cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דעת תורה
דעת תורה היא דעה הבאה לבטא את עמדת תורת ישראל בהתייחס לשאלה אשר אין לה מענה הלכתי מובהק. מתוך אמונת חכמים, יש המייחסים לאדם הנחשב גדול בתורה את היכולת לשמש לפה עבור התורה ולהביע את דעתה (שאינה מובעת בה בגלוי) בשאלה הנדונה. מתוך כך מייחסים לאדם כזה את הכושר לפסוק לא רק בנושאים תורניים והלכתיים צרופים אלא גם בנושאי פוליטיקה, מדינה והלכות חיים בכלל. הסוגיות הדתיות שבהן עסק, על פי גישה זו לאמונת חכמים, מזככות את מוחו ומכשירות אותו לפסוק בכלל תחומי החיים. דעת תורה היא מוטיב מרכזי בחיי החברה החרדית וברמה פחותה אף בחיי החברה החרדית-לאומית.
התפתחות המושג
הביטוי "דעת תורה" או "דעת התורה" מבטא בספרות היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה את מה שהיום מקובל לבטא כ"עמדת ההלכה" או "השקפת היהדות". אמנם בספרות חז"ל ואף במכלול ספרות האחרונים משמעותו של הביטוי שימשה להגדיר או את השיתוף הקיים בין דעת לתורה (לדוגמה במשנתו של הרמב"ם, שראה את הפיזיקה והמטפיזיקה כמשלימות את התורה) או כביטוי לידיעה ברורה של דין התורה (מסכת חולין צ', ב'), אולם בהמשך מושג זה קיבל אופי אחר.
במידה מסוימת, גמישותה של הסמכות הרבנית לקבוע בענייני "דעת תורה" עולה על יכולתה לפסוק הלכות, שכן פסיקת "דעת תורה" היא למעשה אינטואיטיבית ואינה מחייבת כתיבה הלכתית מסודרת ומנומקת. לפיכך גם היכולת לחלוק עליה מוגבלת ביותר, אלא אם כן החולק נחשב לבעל שיעור קומה המאפשר לו להביע "דעת תורה" כהבנתו. חוקרים אחדים (גרשון בקון, לורנס קפלן, יעקב כ"ץ) סברו כי דעת תורה כוללת בתוכה ממד של אלטעות (Infallibility, חסינות מפני טעות) כעין זו שיוחסה לאפיפיור החל מוועידת הוותיקן הראשונה (1870). ואולם, נראה כי התפיסה החרדית פחות קיצונית בעניין זה. רק לעיתים נדירות ניתן למצוא בה ניסוחים מפורשים של אלטעות, ובדרך כלל הדגש הוא על כך שהאדם הפשוט איננו יכול לשפוט או לבקר את שיקול דעתם של ה"גדולים".
"דעת תורה" הוא מונח שהופיע במקורו בספרות ההלכה, אך שם הוא משמש כמטבע לשון, שאין עומדת מאחוריו תפיסה מגובשת. הוא הפך לדוקטרינה בעיקר עם עלייתה של אגודת ישראל.
דוקטרינת דעת תורה החלה כנראה אצל הרב ישראל מאיר הכהן, החפץ חיים. היא פותחה בעיקר בדור שלאחריו על ידי תלמידו ר' אלחנן וסרמן, וכן על ידי ר' חיים עוזר גרודז'נסקי והחזון איש. כל אחד מהם תפס את סמכותם של גדולי התורה בגוון שונה במקצת. הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון איש"), שמיעט להשתמש במונח דעת תורה, אמר כי לגדולי התורה יש "חלק חמישי בשולחן ערוך" (שבו ארבעה חלקים), המורה גם בעניינים שאינם בארבעת החלקים הקיימים. הרב אלחנן וסרמן ציטט מרבי חיים מוולוז'ין ש"בשעה שסוחר עצים בא להימלך אם לקנות יער, ישנה עבורו תשובה בתורה, צריכים רק למוצאה...". כיום יש הרואים את "דעת תורה" כצורה של תאולוגיה פוליטית יהודית, היוצרת תשתית עיונית לתיאוקרטיה בזעיר אנפין.
הפולמוס והיישום
אופן היישום של גישת דעת תורה אינו ברור. למשל, דווקא הרב חיים עוזר גרודז'נסקי, שנחשב למנהיג הרוחני של אגודת ישראל בליטא, כתב לרב הרצוג בשנת 1938 שבמדינה העומדת לקום ניתן לקיים משפט פלילי אזרחי על פי שיטת הר"ן (דרשות הר"ן, י"א), כלומר, הוא לא ראה צורך בהכפפת כל מרכיבי הממשל להוראות חכמי התורה. הרב הרצוג חלק עליו ורצה שכל מערכת המשפט תהיה דתית.
עימות מפורסם הנוגע לגישת דעת תורה התקיים כאשר ראשי תנועת המזרחי, ד"ר יצחק רפאל והרב יהודה לייב פישמן מימון, פנו לחזון אי"ש בהקשר לחוק השירות הלאומי לבנות. התנגדותו של החזון אי"ש לוותה בטיעון שאיסור ביחס לחוק זה מופיע ב-"שולחן ערוך החמישי".
הפולמוס כלל פעמים גם ויכוח באשר לשאלה מיהם האישים שניתן לקובעם כגדולי הדור ולהתייחס לדעתם כאל דעת תורה (כך התנגד הרב צבי יהודה קוק לקביעת החזון אי"ש כגדול הדור), וכן ויכוח עקרוני: אישים רבים התנגדו לעצם המושג בצורתו המודרנית, וטענו שידיעות בתורה אינם מוסיפות ידע בעניינים חוץ־הלכתיים. כך לדוגמה מייסד חסידות חב"ד הרב שניאור זלמן מלאדי והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
באופן מעשי, היישום של דעת תורה פירושו כפיפות של המנהיגות הפוליטית לחכמי התורה. הדבר בא לידי ביטוי באגודת ישראל הכפופה למועצת גדולי התורה, במפלגת דגל התורה הכפופה למועצת גדולי התורה שלה, ובמפלגת ש"ס הכפופה למועצת חכמי התורה. בפועל, חכמי התורה מתערבים בדרך כלל רק בשאלות דתיות או בשאלות הנוגעות למגזר החרדי ולא בשאלות ציבוריות אחרות בתחומי הביטחון וכלכלה.
אחרים טענו כי בפועל פוליטיקאים מצליחים לתמרן רבנים להבעת העמדות בהם חפצים הפוליטיקאים.
בקרב חרדים מודרניים ניתן משקל נמוך יותר ל"דעת תורה", לעומת המשקל הרב שניתן לו בקרב ה'מיינסטרים' החרדי. בעקבות התנהלות הציבור החרדי בתקופת מגפת הקורונה נמתחה ביקורת על התנהלות הציבור החרדי בהקשר של הישמעות לדעת תורה, מתוכו.
דעת תורה בחסידות
דוקטרינת דעת תורה פותחה על ידי אישים מן המחנה הליטאי, ולדעת חוקרים אחדים היא מהווה כעין גרסה ליטאית לתפיסת הצדיק החסידית. גם בחסידות עצמה, קמו מערערים על הרחבת סמכותו של הרב או הצדיק לעניינים ארציים. כך למשל באיגרתו של הרב שניאור זלמן מליאדי, מייסד חסידות חב"ד אל חסידיו הבאים לשאול בעצתו בנושאים גשמיים:
למרות הגישה המקובלת שבחברה החסידית ה"רבי", מהווה את התחליף לדעת תורה, אין הדברים נכונים בהכרח. בחסידות אמנם ה"רבי" וה"צדיק" נחשב לצינור המקשר אל השפע האלוהי; אולם דבר זה נובע מהקשר שלו לקב"ה ולאו דווקא מידיעת התורה שלמד (אדמו"רים מתמנים לתפקידם בירושה, וכך היו שהתמנו בגילאי 13–16 שנים). תפקידו של ה"רבי" כצינור, התבטא בחסידויות מסוימות כביטוי ליכולתו ולצורך בהכוונתו אף בנושאים חומריים, אולם היו חסידויות (כדוגמת חסידות קוצק) שהתנגדו לגישה זו. גם היום בציבור החסידי, המושג דעת תורה מתקשר יותר לפוסקי ההלכה, לעומת הציווי "לא יסור" או החיפוש אחר "סם החיים" המתקשר עם האדמו"ר.
הסברים לתופעה
האסכולה הליטאית מבארת את המושג דעת תורה בכך שכל אדם מן היישוב באשר הוא, הריהו מושפע בהכרח מן הדברים שהוא שומע וקורא, ואלו מעצבים את תפיסת עולמו בדרכים גלויות וסמויות לרוב. לעומת זאת, תלמיד חכם שזכה ל"דעת תורה" מתאפיין בכך שמעודו לא קרא חומר לא תורני כגון עיתון או ספר מכל סוג שהוא ומעולם לא שמע הרצאות לא תורניות ולא שוחח עם אנשים מחוץ למעגל התורני-הלכתי. כתוצאה מכך הלך מחשבתו מושתת אך ורק על השכלה במסלול התורני-הלכתי. לפיכך, בכל שאלה אקטואלית שעל הפרק, גם אם אינה מפורשת במקורות (כגון מפני שהיא קשורה בהתפתחויות טכנולוגיות חדישות, או בסיטואציה פוליטית חדשה), הרב בעל דעת התורה יכול בכל זאת להביע את דעת התורה. ברוח זו מסביר הרב וסרמן את מקור כוחו של רבו החפץ חיים. כך גם מסביר הרב משה פיינשטיין את העניין בהקדמתו לספר השו"ת שלו "אגרות משה".
