cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
אגם אוקיצ'ובי
היסטוריה
גם בשפת המאיאמי (שבט מקומי נוסף, שעל שמו העיר מיאמי) המשמעות היא "מים גדולים", כפי שתועד על ידי החוקר הרננדו דה אסקלנטה פונטנדה בן המאה ה-16.
עוד עדות היסטורית היא של הצרפתי בן המאה ה-16 רנה ז'ולין דה לודונייר שכתב על אגם גדול בדרום פלורידה ושמו "סרופה" (Serrope).
במהלך המאה ה-18 האגם נודע בעיקר בשל שמו הספרדי - "הלגונה של הרוח הקדושה" (Laguna de Espiritu Santo). כך גם היה כתוב במפות של הצי הבריטי.
בתחילת המאה ה-19 האגם היה נקרא גם "אגם מאיאקו" (Mayacco) או "מאיאקה" (Mayaca), על שם אנשי שבט המאיאקה.
בדרום האגם, נמצאים שלושה איים קטנים - קרמר ריטה  וטורי. בעבר הם היו מיושבים, ואף כללו חנויות, דואר, בית ספר ומועצה נבחרת.
עיקר העיסוק באיים הייתה חקלאות, וזו לא הייתה פשוטה לאור האדמה הבוצית ומדמנה שהוקמה שם. ניסיונות לעבד את האדמה עם טרקטורים לא צלחו, ובשנות ה-60 האיים ננטשו.
גאולוגיה
אגם אוקיצ'ובי יושב על קרקע רדודה שמשתרעת בין עמק נהר קיסימה ואזור האוורגליידס  (אשר בו נמצא הפארק הלאומי אוורגליידס)
השקע באגם נמצא מתחת לשכבות של חרסית דחוסה, אבן גיר וחול (בדומה לקרקע בחופי חצי האי פלורידה).
לפני 6,000-4,000 שנים היווצרות ביצות גרמה ליצירת מאגרי כבול. השילוב של זרימת המים ממאגרים שונים עם הביצות יצר את האגם.
כאשר האגם היה גדול ועמוק דיו (בסביבות 4 מטרים), החלו המים לחלחל דרומה לעבר אזור האוורגליידס ולפארק הלאומי אוורגליידס.
על פי חישובים שונים, האגם מכיל בסביבות טריולון גלונים אמריקאיים של מים.
הוריקנים וסופות טרופיות
בחלקה הדרומי של פלורידה נפוצות סופות הוריקן. בשנת 1926, ההוריקן הגדול של מיאמי פגע בסביבות האגם והרג בסביבות 300 איש.
לאחר בירור של הצלב האדום האמריקאי ושירות מזג האוויר הלאומי נקבע מספר הקורבנות על 1,836, אך זה שונה ל"בסביבות 2,500".
הסיבה למספר הקורבנות הגבוה, הייתה בשל העובדה שההוריקן גרם למי האגם להפוך לצונאמי אימתני בגובה 2 מטרים. הצונאמי גם כלל בוץ אשר הגדיל את הנזק.
לאחר שני ההוריקנים, הרשויות החקיקה של פלורידה יצרו ארגון למניעת הצפות בסביבות אגם אוקיצ'ובי ("Okeechobee Flood Control District").
הארגון הורשה לשתף פעולה עם חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית כדי למנוע מצבי חירום עתידיים.
נשיא ארצות הברית הרברט הובר ביקר באזור במהלך כהונתו, ובעקבות החלטתו חיל ההנדסה יזם בנייה של תעלות, גשרים ו-140 מייל של סוללות למניעת הצפות.
ב-23 במרץ 1937 נפתחה תעלת אוקיצ'ובי אשר מקשרת בין פורט מיירס  בחלק המערבי של פלורידה וסטוארט  בחלק המזרחי.
הסוללה שמסביב לאגם נקראה על שמו של נשיא ארצות הברית שיזם אותה - סוללת הרברט הובר.
בשנת 1947 הוריקן פורט לודרדייל גרם לנזק גדול לראש הסוללה, ולכן נבנתה סוללה גדולה יותר במהלך שנות ה-60.
ארבעת ההוריקנים האחרונים שהגיעו לאגם אוקיצ'ובי - הוריקן פרנסס, הוריקן ג'ין , הוריקן וילמה והוריקן אירמה לא גרמו לנזקים משמעותיים (וילמה העלה את מפלס האגם בחצי מטר).
בשנת 2006 הסופה הטרופית "ארנסטו" גרמה לעלייה של 30 ס"מ במפלס המים. בשנה לאחריה האגם הגיע לגובה הנמוך ביותר מאז תחילת המדידות - 2.69 מטר.
בשנת 2008 הסופה הטרופית פיי גרמה לעלייה של 65 ס"מ באגם, כך שהוא עלה לגובה 3.66 מטר.
אתגרים סביבתיים
בשנת 2007 (שהייתה שנת בצורת בפלורידה) פקחי השמורה של האגם הוציאו כמות של מספר טונות בוץ רעיל, לטובת מים נקיים יותר לסביבה. הבוץ כלל ארסן וחומר הדברה.
על פי תוצאות המחקר שבוצעו בידי המחוז הדרומי של ארגון ניהול המים של פלורדיה, הזיהום של הבוץ (שהיה פי 4 מהמותר באזור יבשתי) לא אפשר חקלאות או בנייה.
החל משנת 2013 חיל ההנדסה שאב ביליונים של גלונים המורכבים ממי האגם, כדי למנוע פגיעה בסוללת הרברט הובר ובסביבה.
יש הטוענים שמטעי סוכר גורמים לזיהום מי האזור, אך איגוד יצרני הסוכר האמריקאי טען מנגד שהשאיבה היא רק למטרת הגנה מפני הצפות.
בשנת 2016 חלה באגם פריחת אצות, בשל מי אגם שזוהמו בחומרי מזון ברמות גבוהות מן המותר.
באותה השנה בחודש יולי, נקלעה מחלוקת בין המושל ריק סקוט והממשל הפדרלי לגבי ההוצאות שנבעו מהמחדלים הסביבתיים.
שימושים
שימושים שאושרו לפעילות באגם אוקיצ'ובי:
לפי נתוני חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, הפעולות הנפוצות באגם ובסביבתו הוא: טיילת האגם:
הסוללה, שרוחבה 30 מטרים ומשתערת מסביב לאגם היא הבסיס לשביל אגם אוקיצ'ובי.
הטיילת עצמה היא חלק מהשביל הלאומי של פלורידה, שאורכו 2,100 קילומטרים.
סוגי הדגים באגם:
בנג'מין הלוול קארו
אדמירל סֶר בנג'מין הַלוֹוֶל קארוּ (באנגלית: Benjamin Hallowell Carew; 1 בינואר 1761 – 2 בספטמבר 1834) היה קצין בצי המלכותי הבריטי שהשתתף במלחמת העצמאות האמריקנית ובמלחמות הנפוליאוניות. הלוול השתייך לקבוצה הנבחרת של קצינים ששירתה תחת פיקודו של אדמירל נלסון בקרב הנילוס וכונתה בפיו "Band of Brothers". הוא נתפרסם גם כמי שהעניק לנלסון, עוד בחייו, את ארון המתים בו נקבר ב־1806 לאחר קרב טרפלגר.
ילדותו ונעוריו
מקום ושנת הולדתו של הלוול אינם ידועים בוודאות. ככל הנראה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ב־1 בינואר 1761. אביו, בנג'מין הלוול (1723–1799), קפטן לשעבר בצי המלכותי, היה ממונה על המכס. אימו, מרי (בוילסטון) הלוול, הייתה בתו של תומאס בוילסטון ובת דודתה של סוזנה בוילסטון, אימו של ג'ון אדמס, הנשיא השני של ארצות הברית, וסבתו של ג'ון קווינסי אדמס, הנשיא השישי.
כשגברו הרגשות האנטי־בריטיים במושבות, נחשפה משפחת הלוול הלויאליסטית להתקפות של פטריוטים אמריקנים בשל עיסוקו של אב המשפחה. באוגוסט 1765 בזז המון את ביתו של הלוול ברוֹקְסְבָּרִי, והמשפחה עברה אל שכונת ג'מייקה פְּלֵיין. בספטמבר 1774 רדף המון זועם של 160 איש, רכובים על סוסים, אחר אביו. משפחת הלוול עזבה את בוסטון במרס 1776, עם פרוץ מלחמת העצמאות, וכל רכושה הוחרם. בני המשפחה שהו זמן מה בהליפקס, נובה סקוטיה, וביולי 1776 עזבו אל אנגליה.
הלוול התחנך באנגליה בבתי ספר פרטיים, והודות לקשרי אביו עם אדמירל הוּד הצטרף לצי המלכותי. ב־31 באוגוסט 1781 הועלה הלוול הצעיר לדרגת לפטננט.
שירותו בצי המלכותי
הקריירה הימית של בנג'מין הלוול השתרעה על פני מלחמת העצמאות האמריקנית, מלחמות צרפת המהפכנית והמלחמות הנפוליאוניות, והוא נטל חלק בקרבות חשובים בכל אחת מהן. ב־1782, בעודו לפטננט, השתתף בקרב סיינט קיטס ובקרב "הקדושים". הוא המשיך את שירותו הפעיל בצי גם לאחר המלחמה, וב־1791 הועלה לדרגת קומנדר (דרגה אחת נמוכה מזו של קפטן). באוגוסט 1793, בתחילת מלחמת המהפכה הצרפתית, הועבר לאוניית־הקו "רוֹבָּסְט", 74 תותחים, והשתתף במצור על בַּסְטְיָה שבקורסיקה תחת פיקודו של לורד הוד. שנה אחר כך, ב־1794, נטל חלק בהתנדבות בנחיתה בחוף ובכיבושה של קַלְבִי שבקורסיקה (הפעולה בה איבד נלסון את עינו). הוא זכה לשבחים על חלקו בפעולה, וזמן מה אחר כך קיבל את הפיקוד על הפריגטה "לואסטוף".
