cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'וינט
שנות השמונים והתשעים - מסך הברזל נפתח
במהלך שנות השמונים החל הג'וינט לחזור למזרח אירופה ולסייע לקהילות היהודיות לפתח שרותי רווחה לנזקקים ותמיכה לזקני הקהילות, כמו גם לפתח תוכניות תרבות ודת בקרב הקהילות. בשנת 1988 הורשו אנשי הג'וינט לשוב לברית המועצות. אנשי ומתנדבי הג'וינט פנו מיד לחידוש התרבות והדת היהודית שם כמו גם לסיוע לנזקקים. כחלק ממאמץ זה הוקמה חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים ללא מטרות רווח. פעילותה של רשת חסד מושתת על בסיס מודל שפיתח הסוציולוג ד"ר עמוס אבגר, שניהל את תוכניות הרווחה של הג'וינט העולמי בברית המועצות לשעבר. החסד הראשון הוקם ב-1993 בסנט-פטרסבורג תחת השם "חסד אברהם". מרכזי חסד הוקמו לאורך השנים בלמעלה ממאה ושבעים קהילות במדינות ברית המועצות לשעבר.
בשנת 1991 ביטלה ממשלת קובה את ההגבלות על הדת במדינה. מאז מספק הג'וינט מזון ותרופות לקהילה הקטנה, המונה כ-1,500 איש.
הג'וינט בשנות האלפיים
כיום ממשיך הג'וינט לעסוק בפעילויות המסורתיות שלו, בין אם במדינות מצוקה ובין אם בישראל. למשל, הארגון נחלץ לעזרת יותר מ-40,000 מיהודי ארגנטינה שנפגעו קשות מקריסת הכלכלה במדינה. חסד - רשת מרכזי רווחה יהודיים של הג'וינט ממשיכה לספק שירותי רווחה לאלפי יהודים גם במהלך משבר הקורונה, וגם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אשל
בין הפעילויות של אשל:
אשלים
בשנים 2005–2020 בראש העמותה עמד רמי סולימני שהרחיב את פעילותה באופן משמעותי.
תב"ת (תנופה בתעסוקה)
ג'וינט ישראל - תב"ת (תנופה בתעסוקה) היא חברה לתועלת הציבור (חל"צ) שהוקמה בשנת 2006 כשותפות בין ג'וינט ישראל וממשלת ישראל במטרה לסייע לאוכלוסיות שנמצאות מחוץ לשוק העבודה בשילוב וקידום בעולם התעסוקה.
תבת פועלת בשותפות עם משרדי ממשלה, רשויות מקומיות, עמותות ומעסיקים ומקדמת את המטרות הבאות: אוכלוסיות היעד של תבת הן: חרדים, החברה הערבית בדגש מיוחד על העסקת נשים, אנשים עם מוגבלויות, עולים חדשים בעיקר יוצאי אתיופיה, קוקז ובוכרה, מבוגרים צעירים מודרים בגילאי 18 - 34 חסרי עורף משפחתי וכלכלי.
מכון אלכא למנהיגות וממשל
המכון למנהיגות וממשל נוסד בשנת 2012, במטרה להוות בית מקצועי למנהיגים מכל המגזרים, מקום ללמידה ולהשפעה משותפת. המכון מבוסס על אלכא ועל המרכז למנהיגות מתנדבת. המכון מחויב לשיפור אפקטיביות של המנהלים הבכירים והמנהיגות הנבחרת בשירות הציבורי והמגזר החברתי בישראל, על ידי דגש על תכנון וחשיבה לטווח ארוך, וחיזוק יכולת הפעולה וההשפעה המיצרפית של הסגל הבכיר במגזר הציבורי, של ראשי רשויות ושל מנהיגות מתנדבת ומנכ"לי עמותות.
המכון למנהיגות וממשל כולל שלושה מרכזים:
כן כולל המכון חטיבת למידה המתמחה בתוכניות פיתוח מנהיגות ומנהלים בכירים, כולל במשרדי הממשלה, דוגמת האוצר, והסגל הבכיר, השלטון המקומי דוגמת פורום ראשי רשויות קטנות, ותוכניות הדרכה למנהלי עמותות.
המכון מלווה תהליכי שינוי והשפעה נרחבים של קבוצות מנהלים בכירים וראשי רשויות; לדוגמה את ראשי הרשויות בנגב הפועלים למינוף ההזדמנות במעבר בסיסי צה"ל, וחמישה אשכולות של ראשי רשויות בישראל. בנוסף המכון מלווה מנהיגים מחוללי שינוי בייעוץ דיסקרטי; מתמחה בנושא השפעה קולקטיבית ועוסק בפיתוח ידע וכלי ניהול בסוגיות ניהול רלוונטיות למגזר הציבורי והחברתי בישראל.
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל (מכון ברוקדייל)
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל (מכון ברוקדייל) בירושלים הוא מכון למחקר יישומי העוסק במדיניות חברתית ושירותים חברתיים ומשרת את ישראל, את העולם היהודי ואת הקהילה הבין-לאומית. מטרת המכון היא לזהות ולחקור נושאים חברתיים מרכזיים, ולתרום לעיצוב מדיניות, לתכנון תוכניות ולשיפור שירותים ליחידים, למשפחות ולקהילות. בשנת 1974, בסיוע מענק מקרן ברוקדייל, הוקם ג'וינט-מכון ברוקדייל לגרונטולוגיה כשותפות בין ממשלת ישראל ובין הג'וינט העולמי. בשנת 2004, הצטרפה קרן דוד ואינז מאיירס מקליבלנד לשותפות לאחר שתרמה 15 מיליון דולר. כהוקרה, הוחלף שם המכון למכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל. במכון ברוקדייל שמונה יחידות מחקר: מרכז אנגלברג לילדים ולנוער, מרכז סמוקלר לחקר מדיניות הבריאות, הצוות לחקר מוגבלויות, הצוות לחקר התעסוקה, הצוות לחקר הזיקנה, הצוות לאיכות בשירותים חברתיים, הצוות לאוכלוסייה הערבית, ויחידת היוזמה והפיתוח.
פרס זוסמן-ג'וינט
הקרן להענקת פרסי לאונור ולארי זוסמן-ג'וינט הוקמה במטרה לציין יחידים או צוותים אשר הוכיחו מצוינות, בחדשנות, במקוריות, ביוזמה וביישום תוכניות בתחום השירותים החברתיים בישראל. הקרן מעניקה מדי שנה שלושה פרסים, בסכום השווה בערכו ל-25,000 דולר כל אחד. הקריטריון להענקת הפרס הוא תרומה משמעותית באחד מן התחומים הבאים:
משאב
משאב הוא בסיס נתונים שמספק נתונים כמותיים על האוכלוסייה המבוגרת בישראל בחתכים שונים - דמוגרפיים, בריאות ותפקוד, מאפיינים סוציואקונומיים, שירותים והשימוש בהם ותחזיות שונות. משאב שואב את הנתונים משיתוף הפעולה בין תוכנית אשל ומכון ברוקדייל. הנתונים אמורים לסייע למקבלי החלטות לקבל תמונת מצב מלאה בנושאים הללו.
הארכיון בירושלים
ארכיון הג'וינט בירושלים מתעד את פעילות הג'וינט ברחבי העולם, מאז שנות הארבעים ועד היום. בין הנושאים שהארכיון מכיל מידע רב עליהם נמצאים:
עוד נמצאים בארכיון מסמכים שונים מתקופת השואה - רישומי משרדי הג'וינט באיסטנבול משנת 1944 ורישומי מאמצי ההצלה של הג'וינט בצרפת וספרד באותה שנה. המסמכים גם כוללים שמונים גלילי מיקרופילם מהמכון ההיסטורי היהודי בוורשה, הכוללים מידע על גורלן של קהילות יהודיות קטנות בפולין בין השנים 1939–1942. עוד בארכיון נמצאים רישומים של ניצולי השואה ורישומי עקורים בגרמניה ואוסטריה, כמו גם רשימות של ילדים יהודיים שהוסתרו במהלך המלחמה. הארכיון מכיל גם ספריה של פרסומי הג'וינט, ואוסף סרטים שהופקו על ידי הג'וינט, ביניהם צילומים מפעולות האגרו-ג'וינט ברוסיה בשנות השלושים, כמו גם סרטונים המתעדים את פעילות הג'וינט באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
מגרלית
מֶגרֶלִית (მარგალური ნინა - מארגאלוּרי נינה; גאורגית: მეგრული ენა' - מֶגרוּלי אֶנה) היא השפה המדוברת בצפון-מערב גאורגיה. במאה ה-20 נקראת שפה זו גם בשם השפה האיוורית (ივერიული, איווֶרִיוּלִי). דוברי השפה הם מגרלים, שהם תת-קבוצה אתנית של הגאורגים.
ג'וינט
המחלקה ליהודי ברית המועצות לשעבר
הג'וינט הקים מעל 1,800 תוכניות תמיכה ביותר מ-2,640 ערים, עיירות וכפרים ברחבי המדינה וברחבי הרפובליקות לשעבר של המדינה. צוותי הג'וינט מסייעים ליותר מ-275,000 זקנים יהודיים כמו גם עוזרים לבנות קהילות יהודיות ולהגיע ליהודים שהיו מנותקים מיהודים אחרים במשך עשרות שנים.
