cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
הטגארט ברמלה בתוך כלא איילון
שימושי המצודה לאורך השנים
עם סיום המנדט הייתה החלטה של הבריטים להעביר את השליטה בכל מצודות הטגארט לאוכלוסייה המקומית באזור בו הייתה המצודה. מאחר שרמלה הייתה עיר ערבית, העבירו הבריטים את שתי המצודות שברמלה לידי הערבים והלגיון. לאחר יציאת הבריטים היו קרבות קשים במלחמת השחרור כנגד האוכלוסייה המקומית ונגד הכוחות של צבאות ירדן עיראק ומצרים. נושא מרכזי במבצעי צה"ל ושאר הכוחות הלוחמים היה כיבוש המשטרות ומצודות הטגארט בארץ. המצודות ברמלה נכבשו במבצע דני במלחמת השחרור ולאחר מלחמת השחרור והקמת המדינה הועברו שתי מצודות הטגארט לידי המשטרה.
מצודת הטגארט על הדרך בין רמלה ללוד שימשה תחילה כתחנת משטרה ומתקן כליאה. בשנת 1950, הוכרז המבנה כבית הסוהר המרכזי של שירות בתי הסוהר – "כלא רמלה". עם השנים הורחב שטח הכלא ונוספו לו אגפים רבים.
בית הסוהר נפתח רשמית בשנת 1954, לאחר שעבר עבודות שיפוץ ובנייה והתאמה לסטנדרטים החדשים של שירות בתי הסוהר. בשנת 1962 הוצא להורג בכלא רמלה הפושע הנאצי אדולף אייכמן. בשנת 1975 הוקם בבית הסוהר מרכז תעסוקה, אשר תורם לתהליך שיקום האסירים.
בשנת 1984 נפתח מרכז החינוך הראשון בשירות בתי הסוהר. מרכז החינוך נועד לאפשר לאסירים לרכוש השכלה, חינוך והעצמה לצורך קידומם האישי לחיים נורמטיביים.
באמצע שנות ה־80 שונה שמו של בית הסוהר לשמו הנוכחי – "כלא איילון" שם שניתן לו בשל מיקומו הגאוגרפי, בלִבּו של עמק איילון.
המצודה כיום נמצאת בלב כלא איילון, מאפייניה המרכזיים נותרו כשהיו, מבנה מוקף בחומה סביב ובשני מגדלי שמירה בצידה המזרחי. חדרי המצודה משמשים את מינהלת שירות בתי הסוהר.
קישורים חיצוניים
מהלך הקרבות במבצע "דני"
הידקי שירקאווה
הידקי שירקאווה (ביפנית: 白川 英樹; נולד ב-20 באוגוסט 1936) הוא כימאי יפני שזכה בפרס נובל לכימיה ב-2000, ביחד עם אלן היגר ואלן מקדיארמיד, על גילוי ופיתוח פולימרים מוליכים.
עבודתו
במהלך עבודתו במכון הטכנולוגי של טוקיו, פיתח שירקאווה פוליאצטילן בעל מראה מתכתי, ובכך עורר את עניינו של אלן מקדיארמיד, פרופסור לכימיה מאוניברסיטת פנסילבניה ב-1975.
שנה לאחר מכן הזמין מקדיארמיד את שירקאווה לערוך את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה, והשניים, בשיתוף עם הפיזיקאי אלן היגר, פיתחו את המוליכות החשמלית של הפוליאצטילן.
ב-1977 גילו השלושה שהרוויה באדי יוד משפרת את המוליכות החשמלית של הפוליאצטילן. על תגלית זו זכו השלושה בפרס נובל לכימיה בשנת 2000.
ביוגרפיה
שירקאווה נולד בטוקיו ב-1936, בנו של רופא צבאי. הוא סיים את לימודיו במכון הטכנולוגי של טוקיו בתחום הנדסת כימיה ב-1961, השלים את הדוקטורט בנושא ב-1966, והחל לעבוד במכון כעוזר מחקר.
הוא השלים את הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה, לשם הגיע בהזמנת אלן מקדיארמיד, ב-1976. הוא החל לעבוד במרצה באוניברסיטת צוקובה ב-1979, וב-1991 התמנה לראש המחלקה להנדסת כימיה בצוקובה.
הנציב העליון (ציור)
"הנציב העליון" (1966) הוא ציור מאת הצייר הישראלי אריה ארוך.
היסטוריה
העבודה, המצוייה באוסף מוזיאון ישראל נחשבת לאחת מן העבודות החשובות של הצייר. ארוך העניק את הציור במתנה למוזיאון ישראל, לאחר שווידא כי וילם סנדברג ויונה פישר, אוצר המוזיאון, מעריכים את היצירה.
לציור קיימות שתי גרסאות נוספת, מאוחרות יותר, הדומות זו לזו. האחת, המצויה באוסף משה ורוזיטה סימון, ומכונה "הנציב העליון" או "מתווה לדיוקן סר הרברט סמואל" (1970) ואילו השנייה נמצאת באוסף פרטי. הציורים עשויים בפסטל שמן על גבי גיליון נייר כמעט רבועי, ומופיעה הדמות של הנציב העליון באופן סכמטי פחות וקרוב יותר אל הדמות המתוארת בשטיח. הדמות מתוארת ללא הכפלה כשלצידה קו מתאר כפול של פרופיל בצבע אדום וכחול.
פרשנות
במאמרו "ירושלים של אריה ארוך: בין 'רחוב אגריפס' לבין 'הנציב העליון'" (1989) הציע מרדכי עומר לקשר בין "הנציב העליון" לבין ציור נוסף ומוקדם יותר של ארוך - "רחוב אגריפס" (1964). עומר ציין כי שני הציורים עוסקים בדמות של סמכות זרה בארץ ישראל. "רחוב אגריפס" עושה זאת על ידי הציון האיקונוגרפי לדמותו של אגריפס הראשון - ה"נציב העליון" בשלהי תקופת הבית השני. אגריפס, טוען עומר, מהווה תזכורת ל"שקט שלפני הסערה" של חורבן ירושלים. בנוסף, עומר מביא את הערכתו ההיסטורית של מיכאל אבי-יונה כי ההתרחקות ממורשתו של אגריפס, היא זו אשר שמרה ועיצבה את תודעתו של העם היהודי.
גדעון עפרת הציע בספרו "בספרייתו של אריה ארוך" (2001) קישור איקונוגרפי למוטיב של שילוב הצבע האדום לכחול, המופיע ברבים מציוריו של ארוך. על פי עפרת צירוף זה מאזכר חיבור בין גבר לאשה והוא מלווה גם באסוציאציה של סמכות צבאית. פרשנותו של עפרת אף מרחיקה ומציעה לקרוא את מוטיב הכפלת הדמויות אצל ארוך כביטוי של היחס בין רוח לחומר, הקשורה באיקונוגרפיה הנוצרית לצבעים אלו.
אנוליס פינוקיו
אנוליס פינוקיו (שם מדעי: Anolis proboscis) הוא מין של לטאה ממשפחת האנוליסיים. המין נקרא "פינוקיו" בשל רקמת עור ארוכה בסמוך לחוטמו, דמוית אף ארוך. זהו מין אנדמי לאקוודור. המין זוהה לראשונה ב-1953 ונראה מספר פעמים עד לשנת 1960. במשך 45 שנה לא נראה שוב ונחשב למין נכחד, עד שנתגלה מחדש ב-2004, ומאז זוהה פעמים נוספות.
בדפורד TJ
בדפורד TJ (באנגלית: Bedford TJ) הן מספר תצורות של דגמי משאית, מסחריות ואוטובוסים מתוצרת יצרנית הרכב המסחרי הבריטית Bedford Vehicles, חברת בת של ווקסהול מוטורס, ששייכת לקונצרן הרכב ג'נרל מוטורס, אשר יוצרו בין השנים 1958–1992 בבריטניה.
2 דגמי "בדפורד TJ" (דגם "J5", דגם "J6") יוצרו בהודו משנת 1968 על ידי יצרנית הרכב ההודית "Hindustan Motors".
דגמי "בדפורד TJ" יוצאו לפקיסטן, אוסטרליה (הופצו על ידי יצרנית הרכב האוסטרלית "Holden" ), קפריסין, פורטוגל.
אבישי ברמן
אבישי ברמן (נולד ב-4 במרץ 1979) הוא יזם חברתי ומחנך, מנכ"ל מועצת המכינות הקדם צבאיות, מייסד המכינות הקדם צבאיות בערבה ומנכ"ל עמותת רוח ערבה בשנים 2009–2022.
ביוגרפיה
ברמן נולד ב-1979 ליששכר ויונה ברמן (שנור) וגדל בקיבוץ בארות יצחק. סביו וסבותיו, מרדכי וחנה ברמן ונתן והינדה שנור הם ממקימי הקיבוצים הדתיים בארות יצחק בנגב וכפר עציון שבגוש עציון בשנות ה-40 של המאה הקודמת. ברמן למד בתיכון הקיבוצי בקבוצת יבנה. בוגר תואר ראשון במנהל עסקים ומחשבת ישראל מהאוניברסיטה העברית ומוסמך לתואר שני במנהל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בן-גוריון.
