cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
ג'ק ניקולסון
בשנות ה-2000
בשנת 2006 גילם את פרנק קוסטלו, בוס במאפיה האירית, בסרטו זוכה-האוסקר של מרטין סקורסזה, "השתולים".
בשנת 2007 גילם ניקולסון את אדוורד פרימן קול, חולה סרטן עשיר לצידו של מורגן פרימן, בסרט "מתים על החיים" בבימוי רוב ריינר; הסרט זכה לביקורות נלהבות בעולם והצליח בקופות.
בשנת 2010 השתתף בסרטו האחרון "איך אתם יודעים", קומדיה רומנטית בבימוי ג'יימס ל. ברוקס.
בשנת 2013, דיווח המגזין "סטאר" כי ניקולסון סובל מאובדן זיכרון והפסיק למעשה להשתתף בסרטים, בלי שהודיע על כך רשמית. לאחר שבמשך עשור הוא הופיע בשלושה סרטים בלבד. אך ניקולסון טען מצדו כי הוא רק מפגין בררנות רבה יותר בבחירת התסריטים. בשנת 2017 הוכרז שניקולסון חוזר לשחק ויככב בעיבוד האמריקאי לסרט הגרמני "טוני ארדמן". אך הפקת סרט זה בוטלה.
חיים אישיים
בחייו הפרטיים, ניקולסון ידוע לשמצה בחוסר יכולתו "להתיישב", הוא נכלל ברשימת "10 אגדות המין המובילות בעולם" של מגזין הגברים מקסים. הוא הוליד שישה ילדים מחמש נשים למרות שהיה נשוי פעם אחת בלבד. נישואיו היחידים של ניקולסון היו לשחקנית סנדרה נייט מ-1962 עד 1968, אם כי הם נפרדו כבר ב-1966. לבני הזוג הייתה בת אחת.
בשנים 1971 ו-1972 ניקולסון היה במערכת יחסים עם הזמרת מישל פיליפס, אשתו לשעבר של חברו הטוב דניס הופר, שבמהלכן היא סבלה מהפלה טבעית. מערכת היחסים הארוכה ביותר של ניקולסון הייתה 17 שנים עם השחקנית אנג'ליקה יוסטון, מ-1973 עד 1990. אם כי מערכת היחסים כללה מספר תקופות של חפיפה עם נשים אחרות, כולל נערת הבונד לשעבר ג'יל סנט ג'ון והדוגמנית הדנית ויני הולמן, איתה ניקולסון הוליד כביכול בת, אם כי ניקולסון מעולם לא הכיר בפומבי בילד.
הקשר עם יוסטון הסתיים כאשר ניקולסון ניהל רומן והוליד ילד עם השחקנית רבקה ברוסארד. נולדו להם שני ילדים: הבת לוריין (נולדה ב-16 באפריל 1990) והבן ריימונד (נולד ב-1992). ניקולסון וברוסארד נפרדו ב-1994; באוגוסט של אותה שנה, לניקולסון הייתה לכאורה בת עם המלצרית ג'נין גורין. ניקולסון מעולם לא הכיר בילד בפומבי.
החל מסוף שנות ה-90, ניקולסון היה ביחסים עם השחקנית לארה פלין בויל. השניים נפרדו בתחילה בשנת 2000, לאחר מכן ניקולסון נקשר לדוגמנית העל האנגלית קייט מוס. בשנת 2006, כשהיה בן 69, ניקולסון יצא עם השחקנית פז דה לה הוארטה, הצעירה ממנו ב-47 שנים.
ניקולסון הוא מעריץ של קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז וקבוצת הכדורסל לוס אנג'לס לייקרס. הוא מחזיק בכרטיס מנוי של לייקרס מאז 1970, כאשר במשך 25 שנים מושבו הוא ליד ספסלי היריב, והוא החמיץ מעט מאוד משחקים.
פרסים והוקרה
עם שתים עשרה מועמדויות לפרסי אוסקר (שמונה לשחקן הטוב ביותר וארבע לשחקן המשנה הטוב ביותר), ניקולסון הוא השחקן הגברי המועמד ביותר בתולדות פרסי האוסקר. והוא זכה בשלושה פרסי אוסקר. הפרסים העיקריים האחרים שלו כוללים פרס גראמי, שלושה פרסי פרסי באפט"א ושישה פרסי גלובוס הזהב.
בשנת 2008 הוכנס ל"היכל התהילה של קליפורניה", מוסד שהוקם על ידי אשת המושל, מריה שרייבר, כדי לחלוק כבוד לדמויות שתרמו לעיצוב המדינה.
זרעים של מסטיק
זרעים של מסטיק הוא מחזמר ישראלי לילדים, שחיברה המשוררת לאה נאור בהלחנתו של נחום היימן. המחזמר עובד גם לספר ולתקליט.
חיבור המחזמר
המחזמר נכתב על ידי לאה נאור בשנת 1965. היא הייתה אם צעירה לשניים, עוזבת קיבוץ, כאשר נחום היימן, ידידה מקיבוץ בית אלפא, ביקש ממנה לכתוב שיר לכבוד מסיבת הסיום של קבוצת סלע - כתה ו' של ילדי הקיבוץ. הוא לא שבע רצון מהלחנת השיר הראשון שחיברה, אך התלהב מהשיר השני - זרעים של מסטיק - וביקש ממנה לכתוב שירים נוספים וסיפור רקע, כדי שיהיו להצגה מלאה. כתבה לאה נאור:
המחזמר ובו 14 שירים זכה להצלחה, ולפי דרישת הקהל הוא הוצג שוב ושוב בפני ילדי הקיבוצים השכנים לבית אלפא.
