cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
קרב הים הצהוב
הצי הרוסי
ויטגפט חסר המעוף חש שהדרך הבטוחה ביותר לפעול באותו רגע היא להישאר במעגן, לפרק את הספינות, לתרום חלק מכוחות החימוש שלו לקרב היבשתי. דרך פעולה זהה ננקטה על ידי רוסיה במלחמת קרים נגד הממלכה המאוחדת וצרפת כ-50 שנה קודם לכן. גם אז הוטבעו הספינות הרוסיות על ידי הרוסים עצמם, התותחים הועברו על החוף והם ויתרו על כל יוזמה התקפית בים. הצעתו זכתה לגיבוי של קציני הדגל והמפקדים שלו. לדעתם הסיכונים של גיחה היו גדולים מדי בשביל לנסות. וזה למרות העדיפות המספרית של הרוסים שהיו להם 6 אוניות מערכה לעומת 4 אוניות מערכה ליפנים.
אלכסייב שעמד מול הפרה כמעט ישירה של פקודותיו פנה לסנקט פטרבורג לסמכותו של הצאר. הצאר ניקולאי השיב למשנה למלך: "אני שותף מלא לדעתך לגבי החשיבות שהשייטת תעשה גיחה זריזה מפורט ארתור ותפרוץ לוולדיבוסטוק". אלכסייב, אשר קיבל גיבוי מן הצו המלכותי, לא היה מוכן לקבל עוד את ניסיונותיו של ויטגפט להימנע מן הקרב ושלח הודעת טלגרף ב-7 באוגוסט: "אני שוב חוזר על נחישותי הבלתי מתפשרת על כך שתיקח את השייטת מחוץ לפורט ארתור. אני מזכיר לך ולכל הקצינים הרציניים את מעשה הגבורה של ורייג. כישלון השייטת להתקדם לעבר הים, מבלי להתחשב ברצון המלוכה ובפקודתי והשמדתה בנמל במקרה של נפילת המצודה ישאירו כתם בלתי נמחק על הדגל של סנט אנדרו ועל כבוד הצי, בנוסף לאחריות המשפטית הכבדה. עליך ליידע את כל האדמירלים וקציני פיקוד שלך אודות הטלגרמה הזו ולדווח על קבלתו". כאשר ניצב מול אדמירל ויטגפט צו מלכותי ואיום בתביעה משפטית, לא היה יכול להמשיך עוד בדחייה והוא החליט לצאת מן הנמל ולהפליג לוולדיבוסטוק.
הצי היפני
בתחילת המלחמה היו ליפנים 6 אוניות מערכה חדשות ועוד כמה ישנות שלא ניתן היה להציב יחד עם אוניות המערכה החדשות מפאת פיגורן הטכנולוגי, אך שתיים מהן טבעו כשעלו על מוקש והצי היפני נותר בנחיתות מספרית רצינית מול השייטת הרוסית (שהיו לה 6 אוניות מערכה בזירה), במיוחד כשלרוסים עמדו אוניות מערכה נוספות שאכן יצאו לאזור מאוחר יותר. אילו השייטת הבלטית הייתה מתחברת עם השייטת שהוצבה באוקיינוס השקט, הרוסים היו זוכים ביתרון מספרי מכריע של 18 אוניות מערכה (חלקן ישנות) ועשרות סיירות מול 4 אוניות מערכה בלבד עם מספר סיירות דומה בצד היפני.
גם הצי היפני היה מחולק לפלגות. חלוקה זו הייתה קבועה ולא נקבעה רק לצורך הקרב הספציפי הזה. לפלגה הראשונה שהורכבה מ-4 אוניות מערכה חדשות צירפו היפנים צירפו היפנים 2 סיירות משוריינות כדי להשוות את המספר לזה שהיה בידי הרוסים, אך היה זה פתרון חלקי בלבד. בנוסף לפלגה זו, השתתפו בקרב כתריסר פלגות נוספות, רובן של אוניות קלות.
בקרב עצמו השתתפו 5 אוניות מערכה: מיקאסה, אסאהי, פוג'י ושיקישימה (שיניין הישנה שלא הוצבה בפלגת אוניות המערכה). כמו כן, השתתפו בקרב 4 סיירות משוריינות: קסוגה ונישין (שתיהן צורפו לפלגת אוניות המערכה), יקומו ואסמה. כמו כן, השתתפו בקרב עוד 10 סיירות מוגנות, 19 משחתות ו-20 ספינות טורפדו.
שלב ראשון
בבוקרו של 10 אוגוסט 1904 יצא הצי הרוסי ממעגנו בכיוון לוולדיבוסטוק. ספינות הסיור היפניות שעקבו בדריכות אחרי כל תנועה של הצי הרוסי דיווחו מיד לטוגו על יציאת הרוסים. הוא ציפה לניסיון פריצה שכזה ומיקם את ספינותיו בהתאם. הוא המתין לאוניותיו של ויטגפט בים הפתוח והחל בתמרון שאמור היה להביא יתרון טקטי חשוב ליפנים. עיקרו של התמרון היה הניסיון להביא את מרבית תותחיו לעבר האונייה הראשונה בשדרה הרוסית, בזמן שהחרטום של האוניות הרוסיות היו מופנות כלפי אוניותיו. במצב זה, הרוסים לא יכלו להשתמש בחלק ניכר מהתותחים שלהם כי גופי האוניות יפריעו לצידוד התותחים.
האוניות היפניות התגלו בסמוך לשעה 11 וחצי בצהריים והירי נפתח כשעה לאחר מכן ממרחק של 12 - 13 ק"מ. האוניות הרוסיות התקדמות בשדרה עורפית והיפנים, שספינותיהם היו מהירות יותר הצליחו להגיע לראש השדרה הרוסית וריכזו את האש על האונייה צסרביץ', אוניית הדגל הרוסית, שהייתה הראשונה בשדרה. טוגו ניסה להחזיר את האוניות הרוסיות לנמל, כמו שקרה בגיחתם הקודמת שנעשתה כשבועיים וחצי לפני כן. הפעם הרוסים לא נסוגו והשיבו אש מתותחיהם.
לאחר זמן מה תצפיתני צסרביץ' זיהו מוקשים ימיים, שהוטלו ככל הנראה על ידי המשחתות היפניות במטרה להגביל את כושר התמרון של הרוסים. השדרה הרוסית שינתה מספר פעמים את נתיבה כדי להימנע מפגיעת מוקשים. היפנים רדפו אחריהם ושוב פתחו באש, אך לא השיגו הרבה. בסופו של דבר, בסמוך ל-1 וחצי בצהריים, הצליחו הרוסים לפתוח פער קטן, אך טוגו הדביקם תוך רבע שעה, אך הרוסים חמקו שוב ובשעה 2 וחצי הסתיים השלב הראשון של הקרב.
הפגיעות בשלב זה היו קלות: אוניות המערכה הרוסיות צסרביץ' ופולטבה ספגו כמה פגיעות ומהצד השני פגעו הפגזים הרוסיים באוניית המערכה מיקסה ובסיירת המשוריינת נישין. הפגיעות היו קלות והאוניות הפגועות היו כשירות להמשך הלחימה.
השלב השני
ויטגפט ניצל את ההפוגה הקצרה בלחימה כדי לקבל דוחות מאוניות וגילה לשמחתו שהפגיעות היו קלות בלבד. הוא כינס מועצת מלחמה ודן בשאלת המשך הקרב. מרבית הקצינים הציעו לשעוט במלוא הקיטור לוולדיבוסטוק, אך ויטגפט העדיף להישאר במבנה עד רדת החשיכה ולהמשיך את קרבות הירי כדי לשתק את הספינות היפניות. אף שהיו ברשותו של ויטגפט שמונה משחתות, הוא לא ניצל את ההפוגה כדי להנחית מטח טורפדו לעבר האוניות היפניות או למיקוש האזור. כמו כן, הורה לספינותיו לרכז את אשן בעיקר באונייה הראשונה בשדרה היפנית ועם שקיעת השמש לעקוב אחרי צסרביץ' ולהמשיך בנתיבה.
הירי חודש בסמוך לרבע לחמש ממרחק של 8-9 ק"מ. מיקסה הובילה את השדרה היפנית. אחריה ניצבו בקו: אסהי, פוג'י, שיקישימה, קסוגה, נישין ויאקומו. ההיערכות הרוסית לא השתנתה. פולטבה הייתה הראשונה לפתוח באש לעבר היפנים. פגזיה ופגזים של ספינות רוסיות נוספות שפתחו באש מיד אחרי פגעו במיקאסה שנאלצה לצאת לרגע מהשדרה מעוצמת הפגיעות, אך חזרה למיקומה חיש מהר משהסתבר שהפגיעות לא היו חמורות במיוחד. היפנים ריכזו את אשם בספינת הדגל הרוסית כדי לשתקה, אך גם הם לא הצליחו לגרום לצסרביץ' נזק חמור. כדי להתחמק מהירי היפני הורה ויטגפט לפנות מעט שמאלה, אך התמרון שיבש את מבנה השדרה הרוסית.
ויטגפט לא חילק הוראות נוספות והיה למעשה צופה בלתי מעורב במתרחש. עמד לו בשקט ליד המעקה וצפה בקרב כבמופע תיאטרון. הקצינים ביקשו ממנו להיכנס לגשר הפיקוד הממוגן, אך הוא סירב. בשעה חמש פגז יפני בקוטר של 305 פגע במקום שבו עמד האדמירל הרוסי. הוא נהרג במקום. עוצמת הפגיעה הקטלנית של הפגז הכבד הייתה כה כבדה שלא מצאו אפילו את גופתו. גם תת-אדמירל מוסקביץ, ראש מטהו של ויטגפט, נפצע על ידי הפגז הקטלני. איבנוב, מפקדה של צסרביץ', נטל על עצמו את הפיקוד ולא העביר בכוונה תחילה את הידיעות על מות מפקדו לשאר הספינות כדי לא לפגוע במורל המלחים.
