cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פרי (מאכל)
בהלכה
ההלכה היהודית מבחינה בין 'פרי העץ' ל'פרי האדמה' לצורך ברכות הנהנין, ונוקטת לצורך חלוקה זו גישה דומה לגישה האחרונה שהוזכרה: פרי העץ הוא צמח אכיל הצומח על העץ, וכל צמח אכיל שאינו גדל על העץ הוא פרי האדמה. ההבחנה מהו עץ הוא מועד ההתחדשות של הענפים והגזע, האם הם מתחדשים מדי שנה (פרי האדמה) או שהם קיימים משנה לשנה (פרי העץ). בננה לפי הגדרה זו היא פרי האדמה מכיוון שהיא גדלה על גבי צמח חד שנתי.
בהלכה היהודית משמש המונח "פירות" בצורה מושאלת גם לציון רווח מרכוש, מהשקעה או ממסחר. לדוגמה, בנישואים, על פי ההלכה, זוכה הגבר ב"פירות נכסיה" של אשתו.
בחוק
בארצות הברית, אופן ההבחנה היה שונה. השאלה האם עגבנייה היא פרי או ירק הגיעה בשנת 1893 לדיון בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בתביעה שהוגשה נגד גובה המיסים של נמל ניו יורק בקשר למכסי מגן שהוטלו על ייבוא עגבניות. בפסק דינו (פסק דין ניקס נגד הידן) קבע בית המשפט שהעגבנייה היא ירק, בהתבסס על הדרך שבה משתמשים בה ועל התפיסה הכללית בקרב הציבור.
פרנקו קניוטו
פרנקו ג'ורג'ו קניוטו (באיטלקית: Franco Giorgio Cagnotto, נולד ב-2 ביוני 1947) הוא קופץ למים איטלקי בעבר. הוא פעמיים סגן אלוף אולימפי (מינכן 1972 ומונטריאול 1976), בעל 4 מדליות אולימפיות מ-3 אולימפיאדות (השתתף ב-5 אולימפיאדות), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (ברלין 1978) ואלוף אירופה (ברצלונה 1970).
ביוגרפיה
קניוטו נולד בטורינו.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים קניוטו במקום עשירי ממקפצה של 3 מטר ובמקום 23 ממקפצה של 10 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באוטרכט, הולנד באוגוסט 1966 זכה קניוטו במדליית ארד ממקפצה של 3 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים קניוטו במקום חמישי ממקפצה של 3 מטר ובמקום שמיני ממקפצה של 10 מטר.
אלוף אירופה
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה, ספרד בספטמבר 1970 זכה קניוטו בשתי מדליות, זהב וארד. מדליית זהב, ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 555.21 נקודות, לפני בן ארצו קלאוס דיביאזי (534.72 נקודות)  וולדימיר ואסין מברית המועצות (529.80 נקודות) ומדליית ארד, ממקפצה של 10 מטר בתוצאה של 435.36 נקודות, אחרי לותר מאטס ממזרח גרמניה (454.74 נקודות) וקלאוס דיביאזי (444.18 נקודות).
חייו האישיים
קניוטו נישא לכרמן קסטיינר, קופצת למים אולימפית בעבר. בתם טניה קניוטו, היא אלופת העולם (קאזאן 2015) בקפיצה למים ממקפצה של 1 מטר.
דייוויד היולט
דייוויד היולט (באנגלית: David Hewlett; נולד ב-18 באפריל 1968) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע קנדי שהתפרסם בעקבות תפקידו בסדרה סטארגייט אטלנטיס שצולמה בשנים 2004 עד 2009, בה שיחק את ד"ר רודני מקיי, מדען ומומחה לטכנולוגיה קדמונית.
ביוגרפיה
היולט נולד ברד היל, אנגליה. הוא עבר לקנדה עם משפחתו בעודו בן ארבע.
קריירה
בשנת 1990 שיחק בקומדיה הרומנטית "איפה שהלב", לצד אומה תורמן וכריסטופר פלאמר. ב-1997 שיחק במותחן הפסיכולוגי "יום רע ברחוב" בכיכוב צ'ארלי שין.שיחק בהופעת אורח במספר פרקים של הסדרה "סטארגייט SG-1", דמותו הנרקיסיסטית והצינית זכתה לאהדה רבה בקרב הצופים ולכן הוחלט לשלבה כדמות קבועה וראשית בסדרת הספין "סטארגייט אטלנטיס". בשנת 2006 כתב וביים את הסרט "ארוחת בוקר של כלב", סרט קנדי עצמאי בהשתתפות אחותו קייט היולט וכמו כן בהשתתפות חבריו לקסאט בסטארגייט אטלנטיס רייצ'ל לוטריל, כריסטופר ג'אדג' ופול מקגיליון.
בשנת 2007 הופיע היולט בהופעת אורח בסדרה "מקלט באפלה".
בשנת 2015 שיחק בתפקיד חוזר של תאלבור קאלצ'ק בסדרת המדע הבדיוני "חומר אפל". בשנת 2016 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הדרמה האמריקאית "הון שלטון". בשנת 2021 שיחק בסרטו של גיירמו דל טורו "סמטת הסיוטים".
פרץ בר
פרץ בן יצחק [פטר] בֶּר (בכתיב מיושן: בער או בעער, בגרמנית: Peter Beer; 19 בפברואר 1758/1755 – 10 בנובמבר 1838) היה מחנך וכותב יהודי יליד בוהמיה, הקיצוני בין משכילי פראג.
שנים מוקדמות
בֶּר נולד בנויבידשוב, סמוך לקניגרץ. אביו היה סוכן לממכר טבק, ודאג שבנו הבכור ילמד מתמטיקה, גרמנית ולטינית לצד החינוך המסורתי, דבר שהיה חריג בין יהודים בימיו. בגיל ארבע-עשרה יצא לישיבת הנודע ביהודה בפראג, ומקץ ארבע שנים המשיך לעוד שלוש בישיבת פרשבורג תחת הרב מאיר ברבי. כצעיר שיועד לשמש ברבנות, יצא להתפרנס כמלמד פרטי בביתו של יהודי אמיד בנאדסג. באוטוביוגרפיה שלו כתב שגילה שם מטמון מוזנח של ספרים שהכיל נ"ך ומפרשיו, מורה נבוכים וספרי דקדוק. הדבר הוביל אותו לטלטלה ולהכרה כי ישנן עוד ידיעות שכדאי לרכוש מחוץ לתלמוד. ב-1781 יצא לבירה וינה כדי להוסיף ללמד בביתה של משפחה יהודית מקומית, ושם היו לו ספרים רבים בהרבה. במהלך שהותו התחבר גם עם הברון יוזף פון זוננפלס, מהמובילים בין אנשי הנאורות בעיר – בין היתר, פטרונו של מוצרט ומראשי האילומינטי – שסייע לו בהעמקת ידיעותיו בפילוסופיה ויתר חכמות. באותה שנה פרסם הקיסר יוזף השני את כתב הסובלנות, והורה על הקמת רשת בתי-ספר בשפה הגרמנית (Normalschulen) שינחילו ליהודים חינוך בסיסי. בֶּר נאחז התרגשות רבה לנוכח הצו ומנשר "דברי שלום ואמת" של המשכיל איש ברלין נפתלי הרץ וייזל, שקרא לקדם בברכה את הרפורמה החינוכית. הוא נרשם למכון להכשרת מורים שנפתח עתה ליהודים והוסמך ב-1783.
קריירה פדגוגית
הוא יצא למטרסדורף, שם החל לשמש כמחנך בבית-הספר החדש במקום. ב-1785 שב לעיירת הולדתו, בה הוסיף ללמד במוסד המקומי; החוק התיר רק לבכור בכל משפחה יהודית להתחתן במקום מגוריו, והיתר אולצו להגר. ב-1787 נשא את רבקה הלאווטש. בשנים הבאות החל להתבלט כמחבר פורה של ספרי לימוד, שהשפעתם על מערכת החינוך היהודית הייתה גדולה. כבר ב-1796 הוציא את יצירתו הראשונה ואולי המצליחה ביותר, "תולדות ישראל". היה זה קיצור של התנ"ך כולו עם ביאור בגרמנית באותיות עבריות, שנועד להורות לילדים את סיפורי המקרא. אף כי דווקא ספר זה לא התקבל על ידי הרשויות, שהעדיפו להורות תנ"ך ליהודים בהתבסס על המקובל אצל הנוצרים, הוא היה אהוד מאוד בחוגי המשכילים עוד דורות. "תולדות ישראל" תורגם לשלוש שפות ויצא ביותר מעשרים מהדורות; האחרונה שבהן הייתה ברוסית, ב-1905.
בפראג
ב-1811 נדד בֶּר לפראג, בה מונה למורה לענייני מוסר בבית-הספר הקהילתי. תפקידו היה להורות את "בני ציון" של נפתלי הרץ הומברג (ב-1810 הציע את "דת ישראל" כספר הדרכה, אך נדחה בטיעון שהכיל יותר מדי פרטים על הלכות). גישתו הקיצונית והביקורתית ניכרה אותו ממשכילי פראג השמרנים ומהרבנים אלעזר פלקלש ושמואל סג"ל לנדא, שהשתדלו להרחיקו ממעורבות יתרה. ב-1815 חיבר סידור תפילה ראשון לנשים בגרמנית, ששיקף את האידיאל הבורגני שהנחה אותו: הוא שאף לראותן כשותפות מלאות בחיי הדת.