מגרלית
היסטוריה
מגרלית היא אחת מהשפות הדרום-קווקזיות או השפות הכרתווליות. היא מקורבת מאוד ללאזית, שאף היא מאותה משפחת שפות. השוני בין שתי השפות נוצר במהלך חמש מאות השנים האחרונות, לאחר שהאוכלוסייה הצפונית (מגרלים) והאוכלוסייה הדרומית (לאזים) נפרדו בעקבות הפלישה העות'מאנית. המגרלית קרובה פחות לגאורגית, שממנה נפרדה במיליניום הראשון לפני הספירה, ובעלת קרבה רחוקה יותר לסוואנית, שממנה נפרדה במיליניום השני לפני הספירה. מגרלית איננה ניתנת להבנה על ידי דוברי השפות האחרות מאותה משפחה, למרות שנאמר כי דובריה יכולים לזהות הרבה מילים לאזיות.
ג'וינט
המחלקה ליהודי ברית המועצות לשעבר
הג'וינט עוסק גם בתמיכה בקורבנות הנאצים המתגוררים במדינות כמו גם בהחזרת הרכוש היהודי הקהילתי לבעליו. במדינות ברית המועצות לשעבר, בהן הוחרם הרכוש הקהילתי כבר בשנות העשרים והשלושים, בדרך כלל מצליח הג'וינט להחזיר לרשות הקהילה מבנה אחד, לרוב מבנה בית הכנסת, המשמש כעוגן לחידוש החיים היהודיים במקום.
מגרלית
היסטוריה
ישנם בלשנים הסוברים כי המגרלית והלאזית הן ניבים של השפה הזאנית, ובתחילת העת החדשה התפצלה הזאנית לווריאציות של מגרלית ולאזית. אולם, סברה זו אינה עולה בקנה אחד עם העובדה כי השפה הזאנית המאוחדת המדוברת כיום אינה תואמת למגרלית וללאזית.
ג'וינט
המחלקה ליהודי ברית המועצות לשעבר
הג'וינט גם מפעיל תוכניות לפיתוח מנהיגות קהילתית בקרב יהודי מדינות ברית המועצות לשעבר.
מגרלית
היסטוריה
הטקסט המוקדם ביותר ששרד בשפה המגרלית מתוארך למאה התשע עשרה, ובעיקרה היא ספרות אתנוגרפית. המחקרים הבלשניים המוקדמים של המגרלית כוללים ניתוח פונטי שנעשה על ידי אלכסנדרה צגרלי (1880), הדקדוק על ידי יוסב קיפשידזה (1914) ושלווה ברידזה (1920). משנת 1930 ועד לשנת 1938 פורסמו מספר עיתונים במגרלית, ביניהם: "קאזאחישי גזטי", "קומונה", "סאמרארגאלוש צ'אי", "נאראזניש צ'אי" ו"סאמארגאלוש טוטומי". לאחרונה ישנה תחייה מחודשת של השפה עם פרסומם של המילונים - מגרלית-גאורגית על ידי אותר קאג'איה ומגרלית-גרמנית על ידי אותר קאג'איה וה. פנריך. כמו כן פורסמו מספר סיפרי שירה במגרלית.
ג'וינט
קריאה נוספת
Yehuda Bauer, American Jewry and the Holocaust : the American Jewish Joint Distribution Committee, 1939-1945, Jerusalem 1981
ציפי ביידר
ציפי ביידר (נולדה ב-25 ביולי 1973) היא במאית, יוצרת ועורכת ישראלית. שימשה כמנהלת המחלקה הדוקומנטרית של ערוץ 10.
ג'וינט
קריאה נוספת
ארתור הרצברג, היהודים באמריקה - מפגש רב תהפוכות בן 400 שנה, שוקן 1994, פרק 13
מגרלית
הגיית השפה וניבים
השפה נכתבת באלפבית הגאורגי.
ג'וינט
קריאה נוספת
אהוד מנור, עיתון למען האנושות: הפארווערטס 1897–1917, הקבוץ המאוחד 2008, פרק 5
ראו גם
תב"ת (תנופה בתעסוקה)
ציפי ביידר
ביוגרפיה
ביידר החלה את דרכה כתחקירנית ועורכת, בין היתר בתוכניות "ערב חדש" ו-"רפי רשף". בשנת 2004 הצטרפה לערוץ 10 ושימשה בתפקידים שונים בין היתר כרכזת הפקות מקור וכאחראית מחלקת תעודה ודרמה בניהולם של דרור סבו וניר ברגמן.
בשנת 2008 קיבלה ביידר את ניהול המחלקה הדוקומנטרית בערוץ 10 ובמקביל, החלה לביים סרטים. היא יצרה וערכה סדרה דוקומנטרית בשם "אמא יקרה לי" שהנחתה מיקי חיימוביץ', כשאת רעיון הסדרה שאבה מהיותה ילדה מאומצת בעצמה.
באותה שנה ביימה את סרטה התיעודי הראשון "להתראות מחר ילד שלי", שליווה שישה הורים שכולים שפוקדים את קבר יקירם מדי יום. בהמשך, ביימה מספר סרטים דוקומנטריים, שעסקו בעיקר במערכות יחסים במשפחה, צבא, שכול ובהנצחת השואה.
בין סרטיה: "הילדה שלי תחזור לשיר", "לבד מול כולם", "ניר יש לך בת", "צריכה להפסיק לחכות", " תמיד בלעדיו", "האחרונים מטרבלינקה", "בנהלל לא בוכים", "הבופור פצע פתוח", "רבקה ויוסף סיפור אהבה", "בן של אבא", "משהו ממני", "יומן מלחמה", "נעורים בהפרעה", "בדרכה שלה- סיפורה של דפנה מאיר", "מלכות מחפשות תשובה".
סרטה "ההמתנה לחיים - הסיפור של אמיר פרישר גוטמן" השתתף בתחרות הסרטים הדוקומנטריים בפסטיבל חיפה. "בוקר אחד ביוני" הביא את סיפורו של "מבצע מוקד", במלאת חמישים שנה למלחמת ששת הימים. סרטה "בלדה לחובש" הביא את סיפורם של ארבעה חובשים קרביים, בהם סיפרו על הרגעים הקשים בקרבות בהם לקחו חלק ולא הצליחו להציל את החברים שלהם. בסרטה "הסיירת" הביאה את סיפורה של סיירת גולני. סרטה ״קרבות לילה״ תיעד את הלילות של שלושה הלומי קרב.
סרטה ״אימהות אבודות״ הביא את סיפורן האישי של ארבע אימהות ביולוגיות שמסרו את ילדיהן לאימוץ ולראשונה מתעמתות עם עברן.
הסרט ״אנצאר״ בבימוי משותף שלה ושל דותן נוה הביא לראשונה את סיפורו של מחנה השבויים אנצאר שפעל בדרום לבנון בדרך השובים והשבויים ששהו במחנה.
סרטה האחרון "רוני", הביא את סיפור חייו של העיתונאי רוני דניאל בקולו.
ביידר ערכה והנחתה את כנס "דוקו-פריים" של ערוץ 10 להעלאת המודעות ליצירה ולעשייה דוקומנטרית ממשית בהשתתפותם של אנשי תעשיית הטלוויזיה והקולנוע התיעודי בישראל.
השתתפה בקורס קומיוניטי של מכון גשר ומשרד התפוצות.
לקחה חלק כ"מנטורית" בתוכנית "מצפן" של עמותת "עטלף" של השייטת ומנטורית בתוכנית "מובילות" - תוכנית מנהיגות תעסוקתית לנשים חרדיות.
לקחה חלק בתוכנית "גוונים" לקידום פלורליזם יהודי בישראל.
השתתפה במשלחת מנהיגים צעירים לפרלמנט האירופי.
בשנת 2011 נבחרה ביידר בין 40 הצעירים המבטיחים של מגזין TheMarker.
היא מרצה על סיפור חייה האישי ועשייתה הדוקומנטרית במופע ששמו "סודות שכבר אפשר לספר".
ביידר נשואה ואם לארבעה ילדים.
פשיעה בחברה הערבית בישראל
פשיעה בחברה הערבית בישראל (או פשיעה במגזר הערבי בישראל) נוגעת לפשיעה ואלימות בחברה הערבית בישראל המונה כ-21% מאוכלוסיית ישראל.
החל מתחילת שנות ה-2000 יש עליה ברמת הפשיעה בחברה הערבית וכן במודעות לפשיעה זו - הן ביחס למעורבות ערבים בארגוני פשע העוסקים בהברחות סמים, הלבנת הון, גביית דמי חסות, פשיעה חקלאית (כדוגמת גניבה, שוד או פגיעה בבעלי חיים, יבולים וציוד חקלאי), סחר באמצעי לחימה, ומעשי רצח, הן ביחס לרצח על חילול כבוד המשפחה והן ביחס לאלימות פלילית ופשיעה ערבית הפוגעת במיוחד באזרחים ערבים. גופים העוסקים בזכויות אדם ובפשיעה חוששים כי פשיעה זו תחלחל גם לחברה כולה.
היקף התופעה ומאפייניה
נתוני הפשיעה מראים, כי קיימים פערים גדולים בין העבירות המבוצעות במגזר היהודי לערבי. למשל, שיעור המבוגרים הערבים המורשעים בדין בשנת 2017 היה 7.1 ל-1000 תושבים, לעומת 3.2 בלבד בקרב מבוגרים יהודים. בבחינה של מעורבותם של ערבים בפשיעה חמורה - כגון עבירות של רצח, ירי והצתה - הפערים מחריפים עוד יותר. כך למשל, בשנת 2018, 93% מעבירות הירי, 64% ממקרי הרצח, ו-61% מעבירות ההצתה בוצעו על ידי ערבים. בני החברה הערבית הם גם הנפגעים העיקריים מתופעות אלו.
ארגוני פשע ערבים
דו"ח שהוכן בשנת 2019 באגף החקירות והמודיעין של המשטרה, טוען כי כי שבעה ארגוני פשיעה חשובים פועלים במגזר הערבי בישראל. הדבר כולל חמישה ארגונים ושתי כנופיות. הגופים ניצלו את הוואקום שיצרה "פרשת 512" שבה הופללו מרבית ראשי ארגוני הפשע בישראל.
