cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
שייע כהן
ביוגרפיה
כהן קיבל את הדוקטורט שלו בהיסטוריה עתיקה בהצטיינות מאוניברסיטת קולומביה ב-1975. בנוסף, הוא גם מוסמך לרבנות וכיהן במשך שנים רבות כדיקן של בית הספר לבוגרים ופרופסור שנקמן להיסטוריה יהודית בסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק. אחרי כן שימש כפרופסור סמואל אונגרליידר ללימודי יהדות ופרופסור ללימודי דתות באוניברסיטת בראון. ביולי 2001 עבר לאוניברסיטת הרווארד שם הוא פרופסור ליטאואר לספרות ופילוסופיה עברית במחלקה לשפות ותרבויות של המזרח הקרוב. שייע כהן עוסק במחקריו בקו התפר שבין היהודים לגויים ובזה שבין היהדות לתרבויות הסובבות אותה. הוא גם פרסם מחקרים על התגובות היהודיות להלניזם ולנצרות.
כהן זכה למספר תוארי כבוד עבור עבודתו, בכללם תואר דוקטור לשם כבוד מהסמינר התאולוגי היהודי. הוא שימש כפרופסור מחקר על שם קרוגהאן לדתות בויליאמס קולג', כמרצה לואיס ג'יקובס באוניברסיטת אוקספורד, כמרצה דייוויד לואיס באוניברסיטת אוקספורד, כפרופסור אורח של ליידי דייוויס להיסטוריה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים, כמרצה אורח רולאנד באוניברסיטת סטנפורד וכמרצה פריטצ'ט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. הוא הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה התיעודית נובה כמומחה להיסטוריה יהודית.
אבות אפוסטוליים
אָבוֹת אַפּוֹסְטוֹלִיִּים היו תאולוגים נוצריים מרכזיים בקרב אבות הכנסייה שחיו במאות ה-1 וה-2 לספירה, אשר מאמינים כי הכירו באופן אישי חלק משנים-עשר השליחים, או שהושפעו מהם באופן משמעותי. כתביהם, על אף שהופצו באופן נרחב ב, לא נכללו בקאנון של הברית החדשה. רבים מהכתבים נובעים מאותה תקופת זמן ומיקום גאוגרפי כמו יצירות אחרות של ספרות נוצרית מוקדמת, שהגיעו להיות חלק מהברית החדשה. נראה שחלק מהכתבים של האבות האפוסטוליים זכו להערכה רבה כמו חלק מהכתבים שהפכו לברית החדשה.
רקע
הכינוי אבות אפוסטוליים הוחל על סופרים אלה רק מאז המאה ה-17, כדי לציין שהם נחשבו כמייצגים את הדור שהיה לו מגע אישי עם שנים עשר השליחים. השימוש המוקדם ביותר הידוע במונח "אבות אפוסטוליים" היה על ידי ויליאם וייק (William Wake) ב-1693, כאשר היה הכומר הקבוע של מלכי אנגליה ויליאם ומרי. לפי האנציקלופדיה הקתולית, ניתן לייחס את השימוש במונח אבות אפוסטוליים לשם ספר משנת 1672 מאת, "SS. Patrum qui temporibus apostolicis floruerunt opera" ("יצירותיהם של האבות הקדושים שפרחו בתקופת השליחים"), אשר קוצר ל-Bibliotheca Patrum Apostolicorum (ספריית האבות האפוסטוליים) על ידי ל.ג'. איטיג (L. J. Ittig) במהדורה שלו לספר משנת 1699.
ההיסטוריה של הכותרת של סופרים אלה הוסברה על ידי, בתרגומו משנת 1890 ליצירות האבות האפוסטוליים:
קלמנס מרומא
קלמנס מרומא (בערך 35–99) היה הבישוף של רומא בשנים 88 עד 99 לספירה. אירנאוס וטרטוליאנוס מתארים אותו כבישוף הרביעי אחרי פטרוס, לינוס ואנקלטוס. נאמר שהוא התקדש על ידי פטרוס השליח, וידוע שהוא היה חבר מוביל בכנסייה ברומא בשלהי המאה ה-1.
יוחסה באופן מסורתי על ידי כמה מחברים עתיקים לקלמנס, אך כיום נחשבת בדרך כלל ככזו שנכתבה מאוחר יותר, סביב 140–160 לספירה, ולכן לא יכולה להיות יצירתו של קלמנס, שמת בשנת 99 לספירה. ספקות לגבי מחבר המכתב הובעו כבר בעת העתיקה על ידי אוסביוס מקיסריה והירונימוס. בעוד שהאיגרת הראשונה כתובה כאיגרת, האיגרת השנייה נראית כתמליל של דרשה או הטפה, מה שהופך אותה לדרשה הנוצרית העתיקה ביותר ששרדה מחוץ לברית החדשה.
פוליקרפוס מסמירנה
פוליקרפוס מסמירנה (בערך 69 לספירה - 155 לערך) היה הבישוף של סמירנה (כיום איזמיר בטורקיה). תלמידו אירנאוס כתב שהוא "לא רק קיבל הדרכה מהשליחים ושוחח עם רבים שראו את האדון, אלא גם מונה לבישוף על ידי השליחים באסיה ובכנסייה בסמירנה", וכי הוא עצמו זכה, כילד, להקשיב ל"דיווחים שמסר (פוליקרפוס) על הדיאלוג עם יוחנן ועם האחרים שראו את האדון". האפשרויות עבור יוחנן זה הן יוחנן בן זבדי, שנחשב באופן מסורתי כמחבר הבשורה הרביעית, או. התומכים המסורתיים מקבלים את דעתו של אוסביוס שהקשר של פפיאס היה עם יוחנן כותב הבשורה, וכי יוחנן זה, מחבר הבשורה על-פי יוחנן, היה זהה לשליח יוחנן. פוליקרפוס ניסה ולא הצליח לשכנע את אניקטוס, הבישוף של רומא, לגרום לכנסייה המערבית לחגוג את חג הפסחא ב, כמו בכנסייה המזרחית. הוא דחה את הצעתו של הבישוף שהכנסייה המזרחית תשתמש בתאריך של הכנסייה המערבית. בשנת 155 דרשו תושבי סמירנה את הוצאתו להורג של פוליקרפוס כנוצרי, והוא מת כמרטיר. האגדה עליו מספרת שהלהבות מהמוקד עליו העלו אותו סירבו לשרוף אותו, ושכשהוא נדקר למוות, כל כך הרבה דם יצא מגופו עד שכיבה את הלהבות סביבו. פוליקרפוס מוכר כקדוש גם בכנסייה הרומית-קתולית וגם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
פפיאס מהייראפוליס
פפיאס מהייראפוליס (בערך 60 - 130 לערך) היה הבישוף של הייראפוליס (כיום פמוקלה בטורקיה). אירנאוס מתאר אותו כ"אדם קדום שהיה שומע של יוחנן ובן לוויה של פוליקרפוס". אוסביוס מקיסריה מוסיף כי פפיאס היה הבישוף של הייראפוליס בסביבות תקופתו של איגנטיוס מאנטיוכיה. השם פפיאס (Παπίας) היה נפוץ מאוד באזור, מה שמצביע על כך שהוא כנראה יליד האזור.
יצירתו המרכזית של פפיאס הייתה "תיאור מפורט של דברי האדון" (ביוונית: Λογίων Κυριακῶν Ἐξήγησις) בחמישה ספרים; הספר אבד ושרדו רק קטעים שצוטטו על ידי אירנאוס ואוסביוס. קטעים אחרים מגיעים מיצירותיהם של ההיסטוריון מהמאה החמישית והנזיר  מהמאה התשיעית, אך האותנטיות של אלה מפוקפקת.
קודראטוס מאתונה
קודראטוס מאתונה (מת ב-129 לערך) היה הבישוף של אתונה. אוסביוס דיווח כי הוא היה תלמיד של השליחים (auditor apostolorum) וכי הוא מונה לבישוף לאחר מות הקדושים של קודמו פובליוס.
עבודתו העיקרית של קודראטוס היא ה"התנצלות", שכנראה הוקראה בפני הקיסר אדריאנוס כדי לשכנע אותו לשפר את המדיניות האימפריאלית כלפי הנוצרים. הוא אבד ושרד ממנה רק קטע אצל אוסביוס.
פוויס
פוויס (באנגלית וולשית: Powys) הוא מחוז ממחוזות ויילס, במזרח ויילס. המחוז נוצר בשנת 1996 בתור מחוז מנהלי ומחוז שמור, הוא המחוז הגדול ביותר בוויילס ושוכן באזור ממלכת פוויס ההיסטורית. המרכז המנהלי של המחוז נמצא בעיירה ל'אנדרינדוד וולס (Llandrindod Wells, 5,024 תושבים).
גאוגרפיה
מחוז פוויס הוקם על שטחי המחוזות ההיסטוריים; מונטגומרישייר ורדנושייר, בנוסף לחלקים מדנבישייר, הוא משתרע על שטח של 5,179 קילומטר רבוע מה שהופך אותו למחוז הגדול ביותר בוויילס. המחוז גובל מצפון ברקסהאם, דנבישייר וגוויניד', ממערב בקמרבונשייר וסרדיגיון, מדרום בהיית' פורט טלבוט, רונד'ה קינון טף, מרת'יר טידפיל, בלנו גוונט ומונמות'שייר. מכיוון מזרח המחוז גובל באנגליה, במחוזות שרופשייר והרפורדשייר. רוב שטחי המחוז הם שטחים הרריים והוא מאופיין ברובו באזור כפרי עם עיירות וכפרים קטנים, העיירות הגדולות ביותר במחוז הם; ניוטאון (12,783 תושבים), איסטרדגינליס (Ystradgynlais, 9,004 תושבים), ברקון (7,901 תושבים) ווולשפול (6,269 תושבים).
