cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
גנאלוגיה
המחקר הגנאלוגי המורמוני
המורמונים (וטעמיהם עמם - האמונה שהטבלת אב קדמון, גם לאחר מותו, הופכת את כל צאצאיו למורמונים גם כן) מצלמים מזה למעלה ממאה שנה ארכיונים של רשומות חיים (לידה, נישואין-גרושין ומוות) במזרח אירופה ומקומות אחרים. ללא הצילומים הללו לא היה נותר זכר לחומר הגנאלוגי הנ"ל שנשמד ברובו במהלך המלחמות שעברו על אירופה. את הצילומים ממירים למיקרופילמים שניתנים לחיפוש ואיחזור על ידי הציבור בכל אחת מ'מרכזי לימוד המשפחה' - הספריות המורמוניות הפרוסות במקומות רבים בעולם, אך לא בישראל.
גנאלוגיה ממוחשבת
העברת מידע גנאלוגי הפכה לשימוש נפוץ באינטרנט. הפורמט הגנאלוגי הנפוץ GEDCOM מאפשר אחידות ומשלוח מידע גנאלוגי בדואר אלקטרוני, וכן שיתוף במידע באתרים גנאלוגיים משפחתיים.
אתרים רבים מציעים גישה למידע גנאלוגי ולמרשמי אוכלוסין וארכיבים של מדינות שונות.
קיימות תוכנות ייעודיות לצורך עריכת תרשימים גנאלוגיים ואיחזור מידע גנאלוגי. הידועות יותר הן: GenoPro, דורותרי, Family Tree, ו-Gramps. חלק מתוכנות אלו ייעודיות לגנאלוגיה יהודית וכוללות מרכיבים כאזכור מיוחד לאנשים שנרצחו בשואה, או המרת תאריכים מתאריך עברי לתאריך לועזי.
יש גם אתרי אינטרנט ישראלים, "חמולה" ו"משפוחה", המהווים מקומות מפגש מקוונים לבני משפחה, לרבות אפשרות של שמירת מתכונים משפחתיים, עצי יוחסין ואלבומי תמונות. באתר "בונים עולם יהודי" של הסוכנות היהודית עוסקים בנושא בהרחבה.
אתר Geni, שהתחיל את פעולתו ב-2007 הוא אתר גנאלוגי המהווה גם רשת חברתית מקוונת, בה יש מיליוני משתמשים רשומים. האתר מאפשר בניית עץ משפחה, וחיבורו לעצים שיצרו משתתפים אחרים, תוך שמירה על פרטיות המשתמשים, כך שככל שהמרחק המשפחתי בין המשתמשים גדל, כך כמות המידע שניתן לקבל על המשתמש האחר פוחתת.
אתר נוסף הוא MyHeritage, שהוא כיום (2013) האתר השני בגודלו בעולם העוסק בחקר המשפחה ובבניית אילנות יוחסין. לאתר תמיכה מלאה בעברית, וניתן להפיק את האילן בצורה מודפסת או כקובץ PDF. Myheritage מציע שתי אפשרויות: האחת היא עבודה מקוונת באתר, והשנייה היא עבודה באמצעות תוכנה (שניתן לעדכן דרכה את האילן שבאתר).
גנאלוגיה באמצעות מיפוי גנטי
במאמר שפורסם בשנת 2018 על ידי ד"ר אדם רתרפורד (Adam Rutherford) נטען כי אפשר להתחקות אחר שושלת היוחסין של כל אדם על ידי בדיקה גנטית פשוטה והכנסת הנתונים למודל מתמטי. במחקר שביצע ב-2013 עלה כי גם אוכלוסיות ששמרו על בידוד לאורך שנים "הצליחו" להיכנס לרשת הגנאלוגית הרחבה יותר שנפוצה בעולם כולו בדורות שלאחר מכן. כמו כן הוא טען שאפילו האוכלוסייה המבודדת של השומרונים שהיו בישראל לא הצליחה לשמור על הגנים שלה מבודדים. במחקרו ד"ר רתרפורד טען כי בכל אדם ניתן למצוא שאריות גנטיות של אנשים מההיסטוריה העתיקה של האנושות, כמו נפרטיטי, קונפוציוס ועוד.
אשחר (יישוב)
אֶשְׁחָר הוא יישוב קהילתי שנמצא בתחומי המועצה האזורית משגב. היישוב קרוי על שם השיח אשחר הצומח באזור.
מיקום
היישוב ממוקם על גבעת קרד בגליל התחתון ממנה נשקפים בקעת סכנין, בקעת בית הכרם, הרי הגליל, רמת הגולן, הים התיכון, יישובים וערים, כפרים וכרמים. גובה היישוב הוא כ-360 מטר מעל פני הים.
היסטוריה
היאחזות נח"ל בשם אשחר, הוקמה באתר בו נמצא היום קיבוץ אשבל, באפריל 1979. בשנת 1982 שונה שמה של ההיאחזות ל"אשבל".
במרץ 1984 החליטה הוועדה המשותפת של הממשלה והסוכנות על הרחבת היישוב אשחר.
אשחר נוסד בשנת 1986 במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", על ידי גרעין שעלה בחלקו הגדול משיקגו. עד מהרה התפתח היישוב וקלט משפחות רבות מעבר לגרעין המייסד.
המחייה באשחר
האידאולוגיה שבה דוגל היישוב היא קידום חיים משותפים של דתיים וחילונים בקהילה אחת, תוך פתיחות, סובלנות, פלורליזם ודמוקרטיה. תושבי היישוב מציבים לעצמם מספר כללים בסיסיים, כגון הימנעות מנסיעה בשבת בתחומי היישוב (במידת האפשר) ושמירה על כשרות באירועים ציבוריים. פרט לכך, מקיים כל אחד מהם אורח חיים הנראה בעיניו, ללא כפייה מכל צד שהוא. טווח הגילאים הוא 0 עד 70, אך רוב הזוגות בשנות ה-30–50 לחייהם.
כיום מתגוררות ביישוב למעלה ממאתיים משפחות.
חינוך
ילדי היישוב לומדים בגנים ביישוב ומשם עוברים לבית הספר האזורי החילוני, בבית ספר אזורי דתי, או בבית ספר יסודי משולב בו לומדים דתיים וחילוניים בצוותא, זאת מתוך מתן חינוך העונה על דרישות הורים משני הזרמים. במקום פועל "שבט אשחר" של תנועת הנוער הצופים הדתיים שמקיימת פעילות לכיתות ד-'יב.'
בית הספר הוקם בשנת 2007. הגן מתקיים בשטחי היישוב.
בנוסף לכך, קיימת תבנית חינוך נוספת והיא בית הספר הדו-לשוני ”גליל” בו לומדים בצוותא ילדים מן המועצה האזורית וילדים מהיישובים הערבים הסמוכים כמו סחנין ושעב, במסגרת וולדורף ברוח האנטרופוסופיה.
מסכת פאה
מסכת פֵּאָה היא המסכת השנייה בסדר זרעים, לאחר מסכת ברכות. המסכת קרויה על שם מצוות פאה העוסקת בהקצאת חלק מהקמה בשדה (עוד לפני הקציר) עבור עניי העם, וכן עוסקת במתנות עניים וביניהן פאה, לקט ופרט, שכחה, עוללות ומעשר עני.
במסכת מפורטות בין השאר ההלכות הקשורות במצוות אלו, כגון למי מותר לקחת מהפאה, מה גדלו של החלק שצריכים להקצות לפאה, מתי מותר לעניים לקחת מהפאה, וכדומה.
כרוב המסכתות בסדר זרעים (למעט מסכת ברכות) אין למסכת פאה מקבילה בתלמוד הבבלי. מסכת פאה זמינה רק במשנה, תוספתא ותלמוד ירושלמי. בתלמוד הירושלמי, הפרק הראשון של מסכת זו כולל בתוכו הלכות תלמוד תורה ולשון הרע ועיקרו כולל דברי מוסר.
מיקומה של המסכת בסדר זרעים
בהקדמתו של הרמב"ם למשנה, מצוין כי הסיבה לכך שמסכת פאה היא המסכת הראשונה בסדר זרעים (מבין המסכתות העוסקת במצוות התלויות בארץ) היא מכיוון שמתנות העניים ניתנות עוד בשעת הגידול ואילו המצוות האחרות התלויות בארץ חלות לאחר הקציר או איסוף הפרי.
פרקי המסכת
בסה"כ במסכת 69 משניות.
משניות מיוחדות
המשנה הראשונה במסכת פאה נאמרת בתפילה לאחר ברכות התורה (בשילוב ברייתא המופיעה בתלמוד הבבלי, מסכת שבת קכז ) כי היא משנה יסודית ביהדות, טעם נוסף נאמר היות שבסף המשנה כתוב 'ועיון תפילה' ולכן אומרים זאת לפני התפילה. המשנה עוסקת במצוות שאין להם כמות מינימלית מהתורה ומציינת דרך אגב מצוות שיש להם שכר גם בעולם הזה וגם בעולם הבא.
המשנה האחרונה במסכת פאה מברכת את העני אשר נמנע מלהזקק למתנות עניים על אף שהוא רשאי לקחת תוך ציון הפסוק:.
על תוספתא (פאה)
בנוסף לפרשני המשנה והירושלמי הקלאסיים פורש התלמוד הירושלמי על מסכת פאה על ידי הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ) במסגרת פירושו על התלמוד (תלמוד שטיינזלץ). הפירוש נדפס בתשמ"ח (1988) ונכון ל-2019, זו המסכת היחידה מהתלמוד הירושלמי שפורשה במסגרת מפעל זה.
נתיב הל"ה
היסטוריה
הקיבוץ הוקם בתאריך 16–17 באוגוסט 1949 על ידי יוצאי פלוגה ד' בגדוד העמק מחטיבת יפתח של הפלמ"ח (גרעין פל"ד, תל כף – הכשרת עין חרוד בית השיטה), שאליהם הצטרפה קבוצה של ניצולי השואה מפולין וגרמניה שעברו הכשרה בבית השיטה במסגרת עליית הנוער. הקיבוץ הוקם על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד על אדמות הכפר הערבי בית נטיף, שנכבש על ידי חטיבת הראל במבצע ההר וננטש. הוא קרוי על שם מחלקת הל"ה, שעלתה מהשפלה לגוש עציון וכל לוחמיה נפלו בקרב. בתחילה קראו לעצמם חברי הקיבוץ "קבוצת פלד" (ראשי תיבות: פלוגה ד') ובשילוב עם שם הכפר הערבי - "פלד - בית נטיף". בספטמבר 1949 החליטה ועדת השמות הממשלתית להחזיר לנקודה את שמה העברי מתקופת בית שני ולקרוא לקיבוץ "בית נֵֵטֶף". בעקבות בקשתם של הורי הל"ה וביקורם בקיבוץ ביום השנה השני לנפילתה של המחלקה, הוחלף שמו ל'נתיב הל"ה' בטקס רשמי ביום השנה השלישי לנפילתה של השיירה. המילה 'נתיב' בשם הקיבוץ משמרת את שמו של הכפר 'בית נטיף'. טקס העלייה על הקרקע לנקודת הקבע וקריאת הקיבוץ בשם "נתיב הל"ה", נערך ב-11 בינואר 1951. בטקס נכחו הורי הל"ה, ראובן מס נאם בשם ההורים, והסופר והמשורר פוצ'ו מטעם מייסדי הקיבוץ. על ראש הגבעה שמעל הקיבוץ נטעו 35 עצי ברוש בשתי שורות ובחצי קשת לזכר 35 הנופלים.
בשנים הראשונות לאחר הקמתו היה הקיבוץ יישוב ספר מול הגבול הירדני, וסבל מפעולות של מסתננים וחילופי אש. התקרית החמורה ביותר אירע ביולי 1954, כאשר אש נפתחה על שלושה חברי הקיבוץ מהצד הירדני, בשעה שעבדו בשדות הקיבוץ סמוך לגבול. מדינת ישראל הגישה תלונה למועצת הביטחון על התקרית. במהלך חקירת התקרית טען הצד הירדני כי השלושה עברו את קו הגבול, עיבדו אדמה בצד הירדני, והמשיכו להתקדם בתוך שטח ירדן למרות האזהרות.
ב-27 בינואר 1955 נערך טקס הסרת הלוט מעל האנדרטה לל"ה שהוקמה ליד הקיבוץ. בטקס נכחו יגאל אלון, חיים הרצוג ונציגי ההורים. במקום נערך טקס זיכרון מאז מדי שנה.
בשנת 1960 ויתר הקיבוץ על חלק מהשטחים החקלאיים שהוקצו לו, לטובת המושבים נווה מיכאל (במקור רוגלית) ואביעזר שהוקמו ב-1958.
באוגוסט 1961 הושלמה הקמתו של בית תרבות, בתכנון האדריכל חנן הברון, שהוקדש לזכר הל"ה.
בשנת 1962 הקים עתי יפה, ביולוג ומחנך חבר הקיבוץ, גן בוטני במרכז הקיבוץ. במהלך השנים התרחב הגן בהדרגה והפך לאוסף טבע גדול וייחודי, בשטח של כ-.
במשך השנים קלט הקיבוץ גרעיני נח"ל, מרביתם בוגרי המחנות העולים, וכן קבוצות עולים מארגנטינה וברזיל.
בקיבוץ פעלה בשנים 2002–2006 המכינה הקדם צבאית "נחשון" - המדרשה הישראלית למנהיגות חברתית, שלפני כן ישבה ביישוב הקהילתי ניל"י ומהקיבוץ עברה למצודת יואב.
בשנת 2003 הוחלט בקיבוץ על מעבר למתכונת של קיבוץ מתחדש במסגרתו הופרטו חלק מהשירותים ובהמשך הופרטו כלל השירותים. עם זאת הקיבוץ מקיים מנגנון ערבות הדדית בין חבריו.
בשנת 2007 הוקם בקיבוץ כפר האמנות האקולוגי של להקת המחול ורטיגו, ביוזמת הכוריאוגרפית והמנהלת האומנותית של הלהקה נעה ורטהים. בכפר מקפידים על ערכים ירוקים, מיחזור, אוכל אורגני והפחתה בצריכה. הכפר מפעיל סדנאות מחול ותנועה בשילוב עבודה חקלאית חווייתית.
בספטמבר 2014 הוקם בית הספר סאדברי עמק האלה, תחילה בגבעת ישעיהו, ונכון ל-2017 פועל בקיבוץ נתיב הל"ה, ויש בקהילתו כ-60 תלמידים.
כלכלה
לקיבוץ רפת משותפת "רפת יהודה" עם הקיבוצים צרעה וצובה, פעילות חקלאית ענפה הכוללת גידולי שדה כמו: חמצה, פלפלת, חמניות ועוד מגוון של גידולי שדה; כרם ומטעי שקדים; הקיבוץ מחזיק גם שטחים חקלאיים רבים באזור קריית גת שבהם מתבצעת פעילות חקלאית ענפה, בקיבוץ גם קיים תאגיד נוי ופעילויות נוספות.
בקיבוץ ממוקמת חברת "יקבי עמק האלה", שהוקמה בשנת 2001, וגם חברת המיתוג 'אנשין' שהוקמה בשנת 2017, אך אינם בבעלות הקיבוץ. הכרמים של היקב ניטעו בשנת 1998 בשלושה מוקדים: עמק האלה, סמוך לקיבוץ נתיב הל"ה ומושב נס הרים. ביקב מיוצרים מעל 300 אלף בקבוקים בשנה, מחציתם נמכרים לשוק המקומי בישראל ומחציתם לייצוא. ביקב מועסקים כ-20 עובדים.
מפעל תמי 4
בשנת 1970 הוקם בקיבוץ מפעל אלקטרוניקה - תנ"ה (תעשיות נתיב הל"ה) ביוזמת חבר הקיבוץ מאיר ויזל, במטרה לספק מקור פרנסה נוסף, מאחר שענף החקלאות לא סיפק הכנסה מספקת. המפעל החל את דרכו כמפעל לזיווד אלקטרוני בקבלנות משנה ועד אמצע שנות ה-70 עבדו בו 15 חברים. כדי להבטיח הכנסה קבוע ויציבה במפעל, הוחל בחיפוש אחר מוצר אותו יכלו לייצר ולשווק כמוצר מדף. בשנת 1975 רכשה תנ"ה את חברת "קור", מפעל לייצור מכשירים לקירור משקאות, ובשנת 1978 החל המפעל לפתח מכשיר טיהור מים ביתי - תמי 3, באמצעות שיתוף מומחים מהטכניון, שהציעו לתנ"ה טכנולוגיה חדשנית לטיהור מים.
במהלך השנים מכר הקיבוץ את רוב מניות המפעל למשקיעים שונים, אך המשיך להחזיק בכשליש מהבעלות.
ביולי 2009 רכשה חברת שטראוס את מלא הבעלות בחברת תנ"ה לפי שווי של 325 מיליון שקל. הקיבוץ החליט להעביר לחברים רק חלק מהתמורה ממכירת החברה. מהסכום שקיבל הקיבוץ לאחר ניכוי מס שהסתכם ב-90 מיליון שקל. 45 מיליון שקל מהתמורה הפריש הקיבוץ לצבירת פנסיה לחבריו, 10 מיליון שקל יועדו להקמת קרן לעזרה הדדית ושיקום תשתיות וכ-30 מיליון שקל חולקו לחברים.
העלייה החמישית
העלייה החמישית היא גל העלייה הגדול שבא לאחר העלייה הרביעית. העולים הגיעו מאירופה ומאסיה לארץ ישראל בין השנים 1932–1939.
העלייה החלה בממדים צנועים והתגברה בשנים 1932–1935 בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה. המאורעות שהחלו עם פרוץ המרד הערבי הגדול ב-1936 החלישו את זרם העלייה, אך בשנים 1938–1939 הוסיפו לעלות רבבות עולים, חלקם באורח בלתי חוקי.
סיום העלייה היה עם תחילת מלחמת העולם השנייה. מספר העולים מוערך בכ-250,000 נפש. העלייה החמישית מכונה לעיתים "עליית היקים" משום שכרבע מהעולים (כ-60 אלף איש) הגיעו לארץ מגרמניה. לפי מקור אחר: 186,000 סה"כ, ומהם 36,000 עולים מגרמניה ו- 76,500 עולים מפולין.
אישורי עלייה
הבריטים נהגו להעניק רישיונות עלייה על פי מדיניות ההגירה אותה קבעו. ממשלת ארץ ישראל נדרשה מתוקף סעיף 6 של כתב המנדט להקל "על ההגירה היהודית בתנאים נאותים". בפועל הורשו לעלות רק אלו שענו לקריטריונים שהשתנו כל פרק זמן. באמצע שנות ה-30 היו בתוקף הקריטריונים הבאים:
סוג א (1) – בעלי הון של לפחות 1,000 לירות, רשאים היו להיכנס לקונסוליה בריטית כלשהי, בצירוף הוכחת הון, ולקבל ויזה. הוויזה הקיפה גם את אשתו ובנותיו של בעל ההון, וכן את בניו שטרם מלאו להם 18.
סוג א (2) – בעלי מקצוע חופשי שברשותם לפחות 500 לירות, עלו כתלות בקביעת מנהל מחלקת העלייה של המנדט אשר החליט האם קיים בארץ צורך במקצועם.
סוג א (3) – בדומה ל-א(2), אלא שכאן מדובר באלו שברשותם לפחות 250 לירות.
סוג א (4) – אנשים שפרנסתם בארץ מובטחת.
סוג א (5) – עולים בעלי לפחות 500 לירות שיוכיחו כי באפשרותם להסתדר בארץ.
סוג ב (1) – יתומים שעוד לא מלאו להם 16 ושהוזמנו למוסד ציבורי בארץ ובלבד שהמוסד התחייב לכלכל את היתום עד הגיעו לגיל 18.
סוג ג – אנשים הבאים לעבודה בארץ ושיש להם סיכוי מוחלט לקבל עבודה. הסוכנות היהודית, אשר קיבלה רישיונות עלייה כאלה, חילקה אותם לחלוצים, לבעלי מקצוע ולפועלים.
סוג ד – אנשים התלויים בפרנסתם בתושבים קבועים או בעולים מסוגי א, ב(2) ו-ג. בקבוצה זו אלו נכללו בני משפחה.
עלייה בלתי ליגלית
היות שהיו עולים שהיו מעוניינים לעלות לארץ ולא עמדו בקריטריונים להגירה על פי חוקי השלטון הבריטי התפתחו מגוון של שיטות לכניסה לארץ בדרכים אחרות:
אופייה החברתי
העלייה החמישית הייתה בעיקרה עליית המעמד הבינוני: בעלי מקצועות חופשיים, סוחרים ותעשיינים. שיעור החלוצים היה קטן מבעליות קודמות, ושיעור האקדמאים, בעלי ההון והידע המקצועי גדול יותר. עולים רבים פנו לערים, ויישובים בעלי אופי כפרי הפכו לבעלי אופי עירוני. העיר תל אביב הפכה לעיר הגדולה בארץ, ובחיפה הפכו היהודים לרוב. כמאה יישובים חקלאיים חדשים הוקמו ברחבי הארץ – כפול ממספרם בחמישים השנים הקודמות. חלק מהעולים הקימו את "יישובי המעמד הבינוני", כגון נהריה.
ארצות המוצא
כ-40% מהעולים הגיעו מפולין. קרוב לרבע הגיעו מגרמניה, מאוסטריה ומצ'כוסלובקיה. מרומניה עלו כ-6% מהעולים ומתימן כ-3%. כ-2.5% עלו מליטא ואחוז דומה מיוון; ה"סלוניקאים" שבעולי יוון תרמו רבות להפעלת הנמל החדש בתל אביב ובפעילות בנמל חיפה. 2.4% מהעולים הגיעו מארצות הברית. כ-2,600 עולים – מעט יותר מאחוז – הגיעו בדרכים עקלקלות מברית המועצות, אשר נעלה את שעריה.
העלייה מגרמניה
על אף שהעולים מגרמניה היו כחמישית מכלל העולים הייתה תרומתם רבה במגוון תחומים. העולים מגרמניה תרמו לשינוי הדפוסים המקובלים בתחומי ההשכלה, כלכלה ותרבות, ויצרו טיפוס חדש של מעמד בורגני-עירוני בארץ ישראל. מבחינה פוליטית מרביתם היו בעלי השקפות ליברליות-דמוקרטיות מבוססות והם החזיקו בעמדות מתונות בקשר לסכסוך הישראלי-ערבי.
העולים הגיעו כשברשותם הון פרטי, שאותו השקיעו בפיתוח כלכלת הארץ. הם תרמו למגוון התרבותי בארץ, ומספר העוסקים במקצועות חופשיים ובעלי ההשכלה בקרבם היה רב. העולים גילו חריצות ונכונות לעסוק בכל עבודה שתינתן להן. הם שינו את פני הבנייה העירונית, הקימו מפעלים, קידמו את הרפואה, פתחו בתי קפה וחנויות מעוצבות. הם יזמו הקמת מפעלי תרבות (כמו התזמורת הפילהרמונית), אשר תרמו לפיתוח התרבות בארץ. חלק מבעלי ההשכלה שולבו במוסדות כמו האוניברסיטה העברית והטכניון, ובכך תרמו לקידום החינוך הגבוה.
עליית הנוער
בשנים 1934–1939 עלו לישראל כ-5,000 נערים ונערות מגרמניה ומאוסטריה, במסגרת מפעל הצלה וחינוך שנהגה על ידי רחה פראייר ויושם על ידי הנרייטה סאלד, וכונה "עליית הנוער". מרבית בני הנוער נקלטו בקיבוצים ובמושבי עובדים, ולאחר תקופת הכשרה הצטרפו לקבוצות השומר הצעיר, הנוער העובד והלומד ובני עקיבא בהקמת יישובים חדשים.
קליטת העולים בארץ
מאות האלפים שזרמו לארץ, ושילשו את גודל היישוב בפרק זמן של שבע שנים, חוו חבלי קליטה לא פשוטים. קליטתם עוררה תופעות כמו ספסרות מקרקעין, העלאת שכר הדירה ואבטלה (מ-1936). חנוונים וסוחרים העלו את מחירי המצרכים החיוניים, תוך ניצול חוסר ידיעתו של העולה. ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף ניסה למגר את התופעות השליליות, וממשלת המנדט נתבקשה לחוקק חוק שיגביל את גובה שכר הדירה. קרוב למותו התייחס לנושא המשורר חיים נחמן ביאליק שבנאום שנשא הגדיר את היישוב כחולה: "סימני המחלה נתגלו בזמן האחרון, קודם כל ביחס לאחינו פליטי החרב, האסון בגרמניה ובארצות האחרות. במקום לדאוג להם להכין להם פינה וצל, קורה של דירה בכלל, ולו יהא בצריפים, ניצלנו את אסונם למען בצע כסף... הסימן השני למחלה הוא – הספסרות הבזויה, האוכלת אותנו כעש... דונם אחד עובר עשר פעמים מיד ליד, וכל פעם עולה מחירו".
יחס היישוב הוותיק לעולים מגרמניה היה מורכב. מחד גיסא הגבירו עולים אלו מאוד את כוחו של היישוב; מאידך גיסא, התבדלו עולי גרמניה ושימרו את תרבותם. האווירה בארץ, אשר שמה דגש על מטרות שיתופיות ולאומיות, נגדה את ההתבדלות ה"יקית". העיתונות העברית ניהלה נגד ה"יקים" מערכה בשל נוהגם להוציא עיתונים בשפה הגרמנית. נטען כנגד העולים כי הם אינם נאמנים דיים ללאומיות העברית ולציונות. היו אף מקרים שבהם הותקפו חנויות בבעלות עולי גרמניה בשל שילוט בשפה הגרמנית. העולים ממרכז אירופה נתפסו כקפדנים וכמנומסים באוכלוסייה שבה הפשטות והישירות הייתה לסמל.
הסבה מקצועית
עולי גרמניה כללו אלפי סוחרים, אקדמאים ואנשי רוח, אך היישוב התקשה למצוא להם תעסוקה שתתאים לעיסוקם הקודם, והם נדרשו לבצע הסבה מקצועית. רבים הפכו לפועלי בניין, לפועלי מתכת, לפועלים בענף העץ ולנהגים. חלקם (קצת פחות מ-30%) הפכו לחקלאים.
העלייה והישגיה
בשל היקפה הגדול של העלייה, הייתה תרומתה לגידול היישוב והתעצמותו הכלכלית והארגונית רבה. 180,000 העולים העלו את מספר אנשי היישוב ל-400,000 נפש בקירוב, קצת יותר מ-30% מכלל האוכלוסייה בארץ. זרימת העולים הייתה לכיוון הערים הגדולות. ההתפתחות העירונית תרמה להתפתחות ענפי התעשייה והמסחר.
חינוך, מדע, תרבות ואמנות
העלייה החמישית הביאה להישגים רבים בתחום האמנות, התרבות, הפנאי והחינוך ושינתה את פניו של היישוב. עולים החיו מחדש את תיאטרון "הבימה" והיו בין מקימי התזמורת הפילהרמונית. בשנת 1941 הקימה קבוצת שחקנים מיוצאי גרמניה את מועדון הקריאה החיפאי (Haifaer Lesegruppe). הקבוצה העלתה למעשה הצגות בשפה הגרמנית, אולם באופן רשמי, עקב הגבלות הצנזורה הבריטית ומאוחר יותר זו הישראלית, הוקראו ספרים ושירה בגרמנית. הכניסה לאירועים אלה הותרה רק לחברי העמותה. בין השחקנים נמנו הרמן ולנטין, הרמן הויזר, היינץ ברוצן והרטה וולף. אלו לא שלטו בעברית במידה מספקת על להופיע בתיאטרון העברי. כמו כן, רמת המחקר וההוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובטכניון בחיפה עלתה בשל הגעתם של בעלי מקצועות חופשיים רבים, ובהם פרופסורים. נוסף לכך עלתה רמת הרפואה בארץ עם קליטתם של רופאים רבים. גם תרבות הפנאי ביישוב השתנתה. בתל אביב נפתחו מסעדות ובתי קפה רבים בסגנון אירופאי, בהיקף שלא היה נהוג עד אז.
התיישבות חקלאית
לעומת התפתחות עירונית גדולה, נראה כי נחלש כוחה של ההתיישבות החקלאית ורכישת הקרקעות לכך. אולם, התרחבות שטח המטעים, גילוי מקורות מים חדשים והרחבת השוק ששימש להפצת התוצרת החקלאית, תרמו להמשך התיישבות זו. בהתיישבות החקלאית השתתפו גם יהודי גרמניה, שמעולם לא עסקו קודם לכן בחקלאות. רצונם היה להכות שורשים בארץ החדשה ולשנות את אורח חייהם.
מפעלי התיישבות חשובים היו:
רוטרדם
רוטרדם (בהולנדית: Rotterdam, ) היא עיר נמל בהולנד, השנייה בגודלה במדינה אחרי אמסטרדם הבירה. הנמל בעיר הוא הגדול באירופה, השני בגודלו בעולם (אחרי סינגפור) ואחד הפעילים בעולם כיום. עד 2004 היה גם הפעיל ביותר בעולם. העיר שוכנת על נהר המז החדש (קטע נהר שזורמים בו מים מהמז ומהריין) שהמשכו בתעלה החדשה, והוא מוביל לים הצפוני. בעיר מתגוררים קרוב ל-650,000 בני אדם.
שכונות
רוטרדם מחולקת ל-14 מחוזות כששני מחוזות נמצאות הרחק מהעיר (מעל 10 קילומטר) ולא קשורות פיזית אליה. מבין 12 המחוזות האחרים בתחום המוניצפלי של רוטרדם החלוקה היא כדקלמן:
מערב רוטרדם- מחוז דלפסהאוון -שכונות: דלפסהאוון (שכונה וגם מחוז) - פירוש: "הנמל של דלפט" (על שם העיר הקרובה לרוטרדם),מתאפיינת בבתים ציורים עתיקים ובנהר פסטורלי העובר בה. שפאנגן - שכונת מהגרים שמתאפיינת בפשיעה יחסית גבוהה במונחים של הולנד ובמעמד סוציו אקונומי נמוך. שכונות "המערב החדש", "מידלאנד", "המערב הישן" - שלוש השכונות הללו גובלות אחת בשנייה ומהוות רצף אורבני אחיד שאותו חוצה רחוב "ניו ביננוך" - "הדרך הפנימית החדשה" שממשיך את רחוב "אאודה ביננווך" שמגיע ממרכז העיר, רחובות חשובים אחרים שחוצים את שלוש השכונות הם "מטנרסלאן" ו"מידלאנדפליין" השוקקים. ניתן למצוא ברחובות המרכזיים בתי קפה, סופרמרקטים שונים, מספרות, קופי שופס ומסעדות מהגרים שונות מכל רחבי העולם. שכונת מידלאנד נמצאת בין המערב החדש לישן, ה"מערב הישן" גובל במרכז רוטרדם ברובע "קול".
מזרח רוטרדם קרלינגן - אזור מגורים יוקרתי וקרוב לאונברסיטת ארסמוס.
בדרום רוטרדם מצויות השכונות "צ'רלויס", "פיינורד" (שהוא גם רובע), "זאודפליין" ועוד.
נקודות ציון חשובות בדרום רוטרדם הן האצטדיון של קבוצת הכדורגל פיינורד, הקניון הגדול ביותר בהולנד "זאודפליין" ועוד.
היסטוריה
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופצצו מרכז העיר והנמל. צבא גרמניה הנאצית פלש להולנד ב-10 במאי 1940, במטרה לכבוש את המדינה ביום אחד בלבד. התנגדות קשה מצד ההולנדים מנעה זאת, אך צבא הולנד נאלץ להיכנע ב-14 במאי 1940, בעקבות הפצצה גרמנית קשה על רוטרדם, ואיום להפציץ ערים הולנדיות אחרות. בהפצצות נהרס מרכז רוטרדם כמעט לגמרי, 900 מתושבי העיר נהרגו, ו-80,000 תושבים נותרו ללא קורת גג.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בעיקר בשנות החמישים והשישים, נבנה מחדש מרכז העיר, מה שנתן לעיר חזות מודרנית, בשונה משאר הערים ההולנדיות, להן חזות מסורתית וארכיטקטורה עתיקה. אזורים אחדים הושארו ריקים לפיתוח עתידי ובמהלך השנים נבנו בהם גורדי שחקים.
היסטוריה יהודית
היהודים הראשונים שהגיעו לרוטרדם בערך ב-1610, היו קהילה קטנה של יהודים ספרדים ופורטוגזים. הם באו מאנטוורפן לאחר שקיבלו רשות מהרוב המקומי של רוטרדם להתיישב שם, רשות זו הייתה נחוצה מפני שהיה צורך לדאוג לעניי המקום שעל פי החוק היו בטיפול הכנסיות והיהודים לא היו חברים בקהילות של הכנסיות. ועוד לא היה מוסד שיטפל ביהודים עניים כי הם היו היהודים הראשונים שהתיישבו בעיר. מועצת העיר בחנה האם אפשר לצפות שהתושבים החדשים יהיו עצמאיים מבחינה כספית. במקרה או שלא במקרה היהודים הרוטרדמיים הראשונים היו יהודים ספרדיים עשירים. במשא ומתן לקראת בואם לעיר הם גם קיבלו אוטונומיה דתית ורשות לבנות בית כנסת אחרי שתהיינה 30 משפחות בעיר. בראש הקהילה מונו שני נציגים שלהם הייתה הסמכות להרשות או לאסור כניסת יהודים נוספים. היהודים הפורטוגזים עזבו את אנטוורפן שבה היה משבר כלכלי מאז הסגר השיט על נהר סכלדה [Schelde] ב-1585 על ידי ההולנדים במלחמתם המסחרית נגד ספרד. ב-1612 נלקח רישיון המגורים בעיר רוטרדם מכמה עשרות יהודים שעברו לאמסטרדם, אך כמה משפחות נותרו בעיר. ב-1621 יש רישום על נישואים בין 2 יהודים רוטרדמיים, קספר פרננדז וואגה [Caspar Fernandes Vega] ופיליפה לופס [Philipa Lopes ].
ב-1647 מבקשת קבוצה חדשה של יהודים רשות להתיישב ברוטרדם, ביניהם האנוסים גיל לופז דה פינטו [Gil Lopes de Pinto] וורודריקה אלוורז דה פינטו [Rodrique Alvares de Pinto] שמיד עם בואם שבים ליהדות ומביאים לשם כך את הרב פרדו [Pardo] מאמסטרדם. יחד עם בניהם הם נימולים ונקראים מאז אברהם דה פינטו (גיל) ודוד דה פינטו. דוד חלה ונפטר ב־1649. אברהם שהיה התושב עשיר ביותר של רוטרדם שאף להקים ברוטרדם קהילה יהודית ראויה לשמה והקים בבית מגוריו, באזור מכובד של העיר ליד נמל היין [Wijnhaven] ישיבה בשם ישיבת דה לוס פינטוס [Jesiba De Los Pintos]. שבה למדו תריסר בחורים עניים ומחוננים תלמוד. בראש הישיבה עמד הרב ישעיהו פרדו [Josiau Pardo]. לאחר מות המייסד ב-1669, הועברה הישיבה על פי צוואתו לאמסטרדם. ב-1650 הגיעו גם אשכנזים מפולין ויוצאי גרמניה. ב-1657 נדחית בקשתם של איזק ומישיל לימנס [Isaac & Michiel Lemans ] להתקבל כחברים בגילדת מוכרי הספרים. בתחילת שנות השישים של המאה -17 היו כבר מספיק יהודים יוצאי גרמניה שיעלו להתארגן כקהילה, בשנות השבעים של המאה ה-17 יש להם רב, בית כנסת ובית קברות. הרב האשכנזי הראשון היה יהודה לייב בן שלמה [Jehuda Leib ben Sjelomo] שמונה לרב ב-1674 וכהן בה בערך עד 1700.
עד להפצצת והרס מרכז העיר על ידי הגרמנים גרו שם ברחוב האלמארס [Helmersstraat] וברחוב עמאן [Ammanstraat ] רוב היהודים הפרולטאריים .90% מיהודי רוטרדם השתייכו לשכבה זו.לפני המלחמה נהגו לעשות לערוך ברוטרדם את 'תחרות הרחוב המקושט ביותר' ליום המלכה וילהלמינה [ Koningin Wilhelmina] [31 באוגוסט], רחוב האלמארס זכה בפרס באופן קבוע והיה ידוע בקישוטים המיוחדים תערובת של סמלים יהודיים, מגן דוד וסמלי נאמנות לבית המלוכה ההולנדי.
יהודי רוטרדם בשואה
לפני מלחמת העולם השנייה גרו ברוטרדם 12.000 יהודים. מתוך 8000 יהודים שגורשו למחנות רק מעטים שבו. כ-1400 ניצלו בעיקר על ידי הסתתרות. בהפצצה הגרמנית הגדולה במאי 1940, נפגעו הרבה בתים של יהודים שגרו באזור העתיק.
הנאצים התחילו לגרש את היהודים ב-30 ביולי 1942. 2000 יהודים קיבלו כמה ימים קודם לכן הודעה שעליהם 'להתיצב לעבודה' במחנות משטרתיים בגרמניה[ Politietoezichtstaande Werkveruiming ] 1120 התייצבו עם אריזות בגדים במחסן 24 [Loods] סימן שרבים הסתתרו או ברחו. לצו הגיוס השני התייצבו 800 ולשלישי רק 520. בספטמבר 1942, גרשו הגרמנים טרנספורט נוסף שכללו בו יהודים מרוטרדם, שהגיעו מגרמניה וממזרח אירופה. ב-8 באוקטובר גרשו יהודים בני 60 עד למחנה המעבר וסטרבורק ומשם נשלחו למחנות ההשמדה. שבוע אחרי זה נשלחו כל הנשים והילדים של אנשי המשלוח הקודם. בסוף אוקטובר 1942 התחילו הנאצים לאסוף אנשים מהבתים ב-26 בפברואר 1943 רוקנו את בית היתומים, בית האבות ובית החולים היהודי. סך הכל 269 אנשים זקנים, חולים ותינוקות. ב-22 אפריל 1943 צריכים היו עשרות היהודים האחרונים לצאת מדרום הולנד ביניהם ה'מועצה המייעצת היהודית' [Joodse Raad] של רוטרדם שנשלחה לפוכט.
תיירות
לרוטרדם מספר מוקדי משיכה תיירותיים, ביניהם הארכיטקטורה הייחודית בכל אזורי העיר; שיט בנמל רוטרדם; גשר ארסמוס על נהר המז החדש - מלבד המבנה המרשים, תלוי בינו לבין הגדה פסל סביבתי הנקרא בפי תושבי רוטרדם "חבל הכביסה"; גשר "דה הף" (De Hef, המעלית, רשמית: "גשר קונינגסהאבן") מעל נהר קונינגסהאבן. הגשר פעל בשנים 1927 עד 1993 כחלק ממסילת הרכבת, והוא מוכר בזכות החלק המרכזי שלו שעולה באופן אופקי כדי לאפשר לכלי שיט לעבור תחתיו. היה הראשון מסוגו במערב אירופה; מגדל אירו; כנסיית לאורנס; האנדרטה למלחמה, ליד הנהר; בניין הקונצרטים "דולן" (Doelen); אצטדיון פיינורד, "דה קויפ" (De Kuip); גן חיות "בליידורפ" (Blijdorp); וכן מרכז העיר ורחובות הקניות "ליינבאן" ו"קוֹוְלסינגל".
רוטרדם נבחרה לארח את אירוויזיון 2020 אך הוא בוטל בעקבות מגפת הקורונה שפרצה במהלך ההכנות. בחודש מאי 2021 נערכה בעיר תחרות אירוויזיון 2021.
מוסדות חינוך ותרבות
בעיר ממוקמת אוניברסיטת ארסמוס.
טדי קולק
טדי (תיאודור) קוֹלֶק (27 במאי 1911, כ"ט באייר ה'תרע"א – 2 בינואר 2007, י"ב בטבת ה'תשס"ז) היה ראש עיריית ירושלים במשך 28 שנה, בשנים 1965–1993, חתן פרס ישראל לשנת תשמ"ח (1988) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ביוגרפיה
טדי (תיאודור) קולק נולד בעיירה קטנה נג'וואז'ון באזור וספרם בהונגריה. הוריו, גרטה (רחל) לבית פליישר ואלפרד (אברהם), קראו לו בשם תיאודור, וכינויו היה טדי. לימים סיפר כי החליט לדבוק בכינוי זה, למרות צלילו הנוכרי, כאשר גילה כי לחומת הר הבית בימי בית המקדש השני היה שער צפוני שנשא את השם "שער טדי" (משנה מסכת מידות, פרק א', משנה ג). בשנת 1918 עברה המשפחה לווינה, בירת אוסטריה. אביו שימש מנהל בנק רוטשילד.
בתחילת שנות ה-20 היה פעיל בתנועת הנוער "תכלת לבן" בווינה. משנת 1931 פעל במסגרת תנועת "החלוץ" בצ'כוסלובקיה, בגרמניה ובאנגליה.
קולק עלה לארץ ישראל ב-30 בדצמבר 1935 באניה Gerusalemme (ירושלים) של החברה האוסטרית לויד טריאסטינו שאניותיה פעלו על קו טרייסט – נמל יפו. בשנת 1937 הצטרף לגרעין מייסדי קיבוץ עין גב.
משנת 1938 פעל בשליחות "החלוץ" באנגליה והצליח לשחרר כ-3,000 צעירים יהודים ממחנות ריכוז ולהעבירם לאנגליה.
באביב 1939 ביקר במטה של אדולף אייכמן בווינה, שנקבע בארמון משפחת רוטשילד. אייכמן אישר את בקשתו של קולק להתיר לצעירים יהודים שהיו עבורם אשרות כניסה לאנגליה, לצאת מאוסטריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מילא קולק תפקידים מרכזיים במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, בין היתר בקישור עם פקידים מרכזיים במשטר הנאצי על מנת להציל יהודים ולנסות להעלותם לארץ ישראל.
בשנת 1947, יצא בראש משלחת מטעם "ההגנה" לארצות הברית, במטרה לקנות ולהעביר נשק שנועד לקרבות נגד הערבים שהיה צפוי שיפלשו לישראל עם סיום המנדט וההכרזה על הקמת המדינה. במסגרת תפקיד זה היה אחראי גם לגיוס המח"ל שם.
לאחר קום המדינה, בשנים 1950–1952 שימש ציר בוושינגטון, שם קשר את הקשרים הראשונים בין קהילות הביון הישראלית והאמריקאית. לאחר כהונה קצרה נקרא לחזור ארצה ומונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שהיה מקורב אליו, למנכ"ל משרד ראש הממשלה. בתפקידו זה כיהן מ-1952 עד 1964, שנה שבה נרתם למען מוזיאון ישראל אותו הקים וניהל בירושלים. בנוסף, עמד בראש החברה הממשלתית לתיירות.
בזמן מעצרו של אדולף אייכמן בישראל, היה קולק ממונה על ההכנות הטכניות למשפטו.
ראש עיריית ירושלים
בשנת 1965 הצטרף טדי קולק לדוד בן-גוריון בהקמת רפ"י. באותה שנה נבחר מטעם רפ"י לכהונת ראש עיריית ירושלים, לאחר שהקים קואליציה עם מפלגות הימין והדתיים.
בשנת 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים ואיחוד ירושלים הפך לראש העירייה של העיר המאוחדת. איחוד העיר הכפיל את שטחה המוניציפלי ואת אוכלוסייתה.
בבחירות העירוניות של 1969 עמד בראש רשימת המערך ובשנים מאוחרות יותר הקים רשימה על מפלגתית בשם "ירושלים אחת". שיא התמיכה ברשימתו ירושלים אחת היה בבחירות באוקטובר 1983 בהן זכתה הרשימה ב-17 מושבים במועצה לעומת 4 של הליכוד. קולק זכה ב-63% מהקולות לעומת 19% של שלמה תוסיה כהן, מועמד הליכוד. קולק כיהן בתפקיד ראש העירייה במשך 28 שנים. לאחר איחוד העיר החל קולק בפעילות נמרצת של פיתוח העיר מבחינה תרבותית, והקים מוסדות ומרכזי חינוך. תרומתו העיקרית מתבטאת בפיתוח האורבני וביצירת "המייל התרבותי" במרכז העיר. הוא התעקש על שמירת הריאות הירוקות בעיר ועל שימור שכונות ישנות ומבנים חשובים, למעט כמה חריגים, כמו שכונת נחלת-שבעה, מתחם עומריה, בנין טליתא קומי, ועוד.
בבחירות המוניציפליות ב-1993 החליט קולק שלא לרוץ לקדנציה נוספת, בין היתר מפאת גילו (82), אך לא עמד בלחצים פוליטיים של אנשי ציבור והחליט להתמודד בכל זאת. קולק הפסיד את הכהונה לאהוד אולמרט, בין היתר בגלל אי התייצבותם של הבוחרים הערבים לקלפי, בגלל אחוז הצבעה נמוך בקרב היהודים החילוניים ובשל פרישתו של המועמד החרדי – מאיר פרוש – ברגע האחרון וקריאתו של פרוש לתמוך באולמרט.
קולק היה נשוי לתמר (1917–2013). לשניים נולדו שני ילדים: האמנית אסנת והקולנוען עמוס קולק.
טדי קולק נפטר בשנת 2007, בגיל 95, בבית האבות בו התגורר בירושלים. על פי החלטת הממשלה, נערכה לו הלוויה ממלכתית והוא הובא למנוחות בחלקת גדולי האומה בהר הרצל.
ביקורת ציבורית
למרות תרומתו המרשימה של קולק לפיתוחה של העיר ירושלים, שהתבצעה על ידי מערכת גיוס הכספים שלו – "הקרן לירושלים" – הושמעה כלפיו לא פעם ביקורת על התנהלותו ה"אליטיסטית" בכל הנוגע לפיתוח מזרח ירושלים. הוא השקיע מעט מאוד בשכונות הערביות, והזניח כמעט כליל את הרובע המוסלמי. קולק טען שההבדל אינו תלוי בהחלטתו האישית, אלא הוא תוצאה ישירה של היות רוב התורמים ל"קרן ירושלים" יהודים, שדרשו כי כספם יופנה לציבור יהודי בלבד. כן תלה את הבדלי התקציב שמעבירה העירייה בפועל בשוני שבין קבוצות האוכלוסין.
מחליפיו בתפקיד פעלו גם הם באופן דומה. יש הטוענים כי אחת הסיבות המרכזיות לכך היא שרוב תושבי ירושלים הערבים מחרימים בקביעות את הבחירות לעירייה. בכך בחירתו של ראש עיריית ירושלים כמעט שאינה תלויה בהם.
ביקורת אחרת קשורה לתוכניות הפיתוח הגרנדיוזיות שהגה לאזורים שונים בירושלים, על חשבון הריסת בניינים עתיקים – חלקן יצא לפועל וחלקן נגנז. אחת התוכניות הייתה להרוס את שכונת נחלת שבעה שבמרכז העיר, ולהקים במקומה בניינים רבי-קומות. תוכנית זו נגנזה וכיום השכונה משומרת ברובה. תוכנית אחרת שלו הייתה להקים בניינים רבי קומות באזור חורשת עומריה, שבו שוכן היום גן הפעמון. רק בנין אחד מהתוכנית הוקם. הוא גם הגה תוכנית להרחיב את מגרש הפועל בקטמון לכדי קיבולת גדולה בהרבה מהמגרש שהיה קיים אז. תוכנית זו לא יצאה לפועל, לאחר התנגדות תקיפה של תושבי האזור, שחששו מההשלכות על איכות חייהם.
הנצחתו
טדי קולק היה ממייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים. זכה בתואר עמית כבוד של בית הספר לשנת 1998.
צ'כיה
צֶ'כְיָה, או בשמה הרשמי: הָרֶפּוּבְּלִיקָה הַצֵּ'כִית (צ'כית: Česká republika, ), היא מדינה במרכז אירופה – ללא מוצא לים. היא גובלת בצפונה בפולין, במערבה בגרמניה, בדרומה באוסטריה ובמזרחה עם סלובקיה. היא מורכבת משני אזורים עתיקים בשם בוהמיה ומוראביה וחלקים מאזור שלזיה. בירתה של המדינה, והעיר הגדולה ביותר בה, היא פראג. במרץ 1999 הצטרפה הרפובליקה הצ'כית לברית נאט"ו ובמאי 2004 הפכה לחברה באיחוד האירופי.
בשטחה של צ'כיה התקיימו בימי הביניים הממלכות הסלאביות של בוהמיה ומוראביה. לאחר מכן הייתה נתונה לשלטון בית הבסבורג, והיוותה חלק מן האימפריה הרומית הקדושה ומאוחר יותר מן האימפריה האוסטרו-הונגרית. אחרי מלחמת העולם הראשונה השתחררה מהשלטון האוסטרי ויחד עם סלובקיה, שכנתה ממזרח, הייתה למדינה פדרטיבית עצמאית שנקראה צ'כוסלובקיה, אשר בה הייתה צ'כיה הרכיב הדומיננטי. במלחמת העולם השנייה נכבשה בידי גרמניה הנאצית. לאחר המלחמה הפכה שוב לחלק מצ'כוסלובקיה, שבה כוּנן משטר סוציאליסטי הנתון לשליטתה של ברית המועצות. ב-1989, בעקבות קריסת ברית המועצות, נפל המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, וכעבור זמן קצר התפרקה המדינה בהסכמה לשני מרכיביה, צ'כיה וסלובקיה, שהפכו למדינות עצמאיות ב-1993. בצ'כיה מתקיים משטר דמוקרטי פרלמנטרי יציב. כלכלתה היא כלכלת שוק חופשי מפותחת, מהמצליחות שבין מדינות הגוש הקומוניסטי לשעבר.
אוכלוסיית צ'כיה הומוגנית למדי, וברובה הגדול מורכבת מבני העם הצ'כי, עם סלאבי מערבי, הדובר את השפה הצ'כית.
היסטוריה
באזור צ'כיה התקיימה התיישבות אנושית למן התקופה הפלאוליתית. במאה השלישית לפני הספירה התיישבו באזור שבטים קלטיים. בכתב העת Antiquity, פורסם ב-2023, כי נמצאו שרידים מסדנת הזכוכית הקדומה ביותר מלפני 2000 שנים באתר נמצ'יצה הנחשב אחד מאתרי ההתיישבות החשובים ביותר במאה ה-3-2 לפנה"ס, בתקופת לה טאן, בו היו מרכז ייצור, מסחר, מושב לאליטות ומרכז פולחני.
בין המאה ה-1 למאה ה-5 לספירה היגרו אליו שבטים גרמאניים. במהלך נדידת העמים הגדולה, בין המאה ה-5 למאה ה-7 לספירה, היגרו לאזור שבטים גרמאנים נוספים ולאחריהם עמים סלאבים. התיעוד המוקדם ביותר לממלכה סלאבית עצמאית, שכללה גם את שטחי צ'כיה, הוא מהמאה ה-7.
במאה ה-9 נכלל שטחה של צ'כיה בדוכסות מוראביה. שושלת פשמישל, שראשיתה בנסיכות זעירה בסביבות פראג, השתלטה במהלך המאה התשיעית על בוהמיה, ולאחר קריסת דוכסות מוראביה נעשתה לכוח השליט בצ'כיה כולה. בוהמיה, שהפכה לממלכה במאה ה-12, נכללה בתחומי האימפריה הרומית הקדושה, אך נהנתה בימי הביניים ממעמד עצמאי למעשה. למן המאה ה-16, איבדה צ'כיה את מעמדה העצמאי בתוך האימפריה הרומית הקדושה, אשר הייתה מאוחר יותר לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר נפילת האימפריה במלחמת העולם הראשונה, נוצרה צ'כוסלובקיה כאיחוד בין השטחים הצ'כיים לשטחים הסלובקיים. צ'כיה, שבה שוכנת בירת המדינה המאוחדת פראג, הייתה הרכיב הדומיננטי בפדרציה מבחינה כלכלית ופוליטית. המיעוט הגרמני הגדול במדינה, שישב בעיקר בחבל הסודטים שבצפונה של צ'כיה, קיים יחסים מתוחים עם השלטון הצ'כוסלובקי. גרמניה הנאצית השתמשה במיעוט זה כתירוץ לפלישתה לחבל הסודטים בשנת 1938 וליתר חלקי צ'כוסלובקיה במרץ 1939. לאחר הפלישה הנאצית הפכה צ'כיה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה וניתנה תחת שליטה נאצית ישירה ודיכוי אכזרי, ואילו סלובקיה הייתה למדינת חסות נאצית. במלחמת העולם השנייה שחרר הצבא האדום את שטחי צ'כוסלובקיה מיד הנאצים, ולאחר תקופת מעבר קצרה כוֹננו בה הסובייטים שלטון קומוניסטי שהיה נאמן לברית המועצות. המשטר הקומוניסטי במדינה, אף שהיה חד-מפלגתי ומדכא, היה פחות נוקשה מאשר ברוב מדינות מזרח אירופה. בשנת 1968 הנהיג שליט צ'כוסלובקיה, אלכסנדר דובצ'ק, ליברליזציה חלקית במדינה, צמצם את הפגיעה בחופש העיתונות ובזכויות האזרח, שחרר חברי המפלגה שנאסרו או הוגלו במהלך השנים ואף החל במהלכי התקרבות למערב. צעדים אלה, שקיבלו את הכינוי "האביב של פראג", עוררו דאגה רבה במוסקבה. ב-20 באוגוסט 1968 נערכה הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ששמה קץ לליברליזציה והשליטה מחדש משטר קומוניסטי נאמן למוסקבה, תחת הנהגתו של גוסטב הוסאק.
בקיץ 1989, בעקבות נפילת המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, הופל המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה ב"מהפכת הקטיפה" והמדינה שבה לדמוקרטיה. לאחר זמן קצר הפסיקה צ'כוסלובקיה להתקיים כמדינה אחת ובינואר 1993 נפרדה לשתי מדינות עצמאיות: הרפובליקה הצ'כית וסלובקיה. הרפובליקה הצ'כית שמרה לעצמה את ההמנון והדגל של צ'כוסלובקיה.
צ'כיה הצטרפה לארגון נאט"ו בשנת 1999 והפכה לחלק מהאיחוד האירופי בשנת 2004.
פוליטיקה
אחוז החסימה בבחירות לבית הנבחרים עומד על 5%.
יחסי ישראל–צ'כיה
בין מדינת ישראל וצ'כיה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1948, אשר החלו עם הכרתה של צ'כוסלובקיה במדינת ישראל, והמשיכו להתקיים ביתר שאת עם התפרקותה של צ'כוסלובקיה והפיכתה של צ'כיה למדינה עצמאית בתאריך 1 בינואר 1993. היחסים בין ישראל לצ'כוסלובקיה, ובהמשך עם צ'כיה, עברו שינויים גדולים במהלך השנים, כאשר מאז קבלת עצמאותה של צ'כיה בתחילת שנות ה-90 שתי המדינות מקיימות שיתוף פעולה הדוק בתחומי מדיניות חוץ, כלכלה, מסחר ותרבות. בעיני ישראלים רבים, נכון לעשור השני של המאה ה-21 צ'כיה נחשבת לאחת מידידותיה הגדולות של ישראל באירופה.
ביום ירושלים ה-50 (2017) הכיר הפרלמנט הצ'כי בירושלים כבירתה של מדינת ישראל.
צבא וביטחון
צ'כיה הצטרפה לנאט"ו ב-12 במרץ 1999.
חלוקה מנהלית
הרפובליקה הצ'כית מורכבת מ-13 מחוזות (קראייה – kraje; יחיד: קראי – kraj), ועיר בירה אחת:
כלכלה
הכלכלה הצ'כית נחשבת ליציבה והמצליחה מבין המדינות הפוסט-קומוניסטיות. היא התאוששה מהמיתון ומאז אמצע 1999 צמיחתה הובלה על ידי יצוא לאיחוד האירופי, במיוחד לגרמניה, והשקעת חוץ, בעוד הביקוש הפנימי התחדש. התמ"ג לנפש, נכון ל-2016 הוא $32,622, מעט מתחת לממוצע בכלכלות האירופאיות המובילות.
תעשייה, מחצבים וסחר חוץ
בצ'כיה כורים בממוצע שנתי 11 מיליון טון פחם, פחם חום בתפוקה של 66 מיליון טון בשנה, וכן מעט גז בישול ונפט לשימוש מקומי. כן כורים בצ'כיה נחושת, אבץ, עופרת, מגנזיום, כסף, ואף אנטימון. התעשיות העיקריות המיוצאות חוץ למדינה הן: ייצור פלדה, מכונות, ציוד תעשייתי, ציוד חקלאות, כלי רכב, כימיקלים, נשק וחומרי נפץ, מוצרי מזון, מוצרי חרסינה ועוד.
המדינה מייבאת בעיקר נפט, אלומיניום, ציוד אלקטרוני, מחשבים, ציוד תעשייתי ופלדה. המסחר מתנהל בעיקר עם המדינות: גרמניה, סלובקיה השכנה, איטליה, רוסיה, פולין, ושאר מדינות האיחוד האירופי.
כמו כן התיירות משמשת מקור חשוב להכנסותיה של המדינה, שכן מדי שנה פוקדים אותה למעלה מ-20 מיליון תיירים.
גאוגרפיה
צ'כיה שוכנת ברובה בין קווי רוחב 48 ו-51 צפון, וקווי אורך 12 ו-19 מזרח. בוהמיה שבמערב היא עמק המנוקז על ידי הנהרות אלבה וולטאבה המוקף בהרים נמוכים, כמו רכס הסודטים, ששם נמצאת הפסגה הגבוהה במדינה – הר סניישקה (1,602 מ') mount snezka.
מוראביה, חלקה המזרחי של צ'כיה, אף הוא משופע גבעות. הוא מנוקז בעיקר על ידי נהר המורבה, שהוא יובל של הדנובה. כמו כן, הוא מנוקז על ידי יובלים של נהר האודר.
דמוגרפיה
האוכלוסייה בצ'כיה הומוגנית למדי מבחינה אתנית, מרבית האוכלוסייה הם צ'כים (95%), על-פי מפקד מ-1980. במדינה קיימים מספר מיעוטים קטנים: סלובקים, גרמנים, צוענים, הונגרים, אוקראינים ופולנים, וכן מיעוט קטן של מהגרים מווייטנאם (כ-30,000).
חלק מתושבי מוראביה מגדירים את זהותם הלאומית כמוראבית, אך מרביתם רואים עצמם כצ'כים, ומתייחסים למוראביוּת כאל זהות אזורית ולא לאומית, ואל לשונם כדיאלקט של צ'כית ולא כשפה נפרדת. במפקד אוכלוסין משנת 2011 הגדירו עצמם כ-522,000 מן התושבים (כ-4.9% מכלל אוכלוסיית צ'כיה, וכשישית מאוכלוסיית מוראביה) כמוראבים מבחינה לאומית, עלייה קלה לעומת כ-380,000 שהגדירו עצמם כך ב-2001, אך ירידה לעומת 1.3 מיליון ב-1991. במפקד של 2011, 63% מתושבי צ'כיה הגדירו עצמם כצ'כים ו-26% לא הגדירו עצמם כשייכים לקבוצה כלשהי.
אחרי חלוקת צ'כוסלובקיה בשנת 1993, נותר מיעוט של סלובקים ברפובליקה הצ'כית והם מהווים כ-2% מכלל האוכלוסייה. הגבול בין צ'כיה לסלובקיה נותר פתוח למעבר חופשי לאזרחי צ'כוסלובקיה לשעבר.
ההתפלגות הדתית במדינה: 34.5% מהתושבים מגדירים עצמם חסרי דת. 10.5% קתולים, 1% פרוטסטנטים.
צ'כיה סבלה בעבר מגידול אוכלוסייה שלילי עקב שיעור ילודה שלילי (שנותר נמוך עד היום - 1.5 לאישה), אך עקב גלי ההגירה בעשור השני של המאה ה-21 המדינה חזרה לגידול אוכלוסייה חיובי. תוחלת החיים הממוצעת במדינה היא 79 שנים. 76 לגברים ו-82 לנשים.
השפה הרשמית במדינה היא השפה הצ'כית, והיא מכונה לפעמים גם "בוהמית". הצ'כית היא שפה סלאבית מערבית, מתוך קבוצת השפות הסלאביות של משפחת השפות ההודו אירופאיות.
מועצה אזורית
מועצה אזורית בישראל היא צורת שלטון מקומי המאגדת, מבחינה מוניציפלית, מספר יישובים כפריים או קהילתיים באזור גאוגרפי מסוים. בישראל וביהודה ושומרון פועלות כיום 54 מועצות אזוריות המאוגדות בעמותת מרכז השלטון האזורי בישראל.
מאפיינים
מועצה אזורית שבתחומי הקו הירוק פועלת מכוח צו המועצות המקומיות (מועצות אזוריות), תשי"ח-1958 ומועצה אזורית בשטחים יהודה ושומרון (ובעבר גם בשטח רצועת עזה) פועלת מכוח צו של המושל הצבאי.
שטחה של מועצה אזורית כולל את היישובים בתחומה ואת השטח ביניהם. השטח לא כולל יישובים עירוניים בעלי רשות מקומית משל עצמם (ערים, מועצות מקומיות ומועצות תעשייתיות).
המועצות האזוריות מספקות שירותים ליישובים המוגדרים להן מוניציפלית ולכלל הישויות הנמצאות בשטחן, בסיסי צה"ל, שמורות טבע, אתרי תיירות, מוסדות חינוך ועוד.
לחלק מהמועצות האזוריות זהות, תרבות ויסודות כלכליים משותפים במידה זו או אחרת, מעבר להגדרה הגאוגרפית. כך למשל, באותו אזור יכולות להיות שתי מועצות אזוריות, אחת ליישובים דתיים והאחרת ליישובים חילוניים. לדוגמה, מועצה אזורית שדות נגב מאגדת בנגב המערבי את היישובים הדתיים, ובסמוך לה נמצאת מועצה אזורית שער הנגב המאגדת יישובים חילוניים. בדומה לכך, מועצה אזורית נחל שורק ומועצה אזורית חבל יבנה מאגדות בתוכן יישובים דתיים באזור השפלה. מועצה אזורית אלונה מאגדת בתוכה שלושה יישובים של תנועת החרות ונבדלת ממועצה אזורית מנשה הסמוכה לה. באצבע הגליל, מועצה אזורית מבואות החרמון מאגדת את המושבים, בעוד מועצה אזורית הגליל העליון מאגדת את הקיבוצים.
רוב המועצות האזוריות נקראות על שם חבל הארץ שבה הן נמצאות. עם זאת, מספר מועצות אזוריות נקראות על שמות אנשים, בהן: מועצה אזורית אשכול, מועצה אזורית מעלה יוסף, מועצה אזורית ברנר ומועצה אזורית יואב.
המועצות האזוריות הראשונות היוו המשך לגישת הגושים שרווחה ביישוב היהודי החל משנות ה-30 של המאה ה-20 והראשונה שבהן - מועצה אזורית עמק חפר הוקמה בשנת 1940.
מועצה אזורית מטה בנימין היא בעלת מספר התושבים הגדול ביותר, כ-73,673 תושבים. מועצה אזורית מטה יהודה היא בעלת מספר היישובים הגדול ביותר, עם 57 יישובים. מועצה אזורית רמת נגב היא בעלת השטח הגדול ביותר – כארבעה מיליון דונם, שהם כ-18% משטחה של ישראל.
מועצה אזורית אלונה היא בעלת מספר היישובים הקטן ביותר (3 יישובים).
מועצות אזוריות
להלן רשימה מעודכנת לסוף שנת 2019 של המועצות האזורית בישראל, לפי כמות יישובים ואוכלוסייה, על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה. נתוני האוכלוסייה לקוחים מאומדני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לסוף חודש ינואר 2023.
בחירות במועצות אזוריות
במועצות האזוריות שיטת הבחירות שונה מזו הנהוגה בבחירות לרשויות המקומיות. המועצה מורכבת מנציגי היישובים. בדרך כלל לכל יישוב נציג אחד, אך לעיתים יש יותר מנציג אחד, בהתאם לגודל היישוב ולמספר היישובים במועצה, ואופן החלוקה נקבע עבור כל מועצה בנפרד. במועצה האזורית מטה יהודה, למשל, שבה 57 יישובים, רק ליישוב הגדול ביותר, צור הדסה, שני נציגים. לעומת זאת, במועצה האזורית ברנר, שבה שבעה יישובים בלבד, 15 חברי מועצה, ארבעה מהם מהיישוב הגדול ביותר, גבעת ברנר. בנוסף לבחירת נציגי היישובים, בוחרים כלל תושבי המועצה האזורית בראש המועצה בבחירות ישירות, בדומה לאופן שבו נבחר ראש עירייה. עם בחירתו, הופך יושב ראש המועצה האזורית גם לחבר המועצה.
הבחירות במועצות האזוריות נערכות מדי חמש שנים, אך במועד שונה מזה שבו נערכות הבחירות ליתר הרשויות המקומיות. בעבר היו מספר מועדים שונים שבהם נערכו הבחירות, אך במהלך שנות התשעים וראשית שנות האלפיים נערכו מספר שינויים במועדים, במטרה להביא לכך שבסופו של דבר יאוחדו כל המועדים. עם זאת, ככל שנערכו בחירות הכוללות מספר רב יותר של מועצות אזוריות, נוכח משרד הפנים כי יתקשה מבחינה לוגיסטית לערוך בחירות בכל המועצות האזוריות באותו היום, ולכן נקבע כי הן יחולקו לשתי קבוצות. הבחירות בקבוצה האחת נערכו ב-20 בינואר 2009 (כ"ד בטבת ה'תשס"ט) ובקבוצה השנייה הן נערכו ביום 4 בדצמבר 2012 (כ' בכסלו ה'תשע"ג) פירוט הקבוצות מצוי ב תוספת לחוק המועצות האזוריות (מועד בחירות כלליות) (תיקון מס' 3), התשס"ה-2005]. במועצות המנויות בחלק א' נערכו הבחירות ב-2012, ובאלה המנויות בחלק ב' נערכו הבחירות ב-2009, למעט אל-בטוף ובוסתאן אל מרג', שהועברו מאוחר יותר לחלק א'.
באוקטובר 2018 נערכו לראשונה בחירות לכל הרשויות המקומיות והמועצות האזוריות באותו יום.
ימי צום ואבל לאומי
ארבעה ימי צום ואבל לאומי נקבעו על ידי חז"ל בשל חורבן בית המקדש והיציאה לגלות:
בדורות האחרונים נקבעו עוד שני ימי זיכרון ואבל לאומי:
ליום עשרה בטבת ניתנה משמעות נוספת על ידי הרבנות הראשית לישראל: הוא נקבע כיום הקדיש הכללי לזכר קורבנות השואה שמקום קבורתם ותאריך מותם לא נודע.
