cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הלכת השיתוף
הִלְכַת השיתוף או "חזקת השיתוף" היא הלכה משפטית אשר נהוגה בפסיקת בתי המשפט בישראל במשפטי גירושין בנוגע לזוגות שנישאו לפני חקיקתו של חוק יחסי ממון בין בני זוג, התשל"ג-1973, אשר הסדיר את אופן חלוקת הרכוש בין בני-זוג בעת גירושין. הסדרה נוספת נעשתה בחוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו, התשע"ד-2014.
הלכת השיתוף מתבססת על ההנחה או על החזקה, כי ככל שהדבר נוגע לנכסים משותפים שצברו בני הזוג ברבות השנים ובמהלך תקופת הזוגיות שלהם, או לנכסים שבהם ניכרה כוונה של אחד מבני הזוג ליצור בהם שיתוף עם בן הזוג השני, זכאים ואף חייבים בני הזוג בעת גירושין לאיזון משאבים ביניהם, כלומר לחלוקה שוויונית ביניהם בכל אותם נכסים משותפים.
הלכת השיתוף מבוססת גם על עקרון השוויון בין המינים, ועל התפישה כי בני הזוג תורמים באופן שווה לרווחת המשפחה. זכות השיתוף קיימת במהלך החיים המשותפים אך הנה כללית ומתגבשת רק כשנוצר מצב שיש בו עילה מוכרת לפירוק השיתוף - סיום הקשר הכלכלי בין בני הזוג.
התנאים לתחולת חזקת השיתוף:
הנכסים שעליהם עשויה לחול חזקת השיתוף: לעומת הרכוש אשר נצבר במהלך הנישואין, רכוש שנצבר לפני הנישואין ורכוש שהתקבל במתנה או בירושה, שייך לבן הזוג שקיבל אותו, אלא אם הוסכם אחרת.
עם חקיקתו של חוק יחסי ממון והסדרת הנושא בחקיקה הישראלית, בוטלה הלכת השיתוף ביחס לזוגות שנישאו לאחר תחילתו של החוק (קרי: החל מיום 1 בינואר 1974), ויש להיזדקק לה רק במקרים שבהם מדובר על גירושין בין בני זוג אשר היו נשואים עוד לפני כניסתו של חוק יחסי ממון לתוקף או במקרים של בני זוג ידועים בציבור. הלכת השיתוף תחול על הידועים בציבור כאשר אלו חיים יחד חיים משותפים במאמץ משותף ואינם שומרים על הפרדה רכושית. אך, במקרה של ידועים בציבור נקבע ש"אין להחיל באופן אוטומטי את חזקת השיתוף לגבי רכוש שנרכש על ידי אחד מבני הזוג בנפרד, אלא יש להוכיח כוונת שיתוף מפורשת ביחס לכל נכס ונכס". אולם, בית המשפט המחוזי בתל אביב הציע להבחין בין "בני זוג חיים כידועים בציבור בשל מניעות חברתית, משפטית, או דתית" שלגביהם העובדה שמדובר ב"ידועים בציבור" ולא בזוג נשוי, היא בעלת חשיבות פחותה לעניין נטל ההוכחה הנדרש להוכחת כוונת השיתוף, לעומת בני זוג הבוחרים מרצונם החופשי שלא להינשא (לעיתים דווקא כדי להצביע על העדר כוונת שיתוף)". ב-29 במאי 2014 לא נתקבלה הצעת המחוזי להבחין בין המקרים על ידי השופטת דפנה ברק ארז.
ורקוהה גטצ'או
ורקוהה גטצ'או (באנגלית: Werkuha Getachew; נולדה ב-7 בדצמבר 1995) היא אתלטית אתיופית, סגנית אלופת העולם (יוג'ין 2022) בריצת 3000 מטר מכשולים.
קריירה
גטצ'או נולדה וגדלה באתיופיה.
סגנית אלופת העולם בריצת 3000 מטר מכשולים
באליפות העולם שנערכה בחודש יולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית זכתה גטצ'או במדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא לאומי חדש של 8:54.61 דקות, אחרי נורה ג'רוטו מקזחסטן (8:53.02 דקות) ולפני מקידס אבבה מאתיופיה (8:56.08 דקות). תוצאה זו היא התוצאה הרביעית בטיבה בכל הזמנים.
אלופת אפריקה בריצת 3000 מטר מכשולים
באליפות אפריקה שנערכה בחודש אוגוסט בסנט פייר שבמאוריציוס זכתה גטצ'או במדליית זהב בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:36.81 דקות, לפני זרפה וונדמגגן מאתיופיה (9:41.37 דקות) וקארן צ'בט מקניה (9:43.64 דקות).
איש קטן, מה עכשיו?
איש קטן, מה עכשיו? (בגרמנית: ?Kleiner Mann, was nun) הוא רומן מאת הסופר הגרמני הנס פאלאדה שיצא לאור בשנת 1932 – שנה לפני עלייתו של אדולף היטלר לשלטון. הספר זכה להצלחה מיידית בגרמניה, ונחשב בעיני רבים כפריצת דרך של פאלאדה כסופר.
תקציר העלילה
רואה־החשבון יוהנס פִּינֶבֶּרְג וחברתו, אשת המכירות אמה "לֶמְשֶׁן" מורשל, מתחתנים כשהם מגלים שהיא כבר בחודש השני להריונה. לא עובר הרבה זמן עד שפינברג מפוטר מעבודתו ובעקבות כך גם חייב למצוא עבודה חדשה בעיצומו של המשבר הכלכלי שפקד את גרמניה בסוף שנות השלושים.
אמו השנואה של פינברג, מיה, מארחת במועדון לילה מברלין, עוזרת לזוג בכך שהיא מוצאת לבנה עבודה כאיש מכירות בחנות כלבו בעיר ששמה "מנדלס". למרות זאת, פינברג נתון תחת לחץ רב משום שמעסיקו, שפנפוס, מציב מכסה חודשית שעל כול אנשי המכירות להגיע אליה, שכן אם לא הם יפוטרו. הדבר מוביל לתחרות קשה בין עמיתיו לעבודה. כשבנם הורסט, שאותו הם מכנים בכינוי החיבה "שרימפ", נולד, הכסף שוב הופך לנדיר, שכן תשלומי ביטוח הבריאות שלהם מתעכבים.
כעבור שנה, יכולותיו של פינברג לעבוד בחנות מתמעטות. כתוצאה מאיחורים חוזרים ונשנים, הוא גם מאחר בהשלמת המכסה החודשית שלו. הוא מתחנן בפני שחקן הקולנוע פרנץ שלוטר, שמגיע במקרה לחנות, שיקנה ממנו משהו. השחקן מסרב לעשות כך, ומתלונן למנהל על התנהגותו של פינברג, מה שגרם לפיטוריו המיידיים של פינברג.
בנובמבר 1932, המשפחה הקטנה עוברת באופן לא חוקי לבית הקיץ של עמיתו לשעבר של פינברג שנמצא כ־40 ק"מ ממזרח לברלין. למרות שפינברג מובטל כבר 14 חודשים, אשתו אוסרת עליו לגנוב פחם. במקום זאת, היא מטליאה גרביים ותופרת שמלות כדי להרוויח קצת כסף. אחד ממסעותיו של פינברג לברלין מסתיים בכישלון חרוץ, שכן הוא גורש מפרידריכשטראסה על ידי המשטרה עקב המראה הלא מטופח שלו. הזוג מבין שהאהבה הטובה והישנה היא כל מה שמשנה.
תרגום לעברית
הספר תורגם לעברית בידי צבי ארד ויצא לאור בשנת 1987 בשם "איש קטן, לאן?" בהוצאת זמורה-ביתן.
בשנת 2013 תורגם מחדש בידי יוסיפיה סימון ויצא לאור בשם "איש קטן, מה עכשיו?" בהוצאת ידיעות ספרים.
מחזה המבוסס על הספר תורגם בידי דורי פרנס, והועלה בשנת 2013 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של איתי טיראן.
אחד משלנו (ספר)
אחד משלנו הוא ספר ילדים ונוער של ימימה אבידר-טשרנוביץ שיצא לראשונה ב-1947 בהוצאת נחום טברסקי עם איוריו של נחום גוטמן. הספר זכה להצלחה רבה ויצא במהדורות נוספות בהוצאות לאור שונות עם מאיירים שונים.
ב-2014 ערכו בנותיה של ימימה, רמה זוטא ודנה אבידר את הספר תוך כדי שינויים קלים של מילים ומשפטים כדי להתאים את הכתוב לשפה המובנת של הילדים כיום. הספר יצא עם איוריו המקוריים של נחום גוטמן.
ימימה טשרנוביץ כתבה בהקדמה כי הספר הוא המשך לספרה שמונה בעקבות אחד ובו ממשיך הילד חגי את הרפתקאותיו במקומות אחרים. אם בספר הקודם ה"אחד" היה מרגל גרמני שנלחמו בו הרי ב"אחד משלנו" ה"אחד" הוא ילד יהודי ניצול שואה ומתבודד שחגי וחבורתו משתדלים לעזור לו כדי שיהיה "אחד משלנו". בספר יש תיאורים של נופים ואתרים בארץ שאז היו לא כל כך נגישים.
תקציר העלילה
הוריו של חגי שולחים אותו ל"כפר הזורעים" שם יבלה את חופשת הפסח אצל ידידיהם ובתם רוני. הוריה של רוני מקבלים לאירוח בביתם את יוסי - נער ניצול שואה, שקט, מנוכר ומדוכא.
רוני לוקחת את חגי לסבא מנחם שהוא מומחה לטיפול בצמחים. הם מספרים לו על יוסף והוא אומר להם שמניסיונו יש רק פרח אחד שיוכל לעזור לו וזה העדעד הפורח בסביבת סלע אשת לוט.
