cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
דווייט אייזנהאואר
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948
בהתקרב מועד הבחירות דחקו באייזנהאואר פוליטיקאים ואזרחים רבים, משתי המפלגות, לרוץ לנשיאות. בינואר 1948, לאחר ששמע על תוכניות בניו המפשייר לבחור נציגים התומכים בו לוועידה הרפובליקנית הלאומית הממשמשת ובאה, הצהיר אייזנהאואר שהוא לא יוכל להציג מועמדות למשרה פוליטית בכירה, בטענה שהוא חייל ולא יכול להתמודד לתפקיד פוליטי. אייזנהאואר אמנם לא הצטרף לאף אחת מהמפלגות בתקופה הזו, אך היה מפורש באי רצונו לחבור לדמוקרטים. רבים האמינו שבזאת הוא ויתר על ההזדמנות היחידה בשבילו להיות נשיא, וביססו זאת על ההנחה כי תומאס דיואי הרפובליקני שנחשב לבעל הסיכויים הגבוהים לנצח בבחירות, יכהן שתי קדנציות, ואייזנהאואר יהיה אז בגיל 66 (בשנת 1956) ומבוגר מדי כדי להיות נשיא.
נשיא אוניברסיטת קולומביה והמפקד העליון של נאט"ו
בשנת 1948 נבחר אייזנהאואר לנשיא אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטה פרטית בניו יורק. תקופת נשיאותו של אייזנהאואר באוניברסיטה תוארה כבלתי מתאימה לאף אחד מן הצדדים. במהלך השנה הוציא אייזנהאואר לאור ספר זיכרונות בשם "מסע לשחרור אירופה". הביקורות שנכתבו על הספר החשיבו אותו כאחד מספרי הזיכרונות הצבאיים המשובחים ביותר, והוא זכה להצלחה כלכלית גדולה. רווחיו של אייזנהאואר על הספר גדלו באופן ניכר לאחר החלטה חסרת תקדים של מחלקת האוצר של ארצות הברית כי הוא איננו סופר מקצועי ולפיכך הוא נדרש לשלם שיעורי מס נמוכים יחסית; החלטה זו חסכה לו כ-400 אלף דולר.
במהלך תקופת נשיאותו באוניברסיטת קולומביה היה פעיל אייזנהאואר במועצה ליחסי חוץ (CFR) ועמד בראש קבוצת מחקר שניתחה את ההשפעות הצבאיות והפוליטיות של תוכנית מרשל, וכן הקים את האספה האמריקנית שהייתה "חזונו של אייזנהאואר בדבר מרכז תרבותי אדיר שבו מנהיגים מתחומים שונים יוכלו להיפגש מעת לעת ולדון ולהסיק מסקנות בנוגע לבעיות הפוליטיות והחברתיות". אחד מכותבי הביוגרפיה עליו, בלנץ' קוק, הציע שתקופה זו היוותה את "החינוך הפוליטי של הגנרל אייזנהאואר". בנוסף, בתקופה זו נחשף אייזנהאואר לניתוחים כלכליים שונים שהיוו את היסוד להבנותיו במדיניות הכלכלית לאחר מכן.
אייזנהאואר הסכים לכהן כנשיא האוניברסיטה כדי לקדם את הדמוקרטיה בעזרת החינוך. בתוך כמה חודשים, התבקש לייעץ למזכיר ההגנה של ארצות הברית, ג'יימס פורסטל, בנוגע לאיחוד הזרועות הצבאיות. ביולי 1949 לקח חופש מהמשרה.
אייזנהאואר, כאיש צבא, לא נחשב לאדם שמתאים לאקדמיה. המרצים לא ממש חיבבו אותו.
הקשרים שהשיג במהלך כהונתו כנשיא האקדמיה סייעו לו בהשגת המועמדות הרפובליקנית לנשיאות. חברי הפקולטה הליברליים פחות חיבבו את קשריו עם אנשי עסקים.
נאט"ו לא זכתה לתמיכה בין מפלגתית גדולה בקונגרס בתקופתו של אייזנהאואר. הוא ייעץ למדינות האירופאיות להפגין את מחויבותן לנאט"ו ולהקצות חיילים וציוד במקום ארצות הברית.
אייזנהאואר היה התומך הראשי בנאט"ו בפני הקונגרס, יותר מממשל טרומן. באמצע 1951, התמיכה באירופה ובארצות הברית הייתה גבוהה מספיק כדי להעניק לנאט"ו כוח צבאי. אייזנהאואר חשב שנאט"ו תהפוך לברית אירופאית בלבד לאחר שקנדה וארצות הברית יפרשו ממנה כעבור עשור.
המרוץ לנשיאות ארצות הברית 1952
התקופה שבין 1951 ל-1952 כונתה בפי האמריקנים - "Winter of Discontent" (בתרגום חופשי: החורף העגום). זאת בגלל נקודת הקיפאון אליה הגיעה מלחמת קוריאה, ללא סיום מסתמן בעתיד הקרוב, זאת בנוסף לשחיתות שפשתה בממסד ולבהלה מפני הקומוניזם שזרע ג'וזף מקארתי. היה ברור שהנשיא הארי טרומן, שלא היה פופולרי בעת סיום כהונתו, לא ינסה להיבחר לכהונה נוספת. תנועות לגיוס אייזנהאואר (Draft Eisenhower movements), תנועות שורשיות-פוליטיות אמריקניות ששמו להן למטרה לשכנע אותו לרוץ לנשיאות, צצו כאמור כבר בבחירות לנשיאות של 1948, בעיקר במפלגה הדמוקרטית; אך אייזנהאואר דחה אז את כל ניסיונות השכנוע ואף אמר שהוא שקל להשתמש במילים הדומות להצהרת הסירוב הנודעת של ויליאם שרמן בבחירות 1884, אך בחר שלא לעשות כן מאחר שהוא מאמין שלאף אחד אין את "הזכות להצהיר, באופן גורף וללא הסתייגות, כי יסרב לבצע משימה כלשהי שייתכן ומדינתו תטיל עליו".
ב-1951 הופיעו מחדש תנועות אלה, הן במפלגה הדמוקרטית והן במפלגה הרפובליקנית, שכן אייזנהאואר לא הודיע עד אותה עת על שיוכו הפוליטי. הדמוקרטים ראו בו מועמד שיוכל לסייע להם להמשיך להחזיק בבית הלבן אחרי טרומן; בקוותו כי אייזנהאואר יחליט לרוץ לנשיאות מטעם הדמוקרטים, כתב טרומן לאייזנהאואר בדצמבר 1951: "אני מבקש כי תודיע לי את אשר בכוונתך לעשות", ואייזנהאואר השיב לו: "אינני חש כל חובה לבקש אחר מועמדות פוליטית".
באותה התקופה הצהיר אייזנהאואר על היותו רפובליקני. מושל מדינת ניו יורק תומאס דיואי והסנאטור הנרי קבוט לודג' הבן ממסצ'וסטס ניסו בינתיים לשכנע אותו לרוץ לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית. לודג' החל בכך למעלה משנתיים קודם לכינוסה של הוועידה הרפובליקנית הלאומית ביולי 1952, ודיואי הצהיר גם הוא כבר ב-15 באוקטובר 1950 על תמיכתו בגנרל אייזנהאואר.
ב-1947 אמר אייזנהאואר לעורך ה"קנזס סיטי סטאר", רוי א. רוברטס (Roberts), שהיה מעורב בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית, שהוא עצמו "רפובליקני קנזסי טוב כמוך". אף על פי שרוברטס חשף את השיחה הזו ב-1951, הציבור האמריקני נותר מסופק לגבי השתייכותו הפוליטית של אייזנהאואר. על אף שהאמין שהוא ינצח את הבחירות ביתר קלות ועם רוב גדול יותר בקונגרס אם ירוץ מטעם הדמוקרטים, סבר אייזנהאואר כי ממשל טרומן היה מושחת וכי הנשיא הבא אחריו יידרש לבצע רפורמות בממשל מבלי שיצטרך להגן על מדיניות קודמיו.
האגף האינטרנציונליסטי במפלגה הרפובליקנית ראה באייזנהאואר אלטרנטיבה למועמד הבדלני, הסנאטור רוברט טאפט, שקודם לפריימריז נחשב בעיני רבים למועמד המוביל. בעוד טאפט הצביע בקונגרס נגד נאט"ו, סבר אייזנהאואר כי על ארצות הברית ובעלי בריתה להתנגד לקומוניזם באמצעות נאט"ו ומאמצי ביטחון קיבוצי אחרים. הוא חשש כי מדיניות החוץ של טאפט, שהתבססה על מדיניות אי ההתערבות, עלולה בלא כוונת מכוון להועיל לברית המועצות במלחמה הקרה. הוא קיווה ליישב את הנושא בטרם יתמנה למפקד העליון של נאט"ו, ובינואר 1951 נפגש עם טאפט בפנטגון והציע לו כי הוא מוכן להצהיר את הצהרת שרמן ולמעשה לדחות כל אפשרות לרוץ לנשיאות בתנאי שטאפט יסכים לתמוך בתפיסת הביטחון הקיבוצי (ובפרט, בנאט"ו) עם אירופה. טאפט סירב. במהלך 1951 המשיכו פוליטיקאים רפובליקנים להביע תמיכה באייזנהאואר, בעוד הדמוקרטים המשיכו לנסות לשכנע אותו כי ביכולתו לנצח בחירות אם ירוץ מטעמם. ב-16 באוקטובר הכריז טאפט על התמודדותו למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות. מ-17 בנובמבר היה הסנטור לודג' למנהל הקמפיין עבור התנועה לגיוס אייזנהאואר, אך עדיין בלי אישור מהמועמד אותו ניסה להריץ. בתחילת דצמבר, כשהוא נכנע חלקית מהלחץ הרב שהפעילה עליו התנועה, הסמיך אייזנהאואר את ידידו הקרוב קליפורד רוברטס לארגן קבוצת יועצים קטנה שיפקחו על התנועה ויעדכנו אותו; קבוצה זו הורכבה ממספר מצומצם של ידידים קרובים לו, ביניהם גם אחיו מילטון אייזנהאואר וכן שחקן הגולף הנודע בובי ג'ונס. ככל שתנופתו של טאפט גברה, כך התמעט אי רצונו של אייזנהאואר לרוץ לנשיאות.
