cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
חסמבה
חסמבה בתיירות
לספרי חסמבה הייתה גם השפעה בתחום התיירות. בבריכת הקשתות שבעיר רמלה מבליטים את העובדה שבאתר זה צולם הסרט חסמבה ונערי ההפקר. ההיסטוריון ואיש התקשורת אורי קציר התמחה בהדרכת סיורי תיירות העוקבים אחר מקורותיהם ההיסטוריים של עלילות חסמבה בתל אביב ואחר חייו של הסופר יגאל מוסינזון. כשעלתה על סדר היום הצעה של יזם בתחום הבנייה להרוס את תחנת המשטרה בצפון רחוב דיזנגוף בתל אביב, נימקו המתנגדים את הצורך לבטל את התוכנית, בין השאר, גם בתפקידו של הבניין בהרפתקאות חסמבה.
השפעה וביקורת
ספרי חסמבה זכו להצלחה גדולה בקרב קהל היעד שלהם - ילדים שהיו כגיבורי חסמבה על סף ההתבגרות. הספרים היו בעלי השפעה רבה.
הספרים ייצגו את התקופה בה נכתבו ואת האידאולוגיה הציונית השלטת, הן בעלילה, הן בעיצוב הדמויות, ואף בבחירת שמות הילדים הגיבורים, שלא היו שמות תנ"כיים של אבות האומה, שהיו מקובלים אצל היהודים בגלות, אלא שמות תנ"כיים ועבריים מחודשים, שהיו מקובלים בתקופת היישוב, וסימלו את הקשר של העם עם אדמתו. היחיד מבני החבורה שנקרא בשם תנ"כי מקובל, היה מנשה, שלו הוצמד הכינוי "התימני" על מנת להדגיש את שייכותו ל"עדה".
ועדה במשרד החינוך כללה את ספרי חסמבה ברשימת הספרים הבלתי רצויים.
חוקרים כאוריאל אופק לא ראו בסדרה סדרה ראויה לילדים, על אף שאופק הקדיש פרק בחלק השלישי בטרילוגיית הספרים שלו, העוסקת בסיפורים על כתיבת ספרות ילדים, לספרי "חסמבה" (בספר "מטרזן ועד חסמבה" שיצא לאור בשנת 1969). אופק התייחס לספרי חסמב"ה ולספרי ההרפתקאות שיצאו בעקבותיו כבעלי: "מתח לשמו, סגנון דל, קורטוב של אלימות, וכמובן - הילדים הגיבורים מצליחים תמיד "לסדר" את הגדולים ולצאת מנצחים מן הסכנה". ואכן, במשך שנים רבות נחשבה הסדרה לספרות פופולרית, אך לא ראויה, בעוד שיצירותיהם של אחרים, שטיפלו באותם נושאים בדרך דומה, כגון "שמונה בעקבות אחד" של ימימה אבידר-טשרנוביץ הועלו על נס כספרות ילדים ראויה.
בתקופה מאוחרת יותר נמתחה ביקורת על היחס של חסמבה לערבים. הערבים הוצגו בחסמבה כטיפשים וכמרושעים, שאפילו ילדים קטנים מצליחים לנצח אותם. חסמבה הולידה דור של חיקויים, שהתייחסו אל הערבים אף בצורה חמורה יותר מהמקור, בנוסח סיפורי "עוז יעוז" של עידו סתר ודנידין של און שריג. הנוסחה המוכרת שרקח מוסינזון עבדה בספרים אלו, שפורסמו אף הם בסדרות, כאשר בכל ספר מגיע ילד ישראלי קטן למחנה של ערבים פחדנים ומביס אותם. הופעתם של סטראוטיפים אלו בספרות ילדים נתפסה כחמורה במיוחד.
עם כל זאת, נתפסת כיום סדרת הספרים בעיקר בנוסטלגיה, ואף זכתה להנצחה ממלכתית בבול של דואר ישראל שיצא בשנת 2009 בעיצובה של מירי ניסטור המראה את איורו של שמואל כץ שהופיע על כריכת הספר "חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט", ובו נראים נערי חסמבה רכובים על חמור, ומובילים את אויבם, סרג'נט סמית, כשהוא קשור בידיו וברגליו.
פרודיות על חסמבה
חסמבה הייתה נושא לפרודיות, לחיקויים ולפרסומות, הן בטלוויזיה והן בקומיקס ובספרות.
אחת מסדרות הקומיקס שכתבו קובי ניב ודודו גבע נקראה "חסמבא"ה במערות האף". חסמבא"ה – חיידקים סודיים מאוד בתוך אלוף הארץ.
לאחר מותו של מוסינזון, כתבה הסופרת שפרה האפרתי ספר בשם "לא תשווה" (ראה אור בהוצאת "תמוז") המציג את גיבורי חסמבה ככישלונות מזדקנים החיים על תהילת עברם. בשער האחורי של הספר נכתב: "שנים עברו מאז פעלה חבורת חסמבה בין נופי הארץ הנאבקת, ניצחה אויבים מסוכנים וסיכלה פעולות חבלה. שרידי החבורה, קשישים נטושים, זועמים ופגועים, מנסים להתאחד עכשיו להרפתקה אחרונה בהחלט." התיאור הפארודי של החבורה משמש ניגוד לתיאור ההרואי בסדרת הספרים המקורית. כך למשל מתואר המפקד האגדי ירון כגבר מזדקן והומוסקסואל, המכור לאלכוהול. אלמנתו של מוסינזון, חנה מוסינזון, ניהלה מאבק משפטי ארוך כנגד הסופרת בניסיון למנוע את הפצת הספר, בנימוק כי היצירה מפרה את זכויות היוצרים של בעלה, אך לבסוף, בשנת 2003 דחה השופט יהודה זפט מבית המשפט המחוזי בתל אביב את תביעתה ואישר את הפצת הספר, בנימוק כי אין פגיעה בזכות היוצרים, כי אפרתי עיצבה דמויות משלה העומדות בניגוד לדמויות חסמבה, וכי ממילא השימוש שעשתה אפרתי מוגן בהגנת השימוש ההוגן.
הסיפור גדידין בהרפתקאות נגד הריגול הנגדי מאת אתגר קרת (בקובץ "געגועי לקיסינג'ר") נכתב בעיקרו כפארודיה על סדרת דנידין, אך מופיע בו גם ירון זהבי - אשר בתיאור זה הפך לסוכן בכיר במוסד ואשר לאחר מותו של דנידין מנהל מרדף אחר בנו גדידין כדי להשיג מסמכים סודיים שהיו כביכול בידי אביו.
לודוויגסהאפן
לודוויגסהאפן אם ריין היא עיר במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה. לודוויגסהאפן שוכנת לגדת הריין, מול העיר מנהיים. היא משתייכת לאגד הערים ריין-נקאר, לצד מנהיים, היידלברג ויישובים נוספים באזור.
לודוויגסהאפן ידועה בתעשיית הכימיקלים המקומית (בעיקר בזכות חברת הכימיקלים BASF), ויש בה מספר מוסדות תרבות, בהם התזמורת הפילהרמונית של ריינלנד-פפאלץ. העיר היא גם מקום הולדתם של הלמוט קוהל, קנצלר גרמניה לשעבר, ושל הפילוסוף ארנסט בלוך.
היסטוריה
עם זאת, במאות השנים הבאות סבל האזור רבות ממלחמות רבות (בהן מלחמת שלושים השנים ומתקפות הצרפתים בעקבות המהפכה הצרפתית) ועבר מיד ליד. לאחר תבוסת נפוליאון חולקו האזורים שכבשה צרפת, כך שערי הגדה המזרחית של הריין (בהן מנהיים) עברו לידי באדן, ואילו האזורים שממערב לריין סופחו לבוואריה. המבצר בגדת הריין המערבית נותר בדד.
עם השנים שימש המבצר למטרות שונות, ובין השאר תפקד כתחנת סחר על הריין. ב-1843 נמכר המבצר לממלכת בוואריה, והמלך לודוויג הראשון החליט להפוך אותו ליישוב עירוני, שישמש משקל-נגד למנהיים; ליישוב קרא על שמו, לודוויגסהאפן (הנמל של לודוויג). ב-1959 הוכרה לודוויגסהאפן כעיר.
עם זאת, התפתחותה המשמעותית של לודוויגסהאפן החלה רק עם המהפכה התעשייתית, אז שגשגה העיר בזכות התשתית התעבורתית המצוינת שלה - נמל עמוק לגדת הריין ומסילת רכבת לשדות הפחם של עמק הסאר, שהושלמה ב-1849. נקודת מפנה חשובה בהתפתחות העיר נרשמה ב-1865, אז החליטה חברת הכימיקלים BASF להעביר את מפעליה ממנהיים לרובע המסדורף בלודוויגסהאפן. בעקבותיה באו חברות נוספות בתחום, ולודוויגסהאפן גדלה במהירות והייתה לעיר תעשייה משגשגת.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היו מפעלי התעשייה של לודוויגסהאפן גורם חשוב בכלכלה המלחמתית של גרמניה. ייצרו בה חומרי נפץ, אבק שרפה וגז ששימש בחזית המערבית. כתוצאה, הייתה לודוויגסהאפן ב-27 במאי 1915 ליישוב האזרחי הראשון מעבר לקווי החזית שהופצץ מן האוויר. ההפצצה התמקדה במפעלי BASF וגרמה למותם של 12 בני אדם.
