cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרסי הווידאו קליפים של MTV
קטגוריות
אלו הן הקטגוריות שמשתתפות בטקס ועל הזוכים בהן מכריזים במהלך הטקס:
פרט לפרסים אלו, מוענקים פרסים שוליים כמה שעות לפני הטקס עצמו:
יום האומות המאוחדות
יום האומות המאוחדות מצוין מדי שנה ב-24 באוקטובר. הוא מיועד, כאמור בהחלטת העצרת הכללית של האו"ם, להביא לידיעת עמי העולם את המטרות וההישגים של האומות המאוחדות ולשם השגת תמיכתם בפעילותו של ארגון האו"ם.
כמועד ליום האומות המאוחדות נבחר יום השנה לכניסתה לתוקף של מגילת האו"ם (שהתרחשה בשנת 1945). קביעת המועד נעשתה בשנת 1947. יום האומות המאוחדות הוא חלק משבוע האו"ם, המצוין החל מה-20 באוקטובר ועד ה-26 בו.
בשנת 1971 קיבלה עצרת האו"ם החלטה נוספת בנושא זה, שבה הצהירה כי יום האומות המאוחדות יהווה יום חג בינלאומי, והמליצה לכל המדינות החברות באו"ם לציין אותו כחג ציבורי בארצותיהן.
באופן מסורתי צוין יום האומות המאוחדות ברחבי העולם בכנסים, דיונים ותערוכות אודות מטרותיו והישגיו של ארגון האו"ם.
חלק מבתי הספר הבינלאומיים בעולם מעלים על נס ביום האומות המאוחדות את הגיוון הלאומי של ציבור תלמידיהם, ומקיימים במסגרת זאת אירועים בעלי תוכן רב-תרבותי.
בארצות הברית פרסמו נשיאי ארצות הברית הכרזה נשיאותית לציון יום האומות המאוחדות כמועד בארצם בכל שנה מאז היווסדו של יום זה ועד 2009.
האו"ם קבע את 24 באוקטובר גם כיום המידע בדבר הפיתוח העולמי (World Development Information Day).
אי-שוויון דבורצקי-קיפר-וולפוביץ
בתורת ההסתברות, אי-שוויון דבורצקי-קיפר-וולפוביץ הוא אי-שוויון החוסם את המרחק בין התפלגות דגימה לבין ההתפלגות התאורטית שממנה נלקחת הדגימה. אי-השוויון קרוי על-שם המתמטיקאים אריה דבורצקי, ג'ק קיפר וג'ייקוב וולפוביץ  שגילו אותו ב-1956. בגרסה המקורית הופיע באגף ימין של אי-השוויון גורם קבוע C, שערכו לא הוגדר. ב-1990 מצא Pascal Massart את ערכו המדויק של הקבוע, והראה שלא ניתן לשפר את התוצאה מעבר אליו.
אי-השוויון
עבור מספר טבעי n, יהיו משתנים מקריים ממשיים, בלתי תלויים ושווי התפלגות, עם פונקציית התפלגות F. נסמן ב- F_n את פונקציית ההתפלגות המצטברת האמפירית המתקבלת מן המדגם:. אי-שוויון דבורצקי-קיפר-וולפוביץ חוסם את הסיכוי שהפונקציה המקרית F_n תהיה רחוקה מ-F ביותר מקבוע במקום כלשהו על הישר הממשי. ליתר דיוק, לכל. תוצאה זו מחזקת את משפט גליבנקו-קנטלי, בכך שהיא קובעת את קצב ההתכנסות של המרחק כאשר n גדל לאינסוף. אי-השוויון מספק גם אומדן להסתברות הזנב של הסטטיסטי של קולמוגורוב-סמירנוב.
לדוגמה, אם דוגמים n=150 ערכים מהתפלגות לא ידועה F, ומגדירים F_n כמקודם, אז הסיכוי לכך שתהיה נקודה ממשית שבה קטן מ-. השגיאה יורדת בקצב אקספוננציאלי בגודל המדגם.
הארכיון הלאומי של אסטוניה
הארכיון הלאומי של אסטוניה (אסטונית: Rahvusarhiiv) הוא מרכז הארכיונאות של אסטוניה. הארכיון אוסף ומשמר מסמכים אודות ההיסטוריה, התרבות והחברה של אסטוניה, בין הגופים אחראיים עליו הוא משרד החינוך של אסטוניה. לארכיון יש סניפים בעיר הבירה טאלין וגם בטארטו וברקוורה. בין אוספיו נמנים יותר ממיליון תמונות היסטוריות ו-135,000 סוגי מפות שונות.
הארכיון הראשוני של המדינה הוקם בשנת 1920. בשנת 1935 נחקק באסטוניה חוק הארכיונים הקובע את סמכויותיו.
בתקופה שאסטוניה הייתה רפובליקה של ברית המועצות, המשיך הארכיון בעבודתו, אך שמו שונה, והוא נוהל תחת הפיקוח של הממשלה במוסקבה. לאחר שאסטוניה הפכה למדינה עצמאית, החל הארכיון להיות פעיל עצמאית באופן רשמי ב-1999.
גלריה גבעון
היסטוריה
בשנות ה-70-50 של המאה ה-20 היה שמואל גבעון בקשרים חבריים ועסקיים עם אליעזר רוזנפלד, בעליה של "גלריה רוזנפלד". במקביל עבד גבעון כמנהל החברה החקלאית "נטיעות דרום". במסגרת יחסיו עם רוזנפלד, למד גבעון את מלאכת המסחר באמנות ובשנת 1975 פתח גלריה משלו.
עד שנות ה-80 התמקדה הגלריה בהצגה של אמנים ישראלים מודרניים. לאחר שנות ה-80, עם כניסתה של נעמי גבעון לפעילות בגלריה, החלה הגלריה להציג אמנים אוונגרדיים כרפי לביא, משה גרשוני, נורית דוד, יאיר גרבוז, משה קופפרמן ואחרים.
על התערוכות החשובות בגלריה נמנות תערוכה של ציור ישראלי מוקדם לציון 30 שנה להקמת ישראל (1978), התערוכה "תל אביב מטרופולין קטנה", לציון 70 שנה לייסוד תל אביב (1979), תערוכות יחיד לאהרון כהנא (1977), צבי מאירוביץ (1987), יוסף קוסונוגי (1982), פנחס אברמוביץ (1987) ואביבה אורי (1999) וכן התערוכות "ח"י רקפות" (1984) של משה גרשוני ו"השבר והזמן" (2000) של משה קופפרמן.
החל משנת 2000 מחלקת הגלריה פרס שנתי על שם שמואל גבעון - "פרס גבעון לעבודת אמנות חדשה", הנבחר ומוענק על ידי מוזיאון תל אביב. במשך השנים נפתחו חללי תצוגה נוספים. במהלך שנות ה-80 פעלה גלריה בשם "נעמי גבעון אמנות בת זמננו" בחלל ברחוב נתן החכם מס' 4 בתל אביב-יפו (החלל בו נמצאת כיום גלריה גורדון 2). בשנת 2012 נפתח חלל תצוגה נוסף בשם "פורום גבעון לאמנות" ברחוב אלרואי מס' 3 בנווה צדק.
מקסים ושייה-לגראב
מקסים ושייה-לגראב (בצרפתית: Maxime Vachier-Lagrave מכונה MVL על שם ראשי התיבות של שמו, נולד ב-21 באוקטובר 1990 בנוז'אן-סור-מארן, שבצרפת) הוא שחמטאי צרפתי בדרגת רב-אמן, אלוף העולם בבליץ.
השיג דרגת רב-אמן בשנת 2005, זכה באליפות העולם בשחמט לנוער ב-2009 וזכה שלוש פעמים באליפות צרפת בשחמט (2007, 2011, 2012. ב-2012 זכה במשותף עם עוד שלושה שחמטאים) וארבע פעמים בפסטיבל השחמט של ביין. מאז אוקטובר 2011 הוא משחק במועדון קלישי אשק 92.
באוגוסט 2016, מד הכושר שלו עבר לראשונה את רף ה-2800 הנקודות, רף סמלי שנחצה על ידי שחמטאים בודדים בלבד. באותו חודש הוא דורג במקום השני בעולם כאשר רק מגנוס קרלסן, אלוף העולם המכהן, דורג לפניו. הוא המשיך להיות מדורג בעשירייה הראשונה במד הכושר ברציפות עד לפברואר 2021.
נכון לאוקטובר 2022, מדורג במקום ה=14 בעולם לפי מד כושר.
ביוגרפיה וקריירה
ושייה-לגראב נולד לאב מתכנת וגדל בעיר לה פלסי-טרוויז בעמק המארן.
הוא התחיל לשחק שחמט בגיל חמש וזכה באליפויות צרפת בגילאים שלו ב-1997 (עד גיל 8), 1999 (עד גיל 10), 2000 (עד גיל 12), 2002 (עד גיל 16). ושייה-לגראב זכה במדליית ארד באליפות העולם בשחמט לנוער בשנים 2000, 2001, 2005 ובמדליית הכסף באליפות העולם עד גיל 14 ב-2003.
בשנת 2004 סיים במקום שלישי באליפות פריז וזכה במקום הראשון בטורניר של מועדון השחמט נאו (NAO) בפריז. בשנה זו השיג דרגת אמן בינלאומי. ושייה-לגראב היה לאחד הצעירים בהיסטוריה שהשיג דרגת רב-אמן בשחמט (סרגיי קריאקין הוא הצעיר ביותר, בגיל 12 ו-7 חודשים). התואר הוענק לו בפברואר 2005 בגיל 14 ו-4 חודשים. בחודש זה סיים במקום השני באליפות הפתוחה של אברי.