באותה תקופה הציע הומברג לרשויות להקים סמינר למורים: הוא נועד להביא לכך שלבסוף יבוטלו תלמודי התורה וגם שיעורי הדת יינתנו בבית-הספר על ידי הבקיאים בכך. הקהילה נאחזה חשש, וראשיה שכנעו את הומברג להתמנות למורה מיוחד לענייני מוסר בשכר גבוה. הם קיוו לנצל זאת כדי להיפטר לפחות מבֶּר, והכפישו את המורה האחר במספר תלונות לשלטונות. הסכסוך התמשך לאורך 1818, כששני המשכילים תוקפים זה את זה, ולבסוף נותרו שניהם במוסד.
פטר בֶּר הלך והקצין. ב-1819 פרסם מדריך דת בשם "Handbuch der Mosaischen Religion" (ספר דת משה) בו הצהיר על עצמו כשייך ל'דת משה' שקדמה ליהדות הרבנית ושלל את התקווה לביאת המשיח ובניית המקדש. בתקופה זו התערב גם בריב ההיכל הראשון, שעימת בין ראשוני הרפורמים להנהגה הרבנית, והציע יחד עם הומברג לחצר הקיסרית לחייב את היהודים לשאת את תפילותיהם בגרמנית. מיכאל מאיר העיר כי השקפתו, כמוהו כשותפו לעתירה (אף כי היה רדיקלי פחות מהלה), הייתה רחוקה מזו של מבשרי הרפורמה וקיצונית יותר: הוא קרא לשיבה ל"דת הטהורה של משה והנביאים" בטרם נוספו עליה "ההכרעות השרירותיות והאקראיות" של התלמוד. כמו כן, תיקון הדת לא היה עבורו מטרה כשלעצמה כי אם אמצעי בחתירתו לסגל את היהדות לחברה האוסטרית. את השקפתו ביטא בחיבור היסטורי חשוב נוסף, "Geschichte, Lehren, und Meinungen Aller Bestandenen und noch Bestehenden Religiösen Sekten der Juden" ("על הכתות היהודיות"), שיצא בשני כרכים ב-1822 וב-1823. הוא תיאר את הפרושים והרבניים כהסתעפות אחת מני רבים של "דת מקור" (Urreligion) יהודית קדומה, ממנה קמו גם הצדוקים והקראים. הספר הוא מקור חשוב אודות הפרנקיסטים, שבֶּר הכיר אישית את שרידיהם בפראג. למרות ביקורתו כלפיה, כתבה הכט, לא התנער כליל מההשקפה הרבנית; גם בספרו הוסיף לראות בה נדבך חשוב ומרכזי, אף אם זמנו תם.
ב-1832 החל להוציא את רעיונותיו מן התאוריה אל הפועל כשהיה בין מייסדי "החברה לשיפור הפולחן היהודי". בפן המעשי התברר כמתון מאין כמוהו, בהתאם לסביבה השמרנית של פראג. החברה החלה בהקמת בית הכנסת "הספרדי" שהושלם ב-1837. המניין החדש נועד לספק אווירה מודרנית ומתורבתת יותר בתפילה. אף כי בכתביו הודה בֶּר שרצה בחיקוי דוגמת ההיכל בהמבורג הרפורמי, המבנה החדש לא חרג הרבה מעבר למישור האסתטי כשאימץ בין היתר עוגב, השמטת פיוטים ומקהלה. בתחילה שימש לאופולד צונץ כדרשן, אך הוא עזב במהרה והוחלף בידי מיכאל זקש השמרן מאוד.
מאז קרא את 'מורה נבוכים' תכנן בר להוציא תרגום בגרמנית, אך זה לא עלה בידו. ב-1832 חיבר ביוגרפיה קצרה של הרמב"ם, ושנה לאחר מכן פרסם תרגום חלקי מאוד של הספר. הוא הוסיף ללמד בבית-הספר עד כמה חודשים לפני פטירתו ב-1838.
אלסטום מו-דו
אלסטום מו-דו או אלסטום פוש-פול, היא רכבת נוסעים חד-קומתית ברוחב מסילה תיקני, שיוצרה על ידי חברת אלסטום עבור רכבת ישראל. ההזמנה כללה 37 קרונות. הקרונות הגיעו לארץ במהלך 1996 ובהדרגה הוכנסו לשירות בשנת 1997.
חברת הארגז שימשה כקבלן משנה עבור חברת רכבות אלסטום, שבנתה וסיפקה קרונות חדשים לרכבת ישראל. הקרונות הורכבו במפעל של "הארגז" שהיה ממוקם בצריפין. למפעל הובילה שלוחת מסילה שהוקמה לצורך הזה במיוחד, שהתפצלה משלוחה לבסיס צריפין.
הקרונות נרכשו בשתי תצורות:
סכמת צביעת הקרונות הייתה באדום-לבן-תכלת, כסכימה הסטנדרטית של רכבת ישראל באותה התקופה, שמאוחר יותר השתנו לכחול-לבן שהוצגו לראשונה עם קרונות מדגם סימנס ויאג'ו לייט של רכבת ישראל וכשקרונות אלסטום נצבעו מחדש לאחר מכן. קרונות אלו הופעלו שנים רבות בקו מודיעין-נהריה ונהריה-ב"ש, אך לאחר רכישת קרונות דו-קומתיים רבים לקו מודיעין-נהריה, הוסטו רוב קרונות המו-דו לקו חיפה - בית שאן.
נתונים טכניים
הרכבת מורכבת בדרך כלל מ-8 קרונות: קרון ניהוג עם גנרטור להפעלת מערכת החשמל בקרונות ו-7 קרונות נוסעים נגררים וקטר דיזל, בדרך כלל JT 42BW של חברת אלסטום.
יום האישה הבין-לאומי
יום האישה הבינלאומי (יום הנשים הבינלאומי), שנקרא במקור "יום הפועלות הבין-לאומי", מצוין ב-8 במרץ בכל שנה. יום האישה מצוין בתאריך זה משנת 1965 במדינות קומוניסטיות וסוציאליסטיות, ומשנת 1978 בעידוד האו"ם במדינות נוספות. מוקד החגיגות נע בין ציון כללי של כבוד ואהבה כלפי נשים לבין ציון ההישגים הכלכליים, הפוליטיים והחברתיים שלהן.
האירוע, שהחל כאירוע פוליטי סוציאליסטי, השתלב בתרבות של מדינות רבות, בעיקר במזרח אירופה, משום שנקבע על ידי ברית המועצות כחג קומוניסטי. באזורים רבים האירוע איבד את גונו הפוליטי, והפך לאירוע שבו גברים מביעים את אהבתם לנשים באופן הדומה במקצת לשילוב בין יום האם לבין יום ולנטיין. באזורים אחרים, לעומת זאת, הגוון הפוליטי שנקבע על ידי האו"ם הוא הנותן את הטון, ומאבקי נשים ברחבי העולם נסקרים ונבחנים במטרה להעלות מודעות פוליטית וחברתית לזכויותיהן. לעיתים מציינים את היום על ידי ענידת סרט מודעות סגול.
היסטוריה
יום האישה הבין-לאומי צוין לראשונה ב-28 בפברואר 1909 בארצות הברית בעקבות הצהרה של המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה, לזכר שביתת איגוד פועלות נשים שהתקיימה ב-1908. בחודש אוגוסט 1910 אורגן כנס האשה הבין-לאומי כדי להקדים את האספה הכללית של האינטרנציונל השני בקופנהגן. בהשראת סוציאליסטים אמריקאיים, בין היתר, הסוציאליסטית הגרמנייה לואיזה זיאץ שהציעה לציין מדי שנה את "יום האשה הבין-לאומי" והצעתה נתמכה על ידי קלרה צטקין, אם כי לא נקבע תאריך בכנס זה. הנציגות (100 נשים מ-17 מדינות) הסכימו עם הרעיון כאסטרטגיה לקידום שוויון זכויות לנשים, כולל זכות הצבעה. בשנה שלאחר מכן, ב--18 במרץ 1911, יום האישה הבין-לאומי צוין לראשונה על ידי יותר ממיליון בני אדם באוסטריה, דנמרק, גרמניה ושווייץ. באימפריה האוסטרו-הונגרית נערכו 300 הפגנות. בווינה הנשים צעדו על הרינגשטראסה ונשאו כרזות לכבוד החללים של הקומונה הפריזאית. המפגינים דרשו שתינתן לנשים זכות ההצבעה והזכות לכהן במשרה ציבורית. הן גם מחו על אפליה מגדרית בתעסוקה.
בשנת 1913 נשים רוסיות ציינו את יום האישה ביום ראשון האחרון של חודש פברואר (לפי הלוח היוליאני שהיה אז בשימוש ברוסיה). הפגנות לציון יום האישה הבין-לאומי בסנט פטרסבורג ביום ראשון האחרון של חודש פברואר 1917 (שחל ב-8 במרץ בלוח השנה הגרגוריאני) התחילו את מהפכת פברואר.