ב־1795 נמסרה לפיקודו אה"מ "קוּרָאזֶ'ה", 74 תותחים, עימה השתתף בקרב יֶיר. בדצמבר 1796, בעודה עוגנת במפרץ גיברלטר, ניתק כבל העוגן של "קוראז'ה" בסערה עזה, והיא נטרדה אל עבר סוללות תותחי החוף הספרדי. הלוול לא היה באותה עת באונייה, כי נקרא להשתתף בבית דין ימי בחוף. למרות הניסיונות להצילה נטרפה "קוראז'ה" בסופו של דבר ליד מוֹנְטֶה אָצ'ו, תוך אובדן של קרוב ל־500 מאנשי צוותה. לאחר טביעת אונייתו התנדב הלוול לשרת באה"מ "ויקטורי", לחם בה בקרב סיינט וינסנט (14 בפברואר 1797) וזכה לשבחים מפי מפקדו אדמירל ג'ון גֶ'רְוויס על חלקו בניצחון. זמן קצר אחר כך קיבל אונייה חדשה לפיקודו, את הפריגטה "לַייוְולִי", 32 תותחים, עימה לחם בקרב סנטה קרוז דה טנריף, פעולת הנחיתה בה איבד נלסון את זרועו.
ארון המתים של נלסון
הלוול ידוע גם כמי שהעניק לנלסון לאחר קרב הנילוס (אוגוסט 1798) את ארון המתים בו נקבר ב־1806. בקרב זה פיקד הלוול על אה"מ "סוויפטשור", 74 תותחים, שמילאה תפקיד עיקרי בהשמדתה של אוניית הדגל הצרפתית "ל'אוריין". זמן מה לאחר הניצחון שלח אל נלסון ארון מתים, אותו ציווה להכין משברי תורנה של "ל'אוריין". במכתב שצירף כתב הלוול לנלסון: "אדוני, הרשה לי להעניק לך ארון מתים העשוי מתורנה הראשי של ל'אוריין, כדי שעם סיום הקריירה הצבאית שלך בעולמנו תוכל להיקבר באחת ממזכרות ניצחונותיך. מי ייתן ויום זה ירחק, חברך הנאמן, בנג'מין הלוול." מסופר כי המתנה נשאה חן בעיני נלסון, והוא שמר אותה דחוקה אל קיר הקבינה שלו, מאחורי הכיסא בו נהג לסעוד את ארוחותיו, ואף נטל אותה עמו אל אונייתו הבאה. לאחר מותו בקרב טרפלגר (1805) נקבר נלסון בארונו של הלוול.
הלוול עצמו, שפיקד באותו זמן על אה"מ "טייגר", החמיץ את קרב טרפלגר. יחד עם חמש אוניות נוספות נשלח אל גיברלטר כדי להצטייד במים וללוות אוניות סוחר. אונייתו הקודמת, "סוויפטשור", לחמה דווקא בצד הצרפתי. עוד ב־1801 נפלה עם כל אנשי צוותה, ובהם הלוול, בשבי הצרפתים לאחר קרב עם שייטת בת חמש אוניות מלחמה. עם שובו לאנגליה, לאחר תקופת קצרה בשבי, הועמד הלוול למשפט צבאי, אך לא נמצא כל דופי בהתנהלותו ובאופן מילוי תפקידו.
הלוול הוסיף לשרת בצי לאחר מות נלסון. הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל של השייטת הכחולה ב-1 באוגוסט 1811; סגן אדמירל של השייטת הלבנה ב-1812; אדמירל משנה של השייטת הכחולה ב-12 באוגוסט 1819; אדמירל משנה של השייטת הלבנה ב-19 ביולי 1821; ואדמירל השייטת הכחולה ב־1830.
תוארי כבוד
הלוול קיבל תואר "אביר מסדר סן פרדיננדו וההצטיינות" (Reale ordine di San Ferdinando e del merito) מפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות על חלקו במצור על קורסיקה, אות כבוד שהוענק גם לנלסון. עם התארים הנוספים שקיבל במהלך חייו נמנים: "קולונל של הנחתים המלכותיים" (31 ביולי 1810), "אביר מפקד של מסדר האמבט" (2 בינואר 1815) ו"אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט" (6 ביוני 1831).
הירושה ושינוי שמו
ב-1828 ירש הלוול מבת דודתו את נחלותיה של משפחת קארו מבדינגטון, סארי. על פי תנאי צוואתה הוא אימץ את שם משפחת קארו ואת סמלה, ונודע מאז בשם אדמירל סר בנג'מין הלוול קארו. הלוול מת ב-2 בספטמבר 1834.
יהודה בויאר
הרב יהודה בויאר (ר' יידל; נולד בשנת תרצ"ד, 1934) הוא פוסק ומחבר ספרי הלכה, מתלמידי החזון איש. ממורי ההוראה של חוג חזון איש.
קורותיו
נולד בתל אביב, בנו של אברהם בויאר. למד בישיבת היישוב החדש ובישיבת פוניבז'. התקרב לחזון איש ונעשה תלמידו. החזון איש הציע אותו כשידוך לבת אחיו של מקורבו הרב משה חיים אקון, ואף השתתף באירוסיו. לאחר נישואיו למד בחברותא שנים רבות עם הרב גדליה נדל.
חיבר ספרי הלכה, בהם קיצור הלכות נדה וקיצור הלכות תרומות ומעשרות, קיצור הלכות שביעית וקיצור הלכות חלה. (על פי המסורת בחוג חזון איש הרב יהודה בויאר כתב רק את "מקורי הדינים" שבסוף הספר, ואת כל הספר וההלכות למעשה כתב רבו הרב חיים גריינימן) ספריו תורגמו למספר שפות ובהן ספרדית. ספריו מבוססים על פסיקת החזון איש, ובנידונים שאינם ברורים בשיטת רבו הוא מסתמך בדרך כלל על פרשנותו של הרב חיים גריינימן, שהרב בויאר משתייך לחוגו.
הרב בויאר מתגורר בשיכון חזון איש בבני ברק. מוסר שיעורים בישיבת בית שמעיה בבני ברק. שיעוריו יוצאים לאור על ידי תלמידיו.
אחיו הוא הרב ירחמיאל בויאר, ראש עיריית בני ברק לשעבר, אח נוסף הוא הרב נחום בויאר, ממקימי קהילת "אביר יעקב" בת"א. בנו הרב משה בויאר הוא ראש כולל בהיכל התלמוד בתל אביב ומחבר ספרי "ביאורי עניינים", אף הוא בקהילת הרב גריינמן. חתנו הוא הרב חיים קליין, מראשי ישיבת קריית מלאכי.
מקום שקט
מקום שקט (באנגלית: A Quiet Place) הוא סרט אימה פוסט-אפוקליפטי אמריקאי, משנת 2018 אשר בוים על ידי ג'ון קרסינסקי. תסריטו נכתב על ידיאנדרו פורם ובראדלי פולר והופק על ידי מייקל ביי. בין שחקניו הראשיים של הסרט ניתן למנות את אמילי בלאנט וג'ון קרסינסקי.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 באפריל 2018, בארצות הברית, בהפצתה של סרטי פרמאונט. לסרט הופק סרט המשך בשם "מקום שקט 2".
עלילה
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 2020, ומתמקדת במשפחה אשר חיה בשתיקה מוחלטת לאחר שכדור הארץ הותקף בידי יצורים המזהים את הטרף שלהם בעזרת חוש השמיעה. בתחילת הסרט ניתן לראות את אוולין אבוט (אמילי בלאנט) לי אבוט (ג'ון קרסינסקי) ואת שלושת ילדיהם; ריגן אבוט (מיליסנט סימונדס), מרקוס אבוט (נואה ג'ופ) ובו אבוט (קייד וודוורד), במרכול מקומי נטוש.
הפקה
שלב הצילומים של הסרט התקיים ממאי עד נובמבר 2017, באפסטייט ניו יורק. בנוסף לכך, יוצרי הסרט רכשו עבור סצנה מתוכו, 20 טון תירס, אותם גידלו איכרים מקומיים. בנוסף לכך, צולמו קטעים מהסרט במקומות נוספים בניו יורק.
הכנסות
הסרט זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר גרף סכום של כ-338.6 מיליון דולר, מתקציב של בין 17 מיליון דולר ל-21 מיליון דולר. בעקבות הצלחתו הרבה הפך הסרט לסרט האימה ה-7 הרווחי ביותר בכל הזמנים.
בשבוע צאתו, הצליח הסרט לגרוף סכום של כ-50,203,562 מיליון דולר בארצות הברית בלבד. בשבוע השני צבר סכום של כ-32,970,049 מיליון דולר, ובשבוע השלישי סכום של כ-20,911,809 מיליון דולר.
מדיה ביתית
הסרט "מקום שקט" הופץ באופן דיגיטלי ב-26 ביוני 2018. לאחר מכן, ב-10 ביולי באותה השנה, הופץ על גבי די וי די ובלו ריי.
סרט המשך
באפריל 2018, יושב הראש והמנהל הכללי של סרטי פרמאונט, ג'ים ג'יאנופולוס, אמר שסרט ההמשך כבר בתהליכי יצירה. התסריטאים בריאן וודס וסקוט בק ציינו כי הם החלו לחשוב על רעיונות לסרט המשך. באוגוסט 2018, נודע כי סרט ההמשך עתיד לצאת ב-15 במאי 2020.
