנראה התקיימה בה תחת האימפריה הרומית. עם זאת, הנוכחות היהודית הייתה כנראה מצומצמת לפני חורבן בית המקדש השני ומוגבלת לסוחרים, המוזכרים בכמה ערים בגאליה נארבוננסיס, כולל מרסיי.
ההיסטוריון לאון פוליאקוב מסביר, כי לא ידוע מהם התנאים שבהם הופיעו המרכזים היהודיים הראשונים בגאליה. עם זאת, לפי דבריו, סביר להניח שהיהדות התבססה באותו אופן כמו הנצרות, כלומר על ידי גיורים.
אף-על-פי שאין הוכחה לנוכחות היהודית במרסיי לפני המאה ה-6, מספר תגליות ארכאולוגיות, כולל מנורת שמן שהתגלתה באורגון, באזור, מעידים על נוכחותם של יהודים בעמק הרון התחתון בין המאות ה-1 וה-5 לספירה.
קיימים מעט מסמכים המתארים את חיי היהודים במרסיי בראשית ימי הביניים. העדות השלמה ביותר לכך ניתנה על ידי ההיסטוריון גרגוריוס מטור. מטור מספר שהיהודי פריסקוס, משרתו של המלך כילפריך הראשון, חיתן את בנו ליהודייה ממרסיי. בשנת 576 יהודים מקלרמון-פראן מצאו מקלט במרסיי כדי להימלט מהמרת דת. .
ידוע גם, כי במאה העשירית צוין מקום בשם "Valle Judaica" (העמק היהודי) בכפר סנט-מארה, וכי יהודי בשם סלומון קנה כמות גדולה של דבש ממנזר סן-ויקטור, כנראה כדי לסחור בו. במאה ה-11, מוזכר כרם בשם Rua Judaica (רחוב יהודי).
לפני האלף השני, חיו היהודים מחוץ לעיר. משנת 1000, הצמיחה הדמוגרפית ועליית המסחר, גרמו לתקומת הערים ולהרחבתן. מרסיי התרחבה בשנת 1040, וכך היהודים נכללו בעיר.
עיר של חכמים
בנימין מטודלה, שביקר בדרום צרפת בסביבות 1165, תיאר את מרסיי כעיר הגאונים והמלומדים. הוא גם העריץ את בית הספר התלמודי שלה והעיד על קיומן של שתי קהילות יהודיות בעיר. האחת בתחתית העיר על חוף הים, השנייה בחלק העליון באזור המבצר. בנימין העריך את מספרם בכ-300 ודיווח כי בעיר היו שני בתי כנסת. שהיהודים נכחו מאוד במסחר ושמרו על קשרים הדוקים עם הלבנט. ונראה שהיהודים חיו בפרובנס בשלווה ובידידות עם הנוצרים.
במקביל, כתב היהודי ממרסיי יצחק בן אבא מרי את העיטור, ספר הלכה שצוטט פעמים רבות בספרות ההלכה בדורות הבאים.
משפחת אבן תיבון בהם יהודה (1120-1190) ושמואל בן תיבון (1150-1230) התיישבו בסוף חייהם במרסיי וסיימו שם את ימיהם. הראשון, שהוא גם רופא, הוא המתרגם של יצירות של הפילוסופיה היהודית ושל שתי היצירות הלשוניות הגדולות של יונה בן ג'אנה. שמואל, גם הוא רופא, ידוע בעיקר בתרגומו של מדריך משה הרמב"ם מורה הנבוכים. בשנת 1194, גם למלומדי מרסיי שלח הרמב"ם את מכתביו בנושא אסטרולוגיה
המרכזיות האינטלקטואלית היהודית של מרסיי נמשכה עד המאה ה-13. שמואל בן יהודה ממרסיי תרגם יצירות מדעיות מערבית לעברית, כולל פירושיו של אבן רושד על הרפובליקה של אפלטון ועל האתיקה של אריסטו.
השפעת משפחת אבן תיבון נותרה נוכחת כאשר משה בן תיבון, בנו של שמואל בן תיבון ומתרגם הרמב"ם, ויעקב בן תיבון (1236-1304), אסטרונום ורופא נטל חלק חשוב במחלוקת סביב כתבי הרמב"ם. שניהם נולדו במרסיי. בשנת 1320 שיבח דוד כוכבי, יהודי יליד אסטלה שביקר במרסיי, את העיר כמרכז גדול ללימודי התלמוד, כמעט מאתיים שנה אחרי בנימין מטודלה.