לאחר מהפכת אוקטובר שכנעה הבולשביקית אלכסנדרה קולונטאי את לנין להפוך את יום האישה הבין-לאומי לחג רשמי בברית המועצות, אבל הוא היה יום עבודה עד 1965. ב-8 במאי 1965 הוכרז יום האישה הבין-לאומי, בצו של נשיאות ברית המועצות, כיום חופשה "לזכר התרומות הבולטות של הנשים הסובייטיות בבנייה קומוניסטית, בהגנה על המולדת במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה, על גבורתן ועל חוסר-אנוכיותן בחזית ובעורף, וגם לציון תרומתן הגדולה של נשים לחיזוק הידידות בין העמים, והמאבק למען השלום. אבל בכל זאת, יש לחגוג את יום הנשים כמו חגים אחרים."
בגלל האימוץ הרשמי ברוסיה בעקבות המהפכה הסובייטית ב-1917 היום הוזכר בעיקר במדינות הקומוניסטיות והסוציאליסטיות. הוא צוין על ידי הקומוניסטים בסין מ-1922, ועל ידי הקומוניסטים הספרדיים משנת 1936. מפלגת פועלי ציון שמאל ציינה את היום ביישוב החל משנת 1928. לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1 באוקטובר 1949 הכריזה מועצת המדינה ב-23 בדצמבר כי ב-8 במרץ יצוין חג רשמי שבו נשים תעבודנה רק חצי יום.
לאחר 1977 צוין לראשונה במערב, יום האישה הבין-לאומי כאירוע עממי, כאשר העצרת הכללית של האו"ם הזמינה את המדינות החברות להכריז על 8 במרץ כיום האו"ם לזכויות נשים ולשלום בין-לאומי
מחלוקות בנוגע לציון יום האישה
בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית נערכו מדי שנה חגיגות ענק בסגנון סובייטי. לאחר נפילת הקומוניזם, היום, שנחשב לאחד הסמלים הגדולים של המשטר הישן, שקע בתהום הנשייה. יום האישה הבין-לאומי צוין מחדש כ"יום חשוב" רשמי על ידי הפרלמנט של צ'כיה. הדבר קרה רק בשנת 2004, על פי הצעתם של סוציאל-דמוקרטים וקומוניסטים. העניין עורר מחלוקת כאשר חלק גדול מהציבור, כמו גם הימין הפוליטי, ראה בחג זה שריד של העבר הקומוניסטי של המדינה. בשנת 2008, נציגה של "מפלגת העם הצ'כוסלובקי" השמרנית הציעה ללא הצלחה ביטול של החג.
יום האישה הבין-לאומי עורר אלימות בטהראן, עיר הבירה של איראן, ב-4 במרץ 2007, כאשר השוטרים הכו מאות גברים ונשים שתכננו עצרת. המשטרה עצרה עשרות נשים וחלקן שוחררו לאחר כמה ימים של ריתוק וחקירה. הפעילה האיראנית שאדי סאדר וכמה פעילים קהילתיים נוספים שוחררו ב-19 במרץ 2007, לאחר שביתת רעב בת 15 יום.
יום האישה הבין-לאומי בישראל
יום האישה הבין-לאומי מצוין ברחבי ישראל, כמו גם במדינות רבות ברחבי העולם, ב-8 במרץ, כאשר לטובת הנשים פועלת בכנסת ישראל הוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי וועדת המשנה למאבק בסחר בנשים ובזנות.
היום צוין לראשונה בשנת 1928 בידי מפלגת פועלי ציון שמאל, ובשנת 1935 בידי מועצת הפועלות, בשני המקרים תחת השם "יום הפועלת". בשנות השלושים הוחג היום בחול המועד פסח. לחג היה צביון סוציאליסטי מובהק, והוא היה מקושר לחגים אחרים של תנועת הפועלים. בשנת 1978, כאשר החג הוכר על ידי האו"ם, נערכה הפגנה של מאות נשים למען הפלה חוקית.
סוגיית שם היום בישראל
בניגוד לציון האירוע בעולם כיום המיוחד לנשים - International Women's Day בישראל מציינים את היום בהתייחסות ליחיד: "יום האישה" ולא "יום הנשים". בעקבות כך, בשנת 2022, קמה קריאה לשנות את שם היום ולהתייחס לנשים בלשון רבות. זאת, משני טעמים: ראשית, באופן הנוכחי היום מציין את הפרט ולא את הכלל – ומתייחס לאישה באופן המבודד אותה מנשים נוספות. משל, הסוגיה של שוויון זכויות היא עניין פרטי של אישה כלשהי, כאשר השימוש בלשון יחיד מפחית מהמשמעות החברתית והפוליטית של היום. אלא שהיום נועד לציין זכויות של נשים כקבוצה חברתית מובחנת ואת הסולידריות בין נשים. שנית, ההתמקדות באישה יחידה מהדהדת תפיסות שמוחקות את השונות בין נשים, את ההכרה במגוון חוויות החיים של נשים, וכך גם את הבסיס לשיתופי פעולה משמעותיים ביניהן.
על הקריאה חתומות ד"ר טל ניצן, ד"ר שלומית אהרוני ליר ופרופסור אורלי בנימין לצד שורה של פעילות חברתיות ונשים העומדות בראש ארגונים. בעקבות הקריאה, ופעילותה של יו”ר מועצת הנשים העירונית, עדי סקופ, הכריזה עיריית כפר סבא על עצמה כעיר הראשונה שמאמצת באופן רשמי את השם "יום הנשים הבין-לאומי" במקום "יום האישה הבין-לאומי".
אירועים בישראל
ב-2022 אורגנה תערוכת צילומים של עידו איז'ק על אומניות ידועות, ומכירת תמונתן יועדה לתרומה ל"הפורום של מיכל סלה".
מיתוס אודות מקור היום
ישנה טענה פופולרית אשר צצה בחוגים קומוניסטים צרפתיים לפיה נשים במפעלי ביגוד וטקסטיל קיימו מחאה ב-8 במרץ 1857 בניו יורק. על פי הטענה העובדות מחו כביכול נגד תנאי העבודה הגרועים והשכר הנמוך והן הותקפו ופוזרו על ידי המשטרה. עוד נטען כי אירוע זה הוביל בשנת 1907 לעצרת לציון יום השנה ה-50 שלו. ההיסטוריונית טמה קפלן מסבירה כי "אף אחד מהאירועים לא התרחש, אבל אירופאים רבים סבורים שב-8 במרץ 1907 נחנך יום האישה הבין-לאומי". ההיסטוריוניות ליליאן קנדל ופרנסואז פיק משערות כי הסיבה לאגדה על שנת 1857, היא כי הרגישו שנכון יותר לנתק את יום האישה הבין-לאומי מן הבסיס שלו בהיסטוריה הסובייטית ולנסות לייחס לו מקור יותר "בין-לאומי", אשר יוכל להצטייר כעתיק יותר מהבולשביזם וספונטני יותר מאשר החלטה של הקונגרס הבין-לאומי של נשים סוציאליסטיות או יוזמה של אותן נשים המזוהות עם המפלגה.
ביקורת
חלק מהביקורת הנמתחת על יום האישה היא אנטיפמיניסטית ובכלל זה האשמה שמטרתו של היום היא חתירה לזכויות יתר, או שציונו מעודד תודעה קורבנית בקרב נשים.
בנוסף, נמתחת ביקורת על יום האישה גם על רקע מקורותיו הסובייטיים כאירוע אנטי מערבי במהותו, או אירוע שנוסד כחלק מהמדיניות שהופעלה ברוסיה בעידן הקומוניסטי שנועדה לפגוע בליכוד התא המשפחתי.
בורנמות'
בורנמות' (באנגלית: Bournemouth) היא עיר קיט גדולה בחופה הדרומי של אנגליה, הממוקמת באזור דרום-מערב אנגליה, כ-1.5 שעות נסיעה דרום מערבית ללונדון.
אוכלוסייה
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2019, כאשר כוללים את איחוד שלוש הערים בורנמות', פול וקריסטצ'רץ (BCP) אוכלוסיית העיר היא כ-400,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הגדולה ביותר במחוז דורסט.
תיירות
לעיר יש קישור רכבות ישירות מלונדון, וכן תחבורה ישירה מנמל התעופה לונדון הית'רו, וכן שדה תעופה מקומי בינלאומי ליעדים באירופה ומעבר.
במשך עשרות שנים, העיר גדלה להיות עיר נופש וקיט, גם בגלל מזג האוויר המתון וכן בגלל חוף הים החולי. חוף ימה של בורנמות' מדורג כאחד הטובים באירופה ובאופן קבוע מקבל את ציון הדגל הכחול לנקיון ונגישות.
בעיר יש מספר רב של בתי מלון וכן חדרים ודירות להשכרה לתקופות קצרות והיא ידועה בגנים שלה הנקראים גני בורנמות'.
חינוך
העיר כוללת אוניברסיטה וקמפוס בשם אוניברסיטת בורנמות' או בשמה המקוצר BU, וזו מתמחה בלימודי אומנות ומדיה דיגיטלית, ומפורסמת ברחבי בריטניה לנושא זה, בנוסף, בעיר מוסד נחשב ללימודי BSc לפיזיותרפיה.
בילוי: בעיר מספר רב של מרכזי בילוי הכוללים בתי קולנוע, מסעדות, מרכזי קניות ופארקים רבים שכוללים מתקנים מאתגרים לילדים.