כתוצאה מאבחנה זו, גדול הדור אינו בהכרח הפוסק ההלכתי הגדול ביותר, או בעל המוח השנון ביותר. הוא יכול ברמה העקרונית להיות איש תמים במקצת ללא רקע של פוסק, ובלבד שהוא מאופיין בכך שכל ימיו עברו עליו אך ורק בין כותלי בית המדרש, והוא מוערך כאדם שאינו מניח לאינטרסים אישיים שלו להתערב בשיקוליו. החזון איש כותב בכמה מאגרותיו, שאין כללים מדויקים לזיהויו של אדם כבעל דעת תורה, אלא כלל ישראל יש לו "חוש ריח" מיוחד לדעת מי זכה ל"דעת תורה" ואליו הם פונים בהמוניהם לקבל הדרכה וייעוץ.
עד להתפתחותה של תפיסה זו היה מקובל שרק הציבור החסידי שואל כל דבר את רבותיו, שזכו להילה של בעלי ידע רוחני עליון, "רוח הקודש", בעוד הציבור הליטאי, מתוך חוסר קבלה של תפיסות מיסטיות אודות המנהיג, "מחליט לבד". בעשרות השנים האחרונות, תפיסה מחודשת זו על ההגיון הפנימי שבה מסייעת גם לליטאי השכלתן לקבל את הרעיון של "הרבי", עד שכמעט לא ניכר הבדל בין המגזרים בעניין היחס לסמכות הרבנית. כמעט כל אדם חרדי נוהג להתייעץ באופן קבוע עם אחד מהרבנים, וכך גם עסקני הציבור והפוליטיקאים החרדיים אינם מהינים לזוז ימין או שמאל ללא החלטת גדולי הדור.
דעת תורה כנבואה
הסבר אחד, שהתבטא בעיקר בפרשנויות בציבור הדתי לאומי, ופעמים רבות התבטא באופי ההתייחסויות בציבור החרדי לאומי, שילב מושג זה ביחס להשקפותיהם הרואות בהקמת מדינת ישראל את הגאולה. יש שראו במושג "דעת תורה" את חזרתה של הנבואה לישראל בימינו, שכן בחוגים החרדיים מתייחסים אל חוות הדעת של הרבנים הבכירים באותה חרדת קודש שנשמרה בעבר לדברי נבואה, אף שכאמור אין הן עוסקות בנושאים תורניים צרופים. פעמים שגישה זו ייחסה אמירות כלליות של אישים מסוימים כאקסיומות שאינם יכולות להשתנות. כך לדוגמה למאמר הדור של הראי"ה קוק יוחסו בקבוצות מסוימות סגולות נבואיות, ואף נאומו של הרב צבי יהודה קוק בהקשר לחברון, שכם וירושלים לפני שחרורן במלחמת ששת הימים התאפיין בפרשנויות שראו בדבריו נבואה.
אבריסטו קרבליו
אבריסטו קרבליו (בפורטוגזית: Evaristo do Espírito Santo Carvalho; 22 באוקטובר 1942 – 28 במאי 2022) היה נשיא סאו טומה ופרינסיפה וכן ראש ממשלת המדינה בשתי כהונות.
קרביליו כיהן כראש ממשלת סאו טומה ופרינסיפה בין 7 ביולי–25 באוקטובר 1994 ושוב מ-26 בספטמבר 2001 עד 28 במרץ 2002. היה חבר במפלגת הפעולה הדמוקרטית העצמאית (ADI).
קרבליו התמודד בבחירות לנשיאות המדינה בשנת 2011, בזמן שכיהן כדובר האספה הלאומית. הוא נתמך בקמפיין שלו על ידי ראש הממשלה המכהן פטריס טרובאדה. קרביליו סיים במקום השני בסיבוב הראשון עם 21.8 אחוזים מהקולות, אחרי הנשיא לשעבר, מנואל פינטו דה קוסטה. בסופו של דבר, קוסטה ניצח בבחירות עם 52.9 אחוז מהקולות. לאחר מכן הפך קרבליו לסגן נשיא המפלגה.
בבחירות לנשיאות ביולי 2016, קרבליו זכה לרוב הקולות (49.8%) והמשיך לסיבוב שני מול הנשיא המכהן. עם זאת, קוסטה, הנשיא המכהן, פרש מהמירוץ בטענה להונאה בסבב הראשון. בכך למעשה קרביליו ניצח בבחירות. הוא הושבע לתפקיד ב-3 בספטמבר. הליך הבחירות התקבל היטב בזירה הבינלאומית, עם הודעה לעיתונות של מחלקת המדינה של ארצות הברית שקבעה כי "הבחירות הללו הן עוד הפגנה של המחויבות רבת השנים של סאו טומה ופרינסיפה לערכים דמוקרטיים. באמצעות התנהלותם המופתית, תושבי סאו טומה ופרינסיפה ממשיכים לשמש מגדלור של דמוקרטיה עבור מדינות אחרות." המנדט של אווריסטו קרוואלו הסתיים ב-5 בספטמבר 2021. סאו טומה ופרינסיפה עדיין לא בחר את יורשו והסיבוב השני בבחירות לנשיאות יתקיים רק ב-5 בספטמבר. מצב חסר תקדים, בשל מחלוקת על תוקף תוצאות הסיבוב הראשון שגרמה לדחיית ארגון הסיבוב השני פעמיים. הפרלמנט הצביע אפוא להארכת המנדט של אווריסטו קרוואלו.
קרבליו נפטר בליסבון שבפורטוגל ב-28 במאי 2022.
Slow Hands (שיר של נייל הורן)
Slow Hands (בתרגום לעברית: ידיים איטיות) הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר והפזמונאי האירי, נייל הורן.
השיר יצא לאור כסינגל ב-4 במאי 2017 בחברת התקליטים קפיטול רקורדס. את השיר כתבו הורן, אלכסנדר איזקיירדו, ג'ון ראיין, ג'וליאן בונטה, רות אן קנינגהם וטוביאס ג'סו ג'וניור, והוא הופק על ידי בונטה. זה הסינגל השני מתוך אלבום הבכורה של הורן, Flicker (2017).
"Slow Hands" הגיע למקום השביעי במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום ה-11 במצעד בילבורד הוט 100, והפך להיות הסינגל המצליח ביותר של הורן בארצות אלה.
מדרש לקח טוב
מדרש לקח טוב, המכונה גם פסיקתא זוטרתא, הוא ביאור על חמשת חומשי תורה ועל חמש מגילות על פי מדרשי התלמוד: מכילתא, ספרא, ספרי ויתר המדרשים הקדומים. שמו של הקובץ נובע מכך שכל עניין הנדון בו פותח בתיבה "בטוב" או "בטובה".
המדרש חובר בידי ר' טוביה בן אליעזר, בן המאה ה-11 והמאה ה-12.
תולדות מחבר המדרש
מהשנים המוזכרות בכמה מקומות בחיבור עולה שתחילת הכתיבה הייתה בשנת ד'תתנ"ז (1097) והעריכה הסופית בסביבות שנת ד'תתס"ו (1106).
גזירות תתנ"ו
במדרש מוזכרות גזירות תתנ"ו, בפירוש לפרשת אמור על המילים "המוציא אתכם מארץ מצרים להיות": "ואני כותב להיות זיכרון מעשה שעשו קדושי עליון קהל מגנז"א, שמסרו עצמם ואת נשיהם ובניהם ובנותיהם ביום אחד בפרוס חג השבועות ונשחטו כאיש אחד על קידוש שם אלהי ישראל בשנת ד'תתנ"ו לבריית (לבריאת) העולם, כשנתנו יד יושבי הארץ לעלות לרשת משכנות עליון. ועליהם ועל כיוצא בהם הכתוב אומר: "וְנִקֵּיתִי דָּמָם לֹא-נִקֵּיתִי". לפיכך, אפשר להסיק כי חתימת החיבור נערכה אחרי הגזרות.
בשל ציטוט זה הועלתה אפשרות אחרת לפיה מדרש "לקח טוב" חובר באזור צרפת או גרמניה (שנקראו באותם הימים בשם "ארצות אשכנז"), אבל שלמה בובר דחה את כל הראיות והוכיח שחובר ביוון.
שיטת הביאור
לכל פרשה ישנה הקדמה קטנה המתחילה תמיד בפסוק אשר נזכרת בו המילה "טוב", ועל הפסוק הזה מתחיל המדרש. לדוגמה, בפתיחה לפירוש לספר שמות נדרשות המילים "ואלה שמות" כך: "כתוב "טוב שם משמן טוב ויום המוות מיום הוולדו". אמרו רז"ל שלושה כתרים הם: כתר תורה, כתר כהונה וכתר מלכות, וכתר שם טוב (עולה) על גביהן." לאחר מכן נקשר המדרש לפרשת שמות: "אלו שבטים: שנתפרשו שמותם בלידתם, ונתפרשו שמותם בירידתם למצרים, ונתפרשו שמותם במצרים אחרי שהלך יעקב אבינו לבית עולמו... ובתחילת זה הספר נאמר "ואלה שמות בני ישראל הבאים מצרימה".
הוצאות המדרש
שתי ההוצאות הראשונות של המדרש בדפוס, בשנים 1546 (ונציה) ו-1564, היו חלקיות והביאו את המדרש על שלושה ספרים בלבד - ויקרא, במדבר ודברים.
ההוצאה של ספרים בראשית ושמות של המדרש יצאה לראשונה על ידי שלמה בובר מלבוב בשנת תרל"ח (1878). את החלקים שנוספו אספו משלושה כתבי יד: כתב יד ירושלמי שהיה בידי החיד"א, כתב שני מאוצר הספרים בפירנצה וכתב שלישי מאוצר הספרים מסנקט פטרבורג.
אריך טייך
אריך טייך (1908 – 6 במאי 1983) היה מוזיקאי ומנצח ישראלי, מייסד תזמורת חיל האוויר ומנצחה במשך 34 שנים.