לפי דו"ח המשטרה, הראשון מסוגו, ארגוני הפשיעה הערבים בישראל כוללים את ארגון משפחת חרירי, אבו לטיף מהצפון, עראר, כראג'ה וג'ארושי. שתי כנופיות פשע הן אבו אל-קיעאן, ואל-ערייש. הארגונים לפי סדר החשיבות שמייחסת להם המשטרה:
רצח
ערבים מעורבים בעבירות רצח וקורבנות רצח יותר מאשר חלקם באוכלוסייה. דבר זה נובע ממספר גורמים - התחזקות של ארגוני פשע מאורגן, הברחות של כלי נשק והמצאות של כלי נשק רבים ללא פיקוח בחברה הערבית, רציחות נקמה בין משפחות פשע, רצח על רקע "חילול כבוד המשפחה", פחד או חוסר רצון של משפחות הקורבנות או של עדים לחשוף מידע על הרוצחים, קושי או חוסר עניין של משטרת ישראל או גורמים בממשלה לעסוק בנושא.
לפי דו"ח שהוצג בכנסת, 60% מהנרצחים ב-2009 (71 מתוך 121) היו ערבים. וכי בין 2006–2009 חלה עלייה בממדי הפשיעה במגזר הערבי.
שיעור מקרי הרצח במגזר הערבי, הכפיל את עצמו מאז 2015, במקביל לצניחה בשיעור מקרי הרצח בקרב יהודים. כתוצאה מכך, 80% מכלל מקרי הרצח בישראל בשנת 2020–2021 אירעו במגזר הערבי, לעומת 40% ב-2011. מחקר שערך המכון לחקר החברה הערבית במכללה האקדמית גליל מערבי מצא כי שיעור רצח הנשים לנפש בחברה הערבית בשנים 2018–2020 גבוה פי 6.4 משיעור הרצח לנפש של נשים בחברה היהודית. שיעור רצח הגברים לנפש בחברה הערבית בשנים אלו גבוה פי 21.88 משיעור הרצח לנפש של גברים בחברה היהודית.
בשנים 2018–2022 נרצחו 731 בישראל קורבנות (בממוצע 146 אנשים בשנה), מתוכם 70% היו ערבים, 24% יהודים וכ-6% אחרים. כמו כן נמצא כי מספר קורבנות הרצח במגזר הערבי גדול יותר ממספר אירועי הרצח, כלומר, שהיו אירועי רצח בהם היה יותר מקורבן אחד. בקבוצות האחרות כמעט אין הבדלים בין מספר האירועים למספר הקורבנות. כ-50%-70% מכתבי האישום ברצח בשנים אלו היו נגד חשודים ערבים. כאשר בוחנים את מספר כתבי האישום ביחס למספר אירועי הרצח עולה כי בקרב הערבים, בכ-29% בממוצע מאירועי הרצח בשנים 2018– 2022 הוגש כתב אישום. לשם השוואה, בקרב היהודים, שיעור כתבי אישום מתוך אירועי הרצח באותה תקופה עמד על כ-69% בממוצע.
לפי יוזמות אברהם בשנת 2021 נרצחו כ-126 ערבים ישראלים על רקע אלימות ופשיעה, כ-60% מהם היו בני 30 ומטה. 7 קורבנות היו מתחת לגיל 16. ב-87% הקורבן נהרג באמצעות כלי נשק חם. מתוך 116 הקורבנות, 13 הן נשים.
האוכלוסייה הערבית היא צעירה יחסית – הגיל החציוני בה הוא 23.6 (לעומת 31.7 בקרב היהודים). מבט מעמיק יותר במבנה הגילים מגלה בליטה חריגה בשנות העשרה המאוחרות עד אמצע שנות ה-20. שיעורם של גברים ונשים ערבים בני 18–22 באוכלוסיית ישראל גבוה מן השיעור של כל קבוצת גיל אחרת – 29%, בשעה שחלקם של הערבים בכלל האוכלוסייה במדינה עומד על כ-21%. על פי מחקר של מרכז טאוב, מחקרים אמפיריים לאומיים ובין-לאומיים מראים שבחברות שיש בהן קבוצות גדולות של גברים צעירים בשילוב עם רמות גבוהות של ניתוק חברתי – אינדיקטורים סטנדרטיים לניתוק כזה כוללים שיעורים גבוהים של אבטלה ותת-תעסוקה, אי השתתפות בהשכלה גבוהה ורווקוּת – מובילות לרמות גבוהות יותר של פשיעה אלימה ורצח.
בחלק מהמקרים פני הרוצח גלויות, והרצח מבוצע בצורה פומבית - במרחבים ציבוריים, כמו ברחוב, בחנות או בחתונה. דבר המעיד על רמה נמוכה של הרתעה של רשויות החוק.
ירי, רצח ואיומים על אנשי ממשל ועיתונאים
תקציבי הרשויות המקומיות מושכים את ארגוני הפשיעה להשתלט על מכרזים עתירי תקציב ברשות המקומית. בעלי תפקידים ברשות המקומית מאוימים ומשלמים מחיר אישי כבד על נכונותם להילחם בתופעות הסחיטה. כך למשל, באפריל 2011 נורה למוות ויאם זמירו, מנכ"ל עיריית קלנסווה. באוקטובר 2019 ניסו אלמונים להתנקש בחייו של אברהים אבו סהיבאן, מהנדס העיר רהט ופצעו אותו. חודש לאחר מכן נורה למוות עזמי אבו סהיבאן, אחיו ומהנדס העיר. משנת 2018 תועדו ניסיונות רבים לפגיעה בבכירים ברשויות המקומיות הערביות. בשנת 2020, עשרים בעלי תפקידים ברשויות מקומיות הוגדרו מאוימים ברמה הדורשת אבטחה צמודה - מתוכם 16 ברשויות ערביות. באפריל 2023, נרצח מאבטחו של ראש עיריית טייבה שועאע מסארווה מנצור, שנורה למוות על-ידי אלמונים מחוץ לביתו של ראש העיר.
רצח על חילול כבוד המשפחה
בעוד שהחברה הערבית בישראל מהווה כ-22% מכלל האוכלוסייה בישראל, בשנים 2010–2015 כ-30%-40% מכלל הנשים שנרצחו מדי שנה היו ערביות. בשנים 2015–2018 חלקן היחסי של נשים ערביות מתוך כלל הנשים שנרצחו בישראל אף עלה, ועמד על 50%. על פי נתונים שהוצגו בפני הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי לקראת היום הבין-לאומי למאבק באלימות כלפי נשים, בשנת 2020 נרצחו 26 נשים: 15 נשים ערביות ו-11 נשים יהודיות. הדו"ח גילה גם שבמקרה של נרצחות ערביות, כמחצית (7 מ-15 נרצחות) נרצחו בידי חשוד שזהותו אינה ידועה למשטרה. בשליש מאירועי הרצח של נשים ערביות (5 אירועי רצח) החשוד ברצח היה בן זוג של הנרצחת.
מחקר משותף של שדולת הנשים יחד עם נשים נגד אלימות ומרכז "אלטופולה" הראה כי בין השנים 2018-2008 שיעור הגשת כתבי האישום על רצח נשים יהודיות עמד על 94.3%, לעומת 56% בלבד ממקרי הרצח של נשים בחברה הערבית. שיעור ההרשעה במקרי רצח נשים יהודיות הוא 75%, לעומת 34% בלבד על מקרי נשים ערביות. הפער נשמר גם בנוגע לגזרי דין: בעוד שהעונש המינימלי בגין הרשעה בעבירות חמורות של הריגה או רצח אצל נשים יהודיות עמד על 14–18 שנים, אצל נשים ערביות הוא הסתכם ב-5.5 שנים.
ירי בנשק חם
בשנים 2017–2020 נפגעו מנשק חם 9,548 אזרחים ערבים, פי שבעה יותר לעומת יהודים. לפי נתונים של מכון גרטנר בין השנים 2017 ל-2020 היו 1405 פצועים שנפגעו מירי והגיעו לבתי החולים (כולל אלו שמתו מפצעיהם בבתי החולים). 89% מנפגעי הירי שאושפזו היו ערבים. ערבים היו גם רוב גדול מבין הקורבנות שמתו מאוחר יותר מפצעיהם - 81% מתוך 70 הרוגים. 96% מבין הקטינים שאושפזו עקב פגיעה מירי היו ערבים. שכיחות הפגיעה בקרב צעירים ערבים בגילאי 18–24 הייתה גדולה פי 21 מזו של יהודים בני גילם. בקרב בני 25 ומעלה, השכיחות בקרב ערבים הייתה גדולה פי 36. 56% מהנפגעי הירי שאושפזו היו במחוז הצפון. שליש באזור המרכז ו-12% מאזור הדרום. במחוז הצפון ובמחוז הדרום כ-91% מהנפגעים היו ערבים, ובמחוז המרכז – כ-85%.
שיעור קורבנות הירי ל-1000 איש בתיקי חקירה של המשטרה הייתה 0.03% ביישובים יהודים חרדים ו-0.24 ביישובים יהודים. ביישובים מעורבים נתון זה עמד על 0.78%, ביישובים דרוזים 2.4%, בדואים 5%, ושיעור של 7.2% ביישובים ערבים. שכיחות תיקי החקירה שבהם הקורבן התגורר ביישוב ערבי ישראלי גדולה פי 30 מהמקבילה ביישובים יהודים.