בשטחי המחוז ישנם מספר אגמים המאפיינים אזורים הרריים, בהם אגם וירנווי (הניזון מנהר וירנווי) בצפון ואגם ל'נגורס בדרום.
בדרום המחוז נמצאת שמורת הטבע 'ברקון ביקונס' המשתרעת על מעט פחות מהרבע הדרומי של המחוז. שמורת הטבע מכילה שטחי טבע רחבים המאופיינים באזורים הרריים, בין היתר חלקים מרכס 'ההרים השחורים'.
DirecTV
הרקע להקמת החברה
בשנת 1953 הקים הווארד יוז את המכון הרפואי הווארד יוז (HHMI), אליו העביר את הבעלות המלאה על חברת מטוסי יוז. לאחר מותו של יוז בשנת 1976, התפתחה התדיינות משפטית כדי לקבוע אם יתאפשר ל-HHMI לשמור על בעלותה על חברת מטוסי יוז. בשנת 1984 מינה בית המשפט דירקטוריון חדש ל-HHMI, אשר מכר את חברת מטוסי יוז לג'נרל מוטורס, ב-20 בדצמבר 1985, תמורת סכום מוערך של 5.1 מיליארד דולר. ג'נרל מוטורס מיזגה אז את חברת מטוסי יוז עם חברת הבת שלה דלקו אלקטרוניקה כדי ליצור את חברת "יוז אלקטרוניקה". חברת הבת החדשה הורכבה בתחילה מארבע יחידות: חברת דלקו אלקטרוניקה, חברת מטוסי יוז, חברת החלל והתקשורת יוז, ומערכות רשת יוז.
בשנת 1981 ייסד סטנלי הובארד את חברת שידורי הלוויין של ארצות הברית (USSB) והיה תומך מוביל לפיתוח שירות לוויין לשידור ישיר בארצות הברית. ל-USSB הוענקו חמש תדרים על ידי רשות התקשורת הפדרלית, במקום הנחשק של 101 מעלות. גם לחברת החלל והתקשורת יוז הוענקו 27 תדרים באותו מיקום של 101 מעלות. יוז וחברות אחרות האמינו בתחילת שנות התשעים כי הטכנולוגיה תהפוך בקרוב את הטלוויזיה הדיגיטלית הלווינית לזולה.
הקמת החברה
יוז ניסה ליצור מיזם משותף עם NBC, ניוז קורפ. ו-Cablevision בשנת 1990, להשקת שירות הטלוויזיה הדיגיטלית הראשון. משלא הצליחה לעשות זאת, החברה יצרה במקום זאת את DirecTV כחטיבה נפרדת וחתמה על הסכם עם USSB לבנות ולהשיק מערכת לוויינים. DirecTV פנתה לחברת תומסון אלקטרוניקה צרכנית כדי לפתח את מערכת הלוויין הדיגיטלית לשירות שתוכל לקלט 175 ערוצים על צלחת קטנה בגודל 18 אינץ'. בשנת 1991 חתמה על חוזה עם חברה NDS הישראלית לאספקת טכנולוגיית הצפנה לשידורים שלה. חברת יוז קיבלה את החוזה לבנות ולהשיק את המשדר בלוויינים. USSB ו-DirecTV סיכמו כי הלוויינים החדשים יישאו את שני שירותי השידור הנפרדים של שתי החברות. השירות הושק ב-17 ביוני 1994.
בספטמבר 2000, מנהלי ג'נרל מוטורס, תחת לחץ מצד בעלי המניות של החברה, כתוצאה מביצועיהם הירודים ושווי השוק הגדול יותר של יוז, אישרו למנהלי יוז להתחיל לחפש קונים. בשנת 2001 החלה חברת תאגיד ניוז קורפ (שבבעלות רופרט מרדוק) במשא ומתן לרכישת יוז אלקטרוניקה בעסקה בשווי 8 מיליארד דולר, שתאפשר לחברת ניוז קורפ להרחיב את פעילות הטלוויזיה הלווינית לארצות הברית. המשא ומתן עם ניוז קורפ נכשל בסופו של דבר, ויוז התקשרה בהסכם ב-28 באוקטובר 2001, לרכישתה על ידי חברת EchoStar תמורת 26 מיליארד דולר. עם זאת, העסקה עוררה התנגדות משמעותית מצד משרד המשפטים ונציבות התקשורת הפדרלית בנושאי הגבלים עסקיים, מה שהוביל את שתי החברות למשוך את ההסכם בדצמבר 2002. כחלק מהסכם המיזוג נדרש EchoStar לשלם ליוז 600 מיליון דולר בגין כישלון המיזוג.
המכירה לניוז קורפ
ב-9 באפריל 2003 הסכימה ניוז קורפ, חברת האם דאז של אולפני הטלוויזיה "פוקס", לרכוש 34% ממניות השליטה ביוז, כולל כל חלקה של ג'נרל מוטורס בחברה, תמורת 6.6 מיליארד דולר, בכפוף לאישורים. כחלק מהמימון לעסקה, ליברטי מדיה, חברת האם דאז של סטארז הסכימה לקחת אופציה של 500 מיליון דולר במניות בתאגיד ניוז קורפ שתמומש עם סגירת העסקה. ליברטי, בעלת המניות השנייה בגודלה בחברת ניוז קורפ אחרי משפחת מורדוק עם 18%, תכננה במקור להציע הצעה עבור DirecTV, אך בחרה שלא להסכים. עסקת הרכישה אושרה בדצמבר 2003.
ב-2004 החברה נכנסה לשוק המקסיקני, לאחר שרכשה 41% ממניות חברת הטלוויזיה SKY México.. ב-2010, נכנסה גם לשוק הברזילאי לאחר שרכשה 93% ממניות חברת Sky Brasil.
בדצמבר 2006 החברה הגדילה את החזקותיה לכדי 38.5% שהבטיחו את הגדלת ההשפעה של משפחת מרדוק על שוק התקשורת האמריקאי. עסקת הרכישה נאמדה ב-11 מיליארד דולרים.
ב-2007 החברה השיק תוכנית שכוללת 100 ערוצים באיכות HD.
בבעלות AT&T
במאי 2014 חברת AT&T הודיעה על רצונה לרכוש את DirecTV. העסקה הוערכה בשווי של 48.5 מיליארד דולר, אך גדלה לכדי 67.1 מיליארד דולר, כולל כיסוי חובות. העסקה נועדה להגדיל את קהל הלקוחות של חברת AT&T וכניסתה לשוק הטלוויזיה. העסקה גם אפשרה לחברה לפרוץ לשוק באמריקה הלטינית, בה ל-DirecTV יותר מ-18 מיליון מנויים. העסקה אושרה רשמית על ידי הרשויות ביולי 2015
בנובמבר 2014 DirecTV הפכה לספקית הטלוויזיה הראשונה שהציעה תוכן באיכות 4K. ב-2016 החלה בשידורים חיים באיכות זו.
באוקטובר 2016 AT&T ניהלה מגעים לרכישת תאגיד Time Warner על מנת להגדיל את החזקותיה בתחום המדיה והתקשורת, בעסקה שהוערכה בסכום של 80 מיליארד דולרים והושלמה ביוני 2018. ולמעשה הכניסה תחת מטרייה אחת את אולפני האחים ורנר, שירות הטלוויזיה HBO ושירות הטלוויזיה בלוויין DirecTV.
בעקבות רכישת Time Warner, AT&T שוקלת למכור את החזקותיה של DirecTV באמריקה הלטינית בעסקה שמוערכת ב-8 מיליארד דולר, אם כי החברה תמשיך להחזיק בחברת Sky Mexico.
בנובמבר 2016 החברה השיקה שירות סטרימינג אינטרנטי בשם DirecTV Now.
שארל הרמיט
שארל הרמיט (בצרפתית: Charles Hermite; 24 בדצמבר 1822 – 14 בינואר 1901) היה מתמטיקאי צרפתי רב-תחומי שעסק בעיקר בתורת המספרים, באנליזה מתמטית ובאלגברה.
ביוגרפיה
הרמיט נולד בקומונה דיאז, במחוז מוזל שבצרפת. הוא היה השישי מבין שבעת ילדי הוריו. אביו היה מהנדס מכרות ששאף להיות אמן. הרמיט סבל מלידה מנכות ברגלו הימנית שהקשתה על תנועתו. בשנת 1828 עברה משפחתו להתגורר בנאנסי.
הרמיט רכש השכלתו באוניברסיטת נאנסי ולאחר מכן בבתי הספר היוקרתיים תיכון אנרי הרביעי (Henri-Quatre) ותיכון לואי הגדול (Lycée Louis-le-Grand) שבפריז. בשנים 1841-1842 למד לבחינות הכניסה לאקול פוליטקניק תחת הנחייתו של קטלן. הרמיט התקבל למוסד, אך בשל נכותו התקשה לעמוד בחלק מהדרישות הגופניות בזמן הלימודים, שכן לאקול פוליטקניק מאפיינים של מכללה צבאית. בשל קשיים אלו נאלץ לפרוש בטרם סיים את לימודיו.