האזרחים היהודים של מרסיי
בשנת 1219, בכינוס בין העיר לבישוף של מרסיי, הפכו היהודים ל אזרחי מרסיי (cives Massiliæ), עמדה שאושרה בעקבות כיבוש העיר על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה. עם זאת, הם לא היו שווים לנוצרים. ליהודים היו ארבע הגבלות: האיסור להעיד בבית המשפט נגד נוצרים, איסור עלייה של יותר מארבעה יהודים על ספינה (ונסיעה לאלכסנדריה ), איסור עבודה בימי ראשון ובחגים נוצריים, ולבסוף החובה לענוד את הטלאי העגול מגיל שבע. אל מול האיסורים התאורטיים המציאות המופיעה במסמכים של אותה תקופה, מראה גמישות ביחס ליהודים. .
המאות ה-14 וה-15: תור הזהב ליהודי מרסיי
בתחילת ימי הביניים המאוחרים היו במרסיי 2,000 יהודים, ולאחר מגפת המוות השחור (1347-1352) נותרו כ-1,000 יהודים, שהיוו כ-10% מאוכלוסיית העיר, שהייתה אז אחד משלושת היישובים היהודיים החשובים ביותר במחוז פרובאנס יחד עם אקס וארל.
בניגוד לקהילות אחרות בפזורה, כמו יהודי הח'ליפות העבאסית שהיגרו לאיפריקיה במאה ה-11, היחסים הבין-קהילתיים במרסיי לא היו מבוססים בעיקר על השתייכות דתית, אלא על קשרים בין קהילתיים. היהודים לא היו שווים לנוצרים, אבל זכו ליחס הוגן. הסולידריות וההעדפה הקהילתית הרגילה של הפזורה היהודית הוחלפה בחלקה ביחסים כלכליים ופוליטיים הדוקים בין יהודים בולטים ונוצרים. החוקים שחלו על היהודים יושמו רק באופן חלקי והייתה סובלנות כלפי הקהילה.
יהודים בעיר
במאה ה-14, מרכז הפעילות של יהדות מרסיי היה ממוקם בעיר התחתית, ליד כנסיית סן מרטין. משנת 1361, נראה שהמרכז התרחב לכיוון המערב, לאורך רחוב "דה לאפרון". שם הוקמו שני בתי כנסת צמודים. היהודים לא חיו בגטאות, ולא הייתה תקנה הכופה עליהם מקום מגורים ספציפי.
למרות האיסור על פעילות פוליטית, יהודים היו מעורבים בחיי העיר ולקהילה היה ייצוג רשמי אל מול הממשל, דבר שהוביל למשא ומתן על גובה המס השנתי ליהודים ועל פיקוח עצמי על גביית המס.
אין אזכור להאשמות אנטישמיות כלשהן נגד הקהילה כולה אפילו לא לאחר המוות השחור ההרסני של 1349-1351. אולם בשנת 1306 דיווח הרב הספרדי הרשב"א על מקרה של יהודים ששיחקו במהלך פורים בבית הקרוב לביתו של הבישוף, הנוצרים ראו זאת כלעג לדתם וכדי לתקן את העלבון, הטילו קנס כבד על כל הקהילה היהודית.
גמישות של תקנון העיר
למרות ההגבלות של תקנון העיר, יהודים יכלו לסייע כמומחים בפעילות בעלת תוקף משפטי ולתרום ליצירת חוקים. היהודים אף התבקשו לסייע ביישוב סכסוכים שאינם דורשים מומחיות יהודית ספציפית, אלא להעריך מקרקעין או איכות מוצר.
האיסור להעיד נגד נוצרים כמעט לא יושמה ועשרים משפטים מראים התערבות של צד שלישי יהודי בתור צד מייצג או כעד. בשני מקרים בלבד הפעיל הצד שכנגד את תקנון העיר כדי לערער על חוקיות העדות. היהודים התערבו גם בבוררות כמי שמציעים פתרון לסכסוך במעלה ההליך המשפטי. בשנת 1327 למשל, במהלך פשרה בין אסטס דה נים לחתנו סמואל דה נים, הבעיה נפתרה על ידי בוררות של ויטל דה נים והיהודי ויולאס אסטרוג. לכל אורך המאה ה-14, 26 יהודים מילאו לפחות פעם אחת את תפקיד הבורר.