באוגוסט 2021 פרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת מסמך על פשיעה ועבריינות במחוז הצפון של המשטרה, בו חיים 14% מתושבי ישראל, מחציתם ערבים. בשנים 2017–2020 הייתה עליה ארצית של 30% בדיווחי אזרחים (יהודים וערבים) על עבירות ירי למוקד 100 של המשטרה - מ-7,213 ל-10,169 דיווחים בשנה. הדיווחים כוללים בין היתר ירי בשטח פתוח, יריד בשטח בנוי וירי בחתונות. העלייה החדה ביותר הייתה באזור הצפון מ-1,173 ל-2,383 - הכפלת מספר הדיווחים. באזור הדרום הייתה עליה מ-1009 ל-1,654 דיווחים - עליה של 64%, ובאזור ירושלים מ-512 ל-827 (עליה של 79%) וכן הייתה עליה מתונה יותר גם במחוזות אחרים (מחוז החוף היה כמעט ללא עליה). בכל היישובים במחוז הצפון שבהם נרשמו מעל 100 פניות למוקד היו יישובים ערבים, למעט נוף הגליל שהיא עיר מעורבת. שכיחות הפניות למוקד ביישובים ערבים ובדואים גדולה פי 8–9 לעומת יישובים יהודים. העלייה בעבירות ירי משתקפת גם במיקום פגיעות הירי בגוף –בעבר היו בעיקר פציעות קלות ברגלים מירי אקדח, ובעשור בין 2011–2021 הפציעות חמורות יותר, ממוקמות יותר בפלג הגוף העליון.
השלכות כלכליות תחושת הביטחון והאמון במשטרה
חלק מהירי ביישובים ערביים הם אירועים של ירי מנשק אוטומטי של ארגוני פשע זה על זה. מירי זה נפגעים גם עוברי-אורח שאינם קשורים. בחלק מהמקרים נגרמות פציעות קשות הדורשות שיקום ארוך ויקר ונותרת נכות לכל החיים. במקרים רבים, במיוחד כשהנפגע הוא המפרנס המשפחה, פציעות ירי עלולות לגרור הידרדרות כלכלית, הכוללת כניסה לחובות ולקיחת הלוואות. בעוד שנפגעי פעולות איבה יכולים לקבל פיצוי על פי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, במקרה של פגיעה עקב ירי או עבירה פלילית אחרת הרשויות כמעט לא דואגות לפיצוי הנפגעים. אם היורה נתפס והורשע ניתן לקבל פיצוי מבית המשפט או לתבוע תביעה אזרחית אך בהיעדר תפיסה או הרשעה הנפגעים זכאים רק לקצבת נכות מביטוח לאומי. קצבה זו נמוכה ועד לאישורה נכנסות משפחות רבות לחובות.
ב-2019 עמותת יוזמות אברהם ומוסד שמואל נאמן למחקר מדיניות לאומית ערכו סקר ביטחון אישי. 38% מהנסקרים הערבים דיווחו על תחושת חוסר ביטחון במקום מגוריהם, לעומת 13% מהיהודים. כ-82% מהנסקרים הערבים השיבו כי הם מודאגים או מודאגים מאוד מירי ומשימוש בנשק באזור מגוריהם. 15% מהערבים דיווחו כי הם, בני משפחתם או חבריהם נפגעו במהלך 2019 מעבירות נשק. בקרב היהודים השיעור המקביל עמד על 1%.
בעיני הנסקרים הערבים הסיבות העיקריות לשימוש בנשק במקום מגוריהם היא זמינות הנשק וכן ענישה קלה. בסקר שערכה האגודה הערבית הארצית למחקר ושירותי בריאות ב-2019, אמרו כ-75% מהנסקרים כי שימוש בנשק לפתרון סכסוכים ובעיות הפך לדבר שגרתי בחברה הערבית. החשש מפני ארגוני הפשיעה מגביר את הביקוש לנשק גם בקרב אזרחים המבקשים להתגונן מפניהם.
בסקר של המשטרה בשנת 2015 עלה, כי הטיפול בעבירות הירי נמצא בעדיפות ראשונה מבחינת ערבי ישראל. כשני שלישים מהנשאלים בציבור הערבי הביעו חוסר שביעות רצון מהטיפול המשטרתי בעבירות האלימות ובכללן הירי. על פי דו"ח הביטחון האישי של קרן אברהם, כ-89% מהציבור הערבי רואה בתופעת הירי תופעה פסולה, גם אם היא נעשית מסיבות תרבותיות-חברתיות ולאו דווקא לשימוש פלילי מובהק.
נשק בלתי חוקי
קיימות הערכות שונות לכמות כלי הנשק הלא חוקיים בחברה הערבית הנעות סביב עשרות אלפי כלי נשק. שלושה מקורות מרכזיים לנשק הבלתי חוקי שמגיע לחברה הערבית הם גניבות מצה"ל, הברחות מירדן וייצור בשטחי יהודה ושומרון. הברחות מצה"ל הן גורם מרכזי והן מבוצעות דרך תשלום לחיילים, פריצה לבסיסים, גניבה מיחידות שמתאמנות בשטח, התחזות לחיילים ועוד. לפי המשטרה, רוב אירועי גניבת אמצעי לחימה מצה"ל אינם מדווחים כלל למצ"ח. במקרים רבים הבסיסים שמהם נגנבו אמצעי הלחימה, לא מודעים לגניבה. מאות כלי נשק מוברחים מירדן, תת-מקלעים קרלו שמיוצרים בשטחים הופכים נפוצים יותר בגלל מחירם הזול.
מאז 2010 המשטרה משקיע מאמץ רב בגילוי נשק לא חוקי וסחר בו. יש עליה מתמדת בכלי נשק שנתפסים וכתבי אישום בתחום אבל דבר זה לא מצליח לבלום את מגמת העלייה בכמות כלי הנשק.
גביית דמי חסות והשתלטות על מכרזים
בשנת 2021 נפתחו במשטרת ישראל 105 תיקי סחיטת דמי חסות: 39% מהם במחוז צפון, 18% מהם במחוז חוף ו-15% מהם במחוז דרום. על פי הנתונים, ארגוני הפשיעה בישראל עוסקים בסחיטה באיומים בהיקף של עשרות מיליוני שקלים בשנה. החל מתחילת שנות האלפיים חלק משמעותי מגביית דמי חסות עבד לידי ארגוני פשיעה ערבים. עם זאת, כיום אי אפשר לפלח את נתוני סחיטת דמי החסות לפי קבוצות אוכלוסייה (או לפי פרמטרים נוספים). ועל כן לא ניתן לדעת כמה מהאירועים נעשים בידי ערבים וכמה נעשים בידי יהודים. בחברה הערבית, סחיטת דמי חסות מאפיינת בעיקר ארגוני פשיעה. כאשר מקורם של כ–30% מאירועי הירי בחברה הערבית קשורים בעבירות "פרוטקשן" או בערבית "ח'אווה". הכנסות של ארגוני הפשיעה מסחיטת דמי חסות בשנה מגיע לכ-2 מיליארד שקל. כאשר גביית דמי החסות נעשית בכל אזור שיש בו פיתוח עסקי-מסחרי בעיקר בערים מתפתחות.
ארגוני הפשיעה הערבים בצפון הם בעיקר בכפר טובא־זנגריה שבו מתנהל מאבק ישיר מול ראשי ארגוני הפשיעה ביישוב, שאחראים לסחיטת דמי החסות באזור הצפון. הקושי למגר את התופעה נובע מחוסר ראיות.
בנוסף, זוהתה מעורבות הולכת וגוברת של גורמי פשיעה במכרזי מדינה בתחום התשתיות והבנייה ובמכרזים של הרשויות המקומיות. שיטות החדירה כוללות איום וסחיטת מתמודדים במכרזים, תיאום הצעות במכרזים בין המציעים השונים, שימוש בחברות או אנשי קש, רישומים כוזבים, העברת הזכייה מהזוכה לצד שלישי תמורת אחוזי רווח ועוד. מעבר לכך, גורמי הפשיעה במכרזים עוברים עבירות חמורות נוספות כגון אלימות, סחיטה, הלבנת הון, פעילות שוק אפור ומאבקי שליטה בין עבריינים המבקשים לשלוט בתחום. ההשתלטות על מכרזים מתרחשת במספר דרכים: דרך אחת, היא תמיכה של ארגון הפשע בקבלן לגיטימי שמעביר חלק מכספי המכרז לארגון הפשע. מי שמבצעים בפועל את הפרויקט הם קבלנים אחרים שכלל לא עומדים בתנאי הסף של המכרז, כלל לא ניגשו למכרז ולעיתים ללא רישיון קבלן. דרך שנייה ופופולרית יותר ויותר היא הכנסה של חברות בבעלות משפחות הפשע הגדולות למכרזים. יתר משתתפי המכרז מקבלים איומים, ואז או שהם פורשים מהמכרזים, או שהם מגישים הצעות אבסורדיות שאין להן כל סיכוי להתקבל. ההשתלטות על המכרזים מאפשרת לארגוני הפשע להלבין הון על ידי ביצוע עבודות באיכות ירודה. למשל, הלבנת כספים באמצעות מכרזים לפינוי אשפה כתוצאה מהיעדר בקרה ופיקוח על מספר המשאיות ועל היקף האשפה הנאספת.
העמדה לדין ותיקים פליליים
אחוז הערבים בקרב העומדים לדין בישראל עלה מ-28.8% בשנת 2000 ל-34.5% בשנת 2020.