לאחר הפרישה מהלימודים הממוסדים, למד באופן עצמאי וב-1847 עמד בהצלחה בבחינות לקבלת תואר בוגר אוניברסיטה (Baccalauréat).
ב-1848 נשא לאישה את לואיז ברטראן, אחותו של עמיתו ז'וזף ברטראן. באותה שנה חזר לאקול פוליטקניק, הפעם כמרצה ובוחן.
ב-1856 נבחר לאקדמיה הצרפתית למדעים. ב-1869 מונה כפרופסור לאנליזה הן באקול פוליטקניק והן בסורבון. מהאקול פוליטקניק פרש ב-1876 ואילו מסורבון פרש ב-1897. בין השנים 1862 ל-1873 הרצה גם באקול נורמל סופרייר.
ביום הולדתו השבעים עוטר כקצין גבוה של לגיון הכבוד.
בין תלמידיו המפורסמים נמנים אנרי פואנקרה וז'אק אדמר. בתו, מארי, נישאה לאמיל פיקאר, שאחרי פרישתו של הרמיט "ירש" ממנו את הקתדרה לאנליזה ולאלגברה מתקדמת בסורבון.
עבודתו המתמטית
בזמן לימודיו פרסם שני מאמרים, באחד מהם הוכיח שלא תמיד ניתן לפתור בעזרת רדיקלים משוואה ממעלה חמישית. הרמיט כנראה לא ידע כי הבעיה כבר נפתרה שנים קודם לכן על ידי גלואה ואבל.
הרמיט פרסם מספר תוצאות בחקר פונקציות אליפטיות. ב-1858 הוכיח כי ניתן לפתור משוואה ממעלה חמישית בעזרת פונקציות אליפטיות.
תוצאה נודעת של הרמיט, משנת 1873, היא ש-e מספר טרנסצנדנטי. הייתה זו ההוכחה הראשונה של טרנסצנדנטיות של מספר שלא נבנה לצורך ההוכחה מראש (בניגוד למספרי ליוביל). השיטות שפיתח הרמיט בהוכחה שימשו להוכחת עוד תוצאות רבות בתחום. הרמיט ניסה להוכיח גם את הטרנסצנדנטיות של פאי, אך ללא הצלחה. היה זה לבסוף פרדיננד לינדמן שהצליח בכך בהסתמך על שיטותיו של הרמיט (ראו משפט לינדמן).
הרמיט נודע גם בשל תרומותיו לתורת התבניות הריבועיות ולחקר פולינומים אורתוגונליים.
על שמו נקראים פולינומי הרמיט, קבוע הרמיט ותכונת ההרמיטיות (סימטריה ביחס להצמדה) של פונקציות, מטריצות, אופרטורים ועוד.
בית ספר לקוסמים
בית ספר לקוסמים היא תוכנית טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה החינוכית בחודש יולי 2014.
מבנה התוכנית
דיקו הקוסם ויואב שולייתו, מבכירי מורי הקסמים בישראל מלמדים את סודות הקסמים המקצועיים והגדולים בעולם. דרך הקסמים מקנים דיקו ויואב לילדים ביטחון עצמי, יכולת עמידה על במה, הסחת דעת, חידוד יכולת החשיבה ועוד.
הדגש בכיתה הוא לא רק על "הטריק" שמאחורי הקסם אלא דווקא על המנגנון המאפשר לו להתקיים - אשליות אופטיות, קסמי מדע, חוקי הפיזיקה, מגנטים, מראות, חשמל סטאטי, הסוואה, הטעיה פסיכולוגית, חידות הגיון, אינטואיציה, סטטיסטיקה וכו'. התלמידים בכיתה שואלים שאלות, פותרים חידות, מנסים לפענח את הקסמים, משתתפים בחלק מן הקסמים ואף מבצעים אותם.
מגדל סאמה
מגדל סאמה (ידוע גם כמגדל אל דורה ומגדל אל דורה II) הוא גורד שחקים הבנוי על כביש E 11, בדובאי, איחוד האמירויות הערביות. למגדל 49 קומות. בניית המגדל החלה בשנת 2006 והסתיימה בסוף 2009.
היסטוריה
הבניין הוצע במקור בשם Al Durrah Tower II. בגובה 330 מטרים כמגדל מתפתל עם יותר מ-75 קומות למגורים, בעלות 140 מיליון דולר. עיצוב זה נחשב כתוספת מרכזית לקו הרקיע של דובאי, אך יחד עם זאת, שיא הפרויקט היה דאגה למחלקת התעופה האזרחית של דובאי. בתגובה לסוגיה זו, הוקטן הפרויקט ל-194 מטרים עם 49 קומות.
בניה
בניית המגדל החלה בשנת 2006. יסודות הבטון לבניין נוצקות כשנה מאוחר יותר במרץ 2007 על ידי חברת הקבלנות של דובאי. כ-10,500 מטרים מעוקבים של בטון נוצקה בין ה-22 במרץ ל-23 במרץ, מה שקבע שיא בנייה חדש לרפסודת בטון שנוצקת ברציפות.
צלחית
מאפיינים
בתוך הקונכייה, לצלחית יש מעין רגל גדולה המשמשת להיצמדות חזקה מאוד לסלע, כך שנוצר ואקום. בראשית חייה, קונכיית הצלחית קצת רכה בקצותיה, ומאפשרת לה לבחור מקום בסלע שנותן לה אזור מחיה טוב, הנשטף על ידי גלים אך גם נחשף לאוויר, (אזור הכרית) בו היא נצמדת לסלע והקונכייה שלה מתקשה ומתאימה את עצמה בצורה מושלמת לסלע. הצלחית ניזונה מאצות זעירות שהיא מגרדת מהסלעים וחומרי רקב, היא מחפשת מזון בעיקר בלילה, בשעות השפל היא בסלעים ובשעות הגאות היא מחפשת מזון בים, בכך שניתקת ממקומה וחוזרת בסוף חיפוש המזון לאותו מקום בו ישבה. רגלה החזקה והקונכייה המותאמת מאפשרות לצלחית את ההצמדות החזקה לסלעים. הצלחית מנצלת את מנגנון ההיצמדות לסלעים ובכך היא מוגנת מפני התייבשות או מפני חשיפה למים מתוקים בזמן ירידה של מי גשם, וכן הצמדות חזקה זו מאפשרת לה גם כן להתמודד עם הגלים כדי למנוע את שטיפתה אל הים. צבעה של הצלחית מותאם לצבעיהם של הסלעים, כדי שעופות שבאים לא יבחינו בה ויטרפו אותה.
נגריאמה
נגריאמה (ביפנית: 流山市) היא עיר הממוקמת במחוז צ'יבה, יפן.
היסטוריה
ב-1 באפריל 1889, נגריאמה הוקמה ושימשה כעיר נמל על נהר אדו. ב-1 בינואר 1952, נגריאמה התמזגה עם העיירה הסמוכה אליה, אדוגאווה. נגריאמה קיבלה מעמד של עיר ב-1 בינואר 1967.
אוכלוסייה
בשנת 2019, אוכלוסיית העיר הוערכה ב-192,443 נפשות. באותה השנה, צפיפותה של העיר הוערכה ב-5,449 נפש על קמ"ר. בין השנים 2006–2019, אוכלוסייתה של העיר גדלה ב-20%.
חינוך
בעיר פעולות שלוש אוניברסיטאות: אוניברסיטת אדוגאווה, אוניברסיטת טויו גאקואן ומכללת אדוגאווה ג'וניור.
ערים תאומות
לנגריאמה יש שלוש ערים תאומות וכולן ערים יפניות.
מסע לגיל ארבע
מסע לגיל ארבע הוא ספר מאת אורי אורלב, המשתמש בספרות התפתחותית אשר מטפלת בשלב הגמילה, שלב שהילדים צריכים לעבור בעזרת ההורים כדי להשתחרר מהתלות.
עלילה
גיבורת הסיפור היא מיה, ששמיכתה האהובה הולכת איתה לכל מקום ואין היא מוכנה להפרד ממנה. מיה רוצה להיות בת ארבע למרות שהיא בת שלוש וחצי, אביה מסביר לה שאין היא יכולה להיות בת ארבע כיוון שהיא ישנה עם השמיכה "שמיכי", אפילו אימה הייתה מעירה לה אך מיה הייתה ממשיכה בשלה.
בערב סבא וסבתא השכיבו את מיה לישון ומיה מציינת שוב בפניהם שהיא רוצה להיות בת ארבע, סבא וסבתא של מיה מסבירים לה שזה אפשרי, אך היא צריכה לצאת איתם למסע מסוכן. מיה מסכימה מיד ומתחיל המסע של מיה והגמילה מהשמיכה.
במסע שלהם הם עוברים ביער מפחיד בו זאב גדול, אחר כך נתקלים בסערה בים, הר געש פולט עשן. מיה לא מהססת ומצילה את סבא וסבתא כל פעם מחדש בעזרת שמיכתה וכל פעם אחרי ההצלה שמיכתה קטנה יותר. אך מיה תעשה הכל כדי להגיע ליעדה המבוקש ולהיות בת ארבע.
בבוקר שמיה מתעוררת היא שואלת את סבתא האם היא כבר בת ארבע? סבתא של מיה מאשרת זאת. מיה שמחה עד מאוד ורצה לספר לכולם אך שבאה לקחת את שמיכתה ראתה אותה כקרע קטן ומכווץ. מיה נזכרה במסע שעברה בלילה כדי להגיע לגיל ארבע, הניחה את פיסת השמיכה על מיטתה ורצה לספר לכולם שהיא בת ארבע.