ב-25 באוגוסט 2007 היה, בגיל 16 ו-10 חודשים, לאלוף צרפת כאשר ניצח בגמר את ולאדיסלב טקשייב (Владислав Ткачёв) בבליץ שובר-שוויון, לאחר שוויון 1 במשחקים המהירים. הוא אלוף צרפת השני הכי צעיר אחרי אטיין באקרו (Étienne Bacrot) שזכה באליפות צרפת בגיל 16 שנים ו-7 חודשים. ב-25 באוגוסט 2011 זכה בשנית באליפות צרפת ושמר על תוארו ב-2012.
בסוף יולי 2009 זכה בפעם הראשונה בטורניר רבי-האמן במהדורה ה-42 של פסטיבל השחמט של ביין כאשר הוא מקדים את וסילי איוונצ'וק ובוריס גלפנד. זו הפעם הראשונה ששחמטאי צרפתי זכה בטורניר בקטגוריה גבוהה זו (קטגוריה 19). בשנה שלאחר מכן, ב-2010, סיים במקום הראשון במשותף אך הפסיד לפביאנו קרואנה בשובר שוויון. ב-2011 סיים שלישי בטורניר שמגנוס קרלסן זכה בו. בין השנים 2013 ו-2015 זכה בטורניר שלוש פעמים ברציפות. בדצמבר 2010 ודצמבר 2012 זכה באליפות אירופה בבליץ. בדצמבר 2012 סיים גם במקום הראשון במשותף באליפות אירופה בשח-מהיר והפסיד בשובר שוויון. ב-2015 סיים שני באליפות העולם בבליץ.
ושייה-לגראב השתתף חמש פעמים בגביע העולם בשחמט (טורניר מוקדמות לתחרות המועמדים שמתמודדים על הזכות לשחק נגד אלוף העולם המכהן):
ב-2013 הוא נטל חלק בנבחרת צרפת שסיימה כסגנית אלופת אירופה לאומות. הוא שיחק בלוח השני של צרפת. ושייה-לגראב השתתף עם נבחרת צרפת בשש אולימפיאדות (מ-2006 עד 2016) והוא משחק בלוח הראשון משנת 2010.
באליפות העולם בבליץ בברלין בשנת 2015 סיים כסגן אלוף העולם אחרי אלכסנדר גרישצ'וק (Alexander Grischuk) ולפני ולדימיר קראמניק עם הופעה ברמה של 2,877.
ביולי 2016 זכה בטורניר דורטמונד ויחד עם הישגיו בפסטיבל ביין באותו חודש זכה ב-21 נקודות במד הכושר ובדירוג שפורסם באוגוסט 2016 עלה מהמקום הרביעי בדירוג העולמי למקום השני ומד הכושר שלו עלה ל-2,819. כך היה לשחמטאי השביעי בהיסטוריה (והצרפתי הראשון) שעבר את רף 2,800 הנקודות.
באוגוסט 2017 זכה ושייה-לגראב בגביע סינקפילד (Sinquefield) מול מספר שחקנים מהמובילים בעולם, בהם לבון ארוניאן, פביאנו קרואנה, וסלי סו, היקארו נקמורה ואלוף העולם המכהן מגנוס קרלסן. בסוף אותה שנה סיים במקום השני בגראנד צ'ס טור.
בשנת 2018 זכה בטורניר השחמט של שנג'ן וסיים שני בגראנד צ'ס טור. בשנת 2019 הגיע למקום השני בגראנד פרי של ריגה.
בשנים 21–2020 השתתף בתחרות המועמדים. הוא לא הצליח להעפיל לטורניר בדרך המקובלת לאחר שסיים שלישי בגביע העולם 2019 (2 עולים) ושלישי בגראנד פרי (שניים עולים) ושני מבין המדורגים הגבוה ביותר בממוצע בשנת 2019 (אחד עולה). למרות זאת, תודות לדירוג הממוצע הגבוה שלו, הוא החליף את טיימור רג'אבוב שפרש מהתחרות. בתחרות עצמה סיים במקום השני עם 8 נקודות מתוך 14, חצי נקודה פחות מהזוכה יאן נפוניאשצ'י.
בשנת 2021 זכה בפעם השנייה בגביע סינקפילד (Sinquefield) ובאוקטובר אותה שנה זכה עם נבחרת צרפת במקום השני באליפות אירופה לקבוצות.
ב-31 בדצמבר 2021 זכה באליפות העולם בבליץ. הוא דורג במקום החמישי לפני מחזור המשחקים האחרון, אך ניצחון על אלוף העולם המכהן מגנוס קרלסן הוביל אותו למקום השני בשוויון נקודות עם יאן-קשישטוף דודה, אותו ניצח במשחק ההכרעה השלישי שנערך ביניהם.
מקסים ושייה-לגראב באולימפיאדת השחמט
בין השנים 2006 ל-2018 השתתף ושייה-לגראב ב־7 אולימפיאדות שחמט:
החלטה 10 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 10 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-4 בנובמבר 1946, קבעה ששלטון הפרנקיסטי בספרד אינו מצדיקה עוד תצפית של המועצה, והעבירה את כל המסמכים הקשורים לרשות העצרת הכללית. ההחלטה התקבלה פה אחד.
פרנסיסקו פרנקו
הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו באמונדה (בספרדית Francisco Franco Bahamonde; 4 בדצמבר 1892 – 20 בנובמבר 1975) היה איש צבא ורודן ספרדי, אשר השליט בספרד שלטון דיקטטורי-פשיסטי מ-1939 ועד מותו בשנת 1975. מכונה "אל קאודיו" (El Caudillo, בספרדית "המנהיג").
נעוריו ותחילת דרכו
פרנקו נולד בשנת 1892 בעיירה פרול שבחבל גליסיה בצפון-מערב ספרד למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה. אביו היה קצין בצי הספרדי, שנטש את משפחתו ועבר לגור עם אישה אחרת כשהיה פרנקו בן 14. פרנקו נותר קשור מאוד לאימו. בתחילה רצה פרנקו הצעיר ללכת בעקבות המסורת המשפחתית ולהצטרף לצי הספרדי אך קיצוצים שנבעו מתבוסת ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הורידו את מספר התקנים בצי, ופרנקו הצטרף לצבא היבשה. אחיו רמון פרנקו היה חלוץ בתחום הטיסה.
לאחר שסיים את האקדמיה לחיל הרגלים בעיר טולדו, בילה פרנקו שנתיים שקטות בחיל המצב בספרד היבשתית, אך במהרה הוצב לפי בקשתו במרוקו הספרדית (חלק של מרוקו שהיה אז פרוטקטורט ספרדי) שהמאמצים להשליט בה שלטון ספרדי היו אפשרותו היחידה להצטיין בקרב, על פי הסיסמה "La caja o la faja" (ארון מתים או אבנט הגנרל). במהרה רכש לעצמו פרנקו שם כקצין אמיץ ודקדקני, והצטרף לצבא הקולוניאלי הסדיר שהוקם באותה עת, על מנת לשפר את סיכוייו לקידום מהיר.
בגיל 23 נפצע פרנקו קשה בתקרית באל-ביוץ, ועל אף שלא זכה בעיטור הגבוה ביותר, "צלב סן פרננדו", שבו חשק, קודם לדרגת רב-סרן, והוצב בספרד עצמה. בספרד פגש קצין צעיר וכריזמטי בשם חוזה מיאן אסטריי, אשר הקים את הלגיון הספרדי על פי דגם לגיון הזרים הצרפתי, ופרנקו הצטרף ללגיון כסגנו של אסטריי.
בקיץ 1921 ספג הצבא הספרדי תבוסה במסגרת מרד הריף בידי שבטים ברברים שהונהגו על ידי האחים עבד אל כרים. "הלגיון" בהנהגת פרנקו הציל מהכחדה את הצבא הספרדי בקרב מלייה, אשר נמשך שלושה ימים.
פרנקו נישא באוקטובר 1923 לכרמן פולו, בת למשפחת אצולה. הנישואים נדחו מספר פעמים עקב חובותיו הצבאיות. לזוג הייתה בת אחת, שנקראה אף היא כרמן.
עלייתו לשלטון
לאחר קרב מלייה קודם פרנקו לדרגת קולונל, והוביל את חייליו לנחיתה בלב אנשי עבד אל כרים בחוף אלהוסמס. נחיתה זו, ששולבה עם פלישה צרפתית מהדרום, היא שהביאה בסופו של דבר לדיכוי המרד.
פרנקו הפך לגנרל הצעיר ביותר בכל צבאות אירופה בשנת 1926, ומונה למפקד האקדמיה הצבאית המשולבת בסרגוסה, שם למדו הצוערים את הלקחים האלימים ממלחמת הגרילה במרוקו.
עם נפילת השלטון המלוכני בשנת 1931, היה פרנקו אמביוולנטי ביחסו אל הרפובליקה החדשה, הרפובליקה הספרדית השנייה. נטיית ליבו הייתה כנגד הרפובליקה, אך הוא לא רצה לסכן את הקריירה שלו בהתנגדות גלויה. השלטון החדש סגר את האקדמיה בסרגוסה, והציב את פרנקו בתחילה בלה קורוניה ולאחר מכן באיים הבלאריים על מנת לבודדו ממתנגדים פוטנציאליים אחרים לרפובליקה החדשה.
