cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אברהם אלנקאר
רבי אברהם אלנקאר (המאה ה-18, נפטר בשנת ה'תקס"ד - 1804) היה דיין בליוורנו שבאיטליה, מקובל, מדקדק, משורר ופרשן. התפרסם בעיקר על ידי ביאורו על המחזור לימים הנוראים, נדפס לצד נוסח המחזור שעבר את הגהתו.
מוות לחמישה קולות
הפקה
לדוגמה, דמות האישה שטוענת שהיא רוחה של ד'אבאלוס למעשה מגולמת על ידי השחקנית והזמרת האיטלקייה המפורסמת מילבה. סצנת אוצר המוזיאון שעוסקת ביצירת אמנות אשר הותירה את ג'זואלדו אובד עצות, תוסרטה על ידי הרצוג. למעשה יצירת האומנות שמוצגת בסרט התמיהה את הרצוג עצמו וגרמה לו לנדודי שינה ולא היה לה שום קשר לג'זואלדו. הסיפור על כך שג'זואלדו רצח את בנו על ידי כך שכפה עליו להתנדנד בנדנדה במשך שלושה ימים כשמקהלה שרה לו את שיריו, כמו כן הומצא עבור הסרט.
אברהם אלנקאר
ביוגרפיה
אברהם בן רבי יוסף אלנקאר נולד בפאס שבמרוקו. במהלך חייו הוא נדד במקומות שונים - היה בקוסטא, בשנת ה'תקמ"ג (1783) שהה בצפת ובפאס, בשנת ה'תקמ"ד (1784) הוא שהה בתלמסאן, בשנת ה'תקמ"ה (1785) בתוניס ובשנת ה'תקמ"ח (1788) בטרבלס. בטרבלס התיידד עם רבי אברהם כלפון שמצטט אותו בספריו, והרב אלנקאר כתב הסכמה לספר "לקט הקציר" שחיבר. כן היה מיודד עם רבי שאול ישועה אביטבול רבה של העיר צפרו שבמרוקו, אצלו שהה בשנת ה'תקמ"ג והיה עמו בקשרי מכתבים. לפחות משנת ה'תקנ"ה (1794/5), הוא התגורר בעיר ליוורנו שבאיטליה וכיהן שם כדיין בבית דינו של רבי יעקב חיים בן נאים, בשהותו בליוורנו היה בקשרים עם החיד"א. רבי אברהם נפטר בשנת ה'תקס"ד (1804).
מוות לחמישה קולות
הפקה
סצנת הסיום של יריד הרנסאנס שבה מדבר האיש עם אמו בטלפון הנייד בוימה גם היא. הרצוג הנחה את אחיו, שעה שהוא מחוץ לאזור המצולם, לקרוא לבחור הצעיר, ואת הבחור הצעיר הנחה לנהוג כמי שאמו קראה לו לחזור הביתה. על מנת להפיק את המבט המוזר של האיש, הרצוג הנחה אותו לבהות ברצינות במצלמה, ואז כאשר התחיל לצלם לפתע החל הרצוג להשתטות ולספר בדיחות. הרצוג השתמש בשיטה זאת לבימוי סצנות בסרטו המוקדם יותר Even Dwarfs Started Small.
אברהם אלנקאר
יצירתו
יצירתו המפורסמת ביותר היא הספר "מחזור קטן" לימים הנוראים שאותו הדפיס בשנת ה'תקס"ג (1803), הוא סידר בו את המחזור לימים הנוראים בתוספת הגהות וביאורים רבים. המחזור זכה לתפוצה רבה ועוד באותה השנה הוא יצא בארבעה נוסחים: ספרדים, אוראן, תלמסאן ותוניס. החל משנת ה'תר"ז (1857) נדפס המחזור הקטן בשינויים קלים תחת השם "זכור לאברהם" וזכה למהדורות רבות, כשגם בעשורים האחרונים הוא זוכה לביקוש מוגבר.
רבי אברהם חיבר גם הגהות לספר "תיקוני הזוהר", שאותו הוא הדפיס יחד עם חברו רבי יעקב חיים בן נאים בשנת ה'תקנ"ה (1795), בראשו ובסופו הוא הדפיס ארבעה-עשר מפיוטיו. פיוטים נוספים מצויים בכתב יד. כמו כן הוא כתב הגהות ביאורים לספר "שרשי השמות" מרבי משה זכות שנדפס יחד עם הגהות אלו בשנת ה'תשנ"ה.
עץ ירוק מפלסטיק
עץ ירוק מפלסטיק הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני. השיר יצא לאור ב-17 במרץ 2009, כסינגל הראשון מתוך אלבומה ה-12 והאחרון, דווקא היום, שיצא באותה השנה גם כן.
השיר זכה להצלחה רבה, כאשר בשיאו הצליח ב-3 במאי 2009 לכבוש את פסגת המצעד העברי של מדיה פורסט למשך שבוע, ולהיות השיר המושמע ביותר בכל תחנות הרדיו בישראל לשנת 2009, עם כ-1095 השמעות. בנוסף לכך, השיר נכנס למצעד העשור של ערוץ 24 ומאקו, והתברג שם במקום ה-51.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר זכה בפרס - "קליפ השנה" של שנת 2009, מטעם ערוץ 24.
רקע וכתיבה
השיר נכתב על ידי אסף אטדגי, הולחן על ידי ישראל קמחי ויוני אמבר, והופק על ידי נדב ביטון. השיר הוא בלדת נשמה, ומילותיו מספרות סיפור על שני אנשים המעניקים אהבה אחד כלפי השני, אך ללא הצלחה, היוצרת תחושה מרירה וקודרת כלפי שניהם.
כשנשאלה צנעני מה היא חושבת על השיר היא אמרה "כששמעתי את השיר הזה בפעם הראשונה, התעלפתי עליו, והחלטתי לשיר אותו".
וידאו קליפ
הווידאו קליפ הנלווה של השיר צולם בשנת 2009, אך הועלה לערוץ היוטיוב של צנעני בשנת 2011. בקליפ השתתף שחקן הקולנוע עמוס לביא, אשר נפטר שנה לאחר צאתו. תחילה, ניתן לראות את לביא ואת צנעני יושבים על ספסל, ואת צנעני מתחילה לשיר.
לאורכו של הקליפ ניתן לראות את לביא, כשהוא מסתכל עליה במבטים נואשים ועצובים, ואותה נועצת בו מבטים קודרים בחזרה, כמילות השיר עצמו.
גרסאות כיסוי
לשיר בוצעו עשרות גרסאות כיסוי בידי אמנים רבים, כשהבולטות ביותר מביניהן הן; גרסת הכיסוי של עדן בן זקן, אשר הוקלטה כבר בשנת 2009, גרסתו של עומר אדם אשר יצאה בשנת 2014, וגרסתם של אוהד שרגאי ואדר גולד אשר בוצעה בכוכב נולד בשנת 2010.
בשנת 2011, ביצע אייל גולן את השיר בעצמו גם כן, ביחד עם אסף אטדגי. בנוסף לכך, בשנת 2012, ביצעה דניאל מקירה את השיר באודישן שלה בתוכנית The Voice ישראל.
ועידות נצרת
ועידות נצרת היו ראשיתו של פרויקט פסיכואנליטיקאים מאנגליה, ישראל וגרמניה, שביקשו לתרום לתהליך של פתרון סכסוכים בין קבוצות לאומיות. הגורמים לסכסוכים הללו הן דעות קדומות וטינות קולקטיביות. מטרת הוועידות הייתה לפתח מודעות לדעות קדומות אלו, בשאיפה לבטלן. בהקדמתו למהדורה האנגלית והגרמנית של הספר על ועידות נצרת השווה דזמונד טוטו את הוועידות עם ועדת האמת והפיוס שהוקמה לאחר סיום האפרטהייד בדרום אפריקה.
היסטוריה
בשנת 1957 החל מכון טאוויסטוק (Tavistock Institute) בלונדון לפתח את "ועידות לסטר", ניסוי אמפירי ביחסי קבוצות, בהסתמך על מושגים פסיכואנליטיים, וכן על "תאוריית המערכות הפתוחות".
קונגרס ה-IPA של 1977, הראשון לאחר תקופת הנאציזם, התקיים בירושלים. ההתרחשויות בקונגרס העלו בגרמניה ובישראל תהליכי הרהור ודיון, והמתדיינים ביקשו ליצור השלכות, דיני המשך והשפעה בשתי המדינות. הקבוצה הגרמנית ביקשה לקיים את הקונגרס הבא בברלין אך רוב המשתתפים הישראלים לא הסכימו. תחושת היפגעות זו נוצלה על ידי המשתתפים הגרמנים לצורך תהליך אינטנסיבי של אינטרוספקציה. התהליך הוצג בקונגרס ה-34 של ה-IPA ב-1985 בהמבורג, בתערוכה מלווה שהתחקתה אחר התהליך.
באותה שנה הוקם בישראל, כתוצאה מהקונגרס בירושלים, ארגון OFEK, ארגון המוקדש לחקר תהליכים קבוצתיים. בתמיכתו ובניהולו של אריק מילר מ"מכון טאוויסטוק" הוקמו ועידות לדיון ביחסי קבוצות עם "OFEK" בישראל.
זמן קצר לאחר קונגרס ה-IPA ב-1985 בהמבורג, הציעו רפאל מוזס ואשתו רינה מוזס הרושבסקי הקמת קבוצת מחקר לשם יוזמת תהליכים רפלקסיביים של שתי הקבוצות כששתיהן נוכחות באותו מקום. ניסיון ראשון נכשל, אך הוועידה הראשונה התקיימה בשנת 1994 בנצרת.
חלק מהמשתתפים, יהודים-גרמנים, נעדרו מהוועידה הראשונה והשנייה, ולכן פנה אליהם שמואל ארליך, כיליד פרנקפורט, במכתב פתוח ב-1999, זמן קצר לפני הוועידה השלישית, ועודד אותם להשתתף.