בסוף הסיפור ניתן לראות שהגמילה מהשמיכה הצליחה על ידי המסע שעברה מיה עם סבא וסבתא.
ניקולא פלאמל
ניקולא פלאמל (בצרפתית: Nicholas או Nicolas Flamel; 1330 או 1340-1418) היה אלכימאי צרפתי שחי במאה ה-14 בפריז.
על פי האגדה, פלאמל היה גדול האלכימאים של אירופה והאדם היחיד שהצליח להשיג את שני היעדים של האלכימיה: יצירת אבן החכמים ההופכת עופרת לזהב, ורקיחת שיקוי חיי הנצח אשר באמצעותו הוא ואשתו פרנל חיים חיי נצח.
אגדת פלאמל
על פי האגדה בצעירותו היה ניקולא פלמל פקיד. וקנה פעם ספר עתיק שכריכתו מוזהבת. בספר היו 3 חלקים בני 7 דפים ועל כל דף שביעי (הראשון בכל חלק) היו מצוירות תמונות וסמלים בלתי ידועים. על הדף הראשון הייתה כתובת מוזהבת "אברהם היהודי: לוי, אסטרונום ופילוסוף. אל העם היהודי אשר בגלות צרפת מפני זעם האלוהים. שלום בשם אלוהי ישראל". על פי האגדה הספר נפתח בנבואות נחמה לעם היהודי ומסתיים בהנחיות לטרנסמוטציה של מתכות (הפיכת מתכת אחת לאחרת ובפרט לזהב). המחבר מסביר כי הוא מגלה את הסוד לעמו כדי להקל על היהודים את תשלום המיסים. ניקולא פלאמל ניסה במשך 21 שנים לפענח את הסמלים בהדרכתו של המלומד אנסלם אך ללא הצלחה. לאחר אכזבה זו נסע פלאמל למנזר בספרד להיפגש עם כומר, יהודי מומר, שיוכל לפענח את הסוד. נסיעה זו הייתה לשווא אך בדרכו פגש במלומד יהודי בבולון שפתר את החידה ונסע עם ניקולא פלאמל לפריז אך מת בדרך לשם. הידיעות שהספיק פלמל להוציא מהיהודי אפשרו לו, מקץ 3 שנות עבודה נוספות, להכין את החומר שהפך חצי ליטרא כספית לכסף טהור ואחר כך לזהב. פלאמל חזר על המעשה שלוש פעמים, התעשר ותרם מהונו להקמת בתי חולים וכנסיות. פלאמל מסר את החומר לקרוב של אשתו והלה הוריש אותו לנכדו. הנכד הראה את אבן החכמים למלך לואי ה-13, הפך לעיניו מתכת זולה לזהב אך כשדרש המלך עוד זהב נכשל האלכימאי ונתלה בפקודת המלך על גרדום מוזהב.
אתרי פלאמל בפריז
ביתו שבפריז נבנה בשנת 1407 ועומד על תילו עד ימינו ברחוב דה מוטמורנסי (rue de Montmorency) מספר 51. כיום המבנה משמש כמסעדה. זהו המבנה השני בעתיקותו העומד על תילו בעיר. קברו הריק של פלאמל מצוי במוזה דה קלוני בפריז. ההיסטוריונים מניחים שהקבר נשדד על מנת למצוא בו רמזים לסודות האלכימיה ולכן הוא ריק, לחלופין נטען כי קברו ריק משום שפלאמל עודנו בין החיים.
נוי והדר קרקו
נויה והדר קרקו (נולדו ב-29 ביולי 1998) הן אחיות-תאומות שחקניות, מנחות, זמרות, ודוגמניות ישראליות. פרמדיקיות בהכשרתן.
זוכות תואר "פריצת השנה" בטקס טקס נבחרי הילדים 2014.
ביוגרפיה
התאומות קרקו נולדו במושב גנתון. אביהן מדריך טיולים, ואמן, יעל, אשת מכירות בחברת שעונים. הוריהן התגרשו בילדותן. אמן נישאה בשנית לאיש נדל"ן ועורך דין בשם שוקי, כשמנישואיו הקודמים יש להן עוד ארבעה אחים-חורגים, ומאוחר יותר גם אחות-למחצה. למדו במגמת ביולוגיה בתיכון נחשון שבשוהם. התגוררו גם בחדרה. כנערות התנדבו במד"א.
לפני גיוסן לצה"ל, למדו, במשך כשנתיים, לימודי פרמדיקים במסגרת העתודה הטכנולוגית במכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל. לאחר חזרתן מצילומי "המירוץ למיליון", התאומות התגייסו לצה"ל בהבדל של יום ביניהן.
קריירה
בגיל 6 דיגמנו לחברות הביגוד הישראליות "גלי" ו"סולוג". בנוסף בילדותן, השתתפו בקלטת ילדים של דוד חיים, שצולמה ב-2008.
ב-2009 השתתפו במיני-סדרה "תמיד אותו חלום" המבוססת על שיריו של צביקה פיק, בערוץ HOT3.
בין השנים 2010–2011, החלו את דרכן בהנחייה בערוץ הילדים ("המקום האמיתי") שם הגישו את פינת "דאבל-לייק". כמו כן, הנחו בערוץ הילדים את השעשועון "ניפגש בסיבוב" עם טל מוסרי, עודד פז ודנה פרידר.
בשנים 2014–2015 כיכבו בשתי עונותיה של סדרה לילדים ונוער הנושאת את שמן, "נוי והדר", מבית yes. בנוסף, זכו לתואר "פריצת השנה" בטקס טקס נבחרי הילדים 2014. כמו כן, התארחו ואף ביצעו שיר ("כיף פה") בעונתה החמישית של תוכנית הבידור "מועדון לילה" בערוץ 2 של קשת.
בנוסף ב-2015 הופיעו בפסטיבל "ילדודס 5" לצד יהונתן בשן וטל מוסרי, ובמלונות ישרוטל במופע "המסיבה".
במרץ 2015 החלו לדגמן כפרזנטוריות בקמפיינים של מותג האופנה הישראלי "קסטרו", שם הובילו קולקציית ביקיני קיצית לנערות. חלק מהמודעות הוסרו בשל תלונות על כך שהקמפיין פוגע ברגשות הציבור.
ב-2016 הצטלמו לסדרת הרשת הראשונה של פרטנר, "אחיות רשת", בה 40 פרקים קצרים, בהפקתו ובימויו של קובי מחט.
ב-2018 השתתפו בתפקיד אורח בתור עצמן בסדרת הדרמה הקומית "יש לה את זה" בקשת 12.
ב-2019 שודרה ברשת 13 עונתה השביעית של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון", בה השתתפו השתיים כצמד. הן הודחו מהתוכנית לאחר שהדר שברה את ידה, ולא-יכלה להמשיך עוד במירוץ. בנוסף באותה שנה, דיגמנו לגיליון בגדי הים של המגזין הישראלי "בלייזר".
חיים אישיים
באוגוסט 2021 הודיעו השתיים על כך שהן התארסו באותו היום לבני-זוגן : נוי התארסה עם לירוי טוסנה, והדר התארסה עם ליאו בורנשטיין. הן אמנם חגגו מסיבת וטקס חינה משותפת ב-25 בפברואר 2022 (בו הן גם התאחדו עם אביהן, לאחר שהקשר עמו נותק בגיל 6)  – אך כל את מהן נישאה בתאריך משלה: הדר התחתנה ב-7 באפריל 2022 עם ליאו – ונוי התחתנה עם לירוי ב-16 ביוני 2022.
אלדן קמפבל
אלדן ג'רום קמפבל (באנגלית: Elden Jerome Campbell; נולד ב-23 ביולי 1968) הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2005. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.3 נקודות, 5.9 ריבאונדים, 1.1 אסיסטים ו-1.5 חסימות למשחק.
קריירת מכללות
קמפבל נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת קלמסון אשר בקרוליינה הדרומית. ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם ממוצעים של 15.3 נקודות, 6.8 ריבאונדים ו-2.7 חסימות למשחק. בעונת 1989/1990 הוביל את קלמסון, יחד עם דייל דייוויס, לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות, בפעם השנייה בתולדותיה. במשחק שמינית הגמר מול אוניברסיטת קונטיקט, בה שיחק נדב הנפלד, הובילה קלמסון בתוצאה 70–69 כשנשארה שנייה אחת לסיום המשחק, אך בסופו של דבר הפסידה לאחר סל שדה של טייט ג'ורג' עם שריקת הסיום.
קריירת משחק
בדראפט ה-NBA 1990 נלקח קמפבל בבחירה ה-27, על ידי לוס אנג'לס לייקרס. בעונת הרוקי שלו מיעט לשחק, אך העפיל עם הלייקרס לגמר ה-NBA בהובלת מג'יק ג'ונסון וג'יימס וורת'י. בסדרת הגמר עצמה הפסידו הלייקרס מול שיקגו בולס בתוצאה 1–4. עם עזיבתו של איי. סי. גרין בעונת תפס קמפבל את מקומו בחמישייה הפותחת, וקלע 12.3 נקודות בממוצע למשחק. בעונת קלע שיא קריירה של 14.9 נקודות למשחק, כולל משחק של 40 נקודות מול ניו יורק ניקס ב-23 בפברואר 1997.
