cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
כלל (ישראל)
הקמה ובעלות
החברה הוקמה בשנת 1962 בשם "כלל - חברה להשקעות בישראל בע"מ". יוזם הקמתה היה ג'ורג' וייז, בתמיכתו של שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר. הקונצרן נועד למשוך לישראל השקעות של יהדות אמריקה הדרומית שהתקשו להשקיע ישירות במפעלים בישראל בגלל המרחק וחוסר ההכרות עם המשק הישראלי. הבעלות בחברה התפזרה על פני משקיעים רבים מחוץ לישראל, יחד עם עשר קבוצות ישראליות: בנק דיסקונט, בנק דיסקונט למשכנתאות, בנק לאומי, בנק הפועלים, סולל בונה, החברה המרכזית, בנק לסחר חוץ, כור, בנק החקלאות והבנק לפיתוח התעשייה, שהחזיקו יחד 20% ממניות החברה, אך קיבלו מחצית מהמושבים במועצת המנהלים. בשנים הראשונות השקיעה החברה באופן פסיבי, אולם החל משנת 1965 החלה החברה להשפיע באופן אקטיבי על פעילות החברות בהן השקיעה.
בשנת 1969 רכשה קבוצת דיסקונט את המניות של הבנק לחקלאות והבנק לפיתוח התעשייה, שהיו בבעלות ממשלתית, כדי למנוע את הפיכת "כלל" לחברה החייבת בביקורת של מבקר המדינה. בכך הייתה קבוצת דיסקונט לגורם דומיננטי בחברה. גורם נוסף שהחזיק מניות רבות בחברה הייתה חברת "מעלה", שרכשה את מניות החברה מידי משקיעים מחוץ לארץ בעת עלותם לישראל. בשנת 1972 הגיע חלקם של בנקים ישראלים בחברת כלל לקרוב ל-50%, 20% לדיסקונט, 20% לבנק הפועלים ו-10% לבנק לאומי.
בשנת 2000 מוזגה כלל לתוך חברת אי די בי חברה לפיתוח, באמצעות המרה של מניות "כלל" למניות "אי די בי פיתוח", שהחזיקה ערב המיזוג ב-61% ממניות "כלל".
ניהול
בנו גיטר היה המנכ"ל הראשון של החברה. בתחילת 1965 הוא הוחלף על ידי אהרן דוברת, שפרש מניהול חטיבת התעשייה במשרד המסחר והתעשייה, וגיטר עבר לכהן כיו"ר הוועד המנהל ולאחר מכן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה. דוברת כיהן כמנכ"ל החברה עד שנת 1991.
דוברת וגיטר הפכו את החברה לקונצרן הגדול בישראל, עם פעילות בתחומי התעשייה, היצוא, המסחר והנדל"ן, תוך הגדלת ההון העצמי שלו מ-20 מיליון דולר לכ-400 מיליון דולר.
בשנת 1980 התמנה יצחק שרם לסמנכ"ל החברה, ודוברת ושרם הובילו יחד את החברה להצלחות גדולות במהלך שנות ה-80.
ב-1990 הורשע אריה גולדין, מנכ"ל חברת ניהול התיקים כלל אינווסטמנט, בגנבת כספי לקוחות, ונידון לשמונה שנות מאסר.
תחומי פעילות
בשנת 1968 רכשה "כלל" את חברת "גאס רסקו", זרוע ההשקעות בתעשייה של חברת "רסקו". שם החברה הנרכשת הוסב ל"גאס תעשיות", ובשנת 1971 הוסב שמה ל"כלל תעשיות".
במרץ 1968 רכשה "כלל" את החברה הממשלתית "מניב", שהחזיקה בבעלותה את "מפעל תרגומי המדע הישראלי בע"מ" - חברה שעסקה בתרגום ובהוצאה לאור שמה של ההוצאה שונה ל"כתר הוצאה לאור". בשנת 1969 נמכרה מחצית ההוצאה למפעלי נייר חדרה. אולם לאחר כשנתיים יצאה נייר חדרה מהשקעה זו. באמצע שנות ה-70 סבלה ההוצאה מהפסדים כבדים בעקבות הוצאת אנציקלופדיה יודאיקה ובעקבות זאת הועברה הבעלות על ההוצאה מכלל תעשיות לחברה האם "כלל", כדי לשחרר את "כלל תעשיות" מחובות ההוצאה. בתחילת 1987 הונפקו 25% ממניות החברה בבורסה, ובשנת 1990 מכרה כלל את מניותיה בחברה להוצאת מקמילן.
בשנת 1972 רכשה כלל 50% מהמניות של סופרגז. במהלך שנות ה-80 השתלטה "כלל" בהדרגה על מניות בית החולים אסותא. בשנת 1994 מכרה "כלל" את בית החולים לקופת חולים מכבי.
ביולי 1999 קונצרן כלל רכש 28.8% ממניות חברת קו מנחה אשר הוחזקו על ידי קבוצת יפעת. בנובמבר 2005 מכרה אי די בי פיתוח כ-37% ממניות חברת קו מנחה לחברת קמן אחזקות באמצעות חברת הבת "כלל טכנולוגיות מידע". באוגוסט 1999 חברת כלל טכנולוגיות מידע מקונצרן כלל רכשה כ-10.8% ממניות חברת התוכנה כלנית כרמון.
מבנה החזקות
בשנות ה-90 עסקי החברה היו מאורגנים במספר חברת החזקה שנרשמו למסחר בבורסה בתל אביב:
בית כלל בתל אביב
מטה החברה היה ממקום ב"בית כלל", בניין משרדים בן 23 קומות ובצמוד לו מבנה חניון בין 5 קומות מעל הקרקע, הממוקם בצומת רחובות גליקסון ודרויאנוב, סמוך לכיכר דיזנגוף. הבניין שנבנה בסגנון הברוטליסטי, נחנך בשנת 1968 על מגרש בו פעל "בית החרושת סיליקט" ללבני חול-סיד.
ביקורת
חברת "כלל" נקלעה למאבק חריף עם העיתונאי יואב יצחק, שפרסם ב"מעריב", החל מ-15 בינואר 1989, סדרת כתבות ביקורתיות על "כלל". המאבק כלל גם חרם מודעות על העיתון. באותה תקופה התנהלו חקירות אחדות נגד דוברת, אך כולן נסגרו ללא אשמה.
דן בהט
דן בהט (נולד ב-1938 בפולין) הוא ארכאולוג ישראלי.
ילדות ולימודים
בהט נולד בפולין ליצחק ורחל בהט בשנת 1938, זוג חלוצים ששהו בפולין בנסיבות בריאותיות. בהיותו בן שנה חזרה המשפחה לארץ. גדל בתל אביב, למד בבית ספר הכרמל ובתיכון חדש. ב-1964 קיבל תואר ראשון בארכאולוגיה ובהיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים. וב-1974 קיבל שם את התואר השני בהצטיינות. בין 1978 ל-1990 למד לתואר דוקטור במחלקה להיסטוריה כללית בהתמחות לימי הביניים. ב-1990 קיבל את הדוקטורט עם התזה Topography and Toponymy of Crusader Jerusalem תחת הדרכתו של פרופסור יהושע פראוור.
עבודתו
באוקטובר 1963 עמד בראש קבוצת חופרים של הדרגה העליונה של הארמון הצפוני במצדה במהלך מבצע החפירות במקום בראשות יגאל ידין. הקבוצה בראשותו מצאה קטע עתיק מתוך ספר ויקרא.
בין 1963 ל-1990 עבד באגף העתיקות קודם להפיכתו לרשות העתיקות. עבודתו הביאה אותו לחפירות הצלה וסקירות ארכאולוגיות בכל רחבי ישראל, מג'בל מע'רה בצפון סיני ועד צפת ותל דן בצפון ישראל.
בעמק בית שאן ניהל חפירות רבות בחורפים מעוטי הגשמים באזור. בשנים 1970-1972 השתתף במספר עונות חפירה בבית שאן. בשנת 1973 ערך סקירה ארכאולוגית לאחר גילוי כתובת רחוב ופרסם את הכתובת. בשנת 1976 ניהל חפירות הצלה בבית ירח.
בירושלים סקר מערות קבורה רבות וחפר את מנהרות הכותל. במהלך השנים התרכז יותר ויותר בירושלים ואף שימש כארכאולוג מחוז ירושלים.
לימד ארכאולוגיה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן עד לפרישתו ב-2004 כמרצה בכיר. מ-2003 מלמד ארכאולוגיה מקראית בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת טורונטו (St. Michael's College). פרסם ספרים ואטלסים רבים על ההיסטוריה והארכאולוגיה של ירושלים בתקופותיה השונות. מתמחה במיוחד בירושלים בתקופה המוסלמית.
הוא פעיל במסגרת אגודת דנטה אליגיירי ובמסגרת אגודת הידידות ישראל איטליה.
תיקניים
תיקניים (שם מדעי: Blattidae) היא משפחה של חרקים בסדרת התיקנאים הכוללת תיקנים גדולים יחסית וחלקם הם המזיקים הביתיים (peridomestic pest ) הנפוצים ביותר ברחבי העולם. מוצאם באזורים הטרופיים וידועים כ-4,000 מינים ברחבי העולם.
עדה דה וארן
עדה דה וארן (באנגלית: Ada de Warenne; 1120 לערך - 1178), או אדלין דה וארן (Adeline de Varenne), הייתה רעייתו של הנרי מסקוטלנד, רוזן נורת'מבריה ורוזן האנטיגנדון.
ביוגרפיה
עדה הייתה בתו של ויליאם דה וארן, רוזן סארי ושל אליזבת מורמנדויה, נכדתו של אנרי הראשון, מלך צרפת. עדה הייתה אמם של שניים ממלכי סקוטלנד: מלקולם הרביעי וויליאם הראשון.
עדה נישאה להנרי מסקוטלנד באנגליה בשנת 1139, ועם נישואיה קיבלה את התואר רוזנת האדינגטון. בעלה נפטר בשנת 1152, ולכן לא הפך בעצמו למלך סקוטלנד (אביו, דייוויד הראשון, מלך סקוטלנד נפטר בשנת 1153). בעקבות מותו של דייוויד, נבחר נכדו, מלקולם הרביעי למלך סקוטלנד והומלך על אבן הגורל במנזר סקון ב-27 במאי 1153, אולם מלקולם נפטר ב-9 בדצמבר 1165 ללא ילדים, ולכן בנה השני של עדה - ויליאם הראשון הוכתר למלך. לעדה ולהנרי היו שלושה בנים ושלוש בנות:
עדה הייתה ידועה בפעילות הצדקה שלה ובפעילותה הדתית, ותרמה כספים רבים ואדמות רבות לכנסייה בהאדינגטון ולמנזרים באזור האדינגטון, העיירה שבה התגוררה.
עדה נפטרה בשנת 1178. לאחר מותה עברו אדמותיה לארמנגארד דה בומון, רעייתו של בנה אלכסנדר, והמלכה הרעיה של סקוטלנד.
קסטוריה
קסטוריה (ביוונית: Καστοριά) היא עיר לחופו של אגם אורסטיאדה במחוז מערב מקדוניה שביוון. בשנת 2011 התגוררו בה כ-16,958 תושבים. העיר מהווה מרכז לתעשיית פרוות.
היסטוריה
במאה החמישית לפני הספירה הייתה העיר בירתם של מלכי מוקדון (ונקראה קילטרון). היא נחרבה ככל הנראה בסוף המאה השנייה, ובמאה השלישית הוקמה מחדש. במהלך המאה ה-13 ניהלו האימפריה הביזנטית ונסיכות אפירוס מאבקי שליטה על העיר, וב-1331 היא הייתה לחלק מהאימפריה הסרבית. בסביבות 1385 כבשה אותה האימפריה העות'מאנית, שהחזיקה בה עד מלחמת הבלקן הראשונה (1912), אז יוון תפסה את השליטה בה. במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת האזרחים היוונית ניזוקה העיר קשות.
יהודי קסטוריה
בקסטוריה חיה קהילה יהודית, שרובה הגיעה מאיטליה במהלך המאה ה-17 וה-18. ב-1944 גירשו הנאצים את יהודי קסטוריה למחנה ההשמדה בירקנאו, ארבעה חודשים בלבד לפני שבעלות הברית שחררו את העיר. רק 38 מיהודי העיר שרדו את השואה.
היסטוריה של בהאמה
ההיסטוריה של בהאמה החלה באלף הראשון לספירה, עם ההגעה המוקדמת ביותר של בני אדם לאיים, הידועים כיום בשם איי בהאמה.
היסטוריה כתובה המתעדת את האי יש החל מ-12 באוקטובר 1492, כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאי גואנאני, שאת שמו שינה לסן סלבדור במסעו הראשון לעולם החדש. היישוב האירופי הקבוע הקדום ביותר קם בשנת 1648 באלאוטרה.
בימי סחר העבדים במהלך המאה ה-18 הובאו עבדים רבים מאפריקה לאיי בהאמה. צאצאיהם מהווים כיום 85% מהאוכלוסייה באיים.
איי בהאמה קיבלו עצמאות מהממלכה המאוחדת ב-10 ביולי 1973.
פרה היסטוריה
החל מההגירה הראשונית התפשטו הלוסיאנים ברחבי איי בהאמה לאורכן של כ-800 שנים (בערך בין השנים 700 ו-1500) וגדלו לאוכלוסייה של כ- 40,000 איש. צפיפות האוכלוסייה לכשהגיעו האירופים לראשונה הייתה גבוהה ביותר באזור הדרום-מרכזי של איי בהאמה, פחות מכך בצפון, מה שמשקף את דפוס ההגירה ואת זמן ההתיישבות של האיים הצפוניים בהדרגה. אתרי התיישבות לוסיאנים ידועים נמצאו רק בתשעה עשרה האיים הגדולים ביותר בארכיפלג, או במערות קטנות יותר שנמצאות פחות מקילומטר אחד מאותם האיים. צפיפות האוכלוסייה ברוב דרום איי בהאמה נותרה נמוכה יותר, ככל הנראה בגלל האקלים היבש יותר שם (פחות מ-800 מ"מ גשם בשנה באי אינגואה ובאיי טרקס וקייקוס).
בשנת 1492 הפליג כריסטופר קולומבוס מספרד בהפלגתו הראשונה עם שלוש אוניות, הנינה, הפינטה וספינת הדגל, סנטה מריה, בחיפוש אחר מסלול ישיר לאסיה. ב-12 באוקטובר 1492, הגיע קולומבוס לאי באיי הבהאמה וטען לבעלות ספרדית, אירוע שנחשב בעיני האירופאים לגילוי של אמריקה. אי זה נקרא גואנאני בפי הלוסיאנים המקומיים, וסן סלוודור בפי הספרדים. זהותו של מקום העגינה הראשון של קולומבוס נותרה שנויה במחלוקת, אך רבים מקבלים את טענתו של סמואל א. מוריסון לגבי סן סלבדור שנקרא בשלב מסוים ווטלינג. שמו שונה רשמית לסן סלבדור ב-1925. קולומבוס ביקר בכמה איים אחרים בבהאמה לפני שהפליג לקובה של ימינו ואחר כך להיספניולה.
איי בהאמה עוררו עניין מועט את הספרדים, אלא כמקור לעבדים. כמעט כל אוכלוסיית הלוסיאנים (מעט פחות מ-40,000 איש בסך הכל) הועברה לאיים אחרים כפועלים במהלך 30 השנים הבאות. כאשר החליטו הספרדים להעביר את הלוסיאנים שנותרו להיספניולה בשנת 1520, הם יכלו למצוא רק אחד עשר איש בסך הכל. האיים נותרו נטושים והוזנחו במשך 130 השנים שלאחר מכן. ללא פוטנציאל למציאת זהב וכבר ללא אוכלוסייה, הספרדים נטשו למעשה את איי בהאמה. הם שמרו על הטענה לשטחם עד לחתימה על חוזה פריז בשנת 1783, אז מסרו אותם לממלכה המאוחדת בתמורה למזרח פלורידה.
כאשר עגנו האירופאים לראשונה באיים, הם דיווחו כי בהאמה הייתה מיוערת בשטחים נרחבים. היערות נכרתו כדי להכשיר את האדמה למטעי קנה סוכר. מאז היערות לא צמחו מחדש ולא נשתלו מחדש.
התיישבות אנגלית מוקדמת
במשך שנים רבות, ההיסטוריונים האמינו כי בהאמה לא יושבה על ידי האירופאים עד המאה ה -17. עם זאת, מחקרים עדכניים מראים שהיו כנראה ניסיונות להתיישבות מצד קבוצות מספרד, צרפת, הממלכה המאוחדת והולנד. הצרפתים התיישבו באבאקו בשנת 1565, וניסו שוב בשנת 1625. בשנת 1648 קבוצה מברמודה שכונתה "חברת ההרפתקאות למטע איי אלוטריה", שהונהגה על ידי ויליאם סייל, הפליגה לאיי בהאמה כדי להקים מושבה. המתיישבים הראשונים הללו היו פוריטנים ורפובליקנים. ברמודה הפכה צפופה והושפעה ממלחמת האזרחים האנגלית, ובהאמה הציעה חופש דתי ופוליטי וגם הזדמנות כלכלית. הגדולה מבין שתי אוניות החברה, הוויליאם, התרסקה על השונית בקצה הצפוני של מה שמכונה כיום האי אלוטריה, וכל המטען שלה אבד. למרות הגעתם של מתיישבים נוספים, כולל אירופאים, עבדים ועבדים אפריקאים לשעבר ,מברמודה וקבלת אספקת מוירג'יניה וניו אינגלנד, מושבת אלוטרה נאבקה על הישרדותה במשך שנים רבות, כשהיא סובלת מאדמה באיכות ירודה, קרבות בין התושבים וסכסוך עם הספרדים. באמצע שנות ה-50 של המאה ה-17 חזרו רבים מהמתיישבים לברמודה. שאר המתיישבים ייסדו קהילות באי הארבור ובסיינט ג'ורג קיי (ספניש וולס) בקצה הצפוני של אלוטריה. בשנת 1670 התגוררו כעשרים משפחות ביישובי אלוטריה.
המתיישבים המוקדמים המשיכו בדומה לאיך שהתנהלו בברמודה, לדוג, לצוד צבים, לווייתנים וכלבי ים, ללקט ענבר אפור, לייצר מלח באיים היבשים יותר, לחטוב העצים שהיו בשפע כדי לייצר עץ, צבע וקליפת עץ למטרות רפואיות, או איסוף סחורות מספינות טרופות. איי בהאמה היו קרובים למסלולי ההפלגה בין אירופה לקריביים, לכן ספינות טרופות באיים היו נפוצות, והריסות היו העיסוק הרווחי ביותר שהיה לתושבי בהאמה.
איסוף סחורות, פריבטירים ושודדי ים
תודשבי איי בהאמה נקלעו במהרה לעימותים עם הספרדים בגלל עיסוקם באיסוף סחורות מהספינות הטבועות. פעילותם הרחיקה את הספרדים מהספינות ההרוסות שלהם, והמקומיים תקפו צוותי הצלה ספרדים, ותפסו סחורות שהספרדים כבר חילצו מההריסות. כאשר הספרדים פשטו על איי בהאמה, המקומיים בתורם הזמינו פריבטירים, שכירי חרב בשירות הממלכה המאוחדת, שיגנו עליהם מתקיפות הספרדים, למרות שבין אנגליה וספרד הרשמיות שרר שלום. בשנת 1684 שרפו הספרדים את היישובים בניו פרובידנס ואלוטריה, שלאחר מכן ננטשו ברובם. ניו פרובידנס יושבה בפעם השנייה בשנת 1686 על ידי מהגרים מג'מייקה.
בשנות ה-90 של המאה ה-16 הקימו פריבטירים אנגלים (אנגליה הייתה אז במלחמה עם צרפת) בסיס באיי בהאמה. בשנת 1696 הנרי אברי (או אייברי), שנודע גם בשמו הלא רשמי הנרי ברידג'מן, הביא את ספינתו פנסי, עמוסה בשלל של שודדי ים, לנמל נסאו. אברי שיחד את המושל, ניקולס טרוט (דודו של ניקולאס טרוט, שכיהן במשפט סטד בונה), בזהב וכסף, ועל ידי השארת הספינה למושל, כשהיא עדיין עמוסה ב-50 טונות של חטי פילים ומאה חביות אבק שרפה. בעקבות השלום עם צרפת בשנת 1697, רבים מהפריבטירים הפכו לשודדי ים (פיראטים). מאותו זמן הפיראטים הפכו את נסאו בהדרגה, בירת איי הבהאמה שהוקמה בשנת 1694, לבסיסם. המושלים הממונים הראו בדרך כלל מיצג של דיכוי שודדי הים, אך רובם הואשמו בכך ששיתפו איתם פעולה. בשנת 1701 הייתה אנגליה במלחמה עם צרפת וספרד. בשנת 1703 ובשנת 1706 תקפו צי צרפתי-ספרדי משולב את נסאו ובזזו אותה, ולאחר מכן עזבו חלק מהמתיישבים, והבעלים הרשמיים באותה תקופה ויתרו על הניסיון לשלוט באיים.
ללא ממשלה מתפקדת בבהאמה, פריבטירים אנגלים פעלו מנסאו כבסיס שלהם, במה שכונה "רפובליקת הפריבטירים", שהתקיימה 11 שנים. הפשיטות כוונו לאוניות צרפתיות וספרדיות, בעוד כוחות צרפתיים וספרדים שרפו את נסאו מספר פעמים. מלחמת הירושה הספרדית הסתיימה בשנת 1714, אך חלק מהפריבטירים לא קיבלו את החדשות בזמן, או לא ששו לקבלן, וגלשו לפיראטיות. הערכה אחת מציבה לפחות 1,000 שודדי ים בבהאמה בשנת 1713, ומספרם עלה על מניין 200 משפחות המתיישבים הקבועים.
"רפובליקת הפריבטירים" בנסאו הפכה לפיכך ל"רפובליקת הפיראטים". לפחות 20 קברניטים שודדי ים השתמשו בנסאו או במקומות אחרים בבהאמה כנמל הבית בתקופה זו, כולל הנרי ג'נינגס, אדוארד מורה (שחור הזקן), בנג'מין הורניגולד וסטד בונה. משפחות מתיישבים רבות עברו מניו פרובידנס לאלוטריה או אבאקו כדי להימלט מהטרדות מהפיראטים. מצד שני, תושבי האי הארבור שמחו לשמש כמתווכים עבור שודדי הים, שכן סוחרים מניו אינגלנד ומוירג'יניה הגיעו לשם כדי לסחור במצרכים שהיו הכרחיים לפיראטים עדי להמשיך בפשיטות שלהם. כאמור, פעילותם של שודדי הים הציתה התקפות תגמול תכופות ואכזריות מצד הצרפתים והספרדים.
אורות (מושב)
אוֹרוֹת הוא מושב בשפלה, כק"מ צפונית-מערבית לקריית מלאכי, חלק מהמועצה האזורית באר טוביה.
היסטוריה
המושב הוקם ביוזמת תנועת "האיכר העובד" להקים מושב עבור עולי ארצות הברית. כבר בשנת 1951 החלה הסוכנות בהקמת צריפים באתר המושב, שנודע אז כבאר טוביה ב', ומיועדים ראשונים להתיישבות במושב הגיעו לישראל בסוף 1951. במהלך שנת 1952 נבנו בתים ראשונים במושב עבור המתיישבים שנרשמו ושלמו. ארבעת המתיישבים הראשונים עלו למושב בספטמבר 1952. בהמשך הצטרפו אליהם עוד כ-20 משפחות, בעיקר מניו ג'רזי. בתחילת 1955 היו במושב 26 משפחות ובסוף שנת 1957 היו במושב כ-40 משפחות בעלי משקים, ונעשו מאמצים להשלים את מספר המשפחות המיועד למושב בידי עולים מארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה. המושב שייך לתנועת המושבים. שטחו כ-2,000 דונם.
במושב אורות כיום גרים כ-100 משפחות, כאשר 49 משפחות בעלי משקים ושייכים לאגודה חקלאית בעוד השאר שייכים לאגודה מוניציפלית ומתגוררים בהרחבה במשבצות הצהובות שהוקצו לבני המושב הממשיכים.
תושבי המושב מוצאים את פרנסתם בחקלאות, בעיקר רפת וצאן, חלקם במטעים: תפוחים, רימונים, זיתים וכדומה, ורובם הגדול עובדים מחוץ למושב.
קווריאנטיות תחת הזזות
בתורת המשחקים, קוֹוַרְיַאנְטִיּוּת תחת הזזות היא תכונה המתארת מושגי פתרון של משחקים בצורה קואליציונית ומשחקים בצורה אסטרטגית. התכונה אומרת כי אם משחק ראשון מתקבל ממשחק שני על ידי ביצוע הזזה, אז פתרון המשחק הראשון שווה לפתרון המשחק השני לאחר שנפעיל עליו אותה הזזה. קווריאנטיות תחת הזזות מתקיימת עבור הפתרונות של הליבה, ערך שפלי, קבוצות מיקוח, הגרעינון והגרעין במשחקים השיתופיים. ועבור שיווי משקל נאש ושיווי משקל מתואם במשחקים הלא שיתופיים.
הזזה
הזזה של פונקציה כלשהי היא הפונקציה המקיימת עבור מספר ממשי \beta.
במשחק בצורה קואליציונית
עקרון הקווריאנטיות תחת הזזות מופיע כחלק מעקרון שקילות אסטרטגית עבור משחקים בצורה קואליציונית עם תשלומי צד.
פתרון \phi למשחק בצורה קואליציונית עם תשלומי צד מקיים שקילות אסטרטגית אם לכל משחק , לכל וקטור b \in R^N ולכל שחקן i\in N מתקיים:.
במשחק בצורה אסטרטגית
במשחק בצורה אסטרטגית מושגי הפתרונות של שיווי משקל נאש ושיווי המשקל המתואם מקיימים קווריאנטיות תחת הזזות, עבור כל שחקן i במשחק, באופן הדומה לזה שהוצג במשחקי מיקוח ובמשחקים בצורה קואליציונית.
תועלת ויחידות כסף
כאשר בעיית המיקוח מוצגת ביחידות תועלת, זו דרישה סבירה שפתרונה יהיה קווריאנטי תחת הזזות. אבל אם הבעיה מוצגת ביחידות כסף, הפתרון לא בהכרח קווריאנטי תחת הזזות, שכן לעיתים כמות הכסף שיש בידי שחקן מסוים יכולה להשפיע על כמות הכסף הנוספת עליה מתמקחים. אם הכמות עליה מתמקחים היא משמעותית מאוד עבור שחקן ביחס ליתר רכושו, אז ייתכן מאוד שהוא ידרוש חלק גדול יותר מכמות המיקוח, ופחות יותר אם אין היא כה חשובה לו. לכן במקרה זה צריך להעתיק את ההסתכלות מכמות הכסף ליחידות תועלת מהכסף עבור השחקנים.
שרה אלטו
שרה סופיה אלטו (בפינית: Saara Sofia Aalto; נולדה ב-2 במאי 1987) היא זמרת-יוצרת ומדבבת פינית אשר ייצגה את פינלנד באירוויזיון 2018 עם השיר "Monsters".
ביוגרפיה
אלטו נולדה לטאינה ומרקוס אלטו באולנסלו שבפינלנד. היא גדלה במשפחה מוזיקלית ותחביבה היה מוזיקה כבר מילדות. אלטו אף נהגה לקחת שיעורים לנגינה בפסנתר, ואת שירה הראשון כתבה כבר בגיל 5. בשנת 1998, בגיל 11, היא זכתה בתחרות פסטיבל תחרות השירים לילדים עם אחת היצירות שלה.
היא ייצגה את פינלנד בתחרות "שיר הזהב הבינלאומי" ברומניה בשנת 2004, ונסעה ללמוד בבית הספר התיכון מדטופיה למוזיקה, שם סיימה את לימודיה בשנת 2005. לאחר מכן עברה ללמוד באקדמיית סיבליוס שבהלסינקי, בירת פינלנד, ובמקביל למדה שירה בקונסרבטוריון של העיר.
קריירה מוזיקלית
אלטו התפרסמה בשנת 2012, כאשר השתתפה בתוכנית הריאלטי "The Voice Finland", שם זכתה במקום השני.
בשנים האחרונות השתתפה שרה בקונצרטים, תוכניות טלוויזיה ומחזות זמר רבים. היא עבדה עם מספר להקות מובילות וצבאיות, וסיירה ברחבי פינלנד עם להקה משלה. עם זאת, להיות זמרת בינלאומית, ולשיר באנגלית היה חלומה של אלטו, ולכן נבחנה לעונה השלוש עשרהשל "אקס פקטור בריטניה" בשנת 2016, בה סיימה מקום שני.
אלטו דיבבה את הנסיכה אנה בדיבוב הפיני של הסרט "לשבור את הקרח". בשנת 2018 הצטרפה לצוות השופטים של תוכנית המציאות "אקס פקטור פינלנד" בעונה השנייה.
בתחרות הזמר של האירוויזיון
אלטו התחרתה ב-2011 וב-2016 על ייצוג פינלנד באירוויזיון, אך לא זכתה. לקראת אירוויזיון 2018 נערך לה קדם פרטי, בו נבחר השיר "Monsters", שייצג את פינלנד באירוויזיון 2018. השיר נכתב והולחן על ידי אלטו, ג'וי דב, קי פיצג'רלד ולינאה דב. ב-8 במאי 2018 הופיעה אלטו בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון. שירה של פינלנד היה מספר 15 בסדר ההופעות. בתום הערב הוכרזה פינלנד כעולה התשיעית מבין עשר המדינות שעלו לשלב הגמר שהתקיים ב־12 במאי 2018. בגמר הגיע שירה למקום ה-25 והאחד לפני אחרון.
חיים אישיים
אלטו היא לסבית. החל משנת 2016 אלטו מנהלת מערכת יחסים עם מרי סופנן, מעריצה ומאמנת אישית. השתיים עברו לגור בלונדון ב-2017, והתחתנו ב-2020.
על אישים מפורסמים ברומא
החיבור כולל 86 ביוגרפיות קצרות, שמתחילות בתקופת הקמתה של רומא, מכסות את תקופת המלוכה ואת תקופת הרפובליקה ומסתיימות בתקופת הפרינקיפט של אוגוסטוס קיסר.
היצירה ספוגה בתפיסה שאנשים מעצבים את ההיסטוריה. על אף כותרתו, החיבור אינו מתייחס רק לגברים, אלא גם לנשים (קלואליה ), ולא רק לרומאים, אלא גם לאויבים זרים, כמו חניבעל.
מחבר היצירה הכרונולוגית הזו אינו ידוע. בעבר היה מקובל שמחברו הוא אורליוס ויקטור, אך ככל הנראה אין זה נכון. כעת ההנחה היא שמדובר במקור היסטורי עצמאי, שאינו תלוי בהיסטוריוגרפיה של טיטוס ליוויוס.
יחסי מונטנגרו–קוסובו
יחסי מונטנגרו–קוסובו הם יחסי החוץ בין קוסובו למונטנגרו. למונטנגרו יש גבול ארוך באורך 78.6 ק"מ עם קוסובו. והיא הייתה המדינה ה-49 שהכירה בעצמאותה של קוסובו.
הכרה מונטנגרית בקוסובו
קוסובו הכריזה על עצמאותה מסרביה ב-17 בפברואר 2008 ומונטנגרו הכירה בה ב-9 באוקטובר 2008.
לפני ההכרה, ב-24 ביוני, אמר ראש הממשלה מילו ג'וקאנוביץ': "'הרבה מדינות חברות חשובות באיחוד האירופי והקהילה הבינלאומית כולה כבר הכירו בקוסובו, ולכן אני לא מאמין שאף אדם רציני היה רוצה שגלגל ההיסטוריה יחזור. אנו פועלים בזהירות משתי סיבות. הראשונה היא שאנחנו שכנים של קוסובו וסרביה, ולכן עלינו לעזור ולא להזין דלק לאש על ידי ביצוע מהלכים. השנייה היא שאנחנו עצמנו עצמאיים רק שנתיים, והגענו לעצמאות זו על ידי השארת האיחוד עם סרביה. העצמאות שלנו הותירה כמה טראומות ביחסי מונטנגרו–סרביה.'" שלושה ימים לאחר מכן אמר גורם בכיר במפלגת ה-DPS השלטת כי ההכרה בקוסובו "אינה כרגע על סדר היום בסדר העדיפויות הלאומי." ב-7 ביולי 2008 אמר שר החוץ המונטנגרי לתקשורת בפודגוריצה כי ממשלתו תכיר בעצמאות קוסובו. עם זאת, הוא לא אמר מתי הממשלה תודיע הודעה כזו. כששאל האם זה יהיה במוקדם או במאוחר הוא השיב: "לא אני ואף אחד אחר לא יכולים להגיד ברגע זה. זה יקרה ברגע שנסיים כי זה הטוב ביותר מבחינה פוליטית עבור מונטנגרו." עם זאת, ב-15 ביולי, בריאיון לתחנת רדיו רוסית, אמר ראש הממשלה יוקאנוביץ' כי אומתו טרם נקטה עמדה בנושא הכרה, והוסיף כי "איפוק" זה נגרם על ידי הצורך לתרום, כשכנה, ליציבות באזור ושיפור היחסים עם סרביה.
יחסים עכשוויים
ב-15 בינואר 2010, מונטנגרו וקוסובו כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
תנועות רבות הגיעו מקוסובו וממקומות אחרים להחלפת שגרירויות כדי להראות רשמית את ההכרזה ההדדית של קשרים דיפלומטיים, אולם הנשיא פיליפ וויאנוביץ' דחה כל העת את האפשרות הזו, בהצהיר על מעמדו של המיעוט המונטנגרי בקוסובו ושובם של הפליטים הלא-אלבנים שגורשו כתנאי מוקדם, מאז ההכרה בשנת 2008.
ב-31 במאי 2012 הצהירה מונטנגרו על פתיחת שגרירות בקוסובו, בה נאמר כי "יחסים טובים עם שכנים ופיתוח שיתוף פעולה אזורי מייצגים מטרה מתמשכת, מעוררים את ההתקדמות במדינות האזור בכל הנוגע לשילוב האיחוד האירופי והיורו-אטלנטי, ומגבירים את היציבות באזור כולו."
ב-30 ביולי 2013, מונטנגרו פתחה רשמית שגרירות בפרישטינה, כאשר מונה רדובן מילג'ניץ' לשגריר בקוסובו.
תנועת הפועלות
רקע
בגופים השונים שהרכיבו את התנועה הציונית במזרח אירופה היה רוב גברי ובהתאמה גם ההנהגה הייתה גברית. אמנם, לארגונים אלו הייתה אידאולוגיה שוויונית אולם לנשים שנמשכו לפעילות בגופים אלו התאפשר לעסוק בעיקר בתפקידים נשיים מסורתיים בתחומי סיוע, תרבות וחינוך וכן בגיוס כספים.
כאשר עלו לארץ ישראל, היו רוב החלוצות בנות העלייה השנייה רווקות ולכן משוחררות מתפקידי הנשים המסורתיים של טיפול במשק בית וגידול ילדים. מאידך, עצם היותן עומדות ברשות עצמן דרש מהן להתפרנס לבד ומכאן נולד הכורח למצוא מקורות פרנסה. האידאולוגיה של העולים האדירה את חשיבות עבודת הכפיים בחקלאות והחלוצות רצו אף הן להשתלב בעבודה חקלאית. עם זאת, המעסיקים הפוטנציאלים, איכרי המושבות, ראו בכך פריצת הסדר החברתי הקיים ולא העסיקו אותן. לכך נוספה השקפת העולם שהחלוצים לא השתחררו ממנה, כי לא נאה לגבר לעבוד במטבח ולכן יש למצוא אישה שתבשל. בנוסף, לא נחשבו הנשים כחברות שוות זכויות בחלוקת השכר ובזכות הצבעה, ואף לא נרשמו שמותיהן במסמכי חכירת אדמות. הוכחה לאפליה המובנית נגד נשים הייתה העובדה שבקבוצות דגניה וכנרת המשרד הארץ-ישראלי שילם משכורות רק לחברים הגברים והם שילמו לנשות הקבוצה כאילו היו שכירות אצלם. בשנת 1910 פרסם החלוץ והמסאי מנחם שמואלי (ממשי) את מאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית", ובו הציע לראשונה להקים חווה מיוחדת להכשרת פועלות לעבודה חקלאית. בשנת 1911 חכרה חנה מייזל שוחט שטח אדמה בסמוך לחוות כנרת, על מנת להקים חווה לימודית בשם "חוות העלמות", להכשרת פועלות לעבודה חקלאית כדי שתוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים או להתפרנס מחקלאות בכוחות עצמן. מניה שוחט ארגנה קבוצת נשים בחוות סג'רה לטיפול בגן הירק וכך שיתפה אותן בעבודת האדמה. באפריל 1911 התאספה קבוצת פועלות חקלאיות וחברות הקואופרטיבים בחצר כנרת ושם הציפו את הבעיות הייחודיות לנשים החלוצות. מתוך קבוצה זו צמחה המנהיגות הנשית של תנועת הפועלות. ב-1914 התאספה ועידה של פועלות חקלאיות מהגליל והעמקים, בסיומה נבחר ועד שהנהיג את הפועלות עד תום מלחמת העולם הראשונה. עד 1918 נערכו חמש ועידות של הפועלות החקלאיות.
אחד הפתרונות שהגו הפועלות לפתרון שילוב עבודה עם גידול ילדים היה מה שהתפתח להיות החינוך המשותף.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם עלייתה של העלייה השלישית נתקלו העולים והעולות בבעיות השתלבות בעבודה חקלאית, חלקם פנו לעבודות ציבוריות וחלקם התיישבו בערים. פתרונות תעסוקה כמו סלילת כבישים ומסילות רכבת ועבודה בבניין לא התאימו פיזית לרוב הנשים ולכן רק מיעוט מהן השתלב בעבודה עצמה ויתרתן נדחקו פעם נוספת למתן שירותים לעוסקים במלאכה. העובדה שנשים רבות עבדו בתפקידי מתן שירותים, אצל מעסיקים רבים ונפרדים, הקשתה על היכולת לארגנן במסגרת אחת.
הקמת תנועת הפועלות
בחנוכה 1920 הוקמה הסתדרות העובדים העבריים בארץ ישראל והוחל בבניית מוסדות וארגונים שאיגדו את הפועלים. הפועלות נדחקו מייצוג כי הבחירות למוסדות ההסתדרות נעשו על פי מפתח מפלגתי ובמפלגות היו הנשים מיוצגות בייצוג חסר ונבחרו רק ארבע נציגות לוועידת היסוד של ההסתדרות. אחרי מאבק, שוריינו שני מקומות נוספים לנציגות הפועלות.
למרות רצונן של הפועלות להשתתף באופן שווה ומלא בתנועת הפועלים, הן נוכחו לדעת כי קולן לא נשמע ולכן החליטו על הקמת מסגרת ארגונית נפרדת לפועלות במטרה להיות מיוצגות במועצת ההסתדרות.
ב-1921 התקיים כינוס של תנועת הפועלות בבלפוריה ובכינוס זה הוחלט על הקמת מועצת הפועלות שנועדה להיות הגוף המאגד של תנועת הפועלות בתוך המסגרת הכללית של ההסתדרות. אולם מולה עמדה התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל שהייתה גוף מיליטנטי לטובת זכות בחירה לנשים, ומועצת הפועלות, שהנהגתה הייתה ממונה ולא נבחרת ואשר פעלה בעיקר בנושא תעסוקת נשים נתפשה כחלשה יותר ופחות מייצגת את העניין הנשי.
הדילמה העיקרית שהעסיקה את פעילות תנועת הפועלים הייתה הקונפליקט בין הרצון לשפר את מצבן של הפועלות לבין הנאמנות להסתדרות ולמפלגות המרכיבות אותה.
ב-1925 הקימה תנועת הפועלות בניו יורק את ארגון הנשים "פיוניר וימן" במטרה לתמוך ארגונית וכספית בתנועת הפועלות בארץ-ישראל.
במהלך השנים נטשה תנועת הפועלות את המאבק הפמיניסטי והתמקדה בסיוע לאמהות עובדות. ב-1930 התארגנה יחידה נפרדת בשם "ארגון אימהות עובדות". ב-1976 אוחדו כל הפונקציות למערכת אחת בשם "נעמת" (נשים עובדות ומתנדבות).
אלי אסקוזידו
אליהו (אלי) אסקוזידו (נולד ב-1957) הוא מנהל רשות העתיקות החל מ-1 באוגוסט 2021. בעברו ראש המועצה האזורית נחל שורק.
ביוגרפיה
אלי אסקוזידו נולד בכפר מימון בשנת 1957, להוריו אברהם ופנינה אסקוזידו - עולים ממצרים. את השירות הצבאי עשה בנח"ל והשתחרר בדרגת סרן.
קריירה פוליטית
בשנת 1991 החל אסקוזידו בפעילות ציבורית עם בחירתו ליו"ר ועד מושב בני רא"ם וכיהן בתפקיד זה במשך שמונה שנים. החל משנת 1999 ועד 2021 כיהן כראש מועצה אזורית נחל שורק.
תפקידים נוספים
בנוסף לתפקידו כראש המועצה, שימש החל משנת 1999 כחבר בהנהלת מרכז המועצות האזוריות. החל משנת 2000 עמד בראש עמותת כביש חוצה ישראל ומאז שנת 2006 חבר בוועדה לתשתיות לאומיות (ות"ל). החל משנת 2005 שימש כגזבר לאיגוד ערים לאיכות הסביבה חבל יבנה-אשדוד. בין השנים 2009–2015 כיהן בתפקיד יו"ר רשות הניקוז שורק-לכיש, המאגדת בתוכה 29 רשויות מקומיות. משנת 2010 חבר בוועדת הרישוי של נמל התעופה בן-גוריון. משנת 2012 חבר בדירקטוריון של החברה למשק וכלכלה. בשנת 2014 מונה לחבר במועצת גנים לאומיים ושמורות טבע הכפופה למשרד להגנת הסביבה. בשנת 2018 יזם את הקמת אשכול שורק-דרומי בו חברות 10 רשויות ושימש כיושב ראש.
חיים אישיים
אסקוזידו נשוי לעליזה, אב לארבעה וסב לחמישה נכדים. מתגורר במושב בני רא"ם.
רשות הציבור
תקופת ההגנה המשפטית על יצירות מוגבלת בזמן (בדרך כלל למשך חיי היוצר ועוד שבעים שנה לאחר מכן), וכך גם תקופת ההגנה על פטנטים (בדרך כלל למשך עשרים שנה מיום הגשת הבקשה לפטנט). בתום התקופה הזו, היצירות וההמצאות אינן עוד בבעלות כלשהי, וכל אחד רשאי להשתמש בהן ללא בקשת רשות ממי שהיו הבעלים, וללא תשלום כלשהו. יצירותיו של חיים נחמן ביאליק למשל, נמצאות בעשור השני של המאה ה-21 בנחלת הכלל, משום שחלפו למעלה משבעים שנה מאז מותו, בשנת 1934. לאזכור המעבר של יצירות לרשות הציבור חוגגים ברחבי העולם ב-1 בינואר את יום נחלת הכלל.
בתחום הפטנטים, כאשר ההגנה המשפטית פוקעת, כל גורם רשאי ליצור את ההמצאה, בכפוף למגבלות בדינים אחרים. כך, כאשר פטנט על תרופה פוקע, יכולות חברות תרופות אחרות לייצרו, וזו נקראת תרופה גנרית. אך עדיין דרוש אישור של משרד הבריאות לשיווק התרופה.
בתרבות הדיגיטלית, נחלת הכלל נתפסת כאינטרס ציבורי חשוב.
כל יצירות הממשל הפדרלי בארצות הברית הן נחלת כלל ואין שום מניעה להשתמש בהן מבחינה זו. סעיף 105 של פרק 17 לקוד האמריקאי קובע כי "שמירת זכויות יוצרים תחת הוראות פרק זה אינה קיימת על כל יצירה של ממשלת ארצות הברית, אולם ממשלת ארצות הברית אינה מנועה מלקבל ולשמור על זכויות יוצרים המועברות אליה על ידי רישום, עזבון, או בדרך אחרת.". מטרת חקיקה זו היא להעביר לרשות הציבור את כל היצירות של ממשלת ארצות הברית, אשר מוגדרות בסעיף 101 של פרק 17 לקוד האמריקאי, כיצירות אשר נוצרו בידי פקיד או עובד של ממשלת ארצות הברית כחלק מתפקידיו הרשמיים של אותו אדם. חוק דומה קיים גם בישראל.
יוטונג
יוטונג (בסינית: 宇通客車, באנגלית: Zhengzhou Yutong Group Co.) הוא קונצרן סיני, המייצר אוטובוסים וכלי צמ"ה, וכן עוסק בהחזקת תיקי השקעות.
היסטוריה
החברה הוקמה בשנת 1963 כסדנה לתיקון אוטובוסים, בשם Zhengzhou Bus Repair Factory. בשנת 1993 שונה שמה ל-Zhengzhou Yutong Bus Co., ובשנת 1997 נרשמה בבורסת שנגחאי.
ב-2003 הוקמה מחלקת הציוד הכבד של החברה, העוסקת בייצור ומכירת ציוד מכני הנדסי, כגון מכבשי עפר, מערבלי בטון, מנופים ועוד.
בשנת 2005 הקימה יחד עם חברת coachbuilder Guðmundur Tyrfingsson האיסלנדית את Yutong Eurobus, וכך נכנסה לראשונה לשוק האירופי. מטה החברה בצפון אירופה שוכן בעיירה סלפוס.
בשנת 2008 פותח האוטובוס העירוני הראשון, ובאותה השנה הורחב כושר הייצור של החברה ל-105 אוטובוסים ביום.
בשנת 2012 מכרה יוטונג 47,474 אוטובוסים, ועקפה במכירות את קינג לונג הסינית ואת דיימלר AG הגרמנית. החברה מייצאת כיום לעשרות מדינות ברחבי העולם.
ב-2012 החלה צ'יינה מוטורס לייבא את אוטובוסי יוטונג לישראל. בין החברות המפעילות את האוטובוסים של המותג נמנות אגד, אגד תעבורה, אפיקים ועוד.
חסידות דעש
חסידות דעש או חסידות דעעש, היא שושלת חסידית, הקרויה על שם העיר דז' שבה היא נוסדה. כיום מכהנים באדמו"רות מספר צאצאים של השושלת. החצר המרכזית נמצאת בבני ברק ומונה למעלה מ-30 משפחות.
השושלת
מייסד השושלת היה רבי יחזקאל פנט, (תקמ"ג-כ' בניסן תר"ה) מחבר הספר "מראה יחזקאל". פנט נולד בעיירה ביליץ בשלזיה לרב יוסף ולבריינדיל בשנת תקמ"ג (1783). למד בלייפניק אצל הרב ברוך פרנקל-תאומים (ה"ברוך טעם"), בפראג אצל הרב יהודה לייב פישלס, הרב שמואל לאנדא והרב אלעזר פלקלס, ובקלויז של לינסק אצל הרב מנחם מנדל רבין, רבה של לינסק ואביו של ר' נפתלי מרופשיץ. את דרכי החסידות למד אצל החוזה מלובלין, המגיד מקוז'ניץ ואצל ר' מנחם מנדל מרימנוב, רבו המובהק. בתקס"ז נתמנה לרבה של אוסטריק בגליציה, בתקע"ג מונה לרבה של טרצאל בהונגריה, ובתקפ"ג החל בתפקידו הידוע ביותר כרבה של קרלסבורג. העיר הייתה בירת טרנסילבניה לפני קלוז'. נודע במאמר שכתב ובו הוא מתמודד עם טענות מתנגדים אודות ביטול תורה כביכול של האדמו"רים. הוא כותב רבותיו הם גאונים, בקיאים ומתמידים.