ביוגרפיה
באוקטובר 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, קיבל מכתב מרוברט ליי, ראש חזית העבודה הגרמנית, שבו נאסר עליו להופיע עם תזמורתו. בעקבות זאת, הוא פנה לסוכנות היהודית בבקשה לסרטיפיקט, בו הוא נרשם כ"חלוץ מוזיקאי".
באפריל 1982, בעת שנסע עם אשתו אלזה לנפוש בפסח, איבד את השליטה על רכבו ליד צומת בית קמה ופגע באוטובוס. אשתו נהרגה במקום ואילו הוא נפצע קשה. הוא אושפז זמן ממושך בבית לוינשטיין אך לא התאושש, ונפטר לאחר כשנה. נטמן לצד אשתו בבית הקברות קריית שאול. במותו הותיר שלושה ילדים - בת ושני בנים.
אום אל-פחם
אוּם אֶל-פַחֶם (וגם אֻם אֶל-פַחְם) (בערבית: أُمّ ٱلْفَحْم, תעתיק מדויק: אֻם אלְפַחְם, משמעות השם: "מקור הפחם" או "אם הפחם") היא עיר ערבית-מוסלמית בנפת חדרה של מחוז חיפה בישראל. היא הוכרזה כעיר בשנת 1984. העיר שוכנת בחלקה על רכס אמיר ומזרחית לכביש ואדי עארה. העיר נמצאת ליד עין איברהים (הממוקם מעבר לכביש של אום אל-פחם), ליד ערערה ומוצמוץ.
פירוש השם
מקור שמו הנוכחי של היישוב בכמויות הרבות של הפחם שהופק בעיר במשך דורות ושימש, במקביל לחקלאות, כמקור ההכנסה העיקרי של התושבים. השם בתרגום מערבית משמעותו "אם הפחם" או "מקור הפחם". שם זה עלול כיום להתפרש בערבית באופן שלילי ("מקור השְחור"), ולכן מכנים אותה התושבים לפעמים "אום א-נוּר" (أمّ النّور – "מקור האור"). כפרים נוספים בשומרון נושאים שמות הקשורים בתעשיית הפחם, כגון (פחם), דיר אל-חטב ובאקה אל-חטב.
גאוגרפיה
אום אל פחם חולשת על ואדי עארה. היא שוכנת על רכס הררי, ששיאו בהר אלכסנדר. רוב הכפרים הסמוכים הם כפרים ערביים–מוסלמיים. אום אל-פחם היא עיר גדולה ביחס לכפרים שסביבה, וכוללת מרכזים מסחריים רבים.
העיר שוכנת סמוך לגדר ההפרדה, דרומית-מערבית לעפולה וצפונית-מזרחית לכפר ערערה. אום אל-פחם יושבת בחלקה על רכס אמיר (שהוא שלוחה של הכרמל), וכמה רכסי הרים מקיפים את העיר. פסגתו של רכס אמיר הוא הר אלכסנדר, הגבוה ביותר באזור, בגובה של עד 527 מעל פני הים. מיקומה הגבוה מקנה לעיר חשיבות אסטרטגית מיוחדת – היא משקיפה על עמק יזרעאל, עפולה, הרי שכם, הכרמל (אוניברסיטת חיפה, דלית אל-כרמל, עספיא), חדרה, בנימינה, זכרון יעקב, ואפילו חוף קיסריה, שלו השפעה ותפקיד ראשי בתמיכה הצבאית ההיסטורית לאזור. העיר מתאפיינת בשפע של מעיינות מים הפזורים בשטחה.
היסטוריה
בחפירות ארכאולוגיות נמצאו באום אל-פחם והסביבה מערות ומבנים המעידים על יישוב קדום בן כ-5000 שנה, החל מן התקופה הכנענית. כמו כן נמצאו כמה קברים מאותה תקופה בשכונת חִ'רְבֶּת אל-גַטְסֶה ועֵין א-שַעְרַה. ליד ח'רבת עין-זייתונה נמצאו עקבות של חאן קדום ומטבעות ערביים מתקופת בית אומיה. ביישוב קיימים גם שרידים של מספר טחנות מים עתיקות, וכן בית תפילה מוסלמי וקברו של שייח' איסכנדר בהר אלכסנדר. על-פי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, הקאדי בכפר סיפר להם ששייח' איסכנדר היה מלכם של בני ישראל, אך אחרים סברו כי שייח' איסכנדר הוא אלכסנדר הגדול.
תולדות הכפר
אום אל-פחם נכבשה בידי בלדווין הרביעי, מלך ירושלים, בסוף המאה ה-12. הוא קרא למקום "בודוראנה", על שם אחת מנסיכות הממלכה. שם זה נשמר עד היום ככינוי לשכונת עין-ג'ראר בעיר.
בשנת 1265 נכבש הכפר על ידי הסולטן ביברס, והוא מוזכר בכתבי ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי במסמך חלוקת הרכוש בין ביברס לבין סגנו, הנסיך. תושביו התפרנסו מהפקת פחמי עץ מעצי החורש בסביבה, ומכאן שם הכפר. על פי אל-מקריזי, שטח הכפר השתרע עד לחוף קיסריה. בשנת 1596 התגוררו בכפר 24 משפחות.
במהלך המאה ה-17 ניהל השליט הדרוזי פח'ר א-דין השני מספר קרבות נגד האימפריה העות'מאנית סביב העיר, עד שהובס בשנת 1633 בקרב ליד חאצביא. הוא הוצא להורג יחד עם בני משפחתו באיסטנבול בשנת 1635.
בשנים 1836 ו-1852 ביקר בכפר חוקר המקרא האמריקאי אדוארד רובינסון במהלך ביקורו בארץ ישראל, ודיווח כי מתגוררות בו כ-30 משפחות נוצריות. ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1870 וכתב כי מתגוררים בו ובסביבותיו כ-1800 תושבים והוא מוקף בגני נוי.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1883 נכתב כי בכפר מתגוררים כ-500 תושבים, בהם כ-80 נוצרים.
לפי עדויות של אישים, כיעקב ספיר ויואל משה סלומון, במהלך המאה ה-19 היה הכפר מקור לגידול אתרוגים שהיו ידועים בטיבם.
ברזיל (סרט)
ברזיל (אנגלית: Brazil) הוא סרט קולנוע מז'אנר המדע הבדיוני, אשר בוים על ידי טרי גיליאם, ויצא לאקרנים בשנת 1985. הסרט נכתב על ידי טרי גיליאם, צ'ארלס מקיוון וטום סטופארד. מככבים בו ג'ונתן פרייס בתפקיד הראשי, ורוברט דה נירו, קים גריסט, מייקל פאלין, בוב הוסקינס ואיאן הולם בתפקידים המשניים. הסרט ידוע בשל מערכת הקרבות המסועפת וחסרת התקדים שערך טרי גיליאם כנגד האולפנים שהפיקו את הסרט.
תקציר העלילה
העולם של ברזיל הוא עולם פוסט-אפוקליפטי, אורבני, ומבוסס כולו על בירוקרטיה, מסמכים וניירת. מתקפות טרוריסטים מתרחשות ללא הרף, וחיי התושבים קשים.
הסרט מגולל את סיפורו של סאם לאורי (פרייס), שעובד כפקיד במשרד בירוקרטי. סאם חי בעולם שסובב כולו סביב הבירוקרטיה, "אי שם במאה ה-20", והוא קורבן של פנטזיות וחלומות בהקיץ. שלא במתכוון, מסתבך סאם בפעילות טרוריסטית, כאשר הוא פוגש את הנערה עליה הוא חולם (גריסט), במסגרת ביקורו בביתה של אשה, שבעלה נלקח על ידי הממשלה ונהרג כתוצאה מטעות בירוקרטית. סם נשלח לבית המשפחה על מנת להעניק לה צ'ק תנחומים, אך בראותו את אשת חלומותיו, הוא פותח במרדף אחריה ובניסיון לברר מי היא.
אום אל-פחם
ימי קום המדינה
המרד הערבי הגדול פגע בכלכלת אום אל-פחם. , ממנהיגי המרד ועוזרו של יוסוף אבו דורה, נולד באום אל-פחם, ומת בעיר בדצמבר 1939 במהלך חילופי אש נגד חיילים בריטיים.
ברזיל (סרט)
פרשנויות
גיליאם רואה את הסרט הזה כשני בטרילוגיה שהחלק הראשון בה הוא "שודדי הזמן" (1981), והחלק השלישי בה הוא "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" (1989). לפי גיליאם, כל הסרטים עוסקים ב"שגעון שבחברה המאורגנת שלנו והרצון לברוח בכל צורה אפשרית".
ברזיל גם הושווה לספרו של ג'ורג' אורוול "1984". גיליאם מודה ש-"1984" אכן שימש לו השראה, אך ברזיל נכתב כפרספקטיבה על ההווה, ולא על העתיד כפי שאורוול עשה. גיליאם אמר כי ברזיל הוא "'1984' של שנת 1984". למעשה, אחד השמות של הסרט בתחילת דרכו היה ½1984.
אום אל-פחם
ימי קום המדינה
בתקופת המנדט נכלל הכפר בנפת ג'נין ולפי סקר הכפרים משנת 1945 התגוררו בו 5,490 תושבים ושטחו כלל 77,242 דונמים.
ברזיל (סרט)
פסקול
הפסקול של הסרט הולחן על ידי המלחין מייקל קיימן. בבסיסו של הלחן כולו עומד השיר "Aquarela do Brasil", אשר היה חלק מחזונו של גיליאם כאשר הגה את הרעיון לסרט. בפסקול הערות הבמאי אשר נמצא בגרסת ה-DVD של הסרט (בהוצאת "Criterion"), מספר גיליאם כי לאחר שהפסקול הולחן, נאלץ קיימן לעבור על כל תו, ולסמן את הקטעים בלחן שבהם השתמש במלודיה של השיר "Aquarela do Brasil", וזאת כדי לשלם את הסכום הנכון על זכות היוצרים.