ספר ותקליט
בעקבות הצלחת המחזמר הוזמנו ילדי קיבוץ בית אלפא להקליט את שיריו באולפן קול ישראל בירושלים. ב-1966 הוציאה לאור הוצאת ספרית פועלים ספר ובו מילות השירים שבו וכן תווים לנגינה. בעקבות זאת החליטה חברת סי בי אס להפיק תקליט של המחזמר בהשתתפות ילדי הקיבוץ וכוכבת ילדים של אותה תקופה, דליה פרידלנד. כיוון שקולם של רוב הילדים השחקנים כבר התחלף השתתפו בהקלטה ילדים צעירים יותר מן הקיבוץ. העיבוד המוזיקלי לתקליט נעשה על ידי המוזיקאי מל קלר. הוא יצא לאור ב-1967.
המחזמר היה הראשון במחזות שכתבה לאה נאור. היא העידה כי בתחילה לא ייחסה לו חשיבות מיוחדת וראתה בו רק תרומה צנועה לידידה נחום היימן ולקיבוץ בית אלפא. לכן לא שמרה את כתב היד המקורי של המחזמר, ונוסחו שהשתמר הוא העיבוד שיצרה ממנו לצורך הפקת התקליט.
פרסום המחזה ועיבודו לספר ותקליט הפכו את שיריו לשירי ילדים מן המוכרים ביותר בישראל. המחזמר זכה להצגות חוזרות בתיאטראות וגם בטלוויזיה.
בשנת 1995 הוציאה לאור הזמרת דפנה דקל קלטת וידאו ותקליטור ובהם ביצוע של המחזמר בהשתתפותה של דליה פרידלנד.
משנת 1998 ועד 2007, המחזמר הועלה מחדש על הבמות בהפקתה של "מילשטיין הפקות". במאי המחזה היה עידן עמית והמוזיקה עובדה בידי צליל בירן.
המחזמר הועלה מחדש בהפקה גדולה בעמק המעיינות בשנת 2010, לכבוד חגיגות 100 שנה לתנועה הקיבוצית. בעיבוד המחודש השתתפו שלוש מקהלות. במאית המחזה הייתה אושרת חנין-רז והמנהל המוזיקלי היה חיים אסנר. נאור, היימן ובני קבוצת סלע היו אורחי הכבוד בהצגה.
He Wasn't
He Wasn't הוא סינגל מתוך האלבום השני של הזמרת אבריל לאבין, Under My Skin. הסינגל לא שוחרר בארצות הברית, שם הופץ במקום השיר "Fall to Pieces". הסינגל הופק ונכתב על ידי לאבין ושנטל קרביזוק.
השיר הגיע למקום התשיעי במצעד השירים של הולנד.
רקע והצלחה
השיר מדבר על מערכת יחסים לא מוצלחת בין אבריל לבין בן אדם אחר. השיר מהיר, עם ביט מדבק, השיר מאשים את הבחור בכך שהוא "לא היה טוב מספיק" ועל כך שהוא אף פעם לא נתן לה הרגשה של "מיוחדת".
הסינגל מוקם במקום ה-23 בממלכה המאוחדת ובמקום ה-25 באוסטרליה. גם בארצות אחרות הסינגל לא הצליח במיוחד, כאשר היה במצעד הסינגלים בניו זילנד במשך שבוע אחד, והגיע רק למקום ה-38. בקנדה, מוקם הסינגל במקום ה-92.
How High the Moon
How High the Moon הוא סטנדרט פופולרי אצל נגני ג'אז, שנכתב על ידי נאנסי המילטון והולחן על ידי מורגן לואיס. הסטנדרט הופיע לראשונה במחזמר של ברודוויי Two for the show בשנת 1940, שם הוא שרו אותו אלפרד דרייק ופראנסס קומסטוק.
הבסיס ההרמוני של הקטע, מהווה את הבסיס של קטעי בי בופ, כולל אורינתולוגיה מאת צ'ארלי פארקר קטע שנחשב ליצירת מופת של הבופ ומאבני היסוד של סוגה זו.
ביצועים שונים של הקטע
ההקלטה המוקדמת ביותר של הקטע היא של בני גודמן והתזמורת שלו, מ-7 בפברואר 1940. בשנת 1947 הביצוע של סטן קנטון והביג בנד שלו זכה להצלחה מרשימה, וכיכב בראש רשימת הלהיטים במשך תשעה שבועות. גם הביצוע של לס פול ומרי פורד מינואר 1951 הצליח מאוד, ונהיה לאחד מסימני ההיכר של שניהם. גם זמרת הג'אז אלה פיצג'רלד ביצעה את הקטע עשרות, אם לא מאות פעמים, והוא נהיה לאחד מהשירים הכי מזוהים עמה. היא לראשונה הופיעה עם הקטע בשנת 1947 בקרנגי הול. בסוף אותה השנה היא גם הקליטה את השיר לראשונה. ביצוע שלה מ-1960 ששוחרר באלבום אלה בברלין זכה להיכנס היכל הכבוד של פרסי גראמי. גם גרסתה מ-1966 נחשבת לשם דבר, בזכות האלתור הארוך והמיוחד שבאמצע השיר.
מלבד כל אלה, ישנם ביצועים רבים מאוד לשיר. בין האמנים שהקליטו אותו ניתן למנות למשל את לואי ארמסטרונג, צ'ט בייקר, דייב ברובק, נט קינג קול, דיוק אלינגטון, דיזי גילספי, ליונל המפטון, בני גודמן, ג'ין קרופה, אניטה או'דיי, סטפן גרפלי ועוד.
470 (מפרשית)
470 הוא דגם אחיד של סירה זוגית (הגאי ואיש צוות), בעלת גוף יחיד ושני מפרשים, אליהם מצטרף ברוח גבית ומלאה גם ספינקר. אורכה הכולל של הסירה הוא 4.70 מטר וממנו נגזר שמה. דגם ה-470 הוא דגם פתוח, גוף הסירה עשוי מתרכובת שרף פוליאסטר מחוזק בסיבי זכוכית (GRP) עם מכלי ציפה אינטגרליים.
סירת ה-470 מתחרה במשחקים האולימפיים מאז מונטריאול 1976.
