cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אנריקו קאוויליה
במלחמת העולם הראשונה
כאשר בשנת 1915 נכנסה איטליה למלחמת העולם הראשונה נגד אוסטרו-הונגריה, קודם קאוויליה לדרגת מייג'ור גנרל ועמד בראש "חטיבת בארי" בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה. חייליו הצטיינו בקרבות הדמים של קראס (כיום בסלובניה). בקרב השני על האיזונצו הוביל קאוויליה את החטיבה בקרבות קשים ביותר על בוסקו לנצ'ה ובוסקו קאפוצ'ו. בעקבות כך הוא עוטר בצלב אבירות המסדר הצבאי של סבויה "עבור המיומנות והגבורה שהציג". ב-14 יוני 1917 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל בעקבות היכולת שהראה בשדה הקרב.
בקרב האחד עשר על האיזונצו פיקד קאוויליה על הגיס ה-24 וזכה לניצחון בקרב במישור ביינסיצה שהייתה הפעולה המוצלחת ביותר של הכוח האיטלקי בקרב זה.
לאחר קרב קפורטו, שבו האיטלקיים ספגו תבוסה גדולה הוא הועבר לפקד על הגיס העשירי. בנובמבר 1918 הפך קאוויליה למפקד הארמייה השמינית החדשה, שגברה בצורה מוחצת על הכוחות האוסטרו-הונגריים המתפוררים בקרב ויטוריו ונטו.
במהלך המלחמה הוא העסיק מישל קסקלה ששירת תחת פיקודו לציור חיילים ואירועי הקרב. רבים מציורים אלו נשמרות כיום במוזיאון במילאנו.
בין המלחמות
אחרי המלחמה, הוענקה לו דרגת אביר מפקד במסדר האמבט על ידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת. בפברואר 1919 הוא מונה לתפקיד סנאטור לכל החיים, ומאוחר יותר השתתף בממשלתו הראשונה של ויטוריו אמנואלה אורלנדו בתפקיד שר המלחמה. בדצמבר 1920, לאחר שכוחות איטלקים לאומניים בהנהגתו של גבריאלה ד'אנונציו השתלטו על העיר פיומה, נקרא קאוויליה להחליף את הגנרל פייטרו באדוליו כמפקד הכוחות באזור הספר היוליאני (באיטלקית: Venezia Giulia). בשבוע האחרון של שנת 1920 דיכאו הכוחות שבפיקודו את כוחות הלאומנים של ד'אנונציו תוך מרחץ דמים ובכך כפו את יישום הסכם רפאלו.
מלחמת העולם השנייה
בספטמבר 1943, לאחר שמלך איטליה הכריז על כניעה לבנות הברית וברח עם חצרו מפני הכוחות הנאציים שהשתלטו על המדינה, נאלץ קאוויליה בן ה-81 לקחת את הפיקוד ברומא ונשא ונתן עם המפקד הגרמני, אלברט קסלרינג, על כניעת הבירה בתמורה להכרה בה כעיר פרזות. סלידתו לבאדוליו רק התעצמה לאחר שזה נטש את המערכה שלוש פעמים והותיר את קאוויליה מול פני האויב: בקרב קפורטו, בפיומה ועתה ברומא. לאחר מכן פרש לווילה שלו בעיירת הולדתו, פינאלה ליגורה ושם נפטר ב-22 במרץ 1945, כחודש וחצי לפני כניעת גרמניה הנאצית. תחילה נקבר בבזיליקה של יוחנן המטביל, הנמצאת בסמוך לטיילת בחוף העיירה, אך ב-1952, במעמד ראש הממשלה באותה עת, לואיג'י אינאודי, הועברה גופתו לקבורה במגדל הניצב על גבעה נישאה מעל החוף הנמצאת בקצה המזרחי של העיירה.
קאוויליה השאיר יומן המתעד את התפתחות מחשבתו על נושאים רבים; ספקנותו לגבי המשטר הפשיסטי, כמו גם המבוכה שלו על ההתרחשויות במשך מלחמת העולם השנייה, בה מצא עולם שלא יכול היה לזהות יותר. בנוסף, השאיר זיכרונות צבאיים ועבודות שעסקו בגאוגרפיה.
גילגמש
גילגמש (במקור בילגמש בשומרית 𒄑𒉈𒂵𒈩 ) היה, על פי רשימת המלכים השומרית, מלכהּ החמישי של העיר ארך. לפי "עלילות גילגמש", הוא היה שני שלישים אל ושליש בן תמותה.
ביוגרפיה
תקופת שלטונו של גילגמש מתוארכת לסביבות אמצע האלף השלישי לפני הספירה. הוא נחשב, על־פי רוב המקורות, כבנו של המלך השלישי של ארך, לוגלבנדה, אם כי ברשימת המלכים השומרית נאמר דווקא כי אביו היה "רוח", מה שמוביל חוקרים רבים לשער כי הוא היה זר שתפס את השלטון בכוח. אמו, על־פי האגדה, הייתה האלה נינסון.
בתקופת מלכותו, הרחיב את גבולות שלטונו, וכבש בין השאר את העיר כיש לאחר שהביס את המלך אגא.
אפוס עלילות גילגמש
בשמו של גילגמש נקשרו אגדות רבות, והוא זכור בעיקר בזכות האפוס עלילות גילגמש, שהוא גיבורו. אפוס זה, שהוא מהיצירות המוקדמות ביותר של התרבות האנושית, מספר על ידידותו עם אנכידו, איש הפרא שנברא על ידי האלים, במטרה להוות מתחרה שווה־כוח לגילגמש, בעקבות תפילותיהם של בני ארך, המתלוננים על שלטונו העריץ של גילגמש. על אף שאנכידו מופיע לראשונה כיריבו של גילגמש, לאחר שהשניים נלחמים זה בזה, ההערכה שהשניים רוחשים האחד לשני מביאה אותם להתיידד זה עם זה. הם מבצעים ביחד מעללי גבורה רבים ונלחמים ביצורים מופלאים שונים, עד אשר הם פוגעים בכבודה של האלה איננה, וכתוצאה מכך אנכידו נופל למשכב ומת. גילגמש, המוכה צער על מות ידידו, נעשה מוטרד מהמחשבה על מותו שלו, ויוצא למסע במטרה לבקש לעצמו חיי אלמוות.
במסעו הוא פוגש בדרכו את אחד מאבות אבותיו, אותנפישתים (המקביל בסיפורו לנח התנ"כי) שאכן זכה בעצמו לחיי אלמוות. אותנפישתים מספר לגילגמש את סיפור המבול, ומנחה אותו כיצד יוכל להשיג חיי אלמוות גם הוא. בהתאם להנחיותיו, גילגמש מוצא את הצמח אשר אכילתו תאפשר לו לחיות לנצח, אבל הוא נגנב ממנו על ידי נחש בטרם הוא מספיק לאכול ממנו, והוא נאלץ להשלים עם גורלו כבן-תמותה, וחוזר לעירו ארך. האפוס מסתיים בתיאור מותו של גילגמש.
לוחות החימר
בלוח הראשון ב"עלילות גילגמש" מפנה אותנו המספר אל תיבת הלוחות העשויה נחושת עם טבעת ארד, שבתוכה טמן גילגמש את הלוחות המספרים את עלילותיו, למען הדורות הבאים. התיבה היא 'מגילת היסוד' שנטמנה באבן הפינה של חומת העיר ארך, החומה הגדולה שאותה בנה גילגמש.
לאחר שנגנב כ-30 שנה קודם לכן, הוחזר בספטמבר 2021 לוח חימר בן כ-3,500 שנה, שעליו נחרט קטע מעלילות גילגמש, מארצות הברית לעיראק. שר התרבות של עיראק, חסן נאזים, קיבל את הלוח במהלך טקס שנערך בוושינגטון.
הספור בתרגום עברי
על פי ש. שפרה, שתרגמה את האפוס של גלגמש, מדובר בסיפור קומי-אירוני על גיבור שמחפש נעורים וחיי נצח אך מאבד אותם לטובת הנחש.
הסיפור תורגם לעברית על ידי שאול טשרניחובסקי ויצא לאור בהוצאת הצפירה בוורשה.
ישראל אדלר (קבלן)
ישראל אדלר (תרע"א, 1911 – 8 בפברואר 2001) היה קבלן בניין ויזם ישראלי, מקים שכונות בני ברק: רמת אהרון, רמת אלחנן ונחלת משה. יקיר העיר בני ברק.
ביוגרפיה
אדלר נולד בפולין, בנם של יהודה לייב (לייבוש) ושרה אדלר. בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והם נמנו עם מייסדי בני ברק. אביו היה קבלן בניין ובנה את הבית הראשון במושבה.
הקים את "ישראל אדלר חברה לבניין בע"מ" ואת "ישראל אדלר ובנו חברה להשקעות בע"מ". בשנות ה-60 בנה שיכונים בעיר לוד. בשנות ה-70 הקים ביוזמת צעירי אגודת ישראל את השכונות שלאורך רחוב השומר: רמת אהרון, רמת אלחנן, ובשנות ה-80 את שכונת נחלת משה. בבעלותו היה חלק משטח הפרדס שבפאתי רחוב חזון איש, ולאחר שהופשר נבנה שם פרויקט "מרום שיר". הקים במרכז המסחרי של שכונת נחלת משה את "כיכר אדלר" על שם הוריו.
היה נשוי לאביבה והתגורר ברמת גן. אחיו הוא הקבלן יצחק אדלר.
ישראל אדלר נפטר בט"ו בשבט תשס"א, ונקבר בבית העלמין קריית שאול. לאחר מותו, המשיך בנו צור אדלר את בניית השכונות שעדיין היו בבנייה והגדולה שבהם בנצר סירני.