גיום מביר
גיום מביר (צרפתית: Guillaume de Bures; תאריך לידה לא ידוע, נפטר ב-1142) היה אציל צלבני, בנו של יו רוזן קרסי וסינישאל צרפת, ששימש כעוצר וכקונטאבל בממלכת ירושלים.
גיום מביר היה אציל צרפתי בעל ייחוס מועט שהגיע לארץ הקודש בתאריך לא ידוע אך לפני 1115. הוא קשר את גורלו עם ז'וסלין דה קורטניי ומשהפך ז'וסלין דה קורטניי לרוזן אדסה קיבל גיום את התואר נסיך הגליל.
בשנת 1123, עם מותו של אסטאש גרנייה ששימש כעוצר ממלכת ירושלים בעת שביו של בלדווין השני, מלך ירושלים, קיבל גיום מביר את התפקיד, בו שימש עד שחרור המלך בשנת 1124, אז העבירו למלך בצורה חלקה ובלי לעורר קשיים.
הוא מת בשנת 1142 מבלי להותיר אחריו יורש.
אסטאש גרנייה
אסטאש גרנייה (בצרפתית: Eustache Garnier; ? - 15 ביוני 1123) היה אציל וקונטאבל בממלכת ירושלים הצלבנית.
קורות חייו
אסטאש גרנייה, אציל צרפתי בעל ייחוס מועט הצטרף לגוטפריד מבויון במסע הצלב הראשון. הוא נטל חלק פעיל בקרבות רמלה תחת פיקודו של בלדווין הראשון, מלך ירושלים. על שירותיו הטובים הוענקה לו העיר קיסריה שנכבשה בשנת 1101 ולאחר מכן צידון שנכבשה בשנת 1111. נישואיו לאחיניתו של הפטריארך הלטיני של ירושלים שיפרו את מעמדו בממלכה והעיר יריחו הועברה לחזקתו על ידי הכנסייה.
כוכבו של גרנייה דרך עם נפילתו של בלדווין השני, מלך ירושלים בשבי הטורקי, אז הוא נבחר לקוניטאבל של ממלכת ירושלים ועוצר הממלכה. המבחן הראשון ליכולתו בא בעת הפלישה המצרית לתחומי ממלכת ירושלים בשנת 1123, הצבאות נפגשו ביום 29 במאי בסמוך ליבנה למרות יתרון מספרי אדיר ממנו נהנה הצבא המצרי הצליחו הצלבנית להפוך את הקערה על פיה ולהשיג ניצחון מכריע שהוציא את מצרים הפטאמית ממשוואת הכוחות האזורית.
הוא נפטר ביום 15 ביוני 1123, זמן קצר לאחר ניצחונו הגדול. בנו הבכור אסטאש גרנייה השני קיבל את צידון, ובנו השני, וולטר, הפך לרוזן קיסריה. נכדו היה הרוזן רג'ינלד מצידון, דמות בעלת השפעה רבה בתקופת מלכותם של בלדווין הרביעי והחמישי וגי דה ליזיניאן ומהבודדים שהצליחו להימלט בקרב קרני חיטין, שהיה נשוי לאגנס מקורטניי ולאחר מכן להאלביס ד'איבלין, בתו של באליאן מאיבלין.
ההיסטוריון הצלבני פולקו משארטר מספר כי אסטאש גרנייה היה "אדם בעל גוף מוצק ואופי ישר" וויליאם מצור מרחיב ומתאר אותו כאדם "חכם וישר עם ניסיון רב בנושאים צבאיים".
לפילי
היווצרות
התפרצויות געשיות משליכות לאוויר טפרה – חומרים הנופלים לקרקע ומצטברים שם. מזרקות לבה עשויות להגיע לגובה של מאות מטרים, והלבה נקרעת לחלקים קטנים יותר, בהם לפילי. במעופן של הטיפות באוויר נקרש חלקן החיצוני במבנה אווירודינמי.
הטיפות נזרקות למרחק-מה מן הלוע: החלקיקים הגדולים יותר יפלו קרוב אל הלוע, והחלקיקים הקטנים יותר יפלו במרחק גדול יותר ממנו. בנפלן על הקרקע עשויות הטיפות להיצמד זו לזו בעודן חמות ורכות, וכאשר הן מתקררות ומתגבשות הן הופכות לסלע.
טיפות לפילי עשויות להצטבר ביחד עם חומרים פירוקלסטיים אחרים ליצירת טוף. כאשר החומרים המרכיבים את הטוף עדיין חמים, הם "מולחמים" זה לזה ויוצרים איגנימבריט – טוף מולחם.
לפיליסטון
לפיליסטון הוא סלע הנוצר מהתלכדות של טיפות לפילי. כאשר הטיפות הנופלות לקרקע עדיין מותכות, והן נצמדות ומולחמות זו לזו. התגבשותן יוצרת סלע סלע פירוקלסטי, וחתך בו עשוי להראות את מתאר הטיפות.
לפילי מלוכד
'לפילי מלוכדומה (accrestionary lapilli) נוצר מטיפות עגולות הנוצרות סמוך מאוד ללוע הר הגעש, לרוב בעמוד האפר הגעשי, בטרם קיבלו מבנה אווירודינמי. היצמדות הטיפות זו לזו נובעת מלחות או מכוחות אלקטרוסטטיים, ועשויה ליצור כמה שכבות של טיפות בטרם נפילתן לקרקע.
טוקאי (עיר)
טוקאי (בהונגרית: Tokaj), היא עיירה היסטורית במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, בצפון הונגריה, 54 קילומטרים מבירת המחוז מישקולץ. היא המרכז של מחוז היין חבל טוקאי בו מיוצר יין טוקאי. היישוב נמצא על דרך רבני הפלאים (הונגריה).
היסטוריה
אזור גידול היין הוזכר לראשונה בשם טוקאי בשנת 1067. העיירה עצמה הוזכרה לראשונה במסמכים ב-1353. הטירה הראשונה שלה נקראה "מוטה"  ונהרסה במהלך הפלישה המונגולית להונגריה.
החל משנת 1450 הפכה טוקאי לרכושם של משפחת הוניאדי, ולכן כאשר מתיאש הראשון הפך למלך, העיר הפכה לאחוזה מלכותית. בשנת 1705 הורה פרנץ ראקוצי השני על הריסת הטירה.
לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867 העיר שגשגה ופרחה, בעיקר בשל תעשיית היין שבה,  בזמן מלחמות העולם, סבלה העיר מצרות רבות ואיבדה ממעמדה וחשיבותה. גם מקומה בסחר היין נתפס על ידי שאטוראליאויהיי.
יהודי טוקאי
היהודים הראשונים באו למקום מפולין במחצית הראשונה של המאה ה-18. עד שנת 1800 עסקו בייצור יין ומשנאסרה על היהודים חכירת כרמים באזור, מצאו רובם את פרנסתם במסחר ובמלאכה. בשנת 1879 הקים יהודי בית חרושת לגפרורים במקום ויהודים אחרים פתחו בנקים שמימנו הקמת עוד מפעלי תעשייה.
בין מוסדות הקהילה היו חברה קדישא ומוסדות צדקה. וכן פעל במקום בית ספר. הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי בשנת 1889 נבנה בית הכנסת.
בין שתי מלחמות העולם הייתה במקום פעילות ציונית שהתבטאה במגביות לטובת מתיישבי ארץ ישראל ובשנת 1931 התארגנו במקום תנועות נוער ציוניות כגון "בריסיה" ו"התאחדות הנוער בהונגריה". בשנת 1930 ישבו בטוקאי 959 יהודים.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו גברים יהודים בני ארבעים ומעלה לעבודות כפייה, וטוקאי שימשה מרכז התייצבות למגויסים.
במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה, נסגרו חנויות ובתי מלאכה בבעלות יהודים ורבים מעשירי הקהילה הובלו למחנה ההסגר בכפר קישטארצ'ה. בנייני בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד התורה ודירות פקידי הקהילה הוכרזו כגטו ורוכזו בהם כל יהודי המקום. ולאוכלוסייה הנוצרית בטוקאי ניתנה האפשרות להעביר מזון ליהודים.
בתחילת מאי 1944 גורשו יהודי טוקאי לבודרוגקרסטור ומשם הועברו לגטו המחוזי בשאטוראליאויהיי. אחדים מן הכלואים הצליחו להימלט והגיעו לבודפשט. במחצית השנייה של מאי 1944 שולחו יהודי העיירה בארבעה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה, חזרו לטוקאי כ-112 יהודים שניצלו וניסו לחדש את חיי הקהילה אך מספר היהודים הלך ופחת. ובשנת 1960 נותרו במקום שלושה יהודים בלבד.
PLEX
PLEX (קיצור של Programming Language for EXchanges) היא שפת תכנות ספציפית, התומכת בתכנות מקבילי ובריצה בזמן אמת (Real Time). היא פותחה על ידי תאגיד הטלקומוניקציה אריקסון (Ericcson) לצורך שימוש בארכיטקטורת AXE telephone exchange שלו. PLEX עוצבה על ידי Göran Hemdahl מתאגיד אריקסון בשנות ה-70, ומאז היא עודכנה ושודרגה פעמים רבות. בשנת 2008, תוארה PLEX כתווך בין שפת התכנות Fortran ו-Macro Assembler (מאקרו-ים בשפת סף). לשפה יש 2 ניבים: Plex-C אשר אחראי ל-AXE Central Processor ו-Plex-M אשר נמצא בשימוש ב-EMRP – ראשי תיבות של Extension Module Regional Processors.