חובותיהם הדתיות של היהודים נלקחו בחשבון גם בתקנות העירוניות. אם התושבים חייבים לטאטא לפני דלתם בשבת, על היהודים לטאטא ביום שישי וכן הם היו פטורים מלהסתובב עם אור דולק בשבת ובחגי ישראל. השלטונות הלא-יהודיים עסקו גם במניעת עירוב של בשרים, דבר המנוגד לתורה, ויהודים הורשו לשמור את הקצביות שלהם פתוחות במהלך התענית. בשנת 1381, מועצת מרסיי ביקשה מהשליט להסיר את החובה ללבוש את טלאי הגלגל כי הדבר מערער את.
ההגנה על הרוזנים מפרובנס
הלורדים הבטיחו את ההגנה על היהודים לאורך שלהי ימי הביניים וכל עוד פרובאנס הייתה בשליטתם, הם סירבו להקשיב להאשמות נגד היהודים. בעיקר לנוכח העובדה שהם שילמו לנסיך את "המיסוי על היהודים" "tallia judeorum", שהיווה מקור הכנסה משמעותי עבור מי שנמצא כל הזמן במלחמה ומנסה לבנות מדינה. בשנים 1331 ו-1332, קבע פיליפ דה סנגווינט, האחראי על פרובנס, כי יש להגן על קהילות יהודיות וסדרי העדיפויות שלהן בעזרת קציני מלכות. עוד בשנת 1422, אסרה יולנד ד'אראגון, רוזנת פרובאנס, על קציני המלוכה שלה לקחת נכסים פרטיים מסוימים מהיהודים. שני יהודים, סולומון בוטארלי והברון דה קסטרס, אף שכנעו את רנה מאנז'ו לסגור את בית הטבילה בסן מרטין שבו נוצרי הכריח נערה יהודייה צעירה להיטבל.
הסחר
ליהודי מרסיי היה מקום חשוב בסחר בתבלינים מהמאה ה-13. המאה. ישנם דיווחים, משנת 1248, על הזמנות רבות של ציפורן, זעפרן, כמון ואגוז מוסקט שנעשו על ידי יהודים כמו אנסרת בן אברם או אסטרוק קורדייר.
היחסים עם הקהילות היהודיות האחרות באגן הים התיכון ניכרים במסחר הגדול, במיוחד עם סרדיניה, נסיכות קטלוניה, ומיורקה. מהמערב הם מייצאים אלמוגים, יין כשר, סדינים ושמנים פרובנסליים ופירות יבשים..
למרות האיסור לנסוע לאלכסנדריה. יהודי מרסיי מביאים משם פלפל, ג'ינג'ר וסוכר כדי למכור בשוק הקטלוני, הצרפתי והפלמי. בסוף המאה ה-14, מרבית ההזמנות מיהודי מרסיי לאלכסנדריה נעשות באמצעות נציגים נוצרים.
במחצית הראשונה של המאה ה-14, בונדווין דה דראגניאן היה איש העסקים היהודי שביצע הכי הרבה הזמנות. הוא הגדיל את נכסיו הכספיים והמקרקעין באופן מרשים, דבר המעיד הן על שילוב הקהילה היהודית בחברה הרחבה והן על האמון שניתן לו.
הסוחרים היהודים דאגו לאספקה לעיר במקרה של משבר. בשנת 1384, לאון פאספאייר הביא 156 שקי חיטה מארל. באותה שנה הוא ייבא מספר טונות של חיטה מקטלוניה. יזמים יהודים רבים עסקו בחקלאות, ובגידול בעלי חיים.
רבים מיהודי מרסיי היו רופאים. הם עבדו בבתי חולים בעיר ושימשו כמומחים בתיקים פליליים שנידונו בבתי המשפט. למרות החוק הפרובנסלי משנת 1306 שאסר על נוצרים להשתמש ברופאים יהודים, הם נקראו לעיתים קרובות לבדוק פצעים וגופות.
בעשורים האחרונים של המאה-15 נחלש המסחר היהודי במרסיי, לרבות בתחום התבלינים, מה שהקדים את צמצום הקהילה היהודית וגירושה מפרובנס בתחילת המאה ה-16.