הפסיכואנליטיקאים הגרמניים התקשו להשתתף בוועידות אלה, על פי הרמן בלנד כתוצאה מאי רצונם של הגרמנים, אי אצון ש"עדיין היה אפקטיבי באופן קולקטיבי", מפני הדמיית השואה וכן מהיעדר תובנה משכנעת לגבי הסיבה לביצוע השואה. בלנד תיאר את האשליות והבלבול - שלו ושל חלק מהקבוצה הגרמנית - שהביאו לבסוף למעורבות בפרויקט זה. מאז 1922 נדרש זמן רב, עד 2007, כדי שיתאפשר שוב קיומו של קונגרס ה-IPA בברלין. מנהל הצוות אריק מילר הזמין את קבוצת המפקחים לשלושת הכנסים הראשונים - ב-1994 וב-1996 בנצרת ובשנת 2000 בבאד סגברג בגרמניה. מותו הבלתי צפוי בשנת 2002 הוביל לנקודת מפנה, וכך גם מותו באותה שנה של רפאל מוזס, שהיה איש צוות מתחילת הפרויקט. בקפריסין התקיים בשנת 2004 הכנס הרביעי ובשנת 2006 - הכנס החמישי תחת שם חדש, עיצוב חדש ועם אנטון אובולצר כמנהל חדש. בשנת 2007 הוקמה PCCA - שותפים להתמודדות עם זוועות קולקטיביות - ארגון ללא מטרות רווח ששימש את מייסדי ועידות נצרת כארגון מייצג. מאז 2008 השתלטה PCCA על הנהגת הכנסים. באותה השנה השתתפו פלסטינים לראשונה ובוועידת 2010 שלאחר מכן הם היו מיוצגים בצוות עם נימר סעיד.
משימה ותוכנית
הכותרת של שלוש ועידות נצרת הייתה "גרמנים וישראלים: העבר בהווה". נושא הוועידות ומוקד ההגדרה של יחסי שתי הקבוצות היה שיח על שתי קבוצות לאומיות והצעה להכיר בעבר. כך הצליחו הוועידות להפוך למקום בו יכולות להיפגש זהויות אינדיבידואליות וקבוצתיות ובו ניתנה להן האפשרות לחקור את הסיכויים והסיכונים שבמפגש כזה. המשימה הייתה לגלות כיצד הקשר הנוכחי לקבוצה האחרת הושפע מתחושת הזהות ומהעבר. תוצר לוואי היה איתור הלא-מודע הבסיסי, אך המטרה לא הייתה טיפולית, אלא למידה ברגע המפגש. כדי להתמודד עם משימה זו באופן שלא מפריע לחיי היומיום של המשתתפים, הציגו הוועידות תכנון של מסגרת בטוחה. חברים וצוות התגוררו יחד בבית ועבדו שישה ימים בנושא. שפת הכנס הייתה אנגלית. השימוש בשפת הלאום היה מותר, רק אם כל הנוכחים שלטו בשפה זו. כך ביקשו יוזמי הוועידות ליצור אפשרות לתפוס את תפקידו של האדם נוכח האחרים, ולחקור כיצד הושפע תפקיד זה מתהליכים פסיכולוגיים וחברתיים מהעבר ובעת הנוכחית.
המשתתפים
הוועידות שתוכננו על ידי פסיכואנליטיקאים, הוערכו מלכתחילה כמיזם נועז ומסוכן. ההזמנה הופנתה בתחילה לחברי אגודות וחברות פסיכואנליטיות ולא לאגודות עצמן. מצב זה השתנה לימים. המשתתפים היו חברים ב"קבוצות שנמצאות בסכסוך" ואנשי צוות. מטרת הצוות הייתה ניהול הכנס. הצוות קיבל אחריות על המסגרת ובכך הבטיח את גבולות המרחב, הזמן והמשימה. הוא הכניס לכנסים יועצים באופן שיטתי או אם הוזמן לכך, והציע השערות עבודה לגבי המתרחש בכנסים. באותה העת אנשי הצוות לא היו צופים חיצוניים, אלא השתתפו כיחידים וכקבוצה המעורבת בתהליך כולו.
המשתתפים הגיעו לא רק מגרמניה וישראל. קבוצת הגיל הגדולה ביותר הייתה בני הדור השני. אך כמה מניצולי השואה וחלק מהדורות שלאחר מכן היו מיוצגים אף הם.
גרמנים וישראלים הוזמנו להשתתף, אך חשו לעיתים קרובות כי זהותם האישית מעומעמת עקב מוצאם. שאלת הזהות הייתה מרכזית, במיוחד עבור ישראלים, מכיוון שעל פי התשובה לשאלה זו הוחלט בעבר מי רשאי לחיות. כל המעורבים ידעו זאת, והדבר הגיע לידי ביטוי באמירה: "ההורים שלנו הם אלה שהיו צריכים לשבת כאן ביחד".
מבנה וטכניקה
המשתתפים האינדיבידואלים עמדו במוקד תשומת הלב. ניתן היה להבחין בהם כנציגי קבוצתם, ובכך ניתנה להם הזדמנות להבין את האינדיבידואל כחלק משמעותי מהסכסוכים הקבוצתיים. בניסיון למצוא פתרונות לסכסוכים הקבוצתיים הללו, נוצרו ונחקרו תהליכים קבוצתיים שונים. השערת עבודה פורצת דרך הייתה כי העימותים הקבוצתיים הבלתי ניתנים לפתור היו מבוססים על עמדות, רגשות, מוכנות לתגובות ותת-מודע, שלעיתים קרובות ביססו זהות ולכן קשה היה לוותר עליהן. הבנות אלה לוו ברגשות סוערים, וביטויים נבע מההנחה שקיימת נכונות גבוהה לסובלנות בקרב המשתתפים.
הוועידה ביקשה להשיג הבנה עמוקה יותר של הגורמים לסכסוכים קבוצתיים פרטניים וקולקטיביים ובכך ליצור את התנאים לפיתרונם. השיטה סיפקה מערכת של קבוצות שונות בעלות אופי ניסיוני או רפלקטיבי. חוויות בכאן ועכשיו נאספו והוערכו. על סמך ניסיונותיהן של ועידות קודמות הוצעו שינויים בעיצוב. עד הוועידה השלישית התגבשה מערכת הקבוצות השונות. קבוצת מליאה, ביקורת ויישומים עזרה להציג תהליכים רפלקסיביים בהתהוות, קבוצת לימודים קטנה ובמיוחד אירוע המערכת סיפקו מקום לתחושה, לעיצוב ולחוויה, וכן מפגש עם העצמי ועם אחרים. 33 וחצי שעות חולקו על פני שישה ימים - אפילו בשבת. קבוצת היישומים ננטשה מאוחר יותר.
האתגר בחמש הקבוצות היה להתאסף שוב, להבין את האירועים והחוויות של הקבוצות האחרות ולשקול אירועים יחידים כחלק מהשלם. לקבוצת הבדיקות וקבוצת היישומים היו משימות אחרות. בשתיהן היה הרכב זהה של חמישה עד שבעה משתתפים של אותה מדינה ויועץ קבוע. בקבוצת הביקורות חברי הקבוצה נאלצו לברר איזה תפקיד הם לקחו בוועידה כולה והאם או כיצד השתנו. קבוצת היישומים נתנה את ההזדמנות לשקול כיצד חוויית הכנס יכולה להיות יעילה ביישומים מקצועיים או בתפקידים אחרים. בקבוצת הלימודים הקטנה ישבו בני שני הלאומים עם יועץ שש פעמים כדי לחוות ולבחון את התנהגות הקבוצה כקבוצה. אירוע המערכת ושבעה המפגשים שלו היו במרכז הכנס. האירוע החל בשתי קבוצות גדולות של בני לאומים הנפרדים, ללא יועצים; הצוות עבד בחדר שלישי. פירוש הדבר שאפשר היה לבקרו ולצפות בעבודתו. בתהליך מתמשך נאלצו המשתתפים באירוע המערכת להגיע להסכמה לגבי השאלה מי רוצה לעבוד עם מי, באיזה חדר, עם או בלי יועץ, באיזה נושא ואיך לעשות זאת. כך הופיעו סכסוכים בזמן אמת, שלעיתים היו דומים לאלה שהובאו על ידי המשתתפים מבחוץ. אירוע המערכת נחווה בזמן הווה, וכך הפך זמין להתנסות ואפשר להתבונן ולהבין את המשתתפים. אם התהליך נתקע, הצוות עזר בפרשנות מכוונת. המטרה המוצהרת של היוזמים הייתה חינוכית: למידה דרך התנסות.
תהליך
לכל אחד משלושה הכנסים היה מסלול ייחודי, שהיה תלוי במשתתפים ובהיסטוריה שלהם ובסיפוריהם. בכנס הראשון והשני דנו במיוחד באבות והשפעתם על התפתחות דעות קדומות וטינות, ואילו בכנס השלישי האמהות עמדו במוקד.
עבור רבים החלוה המעורבות בכנסים עוד לפני תחילתם בשאלה החרדה כמעט תמיד: ללכת לשם או לא? בתהליך המתמשך חוו כל המשתתפים "רגעים משמעותיים" עקב "אירועים שונים". סיפורי "רודפים" ו"קורבנות" והשלכות השואה על הדורות הבאים - שכבר עובדו אינטלקטואלית על ידי אנשי מדע המדינה והיסטוריונים - הובלטו במהלך הוועידות על ידי סיפורים אישיים והראו את הפערים הגדולים בעבודה האישית של המשתתפים. "פנטזיות, חלומות, תת-מודע, הבלתי נאמר וזה שבלתי ניתן לדבר עליו" צפו ועלו. כך נוצר נתיב שאפשר שינוי אישי, תנאי מוקדם להפסקתם, משני הצדדים, של המשך העברתם חסרת הרגישות של נזקים שנגרמו, לדורות הבאים.