ספינטריה
ספינטריה (בלטינית: spintria) הוא מטבע שעל אחד מצדדיו מוטבע מעשה מיני ועל הצד השני ספרות רומיות.
משערים שהמטבעות שימשו לתשלום עבור שירותים של בתי בושת.
השם ספינטריה משמש גם לציון חבר בקבוצה סגורה שעסקה (בתקופתו של טיבריוס) בהמצאה ובביצוע של טכניקות מיניות חדשות. המילה שימשה גם לכינוי זונה ממין זכר.
שלמה סקולסקי
שלמה סְקוּלְסקי (22 בספטמבר 1911 – 3 ביולי 1982) היה מחנך, סופר, משורר, מתרגם, פובליציסט ועורך ישראלי, שהיה מזוהה עם תנועת בית"ר ועם המחתרות.
קורות חיים
סקולסקי נולד בפולין. ב-1941 הגיע מהעיר וילנה בירת ליטא הסובייטית לארץ ישראל באופן בלתי-ליגאלי. ב-1944 נעצר בידי הבריטים, לאחר שהיה חבר בפלוגות ההגנה של בית"ר בראש פינה. היה עצור במחנה המעצר בלטרון במשך שנתיים.
בשירו "ראש פינה", כתב על שלמה בן-יוסף, עולה הגרדום הראשון:
לאחר קום המדינה עבד כעורך בידיעות אחרונות לילדים, ובמדורי הספרות של העיתונים "חרות", "המשקיף" ו"היום".
לימד ספרות בתיכון עירוני א' בתל אביב ובתיכון עירוני י"א.
תרגם לעברית ספרים רבים, ובהם "היידי בת ההרים" מאת יוהנה ספירי, שנתיים באי בודד לז'ול ורן, ו"הלב" לדה אמיצ'יס.
את השיר "מן המחתרת", עיבד גיל אלדמע.
רוברט ג'נין
רוברט ג'נין (באנגלית: Robert Genin; 11 באוגוסט 1884 – 16 באוגוסט 1941) היה אמן יהודי-רוסי, צייר ושרטט, שחי ברוסיה, גרמניה, צרפת, שווייץ.
שלמה סקולסקי
קורות חיים
חתם על חלק מיצירותיו בפסבדונימים, כגון: "הדוד הטוב", "בן ישראל הדני", ש"ס, שלמה, ש., שמעוני, רינה טל, בן ישראל הדני, ש. אלירן ועוד.
רוברט ג'נין
קורות חיים
ג'נין נולד ב -11 באוגוסט 1884 למשפחתו של סוחר יהודי, בוויסוקוי ליד קלימוביץ' שבאזור מוגילב, בלארוס. הוא למד אמנות בוילנה (1898-1900) ובאודסה (1900-1902). בסוף 1902 עבר למינכן, שם למד במשך כמה שבועות בבית הספר של אנטון אזבה. ב־1903 עבר לפריז, שם התגורר בלה רוש בין השנים 1905–1907. בפריז הוא העריץ את האמנות של פייר פובי דה שאבאן, ויצירות רבות מוקדמות בולטות של ג'נין (עד 1914) נושאות את השפעתו.
שלמה סקולסקי
קורות חיים
היה גיסו של חבר הכנסת יוחנן בדר.
רוברט ג'נין
קורות חיים
בשנת 1907 חזר ג'נין למינכן והחל לעבוד במגזין "יוגנד", שם פורסמו 40 מאיוריו. בשנת 1912 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של קבוצת האמנים סמה, ובשנת 1913 היה חבר בזצסיון של מינכן. פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) היווה תפנית הרת אסון לתנועה זו בזירת האמנות הגרמנית, ובמהלך המלחמה ג'נין נכלא במינכן כאזרח מדינה עוינת. לאחר המלחמה עבר לברלין.
שלמה סקולסקי
קורות חיים
על שמו קרוי רחוב בבאר שבע.
רוברט ג'נין
קורות חיים
בשנת 1919 רכש ג'נין בית קטן בכפר הדייגים אסקונה בשווייץ, שם בילה לאחר מכן מספר חודשים בכל שנה.
בתקופת 1915–1926, סגנונות הציור והרישום של ג'נין התפתחו בהתאם לכיוון האקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1926 ביצע ג'נין הפלגה לאי באלי, אשר סיפק נושאים חשובים לעבודתו. ג'נין כתב ואייר ספר על רשמיו, שראה אור בשנת 1928.
בשנת 1936 חזר לבסוף ג'נין לברית המועצות, מתוך כוונה לקחת חלק פעיל בבניית החברה הסוציאליסטית החדשה על ידי ציור ציורי קיר על קירות הבניינים החדשים של מוסקבה. במרץ אותה שנה, בזמן שג'נין כבר היה במוסקבה, התערוכה האמריקאית הראשונה שלו (והאחרונה) נערכה בניו יורק בגלריות לילינפלד. [7]
במוסקבה, העבודה הגדולה הראשונה שלו הייתה פרסקו באחד הביתנים בתערוכת החקלאות של כל האיחוד. עם זאת, באוקטובר 1938 כיסו את הפרסקו, בהתאם לתהליכים הפוליטיים שצברו כוח בברית המועצות. העבודה הגדולה השנייה שלו במוסקבה הייתה ציורי קיר שתוכננו בארמון הסובייטים, עבודה שהופסקה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ג'נין התאבד באוגוסט 1941, כמה ימים לאחר פשיטה אווירית הרסנית של מפציצים גרמנים.
מונוגרפיה וקטלוג רייזון
במהלך חייו ג'נין לא דאג ליצירותיו, לשלמותן ולשימורן. את חלקן השמיד במו ידיו, ורבים אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה. בתקופת הנאצים בגרמניה, חלק מיצירותיו הוסרו ממוזיאונים יחד עם אומנות מנוונת אחרת, ואחרים שהיו שייכים לאספני אמנות יהודים הוחרמו. העבודות ששרדו לאחר מלחמת העולם השנייה נפוצות לכל עבר. מידע עליהם נאסף על ידי מועדון החברים של רוברט ג'נין במטרה לפרסם את המונוגרפיה ואת הקטלוג יחדיו.
יחסי נאורו–קוריאה הדרומית
יחסי נאורו–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין הרפובליקה של קוריאה.
סקירה כללית
בין רפובליקת נאורו לבין קוריאה הדרומית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים. היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת נאורו לבין קוריאה הדרומית כוננו ב-20 באוגוסט 1979. בין שתי המדינות מתקיים שיתוף פעולה כלכלי מזערי והתקיימו ביקורים רמי דרג בין שתיהן שהובילו לעוד שיתופי פעולה מועטים.
וויצ'י ריו
וויצ'י ריו (上地流, Uechi-ryu) הוא סגנון קראטה אוקינאווי מסורתי אשר הובא לאוקינאווה מאזור פוג'יין בסין על ידי קנבון וויצ'י (上地完文; 1877-1948), שלמד אצל מורה לקונג פו בשם צ'ו טסו הו. שמו של הסגנון אותו למד קנבון וויצ'י בסין הוא "פאן גיי נון", או "פא יי רואן", והוא משלב את סגנונות העגור, הטיגריס והדרקון של קונג פו. מילולית, משמעות המילה פאן גיי נון היא "חצי קשה, חצי רך" והיא מתייחסת לאופי הסגנון, גישתו לאימונים, והטכניקות המרכיבות אותו. לאחר מותו של קנבון וויצ'י, שינה בנו קאניי וויצ'י את שם הסגנון ל"וויצ'י ריו", מיפנית: "הדרך של וויצ'י".
ייסוד השיטה
קנבון וויצ'י מייסד השיטה, נולד למשפחה של סמוראים ב-5 במאי 1877 בצפון אוקינאווה, וגדל בכפר אמני הלחימה איטומי. בגיל 20, כדי להימנע מגיוס לצבא היפני, ובעידודו של מורה זקן לאמנויות לחימה, נסע לדרום סין, למחוז פוג'יין, במטרה ללמוד צ'ואן פה (אגרוף סיני, או אמנויות לחימה סיניות, שמוכרות היום בשם קונג פו). במהלך חיפושיו, הוא הגיע לבית ספר סודי של סגנון "פאן גיי נון" אשר נהוג לחשוב כי תפקד כאחד מבסיסי המחתרת המרכזיים של ההתנגדות הסינית למשטר המנצ'ורי, ואשר היה ממוקם ליד מנזר השאולין הדרומי. שמו של המאסטר בבית הספר היה צ'ו טסו הו או ביפנית שו שי ווה, אמן לחימה מפורסם בסין ובטאייוון. שו שי ווה סירב תחילה לקבל את וויצ'י לבית ספרו, אך לבסוף הסכים, לאחר שוויצ'י טיפל בכאב ראש אשר תקף אותו באמצעות צמחי מרפא. וויצ'י למד תחת שו שי ווה, במשך 13 שנים, שבסופן היה הזר הראשון שלימד בסין אמנות זו בבית ספרו בעיירה ננצ'ון. במהלך שהותו בסין למד שלוש קאטות:
לאחר שתלמידו הבכיר היה מעורב בקטטה בה הרג את שכנו, נתקל וויצ'י ביחס רע מצד תושבי העיירה, ולכן סגר את בית ספרו, חזר לאוקינאווה והתחתן. שנה מאוחר יותר נולד בנו הבכור, קאניי. 4 שנים לאחר הולדת בנו, עזב וויצ'י את אוקינאווה ליפן, כדי לחפש פרנסה. הוא התיישב בוואקאימה, ושם ב-1925, לאחר 15 שנים בהן לא לימד, חזר ללמד את אמנות ה"פאן גיי נון" למספר תלמידים, בהם תלמידו הבכיר וחברו הטוב ביותר, סאיריו שינג'ו, ובנו הבכור, סאיהו, שאיתו ועם משפחתו התגורר. ב-1927, הצטרף אליו בנו קאניי אשר עבר לגור איתו בוואקאיאמה, שם למד קאניי תחת אביו כ-10 שנים שבסופן פתח מכון משלו באוסקה. ב-1941 קודם קאניי לדרגת מאסטר על ידי אביו קנבון וחזר לאוקינאווה, שם החל ללמד פאן גיי נון בחצר ביתו.