זכות
זְכוּת היא מושג סוציולוגי, היסטורי, משפטי ופילוסופי, המציין יכולת אנושית פורמלית לביצוע פעולה מסוימת מבחינה מוסרית או נורמטיבית.
עקרונות המושג
הזכות היא תיאור מצב אנושי מופשט. הנחת היסוד המונחת בבסיסו של תיאור זה היא קיומם של רצונות בבעל הזכות, שאינם תלויים בסביבתו. הזכות מקיימת הפרדה בין רצון זה לכוחות חיצוניים לאדם, ומהווה הכרעה כי רצון מסוים הוא בר-הגשמה מבחינה מוסרית.
תיאור המצב המופשט אינו נוגע בעצם ההגשמה או אי-ההגשמה של הרצון, אלא אך ורק ביכולתו המוסרית של האדם לפעול בתוך המצב המתואר. המשמעות המוסרית של הגשמת רצון האדם, תלויה בהקשר הממשי של רצונו, וזאת לאור הקביעה המופשטת כי לבעל הזכות קיים אישור מוסרי לכל בחירה אותה יקיים במסגרת זכותו, במנותק מהקשרה המוסרי הממשי.
כמו כן, מניח מושג הזכות כי מעשיו של האדם הם בגבולות בחירתו בלבד, וכי הוא בעל יכולת מימוש של רצונותיו, במסגרת זכותו. מושג הזכות אינו נוגע במקורות בחירתו של האדם ובסיבות למעשיו, אלא מקבל את רצונותיו כמוגמרים ומוחלטים, בלא חשיבות למקורותיהם.
מסיבות אילו, הזכות היא אובייקטיבית, כלומר - היא מייצגת התייחסות חיצונית לאדם כמנגנון שלם, אשר מעשיו, רצונותיו, ומוסרו הם חטיבה אחת, בלתי-ניתנת לפירוק. גם כאשר עוסק אדם בזכותו שלו, התייחסות מסוג זה אינה עוסקת במורכבות נפשו, אלא אך ורק במצבו הפורמלי.
כל אדם המכיר בזכותו של אדם אחר לדבר מה, מחויב מבחינה מוסרית לאפשר את האפשרות הטכנית של מימוש הזכות. מחויבות זו תקיפה לגבי מעשים פסיביים ואקטיביים, אם כי לעיתים תלויה בתפקיד, ואינה מוחלת על כל אדם.
זכות תאורטית מול זכות ממשית
ניתן לבחון את מושג הזכות בשתי גישות שונות:
לעיתים אין שתי הגישות השונות סותרות. ניתן להתייחס אליהן כזוויות בחינה שונות של הקיום האנושי, כאשר הזכות התאורטית היא תיאור הנפש האנושית, והזכות הממשית היא תיאור החברה.
עם זאת, ניתן גם להתייחס אל שתי הזכויות כסותרות, כאשר הזכות התאורטית מהווה בסיס לתיאור החברה בה לא מתקיימת הזכות הממשית. במצב זה, השימוש במונח "זכות" לציון משמעויות נפרדות, עשוי להיות מקור לחילוקי דעות רבים סביב רעיון הזכות ומימושו.
זכות טבעית מול זכות נרכשת
זכות טבעית היא זכות המיוחסת לבעליה, לרוב מרגע לידתו, אשר אין האדם נצרך או יכול להשיגה בכל דרך. זכות טבעית היא בלתי-נפרדת מתכונה אישית הטבועה באדם, אשר כל פגיעה בה מכל סיבה שהיא מהווה עבירה על איסור מוסרי. מתיאור זה עולה כי זכות זו מתייחסת לעבר כמוקד ההתייחסות המגדיר את קיומה או אי-קיומה של הזכות.
זכות נרכשת היא זכות המותנית בעשייה מסוימת מצד בעל הזכות, המקנה לו אותה. הזכות הנרכשת עשויה להינתן בעקבות תנאי מסוים אשר אותו מבצע בעל הזכות, שעשוי להיות שימוש בכוח (כיבוש, קנייה וכו'), או מוסרי (שימוש לטובה כתנאי, שיתוף פעולה וכו').
זכות וכוח
לדוגמה, זכות הירושה מגדירה את היכולת לשמר כוח מסוג מסוים (שהוא העובר בירושה) בין דורות, ומבטלת מבחינה מוסרית את השימוש בכוח נגדי, כגון אלימות.
מכיוון שכל זכות היא בהכרח הפעלת כוח, ניתן להביא אדם שינהג בהתאם לזכות מסוימת גם בלא להכיר בה. לדוגמה, ניתן לחוקק חוק שבו תיקבע זכות הירושה, ולכונן משטרה אשר תכפה זכות זו על פרטים שאינם מכירים בה מבחינה מוסרית.
מבחינת ההבחנה בין זכות ממשית לזכות תאורטית בצורתן הסותרת, לרוב קיימת ההתאמה הבאה:
סוגי זכויות
במהלך ההיסטוריה התפתחו הזכויות ועברו שינויים רבים. הזכויות התפתחו הן במימד החברתי-משפטי, בצורת מוסדות משמרים וחוקים תואמים, והן מבחינה פילוסופית.
זכויות אצולה
זכויות אצולה הן זכויות טבעיות ברובן אשר מוחלות על בני אדם מיוחסים בלבד, מתוקף מסורת או דת. זכות האצולה אינה ניתנת לניתוק מהאצולה עצמה, ומתקבלת עם התואר התואם (בירושה או במינוי).
זכות האצולה משמרת יחסי כוחות אריסטוקרטיים, ומשמעותה יחס סמלי וממשי של נתינים ואצילים אחרים כלפי האציל. האציל מסוגל לנהוג התנהגויות שאינן מותרות לאלו שאינם אצילים, וכן צפויה לו התנהגות ייחודית (מס, השתחוות וכו').
במקרים קיצוניים זכויות האצולה הוגדרו על ידי כוחו של האציל, כלומר - זכותו הייתה לכל התנהגות אשר הייתה בכוחו, מתוך הנחה כי הוא זכאי לציות מוחלט של נתיניו. במקרים מתונים יותר הוגבלו זכויות האצולה בחוקים או בנורמות שונות, אשר הכפיפו את האצילים לסמכות מוסרית, דתית או אחרת.
זכויות אצולה עשויות לכלול את הגורמים הבאים:
זכות הקניין
זכות הקניין היא זכות אשר צמחה מתוך זכויות האצולה, אך הוחלה על צורות אחרות של קניין. בתחילתה היוותה זכות על קרקע, אך עם התפתחות המהפכה התעשייתית הושתתה גם על קניין מסוגים אחרים, כדוגמת הון.
במדינות קפיטליסטיות מודרניות זכות הקניין קיימת באופן תאורטי עבור כל בני האדם, ומייצגת את מנגנוני שינוי ושימור הכוח בחברה.
זכויות אזרחיות
עם התפתחות המדינה, נוסד דפוס זכויות מתוקף הסדר אזרחי-רציונלי. זכויות אלו מגדירות את יחסי השליטה במדינה מתוך עצמם, כאשר העיקרית שבהן היא זכות ההצבעה בבחירות.
זכויות אזרחיות עשויות לכלול את הגורמים הבאים:
זכויות האדם
התורה העוסקת בזכויות האדם, מתוך הנחה פילוסופית כי לכל אדם קיימות זכויות שוות וכי על החברה לאפשר את מאבקי הכוח המוגדרים על-פיהן, היא הליברליזם.
זכויות אלו נקבעו במספר אמנות שנקבעו כאבני דרך בציון התפתחות הזכויות. בין האמנות החשובות ניתן לציין את:
בשנת 1989 אשררה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את אמנת זכויות הילד.
זכויות לאומיות
זכויות אלו התפתחו עם התפתחותם של הלאומים, וקיבלו חיזוק משמעותי בעזרת תנועות הפאשיזם השונות. זכויות לאומיות הן ברובן זכות על שטח מסוים, אשר מבחינה היסטורית או תרבותית הוא קניינו של הלאום. זכות הקיום מקנה למדינת לאום זכות לקום או להתקיים.
זכות לאומית עשויה להיות זכות טבעית (בתוקף העבר) או זכות נרכשת (מתוקף ההווה). כך, לדוגמה, עשויה זכותו של עם מסוים על ארץ כלשהי להיות מתוקף התיישבות שלו בארץ זו בעבר, או מתוקף מצב בהווה. המצב בהווה עשוי להיות מצב של כיבוש או החזקה בכוח, לדוגמה, שמתוקפו ניתנת הזכות, או מצב של שימוש מפתח בשטח, שמתוקפו היא ניתנת.
הערות שוליים
Juro Derecho subjetivo Droit subjectif Direito subjectivo
גנו (מערכת הפעלה)
גנו (באנגלית GNU, ה-G מבוטאת) היא מערכת הפעלה שהייתה אמורה להיות הבסיס של פרויקט גנו. כתיבתה של הליבה של המיזם (Hurd) התעכבה ובהמשך שימשו חלקים חשובים ממנה למערכות לינוקס, בשילוב שנודע גם בשם GNU/Linux. השם GNU הוא ראשי תיבות רקורסיביים של "GNU's Not Unix" (גנו אינו יוניקס). בין התוכנות שנכתבו במסגרת הפרויקט: המהדר GCC, הליבה Hurd והמעטפת Bash.
היסטוריה
יוניקס היא מערכת הפעלה קניינית בשימוש נרחב; כיוון שהארכיטקטורה שלה הייתה מוכחת היטב, מערכת GNU תוכננה להיות תואמת לה. הארכיטקטורה של יוניקס אפשרה ל-GNU להיות מתוכנתת כרכיבי תוכנה נפרדים: רכיבים שכבר היו זמינים באופן חופשי, כמו מערכת סידור הדפוס TeX והמערכת הגרפית X11, אומצו ונעשה בהם שימוש חוזר, אחרות נכתבו מהבסיס.