cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
צימוק בשמש
עלילה
בתחילת המחזה, אביהם של וולטר ובניתה נפטר, ואמם מחכה להמחאה מחברת הביטוח על סך 10,000 דולר. לכל אחד מבני המשפחה יש דעה לגבי מה צריך לעשות עם הכסף: מאמא רוצה להשקיע בבית, ולקיים בכך את החלום שחלמה יחד עם בעלה המנוח. וולטר, שמרגיש זכאי לכסף, רוצה להשקיע בחנות משקאות, יחד עם שני מכרים מהשכונה, וילי ובובו, והוא מאמין שעסק זה יבטיח את עתידה של המשפחה. מאמא מתנגדת לתוכנית זו מתוך השקפה דתית נגד אלכוהול. רות מסכימה עם רצונה של מאמא לבית, אך גם מקווה שוולטר ואמו ידאגו בין היתר להזדמנויות עבור בנה, טראוויס. בניתה רוצה ללמוד רפואה. היא גם מעמתת את בני משפחתה עם הרצון שלהם להתערות בעולם הלבן, ואף מזכירה לוולטר שהכסף לא שלו אלא של אמם.
העימותים בין בני המשפחה גוברים. בינתיים, רות מגלה שהיא בהריון, והיא חוששת שאם תלד זה יגרום למשפחה מצוקה כלכלית גדולה עוד יותר. וולטר לא אומר דבר כשרות משתפת אותו במחשבתה שאולי תעשה הפלה, ומאמא בתגובה מחליטה להשקיע חלק מהכסף כתשלום ראשון על בית, בו יהיה מקום לכולם. היא בוחרת בבית בשכונת קלייבורן, שכונה לבנה לגמרי. כשהשכנים-לעתיד מגלים שמשפחת יאנגר מתכוונת לעבור לשכונתם, הם שולחים את מר לינדר, מוועד השכונה, להציע להם כסף בתמורה לכך שלא יעברו לשכונה. בינתיים, מאמא נמלכת בדעתה, ונותנת את שארית הכסף – כ-6500 דולר – לוולטר, אך מבקשת ממנו שישמור 3000 דולר עבור השכלתה של בניתה. וולטר מוסר את כל הכסף לווילי עבור העסק, והלה בורח עם כל הסכום.
בניתה, בינתיים, מתנהלת מול שני הגברים שבחייה. מחזר אחד הוא ג'ורג' מורצ'סון, איש אמיד ומשכיל, המייצג את הגבר השחור המוטמע בעולם הלבן. הוא מתכחש למורשת האפריקאית שלו, ומתנשא על וולטר ושחורים עניים וחסרי השכלה. מצד שני, ג'וזף אסגאי מלמד את בניתה על מורשתה האפריקאית, נותן לה מתנות מאפריקה, ומעיר לה על נטייתה לקבל על עצמה הטמעה בחברה הלבנה כדבר חיובי. כשהיא מחליקה את שערה, הוא קורה לזה "השחתה". בניתה נגעלת מהתייחסותו של ג'ורג', ולבסוף נענית להצעת נישואים מצד ג'וזף, שמעודד אותה ללמוד רפואה ומבקש ממנה להצטרף אליו במשלחת לניגריה. כשבניתה נסערת מאובדן הכסף, ג'וזף גוער בה שהיא "חומרנית".
וולטר עיוור לניגוד בין ג'ורג' לג'וזף: הוא לא מבין שהמרדף שלו אחר העושר יכול להתגשם רק תוך אימוץ אמות המוסר של ג'ורג' ושחרור מהתרבות של ג'וזף. אך ברגע האמת, הוא לא מסוגל לוותר על הגאווה שלו, והוא דוחה את הצעת הוועד השכונתי הלבן, ומצהיר כי הוא מאמין שמשפחתו תתקיים לצד הלבנים בשכנות טובה. המשפחה עוברת לביתם החדש כדי להגשים את חלומה, תוך אופטימיות ונחישות לפעול באופן מלוכד ומשותף.
דמות נוספת במחזה היא השכנה, גב' ג'ונסון, אישה חטטנית וקולנית, שמצהירה שהיא לא מבינה כיצד המשפחה יכולה לשקול כלל מעבר לשכונה לבנה. היא מוצגת בתור אתנחתא קומית, אבל מייצגת את הלעג של הנסברי כלפי מי שמפחד לעמוד על זכויותיו.
הפקה וביקורת
כשהחלה ההפקה של ההצגה, היא נחשבה להשקעה בעלת סיכון, מכיוון שהקאסט היה כולו שחור, לבד מדמות אחת משנית ביותר. לכן, נדרשה למפיק פיליפ רוז יותר משנה לגייס מספיק כסף להשיק את הפרויקט. היו חילוקי דעות במהלך התכנון האם על הסיפור להתמקד בדמות הבן או דמות האם. כשההצגה נפתחה בניו יורק עם סידני פואטייה בתפקיד הבן, הוא והמחזה היו ללהיט מיידי.
הקאסט של ההפקה המקורית מאוחר יותר, אוסי דייוויס החליף את פואטייה בתפקיד וולטר יאנגר, ופרנסס ויליאמס החליפה את קלודיה מקניל בתפקיד לינה יאנגר.
"צימוק בשמש" היה המחזה הראשון שנכתב על ידי אישה שחורה שהופק בברודוויי, כמו גם הראשון בבימוי אדם שחור (לויד ריצ'רדס).
הנסברי ורוז לא היו בטוחים שהמחזה יצליח - הביקורות הראשונות היו מעורבות. אך גם לאחר שהמחזה הפך ללהיט וגרף שבחים, המבקרים המשיכו לדון בשאלה "האם המחזה הוא אוניברסלי או נישתי לקהל שחור?".
הנסברי ציינה שהמחזה מציג לראשונה עבור לבנים רבים פרטים מחייהם של אנשים שחורים, והבמאי, ריצ'רדס, ציין שזהו המחזה הראשון שמשך קהלים שחורים גדולים. פרנק ריץ', בביקורתו בניו-יורק טיימס, כתב כי "'צימוק בשמש' שינה את התיאטרון האמריקאי לנצח."
ב-1960 "צימוק בשמש" היה מועמד לארבעה פרסי טוני:
וסט אנד, 1959
כחמישה חודשים אחרי הפתיחה בברודוויי, עלתה ההצגה בווסט אנד בלונדון.
סרט, 1961
ב-1961 יצא הסרט "צימוק בשמש", עם הקאסט המקורי של הצגת הברודוויי. הנסברי כתבה את התסריט, והבמאי היה דניאל פטרי. האולפן היה סרטי קולומביה. רובי די זכתה בפרס National Board of Review לשחקנית המשנה הטובה ביותר, וסידני פואטייה וקלודיה מקניל היו מועמדים לפרסי גלובוס הזהב. פטרי זכה בפרס "גרי קופר" מיוחד בפסטיבל קאן.
מחזמר, 1973
גרסה מוזיקלית למחזה עלתה לבמה בברודוויי בין השנים 1973 ו-1975. את הבוק כתב בעלה לשעבר של הנסברי, רוברט נמירוף, והוא נצמד למחזה המקורי. הקאסט כלל את ג'ו מורטון בתפקיד וולטר לי, וירג'יניה קייפרס בתפקיד מאמא, ארנסטין גק'סון בתפקיד רות, ודבי אלן בתפקיד בניתה. המופע זכה בפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
סרט טלוויזיה, 1989
ב-1989 המחזה עובד לסרט טלוויזיה ברשת הציבורית PBS, בכיכובם של דני גלובר (וולטר לי) אסתר רול (מאמא), קים יאנסי (בניתה), סטרלטה דופואה (רות), וג'ון פידלר (קרל לינדנר). הסרט זכה בשלוש מועמדויות לפרסי אמי, כולן בקטגוריות טכניות.
חידוש ברודוויי, 2004
המחזה הועלה מחדש בברודוויי ב-2004. הקאסט כלל את שון קומבס בתפקיד וולטר לי, אודרה מקדונלד בתפקיד רות, פלישיה רשאד בתפקיד מאמא, וסנאא לתאן בתפקיד בניתה.
המחזה זכה בשני פרסי טוני: לשחקנית הטובה ביותר (פלישיה רשאד) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (אודרה מקדונלד), ובמועמדויות לחידוש ברודוויי הטוב ביותר וכן לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סנאא לתאן).
סרט טלוויזיה, 2008
בשנת 2008, שון קומבס, פלישיה רשאד ואודרה מקדונלד כיכבו בסרט טלוויזיה בבימויו של קני ליאון. בכורת הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס 2008, ואחר כך שודרה ב-ABC ב-25 בפברואר 2008. מקדונלד זכתה במועמדות לפרס אמי. על פי מדד נילסן, הסרט נצפה על ידי 12.7 מיליון צופים, ודורג #9 בדירוגים השבועיים.
חידוש ברודוויי, 2014
חידוש שני בברודוויי רץ מ-3 באפריל 2014 עד 15 ביוני 2014. המחזה זכה בשלושה פרסי טוני: לחידוש הטוב ביותר, לשחקנית המשנה הטובה ביותר (סופי אוקונדו) ולבימוי הטוב ביותר (קני ליאון).
הקאסט כלל את דנזל וושינגטון בתפקיד וולטר לי, סופי אוקונדו בתפקיד רות, לטנייה ריצ'רדסון ג'קסון בתפקיד מאמא, ואניקה נוני רוז בתפקיד בניתה.