ב-1948 נפטר קנבון וויצ'י ממחלה, כאשר משפחת שינג'ו וחברו הטוב סייריו לצדו. קאניי וויצ'י, לאחר מות אביו, פתח מכון בפוטנמה שבאוקינאווה, אשר היה פתוח לציבור הרחב, ומטרתו להפיץ את אמנות הלחימה של אביו. לפיכך הוא שינה את שם האמנות ל "וויצ'י ריו", "דרכו של וויצ'י". סאיהו שינג'ו, לאחר חזרתו לאוקינאווה, פתח מכון משלו שבו החל ללמד וויצ'י ריו. סאיהו נודע כ"איש החזק של וויצ'י ריו".
לאחר מותו ב-1981, ירש בנו הבכור, קיוהדה שינג'ו, את המכון, והקים את "הקאן יו קאי" ("קבוצת האגרוף החזק של סאיהו"). קיוהידה שינג'ו הוא כיום אחד המורים המוכרים ביותר בעולם אמנויות הלחימה. הוא ידוע עקב היותו אלוף אוקינאווה בקראטה 9 שנים רצופות, ובעקבות הופעות רבות בתוכניות טלוויזיה בינלאומית.
קאטות של וויצ'י ריו
הסגנון מורכב מ-8 קאטות, 3 עיקריות אשר הגיעו מסין עם קנבון וויצ'י, ועוד חמש אשר נוספו לאחר מותו, על ידי בנו קאניי, ואשר בנויות על שלוש הקאטות העיקריות וטכניקות מתוכן:
וויצ'י ריו בישראל
בשנת 2009 פתח שי חי סניף של ארגון הקניוקאי וייצ'י ריו בישראל (תחת קיוהידה שינג'ו סנסאי), ובשנים שלאחר מכן פתחו סניפים כמה מתלמידיו. בשנת 2010 יצא לאור הספר "36 פסגות הרים" מאת חי, בו מתוארים עקרונות הסגנון בהרחבה. באותו ספר ביקר חי בין השאר את "תרבות תוכניות הריאליטי הרדודות", אשר באחת מהן - האח הגדול - השתתף מספר שנים לאחר מכן. במסגרת השתתפותו של שי חי בתוכנית האח הגדול עונה 7 בשנת 2016, הוצג הסגנון בטלוויזיה, דבר שהוביל לתשומת לב ציבורית משמעותית לקיומו של הסגנון ומורהו בישראל מחד (אף הביא ליצירתה של קבוצת מעריצים גדולה), ומאידך גם גרר ביקורת ודיון בנושא אמות המוסר הראויות למורה לקראטה. במאי 2016 הודיע שי חי על סגירת הסניף המרכזי בהרצליה, ותלמידו אורי אלישר המשיך ללמד אחריו בגבעתיים. בשנת 2020 פתח שי חי שוב את המכון המרכזי בהרצליה וכיום מלמד מספר מצומצם של תלמידים בדרך המסורתית.
בשרל
בַשַרֶל (צרפתית: Bescherelle) הוא ספר דקדוק פופולרי המכיל הטיות פעלים בצרפתית בזמנים השונים בשפה. הספר הובא לדפוס לראשונה על ידי הלקסיקוגרף והבלשן לואי-ניקולה בשרל במאה ה-19. למרות שהשם "בשרל" הוא שם מסחרי רשום של ההוצאה לאור Hatier, משמש הכינוי "בשרל" כשם גנרי לכל ספרי הטיות של פעלים בצרפתית.
הספר משמש באופן תדיר תלמידים הלומדים צרפתית וכן דוברי צרפתית מלידה.
מחוז רקוב ומחוז כיס
בהיסטוריה של בריטניה, המונח מחוז רקוב (באנגלית: Rotten borough) מתייחס למחוז בחירה קטן כל כך, שמאפשר למעשה לאדם אחד שליטה בבחירת חבר הפרלמנט. כתוצאה מכך הייתה לאותו אדם השפעה בלתי ראויה ובלתי יחסית בפרלמנט. מחוזות כאלה היו קיימים במשך מאות שנים, אבל רק במאה ה-18 נכנס לשימוש המונח "מחוז רקוב".
רקע
במשך מאות שנים, מחוזות הבחירה בבריטניה ובאירלנד לא השתנו בהתאם לשינויים באוכלוסייה. בכמה אזורים, מספר הבוחרים היה קטן כל כך, שאפשר היה לשחד את כולם. חבר פרלמנט עלול היה לייצג רק אנשים מעטים, ואפילו אדם אחד. לעומת זאת, לאזורים שזכו לצמיחה מאסיבית, כמו העיר מנצ'סטר לא היה ייצוג נפרד (אם כי תושבי העיר שהייתה להם זכות בחירה יכלו להצביע במחוז הכפרי התואם). חלק מהמחוזות הרקובים מילאו בעבר תפקיד חשוב בפוליטיקה הבריטית, אך מאז חשיבותם פחתה.
היסטוריה
דוגמה למחוז רקוב היה מחוז הבחירה של אולד סארום. אולד סארום הייתה עיר פורחת במאה ה-12, אבל משנוסדה העיר הסמוכה סולסברי, שהייתה חשופה פחות לפגעי מזג האוויר, עברה רוב אוכלוסייתה לשם. במחוז הבחירה של אולד סארום נותרו 3 בתים ו-7 בוחרים.
המונח "מחוז רקוב" מתאר לפיכך גם את השחיתות המתבטאת בבחירות במחוז זה, אבל גם את הריקבון הפיזי של אזור שנזנח.
במאה ה-19, החלו לנקוט צעדים לחיסול המחוזות הרקובים. בחוק הרפורמה משנת 1832 בוטלו רוב המחוזות מועטי הבוחרים, בעוד מרכזי אוכלוסייה גדולים ואזורים מרובי תעשייה זכו בהגדלת הייצוג. מחוזות הכיס בוטלו לבסוף בחוק הרפורמה משנת 1867, שבו נקבע העיקרון שבכל מחוז צריכים להיות בערך אותו מספר בוחרים. חוקים נוספים קבעו הקמה של ועדת גבולות שנועדה ליישם את העיקרון בהתאם לתנועת האוכלוסייה. בחוק הבחירות משנת 1872 הפך שוחד בחירות לבלתי חוקי, נקבע שהבחירות יהיו חשאיות, מה שהגביל את יעילות השוחד משום שאי אפשר היה לדעת כיצד כל אדם בחר. שינוי זה גם הוריד באופן משמעותי את עלות מערכת הבחירות.
ידיד (עמותה)
עמותת "ידיד - מרכזי זכויות בקהילה" הייתה עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 1997. מטרתה המוצהרת הייתה לפעול "למען תמיכה והעצמת שכבות חלשות בחברה הישראלית והגברת הסולידריות החברתית". "ידיד" פעלה בארבע רמות עשייה מרכזיות: סיוע פרטני ואישי במיצוי זכויות, פרויקטים קהילתיים להעצמה אישית וקבוצתית, שינוי מדיניות והסברה, מכירת שירותים בתחום הזכויות וייזום עסקים חברתיים בתחום. על פי אתר העמותה, נכון ל-2009, טופלו למעלה מ-350,000 משפחות ויחידים באמצעות מרכזי זכויות שמפעילה העמותה ברחבי ישראל. בשנת 2011, העמותה הפעילה 21 מרכזי זכויות, בין השאר ביישובים: ירושלים, פתח תקווה, קריית גת, קריית מלאכי, חצור הגלילית, צפת, נצרת, חיפה, תל אביב, אשדוד, אשקלון, אבן שמואל, תל מונד, נהורה רהט ונתניה.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
ביום ראשון, 18 באפריל 1948 נערכו באיטליה בחירות על מנת לבחור את הרכב הפרלמנט הראשון של הרפובליקה האיטלקית. הבחירות אופיינו בהתערבות זרה, כאשר הדמוקרטים-נוצרים זכו בתמיכה כספית ותעמולתית מטעם ארצות הברית ובריטניה, בעוד ברית המועצות התערבה בבחירות דרך שליטתה מקרוב על המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, שהובילה קואליציה משלה - החזית העממית דמוקרטית.
ידיד (עמותה)
הקמה ופעילות
עמותת “ידיד” נוסדה בנובמבר 1997 על ידי עורכי הדין אבי ערמוני, עורך דין אופיר כץ, עורך דין יובל אלבשן ושרי רבקין המשמשת בתפקיד מנכ"לית "ידיד" מיום הקמתה.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה בפברואר 1948, ארצות הברית החלה לחשוש מפני כניסה של מדינות נוספות לאזור ההשפעה הסובייטי, כאשר ניצחון של הקואליציה השמאלית בהובלת הקומוניסטים היה מסמן התחממות ביחסי איטליה-ברית המועצות. הדבר ניכר מפרסום של מגזין טיים מאותה שנה, שתיאר את האפשרות של ניצחון שמאלי כ"קטסטרופה".
