cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ענף הזהב
תקציר
פרייזר ביסס את התזה שלו על הכומר-המלך הפרה-רומי "מלך נמי", שהעברת השלטון שלו הייתה כרוכה בריטואל של רציחתו בידי יורשו. לפי פרשנותו של פרייזר, המלך היה התגלמותו של "אלוהות גוססת ומחייה" ושל אלוהות שמשית שעברה נישואים מיסטיים לאלת אדמה. הוא מת בקציר והתגלגל באביב. פרייזר טוען שהאגדה הזו של לידה מחדש הייתה מרכזית כמעט בכל המיתולוגיות של העולם.
פרייזר כתב בהקדמה למהדורה השלישית של "ענף הזהב" שאמנם מעולם לא חקר את גאורג וילהלם פרידריך הגל, חברו ג'יימס וורד והפילוסוף ההגליאן ג'ון מק'טאגט, הציעו לו שניהם שהגל הטרים את השקפתיו על "הטבע" ויחסים היסטוריים של קסם ודת. פרייזר ראה בדמיון ביניהם כי "שנינו סבורים שבהתפתחות המנטלית של האנושות עידן של קסם קדם לעידן של דת, ושההבדל האופייני בין קסם לדת הוא שבעוד שהקסם מכוון לשלוט בטבע באופן ישיר, הדת מכוונת בשליטה בו בעקיפין באמצעות תיווך של יצור או יצורים על-טבעיים רבי עוצמה שאליהם האדם פונה לעזרה והגנה." פרייזר כלל במהדורה זו קטע מתוך הרצאותיו של הגל על הפילוסופיה של הדת.
הכרה וביקורת
ענף הזהב עורר סערה ציבורית בבריטניה כשפורסם לראשונה, שכן הוא כלל את הסיפור הנוצרי על תחיית ישו במחקר ההשוואתי שלו. המבקרים חשבו שהטיפול הזה מזמין קריאה אגנוסטית של שה האלוהים כשריד של דת פגנית. עבור המהדורה השלישית, פרייזר הציב את ניתוח על הצליבה בנספח ספקולטיבי. הדיון בנצרות לא נכלל במהדורה המקוצרת לכרך אחד.
פרייזר עצמו קיבל את הביקורת על כך שהתיאוריות שלו הן ספקולטיביות ושהאסוציאציות שערך הן נסיבתיות ובדרך כלל מבוססות רק על דמיון. הוא כתב: "ספרים כשלי, בעיקר ספקולטיביים, יוחלפו במוקדם או במאוחר (כמה שיותר מוקדם יותר טוב למען האמת) על ידי אינדוקציה טובה יותר המבוססת על ידע מלא יותר." בשנת 1922 אמר: "משאלתי הכנה שההרצאה תשמש אך ורק למרדף חף מאינטרסים אחר האמת, ולא להפצה של תיאוריות או דעות כלשהן שלי." גודפרי לינהרדט מציין שאפילו במהלך חייו של פרייזר, אנתרופולוגים חברתיים "התרחקו ברובם מהתיאוריות והדעות שלו", ושההשפעה המתמשכת של ענף הזהב ושל גוף היצירה הרחב יותר של פרייזר "הייתה בספרות ולא בעולם האקדמי". רוברט אקרמן כותב שעבור אנתרופולוגים חברתיים בריטיים, פרייזר הוא עדיין "מבוכה" על היותו "המפורסם מכולם" בעוד שהם מתנתקים כעת "מרבים ממה שהוא כתב". בעוד שענף הזהב השיג משיכה עממית רחבה והשפיע באופן לא פרופורציונלי על המוני כותבים ויוצרים במאה ה-20, לרעיונותיו של פרייזר היה חלק קטן בהרבה בהיסטוריה של האנתרופולוגיה החברתית האקדמית. לינהרדט עצמו דחה את הפרשנויות של פרייזר לדת הפרימיטיבית כ"מעט יותר ממבנים סבירים של הרציונליזם הוויקטוריאני [של פרייזר] עצמו".
הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין, חיבר חיבור ביקורתי שלימים נודע כ"הערות על ענף הזהב של פרייזר" (שפורסם רק ב-1967, לאחר מותו ב-1951). ויטגנשטיין הסתייג מהנחותיו של פרייזר באופן נחרץ, ובאחת מהערותיו אף כתב כי "פרייזר הוא הרבה יותר פראי מאשר רוב ה'פראים' שלו [שכן] ההסברים שלו על טקסיהם גסים הרבה יותר מחווית הטקסים עצמה". הערותיו על פרייזר היוו בסיס ראשוני להערות שהרכיבו בסופו של דבר את חיבורו המשפיע חקירות פילוסופיות.
בתחילה, השפעתו של הספר על הדיסציפלינה המתפתחת של האנתרופולוגיה הייתה נרחבת. לדוגמה, האנתרופולוג הפולני ברוניסלב מלינובסקי קרא את יצירתו של פרייזר במקור האנגלי, וכתב: "ברגע שקראתי את היצירה הגדולה הזו, שקעתי בה ושועבדתי לה. הבנתי אז שאנתרופולוגיה, כפי שהוצגה על ידי סר ג'יימס פרייזר, היא מדע גדול, ראוי למסירות רבה כמו כל מחקרים מבוגרים ומדויקים יותר שלה, ונהייתי כבול לשירות האנתרופולוגיה הפרייזריאנית." עם זאת, בשנות העשרים של המאה הקודמת, רעיונותיו של פרייזר "החלו להיות שייכים לעבר": לפי גודפרי לינהרדט:
אדמונד ליץ', אחד המבקרים הבוטים ביותר של של פרייזר אמר: "פרייזר השתמש בראיות האתנוגרפיות שלו, שנלקחו מכאן, משם ומכל מקום, כדי להמחיש הצעות שהוא הגיע אליהן מראש בהיגיון אפריורי, אבל במידה שלעיתים קרובות די מפתיעה, בכל פעם שהראיות לא התאימו הוא פשוט שינה את הראיות!"
רנה ז'ירארד, היסטוריון, מבקר ספרות ופילוסוף צרפתי של מדעי החברה, שיבח את פרייזר על שהכיר בהקרבת המלוכה כ"טקס פרימיטיבי מרכזי", אך תיאר את פרשנותו לטקס כ"עוול חמור לאתנולוגיה". תלונותיו של ז'ירארד נגד "ענף הזהב" היו רבות, במיוחד בנוגע לקביעתו של פרייזר שהנצרות הייתה רק הנצחה של מיתוס-פולחן פרימיטיבי וכי בשורות הברית החדשה היו רק מיתוסים נוספים על מותו ותחייתו של המלך המגלם את האל של התחייה. ג'ירארד עצמו ראה שהבשורות הן טקסטים הכרוכים בהתגלות ולא מיתוסים או שרידי אמונה טפלה, ודחה את הרעיון של פרייזר שמותו של ישו הוא קורבן.
השפעה ספרותית
למרות המחלוקת שנוצרה על ידי היצירה, והקבלה הביקורתית שלה בקרב חוקרים אחרים, "ענף הזהב" היווה השראה להרבה מהספרות היצירתית של התקופה. המשורר רוברט גרייבס התאים את תפיסתו של פרייזר בדבר המלך הגוסס שהוקרב לטובת הממלכה לרעיון הרומנטי של סבלו של המשורר למען אלת המוזה שלו, כפי שמשתקף בספרו על שירה, טקסים ומיתוסים, "האלה הלבנה" (1948). וויליאם בטלר ייטס מתייחס לתזה של פרייזר בשירו "הפלגה לביזנטיון". תפיסת הדת של סופר האימה ה.פ. לאבקרפט הושפעה מ"ענף הזהב", ולבקראפט מזכיר את הספר בסיפורו הקצר "קריאתו של קת'ולהו". ת"ס אליוט הודה בחבותו לפרייזר בהערה הראשונה שלו לשירוארץ הישימון. ויליאם קרלוס ויליאמס מתייחס ל"ענף הזהב " בספר השני, חלק שני, של שירו המורחב בחמישה כרכים "Paterson". ענף הזהב השפיע על יצירתו של זיגמונד פרויד טוטם וטאבו (1913) בו קשר את הרעיון של רצח האל לרצח האב ולטאבו של גילוי עריות דרך תסביך אדיפוס. בנוסף, עבודתו של פרייזר השפיעה גם על הפסיכיאטר קרל גוסטב יונג ועל הסופרים ג'יימס ג'ויס, ארנסט המינגוויי, וויליאם גאדיס ודייוויד הרברט לורנס.
קמיל פאליה ציינה את "ענף הזהב" כאחת ההשפעות החשובות ביותר על ספרה פרסונות מיניות (1990). ב- Sexual Personae, Paglia תיארה את "התפיסה המבריקה ביותר" של פרייזר ב"ענף הזהב" כ"האנלוגיה" שלו בין ישו לאלים הגוססים", אם כי היא ציינה שהיא מושתקת. פאגליה הודתה ש"פרטים רבים בפרייזר הוסתרו או הוחלפו", אך טענה שהעבודה של בית הספר לאנתרופולוגיה קלאסית בקיימברידג' של פרייזר "תישאר מעוררת השראה עבור סטודנטים יוזמים המבקשים להימלט מהאקלים האקדמי הסטרילי של היום". פאגליה גם העירה, עם זאת, שהגרסה המקוצרת בכרך אחד של ענף הזהב הוא "תמוה" ויש "להימנע ממנו כמו המגפה".
מלכי אשור
רשימת מלכי אשור מקורה מרשימות שונות שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות השונות. מתחילת האלף השני לפנה"ס, רשמו פקידים אשוריים שנקראו לימו את המאורעות והעסקים המסחריים שאירעו באשור.