יצירות קשורות
המחזה משנת 2010 של ברוס נוריס, Clybourne Park, מספר את סיפורה של המשפחה הלבנה אשר מכרה את ביתה למשפחת יאנגר. המערכה הראשונה מתרחשת קצת לפני האירועים של "צימוק בשמש", וכוללת את מכירת הבית למשפחה האפרו-אמריקאית; המערכה השנייה מתרחשת כעבור 50 שנה.
שני המחזות נקראו על ידי קוויי-ארמה "מחזור הצימוק" והועלו לבמה בהפקה משותפת בבולטימור בעונת 2012-2013.
דמויי כריש
בשימוש היומיומי המונחים כריש וכרישים מציינים מינים של על-סדרה זו (למרות שיש סוג טקסונומי ספציפי הנקרא כריש ומשפחה הנקראת כרישיים). בין מיני הקבוצה ידועים ביותר המינים: כריש לווייתני - הדג החי הגדול ביותר, עמלץ לבן - הדג הטורף הגדול בעולם, עמלץ כחול, פטישן כד-חרטום, כריש טיגריסי, כריש כחול וכריש שורי.
הקבוצה מחולקת ל-2 על-סדרות גדולות: כרישים גלניים ובעלי קוץ.
מאפיינים כלליים
דמויי הכריש (להלן ייקראו רק כרישים, כדי למנוע סרבול) הם דגי סחוס, כלומר: השלד שלהם עשוי מסחוס ולא מעצם גרמית. הגוף של רובם בנוי בצורה הידרודינמית ורבים מהם הם שחיינים טובים. רבים ממיני הכרישים הם טורפים פעילים שתוקפים דגים ויצורים ימיים אחרים, כולל יונקים ימיים, אך יש ביניהם גם מסנני פלנקטון הניזונים מסינון הפלנקטון שנסחף במים. הכרישים נמצאים בדרך כלל בראש מארג המזון הימי, הן בשל גודלם והן בשל היותם ציידים קטלניים. לגדולים שבהם אין אויבים טבעיים מלבד האדם, הלווייתן הקטלן, תנין הים, הראשתן ומיני כרישים אחרים.
לרוב הכרישים חושים חדים מאוד עם דגש על ריח וראייה, ולחלקם יש גם איברים הנקראים אמפולות לורנציני המאפשרים להם לחוש בשינויים בשדה אלקטרומגנטי וזרמים חשמליים. הזימים שלהם אינם מכוסים וחריצי הזימים בולטים בצידי ראשם, מעל סנפירי החזה. מספר החריצים במינים השונים של דמויי הכריש נע בדרך כלל בין 5 ל-6. לעומת זאת, בבטאים הזימים נמצאים בגחון, לצד הפה ומתחת לסנפירי החזה.
גלריה
.
ויולה הרמס דראת'
ויולה הרמס דראת' (בגרמנית: Viola Herms Drath; 8 בפברואר 1920 - 11 באוגוסט 2011) הייתה אישיות חברתית בוושינגטון הבירה, בארצות הברית, שהייתה "דמות בולטת ביחסי גרמניה-אמריקה למעלה משלושים שנה". היא נרצחה בגיל 91 בידי בעלה השני.
ראשית חיים
דראת' נולדה בדיסלדורף, גרמניה, ב-8 בפברואר 1920. היא למדה אנגלית משהותה בחופשות ופנימייה בסקוטלנד. בתקופתה במינכן פגשה דראת' את סא"ל פרנסיס ס. דראת', שהיה אז סגן המושל הצבאי של בוואריה ובהמשך יהפוך לבעלה הראשון, על אגם קונסטנץ בשווייץ. מאוחר יותר היא עברה לארצות הברית עם בעלה הראשון.
קריירה
בשנת 1946, בגרמניה, היא הייתה מחזאית, עם אחת מההפקות המוקדמות שלה, "להתראות איזבל", שהועלתה בתיאטרון העירוני של שטראובינג ובמינכן.
במהלך תקופת מלחמת העולם השנייה, שימשה כמתורגמנית גרמני במינכן. לאחר שעברה ללינקולן, נברסקה, עם בעלה הראשון, למדה באוניברסיטת נברסקה שם למדה לתואר מתקדם בספרות ובפילוסופיה. בהיותה בנברסקה, היא הייתה עורכת של Die Weltpost באומהה, פרשנית בערוץ KUON-TV, וכתבת National Observer. מאוחר יותר היא הייתה כתבת אמריקאית של כתב העת הגרמני "מאדאם".
בשנת 1968 הפכה לכתבת פוליטית בעיתון הגרמני הנדלסבלט. במהלך תקופה זו, דארת' ובעלה הראשון עברו לוושינגטון הבירה, שם דארת' היה בקשר חקיקה עם השירות הסלקטיבי. הם קנו בית ברחוב Q 3206, נורת'ווסט, ברובע ג'ורג'טאון בצפון מערב וושינגטון הבירה.
סוניה אדלר שכרה את דראת לכתוב עבור "Washington Dossier", שם כתבה על רכילות פוליטית, ייעוץ לאורח חיים ותרבות, חקרה חתך מגוון של עולם האמנות היפה בעיר.
כחברה בוועד הפועל של הוועדה הלאומית למדיניות חוץ אמריקאית, היא תוארה כ"דמות בולטת ביחסי גרמניה-אמריקה במשך למעלה משלושים שנה." מאמרה בוועדה הלאומית משנת 1988, "עליית השאלה הגרמנית", הציע משא ומתן על איחוד גרמניה בין שתי המדינות הגרמניות לארבע המעצמות בעלות הברית. דראת' הייתה יועצת למדיניות חוץ במהלך מסעו של בוש ב-1988 וסייעה "להניח את הבסיס שהוביל לתהליך" 2 + 4 "לקראת איחוד גרמניה בשנת 1990". בשנת 1989 נפגשה עם הנשיא ג'ורג' ה.וו. בוש.
במהלך חייה חיברה שמונה ספרי לימוד שנקראו ביותר מ-150 מכללות ואוניברסיטאות. היא לימדה באוניברסיטה האמריקאית והרצתה באוניברסיטת דרום קליפורניה. המאמרים והפרשנויות שלה פורסמו ב-American Foreign Policy Interests, וושינגטון טיימס, Commentary, Businessweek, The Chicago Tribune, Strategic Review, The National Observer, Frankfurter Allgemeine Zeitung, Das Parlament ו-דר שפיגל.
פעילויות דיפלומטיות
במהלך חייה היא הייתה:
רצח
ארבע שנים לאחר מות בעלה, אז בת 70, התחתנה עם מות' בן ה-26. הנישואים באפריל 1990 נערכו על ידי שופט בית המשפט העליון בווירג'יניה.
לאחר נישואיהם, המציא מות' סיפור לפיו רוזן גרמני קשיש נפל מפיל בהודו ועליו למנות יורש לפני מותו - מאותה נקודה ואילך, התעקש מות' לקרוא לו הרוזן אלברכט. לאחר סיומה הרשמי של מלחמת עיראק בשנת 2003, אימץ מות' לפתע את דרגתו ולבש מדים של תא"ל בצבא עיראק, וארגן אירועים דיפלומטיים בבירה, שלטענתו נועדו למשטר העיראקי החדש. באפריל 2011 ארגן איכשהו טקס בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לכבוד חיילים אמריקאים שנפלו בעיראק, כביכול מטעם המשטר העיראקי.
בשלב מוקדם של הנישואין החל מות' להפעיל דפוס של אלימות במשפחה נגד דראת', מה שגרם לביקורי משטרה חוזרים ונשנים בבית ברחוב Q. ב-11 באוגוסט 2011, דראת' נמצאה מתה בחדר הרחצה של ביתה ברחוב Q. מאוחר יותר הורשע מות' ברציחתה.
מורשת תרבותית
הסופר וורן אדלר השתמש בדראת' ברומן "מלחמת השושנים".
בשנת 2015 הוכרז כי כריסטוף ואלץ יביים ויגלם את התפקיד הראשי בסרט "הנישואים הגרועים ביותר בג'ורג'טאון", המבוסס על סיפור הפשע האמיתי של רצח ויולה דראת'. שם הסרט שונה בהמשך ל"ג'ורג'טאון". הסרט יצא לאקרנים ב-27 באפריל 2019.
קדחת נשיכת הקרציה האפריקאית
קדחת נשיכת הקרציה האפריקאית (באנגלית: African tick bite fever) היא מחלה זיהומית הנגרמת בשל עקיצת קרציה מסוג אמבליומה (Amblyomma type) שמעבירות את חיידק הריקטציה אפריקאי (Rickettsia africae). המחלה גורמת לפריחה, נקודה שחורה באזור העקיצה, כאבי ראש וחום. המחלה בדרך כלל מתרחשת באזורים באפריקה שמדרום לסהרה, הודו המערבית, ואוקיאניה. המחלה נפוצה בעיקר במטיילים באזור אפריקה מדרום לסהרה. המחלה היא קדחת מסוג הקדחת המנומרת.