היסטוריה
הדגם תוכנן בשנת 1963 על ידי המתכנן/ אדריכל ימי הצרפתי אנדרה קורנו שהגה סירת מפרש מודרנית מפיברגלס שתהיה בעלת ביצועים גבוהים מחד אך מאפיינים מתונים מאידך כדי לשמור על קלות יחסית בשימוש כך שכל אחד- נער או בוגר - יוכל להשיט אותה. בשנת 1969 הוכר הדגם על ידי איגוד השיט הבינלאומי ומשנת 1970 החלו בו אליפויות עולם שנערכות מאז מדי שנה ברציפות. משנת 1985 הופרדו אליפויות העולם לגברים ולנשים. סירת ה-470 הוכרזה כדגם אולימפי בשנת 1976. החל מאולימפיאדת סיאול (1988) יש חלוקה בין גברים לנשים, איגוד השיט הבינלאומי החליט לחזור לדגם 470 מעורב החל מאולימפיאדת פריז (2024).
470 בישראל
ארבע אליפויות עולם בדגם 470 נערכו בישראל: בחיפה בשנת 1988, בתל אביב בשנת 1997, בחיפה בשנת 2015 ובאוקטובר 2022 שדות ים.
צוותים ישראלים שהגיעו להישגים בינלאומיים באליפות עולם ובאליפות אירופה
הערה לטבלאות הישגים, שיוטי ISAF (בעבר) או WS (כיום) אינם מוגדרים כאליפות עולם אולם בשל מעמדם ("אולימפיאדה קטנה") הם יוכנסו לטבלה תוך ציון:
מגפת הקורונה בדרום אפריקה
מגפת הקורונה זוהתה לראשונה בדרום אפריקה במרץ 2020.
ציר זמן
המקרה הראשון של קורונה אושר ב-5 במרץ 2020 בגבר ששב מאיטליה בתחילת החודש. ב-23 במרץ, עלה מספר החולים ל-402. מאוחר יותר באותו ערב פנה הנשיא סיריל רמפוזה לאומה והכריז על הסגר כללי של 21 יום מחצות 26 במרץ ועד 16 באפריל. כוחות ההגנה של דרום אפריקה סייעו לממשלה לאכוף את העוצר. בפועל, הסגר הוארך לפחות עד סוף חודש אפריל. כמות הנדבקים היומית החלה לקטון. כתוצאה מההסגר, נצפו אריות ישנים על מספר כבישים במדינה. נצפו גם פינגווינים משוטטים ברחובות הנטושים. בצל הֶסגר, קהילות עניות התלוננו על מחסור במזון, אחרי שהכסף השחור שממנו התפרנסו רבים מהעובדים בהן חדל מלהגיע. דווח על מקרי שוד וביזה. חוסר השוויון בדרום אפריקה נחשב לאחד החמורים בעולם, ולפי מחקר של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2017 ל-20% מבתי האב במדינה, שבה חיו 57 מיליון בני אדם, אין גישה הולמת למזון.
בסוף אפריל הוחלט על אסטרגית יציאה מהסגר הכוללת 5 שלבים כששלב 1 הוא השלב המקל. שלב 5 החל ב-1 במאי. אחרי חודש, החל שלב 4.
ביולי, הנשיא הכריז על חידוש העוצר הלילי, בשל עומס על בתי החולים. אחרי שורת הקלות, חל זינוק מחודש במספר הנדבקים בנגיף. בנוסף, חודש האיסור על שתית אלכוהול. הנשיא רמפוזה אמר בנאום כי המדינה לא יכלה להרשות לעצמה עומס על בתי חולים והמרפאות כתוצאה מנזקי האלכוהול.
באמצע אוגוסט הנשיא הודיע על הקלה בהגבלות, כולל הצו שאסר על מכירת אלכוהול וטבק. המדינה הייתה בשלב 2. בדומה לשלב 3, הותרה התקהלות עד 50. העוצר הלילי היה מעשר. ב-21 בספטמבר, החל שלב 1 והיו כמה הקלות. לדוגמה, הותרו התקהלויות של 200 בחוץ ו-500 בפנים. העוצר הלילי היה מחצות. הקלות נוספות החלו ב-12 בנובמבר.
מאז אמצע נובמבר, התחלואה חזרה לעלות. בתחילת דצמבר, הודקו מגבלות במספר אזורים. ב-14 בדצמבר הודיע הנשיא על סגירת כמה חופים, הורדת מספר האנשים בהתקהלות והחמרת צעדים אחרים. נתגלתה תשנית של הנגיף שנחשדה כמדבקת יותר, וריאנט בטא של נגיף הקורונה.
ב-28 בדצמבר הודיע הנשיא כי המדינה תחזור לרמת 3 למשך 14 יום. הוטל עוצר לילי והיו איסור על מכירת אלכוהול, סגירת שירותים ציבוריים כמו חופים ואגמים, חובת עטיית מסכות בפומבי ועוד. ההגבלות נמשכו במהלך ינואר 2021. בתחילת פברואר, ניתנו הקלות שונות לאחר ירידה בתחלואה. הקלות נוספות החלו בסופו.
במאי החלה עליה בתחלואה. מקורו היה מוטציה B.1.617 של נגיף הקורונה, וריאנט דלתא של נגיף הקורונה .. ב-31 במאי הוקשחו ההנחיות והמדינה עלתה לשלב 2 בסולם ההנחיות. ב-15 ביוני, עלתה המדינה לשלב 3. ב-28 ביוני עלתה לשלב 4 וכך נכנסה לסגר כמעט מלא.
ב-25 ביולי 2021 הורדה המדינה לשלב 3 עם התאמות. ב-13 בספטמבר 2021 נכנס לתוקף שלב 2 עם התאמות, וב-1 באוקטובר 2021 הוקלו הגבלות נוספות על ידי מעבר לשלב 1 עם התאמות. בסוף נובמבר, היה זינוק במספר הנדבקים והתגלה בה וריאנט אומיקרון של נגיף הקורונה. הזן נחשב כמקור העלייה. ב-30 בדצמבר הוחלט על הסרת ההגבלות: הסרה מיידית של העוצר הלילי בין חצות לשעה 04:00. בנוסף, במתחמים סגורים יכלו להתקהל עד 1,000 איש, ועד 2,000 בשטח פתוח. חנויות לממכר משקאות אלכוהוליים הורשו לחזור לפעול עד השעה 11 בלילה. כמות הנדבקים המדווחת התייצבה סביב 3000 ביום.