אום אל-פחם
ימי קום המדינה
ב-1948 היו בכפר כ-4,500 תושבים. במלחמת העצמאות שלט בכפר הצבא העיראקי ואחר כך הלגיון הירדני. ב-20 במאי 1949 הועבר הכפר במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, לשטח מדינת ישראל (יחד עם כפרים ערביים אחרים באזור המשולש). תושבי הכפר קיבלו אזרחות ישראלית, אך היו נתונים לממשל צבאי עד שנת 1966. המושל הצבאי הראשון בכפר היה אפרים בן-נתן. לאחר ביטול הממשל הצבאי הפך הכפר ליישוב מרכזי באזור "המשולש".
ברזיל (סרט)
ההפצה והמאבק
הסרט הופק על ידי ארנון מילצ'ן, והופץ ברחבי העולם, פרט לארצות הברית, בגרסת 142 הדקות המקורית של גיליאם, בשנת 1985. בארצות הברית, חשבו אולפני יוניברסל, ובראשם מנהל האולפנים דאז סיד שיינברג, שהסרט ארוך מדי ושסופו האפל לא מתאים לקהל האמריקני. שיינברג שכר עורכים אשר ערכו את הסרט מחדש, לכדי מה שכונה "גרסת האהבה תמיד מנצחת".
מכאן והלאה פתח גיליאם, בתמיכה מלאה ממפיקו ארנון מילצ'ן, במערכה חסרת תקדים כנגד האולפנים ובראשם שיינברג. המערכה מתועדת בפרוטרוט בספרו של ג'אק מת'יוס, "הקרב על ברזיל". בשלב מסוים פרסם גיליאם מודעת ענק בעיתון, שקראה לסיד שיינברג להוציא את הסרט לאקרנים לקהל האמריקני, בגרסתו המקורית. הפרשה הסתיימה כאשר הקרין גיליאם הקרנה מחתרתית של "ברזיל" למבקרי הקולנוע האמריקנים, הקרנה שהובילה למועמדותו וזכייתו של ברזיל בפרס מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס. הזכייה הובילה בסופו של דבר להפצתו של הסרט בגרסתו המקורית.
הקרב שניהל גיליאם כנגד האולפנים היה נקודת מפנה ביחסים בין האולפנים ליוצרי הסרטים. למעשה הביע גיליאם את מחאתו על התופעה המתמשכת של שליטת האולפנים בתוכן הסרטים, וניצול כוחם על מנת לחולל שינויים שיתרמו לכלכלת הסרט, תוך כדי פגיעה קשה באמנותם של יוצרי הסרט. ניצחונו של גיליאם במערכה הראה שיש אפשרות למחות ולא לאפשר לאולפנים לקחת שליטה אמנותית על הסרט.
אום אל-פחם
יישוב בישראל
אום אל-פחם נחשבת למרכז של התנועה האסלאמית. ראש העירייה הוא איש התנועה האסלאמית מאז 1989. לתנועה יש השפעה חברתית ותרבותית חזקה בקרב תושבי אום אל-פחם.
ברזיל (סרט)
ביקורות
הרלן אליסון, מבקר קולנוע אמריקני, הכתיר את הסרט כ"סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שנעשה". מגזינים רבים, במסגרת מצעדים שונים, הכתירו את "ברזיל" כאחד מהסרטים הטובים ביותר שנעשו. המבקר קנת' טוראן אמר כי ברזיל הוא הקומדיה השחורה הטובה ביותר שנעשתה מאז "דוקטור סטריינג'לאב".
אום אל-פחם
יישוב בישראל
אום אל-פחם הייתה אחד המוקדים של אירועי אוקטובר 2000: הפגנות אלימות של תושבי העיר הביאו לחסימתו של כביש ואדי עארה. ביום הראשון לאירועים נהרגו שניים מהמפגינים מירי של המשטרה, ולמחרת נהרג מפגין נוסף. ועדת אור, שתפקידה היה לחקור את האירועים על כל היבטיהם, מתחה ביקורת קשה על שייח' ראאד סלאח, ראש הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית וראש עיריית אום אל-פחם בעת האירועים, וכן על אישי ציבור מחוץ לעיר ועל התנהלות המשטרה.
קדורקודון
קדורקודון (שם מדעי: Cadurcodon; מילולית: "השן של קדורסי ") הוא סוג נכחד של יונק נכחד מסדרת מפריטי הפרסה, אשר חי באירואסיה במשך האאוקן והאוליגוקן שלפני כ-37 עד 24 מיליון שנה מזמננו. הוא היה קרובו של המטמינודון וכמותו דמה מעט לקרנף.
אום אל-פחם
יישוב בישראל
בשנת 2021, נחתם "הסכם גג" בין משרד האוצר לעיריית אום אל-פחם במסגרתו ייבנו 5,300 יחידות דיור בעיר.
אוכלוסייה
אום אל-פחם היא העיר הערבית השלישית בגודלה בישראל, אחרי רהט ונצרת.
קדורקודון
הסוג תואר למדע ב-1924 בידי החוקר ההונגרי מיקלוש קרצוי, על סמך ממצאים מצרפת, מונגוליה וסין ותוארו בו 3 מינים:
אום אל-פחם
אוכלוסייה
יש בה ארבע חמולות גדולות (אגבאריה, ג'בארין, מחאג'נה, מחאמיד) שבכל אחת מהן משפחות רבות שלא בהכרח יש ביניהן קשר דם או קרבה.
קדורקודון
יונק זה היה כבד כמו קרנף והגיע לאורך 2.5 מטרים ולמשקל של 900 עד 1,800 ק"ג, כשהייתה לו גולגולת מסיבית ושיניים חרוטיות עמוקות וכן זוג ניבים ארוכים ובולטים משני הלסתות. הוא היה חסר קרניים על אפו ובעל מבנה החוטם, אשר רמז שהיה לו חדק כשל טפיר מודרני
אום אל-פחם
אוכלוסייה
משפחות ביישוב:
קדורקודון
יונק זה היה צמחוני ורעה בביצות של אסיה הקדומה, כשמבנה הגוף דמוי-ההיפופוטם שלו מרמז שהיה אמפיבי לפחות חלקית. מזונו כלל כנראה צמחי מים שונים או עלים, אותם קטף עם חדקו.
אום אל-פחם
כלכלה ותרבות
בעיר פועלת מאז 1996 "הגלריה לאמנות אום אל-פחם" שהקים האמן סעיד אבו שקרה. בשנת 2007 העניקה העירייה מגרש שעליו מתוכנן לקום מוזיאון לאמנות ערבית בתכנון של אדריכל סנאן עבד אל-קאדר. בעיר מופיעים שלושה עיתונים שבועיים: "אלפחמאוי", "אלמדינה" ו"אלמסאר". יש בה גם תחנת טלוויזיה מקומית בשם "מיס אלרים".
ספורט
באום אל-פחם פועלות מספר קבוצות כדורגל – עירוני סעיד, מכבי וביתר. המוכרת שבהן הפועל אום אל-פחם, אשר התפרקה בשנת 2009 וקמה מחדש לאחר כשנתיים. היא עלתה לראשונה לליגה הלאומית בשנת 2019 ונכון לשנת 2022 היא עוד משחקת שם. קבוצה נוספת, מכבי אום אל-פחם, מתמודדת בליגה א' צפון.
אתרוגי אום אל פחם
במאה ה-19 גודלו במקום אתרוגים שהיו ידועים בטיבם. כך למשל סיפר הרב יעקב הלוי ספיר שביקר שם ב-1853:
Because
Because (בגלל) הוא שיר רוק אומנותי שנכתב על ידי ג'ון לנון(נרשם תחת הקרדיט לנון-מקרטני) לאלבום אבי רואד של הביטלס. הוא כולל שלוש הרמוניות קוליות בולטות המתחלקות בין פול מקרטני, ג'ון לנון וג'ורג' האריסון, כאשר כל הרמוניה הוקלטה שלוש פעמים, כך שנוצרו 9 קולות. התוצאה הסופית משוות לצליל של להקת הביץ' בויז.
תהליך היצירה
השיר מתחיל עם פסנתר חשמלי המנוגן על ידי ג'ורג' מרטין כשלאחר מכן מצטרפת הגיטרה של לנון, כאשר שני הכלים מנוגנים לתוך "לזלי ספיקר". האפקט של הרמונית הקולות נוצר כתוצאה משילוב של שלושה טייקים כאשר בכל טייק מוקלטים שלושה קולות, והקולות וגיטרות הבס נכנסו במה שאלן פולאק קורא ה"גשר-הקטן". השיר היה אחד מכמה שירים בודדים של הביטלס שכלל את סינתיסייזר המוג (הביטלס היו בין הראשונים להתנסות ביצירת רוקנרול עכשווי באמצעות מוג), אם כי הכלי שימש קודם לכן להקות נוספות, בעיקר להקות כמו הדלתות, סיימון וגרפונקל וההאבנים המתגלגלות. שימושה של הלהקה במוג עודד להקות רוק מתקדם רבות באותה תקופה להשתמש בכלי שהיה חדיש באותה תקופה לאחר השיר (אמרסון, לייק ופאלמר, יס ואחרים). לפי לנון, הדמיון של השיר ליצירה סונטת אור הירח של בטהובן לא הייתה מקרית: "יוקו ניגנה את 'סונטת אור הירח' בפסנתר... שאלתי אותה 'האם את יכולה לנגן את התווים לאחור?' וכתבתי את השיר לפי המנגינה. המילים מדברות בעד עצמם... אין דמיון, אין התייחסויות מעורפלות.". בנוסף לקונספט, גם האקורד החוזר בשיר- סי מינור, לקוח מ"סונטת אור הירח" של בטהובן. השיר הוקלט 16 פעמים כשלבסוף הטייק ה-16 נבחר.