בשעה 17:45 פגע פגז כבד נוסף בצסרביץ'. הפעם הפגיעה הייתה בגשר הפיקוד. לא עמד לו לגשר השריון העבה. הפגז שבר את מעטה השריון וחדר לתוך החדר. ההרס היה עצום - כמעט כל הקצינים הבכירים של צסרביץ' נהרגו או נפצעו, ההגה נפגע וגם מכשירי בקרת האש יצאו מכלל פעולה. האונייה שאיבדה את ההגה החלה להסתובב במעגל רחב.
שצ'נסוביץ', מפקדה של רטוויזן, האונייה השנייה בשדרה הרוסית, שלא היה מודע למצב בספינת הדגל המשיך בעקבותיה בהתאם להוראות שקיבלה כי חשב בטעות שוויטגפט רוצה לבצע תמרון כלשהו. עד שהגיעה פובדה לנקודת הסיבוב, הסתובבה צסרביץ' 180 מעלות והחלה להתקדם לקראת ספינותיה שלה. ללא אות שיציין מה קרה, שאר הספינות לא רק שלא ידעו שאוניית הדגל יצאה מכלל שליטה ושהיא למעשה ללא אדמירל, אלא שהיא למעשה ללא פיקוד כלל. אוניות אחרות ניסו להמשיך בעקבות רטוויזן, אך בגלל איבוד השליטה על צסרביץ' איבדה השדרה הרוסית, שניסתה לשוט אחריה, את המבנה.
כשהבין שצ'נסוביץ' שספינת הדגל יצאה מכלל בקרה נטל על עצמו את היוזמה והפנה את ספינתו לעבר היפנים. התמרון הנועז יכול היה להטות את הכף לטובת הרוסים, אך ברגע גורלי זה מבחינת הרוסים, שוב שיחק המזל לידי היפנים - רסיס פגע בו והוא נאלץ לפרוש לעמדת טיפול נמרץ. הספינה שנותרה ללא מפקדה ויתרה על התמרון. אף שהתמרון הנועז של רטוויזן נגדע באיבו, נתן התמרון פסק זמן קצר לספינות הרוסיות ששוב התכנסו לשדרה.
בינתיים הקצין הבכיר ביותר של צסרביץ' שלא נפגע במטח האחרון הצליח להזעיק את הצוות הטכני שתיקן את ההגה. הוא העביר לשאר הספינות את הידיעה על מותו של ויטגפט והעביר את הפיקוד לקצין הבא בבכורתו - תת-אדמירל אוחטומסקי. אוחטומסקי שהאמין בהצלחת הפריצה עוד פחות מוויטגפט לא יזם אף מהלך התקפי, על אף שרק צסרביץ' נפגעה בצורה קשה ושאר הספינות הרוסיות היו כשירות לקרב. אפילו צסרביץ' הפגועה הייתה יכולה להמשיך בלחימה. אוחטומסקי חסר המעוף פקד לסובב את חרטומי האוניות לעבר פורט ארתור והרוסים התחילו לחזור על עקבותיהם.
תוצאות הקרב
חזרתה של השייטת לנמל גזרה את דינה. אחת אחרי השנייה טבעו האוניות הרוסיות מפגיעות תותחי המצור היפניים. עד שהגיעה התגבורת מהים הבלטי באביב 1905 לא נותרו ספינות שמישות שניתן היה לתגבר בהן את הכוח הרוסי החדש שהגיע לזירה. במועצת המלחמה שהתכנסה לאחר הקרב מיהרו הרוסים לקבוע שאין סיכוי לפרוץ את המצור ומוטב להם להישאר בנמל. אוחטומסקי חסר המעוף העביר חלק ניכר מתותחי אוניותיו ליבשה כפי שהרוסים ביקשו לעשות עוד לפני ניסיון הפריצה הכושל.
בקרב עצמו המלחים הרוסים נלחמו בעוז, אך הנהגתם הכושלת חרצה את גורל הקרב. הספינות היפניות ספגו פגיעות רבות, אך אף פגיעה לא הייתה חמורה דיה כדי להוציא את הספינות מכלל פעולה לזמן רב.
סך הפגיעות הרוסיות המדווחות בקרב היו 343 הרוגים ופצועים על הספינות שחזרו לפורט ארתור. יפן דווחה על 226 הרוגים ופצועים.
מארז מחשב
מארז מחשב הוא הקופסה שמכילה את כל רכיבי החומרה (לוח אם, מעבד, ספק כוח וכו') המרכיבים את המחשב. תפקידו של המארז הוא לאגד את כל החומרה ביחד בתוך קופסה אחת ולשמור שלא תיפגע מנזקים פיזיים. במארז יש פתחים לשקעים המאפשרים את חיבורו של המחשב לרכיבים פריפריאליים, כגון מדפסת, אוזניות, מקלדת ועוד.
מארז נמדד על פי מספר קריטריונים:
מודינג הוא שם כולל ליצירת מארז מחשב, או חלק אחר של המחשב, באופן מקורי וייחודי ליוצר. למעשה ניתן לעשות הכל, החל מחיתוך וכיפוף של המארז, צביעה של חלקים שונים של המחשב ועד שימוש בתאורה מיוחדת, אפקטים מרשימים וחומרים ייחודיים.
חילוניות יהודית
חִילוֹניוּת יהודית היא התייחסות חילונית עקרונית למורשת, לזהות, ולמוצא היהודי והגדרתם במנותק מאמונה דתית כלשהי. חילוניות יהודית נבדלת מחילוניות סתם, כלומר השקפה הדוגלת בהפרדת הדת מחיי הציבור, בקרב יהודים; וגם מהשפעת החילון על היהודים. היא כרוכה על פי רוב בראיית היהדות כתרבות, לאומיות וכדומה. מהותה היא לא רק קבלת תהליכי החילון העולמיים, שהשפעתם על כל ההשקפות היהודיות המודרניות מכרעת, אלא גם ניסיון לפעול בתוך היהדות ואף להגדירה-מחדש במושגי העולם שיצרו אלה. תפישות עולם חילוניות-יהודיות התעצבו בשלהי המאה ה-19 והיו בעלות מעמד דומיננטי בקרב יהדות העולם לאורך מרבית המאה ה-20, אם כי שיא השפעתן חלף סביב מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית והחילון
המראנוס בספרד – ששימרו מנהגים יהודיים ותודעת זרוּת על אף שרשמית היו קתולים – היוו מבחינה מסוימת גורם חלוצי בתהליכי החילון העולמיים. בתקופה בה האמונה הייתה המגדיר החברתי המכריע, הם טשטשו את ההבדלים החדים בין היהדות והנצרות ונעו ביניהן. תפוצת המראנוס מחוץ לחצי האי האיברי איחדה את מי שנותרו קתולים, מי ששבו ליהדות והצטרפו לקהילות יהודיות, ואף דאיסטים וספקנים שהצטרפו לחוגים של בני השקפתם בכרכי אירופה הגדולים. ברוך שפינוזה, צאצא למראנוס ואבי הפנתאיזם, מילא תפקיד מרכזי בערעור שלטון הדת באירופה, אך המסר שלו היה כלל-אנושי, לא יהודי: ללא התורה שתגדיר אותם, היה משוכנע שהיהודים יחדלו להתקיים כקבוצה, תוצאה שאף ראה כרצויה.
בשלהי המאה ה-18 בוטלה האוטונומיה הקהילתית של היהודים יחד עם יתר הקורפורציות החברתיות בידי המדינה הריכוזית העולה, במקביל להיחלשות האמונה הדתית; הן החשיבות וההכרה שייחסו הנוצרים ליהודים כעם הנבחר-לשעבר, גם אם מושפלים, והן המסד הפנימי של הזהות היהודית עד אותה עת נחלשו אם לא התפוגגו כליל. אז החלה לעלות השאלה היהודית המודרנית לגבי מעמדה, זהותה והגדרתה של הקבוצה בעולם שהשתנה מן היסוד. אינטלקטואלים יהודים החלו לנסות לגבש מענה סדור לבעייתם. אלעזר בן-דוד, שאול אשר ופרץ בר, מהקיצוניים בין אנשי תנועת ההשכלה, הציעו לצמצם את הדת למעט יותר מדאיזם (דוד פרידלנדר הטיף בגלוי לזניחתה המוחלטת ולהתבוללות). אבל גם טיעוניהם שלהם נשענו על הנחת ההתגלות האלוהית, בכפוף לפרשנות שכלתנית ככל שתהיה, ונימוקם היה שציווי הבורא הטהור הושחת וסולף במשך השנים. במרכז ומערב אירופה הביאו תהליכי החילון להגבלת היהדות דווקא לתחום הדת הנפרד. האמונה נותרה כשדה היחיד בו ניתן היה לתת ליהדות ביטוי בעולם המושגים שנגזר מהאמנציפציה, ושדרש הזדהות עם מדינות-הלאום החדשות. היהדות הרפורמית הצעירה הנהיגה שינויים רדיקליים כדי להתאים את המסורת הישנה, בעוד היהדות האורתודוקסית המתגבשת הכירה בו בשתיקה או, במקרה של אסכולת 'תורה עם דרך ארץ', אף נתנה לו ביטוי אידאולוגי שטען לנאמנות לעבר יחד עם קבלת המודרנה.