מקורות המידע לרשימת המלכים
בעונת החפירות הארכאולוגיות של שנת 1932/3 שהתקיימה בדור שרוכין נמצאה רשימת מלכים אשוריים שנקראת "רשימת המלכים מחורסבאד" וכללה 107 מלכים (Ḫorsabad King List). רשימה זאת הסתיימה במלך אשור־ניררי החמישי. רשימה כמעט זהה התגלתה בשנת 1953 בעיראק על ידי סטודנט שהביאה לארצות הברית. רשימה זאת כללה שני מלכים נוספים והגיעה עד סוף מלכותו של שלמנאסר החמישי שנת 722 לפנה"ס. רשימה זאת נקראת "רשימת SDAS" (SDAS List). ב־1927 התפרסמה רשימה של מלכים על ידי החוקר הסורי אסד נסוהי (Essad Nassouhi) רשימה זאת התבססה על לוחות בכתב יתדות שהיו במצב מאוד גרוע. רשימה זאת נקראת "Nassouhi Assyrian King List".
המלכים הקדומים ברשימה מופיעים רק בציון שמם, החל מארישום הראשון שהיה המלך ה־33 ברשימה, צוינו שנות המלוכה ליד שמם של המלכים, בחלק מהמקרים צוינו שמות היורשים.
הממצאים כוללים רשימה שלמה המתייחסת למלכים מסוף המאה ה־10 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה־6 לפנה"ס. מתקופות קדומות יותר נמצאו רשימות מקוטעות יותר. התיארוך המדויק של הרשימות מתקופת האימפריה האשורית החדשה נעשה בעזרת ציון ליקוי החמה ברשימות שהתרחש בשנת 763 לפנה"ס בתקופת מלכותו של אשור־דן השלישי. רשימות אלה הושוו לרשימות אחרות מהעולם העתיק כמו רשימת פרעוני מצרים ורשימת מלכי בבל. הממצאים כוללים שבע רשימות של מלכים מהתקופה הנאו־בבלית משנת 747 ועד 539 לפנה"ס.
רשימת מלכים נוספת שעזרה לתיארוך הוא ה"קאנון של תלמי" (Ptolemy's Canon) רשימה כרונולוגית שחוברה על ידי האסטרונום תלמי שחי באלכסנדריה במאה השנייה לספירה, וכללה מלכים אשוריים ובבלים משנת 747 לפנה"ס, וכללה גם מלכים פרסיים, מקדונים, תלמיים ומלכים רומאיים עד שנת 160 לספירה. רשימות אלה תרמו לקביעת הכרונולוגיה של המזרח הקרוב העתיק.
ראשיתה של אשור – מלכים קדומים
יש חוקרים שהעלו את ההשערה שהמלכים ש"גרו באוהלים" ו"המלכים ששם אביהם ידוע", לא מלכו מעולם על אשור, והם הוספו לרשימת המלכים על ידי שמשי־אדד הראשון מלך ממוצא אמורי שהשתלט על אשור, ורצה לקבל הכרה במלכותו. חיזוק להשערה זאת נמצא בכך ששמות מלכים אלה תואמים למדי לשמות המלכים המופיעים בגנאלוגיה של חמורבי מלך ממוצא אמורי שמלך בתקופה הבבלית הקדומה בבבל, זאת הייתה כנראה מסורת אמורית קדומה ששני המלכים ייחסו לעצמם.
המלכים שגרו באוהלים
מלכי אשור ייחסו את מקורות השושלת שלהם לתקופה קדומה בה אבותיהם חיו חיי נוודות.
המלכים ששם האב שלהם ידוע
ברשימה המקורית הופיעו המלכים בסדר הפוך, מן המאוחר אל המוקדם.
אשור הקדומה
הערה – במקורות העתיקים, לא תמיד מופיע המידע של תקופת שלטון של כל מלך, ולכן יש פעמים פער בתקופת השלטון של מלכים ברשימות שונות של חוקרים שונים. יש להתייחס למידע של טווח השנים של תקופת המלוכה, כהערכה שנותנת מושג למועד המלוכה ואורכה.
תקופת תוהו ובוהו
במחצית השנייה של המאה ה־18 לפנה"ס שהייתה תקופת התוהו של שלטון בבל והאמורים באשור וגם לאחריו, שלטו באשור 7 מלכים בלתי חוקיים. כולם נקראו ברשימות "בנו של אף אחד"
אשור התיכונה עם תיארוך מוסכם
החל ממועד מלוכתו של המלך אשור־דן הראשון, התיארוך של המלכים הוא עקבי ואינו תלוי בשיטת החישוב של כרונולוגיה תיכונה/נמוכה.
האימפריה האשורית החדשה
רשימה של מלכי אשור לדורותיהם באימפריה האשורית החדשה, בתקופה זאת התקיימו שתיים או שלוש שושלות מלוכה:
תומכים (הרלדיקה)
בהרלדיקה, התומכים הם שתי דמויות אשר ממוקמות משני צדי המגן ומתוארות כמניפות אותו. התומכים עשויים להיות חיות, בני אדם, ובמקרים נדירים אף צמחים וחפצים - אמיתיים או דמיוניים. לעיתים קרובות לדמויות אלו עשויה להיות חשיבות מקומית או קשר היסטורי.
רקע
בדרך קבע, במידה ולא צוין אחרת בבלאזון, התומכים יתוארו תמיד כעומדים על רגליהם האחוריות, וזרוע אחת שלהם גבוהה מהשנייה (תנוחה הנקראת Rampant) - עד כמה שטבע הדמויות המתוארות מאפשר זאת. חיות פראיות מיוצגות לעיתים כשלשונן בחוץ - דבר המסמל שאגה.
תומכים הוענקו כהטבה מיוחדת לאצילים והוענקו בפקודת השליט. התומכים הועברו בירושה רק במקרים מיוחדים של אצולה תורשתית או חברי משפחת המלוכה - באנגליה, ומנהיגי שבטים או בארונים פאודליים שתוארם קדם לשנת 1587 - בסקוטלנד. תומכים שלא הועברו בירושה הוענקו בעיקר לנושאי תואר אבירות.
עיצורים שיניים
עיצורים שיניים (Dental) הם עיצורים הנחתכים בין קצה או קדמת הלשון לבין השיניים העליונות. כאשר מופיעים בטבלה שני עיצורים באותה משבצת, הימני קולי והשמאלי אטום.
שורדים אהבה
שורדים אהבה הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי איתי לוי. האלבום יצא לאור ב-26 ביולי 2017, על ידי חברת התקליטים ליאם הפקות.
יהודה החסיד (ירושלים)
רבי יהודה חסיד (סג"ל; ה'ת"כ, 1660, דוּבְּנוֹ – ו' בחשוון ה'תס"א, 1700, ירושלים) היה דרשן בליטא. יזם תנועה חברתית-משיחית לעלייה לארץ ישראל, ועלה לירושלים בראש חבורה של אוהדיו ותלמידיו. רכש בירושלים את המגרש שעליו הוקם מאוחר יותר בית הכנסת הקרוי על שמו. נודע בחסידותו, וכונה על שמה "רבי יהודה החסיד". חבורתו כללה גם שבתאים ובעלי נטיות שבתאיות, ויש הסבורים שאף הוא היה בעל זיקה לתנועה השבתאית.
תולדותיו
יהודה נולד למשפחת סג"ל בדוּבְּנוֹ (דובנא) שבפולין, כאחת-עשרה שנים לאחר גזירות ת"ח ות"ט, שבהן טבחו ביהודים בערי דרום אוקראינה. הוא פעל כדרשן בעיירה שידלוב שבליטא, והתפרסם בחסידותו, ועל כן נוסף לשמו התואר "חסיד".
תנועת העלייה לארץ ישראל
בשנת ה'תנ"ז 1697 חולל תנועת עלייה לארץ ישראל, מתוך מטרה לקרב את ביאת המשיח. יש הגורסים, שהושפע ממגידים שבתאיים שסובבו בערי פולין. תחילה התארגנה קבוצה מצומצמת של כ-31 משפחות, אך במהלך המסע הארוך שארך כ-3 שנים, הצטרפו לחבורה יהודים רבים נוספים. בסופו של דבר מנתה הקבוצה כ-1,500 איש, שביניהם תלמידי חכמים ורבנים חשובים, חלקם נודעו כשבתאים מובהקים, כחיים מלאך, או שנחשדו בכך. הקבוצה זכתה גם לקבל תמיכה כספית מקהילות יהודיות שדרכן עברה. בווינה קיבלו סיוע משמואל אופנהיימר שהעמיד לרשותם שתי אוניות וכסף למסע. בהמשך המסע נטשו את הקבוצה יהודים רבים שנשארו בארצות שאליהן הגיעה הקבוצה, או אף חזרו לארץ מוצאם. רבים נוספים נספו במחלות, בסערות הים ובפגעים שונים. בסופו של דבר, לירושלים הגיעו ביום ה', ראש חודש מרחשוון של שנת ה'תס"א (14 באוקטובר 1700) רק כ-1,000 איש. (מספר כלל היהודים בעולם באותה תקופה היה פחות ממיליון נפש).
הקהילה היהודית בירושלים מנתה באותה העת כ-1,200 יהודים, והגעת הקבוצה כמעט והכפילה את גודל הקהילה. עוד בטרם הגיעה הקבוצה לירושלים, נעשו הכנות בשיתוף עם היישוב האשכנזי בירושלים והוקמו עבורם 40 בתים לדירות וכן הוקמו בית כנסת, בית מדרש, מקווה ובורות מים לקליטתם הראשונית.
ימים ספורים לאחר הגיעו לירושלים, בו' בחשוון תס"א 1700, נפטר רבי יהודה חסיד, בהיותו כבן 41 שנים.