"המשתתפים הציבו עצמם במצב כואב כשהם מגיעים לכנס זה, שיכול להיחוות כאכזרי. הדבר מוביל לתלות גדולה יותר בצוות לצורך ההכלה, יחד עם פחדים ואכזבה מפנטזיות לגבי חוסר היכולת של משאבי הצוות לספק את צורכיהם הרגשיים של המשתתפים. הפנטזיות המפחידות עשויות היו להיות קשורות לשינויים בלתי צפויים ועוצמתיים בתחושת הזהות של האדם ולוויתור על חלקי זהות יקרים, כמו תפקיד הקורבן (עבור הישראלים) או אשמתם של הרודפים (עבור הגרמנים)."
משתתף אחד תפס פרשנות זו כמטרידה מאוד אך יחד עם זאת כמובילה להתפתחות, שכן העלה שאלות שדרשו תשובה:
"עבורי הצוות הביע משהו שלא ייאמן: תפקיד הקורבנות עבור הישראלים ואשמת מבצעי הגרמנים צריכים להיות חלק 'ראוי' בזהותם! קשה לקבל זאת. עלה הרעיון שאפשר לוותר על חלקים מזהות זו. אבל אם כן,  מה יקרה אז? האם זה לא  אומר שהקבוצה היהודית תזהה את עצמה בתפקיד הקורבן ושהקבוצה הלא-יהודית תזהה עצמה כמבצע העבירה, כאשמים? האם זה לא אומר להיפרד בצורה יותר עמוקה מהורים שלא רק בעולם  הפנימי אלא לעיתים קרובות גם בחיים האמיתיים צריכים להיות המרחב להכיל את החרדה שלנו או רצונות ההרס שלנו? היכן לשים את הרגשות האלה כאשר המרחב לכך יאבד? מה יכולות להיות ההשלכות על עצמך כמו גם על הפגישה עם האחרים? האם הנוגע בטאבו נמצא בסכנה להפוך לטאבו? מתוך השערה זו עלולות להופיע שאלות מפחידות נוספות."
משתתף אחד בקבוצה הישראלית, חיים דסברג, שהיה ילד בשואה, השתתף בכל שלושה הכנסים ופרסם רבות בנושא. הוא היה מודאג מהשאלה אם ליהודים יש טינה לגרמנים.
היכולת להביט זה בעיני זה הייתה אחת המטרות של הוועידות הללו.
תוצאה
לכל ועידה הייתה תוצאה שונה. משתתף אחד אמר: "להסתכל על זה עוזר להכיר בהבדל בין 'האחר' לבין הפנטזיות שלי עליו. כך אני משתחרר מכליאת הפנטזיות ומשחרר את 'האחר' מעולם האובייקטים הפנימיים שלי. אני הופך להיות ריק ואני לא צריך להקרין את האובייקטים הפנימיים שלי על 'האחר' יותר - זה תהליך מטהר. אני לא תקוע. ואז, ורק אז, שנינו (האחרים ואני) חופשיים לבחור אם לקיים או לא לקיים קשר זה עם זה."
רוב המשתתפים התמודדו עם הועידות בצורה חיובית. היו מעט מאוד עמדות ביקורתיות. שני הספרים סייעו להנגיש את הפרויקט לקהל הרחב, וקוראי החוויות האישיות והכואבות של המשתתפים הצליחו ללמוד על התהליך מקרוב.
הוועידות התגבלו באופן שונה לגמרי בגרמניה ובישראל: "בניגוד לחשיבות שניתנה ליצירה זו בגרמניה ובמקומות אחרים, לא הוענק לה אותו מקום בישראל." עם זאת, ההערכה "של הישראלים שהשתתפו בכנסים הייתה בהחלט חיובית מאוד, מעורבת ואסירת תודה."
גי סנטוס
גילרמה קרבאליו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Guilherme Carvalho dos Santos; נולד ב-22 ביוני 2002) הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בסנטה קרוז ווריורס.
קריירה
סנטוס גדל בברזיל לאב ואם כדורסלנים, וב-2018 החל לשחק כדורסל בקבוצת הבוגרים של מינאס מליגת העל הברזילאית, כשבמקביל הוא משחק בקבוצות הצעירות של המועדון. באפריל 2021 נבחר לשחק עבור "נבחרת העולם" בנייקי הופ סאמיט, ובאותו חודש הכריז על מועמדותו לדראפט 2021 ב-NBA. לאחר מכן משך את מועמדותו ושיחק במינאס גם בעונת 2021/2022, בה העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק, ונבחר לשחקן השישי של העונה בליגה.
לקראת דראפט 2022 ב-NBA הגיש סנטוס את מועמדותו, ובדראפט נבחר בבחירה ה-55 על ידי גולדן סטייט ווריורס. הוא שיחק עם הקבוצה בליגת הקיץ של ה-NBA, ובתום הטורניר הצטרף לסנטה קרוז ווריורס, קבוצת הבת של גולדן סטייט מליגת הפיתוח של ה-NBA.
קריירת נבחרות
ב-2019 ייצג סנטוס את ברזיל באליפות דרום-אמריקה עד גיל 17 שנערכה בצ'ילה, קלע 27 נקודות במשחק הגמר נגד ארגנטינה וזכה עם נבחרתו במדליית הזהב. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במסגרת מוקדמות אליפות האמריקות בכדורסל 2022.
כפר רופין
כְּפַר רוּפִּין הוא קיבוץ בעמק בית שאן ליד העיר בית שאן השייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן).
אחרי התיישבות החלוצים הראשונים הצטרפה קבוצת "בנתיב" של חלוצים מצ'כוסלובקיה. היישוב קרוי על שמו של המנהיג הציוני ארתור רופין, אשר עזר רבות בפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל. הקיבוץ מעבד כ-4,000 דונם.
פרט לחקלאות קיים בקיבוץ מפעל למוצרי פלסטיק בשם "פל-כר" המפעל כבר לא קיים בשמו של הקיבוץ אלא מנוהל על ידי גורם חיצוני. כן מפעיל הקיבוץ באזור עמק המעיינות, מרכז צפרות בשם "מקור החסידה".
בקיבוץ ישנם בריכות דגים לנוי, ובית קירור משוכלל.
ב-2015 נפתח מרכז מבקרים לצפרות בבית התרבות "בית רופין" המשופץ שנוסד עוד ב-1965 ועמד שנים רבות ריק. בקומת הקרקע יש אולם להרצאות על הציפורים ובחדר סמוך מוקרן סרט בנושא זה. מהמרכז יוצאים סיורים לצפייה בציפורים בבריכות הדגים של הקיבוץ.
ליד בית רופין נמצא מגדל המים הישן של הקיבוץ שהוקם ב-1940. ב-1968 פגע בו פגז ירדני והשאיר בו חור הנראה עד היום. על המגדל יש לוחיות זיכרון עם הסבר על המגדל וכפר רופין וכן לוחית בה כתוב: "ממחצית 1967 עד ספטמבר 1970 היה כפר רופין נתון להפגזות ולפעילות חבלנית עם פגיעות בנפש וברכוש אך הרוח נשארה איתנה".
בסמוך לקיבוץ נמצא תל "מסיל אל-ג'יזל" ובו נמצאו ממצאים מהתקופה הכנענית ואילך.
החל משנת 2017 פועלת בקיבוץ מכינה קדם-צבאית העמק אשר עברה אליו מהמושב תל תאומים.
שיוך נכסים ראשון בתנועה הקיבוצית
בשנת 1999 התחוללה בכפר רופין מהפכה ממשית בעצם הגדרת היישוב כקיבוץ - גובש ומומש בכפר רופין הדגם הראשון בתנועה הקיבוצית ל"שיוך נכסים" באגודה שיתופית, אשר הפך את חברי הקיבוץ לבעלי מניות בנכסי הקיבוץ. היה זה מהלך מורכב שהיו שותפים לו או מעורבים בו, בין היתר, מזכיר התנועה הקיבוצית רשם האגודות השיתופיות, מינהל מקרקעי ישראל, ח"כ לשעבר גדליה גל, המטה לביצוע הסדר הקיבוצים, בראשות ד"ר אריאל הלפרין, צוות היגוי מטעם הקיבוץ, ועו"ד יעקב דרומי שליווה את המהלך, ויישם לראשונה, בתנועה הקיבוצית, מודל תיאגוד אמצעי ייצור והקצאה של מניות לחברי הקיבוץ.
טוקיו דיסניסי
טוקיו דיסניסי (באנגלית: Tokyo DisneySea) הוא פארק שעשועים המצוי באתר הנופש טוקיו דיסני שבאוראיאסו בצ'יבה שביפן, בפרוורי טוקיו. האתר נפתח ב-4 בספטמבר 2001 והוא בבעלות חברת ארצות המזרח - זכיין של חברת וולט דיסני. הפארק הוא אחד הפארקים הפופולריים ביותר בעולם - למעלה מ-12.2 מיליון מבקרים ביקרו בפארק בשנת 2004.
תמות
הפארק מתבסס על תמה של חופי ים. הרעיון המקורי של הקמת הפארק היה על בסיס תוכניות להקמת פארק בלונג ביץ' שבקליפורניה שאמור היה להיקרא "דיסניסי" (ים דיסני) בהקבלה לדיסנילנד (ארץ דיסני). בשל הקשיים הכספיים של פרויקט יורודיסני בוטלה הקמת הפארק בקליפורניה, ומאוחר יותר הוחלט להעביר את התוכניות לחברת ארצות המזרח על מנת שיקימו את הפארק באתר הנופש ביפן.