לשיחה מאזין יחיעם, נכדו של סבא מנחם וחייל משוחרר מהצבא הבריטי והוא מחליט לעזור להם במסע המסוכן בבחינת "רואה ואינו נראה". לחבורה של חגי, רוני ויוסף מתווסף גם עוזי הלבקן.
לאחר שניסיונם לחדור לשדה תעופה (רמת דוד?) נכשל הם עולים על משאית תנובה שמביאה אותם לירושלים שם הם מתקבלים על ידי חבורת ילדים.
הם עוברים בנחל קדרון ובמכונית לוקחת אותם לעבר יריחו אך מתקלקלת באמצע הדרך והם נאלצים לרדת לוואדי (נחל פרת?) ועולים למנוחה במנזר מעל הנחל (מנזר סנט ג'ורג'?). הם ממשיכים לערבות יריחו ומתארחים אצל בדואים.
לבסוף הם מגיעים למפעל האשלג בצפון ים המלח ומתקבלים בשמחה על ידי בני העובדים. הם ממשיכים דרומה אך מותקפים על ידי שודדים ערביים. חגי ויוסף נופלים בשבי אך משוחררים על ידי לוחמים בפיקודו של אביו של חגי. הם מפנים את יוסף הקודח מחום וחגי מגיע עם חברים נוספים בסירה לסדום שם הוא מוצא את יחיעם המכוון אותו לפריחת העדעד התכול. העדעד נקטף וכולם חוזרים בסירה למפעל הצפוני, יחיעם כותש את עלי העדעד ומפזר על מים אותם שותה יוסף.
כעבור חודשיים מבקר חגי שוב בכפר ולהפתעתו רואה את יוסי בעת משחק כדור עומד בשער נלהב ומשלהב את כל הילדים. הוא הפך ל"אחד משלנו".
סופיה טולסטוי
הרוזנת סופיה אנדרייבנה טולסטוי (ברוסית: Со́фья Андре́евна Толста́я, לבית ברס; 22 באוגוסט 1844 – 4 בנובמבר 1919) הייתה אשתו של הסופר, לב טולסטוי, שהשפיעה רבות על חייו וכתיבתו. כתבה יומן חיים מפורט על חייה עם הסופר הנערץ ועם משפחתה, עסקה בצילום ואף ניסתה להוציא בעצמה סיפורים.
נעורים
סופיה אנדרייבנה ברס, המכונה גם סוניה, בתם של רופא גרמני ואם רוסייה, פגשה את טולסטוי כשהייתה בת שמונה עשרה, ואילו הוא היה כבר סופר מפורסם בן שלושים ושבע. תחילה חיזר הסופר אחר הבת הבכורה, ליזה, אך יחסה הקר והמתנשא דחה אותו. סופיה הייתה עלמה נאה ורבת חן, שקראה הרבה, כתבה סיפורים והשלימה את השכלתה בכוחות עצמה.
באחת השיחות שהתנהלו ביניהם טרם ההחלטה הסופית כתב טולסטוי את שאלותיו אליה באות הראשונה של המילה בלבד, וסופיה, מצדה, פיענחה וענתה לו באותה צורה. מאוחר יותר השתמש טולסטוי באותו תרחיש כאשר קונסטנטין לוין, גיבור "אנה קרנינה" מציע לקיטי את הצעת הנישואים שלו בראשי תיבות בלבד, קיטי מפענחת ועונה לו בחיוב. גם הגשת היומנים האישיים של טולסטוי ולוין לארוסותיהם זהה וגרמה לזעזוע אצל שתיהן.
חיי נישואים
סופיה אנדרייבנה שחררה את בעלה מטרדות היומיום וניהלה בעצמה את האחוזה הגדולה ביסנאיה פוליאנה על תושביה ומבקריה הרבים. היא תפרה, לימדה, שיחקה, טיפלה בחולים, (וכמעט שלא היה יום בו לא היה מישהו מבני ביתה חולה, כולל טולסטוי עצמו, או היא עצמה) אירחה והחזיקה ביד רמה את מפתחות הבית. מלבד הטיפול השוטף בניהול האחוזה והמשפחה, היא העתיקה את כתביו ויומניו של טולסטוי, ביצעה בהם הגהות וטיפלה בכל הסידורים הביורוקרטיים וגביות התקבולים שהתקבלו מפרסום היצירות.
בשנים האחרונות של נישואיהם התחבר טולסטוי אל ידיד ומעריץ בשם צ'רטקוב, שהמליץ בפניו להיפרד מאשתו ולממש את תורתו. תלותו של בן-זוגה באיש והחברות האינטימית ביניהם גרמו לה להתנהגות שהגיעה, לדעתה של בר-יוסף, אל סף אי השפיות. בסופו של דבר, עזב טולסטוי את ביתו ומשפחתו ללא ידיעת אשתו ומצא את מותו בתחנת רכבת.
סופיה המשיכה להתגורר ביאסנאיה פוליאנה, אך המאבקים על ירושתו של הסופר בין בני המשפחה, בינם לבין עצמם, וגם בינם לבין השלטונות, המשיכו עד מותה עם פרוץ המהפיכה הבולשביקית. אנשים מהכפרים הסמוכים זרמו לאחוזה בעודם מניפים את הדגל האדום, אך הכפריים המקומיים קיבלו את פניהם בקלשונים ובחרמשים והניסו את הפולשים. האחוזה הוכרזה כחווה חקלאית השייכת למדינה.
קטעים מיומנה
עיון ביומניה של סופיה טולסטוי מביא את הקורא להתרשמות ש"היא מיטלטלת בין מסירות אוהבת עד כדי אובדנות עצמית, לבין אהבה נכזבת ואכזבה ממוטטות [...] ההתנהגות שלה מלאה סתירות וניגודים" שמחה ועצב, גאווה וקנאה, אהבה וסלידה. קשה להתעלם מכישרון הכתיבה והאבחנות של סופיה ומניצני הגישה הפמיניסטית שלה.
על הרעיונות הנשגבים של טולסטוי היא כותבת בזלזול
על "סונאטת קרויצר" היא כותבת:
על זוגיות בין גבר לאישה:
אתלט נייטרלי מורשה
אתלט נייטרלי מורשה (באנגלית: Authorised Neutral Athlete או ANA) הוא שם הקטגוריה בה מורשים אתלטים רוסים להתחרות בתחרויות אתלטיקה בינלאומיות, מאז שנחשפה שערוריית הסימום של אתלטים רוסים בשנת 2014.
היסטוריה
בשנת 2010 החל ויטאלי סטפאנוב, שעבד בסוכנות הרוסית למניעת סימום בספורט, למסור לסוכנות העולמית נגד סמים בספורט מידע הטוען כי הסוכנות אפשרה סימום שיטתי של אתלטים. החוקר הראשי של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט, ג'ק רוברטסון, האמין כי הד תקשורתי נחוץ להתקדמות חקירת הפרשה, ולכן פנה לעיתונאי הגרמני האיו ספלט, שבעבר דיווח על סימום בספורט בגרמניה המזרחית, על מנת שיסקר את הפרשה. בדצמבר 2014, תאגיד השידור הגרמני ARD שידר את התחקיר של ספלט, שנקרא "סוד הסימום: כיצד רוסיה מייצרת את האלופים שלה", וחשף טענות על סימום רוסי שיטתי. במרכז התחקיר רואיינו ויטאלי סטפאנוב ואשתו, יוליה סטפאנובה, שכאתלטית ייצגה את רוסיה באליפות עולם באתלטיקה, וטענו כי בכירים בהתאחדות האתלטיקה הרוסית סיפקו חומרים אסורים לאתלטים, ואף זייפו בדיקות סמים בשותפות עם בודקי סמים. סטפאנובה אף הקליטה את מריה סאבינובה, אתלטית רוסייה מעוטרת, אומרת כי בודקי סמים רוסים מחפים עליה, ומסתירים את שימושה בחומרים אסורים.
לאחר התחקיר
לאחר התחקיר של ARD, הסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט הקימה ועדה עצמאית שפתחה בחקירה בנושא, ומטרותיה העיקריות היו לברר את אמינות הטענות שהוצגו בתחקיר. מסקנותיה של הוועדה, שפורסמו ב-9 בנובמבר 2015 בדו"ח באורך של 325 עמודים, אימתו את הטענות שהובאו בתחקיר. הסוכנות העולמית טענה כי נמצאה ברוסיה "תרבות מושרשת של סימום", וכי רוסיה "חיבלה" באולימפיאדת לונדון 2012. יתרה מכך, הסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט המליצה להשעות את רוסיה מהמשחקים האולימפיים בריו שהיו עתידים להיערך ב-2016, ועד שתשנה את דרכיה. בדו"ח שפורסם הושמעו טענות גם כנגד בכירים בהתאחדות האתלטיקה הבינלאומית ובראשם לאמין דיאק, שכיהן כנשיא ההתאחדות בין השנים 1999–2015 ונעצר שבוע לפני פרסום הדו"ח, על "שוחד ברמה הגבוהה ביותר של האתלטיקה העולמית". סבסטיאן קו, שהחליף את דיאק בתפקידו בחודש אוגוסט אותה שנה, אמר כי הוא בוחן אילו סנקציות להטיל על רוסיה.
חשיפת הסימום באולימפיאדת סוצ'י
במאי 2016 גריגורי רודצ'נקוב, שעבד במעבדה הלאומית הרוסית למניעת סימום, חשף כי באולימפיאדת החורף שנערכה ב-2014 בסוצ'י התחרו עשרות אתלטים רוסים שהיו שותפים לתוכנית סימום ארצית, וביניהם 15 זוכי מדליות. לטענתו, הוא הונחה על ידי בכירים רוסים להחליף את בדיקות השתן שהכילו סמים, במבחנות נקיות. חודשיים לאחר מכן ושבועיים לפני אולימפיאדת ריו פורסם חלקו הראשון של דו"ח מקלארן, שהוזמן על ידי הסוכנות העולמית למניעת סימום בספורט על מנת לבדוק את טענותיו של רודצ'נקוב, ונכתב על ידי המשפטן הקנדי ריצ'רד מקלארן. מסקנותו המרכזית של הדו"ח הצביעה על מעורבות ישירה של שר הספורט הרוסי בביצוע מניפולציות על כל המערכת למניעת סימום, על מנת לוודא שאתלטים מסוממים יוכלו להמשיך להתחרות.