לאחר מותו פרצו בקרב קהילתו מחלוקות רבות, בעיקר סביב האמונה המשיחית סביבו, ששררה בחלקים ממנה. רבים מבני הקבוצה חזרו לארצות מוצאם, מקצתם התפרסמו מאוחר יותר כשבתאים מובהקים, נרשמו כמה מקרים של התאסלמות והתנצרות, ומועטים בלבד נשארו בירושלים. מפני שאחדים מהקבוצה נודעו בהזדהות עם השבתאות, הקבוצה ככלל, נדחתה על ידי הקהילה היהודית בירושלים ולא זכתה לקבל שום סיוע כלכלי, בניגוד למקובל בקהילה יהודית. ר' גדליה מסמיאטיץ, מתלמידי רבי יהודה, יצא לחו"ל כשד"ר לגייס תרומות עבור הקבוצה בירושלים. ר' גדליה חיבר ספר בשם "שאלו שלום ירושלים" שמתאר את מסע הקבוצה לא"י, והפיץ אותו בתקווה שיעורר אהדה, אך הצלחתו הייתה מעטה.
בית כנסת חורבת רבי יהודה חסיד ואיסור האשכנזים להתיישב בירושלים
כמה ימים לפני שנפטר, הספיק רבי יהודה חסיד לרכוש את המגרש הסמוך לבית הכנסת הרמב"ן העתיק, (שהיה ידוע כ"חצר האשכנזים" העתיקה בה התגוררו השל"ה הקדוש מפראג ותלמידיו שעלו לארץ כמאה שנים קודם לכן), כדי לבנות בית כנסת לעדה האשכנזית בעיר, אך בשל מותו הבלתי צפוי נותרו אחריו חובות גדולים לבנאים העֲרָבים. בעקבות החובות הללו, נאסר על יהודים אשכנזים במשך כמאה שנים לגור בירושלים. בעקבות כך נאלצו האשכנזים שהתעקשו לגור בירושלים להתחזות לספרדים, כפי שהעיד ר' משה הירושלמי:
רק בשנת תקצ"ו 1836 הצליח רבי אברהם שלמה זלמן צורף מן היהודים האשכנזים שעלו בעליית תלמידי הגר"א להסדיר את החובות, ולהתיר ליהודים אשכנזים להתיישב בירושלים. אז נגאלה החצר ונבנה בה בית הכנסת האשכנזי הגדול שנודע בכינויו "חורבת רבי יהודה חסיד". כינוי זה נשתמר גם לאחר שחרב בשנית במלחמת העצמאות.
מורשתו וחשיבות העלייה
רבי אברהם רוויגו ייסד בירושלים ישיבה מיוחדת ללימוד תורת הסוד ועם חכמי הישיבה נמנו בעיקר חכמים מסיעתו של ר' יהודה חסיד.
ההיסטוריון בן-ציון דינור ייחס לעלייה זו חשיבות רבה, משום שהיא פתחה לדעתו תקופה של עליות "ריאליסטיות", שהן הבסיס ליישוב החדש בארץ ישראל.
שאלת שבתאותו
רבי יעקב עמדין היה סבור שרבי יהודה חסיד היה שבתאי. הוכחה לכך ראה בכניסת רבי יהודה חסיד לעזרת הנשים ודרשתו בפניהן.
ממכתבים רבים שמקורם בקבוצות שבתאיות שונות בפולין ובטורקיה עולה כי השבתאים החשיבוהו כשבתאי מוצהר.
ישנם חוקרים הסבורים, על פי ממצאים של כתבי-יד, כי רבי יהודה חסיד היה שבתאי מוצהר בעצמו, אם כי מתון יותר מחיים מלאך וחבורתו, בכך שסבר שיש לשמור תורה ומצוות כהלכה, אך אולי האמין ששבתי צבי יתגלה שוב. למרות זאת, יש הסבורים שהוא רק התכתב עם שבתאים ואולי אף הושפע מהם, אך לא היה שבתאי בעצמו. הם הסתמכו בעיקר על כך שחיים מלאך אחד הרבנים החשובים בעליה זו, עלה בעליה נפרדת מעט קודם, וחסידיו של מלאך נותרו מופרדים מקהל העולים העיקרי שהסתייגו מהם וממנהגיהם.
קברו
בספרות התקופה מתוארת הלווייתו וקבורתו במערה בהר הזיתים. בספרו תולדות חכמי ירושלים מתאר אריה לייב פרומקין מערה זו, הכוללת כוכים רבים ועליהם כתובות עם שמות העולים הקבורים שם.
בשנת ה'תשע"א (סביבות 2011) החל תהליך שיקום קברים בהר הזיתים והסרת עפר, בחלקה שכוסתה על ידי הירדנים במסגרת השחתת בית הקברות לאחר מלחמת העצמאות בתש"ח. בחלקה זו נתגלתה המערה המקורית שבה נקברו רבים מהעולים בעלייה זו.
הדייג ודג הזהב
הדייג ודג הזהב, או סִפּוּר מִדַּיּג וּדְגַת הַזָּהָב, (ברוסית: Сказка о рыбаке и рыбке) היא אגדה של אלכסנדר פושקין. האגדה נכתבה ב-14 באוקטובר 1833 ופורסמה במגזין "ספריה לקריאה" בשנת 1835. האגדה מספרת על דייג שהצליח לתפוס דג זהב שהבטיח למלא את כל משאלותיו. העלילה היא עיבוד של האגדה הגרמנית שנכתבה על ידי האחים גרים בשם הדייג ואשתו.
הבלט "דג הזהב" Le Poisson doré ‏(1866) מאת המלחין לודוויג מינקוס מבוסס על אגדה זו.
עלילה
הסיפור מתחיל בתיאורם של דייג זקן ואשתו הממורמרת שחיים בעוני מרוד במשך שנים רבות בבקתה קטנה. הזקן מפרנס את אשתו ואת עצמו בדיג שבו הוא עוסק מדי יום. יום אחד הוא מצליח לדוג דג מסתורי וזהוב. הדג מתחנן על חייו ומבטיח למלא את כל משאלותיו בתמורה לחירותו. הדייג לא ביקש דבר מהדג ושחרר אותו ללא תמורה. כשאשתו שומעת על זה היא כועסת על בעלה ודורשת ממנו לחזור לאגם ולדרוש מדג הזהב שוקת חדשה כי השוקת שלהם נשברה. הדייג נעתר לבקשתה וחוזר לבקש את השוקת. הדג ממלא את בקשתו בשמחה.
יום לאחר מכן אשתו מבקשת בית חדש והדג ממלא גם את הבקשה הזאת. לאחר מכן דרישותיה של אשתו עולות על בסיס יום-יומי. היא דורשת בית גדול יותר ואחר כך ארמון; היא דורשת לשלוט על האזור בו הם גרים ואחר כך להפוך לצארינה. בסופו של דבר היא דורשת להפוך לשליטת הים על מנת לשעבד את הדג לחלוטין. הדייג ממלא אחר ההוראות של אשתו והולך לדג לבקש למלא את דרישותיה של אשתו. הים הופך לסוער יותר ויותר עם כל בקשה חדשה של האשה התובענית. בבקשה האחרונה הדייג בקושי מצליח לשמוע את עצמו. כשהדג שומע את בקשתה האחרונה, הוא מחליט לרפא את חמדנותה ולוקח בחזרה את כל מה שהוא נתן לה ומחזיר אותה בחזרה לבקתה הקטנה ולשוקת השבורה.
מקוק יפני
מקוק יפני (שם מדעי: Macaca fuscata) הוא מין בסוג מקוק, הקרוי גם קוף שלג. זהו מין של קופים בעלי זנב הנפוץ ביפן, אם כי אוכלוסייה פולשנית מצויה בלארדו שבטקסס משנת 1972. הוא נקרא גם "קוף השלג" משום שהוא חי באזורים המכוסים שלג במשך חודשים בשנה: הוא הפרימט הצפוני ביותר מלבד האדם, והפרימט העמיד ביותר לקור. למקוק היפני פרווה חומה-אפורה. הפנים, תנוכי האוזניים והישבן חשופים מפרווה ועורם אדום-אפור. הזנב קצר.
תפוצה ותזונה
המקוק היפני פעיל ביום ומבלה את רוב זמנו ביערות. הוא חי במגוון סוגי יערות, הכוללים יערות סובטרופיים, סובאלפיניים, ממוזגים וירוקי-עד, מתחת לגובה של 1500 מטרים. מזונו כולל זרעים, שורשים, ניצנים, פירות, חסרי חוליות, גרגרי יער, עלים, ביצי ציפורים, פטריות, קליפת עץ ודגנים. אורך גופו הוא בין 79 ל-95 ס"מ, עם אורך זנב של בערך 10 ס"מ. הזכרים שוקלים 15-18, משקל הנקבות הוא בסביבות 10 ק"ג.
המקוק היפני חי באזור ההרריים של הונשו, שיקוקו וקיושו ביפן. הוא שורד בטמפרטורות מתחת ל-15- מעלות צלזיוס. המקוק היפני מפורסם בזכות כמות הזמן שהוא מבלה במעיינות החמים הוולקניים.
ינשוף נצי
ינשוף נצי (שם מדעי: Ninox) הוא סוג דורסי לילה ממשפחת הינשופיים החיים ביערות גשם טרופיים באסיה ואוסטרליה. בסוג זה 30 מינים.
ינשופים אלה גדולים מאוד ובעלי אופי אימתני. הם ציידי לילה המעופפים בדממה אל טרפם וקוטלים אותו בטפריהם הענקיים. בצורתם הם דומים לאוחים אך חלקם קטנים ומזכירים ינשופים רגילים.
אחד מבני הקבוצה הוא המין ינשוף חזק – הגדול בדורסי הלילה של אוסטרליה ואחד הגדולים בעולם.
