cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מיניות ברומא העתיקה
ויסות זרע
באותה תקופה, פיזור בלתי מבוקר של pneuma בזרע נחשבה כעילה לאובדן מרץ גופני, חדות נפשית, גבריות וקול גברי חזק. טענה זו מופיעה בפריאפיאה. כמו כן, ברחוב הרומאי חשבו כי פעילות מינית עשויה להשפיע מאוד על הקול: בכדי לשמר את קולם של זמרים ושחקנים, הם היו עלולים ללבוש סרט קינודסמה על הפין שלהם. הרטוריקן קווינטיליאנוס ייעץ לגברים שרוצים שיהיה להם קול גברי עמוק בבית המשפט, להימנע מקיום יחסי מין. המשורר גאיוס ליקיניוס קאלבוס ישן עם צלחות עופרת על כליותיו בטענה כי זה מונע קרי לילה. הסופר פליניוס הזקן טען כי:
צלחות עופרת, טיפול בכוסות רוח והסרת שיער היו טיפולים לשלוש הפרעות מיניות אשר נחשבו קשורות לקרי לילה: היפר-סקסואליות, פריאפיזם והפרשה בלתי רצונית של זרע (seminis lapsus או seminis effusio).
א-פמיניות וטרנסווסטיזם
א-פמיניות הייתה האשמה פוליטית שהוטלה בעיקר נגד הפופולארים. בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הרומית, יוליוס קיסר, מרקוס אנטוניוס ופובליוס קלודיוס פולכר הואשמו בהיותם א-פמיניים, גברים נשיים, מטופחים מדי ויפים מדי, שייתכן ולוקחים את הצד הפסיבי כאשר הם מקיימים יחסי מין עם גברים.
התקרית הידועה ביותר לשמצה של קרוס-דרסינג התקיימה בשנת 62 לפני הספירה, פובליוס קלודיוס פולכר התלבש כאישה ופלש לטקסי נשים לפולחן האלה בונה דיאה. פובליוס קלודיוס פולכר הואשם ב-incestum. על מקרה זה, מרקוס טוליוס קיקרו כתב כי:
בנוסף לאמירה פוליטית, קרוס-דרסינג הופיעה בספרות הלטינית ובאומנות הרומית כמליצה מיתולוגית (כמו בסיפורם של הרקולס ואומפלה שמחליפים את תפקידיהם ולבושם ביניהם), אינווסטיטורה דתית, ולעיתים רחוקות כפטישיזם טרנסווסטי. ביצירתו של המשפטן הרומי, אולפיאנוס, Digest, אולפיאנוס סיווג את הבגדים הרומיים על בסיס מי רשאי וראוי ללבוש אותו. גבר שלבש בגדי נשים, מציין אולפיאנוס, יסתכן ביצירת מושא לבוז לעצמו. קטע של המחזאי לוקיוס אקיוס התייחס לאב שלבש בחשאי "בגדי פאר של בתולה". כמו כן, במשפט מדומה שהציג סנקה הזקן, צעיר נאנס אונס קבוצתי כשהוא לבוש בגדי נשים בפומבי, אך הלבוש שלו מוסבר כאומץ על ידי חבריו, ולא בתור בחירה המבוססת על זהות מגדרית או שאיפה להנאה אירוטית.
אי-בהירות מגדרית הייתה מאפיין של הכוהנים של האלה קיבלי, אשר הלבוש הפולחני שלה כלל פריטי לבוש של נשים, שנחשבו לבגדי כמורה טרנסג'נדריות או טרנססקסואליות, שמחקות את דמותו של אטיס. המורכבות של הזהות המגדרית של קיבלי ואטיס נכתבו באחד מהשירים של המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, Carmen 63.
יחסי מין הומוסקסואליים
גברים רומאים היו חופשיים מלקיים יחסי מין עם גברים ממעמד נמוך יותר ללא אובדן מעמדם החברתי בחברה הרומית. עם זאת, גברים שלקחו את התפקיד הפסיבי, זכו לזלזול ונחשבו ברחוב הרומאי כגברים חלשים ונשיים, בעוד שגברים שלקחו את התפקיד האקטיבי נחשבו ברחוב הרומאי כגברים. השליטה בגופו של גבר הייתה אחת מההיבטים של חופשיותו וחירותו הפוליטית של הגבר, בעוד שנתינת גופו לאחרים למטרות הנאה, בין אם ביחסים הומוסקסואלים או הטרוסקסואלים, הגבר היה נחשב ברחוב הרומאי כעבד. חוקים כמו Lex Scantinia וחלקים מהחוק Lex Julia  נועדו להגביל פעילות חד-מינית בקרב גברים חופשיים, שנתפסו כפעולות המאיימות על מעמדו ועצמאותו של הגבר כאזרח.
בשפה הלטינית קיימים שפע של מילים המתארים גברים שלא מתאימים לנורמה החברתית הרומית. יש חוקרים הטוענים כי הייתה קיימת תת-תרבות הומוסקסואליות ברומא העתיקה. כלומר, אף על פי שלשם העצם "הומוסקסואל" לא היה מושג פשוט בלטינית, מספר מקורות ספרותיים חושפים כי קיימת דפוס התנהגות בקרב מיעוט גברים חופשיים שהעידו על העדפה או נטייה חד-מינית. מונחים מסוימים, כגון exoletus, מתייחסים ספציפית לגברים מבוגרים. לרומאים שסומנו חברתית כ-"גבריים" לא הייתה הגבלה לחדירה מינית של עובדי מין או עבדים שהיו גברים מתחת לגיל 20. ה-"סטיריקון", לדוגמה, כולל תיאורים רבים של גברים מבוגרים וחופשיים המפגינים עניין מיני זה בזה, וחלק מהגברים העדיפו לקחת את התפקיד הפסיבי בקיום יחסי מין עם גבר באותו הגיל או צעיר יותר, אם כי גברים אלו ביצעו בשל זעמם על החברה הרומית.
בין יצירות הספרות הלטינית ההומוארוטית נמצאים שירי "Juventius" של גאיוס ולריוס קאטולוס, אלגיות של טיבולוס ופרופרטיוס, החיבור אקלוגות של ורגיליוס, וכן מספר שירים של הורטיוס. לוקרטיוס התייחס לאהבה בין שני גברים בספרו הרביעי, על טבע היקום. המשורר מרטיאליס, על אף היותו נשוי לאישה, לעג על נשים בהיותן בנות זוג מיניות, והכיר במשיכה המינית ל-pueri (גברים צעירים). ה-"סטיריקון" של פטרוניוס נמצא כל כך בתרבות המינית ההומוסקסואלית עד שבחוגים הספרותיים האירופיים של המאה ה-18, הספר נהיה "מילת לשון להומוסקסואליות". אף על פי שאובידיוס כלל טיפולים מיתולוגיים הומוארוטיים ביצירתו מטמורפוזות, הוא נחשב יוצא דופן בקרב משוררי אהבה לטיניים, וכן בקרב הרומאים בכלל, בשל עעמדתו ההטרוסקסואלית האגרסיבית, אם כי אפילו הוא לא טען שהוא רק הטרוסקסואל.
אף על פי שהחוק הרומי לא הכיר בנישואים חד-מיניים בין גברים, בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת, מספר זוגות של גברים ביצעו טקסי נישואים מסורתיים. חתונות חד-מיניות דווחו על ידי מקורות שלעגו להן. לא קיים תיעוד לגבי רגשות המשתתפים בטקסי נישואים אלו.
לבד צעדים להגנה על חירות האזרחים, העמדה לדין של מין בין גברים כפשע כללי החלה במאה ה-3 לאחר שהוטל איסור על זנות גברית על ידי הקיסר פיליפוס הערבי. עד סוף המאה ה-4, גברים פסיביים אנאליים תחת האימפריה הנוצרית הועלו על המוקד. "מוות בחרב", לפי קודקס תאודוסיאנוס, היה העונש ל-"גבר שמזדווג כמו אישה". במאה ה-6, תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, כל מין בין גברים, פסיבי או אקטיבי, לא משנה מי בני הזוג, הוכרז כמנוגד לטבע, ומי שנתפס מקיים היה מקבל עונש מוות. מין בין גברים הוזכר כגורם לזעם של אלוהים בעקבות סדרה של אסונות שקרו בסביבות 542 ו-559. יוסטיניאנוס הראשון גם דרש עונש מוות לכל מי שיהיה לו עבד רומאי מסורס, אם כי התיר קנייה ומכירה של עבדים סריסים שלא נולדו באימפריה הרומית כל עוד הם סורסו מחוץ לגבולות האימפריה הרומית.
אונס גברים
לעומת עובדי מין ואלו שהסכימו מינית להיות פסיביים, גברים שנאנסו היו פטורים מאובדן מעמד חברתי או משפטי. לפי המשפטן סקטוס פומפוניוס, "כל אדם שנאנס בכוח של שודדים או אויב בזמן מלחמה" (vi praedonum vel hostium) לא צריך לשאת שום סטיגמה. החששות מאונס המוני בעקבות תבוסה צבאית התפשטו באופן שווה בין הגברים הרומאים לבין הנשים הרומאיות.