במרץ 1999, לאחר 8 עונות וחצי עם הלייקרס, הועבר יחד עם אדי ג'ונס בטרייד לשארלוט הורנטס בתמורה לגלן רייס, בי. ג'יי. ארמסטרונג וג'יי. אר. ריד. בתקופתו בשארלוט רשם ממוצעים של 13.5 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק, והיה שותף לשלוש העפלות רצופות לפלייאוף ה-NBA. בפברואר 2003 נשלח בטרייד לסיאטל סופרסוניקס, במדיה שיחק ב-15 משחקים בלבד עד לסיום העונה.
לקראת עונת חתם קמפבל על חוזה בדטרויט פיסטונס. לאורך העונה קלע 5.6 נקודות למשחק כמחליפם מהספסל של בן וולאס וראשיד וולאס, וסייע לפיסטונס לסיים את העונה במקום השני באזור המזרחי. בפלייאוף 2004 גברה דטרויט על מילווקי באקס, ניו ג'רזי נטס, אינדיאנה פייסרס ולוס אנג'לס לייקרס, בדרך לזכייה השלישית בתולדותיה באליפות ה-NBA. בסדרת הגמר הפציע קמפבל כשחקן הספסל הבולט של הפיסטונס, הודות לכישוריו ההגנתיים אשר הקשו באופן יחסי על סנטר הלייקרס, שאקיל אוניל.
ב-19 בנובמבר 2004 היה שותף בקטטת פייסרס-פיסטונס, והושעה על ידי הליגה למשחק אחד בגין חלקו בקטטה. בינואר 2005 הועבר בטרייד ליוטה ג'אז, ממנה שוחרר כעבור 5 ימים, וחתם על חוזה בניו ג'רזי נטס. לאחר 10 משחקים בניו ג'רזי שוחרר גם ממנה וחתם בדטרויט על חוזה עד לסיום העונה. בפלייאוף 2005 העפיל עם הפיסטונס בשנית לגמר ה-NBA, אך הפעם הפסידה הקבוצה מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 3–4. בסיום אותה עונה פרש קמפבל ממשחק, בגיל 36.
קובי מרום
יעקב (קובי) מרום (מויאל) (נולד ב-16 במרץ 1960) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, את רוב שירותו עשה קובי מרום בגולני, היה מפקד גדוד 13, ומפקד בא"ח גולני. בעבר פיקד על חטיבת החרמון, ועל עוצבת חירם -769 בתקופת אזור הביטחון
כיום מרצה מרום בישראל ובעולם בנושא אתגרי הביטחון של ישראל המתמחה בזירה הצפונית.
שירותו הצבאי
מרום נולד במקנס במרוקו, כעבור שלוש שנים, במאי 1963, עלה עם משפחתו לישראל וגדל במושבה ראש פינה בתקופת תקריות הגבול עם הסורים ערב מלחמת ששת הימים .בשנת 1968 עברה משפחתו לקריית ביאליק, מרום התחנך באורט ביאליק במגמה ריאלית היה חבר בתנועת הצופים בשבט להבות, הצטיין בכדורסל, שיחק בקבוצת הנוער של הפועל חיפה והיה בסגל נבחרת הקדטים של ישראל. עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1978 שובץ בחטיבת גולני. מרום עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת גולני. בגולני עבר מרום הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר. הוא לקח חלק במבצעים רבים בלבנון לרבות מבצע מוביל, פשיטה על יעדי מחבלים בכפר ארנון שבלבנון, ובפעולת ההשתלטות על בית המחבלים במשגב עם. בשנת 1980 נבחר מרום לחייל מצטיין צה"לי במסגרת פרויקט "מלך ליום אחד" במסגרת פרייקט מיוחד זה נפגש מרום לפגישה אישית עם ראש הממשלה מנחם בגין ראש המוסד ועוד. ב-1980 יצא לקורס קציני חי"ר אותו סיים בהצטיינות, בהמשך שימש מפקד מחלקה בגדוד 51, תחת פיקודו של גבי אשכנזי בפלוגה א' יחד עם גדי איזנקוט.
ב 1988 מרום פיקד על גדוד 17 בחטיבת ביסלמ"ח והוביל את קליטת נגמ"ש האכזרית בצה"ל, לאחר מכן ב-1990 פיקד על גדוד 13, בתקופתו של משה צין כמח"ט גולני, בפעילות בשיטחי איו"ש ובגבול לבנון כולל במבצע גדודי חוצה קו אדום מול הכפר קבריחא. ב 1992 יצא מרום לשנת השלמת תואר באוניברסיטת חיפה, לאחר מכן פיקד על בא"ח גולני. ב-1994 פיקד על חטיבת החרמון בשנים 1994–1996. בהמשך מונה למפקד עוצבת חירם בין השנים 1996–1998, בין היתר במבצע "ענבי זעם," אסון השריפה בוואדי סלוקי. ואסון המסוקים.תקופה מרכזית בלחימה בחזבאללה עם תקריות ואירועים רבים, שהציבו אתגרי לחימה, פיקוד ומנהיגות רבים. ב-1998 נשלח מרום עם משפחתו ללימודי תואר שני בוושינגטון מטעם צה"ל (n.d.u), שם החליף את בני גנץ. בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כמדריך בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. בדצמבר 2000 השתחרר מצה"ל ומשמש עמית מחקר במרכז הבינתחומי הרצליה.
מרום תושב נווה אטי"ב בגולן, נשוי לקארן ואב לחמישה.
לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו
לאופולד השני, נסיך אנהלט-דסאו (גרמנית: Leopold II. von Anhalt-Dessau; 25 בדצמבר 1700 – 16 בדצמבר 1751), היה נסיך אנהלט-דסאו בין השנים 1747–1751.
ביוגרפיה
לאופולד נולד ב-25 בדצמבר 1700 בדסאו, ללאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ולאנה לואיזה פהזה, בתם של רודולף פהזה ואגנס אוהמה. בהיותו בן תשע בלבד התלווה לאופולד לאביו לשירות בצבא הפרוסי, ובשנת 1715 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ברגימנט הרגלים ה-27 בשטנדאל. בשנת 1733 פיקד לאופולד על הכוחות הפרוסים המוצבים במילהאוזן, תורינגיה במהלך מלחמת שלזיה הראשונה.
מותו של אחיו הבכור, וילהלם גוסטב מאנהלט-דסאו, בשנת 1737, הפך את לאופולד ליורש העצר של אנהלט-דסאו, מכיוון שאחיו היה נשוי בנישואים מורגנטיים ולכן תשעת ילדיו לא יכלו לרשת את השלטון. בשנת 1747 מת אביו לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו, ולאופולד עלה לשלטון במקומו.
לאופולד היה אחד הגנרלים המצטיינים ביותר ששירתו תחת פרידריך השני, מלך פרוסיה. הוא הצטיין בכיבוש גלוגאו בשנת 1741 ובקרבות של מולוויץ, כוטוזיץ (שם הוא הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל), פרידברג, וזור.
ב-16 בדצמבר 1751 מת לאופולד בדסאו, ובנו לאופולד השלישי, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
משפחתו
ב-25 במאי 1737 התחתן לאופולד עם גיזלה אגנס מאנהלט-קתן, בתם של לאופולד, נסיך אנהלט-קתן ופרדריקה הנרייטה מאנהלט-ברנבורג, ממנה היו לו 7 ילדים:
חייבי
{{פירושונים|
ראו גם
}}
הכי ישראלי (שיר)
הכי ישראלי הוא סינגל של להקת התקווה 6, אשר יצא לאור ב-24 באוגוסט 2014, כסינגל השני וכשיר הנושא מתוך אלבומם החמישי, "הכי ישראלי". השיר נכתב והולחן על ידי סולן הלהקה עמרי גליקמן והופק על ידי פילוני, בדומה לשאר שירי האלבום.
רקע
בשיר, אשר משלב בתוכו את סגנונות הרגאיי והמוזיקה הים-תיכונית, מתאר הדובר את אהבתו למדינת ישראל וכן מאזכר בתוכו מנהגים ומסורות מן התרבות הישראלית. בין השאר מוזכרים בשיר: טיול אחרי צבא (הודו, דרום אמריקה), ילדי חוץ בקיבוץ, פוגים, אסימון, לילה כלכלי, במבה, מסטיק עלמה, תל אביב, נמל התעופה בן-גוריון, שקל, שנקל, כפרה, אריק איינשטיין, הייטק, מוקד 100, דמקה, מטקות, שמעון פרס, ערב חדש, אבטיח, זהו זה!, גיבוש צנחנים, ערק איילים, אין לי ארץ אחרת, ים סוף, ים המלח, הים התיכון, הכנרת, שבת, פקק בחג, כוורת, מונדיאל בלי הנבחרת, גבעת חלפון, אסקימו לימון, צ'רלי וחצי, תוספות לפלאפל: חומוס-צ'יפס-סלט וצנון עם דיאט קולה או קולה זירו, כפיים בנחיתה, עמידה לשירת התקווה, קפה טורקי, ופל בלגי, נשיקה צרפתית, ריקוד יווני, מפתח שוודי, ויסקי סקוטי, המבורגר ספרדי, נחמן מאומן, גוביינא, Waze וכיפת ברזל.
הצלחה
השיר זכה להצלחה בצאתו, כשהגיע למקום החמישי במצעד ההשמעות ברדיו השבועי של מדיה פורסט, וכן למקומות הרביעים מצעד השבועי של רשת ג' ובמצעד הרשמי של גלגלצ. גם במצעד השנתי של התחנה זכה השיר להצלחה, והגיע למקום השביעי. כמו כן, השיר הפך לאחד מן הלהיטים המוכרים ביותר של הלהקה והמזוהים ביותר איתה.
ביקורת
יוסי חרסונסקי העניק לאלבום "הכי ישראלי" ביקורת חיובית, באומרו על השיר כי הוא "מקרב לאולם החתונות המקומי – אפרו-מזרחי-חסידי עם הרבה טחינה וקצת חריף. תשירו ותזוזו איתם על 'במבה מסטיק עלמה מתל אביב עד בן-גוריון' שפותח רשימת מצאי של מה שאומר – אנחנו נשארים בפרובינציה. קינגסטון תחכה. אצלנו יש מי שמגלה מיומנות למקצבים האלו – המפיק דני 'פילוני' קרק הגיח לאולפנים של התקווה 6 להראות שהוא מבין באפרו קריבי".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ של השיר פורסם ב-22 באוקטובר 2014 בערוץ היוטיוב הרשמי של הלהקה, ובוים על ידי בנג'מין לידסקי וגליקמן עצמו. בקליפ נראים חברי הלהקה במקומות שונים בישראל, ומסתיים בקטעים מתוך הופעה של הלהקה.
עוצבת געש
מבנה
כוחות האוגדה מורכבים מיחידות מתמרנות (שריון וחיל רגלים וחיל הנדסה) בהן חטיבה 188, חטיבה 7, חטיבת גולני, חטיבת עציוני, וגדודי חיל הנדסה. כמו כן לאוגדה חטיבת אש ארטילרית עוצבת גולן, יחמ"מ אוגדתי וכוחות תומכי לחימה נוספים.
האוגדה מונה כוחות נוספים, ביניהם:
שנים ראשונות
מפקדת העוצבה הוקמה ב-1954 כמפקדה משימתית ללא כוחות קבועים תחת אחריותה. מפקדה הראשון היה אברהם יפה.
במלחמת ששת הימים נלחמה בקרבות בצפון השומרון, כבשה את ג'נין, עמק דותן, שכם וגשר אדם ובהמשך השתתפה בכיבוש דרום רמת הגולן. תחת פיקודה במלחמה נכללו חטיבות חיל רגלים 3 ו-9, חטיבת שריון 37, חטיבה ממוכנת 45 וגדוד שריון פיקודי (גש"פ) 181. ב-1971 החל ארגונה של העוצבה מחדש כאוגדה קבועה, היא קיבלה אחריות על גזרת רמת הגולן, כמפקדה מרחבית, ומפקדת האוגדה מוקמה במחנה יצחק (נַפַח) שמדרום-מערב לעין זיוון.
במלחמת יום הכיפורים לחמו כוחות האוגדה בקרבות הבלימה מול הכוחות הסורים, שהגיעו עד למפקדת האוגדה בנַפַח. לאחר המלחמה אורגנה כאוגדה סדירה (אוגדת הבזלת).
במבצע ליטני לחמה האוגדה בגזרה המזרחית של דרום לבנון.
מלחמת לבנון
במלחמת לבנון הראשונה תפקיד האוגדה, בפיקוד אביגדור קהלני, היה להתקדם מאצבע הגליל דרך רמת נבטיה לעבר צידון. חטיבות גולני ו-188 התקדמו מכיוון אצבע הגליל, חצו את הליטני בגשר עקיה ללא כל התנגדות, והמשיכו להתקדם צפונה לכיוון רמת נבטיה, תוך שחטיבת גולני מושכת מערבה לכיוון הים. בליל 7 ביוני נערך הקרב על הבופור. במהלך ההגעה ליעד נפצע מפקד הכוח משה קפלינסקי, ובקרב עצמו נהרגו 6 מלוחמי חטיבת גולני בהם מפקד הכוח שהחליף את קפלינסקי - רס"ן גוני הרניק.
ב-7 ביוני, לאחר כיבוש הבופור בידי חטיבת גולני, התקדמה חטיבה 769 יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי לכיוון העיר נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר. באותו ערב הגיעו כוחות האוגדה לפאתי צידון ובלילה חברו לכוחות אוגדה 96 שהונחתו מהים בשפך האל-אוואלי, ולחטיבה 211 שהגיעה מכיוון דרום בציר החוף, והוכפפה לפיקוד האוגדה.
ב-8 ביוני ניהלה האוגדה קרב קשה בצידון על מנת לפתוח את הציר הראשי לתנועה. תפקיד האוגדה היה למצוא דרך לעבור את העיר במהירות ולהתקדם צפונה, בעוד שעל אוגדה 91 הוטל לטהר את כיסי ההתנגדות בעיר. האוגדה המשיכה בלחימה והגיעה עד לפאתי ביירות.
האוגדה כיום
לאחר מלחמת לבנון השנייה החלה העוצבה סדרת אימונים להטמעת מערכת צבא יבשה דיגיטלי ובספטמבר 2009 היא הייתה האוגדה הראשונה בצה"ל לקיים תרגיל אוגדתי מלא במסגרת צבא יבשה דיגיטלי.
בינואר 2014 תפסה אוגדת הבשן את מקומה של העוצבה כאוגדה המרחבית של רמת הגולן ועוצבת הגולן עברה לאחריות אוגדת הבשן. האוגדה לחמה במבצע צוק איתן כשתחת פיקודה עוצבת גולן, חטיבת גולני, חטיבה 7, חטיבה 188 וחטיבת ביסלמ"ח.
עידן מורדל
עידן מורדל (נולד ב-29 ביולי 1993) הוא שחיין ישראלי המתמחה במשחים למרחקים ארוכים ומים פתוחים. הוא 7 פעמים ברציפות אלוף ישראל (2014 - 2020) ושיאן ישראל במשחה ל-5 ק"מ בבריכה.
2011
באליפות ישראל הראשונה למרחק 5 ק"מ בבריכות שנערכה במכון וינגייט בדצמבר 2011 זכה מורדל במדליית כסף, בתוצאה של 58:09.20 דקות, אחרי יעקב גליקמן מהפועל עמק-חפר (57:35.29 דקות) וליאור גרוברט משחייני המרכז קרית-אונו/גבעתיים (58:16.70 דקות).
2012
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט 2012 סיים מורדל במקום חמישי במשחה ל-1500 מטר חוחפשי בתוצאה של 16:24.39 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:40.04 דקות
2013
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד, בפברואר 2013, זכה מורדל במדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:47.01 דקות, אחרי מרק חינאווי שקבע שיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-17 של 15:18.57 דקות ואלעד לנדמן ממכבי קריית ביאליק (15:25.86 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בבריכת השחייה החדשה שבמכון וינגייט ביולי 2013 זכה מורדל במדליית כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:14.51 דקות, אחרי אלעד לנדמן (16:12.88 דקות) ולפני עמית אזולאי (16:16.07 דקות). באליפות ישראל שנערכה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:13.17 דקות, אחרי מרק חינאווי (15:51.37 דקות) וגיא מוסקוביץ' ממכבי קריית ביאליק (16:06.24 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.72 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.99 דקות.
אלוף ישראל במשחה ל-5 ק"מ בבריכה
באליפות ישראל בשחייה ל-5 ק"מ שנערכה במכון וינגייט במרץ 2014 זכה מורדל במדליית זהב בתוצאה של 55:57.60 דקות, לפני יעקב גליקמן מהפועל עמק חפר (57.52.80 דקות) וחברו לאגודה דוד דולגיצר (58:12.91 דקות)
סגן אלוף ישראל
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה זכה מורדל במדליית כסף במשחה 1500 מטר בתוצאה של 15:58.08 דקות, אחרי מארק חינאווי (15:52.56 דקות) ולפני יובל ספרא מהפועל עמק יזרעאל (16:07.86 דקות). נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.99 דקות ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.35 דקות.
2015
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוגוסט אותה שנה סיים מורדל במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:18.72 דקות, במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:59.08 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.63 דקות.
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בדצמבר אותה שנה זכה מורדל במדליית כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:32.66 דקות, אחרי גיא מוסקוביץ' שקבע תוצאה של 15:20.24 דקות, תוך שהוא שובר את השיא הישראלי במשחה ל-800 מטר (7:56.61 דקות) ודניס לוקטב ממכבי אשדוד (15:35.62 דקות).
2016
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2016 זכה מורדל בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בשיא אישי חדש של 54:11.23 דקות, לפני תומר פרנקל (57:30.11 דקות) ואיתי גורביץ' (58:38.44 דקות)
2017
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2017 זכה מורדל בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 54:31.50 דקות, לפני בר סולובייצ'יק ממכבי קריית ביאליק (57:04.05 דקות) ויונתן רוסין מהפועל עמק יזרעאל (58:08.62 דקות).
באליפות העולם שנערכה בהונגריה ביולי אותה שנה הוא סיים במקום 35 במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 55:39.1 דקות.
2018
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2018 זכה מורדל בפעם החמישית ברציפות במדליית זהב בתוצאה של 54:15.48 דקות, לפני עידו גל מהפועל כפר סבא בית ברל (56:10.22 דקות) שחר רסמן מהפועל ירושלים (56:12.00 דקות).
2019
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט ב-4 בינואר 2019 זכה מורדל בפעם השישית ברציפות במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 53.51 דקות, שיפור בשנייה אחת לשיא של מיכאל דמיטרייב (53.52 דקות), לפני מתן רודיטי מבני הרצליה (56:02 דקות) ובר סולובייצ'יק (56:18 דקות).
2020
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט ב-24 בינואר 2020 זכה מורדל בפעם השביעית ברציפות במדליית זהב בשיא ישראלי חדש של 53:46 דקות, לפני יונתן אחדות מהפועל ירושלים (54:19 דקות) ודניאל פולישצ'וק מהפועל דולפין נתניה (55:09 דקות).
חייו האישיים
מורדל שרת בצה"ל כקצין עתודאי במדור מדעי ההתנהגות בחיל הטכנולוגיה והאחזקה וכיום הוא סטודנט לתואר שני בפסיכולוגיה חברתית עם התמחות בפסיכולוגיית ספורט.
ארנון סגל
ארנון סגל (נולד בג' בתמוז ה'תש"ם, 17 ביוני 1980) הוא עיתונאי, סופר ואיש חינוך, משמש ככתב ב"מקור ראשון" ובעלון השבת "עולם קטן". פעיל לעליית יהודים להר הבית.
ביוגרפיה
סגל הוא בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת הרצוג.
הוא החל את פעילותו העיתונאית בקיץ ה'תשס"ח (2008), בשבועון עולם קטן, שבו הוא כותב עד היום.
בכסלו ה'תשע"ב החל לעבוד במקור ראשון, בו הוא מפרסם דף שבועי בשם 'דף הבית' בענייני הר הבית והמקדש.
סגל היה חבר במטה ארגוני המקדש עד תמוז ה'תשע"ו, ומצדד בהקמת בית המקדש בימינו. סגל הדריך את עליית העיתונאים הדתיים להר הבית וחשף לראשונה (בעזרת יהודה עציון) את הנחת הפיגומים בידי הוואקף על אבן השתיה. כמו כן טען סגל, שבשנת ה'תשנ"ה מפקד מחוז ירושלים ניצב אריה עמית זייף החלטת ממשלה בעניין זכות התפילה בהר הבית.
בשבט ה'תשע"ד (2014) הפיץ הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית כרוז בצירוף תמונתו של סגל הקורא למוסלמים למנוע את כניסתו להר.
בה'תש"פ (2020) הוציא את ספרו "הבית – העבר, ההווה והעתיד של המקום הקדוש בעולם".
בה'תשפ"ב (2022) התמודד בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, והגיע למקום השמיני בפריימריז והתשיעי בסך הכל.
חיים אישיים
מתגורר בירושלים, נשוי למעיין ואב לשמונה. בשנת ה'תשפ"ג, 2023, תרם כליה בתנאי שהכליה תושתל בגופו של יהודי, בחירה שסוקרה רבות בתקשורת.
וילארד ליבי
וילארד פרנק ליבי (באנגלית: Willard Frank Libby; 17 בדצמבר 1908 - 8 בספטמבר 1980) היה מדען אמריקאי ופרופסור לכימיה, חתן פרס נובל לכימיה ב-1960 על פיתוח השיטה של תיארוך פחמן 14, שמשמשת בין השאר לתיארוך לממצאים ארכאולוגים.
חייו
ליבי נולד בקולורדו ובשנת 1931 סיים את לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי. בשנת 1933 הוא סיים את עבודת הדוקטורט שלו. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הועסק בפרויקט מנהטן ועבד בצוות של הרולד יורי. הוא היה אחראי על הפרדת והעשרת האורניום.
בשנת 1945 הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת שיקגו. בשנת 1959 הוא עבר לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
על הישגיו המדעים הוא בשנת 1960 הוא קיבל פרס נובל.
בנוסף על עבודתו המדעית, הייתה לווילארד ליבי קריירה עשירה של פעילויות בשירות הציבורי - הוא עמד, למשל, בראש תוכנית ה"אטומים למען השלום" של הנשיא אייזנהאואר.
אפתיח'אר חאן
מייג'ור גנרל מוחמד אִפְתִיחַ'אר חאן (באורדו: افتخار خان; 10 בינואר 1907 - 13 בדצמבר 1949) היה קצין בצבא הודו הבריטית ולאחר מכן קצין בכיר בצבא פקיסטן.
Sangria Wine
Sangria Wine הוא שיר של הזמרים האמריקאים פארל ויליאמס וקמילה קביו, שיצא כסינגל ב-18 במאי 2018. הוא נכתב והופק על ידי שני המבצעים עם הראפרית ביה.
רקע
פארל ויליאמס כתב בעבר וסיפק קולות רקע לשיר "Havana" של קביו. "Sangria Wine" הוקלט במקור לאלבום הבכורה של קביו, Camila, אבל לא נכנס לרשימת הרצועות האחרונה. השיר, לעומת זאת, מופיע בסיבוב ההופעות "Never Be the Same Tour". ויליאמס הצטרף לקביו על הבמה בהופעה בלוס אנג'לס כדי לבצע את השיר שלא יצא אז. ב-16 במאי 2018, שני האמנים הוציאו טיזרים של השיר בעמודי המדיה החברתית שלהם, ופרסמו תמונות פולארויד אחד של השנייה עם ההאשטג "".
הרכב השיר
"Sangria Wine" הוא שיר סלסה-בהשראת פופ, הכולל גם אלמנטים של רגאיי. קביו שרה באנגלית וספרדית בשיר. הפזמון של השיר כולל שורות בספרדית. בפזמון ויליאמס וקביו שרים את כותרת השיר. מבחינה לירית, השיר מתאר את שני הזמרים באופן "שובב", כשהוא משבח את מהלכי הריקוד של קביו ועורך השוואות בינם לבין המשקה. ויליאמס מתאר את מהלך הריקוד בהוק של השיר.
רבי חייא בר אמי
רבי חייא בר אמי הוא אמורא בבלי שחי בדור השלישי והרביעי.
המסופר עליו
רבו המובהק היה עולא, אך קיבל גם מרב חסדא ואולפנא.
בכמה מקומות בתלמוד מתואר שהיו יושבים רב נחמן ועולא ואבימי בר פפי ודנים ביניהם בנושאים וספיקות הלכתיים ורבי חייא בר אמי היה יושב לפניהם כתלמיד בפני רבותיו ולפעמים אף היה מתערב בדיונים ומשיב תשובות משלו.
מסופר בתלמוד הבבלי על עבדו של רבי חייא בר אמי שהטביל נכרית לשם אישות (כלומר לטהרה מטומאת נידה), נשא אותה לאשה, והולידה ממנה בת. התלמוד עוסק שם בדיון האם טבילת הנכרית לשם אישות מועילה לה להיחשב גיורת, אף על פי שלא נטבלה לשם גירות, המשליך על השאלה האם הבת שנולדה היא יהודייה כשרה.
שער טולדו
שער טולדו (בספרדית: Puerta de Toledo) הוא אנדרטה במדריד, בירת ספרד.
היסטוריה
כבר במאה ה-15 ניצב בחומות העיר מדריד שער שנקרא על שמה של העיר טולדו, אליה הובילה הדרך היוצאת ממנו. בשנת 1625, כחלק מבניית חומה חדשה על ידי המלך פליפה הרביעי, נבנה שער טולדו חדש, במיקום קרוב יותר למרכז העיר מדריד.
עיצוב
לצד הקשת המרכזית בנויים עמודים ופילסטרים האופייניים לסדר האיוני של אדריכלות יוון העתיקה. בראש הקשת המרכזית ושערי המשנה מוצבים פסלים המייצגים את צבא ספרד שניצח במלחמה. מעל הקשת המרכזית ומתחת לפסלים שבראשה, נמצא כיתוב בלטינית שפירושו:
השער כיום
שער טולדו ניצב כיום במרכזו של מעגל תנועה מדרום למרכז מדריד. השער אינו משמש כיום למעבר כלי רכב או אנשים ועומד כאנדרטה בלבד. במהלך כריית מנהרות לרכבת התחתית מתחת לשער התעוותה מעט הקשת המרכזית, אך זו שוקמה בשנת 1995 על ידי העירייה ולא ניתן להבחין כיום בנזק.
משואת בלישה
משואת בלישה (באנגלית: Belisha beacon) היא פנס רחוב בצורת כדור מהבהב בצבע כתום, בראשו של תורן בצבעי שחור ולבן, שמטרתו להגביר את הנראות של מעברי החצייה עבור כלי רכב הנעים בכביש, בעיקר בשעות הלילה.
משואות בלישה נמצאות משני צידי מעברי החצייה בבריטניה, באירלנד ובסינגפור. גם בהונג קונג (שהייתה בעבר תחת שלטון בריטית) נשארו משואות בלישה במקומות מסוימים. המשואות נקראות על שמו של לסלי הור-בלישה, שהיה שר התחבורה הבריטי אשר הכניס אותן לשימוש בשנת 1934.
האור נוצר על ידי נורה פשוטה המחוברת למעגל חשמלי, אשר מייצר אות חשמלי לסירוגין, כדי להפיק את ההבהוב. ההבהוב נמשך בדרך כלל כשנייה, ואחריו נכבית הנורה למשך שנייה נוספת. ישנם מעברי חצייה אשר סונכרנו כך שבזמן שנורה אחת דלוקה, הנורה בצד השני תדלוק ולהפך, אולם למערכת יש נטייה לצאת מסנכרון בחלוף הזמן.
במספר מדינות בעולם קיימות גרסאות שונות של משואות בלישה. בניו זילנד דורש החוק להציב משואות בלישה לצידי מעברי חצייה, אולם לא נדרש שהכדור יכיל בהכרח נורה מהבהבת. בבריסביין שבאוסטרליה הותקנו מספר משואות בלישה בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70, אך רוב מעברי החצייה במדינה מסומנים על ידי שלטים צהובים גדולים שעליהם סמל של רגליים הולכות.