הגירה יהודית
לאחר צו הגירוש הכללי של היהודים מצרפת על ידי פיליפ לה בל ב-1306, שהפך למסע צלב של ממש נגד יהודי הדרום-מערב, המחוז העצמאי של פרובנס נתפס על ידי הצרפתים היהודים כ"עוד יהודה" לפי הביטוי של ארמנד לונל. עם זאת, נראה כי קליטת הפליטים במרסיי הוגבלה. מקורות לטיניים אינם מזכירים הגירה יהודית מסיבית לעיר בעקבות הרדיפות של 1306.
האיחוד של פרובנס עם צרפת וצווי הגירוש
בשנת 1482, דרך ירושה, איבדה שושלת אנז'ו את מחוז פרובנס, שנפל לידיו של מלך צרפת לואי ה-11. פרובנס סופחה לממלכת צרפת. כך היהודים נמנעו ממיסוי וחידשו את זכותם למגורים.
בתקופה של עליית הרדיפות האנטישמיות באירופה, מארסיי התאפיינה בכמה מהומות אנטי-יהודיות ב-1484, כמו בארל, שם הותירו העימותים 16 הרוגים. לעיתים קרובות, האשימו את היהודים שהם עושי צרות וחברי מועצת העיר התחילו לדרוש את גירושם ; במיוחד מאז 1492, בה היהודים גורשו מספרד. שארל השמיני הוציא צו גירוש ב-1498 וקבע שיש לאפשר ליהודים המעוניינים לעזוב לעשות זאת ללא סכנה.
אולם הרדיפות נמשכו וצו חדש של לואי ה-12 ב-1501 דרש את הגירוש הסופי של יהודי מרסיי. הפעם, הם גורשו החוצה וכל רכושם נתפס. מאז במשך מאתיים שנים אין תיעוד ליהדות מרסיי, בדומה למקומות אחרים בצרפת.
יהודים בתקופת האיסור
אביניון וקומטט ונסין, תחת חסותו של האפיפיור, הם המקלטים הקרובים ביותר ליהודי פרובנס. יהודי האפיפיור הפכו לקהילה היהודית האחרונה בפרובנס, שם התגוררו במחצבות באביניון, באי-סור-לה-סורג, בקרפנטרס או בקאוויון. זאת יחד עם איסורים רבים כמו לא לישון מחוץ לשטח המוגדר שלהם .בתקופה זו יהודים רבים בחרו להתנצר במקום לאבד את בתיהם.
לאחר גירושם מפרובנס, ניסו היהודים מספר פעמים להתיישב שוב במרסיי במחצית השנייה של המאה ה-17, התחרות העזה בין נמלי אירופה דחפה את קולבר לעודד ולהבטיח את פעילותם של הסוחרים הזרים, מה שהוביל את הסוחרים היהודים ג'וזף ויאריאל ואברהם אטיאס להגר לעיר. הם שגשגו בה למשך כעשור וכמעט הגיעו למעמד של אזרחים. משפחות נוספות הלכו בעקבותיהם ונפתח בית כנסת. סגני הסחר של העיר, שחששו מהגברת התחרות הזרה, התחילו במסע ארוך להגנה על המסחר המקומי מפני "סכנה יהודית ". בשנת 1682 גירשה מועצת המלך את הסוחרים היהודים מהעיר.
מיקרוקוסמוס של העולם היהודי
משנת 1808, מרסיי היא מיקרוקוסמוס של העולם היהודי שבו מופיעה קוסמופוליטיות ברורה. אחד מכל חמישה יהודים הוא זר (12% מהזרים במרסיי) ; ולפי סקר משנת 1808, ישנם בעיר יהודים מפרובנס, יהודים מהאפיפיור, מאגן הים התיכון, ואפילו מננסי ואמסטרדם.
במחצית השנייה של המאה ה-19, ההגירה היהודית הגיעה בעיקר מדרום צרפת, מאלזס-לורן (מהגר אחד מתוך חמישה לאחר מלחמת 1870 ) ומאגן הים התיכון. מבין האחרונים, האיטלקים הם הרבים ביותר (מה שלא מפתיע בהתחשב בכמות ההגירה למרסיי באותו זמן) ; ואחריהם אלג'יראים (שהינם בני לאום צרפתי בעקבות צו כרמיה ב-1870) ; ו" לבנטינים ( טורקים, ארץ ישראלים וסורים). בסוף המאה, זרים היוו את רוב האוכלוסייה היהודית של מרסיי ובמידה רבה תרמו לצמיחתה.