החוק ברומא התייחס לאונס של אזרח זכר כבר במאה ה-2 לפנה"ס בפסק דין שככל הנראה היה מוערב בו גבר הומוסקסואל. אף על פי שלא ניתן לאנוס עובד מין על פי חוק, נפסק שגם לאדם שהיה "מעורר כבוד עם עבר מפוקפק", יש את אותה זכות כמו לגברים חופשיים אחרים, שלא יאנסו אותו. על פי ספר על רטוריקה מראשית המאה ה-1 לפנה"ס, העונש על אונס על זכר שנולד חופשי היה דומה לעונש על פשע הון. ה-Lex Julia de vi publica, שנכתב בתחילת המאה ה-3 לספירה או בתקופתו של יוליוס קיסר, מגדיר אונס כמין כפוי נגד "נער, אישה או כל אחד". האנס היה נתון להורג, עונש נדיר במשפט הרומי. גזר דין מוות היה ניתן גם עבור גברים שחטפו נערים חופשיים למטרות מיניות או נתינת שוחד מיני לנערים. ניתן להעמיד לדין על אפוטרופוסיהם על פי מספר חוקים שונים, ולהטיל את האשמה על אלו שנכשלו באחריותהם לשמור על הקורבן. אף על פי שהחוק הכיר בחוסר האשמה של הקורבן, הרטוריקה שהיה בשימוש ההגנה מצביעה על כך שניתן לנצל עמדות אשמה בקרב חבר המושבעים.
באוסף של 12 אנקדוטות העוסקות בהתקפות על צניעות, ההיסטוריון ולריוס מקסימוס הציג שוויון בין קורבנות גברים לקורבנות נשים. במקרה של "משפט מדומה" שתואר על ידי סנקה הזקן, אדם בגיל ההתבגרות (אדם צעיר מספיק שלא התחיל את הקריירה הרשמית שלו) נאנס בקבוצה על ידי עשרה מבני גילו. על אף שהמקרה הוא היפותטי, סנקה הזקן הניח שהחוק התיר את ההעמדה לדין מוצלח של האנסים. מקרה היפותטי נוסף מדמיין את הקיצוניות שאליה עלול קורבן אונס להיגרר: הגבר החופשי שנאנס מתאבד. ברחוב הרומאי, אונס של גבר נתפס כבין הפשעים הגרועים ביותר שיכולים להתבצע, יחד עם רצח אב, אונס של בתולה ושדידת מקדש. אונס היה אחד העונשים המסורתיים שהוטלו על זכר נואף על ידי הבעל שנעשה עליו עוול, אם כי עשוי להיות קשור לפנטזיית נקמה מאשר מעונש בפועל. איום של אדם אחד לאנוס אדם אחר היה נושא של לשון הרע. סוג איום זה הוצג בספרו של גאיוס ולריוס קאטולוס, Catullus 16, שנתפסה כסוג של התרברבות גברית.
מין בצבא הרומי
החייל הרומי, כמו כל זכר רומי חופשי אחר, עשוי לגלות איפוק מיני. כמו כן, נאסר על אנשים שנמצאו מקיימים יחסי מין בפומבי מלהתגייס לצבא, ואם היו חיילים, הם שוחחרו מהצבא. מפקדים קפדניים עשויים לאסור על נוכחות עובדי מין באזור המחנה, אם כי ניתן למצוא עדויות לזנות במחנות הצבא הרומי. נראה שנוכחותם של עובדי מין נלקחה כמובנת מאליה, והוזכרה בעיקר כאשר היא הייתה גורמת לבעיה. לדומגה, כאשר המצביא הרומאי, פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס, יצא למצור נומנטיה בשנת 133 לפנה"ס, במטרה להשבת המשמעות בקרב חייליו, הוא אסר על נוכחות של עובדי מין ליד חייליו.
היה איסור על חיילים מכל הדרגות עד קנטוריון מלהינשא כשהם עדיין משרתים בצבא הרומי. בתקופת המלוכה הרומית, בצבא הרומי היו אנשים שעזבו את ביתיהם ונטלו על ידיהם נשק. במהלך התשפטות האימפריה הרומית, החלה רומא לכבוש שטחים עצומים להגנה על האימפריה. ידוע כי במהלך תקופת שלטונו של גאיוס מריוס, הצבא הרומי נהפך לצבא מקצועי. האיסור על נישואים החל בתקופתו של אוגוסטוס קיסר, ככל הנראה כדרך להרתעת משפחות החיילים מלעקוב אחר הצבא ולפגוע בניידותו. גברים מהמעמד השליט היו פטורים מהאיסור. עד המאה ה-2, כחלק מהשלום הרומאי, יציבותה של האימפריה הרומית נשמרה. כמו כן, רוב היחידיות הצבאיות היו במבצרים קבועים, שבהם התפתחו לעיתים קרובות קשרים עם נשים מקומיות. אף על פי שמבחינה חוקית איגודים אלו לא הוכרו כנישואים, ערכם של האיגודים הוכר כמענה הרגשי של החיילים. לאחר שחייל שוחרר מהצבא הרומי, הזכות להינשא ניתן לחייל ששוחרר, ולכן איגודים אלו יכלו להיחשב כנישואים חוקיים. כמו כן, כלל הילדים שנולדו לחייל נחשבו כאזרחים חופשיים. האיסור על נישואים הסתיים ב-197 לספירה, בתקופת שלטנו של ספטימיוס סוורוס.
בין הצורות הנוספות של סיפוק מיני בקרב חיילי הצבא הרומי היו השימוש בעבדים זכרים, אלימות מינית בזמן מלחמה וכן יחסי מין הומוסקסואליים. התנהגות הומוסקסואלית בקרב חיילי הצבא הרומי הייתה נתונה לעונשים קשים, כולל עונש מוות, בטענה כי הדבר מפר את המשמעת הצבאית. ההיסטוריון פוליביוס דיווח כי העונש של אלו שנמצאו מקיימים יחסי מין הומוסקסואליים היה עונש מוות על ידי אלה. יחסי מין בין חיילים נחשב כמפר את הדיכוטומיה ברומא העתיקה לגבי מיניות בין זכרים חופשיים. בתקופה זו, חייל רומי שמר על גבריותו בכך שלא איפשר לאחרים להשתמש בגופו למטרות מיניות. שלמות פיזית זו מנוגדת למגבלות המוטלות על מעשיו של האדם כאדם חופשי בתוך ההירכיה הצבאית. כמו כן, החיילים הרומאים היו האזרחים היחידים שהיו נתונים בקביעות לעונשים גופניים, כאשר בעולם האזרחי עונשים גופניים ניתנו לעבדים. יושרה מינית זו סייעה להבחין בין מעמדו של החייל, שהקריב חלק גדול מהאוטונומיה האזרחית שלו, לבין העבדים. כמו כן, בתקופת רומא העתיקה, אונס היה נחשב כסימן לתבוסה במלחמה, ולכן זה היה מניע נוסף לחייל שלא להתפשר על מיניותו.
הפילוסוף פלוטרכוס כתב בביוגרפיה על גאיוס מריוס על תקרית שבה הייתה המחשה לזכותו של החייל הרומי לשמור על שלמותו המיני. בסיפור זה, טירון צעיר ונאה בשם טרבוניוס הוטרד מינית למשך תקופה מסוימת על ידי הקצין הבכיר שלו, שהיה במקרה אחיינו של גאיוס מריוס, גאיוס לוקסיוס. לילה אחד, לאחר שהטירון התנגד לפיתויו של גאיוס לוקסיוס, הטירון נקרא לאהולו של גאיוס לוקסיוס. כשהוא לא הצליח להפר את הפקודה שנתן הממונה עליו, הוא הותקף מינית על ידי גאיוס לוקסיוס. כתגובה לתקיפה המינית, הטירון שלף את חרבו והרג את גאיוס לוקסיוס. במשפט הרומי, העונש על הריגת קצין היה עונש מוות. כשהובא למשפט, הוא הצליח להביא עדים שיעידו כי נאלץ מספר פעמים להתנגד לפיתויו של גאיוס לוקסיוס, וכן כי "מעולם לא נתן את גופתו לאיש, למרות הצעות למתנות יקרות". גאיוס מריוס לא רק זיכה את הטירון במשפטו, אלא גם נתן כתר על גבורתו. ניתן למצוא בכתבי היסטוריונים רומאים סיפורים נוספים על קצינים שמנצילם לרעה את סכמותם, ומכפים מינית מחיילהם, ולאחר מכן סובלים באופן קשה ממעשיהם. הומלץ לקצינים הצעירים ביותר בצבא הרומי, שעדיין עשויים להיות הגברים המועדפים לקיים יחסי מין על גברים שמקיימים יחסי מין הומוסקסואליים, לחזק את גבריותיהם, בין היתר על ידי אי-השפרצת בושם וכן אי-קיצוץ שיער בנחיריים ובבית השחי.
בתקופת מלחמה, השימוש המיני האלים על שבויי מלחמה לא נחשבו כאונס בעל אופן פלילי. בין מעשי האלימות העונשית במהלך הבזזת עיר היה אונס המוני. עם זאת, במקרה והמצור על העיר הסתיים במשא ומתן דיפלומטי ללא הסתערות על החומות, אנשי העיר לא היה נענשים באונס המוני. אונס המוני התרחש בנסיבות מסוימות, וסביר להניח כי לא דווח במקורות ששרדו, אם כי ללא שום אסטרטגיה מכוונת או נרחבת לשליטה באוכלוסייה. שמירה על האידיאל האתי של שליטה מינית עצמית בקרב גברים שהתגייסו לצבא היה חיוני לשמירת השלום ברגע שנפסקה העוינות. בשטחים ובפרובינקיות שהיו שייכים לרומא העתיקה, חיילים שביצעו אונס נגד תושבים מקומיים, עשויים היו לקבל עונש חמור יותר מאשר האזרחים. המצביא הרומי, קווינטוס סרטוריוס, שהיה מושל רומי על היספניה, שהייתה בה מדיניות של כבוד ושיתוף פעולה בין הפרובינקיות, הוציא להוריג קבוצה שלמה של חיילים לאחר שחייל בודד ניסה לאנוס אישה מקומית. נראה כי אונס המוני היה נפוץ יותר כאמצעי ענישה במהלך מלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית.