בשנות ה-80 תאגיד אריקסון החל לפתח שפת תכנות שתתפוס את מקומה של Plex. שפה זו בסופו של דבר התפתחה לשפת התכנות Erlang. לטענתו של אחד ממפתחי Erlang, ג'ו ארמסטרונג, Erlang הושפעה באופן משמעותי מ-PLEX ומארכיטקטורת AXE. עם זאת, לרוב נעשה שימוש ב-Erlang ביחד עם PLEX במקום להחליפה באופן מלא.
ארון גונארסון
גונארסון שיחק בקבוצות תורסראר האיסלנדית, א.ז. אלקמאר ההולנדית, קובנטרי סיטי האנגלית וקארדיף סיטי הוולשית. בנבחרת הלאומית ביצע גונארסון את הופעת הבכורה שלו ב-2008 ונבחר לקפטן הנבחרת בשנת 2012. כקפטן הוביל גונארסון את לטורניר הבין-לאומי הראשון שלה בהיסטוריה, יורו 2016, בו הודחה בשלב רבע הגמר.
קובנטרי סיטי
גונארסון בן ה-19 חתם על חוזה ל-3 שנים בקבוצת הצ'מפיונשיפ האנגלית קובנטרי סיטי ב-17 ביוני 2008. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הפתיחה של עונת 2008/2009 נגד נוריץ' סיטי, אותו ניצחה הקבוצה 2-0. גונארסון כבש את שער הבכורה שלו בקריירה ב-14 בפברואר 2009 במשחק במסגרת גביע ה-FA נגד קבוצת הפרמייר ליג בלקברן רוברס. במהלך העונה התעניינו מספר קבוצות מהפרמייר ליג בשחקן הצעיר, דבר שהוביל את הקבוצה להציע לו (ביחד עם מספר שחקנים נוספים) הצעה משופרת יותר ב-12 במרץ, זאת על מנת להשאירו בקבוצה. ב-7 באפריל הוא כבש את שער הליגה הראשון שלו בקבוצה נגד קריסטל פאלאס. בסיום עונתו הראשונה בקובנטרי סיטי נבחר גונארסון ל"שחקן השנה" (Player of the Year) וזכה ב"מגן הקהילה" (Community Award) מקבוצתו ומאוהדיה.
בתחילת עונתו השנייה בקובנטרי סיטי (עונת 2009/2010) בחר גונארסון להחליף את מספר החולצה שלו מ-12 ל-17, זאת כדי להתאימו למספרו של אחיו שחקן הכדוריד. במהלך העונה המשיך גונארסון לשמש כבורג חשוב בקבוצתו, כאשר רשם 42 הופעות וכבש שער אחד נגד מידלסברו.
אף על פי שהביע את רצונו להישאר בקבוצה, לאחר משא ומתן לא הושגה הבנה בין סוכנו לבין קובנטרי סיטי והוא עזב את הקבוצה לאחר שתם חוזהו בן השלוש שנים, וחתם בקבוצת קארדיף סיטי.
קארדיף סיטי
ב-8 ביולי 2011 חתם גונארסון בן ה-22 בקבוצתו החדשה קארדיף סיטי. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקארדיף ב-7 באוגוסט בניצחון 1-0 נגד וסטהאם יונייטד. במשחקו השני נגד בריסטול סיטי נפצע גונארסון בקרסול אבל חזר לשחק מיד לאחר פגרת הנבחרות (ספטמבר 2011) ב-10 בספטמבר נגד דונקסטר רוברס. שישה שבועות לאחר מכן הבקיע גורנארסון צמד בניצחון קבוצתו 5-3 נגד בארנסלי, וזכה לראשונה בתואר "שחקן המשחק" (Man-of-the-Match Award).
גונארסון שיחק בגמר הגביע הפוטבול ליג 2012 באצטדיון ומבלי, כאשר קארדיף סיטי הפסידה 3-2 בפנדלים נגד קבוצת הפריימר ליג ליברפול, לאחר שהמשחק נגמר בתוצאה 2-2 לאחר 120 דקות.
ב-25 באוגוסט 2013 כבש את שערו הראשון בפריימר ליג, בניצחון 3-2 נגד מנצ'סטר סיטי. ביוני 2015 חתם גונארסון על חוזה חדש בקארדיף סיטי עד קיץ 2018.
מיגל, דוכס ברגנסה
מיגל, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Miguel Januário de Bragança; 19 בספטמבר 1853 - 11 באוקטובר 1927) היה התובע המיגליסטי לכס המלוכה של פורטוגל מ-1866 עד 1920, והוא השתמש בתואר דוכס ברגנסה.
ביוגרפיה
מיגל נולד ב-19 בספטמבר 1853 בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, למיגל הראשון, מלך פורטוגל ולאדליידה מלוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קונסטנטין, נסיך הכתר של לוינשטיין-ורטהיים-רוזנברג ואגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ששהו בגלות לאחר שגורשו מפורטוגל במהלך המלחמות הליברליות. הוא היה נכדם של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל והמלכה קרלוטה ז'ואקינה.
הוא היה חבר במטה הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה והשתתף בכיבוש בוסניה והרצגובינה. נאמר כי הקיסר פרנץ יוזף חיבב מאוד את מיגל והעניק לו את זכותו לחופש טריטוריאלי, מה שאיפשר לו להישאר עם האזרחות הפורטוגזית, למרות גרושו על ידי פורטוגל. בנו השני, פרנסיסקו ז'ואאו, נסיך ברגנסה, נקרא על שמו של הקיסר האוסטרי, שהיה הסנדק שלו.
מיגל היה בדרגת אוברסט ברגימנט ההוסרים האוסטרי ה-7. במלחמת העולם הראשונה הוא היה בדרגת פלדמרשל-לוטננט בצבא האוסטרי, אולם הוא התפטר מתפקידו בשנת 1917, כאשר פורטוגל נכנסה לסכסוך לצד מדינות ההסכמה, ובילה את שארית המלחמה כאזרח במסדר מלטה. לאחר תום האימפריה האוסטרו-הונגרית הושלכו מיגל ומשפחתו לעוני יחסי.
ב-31 ביולי 1920, לאחר מריבות עם בנו הבכור (שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם יורשת אמריקאית), ויתר מיגל על טענותיו כמלך פורטוגל לטובת בנו השלישי, דוארטה נונו, שהיה אז בן 13.
מיגל נפטר בזיבנשטיין, אוסטריה ב-11 באוקטובר 1927.
משפחתו
ב-17 באוקטובר 1877 התחתן מיגל ברגנסבורג עם אליזבת, נסיכת טורן וטקסיס, אחייניתה של הקיסרית אליזבת מאוסטריה, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
לאחר מותה של אשתו הראשונה, התחתן מיגל בפעם השנייה ב-8 בנובמבר 1893 עם בת דודתו מריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג השישי וסופיה, נסיכת ליכטנשטיין, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
היום בו נורה רייגן
היום בו נורה רייגן (באנגלית: The Day Reagan Was Shot) הוא סרט טלוויזיה אמריקאי מסוגת הדרמה משנת 2001 בבימויו של סיירוס נווראסטה. בסרט מככבים ריצ'רד דרייפוס בתפקיד מזכיר המדינה האמריקאי, אלכסנדר הייג וריצ'רד קרנה בתפקיד נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
עלילה
הסרט מבוסס באופן רופף על אירועים הקשורים בניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית רונלד רייגן ב-30 במרץ 1981 על ידי ג'ון הינקלי, ג'וניור. הוא מתאר טירוף תקשורתי, קבינט וסגל הבית הלבן מפולגים עם שליטה מצומצת בהתרחשות ואיום בדיוני של משבר בינלאומי.
פרסים ומועמדויות
אגודת עורכי קולנוע אמריקאיים (ACE)
פרס סטלייט
פרס גילדת שחקני המסך
The Adventures of Mimi (וידאו)
היסטוריה
המופע צולם ב-8 באוקטובר 2006 באנהיים קליפורניה באצטדיון הונדה סנטר. זה היה אלבום ה-DVD הראשון שקארי הוציאה לאור מאז, ב-1999. במהלך המופע ההרכב בויז טו מן ביצעו את השיר "One Sweet Day" ביחד עם קארי עצמה, בניגוד להופעות אחרות בהם קארי נהגה לבצע את השיר לבד. עטיפת האלבום צולמה על ידי צלם האופנה הידוע מרוקס קלינקו.
בדצמבר 2008 האלבום יצא לאור מחדש עם 4 דיסקים הכולל בין היתר את אלבומה אשר יצא באותה שנה E=MC². בנוסף גרסה זו כללה גם פוסטר דו צדדי עם תמונה מתוך המופע ותמונה מתוך האלבום וטבעת עם לוגו המופע במתנה.
מלחמת קסטיליה
מלחמת קסטיליה (ידועה גם בשם המשלחת הספרדית לבורנאו) הייתה סכסוך בין האימפריה הספרדית לבין סולטנויות ברוניי, סולו ומינדנאו.
רקע
אחרי כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, נותקו מדינות אירופה מהסחורות של מזרח אסיה, באמצעות רצף של מדינות עוינות, ביניהן האימפריה העות'מאנית, הפרסית, הערבים, ההודים והמלאים. עובדה זו דחקה בהן להשיג דריסת רגל במזרח אסיה ולבסס אספקה קבועה של סחורות. לצד זאת, ספרד שאפה לבצע פרוזליטיזם במזרח אסיה ולהפיץ את הנצרות בקרב האוכלוסייה המוסלמית.