צמיחת האוכלוסייה היהודית במרסיי במאה ה-19, בעקבות ההגירה :
יהודי מרסיי תחת האימפריה השנייה
רוב היהודים גרו מדרום למרכז העיר, באזור אמיד הכולל את השכונות סן-ויקטור, אופרה, פאלה דה ג'סטיס, פרפקטורה ו-וואבן. רבע נוסף גר בשכונות הפועלים מצפון לנמל הישן, בעיר העתיקה ובבלסונס. מאז קבלתם לאזרחות צרפתית ב-1791, הייתה ליהודים הזדמנות לעסוק בכל המלאכה. באופן כללי, קל יותר להיות יהודי במרסיי. רובם עסקו במקצועות עם שכר גבוה, כסוחרים או כבעלי מלאכה. העבודה מחוץ לבית הייתה בבלעדיות של המין הגברי, נשים יהודיות היו למעשה נעדרות מעולם העבודה. מספר נישואי התערובת גדל מעט תחת הקייסרות השנייה. במרסיי, ב-1872, הם היוו כ-15% מנישואי היהודים.
היהודים הספרדים בחופי הים התיכון היו בעיקר סוחרים ומתווכים עם צפון אפריקה והמזרח התיכון. יהודים חוו לעיתים קרובות התקדמות חברתית מהירה; תחילה הם עבדו עבור אחרים ולאחר מכן יצרו עסק משלהם.
בשנת 1864 נחנך בית הכנסת הגדול של מרסיי. עיצובו היה מבוסס על בית הכנסת ברחוב נצרת בפריז, שנבנה ב-1852 בסגנון רומנסקי-ביזנטי. הוא גם היה בהשראת השפעות מזרחיות ומערביות, המזכירות את מקורותיהם של המאמינים, אך גם את הארכיטקטורה של קתדרלת מייג'ור ונוטרדאם דה לה גארד, שנבנתה במקביל.
בעקבות הגירה מסיבית שהואצה בסוף המאה, ולאחר מלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870 שהובילה לסיפוח מחוזות אלזס ולוריין על ידי הקיסרות הגרמנית ועם הגעתם של יהודים אלזסים רבים, הפכה מרסיי לקהילה היהודית השנייה בגודלה בצרפת, אחרי זו של פריז.
פליטי המלחמה והנמל הישן (1914–1945)
אל הפליטים היהודים מאלזס ולוריין נוספו במהרה יהודים אשכנזים רבים ממזרח אירופה, שנמלטו מהרדיפות והפוגרומים של תקופת בין המלחמות, אמנם במידה פחותה מאשר בפריז, שנותרה מרכז הפעילות של היהודים. , . בשנת 1941 האוכלוסייה היהודית במרסיי מוערכת בכ-30,000, מתוכם כ-45 אחוז מיהודי פרובנס, שאליהם מתווספת קהילה גדולה של יהודים ספרדים מהמגרב (במיוחד אלג'יראים) ומהמזרח, וכן מיעוט של יהודים אשכנזים זרים.
ערב מלחמת העולם השנייה, רוב יהודי בוש-דו-רון החזיקו במקצועות חופשיים. המצב הסוציו-אקונומי של יהודי אלג'יריה היה קשה יותר, ורק מיעוט זעיר מהם הגיע למקצועות הנחשבים ביותר.
לפני מלחמת העולם השנייה, החינוך היהודי במרסיי הוגבל לחינוך הדתי שניתן על ידי משפחות ועל ידי תלמוד תורה. ההוראה הדתית, שהכינה את הבנים לקראת בר המצווה, התקיימה בשטח בית הכנסת הגדול, בהשגחת הרב הראשי ישראל זלצר.