טימו פוקי
טימו פוקי (בפינית: Teemu Pukki; נולד ב-29 במרץ 1990 בקוטקה, פינלנד) הוא שחקן כדורגל פיני שמשחק בעמדת החלוץ במינסוטה יונייטד ובנבחרת פינלנד.
קריירה
פוקי עבר לסביליה מקבוצת עיר הולדתו קוטקה, קו-טי-פי, בינואר 2008, לאחר שחתם על חוזה לשלוש וחצי שנים בקבוצה. תחילה, שיחק פוקי בקבוצת הנוער של המועדון, עד שקודם לקבוצת המשנה, סביליה אתלטיקו, ששיחקה בליגה הספרדית השנייה. פוקי שיחק משחק אחד בלבד בקבוצה הבוגרת של סביליה, נגד ראסינג סאנטנדר, ולאחר שהבין שלא יוכל לקבל דקות משחק בקבוצה, חזר פוקי לפינלנד.
ב-28 באוגוסט 2010 חתם פוקי בה.י.ק. הלסינקי הפינית. כבר בעונתו הראשונה הצליחו פוקי וחבריו לזכות באליפות ליגת העל הפינית, כשפוקי כובש שני שערים בשבעה משחקים. בעונה שלאחר מכן, זכה פוקי שוב באליפות עם ה.י.ק הלסינקי, אך הפעם הוא כבש אחד עשר שערים בשמונה עשר משחקים.
בתחילת עונת 2011/12, העפיל פוקי יחד עם קבוצתו למוקדמות הליגה האירופית, שם הם הוגרלו נגד שאלקה 04. בסיכום שני המשחקים כבש פוקי שלושה שערים, אך זה לא הספיק לקבוצתו על מנת להעפיל לשלב הבא. למרות הכישלון הקבוצתי, יכולתו המצוינת של פוקי גרמה לעניין רב מצד הצוות של שאלקה, מה שהביא את פוקי לחתום בקבוצה ב-31 באוגוסט 2011.
ב-6 בנובמבר 2011, כבש פוקי את שערו הראשון במדי שאלקה 04 במשחק ליגה נגד הנובר 96, ובכך הפך פוקי לשחקן הפיני הרביעי בלבד שכובש בליגה הגרמנית.
ב-31 באוגוסט 2013, חתם פוקי בסלטיק הסקוטית לארבע שנים, תמורת סכום שלא פורסם. ב-14 בספטמבר 2013, ערך פוקי את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, במשחק חוץ נגד הארטס, ואף כבש שער באותו משחק.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לברונדבי הדנית ובעונה הבאה נרכש על ידי הקבוצה. באוגוסט 2016 הבקיע פוקי שלושער בניצחונה של ברונדבי 1–3 על הרטה ברלין במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, והעפיל עם ברונדבי לשלב המוקדמות הבא.
קריירה בינלאומית
פוקי שיחק לראשונה במדי נבחרת פינלנד ב-4 בפברואר 2009, במשחק ידידות נגד נבחרת יפן. את שערו הרשמי הראשון כבש פוקי נגד נבחרת ספרד ב-22 במרץ 2013 במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
בקמפיין ליגת האומות 2018/2019 הוביל פוקי את נבחרת פינלנד למקום הראשון בבית 3 בדרג C, לאחר שכבש מספר שערי ניצחון מול נבחרות הונגריה ואסטוניה.
זכיות ותארים
ה.י.ק. הלסינקי
דוכסות זקס-פורשטאג
דוכסות זקס-פורשטאג (בגרמנית: Sax-Forstegg) היה שמה של נחלה בעמק הריין האלפיני, וכללה את העיירות זנוואלד ואלטשטאטן. כיום שטחה של הנחלה הוא חלק מהקנטון סנט גאלן שבשווייץ.
היסטוריה
הנחלה נקראת על שם המשפחה הברונית זקס וטירתם פורשטאג. שטח הנחלה נוצר עם חלוקת שטחיהן של הנחלות הישנות הוהנזקס ופרישנברג בסוף המאה ה-14. בשנת 1458 אדוני זקס-פורשטאג כרתו ברית עם הקונפדרציה השווייצרית. בנוסף, הם היו גם אזרחי סנט גאלן משנת 1463, ואזרחי ציריך משנת 1486.
עכבה אופיינית
עכבה אופיינית היא עכבה חשמלית המאפיינת גל במערכת מפולגת כמו קו תמסורת או תווך אופטי. היא נקבעת על ידי התכונות החשמליות של החומר, הממדים הגאומטריים של קו התמסורת (מלבד אורך הקו) ולעיתים גם תלויה בתדירות. מקצה קו תמסורת או ממשטח המפריד בין שני חומרים יכולה להיות החזרה, ומשרעת הגל המוחזר תלויה בעכבות האופייניות של המערכת. העכבה המאפיינת את הריק ואת החומר נקראת עכבה אינטרינזית וניתן להגדיר עכבה כזו לתופעות נוספות כמו גלי קול.
הגדרה
עכבה חשמלית של רכיב חשמלי מקובץ כמו נגד, קבל וסליל השראה מוגדרת כיחס בין משרעת המתח הנופל עליו למשרעת הזרם הזורם דרכו במצב סינוסי מתמיד. לעומת זאת, במערכת מפולגת המתח נמסר כגל אלקטרומגנטי וחוקי קירכהוף אינם מתקיימים באופן רגעי. במערכת כזו מגדירים עכבה אופיינית כיחס בין משרעת המתח בין שני הדקי קו תמסורת לבין משרעת הזרם הזורם בו באופן מקומי. משרעות המתח והזרם משתנות בנקודות שונות לאורך קו התמסורת, אך היחס ביניהן נשאר קבוע ובניגוד לנגד הוא אינו תלוי באורך קו התמסורת. העכבה האופיינית מסומנת לרוב \, Z_0 או \, Z_C והיא נמדדת באוהם: כאשר \, V^+ משרעת המתח ו-\, I^+ משרעת הזרם של הגל המתקדם, \, V^- ו-\, I^- משרעות המתח והזרם של הגל בכיוון ההפוך. הסימן השלילי של יחס זה בכיוון ההפוך מציין שהמתח אינו תלוי בכיוון התקדמות הגל אך הזרם של הגל בכיוון ההפוך נלקח בסימן שלילי.
בקו תמסורת ללא הפסדים, ניתן לבטא את העכבה האופיינית בעזרת ההשראות והקיבול ליחידת אורך: כאשר L ההשראות ליחידת אורך ו-C הקיבול ליחידת אורך, והעכבה האופיינית היא מספר ממשי.
הערכים המקובלים בכבל קואקסיאלי הם של 50 עד 100 אוהם. לכבל שטוח בעל שני מוליכים יש עכבה אופיינית של 300 עד 1000 אוהם.
בקו תמסורת בעל הפסדים, העכבה האופיינית היא: כאשר R ההתנגדות ליחידת אורך (לאורך הקו), G המוליכות ליחידת אורך בין הדקי הקו, \omega תדירות הגל ו-j=\sqrt{-1} היחידה המדומה. כאן העכבה האופיינית היא מספר מרוכב, כלומר קיים הפרש מופע בין המתח והזרם בקו ששוה לזווית בהצגה קוטבית של העכבה האופיינית במישור המרוכב.
תיאום עכבות
כאשר מקור מתח סינוסי מחובר לקו תמסורת שבקצהו התקן מקובץ כמו נגד, המתח יימסר בקו כגל מתקדם ויוחזר מהנגד כגל חוזר. היחס בין הגל המתקדם לגל החוזר נקרא מקדם ההחזרה והוא תלוי בעכבה האופיינית של הקו ובעכבה החשמלית של הרכיב שבקצה הקו: כאשר Z_L העכבה החשמלית של העומס המחובר בקצה קו התמסורת ו-Z_0 העכבה האופיינית של הקו. בקו תמסורת ללא הפסדים שבקצהו נגד בעל התנגדות זהה לעכבה האופיינית לא יהיו החזרות ולא ייווצר גל עומד. כך ניתן למסור את כל ההספק החשמלי לעומס. למצב כזה קוראים תיאום עכבות וטיב התיאום נמדד על ידי יחס גלים עומדים. בקו תמסורת בעל הפסדים העכבה האופיינית תלויה בתדירות הגל ולכן לא ניתן לתאם אותו באופן מלא לגלים בתדרים שונים או לפולסים.
עכבה אופיינית של תווך ושל ריק
באופן דומה, ניתן להגדיר עכבה אופיינית לגל קול כיחס בין הלחץ בחומר למעוותים בו. במקרה כזה העכבה האופיינית של חומר שווה למכפלת הצפיפות שלו במהירות הקול בו.
דוגמאות
העכבה האופיינית של זוג תיילים מוליכים ברדיוס a ובמרחק b זה מזה:
בקו תמסורת המורכב משני לוחות ארוכים, העכבה האופיינית היא: כאשר \eta העכבה האינטרינזית התלויה במקדם הדיאלקטרי והמקדם המגנטי של החומר בין הלוחות, d המרחק בין הלוחות ו-a רוחב הלוחות.
העכבה האופיינית של כבל קואקסיאלי: כאשר a הרדיוס הפנימי של הכבל ו-b הרדיוס החיצוני.
