cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מינסטר
היסטוריה
באזור בו שוכנת היום מינסטר נמצאו ממצאים מתקופת האבן, מתקופת הברונזה ומתקופת הברזל על התל של הקתדרלה, שאותה ניתן לראות היום, נמצאו עקבות יישוב גרמאני מתקופת הקיסרות הרומית היסטוריונים מעריכים שמאז המאה השישית שכן באזור מרכז העיר של מינסטר, יישוב סקסוני קטן בשם מימיגרנאפורד (Mimigernaford). בשנת 793 שלח קרל הגדול את המיסיונר הפריזי לודגר (Liudger) לייסד מנזר ביישוב. בשנת 805 החלה בניית הקתדרלה. הקיסר לותאר השלישי שרף את העיר כליל ב-1121 על רקע סכסוך בין האפיפיור והקיסר על סמכויות אנשי הכמורה. באמצע המאה ה-13 תפסה העיר מקום מרכזי בברית ערי הנזה. במאה ה-16 תפסה העיר מקום מרכזי במאבק הרפורמציה והשתלטה עליה תנועת האנבפטיזם. לפי הסכמי הפיצויים בין הצרפתים והפרוסים הועברה העיר ב-1803 לסמכות פרוסיה. כוחותיו של נפוליון בונפרטה כבשו את מינסטר בשנת 1806 והפכו אותה לעיר מחוז, עד שבשנת 1813 נכבשה העיר שוב על ידי הפרוסים ועל ידי כוחות רוסים. קונגרס וינה העביר את השליטה על העיר רשמית וסופית לפרוסיה. מאז ועד 1945 הייתה מינסטר בירתה הרשמית של וסטפאליה. בשנת 1899 נפתח בעיר נמל על תעלת דורטמונד-אמס החדשה. בנוסף נחנכה באותה שנה תחנת הרכבת המרכזית של העיר.
יהודים במינסטר
ישנן עדויות שכבר במאה ה-12 חיה קהילה יהודית בעיר. הקהילה היא מהוותיקות בקהילות צפון-מערב גרמניה. בעבודות בנייה באחת מכנסיות העיר, כנסיית למברטוס, נתגלו מצבות יהודיות ששימשו לבנית הכנסייה. על אחת מהן נחרט התאריך העברי כ"ה בתמוז ה'פ"ד (18 ביולי 1324). עם התפשטות הדבר, או "המוות השחור", בסביבות שנת 1350, נפלו יהודי העיר קורבן לפוגרומים רבים עד שנמחקה קהילתם במינסטר. עד למאה ה-19 מנעה העיר מיהודים לגור בתוכה.
בשנת 1811 נחנך בית קברות יהודי שסימן את תחילת בנייתה של קהילה יהודית במינסטר. בשנת 1830 בנתה הקהילה את בית הכנסת הראשון מאז גורשה מאות שנים לפני כן, ובשנת 1870 חנכה הקהילה בעלת 400 החברים בית כנסת מפואר חדש, וזאת בטקס מכובד אליו הוזמנו ראש העיר ומכובדים אחרים.
עם עליית הנאצים לשלטון נפלה הקהילה שוב קורבן לפוגרומים אנטישמיים. ביום שלאחר ליל הבדולח, ב-10 בנובמבר 1938, שרף ההמון את בית הכנסת בעיר. בשנת 1933 מנתה הקהילה 708 חברים: 299 חברים נשלחו למחנות ריכוז, מהם שרדו רק 24 איש; 280 עזבו את העיר והיגרו למדינות אחרות; שבעה התאבדו וארבעה עברו את תקופת הנאצים במחבוא; עקבותיהם של עוד 42 איש נעלמו.
ב-12 במרץ 1961 נחנך בית הכנסת מחדש בעיר. גל של יהודים ממדינות ברית המועצות לשעבר פקד את גרמניה בעשור האחרון. יהודים אלה מונים את רוב יהודי קהילות גרמניה בימינו. במינסטר ישנם כ-800 חברי קהילה.
ג'רי בית הלוי
משה (ג'רי) בית הלוי (14 בנובמבר 1912 - 3 בפברואר 1997), היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי, אחד מסמליו של מועדון הכדורגל מכבי תל אביב. הוא זכה לכינוי "נפוליאון הצהוב" בשל קומתו הנמוכה ומנהיגותו.
ביוגרפיה
בית הלוי נולד בשנת 1912 בלודז' שבפולין ועלה לארץ ישראל ב-1920. שבע שנים לאחר מכן הצטרף למכבי תל אביב כחלוץ, אך משראה כי סיכוייו להשתלב בהרכב הקבוצה קלושים עבר לשחק במכבי רחובות ובמכבי חדרה.
בתחילת שנות ה-30 חזר למכבי תל אביב ואף שימש זמן רב כקפטן הקבוצה, שעימה זכה בשלוש אליפויות ובשני גביעים לפני קום מדינת ישראל. בנוסף היה בית הלוי חבר בסגל נבחרת ארץ ישראל, וב-20 בפברואר 1938 ערך את הופעתו היחידה במדיה, נגד נבחרת יוון, יחד עם אחיו, אברהם בית הלוי, ששיחק בהפועל תל אביב ובמורלנד האוסטרלית.
בשנת 1945 פרש ממשחק, ושנתיים מאוחר יותר חצה את הקווים והחליף את אגון פולאק בתור מאמנה של מכבי תל אביב. הוא נחשב למאמן הגנתי וקפדן והביא את מכבי תל אביב לזכייה בארבע אליפויות, בשנים 1950, 1952, 1954 ו-1956, ובנוסף בשני גביעים, בשנים 1954 ו-1955. אף על פי שחצה בעונת 1952/53 את הכביש ועבר לאמן את הפועל תל אביב, חזר בית הלוי במהרה למכבי תל אביב. בסוף שנת 1953 מונה למאמן נבחרת ישראל במקביל לתפקידו כמאמן מכבי תל אביב, אך הוחלף על ידי ג'ק גיבונס כחצי שנה לאחר מכן.
בשנת 1958 עבר לאמן את מכבי נתניה לאחר סכסוך כספי עם הנהלת מכבי תל אביב.
בשנת 1960 קיבל הצעה מפתיעה מנבחרת ניגריה, והיה לישראלי הראשון שאימן נבחרת אפריקאית. במשחקו הראשון, הובס 0-3 בידי נבחרת גאנה. התקשורת הניגרית קראה לפיטוריו אך בית הלוי קיבל גיבוי מהתאחדות הכדורגל הניגרית. הישגו הראשון הגיע בנובמבר, עת הוביל את נבחרת ניגריה לניצחון 2-1 על מצרים. באפריל 1961, רשם עם נבחרת ניגריה שתי תוצאות תיקו מול נבחרת גאנה. בעקבות משחקים אלו, התקשורת החלה לשבח את תרומת בית הלוי לנבחרת. בסוף 1961, ניגריה שיחקה מול תוניסיה במוקדמות גביע אפריקה 1962. במשחק הראשון, שנערך בניגריה ב-25 בנובמבר, ניגריה ניצחה 2-1. ג'רי לא הורשה להיכנס לתוניסיה עבור משחק הגומלין לנוכח היחסים המתוחים בין ישראל ותוניסיה. לאורך הקדנציה שלו בניגריה, ג'רי רשם ארבעה ניצחונות, חמש תוצאות תיקו ושלושה הפסדים.
לאחר שנסתיים חוזהו עם נבחרת ניגריה, חזר למכבי תל אביב והציל אותה מירידה לליגת המשנה. ביוני 1963 צפה בית הלוי בצמד משחקי גמר גביע המדינה לנוער בין מכבי תל אביב למכבי נתניה, ולאחריהם החליט לצרף לקבוצה הבוגרת מספר רב משחקני קבוצת הנוער, ובניהם גיורא שפיגל, צבי רוזן, מיקו בלו ואורי קדמי, אשר לימים יקראו "תינוקות ג'רי", ואלו הצעידו את מכבי תל אביב ואת נבחרת ישראל שנים רבות לאחר מכן. בקדנציה השנייה שלו בקבוצה זכה בשני גביעים, ב-1964 וב-1965.
בשנת 1967 מונה לתפקיד יו"ר מכבי תל אביב בעקבות קשיים כלכליים של המועדון, והחליט להעביר את משחקי הקבוצה לאצטדיון בלומפילד ששימש עד כה את יריבתה העירונית, הפועל תל אביב, במקום אצטדיון המכביה, ובכך להגביר את ההכנסות מכרטיסים. לאחר תשע שנים עזב את תפקידו.
בשנת 1985 זכה בית הלוי בעיטור מכבי ישראל.
ג'רי בית הלוי נפטר בשנת 1997 בגיל 84.
בשנת 2012 הוחלט להנציחו על ידי דואר ישראל על הנפקת בול הנושא את שמו.
תארים
כשחקן מכבי תל אביב כמאמן מכבי תל אביב כיושב ראש מכבי תל אביב
רצח אולוף פלמה
ב-28 בפברואר 1986 נורה ראש ממשלת שוודיה אולוף פלמה בידי מתנקש ברחוב סוואוויגן שבסטוקהולם, בזמן שחזר מקולנוע יחד עם אשתו ליסבת, ללא שומרי ראש. פלמה נפצע אנוש ומת מפצעיו, וליסבת נפצעה אך נותרה בחיים.
הרוצח הצליח להימלט מהזירה, ולא זוהה בוודאות עד ימינו. זהותו נותרה מקור לתאוריות קשר רבות בשוודיה. ב-1988 הרשיע בית המשפט ברצח את כריסטר פטרסון, אדם שכבר הורשע בעבר בהריגה. האשמתו התבססה על עדותה של ליסבת פלמה, שזיהתה אותו כרוצח. פטרסון ערער לבית המשפט לערעורים של סוואה וזוכה מאשמה. התובע הכללי השוודי הגיש בקשה למשפט חוזר, אולם בקשתו נדחתה בידי בית המשפט העליון. פטרסון נפטר ב-2004.