לאחר המלחמה היה האזור ממערב לריין תחת שלטון צבאי צרפתי עד 1930. רבים מהבתים היפים ביותר בעיר נבנו עבור קציני הצבא הצרפתיים בתקופה זו. למרות המשבר הכלכלי העולמי, שפגע קשות בעיר בשנות ה-30, לא נרשמה בה תמיכה מאסיבית במפלגה הנאצית, אולי משום שהייתה עיר פועלים הנאמנה לרעיונות הסוציאליסטיים. עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הייתה גם לודוויגסהאפן כר פורה לפועלם: בית הכנסת המקומי נהרס בליל הבדולח, והאוכלוסייה היהודית - שמנתה כ-1400 נפש - גורשה למחנות הריכוז בשנת 1940.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצו המפעלים הכימיים ומזקקות הנפט בלודוויגסהאפן פעמים רבות, והעיר ניזוקה קשות. לאחר המלחמה שוקמה העיר בסיוע אמריקני, במסגרת תוכנית מרשל, ונכללה במדינה הפדרלית ריינלנד-פפאלץ. הרווחים שהביאה לעיר חברת הכימיקלים BASF אפשרו בנייה מחודשת מהירה, בסגנון האדריכלי של שנות ה-50 וה-60; בנוסף נבנו בעיר פרויקטים ייחודיים, בהם כבישים מהירים על עמודים (הוכשטראסן) שנועדו להתגבר על האדמה הבוצית באזור.
עלויות התחזוקה הגבוהות של המיזמים שנבנו בשנים הטובות הובילו בסופו של דבר למשבר כלכלי בשנות ה-80 וה-90. בעקבות שינויים במדיניות המיסוי של גרמניה הצטמצמו רווחיהן של חברות הכימיקלים, והן נאלצו לפטר עובדים והתקשו לתמוך כספית בעיר. במקביל התברר שרמות הזיהום בעיר גבוהות יחסית, ומבני הבטון שנראו כה מודרניים אחרי מלחמת העולם הפכו למעמסה. בשנים האחרונות מתמקדים פרנסי העיר בניסיון לשנות את תדמיתה ה'אפורה' של לודוויגסהאפן בתקשורת, לצמצם את הגירעון העירוני ולהגביל את הזיהום.
תחבורה וכלכלה
הנמל של לודוויגסהאפן הוא הנמל הגרמני הגדול ביותר מעברו המערבי של הריין ונודעת לו חשיבות רבה בכלכלת העיר. הוא מורכב ממספר אגנים שונים לאורך הרציפים במרכז העיר. לעיר אין נמל תעופה משלה, אבל היא סמוכה לנמל התעופה האזורי במנהיים ולא רחוקה מנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט. תחנת הרכבת העירונית גדולה יחסית, משום שעוברות בה שלוש מסילות מקבילות ומסילה נוספת לרכבת הקלה העירונית. חמש מתחנות הרכבת הקלה נבנו מתחת לאדמה בשנות ה-70, כחלק ממיזם להקמת רכבת תחתית במטרופולין מנהיים-לודוויגסהאפן; מנהיים ביטלה את השתתפותה בפרויקט מחוסר תקציב, וכך נותרו התחנות בלודוויגסהאפן מיותמות.
חברת הכימיקלים BASF היא ללא ספק החברה התעשייתית הגדולה ביותר בלודוויגסהאפן. המפעל המקומי של החברה נחשב למפעל הכימי הגדול ביותר בעולם - מועסקים בו כ-35,000 עובדים. BASF מייצרת דשן, צבעים, נוזלי קירור ומוצרים כימיים נוספים. פרט לכך שוכנים בעיר עוד מפעלים רבים, בעיקר בתחומי המכונות, החשמל וטכנולוגיות תקשורת. כ-90,000 איש מועסקים בתעשייה ובמסחר בשטח העיר.
תרבות וספורט
בעיר שוכנת התזמורת הפילהרמונית של מדינת ריינלנד-פפאלץ וכן מספר תיאטראות, בהם כמה תיאטראות קטנים המעלים מחזות בדיאלקט המקומי. לצד מספר מוזיאונים קטנים לתולדות האזור יש בעיר גם מוזיאון לאומנות - מוזיאון וילהלם האק, שנודע בציור-קיר ענקי מאת ז'ואן מירו.
ערים תאומות
הערים התאומות של לודוויגסהאפן הן:
יחסי קזחסטן–קנדה
יחסי קזחסטן–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לקזחסטן. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן ב-1992.
שתי המדינות חברות מלאות בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה. נשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, ערך ביקור רשמי בקנדה במאי 2003.
יחסים פוליטיים
קנדה וקזחסטן כוננו יחסים דיפלומטיים ביניהן בשנת 1992. קנדה הקימה שגרירות באלמטי, אותה העבירה מאוחר יותר לאסטנה. קזחסטן מיוצגת בקנדה באמצעות שגרירותה באוטווה. ב-31 במרץ 2009, נשיא קזחסטן, נורסולטן נזרבייב, נפגש עם ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, כדי לדון בהעמקת היחסים ההדדיים. לאחר שיחתם, המשיך קרטיין ואמר, "עלינו להשתמש בהזדמנויות כלכליות חדשות. הגיע הזמן להתחיל בפרויקטים חדשים. במהלך השיחות עם נשיא קזחסטן דנו בשיתוף פעולה בתחומים שונים. קזחסטן וקנדה יכולות לעבוד יחד". כמו כן בשנת 2009, ראש ממשלת קזחסטן כרים מאסימוב נפגש עם הסנאטור הקנדי קונסיליו די נינו.
ב-13 בנובמבר 2013, שרי החוץ של קזחסטן וקנדה, ג'ון ביירד, חתמו על הסכם חדש של אנרגיה אטומית שלווה וטכנולוגיה חדשה. השניים דנו גם במשטרי החקלאות והוויזות.
יחסים כלכליים
סחר והשקעות ראשוניים בין שתי המדינות התמקדו בחקלאות ובכרייה, עם יצוא נומינלי אך פוחת של מכונות נפט וגז מקנדה לקזחסטן. לדברי רוד לוור, הנציג הראשי של רוסיה לפיתוח יצוא קנדה, "קזחסטן הצליחה לפתח קשרים מסחריים עם קנדה המבוססים על חוזקות משותפות בחקלאות ובתעשיות מיצוי", וישנו דגש מוגבר בייצוא הקנדי של ציוד תעופה וחלל וטלקומוניקציה, כגון מטוסים אזוריים. ההתמקדות בחקלאות הובילה לכך שציוד קנדי זכה לכמעט 25% משוק החקלאות והמכונות בקזחסטן.
הייצוא הקנדי לקזחסטן גדל בהתמדה, וגדל ב-50% ב-2007 והגיע לסך כולל של 182.7 מיליון דולר קנדי עבור אותה שנה, מ-138 מיליון דולר אמריקאי בשנת 2005. נכון לשנת 2008, פועלות בשוק 170 חברות קנדיות ויותר מארבעים בעלות נוכחות קבועה שם. קנדה היא גם בין עשרת המשקיעים הזרים המובילים במדינה, עם השקעות בסך יותר משני מיליארד דולר קנדי.
רבנו חננאל
רבי חננאל בר חושיאל, או בקיצור ר"ח, (ד'תשכ"ו, 965 - ד'תתט"ז, 1055) היה רב ופוסק, מפרשני התלמוד ומחכמי ישראל הבולטים בראשית תקופת הראשונים, (אם כי יש מהאחרונים שהחשיבוהו לגאון). פירושו לתלמוד הוא הראשון מסוגו שנמצא בידינו.
ביוגרפיה
מוצא משפחתו מאיטליה, ועל כן לעיתים הוא מכונה "רבינו חננאל איש רומי", אך ככל הנראה בצעירותו היגר עם אביו רבינו חושיאל, לקירואן שבאפריקה הצפונית (תוניסיה של ימינו) (ראו גם אגדת ארבעת השבויים). ידוע כי למד לימודים כלליים, היסטוריה ושפות – בעיקר ערבית ויוונית. היה עשיר ונכבד בקהילתו. היה נשוי ונולדו לו 9 בנות.
רבנו חננאל קיים התכתבות עם ראשי ישיבות בבל, והם העניקו לו את התואר "ראש בי רבנן".
פירושו לתלמוד
רבנו חננאל הוא הראשון שחיבר פירוש לרוב התלמוד הבבלי, אך חלק ממנו אבד (חלק מכתבי היד נמצאו בשנים האחרונות). הפירוש מתאפיין לעיתים קרובות גם ככזה שנועד לפסוק הלכה. הפירוש הוא על שלושה סדרים: מועד, נשים ונזיקין, וכן על מסכתות שעוסקות בעניינים שנוהגים בזמן הזה. הפירוש נדפס מכת"י ותיקן 126 ו-128 ומופיע בצד העמוד במהדורת וילנה של התלמוד הבבלי (ובמהדורה מתוקנת יותר נדפס על ידי הוצאת עוז והדר), כמו כן מוזכר פעמים רבות בחידושי הרמב"ן ובתוספות בשם "הר"ח".
סגנון כתיבתו של הפירוש הוא הסבר אודות הקטעים שאינם מובנים, ופעמים שהוא מדלג על רוב הסוגיא וכותב "ושאר כל השמועה פשוטה היא". בנוסף הפירוש מתמקד בתרגום מארמית לעברית, כתיבת מבואות לסוגיה ובירור הגרסה הנכונה בתלמוד. לעיתים הוא מעתיק גרסה אחרת לסוגיא. גרסתו נחשבת לאמינה ומדויקת. בפירושו הוא מרבה להשוות עם הסוגיה המקבילה בתלמוד הירושלמי, ומביאו גם במקרה שהתלמוד הירושלמי רק משלים את דברי התלמוד הבבלי ולא חולק עליו.
לרוב, כאשר הגמרא מנסה להעמיד סוגיה כלשהי, רבנו חננאל אינו כותב את העמדות שנדחו אלא רק את המסקנה הסופית.