מיניות נשית
בשל הדגש ברומא העתיקה על עיקרון המשפחה, המיניות הנשית נחשבה לאחד מהדברים הבסיסיים לסדר חברתי ושגשוג ברומא העתיקה. ברחוב הרומאי, ציפו מאזרחיות לממש את מינותן במסגרת הנישואים, וזכו לכבוד בשל היושרה המינית (pudicitia) ופוריותן: אוגוסטוס קיסר העניק כיבודים והרשאות מיוחדות לנשים שילדו שלושה ילדים (Jus trium liberorum). כמו כן, ברחוב הרומאי חשבו כי השליטה במיניות הנשית, בין היתר בשימור ביתולהן של בתולות וסטליות, הייתה הכרחית ליציבותה של רומא העתיקה. בתולה וסטלית שהפרה את נדרה נקברה בחיים בטקס דתי שדומה לטקס הלוויה רומית, ואילו הגבר, שביצע את יחסי המין עם אותה בתולה וסטלית, הוצא להורג. בתקופת הרפובליקה הרומית, מיניות נשית השפיעה לעיתים קרובות על הדת ברחוב הרומאי בעיקר בזמני משבר. החקיקה המוסרית של אוגוסטוס קיסר התמקדה בריתום מיניותן של נשים לרחוב הרומאי.
נשים חופשיות, כמו גברים חופשים, שהציעו באופן מיני את עצמן, כגון עובדות מין, הודרו מהגנות משפטית ומכבוד חברתי.
מקורות ספרותיים רומים רבים מבציעים על כך שהיה מצופה מנשים רומאיות מכובדות להפעיל את תשוקתן המינית במסגרת נישואיהן. בעוד שהספרות הלטינית נקטה ברובה המכריע בהשקפה הגברית על מיניות, המשורר הרומי אובידיוס הביע עניין באופן מפורש וייחודי למיניותן של נשים ברומא העתיקה.
גוף האישה
היחס ברחוב הרומאי כלפי עירום נשי היה שונה מהיחס ברחוב היווני, אך במדיה מסוימת הושפע ממנו. ברחוב היווני, האידיאל היווני לעירום גברי היה בהוספת נשים מכובדות לבושות. באמנות הרומית על האלות הרומית, לעומת זאת, עירום חלקי של האלות היה עם דגש על שדיהן של האלות. תמונות עירום אלו של אלות רומיות נחשבו ברחוב הרומאי כתמונות מכובדות שמעגנות את העיקרון של טיפוח, שפע ושלווה. האמנות הארוטית מהתוקפת רומא העתיקה מצביעה על כך שלנשים בעלות חזה קטן וירכיים רחבות היה את מבנה הגוף האידיאלי. עד המאה ה-1 לספירה, ברחוב הרומאי הייתה התעניינות באמנות אירוטית של נשים עירומות העוסקות בפעילויות שונות, כולל ביצוע יחסי מין. ייתכן כי חלק מיצירות האמנות הארוטית מתקופת רומא העתיקה, שבהן יש תיאור של עובדות מין המבצעות יחסי מין, יכללו כיסוי של שדיהן של הנשים בסטרופיום (strophium), גם כאשר אם הן עירומות באופן מלא.
ברחוב הרומאי, כפי שמתואר בספרות הלטינית, היו הפגנות מדי פעם של עובדות מין בכניסה לתאי הבושת שלהן, כשהן לבושות בבגדי משי שקופים. עבדים למכירה הוצגו לעיתים קרובות עירומים כדי לאפשר לקוניהם לבדוק אותם לאיתור פגמים, וכדי לסמל כי אין להם את הזכות לשלוט בגופם. להלן תיאור של סנקה הזקן על שפחה למכירה:
תצוגת האישה כעירונה הפכה את האישה לפגיעה. על פי המלומד והסופר הרומאי, מרקוס טרנטיוס וארו, הראייה היא החוש הכי חזק מבין כל החושים, שאפילו יכול לחדור לכוכבים, כאשר שאר החושים מוגבלים על ידי קרבה. הוא טען כי המילה הלטינית visus (באופן מילולי: מראה, מבט) קשורה אטימולוגית למילה הלטינית vis (באופן מילולי: כוח, עוצמה). עם זאת, הקשר בין שני המילים הלטינית, לדבריו, מרמז על הפוטנציאל להפרה, בדיוק כפי שאקטיון הביט בדיאנה העירומה.
הצגת הגוף הנשי בעירום לחלוטין נמצא בפסלי האלה ונוס, וכן בפסלי האלה היוונית המקבילה לוונוס, אפרודיטה.
איברי המין הנשיים
המילה הלטינית הגסה הבסיסית לתיאור איברי המין הנשיים היא המילה cunnus. ניתן למצוא למעלה מ-30 פעמים את המילה הזו בכתביו של המשורר מרטיאליס, כאשר מילה זו הופיעה פעם אחת אצל כתביו של המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, ו-3 פעמים אצל כתביו של המשורר הורטיוס. מילה זו הופיעה אפילו על יצירות גרפיטי ובקובץ השירה פריאפיאה. אחת ממילות הסלנג שהשתמשו נשים ברומא העתיקה, במיוחד נשים מבוגרות, בנוגע לאיברן המיני, היה המילה porcus. המלומד מרקוס טרנטיוס וארו טוען כי ישנו קשר בין המילה הזו לטקסי פולחן לאלה קרס שנעשה בטקסי חתונה. מטפורות על שדות, גנים וכרי דשא היו נפוצים ברומא העתיקה. כמו כן, ישנן עדויות לשימוש במטפורות מיניות שכוללות מערות, תעלות, בורות, שקיות, כלים, דלתות, אחים, תנורים ומזבחים.
אף על פי שאיברי המין הנשיים הופיעו לעיתים קרובות בכתבי לשון הרע וסאטירה כמושא של גועל, הן הופיעו לעיתים נדירות באלגיות רומנטיים לטינים. המשורר אובידיוס הוא המשורר היחיד שהתייחס להענקת הנאה לאישה באמצעות גירוי איברי המין הנשיים. המשורר מרטיאליס כתב באופן מעליב על איברי המין הנשיים, ותיאר את הנרתיק של אישה אחת כ-"[משהו] רופף... כמו קנה הרע של שקנאי". הנרתיק לעיתים קרובות תואר, בדומה לפי הטבעת של נער, ככלי קיבול לפאלוס.
תפקידו של הדגדגן (landica) "הובן היטב מאוד" ברחוב הרומאי. בלטינית הקלאסית, המילה landica הייתה מילה גסה מאוד שהופיעה על גבי יצירות גרפיטי וכן בקובץ השירה פריאפיאה. בדרך כלל, השתמשו בדגדן כמילה מטאפורית ל-crista, ששומשה, בין היתר, על ידי המשורר יובנאליס. מרקוס טוליוס קיקרו תיעד מקרה שקרה בסנאט, שבו דוברו של קונסול אמר את המשפט הבא:  (באופן מילולי: אם אקרא לפגם הזה גדול יותר או לזה?; אם כי, הובן על ידי הנוכחים בסנאט כ-"התקלה הגדולה הזו או הדגדגן?"). בהמשך לכך, כותב קיקרו: "האם היה יכול להיות יותר מגונה?". כמו כן, על כדור קלע מעופרת שנמצא בחפירות ארכאולוגיות כתוב: Fulviae landicam peto (באופן מילולי: "אני מכוון לדגדגן של פולביה").
לא קיימת מילה לטינית המתארת את שפתי הפות. עם זאת, קיימים שני מונחים בכתבי הרפואה שנמצאו שמתארים את שפתי הפות והם orae (באופן מילולי: חוף או קצה) ו-pinnacula (באופן מילולי: כנפיים קטנות). המקרה המתועד הראשון של המילה vulva (פות) מופיעה בכתביו של מרקוס טרנטיוס וארו על חקלאות (המאה הראשונה לפני הספירה), שבו יש התייחסות לקרום המקיף את העובר. בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת, המילה vulva תיארה רחם, כאשר בתקופת הרפובליקה הרומית, המילה uterus תיארה רחם, כאשר המונחים venter ו-alvus תיארו בטן. נראה כי במקור הייחוס של המילה vulva היה לבעלי חיים, אם כי יוחס גם לבני אדם, בין היתר ביצירה "תולדות הטבע" של פליניוס הזקן. בתקופת האימפריה הרומית, המילה vulva יוחס באופן קולקטיבי או מעורפל כ-"איברי רבייה נשיים" או כנרתיק בלבד. מתרגמי התנ"ך הלטיניים המוקדמים תיאר את רחם האישה במילה vulva. בשלב מסוים במהלך האימפריה הרומית, המילה matrix תיארה את הרחם, במיוחד בכתבי הסופרים הגניקולוגיים של סוף העת העתיקה, שבהם הופיע אוצר מילים מיוחד עבור חלק מאיברי הרבייה.
גברים ונשים כאחד הסירו את שיער הערווה שלהם, אם כי טיפוחם של שיער הערווה השתנה לאורך זמן ובוצע לפי העדפה אישית. בקטע של הסאטיריקן הרומי, גאיוס לוקיליוס, יש אזכור לאזור כ-"תיק שעיר", ואילו על יצירת גרפיטי מפומפיי כתוב: "עובדת מין שעירה עדיפה בהרבה מאשר אחרת חלקה; זה מכיל את אותם האדים ואת אותו רצון הנפש".