לאחר שירדו המספרים מאז ההתפרצות של נובמבר-דצמבר 2021 לסביבות 1,400 מקרים ידועים ביום, באפריל 2022 חלה עליה.
איוואן גצקו
קריירה
גצקו נולד בעיר דנייפרופטרובסק וגדל בעיירה אירשבה, שם שיחק אביו בקבוצת כדורגל מקומית. גצקו למד בפמנייה לספורטאים מחוננים בעיר לבוב. בשנת 1985, בהיותו בן 17, עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של קבוצת זקרפטיה אוז'הורוד, ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה. בהמשך עבר לקבוצת צ'רנומורץ אודסה מהליגה הסובייטית הבכירה.
בשנת 1992 עבר לשחק בישראל בקבוצת מכבי חיפה איתה זכה בגביע בשנת 1993 ובאליפות בשנת 1994. למרות שברוב המשחקים לא פתח בהרכב הראשון נחשב גצקו לשחקן מוביל בחיפה וכחלוץ המבקיע הרבה שערים כשעולה מהספסל.
תסמונת מחלקת תיירים
תסמונת מחלקת תיירים היא תסמונת שהתגלתה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, שמשמעותה שטיסות ארוכות במחלקת תיירים (תוך ישיבה ללא תנועה בתנאי צפיפות) מגדילות את הסיכון ללקות בפקקת ורידים עמוקה (DVT - Deep Vein Thrombosis) כלומר להיווצרות קרישי דם ברגליים. הסכנה ב-DVT היא היסחפות של קרישי הדם לריאות ללב או למוח, דבר שעלול לגרום לנזקים קשים ואף למוות.
גילוי התסמונת
בשנים האחרונות נפטרו מאות נוסעים כתוצאה מהסינדרום ובני משפחותיהם הגישו תביעות משפטיות כנגד מספר חברות תעופה: "קוואנטס" (מאוסטרליה), "אייר ניו זילנד" (מניו זילנד), "אייר פראנס" (מצרפת) ו"בריטיש איירווייז" (מבריטניה).
מחקר שהתפרסם בשנת 2000 בכתב העת הרפואי "The Lancet", בדק הרגלי תחבורה של 788 אנשים עם חשד לקרישי דם ולא מצא קשר בין קרישי דם וטיסה במטוס, נסיעה ברכבת או מכונית, ואף שיט בסירה. המחקר העלה ספקות לגבי חומרת הסכנה באותה תקופה.
בשנת 2002 אישר "המכון הבריטי לתעופה ובריאות" כי במהלך 2001 נפטרו לפחות 50 בריטים כתוצאה מקרישי דם שנוצרו אצלם במהלך טיסה. לטענת המכון המספר גדול אף יותר, אך יש קושי לקשר בין מקרי מוות נוספים שקרו זמן מה לאחר הטיסה לבין הטיסה עצמה. להערכת המכון 26% מהמקרים האחרונים התרחשו בטיסות קצרות ו-25% מהמקרים קרו לנוסעי מחלקת עסקים. קרוב למחצית הנפטרים היו מתחת לגיל 40. מהממצאים התקבל שלא רק טיסות ארוכות ולא רק טיסות במחלקת תיירים מסוכנות.
במחקר נוסף שנערך על מתנדבים שנחשפו לתנאים הדומים לאלו שבמטוסי נוסעים ופורסם בכתב העת הרפואי "The Lancet", הועלתה סברה שהתופעה נובעת ממשינויים פתאומיים בלחץ האוויר.
לאחר מספר שנים של הכחשה, הודו לאחרונה חברות התעופה כי קיים קשר בין טיסה לבין היווצרות קרישי דם מסוכנים בגפיים התחתונות שעלולים להגיע לריאות, ללב או למוח ולגרום למוות. בכנס שערכו חברות תעופה בז'נבה בחסות ארגון הבריאות העולמי הוחלט להתחיל במחקר מקיף שיבדוק את הקשר בין הטיסה לקרישי הדם, ואת הדרכים למניעת הסכנות.
המטבח הלובי
עוד מאכל מסורתי הוא הקיקות שזה מרק חם עם חתיכות של בצק מבושל וחריף שאוכלים בימות החורף הקרים.
המטבח היהודי הלובי
השבת והחגים במחזור השנה, וכן האירועים השונים במעגל החיים, העשירו את המטבח בגיוון התבשילים, המתכונים ודברי המתיקה, שבאו לידי ביטוי גם במטבח של העניים, שכלכלו את תקציבם בהתאם.
מאכלי החגים ומועדי ישראל
בחגים התבשילים עשירים ומגוונים יותר וחלק מהם היו ייחודיים לחג מסוים ולעיתים הייתה בהם סמליות, כמו:
רוב מגוון התבשילים והמאפים היה נהוג, בדרך כלל, בכל הקהילות היהודיות בלוב, אך, בשל תנאים שונים והשפעות סביבתיות, התפתחו גרסאות בשינויים מזעריים, בין קהילה לקהילה, שהתבטאו באופן ההכנה ובתוספות השונות למתכונים.
המטבח של תושבי לוב
תושבי לוב נוהגים לאכול בבית, מלבד בימי שישי, בהם נהוג לבלות בפיקניקים על חוף הים התיכון. רוב המסעדות ובתי הקפה מיועדים לנוכרים, שבאו מחוץ למדינה. התפריטים יותר מתוחכמים מבעבר, וכיום ניתן למצוא גיוון רב יותר של מטבח לובי ומזרח-תיכוני. מטבח בינלאומי זמין בבתי המלון הגדולים.