ידיד (עמותה)
הקמה ופעילות
"ידיד" פיתחה מודל פעולה מיוחד – מרכז זכויות בקהילה הפועל בעשרה יישובים ברחבי ישראל. מרכזי הזכויות מעניקים לפונים אליהם סיוע במיצוי זכויותיהם המשפטיות בתחום החברתי והאזרחי, סיוע בהתמודדות עם מצוקות יום-יומיות ובהתנהלות מול רשויות המדינה. מרכזי הזכויות משמשים גם כמוקד לפעילות מקומית קהילתית וחינוכית (עבור עולים חדשים, אמהות חד הוריות, ילדים, בני נוער, מובטלים וכיוצא בזה). באמצעות פרויקטים קהילתיים כגון קורסים לניהול תקציב משפחתי, קורסים להעצמה תעסוקתית ומציאת עבודה, הנחיית קבוצות התארגנות מקומיות של תושבים, הדרכות במיצוי זכויות ועוד מקדמת "ידיד" את החזון של צמצום פערים חברתיים וכלכליים.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
הבחירות הסתיימו בניצחון ימני, כאשר הקואליצייה בהובלת הנוצרים דמוקרטים זכתה ב-48 אחוז מהקולות, לעומת 31 אחוזים לחזית העממית דמוקרטית, שהורכבה מהמפלגה הקומוניסטית והמפלגה הסוציאליסטית. לאחר הבחירות, הנוצרים דמוקרטים הקימו ממשלה ללא הקומוניסטים, אשר גורשו מהקואליציה במהלך משבר מאי 1947 ונשארו באופוזיציה.
ידיד (עמותה)
הקמה ופעילות
פעילות "ידיד" בשיאה נסמכה על צוות עובדים שכלל כ-50 עובדים במרכזי הזכויות ומחלקה משפטית בה 3 עורכות דין. בנוסף ב"ידיד" פעלו למעלה מ-400 מתנדבים כ-70% מהם פונים לשעבר שהחליטו לתרום מזמנם לקהילה לאחר שקיבלו סיוע ראוי מהארגון. 30% מהמתנדבים היו מתנדבים מקצועיים בתחומים שונים החל מעורכי דין ועובדים סוציאליים וכלה במורים, מנהלי בנק לשעבר בכירים במערכת הממשלתית, ועוד. החל משנת 2008 צמצמה העמותה את פעילותה בגלל קשיי תקציב.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
מערכת הבחירות
מערכת בחירות זו לוותה בקיצוניות, אלימות מילולית, וחוסר וודאות יותר מכל מערכת בחירות אחרת בתולדות איטליה הדמוקרטית. הבחירות אופיינו במאבק אידאולוגי מובהק בין שני חזונות שונים לעתידה של איטליה. דה גספרי והמפלגה הדמוקרטית־נוצרית בראשותו שאפו לחברה איטלקית קתולית, שמרנית, וקפיטליסטית, המקורבת לבריטניה וארצות הברית. משמאל, המפלגה הקומוניסטית האיטלקית ובני בריתה הסוציאליסטים שאפו לאיטליה חילונית, מהפכנית וסוציאליסטית, שהשפעתה המרכזית היא ברית המועצות.
ידיד (עמותה)
פעילות משפטית וציבורית
עמותת "ידיד" פעלה בתחום שינוי המדיניות דרך המחלקה למדיניות חברתית והסברה שנוהלה על ידי סמנכ"ל "ידיד" רן מלמד, והמחלקה המשפטית שנוהלה על ידי עו"ד שני רבינוביץ. המחלקה המשפטית של העמותה, עסקה בייצוג וליטיגציה בערכאות משפטיות בעניינים עקרוניים, הגשת עתירות לבג"ץ, כתיבת דו"חות, השתתפות מקצועית בהליכי חקיקה ועוד. המחלקה למדיניות חברתית רכזה את הפעילות לשינוי מדיניות באמצעות הגשת הצעות חוק, השתתפות בוועדות הכנסת וכו'. בין ההצלחות הגדולות של "ידיד" בתחום המשפטי ניתן למנות:
בשנת 1999 פעלה נגד סגירת אבנר חברה לביטוח והעברת הטיפול בנפגעי תאונות דרכים לביטוח הלאומי.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
מערכת הבחירות
הקמפיין הדמוקרטי-נוצרי הזהיר מפני הידרדרות למצב דומה להפיכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה. הם טענו כי במדינות הקומוניסטיות, "הורים שולחים ילדים לבתי כלא", וכן כי "הילדים הם בבעלותה של המדינה". סלוגן נוסף בו הדמוקרטים-נוצרים השתמשו היה "בחשאיות שבקלפי אלוהים רואה אותך, וסטלין לא." לעומתם, החזית העממית-דמוקרטית התמקדה בשיפור תנאי החיים של האיטלקים. הם נמנמעו ממתן מענה לשאלות הנוגעות ליחסי חוץ, כגון אי הצטרפות איטליה לאומות המאוחדות בעקבות וטו סובייטי, השליטה היוגוסלבית במחוז טריאסטה, והאובדן של סיוע כלכלי אמריקאי.
ידיד (עמותה)
פעילות משפטית וציבורית
בשנת 2003, סייע לויקי קנפו במאבק האמהות במשפחות החד-הוריות נגד הגזרות הכלכליות וקיצוץ הקצבאות שיזם שר האוצר דאז בנימין נתניהו, כחלק ממהלך כולל להפחתת ההוצאה הממשלתית בתחומי סעד ורווחה, בפרט בכל הנוגע להבטחת הכנסה של מגזרים חלשים, דוגמת האמהות החד-הוריות.
בשנת 2005 ניהלה העצותה קצפיין נגד תוכנית מהל"ב (מהבטחת הכנסה לתעסוקה בטוחה) (שכונתה "תוכנית ויסקונסין").
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
מערכת הבחירות
החזית הייתה קואליציה משותפת בין המפלגה הקומוניסטית לסוציאליסטית, שהונהגה בידי המפלגה הקומוניסטית. מפלגה זו הדירה את בני בריתה הסוציאליסטים לשולי הרשימה, כאשר המפלגה הקומוניסטית קיבלה בסוף הבחירות שני שלישים ממושבי הפרלמנט בהם זכתה החזית, מה שגרם לפגיעה משמעותית בכוחה הפוליטי והפרלמנטרי של המפלגה הסוציאליסטית. הסוציאליסטים אף סבלו מפיצול בתוך המפלגה, כאשר קבוצה סוציאל-דמוקרטית בראשות ג'וזפה סרגאט רצה תחת רשימה נפרדת, בשם "אחדות סוציאליסטית".
המפלגה הקומוניסטית התקשתה בריסון חבריה המיליטנטיים ביותר, שביצעו פעולות נקם אלימות. האזורים בהם בוצעו פעולות אלה, כגון ה-"משולש האדום" באמיליה, וכן אזורים בליגוריה מסביב לג'נובה וסאבוניה, סבלו מאלימות עוד בזמן מלחמת העולם השנייה, במהלך גילויי ברוטליות מצד משטרו הפשיסטי של מוסוליני, וכן מצד ההתנגדות האיטלקית.
התערבות בינלאומית
הבחירות הושפעו במידה רבה מהמלחמה הקרה בין בריטניה וארצות הברית לברית המועצות. לאחר תבוסתו בבחירות, טוליאטי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית טען כי "הבחירות לא היו חופשיות... התערבות זרה ברוטאלית נעשתה, דרך האיום להרעיב את המדינה ולבטל את הסיוע, אם היא תבחר בחזית הדמוקרטית... דרך האיום להשתמש בפצצה גרעינית נגד ערים ומחוזות שבחרו בקומוניסטים". חוק הביטחון הלאומי משנת 1947, אשר איפשר לארצות הברית לבצע פעולות ריגול במדינות זרות, אושר חצי שנה לפני בחירות אלה, בידי הנשיא טרומן. על כן, רדיו קול אמריקה, בבעלות ממשלת ארצות הברית, החל לשדר באיטליה תעמולה אנטי קומוניסטית ב-24 במרץ 1948.
ידיד (עמותה)
פעילות משפטית וציבורית
ב-2011 הוקמה על ידי מרכז ידיד בפתח תקווה קבוצת התארגנות מקומית של אמהות חד הוריות לשינוי חוק המזונות. הקבוצה תבעה לשנות להעלות את תקרת השכר המזכה בתשלום המזונות על ידי המוסד לביטוח לאומי, בטענה שתקרת השכר גורמת לכך שנשים רבות המקבלות תשלום מזונות מן המוסד לביטוח לאומי מעדיפות שלא לצאת לעבוד, ואלו שעובדות סובלות כתוצאה ממיעוט הכנסה. הקבוצה בנתה מאבק ציבורי מתוקשר סביב הנושא, קיימה כנסים ברמת גן, רעננה, פתח תקווה ובכנסת וגייסה חברי כנסת ותמיכה ציבורית לשינוי החוק. בפברואר 2012 הונחה ההצעה לתיקון החוק על שולחן הכנסת.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
התערבות בינלאומית
כמו כן, ה CIA הודה בעצמו כי נתן סיוע בהיקף מיליון דולר (השווים כיום ל-11 מיליון דולר) למפלגות אשר הוגדרו כ "מפלגות מרכז". לפי וידויי סוכנים לשעבר, ה-CIA גם זייף מכתבים על מנת לפגוע במוניטין המנהיגים הקומוניסטיים. סוכן ה־CIA מארק וויאט טען כי האמריקאים העבירו לפוליטיקאים האנטי קומוניסטים בהם הם תמכו "שקי כסף", אשר כיסו את הוצאותיהם הפוליטיות, וכן את הוצאות הקמפיין, הפליירים והפוסטרים שלהם. בסך הכל, הרשויות האמריקאיות שלחו כעשרה מיליון מכתבים, שידרו מספר רב של שידורי רדיו בתדר גבוה, ומימנו ספרים ומאמרים שהזהירו את האיטלקים מפני תוצאותיו של ניצחון קומוניסטי. המימון הכולל של הקמפיינים הללו מסתכם בכ-10 מיליון עד 20 מיליון דולר (בין 110 מיליון ל-220 מיליון דולר ב 2020). בנוסף למימון הישיר, ה-CIA השתמש במקורות מימון עקיפים יותר כדי לממן את ההתערבות בבחירות. מיליוני דולרים נלקחו ממנהלת השיתוף הכלכלי, המזוהה עם תוכנית מרשל, וכן 10 מיליון דולרים של הון נאצי שנבזז שומשו לצורכי תעמולת בחירות אנטי-קומוניסטית.