שירות צבאי
בנובמבר 1997, התגייס ברמן לסיירת מטכ"ל שם שירת לאורך עשור כלוחם, מפקד וקצין במספר תפקידים. הוא השתחרר בשנת 2007 בדרגת רב-סרן. את שירותו ביחידה עשה ברמן תחת פיקודם של אלוף במיל. ניצן אלון, הרמטכ"ל ה-23 רא"ל הרצי הלוי ואל"ם עודד ראור. ברמן משרת במילואים מאז שחרורו, כאשר בין השנים 2014–2017 שירת במילואים באוגדה 162 איתה גם לחם במבצע צוק איתן בקיץ 2014.
ראשית דרכו
ברמן החל את דרכו בשדה החינוכי-חברתי לאחר שחרורו מצה"ל כמנחה סדנאות בנושא זהות יהודית בעמותת "גשר מפעלים חינוכיים". בזמן לימודיו בתואר הראשון יזם ביחד עם מנאר אבו דחל ושותפים נוספים את פרויקט 'סחבקפה', פרויקט הידברות בין סטודנטים יהודים וערבים באוניברסיטה העברית, אותו ניהל עד לשנת 2008. את דרכו בעולם המכינות הקדם צבאיות החל בקיץ 2007 כמחנך במכינת עין פרת למשך שנתיים תחת ניהולם של יניב פרידלר וארז אשל.
הקמת המכינה הקדם צבאית הראשונה בערבה
באפריל 2009 פנתה אליו חבורה מבני הערבה בראשות רן שדה, יו"ר עמותת רוח ערבה עד היום והציעה לו לעבור לערבה התיכונה ולהוביל את הקמת המכינה הראשונה באזור, במושב חצבה. ברמן ואשתו עברו לערבה ובספטמבר 2009 הוקמה המכינה הקדם צבאית ערבה בחצבה. המכינה החלה את דרכה עם 20 חניכים, ונכון לשנת 2023, לאחר 14 שנים של פעילות, מונות המכינות בערבה כ-200 חניכים וחניכות מדי שנה בכל השלוחות גם יחד. ברמן הקים את המכינה בחצבה ועמד בראשה במשך 5 שנותיה הראשונות. את מקומו בראשות המכינה בחצבה תפס נתנאל אלינסון.
עמותת רוח ערבה
במהלך שנותיו בערבה יזם והוביל להקמת רשת מפעלים חינוכיים, ביניהם: תוכנית 'עבודה עברית' לבוגרי צבא (2011), את המכינות הקדם צבאיות במושבים פארן (2013), עין יהב (2017) וצופר (2021), חוות בין השיטין (2017), מדרשת הערבה (2019) והפרויקט הטכנולוגי (2019) SOS WIFI ביחד עם היזם אייל אטיה. בשנת 2014, עם התרחבות פעילות העמותה, עבר ברמן לשמש כמנכ"ל העמותה במקביל לתפקידו כראש המכינות עד לקיץ 2022. לאחר עזיבת העמותה בקיץ 2022, נכנסו לתפקידיו מיכאל צדוק כמנכ"ל העמותה והראל שקלאר כראש מכינות ערבה.
מנכ"ל מועצת המכינות הקדם צבאיות
בקיץ 2021 נבחר ברמן לתפקיד מנכ"ל מועצת המכינות ובאוקטובר 2022 נכנס לתפקיד במקומו של דני זמיר, תפקיד בו הוא משמש נכון ל-2023.
נווה עצלנות
נווה עצלנות (באיסלנדית: Latibær, באנגלית: LazyTown) היא סדרת טלוויזיה אמריקאית-איסלנדית לילדים. הסדרה נוצרה על ידי מאגנוס שבינג, אתלט ומנכ"ל LazyTown Entertainment שגם מככב בתוכנית. התוכנית צולמה באנגלית, אך דובבה ליותר מ-12 שפות אחרות (כולל עברית) ושודרה ביותר מ-100 מדינות.
כ-52 פרקים הופקו בין השנים 2004 ל-2007 לשתי העונות הראשונות של הסדרה. בארצות הברית שודרה הסדרה בערוצים ניקלודיאון וניק ג'וניור. ב-2011 רכש ערוץ Universal Kids את זכויות השידור. באותה שנה רכשה חברת Turner Broadcasting System Europe את LazyTown Entertainment והזמינה את העונה השלישית והרביעית של הסדרה.
הסדרה הניבה גם סדרת בת בשם "נווה עצלנות אקסטרה" המיועדת לקהל צעיר יותר, שהוצגה בישראל כעונה השנייה.
עלילה
עם זאת, ישנו תושב נוסף בנווה עצלנות בשם רובי רקב החי במאורה וזומם לסכל את פעילויות הספורט של תושבי השכונה כדי להחזיר את נווה עצלנות למצבה הרדום.
מאחורי הקלעים
הסדרה מבוססת במקור על ספרי "נווה עצלנות", שנכתבה כאמור לעיל, במקור על ידי מאגנוס שבינג, אתלט איסלנדי שגם מגלם את ספורטקס בסדרה. מגנוס רצה לעודד ילדים לעשות יותר פעילות גופנית לאחר שראה את תופעת ההשמנה המתרחבת בעולם.
הספר הראשון, שנקרא ''Áfram Latibær! (קדימה נווה עצלנות!)'' יצא בשנת 1995, ובשנת 1996 עובד לבמה במחזמר עם שירים שרובם מופיעים כיום בסדרה, בהלחנת מאוני סבברסון, שהלחין גם את שאר שירי הסדרה. הספר, שמציג לנו את הדמויות לראשונה, שונה במקצת מהסדרה הקיימת כיום: ראש העיר אינו דודה של סטפני, וישנן שתי דמויות שלא הופיעו בסדרה כלל. הראשונה היא Jives Junkfood (באיסלנדית - Maggi Mjói), שהוא ילד גבוה ומאוד אנמי, חובש כובע גרב ירוק וקפוצ'ון צהוב, שעד שפגש את ספורטקס (גם בגילומו של מאגנוס שבינג) חי רק על דגני בוקר מסוכרים. השנייה היא דמות שחסר לה שם אנגלי רשמי, אך מכונה על ידי כמה מעריצים Penny Pestella, על סמך תצאות הפורום הזה: GetLazy.net (באיסלנדית: Eyrún Eyðslukló), ילדה בעלת קוקיות בלונדיניות ואוברול אדום, שאפשר לומר שהיא ההפך הגמור מסטינג'י - היא לווה כסף מאנשים ואף פעם לא מחזירה משום שהיא מאוד בזבזנית, עד שספורטקס מלמד אותה לחסוך. בנוסף, הספר וההצגה עוסקים בין היתר, חוץ מאכילה בריאה ובפעילות גופנית גם בנושא העישון. בסי ברברת מופיעה כאישה מעשנת, והחבורה של נווה עצלנות מציגה בפניה חוק חדש שאסור לעשן כי העישון מסוכן לבריאות כולם.
מאגנוס ניסה למכור את הרעיון של "נווה עצלנות" כסדרה לחברות טלוויזיה בעיקר בארצות הברית כדי להעביר את המסר לכמה שיותר ילדים ברחבי העולם, עד שערוץ ניקלודיאון קנה אותו. הסדרה התחילה את צילומיה בתחילת שנות ה-2000, עם שלבי יאנג בתפקיד סטפני ובובות קצת שונות במראה ממה שהן נראו בסדרה הסופית. בסופו של דבר, הפיילוט עם יאנג בוטל מאחר שבהפקה החליטו לא לעבוד עם איגודי שחקנים, שיאנג הייתה באחד מהם, אך הפיילוט עדיין קיים ברשת.
לאחר מכן לוהקה בשנת 2003 השחקנית ג'וליאנה מוריאלו, שגילמה את סטפני מאז ועד 2010, כשהייתה בת 18 וגדולה מידי לתפקיד. גם עם ג'וליאנה היה פרק שמעולם לא שודר, בשם "The Lazy Dance", בו מארגנים נשף ריקודים בנווה עצלנות אך מתברר שספורטקס אינו יודע לרקוד, ורובי מתחזה למורה לריקוד על מנת ללמד אותו ריקודים טיפשיים ולהביך אותו מול כולם. הפרק בסופו של דבר לא סויים בגלל בעיות טכניות, אף קיימות מספר תמונות מצילומי הפרק. ג'וליאנה, כאמור, נפרדה מהתפקיד סופית בשנת 2010, יחד עם שיר אחרון שהוציאה למען הסדרה בשם !Go Step Go, שהולחן ונכתב על ידי מלחין הסדרה, מאוני סבברסון. בנוסף, העלילה המקורית הייתה כי ספורטקס הוא במקור בנה של בסי, ששמו אלכסנדר "אלכס" ברברת, שכילד העריץ מאוד את הגיבור של העיר של גבו התנוססה הספרה 9. לפני שעזב, הגיבור מעביר לאלכס קופסה עם כל מה שהוא צריך כדי להיות גיבור, וכשהוא גדל הוא עוזב את העיר, מתחיל להתאמן והופך להיות גיבור מספר 10 - ספורטקס.
אחרי פרישתה של מוריאלו, נכנסה לנעלייה ב-2012 השחקנית קלואי לאנג, שגילמה את סטפני בעונות 3 ו-4 ומגלמת אותה גם עד היום באירועים מיוחדים. גם לאנג הקליטה שיר מיוחד לסדרה, אם כי הפעם בהתנדבות של סבברסון יחד עם מעריצי הסדרה שהקליטו עצמם לפזמון, בשם LazyTown Forever, שיצא 7 שנים לאחר השיר של ג'וליאנה. השיר נכתב על ידי סבברסון, בת זוגו (וכיום אשתו), ג'ם קינג - שידועה גם כאחת המעריצות המבוגרות של הסדרה, והמעריץ כריס קרואו.