כל המשקאות האלכוהוליים אסורים בלוב, על פי חוקי האסלאם. שיכר מקומי זמין למעוניינים, אך אינו חוקי ובדרך כלל באיכות ירודה.
המשקה הלאומי של לוב הוא הרוזטה, משקה העשוי משקדים טחונים ומהם יוצא תרכיז שאיתו מערבבים מים ויוצא משקה מתוק וקר לימים חמים
בקבוקי מים מינרליים נפוצים מאוד, וכמוהם גם משקאות קלים מגוונים. מיצי פירות, במיוחד תפוז, נמכרים (בעונה המתאימה) בדוכני רחוב. התה לובי הוא משקה סמיך המוגש בכוסות קטנות, לעיתים קרובות בשילוב עם עלי נענע או בוטנים. קפה אמריקאי ניתן אף הוא לקנייה בלוב, ובה נפוץ המותג "נסקפה" (Nescafé).
הסחלב הלובי עשוי מגרגירי דוחן והוא נקרא דרוע.
הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה
הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה הייתה דיקטטורה צבאית שעלתה לשלטון בצ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 בהפיכה צבאית. החונטה הצבאית שלטה בצ'ילה במשך 17 שנה וכוננה בה משטר שמרני, ניאו ליברלי ואלים. לצד הנס כלכלי במדינה, אזרחי צ'ילה חוו דיכוי פוליטי כבד, ואלפי בני אדם נחטפו, עונו, נרצחו, נעלמו או יצאו לגלות. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה החונטה בתהליך איטי של חזרה למשטר דמוקרטית.
רקע
כתגובה שמרנית ואלימה לעליית השמאל תחת נשיאותו של סלבדור איינדה בשנותיה האחרונות של הרפובליקה הנשיאותית, התקוממו הכוחות המזוינים של צ'ילה ב-11 בספטמבר 1973 ותפסו את השלטון בהפיכה צבאית, בדומה לכמה משכנותיה של צ'ילה באמריקה הלטינית באותה התקופה. החל משנת 1972, התאפיינה הכלכלה הצ'יליאנית במשק סגור ההולך ונשלט על ידי המגזר הציבורי. פיקוח מקיף על מחירים, חוסר ודאות בנוגע לרכוש פרטי והפרות זכויות קניין, אינפלציה קיצונית ואי-שקט תעשייתי תרמו משמעותית לנפילת ממשלת איינדה ולעליית ממשלת החונטה הצבאית ב-1973. בנוסף, השפעות המלחמה הקרה והחשש מהקומוניזם, הגבירו את הקיטוב אידאולוגי. בצ'ילה עלו חוגים שתמכו במאבק המזוין בהשראת המהפכה הקובנית והתנגדו לדמוקרטיה המערבית. בנוסף, המדיה תמכה בימין והפעילה לחץ על משטר איינדה. כל אלה הכשירו את הקרקע לקראת הפיכה צבאית.
ההפיכה הצבאית
החל מחודש אוגוסט 1973 התארגנו קצינים ויחידות בחיל הים ובחיל האוויר לקראת הפיכה צבאית כנגד משטרו של סלבדור איינדה, תחת הנהגתם של תת אדמירל חוסה טוריביו מרינו (Jose Toribio Merino) והגנרל גוסטבו לייג (Leigh). ב-21 באוגוסט התפטר קרלוס פראטס מתפקידו כראש הצבא ויומיים לאחר מכן, ב-23 באוגוסט, מונה במקומו אוגוסטו פינושה, שנחשב כנאמן לשלטון הדמוקרטי וכאישיות בלתי פוליטית. בין התפטרותו של פראטס לבין מינויו של פינושה פרסם בית הנבחרים הודעה שקראה לשרים ולאנשי הצבא לפתור את "השבר העמוק בסדר החוקתי".
אלטאמיראנו, ראש המפלגה הסוציאליסטית, הזהיר מפני הפיכה צפויה מטעם חיל הים, ודבר זה עורר דיון משלהב יצרים סביב צ'ילה כ"וייטנאם השנייה" וכן גל של השתלחויות באלמיראנטה. ב-7 בספטמבר שוכנע פינושה בידי מרינו ולייג להצטרף לקושרים, ואילו בקרב הזרוע הביטחונית הרביעית, הקרביניירוס של צ'ילה, תמך בהפיכה הגנרל הצעיר ססאר מנדוסה (César Mendoza) בלבד.
ב-10 בספטמבר הפליגה השייטת, כמתוכנן, על מנת להשתתף בתמרונים ימיים משותפים לחילות הים של ארצות הברית של אמריקה ושל מדינות לטינו-אמריקאיות שונות (UNITAS). יחידות הצבא נשארו בבסיסיהן על מנת למנוע עימותים ביום פתיחת הדיון המשפטי בעניינו של אלטאמיראנו. למחרת היום, 11 בספטמבר 1973, שב הצי לפנות בוקר לנמל ולפראיסו וכבש את העיר במהירות. בשעה 7 בבוקר נודע הדבר לאיינדה במשכנו הנשיאותי והוא ניסה ליצור קשר עם לייג ופינושה, אולם ללא הצלחה, וחשב כי הם מוחזקים בידי המתקוממים. ספולבדה, מפקד הקרביניירוס, הבטיח לאיינדה כי פקודיו יישארו נאמנים לו, אולם מנדוסה הדיחו ותפס את מקומו כמפקד. בו בזמן הגיע פינושה למרכז הפיקוד של הצבא ולקח חלק בפיקוד על ההפיכה. בשעה 8:42 בבוקר שידר "רדיו מינרייה אי אגריקולטורה" (כרייה וחקלאות) את ההודעה הראשונה של החונטה הצבאית מטעמם של פינושה, לייג, מנדוסה ומרינו, שתבעה מאיינדה להתפטר מיידית מתפקידו ולפנות את ארמון הנשיאות, אחרת יותקף מהיבשה ומהאוויר. עם השידור נטשו כוחות הקרביניירוס שאבטחו את הארמון את עמדותיהם.