ידיד (עמותה)
פעילות משפטית וציבורית
במהלך הכנסת ה-18, קידמה העמותה למעלה מ-40 הצעות חוק, בתחומים שונים, בדיור, בביטוח הלאומי, במערכת ההוצאה לפועל, בתחום הצרכנות והבנקאות, בתחום הממשל התקין והשקיפות ועוד. בתחום שינוי המדיניות פעלה ופועלת "ידיד" בצורה מקיפה ורחבה מזה שנים רבות וההישגים בתחום החקיקה ושינוי המדיניות רבים.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
התערבות בינלאומית
הממשלה האירית, אשר הושפעה מהדומיננטיות של הקתולים במדינה, התערבה גם היא בבחירות. שני מיליון דולר נשלחו מהממשלה האירית לשגרירות אירלנד בוותיקן, שבתורה העבירה את הכסף לפוליטיקאים קתולים.
ידיד (עמותה)
פעילות משפטית וציבורית
בשנת 2019, נתקבלה שורת החלטות תקציביות בתחום הדיור, שנבעו בעקבות פעילות העמותה: הגדלת הסיוע בשכר דירה לנשים נפגעות אלימות ; הגדלת הסיוע בשכר דירה לנשים חד הוריות שנמצאות במסלול מזונות לפחות שנתיים ועומדות בקריטריונים לזכאות לדיור ציבורי (שכרגע לא יכולות לקבל בגלל מסלול המזונות); הגדלת הסיוע לדרי רחוב.
הבחירות הכלליות באיטליה (1948)
התערבות בינלאומית
לפי טענות ה-CIA, ברית המועצות מימנה את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית. סיוע כזה אכן היה קיים, למרות תואר בידי הקרמלין כמזדמן וצנוע. פוליטיקאי המפלגה הקומוניסטית פייטרו סקייה נפגש עם סטלין על מנת לדון בסיוע פיננסי. סוכן ה-CIA לשעבר מארק וויאט טוען כי כספי הסיוע הסובייטים יצאו ישירות מהשגרירות ברית המועצות ברומא, במודעות מלאה של שירותי הביטחון האיטלקיים; להערכתו, סכומים אלו, שגדלו ככל שהבחירות התקרבו, הגיעו לכשמונה מיליון עד עשרה מיליון דולר, כאשר חלקם מגיע לאיגודים מקצועיים ולא למפלגה.
ידיד (עמותה)
פעילות משפטית וציבורית
נוסף על כך, בשנת 2003, הייתה ״ידיד״ מיוזמות חוק ארוחה חמה לכל ילד, המעניק ארוחות חמות לילדים במערכת החינוך. ב-2007 יזמה העמותה את חוק דודי השמש בדיור הציבורי, המחייב את הממשלה להתקין דודי שמש לדיירי הדיור הציבורי ובכך להביא לחיסכון ניכר בקרב דיירי הדיור הציבורי.
כמו כן, פעלה ידיד במישור הציבורי לביטול פרעון מוקדם במשכנתאות למי שפונה מביתו, איסור עיקול כספי סיוע בשכר דירה, חובת הודעה על הזכות לגשת לוועדה בינמשרדית בעת בעיית משכנתא, ועוד.
פעילות קהילתית
בין הפרויקטים הקהילתיים שמפעילה "ידיד":
בוב סינקלר
כריסטוף לה פריינט (באנגלית: Christophe Le Friant; נולד ב-10 במאי 1969) ידוע בעיקר בשם הבמה בוב סינקלר (Bob Sinclar), הוא מפיק מוזיקלי צרפתי, DJ ובעל חברת תקליטים בשם "Yellow Productions".
מחנה שמשון
מחנה שמשון הוא מחנה של חיל הטכנולוגיה והאחזקה בצה"ל, הממוקם בסמוך למחלף גולני. במחנה שכנו יחידות שונות ובהן יחש"מ שמשון אשר בשנת 2017 הוסב שמו ל-"גדוד העמקים 651". המחנה נקרא על שמו של רס"ר אנדג'קו שמשון מנשר, אשר נפל בעת מילוי תפקידו בשנת 1975.
המחנה שוכן בקצה דרך נוף יער בית קשת.
היסטוריה
יחש"מ שמשון הוקם לאחר מלחמת העצמאות בסדנת בת גלים שבחיפה, ולאחר מכן הוקמה סדנה נוספת במחנה כורדני מדרום לעכו. יחש"מ שמשון סייע לכוחות צה"ל במלחמת סיני ב-1956. בשנת 1974 הועתק המחנה למיקומו הנוכחי בסמוך לצומת גולני.
לאחר מלחמת יום הכיפורים מוקם יחש"מ 703 והסדנאות הקדמיות אל-על, נפח וצנובר, מועברים לפיקוד יחש"ם 703 "הגליל והגולן".
אנשי היחש"מ סייעו לכוחות הלוחמים במלחמת לבנון הראשונה. בשנת 1999 הוקמה סדנת האופטרוניקה הנותנת מענה טכנולוגי הכולל פתרונות גילוי ואיכון לכל פיקוד הצפון.
בשנת 2003 הושלם איחוד יחש"ם 651 עם יחש"ם 703 וכונה לאחר האיחוד 'היחש"ם הקידמי', במסגרת האיחוד אוחדו סדנאות עבודה שונות ונפתחו סדנאות חדשות.
בשנת 2017 הופכים היחש"מים ובתוכן יחש"ם שמשון לגוף משותף בעל חמישה גדודים במסגרת שינוי ארגוני בפיקוד צפון ויחש"מ שמשון משנה את שמו ל'גדוד העמקים 651'.
ערבתיים
ערבתיים (שם מדעי: Saliceae) היא משפחה בסדרת המלפיגאים, הכוללת עצים ושיחים משירי עלים. הערבתיים נמצאים בעיקר באזורים הממוזגים של כדור הארץ, ויוצרים שם יערות. גידולם המהיר של הערבתיים, תובע לחות רבה, ועל כן הם גדלים בעיקר על גדות נחלים. במשפחת הערבתיים שני סוגים, האחד הוא הערבה המונה כ- 350 מינים, והשני הצפצפה המונה כ- 40 מינים.
הערבתיים הם עצים דו-ביתיים, כלומר כל עץ מכיל פריחה זכרית או נקבית בלבד. פרחי הערבתיים מסודרים בצורת עגיל והם מחוסרי עטיף, אשר במקומו, נמצאים בבסיס הפרח, קשקשים דמויי ספלול. פרי הערבתיים הוא הלקט, המכיל זרעונים שלכל אחד מהם ציצית שיער.המשפחה נקראת על שם הסוג ערבה והופיעה לפני 80 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון.
מיני הערבה מצטיינים בעליהם הצרים והארוכים, בעוד שלעלי הצפצפה צורת ביצה או מעוין.
בישראל, חמישה מיני ערבה, ומין צפצפה אחד.
ראש סגל הקרמלין
ראש סגל הקרמלין (ברוסית: Руководитель Администрации Президента Российской Федерации; מילולית: יושב ראש האדמיניסטרציה של נשיא הפדרציה הרוסית) הוא עוזרו הבכיר של נשיא רוסיה והאחראי על כל הסגל הנשיאותי של רוסיה. ראש הסגל עובד בצמוד לנשיא על בסיס יומיומי, ועוצמה רבה מרוכזת בידיו כתוצאה מקרבה זו.
ראש הסגל הנוכחי בממשלו של פוטין הוא אנטון וָייְנוֹ.
תולדות התפקיד
תפקיד ראש הסגל בקרמלין נוצר ביולי 1991 ונקרא "יושב ראש האדמיניסטרציה של נשיא הפדרציה הרוסית".
ראשי סגל היו על פי רוב פוליטיקאים לפני שנכנסו לתפקיד וכמה מהם המשיכו מתפקיד זה למשרות בכירות אחרות בממשלים מאוחרים יותר. כך היה בתקופת בוריס ילצין שבתקופתו כיהנו יורי פטרוב (שהיה מושל מחוז סברדלובסק), ניקולאי ייגורוב (מושל מחוז קרסנודר לשעבר וכיהן כסנטור במועצת הפדרציה), אנטולי צ'ובאיס (שכיהן כסגן ראש ממשלת רוסיה, שר האוצר ומנכ"ל חברת החשמל הלאומית עד פירוקה) וניקולאי בורדיוז'ה (שמונה לאחר מכן למזכ"ל ארגון האמנה לביטחון משותף).
גם בתקופת כהונתו של ולדימיר פוטין ראשי הסגל הצליחו למנף את תפקידם למינויים בכירים בהמשך. בתקופת פוטין כיהנו בתפקיד אלכסנדר וולושין (יו"ר דירקטוריון חברת החשמל הלאומית עד פירוקה), דמיטרי מדבדב (שעמד בראש מטה הבחירות של פוטין בשנת 2000 ומונה אחר כך לנשיא ולראש הממשלה), סרגיי סוביאנין (שמונה אחר כך לראש עיריית מוסקבה) וסרגיי איוואנוב (שר ההגנה לשעבר).
בתקופת כהונתו של מדבדב כיהן בתפקיד סרגיי נארישקין (שמונה אחר כך ליו"ר הדומה ומנהל סוכנות הביון הרוסית).