ההקלטות
ההקלטה העיקרית הייתה בתאריך 1 באוגוסט 1969, הקלטת הקולות בנפרד ואיחודם לאחר מכן בתאריך 4 באוגוסט 1969, ושימוש בסינתיסייזר מוג על ידי האריסון בתאריך ה-5 באוגוסט 1969. לפיכך, זה היה השיר האחרון באלבום שהיה על קלטת, אם כי עוד היו קולות מופרדים שהיו מיועדים לשירים לא גמורים אחרים. גרסאות נוספות של השיר נמצאות באלבום האוסף Anthology 3 משנת 1996 ובאלבום הרימקסים Love משנת 2006. בשתי הגרסאות הופיע השיר בגרסת א-קפלה (שירה בלבד, ללא ליווי כלי), אך בגרסת Love ישנה גם האטה בקצב ושילוב של צלילי ציוץ ציפורים.
Total Anarchy
"Total Anarchy" הוא האלבום השלישי של המוזיקאי סקאזי משנת 2006.
איי קיימן
איי קיימן (באנגלית: Cayman Islands) היא מדינת איים המורכבת מקבוצת איים בים הקריבי ומהווה מושבת כתר בריטית. האיים בטריטוריה הם קיימן הגדול (גראנד קיימן) – בו ממוקמת גם בירת המדינה ג'ורג' טאון, קיימן הקטן (ליטל קיימן) וקיימן בראק (שם הלקוח מהשפה הגאלית הסקוטית ומציין שן סלע בולטת, ומכאן – שן הסלע של קיימן).
האיים, שנתגלו על ידי כריסטופר קולומבוס ב-10 במאי 1503 כחלק ממסעו הרביעי והאחרון, הועברו, יחד עם ג'מייקה הסמוכה, לשליטתה של בריטניה בשנת 1670 כחלק מהסכם מדריד. לאחר החתימה על ההסכם היו האיים וג'מייקה טריטוריה אחודה עד לשנת 1962 בה זכתה ג'מייקה למעמד של מדינה עצמאית המכירה במלכת הממלכה המאוחדת כשליטתה העליונה, ואילו האיים המשיכו להיות טריטוריה בריטית לכל דבר.
המשטר באיים הוא עצמאי כמעט לחלוטין וכל התושבים שגילם עולה על 18 שנים זכאים להצביע בבחירות הנערכות במדינה בכל 4 שנים. המושל, הנבחר בבחירות אלו, משמש למעשה כנציגה של הממלכה הבריטית לטריטוריה והוא ממונה אישית על ידי מלכה – צ'ארלס השלישי. ארגון האומות המאוחדות מונה את איי קיימן ברשימת הטריטוריות שאין להן הנהגה עצמית.
היסטוריה
איי קיימן התגלו לראשונה במסעו הרביעי של קולומבוס אל "העולם החדש" בשנת 1503 בעת ההפלגה מפנמה לאספניולה. תחילה התגלו האיים ליטל קיימן ובראק קיימן והם כונו בפי קולומבוס "לאס טוֹרטיגַאס" ("הצבים"), וזאת בשל המספר הרב של צבי הים שנמצאו בקרבתם. שנים מספר מאוחר יותר שונה שמם של האיים ל"לאגארטוס" (לטאה גדולה).
בשנת 1585 הגיע אל האי סר פרנסיס דרייק אשר קרא לאי בשם "לאס קיימאנאס" (מילה בשפת הקריב שמשמעה תנין) וזאת בשל מספר רב של איגואנות שראה על האי ואשר זוהו בטעות כתנינים או קיימנים.
לאחר גילוי האיים הם נשארו בלתי מיושבים ושימשו כתחנות ארעיות לספינות במהלך מסען. במסגרת מסע שכזה הגיע לאי פרנסיס דרייק אשר תיאר מגוון רב של זוחלים אשר שרצו באי בעת ביקורו שם בשנת 1585. בשנת 1655 החלו הבריטים שולטים באזור, לאחר שקיבלו לידיהם מהספרדים את השליטה בג'מייקה. ההכרזה הרשמית על הפיכתם של האיים לטריטוריה בריטית הגיעה בשנת 1670 והם נכללו תחת שלטונו של מושל ג'מייקה הבריטי. לאחר ההכרזה על האיים כמושבה בריטית החלו להתיישב בה ראשוני המתיישבים, אשר עסקו בתחילה בעיקר בסחר עם אוניות אשר עצרו במקום למנוחה והצטיידות בבשר צבי ים, מים טריים וירקות.
ההתיישבות באי גראנד קיימן החלה בשנת 1700 וזאת עקב היותו נמל מבטחים מוגן מספינות שודדי הים אשר הטילו מוראם על האזור. לאחר המעבר לגראנד קיימן החלו תושבי האי, יחד עם כמות מצומצמת יחסית של עבדים אשר יובאו מאפריקה לעסוק בדיג ובספנות למחייתם.
בשנת 1962, עם הפיכתה של ג'מייקה למדינה עצמאית, הוצבה בפני תושבי איי קיימן האפשרות להתנתק מהכתר הבריטי ולהכריז על עצמאותם. אולם, במשאל העם שנערך הצביעו מרבית התושבים על רצונם להישאר תחת שלטון בריטניה ובעקבות כך נערכו הבחירות הראשונות למושל האיים בשנת 1971.
פוליטיקה
למרות שאיי קיימן הם מושבת כתר בריטית, רוב העניינים הנוגעים לניהולה הפנימי של המדינה הם תחת אחריות הממשלה המקומית. בית המחוקקים במדינה מורכב מ-15 חברים אשר נבחרים בבחירות כלליות כל 4 שנים, מתוכם, 5 מכהנים כשרים בממשלה. ראש הממשלה מוגדר כמנהיג העניינים הממשלתיים והוא כפוף לשלטונות בריטניה.
ממשלת בריטניה ממנה מושל למדינה אשר כיום אחריותו מוגבלת לנושאי ביטחון, יחסי חוץ וביטחון פנים. למעשה, רוב התחומים הללו מנוהלים בידי המזכיר הכללי של המדינה אשר מתפקד כמושל בפועל כאשר המושל אינו מסוגל למלא את חובתו מסיבה כלשהי. כיום, תפקידו המעשי העיקרי של המושל הוא לפקח על המתרחש במדינה ובייחוד על יחסי חוץ ויציבות שלטונית.
המדינה מונהגת תחת חוקה אשר נכתבה עם הקמת המדינה ב-1962. לאחרונה, קרא המושל לעדכון וחידוש החוקה כך שתותאם לזמנים המודרניים. נושא עדכון החוקה נבדק כיום בבית המחוקקים. בריטניה הדגישה כי היא מעוניינת שהשינויים שיחולו בחוקה יאושרו על ידי העם באמצעות משאל עם.
כלכלה
המשכורת הממוצעת באיי קיימן היא כ-47,000$ דולר של איי קיימן (שווה ערך ל-57,317 דולר אמריקאי), מה שהופך אותה למדינה עם איכות החיים הגבוהה ביותר באיים הקריביים ואחת המדינות המתקדמות ביותר בעולם מבחינה זו. לאיי קיימן ישנו מטבע הייחודי להם אשר נקרא דולר של איי קיימן. ערכו של מטבע זה מותאם לערך המטבע הדולרי של ארצות-הברית לפי 1 דולר קיימני = 1.21951 דולר של ארצות-הברית. לפיכך, ערכו של מטבע זה ביחס לשאר המטבעות שווה לשער ההמרה ביניהם לדולר.
מקור ההכנסה העיקרי של ממשלת המדינה הוא ממיסוי עקיף. בין השאר מוטל מס בגובה 20% על סחורות המיובאות למדינה (מכס). מס זה אינו תקף לגבי ספרים, מצלמות, מזון לתינוקות ועוד. המס על מכוניות מדורג לפי שווי המכונית והוא עשוי להגיע לגובה 40% עבור דגמים יקרים במיוחד. הממשלה גובה מס נמוך ממוסדות פיננסים הפועלים במדינה. בנוסף, מוטל מס נמוך אשר כל תייר חייב לשלם בהגיעו לאי.
תיירות
התיירות באיי קיימן מהווה כ-75% מהתמ"ג השנתי במדינה ולפיכך, היא משמשת מרכיב משמעותי בכלכלתה. מתוך מיליוני התיירים שמבקרים במדינה כל שנה, 99% מבקרים באי גראנד קיימן. הבירה ג'ורג' טאון משמשת כעיר נמל לספינות תיירים אשר מביאות למדינה כל יום בין 4,000 ל-22,000 תיירים ביום, 5 ימים בשבוע. בין האטרקציות המובילות לתיירים במדינה ניתן למנות את חוף שבעת המיילים, אשר משתרע לאורך 12 ק"מ ונחשב בעיני רבים כאחד מהחופים הטובים בעולם. גם אתרים היסטוריים כמו טירת פדרו סנט ג'יימס בקצה המזרחי של האי גראנד קיימן מושכים תיירים.
איי קיימן נחשבים כאחד מיעדי הצלילה הטובים בעולם, בזכות המים הצלולים. יש באיים הרבה אתרי צלילה שבהם תיירים יכולים לשחות עם דגי חתול.
תעשיית השירותים הפיננסים
מפני שבאיי קיימן המיסוי הוא עקיף ומפני שלא מוטל בהם מס על הכנסה, הם מהווים מרכז בנקאות ראשי ומקלט מס למיליוני אנשים וחברות. נכון לדצמבר 2005, הוקמו באיי קיימן כ-70,000 חברות, מתוכן כ-1,150 בנקים וחברות לניהול קרנות נאמנות עם נכסים בגובה 500 מיליארד דולר. יותר מ-7,000 קרנות נאמנות קבעו את מקום מושבם באיי קיימן. בעקבות התנאים הללו, איי קיימן משמשים כיצואנים ראשיים של שירותים עסקיים.