היסטוריה
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יגדל רובע בורנמות' ויקיף מספר יישובים עתיקים לאורך נהר הסטור, כולל לונגהאם, שם נמצאה גולגולת שנחשבה כבת 5,500 שנים בשנת 1932. קבורה מתקופת הברונזה ליד מורדאון, וה גילוי של כלי חרס מתקופת הברזל על הצוק המזרחי ב-1969, מצביע על כך שייתכן שהיו שם התנחלויות בתקופה זו. Hengistbury Head, שנוסף לרובע בשנת 1932, היה אתר של מאהל פלאוליתי ישן בהרבה. במהלך המחצית השנייה של המאה ה-16 החל ג'יימס בלאונט, הברון מאונטג'וי ה-6, לכרות אלום באזור, ובזמן מסוים חלק מהשדה שימש לציד, אם כי עד סוף המאה ה-18 נותרו עדויות מועטות לכל אחד מהאירועים. איש לא חי בשפך נהר בורן והמבקרים הקבועים היחידים באזור לפני המאה ה-19 היו כמה דייגים, חותכי דשא וחבורות מבריחים.
הבליץ של בורנמות' ראה נזק כבד לעיירה במהלך מלחמת העולם השנייה למרות שנמלט תחילה מהפצצות כבדות. פשיטה של מפציצי קרב גרמניים ב-23 במאי 1943 נהרגו 131 בני אדם וגרמו נזק ל-3,359 מבנים, כאשר שני בתי מלון גדולים נהרסו כליל. מאמינים כי ייתכן שהמספר הגדול של אנשי חיל האוויר של RAF ששהו בעיירה היה הסיבה למתקפה.[37] חזית הים ספגה נזק כאשר התבצרה נגד פלישה.[38] עמודי התאורה והספסלים מברזל יצוק לאורך החזית הוסרו והותכו לצורך תחמושת, וכך גם חלק ניכר מהמבנה העלי ממזח בורנמות' ובוסקומב לפני שנפרצו כדי למנוע את השימוש בהם על ידי ספינות אויב.[38] הכמויות הגדולות של מכשולי התיל והנ"ט לאורך החוף, והמוקשים למרגלות הצ'ינס, ארכו שנתיים עד שהושג סוף סוף השלום.[39]
ספורט
העיר מארחת את קבוצת הכדורגל בורנמות'.
אתרים בעלי חשיבות
במרחק נסיעה קצר מהעיר, ניתן להגיע ליעדי תיור כדוגמת Durdle Door ו-Corfe Castle וכן ל New Forest, ולבקר בעיירה הנטושה Tyneham Village, וכן מסלולי הליכה מקומיים יותר, כגון הנגסבורי הד (Hengistbury Head) ו-Old Harry's Rocks.
רן גפנר
רן גפנר (נולד ב-17 בפברואר 1981) הוא אמן חושים המתמחה במנטליזם, נישה בתחום הקסמים המדמה תופעות על חושיות בהן טלפתיה ופרפסיכולוגיה. בוגר בית הספר רימון ולימודי פסיכולוגיה, ועל כן מרבה לשלב בהופעותיו מוזיקה לצד סוגסטיה וקריאת שפת גוף.
גפנר הוא זוכה גביע אליפות אירופה לקוסמים של הפדרציה הבינלאומית לקוסמים FISM לשנת 2014 בקטגוריית מנטליזם, וכן הנציג הישראלי הראשון מזה שנים רבות שהשתתף באליפות העולם של הפדרציה, שהתקיימה ביולי 2015.
ביוגרפיה
רן גפנר גדל בעיר רמת גן והוא תושב העיר. כבר בגיל 7 נחשף לעולם הקסמים והטלפתיה כשנתקל לראשונה ב"ספר הקסמים הגדול", של ג'י מארשל שתרגמה דליה פלד, ובגיל 12 כבר ערך הופעות קסמים לבני משפחה וחברים. מאוחר יותר עזב את התחום לטובת לימודי גיטרה ומוזיקה, ולאחר השירות בצה"ל כמפקד צוות באגד תותחנים, סיים לימודי מוזיקה בבית הספר רימון.
בגיל 25 שב גפנר לעולם הקסמים והטלפתיה ופיתח אותו כתחום עיסוקו המרכזי, במקביל לעבודתו כמנהל חנות לכלי נגינה ומוזיקה. הוא השלים לימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה, לצד לימודי NLP, טכניקות לזיכרון והשפעה, ועוד.
כיום (2015) גפנר חבר באגודת הקוסמים הישראלית- האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר)- וארגון אמ"י, ומדגיש כי אינו מאמין ואינו עושה שימוש בכוחות על טבעיים. הוא מופיע באירועים פרטיים, עסקיים ושיווקיים, ומרבה לשלב מוזיקה והומור בהופעותיו. כמו כן, גפנר מרצה בפני קוסמים בארץ ושופט בתחרויות שמארגנת האגודה לקוסמים.
החל משנת 2014 משתתף גפנר במיזם "Sorcerers Night" (בתרגום חופשי: ליל המכשפים), מופע בידור וקסמים לתיירים בתל אביב בהשתתפות קוסמים ומנטליסטים ישראלים. נכון ל-2015, "ליל המכשפים" מדורג כמופע הטוב ביותר בישראל על פי אתר TripAdvisor.
פרסים ותחרויות
בשנת 2012 השתתף גפנר בתוכנית הקסמים "מי יפיל את המאסטר" בהנחייתו של אלי יצפאן בערוץ 2, בעקבותיה נבחר על ידי אגודת הקוסמים הישראלית (המאגדת ומייצגת את הקוסמים המקצועיים בארץ) לייצג את ישראל באליפות העולם של הפדרציה הבינלאומית לקוסמים, FISM. בספטמבר 2014 זכה גפנר בגביע אליפות אירופה של FISM בקטגוריית מנטליזם, עם מופע מקורי המשלב מוזיקה. את הקטע שזיכה אותו בתחרות, הציג גפנר גם במסגרת התוכנית "בלתי נראה" של נמרוד הראל, בפרק ששודר בפברואר 2016 ובו התארחו לצד גפנר שימי אטיאס, איתי "התופעה", אמיר לוסטיג, ליאור מנור וערן בידרמן.
ביולי 2015 השתתף גפנר באליפות העולם ה-26 של FISM, שהתקיימה בעיר רימיני שבאיטליה, והיה לנציג הישראלי הראשון מזה שנים רבות שהשתתף בתחרות זו.
בספטמבר 2016 זכה גפנר בפרס אמ"י לעידוד היצירה ע"ש אהוד מנור בתחום הקוסמות.
בינואר 2017 יצר יחד עם אמני החושים גידי ליבנה ודניאל הראל את אנסמבל אמני החושים "תיאטרון המחשבות" והפיק איתם את המופע תיאטרון השוליים "הקופסה".
בספטמבר 2017 השתתף בעונה הרביעית של התוכנית Penn & Teller: Fool Us, הפורמט המקורי עליו התבססה "מי יפיל את המאסטר", בכיכובם של צמד הקוסמים פן וטלר ובהנחיית השחקנית אליסון הנינגן; גפנר הוא הישראלי הראשון שהשתתף בתוכנית זו.
אנטוניו גוטרש
אנטוֹניוּ מנואל דה אוליביירה גוטרש (, הגייה: ; נולד ב-30 באפריל 1949) הוא פוליטיקאי פורטוגלי, המכהן מ-1 בינואר 2017 כמזכ"ל האו"ם. בשנים 2005–2015 כיהן כנציב העליון של נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR), וקודם לכן כיהן כראש ממשלת פורטוגל וכנשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ביוגרפיה
אנטוניו גוטרש נולד ב-30 באפריל 1949 בליסבון בירת פורטוגל, לוירז'יליו דיאש גוטרש ואילדה קנדידה דה אוליביירה. הוא גדל בליסבון, ובשנת 1971 סיים לימודים בפיזיקה והנדסת חשמל באוניברסיטת ליסבון. הוא החל ללמד באוניברסיטה, אולם בעקבות מהפכת הציפורנים ב-25 באפריל 1974 גוטרש הפסיק את הקריירה האקדמית שלו ועבר לפוליטיקה.
בשנת 1995, לאחר פרישתו של סילבה, ניצחה המפלגה הסוציאליסטית בבחירות הכלליות וגוטרש נעשה ראש ממשלת פורטוגל ב-28 באוקטובר 1995. ממשלתו הראשונה של גוטרש נהנתה מצמיחה כלכלית במדינה שאפשרה הגברה של שירותי רווחה וביטחון לאומי. בשנת 1999 נבחר גוטרש בשנית לראשות הממשלה, וכן מונה לנשיא האינטרנציונל הסוציאליסטי, תפקיד אותו מילא עד שנת 2005. הוא כיהן גם כנשיא המועצה האירופית מינואר עד יולי 2000.
כהונתו השנייה של גוטרש לא הייתה מוצלחת כקודמתה. המדינה סבלה מנסיגה כלכלית והמפלגה הסוציאליסטית סבלה מסכסוכים פנימיים. בעקבות בחירות בתוך המפלגה הסוציאליסטית בדצמבר 2001, שבהן כוחו של גוטרש נחלש משמעותית, הוא החליט לפרוש מן הפוליטיקה. בעקבות התפטרותו, נשיא פורטוגל ז'ורז'ה סמפאיו פיזר את הפרלמנט והכריז על עריכת בחירות חדשות. בבחירות ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות ז'וזה מנואל ברוזו, ואילו המפלגה הסוציאליסטית חזרה לשורות האופוזיציה.