בגלבו העכבה האופיינית תלויה באופן התנודה המתעורר בו. עבור אופן TE: כאשר f תדירות הגל ו-f_c תדר הקיטעון של אופן התנודה.
רעידת האדמה באמבון (2019)
רעידת האדמה באמבון הייתה רעידת אדמה שהתרחשה ב-26 בספטמבר 2019 ב-07:46:44 לפי השעון המקומי (25 בספטמבר ב-23:46:44 בשעון UTC). ברעידת אדמה זו 41 אנשים נהרגו ו-1,578 אנשים נפצעו.
נובויוקי צ'וג'י
נובויוקי צ'וג'י (ביפנית: 辻井 伸行; נולד ב-13 בספטמבר 1988) הוא פסנתרן ומלחין יפני. הוא נולד עיוור בגלל מיקרואופתלמיה ולמרות זאת, כישרונו המוזיקלי יוצא הדופן הוביל אותו להיות אמן בעל שם עולמי. הוא הופיע עם מיטב התזמורות והמנצחים החשובים בעולם וזכה לשבחים רבים על נגינתו.
ביוגרפיה
באוקטובר 2005 הגיע צ'וג'י לשלב חצי הגמר בתחרות הבינלאומית לפסנתר על שם פרדריק שופן, שנערכה בוורשה שבפולין וזכה בפרס המבקרים.
באפריל 2007 החל ללמוד באוניברסיטת אונו גקואן בטוקיו וסיים את לימודיו במרץ 2011.
בשנת 2009 זכה צ'וג'י במדליית זהב בתחרות הבינלאומית לפסנתר על שם ואן קלייברן ביחד עם האוצ'ן ז'אנג מסין. נוסף לכך, הוא זכה בפרס על הביצועים הטובים ביותר. בשלב המוקדמות הוא ניגן את כל 12 אטיודים, אופוס 10 של פרדריק שופן.
אברהם דרור
אברהם (איבן) דרור (נולד ב-8 בינואר 1932) הוא תת-אלוף בדימוס בצה"ל, שירת כמפקד שייטת הצוללות ומפקד בסיס חיפה של חיל הים. בעל עיטור העוז.
קורות חייו
אברהם דרור נולד ברומניה ועלה לישראל ב-1947. הוא התגייס לנח"ל ב-1951 והיה חבר בהכשרה. כסמל התנדב לשייטת 13 ושירת בה במשך 5 שנים, במהלכן עבר גם קורס חובלים. עם הקמת שייטת הצוללות ב-1958 על ידי יוסף דרור עבר אליה יחד עם הדר קמחי. יצא להשתלמות בטולון שבצרפת ולקורס בבריטניה בו הוכשר על צוללות דגם S, לישראל חזר עם הצוללת אח"י רהב. דרור בעל אות צוללן מס' 8, ובעל כוכב המסמן 10 שנות שירות בצוללות.
ייסד את "בית ספר צוללן" של חיל הים, ופיקד על שני מחזורי ההכשרה הראשונים. שירת כקצין טורפדו וסגן מפקד צוללת. ב-1964 יצא לקורס מפקדי צוללות של נאט"ו וב-1965 מונה למפקד אח"י תנין. במלחמת ששת הימים פיקד על הצוללת בפעולת אלכסנדריה שבה חדר עמה לקרבת נמל אלכסנדריה שבמצרים לצורך הורדת לוחמי הקומנדו הימי במטרה שיפגעו בכלי שיט. לאחר שאלו התעכבו ולא חזרו לצוללת, פקד דרור על נסיגת הצוללת לעומק, במהלכה נתקל וירה על פריגטה מצרית. בקרב שהתפתח נפגעה הצוללת בפצצות עומק, אף על פי כן פקד דרור על חזרה למחרת של הצוללת לנקודת האיסוף שנקבעה עם לוחמי הקומנדו, אך התברר שאלו נפלו בשבי. על פעולותיו במלחמה זכה דרור לצל"ש הרמטכ"ל שהומר בהמשך לעיטור העוז.
ב-1968 מונה למפקד שייטת הצוללות. הוא פיקד על הבאת אח"י דולפין לישראל, במהלך המסע קיבל את ההודעה על אובדן הצוללת אח"י דקר והדולפין הצטרפה לחיפושים.
היה אחראי על צוותי הפיקוח על הבנייה וקבלת שלוש צוללות גל החדשות בבריטניה. ב-1976 מונה למפקד בסיס חיפה ושירת בתפקיד עד תחילת 1979, אז פרש מצה"ל.
דרור הוא בעל תואר ראשון בגאוגרפיה מאוניברסיטת תל אביב, לאחר שחרורו מצה"ל עסק בייעוץ בתחום הימאות וייצוג מספנות בישראל ובפינלנד.
הטירון (ציור)
הטירון (או חדר ההלבשה של הרד סוקס) הוא ציור משנת 1957 מעשה ידי האמן האמריקאי נורמן רוקוול, שצויר עבור שערו של מגזין סאטררדיי איבנינג פוסט ב-2 במרץ 1957.
הציור מתאר כמה שחקני קבוצת הבייסבול בוסטון רד סוקס בחדר הלבשה, אליו מצטרף שחקן חדש לכאורה לבוש בבגדי רחוב ונושא מזוודה, יחד עם כפפת הבייסבול שלו ומחבט הבייסבול. הציור נמכר במכירה פומבית של 2014 תמורת למעלה מעשרים מיליון דולר.
המשתתפים בציור
בציור משתתפים חמישה חברים מ"בוסטון רד סוקס" מ־1956, ששיחקו בקבוצה גם בשנת 1957 כשהציור הופיע על שער העיתון "סאטרדיי איבנינג פוסט":
בנוסף מוצג בציור הטירון המנוגד, שעומד בין ויליאמס לגודמן, ושחקן פיקטיבי שניצב בקצה השמאלי, אותו כינה רוקוול "ג'ון ג'יי אנונימי", והתבסס על תמונות הפניה של עוזר הסטודיו של רוקוול לואי למון. אף אחד משחקני רד סוקס המופיעים בתמונה לא בחיים.
מכירה פומבית בשנת 2014
הציור נמכר במכירה פומבית במאי 2014 על ידי כריסטי'ס תמורת 22,565,000 דולר. כמה שבועות לפני המכירה הפומבית שלו, הוא הוצג בפומבי במוזיאון לאמנויות יפות, בבוסטון. הציור נמכר בעבר בשנת 1986 תמורת 600,000 דולר.
ירחוניים
ירחוניים (שם מדעי: Lampridae) היא משפחת דגי גרם גדולים מסדרת הלמפיריים השוכנים באוקיינוס הפתוח. בעבר הייתה משפחה נכחדת שדמתה להם - Turkmenidae.
מאפיינים
הירחוניים הם דגים גדולים המזכירים במראם את דג השמש אך קטנים יותר ובעלי צבעים ראוותניים יותר. הירחוניים מגיעים בשיא גודלם לאורך שני מטר ולמשקל 270 ק"ג. הם בעלי גוף עגלגל בצבע כחול בהיר עם שוליים אדומים ושפתיים אדומות וקטנות. הירחוניים יכולים לחמם את טמפרטורת גופם וכך להימצא גם במים קרים ולהדרים עד לאוקיינוס הדרומי. הם נפוצים יותר במים טרופיים אך נוטים להימצא בעומק הים שם הם מחפשים דיונונים, פלנקטון וקריל אותם הם שואבים עם פיותיהם הגדולים.
מיון
בעבר משפחה זו כללה רק 2 מינים, אך לאחרונה הוחלט להוסיף עליהם עוד 4 מינים הנבדלים במבנה צבעיהם וצורתם:
L.A. Woman (שיר)
L.A. Woman (בעברית: אשת לוס אנג'לס) הוא שיר של להקת הרוק האמריקאית, הדלתות. השיר הוא שיר הנושא של האלבום L.A. Woman, האלבום האחרון עם הסולן ג'ים מוריסון לפני מותו.
הפקה
השיר הוקלט בלוס אנג'לס, בין דצמבר 1970 וינואר 1971. מוריסון הקליט את שירתו בחדר האמבטיה שלו בשל ההדהוד שהחדר יצר.
מארק בנו היה הגיטריסט השני בהקלטת השיר, ולהקלטה הצטרף גם על גיטרת הבס, ג'רי שף.
בקודה של השיר, מוריסון חוזר על השורה "Mr. Mojo Risin'" (מר מוג'ו ריסין) שזוהי אנגרמה של "ג'ים מוריסון".
גרסת השיר שיצאה לכבוד יובל ה-40 של הלהקה פותחת בריף גיטרה של השיר האמריקאי-עממי, "My Country Tis of Thee".
סרטון
ב-1985, 14 שנים לאחר מותו של מוריסון, קלידן הלהקה ריי מנזרק ביים וידאו קליפ לשיר. הקליפ שודר ב-MTV, ונכלל גם בסרט של הדלתות Dance on Fire.
מילים
ג'ון דנסמור אמר בסרט התיעודי The women of L.A women כי הקטע: Cops in cars The topless bars Never saw a woman so alone.
מתייחס כמטאפורה לעיר לוס אנג'לס שמתאר אותה כמו אישה.
גרסאות כיסוי
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי רבות ביניהן של בילי איידול
סול יורוק
סול יורוק (באנגלית: Sol Hurok, ברוסית:  Соломон Израилевич Гурков, סולומון איזראלביץ' גורקוב ; 9 באפריל 1888 – 5 במרץ 1974) היה אמרגן יהודי-אמריקאי בעל שם עולמי.
קורות חיים
יורוק נולד בעיירה בשם פוגאר (כיום נמצאת העיירה בתחומי מחוז בריאנסק) באימפריה הרוסית, בשנת 1888, והיגר לארצות הברית ב-1906 ובשנת 1914 הפך לאזרח אמריקאי.