כמנהג גאוני בבל הוא פירש את האגדות באופן רציונליסטי, ואת התמוהות שבהן כמשלים.
מחברי הפירושים בדורות שאחריו קיבלו את פירושו והרבו להעתיק ממנו, ובייחוד ר' נתן בעל הערוך. גם הרי"ף העתיק ממנו בחיבורו, אך הזכיר את שמו בפירושו ארבע פעמים בלבד. וכמה פעמים חלק על שיטתו. בעלי התוספות הרבו להביאו בפירושם וסומכים עליו עד כדי שלפעמים דוחים את פירוש רש"י מפירושו. בחיבוריו של רש"י הוא כמעט אינו מוזכר, זאת משום שבימי רש"י פירושו של רבינו חננאל עדיין לא התפרסם בצרפת.
ברוב המקומות, רבנו חננאל הסתמך על פירושיהם של רב שרירא גאון ושל רב האי גאון לכמה מסכתות, ולפעמים הוא העתיק את פירושיהם מילה במילה.
פירושו לתורה
ידוע שרבנו חננאל כתב פירוש לתורה, אך הוא אבד ולא ידוע הרבה אודותיו. נשארו ממנו קטעים מפרשנים שונים שציטטוהו (הרמב"ן, רבינו בחיי, דרשות אבן שועיב ועוד) וכן בגניזת קהיר, ולקט פירושיו נדפס במהדורת תורת חיים שבהוצאת מוסד הרב קוק. בפירושו הוא מביא גם את פירוש הרס"ג ורב שמואל בן חפני ודברי אגדה.
חיבורים נוספים
יש שייחסו לרבנו חננאל את ספר המקצועות וספר חפץ, אך חוקרים הוכיחו כי החיבור לא נתחבר על ידו אלא על ידי חכמים מבית מדרשו.
קישורים חיצוניים
ספריו
יוחאי דוידוף
קריירה מוזיקלית
יוחאי דוידוף התחיל לשיר בזמן שירותו הצבאי בצה"ל בחיל התותחנים (אליו התגייס ב-1999), במסגרת להקה בשם "פטפליי". לאחר שחרורו מהשירות ב-2003, עבר להתגורר באילת, בה עבד במועדון זמר בטיילת במסגרת עבודה מועדפת.
בהמשך החל לשיר בהרכב נו מטאל בשם "Redline" ואז עם להקת ההבי מטאל "Stone of Tears" איתם ביצע גרסאות כיסוי לשירי להקת איירון מיידן. לאחר תקופת שיתוף פעולה ומספר הופעות בישראל, עזב את ההרכב. היה לחבר בלהקת "DamnNation" (דמניישן), אך פוטר עקב מחלוקות עם ההרכב.
במשך כ-4 שנים (מ-2005 עד 2009), היה חבר בהחלקת פאוור מטאל "Acropolis", והוציא איתם מיני-אלבום בשם "The Aftermath". ב-2006 השתתף בפרויקט "Abba Metal Tribute" בה ביצע גרסאות כיסוי לשירי להקת אבבה.
ב-2009 דוידוף הצטרף להקת Prowlers המבצעת גרסאות כיסוי לשירי איירון מיידן. בהמשך להקה זו גם התחילה להלחין חומר מקורי. במקביל, ב-2011 הצטרף ללהקת פרוג מטאל "Abirolam". הרכב זה הוציא מיני-אלבום אחד.
שיתופי פעולה
בנוסף למופעי חימום ללהקות משפיעות, כולל להקות משפיעות כמו Iced Earth וקורפיקלאני, דוידוף התפרסם כזמר אורח בהופעות של אמני מטאל רבים בישראל. בין שיתופי הפעולה שלו ניתן למנות את הלהקה אורפאוס בלייד, בה הוא מחליף את הרינג באסה בהופעות חיות. שיתף פעולה עם להקת Desert, ועם אורפנד לנד, ועם זמרת הבלוז גל דה פז,הקלטות שירות קלין לאלבומים של Hammercult ו the Fading הופעות אורח עם Breed, ועם Arallu, ו-Sintax, ו-Obsidian Tide וגם עם הזמרת אינפי סנואו באלבומה A Mortal's Tear, להקת Abrage באלבום Abrasive Rage, והקלטת מקהלות ל-Amaseffer באלבום Exodus - Slaves for Life, וגם ל- Arafel באלבום For Battles Once Fought ועוד.
גטו סלונים
גטו סלונים (בפולנית: getto w Słonimiu, בבלארוסית: Слонімскае гета, בגרמנית: Ghetto von Slonim) היה גטו שהוקם בשנת 1941 על ידי האס אס בסלונים במערב בלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה. העיר נכבשה על ידי הוורמאכט בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה (פלישת 1941 לברית המועצות). הריגתם של יהודים על ידי חוליות ההשמדה הניידות החלה כמעט מיד. לפני 1939 הייתה העיר סלונים חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
רקע היסטורי
האזכור הראשון של היהודים בסלונים הוא משנת 1551. הקהילה החלה לפרוח במחצית הראשונה של המאה ה-16. יהודים התמקדו במסחר בעצים ודגנים; חלקם בעסקי מבשלות שיכר, אחרים בתעשיות בניין. בשנים 42–1635 נבנה בית הכנסת הגדול בסלונים, בסגנון הבארוק. בשנת 1766 מנתה הקהילה המקומית 1,154 חברים. חיי התרבות היהודיים שגשגו בחסות משפחת אוגינסקי מהאיחוד הפולני-ליטאי. בני משפחה זו בנו את תעלת אוגינסקי בין הניימן והדנייפר. בעקבות חלוקת פולין על ידי רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, הפכה סלונים לחלק מהאימפריה הרוסית בשנת 1795. בה גר הרב אברהם ויינברג, מייסד חסידות סלונים. במאה ה-18 פעלו בעיר שבעה בתי כנסת. בשנת 1897 היו באוכלוסיית סלונים 72% יהודים, אך רבים מהצעירים היהודים בעיר היגרו ממנה. לאחר תקומתה של פולין הריבונית בסוף מלחמת העולם הראשונה, ועל פי מפקד פולין ב-1921, היו בעיר 6,917 יהודים. עשר שנים לאחר מכן, האוכלוסייה היהודית גדלה שוב ל־8,605 - 64% מאוכלוסייה של 16,251 תושבים ובה 4,899 קתולים. בסלונים היו 10 בתי ספר יהודיים חדשים, בהם בית הספר התיכון היידי.
פלישת גרמניה לפולין
במהלך הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין בספטמבר 1939 נכבשה סלונים על ידי הצבא האדום. בתוך ימים החל הממשל הסובייטי החדש לחסל את מוסדות הדת, התרבות והפוליטיקה היהודיים. הציונים הואשמו בהיותם מהפכנים והותקפו על רקע זה. ה-NKVD טען שהציונות היא תנועה פשיסטית, אנטי-סובייטית, ובאפריל 1940 שלח 1000 יהודים לסיביר בגל של גירושים המוניים. גם חברי ה"בונד" נאסרו וגורשו לגולאג.
במקביל הפכה סלונים ליעד מרכזי לפליטים יהודים-פולנים שניסו להימלט ממערב פולין. מספר הפליטים בסתיו 1939 היה כ-2,000 ושנה לאחר מכן כבר היה 15,216, רובם מובטלים. צאלק פרחודניק, שהגיע באופן זמני לסלונים ב-1939, העיר כי הקומוניסטים היהודים השתתפו בפיזור יחידות צבא פולניות יחד עם הפולשים הסובייטים. עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, גדל מספר היהודים בסלונים ל-22 אלף - כ-70% מכלל האוכלוסייה בעיר.
גטו סלונים
הגרמנים נכנסו לעיר ב-24–26 ביוני 1941 תוך כדי הפצצות והפגזות. יהודים לא גורשו בשלב זה, אך צעדים אנטי-יהודיים הוטלו מיד על מנת להבטיח בידודם של היהודים. מאות גברים נאספו והובאו לאצטדיון העירוני שבו הוכו לעיתים עד מוות בחקירות שנמשכו שבוע. זמן קצר לאחר מכן הוקם בעיר יודנראט ובו עשרה חברים. נשיא היודנראט, וולף ברמן, מנהל בנק לשעבר בן 80, נאלץ לגבות כופר של שני מיליון רובל בזהב ולהעבירו לגרמנים. לאחר מכן נרצחו חברי היודנרט. חברים בולטים אחרים בקהילה חששו להצטרף ליודנרט. המועצה החדשה הייתה אחראית על גיוס פועלים יהודים לעבודת כפייה. הוקם שירות הסדר היהודי ובו 30 גברים במדים. ב-12 ביולי 1941 נצטוו יהודי סלונים לענוד מגן דוד על בגדיהם. כל היהודים המתגוררים סביב מרכז העיר פונו לגטו מוקף חוטי תיל ושומרים. הקבוצה השנייה של חברי היודנרט הוצאה להורג ב-14 בנובמבר 1941. לאחר כל ירי לקחו הרוצחים הגרמנים את חפצי הנרצחים. קרון מלא חפצי ערך יהודיים נשלח לגרמניה תחת ליווי מזוין, בעיקר מעילי פרווה וחפצים עשויים מתכות יקרות.