פרוקיון
מאפיינים
הכוכב הראשי במערכת הוא פרוקיון-A, כוכב מסוג ספקטרלי F5 IV-V, צבעו לבן - צהבהב והוא מאיר בעוצמה של פי 7.7 מעוצמת ההארה של השמש. בהירותו גבוהה יחסית לכוכבים מסוגו, מה שמביא לסיווגו כתת-ענק ונראה שהוא סיים להתיך את המימן שבליבתו להליום ונמצא בשלב של התכת מימן בשכבות חיצוניות יותר - תהליך שמביא ליציאתו מהסדרה הראשית תוך התרחבותו בדרך להפיכתו לענק אדום בתוך מספר עשרות מיליוני שנים.
הכוכב המשני במערכת הוא הננס לבן פרוקיון-B. שני הכוכבים מקיפים זה את זה ב-41 שנות ארץ במסלול אקסצנטרי, כך שהמרחק ביניהם משתנה בין 9 יחידות אסטרונומיות ל-21 יחידות אסטרונומיות. פרוקיון-B חיוור פי 14,000 מפרוקיון-A, ובשל המרחק הקטן יחסית ביניהם, קשה מאוד מאוד להבחין בפרוקיון-B, אפילו באמצעות טלסקופים גדולים.
היסטוריה
פירוש השם פרוקיון ביוונית הוא "לפני הכלב", שכן הכוכב זורח באירופה מעט לפני סיריוס, כוכב הכלב, ומבשר על בואו. גם בתרבויות עתיקות נוספות כמו בבל ומצרים העתיקה נקשרו סיריוס ופרוקיון זה בזה ונקראו לעיתים "כוכבי הכלב".
קיומו של פרוקיון-B, הננס הלבן, נחזה עוד בשנות ה-40 של המאה ה-19 בעקבות מדידות מדויקות של מיקומו של פרוקיון בשמים ושל מהירות התנועה שלו ביחס למערכת השמש. בשנת 1861 חושב זמן הקפה של המערכת על ידי האסטרונום הגרמני ארתור אוורס, אך רק בשנת 1896 הוא נצפה לראשונה במצפה הכוכבים ליק על ידי האסטרונום ג'ון שברל באמצעות טלסקופ בקוטר של 91 ס"מ.
חג הלחם והיין הקדושים
חג הלחם והיין הקדושים של המשיח (לטינית Corpus Domini - "גוף האדון") הוא חג נייד נוצרי המקובל בכנסייה הקתולית, המוקדש לעקרון האוכריסטי בנצרות, דהיינו קורבנותו של ישו בדמות לחם המייצג את גופו ויין המייצג את דמו, כפי שהתפתחה מהסעודה האחרונה.
היסטוריה
הנזירה הבלגית יוליינה מלייז' (1193–1252) טענה משחר נעוריה כי האל נגלה לה והורה לה להביא להנהגתו של חג המוקדש לעקרון האוכריסטי. יוליינה פנתה אל הבישוף של לייז' אשר כינס סינוד ב-1246 והנהיג את החג באופן מקומי. החג הפך לחג כללי בכנסייה הקתולית 22 שנה לאחר מכן, ב-8 בספטמבר 1264, בהוראת האפיפיור אורבנוס הרביעי ובעקבות נס בולסנה. לפי האגדה, כהן דת בוהמי שפקפק בהפיכתו של הלחם לבשרו של ישו, ערך מיסה בעיר בולסנה כ-120 ק"מ מצפון לרומא. בעת שקידש על הלחם טפטף ממנו דם והכתים את המפה שעליה היו מונחים הלחם והיין. הדם יצר על המפה צורה הדומה לפניו של ישו. המפה הובאה בפני האפיפיור אורבנוס הרביעי ששהה באורבייטו הסמוכה, וזה הורה על הנהגת החג ועל הקמת הקתדרלה באורבייטו. החג אושר באופן סופי בועידה האקומנית שנערכה בשנים 1311–1312 בווינה.
החג נקרא בלטינית Corpus Domini, היינו "גוף האדון", ונקבע תחילה ליום חמישי שלאחר חג השילוש הקדוש, בהתאמה לסעודה האחרונה שחלה ביום חמישי שלפני הפסחא. עם זאת ב-1977 הורה האפיפיור פאולוס השישי על העברת מועד החג שלושה ימים מאוחר מהמועד המקורי, ומאז הוא נחוג ביום ראשון שלאחר חג השילוש הקדוש, או שבועיים לאחר הפנטקוסט. בד בבד שונה שמו של החג בחלק מהמקומות לחג הלחם והיין הקדושים של המשיח (איטלקית solennità del Corpo e Sangue di Cristo). החג עשוי לחול לכל המוקדם ביום 24 במאי ולכל המאוחר ביום 27 ביוני והוא מקובל כחג לאומי באוסטריה, במדינות ובקנטונים הקתוליים של גרמניה ושווייץ בהתאמה, בקרואטיה, פולין, פורטוגל, ברזיל וצ'ילה.
אירועי החג
למרות העברת יום החג ליום ראשון בשבוע, יום חמישי שלאחר הפנטקוסט הוא עדיין יום חג במספר ארצות קתוליות. גם ברומא נפתחים אירועי החג ביום חמישי שלאחר פנטקוסט בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו (Basilica di San Giovanni in Laterano), ממנה יוצאת תהלוכה לבזיליקת סנטה מריה מג'ורה. בתהלוכה נישאות חתיכות מצה המכונה "אוסטיה" (Ostia) המונחות ומוצגות קבל עם ועדה בכלי ייעודי המכונה "אוסטנסוריו" (Ostensorio). בסיום התהלוכה נערכת מיסה הכוללת כמובן סקרמנט אוכריסטי.
בתהלוכות מקומיות רבות מקובל להניח לאורך מסלולן מרבד פרחים המכונה "אינפיוראטה" ("Infiorata" - "עטור פרחים"), ולעיתים נישא גם מזבח עטור פרחים בתהלוכה. במקומות רבים מלווה מקהלת גברים את התהלוכה והיא מסתיימת בכנסייה המקומית בשירת "טה דאום" (Te Deum). בצרפת ירדה חשיבותו של החג במחצית הראשונה של המאה ה-19 ומאז הוא נחוג בתהלוכה רק בפריז, במספר ערים גדולות נוספות ובחבל הבסקים הצרפתי. החג אינו נחשב לחג לאומי בצרפת.
פלשצ'ניצי
פלשצ'ניצי או פלשצניץ (בבלארוסית: Плешчаніцы; ברוסית: Плещеницы; בפולנית: Pleszczenice, פלשצ'ניצה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
תולדות היישוב
העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-16. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, והוענק לו מעמד עירוני.
יהודי פלשצ'ניצי
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 884 יהודים. בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כחמישית מתושביה, ובתקופה הסובייטית פעל בעיירה בית ספר יידי.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בה מיד להורג מספר תושבים שהואשמו בקומוניזם, ובהם יהודים. בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו חויבו בענידת טלאי צהוב וגויסו לעבודות כפייה.
פוטורה
פוטורה אינטרנשיונל (Futura International Airways) הייתה חברת תעופה ספרדית שבסיסה שכן בנמל התעופה פלמה דה מיורקה. עיסוקה העיקרי של החברה היה הפעלת טיסות שכר.
תולדות החברה
החברה הוקמה בשנת 1989 על ידי חברות התעופה אייר לינגוס ובלטון אייר והבנק הספרדי "בנקו סנטנדר". החברה החלה את טיסותיה ב-17 בפברואר 1990 בטיסה בין פלמה דה מיורקה למנצ'סטר. בתחילת ספטמבר 2008 הפסיקה החברה את פעילותה בעקבות המשבר הכלכלי שגרם לה לחובות כבדים. חברת הבת האירית שלה Futura Gael הפסיקה לפעול לאחר שאיבדה את רישיון ההפעלה האווירית שלה.
החברה הפעילה טיסות שכר בין ספרד לאירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון באמצעות מטוסי בואינג 737, והעסיקה 1,200 עובדים בשיא פעולתה.
נסיכות הבוחר מווירטמברג
נסיכות הבוחר מווירטמברג הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1803 מדוכסות וירטמברג. כאשר פורקה האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, שודרגה הנסיכות למעמד של ממלכה.
היסטוריה
בשנת 1793 מת קרל אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו בשנת 1795 עלה לשלטון אחיו הצעיר פרידריך השני, דוכס וירטמברג. פרידריך ששירת בצבאו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, והיה קשור אליו בקשרי נישואים, עבר לנצרות הפרוטסטנטית ואף חינך את בניו כך. במהלך שלטונו פלשה צרפת לשטח הדוכסות, ואילצה את פרידריך למשוך את כוחותיו מהצבא הקיסרי ולשלם פיצויים. אולם בעזרת ניהול יעיל, שמר פרידריך על עצמאות הדוכסות. בשנת 1797 מת פרידריך, ובמקומו עלה לשלטון בנו פרידריך השלישי, דוכס וירטמברג. פרידריך חזר ונטל חלק במלחמה נגד צרפת נגד רצון נתיניו, וכאשר פלשו הצרפתים שוב לשטחי הדוכסות, פרש פרידריך לארלנגן, שם שהה עד לשלום לונוויל בשנת 1801.
במרץ 1802 נחתם הסכם עם צרפת, ובו הוסכם שפרידריך יעביר לצרפת את נחלותיו בגדה השמאלית של הריין, בתמורה לתשע ערים חופשיות ובכללם את רויטלינגן והיילברון, וכן עוד שטחים שיסופחו לדוכסות.
בשנת 1805 הצטרפה וירטמברג לנפוליאון במלחמותיו כנגד מדינות הקואליציה השלישית, וכהוקרה על כך שודרגה הנסיכות בחוזה פרסבורג למעמד של ממלכה.