כראש נציבות האו"ם לפליטים
גוטרש מונה ב-15 ביוני 2005 לנציב העליון של נציבות האו"ם לפליטים (UNHCR - United Nations High Commission for Refugees), לכהונה קצובה של חמש שנים. באפריל 2010 מונה בידי המועצה הכללית של האו"ם לכהונה נוספת בת חמש שנים. ארגון זה מעסיק למעלה מ-7,000 עובדים ב-126 מדינות, ותקציבו השנתי עומד על למעלה מ-5 מיליארד דולר.
בתקופת כהונתו של גוטרש כנציב העליון, נציבות האו"ם לפליטים התמודדה עם מספר אירועים בולטים. גוטרש פעל לסיוע במצוקות הפליטים בקונגו וברפובליקה המרכז אפריקאית, כמו גם רצח העם בדרפור. סוגיה נוספת בה עסק גוטרש היא מצב הפליטים בעקבות מלחמת עיראק. בריאיון בפברואר 2007 לרשת NPR תיאר את סוגיית הפליטים בעיראק בתור משבר הפליטים הגדול ביותר במזרח התיכון מאז שנת 1948. ב-2013, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה קרא גוטרש לסייע כספית למדינות השכנות אשר משכנות פליטים מן המלחמה, בייחוד ירדן ולבנון, באומרו כי סיוע כלכלי זה הוא חיוני עבור הפליטים ובלעדיו ייאלצו המדינות הללו לסגור את הגבולות מסוריה.
כמזכ"ל האו"ם
ב-1 בינואר 2017 נכנס לתפקיד המזכיר הכללי של ארגון האומות המאוחדות, במקומו של באן קי מון.
יחסו לישראל
בריאיון לרשת ב' אמר גוטרש כי "לי זה ברור ללא כל ספק שבית המקדש שהוחרב על ידי הרומאים היה בית מקדש יהודי", "וכי אי אפשר להתכחש לעובדה שהעיר ירושלים קדושה לבני כל הדתות. יהודים, מוסלמים, ונוצרים, כאחד"..
במהלך חודש אוגוסט 2017 ערך גוטרש ביקור, לראשונה, בישראל וברשות הפלסטינית שארך שלושה ימים יחד עם השגריר דני דנון, ובמהלכו נפגש בישראל עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, נשיא המדינה ראובן ריבלין ושר הביטחון אביגדור ליברמן, וברשות הפלסטינית עם ראמי חמדאללה וכן ביקר ברצועת עזה בליווי סגן הרמטכ"ל אביב כוכבי. הוא גינה את פעולות החמאס ואמר שישראל נמצאת בסביבה עוינת אך כקודמיו בתפקיד תקף את בניית ההתנחלויות.
משפחתו
בסוף שנת 1974 נישא גוטרש ללואיזה אמליה גימראש אי מלו, ולזוג נולדו שני ילדים. אשתו מתה מסרטן בינואר 1998.
יבגניה קנייבה
יבגניה קנייבה (רוסית: Евгения Олеговна Канаева; נולדה 2 באפריל 1990 באומסק, ברית המועצות) היא מתעמלת אומנותית רוסית. הייתה פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (בייג'ינג 2008 ולונדון 2012), אלופת עולם ואלופת אירופה בהתעמלות אמנותית בתחרות הקרב רב אישי.
אנטוניו גוטרש
משפחתו
באפריל 2001 הוא נישא שנית, לקתרינה מרקש דה אלמיידה ואש פינטו.
יבגניה קנייבה
הייתה למתעמלת הראשונה בעולם הזוכה בתחום זה במדליית זהב בשתי אולימפיאדות.
ביוגרפיה
קנייבה נולדה באומסק, שבסיביר. אמה, סווטלנה, הייתה מתעמלת אומנותית ברמה עולמית. אביה, אולג, הוא המאמן של הרכב המתאבקים בסגנון היאבקות יוונית-רומית ואחיה הגדול התאבק בקבוצה שאביו אימן. סבתה היא שמשכה אותה להתעמלות האומנותית בגיל 6. מאמנה הראשון, אלנה, התרשם מהתלהבותה ללמוד לעשות אלמנטים בדרגת קושי גבוהה. אחד העובדים בבית הספר ההתעמלות שהתאמנה בו, נזכר בה שבילתה שעות רבות באימונים למרות שכל התלמידים האחרים נעלמו לבתיהם עקב השעה המאוחרת, וסבתא שלה הייתה עומדת במסדרון חשוך וקר ומחכה לקחת אותה הביתה. מלבד אהבתה להתעמלות אומנותית, ידועה בחביבותה ובטיפולה לאחרים, ואף כינו אותה "אמא תרזה" על ידי צוות הדרכה.
אלופה אולימפית
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה קנייבה במדליית זהב בתחרות הקרב רב אישי בתוצאה של 75.500 נקודות (חבל - 18.850, סרט - 18.850, חישוק - 18.850, אלות - 18.950).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה קנייבה במדליית זהב בתחרות הקרב רב אישי והגנה על תוארה.
אלופת עולם
בשנת 2013 פרשה קנייבה מהשתתפות בתחרויות לאחר שנישאה.
מרגרט קין
מרגרט קין (באנגלית: Margaret Keane, נולדה; 15 בספטמבר 1927 – 26 ביוני 2022) הייתה ציירת אמריקאית, התפרסמה בעקבות ציוריה "עיניים גדולות". היא ציירה בעיקר נשים, ילדים ובעלי חיים עם עיניים גדולות בשמן ואקריליק על בד. ציוריה זכו לרפליקות רבות, ונמכרו כפוסטרים, צלחות וכוסות. בתחילה יוחסו ציוריה לבעלה השני, וולטר קין, אך בהמשך זכתה במשפט בו הוכח כי היא הציירת של הציורים. ציוריה צברו פופולריות גדולה בקרב הקהל הרחב אך בוקרו על ידי מבקרי אומנות כקלישאתיים ופלקטיים.
ההתעניינות בציוריה חודשה בעקבות סרטו של טים ברטון מ-2014 "עיניים גדולות" בו הוא מספר את סיפורה של הציירת.
בשנת 1992 פתחה את גלריית 'עיני קין' בסן פרנסיסקו, קליפורניה. הגלריה עדיין פועלת ברחוב Geary 349.
קין ציירה גם דיוקנאות של שחקנים הוליוודיים רבים. היא הושפעה מיצירותיהם של אמנים, כמו מודיליאני, ואן גוך, גוסטב קלימט ופיקאסו.
ראשית חייה
קין נולדה בשם פגי דורסי הוקינס, המבוגרת משני אחים, לדייוויד וג'סי הוקינס בנאשוויל, טנסי. בגיל שנתיים שמיעתה נפגעה בעקבות ניתוח שעברה בעור התוף. מכיוון שלא יכלה לשמוע טוב, היא השתמשה בעיניה כדי להבין וכדי לתקשר. היא החלה לצייר כבר בגיל 10. בגיל 18 היא החלה ללמוד בבית הספר לעיצוב טרפגן (Traphagen) בניו יורק למשך שנה. בתחילה היא ציירה בגדים ועריסות תינוקות אך במהרה החלה לצייר דמויות של נשים, ילדים ובעלי חיים (כלבים, חתולים וסוסים) עם עיניים גדולות.
בשנת 1948 היא התחתנה עם בעלה הראשון פרנק ריצ'רד אולבריך ולשניים נולדה בת אחת בשם ג'ין, ב-1955 השניים התגרשו, היא עזבה אותו ועברה יחד עם ביתה לגור בסן פרנסיסקו.
שנות ה-50
ב-1955 היא נישאה לבעלה השני וולטר קין, איש מכירות לשעבר בתחום הנדל"ן. וולטר ניסה כל חייו את כוחו כצייר, אך מעולם לא הצליח בפני עצמו. הוא החל למכור את ציוריה של מרגרט והם צברו פופולריות רבה. כלפי חוץ הוא טען שהוא הצייר שעומד מאחורי הציורים, אך למרגרט הוא סיפר כי היא הציירת והוא זה שמשווק את ציוריה, תוך שהוא מסתיר ממנה את האמת.
שנות ה-60
בשנת 1961, בעקבות תרומת ציור לקרן הילדים של האו"ם, ראיין אותו ג'ק פאר בתוכנית הלילה שלו, תוך שהוא התייחס ליצירה שנתרמה כציור הגדול ביותר שראה אי פעם, אז הבינה מרגרט כי למעשה הוא לוקח קרדיט על ציוריה. בשנת 1964 הוכרז כי הנושא של תערוכה בינלאומית יתבסס על ציור של קין, והפופולריות של הציורים רק גברה. לאור זאת הזדרז וולטר קין ופתח גלריות ברחבי ארצות הברית, שהפיקו הדפסים וגלויות מ"ציוריו", הם הוצבו בחנויות כלבו ונמכרו במיליוני עותקים. וולטר קין החל להרוויח מיליונים ובמקביל, לפי עדותה, הוא החל להתעלל באשתו שציירה. הוא נהג לנעול אותה בסטודיו במשך שעות ארוכות על מנת שתצייר עוד ועוד ציורים, בעוד הוא חגג במסיבות עד אור הבוקר ובגד בה על ימין ועל שמאל לדבריה. הוא מנע ממנה חברים וכשרכשה לעצמה כלבלב צ’יוואווה הוא בעט בו החוצה מרוב קנאה. בשלב מסוים וולטר הציע למרגרט פתרון, שהיא תלמד אותו לצייר את הילדים פעורי העיניים, אבל כשלא הצליח היה מאשים אותה שאינה מלמדת אותו טוב מספיק. “הייתי יכול אילו הייתה לך יותר סבלנות” אמר לה. “באמת שניסיתי אבל זה היה בלתי אפשרי”, סיפרה מרגרט.