בכניסה לקלדריום במתחם המרחצאות של הבית של מנאנדרוס בפומפיי, מופיעה יצירת גרפטי שבו מתואר סטריגיל משומן בשמן פאלי, אשר נראה כמו איברי המין הנשיים, לצד נושא מים "אתיופי" שיש לו איבר מין "גדול במיוחד ומפורט באופן קומי".
שדיים
בין המילים הלטיניות ל-"שדיים" כוללות המילים mammae, papillae (עם דגש לפטמות) ו-ubera. המילה papillae הופיעה בהקשר ארוטי בספרות הלטינית שנוצרה על ידי משוררים אוגוסטנים והמשורר גאיוס ולריוס קאטולוס.
ברחוב הרומאי, שדיה של אישה יפה היו אמורים להיות "לא בולטים". במסורת השירה ההלטניסטית, השדיים האידיאליים הושוו לתפוחים. בכתביו של המשורר מרטיאליס נמצא כתבי לעג על שדיים גדולים. לנשים זקנות, שנחשבו באופן סטריאוטיפי כמכוערות ולא רצויות, היו שדיים "מתנדנדות". בתיאטרון הרומי, שדיים מוגזמים היו חלק מהתלבושות לדמויות נשיות לא מושכות מבחינה קומית, שכן בקומדיה הרומית הקלאסית, הגברים שיחקו את הדמויות הנשיות, כשהם בלבוש דראג.
בעוד שישנו תיאור של שדיים אידיאליים באפיגרפיות היווניות, בהשוואה לתקופה המודרנית, המשוררים הלטינים גילו עניין בשדיים באופן מוגבל מאוד. ברחוב הרומאי, השדיים נצפו כהיבט של יופי או שלמות האישה, אם כי המשורר אובידיוס מצא בשדיים כדבר שמזמין לגעת. בשיר חתונה אחד, שנכתב על ידי המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, יש הערה על "הפטמות הרכות" (teneris ... papillis) של הכלה, בטענה שיתנו לבעלה שינה טובה. כמו כן, נכתב כי משיכה ארוטית תורמת לנאמנות בתוך הנישואים, שיוביל לבסופו של דבר, לילדים ולחיים ארוכים יחד.
כמו כן, השד נתפס, ברומא העתיקה, כסמל לטיפוח ואמהות. מאסטוס היו כוסות שתייה בצורת שד, שהשתמשו בהן, בין היתר, כמנחות, שנמצאו במקומות קדושים הקשורים לדיאנה והרקולס, לפעמים לאחר הקדשה של נשים מיניקות. ייתכן כי קיימת משמעות דתית לכוסות שתייה אלו. שתיית חלב אם על ידי מבוגר זקן או מבוגר שעומד למות סימלה פוטנציאל ללידה מחדש בחיים לאחר המוות. במסורת האטרוסקית, האלה יונו מציעה את החזה שלה להרקולס כאות לכך שהוא עשוי לחיות חיי נצח. המשמעות הדתית לכוסות שתייה אלו עשויה להיות מהסיפור חסד רומי, שבו פֵּרוֹ מניקה בחשאי את אביה, קימוֹן, לאחר שנאסר ונגזר דינו למות ברעב. ציור קיר לסיפור זה, שמופיע בחדר שינה לילד בפומפיי, מופיע עם הכיתוב של "בעצב נמצא המפגש בין צניעות ואדיקות". כתבי רפואה של פליניוס הזקן מצביעים על כך שהיו שימושים רפואיים בחלב אם, וכך על כך שנחשב כאחת מהתרופות השימושיות ביותר, במיוחד למחלות עיניים ואוזניים. כמו כן, באותה תקופה חשבו כי עטיפת הראש בחזייה מרפא כאבי ראש.
חשיפת השדיים בפומבי ברחוב הרומאי הייתה אחת מהמחוות הנשיות, שנעשו בעיקר על ידי אמהות או אחיות, כדי להביע אבל או רחמים. המדקדק סרוויוס טען כי חשיפת השדיים וחבטה בהם בטקסי צער נועדו להפקת חלב לכבוד המתים. בספרות היווניות והלטינית, האמהות המיתולגיות חשפו מדי פעם את שדיהן ברגעי לחץ רגשי קיצוני בכדי שיכבדו את תפקידן. כמו כן, ברחוב הרומאי האמינו כי חשיפת שדיים בעוצמה שכזו נתנה להן להחזיק בכוח אפווטרופי. המנהיג הצבאי יוליוס קיסר ציין כי יש דמיון בין מחווה זו למחווה קלטית שקרתה במהלך מצור אוואריקום : מנהלות הבית (matres familiae) חשפו את שדיהן והשיטו את ידיהן כדי לבקש שלא יפגעו בנשים וילדים. ההיסטוריון הרומאי, טקיטוס, טוען כי אישה גרמאנית הטיפו בגבריהם הסרבנים שלהן ללכת לקרב אמיץ בכך שחשפו את שדיהן בפניהם באופן אגרסיבי. אף על פי שבאופן כללי "המחווה נועדה לעורר רחמים ולא תשוקה מינית", המחווה לפעמים התמקדה רק ביופיים של השדיים החשופים.
מאחר שנשים הוצגו בדרך כלל לבושות ביצירות אמנות, שדיים חשופות עשויים להצביע על פגיעות או זמינות ארוטית מבחירה, תאונה או בכוח. חשיפת חוזה בודד ופיתוי מיני היו מוטיבים חזותיים בפיסול היווני הקלאסי. מוטיבים חזותיים אלו סימלו בעיקר אלימות פיזית או אונס. מספר חוקרים טענו כי קיים "קוד" שבו חשיפת השד הימני מסמל משמעות ארוטית, בעוד שחשיפת השד השמאלי מסמל טיפוח. אף על פי שהאמנות הרומית עשויה לחקות את האמנות היוונית ברמת המוסכמויות, תמונות של נשים מניקות סומנו, בתקופת האמנות היוונית הקלאסית, כחיות או נשים ברבריות. לעומת זאת, המסורת האיטלית הדגישה את השד כמקור של יחסי אם-ילד וכמקור לכוח נשי.
כוחו הארוגני לא הוזנח לחלוטין ברומא העתיקה: בהשוואה בין קיום יחסי מין עם אישה לקיום יחסי מין עם נער, רומן יווני מתקופת האימפריה הרומית מציין כי: "החזה שלה, כשהוא מלטף [את החזה], מספק את ההנאה המיוחדת שלו." המשורר פרופרטיוס מחבר בין התפתחות השד לנשים שבאו "לשחק". המשורר טיבולוס טען כי אישה עשויה ללבוש בגדים רפויים כך ששדיה "יחשפו רגעית" כשהיא שוכבת בארוחת הערב. לפי האסטרולוגיה ההלניסטית, גברים שנולדו בזמן התקבצות כוכבי הלכת נוגה, כוכב חמה ושבתאי נהנו מחיכוך איבם המיני בשדיים. עם זאת, אפילו בציורים הרומים המפורשים ביותר מבחינה מינית, השדיים כוסו לפעמים על ידי סטורפיום (strophium; באופן מילולי: רצועת השד). נשים שכוסו על ידי סטורפיום עשויות להיות עובדות מין, אם כי קשה לקבוע מהי הסיבה לכיסוי או אי-כיסוי השדיים.
יחסי מין לסביים
בין המילים היווניות לאישה המעדיפה לקיים יחסי מין עם אישה אחרת, נמצאים המילים hetairistria, tribas ו-Lesbia. בין המילים הלטיניות המתארות זאת, נמצאים המילים tribas, fricatrix ו-virago. נדיר למצוא התייחסויות למין בין נשים בספרות הרומאית שמתוארכת לתקופת הרפובליקה הרומית או הפרינקיפט. המשורר אובידיוס מוצא את המין בין נשים כ-"תשוקה שלא ידועה לאיש, מטורפת, חדשנית... בין כל החיות אף נקבה לא נתפסת על ידי תשוקה לנקבה אחרת".
בתקופת האימפריה הרומית, שסופרים רומים רבו תוספים אותה כמתיוונת יותר מתקופת הרפובליקה הרומית, מקורות ליחסים חד-מיניים בין נשים, אם כי עדיין נדירים, נמצאים בשפע, בצורה של לחשי אהבה, כתיבה רפואית, טקסטים על אסטרולוגיה ופירוש חלומות ומקורות נוספים. כתובת גרפיטי מפומפיי מבטא את רצונה של אישה אחת לאחרת:
התייחסות מוקדמת ליחסים מין לסביים נמצאת אצל הסאטיריקן היווני, לוקיאנוס מסאמוסאטה: "אומרים שיש נשים כאלה בלסבוס, בעלות מראה גברי, אבל הן לא רוצות לתת את זה לגברים. במקום זאת, הן מתאחדות עם נשים, בדיוק כמו גברים."
מפני שהרומאים חשבו שאקט מיני מצריך בן זוג פעיל או דומיננטי, שהוא "פאלי", סופרים גברים דמיינו שביחסי מין לסביים, אחת מהנשים תשתמש בדילדו או תהיה בעלת דגדגן גדול במיוחד לחדירה, ושהיא תחווה הנאה. הדילדו הוזכר לעיתים נדירות במקורות הרומיים, אך שימש כפריט קומי פופולרי בספרות ובאמנות היוונית הקלאסית. המשורר מרטיאליס תיאר לסביות בעלות תיאבון מיני מוגזם שבמצעות מין חודרני הן בנשים והן בנערים. תיאורים אימפריאליים של נשים שעושות מעשי סדום בבנים, שותות ואוכלות כמו גברים, ועוסקות במשטרים פיזיים נמרצים, עשויות לשקף חרדות תרבותיות לגבי עצמואתן הגוברת של נשים רומאיות.