הממוצע שנתי של תיקים שנפתחו במשטרת ישראל ביו 2017 עד 2022 לכל 1,000 תושבים ביישובים יהודים עמד על 28. הנתון לגבי יישובים ערבים היה דומה - 29. הנתון היה גבוה במיוחד ביישובים מעורבים - 41. הנתונים הם קירוב לאוכלוסייה עצמה שכן הם מתייחסים למגזר הרשות שבה מתגורר החשוד, אשר עשוי להיות שונה ממגזרו של החשוד עצמו. ייתכנו הבדלים ניכרים בין יישובים ערבים שונים. לדוגמה, בעין קנייא נפתחו 10 תיקים ל-1000 תושבים (נמוך מהממוצע הארצי), לעומת ג'סר א-זרקא שבה נפתחו 80 תיקים. שונות זו קיימת גם בקרב יישובים יהודים לדוגמה בגבעת שמואל נפתחו 16 תיקים לעומת דימונה בה נפתחו 51 תיקים.
פעילות הממשלה והרשויות
בשנת 2011 הכריז השר לביטחון פנים, יצחק אהרונוביץ' כי שיעור הפשיעה בחברה הערבית מדאיג ביותר. הוא הציג תוכנית רב שנתית בנושא. במסגרת התוכנית הוקמו שלוש יחידות שיטור מיוחדות ובהן מערכים של בילוש וחקירות בנצרת, טייבה ובתחנת עיירות בנגב. לפי התוכנית היו אמורות לקום 11 יחידות נוספות תוך שנתיים. ולתגבר את מערכי השיטור הקהילתי והעירוני. לפי נתונים של המשרד לביטחון פנים, ערבים היו מעורבים ב-67% ממעשי הרצח וב-70% מניסיונות הרצח בישראל בשנת 2011.
באפריל 2016 הועברה החלטת ממשלה מס' 1402 לשיפור הביטחון האישי בחברה הערבית. בין השנים 2016–2019 הוקמו 7 תחנות משטרה חדשות, הוקצו 750 שוטרים, גויסו 420 בני החברה הערבית לשורות המשטרה, הוצבו מצלמות במרחב הציבורי והוקמה מינהלת לשיפור שירותי המשטרה בחברה הערבית, שבראשה קצין בדרגת ניצב. עם זאת התוכנית התייחסה רק לצד המשטרתי ולא להיבטים נוספים וכן מימוש התוכנית לא הושלם עקב קיצוצי תקציב.
במרץ 2020 הוקמה בכנסת העשרים ושלוש הוועדה המיוחדת למיגור הפשיעה במגזר הערבי שמטרתה לבחון, לפקח ולסייע במיגור ארגוני הפשיעה בחברה הערבית בישראל. הוועדה הוקמה בדרישת הרשימה המשותפת.
ביולי 2020 הגיש צוות משותף של מספר מנכ"לים של משרדי ממשלה (כולל ביטחון פנים, משרד הפנים, משרד העבודה, משרד האוצר) תוכנית לטיפול בפשיעה בחברה הערבית. ההמלצות כללות מספר צירים:
שירלי באסי
דיים שירלי ורוניקה באסי (באנגלית: Shirley Veronica Bassey; נולדה ב-8 בינואר 1937) היא זמרת ולשית, שהתפרסמה לראשונה בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, והמשיכה מאז לנהל קריירה מוצלחת ברחבי העולם. היא ידועה גם כמי שביצעה את שירי הנושא לשלושה מסרטי ג'יימס בונד (יותר מכל אמן אחר): "גולדפינגר" (1964), "יהלומים לנצח" (1971) ו"מונרייקר" (1979). נכון ל-2009 היא מכרה כ-135 מיליון אלבומים. עם 35 להיטים שצעדו במצעד הסינגלים הבריטי ו-37 אלבומים שצעדו במצעד האלבומים הבריטי, באסי היא הזמרת הבריטית המצליחה ביותר בכל הזמנים, והאמנית היחידה שהצליחה להכניס להיטים ל-"40 הגדולים" במצעד הבריטי לאורך תקופה של 7 עשורים.
פשיעה בחברה הערבית בישראל
פעילות הממשלה והרשויות
באוקטובר 2021 הציג השר לביטחון פנים עמר בר-לב תוכנית לאומית רב שנתית לטיפול בנושא. תקציב התוכנית עמד על 2.5 מיליארד ש"ח. התוכנית כללה הוספת 800 תקני שוטרים בשנת 2022 וצרוף 200 לוחמי מג"ב לסיוע בפעילות בדרום ובצפון.
פעילות אזרחית ומחאה
ארגון יוזמות אברהם מקיים את מיזם "קהילות בטוחות" שנועד לקם שירותי אכיפה ושיטור הוגנים ומועילים עבור האזרחים הערבים בישראל, באמצעות שינוי יסודי באופן השיטור כלפיהם, רכישת אמון ולגיטימציה מצדם והגברת נכונותם לשיתוף פעולה.
שירלי באסי
השנים הראשונות
ב-1955 גילה את באסי צייד כישרונות בשם מייקל סאליבן, שהתלהב מכשרונה והחליט לקחת אותה תחת חסותו. היא קיבלה תפקיד במחזמר "אלה הם החיים", שהועלה בתיאטרון אדלפי בווסט אנד של לונדון. בזמן ששיחקה במחזמר, חברת התקליטים Philips Records והמפיק המוזיקלי ג'וני פרנז ראו אותה בטלוויזיה, התרשמו ממנה והציעו לה חוזה הקלטות. באסי הקליטה את הסינגל הראשון שלה, "(Burn My Candle (At Both Ends", ששוחרר בפברואר 1956, בהיותה בת 19. בשל הרמיזות המיניות במילות השיר, ה-BBC סירבו להשמיע אותו, אך למרות זאת הוא זכה להצלחה יחסית.
1979 - 1957
אלבום הבכורה של באסי, "Born to Sing the Blues", יצא ב-1957, והסינגל מתוכו "Banana Boat Song" הגיע למקום השמיני במצעד הסינגלים הבריטי, והיה להיטה הראשון של באסי. באמצע 1958 היא הקליטה שני סינגלים שהפכו עם השנים לקלאסיקות שלה: הראשון היה "As I Love You", ששוחרר בתחילה כבי-סייד, אך בינואר 1959 הגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, שהה שם ארבעה שבועות, והפך לסינגל הראשון שלה שהגיע למקום הראשון, וכן לסינגל הראשון של אמן ולשי שהגיע למקום הראשון בבריטניה. הסינגל השני היה "Kiss Me, Honey Honey, Kiss Me", שהגיע למקום השלישי במצעד הבריטי באותו זמן ש-"As I Love You" צעד במקום הראשון. מספר חודשים לאחר מכן חתמה על חוזה עם חברת התקליטים EMI, והחלה את השלב השני בקריירת ההקלטות שלה.
פשיעה בחברה הערבית בישראל
פעילות אזרחית ומחאה
אמהות למען החיים היא קבוצת אימהות ומשפחות שכולות שהחליטו לפעול יחד למאבק בתופעת האלימות והפשיעה בחברה הערבית בישראל.
שירלי באסי
1979 - 1957
בראשית ובאמצע שנות ה-60 הוציאה באסי מספר סינגלים שצעדו במצעד הבריטי והפכו ללהיטים, וחמישה אלבומים שהגיעו ל-"15 הגדולים" במצעד. הביצוע שלה לשיר "As Long As He Needs Me", מתוך המחזמר של ליונל בארט "אוליבר!", הגיע ב-1960 למקום השני וצעד במצעד במשך 30 שבועות. ב-1961 הגיע להיט נוסף שלה, "Climb Ev'ry Mountain", למקום הראשון במצעד הבריטי. בשנת 1962 הוציאה קאבר לשיר Tonight אשר הגיע למקום ה-21 במצעד הבריטי. ב-1965 הגיע שיר שלה לראשונה גם ל"עשרת הגדולים" במצעד האמריקאי. היה זה שיר הנושא של הסרט "גולדפינגר" מסדרת סרטי ג'יימס בונד. בזכות הצלחת השיר הוזמנה באסי להופיע במספר תוכניות טלוויזיה ידועות בארצות הברית, דוגמת ה"טונייט שואו" של ג'וני קרסון. עם זאת, וחרף הצלחתה הרבה וארוכת השנים בבריטניה, בארצות הברית נחשבה באסי למעין זמרת של להיט אחד. רק אלבום סולו אחד שלה ("Live at Carnegie Hall") הגיע ל-"20 הגדולים" במצעד האלבומים האמריקאי, ו"גולדפינגר" היה הסינגל היחיד שלה שהגיע ל-"40 הגדולים" במצעד הסינגלים האמריקאי.
פשיעה בחברה הערבית בישראל
פעילות אזרחית ומחאה
פידא שחאדה, היא חברת מועצת העיר לוד ורכזת קואליציית "נשים נגד נשק" שפועלת בנושא.
שירלי באסי
1979 - 1957
במחצית השנייה של שנות השישים חלה נסיגה בנתוני המכירות שלה גם בבריטניה. רק שניים מהסינגלים שהוציאה בתקופה זו נכנסו לרשימת "40 הגדולים", ורק שני אלבומים נכנסו לרשימת "40 הגדולים", אחד מהם אלבום אוסף. היא חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים יונייטד ארטיסטס רקורדס, וב-1966 הוציאה אלבום ראשון בלייבל זה, "I've Got a Song for You", ששהה במצעד שבוע אחד בלבד. ב-1967 הוציאה את אחד הסינגלים הידועים ביותר שלה, "Big Spender", אם כי במצעד הוא הגיע למקום ה-21 בלבד. ב-1968 השתתפה בפסטיבל סן רמו וביצעה בו את השיר "La vita", שזכה להצלחה במצעד האיטלקי. בעקבות הצלחת השיר, שאת הפזמון שלו שרה באיטלקית, הקליטה באסי מספר שירים נוספים באיטלקית.