אפידמיולוגיה
מקרים של קדחת נשיכת הקרציה האפריקאית, דווחו בספרות, יותר אצל מטיילים. הנתונים הבודקים את שיעורי האוכלוסייה המקומית הם מוגבלים. בקרב המקומיים שגרים באזורים אנדמיים (שבאזורים האלה המחלה נמצאת באופן קבוע), נחשפים בגיל צעיר לחיידק וסימפטומים מתונים מתפתחים אצלם או שלא מתפתחים בכלל. כמו כן, יש גם ירידה בגישה לכלי אבחון, דבר שעלול להוביל גם לירידה באבחון מקרים אלו. בזימבבואה שם חיידק הריקטציה האפריקאי נפוץ, מחקר דיווח על שכיחות שנתית משוערת של 60–80 מקרים לכל 10,000 חולים. במבט על הנתונים שפרסמו במהלך 35 השנים האחרונות, קרוב ל-200 מקרים מאובחנים אושרו של קדחת נשיכת הקרציה האפריקאית בקרב נוסעים בינלאומיים. הרוב (כ-80% מהמקרים) התרחשו אצל נוסעים שחזרו מדרום אפריקה.
החיידק
ריקטציה אפריקאית הם חיידקים מסוג חיידקים גראם-שליליים, חיידקים תאיים, פולמורפיים, השייכים לסוג הריקסטסיה, שכוללים בתוכם סוגי חיידקים נוספים שמועברים לבני האדם על ידי פרוקי-רגליים.
נשאי המחלה
ישנם שני סוגים של קרציות קשות; אמבליומה וריאגטום (Amblyoma variegatum ) ואמבליומה הבראום ( Amblyomma hebraeum). הם נשאי המחלה הנפוצים ביותר של חיידק הריקטציה אפריקה. בדרך כלל, אמבליומה וריאגטום מעביר את החיידק בדרום אפריקה בעוד שאמבליומה הבראום נושא את הריקטיסיה האפריקאית במערב, במרכז ובמזרח אפריקה ובאזור מערב הודו הצרפתי. מינים אחרים של אמבליומה באפריקה הדרומית לסהרה, יכולים גם להעביר את הריקטציה אפריקאית, וייתכן שכי עד 100% מקרציות האמבליומה באזור ישאו את החיידק. קרציות האמבליומה פעילות בעיקר בתקופה בין חודשי נובמבר לאפריל. סוגי הקרציות הללו בדרך כלל נישאות וניזונות מבקר ובחיות מקנה אחרות, אבל באזורים בהם חיות המקנה אינן נמצאות, הקרציות יכולות גם לקבל הזנה מחיות פרא. קרציות קשות בדרך כלל, באופן פסיבי עולות על הנשא הפוטנציאלי בזמן שהן מחכות על שיח או עשב, וברגע שהנשא עובר הן נתפסות עליו. בניגוד לשאר הקרציות הקשות, קרציות האמבליומה מחפשות באופן אקטיבי את הנשא הפוטנציאלי שלהם.
עד שנת 1988, האמינו שרק קרציות באפריקה הדרומית לסהרה נושאות את חיידק הריקטציה האפריקאית. למרות זאת, נתגלה מקרה של אדם חולה בקדחת נשיכת הקרציה האפריקאת באזור מערב הודו הצרפתית. דבר זה הוביל לגילוי שגם קרצית האמביליומה וריגטום נושאת את החיידק, ככל הנראה הוא הגיע ממשא חיות הבקר מסנגל לגוואדלופ לפני יותר ממאה.
החיידק הריקטציה האפריקאי נמצא על נשא שונה מהקרציות במספר איים קריבים, אם כי המקרים היחידים בבני אדם באיים הקריביים התרחשו באיי מערב הודו הצרפתית. החיידק גם נמצא בקרציות האמבליומה לוקולוזום (Amblyomma loculosum ticks) באוקיאניה.
פתוגניה
אחרי שחיידק הריקטסיה האפריקאי הדביק בני אדם דרך נשיכת הקרציה, הוא פולש לתאי האנדותל במערכת הדם (ורידים, עורקים ונימים). לאחר מכן הגוף משחרר כימיקלים (ציטוקינים וכימוקינים) הגורמים לדלקת, הגורמת למספר סימפטומים כמו כאבי ראש וחום. סימן ההיכר של כל המחלות הקשורות לחיידק זה הוא היסטולגי, נמצא בתאים הלימפוציטים שמערב תאים חיסוניים בתוך תאי האנדותל המרכיבים את כלי הדם. זה קורה במשנית לכימיקלים שהוזכרו לעיל, הוא גם גורם נזקים מהזיהום, והתהליך כולל גם העברת אותות לתאי החיסון (תאי T ומקרופגים) שיגיעו אל אתר הזיהום.
מינים של החיידק הריקטסיה, כמו האפריקאי, מתרבים סביב אזור העקיצה הראשונית, וגורם למוות תאי (נקרוזיס) ודלקת של בלוטות הלימפה. זאת הסיבה למראה של מקום העקיצה (eschar).
תסמינים
קדחת הקרציות האפריקאית בדרך כלל מופיעה ללא סימפטומים, ובמקרים מסוימים עם סימפטומים מתונים מבחינה קלינית, והסיבוכים בה נדירים מאוד. הסימפטומים מתרחשים כחמישה ימים עד כשבוע לאחר נשיכת הקרציה, ובמקרים חריגים כעשרה ימים. הסימפטומים יכולים להמשך ימים אחדים עד כשלושה שבועות. הסימפטומים כוללים; חום, כאבי ראש, כאבי שרירים, בלוטת לימפה נפוחה במקום העקיצה, פריחה ובמקום העקיצה לפעמים תופיע נקודה שחורה, אלה למעשה תאי העור המתים (ASCHAR).
קרצית האמבליומה עשויה לעקוץ בקר, או בני אדם, ויכולה לעקוץ יותר מפעם אחת. בקדחת הקרציה האפריקנית, בדרך כלל תופיע נקודה שחורה אחת, בניגוד לקדחות דומות עם פריחה, שם יופיעו מספר נקודות שחורות כאלו. כשבמקרים נדירים מופיעה יותר מנקודה שחורה אחת בקדחת הקרציות האפריקאית, היא נחשבת לפטוגנית.
אבחון
הרבה מטופלים עם הקדחת נשיכת הקרציה האפריקאית, שגרים באזורים עם מספר גבוה של דלקות (באפריקה ובהודו המערבית) לא מבקרים אצל הרופא, ולרוב המטופלים יש רק סימפטומים מינוריים. אולם, אצל מטיילים באזורים אלו, יש סימפטומים יותר חמורים מכיוון שהם מעולם לא נחשפו לחיידק זה. קשה לאבחן את המחלה אצל מטיילים שהלכו לרופא אחרי שטילו באזורים נגועים, מכיוון שיש המון מחלות טרופיות שגורמות לסימפטומים דומים. מחלות אחרות שיכולות להראות דומה הן; מלריה, קדחת דנגה, שחפת, HIV, ודלקת חריפה בדרכי הנשימה. בנוסף לשאלות שמעלים הסימפטומים, הרופאים ישאלו את המטופל על היסטורית הטיולים שלו והאם המטייל היה ליד חיות או קרציות. בדיקות מיקרוביולוגיות הן נגישות לרופא, אבל הן מאוד יקרות ובדרך כלל צריכות להעשות על ידי מעבדות מיוחדות.
לטיפול אנטיביוטי לזיהומי חיידק הריקטסיה יש מעט מאוד תופעות לוואי, ולכן אם הרופא חושד שיש סבירות גבוהה שזו המחלה, הוא עשוי לתת טיפול מתאים, בלי לעשות בדיקות מעבדה מיוחדות.
בדיקות דם לאבחון
אבחון של הקדחת נשיכת הקרציה האפריקאית, כמעט תמיד מבוסס על הסימפטומים. בנוסף לסיבות שפורטו לעיל, המון בדיקות מעבדה הן אינן ספציפיות לקדחת זו, ואינן מראות בוודאות באיזו מחלה חולים. בדיקה שכיחה שניתן לעשות היא לבדוק האם הלימפוציטים נמוכים וכך גם הטסיות, יחד עם אחוז גבוה של חלבון מגיב C ותפקודי כבד די גבוהים.
טיפול
קדחת עקיצת הקרציה האפריקאית היא בדרך כלל מחלה מתונה, ורוב המטופלים לא צריכים יותר מאשר מנוחה בבית ומתן אנטיביוטיקה. למרות זאת, משום שכל כך מעט מטופלים עם קדחת זו ביקרו אצל הרופא, האנטיביוטיקה המתאימה ביותר מבחינת מינון, ומבחינת משך זמן נטילת התרופה, לא ידועה כראוי. בדרך כלל רופאים מטפלים במחלה עם האנטיביויקה שטיפלה כראוי במחלה אחרת שנגרמה גם היא מחיידק ממין דומה, למשל קדחת נקודות ההרים (rocky moutain spotted fever). למקרים מתונים אנשים בדרך כלל מקבלים טיפול באחד מתרופות אלו; דוקסיציקלין, כלורמפניקול וציפרופלוקסצין. אם לאדם יש סימפטומים חמורים יותר, כמו חום גבוה או כאבי ראש קשים, ניתן לטפל על ידי דוקסיצלין תקופה ממושכת יותר של זמן. לנשים בהריון אסור לקחת דוקסיצלין או ציפרופלוקסצין, מכיוון ששני הסוגים יכולים לגרום לבעיות בעובר. ג'וסימצין נמצאה יעילה בטיפול לנשים בהריון עם מחלות ריקטסיאליות, אך לא ברור אם יש לה תפקיד בטיפול בקדחת עקיצת הקרציה האפריקאית.