אייזנהאואר וטאפט היו המועמדים המובילים בבירור בבחירות המקדימות. גם המושל ארל וורן מקליפורניה והמושל לשעבר הרולד סטאסן ממינסוטה התמודדו. ב-6 בינואר 1952 הכניסו את שמו של אייזנהאואר להצבעה בפריימריז בניו המפשייר ללא אישורו. הסנאטור הדמוקרטי פול דאגלס אף הציע כי שתי המפלגות יגישו את מועמדותו של אייזנהאואר עם שני סגני נשיא מתמודדים שונים. במשך מספר שבועות לאחר מכן, המשיך אייזנהאואר לדחות כל ניסיון מצד תומכיו לגרום לו להביע את דעותיו בנושאים אקטואליים שונים או לפחות לאשר את מועמדותו. אייזנהאואר כתב לידידיו ולקרוביו בתקופה הזו שהוא מוחמא מהתנועה אך אינו סבור שהיא רחבה כפי שהתקשורת הציגה אותה, ומשפטים כמו "מעולם לא ביקשתי וחשקתי בעמדה פוליטית" נשנים במכתבים אלו. אך שני אירועים שינו את דעתו והוכיחו כי התנועה לגיוסו היא אכן רחבה. ב-11 בפברואר הגיעה אשת העסקים והטייסת המפורסמת ג'קלין קוקרן לפריז כשבאמתחתה סרט ושמו "סרנדה לאייק" (Serenade to Ike). מנהיגים מהתנועה לגיוסו, בהם פיליפ יאנג (Young; דקאן בית הספר לכלכלה באוניברסיטת קולומביה) ואיל ההון ג'ון היי ויטני, ערכו כנס ב-8 בפברואר במדיסון סקוור גארדן, וביקשו מקוקרן לטוס לאירופה ולהראות את הצילום לאייזנהאואר ולאשתו; לגארדן, שתפוסתו המרבית כ-16,000 איש, הגיעו לפחות 25,000 איש. הצפייה בסרט פעלה עמוקות על אייזנהאואר וגרמה לו, על פי עדותה של קוקרן, להתרגשות עמוקה. ההוכחה השנייה התקבלה עם היוודע תוצאות הפריימריז בניו המפשייר, ב-11 במרץ. אייזנהאואר הביס את הסנאטור טאפט, שערך קמפיין אינטנסיבי במדינה קודם לכן, עם תוצאה של 50% לאייזנהאואר ו-38% לטאפט. שאר מערכות הבחירות היו די שוויוניות בין טאפט ואייזנהאואר, וכשהצירים התכנסו המירוץ עדיין היה צמוד מדי.
טאפט הוביל את האגף השמרני במפלגה שהתרכז במערב התיכון, ודחה את תוכניות הניו דיל משנות השלושים ותמך במדיניות בדלנית, שהתנגדה לבריתות זרות. טאפט ניסה להיות המועמד מטעם המפלגה ב-1940 וב-1948, אולם פעמיים הובס בידי רפובליקנים מתונים מניו יורק: ונדל וילקי ב-1940 ותומאס דיואי ב-1948. טאפט טען שההפסדים הם בגלל השפעת המפלגה מניו יורק על המפלגה הלאומית.
דיואי, מועמדה של המפלגה ב-1944 וב-1948, הוביל את האגף המתון במפלגה שהתרכז במזרח המדינה, שתמך במדיניות של התערבות בינלאומית, ובמאבק במלחמה הקרה ובברית המועצות. בנוסף קיבל האגף את רוב מאפייני מדינת הרווחה שנוצרו במהלך הניו דיל. דיואי סירב לרוץ בפעם השלישית והמתונים ביקשו להשתמש בהשפעתם כדי להשיג מועמד נשיאותי שיתאים להם. המושלים הרפובליקנים תמכו באייזנהאואר. ביוני 1952 התפטר אייזנהאואר מהפיקוד על נאט"ו כדי לערוך את מסע הבחירות.
כשהוועידה הרפובליקנית הלאומית נפתחה בשיקגו, רוב המומחים טענו שטאפט צמוד לאייזנהאואר. מנהלי מסע הבחירות של אייזנהאואר, דיואי ולודג', האשימו את טאפט בגנבת צירים ממדינות דרומיות כטקסס וג'ורג'יה, וטענו שמנעו מינוי צירים תומכי אייזנהאואר ממדינות אלו. הם הציעו להחליף את הצירים התומכים בטאפט ממדינות אלו בצירי אייזנהאואר. טאפט ותומכיו התנגדו להאשמות, אולם הוועידה קיבלה זאת וטאפט איבד צירים דרומיים רבים. אייזנהאואר קיבל גם את תמיכת רוב המשלחות הלא מחויבות, כאלו ממישיגן ומפנסילבניה, וגם את תמיכתו של סטאסן שתמך במדיניותו המתונה. אייזנהאואר נבחר בקלות בסיבוב הראשון.
אייזנהאואר השתמש בסיסמה "I Like Ike". הוא הביע התנגדות למדיניותו של טרומן בקוריאה ובסין. כדי לרצות את האגף השמרני במפלגה, בחר בריצ'רד ניקסון כסגנו. ניקסון היה אנטי קומוניסט חריף וצעיר בניגוד לאייק.
בבחירות הכלליות, למרות יועציו, תמך אייזנהאואר בניהול מסע בחירות בדרום, ותקף את ממשל טרומן על שלושה נושאים: קוריאה, קומוניזם ושחיתות. הוא טען שיש לשחרר את מזרח אירופה אך ורק בדרכי שלום.
הצירים בוועידה הדמוקרטית הלאומית שהתרחשה גם היא בשיקגו בחרו במושל אילינוי לשעבר, עדלי סטיבנסון, בסיבוב השלישי. הסנאטור ג'ון ספרקמן מאלבמה נבחר לסגנו. רבים היו בטוחים שסטיבנסון יוכל להיות מאתגר רציני לאייק.
אייק נסע ל-45 מדינות מבין 48. הוא משך קהל גדול לראות אותו. הוא לא התייחס לסטיבנסון ותקף בעיקר את טרומן. בנוסף הטלוויזיה שיחקה תפקיד מרכזי במערכת הבחירות: אייזנהאואר הופיע בתשדירים בני שלושים שניות.
סטיבנסון התמקד בנאומים מתוחכמים ברחבי המדינה ומשך קהל גדול. אף על פי שסגנונו הלהיב אינטלקטואלים ואקדמאים, רבים תהו האם הוא דיבר "מעל ראשי" תומכיו. חולשתו הייתה הנשיא טרומן. סטיבנסון לא היה חלק מממשל טרומן אולם המצביעים קישרו אותו עם טרומן. ארצות הברית, המומה מסיום המלחמה ומתחילת המלחמה הקרה, ומסוכסכת בינה לבין עצמה, האמינה בצורך בשינוי.
לבסוף, נטל מלחמת קוריאה, האיום הקומוניסטי והשערוריות בממשל טרומן היו קשים מדי לסטיבנסון. ביום הבחירות ניצח אייזנהאואר ניצחון סוחף, עם 55.2% מהקולות ו-442 אלקטורים. סטיבנסון השיג 44.5% מהקולות ו-89 אלקטורים בלבד. אייזנהאואר היה הנשיא הרפובליקני הראשון מזה עשרים שנה, ובנוסף השיג רוב של שמונה חברים בבית הנבחרים למפלגה, ורוב בסנאט (תיקו, כשניקסון שובר את השוויון).
אייזנהאואר היה הנשיא האחרון שנולד במאה התשע-עשרה, ובגיל 62 היה הנשיא המבוגר ביותר שמונה לתפקיד מאז ג'יימס ביוקנן ב-1856 (הנשיא טרומן היה בן 64 ב-1948, ומונה לנשיאות ב-1945 עם מותו של רוזוולט). הוא היה הגנרל היחיד ששירת כנשיא במאה העשרים והנשיא האחרון עד דונלד טראמפ שלא נבחר לשום תפקיד לפני נשיאותו. נשיאים אחרים שלא נבחרו והיו לפניו היו זאכרי טיילור, יוליסס ס. גרנט, ויליאם הווארד טאפט והרברט הובר.