טקס הפתיחה
בפתיחת הפארק ב-4 בספטמבר 2001, נשא מייקל אייזנר, מנכ"ל חברת וולט דיסני בעת בניית הפארק, את דברי הפתיחה ואמר: "ברוכים הבאים כולכם לעולם בו הדמיון וההרפתקאות יוצאים למסע. טוקיו דיסניסי מוקדש לרוח ההרפתקנות הנמצאת בכל אחד מאיתנו. אנו עומדים כאן בפתח הרפתקאה, רומנטיקה, גילויים וכיף - מסע לנמלים אקזוטיים ומפוארים. אני תקווה שטוקיו דיסני יפיח השראה בלב ובראש כל החיים בכוכב מימי זה, כדור הארץ."
מבנה הפארק
בפארק זה שבעה "נמלים" המקבילים ל"ארצות" בפארקי ממלכת הקסם. הכניסה לפארק היא דרך הנמל הים תיכוני, וממנו מגיעים לששת הנמלים האחרים: קו החוף האמריקאי, דלתת הנהר האבוד, נמל הגילויים, לגונת בנות הים, החוף הערבי ואי המסתורין.
הנמל הים תיכוני
הנמל הים תיכוני הוא הכניסה לפארק, והוא בנוי בסגנון עיר נמל איטלקית אזור כניסה זה שונה מאזורי הכניסה לפארקים אחרים (כמו הרחוב הראשי של ארצות הברית בפארקי ממלכת הקסם או שדרות הוליווד בפארק אולפני דיסני אם ג'י אם - בכך שהוא מתפצל לשתי דרכים - האחת מובילה לאי המסתורין מימין, והשנייה לקו החוף האמריקאי משמאל.
קו החוף האמריקאי
"נמל" זה משחזר את קו החוף של מזרח ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. נמל זה כולל שני אזורים - אזור קייפ קוד הישנה ואזור נמל ניו יורק. בנמל זה עוגנת הספינה קולומביה, ונפתח בה מתקן מגדל האימה ב-2006.
דלתת הנהר האבוד
דלתת הנהר האבוד מנסה לשחזר את המסעות בג'ונגלים של דרום אמריקה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20. נמל זה הוא אזור מלא צמחייה ירוקה, ודומה לארץ ההרפתקאות בפארקים בסגנון ממלכת הקסם. בנמל זה שני המתקנים הפופולריים ביותר בפארק - - הרפתקאות אינדיאנה ג'ונס, ורוחות זועמות.
נמל הגילויים
"נמל" זה מאופיין כנמל בעתיד. הנמל מנסה לעורר את הרוח של הגילוים ומתקניו מנסים להראות את המסעות בים בעתיד. המתקן העיקרי בנמל זה הוא "רוכב הסופה" (StormRider). מתקן נוסף נקרא אקווטופיה, בדומה למתקן אוטופיה בדיסנילנד.
לגונת בנות הים
נמל זה מבוסס על הסרט של אולפני וולט דיסני "בת הים הקטנה". בנמל זה שני אזורים - פנימי וחיצוני, ועיקר המתקנים בו מיועדים לילדים קטנים. הארץ מאופיינת כארמונו של מלך הים - טריטון, אביה של בת הים הקטנה.
החוף הערבי
"נמל" זה מבוסס על הסרט של חברת וולט דיסני "אלאדין" משנת 1992. הנמל בנוי בסגנון סיפורי אלף לילה ולילה ונמצאים בו שתי מתקנים: קרוסלת הקרוואן, ומסעותיו של סינבד - מסע בסירה הדומה למתקן זה עולם קטן.
אי המסתורין
אי המסתורין היו נמל המצוי בתוך "הר פרומתאוס" המצוי במרכז הפארק והמהווה סמל של הפארק. המתקנים ב"נמל" זה מבוססים על ספריו של ז'ול ורן. אף שנמל זה הוא הקטן בנמלי הפארק נמצאים בו שני המתקנים הפופולריים ביותר: "מסע אל מרכז כדור הארץ" ו"20,000 מיל מתחת לים", שהוא מתקן אפל בו המבקרים נכנסים לצוללות משלהם ו"צוללים" אל תוך הסיפור "20,000 מיל מתחת לפני הים". אף שהאי נראה כהר געש המוקף ים, הנמל אינו אי. הר הגעש הוא החזית של שני בנייני המתקנים שבו.
סמלי הפארק
את הפארק מסמלים שני מבנים - ה"אקווספרה" - מזרקת מים עם דגם של כדור הארץ בכניסה לפארק, והר הגעש "פרומתאוס" הממוקם במרכז הפארק, וזהה בגובהו לטירת סינדרלה המסמלת את פארק דיסנילנד הסמוך.
אונד
אונד (בהונגרית: Und) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה. כמו כפרים רבים באירופה גם באונד מספר התושבים נמצא בירידה. כך, בשנת 1990 חיו בכפר 393 תושבים, ובשנת 2019 רק 319 תושבים.
יהודי אונד
באונד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
גבעת סקומליה
גבעת סקומליה (באנגלית: Skomlya Hill; בבולגרית: хълм Скомля) היא גבעה סלעית בחצי האי טריניטי שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הגבעה ממוקמת בבסיסו של חצי אי היוצא מחצי האי טריניטי לתוך מצר תעלת הנסיך גוסטב (אורכו של חצי האי 5.5 קילומטרים), ובקצהו של חצי האי מצויה נקודת וייו.
הגבעה מתנשאת מעל מפרץ דוז שמצפון-מזרח לה, ומעל מפרץ איירי שמדרום-מערבה לה.
הגבעה ממוקמת 9.98 קילומטרים מזרחית לנונאטאק הבל; 8.95 קילומטרים דרומית- מזרחית מגבעת תאודוליט; ו- 6.79 קילומטרים מערבית מנקודת וייו.
גובהה של הגבעה 354 מטרים מעל פני הים.
מיפוי הגבעה
הגבעה מופתה לראשונה על ידי סוקרים גרמנים-בריטיים בשנת 1996.
מקור השם
הגבעה נקראת על שם היישוב סקומליה שבצפון-מערב בולגריה.
השם אומץ רשמית ב-6 בדצמבר 2010.
וונדר וומן (פירושונים)
{{פירושונים|
ראו גם
}}
בילי יוז
במשך הקריירה שלו בת ה-51 שנים כחבר הפרלמנט האוסטרלי, בנוסף ל-7 שנים כחבר הפרלמנט של המושבה ניו סאות' ויילס, עבר יוז ממפלגה למפלגה חמש פעמים: ממפלגת הלייבור (1916-1901), למפלגת הלייבור הלאומית (1917-1916), למפלגה הלאומנית (1930-1917), למפלגה האוסטרלית (1931-1930), למפלגת אוסטרליה המאוחדת (1944-1931) למפלגה הליברלית (1952-1944). הוא הורחק משלוש מפלגות וייצג ארבעה מחוזות בחירה שונים בשתי מדינות של אוסטרליה.
יוז החל את כהונתו כראש ממשלה כמנהיג מפלגת הלייבור ובמהלך כהונתו הוא העביר את תמיכתו, יחד עם עוד 24 חברי פרלמנט, למפלגת הלייבור הלאומית, על רקע הוויכוח על סוגיית גיוס החובה. מפלגת הלייבור הלאומית התמזגה עם המפלגה הליברלית כדי ליצור את המפלגה הלאומנית. כהונתו כראש ממשלה הסתיימה כאשר המפלגה הלאומנית נאלצה להיכנס לקואליציה עם מפלגת הכפר, שסירבה להיות שותפה בממשלה בראשותו. עד לנקודת זמן זו היה יוז ראש הממשלה שתקופת כהונתו הייתה הארוכה ביותר. מאוחר יותר הוא הוביל את מפלגת אוסטרליה המאוחדת בבחירות של 1943, אף על פי שארתור פאדן הנהיג את הקואליציה.
יוז מת ב-1952 בגיל 90 בעודו מכהן כחבר הפרלמנט. הוא חבר הפרלמנט האוסטרלי שתקופת כהונתו היא הארוכה ביותר בכל הזמנים ואחת הדמויות הצבעוניות והשנויות ביותר במחלוקת בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית.
ראשית חייו
ויליאם מוריס יוז נולד ברובע פימליקו שבלונדון, אנגליה, להורים ממוצא ולשי. אביו, ויליאם יוז, היה דובר השפה הולשית ועל פי מפקד האוכלוסין של 1881, הוא נולד בעיירה הוליהד שבאי אנגלסי שבצפון ויילס בערך בשנת 1825. הוא היה כומר זוטר בכנסייה הבפטיסטית ובמקצועו הוא היה נגר שעבד בבית הלורדים. אמו של יוז הייתה בתו של חוואי ממחוז מונטגומרישייר שבויילס שעבדה כמשרתת בלונדון. ג'יין מוריס הייתה בת 37 כאשר היא נישאה ויליאם מוריס יוז היה ילדה היחיד.
כשהיה בילי יוז בן שבע מתה אמו והוא עבר לגור עם אחותו של אביו בלדודנו שבויילס וכן בילה את זמנו עם קרוביה של אמו באזור הכפרי של מונטגומרישייר, שם דיבר ולשית. כאשר הוא היה בן 14 שב ללונדון ועבד כמורה בבית ספר. הוא חי עם אביו ועם דודתו.
באוקטובר 1884, בהיותו בן 22, היגר יוז לאוסטרליה, שם עבד כפועל, כחקלאי וכטבח. ב-1886 הוא הגיע לסידני, התגורר כדייר משנה במור פארק וחי עם אליזבת קטס, בתה של בעלת הבית שלו כידועה בציבור. ב-1890 עבר הזוג לבלמיין, שם עבד יוז בתחילה בבית מרקחת ולאחר מכן פתח עסק משל עצמו, שם הוא מכר עלונים פוליטיים, ביצע עבודות שונות ותיקן מטריות. הוא הצטרף לליגה הסוציאליסטית ב-1892 ושימש כנואם רחוב עבור הליגה למען מיסוי אחיד וכאיש ארגון של איגוד העובדים האוסטרלי. בשלב זה הוא הצטרף למפלגת הלייבור האוסטרלית שנוסדה אז.