מניעה
מניעת קדחת נשיכת הקרציה האפריקאית, היא למעשה הגנה עצמית. כל אדם צריך להגן על עצמו מפני העקיצה על ידי לבישה בגדים ארוכים שימנעו עקיצה על גופו, וכמו כן למרוח תכשירים נוגדי חרקים, שירחיקו את הקרציות. מטיילים באזורים כפריים באפריקה ובהודו המערבית, צריכים להיות מודעים שהם עשוים לבוא במגע עם הקרציה שנושאת את החיידק לקדחת. ההדבקה עשויה לקרות יותר אצל אנשים שמטיילים באזורים כפריים או מתכננים לבלות את הזמן בפעילויות בחוץ. זהירות כפולה צריכה להיות בחודשי נובמבר עד אפריל, בתקופה בה קרצית האמבליומה יותר פעילה. בדיקה של הגוף, הבגדים, הציוד וחיות המחמד לאחר השהייה בחוץ, יכולות לעזור לזהות ולהסיר את הקרציה בשלב מוקדם ולמנוע הדבקה.
נדיב אבידן
נדיב אבידן (30 ביולי 1936 - 11 ביוני 2009) היה מחבר תשבצי היגיון ישראלי.
קורות חייו
נדיב אבידן נולד בשם נדיב מוריץ בתל אביב, אח לדוד אבידן. אביו החליף את שם משפחתו ממוריץ לאבידן (ראשי תיבות של אבי דוד ונדיב) ובכך הפך את שמו של נדיב אבידן לפלינדרום (בעברית, באנגלית, בערבית וברוסית).
אבידן היה מורה למתמטיקה ומחנך, ובתחילת שנות ה-80 של המאה העשרים החל לפרסם תשבצי היגיון, בשבועונים "כותרת ראשית" ו"העולם הזה". בשנת 1986 עבר לפרסם תשבץ היגיון שבועי במוסף "7 ימים" של "ידיעות אחרונות", והתמיד בכך במשך 23 שנה, עד לפטירתו. תשבציו ב"7 ימים" התפרסמו בתבנית קבועה, שנחרתה בזכרונם של הפותרים הקבועים. בנוסף לתשבצים פרסם לעיתים גם חידות ב"7 ימים".
אבידן נמנה עם צוות הכותבים של השעשועון "צא מזה" ושל חידונים נוספים ברדיו ובטלוויזיה.
הגדרותיו התאפיינו בדיוק רב, לדוגמה:
הפארק הלאומי הוט ספרינגס
הפארק הלאומי הוט ספרינגס (באנגלית: Hot Springs National Park; מילולית "הפארק הלאומי המעיינות החמים") הוא פארק לאומי, השוכן במחוז גרלנד במרכז ארקנסו בארצות הברית, בצמוד לעיר הוט ספרינגס, מושב המחוז.
קודם להקמת הפארק הוגדר האתר כ"שמורת הוט ספרינגס" (Hot Springs Reservation) בחוק של הקונגרס של ארצות הברית מ-20 באפריל 1832 במטרה שתשמש לנופש בעתיד. השמורה הוקמה זמן רב לפני שנטבע המושג פארק לאומי. הייתה זו הפעם הראשונה שהממשל הפדרלי הקצה שטח אדמה לשימור כאזור נופש.
האמונה העממית שמי המעיינות החמים ניחנים ביכולת לרפא קיימת כבר מאות שנים, והמעיינות היו מקור לאגדות בקרב כמה משבטי הילידים של אמריקה. לאחר ההגנה שקיבל היישוב מהממשל הפדרלי, הוא התפתח לעיירת ספא משגשגת, וב-10 בינואר 1851 קיבל מעמד רשמי של עיר. היישוב שימש משכן למחנות אימון באביב של הליגה הבכירה של משחק הבייסבול, להימורים בלתי חוקיים, לבעלי עסקים בלתי חוקיים למכירת אלכוהול בתקופת חוק היובש וגנגסטרים דוגמת אל קפונה, למרוצי סוסים בפארק אוקלואן (Oaklawn Park), ולבית החולים של הצבא והצי ומקום מגוריו של הנשיא ה-42 של ארצות הברית, ביל קלינטון. האזור קיבל מעמד של פארק לאומי ב-4 במרץ 1921. עד הכרזת הפארק הלאומי קשת השער ב-2018 הוא היה הפארק הלאומי הקטן ביותר בשטחו מכל הפארקים הלאומיים של ארצות הברית. להשוואה, הפארק הגדול ביותר, הפארק הלאומי ראנגל-סנט אליאס, גדול פי 2,400 ממנו. כיוון שהפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא הפארק העתיק ביותר המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים, הוא היה הפארק הראשון להתנוסס על צד הערך של מטבע הקוורטר במסגרת המיזם "הקוורטרים של אמריקה היפה" (America the Beautiful Quarters).
המעיינות החמים נובעים מהמדרון המערבי של הר הוט ספרינגס, חלק מרכס הרי ואשיטה (Ouachita Mountains). המעיינות החמים לא נשמרו במצבם המקורי כתופעה טבעית בתחומי הפארק. במקום זאת הם מנוהלים בכוונה לשמר את ייצור המים החמים הבלתי מזוהמים לשימוש הציבור. גם ההרים בתחומי הפארק מנוהלים במסגרת פילוסופיית שימור זו במטרה לשמר את המערכת ההידרולוגית המזינה את המעיינות.
לאחר 8,000 שנות שימוש על ידי העמים הילידים, גילו האמריקאים ממוצא אירופי את המעיינות והפקיעו אותם. הם השתמשו במי המעיינות החמים במשך יותר מ-200 שנה לטיפול בשיגרון ובמחלות אחרות. אף שהאתר היה שמורה, האזור התפתח לאתר נופש ידוע המכונה "הספא האמריקאי". הוא משך אליו לא רק את העשירים אלא גם חולים עניים מכל רחבי העולם.
היסטוריה
במשך יותר מ-8,000 שנים התאספו בני שבטי אינדיאנים רבים בעמק כדי ליהנות מתכונות הריפוי של המעיינות החמים. הם קראו למקום "עמק האדים" כשמגלה הארצות הספרדי ארננדו דה סוטו הגיע לאזור ב-1541. הוא היה האירופי הראשון שידוע כי ראה את המעיינות. סביב המאה ה-18 התיישבו באזור בני שבט הקאדו (Caddo), ואחריהם בני הצ'וקטאו (Choctaw), הצ'רוקי ושבטים אחרים שהגיעו מדרום-מזרח מעבר לנהר המיסיסיפי בין השבטים היה הסכם שכל עוד הם בעמק הם יניחו את כלי נשקם בצד ויחיו בשלום זה עם זה וכולם יוכלו להשתמש במים המרפאים. בני שבט הקופאו (Quapaw) התגוררו בדלתה של הנהר ארקנסו וביקרו במעיינות.
ב-1673 חקרו את האזור האב ז'אק מארקט וחוקר הארצות הצרפתי לואי ז'ולייה ותבעו בעלות על המקום בשם צרפת. חוזה פריז מ-1763 השיב את המקום לבעלות ספרד. עם זאת, ב-1800 שבה צרפת והשתלטה על המקום עד לרכישת לואיזיאנה ב-1803, שבה עבר המקום לבעלות ארצות הברית.
על פי בקשתו של נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון ערכו חוקרי הארצות ויליאם דנבר (William Dunbar) וג'ורג' הנטר (George Hunter) משלחת מחקר להרי ואשיטה ולמעיינות, במטרה לחקור את השבטים הילידים, הצמחייה ובעלי החיים. הם מצאו בקתת עץ אחת וכמה סוכות בשימוש האנשים שביקרו במעיינות למטרות ריפוי. ב-1807 היה ז'אן אמנואל פרודהום (Jean Emmanual Prudhomme), מתיישב ממוצא צרפתי, לאמריקאי-אירופאי הראשון שהתיישב בהוט ספרינגס המודרנית. לאחר שהחלים בעקבות שנתיים של רחצה במים החמים ואכילת מזונות מקומיים, הוא שב לביתו על הנהר רד (Red River) בלואיזיאנה. זמן קצר אחר-כך הגיעו למקום ציידי הפרוות ג'ון פרסיפול (John Perciful) ואייזק קאטס (Isaac Cates) ופרסיפול הקים בקתות נוספות עבור מבקרים.
ב-24 באוגוסט 1818 ויתרו בני שבט הקופאו, בהסכם עם ממשלת ארצות הברית, על השטח סביב המעיינות החמים לאחר שנכפה עליהם המעבר לשמורה מדרום לאתר. הם הועברו לטריטוריה האינדיאנית בשנות ה-30 של המאה ה-19. לאחר שארקנסו הפכה בעצמה לטריטוריה ב-1819, ביקש בית המחוקקים של הטריטוריה ב-1820 שהמעיינות וההרים הסמוכים להם יוקצו כשמורה פדרלית. שתים עשרה שנים אחר-כך, ב-1832, יצר הקונגרס ה-22 של ארצות הברית את השמורה הלאומית כשהוא מספק הגנה פדרלית למעיינות החמים והעניק להוט ספרינגס את הכבוד להיות האזור הראשון שיועד להגנה ממשלתית. "שמורת הוט ספרינגס" הוקצתה לשימוש ציבורי כפארק ב-16 ביוני 1880.