איינדה החליט להישאר בארמון הנשיאות ובשעה 9:55 הגיעו הטנקים הראשונים של המתקוממים לפרבר האזרחי של סנטיאגו והחלו להילחם במספר צלפים שנשארו נאמנים לשלטון. מרכז הפועלים המאוחד קרא להתנגדות בפרברים בהם התגוררו הפועלים, ואילו הנשיא מסר את הודעתו האחרונה בה הבטיח לשלם בחייו בעבור נאמנותו של העם, הביע את ביטחונו כי הישגי שלטונו ניטעו בתודעתם של הצ'יליאנים ולא יעקרו בקלות, כי יש לו אמון בצ'ילה ובעתידה וכי בעתיד הקרוב יתגברו הצ'יליאנים על הבוגדים וישובו לחוש חופש ולבנות חברה טובה יותר.
באותה שעה החלו חילופי האש בין כוחות המורדים ובין חבורת ידידי הנשיא (Grupo de Amigos del Presidente), משמר מזוין שהגן על איינדה, ובשעה 11:52 הופצצו ארמון הנשיאות וכן ביתו של איינדה בשכונת לאס קונדס (Las Condes) במזרח סנטיאגו בידי מטוסי חיל האוויר. ארמון הנשיאות החל לעלות באש, אולם הנשיא ונאמניו סירבו לצאת ולהיכנע, ועל כן בסביבות השעה 2 בצהריים הופלו דלתות הארמון וכוחות הצבא פרצו פנימה. רופאו האישי של איינדה העיד כי ראה במו עניו את איינדה עת שהתאבד באמצעות ירי בסנטרו. דיווח זה על אופן מותו של איינדה נתמך בידי עדויות נוספות.
בשעה 6 בערב התכנסו מנהיגי ההפיכה הצבאית בבית הספר הצבאי (Escuela Militar del Libertador Bernardo O'Higgins), תפסו את השלטון כחונטה צבאית והכריזו על מצב של מדינה במצור.
הקמת החונטה וביסוסה (1973 - 1978)
לאחר ההפיכה, השתלטה תחילה ממשלת החונטה, שייצגה את הכוחות המזוינים והמשטרה, על הרשות המבצעת, אז על המכוננת ולבסוף על המחוקקת. הרשות השופטת שמרה על סוג של עצמאות, על אף שגם הייתה בעד משטר החונטות החדש ולא באמת פעלה לפקח על חוקיות פעילות המשטר החדש. מיד לאחר הפלת משטרו של איינדה החלו חברי החונטה בכינונו של מנגנון שלטוני חדש. על אף שבאופן תאורטי נשמרה חוקת 1925 על כנה, העוצמה שאחזה בידה החונטה הצבאית הביאה לעיצובו מחדש של מנגנון המדינה. צו מספר 1, מ-11 בספטמבר 1973, קבע כי אוגוסטו פינושה עומד בראש החונטה מתוקף תפקידו כראש הזרוע הוותיקה ביותר מבין הכוחות המזוינים. על אף שחברי החונטה אמורים היו לעמוד בראשה ברוטציה, בפועל הפך מינויו של פינושה לקבוע. ב-27 ביוני 1974 העבירה החונטה את צו מספר 527, שהכתיר את פינושה כ"ראש העליון של האומה" (Jefe Supremo de la Nación), תואר שהחליף את נשיא צ'ילה כחצי שנה לאחר מכן, בצו מספר 806. בסופו של התהליך ניכסה לעצמה החונטה את הסמכויות החוקתיות והשיפוטיות, החליפה את הקונגרס, אשר פוזר ב-21 בספטמבר, והוציאה את המפלגות הפוליטיות מחוץ לחוק.
עם עליית משטר החונטות וההפיכה הצבאית החלו הפרות מתמשכות ובוטות של זכויות אדם בסיסיות; חופש אישי, משפט הוגן, שלמות גוף וחיים, בקרב תומכי המשטר הקודם- פוליטיסייד. תחילה לא הועלו התנגדויות ציבוריות, מחשש להשלכות שבהתנגדות למדיניות המשטר החדש, חוסר ידיעה ותדהמה. זאת למעט ביקורת מועטה מצד הכנסייה הקתולית. ימים ספורים לאחר ההפיכה החל המשטר במעצרים ובהוצאה להורג של ראשי מתנגדיו, בין השאר בידי יחידת שיירת המוות. מרבית מנהיגי האיחוד העממי ומנהיגי שמאל אחרים נעצרו והועברו למחנות מעצר מבודדים. מקומות כגון קוואטרו אלאמוס (Cuatro Álamos), וייה גרימאלדי (Villa Grimaldi), אצטדיון צ'ילה (Estadio Chile) והאצטדיון הלאומי בסנטיאגו הוסבו למחנות מעצר ומרכזי עינויים, וכך גם חברת הניטראט צ'קבוקו (Oficina Salitrera Chacabuco), אי דאוסון (Isla Dawson) שבפטגוניה, הנמל של פיסאגווה (Pisagua), ספינת הלימוד אסמרלדה (Buque Escuela Esmeralda) מחוץ לעיר הבירה ומקומות נוספים בכל רחבי המדינה. במהלך השנים הראשונות למשטר הדיכוי נרצחו בידי ה-DINA, השם שבו הייתה מוכרת מנהלת הביון הלאומית (Dirección de Inteligencia Nacional), המשטרה הפוליטית החשאית שהקים המשטר, כ-3,000 איש, ביניהם הזמר ויקטור חרה (Víctor Jara) והשר לשעבר חוסה טואה (Tohá). רבים מקורבנות אלו עודם בגדר נעלמים (desaparecidos). כמו כן, למעלה מ-35,000 איש היו נתונים לעינויים שיטתיים, למעלה מ-300,000 נעצרו בידי זרועות המשטר, ורבים אחרים נאלצו לגלות אל מחוץ לצ'ילה, ולעיתים נשלחו אחריהם מתנקשים, כמו אחרי קרלוס פראטס ואורלנדו לטלייה. הפרת זכויות האדם בידי משטרו של פינושה עוררה גינויים מצד מדינות שונות וכן מצד האו"ם.