שנות ה-70
לאחר עשר שנות נישואים, הזוג התגרש, ובשנת 1970 בראיון רדיו אמרה מרגרט לכתב שהיא זו שציירה את הציורים המדוברים. כדי להוכיח את דבריה היא הזמינה את וולטר ל"מפגן ציור חי" בכיכר יוניון בסן פרנסיסקו. אולם אף על פי שהקהל התאסף במקום הנקוב, וולטר לא הופיע. במשך השנים הוא המשיך להכחיש והתעקש שהוא זה שצייר את הציורים.
המשפט - 1986
בשנת 1986 תבעה מרגרט קין את וולטר ואת המגזין USA Today, לאחר שהתפרסמה כתבה המאששת את היותו של וולטר האמן מאחורי הציורים. במהלך המשפט, השופט הורה בצו מיוחד לבני הזוג לצייר את אחד מהציורים של קין. וולטר טען שכאבים בזרוע מונעים ממנו לצייר את הציור. מרגרט קין, לעומתו, השלימה את ציורה ב-53 דקות. המשפט הוכרע לטובתה, ועל הנתבעים נגזר לפצותה ב-4 מיליון דולר. מרגרט זכתה במשפט אך וולטר הזדרז והגיש בקשה להכריז עליו כפושט רגל, והמשיך לטעון, עד מותו בשנת 2000, שהוא האמן מאחורי הציורים המדוברים. ב-1990 בית המשפט הפדרלי לערעורים ביטל את הפיצויים, אולם אישר את זהותה של מרגרט קין כאמנית שמאחורי הציורים המפורסמים.
שנות ה-90
בשנת 1992, חזרה קין לקליפורניה, אחרי 25 שנים בהוואי, ופתחה את גלריית 'עיני קין' בסן פרנסיסקו. הגלריה עדיין פועלת ברחוב Geary 349, במרחק של צעדים ספורים מכיכר יוניון.
ראיונות לעיתונות 2014
בשנת 2014 סיפרה מרגרט קין ל"גרדיאן" על האירוע בו גילתה לתדהמתה, שבעלה לוקח קרדיט על ציוריה "ישבתי בפינה בזמן שהוא היה שם, דיבר, ומכר ציורים. מישהו ניגש אליי ושאל: 'גם את מציירת?' ואז פתאום זה הכה בי בהלם גדול שאלתי את עצמי, האם הוא לוקח קרדיט על הציורים שלי?'" באותו ראיון, תארה מרגרט כיצד וולטר דרש ממנה לצייר יום ולילה כשהתריסים מוגפים, כדי שאף אחד לא ידע שהיא האמנית שמאחורי הקנבסים. "כשהוא לא היה בבית הוא היה בדרך כלל מתקשר כל שעה כדי לוודא שלא יצאתי, הייתי בכלא", אמרה. בראיון נוסף בשנת 2014 אמרה מרגרט ל"ניו יורק טיימס": " הייתי במלכודת הזו, ונכנסתי לזה עמוק יותר ויותר. לא היה לי מספיק שכל או אומץ לעצור את זה. חשבתי איך אפשר לשקר ככה. אני חושבת שוולטר התחיל לאבד קשר עם המציאות. אני חושבת שהוא באמת שכנע את עצמו שהוא יכול לצייר, אולי". “בזמנו הוא ניסה לטאטא את הנושא”, תיארה מרגרט כיצד בעלה הגיב כשעימתה אותו בעניין: “‘אנחנו צריכים את הכסף. אנשים יקנו יותר אם יחשבו שהם מדברים עם האמן. אנשים לא רוצים לחשוב שאני לא יכול לצייר וזקוק לאשתי שתצייר. אנשים חושבים שציירתי את העיניים הגדולות ואם אגיד שזו את זה יהיה מבלבל ואנשים יתחילו לתבוע אותנו'”.
הסרט עיניים גדולות 2014
בעקבות הראיונות לעיתונות בשנת 2014 זכה סיפור חייה של קין לעיבוד קולנועי בידי הבמאי טים ברטון, שהעריץ אותה ואף הזמין ממנה שנים קודם לכן דיוקן של זוגתו דאז, ליסה מארי. בסרט, שזכה לשם "עיניים גדולות", גילמה את קין השחקנית איימי אדמס, בעוד שאת וולטר קין גילם השחקן כריסטוף וולץ. הסרט זכה להצלחה מסחרית וזכה גם לביקורות חיוביות. השחקנית איימי אדמס, בדמותה של קין, זכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
עלילת הסרט
וולטר פותח את גלריית "קין", מקדם את ציוריה של מרגרט כאילו הוא היוצר, ומוכר רפרודוקציות של ציורי מרגרט. מרגרט נעשית מתוסכלת ביחס ללקיחת הקרדיט של וולטר על ציוריה, ועל כך שהוא משקר לבתה ג'יין בנוגע לאמן האמיתי העומד מאחורי הציורים. מרגרט מחליטה לצייר בסגנון אחר, דמויות מוארכות עם עיניים קטנות, כדי שתוכל לספר לאנשים שהיא גם ציירת.
מרגרט ווולטר עוברים להתגורר באחוזה. בזמן שהיא מחפשת בארגז עם חפצים ישנים, מוצאת מרגרט ערמת ציורים זהים לציורים שמכר וולטר בתערוכת הרחוב, אך כולם חתומים על ידי אמן אחר. מרגרט מבינה שוולטר מכר ציורים של מישהו אחר כאילו הם שלו גם בעבר, ולאחר שהיא מתעמתת איתו הוא מודה בפניה שהוא תמיד חלם להיות אמן, אך לא היה לו את הכישרון לכך אף פעם.
וולטר שומע על תערוכה עולמית שעתידה להתקיים בניו יורק ב-1964 ("היריד העולמי של ניו יורק)", ודורש ממרגרט לצייר משהו לתערוכה. היא מסרבת, ווולטר מאיים להרגה. ג'יין מגלה את אמה עובדת על הציור "Tomorrow Forever" שנועד לתערוכה בניו יורק. ג'יין אומרת למרגרט כי היא תמיד ידעה שהיא זו שציירה את הציורים. במסיבה, וולטר כועס לאחר שהוא קורא את הביקורת השלילית של מבקר אמנות על היצירה "Tomorrow Forever" ומתעמת איתו. לאחר מכן בבית זעמו גובר, והוא מתחיל להשליך גפרורים בוערים לעבר מרגרט וג'יין. מרגרט וג'יין נסות לעבר הסטודיו ונועלות את הדלת, ולבסוף בורחות מהבית.
שנה אחרי כן, מרגרט וג'יין התמקמו בהונולולו, הוואי. וולטר אינו מסכים להתגרש ממרגרט עד אשר תוותר על זכויותיה בכל הציורים והוא ממשיך לייצר אותם. מרגרט מסכימה ושולחת ציורים נוספים לקליפורניה. שני חברים בארגון עדי יהוה מבקרים את מרגרט ומשכנעים אותה שהאמת שלה חשובה. בפעם הבאה שוולטר מקבל את הציורים ממרגרט הם חתומים על ידי "MDH Keane". בתוכנית רדיו בהוואי חושפת מרגרט שהיא האמנית האמיתית שציירה את הציורים שיוחסו עד היום לוולטר, דבר שיוצר הדים ומגיע לחדשות הארציות. עיתונאי הרכילות מסן פרנסיסקו מפרסם את טענותיו של וולטר שמרגרט איבדה את שפיותה. מרגרט תובעת את וולטר ואת העיתונים אשר פרסמו את גרסתו בטענה כי הוציאו את דיבתה.
המשפט שמתקיים בהונולולו מושך אליו עיתונאים רבים. בית המשפט מבטל במהרה את התביעה של מרגרט נגד העיתונים בגין לשון הרע. וולטר, אשר אינו מיוצג על ידי עורך דין, מנסה להגן על עצמו מפני התביעה. מרגרט מעידה שהיא הרגישה שלא הייתה לה ברירה לתת לוולטר את האפשרות להתנהל כאילו הוא היוצר של הציורים. וולטר חוקר את עצמו כעד. השופט פונה לוולטר ומרגרט ומורה לכל אחד מהם לצייר ציור תוך שעה כהוכחה לכך שהם אמנים אמיתיים. מרגרט מציירת בהתמדה, אך וולטר מהוסס וטוען שהוא סובל מדי מכאבים ביד על מנת להחזיק מברשת ציור. מרגרט משלימה את ציורה וזוכה בתביעה. מחוץ להיכל בית המשפט, מרגרט אומרת לתקשורת שלא אכפת לה מהכסף, אלא רק רצתה את הקרדיט על הציורים. מעריץ מבקש ממנה לחתום על העתק של הציור "Tomorrow Forever". מרגרט חותמת עליו, לראשונה כאמנית האמיתית שציירה אותו.