הפארק הלאומי
אף שהפארק הלאומי הוט ספרינגס הוא הפארק העתיק ביותר המנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית שונה שמו רשמית מ"שמורת הוט ספרינגס" ל"הפארק הלאומי הוט ספרינגס" בהחלטה של הקונגרס רק ב-1921. הממשלה רכשה שטחים נוספים, והרחיבה את הפארק ליותר מ-3.6 קילומטרים רבועים, כולל הר הוט ספרינגס, הר נורת' (North), הר וסט (West), הר שוגר-לוף (Sugar-Loaf) ופארק אגם ויטינגטון (Whittington Lake Park). מאוחר יותר הוא הורחב ל-20 קילומטרים רבועים.
כל המעיינות מקובצים בבסיס הר הוט ספרינגס, וספיקתם מעל 1,900 מטרים מעוקבים ביום (או בין 2,800 ל-3,600 על פי מקור אחר). המים החמים מסופקים לבתי המרחץ השונים, כשההכנסות הנובעות מדמי הזיכיון מועברות לקופת האוצר של ארצות הברית. בפארק יש כמה קילומטרים של כבישים ושבילי הליכה בהרים. הפארק פתוח כל השנה.
בתי המרחץ הראשונים היו לא יותר מבקתות עץ או סוכות מענפים שנבנו מעל חציבות בסלע שאליהם הוזרמו מים מהמעיינות. תוך זמן קצר פיתחו יזמים מתקני רחצה משוכללים, שהשתמשו בתעלות מעץ שהובילו את המים מהמעיינות בצלע ההר לבתי המרחץ לאורך הגדה המזרחית של ערוץ נחל הוט ספרינגס (Hot Springs Creek). חלק מהטרוורטין שכיסה את צלע ההר נחצב על מנת לפנות מקום לבתי המרחץ. הרחוב הצר בצד המערבי של הערוץ היה מחובר לבתי המרחץ בגשרים צרים.
לאחר שהופעל פיקוח פדרלי החל מ-1877 נעשו שיפורים גדולים. הערוץ כוסה בקשתות אבן, ומעליהן נבנה רחוב ברוחב 30 מטרים. כל הפולשים פונו, האשפה פונתה והחלה הקמת מערכת אינסטלציה מרכזית. היא הושלמה סביב 1890. ב-1950 הגבילו מגדלי קירור את הטמפרטורה המקסימלית של המעיינות לרמה בטוחה, ובכך לא נזקקו יותר בתי המרחץ להשתמש במתקני קירור פרטיים.
הפארק מפעיל אתר מחנאות בערוץ גולפה (Gulpha Gorge), כשלושה קילומטרים מרובע העסקים של הוט ספרינגס.
העיר הוט ספרינגס
העיר הוט ספרינגס (הוכרה ב-1851) מנוהלת על פי חוקי המדינה והעיר. בשנות ה-70 של המאה ה-19 התרכזו האפרו-אמריקאים בהפי ואלי (Happy Valley), צפונית להר הוט ספרינגס. היו בעיר כנסיות מזרמים שונים של הנצרות כולל כנסיות בפטיסטיות נפרדות לקהילות לבנות ושחורות.
לשירות הפארקים הלאומיים אין סמכויות לשליטה או פיקוח על ענייני העיר. העיר מתחילה מהצד השני של השדרה המרכזית מול שורת בתי המרחץ. היא התפתחה מעבר לעמק הצר שבו ממוקמים המעיינות, והתפשטה למישור הפתוח מדרום וממזרח. האקלים נוח רוב השנה. גובה העיר 180 מטרים מעל פני הים, כשהגבעות הסובבות אותה מתנשאות ל-180 מטרים נוספים. במחצית הראשונה של המאה ה-20 פעלה העיר בעיקר כעיירת נופש קיצית, אבל מזה זמן רב פתוחים בתי המלון גם בחורף עבור מבקרים רבים מהצפון המגיעים לעיר במטרה להימנע מהקור במקומות מגוריהם.
בתקופת שיא הפופולריות של הוט ספרינגס, עד שנות ה-50 של המאה ה-20, נהגו רבים מהמטופלים לשהות במקום שלושה שבועות, שישה שבועות, או יותר. המטופלים היו מקור הכנסה עיקרי לבתי המלון הרבים, האכסניות, הרופאים ובתי המרקחת. כיוון שהטיפולים היומיים דרשו שעה או שעתיים לכל היותר, נוצרו הזדמנות עסקיות נוספות לנצל את זמנם הפנוי של המטופלים.
התפתחות שיטות הטיפול
האמונה המקובלת הייתה שהמים מסייעים לטיפול במחלות עור ודם, מחלות עצבים, שיגרון ומחלות דומות, ו"מחלות נשים שונות". במקרה של שחפת ומחלות ריאות, ומחלות חריפות ודלקות נחשב השימוש במים כמזיק, ובמקרים רבים מסוכן.
הליך הרחצה המוקדם כלל רק שכיבה בבריכות טבעיות של מעיינות חמים ומי נחל קרים לפרקי זמן ארוכים. במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 הוקמו מרחצאות פרימיטיביות מעל המעיינות, והמטופלים נשמו את האדים מהמעיינות לפרקי זמן ארוכים. אמבטיות מעץ נוספו לחלק מהמרחצאות בשנות ה-30. רופאים החלו להגיע בשנות ה-50, אם כי רבים מהמטופלים לא השתמשו בשירותיהם. המטופלים שהו בין שבוע לחודשיים. לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית היה המנהג הנפוץ לשהות באמבטיה בין 15 ל-20 דקות.
בשנות השבעים של המאה התשע-עשרה הפך משטר הרחצה למגוון יותר, ורופאים רשמו סוגים שונים של אמבטיות למטופלים. משך זמן השהייה באמבטיות מים חמים התקצר לשש עד עשר דקות וזמן השהייה במרחץ אדים קוצר לשתי דקות, והטיפול הוגבל לרחצה אחת בלבד ביום.
הטיפול כלל שתייה ורחצה במים החמים, שגרמה להזעה מוגברת, שנחשב כאמצעי פעיל להילחם במחלות. עצה של רופא שהכיר את השימוש במים נחשבה הכרחית כדי למנוע נזקים. במקרים רבים נדרשה תרופה לפני השימוש במים, אף על פי שהועלתה הטענה כי כמות התרופות שניתנו "דיה כדי לגרום לאדם בריא לחלות".
הטיפולים במרחצאות החמים התבצעו בדרך כלל פעם ביום במשך שלושה שבועות, כאשר היה צורך במנוחה (לעיתים קרובות במשך שבוע במעיינות הגופרית ליד נהר ואשיטה). אחר-כך היה מחזור שני של שלושה שבועות במרחצאות, ואחריו שוב התנזרות מהרחצה במשך כמה ימים. השהייה הרגילה במעיינות הייתה בין חודש לשלושה חודשים, אך נכים רבים נשארו שנה ויותר.
התהליך שתואר ב-1878 היה כדלהלן: רחצה במים בטמפרטורה בין 32°C ל-35°C במשך 3 דקות (שנמדדו בשעון חול). לאחר שלוש דקות נוספות, כניסה לתא אדים המכסה את כל הגוף, למעט הראש, או אם היה טיפול מתון יותר, ישיבה על קופסת אדים המכוסה בשמיכה. במהלך טיפול זה המטופל גם שתה מים חמים מקנקן הקפה שלו. לאחר שמונה עד עשר דקות של טיפול, המטופל נוגב היטב ויובש לגמרי. המטופל המכוסה שמיכה היה חוזר במהירות למגוריו על מנת לשכב לפחות חצי שעה כדי לאפשר לגוף לשוב לטמפרטורה הרגילה שלו. שינה בשלב זה נחשבה מסוכנת.
בתי המרחץ החלו להשתמש בתאי אדים בסביבות 1884. המטופל ישב בתא למשך 10–20 דקות כשהמכסה סגור בחוזקה סביב צווארו, כשהקיטור מהמים החמים עולה דרך רצפת התא, כשהטמפרטורות שלו סביב 43°C-54°C. לקראת סוף שנות ה-80 הוצעו גם טיפולים על בסיס מרחצאות רוסיות (סאונה) וטורקיות (חמאם), ובשנות ה-90 נוספו מקלחת מחטים גרמנית (התזת זרמי מים דקים ועזים על כל הגוף) ומקלחת סקוטית (זרם מרוכז של מים קרים או חמים, בדרך כלל על הגב).
ב-1980 דיווח כתב שהטיפול שעבר כלל אמבטיה של 20 דקות, שתי דקות באמבטיית אדים, 15 דקות עטוף בכריות חימום, ומנוחה בת 20–30 בחדר ההתקררות.
המתקנים המודרניים העכשוויים נוטים כלפי סגנון ספא או שירותי בריכה. אתר הפארק מפרט את השירותים המוצעים בבית המרחץ באקסטף (Buckstaff).
בתי מרחץ בתשלום
היו כמעט שני תריסרים של בתי מרחץ בתשלום שפעלו במקביל, כשתשעה מתוכם בתוך "שורת בתי המרחץ" שבפארק. מתקנים אלו עברו שיפוצים, וכיום מפעיל בית המרחץ קופאו מבנים שבעבר השתייכו לשני בתי מרחץ. תשעה מבתי המרחץ היו קשורים למלונות, בתי חולים או סנטוריה. המים היו זהים בכולם, אבל המחירים שנגבו עבור אמבטיות השתנו בהתאם לציוד שהופעל, תנאי הלינה והשירותים המוצעים על ידי כל מתקן. המחירים עבור השירותים של המטפלים זהים וכוללים את הצרכים המתבקשים מלבד מגבות, שמיכות, חלוקי רחצה, כביסה וטיפול בנכים.
האזור היה פופולרי בקרב שחקני בייסבול בתחילת המאה ה-20, וכמה קבוצות הפעילו בו את מחנה האימונים באביב. ב-1929 נע מחיר אמבטיה בודדת בין דולר ל-1.4 דולר, ומחיר של מחזור טיפולים בן 21 אמבטיות היה בין 16 ל-24 דולר. הפרדה גזעית הייתה נהוגה עד החקיקה של זכויות האזרח בשנות ה-60 של המאה ה-20. לבנים יכלו להשתמש במרחצאות בבתי המלון ארלינגטון (Arlington), איסטמן (Eastman) בן 500 החדרים, מג'סטיק (Majestic) ומודי (Moody), בבתי המרחץ פורדייס (Fordyce), באקסטף (Buckstaff), מוריס (Maurice), לה מאר (La Mar), קופאו (Quapaw), הלה (Hale), אוזרק (Ozark), סופריור (Superior), אימפריאל (Imperial), רוקפלאו (Rockafellow) ואלהמברה (Alhambra), במרפאת סנט ג'וזף (St. Joseph's Infirmary) ובסנטוריום אוזרק (Ozark Sanatorium). אפרו-אמריקאים יכלו להשתמש בבית המרחץ פיתיאן (Pythian), במכלול בית המלון והמרחצאות "וודמן אוף יוניון" (Woodmen of Union) ובית המלון והסנטוריום נשיונל בפטיסט (National Baptist Hotel and Sanitorium).
נכון ל-2017 פועלים בשורת בתי המרחץ רק בתי המרחץ באקסטף וקופאו. בתוך בית המרחץ פורדייס פועל מרכז המבקרים של הפארק. הצוות מארגן סיורים במתקנים ששוחזרו למצבם המקורי. בבית המרחץ אוזרק שוכן מוזיאון לאמנות בת זמננו, ואפשר לערוך בו אירועים. בית המלון ארלינגטון, בית המלון ומרכז הכנסים אוסטין (Austin Hotel and Convention Center) ובית המלון והספא ספרינגס (The Springs Hotel & Spa) מציעים גם הם אמבטיות מים חמים תוך שימוש במים מהפארק.
בית החולים של הצבא והצי
גם בית החולים של הצבא והצי (כיום מרכז שיקום) קיבל מים מהמעיינות. בית החולים שוכן מאחורי הקצה הדרומי של שורת בתי המרחץ לאורך בסיסו של הר הוט ספרינגס. הוא נוהל על ידי משרד המלחמה לטיפול בחיילים, פקידים משירות הבריאות הציבורי וחיילים ששוחררו בכבוד. ליכולת הריפוי של מי המעיינות החמים היה מוניטין מוצק. קבלה לבית החולים נשמרה למקרים "בעלי אופי רציני ומתמשך, שאף שלא נפתרו בשיטות הרפואה הרגילות, הובטח כי תחול התאוששות מהירה וקבועה כתוצאה מהשימוש במי המעיינות".
המתקן המכונה מרכז השיקום של הוט ספרינגס (Hot Springs Rehabilitation Center) נבנה ב-1933 כבית חולים שני של הצבא והצי. הוא היה בשימוש בניהול המדינה במשך למעלה מ-40 שנים. המבנה נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
אסונות
בנובמבר 1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, נשרף חלק גדול מ"העמק" (החלק המרכזי של העיר לאורך ערוץ נחל הוט ספרינג), ככל הנראה בידי חיילי צבא האיחוד.
כמו במקומות רבים אחרים הייתה אש הסיכון העיקרי, בייחוד לפני שהוקמו השירותים העירוניים. ב-5 במרץ 1878 בערה שרפה גדולה במשך שמונה שעות בעיר. 150 בניינים עלו באש, כולל בתי מלון, בתי מרחץ ומסעדות. ב-16 בפברואר 1905 החלה אש במלון גרנד סנטרל ברחוב צ'אפל והיא כילתה 25 רחובות בקטע הדרומי של הוט ספרינגס. ב-5 בספטמבר 1913 גרמה עובדת במכבסה שגיהצה לשרפה ברחוב צ'רץ 424, שהתפשטה במהירות בשל הרוחות ושרפה כמעט 60 רחובות בחלק הדרומי של העיר.
העיר סבלה גם משיטפונות בשל העמק הצר. ב-14 במאי 1932 פקדה את העיר סופת גשם כבדה. העיר מוקפת הרים משלושה צדדים והמים שזרמו על מורדות ההרים נשפכו לשדרה המרכזית והגיעו לעומק של שלושה מטרים. בזמן הסופה פגע ברק שגרם לשרפה שהשמידה כמה מבני מסחר ברובע העסקים של העיר. ב-15 בפברואר 1956 מילא שיטפון כבד את השדרה המרכזית במים גועשים בגובה מטר וגרם לנזק משמעותי לרכוש. ב-19 במאי 1990 הורידו סדרה של סופות 330 מילימטרים גשם וגרמו לשיטפונות בזק. גל של מים בגובה שני מטרים נע דרך רובע העסקים של הוט ספרינג וגרם נזק נרחב. במהלך השיטפון נהרס גשר סכר קרפנטר (Carpenter Dam Bridge).
ב-27 בפברואר 2014 פרצה שרפה במלון מג'סטיק הצמוד לגבול הפארק הלאומי. נדרשו 75 לוחמי אש ו-22 שעות על מנת לכבות את הלהבות בחלק העתיק של המלון, ובסופו של דבר הוכרז המקום כאבוד לחלוטין. כמה ימים אחר-כך הרסה עיריית הוט ספרינגס את החלק הבנוי בלבנים אדומות. משערים כי את האש התחילו מסיגי גבול. יתרת המג'סטיק נהרסה עד היסוד בסתיו 2016.
מרחצאות ממשלתיות בחינם
הקונגרס יזם הקמת מרחצאות בחינם לחסרי היכולת במקום ב-16 בדצמבר 1878. בריכת הבוץ המכונה "חור ראל" (Ral Hole) נסגרה ובית המרחץ הממשלתי הראשון החינמי הוקם במקום. בית המרחץ הממשלתי החינמי היה מבנה בטון המצויד לרחצה של מספר גדול של מטופלים בתנאים סניטריים. ב-1878 פתחו הצבא והצי בית מרקחת חינמי בקומה השנייה שפעל במשך שנתיים. ב-1916 פתח שירות הבריאות הציבורי מרפאה לבדיקה וטיפול של חסרי כל המשתמשים במרחצאות החינמיות. בסך הכול זכו העניים ל-100,000 אמבטיות בשנה. מי שביקש לקבל אמבטיות חינם נדרש להתחייב בשבועה כי אין לאל ידו האמצעים לשלם עבור המרחצאות או האפשרות להשיגם, כששבועת שקר הייתה בגדר עוון שעונשו היה קנס או כלא. כרטיסים חולקו למי שנקבע לאחר בדיקה שהם סובלים ממחלות שצפוי בסבירות גבוהה שהמרחצאות יועילו להם.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-19 החלו חלק מהמעיינות הגלויים להתייבש. "חור קורן" (Corn Hole), מעיין פופולרי שבו נהגו מבקרים לטבול את רגליהם יבש ב-1882. מעיינות גלויים אחרים כוסו על ידי שירות הפארקים הלאומיים או על ידי בעלי בתי המרחץ במטרה למנוע שיזדהמו.
צמחייה
רוב האזור מכוסה ביערות. המורדות הצפוניים של הרכסים והאגנים מהווים בית גידול לעצים נשירים, בעיקר אלונים ועצים מהסוג קאריה ממשפחת האגוזיים. אורנים שולטים במורדות הדרומיים של הרכסים. יש 930 דונם של עצי אורנים ואלונים בהרים נורת והוט ספרינגס, ו-360 דונם על הר שוגרלואף. יערות ראשוניים אלו כוללים את מין האורן Pinus echinata (באנגלית shortleaf pine) ואת מיני האלון Quercus marilandica (באנגלית blackjack oak) ואלון לבן (Quercus alba). רבים מהעצים הם בני למעלה מ-130 שנים, ומיעוטם בני למעלה מ-200 שנים.
בעלי חיים
ביזון המישורים, תת-המין Cervus canadensis manitobensis של האייל הקנדי, פומה צפון-אמריקאית וזאב אדמוני נכחדו מהאזור כשהאירופאים התיישבו במקום. בין בעלי החיים שחיים כיום בתחומי הפארק: אייל פרדי לבן-זנב, תרנגול הודו, סנאי, ארנבת, אופוסום וירג'יניה, שועל אפור מצוי, זאב ערבות, בואש, דביבון מצוי, חולד השק, סמור ארך-זנב, חורפן אמריקאי, חולדה, טמיאס, חסרי זנב וארמדיל טאטו. חלק מהציפורים הנודדות בנתיב הנדידה לאורך המיסיסיפי מבלות חלק מהשנה באזור.