האימפריה הספרדית החלה לבסס את שליטתה בפיליפינים. ניסיונותיה להפיץ את הנצרות גרמו לעימותים חוזרים עם סולטן ברוניי, שהייתה אז כוח ימי משמעותי.
הגעת הספרדים לפיליפינים
ב-1565, ספרד שלחה מספר משלחות ממקסיקו. בהובלתו של מיגל לופס דה לגאספי, הן התבססו בסבו, שהפכה לעיר הבירה ולנקודת המסחר המרכזית של הספרדים באזור.
עד מהרה הפכו הבסיסים הספרדים למטרד בעיני ברוניי שעסקה בהתרחבות בפיליפינים. בין 1485 ל-1521, סולטן ברוניי הקים מדינת בובות במטרה להיאבק בממלכת טונדו באי לוזון. הנוכחות המוסלמית במקום התגברה עם הגעתם של סוחרים ומיסיונרים מאינדונזיה ומלזיה.
למרות ההתרחבות המוסלמית, הספרדים המשיכו לצבור השפעה וכוח. ב-1571, הצליח מיגל לופז להוציא משלחת שכבשה והפיצה את הנצרות במנילה, שהפכה לבירה החדשה של הספרדים באזור. בהמשך, הוויסאיאנים בסבו (אשר נלחמו באופן מסורתי נגד בעלי הברית של ברוניי סולו ומנילה) חברו לספרדים נגד ברוניי. ב-1576, מושל הפיליפינים, פרנסיסקו דה סנדה, שלח מסר שברצונו להיפגש עם סולטן ברוניי כדי לבסס יחסים טובים. עם זאת, הוא דרש להמשיך להפיץ את הנצרות ולהפסיק את המיסיונריות של ברוניי שהפיצה את האסלאם. דה סנדה התייחס לברוניי כאיום על הנצרות באזור, ואמר כי "המורו מברוניי מפיצים את התורה של מוחמד, וממירים את כל המורו באי." סולטן ברוניי סירב לבקשה הספרדית להפיץ את הנצרות בפיליפינים, אותה הוא ראה כ"דאר אל אסלאם.
המלחמה
פרנסיסקו דה סנדה הכריז מלחמה רשמית על ברוניי ב-1578 והתחיל בהכנות למשלחת לבורנאו. דה סנדה הרכיב משלחת של 200 ספרדים, 200 מקסיקנים, 1,500 מקומיים ו-300 איש מבורנאו. בהמשך נמצא שהכוח הספרדי היה מגוון יותר, וכלל מולאטים, מסטיסים ו"אינדיאנים" מפרו ומקסיקו, עליהם פיקדו קצינים ספרדים שפיקדו בעבר על פיליפינים ברחבי דרום–מזרח אסיה. המשלחת החלה במסעה במרץ, ופעלה בבורנאו, סולו ומינדנאו.
בנוסף ללוחמים המלאים, הסולטנויות נתמכו על ידי האימפריה העות'מאנית, ששלחה כוחות במספר הזדמנויות לסולטנות אצ'ה, שהיו מגוונים אתנית. הכוחות האלו התפרסו במספר סולטנויות ולימדו את המקומיים טקטיקות לחימה חדשות. בנוסף, הגירה מוסלמית מהאימפריה העות'מאנית, מצרים וחצי האי ערב הביאה עמה מספר גדול של לוחמים.
ספרד הצליחה לכבוש במהירות את עיר הבירה של ברוניי, קוטה בהארו, כבר ב-16 באפריל 1578. לאחר שכבשו את הבירה, הציבו הספרדים את סרי ללה כסולטן ואת סרי רטנה לבנדהארה (ראש ממשלה או ראש האצולה).
אחרי נפילת עיר הבירה, הסולטן סייפול ריג'אל ברח לג'רודונג, שם תכנן להתארגן לקראת התקפה חוזרת על הספרדים לשחרור עיר הבירה. בשעה שהמקומיים נערכו להתקפה, הספרדים סבלו מהתפרצות כולרה ודיזנטריה, ולאחר זמן קצר כוח של אלף לוחמים הצליחו לגרש את מי שנותרו. הספרדים, לפני נסיגתם, שרפו את המסגד של העיר. ב-26 ביוני שבו הספרדים למנילה.
אחרית דבר
למרות שהספרדים לא הצליחו להכניע את ברוניי, הם מנעו ממנה לצבור כוח נוסף בלוזון. זמן מה אחר כך השתפרו היחסים בין המדינות והמסחר ביניהן חזר לקדמותו. ב-1599 שלח מושל הפיליפינים, פרנסיסקו דה טלו דה גוזמן, מכתב בו ביקש לנרמל את היחסים. עם שיקום היחסים, ספרד התמקדה במלחמותיה נגד המורו, שעוד נמשכו עד 1898.
אסף שחר (אמן)
ביוגרפיה
אסף שחר נולד בכפר סבא. בנעוריו היה חניך בתנועת הנוער העובד והלומד. שירת בנח"ל בתפקיד לוחם, ובמסגרת שלב פרק המשימה עסק בהדרכת נוער בשכונת קטמון בירושלים. היה חבר בקיבוץ המחנכים של תנועת דרור-ישראל, ובמסגרתו התגורר בקיבוץ העירוני בחיפה, עסק בחינוך, בהדרכה ובעיצוב גרפי, ולמד חינוך בלתי פורמלי במכללת בית ברל.
על עבודתו
יצירתו של שחר עוסקת במרחב הזהות הלהט"בית. הוא מציג מעין מסע חניכה קווירי, הפותח צוהר לאחרוּת ולשונוּת, והופך אותן מחוויה מתריסה וכואבת לשגרה של מציאות יומיומית. ביצירותיו הוא מנכיח את היות הקוויר אחר וזר, ובד בבד מטרתו להפוך אותו למוכר, לפוגג את החשש מהשונה, ובעיקר לשמוח איתו, לחגוג חריגה. כחריג המודע לעצמו, יצירותיו נלחמות בדעות קדומות ויש בהן תביעה לסובלנות פוליטית וחברתית. כדי לנפץ את חומות הסטיגמה והעוינות, מתחקה שחר בעבודותיו אחר גילוייה השונים של האחרות: היציאה מהארון של הומו בחברה מסוכסכת רבת פנים, התמודדות של קהילת זהויות המבקשת קבלה.
בתחילת עבודתו השתתף בתערוכות קבוצתיות: בשנת 2007 השתתף בתערוכה "אמני הדר", שהוצגה בגלריית תיאטרון חיפה ובבית העם בירושלים. באותה שנה הציג בתערוכה "בושה" בגלריה הבית בחיפה ובשנת 2008 השתתף באותו מקום בתערוכה "חלל פתוח". עבודותיו משלבות אמנות פלסטית, שימוש ברדי מייד, יציקות בטון ופיסול, ועוסקות בשלבי חוסר ההבנה או דחייתה של הזהות הקווירית, מביעות זרות בעולם, חיפוש עצמי וגילוייו של מאבק על חופש לביטוי.
בשנת 2008 הוציא ספר ביכורים "אותות צפונים" (הוצאת דרור לנפש), ששיריו עוסקים בתהליך הכואב של גילוי הזרות והחריגות, בחיפוש העצמי אחר זהות, ובהתמודדות על קבלה. מספר שירים מהספר הולחנו על ידו, כמו גם מוזיקה מקורית ועיבודים לשירי ילדים.
בשנים האחרונות נוספו לעבודתו יצירות שיש בהן אמירה וכוונה אנושית גדולה של הענקה: כרטיסי ברכה ייעודיים (יציאה מהארון, חתונה גאה), מגנטים הומו-ריסטים, פוסטרים הומו-ארוטיים, פרטי לבוש ואביזרים למצעדי גאווה ולדראג, ובהקשר לכך אמר: "להעניק מתנה זה קודם כל לאהוב את עצמך, ולאהוב את עצמך זו היכולת להפנות את המבט לאחר, לגעת בלבבו".
בשנת 2013 החל שחר להופיע כדראג קווין, ואימץ את שם הבמה "ניקול דיכפין". שחר מעצב את תלבושותיה, תופר אותן, מלביש אותה מכף רגל ועד ראש, מכין את אביזרי הבמה שלה, יוצר את הכוריאוגרפיה להופעותיה ומציג את עצמו בדמותה. הוא מופיע בערבי דראג ומסיבות במועדונים בישראל ובמצעדי גאווה. בשנת 2016 זכה במקום השני בתחרות הדראג בחיפה "עקב הזהב". הופעותיה של ניקול דיכפין יוצרות מנעד רחב של זהויות להט"ביות ססגוניות על הרצף המגדרי, וברובן יש מסר פוליטי נגד הומופוביה, גזענות ואי קבלת השונה.
מוסיקה
שחר הוא בוגר מגמת מוסיקה בתיכון כצנלסון בכפר סבא. הוא שר, ומנגן בפסנתר, סינתיסייזר, גיטרה, ואקורדיון. הוא יוצר מוסיקה אלקטרונית, מלחין, מעבד וכותב מוסיקה. בשנת 1998 החל לעבוד עם הוצאת "שירו נע" של היוצרת חקי שומר שלום, ועשה עיבודים לשירי ילדים. במסגרת זו יצאו מספר קלטות של שירי ילדים בעיבודו.
רד באטנס
רד באטנס (באנגלית: Red Buttons; 5 בפברואר 1919 - 13 ביולי 2006) היה שחקן קולנוע וקומיקאי אמריקאי יהודי. באטנס הוא זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1957 על הופעתו בסרט "סיונרה".
אסף שחר (אמן)
מוסיקה
בנוסף יוצר שחר מוסיקה אלקטורנית מקורית באמצעות סינתיסייזר ומחשב.