ב-1 באפריל 2022, יוצר הסדרה, מגנוס שבינג טען באינסטגרם שנווה עצלנות תחזור לעונה חמישית ושלוהק שחקן חדש לדמותו של ספורטקס, ביחד עם תמונות שלהם חותמים על מסמכים, עם זאת, יום אחרי זה הועלה לרשת החברתית פוסט נוסף בו מגנוס ו"השחקן" חשפו כי היה מדובר במתיחה. בנוסף, הם גם העלו תמונות נוספות החושפות איך התמונות הקודמות צולמו.
נכון לשנת 2022, הזכויות לנווה עצלנות שייכות להאחים וורנר דיסקברי.
כאב מתפרץ
כאב מתפרץ (באנגלית: Breakthrough Pain) הוא כאב המופיע בפתאומיות לפרקי זמן קצרים ושאינו מטופל באמצעות משככי הכאבים הרגילים הניתנים לחולים. כאב מתפרץ נפוץ בקרב חולי סרטן, שסובלים מכאב כרוני שמטופל כדרך שיגרה, אולם חווים מחזורים קבועים של "התפרצות" כאב מבעד לתרופות. מאפייני הכאב המתפרץ משתנים מחולה לחולה.
טיפול בכאב מתפרץ
בגלל שכאב מתפרץ שונה מהותית מכאב כרוני, הטיפול בו נפרד משגרת הטיפול הרגילה. בעוד שהטיפול בכאב כרוני מתבסס על שחרור מושהה או אופיואידים הפועלים לאורך זמן, כאב מתפרץ מטופל בתרופות שנותנות מענה מיידי ומפיגות או מפחיתות את הכאב תוך דקות ספורות. תרופות לכאב מתפרץ ניתנות בזריקה, תחת הלשון, דרך פי הטבעת או טרנס-מוקוזלית, כלומר נספגות בריריות הלחי.
Pain
מנזר סנט אוטיליין
מנזר סנט אוטיליין (מנזר אוטיליה הקדושה) הוא מנזר בנדיקטיני באמינג שליד ארזינג ואגם אמרזה במחוז לנדסברג, בבוואריה שבגרמניה. זהו בית האם של קהילת סנט אוטיליין.
הקמה
במאה ה-16 נבנתה טירה קטנה באמינג, כולל קפלה המוקדשת לסנט אוטיליה (אוטיליה הקדושה). גם הטירה וגם הקפלה נעשו לפי סגנון הבארוק של המאה ה-17.
לאחר מספר חילופי בעלים והריסת חלק ניכר מהטירה בשנת 1884, בשנת 1886 הגיעה האחוזה לרשותו של אנדריאס אמריין, לשעבר בנדיקטיני ממנזר בוירון. הוא ביקש לשלב את אורח החיים הבנדיקטיני עם עיסוק בתחום המיסיון הנוצרי. הוא לא הצליח לממש זאת בקהילת בוירון וביקש לייסד קבוצה עצמאית. לאחר הקמה ברייכנבאך במחוז חם ב-1884, עברה הקהילה לאמינג ב-1887, שם קיבל המנזר את שמו מהקפלה הקיימת של סנט אוטיליה. בשנת 1886/1887 נוסד גימנסיום (בית ספר) לנזירים בנדיקטינים צעירים על שם רבנוס מאורוס. קבוצת המיסיונרים הראשונה מבין חניכי בית הספר נשלחה לאפריקה באותה שנה.
התפתחות
בשנת 1895 פרש אנדריאס אמריין מהקהילה, שהפכה אז לכנסייה. בשנת 1902 הועלה סנט אוטיליין למעמד של מנזר. לאחר הקמתם של שלושה מנזרים נוספים, נבחר סנט אוטיליין בשנת 1914 כארכיון קהילת סנט אוטיליין של הקונפדרציה הבנדיקטינית (המיסיונרים הבנדיקטינים). הארכיבר (ארכיונאי) של סנט אוטיליין היה ראש קהילת סנט אוטיליין.
המנזר הוציא משלחות לדרום אפריקה, קוריאה וסין. סנט אוטיליין הוגדל בתקופה זו על מנת להכיל את הקהילה המתרחבת, שגדלה לכמעט 400 איש.
בשנת 1941 דוכא המנזר על ידי הגסטפו. הנזירים חזרו ב-1945.
מאפריל 1945 עד מאי 1948 שימש המנזר כמחנה עקורים ל-5,000 ניצולי מחנות ריכוז. המנזר כלל בית חולים לניצולים שמנהיגם היה ד"ר זלמן גרינברג. אושפזו בו גם ילדים, והוא תפקד גם כסנטוריום.
המנזר המשיך לתת חסות לגימנסיום רבנוס מאורוס עד שנת 1973, אז הועברה משימה זו לדיוקסיה של אוגסבורג. שני המוסדות שומרים על קשרים הדוקים מכיוון שחלק מההנהלה וצוות ההוראה של בית הספר הם נזירים בנדיקטינים.
מבנים
כנסיית המנזר, המוקדשת ללב הקדוש, נבנתה בין 1897 ל-1899. הצריח המתומן המחודד שלו, בגובה 75 מטר, נראה למרחק רב. במגדל הפעמונים תלויים שמונה פעמונים, המשמיעים את אחד הצלילים העמוקים ביותר בדרום גרמניה.
כנסיית המנזר הנאו-גותית עם שלושת המעברים נחנכה ב-1903. מוזיאון המיסיון, ובו כלי קודש בסגנון אר נובו, מדרום לכנסייה, נפתח בשנת 1911.
במהלך השנים נבנו בסנט אוטיליין מתקנים חדשים: בית ספר חדש לגימנסיה רבנוס מאורוס, בתי הארחה, הוצאת ספרים, בתי מלאכה ומבנים לחקלאות וגננות.
זכויות להט"ב בנורווגיה
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בנורווגיה כמו בשאר מדינות סקנדינביה, מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם. בשנת 1981 הפכה נורווגיה לאחת המדינות הראשונות בעולם שחוקקו חוק נגד אפליה הכולל במפורש נטייה מינית. אימוץ, נישואים חד מיניים והפריה חוץ-גופית לזוגות לסביות הפכו לחוקיים מאז 2009. בשנת 2016, נורווגיה הפכה למדינה הרביעית באירופה שהעבירה חוק המתיר את החלפת מגדרם החוקי של טרנסג'נדרים רק על בסיס הגדרתם העצמית ללא חיוב הערכה פסיכיאטרית או פסיכולוגית, אבחון או כל סוג של התערבות רפואית.
בדומה לשאר המדינות הנורדיות, נורווגיה מכונה לעיתים קרובות כאחת המדינות הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם. חמישה סקרים שונים שנערכו על ידי "Gallup Europe", "Sentio", "Synovate MMI", "Norstat" ו-"YouGov" בשנים 2003, 2005, 2007, 2008, 2012 ו-2013 הגיעו למסקנה כי 61%, 63%, 66%, 58%, 70% ו-78%, בהתאמה, מהאוכלוסייה הנורווגית תמכה בחוקי נישואין המוגדרים כנייטרליים מבחינת מגדרם של בני הזוג.
במאי 2015, "PlanetRomeo", רשת חברתית להט"ב, פרסמה את אינדקס האושר הראשון שלה (GHI). גברים הומוסקסואלים מלמעלה מ-120 מדינות נשאלו על איך הם מרגישים לגבי השקפת החברה כלפי הומוסקסואליות, איך הם חווים את הדרך שבה הם מיוחסים על ידי אנשים אחרים ועד כמה הם מרוצים מחייהם. נורווגיה דורגה במקום השני, מעט מעל דנמרק במקום השלישי ומתחת לאיסלנד במקום הראשון.
מעמד בחוק
פעילות הומוסקסואלית בין גברים הפכה לחוקית בנורווגיה מאז 1972, בעוד הומוסקסואליות בין נשים לא הופללה מעולם. גיל ההסכמה הושווה באותה שנה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד - 16 שנים.
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
ב-18 בנובמבר 2004, שני חברי פרלמנט מהמפלגה הסוציאליסטית הציגו הצעת חוק לביטול חוק השותפות הרשומה הקיים, והפיכת חוק ההכרה בנישואים לנייטרלי מבחינת מגדרם של בני הזוג. המהלך בוטל והוחלף בבקשה שהקבינט יבדוק את הנושא. הקבינט השמרני של אז לא בדק את הנושא. עם זאת, הקבינט השני של סטולטנברג הכריז על אקט נישואין משותף ומאוחד כחלק ממסמך היסוד שלו, הצהרת סוריה מוריה. שימוע פומבי נפתח ב-16 במאי 2007.
ב-29 במאי 2008, סוכנות הידיעות "AP" דיווחה כי שתי מפלגות אופוזיציה נורווגיות יצאו בעד הצעת החוק החדשה, מה שמבטיח את העברתה בסטורטינג. לפני כן, היו מספר חילוקי דעות עם חברי קואליציית שלוש המפלגות הנוכחית בשאלה האם יש להצעת החוק מספיק קולות לעבור.