אונס נשים במיתולוגיה הרומית
אונס נשים הוא נושא נפוץ במיתולוגיה הרומית המוקדמת. הדמויות רמוס ורומולוס נולדו כתוצאה מאונס ריאה סילביה על ידי מרס. רומולוס ו-"להקת הבורחים החופשיים" שלו חטפו ו-"אנסו" את הנשים, משכניהם הסבינים. הפלת המלוכה הרומית והקמת הרפובליקה הרומית התרחשה כתוצאה מאונס לוקרטיה על ידי סקסטוס טארקוויניוס, בנו של מלך רומא האחרון, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס. המיתולוגיה הרומית מעניקה את ההשקפה הרומית על החשק המיני הבלתי מבוקרת כסוג של עריצות.
ההיסטוריון הרומאי, טיטוס ליוויוס, "נבוך" ממוטיב אונס הנשים בהיסטוריה הרומית הקדומה, ומדגיש את המימד הפוליטי הגואל של אירועים אלו. המשורר הרומאי לוקרטיוס מגנה את האונס ומציין כי אונס היא התנהגות פרימטיבית שצריכה להיות מחוץ לגבולות הציוויליזציה המתקדמת, ומתאר זאת כ-"שימוש אלים של כבר והטלת דחף מיני".
אונס נשים בחוק הרומי
אף על פי שמקורות ספרותיים מתקופת הרפובליקה הרומית מבהירים שאונס היה דבר שגוי שהעושה זאת נענש בחומרה, לא ידוע מה הוגדר כפשע ומה כלא, עד לחקיקת החוק Lex Julia, המתוארך ככל הנראה לשנות ה-40 לפני הספירה, בתקופת שלטונו של יוליוס קיסר. ברומא העתיקה, לא היו תובעים ממלכתיים, ולכן כל אזרח בעל מומחיות משפטית ויכולת דיבור היה יכול להגיש תיקים משפטיים לבית המשפט. מאחר שנשים משוחררות הורשו להעמיד לדין פלילי בתקופת הרפובליקה הרומית, ניתן להניח כי אישה שהייתה קורבן אונס יכלה להגיש כתב אישום נגד האנס שלה בעצמה. דרך נוספת להגשת התיקים היה דרך אביה או בעלה של האישה שנאנסה או כל אדם שראה לנכון לעשות זאת. לא הוחל חוק ההתיישנות על מעשי אונס. לעומת זאת, אדם המבצע מעשה ניאוף בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, היה יכול להישפט לדין עד חמש שנים לאחר ביצוע המעשה. גזר הדין של ביצוע מעשה אונס, בחוק הרומי, היה גזר דין מוות.
רק אזרחים בעלי מעמד תקין יכלו להישפט בבתי המשפט מאשמת קיום מעשה אונס. אישה שהייתה עובדת מין או בדרנית איבדה את מעמדה החברתי. בשל שהחליטה להפוך את גופה לציבור, למעשה, היא ויתרה על הזכות להגנה מהתעללות מינית או אלימות פיזית. המדינאי מרקוס טוליוס קיקרו הגן על לקוח שבין מעשיו היה אונס קבוצתי על שחקנית/בדרנית. ניתן להעמיד לדין אנס של שפחה רק בטענה של פגיעה ברכוש בעליה, מכוח Lex Aquilia. לעיתים רחוקות, הסכמה מינית הייתה בעיה במשפטי אונס. אם הנאשם יטען שהאישה הסכימה, עדיין ניתן יהיה להאשים אותו בביצוע stuprum הכללי יותר, שכן החירות המינית של הגבר הוגבלה לעובדי מין או עבדים. אם לא ניתן היה להוכיח אונס של אישה נשואה, החקיקה האוגוסטנית תאשים את הגבר כאחראי הניאוף (adulterium), אם כי אישום זה, כמו אישום על stuprum, ישפיע על האישה. זיכוי בגין אונס, כמו בכל פשע אחר, היה מעביר לנאשם שזוכה קלומניה, מכוח העמדה לדין בזדון. העמדה לדין על אונס עלולה להתעכב, בין היתר, על ידי לחצים פסיכולוגיים וחברתיים, כגון מבוכה או חוסר רצון לחשוף את חייו הפרטיים.
הגישה למעשי אונס השתנתה ככל שהאימפריה הרומית התנצרה. הפילוסוף אוגוסטינוס פירש כי התאבדות לוקרטיה כהודאה אפשרית לעידוד בסתר של העונש על ידי לוקרטיה, כאשר האפולוגיסטים הנוצרים חשבו כי היא חטאה את חטא העונג המיני הבלתי רצוני. הקיסר הנוצרי הראשון, קונסטנטינוס, הגדיר מחדש את האונס כעבירה ציבורית ולא כעוול פרטי. החוק הרומי הקודם טשטש את הגבול בין חטיפה ובריחה, שכן בכל מקרה, זו הייתה זכותה של paterfamilias (באופן מילולי: ראש המשפחה) לתת או למנוע את ההסכמה לנישואי בתו שהופרה. המילה raptus יכולה להתייחס לפיתוי מוצלח, וכן לחטיפה או אונס. אם הבת הסכימה, הקיסר קונסטנטינוס הורה להעניש אותה ואת ה-"חוטף" שלה על ידי העלאתם על המוקד. אם הבת לא הסכימה, היא עדיין נחשבה כשותפה "בטענה שיכולה הייתה להציל את עצמה על ידי צעקה לעזרה". כמשתתפת באונס של עצמה, היא נושלה מירושתה, ללא קשר לרצונות משפחתה. גם אם היא ומשפחתה הסכימו לנישואים כתוצאה מהאונס, הנישואים בוטלו על ידי המשפט הרומי. ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית הטרום-נוצרית, השלכות של חטיפה או בריחה היו תלויות בזוג ובבני משפחותיהם.
מיניות ילדים
ילדים חופשיים לבשו את הטוגה פראטקסטה (toga praetexta; באופן מילולי: טוגה מכוסה), טוגה לבנה עם פסים סגולים. טוגה זו סימנה את לובשו כבעל מעמד "שלא ניתן להפרה". ניתן לתת שבועה על ה-"פראטקסטה הקדושה", סמן לאופן שבו "הופכים את חולשת הילדות לדבר קדוש ומכובד". מבחינה דתית, היה איסור לדבר בשפה מגונה מול אלו הלובשים את הטוגה פראטקסטה. הסופר מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס טען כי ניסה לדבר מול בנו כאילו היה בתולה וסטלית.
נערים רומיים חופשיים ענדו את הקמע האפוטרופאי, בולה, שהיה מין שילוב של קמע פאלי בתוך תליון מזהב, כסף או ארד או בתוך נרתיק עור. בנוסף לתפקיד הקסום שלה, הקמע משמש כאזהרה גלויה לכך שהילד אינו זמין מבחינה מינית. הקמע הנשי המקביל היה הקמע לונולה.
ברומא העתיקה, היו חוקים שהגנו על ילדים חופשיים מפני טורפים מיניים. בין החוקים שהיו היה החוק שבו נקבע כי דינו מצבע אונס נער חופשי הוא גזר דין מוות, מטענה להגנה על שלמות האזרח הצעיר. רישיון בדיוני לא היה דרך הגנה מפני החוק. ההיסטוריון ולריוס מקסימוס דיווח כי היה שימוש בבתי המשפט הרומיים בהתפארות פואטית בפיתוי מיני של puer praetextatus (באופן מילולי: ילד באֲמַתְלָה) או ingenua virgo (באופן מילולי: בתול/ה חופשי/ת) כדי לערער את סמכותו המוסרית של תובע. בהוקעת ההוללות של קווינטוס אפרוניוס, מרקוס טוליוס קיקרו קבע כי על קווינטוס אפרוניוס לרקוד עירום במשתה מול נער לבוש בטוגה פראטקסטה. אף על פי שילדים היו בסימפוזיונים, כדי להרגיל אותם לההתנהלות החברתית של המבוגרים, הרטוריקן קווינטיליאנוס נזף בהורים שבאו לאותם אירועים, וטען כי הם מהווים מודל לחיקוי גרוע לילדיהם: הם היו באים עם המאהבים שלהם ומתנהגים בחוסר דיסקרטיות, גם כאשר ילדיהם נוכחים, וכן נתנו לילדיהם לדבר דברים שאינם מתאימים לגילם רק כי חשבו שזה חמוד. קווינטיליאנוס ראה כי התנהגויות שגויות אלו מהוות סימן לדעיכה מוסרית כלכלית. בחתונות, לעומת זאת, על פי מנהג עתיק, נערים יכלו לדבר באופן מגונה, תוך שהם מפלפלים את הזוג החדש בבדיחות מלוכלכות, שכן הומור וצחוק נחשבו כמקדמי פוריות.
במשפט הרומי, הגנות אלו חלו רק על ידיים חופשיים, ולא אלו שנולדו לעבדים, נמכרו לעבדות או שבויי מלחמה. ההסכמה החברתית של פדרסטיה בקרב הרומאים התמקדה בניצול עבדים צעירים או עובדי מין על ידי גברים מהעמדות הגבוהים.