רד באטנס
ביוגרפיה
באטנס נולד בשם אהרון צ'אווט בניו יורק סיטי לזוג מהגרים יהודים סופי ומייקל צ'אווט. זכה לכינוי ולשם הבמה העתידי שלו "רד באטנס" בזכות שערו האדמוני והחליפה איתה עבד כשומר בבית מלון בצעירותו. החל את דרכו כשחקן מתחיל בברודוויי לאחר שכוכב הקולנוע חוזה פרר בחר בו לתפקיד משנה באחת המחזות. בשנת 1943 גויס באטנס לצבא האמריקאי ושירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כבדרן במופעים עבור לוחמים וטייסים בתקופת מלחמת העולם השנייה, באטנס שירת באותה יחידה עם מיקי רוני ובידר לוחמים בחזית האירופאית.
אסף שחר (אמן)
דראג בסלון
בשנת 2018 שחר הגה וייסד את הליין דראג בסלון. מטרת הליין להנגיש את אמנות הדראג לקהלים רבים ומגוונים, לאו דווקא כאלה המזוהים עם הקהילה הלהט"בית. בשונה מהופעות דראג שמתקיימות במועדונים ובמסיבות, "דראג בסלון" מתארח בסלונים של בתים פרטיים, באווירה אינטימית, בישיבה ובשעת ערב נוחה. הליין שואף להגיע לכל בית שירצה לארח אותו, והוא כולל הזדמנות לראות מקרוב את ההופעה, ואף לשאול שאלות. בכך שחר מציג ניסיון נוסף להרחיב את מופעיה של הקוויריות, הפעם בהיבט הקהילתי ובזירה הביתית.
בהופעות של הליין עולה המסר הבא: אמנות הדראג אינה מחפשת הגדרה, אלא יוצאת נגד ההגדרות, היא כלי לביטוי עצמי. דראג בסלון מתאפיין בהופעות שיש בהן ביקורת חברתית נגד הפטריארכיה, נגד התפישות המקובלות של "גבר" ו"אשה", ומשלב מחאה אישית ופוליטית. "דראג בסלון" יכול להצחיק ולרגש, וגם להיות בועט, מטלטל, מכעיס, מתריס.
רד באטנס
קריירת משחק
הופעתו של באטנס בדרמה המצליחה של ג'ושוע לוגאן "סיונרה" בתפקיד טייס חיל האוויר האמריקאי ג'ו קלי הייתה שונה ורצינית הרבה יותר מתפקידיו הקומיים המוקדמים. בזכות הופעה זו לצידו של מרלון ברנדו בשנת 1957 הפך למעשה באטנס לכוכב קולנוע, לאחר שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר. לאחר זכייתו באוסקר השתתף באטנס בדרמת המלחמה "היום הארוך ביותר" בתפקיד הצנחן האמריקאי ג'ון סטיל, בסרט ההרפתקאות של הווארד הוקס "האטרי!" ובדרמה הקומית "רומן עדין".
אסף שחר (אמן)
דראג בסלון
שחר: "יש פה ערך חינוכי. מה שלא מוכר לך הוא מוזר לך ואתה פוחד ממנו כי הוא מאיים עליך. מה שאני עושה זה ניסיון למתוח את הגבולות שלי. כמי שהיה ביישן ומופנם, המקום הזה שבו אני יכול לפרוץ ולהראות דרך הדראג מי אני זה המקום הכי דרמטי מבחינתי".
רד באטנס
קריירת משחק
ב-1965 שיחק באטנס בדרמה "הארלו" על חייה של כוכבת הקולנוע ג'ין הארלו בתפקיד סוכנה של הארלו (קרול בייקר) ארתור לנדאו, בעבורו הועמד באטנס לפרס גלובוס הזהב לתפקיד המשנה הטוב. ב-1969 הופיע בדרמה המהוללת של סידני פולאק "הם יורים גם בסוסים", על פי ספרו של הוראס מקקוי, והועמד לפרס גלובוס זהב שלישי על תפקידו בתור המלח הארי קליין. לקראת סוף שנות ה-70 שיחק באטנס בסרט האסונות "הרפתקה בפוסידון" בתפקיד ג'יימס מרטין ובפנטזיה המוזיקלית "חברי הדרקון אליוט" בתפקיד אוגי העוזר של ד"ר טרמינוס.
אסף שחר (אמן)
מחאה פוליטית
בשנת 2019, בעקבות עמדתה של ראש העיר חיפה, ד"ר עינת קליש רותם, לאסור הצבת דגלון גאווה על שולחנה של ספרנית בספרייה עירונית, יזם שחר מחאה אקטיביסטית, ביטוי נוסף ליצירתו: הוא הציב מעל שלטי רחוב בעיר דמויות מהמשחק המוכר פליימוביל. לאחר שעיצב אותן הן הפכו לדמויות גיימוביל – אוחזות ביד אחת בדגל הגאווה וביד השנייה דגלים של הקבוצות השונות שמרכיבות את קהילת הלהט"ב – טרנסג'נדרים, ביסקסואלים, ג'נדרקוויר וכו'. שחר שתל בחשבון הפייסבוק שלו רמזים לרחובות בהם הוצבו הגיימוביל. הוא קרא לציבור לחפש אותם, לצלם את הדמות או להצטלם איתה, ולהעלות לפייסבוק את התמונות עם משפט תמיכה בקהילה בהקשר לרחוב שבו מוצבת הדמות.
רד באטנס
קריירת משחק
ב-1980 שיחק בסרט האסונות "כאשר הזמן אוזל" לצד פול ניומן. ב-1985 הופיע באטנס בעיבוד הטלוויזיוני של איירווין אלן לספר ההרפתקאות הקלאסי "אליס בארץ הפלאות" בתפקיד הארנב הלבן. את הופעותיו האחרונות כשחקן ערך באטנס בשנות ה-90 במותחן של לארי כהן "האמבולנס" ובקומדיות הרומנטיות "זה יכול לקרות לך" ו"זה הסיפור שלנו" של רוב ריינר. את שנותיו האחרונות בילה באטנס בעיקר בגמלאות והפציע רק בסדרה "ER" בה שיחק כשחקן אורח בחמישה פרקים, על הופעתו בפרק בשנת 2005 הועמד לפרס אמי.
חיים אישיים
אשתו הראשונה של באטנס הייתה השחקנית רוקסנה ארלן לה היה נשוי במשך כשנתיים עד שהתגרשו. לאחר מכו נישא להיליין מקנורטון והתגרש לאחר 14 שנה. אשתו השלישית הייתה אליסיה פארטס, לה נשאר נשוי במשך 34 שנה עד למותה. מנישואיו נולדו לבאטנס בן, אדם ובת, איימי.
באטנס נפטר ב-13 ביולי 2006 כתוצאה מלחץ דם גבוה בביתו שבסנטרי סיטי לוס אנג'לס, בן 87 היה במותו.
באטנס ממוקם במקום ה-71 ברשימת "קומדי סנטרל 100".
אגנש בינט
אגנש בינט (בהונגרית: Binét Ágnes; בודפשט, 1 באוגוסט 1920 – בודפשט, 19 ביוני 1991) הייתה פסיכולוגית יהודיה הונגרית, פסיכולוגית ילדים קלינית, פסיכותרפיסטית, עורכת ספרים של סיפורי ילדים וספרי לימוד.
אגנש בינט הפכה למשכילה ביותר ובצורה יוצאת דופן כבר בנעוריה. בזכות התעניינותה הרב-גונית, שאפתנותה וכישורי השפה המצוינים שלה היא הצליחה ללמוד מהגדולים במקצועה העתידי (ז'אן פיאז'ה, ליפוט סונדי, אימרה הרמן).
ביוגרפיה
בזכות כישורי השפה המצוינים שלה למדה פסיכולוגיה בבודפשט ובשווייץ (גם בגרמנית ובצרפתית). לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה תלמידתו הישירה של פיאז'ה במכון ז'אן-ז'אק רוסו בז'נבה ולאחר מכן למדה אצל ליפוט סונדי בבודפשט. בגלל מוצאם היהודי חלק מבני משפחתה גורשו למחנות ריכוז, אבל אגנש בינט שרדה את השואה.
אחרי המלחמה, בין 1945 לבין 1948 למדה מדעי הרוח באוניברסיטה ובינתיים, מ-1947, למדה במכון בודפשט לפסיכולוגית ילדים בראשות פרנץ מיראי, בין היתר, עם ליוויה נמש וורה פרסטר. שם, במכון הלאומי לחינוך כשמו לאחר מכן, הכירה את בעלה, המתמטיקאי טמאש וארגה, ממנו נולדו לה שני ילדים: ז'וזה וארגה וג'רג' וארגה.
בשנות השישים עבדה כפסיכולוגית ילדים במכון לפסיכולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ולאחר מכן לתקופה קצרה בבית יתומים ברחוב סל (Szél). ב-1968 ייסדה רופאת הילדים יוליה ג'רג' את המכון המפורסם לפסיכואנליזה ופסיכותרפיה ברחוב פאלודי, בו טופלו ילדים בשיטות מורכבות, פסיכיאטריות, פסיכולוגיות ופדגוגיות, לפי הדפוס האנגלו-סכסי. אגנש בינט עבדה שם כאנליטיקאית ילדים בשנות ה-70 ופרשה ב-1980. לאחר פרישתה, נתנה הרצאות, השתתפה בקונגרסים של האיגוד הפסיכואנליטי הבינלאומי (International Psychoanalitical Association - IPA) וטיפלה ולימדה מטופלים מבוגרים למשך כל שארית חייה. היא הייתה חברה בוועדת הלימודים של האגודה הפסיכואנליטית ההונגרית.