ב-10 ביוני 2020 הודיע התובע הכללי בשוודיה שסטיג אנגסטרום הוא החשוד הסביר ביותר. לא הוצגו ראיות ישירות לכך, אך ידוע שאנגסטרום היה חובב כלי נשק, מקורב לחוגים פוליטיים שהתנגדו לפלמה, ולבש באותו יום בגדים זהים לאלו של הרוצח. עם זאת, מאחר שאנגסטרום מת בשנת 2000, ולא היו אפשריים צעדי חקירה או משפט נוספים, נסגר התיק רשמית. קביעתו של התובע זכתה לביקורת רבה בשוודיה.
רקע
אולוף פלמה (יליד 1927) נבחר כראש ממשלת שוודיה ב-1969 מטעם מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה. ב-1976 הובסה מפלגתו בבחירות והוא הפך ליו"ר האופוזיציה. ב-1982 הוא נבחר שוב לראשות הממשלה. הוא הנהיג במדינה מדיניות של שמאל כלכלי שנויה במחלוקת. הוא הוביל לחקיקת חוק בשם "קרנות השקעה של מרוויחי המשכורת" במטרה למנוע פיטורים נרחבים במשק, באמצעות שחיקת שכר השכירים. החוק הקים קרנות בשליטת איגודי העובדים, שכספיהם יושקעו חזרה למשק השוודי במטרה להבטיח את המשך הצמיחה ולמנוע פיטורין. במסגרת חוק זה נקבע כי לכל חבר במשק השוודי יהיה סף עליון של רווחים, אשר כל רווח נוסף לו ייכנס אף הוא לקרן. על חוק זה נמתחה על פלמה ביקורת חריפה מצד תעשיינים בכירים במשק השוודי.עם זאת, גם בתוך מפלגתו פלמה לא היה אהוד במיוחד בשל מוצאו הבינוני-גבוה.
גם בתחום מדיניות החוץ, היה פלמה אגרסיבי והרבה להתבטא בגנות משטרים רודניים ודיקטטוריים ברחבי העולם, אך גם נגד ארצות הברית. למרות מעמדו, פלמה השתדל לשמור על אורח חיים פשוט. לעיתים קרובות הוא נהג לצאת מביתו ללא כל אבטחה.
ליל ההתנקשות
ביום שישי 28 בפברואר 1986, אולוף פלמה שחרר מוקדם את שומרי ראשו וחזר בעצמו לביתו שברחוב ואסטרלאנגטאן (Västerlånggatan) מס' 31. הוא הגיע לבית בשעה 18:30, ואכל ארוחת ערב עם אשתו ליסבת שהציעה לו ללכת לאחר מכן לקולנוע. הוא שוחח בטלפון עם בנו מרטן שגם כן תכנן לצאת לקולנוע באותו יום עם ארוסתו. הם החליטו להיפגש בקולנוע גרנד (Grand) ברחוב סוואוויגן (Sveavägen) מס' 45. בשעה 20:30 יצאו אולוף וליסבת מביתם לכיוון תחנת הרכבת התחתית בגמלה סטאן. הם עלו על הרכבת ב-20:42, וירדו ממנה ברחוב ראדמנגאטאן (Rådmansgatan) ב-20:47. קצת לפני השעה 21:00 הם פגשו את מרטן וארוסתו בגרנד.
פלמה עצמו קנה כרטיסים לסרט השוודי "האחים מוצרט" שהתחיל בשעה 21:15. הסרט הסתיים בין 23:05 ל-23:10. אולוף וליסבת נפרדו ממרטן והחלו ללכת לביתם. הם הלכו דרומה לאורך רחוב סוואוויגן. הם הלכו לאט, ועצרו לפחות פעם אחת ליד חלון ראווה של חנות בגדים. בשעה 23:21, בצומת הרחובות סוואוויגן וטונלגאטאן (Tunnelgatan), ליד חות הבגדים דיקורימה (Dekorima), התקרב אליהם גבר וירה באולוף ירייה אחת בגבו ממרחק קצר. אולוף נפל על המדרכה, והרוצח ירה ירייה נוספת בליסבת, ונמלט מהמקום. אולוף מת במקום, אולם פונה לבית החולים שבתסברג (Sabbatsbergs) שם ניסו לבצע בו החייאה. ב-23:30 יצאה הודעה לתקשורת שראש הממשלה הוא זה שנפגע. מותו של פלמה נקבע רשמית רק בשעה 00:06. ליסבת נפצעה פציעה קלה בלבד. סגנו של פלמה, ינגוואר קרלסון, מונה למחליפו הזמני בתפקיד ראש הממשלה וכמנהיג המפלגה.
הרוצח נמלט אל רחוב טונלגאטאן, ומשם המשיך אל רחוב מאלמסקילנדסגאטאן (Malmskillnadsgatan). הוא נצפה בפעם האחרונה לקראת סוף הרחוב.
חקירת הזירה
לרצח היו עדים רבים, ויותר מ-25 מהם התייצבו כדי להעיד במשטרה. הרוצח תואר על ידי העדים כגבר שגילו נע בין 30 ל-50, בגובה של כ-180–185 ס"מ, ולובש ז'קט כהה או מעיל. זוג אחד העיד שראה אותו מתעסק עם תיק קטן.
כריסטר פטרסון
ב-1988, כמעט שלוש שנים לאחר הרצח, נעצר אדם בשם כריסטר פטרסון. אלכוהוליסט, ומכור לסמים שכבר רצח אדם בעבר, ממש בסמוך למקום שבו בוצע הרצח של פלמה. פטרסון נעצר באקראי בשל עברו המפוקפק ושמועות על מעורבותו ברצח. הוא הפך לחשוד מרכזי לאחר שבמסדר זיהוי, זיהתה אותו ליסבת פלמה מתוך עשרה אנשים בתור האדם שירה בבעלה. בעקבות כך החלה המשטרה לתחקר את מכריו של פטרסון, שסיפרו שהוא נמצא בסמוך לזירת הרצח באותו לילה. בית המשפט הרשיע את פטרסון ברצח וגזר עליו מאסר עולם.
פטרסון ערער לבית המשפט לערעורים של סוואה וזוכה מאשמה כעבור כמה חודשים. בית המשפט נימק את החלטתו בהיעדר ראיות, ופקפק באמינות עדותה של ליסבת פלמה. הוא שוחרר ממעצר וקיבל פיצוי של 50,000 דולר. במהרה הוא בזבז את כל הכסף על אלכוהול וסמים, אולם הפך לידוען והתפרנס ממכירת ראיונות לתקשורת. לעיתים קרובות ניסו לחלץ ממנו בכוח הודאה ברצח. במקרים כאלו הוא נהג להיגרר לתרחישים של תאורטיים לכאורה שהתקרבו להודאה באשמה. ב-1998, בעקבות אחד מהראיונות, התובע הכללי של שוודיה הגיש בקשה לשפוט מחדש את פטרסון. בית המשפט העליון השוודי דחה את הבקשה בנימוק שלא התגלו ראיות חדשות.
ב-2004 נפטר פטרסון. שנתיים לאחר מותו, שודר בתאגיד השידור השוודי סרט תיעודי בו הובאו עדויות מפי חבריו של פטרסון, אשר טענו שפטרסון הודה בפניהם שהוא זה שרצח את פלמה. לטענתם, פטרסון התכוון בכלל לרצוח סוחר סמים שנהג לעבור במקום, אולם רצח בטעות את פלמה. בעיתון דגנס ניהטר התפרסם תחקיר נגדי שביקר בצורה חריפה את הסרט התיעודי. נטען שיוצרי הסרט בדו את חלק מהצהרות העדים, והשמיטו הצהרות אחרות שלא תאמו את התזה שלהם.
הבן ה-33
חשוד נוסף שנעצר בסמוך לרצח, היה ויקטור גונארסון, לאומן שוודי קיצוני אשר בביתו נמצאו עלונים נגד פלמה וממשלתו. עדי ראייה טענו שראו את גונארסון בזירת הרצח. גונארסון שוחרר עד מהרה לאחר סכסוך בעניינו בין המשטרה לפרקליטות. עם זאת, משטרת שוודיה המשיכה לעקוב אחריו ולהאזין לטלפונים שלו. בהתאם למדיניות התקשורת השוודית של אי-חשיפת שמות חשודים, הוא נודע לציבור בשם הקוד "הבן ה-33". בשלב מסוים, גונארסון מאס בתשומת הלב הציבורית והמשטרתית, והיגר לארצות הברית.
העניין בגונארסון התחדש ב-1993 כאשר גופתו נמצאה עם פצעי ירי בצפון קרוליינה. חובבים רבים שחקרו את הפרשה האמינו שגונארסון רצח את פלמה בשירות מדינה או ארגון כלשהו, וחוסל כדי להעלים ראיות. עם זאת, עד מהרה התגלה שגונארסון נרצח בידי שוטר אמריקני שגונארסון ניהל רומן עם ארוסתו.