ב-14 במרץ 2008 הציעה ממשלת נורווגיה הצעת חוק לנישואים אשר תעניק לזוגות לסביות והומוסקסואלים את אותן הזכויות כגון להטרוסקסואלים, לרבות חתונות דתיות (אם הכנסייה תבחר בכך), אימוץ והריונות בסיוע (הפריה חוץ-גופית). הדיון הראשון בפרלמנט נערך ב-11 ביוני 2008, שם אושרה הצעת החוק ברוב של 84 קולות מול 41 בעוד החקיקה החדשה הפכה את ההגדרה של נישואים אזרחיים לנייטרליים מגדריים. לשכת המחוקקים העליונה של נורווגיה (Lagtinget) העבירה את הצעת החוק בהצבעה של 23 מול 17. מלך נורווגיה העניק הסכמה מלכותית לאחר מכן להצעה בעודה נכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2009. בכך, הפכה נורווגיה למדינה השישית בעולם אשר מכשירה נישואים חד-מיניים בשטחה לאחר הולנד, בלגיה, ספרד, קנדה ודרום אפריקה.
לפני כניסתו לתוקף של חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים, חוק השותפות הרשומה היה בתוקף מאז 1993 אשר העניק זכויות נישואים רבות לזוגות חד מיניים, רק מבלי להכיר בשותפות כנישואים (אשר היווה את נורווגיה כמדינה השנייה בעולם המכירה בשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים לאחר דנמרק השכנה). משנת 1991, חיים משותפים חד מיניים לא רשומים הם הוכרו על ידי המדינה למתן זכויות מוגבלות, בהן החשבה כמקורבים להחלטות רפואיות, ובמקרה של מוות שלא כדין של אחד מבני הזוג היה זכאי השותף השני לפיצויים.
בשנת 2014, המועצה הלאומית של כנסיית נורווגיה הצביעה נגד הצעה לקיים נישואים חד מיניים בכנסיותיה. עם זאת, בשנת 2015, הפכה את החלטתה והצביעה להכרה בקיום נישואים חד מיניים בכנסיות שלה. ההחלטה אושררה בכנס השנתי ב-11 באפריל 2016.
הורות ואימוץ
זוגות חד מיניים נשואים רשאים לאמץ על פי החוק הנורווגי. אימוץ חורג של ילד של בן או בת הזוג מותר לשותפים רשומים מאז 2002. זכויות אימוץ מלאות הוענקו לזוגות חד מיניים בשנת 2009 לאחר כניסתו לתוקף של חוק ההכרה בנישואים חד-מיניים אשר התיר אימוץ משותף. בנוסף, לזוגות לסביות ישנה גישה להזרעה מלאכותית. על פי החוק, כאשר אישה הנשואה לאישה אחרת או בקשר יציב עם אישה אחרת נכנסת להריון באמצעות הזרעה מלאכותית, יהיו לבת הזוג השנייה את כלל הזכויות וחובות ההורות.
הגנה מפני אפליה
בשנת 1981, נורווגיה הפכה למדינה הראשונה בעולם לחוקק חוק למניעת אפליה נגד להט"ב על ידי תיקון סעיף 349א לחוק העונשין שלה, אשר אסר על אפליה על רקע נטייה מינית במתן סחורות או שירותים וגישה למפגשים ציבוריים. באותה שנה תוקן סעיף 135א לחוק העונשין כדי לאסור דברי שטנה בשל נטייה מינית. המדינה אסרה על אפליה על רקע נטייה מינית בתעסוקה מאז 1998. מאז 2013, ישנו חוק האוסר על אפליה על בסיס זהות מגדרית וביטוי מגדרי, בעוד נורווגיה היא מוגדרת כאחת המדינות הבודדות בעולם שמגינות באופן מפורש על אינטרסקסים מפני אפליה. סעיף 5 לחוק על איסור אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי, שנחקק ב-2013, קובע כדלקמן:,"חל איסור על אפליה על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי. האיסור יחול על אפליה על רקע ממשי, משוער, נטייה מינית קודמת או עתידית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי. 'אפליה' משמעה יחס שונה ישיר ועקיף שאינו כדין, [...], והנובע מנטייה מינית, זהות מגדרית או ביטוי מגדרי."
דברי שנאה על רקע הסתה ואלימות
על פי סקר משנת 2013 שכותרתו "נטייה מינית ותנאי חיים" מאוניברסיטת ברגן, תשעה מתוך עשרה נשאלים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב, דיווחו שלא נחשפו לאפליה או הטרדה במקום עבודתם בעוד כי רק מיעוט קטן ציינו כי הותקפו פיזית. התאבדויות בקרב להט"ב ירדה משמעותית מאז שנות ה-90. אף על פי כן, בנים הומוסקסואלים דיווחו על מופע גבוה פי שישה של בריונות בבתי ספר מאשר כלפי בנים הטרוסקסואלים.
לפי מחוז משטרת אוסלו, 238 פשעים על רקע הטיה התרחשו באוסלו בשנת 2018, מתוכם 20 אחוז קשורים למעמד להט"ב; השאר נוגע למוצא אתני (57%), דת (17%), נכות (3%) או אנטישמיות (3%).
המכון הנורווגי למחקר חברתי דיווח בשנת 2019 כי חברי קהילת הלהט"ב היו בסיכון גבוה יותר לחוות דברי שטנה בעוד 15% מהמשיבים דיווחו שהיו יעד לאיומים אישיים, בעיקר באינטרנט, לעומת 4% בקרב האוכלוסייה הכללית. בנובמבר 2020, הסטורטינג תיקן את חוק דברי השטנה במדינה כדי להגן על אנשים ביסקסואלים וטרנסג'נדרים בעוד כי תוכנו כלל הגנה על הומוסקסואלים ולסביות מאז 1981.
שירות צבאי
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של נורווגיה לצד הגנות מפני אפליה מאז 1979.
זהות מגדרית
ב-18 במרץ 2016, ממשלת סולברג הציגה הצעת חוק להתרת שינויים מגדריים משפטיים ללא כל צורה של הערכה פסיכיאטרית או פסיכולוגית, אבחון או כל סוג של התערבות רפואית, על ידי אנשים בני 16 לפחות. קטינים בגילאי 6 עד 16 יכולים לעבור תהליך זה לצד ליווי הורים בהסכמה. הצעת החוק אושרה בהצבעת רוב של 79–13 בפרלמנט ב-6 ביוני, הוכרזה ב-17 ביוני ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2016. חודש לאחר כניסת החוק לתוקף, כ-190 אנשים הגישו בקשה לשנות את מינם.
אינטרסקס
תינוקות אינטרסקסים (בעלי מאפייני מין זכרים ונקביים כאחד) בנורווגיה עשויים לעבור התערבויות רפואיות כדי לשנות את מאפייני המין שלהם. ארגוני זכויות אדם רואים יותר ויותר בניתוחים אלה לקויים, אשר לטענתם, יש לבצעם רק אם הפונה הוא מסכים לביצוע הניתוחים. סקר משנת 2019 מבית החולים האוניברסיטאי באוסלו הראה כי שניים מתוך שלושה אנשי מקצוע רפואיים היו מוכנים לבצע ניתוחים אלה, וההורים תמכו באופן כללי במהלך.
במרץ 2019, המנהלת הנורווגית לענייני ילדים, נוער ומשפחה פרסמה שני דוחות, הממליצים לדחות התערבויות רפואיות אלה בקטינים אינטרסקסים עד שיוכלו להסכים לביצועם.
טיפול המרה
בשנת 2000, האגודה הפסיכיאטרית הנורווגית הצביעה ברוב מכריע עבור הצהרת העמדה לפיה "הומוסקסואליות אינה הפרעה או מחלה, ולכן אינה יכולה להיות כפופה לטיפול. יש להתייחס ל-'טיפול' שמטרתו היחידה לשנות נטייה מינית הומוסקסואלית להטרוסקסואלית כרשלנות אתית, שאין לה מקום במערכת הבריאות".
החל מדצמבר 2019, הסטורטינג הוא שוקל על חקיקת איסור על קיום טיפול המרה בחוק.
בריאות ותרומת דם
באוקטובר 2016, שר הבריאות והשירותים, בנט הואי, הודיע כי התרופה "PrEP" למניעת מחלת ה-HIV, תוצע בחינם כחלק ממערכת הבריאות של נורווגיה. בכך, הפכה נורווגיה למדינה הראשונה בעולם אשר מציעה את התרופה בחינם לאזרחיה.
בנורווגיה, כמו במדינות רבות נוספות, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) לא הורשו בעבר לתרום דם. ביוני 2016, המנהלת הנורווגית לבריאות ורווחה הודיעה כי תסיים את תוקף האיסור, ותיישם במקום זאת תקופת דחייה של 12 חודשים, לפיה "MSM" יותרו לתרום את דמם בתנאי שלא קיימו יחסים במשך כשנה. תקופת הדחייה החדשה יושמה ב-1 ביוני 2017.
תנאי מחיה
נורווגיה מוגדרת כמדינה ידידותית מאוד עבור אזרחי להט"ב בעולם, בעוד את הקהילה הפתוחה ביותר ניתן למצוא בעיר הבירה, אוסלו, בה ממוקמים אירועים ומקומות רבים ידידותיים ללהט"ב, בהם גביע הספורט "Raballder" ומצעד הגאווה של אוסלו (הידוע כפסטיבל). אירועים נוספים כוללים את: "Scandinavian Ski Pride", "Trondheim Pride", ו-"Regnbuedagene" בברגן.