ממשיך דרכו היה בנו הצעיר רבי מנחם מנדל פנט, מחבר הספרים: "מעגלי צדק", "שערי צדק" ו"אבני צדק". רבו בתורת הנגלה היה החתם סופר, ובתורת החסידות היה תלמידו של רבי משה טייטלבוים (הראשון) מחבר הספר ישמח משה. נפטר בי"ג בתשרי תרמ"ה. אחיו הבכור היה רבי חיים בצלאל רב מפורסם בטאשנד מחבר ספר 'דרך יבחר', אח נוסף היה רבי יצחק משה מדעעש.
ממשיך דרכו היה בנו רבי משה פנט, שהתפרסם כאיש קדוש, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, העריצו. נפטר בכ"ד בכסלו תרס"ג.
החתן של רבי מנדל ה"אבני צדק" היה רבי שבתי בן רבי משה, מחבר הספר "מבשר טוב".
האדמו"ר הרביעי בשושלת היה בנו של רבי משה, רבי יחזקאל פנט מחבר הספר "כנסת יחזקאל", (ב' בטבת ה'תר"ל, נימיג'אה, רומניה - כ"ב בכסלו ה'תר"צ דעש, רומניה) רב מפורסם בדורו. היה חתן הרב שמואל פולק מווישווא. חתניו של רבי יחזקאל היו רבי יהושע גרינוולד רבה של אונגוור ושל חוסט ורבי יוסף משה מייזליש מאויוואר.
בן נוסף של רבי משה היה רבי חיים מנחם מענדל מדעעש. היה חתנו של רבי יעקב שמשון קנר מטשכויב (חתנו של רבי משה הלברשטאם (שינאווא) בנו של רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם). בתו, לאה אסתר הייתה נשואה לרבי משה יהושע הגר, האדמו"ר מויז'ניץ.
עוד בן היה רבי יצחק יחיאל מיכל שמילא את מקום אביו בנשיאות קופת ארץ ישראל. בנו רבי יחזקאל מנחם היה חותנם של שני בניו של בן דודו רבי יוסף מדעעש. בנו רבי שמואל היה חתן רבי ברוך הלברשטאם מקשאנוב.
החמישי בשושלת והאחרון מרבני השושלת לפני מלחמת העולם השנייה, היה ר' יעקב אלימלך פנט מחבר ספר "זכרון יעקב", חתנו של רבי יעקב שמשון קנר מטשכויב. הוא סירב לעזוב את קהילתו, ועלה על המוקד באושוויץ בי"ד בסיוון תש"ד.
רבי יוסף פנט מדעעש ובניו
אחיו של רבי יעקב אלימלך, רבי יוסף, כיהן כאדמו"ר אחר השואה בעיר דעעש ברומניה. רבי יוסף (נולד תרנ"ה), בשנת תר"ע נשא את בת הרב בעריש וינברג מקראקא מגזע פשעדבורז'-אפטא-קשאנוב ומגדולי חסידי שינאווא. כיהן כרב בקהילת טעקנדארף, ולאחר מכן (החל מתרפ"ט) בקהילת אילאנדא, שם פתח ישיבה גדולה מפורסמת, שזכתה לשבח מפי גדולי הדור - רבי אליעזר פיש מביקסאד שהיה שולח את חסידיו לישיבה, ורבי מאיר שפירא שביקר בישיבה לפני שהקים את ישיבת חכמי לובלין ועל פיה תיקן כמה מהסדרים בישיבתו.
בשנת תש"ד ברח עם משפחתו לרומניה ולבוקרשט. אחרי המלחמה חזר לדעעש והחל לארגן את הקהילה מחדש. כשהחלו הרדיפות הקומוניסטיות ברח לווינה ומשם דרך גרמניה לפריז, כשהוא מתכנן לעבור לארץ ישראל (תוכנית אותה ביטל עם השמועה על הקמת המדינה). בשנת תש"ט היגר לארצות הברית. תחילה פתח בית מדרש בשכונת בראונסוויל שבברוקלין ואחר כך עבר לויליאמסבורג. נפטר בי' באב תשכ"ב. בתחילה שימש בנו ממשיך דרכו ר' צבי מאיר את הקהילות באדמו"רות ולאחר מכן בהסכמת האח הגדול פתחו האחים קהילות ושימשו כאדמו"רים.
בניו:
חתניו של רבי יוסף: רבי נפתלי הורוביץ מביסטריץ ואב"ד בודעשט בן הרב אברהם אביש הורוביץ מקראלי; רבי אלתר מאיר דוד הלברשטאם, דיין בסאטמר (בנו של רבי חיים מסאטמאר בן רבי שלום אליעזר), נהרג בשואה; רבי אלעזר מייזליש מאויהל, נשוי לבתו רייזל; רבי צבי הירש מייזליש מווייצען, נשוי לבריינדל (שני האחרונים בני רבי דוד מייזליש מאויהל); רבי נחום צבי מביקסאד (זיווג שני של בריינדל); רבי צבי אביגדור פעקעטע; רבי נפתלי צבי הלברשטאם מבאבוב, נשוי להעסא; ורבי ישכר בעריש לויפער.
בוש (חברה)
רוברט בוש GmbH (גרמנית: Robert Bosch GmbH) (ידוע בשם הקיצור: בוש) הוא תאגיד טכנולוגיה גרמני רב תחומי אשר עוסק בייצור מערכות וחלקים לתעשיית הרכב, ציוד תעשייתי, ציוד לבנייה, כלי עבודה ומכשירי חשמל ביתיים.
החברה נוסדה בשנת 1886 על ידי המהנדס והממציא הגרמני רוברט בוש בעיר שטוטגרט.
פעילות
חברת בוש היא ספקית החלקים והרכיבים לתעשיית הרכב הגדולה בעולם, אשר בין היתר מייצרת החברה מערכות היגוי, מערכות דלק, מערכות בלימה, מערכות ABS, מערכות בקרת יציבות, מערכות בקרת משיכה ומתנעים למנוע. בנוסף מייצרת החברה מצתים, רכיבים אלקטרוניים וחיישנים רבים למרכב המכונית, למערכת קירור המנוע, למגבים, למושבים, לדלתות ולחלונות.
בשנות ה-80 החברה פיתחה CAN-bus שמהווה עתה תקן חובה בתעשיית הרכב.
נכון לשנת 2011 מעסיקה החברה כ-300,000 עובדים ופועלת ב-300 מיקומים שונים ב-60 מדינות שונות ברחבי העולם. מטה החברה שוכן בעיר גרלינגן בגרמניה.
בלטלידיים
בלטלידיים (שם מדעי: Blattellidae) היא משפחה של חרקים מסדרת התיקנאים. משפחה זו כוללת מינים בגודל קטן עד בינוני. לעיתים נחשבת משפחה זו כשם נרדף למשפחה Ectobiidae ולעיתים מתייחסים אליה בנפרד.
מפתח הכסף (סיפור קצר)
מפתח הכסף (באנגלית: The Silver Key) הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה. פ. לאבקרפט שנכתב ב-1926. הסיפור משתייך לסדרת "מעגל החלומות" של לאבקרפט ועוסק בעיקר באלמנטים פנטסטיים. הוא פורסם לראשונה ב-1929 במגזין "סיפורים מוזרים". זה הוא המשכו של הספר "משימת החלום של קאדאת' האבודה" וכן קודמו של הסיפור הקצר "דרך שערי מפתח הכסף", שנכתב בשותפות עם אדגר הופמן פרייס. בכל הסיפורים משתתף רדנולף קרטר, דמות החוזרת ברבות מיצירותיו של לאבקרפט.
עלילה
כעבור זמן-מה שב "ניצוץ של פנטזיה" אל חלומותיו בשנית, אף על פי שהוא עדיין אינו יכול לחלום על הערים המשונות שראה בצעירותו, דבר שמותיר אותו מתוסכל ועם טעם לעוד. במהלך אחד מחלומותיו מספר לו סבו שמת מזה שנים רבות על מפתח מכסף הנמצא בעליית הגג, חרוט כולו בסמלים ערביים, אותו הוא מוצא בביקור בבית ילדותו שבצפון מזרח מסצ'וסטס (מקום העלילה של רבים מסיפוריו של לאבקרפט). לאחר מכן הוא נכנס אל מערה מסתורית בה נהג לשחק כילד, והמפתח מצליח בדרך פלא להשיב אותו לילדותו כנער בן עשר, ולהעלים את דמותו כמבוגר מהזמן הרגיל.
הסיפור עובר לעסוק בקרוביו של רנדולף, וכיצד הם שמו לב כבר כשהיה בן עשר על יכולתו המופלאה לנבא את העתיד ולדעת דברים שעתידים להתרחש. המספר אומר שהוא מקווה להיפגש עם רנדולף בקרוב, באחד מחלומותיו שלו, "באיזו עיר-חלומית ששנינו ביקרנו", שם רנדולף לבטח הוכתר כבר כמלך ואולי אף יראה לו את מפתח הכסף שלו, פריט שייתכן שטמונים בו רבים מסודות היקום.
השראה
יש החושבים שהסיפור נולד מביקורו של לאבקרפט בפוסטר, רוד איילנד, שם גרה משפחתה של אמו. שמה של הדמות "בניה קורי" מהסיפור מורכב ככל הנראה משמם של אמה קורי פיליפיס, קרובתו של לאבקרפט, ומשמו של בניה פלייס, חוואי שחי מעבר לרחוב בו לאבקרפט שהה בעת ביקורו.