גאוגרפיה
איי קיימן מהווים חלק מהאיים האנטילים. הם נמצאים כ-290 ק"מ מצפון מערב לג'מייקה וכ-240 ק"מ דרומית לאי קובה. האיים הקטנים – ליטל קיימן וקיימן בראק נמצאים כ-145 ק"מ מצפון מזרח לאי הגדול גראנד קיימן, והמרחק ביניהם עומד על כ-11 ק"מ. גראנד קיימן, האי הגדול במושבה, מהווה 76 אחוזים משטח הטריטוריה. אורכו 35 ק"מ ורוחבו בנקודה הרחבה ביותר מגיע ל-13 ק"מ.
דמוגרפיה
אוכלוסיית איי קיימן מונה כ-54,878 איש נכון לשנת 2010. כמחצית מאוכלוסיית האיים הם ממוצא קיימני (ילדיהם של התושבים המקוריים). כ-60% מהאוכלוסייה הם ממוצא מעורב. מחצית מ-40% הנותרים הם לבנים והמחצית השנייה ממוצא אפריקני. כמעט כל תושבי האי הם נוצרים, רובם חברי הכנסייה הפרסביטרית והכנסייה האנגליקנית. איכות החיים באיי קיימן היא מהגבוהות בעולם. רוב רובה של האוכלוסייה מתגוררת באי גראנד קיימן. על האי קיימן בראק חיים כ-2,000 איש ועל האי ליטל קיימן ישנם כ-200 תושבים קבועים. כמעט רבע מאוכלוסיית המדינה עזבה אותה בעקבות ההוריקן "איוון" אשר הכה באי בשנת 2004 והותיר אחריו בעיות רבות בתחומים רבים (מבחינה כלכלית בעיקר).
עיר הבירה של המדינה והעיר הגדולה בה היא ג'ורג' טאון אשר ממוקמת בחופו המערבי של האי גראנד קיימן.
בלחטוב
התיעוד הראשון ליישוב הוא מהמאה ה-14, אז היה רכוש אצולה. במאה ה-18 קיבל היישוב זכויות עיר, ובמאה ה-19 התפתח כמרכז לתעשיית הטקסטיל האזורית.
בעיר נמצאת תחנת כוח גדולה המשתמשת בפחם, המספקת כ-20% מצריכת החשמל של פולין.
אבדה (כפר)
אבדה (בהונגרית: Abda) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
בלחטוב
יהודי בלחטוב
בתחילה ישבו בעיר יהודים מעטים, אך עם התפתחות תעשיית הטקסטיל במקום במחצית הראשונה של המאה ה-19 גדל מספר היהודים בה, ובשנת 1857 היוו כשלושה רבעים מאוכלוסייתה. בתחילה השתייכה קהילת העיר לקהילת פיוטרקוב טריבונלסקי, אך משנת 1821 נעשתה לעצמאית, ואף פרשה חסותה על יישובי הסביבה, תוך שנתקיימו בה בית כנסת ובית עלמין.
אבדה (כפר)
באבדה חיו מעט יהודים.
בלחטוב
יהודי בלחטוב
לאחר מלחמת העולם הראשונה הורע מצבם הכלכלי של יהודי העיר, ורבים היגרו ממנה. בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות של הזרמים היהודיים השונים, ובהם אגודת ישראל, חסידות גור, הארגונים הציוניים והבונד. רבה האחרון של הקהילה היה שמואל יהושע הורוביץ. בשנים אלו נמנו בעיר כ-5,500 יהודים מתוך כ-6,200 תושבים.
בשואה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר בידי הגרמנים, ורבים מתושביה היהודים נסו ממנה, אך נאלצו לשוב אליה בשל השלמת כיבוש האזור. בזמן זה נבזזו בתי היהודים הנמלטים בידי הפולנים המקומיים.
עם כניסת הגרמנים לעיר, החלו במעשי התעללות ביהודיה, ובין היתר, יהודים צוו להתעטף בטליתות ולרקוד, לאסוף גחלים בידיהם, ואף הושלכו מגגות בתים. בית הכנסת בעיר הועלה באש, ויהודי העיר צוו לרכז בכיכר העיר את ספרי התורה שבבתיהם, ולרקוד סביב המדורה בה נשרפו. בנוסף, יהודים זקנים אולצו לאכול בשר חזיר, וזקניהם של יהודים נגזזו בעזרת כידונים. מעשים אלו צולמו בידי הגרמנים, תוך שהאוכלוסייה המקומית צופה בהם להנאתה.
בחודשים הראשונים לכיבוש נמלטו מהעיר יהודים רבים, ובמקביל, הגיעו אליה למעלה מאלף פליטים יהודים מיישובי הסביבה. עם סיפוח האזור לרייך השלישי הובאו לעיר מתיישבים גרמנים רבים, אשר קיבלו לרשותם בתים וחנויות של יהודים. עד מהרה מונה בעיר יודנרט, בראשות מיכאל יעקובוביץ', אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה יהודים רבים. בהמשך הוקם בעיר גטו לא סגור, אליו הועברו כל יהודי העיר, והצפיפות בו הייתה רבה. צפיפות זו התגברה כאשר הובאו לגטו בסתיו 1941 יהודים רבים מכפרי ועיירות הסביבה.
בראשית 1942 החלו מעשי רצח רבים של יהודים בגטו. בין היתר, בפורים נתלו באופן פומבי 10 יהודים בגטו, לאחר שהואשמו בהברחת מזון. במצוד שנערך אחר יהודים שהסתתרו בעיר, נתפסו כ-400 איש, ואלו שולחו למחנות שונים. במהלך עוצר בן שלושה ימים שהוטל על הגטו באפריל 1942 ניסה יושב ראש היודנרט להימלט מהעיר, ולאחר שנתפס, נרצח עם כל משפחתו.
ב-11 באוגוסט 1942 החל חיסולו של הגטו בעיר, לאחר שראש היודנרט האחרון בו הוצא להורג. יהודי הגטו הוצאו בכוח מבתיהם בשעת לילה, והובלו לחצר בית הכנסת. במעמד זה הופרדו הזקנים, הילדים והחולים, ושולחו במשאיות למחנה ההשמדה חלמנו, וכ-850 יהודים הועברו במשאיות לגטו לודז'. יתר היהודים הוכנסו למבנה בית הכנסת, והוחזקו בו משך שלושה ימים ללא מזון או שתייה. לאחר מכן, הועברו במשאיות לחלמנו, יחד עם יתר היהודים שנתפסו מסתתרים. קבוצה של כ-150 עד 200 גברים יהודים הושארה בגטו עבור איסוף וסידור הרכוש היהודי הנותר. חלקם הועברו לאחר מכן לגטו לודז', וחלקם ליעד לא ידוע.
רוב יהודי העיר שניסו להסתתר בסביבת העיר נספו, לאחר שהוסגרו לגרמנים, ובמקרה אחד אף רצח פולני שתי ילדות יהודיות מהעיר באמצעות פטיש. בתקופת המלחמה הוסב בית הכנסת השרוף של העיר למחסן קש ומזון, ולאחר מכן לאולם ספורט, ובית העלמין היהודי בה נהרס, ומצבותיו נלקחו לריצוף רחובות וגשרים. כ-400 מיהודי העיר שרדו את השואה, בין אם במסתורים או שנמלטו לשטחי ברית המועצות.
ג'ני לבל
ג'ני לבל (בסרבו-קרואטית: ז'ני לבל, Ženi Lebl ,Жени Лебл; 20 ביוני 1927 - 20 באוקטובר 2009) הייתה עיתונאית, סופרת, מתרגמת והיסטוריונית, חוקרת יהדות יוגוסלביה ישראלית ילידת סרביה. רנטגנאית במקצועה.
ביוגרפיה
בספטמבר 1954, לאחר שלוש שנים שבהן סירבו השלטונות לאפשר לה לצאת מן המדינה, עלתה לבל לישראל. היא למדה בבית הספר להכשרת טכנאי רנטגן בחיפה, ולאחר מכן עבדה שנים אחדות בבית החולים פוריה. מאוחר יותר עבדה כמרצה וניהלה את בית הספר לרדיוגרפיה בבית החולים איכילוב.
לצד זאת, חקרה לבל את תולדות יהודי יוגוסלביה וכתבה עשרות ספרים ומאמרים בעברית ובסרבו-קרואטית. על מחקרה ההיסטורי זכתה ב-26 פרסים בתחרויות אנונימיות של איגוד הקהילות היהודיות ביוגוסלביה. חלק ממחקרה נעשה במסגרת פעילות התאחדות עולי יוגוסלביה לשעבר והיא שימשה כעורכת ביטאון ההתאחדות. לבל גם עסקה בתרגום ספרות עברית לסרבו-קרואטית, תרגומיה פורסמו בכתבי-עת ספרותיים בארצות יוגוסלביה לשעבר.
לקריאה נוספת
על "גאות ושבר: פרקים בתולדות יהודי מקדוניה הווארדארית"
חותם (שם מסחרי)
תיאור
חותם של מו"ל היא שם מסחרי - שם שהעסק משתמש בו למסחר במוצרים או שירותים - תחתיו מתפרסמת יצירה. לחותם יש מטרה מוגדרת בדרך כלל. במקרים מסוימים, השימוש בחותם נובע מהשתלטות של הוצאה לאור גדולה על הוצאה קטנה יותר (או חלק ממנה). כגון החותמים של חברת בארנס אנד נובל.
השימוש בחותמים נפוץ גם בחברות משחקי מחשב, לצורך הוצאת משחקי מחשב תחת חברת משחקים גדולה המחזיקה במספר נרחב של אולפנים.