ראשית הקריירה הפוליטית
ב-1906 מתה הידועה בציבור שלו ובתו בת ה-17 גידלה את חמשת אחיה הקטנים בסידני. ב-1911 נישא יוז למרי קמפבל.
יוז היה שר החוץ בממשלת הלייבור הראשונה בראשותו של כריס ווטסון. בשלוש הממשלות בראשותו של אנדרו פישר הוא כיהן כתובע הכללי. בממשלות אלו הוא היה המוח שמאחורי המהלכים הפוליטיים של הממשלות והיה ברור שהוא שואף להיות מנהיג מפלגת הלייבור, אך אופיו הגס, שנבע ככל הנראה מהפרעות העיכול שלו, הרתיעו את עמיתיו מלבחור בו כמנהיג. האיבה ארוכת הימים שלו עם קינג או'מיילי, שהיה גם הוא שר מטעם הלייבור, הייתה דוגמה בולטת למזגו התקיף.
ב-1908 נוסדה ליגת הרוגבי באוסטרליה ויוז היה עסקן פעיל בספורט זה. כמנהיג פועלים הוא פעל למען שחקני רוגבי חובבנים שמעסיקיהם סירבו לשלם על היעדרותם מהעבודה עקב פציעותיהם במשחקים.
ראש ממשלת הלייבור
לאחר הבחירות של 1914 לא עמד ראש הממשלה מטעם הלייבור, אנדרו פישר בלחצים של ההנהגה במהלך מלחמת העולם הראשונה. יוז השאפתני שאף לכך שאוסטרליה תוכר ככוח משמעותי על הבמה העולמית. ב-1915 התרופפה בריאותו של פישר ובאוקטובר הוא התפטר והוחלף על ידי יוז. במסגרת מדיניותו החברתית, הנהיג יוז רפורמה בתשלומי הקצבאות לעניים ולנכים.
באוקטובר 1916 קיים יוז משאל עם על שאלת גיוס החובה, אך המשאל נכשל בהפרש מזערי. הארכיבישוף הקתולי של מלבורן, דניאל מניקס, היה המתנגד הראשי לגיוס החובה. תוצאת המשאל הייתה חוק השירות הצבאי שלא היה גיוס חובה. ההפרש הזעום בין המתנגדים לתומכים, לא הרתיע את יוז, שהמשיך לטעון בתוקף לטובת גיוס החובה. ויכוח זה חשף את הפילוג העמוק בתוך החברה האוסטרלית שהיה קיים עוד לפני האיחוד וכן את הפילוג בתוך מפלגת הלייבור.
גיוס החובה היה בתוקף עוד מאז שנחקק חוק ההגנה של 1910, אך הוא הוגדר רק לטובת פעולות להגנתה הישירה של אוסטרליה. יוז שאף לשנות זאת באמצעות משאל עם כדי שיוגדר גם שגיוס החובה יהיה בתוקף גם לפעולות מלחמתיות מעבר לים. על פי החוק לא היה נחוץ משאל עם, אך יוז חש שלאור חומרת המצב, הצבעת "כן" מצדו של העם, תיתן לו מנדט לעקוף את ההתנגדות של הסנאט. בנוסף, בעוד שממשלת בריטניה בראשותו של לויד ג'ורג', שחיבבה את יוז, עלתה לשלטון רק כמה חודשים לאחר משאל העם הראשון על גיוס החובה באוסטרליה, הממשלה שקדמה לה, ממשלתו של אסקווית', סלדה מיוז.
ב-15 בספטמבר 1916 הורחק יוז, יחד עם 24 חברי פרלמנט אחרים, ממפלגת הלייבור. על קבוצה זו נמנו כל חברי הפרלמנט הכישרוניים של המפלגה ובכך הסתיים הפרק הראשון בהיסטוריה שלה. שנים לאחר מכן אמר יוז: "לא עזבתי את מפלגת הלייבור, המפלגה עזבה אותי". משמעות העיתוי של הרחקתו של יוז מהמפלגה היה שהוא למעשה היה מנהיג המפלגה הראשון של הלייבור שאף פעם לא הנהיג אותה במערכת בחירות.
ראש ממשלת מפלגת הלייבור הלאומית
יוז וחסידיו, שביניהם היו רבים ממנהיגי הלייבור בראשית דרכה, קראו לעצמם מפלגת הלייבור הלאומית (National Labor Party) והחלו להניח את היסודות ליצירת מפלגה שהם חשו שהיא צריכה להיות באופן מוצהר גם לאומית וגם רדיקלית מבחינה חברתית. יוז נאלץ לחתום על הסכם קואליציוני עם יריבתו לשעבר מהאופוזיציה, המפלגה הליברלית, כדי להישאר בתפקידו.
כמה חודשים לאחר מכן, החליטו יוז ומנהיג המפלגה הליברלית, ג'וזף קוק (בעצמו איש לייבור לשעבר) להפוך את השותפות שלהם בזמן המלחמה למפלגה מאוחדת חדשה, המפלגה הלאומנית (Nationalist Party of Australia). אף על פי שהליברלים היו הרוב במפלגה החדשה, יוז עלה כמנהיג שלה, כשקוק נהיה לסגנו. נוכחותו של איש מעמד הפועלים כמו יוז המוביל מפלגה שהיא בבסיסה מפלגה של אנשי המעמד העליון ומעמד הביניים, אפשרה לאנשי המפלגה להציג תדמית של מפלגה לאומית במלוא מובן המילה. במקביל הוא הוקע מאותה עת במשך שנים כבוגד בעיניהם של אנשי הלייבור.
בבחירות הכלליות של 1917 זכתה המפלגה בראשותו של יוז בניצחון סוחף. בבחירות אלו ויתר יוז על האפשרות לרוץ מטעם מחוז הבחירה של סידני, שהיה בעל זיקה פועלית, ונבחר מטעם מחוז הבחירה של בנדיגו, ויקטוריה ובכך היה ראשון מבין רבים מחברי הפרלמנט האוסטרלי שנבחרו בהזדמנויות שונות מטעם מחוזות בחירה של יותר ממדינה אחת. יוז הכריז שאם משאל עם נוסף על גיוס החובה לא יעבור, הוא יתפטר. משאל עם כזה נערך בדצמבר 1917, אך נכשל שוב, הפעם בהפרש גדול יותר. יוז, לאחר שהמפלגה הצביעה הצבעת אי אמון בו, התפטר מתפקידו כראש ממשלה, אך מאחר שלא היה מועמד חלופי לתפקיד, מינה אותו המושל הכללי, סר רונדל מונרו פרגוסון, מחדש.
ועידת השלום בפריז
ב-1919 נסעו יוז וראש הממשלה לשעבר, ג'וזף קוק לפריז כדי להשתתף בועידת השלום בורסאי. יוז נשאר שם 16 חודשים וחתם על חוזה ורסאי בשמה של אוסטרליה, החוזה הבינלאומי הראשון עליו חתמה אוסטרליה. "אני מדבר בשמם של 60,000 אוסטרלים הרוגים" אמר יוז בנאומו בוועידה, "בשם כמה הרוגים אתה מדבר"? שאל את נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, כאשר זה כשל בהשגת דרישותיו. יוז, שלא כמו וילסון או כמו ראש ממשלת דרום אפריקה, יאן סמאטס, דרש תשלום פיצויים כבד מגרמניה בדברו על סכום עצום של 24 מיליארד ליש"ט שממנו תדרוש אוסטרליה מיליונים רבים כדי לכסות את הוצאות המלחמה שלה. יוז התעמת לעיתים קרובות עם הנשיא וילסון, שכינה אותו "מזיק נושא מחלות".
יוז תבע שאוסטרליה תקבל ייצוג עצמאי בחבר הלאומים החדש. אף על פי שהצעת החוק שלו לגיוס חובה נכשלה, יוז שמר על האהדה הציבורית כלפיו ובדצמבר 1919 נבחרה ממשלתו מחדש במערכת בחירות קלה. בדיונים בורסאי היה יוז המתנגד הראשי לדרישתה של יפן לשוויון על רקע גזעי, הצעה שכתוצאה מדרישתו ומדרישתם של אחרים לא נכנסה לנוסח הסופי של ההסכם. עמדתו בנושא זה שיקפה את המחשבה על "סיווג גזעי" שהייתה מקובלת באותה תקופה. יפן נפגעה באופן בולט מעמדתו זו של יוז.
כמו יאן סמאטס היה יוז מודאג מעליית כוחה של יפן. תוך חודשים מפרוץ המלחמה באירופה ב-1914, השתלטו יפן, אוסטרליה וניו זילנד על כל הנכסים הגרמנים באוקיינוס השקט. אף על פי שיפן השתלטה על שטחים אלה בברכתה של בריטניה, יוז היה מוטרד ממדיניות זו. בוועידת השלום דרשו מנהיגי הדומיניונים, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה שהשטחים שהם כבשו מגרמניה, כמו סמואה הגרמנית, דרום מערב אפריקה הגרמנית וגינאה החדשה הגרמנית, יישארו בשליטתם ושטחים אלה קיבלו מעמד של מנדט מסוג C. במסגרת אותו הסכם קיבלה יפן שליטה על כל השטחים הגרמניים לשעבר שמצפון לקו המשווה.
שקיעה פוליטית
לאחר 1920 שקע מעמדו הפוליטי של יוז. רבים מהגורמים השמרנים של מפלגתו לא בטחו בו מעולם בשל העובדה שהם סברו שעמוק בליבו הוא עדיין נותר סוציאליסט, כשהם מצטטים את התבטאויותיו בנוגע להעברת הבעלות על קווי הספנות וחברת האלחוט לרשות הממשלה. עם זאת, הם המשיכו לתמוך בו לזמן מה לאחר המלחמה, רק כדי להרחיק את הלייבור מהשלטון.