כישלונה של הרפובליקה בהצדקת התקוות שתלה בה הציבור, והחלוקה הפנימית בין מפלגות השמאל השונות, גרמה לעליית מפלגה ימנית חזקה לשלטון ב-1933. כאשר הכורים באסטוריאס החלו במרד גלוי כעבור כשנה, היה זה פרנקו שהבטיח שחיילים קולוניאליים ידכאו את המרד. החיילים הפעילו אותן טקטיקות ברוטליות שהופעלו כנגד מורדי עבד אל כרים. לאחר דיכוי המרד באסטוריאס, מונה פרנקו למפקד הצבא הספרדי.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1936 זכתה קואליציה של מפלגות השמאל. באותו זמן היה פרנקו מוצב באיים הקנריים. פרנקו לא זמם באופן פעיל להפיל את הרפובליקה, אך עם תחילת ההתקוממות הצבאית הוא לקח פיקוד על הצבא הקולוניאלי במרוקו (כולל הלגיון והחיילים הסדירים), אשר התמרד והשתלט על מרוקו הספרדית. בספרד עצמה הצליחו השלטונות לדכא את המרידה הצבאית ברבות מהערים הגדולות, והמצב התדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
מלחמת העולם השנייה
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה. פרנקו החליט כי ספרד תהיה מדינה נייטרלית ולא הצטרף למלחמה לצד מדינות הציר, על-אף הקרבה האידאולוגית שבין הפלנחה, יסוד מרכזי במשטר פרנקו אז, לאיטליה הפאשיסטית ולגרמניה הנאצית, שאף סייעו לניצחונו במלחמת האזרחים. הוא ניצל את הנסיבות כדי לקדם שלושה יעדים - תחילת שיקומה הכלכלי של ספרד, ייצוב המשטר והשגת לגיטימציה בינלאומית. לאורך המלחמה תמרן פרנקו בעורמה בין שני הצדדים. ספרד סחרה עם כל המדינות המעורבות, ייצרה עבור גרמניה הנאצית מדים וציוד צבאי, קיבלה מלוות ואספקת דלק מארצות הברית וכן הכנסה כספית משמעותית מייצוא טונגסטן, מתכת שהייתה חיונית לתעשיית המטוסים, ומקורותיה באסיה אבדו לבעלות הברית כשנפלו מדינות רלוונטיות לידי האימפריה היפנית. לאחר נפילת צרפת במאי 1940 נראה ניצחונה של גרמניה ודאי, ופרנקו התקרב להצטרפות למלחמה. הוא הכריז רשמית על מעבר מנייטרליות ל"אי-לוחמה". באוקטובר 1940 במהלך ועידת אנדאי נפגש עם אדולף היטלר בצרפת כדי לדון בהצטרפות ספרד למלחמה. חשיבותה של ספרד בשלב זה של המלחמה גברה, בגלל מיקומה שאיפשר מתקפה על גיברלטר וניתוק הכוחות הבריטיים בים התיכון. ואולם, בתמורה להצטרפותו העלה פרנקו דרישות טריטוריאליות רבות (גיברלטר, מרוקו הצרפתית, אוראן, השפעה נרחבת במפרץ גינאה ועוד) וכן תביעה לאספקה ומזון מגרמניה, שגם בתחומיה שרר מחסור והונהג קיצוב. תביעות אלה נראו להיטלר כמוגזמות. המשא ומתן המתיש, בו הצטיין פרנקו, הסתיים בהכרזות מעורפלות וללא הסכם. כן הייתה מחלוקת בדבר הזכויות הגרמניות במכרות בספרד. ישנם היסטוריונים הסבורים כי פרנקו העלה דרישות אלו בכוונה כי ידע שהיטלר לא יקבלן, על מנת להישאר מחוץ למלחמה, מכיוון שידע שמצב צבאו גרוע.
פרנקו המשיך לדחות את הלחצים מצד היטלר (בין היתר בזכות ירידת עניינו של היטלר בזירת הים התיכון, לאחר הפלישה לברית המועצות ביוני 1941). ב-1943 הכריז על חזרה לנייטרליות גמורה, כאשר המלחמה נטתה לצד בעלות הברית. פרנקו שלח אמנם כוחות שכונו "הדיוויזיה הכחולה" להילחם לצד הנאצים כנגד ברית המועצות, אך אלו היו מתנדבים בלבד. חלקם מתוך שכנוע בצדקת הפשיזם כנגד הקומוניזם, וחלקם על מנת לקבל תשלום, או על מנת להראות כנאמנים לרפובליקה. כן נשלחו לגרמניה 15,000 פועלים ספרדים. כמו כן, תמך פרנקו בגרמניה הנאצית גם באמצעות מתן אספקה לספינותיה.
פרנקו והשואה
במאי 1941, בתקופה בה ספרד ניהלה משא ומתן להצטרפותה למדינות הציר, פרנקו הורה למושלי הפרובינציות להכין רשימות סודיות של כל היהודים, מקומיים וזרים השוהים בספרד. הוא תבע לפרט ברשימות פרטים אישיים, דעות פוליטיות, אמצעי קיום, פעילות מסחרית ודרגת מסוכנות. הרשויות המקומיות נדרשו לציין את דוברי הלדינו, משום שידיעת השפה ומזגם הדומה לספרדים, עשויים לעזור להם להיטמע באוכלוסייה הספרדית. העתק של הרשימה הסופית של כ-6,000 שמות נמסר לידי היינריך הימלר. המשא והמתן נכשל בסופו של דבר משום שלדעת היטלר דרישות ספרד היו מופרזות.
כבר בשלבים מוקדמים של המלחמה התירו פקידים ספרדיים ליהודים לעבור דרך ספרד ולמצוא בה מקלט זמני. לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות הציר ניתנה הוראה להשמיד את הרשימות וספרד פעלה למתן מקלט ליהודים שנמלטו אליה. על פי הערכות שונות, עשרות אלפי יהודים מצאו בספרד של פרנקו מקלט בתקופת השואה.
יחסי חוץ
עם תום המלחמה סבלה ספרד מהתוצאות הכלכליות של הבידוד שנכפה עליה על ידי המנצחים. צרפת ובריטניה נשלטו כעת בידי מפלגות שמאל, שתמכו ברפובליקה במלחמת האזרחים וקיוו שהפרנקואיזם יסולק כדרך שסולקו הפאשיזם והנאציזם. תומכי הרפובליקה ניהלו מסע הסברתי נגד משטר פרנקו, בתקווה לבודדו. אך בשל מעמדה האסטרטגי בימי המלחמה הקרה, חתמה ארצות הברית על הסכם סחר ועזרה צבאית עם ספרד במהלך ביקורו של דווייט אייזנהאואר בשנת 1953. ברית זו הובילה ל"נס הספרדי" שהוביל את ספרד ממצב של אוטרקיה למשק קפיטליסטי מתקדם יחסית. בהדרגה נחלצה ספרד חלקית מן הבידוד הבינלאומי, ובין היתר התקבלה לאו"ם בשנת 1955. עם זאת, הקהילייה האירופית שהחלה להתגבש בשנות החמישים הסתייגה ממשטר פרנקו והתרחקה ממנו, ופרנקו לא הצליח גם להגשים את תקוותו להכניס את ספרד לנאט"ו. דרך נוספת להיחלץ מן הבידוד, נוסף על השותפות עם ארצות הברית, הייתה התקרבות נמרצת לעולם הערבי, שבעטייה לא הכיר משטר פרנקו בישראל. כמו כן התקרבה ספרד למשטרים ימניים בדרום אמריקה.
פוליטיקה ואידאולוגיה
מפלגתו, השלטת כמפלגה יחידה, "המובימיינטו" (התנועה), הייתה כה הטרוגנית שקשה היה לקרוא לה מפלגה, וודאי שלא הייתה בה את אחדות הדעים של אחיותיה, המפלגה הפשיסטית באיטליה והמפלגה הנאצית בגרמניה.
מגמתו של פרנקו לאורך השנים הייתה להקטין את כוחה של הפלנחה, ולהסתמך יותר ויותר על טכנוקרטים מן האופוס דאי, שעלה בידם לקדם את כלכלת המדינה. מגמה זו התבטאה בפיחות הדרגתי בכוחם של הסינדיקטים הקורפורטיבים (ארגונים שישבו בהם יחד נציגי הפועלים והמעסיקים, הממונים על ידי המדינה, לפי המשנה הפאשיסטית). עם זאת, הפלנחה נשלפה בשעת הצורך, למשל כדי לארגן עצרות המונים בתמיכה במהלך זה או אחר.
דיכוי פנימי
בימי שלטונו דוכאו ארגוני העובדים הלא ממשלתיים וכל המתנגדים הפוליטיים לכל אורך הקשת הפוליטית מהקומוניסטים והאנרכיסטים, עד לליברל-דמוקרטים וללאומנים, במיוחד אלו הבסקים והקטלאנים. כמו כן, חשש פרנקו מקשר כנגדו מצד הבונים החופשיים. חשש זה תואר כ"אובססיבי" על ידי כמה ממתנגדיו.
עם השנים ניכרה התמתנות מצדו של המשטר, אשר המצב הכלכלי המשתפר בהתמדה (למעט תקופות מיתון קצרות) והלגיטימציה הבינלאומית הגדלה העצימו את ביטחונו העצמי, והתחזקו בו היסודות שאינם פאשיסטים. ועדי עובדים הורשו לפעול, אם כי לא באופן רשמי. הצנזורה הייתה חריפה פחות, וכן הותר מעט הרסן על השימוש בשפות אזוריות - בסקית, קטלאנית (ולנסית) וגליסית. מגמה זו של יתר פתיחות לא הייתה חד-כיוונית, ובתקופות מסוימות התהדקה הרצועה.
בזיכרון העם שמורים יומני הקולנוע משנות שלטונו, בשחור לבן, המראים את "פאקו" (כינויו העממי) חונך אתר נופש, או דג דגי ענק מעל סיפון היאכטה שלו בזמן החופשה. ציטטה מפורסמת שלו היא: "שלטוננו מיוסד על כידונים ועל דם, ולא על בחירות צבועות".
יחסו למלוכה
אף על פי שהיה מלוכן, לא רצה פרנקו להכריז על עצמו כמלך, אלא העדיף להשאיר את כס המלכות ריק, כשהוא ממלא את מקום המלך בפועל. הוא לבש מדים של קפיטן-גנרל, דרגה שהייתה שמורה בדרך כלל למלך, גר בארמון הפארדו, והשתמש בזכות המלך להלך מתחת לחופה שנישאה מעליו. למעשה, אף על פי שתאריו הרשמיים היו ראש המדינה וגנרליסימו של הכוחות המזוינים, תארים שאינם מרמזים על היותו מלך, היה תארו האישי, "ברצון האל, קאודיו לספרד ולמסע הצלב" (Por la gracia de Dios, Caudillo de España y de la Cruzada), תואר מלוכה בעיקרו, שכן "ברצון האל" הוא מונח משפטי הנשמר בדרך כלל לתיאור סמכותו של המלך.
בשנת 1947 הכריז פרנקו על ספרד כמלוכה, אך באופן טיפוסי לא הכריז מיהו המלך. בשנת 1969 הכריז על הנסיך חואן קרלוס לבית בורבון כ"נסיך ספרד" וכיורשו בראשות המדינה. הדבר בא בהפתעה לטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס הוגו, דוכס פארמה, כמו גם לאביו של חואן קרלוס, דון חואן דה בורבון, נסיך ברצלונה, אשר היה בעל זכות קודמת לתואר מבחינה טכנית, ושהה בגלות בפורטוגל. חואן קרלוס התחנך בספרד, בפיקוחו הצמוד של פרנקו. נכדתו של פרנקו נישאה לצאצא אחר של המשפחה המלכותית, אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס, וכך נסלל פתח אפשרי להכרזה על יורש עצר שיהיה גם צאצא של פרנקו - אפשרות שהיה בה כדי לאיים על חואן קרלוס לבל יסטה מהתלם.
אחרית דבר
בשנת 1973 ויתר פרנקו על תפקיד ראש הממשלה, אך השאיר בידיו את התואר ראש המדינה ואת הפיקוד על הכוחות המזוינים. בריאותו הידרדרה (הוא היה כבן 80, וחולה פרקינסון), ואי-שקט החל להתעורר במדינה. בכירי המשטר החלו להקים מסגרות פוליטיות כדי להיערך ליום שאחרי מות פרנקו, וגופים קיצוניים משמאל ומימין החלו להפעיל אלימות ברחובות, שבהם בלטה המחתרת הבסקית השמאלית אט"א (ETA) שאף התנקשה בחיי ראש הממשלה לואיס קאררו בלאנקו.
באוקטובר 1975 לקה פרנקו בהתקף לב. הוא הוחזק בחיים תחת פיקוח רפואי, עבר שורת ניתוחים ומת ב-20 בנובמבר 1975, ביום השנה למותו של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, מייסד מפלגת הפלנחה, שהיה כעין קדוש חילוני של המשטר הפרנקואיסטי. יש חשד כי רופאיו שמרו אותו בחיים באמצעים מלאכותיים עד אותו תאריך סמלי. פרנקו נקבר בפנתיאון שבנה לעצמו בעודו בחיים ב"עמק הנופלים", לצד חוסה אנטוניו. יורשו הוא המלך חואן קרלוס.
מאז מותו הוחלפו שמות רוב הכיכרות והרחובות שנקראו על שמו בערי ספרד. בימי שלטונו לא הייתה עיר ספרדית שלא הייתה בה "כיכר הגנרליסימו".
בשנת 1976 הוקמה הקרן הלאומית פרנסיסקו פרנקו שפועלת להנצחת שמו.
Kiss (אלבום של קארלי ריי ג'פסן)
Kiss (בעברית: נשיקה) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת הקנדית קארלי ריי ג'פסן. האלבום יצא לאור ב-18 בספטמבר 2012, דרך חברות התקליטים 604, Schoolboy ואינטרסקופ רקורדס. Kiss הוא האלבום הבין-לאומי הראשון של ג'פסן.
רקע והפקה
האלבום הופק על ידי דאלאס אוסטין, קורי אנמי, מאטיו קומה, סטפאן קנדל גורדי, ג'וש ראמסאי, מייטי מייק, רייאן סטיוארט, רוב דנזן, אדם יאנג, ג'וש אברהם, אוליגיי, טובי גד, מקס מרטין, לוקאס הילברט, דויד ג'מאל ליסנבי, ג'ורדן גטסבי וקלאס אלונד.
דרבי היריבות הנצחיות
דרבי היריבות הנצחיות (ביוונית: Ντέρμπι των αιωνίων αντιπάλων), אשר נקרא גם "אם כל הקרבות" (ביוונית: Μητέρα των μαχών), הוא הכינוי לדרבי הכדורגל הנערך בין שתי הקבוצות הבכירות ביוון מאזור אתונה - קבוצת פנאתינאיקוס וקבוצת אולימפיאקוס מפיראוס. שני המועדונים הללו הם המצליחים, הגדולים והמפורסמים בכדורגל היווני - ביחד הם מחזיקים ב-64 אליפויות ו-45 גביעים. משחק דרבי זה נחשב לאחד המרתקים והיצריים מבין משחקי הדרבי, והוא הפך לשם דבר הן בעולם הכדורגל היווני והן בעולם הכדורגל העולמי. המונח מתאר בדרך כלל רק את המשחקים בין שני המועדונים, אך לעיתים משמש גם לתיאור היריבות הכללית ביניהם, אשר קיימת גם בענפי ספורט אחרים כגון כדורסל.
יריבות תרבותית
בעבר היו קיימים הבדלים תרבותיים, מעמדיים ופוליטיים בין שני המועדונים. פנאתינייקוס הוקמה ב-1908 במרכז העיר אתונה, וייצגה בעיקר את בני המעמדות הגבוהים בחברה היוונית. לעומתה, הוקמה אולימפיאקוס בשנת 1925 בעיר הנמל הפרברית פיראוס, וייצגה בעיקר את המעמד הנמוך והצווארון הכחול. כבר מהתקופה היוונית הקלאסית היו שני האזורים האורבניים מאבני הפינה של התרבות והמסחר ביוון. אתונה נודעה כמרכז התרבותי והפוליטי של יוון העתיקה, תוך שהיא מנצלת את מיקומה האסטרטגי של הנמל בפיראוס להתפתחותה המסחרית.
הצלחתה של אולימפיאקוס בראשית היריבות הובילה לאהדתם של המעמדות הנמוכים, אשר חשו כי ניצחנונת אולימפיאקוס מאפשרים דרור לקובלנותיהם כלפי הבורגנות היוונית ובני המעמד הגבוהה שזוהו עם פנאתינייקוס. כמו כן, זיהויה של אולימפיאקוס כקבוצה עממית עזר לה לשאוב אליה אוהדים מרחבי יוון אשר זעמו על אי הצדק של השלטון הפוליטי האתונאי. כיום אכן קיימים לאולימפיאקוס 85,00 חברים רשומים ומשלמים, המספר ה-9 בגודלו בעולם. יריבות תרבותית ופוליטית זו הייתה קיימת בעיקר בעבר, ואילו כיום שני מחנות האוהדים מורכבים מבני כל המעמדות בחברה היוונית.
מיקום בליגה לאורך השנים
• סך הכל: אולימפיאקוס 35 פעמים גבוה יותר, פנאתינייקוס 23 פעמים גבוה יותר.
סטארט אפ רזה
סטארטאפ רזה (באנגלית: Lean Startup) היא מתודולוגיה לפיתוח עסקים ומוצרים אשר מטרתה לקצר את מחזורי פיתוח המוצר ולגלות במהירות האם המודל העסקי המוצע הוא בר-קימא. המתודולוגיה מבוססת על ניהול רזה (Lean Management). המתודולוגיה הוגדרה על ידי אריק רייס בספרו משנת 2011, The Lean Startup ומאמצת מספר אלמנטים: השערות שצריכות לעבור אימות על ידי ניסויים מהירים בשוק, שחרור מוצרים באיטרציות מהירות ומשוב קבוע מהלקוח ללמידה מתמשכת של הצרכים.
ההנחה המרכזית במתודולגית סטארטאפ רזה היא שכאשר חברות סטארטאפ פוגשות בשלב מוקדם את צורכי הלקוחות (על ידי השקעה בבניית מוצרים או שירותים באופן איטראטיבי) הן יכולות להפחית את סכנות השוק ולהסיר את הצורך במימון ראשוני גדול לפרויקט ובהשקת מוצרים יקרים הנוטים להיכשל.
המרכיב העיקרי במתודולוגיה הוא לולאת המשוב של Build-Measure-Learn על פיו תהליך הפיתוח מתבצע בעזרת שלושה מרכיבים:
על ידי הלולאה המתוארת ניתן בדרך מהירה וזולה יחסית ליישם מוצר או שירות שהמותאם לדרישות הלקוח ובמידה וחלה טעות, ניתן יהיה לשנות כיוון בפיתוח המוצר ולחזור לתחילת המעגל: בניה, מדידה והערכה.
תיאור
בדומה לייצור רזה ופיתוח תוכנה רזה, מתודולוגיית הסטארטאפ הרזה מבקשת להקטין פרקטיקות בזבזניות ולהגדיל פרקטיקות לייצור ערך במהלך השלבים המוקדמים של חברה, כך שלחברה יהיה סיכוי טוב יותר להצלחה מבלי שתידרש למימון חיצוני גדול, תוכניות עסקיות מורחבות או מוצר מושלם. משוב מלקוחות במהלך פיתוח מוצרים או שירותים הוא חלק אינטגרלי מתהליך הסטארטאפ הרזה ומבטיח שהחברה לא תשקיע זמן בעיצוב תכונות או שירותים שהצרכנים לא רוצים. זה נעשה בעיקר באמצעות שני תהליכים: שימוש במדדי ביצוע מרכזיים ותהליך פריסה מתמשך.
מתודולוגיית הסטארטאפ הרזה מציעה כי על ידי שחרורו של מוצר מינימלי בר-קיימא (MVP) שעדיין לא הושלם, החברה תוכל להשתמש במשוב מהלקוחות כדי להתאים את המוצר או השירות לצרכים הספציפיים של לקוחותיו.
מתודולוגיית הסטאטרפ הרזה טוענת כי "למתודה אין מה לעשות עם השאלה כמה כסף החברה מבזבזת"; אלא שייש לה כל היכולת להעריך את הדרישות הספציפיות של הצרכנים ולהשפיע על עמידה בהם תוך שימוש בכמות המשאבים הנמוכה ביותר האפשרית.
ייצור רזה
השימוש במילה רזה לתיאור מערכת הייצור היעילה של ייצור רזה התפרסם לראשונה בספר רב-מכר שיצא לאור בשנת 1990, בשם The Machine That Changed the World: The Story of Lean Production. הספר מתאר בצורה כרונולוגית את המעבר של ייצור כלי רכב מבתי מלאכה לייצור המוני לייצור רזה. מערכת הייצור של טויוטה שהייתה חלוצה על ידי טאייצ'י אוחנו (Taiichi Ohno) שילבה עקרונות ששימשו את הנרי פורד מתחילת המאה העשרים עם חידושים כמו תוכניות TWI ,Training Within Industry- שהוצגו ליפן בשנת 1951.
מערכות ייצור רזות רואות כבזבוז את ההוצאה של משאבים לכל מטרה שאינה יצירת ערך ללקוח הסופי ומחפשות ללא הרף דרכים למיגור בזבוז מסוג זה. בפרט, מערכות כאלה מתמקדות ב:
ייצור רזה הוחל מאוחר יותר על תוכנה כפיתוח רזה (Lean Product Development (LPD
פיתוח לקוחות
מתודולוגיית הסטארטאפ הרזה מבוססת על מתודולוגיית פיתוח הלקוחות של סטיב בלנק, יזם סדרתי בעמק הסיליקון.
בספרו: The Four Steps to the Epiphany: Successful Strategies for Products that Win , הצביע בלנק על המלכודות של דגש מצומצם בפיתוח מוצרים. במקום זאת הוא טען כי חברות סטארט-אפ צריכות להתמקד במה שכינה "פיתוח לקוחות", שמשמעותו למידה של הלקוחות והבעיות שלהם מוקדם ככל האפשר בתהליך הפיתוח. מתודולוגיית פיתוח הלקוחות של בלנק הציעה ארבעה שלבים :
1. גילוי הלקוחות בוחן את ההשערות לגבי אופי הבעיה, התעניינות במוצר או השירות וכדאיות עסקית.
2. אימות לקוחות בוחן את כדאיות העסקית באמצעות רכישות הלקוח ותוך כדי כך יוצר "מפת דרכים למכירות", תהליך מכירות מוכח וניתן לחזרה. גילוי לקוחות ואימות לקוחות מאשרים את המודל העסקי.
4. בניית החברה מסדיר ויוצר סטנדרט למבנה הארגוני והפעולות בחברה.
הגדרת מושגים
ההגדרות מבוססות על הספר The Lean Startup,בספרו היזם אריק ריס השתמש במונחים ספציפיים כדי להתייחס לעקרונות הליבה של הסטארטאפ הרזה.
מוצר בר- קימא מינימלי (באנגלית: minimum viable product, או בקיצור MVP)
הוא מוצר עם המינימום ההכרחי של תכונות כך שלקוח יוכל להשתמש בו ומאפשר לצוות ללמוד על צורכי הלקוח במאמץ מינימלי (בדומה לניסוי פיילוט ), מטרתו לסייע ליזמים להתחיל בתהליך הלמידה במהירות האפשרית.
פריסה מתמשכת (רק לפיתוח תוכנה)
פריסה מתמשכת, בדומה למסירה מתמשכת, היא תהליך "שלפיו כל הקוד שנכתב ליישום נפרס מיידית לייצור", ומשפיע על הקטנת משך המחזורים. את הביטוי טבע טימותי פיץ, אחד מעמיתיו של ריז ומהנדס מוקדם ב- IMVU.
ציר Pivot
ציר הוא תיקון מובנה שנועד לבחון השערה בסיסית חדשה לגבי המוצר, האסטרטגיה ומנוע הצמיחה.
ארנסט אנסרמה
ארנסט אלכסנדר אנסרמה (11 בנובמבר 1883 - 20 בפברואר 1969), היה מנצח שווייצרי.
חייו
אנסרמה, בן דורם של וילהלם פורטוונגלר ואוטו קלמפרר וכמותם מנצח על מוזיקה של המאה העשרים, מייצג מסורת וגישה שונות מאוד. הוא נולד בווה (Vevey) שווייץ, ובמקור היה פרופסור למתמטיקה, שלימד באוניברסיטת לוזאן. הוא החל לעסוק בניצוח בקזינו במונטרה בשנת 1912, ומשנת 1915 עד 1923 היה מנצח בלט דיאגילב. במסעותיו בצרפת עם הבלט, פגש את דביסי ואת ראוול והתייעץ עמם בנוגע לביצוע יצירותיהם. בשנות מלחמת העולם הראשונה פגש את איגור סטרווינסקי, שהיה בגלות בשווייץ, והחל קשר עם המוזיקה הרוסית, שנמשך כל ימי חייו.
סטארט אפ רזה
בניה-מדידה-למידה (באנגלית: Build-Measure-Learn )
איטרציה מהירה זו מאפשרת לצוותים לגלות מסלול אפשרי לקראת התאמת מוצר / שוק, ולהמשיך לייעל ולשכלל את המודל העסקי לאחר הגעה למוצר / התאמה לשוק.
ארנסט אנסרמה
חייו
בשנת 1918 ייסד תזמורת משלו, תזמורת שווייץ המערבית (Orchestre de la Suisse Romande). הוא סייר ברחבי אירופה וארצות הברית והתפרסם בביצוע קפדני ומדויק של מוזיקה מודרנית קשה. הוא היה הראשון להקליט יצירות כמו "קפריצ'יו" של סטרווינסקי, עם המלחין כסולן.
אנסרמה היה מהראשונים בתחום המוזיקה הקלאסית שהתייחסו לג'אז ברצינות.
סטארט אפ רזה
ביקורת
ג'ון פיננרן, סופר עסקי ומשתמש לשעבר בשיטת ההפעלה הרזה, תיאר בשנת 2013 מספר מההנחות של השיטה שהוא לא הכיר במהלך השימוש בשיטה. בפרט, הוא ציין שלקוחותיו לעיתים קרובות לא היו מוטיבציה להשקיע זמן ומאמץ כדי לסייע באיתור מוצר מינימלי בר-קיימא; במקום זאת הם רצו מלכתחילה מוצר מלוטש יותר. שנית, הוא כמעט ולא מצא מאמצים מוקדמים שהיו מוכנים לנסות לתת משוב על תוכנה לא מצוחצחת, פשוט כדי להיות הראשונים לקבל סיכוי בכך. שלישית, הוא טען כי ההפעלה הרזה יכולה להסיח את הדעת מנהלי ניהול מסורתיים חיוניים כמו משמעת פיתוח והגנה על התקציב. באופן כללי, הוא הצהיר שחשוב להיות ביקורתי וספקני בשיטות ההפעלה הרזה במקום להניח מראש שהן יהיו אפקטיביות. ריס כבר צפה את הביקורת הזו בספרו: "איננו יכולים להרשות לעצמנו שההצלחה שלנו תוליד מדע מדומה חדש סביב צירים, MVPs וכדומה. זה היה גורל הניהול המדעי, ובסופו של דבר, אני מאמין, זה הציב את מקומו. הגורם שלה עשרות שנים." משתמע מכך שמושג הלמידה האמת תקף על שיטות ההפעלה הרזות עצמן, ולא רק על מוצרים.
ארנסט אנסרמה
חייו
אחרי מלחמת העולם השנייה הגיעו אנסרמה ותזמורתו לרמת הכרה בינלאומית הודות לחוזה לטווח ארוך עם חברת דקה, ומאז ועד מותו הקליט את רוב הרפרטואר שלו, במקרים רבים פעמיים או שלוש. פרשנויותיו זכו להערכת רבים בשל הצלילות והסמכותיות שאפיינו אותן, אם כי היו גם מי שיצאו נגדן. גישותיו היו שונות מאלה של מומחים מפורסמים אחרים למוזיקה של המאה העשרים, שהנודעים ביניהם היו פייר מונטה וסטרווינסקי עצמו. אנסרמה שלל את נוהגו של סטרווינסקי להכניס שינויים ביצירותיו, והשמיע תמיד את הגרסאות המקוריות. בעקבות מריבה עם סטרווינסקי אודות שינויים שרצה אנסרמה להכניס באחת מיצירותיו, וסירובו של סטרווינסקי להתיר זאת, הצטננו מאוד יחסיו של אנסרמה עם המלחין, וחברותם ארוכת השנים באה לקיצה. אף כי נודע בביצוע יצירות מודרניות רבות משל מלחינים אחרים, כמו ארתור הונגר ופרנק מרטן, הוא הסתייג לחלוטין מן המוזיקה של ארנולד שנברג ומקורביו, ואפילו כתב ספר, Les Fondaments de la Musique dans la Conscience Humaine שבו השתדל להוכיח, שהניב של שנברג מזויף ובלתי רציונלי.
בזקנתו הפתיע, יחד עם ההרכב שלו, רבים כשהפיק תקליטים שהוקדשו להיידן, בטהובן וברהמס. הביצועים האלה היו רחוקים מן הפרשנות הגרמנית המקובלת ונתקלו בביקורת רבה עם הופעתם, אבל בשנים האחרונות מתחילים להתייחס ביתר הערכה לחיוניות התוססת שלהם.
אנסרמה חיבר כמה יצירות לפסנתר ותזמורת, ביניהן פואמה סימפונית בשם "עלי אביב" (Feuilles de Printemps). הוא מת בז'נבה.