יצירתו של אימרה הרמן השפיעה רבות על בינט, כפי שמעידה עבודתה על ההדפסה המחודשת של "האינסטינקטים הקדומים של האדם". כמו כן, שמה של אגנש בינט מקושר גם למהדורת כרך האנתולוגיה של אליס הרמן "הילד מתבגר". בינט סיימה את לימודיה כפסיכואנליטיקאית אצל אימרה הרמן. עבודתו התאורטית של הרמן, בעיקר על "אינסטינקט ההיאחזות", נבחנה מחדש במחקרה, Attachment or Clinging, שראה אור גם מחוץ להונגריה. בעבודה זו הוא משווה את תאוריית ההיקשרות של ג'ון בולבי לתאוריית "אינסטינקט ההיאחזות" או "יצר ההיצמדות" של הרמן. הקריירה המקצועית שלה לא הצטמצמה לעבודתה כפסיכולוגית, הוא הייתה גם העורכת של ספר שירים שיצא לאור בהוצאת Cserepfalvi ב-1943 ביחד עם אווה אסודי, ובשנות החמישים, כשהפסיכולוגיה נאסרה בהונגריה, היא ערכה ספרי לימוד וספרי סיפורי ילדים עבור הוצאת הספרים מורה.
דרמה רפואית
דרמה רפואית היא דרמה טלוויזיונית שהאירועים בה מתמקדים סביב בית חולים, אמבולנס או כל סביבה רפואית אחרת.
לרוב, הפרקים בדרמה רפואית נמשכים כשעה כאשר הסביבה היא בית חולים. רוב הדרמות הרפואיות העכשוויות, מרחיבות את העלילה מעבר להתמקדות בטיפול בחולה ובהיבטים הרפואיים, ומתייחסות גם לחייהם האישיים של הצוות הרפואי.
בספרו של מרשל מקלוהן, "להבין את המדיה" משנת 1964, חוזה מקלוהן כי סוגת הדרמות הרפואיות תזכה להצלחה גדולה בטלוויזיה.
הסדרה "בית חולים עירוני" שודרה לראשונה ב-1951 והיא נחשבת לדרמה הרפואית הטלוויזיונית הראשונה.
תעודת שר חוץ
תעודת שר חוץ (foreign office certificate או executive certificate) היא מענה של ממשלה של מדינה לבקשת מידע של בית משפט של אותה מדינה, בענייני מדיניות חוץ של המדינה המשפיעים על הליכים משפטיים. הכלל העומד מאחורי פניית בית משפט בבקשה לתעודת שר חוץ נובעת מהכלל שבענייני מדיניות חוץ לא ראוי שהמדינה תדבר בשני קולות, ועל כן בענייני מדיניות חוץ בית המשפט מכפיף את עצמו להחלטות הממשלה ורואה בתעודת שר החוץ ראייה סופית.
נושאים בהם נהוג שימוש בתעודת שר חוץ כוללים:
מקורו של השימוש בתעודת שר חוץ היא בתחילת המאה ה-19 באנגליה והוא מוכר במדינות רבות.
המקרים בהם ראוי להשתמש בתעודת שר חוץ נדונים בהרחבה ושונים בין מדינה למדינה. באנגליה מקובל שתעודת שר חוץ משמש רק בעניינים בהם קיים אלמנט של הכרה של המדינה ולא רק ממצא שבעובדה, בעוד בישראל שימשו תעודות שר חוץ לעניינים שבעובדה, הגם שלא בשאלות משפטיות.
בישראל הוצאו תעודות שר חוץ במקרים רבים. בשנת 2008 הוציאה משרד החוץ תעודת שר חוץ בו נקבע שהרשות הפלסטינית אינה נהנית מחסינות ריבונית, לאחר שבית המשפט העליון קבע שתעודת שר חוץ היא הדרך להכריע בעניין.
משוואת בולצמן
משוואת בולצמן הידועה גם בשם משוואת ההולכה של בולצמן, על שם יוצרה, הפיזיקאי לודוויג בולצמן, עוסקת בהתפלגות של צפיפות ההסתברות של חלקיק בנוזל - כלומר הסיכוי שלו להימצא בנקודה מסוימת בזמן מסוים במהירות מסוימת. זו משוואה חשובה בתרמודינמיקה ובמכניקה סטטיסטית, העוסקת במערכות הרחוקות משיווי משקל תרמודינמי. המשוואה משמשת לחקר הולכה של תכונות פיזיקליות, כגון מטען חשמלי או חום, ומכאן לחקר תכונות כגון מוליכות חום, אפקט הול וצמיגות.
משוואת בולצמן היא: כאשר:
צד ימין של המשוואה מייצג את השינוי בפונקציית התפלגות החלקיקים בעקבות התנגשות ביניהם. משוואה זו נובעת משיקולים פיזיקליים פשוטים. ממשוואת בולצמן ניתן לבצע חישובים רבים ולהסביר תופעות רבות בטבע (לדוגמה: מהו מקדם המוליכות של מתכת), והדבר החשוב ביותר הוא, שניתן להוכיח כי הזמן איננו הפיך.
חיים דוד גז
הרב חיים דוד גז היה רב תוניסאי ובן למשפחת הרבנים גז. בנו של הרב יוסף גז (הראשון) ואביו של הרב הראשי של יהדות תוניסיה הרב יוסף גז (השני). מחבר הספר "חיים לישראל". ספרו זה מצוטט רבות בכתבי חכמי תוניס, בדרך כלל מכונה בראשי התיבות "חיי"ל".
ביוגרפיה
נולד בערך בשנת ה'תקפ"ג לרב יוסף גז מחבר ספר 'פי המדב"ר' ולבתו של הרב יהודה הכהן טנוג'י. אחיו הם הרבנים אליהו חי גג' ובן ציון גז.
היה תלמידו של הרב אברהם הכהן יצחקי, מגדולי רבני יהדות תוניסיה בכל הדורות ומחבר הספר "משמרות כהונה". ר' חיים דוד מצטט את רבו מספר פעמים בספרו "חיים לישראל".
נישא לג'אזלה, ביתו של הרב ישועה בלעיש, אותה תיאור בנו יוסף גז בהקדמה לספר "חיים לישראל" כתומכת משמעותית בפעילותו הרוחנית של בעלה: "תבורך מנשים הורתי מרת אמי ועטרת ראשי גאזלה נ"ע בת... החכם ושלם הכולל ישעיה בלעיש זצ"ל.. להשליך אחר גוה תמרוקי הנשים ותענוגיהן צופיה הליכות ביתה לעזור לבעלה לשקוד על דלתי בתי החכמה והמדע יומם ולילה לא ישבות... ובעבורה זכה לכל אלה".
נפטר כבן שבעים שנה, כפי שכתב בנו בהקדמה לספרו: "כי עלה מות בחלונינו יום שמת רבי אבינו רועינו הודנו והדרנו חשכו מאורות עינינו נפלה עטרת ראשנו כבן שבעים שנה עלה למנוחות. עוונותינו הטו אלה הצדיק אבד לא נצרכה אלא לקבלינהו בשמחה לכפר על בני ישראל".
כתביו
בנו הרב יוסף גז מתאר את ר' חיים דוד כמי שבימי חייו: "אחז מעשה אבותיו הקדושים ויש שכמו לסבול משא של תורה וזכה לחבר על רוב התלמוד והרמב"ם שולחן ערוך ונושאי כליהם ועל הרב קהלת יעקב ושמחת יום טוב ופשטים ושו"ת כי אם בתורה ה' חפצו תורת חכם מקור חיים".
לאחר פטירתו פעלו בני משפחתו להוציא לאור מכתביו, והספר היחיד שהודפס הוא ספר החידושים חיים לישראל על סדר מועד בתלמוד בבלי. בן המחבר מציין את השותפים המרכזיים בהדפסת הספר: דודו הרב אליהו חי גג', חתנו של דודו הרב יעקב אלחאייק והרב שלמה שתרוג.
קטיה קיפינג
קטיה קיפינג (בגרמנית: Katja Kipping; 18 בינואר 1978, דרזדן) היא פוליטיקאית גרמנייה שכיהנה בעבר כמנהיגת מפלגת השמאל הרדיקלית "די לינקה".
חיים דוד גז
כתביו
חלק' א' של הספר הודפס בתוניס בשנת תרס"ט בדפוס יעקב בן הרב אליהו חי גג', ובמהדורה חדשה על ידי יצחק גבריאל מימראן בירושלים בשנת תשס"ט, לצד הוצאה ראשונה של חלק ב' של הספר מכתבי יד שנמצא באוסף הספרייה הלאומית. כתב היד כולל חידושים על המסכתות בבא קמא, בבא בתרא, מכות, עבודה זרה, תמורה וחולין, ואורכו נ"ט דף בכתיבה מערבית.
קטיה קיפינג
ביוגרפיה
קיפינג נולדה בדרזדן שבסקסוניה, והשלימה תואר שני באמנויות. ב-1998 היא הצטרפה אל "מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי", מפלגה שהיוותה המשך חוקי והיסטורי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ששלטה ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית עד 1990. בשנת 2003 מונתה קיפינג לסגן יושב ראש המפלגה. עד שנת 2005 נתפסה המפלגה כמייצגת המסורתית של השמאל המזרח-גרמני וזכתה לתמיכה מזערית בקרב תושבי מערב גרמניה.