GH
במהלך החקירה המוקדמת, סומן חשוד מרכזי נוסף אשר מעולם לא נחשף בשמו ונודע רק בכינוי GH. ידוע כי לחשוד היה אקדח זהה לזה ששימש את המתנקש, אולם הוא סירב למסור אותו למשטרה וטען שמכר אותו. על פי עדויות מאוחרות שנחשבות ללא-אמינות, החשוד אף נמצא בזירת הרצח. ידוע שהחשוד תיעב את פלמה באופן אישי, ובאחת הפעמים רישיון הנשק שלו אף נשלל באופן זמני לאחר שירה בטלוויזיה שלו כשפניו של פלמה הופיעו בה. היה לו עבר של התנהגות אלימה, והוא הורשע בתקיפה פעמיים. במהלך שנות ה-90 הוא סירב להופיע בחקירות משטרתיות. באוגוסט 2008, GH התאבד בירייה לאחר ששוטרים צלצלו בפעמון הדלת שלו וביקשו להיכנס.
סיעת הצבא האדום
רבים בשוודיה חשדו שמאחורי הרצח עומד ארגון הטרור הגרמני סיעת הצבא האדום. לאנשי הארגון היה עבר עשיר של פעילות בשוודיה. ב-1975 הם השתלטו על שגרירות גרמניה המערבית בסטוקהולם. המשטרה השוודית הצליחה ללכוד את הטרוריסטים ושלחה אותם למאסר בגרמניה המערבית. המצור על השגרירות חשף רשת שלמה של אנשי סיעת הצבא האדום שפעלה בשוודיה ובדנמרק, וכ-20 איש נעצרו בימים שלאחר מכן. בעקבות כך, סיעת הצבא האדום סימנה את שוודיה כיעד מרכזי. במאי 1977, קבוצת טרוריסטים שהונהגה בידי נורברט קרוכר ניסתה לחטוף את שרת המשפטים השוודית אנה-גרטה לייון.
קונספירציה משטרתית
במרץ 1995 פרסם העיתונאי הגרמני קלאוס-דיטר קנאפ מאמר בעיתון די צייט אשר בו טען שהרצח בוצע בידי שוטרים שוודים שהיו מזוהים עם הימין הקיצוני.
דרום אפריקה
כחלק ממדיניות החוץ האגרסיבית שלו כנגד משטרים רודניים וגזעניים, פלמה נודע בתור מתנגד חריף של שלטון האפרטהייד בדרום אפריקה. פלמה אף דאג להעביר בחשאי כספים לקונגרס הלאומי האפריקני דרך שווייץ. ב-21 בפברואר, שבוע לפני שנרצח, פלמה נשא את הנאום המרכזי בכנס שנערך בסטוקהולם כמחאה על שלטון האפרטהייד. הנאום נישא בפני כל חברי הריקסדאג, לצד מאות מתנגדי אפרטהייד, וכן חברים ופקידים מהקונגרס הלאומי האפריקני כולל אוליבר טאמבו. בנאום אמר פלמה, "אי אפשר לעשות רפורמה באפרטהייד, יש לבטל אותו."
עשר שנים מאוחר יותר, לקראת סוף ספטמבר 1996, מסר קולונל יוג'ין דה קוק, קצין משטרה מוכר ובעל השפעה בתקופת האפרטהייד, עדות לבית המשפט העליון בפרטוריה. בעדותו, טען קוק שהרצח של פלמה אורגן בידי ה-NIS, שירות החוץ הדרום-אפריקני. קוק טען שהרצח בוצע בפועל בידי קרייג ויליאמסון, קצין משטרה ומרגל לשעבר.
כמה ימים לאחר מכן, קצין משטרה דרום אפריקאי נוסף, דירק קוטזי, אישר את עדותו של קוק וטען שהרצח בוצע בידי אנתוני וייט, איש הכוחות המיוחדים של רודזיה שעבד גם אם המודיעין הדרום-אפריקני, כמי שרצח בפועל את פלמה. בו זמנית, קצין משטרה שלישי פיטר קאסלטון, טען שהרוצח היה שכיר החרב השוודי ברטיל ודין, אשר עבד בעבר עם ויליאמסון, ומתגורר מאז 1985 בקפריסין. חודש לאחר מכן, ביקרו חוקרי המשטרה השוודית בדרום אפריקה, אך לא הצליחו מצוא ראיות למעורבות דרום-אפריקנית ברצח.
ב-2007 ראה אור ספר מאת ויין תאלון (Wayne Thallon) בשם "Devil Incarnate: A Depraved Mercenary's Lifelong Swathe of Destruction". בספר זה העלה תאלון מחדש את השערה למעורבות דרום אפריקנית ברצח, וטען שהרוצח היה אתול ויסר (Athol Visser), שכיר חרב שעבד עם הלשכה לשיתוף פעולה אזרחי ונודע בכינוי "איוואן האיום".
חברת הנשק בופורס
בשנת 2005 פרסם הסופר הבריטי-שוודי יאן בונדסון ספר בשם Blood on the Snow: The Killing of Olof Palme, אשר בו הציע פרשנות חדשה לרצח של פלמה. בונדסון קשר בין הרצח של פלמה לבין פרשה שנחשפה שנה לאחר מותו, "שערוריית בופורס". במרכז השערורייה עמדה חברת הנשק השוודית בופורס אשר זכתה בחוזה למכירת תותחי הוביצר לצבא הודו בשווי של 1.4 מיליארד דולר. עיתונאית הודית חשפה שאנשי בופורס שיחדו פקידים ופוליטיקאים בממשלת הודו ובקונגרס הלאומי ההודי כדי להבטיח את זכייתם בחוזה.
בונדסון טוען שהחוזה בין בופורס לצבא הודו נחתם סביב התקופה בה נרצח פלמה. כמו כן, ידוע כי יום לפני שנרצח, נפגש פלמה עם שגריר עיראק בשוודיה מוחמד סעיד א-סחף. א-סחף הכיר היטב את חברת בופורס ופעולותיה - בופורס סיפקה נשק לצבא העיראקי במהלך מלחמת איראן-עיראק. בונדסון טוען כי במהלך השיחה, א-סחף סיפר לפלמה על מעלליה של בופורס. אנשי החברה חששו מסיכול עסקת הנשק עם הודו, ולפיכך יזמו את ההתנקשות.
רוברטו תיימה
ב-2008 פרסם העיתונאי השוודי אנדרס לאופולד ספר בשם "Det svenska trädet skall fällas" ("יש לכרות את העץ השוודי"). בספר זה, הציע לאופולד אשם חדש ברצח - הלאומן הצ'ילאני רוברטו תיימה (Roberto Thieme). חבר הארגון "מולדת וחירות" - ארגון ימין קיצוני אשר מומן בחשאי בידי ה-CIA. תיימה ואנשיו סייעו לאוגוסטו פינושה במהלך ההפיכה שלו כנגד סלבדור איינדה. לאחר ההפיכה, פלמה העניק מקלט בשוודיה לסוציאליסטים צ'ילאנים רבים. לטענת לאופולד, תיימה רצח אותו כנקמה.
פרופוגנדה שתיים
במאי 1990 טען העיתונאי השוודי אולה אלסן כי מאחורי הרצח עומד הארגון האיטלקי "פרופוגנדה שתיים", ארגון שהחל את דרכו כלשכה של הבונים החופשיים, אולם התפצל ממנו ב-1976, והפך לארגון טרור ופשיעה בעל אופי מיליטנטי אנטי-קומוניסטי. הארגון היה בעל עוצמה רבה באותה תקופה, וביצע פעולות רבות באיטליה ומחוצה לה. אלסן הסתמך בעיקר על מברק ידוע ששלח אחד מראשי הארגון, ליסיו ג'ילי, לחברו פיליפ גוארינו, זמן קצר לפני כן, ובו ציין "הודיע לחברינו שהעץ השוודי ייכרת". מברק זה פורש בידי רבים כמזימה של הארגון לזעזע את שוודיה. הסיבה לכך היא ככל הנראה אופיה הסוציאליסטי של ממשלת פלמה והמקלט שהעניקה לסוציאליסטים רבים מכל רחבי העולם.
ה-CIA
ביולי 1990 ריצ'רד ברנקה, איש עסקים מאורגון אשר במשך שנים טען שהיה חבר בעבר ב-CIA, טען שה-CIA הוא זה שעמד מאחורי רצח פלמה. הסיבת לכך, לטענת ברנקה, הייתה מדיניותו ארוכת השנים של פלמה כנגד ארצות הברית. פלמה מתח ביקורת חריפה על מלחמת וייטנאם, והשווה את הפצצת הירושימה ונגסאקי לפשעי הנאצים. בעקבות דבריו קראה ארצות הברית לשגרירה לעזוב את שוודיה. דובר ה-CIA כינה את האשמותיו של ברנקה "שטויות מוחלטות בעלות אופי שערורייתי", וטען שברנקה מעולם לא עבד עם הסוכנות.
מפלגת הפועלים של כורדיסטן
במהלך החקירה הראשונית שלאחר הרצח, עצר הנס הולמר, נציב במשטרת סטוקהולם, כמה מחברי מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בחשד לרצח. העצורים שוחררו כעבור זמן קצר, והולמר סולק מהחקירה. 15 שנים מאוחר יותר, במהלך משפטו של מנהיג ה-PKK עבדוללה אג'לאן בטורקיה, טען אג'לאן שייתכן ופלמה נרצח בידי פלג כורדי מתנגד בהנהגת גרושתו של אג'לאן. באפריל 2001, צוות של שוטרים שוודים יצא לטורקיה כדי לראיין את אג'לאן בכלאו אולם לא הצליחה לדלות מידע חדש. העיתונות הטורקית ניסתה מספר פעמים לחדש את התאוריה על פי ה-PKK עמד מאחורי רצח פלמה. ה-PKK הכחיש את הטענות באופן עקבי, וטען שמדובר בתעמולה טורקית.
יוגוסלביה
בינואר 2011 חשף המגזין הגרמני "פוקוס" רישומי חקירה של שירות הביון הגרמני מ-2008, אשר מעלים באקראי את החשד שרצח פלמה בוצע בידי המינהל לביטחון המדינה של יוגוסלביה.