דיברטיקולוזיס
דיברטיקולוזיס (Diverticulosis; בעברית: סְעִיפוּת; ידועה גם בשמות מחלת סעיף, מחלת המסעפת, מחלה סעיפית של המעי הגס) היא מצב שבו נוצרים סעיפים או מעין כיסים אשר מתהווים בדופן המעי הגס, כתוצאה מהיחלשות השרירים המהווים חלק משכבות המעי הגס. מצב זה נפוץ יותר לאורך המעי העקול (הסיגמא; sigmoid colon) כתוצאה מלחץ מוגבר באזור זה. דיברטיקולוזיס אינה שכיחה לפני גיל 40, ושכיחותה עולה עם הגיל, עד שכמעט בכל אדם כבן 90 ניתן למצוא אותם. סיבוך של דיברטיקולוזיס הוא דיברטיקוליטיס – מחלה שבה נסתם הכיס או הסעיף (כתוצאה מכניסת צואה, לדוגמה), יש התרבות של חיידקים ונוצרת דלקת.
פתוגנזה
סעיפים נרכשים מתהווים בעיקר באזור הסיגמא (כ-60%), ולאחר מכן באזור המעי הגס היורד (40%). ישנם מצבים בהם כל המעי הגס כולל סעיפים; מצב זה נקרא פאן-דיברטיקולוזיס, והוא קיים אצל כ-5% עד 10% מהחולים עם דיברטיקולים. יצוין כי ברקטום (החלחולת) אין סעיפים.
תמונה קלינית
באופן כללי, ובמרבית המקרים, דיברטיקולוזיס יכול להיות ללא תסמינים או כאבים כלל, כאשר בכ-10% עד 20% מהמקרים עשויים להתפתח סיבוכים כגון דיברטיקוליטיס או דימום. דיאטה מרובה בסיבים תזונתיים ותוספת של סיבים מומלצת כדי למנוע עצירויות והתפתחות של דיברטיקוליטיס.
דימום מדיברטיקוליטים הוא הסיבה העיקרית לדימום מדרכי העיכול (המטוכזיה, דימום טרי מפי הטבעת) אצל מבוגרים מעל גיל 60, אולם רק 20% מחולי הדיברטיקולוזיס ידממו כתוצאה מהסעיפים עצמם. חולים שהם בסיכון גבוה לדימומים הם חולים עם יתר לחץ דם, טרשת עורקים, וטיפול קבוע בנוגדי דלקת שאינם סטרואידיים (NSAIDS). מרבית הדימומים נפסקים מעצמם. אבחון מקום הדימום יכול להיעשות בקולונוסקופיה, כאשר במידה שהחולה יציב הדרך הטובה לעצירת הדימום היא על ידי אנגיוגרפיה (ואמבוליזציה של הדימום).
אבחנה
קולונוסקופיה ו-CT בטן הן הבדיקות השכיחות הנעשות על מנת לאבחן דיברטיקולוזיס. ניתן בנוסף לעשות תצלום בטן או MRI. במידה שיש חשד לדיברטיקוליטיס, המאופיין במיקרו-פרפורציה של הסעיף לחלל המעי, יש עליה בסיכון להגדלת הפרפורציה על ידי בדיקת קולונוסקופיה, כתוצאה מניפוח המעי על ידי גז והגדלת הלחץ של חלל המעי. במקרים אלו יש להעדיף בדיקת CT עם חומר ניגוד.
מרד הזאנג'
מרד הזאנג' (בערבית: ثورة الزنج, תרגום מילולי: ת'ורה' אלזנג') הוא הכינוי להתקוממות עבדים מאורגנת בין השנים 869–883, באזור עיראק של ימינו כנגד הח'ליפות העבאסית. המורדים היו עבדים שחורים ממזרח אפריקה, אשר כונו "זאנג'". בהמשך המרד הצטרפו אליהם עבדים רבים בני לאומים שונים מכל אזורי הח'ליפות, והמרד גבה עשרות אלפי קרבנות לפני שדוכא בידי העבאסים. סופרים מוסלמיים בני אותה תקופה כמו א-טברי ואל-מסעודי, מתארים את המרד בתור אחד האירועים היותר האלימים ועקובים מדם שפקדו את הח'ליפות העבאסית. במחקר המודרני המרד ידוע בתור אחת המלחמות הראשונות בהיסטוריה המוסלמית שקיים סיקור מלא ומפורט שלה.
רקע
ה"זאנג'", היו עבדים שחורים אשר יובאו מחופי מזרח אפריקה אל שטחי הח'ליפות העבאסית, ונוצלו בעיקר לצורכי עבודות חקלאיות. הביקוש לכוח עבודה זול גבר באותה תקופה בקרב בעלי אדמות עשירים אשר רכשו אדמות ביצה נרחבות מסביב לעיר בצרה. בניגוד לפרסים שקדמו להם, העבאסים לא השקיעו בתקופתם במערכות השקיה מתוחכמות באזור, ולכן הקרקע איבדה את פריונה ונעשתה מליחה. העבדים הובאו כדי לגרד את המלח ולאפשר גידולים חקלאיים בקרקע. העבדים נכלאו במחנות ועבדו בתנאים קשים ביותר. העבודה כשלעצמה הייתה קשה מאוד, והם לא זכו להפסקות. מנת המזון היומית שלהם כללה כמה תמרים בלבד. כרוניקות מהתקופה שנכתבו על ידי אנשי דת אסלאמיים מספרות על עוני ומחלות בקרב הזאנג'.
בשנת 690 פרץ מרד בקרב הזאנג', ומרד נוסף התרחש ב-694. על שתי המרידות ידוע מעט מאוד. בשנת 861 נרצח הח'ליפה אל-מתוכל הראשון על ידי חייליו הטורקים שחששו משינויים שתכנן הח'ליפה לעשות בקצונה הבכירה. הרצח הביא לתשע שנות אנרכיה, אשר כללו מלחמות אזרחים ומרידות חיילים ופשיטת רגל של השלטון המרכזי. מושלי המחוזות השונים הפכו ליותר ויותר עצמאיים, והופחתה כמות המיסים שקיבל השלטון המרכזי, אשר בכלל התקשה לשלוט במושלי המחוזות.
בשנת 863 ניסה עלי איבן מוחמד, אחד ממקורביו של אל-מנתצר, לעורר מרד כנגד הח'ליפות במזרח ערב. המרד נכשל בשל חוסר תמיכה מצד המקומיים, וב-868 עלי עבר להתגורר באזור בצרה. מוצאו של עלי אינו ברור. יש הטוענים שהיה ערבי בעוד אחרים טוענים שהיה פרסי. הוא עצמו טען להיותו צאצא של עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד ובעלה של בתו פאטמה. גרסה זו נדחתה בידי היסטוריונים מוסלמים בני אותה תקופה. עלי ניסה לעורר מרד חדש בבצרה, תוך שהוא מתמרן בין הפלגים היריבים בעיר, אולם לא השיג את התמיכה המצופה מהתושבים ונאלץ לברוח לביצות של דרום עיראק. הוא נעצר בידי הרשויות המחוזיות באזור ונשלח למעצר באל-ואסט.
המרד
המרד פרץ לבסוף בספטמבר 869, והתרכז בעיקר במרכז הח'ליפות במחוז עיראק. הזאנג' לחמו בשיטת גרילה, וביצעו פשיטות ליליות על עיירות כפרים ומחנות צבא. הם החרימו כלי נשק, סוסים ומזון, ושחרורו את כל העבדים בכל מקום. בהדרגה המורדים החלו לכבוש שטחים סביב העיר בצרה, חלקם בכוח הזרוע וחלקם באמצעות הסכמים. העבאסים עמדו חסרי אונים לנוכח המרד, משום שהיו עסוקים בדיכוי מרידות שפרצו במחוזות המערביים. הלחימה כנגד הזאנג' הופקדה בידי מושלי המחוזות, אשר צבאם היה למעשה מיליציה שהורכבה ממתנדבים. השלטון המרכזי תרם מעט מאוד חיילים. ככל שהמרד התחזק, המורדים בנו מבצרים, צי מלחמתי אשר שימש לתנועה בנהר שט אל-ערב, וכן גבו מיסים בשטחים שבשליטתם וטבעו מטבעות משלהם. עלי הקים לעצמו עיר בירה משלו בשם "אל-מכתרה".
עלי התקשה להשליט משמע בקרב חייליו. באוקטובר הם תקפו את בצרה כנגד הוראתו המפורשת, ספגו תבוסה כבדה ונאלצו לסגת. עלי שיגר שליח אל בצרה בניסיון להגיע למשא ומתן, אולם אנשי בצרה הרגו את השליח. מעודדים מהצלחתם, אנשי בצרה הרכיבו כוח צבאי גדול יחסית (המספר המדויק לא ידוע), אשר הפליג על דוברות בנהר שט אל-ערב במטרה לתקוף בהפתעה את אחד המחנות של הזאנג'. הזאנג' הכינו מארב מתוחכם וכמעט כל הכוח הושמד בקרב שנודע כקרב ברגיס. ההיסטוריון המוסלמי א-טברי, אשר חי באותה תקופה, הזדעזע באופן אישי מתוצאות הקרב, ובעוד שעד לקטע זה דיווחיו פושרים יחסית, מכאן ואילך הוא תוקף את עלי אבן מוחמד בחריפות ומכנה אותו בשלל כינויים אשר ביניהם: "האחד המתועב" ו"אויב אללה". עלי מצדו כרת את ראשי המתים ושלח אותם על דוברה לאורך השט אל-ערב בכיוון בצרה. אנשי בצרה המזועזעים, פנו אל הח'ליף אל-מהתדי בבקשת עזרה. הח'ליף מצדו החליט להגביר את מעורבות השלטון המרכזי בדיכוי המרד.