בשנות השלושים, הגעתם של אלפי יהודים אשכנזים שנמלטו מהרדיפות והפוגרומים של מזרח אירופה, בשילוב עם תלאות השפל הגדול, הביאו לעלייה באנטישמיות בצרפת, ובמרסיי בפרט. עם פלישת הגרמנים ב-1940, יהודים מאלזס-לורן, מאזור פריז וממקומות אחרים בצרפת הכבושה, הצטרפו, בין היתר, למרסיי, העיר הגדולה ביותר באזור החופשי. בשנת 1941אומדן האוכלוסייה היה בסביבות 30,000 והעיתון היומי "לה מטן כינה אותה "ירושלים החדשה של הים התיכון".
צמיחת האוכלוסייה היהודית במרסיי בתחילת המאה ה-20: העיתונאי האמריקאי וריאן פריי, אינטלקטואלים או פליטים צרפתים רבים, כולל יהודים רבים, יכלו לברוח ממרסיי לארצות הברית. בין אלף האנשים שהצליחו לעזוב את צרפת של וישי בזכות פעולתו, נמנים הסופרים פרנץ ורפל וליון פויכטונגר, הצייר מארק שאגאל, הפסל ז'אק ליפשיץ, הפילוסופית חנה ארנדט, זוכה פרס נובל לרפואה אוטו מאיירהוף והאנתרופולוג קלוד לוי-שטראוס. ב-21 בינואר 1943 הגיעו למרסיי כוחות משטרה מטולוז, ליון, ננסי ואפילו פריז. בלילה התחיל איסוף יהודי מרסיי (או "ראונדאפ של הנמל הישן") המשטרה עקבה אחרי היהודים יומם וליל עד 27 בינואר. הבתים עברו חיפוש יסודי. בסופו של דבר נהרסו 1,600 מבנים בנמל הישן ו-2,000 יהודים נשלחו למחנות השמדה. שיתוף הפעולה של המשטרה הצרפתית עם הכובשים הנאצים צוין במיוחד במהלך אירוע זה.
השיבה מאלג'יריה (1945-היום)
במרץ 1962 בעקבות הסכמי אוויאן, כמעט כל 150,000 יהודי אלג'יריה הפליגו למרסיי. כמו מרבית הצרפתים באלג'יריה, הם חוו עם שובם את הסולידריות הלאומית. תחילה הם התמזגו עם המוני הפייה-נוארים. מרסיי הפכה לשער הראשי של המהגרים. יותר מ-80 אחוז מהמגיעים החדשים מתוניסיה, ולאחר מכן מאלג'יריה ב-1962, עברו דרך העיר. חלקם בטרם יציאתם לישראל, חלק גדול התיישב בה דרך קבע. אוכלוסייתה היהודית של מרסיי צמחה מ-12,000 ל-50,000 איש.
בשנת 1986, העיתונאי אלן צ'ופאן כתב כי בעיר יש 22 בתי כנסת. בשלב זה נראה שהקשרים עם המסורת הדתית מתרופפים: רק 20 אחוז מהם משתתפים באדיקות בחיי הקהילה ונישואי תערובת הולכים וגדלים, אחד מכל שניים לפי לה נובל אובזרווטר.
בשנת 2015 הקהילה היהודית של מרסיי מנתה כ-70,000-80,000 והיא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה, אחרי אלה של פריז ולונדון.
היהודים במרסיי - הקהילה השלישית בגודלה באירופה
בית הכנסת הקונסיסטוריאלי הראשי הוא בית הכנסת הגדול של מרסיי, ובסך הכל יש בעיר 58 בתי כנסת, שלא כולם קשורים לקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
פלגים יהודיים נוספים מיוצגים במרסיי, כמו הליובאוויטש, המסורתיים והליברלים . במרכז העיר, נמצא מרכז קבלת ההחלטות של הקהילה במרסיי. הוא מאכלס את בית הכנסת הגדול של מרסיי, בית ספר יהודי, קונסוליית ישראל במרסיי, הסוכנות היהודית לישראל, משרדי ה-קריף של מרסיי, וחנויות דת ואוכל.
במרסיי קיימים גם 23 בתי ספר יהודיים.
יחסים בין קהילתיים
נכון לשנת 2023, מרבית היהודים במרסיי הם יהודים ספרדים, צאצאים של מהגרים מאלג'יריה. כך, רוב היהודים והערבים הגיעו באותו זמן לעיר בין שנות ה-50 ל-70 לאחר שעזבו את אלג'יריה, או אפילו את אותן ערים באותה מדינה.