במהלך הקריירה הארוכה של יורוק, ייצגה סוכנות האמנים שלו מספר רב של אמני במה מן השורה הראשונה, בהם: מריאן אנדרסון, אירינה ארכיפובה, ולדימיר אשכנזי, פיודור שאליאפין, ואן קלייברן, איזדורה דאנקן, מיכאיל פוקין, אמיל גיללס, ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, דוד אויסטרך, אנה פבלובה, יאן פירס, אנדרס סגוביה, סביאטוסלב ריכטר, מסטיסלב רוסטרופוביץ', ארתור רובינשטיין, אייזק שטרן, גלינה וישנבסקאיה, אפרם צימבליסט ורבים אחרים.
בשנת 1935 הציג רובינשטיין את יורוק לפני הזמרת מריאן אנדרסון, ויורוק ניהל את עסקיה מאז ועד תום הקריירה שלה. כמה שנים לאחר מכן, היה יורוק שותף, יחד עם וולטר וייט מן ה-NAACP והגברת הראשונה של ארצות הברית, אלינור רוזוולט, בארגון קונצרט הפסחא על מדרגות יד לינקולן, שהתקיים ב-9 באפריל 1939, והיה מאז לאגדה.
כנסיית שדה הרועים
כנסיית שדה הרועים היא כנסייה קתולית-פרנציסקנית ליד ח'רבת א-סיר, בצפונה של העיירה בית סאחור, המנציחה את מקום התגלות המלאך לרועים, קודם שבאו במצוותו לסגוד לישו. הכנסייה השוכנת כ-2.2 ק"מ ממזרח לכנסיית המולד, הוקמה בידי האדריכל האיטלקי אנטוניו ברלוצי ב-1954.
סול יורוק
קורות חיים
"רביעיית מוג הראשונה", ההרכב הראשון שביצע מוזיקה אלקטרונית בקרנגי הול, נוסדה ב-1970 בתגובה לבקשתו של יורוק לשמוע את הסינתיסייזר של מוג בקונצרט חי.
כנסיית שדה הרועים
המסורת הנוצרית
סגידת הרועים הוא אירוע המדווח בבשורה על-פי לוקס, שבו סגדו רועים לישו, סמוך לאחר לידתו בבית לחם:
היסטוריה
באונומסטיקון, זיהה אוסביוס את המקום בו נגלה המלאך לרועים, ב"שדה עדר" הנזכר בספר מיכה, כאלף צעדים מבית לחם:
סול יורוק
קורות חיים
כאות הוקרה להשפעתו העצומה של יורוק על המוזיקה האמריקאית, ניתן לו ב-4 בדצמבר 1971 אות ההצטיינות היוקרתי מטעם מועדון הזמר של אוניברסיטת פנסילבניה. פרס זה נקבע ב-1964 "כהצהרת הערכה מדי שנה לאדם, שהרים תרומה משמעותית לעולם המוזיקה ועזר ליצור אקלים, שבו יוכלו הכישרונות שלנו למצוא ביטוי אמיתי."
כנסיית שדה הרועים
היסטוריה
בשנת 670 דווח כי במקום נצבה כנסייה, ובמקורות אחרים בני התקופה צוין כי מזרחית לבית לחם שוכן מנזר פואמניום (Poemenium), היינו, "של העדר". בתקופה הצלבנית כונה האתר "האחו הקדוש" (Agia Pimina) או "אצל הרועים" (Ad Pastores). כנראה שהאתר חרב לאחר שממלכת ירושלים הראשונה באה לסיומה, שכן עולי הרגל החלו פוקדים את דיר אל-רעואת ("מנזר הרועים"), השוכן כ-700 מטרים דרומית למקום.
ב-1859 שב האתר שהיה בשליטת הפרנציסקנים, והיה למקום בו זיהתה הכנסייה הקתולית את המסורת. במקום נערכה חפירה ארכאולוגית חלקית ב-1859, ומחקר מעמיק יותר בשנים 1951-1952. מחפירות אלה עלה כי האתר היה נושב מימי הורדוס, והתפתח בעיקר בין מאה ה-5 למאה ה-7. מצפון לכנסייה התגלה מתחם נזירי חקלאי גדול, ובו גתות, מאגרי מים, מחסנים ומערות מגורים. הכנסייה הראשונה באתר קמה במאה ה-4, והיא הורחבה במאה ה-6 אגב שימוש משני בחומרי בניין שהובאו מהאפסיס של כנסיית המולד המתומנת הקדומה (כנסייה זו נבנתה בבית לחם בתקופת קונסטנטינוס ונהרסה במרד השומרונים בשנת 539).
סול יורוק
קורות חיים
בשנת 1972 התפוצצה במשרדו של יורוק במנהטן פצצה שנשתלה שם, הרגה את איריס קונס ופצעה אנשים אחדים, בהם יורוק עצמו. את הפיגוע ארגנה הליגה להגנה יהודית, שהתנגדה לסיורי ההופעות בארצות הברית של אמנים מברית המועצות.
כנסיית שדה הרועים
הכנסייה
בשנת 1953 נבנתה ליד השרידים הקודמים כנסייה מודרנית, שתוכננה בידי אנטוניו ברלוצי, ומומנה בכספי תרומות מקנדה. הכנסייה משלבת מערה קדומה, וקירותיה נוטים כלפי פנים, שכן המבנה נועד להזכיר אוהל רועים בו התגוררו עת שהו בשדות המרעה. למבנה עשר צלעות וחמישה אפסיסים, ובהם פרסקאות המתארים את הרועים בשדה, את המלאך הנגלה בפניהם ואת סגידתם בפני ישו. כיפת המבנה עשויה בטון וזכוכית, והאור החודר דרכה אמור להזכיר את האור האלוהי שנגלה בפני הרועים. סביב בסיסה הפנימי של הכיפה מופיע הפסוק ממעשה ההתגלות לרועים, שהיה לפסוק הפותח את תפילת גלוריה:
מעל הכניסה למבנה נראה פסל ארד של המלאך שנגלה לפני הרועים והמברך את הבאים בשערי הכנסייה. מעל הפסל תלויים שלושה פעמונים ממגדל פעמונים בסגנון יווני. בדיר אל-רעואת שוכנים הכנסייה והמנזר היוונים-אורתודוקסים המנציחים גם הם את האירוע.
סול יורוק
קורות חיים
ב-1974, בדרכו לפגישה עם דייוויד רוקפלר לדון במיזם של רודולף נורייב, נפטר סול יורוק מהתקף לב. קהל של יותר מאלפיים איש מילא כמעט עד אפס מקום את קרנגי הול להלווייתו, ומריאן אנדרסון נשאה את ההספד האחרון.
ממלכת סיציליה
ממלכת סיציליה הייתה ממלכה בדרום חצי האי האיטלקי, אשר נוסדה על ידי הנורמנים בשנת 1130, ואשר הייתה עצמאית למשך זמן מה, ולאחר מכן נשלטה על ידי שושלות שונות, ולבסוף התאחדה בשנת 1816 עם ממלכת נאפולי ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
ממלכת סיציליה הנורמנית
רוג'רו השני היה בנו של רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה, אחד משורה של אצילים נורמנים ששלטו באופן עצמאי בערים של דרום איטליה. עם מותו של רוג'רו הראשון בשנת 1101 עלה בנו סימון דה הוטויל לכס הרוזנות אך נפטר בשנת 1105 ותואר הרוזנות עבר לרוג'רו תחת העוצרות של אימו אדלייד דל ווסטו, וכשליט יחיד משהגיע לבגרות בשנת 1112.
בשנת 1122 הגיע רוג'רו להסכם עם הדוכס הנורמני של פוליה לפיו יוותר הדוכס על תביעותיו על סיציליה תמורת עזרתו של רוג'רו בהכנעת אחד מהווסלים שלו. רוג'רו יצא מסיציליה דרך מצר מסינה ובדרך כבש וסיפח את מחוז בזיליקטה שבדרום איטליה. לאחר מותו של הדוכס תבע רוג'רו את השליטה על כל נכסי משפחת הוטוויל, אך נתקל בהתנגדות האפיפיור הונוריוס השני שראה בדאגה את ההתעצמות של הנורמנים וראה באחדות הישויות הנורמניות איום על מדינת האפיפיור. התנגדות האפיפיור איפשרה לרוג'רו להכניע את כל מתנגדיו ועם מות הונוריוס התפתח מאבק על הכס הקדוש, ורוג'רו תמך באנטי-אפיפיור אנאקליטוס השני מול אינוקנטיוס השני. בתמורה לתמיכתו זו הוא זכה לקבל את אישור האנטי-אפיפיור להפיכת סיציליה לממלכה והוכתר כמלך סיציליה ביום חג המולד של שנת 1130. התערבותו של רוג'רו במאבק הובילה למלחמה שנמשכה עשור בה השתתפו מלכי אירופה החשובים והצריכה אותו להילחם גם מול אויבים מבית ומול המתחרה של הממלכה הנורמנית בים התיכון - האימפריה הביזנטית.