עולמו של ה. פ. לאבקרפט
הסיפור מלא ברמיזות ליצירות אחרות של לאבקרפט בהן משתתפת דמותו של רנדולף קרטר, דבר המאפשר ליצור סדר כרונולוגי: ראשית "משימת החלום של קאדאת' האבודה", "הצהרתו של רנדולף קרטר", "זה שאין לו שם", "מפתח הכסף" ולבסוף "דרך שערי מפתח הכסף".
האנציקלופדיה של סיפוריו של ה. פ. לאבקרפט מקיימת השוואה בין "מפתח הכסף" לסיפורו האחר של לאבקרפט, "הקבר", שמספרו, ג'רואס דאדלי, מגלה גם הוא מפתח כסף בעליית הגג המאפשר לו "לפתוח את סודות העבר".
ביקורת
עורך המגזין "סיפורים מוזרים" פרנסוורת' וורייט דחה את הסיפור כשלאבקרפט הגיש אותו ב-1927, אולם התחרט לאחר שנה וביקש לקרוא אותו שנית, ולבסוף קיבל אותו. במועד מאוחר יותר אמר ללאבקרפט שהקוראים לא אהבו את הסיפור בכלל.
U Got 2 Know
U Got 2 Know הוא אלבומה השני של להקת היורודאנס האיטלקית Cappella שיצא ב-7 במרץ 1994. האלבום שווק במדינות רבות וגם בישראל. האלבום כולל את הלהיט U Got 2 Let The Music ואת הלהיט Move On Baby.
צבי זהר
צבי זֹהר (זונֶנשיין) (לעיתים נכתב זוהר) (א' באייר תרנ"ח, 23 באפריל 1898, רוזדול, גליציה – ו' באדר תשל"ה, 16 בפברואר 1975, משמר העמק) היה מחנך ומחדש חינוכי ברוח החינוך החדש (הפרוגרסיבי), סופר ועורך ופעיל תרבות ישראלי, איש השומר הצעיר. ראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין וראש מחלקת החינוך של מרכז רשת החינוך העברי בפולין "תרבות", ממייסדי ברית עברית עולמית, מראשוני השומר הצעיר, ממניחי היסוד לשיטת החינוך הקיבוצית שלה, ממייסדי המוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק ומנהל סמינר הקיבוצים. עורך המדורים לחינוך ולאמנות בספרית פועלים, מייסד ועורך כתב העת לחינוך ואמנות "אופקים", מייסד השבועון לילדים "משמר לילדים". פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי חינוך ואמנות.
ביוגרפיה
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והיה למורה ב"כפר ילדים" שבעמק יזרעאל (כפר נוער לרגלי גבעת המורה, ליד בלפוריה). בשנת 1929 שב לפולין בשליחות חינוכית-ציונית מטעם הקק"ל, ושם עמד בראש מחלקת בתי הספר והנוער שעל יד הלשכה הארצית של הקק"ל בפולין, וכיהן כראש מחלקת החינוך של מרכז "תרבות" (רשת החינוך העברי בפולין) וכמפקח ראשי של בתי הספר העבריים בפולין. במסגרת זו השתלם במסגרות שונות של החינוך החדש (החינוך הפרוגרסיבי, המתקדם; Reformpädagogik) והפסיכואנליזה באירופה, והתרשם עמוקות ממוסדות החינוך החדש בגרמניה. ב-1931 היה ממייסדי ברית עברית עולמית בברלין, וב-1933, כאשר הועבר מרכזה לוורשה בעקבות עליית הנאצים לשלטון, ניהל אותה יחד עם ד"ר שמואל ויינברג וד"ר יעקב כהן. היה שותף לשמואל גולן בתכנון בית הספר הראשון של הקיבוץ הארצי, המוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק, ועם שובו ארצה ב-1934 היה ממנהליו.
עם שובו ארצה ב-1934 הצטרף לשמואל גולן בניהול בית הספר הראשון של הקיבוץ הארצי, המוסד החינוכי "שומריה" בקיבוץ משמר העמק – בית הספר (נוסד בראשית אותו עשור, כשזהר ממייסדיו). החל ב-1939 שימש כראש המחלקה הפדגוגית של הקק"ל. משנת 1940 כיהן כמנהל מפעל ההכשרה למורים וגננות של התנועה הקיבוצית (שמ-1942 נקרא הסמינר למורים וגננות של התנועה הקיבוצית והמרכז לחינוך) בתל אביב. במשך שנים היה חבר המרכז לחינוך (מל"ח) של ההסתדרות ומועצת החינוך שליד ממשלת ישראל, חבר מועצת המנהלים של מכון הנרייטה סאלד ויועץ פדגוגי לקק"ל.
פרסם מאמרים וספרים רבים בתחומי פדגוגיה ואמנות. על חלק מכתביו חתם בשם "ה' רז" (אנגראמה של שם משפחתו). בשבתו בוורשה ערך עבור מחנכי השומר הצעיר את החוברת "החינוך העמלני" (1926), קובץ שעסק ביסודות העבודה הגופנית, לימוד המלאכה, האוּמנות והחקלאות, ואת הספר "חינוך הדור: לפרובלמות החינוך בגולה ובארץ" (1931), שבו סקר את ההגות הפדגוגית הכללית, ביקר את החינוך העברי והעלה הצעות לתיקונו ברוח החינוך החדש (שניהם הופיעו בהוצאת השומר הצעיר). במסגרת הסתדרות "תרבות" בפולין ערך בשנים 1932–3 ביטאון פדגוגי בשם "אֹפקים: במה לעניני החנוך". במסגרת מחלקת בתי הספר והנוער של הקק"ל פרסם את ספרו "דרכי חינוכנו" (תרצ"ג; תורגם לרומנית ב-1937), וערך ביחד עם ראובן ארזי את העלון "מדריך למורים" (תרצ"ג).
זהר היה חבר מערכת הוצאת הספרים של הקיבוץ הארצי, ספרית פועלים, מהיווסדה ב-1939 ועד מותו. כיהן כעורך הספרייה החינוכית של ההוצאה ("שבילי חינוך"). בשנת 1943 ייסד וערך את כתב העת הפדגוגי "אֹפקים" (אופקים; כשם הביטאון עשור קודם לכן שערך בפולין), שיצא על ידי המחלקה לחינוך של השומר הצעיר בהוצאת ספרית פועלים. לדברי שלמה יצחקי (מבוני החינוך הקיבוצי וחוקריו, לשעבר רכז מחלקת החינוך של הקיבוץ הארצי ומחלקת החינוך הבין-קיבוצית ומנהל סמינר הקיבוצים), הרבעון, שהוגדר כ"במה לחינוך ותרבות", היה "ניסיון ראשון בארץ להוציא כתב עת משותף לחינוך, תרבות ואמנות. הוא פנה גם לקהל שמחוץ לקיבוץ. הכותבים ראו בחינוך המשותף גרעין לזרם של חינוך פרוגרסיבי, בידיעה שאלמנטים רבים ממנו טובים לכלל המערכת הציבורית... היו מדורים: ספרות, מוזיקה, ריתמיקה, ציור, פיסול וההומור בחינוך. לא חסרו בו מדורים לפסיכולוגיה ולהגות יהודית וכללית". כתב העת נתן מקום רחב לסוגיות חינוכיות שונות, ובהן גם סוגיית החינוך האמנותי, שהעסיקה את זהר. לדעתו, "יצירות האמנות של הילדים צריכות להיות חלק בלתי נפרד מעבודתם הלימודית הכללית". זהר כיהן כעורך כתב העת במשך עשרים שנה. בשנת 1945 ייסד את השבועון לילדים של ביטאונה של השומר הצעיר, "על המשמר" – "משמר לילדים". השבועון פעל כמשך 40 שנה, עד שב-1985 התאחד עם שני שבועוני ילדים נוספים.
לצד פעילותו החינוכית ההגותית והמעשית, הקדיש את מרצו לעיסוק בנושאים אמנותיים. עסק בחינוך האמנותי וביחסים שבין אמנות וחברה, וסיכם את השקפותיו בנושאים אלה בספרו "אמנות וחינוך" (1948). גישתו, ברוח החינוך הפרוגרסיבי, היא ש"הילד הוא אמן ולפי שאיפתו הנהו יוצר"; לעומת החינוך השגרתי, ש"מבקש העתקה ושיכפול הקיים", החינוך המתקדם "יפתח בילד הבעה עצמאית ויהפכנו לאמן יוצר".
בשנת 1946 היה ממייסדי המרכז לתרבות מתקדמת (לימים "צוותא"), וב-1957 היה ממחברי תקנות האגודה. בשנות ה-50 וה-60 ערך את "המדור לאמנות" של ספרית פועלים. היה חבר ההנהלה של מוזיאון בצלאל וחבר מועצת המנהלים של "הבימה".
בקיץ 1949 נפטרה אשתו בתיה זהר לבית שברינסקי.
צבי זהר נפטר בפברואר 1975, בשנה ה-77 לחייו. נקבר במשמר העמק. הותיר אישה, רחל זהר, בן, עזרה זהר, ואחות, מיכל זלצר. אחות נוספת, סליה, נרצחה בצעירותה בארץ בשנת 1931.
במלאת שלושים למותו נערכה בתל אביב תערוכה לזכרו, שבה הציגו מיצירותיהם האמנים המובילים בארץ, בהם מרדכי ארדון, אביגדור אריכא, נפתלי בזם ומרסל ינקו.
בנו, פרופ' עזרה זהר (1922–2014), היה רופא, ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ופעיל פוליטי.
בעריכתו
מבואות:
קישורים חיצוניים
מפרי עטו:
משקל לידה נמוך
משקל לידה נמוך (low birth weight, בקיצור LBW) מתייחס לעובר שבעת הלידה היה בעל משקל פחות מ-2.5 ק"ג.