בשנים 2005 ו-2014, אירחה נורווגיה בשטחה את אירועי הגאווה האירופיים "Europride". במהדורתו של מצעד הגאווה בבירה אוסלו לשנת 2019, נרשמה השתתפות של כ-45,000 איש, בעוד כ-250,000 נוספים הוגדרו כמי שהשתתפו וצפו באירוע, על פי המארגנים. בנורווגיה קיימות עמותות להט"ב רבות, בהן נכללות האגודה "Foreningen for kjønns - og seksualitetsmangfold", שהוקמה בשנת 1950 כארגון הלהט"ב הראשון בנורווגיה, "Queer Youth (Skeiv Ungdom), Gay & Lesbian Health Norway", מרכז השוויון "Likestillingssenteret" ועמותת הטרנסג'נדרים "Forbundet for Transpersoner". קבוצות אלו מציעות באופן שונה קווי סיוע וייעוץ לבני נוער, מקדמות בריאות ומאבק במחלת ה-HIV ודוגלות בזכויות חוקיות שוות עבור זוגות חד מיניים וטרנסג'נדרים נורווגים. בצפון הרחוק של נורווגיה מתקיים מצעד הגאווה בחבל הארץ של לפלנד, אשר מתחלף מדי שנה בין המדינות הסקנדינביות של פינלנד, שוודיה ונורווגיה. במרץ 2019, נורווגיה זכתה בתואר יעד הטיולים הידידותיים ביותר בעולם עבור להט"ב במקום הרביעי לצד דנמרק, איסלנד ופינלנד במקומות העליונים. בשנת 2015, כלי תקשורת דיווחו כי היו קריאות להעביר תחנת מוניות ליד הכניסה לפאב הלהט"ב הוותיק ביותר באוסלו לאחר שמספר מוסלמים טענו כי תמונות שלהם צולמו בעודם נכנסים לפאב על ידי נהגי מוניות שחנו בתחנה, אשר הופצו מאוחר יותר בקהילות מוסלמיות.
ב-1 בספטמבר 2016, האראלד החמישי, מלך נורווגיה נשא נאום נלהב בעד זכויות להט"ב ברחבי העולם. עד 7 בספטמבר, נאומו זכה לכמעט 80,000 סימוני לייקים בפייסבוק ונצפה יותר משלושה מיליון פעמים בו כלל את המשפט, "הנורווגיות הן בנות שאוהבות בנות, בנים שאוהבים בנים ובנות ובנים שאוהבים זה את זה". ביולי 2020, ממשלת נורווגיה הודיעה כי תעניק עדיפות לפליטי להט"ב לצד נשים וילדים פגיעים הכוללת את העברת הפליטים ממדינת מקלט אחת לאחרת לצורך יישוב קבע. בספטמבר 2020 הודיעה אי מארי אריקסן סורייד, שרת החוץ הנורווגית, כי עיריות פולניות שהציגו בשטחן את הצהרות "אזור חופשי מלהט"ב", ישללו מהן מענקי "EEA" (מענקים המייצגים את התרומות של איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה לצמצום פערים כלכליים באזור הכלכלי האירופי (EEA) וחיזוק היחסים הדו-צדדיים עם 15 מדינות האיחוד האירופי במרכז ודרום אירופה) בעוד שפולין היא המרוויחה הגדולה ביותר מכספים אלו ועלולה להפסיד מיליוני יורו של סיוע.
הנס תומה
הנס תומה (בגרמנית: Hans Thoma; 2 באוקטובר 1839 – 7 בנובמבר 1924) היה צייר וגרפיקאי גרמני.
ראשית חייו
הנס תומה הגיע מרקע צנוע. אביו פרנץ יוזף תומה (1794–1855) היה טוחן מיומן ועבד גם ביער השחור. אמו רוזה תומה (1804–1897), לבית מאייר, באה ממשפחה של אומנים. סבה הגיע ממנזנשוואנד.
הוא הפסיק את החניכות שהתחיל, כליתוגרף וצייר בבזל. הוא למד ציור ורישום באופן עצמאי לפני שהתקבל לבית הספר לאומנות בקרלסרוהה בשנת 1859. שם היה תלמידו של יוהאן וילהלם שירמר ושל לודוויג דס קודרה. תומה סיים את לימודיו בשנת 1866.
לאחר שהות בבזל ודיסלדורף (1867–1868) הוא נסע לפריז עם אוטו שולדרר בשנת 1868, שם התרשם במיוחד מעבודותיהם של גוסטב קורבה ובית הספר ברביזון. תומה נסע לבסוף למינכן, בירת האמנות של גרמניה. הוא התגורר בעיר בשנים 1870 ל־1876. בשנת 1874 נסע לראשונה לאיטליה.
בשנת 1877 נישא תומה לציירת הפרחים וטבע הדומם סלה ברטנדר. נסיעה שנייה לאיטליה החלה בשנת 1880, לאחר שסייר באנגליה שנה קודם והציג שם בשנת 1884 במועדון האמנות בליברפול. הוא התיידד עם ארנולד בקלין והיה מקורב לקבוצת וילהלם לייבל.
פרנקפורט וקרונברג
משנת 1878 גר תומה בפרנקפורט, ליד חברו הצייר וילהלם שטיינהאוזן. שם הוא פגש את הפוליטיקאי והחוקר הפרטי סמואל ספייר ואת אשתו, הסופרת ומבקרת האמנות אנה ספייר. אנה ספייר כתבה עליו מאמרים והכניסה את דמותו בספר, ותומה יצר עבודות עבורה וצייר את דיוקנה, שנמצא כעת במוזיאון הלאומי הגרמני בנירנברג.
תומה היה מקורב לציירי מושבת האמנים קרונברג. בשנת 1899 עברה המשפחה לדירה עם סטודיו בקרונברג ותומה ראה בכך ביטוי גלוי להכרה בו כצייר.
קרלסרוהה
בשנת 1899 מונה הנס תומה לפרופסור בבית הספר לאמנות בקרלסרוהה ובגלריה לאמנות של העיר. הוא מילא תפקיד זה עד 1920. הוא הרחיב את המוזיאון לאמנות, שנפתח ביום הולדתו ה-70. התקופה בקרלסרוהה מתייחדת במותה של אשתו בשנת 1901, מה שהכניס את תומה לדיכאון במשך שנים.
לאחר מותה תומה גר עם אחותו בקרלסרוהה.
מאז תערוכתו במינכן, בשנת 1890, הוא זכה להכרה רחבה בגרמניה. עד 1910 תומה התפרסם כאחד הציירים הנחשבים בגרמניה. לקסיקון האמנים של מילר, כתב בשנת 1909 שתומה הפך ל"אחד הציירים האהובים על העם הגרמני", ביטוי שהעניק בשנת 2013 מוזיאון סטדל בפרנקפורט כשם לתערוכה של הנס תומה.
בין השנים 1905 עד 1918 היה תומה חבר בפרלמנט של מדינת באדן שמונה על ידי הדוכס הגדול. באוקטובר 1914 הוא היה אחד מחותמי המניפסט שהטקסט שלו ניסה להגן על המיליטריזם הגרמני בראשית מלחמת העולם הראשונה והכחיש שהתרחשו זוועות בבלגיה. בשנת 1919 ארנסט אופפלר ולוביס קורינת ארגנו מסיבת יום הולדת לרגל שנות ה-80 שלו.
יצירה
בתקופה שהיה במינכן צייר תומה בעיקר נופים. בפרנקפורט, עבודותיו היו בעלות תוכן סיפורי או אלגורי. בגיל מבוגר עבד באופן אינטנסיבי על "קפלת תומה" שלו, אותה קישט בסצנות מחייו ומחיי ישוע המשיח.
ציורי נופיו (מהיער השחור, מישור הריין העליון וטאונוס) ודיוקנאות חבריו וקרובי משפחתו כמו גם דיוקנאותיו העצמיים נחשבים עדיין ליצירותיו הטובות והאותנטיות ביותר. פחות משכנעים הם ייצוגים מיתולוגיים-דתיים מוגזמים בצורה גרוטסקית, שהושפעו מאוד על ידי ארנולד בקלין.
היסטוריוני האמנות אפיינו את עבודתו של תומה כהתגלמות הזהות הלאומית, שסללה את הדרך לניכוס על ידי התנועה הלאומית-סוציאליסטית. קבוצות חברתיות בעלות אופי עממי לאומני פיתחו את אסכולת תומה בקרלסרוהה, כמרכז לזרמים של רעיונות גרמניים (אנטישמיות, אנטי-קפיטליזם ואמנות מקומית).
האקדמיה הימית הקיסרית
האקדמיה הימית הקיסרית (ביפנית: 海軍兵学校) היה בית ספר שבו התחנכו קציני הצי הקיסרי היפני. האקדמיה הוקמה לראשונה בנגסאקי, עברה ליוקוהמה ב-1866, לטוקיו ב-1869 ולבסוף להירושימה ב-1888. הלימודים באקדמיה נמשכו שלוש או ארבע שנים, ועם סיום הלימודים נשלחו התלמידים לכלי השיט בתור ימאים. לאחר תקופה מסוימת של שירות על האוניות ולאחר שהשלימו הפלגת חניכים למדינה אחרת - קיבלו את דרגת הקצונה אנסיין. ב-1943 נפתח בית ספר נוסף למקצועות התעופה הימית באיווקוני, ושנה לאחר מכן נפתח בית ספר נוסף במאזורו. האקדמיה נסגרה ב-1945 לאחר תבוסת הצי הקיסרי היפני במלחמה. כיום משמש האתר בית ספר לקצונה של כוח ההגנה-העצמית הימי היפני.
ברחובות שלנו
ברחובות שלנו הוא סינגל מאת משינה, אשר נכלל באלבומם משינה 3.
רקע
את השיר כתב יובל בנאי, סולן הלהקה, ואת הלחן לשיר כתבו כל חברי הלהקה יחד עם ראובן שפירא, מפיק האלבום.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים ב-14 בספטמבר 1988 וצעד שם 13 שבועות, כשבשיאו הגיע למקום השישי. במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה, דורג השיר במקום ה-38. משינה זכתה בתואר "להקת השנה" במצעד זה.
יהודית רביץ ביצעה גרסת כיסוי לשיר.
עונת 1971/1972 בפוטבול ליג
עונת 1971/1972 הייתה העונה ה-73 של הפוטבול ליג שהיא הייתה הליגה האנגלית הבכירה בכדורגל. העונה החלה ב-14 באוגוסט 1971 והסתיימה ב-11 במאי 1972. בעונה זו התחרויות התקיימו בליגה הבכירה, בליגת משנה, בדיוויזיון השלישי ובדיוויזיון הרביעי.
הליגה הבכירה כללה 22 קבוצות. לסטר סיטי ושפילד יונייטד היו הקבוצות שעלו מליגת משנה.
עבור הניצחון הוענקו שתי נקודות ונקודה עבור תוצאת תיקו. במידה וכמה קבוצות זכו באותו מספר נקודות, הקבוצה עם יתרון ביחס שערים דורגה במקום גבוה יותר. שיטה זו הייתה בתוקף עד לעונת 1976/1977.
בסוף העונה לליגת משנה ירדו נוטינגהאם פורסט והאדרספילד טאון. במקומן לליגה הבכירה עלו נוריץ' סיטי ובירמינגהאם סיטי.
כדורגלנים מצטיינים
פרנסיס לי ממנצ'סטר סיטי כבש 33 שערים וזכה בתואר מלך השערים.
גורדון בנקס מסטוק סיטי זכה בפרס כדורגלן השנה של התאחדות עיתונאי הכדורגל האנגלית.
ג'יין ארקהרט
קורות חיים
ארקהרט נולדה בשם ג'יין קרטר ב-21 ביוני 1949 בליטל לונג לאק, עיירה קטנה בצפון אונטריו, לוולטר ניקולס קרטר, מהנדס כרייה, ולמריאן קווין, אישה ממוצא אירי שאבותיה היגרו לקנדה מאירלנד בתקופת הרעב הגדול של אירלנד. ארקהרט הייתה הצעירה מבין שלושה אחים. כשהייתה בת חמש משפחתה עברה לטורונטו. בילדותה חלמה להיות שחקנית, היא השתתפה במקהלת ילדים, למדה לנגן בפסנתר ואף העבירה קיץ במרכז באנף. כמתבגרת, היא הבינה שהיא יכולה לנצל את דמיונה לתחומים אחרים, התחילה להתעמק יותר בקריאה והתחילה לכתוב שירה. כתיבתה הושפעה רבות מסיפורי המיתולוגיה האירית שמשפחת אימה סיפרה לה וגם מסיפורי אביה שהיו מורכבים מערבוב של אירועים אמתיים עם סיפורי בדיה. אימה עודדה אותה לקרוא וכבר מגיל צעיר היא קראה ספרים של לוסי מוד מונטגומרי, צ'ארלס דיקנס ועוד.
ב-1968 התחילה ללמוד ספרות אנגלית באוניברסיטת גואלף (אוניברסיטת מחקר ציבורית בגילף, אונטריו, קנדה), ובאותה שנה גם הכירה את פול קיל, לו נישאה לאחר חצי שנה.
ב-1973 קיל נהרג בתאונת דרכים, מה שהפך את ארקהרט בגיל צעיר לאלמנה ללא ילדים וככל הנראה השפיע על כתיבתה, שכן היא לעיתים קרובות מתייחסת לאהבה כושלת בספריה. לאחר מותו של קיל החליטה ארקהרט לחזור לאוניברסיטת גואלף על מנת ללמוד תואר ראשון בהיסטוריית האומנות. במהלך לימודיה הכירה את טוני ארקהרט, צייר גרוש ואב לארבעה ילדים המבוגר ממנה ב-15 שנים. ב-1976 הזוג נישא וב-1977 נולדה בתם המשותפת, אמילי.
קריירה
את קריירת הכתיבה שלה התחילה ב-1982, כשהוציאה לאור את I’m Walking in the Garden of His Imaginary Palace, שכלל שירים שכתבה ביחד עם ציורים של בן זוגה. לאחריו, פרסמה שני ספרי שירה נוספים - False Shuffles ו-Little flowers of Madame de Montespan, ששיריו מתארים את חצר המלוכה של לואי הארבעה עשר מנקודת מבטה של אחת מהפילגשות הראשיות שלו.
ב-1993 היא פרסמה את Away, ספר שעלילתו סובבת סביב איכרים באירלנד בתקופת הרעב הגדול בשנות ה-40 של המאה ה-19 וחיי החלוצים בעלי המשקים באונטריו של אמצע המאה ה-19. ספר זה הושפע רבות מסיפורי המיתולוגיה האירית, ששמעה ארקהרט בילדותה ממשפחת אימה. ספר זה, זכה להצלחה רבה, שהה במשך 132 שבועות ברשימת רבי המכר של Globe and Mail, אחד מהעיתונים המרכזיים בקנדה. וזיכה את ארקהרט בפרס הטריליום. בשנת 1993 היא זכתה בפרס טריליום לספרות לצד מרגרט אטווד.
ב-1997 פרסמה ארקהרט את הנובלה The Underpainter (צייר השכבות) שזכתה בפרס המושל הכללי לספרות בדיונית.
ארקהרט חברה במסדר האמנויות והספרות וקצינה במסדר קנדה. היא לימדה כתיבה יצירתית במספר מוסדות אקדמיים ובעלת תואר דוקטור של כבוד ממספר אוניברסיטאות קנדיות, ביניהן אוניברסיטת טורונטו. (היא גם מוגדרת כפרופסור שלא מן המניין בבית הספר לכתיבה יצירתית של אוניברסיטה זו) ואוניברסיטת מערב אונטריו.
ארקהאט עוסקת גם בעריכת ספרים. בשנת 2007 היא ערכה ספר של סיפורים קצרים מאת אליזבת' גרייס היי.
כיום היא מתגוררת במחוז נורת'אמברלנד, שבאונטריו, עם בן זוגה טוני ארקהרט, ובעשורים האחרונים שוהה בכל שנה חלק מזמנה באירלנד.
אושרת גני גונן
אושרת גני גונן (נולדה ב-20 בינואר 1971) היא ראש מועצה אזורית דרום השרון. בעבר שימשה כמנכ"לית עיריית כפר סבא.
ביוגרפיה
אושרת גני גונן נולדה במושב נווה ימין להורים ניצולי שואה, שעלו מיוון. לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון ושני בחינוך. בתחילת דרכה הדריכה בני נוער ביישובי המועצה האזורית דרום השרון. לאחר מכן עבדה בעיריית כפר סבא וניהלה בין היתר את מחלקת נוער, צעירים וקהילה. בהמשך היא מונתה לתפקיד מנהלת משאבי האנוש בעירייה. בראשית 2015 מונתה למנכ"לית עיריית כפר סבא, בעת כהונתו של ראש העיר יהודה בן חמו, ובהמשך של ממלא מקומו צביקה צרפתי. בינואר 2018 התפטרה מתפקידה כדי להתמודד על ראשות המועצה האזורית דרום השרון..
חיים אישיים
אושרת גני גונן נשואה לדרור גונן והיא אם לארבעה. היא מתגוררת במושב נווה ימין.
קליע חכם
קליע חכם (באנגלית: Smart bullet) הוא קליע המשלב בתוכו אלמנט אלקטרוני או מכני, המקנה לו יכולות מיוחדות, כגון שינוי כיוון בזמן המעוף או שידור נתונים. יכולות אלה הן המבדילות את הקליע ה"חכם" מקליע "רגיל" שמסלול מעופו בליסטי והוא עשוי רק שילוב מתכות או מכיל רק חומרי בעירה פשוטים.
נכון לסוף שנת 2015, פיתוח סוגים שונים של קליעים "חכמים" נמצא בשלב התכנון או בשלב ייצור אב טיפוס ראשוני.
דוגמה לקליע "חכם" ניתן למצוא בפטנט האמריקאי מספר 5,788,178, שנרשם על ידי פ. ברט ג'וניור מצפון קרולינה.
קליע מנהג
קליע מנהג הוא קליע המסוגל לשנות את כיוון מעופו לאחר שנורה, בדרך כלל תוך שימוש בסנפירי ניהוג זעירים המחוברים אליו.
בשנת 2008, פרויקט EXACTO החל תחת DARPA לפיתוח מערכת צלפים מסוג "שגר ושכח" הכוללת גם קליע חכם ומערכת תצפית משוכללת. הטכנולוגיה עליה המערכת נשענת לא פורסמה. EXACTO נוסתה בשנת 2014 והוכח שהקליע אכן יכול לשנות את מסלולו בזמן המעוף.
קליע מאט
קליע מאט הוא סוג של קליע "חכם" המסוגל להאט או להטות את מסלולו כך שיפגע באדמה, לאחר שעבר את אזור המטרה. הרעיון העומד מאחורי תכנונו של קליע זה הוא מניעת הפגיעה בחפים מפשע שנמצאים אחרי המטרה. בטרם הירי מודדת מערכת הירי את הטווח למטרה ומכוונת את מנגנון הקליע כך שיאט או יעצור אותו לאחר שעבר את המטרה.
ג'ון בגנולד ברג'ס
ג'ון בגנולד ברג'ס (באנגלית: John Bagnold Burgess; 21 באוקטובר 1829 – 2 בנובמבר 1897) היה אמן אנגלי הידוע בציוריו של סצינות היסטוריות וז'אנריות, בעיקר בספרד.
מצעד שירי העולם הדיגיטליים
מצעד שירי העולם הדיגיטליים (באנגלית: World Digital Song Sales) הוא מצעד שירים שבועי שנערך על ידי נילסן סאונדסקאן ומפורסם על ידי מגזין בילבורד. מצעד השירים הוקם בשנת 2010 והיה אחד מתוך 21 מצעדי שירים ספציפיים שהשיק בילבורד באותה השנה החל מ-23 בינואר. במצעד מדורגים 25 השירים הדיגיטליים הנמכרים ביותר מסוגת מוזיקת עולם. השיר "Somewhere Over the Rainbow" של הזמר-יוצר והנגן ישראל קמקוויוואולה היה במקום הראשון במצעד במשך 350 שבועות, ונכלל בכל 610 המצעדים השבועיים שפורסמו עד כה. עוד שיר בולט במצעד הוא "Gangnam Style" של סיי, שהיה במקום הראשון במצעד במשך 50 שבועות החל מ-2012 ועד 2014.
במרוצת השנים הצליחו להקות קיי-פופ שונות לזכות להצלחה מסחרית רבה במצעד, כדוגמת להקת הבנים הדרום קוריאנית BTS ולהקת הבנות בלאקפינק.
ג'ון בגנולד ברג'ס
ביוגרפיה ועבודה
ברג'ס נולד בצ'לסי, בלונדון, והיה בנו של הנרי ויליאם ברג'ס, צייר הנוף של ויליאם הרביעי, וחלק ממשפחה של כמה דורות של אמנים מכובדים (ראה להלן "משפחה"). הוא התחנך ב"בית הספר לדקדוק ברומפטון", ולאחר מות אביו כשהיה בן 10, קיבל הכשרה לאמנות מויליאם צ'ארלס רוס, צייר המיניאטורות – שהיה חבר של אביו. בשנת 1848 הוא למד בבית הספר לאומנויות של ג'יימס מתיוס ליי בסוהו. בשנת 1850 הציג תמונה באקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1849 נכנס לבתי הספר של האקדמיה וזכה במדליית המחלקה הראשונה לציור מהחיים. כל שנה משנת 1852 ועד מותו, ברג'ס היה תורם שנתי לתערוכות האקדמיה.
ברג'ס החל את הקריירה שלו בציור דיוקנאות ועבודות ז'אנריות, לפני שנסע לספרד בשנת 1858, בליווי חברו האמן אדווין לונג – שיהפוך לחברו לטיולים לציור בעתיד. במשך שלושים השנים הבאות היה ברג'ס מבקר כל שנה בספרד, לעיתים קרובות בילה ימים עם איכרים ספרדים, חי את חייהם ואכל את מזונם. הוא נסע גם למרוקו לפחות פעם אחת.
בשנת 1860 הוא התחתן עם סופיה, בתו של רוברט טרנר מגרנתאם, לינקולנשייר.
ההצלחה הגדולה הראשונה של ברג'ס הייתה "בראבו טורו" בשנת 1865. כמה מיצירותיו החשובות האחרות הן "נגנב על ידי הצוענים" (1868), "ילד הפלא" (1875), ו"קבצנים בספרד" (1877). ביוני 1877 נבחר ברג'ס לעמית של האקדמיה המלכותית. ציורים נוספים הם "כותב המכתבים" (1882), "ההתעסקות בחתונה" (1884), "יצרני הסיגריות" (1887), ו"חופש העיתונות" (1890), שהיה ציורו של ברג'ס כעבודת דיפלומה לאחר שנבחר כחבר מן המניין באקדמיה המלכותית בשנת 1889. בין השנים 1850–1897 הציג ברג'ס שבעים ושלוש תמונות באקדמיה המלכותית, חמש עשרה במוסד הבריטי, ושלושים או ארבעים במוסדות אחרים.
הוא נפטר ב־12 בנובמבר 1897 בביתו ברחוב פינצ'לי רוד 60, לונדון, ונקבר בבית העלמין בפדינגטון בווילסדן.
משפחתו
ג'ון הגיע ממשפחה של ציירים בולטים: אביו היה ה.ו. ברג'ס, צייר נוף של המלך ויליאם הרביעי. סבו ויליאם ברג'ס (1749–1812), צייר פורטרטים. סבא רבא תומאס ברג'ס (1786) היה מורה של תומאס גיינסבורו. הוא היה אחיינו של ג'ון קארט ברג'ס (1798–1863), צייר פרחים ונוף, ותומאס ברג'ס (1784? –1807), צייר נוף.
סנטיאנה
קרלוס אלונסו "סנטיאנה" גונסאלס (בספרדית: Carlos Alonso "Santillana" González; נולד ב-23 באוגוסט 1952) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ. במירב הקריירה שלו שיחק סנטיאנה במדי ריאל מדריד, במדיה זכה פעמיים בגביע אופ"א, בתשע אליפויות ספרד ובארבעה גביעים. סנטיאנה ייצג את ספרד בשני טורנירי מונדיאל ובשתי אליפויות אירופה.
כינויו של סנטיאנה ניתן לו מעיר הולדתו, סנטיאנה דל מאר. הוא ממוקם במקום הרביעי בטבלת ההופעות במדי ריאל מדריד, עם 645 בכל המסגרות, ובמקום הרביעי בטבלת הכובשים של המועדון בכל הזמנים, עם 289 בכל המסגרות.
קריירת משחק
סנטיאנה החל את קריירת המשחק שלו בעונת בקבוצת ראסינג סנטנדר (אז ריאל סנטנדר), ששיחקה בליגת המשנה. כבר בעונת הבכורה שלו זכה סנטיאנה בתואר מלך השערים של ליגת המשנה, כשכבש 16 שערי ליגה באותה עונה.
בסיום העונה, בגיל 19 בלבד, עבר סנטיאנה לריאל מדריד. כבר בעונת הבכורה שלו כבש סנטיאנה 10 שערי ליגה ב-34 הופעות, סיים כסגן מלך שערי הליגה של הקבוצה באותה עונה וסייע לה לזכות באליפות ספרד. בעונת סנטיאנה כבש רק שלושה שערי ליגה, אך למרות זאת זכה עם הקבוצה בתואר השני בקריירה שלו, גביע המלך. ריאל פגשה בגמר את יריבתה הגדולה ברצלונה, וסנטיאנה שפתח בהרכב כבש כבר בדקה החמישית בדרך לניצחון 4-0. עונה אחר כך ריאל זכתה בדאבל המקומי בכיכובו של סנטיאנה, שכבש 17 שערי ליגה והיה למלך שערי הליגה של קבוצתו וסגן מלך שערי הליגה כולה. בגמר הגביע ניצחה ריאל את אתלטיקו מדריד בפנדלים, לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה. סנטיאנה שיחק למשך כל 120 הדקות, אך לא היה בין הבועטים. ריאל שמרה על תואר האליפות גם בעונה שאחריה, השלישית בקריירה של סנטיאנה.
עונת הייתה עונת השיא של סנטיאנה בליגה הספרדית. הוא כבש 24 שערי ליגה, שני רק למריו קמפס מולנסיה, והוביל את קבוצתו לזכייה באליפות הרביעית בקריירה שלו, והראשונה מתוך שלוש אליפויות רצופות, שבכולן היה למלך שערי הקבוצה בליגה. בעונה השלישית מביניהן, עונת, כבש סנטיאנה 23 שערי ליגה, ושוב היה לסגן מלך שערי הליגה כשכבש שער אחד פחות מקיני, חלוץ ספורטינג חיחון. באותה עונה השלימה ריאל זכייה בדאבל בפעם השנייה בקריירה של סנטיאנה. בגמר הגביע הביסה ריאל 6-1 את קבוצת הבת של המועדון, ריאל מדריד קסטיליה, וסנטיאנה כבש במשחק את השער השני של קבוצתו. במסגרת גביע אירופה לאלופות עונה אחר כך, הצליחה ריאל להעפיל עד למשחק הגמר בו הפסידה 1-0 לליברפול. סנטיאנה היה בהרכב ריאל למשחק הגמר.
בעונת זכתה ריאל בגביע פעם נוספת, הרביעית והאחרונה בקריירה של סנטיאנה. היא גברה בגמר 2-1 על ספורטינג חיחון, וסנטיאנה שיחק לאורך כל המשחק אך לא כבש. בעונת זכה סנטיאנה לראשונה בקריירה בתואר אירופי, כשריאל זכתה בגביע אופ"א. בשלב חצי הגמר הפסידה ריאל 2-0 בחוץ לאינטר מילאנו, אך בגומלין ניצחה 3-0, כשסנטיאנה כובש את שני השערים הראשונים, בדרך לגמר מול וידאוטון. סנטיאנה שימש כקפטן הקבוצה במפגש הגמר הכפול. ריאל ניצחה במשחק החוץ 3-0, כשסנטיאנה כובש את השער השני במשחק, ולאחר הפסד 1-0 בגומלין זכתה ריאל בתואר.