רדיפות נאציות
ההשמדה הגדולה הראשונה של יהודים בסלונים התקיימה ב-17 ביולי 1941, כשהגיעה לעיר יחידת איינזאצקומאנדו 8 בפיקודו של אוטו בדפיש (Badfisch), שהשתייכה לאיינזצגרופה EG-B, עם גדוד משטרה ממינסק. לפני הטבח הוכנו בורות קבורה בפאתי הכפר הסמוך פייטרולוויצ'ה (Pietrolewicze). כ-2,000 יהודים רוכזו בכיכר וכ-1,200 מהם הועלו על משאיות, נשלחו לבורות הירי ונרצחו בירי. משטרת העזר הבלארוסית (שהוקמה ב-7 ביולי 1941) סייעה בזיהוי היהודים מקרב האוכלוסייה. בעלי מלאכה ועובדים קיבלו תעודת זיהוי מיוחדת וניצלו. באוקטובר 1941 הוקם עבורם גטו נפרד. מקצתם קיוו שכישוריהם המקצועיים יצילו אותם ממוות. יהודים נוספים הובאו לגטאות סלונים מהיישובים הסמוכים. במרס 1942 חוסלו יושבי הגטאות המאולתרים באזור. כל האסירים הובלו ברגל לגטו סלונים.
הרצח ההמוני השני של יהודי סלונים בידי איינזצגרופה B התקיים ב-14 בנובמבר 1941. הגטו הוקף ו-9,000 איש נלקחו במשאיות לכפר צ'פיילוב (Czepielów), שבעה ק"מ משם, שם נורו בבורות. מספר אסירים נמלטו לפני הטבח. יחידת עזר בלארוסית סייעה באיסוף היהודים, בגירושם לאתר הטבח ובירי ביהודים. בירי סייעו גם כוחות עזר לטבים וליטאים. לאחר ההרג ההמוני נעשו סריקות אחר יהודים במחבוא. ב-13 בנובמבר 1941 נותרו בגטו 7,000 עובדים מיומנים, כולם בעבודת כפייה. עדויות שכתבו הניצולים מביניהם שמורות בארכיון המכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
המרד
בבוקר 29 ביוני 1942 מרדו היהודים כדי להגן על עצמם מרציחות נוספות. המשפחות ירדו אל בונקרים סודיים. מנהרות נחפרו אל מחוץ לגטו. אנשי המחתרת בראשות דוד אפשטיין ירו על החיילים באמצעות כלי נשק ששופצו. לפחות חמישה גרמנים נהרגו ואחרים נפצעו. הנאצים הציתו את הגטו. בית החולים היהודי ובו מטופלים נפגע בידי האס-אס. השמדת הגטו התקיימה בין 29 ביוני ל-15 ביולי 1942. במשך שבועיים נצודו הנמלטים והוסעו במשאיות לשדות ההרג שליד הכפר פייטרולביצה (Pietrolewicze) בידי אנשי אס-אס, אורפו ומשטרת בלארוס. המרד דוכא בסיוע תגבורות לטביות, ליטאיות ואוקראיניות. 8,000- 13,000 יהודים נרצחו בבתיהם או ברחובות ובבורות הירי. גטו סלונים צומצם. ב-31 ביולי 1942 הגיש וילהלם קובה להינריך לוזה דו"ח המסכם את פעולת חיסול הגטו ואת "ציד היהודים". לדבריו, כ-55,000 יהודים הושמדו באזור.
פעולת השמדה נוספת נערכה ב-20 באוגוסט 1942, במהלכה נאספו ונרצחו כ-700 גברים ו-100 נשים שניקו וקברו את המתים. יהודים רבים נמלטו ליער; 30 איש הקימו קבוצה לוחמת יהודית. אחרים נשארו בצד הארי. על פי האנציקלופדיה של השואה, נרצחו 22,000 יהודים בסלונים וסביבותיה.
לאחר חיסול הגטו
ארבעה חודשים לאחר חיסול הגטו, ב-18 בדצמבר 1942, פשטו הכוחות הנאצים על הכנסייה הקתולית ועל מנזר סמוך. הגרמנים השיגו מידע ממשתפי פעולה בלארוסים לגבי פולנים נוצרים שנתנו מחסה ליהודים שהצליחו להימלט. המשפחות היהודיות הסתתרו בעליות גג, באורוות, במחסנים ובחממות. למחרת נתפסו הכומר אדם שטרק ושתי נזירות שעזרו לו להסתיר ילדים יהודים, הועברו לפייטרולביצה שבפאתי סלונים והוצאו להורג על ידי הגרמנים. שטרק הוכר לאחר מותו כחסיד אומות העולם. שלושה מהקורבנות הנוצריים הוכתרו על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-13 ביוני 1999 בוורשה בין 108 קדושי מלחמת העולם השנייה. שתיים מהנזירות היו נזירות פולניות מסלונים שעזרו ליהודים והוצאו להורג בגבעת גורקי פאנטאלוביצקי ב-19 בדצמבר 1942: אווה נוישקובסקה (פל) ומרתה וולובסקה (פל). כמו כן הוכר הכומר אדם שטרק שנהרג יחד עמן. בשנת 2001 היה שטרק הישועי הראשון שזכה בתואר חסיד אומות העולם על ידי מדינת ישראל. הוא הביא לגטו מזון שנרכש בתרומות כספיות. הוא הנפיק תעודות מזויפות שהגנו על פליטים יהודים וקרא לחברי קהילתו לעזור להציל את תושבי הגטו.
הצבא האדום הגיע לסלונים באמצע יולי 1944 במהלך מבצע בגרטיון. לאחר מלחמת העולם השנייה נקבעו מחדש גבולותיה של פולין בוועידת יאלטה ב-1945, על פי דרישותיו של סטלין בוועידת טהראן. סלונים שולבה ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית של ברית המועצות. האוכלוסייה הפולנית גורשה ויושבה בכוח בגבולותיה החדשים של פולין עד סוף 1946. הקהילה היהודית שהושמדה לא שבה לעיר. מאז 1991 סלונים היא אחת ממרכזי מחוז גרודנו שברוסיה.
יתומי איידס
יתומי האיידס הם ילדים ששכלו את אחד מהוריהם בשל מחלת האיידס. על פי הגדרת האו"ם מתייחס המונח יתום לכל ילד שגילו פחות מחמש-עשרה שנים, שאיבד הורה אחד או שניים. ילדים ששכלו את שני הוריהם לאיידס מכונים לעיתים "יתומים כפולים". על-פי הערכות, בשנת 2010 קרוב לרבע מכלל היתומים באוכלוסיית העולם צפויים להיות יתומי איידס, מי שיאבדו הורה אחד או שניים למחלה, ומספרם צפוי בשנה זו להגיע ל-25 מיליון. רובם המוחלט של יתומי האיידס נמצאים כיום במדינות אפריקה שמדרום למדבר סהרה.
נתונים דמוגרפיים
ההערכה כיום היא כי ברחבי העולם יש למעלה מ-15 מיליון ילדים מתחת לגיל 18 אשר הם יתומי איידס. מעל 12 מיליון מילדים אלו חיים במדינות אפריקה הדרומיות למדבר סהרה. לעומתם, ביבשת אסיה נמצאים 6.5% מכלל יתומי האיידס ואילו באמריקה הלטינית והקריביים 5%. בשנת 2001 היה מספר יתומי האיידס באסיה, 1.8 מיליון, קטן ביחס למספר היתומים הכולל בעולם. בעוד שבאפריקה קרוב לשליש מהילדים היתומים איבדו הורה כתוצאה מהאיידס, הרי שבאסיה הנתון עמד על פחות מ-3 אחוזים. מספר ה"יתומים הכפולים" עתיד לעלות מ-3.8 מיליון בשנת 2001 ל-6.9 מיליון עד שנת 2010.
טבלה מס' 1: יתומים עקב איידס ועקב גורמים אחרים 1990–2001, כולל תחזית ל-2010
כדי להבין את ממדי התופעה מסתכלים חוקרים מסוימים על מקרי האיידס כעל סדרה של "גלים" (ראו תמונה מספר 2). הגל הראשון – נשאים חדשים של נגיף ה-HIV. עד לשנת 1998 מספרם נאמד בכ-930,000 איש מדי שנה. גל זה הגיע בשנת 2006 לכ-7 עד 8 מיליון נשאי HIV. הגל השני – מקרי התמותה מאיידס – צפוי להתגבר ולהגיע, עד לשנת 2010, לכ-800,000 מקרי תמותה מדי שנה; כתוצאה מכך, יתומי האיידס צפויים למנות כ-1.85 מיליון יתומים בשנת 2015. הסיכוי שילד מעל גיל 15 יתייתם מהוריו כתוצאה מהנגיף יעלה ב-30 אחוז (ראו תמונה מספר 3). עד לשנת 2015, יותר מ-30% מהילדים בגילים 15–17 יאבדו אחד מהוריהם.
השלכות חברתיות
יתומי האיידס, בין שאיבדו הורה אחד או שניים, מתמודדים עם חוסר ביטחון רגשי ופיזי רב. עבור רוב היתומים, המשמעות של איבוד הורה פירושה טיפול באחים קטנים יותר ויציאה לעבודה בגיל צעיר על מנת להתפרנס. היתומים עשויים לסבול מתזונה לקויה והיעדר טיפול רפואי הולם. דו"ח אוניצ"ף גילה כי ב-20 מדינות אפריקה שמדרום לסהרה עבדו יתומים 40 שעות שבועיות יותר בהשוואה לילדים אחרים והלכו פחות לבית הספר. פרט לתחושת חוסר הביטחון סובלים יתומי איידס רבים מאפליה, ניצול מיני ונידוי חברתי. רבים מהם מתדרדרים לזנות והופכים לעבריינים החיים ברחוב. הניצול המיני ושימוש בסמים מגבירים את הסיכון שיתומי האיידס יידבקו בנגיף שהרג את הוריהם. באפריקה שמדרום לסהרה מטיל הנגיף נטל כלכלי כבד על המשפחות המורחבות שלעיתים מאמצות את בני המשפחה שהתייתמו. המבנים המשפחתיים המסורתיים משתנים וכעת עומדים בראש המשפחה הורים יחידים, סבים ואף ילדים עצמם.