טקסי מעבר
נערים מתבגרים עברו הכנה פולחנית על מעברים למעמד מבוגר. בהכנה פולנית זו, הם לבוש את הטוניקה רקטה (tunica recta; באופן מילולי: הטוניקה הזקופה), שנרקמה באופן פולחני על נול רומי. הטוניקה רקטה, שלבשו נערים ונערות כאחד, אם כי בדרך עיצוב שונה עבור כל מגדר, עשויה להיות עם רצועה סגולה, המסמלת, אם כי לא באופן בוודאי, חסינות בלתי ניתנת להפרה.
ברחוב הרומאי, היה מצופה מנשים להיות בתולות עד נישואיהן. ככל שהאישה נמצאה במעמד חברתי גבוה יותר, כך היא תתארס ותתחתן מוקדם יותר. גיל האירוסים הרגיל עבור נשים מהמעמדות הגבוהים היה 14, כאשר גיל האירוסים עבור נשים פטריקיות היה 12. חתונות נדחו לעיתים קרובות עד שהאישה נחשב כאישה בוגרת מספיק. ברומא העתיקה, טקסי החתונה היו בחלקם טקסי מעבר לכלות, שכן לא היו טקסי התבגרות לנשים ברומא העתיקה, לעומת מקביליהם היוונים. בלילה שלפני החתונה, הכלה קשרה את שערה ברשת צהובה שרקמה. כליאת שערה סימנה את רתימת מיניותה בתוך הנישואים. אריגת הטוניקה רקטה ורשת השיער שלה היו בין המיומנויות שהייתה צריכה להוכיח שהיא אישה בוגרת שיכולה להיות "שומרת הבית" (custos domi). ביום חתונתה, היא חגרה את הטוניקה רקטה עם חגורה (cingulum) עשויה מצמר כבשים. החגורה, שסימלה פוריות, נקשרה ב-"קשר הרקולס", קשר שקשה להתרה. קשר זה סימן גם צניעות נשית, בכך שהוא אמור להיפתח רק על ידי בעלה. כמו כן, החגורה סימלה שהחתן קשור לאשתו. שיערה של הכלה עוצב באופן פולחני בדרך עיצוב של "שישה צמות" (seni crines), והוא הוסתר עד שייחשף על ידי בעלה בתום טקס החתונה, כחלק ממסירת בתוליה אליו.
מין בזמן הנישואים
מאחר שגברים יכלו לקיים יחסי מין מחוץ לנישואיהם ללא עונש יחסי, ניתן להניח כי סיפוק מיני לא הייתה ציפייה מנישואים בתקופת רומא העתיקה. המשפטן אולפיאנוס ציין כי "לא יחסי מין הם שיוצרים נישואים, אלא חיבה זוגית". לעומת זאת, מטיפי מוסר ופילוסופים מהתקופה זו ציינו כי יש פוטנציאל בתשוקה זוגית בתוך הנישואים.
אינטימיות זוגית בין בני זוג נשוי הייתה עניין פרטי, ובדרך כלל לא הוצגה בספרות הלטינית, למעט בשירי הכלולות. שיר כלולות שנכתב על ידי גאיוס ולריוס קאטולוס, למשל, משבח את אלת האהבה ונוס כי "שום דבר אינו אפשרי בלעדיך". המשורר אובידיוס, ששירת אהבה שלו בתחילת הקריירה שלו כוונה למאהבות בדיוניות, כתב אלגיות במהלך גלותו, שבהן השתוקק לאשתו. בין המכתבים של פליניוס הצעיר, יש מכתב שבו הוא כותב על רגשותיו כלפי אשתו:
פליניוס הצעיר מאמץ את הרטוריקה של שירת האהבה, המכוונת בדרך כלל למאהב אסור או קשה להשגה, כמתאימה להבעת רצונו לגבי הנישואים.
אף על פי שזו הייתה נקודת גאווה להיות נשואה רק פעם אחת בחייה (univira), ברחוב הרומאי, לא היו סטיגמות הקשורים לגירושים. נישואים חוזרים מהירים לאחר גירושים או מות של בן/בת זוג היו נפוצים ואף צפויים יותר בקרב האליטה הרומית, שכן נישואים נחשבו כדבר הנכון והטבעי ביותר עבור מבוגרים. אף על פי שבדרך כלל ציפו מאלמנות להמתין עשרה חודשים לפי שיתחתנו פעם נוספת, לא נאסר על אישה הרה להתחתן עם בעל אחר, כל עוד אבהות הילד/ה לעתיד לא הייתה מוטלת בספק מבחינה משפטית. ברחוב הרומאי, אם נישואיהם הראשונים של נשים הסתיימו, נראה כי לנשים היה יותר רצון וכוח לארגן את טקס החתונה הבא שלהן. בעוד הבאת ילדים הייתה מטרה עיקרית בזמן הנישואים, הורבו הקשרים החברתיים והמשפחתיים, לא כולל חברות אישית והנאה מינית בין בני זוג, כפי שעולה מנישואים שבהם מוערבות נשים שעברו את גיל המעבר.
הזוג המלכותי הטרויאני, הקטור ואנדרומאכה, נחשבים כדימוי מיתולוגי עבור מין בין זוג נשוי. ישנם אלגיות אהבה לטיניות, אשר מתמקדות בעיקר על חיי המין של הזוג המלכותי, ולא בסיום הטרגי של נישואיהם, עם מותו של הקטור בידי אכילס. הזוג המלכותי נודע בשל תנוחת המין "האישה על העליונה", שבה היא "רוכבת" על הגבר כמו סוס. באופן כללי, הקטור הוצג כהטרוסקסואל מובהק ובעל למופת.
ליל הכלולות
שיר כלולות, שנכתב על ידי המשורר הרומאי, גאיוס ולריוס קאטולוס, מצייר את ליל הכלולות כזמן המוקדש לארוטיקה, בצירוף שירים הומוריסטיים ומטומטים שנאמרים על ידי האורחים. בשיר עצמו נכתב כי על הכלה, הבוערת ב-"להבה אינטמית", "להסתכל פנימה ... [כי] שם הגבר שלך שוכב על המיטה העשירה, זמין לחלוטין עבורך". בליל הכלולות, מזכירים לבעל כי "ונוס הטובה" בירכה אותו, שכן כעת הוא יכול לרצות בגלוי את מה שהוא חפץ, וכי אינו צריך להסתיר "אהבה טובה". כמו כן, בליל הכלולות, מעודדים את בני הזוג ליהנות כרצונם (ludite ut lubet), ומזכירים להם כי הם צריכים להביא ילדים בקרוב.
ניתן לפרש מספר ציורים בחדר השינה בקאזה דלה פרנסינה כ-"נרטיב של הכלה הצנועה שנהית למאהבת הלא צנועה - אולי מגשימה פנטזיה גברית גסה".
נאמנות וניאוף
מספר קטעים ספרותיים מציינים כי נשוי טרי עשוי לנתק את יחסיו המיניים החיצוניים לזמן מה, ולהתמקד בקשר עם אשתו, בתקווה להקים משפחה. מספר פילוסופים מהאסכולה הסטואית טענו כי נאמנות זוגית היא סגולה שקיימת הן בגברים והן בנשים. עם זאת, מבחינה חוקית, בעל רומאי, שייבצע יחסי מין מחוץ לנישואים, לא ייחשב כמבצע מעשה ניאוף, כל עוד אשתו פנויה מינית. התנהגות מינית בלתי הולמת (stuprum), בהתאם למעמדה של אשתו, הייתה, בעצם, מעשה ניאוף. דמות במחזה שנכתב על ידי טיטוס מאקיוס פלאוטוס מבטאת, באופן קומי, את החופש המיני של גבר כך:
אישה נשואה או שיכולה להתחתן ואזרחים צעירים היו מחוץ לתחום, כי הם נחשבו כרכוש של מישהו אחר, ומעשה ניאוף כפשע בוצע בניגוד לזכויות אב הבית לשלוט במשק ביתו. עבור גבר, ניאוף היה עבירת מין שבוצעה עם אישה, שאיננה נחשבתו אשתו או בת זוג מותרת, כגון עובדת מין או שפחה, או שהאישה הייתה נשואה לאיש אחר או שהייתה בתו הרווקה של אביה. המשפטנים מרומא העתיקה מדגישים כי מעשה ניאוף, במובן החמור יותר, בוצע עם אישה נשואה.
עבור נשים נשואות, בגידה לא התקבלה ברחוב הרומאי. כמו כן, היה מצופה מנשים להישאר בתולות עד לחתונותן הראשונה. לפי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, לבעל הייתה זכות עתיקה (ius) להרוג את אשתו אם תפס אותה מבצעת מעשה ניאוף. עם זאת, אם "זכות" זו הייתה קיימת, זכות זאת הייה יותר עניין של מנהג ולא של חוק. בתקופת הרפובליקה הרומית, מעשה ניאוף נחשב, בדרך כלל, לעניין פרטי שהמשפחות צריכות להתמודד איתו, ולא כעבירה פלילית חמורה הדורשת את בתי המשפט הרומאיים. עם זאת, לא קיים מקור, מתקופת הרפובליקה הרומית, שמתעד הרג מוצדק של אישה על ידי אביה או בעלה, בגין מעשה ניאוף שביצעה האישה. עם זאת, מעשה ניאוף הייתה עילה לגירושים.
בעקבות נפילתה של הרפובליקה הרומית, והקמתה של האימפריה הרומית, הקיסר הרומאי הראשון, אוגוסטוס קיסר, חוקק חוקים מוסריים, כחלק מההסדר הפוליטי החדש. חוקים הנוגעים לניאוף, שהתקבלו ב-18 לפני הספירה, היו חלק מתוכניתו של אוגוסטוס קיסר להשבת הנורמות החברתיות המוסריות (מנהגי אבות ברומא העתיקה), תוך ביסוס מעמדו הפוליטי והפיכת ההירכיה החברתית לנוקשה יותר, לאחר קיומם של מספר מלחמות אזרחים. עם זאת, הפניה לערכים המיושנים לא הייתה באופן מלאה, בין היתר על ידי השינוי הרדיקלי של המוסדות הפוליטיים במוסד של איש אחד. החוק Lex Julia נועד להעניש נשים נשואות שקיימו רומנים מחוץ לנישואיהן. מספר חוקרים הניחו כי חוק זה נועד לטפל בהתפרצות הגדולה של מעשי ניאוף מחוץ לנישואים בתקופת סוף הרפובליקה הרומית. פרספקטיבה אנדרוצנטרית מהמאה ה-20 קבעה כי חוק זה היה "הכרחי מאוד לבדיקת עצמואתן ופזיזותן הגוברת של נשים". תפיסה אוהדת יותר מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 טוענת כי פרשיות אהבים הייתה דרך פוליטית לנשים אינטליגנטיות ועצמאיות מהמעמד הגבוה ליצור מערכות יחסים משמעותיות מבחינה רגשית מחוץ לנישואים. עם זאת, ייתכן שאפילו מגפה של מעשי ניאוף לא הייתה קיימת בכלל. ניתן אולי לייחס את החוק לא כהתייחסות לבעיה אמיתית שאיימה על החברה, אלא כאחד מכלי השליטה החברתית שהופעלה על ידי אוגוסטוס קיסר, שהטיל את המדינה, ובאופן מורחב גם על עצמו, לתפקיד המשפחתיות לכלל רומא העתיקה.
חרדות אישיות מבגידה, בין אם בתוך הנישואים ובין אם לא, באות לידי ביטוי בכישופי קסמים שנועדו "לתקן" (defixionis) את ההתקשורת האירוטית של האדם האחר. לחשים אלו היו זמינים עבור טיפול נאמנותו של האדם האחר. על פפירוס קדום ממצרים מהתקופה הרומית קודם לחש קסם אומר שכדי שאישה תגיד אמת, יש להוסיף לב דוכיפת על איברי המין שלה כאשר היא ישנה. לחש קסם אחר אומר שכדי שאישה תגיד את הגבר שהיא אוהבת, יש לשים לשון תרנגולת על השפתיים או החזה שלה.
ספרות מתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת או פרינקיפט, במיוחד יצירות הסאטירה שנכתבו על ידי הורטיוס ויובנאליס, מציעה תיאורים שונים, או אולי פנטזיות, של האופן שבו בעל עלול להשפיל ולהעניש את מאהבה של אשתו. בסיפורים אלו, הנואף מסורס, מוכה, נאנס על ידי הבעל עצמו או עבדיו או חודר אנאלית עם מולית אדומה, סוג של דג יקר, שהרומאים גידלו כפעילות פנאי (otium). אזכור למעשים אלו לא מופעיות במכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו, ולא בחיבור על תולדותיו של טקיטוס, ולכן מעשים אלו עשוים להיות הגזמות בדיוניות. המשורר אובידיוס מכנה את הבעל הקנאי כחסר תחכום: "האיש, שנפצע יתר על המידה מפרשיותיה הנואפות של אשתו, הוא מטומטם"." המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס כתב שיר על הרומן שלו עם "לסביה", הממונה החברתית שלו, אשר באופן מסורתי מזוהה כקלודיה, שהייתה אשתו של קווניטוס קאיקיליוס מטלוס סלר . ייתכן כי טיפוח המערכת הכללית לסה פר ברומא העתיקה כסימן של עירוניות גרם לחקיקת חוק הניאוף של אוגוסטוס קיסר, שחייב את הבעל להתרגש מאשתו, ולהגיש נגדה האשמות משפטיות פורמליות, או להעמיד אותה לדין בעצמו על סרסרות (lenocinium).
יחסי עבד-מעביד
רומאי היה יכול לנצל את העבדים שלו למטרות מיניות, אם כי לא היה זכאי לכפות על כל עבד לקיים יחסי מין, שכן לבעלי העבד הייתה הזכות לשלוט באותו עבד. במרדף אחר קיום יחסי מין עם עבד שהיה שייך למישהו אחר, בעלי העבד יכול היה לאיים או לשכנע את מי שביצע יחסי מין עם העבד, שלא לבצע יותר יחסי מין עם העבד שלו. לא היה ניתן להביא אישום על אונס נגד אדם חופשי, שכפה על עבד לקיים יחסי מין, מאחר שלעבד לא היה מעמד חוקי, המגן על גופו מאזרח, אך הבעלים היה יכול לתבוע את האנס במסגרת החוק Lex Aquilia, הנוגע לנזק של רכוש.
מיניותו של עבד נשלטה מקרוב על ידי בעליו. לעבדים לא הייתה הזכות להתחתן באופן חוקי (conubium), אם כי היה יכול לחיות יחד עם בן זוג (contubernales). בעליו של העבד הגביל בדרך כלל את הפעילות המינית של עבדיו הגברים לשפחות שבבעלותו. כל ילד שנולד כחלק מפעילויות מיניות בין עבדים, בעלי העבדים היה עשיר יותר. מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, שחי בתקופה שבה כלכלת העבדים ברומא העתיקה היה עדיין בפיתוח מוקדם, חשב שזה היה מנהג טוב לפקח על חיי המין של עבדיו, ודרש מהעבדים הגברים לשלם אגרה עבור כישר לעמיתיהן השפחות.
אם בעלי העבד גילה שהעבד שלו מקיים קשר מיני עם אישה חופשית, החוק חייב להזהיר את בני הזוג שלושה פעמים, ולנתק את הקשר המיני. אם הקשר המיני נמשך, למרות האזהרות, לבעלי העבד הייתה הזכות לקחת בעלות על האישה החופשיה. ישנם מעט התייחסויות לנשים ממשפחות מכובדות המקיימות יחסי מין עם עבד ממין זכר. דבר זה מצביע כי לסופרי התקופה פחות התעניינו בכך. אפילו מרקוס טוליוס קיקרו לא מציין דוגמאות לכך, הן לא בחלקים הרכילותיים של מכתביו והן לא בתיקי המשפט שבהם הוא תוקף את המוניטין של אישה: הוא האשים את קלודיה בגילוי עריות ובניהול ביתה כמו בית בושת, ולא בקיום יחסי מין עם עבדים. אפילו מסלינה וסרמפוניה, קרובת המשפחה של גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, לא הואשמו כך. קיום יחסי מין עם עבד היה בין ההאשמות המופרכות שניתנו נגד קלאודיה אוקטביה, אשתו של נירון קיסר, בזמן שפופאה סבינה קיימה קמפיין לתפוס את מקומה של קלאודיה אוקטביה, אם כי האשמות אלו היו יותר עניין של רמיזה או עלבון כלפי בעלה, שלא הצליח למנוע זאת.
למרות הפיקוח וההגבלות החיצוניות שהוטלו על מיניותו של העבד, האמנות והספרות הרומית מציגים את העבדים לעיתים קרובות בצורה מעוות כחשפנים, מציצנים, ואפילו ידועים באופן מיני. אחד הנושאים של הקומדיה הרומית, ששונה מזאת היוונית, היא תיאור היחסים בין העבד למעביד.
על פי שני סיפורים שונים שתועדו על ידי היסטוריונים, רומאיים חופשיים שנפלו לעבדות היו אמורים להיות, על פי החוק הרומי, מוגנים מפני ניצול מיני. לפני ביטול שעבוד החוב במאה ה-4 לפני הספירה, הרומאים החופשיים נדחקו לפעמים למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות כשהם הוצפו בחובות. ההיסטוריון טיטוס ליוויוס תיאר סיפור שבו עבדות כתוצאה מחוב (nexum) בוטלה כתוצאה ישירה מניסיון התעללות מינית של נער חופשי, ששימשה כערובה לחוב של אביו מהמלווה לוציוס פפיריוס. הילד, גאיוס פובליליוס, היה יפה במיוחד, ולוציוס פפיריוס קבע כי על הילד נדרש לספק שירותיים מיניים. כשהילד סירב, לוציוס פפיריוס הפשיט אותו והצליף אותו. לאחר מכן, יצא הילד לרחוב כדי להציג את פציעותיו לציבור, וגרמה לבהלה, עד כדי כך שהסנאט כונס על ידי הקונסולים. בסנאט הוחלט לחוקק את החוק Lex Poetelia Papiria, שאסר להחזיק חייבים כעבדים, ודרש במקום זאת כי רכושו של החייב ישמש כעירבון. החוק קבע אפוא כי שלמות גופו של אזרח רומי הייתה חלק יסוד מהחירות הפוליטית (libertas), בניגוד לשימושים להם היה נתון גופו של עבד. באירוע זה ובאירוע דומה שדווח על ידי ולריוס מקסימוס, ענישה גופנית והתעללות מינית נתפסו כהפרות דומות של הפרת חירותו של האזרח מכפייה פיזית, בניגוד לפגיעות הפיזיות של העבד.
בחוק הרומאי, היו מספר הגנות מיניות לעבדים. התנהלותם של העבדים, שנשפטו על פי התנהגותן המינית של השפחות של materfamilias (בעל הבית), שיקפה בדרך כלל את כבודו של המחזיק בהן. ייתכן ודפוס זה הגביל את הניצול של עבדים שהיו חלק מהמשפחה (familia). הפילוסוף הסטואי, סנקה, טען, באופן ממורמר, כי בכדי להשתמש בעבד ממין זכר באופן מינית, הוא צריך להיות מטופח בצורה נשית, וכי אין להשפיל את כבוד האדם של העבד. הסחר המתפתח בעבדים סריסים בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת גרם לקיסר רומא אדריאנוס לחקוק מספר חוקים האוסרים על סירוס של עבד, בניגוד לרצונו "למען תאווה או רווח". הסכמים משפטיים על מכירת עבד עשויים לכלול את הסעיף ne serva prostituatur, שאסרה על העסקת העבד בתור עובד מין. אף על פי שדאגה לרווחת העבדים הייתה אולי גורם במקרים בודדים, נראה שההגבלה החוקית הזו נועדה גם להגן על הבעלים של האזרח הגבר חפני הבושה או האינפמיה הקשורה לסרסרות וזנות. הסעיף ne serva prostituatur נשאר גם לאחר המכירה הראשונה, שבו הופיע הסעיף, של העבד, גם אם הקונה לא היה מודע לכך בתחילה, ואם סעיף זה הופר, הוענק חופש לעבד שקיים יחסי מין שלא כדין.
זנות
זנות הייתה חוקית ברומא העתיקה. רוב עובדי המין היו עבדים או אנשים חופשיים. עובדי המין, ובמיוחד המרטריקסים, ברומא העתיקה חויבו להירשם אצל האיידילים, מגיסטראטים שהיו אחראיים על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא. על אף שזה אמור להיות ברור, המשפטן הרומי, אולפיאנוס, סבר כי אישה שהיה ידוע כי היא מופקרת, האישה הייתה במעמד של עובדי המין, גם אם לא קיבלה כסף. החקיקה המוסרית של אוגוסטוס קיסר, שהפלילה את מעשי הניאוף, לא כללה את עובדי המין, אשר יכלו, באופן חוקי, לקיים יחסי מין עם אנשים נשואים. בעידוד המחשבה כניאוף כעניין של חוק, ולא כעניין מוסרי, ישנן נשים, שהיו בולטות חברתית, שבחרו לרשום את עצמן כעובדות מין, כדי שלא לעמוד למשפט על מעשי ניאוף.
סטטוס לא ברור הביא, לעיתים קרובות, לסיבוכם עלילתיים בקומדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס ופובליוס טרנטיוס אפר. אחת מהדוגמאות לכך היא הסיפור הבא: צעיר מתאהב, ומבקש להינשא לעובדת מין שאיננה אזרחית, ומאוחר יותר נודע שעובדת המין היא בתולה חופשית. במקרה זה, אם האישה נחשבת עובדת מין שאיננה אזרחית, הגבר לא יכול להינשא אליה, ואם האישה נחשבת כבתולה חופשית, הגבר יכול להינשא אליה. עם זאת, היחס של מצבים קומיים אלה לחיים הרומיים האמיתיים הוא קצת בעייתי מבחינה ששני היוצרים הסתמכו על מודלים יוונים, שלפעמים אינם ידועים, ולכן קשה, במידה מסומית, לקבוע את המידה שבה יש שילוב בין ההתנהגויות והגישות החברתיות שהיו מקובלות ביוון העתיקה לאלו שהיו מקובלות ברומא העתיקה. ההיסטוריונית הבריטית-קנדית, אליין פנטהם, הבחינה כי במהלך מערכה צבאית ממושכת ביוון העתיקה ואסיה הקטנה, הוכנס לראשם של גברים רומאים כי ישנו סטנדרט מתוחכם יותר הקשור למותרות והנאה, שאולי אפילו משתקף בקומדיה: הצעיר מגלם את התאבהותו בקורטיזנה יקרה, במקום בשפחה משפחתית או עובדת מין משותפת.
קיימות יצירות אמנות ארוטית בפומפיי והרקולנאום, שבהן משתתפות עובדות מין, שלרוב לבשו טרופיום (strophium), כולל יצירות ציורי קיר על מבנים שזוהו כבתי בושת. רוב יצירות האמנות הארוטית מהאזור ממחשים את תנוחות המין שבוצעו על ידי גברים רומאים הטרוסקסואליים ברומא העתיקה. חלק מהמקורות הספורתיים מצביעים על כך כי עובדי מין לבשו בגדים ייחודיים, אשר לעיתים קרובות היו שמלות צעקניות ממשי שקוף. המטריקסים לבשו את הטוגה, אשר בדרך כלל סימלה זכר רומאי חופשי. ישנם פרשוניות שונות עבור חציית הגבולות המגדריים על ידי לבישת הטוגה.
הנאה ואינפמיה
בשל המקצוע הלא צעוע של עובדי המין, עובדי מין היו בין האנשים שתיוגו כאינפמיה (Infamia; באופן מילולי: "אנשים ידועים לשמצה"), ולפיכך היו להם מעט זכויות, וכמעט ולא הוגנו על ידי החוק הרומי, גם אם לא היו, מבחינה טכנית, עבדים. לאחר שנקבע על אדם את האינפמיה, כמעט ולא היה ניתן להסיר אותו מבחינה משפטית: עובדת מין הייתה "לא רק אישה העוסקת בזנות, אלא גם מי שהתעסקה בכך בעבר, אף על פי שהיא חדלה לנהוג כך; כי הבושה לא תוסר, גם אם העיסוק יופסק לאחר מכן."
ברחוב הרומאי, הנאה (voluptas) הייתה עיסוק מפוקפק, אשר פוגעת באידיאל הגברי וירטוס (virtus):
אמביוולנטיות רומאית כלפי הנאה פיזית באה לידי ביטוי על ידי האינפמיה של אלו שהציעו את גופם בפומבי. באופן טכני, אינפמיה הייתה אובדן רשמי של מעמד משפטי לאדם חופשי, כתוצאה מהתנהגות בלתי הולמת, לרבות התנהגות מינית בלתי הולמת, אך ניתן לפרש את המילה גם כדבר רע. אינפמיה הייתה "תוצאה בלתי נמנעת" של מקצועות מסוימים, לא רק עובדי מין וסרסרים, אלא גם ששחקנים, רקדנים וגלדיאטורים: "הדמויות הללו היו אובייקט של רצונות של אנשים אחרים. הם שירתו את הנאתם של אחרים. הם נהנו מהחשיפה לציבור."
ברחוב הרומאי, היה צפוי כי אלו שסומנו כאינפמיות היו מקבלים ענישה גופנית, אשר שמורה בדרך כלל לעבדים. בתקופת הרפובליקה הרומית ותחילת האימפריה הרומית, אחת הדרכים שבהן הוגדרה חירותו של האזרח הייתה באמצעות חופש גופו מכפייה פיזית או ענישה פיזית, בין היתר, הלקאות על ידי הרשויות. עם זאת, אזרחים שבחרו מרצונם החופשי להיות מבצעים ברחוב הרומאי, ולהשתמש בגופם כדי להציע הנאה לציבור הרומי, לא היה להם הגנות פיזיות, ולכן הם היו נתונים לאלימות, שכללה בין היתר הכאות. כל אדם חופשי, שנהיה גלדיאטור, נשבע לסבול מיתוג, שעבוד, מכות ומוות פוטנציאלי בחרב. הגלדיאטור, מקצוע זוהר, אך גם בזוי, היה אמור בעל משיכה מינית משכנעת לנשים.
ברחוב הרומאי, שחקנים נחשבו כמעורפלים מבחינה מינית, בין היתר בשל יכולתם לחקות נשים, ובשל היותם מושכים מינית הן עבור גברים והן עבור נשים. לדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה היה רומן ארוך טווח עם שחקן. לגאיוס קילניוס מאיקנס, שהיה ידידו ואחד מיועציו הקרובים של אוגוסטוס קיסר, הייתה מאהבת שהייתה שחקנית, העונה לשם ביתילוס. נשים ממשפחת הקיסר ניהלו לכאורה רומנים עם שחקנים. ברחוב הרומאי חשבו כי שחקניות הן בהכרח עובדות מין.
גבר שהיה נהנה לקבל מין אנאלי או לספק מין אוראלי, אופיין לעיתים קרובות כ-cinaedus, והוא עשוי להיות מאופיין גם כאינפמיה, אם כי אם הגבר היה אזרח, הוא היה יכול לשמור על מעמדו החוקי.
מועדוני מין פרטיים
נראה כי ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר מפומפיי והרקולנאום, ומספר מקורות ספרותיים מצביעים על קיומם של "מועדוני מין" פרטיים בדומוסים (domus), אם כי רוב הרומאים גרו באינסולה  (insula). הדומוסים ברומא העתיקה היו בתים גדולים, שהוחזקו על ידי משפחות בעלות אמצעים ניכרים, והיוו חלק מרכזי בקביעתה של מעמדה החברתי של המשפחה המחזיקה בהם. חלק מהחדרים בחלק מהדומוסים הכילו יצירות אמנות ארוטית, שאיננה שונה מיצירות האמנות שנמצאו בבתי הבושת. בחלק מחדרי הדומוסים שהכילו יצירות אמנות ארוטית, הייתה גם דלת חיצונית לחדר, כאשר לדומוסים עצמם היו דלתות ראשיות שהבילו לאטריום של הבית, שהכילו בדרך כלל יצירות אמנות המתארים את אבותיהם, וכן גביעי כבוד אחרים.