ההיסטוריון האמריקאי מוד ס. מנדל מתאר את היחסים בין היהודים לערבים במרסיי כ"הרמוניים, אפילו נעימים". חילופי דברים שלווים יותר מאשר בערים אחרות בצרפת מוסברים בתפקידם של הנמל ומרכז העיר. שכונות אלו ראו גלי הגירה רצופים וקבוצות אתניות שונות ומצליחות להכיל את כולם.
מנדל סבור, שגם היציבות הפוליטית היחסית של בזמן כהונת דפר (ראש עיריית מרסיי מ-1953 עד 1986) ושליטתו ההדוקה בממסד הפוליטי מסבירים תופעה זו. לבסוף, למרות חזרת המתיחות היהודית-מוסלמית בצרפת מתחילת שנות ה-2000, במרסיי היחסים בין שתי הקהילות נותרו רגועים בדרך כלל.
אנטישמיות
בין השנים 2009 ל-2011, תועדו 59 התקפות אנטישמיות במרסיי (לעומת 349 באזור פריז). במחוז סן-טרונק, שבו מתגוררת קהילה יהודית גדולה, מסתובבים ללא קושי יהודים מסורתיים. עם זאת, קיימת עלייה חדשה באנטישמיות ברחבי צרפת החל משנות ה-2000.
בשנות ה-2010, לצד התקפות אנטישמיות אחרות במדינה, כגון: פיגועי הירי בטולוז ומונטובאן ב-2012, והפיגוע במרכול היהודי בפריז ב-2015, העיר הושפעה ממתח גובר ואף מספר פיגועי דקירה נגד יהודים.
שפה
במאה ה-14, יהודי מרסיי נשאו לעיתים שמות תנ"כיים, אשר הותאמו למאפייני השפה אוקסיטנית. למשל, השם "דוד" הופך ל"דווין", "מואיז" ל"מוסה" או "מוסון", אסתר ל"סטס" . יהודי פרובנס דוברים שפה מקורית שהיא שילוב של אוקסיטנית, עברית ופרובאנס, והיא ידועה כ"פרובנסלית יהודית". הטקסט הידוע הראשון שנכתב בשפה זו מגיע מרבי יצחק בן אבא מרי בחיבורו "העיטור", שנכתב בין 1170 ל-1193 . שפה זו נכחדה מאז מותו של הדובר האחרון שלה, הסופר ארמנד לונל, ב-1977.
שפה נוספת היא ערבית יהודית, שפתם של יהודי צפון אפריקה, שעדיין מדוברת על ידי קומץ מיהודי מרסיי.
המטבח היהודי במרסיי
המטבח במרסיי מושפע במיוחד מהמטבח היהודי הספרדי ומהמגרב הערבי, כמו גם מהמטבח של המזרח הקרוב. מטעמים כדוגמת קמיה, דפינה, פקאילה ומסוקי הם חלק מהמסורת הקולינרית הצפון אפריקאית ; בעוד פלאפל, חומוס ומזה מגיעים מהמטבח המזרחי.
מוסדות תרבות
מרכז אדמון פלג הוא מרכז התרבות היהודי של מרסיי. הוא ממוקם באימפאס דרגון, הוא הוקם בשנת 1964 כאשר הקהילה נאלצה לבנות את עצמה עם שובם של היהודים שחזרו מצפון אפריקה. הספרייה היהודית של מרסיי, שהוקמה ב-1994 ליד כיכר פראדו, מכילה יותר מ-6,500 יצירות.
אוריאל שילר
אוריאל (אוטו) שילר (1907 – 1992) היה אדריכל ישראלי.
ביוגרפיה
נולד ב-1907 בברטיסלאבה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (סלובקיה של ימינו). תחילה הוכשר כמהנדס בשווייץ, ולאחר מכן הרחיב את השכלתו ולמד שלוש שנים נוספות (1930–1933) באקדמיה לאמנויות בווינה אצל האדריכל פטר ברנס – מחשובי האדריכלים המודרניסטים, שבמשרדו עבדו גדולי האדריכלים במאה ה-20 (מפעל AEG נחשב עד היום ליעד תיירות חובה לאדריכלים בסמוך לברלין). לאחר מכן עבד בסטודיו של האדריכל האוסטרי אוסקר שטרנד, שם התמחה בעיצוב פנים ורהיטים.