cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
יעקב זיגדון
קורות חייו
זיגדון התגייס לצה"ל בנובמבר 1973. עשה את מרבית שירותו הצבאי בחיל התותחנים. במלחמת ההתשה במובלעת הסורית שירת במפקדת אגד ארטילרי 282. ב-1975 סיים קורס קציני תותחנים ושובץ בגדוד 411, בו שימש קת"ק (קצין תצפית קדמי), קע"ת (קצין עמדה) ומסו"ל (מפקד סוללה). בהמשך שירותו שימש מפקד בקורס קציני תותחנים בביסל"ת, עוזר קצין אג"ם באגד ארטילרי 282, ומד"ר בביסל"ת. במלחמת לבנון הראשונה היה זיגדון שותף להפעלת האש הגייסי בקרב סולטאן יעקוב, תחת פיקודו של אהוד ברק. לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד גדוד 404 ופיקד על הגדוד בשנים 1984–1985. בתפקידו הבא פיקד על קורס קציני תותחנים. שימש קצין אג"ם במפקד קצין תותחנים ראשי ומפקד ענף אימון יחידות. ב-1990 מונה למפקד אגד ארטילרי 215 ולאחר מכן שימש מפקד התותחנים הפיקודי של פיקוד הצפון.
משה דיין
ועדת אגרנט
לאחר המלחמה המשיך דיין לשמש כשר הביטחון, ואף ניהל את המשא ומתן על הסדרי הביניים עם מצרים ועם סוריה. הבחירות לכנסת השמינית, אשר נדחו בשל המלחמה, התקיימו ביומה האחרון של שנת 1973. המערך זכה ב-51 מנדטים, וגולדה מאיר החלה במלאכת הרכבת הממשלה. מלאכה זו נמשכה למעלה מחודשיים, לא מעט בשל העובדה כי רבים מן השרים לא היו מוכנים לכהן בממשלה שבה משמש דיין בתפקיד שר הביטחון. דיין הודיע על פרישתו מן התפקיד, אך "לאחר הפצרות גולדה" שב וקיבל את התפקיד לידיו. בכנס סגל הפיקוד העליון, שנערך בפברואר 1974, בבסיס חיל האוויר חצור להפקת לקחים ממלחמת יום הכיפורים, עלה אל"ם גדעון מחניימי על הבמה ונוכח ראש הממשלה גולדה מאיר ודרש במפגיע משר הביטחון משה דיין להתפטר בשל מחדליו טרם המלחמה ובמהלכה באומרו- "אם זו הגרסה שלך, אין לי אמון בך". מחניימי התבקש לא להגיע ליומו השני של הכנס, בעקבות דרישת דיין, וקידומו הצבאי נבלם. הממשלה החדשה הושבעה ב-10 במרץ 1974.
יעקב זיגדון
קורות חייו
ב-1997 מונה לראש מטה פיקוד המרכז ושימש בתפקיד בפרוץ האינתיפאדה השנייה.. בשנים 2001 עד 2004 כיהן כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה. בשירות המילואים שירת במטה הגיס המטכ"לי כמפקד מרכז האש.
מרי מקאלרוי
ביוגרפיה
בשנת 1880 נבחר אחיה לסגן נשיא ארצות הברית, וביולי 1881 לאחר ההתנקשות בחיי הנשיא ג'יימס גרפילד ומותו של הנשיא ב-19 בספטמבר 1881 הפך לנשיא.
יעקב זיגדון
קורות חייו
מחבר הספרים "בניין הכוח הצבאי" ו"תותחנים בשל"ג".
מרי מקאלרוי
ביוגרפיה
בשל מות אשתו, ביקש צ'סטר ארתור מאחותו לטפל בבתו, אלן, ולהיות המארחת הרשמית של הבית הלבן. בשל העובדה שמשפחתה התגוררה באולבני שבניו יורק, התגוררה מרי מקאלרוי בוושינגטון רק בעונת החורף, בה נערכו מרבית האירועים החברתיים.
יעקב זיגדון
קורות חייו
לאחר שחרורו מונה באוקטובר 2005 לסמנכ"ל השמה בשירות התעסוקה. ב-2013 מונה למנכ"ל עיריית חדרה.
משה דיין
ועדת אגרנט
ב-1 באפריל 1974 הוגש לממשלה דו"ח הביניים של ועדת אגרנט שמונתה לחקור את אירועי מלחמת יום הכיפורים. הוועדה המליצה על הפסקת כהונתו של דוד אלעזר כרמטכ"ל, וקבעה קביעות קשות ביותר באשר למערך המודיעין, ולראשו אלי זעירא, וכן באשר לאלוף שמואל גונן. באשר לדיין קבעה הוועדה כי הוא אינו נושא באחריות אישית, שכן נשמע לעצת הדרג הצבאי, ולא הייתה עליו חובה לגבש דעה משלו, העומדת בסתירה להערכות גורמי הצבא.
מרי מקאלרוי
ביוגרפיה
מרי הייתה מארחת פופולרית ביותר בוושינגטון, וכיבדה את הגברות הראשונות לשעבר, ג'וליה טיילר והארייט ליין בכך שהזמינה אותן לכהן עימה בכמה אירועים כמארחות רשמיות.
משה דיין
ועדת אגרנט
ההחלטה להסיר את האחריות מעל כתפי הדרג המדיני התקבלה בתדהמה ובהלם. רבים קראו להתפטרותם המיידית של גולדה ושל דיין. נראה היה לציבור כי אלעזר משמש כשעיר לעזאזל של הדרג המדיני, וכי הוא נושא לבדו כמעט באחריות לה צריכים להיות שותפים רבים יותר. הפגנות רבות מול הכנסת ביטאו את מחאתו וזעמו של הציבור. עוד בפברואר 1974 פצח קצין מילואים בשם מוטי אשכנזי בשביתת רעב אל מול משרד ראש הממשלה בדרישה להדיח את דיין. אל דגלו של אשכנזי, ושל קצין נוסף, אסא קדמוני, הצטרפו אלפים.
יעקב זיגדון
קורות חייו
זיגדון בעל תואר ראשון בגאוגרפיה עם התמחות בתכנון עירוני מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה. הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי ובית הספר לתותחנות של צבא ארצות הברית. נשוי לנילי ואב לשלושה.
מרי מקאלרוי
ביוגרפיה
לאחר שארתור נכשל בקבלת למינוי מפלגתו לבחירות של שנת 1884 שבה מרי לאולבני.
משה דיין
ועדת אגרנט
לאחר פרסום הדו"ח לא הייתה יכולה עוד גולדה מאיר לשאת בלחץ הציבורי, והודיעה על התפטרותה. לאחר שיח ושיג פוליטי הוחלט כי את תפקיד ראש הממשלה יקבל יצחק רבין. אך בכך לא היה די. הלחץ על דיין להתפטר ולא לשמש בתפקיד בממשלת רבין היה כבד. שרי אחדות העבודה, יגאל אלון וישראל גלילי, הודיעו כי לא ימשיכו לשבת בממשלה אם ימשיך דיין לשבת בה. על דיין הופעל לחץ שלא להתייצב לישיבות הממשלה, על אף שהמדובר בממשלת מעבר, אשר על פי החוק לא ניתן להתפטר ממנה. משהוצגה הממשלה החדשה בראשותו של רבין, ב-3 ביוני 1974, נעדר שמו של דיין מרשימת השרים, לראשונה מאז 1967.
מרי מקאלרוי
ביוגרפיה
מרי מקלארוי נפטרה בגיל 75 באולבני.
משה דיין
ועדת אגרנט
בשנת 1976 התמנה לעורך עיתון יומי חדש בשם "היום הזה" שהוקם על ידי מספר אנשי עסקים בהם אליעזר ז'ורבין. העיתון הופיע כשלושה חודשים בלבד בטרם נסגר.
כשר החוץ בממשלת בגין (1977–1979)
לפני הבחירות לכנסת התשיעית, שהתקיימו במאי 1977, היה דיין למועמד מבוקש ומחוזר על ידי שתי המפלגות הגדולות. דיין דרש ממפלגתו הצהרה שלפני נסיגה ביהודה ושומרון יתקיימו בחירות חוזרות לכנסת סביב הסוגיה. ראש הממשלה, יצחק רבין, לא הסכים להתחייב לכך, אך המפלגה עשתה מאמצים למנוע את פרישתו, ולבסוף גובשה פשרה ודיין הסכים להיכלל ברשימת המערך. מנחם בגין היה מעוניין בדיין, אשר עדיין שמר על הילה של מדינאי בכיר, ואדם המקובל במסדרונות השלטון בוושינגטון, על מנת למתן את התדמית הקיצונית שרדפה אותו עוד מימי דוד בן-גוריון. דיין עמד במשא ומתן עם בגין, אשר התפוצץ בגלל סירובו של בגין לדרישתו להצהיר כי כל עוד עומדת ישראל במשא ומתן עם ארצות ערב על הסכמי שלום, לא תוחל הריבונות הישראלית על השטחים או על חלק מהם. דיין התמודד לבחירות אלו מטעם המערך (השני) ונבחר לכנסת.
לאחר ניצחון הליכוד בבחירות הסכים בגין לתנאיו של דיין, בשינוי סמנטי קל (את המילה "כל עוד" החליפה המילה "בעוד"). דיין הצטרף לממשלתו של בגין בתפקיד שר החוץ. החלטה זו עוררה חמת זעם וסערה, ושמעון פרס דרש כי דיין יחזיר למפלגת העבודה את המנדט שלקח עמו. דיין לא הסכים לכך, והפך ל"סיעת יחיד". את נאום ההשבעה של דיין כשר החוץ ליוו צעקות בוז רמות וקריאות ביניים. דיין הואשם על ידי חבריו באופורטוניזם והמעבר שלו, כמי שבמשך כל חייו השתייך לתנועת העבודה, אל שורות הליכוד, נחשב על ידי תומכי המערך כחציית קווים בלתי נסלחת. בפגישה סודית שנערכה במרוקו, שאליה הגיע דיין מצרפת במטוסו הפרטי של המלך חסן השני כשהוא לבוש בפאה נוכרית וחבוש במשקפי שמש במקום הרטייה המפורסמת, הפגיש מלך מרוקו את דיין, ב-16 בספטמבר 1977, עם ד"ר חסן תוהאמי, שליחו ויועצו האישי של נשיא מצרים אנואר סאדאת (ששימש רשמית בתפקיד סגן ראש ממשלת מצרים). פגישה זו הייתה בבחינת פריצת דרך מדינית, שהובילה למגעים ישירים בין ישראל ומצרים, ששיאם בביקורו ההיסטורי של סאדאת במדינת ישראל. תוהאמי העביר דרך דיין לבגין את תביעת סאדאת כי תינתן לו "מילה של כבוד" כי ישראל תיסוג מן השטחים, ובתמורה לכך ינוהל משא ומתן לשלום. לבסוף ביקר סאדאת בירושלים מבלי שהובטח לו במפורש דבר מראש.
במהלך ביקורו ההיסטורי של סאדאת בירושלים, ב-19 בנובמבר 1977, נפגשו לראשונה שני מנהיגים אלו, שהנהיגו את ארצותיהם במלחמת יום הכיפורים. הביקור היה טקסי ברובו, וכלל נאומים נמלצים של שני הצדדים. הדרך אל השלום הייתה עדיין ארוכה. דיין מעיד כי יחסו של סאדאת אליו היה קורקטי, בניגוד ליחס החם שהפגין לאחרים, כגון עזר ויצמן.
המשא ומתן נמשך כשנה ונקלע למבוי סתום. בעקבות מעורבותו הפעילה של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר הוסכם כי ייערך בראשותו מפגש בקמפ דייוויד, שאליו יוזמנו בגין וסאדאת, משלחות של שתי הארצות ומתווכים אמריקנים. בשיחות קמפ דייוויד היה תפקידו של דיין תפקיד של יועץ בכיר, והוא העניק מניסיונו לבגין. בקמפ דייוויד הסכים בגין לניסוחים שלהם התנגד במשך שנים. לא רק הנסיגה עד למטר האחרון מחצי האי סיני תמורת שלום, שכנגדה התריע במהלך שנות ישיבתו באופוזיציה, אלא גם הסכמה לדיון ב"זכויות הלגיטימיות של העם הפלסטיני וצרכיו הצודקים". לדיין היה חלק ניכר בריכוך זה.
לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים נתגלעו בין דיין ובגין חילוקי דעות משמעותיים באשר ליישום ההסכם, והמשא ומתן על האוטונומיה. דיין התנגד למדינה פלסטינית, אך סבר כי יש להעניק לפלסטינים אוטונומיה נרחבת, ולא להחיל עליה את הריבונות הישראלית. פירושו של בגין לרעיון האוטונומיה היה כי זו תחול במסגרת ריבונות ישראלית. דיין חפץ להתקדם במשא ומתן ולהשיג בו הישגים, בעוד שבגין, לדעתו של דיין, חפץ למסמס את המשא ומתן, בסברו כי העניינים אינם צריכים להגיע לידי הכרעה כל עוד האינטרס המצרי מחייב שקט ושיתוף פעולה, בתקופה שבה על ישראל למלא אחר התחייבויותיה הטריטוריאליות לנסיגה מסיני, תקופה בת שלוש שנים. חילוקי דעות אלו, אשר הביאו בתחילה להצבתו של ד"ר יוסף בורג בראש הצוות הישראלי לשיחות האוטונומיה (כאשר האדם הטבעי לשמש בתפקיד זה היה שר החוץ, דיין), הביאו לפרישתו של דיין מממשלת בגין ב-23 באוקטובר 1979. את ספרו "הלנצח תאכל חרב" פותח דיין בהערה שלפיה נשם בגין לרווחה לאחר התפטרותו.
ימיו האחרונים ומותו (1979–1981)
כאשר פרש דיין מממשלת בגין, היה כבר בסוף ימיו. מחלת סרטן המעי הגס קיננה בגופו. המחלה התגלתה בחודש יוני 1979, ולאחר ניתוח קשה שב דיין לעבודתו. אל הבחירות לכנסת העשירית, שהתקיימו בסוף יוני 1981, רץ בראש "תל"ם" (תנועה להתחדשות ממלכתית), רשימה עצמאית שזכתה בשני מנדטים, עבורו ועבור חבר הכנסת מרדכי בן-פורת.
בליל שבת, חול המועד סוכות ה'תשמ"ב, 16 באוקטובר 1981, נפטר דיין מהתקף לב. על פי בקשתו נטמן בטקס צנוע בבית העלמין בנהלל, כאשר קברו משקיף על נופו של עמק יזרעאל, שבו גדל. במקומו נכנס לכנסת בן דודו, חבר הכנסת יגאל הורביץ.
לאחר מותו, לצד שבחים רבים, העיתונים הישראלים השמיעו ביקורות מסתייגות, תוקפניות וארסיות. חיצי הביקורת העיתונאיים המושחזים שננעצו בדיין הפכו את סיקור מותו לאירוע תקשורתי מורכב וטעון. מחד גיסא, הוא הוצג כ"זאב בודד" ו"סוס-פרא" אשר ירד מן הבמה הציבורית מבודד, מתוסכל וחולה. מצד שני, לא נשכחה תרומתו ודימויו הציבורי כחלוץ, כ"צבר" קלאסי, כאסטרטג צבאי אימתני ומזהיר וכמדינאי יצירתי ומבריק שלקח חלק בחתימת הסכם השלום עם מצרים.
זכרו של דיין מונצח במקומות רבים במדינת ישראל. רחובות ראשיים בערים הגדולות נושאים את שמו, כמו גם המרכז ללימודי המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ומתחם המכללות הצבאיות ("מחנה דיין") בגלילות.
אישיותו וחייו הפרטיים
דיין חש זיקה אל התנ"ך, ואף כתב ספר בשם "לחיות עם התנ"ך". בשנת 1952 נתפס לתחביב הארכאולוגיה, לאחר שמצא באקראי בתל א-צפי כדים עתיקים שנחשפו לאחר שיטפון. הוא ביצע, בעודו במדים, חפירות ארכאולוגיות בלתי חוקיות, ואף עמד בקשר עם שבטי הבדואים, והיה רוכש מהם עתיקות. תחביב זה הביא כמעט למותו, כאשר במרץ 1968 התמוטטה חפירה ארכאולוגית בגבול חולון-אזור בעת ששהה בה, והוא נקבר תחתיה אך ניצל ממוות. יעקב פרי, לימים ראש השב"כ, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל, ואז רכז שטח צעיר, מספר בספרו "הבא להורגך" כי דיין השתמש באנשי שב"כ בעת שיצא לחפור באופן לא חוקי אתר ארכאולוגי בשטחים. אהבתו לחפצי ארכאולוגיה הייתה כה מפורסמת עד כי אנשים הקרובים אליו נהגו לצאת ולחפש בשבילו עתיקות.
ביקורת רבה הוטחה בו בשל העובדה שאת ממצאיו שמר לרוב לעצמו, ולמעשה היה שודד עתיקות. כנגד דיין הוגשו תלונות רבות על הפרות חוק אלו, שלא טופלו. בעקבות תלונה שהוגשה נגדו בתחילת 1965 זומן דיין לגביית עדות בתחנת המשטרה, אך הוא הגיע להסדר עם ראשי אגף העתיקות והמוזיאונים, שבו הבטיח שלא יפר את חוק העתיקות, והסדר זה מנע את העמדתו לדין. דיין התייחס לטענות כנגדו בבוז, וגישתו הייתה כי הוא מוכן תמיד להסיר את חסינותו ולעמוד למשפט. רחל דיין, אשתו השלישית, ירשה ממנו את האוסף הארכאולוגי שלקח לעצמו בפעילות של שוד עתיקות, ומכרה למוזיאון ישראל תמורת מיליון דולר.
טענות לגבי זלזולו של דיין בחוק נשמעו גם בתחומים אחרים. אורי אבנרי, עורך "העולם הזה" טען כי בעקבות ביקורת שפרסם בשנת 1953 על משה דיין, שלח זה חיילים ששברו את ידיו באמצעות טוריה.
נשותיו
בשנת 1934 דיין פגש בבית הספר החקלאי ברות שוורץ, והשניים נישאו ב-12 ביולי 1935. לאחר סיום לימודיו בבית הספר המשיך בעבודת האדמה במסגרת קבוצה חקלאית של בני נהלל שנקראה "שמרון".
לפני נישואיו עם רות, נישא דיין בנישואים פיקטיביים לווילהמינה (מימי), מימי הייתה חברה של רות ולמדה איתה בבית הספר החקלאי בנהלל. תוקף האשרה של מימי עמד לפקוע והיה חשש ששלטונות המנדט יגרשו אותה חזרה לגרמניה. טקס הנישואין נערך בנהלל אצל הרב המקומי. כאשר תכננו רות ומשה להינשא, הסתבר כי עליו להתגרש ממימי, וכך היה.
בחייו האישיים ניהל דיין מספר מערכות יחסים עם נשים, במקביל לחיי נישואיו לרות דיין, נחשפו ויצרו שערוריות זוטא. בשנת 1963 פרסמה אישה בשם הדסה מור ספר בשם "דרכים לוהטות" שבו פירטה את יחסיה עם דיין. מור הייתה אשתו של דב ירמיה, סגן-אלוף בצה"ל וידיד נעוריו של דיין עוד מימי נהלל. הבעל הנבגד פנה אל בן-גוריון בדרישה שינקוט צעדים כנגד דיין, ונענה שאף דוד המלך נשאר בתפקיד מלך ישראל לאחר שנחשפה פרשת האהבים עם בת שבע, וכי העם הבריטי לא הדיח את הוריישו נלסון לאחר שנתגלה כי זה לקח לו לפילגש את אמה המילטון, אשת השגריר הבריטי בנאפולי.
בפרשה נוספת, שאירעה בתחילת שנות השבעים, בעת שדיין כיהן כשר הביטחון, נסחט דיין על ידי אישה בשם אלישבע צ'יזס, צעירה כבת עשרים שעמה קיים יחסי מין במשך זמן מה. הפרשה נתקלה בישראל בקשר של שתיקה, פרט לפרסום בשבועון "העולם הזה", שכינה אותה "פרשת אלישבע" (היא פורסמה גם בשבועון הגרמני "שטרן"). בקרב הציבור הרחב לא הצליחו מעלליו המיניים של דיין לפגוע בתדמיתו, ונהפוך הוא, הדבר נראה בעיני חלק מהציבור כסממן של גבריותו והתעלמותו מן המוסכמות.
אחת מפרשיות האהבים שניהל התגבשה לבסוף לכדי קשר שנמשך במשך שנים רבות ולבסוף לחיי נישואין. רחל לבית כורם, שיחסיה עם משה החלו בשנת 1957, בהיותה נשואה לגבר אחר, הייתה לאשתו השלישית ביוני 1973, לאחר שבסוף 1971 התגרש מרות דיין, לאחר 37 שנות נישואין. רחל נותרה לצדו בשנותיו האחרונות עד מותו ונפטרה ב-22 במרץ 2021 בגיל 94.
סבוכים היו גם יחסיו של דיין עם בני משפחתו הקרובים - ילדיו יעל, אודי ואסי. יעל תיעדה את מערכת היחסים הסבוכים במשפחה בספרה "אבי, בתו". העיתונות התעניינה תמיד בנעשה במשפחה זו. בריאיון למוסף של "ידיעות אחרונות" התייחס אסי דיין לתופעה זו: "אבי, בתו, אמי, בתה, אחותו, אחיה, אבי. תמיד עם הפנים למשפחה והתחת למשפחה". העיתונות לא החסירה דבר מן הנעשה במשפחה: הסכסוכים לאחר פתיחת צוואתו של דיין, התמכרותו לסמים של אסי ויחסיו עם הנשים בחייו, והקריירה הפוליטית של יעל. כיום אף בן הדור השלישי למשפחה זו, ליאור דיין, עיתונאי וסופר, משמש מוקד להתעניינות ציבורית. בני משפחה מפורסמים נוספים הם עזר ויצמן שהיה נשוי לראומה, אחותה של רות דיין; שר האוצר לשעבר, יגאל הורביץ, שהיה בן דודו של דיין; חבר הכנסת ומזכיר תנועת המושבים לשעבר, עמוס הדר (אחיו של יגאל הורביץ); ואחייניו של דיין המשורר יהונתן גפן, בנה של אביבה אחותו של משה (אבי השחקנית שירה גפן והזמר אביב גפן), האלוף במילואים עוזי דיין והעיתונאי סער דיין, בנו של אודי. ענף נוסף של המשפחה (אחי סבו של דיין) היגר לארגנטינה ומשם הקשר המשפחתי עם אילנה דיין, דני דיין ועוד.
ספריו
34 שנים לאחר מותו של דיין יצא לאור הספר מכתבי אהבה - משה דיין בעריכת מרדכי נאור (הוצאת ידיעות אחרונות, 2016), ובו מכתבים שכתב דיין במשך 37 שנים (1971-1934) לאשתו רות.
דדי גראוכר
עודד דוד (דדי) גראוכר (נולד ב-30 ביולי 1961) הוא זמר חסידי.
קריירת מוזיקה
החל את הקריירה המוזיקלית שלו בהשתתפותו בכמה אלבומים בשנות ה-90. ב-1995 הוא אף חלק את הבמה עם מרדכי בן-דוד בשני קונצרטים בישראל, כשבאחד השתתפו כ-3,000 איש ובשני כ-10,000 משתתפים. ב-1996 השתתף בהופעה שנחשבת לגדולה ביותר בתולדות המוזיקה החסידית, שנערכה בפארק הירקון, לצד אברהם פריד ומרדכי בן דוד. בהופעה השתתפו, על פי ההערכות, כמאה אלף אנשים.
גראוכר השתתף במספר קונצרטים של פרויקט האסק, במופעי האסק 6, 20, 23, ו-25.
ב-1993 הוציא את אלבומו הראשון דדי 1 - רָצָה. להיטי האלבום היו "כי הם", "אמא", "וזכינו", "לב טהור", "שמח". ב-1994 הוציא את אלבומו השני - אמנם. להיטי האלבום היו: "כי הם", "חסד", מחבלי", "הוא יגאל", "לך אתן", "חברא". ב-1996 הוציא את אלבומו השלישי - ואהבת - בו ביצע חידוש לשיר וקווי ה' והלהיטים היו "מנחם" שנכתב לזכרו של מנחם ארנטל, "עוד ישמע", "יהי רצון", "עד אמצא" ו"חברון". ב-1998 הוציא אלבום רביעי - בטחו בה' - בו ביצע עם ילד הפלא עמית ליסטוונד דואט בשיר אחינו.
ביולי 2021 חגג יום הולדת 60 באירוע מתוקשר בו השתתפו בין היתר יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו ורעייתו שרה, והזמרים ישי לפידות, יעקב שוואקי, ושלומי שבת.
הפסקת הפעילות
גרואכר נחשב לזמר פופולרי בשנות התשעים של המאה העשרים ובעשור הראשון של המאה העשרים ואחת. באוקטובר 2018 אושפז בבית חולים במצב קשה לאחר שהתגלתה בגופו מחלת הסרטן שלאחריה חדל מפעילותו כזמר; הוא השתתף במספר חתונות ואירועים, דוגמת אירוע הצדעה למוזיקאי והמחנך ברוך חייט בבנייני האומה, אך פרט לכך לא נראה בציבור. בפברואר 2023 שוב אושפז בבית החולים במצב קשה, ושוחרר באותו חודש.
חיים אישיים
דדי ואשתו מלכה גרים בפתח תקווה. בנו, אביאל, הוא מעבד מוזיקלי ומלחין.
אדיר כהן
אדיר כהן (נולד ב-10 במאי 1937) הוא מחנך ומומחה בחינוך, סופר ומומחה ישראלי בתחום הביבליותרפיה. הוא מכהן כראש החוג לחינוך במכללה האקדמית עמק יזרעאל ופרופסור אמריטוס בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
קורות חייו
אביו של אדיר כהן, היה אמציה ברוך כהן, איש חינוך, ממקימי הגימנסיה "בנימינה" בראשון לציון, שהייתה אחת הגימנסיות הראשונות בארץ ישראל. אימו, פרידה כהן, הייתה אחותו של המשורר העברי האמריקאי הלל בבלי ובתו של הרב זלמן דוב ראשגולין (ראשיגולסקי), מחבר "הגיוני לב" (1927) ו"חקרי לב" (1947) (האחרון בעריכת הלל בבלי). אדיר כהן גדל בראשון לציון.
ספרו הראשון של אדיר כהן, "חילות ישראל ומלחמותיהם בעבר ובהווה", ראה אור בהיותו בן שבע עשרה, ועליו זכה בפרס של משרד החינוך והמחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון. כבר בגיל זה שימש כמבקרו הספרותי של העיתון "הבוקר" של הציונים הכלליים, ובהמשך בעיתונים דבר והארץ. הוא פרסם ביקורות ומסות על המחדשים בספרות העברית הצעירה, עבודה בה המשיך במסגרת לימודיו באוניברסיטה. במקביל פרסם מספר ספרי מחקר, כגון "יצירתו הספרותית של יוסף חיים ברנר".
את שירותו הצבאי עשה כעורך בהוצאת "מערכות". שם גם כתב את ספרו "ברוח סערה", על מפעלו של יהודה ארזי בהגנה, ברכש ובהעפלה (המבוא לספר נכתב על ידי דוד בן-גוריון). בגיל עשרים החל לעסוק בעיבוד אגדות ומעשיות לילדים. בין ספריו בנושא: "פרחי לוטוס", "ורד וחנית", "באוהלי השבטים", "סלע האוהבים".
כהן למד לתארים הראשון והשני בספרות, חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית, והיה תלמידו של מרטין בובר. במקביל למד בסמינר למורים על שם דוד ילין בירושלים. מגיל 24 עסק בהוראה בבית המדרש למורים על שם שיין בפתח תקווה, ומשם עבר ללמד בסמינר לוינסקי בתל אביב. בד בבד עבד באוניברסיטה העברית, ובהנחייתו של פרופסור אלכסנדר מרדכי דושקין הקים את המרכז לחינוך יהודי בתפוצות במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה. אחר כך היה מרצה במחלקה להכשרת מורים שבאוניברסיטת תל אביב.
כהן כתב באוניברסיטת ניו יורק את הדוקטורט שלו, בתחום הפסיכולוגיה והספרות, וממנו נבטה שנים מאוחר יותר הביבליותרפיה. מנחיו לדוקטורט היו הפרופסורים יצחק ברזילי, חיים ליף ודייוויד רודבסקי. נושא העבודה היה ניתוח פסיכולוגי וספרותי של יצירתו של יוסף חיים ברנר. באותה תקופה לימד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, בסמינר התאולוגי היהודי ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשובו לישראל שימש כמרצה בחוג לחינוך שבאוניברסיטת חיפה. עמד בראש החוג לחינוך ובראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה והקים בו את המרכז לספרות ילדים. עמד במשך עשרים שנה בראש הקתדרה לחינוך ולחברה. עורך ראשי של כתב העת "עיונים בחינוך" לעיון ולמחקר בחינוך, בפקולטה לחינוך. במקביל הקים את כתב העת "מעגלי קריאה", לעיון ולמחקר בספרות ילדים. ב-1982 ייסד באוניברסיטה את המגמה ללימודי ביבליותרפיה. בנוסף הקים את כתב העת "נפש" לפסיכולוגיה ולטיפול.
נכון ל-2011 פרסם כהן כחמישים ספרי ילדים אותם כתב, ערך ותרגם, ביניהם סדרת הספרים "שרשרת הזהב" ואוסף המעשיות של עם ישראל. כהן פרסם גם שמונה רומנים: "מסע לכתובת אבודה", "מסע בנקבת עץ התות", "גילוי אריות", "קריעת חלום", "שחפים שמוטי כנפיים", "קוים מקבילים וסכין", "גנב הפעמונים מאביבית" ו"רומן קרוע". הוא גם עסק בתרגום לעברית של ספרים מאת ג'ק לונדון, מוריס מטרלינק ואחרים.
אדיר כהן נישא לבלהה לבית רמלר, שנפטרה בספטמבר 2021, ולהם ארבעה ילדים ושבעה נכדים.
פרסים
כהן זכה בפרס רופין למדעי החברה, פרס למדן לספרות ילדים, פרס קיפניס לחקר ספרות ילדים, פרס המייסדים של אוניברסיטת ניו יורק, פרס סנאט העיר ברמן בגרמניה לספרות, ופרס קרן מץ בניו יורק.
מחקריו
מחקריו של אדיר כהן עוסקים בפילוסופיה של החינוך ובחינוך המודרני, ביבליותרפיה, הומור-תרפיה, תרפיה פילוסופית, חקר הבדידות, פילוסופיה לילדים, וחקר הפתגמים. כהן כתב, ערך ותירגם 138 ספרים.
הפילוסופיה של החינוך
מחקריו של כהן בתחום הפילוסופיה של החינוך התמקדו ראשית בחינוך הרדיקלי ותרומתו לשינוי הקיצוני בחינוך כפי שהיה מקובל עד לשנים האחרונות. בתחום זה בחן כהן את תורותיהם של חשובי המחנכים הרדיקליים, שעם אחדים מהם גם עבד כשהיה בניו יורק, כמו: ניל פוסטמן, ג'ונתן קוזול, איוון איליץ' ופאולו פריירה. כהן ניסה גם לבדוק כיצד ניתן ליישם את הרעיונות הרדיקליים בחינוך הלכה למעשה, ולכן התמקד גם בחינוך היצירתי וביצירתיות בחינוך, בראיית הילד במרכז החינוך וכמטרת החינוך. הוא בחן את החינוך החופשי ובית הספר החופשי, ההשתמעויות של החינוך הרדיקלי לחינוך ההומניסטי היום וכדומה.
הר ידידיה
הר ידידיה הוא הר בגובה 432 מטרים מעל פני הים בהרי אילת, בדרום הנגב.
ההר ממוקם כשני קילומטרים מהר שלמה וכשלושה וחצי קילומטרים מצפון־מערב לאילת. את ההר מקיפים נחל רודד ונחל נטפים.
כמו הרים נוספים באזור, גם הר ידידיה קרוי על שם אחד ממלכי יהודה. ידידיה הוא כינויו של שלמה המלך.
אדיר כהן
הפילוסופיה של החינוך
נקודת הכובד של מחקריו אלו, היא בהעברת מרכזו של החינוך מהחברה, האידאולוגיה והמורשת, אל הילד עצמו, עולם חוויותיו ובעיקר יצירתיותו, בהנחה שמתוך כל אלה יתפתח אדם חושב ויצירתי שבונה חברה צודקת יותר. בין הספרים שפרסם על הוגים בנושא זה היו "משנתו החינוכית של מרטין בובר"; שלושה ספרים על הגותו של יאנוש קורצ'אק - "יאנוש קורצ'אק", "יאנוש קורצ'אק המחנך" ו"להיות שמש להיות אור"; "מבשר החינוך החדש" על יוהאן היינריך פסטאלוצי; וכן "החינוך המודרני – משנתו החינוכית של ברטראנד ראסל". על ברטראנד ראסל.
מוקד שני שלו בתחום פילוסופיית החינוך, הוא העיסוק בפילוסופיה של מחנכים, כמו מרטין בובר או אריך פרום. כהן מנסה לחקור ולנתח את החינוך הדיאלוגי שהם פיתחו ולהציג מודלים של חינוך דיאלוגי והומניסטי על פי תורותיהם, לפיהן החינוך מבוסס על שיח בין החניך למחנך, בין החברה לבין האלוהים, ובנוי על יחסי אני-אתה. חינוך זה מתרחק מכל כפייה בחינוך ומאפשר לילדים פתיחות לגישות אקזיסטנציאליסטיות והומניסטיות, עם דגש על חירות היחיד ואחריותו לעולם מתוך היותו בונה ומבקר את החברה בה הוא מצוי, ועל יחסי אני-אתה, כלומר זיקות ישירות אל העולם והחיים, ואפילו אל האלוהים. מרעיונות אלו צמחו צורות שונות של בתי ספר ייחודיים המקובלים כיום, כמו בית הספר הדיאלוגי ובית הספר הדמוקרטי.
מוקד שלישי בחקר הפילוסופיה של החינוך, הוא פילוסופיה לילדים, ועל כך כתב כהן את ספרו "פילוסופים קטנים". כהן טוען בו כי יש להקנות חינוך פילוסופי לילדים מן הגיל הרך ביותר, מתוך הנחה שהילד הוא פילוסוף מגיל צעיר, והוא פתוח ומסוגל לחקור את העולם. הוא מבקר את חוסר הפתיחות של החינוך הקלאסי, ומציע בספרו להכניס הפילוסופיה הלכה למעשה לבתי הספר. הוא דוגל בהעדפת דרך החקר על פני דרך השינון והקבלה, ומדבר בזכות החשיבה הביקורתית וטיפוחן של עמדות נון-קונפורמיסטיות. בין הספרים שפרסם בנושא הפילוסופיה של החינוך ניתן למנות את "מהפכה בחינוך", "החינוך החופשי", "החינוך המודרני", "האהבה והתקווה – החינוך בחברה השפוייה", ו"אייכה?! מחשבת החינוך ההומאניסטי".
ביבליותרפיה
אדיר כהן הוא ממפתחי הביבליותרפיה - טיפול באמצעות טקסטים ספרותיים. נקודת המוצא של גישה זאת היא שכל אדם הוא סיפור חייו, אנו סיפורים מהלכים, ונשאלת השאלה: מי מספר אותנו? האם אנו מספרים את עצמנו, חיים את חיינו כפי שאנו רוצים? או שאנו חיים תסריטים שלא אנחנו בחרנו והם נכפו עלינו על ידי ההורים, החברה, האידאולוגיה. הביבליותרפיה מבקשת להחזיר לאדם את הסיפור שלו, וכלים חשובים ביותר בתהליך טיפולי זה עשויים להיות הספרות והשירה. דרך הקריאה וההזדהות של האדם עם דמויות ספרותיות, הוא מנתח לא רק את הסיפור של הגיבורים עליהם הוא קורא, אלא גם את הסיפור שלו, בשל השלכה לא מודעת שהוא מבצע על הגיבורים. כשהוא מנסה להתכתב איתם או לייעץ להם, הוא למעשה מנסה להתכתב או לייעץ לעצמו. ניתן להשתמש בכלים שמציעה הביבליותרפיה גם באוטותרפיה – הטיפול של האדם בעצמו. בין ספריו של כהן בביבליותרפיה ניתן למנות את: "סיפור הנפש: ביבליותרפיה הלכה למעשה", "עולם השקר", "חלום הנפש" ו"אלף הפנים של האני".
תחום טיפולי חשוב אותו פיתח כהן הוא כתיבהתרפיה, טיפול בעזרת כתיבה אישית של המטופל, יומן אישי, והתוודעות שלו לעצמו דרך כתיבתו. על התחום ועל כלים לטיפול באמצעותו, כתב כהן בספרו "הדף המפוכח – כתיבהתרפיה הלכה למעשה".
בתחום התרפיות פיתח כהן גם את הטיפול הפילוסופי, לפיו לא רק החוויות הריגושיות עומדות במרכז, אלא ניתן גם בעזרת הפילוסופיה, החשיבה וההתפלספות העצמית, להגיע לתובנות אישיות. בספרו "מרפא פילוסופי", מציע כהן כלים לשימוש בפילוסופיה כחלק מההתמודדות האדם עם קשייו.
תרפיה נוספת שפיתח היא הומור-תרפיה, ובנושא זה פרסם את הספרים "חיים בצחוק – הומור תרפיה הלכה למעשה", "ספר ההומור היהודי הגדול", "הספר הגדול של הבדיחה והשנינה" ו"ההומור של עם ישראל לדורותיו".
כהן ניסה לארגן את הספרייה הטיפולית בתחומי התרפיות, כאשר פרסם כחמישה עשר ספרים שמביאים טקסטים טיפוליים עם הדרכה לעבודה טיפולית, ביניהם "לחלום בעיניים פקוחות" (3 כרכים), "שריקה בחשיכה", (4 כרכים) "מלים על פי תהום: השירה והנפש" (3 כרכים), "להפליג עם כוכב", "לעוף עם פרפרים", "המסע המופלא אל עצמי".
תחום נוסף אותו פיתח כהן בתחום הנפש הוא חקר הבדידות. מחקריו בתחום זה בנויים בחלקם על ראיונות אישיים עם עשרות אנשים המספרים על בדידותם ומתעמתים עימה. כהן ניסה לאפשר להם לבחון את הבדידות שלהם גם בשיח וגם במטפורות שהעלו. בתחום זה חקר גם את הבדידות של נפגעי נפש, בין השאר באמצעות ניתוח שירים שכתבו בניסיון להתמודד עם בדידותם. כהן בוחן בספריו את הבדידות בשירה ובסיפורת, זאת על מנת להקנות כלים להתמודדות עם הבדידות. בין הספרים אותם כתב בתחום ניתן למנות את "סיפורה של הבדידות" ו"הבדידות כגורל".
חקר ספרות הילדים
בחקר ספרות הילדים הדגיש כהן את השינויים שחלו בספרות זו, ביניהם המעבר מספרות ילדים דידקטית, שמבקשת לבצע חיברות לילדים, אל ספרות הרואה את עולמו של הילד במרכז, מפתחת את חשיבתו ונאבקת בסטראוטיפים. בנושא זה כתב את ספרו "תמורות בספרות ילדים".
פתגמים וציטטות
כהן עסק רבות בפתגמים, אפוריזמים וציטטות, ופרסם מספר ספרים בתחום הזה, כמו "ספר הציטטות הגדול", "ספר הציטטות היהודי הגדול" ו"ספר הציטטות הפילוסופי הגדול".
בית הכנסת עץ החיים
בית הכנסת "עץ החיים" הוא בית כנסת ספרדי עתיק בטבריה. הוא נבנה על ידי רבי חיים אבולעפיה (השני), מחדש היישוב היהודי בטבריה בשנת 1740. בית הכנסת בנוי על שרידי בתי כנסת קדומים, בהם בית כנסת שהתפלל בו האר"י הקדוש.
בית הכנסת חרב ושוקם מספר פעמים ברעש של 1837 ובשיטפון של 1934. בעקבות מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (המרד הערבי הגדול) התעכבה מלאכת השיקום של בית הכנסת. בסיון תש"ה (1945) התכנסו ראשי הקהילה הספרדית בעיר, בראשות הרב יעקב חי זריהן, והקימו את הוועד להקמה מחדש של בית הכנסת. בתמוז אותה שנה הופץ כרוז אשר כותרתו הייתה "מה נורא המקום הזה, אין זה כי אם בית אלקים". בעקבות זאת תרמו 228 משפחות מטבריה סכום כולל של 1228 לירות א"י, ובראשית תש"י (1950) הושלמה הבניה ובית הכנסת נחנך.
שלטים וכתובות
על קיר בית המדרש בצד הקרוב אל הטיילת מוצב שלט (בתמונה משמאל) ובו כתוב: שלט הכניסה לבית הכנסת חובר ע"פ הספר "טבור הארץ" (לר' משה קליערס) המספר את סיפור טבריה בתקופתו של רבי חיים אבולעפיה ובו כתוב:
בבסיס ההיכל בבית הכנסת נמצאת אבן המעוצבת כמגן דוד העומד על זוג ענפים, בתוכו פרח ומעליו כתר. על סרט החרוט על האבן נכתב "בי כנשתא רבא דטבריא" ובשני קצותיו חרוטות המילים "שנת תרצ"ג".
המקווה במבנה
בבנין בית הכנסת פועל מקווה ייחודי, אשר מחובר לכנרת והוא מתמלא ממימיה על פי חוק כלים שלובים. מקווה זה אינו פעיל בצורה תקינה בשנים האחרונות עקב ירידת מפלס הכנרת. לאחר החורף הגשום בשנת ה'תשע"ג עלה מפלס הכנרת והיה ניתן לטבול במקווה אך בשנות הבצורת שלאחר ירד שוב מפלס הכנרת והמקווה ריק ממים.
האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה
האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה המכונה גם UNITA (ראשי תיבות של השם בפורטוגזית של União Nacional para a Independência Total de Angola) היא קבוצה פוליטית חמושה באנגולה.
עד 2002 הייתה UNITA בעיקר כוח מורדים חמוש שלחם במלחמת האזרחים באנגולה כנגד המשטר המרקסיסטי שנתמך על ידי קובה וברית המועצות. בשנים אלו (ועד מותו) מנהיג UNITA היה מייסדה ג'ונאס סאווימבי.
טרם עצמאות אנגולה
הקבוצה נוסדה כתוצאה מקרע פוליטי בתנועת העצמאות האנגולית. התנועה התפצלה לפלג "החזית הלאומית לשחרור אנגולה" (FNLA, נוסדה 1957) ו"החזית העממית לשחרור אנגולה" הסוציאליסטית (התנועה העממית לשחרור אנגולה, 1956). במרץ 1966 פרש סאווימבי מה FNLA ויצר את UNITA שהתבססה בראשיתה באזור מואנגאי, אך לאחר מכן קנתה אחיזה בג'אמבה, במחוז הואילה שבדרום-מזרח אנגולה.
מנהיגי UNITA היו ברובם משבט אובימבונדו הגדול ומדיניות הקבוצה נטתה במידת מה למאואיזם, בדורשם זכויות לכפריים והכרה בפלגים אתניים. עם זאת, בתקופת המלחמה הקרה יישרה קו UNITA עם מדיניות ארצות הברית.
במלחמת האזרחים האנגולית
לאחר נסיגת הפורטוגזים מאנגולה ב 1975–1974, פרצה מלחמת אזרחים באנגולה בין הקבוצות הפוליטיות. נשיא אנגולה הראשון מנהיג ה-MPLA, אגושטיניו נטו, הביס בסיוע סובייטי וקובני רב את ה FNLA והגלה את רובם. UNITA כמעט הושמדה גם היא בנובמבר 1975, אך מנהיגיה הצליחו להימלט ולהקים ממשלת צללים בעיירת המחוז הואמבו. הקבוצה הייתה נתונה תחת לחץ צבאי ופיננסי קשה אך שרדה ואף התחזקה בזכות סיוע רב מצד דרום אפריקה ומצד ארצות הברית בשנות השמונים. UNITA שלטה גם במחוזות עשירים ביהלומים באנגולה, ואפשרה לאנשי עסקים (בינם ישראלים) בלעדיות ברכישת יהלומים ממנה תמורת כסף רב ומשלוחי נשק.
בסוף שנות השמונים לסאווימבי הייתה השפעה ניכרת בוושינגטון, ונפגש עם פוליטיקאים אמריקאים רבים מהצד השמרני של המפה הפוליטית. הוא נהנה מאהדה ניכרת מצד רונלד רייגן שטען שניצחון של סאווימבי באנגולה "יחשמל את העולם".
הלחימה באנגולה נמשכה עד 1989, בעוד UNITA מתקדמת וקובה מסיגה את יועציה וכ-50,000 חייליה מאנגולה. הסכם Bicesse שנחתם בליסבון ב-1991 הוביל לבחירות דמוקרטיות בפיקוח האו"ם בין סאווימבי לסנטוס, מנהיג ה MPLA. בשל היעדר הכרעה ברורה וחשד לאי-סדרים בבחירות, חזרה UNITA לעימות מזוין. האו"ם הכריז אמברגו על UNITA, וארצות הברית הכירה לראשונה בממשלת MPLA. לאחר משא ומתן כושל ב 1993, נחתם ויושם ב-1994 פרוטוקול לוסאקה ליצירת ממשלת אחדות לאומית באנגולה תחת פיקוח משקיפי או"ם. ב 1998 נסוגה UNITA מהתחייבויותיה בפרוטוקול לוסאקה, ומתקפה רחבה כנגדה ב-1999 הזיקה לה רבות ואילצה אותה לעבור לטקטיקות גרילה.
לאחר סיום מלחמת האזרחים
רק לאחר מותו של סאווימבי במארב בפברואר 2002, הסכימה UNITA להפסקת אש עם ממשלת אנגולה. לוחמי הארגון ובני משפחותיהם, כ-350,000 במספר, קיבלו חנינה ושוכנו במחנות זמניים. באוגוסט 2002 התפרקה רשמית UNITA מנשקה וסיימה את מלחמת האזרחים הארוכה באנגולה, והשקיעה את כל מאמציה על פיתוח מפלגתה הפוליטית. למרות הפסקת האש, נותר סכסוך פוליטי עמוק בין UNITA ל-MPLA.
את סאווימבי ירש אותו אנטוניו דמבו, שמת זמן קצר אחרי סאווימבי. בעקבות דמבו, בבחירות בהן התמודדו הגנרל פאולו לוקמבה, דינו צ'ינגונג'י ואיסאיאס סמקובה, זכה סמקובה והתמנה לנשיא החדש של UNITA.
בבחירות ב-2017, מפלגת השלטון באנגולה, MPLA, ניצחה עם 61.1% מהקולות, לעומת 26.7% שהוענקו ל-UNITA. הבחירות התנהלו ללא אירועים חריגים, אך UNITA טענה כי לאי-שקיפות בספירת חלק מהקלפיות, והתלוננה שהמספרים שהציגה ועדת הבחירות אינם תואמים את שלה. ה-MPLA דחו את טענותיה, וגם משקיפים בינלאומיים אישרו שהבחירות היו הוגנות באופן כללי.
בנובמבר 2019, איסיאס סמקובה התפטר מתפקיד הנשיא והוחלף על ידי אדאלברטו קוסטה ג'וניור, עם ארלטה ליאונה צ'ימבינדה כסגנית הנשיא החדשה.
פינק אנדרסון
פינקני "פינק" אנדרסון (אנגלית: Pinkney "Pink" Anderson; 12 בפברואר 1900 - 12 באוקטובר 1974) היה זמר בלוז וגיטריסט אמריקאי.
Layla
"Layla" (בעברית: ליילה) הוא שיר שנכתב על ידי אריק קלפטון וג'ים גורדון ובוצע על ידי להקתם דרק והדומינוס. השיר נכלל באלבום האולפן היחיד של הלהקה, שראה אור בנובמבר 1970, "Layla and Other Assorted Love Songs".
פינק אנדרסון
ביוגרפיה
אנדרסון נולד בלורנס, צפון קרוליינה. לאחר שגדל בספרטנבורג, צפון קרוליינה, הוא חבר לדוקטור קר לחברת תכשירים רפואיים כדי לשעשע את הקהל (בשירה, ריקודים וסטנד-אפ), בזמן שקר ניסה למכור את התכשירים הרפואיים שאותם רקח.
Layla
הרקע לשיר הוא סיפור אהבה שהתרחש במאה ה-7 בחצי האי ערב והיווה את הבסיס לפואמה לילא ומג'נון שנכתבה על ידי המשורר חכים ג'מאל א-דין נזאמי במאה ה-12. קלפטון הושפע מהפואמה, שהייתה סיפור על איש צעיר שהתאהב ללא תקווה באישה צעירה ויפה, הפך למשוגע ולכן לא יכל להינשא לה. השיר קיבל השראה נוספת מהאהבה האז-נכזבת לפאטי בויד, אשתו של חברו ג'ורג' האריסון מהביטלס. קלפטון ובויד בסופו של דבר התחתנו.
פינק אנדרסון
ביוגרפיה
ב־1916, אנדרסון פגש את סימי דולי בספרטנבורג, ממנו למד פינק להיות זמר בלוז. כאשר אנדרסון לא נסע עם דוקטור קר, הוא ודולי ניגנו בפני אסיפות קטנות בספרטנבורג וקהילות שכנות.
כאשר דוקטור קר פרש לגמלאות בשנת 1945, אנדרסון נשאר קרוב לבית והעביר זמנו בניגון על גיטרה קטנה ומפוחית, כדי לשמור על כישרונו המוזיקלי מהתנוונות. בעיות לב אילצו אותו לפרוש בשנת 1957. לאחר מכן, אנדרסון הקליט מספר שירים בשנות ה־60 ואף השתתף בסרט אנשי הבלוז שיצא לאקרנים בשנת 1963.
את שלהי חייו העביר בעוני מחפיר, כאשר הוא מתקיים מאירוח משחקי קלפים ומכירת משקאות חריפים, חוקיים ולא חוקיים כאחד.
Layla
רקע
בשנת 1966 ג'ורג' האריסון נישא לפאטי בויד, דוגמנית שפגש במהלך צילומי הסרט לילה של יום מפרך. בסוף שנות ה-60 האריסון וקלפטון הפכו לחברים קרובים. קלפטון השתתף בביצוע של השיר While My Guitar Gently Weeps שהופיע באלבום הלבן של הביטלס, והאריסון השתתף בכתיבה ונגינת השיר של להקת Cream בה היה חבר קלפטון. בתקופה זו התאהב קלפטון בבויד, אשת חברו האריסון.
בויד והאריסון התגרשו ב-1977, ובויד וקלפטון נישאו זה לזה שנתיים מאוחר יותר. האריסון קיבל בשלוות נפש את נישואי גרושתו לחברו הטוב, והשתתף במסיבת הנישואין שלהם יחד עם רינגו סטאר ופול מקרטני חבריו ללהקת החיפושיות. במהלך נישואיהם כתב קלפטון לבויד שיר אהבה נוסף שהצליח, Wonderful Tonight. הזוג התגרש בשנת 1989.
פינק אנדרסון
ביוגרפיה
בנו של פינק, הידוע גם בכינוי "פינק אנדרסון הקטן", משמר את מסורתו המוזיקלית של אביו, ופעיל כיום כאמן בלוז בג'ורג'יה.
Layla
רקע
את השיר כתב קלפטון בהשראת הפואמה לילא ומג'נון שנכתבה על ידי המשורר הפרסי ניזאמי, ועסקה בסיפור אהבה לא ממומש בין גבר לנסיכה בחצי האי ערב במאה ה-7 לספירה. קלפטון נחשף לפואמה באמצעות חברו איאן דאלאס שהיה בתהליכי התאסלמות באותה תקופה. הסיפור אודות נסיכה שאולצה להתחתן עם גבר בעל כורחה, ומנגד אהובה שרצה להתחתן איתה ונותר בלעדיה, השפיע על קלפטון. קלפטון כתב את השיר בעזרתו של גורדון המתופף, חברו ללהקה, על בסיס רגשותיו כלפי הסיפור וקרא לו "Layla". קלפטון קיווה שהמסר בשיר ישכנע את בויד לעזוב את האריסון עבורו.
פינק אנדרסון
½ של פינק פלויד
בשנות ה-60, סיד בארט הקים להקה בשם פינק פלויד, על ידי שילוב שמם של אנדרסון ופלויד קאונסל. כמו כן, קיימת סברה שבארט אף השתתף באחד מאריכי הנגן של אנדרסון.
שמואל ברסלב
שמואל ברסלב (בפולנית: Szmuel Bresław; 1920 – 1942) היה ממפקדי הארגון היהודי הלוחם בוורשה בזמן השואה. הוא נרצח על ידי הגרמנים עוד בטרם החל מרד גטו ורשה.
שמואל ברסלב היה מראשי העיתונות המחתרתית בגטו ורשה והיה כחבר בתנועת "השומר הצעיר" אחראי על ביטאוני התנועה. בחודשי חייו האחרונים היה פעיל בארכיון עונג שבת.
בשיא הפריחה של עבודתו בגטו פורסמו תחת פיקוחו, ניהולו ועריכתו- שמונה עיתונים שונים ברחבי הגטו. מתוכם היו שני העיתונים הנפוצים ביותר בגטו.
בעת שניסה לשחרר את חברו, יוסף קפלן, מידיהם של הנאצים נתקל ברסלב בחייל גרמני, הוא נאבק בחייל וזה ירה בו והרג אותו במקום. הוא היה בן 22 במותו, ונחשב לאחד מהמנהיגים הרוחניים החשובים ביותר של השומר הצעיר ושל הקהילה היהודית בגטו ורשה.
ביוגרפיה
שמואל נולד ב 21 במרץ 1920 במוסקבה, למשפחה יהודית עשירה. אביו ליפא, היה סוחר יהלומים שעשה עסקים רבים ברוסיה הצארית. בתחילת שנת 1924, בעקבות המהפכה הבולשביקית, נאלצה המשפחה לברוח לברלין, ומשם לוורשה.
משפחתו של שמואל הייתה חילונית, ולכן הוא למד בבית ספר של יוצאי רוסיה ולא בבית ספר יהודי. כיוון שלא קיבלו יהודים לתנועת הצופים הפולנית, שמואל גילה את תנועת הצופים היהודית, "השומר הצעיר". בקן השומר הצעיר בוורשה פגש שמואל ברסלב את מרדכי אנילביץ'.
בספטמבר 1939, עם פלישת הצבא הנאצי לפולין ברח שמואל עם קן הצופים שלו מזרחה לעיר קובל, ומשם המשיך לווילנה. שם הצטרף ל'קיבוץ' של תנועת החלוץ עם חברים רבים של השומר הצעיר.
במרץ 1940, חזר שמואל לוורשה בעקבות מרדכי אנילביץ', שם התאחד עם הוריו.
שמואל ברסלב יחד עם טוסיה אלטמן, מרדכי אנילביץ', יוסף קפלן ואריה וילנר היו מארגני ה'שומר הצעיר' בכל אזור ה'גנרל-גוברנמנט'.
להב
להב הוא חלק בכלי עבודה, כלי נשק או במכונה (למשל, מאוורר) שבדרך כלל יהיה בקצהו חד או מחודד. חלק זה יכול להיות מאבן, למשל צור, או ממתכת, כיום בעיקר פלדה. הלהב משמש לחיתוך, דקירה, פריסה, תפיסה (לדוגמה, גדר תיל) גירוד וכיוצא בזה.
דרך פעולה
העיקרון העומד בבסיסו של הלהב הוא ריכוז כל הכוח בשטח קטן מאוד כדי ליצור לחץ גבוה, ועקב כך חדירה לחומר.
בלהב משונן כל שן מרכזת כוח לאזור קטן יותר מה שמאפשר חיתוך חומרים קשים יותר. כך, התנועה עצמה תאפשר חיתוך גם תוך הפעלת פחות כוח - למשל בסכין לחם.
ככלל, להב חייב להיות עשוי מחומר קשה יותר (או בעל קושי זהה) לחומר אותו נועד לחתוך. במידה ולא, הלהב לא יצליח לחדור (יספוג בעצמו את כל האנרגיה, מה שיתבטא בנזק ללהב) או ישחק מהר מאוד (אם הוא חזק מספיק כדי להעביר חלק מהאנרגיה אל החומר). מבחינה פרקטית, הלהב חייב להיות קשיח מספיק - לדוגמה, זכוכית היא חומר קשה למדי אך שביר מאוד, ועקב כך אינה מתאימה לשמש כחומר גלם ללהבים. בעיה זו מתבטאת גם בכך שעיבוד מתכת באמצעות חום שנועד להגדיל את קשיות המתכת מחליש את קשיחותה. שיטות שונות, למשל, הקשחה מדורגת, מאפשרות איזון בין שתי תכונות אלו.
פלויד קאונסל
פלויד קאונסל (אנגלית: Floyd Council; 2 בספטמבר 1911 - 9 במאי 1976) היה מוזיקאי בלוז אמריקאי.
חייו
לפי ראיון שנערך עמו ב-1969, פלויד הצהיר שהוא הקליט 27 שירים במהלך הקריירה שלו, שבעה מהם כליווי מוזיקלי ללהקת Blind Boy Fuller, עמם עבד במהלך שנות ה-30.
פלויד עבר שבץ בשנות ה-60, אשר גרם לו לשיתוק חלקי בשרירי הגרון ולירידה ביכולתו המוטורית, אולם הוא נשאר צלול בדעתו.
פלויד עבר לסנפורד, צפון קרוליינה, שם מת מהתקף לב בשנת 1976.
דיסקוגרפיה
לא ידוע על תקליטים שבהם ישנן עבודות בלעדיות של פלויד; אולם התקליטור "בלוז קרוליינה" כולל שישה שירים אותם הוא הקליט. הסדרה של Blind Boy Fuller בשם "ההקלטות המלאות" מכילה שירים רבים בהם פלויד מנגן בגיטרה.
½ של פינק פלויד
בשנות ה-60 סיד בארט הקים להקה בשם פינק פלויד על ידי שימוש בשמם הפרטי של קאונסל ופינק אנדרסון.
ארווין שמרון
ארווין שאול שִׁמְרוֹן (שיוביץ) (14 בינואר 1919 - 31 במאי 1978) היה עורך דין ישראלי ופרקליט המדינה השני.
ביוגרפיה
שמרון נולד בווינה שבאוסטריה. עם הקמת המדינה שימש כסגן פרקליט המדינה, ובין השנים 1950–1953 עמד בראש הפרקליטות. בתקופה זו התנהל משפט הרצח בגן מאיר. בשנת 1953 הקים משרד עורכי דין, שהתפתח למשרד שמרון, מלכו, פרסקי ושות', בראשו עמד עד לפטירתו. בין המשפטים שניהל היו משפט לילהאמר באוסלו, הגן על מיכאל צור, על יהושע בן-ציון, והשתתף במשפט תל-גיבורים, ממשפטי השוחד הגדולים בישראל. משרדו היה הראשון בישראל שהתמחה בתחום האנרגיה. בין היתר, טיפל בליווי כמה מקידוחי הנפט והגז הראשונים שבוצעו בישראל, ליווה חקיקת נפט והסכמים בינלאומיים בתחום הנפט, לרבות בקשר עם שדות הנפט בסיני. שמרון אף עמד בראש ועדת חקירה למשק הגז.
בשנת 1976, עמד בראש ועדת שמרון, שהוקמה כדי לבחון הצעות לתכנון רחבת הכותל המערבי. הוועדה המליצה על אימוץ התוכנית של האדריכל משה ספדיה (שלבסוף לא יושמה בפועל).
בשנת 1977 מונה על ידי ממשלת ישראל לראש הוועדה לבירור נושא הפשיעה בישראל.
בשנת 1970 הצטרף עורך הדין יצחק מולכו למשרד ולאחר מותו של שמרון הוא הפך לשותף הבכיר. אחד משותפיו לדרך היו עו"ד אריה נוביק, שהקים משרד חדש לאחר מותו של שמרון.
ארווין שמרון נפטר מאוטם שריר הלב ב-31 במאי 1978, בגיל 59. הותיר אישה, רחל לבית טייטל (אחייניתו של נתן מיליקובסקי), בן ובת. הוא נקבר בהר המנוחות.
המשרד שהקים עבר לידי הנהלת חתנו עורך הדין יצחק מלכו. גם בנו, עורך הדין דוד שמרון, הוא שותף בכיר במשרד.
הסכסוך האוסטי-גאורגי
הסכסוך הגאורגי-אוסטי מתייחס לסכסוך אתנו-פוליטי במחוז האוטונומי של גאורגיה, דרום אוסטיה. הסכסוך התעורר בשנת 1989 והתפתח למלחמת אזרחים. למרות ההכרזה על הפסקת אש, ומאמצי השכנת שלום רבים, נותר הסכסוך בלתי פתור. תקריות אש נקודתיות המשיכו להתרחש מאז, ורוב השטח אינו בשליטת השלטון המרכזי בטביליסי. באוגוסט 2008, הגיעה המתיחות הדיפלומטית ועימותים עצימות נמוכה, בין גאורגיה לממשל הבדלני של דרום אוסטיה, למלחמה בדרום אוסטיה.
רקע כללי
אזור דרום אוסטיה נמצא בחלק הצפוני של מרכז גאורגיה, בשיפולי הקווקז הגדול, ומשתרע על 3,900 קמ"ר. בשנת 1989, בתחילת הסכסוך הגאורגי-אוסטי, מנתה אוכלוסיית המחוז כ-99 אלף נפש, מהם כ-66% אוסטים (משנות העשרים היוו האוסטים 66%-69% מאוכלוסיית המחוז) ו-29% גאורגים. מסך של כ-164 אלף האוסטים ברחבי ברית המועצות, התגוררו כ-65 אלף בדרום אוסטיה.
מבחינה גאוגרפית נמצאת דרום אוסטיה בשיפולי מרכז רכס הקווקז הגדול. היא גובלת ממזרח, מדרום וממערב, במחוזות האחרים של גאורגיה. מצפון היא גובלת ברפובליקה של צפון אוסטיה שהיא חלק מהפדרציה הרוסית. פסגות רכס הקווקז הגדול יוצרת חיץ פיזי בין גאורגיה לרוסיה. המעבר היחיד המאפשר מעבר של כל רכב כל ימות השנה היא מנהרת רוקי שנפתחה בשנת 1988. המעברים האחרים פתוחים בעונת הקיץ בלבד, חלקם נועד להולכי רגל. המעבר הנמתח לאורך 3,660 בגובה 3,000 מעל פני הים, מאפשר קשר דו כיווני ישיר ורציף מצפון אוסטיה לדרום אוסטיה ומרוסיה לגאורגיה. המאבק הטריטוריאלי של הצפון אוסטים כנגד האינגושים והקברדינים ושל הדרום אוסטים כנגד הגאורגים, יצרה תלות של האוסטים ברוסיה. התמיכה הרוסית הכרחית להישרדותם של האוסטים בצפון אוסטיה ובדרום אוסטיה. מציאות זו מאפשרת לרוסיה לקדם את השפעתה והאינטרסים הפוליטיים שלה בעבר הקווקז באמצעות האוסטים.
האוסטים, צאצאי האלאנים, הגיעו לאזור דרום אוסטיה במאה השלוש עשרה, לאחר שהממלכה האלאנית נפוצה לכל עבר בעקבות הפלישות המונגוליות לאזור מגוריהם שהשתרע בין נהר הדון לנהר הוולגה. האוסטים שהתיישבו בשני צידי רכס הקווקז הגדול, השתייכו במהלך ההיסטוריה שלהם לישויות שונות שהתקיימו באזור. האוסטים שהגיעו לדרום אוסטיה הפכו לנתינים פיאודליים של גאורגיה. הם היו חלק מהנסיכות הגאורגית, נסיכות סמאצ'בלו, והיו למעשה חלק מהממלכות הגאורגיות שהתקיימו בגאורגיה עד לסיפוחה על ידי האימפריה הרוסית בשנת 1801. עם סיפוח גאורגיה לאימפריה הרוסית, אוחדו שני חלקי העם האוסטי ליחידה אחת תחת מלכות המשנה של הקווקז שבירתה טביליסי. הקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, בשנת 1918, ניתקה את דרום אוסטיה מצפון אוסטיה. גאורגיה שהייתה המנשביקית דיכאה באכזריות התקוממות אוסטית בולשביקית, והרוסים עשו שימוש באוסטים בעת פלישת הצבא האדום לגאורגיה, כשעילת הפלישה הייתה תמיכה ב"מרד האיכרים והפועלים" בגאורגיה, פברואר 1921. הרוסים שכבשו את גאורגיה, התקיימו בה משטר סובייטי, ובאפריל 1922 ייסדו את האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה במסגרת מדיניות של יצירת יחידות טריטוריות אוטונומיות בברית המועצות עבור מיעוטים אתניים, שנקראה קורניזציה, תחת הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז בתחילה ולאחר מכן תחת גאורגיה הסובייטית (גאורגיה סס"ר). החבל האוטונומי של צפון אוסטיה הוקם רק בשנת 1924, בנפרד מדרום אוסטיה. למרות מדיניות הקורניזציה חששו הסובייטים, שעדיין לא ביססו את שלטונם על גאורגיה, לקרוע את דרום אוסטיה מגאורגיה ולאחד אותה עם צפון אוסטיה.
הרקע לסכסוך
שורשי הסכסוך בין הגאורגים והאוסטים נזרעו עוד בשנת 1918, בתקופת העצמאות הקצרה של גאורגיה. לאחר המהפכה הרוסית נותרה גאורגיה מנשביקית, בעוד הבולשביקים השתלטו על רוסיה. ביוני 1920, תקפו כוחות אוסטים מצפון אוסטיה, בחסות רוסית, את הצבא הגאורגי ומשמר העם של גאורגיה. הגאורגים הגיבו בנוקשות, הכניעו את המרידה, שרפו מספר כפרים אוסטים לאפר וגרשו כ-20,000 אוסטים לתחומי רוסיה הסובייטית. שמונה חודשים מאוחר יותר, פלש הצבא האדום לגאורגיה וכונן בה שלטון סובייטי. באפריל 1922 נוסד האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה.
ב-10 בנובמבר 1989 אישר הסובייט העליון של דרום אוסטיה החלטה על רצונה להתאחד עם צפון אוסטיה אסס"ר. אולם הסובייט העליון של גאורגיה ביטל את ההחלטה והנהיג מדיניות של דיכוי העיתונות ודיכוי ההפגנות. בהחלטתו, הצהיר הסובייט העליון של גאורגיה כי יש לה זכות להטיל וטו על כל החלטה סובייטית הנוגדת את האינטרסים של גאורגיה. ב-23 לאותו חודש התרחשו התנגשויות אלימות בין הגאורגים והאוסטים כאשר הצהיר זוויאד גמסחורדיה על "פגישת שלום ופיוס" בצחינוואלי. המשלחת הגאורגית שהתקדמה לכיוון צחינוואלי נחסמה על ידי האוסטים.
עם תחילת 1990, מנו הכוחות האוסטים כ-300-400 לוחמים שהיו חמושים בצורה מינימלית. אולם תוך שישה חודשים צמח מספרם לכדי 1,500 איש. המקור העיקרי לנק"ל של המיליציות האוסטיות היה בסיס רגימנט המסוקים של הצבא האדום בצחינוואלי. מנגד התארגנו גם הכפרים השכנים שהיו מאוכלסים בגאורגים, עם כוח הגנה עצמית המוכר בשם "אגודת מרב קוסטבה". המיליציות התעמתו בעימותים אקראיים קטנים. במרץ 1990, הורשו נציגים בלתי רשמיים של צפון אוסטיה ודרום אוסטיה להגיש בקשה להצטרפות לקונפדרציית עמי ההר של הקווקז והתקבלו. בקיץ של אותה שנה, החליט הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית על איסור פעילותן של מפלגות מקומיות, מה שנתפס בעיני האוסטים כצעד נגדם. באוגוסט של אותה שנה הגיע מנהיג המחדריוני, ג'אבא יוסליאני, לצחינוואלי כדי לדבריו. באותו חודש חוקק הסובייט העליון של גאורגיה חוק בחירות חדש האוסר על השתתפותן של מפלגות שפעילותן מוגבלת לאזור מסוים בלבד במדינה.
ב-20 בספטמבר 1990, הכריז האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה על עצמאותו, והתחנן בפני מוסקבה שתכיר בעצמאותו בכפוף לברית המועצות. ביום למחרת הכריזה המועצה העליונה של הרפובליקה של גאורגיה על ההחלטה כבלתי חוקית ונוגדת את החוקה. ב-25 בספטמבר אימצה אבחזיה "הצהרת ריבונות" (לא עצמאות).
בסוף חודש דצמבר, נכשלה משלחת פיוס בהשתתפות פקידים רשמיים מגאורגיה, דרום אוסטיה ומוסקבה במשימת הפיוס שלה. ב-20 בדצמבר 1990, נוסד המשמר הלאומי הגאורגי. וב-1 בינואר 1991 נרצחו מספר אנשי מיליציה גאורגים בצחינוואלי, ומותם הביא מיד לאחר מכן, בינואר 1991, לתחילת מלחמה.
הארגון היהודי הלוחם
בינואר 1943 הארגון תקף גרמנים שביצעו אקציה בגטו ורשה. באפריל ומאי של אותה שנה אי"ל פעל במרד גטו ורשה במקביל לארגון הצבאי היהודי (אצ"י) הרוויזיוניסטי. בשנת 1944 השתתפו שרידי הארגון במרד ורשה.
רקע היסטורי
בשנת 1939 פלשו הנאצים לפולין, והביאו לחלוקתה של הארץ עם ברית המועצות ולפתיחת מלחמת העולם השנייה. ב-22 ביוני 1941 פלשו הנאצים לברית המועצות. השמדתם של יהודי פולין על ידי הנאצים החלה רק לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות. עד אז ננקטו צעדים קשים נגד היהודים, שכללו התעללות,
סגירה בגטאות והטלת מגבלות קשות, אך רבים סברו כי אין המדובר אלא בגזרות קשות, ולא צפו את ההשמדה. יהודי הגנרלגוברנמן, "הממשל הכללי" הנאצי, שכלל את חבלי פולין המרכזית, נותקו מיתר היהודים, והקשרים בינם לבין העולם החיצון, ובינם לבין עצמם, היו רופפים.
בסוף אוקטובר 1941 החלו מטפטפות אל יהודי הגנרלגוברנמן ידיעות על גורל אחיהם במזרח ובצפון, בביאליסטוק, ובווילנה. הידיעה על השמדת יהודי וילנה בפונאר התקבלה בחוסר אמון כללי כמעט. ההנהגה המסורתית סברה כי המדובר באירוע שיכול לקרות רק במזרח, בחבלי ארץ שהיו בשליטת הסובייטים, ואילו ביהודי הממשל הכללי לא יעזו לנהוג בדרך זו. תנועות הנוער הציוניות שהיו מאורגנות סביב תנועת "החלוץ" – דרור, עקיבא, השומר הצעיר, וכן תנועת הבונד והקומוניסטים ראו בבירור את האסון המתקרב ורצו לנקוט פעולה.
בינואר 1942 הגיעו לוורשה ידיעות על שואת יהודי וילנה בפונאר, יהודי ווהלין וכן על המתרחש במחנה ההשמדה חלמנו. נראה כי היהודים מושמדים בכל מקום, וכי תורם של יהודי הגנרלגוברנמן קרוב. לנוכח זאת, התכנסו בוורשה, באמצע מרץ 1942, נציגים ממספר מפלגות – פועלי ציון, פועלי ציון שמאל, הבונד והחלוץ. יצחק (אנטק) צוקרמן אשר יזם את הפגישה מטעם "החלוץ" סקר את המצב, העלה את האפשרות כי בקרוב יחלו הנאצים להשמיד את היהודים אף בשטחי הממשל הכללי, והעלה תוכנית פעולה. נציג "הבונד", מאוריצי אוז'אך, טרפד את היזמה כאשר טען כי אין לקיים התנגדות יהודית אלא התנגדות סוציאליסטית כללית.
לאחר כישלון הפגישה הגיעו נציגי שאר הפלגים בפגישה, פרט לאנשי "הבונד" להסכם לפיו הוקם "גוש אנטי פשיסטי" שיעסוק ביצירת מסגרת ארגונית ובאימונים צבאיים. בין הפעילים ב"גוש" היו אנשים שיעמדו לימים בראש הארגון היהודי הלוחם – מרדכי אנילביץ', יצחק צוקרמן, צביה לובטקין ומרדכי טננבוים. על הפעילות הצבאית מונה אדם בשם אנדז'יי שמידט, הידוע אף כאליהו מוזס, או פינקוס קארטין. אדם זה, איש המפלגה הקומוניסטית הפולנית – PPR נאסר ביחד עם חבריו הקומוניסטים ב-30 במאי 1942, על רקע פעילותו הקומוניסטית, כפי הנראה עקב הלשנה. מאסרם של שמידט וכמה מחבריו הביא להפסקת פעילות "הגוש". על אף שהתארגנותו הייתה קצרת ימים, ולא היו לה כל תוצאות מעשיות, הגוש יצר את הבסיס להמשך ההתנגדות בגטו.
ב-22 ביולי 1942 הוציאו הנאצים צו אשר חתם את גורל יהודי גטו ורשה. על פי הצו כל יהודי ורשה, מכל גיל ומין, מיועדים ל"התיישבות מחדש" במזרח. לאנשי תנועות הנוער היהודיות אשר עמדו בקשר עם חבריהם מחוץ לוורשה, הייתה ברורה משמעותו של הצו. היה זה גזר דין מוות ליהודי ורשה באשר הם, בתאי הגזים של מחנות מבצע ריינהרד – טרבלינקה, בלזץ וסוביבור. לאחר פרסום הצו, החלה פעולת השמדה מאסיבית אשר נמשכה עד 12 בספטמבר 1942 במסגרתה גורשו לטרבלינקה כשלוש מאות אלף יהודים מגטו ורשה, ואוכלוסייתו פחתה עד כדי 55–60 אלף נפש.
הקמת הארגון היהודי הלוחם
יום לאחר פרסום הצו, התכנסה הנהגת הגטו, אבל לא קיבלה החלטות עקב חילוקי דעות בין משתתפיה. רבים סברו שיש לחכות עד להתבררות המצב לאשורו. זאת עקב שמועה הרסנית שהתפשטה בגטו, לפיה המדובר במבצע מוגבל, שבמסגרתו יגורשו כ-50 אלף יהודים "בלבד". לאור חוסר היכולת להכריע הוקם ועד שכלל את נציגי סיעות השמאל ו"הבונד", אך גם ועד זה לא הצליח לפעול. התיאום בין ששת הגופים שהרכיבו את "הגוש האנטי-פשיסטי" הפך לבלתי אפשרי, כאשר אפילו חצייתו של רחוב בגטו ורשה הייתה למשימה שסופה אינו ודאי.
ב-28 ביולי 1942 נפגשו ראשי ארגוני החלוץ ותנועות הנוער הציוניות השומר הצעיר, דרור ועקיבא. בפגישה הוחלט על הקמת "הארגון היהודי הלוחם", שיהיה ארגון למאבק יהודי. הנהגת הארגון כללה את שמואל ברסלב, יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, מרדכי טננבוים ויוסף קפלן. שליחים נשלחו אל "הצד הארי" להשיג נשק. על אף שלרשות הארגון עמדו כמה מאות צעירים, כלל חימושו אך אקדח אחד.
מטרת הארגון הייתה להילחם בנאצים, כמו גם להסביר ליהודים את משמעותו האמיתית של "היישוב מחדש" במזרח. עוד ב-28 ביולי נפגש מנהיג "פועלי ציון", שכנא זאגאן, עם שני אנשי SS אשר נתנו לו את "מילת הכבוד" שלהם כי ה"מיושבים מחדש" במזרח אינם מוצאים להורג אלא נשלחים לעבודה. לעומת זאת קבע הכרוז של האי"ל שהופץ בגטו כי "העקירה – פירושה טרבלינקה, וטרבלינקה פירושה מוות".