בתחום הכלכלי קידם המשטר "פוליטיקה של הלם" (Política de Choque) על מנת להתגבר על המשבר הכלכלי ועל האינפלציה בת 300%. למטרה זו גייס המשטר את עזרתה של קבוצת כלכלנים צעירים שהוסמכו מטעם אוניברסיטת שיקגו, אשר יישמו את המודל הנאו-ליברלי של מילטון פרידמן. נערי שיקגו (Chicago Boys), כפי שכונו הכלכלנים, יישמו את משנתם בצ'ילה, וזו החלה בהלם ("שוק") כלכלי, שבמסגרתו צומצמה ההוצאה הציבורית הממשלתית ב-20%, כ-30% מעובדי הציבור פוטרו ממשרותיהם, מס הערך המוסף הועלה והונה של המערכת הלאומית לחיסכון והלוואה של צ'ילה (Sistema Nacional de Ahorro y Préstamo de Chile) הפכו לנזילים. כצפוי, בעקבות אמצעים אלו התמוטטה הכלכלה, צעד אותו החשיב פרידמן כהכרחי על מנת שזו תוכל להתחדש. הערך המוסף של המוצרים בשוק ירד, וגם הייצוא צנח בכ-40%, בעוד שהאבטלה עלתה לכדי 16%. האמצעים הכלכליים החלו לתת את אותותיהם בשנת 1977, כאשר הכלכלה החלה להתחזק והחל "בום" כלכלי, שזכה לכינוי "הנס של צ'ילה" (Milagro de Chile). האוליגרכיה קיבלה בחזרה לידיה נכסים ומפעלים שהוחרמו בידי ממשלת האיחוד העממי והשקעות חדשות קיבלו עידוד מצד גורמים פיננסיים בינלאומיים, כגון הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית, שהלוו סכומי עתק לממשלה. גם חברות בינלאומיות שנכסיהן הולאמו קודם לכן, ביניהן דאו כימיקלים, ITT ופיירסטון, קיבלו אותם חזרה לידיהם ושבו להשתתף בשוק הצ'יליאני. בשנים אלו הושלמו העבודות במטרו של סנטיאגו והחלה סלילתה של הקארטרה אאוסטרל.
בנצלה את שעת הכושר, עת מדינות רבות באמריקה הלטינית הונהגו בידי משטרים צבאיים, לקחה צ'ילה חלק במבצע קונדור, שהיה תוכנית משותפת של ארגוני ביטחון ומודיעים במדינות הקונוס הדרומי ובשיתוף סוכנות הביון המרכזית לשימוש בשיטות של טרור מדינתי (Terrorismo de Estado) כנגד "חתרנות" משמאל. אחד מאבות התוכנית היה ראש ה-DINA, מנואל קונטרראס (Contreras), אחד האנשים רבי העוצמה בצ'ילה באותן השנים. הקרבה בין מנהיגי המדינות, למשל עם הרודן הבוליביאני הגנרל אוגו באנסר (Banzer), אפשרה גם התקרבות דיפלומטית בין המדינות ולחתימתו של חוזה צ'ראנייה (Acuerdo de Charaña), שניסה לפתור את בעיית היעדר המוצא לים של בוליביה (Mediterraneidad de Bolivia) וחידוש הקשרים הדיפלומטיים בין המדינות.
בתחילה תמכו אדוארדו פריי מונטאלבה ומנהיגים נוצרים דמוקרטיים אחרים בהפיכה, אולם לאחר מכן הפכו למבקריה והצטרפו למתנגדי המשטר הצבאי. מנהיגי השמאל נעצרו או הוגלו. הכנסייה, שתחילה הביעה את הכרת תודתה לכוחות המזוינים על שהצילו את המדינה מסכנת המרקסיזם, הפכו גם הם למבקרי המשטר על רקע הדיכוי והרפורמות החברתיות והכלכליות.
חילופי עשורים (1978 - 1985)
1978 הייתה אחת השנים המשמעותיות ביותר עבור שלטונו של פינושה. ארצות הברית של אמריקה, שבמהלך השנים הראשונות תמכה במשטר, הפכה לאחת ממתנגדותיו העיקריות. אחת הסיבות העיקריות לכך הייתה ניסיון ההתנקשות באורלנדו לטלייה, שגלה באותה עת בוושינגטון. ג'ימי קרטר, שנכנס לתפקידו כנשיא ארצות הברית בשנה שקדמה לכך, החל במתקפה רבת עוצמה בשיתוף עם ארגונים בינלאומיים למען זכויות אדם והעביר ביקורת כנגד הצנזורה על אמצעי התקשורת ודיכוי האופוזיציה. בתגובה לביקורת קיים פינושה ב-5 בינואר 1978 משאל עם, על אף שלא קיים היה רישום מסודר של בעלי זכות בחירה, בו השתתפו, לפי הנתונים שסיפק השלטון, 5,349,172 איש. המצביעים התבקשו לציין אם הם תומכים או מתנגדים להצהרה הבאה: " לנוכח התוקפנות הבינלאומית כנגד מולדתנו, אני תומך/תומכת בנשיא פינושה בפעולתו להגנה על כבודה של צ'ילה ומאשר מחדש את הלגיטימיות של שליט הרפובליקה על מנת שיוביל בצורה הקיצונית ביותר את תהליך מיסודה של הארץ." 4,012,123 הצביעו "כן"; 1,092,226 הצביעו "לא"; ואילו 224,923 הצביעו בפתק לבן או שקולותיהם נפסלו. לאור התהליך יוצא הדופן רבים הטילו ספק בנתונים אלו.