רבים מחלוצי מדעי היהדות שפוגגו את בלעדיות הפרשנות המסורתית לכתבי הקודש ולתולדות ישראל, כמו יום-טוב ליפמן צונץ ומוריץ שטיינשניידר, רחקו מאמונה, ועניינם בנושא היה אקדמי טהור. הם סירבו להפנות את תחום עיסוקם להתמודדות עם הבעיות המודרניות ואף בזו לכך, כשהם משוכנעים שהיהדות נידונה לכליה בעידן החדש, ותפקידם לתעד את מורשתה למען חוקרי העתיד. לטענת ידידו גוטהולד וייל, העיר שטיינשניידר פעם: ניכור גמור לדת וקבלת השכלתנות המודרנית במקביל להזדהות כיהודים היו נפוצים אצל רבים בדור הראשון לאמנציפציה, והתלוו לכך חיבוטי נפש עזים, אך לא התלוותה לכך שום הגדרה פוזיטיבית חדשה. ילדיהם של יהודים כאלו התנצרו והתבוללו כמעט תמיד.
החילוניות היהודית האידאולוגית
רק ביהדות מזרח אירופה קמה הגדרה חדשה, חילונית ופוזיטיבית לזהות היהודית. עד שנות ה-1870, עסקו משכילי רוסיה בפנייה אל הרבנים המקומיים להתאים את ההלכה לצורכי התקופה המשתנה, אך מובילי מאמץ זה, במיוחד משה לייב ליליינבלום, התייאשו ממנו. יהודי המזרח היו קבוצה אתנית מובחנת שלא עברה כמעט שום תהליך תירבות: ב-1897, 97% מהיהודים ברוסיה ובפולין הכריזו על יידיש כשפת אמם, ורק מעט ידעו רוסית היטב. העברית נותרה לשון השכלה חשובה, והתחוללה בה תחייה ספרותית גדולה. תהליכי החילון בקרב יהודי המזרח היו משמעותיים אך מהוססים – עשורים רבים לאחר שבמערב הטרידה סמכות ההלכה רק את קומץ האורתודוקסים, עדיין נצרך רדיקל כמיכה יוסף ברדיצ'בסקי להיאבק ולהתפלמס כדי לנסות לשבור את תוקפה בקרב ההמון בארצו – והווייתם הנפרדת כיהודים הייתה מובנת-מאליה בעיניהם; שלא כבארצות האמנציפציה, השאלה מדוע בכלל להישאר יהודים כמעט לא הייתה קיימת. התגברות הלחץ החיצוני והרדיפות הביאו לעליית התנועות הלאומיות (חיבת ציון, האוטונומיזם וכו') בקרבם משנות ה-80. תנאים אלה סיפקו מצע איתן עליו יכלה להיבנות תפישה לא-אמונית בקרב האינטליגנציה הצעירה. היה זה אשר צבי גינצבורג, "אחד העם", ההוגה החשוב ביותר של הזהות היהודית החילונית, שביקש לשמר רצף מלא עם העבר בלי להדחיק את סוגיות השעה ותוך התמודדות מלאה עמן.
כפי שציין לורנס זילברשטיין, אחד העם היה מודע לכך שהשיח התאולוגי בו השתמשו היהודים להגדיר את עצמם לא היה תקף לצעירים משכילים כמותו, ועמד לאבד רלוונטיות לגבי מרבית החברה. בעוד שאחרים התעלמו מכך ולא התעמתו עם הנושא, הפתרון שגיבש היה מהפכני. הוא ייתר לחלוטין את כל הוויכוח על תוכן ההתגלות וזנח את מושג הבחירה בידי האל. בהשקפתו החילונית האגנוסטית, העם קם לבדו ופיתח את נהגיו ומסורותיו לגמרי בעצמו; הכוח המפרה והמניע בהיסטוריה לא היה שלשלת מסירת התורה לאורך הדורות, אלא "רוח לאומית" שאיחדה את כל היהודים, אותה תיאר במושגים ביולוגיים-גזעיים ששאל מעולם המושגים האירופאי של ימיו, מרעיונות של הוגים כמו הרברט ספנסר. הוא החיל את תפישתו לאחור על כל תולדות ישראל, שבהן ראה ביטוי לדחף הישרדות זה. כפי שכתב ב-1898:
הוא לא היה היחיד או הקיצוני בין מגבשי התפישה החילונית-תרבותית החדשה שראתה את היהדות כתרבות, אך היה החשוב והשיטתי שבהם. מבקרו החריף, הרדיקל מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, תיעב את ההווה היהודי במזרח אירופה וקרא לניתוק הרצף עם העבר, ל"שינוי ערכין" מוחלט בהוויה המסורתית ולפנייה מודעת לעיצוב מודל חדש ומנוגד, שיקיים סינתזה עם תרבות העולם. ברדיצ'בסקי העמיד במרכז את החופש של בני ההווה לעצב לעצמם תודעה לטעמם, והתריע כי כל ניסיון להעדיף את שימור העבר יוביל בהכרח להתנגשות פנימית ולקרע בנפש. הוא שאב מהגותו של ניטשה, ועסק רבות באיתור והשבה לשיח של דמויות ומאורעות נשכחים בספרות ובהיסטוריה היהודיות, שיכלו להתאים למושגיו אודות אומץ לב וחיוניות. היה זה ברדיצ'בסקי שהחל את העיסוק בהתאבדות הקנאים במצדה. גינצבורג לעומתו רחש הערכה רבה למסורת, לא כגוף של ציוויים אלוהיים אלא כאוסף מנהגים שתכליתם לגבש את הקבוצה וניתן היה להתאימם ולבחור מביניהם לפי שיקול זה. אחד העם אף ניסה לטעון שחוקי ההלכה נוצרו לא לתכלית עצמם, אלא כדי לשמר את העם בגלות ולהבטיח את המשכיותו – מיתוס שהתקבע כעובדתי בעיני אידאולוגים חילוניים רבים.
במקביל לשניהם פעל גם שמעון דובנוב, אבי ההיסטוריוגרפיה החילונית היהודית, שביטא את התזה הלאומית-תרבותית בכרוניקה רחבת-היריעה שלו "דברי ימי עם עולם". ההיסטוריונים הגדולים של חכמת ישראל בגרמניה, כמו היינריך גרץ, אמנם החליפו את הפרשנות הרבנית המסורתית לתולדות היהודים, אך הוסיפו להתייחס אל הדת כליבתה של ההיסטוריה שלהם. תפישותיו של דובנוב, לעומתם, תיארו את עם ישראל כ"אורגניזם פסיכולוגי" שכל היחידים היו רק "תאים בתוכו", ושיצר לעצמו מוסדות קהילתיים חזקים כדי לשמר את הווייתו הלאומית הקמאית. הוא ואוהדיו שאפו לאוטונומיזם יהודי ברוסיה.
פתרון שהתמקד בגלוי יותר ביהודי המזרח לבדם (הגם שאחד העם ורבים כמותו היו משוכנעים שיהודי המערב היו כבר על סף התבוללות גמורה ממילא) נהגה על ידי חיים ז'יטלובסקי, אבי היידישיזם הרדיקלי. בעיניו, שפת היידיש הייתה מוקד ההוויה של היהודים בסביבתו, התשתית לתרבותם וזהותם, והאמצעי היחיד שיכל להחליף את הדת כערובה להמשכיות. האידאולוגיה ששרטט התמקדה בפיתוח היצירה בלשון, במקביל לאימוץ השקפה חילונית-נטורליסטית מובהקת והפיכת המסורות הישנות לפולקלור, שיהווה אוצר מורשת אך ניתן יהיה לבחור מתוכו בחופשיות. ז'יטלובסקי מעולם לא דן בגורלן של קבוצות אתניות יהודיות אחרות, ותלמידיו חיקוהו על פי רוב.
אחד העם, ברדיצ'בסקי, דובנוב וז'יטלובסקי היו רק בין הבולטים מקרב עשרות אינטלקטואלים יהודים מזרח-אירופאים שנטו להשקפות דומות, מיוסף חיים ברנר ועד לש"י איש הורוויץ, שכתביהם פשטו במהרה בקרב הדור הצעיר. מן הרמה האינטלקטואלית-עיונית הגבוהה, פשטה האידאולוגיה אל חיי היום-יום, שם התחברה היטב למגמות שהתרחשו בפועל; שאיפת הוגיה הייתה לא רק לסלק מן הבמה את הערכים האמוניים הישנים, שתהליכי החילון הכלליים שחקו עד דק ממילא, אלא להחליפם בתוכן פרי יצירתם. מפלגות ותנועות פוליטיות, מהבונד הסוציאליסטי הרדיקלי עבור בפאלקספארטיי הבורגנית וכלה בזרם המרכזי בציונות, הכריזו על מחויבותן ליהדות כתרבות ולהצבת אלטרנטיבה לדת השוקעת. בקרב הציונים, הובילה מחויבות זו אף ל"פולמוס הקולטורה" בתחילת ה-20, שהביא לפרישת גורמים דתיים מן התנועה במחאה על הדרישה להפיץ תרבות חילונית. בתחום ההיסטוריוגרפיה, דובנוב וממשיכי דרכו עקרו את דימוי העבר היהודי סופית מההקשר האמוני שלו ומהצבת הדת במרכזו. אישים ומאורעות שנשכחו או טושטשו בראיית העבר המסורתית, הוצבו בהבלטה במרכז, כדי ליצור היסטוריה חילונית שתהווה מצע ללאומיות. ספרות, תיאטרון ויצירה אחרת בהיקף גדול, ביידיש ובעברית, סיפקו ליהודי מזרח אירופה תוכן תרבותי מחולן, שהתחרה בתוצרת בשפות הארצות המקומיות. לבסוף, התבטאה המגמה בשדות החינוך ותרבות הילדים והנוער. נוסדו בתי-ספר ותנועות נוער שהורו לצעירים את ההיסטוריה ותפישת העולם החדשה. מעגל השנה גויס אף הוא; מסורות החגים, שהיו מקובעות בתודעת הציבור ובעלות חשיבות משפחתית-קהילתית, שומרו במידה רבה אך משמעותן עברה פירוש-מחדש רדיקלי לעיתים. משוררים וסופרים ממרדכי ריווסמן ועד לוין קיפניס התגייסו ליצור תוכן חדש, חילוני, לחגים ולמסורות אחרות.
הניסוח-מחדש של הזהות וההכרה היהודיות סחף אחריו את רוב יהודי מזרח אירופה כשעברו תהליכי מודרניזציה וחילון, הן במקומות מושבם והן בתפוצה, בקרב המהגרים באמריקה, ארץ ישראל ויתר העולם. שלהי המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 היו ימים של שגשוג והתפשטות לחילוניות היהודית, בתקופה שבה תושבי או יוצאי מזרח אירופה היו רוב מוחלט, לפחות חמש שישיות, מקרב יהודי תבל. רשתות בתי-ספר שהורו ביידיש או בעברית צמחו בפולין, במדינות הבלטיות ובברית המועצות, והיהודים הוכרו בכולן כמיעוט לאומי בין מלחמות העולם. בשנות ה-30 מנו האדוקים דתית בפולין עצמה, מעוזם האחרון בעולם, לא יותר מ-20%–33% מכלל האוכלוסייה היהודית.
בקרב המהגרים בארצות הברית הייתה תרבות חילונית עשירה, בעיקר ביידיש, ורובם התנכרו לדת. ברמה האינטלקטואלית הגבוהה התרכזו הוגים סביב כתב-העת "מנורה", שקם ב-1915 והטיף ליצירת "עבריות חילונית" תוך גינוי הדת והרבנות. איגודים כמו הארבעטער רינג, לדוגמה, חילנו את המסורת הישנה ובין היתר הנהיגו סדרי פסח בדגש סוציאליסטי, עם הגדות מתוקנות בהתאם ביידיש ואנגלית שהרעיונות הדתיים נערכו החוצה מתוכן. התנועה הרקונסטרוקטיבית הקטנה אך המשפיעה של מרדכי קפלן, שהושפע מאוד מאחד העם, נותרה קרובה אמנם לסמלי הדת אך עקרה את משמעותם. גם קפלן שלל אל פרסונלי ואת מושג ההתגלות, הגדיר את היהדות כציווילזציה, וכתב ש
הניסיון השאפתני, הקיצוני והמקיף ביותר ליצור זהות חילונית מבוססת נערך בברית המועצות, כשהאידאולוגים של הייבסקציה, כמו משה ליטבקוב, ניסו לכונן לאום דובר-יידיש שישתלב כשווה במערכת הלאומים הסובייטית. בשנות ה-20 וה-30 חוללו היידישיסטים הסובייטים יצירה תרבותית ענפה בכל התחומים, שהייתה כרוכה גם בתעמולה אתאיסטית ובהגדרה של ההווי היהודי במונחים אתניים ותרבותיים, תוך מתקפה חריפה על המורשת הדתית. יותר מ-1,100 בתי-ספר הורו את התרבות והתפישה ההיסטורית היידישיסטית לילדים בבלארוס ובאוקראינה, שאוכלוסייתן היהודית הייתה צפופה ושורשית וטרם התבוללה בתרבות הסביבה, בעוד שאינטלקטואלים כתבו ספרות ומחזות תיאטרון שנועדו להוות תרבות גבוהה, ובעשרות פלכים התקיימה אוטונומיה פוליטית יהודית. בטיעון שהמרכיב העברי (כמו אותיות מנצפ"ך) ביידיש מהווה גורם קלריקלי-ריאקציוני, אף תוקנה ב-1920 ושוב ב-1932 אורתוגרפיה חדשה לשפה שהמילים שמקורן עברי אויתו בה מחדש. הייבסקציה הייתה שרויה במבוכה לגבי הקבוצות האתניות היהודיות האחרות, שלא דיברו יידיש (ומנו כ-3% מיהודי ברית המועצות). אלו עברו לבסוף לטיפול המנגנונים המפלגתיים המקומיים.
מחוץ לתפוצה של יהדות מזרח אירופה, לשיח החדש הייתה השפעה גם על יהודי המערב, אם כי זו הייתה מוגבלת. בארצות האמנציפציה, הטמיעה התרבותית הושלמה כבר סביב אמצע המאה ה-19 ושוויון הזכויות הותנה בניסוח היהדות במושגים קוֹנְפֶסיוֹנַלִיִים, ככנסייה אחת מני רבות של "בני דת משה" השייכים ללאום המקומי. אף שרוב היהודים היו אדישים לדתם, הם הוסיפו לתפוש את עצמם במושגים כאלה והיו חשדנים ומנוכרים כלפי האידאולוגיה של המהגרים ממזרח אירופה, גם משום שאיימה פוטנציאלית על מעמדם האזרחי; באורח פרדוקסלי, המזרח-אירופאים החזיקו בהשקפות בלתי-דתיות ואנטי-דתיות אף על פי שהיו קרובים הרבה יותר למסורת, בעוד שהמערביים התעקשו לרוב שהיהדות היא רק או לפחות קודם כל דת, הגם שהיו מנוכרים לזו. המהגרים, בתורם, בזו למערביים כולם גם יחד כמתבוללים תלושים וחסרי רגש לאומי – חיים ויצמן תיאר את המנהל החרדי שעבד תחתיו בגרמניה: "הרב ד"ר בארנס, אדוק קיצוני... היה מתבולל גמור, וכינה עצמו 'גרמני בן דת משה'".
יהודי ארצות האסלאם, בינתיים, היו חשופים פחות ללחץ להגדיר את עצמם מחדש – בין אם לכיוון של קבוצה דתית או לאומית – בחברה מוסלמית שהגדרות כאלה היו זרות אף לה (למרות עלייתה המהוססת של הלאומיות הערבית, שניסתה לשווא לנטרל את היסוד הפוליטי באסלאם, ולהפכו מחוקה אלוהית מכתיבת-כל לעניין פולחני אישי) ושלא הייתה בה מלכתחילה, בדומה ליהדות ובניגוד לנצרות, כל הפרדה בין ספירות "דתיות" שהאמונה הייתה מוגבלת אליהן ו"חילוניות". לא פחות מכך, הקהילות שמרו על אוטונומיה משפטית ניכרת: מוסד המילט העות'מאני, סמכות בתי-הדין הרבניים במרוקו להכריע בחלק ניכר מהעניינים האזרחיים, וכיוצא בזה, הותירו את יהודי ארצות האסלאם כגוף קורפורטיבי נפרד במידה מסוימת. אף שרובם התרחקו משמירת מצוות ואורח חיים מסורתי, וחלק ניכר העדיף להיטמע בתרבות המעצמות הקולוניאליות, הם נותרו בבסיסם קרובים יותר לתפישה היהודית המקורית: השתייכות הכלל לקולקטיב מוגדר-אמונה, שחבק את כל תחומי החיים מכוח לידה ומורשת ללא קשר להשקפת הפרט, ולא שכנוע אישי באמיתות הדת שהוגבלה מאליה למרחב הפרטי, כבמערב, או לחלופין תודעה והכרה לאומית, כבמזרח.
היחלשות והתמדה
לקראת מלחמת העולם השנייה, תנועות יהודיות-חילוניות היו הכוח השליט ברחבי התפוצה ונראו כעומדות לסחוף אותה כליל. אבל מגמה זו השתנתה. בברית המועצות, הציבור היהודי שכל ההגבלות הוסרו מעליו העדיף ברובו להתבולל ישירות בתרבות הרוב הרוסית, והתעלם מהאוטונומיה התרבותית שהוצעה לו. היידישיזם הסובייטי הוכרז ככישלון בשלהי שנות ה-30. הדור הראשון של אלו שנולדו בברית-המועצות עבר רוסיפיקציה מעמיקה כל כך, עד שפיקוד הצבא האדום נמנע מלהגדירם כ"לא-רוסים" (כלומר כזקוקים להתאמות לשוניות ותרבותיות) ב-1942. לאחר המלחמה התווספו לכך גם רדיפות השלטונות שפנו נגדם: היהודים הסובייטים נותרו ברובם עם מעט מאפיינים חיוביים ותוכן עצמי, ותפשו עצמם בעיקר על דרך השלילה, כמיעוט מופלה שאפילו ההתבוללות נמנעה ממנו בשל סימונו הלאומי היהודי במסמכי הזהות. השואה הכריתה כליל את המרכזים הגדולים בפולין ובארצות הבלטיות ואת המאגר הדמוגרפי בו צמחו התפישות היהודיות-חילוניות.
במקביל, צאצאי המזרח-אירופאים בארצות הברית עברו אמריקניזציה וטמיעה ורובם עזבו את שכונות המהגרים הצפופות והעניות בהן התגוררו. לא פחות משהתרחקו מתרבות הוריהם ומהאידאולוגיות שאלה הביאו עמם – ההווייה היידית שלהם נראתה עתה אנכרוניסטית לחלוטין – הם נדרשו לקבל את הנורמות הדתיות של המעמד הבינוני האמריקני בו ביקשו להיקלט, תביעה שהייתה חריפה במיוחד בראשית המלחמה הקרה כשהיעדר השתייכות דתית החשיד באהדה לקומוניזם. הנהירה ההמונית לבתי-הכנסת הפכה את היהדות הקונסרבטיבית, שיצרה פשרה בין אווירה מסורתית לנינוחות כלפי אי-שמירת מצוות, לתנועת ענק תוך זמן קצר. גם היהדות הרפורמית צמחה פי חמישה בין 1937 ל-1956, אם כי הנהגתה הרבנית התקשתה לעכל ציבור שדרש החזרה של פריטים מסורתיים רבים שזנחה בעבר (כמו טליתות, כיפות ושופרות), אך מתוך ראייתם כחלק מהמורשת וללא שום אמונה: תאולוגים רפורמים סירבו בתוקף להתפשר עם הנטייה הרווחת בקהל לוותר על הרעיון של בחירת עם ישראל ולראותו כקבוצה אתנית גרידא שהדת הייתה פשוט חלק מתרבותה. ב-1968 פרש הרב שרווין ויין, שבניגוד לחברי קהילות רבים אחרים סירב להסתיר את האתאיזם שלו, כדי לייסד את היהדות חילונית-הומניסטית, זרם קטן שניהל טקסים של מעין-תפילה כביטוי תרבותי ומחק כל אזכור לאלוהים.
ביישוב הציוני בארץ ישראל נהנו הכוחות החילוניים מבכורה בשנים שלפני הפסקת השלטון הבריטי ב-1948. אבל ייסוד מדינה עצמאית וקליטת הגירה המונית (בייחוד מארצות האסלאם) דחף את הממשל למסלול פשרני יחסית, מתוך הצורך לפנות למכנה המשותף ואילוצים פוליטיים. שומרה ההגדרה העות'מאנית הישנה של כלל יהודי ישראל כמילט בעל מעמד נפרד שכל חבריו כפופים לרשויות הדתיות בעניינים שונים, בעיקר דיני אישות. בשנות ה-50 ניזומו שיעורי דת בבתי-הספר הכלליים; ב-1958, לאחר משבר בסוגיית מיהו יהודי, נסוגה הממשלה מהעמדה שאיפשרה לכל המצהיר על עצמו בתום לב להתקבל ככזה ואומצה ההגדרה הדתית עבור זכאות להגירה. למרות זאת, האתוס הלאומי-חילוני נותר חזק מאוד בחצי-היובל הראשון לעצמאות. ההנהגה אמנם ויתרה לדת במישורים רבים, אך שאפה לשלוט בה ולהכיל את סמליה כחלק מגישת הממלכתיות שנועדה לכונן זהות ישראלית אחידה.
שנות ה-70 וה-80, לאחר מלחמת יום הכיפורים ועליית הליכוד, עמדו בסימן התפוררותה של הממלכתיות ושל ההגמוניה הציונית-סוציאליסטית, ובכלל זה תמונת העבר, האתוס והחזון ששאפו להציב בפני כלל החברה. כמו כן, בדומה ליתר העולם, הביקורת הפוסט-מודרנית על הקדמה והרציונליזם עוררה תחייה דתית והקנתה לגיטימציה מחודשת לרוחניות ולאמונה. ישראל חדלה להיות חברה מגויסת וריכוזית, ואימצה מרכיבים של ליברליות וחברת צריכה. בריק שנותר, עלה הימין הדתי ככוח חזק ומשפיע בפוליטיקה בדמות גוש אמונים המשיחי, כשהתאורטיקנים שלו תוקפים את הטענה כי עם ישראל הוא "עם רגיל" ומחזירים את ההגדרות האמוניות הישנות לשיח הכללי; גם החרדים, ששורותיהם תפחו מגל חזרה בתשובה, הפכו מגורם שוליים לכוח משמעותי בחברה הישראלית. במקביל עמדה שיבה של יוצאי ארצות האסלאם להזדהות מופגנת עם המסורת, שתוצאתה הבולטת ביותר הייתה מפלגת ש"ס. התחזקות הכוחות הדתיים ברמה הערכית, בטענה להיותם המייצגים היחידים של זהות ותוכן יהודיים פוזיטיביים ובעלי משמעות – הרבה יותר מהגידול המספרי של שומרי מצוות; אלה נותרו מיעוט מובהק והוסיפו לאבד צעירים רבים ליציאה בשאלה, בעוד המרחב הציבורי בישראל נעשה פתוח, ליברלי ומחולן יותר – דחפה את האגף החילוני בחברה הישראלית למגננה אידאולוגית לקראת סוף המאה. הוגים לא-ציוניים ופוסט-ציוניים טענו שכל זהות יהודית תהיה כרוכה בדת ללא הפרד, והדרך היחידה לקדם חילוניות בישראל היא מינימיליזציה שלה והעמדת הישראליות האזרחית במרכז.
תגובה עיקרית למשבר החילוניות היהודית, במיוחד בישראל אך גם מחוצה לה (שם הוא מתבטא באדישות גמורה ובהתבוללות בהיקף גדול), הייתה פנייה של פעילים ללימוד ולהתעניינות במסורת וביצירה היהודית – לא באורח אקדמי מנותק ואובייקטיבי, אלא בניסיון להנחיל אותה כמורשת אקטואלית וכתרבות לציבור הרחב. גישה כזו אומצה על ידי גופי "ההתחדשות היהודית" השונים בישראל וגם ארגונים יהודיים במערב, כמו קרן פוזן הבריטית, שהפנו עורף לזרמים הדתיים בארצם ואימצו שוב בגלוי תפישה חילונית.
10 דברים שאני שונאת אצלך (סדרת טלוויזיה)
10 דברים שאני שונאת אצלך (באנגלית: 10Things I Hate About You) היא קומדיית מצבים אמריקאית המבוססת על סרט קולנוע מ-1999 באותו שם. פרק הבכורה שודר ב-7 ביולי 2009 וזכה ל-1.6 מיליון צפיות. הסדרה שגשגה והגיעה להצלחה גבוהה אחרי הפרק הראשון.
פרקים 1–10
בפרק הראשון של הסדרה האחיות קת וביאנקה סטרפורד מגיעות לתיכון פאודה שבלוס אנג'לס. ביאנקה שואפת להיות מקובלת. לעומתה, קת היא פמיניסטית קשוחה שהדבר החשוב ביותר בשבילה הוא שמירה על איכות הסביבה. ביאנקה מגלה כי צ'סטיטי היא הבחורה הכי מקובלת בשכבה ורוצה להתחבר אליה, וזה אכן קורה. ואולם, קת מתנהגת בקשיחותה כהרגלה, ודורסת בכוונה את מכוניתה של צ'סטיטי, דבר אשר עולה ביוקר לביאנקה. בנוסף, קמרון ג'יימס מתאהב בביאנקה ומנסה לכבוש את ליבה. צ'סטיטי יוצאת עם ג'ואי דונר, המשחק בפוטבול הבית ספרי, אך הוא מעוניין יותר בלדגמן מאשר לשחק בספורט, וצ'סטיטי לא תומכת בו בעניין הזה.
אביהן של ביאנקה וקת הוא רופא נשים בעל אובססיה בנוגע להיריון ומפחד ואוסר על ילדותיו לקיים יחסי מין בגיל צעיר. כאשר הוא יוצא מהעיר ביאנקה עורכת מסיבה אשר גורמת לדברים להשתנות. ג'ואי מתאהב בביאנקה ורוצה להיפרד מצ'סטיטי, קמרון מכריז על אהבתו לביאנקה, דבר אשר מפתיע אותה מאחר שחשבה כי הוא הומוסקסואל וקת משתכרת לראשונה בחייה. אביהן האובססיבי מגלה זאת שכן התקין מצלמה נסתרת בבית. יום למחרת, ג'ואי נפרד מצ'סטיטי ומתנשק עם ביאנקה בבית הספר, צ'סטיטי קולטת אותם מרחוק אך לא מזהה מי זו הבחורה, ומבטיחה ליד ביאנקה כי תגרום לבחורה ההיא להתחרט על מעשיה.
פרקים 11–20
ביאנקה מפחדת ממה שצ'סטיטי מסוגלת לעשות לה, אך מגלה לה את האמת, וצ'סטיטי מנדה אותה מהחברה, ובסוף, זוכה להחזיר לעצמה את המעמד החברתי. קמרון מתגבר על ביאנקה לאחר שדחתה אותו ויוצא עם חברה טובה של ביאנקה, דון. צ'סטיטי סולחת לביאנקה וחוזרת להיות חברתה הטובה. קת מחליטה לצאת עם פטריק, אך הם נפרדים לאחר מכן. לאחר שכל בית הספר שונא את קת, פטריק שם לצידה, והם מחליטים לקיים יחסי מין. ואולם, אביה של קת נכנס לחדר ועוצר זאת.
לאסה וירן
לאסה ארטורי וירן (בפינית: Lasse Artturi Virén ; 22 ביולי 1949) הוא אתלט פיני למרחקים ארוכים. הוא אלוף אולימפי שזכה ב-4 מדליות זהב בשתי אולימפיאדות (מינכן 1972 ומונטריאול 1976) ושיאן עולם בריצת 5000 מטר ובריצת 10000 מטר. הוא האתלט הראשון שניצח בשתי אולימפיאדות רצופות בריצת 5000 מטר ובריצת 10000. זכה לכינוי "הפיני המעופף". לאחר פרישתו, עבר לפעילות פוליטית ונבחר לפרלמנט הפיני.
ביוגרפיה
וירן נולד במירסקילה שבדרום פינלנד. הוא עבד בתור קצין משטרה והתאמן תחת הדרכתו של רלף הייקולה.