גאולוגיה
המעיינות החמים שוכנים בהרי ואשיטה של מרכז ארקנסו. המעיינות פורצים בפער שבין הר הוט ספרינגס והר וסט בשטח שאורכו 460 מטרים ורוחבו 120 מטרים בגבהים שבין 176 ל-208 מטרים. מי המעיינות כוללים בעיקר מים חמים מעומק של כמה אלפי מטרים מתחת לפני השטח מהולים במים קרים ממי התהום הקרובים לפני השטח. נכון ל-2017 יש 43 מעיינות חמים בפארק שמימיהם עדיין שופעים. מים מ-33 מעיינות חמים אלו מפוקחים ונאגרים למאגר מרכזי שממנו הם נשלחים לשימוש הציבור ולצריכה. הטמפרטורה של מי המעיינות קבועה במשך כל השנה, לא השתנתה במשך 15 שנות מדידה ועמדה על בין 59.1°C ל-62.1°C. סוגי הסלע באזור כוללים יחידות של פצלים המהווים מחסום לתנועת מי התהום, ויחידות של חלמיש, נובאקוליט אבן חול וקונגלומרט המאפשרים תנועה של מי תהום.
המים מגיעים מגשם היורד בהרים מצפון ומצפון-מזרח. המים המטאוריים מחלחלים מטה דרך סדקים בסלע בקצב של כ-30 סנטימטרים בשנה ומגיעים לעומק מינימלי משוער של בין 1,400 ל-2,300 מטרים. המים מתחממים לטמפרטורות גבוהות בחלק התחתון של נתיב החלחול לפני שהם מתרוממים בתוך תעלות שנוצרות לאורך העתקים ושברים. המים החמים עולים ופורצים דרך אבן החול הוט ספרינגס (Hot Springs Sandstone) בלחץ ארטזי בין שרידים של שני העתקי דחיקה, לאורך כמה קווי נוף שכיוונם לצפון-מזרח. מי גשמים ממי תהום קרובים לפני הקרקע נמהלים במים החמים שהגיעו מהעומק לפני שהמים פורצים לפני השטח. מסע המים בדרכם מטה אורך כ-4,000 שנים בעוד שלמים החמים אורך כשנה להגיע אל פני השטח.
מקור החום בחימום הטבעי של הסלעים ככל שהעומק גדל. הרכב המים העלה שהם מי גשמים שעברו חימום ושלא התקרבו למקור מאגמתי ולכן לא מעורבת פעילות געשית ביצירת מעיינות חמים אלו. התוצאה היא תמיסה מעט אלקלית ערבה לחך עם סידן פחמתי מומס.
סוגי הסלעים
הסלעים הנחשפים בקרבת המעיינות החמים הם סלעי משקע מתור מהאורדוביק ועד תת-התור קרבון מיסיסיפי. סלעי יסוד (מתור הקרטיקון) נחשפו בשני אזורים קטנים, 10 ו-18 קילומטרים דרומית-מזרחית למעיינות החמים, ובדייקים ובסילים רבים. רוחבם של מרבית הדייקים הוא פחות ממטר וחצי. אותרו כ-80 דייקים כ-6.5 קילומטרים דרומית-מזרחית להוט ספרינגס, בקרבת הנהר ואשיטה. אין שום סימן לסלעי יסוד במקום בו פורצים מי המעיינות החמים.
סלעי המשקע בקרבת המעיינות החמים כוללים פצלים, חלמיש, נובאקוליט, אבן חול וקונגלומרט
אמנות סלע
אמנות סלע הוא מושג בארכאולוגיה המתייחס לכל סימון מעשה ידי אדם על אבן טבעית. ניתן לחלק אותם לשתי קבוצות עיקריות בהתאם לשיטה: בנוסף, פטרופורמים ואינוקשוקים הם אמנויות סלע שנוצרו על ידי הזחה או הערמה של סלעים טבעיים. הסלעים עצמם משמשים כסימנים גדולים על הקרקע.
הפארק הלאומי הוט ספרינגס
סוגי הסלעים
במהלך מרבית עידן הפלאוזואיקון, היו מקורם של הרי ואשיטה שכבות של סלעי משקע שנוצרו בקרקעית ים רדוד. לפני כ-500 מיליון שנים גרמה ההתנגשות בין הלוח הדרום-אמריקאי ובין הלוח הצפון-אמריקאי לשכבות הפצלים ואבן החול להישבר ולהתפצל, תוך יצירת הרים של סלעים מקומטים. המעיינות החמים פורצים מקו הרכס שצלל של קמר הפוך בהרי זיגזג (Zigzag Mountains) של קמרון ואשיטה. הקמר ההפוך צולל כלפי דרום-מערב לתוך אגן מזרין (Mazarn Basin). יש שני העתקי דחיקה שכיוונם כמעט מקביל לצירי הקימוט שמהווים את הגבולות הצפוניים והדרומיים של אזור המעיינות. ההעתק הצפוני מתמשך כשהוא כמעט מקביל לרחוב פאונטיין לצפון-מזרח כ-2,800 מטרים על המורד הדרום-מזרחי של הר נורת. משערים שבשלוחה הצפונית של המעיינות החמים נוצר ההעתק לאורך המגע בין השכבות של פצלי סטנלי לאבן החול הוט ספרינגס, כשפצלי סטנלי מהווים את הגוש התלוי של ההעתק. ההעתק הדרומי מתפשט לצפון-מזרח כ-2,700 מטרים בערך לאורך ציר הקמר של הוט ספרינגס, ונוטה כ-44 מעלות צפונה. השערה כי העתק התפצל מההעתק הדרומי, בכיוון מערבה והתחבר להעתק הצפוני. הנקיק הטבעי משתרע לאורך העתק זה. מערכת נרחבת של סדקים בחלמיש ביגפורק, נובאקוליט ארקנסו ואבן חול הוט ספרינגס מאפשרת למים לזרום באזור המעיינות החמים. מינרלים מומסים במים שוקעים על מנת ליצור את מסכי הטרוורטין בסמוך לפתח של המעיינות החמים.
הרכב המים
המים מגיעים מאותו מקור עמוק, אבל אופי המעיינות על פני השטח שונה בין מעיין למעיין. המעיין המכונה "מעיין הבוץ" (Mud Spring) היה זרם פושר שלא הייתה סכנה להיכוות בו. המעיינות קיבלו שמות כמו "מגנזיה" (Magnesia), "ביג איירון" (Big Iron - הברזל הגדול) ו"ארסניק" (Arsenic). המים ממעיין ביג איירון שבהם כמות משמעות של ברזל מומס יוצרים משקעים וכתמים בצבע אוכרה. מעיין ארסניק מצד שני אינו מכיל כמות בת מדידה של חומר זה. המים ממעיינות רבים משולבים יחד למקור אספקה אחד בין 2,800 ל-3,600 מטרים מעוקבים ביום. הטמפרטורה הממוצעת היא 62°C. הטמפרטורות המקסימליות ירדו כ-2.8°C מאז שהחלו למדוד את טמפרטורת המים.
ב-1905 ייחסו תכונת מרפא לרדיום ופרופסור ברטרם בולטווד (Bertram Boltwood) מאוניברסיטת ייל בחן את המים. הייתה רמה בת מדידה של רדיואקטיביות בעיקר בשל גז רדון שהתמוסס במים, עם מעט רדיום. באותה תקופה תוכנן ציוד האיסוף והחלוקה לשמור על גז הרדון, בעוד שכיום הם מתוכננים כך שייפלט מהמים. רמת החשיפה לקרינה כתוצאה מרחצה במים דומה לרמת החשיפה לשמש באותו פרק זמן. מי הפארק נחשבים בטוחים ודומים למים טבעיים מכל רחבי העולם.
מי שתייה מחולקים בחינם מברזיות מים חמים. המים החמים הם מי שתייה טבעיים. יש גם ברזיות של מים קרים משני מעיינות המטופלים באמצעות סינון באוזון. התקנות אוסרות על פרטים למכור את מי הפארק.
יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
יוזף השני (בגרמנית: Joseph II, בשמו המלא: יוזף בנדיקט אוגוסט יוהאן אנטון מיכאל אדם; Josef Benedikt August Johann Anton Michael Adam; 13 במרץ 1741 – 20 בפברואר 1790) לבית הבסבורג, היה קיסר הקיסרות הרומית הקדושה משנת 1765 ועד מותו בשנת 1790. עלה לשלטון באופן רשמי לאחר מות אביו פרנץ הראשון, אך בפועל פעל באופן עצמאי רק לאחר מותה של אמו מריה תרזה בשנת 1780.
יוזף תמך בעקרון האבסולוטיזם הנאור אך מחויבותו לרפורמה הליבראלית יצרה התנגדות שפגעה בישומה. החקיקה הענפה שיזם בתחומי מדיניות הפנים שכללו את ביטול הצמיתות וחיזוק השלטון המרכזי דובר הגרמנית על חשבון האוטונומיה לנסיכויות השונות גרמה להתעוררות מרידות ולהתערערות השלטון המרכזי. זמן קצר לאחר מותו של יוזף השני בוטלו רבות מן הרפורמות שיזם.
קורות חיים
יוזף נולד בעיצומה של מלחמת הירושה האוסטרית, חינוכו התרכז בלימוד המנגנונים הבירוקרטיים של השטחים השונים שעליהם היה עתיד לשלוט.
יוזף נשא בשנת 1760 את איזבלה, נסיכת פארמה, שילדה את בתו היחידה - מריה תרזה. הנישואים נועדו לחזק את הברית עם צרפת, היות שהכלה הייתה נכדתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת. איזבלה נפטרה ב-1763 ובתה מריה תרזה ב-1770. בשנת 1765 נישא למריה יוזפה, נסיכת בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה. היא נפטרה שנתיים מאוחר יותר מאבעבועות שחורות.