חיים אישיים
ב-1948 קין התחתנה עם בעלה הראשון פרנק ריצ'רד אולבריך ולשניים נולדה בת בשם ג'ין. הם התגרשו ב־1955 וזמן קצר לאחר מכן ב-1955 היא נישאה לוולטר קין ממנו התגרשה בשנת 1965, אז גם עברה עם בתה מסן פרנסיסקו להוואי. בשנת 1970 התחתנה עם דן מקגווייר בהוואי. היא חיה בהוואי 25 שנה וחזרה לסן פרנסיסקו בשנת 1991. היא חיה עד יום מותה עם בתה ג'ין וחתנה דון סוויגרט. היא נפטרה בגיל 94 ב־26 ביוני 2022. בשנותיה האחרונות, היא הפכה לעדת יהוה אדוקה. והתגוררה בעמק נאפה עם בתה וחתנה. היא המשיכה למכור את יצירותיה במכירות פומביות ומחוץ לגלריה שלה. קין המשיכה לצייר גם בשנות ה-90 לחייה.
ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל
ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל, שעד מרץ 2022 נקרא ארגון העיתונאים בישראל, נוסד בשנת 2012 כארגון עובדים ענפי, ששם לו למטרה לאגד עיתונאים העובדים כשכירים או כפרילאנסרים באמצעי התקשורת בישראל. הארגון הוקם על מנת להגן על מעמד העיתונאי ולשפרו - גם מבחינה תעסוקתית וגם מבחינה מקצועית.
הקמת הארגון
הארגון נוסד בשנת 2012. עד שנת 2020 פעל במסגרת הסתדרות העובדים הכללית החדשה, והחל מ-2020 הוא פועל כעמותה עצמאית.
עם העיתונאים שיזמו וייסדו את הארגון נמנים אסף ליברמן, דרור פויר, חיים הר-זהב, יאיר טרצ'יצקי, יואב ריבק, מיקי פלד, נורית קנטי, נטע אחיטוב, עינת פישביין, רוני לינדר-גנץ, תני גולדשטיין ושי ניב. בבחירות שנערכו ב-2016 נבחר יאיר טרצ'יצקי כיושב ראש הארגון. בתחילת שנת 2020 מונה אלי גרשנקרוין למנכ"ל ארגון העיתונאים. ביוני2021 נערכו בחירות נוספות, בהן נבחרה נורית קנטי לתפקיד יושבת ראש הארגון.
ביולי 2012 הודיעה מועצת העיתונות בישראל על קבלתו של ארגון העיתונאים בישראל כחבר במועצה.
במקביל להקמת ארגון העיתונאים פרשו ועדי עובדים מאגודת העיתונאים בתל אביב, הוועד האחרון שיוצג על ידה, עיתונאי קול ישראל, הודיע על פרישה בנובמבר 2015. ואילו אגודת העיתונאים חיפה חדלה לפועל לגמרי.
בספטמבר 2017 הארגון מנה כ-3500 חברים, והוא ארגון העובדים היציג בכ-25 כלי תקשורת, שבהם גם הוקמו ועדי עובדים, בהם: חברת החדשות, חדשות 10, תאגיד השידור הישראלי, "ידיעות אחרונות", מעריב, גלובס, ynet, רדיו קול חי, Time Out תל אביב, מוטו תקשורת.
פעילות
הארגון פועל למען חופש העיתונות וחירות הביטוי בישראל. באוגוסט 2016 הביע הארגון תמיכה בשרון שפורר לאחר שהוגשה נגדה תביעת דיבה בסך 1.68 מיליון שקלים, שלדברי הארגון היא תביעת השתקה. הארגון גייס כספים עבור הגנתה באמצעות מימון המונים.
החל משנת 2021 מעניק הארגון, בשיתוף עם הקרן על שם רחל ואורי אבנרי, את פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה. בנוסף החל משנת 2021 גם החל לרכז דיווחים על מקרי אלימות נגד עיתונאים ואנשי תקשורת, הן מצד כוחות הביטחון והן מצד אזרחים ומסוקרים.
אוטיניה
אוטיניה (באוקראינית: Отинія; בפולנית: Ottynia; ביידיש: אוטניא, אנטניא) היא עיירה במחוז איוואנו-פרנקיבסק שבמערב אוקראינה, הסמוכה לערים קולומיאה וטלומאץ', בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היסטוריה
בשלהי המאה ה-19 הוקם בעיירה בית חרושת גדול ליציקת מתכת, והעיר חוברה לקו מסילת הברזל.
יהודי אוטיניה
יהודים בעיירה נזכרים לראשונה בתעודות משנת 1635. בשנת 1765 מנתה הקהילה בעיירה 345 איש, וכן 51 יהודים בכפרים שסביבה. בשנת 1765 רבה של העיירה, הרב אהרן בן אביגדור, פרש את חסותו על יהודי נדבורנה.
בשלהי המאה ה-19 גדלה הקהילה בעיירה, בין היתר, בשל קביעת חצרו של האדמו"ר חיים הגר משושלת ויז'ניץ במקום. בתחילת המאה ה-20 הוקם בעיירה בית ספר מקצועי מיסודו של הברון הירש, וכעבור זמן מה, נפתח בעיירה בית ספר עברי מיסודה של "שפה ברורה". בשנת 1877 נולד בעיירה המשורר היידי הרמן ווהל, שהיגר בהמשך לארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והכיבוש הרוסי סבלה הקהילה היהודית בעיירה. בין היתר, נאסרו 405 יהודים, ובתוכם רב העיר, בתואנה שחיבלו בקו הטלפון של העיירה.
בשנת 1920 נזדקקו כ-1,500 נפשות מתוך 3,500 היהודים תושבי העיירה והכפרים שסביבה לסיוע מיידי במזון ובלבוש, ומשפחות רבות נתמכו על ידי הג'וינט. בשנת 1927 נבחר לרב העיר הרב לוי יצחק קלינגהויפט. בעיירה פעלו מספר ארגונים יהודיים וציוניים, לרבות תנועות נוער, ובהן בית"ר, הנוער הציוני, גורדוניה ובני עקיבא. בשנות השלושים הוקם בעיירה בית ספר עברי נוסף, של רשת תרבות.
בשנות השלושים רבו גילויי האנטישמיות בעיירה, שכללו מקרים של פיטורי יהודים ממשרותיהם, הפצת תעמולה, ניפוץ שמשות בבתים והכאת יהודים. לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנס לעיירה הצבא האדום.
בשואה
לאחר נסיגת הצבא האדום מהעיירה ביוני 1941 נערך ביהודי המקום פוגרום על ידי האוקראינים המקומיים. פרעות אלו נמשכו מספר ימים, ומספר הנרצחים היה גדול. מספר חודשים לאחר כניסתם של הגרמנים לעיירה, בסוכות 1941, ערכו בה אקציה ראשונה, וגירשו מאות יהודים, בעיקר מבוגרים, ליעד לא ידוע, ממנו לא שבו.
ג'ושואה ג'ון
ג'ושואה ג'ון (בהולנדית: Joshua John; נולד ב-1 באוקטובר 1988) הוא כדורגלן ארובי-הולנדי המשחק בעמדת החלוץ ב34 אלקמאר.
קריירת מועדונים
ג'ון שיחק בצעירותו בקבוצות הנוער של קודיק, אייאקס, ואלבייק ובגיל 18 הצטרף לזו של ספרטה רוטרדם. ב-10 במאי 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 לניימכן. ב-30 במרץ 2008 הבקיע את שערו הראשון בקריירה בתיקו 2-2 נגד וילם II. בעונת ג'ון הפך לשחקן הרכב בקבוצה כאשר רשם 31 הופעות וכבש 4 שערים. בינואר ג'ון חתם על חוזה חדש במועדון עד לשנת. בקיץ סיכם את תנאיו בסוונסי סיטי, אך העסקה נפלה ברגע האחרון. ב-9 בדצמבר 2011 קיבל כרטיס אדום בניצחון 1–2 נגד פיינדאם שהובילה להרחקה לשלושה משחקים של השחקן. זהו היה גם משחקו האחרון בקבוצה.
ב-16 בינואר 2012 ג'ון חתם לשנתיים בטוונטה עם אופציה לעונה נוספת. ב-21 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–5 נגד ואלבייק. את שער הבכורה שלו בקבוצה הבקיע בניצחון 0–3 נגד UE סנטה קולומה במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות הליגה האירופית. בעונה זו לא רשם ולו דקת משחק אחת בקבוצה.
ב-2 באוגוסט 2012 הושאל לנורשלן מליגת העל הדנית. בנורשלן רשם 11 שערים ב-41 משחקים כאשר 4 מתוכם היו בניצחון 1–6 נגד סילקבורג. ב-5 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות בהפסד 1–6 לצ'לסי. ב-2 בספטמבר 2013, ג'ון חתם במועדון לשלוש וחצי שנים. בעונתו הראשונה במועדון כבש 9 שערים ב-34 משחקים, אך בשני העונות שלאחר מכן רשם מאזן פחות מוצלח.
ב-15 באוגוסט 2016 חתם בבורסאספור מליגת העל הטורקית. ב-28 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לאיסטנבול בשאקשהיר. ב-4 במרץ 2017 כבש את שערו היחיד בקבוצה בניצחון 2–1 על גזיאנטפספור.
ב-8 בינואר 2019 חתם בקייסר מליגת העל הקזחית.
בספטמבר חזר להולנד וחתם בפנלו. בסיום העונה הראשונה שלו במועדון, שוחרר ממנו לאחר שירד לליגה השנייה.
חיים אישיים
ג'ון נשוי לטסה ולהם בן בת.