סמכויות
בהתאם לצו הנשיא מספר 490 מה-6 באפריל 2004, ראש סגל הקרמלין:
ברנרד לאגאט
ברנרד קיפצ'ירצ'יר לאגאט (באנגלית: Bernard Kipchirchir Lagat; נולד ב-12 בדצמבר 1974) הוא אתלט קניתי-אמריקאי. הוא השתתף ב-5 אולימפיאדות (סידני 2000, אתונה 2004, בייג'ינג 2008, לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), סגן אלוף אולימפי (אתונה 2004) אלוף העולם (אוסקה 2007), שיאן קניה, שיאן ארצות הברית והרץ השני המהיר ביותר בכל הזמנים בריצת 1500 מטר. הוא אלוף העולם (אוסקה 2007) ושיאן ארצות הברית בריצת 5000 מטר ו-3 פעמים אלוף העולם באולם (בודפשט 2004, דוחה 2010, ואיסטנבול 2012) בריצת 3000 מטר.
ביוגרפיה
לאגאט נולד בכפר בשם קאפטל (Kaptel) סמוך לעיר קאפסבט (Kapasabet), מחוז הננדי, קניה. משתייך לשבט הננדי המשוייך לקבוצה האתנית קלנג'ין. ב-1994 סיים את לימודיו בבית הספר קאפטל (Kaptel) שם התחיל את הקריירה הספורטיבית שלו. ב-1996 הצטרף לאוניברסיטת Agriculture and Technology הנמצאת בניירובי ומאוחר יותר באותה השנה, עבר לאגאט לוושינגטון שבארצות הברית, זאת בעקבות האתלטים שיאן העולם הנרי רונו ומייקל קוסגיי (Michael Kosgei) ובשנת 2000 סיים את לימודי התואר הראשון בניהול מערכות מידע באוניברסיטת המדינה של וושינגטון.
2001
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט 2001 זכה לאגאט במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:31.10 דקות, אחרי הישאם אל גרוז' (3:30.68 דקות) ולפני דריס מאזוזי מצרפת (3:31.54 דקות). שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריסל, בלגיה ב-24 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא קניה חדש של 3:26.34 דקות, אחרי אל גרוז' (3:26.13 דקות). תוצאה זו היא התוצאה השנייה בטיבה בהיסטוריה (נכון ל-2019), אחרי שיא העולם של אל גרוז', 3:26.00 דקות.
2003
באליפות העולם באתלטיקה באולם זכה לאגאט במדליית זהב אחרי דריס מאזוזי הצרפתי.
לאגאט לא התחרה בשנת 2003 באליפות העולם באתלטיקה לאחר שנכשל בבדיקות דם. בבדיקת הבקבוקון השני התוצאה הייתה שלילית, והוא זוכה מכל אשמה.
באביב 2003 ניצח את יריבו אל גרוז' בציריך עם התוצאה הטובה ביותר באותה שנה בריצת 1500 מטר, 3:27:40 דקות.
2004
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכה לאלגאט במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 7:56.34 דקות, לפני רוי סילבה מפורטוגל (7:57.08 דקות) ומרקוס ג'נטי מאתיופיה (7:57.87 דקות).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה לאגאט במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.30 דקות, אחרי הישאם אל גרוז' (3:34.18 דקות) ולפני רוי סילבה (3:34.68 דקות). את הסיבוב האחרון בריצה זו (400 מטר) רצו שניהם (אל גרוז' ולאגאט) בפחות מ-52 שניות. באותה השנה על אף הזכייה במדליית כסף באולימפיאדה דורג לאגאט במקום הראשון בעולם בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:27.40 דקות שקבע בתחרות בציריך, שווייץ.
ייצוג ארצות הברית
במאי 2004 הפך לאגאט לאזרח ארצות הברית. קניה לא אפשרה לו להחזיק באזרחות כפולה, מה שגרם לחילוקי דעות בנוגע למדליית הכסף בה זכה באותה השנה במשחקים האולימפיים. לבסוף הוחלט לאפשר ללאגאט לשמור את המדליה.
החל משנת 2005 לאגאט החל לייצג את ארצות הברית, אך לא אושר לו להתחרות באליפות העולם שהתקיימה בהלסינקי, פינלנד.
2005
לאגאט קבע שני שיאי ארצות הברית. השיא הראשון נקבע ב-11 בפברואר בריצת 1500 מטר באולם, בה קבע תוצאה של 3:39.89 דקות, תוצאה ששיפר בהמשך הקריירה ל-3:33.34 דקות. השיא השני נקבע ב-28 באוגוסט אותה שנה באיטליה, כשרץ 1500 מטר בתוצאה של 3:29:40 דקות.
2007
באליפות העולם שנערכה באוסקה לאגאט הפך לאתלט הראשון אי פעם שזכה במדליית הזהב ב-1500 מטר ו-5000 מטר באותה אליפות עולם.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים במקום תשיעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:26.89 דקות.
בשנת 2009, באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה זכה לאגאט במדליית הארד בריצת 1500 מטר עם תוצאה של 3:36.20 דקות ובמדליית הכסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:17.33 דקות.
בשנת 2011, באליפות העולם שנערכה בטגו שבדרום קוריאה, לאגאט זכה במדליית הכסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:23:64 דקות.
באולימפיאדת לונדון סיים במקום רביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:42.99 דקות, 63 מאיות שנייה בלבד ממדליית הארד.
באולימפיאדת ריו שהייתה האולימפיאדה החמישית בה התחרה, לאגאט סיים במקום החמישי בריצת 5000 מטר בשיא עולם לגיל 40 של 13:06.78 דקות.
ב-10 בספטמבר 2017 סיים לאגאט במקום שמיני בחצי מרתון שנערך בניוקאסל, אנגליה בתוצאה של 1:03:02 שעות.
חייו האישיים
ארצות הברית אפשרה ללאגאט להחזיק בשתי אזרחויות. כיום, הוא מתגורר עם משפחתו בטוסון, אריזונה, עם אשתו גלדיס טום, אותה פגש בימים בהם למדו בקולג' ושני ילדיהם, בנם מיקה קימוטאי (נולד בשנת 2006) ובתם ג'יאנה (נולדה ב-2008).
אחותו הגדולה של לאגאט, מארי צ'פקמובי (Mary chepkemobi) הייתה גם אתלטית, ואף זכתה באליפות אפריקה בריצת 3000 מטר.
Like..?
(בעברית: כמו..?) הוא המיני-אלבום הראשון של הראפרית האמריקאית אייס ספייס. המיני-אלבום יצא לאור ב-20 בינואר 2023, על ידי חברות התקליטים קפיטול רקורדס ו-10K Projects. הוא כולל את הלהיט "In Ha Mood" שהצליח להיכנס למצעד הבילבורד הוט 100.
ב-19 באפריל 2023, הוציאה אייס ספייס מהדורת מחודשת של המיני-אלבום , הכוללת את הרמיקס לסינגל "Princess Diana", ביחד עם ניקי מינאז'. ב-21 ביולי 2023 יצאה לאור מהדורת דלוקס של המיני-אלבום.
אלינה ברדץ'-יאלוב
אלינה ברדץ'-יאלוב (נולדה ב-20 בינואר 1982, כ"ה בטבת ה' תשמ"ב) היא מומחית לתקשורת אסטרטגית ומרצה בתחומה, יועצת תקשורת וחברת כנסת לשעבר מטעם ישראל ביתנו.
ביוגרפיה
ב-2006 קיבלה תואר שני מהמחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן וב־2009 קיבלה את תואר הדוקטורט שלה מאוניברסיטת לידס שבבריטניה בתחום תקשורת אסטרטגית. עבודות המאסטר (בהנחיית שלמה שפירא) והדוקטורט שלה עסקו בנושא הלוחמה הפסיכולוגית בין רוסיה לצ'צ'ניה, כשהמאסטר עוסק בשנים 1999-2001 והדוקטורט עוסק בזמן שתי המלחמות. משנת 2005 ועד תחילת כהונתה כחברת כנסת שימשה כמרצה בתחום התקשורת בכמה מוסדות לימוד בישראל ומחוצה לה, ובהם אוניברסיטת שפילד הלאם בבריטניה, מכללת דוד ילין, אוניברסיטת בר-אילן, מכללת הדסה ועוד רבים. ב-2011 הצטרפה לצוות התקשורתי של ראש ממשלת ישראל דאז, בנימין נתניהו כיועצת למגזר הרוסי עד 2012. לאחר מכן הייתה הדוברת של יו"ר מפלגת ישראל ביתנו, שר האוצר אביגדור ליברמן, שאז כיהן כחבר כנסת. בתפקידה האחרון בשנת 2020 הוצבה בראש מערך הדוברות של הקונגרס האירו-אסייתי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע במרץ 2021 היא הוצבה במקום העשירי ברשימת ישראל ביתנו. לאחר השבעת ממשלת ישראל השלושים ושש וההתפטרות של אביגדור ליברמן במסגרת החוק הנורווגי, היא החלה לכהן כחברת הכנסת העשרים וארבע והייתה חברה בוועדת הבריאות, בוועדת העבודה והרווחה, בוועדה המיוחדת לפניות הציבור ובעוד תפקידים. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שהוקדמו לנובמבר 2022 היא הוצבה במקום ה-11 ברשימת ישראל ביתנו ולא נבחרה לכנסת.
פעילות פרלמנטרית
ח"כ אלינה ברדץ'-יאלוב הייתה חברה בוועדת העבודה והרווחה, בוועדת הבריאות ובוועדה לפניות הציבור. בנוסף משמשת כיו"ר השדולה לזהירות בדרכים יחד עם ח"כ בועז טופורובסקי וח"כ יעקב אשר, ומשמשת כיו"ר השדולה לקידום נשים בפריפריה יחד עם ח"כ לימור מגן-תלם וכיו"ר השדולה לסטודנטים יחד עם ח"כ מירב בן ארי.
חיים אישיים
אלינה התחתנה כשהייתה בת 18, ולאחר שבע שנים התגרשה. כיום היא נשואה לליאוניד ברדץ', להם ילד אחד והם מתגוררים באשדוד.