מפלגה חדשה, "מפלגת הכפר", הוקמה, כשהיא מייצגת את החוואים שהיו מנותקים מהמדיניות הכפרית של המפלגה הלאומנית, במיוחד גישתו של יוז בנוגע לפיקוח על המחירים. בבחירות של 1922 ויתר יוז על מחוז הבחירה של בנדיגו ורץ מטעם מחוז הבחירה של צפון סידני, שבוחריו נמנו על המעמד העליון, ובכך ניתק עצמו סופית משורשיו כאיש מעמד העובדים. עם זאת, איבדה המפלגה הלאומנית את הרוב המוחלט שלה. מפלגת הכפר, למרות התנגדותה למדיניותו החקלאית של יוז, הייתה השותפה הקואליציונית היחידה האפשרית עבורו. אף על פי כן, מנהיג המפלגה, ארל פייג', הודיע שהוא ומפלגתו לא יכהנו בממשלה בראשותו של יוז. עקב לחץ מאנשי האגף הימני של מפלגתו, התפטר יוז בפברואר 1923 והוחלף על ידי שר האוצר שלו סטנלי ברוס. תקופת כהונתו כראש ממשלה הייתה הארוכה ביותר עד אותו זמן. שיא זה נשבר על ידי רוברט מנזייס ועד ל-1983, כאשר סיים את תפקידו מלקולם פרייזר, הייתה תקופת כהונתו של יוז השנייה באורכה.
יוז זעם על בגידתה של מפלגתו בו ועד ל-1929 בילה את זמנו על הספסלים האחוריים של הפרלמנט, אז הוביל קבוצה של מורדים יושבי הספסלים האחוריים שחצו את הקווים כדי להפיל את ממשלתו של ברוס. יוז הורחק מהמפלגה הלאומנית והקים מפלגה משל עצמו, "המפלגה האוסטרלית" (Australian Party). לאחר שהמפלגה הלאומנית נחלה מפלה בבחירות של 1929, תמך בתחילה יוז בממשלת הלייבור בראשותו של ג'יימס סקאלין, אף על פי שהיו לו חילוקי דעות עם סקאלין בסוגיות כלכליות. ב-1931 התפייס יוז עם עמיתיו לשעבר והצטרף לאנשי המפלגה הלאומנית ולכמה מאנשי האגף הימני של הלייבור בהנהגתו של ג'וזף ליונס כדי להקים את מפלגת אוסטרליה המאוחדת (United Australia Party). יחד עם כל חברי מפלגה זו הוא הצביע בעת הפלת ממשלתו של סקאלין.
עלייה מחדש
בבחירות של 1931 נחלה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ניצחון סוחף. ליונס שלח את יוז לייצג את אוסטרליה בעצרת חבר הלאומים בז'נבה וב-1934 מונה יוז להיות שר הבריאות והשר לענייני הוטרנים. מאוחר יותר מינה אותה ליונס כשר החוץ, אך ב-1935 הוא אולץ להתפטר לאחר שפרסם את הספר "אוסטרליה והמלחמה כיום" בו חשף את חוסר המוכנות של אוסטרליה למלחמה הבאה. זמן קצר לאחר מכן הגדילה ממשלת ליונס את תקציב ההגנה פי שלושה.
ב-1937 הוחזר יוז לממשלה על ידי ליונס ושימש שוב כשר החוץ. עד למותו של ליונס ב-1939 הוא כיהן גם כתובע הכללי וכשר התעשייה. בממשלתו של יורשו של ליונס, רוברט מנזייס, הוא כיהן בתקופות שונות כשר הצי, שר התעשייה וכתובע הכללי. סוגיות הביטחון עלו בהדרגה על סדר היום הציבורי עם עליית הפשיזם והנאציזם באירופה ועלייתה של האימפריה היפנית באסיה. החל מ-1938 הובילו ליונס ויוז תהליך של הגדלת סדר הכוחות של כוחות ההגנה של אוסטרליה. ב-7 באפריל 1939 מת ליונס בעת כהונתו כראש ממשלה. מפלגת אוסטרליה המאוחדת בחרה ברוברט מנזייס כיורשו כדי שיעמוד בראש ממשלת מיעוט ערב מלחמת העולם השנייה. אוסטרליה הצטרפה למלחמה ב-3 בספטמבר 1939 ומיד לאחר מכן הוקם קבינט מלחמה מיוחד, שבתחילה כלל את מנזייס וחמישה שרים בכירים, כולל יוז. מנהיג הלייבור, ג'ון קרטין דחה הצעה להצטרף לממשלה ובבחירות של 1940 איבדה ממשלתו של מנזייס את הרוב שלה בפרלמנט. כשבעלות הברית ספגו אבדות כבדות ולנוכח האיום ההולך וגדל בזירת האוקיינוס השקט, הסתמכה הממשלה על רוב שנשען על שני חברי פרלמנט עצמאיים. לנוכח אי הצלחתו לשכנע את קרטין להצטרף לקבינט המלחמה ועקב לחץ הולך וגובר מצד מפלגתו, התפטר מנזייס מתפקידיו כראש הממשלה וכמנהיג המפלגה ב-29 באוגוסט 1941. אף על פי שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הייתה בשלטון כבר כעשור, היא הייתה חסרת שדרה מנהיגותית, כך שהיא נאלצה לבחור ביוז כמנהיגה. בימים כתיקונם, הייתה זו הזדמנות ליוז לשוב לכיסא ראש הממשלה בפעם השנייה. אך יוז היה אז חודש לפני יום הולדתו ה-78 ובריאותו כבר החלה להיות רופפת. מסיבה זו, הוא לא היה כשיר להיות ראש ממשלה בתקופת מלחמה וויתר על האפשרות להיות מנהיג המפלגה וראש הממשלה לטובתו של מנהיג מפלגת הכפר, ארתור פאדן. יוז נשאר להיות האיש מספר שתיים בממשלה כשהוא מכהן כתובע הכללי וכשר הצי. חודש לאחר מכן חצו שני חברי הפרלמנט העצמאיים, שהיוו את בסיס התמיכה לממשלה, את הקווים והפילו את ממשלתו של פאדן במסגרת ההצבעה על חוק התקציב. העצמאיים, בעידודו של המושל הכללי, לורד גאורי, העבירו את תמיכתם למנהיג האופוזיציה ג'ון קרטין, שהושבע כראש ממשלה ב-7 באוקטובר 1941. שמונה שבועות לאחר מכן תקפו היפנים את פרל הארבור.
יוז הנהיג את מפלגת אוסטרליה המאוחדת בבחירות של 1943, אך סירב לנהל את ישיבות המפלגה והותיר לפאדן להנהיג את האופוזיציה. הקואליציה הצליחה לזכות רק ב-19 מושבים נוספים בפרלמנט. לאחר הבחירות, יוז, שנחשב למנהיג ביניים, העביר את שרביט ההנהגה על מפלגת אוסטרליה המאוחדת בחזרה למנזייס. בפברואר 1944 הוציאה המפלגה את נציגיה ממועצת המלחמה המייעצת (Advisory War Council) כצעד מחאה כנגד ממשלתו של קרטין. יוז נשאר במועצה והורחק ממפלגת אוסטרליה המאוחדת.
לאחר מכן הקים מנזייס מפלגה חדשה, המפלגה הליברלית ויוז היה לחבר במפלגה. הוא המשיך להיות חבר הפרלמנט עד למותו ב-28 באוקטובר 1952. בילי יוז היה חבר הפרלמנט הפדרלי במשך 51 שנים ושבעה חודשים וכולל זמן כהונתו באספת הנבחרים של ניו סאות' ויילס לפני כן, הוא בילה 58 שנים על ספסלי הפרלמנט ומעולם לא הפסיד במערכת בחירות. תקופת כהונתו זו מהווה עדיין שיא של כל הזמנים בהיסטוריה של הפוליטיקה האוסטרלית. במותו הוא היה האחרון מבין חברי הפרלמנט הראשון שנבחר ב-1901 שעדיין כיהן בתפקידו ואחרי מותו נותר רק קינג או'ומיילי האחרון מבין חברי פרלמנט זה שעדיין נותר בחיים. או'מיילי מת 14 חדשים לאחר יוז. כשהוא בן 90 שנים, חודש אחד ושלושה ימים במותו, היה יוז לאדם הזקן ביותר שכיהן אי פעם כחבר הפרלמנט האוסטרלי.
מותו
בילי יוז מת ב-28 באוקטובר 1952 בגיל 90 בביתו שבלינדפילד, סידני. ההלוויה הממלכתית שלו נערכה בקתדרלת סנט אנדרו שבסידני והייתה אחת הגדולות בתולדות אוסטרליה. כ-450,000 צופים עמדו לאורך הרחובות. מאוחר יותר הוא נקבר בבית הקברות האנגליקני של צפון סידני.
מרי יוז מתה ב-1958.
מורשתו
לבילי יוז, שהיה איש קטן ממדים אך שרירי, עם קול צרוד ופנים שנעשו בהדרגה מצומקים, לא היה את המראה האופייני למנהיג לאומי, אך במהלך תקופת כהונתו כראש ממשלה הוא רכש לעצמו מוניטין כמנהיג בזמן מלחמה. החיילים האוסטרלים כינו אותו "החופר הקטן" (Little Digger), כינוי שליווה אותו עד סוף חייו. הוא ייזכר על מיומנויותיו הפוליטיות והדיפלומטיות היוצאות מגדר הרגיל, על אמירותיו השנונות הרבות ועל האופטימיות והפטריוטיות הבלתי נלאות שלו.
בארוחה החגיגית שנערכה לרגל יובל החמישים לכינונו של הפרלמנט האוסטרלי, ציין אחד הנואמים את יוז כאיש "שישב בכל ישיבות הפרלמנט מאז האיחוד והיה חבר בכל המפלגות". כאן התערב ארתור פאדן ואמר: "לא במפלגת הכפר"! "לא" אמר יוז, שעדיין היה מסוגל לשמוע כאשר רצה בכך, "עלי לשים את הגבול במקום כל שהוא".