בבחירות הפדרליות שנערכו ב-2005 התמודדה המפלגה ברשימה משותפת עם מפלגת עבודה וצדק חברתי - האלטרנטיבה האלקטורלית, שבסיס בוחריה במערב גרמניה. הרשימה המשותפת זכתה להצלחה כאשר השיגה כ-8.7% מן הקולות וב-53 מושבים בפרלמנט הגרמני. ב-2007 התאחדו שתי המפלגות סופית, ויצרו את מפלגת השמאל הקיצונית "די לינקה". קיפינג נבחרה להיות סגן היושב ראש של המפלגה החדשה, ושימשה כיושב ראש הוועדה לעבודה ורווחה בבונדסטאג. חמש שנים מאוחר יותר ב-2012, נבחרו היא וברנד ריקסינגר למנהיגי המפלגה. הם נבחרו שוב לתפקיד זה בשנת 2014. נכון לשנת 2015 קיפינג היא יושב ראש האופוזיציה בגרמניה, בעוד את הקואליציה מנהיגה אנגלה מרקל.
בשנת 2010 ביחד עם אנדראה איפסילנטי היא הקימה מכון לסולידריות מודרנית, מרכז חשיבה לאנשי שמאל.
חיים אישיים
קיפינג נשואה ויש לה בת, והיא חולקת את זמנה בין ברלין ודרזדן.
ז'אן-אלן בומסונג
ז'אן-אלן בומסונג-סומקונג (בצרפתית: Jean-Alain Boumsong-Somkong; נולד ב-14 בדצמבר 1979) הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם.
קריירת מועדונים
בומסונג נולד בדואלה שבקמרון, והתחיל את הקריירה שלו בלה הבר לאחר שלוש שנים עבר לאוסר. בשנת זכה עם המועדון בגביע הצרפתי לאחר ניצחון בגמר 1-2 על פריז סן-ז'רמן.
למרות שליברפול ומונקו חשקו בשחקן, בסופו של דבר הוא הצטרף לגלאזגו ריינג'רס ל-5 שנים. בומסונג הפך עד מהרה לשחקן הרכב חשוב במערך של קבוצתו. בינואר ל-5 וחצי שנים חתם בניוקאסל יונייטד ששילמה עליו 8 מיליון פאונד.
ב-22 באוגוסט 2006 הצטרף ליובנטוס שהורדה לסרייה ב'. האיטלקים שילמו עליו 3.3 מיליון פאונד עם אחוזים שיועברו לניוקאסל עבור מכירה עתידית. בספטמבר בומסונג הבקיע את השער הראשון שלו במדי יובנטוס בניצחון 0-3 נגד קרוטונה. בסיום העונה חזר עם יובה לסרייה א', אך בעונה שלאחר מכן לא זכה לדקות משחק בליגה.
ב-24 בינואר 2008, בומסונג חתם באולימפיק ליון ל-3 וחצי שנים. המטרה העיקרית של החתימה עבור בומסונג הייתה לחזור לכושר לקראת יורו 2008. ב-8 בפברואר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליון בניצחון 1-4 נגד סושו. ב-4 באפריל 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליון נגד לה מאן.
ב-30 ביולי 2010, בומסונג חתם בפנאתינאיקוס תמורת 750 אלף אירו ל-3 שנים. לאחר פתיחת עונה גרועה עבור בומסונג, הוא הצליח לחזור לכושר והפך לבורג מרכזי בהגנה. בקיץ האריך את חוזהו בשני נוספת.
קריירה בינלאומית
בומסונג ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צרפת ב-20 ביוני 2003 נגד. ב-11 באוקטובר 2003 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-3 נגד. הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2004, מונדיאל 2006 ויורו 2008. בשנת פרש מהנבחרת לאחר שרשם 27 הופעות בנבחרת וכבש שער אחד.
שרה קול
שרה קול, באנגלית Sarah Cole (1805–1857) הייתה ציירת נוף אמריקאית ואחותו של צייר הנוף האמריקאי הבולט תומאס קול. אף שהיא הייתה בין הקבוצה הקטנה של ציירות נוף אמריקאיות מוקדמות, מעט ידוע על חייה ורק מעטים מציוריה שרדו.
ביוגרפיה
קול נולדה בלנקשייר, אנגליה. להוריה, ג'יימס ומרי קול, היו שישה ילדים נוספים מלבדה ותומאס, כולן בנות. תומאס היה השביעי מבין שמונת הילדים, ושרה הייתה הצעירה ביותר. בשנת 1818, הוריה היגרו לארצות הברית עם ארבעה מילדיהם, האחיות אן, מרי ושרה, אחיהן תומאס ודודה. המשפחה הגיעה לפילדלפיה ביולי, ועברה לסטובנוויל, אוהיו, בספטמבר של אותה שנה בסטובנוויל, אן ומרי פתחו סמינר, שבו אולי שרה גם לימדה בסופו של דבר.
ב-1824 עברה המשפחה לפיטסבורג. בשנה שלאחר מכן, הם עברו לניו יורק, שם כנראה התגוררה שרה עד סוף חייה. היא ביקרה לעיתים קרובות בקטסקיל, שם היא ותומס היו מטיילים בהרי קטסקיל, ומדי פעם ביקרה משפחה וחברים בבולטימור.
קריירה
לא ידוע מתי שרה קול החלה ליצור אמנות, אם כי היא מזכירה לראשונה שהיא מציירת במכתבים לאחיה באמצע שנות ה-30. היא הציגה את ציוריה בפומבי רק לאחר מותו של תומאס בפברואר 1848, ככל הנראה כדי לעזור לפרנס את עצמה כלכלית. האקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק הציגה את עבודותיה מ-1848 עד 1852, ועבודותיה הופיעו גם ב-American Art-Union וב-Maryland Historical Society במהלך חייה. כותרות של ציורים אלה מציינות נושאים מקוריים, ולא מועתקים. רוב הציורים שלה אבדו.
שניים מציוריה של קול מוצגים במכון אולבני להיסטוריה ואמנות באולבני, ניו יורק. הציורים הם A View of the Catskill Mountain House, סצנה של בית לבן על גבעה מכוסה בעצים בשלכת ודמות קטנה יושבת על הקרקע ומביטה כלפי מעלה, ו"הר האתנה". ההר ברקע עם נוף ואנשים מתפללים במקדש. הערה על גב הבד של הציור של בית הר קטסקייל מציינת שהוא הועתק מציור של אחיה תומאס.
ציור נוסף של שרה קול, עמוד עתיק ליד סירקיוז (1848), מתאר נוף עם נושא נאו-קלאסי. הוא מצייר אדם עם כמה חיות בשדה ירוק מול חורבות עתיקות. אתר היסטורי לאומי בקטסקיל מכיל גם את ציורי נוף קלסיים שלה.
בנוסף להיותה ציירת, קול עשתה תחריטים. היא הוכשרה בתחריט על ידי הצייר והחרט אשר ב' דוראנד. בשנת 1888, עשרות שנים לאחר מותה, ערך מועדון ליגת האיחוד בניו יורק תערוכה בשם "Women Etchers of America" ​​שכללה חלק מעבודותיה. כל שאר המציגים בתערוכה היו אמנים חיים. לא ידוע אם אחד מתחריטיה שרד.
קול מתה ב-1857, ובילתה את ימיה האחרונים בקטסקיל, ניו יורק.[8]
קורו ספצאטו
קורו ספצאטו או קורי ספצאטי (באיטלקית: Coro spezzato או Cori spezzati, בתרגום: "מקהלה מפוצלת" או "מקהלות מפוצלות" או "נפרדות") הוא סוג של שירה כנסייתית שבה מנגינות עצמאיות של לחן פוליפוני מתחלקות לסירוגין במעין דו-שיח בין שתיים מקהלות או יותר, הנמצאות לעיתים קרובות במרחק זו מזו בתוך הכנסייה. לפעמים ברגעי שיא או בסיום היצירה המקהלות (למשל ב"דוקסולוגיה" כגון Gloria patri ו-"saeculorum.Amen") מתאחדות בזימרה ושרות ביחד. נקרא גם קורו באטנטה (Coro battente)., סוג זה של שירה דו-מקהלתית או רב-מקהלתית התפתח במאה ה-16 בעיקר בוונציה ובסביבתה והוא נחשב לפסגת הטכניקה של סגנון פוליכורלי (דו-מקהלתי או רב-מקהלתי).
תנאי בזיליקת סן מרקו בוונציה סיעו במיוחד להיווצרות סגנון זה הודות לשני יציעי מקהלה, אחד מכל צד של המזבח הראשי של הכנסייה והמצוידים כל אחד בעוגב משלו.
מקור טכניקת ההלחנה הזאת הוא באנטיפוניה של השירה הנוצרית במאות הראשונות של הכנסייה הרומית והיא שימשה בהתחלה בזמרת התהלים. קדמה לה גם כן שיטת ה alternatim, שבה שרו מונודיות גרגוריאניות ולחליפין קטעים פוליפוניים בביצוע מקהלה נוספת או עוגב. אולם "קורי ספצאטו" האופייניים לרנסטנס ביצעו מוזיקה פוליפונית, שבה כל מקהלה נפרדת שרה קטע עצמאי, שונה במודוס ובמקצב, לפעמים קטעיהם נפגשים או חופפים תוך כדי דו-שיח מתמיד ואחיד.
PGP-RTS
PGP-RTS (בסרבית: Produkcija gramofonskih ploča Radio televizije Srbije) היא חברת תקליטים גדולה שבסיסה בבלגרד שבסרביה. היא החברה היורשת של PGP-RTB, שהוקמה ב-1959 בבלגרד, אז בירת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה. לאחר התפרקות יוגוסלביה בשנת 1993 שינתה החברה את שמה ל-PGP-RTS.
אמנים שחתומים בחברה
רוב האמנים החתומים בחברה הם מסוגות הפופ, הרוק והפולק. להלן רשימה נבחרת של האמנים: