cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
איל גולן
2018–הווה
בראשית 2021 שיתף פעולה עם הזמר עדן חסון בדואט בשם "באור גדול". שני השירים האחרונים נכללו באלבומו ה-24, "להיות מאושר", שפורסם בתאריך 21 במרץ 2021. ב-12 באפריל באותה שנה, ביום הולדתו ה-50, השיק הזמר את החלק השני של האלבום הנקרא "קצב מזרחי", ומאופיין בסגנון מוזיקה ים תיכונית ומזרחית ישנה. מתוך אותו אלבום, ניתן למצוא את הסינגלים: "טעיתי", "נראתה לאחרונה", ו"בינתי", דואט עם הפייטן בנג'מין בוזגלו – שיר שיצר אופיר כהן ונכלל גם בפרויקט האישי של האחרון "השיר של אופיר". ב-22 ביולי הוציא גולן לאור את הסינגל "וי כחול".
ב-1 בספטמבר 2021 הוציא גולן את השיר "ארמון בחול". יומיים לאחר מכן הוציא גולן את השיר "תמיד נשארת", ואת השיר "מילה טובה". ב-21 בדצמבר 2021 הוציא גולן את השיר "דפוק עם תעודות".
ב-28 במרץ 2023 הוציא את אלבומו ה-27 הנקרא 2023.
קריירה טלוויזיונית
ב-20 בפברואר 2011, השתתף גולן לראשונה בתוכנית מציאות בערוץ 24, בשם "אייל גולן קורא לך". במסגרת תוכנית זו חיפש גולן זמרת ים-תיכונית, עבורה יפיק אלבום, בעזרתם של היוצרים: יוסי גיספן, עדי לאון ומגיש הטלוויזיה ירון אילן. גולן השתתף בכל ארבע העונות של התוכנית ששודרו עד לשנת 2016.
ב-10 באוקטובר 2020, במהלך הסגר השני בתקופת מגפת הקורונה, עלתה לשידור ב"רשת 13" תוכנית האירוח "לייב בסלון" בהנחיית אייל גולן וירון אילן. בכל פרק אירחו השניים שני זמרים. התוכנית הייתה המשך של סדרת רשת מצליחה של השניים ששודרה במהלך הסגר הראשון. התוכנית ברשת 13 ירדה משידור לאחר כשלושה שבועות.
הרשעה בעבירות מס
ב-17 בינואר 2011 נעצר גולן ושוחרר בערבות ובתנאים מגבילים, לאחר שנחשד בהעלמת מס. ב-20 באוקטובר 2013 הוגש נגדו ונגד מנהלים בחברת ההפקות שבבעלותו כתב אישום, בגין העלמת הכנסות בסך של כ-2.5 מיליוני ש"ח, והגשת חשבוניות פיקטיביות. במסגרת הסדר טיעון שנערך עמו הודה גולן במיוחס לו, ונגזרו עליו ארבעה חודשי עבודות שירות, 15 חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 75,000 ש"ח. בעקבות הרשעתו נמנעה ארצות הברית לחדש את אשרת הכניסה שלו, והוא חדל להופיע שם. על חברת "ליאם הפקות" שבבעלותו הוטל קנס בסך 100,000 ש"ח.
נהיגה בשכרות
ב-2012 הורשע בנהיגה בשכרות ונגזרו עליו שלילת רישיון לשישה חודשים וקנס.
יחסי מין עם קטינות
בשנת 2013 החלה חקירה משטרתית נגד גולן, אביו דני ביטון ואחרים, בחשד לבעילה אסורה בהסכמה של קטינות. בנובמבר 2013 פורסם שמו של גולן בהקשר זה, בבלוג של עומרי חיון וברשתות החברתיות, חרף צו איסור פרסום שהוטל על פרטי החקירה. ב-20 בנובמבר, סמוך להזמנת גולן עצמו לחקירה, התיר בית המשפט, בהסכמת גולן, לפרסם כי הוא זה שנחשד בפרשה. לפי גרסתו, הקטינה עמה היה במגע הציגה עצמה כבגירה, ומשנודע לו שהיא קטינה, פרש ממנה. לפי גולן, יתר הטענות הן עלילת שווא לאחר שארבע קטינות העידו עדות שקר בחקירתן. ואמנם, הנערות שהתייצבו במשטרה חזרו בהן מההאשמות כלפיו, ובפברואר 2014 הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק נגד אייל גולן מחמת חוסר ראיות. כתב אישום הוגש נגד אביו של גולן, במסגרת הסדר טיעון, והוא הורשע בביצוע עבירות מין במעריצותיו של גולן, ונידון לשנתיים מאסר בפועל. באפריל 2014 אמר גולן בריאיון ל"ידיעות אחרונות", כי הוא מתבייש ונגעל מהסיטואציה שתוארה, בה קיים יחסי מין בדירתו, למול עיניו של אביו.
הפרשה שבה לכותרות בדצמבר 2018, עם המחאה הציבורית סביב ההחלטה להעניק לגולן בכנסת את "אות יקיר הזמר העברי". ח"כ מוסי רז ואחרים פנו במכתב ליו"ר הכנסת, בו נטען כי אדם שניצל את מעמדו לשם ניצול מיני של נערות, אינו ראוי לכבוד מהכנסת, גם אם אין במעשיו גוון פלילי. בתגובה איים גולן לתבוע את ח"כ רז.
ביולי 2019 פרסמו אורלי וילנאי וגיא מרוז ברשת 13 עדויות נוספות על הפרשה, שלפיהן גולן ביקש ממעריצות קטינות "לפנק" את חבריו. הנערות, אז בגילאי 14 עד 17, סיפרו על יחסי מין עם ביטון, עם גולן עצמו, ועם מקורבים נוספים, כאשר בתמורה קיבלו בגדים, אלכוהול וכרטיס אשראי. לפי התחקיר, עלו חשדות לשיבוש החקירה מצד המעורבים: דיסק קשיח נמחק, והחוקרים העלו חשד כי הדירות והטלפונים הניידים של החשודים "נוקו". גם לא הוברר מי שכר עבור הנערות את עורכי הדין שייצגו אותן בשלב שבו חזרו מעדותן. גולן טען בתגובה, כי המשטרה החליטה על סגירת התיק, על אף הטענות שהועלו בתחקיר. טרם שידור התחקיר פנה גולן לבית המשפט למנוע את השידור, בטענה כי העיתונאים הפרו הבטחות שניתנו לו. בית המשפט אישר את שידור התחקיר לאחר שקבע כי גולן מתקשה להוכיח את טענתו. בהמשך פורסמו גם תמלילי חקירותיהן של המתלוננות.
במהלך 2021, בעקבות דרישתן של חלק מהמתלוננות, נפתחה מחדש חקירת המשטרה בנושא והיא כוללת את כולן וחשודים אחרים.
חיים אישיים
ב-12 בספטמבר 2002 נישא גולן לדוגמנית, מלכת היופי אילנית לוי, ולהם בן ובת. ב-10 בנובמבר 2008 התגרשו השניים.
גולן ניהל מערכת יחסים עם הדוגמנית רוסלנה רודינה ולהם בן, אשר נולד ב-2014. השניים נפרדו באפריל 2017.
ב-12 במרץ 2020 נישא גולן לדניאל גרינברג. להם בת ובן. ב-28 בדצמבר 2021 הודיעו השניים כי הם מתגרשים.
ב-21 בפברואר 2021 נפטר אביו של גולן ממחלת הקורונה.
דיסקוגרפיה
{{שני טורים|
אלבומי אוסף
}}
חסידות פשדבורז'
חסידות פשדבורז' (ביידיש: פשעדבורז') הייתה חסידות פולנית. מקים החסידות היה רבי ישעיהו מפשדבורז' תלמידו של החוזה מלובלין.
תולדות החסידות
רבי ישעיה וולטפרייד מפשדבורז' (Przedbórz) נולד לרבי מאיר מאלעסק בשנת תקי"ח. היה חתן של הנגיד הרב דן לוינברג מפשדבורז'. היה מגדולי תלמידיו של החוזה מלובלין וחבירו של היהודי הקדוש מפשיסחא. היה לפעמים פוסק אצל רבו החוזה מלובלין ואף כונה על ידיו 'ארון ספרים'. בשנת תקמ"ח התמנה לרבנות פשדבורז'. אחר פטירת רבו 'החוזה' בשנת תקע"ה החל לנהל חצר בעיירתו. נפטר בד' באלול תקצ"א. חתנו היה רבי בריש וינברג (חותנו של רבי יעקב דוד מרדושיץ).
מתלמידיו המפורסמים: רבי דוד יצחק ברומברג מפיטערקוב חתנו של המאור ושמש, רבי שלמה מרדומסק, רבי משה מלעלוב ורבי יעקב מווידאמה.
אחריו כיהן בנו רבי עמנואל וואלטפרייד. נולד בשנת תקס"ב. על פי הוראת החוזה מלובלין נקרא בשם זה כסגולה שלא יפטר בצעירותו כמו אחיו. היה חתנו של רבי ישראל בנו של החוזה מלובלין ובזיווג שני חתנו של רבי משה אהרן מקוטנא. היה תלמידו של רבי ישכר בר מרדושיץ. לאחר פטירת רבי ישכר בר (שכיהן כרב בפשדבורז') החל לכהן כאדמו"ר בפשדבורז' ואת משרת הרבנות נתן לרבי משה מלעלוב. לאחר שרבי משה עלה לארץ ישראל החל רבי עמנואל לכהן גם כרב. נפטר בכ"ז בשבט תרכ"ה ונקבר בוורשה. מזיווג ראשון היו ילדיו; ממלא מקומו רבי אברהם משה מראספשה וחתנו רבי משה אונגר מדומברובה. מזיווג שני היו ילדיו; בניו רבי צמח אב"ד סילוב, רבי נח מבענדין, רבי שלום פנחס מפשדבורז' (חתן רבי אפרים משעננא בנו של רבי יחזקאל מקוזמיר), רבי יחזקאל יחיאל משפערוב וחתנו רבי קלונימוס קלמן בעער מווידאמה נכדו של ה'יהודי הטוב' מניישטאט ונינו של רבי קלונימוס קלמן מקראקא (צאצאו הוא הרב קלמן בר).
אחרי רבי עמנואל כיהן בנו רבי אברהם משה מראספשה. נולד בשנת ת"ר. היה תלמידם של אביו ושל רבי חיים מצאנז. כיהן כאדמו"ר בפשדבורז' לאחר פטירת אביו. בשנת תרכ"ט החל לכהן כרב בסילוב אך לאחר שלוש שנים חזר לפדשבורז' עקב עלילת דם. בשנת תר"נ עבר לראספשה. בשנת תרע"ו חזר לפשדבורז'. נפטר בכ"ב באלול תרע"ח.
ארבעת בניו של רבי אברהם משה כיהנו כאדמו"רים:
ויקטור לואיס
ויקטור לואיס (ויטאלי ייבגנייביץ' לואי, ברוסית: Виталий Евгеньевич Луи), נולד במוסקבה ב-5 בפברואר 1928, נפטר בלונדון ב-18 ביולי 1992), היה עיתונאי רוסי ממוצא יהודי, אשר שימש בנוסף, עבור הסובייטים, כצינור בלתי פורמלי להעברת מסרים למערב.
ביוגרפיה
כללית, פרטים רבים בסיפור חייו של לואיס עמומים ונתונים בספק. מקור חלקם הגדול במעין ביוגרפיה שכתב עליו ויאצ'סלב קבורקוב (Кеворков), איש הקשר שלו עם הקג"ב, "ויקטור לואיס: האיש והאגדה" (Виктор Луи. Человек с легендой).
חייו המוקדמים
ויקטור לואיס נולד במוסקבה ב-1928 בשם ויטאלי ייבגנייביץ' לואי, לאב ממוצא פרוסי וממשפחה אמידה (עד למהפכת אוקטובר), ולאם רוסייה, אשר הלכה לעולמה כשבוע לאחר לידתו. החל משנת 1944 הוא מילא מספר תפקידי עזר זוטרים עבור נציגויות זרות במוסקבה. הדבר היפנה אליו את תשומת לבו של הנקו"ד, והוא נעצר בשנת 1946 בקירוב, בלנינגרד. לואי נאשם בריגול ע"פ סעיף 58 (שכלל מספר רב מאוד של פעולות "אנטי סובייטיות"), ונידון ל-25 שנה במחנה עבודה. לואי שהה לשם ריצוי עונשו באינטה (Инта́) שברפובליקת קומי. לאחר כעשר שנים, בשנת 1956 בקירוב, הוא שוחרר, כנראה כחלק מתהליך ההקלה בעולו של המשטר שלאחר מות סטלין.
קריירה עיתונאית
לאחר שחרורו לואי החל לעבוד בעיתונות, תוך קיום קשר קרוב עם הקג"ב, יורשו של הנקו"ד, ותוך מגע הדוק עם העיתונות המערבית. באותה תקופה הוא שינה את שמו לוויקטור לואיס. תחילה לואיס עבד עבור הסניף המוסקבאי של CBS. לדבריו, הוא נתן למעסיקיו לדעת מראש על הפלישה הסובייטית בתגובה על המרד ההונגרי, אם כי בצורה מרומזת, ותוך הסתמכות עקיפה על העיתונות הסובייטית. אחר כך עבד עבור המגזין האמריקני "לוק" (Look, "מבט"). עד שנת 1980 ויקטור לואיס כתב עבור העיתון הלונדוני ה"איבנינג ניוז" (The Evening News, "חדשות הערב"), ולאחר מכן עבור ה"סאנדיי אקספרס" (The Sunday Express, "הישיר של יום ראשון", בקירוב) הבריטי. באותן שנים לואיס הפך למקור מידע חשוב עבור עיתונות המערב, בייחוד כזה ששלטונות ברית המועצות רצו להפיץ, אך לא לעמוד מאחוריו באופן מחייב. כך אירע לא פעם שלואיס עמד מאחורי ידיעות שהגיעו לכותרות העיתונים בעולם.
הראשונה שבאותן ידיעות מרעישות הייתה, אם כי נוסחה בזהירות, אודות הדחתו הצפויה של ניקיטה חרושצ'וב, באוקטובר 1964, וזו הועברה ל"איבנינג ניוז". על פי עדותו של לואיס, הוא הסיק ידיעה זו באמצעות ניתוח פוליטי ונסיבתי שערך הוא עצמו, יחד עם רמז שקיבל מאדם הקשור לשירותי הרדיו הסובייטיים. מידע בלעדי אחר שהועבר על ידי לואיס לאותו עיתון היה אודות הפיגועים במוסקבה (1977). אותם פיגועים יוחסו על ידי לואיס למתנגדי המשטר, והדבר היווה רקע נוח להפעלת יד חזקה של המשטר כלפי החשודים.
ב-21 במרס 1973 הודיע ויקטור לואיס על ביטול "כופר ההשכלה" שהטילה ברית המועצות באוגוסט 1972 על היהודים ששאפו לצאת מתחומיה, אשר היו מעין אגרה מדורגת על פי רמת ההשכלה שרכשו על חשבון המדינה. הכופר, אשר היווה פגיעה חמורה בחופש התנועה, עורר ביקורת נוקבת במערב, בעיקר בישראל ובארצות הברית.
עם זאת, ללואיס היה, לדבריו (שקשה לאמתם), חלק בהפצתה במערב של ספרות שהייתה אסורה בברית המועצות. כך למשל, הוא סייע בהברחת אגף הסרטן (Раковый Корпус) מאת אלכסנדר סולז'ניצין, כמו גם זיכרונותיו של חרושצ'וב.
קשריו עם הקג"ב
אם כי לואיס לא נחשב, ככל הנראה, כחלק אינטגרלי של סגל עובדי הקג"ב, עבודתו נעשתה בפיקוח הארגון, והוא ערך לעיתים מזומנות פגישות עבודה עם אנשי קשר של הקג"ב.
החל מסוף שנות ה-60, ועד שנות ה-80, לואיס נפגש, לדבריו, עשרות פעמים עם ראש הקג"ב, יורי אנדרופוב. בין היתר, הוא התנדב, לדבריו, לנסוע בשליחותו לצ'ילה, לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בה בשנת 1973, כדי לוודא שראש המפלגה הקומוניסטית לואיס קורבלאן (Corvalán) נותר בחיים.
חייו האישיים
מעמדו של לואיס וקרבתו לחוגי השלטון איפשרו לו רמת חיים גבוהה, בייחוד על רקע המצב הכלכלי בברית המועצות. כך, לואיס החזיק בדאצ'ה סמוך למוסקבה. כן החזיק בצי של מכוניות פאר. חלק מעושר זה מקורו במדריכים לתיירים מערביים במוסקבה, שנמכרו במטבע זר, אשר לואיס ואשתו הוציאו יחדיו החל מ-1965.
ויקטור לואיס נפטר בלונדון ב-1992, זמן קצר לאחר התפרקות ברית המועצות, כתוצאה מהתקף לב. גופתו נשרפה ואפרו נטמן במוסקבה.
לקריאה נוספת
ברוסית: ויאצ'סלב קבורקוב, "ויקטור לואיס, האיש והאגדה", В. Кеворков. Виктор Луи. Человек с легендой, מוסקבה, 2010
מורדי יהודה
מורדי יהודה היא קבוצת פוטבול המשתתפת בליגת הפוטבול הישראלית.
הקבוצה מתאמנת בירושלים. הקבוצה הצטרפה לליגת ה IFL בעונת 2009–2010. הקבוצה הוקמה מכמה חברים ששיחקו בקבוצת "ירושלים קינגס" ועזבו את הקבוצה כדי לעשות משהו שונה. הקבוצה מורכבת משחקנים מירושלים ומהיישובים סביבה. חולצות הקבוצה הם בצבע כתום, ועליהן מגן דוד בצבע ירוק; כתום מתוך הזדהות עם ארץ ישראל, וירוק-זית להביע הערכה ללוחמי צה"ל.
בעונה הראשונה בשנת 2009–2010 סיימה הקבוצה במאזן 4–6 והודחה בחצי גמר על ידי תל אביב סייברס.
בעונת 2010–2011 סיימה הקבוצה במאזן 2–8 ניצחה את אריות ירושלים בחצי הגמר באחד המשחקים שייזכרו כמשחק הקאמבק הגדול, הגיעה לגמר וניצחה את תל אביב סייברס.
בעונת 2011–2012 סיימה הקבוצה במאזן 3–7 והפסידה בווילד קארד לחיפה אנדרדוגס.
בעונת 2012–2013 סיימה הקבוצה במאזן 5-5 בעונה לא קלה עברה את האריות והפיונירס אך הפסידה בגמר לתל אביב סייברס.
בעונת 2013–2014 סיימה הקבוצה במאזן 0–9 והודחה בחצי גמר מותח על ידי תל אביב פיונירס.
בעונת 2014–2015 סיימה הקבוצה שוב במאזן 0–9 עלתה לגמר וניצחה את תל אביב פיונירס עם תואר שני בליגה.