השפעת תוכניות מניעת ההידבקות מאם-לילד
במדינות מתפתחות, ישנו סיכוי רב יחסית למנוע הידבקות בנגיף ה-HIV בין הורים לילדים באוכלוסיות חלשות, על ידי טיפול אנטי-נגיפי ארוך-טווח בזמן הריון או בזמן לידה בניתוח קיסרי. בתנאים ירודים, הוכח כי טיפול אנטי-נגיפי קצר-טווח לאמהות בזמן ההריון או לאחר הלידה (לתינוקות עצמם) יכול אף הוא להיות אפקטיבי ולצמצם את אחוז ההידבקות בכ-35-50%. נטען כי הפעלת התוכנית למניעת הידבקות בין אם-לילד (Mother-to-Child-transmission prevention - MTCTP) תגדיל באופן מובהק את מספר היתומים. בתמונה מספר 4 ניתן לראות כי מספר הילדים מתחת לגיל 15 שטופלו במסגרת תוכניות הימנעות ההדבקה בין אם לילד גדול בהשוואה למס' הילדים כאשר התוכנית לא הופעלה. נראה כי כאשר תוכנית ה-MTCTP פעלה, מספר קטן-יחסית של ילדים נדבקו מאמהותיהם וכך מספר ילדים רב היה שורד לאורך זמן רב יותר. מוערך כי עד לשנת 2015 ינוע מספר היתומים מתחת לגיל 15 סביב 2.26 מיליון יתומים; כלומר 200,000 יותר יתומים בהשוואה להיעדר תוכנית הימנעות ההדבקה בין אם לילד (ראו תמונה 4).
בישראל
ע"פ ד"ר מור זוהר, משרד הבריאות, מתוך פרוטוקול ישיבת הוועדה לזכויות הילד:
.
הדיון בפתרונות
ע"פ דו"ח שהוכן עבור "הבנק העולמי" קיימות מספר אסטרטגיות למציאת פתרון לבעיית יתומי האיידס, רובן הגדול תלוי במדינה עצמה. ההערכה היא כי חיסכון בעלויות לטווח הקצר יביא להסלמה בעתיד הרחוק יותר - צמצום ביודעי קרוא וכתוב, עלייה בפשע ולחץ כלכלי. ההכרה בצרכי יתומי האיידס מהווה אתגר גדול, מכריע יותר מבעיות אחרות של המערכת הפורמלית, כגון יתומים ורווחת ילדים. אלו שישאו את המשא הכבד של יתומי האיידס הן המערכות הא-פורמליות. רובם הניכר של יתומי האיידס מטופלים על ידי בני-משפחתם המבוגרים יותר ומשפחות מורחבות. מודלים נוספים של קהילה מבוססת-יתומים יצאו בשנים האחרונות וכוללים כללי מפתח אלו:
כללי המפתח האלה נלקחים בחשבון על-מנת להבטיח מענה לצרכים הפיזיים והרגשיים של ילדים דרום-אפריקאיים המתעוררים עם עליית התמותה בקרב מבוגרים, כשהמשותף להצעות הוא יצירת סביבה תומכת:
הרחבת צורות התמיכה במדינה
דיון ענף מתקיים על צורות התמיכה מצד המדינה אשר, על פי דו"ח שהכין הבנק העולמי, צריכות להתרחב ולכלול אלטרנטיבות חדשות עבור רווחת הילדים. קצבת הסעד יכולה לגדול עבור הורים/סבים וסבתות אשר מחפשים אחר ילדים במצב כרוני של חולי, כמו איידס, ותנאי הקבלה של הילדים יהוו מעין "מבחן צרכים" במקום טפסים המגדירים את הילד מבחינה רפואית באופן מסורבל. אף על פי כן, הדבר צפוי לעזור רק לילדים הנמצאים בתוך מערכת הסעד הפורמלית. וועדת החקירה של הביטוח הלאומי בדרום אפריקה המליצה על הרחבת רשת הביטחון לתמיכה בילדים עבור ילדים הצפויים ליפול בתוך המערכת הא-פורמלית, זאת, על פי דבריה, ניתן לעשות על ידי מספר צעדים - הרחבת קצת הסעד לילדים לכל הילדים מתחת לגיל 18 (כיום הדבר ניתן לילדים עד גיל 7) ומתן ביטוח בריאות חינם עד גיל 18. הבעייתיות בהצעה זו היא שישנו מחסום בירוקרטי של חוסר בפרטים מזהים כמו מספרי זהות ותאריכי לידה.
עידוד המערכות הקהילתיות
הצעה זו קוראת לעידוד המערכות התומכות והדואגות לילדים יתומים, ולמציאת מקורות כספיים עבור ארגונים א-ממשלתיים וארגונים מבוססי-קהילה. יוזמת הממשלה סביב טיפול בסביבה הביתית צריכה, לפי ההצעה, להתרחב ואף להתמקד בילדים עצמם.
מתן החיסון האנטי-נגיפי בחינם
מתן החיסון כנגד HIV בחינם יצר אפקט דרמטי במספר היתומים שצריכים דאגה ותמיכה. הפוטנציאל הגלום בהפיכת החיסון האנטי-נגיפי בצמצום עלויות הרווחה והסעד צריך, לפי כותבי הדו"ח, להיבחן לעומק.
פארק ווטרלו
פארק ווטרלו (באנגלית: Waterlow Park) הוא פארק ציבורי המצוי בדרום מזרח כפר הייגייט שבלונדון. שטח הפארק 105,000 מ"ר. הפארק מנוהל על ידי עיריית רובע קמדן.
שטח הפארק נתרם לציבור הרחב על ידי סר סידני ווטרלו בשנת 1889 על מנת שישמש "גן עבור חסרי הגן" ("a garden for the gardenless"). בשנת 2005 שופץ הגן שסבל שנים רבות מוונדליזם והזנחה.
בוריס סוברין
בוריס סוברין (בצרפתית: Boris Souvarine, ברוסית: Бори́с Суварин;‏ 5 בנובמבר 1895 - 1 בנובמבר 1984) הידוע גם בשם בַֿרין, היה פוליטיקאי ופעיל מרכסיסט ממוצא יהודי צרפתי, היסטוריון של התנועה הקומוניסטית, סופר, מוציא לאור ועיתונאי.
סוברין היה ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, ובתפקידו כציר צרפת באינטרנציונל הקומוניסטי היה הלא רוסי היחיד שהיה חבר בקומינטרן במשך שלוש שנים ברציפות. הוא חיבר את הביוגרפיה הראשונה של יוסיף סטלין, שפורסמה ב-1935 בשם Staline, Aperçu Historique du Bolchévisme (סטלין, סקירה היסטורית של הבולשביזם) וניהל התכתבויות הדוקות עם לנין ולאון טרוצקי עד מותם.
חריגתו מהקו המקובל והביקורת המוקדמת שלו על סטלין גרמו לו להתנתק מהמפלגה ב-1924. בעשורים שלאחר מכן, סוברין המשיך לפרסם כסובייטילוג מוביל ואנטי-סטליניסט.
חיים מוקדמים
סוברין נולד בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ בקייב למשפחה יהודית. משפחתו של סוורין עברה לפריז ב-1897, שם הפך לפעיל סוציאליסט מגיל צעיר. הוא למד כמעצב תכשיטים.
בוריס סוברין נולד ב-1895 בקייב, באימפריה הרוסית, למשפחה יהודית, בשם בוריס קונסטנטינוביץ' ליפשיץ. כשהיה בן שנתיים, עברה משפחתו לפריז וב-1906 זכתה המשפחה לאזרחות צרפתית. סוברין הוכשר כמעצב תכשיטים, והיה פעיל סוציאליסט מגיל צעיר.
בגיל 14 נוצר קשר בינו לבין התנועה הסוציאליסטית הצרפתית. הוא החל להשתתף באסיפות שערך ז'אן ז'ורס.
סוברין חווה את הטראומה הראשונה שלו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה. הוא גויס לצבא צרפת ב-1914, ובמהרה נחשף לזוועות מלחמת החפירות. במרץ 1915 הוא שכל את אחיו הגדול שנהרג בלחימה בחזית.
המלחמה דחפה את סוברין לפוליטיקה ולתנועה האנטי-מיליטריסטית. הוא הצטרף למפלגת הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים. ב-1916 החל לכתוב בביטאונים של המיעוט הסוציאליסטי האנטי-מלחמתי כמו Le Populaire, עליהם חתם בשם העט Souvarine (סוברין) בו החזיק עד סוף חייו. את שם העט לקח בוריס ליפשיץ משמה של אחת הדמויות בספר ז'רמינל, מאת אמיל זולא.
הקמת המפלגה הקומוניסטית
ב-1919, הצטרף סוברין לוועדת הקומינטרן והפך לאחד מחבריו הפעילים ביותר, ועזר להפיץ כמות גדולה של ספרות פוליטית ותועמלנית ברחבי אירופה. באחד מעלוני העמולה האלה כתב:
בשנת 1920, הוא נבחר כציר לקונגרס של הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים, שם הוא תמך בחברות חוצת מפלגות באינטרנציונל הקומוניסטי. במרץ 1920, הוא ייסד את ה-Bulletin Communiste (הידיעון הקומוניסטי) רב השפעה, שפורסם פעמיים בחודש כשופר של האינטרנציונל השלישי.
קונגרס טור
ב-17 במאי 1920 נעצר במסגרת דיכוי ממשלתי, והואשם יחד עם מספר מנהיגים קומוניסטים ופעילים מהפכניים בקשירת קשר אנרכיסטי נגד המשטר. הוא זוכה מחוסר ראיות במרץ 1921 יחד עם פרנאן לוריוט ופייר מונאט.