ב-871, לאחר מצור ממושך, המורדים כבשו את העיר אהוואז (באיראן המודרנית). הזאנג' החלו להטריד את בצרה, וניתקו אותה מאספקה. רעב ומחלות החלו להתפשט בעיר. ב-7 בספטמבר פתחו הזאנג' בהתקפה ישירה בסיוע שבטים מקומיים, וב-10 בספטמבר סיימו את כיבוש העיר. לטענתו של ההיסטוריון אל-מסעודי, הזאנג' טבחו ב-300,000 איש. מספר זה אינו סביר, וההערכות המודרניות נעות בין 10,000 ל-20,000. העיר נבזזה וחלק ניכר שלה הוחרב עד עפר. בעקבות נפילת בצרה, בשנת 872 נשלח המצביא אל-מואפק בראש כוחות צבא גדולים לדכא את המרד, אולם הצלחותיו בתחילה היו מוגבלות. המורדים המשיכו להרחיב את כיבושיהם בהדרגה, וב-876 כבשו את אזור הביצות שבין בצרה לאל-ואסט, אשר כעת חצצה בין המורדים לבין התקדמות ישירה לאורך החידקל, אשר תביא אותם כ-50 ק"מ מעיר הבירה - בגדאד. המצב החדש הבהיל את השלטון העבאסי, ועוד כוחות הופרשו לצורך דיכוי המרד. בהדרגה הצליחו העבאסים לדחוק את הזאנג' מכל כיבושיהם, ואל-מואפק שחרר את בצרה בסוף שנת 879. ב-881 הטיל אל-מואפק מצור על אל-מכתרה, והציע תנאים נדיבים למורדים, אשר גרמו לרבים מהם לערוק. באוגוסט 883 נפלה אל-מכתרה, ועלי אבן מוחמד נהרג. המורדים הנותרים נכנעו או נטבחו.
תוצאות המרד
המספר המדויק של ההרוגים במרד אינו ניתן לאמדן. שני המקורות האמינים ביותר העוסקים במרד הם א-טברי ואל-מסעודי. א-טברי אינו מציין מספר כולל בהיסטוריות שלו, אולם מציין לחוד את מספר ההרוגים בחלק מהקרבות. את מספר ההרוגים הנמוך ביותר מציע אל-מסעודי, אשר טוען שבמהלך המרד נהרגו בסה"כ 500,000 איש. הוא מודה בעצמו שהמספר הזה הוא השערה בלבד, וכי לא ניתן לאמוד את המספר המדויק. ההיסטוריון אל-סולי כותב מספר מוגזם בוודאות של 1,500,000 הרוגים, בעוד אל-טיבטאבה  מספר על 2,500,000. הנזק העיקרי של המרד היה שיבוש חמור של הפעילות הכלכלית באזור. המקורות מדווחים על שטחים שהפכו לשממה, כפרים שננטשו, מוצרים שהוחרמו בידי חיילים ומחסור חמור במזון ומים. לטענת חלק מהחוקרים, אזורים אלו מעולם לא התאוששו באופן מלא מהמרד.
נזק נוסף היה העובדה שהשלטון העבאסי השקיע משאבים רבים בדיכוי המרד, ובכך הסיחו את דעתם מחזיתות אחרות. אחמד אבן טולון מרד בעבאסים וייסד את שושלת טולון, מדינה עצמית אשר שרדה יותר משלושה עשורים לאחר מכן. יעקב בן לית' ואחיו עמר בן לית' הקימו את השושלת הצפארית באיראן אשר שרדה למעלה ממאה שנים. בשל המרד התקשו העבאסים להיאבק באימפריה הביזנטית אשר הצליחה להרחיב מעט את גבולה באזור אנטוליה בתקופה זו. בעקיפין, ההתעסקות של העבאסים במרד הזאנג' תרמה גם להתפתחות כת הקרמטים.
אדית פאטו
אדית פאטו (באנגלית: Edith Pattou) היא סופרת אמריקאית.
מרבית ספריה הם ספרי פנטזיה לנוער, הבולט בהם הוא "המסע אל קצה העולם".
החלטה 11 של מועצת הביטחון של האו"ם
החלטה 11 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה ב-15 בנובמבר 1946, קבעה את התנאים להצטרפות שווייץ, שלא הייתה חברה באו"ם, לבית הדין הבינלאומי לצדק, לפי סעיף 93, סעיף 2 של אמנת האומות המאוחדות.
מחבואים (סרט, 2005)
מחבואים (במקור בצרפתית: Caché - מילולית: "חבוי") הוא סרט קולנוע דובר צרפתית מ-2005 שכתב וביים מיכאל הנקה. הסרט עוסק בשאלת ההתמודדות עם רגש האשמה בחברה המודרנית.
עלילה
חייהם השלווים של בני משפחה צרפתית בורגנית מופרים כאשר מתחילות להישלח אליהם קלטות וידאו בו מצולם ביתם מן הרחוב, ומאוחר יותר גם ציורים ילדותיים ומטרידים. המשטרה מסרבת לנקוט בפעולה מאחר שלא מדובר באיום ישיר על המשפחה. אבי המשפחה, ז'ורז', מחליט לפתוח בחקירה עצמאית. חקירתו מובילה אותו אל ביתו הצנוע של מז'יד, בנם של מהגרים אלג'יראים שעבדו בעבר הרחוק עבור הוריו של ז'ורז', שהחליטו לאמץ את מז'יד לאחר הירצחם של הוריו באירוע הטבח בפריז ב-1961. מז'יד מכחיש כל קשר לקלטות. ז'ורז' מתחיל לסבול מפלאשבקים ומסיוטים על חוויות ילדותו המשותפות עם מז'יד. אשתו של ז'ורז', אן, מתחילה לחשוד שישנן עובדות על הקשר בין ז'ורז' למז'יד שהיא אינה מודעת להן.
בנו של מז'יד מתעמת עם ז'ורז', מכחיש כל קשר למעקב הסמוי על ז'ורז' ומאשים את ז'ורז' בגרימת מותו של אביו. ז'ורז' מתנער מכל קשר למותו או למצבו הנפשי של מז'יד. עם חזרתו לביתו, ז'ורז' נוטל שני כדורי שינה ונרדם. בסצנה הבאה נראה ילד מוצא כנגד רצונו מבית ילדותו של ז'ורז' ומוכנס לתוך מכונית. הסרט מסתיים בצילום של בית הספר של פיירו, הדומה לצילומים בקלטות שנשלחו אל ביתו של ז'ורז'. מחוץ לבית הספר מתנהלת שיחה בין פיירו לבין בנו של מז'יד, אם כי דבריהם אינם נשמעים.
הפקה ונושאים
הסרט נבנה במתכונת של מותחן פסיכולוגי טיפוסי, כאשר תא מסוים (במקרה זה תא משפחתי) מתחיל להיות מוטרד בידי גורם חיצוני, ובעוד הסרט מתקדם הצופה לומד פרטים על העולם הפנימי ועל התשתית החברתית של התא עצמו. מקורה של דמותו של המהגר מז'יד היא תוכנית תעודה בה צפה הנקה, שעסקה באירוע הטבח בפריז ב-1961 בו הוכו כ-200 מפגינים אלג'יריים למוות בידי שוטרים צרפתיים. הנקה טען כי לא הבין מעולם את העובדה שהטבח כלל לא סוקר בעיתונות הצרפתית, שנחשבת לליברלית.
בסרט חוזר הנקה לעסוק בביקורת על "הטרוריזם בתקשורת ההמונים כיום", כלשונו, נושא בו הוא עוסק רבות בסרטיו. כך למשל כולל הסרט סצנה בה תוכנית הטלוויזיה אותה מנחה ז'ורז', העוסקת בביקורת ספרות, עוברת עריכה ו"מעצבת את המציאות" כך שתהיה אטרקטיבית יותר לצפייה.
זהו סרטו הראשון של הנקה בו נעשה שימוש במצלמות הבחנה גבוהה. הסרט צולם בפריז ובווינה, ומהווה הפקה משותפת בין צרפת, אוסטריה, גרמניה ואיטליה.
תגובות
"מחבואים" זכה בעיקר לביקורות משבחות, עם 88 אחוזי טריות באתר הביקורות "העגבניות הרקובות". הסרט זכה להצלחה בפסטיבל קאן, שם היה מועמד לפרס דקל הזהב וזכה בשלושה פרסים נוספים, ביניהם פרס הבמאי הטוב ביותר. הסרט זכה גם ב-4 פרסי האקדמיה האירופאית, ביניהם פרס הסרט הטוב ביותר, וזכה בפרסים רבים נוספים.
קישורים חיצוניים
ביקורות
מערת הכלבים
מערת הכלבים (באיטלקית: La Grotta del Cane) היא מערה ליד אגם אניאנו – אגם לוע המצוי ממערב לנאפולי שבאיטליה, בתחומי הקלדרה המקננת של קמפי פלגריי.
המערה נמצאת בסמוך להר הגעש אניאנו. אופיו הגעשי של האזור משפיע על האוויר שבתוכה, המכיל שיעור גבוה יחסית של פחמן דו-חמצני. מכיוון שגז זה כבד יחסית ליתר הגזים באוויר, הוא מתרכז בתחתית המערה (עד גובה של כ-30 סנטימטר) ועלול להביא כלבים שנקלעים למערה למצב של חנק, ומכאן גם שמה. המערה הוזכרה כבר בכתביו של פליניוס הזקן, ובשנת 1844 נכתב אודותיה שיר איטלקי.
2nd South Carolina String Band
2nd South Carolina String Band (בעברית: להקת כלי המיתר השנייה של דרום קרוליינה) היא להקת קאנטרי אמריקאית, המשחזרת מוזיקה אותנטית מתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית. הקבוצה טוענת כי היא "מבצעת 'מוזיקת מלחמת אזרחים' בצורה אותנטית ככל האפשר, כפי שהיא נשמעה באמת לחיילי מלחמת האזרחים".
על פי האתר הרשמי של הלהקה, הקבוצה הוקמה באוגוסט 1989. מייסדי הלהקה, ג'ו אוורס ואחיו פרד אוורס, ג'ון פריילר, דייב גוס ובוב בימן, היו נגנים חובבים והתמקצעו בכלים מתקופת המלחמה: בנג'ו, תוף סנר, כינור, גיטרה וטמבורין. הם פרסמו במהלך השנים שישה אלבומי אולפן על ידי חברת התקליטים Palmetto.
הלהקה מופיעה למספר סצנות בסרט "Gods and Generals", בבימויו של רונלד פ. מקסוול, והמוזיקה שלהם מהווה את פסקולו. בנובמבר 2004 זכתה הלהקה בפרס סטיבן קולינס עבור השימור שלהם של מוזיקה מהמאה ה-19.
ליאו פרנק
ליאו מקס פרנק (Leo Max Frank; 17 באפריל 1884 – 17 באוגוסט 1915) היה יהודי אמריקאי, שנפל קורבן לעלילה ומעשה לינץ' שבוצע באטלנטה, ארצות הברית, ב-1915.
משפטו של פרנק, עוד בטרם הלינץ', היווה תמריץ ועמד ברקע להקמת הליגה נגד השמצה ב-1913, שמטרתה להגן על שמם הטוב של היהודים באשר הם.
חייו
ליאו פרנק נולד בטקסס לרודולף ורחל פרנק, יהודים אמידים יוצאי גרמניה, וכשהיה בן שלושה חודשים עברו הוריו להתגורר בברוקלין שבניו יורק. לאחר שסיים לימודי הנדסת מכונות באוניברסיטת קורנל עבד במספר מפעלים, עד שבהמלצת דודו התקבל לניהול בית חרושת לעפרונות באטלנטה, ג'ורג'יה, בשנת 1907, ועבר להתגורר במקום.
משפטו של ליאו פרנק
ב-27 באפריל 1913 נמצאה בבית החרושת לעפרונות שניהל פרנק, גופתה של אחת העובדות, נערה בת ארבע-עשרה בשם מרי פייגן (Phagan); שומר בית החרושת אשר מצא את הגופה נאסר, אולם שוחרר לאחר שהוכיח את האליבי שלו. החקירה העלתה כי הנרצחת הגיעה לבית החרושת לקבל את משכורתה, והאחרון שעזב את המפעל היה מנהלו - פרנק. פרנק הואשם ברצח והועמד למשפט בפני חבר מושבעים. בניגוד למקובל באותה תקופה, המשטרה העמידה אדם שחור להעיד נגד אדם לבן. המשפט שהתנהל היה שנוי במחלוקת ורווי בשנאה בעלת מאפיינים אנטישמיים, וכללו עדים שהעידו על סטיותיו המיניות לכאורה של פרנק. במהלך המשפט היו חשופים המושבעים מדי יום לאספסוף כפרי שעמד בצדי הדרך מבית המשפט לבית המלון בו התאכסנו המושבעים, וקרא: "לתלות את היהודי".
פרנק הורשע, וזאת על אף שרוב העדויות במשפט הצביעו על שרת המפעל, ג'ים קונלי, כעל הרוצח. לטענת התביעה, קונלי סייע לפרנק להיפטר מהגופה בלבד. המשפט התנהל באווירה כה מתוחה עד כי לקראת קריאת פסק הדין ביקש השופט מפרנק ומבן דודו שלא יגיעו לאולם בית המשפט, בשל ההמון המתפרע שהתאסף סביב הבניין. פרנק נדון למוות, והחלה מערכת שתדלנות להמיר את עונשו.
במפנה המאות ה-19 וה-20 התפתח בארצות הברית גל לאומנות קיצונית, שאחת מתוצאותיו הייתה ריאקציה אנטישמית, בעיקר במדינות הדרום. בין ביטויי לאומנות ואנטישמיות זו ניתן למנות את יציאתו לאקרנים של הסרט "הולדתה של אומה", כחצי שנה טרם משפטו של פרנק. הסרט מציג באור חיובי ביצוע לינץ' באדם שחור על ידי חברי ארגון הקו קלאקס קלאן.
ווטסון פרט על רגשות השנאה המתגברים בדרום, והפנה את הזעם ל"יהודי מניו יורק": "ילדתנו הקטנה נרדפה עד מותה האיום ועד לקברה העקוב מדם בידי היהודי המלוכלך והסוטה הזה מניו יורק", הוא הדפיס את תמונתו של פרנק לצד הכיתוב: "אפשר לראות שהוא סוטה ותאוותן, האשם בפשע שהביא בשעתו את ריבון העולמים להשמיד את ערי הכיכר, אם רק מעיינים היטב בתמונות הרצופות, בעיניים היוצאות מחוריהן, בשפתיים החושניות הבולטות ובלסת החייתית". בתגובה לשתדלנות שהפעילו יהודים בעלי קשרים ובעלי הון כדי להמיר את עונשו של פרנק, כתב ווטסון: "פרנק הוא מבני האריסטוקרטיה היהודית, והיהודים העשירים החליטו כי שום אריסטוקרט מבני גזעם לא ישלם בחייו על מותה של נערה עובדת", הוא פרט גם על רגשות ההמון: "בעוד איש-מעשה-סדום זה שקיפד את חייה המתוקים מתרווח לו באור החמה, בשרה החמוד של הילדה המסכנה משמש מאכל לתולעים".
ההסתה הבלתי-פוסקת עשתה את שלה, פרנק הותקף בכלאו על ידי אסיר אחר ששיסף את גרונו, והוא אושפז במשך חודש במרפאת הכלא. בהמשך המיר מושל ג'ורג'יה, ג'ון סלייטון, את גזר דין המוות בעונש מאסר עולם, לאחר שהשתכנע שהמשפט התנהל בצורה לא הוגנת, התפטר ממשרתו ועזב את ג'ורגיה. ב-17 באוגוסט 1915 פרצה קבוצה של 25 גברים חמושים שכינתה את עצמה "אבירי מארי פייגן" אל חצר הכלא, חטפה את פרנק וגררה אותו כמאתיים וחמישים קילומטרים בדרכי עפר, עד סמוך לבית שבו נולדה פייגן, שם תלו אותו על עץ. היה זה מעשה הלינץ' המתועד היחידי שבוצע ביהודים בארצות הברית. חוקרים מסכימים כי הלינץ', אשר בוצע על ידי מקימי ארגון הקו קלאקס קלאן, מהווה רגע מכונן בלידת הארגון.
לאחר הלינץ'
בעקבות הלינץ', כ-1,500 יהודים (מחצית מהיהודים שהתגוררו בג'ורג'יה) עזבו את המדינה. מקרהו של ליאו פרנק היה התמריץ והרקע להקמת הליגה נגד השמצה ב-1913, ששמה לעצמה למטרה להגן על שמם הטוב של היהודים ולהיאבק נגד האשמתם.
שישים שנה לאחר הלינץ', במרץ 1982 הודה והעיד עובד המפעל אלונזו מאן, כי ראה את קונלי גורר את גופת פייגן ההרוגה, אלא שזה איים עליו כי אם יגלה זאת יהרוג גם אותו. הוא הסביר כי החליט להוציא את האמת לאור לעת זיקנתו כדי למות במצפון שקט. בשנת 1995 הציב הרב סטיבן לבלו לוח זיכרון באתר התלייה לזכרו של פרנק עליו נרשם "הואשם בשל טעות, הורשע בשל שקרים, נרצח בשל הפקרות." ב-7 במרץ 2008 הוצב באתר, לזכרו של פרנק, לוח זיכרון מטעם האגודה ההיסטורית של ג'ורג'יה.
בשנת 1937 יצא לאקרנים הסרט "הם לא ישכחו", בבימויו של מרווין לרוי, המבוסס על סיפורו של פרנק. בשנת 1988 הופקה מיני סדרה בת שני חלקים בטלוויזיה בשם "הרצח של מרי פייגן" עם ג'ק למון בתפקיד המושל ופיטר גלאגר בתפקיד ליאו פרנק.
בשנת 1998 הולחן סיפורו של פרנק למחזמר בשם "המצעד".
צעקה (סדרת טלוויזיה)
צעקה (באנגלית: Scream) היא סדרת אנתולוגיה אמריקאית מסוגת האימה ותת הסוגה סלאשר שפותחה על ידי ג'יל בלוטווגל, דן דוורקין וג'יי ביטי עבור רשת "MTV", ומבוססת על סדרת סרטים באותו השם שנוצרה על ידי קווין ויליאמסון ווס קרייבן.
שתי העונות הראשונות התרחשו בעיירה הבדיונית לייקווד, שם מתקיימת סדרת מעשי רצח שבמרכזן עומדת אמה דובאל, נערה מתבגרת שקשורה איכשהו לעברה החשוך של העיירה. הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-30 ביוני 2015, בערוץ MTV והסתיימה ב-1 בספטמבר 2015. ב-29 ביולי 2015, לסדרה הוזמנה עונה שנייה באופן רשמי, ובמקביל הוכרז שפרקי הסיום של העונה השנייה ישודרו במשך שעתיים כספיישל ליל כל הקדושים ב-18 באוקטובר 2016. אף שמבחינה טכנית "נטפליקס" לא שיתפה פעולה בהפקת הסדרה, הסדרה ממותגת באופן גלובלי כסדרת מקור שלה, מכיוון שנטפליקס מחזיקה בזכויות השידור הבינלאומיות הבלעדיות שלה.
רקע עלילתי
צעקה היא סדרה אנתולוגית המספרת על קבוצות של בני נוער שמוצאים את עצמם על הכוונת של רוצחים סדרתיים רעולי פנים בעיירות בהן הם מתגוררים.