שימוש
חברת הוצאה לאור בודדת עשויה להחזיק חותמים רבים, כאשר השימוש בהם לצורכי ההוצאה הוא כדי לשווק עבודות לפלחי שוק דמוגרפיים שונים. לדוגמה, מטרת החותם של Viking press - השייך לחברת ההוצאה Penguin Group - היא "לפרסם רשימה אקסקלוסיבית של ספרי עיון טובים, כגון ביוגרפיה, היסטוריה ויצירות על עניינים עכשוויים, וכן סיפורת בדיונית בעלת חשיבות משמעותית. שאינה תופעה חולפת"
משרד החוקר הראשי
החוקר הראשי הנוכחי הוא עו"ד גד רגב והוא עוסק בחקירת תאונות אוויריות ותאונות תעופה, מנפיק דו"ח תאונה המתפרסם לציבור ומציג הפקת לקחים להעלאת רמת המקצועיות והבטיחות של עובדי הטיס. החוקר הראשי כפוף מינהלית לשר התחבורה ומתואם עם מנכ"ל משרד התחבורה. משרדו שוכן סמוך לטרמינל 1 בנמל התעופה בן-גוריון.
לפניו כיהן בתפקיד עו"ד יצחק (רזצ'יק) רז במשך 17 שנים עד שנת 2019.
סמכות
חוק הטיס מפרט את תפקידי החוקר הראשי, סמכויותיו ודרך פעולתו. קובע, "במילוי תפקידיו יפעל החוקר הראשי בהתאם להוראות נספח 13 לאמנה, ככל שהן ישימות בישראל". החוקר הראשי נושא תפקיד סטטוטורי, ממונה על ידי שר התחבורה והוא מופקד על ביצוע חקירות בטיחותיות בתחום התעופה.
תפקידי החוקר הראשי וסמכויותיו מעוגנים בפרק ז' של חוק הטיס ובתקנות הטיס (חקירת תאונות ותקריות כלי טיס), התשמ"ד-1984.
בהתאם לחקיקה בישראל, שאימצה כללים והמלצות של הארגון הבינלאומי לתעופה אזרחית מוקנות לחוקר הראשי סמכויות שונות, פנים ארציות ובינלאומיות, בכל הנוגע למימוש מטרתה של החקירה הבטיחותית.
לוצ'יה הקדושה מסירקוזה
לוצ'יה הקדושה מסירקוזה (איטלקית Santa Lucia da Siracusa) (לפי המסורת 283-304) היא קדושה מעונה נוצרית, המקובלת על הכנסייה הקתולית והאורתודוקסית. יום חגה במערב הוא ה-13 בדצמבר, בו חל הלילה הארוך בשנה לפי הלוח היוליאני. לוצ'יה הקדושה היא אחת הקדושות היחידות שיום חגן נחוג על ידי כנסיות לותרניות סקנדינביות בטקסים המשמרים יסודות פגנים של חגיגות אמצע החורף מהתקופה הפרה-נוצרית. היא פטרוניתם של העיוורים, של העיר סירקוזה, של הארכיבישופות של סירקוזה ושל מספר יישובים נוספים באיטליה.
חיים ומסורת
בתולדותיה של לוצ'יה הקדושה מעורבות מספר עובדות ואגדות מסורתיות רבות. גבורתה וקדושתה כבר היו ידועות ומקובלות במאה ה-6 לספירה, אך המקור הנפוץ ביותר לתולדות חייה הוא במקראת הזהב מאת יאקופו דה ואראצה (מכונה גם ג'אקומו דה ואראג'ינה), אשר פורסמה בסביבות שנת 1260 ותיארה את חייהם של מספר קדושים.
לוצ'יה הקדושה נולדה בסירקוזה, סיציליה, בשנת 283 לספירה, או בסמוך לכך, ומקור שמה במילה "אור" (איטלקית Luce, לטינית Lux). לפי אחת הגרסאות הייתה לוצ'יה הקדושה נצר לארכימדס בן סירקוזה, ומקובל שנולדה למשפחה אמידה ובעלת מעמד בעיר. אביה מת בעת שהייתה צעירה והותיר אותה ואת אמה, אאוטיקיה, חסרות הגנה ותמיכה. אמה, אאוטיקיה, קידשה אותה לאשה לעובד אלילים מקומי, אך בטרם הנישואין פקדה לוצ'יה הקדושה את קברה של אגאתה הקדושה בקטניה, יחד עם אמה, ונדרה בפניה נדר כי תשמור על בתוליה. עוד שטחו לוצ'יה ואמה את תחינתן בפני אגאתה הקדושה כי תביא מזור לאמה של לוצ'יה, אשר סבלה מדיזנטריה קשה. השתיים התפללו סמוך לקבר משך כל הלילה עד אשר נרדמו. בשנתה נגלתה אגאתה הקדושה בפני לוצ'יה והבטיחה לה כי תהיה לתהילת סירקוזה, כפי שהיא, אגאתה, נחשבת בקטניה. לפי אגדה אחת, נרפאה אאוטיקיה ממחלתה באותו רגע ולפי גרסה אחרת קרה הדבר עם שובן של השתיים לסירקוזה. לוצ'יה אשר החליטה שלא להנשא כלל ועיקר, שכנעה את אמה לחלק את המוהר אשר הובטח לחתנה המיועד לעניים (יש האומרים על מנת לסכל את הנישואין), ומשנודע הדבר לחתן, הוא פנה אל השופט פסקאזיו והלשין על לוצ'יה כי התנצרה. פסקאזיו ציווה על לוצ'יה להקריב קרבן למען הקיסר דיוקלטיאנוס, אך היא השיבה כי נתנה את כל אשר היה לה וכי היא מעניקה את עצמה כקרבן לקיסר כדי שיעשה בה כרצונו. לוצ'יה נדונה לשירות בבית זונות, ולפי המסורת משבאו השומרים לקחתה, מילאה רוח הקודש את גופה עד כי היה קשיח וכבד כהר. השומרים לא הצליחו להזיזה ממקומה גם כאשר קשרו את גופה לקבוצת שוורים. פסקאזיו הורה לנקר את עיניה של לוצ'יה, אך גם משנעשה הדבר, בדרך נס היא לא איבדה את מאור עיניה. בניסיון אחרון, ניסה פסקאזיו לשלוח אש בגופה של הקדושה המעונה, אך זו לא שרפה אותו, ולכן ערף את ראשה. לוצ'יה הקדושה מתה בשל אמונתה בשנת 304 לספירה. לפי אחת האגדות השיב האל את עיניה של לוצ'יה למקומן.
לוצ'יה הקדושה הפכה בשל כך לפטרוניתם של העיוורים והחולים במחלות עיניים, רופאי העיניים והחשמלאים, והיא מתוארת פעמים רבות באמנות כאוחזת במגש זהב או כסף שעליו מונחות שתי עיניה או שלהבה עולה ממנו. עוד מיוחסת לה החרב.
פולחן וימי חג
יום חגה הרשמי של לוצ'יה הקדושה הוא ה-13 בדצמבר. בעבר נחוג בכל העולם הנוצרי המערבי, אולם כיום הוא מצוין בעיקר בסקנדינביה, באיטליה ובמספר ארצות נוספות בדרום אירופה. ביום זה חל הלילה הארוך בשנה עד להנהגת הלוח הגרגוריאני ב-1582. העובדה כי ארצות הצפון אימצו את הלוח הגריגוריאני 200 שנה לאחר מכן, כמו גם הקשר ההגיוני בין התחדשות השמש לבין רעיון האור שבשמה של הקדושה ולמוטיב העיוורון-ראייה שבמותה, הביאו לכך שללוצ'יה הקדושה וליום חגה נודעת חשיבות מיוחדת בכל ארצות סקנדינביה.
סקנדינביה
בשוודיה, דנמרק, נורווגיה ופינלנד נהוג לקיים תהלוכה ביום חגה של הקדושה. הבת הבכורה צועדת כשכתר נרות על ראשה, ואחריה צועדות נשים נוספות בשמלות לבנות האוחזות בנר בידיהן. הנרות מסמלים את האש אשר לא נטלה את חייה של הקדושה. הנשים שרות את השיר הנפוליטני הנודע סנטה לוצ'יה "Santa Lucia", אף ששיר זה נכתב אודות רובע בעיר הנושא שם זה, ולא אודות הקדושה עצמה. מילות השיר בשפות המקומיות מותאמות לאירוע.
שוודיה
בשוודיה הונהגה לראשונה תהלוכת לוצ'יה ציבורית ובחירת "לוצ'יה" בעקבות יוזמה של עיתון מקומי בסטוקהולם בשנת 1927. המנהג התפשט וכיום נבחרת לוצ'יה מדי שנה בבתי ספר, ערים, אזורים ואף ברמה הלאומית. הלוצ'יה הנבחרת נוהגת לבקר בכנסיות, בבתי זקנים ולסייר ברחובות, תוך שירת שירים מתאימים וחלוקת עוגות זנגביל הנחשבות למאכל מסורתי של חג זה. מאכל מסורתי נוסף ביום זה הוא "עוגיות לוצ'יה" המכילות זעפרן. בתהלוכה משתתפים גם בנים השרים שירי חג מולד ובמיוחד שיר המוקדש לסטפן הקדוש.
אמירים (פירושונים)
{{פירושונים|
לוצ'יה הקדושה מסירקוזה
דנמרק
בדנמרק נחוג החג באופן ציבורי לראשונה בשנת 1944. הוא יובא משוודיה "במטרה להפיץ אור ותקוה" בתקופת האפלה של מלחמת העולם השנייה וכמחאה שקטה כנגד שלטון הכיבוש הנאצי. בדנמרק נודעת לחג משמעות דתית יותר מאשר בשוודיה והקשורה בעונת חג המולד. נהוג להדליק נרות בבתים בערב החג ולכבות את תאורת החשמל.