תל רגב
תל רֶגֶב (בערבית: תל הַרבַּג') הוא תל בגובה של 27 מטרים, השוכן בכניסה לכפר חסידים בעמק זבולון בסמוך לכביש 70, מדרום לאפיק נחל ציפורי. מיקום התל הוא בכניסה לנחל ציפורי ובכך הוא חולש על האזור. שמו של התל בערבית ניתן לו על שמו של שיח׳ הרבאג׳ שנקבר כאן לפי המסורת הערבית.
התל נחפר בתקופת המנדט הבריטי על ידי ג'ון גרסטנג. הוא חפר בצפון-מערב התל חפירה בצורת בור עמוק, 30X30 מ. בתל נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה התיכונה II ב. בשכבה נמצאו שרידי עיר מבוצרת וקברים. תקופת הברונזה המאוחרת, תקופת ברזל א - נמצאו שרידי עיר מבוצרת, בתקופה הביזנטית ובתקופה העות'מאנית נמצאו שרידי יישוב כפרי. בחפירה נוספת שנערכה בשנת 1993 נחשפו שתי שכבות ארכאולוגיות, בשכבה הקדומה התחתונה נמצאו שרידי דרך, בשכבה העליונה המאוחרת יותר נמצאו שרידי מבנים מהתקופה הביזנטית.
היישוב בתל היה חלק ממערך יישובים שהתקיים בתקופה הברונזה המאוחרת בדרום עמק עכו הכוללים את תל פר תל נמוך וקטן הנמצא בסמוך לצומת זבולון בין כביש 70 לכביש 780 המוביל לקריית אתא, תל א-נחל, תל אדהאם ותל אבו הואם. ייתכן שהעיר ששכנה על התל הייתה בירתה של ממלכה שכללה חלק מהתלים הנזכרים לעיל או כולם.
רוב החוקרים מזהים את תל רגב עם העיר חֶלְקַת המופיעה בספר יהושע כעיר השוכנת על גבול נחלת שבט אשר. כשתל כיסון מזוהה עם אכשף, תל פר מזוהה עם "בטן", תל א-נחל היא כנראה מִשְׁאָל ותל עליל (ח'ירבת ראס עלי) מזוהה עם חלי השוכן כששה ק"מ צפון מזרחית לתל רגב. חלקת מופיעה גם בספר יהושע כאחת הערים שהוקצו ללויים: . צבי גל בספרו "הגליל התחתון : גאוגרפיה יישובית בתקופת המקרא" מזהה את חלקת עם תל מעמר, הוא לא נותן הצעת זיהוי לתל רגב.
יוחנן אהרוני הציע לזהות את תל רגב עם העיר אכשף. כשהוא מציין שהייתה העיר החשובה ביותר בעמק עכו בתקופת המקרא. פרופ' ג'ון גרסטנג הציע ב-1931 לזהות את חרושת הגויים בתל רגב, אולם הצעתו לא התקבלה.
ימליאן פוגצ'וב
יֵמֵליָאן איבנוביץ' פּוּגָצ'וֹב (ברוסית: Емельян Иванович Пугачёв; (1742 – 10 בינואר [כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 21 בינואר] 1775), מנהיג מרד הקוזאקים הגדול ביותר בהיסטוריה הרוסית. המרד של פוגצ'וב התרכז באורל וכוון נגד הצארינה יקטרינה השנייה בשנים 1773–1774.
השנים הראשונות
ימליאן פוגצ'וב נולד במחנה זימוביסקה של מחוז דון למשפחה אורתודוקסית מהקוזקים של הדון. משפחתו של פוגצ'וב נמנתה עם הזרם הרשמי של הדת בניגוד לרוב הקוזקים שהיו מבני "אדוקי האמונה הישנה". מגיל 18 שירת בצבא הרוסי בחיל הקוזקים של הדון והשתתף במלחמת שבע השנים בין 1756 ל-1763 ובמלחמת רוסיה-טורקיה, 1774-1768. בגיל 19 נשא לאשה את סופיה. בעת שירותו בצבא עזר לכמה חיילים לערוק ולבסוף נאלץ לערוק בעצמו ב-1771. לאחר שערק הגיע לטרק, והחל לקשור קשרים עם משתתפי המרד הקודם של 1771. במקביל התחיל פוגצ'וב - להפתעת עצמו, כפי שהעיד באחת החקירות - לטעון שהוא הצאר הנמלט פיוטר ה-3. רוב האנשים שסביבו לא האמינו לו, אך מאחר שחיפשו רעיון מאחד ובגלל כישורי המנהיגות שלו בחרו בו הקוזקים של טרק למנהיגם (אטמן). פוגצ'וב נתפס על ידי הבולשת ונאסר במוזדוק, אך נמלט מהמאסר. ב-1772 הגיע לסטניצה מצ'טניה ליד סראטוב שם התוודע אל סטרו-אוברדצי-אורתודוקסים רוסיים שלא קיבלו את חידושיו של הפטריארך ניקון ונחשבו מאז כופרים בכנסייה הרוסית האורתודוקסית. אי-שביעות הרצון מן היחס אליו בצבא, התלונות על הדיכוי מצד השלטון ששמע במצ'טניה וכן רצונם של הקוזקים להמשיך את המרידה שדוכאה בשנה שלפני כן הניעו אותו לארגן מרד קוזקים חדש נגד המלכה.
המרד
ב-1773 הגיע פוגצ'וב לנהר יאיק (אורל), למחנה הקוזקים שמרדו בשלטון בשנה שלפני כן, והכריז על מרד נגד השלטון. על עצמו הכריז שהוא הצאר פיוטר ה-3, וכי יקתרינה לא הצליחה לרצחו. בהנהגתו של פוגצ'וב התמרדו מיד כמעט כל הקוזקים של אורל וכן בשקירים, טטרים וקלמיקים תושבי האזור. לאחר כיבוש העיר יאיק עלה פוגצ'וב עם צבאו במעלה הנהר אורל וכבש את כל הערים והמבצרים שנמצאו שם. בתחילת המרד הוא הטיל גם מצור על אורנבורג, אך היא החזיקה מעמד ולא נכנעה לו עד להסרת המרד על ידי הצבא הרוסי, שהממשלה הצארית שלחה לדכא את המרד בהנהגת הגנרלים ביביקוב, מיכלסון ואחר כך אלכסנדר סובורוב. בתחילה הנחיל פוגצ'וב תבוסה לכל מי שהתנגד לו, ורבים ממתנגדיו עברו לצדו, אך כשיצאו נגדו צבאות סדירים בפיקודם של ביביקוב ומיכלסון ירדו לטמיון כל פירות ניצחונותיו הקודמים, והוא הצליח להחזיק מעמד עוד זמן מה. לאחר שהגיע פוגצ'וב לזרם העליון של אורל עבר לזרם הוולגה וכבש את קזן. הצבא הצארי כבש את אורנבורג ואת כל המבצרים והערים שלא נכנעו לפוגצ'וב ובאוגוסט 1774 נערך קרב מכריע ליד צריצין (לימים וולגוגרד), ובו הביס מיכלסון את צבאו של פוגצ'וב. שארית צבאו של פוגצ'וב נסוגה לקדמת הים הכספי. שותפיו של פוגצ'וב הסגירו אותו לידי הצבא תמורת 100,000 רובל ב-8 בספטמבר. פוגצ'וב הובא למוסקבה וב-21 בינואר 1775 נערף ראשו בכיכר המרכזית.
תוצאות המרד
בעקבות המרד פקדה הצארית יקתרינה לשנות את שמותיהם של מספר אתרים שהיו שותפים במרד, שם הנהר יאיק הוחלף לאורל, שם מקום לידתו של פוגצ'וב הוחלף לפוטיומקינסק. במקום 20 הגוברניות הישנות הוקמו 50. האצולה הטטרית, הבשקירית והקלמיקית קיבלה הכרה ברמה של האצולה הרוסית והותר לה לשלוט באיכרים. הקוזקים קיבלו יותר חופש והקלות רבות בשירות הצבאי. בתי חרושת רבים לייצור מתכות באורל שהצטרפו למרד הפסידו 5 מיליון רובל, והממשלה נאלצה להשקיע הון רב כדי לשקמם. בעקבות המרד חוקקה יקתרינה חוק חדש ששינה את אופן ניהול המחוזות באימפריה הרוסית. החוק שינה את חלוקת המחוזות והורה על הקמת 205 ערים חדשות ברחבי האימפריה.
פוגצ'וב בתרבות הרוסית
המרד וגורלו של מנהיגו עניינו מאז ומתמיד את גדולי סופריה של רוסיה. הראשון שבהם הוא אלכסנדר פושקין, שכתב סיפור על המרד, בת הקפיטן. גם לב טולסטוי התעניין במרד. בתרבות הבשקירית נחשב שותפו הבשקירי של פוגצ'וב סלבט יולייב כגיבור לאומי וכפטרונה של בשקירה. כמו כן רואים הבשקירים במרד ביטוי לגאווה לאומית ומרידה נגד השלטון הרוסי המדכא. בתקופה הסובייטית ראו בפוגצ'וב גיבור וחוזה מהפכת אוקטובר הקומוניסטית. בחוגי האינטליגנציה הייתה תנועה שנקראה "פוגצ'וב באוניברסיטה", שדגלה בניהיליזם.
הנצחתו ברוסיה
שמה של סלובודה מצ'יוטניה, שממנה פוגצ'וב התחיל את המרד שונה לפוגצ'וב בשנת 1918 על ידי וסילי צ'פייב. כמו כן נקראה על שמו הכיכר המרכזית בעיר אורלסק שבמערב קזחסטן.
פארידה אפרידי
פארידה אפרידי (באורדו: فاردہ آفریدی, בפשטו: فارده افریدي; שם שבטי: קוקיח'ל; 1987 (בערך) – 4 ביולי 2012) הייתה פמיניסטית פתאנית ופעילת זכויות נשים וילדים בפקיסטן. ביולי 2012, בגיל 25, היא נורתה למוות בדרכה לעבודה.