מאל ולדרון
מלקולם ארל "מאל" ולדרון (Malcolm Earl "Mal" Waldron; 16 באוגוסט 1925 – 2 בדצמבר 2002) היה פסנתרן ג'אז, מלחין ומעבד מוזיקלי אמריקאי. ולדרון החל לנגן באופן מקצועי בניו יורק בשנות ה-50, אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטה, בחמישים השנים הבאות הוביל ולדרון הרכבים וניגן, בין היתר, בהרכבים בהובלת צ'ארלס מינגוס, ג'קי מקלין, ג'ון קולטריין ואריק דולפי. בסוף שנות ה-50 היה ולדרון פסנתרן הבית של חברת Prestige Records, הוא ניגן בעשרות אלבומים ואף כתב יצירות רבות, ביניהן יצירתו המפורסמת ביותר, Soul Eyes, שנכתבה עבור קולטריין. ולדרון אף ניגן רבות כמלווה לזמרים והיה פסנתרנה הקבוע של בילי הולידיי מאפריל 1957 עד מותה ביולי 1959.
אחרי התמוטטות עקב מנת יתר של סמים ב-1963 איבד ולדרון את יכולת הנגינה שלו ואת זכרונו המוזיקלי; הוא שיחזר את מיומנויותיו בהדרגה ובאמצע שנות ה-60 היגר מארצות הברית לאירופה. ולדרון המשיך להופיע עד מותו.
במהלך 50 שנות קריירה, הקליט ולדרון מעל 100 אלבומים כמוביל ומעל 70 אלבומים כמלווה, בנוסף  הוא הלחין גם מוזיקה לבלט מודרני ולמספר סרטים עלילתיים. סגנונו של ולדרון נבע בעיקר מההארד בופ והפוסט-בופ שרווחו בניו יורק בשנות ה-50 אך עם הזמן  נטה יותר לכיוון הג'אז החופשי.
שנים ראשונות
מאל ולדרון נולד בניו יורק  למהגרים מהאיים הקריביים כאשר היה בן ארבע, עברה המשפחה לשכונת ג'מייקה. ולדרון נהג להאזין למוזיקת סווינג ברדיו למרות הסתייגותם של הוריו  ובין גיל 7 ל-16 למד בשיעורי פסנתר קלאסי. כאשר שמע את גרסתו של קולמן הוקינס ל Body and Soul, קיבל ולדרון השראה להפוך לנגן סקסופון טנור, אך כיוון שלא יכול היה לרכוש סקסופון טנור, רכש סקסופון אלט. הוא ניגן עם להקות מקומיות ב"מסיבות ריקודים, בר מצוות וחתונות ספרדיות" ולעיתים תכופות ניגן בפסנתר, בזמן שהנגנים האחרים ניגנו את הסולואים שלהם.
קריירה מוקדמת בניו יורק
ב-1950 החל ולדרון לנגן עם הסקסופוניסט אייק קוויבק וב-1952 הקליט אתו לראשונה. במשך כחצי שנה, השניים ניגנו בקפה סוסייטי, דבר שעזר לולדרון להיחשף ולהשיג עבודות נוספות. ולדרון ניגן תכופות עם צ'ארלס מינגוס בין 1954 ל-1956, כחלק מסדנת הג'אז של האחרון. ב-1955 ניגן עם לאקי מילינדר ולאקי תומפסון  וב-1956 הקים להקה משלו עם אידריס סולימאן (חצוצרה), ג'יג'י גרייס (סקסופון אלט) ג'וליאן יואל (בס) וארתור אדג'היל (תופים), בנובמבר באותה שנה הקליט הרכב זה את אלבומו הראשון של ולדרון כמוביל Mal-1. באפריל 1957 החל ולדרון את עבודתו כפסנתרן המלווה הקבוע של בילי הולידיי, שותפות שנמשכה עד מותה של הולידיי ביולי 1959.
בין 1956 ל-1958 היה ולדרון פסנתרן הבית של חברת Prestige Records, אליה התקבל בהמלצתו של הסקסופוניסט ג'קי מקלין  בתקופה זו ניגן ולדרון, בין היתר באלבומים של מקלין, ג'ון קולטריין, ג'ין אמונס, קני בורל ופיל וודס. ב-1957 הלחין עבור ג'ון קולטריין את יצירתו המפורסמת ביותר "Soul Eyes",  שהפכה לסטנדרט. ולדרון העריך שבתקופתו בחברת התקליטים הלחין מעל 400 יצירות.
אחרי מותה של בילי הולידיי ניגן ולדרון עם הזמרת אבי לינקולן ובעלה, המתופף מקס רואץ'. באותה תקופה נגינתו של ולדרון הפכה ל"אפלה" יותר והציגה וריאציות בסולמות מינוריים. ב-1961 ניגן ולדרון בחמישייה עם אריק דולפי ובוקר ליטל, שיתוף פעולה מבטיח, שהסתיים שנה לאחר מכן, כאשר ליטל מת בגיל 23. בנוסף, החל ולדרון להלחין מוזיקה לבלט מודרני ולסרטים עלילתיים .
התמוטטות ושיקום
ב-1963 התמוטט ולדרון עקב מנת יתר של הרואין. בריאיון לניו יורק טיימס ב-1998 סיפר ולדרון שמוזיקאים רבים בשנות ה-50 וה-60 חשו ששימוש בסמים הכרחי להתקדמותם המקצועית  בעקבות מנת היתר ולדרון איבד את זכרונו, סבל מרעידות שלא אפשרו לו לנגן כשנה אחרי מנת היתר השתפר מצבו של ולדרון במידה מספקת כדי שיוכל ללמוד מחדש לנגן, בין היתר באמצעות האזנה לאלבומיו שלו. במשך שנתיים נוספות חש ולדרון שחסרה לו מהירות המחשבה כדי לאלתר ולכן תכנן את הסולואים שלו מראש.
המעבר לאירופה
החל מאמצע שנות ה-60 בילה ולדרון זמן רב בפריז, רומא, בולוניה וקלן, לפני שהשתקע סופית במינכן ב-1967. הסיבה הראשונית למעברו של ולדרון לאירופה הייתה בקשתו של הבמאי הצרפתי מרסל קרנה שילחין את סרטו Three Rooms in Manhattan. בין הסיבות למעברו של ולדרון לאירופה היו סלידתו מ"התחרותיות חסרת הרחמים במרוץ אחר עבודה" ופערי השכר בין מוזיקאים שחורים ולבנים בארצות הברית. ודלרון המשיך להלחין לסרטים, הצגות תיאטרון ותוכניות טלוויזיה וניגן עם אמריקאים אחרים שעברו לאירופה, ביניהם בן ובסטר וקני קלארק.
אלבומו של ולדרון מ-1969 Free at Last, היה האלבום הראשון שיצא בחברת התקליטים ECM. בתחילת שנות ה-70 שיתף ולדרון פעולה עם להקת הרוק הנסיוני הגרמנית Embryo בשני אלבומים וב-1972 הלחין את הפסקול לסרט ביוגרפי על חייה של ז'ורז' סאנד
בשנות ה-90 עבר ולדרון ממינכן לבריסל וצמצם את כמות הופעותיו בארצות הברית בשל האיסור על עישון במועדונים. באותה תקופה הקליט כמה אלבומים עם הזמרת ג'ין לי. שתיים מהקלטותיו האחרונות היו דואטים עם סקסופוניסטים בעלי סגנון שבדומה לשלו נע בין הג'אז המלודי לג'אז החופשי, ארצ'י שפ ודייוויד מאריי. ולדרון, שהיה מעשן כבד, מת מסרטן ריאות ב-2 בדצמבר 2002, בגיל 77. הוא ניגן בהופעתו האחרונה שבועיים לפני מותו.
חיים אישיים
ולדרון נישא פעמיים והיה אב לשבעה ילדים, שניים מאשתו הראשונה וחמישה מאשתו השנייה.בילי הולידיי הייתה הסנדקית של בתו הראשונה .איליין, אשתו הראשונה של ולדרון, שרה בכמה מאלבומיו.
סגנון
כאשר החל לנגן עם מינגוס ולדרון הושפע מהוראס סילבר ומבאד פאוול, אך מינגוס עודד אותו לפתח סגנון משל עצמו, שהתבסס על הרמוניות בסיסיות. לפני התמוטטותו ניגן ולדרון בסגנון לירי, אך לאחריה, לדבריו, "כבר לא הצלחתי למצוא בעצמי את הליריות, אז הפכתי לנגן זוויתי מאד", והתקרב יותר לת'לוניוס מונק בנגינתו ובלחניו. אחרי מעברו לאירופה ולדרון ניגן בסגנון קרוב יותר לג'אז חופשי, אך כאשר הסיטואציה או הקהל דרשו זו, ניגן גם בסגנון מסורתי יותר. ולדרון השתמש בחזרה על מוטיבים פשוטים בודדים, בניגוד לאלתור מלודי, סגנון שגרם לו להשמע "כבד" ו"אפל" והזכיר מוזיקה מינימליסטית.
ולדרון הגדיר את סגנונו כשיקוף של אופיו: "אני אדם חסכוני מאוד ואני רוצה להשתמש בכל הווריאציות שברשותי לפני שאעבור לתוים הבאים". לדבריו, הוא הושפע מבילי הולידיי בנגינה מאחורי הקצב, ממינגוס בדגש על סגנון אישי, ממקס רואץ' בתפיסת החשיבות של מקצבים לא שגרתיים וכן מנגינת הפסנתר של דיוק אלינגטון, ת'לוניוס מונק, באד פאוול וארט טייטום
השפעה
ולדרון השפיע על פסנתרנים רבים, ביניהם מת'יו שיפ וסטנלי קאוול וכן על אית'ן אייברסון, פסנתר להקת The Bad Plus שטען שולדרון היווה את אחת ההשפעות הגדולות ביותר עליו ושבמהלך התפתחותו המוזיקלית חיקה מאפיינים בנגינתו של ולדרון באמצעות הקשבה להקלטותיו.