בכלא, סוברין עסק בקדחתנות בכתיבה העיתונאית והפוליטית שלו ובמאמריו, וכתב כמעט ללא הפסקה עבור Bulletin communiste, l'Humanité, La Vague ו-La Vie Ouvrière. בתקופה זאת כתב הצע לקונגרס טור שהביאה בסופו של דבר לפיצול הפלג הצרפתי של אינטרנציונל הפועלים והקמת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
בדצמבר 1920, פרנאן לוריוט וסוברין נבחרים לנשיאי הכבוד של קונגרס טור. למעלה מ-75% מצירי הקונגרס מאמצים את הצעת סוברין שיצרה את הפלג הצרפתי של האינטרנציונל הקומוניסטי. שנים מאוחר יותר, לאחר שתעבור המפלגה סטליניזציה, היא נודעה כמפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
שבר עם המפלגה הקומוניסטית
כחבר בקומינטרן, סוברין שמר על קשר קבוע עם ליאון טרוצקי. כשהגיע לכינוס של הקומינטרן בברית המועצות הוא ביקר אסירים אנרכיסטים בכלאם ושוחח עם קומוניסטים אופוזיציונרים. כאשר טרוצקי הפך למטרה להשמצה במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, סוברין עודד תמיכה בטרוצקי לקונגרס ה-13 של הבולשביקים ב-1924 בקרב חברי המפלגה הקומוניסטית הצרפתית. בכך הוא נקשר בתודעה לאופוזיציה הקומוניסטית נגד סטלין. סוברין הודח מתפקידיו הרשמיים במפלגה הקומוניסטית הצרפתית בתחילת 1924, והורחק מהקומינטרן ביולי באותה שנה.
הוא התקרב לדמויות קומוניסטיות אנטי-סטליניסטיות בפריז כמו מרסל בודי, כריסטיאן רקובסקי והסופר פאנאיט איסטרטי, וכתב בעילום שם שליש מהטרילוגיה אל להבה אחרת שפרסם איסטרטי. באוקטובר 1925, סוברין השיק מחדש את ה-Bulletin communiste ובפברואר 1926, הוא ארגן את תומכיו בחוג מרקס-לנין הקומוניסטי. בסוף שנות ה-20, הוא נשאר פעיל באופוזיציה הקומוניסטית, היה מקורב לפייר מונה ואלפרד רוזמר וכתב ב-La Révolution Prolétarienne. הוא חלק כמה מעמדותיו עם האופוזיציה השמאלית וגם עם האופוזיציה הימנית, אך הוא סירב לקחת חלק בוועידה הבינלאומית שלה, שכונסה על-ידי היינריך ברנדלר ואוגוסט טהלהיימר בברלין ב-1930. שמו של חוג מרקס-לנין הקומוניסטי שונה ל"המעגל הקומוניסטי הדמוקרטי" .
ה-Bulletin communiste המשיך להתפרסם, וסוברין ייסד גם את La critique sociale. הניתוק ההולך וגובר שלו עם טרוצקי בא לידי ביטוי בניתוחו של ברית המועצות כמיישמת קפיטליזם מדיני, בניגוד להגדרתו של טרוצקי כ'מדינת פועלים מנוונת'.
ב-1934 הפגיש סוברין בין ג'רוג' בלומברג, מהגר יהודי-רומני לצרפת, ועדיה גורביץ', ממייסדי תנועת הכנענים, וסביב היכרות זאת נרקם החוג הרעיוני "שֵם" שהיה מהביטויים המוקדמים ביותר לתנועה הכנענית.
בשנת 1936, עודד סוברין את הסופר הגולה ויקטור סרז' להמשיך בפעילותו הפוליטית. בשלב זה, טרוצקי מתח ביקורת קשה על מאפייניו האישיים של סוברין וטען שסוברין הוא עיתונאי ולא מהפכן. ההגנה של סרז' על סוברין ועל אנטי-סטליניסטים אחרים שחרגו מעמדותיו של טרוצקי הייתה בין הגורמים שהובילו לחשדנות וחוסר אמון בין סרז' לטרוצקי.
בשנת 1935 ייסד סוברין את המכון להיסטוריה חברתית, שלוחה צרפתית של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם, אשר נוצר במקור כדי לשמר את ארכיון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בנובמבר 1936 גנבו פורצים את הארכיון של טרוצקי שהופקד במכון. ב-1940 נבזז המכון על ידי הנאצים, שהביאו חלק מאוספיו לגרמניה. לאחר מלחמת העולם השנייה ובמהלך המלחמה הקרה, סוברין אימץ יותר ויותר עמדות אנטי-סובייטיות. לאחר שובו לצרפת ב-1948 ובעזרתו של ז'אק שבאלייה, הוא ייסד מחדש את המכון להיסטוריה חברתית. המכון הוציא לאור את כתב העת Le Contrat Social.
חייו המאוחרים
סוברין היה מעורב במגוון ארגונים וכתבי עת של השמאל האנטי-סטליניסטי בצרפת. סוברין מתח ביקורת גם על לנין. ביקורתו על הסטליניזם ההיוותה מקור חשוב עבור מספר טרוצקיסטים פחות אורתודוקסיים, כמו סיריל ג'יימס, שתרגם לאנגלית את הביוגרפיה שכתב סוברין לסטלין. ב-1976, הידרדרות במצבו הבריאותי אילצה אותו לעזב את תפקידו במכון להיסטוריה חברתית. הוא מת בפריז ב-1 בנובמבר 1984.
מילוש יואיץ'
מילוש יואיץ' (בסרבית: Милош Јојић; נולד ב-19 במרץ 1992 בסטארה פאזובה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פרטיזן בלגרד ובנבחרת סרביה.
קריירה
יואיץ' גדל בעיירה פאזובה ושיחק בקבוצה המקומית סטארה פאזובה עד גיל 11 אז עבר לפרטיזן ושיחק שם בנוער עד סוף עונת 2010.
בסרביה
יואיץ' הושאל לקבוצת טלאופטיק ששיחקה אז בליגה הראשונה המקומית ושיחק שם שנתיים בהם הופיע ב-60 משחקים וכבש 14 שערים. בעת סיום ההשאלה, חתם יואיץ' ב-24 בינואר 2012 על חוזה לארבע שנים בפרטיזן בלגרד שם כיכב, כבש 10 שערים ב-35 משחקים כולל שער ניצחון בדקה התשעים מול היריבה העירונית הכוכב האדום, והרשים את הסקאוטים של בורוסיה דורטמונד. יואיץ' חתם בקבוצה ב-31 בינואר 2014 על חוזה ל-4.5 שנים תמורת 2.5 מיליון יורו שעברו לקבוצתו הקודמת.
בגרמניה
לאחר שחתם בדורטמונד בהעברת חורף, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשעלה מהספסל במשחק מול איינטרכט פרנקפורט בדקה ה-67 וכבש לאחר 17 שניות בנגיעה הראשונה שלו בכדור, אחרי שהשוער הדף לרגליו בעיטה של קווין גרוסקרויץ. המשחק עצמו הסתיים בתוצאה 0-4. השער שלו גם היה השער המהיר ביותר שכבש שחקן מחליף אי פעם בבונדסליגה. עד תום העונה כבש יואיץ' שלשה שערים נוספים.
ב-5 ביולי 2015 חתם בפ.צ. קלן לארבע שנים עבור 2.5 מיליון יורו. ב-8 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 4-0 על מפן בגביע הגרמני. ב-17 באפריל 2016 הבקיע את שערו הראשון בניצחון 3-2 על מיינץ 05.
בטורקיה וסרביה
ב-10 ביולי 2018 חתם יואיץ' באיסטנבול בשאקשהיר הטורקית. ב-9 באוגוסט ערך אל הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 0-0 נגד ברנלי. ב-29 בינואר 2020 הושאל לוולפסברג עד לסוף העונה. ב-6 באוקטובר 2020 חתם בפרטיזן בלגרד.
נבחרת סרביה
יואיץ' כבש בהופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה ב-11 באוקטובר 2013 במשחק ידידות מול נבחרת יפן בניצחון נבחרתו 0-2.
קטלין בוג'אי
ביוגרפיה
בוג'אי נולדה בסקשפהרוואר, היא סיימה תואר בכלכלה באוניברסיטת קורבינוס של בודפשט ולאחר מכן גמרה תואר שני בתקשורת מאוניברסיטת ווסטמינסטר, היא החלה את הקריירה שלה כמבקרת מוזיקה ותיאטרון, לאחר מכן החלה לשמש כמגישה, מפיקה ועורכת ברשות השידור הציבורית של הונגריה (Magyar Televízió), לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי ב-1990 הייתה ההונגרייה הראשונה שקיבלה מלגה ללימודי מדיה ותקשורת דמוקרטית ב-BBC, ב-1995 הייתה דוברת הניקוד של הונגריה בתחרות הזמר של האירוויזיון, במסגרת עבודתה בטלוויזיה היא ראיינה מגוון ידוענים מרחבי העולם ולאחר מכן החלה להנחות תוכנית משלה בשם "קטלין בוג'אי ואורחיה", היא גם יצרה מספר סרטים תיעודיים.
ב-1999 החלה לעבוד במשרד התרבות של הונגריה, באותה שנה גם פתחה מרכז לתרבות הונגרית בקובנט גרדן שעד 2006 שימשה כמנהלת שלו, ב-2004 ארגנה את פסטיבל "Magyar Magic" (הקסם ההונגרי) על מנת להדגיש את הצטרפותה של הונגריה לאיחוד האירופאי ונשיא הונגריה פרנץ מאדל שימש כפטרון הפסטיבל, ב-2007 היא ייצגה את מזרח אירופה בוועידת תרבות של אונסק"ו, ב-2011 שימשה כיושבת ראש הוועידה המרכזית של אונסק"ו שנערכה בפריז.