ניקולה סטויצ'ב (פוליטיקאי)
'''ניקולה ס. סטויצ'ב (בבולגרית: Никола С. Стойчев'''; 24 באוגוסט 1845, שומן, האימפריה העות'מאנית – 1898, ביטולה, האימפריה העות'מאנית) היה דיפלומט, ופוליטיקאי בולגרי, אשר בין השנים 1880–1881 כיהן כשר החוץ והדתות של נסיכות בולגריה.
קורות חייו
ניקולה סטויצ'ב נולד בשומן. סיים בית ספר תיכון במלטה והשתלב בעסקים המקומיים. לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והקמת נסיכות בולגריה כיהן לזמן קצר כנשיא בית המשפט לערעורים ברוסה. סטויצ'ב כיהן כחבר האספה הלאומית הבולגרית הראשונה. בין השנים 1880–1881 כיהן כשר החוץ והדתות של בולגריה בממשלתו של פטקו קרבלוב. בהמשך, כיהן כנציג מסחרי של בולגריה בלונדון, קונסטנטינופול ובווינה. ב-1897 מונה לנציג המסחרי הבולגרי בביטולה והלך לעולמו שנה מאוחר יותר.
יה שיוון
יה שיוון (באנגלית: Ye Shiwen, בסינית:  叶诗文; ) היא שחיינית סינית, אלופה אולימפית (לונדון 2012) במשחים ל-200 מטר מעורב אישי ול-400 מטר מעורב אישי, אלופת עולם (שנגחאי 2011) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ושיאנית עולם בעבר במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
ביוגרפיה
יה נולדה בהאנגג'ואו. היא החלה לשחות בגיל 6. היא נסעה לבריזביין, אוסטרליה להתאמן בהדרכתו של המאמן קן ווד מאמנם של לייזל ג'ונס, ג'סיקה שיפר, ג'ף היוגיל ואחרים במועדון השחייה רדקליף, על מנת לשפר את שני הסגנונות החלשים שלה פרפר וחזה.
2010
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו, סין בנובמבר 2010 זכתה יה בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.37 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:33.79 דקות. באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:05.94 דקות, אחרי מיריה בלמונטה מספרד שקבעה שיא תחרות חדש של 2:05.73 דקות ולפני אריאנה קוקורס מארצות הברית (2:06.09 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:24.55 דקות, שוב אחרי בלמונטה גרסיה שקבעה שיא תחרות חדש נוסף של 4:24.21 דקות ולפני בת ארצה לי שואנשו (4:29.05 דקות)
אלופת עולם
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה יה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.90 דקות, לפני אלישיה קוטס מאוסטרליה (2:09.00 דקות) ואריאנה קוקורס (2:09.12 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.15 דקות.
אלופה אולימפית ושיאנית עולם
אולימפיאדת לונדון (2012) זכתה יה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אולימפי חדש של 2:07.57 דקות, לפני אלישיה קוטס (2:08.15 דקות) וקייטלין לוורנז מארצות הברית (2:08.95 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:28.43 דקות, לפני אליזבת בייזל מארצות הברית (4:31.27 דקות) ולי שואנשו (4:32.91 דקות). הישג זה נחשב למדהים הן משום השבירה ביותר משנייה את השיא העולמי (שנקבע בתקופה בה מותר היה להשתמש בחליפות שחייה מיוחדות אשר שיפרו את מהירות השחיינים), והן משום פעולתה בקטע האחרון של המשחה, 100 מ' חופשי, אותו התחילה בפיגור של שנייה מהשחיינית הפייבוריטית, אליזבת בייזל, אך סיימה לפניה בשתי שניות ו-84 מאיות, כאשר ב-50 המטרים האחרונים היא שחתה במהירות גבוהה יותר מאשר המנצח במשחה המקביל לגברים, ראיין לוכטה. מאמן השחייה האמריקני גרג טרוי אמר על פרשה זו לעיתונאים: "אתם חבר'ה תעשו את התחקירים. למיטב זיכרוני, מדובר בספליט (מקטע השחייה) הכי מהיר בהיסטוריה הנשית", כאשר בכך רמז לשימוש בחומרים אסורים. נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:53.11 דקות, כשחיינית שנייה היא שחתה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:57.37 דקות והייתה השחיינית המהירה בקבוצתה.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה יה ב-2 מדליות, זהב וכסף. מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אליפות חדש של 2:04.64 דקות, לפני קטינקה הוסו מהונגריה (2:04.72 דקות) והאנה מיילי מבריטניה (2:07.12 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:23.33 דקות, אחרי האנה מיילי שקבעה שיא אליפות חדש של 4:23.14 דקות ולפני קטינקה הוסו (4:25.95 דקות).
2013
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 לא הצליחה יה לשחזר את הצלחתה מאולימפיאדת לונדון שנה קודם לכן וסיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:10.48 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:09.12 דקות ועלתה מהמקום השני ובמקום שביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:38.51 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4:34.93 דקות ועלתה המקום השלישי. נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:49.79 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:57.17 דקות.
2015
באליפות העולם שנערכה בקאזאן שברוסיה באוגוסט 2015 סיימה יה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:14.01 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:11.39 דקות ובמקום 15 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:42.96 דקות.
2016
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה יה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר מערוב אישי בתוצאה של 2:13.56 דקות ובכך לא הצליחה להגן על תוארה. בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:10.56 דקות ועלתה מהמקום השביעי ובשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:09.33 דקות ועלתה מהמקום הרביעי. נוסף לכך, היא סיימה במקום 45 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:45.86 דקות וגם במשחה זה היא לא הצליחה להגן עת תוארה.
2017
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביולי 2017 סיימה יה פעמיים במקום 15, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.01 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:43.40 דקות.
2019
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה יה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:08.60 דקות, אחרי קטינקה הוסו (2:07.53 דקות) ולפני סידני פיקרם מקנדה (2:08.70 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.07 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:30.39 דקות) ולפני יויי אוהשי מיפן (4:32.33 דקות). נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.15 דקות.
נמאה
נמאה (ביוונית: Νεμέα) היא אתר ארכאולוגי בצפון מזרח חצי האי פלופונסוס שביוון. בעבר נכללה ביחידה האזורית ארגוליס וכיום ביחידה השלטונית קורינתוס. הכפר ארכאיה נמאה שוכן כיום דרומית ובצמוד לאתר הארכאולוגי, והעיר נמאה שוכנת כ-5 ק"מ מערבית משם.
האתר היה מקום התרחשותו של הסיפור המיתולוגי בו הרג הרקולס את האריה מנמאה וכן נערכו בו המשחקים הנמאיים, חלק מהמשחקים הפאן-הלניים, החל מהמאה ה-6 לפנה"ס. קרב נמאה נערך אף הוא בקרבת מקום.
מיתולוגיה והיסטוריה
על פי המיתולוגיה היוונית, מלכו בנמאה ליקורגוס ואשתו אורידיקה. בנם התינוק אופלטס מת בהכשת נחש כשהאומנת שלו השאירה אותו על מצע פטרוזיליה או סלרי והביאה מים לשבעת המצביאים בדרכם מארגוס לתבאי. המצביאים ערכו תחרויות ספורט לכבודו וכך נוסדו המשחקים הנמאיים. הגאוגרף פאוסניאס מתאר במקום מקדש לזאוס, בסמוך לחורשת ברושים שבה על פי המסורת היה קברו של אופלטס. הוא מדווח על המעיין בסמוך שנקרא אדרסטוס על שם מגלהו ועל רוגם עפר שהוא קברו של ליקורגוס.
בסקירות ארכאולוגית שנערכו במקום מאז 1973, נמצאו 3 עמודים דוריים עומדים על תילם ממקדש זאוס ועוד רבים שנפלו, משלושת הסדרים הקלאסיים. במסגרת עבודות שימור, העמידו כמה מהם בחזרה. כמו כן, התגלו באתר מזבח, בית מרחץ, מקום לינה לצליינים, האצטדיון ובסיס המקדש. בצד האצטדיון נמצאה ושוחזרה מנהרה דרכה נכנסו המתחרים ובקירותיה חרוטות כתובות עתיקות. ממצאים נוספים מוצגים במוזיאון קרוב שהוקם על ידי אוניברסיטת קליפורניה, מבצעת העבודות במקום.
מוטי מזרחי (קצין)
ביוגרפיה
עם גיוסו לצה"ל באוגוסט 1970 התנדב מזרחי לסיירת שקד. בסיירת עבר מסלול הכשרה כלוחם וכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור. עם תום המסלול יצא לקורס קציני חי"ר ובסופו שב לסיירת כמפקד מחלקה. במלחמת יום הכיפורים היה מזרחי חניך בקורס מפקדי פלוגות שפוזר בשל המלחמה, ומזרחי לחם כקצין בסיירת שקד והשתתף בקרבות בחזית המצרית. בשנים 1981 עד 1982 פיקד על גדוד 13 של חטיבת גולני, כולל במלחמת לבנון הראשונה שבה נפצע באורח קשה. לאחר מכן שירת כסגן מפקד החטיבה ונפצע שוב באורח קשה. בשנים 1987-1988 פיקד על עוצבת חירם, חטיבה מרחבית בגבול הצפון. לאחר מכן פיקד על בית הספר למ"כים. בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש קצין אג"ם במפקדת זרוע היבשה.