פשיעה בחברה הערבית בישראל
פעילות אזרחית ומחאה
בשנת 2021 החלה מחאה בקרב ערבים ויהודים ברשתות החברתיות תחת ההשטאג "חיי ערבים חשובים" Arab_lives_matter, שנועדה להפעיל לחץ על ממשלת ישראל למגר את מקרי הרצח בחברה הערבית.
שירלי באסי
1979 - 1957
ב-1970 חזרה באסי להצליח בבריטניה, ובכך החלה אחת התקופות המוצלחות ביותר בקריירה שלה. היא הופיעה בסדרת הופעות חסרת תקדים באורכה במועדון הלילה הלונדוני הידוע "Talk of the Town" ("שיחת העיר"). באותה שנה הוציאה את האלבום "Something". הסינגל בעל אותו השם מתוך האלבום, חידוש לשיר של הביטלס, הצליח במצעד הבריטי יותר מהביצוע המקורי של הביטלס, ובכך הפכה באסי לאמנית היחידה שזכתה להישג כזה. הסינגל זכה להצלחה מסוימת גם בארצות הברית. באותן שנים זכו להצלחה בבריטניה סינגלים נוספים שלה, דוגמת "For All We Know" (1971) ו-"Never Never Never" (1973). בין השנים 1970 ל-1979 צעדו במצעד האלבומים הבריטי לא פחות מ-18 אלבומים של באסי. להצלחה גדולה במיוחד זכו שני אלבומי אוסף שהוציאה: "The Shirley Bassey Singles Album" (1975), שהגיע למקום השני במצעד הבריטי ולמעמד של אלבום זהב, ו-"25th Anniversary Album" (1978), שהגיע למקום השלישי במצעד ולמעמד של אלבום פלטינה.
פשיעה בחברה הערבית בישראל
פעילות אזרחית ומחאה
במאי 2023, במחאה על רצח 80 קורבנות ערבים מתחילת השנה, יצאו שיירות כלי רכב של ערבים למחאות מהגליל עד לירושלים.
שירלי באסי
1979 - 1957
בשנות ה-70 הקליטה פעמיים נוספות שירי נושא לסרטי ג'יימס בונד: "יהלומים לנצח" (1971) ו"מונרייקר" (1979).
1999 - 1980
במשך מרבית שנות ה-80 התמקדה באסי בעיקר בפעולות צדקה ובמספר סיבובי הופעות באירופה ובארצות הברית, לאחר שסיימה את חוזה ההקלטות שלה עם "יונייטד ארטיסטס רקורדס" ויצאה למה שכינתה "חצי פרישה לגמלאות". ב-1982 הוציאה אלבום בשם "All by Myself" וצילמה תוכנית מיוחדת לערוץ הטלוויזיה הבריטי Thames Television. ב-1983 הקליטה דואט עם אלן דלון, "Thought I'd Ring You", שהפך לסינגל מצליח באירופה. ב-1984 הוציאה את האלבום "I Am What I Am", אותו הקליטה עם התזמורת הסימפונית של לונדון. האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב בבריטניה. ב-1987 היא הקליטה אלבום ובו ביצועים לשירי נושא של סרטי ג'יימס בונד, אך גנזה אותו לאחר שלא הייתה מרוצה מהתוצאה. חמש שנים לאחר מכן האלבום יצא בכל זאת בניגוד לרצונה, ובאסי הגישה תביעה לבית המשפט והוציאה צו מניעה להמשך הפצתו. עוד ב-1987, היא תרמה את קולה לשירם של הצמד השווייצרי ילו, "The Rhythm Divine". ב-1989 הוציאה אלבום שלם בספרדית בשם "La Mujer".
ב-1996 שיתפה פעולה עם כריס ריאה בסרט "La Passione", בו הופיעה בתפקיד עצמה, ובשיר הנושא שלו "'Disco' La Passione". ב-1997 הוציאה באסי את הסינגל "History Repeating", שנכתב עבורה על ידי פרופלורהדס. השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום הראשון במצעד הדאנס הבריטי והעשירי במצעד הדאנס האמריקאי, וכן הגיע ל-"10 הגדולים" באיטליה. באותה שנה חגגה באסי את יום הולדתה ה-60 בשתי הופעות חגיגיות בטירת הווארד ובפארק אלת'ורפ ובמופע טלוויזיוני מיוחד. אלבום ההופעה החיה שיצא בעקבות ההופעות, "The Birthday Concert", היה מועמד לפרס גראמי. באוקטובר 1998 ערכה באסי הופעת צדקה מיוחדת במצרים, ליד הספינקס והפירמידה הגדולה של גיזה.
בסרט הבריטי "קול קטן" מ-1998 הייתה באסי אחת משלוש הדמויות המרכזיות, לצד מרילין מונרו וג'ודי גרלנד, ושירה "גולדפינגר" הופיע בסרט. באותה שנה נתבעה באסי על ידי מי שהייתה העוזרת האישית שלה, בעילה של הפרת חוזה. העוזרת האישית לשעבר טענה גם שבאסי הכתה אותה והפנתה כלפיה הערות גזעניות. באסי ניצחה במשפט.
שנות האלפיים
ב-2001 הייתה באסי האמנית המרכזית שהופיעה במסיבת יום ההולדת ה-80 של דוכס אדינבורו הנסיך פיליפ. ב-2003 ציינה באסי 50 שנות קריירה והוציאה דיסק בשם "Thank You for the Years", שהכיל שילוב של שירים ישנים וחדשים, הגיע למקום ה-19 במצעד הבריטי וזכה למעמד של אלבום כסף. במכירה פומבית למטרות צדקה של בגדים מהופעותיה, שנערכה בכריסטי'ס, הצליחה באסי לגייס 250,000 לירות שטרלינג לטובת קרן מלגות לסטודנטים על שמה. ב-2006 יצאה לסיבוב של חמש הופעות גדולות ברחבי בריטניה, שהסתיים בהופעה בארנה של ומבלי.
באפריל 2007 הוציאה באסי את הסינגל "The Living Tree", לציון 50 שנים בהן שיריה צועדים במצעד הסינגלים הבריטי ושבירת השיא כאמנית היחידה שהצליחה להכניס להיטים ל-"40 הגדולים" במצעד הבריטי לאורך תקופה של 50 שנים. באסי הופיעה בפסטיבל גלסטונברי של 2007 וביוני אותה שנה הוציאה את האלבום "Get the Party Started", שהגיע למקום השישי במצעד הבריטי. שיר הנושא של האלבום, גרסת כיסוי לשיר של פינק, הוקלט תחילה לצורך הופעתה של באסי בפרסומת לרשת החנויות מרקס אנד ספנסר בחג המולד 2006.
ב-2008 נאלצה לבטל ברגע האחרון את הופעתה המתוכננת בקונצרט המחווה לכבוד יום הולדתו ה-90 של נלסון מנדלה, לאחר שאושפזה בבית חולים במונקו ועברה ניתוח חירום בבטנה.
בנובמבר 2009 יצא אלבומה "The Performance", אלבום האולפן הראשון שלה מזה שלושה עשורים שהכיל חומרים מקוריים בלבד. האלבום הופק על ידי דייוויד ארנולד, מלחין אנגלי ידוע שהיה אחראי על המוזיקה ברבים מסרטי ג'יימס בונד, וכלל שירים שנכתבו במיוחד עבור באסי על ידי מאניק סטריט פריצ'רז, גארי בארלו, קיי.טי. טאנסטול, פט שופ בויז, רופוס ויינרייט וג'ון בארי. האלבום הגיע למקום ה-20 במצעד הבריטי, והסינגל הראשון מתוכו, "The Girl From Tiger Bay", יצא בראשית 2010.
חייה האישיים
נישואיה הראשונים של באסי היו ב-1961, לקנת' יום. השניים התגרשו ב-1965. בספטמבר 1965 היא הודיעה על כוונתה להינשא מחדש ליום, אך מספר חודשים לאחר מכן גילתה כי חזרה בה.
בעלה השני היה סרג'יו נובאק. השניים נישאו ב-1968 והתגרשו ב-1977. בזמן נישואיהם שימש נובאק גם כמנהלה האישי.
לבאסי נולדו שתי בנות. הראשונה שבהן, שרון, נולדה כשבאסי הייתה בת 17 בלבד. בתה השנייה, סמנת'ה, נמצאה מתה ב-1985 בבריסטול. באסי מעולם לא חשפה את זהות אביהן של בנותיה.
ב-1978 הורשעה על סמך הודאתה בשכרות ובהפרת הסדר הציבורי, לאחר שהתפרעה ברחוב ודחפה שוטר.
כיום מתגוררת באסי במונטה קרלו.
שמואל רמתי
קורות חייו
שמואל רמתי נולד ב-1929 בעיר טופלצ'אני שבסלובקיה. הצטרף לתנועת "השומר הצעיר". כשהיה בן עשר פרצה מלחמת העולם השנייה, והנאצים כבשו את צ'כוסלובקיה. משפחתו של שמואל גורשה למחנה העבודה "נובקי", מחנה עבודות כפייה שרבים מיהודי סלובקיה שהו בו. בשנת 1944, עם פרוץ המרד הסלובקי בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, נמלטה משפחתו מהמחנה. אמו ואחותו נתפסו ונשלחו לטרזיינשטט, אך שרדו את השואה וניצלו. שמואל ברח עם אביו ליער והצטרף לפרטיזנים. אביו לא עמד בקשיים ונפטר.