בשנת 1136 הצליחו כל אויביו של רוג'רו לאחד את כוחותיהם וצבא הקיסרות עם צבאות של האצילים הנורמנים המורדים ויחידות הצבא הביזנטי דחקו את רוג'רו מאיטליה פלשו וכבשו את סלרנו מבלי שנתקלו בהתנגדות של ממש. שאננות הביאה להתפוררות הקואליציה והקיסר עזב לגרמניה. אז הגיח רוג'רו מסיציליה לקלבריה ודחק חזרה את שרידי הקואליציה ותפס את הדוכסות של נאפולי. ביום 30 באוקטובר נפגשו הצבאות האיטלקיים - נורמנים שמנה כ 1,500 אבירים עם הצבא הסיציליאני של רוג'רו שבו היו ככל הנראה 400 אבירים וחיילים מוסלמים בקרב ריגאנו בו הובס הצבא הסיציליאני ורוג'רו ברח לסלרנו. בשנת 1138 מת אנאקליטוס השני, אך רוג'רו לא נרתע ממות בן בריתו וחזר להילחם באויביו בסדרת מצורים ומסעות שכוונו כנגד מבצרים ומתוך הימנעות מקרב מכריע. הטקטיקה הצליחה וכוחות האצילים הנורמניים המורדים נדחקו אל הקיר וביום 30 באפריל 1139 נהרג מנהיג המורדים ארנולף מאליף דוכס פוליה. בקיץ של שנת 1139 פלש צבא מדינת האפיפיור לממלכתו של רוג'רו השני, אך בקרב שנערך ביום 22 ביולי הובסו הפולשים והאפיפיור נלכד על ידי רוג'רו, שלושה ימים לאחר מכן הכריז אינוקנטיוס על רוג'רו כמלך סיציליה.
עם מותו של רוג'ר השני בשנת 1154 עלה בנו גוליילמו הראשון, מלך סיציליה על כס המלוכה ומיד התמודד עם פלישה מחודשת של צבא מאוחד של הכס הקדוש, האימפריה הביזנטית והקיסרות הרומית הקדושה, הדיפת פלישה זו הביאה לשקט קצר יחסי ולאורך כל שנות שלטונו שנמשך עד לשנת 1166. עם מותו עלה לכיסא המלוכה גוליילמו השני, מלך סיציליה בגיל 11, הוא היה שליט שמיעט לצאת מארמונו בפלרמו אך ניהל מדיניות חוץ נועזת שאיחדה את הכוחות הפוליטיים ומדיניים באיטליה ובהם מדינת האפיפיור והליגה הלומברדית כנגד האויב המשותף פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. בשנת 1177 פעל גוליילמו השני לחזק את קשריו עם האימפריה הרומית הקדושה ובשנת 1184 סידר את האירוסים של דודתו קונסטנס מסיציליה (בתו של רוג'ר השני) להינריך השישי - גבר הצעיר ממנה בעשר שנים, הם התחתנו ביום 27 בינואר 1186. משנפטר גוליילמו השני ללא יורש בשנת 1189 נותרה קונסטנס כטוענת העיקרית לכתר הממלכה הנורמנית של סיציליה. בהיעדרה של קונסטנס על אדמת סיציליה נתפס השלטון על ידי טנקרד מלצ'ה, נכדו של רוג'ר השני, מלך סיציליה כמלך. היינריך השישי, לא היה מוכן לוותר על הכיסא של ממלכת סיציליה, עמדת כוח זו עתידה הייתה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הרומית בכל איטליה - פרויקט בו החל אביו פרידריך ברברוסה. ניגוד אינטרסים זה הוביל לסדרת עימותים בלתי נמנעת שהובילה בסיכומו של דבר לכיבוש סיציליה על ידי הקיסר וסתימת הגולל על השושלת הנורמנית של האי. בפברואר של 1194 נפטר טנקרד ועל כיסא סיציליה ישב גוליילמו השלישי, מלך סיציליה - ילד בן 4. צבאו של היינריך צעד ללא התנגדות לאורך איטליה, ותפס את פלרמו ביום 20 בנובמבר. בשנת 1197 נפטר היינריך השישי ממלריה, שלטונו כמלך סיציליה היה קצר וסוער, תושבי האי ובעיקר הערבים, תושבי דרום האי מרדו נגד השליט הזר - מרידה שדוכאה בכוח על ידי חייליו הגרמניים של הקיסר. מותו ב-28 בספטמבר העביר את השלטון על סיציליה חזרה לידי אשתו.
ב-17 במאי 1198 הכתירה קונסטנס את בנה הקטין פרידריך למלך סיציליה בטקס שנערך בפלרמו ומינתה את עצמה לעוצרת. בשמו של פרידריך היא כרתה את הקשרים בין הכתר הגרמני לכתר הסיצליאני ונמנעה במפגיע מלצאת בהצהרות בשם בנה בנוגע לכתר הגרמני. בהמשך היא נקטה במדיניות ייחודית ועצמאית לפיה היא בנתה חצר מלוכה שהתבססה על אצילים מקומיים, ומשנתבסס שלטונה באי היא פנתה לאפיפיור - יריב מושבע של הקיסרות ותוך נטישה של מגמות הבדלנות שאפיינו את המלוכה הנורמנית - והעבירה את פרדריך תחת חסותו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי. ביום 27 בנובמבר 1198 נפטרה קונסטנס, סיציליה הפכה לחלק מהאימפריה הרומית הקדושה ועתידה הייתה להפוך לבסיס השלטון של בית הוהנשטאופן.
בית הוהנשטאופן
מותה של קונסטנס פתח מאבק על העוצרות. מצד אחד טען לכתר מארקוורד פון אנוויילר, שהחזיק, על פי דבריו, את הצוואה הקיסרית ואת הזכות לשמש כעוצר ומצד שני ניצבה אספת האצילים של האי, ובמרכזה האציל גולטיירו דה פלריה (Gualtiero da Pagliaria), שהחזיק בתואר קנצלר והצליח לדחוק את רגלי נציג האפיפיור בסיציליה. דה פלריה היה מודע לכוחות העומדים מולו, ונקט מדיניות של אי התחייבות וחלוקת נכסים לבעלי ברית פוטנציאליים. באוקטובר 1199 פלש צבא בפיקודו של מארקוורד פון אנוויילר לסיציליה במטרה לתפוס בכוח את השלטון ונחת בטרפאני שבקצה המערבי של האי. בסדרת מאבקים וקרבות הצליח אנוויילר לתפוס את השלטון באי, ובסתיו 1201 כבש את פלרמו. לאחר מצור קצר, ובעזרתם של אצילים מהעיר, נכנס ללא התנגדות למצודת העיר על מנת לתפוס את פרידריך. במכתבו של הארכיבישוף ריינולד מקפואה שהופנה לאפיפיור, מסופר כי פרידריך, שהיה ילד בן 5, סירב להיכנע והתנפל על מארקוורד פון אנוויילר. התנהגותו המלכותית ואומץ ליבו הרשימו את הארכיבישוף, שניבא לו גדולות.
מותו של מארקוורד פון אנוויילר בשנת 1202 החמיר את האנרכיה, והעוצרות עברה מיד ליד בין אבירים גרמניים ואצילים מקומיים, עד שבשנת 1208 הגיע פרידריך לגיל 14, גיל הבגרות החוקית. באותו זמן הצליח פיליפ משוואביה להכפיף למרותו את רוב הנסיכים הגרמניים, והאפיפיור הצליח להשליט את סמכותו על דרום איטליה. מבחנו הראשון של פרידריך הגיע בשנת 1209, כאשר מול התנגדות של אצילי סיציליה החזיר בתקיפות לכתר את נכסיו ונחלותיו, תוך שימוש בדיפלומטיה ובכוח צבאי. הפרופסור דייוויד אבולעפיה מציין בספרו המוקדש לקיסר, כי פרידריך פעל מתוך תפיסה כי כל ניסיון לנגוס בנכסיו של הכתר הוא מעשה בגידה, וכל אי ציות לכתר פירושו מעשה כפירה כנגד האלוהים. לפיכך יש לראות את מעשיו של הקיסר בעתיד לאור תפיסה זו.
בשנת 1228 יצא פרידריך למסע הצלב השישי, ובהיעדרו ניצל האפיפיור את החלל שנוצר, וכוחותיו בפיקודו של ז'אן דה בריין (חותנו של פרידריך, אביה של איזבל השנייה, מלכת ירושלים) ערערו את שלטונו של פרידריך באיטליה ובסיציליה. אולם עם חזרתו של פרידריך לאיטליה בשנת 1230, הוא הצליח תוך תקופה קצרה לדחוק את צבא האפיפיור, וביום 20 ביולי 1230 נחתם הסכם שלום, הידוע כהסכם סן ז'רמנו, בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לפרידריך השני. חוזה זה השכין שלום זמני בין היריבים. החרמתו של פרידריך בוטלה, ונחלות של הכס הקדוש באיטליה הוחזרו לשלטון האפיפיור.
לאחר מותו של פרידריך בשנת 1250, תפס בנו מנפרד, מלך סיציליה את השליטה בממלכה, ושלט בה במשך 15 שנים. בשנת 1262 קיבל שארל מאנז'ו מן האפיפיור אורבנוס הרביעי את התואר מלך נאפולי וסיציליה. ב-26 בפברואר 1266 הוא ניצח בקרב בנוונטו (במחוז קמפניה באיטליה) את מנפרד, מלך סיציליה שנהרג בקרב זה, ובמהרה נפלה סיציליה בידיו. באפריל 1268 יצא קונראדין, בנו של קונראד הרביעי, מלך גרמניה, למערכה על מנת להשיב לעצמו את השליטה באיטליה, אך נוצח והוצא להורג בנאפולי ב-12 באוקטובר של אותה שנה.
סיציליה האנגווינית
שארל החל לחפש כיבושים באזור המזרח התיכון, וב-1272 הפך למלך אלבניה. ב-1277 הפך למלך ירושלים תמורת תשלום במזומנים. ב-1278 הפך לשליט נסיכות אכיאה שבדרום יוון, שהפכה למדינה וסאלית של ממלכת סיציליה. ב-23 במרץ 1280 עלה על כס האפיפיור מרינוס הרביעי שהיה צרפתי ותמך בתוכניותיו של שארל לכיבוש האימפריה הלטינית. לפדרו השלישי, מלך אראגון שנישא לקונסטאנס, בתו של מנפרד, היו תביעות לממלכת סיציליה, והוא זכה לתמיכת מיכאל השמיני פלאולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
למרות נסיגתו, שארל נהנה מתמיכתם של אחיינו, פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל האפיפיור מרינוס הרביעי שראה ב"ערבית הסיציליאנית" מרד נגד שלטונו. הוא נידה את פדרו השלישי, מלך ארגון והכריז על מסע צלב כדי לנשל אותו מכתרו כמלך סיציליה. ב-2 בפברואר 1284 האפיפיור הכיר בשארל כמלך אראגון וולנסיה. שארל יצא לפרובאנס כדי לגייס צי מלחמה והשאיר את הפיקוד לבנו, שארל נסיך סלרנו, (שארל השני, מלך נאפולי לעתיד). במאי 1284 צי המלחמה של אראגון הטיל מצור על נאפולי ואחרי מספר התנגשויות לקח בשבי את שארל, נסיך סלרנו. שארל הראשון שב לדרום איטליה ביוני של אותה שנה וניסה לנחות בסיציליה עם צבאו, אך ללא הצלחה. באוגוסט הוא שב לקלאבריה, אך המשיך לעשות הכנות לכיבוש סיציליה. אולם, כל תוכניותיו עלו בתוהו עקב מותו בינואר 1285.
כתר אראגון
בשנת 1285 מת פדרו השלישי, מלך אראגון, ונחלתו פוצלה בין בניו: אלפונסו ירש את ממלכת אראגון, ואילו חיימה ירש את ממלכת סיציליה. בשנת 1291 מת אלפונסו השלישי, וחיימה ירש גם את ממלכת אראגון. בשנת 1295 התיר האפיפיור בוניפקיוס השמיני לחיימה לכבוש את סרדיניה וקורסיקה, תמורת ויתורו על סיציליה לטובת אחיו פדריקו השלישי, מלך סיציליה.
בשנת 1442 כבש אלפונסו החמישי, מלך אראגון את ממלכת נאפולי, ואיחד את סיציליה ונאפולי כמחוזות של אראגון. עם מותו ב-1458 שוב הופרדה נאפולי מסיציליה, וניתנה לבנו הבלתי חוקי, פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי, בעוד סיציליה נמסרה לאחיו, חואן השני, מלך אראגון, יחד עם שאר נחלות כתר אראגון.
לאחר מותו של פרדיננד ב-1494 פלש לאיטליה שארל השמיני, מלך צרפת, בהסתמכו על תביעת בית אנז'ו לכתר נאפולי, תביעה אותה ירש אביו. פלישה זו החלה את המלחמות האיטלקיות. שארל השמיני גירש את אלפונסו השני, מלך נאפולי ב-1495, אך עד מהרה הוכרח לסגת עקב התערבותו של פרננדו השני, מלך אראגון לטובת שאר בשרו, בנו של אלפונסו, פרדיננדו השני, מלך נאפולי. פרדיננדו קיבל את מלכות נאפולי, אך מת ב-1496 והניח את הכתר לדודו, פדריקו הרביעי, מלך נאפולי. הצרפתים לא ויתרו על תביעתם, וב-1501 הוסכם בין הצדדים הלוחמים על חלוקת ממלכת נאפולי בין צרפת ואראגון, בהתעלם מתביעתו של פדריקו לכתר. העסקה לא יצאה לפועל, והמלחמה התחדשה. בסופו של דבר השתלטה אראגון על הממלכה ב-1504, ואיחדה את נאפולי וסיציליה כנחלות של כתר אראגון.
שלטון בית בורבון
לאחר מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, על פי הסכם אוטרכט, נמסרה סיציליה לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה. אולם בעקבות מלחמת הברית המרובעת ממלכת סיציליה נמסרה לידי ממלכת הבסבורג האוסטרית וויטוריו אמדאו עבר לסרדיניה. במהלך מלחמת הירושה הפולנית ב-1734 שבו ונכבשו נאפולי וסיציליה בידי ספרד, וקרלוס השלישי, מלך ספרד שכונה אז "הדוכס מפארמה" והיה בנו הצעיר של פליפה החמישי, מלך ספרד, שהיה מלך ספרד הראשון מבית בורבון, הוכתר כמלך נאפולי וסיציליה מ-1735. כאשר עלה קרלוס לכס המלוכה הספרדי ב-1759 הוא הותיר את נאפולי וסיציליה לבנו הצעיר, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על אף ששתי הממלכות היו באוניה פרסונלית תחת שלטון מלכי בורבון מ-1735, הן נותרו ישויות נפרדות.
כמונרך לבית בורבון היה פרננדו אויב בנפש למהפכה הצרפתית ולנפוליאון בונפרטה. ב-1798 כבש את רומא, אך גורש ממנה בידי כוחות מהפכנים צרפתים בתוך שנה. מיד לאחר מכן נמלט אף מסיציליה. בינואר 1799 יסדו מהפכנים צרפתים בשטח הממלכה רפובליקה אותה כינו "רפובליקת פרתנופיאה" על שם המושבה היוונית הקדומה שקדמה לעיר נאפולי. אך רפובליקה זו לא החזיקה מעמד זמן רב. מרד איכרים שהומרץ על ידי הכמורה החזיר את פרננדו לנאפולי. ב-1801 נאלץ פרננדו לוותר על רבות מנחלותיה של נאפולי במרכז איטליה וכן לסגור את נמליו לתנועת אוניות בריטיות ועות'מאניות, על מנת לשמור על כיסאו, ובכך התחזק מעמדה של צרפת באיטליה.
תקופת המלחמות הנפוליאוניות
עם הקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית ב-1805 החליט פרננדו לצאת כנגד הצרפתים. ב-1806 בעקבות ניצחונו המוחץ של נפוליאון על צבאות הקואליציה בקרב אוסטרליץ וניצחון חילותיו של הגנרל הנפוליאוני ז'אן-לואי אבנעזר רנייה על צבאות ממלכת נאפולי בקרב קמפו טנסה, הודח פרננדו מכיסאו, ובמקומו הוכתר כמלך נאפולי ז'וזף בונפרטה, אחיו של נפוליאון. כאשר נשלח ז'וזף לספרד, שנתיים לאחר מכן, החליפה אותו על כס המלכות אחותו הצעירה של נפוליאון, קרולינה בונפרטה שהייתה נשואה למרשל ז'ואקים מירא.
פרננדו נמלט לסיציליה, שם שמר על כיסאו, על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים של מירא לפלוש אל האי. הבריטים הגנו בעוז על סיציליה עד לתום המלחמה, אך לא הצליחו לסכן את השליטה הצרפתית בממלכת נאפולי עצמה.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1814 הגיע מירא להסכמה עם אוסטריה שאיפשרה לו להמשיך ולשלוט בממלכת נאפולי, על אף מחאותיו של פרננדו. אך מששב נפוליאון לשלטון בצרפת, בשלטון מאה הימים ב-1815, שב מירא ותמך בקיסר. בהבינו כי האוסטרים ינסו להדיחו, הכריז מירא את "הצהרת רימיני" בה קרא לאיחוד איטליה, אך זו לא קנתה לו תומכים רבים מחוץ לנאפולי. בעקבות ההצהרה פרצה המלחמה הנאפוליטנית בין מירא והאוסטרים, שהסתיימה בניצחון אוסטרי מובהק בקרב טולנטינו במאי 1815. מירא נמלט, ופרננדו שב לכס מלכות נאפולי. מירא ניסה לשוב ולזכות בכיסאו, אך נתפס והוצא להורג בפני כיתת יורים בפיצו שבקלבריה. ב-1816 אוחדה ממלכת נאפולי רשמית עם האי סיציליה ליצירת ממלכת שתי הסיציליות.
לאחר מכן
ממלכת שתי הסיציליות השתרעה על פני חלקו הדרומי של חצי האי האפניני וכן על פני האי סיציליה כולו, והיא איחדה שתי ממלכות ים תיכוניות ותיקות: ממלכת נאפולי היבשתית וממלכת סיציליה אשר שכנה על האי. בירת הממלכה המאוחדת הייתה נאפולי. שמה של הממלכה ניתן לה בידי המלך פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
בשנת 1860 נכבשה הממלכה במסגרת "מסע האלף" של ג'וזפה גריבלדי. בעקבות כך סופחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לממלכת איטליה המאוחדת.
דיונוניים
דְּיוֹנוּניים (שם מדעי: Sepiidae) היא משפחה מסדרת הדיונונים בה מרבית המינים. הגדול בבני המשפחה הוא דיונון אוסטרלי (Sepia apama) שאורך גופו עד 50 ס"מ ומשקלו 10 ק"ג. הדיונוניים הם בעלי ראש גדול עם עיניים גדולות המותאמות לראיית לילה, גוף עגלגל בעל גלימה בעלת שוליים עולים העוזרים לדיונון לשחות. בקצה הראש ישנן 8 זרועות ועוד 2 זרועות ציד ארוכות התופסות את הטרף. הדיונוניים מומחים בהסוואה ויכולים לשנות במהירות את צבעם ואפילו את מרקם העור שלהם. ההסוואה עוזרת להם להתקרב לטרף וגם להסתתר מטורפים. אם ההסוואה לא עוזרת הם יימלטו ויפרישו נוזל הדומה לדיו שנתן להם את שמם. בנוסף הם מחליפים צבעים כדי למשוך נקבות או להזהיר יריבים וכדומה.
הדיונוניים ניזונים מסרטנים קצרי בטן ומדגים קטנים. הם תופסים את הטרף עם 2 הזרועות הגדולות ומעבירים אותו לעבר המקור המכיל ארס שנמצא בין הזרועות. חלקם יכולים להלך על קרקעית הים במקום לשחות.