נשיאותו (1953–1961)
נשיאותו של אייזנהאואר החלה ב-20 בינואר 1953 כשהושבע לנשיאה ה-34 של ארצות הברית, והסתיימה ב-20 בינואר 1961. בהיבחרו ניצח את קואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה האמריקנית מזה עשרים שנה. כעבור ארבע שנים, ב-1956, שוב ניצח את סטיבנסון ונבחר לכהונה שנייה. הוא הוחלף בתפקידו בידי ג'ון פיצג'רלד קנדי הדמוקרט לאחר שזה נבחר לנשיאות ב-1960.
בתור "שמרן פרוגרסיבי", הצליח אייזנהאואר לזכות בכמה ניצחונות בקונגרס, אף על פי שפרט לשנתיים הראשונות של כהונתו, היה לדמוקרטים רוב בבית הנבחרים ובסנאט. אייזנהאואר המשיך בתוכניות הניו דיל והרחיב את תוכנית הביטוח הלאומי. בנוסף דחף להקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים ב-1956, ולאחר שברית המועצות שיגרה לחלל את ספוטניק 1 ב-1957, הקים את נאס"א. במלחמת סיני שכנע את בריטניה וצרפת לסגת מתעלת סואץ. הוא חתם על חוק זכויות האזרח הראשון במאה העשרים ושלח חיילים לארקנסו כדי לאכוף את החלטת בית המשפט שביטלה את ההפרדה הגזעית.
חצי שנה לאחר כניסתו לתפקיד, הגיעה ארצות הברית להסכם שביתת נשק שסיים את מלחמת קוריאה. גם בעת שלום נותר תקציב הביטחון גבוה, לצורך ניסיון הממשל לבלום את ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה. אייזנהאואר הסמיך את ה-CIA להדיח ממשלות לא ידידותיות ולהגן על מדינות אנטי-קומוניסטיות, והתמקד בביטחון לאומי מבוסס על נשק גרעיני לפי תורת ההרתעה, כדי להגן על המערב מפני ברית ורשה.
אייזנהאואר היה הנשיא הראשון שהוגבל לשתי כהונות, לאחר העברת התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית. הוא נחשב לאחד מגדולי הנשיאים בתולדות המדינה.
בחירות 1956
ביולי 1955, שיבח הטיים מגזין את אייזנהאואר ואת השגשוג בתקופתו. המדינה נהנתה משגשוג ומביטחון, והאהדה כלפיו נעה בין 68% ל-79%. מעטים פקפקו בכך שייבחר מחדש ב-1956.
בספטמבר 1955, סבל מהתקף לב רציני. במשך כמה חודשים, כשהתאושש, היו ספקות בנוגע לריצתו לכהונה נוספת. בתחילת 1956 חזר לתפקוד מלא, ובפברואר 1956 קיבל אישור רפואי מרופאו. בהתחשב באהדה כלפיו, הוא נבחר להיות שוב המועמד הרפובליקני ללא התנגדות.
במהלך מחלתו, דיברו מנהיגי המפלגה על הצורך לסלק את סגן הנשיא ניקסון בבחירות הקרובות. הרולד סטאסן ניסה להוביל להדחת ניקסון. במרץ 1956 הכריז אייזנהאואר רשמית שניקסון ימשיך להתמודד איתו. ניקסון היה עדיין אהוד בקרב המצביעים. לאחר מכן נבחר ניקסון לעוד כהונה פה אחד.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1956, נבחר שוב עדלי סטיבנסון בסיבוב הראשון, למרות אתגר מצד מושל ניו יורק אייווריל הרימן שנתמך בידי הנשיא לשעבר טרומן. סטיבנסון העניק לוועידה את הזכות לבחור בסגנו, ולא הודיע על תמיכה באף מועמד. בסיבוב השני נבחר הסנאטור אסטס קאפובר.
סטיבנסון הציע להעלות את תקציב הממשלה בתוכניות חברתיות והגעה להסכמים עם ברית המועצות כדי להקטין את תקציבי הביטחון והניסויים הגרעיניים בשני הצדדים. בנוסף הציע לבטל את גיוס החובה ולעבור לצבא של מתנדבים. אייזנהאואר התנגד לרעיונות אלו, אף על פי שגם הוא ניסה להגיע להסכם להקטנת הניסויים הגרעיניים באטמוספירה. אייזנהאואר הוביל בכל הסקרים במערכת הבחירות, והתמודדותו עם משברי חוץ במזרח התיכון ובמזרח אירופה לפני הבחירות רק חיזקה אותו.
ביום הבחירות, נבחר אייזנהאואר בניצחון סוחף עוד יותר מהקודם. הוא השיג 457 אלקטורים לעומת 73 של סטיבנסון. הוא גם השיג 35.6 מיליון קולות לעומת 26 מיליון. בהשוואה לבחירות של 1952, הוא גם ניצח בקנטקי, לואיזיאנה, ובמערב וירג'יניה, אף על פי שהפסיד במיזורי. צמיחת הפרוורים הובילה לגדילת בסיסו הרפובליקני. הוא זכה לתמיכה בקרב קתולים צפוניים ודרומיים לבנים עירוניים. בוחריו הדגישו את מאפייניו - כנותו, כבודו והלהט שהפגין בתפקידו.
קבינט
אייזנהאואר ארגן את ממשלו כמו מטה צבאי. האנשים שעבדו מתחתיו היו אמורים לשלוט בפרטי פרטים במה שעשו, והוא היה אמור להחליט את ההחלטות הסופיות. כיוון שהמחלקות השונות המליצו לו המלצות שונות, נאלץ אייזנהאואר לפשר ביניהם כדי להגיע להחלטות.
אייזנהאואר נתן לשני יועציו הקרובים, הרברט בראונל ולושיוס קליי, לבחור את השרים שלו. בראונל, שהיה יועצו המשפטי של דיואי, מונה לתובע הכללי. ג'ון פוסטר דאלס, גם הוא עורך דין בעל קשרים עם דיואי, מונה למזכיר המדינה. דאלס היה מומחה ליחסי חוץ, לקח חלק בניסוח מגילת האומות המאוחדות וחוזה סן פרנסיסקו, ונסע יותר מ-900,000 קילומטרים במהלך שש השנים בהן כיהן כמזכיר המדינה.
אייזנהאואר ביקש למנות מנהיגים מהקהילה העסקית אל הקבינט שלו. צ'ארלס ארווין וילסון, מנכ"ל ג'נרל מוטורס, היה מזכיר ההגנה הראשון שלו. ב-1957, הוחלף בנשיא פרוקטר אנד גמבל, ניל מקלרוי. עבור תפקיד מזכיר האוצר, בחר בג'ורג' האמפרי, מנכ"ל כמה ארגוני פחם. מזכיר הדואר שלו, ארתור סאמרפילד, ומזכיר הפנים הראשון שלו, דאגלס מקיי, היו יבואני מכוניות. הסנאטור לשעבר סינקלייר וויקס, שהיה יו"ר איגוד היצרנים, מונה למזכיר המסחר. כמה אנשי עסקים שמונו למשרות בקבינט - וילסון, האמפרי וגם הרולד טלבוט, מזכיר חיל האוויר, ורוברט רוס, סגן מזכיר ההגנה - נחקרו בידי הסנאט בגלל השקעותיהם וניגוד עניינים אפשרי במינויים. טלבוט ורוס נאלצו להתפטר כתוצאה מכך.
מינויים לבית המשפט
אייזנהאואר מינה חמישה שופטים אל בית המשפט העליון של ארצות הברית: אייזנהאואר גם מינה 45 שופטים לבית המשפט לערעורים של ארצות הברית, ו-129 שופטים לבתי המשפט המחוזיים.
מסיבות עיתונאים
ב-19 בינואר 1955, היה אייזנהאואר לנשיא הראשון שקיים מסיבת עיתונאים בשידור חי בטלוויזיה. דובר הבית הלבן, ג'יימס האג'רטי, הוא היחיד שכיהן במשך שתי כהונות מלאות. הוא נחשב לאחד מטובי הדוברים בהיסטוריה, ושינה את יחסי הממשל עם העיתונות.
המשכיות ממשלתית
קבוצה שהכילה שלושה שרים ושישה אזרחים פרטיים קיבלה משימה סודית מהנשיא ב-1958 כדי לכהן כאחראים מטעם הממשלה במקרה חירום לאומי, כהתקפה גרעינית. אייזנהאואר מינה אותם לתפקידם בסיווג חשאי ביותר. במקרה חירום, כל אחד מהם היה אמור להתמנות לתפקיד מיוחד:
מדיניות המבט החדש
מדיניות הממשל לביטחון לאומי, שכונתה "המבט החדש", נחשפה ב-30 באוקטובר 1953. לאחר סדרת פגישות עם חברי קבינט בכירים, התייעצויות עם המועצה לביטחון לאומי, ודו"ח מטעם ראשי המטות המשולבים, התקבלה מדיניות ששיקפה את רצונו של אייזנהאואר להתוות מדיניות לטווח ארוך, שהקפידה על מוכנותו של הצבא. מסמך של המועצה לביטחון לאומי בנוגע למדיניות הדגיש את ההסתמכות על נשק גרעיני אסטרטגי כדי להרתיע איומים פוטנציאליים, גם קונבנציונליים וגם גרעיניים, מצד ברית המועצות ובעלות בריתה מהגוש המזרחי. הנשק הגרעיני נראה כנשק הסביר ביותר מבחינה כלכלית להתמודדות עם יתרונה של ברית המועצות בחיילים ובטנקים באירופה. הצבא האמריקני פיתח אסטרטגיית הרתעה על בסיס משולש: טילים בליסטיים, מפציצים אסטרטגיים, וטילים משוגרים מצוללות. במהלך כהונתו, הקפיד אייזנהאואר לתכנן תוכניות לניצחון על הסובייטים במלחמה גרעינית, אף על פי שקיווה שלעולם לא יאלץ להשתמש בהן.