שמואל נותר יתום בן 14, ילד יחיד בקרב הפרטיזנים. הוא נשלח כסייר לבדוק נוכחות חיילים גרמנים למרגלות ההר שליד בסיס הפרטיזנים. הנער נתקל בזקיף גרמני על אחד הגשרים. במאבק שהתפתח בין השניים הם נפלו למים. הזקיף קפא ומת, ושתי רגליו של שמואל קפאו. הוא נלקח לבית חולים סלובקי, שהיה בשליטה גרמנית. ושם קטעו את שתי רגליו. מנהל בית-החולים הסתיר את זהותו מהגרמנים ובכך הציל את חייו.
באפריל 1946 עלה רמתי לארץ ישראל באוניה "קיירו", והצטרף לחברת נוער של "השומר הצעיר" בקיבוץ עין החורש. הוא מצא בית חם ודואג אצל חדווה ואיציק ינאי, מוותיקי הקיבוץ, שאימצו אותו. חברת הנוער עברה אחרי זמן לקיבוץ ניר דוד, ושם שהו כהכשרה לקראת ייסוד קיבוץ חדש.
במלחמת העצמאות התגייס לפלמ"ח, חרף היותו נכה קטוע שתי רגליים. עם זאת, בתחילת המלחמה איש לא הבחין בנכותו, והוא שירת כקשר בגדוד השביעי של חטיבת הנגב. ומאוחר יותר היה גם קצין קשר גדודי. בתום מלחמת העצמאות הקים עם חבריו את קיבוץ ברעם, בגליל העליון. בקיבוץ ריכז את חברת הנוער ועבד בעבודות שונות בהן גם קשות, כגון סיקול אבנים ובניית בתים. כישורי הפיסול שלו באו בברעם לידי ביטוי ראשון. בקיבוץ ניצבת עד היום האנדרטה שבנה רמתי ללוחמי הפלמ"ח שנפלו בגליל במלחמת העצמאות.
רמתי היה חבר בארגון נכי המלחמה בנאצים. בשנת 1951 יזם את הדבקת תווי חניה על מכוניותיהם של נכים.
כשיצא בשנת 1954 מהקיבוץ החל בלימודי אמנות בסמינר הקיבוצים בתל אביב. ועם סיום לימודיו החל ללמד אמנות והיסטוריה בבית הספר התיכון בקיבוץ עין החורש. בשעות הפנאי שלו עסק בפיסול ובגילוף בעץ. בעין החורש ניצב עד היום פסל בטון מעשה ידיו, של ילד החובק דג, ומפיהם מקרים המים אל בריכת הילדים.
בשנת 1956 עבר לתל אביב, ולימד אמנות והיסטוריה בבית הספר "רביבים". בשנת 1960 נישא לעדנה (היו אלה נישואיו השניים) וסיים לימודי תואר שני בהיסטוריה ובספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים. מתל אביב עבר עם משפחתו לרמת השרון, ולימד בתיכון רוטברג. בשנים 1964–1965 היה מנהל פדגוגי בכפר הנוער "נעורים" שליד כפר ויתקין. לאחר מכן כיהן כמנהל מחלקת החינוך ברמת השרון, עד יציאתו לגמלאות. במסגרת תפקידו זה הקים שלושה בתי ספר בעיר, בהם תיכון אלון.
רמתי עשה את שנותיו האחרונות בדיור המוגן "בית בכפר" בביתן אהרן, שם נפטר. חרף נכותו הקשה וכמה אירועים מוחיים שעבר, הוא היה פעיל ויוצר עד מותו. התבלט בפסלי העץ שלו, הציג בכמה תערוכות, הציב כמה פסלים במקומות שונים והותיר אחריו בית מלא בפסלים שיצר לאורך השנים.
שמואל רמתי נפטר בדצמבר 2012, בגיל 83. היה אב לארבעה.
Ach! ich sehe, itzt, da ich zur Hochzeit gehe, רי"ב 162
'''Ach! ich sehe, itzt, da ich zur Hochzeit gehe''' (בעברית: אה! רואה אני, עתה כשאני הולך אל החתונה), רי"ב 162, היא קנטטה שהלחין יוהאן סבסטיאן באך בהיותו בוויימאר, והוא ביצע אותה לראשונה כנראה ב-25 באוקטובר 1716, לכבוד יום ראשון ה-20 שלאחר חג השילוש הקדוש.
היסטוריה ומילים
באך עבד כמלחין החצר של הדוכס בוויימאר מ-1708, ובמרץ 1714 קודם לתפקיד הממונה על המוזיקה. בתפקיד זה היה אחראי להלחנה של יצירה חדשה מדי חודש, בעיקר של קנטטות, כשמטרתו הייתה להלחין תוך כמה שנים קנטטה עבור כל מועד בשנה. הטקסט פורסם על ידי סלומון פרנק ב-1715 ומקובל שבאך השתמש בו ליום ראשון ה-20 שלאחר חג השילוש הקדוש, אך אין ודאות אם היה זה בשנת 1715 או 1716. ייתכן גם שהיא הולחנה ב-1715, אך בוצעה בפועל רק בשנה שלאחריה. כך, שיטת זוואנג שממספרת את הקנטטות על פי סדר הלחנתן, ממקמת את הקנטטה ב-1715. אלפרד דירר סבור שקנטטה זו הייתה השלישית שביצע ב-1716 לאחר רי"ב 155 ורי"ב 161.
סדר הקריאה לאותו יום כולל פסוקים מהאיגרת אל האפסים ופסוקים מהבשורה על-פי מתי העוסקים במשל של ישו המדמה את מלכות השמיים לחתונה. הלברית נכתבה כאמור על ידי סלומון פרנק (Salomon Franck), משורר החצר שכתב את הלברית לרוב הקנטטות של באך בתקופה זו. הטקסט מוקדש למשל של ישו ועוסק בחובת המאמין להתכונן היטב לחתונה זו, כלומר ליום הדין העתיד לבוא. הקטע האחרון בקנטטה לקוח ממזמור שכתב יוהאן רוזנמילר, משורר גרמני מהמאה ה-17.
בדומה לחלק מהקנטטות שלו מתקופה זו, באך ביצע אותה שוב עם שינויים קלים בעת שעבד בלייפציג, כנראה ב-1723 לכבוד אותו מועד. עם זאת, החלקים השני והשלישי לא שרדו בשלמותם.
הקנטטה פורסמה לראשונה ב-1887 בכרך 33 של "חברת באך", שפרסמה את כל יצירותיו בין השנים 1850-1900.
מבנה והרכב מוזיקלי
הקנטטה נכתבה לארבעה סולנים, סופרן, אלט, טנור ובס ולמקהלה בת ארבעה קולות. התזמורת כוללת שני כינורות, ויולה ובאסו קונטינואו שכולל גם בסון בחלק הראשון. הביצוע בלייפציג נעשה בליווי חצוצרה וכיום מבצעים את החלקים שלא שרדו בשלמותם בליווי חלילית או חליל אחר. ככל הקנטטות שלו בשנה הקודמת, גם הנוכחית מורכבת מאריה ורצ'יטטיב לסירוגין, והסיום הוא כורל. לקנטטה שישה חלקים:
הקלטות
היצירה לא הוקלטה רבות, רק כ-6 פעמים, בהן על ידי המנצחים ניקולאוס הרנונקור (ב-1986), טון קופמן (ב-1995), מסאקי סוזוקי (ב-1996) וג'ון אליוט גרדינר (ב-2000).
אליאס כץ
אליאס (אליהו, אלו) כץ (באנגלית: Elias Katz; 22 ביוני 1901 – 24 בדצמבר 1947) היה רץ יהודי-פיני ארץ-ישראלי, אלוף אולימפי (פריז 1924) בעל שתי מדליות ושיאן עולם. כץ השתייך לקבוצת אתלטים פינים שנודעו בכינויים "הפינים המעופפים", וכלל גם את פאבו נורמי ווילה ריטולה. הוא עצמו כונה לעיתים "פאבו נורמי היהודי". נרצח ביריות על ידי מתנקשים ערבים והיה ההרוג הראשון מרחובות במלחמת העצמאות.
קורות חיים
כץ נולד בעיר טורקו שבפינלנד בשנת 1901, בנם של שלמה זלמן כץ ומלכה פייניק. כתלמיד בית ספר הוא עבד בערבים כעוזר בחנות מכולת, ושיחק עם חבריו היהודים כדורגל במדי מועדון הספורט Judiska Idrottssalskapet. הוא נודע גם כרקדן נלהב. בצעירותו הוא לא הצליח במרוצים קצרים, ולפיכך המליץ לו מאמנו לנסות ולהשתתף במרוצים הארוכים יותר. הוא השתייך למועדון מכבי הלסינקי.
בתחרות בין ארצית שנערכה בסטוקהולם נגד צרפת בשנת 1923 קבע כץ בריצת 1500 מטר שיא אישי של 4:04.4 דקות. בתחרות נוספת שנערכה בגטבורג אותה שנה הוא ניצח בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:40.8 דקות וסיים במקום שני אחרי אדווין ווייד משוודיה בתוצאה של 8:36.4 דקות, התוצאה השנייה בטיבה בפינלנד אחרי נורמי.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה כץ במדליית זהב עם נבחרת פינלנד בריצה קבוצתית למרחק 3,000 מטר ביחד עם נורמי וריטולה לפני בריטניה וארצות הברית ובמדליית כסף בריצת 3000 מטר מכשולים בתוצאה של 9:44.0 דקות, אחרי ריטולה שקבע שיא אולימפי חדש של 9:33.6 דקות ולפני שיאן העולם פול בוטם מצרפת (9:45.2 דקות). בשלב המוקדמות קבע כץ שיא אולימפי חדש של 9:43.8 דקות ועלה מהמקום הראשון.
לאחר המשחקים האולימפיים בשנת 1925 הוזמן כץ להצטרף למועדון הספורט היהודי בר כוכבא ברלין, מועדון הספורט היהודי הראשון שנפתח במרכז אירופה בשנת 1898.