נהוג לחלק את העוברים בעלי משקל לידה נמוך לשלוש תת-קטגוריות:
משקל נורמלי בלידה בזמנה (בין שבועות 37-42) הוא בטווח 2,500-4,200 גרם.
כשליש מהתינוקות שנולדים במשקל לידה נמוך הם גם קטנים לגיל ההריון. השאר, הם עוברים שנולדו מוקדם והיותם פגים נובע מהלידה המוקדמת בלבד.
דוד כהן (איש חינוך)
דוד (לייב) כהן (בין א' ל-י' בתשרי תרנ"ה, בין 1 ל-10 באוקטובר 1894, סלובודקה, האימפריה הרוסית (כיום בלארוס) – כ"ב באב תשל"ו, 18 באוגוסט 1976, אלונים) היה פעיל ציוני, מאבות הנוער העובד.
נעורים
דוד לייב כהן נולד בעת הימים הנוראים בשנת ה'תרנ"ה (1894) בכפר סלובודקה ליד נובוגרודק, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית. כהן עצמו היה מספר שנולד בימים הנוראים ולא הזכיר תאריך ספציפי, כך שהתאריך המדויק אינו ידוע. הוא היה הילד רביעי במשפחתו. בצעירותו הושפע מאביו, שהיה רב נודד והשתייך לתנועת החסידות ומאחיו הגדולים יצחק-אייזיק ורייכל, שהתחברו לקבוצה מהפכנית מקבוצת נרודניה ווליה ("נארודניקים"), שלחמה במשטר הצארי ברוסיה במטרה לשנות את סדרי החברה.
כנער הרבה כהן לנדוד בין הערים והעיירות בחבל ווהלין, בין היתר בעיירות שוּר, בפּוּלֶסיה, סלובודקה, נובוגרוּדֳק, קאמי, באבז'יץ, רפאלובקה (Rafaluvka), פרוסקורוב, וולוז'ין, סלונים, מינסק, וילנה וקובנה.
בגיל 13 התקבל כהן לישיבה בפרוסקורוב, אך כעבור זמן קצר עזב אותה לטובת שהות עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים ששאפו להשגת אוטונומיה עבור יהודי רוסיה, אשר כינו עצמם "סיימיסטים". כהן היה אחראי על הוראת ילדי הקבוצה קרוא וכתוב בעברית וביידיש, ועבד איתם בחקלאות. בערבים היו חברי הקהילה לומדים מכתבי מרקס וסוגיות פוליטיות בתנועת הפועלים.
בשנות העשרה המאוחרות הצטרף כהן לישיבה בנובוגרודק, שהשתייכה לזרם "שיטת המוסר", אך החליט לעזוב את הישיבה מאחר שאורחותיה לא תאמו לאופיו.
כהן עבר לווילנה, שם למד כתלמיד אקסטרני משום שחסר את הכסף להירשם לבית ספר מסודר. הוא עבד במני עבודות מזדמנות, בין היתר כסבל בשוק ובמתן שיעורי עזר לתלמידים. הוא יצר קשר עם עורכי עיתון "דער טאָג" (יידיש: "היום") והחל לפרסם רשימות מחייו ומחייהם של פשוטי העם, ואף נתחבר לקבוצה מאורגנת של גנבים וזונות שהיו מחלקים ביניהם את הרווחים, לומד את סגנון חייהם ומפרסם רשימות על חייהם בעיתון.
פעילות ציונית בגולה
עם פרוץ מהפכת אוקטובר בשנת 1917 שב כהן לעיירה נובוגרודק, ושם ייסד ארגון נוער ציוני ולהקת דרמה שעסקה בחומרים ציוניים. יעקב לובצ'נסקי, יהודי בעל אמצעים, העמיד לרשות ארגון הנוער חלקת אדמה וכלי עבודה, והם החלו בהכשרה חקלאית. דוד נשאר בנובוגרודק עד הגעת הבולשביקים, שהתנגדו לציונות, והמשיך בפעילותו הציונית. הוא נעצר, אך הצליח לברוח לווילנה.
עם קבלת עצמאותה של פולין וכינון הרפובליקה הפולנית השנייה נעצר כהן על ידי המשטרה הפולנית כחשוד ב"קשרים עם הקומוניסטים בגרמניה", ושוחרר כעבור שבועיים. לאחר השחרור הצטרף למרכז "החלוץ" בקובנה, בירת ליטא (שזכתה אף היא בעצמאות) וקיבל משרה בעיתון "החלוץ" בקובנה. במסגרת עבודתו הרבה לבקר בעיירות ליטא היהודיות ובקבוצות ההכשרה השונות.
באחד ממסעותיו לעיירה קובנה פגש בבית הילדים של זיגפריד להמן – יהודי ממוצא גרמני שהגיע לליטא משום שמאס בתרבות הגרמנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, וחיפש אחר תחיית התרבות העברית. להמן אסף ילדים יתומים והקים בית ילדים – "קינדער היים" – בעל משנה חינוכית ציונית המבוססת על רעיון "חברת הנוער". כהן התרשם והושפע מאוד ממפעל זה. ד"ר ליהמן ועשרות מילדי בית היתומים שלו עלו לארץ ישראל מאוחר יותר, והקימו, יחד עם קבוצת נערים מ"הנוער העובד" את כפר הנוער "בן שמן". הקשרים בין ד"ר להמן לדוד כהן נשמרו גם בארץ.
הביקור בארץ ישראל
באביב 1924 ביקר כהן לראשונה בארץ ישראל, במסגרת ביקור שארגן העיתון "די אידישע שטימע" ("הקול היהודי") שבו עבד. הייתה זו משלחת בת יותר ממאתיים איש, בהם חברי "החלוץ". כהן שהה בארץ כחודש, טייל בגליל, בתל אביב ובירושלים, עשה ליל סדר עם אנשי "גדוד העבודה", חגג את האחד במאי עם אנשי עמק יזרעאל בעין חרוד וביקר בבית הוועד הפועל של ההסתדרות. בספרו "ביתי בין נערים" ציין דוד כי יותר מכל התרשם לרעה ממצב הנוער העובד שבו נתקל בביקורו. בתל אביב פגש בברל כצנלסון, וסיפר לו את רשמיו. כצנלסון שיתף אותו בקשייה של ההסתדרות במציאת פטרון לנוער העובד, לדאוג להשכלתו ולארגונו, היות שלא היה באותה תקופה חוק שיגן על הנערים העובדים. בשיחה זו סיפר כהן לכצנלסון על כוונתו לעלות לארץ, וכצנלסון ביקש ממנו להתמסר לפעולה עם הנערים העובדים לשיפור מצבם לכשיעלה.
פעילותו בארץ עם הנוער העובד
כחצי שנה לאחר מכן עלה כהן עם אשתו לובה ובנם, שמואל (מולה), לארץ ישראל, והחל לעבוד עם הנוער העובד כאיגוד עובדים וכתנועה חינוכית. תנועת הנוער העובד החלה מכמה התאגדויות ספונטניות ויוזמות שיצרו הנערים העובדים עצמם, לעצמם. דוד כהן, שלימים נקרא "האבא" של הנוער העובד, לא היה מייסד התנועה בפועל, אולם עם עלייתו לארץ מצא את דרכו אל בני הנוער החיים בתנאי מצוקה, ואל ההתארגנויות שהחלו לצמוח על ידי הנערים בכוחות עצמם. התארגנויות אלה, שהחלו כתאים בתל אביב, חיפה, ירושלים, פתח תקווה וכפר סבא, פנו להסתדרות בבקשה לליווי ועזרה בארגון. עם הקמת ארגון הנוער העובד ב-1924 החליטו בני הנוער כי ההחלטות והסיכומים של התנועה יתקבלו על ידי הנערים עצמם. כהן היה שותף של הנערים לעמדה זו וראה עצמו כ"שַמָּש" עבור בני הנוער.
באופן פורמלי מונה כהן (בעצת ברל כצנלסון) כאיש הקשר בין שתי ההסתדרויות – הכללית וזו של הנוער העובד – והיה מאז ועד לפרישתו לגמלאות עובד במרכז לחינוך של הוועד הפועל של ההסתדרות. משכורתו ההתחלתית הייתה 4 לירות בחודש, ואשתו תמכה בפרנסת המשפחה.
במסגרת תפקידו היה כהן שותף ומנהיג במאבק ההסתדרותי מול ממשלת המנדט הבריטי ליצירת "חוקי מגן על הנוער העובד". בין הדרישות שהוצבו להגנה על הנערים היו יום עבודה של 6 שעות שיאפשר התפתחות השכלתית ומנוחה, איסור על עבודת לילה או עבודות המוגדרות כמסוכנות לבריאות ועוד. בסוף שנת 1927 פורסמה על ידי ממשלת המנדט "חוקת-הגנה על נוער ונשים בעבודה", שכללה חלק מן הדרישות שהוצבו. יום העבודה הוגבל ל-8 שעות, ונאסרה העסקה של בני נוער בלילה. חסרונו העיקרי של החוק היה היותו בלתי מפוקח ונאכף. הפקיד הערבי שהופקד על אכיפת החוק ברמה הארצית, בנוסף לשאר תפקידיו, ביקש מכהן כי ההסתדרות עצמה תפקח על תעסוקת הנוער ותדווח לו על מקרים חריגים, שאותם יגיש בדו"ח לממשלה, וזאת בתנאי שיסופק לו נייר לכתיבת הדו"ח משום שזה אינו כלול בתקציב.
עיתון התנועה, "במעלה", היה מפעל חשוב מאוד בעיניו של כהן, והוא הרבה לכתוב בו מאמרים ראשיים, כתבות ואגדות חסידיות – פעמים רבות בשמות עט, בהם שמואל, אורי ורחל (כשמות ילדיו), חבר, צופה, אחא וכו'. על אגדותיו היה חותם בשם העט הקבוע "אלקנה".