ביוגרפיה
אפרידי נולדה וגדלה בטריטוריית שבט ח'ייבר, באזורים השבטיים המנוהלים פדרלית בצפון-מערב פקיסטן, חבל ארץ ענייה חצי-אוטונומית בסמוך לגבול אפגניסטן. היו לה שלוש אחיות ושני אחים.
ביוני 2012, היא אמרה לעיתונאים שהיא נמצאת תחת איומים. חבריה ועמיתיה חשדו שמקור שמקור האיומים הם פעילי טליבאן.
ב-5 ביולי 2012, כשיצאה אפרידי מביתה בחבל ח'ייבר כדי ללכת לעבודה בפשאוור, היא נורתה, ירייה אחת בראש ושתיים בצוואר, על ידי שני רוכבי אופנוע, אשר לאחר מכן נמלטו. היא מתה בבית החולים.
בגינוי הרצח במחנה מחאה שאורגן על ידי קרן אוראט (ארגון זכויות נשים המבוסס באסלאמאבאד) יחד עם מועדון העיתונות הפקיסטני והאיגוד הפדרלי של עיתונאי פקיסטן, שר ההסברה של ח'ייבר פח'טונח'ווה, מיאן איפתיח'אר חוסיין הצהיר:
אפרידי הייתה רק אחת מתוך מספר נשים בח'ייבר פח'טונח'ווה שהיו מטרה לחיסול מצד הטליבאן; לפניה, הם רצחו את שבנאם, רקדנית מפורסמת (באותה העת נרצחו גם מספר רקדניות נוספות), ומאוחר יותר באותה השנה נורתה מלאלה יוספזאי. על פי עיתון Express Tribune הפקיסטני, האזור השבטיים המנוהלים פדרלית אינם מחויבים לחוקי פקיסטן, בהיותם אוטונומיים במידה גדולה, ולכן לא מובטחות לתושביהם זכויות חוקתיות. דבר זה, על פי העיתון, מקל על פעולתן באזור של ארגונים מיליטנטיים, אשר ממוקדים באופן ספציפי על עובדות זכויות אדם, כדוגמת זרטיף חאן אפרידי, פעילת ארגון חוץ-ממשלתי נוספת שנורתה באזור ג'מרוד שנה קודם.
פעילת זכויות הנשים הבולטת, הפרופסור ללימודי מגדר פרזאנה בארי, תיארה את העבודה שעשו האחיות והפעילות האחרות: "בעיקרון, אנחנו שואלות לגבי הגישה הבסיסית של נשים למשאבים. זה אומר חינוך, בריאות, היכולת עבודה, עצמאית כלכלית, והיכולת של לבחור בעצמן, אתה יודע, לגבי חייהן שלהן." אחותה נורזיה הצהירה כי תמשיך את עבודתן המשותפת, כמורשתה של אחותה, על אף הלחץ הרב לוותר בשל הסיכון הכרוך בכך.
על כל פנים
על כל פנים היה מדור קריקטורות שיצר זאב (יעקב פרקש) ופורסם בעיתון "הארץ" בין השנים 1963–1990.
בשנת 1962 נשכר זאב לעבודה בעיתון "הארץ" כקריקטוריסט. בתחילה צייר קריקטורה יומית ששובצה בין דפי המאמרים והדעות. בשנת 1963 קיבל מדור שבועי קבוע במוסף העיתון של יום שישי בשם "על כל פנים". המדור הודפס על גבי כפולת עמודים וכלל לרוב כמה קריקטורות שונות שאוחדו בעזרת מוטיב מרכזי. בכל מדור שיבץ זאב דיוקן עצמי שלו.
בשנת 1968 הופיע קובץ של קריקטורות מן המדור כספר.
משה חובב
משה חובב (7 בפברואר 1930, ט' בשבט תר"צ - 2 באוקטובר 1987, ט' בתשרי תשמ"ח) היה מבכירי קרייני החדשות של קול ישראל וממניחי היסוד של קריינות הרדיו בישראל.
ביוגרפיה
חובב נולד בירושלים למזל וחיים מחבוב, במשפחה בת שבעה ילדים. משפחת מחבוב עלו מתימן בסוף המאה ה-19. אביו היה סופר סת"ם וחזן ואמו הייתה עובדת משק בגימנסיה העברית., שהקפידה להנהיג את ביתה על טהרת השפה העברית. אחיו הצעיר הוא עמנואל (עמי) חובב. גדל עם משפחתו בדירת חדר עם מטבח ושירותים בחוץ בשכונת הבוכרים, למד בבית-ספר דתי ושימש כמדריך בתנועת בני עקיבא. בתום לימודיו בתיכון סיים סמינר מקוצר להוראה ויצא לשנת שירות במסגרת הפלמ"ח כמורה בבית ספר יסודי בחדרה. הצטרף עם אחותו הבכירה, ראומה, להגנה. במלחמת העצמאות לחם בשורות פלוגת יהונתן בירושלים. בשנת 1951 החל לעבוד בקול ישראל. באותה תקופה, נערכו מבחנים לקבלת קריינים לפרקי היום בתנ"ך. אחותו הבכירה ראומה אלדר, שעבדה כקריינית בקול ישראל עוד משנת 1948, המליצה לו לגשת למבחן. הוא עבר את המבחן בהצלחה והצטרף לסגל הקריינים של קול ישראל. ב-1956 היה למנהל מחלקת הקריינים בירושלים. בתחילת עבודתו בקול ישראל הכיר את דרורה ("דרור") בן-אב"י, בתו של איתמר בן-אב"י ונכדתו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה, שעבדה בתקליטיית הרדיו. לימים נישאו השניים.
משה חובב נודע בקולו העמוק ונחשב מופת של היגוי מדויק, המבטא את האותיות הגרוניות. בגלל קולו הדרמטי, נבחר לקרוא מהדורות חדשות בעלות חשיבות מיוחדת, ובהן הודעה על מותם של ראשי המדינה. בתחילת שנות ה-60 יצא על חשבונו להשתלמות בחו"ל בתחום הטלוויזיה (שעדיין לא שידרה בישראל). זמן קצר לאחר הקמת הטלוויזיה הישראלית, ב-1968, הוזמן חובב להקים את שירותי ההפקה של התחנה החדשה. לאחר מספר חודשים, שב לרדיו, כיוון שלא מצא את מקומו במדיה החדשה. בצד הקריינות מילא משה חובב תפקידים ניהוליים בקול ישראל. הוא היה מנהל מחלקת הקריינים בקול ישראל, מנהל חטיבת הביצוע, ולבסוף - מנהל קול ישראל. בשנת 1978 סיים את תפקידו כמנהל הרדיו, אך המשיך להגיש את מהדורת החדשות בערב שבת ואת המהדורה הפותחת של מוצאי השבת. באותה עת מונה לאחראי על השידורים לחוץ-לארץ מטעם הסוכנות היהודית.
רעייתו, דרורה בן אב"י, נפטרה בסוף 1981. בסביבות 1982 נישא בשנית לחנה, אזרחית דנית, אותה הכיר במקרה בירושלים זמן קצר לפני כן. לאחר הנישואים יצא עם רעייתו לשליחות בסקנדינביה מטעם הקרן הקיימת והשניים התגוררו בקופנהגן. בשנת 1987 עבר ניתוח לב בישראל.
משה חובב נפטר בערב יום הכיפורים תשמ"ח מהתקף לב בקופנהגן, לאחר טיסה מישראל. בגיל 57 במותו. נטמן בהר המנוחות לצד רעייתו הראשונה.
עד היום, למעלה משלושה עשורים לאחר מותו, קולו פותח את שידורי הבוקר של כאן ב' בפסוקי קריאת שמע. על שמו נקראו רחוב בשכונת רמת בית הכרם בירושלים ורחוב בבאר-שבע.
משפחתו
לחובב נולדו מרעייתו, דרורה בן אב"י, שני בנים. בנם הבכור, איתמר חובב (הנקרא על שם סבו), הוא בעל חברת התקליטים IMP רקורדס. בן נוסף הוא העיתונאי והבשלן גיל חובב. אחותו הבכירה של משה הייתה הקריינית ראומה אלדר. בת אחותו הדסה היא הזמרת דפנה ארמוני. מרעייתו השנייה, חנה (האנה), נולד לו הבן דרור אדם, שנקרא על שמה של דרורה בן אב"י. האנה נולדה בדנמרק כנוצריה ועלתה לישראל עם בעלה הראשון ב-1973. לימים עברה עם משפחתה לירושלים והתגוררו בשכירות באותה דירה, בה התגוררו משה חובב ומשפחתו לפני כן.
קטמון
קטמון (או גונן בשמה העברי הרשמי) היא שכונה בדרום-מרכז ירושלים. בקרב ירושלמים מקובל גם לכנותה קטמון הישנה, להבדילה מרצף שכונות הלוויין שלה "הקטמונים" (או "גוננים" - גונן א'-ט') שנבנו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מדרום-מערב לקטמון ההיסטורית. בתיה הראשונים של השכונה הוקמו סמוך למנזר סן סימון, והיא נבדלת מן "הקטמונים" היסטורית, אדריכלית וסוציו-אקונומית.
מנזר סן סימון תוחם את השכונה ממערב, מצפון לה טלביה רחביה וקריית שמואל, ממזרח המושבה היוונית והמושבה הגרמנית ומדרום ומדרום-מערב שכונת גוננים או קטמונים ורסקו. שני הרחובות המרכזיים בה הם רחוב רחל אמנו המחבר אותה עם רחוב עמק רפאים ורחוב כובשי קטמון המחבר אותה אל רחוב הפלמ"ח שבצפון.
מקור השם
ישנן כמה גרסאות למקור השם "קטמון". במדריך ירושלים המקורי של זאב וילנאי משנת 1946, השם קטמון הוא ערבי ונגזר מהשורש "قطم קטם" – היינו לשבור, רמז למחצבות בסביבה שבהן שברו וחצבו אבנים לבניין. הגרסה השנייה היא הצעתו של דוד קרויאנקר, כי מקור השם במילה היוונית "קאטאמונאס", שפירושה אדם העובד את האל בהתבודדות. הגרסה הרווחת כיום לפירוש השם קטמון היא בצירוף "קאטו מונאסטירי" שפירושו ביוונית "סמוך (מתחת) למנזר", הוא מנזר סן סימון.
מקור שמה העברי של השכונה גונן, שלא נקלט בקרב תושבי העיר, נגזר מהיותה שכונת סְפַר עד 1967, והתגוננותה מפני התקפות הירדנים.
היסטוריה
מנזר סן סימון, שמהווה את מרכז השכונה, נבנה ב-1881 על חורבות מבנה מנזר נוצרי קדום, על בסיס מסורת שקשרה החל מהמאה ה-14 את המקום לביתו, ואף למקום קבורתו, של שמעון הקדוש, מראשוני המאמינים בישו. האדמות עליהן נבנתה השכונה היו שייכות לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית, שהחלה למכור כמה מנכסיה עקב משבר כלכלי אליו נקלעה בשלהי המאה ה-19. היא העדיפה להתחיל במכירתן של קרקעות אלה, משום שהיו רחוקות מהעיר העתיקה, ולכן נחשבו פחות קדושות. ב-1890 חנך ניקודמוס, הפטריאך היווני-אורתודוקסי של ירושלים את בית הקיץ שלו בסמוך למנזר.
הבתים הראשונים שנבנו בשכונה הוקמו החל משנת 1900 לערך. הריחוק של השכונה מן העיר הציע למתגוררים בו סביבה עם "אוויר נקי" ושאליה ניתן להגיע "בכביש עגלה" (כלומר: דרך סלולה). החלקות היו גדולות (כ-500 מטר רבוע), ואפשרו בניית בתים גדולים. היהודים, לעומתם, העדיפו שלא לרכוש קרקעות באזור זה, ששכן בסביבתן של השכונות הנוצריות המושבה הגרמנית, המושבה היוונית ובקעה.
עד למלחמת העולם הראשונה הוקמו בשכונה רק חמישה בתים, אך לאחריה, ובעיקר לאחר שנת 1924 התפתחה וצמחה השכונה, ונבנו בה בתים מפוארים שברובם התגוררו משפחות ערביות-נוצריות מהמעמד הגבוה, כולל פקידים רבים שעבדו בשירות המנהל והצבא הבריטי. אחד התושבים הידועים בשכונה היה ח'ליל אל-סכאכיני, סופר, מחנך, ומנהיג לציבור הערבי-נוצרי. נציגויות דיפלומטיות זרות התמקמו בה ובהן מדינות ערביות כמו עיראק, סוריה ולבנון. בניין הקונסוליה האיטלקית שהוקם באותה תקופה, משמש אותה עד היום.
הגיוון בארצות המוצא ובעדותיהם של תושבי השכונה (יוונים-אורתודוקסים, קתולים, ארמנים ועוד), והיותם משכילים, הקנתה לשכונה אופי קוסמופוליטי. ילדי השכונה למדו בבתי ספר פרטיים, שבחלקם שפות הלימוד היו אנגלית, גרמנית או איטלקית. הפעילויות התרבותיות היו מערביות באופיין, ורבים מתושבי השכונה היו חברים במועדון ימק"א. הלבוש המקובל היה אף הוא מערבי באופיו: שמלות מעוצבות לנשים וחליפות ועניבות לגברים.
בשכונה פעלו גם מספר בתי מלון קטנים ובהם מלון סמירמיס שפוצץ בתחילת 1948 על ידי ההגנה עקב זיהויו, השגוי ככל הנראה, של הבניין כמפקדת ארגון הנג'אדה. בשכונה היה גם בסיס ומועדון ספורט בריטי, שבחלקו הפך לאחר קום המדינה למגרש קטמון של קבוצת הפועל ירושלים. לימים הוקמו במקום בתי דירות ופארק.
הבניה בשכונה הייתה בשני סגנונות עיקריים, בין-לאומי ואקלקטי. המבנים המפוארים יותר נבנו בסגנון האקלקטי, וכללו אלמנטים כגון מדרגות כניסה מפוארות, מרפסות, קשתות והקפדה על פרטים. הסגנון הבינלאומי אפיין את בתי הדירות, שכללו אלמנטים כמו קווים ישרים לצד מרפסות קמורות, וחלונות מוארכים לאורך חדרי המדרגות.
קטמון במלחמת העצמאות
במלחמת העצמאות עמדה השכונה כחיץ בין השכונות העבריות שבדרום העיר - מקור חיים, תלפיות וארנונה - לבין רחביה ומרכז העיר, ולכן הוטל על ההגנה לכבוש את מנזר סן סימון החולש עליה ממערב.
סורן קראו אנדרסן
סרן קראו אנדרסן (בדנית: Søren Kragh Andersen; נולד ב-10 באוגוסט 1994) הוא רוכב אופני כביש דני בקבוצת אלפסין דקונינק. עד 2022 הוא רכב בקבוצת סאנווב ביחד עם אחיו הגדול, אסביורן קראו אנדרסן שפרש בסוף 2022.
קטמון
קטמון במלחמת העצמאות
במהלך החודשים הראשונים של 1948, החלו תושביה הערבים של קטמון לנטוש אותה. תהליך העזיבה החל בעקבות הבהלה הרבה שעורר פיצוץ מלון סמירמיס בלילה שבין 4 ל-5 בינואר, בו נהרגו 26 איש. במהלך חודש ינואר עזבו משפחות רבות נוספות, מרביתם לעיר העתיקה ולבית לחם. ב-10 בפברואר כללו הבריטים את חלקה המזרחי של השכונה ב"אזור ביטחון A", שהוקף בגדר תיל והכניסה אליו נאסרה, פרט לתושביו הערבים. ב-8 במרץ הורתה הוועדה הלאומית בירושלים על פינוי הנשים הילדים והזקנים על מנת למנוע הפרעה ללחימה. התקפת הפלמ"ח על שייח' ג'ראח ב-25 באפריל זירזה גם היא את תהליך הבריחה. ערב כיבוש השכונה בסוף אפריל נותרו בשכונה רק לוחמים מהכפרים הערבים הסמוכים בראשות איברהים אבו דאיה שהגנו על השכונה.
סורן קראו אנדרסן
ביוגרפיה
קראו אנדרסן נולד ב-10 באוגוסט 1994 בסטריב שבדנמרק.
בשנת 2011, סיים במקום ה-11 באליפות העולם באופני כביש עד גיל 19 ובשנת 2012 סיים במקום ה-10. בשנת 2014 קראו אנדרסן התחרה באליפות העולם עד גיל 23, במקצה נגד השעון סיים במקום ה-16 ובמקום ה-107 במקצה הכביש. ב-2015, ניצח קראו אנדרסן את הקטע הראשון והשלישי בטור דה ל'אווניר אך פרש מהמרוץ במהלך הקטע ה-6. הוא התחרה שוב באליפות העולם עד גיל 23, גם הפעם סיים במקום ה-16 בנגד השעון ובמקום ה-29 במקצה הכביש.
ג'איינט אלפסין (2016–היום)
קראו אנדרסן הפך למקצוען בשנת 2016, עם הצטרפותו לג'איינט אלפסין. הוא סיים במקום השישי בטור של קטר וניצח את דירוג הצעירים במרוץ. הוא סיים רביעי במרוץ סטר ZLM וסיים שביעי באליפות דנמרק. הוא התחרה עם סאנווב באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי וסיים איתה במקום השביעי, במקצה האישי, סיים במקום ה-36.
ב-2017, ניצח את הקטע השלישי בטור של עומאן, לאחר שהקדים את רוי קושטה ואת בן הרמנס בספרינט מתוך שמונה אנשים. הוא סיים חמישי בסטר ZLM וסיים רביעי באליפות דנמרק בנגד השעון. קראו אנדרסן ערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור, כשנבחר לוואלטה אספנייה. הוא סיים במרוץ שלוש פעמים במקום ה-3, שהיוו את התוצאות הכי טובות שלו במרוץ. הפעם הראשונה הייתה בקטע הראשון בנגד השעון הקבוצתי, הפעם השנייה בה סיים שלישי הייתה בקטע ה-13, כשמקדימים אותו מטאו טרנטין וג'אני מוסקון בספרינט רב משתתפים, הפעם השלישית הייתה בקטע ה-21, כשמקדימים אותו מטאו טרנטין ולורנצו מאנזה. קראו אנדרסן היה חלק מסגל סאנווב באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי וזכה איתה במדליית הזהב, הוא סיים 12 במקצה הכביש באליפות העולם ולקראת סוף העונה סיים במקום השני בפריז–טור, כשמטאו טרנטין גובר עליו בספרינט הסיום.
ב-2018, קראו אנדרסן ניצח את הקטע השישי בטור דה סוויס, לאחר בריחת יחיד. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס והתוצאה הטובה שלו במרוץ הייתה מקום 5, כשסיים במקום הזה בקטע נגד השעון הקבוצתי בקטע ה-3 ובקטע נגד השעון האישי בקטע ה-20, קראו אנדרסן סיים את המרוץ במקום ה-52, כשהוא מסייע לטום דימולן לסיים שני. הוא סיים שביעי בבינקבנק טור, 39 שניות אחרי מאטיי מוחוריץ' המנצח. הוא זכה יחד עם קבוצתו במדליית הכסף באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי וסיים 18 במקצה האישי. הוא קבע את ההישג הכי גדול שלו בקריירה עד כה, כשניצח את מרוץ פריז–טור לאחר בריחת יחיד.