אוי ואבוי (להקה)
אוי ואבוי (בתעתיק לאנגלית: Oi Va Voi) היא להקה בריטית, שנוסדה בלונדון שבאנגליה ב־2000.
הלהקה משלבת מספר סגנונות השאובים מסוגים שונים של מוזיקה יהודית־אשכנזית, מוזיקה יהודית־ספרדית ומוזיקת עולם: מוזיקת כליזמרים, מוזיקה חסידית שורשית, מוזיקה מזרח־אירופאית, שירת לאדינו, מוזיקת פולקלור צוענית, הונגרית ובלקנית, בשילוב עם רוק אלטרנטיבי ומוזיקה אלקטרונית.
פעילות
הלהקה הוציאה ב-2003 את אלבום הבכורה שלה, "צחוק מבעד לדמעות", שכלל קטעים כמו "Refugee" ו-"Yesterday Mistake".
ב-2018 ההרכב של הלהקה כלל את סטפן לוי (שירה וקלרינט), ג'וש ברסלאו (תופים והפקה מוזיקלית), דייוויד אורצ'נט (חצוצרה), מייקל וינוור (גיטרה), מושיק קופ (תופים ותכנותים), אנה פואבל (כינור) ובת' לאונדריטיס (בס). באלבומה הרביעי מארחת הלהקה מוזיקאית ישראלית בשם זהרה.
הלהקה הופיעה ארבע פעמים בישראל.
בארטון
{{פירושונים|
ראו גם
}}
יזהר ארנון
יזהר ארנון (12 במרץ 1927 – ספטמבר 2005) היה סופר ועיתונאי ישראלי.
ביוגרפיה
נולד בשם יזהר רבינוביץ בתל אביב. סבו היה הסופר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (אז"ר). עבד כעורך וכעיתונאי במשך כ-40 שנה בעיתונים ידיעות אחרונות, מעריב, האומה, למרחב, עולם הקולנוע ואחרים.
לפני קום המדינה היה פעיל באצ"ל, וכינויו היה "ארנון" שאותו אימץ לימים כשם משפחתו. ב-1946 נעצר על ידי משטרת המנדט הבריטי עם פעילי אצ"ל נוספים.
נודע בדעותיו הימניות שאותן הביע במאמרי דעה רבים שכתב, ופרסם מאמרים בכתב העת "בארץ ישראל", שפורסם בתמיכת הליכוד.
במהלך דיון על הצהרות אש"ף ועמדת ישראל שנערך בכנסת בשנת 1989 התייחס רובי ריבלין למאמר דעה בשם "שטיפת מוח" שפרסם ארנון
חיים אישיים
ארנון התגורר מרבית חייו ברמת גן. היה נשוי מאז 1952 לבלהה, שנפטרה חודשים ספורים לפניו. היה אב לשתי בנות ובן וסב ל-7 נכדים.
ארגנטופיריט
ארגנטופיריט הוא מינרל סולפידי נדיר מאוד המכיל כסף וברזל בגוון לבן אפרפר.
הרכב כימי וקריסטלוגרפיה
נוסחת המבנה הכימי של הארגנטופיריט היא AgFe2S3
המינרל הוא דימורפי למינרל הנדיר סטרנברגיט.
הארגנטופיריט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית "אורתורומבית דיפירמידלית", וחבורת סימטריות מרחבית "Pmmn". הפרמטרים של תא היחידה הם: Åa=6.639, b=11.463 ו-c=6.452.
תכונות אופטיות
אופטית המינרל הוא אנאיזוטרופי חזק. גבישי הארגנטופיריט אטומים, צבעם לבן-אפרפר בהיר הדוהה עם הזמן. באור מוחזר הארגנטופיריט הוא ססגוני בגוונים של ירוק, כחול, צהוב, ארגמן, חום ולבן אפרפר או צהבהב. הברק של הארגנטופיריט הוא מתכתי, והשרטוט של גבישיו בגוון אפור שחרחר.
גילוי ומקור השם
הגאולוג והמינרלוג הגרמני וולפגנג סרטוריוס פון ואלטרסהאוזן (1879-1806) מאוניברסיטת גטינגן תיאר ב-1866 לראשונה את המינרל מדגימה בפיריט שנלקחה מזנקט יואכימסתל (St Joachimsthal), כיום יחימוב (Jáchymov) ברכס קרושנה הורי בבוהמיה שבצ'כיה. שם המינרל הוא הלחם של שם היסוד כסף בלטינית (ארגנטום - Argentum) שבתכולתו, והמינרל פיריט הדומה לו.
מקור ותפוצה
הארגנטופיריט הוא מינרל נדיר בעורקים הידרותרמיים.
חדף המים
חדף המים (שם מדעי: Neomys fodiens) הוא מין בסוג Neomys במשפחת החדפיים, שבסדרת אוכלי חרקים.
מאפיינים
החדף מצוי מדרום ובמרכז אירופה וספרד עד רוסיה וטורקיה. הפרטים הישראלים האחרונים מסוג זה נראו בנחל כזיב על ידי אלכסנדר זיד ומאז נכחדו מנוף ארץ ישראל.
חדף המים חי באזורים לחים - ביצות וחופי נחלים ומבלה את רוב זמנו בשחייה במים, בהם הוא מוצא את מזונו - רכיכות, חיפושיות, סרטנים, דו-חיים ואף דגים קטנים, אותם הוא תוקף באמצעות הריר הרעיל שלו.
חדף המים הוא יצור יחידני, שאינו נוטה להתלהק. פרטים ממין זה נוהגים להימנע אחד מחברתו של השני על ידי ציוצים שחלקם על שמיעתים, אך כאשר הם אינם מצליחים בכך עלולות לפרוץ מריבות.
בתום הריון של 24 ימים, ממליטה הנקבה שגר של 3–12 (אך בדרך כלל 5–6) גורים ומטפלת בהם לבדה עד עזיבתם את הקן, בגיל 5-6 שבועות.
ססיליה רות
ססיליה אדית' רוטנברג גוטקין (בספרדית: Cecilia Edith Rotenberg Gutkin; נולדה ב-8 באוגוסט 1958) היא שחקנית קולנוע יהודייה-ארגנטינאית, זוכת שני פרסי גויה ופרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשנת 1999 עבור תפקידה בסרטו של פדרו אלמודובר "הכל אודות אמא".
MVP
MVP (ראשי תיבות של Most Valuable Player – השחקן בעל הערך הרב ביותר) הוא תואר הצטיינות הניתן לספורטאים בענפי ספורט שונים. התואר מצוי בעיקר בארצות הברית, אך מחולק גם במדינות אחרות, וניתן לשחקנים המוכרים כטובים ביותר במשחק מסוים, חודש מסוים, עונה מסוימת או כל תקופה אחרת.
ססיליה רות
ביוגרפיה
נולדה בבואנוס איירס שבארגנטינה, למשפחה יהודית-אשכנזית. אביה היגר מאוקראינה בשנות ה-30. אמה, דינה רות (במקור: דינה גוטקין), היא זמרת שגדלה בצ'ילה ששרה, בין היתר, שירי לאדינו. אחיה הצעיר, אריאל רות הוא מוזיקאי.
MVP
בכדורגל
גם בכדורגל נהוגים תארים דומים, אך הללו לא-נקראים בדרך כלל MVP אלא שחקן העונה, שחקן המחזור, השחקן המצטיין וכו'. למשל: כדורגלן השנה בעולם, כדורגלן השנה באירופה וכדורגלן העונה בישראל.
ססיליה רות
ביוגרפיה
המשפחה היגרה לספרד ב-1976, עקב רדיפות המשטר בארגנטינה, ורות המשיכה שם את הקריירה שלה כשחקנית.
קריירה
השתתפה בסדרות טלוויזיה רבות ובעשרות סרטי קולנוע, בהם שמונה בבימוי פדרו אלמודובר. בשל הופעותיה החוזרות בסרטים של אלמודובר, דבק בה לעיתים הכינוי "נערת אלמודובר" (Chica Almodóvar).
אחרי נפילת המשטר הצבאי בארגנטינה, חזרה למולדתה בשנות ה-80 ובאופן קבוע משנת 1995 השתתפה שם בסרטי קולנוע, בסדרות טלוויזיה ובהצגות תיאטרון. בין במאי הקולנוע הספרדים שאיתם שיתפה פעולה גם רודולפו קון, שבסרטו "El Senor Galindez" שיחקה את "קוקה", לצידו של אנטוניו בנדרס.
בשנת 2020 שיחקה במותחן הפסיכולוגי של נטפליקס "פשעי משפחה".
חיים אישיים
היא נישאה ב-1999 לבמאי הקולנוע וזמר הרוק הארגנטינאי פיטו פאאס, ואימצה איתו ילד, מרטין. ב-2003 התגרשו השניים. הזמר חואקין סבינה כתב והלחין לה את השיר "ססיליה". רות נישאה מאוחר יותר לגונסלו חיל.
שלמה קורן
שלמה קורן (Shlomo Koren; 3 בספטמבר 1932 – 16 בנובמבר 2013) היה פסל וצייר ישראלי-הולנדי יליד גרמניה, שפעל בעיקר באמסטרדם.
ביוגרפיה
שלמה קורן נולד בקלן, גרמניה בשנת 1932. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו. ב-1954 החל ללמוד אמנות ב"בצלאל" בירושלים. בשנת 1960, לאחר שסיים את לימודיו, היגר עם משפחתו לאמסטרדם שבהולנד.
יצירתו המוקדמת של קורן כללה בעיקר עבודות גרפיות, ובהן שרטוטי דיאגרמות ואיורים טכניים בדויים. בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל לעסוק בפיסול גאומטרי, שאופיין במינימליזם ובשימוש במתכות כפלדת אל-חלד ואלומיניום. בשנות ה-90 החלו להיכנס לעבודותיו דימויים פיגורטיביים.
בנו נמרוד קורן, שעלה לישראל, הוא צייר החי ופועל בכפר האמנות האקולוגי "ורטיגו" בקיבוץ נתיב הל"ה.
איכון
אִיכּוּן הוא פעולה לקביעת מקומו של עצם מסוים. שיטת האיכון הבסיסית היא תצפית על האזור המשוער שבו נמצא העצם. שיטה זו מוגבלת, ולכן פותחו שיטות נוספות. איכון נדרש לעצמים סטטיים, וביתר שאת לעצמים ניידים.
דוגמה: להתמודדות עם ארטילריה רקטית כפי שמבצעת מערכת "כיפת ברזל", נדרש איכון של מקור הירי, איכון של מקום נפילתה הצפוי של הרקטה (על פי חישובים בליסטיים, לשם החלטה האם כדאי להשקיע ביירוטה, ואיכון של המיקום הנוכחי של הרקטה לשם יירוטה. לביצוען של כל פעולות האיכון הללו מוקצבות שניות מעטות, מרגע שיגור הרקטה ועד לנפילתה.
סוגים
איכון או גאולוקיישן קרוב למדי ל־"מיקום" (positioning), אך ניתן להבדיל בינו לבין שיטת ה־"מיקום" על ידי מתן דגש על תוצר בעל משמעות (כתובת רחוב, לדוגמה) ולא תוצר של קואורדינטות גאוגרפיות. במובן הטכני, הפעולה כרוכה בשימוש במערכות מיקום מתקדמות, מסוג RF, המנצלות, לדוגמה את הבדל הזמנים בעת ההגעה (TDOA), המגדילה את האפשרות לייצר מיקום ספציפי. מערכות TDOA מנצלות, בדרך כלל, מפות או מערכות אחרות למידע גרפי. שיטה זו מנוגדת לטכנולוגיית הרדיולוקיישן המסורתית, שבה משתמשים, לדוגמה, על מנת לאתר כיוון, כיוון ששם האות מתביית על קולטן ולא על המקום המדויק.
גאולוקיישן של מחשב דרך האינטרנט אפשרי על ידי הקצאת כתובת IP, כתובת MAC, קוד RFID, שבב חומרה, רכיב־שדר, שבב־ממ"ג (GPS) למיקום גאוגרפי. כמו כן, ניתן להשתמש גם במידע המנודב מרצון. גאולוקיישן עובדת, בדרך כלל, על חיפוש כתובת IP בשירות WHOIS ומאחזרת את כתובתו הפיזית של בעל הכתובת. מידע המופק מגאולוקיישן של כתובת IP יכול לכלול פרטים כמו מדינה, אזור, עיר, מיקוד, קו אורך, קו רוחב ואזור זמן.
המילה "גאולוקיישן" בהקשרים האחרים מפנה לתהליך של איתור בעל חיים, המבוססת, לדוגמה, על תיעוד זמני זריחת השמש, או טמפרטורת המים שהחיה שתתה וכדומה.
תצפית צבאית
בפעילות צבאית משמשת תצפית למטרות אחדות, ובהן איכון האויב לשם הכוונת פעולה צבאית במרחב שעליו נערכת התצפית וטיווח של אש ממקורות שונים אל מטרות במרחב שעליו נערכת התצפית. בהתאם לכך עורכי התצפית עשויים להיות תצפיתני מודיעין, מפקדים בדרג כזה או אחר המכוונים פעילות צבאית המתרחשת במרחב התצפית, או קציני תצפית קדמיים המכוונים ירי אל מטרות.
כעמדת תצפית קרקעית תיבחר בדרך כלל נקודה מוגבהת כלשהי ביחס למרחב שעליו נעשית התצפית - בניין גבוה, גבעה, סוללה, רכס, תל או הר, אשר מהם משתרעים קווי ראייה ישירים אל הנקודות במרחב המשמשות נושא לתצפית. גם נקודה המוגבהת באמצעים מלאכותיים - כמו מגדל או תורן - יכולה לשמש לתצפית. נקודות התצפית הקרקעיות יהיו לרוב מוסוות על מנת להסתיר את קיומן. לכך יש מטרה כפולה - לשם הגנת העמדה והנמצאים בה, כמו גם על מנת שלא להרתיע את מושא התצפית מפעילותו, באופן שניתן יהיה לעקוב אחריו בצורה מועילה.
אמצעי התצפית הבסיסי הוא משקפת שדה פשוטה, אך לצורך תצפית עוצבו דגמים רבים של משקפות משוכללות וארוכות טווח יותר (ובהן משקפות שעוצבו על מנת להקטין את סכנת הפגיעה בתצפיתן). אמצעי תצפית משוכללים יותר עשויים לכלול אמצעי הדמיה תרמית או הדמיית מכ"ם, המשולבים באמצעים לתקשורת נתונים.
האמצעים המשמשים לתצפית אווירית הם קודם לכל כלי טיס שונים, שכל אחד מהם מתאים למשימות תצפית שונות:
איכון באמצעות קול
איכון באמצעות קול (באנגלית: Sound Ranging) הוא שיטה לקביעת קואורדינטות כלי ארטילריה של האויב באמצעות ניתוח קולות ירי התותחים או כלי ירי אחרים כדוגמת מרגמות ורקטות. בשיטה דומה ניתן להשתמש על מנת לכוונן ירי ארטילרי ישיר למקום שהקואורדינטות שלו ידועות.
איכון באמצעות קול הוא אחת משלוש שיטות לאיתור הארטילריה של הצד השני שפיתוחן זורז עקב מלחמת העולם הראשונה. השיטות האחרות היו סיורים אוויריים (הן לתצפית ישירה והן למשימות צילום) ואיתור הרשף הנוצר בזמן הירי.
שיטות לאיכון תותחים בעזרת קול הירי התפתחו עוד קודם למלחמת העולם הראשונה והיו מבוססות על שימוש בשעון עצר או על האזנה למיקרופונים. שיטת "שעון העצר" התבססה על זיהוי רשף ירי התותח, מדידת הכיוון היחסי אליו ומדידה באמצעות שעון עצר של משך הזמן שלקח לקול להגיע. מכפלת הזמן במהירות הקול אפשרה למצוא את המרחק אל מקור הירי. שיטת "ההאזנה" התבססה על האזנה לשני מיקרופונים המצויים במרחק של מספר קילומטרים האחד מהשני ומדידת הפרש הזמנים בין הגעת קול התותח למיקרופון הראשון והגעת קול התותח למיקרופון השני. נראה כי הגרמנים השתמשו בשיטה זו במהלך מלחמת העולם הראשונה. לעומת זאת, אנשי הצבא של מדינות ההסכמה פסלו את השיטה והתייחסו אליה כבלתי יעילה. הם פיתחו שיטות ומכשירים מדויקים יותר לאיכון בעזרת קול שאינם תלויים בקצב התגובה האנושי. פיתוח השיטות והמכשירים נמשך גם אחר כך והם מצויים בשימוש עד היום.
איכון בעזרת קול בשיטות מדעיות מבוסס על שימוש במספר זוגות של מיקרופונים על מנת לחשב את הכיוון למקור הקול. החיתוך בין התוצאות נותן את מיקומה של הסוללה. את הכיוונים גוזרים מהפרש הזמנים של הגעת הקול למיקרופונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה איכון בעזרת קול טכנולוגיה בשלה ובשימוש נרחב, בייחוד על ידי הבריטים (על ידי גדודי הסקר הארטילריים שצורפו לרמת קורפוס) והגרמנים (במחלקות הניטור של הוורמאכט - Beobachtungs Abteilungen). פיתוח הטכנולוגיה נמשך וציוד משופר הונהג לראשונה, במיוחד לאיתור מרגמות. לקראת סוף המלחמה הנהיגו הבריטים שיטת ריבוב שאיפשרה למיקרופונים לשתף כבל אחד אל ציוד ההקלטה. גם במלחמת קוריאה נעשה שימוש באיכון ארטילריה בעזרת קול, אבל טכניקה זו רק השלימה איתור מרגמות באמצעות מכ"ם וצופי ארטילריה מוטסים.
בבריטניה פותחה גם טכניקה לאיכון מטוסים באמצעות קול. הם פיתחו רשת נרחבת של "מראות אקוסטיות" שהיו בשימוש במהלך מלחמת העולם הראשונה והשנייה. "מראות קול" (Sound mirrors) הן למעשה מיקרופונים הנעים על ציר שמטרתם למצוא את הזווית שבה משרעת הקול היא המקסימלית, שהוא גם הכיוון אל המטרה. שתי מראות אקוסטיות במקומות שונים יספקו שני כיוונים שונים, דבר המאפשר בעזרת טריאנגולציה לקבוע את מקומו של מקור הקול. לפני פיתוח המכ"ם היה איכון בעזרת קול הטכנולוגיה היחידה לאתר מטוסים ממרחק, אך לקראת מלחמת העולם השנייה החל המכ"ם להוות אלטרנטיבה אמינה. עם זאת, תחנות האיכון בעזרת קול המשיכו לפעול כגיבוי.
סונאר
סונאר (מאנגלית SONAR - ראשי תיבות של Sound Navigation And Ranging) הוא טכנולוגיה לניווט ולגילוי צוללות ואוניות, הפועלת באמצעות גלי קול. קיימים שני סוגי סונאר: אקטיבי ופסיבי.