איש סקנדיה
ב-2016 פרסם הסופר לארס לארסון (Lars Larsson) ספר בשם "אויב האומה" (Nationens Fiende). בספר זה הציע לארסון חשוד חדש אותו כינה "איש סקנדיה", מכיוון שהוא עבד בחברת הביטוח סקנדיה אשר משרדה נמצא בסמוך למקום הרצח. לטענת לארסון, איש סקנדיה העיד במשטרה וטען שהיה בזירה בזמן הרצח. הוא היה ידוע כחובב כלי נשק, והיה חבר במפלגת המתונים, האופוזיציה העיקרית של פלמה. ב-2018 פרסם העיתונאי תומאס פטרסון (Thomas Pettersson) מאמר בשם "Den osannolika mördaren" (הרוצח הלא סביר), במגזין "פילטר" (Filter). במאמר זה, בחן פטרסון את התאוריות השונות לגבי רצח פלמה, ובסופו של דבר הסכים עם טענתו של לארסון לפיה "איש סקנדיה" היה הרוצח.
הן לארסון והן פטרסון טענו שאיש סקנדיה לא תכנן מלכתחילה לרצוח את פלמה ב-28 בפברואר. מסיבה לא ידועה, הוא נשא עמו כלי נשק כשיצא לעבודה באותו יום. כשיצא מסקנדיה, הוא ראה באקראי את הזוג פלמה פוסעים לבדם ברחוב, והחליט לירות בהם. לאחר מכן הוא חזר לבניין סקנדיה, סיפר למאבטחים על האירוע, ואז הלך ישר לביתו (או, לפי לארסון, חזר שוב לזירת הרצח). לפי פטרסון ולארסון, עדותו במשטרה לאחר מכן, נועדה לבלבל את עדי הראיה שהיו במקום ולהסיר את החשד ממנו. כמו כן פטרסון ולארסון הצביעו על עדויות לפיהן איש סקנדיה לבש בגדים דומים לבגדיו של הרוצח. הם גם הדגישו את העובדה שהמאבטחים בסקנדיה העידו שאיש סקנדיה נשא עמו תיק קטן זהה לתיק שנשא הרוצח. פטרסון ראיין את מרטן פלמה אשר טען שאיש סקנדיה דומה לאדם שהתבונן בהוריו ברחוב זמן קצר לפני הרצח. מבקריו של פטרסון הצביעו על העובדה שמרטן כבר זיהה בעבר את כריסטר פטרסון בתור האיש שהתבונן בהוריו. לארסון לעומת זאת, ראיין עד ראייה אחר שסיפר שמבנה גופו של הרוצח זהה למבנה גופו של איש סקנדיה. עם זאת, אותו עד לא הצליח לראות את פניו של הרוצח, ולפיכך לא יכול להשוותם לפניו של איש סקנדיה.
סטיג אנגסטרום
ב-10 ביוני 2020, הכריז קירסטר פיטרסון, חוקר מטעם רשות התביעה השוודית, כי התביעה סוגרת את התיק. הוא חשף כי איש סקנדיה הוא למעשה סטיג אנגסטרום, והציג אותו כחשוד המרכזי בפרשה. אנגסטרום התקשר למשטרה יום לאחר הרצח ומסר עדות. הוא נחקר בידי המשטרה ארבע פעמים. בחקירותיו הוא טען שניסה לרדוף אחרי הרוצח, סייע לפנות את גופתו של פלמה מהזירה, ואף החליף כמה מילים עם ליסבת פלמה. עם זאת, חלק מעדי הראייה האחרים בזירה לא זכרו שראו את אנגסטרום. שני עדים כן זיהו אותו על סמך פרטים מזהים שהיו מתאימים גם לעד אחר, אולם עדותם נחשבה למפוקפקת מכיוון שאנגסטרום הרבה להתראיין בטלוויזיה בימים שאחרי הרצח, ופניו כבר היו מוכרים בציבור. תוך זמן קצר הגיעה המשטרה למסקנה שאנגסטרום משקר, ופטרה אותו כמטרד שמחפש פרסום.
בחוג מקורביו, אנגסטרום היה ידוע כאדם חובב דרמה ותאב פרסום, שניסה להתראיין לעיתונות בכל הזדמנות אפשרית. גם לאחר שהמשטרה פסלה את עדותו, הוא המשיך להתראיין בכלי התקשורת השונים, והרבה לבקר את המשטרה על רשלנותה בחקירת הרצח. באחד הראיונות, הוא אף לבש את הבגדים שלבש בליל הרצח, וביצע שחזור מלא של האירועים בשידור חי בתאגיד השידור השוודי.
התובע הכחיש במפורש שהסתמך על ספריהם של לארס לארסון ותומאס פטרסון, אך הציג תיאור דומה להפליא של המקרה. פיטרסון הודה שהראיות נגד אנגסטרום נסיבתיות, אולם טען שהן היו מספיקות כדי להעמידו לדין לו היה בחיים. ההצהרה זכתה לביקורת רבה בשוודיה.
על פי סקר שהוזמן בידי העיתון סוונסקה דאגבלט, 19% מהשוודים מאמינים שאנגסטרום הוא זה שרצח את פלמה, בעוד 62% לא יודעים.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
על פי שמועות שהופצו במהלך מלחמת העולם השנייה, הנאצים ייצרו סבון מרקמות שומן אדם, ובפרט מרקמות שומן של יהודים שהושמדו בשואה. ישנה מחלוקת בקרב היסטוריונים האם אכן נעשה ניסוי יחידי כזה בשטוטהוף, ליד דנציג, אולם ישנה הסכמה שהוא לא הגיע לכדי ייצור תעשייתי. ישנו קונצנזוס בין כלל ההיסטוריונים כי הגרמנים לא ייצרו סבון מרקמות שומן אדם בייצור המוני, בשל כך מוזיאון יד ושם איננו מתייחס לאירוע זה במסגרת זיכרון השואה.
השמועות בתקופת המלחמה
שמועות על כך שהנאצים מייצרים סבון מגופות בני אדם הופצו בשלב מוקדם של מלחמת העולם השנייה, ורבים האמינו בנכונותן. רבים ידעו שהנאצים עקרו שיני זהב מפיות נרצחים במחנות ריכוז והשמדה, כדי להתיך אותן לגושי זהב, והשתמשו בשערם כמילוי למזרנים. דיווח על ייצור סבון מגופות על ידי הנאצים פורסם בניו יורק טיימס ב-26 בנובמבר 1942 על ידי סטיבן וייז. בעקבות הפרסום, הוציא הימלר הוראה בכתב ב-30 בנובמבר 1942 שלא לעשות שימוש לא ראוי בגופות. כמו כן ביקש הימלר לחקור האם השמועות נכונות ולהודיע לו על כל מקרה.
המכון האנטומי של דנציג
העיתונאי והסופר הבריטי, ממוצא רוסי, אלכסנדר ורט, שביקר בדנציג אחר המלחמה, העיד:
ג'ורג' רומני
ג'ורג' וילקן רומני (באנגלית: George Wilcken Romney; 8 ביולי 1907 – 26 ביולי 1995) היה איש עסקים אמריקאי ופוליטיקאי חבר המפלגה הרפובליקנית. היה יושב ראש ונשיא אמריקן מוטורס מ-1954 עד 1962, מושל מישיגן מ-1963 עד 1969, ומזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית מ-1969 עד 1973. רומני היה אביו של מיט רומני, לשעבר מושל מסצ'וסטס והמועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית בבחירות 2012, ובעלה של לנור לפונט, שהייתה מועמדת רפובליקנית לסנאט של ארצות הברית בשנת 1970.
רומני נולד להורים אמריקאים שהתגוררו בקולוניות המורמוניות במקסיקו, אך אירועי המהפכה המקסיקנית אילצו את משפחתו להימלט לארצות הברית כשהיה ילד. המשפחה התגוררה בכמה מדינות ובסופו של דבר השתכנה בסולט לייק סיטי שביוטה, שם נאלצו להתמודד עם השפל הגדול. רומני עבד במספר מקומות עבודה, שימש כמיסיונר מורמוני בממלכה המאוחדת, ולמד במכללות אחדות בארצות הברית, אם כי לא סיים את חוק לימודיו כבוגר אוניברסיטה באף אחת מהן. ב-1939 עקר לדטרויט והצטרף להתאחדות תעשייני הרכב האמריקאית, שם שימש כדובר הראשי של תעשיית הרכב במהלך מלחמת העולם השנייה. בימי המלחמה הוסיף לעמוד בראש אגודה שיתופית בה יכלו חברות לשפר את תפוקותיהן. לאחר מכן הצטרף לחברת נאש-קלוינטור וב-1948 ונתמנה למנהל הכללי של יורשתה, אמריקן מוטורס, שנוסדה ב-1954. רומני סנט במוצרי "שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר) והפך לאחד מהמנהלים הבכירים בתחום העסקים, ומשך תשומת לב יתרה באמצעי התקשורת. כדתי אדוק, הוא ניהל את כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים בדטרויט.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
המכון האנטומי של דנציג
במשפטי נירנברג העיד זיגמונד מאזור, שהיה עוזר במעבדה ליד מחנה שטוטהוף, 35 ק"מ מזרחית לדנציג, שבמעבדה בה עבד נעשו ניסויים בייצור סבון מגופות בני אדם. בעדותו אמר שמנהל המעבדה, פרופסור רודולף שפנר (Rudolf Spanner), נתן לו מתכון להכנת סבון שכלל שומן אדם, ושהוא הכין 25 קילוגרם סבון משומן שאסף מכ-40 גופות. הוא סיפר שבמקום ביקרו בכירים מהמשטר הנאצי, בהם אלברט פורסטר מנהיג המפלגה הנאצית בדנציג וברנהרד רוסט שר החינוך הנאצי.