את 2019 פתח קראו אנדרסן בפורטוגל, כשהתחרה בוולטה או אלגארבה. הוא סיים שני בדירוג הכללי, 14 שניות אחרי טאדיי פוגאצ'אר. קראו אנדרסן סיים שני במרוץ בשני קטעים. הוא התחרה שוב בטור דה פראנס אך פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-18.
ב-2020 החל להראות את כישרונו גם בקלאסיקות האביב, כשסיים שלישי באומלופ הט ניוסבלד לאחר שהיה חלק מדבוקה שכללה גם את יספר סטויבן המנצח, איב למפרט שסיים שני ומטאו טרנטין, לקראת סוף המרוץ התפרקו טרנטין וקראו אנדרסן מהדבוקה והוא סיים שלישי כאמור. קראו אנדרסן ניצח את הקטע הרביעי בפריז - ניס שהיה נגד השעון, כשהוא מקדים את מקסימיליאן שכמן וקספר אסגרן. קראו אנדרסן סיים את המרוץ במקום ה-10. בהמשך העונה נבחר בפעם השלישית לטור דה פראנס, בקטע ה-8 סיים שמיני לאחר שהיה חלק מקבוצת הבריחה של הקטע, בפער של 4:04 דקות מננס פטרס המנצח. גם בקטע ה-12 היה קראו אנדרסן חלק מקבוצת הבריחה וסיים את הקטע במקום השלישי, 52 שניות אחרי בן קבוצתו מארק הירשי שניצח. בקטע ה-14 התקיף קראו אנדרסן מהפלוטון כ-3.2 קילומטרים לסיום והמשיך עד לניצחון בקטע, מקדים את הפלוטון שהובל בידי לוקה מזגץ וסימונה קונסוני במקומות 2 ו-3 בהתאמה ב-15 שניות. בקטע ה-19 התקיף קראו אנדרסן כ-15.9 קילומטרים לסיום מהדבוקה הקדמית שהיה חלק ממנה וגם הפעם שרד עד הסיום וניצח את הקטע, כמזגץ סיים פעם נוספת שני לו לאחר שגבר על יספר סטויבו במקום השלישי, 53 שניות פער מקראו אנדרסן המנצח. לאחר הטור המוצלח מבחינתו וקבוצתו, קראו אנדרסן חזר להתחרות כתשעה ימים לאחר תום הטור בבינקבנק טור, הוא ניצח את קטע נגד השעון שהיה הקטע הרביעי במרוץ לאחר שהקדים את שטפן קינג במקום השני ב-6 שניות, ואת סטפן ביסגר במקום השלישי ב-7 שניות. בסופו של דבר סיים קראו אנדרסן את המרוץ במקום השני הכללי, 8 שניות ממת'יו ואן דר פול המנצח.
קטמון
קטמון במלחמת העצמאות
במהלך ההשתלטות על השכונה, נבזזו רבים מבתיה, כפי שתיאר זאת אחד ממפקדי ההגנה, יצחק לוי: "בעוד טיהורה של קטמון נמשך, החלו מעשי שוד וביזה בהשתתפות חיילים ואזרחים, שפרצו לבתים הריקים ונשאו משם רהיטים, בגדים, מכשירי חשמל ומוצרי מזון. היה זה מחזה מביש. רבים מן החיילים והמפקדים נתמלאו סלידה לנוכח המתרחש לעיניהם אך קצרה ידם מלרסן את היצרים המשתוללים של חבריהם. עד כה לא התנסה הפיקוד בתופעה מעין זו. עברו ימים עד שהצליח מטה המחוז להשתלט על שארית הרכוש בקטמון."
לאחר הקרב דיווח העיתון הבקר, כי כל תושבי השכונה ברחו וכמחצית מבתי השכונה נהרסו או נפגעו קשות במהלך הקרב.
ב-17 בספטמבר 1948 נרצח בפינת הרחובות הפלמ"ח והגדוד העברי דהיום, הדיפלומט בן משפחת המלוכה השוודית פולקה ברנדוט על ידי ארגון הלח"י.
קטמון לאחר הקמת מדינת ישראל
לאחר הקמת מדינת ישראל, יושבה השכונה בידי יהודים, רבים מהם מפליטי הרובע היהודי. המושל הצבאי של ירושלים באותה העת, דב יוסף, הסביר לימים כי "הפתרון הפשוט ביותר היה לקבל לרשותנו את הבתים בקטמון שבעליהם ברחו... בכמה בתים מצאו עוד את השולחן ערוך והקדירות על התנור שהאש כבתה בו זה כבר. תוך חמש שעות סידור שיכון ארעי לכל מפוני העיר העתיקה...". אחד מבתי הכנסת של מפוני העיר העתיקה, "פליטי תש"ח", שוכן ברחוב חזקיהו המלך, ואחר ברחוב השיירות פינת הגדנ"ע זכה לשם "צעקת הדל".
מלבד פליטי העיר העתיקה, יושבו בקטמון עולים ופקידי ממשלה. בשל מצוקת הדיור חולק השטח המקורי של הבתים למספר דירות קטנות. גם מרפסות נאטמו ונבנו תוספות בניה, מה שפגע בחזות הארכיטקטונית של הבתים המקוריים. כמה מהמבנים הוסבו למבני ציבור, כגון בית החולים משגב לדך במיקומו בפינת הרחובות רבי זעירא וברוריה, לאחר שעבר לשם מעיר העתיקה.
בשנות ה-50 נבנו בשכונה בין הבתים הוותיקים גם בתי שיכון לעולים חדשים.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיעו כמה מהערבים שנטשו את בתיהם ב-1948 לביקור בשכונה. אחת מהם, האלה סכאכיני, תיארה את אכזבתה ממראה השכונה:
מרבית רחובות השכונה קיבלו שמות מתקופת מלחמת השחרור ותקומת ישראל: "השיירות", "מחלקי המים" (בתקופה שבה ירושלים הייתה במצור והמים חולקו במשאיות לשכונות), המצור, "יורדי הסירה", "משמר העם", "החי"ש", "הפורצים" (על שם גדוד של הפלמ"ח), "הפלמ"ח", "הגדוד העברי", "כובשי קטמון", "כ"ט בנובמבר", "החי"מ", "הל"ה", "הגדנ"ע", "חיל נשים", "תל-חי", "בית אשל", "יד מרדכי" ו"נגבה" (שלושה יישובים שעמדו בפני התקפות קשות במלחמת השחרור), "מבצע קדש" ו"נתיב זהרה", על שם הטייסת זהרה לביטוב.
בטי גארט
בטי גארט (באנגלית: Betty Garrett; 23 במאי 1919 - 12 בפברואר 2011) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ורקדנית אמריקאית זוכת פרס גלובוס הזהב על תפקידה בסדרה "הכל נשאר במשפחה".
קטמון
משנות ה-70 של המאה ה-20
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו משפחות בעלות אמצעים, רבות מהן של עולים מארצות הרווחה (ארצות הברית, קנדה, בריטניה וצרפת) לגלות עניין בבתי השכונה. כמה מרוכשי הבתים איחדו מחדש את הדירות שפוצלו ב-1948, וכך נוצרו מחדש בתים מפוארים. בתהליך דומה לשכנותיה, בקעה והמושבה הגרמנית והיוונית, ערכם של הבתים בשכונה עלה בהדרגה, והיא הפכה בורגנית יותר באופייה. סביב המנזר הוקם בשנות ה-80 גן רחב ידיים הקרוי גן סן-סימון ומהווה את אחד הריאות הירוקות המרכזיות של השכונה.
בטי גארט
ביוגרפיה
גארט נולדה בעיר סנט ג'וזף שבמדינת מיזורי. בתם של אליזבת אוקטביה וקורטיס גארט. לאחר גירושי הוריה עברה להתגורר עם אמה במספר מלונות דרכים. היא בלתה את רוב ילדותה ונעוריה בסיאטל. למדה משחק ב"בבית הספר לתיאטרון בית הבובות" שבניו יורק סיטי ובנוסף גם ריקוד תחת אנה סוקולוב ומוזיקה.
קריירת משחק
גארט החלה להתפרסם בתור שחקנית קולנוע בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטים "יום בניו יורק" בתפקיד הילדי לצידו של פרנק סינטרה, "קח אותי לבייסבול" של באזבי ברקלי ו"הבת של נפטון" בתפקיד בטי בארט. בשנת 1973 הצטרפה גארט לצוות שחקני הסיטקום "הכל נשאר במשפחה". בסדרה היא הופיעה בתפקיד השכנה איירין לורנצו, בעבור משחקה היא זכתה בשנת 1974 בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה. ב-1976 החלה גארט לשחק בסדרה הקומית "לוורן ושירלי" בתפקיד בעלת הבית ולימים אמה החורגת של לוורן אדנה בייביש דה פזיו, תפקיד אותו מילאה מהעונה השנייה עד העונה השישית.
חיים אישיים
גארט הייתה נשואה לכוכב הקולנוע לארי פארקס משנת 1944 עד למותו בשנת 1975. לגארת נולדו שני ילדים ממערכת זו, גארט והשחקן אנדרו פארקס.
קטמון
משנות ה-70 של המאה ה-20
בשנת 1963, ביקשה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית למכור שטח של 40 דונם שבבעלותה ממערב למנזר, לצורך בנייה. קרקע זו נרכשה על ידי איש העסקים חיים שיף שקידם את תוכניות הבנייה באזור בשותפות עם חבר כנסת ואיש העסקים יוסף קרמרמן. קרמרמן ושיף הקימו בשטח, החל מ-1978, את שכונת גבעת אורנים הסמוכה.
בטי גארט
חיים אישיים
גארט נפטרה ב-12 בפברואר 2011 מנסיבות בריאותיות בלוס אנג'לס כשהיא בת 91.
על שמה של גארט הונצח בשנת 2003 כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.