ההופעה הבינלאומית הראשונה של וירן הייתה באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי בשנת 1971. הוא רץ בצילו של אתלט פיני אחר, יואה ואטיינן שזכה בשתי מדליות זהב בריצות ל-5000 מטר ול-10000 מטר תוך שהוא מסיים במקום השביעי (13:38.6 דקות) ובמקום ה-17 בהתאמה. לאחר זמן לא רב, הוא שבר את השיא הפיני של ואטיינן בריצת 5000 מטר. מעודד על ידי משטר אימונים נוקשה שהתקיים בקניה, הוא שיפר בריצת 2 מייל את השיא העולמי (8:14.0 דקות) בכמעט 4 שניות והגיע מוכן למשחקים האולימפיים.
אירוע השיא
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה וירן בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בשיא אולימפי חדש של 13:26.42 דקות, לפני מוחמד גמודי מתוניסיה (13:27.33 דקות) ויאן סטיוארט מבריטניה (13:27.61 דקות) ובריצת 10000 מטר בשיא עולם חדש של 27:38.35 דקות, למרות שנפל בהקפה ה-12 כתוצאה מהסתבכות עם אמיל פוטמנס מבלגיה שזכה במדליית כסף (27:39.58 דקות) ומירוטס איפטר מאתיופיה (27:40.96 דקות). הוא שיפר את שיאו העולמי של רון קלארק מאוסטרליה (27:39.4 דקות). בכך היה לאתלט הרביעי בהיסטוריה שזכה בשתי ריצות אלו אחרי בן ארצו הנס קולמיינן (1912), אמיל זטופק מצ'כוסלובקיה (1952) וולדימיר קוץ מברית המועצות (1956).
ארבעה ימים לאחר האולימפיאדה, בתחרות שנערכה בהלסינקי קבע וירן בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 13:16.4 דקות. שבוע לאחר מכן, שיפר פוטמן (מתחרהו הגדול) את השיא שקבע ב-3.4 שניות והעמיד אותו על 13:13.0 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה וירן במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.57 דקות ובמקום השביעי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 28:29.23 דקות.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה וירן בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:24.76 דקות, לפני דיק קואקס מניו זילנד (13:25.16 דקות) וקלאוס-פיטר הילדנברנד מגרמניה (13:25.38 דקות) ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:40.38 דקות, לפני קרלוס לופז מפורטוגל (27:45.17 דקות) וברנדן פוסטר מבריטניה (27:54.92 דקות). בנוסף, הוא סיים במקום החמישי בריצת מרתון בתוצאה של 2.13:10.8 שעות. בכך היה וירן לאתלט האולימפי הראשון שהגן על שתי מדליות זהב בתחרויות ריצה אישיות.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) סיים וירן במקום החמישי בריצת 10000 מטר בתוצאה של 27:50.46 דקות ולא הצליח לזכות בתואר בפעם השלישית ברציפות, המנצח בריצה היה יפטר (27:42.69 דקות). בנוסף, הוא לא הצליח לסיים את ריצת המרתון.
וירן כיהן בשנים 1999–2007 כחבר בפרלמנט הפיני.
דברי ימי קירנדיה (סדרת משחקים)
דבר ימי קירנדיה (באנגלית: The Legend of Kyrandia), הוא שמה של טרילוגיית משחקי מחשב בז'אנר ההרפתקה והפנטזיה. הטרילוגיה יוצרה על ידי אולפני וסטווד (Westwood Studios).
שלושת חלקי הטרילוגיה הם:
מעשיות ושדים
המלך ויליאם ואשתו נרצחו על ידי ליצן החצר המרושע מלקולם, ובנם ברנדון הוחבא בידי סבו, המכשף המלכותי קאלאק. קאלאק גידל את ברנדון בהיחבא, מבלי ליידע אותו בנוגע לעברו ולסכנה מצד מלקולם. יום אחד, כאשר מגלה מלקולם את מיקומו של קאלק, הוא הופך אותו לפסל. ברנדון, שבאותו זמן לא היה בביתו, חוזר ומגלה את קאלאק מאובן, ומוצא שהעץ הקסום שעליו חיו שניהם פונה אליו ומספר לו על מוצאו ועל מעשי מלקולם.
לאחר מכן, יוצא ברנדון למסע בו הוא מנסה למצוא את מלקולם ולקחת ממנו את אבן הקיירא המכיל את כל האנרגיה של הממלכה.
נקמתו של מלקולם
מלקולם שהשתחרר מעונשו (אותו קיבל במשחק הראשון), יוצא לנקום בברנדון וקאלק. למרות שאיבד את יכולותיו בקסם, הוא מנסה להסתמך על שכלו לשם השגת הנקמה. (במשחק זה, משחק השחקן דווקא את מלקולם)
החלטה רצחנית
החלטה רצחנית (בגרמנית: Mörderische Entscheidung) הוא פרויקט טלוויזיה בבימויו של אוליבר הירשביגל (Hirschbiegel), אשר הופק ושודר בשני ערוצים במקביל בטלוויזיה הגרמנית בשנת 1991. הפרויקט נכתב כעלילה סיפורית מרכזית אחת, המסופרת בשני סרטים המציגים שתי נקודות מבט שונות (האחת תוך ליווי דמות ראשית של אישה, השנייה תוך ליווי דמות של גבר). הצופה יכול היה להחליף בין הערוצים באמצעות השלט במהלך הצפייה, כלומר "לזפזפ" ולבחור בכל רגע את נקודת המבט שבאמצעותה הוא רוצה לקלוט ולחוות את העלילה הראשית.
הפרויקט נכתב על ידי טוני גריזוני (Grisoni), בוים על ידי אוליבר הירשביגל, ומככבים בו השחקנים מייקל ביירן (Byrne) ונינה פרנוצ'ק (Franoszek). שפת הסרטים, שנכתבו והופקו בגרמניה, היא גרמנית.
אורכו של כל סרט בפרויקט הוא 95 דקות, והוא שודר בשני הערוצים המתחרים של הטלוויזיה הגרמנית, ZDF ו-ARD.
האינטראקטיביות בפרויקט
בניגוד לאינטראקטיביות המקובלת לרוב בסרטים מסוג זה, שבה משפיע הצופה על מהלך ורצף האירועים, הרי שב"החלטה רצחנית", הצופה לא קבע מה יהיה הדבר הבא שיתרחש בסיפור, אלא רק איך הוא עצמו יחווה את הצפייה האישית שלו.
למרות שלצופה הייתה בחירה חופשית לעבור בין הערוצים, ולבחור לעצמו חוויית צפייה אישית, הוא במידה רבה כוון לעבר תבנית צפייה מסוימת באופן ההפקה של הסרט:
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים (לעיתים נקראת גם: אמנת האג) היא אמנה שנחתמה בהאג בשנת 1980 בדבר משמורת ילדים. לפי האמנה, המשמורת צריכה להיקבע במקום מגוריו הקבוע ואוסרת על העברת ילד ממדינה למדינה ללא הסכמת הוריו או האפוטרופוס. אם הוברח הילד לארץ אחרת ניתן להגיש בקשה להחזרתו והמדינות החתומות על האמנה מתחייבות להשיבו למדינה ממנה נחטף, שם תיקבע המשמורת החוקית. ברוב המקרים נועדה אמנה זו להילחם בתופעה של לקיחת המשמורת בכוח על ידי אחד ההורים אחרי סכסוך או גירושין.
למרות כוונת האמנה, מדינות רבות מנהלות קדם דיון על המשמורת בעת הדיון על השבת הילד למדינה ממנה נחטף, בין השאר בגלל טענות של ההורה ה"חוטף" שהשבת הילד למדינה ממנה נחטף תסכן את הילד.
שר"ב - שירות הרווחה הבין-לאומי הוא שירות רווחה, השייך למשרד הרווחה של מדינת ישראל, ותפקידו לסייע מקצועית במקרים בהם הדבר נדרש, גם בהתאם לאמנת האג, בקשר עם הילד וליוויו על ידי עובדים סוציאליים, על מנת להקל עליו ועל סביבתו את המעבר, אם נדרש.
חריגים לחובת השבת הילד
האמנה מציגה מספר חריגים לחובה להשיב ילד למדינה ממנה נחטף ומטבע הדברים חריגים אלו עולים רבות בדיונים בפני בית המשפט בבקשות השבה.
חריגים אלו כוללים:
החריג של רצון הילד
בעת כתיבת האמנה לא הוסכם על גיל שממנו ומעלה תילקח בחשבון רצון הילד, מכיוון שכל גיל כזה נחשב לשרירותי, אולם הייתה הסכמה שיש להתחשב ברצונם של ילדים הקרובים לגיל העליון של האמנה, 16 שנים. על כן, הושאר העניין לשיקול דעת בתי המשפט בהתאם לבגרות הילד.
בישראל, בית המשפט העליון קבע שהחריג של רצון הילד "יתפרש בצמצום יתר, באופן שיחול במצבים חריגים וקיצוניים בלבד המצדיקים סטיה ממטרות ותכליות היסוד של האמנה" והמשקל לרצון הילד פחות מזה הניתן בדיון רגיל של משמורת. בכך נדחתה העמדה שהובעה למשל על ידי בית המשפט לענייני משפחה:
עם זאת, בדיונים לגבי מקרים ספציפיים שופטי בית המשפט העליון נחלקו לגבי המשקל שיש לתת לרצון הילד. כך למשל, בדיון על החזרת ילד לידי אביו בבלגיה קבעו השופטים עדנה ארבל ואליעזר ריבלין שיש לבדוק ביתר פירוט את רצון הילד, בעוד השופט יוסף אלון סבר שמכיוון שהאם לא הוכיחה כי חל החריג של רצון הילד, ושלחריג זה יש להתייחס בזהירות רבה כשמדובר על ילד בן שמונה, יש להשיבו מיידית לאביו. בסופו של דבר, לאחר הבדיקה הנוספת נקבע שיש להשיב את הילד לאביו ובית המשפט העליון אישר זאת באופן סופי. במקרה אחר קבעו הרוב יוסף אלון ואליעזר ריבלין שיש להשיב את הילדים, בעוד אליקים רובינשטיין ביקש בחינה נוספת של רצון הילדים.