ג'ורג' רומני
לפוליטיקה נכנס לאחר שהשתתף בוועידת חוקה ששכתבה את חוקת מישיגן בשנים 1961–1962 ונבחר למושל מישיגן ב-1962. הוא נבחר מחדש ברוב דחוק במערכות הבחירות של 1964 ו-1966 ופעל לחיזוק כספי המדינה ומבנה הכנסותיה, הרחיב את גודל הממשלה הארצית והנהיג את מס ההכנסה הארצי הראשון של מישיגן. רומני היה תומך נלהב של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח. הוא ייצג בקצרה את הרפובליקנים המתונים נגד הרפובליקנים השמרנים בראשות בארי גולדווטר במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. כמו כן, הוא קרא להתערבות של כוחות פדרליים במהלך המהומות בדטרויט ב-1967.
תחילה רומני התמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1968, אך הוא הוביל מסע בחירות לא יעיל והפסיד בסקרים לסגן הנשיא לשעבר ריצ'רד ניקסון. אחרי אמירתו באמצע שנת 1967, שבה אמר לעיתונות שהצבא והחוגים הדיפלומטיים "שטפו את מוחו" כדי שיתמוך במלחמת וייטנאם, הוא לא יכול היה להתמודד כמועמד שהתנגד למלחמה ומסע הבחירות שלו הידרדר עוד יותר; רומני פרש מהמירוץ בראשית 1968. לאחר בחירתו של ניקסון לנשיאות הוא מונה בידיו למזכיר השיכון והפיתוח העירוני. כמזכיר השיכון, לרומני היו תוכניות שאפתניות שכללו הרחבת השיכון לעניים, וביטול ההפרדה הגזעית במוסדות ציבוריים בפרוורים. תוכניות אלו היו הצליחו במקצת אך לעיתים קרובות סוכלו על ידי ניקסון. רומני עזב את הממשל בתחילת כהונתו השנייה של ניקסון ב-1973. הוא חזר לחייו הפרטיים והיה לפעיל בהתנדבות ובשירות הציבורי, ועמד בראש המרכז הלאומי לפעולות התנדבותיות וארגוניו בשנים 1973–1991.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
המכון האנטומי של דנציג
שני שבויים בריטיים שהקימו את המחנה העידו על ייצור הסבון ואמרו שמכונה לייצור סבון הוכנה בסביבות מרץ-אפריל 1944. בעקבות זאת, קבעו שופטי משפטי נירנברג:.
בשנת 1947 מנה הרופא ד"ר מאיר דבורז'צקי את עשיית סבון האדם בין פשעי הרופאים הגרמנים.
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
הסבים והסבתות של רומני היו מורמונים פוליגמיים שברחו מארצות הברית עם ילדיהם בגלל איסורה של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית על פוליגמיה. סבו מצד אמו היה הלמן פראט (1846–1909), שניהל את נציגות המורמונים במקסיקו סיטי לפני שעבר למדינת צ'יוואווה המקסיקנית, והיה בנו של השליח המורמוני המקורי בעיר, פארלי פראט (1857-1807). בשנות ה-20 של המאה ה-20 מילא דודו של רומני, ריי ל. פראט (1878–1931) תפקיד מרכזי בשימור ובהרחבה של נוכחות המורמונים במקסיקו ובהמשך באמריקה הדרומית. קרוב משפחה רחוק יותר של רומני היה ג'ורג' רומני (1734–1802), צייר דיוקנאות ידוע בממלכה המאוחדת במהלך הרבע האחרון של המאה ה-18.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
המכון האנטומי של דנציג
בבדיקות מעבדה שנעשו באוניברסיטה החקלאית של ורשה בשנת 2006 על ידי החוקר אנדז'יי סטוליחווֹ (Andrzej Stolyhwo), נמצא שומן אדם בפיסת סבון, שהוצגה במשפטי נירנברג ושככל הנראה הגיעה משטוטהוף. מחקרים שנעשו על ידי הפרופסורים ניאנדר ועל ידי הפרופסורים טומקביץ' וסמקוב שללו את האפשרות שנעשה ניסוי שכזה במעבדה בשטוטהוף.
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
ההורים של רומני, גסקל רומני (1871–1955) ואנה אמליה פראט (1876–1926), היו אזרחי ארצות הברית ותושבי טריטוריית יוטה. הם נישאו בשנת 1895 במקסיקו והתגוררו בקולוניה דובלן שבגליאנה במדינת צ'יוואווה (אחת המושבות המורמוניות במקסיקו), שם נולד ג'ורג' ב-8 ביולי 1907. הם היו מונוגמיים, בניגוד להוריהם (הפוליגמיה בוטלה על ידי מנשר 1890, אם כי הפוליגמיה עדיין נמשכה במקומות אחדים, במיוחד במקסיקו). לג'ורג' היו שלושה אחים גדולים, שני אחים צעירים ואחות צעירה נוספת. גסקל רומני היה נגר מוצלח, בנאי בתי מגורים, וחקלאי שעמד בראש המשפחה המשגשגת ביותר בקולוניה, ששכנה בעמק חקלאי מתחת למערב רכס ההרים סיירה מדרה. המשפחה בחרה באזרחות אמריקנית עבור ילדיהם, כולל ג'ורג'.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
טענות לשימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון
טענה נוספת שנשמעה הייתה שסבון עליו נחרטו האותיות RIF (העשויות להיקרא כ-RJF), נעשה משומן של בני אדם ושהאותיות RIF הן ראשי תיבות של Rein Judisches Fett (שומן יהודי טהור), או של Rein Idisches Fett. ניצולי שואה רבים העידו שבזמן היותם במחנות סיפרו להם שהסבון שעליו האותיות RIF עשוי מגופות של יהודים, וכן היו עדויות על אנשים שבמחנות ההשמדה נמנעו מלהשתמש בסבון, או קברו אותו בגלל מחשבה כי היותו עשוי מגופות של יהודים.
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
המהפכה המקסיקנית פרצה ב-1910 והמושבות המורמוניות היו בסיכון בשנים 1911 - 1912 לאחר גל פשיטות של שודדים. ג'ורג' הצעיר שמע את קול הירי מרחוק וראה מורדים הולכים ברחובות הכפר. משפחת רומני ברחה ממאורעות אלו ושבה לארצות הברית ביולי 1912, והותירו את ביתם וכל רכושם מאחור. מאוחר יותר אמר רומני, "היינו העקורים הראשונים של המאה ה-20".
בארצות הברית סיגל לעצמו רומני אורח חיים צנוע. משפחתו חיה יחד עם פליטים מורמונים אחרים שהתקיימו מסיוע ממשלתי באל פאסו שבטקסס, סיוע כלכלי בסך 100,000 דולר אמריקני לפליטים מקרן שייסד הקונגרס של ארצות הברית. אחרי חודשים אחדים עברה משפחת רומני ללוס אנג'לס שבקליפורניה, שם חזר אביו גסקל לעבודתו כנגר. כשהיה בגן, ילדים אחרים לעגו למוצאו המקסיקני של רומני בכך שכינו אותו "מקס".
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
טענות לשימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון
ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה רכשו יהודים סבונים שעליהם הוטבעו האותיות RIF מהחנויות וקברו אותם בבית הקברות היהודי, כפי שנעשה בסאטו מארה ב-1946, ביום האזכרה לנרצחים בשואה. טקסים כאלו נעשו גם שנים רבות לאחר השואה, למשל באטלנטה בשנת 1970.
ב-27 במאי 2009 נערכה האזכרה לקורבנות השואה בבית העלמין היהודי בגאלאץ מול קבר הסבון. כך גם בעפולה מצוי קבר ועל פי המצבה שעליו טמון בו "אפר הקדושים וסבון שנאסף מכבשני הנאצים", וכן מצבה דומה בבית הקברות הצבאי בנתניה. במרתף השואה יש מיצג הכולל פיסות סבון שעל פי הטענה שם יוצרו מגופות של יהודים.
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
ב-1913 עברה המשפחה לאוקלי שבאיידהו ורכשה שם משק חקלאי, שם גידלו וניזונו במידה רבה מתפוחי אדמה. המשק לא שכן על אדמה פורייה ויצא מכלל שימוש כאשר מחיר תפוחי האדמה צנח. המשפחה עברה לאחר מכן לסולט לייק סיטי שביוטה ב-1916, שם חזר גסקל לעבודות בנייה, אך המשפחה נשארה עדיין קשת-יום. ב-1917, שבה המשפחה לאיידהו בשנית אך הפעם לעיר רקסבורג, שם גסקל הפך לבנאי מסחרי מוצלח שמחיר סחורותיו האמיר בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
טענות לשימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון
בספר השחור שכתב איליה ארנבורג לאחר המלחמה נכתב: "בחלק אחר של מחנה בלז'ץ היה בית חרושת ענקי לסבון. הגרמנים בחרו את האנשים השמנים ביותר, רצחו אותם וייצרו מהם סבון". סיפור דומה סופר על ידי יהודי מלבוב שסיפר על עובד רכבת שאמר לו שבבלז'ץ מייצרים סבון מגופות היהודים הנרצחים. אנטולי קוזנצוב, בספרו באבי יאר, כותב: "בבאבי-יאר נבנה והלך מפעל נסיוני לתעשיית סבון, להפקת סבון מגוויות ההרוגים, אך הגרמנים לא הספיקו לסיים בנייתו".