היסטוריה של ערב הסעודית
ערב הסעודית ממוקמת בחצי האי ערב. אף שישוב אנושי התקיים בחצי האי ערב זה אלפי שנים – לרבות הנבטים שפעלו במאה ה-1 לפנה"ס – הייתה זו צמיחתה של דת האסלאם במערב האזור בראשית המאה ה-7 אשר הביאה למפנה המכריע בתולדותיו. האסלאם היה לדת השנייה בגודלה בעולם, והערים המקודשות לו ביותר - מכה ומדינה - נמצאו בשטח עליו תקום בבוא היום הממלכה הסעודית. אותו שטח היה גם נקודת המוצא של הערבים המוסלמים אשר פתחו במסעות כיבושים דתיים מפרס ועד לספרד, באופן שהטביע חותם בל יימחק על ההיסטוריה של המזרח התיכון כולו.
במאות הבאות הייתה השליטה בחצי האי ערב במוקד מאבקיהם של פולשים זרים, אשר הגיעו לקיצם בשנת 1517 כאשר האימפריה העות'מאנית השיגה דריסת רגל באזור. עם זאת, בהשוואה לטריטוריות עות'מאניות אחרות, נהנו הערבים בחצי האי ערב ממידה רבה של שלטון עצמי, שהלכה וגברה במקביל להיחלשותה של האימפריה.
היסטוריה קדומה
בני האדם הראשונים הגיעו לערב הסעודית לפני כ-20,000 שנה.
באלף ה-3 לפנה"ס אוכלס חצי האי ערב בשבטים דוברי שפות שמיות. שבטים אלו הגרו צפונה, ותחת הנהגתו של סרגון החריבו את האימפריה של לוגלזגיסי וייסדו את אכד (המאה ה-24 לפנה"ס) שנחרבה על ידי פלישות של שבטים גותים במאה ה-22 לפנה"ס. למרות קיומה הקצר של האימפריה האכדית, סרגון יצר מורשת של מלך כובש ששרדה אלפי שנים: דמותו של סרגון הייתה מודל למלכים אחרים שרצו להקים אימפריה. שני מלכים אשורים, סרגון הראשון מהמאה ה-19 לפנה"ס וסרגון השני מהמאה ה-8 לפנה"ס, הוא מחריב ממלכת ישראל, קראו לעצמם על שמו. התרבות והשפה האכדיות דוברה באזור מסופוטמיה עד לתקופה ההלניסטית.
בדרום חצי האי ערב נוסדו ממלכות החל מהאלף הראשון לפנה"ס. אחת מהממלכות החזקות והחשובות הייתה סבא שבשיאה שלטה בצפון מזרח אתיופיה ובאריתריאה. ממלכות נוספות היו: חמיר,, ודעמת. ממלכות אלו שגשגו עד המאות הראשונות לספירה. כמו כן בדרום ערב הייתה השפעה תרבותית חזקה של קיסרות אקסום שלאורך תקופות רבות שלטה בחלקים מהאזור.
הנבטים שמקורם בחצי האי ערב, עסקו במסחר בסוף התקופה הפרסית, בתקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית. הם סחרו בעיקר במור, לבונה ותבלינים. כוחם כסוחרים היה ידיעת סוד ההישרדות ומציאת המים במדבר והיו היחידים שמסוגלים לחצות אותו בשיירות של מאות גמלים.
הנבטים ניהלו אורח חיים נוודי, אמנם במהלך המאות הראשונות הם החלו להתיישב ביישובי קבע. העיר פטרה נעשתה לבירת הנבטים במהלך המאה ה-1. בשנת 106 ממלכת הנבטים סופחה לידי רומא והפכה לפרובינקיה ערביה. בסוף התקופה הרומית הם הקימו תחנות שכר לאורך דרך הבשמים שמאוחר יותר הפכו לערים. תחת שלטון האימפריה הביזנטית קיבלו על עצמם את הנצרות ולאחר הכיבוש הערבי התאסלמו ונטמעו בחברה הסובבת.
עליית האסלאם
עד לבוא האסלאם היה רובו של חצי-האי ערב מאוכלס בעיקר בשבטים נודדים, למעט ממלכות דרום ערב וערים מעוטות באזור החג'אז, כגון מכה, ג'דה ומדינה. האסלאם נוסד על ידי מוחמד בתחילת המאה ה-7 לספירה. הוא אסף סביבו קומץ מאמינים מבני משפחתו ולאחר רדיפות מצד שליטי העיר מכה היגר למדינה. תושבי אל מדינה תמכו במוחמד וקיבלו על עצמם את האסלאם. מוחמד ביטל את הסכסוכים השבטיים במדינה בכך שהכריז כי כל המוסלמים הם אחים והמלחמה ביניהם אסורה. אמנם אלה נלחמו בעובדי האלילים שכן מוחמד ציווה על מיגור האלילות. מוחמד התגורר בעיר מכה עד מותו ב-632. בשנים אלה ניהלו הוא ותומכיו מלחמות דת בחצי האי ערב והפיצו את האסלאם בקרב השבטים עובדי האלילים של ערב, וב-630 כבשו את מכה ואסלמו את תושביה.
האימפריה המוסלמית
האימפריה המוסלמית, הוא שם כולל לישויות הפוליטיות המוסלמיות שהתקיימו מימי הנביא מוחמד (570-632) עד לתקופה העות'מאנית (המאה ה-14). תקופה זו רצופה שינויים פוליטיים, ולא הייתה אחידות שלטונית כפי שיש באימפריה. כמו כן, מידת השליטה של השלטון המרכזי במרחבי האימפריה השתנתה לאורך התקופה. מבחינה דמוגרפית, המוצא האתני של התושבים היה ערבי, עד המאה העשירית, אז החלה כניסת גורמים טורקיים. המשותף לרוב התושבים במשך כל התקופה הוא דת האסלאם.
מוחמד לא מנה יורש משום שלא היו לו בנים אלא בנות בלבד, דבר שהביא לסכסוך ירושה, שבסופו ירש את מוחמד אבו בכר, שזכה לתואר ח'ליף כלומר ממלא מקומו של מחומד. תפקידו של החליף היה הנהגה דתית ופוליטית של המוסלמים. יורשו של אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב יצא למסע כיבושים ברחבי אסיה וצפון אפריקה. יורשו של עמר היה עות'מן שנרצח ב-656. החליף הבא היה עלי בן אבי טאלב. ארבעה ח'ליפים אלו נקראים ראשידון או ארבעת החליפים ישרי הדרך.
לאחר תקופת שלטונם של החליפים ישרי הדרך, עלתה לשלטון משפחת בית אומיה שהרחיבה את שטחי האימפריה המוסלמית בצפון אפריקה וכבשה את ספרד. בירת האימפריה המוסלמית תחת שלטון בית אומיה הייתה דמשק. את בית אומיה החליף בשנת 750 בית עבאס, שבירתו הייתה בגדאד. תחת שלטון בית אומיה החלה האימפריה המוסלמית להתפורר בעקבות פלישת המונגולים והסלג'וקים, התחזקות כתות שיעיות וסכסוכי ירושה.
כיבושי המוסלמים הביאו לחורבן האימפריה הסאסאנית ולהחלשות האימפריה הביזנטית.
המאה ה-18
שורשיה של המדינה הסעודית במרכז חצי האי ערב מתוארכים לאמצע המאה ה-18. שליט מקומי בשם מוחמד אבן סעוד איחד כוחותיו עם מוביל הרפורמות האסלאמי מוחמד עבד אל-והאב באופן שאפשר יצירתה של ישות פוליטית חדשה במרכז חצי האי ערב, בחלק ניכר מהאזור המכונה נג'ד. בהדרגה זכתה תורת הוואהביה, הקוראת לשיבה לשורשי האסלאם, למעמד בכורה ברחבי המרחב הסעודי. במאה וחמישים השנים הבאות חוו השליטים לבית סעוד עליות ומורדות, ונאלצו להתמודד עם ניסיונות מצריים, עות'מאניים וערביים להשתלט על חצי האי. לבסוף, ב-1891 הביסה אמירות ג'בל שמר את סולטנות נג'ד, ובית סעוד נמלט לכווית.
המאה ה-20
בשנת 1901 קם אחד מבני האמאם, עבד אל-עזיז אבן סעוד, והחל במסע לאיחוד חצי האי ערב תחת הנהגתו. שנה לאחר מכן כבש את ריאד, בירתה המסורתית של משפחת אל סעוד, והקים את אמירות ריאד.
ב-1913 כבשו כוחות וסיפחו הווהאביים הסעודיים את אזור המפרץ הפרסי, שבתחומי הוילאייט העות'מאני של אל-אחסא (בעגה המדוברת: "אל-חסא", במזרח חצי האי הערבי). בין השנים 1913–1926 הכניע אבן סעוד גם את אל-קטיף ואת יתר נג'ד (מרכז חצי האי הערבי). ב-26 בדצמבר 1915 הגיעו הבריטים להסכם עם אבן סעוד (הסכם פרסי קוקס – אבן סעוד). הם הכירו בו בתור הסולטאן של נג'ד, ובתמורה לסיוע הבריטי הוא התחייב להימנע מחתימה על הסכמים עם מעצמות אחרות ומחדירה לנסיכויות המפרץ, שהיו בשליטה בריטית. אולם הסכם זה פג מאליו בתום מלחמת העולם הראשונה. ב-1919 נאלצו הבריטים להפעיל את חיל האוויר בכדי למנוע מאנשיו של אבן סעוד לכבוש את אמירות כווית, בת חסותם. ב-1921 הסעודים חיסלו וסיפחו את שטחי אמירות ג'בל שמר (ובירתה ח'איל) בג'בל שמר. לאחר הכיבוש, זנח את תוארו הדתי, "אמאם הווהאביה", ונטל את התואר "סולטאן", ובכך הגדיר עצמו כשליט שושלתי של ישות מדינית - יותר מאשר כמנהיגה של תנועה דתית פונדמנטליסטית.