אותות כבוד והנצחה
ב-1941 קיבל יוז את אות מסדר עמיתי הכבוד על שירותו כראש ממשלה. על שמו נקראים מחוז בחירה המשתרע על פרבריה הדרומיים של סידני ופרבר של קנברה. ב-1972 הנפיק הדואר האוסטרלי בול הנושא את דיוקנו.
יחסי הרפובליקה של קונגו–סין
יחסי הרפובליקה של קונגו–סין הם היחסים הדו-צדדיים המתנהלים בין סין לבין הרפובליקה של קונגו. ב-22 בפברואר 1964, כוננה סין יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה של קונגו.
פרויקטי סיוע
הן סין והן הרפובליקה של קונגו ארגנו מיזמי סיוע זו לזו. ממשלת סין מימנה באופן מלא את בנייתו של בית הפרלמנט החדש במדינה, בסך 52 מיליון יורו. ממשלת הרפובליקה של קונגו מימנה את בניית בית הספר היסודי סין-קונגו, בית ספר שנועד בעיקר עבור יתומים טיבטים במחוז צ'ינדו, צ'ינגהאי לאחר שרעידת אדמה ביושו הרסה את הספר הישן.
פיתוח כלכלי
סין החזיקה במוסדות פיננסיים שסיפקו מימון לבנייה תשתיות ברפובליקה של קונגו. על פי דיווחים בתקשורת, בשנים 2000 עד 2012 יצאו לפועל כ-25 מיזמי פיתוח פיננסיים סינים. מיזמים אלה נעים בין כבישים מהירים המקשרים בין ברזוויל ופוינט-נויר לבניית סכר 120 מגה-וולט לאספקת חשמל לברזוויל.
בנוסף לאלו, מאז כינון היחסים בנתה סין ברפובליקה של קונגו גם אצטדיון, מערכות אספקת מים עירוניות, ספריה אוניברסיטאית ואת בית החולים לידידות סין-קונגו.
החל משנת 2001 מייבאת סין נפט גולמי ישירות מהרפובליקה של קונגו. ב-2016 נאמד היקף המסחר בין המדינות בכ3 מיליארד דולר, ירידה של 16.6% ביחס לשנה קודמת. מתוך כמות זו, הייצוא מסין היווה 740 מיליון דולר (ירידה של 28.5% ביחס לשנה קודמת), והייצוא מהרפובליקה של קונגו היווה 2.3 מיליארד דולר (ירידה של 11.9% ביחס לשנה קודמת). הייצוא העיקרי של סין לרפובליקה של קונגו הוא מכשירים אלקטרומכניים, ביגוד ארוג ומוצרי היי-טק.
קשרי תרבות
החל משנת 1975 מציעה סין מלגות שנתיות לאוניברסיטאות וקולג'ים ברפובליקה של קונגו, שהגיעו ליותר מ-616 סטודנטים. בין השנים 1990 ל-1997 שלחה סין לקונגו מעל 80 משלחות של מורי תיכונים ומרצי אוניברסיטאות, אולם המשלחת פסקו עם פריצת מלחמת האזרחים ברפובליקה של קונגו.
מאז 1967 שולחת סין לקונגו משלחות רפואיות. המשלחות חזרו לסין ב-1997 עקב מלחמת האזרחים ברפובליקה של קונגו, אך חזרו ב-1999. עד שנת 2020 יצאו 22 משלחות כאלו ל-697 ביקורים ברפובליקה של קונגו, ונכון לשנת 2020 פועלים בה 33 רופאי משלחת.
SIAI S.12
SIAI S.12 היה מטוס ימי דו-כנפי וחד-מנועי מתוצרת יצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי (שם החברה היה: Società Idrovolanti Alta Italia), אשר יוצר בשנת 1918 כ"סירה מעופפת" ויועד למשימות של סיור וכמפציץ קל אך מעולם לא הופעל בשירות צבאי, ומאוחר יותר השתתף בתחרויות "גביע שניידר.
פט שופ
הסדרה עוסקת בנערה מתבגרת בשם בליית' בקסטר שאחרי שעברה דירה היא משיגה יכולת לתקשר עם בעלי חיים. מתחת לדירתה החדשה נמצאת חנות חיות המחמד המפורסמת, שם בליית' עובדת ומשוחחת עם קבוצת חיות מחמד. בכל פרק בליית' והחיות עוברים הרפתקאות חדשות ועושים הכל בשביל שהחנות לא תיסגר. ברוב פרקי הסדרה יש שירים, את שיר הפתיחה של הסדרה בעברית מבצעת מיכל רשף, שגם דיבבה את בליית' בעונות הראשונות של הסדרה.
הסדרה שודרה במדינות רבות ברחבי העולם, ביניהן ארצות הברית, איטליה, צרפת וישראל. בארצות הברית הסדרה שודרה בערוץ Discovery Family החל מה-10 בנובמבר 2012 עד ה-4 ביוני 2016. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב לעברית החל משנת 2013 עד שנת 2017.
המפגשים המשותפים במתמטיקה
המפגשים המשותפים במתמטיקה (באנגלית: The Joint Mathematics Meetings, בראשי תיבות: JMM) הם כנסים של מתמטיקאיים המתארחים מדי שנה בתחילת ינואר על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS) והאיגוד האמריקאי למתמטיקה (MAA). לעיתים קרובות, משתתפים גם כמה ארגוני מתמטיקה לאומיים אחרים. המפגש הוא הכינוס הגדול ביותר של מתמטיקאים בארצות הברית, והמפגש השנתי הגדול ביותר של מתמטיקאים בעולם. לדוגמה, יותר מ־6000 איש השתתפו ב־JMM 2017. מדי שנה מתקיימים כמה אלפי שיחות, פאנלים, מיני־קורסים ומפגשי כרזות.
פט שופ
לסדרה נוצרו 4 עונות ו-104 פרקים באורך 22 דקות. על בסיס הסדרה נוצרו בובות הדומות לדמויות הסדרה, משחקים ועיבודים לקומיקס. בשנת 2017 נוצר לזיכיון "ליטל פט שופ" סדרת אתחול שלישית בשם "פט שופ: עולם משלנו".
המפגשים המשותפים במתמטיקה
הכנס השנתי מארח מרכז תעסוקתי (Employment Center) המהווה מוקד לתהליך הגיוס של מתמטיקאים אקדמיים, במיוחד עבור קולג'ים שבע האמנויות החופשיות. מעסיקים רבים מנהלים את פגישת הראיון המקדים שלהם בתקופת הכנס. לעיתים קרובות, ראיונות אלה מתקיימים מחוץ למתחם הכנס, כך שהמעסיקים עשויים שלא להופיע ברשימה הרשמית של מרכז התעסוקה.
פט שופ
תקציר העלילה
הסדרה מתמקדת בנערה בשם בליית' בקסטר שמעצבת פריטי ובגדי אופנה. עקב קידום של אביה הטייס בעבודה, היא עברה איתו לעיר חדשה. מתחת לבניין שבו הם נמצאים בעיר החדשה יש חנות חיות קטנה. יום אחד, ממש במקרה, בלייט נכנסה לחנות החיות וגילתה שיש לה יכולת להבין ולדבר עם חיות. החיות סיפרו לבליית' שיש חנות חיות גדולה בעיר ושעומדים לסגור את חנות החיות שבה הם נמצאים. בשביל שהחנות לא תיסגר, בליית' החליטה לעבוד בחנות ולעצב בגדים לחיות המחמד. במהלך הסדרה רואים איך בליית' מסתדרת בעיר החדשה והרפתקאות שונות של חיות המחמד.
מדבבים
במאית הדיבוב של הסדרה בעברית הייתה אפי בן ישראל ומפיקת הדיבוב הייתה ענבר שטגר עזרא.
המפגשים המשותפים במתמטיקה
הכנסים
להלן רשימת הכנסים:
המערכה בגרמניה (1813)
המערכה הגרמנית (בגרמנית: Befreiungskriege – מלחמות השחרור) התרחשה ב-1813. חברות הקואליציה השישית, כולל מדינות גרמניה אוסטריה ופרוסיה, בתוספת רוסיה ושוודיה, נלחמו בסדרת קרבות בגרמניה נגד הקיסר הצרפתי נפוליאון, המרשלים שלו וצבאות הקונפדרציה של הריין - ברית של רוב שאר המדינות הגרמניות - מה שסיים את השליטה של האימפריה הצרפתית הראשונה. לאחר התבוסה ההרסנית של הגרנד ארמה של נפוליאון במערכה הרוסית של 1812, יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של ה-Grande Armée – הכריז על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן. זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.
מסע האביב בין צרפת לקואליציה השישית הסתיים באופן לא חד משמעי עם הפסקת אש בקיץ (הפוגה של פלסוויץ). באמצעות תוכנית טרכנברג, שפותחה במהלך תקופת הפסקת האש בקיץ 1813, הסכימו שרי פרוסיה, רוסיה ושוודיה לנקוט באסטרטגיה אחת של בעלות ברית נגד נפוליאון. לאחר סיום הפסקת האש, בסופו של דבר התייצבה אוסטריה לצד הקואליציה, וסיכלה את תקוותיו של נפוליאון להגיע להסכמים נפרדים עם אוסטריה ורוסיה. לקואליציה הייתה כעת עליונות מספרית ברורה, שאותה הביאו בסופו של דבר על כוחותיו העיקריים של נפוליאון, למרות כישלונות קודמים כמו קרב דרזדן. שיא האסטרטגיה של בעלות הברית היה קרב לייפציג באוקטובר 1813, שהסתיים בתבוסה מכרעת לנפוליאון. הקונפדרציה של הריין פורקה בעקבות הקרב עם רבות מהמדינות החברות בה לשעבר שהצטרפו לקואליציה, מה שסיים את אחיזתו של נפוליאון בגרמניה.