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
ג'ורג' החל לעבוד בשדות חיטה וסלק סוכר בגיל אחת עשרה וסיים את לימודיו היסודיים ב-1921 (את שש שנות לימודיו היסודיים העביר בשישה בתי ספר יסודיים שונים). השפל הכלכלי של 1920–1921 הביא לקריסת מחירים, והבנייה המקומית נזנחה. משפחתו חזרה לסולט לייק סיטי ב-1921, ובעוד אביו חזר לעבודת בנייה, ג'ורג' היה מיומן ב"עבודות שחורות". המשפחה שוב שגשגה עד שהגיע השפל הגדול בשנת 1929 והחריב את מצבם הכלכלי. ג'ורג' צפה בהוריו נכשלים מבחינה כספית באיידהו וביוטה, בכך שהיו צריכים לבזבז תריסר שנים כדי לפרוע את חובותיהם. צפייה זו במאבקיהם בחיים השפיעו על חייו של ג'ורג' ועל הקריירה העסקית שלו.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
טענות לשימוש בקרבנות יהודים לייצור סבון
טענה דומה בדבר שימוש בסבון של יהודים במחנה ההשמדה אושוויץ העלה ניצול השואה מל מרמלשטיין, שהגיש מספר תביעות משפטיות נגד מכחישי שואה.
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
בסולט לייק סיטי, רומני עבד בעודו תלמיד בתיכון רוזוולט ג'וניור והחל משנת 1922, בית ספר התיכון נקרא "תיכון קדושי אחרית הימים". בתיכון זה שיחק כראנינג-בק (half-back) בנבחרת הפוטבול, שימש כרכז בנבחרת הכדורסל, והיה שחקן שדה ימני בקבוצת הבייסבול, עם יותר התמדה מאשר כישרון ובמאמץ לשמור על המסורת האתלטית במשפחה, הוא הרוויח אותות הוקרה בספורט בכל שלושת הענפים. בשנתו האחרונה בתיכון, הוא ולנור לפונט הצעירה התאהבו. היא הייתה ממשפחה מורמונית מתבוללת יותר. את לימודיו התיכוניים סיים בשנת 1925.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
המחקר ההיסטורי
ישנו קונצנזוס בין כלל ההיסטוריונים כי הגרמנים לא ייצרו סבון מרקמות שומן אדם בייצור המוני. ההיסטוריון פרופ' ישראל גוטמן אמר בהקשר לייצור סבון מבני אדם על ידי הנאצים כי "זה מעולם לא נעשה בקנה מידה גדול". ישנה מחלוקת באשר לשאלה האם במעבדה ליד שטוטהוף ודנציג אכן היה ניסיון שכזה, אולם גם במקרה זה ברור שהדבר לא חרג מגדר של ניסוי ראשוני ולא היה בו שימוש בקרבנות יהודים.
פרופסור יהודה באואר ששלל אפשרות זאת בתוקף וטען שמדובר ב"בדיה" הסביר שמקור השמועה בסיפורים שסוהרים ספרו לאסירים במטרה לאמלל אותם. ההיסטוריונית דברה ליפשטדט כתבה על כך: "השמועה על הסבון נחקרה ביסודיות לאחר המלחמה והוכחה כלא נכונה". ביד ושם קבעו בהצהרה רשמית שמעולם לא הוכח שהנאצים ייצרו סבון משומן של יהודים ומספר עדויות שנבדקו בנושא זה נמצאו חסרות בסיס. בין השאר נמצא שפיסות סבון שהובאו לקבורה מכיוון שנטען שיוצרו מגופות של יהודים כלל לא הכילו שומן. ביד ושם טוענים ש"מעל לכל במה אפשרית אנחנו מנסים לנפץ את מיתוס הסבונים". בשל כך גם אין אזכור לסוגיה זו במוזיאון יד ושם ובאתר האינטרנט שלו.
ג'ורג' רומני
ראשית חייו ורקע משפחתי
בין השאר, כדי להישאר בקרבתה של לנור, רומני בילה את שנתו הבאה בקולג' כסטודנט צעיר בקולג' העסקים LDS, שם נבחר לנשיא אגודת הסטודנטים.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
המחקר ההיסטורי
מכחישי שואה רבים מחזקים את טענתם שהשואה לא הייתה, בכך שכביכול שסיפור הסבון לא היה, כך גם שאר הסיפורים על השואה הם הגזמות או בדיות. בשנת 1980 הכריז ארגון של מכחישי שואה על פרס של $25,000 למי שיביא הוכחה שהנאצים ייצרו סבון מיהודים.
ג'ורג' רומני
עבודה מיסיונרית
לאחר שהפך לבכיר בקהילה המורמונית, רומני הרוויח מספיק כסף כדי לממן לעצמו עבודה כמיסיונר מורמוני. באוקטובר 1926 הפליג לבריטניה הגדולה והוטל עליו לראשונה להטיף בשכונת עוני בגלאזגו שבסקוטלנד. העוני הנתעב וחוסר התקווה שראה בגלאזגו השפיעו עליו מאוד: ניסיונותיו להמיר את דתם של תושבי השכונה היו לא יעילים ורומני חווה משבר אמונה זמנית.
בפברואר 1927 הועבר לאדינבורו ובפברואר 1928 ללונדון על ידי מנהליו בכנסייה, שם עקב אחר כספי המיסיון. הוא עבד תחת קוורום שנים-עשר השליחים הידוע; הטפותיו של ג'ון וידטסו, ממנהיגי הקוורום, "לחיות את היום בעוצמה, היום הגדול ביותר של כל הזמנים הוא היום" הרשימו מאוד את רומני. רומני חווה את המראות ואת תרבות הממלכה המאוחדת והכיר לראשונה את חברי האצולה וקבוצת אוקספורד.
סבון משומן אדם במלחמת העולם השנייה
"סבון" בסלנג העברי
הביטוי "סבון" שנוצר בסלנג הארץ ישראלי, ושהתייחס בעיקר לניצולי השואה, לא היה קשור בהכרח לסיפור "הסבון האנושי" מן השואה, אלא היה ביטוי של לעג לעולים ה"לא ספורטיבים", "לא שזופים" ו"חלושים" שבאו מאירופה. מאוחר יותר היו מחברים שחשבו כי יש קשר בין המילה הלועגת הזאת לסיפור "הסבון היהודי" ואף הרחיקו לכת בחושבם כי לפועל "לסבן" במובן להונות, יש קשר לשמועה שיהודים אלה ניצלו מלהפוך לסבונים בידי הנאצים.
ג'ורג' רומני
עבודה מיסיונרית
באוגוסט 1928 מונה רומני לנשיא מחוז המיסיונרים הסקוטים. פעילותו בתחום הוויסקי הייתה מורכבת (שתיית משקאות חריפים אסורה על פי חוקי הכנסייה המורמונית), והוא פיתח "כוח משימה" חדש ששלח מיסיונרים למקום אחר בכל פעם במטרה להטיף. כוח המשימה הצליח למשוך את תשומת הלב של עיתונאים מקומיים וכמה מאות מגויסים חדשים. הסיקור הציבורי התכוף של רומני - מאדינבורו ולונדון עד פינת הנואמים בהייד פארק ובימתו בכיכר טרפלגר - פיתח אצלו את הכישרון בדיון ובמכירות, שבו הוא ישתמש בהמשך הקריירה שלו. שלושה עשורים מאוחר יותר, אמר רומני כי תקופתו כמיסיונר הייתה חשובה לו יותר מכל בפיתוח קריירתו מאשר כל תקופה אחרת.
קריירה מוקדמת, נישואים וילדים
רומני חזר לארצות הברית בשלהי 1928 ולמד לתקופה קצרה באוניברסיטת יוטה ובקולג' העסקים LDS. הוא נסע בעקבות לנור, מושא אהבתו, לוושינגטון הבירה בסתיו 1929, לאחר שאביה, הרולד א. לואנט, הסכים לקבל את הצעתו של נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', לכהן בוועדת הרדיו הפדרלית. הוא עבד עבור דייוויד ואלש, סנאטור דמוקרטי מטעם מסצ'וסטס במהלך 1929 ו-1930, תחילה בתור קצרן, ולאחר מכן, כאשר הראה יכולות מוגבלות בתחום, עבר לשמש כעוזר צוותו של ואלש כאחראי על תעריפים וענייני חקיקה אחרים. רומני חקר היבטים של הצעת חוק המכסים סמוט-האולי ונכח בישיבות הוועדה; התפקיד היה נקודת מפנה בקריירה שלו והעניק לו הערכה עצמית שמשכה לאורך כל החיים בכל הנוגע לקונגרס של ארצות הברית.
יחד עם אחד מאחיו, רומני פתח בר חלב בעיר רוסלין שבווירג'יניה ששכנה בסמוך לוושינגטון הבירה. העסק נכשל במהרה, בעיצומו של השפל הגדול. הוא למד גם באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בלילות. בהתבסס על יצירת קשרים שביצע עבור ואלש, נשכר רומני כמתלמד בחברת אלקואה בפיטסבורג ביוני 1930.
כאשר לפונט, שחקנית שאפתנית, החלה לשחק תפקידים משניים בסרטי קולנוע הוליוודיים, רומני הועבר למשרד של אלקואה בלוס אנג'לס, שם הוכשר לאיש מכירות. הוא לקח בלוס אנג'לס שיעורי לילה באוניברסיטת דרום קליפורניה (רומני לא למד אז לימודים גבוהים מזה זמן רב; בכל המכללות בהן למד, העביר רק שנתיים וחצי בלימודים, ובמקום זאת תואר כאוטודידקט בכתבים ביוגרפיים). ללפונט הייתה הזדמנות לחתום על חוזה בשווי של כ-50 אלף דולר עם אולפני מטרו גולדווין מאייר, אך רומני שכנע אותה לשוב עמו לוושינגטון, לאחר שהוטל עליו להיות שדלן מטעם אלקואה. מאוחר יותר לפונט תאמר כי מעולם לא הייתה לה אפשרות לבחור בין נישואים לבין קריירת משחק, משום שקריירת משחק הייתה מאפילה על רומני, ועם זאת לא הביעה צער על בחירתה. מאוחר יותר, רומני ישקול לשמור לה את הישגו הגדול ביותר בתחום המכירות.