אידאולוגיה ופעילות שלטונית
את השראתו הפוליטית קיבל יוזף מתנועת הנאורות האירופית, ובייחוד מכתביו של וולטר והאנציקלופדיסטים. שלטונו של המלך פרידריך הגדול מפרוסיה שימש ליוזף דוגמה לשליט נאור. הערכים שניסה ליישם בעת שלטונו היו סובלנות דתית והגבלת כוחה של הכנסייה, ביטול הצמיתות והפאודליזם, ביטול ההגבלות על סחר חופשי ועל ההשכלה. למרות נטיתו הליבראלית, יוזף השני לא תמך בדמוקרטיזציה של מוסדות הממשל כיוון שהאמין שהשלטון צריך להיות בידי דספוט (רודן) יחיד המושל על פי ההיגיון והתבונה. כפועל יוצא ביקש יוזף השני לאחד את הקיסרות המשוסעת תחת השלטון המרכזי בווינה, על מנת למנוע את פירוקה לאחוזות פאודליות.
לאחר מותו של אביו בשנת 1765 נעשה יוזף השני לקיסר הקיסרות הרומית הקדושה ועוצר ביחד עם אמו על השטחים שבשליטת אוסטריה, אך התואר קיסר העניק ליוזף (כמו גם לאביו) סמכות ניהול ממשית מצומצמת כיוון שזאת נותרה בידי אמו הקיסרית מריה תרזה. חילוקי הדעות בין יוזף לאמו עלו בעת חלוקת פולין הראשונה ובעת מלחמת בוואריה (1778–1779), אז ביקש יוזף להרחיב את שטח שלטון בית הבסבורג גם במחיר מלחמה, ואמו התנגדה לכך.
עם מותה של מריה תרזה קיבל יוזף השני את יכולתו לעצב את מדיניותו כרצונו. בתוך זמן קצר חוקק יוזף כ-17,000 חוקים ותקנות חדשים אשר שינו סדרי שלטון רבים בקיסרות, על פי עקרונות הנאורות, הרציונליות והאחידות השלטונית. החוקים שללו כל העדפה בהתאם למעמד ולאומיות וקבעו שקידומו של כל אדם יותנה ביכולתו האישית.
רפורמות
בין השינויים החברתיים שיזם:
אחרית ימיו
בנובמבר 1788 חזר יוזף לווינה לאחר שחלה, וכל שנת 1789 היה חולה אנוש, ב-30 בינואר 1790 בהיותו על ערש דוויי ביטל יוזף את הרפורמות שיזם בהונגריה, וב-20 בפברואר נפטר. לבקשתו נחקקה על מצבתו הכתובת: "פה קבור יוזף השני שנכשל בכל אשר ביקש לעשות".
לאחר מותו תפס את מקומו אחיו לאופולד השני.
משפחתו
ב-7 בספטמבר 1760 התחתן יוזף עם איזבלה, נסיכת פארמה, בתם של פליפה, דוכס פארמה ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת, ממנה היו לו שתי בנות:
שמואל ליימן-ווילציג
תחומי המחקר שלו עוסקים בפעילות חוץ פרלמנטרית, תקשורת פוליטית וניו מדיה (תקשורת חדשה). ליימן-ווילציג כיהן כחבר וכיו"ר של כמה ועדות מל"ג לאישור הקמת בתי ספר לתקשורת בישראל; כיו"ר ועדת משרד החינוך לגיבוש תוכנית לימודים בתקשורת למערכת הממלכתית-דתית; והחל מ-2014 הוא חבר הוועדה הממלכתית מטעם משרד התקשורת, לגיבוש מדיניות חדשה להסדרת השידורים האודיו-ויזואליים בישראל.
ביוגרפיה
ליימן-ווילציג נולד במנהטן לג'ני (לבית ויינרב), מעצבת אופנה ילידת גרמניה, ולארתור ווילציג, איש עסקים יליד פולין, סגן יו"ר הג'וינט בקובה לשעבר. גדל בשכונת וושינגטון הייטס, ולמד בבית הספר היסודי בישיבתו של הרב משה סולובייצ'יק. לאחר מכן למד בתיכון ישיבה יוניברסיטי.
ליימן-ווילציג למד מדע המדינה בסיטי קולג' של ניו יורק, וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה בשנת 1971. משם המשיך לבית הספר לממשל בהרווארד, ובשנת 1976 השלים את הדוקטורט שלו בנושא "השמרנות החדשה בארצות הברית". בהרווארד למד אצל החוקרים המובילים בעולם בתחום: סימור מרטין ליפסט, לואיס הרץ, דניאל בל וסמואל הנטינגטון, שהיה מנחה הדוקטורט שלו.
בזמן לימודיו בהרווארד פגש את קרול (תמי) ליימן, והם נישאו ביוני 1974, ושילבו את שמות המשפחה שלהם: ליימן-ווילציג. לאחר נישואיהם הצטרפו לתנועת "העלייה" של צפון אמריקה (NAAM), בה הפך ליימן-ווילציג לנשיא התנועה בתוך שנתיים, במקביל לעבודתו במשרד המבקר של עיריית ניו יורק כאחראי על ההשכלה הגבוהה.
באוקטובר 1977 עלו ליימן-ווילציג ואשתו לישראל, והוא החל לעבוד כמרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1985 התגייס לצה"ל והמשיך בשירות מילואים בחיל החינוך במשך 15 שנים. לבני הזוג שני בנים.
קריירה אקדמית
ליימן-ווילציג כיהן במספר תפקידי ניהול אקדמיים באוניברסיטת בר-אילן: ראש החטיבה לעיתונאות ולימודי תקשורת (1991-1996); סגן ראש המחלקה למדע המדינה (והממונה על תוכנית התקשורת הפוליטית 2000-2004); ראש המחלקה לתקשורת פוליטית (2004-2007); סגן ראש המחלקה לתקשורת (2011–2014) וראש בית הספר לתקשורת (2014–2016).
בנוסף, שימש כיו"ר האגודה הישראלית למדע המדינה (1997–1999), עמד בראש הוועדה המקצועית של המועצה להשכלה גבוהה בעניין הסמכת בית הספר לתקשורת באוניברסיטת אריאל (2005–2012), ישב בראש ועדת ההיגוי של משרד החינוך להקמת תוכנית לימודי תקשורת ארציים במערכת החינוך הממלכתית-דתית (1996–2000), ייסד וערך את כתב העת האקדמי הראשון בישראל בתחום תקשורת ההמונים - פתו"ח (ראשי תיבות של פוליטיקה, תקשורת וחברה) בין השנים 1992–2003 וכיהן בוועדה הממשלתית לבחינה מחדש את כלל השידורים האודיו-ויזואליים בישראל (2014).
בשנות השבתון שלו הוא לימד במכון ליפינסקי ללימודי יהדות, במכללת סן דייגו (1989–1990), באוניברסיטת בראון (2008-2009) ובמכון גילדנהורן לחקר ישראל באוניברסיטת מרילנד (2013).
פרסומים בולטים
ליימן-ווילציג חיבר שלושה ספרים אקדמיים והיה שותף בעריכה (עם ברוך זיסר) של אנתולוגיה לימודית אחת. הוא פרסם 50 מאמרים: 33 בכתבי עת שפיטים ו-17 כפרקים בספרים אקדמיים. ניתן לחלק את תחומי עשייתו המחקרית לשלושה תחומים מרכזיים:
מחאה ציבורית
המחצית הראשונה של הקריירה האקדמית של ליימן-ווילציג הוקדשה בעיקר להתנהגות חוץ-פרלמנטרית בישראל, והיא מתבטאת בשני ספרים שהוציא בנושא זה. שני הספרים ניתחו וסיכמו בצורה מקיפה ומאורגנת מאמרים רבים שפורסמו בנושא במהלך שנות השמונים.
המסקנה המרכזית של ספרו הראשון הייתה שאף על פי שישראל הובילה בעולם הדמוקרטי בהשתתפות פעילה במחאות יחסית למספר האוכלוסין, הצלחת המחאות בה הייתה מוגבלת מאוד כתוצאה ממערכת תקשורת פוליטית לא מתפקדת.
הספר השני חקר את התוצאה של כישלון המחאות הללו: הקמתן האינטנסיבית, אד הוק, של "מערכות רווחה חברתית חלופיות" על ידי הציבור הישראלי, שעמדו כתחליף ובתחרות מול מערכות שהממשלה לא הצליחה לחולל בהן רפורמות. כך למשל בנושאי חינוך, כלכלה, בריאות, תחבורה, תקשורת, דיור, דת וכו' הוקמו מערכות "אפורות" (על גבול החוקי) ו"שחורות" (בלתי-חוקיות). ליימן-ווילציג טען (דבר שהיה שנוי במחלוקת) שתופעה מסיבית זו הייתה הגורם הבסיסי מאחורי מדיניות ההפרטה רחבת ההיקף של מדינת ישראל בנוגע לשירותים ציבוריים, שהחלה בשנות השמונים וצברה תאוצה בשני העשורים שלאחריהן.
תקשורת פוליטית, ניו מדיה
מתוך מסקנות מחקרו אודות המחאה הציבורית, עבר ליימן-ווילציג בהמשך הקריירה שלו לעסוק בחקר התקשורת הפוליטית, עיסוק זה הועמק עם הקמת המגמה לתקשורת פוליטית במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, אותה טיפח מאז הקמתה. בשנות ה-90 ובשנות האלפיים פרסם בהרחבה מאמרים רבים שעסקו בתעמולת בחירות, עיתונות, ניו מדיה.