במאי 1922 התווה הסכם מחאמרה (כיום ח'רמשאהר באיראן) את העקרונות לעיצוב הגבול עם עיראק, ובסוף אותה שנה תוחם הגבול לראשונה בפרוטוקול עוקייר. אף על פי כן, הבריטים עדיין נאלצו לבלום באמצעות חיל האוויר פשיטות של שבטי הווהאבים לעיראק ולעבר הירדן. בנובמבר 1923 נערכה ועידה בכווית, בתיווך בריטי, בין נציגי אבן סעוד לנציגי השריף חוסיין. ב-1924–1925 כבשו הסעודים את ארץ החג'אז, ובכך חיסלו את מלכותו של ההאשמי חוסיין בן עלי מלך החג'אז, והשתלטו על קודשי האסלאם שבמכה ובמדינה.ב-1925 חתמו הבריטים עם אבן סעוד על שני הסכמים: הסכם בחרה תיחם את הגבול עם עיראק וכלל אזורים נייטרליים, חופשיים לנדידת רועי גמלים; הסכם חדא קבע את הגבול עם עבר הירדן (ואדי סרחאן נשאר ברובו המכריע בתחום הסעודי). בין השנים 1902–1926 נודע השטח שבשליטתו של אבן סעוד בשם "סולטנות נג'ד". לאחר כינון שלטונו בחג'אז, ב-8 בינואר 1926 הכריז עצמו אבן סעוד "מלך חג'אז וסולטאן נג'ד".
בשנת 1926 השלימו הסעודים את מהלכי התפשטותם הטריטוריאלית, עם סיפוחה של עסיר (במערב חצי האי הערבי, מדרום לחג'אז ומצפון לתימן) וחיסולה של האמירות המקומית לבית אדריסי. בעקבות זאת הפך השטח שבשליטתו של אבן סעוד ל"סולטנות נג'ד ובנותיה". באותה שנה, מכיבוש חג'אז ואילך, נטל לעצמו אבן סעוד את התואר "מלך החג'אז וסולטאן נג'ד ובנותיה". ב-29 בינואר 1927, אימץ אבן סעוד את התואר "מלך נג'ד" במקום התואר "סולטאן נג'ד". באפריל 1927 נחתם הסכם ידידות בריטי-סעודי, שהכיר סופית בריבונותה של ממלכת אבן סעוד ובגבולותיה. ב-20 במאי 1927, נחתם בג'דה הסכם חדש בין עבד אל-עזיז אבן סעוד לבריטניה, שהחליף את ההסכם משנת 1915. בהסכם ג'דה הכירה בריטניה - אז המעצמה האירופית הדומיננטית באזור - בעצמאותה המלאה של "ממלכת חג'אז ונג'ד", ובתמורה התחייב אבן סעוד לכבד את הסכמי החסות של בריטניה עם נסיכויות המפרץ. ב-1930 נקשרו יחסים דיפלומטיים מלאים בין אבן סעוד לבריטים. ב-22 במרץ 1930 התקיימה פגישה ביוזמתם בין אבן סעוד ופייסל הראשון, מלך עיראק על סיפון אנייה בריטית במפרץ הפרסי, במהלכה חתמו שני השליטים על ברית ידידות. בשנת 1932 אוחדו שני האזורים, חג'אז ונג'ד, ואבן סעוד הכריז על עצמו מלך "ממלכת ערב הסעודית", מונרכיה אבסולוטית שדינה הוא הדין האסלאמי, או השריעה.
גילוי מרבצי נפט בשטח הממלכה במרץ 1938 הביא לשינויים מרחיקי לכת במעמדה, בכלכלתה ובאופייה. ייצור תעשייתי של נפט החל במהלך מלחמת העולם השנייה, במהלכה נותרה נייטרלית. ההון האדיר שזרם לתחומיה אפשר לה לקיים שירותי חינוך, בריאות ורווחה מבלי לגבות מיסים מתושביה, וכך הייתה למדינה רנטירית מובהקת. ערב הסעודית נמנתה עם מייסדות האו"ם והליגה הערבית ב-1945, ונטלה חלק משני בקואליציה הערבית שלחמה בישראל במלחמת 1948.
בשנת 1967 תמך המלך פייצל (מילולית, ולא צבאית) במצרים במהלך מלחמת ששת הימים. ההתנקשות בחייו של פייצל ב-1975 זעזעה את המזרח התיכון, אך לא פגעה ביציבות הממלכה. אחיו, ח'אלד בן עבד אל-עזיז, שלט עד למותו מהתקף לב ב-1982, או אז עלה אחיו החורג, הנסיך פהד בן עבד-אל עזיז, מודרניסט פרו-מערבי אשר ניהל בפועל את ענייני הממלכה בתקופתו של חאלד. אחיו למחצה של פהד, עבדאללה, נבחר לכהן כראש הממשלה ונסיך הכתר.
בשנת 1979 אירעו מספר אירועים שיתגרו את משילות השלטון מצד גורמי אסלאם קיצוני. בנובמבר 1979 התחולל "הקרב על הכעבה" במסגרתו התבצרו אנשי הקבוצה הקיצונית אל-אח'ואן במכה וביקשו להכריז על הפיכה אסלאמית. המרד דוכא בהחלטיות ואכזריות ומעל 60 איש מראשיו הוצאו להורג בעריפת ראש פומבית. גם מהומות אל-קטיף, שהתרחשו בסוף שנת 1979 על ידי גורמי אופוזיציה סעודים (בעיקר שיעיים) כנגד השלטון הסוני לא הצליחו לערער את יציבות השלטון. המהומות הדגישו את חוסר ההיסוס של השלטונות, המגובים בתמיכה מערבית, לדכא כל אי-סדר ציבורי.
המאה ה-21
פיגועי 11 בספטמבר (2001) גרמו לרבים במערב לראות בערב הסעודית - או בממסדה הדתי - מעוז הטרור האסלאמי, זאת על אף יחסי המסחר והידידות בין בית המלוכה הסעודי לארצות הברית, קנדה, יפן ומדינות אירופה. 15 מתוך 19 המפגעים היו סעודים במוצאם. בשנים הבאות אירעו מספר פעולות טרור נגד מטרות שלטוניות ומערביות בריאד.
קוג'י יאמאזאקי
קוג'י יאמאזאקי (ביפנית: 山崎 幸二; נולד ב-16 בינואר 1961) הוא איש צבא יפני בדימוס שכיהן כראש המטה הכללי של צבא יפן.
ביוגרפיה
יאמאזאקי למד במחלקה להנדסה אזרחית באקדמיה להגנה לאומית של יפן וסיים את לימודיו במרץ 1983. ב-1995 הוא השתתף בקורס CO-OP המשותף לצבא יפן ולצבא ארצות הברית. הוא שימש כמפקד גדוד ההנדסה ה-8 ולאחר מכן הועבר לפקד על בריגדת ההנדסה ה-4. הוא עבר ללמוד במכללה הלאומית למלחמה בוושינגטון די סי וסיים אותה באפריל 2005. הוא שירת כחוקר בחטיבת המחקר של כוח ההגנה העצמית הקרקעית באוגוסט 2006, לפני שהוגדר כקצין תכנון במחלקת התכנון והציוד בדצמבר 2006. הוא מונה כמפקד מתקן מס' 4, ולאחר מכן שימש כמפקד חיל המצב אוקובו במחנה אוקובו באוגוסט 2008, ונמנה כסגן המפקד ארמיית המערב ביוני 2010. הוא הפך למנכ"ל מחלקת כוח אדם של כוחות היבשה ביולי 2012. באוגוסט 2012 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-9. לפני שהפך לסגן ראש מטה כוחות הקרקע במרץ 2015. ביולי 2016 הוא מונה למפקד ארמיית הצפון. באוגוסט 2017 מונה למפקד כוחות הקרקע. באפריל 2019 הוא מונה לראש המטה הכללי של הצבא.
במרץ 2023 סיים את תפקידו והוחלף על ידי.
ביוני 2019 ביקר יאמאזאקי בישראל ופגש את מקבילו אביב כוכבי.
סוזאן לנגלן
סוזן רשל פלר לנגלן (בצרפתית: Suzanne Rachel Flore Lenglen; 24 במאי 1899 – 4 ביולי 1938) הייתה טניסאית צרפתייה. שש פעמים אלופת וימבלדון, פעמיים אלופת אליפות צרפת הפתוחה וארבע פעמים אלופת העולם במגרשים קשיחים, בעלת שתי מדליות זהב ומדליית ארד באולימפיאדת אנטוורפן (1920). אתר היכל התהילה של הטניס מכנה אותה הטניסאית הגדולה ביותר של המחצית הראשונה של המאה ה-20. עבור לנגלן הומצא למעשה המושג "ספורטאי-ידוען", היא הפכה את ענף טניס הנשים מענף ספורט זניח לענף ספורטיבי בעל עניין ומעריצים רבים ומסורים והייתה הספורטאית הבינלאומית המוכרת הראשונה בהיסטוריה. בעיתונות התקופה כונתה "האֵלָה" (באנגלית: The Goddess, בצרפתית: La Divine). העיתונות היהודית בתקופתה טענה שהייתה יהודיה, כך למשל העיתון העברי דאר היום, שכינה אותה "שושנה לנגלן", אולם לנגלן לא הייתה יהודייה.
תולדות חייה
נולדה בקומפיין, מצפון לפריז. כיוון שבילדותה הייתה כחושה וחלושה וסבלה מבעיות בריאות, החליט אביה ללמדה טניס ואף אימן אותה בעצמו. עד מהרה הצטיינה הילדה במשחק ובשנת 1914, בגיל 14 בלבד, התחרתה באליפות צרפת ואף הגיע לגמר, בו הפסידה. במלאת לה 15 ניצחה באליפות העולם בטניס במגרשים קשיחים (תחרות רשמית גדולה שהתקיימה בפריז בין השנים 1912–1924 והקדימה את אליפות צרפת הפתוחה). היא הזוכה הצעירה ביותר מאז ומעולם בתחרות טניס רשמית גדולה.
עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה לא התקיימו תחרויות טניס בינלאומיות עד 1919. ב-1919 השתתפה לנגלן לראשונה באליפות וימבלדון. בגמר, לראשונה על דשא, ניצחה את דורותי דאגלס צ'יימברס, שהייתה אלופת וימבלדון שבע פעמים בעשור הקודם. משחק הגמר היה הארוך ביותר עד אז, הוא ארך 44 משחקונים צמודים לפני ניצחונה של לנגלן 8–10, 6–4, 9–7. לנגלן עוררה תשומת לב של הקהל והעיתונות לא רק בשל ניצחונה הדרמטי אלא גם ובעיקר בשל הופעתה. בניגוד לטניסאיות הבריטיות שלבושן היה צנוע ושמלותיהן כיסו את הזרועות והגיעו עד הקרסוליים, הייתה שמלתה של לנגלן בעלת שרוולים קצרים והסתיימה במחצית הירך. בניגוד להתנהגות המאופקת שהפגינו הבריטיות, ביטאה לנגלן בגלוי את רגשותיה, צחקה בהישגים ובכתה בהפסדים. בין השנים 1919 עד 1925 ניצחה לנגלן בווימבלדון בכל שנה, פרט לשנת 1924 בה לא התחרתה עקב מצב בריאותי. עם ניצחונה ב-1925 הייתה הטניסאית הצרפתייה האחרונה שזכתה בטורניר עד לזכייתה של אמלי מורסמו ב-2006.
באולימפיאדת אנטוורפן ניצחה לנגלן בקלות בגמר הבודדות ויחד עם מקס דקוג'י (Max Décugis) ניצחה גם בגמר הזוגות המעורבים. בתחרות הזוגות הגיעה לנגלן עם בת זוגה אליזבת ד'איין (Élisabeth d'Ayen) למקום השלישי לאחר שהצמד הפסיד בחצי הגמר לצמד הבריטי ויניפרד מק'ניר וקתלין מקיין.
בשנת 1925 צולמה לסרט ההדרכה How I Play Tennis ("כיצד אני משחקת טניס").
ב-16 בפברואר 1926 נפגשה לנגלן עם הלן וילס בת העשרים, בעלת מדליית זהב באולימפיאדת פריז (1924) ואלופת אליפות ארצות הברית הפתוחה באותה שנה למשחק במועדון קרלטון בעיר קאן שבריביירה הצרפתית. המשחק סחף התעניינות בינלאומית נרחבת באופן יוצא-דופן לטניס נשים עד אותה עת ודווח אף בעיתונות העברית. המשחק היה צמוד ומותח ובסופו ניצחה לנגלן 6–3, 8–6 כשהיא קרובה לאפיסת כוחות. היה זה משחקה האחרון. מאוחר יותר באותה שנה הודחה מאליפות וימבלדון בשל אי-הבנה שנגרמה כאשר לנגלן איחרה להגיע למגרש וגרמה למלכה מרי, אשת המלך ג'ורג' החמישי לחכות לה, דבר שנחשב כעלבון למשפחת המלוכה.
בשנת 1938 נפטרה לנגלן עקב אנמיה ממארת.
מורשתה
לפני עידן לנגלן משכו משחקי טניס הנשים קהל מועט יחסית, אחריה, במידה רבה בזכות הופעתה ומזגה, הפכו המשחקים למושכי קהל והחלה להתפתח תופעה של הערצה, אותה המשיכה יריבתה האמריקנית הלן וילס.
בשנת 1997 נקרא המגרש השני באצטדיון רולאן גארוס על שמה. הגביע המוענק לנשים באליפות צרפת הפתוחה נקרא גביע סוזן לנגלן (Coupe Suzanne Lenglen).
לוסי דרייפוס
לוסי דרייפוס (בצרפתית: Lucie Dreyfus; 23 באוגוסט 1869 – 14 בדצמבר 1945) הייתה אשתו של אלפרד דרייפוס. לאחר שבעלה הואשם בריגול על לא עוול בכפו, לוסי הייתה בין ראשי הלוחמים לזיכויו בפרשה שנקראה על שמו וזעזעה את כל צרפת.
פרשת דרייפוס
ב-15 באוקטובר 1894, נהרסו חיי המשפחה באחת. אלפרד נעצר בעוון ריגול על סמך ראיות קלושות בלבד ונכלא בבית הסוהר שרש-מידי. עוד באותו היום הופיע בבית המשפחה הקצין ארמאן די פאטי דה קלאם. הוא פגש את לוסי ובישר לה על מעצרו של בעלה. הוא ערך חיפוש בבית, והחרים מכתבים אישיים כולל מכתבים שכתבו הזוג דרייפוס זה לזה בתקופת אירוסיהם. פאטי הפחיד את לוסי ואיים עליה, אולם נאסר עליה לספר לאף אחד על מה שקרה, והיא קיבלה רק פתק אחד מבעלה. רק ב-31 באוקטובר כאשר הפרשה כבר דלפה לציבור, הותר לה לספר למשפחה הקרובה, והיא מיהרה ליצור קשר עם אחיו של בעלה מתייה דרייפוס וביקשה ממנו לבוא לפריז. באותו זמן גם הותר לאלפרד לכתוב לה, והוא עשה זאת מדי יום, אולם לא הותר להם להתראות.
ב-19 בדצמבר נפתח משפטו של אלפרד, ושלושה ימים לאחר מכן ניתן גזר הדין. אלפרד נידון לעונש המרבי - שלילת דרגותיו והגליה לאי השדים. ב-2 בינואר 1895 קיבלה לוסי אישור לראותו לראשונה מאז יצא מביתו ב-15 באוקטובר. בפגישה הראשונה הפרידו ביניהם סורגי ברזל. לוסי כתבה יחד עם מפקד הכלא פרדיננד פורצינטי לגנרל סוסייה - המושל הצבאי של פריז, והם ביקשו ממנו אישור לפגישה בתנאים אנושיים יותר. סוסייה הסכים, בתנאי שהפגישות יהיו באחריותו הבלעדית של פורצינטי. פורצינטי אפשר להם להיפגש בחופשיות בלשכה שלו, לשוחח שעות ואף להתחבק. ב-17 בינואר הובא אלפרד למושבת העונשין באיל דה רה. הוא נכלא באי זה במשך חודש, ומדי יום נערך עליו חיפוש. לוסי הגיעה לאי בעקבותיו, והורשתה להיפגש עמו פעמיים בשבוע, כל פעם במשך שעה. ב-21 בפברואר הוא ראה אותה בפעם האחרונה, ואז נלקח לאי השדים. באי השדים, ניתן לאלפרד לכתוב ללוסי, אולם מכתבים ממנה הגיעו אליו לעיתים רחוקות. במכתביהם, עודדו זה את זו ולא אחת הצהיר אלפרד שרק בזכותה הוא נותר בחיים.
מתייה נשאר בפריז ויחד עם לוסי החל במאבק ציבורי עיקש שנמשך כמעט חמש שנים, למען הבאתו של אלפרד למשפט חוזר. לוסי הייתה בין מובילות התנועה הדרייפוסרית, אולם מתוקף מעמד הנשים בתקופתה, את מרבית העבודה ביצע גיסה מתייה. היא עצמה כתבה כמה עתירות בנושא זה אל נשיא צרפת, ונקראה להעיד במהלך משפטו של אמיל זולא (אשר נתבע על הוצאת דיבה בעקבות מאמרו אני מאשים...!). אויביו של בעלה בצבא ניסו לערער אותה על ידי כך שהביאו לה ראיות שכביכול בעלה בגד בה, אולם לוסי נותרה נאמנה לו. ב-1899 הצליחו מאמציהם, ואלפרד הובא למשפט חוזר ברן. עם זאת, לתדהמת כל הנוגעים בדבר, שהיו מודעים לראיות הקלושות כנגד אלפרד, הוא חויב בדין שנית.
גזר הדין התקבל בזעם רב בכל רחבי העולם, וראש הממשלה רנה ולדק-רוסו יחד עם הנשיא אמיל לובה, החליטו שהפתרון היחיד יהיה הענקת חנינה נשיאותית לאלפרד. עם זאת, היה מדובר בהחלטה קשה כיוון שמשמעותה הכרה באשמתו של אלפרד. בשלב זה התפצל מחנה תומכי דרייפוס בין אלו שראו בפרשה עניין אישי, כמו מתייה ולוסי, לבין אלו שראו בה עניין עקרוני וטענו שיש להמשיך ולהילחם עד הסוף. ב-19 בספטמבר חתם הנשיא על חנינה. דרייפוס הוסע לנאנט שם נפגש עם מתייה שלקח אותו להתאחד עם לוסי והילדים שהמתינו באביניון. אחרי ארבע שנים ועשרה חודשים, הוא היה משוחרר. עשרה ימים לאחר מכן, פרסם ז'ורז' קלמנסו מכתב פתוח בעיתון ל'אורור אשר היה מיועד ל"מאדאם דרייפוס". במכתב זה הביע קלמנסו את אכזבתו העמוקה מכך שמשפחת דרייפוס קיבלה את הפשרה ולא התעקשה להילחם עד הסוף כדי שהצדק ייעשה. רק ב-1906 זוכה אלפרד רשמית מכל אשמה, והוא הוחזר לצבא. עם זאת, שנה לאחר מכן הוא נאלץ לפרוש בשל בעיות בריאותיות שנגרמו לו כתוצאה מגלותו באי השדים.
אחריתה
ב-12 ביולי 1935 מת אלפרד מהתקף לב. במהלך מלחמת העולם השנייה היא הסתתרה במנזר בוואלנס מאימת הנאצים תחת השם מאדאם דוטייל. רק אם המנזר ידעה את זהותה האמיתית. היא הצליחה להסתתר עד סוף המלחמה, אולם נכדתה מדלן לוי נתפסה בידי משטרת צרפת של וישי ונשלחה לאושוויץ שם מתה ב-1944. לאחר המלחמה היא חזרה לגור בפריז לזמן קצר, ונפטרה ב-14 בדצמבר 1945. היא נקברה לצד בעלה בבית הקברות מונפרנאס.