בני הזוג נישאו ב-2 ביולי 1931, במקדש סולט לייק סיטי. נולדו להם ארבעה ילדים: מרגו לין (ילידת 1935), ג'יין לפונט (ילידת 1938), ג'ורג' סקוט (יליד 1941) ווילארד מיט (יליד 1947). נישואי בני הזוג שיקפו היבטים של אישיותם וחיזורם. ג'ורג' היה מסור ללנור, וניסה להביא לה פרח בכל יום, לעיתים קרובות ורד אחד עם מכתב אהבה. לג'ורג' הייתה אישיות חזקה ובוטה שעזרה לו "לנצח" בוויכוחים בעזרת כוח רצונו, אם כי לנור עצמה הייתה בעלת יותר שליטה עצמית ולא הייתה מוכנה לנסות להשפיע על דעתו. בני הזוג התווכחו עד כדי כך שנכדיהם היו מכנים אותם מאוחר יותר "המתקוטטים", אך בסופו של דבר, קרבתם אפשרה להם ליישב ויכוחים בצורה ידידותית.
בתור שדלן, רומני התחרה לעיתים קרובות בשם תעשיית האלומיניום נגד תעשיית הנחושת, והגן על אלקואה מההאשמות לפיהן הייתה מונופול. הוא ייצג גם את איגוד סחורות האלומיניום. בראשית שנות ה-30, סייע רומני בהתקנת חלונות אלומיניום בבניין מחלקת המסחר של ארצות הברית, שהיה אז בניין המשרדים הגדול ביותר בעולם.
רומני הצטרף למועדון העיתונות הלאומי ולמועדוני הקאנטרי קלאב "העץ השרוף" והקאנטרי קלאב של הקונגרס. העידון התרבותי של לנור וכישורי האירוח שלה, יחד עם הקשרים החברתיים והפוליטיים של אביה, סייעו לג'ורג' בעסקים, והזוג פגש את הרברט הובר, פרנקלין דלאנו רוזוולט ואת שאר הדמויות הבולטות בוושינגטון הבירה. הוא נבחר על ידי פייק ג'ונסון, עיתונאי מדנוור ונציג סחר בתעשיית הרכב שפגש את רומני במועדון העיתונות הלאומי, להצטרף לוועדת הייעוץ של האיגוד המקצועי החדש. עבודת הוועדה נמשכה גם לאחר שהוכרזה כסוכנות בלתי חוקית ב-1935. במהלך 1937 ו-1938 היה רומני גם נשיא איגוד הסחר המנהלי וושינגטון.
נציג תעשיות הרכב
אחרי תשע שנים בהן עבד עבור אלקואה, הקריירה של רומני קפאה על מקומה. מנהלים רבים שרצו להתקדם במעמדם קידמו עובדים אחרים בעלי ותק גבוה יותר שתפסו את משרתו של רומני. פייק ג'ונסון, סגן נשיא התאחדות תעשייני הרכב (Automobile Manufacturers Association), שהיה זקוק למנהל למשרדו החדש בדטרויט. רומני קיבל על עצמו את העבודה ועבר עם אשתו ושתי בנותיו למישיגן ב-1939. מחקר שנערך על ידי ההתאחדות גילה שאמריקאים משתמשים במכוניותיהם לרוב לטיולים קצרים ורומני שוכנע כי מגמה זו היא צעד לקראת תחבורה שימושית ובסיסית יותר. בשנת 1942 הועלה לדרגת המנהל הכללי של ההתאחדות, תפקיד שמילא עד 1948. נוסף על כן, רומני שימש גם כנשיא התאחדות הסחר של דטרויט בשנת 1941.
ב-1940, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מעבר לים, סייע רומני להקים את ועדת כלי הרכב להגנה אווירית, שתיאמה את התכנון בין תעשיית כלי הרכב לתעשיית כלי הטיס. מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור, שהובילה לכניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941, סייע רומני להכניס את הוועדה לתוך מועצת כלי הרכב לתפוקת המלחמה (Automotive Council for War Production), והפך בו בזמן למנהל המועצה. מועצה זו ייסדה הסדר שיתופי בו חברות יכלו לייצר כלי רכב במכונות אחת של השנייה ובכך לשפר את התפוקה והייצור של כלל החברות, תוך מקסום התרומה של התעשייה למאמץ הייצור במלחמה. זה גילם את הרעיון של רומני ל"קפיטליזם שיתופי תחרותי".
עם מנהיג העבודה ויקטור רותר, הוביל רומני את מועצת הניצחון של דטרויט (Detroit Victory Council), שביקשה לשפר את תנאי העבודה של עובדי דטרויט תחת הלחץ המלחמתי ולטפל בסיבות שהובילו לפריצת מהומות הגזע בדטרויט 1943. רומני פנה למנהל הדיור הפדרלי בבקשה להפוך את שיכונם של העובדים השחורים במפעל "וילו ראן" של פורד לזמין יותר והצליח בכך. הוא גם כיהן במחלקת ניהול העבודה של אגף דטרויט בוועדת כוח האדם של המלחמה הפדרלית.
רומני הפך לדובר הראשי של תעשיית הרכב, המעיד לעיתים קרובות בפני דיוני הקונגרס של ארצות הברית בסוגיות ייצור, עבודה וניהול. הוא הוזכר או צוטט בלמעלה מ-80 סיפורים בעיתון הניו יורק טיימס בתקופה זו. בסופו של דבר, 654 חברות ייצור הצטרפו למועצת כלי הרכב לתפוקת המלחמה שבראשה עמד, והביא לידי תפוקה בת כמעט 29 מיליארד דולר עבור הכוחות המזוינים של בעלות הברית. תפוקה זו כללה למעלה מ-3 מיליון כלי רכב ממונעים, 80% מכל הטנקים וחלקי הטנקים, 75% מכל מנועי המטוסים, מחצית מכל מנועי דיזל ושליש מכל המקלעים. בין חמישית לרבע מכלל הייצור של ארצות הברית בזמן המלחמה היה בענף הרכב.
עם תחילת הייצור בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, שכנע רומני את פקידי הממשלה לוותר על הליכים מורכבים להפסקת חוזים, ובכך לשחרר מפעלי רכב לייצור מהיר של מכוניות לצריכה ביתית ולמנוע פיטורים גדולים. רומני היה המנהל של איגוד הסחר האמריקני ב-1944 וב-1947, ומנהל הוועד הלאומי של יובל הזהב למכונית ב-1946. בשנים 1946–1949 ייצג את המעסיקים בארצות הברית כנציג ועידת התעשיות המתכתיות של ארגון העבודה הבינלאומי. ב-1950, רומני היה חבר במועצה לתכנון ושיכון אזרחי, וביקר את ההפרדה הגזעית בתוכנית הדיור של דטרויט כשנשא דברים בפני מועצת עיריית דטרויט. האישיות של רומני הייתה בוטה ועזה, מה שעשה לו רושם של "איש נחפז", והוא נחשב לכוכב עולה בתעשייה.
מנהל אמריקן מוטורס
כמנהל הכללי של התאחדות תעשייני הרכב האמריקאית, רומני התיידד עם נשיא אמריקן מוטורס, ג'ורג' מייסון. כאשר נתמנה ליושב ראש חברת הייצור נאש-קלוינטור ב-1948, הזמין מייסון את רומני לבוא בעקבותיו "כדי לדעת את תעשיית הרכב מהיסוד" כעוזרו הנודד. רומני, מנהל חדש בנאש-קלוינטור, העביר שנת עבודה בחלקים שונים של החברה. בשעה שמפעלי המקררים ואיגודיהם המקצועיים בחטיבת מכשירי קלוינטור נתגלו כלא יעילים, נלחם רומני באגודת החינוך למכניקה של אמריקה במטרה להקים תוכנית חדשה של יחסי עבודה ותעסוקה, שתקים מפעלים חדשים ומודרניים יותר עם כח אדם מצומצם יותר לאור השימוש הרב במכונות במקום עבודת כפיים. כדי לא לעורר את חמתם של הפועלים, הוא פנה אליהם באומרו: "אני לא איש מכללה. הכנתי רצפות, עבדתי בעבודות טיח, קטפתי סלק וחיטה בשדות". כבן חסותו של מייסון, רומני קיבל על עצמו את תפקיד מנהל פיתוח "רמבלר", דגם מכונית של אמריקן מוטורס.
מייסון חיפש זמן רב מיזוג של נאש-קלוינטור עם חברה אחת או יותר, וב-1 בספטמבר 1954 החברה התמזגה עם הדסון מוטור קאר לשם ייסוד אמריקן מוטורס. זה היה המיזוג הגדול ביותר בהיסטוריה של תעשיית הרכבים בארצות הברית, ורומני הפך לסגן נשיא בכיר של החברה החדשה. באוקטובר 1954, מת מייסון באופן פתאומי מדלקת לבלב חריפה ודלקת ריאות. רומני מונה בעקבות זאת לנשיא ויושב ראש הדירקטוריון של אמריקן מוטורס באותו החודש.