בשנת 1926 קבע כץ את שיאיו האישיים, בריצת 3000 מטר - 8:35.8 דקות ובריצת 3000 מטר מכשולים - 9:34.5 דקות, תוצאה שדירגה אותו בסוף השנה במקום הראשון בעולם. ביולי אותה שנה, יחד עם חבריו לנבחרת, קבע שיא עולם חדש של 16:26.2 דקות בריצת שליחים 4x1500 מטר. חמישה ימים לאחר מכן הוא וחבריו שיפרו את שיא העולם והעמידו אותו על 16:11.4 דקות.
בשנת 1927 חזר לארץ הולדתו על מנת להתאמן עם חבריו הפינים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928), אך בשל פציעה קשה בכף רגלו נמנע ממנו להשתתף ולכן חזר לברלין. הוא עזב את ברלין עם התגברות האנטישמיות בשנת 1933.
במכביה האירופית הראשונה שנערכה באוסטרבה, צ'כיה ב-29 - 30 ביוני 1929 זכה כץ ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף. מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:20.0 דקות, לפני ולטר פרנקל מצ'כיה (4:24.0 דקות) וולטר בק מאוסטריה (4:45.0 דקות) ובריצת 5000 מטר בתוצאה של 16:21.0 דקות, לפני ולטר פרנקל (16:25.0 דקות) ווייס מצ'כיה. מדליית כסף בריצת שליחים 3x1000 מטר ביחד עם בר כוכבא ברלין בתוצאה של 8:47.6 דקות, אחרי הכח וינה א' (8:32.9 דקות) ולפני הכח וינה ב'.
בשנת 1933 עלה לארץ-ישראל דרך טורקו, שם נפרד מבני משפחתו והתחתן בנישואים פיקטיביים כדי לקבל סרטיפיקט לעלות ארצה. משם הגיע להלסינקי והפליג ארצה. בארץ עבד כפועל פשוט לאחר שארגוני הספורט לא יכלו לשלם לו בעבור העסקתו כמאמן. יחד עם חבריו ואחיו אליעזר התגורר בתל אביב, ברחוב החשמל, בדירה שנודעה כ"דירת העולים מפינלנד". הוא עבד בשיפוץ אצטדיון "המכביה" בתל אביב, וניהל את העבודה בבניית מסלול הריצה. הוא אף מונה לשומר האצטדיון, אבל "מכבי" לא עמדה בהתחייבויות הכספיות וכך נעשה לבנאי.
בנובמבר 1936 התחתן עם דורה קמטסן, גרושה צעירה ילידת הלסינקי. בפברואר 1944 נולדה בתם, אילנה, בירושלים, ומאוחר יותר עברו לגור ברחובות.
בהמשך, עבד בתור מאמן ספורט באגודת מכבי. הוא נבחר לאמן את קבוצת הריצה לאולימפיאדת לונדון (1948).
בדצמבר 1947, בעת שעבד כמקרין קולנוע בבסיס צבא בריטי, במע'אזי שבמרכז רצועת עזה, נרצח בירי על ידי מתנקשים ערבים. הוא נקבר בבית הקברות הישן, "תר"ן" ברחובות.
כץ היה ההרוג הראשון מרחובות במלחמת העצמאות.
ריכוז הפולחן
חוק ריכוז הפולחן במקרא הוא חוק המופיע בספר דברים המגביל את טקסי הפולחן למקום יחיד אשר אותו יבחר ה'. החוק גם מחייב את העם להרוס את כל מקומות הפולחן המפוזרים ברחבי הארץ שהקימו הגויים לאלילים. לפי הכתוב בספר דברים לחוק זה ישנם שני מרכיבים: המרכיב הראשון הוא טיהור הארץ ממתקני הפולחן האליליים והמרכיב השני הוא ריכוזו של הפולחן במשכן במקום אחד אשר אותו יבחר האל. עד לקיומו של חוק זה ניהלו בני ישראל את טקסי הפולחן לפי הכתוב בחוק המזבח המופיע בספר שמות לפי ה היתר הפולחן במזבחות פרטיים (במות) התבטל עם הקמת משכן שילה, חזר לתוקפו עם חורבן המשכן, אך בטל לצמיתות עם בחירת ה' בהר המוריה. לפי ספר מלכים, גם רוב מלכי יהודה וישראל שמלכו לאחר הקמת המקדש בירושלים איפשרו פולחן בבמות, ואת ריכוז הפולחן בירושלים יישמו מלכי יהודה חזקיהו ונינו יאשיהו, שהמשיך ליישם את ריכוז עבודת האל, במסגרת הרפורמה הדתית שהחיל לאחר מציאת ספר התורה על ידי חלקיהו בן שלום, בזמן תיקון שערך בבית המקדש.
הקשר היסטורי
הרקע ההיסטורי של יישום חוק ריכוז הפולחן החל בממלכת יהודה. חזקיהו מלך יהודה הסיר את הבמות. טיהור מקומות הפולחן, הבמות, הביא לסופו של פולחן בבמות, ולריכוזו במקום אחד, בירושלים. בנו של חזקיהו, מנשה, אימץ את אלילי אשור וחזר ובנה את הבמות שאביו הרס. יאשיהו מלך יהודה, טיהר את הבמות והרס מקדשים שיוחדו לעבודת אלילים ברחבי הארץ והתיר את הפולחן בירושלים בלבד. לאחר תקופת שלטונו, ואולי אף במהלכה, נמשכה עבודת האלילים, אולם לפי ביקורת המקרא בתקופתו גובש החוק באופן מלא. בעת שיפוץ בית המקדש ("בדק הבית") בזמנו של יאשיהו, נמצא ספר תורה שחוקרים רבים (ובמרכזם דה וטה) רואים בו את ספר דברים או לפחות את חלקו, מה שמסביר את הרקע לחיקוק ולקבלת חוק ריכוז הפולחן באותה התקופה.
מתקני הפולחן בישראל וביהודה בהן במות, הוקמו במקומות בהם היו מקדשים נוכריים. מסורת כנענית זו היוותה סכנה העצם קיום סינקרטיזם. ריכוז הפולחן במקדש אחד נקשר בחיסול פולחן עמי כנען כדי שלא תתאפשר השפעתה של עבודת אלילים. עיקרה של הרפורמה הוא בהרס וטיהור הפולחן האלילי. ניתן לראות זאת בעיקר במעשיו של יאשיהו בעת הרפורמה שביצע. כך הגיעה לסופה עבודת האלילים ועבודת האל רוכזה בבית המקדש בירושלים.
רבי יהודה החסיד, שקיבל את התארוך המסורתי של ספר דברים, מסביר בפירושו על התורה את התופעה של חידוש החוק בימי חזקיהו בכך שלמרות ששחיטת חולין הותרה כבר בספר דברים, עדיין העם החשיב זאת לטאבו דתי חמור, וכיוון שהיה מרוחק ממקום המקדש, שחט בבמות; גם בתקופה בה נאסרו הבמות, עדיין - מחמת טאבו זה - שחט העם בבמות, ונביאים והמלכים שתקו על כך, משום שחששו שאם יחדירו את איסור הבמות אל ההמון - יעבור העם להקריב את קרבנותיו אצל עגלי ירבעם, שהוא חטא חמור יותר; לאחר שגלו עשרת השבטים בטלו עגלי הזהב של ירבעם והחשש הראשון פג; לאור כך הפעיל חזקיהו את החוק במלואו.
עיקרי החוק
עיקר החוק בא לידי ביטוי בשני מרכיביו: טיהור ממלכת יהודה וממלכת ישראל מפולחן אלילי, ניתוץ במות ואלילים נוכריים וריכוז הפולחן במקום אחד, אשר אותו יבחר ה', בירושלים.לדעת האבן עזרא ,למרות מה שנכתב "שבר תשברו את מצבותיהם", הציווי כלל רק חובת הריסת מצבות עבור פולחן האלילים ומצבות לעבודת ה'- לא נאסרו.
טיהור הפולחן
את מבצע טיהור הפולחן המשיך יהושפט. חזקיהו טיהר את הפולחן בממלכת יהודה. הסיבה לכך על פי ספר דברי הימים ב' היא להשיב את כעסו של ה': "כִּי-מָעֲלוּ אֲבֹתֵינוּ וְעָשׂוּ הָרַע בְּעֵינֵי ה'".
המחבר המקראי מציין את תיקוני הפולחן של חזקיהו בספר מלכים המדגיש את טיהור הפולחן מיסודות אלילים רבים, ומחבר ספר דברי הימים מוסיף ומדגיש את תחילתה של עבודת האל בבית המקדש בניצוחו של חזקיהו. אירוע זה של פתיחתו מחדש של בית המקדש היה לאירוע מכונן שתואר בצורה מקיפה בדברי הימים ב' כ"ט-ל"א.
יאשיהו החל לעבוד את האל בשנתו השמינית למלוכה. לאחר שלוש שנים טיהר את יהודה וירושלים מעבודת אלילים. בשנת 622 לפני הספירה נמצא ספר התורה במסגרת שיפוץ שנערך בבית המקדש.
המקום אשר יבחר ה'
לאורך הספר מוזכר כמה פעמים המקום בו יבחר ה' "כִּי אִם-אֶל-הַמָּקוֹם אֲשֶׁר-יִבְחַר יְהוָה אֱלֹהֵיכֶם" אבל לא מצוין מהו המקום. הכוונה היא לירושלים אולם בתקופת המדבר הם עוד לא נכנסו לארץ, עוד לא כבשו את ירושלים לכן ה' אינו יכול לומר להם את שם המקום והוא רומז להם.