הצעת תיקון בריקר
בפברואר 1951, ולאחר מכן בינואר 1953, ניסה הסנאטור ג'ון בריקר מאוהיו לתקן את חוקת ארצות הברית ולהגביל את כוחו של הנשיא בהסכמים, ואת כוחו להתחייב בבריתות למדינות זרות. ההצעה נודעה כתיקון בריקר. החשש היה שההסכמים הבינלאומיים לאחר מלחמת העולם פוגעים בחוקה ובריבונות המדינה, והבדלנים, הדמוקרטים השמרנים ורוב הרפובליקנים התאחדו.
אייזנהאואר התנגד לתיקון בתוקף, באמונה שהוא יחליש את הנשיא ויפגע ביכולתו לנהל את יחסי החוץ של המדינה ללא יכולת להפגין מנהיגות עולמית. אף על פי שהתיקון החל עם חמישים ושישה חותמים, 50 סנאטורים הצביעו נגדו בסנאט ב-1954, לעומת 42 תומכים וארבעה נמנעים. גרסה מרוככת יותר לא עברה באותה השנה והשיגה רק 63 קולות, קול אחד פחות משני שלישים שנדרשו למען תיקון החוקה. היה זה מאבקם האחרון של הבדלנים האמריקנים, שכן השמרנים הצעירים תמכו באינטרנציונליזם ובהתנגדות אגרסיבית לקומוניזם, בהנהגת הסנאטור בארי גולדווטר.
בלימת ברית המועצות
תקופת נשיאותו עמדה בסימן המלחמה הקרה - הוא המשיך בעימות עם ברית המועצות שהחל בתקופת הנשיא הקודם, הארי טרומן. הוא המשיך במדיניות הבלימה של ממשל טרומן ובחיזוק כלכלות מערב אירופה. הוא הוסיף דגש על הרתעה גרעינית אמריקנית (ובריטית) כהגנה מפני פלישה. הוא רצה שבעלות הברית יספקו את הביטחון המקומי. מטרתו הייתה הקטנת מספר החיילים באירופה, הקטנת ההוצאות הצבאיות, וחלוקת הנטל עם המדינות האירופאיות. האירופאים לא סמכו על ההרתעה הגרעינית ולא רצו להקים קהילה אירופאית ביטחונית במקום נאט"ו. כתוצאה מכך נותרו חיילים אמריקנים באירופה.
עם מותו של יוסיף סטלין במרץ 1953, הפך גאורגי מלנקוב למנהיג ברית המועצות. מלנקוב הציע "דו-קיום בשלום" עם המערב, וראש הממשלה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל הציע ועידה עולמית של מנהיגים. מתוך חשש שהוועידה תמנע את חימושה מחדש של גרמניה המערבית, ומתוך ספקות בכוונותיו של מלנקוב וביכולתו לשרוד בשלטון, סירב אייזנהאואר לוועידה המוצעת. באפריל, נאם אייזנהאואר נאום שנקרא "הסיכוי לשלום", בו קרא לשביתת נשק בקוריאה, בחירות חופשיות לאיחוד גרמניה, עצמאות מלאה למדינות מזרח אירופה, ושליטה של האו"ם על אנרגיה אטומית. הנאום התקבל במערב כרצון לפיוס בין הגוש המערבי לגוש המזרחי, אולם בברית המועצות התקבל הנאום כתעמולה. ב-1954, עלה לשלטון ניקיטה חרושצ'וב. אייזנהאואר פקפק ביכולת של ברית המועצות לשתף פעולה לאחר שסירבה לתוכנית לשימוש באנרגיה אטומית לצורכי שלום, שדרשה את יצירת הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית ותחנות להפקת אנרגיה גרעינית.
לאחר סיום המלחמה בקוריאה, הקטין אייזנהאואר את התלות ביחידות צבא יקרות והעדיף נשק גרעיני זול כאמצעי הרתעה. מטרתו הייתה קידום הביטחון הקיבוצי של נאט"ו ובעלות הברית האמריקניות, חיזוק העולם השלישי מול הסובייטים, הימנעות מעוד מלחמת קוריאה, ויצירת אקלים שיחליש את השפעת הסובייטים. אייזנהאואר הכיר בכך שלארצות הברית יש יתרונות אחרים על ברית המועצות: הדמוקרטיה, הכלכלה, הטכנולוגיה, המודיעין, הדיפלומטיה, התעמולה והסיוע לעולם השלישי.
הפנטגון באוגוסט 1954 רצה שאייזנהאואר יתמוך באסטרטגיה להכרעת הסובייטים באסיה. אייזנהאואר הנחה את המועצה לביטחון לאומי לאתר הזדמנויות להקטין את כוחם של הסובייטים. הוא הכיר בתורת הבלימה, אולם רצה לפגוע בברית המועצות בצורה יותר פעילה. ממשלו השתמש במבצעים חשאיים של ה-CIA כדי לפגוע בממשלות קומוניסטיות. ב-1953 הוא הורה ל-CIA בראשות אלן דאלס לדאוג להדיפתו והדחתו של ראש הממשלה מוחמד מוסאדק באיראן, ולשימור משטרו הפרו מערבי של השאה מוחמד ריזה פהלווי. השאה והכוחות המלוכניים הדיחו את מוסאדק במבצע אייג'קס, מבצע חשאי. הייתה זו פעולה אשר מנעה את החלפת המשטר המלוכני, אף כי הגבירה רגשות טינה בקרב החוגים האיראנים הרדיקליים והפונדמנטליסטיים. הפעולה הצליחה ועברו עוד כעשרים וחמש שנים ומעלה בטרם הודח השאה על ידי רוחאללה ח'ומייני.
אייזנהאואר גם הנחה את ה-CIA לתמוך בהפיכה בגואטמלה ב-1954, שבה הדיח הצבא את הנשיא חקובו ארבנס גוסמן. האמריקנים טענו שגוסמן נטה לכיוון ברית המועצות. רבים טענו ששיקולים זרים היו מעורבים בפעולה, אולם מסמכי ה-CIA לא חשפו מעורבות של חברת הפירות המאוחדת בתהליך, וגם לא השפעה סובייטית. הריאליסטים טענו שהמלחמה הקרה החלה בגלל מדיניות ברית המועצות, וראו בגוסמן בובה של הסובייטים שיש להדיח. רוויזיוניסטים, שהאשימו את ארצות הברית במלחמה, טענו שארצות הברית רצתה להרחיב את השפעתה הכלכלית בעולם השלישי, ושהמעורבות נועדה לשמור על חברת הפירות המאוחדת.
ב-1953 חידש אייזנהאואר את היחסים עם ספרד של פרנסיסקו פרנקו. אף על פי שלא הייתה דמוקרטית, ספרד הייתה במקום אסטרטגי במלחמה הקרה והזדהותה עם ארצות הברית אפשרה לבנות סחר וברית צבאית, שסיימו את בידודה של ספרד לאחר המלחמה והביאו צמיחה כלכלית מרשימה לאזור.
המזרח הרחוק: סין, קוריאה, וייטנאם
במהלך מסע הבחירות, טען אייזנהאואר שיביא לסיומה של מלחמת קוריאה. בשנת 1951 כבר החל "שלב הקפאון" (stalemate) במלחמה, והחלו מגעים לשביתת נשק; המשא ומתן התרחש תוך כדי לחימה, כאשר כוחות האו"ם ניסו לכבוש את כל שטחה של דרום קוריאה, ובכך להימנע מאיבוד שטחים. על אף שבשנת 1952, עת בחירתו של אייזנהאואר לנשיאות, רוב הלחימה פסקה - עדיין התרחשו בשנה זו 4 קרבות משמעותיים, ובשנה שלאחריה חמישה נוספים. ב-29 בנובמבר 1952 טס אייזנהאואר לקוריאה במטרה ללמוד באיזו דרך יוכל לסיים את המלחמה. אחת מנקודות המחלוקת העיקריות שהתגלעו במשא ומתן הייתה מעמד השבויים שסירבו לחזור אל סין או אל קוריאה הצפונית; בעוד סין דרשה שיבה של כל השבויים לשטחה, האו"ם התעקש על "שיבה מרצון" של השבויים כך ששבויים שלא ירצו לשוב למדינה הקומוניסטית יוכלו לבחור בכך. לאחר שנתיים של משא ומתן עקר, ובעוד הלחימה אינה פוסקת וכמות האבדות עולה, החלה האדמיניסטרציה של אייזנהאואר להגדיר תוכניות לאלץ את סין לחתום על שביתת הנשק בתנאים המוצעים תוך איום בשימוש בנשק גרעיני. אייזנהאואר כבר כתב בזכרונותיו שהאופציה הייתה על השולחן, אך אלפי מסמכים שנחשפו בשנת 1984 גילו שהתוכנית הייתה בשלבי תכנון מתקדמים. אמברוז טען כי למוניטין הצבאי של אייזנהאואר ממלחמת העולם השנייה הייתה השפעה על הסינים; בנוסף, לאחר מותו של סטלין במרץ 1953, תמיכתה של רוסיה בקו נוקשה ובלתי מתפשר מצד סין הקומוניסטית נחלשה, וסין הסכימה להתפשר גם בסוגיית השבויים.