כאשר רומני השתלט על החברה, הוא ארגן מחדש את ההנהלה הבכירה, הביא מנהלים צעירים יותר לתפקידי מפתח, וקיצץ את רשת הסוחרים של אמריקן מוטורס ובנה אותה מחדש. רומני האמין כי הדרך היחידה להתחרות עם "שלושת הגדולים" (פורד, ג'נרל מוטורס וקרייזלר) היה לארגן את החברה מחדש תוך מיקוד עתידה של החברה על קו מכוניות קטן יחסית. יחד עם המהנדס הראשי של החברה, מיד מור, עד סוף 1957 מותגי המכוניות שמהן נוצרה החברה נעלמו כליל. המותג רמבלר נבחר לפיתוח וקידום, בעוד אמריקן מוטורס אימצה אסטרטגיה חדשנית: ייצור מכוניות קומפקטיות בלבד. החברה נאבקה בקשיים בתחילתה; הפסידה כסף ב-1956 וב-1957, וחוותה עריקות ברשת הסוחרים שלה. רומני הנהיג אמצעי חיסכון והביא יעילות כלכלית לחברה, ויחד עם מנהלים אחרים הם הפחיתו את שכרם ב-35%.
אף על פי שאמריקן מוטורס הייתה על סף השתלטות מצדו של בעל ההון לואיס וולפסון בשנת 1957, הצליח רומני להדוף את ניסיונו של וולפסון להשתלט על החברה. המכירות של דגם המכונית רמבלר סוף סוף המריאו, מה שהוביל להצלחה כלכלית בלתי צפויה עבור אמריקן מוטורס. החברה רשמה את הרווח הרבעוני הראשון שלה בשלוש שנים ב-1958. אמריקן מוטורס הייתה חברת כלי הרכב היחידה שהראתה עלייה במכירותיה במהלך המיתון של 1958, ועברה מהמקום השלוש עשרה למקום השביעי במדד יצרני הרכב הגדולים בעולם. בניגוד להצלחת מרוצי נאסקאר (NASCAR) של חברת הדסון בשנות ה-50 המוקדמות, דגמי הרמבלר זכו פעמים תכופות ב-Mobil Economy Run, אירוע שנתי בכבישים המהירים בארצות הברית. המכירות של אמריקן מוטורס עדיין זינקו במהלך 1960 ו-1961; דגם הרמבלר היה המכונית הפופולרית ביותר באמריקה בשנתיים אלו.
כמאמין ב"צרכנות שיתופית תחרותית", רומני הרשים קהלים בהופעותיו התכופות בפני הקונגרס. הוא דיבר על מה שהוא ראה כשרירות לב של "עבודה גדולה" ו"עסקים גדולים", וקרא לקונגרס לפרק את "שלושת הגדולים".
רומני הפך למה שסופר כלי הרכב ג'ו שרמן כינה "גיבור עממי של תעשיית הרכב האמריקאית" ואחד מהמנהלים הבכירים בתחום העסקים שמשכו תשומת לב יתרה באמצעי התקשורת. ההתמקדות שלו בייצור מכוניות קטנות כאתגר למתחרים המקומיים של אמריקן מוטורס, תועדה בכַּתָּבַת השַׁעַר של טיים מגזין ב-6 באפריל 1959, ובמגזין נכתב כי "רומני הצליח בכוחות עצמו להשיג אחת ממשרות המכירה הראויות ביותר לציון בתעשיית ארצות הברית". ביוגרפיה מלאה שלו פורסמה ב-1960, ותחיית החברה מחדש הפכה את רומני לשם שגור. סוכנות הידיעות Associated Press בחרה ברומני כאיש השנה שלה בתעשייה במשך ארבע שנים רצופות, מ-1958 עד 1961.
בכנסייה המקומית והנהגה אזרחית
הדת הייתה כוח עליון בחייו של רומני. במאמרו משנת 1959 בעיתון "Detroit Free Press" הוא כתב: "דתי היא נכסי היקר ביותר... מלבד הדת שלי, אני יכול בקלות להיות עסוק מדי בפעילות תעשייתית, חברתית ובליינית". לפי כללי הכנסייה המורמונית, רומני לא שתה משקאות חריפים או משקאות המכילים קפאין ואף לא עישן סיגריות. רומני ואשתו תרמו לכנסייה באורח קבע, ומ-1955 עד 1965 נתנו 19% מהכנסותיהם לכנסייה ועוד 4% לצדקה.
רומני ומשפחתו חיו בבלומפילד הילס, לאחר שעברו לשם מדטרויט בסביבות 1953. הוא היה פעיל מאוד בעניינים אזרחיים במישיגן: הוא היה חבר במועצת המנהלים של בית החולים לילדים במישיגן ובקרן המאוחדת של דטרויט, ויושב ראש הוועד המנהל של השולחן העגול של דטרויט לקתולים, יהודים ופרוטסטנטים. בשנת 1959 הוא קיבל את פרס הליגה נגד השמצה של ארגון בני ברית.
משנת 1956, עמד רומני בראש ועדה אזרחית שעסקה בהנהגת תוכניות חינוכיות לשיפור בתי הספר הציבוריים של דטרויט. הדו"ח הסופי של הוועדה שעסק בייעוץ לאזרחים בנוגע לצורכי בתי הספר היה ברובו עבודתו של רומני וזכה לתשומת לב ציבורית רבה; הוא הוביל לשכר טוב יותר למורים ולמימון תשתיות חדשות. רומני סייע להנפקת איגרות חוב בסך 90 מיליון דולר אמריקני הקשורות בענייני חינוך והגברת מס. אזרחי מישיגן האמינו באמונתו של רומני שאמרה כי לקבוצות בעלי עניין יש יותר מדי השפעה בממשלה הארצית, וכי רק שיתוף פעולה של אזרחים הפועלים לטובת כולם יכול להתמודד נגדם.
לאור תהילתו והישגיו במדינה שבה ייצור מכוניות היה נושא מרכזי לשיחה, רומני נתפס כאדם טבעי להיכנס לפוליטיקה. הוא היה מעורב באופן ישיר בפוליטיקה ב-1959, כאשר היה בתפקיד מפתח בדחיית העתירה הקוראת לוועידת חוקה שמטרתו לשכתב את חוקת מישיגן. כישורי המכירות של רומני הפכו את "אזרחים למישיגן", תנועה שהוקמה בידיו באפריל 1959, לאחד הארגונים היעילים ביותר בין אלה הקוראים לוועידת חוקה. בעבר הכריז רומני על עצמו כחבר המפלגה הרפובליקנית והשתתף בבחירות לוועידת חוקה. בתחילת 1960, רבים מהמפלגה הרפובליקנית במישיגן ראו ברומני כמועמד אפשרי למשרת מושל המדינה, סנאטור בסנאט של ארצות הברית ואפילו סגן נשיא ארצות הברית.
כמו כן, בתחילת 1960, רומני שימש כחבר בוועדה לענייני קמפיינים הוגנים. הוא פרסם דו"ח שעקרונותיו היו כי אין לתמוך או להתנגד למועמד בבחירות ציבוריות בשל דתו וכי אין לראות בקמפיין כהזדמנות להצביע בעד דת אחת נגד דת אחרת. הצהרה זו סייעה לסלול את הדרך לנאום המפורסם של ג'ון פיצג'רלד קנדי ​​על דת ומשרות ציבוריות מאוחר יותר באותה השנה. רומני חשב לזמן מה על התמודדות בבחירות לסנאט ב-1960, אבל הוא התמנה לסגן נשיא ועידת החוקה ששכתב את חוקת מישיגן בשנים 1961 ו-1962.
בחירות
לאחר תקופה של חוסר החלטיות והתלבטות ארוכה, עזב רומני את אמריקן מוטורס בפברואר 1962 כדי להיכנס לפוליטיקה הארצית. מחליפו של רומני כיושב ראש אמריקן מוטורס היה רוי אברנתי. עמדתו של רומני כמנהיג הרפובליקנים המתונים בוועידת החוקה סייעה לו להשיג את משרת מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות למושלות מישיגן. הוא התמודד מול המושל הדמוקרטי המכהן ג'ון סווינסון בבחירות הכלליות. רומני הבטיח לשנות את מבנה המס של המדינה, להשים את תשומת הלב של מערכת המיסים על עסקים ולציבור הרחב, ולהפוך אותה ל"מגלגלת שוב". רומני דחה הן את ההשפעה הגדולה של איגודים מקצועיים בתוך המפלגה הדמוקרטית והן את ההשפעה הגדולה של העסקים הגדולים בתוך המפלגה הרפובליקנית. הקמפיין שלו היה בין הראשונים שניצלו את יכולות עיבוד הנתונים הממוחשב.
רומני ניצח בבחירות בפער של 80,000 קולות ובכך שם קץ ל-14 שנות שלטון דמוקרטי שבהן שלטה המפלגה הדמוקרטית בכל המוסדות הממשלתיים במישיגן. ניצחונו יוחס לפניותיו לבוחרים חסרי השיוך המפלגתי ולאלו החיים בפרוורים המשפיעים יותר של דטרויט, שב-1962 היו צפויים יותר להצביע לרפובליקנים מאשר לדמוקרטים. בנוסף, פנייתו של רומני לחברי האיגודים המקצועיים הייתה יוצאת דופן לחבר במפלגה הרפובליקנית. הדמוקרטים זכו בכל משרדי ההנהלה האחרים של המדינה בבחירות, כולל ג'ון לסינסקי, שזכה במשרת סגן המושל בבחירות הנפרדות לתפקיד סגן מושל מישיגן. הצלחתו של רומני אפשרה לו להיות מועמד טבעי לנשיאות בבחירות לנשיא 1964, ונשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, אמר ב-1963 כי "הבחור היחיד שאני לא רוצה להתמודד מולו הוא רומני".