בעונה הבאה קיבל סנטיאנה את תפקיד קפטן הקבוצה. באותה עונה השיבה לעצמה ריאל את תואר האליפות לראשונה לאחר שש שנים, ובנוסף זכתה בפעם השנייה ברציפות בגביע אופ"א. במפגש הגמר הכפול פגשה ריאל את פ.צ. קלן, והביסה אותה 5-1 במשחק הראשון. סנטיאנה, שעלה מהספסל בדקה ה-81, כבש כעבור שמונה דקות את שערה החמישי של קבוצתו. בגומלין עלה סנטיאנה במקום אמיליו בוטרגניו, שנפצע כבר בדקה ה-20, בדרך להפסד 2-0, שלא מנע מריאל את הזכייה בתואר.
סנטיאנה הוסיף לשחק בריאל שתי עונות נוספות, ובשתיהן זכה באליפויות, כשהוא צובר סך הכל תשע אליפויות ספרד במדי ריאל מדריד. הוא פרש לאחר 12 משחקים בלבד בעונת, כשהיה בן 36.
סנטיאנה חתום על מספר שיאי מועדון בריאל מדריד. הוא ממוקם רביעי בטבלת ההופעות בכל המסגרות (645), במקום הראשון בהופעות בגביע (84), במקום הראשון בהופעות בגביע הליגה הספרדית (12), במקום הרביעי בטבלת הכובשים בכל המסגרות (289), במקום הראשון בטבלת הכובשים בגביע (49), במקום הראשון בטבלת הכובשים בגביע הליגה (7), במקום הראשון בטבלת הכובשים בגביע אירופה למחזיקות גביע (11) ובמקום הראשון בטבלת הכובשים בגביע אופ"א והליגה האירופית (15).
סנטיאנה היה בין עשרת הכובשים הגדולים בכל הזמנים בליגה הספרדית עד ל-25 בספטמבר 2014, אז עקף אותו כריסטיאנו רונאלדו והדיח אותו מהעשיריה הראשונה.
נבחרת ספרד
סנטיאנה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-17 באפריל 1975, בשוויון 1-1 הביתי של ספרד מול במסגרת מוקדמות יורו 1976.
סנטיאנה זומן לסגל ספרד למונדיאל 1978 בארגנטינה, הוא שותף בשני משחקים בשלב הבתים בהרכב הפותח, אך ספרד כשלה להעפיל לשלב הבא. בטורניר יורו 1980, שגם בו לא צלחה ספרד את שלב הבתים, שיחק סנטיאנה במשחק אחד בלבד, ההפסד 2-1 ל, בו גם שימש כקפטן הנבחרת. הוא המשיך לייצג את הנבחרת גם במונדיאל 1982 הביתי, ולא שותף בשלב הבתים הראשון ממנו עלתה ספרד. בשלב הבתים השני פתח סנטיאנה בהרכב נבחרתו בשני המשחקים, בסיומם הודחה ספרד מהטורניר.
הופעת השיא של סנטיאנה במדי הנבחרת הייתה ב-21 בדצמבר 1983, במסגרת מוקדמות יורו 1984. ספרד אירחה את, והייתה צריכה לנצח בהפרש של 11 שערים כדי להעפיל. המשחק הסתיים בתוצאה 12-1 לספרד, כשסנטיאנה כובש רביעייה במשחק, שלושת השערים הראשונים והשער התשיעי של נבחרתו, ובכך העפילה ספרד על חשבון. יורו 1984 היה הטורניר המוצלח ביותר של סנטיאנה בספרד, והוא פתח בהרכב בכל חמשת משחקיה של ספרד בטורניר. הוא כבש את שער השוויון מול במשחק השני של שלב הבתים, שערו היחיד בטורניר גדול, וכבש את הפנדל הראשון בדו-קרב הפנדלים בחצי הגמר בו הדיחה ספרד את. בגמר הפסידה ספרד 2-0 ל וסיימה את הטורניר במקום השני, כשבמהלך המשחק במצב של שוויון 0-0, נגיחה של סנטיאנה הורחקה מקו השער על ידי לואיס פרננדס.
ב-1985 ערך סנטיאנה את הופעתו האחרונה במדי ספרד, ובסך הכל רשם במדיה 56 הופעות בהן כבש 15 שערים.
Green Light
Green Light (בעברית: אור ירוק) הוא שיר של הזמרת האמריקאית ביונסה מאלבום האולפן השני שלה B'Day.
הפקה
השיר יצא כסינגל השישי מהאלבום ב-30 ביולי 2007. השיר נכתב על ידי ביונסה, שון גארט וזמר ה-R&B שעבד עם הזמרת רבות, פארל ויליאמס, ואף הופק על ידי ביונסה יחד עם דה נפטונס. זהו שיר מסוג R&B ופאנק, אשר במילות השיר מתארים פרידה של אישה מבן זוגה שנותנת לאהבה לצאת ממנה. מבקרי מוזיקה טענו כי יש דמיון בין שיר זה לשיר של הזמרת "Crazy in Love".
בורייקה
בוּרַייקַה (או ברֶגה. בערבית: مرسى البريقة, תעתיק מדויק: מַרְסָא אלְבֻרַיְקַה, תרגום: נמל בורייקה) היא עיר לובית לאורך הים התיכון, בנקודה הדרומית ביותר לחוף זה בלוב. העיר ממוקמת במחוז לשעבר של אג'דאביא, אשר ב-2007 התמזגה לתוך מחוז אל-ואחאת. העיר בת 7,000 תושבים וקיים בה בית זיקוק לנפט השיכת ל"חברת הנפט של סירת", הכפופה לחברה הממשלתית - "תאגיד הנפט הלאומי". העיר עוצבה בידי הארכיטקט היווני, קונסטנטינוס אפוסטלוס דוקסיאדיס.
במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, העיר נפלה לידי האופוזיציה הלובית. לאחר כמה ניסיונות, ב-13 במרץ, הכוחות הנאמנים לקדאפי השתלטו על העיר, וב-26 במרץ, בחסות המתקפה האווירית הבינלאומית, המורדים שבו ותפסו את השליטה בעיר.
רוופילפ
רוופילפ (בהונגרית: Révfülöp) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה. לאור קרבתו לאגם, הכפר הפך לאתר נופש פופולרי בהונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם ברוופילפ מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 1,334 תושבים, ובשנת 2020 רק 1,100 תושבים.
ברוופילפ חיו 17 יהודים בשנת 1941.
באקר
באקר (Bakker) הוא שם משפחה. בשפה ההולנדית משמעותו אופה. {{פירושונים|
ראו גם
}}
עדינה כהנסקי
עדינה כהנסקי (1882, ה'תרמ"ב – 7 במאי 1950, כ' באייר ה'תש"י) הייתה איכרה סופרז'יסטית ופעילת ציבור בראשון לציון. אחת משתי הנשים הראשונות שנבחרו למועצת עיר בארץ ישראל, כיהנה כסגנית יו"ר המועצה המקומית ראשון לציון החל מ־1919 והייתה חברת נבחרת במועצה למשך 15 שנה.
ביוגרפיה
כהנסקי נולדה בווילקובישק, פלך סובאלק שבליטא, בשנת 1882, לשיינע-טריינה אברמסון ויעקב יהושע כהנסקי. בשנת 1894, בהיות בת 11 היגרה עם משפחתה לארגנטינה במסגרת ההתיישבות החקלאית שיזם הברון הירש. המשפחה התיישבה במחוז אנטרה ריוס, תחילה בקולוניה 'סאן אנטוניה' ומאוחר יותר בקולוניה 'קלרה'. את לימודיה היא עשתה תחילה בבית הספר היסודי של הקולוניה ומאוחר יותר בבית ספר תיכון בעיר הבירה בואנוס איירס. בגיל 19, בשנת 1902, בעקבות רצונו של אביה לעלות לארץ ישראל ולעבוד את אדמתה, עלתה עם משפחתה והשתקעה בראשון לציון. אביה חלם לעבוד ביקב אך לא התקבל לעבודה על כן המשפחה פתחה חנות מכולת ומאפייה שכללה מסעדת פועלים. אביה נפטר כעבור חצי שנה. לאחר מותו סייעה כהנסקי לאמה בהפעלת העסק המשפחתי. בנוסף החזיקה חנות ספרים קטנה בצריפה הקטן שהיה ממוקם ברחוב ירושלים. שם מכרה לתלמידי בית הספר העברי הראשון את ספרי הלימוד. הצריף כלל גם אכסניה לאורחים שהגיעו לעיר. בית משפחת כהנסקי והמסעדה היוו מוקד לרבים מאנשי העלייה השנייה ומחיי השפה העברית שהיו מגיעים לעיר. ביניהם: דוד בדר, יצחק בן-צבי, נחום טברסקי, יוסף חיים ברנר, יוסף ויתקין, אלימלך דבורקין, אליעזר בן-יהודה, יוסף לישנסקי ואנשי השומר.
כפי שהיא מעידה על עצמה במכתב ברכה ליום הולדת שישים למשורר חיים נחמן ביאליק בשנת 1933, כהנסקי למדה עברית בהשפעת היצירה בְּעִיר הַהֲרֵגָה של ביאליק וכדי שתוכל לקרוא יצירות מאת סופרים עבריים. מכתביה ניתן להיווכח כי היא למדה עברית במהירות וברמה גבוהה, סייע לה המורה יוסף ויתקין אשר עודד אותה לפרסם את כתביה, תחילה בעיתון "הפועל הצעיר" ובהמשך בירחון "האשה", בעיתון "הארץ" וב"הבוקר".