ייצוגיה בתרבות
חרף היותה דמות שולית יחסית בפרשה, לוסי מופיעה במרבית הספרים והסרטים שנעשו על פיה. בסרט הגרמני "דרייפוס" מ-1930, גולמה דמותה בידי השחקנית היהודייה-גרמנייה גרטה מוסהיים. שנה לאחר מכן גולמה דמותה בידי ביאטריקס תומפסון בסרט בריטי שנקרא באותו שם. בסרט "חייו של אמיל זולא" היא גולמה בידי גלי סונדגארד. בסרט "אני מאשים" מ-1958 היא גולמה בידי השחקנית השוודית ויוקה לינדפורס. בסרט "קצין ומרגל", היא גולמה בידי סוון סטארוסטה.
אווז האחו
אווז אחו (שם מדעי: anser fabalis) הוא מין של אווז, קרוב לאווז האפור. יחסית למינים אחרים של אווז, גודלו בינוני. תפוצתו בעיקר באירופה ובאסיה. בישראל הוא נחשב לעוף נדיר (כמו קרובו האווז האפור שאף הוא נדיר בארץ). אזור הדגירה של אווז האחו משתרע מצפון אירופה עד לצפון-מזרח אסיה.
מידע כללי
בדומה לעגורים, האווזים רועים בשדה, וזאת בניגוד לברווזים האוכלים בתוך המים. באזורים שבהם עגורים ואווזי אחו רועים בשדה יחד (כמו בישראל), האווזים מפיקים תועלת מכך שהעגורים מתריעים מפני טורפים. בשרו של אווז האחו משמש למאכל אדם (גם בישראל).
תיאור
אווז האחו נפוץ בעיקר באירופה ובאסיה, אך בישראל הוא נדיר למדי, שכן הוא מעדיף אזורים צפוניים יותר. בתי-גידולו האופייניים הם בריכות, אגמים, נהרות ושדות מרעה פתוחים. יחסית למיני אווז אחרים, גודלו בינוני וצווארו ארוך. אורך גופו של פרט בוגר: 68-90 ס"מ, מוטת כנפיו 140-174 ס"מ ומשקלו כ-4 קילוגרם. הזכרים גדולים מהנקבות במידה ניכרת. צבע נוצותיו כהה יחסית. קצה המקור כהה ובסיסו כתום. גם הרגליים לרוב כתומות. בעונת הקינון הוא דוגר בעשב ובאיים בטונדרה ובטייגה. בחורף הוא נמצא בשדות חקלאים, במישורי עשב, בחוף הים ובשפכי נהרות. אווז האחו אינו נתון בסכנת הכחדה.
פירוש שמו
פירוש השם המדעי של אווז האחו הוא "אווז השעועית" (faba – שעועית), וכך הוא מכונה גם באנגלית (bean goose), זאת כיוון שהוא רועה לרוב בשדות חקלאיים שבהם מגדלים שעועית. הוא ניזון מנבטים ומעלים צעירים שהוא מוצא בשדה.
תת-מינים של אווז האחו
רוב החוקרים מבחינים בין שתי קבוצות של אווזי אחו.
הקבוצה הראשונה היא הדוגרים הדרומיים יותר, המצויים לרוחב רצועת הטייגה מסקנדינביה מזרחה עד למזרח סיביר. קבוצה זו גדולה יותר, והפרטים בה מתאפיינים בצוואר ובמקור ארוכים יחסית. בקבוצה זו שלוש תת-קבוצות: fabalis, middendorfi  ו-johanesoni.
הקבוצה השנייה היא הדוגרים הצפוניים יותר, המצויה לרוחב רצועת הטונדרה, מהטונדרה של צפון מערב רוסיה לרוחב אסיה עד לצפון מזרח אסיה. קבוצה זו קטנה יותר. הפרטים בה מתאפיינים בצוואר ובמקור קצרים יחסית. בקבוצה זו שתי תת-קבוצות: rossicus ו-serrirostris.
תפוצה בישראל
אווז האחו נצפה בישראל חמש פעמים, מתוכן שלוש פעמים באגמון החולה:
- תצפית ראשונה - אילת, מרץ 2007 - במגרש הכדורגל העירוני.
- תצפית שנייה - במאגר כפר ברוך בחורף 2011/2012.
- תצפית שלישית - באגמון החולה בחורף 2013/2014.
- תצפית רביעית - ביקור אביבי ב-2.3.15 באגמון החולה-קק"ל.
- אווז האחו ה-5 לישראל נמצא ב-8.12.16 באגמון החולה.
נדידה של אווז האחו
האווזים נודדים בדרך כלל  מהצפון הרחוק - אזור סקנדינביה וסיביר, שם הם מקננים בקיץ, אל האזורים המישוריים של מרכז אירופה, סביב הים השחור, כמו בולגריה, רומניה ואוקראינה שבהם הם עושים את החורף.
ג'ובאני ג'וליטי
ג'ובאני ג'וליטי (באיטלקית: Giovanni Giolitti; 27 באוקטובר 1842 – 17 ביולי 1928) היה מדינאי איטלקי שכיהן חמש פעמים כראש ממשלה. ג'וליטי, ליברל שמאלני, נודע בזכות העברת רפורמות חברתיות מתקדמות אשר שיפרו את רמת החיים של "האיטלקי הממוצע" ויכולתו למנוע מהשמאל והימין הקיצוני להשיג כוח. ג'וליטי אף הלאים את מפעילי הרכבות והטלפון. משך הזמן המצטבר בו כיהן כראש ממשלת איטליה הוא השני באורכו בהיסטוריה של איטליה, אחרי זה של בניטו מוסוליני.
קריירה
בשנת 1882 נבחר לראשונה לפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית. כיהן לראשונה כראש ממשלה בשנים 1892–1893, אך נאלץ לפרוש מכהונתו בשל מעורבותו העקיפה בשערורייה כספית. כהונתו השנייה ארכה למעלה משנתיים (1903–1905) והשלישית ארכה כשלוש שנים ומחצה (מאי 1906 - דצמבר 1909). ג'וליטי ניסה להילחם בשביתות ובמהומות שארגן השמאל באיטליה על ידי צמצום הוצאות הממשלה ועל ידי פיוס הכנסייה הקתולית.<BR> בענייני חוץ חיזק ג'וליטי את קשריה של איטליה עם אוסטרו-הונגריה.
בכהונתו הרביעית (1911–1914) היה ג'וליטי אחראי ליציאה למלחמה נגד האימפריה העות'מאנית, מלחמת איטליה-טורקיה שהסתיימה בניצחון איטלקי ובסיפוח לוב ושטחים נוספים לאיטליה. מחיר המלחמה העיק על המשק ותרם לא מעט לירידה בפופולריות של ג'וליטי, אשר נאלץ להתפטר במרץ 1914 בעקבות שביתה כללית ששיתקה את המדינה כולה.
שש שנים כמעט ישב באופוזיציה וניסה, לשווא, להביא לכך שאיטליה תשמור על נייטרליות במלחמת העולם הראשונה.
שמו של ג'וליטי הפך מושג: "ג'וליטיזם" שפירושו שחיתות פוליטית ואופורטוניזם מדיני, והוא משקף את דעת הציבור על הדרך שבה מילא האיש את תפקידיו, ועל פניה של המערכת הפוליטית שבראשה עמד.
שלום חגי
שלום חגי (ידוע לעיתים גם כחגי שלום; נולד ב-5 במאי 1946) הוא איש עסקים ישראלי וקצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, שכיהן כראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה. כיום בעלי קבוצת הארגז ובעל השליטה בטיב טעם.
ביוגרפיה
חגי נולד בלוב לגליה ורחמים חג'ג' ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1949. גדל במושב פורת. למד בפנימיה של חיל החימוש והוכשר כמכונאי טנקים. עם גיוסו לצה"ל בשנת 1963 שובץ כמכונאי בגדוד אייל של חיל התותחנים.
לאחר קורס קצינים חזר ב-1964 כקצין חימוש לגדוד אייל, הוא לחם עם הגדוד במלחמת ששת הימים. לאחר מכן מונה לקצין האחזקה בעוצבת סיני ולקצין החימוש של האגד הארטילרי 209 בעוצבת סיני,. במלחמת יום הכיפורים לחם כקצין חימוש באוגדה 146, אוגדת מילואים בפיקודו של משה פלד. לאחר המלחמה מונה לקצין החימוש של עוצבת סיני.
לאחר לימודים בטכניון מונה ב-1981 למפקד יחידת החימוש הפיקודית של פיקוד הצפון, ב-1984 מונה למפקד מצל"ח, ב-1987 מונה לסגן ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה ובשנים 1992 עד 1995 כיהן כראש האגף. חגי השתחרר מצה"ל ב-1996.
חגי כיהן כדירקטור חיצוני בבנק הפועלים, יו"ר קרן מופת, קרן הון סיכון בשליטת יצחק תשובה ויו"ר חממת מיט"ב. בשנת 2001 רכש מידי ההסתדרות, יחד עם תשובה, את קבוצת הארגז לאחר שזו נקלעה למשבר וערך בה תהליך התייעלות מקיף. ב-2003 רכש את אחזקתו של יצחק תשובה והפך לבעלים יחיד. באוקטובר 2009 רכש חגי את השליטה ברשת המרכולים טיב טעם. באוגוסט 2010 השלימה רשת טיב טעם את השתלטותה על חברת מעדני מזרע ורשת כלי הבית DOMO. חגי כיהן כיו"ר דירקטוריון ומנכ"ל החברה עד 2011 ו-2012 בהתאמה.