הסכמי ההגנה עם קוריאה הדרומית והרפובליקה הסינית נחתמו, וארגון ברית דרום-מזרח אסיה נוצר כדי לבלום את הקומוניזם האסייתי.
אייזנהאואר הגדיל את מחויבות ארצות הברית לבלום את ההתפשטות הסינית בדרום-מזרח אסיה. ב-1954 שלח את דאלס לז'נבה כציר אל ועידת ז'נבה, שנועדה לסיים את מלחמת הודו-סין הראשונה וחילקה באופן זמני את וייטנאם לחצי צפוני וקומוניסטי (בשליטת הו צ'י מין) וחצי דרומי לא-קומוניסטי (בשליטת נו דין דיים). ארצות הברית ודרום וייטנאם לא חתמו על שום הסכם בוועידה. בנוגע לאיחוד וייטנאם, התנגדה דרום וייטנאם לכל חלוקה, אולם הפסידה כשצרפת קיבלה את הצעת הצפון שווייטנאם תאוחד לבסוף בידי בחירות חופשיות. ארצות הברית הציעה בחירות בפיקוח האו"ם, אותן דחתה המשלחת הסובייטית. דרום וייטנאם הפכה למדינה עצמאית.
יחסו לישראל
עם תחילת כהונתו של אייזנהאואר כנשיא חל מפנה לרעה ביחסה של ארצות הברית למדינת ישראל. עוד בתחילת כהונתו נסגר השידור העברי של קול אמריקה.
קבוצה של אנשי מחלקת המדינה, שכונו "הערביסטים", ושכללה את הנרי ביירוד, עוזר לענייני המזרח התיכון ותחת הנהגתו של מזכיר המדינה ג'ון פוסטר דאלס הביעה עמדה פומבית בגנות ישראל. ארצות הברית אף המשיכה במשך כל תקופת כהונתו של אייזנהאואר לספק נשק למדינות ערב.
ב-1956, במהלך שנראה נוגד לחלוטין את מדיניותו האנטי סובייטית הכללית, התנגד אייזנהאואר בחריפות לפעולתן של בריטניה וצרפת כנגד מצרים במשבר סואץ, והצטרף לדרישתה של ברית המועצות לנסיגתן של בריטניה, צרפת וישראל משטח מצרים. עוד לפני המלחמה הודיע לאנתוני אידן כי לא יסכים לפלישה לתעלת סואץ שמצרים הלאימה. הצטרפותו זו לדרישה הסובייטית הביאה לנסיגת צה"ל מסיני ועזה. כשהמרד ההונגרי פרץ בנובמבר, הוא תמך בו אולם סירב לשלוח כוח צבאי נגד הסובייטים.
לפי הדיפלומט הישראלי דורי גולד, לאחר פרישתו התחרט אייזנהאואר על לחציו אלה, הודה שטעה בהם והבין כי תוצאתם הייתה דווקא חיזוק הסובייטים ותומכיהם במזרח התיכון ולא החלשתם. בספרו Eisenhower And Israel, שהתפרסם ב-1993, חושף פרופ' יצחק אלטרס, כי אייזנהאואר התחרט על מדיניותו ב-1956. בפגישה שהתקיימה ב-1965 עם המנהיג היהודי הרפובליקני מקס פישר, אמר אייזנהאואר: "אתה יודע מקס, במבט לאחור על סואץ, אני מתחרט על מה שעשיתי. מעולם לא הייתי צריך ללחוץ על ישראל לסגת מסיני". ריצ'רד ניקסון, שהיה סגנו של אייזנהאואר, אישר את הדברים ואף טען שאייזנהאואר אמר כי משבר סואץ היה המחדל הגדול ביותר במדיניות החוץ של ממשלו.
ד"ר מייקל דוראן פרסם בשנת 2016 את הספר "Ike’s Gamble: America’s Rise to Dominance in the Middle East" בו ניתח את המניעים של אייזנהאואר ביחס ל"משבר סואץ". לפי דוראן, אייזנהאואר התחרט על הלחץ שהפעיל על ישראל כאשר לאחר מכן נשיא מצריים שיתף פעולה עם ברית המועצות.
דוקטרינת אייזנהאואר
בתקופת נשיאותו השנייה גדלה מעורבות ארצות הברית במזרח התיכון, בעיקר באמצעות הפעלת "דוקטרינת אייזנהאואר". לאחר מלחמת סיני, החליט אייזנהאואר על מדיניות לייצוב האזור מפני איום סובייטי או מהפכות. קריסת בריטניה ועליית ברית המועצות הובילה להודעתו בקונגרס ב-5 בינואר 1957, בה טען שעל ארצות הברית לקבל אחריות ביטחונית על האזור.
התוכנית הסמיכה את נשיא ארצות הברית לשלוח כוחות מזוינים לעזרתה של כל מדינה במזרח התיכון שתבקש את עזרת ארצות הברית כנגד הקומוניזם הבינלאומי (כלומר שתרצה להתגונן מפני מדינה בה שולט הקומוניזם), אך הייתה כלכלית בעיקרה (היקפה היה תמיכה לפיתוח במזרח התיכון בסכומים של 200 מיליון דולר בשנה) ולמעשה חידשה את דוקטרינת טרומן, שמטרתה הייתה למנוע התפשטות השפעה של ברית המועצות וזאת על ידי תמיכה כלכלית וערבות צבאית.
התוכנית לא כללה סעיף של התערבות צבאית למען ישראל, ככל הנראה כדי לא לסכל את חתימתן של מדינות האזור על התוכנית. עם זאת, הצהיר אייזנהאור כי ישראל היא עובדה קיימת שאין לערער על קיומה. ישראל הצטרפה לתוכנית זו, על אף התנגדויות פנימיות מתוך חשש שהדבר יפגע ביחסי ישראל עם ברית המועצות.
אייזנהאואר התקשה לשכנע את מדינות ערב או את ישראל לתמוך בדוקטרינה. הוא יישם אותה ב-58–1957 באמצעות מתן סיוע לממלכת ירדן, בעידוד שכניה של סוריה לשקול מבצע צבאי נגדה, ובשליחת חיילים ללבנון כדי למנוע מהפכה. הדוקטרינה צירפה את המזרח התיכון אל המלחמה הקרה.
טילים בליסטיים
הממשל החליט לשלוט באופן הדוק בידע הטכנולוגי לצורך הפיכת האורניום לגרעיני. עד ל-1960 הגיעו דיפלומטים אמריקניים להסכם עם ממשלות גרמניה, הולנד ובריטניה להגביל את הגישה לטכנולוגיה. הסודיות נשמרה עד שהמדען הפקיסטני עבד אלקדיר חאן לקח את הטכנולוגיה ההולנדית לפקיסטן ב-1975, ומשם לקוריאה הצפונית וללוב. אייזנהאואר הזהיר מפני מרוץ חימוש בחלל החציון, ובאסיפה הכללית של האו"ם, ב-22 בספטמבר 1960, דרש לפתח את החלל החיצון לטובת בני האדם ולא להפוך אותו לעוד זירת קרבות.
המבקרים באותה התקופה, שהובלו בידי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, שהשתמש בנושא במסע הבחירות של 1960, ביקרו את פער הטילים, כלומר טענו שארצות הברית הפכה לנחותה מברית המועצות מבחינה גרעינית לאחר שזאת החלה להוביל במירוץ לחלל. רבים מתעלמים מהביקורת הזאת כיוון שהתברר שארצות הברית המשיכה להוביל על ברית המועצות בתחומים החשובים, אולם טענו שאייזנהאואר לא השיב למבקריו. הקונגרס הקציב מיליארדי דולרים לחינוך. מדיניות הגרעין של המדינה הגיעה לשיאה במהלך משבר הטילים בקובה ב-1962 ואמנת איסור הניסויים הגרעיניים של 1963.
ועידות בינלאומיות ותקרית ה-U2
אייזנהאואר קיווה שלאחר מותו של סטלין ב-1953, יהיה אפשרי להגיע להסכם עם מנהיגים רוסים אחרים במטרה להאט את מרוץ החימוש הגרעיני. עם זאת, מאמציו בנושא במהלך תקופת נשיאותו נועדו בראש ובראשונה להשגת יתרון צבאי ודיפלומטי על פני הרוסים; איזנהאואר מעולם לא הסכים לאף הצעה, אלא אם כן סייעה להשגת יעדים אלו. נעשו כמה ניסיונות לכינוס ועידות בינלאומיות.
ניסיונו האחרון נכשל ב-1960, כאשר ניקיטה חרושצ'וב פרש בעקבות הפלת מטוס הריגול U2 בשמי ברית המועצות. המטוס נשלח לצלם תצלומי אוויר של ברית המועצות לפני כינוסה של ועידת מזרח-מערב בפריז בהשתתפותם של אייזנהאואר, חרושצ'וב, הרולד מקמילן ושארל דה גול.
ממשל אייזנהאואר, מתוך הנחה שהטייס מת בהתרסקות המטוס, אישר סיפור כיסוי שהמטוס שימש כאחד ממטוסי נאס"א למטרות בדיקת מזג אוויר, ונכנס לשטחה האווירי של ברית המועצות בשוגג, זאת לאחר שהטייס שידר קודם לכן על "תקלה במסכת החמצן שלו" כשטס מעל טורקיה. נוסף על כך, אייזנהאואר הצהיר שלא ריגל על ברית המועצות. לאחר שהסובייטים חשפו את הטייס, פרנסיס גארי פאוורס, התברר ניסיון ההונאה האמריקני, וארצות הברית הובכה בזירה הבינלאומית. ועדת יחסי החוץ של הסנאט חקרה את תקרית מטוס ה-U2. במהלך הוועידה בפריז, האשים אייזנהאואר את חרושצ'וב בכך שחיבל בכינוס; בהמשך, אייזנהאואר הצהיר שהוועידה נכשלה בגלל "העסק המטופש של ה-U2".
כבר בימים הראשונים של תוכנית ה-U2, הזהיר אייזנהאואר את יועציו, ש"אם אחד מהמטוסים הללו יפול, הולכת להיות כאן סערה". בנאום ששודר בטלוויזיה וברדיו לאחר הוועידה הכושלת, הצהיר אייזנהאואר שהוא "לוקח אחריות מלאה על אישור כל התוכניות השונות על ידי הממשל במטרה להשיג מידע מודיעיני.. בנוגע ל'טיימינג' (קרוב כ"כ לכינוס הועידה), השאלה הייתה האם לעצור את התוכנית ולוותר על איסוף מודיעין חיוני, שלא היה זמין לאחר מכן. החלטתי שלא לעצור את התוכנית. האמת הישרה היא זו: כאשר לאומה דרושה פעילות מודיעינית, אין זמן בו ניתן להפסיק את העירנות". דרך אגב, מפרל הארבור למדנו שאפילו משא ומתן בעצמו יכול לשמש כמסווה להכנות למתקפת פתע".
המהפכה הקובנית
בינואר 1959, הודח הנשיא פולחנסיו בטיסטה, בן בריתה של ארצות הברית, במהלך המהפכה הקובנית. המשטר החדש, בהנהגת פידל קסטרו, היה קומוניסטי ונוצר חשש שיכרות ברית עם הסובייטים. כשקסטרו ביקר בארצות הברית באפריל, 1959, סירב אייזנהאואר להיפגש איתו וניקסון נפגש איתו. ה-CIA הקים מחנות אימונים בניקרגואה לאימון מתנגדי המשטר. מעט לאחר עזיבתו של אייזנהאואר את התפקיד, השתמש הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי במתנגדים במהלך הפלישה למפרץ החזירים, שנכשלה.
ביקורים בינלאומיים
בהיותו הנשיא הנבחר, ביקר אייזנהאואר ביקור בינלאומי אחד, בקוריאה הדרומית ב-5 בדצמבר 1952, כשביקר בסיאול ובאזורי הקרבות. במהלך נשיאותו נסע שש עשרה פעמים ל-26 מדינות. בין אוגוסט 1959 ליוני 1960, נסע לאירופה, דרום-מזרח אסיה, דרום אמריקה, המזרח התיכון ודרום אסיה. בדצמבר 1959 ביקר באחת עשרה מדינות, כולל חמש באסיה, כשהוא עובר 22,000 מיילים בתשעה עשר ימים.
בלתי מפלגתיות
בענייני פנים, התאמץ אייזנהאואר לדבוק בעמדה בלתי-מפלגתית ככל שיכל. כאשר השיגו הדמוקרטים רוב בסנאט ובבית הנבחרים, בשנת 1954, דבר שמטבע הדברים הגביל את כוחו של הנשיא בענייני פנים, דווקא עמדתו הבלתי-מפלגתית אפשרה לו לעבוד בצורה חלקה עם מנהיג הרוב בסנאט, לינדון ג'ונסון, ועם דובר בית הנבחרים סם רייבורן הדמוקרטים. ג'ין אדוארד סמית', מהביוגרפים של אייזנהאואר, תיאר את הקשר ביניהם כך:
מדיניות פיסקלית
אייזנהאואר היה שמרן פיסקלי, שמדיניותו הייתה קרובה לזו של טאפט - שניהם תמכו במדיניות שוק חופשי. במהלך תקופת נשיאותו של אייזנהאואר שיעור המס השולי עמד על 91% - בין הגבוהים בהיסטוריה האמריקנית. כאשר הרפובליקנים שלטו בבית הנבחרים ובסנאט לאחר הבחירות לנשיאות ב-1952, לחצו השמרנים על הנשיא לתמוך בהפחתת מיסים; אייזנהאואר, מצידו, העניק חשיבות רבה יותר לאיזון התקציב, והאמין שלא ניתן יהיה להפחית את שיעור המס עד שדבר זה יתרחש. "איננו יכולים לאפשר הפחתת מיסים", כך אמר, "עד אשר נכין תוכנית הוצאות אשר תציג מאזן של גורמי ההכנסות וההוצאות". אייזנהאואר שמר על החוב הלאומי ועל האינפלציה בשיעור הקרוב לאפס.
היו שלוש תקופות מיתון במהלך נשיאותו של אייזנהאואר: יולי 1953-מאי 1954, אוגוסט 1957-אפריל 1958 ואפריל 1960-פברואר 1961. הסיבות לכך היו הגבלת היצע הכסף בידי מועצת הנגידים של הבנק הפדרלי בניסיון לחסל את האינפלציה מתקופת המלחמה. בשמונה שנותיו בבית הלבן הייתה הצמיחה בתמ"ג בשיעור ממוצע של 2.5%. ההוצאה הממשלתית כאחוז מהתוצר ירדה מ-20.4% ל-18.4%. מאז תקופת אייזנהאואר, לא התרחשה הורדת הוצאות כאחוז מהתוצר. שוק המניות עלה במהלך כהונתו, כשמדד דאו ג'ונס הכפיל את עצמו (מ-288 נקודות ל-634), וההכנסה האישית עלתה ב-45%.
הגירה
בעקבות לחצו של אייזנהאואר, העביר הקונגרס ב-1953 חוק סיוע לפליטים, שאישר כניסת 214,000 פליטים ממדינות אירופאיות לתחומי ארצות הברית בין 1953 ל-1956, מעבר למכסות ההגירה. הנוסחה לחישוב המכסות הפכה למגבילה יותר כתוצאה מחוק ההגירה והלאום של 1952 שהעביר הקונגרס למרות הווטו של הנשיא טרומן.
בתגובה למחאה הציבורית, בעיקר מקליפורניה, בנוגע לעלות השירותים למהגרים הבלתי חוקיים ממקסיקו, מינה אייזנהאואר את ג'וזף סווינג, יו"ר סוכנות ההגירה והאזרוח של ארצות הברית, להשתלט על המצב בגבול עם מקסיקו. ב-17 ביוני 1954, החל סווינג במבצע לסילוק פליטים מקליפורניה, אריזונה וטקסס. משמר הגבול של ארצות הברית דיווח על 1.3 מיליון אנשים (מספר שרבים החשיבו למנופח) שסולקו או עזבו את ארצות הברית ב-1954. מספר המהגרים החוקיים ממקסיקו גדל במהירות, מ-18,454 ב-1953 ל-65,047 ב-1956.
מקארתיזם
הדמוקרטים תקפו את אייזנהאואר על כך שלא התנגד לרדיפת הקומוניסטים של הסנאטור ג'וזף מקארתי. באופן פרטי שנא אייזנהאואר את האסטרטגיה של מקארתי. אייזנהאואר ניסה לפעול כנגד מקארתי מאחורי הקלעים, והרכיב כוח משימה שהורכב משרמן אדמס והנרי קבוט לודג' הבן, כדי להגן על הצבא מפני מקארתי, מה שהוביל לנפילתו במהלך ניסיונו לחקור את הצבא.
זכויות האזרח
ב-17 במאי 1954, פסק בית המשפט העליון את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, והכריז שהקמת בתי ספר ציבוריים נפרדים עבור תלמידים שחורים ולבנים אינה חוקתית. תגובתו של הנשיא הייתה צוננת יחסית, בטענה שהוא הושבע למלא אחר הוראות החוקה ולכן מחויב למלא את פסק הדין. בשש השנים הבאות, לא התבטא אייזנהאואר בחיוב לגבי פסק הדין. שתיקתו הובילה את מנהיגי זכויות האזרח להתרשם שלא היה אכפת לו ממאבקם של השחורים. בנוסף, שתיקתו עודדה את תומכי ההפרדה הגזעית להתנגד לעירוב גזעי.
בספטמבר, 1957, שלח אייזנהאואר חיילים אל ליטל רוק, ארקנסו, לאחר שהמושל אורוול פובוס הפר את הפקודה שקראה לעירוב גזעי בבתי הספר הציבוריים. החיילים ליוו תשעה תלמידים שחורים אל התיכון. אייזנהאואר כתב חקיקה שנועדה ליצור ועדה לנושא זכויות האזרח במחלקת המשפטים, ולהגן על זכויות ההצבעה שלהם. ניקסון מנע פיליבסטר בסנאט והוביל להעברת חוק זכויות האזרח של 1957. החוק, יחד עם חוק דומה מ-1960, היו חוקי זכויות האזרח הראשונים מאז 1875.
טרומן החל את שילובם של השחורים בצבא האמריקני ב-1948, אולם היישום היה איטי. אייזנהאואר הבהיר בנאום מצב האומה שלו בפברואר 1953, שישתמש בסמכותו כדי לבטל כל הפרדה גזעית במחוז קולומביה, בממשלה ובצבא. הוא השתמש בשליטתו בתקציב הביטחון כדי להשיג את תמיכת הקצינים. מזכיר הצי ביקש להכיר באזורים מסוימים בהם לא יוכל לפעול לעירוב גזעי, אולם אייזנהאואר סירב לכך.
מערכת הכבישים הבין-מדינתיים
אחד מהישגיו של אייזנהאואר היה הקמת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים, אותה אישר הקונגרס ב-1956. אחת מהסיבות לפיתוח המערכת היה החשש ממתקפה גרעינית על הערים. הלוביסטים טענו שהכבישים יסייעו לפינוי האוכלוסייה וגם יעודדו פיזור אוכלוסין. אחרים הדגישו את התרומה לכלכלה ואת התמריץ למשק.
תמיכתו של הנשיא בפרויקט הושפעה מחוויותיו בתור חייל צעיר בדרכים. אייזנהאואר העריך את מערכת הכבישים הגרמנית שאותה הכיר מתקופתו כמפקד כוחות בעלות הברית באירופה. הוא הכיר בכך שהמערכת תאפשר נתיבי מילוט לאזרחים ותאפשר גם העברה מהירה של אספקה צבאית.
אייזנהאואר מינה את חברו, הגנרל בדימוס לוציוס קליי, לעמוד בראש הוועדה לנושא. בינואר 1955 הומלץ על תוכנית של עשר שנים בעלות של 101 מיליארד דולרים לבניית 41,000 מייל של כבישים שיקשרו בין הערים. קליי ביקש להשתמש גם בכבישי אגרה. הפשרות עם הדמוקרטים אילצו את מימון המערכת במס על צמיגים ומס דלק זעום. הממשלה מימנה תשעים אחוז מהפרויקט, כשהמדינות בנו ושלטו בכבישים.
בטווח הארוך הייתה התוכנית הצלחה כבירה. למרות ההתנגדות לפינוי שכונות מהערים, המערכת עצמה התקבלה בצורה טובה. מערכת הרכבות הידרדרה, אולם עלות הנסיעות צנחה. תהליך הפרוור גדל, ונוצר שפע של דיור זול. גם התיירות צמחה, ודרשה עוד שירותים לתיירים. רבים עברו לגור באזור חגורת השמש משתרע מדרום מזרח ארצות הברית עד דרום מערבה.
1935 בספורט
גביע דייוויס
נבחרת בריטניה זכתה בגביע לאחר ניצחון 0-5 על נבחרת ארצות הברית.
דווייט אייזנהאואר
תוכנית החלל
ארצות הברית הייתה המעצמה השולטת בתחילת שנות החמישים. טיסות ריגול של מטוס הלוקהיד U-2 מעל ברית המועצות חשף את יתרונה של ברית המועצות בנושאי הגרעין. ב-1955, החלו ארצות הברית וברית המועצות לבנות טילים בליסטיים שיוכלו לשגר חפצים אל החלל. שתי המדינות הכריזו במרחק קצר שתכננו לשגר לוויינים מלאכותיים בתוך כמה שנים. ארצות הברית הכריזה שבין 1 ביולי 1957 ו-31 בדצמבר 1958, תשגר לוויין לחלל כתרומה אל השנה הגאופיזית הבינלאומית.
המדינה נדהמה לגלות ב-4 באוקטובר 1957, שברית המועצות שיגרה את לוויין ספוטניק 1 אל מסלול לווייני נמוך. רבים חשבו שהסובייטים התקדמו מבחינה טכנולוגית ועמדו לפגוע בביטחון הלאומי. אייזנהאואר התעלם בהתחלה מההישג, אולם החשש הציבורי הוביל לביקורת כלפיו. הסובייטים התרברבו על ניצחונם במירוץ, והאמריקנים החלו לבנות מקלטים גרעיניים. ראש הממשלה הרולד מקמילן, שביקר ביוני 1958 במדינה, גילה שהנשיא ספג ביקורת ממשית לראשונה.
1935 בספורט
ברזיל
בשל גודלה של ברזיל, אליפויות נערכו על בסיס אזורי.
אליפות דרום אמריקה
ארגנטינה זכתה באליפות וברזיל  זכתה במקום השני.
דווייט אייזנהאואר
תוכנית החלל
השיגור הוביל להשקעה רחבה של הממשלה בתחומים מביטחון עד חינוך. הוחלט להדגיש שוב את תוכנית אקספלורר (שהושלמה בידי תוכנית ואנגארד), ששיגרה לבסוף את אקספלורר 1 ב-31 בינואר 1958 אל החלל. אייזנהאואר הקים את הסוכנות הצבאית לפרויקטים מחקריים מתקדמים בתוך מחלקת ההגנה, וב-29 ביולי 1958 חתם על חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי שהקים את נאס"א כסוכנות חלל אזרחית. הוא ציווה על טייסי מבחן צבאיים להפוך לאסטרונאוטים הראשונים.
1935 בספורט
אליפות אירופה
נבחרת לטביה זכתה באליפות הראשונה.
דווייט אייזנהאואר
תוכנית החלל
נאס"א שהוקמה הייתה חזקה יותר מחזונו של אייזנהאואר. היא השתלטה על המחקר החללי של הסוכנות לפרויקטים מחקריים מתקדמים, והחלה בתוכנית מרקורי, שהכשירה את שבעת האסטרונאוטים הראשונים ב-9 באפריל 1959.
1935 בספורט
שחייניות
8 בספטמבר בקופנהגן, דנמרק - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:25.3 דקות 21 ביולי במנהטן ביץ', קליפורניה - שיא עולם חדש במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 11:34.4 דקות 15 בינואר בשיקגו, אילינוי - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:16.3 דקות 20 בינואר באמסטרדם, הולנד - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:49.6 דקות 15 בינואר בקופנהגן, דנמרק - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:24.5 דקות
שחיינים
5 במרץ בניו הייבן, קונטיקט - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.6 שניות 12 באפריל בשיקגו, אילינוי - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.2 דקות. שיפור לשיא העולם בן ה-8 שנים של בן ארצו ג'וני וייסמילר (2:08.0 דקות). שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ביל סמית' (2:06.2 דקות). 20 באוקטובר בברלין, גרמניה - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.0 דקות 22 באוקטובר בקרפלד, גרמניה - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.2 דקות 9 בנובמבר בורוצלב, פולין - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.9 דקות 11 באפריל בשיקגו, אילינוי - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:24.0 דקות 22 בפברואר בניו הייבן, קונטיקט - שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:10.8 דקות 16 במרץ בדיסלדורף, גרמניה - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:42.4 דקות 4 במאי פריז, צרפת - שיא עולם חדש במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:39.6 דקות 19 באוגוסט בטוקיו, יפן - שיא עולם חדש במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:52.2 דקות
דווייט אייזנהאואר
איגודים מקצועיים
האיגודים המקצועיים היו מטרה מועדפת לרפובליקנים בשנות הארבעים והחמישים, בעיקר לאחר חקיקת חוק ניהול יחסי העבודה מ-1947, חוק טאפט-הארטלי. העסקים והרפובליקנים רצו להחליש את האיגודים שתמכו בדמוקרטים. כשליש מהפועלים היו חברי איגודים בשנות החמישים. ממשל אייזנהאואר חיזק את האכיפה של החוק. מחלקת המשפטים ומחלקת העבודה החלו לחקור פשע באיגודים מקצועיים חזקים, כדי לפגוע במעמדם. ועדה מיוחדת הוקמה בינואר 1957 כדי לבחון שיטות לא הוגנות ביחסי העבודה. רוברט קנדי עבד בוועדה, שסימנה את ג'ימי הופה, נשיא איגוד נהגי המשאיות, כאויב. הציבור החל להתנער מהאיגודים המקצועיים. הקואליציה השמרנית, בעזרת האחים קנדי, הצליחו להגביל את העבודה המאורגנת בעזרת חוק ב-1959. החוק הכריח את האיגודים לפעול ביתר דמוקרטיה. בבחירות של 1958, שהתרחשו במהלך מיתון, לחמו האיגודים והובילו לתבוסת פוליטיקאים רפובליקניים.
תיקון חוקתי
תחת החוקה המקורית, חבר האלקטורים הגיע אך ורק ממדינות ארצות הברית. לכן תושבי מחוז קולומביה (העיר וושינגטון די. סי.) לא יכלו להצביע בבחירות הנשיאותיות. בשנות החמישים נעשה ניסיון לתקן את החוקה ולהקצות גם לאזרחי המחוז אלקטורים. אייזנהאואר תמך בנושא. ב-16 ביוני 1960, אישר הקונגרס תיקון חוקתי שיאפשר לאזרחי מחוז קולומביה להצביע במערכת הבחירות. לאחר שהמועצות המחוקקות אשררו את התיקון, נכנס התיקון ה-23 לחוקת ארצות הברית לתוקף ב-29 במרץ 1961.
מדינות שצורפו לאיחוד
שתי מדינות חדשות צורפו אל האיחוד במהלך כהונתו של אייזנהאואר:
בעיות בריאות
אייזנהאואר החל לעשן סיגריות בווסט פוינט, ונגמל ב-1949. הוא היה הנשיא הראשון שפרסם תצהיר רפואי בהיותו מכהן. למרות זאת, הסתירו האנשים סביבו מידע רפואי שיכול היה לעורר ספקות בנוגע לבריאותו. ב-24 בספטמבר 1955, במהלך חופשה בקולורדו, חווה התקף לב. הרופא הפרטי שלו סבר שהיה מדובר בקלקול קיבה ולא קרא לסיוע. לאחר מכן פוברקו הפרוטוקולים כדי להגן על אייזנהאואר. התקף הלב דרש אשפוז של שישה שבועות. ניקסון, דאלס, ושרמן אדמס תפסו פיקוד. לאחר שקיבל אישור רפואי להמשיך לכהונה שנייה, בריאותו הייתה טובה באופן כללי.