טוקוגאווה איאיאסו
טוֹקוּגאווה אִיֶאיָאסוּ (בקאנג'י: 徳川 家康; 31 בינואר 1543 - 1 ביוני 1616, נולד בשם מאצוּדַאיְרַה טאקֵצ'יוֹ) היה המייסד והשוגון הראשון לשוגונות טוקוגאווה, שושלת השוגונות האחרונה ביפן ששלטה משנת 1603 ועד רסטורציית מייג'י ב-1868. איאיאסו הפך לדאימיו החזק ביותר ביפן בשנת 1600, קיבל את התואר שוגון ב-1603, ופרש מתפקידו רשמית בשנת 1605 אם כי המשיך לשלוט דה פקטו עד מותו בשנת 1616. לאחר מותו הוגדר כקאמי וקיבל את השם הפולחני טוֹשוֹ דאיְגוֹנְגֵן (קאנג'י: 東照大権現, רומאג'י: Tōshō Daigongen, מילולית: "גונגן גדול, האור מהמזרח).
ראשית חייו
טוקוגאווה איאיאסו נולד בטירת אוקזאקי בהאן מיקאווה (כיום מחוז מיקאווה) בשם מצודאירה טקצ'יו (松平 竹千代), בנו של מצודאירה הירוטאדה, הדאימיו של מיקאווה. ב-1548 פלש שבט אודה למיקאווה, והירוטאדה ביקש את עזרתו של ראש שבט אימגאווה, אימגאווה יושיטומו, בהדיפת הפולשים. יושימוטו הסכים, אך דרש שטקצ'יו יישלח אליו כערובה. כששמע על כך מנהיג שבט אודה, אודה נובוהידה, הוא יירט את המשלחת וחטף את טקצ'יו בהיותו בן שש בלבד.
נובוהידה איים להוציא את טקצ'יו להורג אם אביו לא יקטע את כל קשריו לשבט אימגאווה, אך האחרון הכריז שהקרבת בנו לאויב תוכיח מעל לכל ספק את נאמנותו לאימגאווה. נובוהידה לא הוציא את טקצ'יו להורג בסופו של דבר, והחזיק אותו במשך שלוש שנים במקדש בנגויה.
התחזקות
ב-1556, לפי המסורת, שינה טקצ'יו את שמו למצודאירה ג'ירוסבורו מוטונובו (松平 次郎三郎 元信). שנה לאחר מכן, בגיל 16, הוא נשא לאישה את אשתו הראשונה, ושינה את שמו פעם נוספת למצודאירה קוראנדונוסוקה מוטויאסו (松平 蔵人佐 元康). בשנה זו הרשה לו שבט אימגאווה לשוב לביתו במיקאווה, אבל בתמורה היה עליו להילחם בשבט אודה. מוטויאסו מילא את חלקו בהצלחה.
ב-1560 עברה הנהגת שבט אודה לאודה נובונאגה. הוא ערך התקפת פתע על צבא אימגאווה שהגיע לנחלתו, ניצח, ואף הרג את הדאימיו של אימגאווה, אימגאווה יושימוטו. באותה עת שהה מוטויאסו במבצר על הגבול בין הנחלות ועל כן לא השתתף בקרב. אך משקיבל את הידיעה על מות הדאימיו אימגאווה, החליט מוטויאסו לחבור לשבט אודה. מכיוון ששבט אימגאווה החזיק באשתו ובבנו, הוא נאלץ לחתום על ברית סודית, אך ב-1561 תקף וכבש את אחת מהטירות של אימגאווה, והחליף את אשתו ובנו עבור אשתו ובתו של שליט הטירה. ב-1563 נישא בנו של מוטויאסו, נובויאסו, לבתו של נובונאגה, טוֹקוּהימֶה. בשנים שלאחר מכן התמקד מוטויאסו בעריכת רפורמות במיקאווה ובהשכנת שלום. הוא גם פעל לתגמול הוסאלים הנאמנים, וחילק להם אדמות וטירות.
ב-1567 שינה מוטויאסו את שמו פעם נוספת. שם המשפחה החדש שלו היה טוקוגאווה, ושמו הפרטי - איאיאסו. בעשותו כן, הוא הכריז כי הוא צאצא לשבט מינאמוטו, ובכך רמז שהוא זכאי לתואר השוגון. איאיאסו נותר נאמן נובונאגה, וחייליו לקחו חלק בכיבוש קיוטו ב-1568.
בו בזמן, שאף איאיאסו להגדיל את שטח אדמותיו. הוא כרת ברית עם טקדה שינגן, מנהיג שבט טקדה, ויחד החליטו לכבוש את נחלת אימגאווה. ב-1570 כבשו חייליו של איאיאסו את נחלת טוטומי, וחייליו של שינגן - את סורוגה, בה שכנה בירת אימגאווה. לאחר כיבוש אימגאווה התפרקה הברית והשניים הפכו ליריבים.
ב-1572 תקף שינגן את איאיאסו בטוטומי, הביס את צבאו ואילץ את איאיאסו להימלט משדה הקרב. היה זה הפסד כבד, אך שינגן לא הצליח לנצל את ניצחונו מפני שאיאיאסו מיהר והקים צבא חדש, וסירב לפגוש בשינגן פעם נוספת בשדה הקרב.
טקדה שינגן נפטר שנה לאחר מכן, ובנו, טקדה קצויורי, ירש אותו. קצויורי וצבאו תקפו את טירת נגשינו של איאיאסו במיקאווה, והאחרון פנה לנובונאגה בבקשת עזרה. נובונאגה נענה והגיע לטירה בראשות צבא גדול, והצבא המאוחד של איאיאסו ונובונאגה הביס את צבא טקדה ב-28 ביוני 1575. קצויורי ניצל, אך נמלט בחזרה לנחלתו. במהלך השנים הבאות נלחמו איאיאסו וקצויורי במספר קרבות לאורך הגבול ביניהם, ולבסוף כבש צבאו של איאיאסו את נחלת סורוגה.
ב-1579 האשים נובונאגה את אשתו של איאיאסו ואת בנו הבכור בקשירת קשר לרצוח אותו. האישה הוצאה להורג והבן, אף על פי שבתו של נובונאגה הייתה נשואה לו, נאלץ לבצע ספוקו. לאחר מכן הכריז איאיאסו על בנו השלישי, טוקוגאווה הידטאדה, כיורש, וזאת מפני שבנו השני נשלח לביתו של כוח חדש בזירה: טויוטומי הידיושי, שליט יפן העתידי.
המלחמה נגד טקדה הגיעה לסיומה ב-1582 כשתקפו כוחות נובונאגה-איאיאסו את נחלת קאי. טקדה קציורי ובנו הבכור נתפסו ונאלצו לבצע ספוקו. מאוחר יותר באותה שנה, כששהה איאיאסו הרחק מנחלתו, הוא קיבל את הידיעה על ההתנקשות בחייו של אודה נובונאגה בידי אקצ'י מיצוהידה. איאיאסו שב במהירות למיקאווה, תוך שהוא מתחמק מכוחותיו של מיצוהידה שחיפשו אותו. שבוע לאחר שובו למיקאווה יצא איאיאסו בראש צבא כדי לנקום במיצוהידה על בגידתו, אך הוא איחר, ולמעשה הידיושי הקדים אותו והרג אותו.
מותו של אודה נובונאגה הותיר חלק מנחלותיו זמינות לכיבוש. זמן קצר לאחר מכן, כבש איאיאסו את נחלת קאי, ונראה היה שמלחמה נגד שבט הוג'ו, שצבאו צעד אל תוך קאי, היא בלתי נמנעת. אך לאחר משא ומתן הצליחו המנהיגים לחלק את הנחלות בינם לבין עצמם, כשאיאיאסו קיבל את נחלות קאי ושינאנו, והוג'ו קיבל את נחלת קזוסה.
באותה עת התנהלה מלחמה על השליטה ביפן כולה, בין טויוטומי הידושי לבין שיבאטה קצואיאה, אך איאיאסו לא השתתף בה באופן פעיל. בתום המלחמה הביס הידיושי את קצואיאה ובכך הפך לדאימיו החזק ביותר ביפן.
איאיאסו והידיושי
ב-1584 החליט איאיאסו לתמוך בבנו הבכור של אודה נובונאגה - אודה נובוקאצו - בקרב נגד הידיושי. כוחותיו של הראשון התבצרו במבצר באווארי, והשני הגיב בשליחת כוחות לשם. קרב זה, שעתיד להקרא קרב קומקי, היה הקרב היחיד בו נלחמו מאחדי יפן זה בזה. הקרב התמשך, ללא הכרעה לשום צד, ולבסוף ישבו המנהיגים את העניינים במשא ומתן. ראשית כרת הידיושי ברית שלום עם נובוקאצו, ולאחר מכן הציע לאיאיאסו הפסקת אש. העסקה נחתמה ובמסגרתה נשלח בנו השני של איאיאסו לביתו של הידיושי.
איאיאסו ויתר על חמש הנחלות שלו (מיקאווה, טוטומי, סורוגה, שינאנו וקאי) והעביר את כל חיילו ואת כל הוסאלים שלו לאזור קאנטו, שם כבש לעצמו טירה בעיר אדו (טוקיו כיום). הוא ערך רפורמות בנחלות החדשות, והשכין שלום בינו לבין הסמוראים המובסים של שבט הוג'ו. בנוסף, בשל ריחוקו מנחלותיו של הידיושי, נהנה איאיאסו ממידה מסוימת של אוטונומיה, והיה חופשי לצבור כוח.
כשהחלה בריאותו להדרדר ב-1598, כינס הידיושי מועצה שתשלוט במדינה לאחר מותו, וזאת עד שבנו הידֶיוֹרי, שהיה בן חמש באותה עת, יגיע לבגרות. את המועצה הרכיבו חמישה עוצרים: מָאֶדָה טוֹשיאיאֶה, מוֹרי טֶרוּמוטו, אוּקיטה הידֵאיאֶה, אוּאֶסוּגי קגֶקאצוּ ואיאיאסו, שהיה בעל ההשפעה הרבה מכולם.