מערב אפריקה
כל המדינות באזור, למעט מאוריטניה, מרכיבות את הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
בתקופת הקולוניאליזם רוב האזור היה תחת שליטת צרפת, והשפעות התרבות הצרפתית ניכרות עד היום.
רקע
הגבולות הקולוניאליים של האזור באים ליידי ביטוי בגבולות הלאומיים של המדינות המודרניות במערב אפריקה. גבולות אלו מחלקים שבטים וקבוצות אתניות בין המדינות המודרניות.
גאוגרפיה ואקלים
אזור מערב אפריקה מכסה שטח של 6,140,000 קמ"ר, כחמישית מיבשת אפריקה. מרבית השטח הוא מישורי ומתנשא עד 300 מטרים מעל גובה פני הים. במספר מקומות ניתן למצוא פסגות גבוהות מכך בחלק מהמדינות בחוף הדרומי של האזור.
חלקו הצפוני של אזור מערב אפריקה הוא אזור צחיח למחצה הנקרא הסאהל. זהו אזור המחבר בין מדבר סהרה לבין הסוואנה של מערב סודאן. בין הסוואנה לחוף הדרומי מפרידה רצועה של יערות ברוחב שנע בין 160 ל-240 קילומטרים.
דת
אסלאם היא הדת השלטת במרכז האזור ובחוף המערבי של היבשת. נצרות היא הדת השלטת בחופי ניגריה, גאנה, וחוף השנהב. בכל האזור הגאוגרפי עדיין קיימות דתות מקומיות.
ספורט
כדורגל מהווה את הספורט הרשמי העיקרי באזור. הנבחרות של ניגריה, גאנה וחוף השנהב הצליחו להעפיל מספר פעמים למונדיאל.
מוזיקה
מבאלאקס, היילייף, פוג'י, ואפרו-ביט הם ג'אנרים המודרניים במוזיקה המערב אפריקאית.
כלי נגינה עתיקים יותר כוללים את תוף התוף דג'מבה והקורה, כלי מיתר בעל 21 מיתרים, שיוצרו על ידי בני שבט המנדינקה.
ארכיטקטורה
הסגנון המוכר ביותר במערב אפריקה הוא הסגנון הסודאנו-סאהלי. סגנון זה בא לידי ביטוי בשימוש בלבני בוץ וחמר הנתמכות על ידי קורות עץ. קורות העץ הבולטות מחוץ לפני המבנה משמשות גם כפיגומים לצורכי תחזוקה ושיפוצים של המבנה. מסגדים וארמונות רבים במערב אפריקה נבנו בסגנון זה ביניהם המסגד הגדול בג'נה.
לבוש
הלבוש הרשמי המקובל באזור הוא הבובו (המוכר גם כ"אגבדה" ו"בבאריגה"). מקורה של תלבושת זו היא באצולה של האימפריות המערב אפריקאיות במאה ה-12. אזור מערב אפריקה מזוהה במיוחד עם בד הקנטה (הנקרא גם "נוונטומה"). זהו בד משי הטווי שתי וערב ומקורו באזור גאנה. קבוצות אתניות רבות משתמשות בבד לייצור תלבושותיהם השבטיות בגאנה, חוף השנהב וטוגו.
היסטוריה
ההיסטוריה של מערב אפריקה מתחלקת לחמש תקופות מרכזיות. בתקופה הפרה-היסטורית הגיעו המתיישבים הראשונים לאזור, פיתחו חקלאות ופיתחו קשרים עם האנשים היושבים בצפון אפריקה. בתקופת הברזל שלטו באזור אימפריות שפיתחו מסחר ביבשת ומחוצה לה ואת מערכות השלטון המרכזיות. בתקופה השלישית התפרקו האימפריות למדינות אשר קיימו יחסים דיפלומטיים ומסחריים מורכבים עם מדינות המזרח התיכון, אירופה ואמריקה. תקופה זו הובילה לתקופה הקולוניאליסטית שבה צרפת ובריטניה שלטו ברובו של האזור, יחד עם גרמניה ופורטוגל. התקופה האחרונה החלה עם תום הקולוניאליזם וקבלת העצמאות של מדינות מערב אפריקה המודרניות.
פרהיסטוריה
המתיישבים הראשונים במערב אפריקה היו מקורבים לפיגמים, ככל הנראה, והגיעו לאזור בסביבות 12,000 לפנה"ס. חקלאות זעירה וביות בעלי חיים החלו באלף החמישי לספירה. עד 400 לפנה"ס טכנולוגיית עיבוד הברזל איפשרה את הגדלת התוצרת החקלאית והביאה לפיתוח ערי המדינה הראשונות. ביות הגמל הוביל להתפתחות המסחר עם תרבויות מעבר למדבר הסהרה ביניהם קרתגו והעמים הברברים. תרבויות מערב אירופה ייצאו זהב, בדי כותנה, כלי מתכת ועור. מוצרי הייבוא העיקריים היו מלח, סוסים וטקסטיל.
האימפריות הגדולות
מערב אפריקה הוא האזור המשמעותי ביותר באפריקה שמדרום לסהרה, אשר הצמיח ישויות מדיניות מפותחות. התפתחות הכלכלה באזור איפשרה את התפתחותם של משטרים ריכוזיים. התרבות המוקדמת ביותר באזור היא תרבות הנוק ששלטה באזור משנת 1000 לפני הספירה עד שנת 200 לספירת הנוצרים. הנוקאים היו התרבות הראשונה מדרום לסהרה שיצרה פסלי טרקוטה בגודל אדם. היסטוריונים מקשרים את התרבות האבודה לשבט היורובה.
במאה השמינית לספירה השתלטה על מרבית האזור האימפריה הגאנאית שהשתרעה עד לגבול האימפריה המאלית. העיר המרכזית באימפריה - קומבי סלאח היא כיום עיר במאוריטניה של ימינו. האימפריה שלטה על מרבית האזור עד הכיבוש האל-מורבידי של האזור ב־1052.
אימפריית סוסו ניסתה למלא את החלל הפוליטי באזור עד שהובסה על ידי המנדיקים מקימי האימפריה המאלית החדשה במחצית המאה ה-13. האימפריה המאלית המשיכה לשגשג כמה מאות שנים אך שלטונם של שליטים חלשים בתקופה מאוחרת יותר הובילו להפסדים קשים מול שבטי הטוארג, הסונגהאי והמוסי. במאה ה-15 ייצבו הסונגהיי מדינה חדשה סביבה גאו המנהיגים המובילים של אימפריה זו הם סוני עלי ואסקייה מוחמד.
דרומית לאימפריה הסונגהית הקימו אוסיי טוטו ואוקמפו אנוקייה את אימפריית האשנטי. דרומית לסודאן התפתחו ערי מדינה חזקות - איפה, בונו, בנין. מזרחה משם התפתחה אויו להיות העיר המרכזית של בני הירובה. קונפדרציית ארו התפתחה כגוף הפוליטי המשפיע ביותר באזור בין המאה ה-17 ועד התקופה הקולוניאלית ונשלט על ידי בני האיגבו באזור שהוא ניגריה המודרנית כיום.
עבדות והקשרים עם אירופה
בעקבות נפילתה של הבירה הסונגהיית בידי פולשים מרוקאים, מספר מדינות קטנות התפתחו ברחבי מערב אפריקה:
סוחרים מפורטוגל החלו להתיישב לאורך החוף בשנת 1445. אחריהם התיישבו גם צרפתים ובריטים. סחר העבדים האפריקאים נוצר בין הסוחרים האירופאים לבין ממלכות אסנטה, במברה ודהומיי. הממלכות האפריקאיות החליפו עבדים עבור כלי נשק חדישים.
סחר העבדים הטראנס-אטלנטי הוביל ליצירת אוכלוסייה מערב אפריקאית גדולה בעולם החדש. במקסיקו של ימינו נמצאו בשנת 2006, עצמות של עבדים ממערב אפריקה שמתוארכות למחצית המאה ה-16. ממשלות אירופה ואמריקה העבירו חוקים האוסרים על סחר העבדים הטראנס-אטלנטי במאה ה-19, למרות שהעבדות באמריקה המשיכה להתקיים במקומות מסוימים לאורך המאה. המדינה האחרונה שביטלה את העבדות הייתה ברזיל בשנת 1888. צאצאים של תושבי מערב אפריקה מהווים כיום חלקים ניכרים של אוכלוסיית ברזיל, האיים הקאריביים, אמריקה הלטינית וארצות הברית.
התקופה הקולוניאלית
בתחילת המאה ה-19 סדרה של מהפכות ג'יהאדיסטיות שטפו את מערב אפריקה. המוכרת שבהן הובלה על ידי עוסמאן דאן פודיו, מנהיג האימפריה הפולאנית אשר כבש את מרבית שטחה של מאלי של ימינו.
במקביל, צרפת ובריטניה הגבירו את התעניינותן במשאביה של אפריקה, ובמהלך המאה ה-19 צבר תאוצה המירוץ לאפריקה, בו שיעבדו האימפריות האירופאיות תחת שליטתן מדינה אחר מדינה. עם נפילתה של אימפריית ואסולו בשנת 1898 והמלכה האשנטית יאה אסנטוואה בשנת 1902, מרבית ההתנגדות הצבאית לשלטון הקולוניאלי הגיע לקיצה.