סוף נשיאותו
התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית אושרר ב-1951 והגביל את אייזנהאואר לשתי כהונות באופן תקדימי. אייזנהאואר תמך בניקסון בבחירות המקדימות של 1960, תמיכתו, יחד עם אחרים ממנהיגי המפלגה העניקה לניקסון מערכת בחירות קלה יחסית כשיריבו העיקרי, רוקפלר, מהווה אתגר קטן. בבחירות הכלליות, בהן התמודד ניקסון מול הדמוקרט ג'ון קנדי, רצה ניקסון לנצח בעצמו ולא הקשיב לעצותיו של אייזנהאואר. כששאלו כתבים את אייזנהאואר האם הוא זוכר רעיון אחד של ניקסון שאימץ במהלך כהונתו, התבדח אייזנהאואר "אם תתנו לי שבוע, אולי אחשוב על אחד". קנדי תקף את ניקסון על בסיס הציטוט. אייזנהאואר וניקסון הפכו לסוג של חברים, למדו אחד מהשני וכיבדו אחד את השני. אייזנהאואר, הנשיא המבוגר ביותר, בגיל שבעים, הוחלף בנשיא הנבחר הצעיר ביותר: קנדי היה בן ארבעים ושלוש בלבד.
ב-17 בינואר 1961, נאם אייזנהאואר בפעם האחרונה נאום משודר לאומה מהחדר הסגלגל. בנאומו, התייחס אל המלחמה הקרה ואל תפקיד הצבא האמריקני. הוא תיאר את המלחמה: מלחמה מול אידאולוגיה עוינת וגלובלית, אתאיסטית, אכזרית וערמומית. הוא הזהיר מפני הצעות תקציב ממשלתיות לא מוצדקות והמשיך באזהרתו ש"עלינו להישמר מפני רכישת השפעה בלתי מוצדקת, רצויה או לא רצויה, על ידי הקומפלקס הצבאי-תעשייתי."
פרישתו, מותו ולווייתו
אייזנהאואר פרש אל המקום בו הוא ומיימי בילו את רוב זמנם לאחר המלחמה, חווה ליד שדה הקרב בגטיסבורג, פנסילבניה, במרחק קטן מבית אבות אבותיו. גם היה להם בית קיץ בקליפורניה. ב-1967 תרמו את החווה לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
גם לאחר פרישתו, לא יצא אייזנהאואר לחלוטין מהחיים הפוליטיים. הוא טס אל סן אנטוניו כדי לתמוך במועמד רפובליקני בבחירות לקונגרס. בנוסף נאם בפני הוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1964, והופיע עם המועמד בארי גולדווטר בתשדיר בחירות. גולדווטר היה ממבקרי ממשל אייזנהאואר בטענה שאייזנהאואר אימץ את מדיניות הניו דיל.
בבוקר 28 במרץ 1969, בגיל שבעים ושמונה, מת אייזנהאואר בוושינגטון, כתוצאה מאי-ספיקת לב. למחרת היום הועברה גופתו אל הקתדרלה הלאומית של וושינגטון למשך עשרים ושמונה שעות. ב-30 במרץ הובאה גופתו אל הקפיטול, וב-31 במרץ הוחזרה אל הקתדרלה לצורך טקס לוויה אפיסקופלי.
באותו הערב, הועברה גופתו של אייזנהאואר ברכבת אל טקסס. הייתה זאת הפעם האחרונה בה גופתו של נשיא הועברה בעזרת רכבת. גופתו הגיעה לשם ב-2 באפריל, ונטמנה ליד ספרייתו הנשיאותית. המשפחה הלבישה את גופתו בז'קט המפורסם שלו עם מדליות הכבוד. הוא נקבר ליד בנו הפעוט שמת ב-1921. אשתו נקברה שם גם היא לאחר מותה ב-1979.
הנשיא ניקסון ספד לאייזנהאואר וטען שגם בשמונה השנים בהן לא הוביל צבא או מדינה, נחשב אייזנהאואר לאדם המכובד ביותר בעולם.
מורשתו וזכרו
מיד לאחר עזיבתו את התפקיד, התעמעמה מורשתו של אייזנהאואר. מבקריו טענו שהיה נשיא לא פעיל ולא מעורר השראה, בהשוואה ליורשו הצעיר ג'ון קנדי. למרות שימושו בצבא כדי לאכוף את העירוב הגזעי במשבר ליטל רוק, היו שביקרו אותו על כך שלא תמך בתנועה לזכויות האזרח. גם מעשיו בעת משבר מטוס הריגול U-2 זכו לביקורת, וכך גם הזנחתו, לכאורה, את מרוץ החימוש הגרעיני, תבוסתו במרוץ לחלל וחוסר יכולתו לבקר את המקארתיזם. בין השאר על כך שלא הגן על ג'ורג' מרשל מפני ג'וזף מקארתי, על אף שבאופן פרטי התנגד למקארתי.
למרות זאת, ההיסטוריונים נטשו את הטענה שהיה נשיא כושל. הוא הוביל לסיום המלחמה בקוריאה ולא נכנס אל אחרות. הוא ייצב, ולא הסלים, את היריבות עם הסובייטים. הוא חיזק את הבריתות באירופה והתנגד לקולוניאליזם. הוא חילץ את מפלגתו מפני בדלנות ומקארתיזם. הוא שמר על שגשוג, איזן את התקציב, קידם את החדשנות הטכנולוגית, תמך (גם אם בחוסר רצון) בזכויות האזרח והזהיר, בנאום הפרידה הזכור ביותר מאז זה של וושינגטון, מפני הקומפלקס הצבאי-תעשייתי. רק עם סיום כהונתו של רונלד רייגן, עזב נשיא את התפקיד בתחושה שהשיג את מה שרצה לבצע.
אף על פי שהשמרנות הייתה חזקה בפוליטיקה, ואייזנהאואר היה שמרן באופן יחסי, הוא התעסק בעיקר בנושאי חוץ (נושא בו ניסיונו הצבאי הוביל לידע) ופחות במדיניות פנים. הוא תמך במתינות ובשיתוף פעולה.
מאז המאה התשע עשרה, נעזרו כל הנשיאים בידי מזכיר אישי, לפעמים ללא שם רשמי. אייזנהאואר היה זה שהפך את התפקיד לראש סגל הבית הלבן, רעיון ששאל מהצבא.
כנשיא, תמך אייזנהאואר במדיניות לפיה קצינים בצבא שלא זכו לקידום פעמיים יודחו כדי לפנות מקום לצעירים. (הוא עצמו נשאר בדרגת מייג'ור במשך שש עשרה שנים בין המלחמות.)
אייזנהאואר הקים ב-1956 ארגון לתקשורת בינלאומית כדי לקדם תקשורת בין אזרחים, כולל תוכנית לשליחת נערים אמריקניים לטיולים לימודיים במדינות אחרות.
בכהונתו השנייה העניק לאזרחים מדליה מיוחדת כביטוי להערכה.
הנצחה
בשנת 2020 נחנכה בוושינגטון די. סי. אנדרטה נשיאותית לכבודו של אייזנהאואר.
על שמו של אייזנהאואר נקראת מערכת הכבישים הבין-מדינתיים. ברחבי המערכת ישנם שלטים עם שמו של אייזנהאואר. גם רכס הרים ביבשת אנטארקטיקה נקרא על שמו.
בית ספר לביטחון לאומי בוושינגטון נקרא על שמו.
אייזנהאואר הופיע על מטבע בן דולר אחד בין 1971 ל-1978.
סרט הטלוויזיה "אייק: הספירה לאחור" מתמקד בדמותו.
הירונימוס
אוסביוס סופרוניוס הירונימוס (בלטינית: Eusebius Sophronius Hieronymus, ביוונית: Εὐσέβιος Σωφρόνιος Ἱερώνυμος); היה אב כנסייה, שנמנה בין עמודי התווך של הכנסייה הלטינית. הוא נולד בסטרידו, בערך בשנת 345. הוא הלך לעולמו ב-30 בספטמבר 420, בבית לחם (פלשתינה). שם הוא חי בשלושים השנים האחרונות של חייו, עמד בקשר עם יהודים והעמיק את ידיעותיו בעברית ובמקרא; וכן הוציא לאור את מרבית יצירתו. שמו של הירונימוס יצא למרחוק בעקבות היותו האיש התלת-שפתי ('vir trilinguis') – כלומר זה השולט בשלוש שפות הכנסייה: העברית, היוונית והלטינית – ובמיוחד על שום היותו ההבראיסט הגדול של הכנסייה. גולת הכותרת של יצירתו היא תרגומו למקרא הנוצרי, ישירות מהמקור העברי והיווני – הוא הוולגאטה. כמו כן, היא חיבר פירוש לכל ספרי המקרא. רוב הכנסיות הנוצריות מוקירות את מפעלו; ובכנסייה הקתולית, הוא מוכר כקדוש וכאחד ממוריה. בעולם החולין, הוא נחשב לפטרון אנשי הספר והמתרגמים.