לאחר עיכוב שבו הוסכם על אסטרטגיה חדשה, בתחילת 1814 פלשה הקואליציה לצרפת, במקביל לצעדת הצבא הבריטי של הדוכס מוולינגטון צפונה מספרד אל דרום צרפת. נפוליאון נאלץ להתפטר ולואי ה-18 תפס את כס המלוכה הצרפתי. המלחמה הגיעה לסיומה רשמי עם הסכם פריז במאי 1814.
רקע כללי
מאז 1806 סופרים ואינטלקטואלים כמו יוהאן פיליפ פאלם, יוהאן גוטליב פיכטה, ארנסט מוריץ ארנדט, פרידריך לודוויג יאן ותאודור קרנר מתחו ביקורת על הכיבוש הצרפתי ברוב גרמניה. הם דגלו במגבלות על הנסיכים השושלתיים של גרמניה ובמאמץ משותף של כל הגרמנים, כולל הפרוסים והאוסטרים, לגרש את הצרפתים. משנת 1810, ארנדט ויאן ביקשו שוב ושוב מבכירים בחברה הפרוסית לארגן מרד כזה. יאן עצמו ארגן את הליגה הגרמנית ותרם תרומה גדולה להקמת הפרייקור של ליצו. מבשרים אלה השתתפו בפרוץ פעולות האיבה בגרמניה, הן בשירות בכוחות המזוינים והן בגיבוי הקואליציה באמצעות כתביהם.
עוד לפני המערכה הגרמנית, היו התקוממויות נגד כוחות צרפתים שכבשו את גרמניה - אלה פרצו מ-1806 ואילך בהסן וב-1809 במהלך המרד הטירולי. התקוממויות אלו התגברו באותה שנה בפיקודו של וילהלם פון דורנברג, היוזם והמפקד העליון של המרד ההסי, ומיור פרדיננד פון שיל.
המטרות
לאחר כמעט השמדה מוחלטת של הגרנד ארמה של נפוליאון ברוסיה בשנת 1812, הכריז יוהאן יורק - הגנרל בפיקוד כוחות העזר הגרמנים של הגרנד ארמה (Hilfskorps) מהקונפדרציה של הריין - על הפסקת אש עם הרוסים ב-30 בדצמבר 1812 באמצעות אמנת טאורוגן. זה היה הגורם המכריע לפרוץ המערכה הגרמנית בשנה שלאחר מכן.
ב-17 במרץ 1813 - היום בו אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה הגיע להופלאגר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה - הכריזה פרוסיה מלחמה על צרפת. ב-20 במרץ 1813, פרסם העיתון Schlesische privilegierte Zeitung את נאומו של פרידריך בשם "An Mein Volk", שנשא ב-17 במרץ וקרא למלחמת שחרור. בנוסף ליחידות הפרוסיות החדשות שהוקמו כמו לנדווהר ולנדשטורם, בוצעה הלחימה הראשונית על ידי מתנדבים כמו חיילים מתנדבים גרמנים, יחידות יגרים, פרייקור (כגון הפרייקור של ליצו), וחיילים מרוסיה, (מקיץ 1813 ואילך) שוודיה בפיקודו של נסיך הכתר קרל יוהאן (המרשל הצרפתי לשעבר ז'אן-בטיסט ברנדוט), ואוסטריה בפיקודו של פילדמרשל קרל פון שוורצנברג. בהיותה כבר עסוקה בשמירה על עליונות ימית ובלחימה במלחמת חצי האי, בריטניה הגדולה לא לקחה חלק ישיר במערכה הגרמנית, למרות שהיא שלחה סובסידיות לתמוך בה.
מלחמת השחרור
אמנת טאורוגן הפכה לנקודת ההתחלה של התחדשות פרוסיה. כשהבשורה על השמדת הגרנד ארמה התפשטה, והופעתם של עריקים רבים שכנעה את העם הפרוסי במציאות האסון שפקד אותו, פרצה הרוח שנוצרה משנים של שליטה צרפתית. לעת עתה הועמדו המלך ושריו בעמדת החרדה הגדולה ביותר, שכן הם הכירו את משאבי צרפת ואת הרבגוניות חסרת הגבולות של אויבם המושבע מכדי לדמיין שסוף סבלם עדיין נראה באופק. להתנער ממעשים ורצונותיהם של הצבא ושל האגודות הסודיות להגנה, שכל צפון גרמניה הייתה כרוכה בהן, משמעו לסכן את עצם קיומה של המלוכה, בעוד שהתקפה על שרידי הגראנד ארמה פירושה וודאות של גמול נורא מהצבאות הצרפתיים החדשים שהוקמו כעת במהירות על הריין.
אבל הרוסים והחיילים היו נחושים להמשיך במערכה, ובעבודה בשיתוף פעולה הם הפעילו לחץ על נציגי המעצמה האזרחית הסרבניים כדי להקל על האספקה והציוד של חיילים כאלה שעדיין היו בשטח; הם לא יכלו לסרב לאוכל ומחסה לבני ארצם המורעבים או לבעלי בריתם הנאמנים, ולפיכך מצאו את עצמם כוחות המצב הצרפתים הפזורים ברחבי הארץ מוקפים או נאלצו לפרוש כדי להימנע מגורל זה. כך קרה, למשל, שהנסיך אז'ן דה בוארנה, המשנה למלך איטליה, נאלץ לסגת מהעמדות שנפוליאון ציווה עליו להחזיק בכל מחיר כעמדות קדומניות בפוזן, שם התקבצו סביבו בהדרגה כ-14,000 איש, צעד אחר צעד למגדבורג, שם פגש תגבורת ופיקד על כל הקו של האלבה התחתית.
ההכנות של נפוליאון
בינתיים, בפריז, נפוליאון גייס וארגן צבא חדש לכיבוש מחדש של פרוסיה. הודות לכך שהוא אילץ את בני בריתו להילחם את קרבותיו למענו, הוא עדיין לא שאב מאוד ממשאבי הלחימה של צרפת, ואחוז הגברים שנלקחו בפועל על ידי הגיוס במהלך השנים מאז 1806 היה למעשה נמוך מזה הקיים בצבאות היבשת של היום. הוא גם יצר בשנים 1811–1812 משמר לאומי חדש, המאורגן בקבוצות כדי להבדיל בינו לבין הצבא הסדיר, ולהגנת הבית בלבד, ואלה על ידי פנייה מיומנת לפטריוטיות שלהם ולגיוס הנבון שהופעל באמצעות הפרפקטים, הפכו למועילים. מאגר של אנשים מאומנים למחצה לגדודים חדשים של הצבא הפעיל. היטלים נעשו גם בחומרה קפדנית במדינות הקונפדרציה של הריין, ואפילו איטליה נקראה להקריב קורבנות חדשים. באופן זה עד סוף מרץ, 200,000 איש נעו לעבר האלבה, ובשבועיים הראשונים של אפריל, הם רוכזו כראוי בזווית שיצרו האלבה והזאלה, מאיימים מצד אחד על ברלין ומצד שני על דרזדן והמזרח.
מערכת האביב
הקואליציה, שהייתה מודעת להתחזקות ההדרגתית של כוחות אויביה אך בעצמה עדיין לא הצליחה להכניס יותר מ-200,000 לוחמים לשטח, השאירה חיל תצפית קטן מול מגדבורג ולאורך האלבה כדי להודיע בזמן על התקדמות לעבר ברלין; ועם עיקר כוחותיהם תפסו עמדה ליד דרזדן, ומשם הם החליטו לצעוד במורד האלבה ולקפל את הצרפתים מימין לשמאל. שני הצבאות קיבלו מידע באדישות רבה, שכן שניהם היו ללא כל כוח פרשים סדיר מהימן המסוגל לחדור את מסך המוצבים שבהם כל אחד השתדל להסתיר את נטייתו, ונפוליאון, שפעל ברובו בשטח לא ידידותי, סבל יותר מהבחינה הזו מאשר יריביו.
ב-25 באפריל הגיע נפוליאון לארפורט וקיבל על עצמו את הפיקוד. באותו יום עמדו חייליו בעמדות הבאות. אז'ן, עם הקורפוס של המרשל ז'אק מקדונלד והגנרלים ז'אק לאוריסטון וז'אן רנייה בזאלה התחתית, המרשל מישל נה מול ויימאר, מחזיק במצר של קזן; המשמר הקיסרי בארפורט, המרשל אוגוסט דה מרמון בגותה, הגנרל אנרי ברטראן בזאלפלד, והמרשל ניקולא אודינו בקובורג, ובמהלך הימים הבאים כל הכוח הופעל לעבר מרזבורג ולייפציג, בסדר הנפוליאון הסטריאוטיפי כעת, משמר קדמי חזק של כל הזרועות מוביל, השאר - כשני שלישים מהכלל - עוקבים אחרי "המוני פעולות", הפעם, הודות לכיסוי שהעניק האלבה משמאל, לחלק האחורי של המשמר הימני המתקדם.
בינתיים, הפרוסים והרוסים ריכזו את כל האנשים הזמינים ונעו בקו כמעט מקביל, אך מעט מדרום לכיוון בו נקטו הצרפתים. ב-1 במאי, נפוליאון והמשמר הקדמי נכנסו לליצן. הגנרל הרוסי פטר ויטגנשטיין, שפיקד כעת על בעלות הברית של הקואליציה במקום פילדמרשל מיכאיל קוטוזוב, ששמע על התקרבותו, החליט לתקוף את המשמר הקדמי הצרפתי, שלדעתו האמין בטעות שהוא כל הכוח שלהם, על אגפו הימני, ובמהלך הבוקר ריכז את עיקר כוחותיו מימינו בקרבת גרוס-גרשן וקאיה.