סירקוזה
בסירקוזה, עיר הולדתה של לוצ'יה הקדושה, נערכת ביום חגה תהלוכה מקתדרלת סירקוזה ועד לכנסיית קבר לוצ'יה הקדושה. המאמינים צועדים בתהלוכה ברגליים יחפות, ובקצה התערוכה רוכבים פרשים בבגדים אופייניים למאה ה-18 ומושכים את "מרכבת הסנאט" מתקופת הבארוק. על המרכבה מונח איקונין המוצג בציבור משך שמונה ימים לאחר התהלוכה, מועד בו הוא מושב בתהלוכה נוספת אל הקתדרלה.
בסירקוזה נחוג חג נוסף לזכר הקדושה ביום ראשון הראשון בחודש מאי, הוא יום "לוצ'יה הקדושה של השלווים" (Santa Lucia delle quaglie). מקורו של יום זה ברעב שהכה בעיר במאה ה-17. התושבים פנו לקדושה בבקשת עזרה וקיימו תהלוכה תוך שהם נושאים איקונות. להקת שלווים שעפה מכיוון הנמל בישרה את בואה של ספינה עמוסת דגן, ועל כן נהוג במהלך חג זה לשחרר שלווים לחופשי.
נפולי
ברובע סנטה לוצ'יה בנאפולי נפתחות החגיגות לכבוד הקדושה ביום שבת שלפני ה-13 בדצמבר, בתהלוכה בה נושאים המאמינים פסל מוכסף של גוף הקדושה (ללא ראש או גפיים) עד לכנסייה שעל שמה. בערב שלפני ה-13 בדצמבר נערכת בעיר תהלוכת מאמינים מלווה בלפידים ונרות המסמלים את אור הקדושה הגובר על חשכת הליל. במשך יום המחרת נערכות מיסות רבות עד שבשעה 18:30 ננעלים אירועי החג במופע זיקוקין די-נור.
צפון איטליה
באזורים מסוימים בצפון איטליה נוהגים הילדים לכתוב מכתב ללוצ'יה הקדושה סמוך לפני יום חגה ולבקש ממנה את המתנה בה הם חפצים. הם מציינים כי התנהגו כיאות במשך השנה החולפת ועל כן הם ראויים למתנה המבוקשת ולא לפחם השמור לילדים "רעים". על מנת לשאת חן בעיני הקדושה והעוזרים לה לחלק את המתנות, נהוג להשאיר להם מאכלים שונים, הכוללים, בהתאם למסורת המשפחתית, לחם, פירות, מים, יין ועוד.
קאראמאן (נפה)
נפת קאראמאן (טורקית Karaman ili) היא נפה במחוז מרכז אנטוליה. שטחה 9,163 קמ"ר, אוכלוסייתה מונה כ-254,919 נפשות (2020), ובירתה העיר קאראמאן.
קאראמאן הייתה מרכז מושבה של נסיכות קאראמאן ( בטורקית: Karamanoğulları Beyliği), של בני השבט הטורקמני הקרמנאואולו, מקבוצת האוע'וז. הנסיכות, שהוקמה לאחר דעיכת סולטנות רום, הייתה מן החשובות שבנסיכויות הבייליקיות באנטוליה. נסיכות זו היוותה יריב עיקש של האימפריה העות'מאנית המתהווה. בשנת 1443 החריב איברהים ביי, שליט הנסיכות, את אנקרה. בתקופת שלטונו השנייה של מהמט השני היא הפכה למדינת חסות של האימפריה העות'מאנית, ובשנת 1487 פורקה סופית על ידי באיזיט השני.
סנג'ק (האימפריה העות'מאנית)
סַנְגָ'ק (בטורקית: sancak, בכתיב עות'מאני: سنجاق שפירושו דגל, מחוז) היה שטח בחלוקה המנהלית של האימפריה העות'מאנית שהיה נקרא גם ליווא (בערבית: لواء).
היסטוריה
סנג'קים הוגדרו כבר בתחילת החלוקה המנהלית של האימפריה העות'מאנית באמצע המאה ה-14 כחלק משיטת הטימאר - שיטת חלוקת אדמות צבאית-פאודלית. בנוסף לצבא המקצועי בקרבות היו משתתפים סיפאהים שהצטרפו לצבא בתמורה לפייף שהוענק על ידי סולטאן. הם גויסו בהתאם לסנג'ק בו גרו והונהגו על ידי ביי הסנג'ק (שניתן לתרגום כראש המחוז).
החלוקה המנהלית החדשה בסוף אותה המאה הכפיפה סנג'קים לביילרבייליקים שהפכו מאוחר יותר לאיילטים ואחר כך לוילאייטים. לא כל הסנג'קים הוכפפו לרשויות גבוהות יותר: חלקם היו אזורים חדשים שרק נכבשו והיו סנג'קים כמו בנגאזי וצ'טלג'ה שמנהיגיהם הוכפפו ישירות לפורטה.
בראש הסנג'ק עמד מתצרף (ﻤﺘﺻﺮﻒ) או סנג'ק ביי. סנג'קים חולקו לקאדיליקים (בעות'מאנית: قاضيلق) או קאזות (בערבית: قضاء; בעות'מאנית: kazâ) שבראשם עמד קאדי.
מספרם באימפריה השתנה במהלך הזמן. ברפורמות טנזימאט במאה ה-19 הוא עלה מעל 400 בעוד שרוב התקופות הקודמות היה קרוב ל-150.
אזור סנג'ק בחבל הבלקן נמצא בסנג'ק נובי פאזאר שחולק ב-1913.
אין פרפרים פה
אין פרפרים פה: ציורים ושירים של ילדי גיטו טרזינשטדט 1942–1944 (במקורו הצ'כי: Dětské kresby na zastávce k smrti, Terezín 1942–1944, ציורי ילדים בתחנה שלפני המוות, טרזין 1942–1944) הוא קובץ ציורים ושירים של ילדי גטו טרזיינשטט מן השנים 1942–1944 בעריכת חנה וולאווקובה (וולקוב) (Volavková) שראה אור בשנת 1959 בהוצאת המוזיאון היהודי הממלכתי של צ'כוסלובקיה בפראג. במקביל למהדורה המקורית בצ'כית ראו אור גם תרגומים לאנגלית, גרמנית וצרפתית, ובשנת 1963 ראתה אור גם מהדורה עברית, שאת שיריה תרגמה לאה גולדברג.
בספר נחשף הווי החיים בגטו מבעד לעיני הילדים שיצרו את הציורים או את השירים. רבים מן הילדים שיצירותיהם מופיעות בספר, ואף רבים מכלל תושבי הגטו, נספו בגטו או במחנות ההשמדה, ועל כן הספר מהווה גלעד לזכרם.
רקע: גטו טרזיינשטט
"טרזין" (צ'כית: Terezín) או "טרזיינשטט" (גרמנית: Theresienstadt) היא מבצר בצ'כיה, כ-60 ק"מ מצפון לפראג, אשר שימש כגטו ליהודי הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וליהודי מרכז אירופה ומערבה בזמן הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה. ב-24 בנובמבר 1941, הורה ריינהרד היידריך להתחיל בריכוז יהודי צ'כוסלובקיה בטרזיינשטט, ומאותו יום, הגיעו לשם ראשוני משלוחי היהודים. ביולי 1942 גורשו מטרזיינשטט תושביה הוותיקים, וכך היא הפכה, באופן מעשי, לגטו המיועד ליהודים בלבד. במהלך כל שנות פעילותו של הגטו, עד למאי 1945, נשלחו אליו כ-160,000 יהודים. מרביתם נשלחו ברכבות, ומיעוטם הגיעו אליו במהלך צעדות המוות, לקראת תום מלחמת העולם השנייה. תנאי המחיה בטרזיינשטט היו קשים ביותר. המקום, שהיה בעבר ביתם של כ-7,000 צ'כים, הכיל בכל זמן נתון כגטו, עשרות אלפי יהודים. בשיא אכלוסו, בספטמבר 1942, השתכנו בו כ-58,000 יהודים, בתנאי תברואה ירודים ביותר וכשלרשותם מזון מצומצם. בשנת 1942 לבדה, מתו בגטו קרוב ל-16,000 איש, מרעב וממחלות.
מתוך 160,000 היהודים שהגיעו אל הגטו בכל שנותיו, רק כ-20,000 ניצולים שרדו בו עם תום המלחמה. כ-35,000 יהודים נספו בגטו ברעב ובמחלות, וכ-100,000 יהודים נשלחו ממנו מזרחה: חלקם מתו בגטאות ורשה ולובלין; חלקם נרצחו בירייה בבורות קברי אחים, בריגה ובשאר חלקיה הכבושים של ברית המועצות; חלקם נספו בעבודות כפייה במחנות העבודה שבמיידנק ובסביבתה; חלקם הושמדו במחנות ההשמדה של סוביבור, בלז'ץ, טרבלינקה ואושוויץ; רק מיעוט הנשלחים אל המזרח, כ-4,000 יהודים בלבד, שרדו. מתוך כ-15,000 ילדים יהודים, שהגיעו אל הגטו בכל שנותיו, רק כאלף שרדו. יש האומדים מספר קטן אף יותר, ומעמידים את מספרם של הילדים הניצולים על כ-150. מובן איפוא, כי רוב אלו שיצירותיהם מופיעות בספר "אין פרפרים פה", לא ניצלו.
בסוף אוקטובר 1944, עם התקרבות הצבא האדום אל הגטו, הופסקו כליל משלוחי היהודים ממנו. ב-3 במאי 1945, מסרו הנאצים את הגטו לידי הצלב האדום, וחמישה ימים לאחר מכן, ב-8 במאי 1945, שחררוהו חיילי הצבא האדום.
מסיבות תעמולתיות ופוליטיות, תפקד הגטו בתקופות מסוימות, למראית עין, כ"גטו לדוגמה". דבר זה, יותר מכול, אִפשר לילדי הגטו לצייר את ציוריהם ולכתוב את שיריהם. בסופו של דבר, נשמר חלק מן הציורים ומן השירים הללו.