חגי סיים בהצטיינות תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון ותואר מוסמך במנהל עסקים עם התמחות במימון באוניברסיטת ניו יורק.
חגי שימש כמרצה ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן במשך כשני עשורים.
במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה שימש כראש מטה הבחירות של אהוד ברק שנבחר לראשות הממשלה.
מסגד סלימייה (אדירנה)
מסגד סלימייה (בטורקית: Selimiye Camii) הוא מסגד עות'מאני בעיר אדירנה שבצפון-מערב טורקיה. הוא תוכנן בידי האדריכל הנודע סינאן, לפי הזמנתו של הסולטאן סלים השני ונבנה בין השנים 1569–1575. סינאן ציין שהמסגד, שקוטר כיפתו היה גדול אף מזה של כיפת איה סופיה, הוא "יצירת המופת שלי" ("ustalık eserim"). לצד המסגד עצמו (1), פעלו במתחם שתי מדרסות - האחת שימשה ללימודים דתיים מתקדמים (Darül hadis - דרול הדיס; 2), והשנייה כקולג' ללימודי הקוראן (Darül Kurra - דרול קורה; 3); בית ספר יסודי (4); שוק מקורה (Arasta; 5); בית קברות (6), ספרייה (7), וכן שכן בו "בית המפקח על המועדים" (Muvakkithane; 8). בשנת 2011 הכריז ארגון אונסק"ו על המסגד והמכלול החברתי הצמוד לו כאתר מורשת עולמית.
מבנה המסגד
המסגד הוקם ב"סריבייר” (Sarıbayır) המוכר גם כ"רחבת קאוואק" (Kavak Meydanı). במקום זה שכן ארמון הסולטאן שבנה באיזיט הראשון בזמן שאדירנה שימשה כבירת העות'מאנים. עם כיבוש קונסטנטינופול ב-1453 והעברת הבירה אליה, הפך הארמון למחנה צבאי. הסולטאן סלים השני החליט להרוס את המבנה הישן ולהקים במקומו את המסגד, ולשם כך שכר את שירותיו של האדריכל הנודע סינאן שהיה כבן שמונים באותה עת. קיים תיעוד נרחב אודות תכנון המבנה ודרישותיו של סינאן בהתאם להוראות הסולטאן, ובין היתר, זהות המחצבות מהן הורה להביא לבנים ושיש, אנשי המלאכה שביקש לשכור, מקור המים למזרקה ואריחי איזניק שביקש לרכוש. סלים השני מת ב-1574, לפני שהמסגד הושלם, ויורשו מוראט השלישי שכר את שירותיו של סינאן שוב, לאחר שברק הכה במסגד ב-1584. רעידת אדמה שהתרחשה ב-1752 גרמה לנזק קל למרפסות אחד המינרטים, סדקה את כיפת המווקיטהאנה וניפצה זכוכיות. במהלך המאה ה-19 חודשו חלק מיצירות הקליגרפיה במבנה, הותקן גג למזרקה (שפורק לימים), ובהוראת הסולטאן אבדילמג'יט הראשון כוסו עיטורי הפנים של המבנה בטיח וקירותיו עוטרו מחדש, לעיתים בסגנון הבארוק ולעיתים אגב חיקוי המקור. ב-1874 פורקו חלקי עופרת מאחת הכיפות במבנה כדי לייצר מהם כדורי רובה, וכאשר אדירנה נכבשה בידי הרוסים בראשית 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית, פגע אחד הקצינים באריחים ובעיטורים בתא התפילה הקיסרי; נזק שנראה גם כיום. נזק נוסף נגרם למסגד בשנת 1913, כאשר הבולגרים שנסו מהעיר בסוף מלחמת הבלקן השנייה, נטלו עימם חלק מהשטיחים העתיקים ביותר שהיו במבנה. המבנה נפגע בשתי סערות קשות בשנים 1930 ו-1932. חרוטי הצריחים הוסרו ממקומם והושבו רק בשנות ה-50 של המאה ה-20. בהזדמנות זו הוסר הטיח שהונח בפקודת הסולטאן אבדילמג'יט, ובמהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 שוחזרו העיטורים המקוריים ופנים המסגד הושב למצבו המקורי. בשנים אלה עבר המבנה ניקוי ושיפוץ מקיף, סדקים שניבעו בכיפה המרכזית נאטמו, אבנים שחרגו ממקומן הוחלפו, מערכת אספקת המים ואגירתם חודשה, ומערכת החשמל הישנה הוחלפה בחדשה, תוך הקפדה על שימור מראה מנורת השמן הגדולה. עבודות השיפוץ נמשכות באופן סדיר גם בהווה.
מבני הסמך
יש הסוברים כי האדריכל דאוד אגא (Davud Ağa) תכנן והקים את השוק במתחם, לאחר שסינאן סיים את מלאכת הקמת המסגד והמדרסות. לפי גרסה אחרת דאוד אגא רק השלים את הקמת המבנה בו החל סינאן, אך ברי כי השוק הוזמן על ידי הסולטאן מוראט השלישי כדי לספק מקור הכנסה למתחם הדתי.
המסגד וחצר המזרקה
שטחו הכולל של המתחם הוא 25 דונם והוא שוכן באזור גבוה במרכז העיר. אורכו של מבנה המסגד עצמו הוא 190 מטרים ורוחבו 130 מטרים. הכניסה אליו היא דרך פורטיקו (E) בחזיתו הצפון-מערבית, המוביל מחצר המזרקה (D), והניצב בקו ישר עם המחראב (A) שבקיבלה. המסגד נושא כיפה בודדת בקוטר של 31.3 מטרים, ושיאה מגיע לגובה של 42.3 מטרים מעל מרכז אולם התפילה. משקל הכיפה נח על שמונה עמודים גדולים, שאינם מהווים חלק מקירותיו החיצוניים של המבנה. העמודים ערוכים בתבנית מרובעת בשטח האולם המלבני. בין העמודים ארבע קשתות וארבע קשתות זווית לסירוגין, ובהם משולבים חלונות בשטח ניכר, השוטפים את חלל המסגד באור יום. המחראב (A) בקיר הדרום-מזרחי עשוי שיש ומעוטר באריחי איזניק. הוא מואר בחלונות הקבועים בשלושת צדדיו ובחלקו העליון עיטורי מוקרנס. במרכז האולם, מתחת לכיפה, ניצב המהפיל (C), מרפסת מוגבהת המשמשת את המואזין, הנח על עמודי שיש מעל מזרקה, גם היא משיש. בפינה הצפון-מזרחית של אולם התפילה שוכן תא התפילה הקיסרי, המעוטר במוטיבים מעולם הצומח שצוירו על אריחי איזניק, בעיקר הצבעוני המסמל את אללה ועצי פרי הנראים בפריחתם; וכן בכיתובי ערבסקות ובדלתות משובצות. דלתות האולם, כמו דלתות אחרות בו, משובצות בשנהב ובאם הפנינה.
המסגד בנוי לבנים, צידו החיצוני מצופה באבן חול בגוון הדבש וכיפותיו מצופות בעופרת. אבן חול בגוון אדום ושיש לבן משמשים ליצירת עיטורים דמויי אבלק מעל המעברים והחלונות. בארבע פינות המבנה ניצבים ארבעה מינרטים עשויים אבן, המתנשאים לגובה של 70.89 מטרים. קוטר המינרטים בבסיסם הוא 3.8 מטרים בלבד, עובדה המעניקה להם צללית דקיקה. כיפות המינרטים מחודדות וגבוהות, ומצופות גם הן בעופרת. בכל אחד מהצריחים קבועות שלוש מרפסות. חצר המזרקה שממדיה זהים לאלה של המסגד עצמו, מרוצפת בשיש ומוקפת באכסדרה מכל צדדיה. באכסדרה קבועות כיפות, ושורת הכיפות הצמודה למבנה המסגד גבוהה משלוש האחרות. הכיפה שמעל הפורטיקו גבוהה במיוחד, ומעל שער הכניסה עיטורי מוקרנס. למזרקה (D) במרכז החצר 16 צלעות, שבכל אחת מהן קבוע ברז טהרה.
המבנים האחרים
שער הכניסה הראשי אל החצר החיצונית נמצא בצידו הצפון-מערבי של המתחם (G), וניצב בקו ישר עם המזרקה (D), הפורטיקו המוביל אל המסגד (E) והמחראב (A).
שתי המדרסות (2 ו-3) שוכנות בעורפו של המסגד, בפינות הדרומית והמזרחית של המתחם, וביניהן בית קברות (6). המדרסות כמעט זהות זו לזו בחזותן ובממדיהן; ובשתיהן חצר מרכזית פתוחה, כמעט רבועה בצורתה, מוקפת אכסדרה המובילה לשתי שורות של חדרים קטנים. שתי שורות החדרים נמתחות לאורך התוואי ההיקפי של המתחם, וכל חדר נושא כיפה, ומצויד בקמין חימום ובארובה. שתי החזיתות של כל אחת מהמדרסות, הפונות אל שטח המתחם, מעוטרות בחלונות. בכל אחת מהמדרסות מבנה תפילה קטן ורבוע, גם הוא נושא כיפה, הניצב בצד הפונה אל משטח הקבורה שבין שתי המדרסות (J). אל כל אחת מהמדרסות מובילה דלת מונומנטלית מעוטרת במוקרנס, הממוקמת במרכז החזית הצפון-מערבית שלה (K).