סופאי
סופאי (באנגלית: Supai; בשפת ההוואסופאי: Havasuuw) הוא יישוב קהילתי המוגדר כ-Census-designated place במחוז קוקונינו בצפון מדינת אריזונה בארצות הברית, בתחומי הגרנד קניון. היישוב שוכן בקרקעית ערוץ הוואסו (Havasu Creek) המכונה גם קניון קטרקט (Cataract Canyon).
היסטוריה
היישוב הוקם על ידי בני שבט ההוואסופאי, קבוצה אתנית קטנה של אינדיאנים בארצות הברית כתוצאה ממדיניות ממשלת ארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-19. בני השבט היו נוודים שנהגו להתגורר בקיץ על קרקעית הקניון בוויקיאפ (wickiup), מחסות עשויים מענפי עצים מכוסים בבוץ ולעבד חלקות קטנות בהשקיה ממי הנחל האיתן שזרם בערוץ. בחורף, כאשר כמעט ולא חדרו קרני שמש לקניון, נהגו בני השבט לעלות לרמה להתגורר במערות ובוויקיאפ ולהיזון מציד ומליקוט צמחים.
ב-1882 חתם נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור על צו נשיאותי לפיו כל הקרקע שעל הרמה מעל לקניון, ששימשה את בני השבט כאתר המגורים המסורתי בחורף, תהפוך לרכוש של ארצות הברית. צו זה הגביל את בני השבט לחלקת אדמה בת שני קילומטרים רבועים בתחתית הקניון, וגזל באחת את כל אדמתם לשימוש הציבור האמריקני. החלטה זו אילצה את בני השבט להסתמך על קיום על חקלאות בלבד ואלצה רבים מבני השבט לחפש עבודות מחוץ לקניון. בני השבט עברו עקב כך ליישוב קבע ובהדרגה הוחלפו מבני הארעי הבנויים מענפי העצים לבקתות. עם זאת, בני השבט שמרו על המסורות, כולם מדברים בשפת ההוואסופאי בנוסף לאנגלית, ואף שחלקם התנצרו, רובם עדיין מאמינים בדת ובתפילות הישנות. בהדרגה לאחר שהתפרסם ברחבי ארצות הברית יופיו של הקניון על מפלי המים שבו החלו בני השבט יותר ויותר להסתמך על תיירות כמקור הכנסה.
בגלל מיקומו הגאוגרפי בקרקעית הקניון סובל היישוב מדי פעם משיטפונות. שיטפון גדול בין ה-17 ל-18 באוגוסט 2008, אילץ את בני השבט ואורחיהם לפנות את היישוב, ותיקון הנזקים גרם להפסקת שירותי התיירות עד אביב 2009. שיטפונות נוספים במאי 2010 השביתו את שירותי התיירות עד 2011.
תיאור
היישוב שוכן בגובה 974 מעל פני היום על שטח של 4.4 קילומטרים רבועים על קרקעית ערוץ הוואסו (Havasu Creek) המכונה גם קניון קטרקט. נכון למפקד האוכלוסין של 2010 התגוררו ביישוב 487 נפשות. סופאי משמש כמרכז המנהלי של שמורת שבט הוואסופאי והוא המקום היחיד בכל ארצות הברית שהדואר מגיע אליו כשהוא נישא על גבי פרדות. גם שאר המצרכים מגיעים באמצעות שיירת הפרדות של שירות הדואר של ארצות הברית או בהיטס באמצעות מסוק.
זוהי הקהילה המרוחקת ביותר ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית. ניתן להגיע לסופאי באמצעות כביש 66 הישן ואז נסיעה של 96 קילומטרים לאורך כביש מספר 18 שסללה הלשכה לענייני אינדיאנים עד תחילת שביל הוואסופאי היורד לעיירה, הדרך היחידה להגיע לסופאי. תחילת השביל בגבעת ואלאפאי (Hualapai Hilltop) השוכנת בקצה כביש מספר 18, שם יש מגרש חנייה גדול, מנחת למסוקים ושירותים ניידים. את השביל אפשר לעבור ברגל או על גבי סוסים. לחלופין ניתן לטוס במסוק היוצא מדי פעם לסופאי. עבור המשא בלבד אפשר לשכור פרדות. אורך השביל לסופאי הוא כ-13 קילומטרים תוך ירידה של כ-600 מטרים. ביישוב עצמו אין מכוניות.
מרבית התושבים מתפרנסים מתיירות: השכרת חדרים באכסניה או מקום באתר המחנאות, הדרכת מטיילים באזור, הפעלת בית קפה והחנות, וחלקם הקטן מחקלאות אינטנסיבית.
כיסא פנוי
כיסא פנוי (באנגלית: The Casual Vacancy) הוא רומן מאת ג'יי קיי רולינג שנכתב בשנת 2012. הספר יצא לאור ברחבי העולם ב-27 בספטמבר 2012 בהוצאת הספרים Little, Brown Book Group. ב-23 ביולי 2013 יצאה לאור מהדורה בכריכה רכה. זהו הרומן הראשון של רולינג אחרי סדרת ספרי הארי פוטר, שאינו קשור לסדרה, והרומן הראשון שלה למבוגרים.
העלילה מתרחשת בעיירה בשם פגפורד באזור המערבי של אנגליה. תחילתה במותו הפתאומי של בארי פרבראדר, חבר מועצת העירייה האהוב. עקב כך מתפנה מושב במועצה וגורם לסכסוך בין התושבים עד שנערכות בחירות לחבר מועצה חדש. הסיעות חלוקות בעיקר בנושא ההיפרדות משיכון "השדות", שבארי היה מתומכיו העיקריים. אלה שמתמודדים על התפקיד מגלים עד מהרה שבפורום של המועצה נחשפים סודותיהם האפלים ביותר, וגורמים להרס מסע הבחירות שלהם ולמהומה רבה.
הנושאים העיקריים ברומן הם מעמדות, פוליטיקה, וסוגיות חברתיות כגון סמים, זנות ואונס. ב-2015 עובד הרומן למיני-סדרה טלוויזיונית.
הספר הוקדש לבעלה של רולינג, ד"ר ניל מארי. זהו הספר השלישי שרולינג הקדישה לבעלה, אחרי שני ספרי הארי פוטר, "הארי פוטר ומסדר עוף החול" ו"הארי פוטר ואוצרות המוות".
תקציר עלילה
אחרי שנקבע תאריך לבחירות חדשות, כמה מילדיהם של המתמודדים מעלים לפורום הקהילתי פוסטים מרשיעים, אם כי לרוב מדויקים. אנדרו, בנו של סיימון פרייס, הוא הראשון שעושה זאת. באמצעות הזרקת SQL, שלמד בבית הספר, הוא כותב בשם "הרוח של בארי פרבראדר" ומודיע לכולם שאביו רכש מחשב גנוב. סוקווינדר (שכמו אנדרו למדה לפרוץ למחשב בכיתה הטכנולוגית), כותבת בפוסט שאמה, ד"ר פרמינדר, הייתה מאוהבת בבארי. השלישי הוא פטס וול שטוען שאביו המאמץ קאבי (סגן המנהל בבית הספר) סובל מחרדה מהאפשרות שהוא התעלל מינית בילד מבלי שיזכור זאת. לבסוף, אנדרו, שחש רגשי אשמה על כך שגרם לפיטוריו של אביו, מעלה פוסט על יושב ראש המועצה, הווארד מוליסון, בו מסופר שהוא מנהל רומן עם שותפתו לעסק מורין. מיילס מוליסון ניצח בבחירות, למורת רוחה הרבה של אשתו סמנתה שהייתה נגד השינוי ובעקבות כך נוצר ביניהם קרע, על רקע זאת סמנתה נישקה את אחד מתלמידי בית הספר, אנדרו פרייס. בסיום הספר היא מודה בפני מיילס בעלה שאינה יודעת אם היא אוהבת אותו עדיין, אבל לבסוף הם מתפייסים.
קו עלילה נוסף ברומן הוא חייה הקשים של קריסטל וידון. קריסטל בת השש עשרה גרה בשכונת "השדות" עם אחיה רובי בן הארבע ועם אמה המכורה להרואין, טרי. העובדת הסוציאלית קיי, שהיא גם אמה של מושא אהבתו של אנדרו פרייס, נחושה בדעתה לעזור לטרי להגמל מהסמים, ולקחת אחריות על הטיפול ברובי. אבל טרי חוזרת לסורה, וסוחר הסמים אובו אונס את קריסטל. דבר שממריץ אותה לחפש משפחה במקום אחר. בעקבות כך וכדי לקדם את מטרותיה, קריסטל מקיימת יחסי מין בלתי מוגנים עם פטס כדי להיכנס להיריון, כך שאמו תסכים לטפל בה וברובי. באחת הפגישות האלה בין קריסטל לפטס, רובי מתרחק מהם ולבסוף נופל לתוך הנהר וטובע, על אף הניסיון של סוקווינדר להציל אותו. קריסטל מתאבדת כשהיא מזריקה לעצמה מנת יתר של הרואין. הרומן מסתיים בהלוויתם של האח והאחות.
תרגום לעברית
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2013 בתרגומו של אסף גברון על ידי הוצאת ספרי עליית הגג והוצאת משכל.
עיבוד טלוויזיוני
ב-3 בדצמבר 2012 הוזמנה סדרת דרמה על פי הרומן על ידי BBC One. ההפקה הייתה משותפת עם הרשת האמריקאית HBO. הצילומים החלו באוגוסט 2014. הסדרה שודרה בערוץ BBC One ב-2015 בשלושה פרקים. חברת האחים וורנר הפיצה את הסדרה ברחבי העולם.