חריג ההשלמה
על היקף המעשים הנחשבים להסכמה חלוקות הדיעות. באופן כללי נקבע שאמירות במהלך משא ומתן אינן בהכרח מהוות השלמה עם החטיפה, אולם בלא מעט מקרים קובעים השופטים שניהול משא ומתן עם הסכמה למעבר הילד למדינה אליה נלקח, מהווה השלמה בנסיבות הייחודיות של אותו מקרה.
פיצויים
בספר על אמנת האג נדונו שלוש אפשרויות לפיצוי ההורה שילדו נחטף על ידי ההורה השני:
בישראל, קבע בית המשפט העליון שניהול הליכים לפי אמנת האג, אינו חוסם תביעת נזיקין נפרדת לפיצוי נזיקי, שכן ההליכים על פי אמנת האג נועדו לתת תרופה מיידית, ואינם ממצים את כל עילות התביעה.
התייחסות בתי משפט של מדינות אחרות לישראל במקרי חטיפת ילדים
בפני בתי משפט במדינות אחרות הועלו על ידי הורים חוטפים טענות כנגד מדינת ישראל, במטרה למנוע השבת ילדים אליה.
הרחיב על הדברים השופט אליקים רובינשטיין:
בשנת 2004 נחטפה ילדה ישראלית לטורקיה על ידי אימה, אזרחית טורקיה. בתי המשפט בטורקיה קבעו שיש להחזיר את הילדה לישראל, אולם האם ערערה לבית המשפט האירופי לזכויות אדם בטענה שיש להחיל רובד משפטי נוסף על האמנה נגד חטיפת ילדים, והמדובר בזכויותיה על בסיס האמנה האירופית לזכויות אדם, אשר יפגעו במקרה של שיבה לישראל, שבה, לטענתה, היא מחויבת להתייצב בפני טריבונליים דתיים, הרבנות ובית הדין הרבני, ובכך יופרו זכויות האזרח שלה, בין השאר לחופש מכפייה דתית ולהורות. לאחר כשנתיים של דיונים, דחה בית המשפט האירופי את טענות האם, ואישר את החלטת בית המשפט הטורקי להשבת הילדה לישראל. כאשר הגיעו השלטונות הטורקיים לאכוף את פסק הדין, התברר שהילדה נחטפה מחדש, ורק פרס בסך של 100,00 אירו גרם למציאת האם והבת מחופשות למוסלמיות).
כעבור כשנתיים, במקרה אחר בו הייתה מעורבת חטיפת ילד ישראלי לשווייץ, הפך בית המשפט העליון של שווייץ החלטה של בית משפט קנטוני שקבע שמכיוון שהאם מבוקשת בישראל על חטיפה והאב אינו ראוי לגדל את הילד לבד, אין להשיב את הילד לישראל. כנגד החלטה זאת פנתה האם לבית המשפט האירופי לזכויות אדם אשר עיכב את ביצוע ההחלטה במשך שנה ושלושה חודשים, אך לבסוף קבע ברוב של 4 כנגד 3 שיש להחזיר את הילד לישראל מכיוון שההחזרה אינה נוגדת את האמנה האירופית לזכויות אדם כי לא הוכח שהאם לא תוכל להגן על הילד בבית משפט ישראלי מפני סכנות מצד האב. עם זאת, השופטת שטיינר מאוסטריה כתבה בדעת מיעוט שמכיוון שהחוק הישראלי בענייני משפחה הוא חוק דתי, המוסר את ענייני המשמורת לבית דין רבני ומכיוון שהאב הוא חרדי, היכולת של האם להשפיע על חינוך הבן במעמד שווה לזה של האב מוטל בספק ועל כן אין להשיבו לישראל.
בדיון נוסף ואחרון בתחילת 2010, בית המשפט האירופי לזכויות אדם קבע ברוב של 16 נגד שופט אחד כי הקטין לא יוחזר לישראל. כל השופטים שתמכו בהחזרת הילד בערעור הראשון, שינו דעתם בדיון הנוסף, לאחר ששוכנעו שהחזרת הקטין תפגע בזכויותיה של האם על פי סעיף 8 של האמנה האירופית לזכויות אדם, לזכות לחיי משפחה והורות
רועי זו-ארץ
רועי זו-ארץ (נולד בתל אביב ב-22 בינואר 1969) הוא מוזיקאי יוצר, מנצח, פסנתרן, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי שהתגורר ופעל בארצות הברית במשך 15 שנים. בשנת 2010 חזר להתגורר בישראל ולעסוק במוזיקה.
ביוגרפיה
זו-ארץ החל ללמוד נגינה על פסנתר בגיל 3. בין הגילאים 5 ועד 18 למד בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה. בגיל 12 פרסם אלבום מקורי ועם גיוסו לצה"ל שובץ לשרת בלהקה צבאית.
לאחר תום שירותו הצבאי, בתחילת ואמצע שנות ה-90 היה זו-ארץ שותף בנגינה, עיבוד והפקה מוזיקלית של אלבומים עם מיטב אמני ישראל. בין הבולטים באלבומים אלה האלבום הראשון של להקת היהודים "מציאות נפרדת", אלבומה של ריטה "אהבה גדולה" ומסע ההופעות המצליח שנלווה לאלבום, אלבומה השני של דפנה דקל, אלבומיו של דודו פישר "מתנה" ו"נמר מקטיפה", אלבומיו של דני סנדרסון "קופץ לשניה" ו"מת לבכות 2", אלבום הבכורה של שרון חזיז "קח אותי לשם", אלבומו של עוזי חיטמן "מתוך תוכי" ואלבומו של מאיר בנאי "מנגינת הנדודים". בנוסף כתב, עיבד והפיק פסקולים למחזות תיאטרון, סרטים ישראלים ותוכניות טלוויזיה.
זו-ארץ עבר לניו יורק בסוף שנות ה-90. הוא למד בבית הספר הגבוה למוזיקה ג'וליארד ומאוחר יותר ב-Mannes College of Music. במקביל ללימודיו המשיך לעסוק בכתיבת פסקולים לסרטים ותיאטרון, ביצירת מוזיקה אלקטרונית, וכפסנתרן ומפיק מוזיקלי של אלבומי רוק ופופ. המצליח מבין האלבומים בהם היה שותף הוא האלבום Where you want to be של להקת Taking Back Sunday בו ניגן על פסנתר וכן הלחין וניצח על חטיבת כלי מיתר.
באמצע שנות ה-2000 עבר להתגורר בלוס אנג'לס ופתח סטודיו לנגינה והקלטות בהוליווד, בו הוא עוסק בכתיבת פסי-קול לסרטים. בין יצירותיו האחרונות הסרט MacHeads המתעד את תופעת ההערצה לחברת אפל ומנכ"לה סטיב ג'ובס.
בשנת 2009 הפיק מוזיקלית את אלבום הבכורה של אחיו גיא זו-ארץ, שלא יצא לבסוף. באותה השנה החל לתעד ולפרסם את תהליך היצירה שלו באתר YouTube.
בחודש אוקטובר 2009, במסגרת הפסטיבל הבינלאומי למוזיקה קאמרית בירושלים, נוגנה יצירתו המקורית "הצבע הזרזובי", יצירה שנכתבה לארבעה צ'לים ומרימבה.
בסוף שנת 2009 הוציא זו-ארץ שלושה אלבומים חדשים. הראשון, "עמנואל" כולל מוזיקה מקורית שכתב לתפילות קבלת שבת. השני, Confessions of a Composer, כולל קטעים מקוריים לפסנתר מתוך הסדרה התיעודית שלו באתר YouTube. השלישי, Snowflakes - Piano Holiday Classics, כולל וריאציות לשירים ומנגינות המזוהות עם חג המולד וראש השנה הנוצרי.
בשנת 2012 הוציא אלבום משותף עם גיא זו-ארץ בשם "לדינו ופיוט מבית אבא", ובו שירים בלדינו.
עבד עם שירי מימון על עיבודים וניהול מוזיקלי למופע החדש שעלה במרץ 2014. בסוף אותה שנה, אף זכה בתואר "המופע הישראלי של השנה", מטעם עכבר העיר. ב-21 באוגוסט, הוציאה מימון סינגל חדש, "מי שפוי מי משוגע" אותו הפיק ועיבד רועי זו-ארץ.
בשנת 2014 הוציא רועי יחד עם אחיו גיא זו-ארץ אלבום שני של לאדינו ופיוטים "קאזה זו-ארץ" והמשיכו בסיבוב ההופעות המצליח ברחבי הארץ.
בשנה זו היה מנהל מוזיקלי ואחראי על העיבודים למופע החוזר של ריטה אחרי 20 שנה "אהבה גדולה" ויצא גם איתה לסיבוב הופעות בארץ כמנהל מוזיקלי ופסנתרן.
רועי היה גם המנהל המוזיקלי המפיק והמעבד למופע של זמרת האופרה אפרת רותם ויצא איתה לסיבוב הופעות כמנהל מוזיקלי ופסנתרן.
ניהל ניגן והפיק את מופע פרס הקריאה על שם דבורה עומר מטעם משרד התרבות.
בשנת 2015 רועי הופיע עם מוש בן ארי במופע פסנתר בציריך וז'נבה,
הופיע בפרויקט המשותף שלו עם גיא זו-ארץ אחיו הצעיר "לאדינו ופיוטים" ברחבי הארץ ובטורקיה.
רועי ניהל מוזיקלית את תוכנית הטלוויזיה "הפייטן" בערוץ 20
בשנת 2016 רועי מנהל מוזיקלי של תוכנית הטלויזה פרשת השבוע עם גיא זו-ארץ ערוץ 20
בשנת 2023התארח בסדרה "קופה ראשית" לצד אחיו גיא  זו ארץ בתפקיד עצמם כצמד הזמרים האחים זוארץ.
זו-ארץ אב לשני בנים.
מדחא
מדחא (בערבית: مدحاء) היא מובלעת של סולטנות עומאן, שממוקמת בתוך שטחה של איחוד האמירויות הערביות, עם שטח של 3.2 קמ"ר, המובלעת היא חלק ממחוז מוסנדם על אף ריחוקו משאר שטח מחוז מוסנדם. המובלעת היא שוממת ברובה ולא מפותחת, במובלעת מתגוררים כ-3,000 תושבים בלבד. בתוך מובלעת זו יש מובלעת נוספת - העיירה נחווה השייכת לאמירות שארג'ה.
במדחא מרבית השטח אינו בשימוש, החלק שכן בשימוש הוא שמכיל מספר כבישים, בית ספר, סניף דואר, תחנת משטרה, בנק עומני, ומבנים שמספקים חשמל ומים לתושבי המובלעת.
היסטוריה
המובלעת שנמצאת במדחא, נחווה הוקמה לאחר שמדחה החליטה להצהיר אמונים לעומאן, החלטה שלא עלתה בקנה אחד עם אנשי העיר. בסוף שנות השלושים או תחילת שנות הארבעים של המאה העשרים שלטו שתי 'חמולות' בחצי האי מוסנדם, אל-קאסימי משארג'ה שלימים תהיה חלק מאיחוד האמירויות הערביות והשנייה היא אבו סעיד מעומאן. אל קאסימי ייצג את הצד של איחוד האמירויות כיום, או שארג'ה, בזמן שאבו סעיד ייצג את הצד התומך בעומאן. על תושבי חצי האי הוטל לקבוע למי הם רוצים להצהיר אמונים. בעוד שמדחה החליטה להצטרף לסולטנות העומאנית, תושבי הכפר נחווה החליטו להצטרף לשארג'ה וכך הפכו למובלעת בתוך מובלעת. הגבולות נקבעו לאחר התייעצות של השלטון הבריטי בחוף שביתת הנשק ובראשו ג'וליאן ווקר עם שבטי האזור. על אף שההתייעצויות החלו בשנות הארבעים, רק בשנת 1969 נקבעו הגבולות הסופיים שבתוקף גם כיום.
רוברטו פטרנוסטרו
רוברטו פטרנוסטרו (בגרמנית: Roberto Paternostro; נולד ב-1957) הוא מנצח יהודי-אוסטרי.
ביוגרפיה
פטרנוסטרו נולד בווינה, בן לאם יהודייה ולאב נוצרי יליד סיציליה. הוא למד ניצוח אצל הנס סווארובסקי ובהמשך אצל ג'רג' ליגטי וכריסטוף פון דוהנאני. שש שנים היה עוזרו של המנצח הרברט פון קאראיין בתזמורת הפילהרמונית של ברלין ואחר היה המנהל המוזיקלי של תזמורת וירטמברג ושל בית האופרה של קאסל והרבה לנצח כאורח על תזמורות ברחבי העולם.
בשנים האחרונות הגיע פטרנוסטרו לישראל כארבע פעמים בשנה וניצח על כמה מן התזמורות הישראליות. בשנת 2010 התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית, לאחר שבשנת 2009 שימש כיועץ מוזיקלי לתזמורת. היה בשנים 2010 - 2013 מנהל מוזיקלי של התזמורת לצדם של יואב תלמי שהיה מנצח אורח ראשי, דניאל כהן שהיה מנצח אורח קבוע, ועם הכנרת אליזבת וולפיש שהייתה מנהלת סדרת הבארוק, כמומחית עולמית לתחום זה. בשנת 2017 ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים במסגרת פסטיבל אופוס.
מכבי ראשון לציון בדמינטון
מכבי ראשון לציון בדמינטון הוא מועדון הבדמינטון של אגודת אשר הוקם בשנת 1977 והוא אחד ממועדוני הבדמינטון הגדולים בישראל הכולל מעל ל-50 ספורטאים פעילים. המועדון כולל קבוצות ליגה מקצועיות, קבוצות חובבים וקבוצת ילדים ונוער.
הקמה
בראשית שנות ה-70 היו מספר שחקני בדמינטון בראשון לציון, רובם יוצאי הודו שהתאמנו במגרש מאולתר ברחבת בית הספר היסודי "עין הקורא". את התמונה שינה ויקטור יוסים, אשר סיים את לימודיו בטכניון חיפה בשנת 1977 ועבר להתגורר בעיר. ויקטור, שהיה שחקן פעיל בלטביה, ארץ הולדתו, רצה לחדש את פעילותו וחיפש שותפים למשחק. אולם בית הספר היסודי "הראל" היה המגרש הראשון שהוקצה לקבוצת השחקנים הקטנה על ידי מחלקת הספורט של העירייה. כך על המגרש הבודד שבאולם הקטן הוקם הבסיס לקבוצה שהיה מורכב משחקנים ותיקים ומצעירים בני העיר אשר הוזמנו לשחק על ידי יוסים. בין השחקנים היו עזרא עינטבי, בני פרי ודוד גורפינקל אשר עד היום משחק בקבוצת נעוריו. באותם ימים הענף שהיה עוד בחיתוליו החל לצבור תנופה ויחד עם עוד מספר קבוצות מאשדוד (בראשותו של ג'ף גפן מחלוצי הענף בישראל), לוד, קריית אונו ופרדס חנה (בראשותו של ד"ר מיכאל שניידמן) הוקמה לראשונה ליגה לאומית בה התחרו הקבוצות זו נגד זו. את הליגה הובילה קבוצת מכבי אשדוד והקבוצה מראשון לציון זכתה בדרך כלל במקום השני או השלישי. מלבד הפעילות בליגה התקיימו בישראל מספר תחרויות לנוער ובוגרים וגם בהם קצרו השחקנים הצעירים של המועדון הישגים נאים אך רוב רובם נאלצו להפסיק את פעילותם בשל השירות הצבאי.
שנות השמונים – מכבי והמעבר לגימנסיה
בשנת 1980, לאחר שלוש שנים של פעילות בעיר, נקלטה הקבוצה כמחלקה באגודת מכבי ראשון לציון, דבר שתרם מאוד לפיתוח הקבוצה. הקבוצה המשיכה את פעילותה, הגדילה את מספר חבריה וקיימה מספר תחרויות לאומיות באולם "מכבי" הישן ואף אירחה קבוצת נוער מגרמניה.
בשנת 1983, לאחר מאמצים רבים, קיבלה הקבוצה מקום באולם הספורט של בית הספר התיכון הוותיק בעיר, "הגימנסיה הריאלית". המעבר לאולם, שכלל שלושה מגרשים, יחד עם הקרבה למרכז העיר ולבתי הספר, הביא לפתיחתה של קבוצת נוער גדולה שכללה מעל ל-15 שחקנים. הקבוצה התפתחה גם במסגרת הליגה עם צרופה של עליזה מוזס שהייתה אלופת ישראל ושיחקה לפני כן במכבי אשדוד. שחקן בולט נוסף מאשדוד ששיחק בקבוצה היה איציק סרויה, שהיה לדעת הרבים אחד הכישרונות הגדולים בענף הבדמינטון בישראל.
בשנת 1987 הצטרפו לקבוצה האחים לבית מוזס, ראובן ואמיר ובהמשך גם אחותם סיגלית. חיזוק נוסף הגיע לקבוצה בדמותו של מנשה מיכאלי מאשקלון והקבוצה החזקה זכתה באליפות המדינה במשך חמש שנים רצופות.
שנות התשעים – נוער עולה
בשנות התשעים, יחד עם גל העלייה הגדול מרוסיה, המשיך המועדון להתפתח ובקבוצת הנוער של המועדון נראו פנים חדשות אשר הגיעו להישגים הגדולים ביותר בתולדות המועדון. בין השחקנים היו אירה סרברינסקי, ליאור (בוריס) קרויטר, ברק מי-און וניר יוסים (בנו הבכור של ויקטור). מלבד שחקני הנוער החדשים, אל הקבוצה הגיעו שחקנים זרים רבים אשר רובם היו סטודנטים וחוקרים במכון ויצמן למדע. אחד מהם הוא ד"ר מרטין זיבר (Ziber) מגרמניה, ששיחק במועדון במשך ארבע שנים.
בשנת 1992, עם עזיבתם של האחים מוזס (שחזרו למועדון מכבי אשדוד), החלה הקבוצה להתבסס על שחקני הנוער אשר באותה תקופה זכו במקומות הראשונים בתחרויות הנוער. במקביל לשינויים שחלו במועדון גדל מספר השחקנים המקומיים ואיתם גם מספר הפעילים שעזרו בניהול וקידום ענף הבדמינטון בעיר ראשון לציון ובישראל. בשנת 1998, לאחר מספר שנים בהן הגיעה הקבוצה למקום השני בלבד, השחקנים הצעירים החזירו את גביע האליפות לעיר.