השוק (5) כולל 124 חנויות הערוכות משני צדדיו של נתיב מרוצף ומקורה באורך של 225 מטרים. קירותיו החיצוניים של השוק עשויים לבנים במוטיב אבלק והוא משמש כגבולו הדרום-מערבי של המתחם כולו. לחנויות אין חלונות חיצוניים, אך שורה של חלונות קטנים מעל החנויות ומתחת לגג השוק, מחדירה אור ישירות אל המעבר המרכזי. מעלה מקורה, הניצב בקו ישר עם הכניסה לחצר המזרקה, מוביל במאונך אל מבנה השוק, ומגשר על הפרשי הגובה בין מתחם המסגד לבין הפארק הגדול שמשתרע דרומית-מערבית לו (H). בנקודת המפגש בין מבנה השוק המוארך והמעלה המקורה, שוכן משטח תפילה קטן נושא כיפה הנחה על תוף (L). בתוף קבועים חלונות מסוגננים המחדירים אור יום אל המשטח.
בית הספר היסודי שוכן במבנה לבנים מעוטר באבלק (4), הנמצא ליד מרכזו של השוק. במבנה כיתה בודדת רבועה שמעליה כיפה, ולידו משטח קטן נוסף, דמוי לוג'יה, לימות הקיץ החמים.
בית המפקח על המועדים (8) שוכן בקצה הצפון-מערבי של השוק, וכאן הוכנו לוחות השנה ולוחות הרמדאן, ונערכו שיעורי אסטרונומיה.
הספרייה (7) נמצאת בפינה הדרום-מערבית של מבנה המסגד, ומורכבת משני חדרים, שבהם אוסף שתחילתו ב-227 ספרים שתרם הסולטאן סלים השני מאוספו הפרטי. כיום כולל האוסף 3,384 כתבי יד ו-5,118 דברי דפוס.
יהודה פתאל
יהודה פתאל (נולד ב-30 ביוני 1940) הוא אדריכל ישראלי, שכיהן כראש המועצה המקומית חצרות יסף בין השנים 1992–1997. בעברו היה מנהל אגף פרוגרמות במשרד הבינוי והשיכון ואדריכל שהשתתף בין היתר בתכנון הדיזנגוף סנטר.
חיים אישיים
יהודה פתאל נולד ביוני 1940 בבגדד שבעיראק, להוריו אברהם ונורה פתאל. משפחתו עלתה לארץ בשנת 1951. יהודה גדל והתחנך ברמת גן ומגדיאל, התגייס בשנת 1959 ושירת בחיל הקשר. למד בטכניון והוסמך בשנת 1967 לתואר בארכיטקטורה ובינוי ערים ושימש כאדריכל בפרויקטים פרטיים בטרם נכנס לשירות הציבורי. לאחר סיום כהונתו כראש מועצת חצרות יסף שימש כדירקטור בחברות פרטיות וייעץ בפרויקטים ממשלתיים שונים.
נשוי לנינה לוזיה, אב לארבעה לילדים.
יוסף (ספי) זינגר
יוסף (ספי) זינגר (נולד ב־1979) הוא עורך דין כלכלי ישראלי, שמונה ביוני 2023 ליושב ראש רשות ניירות ערך.
יהודה פתאל
קריירה
כאדריכל עצמאי השתתף בתכנון פרויקטים בהם הדיזנגוף סנטר, התחנה המרכזית החדשה ומישור אדומים. לאחר שנכנס למסגרת השירות הציבורי שימש בין היתר כמנהל אגף פרוגרמות במשרד הבינוי והשיכון (1984–1992), ראש מועצת חצרות יסף (1992–1997) והיה יועץ לממשלה באגף תיאום ובקרה, בפרויקטים לאומיים וכמו כן כיהן כיו"ר בוועדות גבולות של משרד הפנים.
יוסף (ספי) זינגר
ביוגרפיה
יוסף (ספי) זינגר נולד ב-1979, בן לעו"ד שלום זינגר, שהיה היועץ המשפטי של משרד הפנים בשנות ה-90. למד בישיבת מערבא ולאחר מכן למד רבנות ודיינות בישיבת חברון ובישיבת מיר.
החל את דרכו ב־2010 כמתמחה של המשנה ליועץ המשפטי לממשלה לנושאים כלכליים, עו"ד אבי ליכט ונשאר לעבוד איתו כעורך דין.
בשנים 2011 עד 2018 מילא תפקידים שונים במשרד המשפטים, בהם אחראי על תחום המיסים וחדלות פירעון (2013–2018) וממונה תפקידים מיוחדים (2011–2013). במסגרת תפקידו כאחראי על תחום חדלות הפירעון במשרד המשפטים הוביל את כתיבתו של חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, התשע"ח-2018. כמו כן, היה שותף לחלק מהרפורמות המשקיות שנערכו באותן השנים, ובין היתר, הסדרת תחום האיגוח, הסדרת חלק המדינה במשאבי הטבע של ישראל (ועדת ששינסקי וועדת ששינסקי 2) ומתווה הגז, הסדרת תחום האשראי החוץ-בנקאי והוועדה לבחינת הסדרי החוב בישראל.
בשנים 2018 עד 2023 היה שותף במשרד הרצוג, פוקס, נאמן ושות' ושימש כאחראי על תחום חדלות פירעון במחלקת חברות וניירות ערך.
ב־12 ביוני 2023 החליט שר האוצר בצלאל סמוטריץ' למנותו ליושב ראש רשות ניירות ערך. על מינוי זה נמתחה ביקורת ציבורית רחבה. לאחרונה פורסם כי היועץ המשפטי של משרד האוצר, עו"ד אסי מסינג, מתנגד למינוי ואף כתב חוות דעת שבה פירט על חוסר ההתאמה של זינגר לתפקיד . למרות התנגדותו, אושר מינויו של זינגר על ידי ועדת המינויים.
חיים אישיים
זינגר נשוי ואב לארבעה, מתגורר בירושלים ומקיים אורח חיים חרדי.
אריה בז'רנו
אריה בז'רנו (נולד ב-14 בינואר 1951) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער ומזוהה בעיקר עם הפועל תל אביב.
קריירה
בז'רנו גדל בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב. בשנת 1968, כשהיה בן 17, נפצעו שני שועריה הבכירים של הקבוצה ובז'רנו הועלה לקבוצה הבוגרת. באותה עונה זכה עם הקבוצה באליפות. בז'רנו שיחק במשך 17 שנים כשוער הראשון של הפועל תל אביב, והוא השחקן היחיד שהיה שותף לאליפות בשנת 1969, שזכה גם באליפות בשנת 1981 אחרי 12 שנים בהן הקבוצה לא הצליחה לזכות בתואר האליפות. בז'רנו שיחק לצידם של שייע פייגנבוים ויחזקאל חזום בסוף שנות השישים, וכן לצידם של רפעת טורק ומשה סיני בתחילת שנות השמונים. בז'רנו גם זכה עם הפועל תל אביב בשני גביעי מדינה (בשנים 1972 ו-1983).
בשנת 1985 עזב בז'רנו את הפועל תל אביב לאחר שרשם 430 הופעות בליגה הבכירה במדי הקבוצה, והוא מדורג במקום השני בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים, אחרי יעקב אקהויז. בז'רנו עבר לשחק בהפועל ירושלים ולאחר שנה פרש ממשחק פעיל.
בשנת 2012 מונה למאמן השוערים הראשי בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב.
הנדלר
הנדלר (בלועזית: Händler, Handler, Hendler) הוא שם משפחה ממקור גרמני שפירושו סוחר, מפיץ. {{פירושונים|
ראו גם
}}
מרחב (פיזיקה)
בפיזיקה, המרחב הוא ה"זירה" שבה מתרחשים כל האירועים הפיזיקליים ביקום. כל אירוע פיזיקלי ניתן לשיוך למקום מסוים במרחב, ברמת דיוק המוכתבת מעקרון אי הוודאות. מקום במרחב ניתן להגדרה באמצעות מערכת קואורדינטות נבחרת.
המרחב הפיזיקלי מאופיין בתכונות שאנו רגילים אליהן מניסיוננו היומיומי: הוא רציף (לפחות באופן מעשי); הוא בעל 3 ממדים, כלומר בעל נפח; מתקיימת בו הפרדה של מרחקים (מטריקה); ואפשר לחבר בו דרכים ליניאריות. על כן, מבחינה מתמטית נהוג למדל את המרחב הפיזיקלי כמרחב האוקלידי באמצעות הנורמה האוקלידית (המושרית על ידי מכפלה סקלרית) ולתארו באמצעות מערכת צירים קרטזית תלת-ממדית.
המרחב המוחלט במכניקה הניוטונית
במכניקה הניוטונית, המרחב המוחלט הוא הזירה בה מתרחשים כל האירועים הפיזיקליים ושביחס אליו מודדים את תנועותיהם של גופים פיזיקליים. ניוטון הניח את קיומו של מרחב מוחלט כזה כבסיס לניסוח הפיזיקה שלו, אף על פי שלא ניתן לראות, להרגיש או למדוד אותו.
בגלל אופיו הנפרד והבלתי-נגיש של המרחב המוחלט, הותקף קונספט ניוטוני זה בחריפות על ידי פילוסופים כגון ג'ורג' ברקלי, דייוויד יום וארנסט מאך שטענו שהמרחב המוחלט הוא רק פיקציה ושלקיומו אין משמעות או תוקף שכן רק מרחקים ותנועות יחסיות בין עצמים אקטואליים ניתנים למדידה.
המרחב בתורת היחסות
במסגרת תורת היחסות הפרטית, הראה אלברט איינשטיין כי המרחב והזמן שזורים באופן בלתי ניתן להפרדה ומהווים יחדיו את המרחב-זמן, זירת ההתרחשות האקטואלית של כל האירועים הפיזיקליים. מכאן נובע שמדידות של מרחב וזמן תלויות במערכת הייחוס של הצופה ובמהירות שבה היא נעה יחסית למערכות ייחוס אחרות, וכאשר ישנה תנועה הזמן והמרחב משולבים באופן הניתן לחישוב באמצעות טרנספורמציות לורנץ.