על אף הלחץ הבינלאומי נמשכו בצ'ילה הפרות זכויות האדם. בו בזמן העביר פינושה את חוק מספר 2,191 שחנן את כל מי שהיה מעורב בהפרת זכויות אדם מיום ההפיכה הצבאית, ובהם מתכננים, משתפי פעולה ומשתפי פעולה שלאחר המעשה. העיתונות החלה לדווח על הימצאותם של אסירים "נעלמים" באזור לונקן (Lonquén). ה-DINA הוחלפה, במידת מה, בידי המרכז הלאומי למידע (Central Nacional de Informaciones) ואילו הקרדינל ראול סילבה אנריקס (Silva Henríquez), לוחם למעם זכויות אדם, הציב בפני המשטר את הבעיה של הויקריה דה לה סולידרידאד (Vicaría de la Solidaridad), ארגון למען זכויות אדם של הכנסייה הקתולית.
באווירה זו נתן גוסטבו לייג, אחד מחברי החונטה, פומבי לחילוקי הדעות בינו ובין פינושה, שנסובו סביב האופי האישי והמוגזם של שלטונו של פינושה ועל המודל הכלכלי שאימץ. לייג גם הביע את שאיפתו לקבוע לוח זמנים לחזרה לדמוקרטיה, דבר שעמד בניגוד לפרקטיקה של טרור מדינתי. לאחר מספר הצהרות של מפקד חיל האוויר, ממחוללי ההפיכה, בעיתון האיטלקי "Corriere della Sera" וסירובו לחזור בו, הודח לייג מהחונטה הצבאית והוחלף על ידי פרננדו מטיי (Matthei).
על אף שהקשרים הדיפלומטיים עם המדינות השכנות לצ'ילה התהדקו מאז ההפיכה הצבאית, אלו נקלעו למשבר במהלך שנת 1978. ציון שנת המאה למלחמת האוקיינוס השקט עוררה תסיסה בפרו, איתה כבר היו בעיות דיפלומטיות קודמות ב-1974, ועם בוליביה. הניסיונות להבטיח לבוליביה יציאה לים נבלמו בידי פרו בהסכם צ'רנייה (Acuerdo de Charaña) באמצעות וטו בהתאם לנספח של חוזה אנקון (Tratado de Ancón) בין צ'ילה ופרו. המתיחות הגיעה עד לכדי כך שהדיקטטור של פרו, הגנרל חואן ולסקו אלבראדו (Velasco Alvarado), הניע את הדיוויזיה המשוריינת מספר 18 של צבא פרו דרומה, לקרבת הגבול עם צ'ילה. מספר ימים לאחר מכן הודח אלבראדו והוחלף בידי הגנרל פרנסיסקו מוראלס ברמודס סרוטי (Morales Bermúdez Cerrutti), אשר השיב את הדיוויזיה למחנותיה והחזיר את השגרה לגבול, תוך שימור הווטו הפרואני על הסכם צ'רנייה. כתוצאה מהמתיחות ומכישלון ההסכם, ניתק השליט הצבאי הבוליביאני, הקולונל אוגו באנסר, את הקשרים הדיפלומטיים עם צ'ילה.
בו בזמן התחולל בין צ'ילה וארגנטינה עימות הביגל (Conflicto del Beagle). הסכסוך נסב סביב הריבונות על איי פיקטון (las islas Picton, Lennox y Nueva) שבתעלת ביגל ואילו המלכה אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, פסקה בפסק בוררות כי אלו שייכים לצ'ילה. על אף ששתי המדינות הסכימו לקבל את ההכרעה הבריטית עוד בשנת 1967, הכריז חורחה רפאל וידלה, שליטה הצבאי של ארגנטינה, כי פסק הבוררות בטל ומבוטל, וכי הסכנה בהתלקחות מלחמה בין שתי המדינות מיידית, והוסיף כי ייתכן ותהייה זו מלחמה מרובעת, בין ארגנטינה, צ'ילה, פרו ובוליביה.
צ'ילה ניסתה לפתור את המשבר באמצעות גישור אפיפיורי מטעם פאולוס השישי, אולם פטירתו וכן זו של מחליפו, יוחנן פאולוס הראשון, 33 יום לאחר מכן, רק החריפו את המצב. כוחות צבא צ'יליאניים גויסו בפונטה ארנס (Punta Arenas) וב-22 בדצמבר 1978 הפליגה השייטת הצ'יליאנית במטרה להתעמת עם זו של ארגנטינה. סערה במימי פטגוניה מנעה את העימות הראשון, ובינתיים ניסה האפיפיור החדש, יוחנן פאולוס השני, לגשר בין שתי המדינות, דבר שהיה מקובל על ארגנטינה. לבסוף נפתר הסכסוך בחוזה של שלום וידידות (Tratado de paz y amistad entre Chile y Argentina de 1984), שנחתם ב-29 בנובמבר 1984.
בחודש אוקטובר 1978 מועצת המדינה (Consejo de Estado de Chile; גוף מסייע לחונטה, בראשו עמד חורחה אלסנדרי) קיבלה לידיה טיוטה לחוקה אותה הכינה ועדת אורטוסאר (Comisión Ortúzar), אשר עמלה על חיבורה של חוקה חדשה מזה כחמש שנים. ביוני 1980 הציג אלסנדרי, בגיבוי המועצה, מספר תיקונים לחוקה, בעקבותיהם מינתה החונטה קבוצת עבודה שערכה את הנוסח המוצע במשך כחודש. לבסוף, ב-10 באוגוסט אישרה החונטה את החוקה החדשה והגישה אותה למשאל עם. רישומי המצביעים לא היו חופשיים לעיון, ועל כן היו תקלות רבות בתהליך ההצבעה. לאופוזיציה לא נותר אלא למחות באירוע פוליטי בראשותו של אדוארדו פריי מונטאלבה שהתקיים בתיאטרון קאופוליקאן (teatro Caupolicán). ב-11 בספטמבר 1980 התקיים משאל העם והחוקה החדשה אושרה בתמיכתם של כ-69% מהמצביעים. החוקה הפוליטית של הרפובליקה של צ'ילה של שנת 1980 נכנסה לתוקפה ב-11 במרץ 1981.
בשנת 1981 הופיעו סימנים שבישרו את בואו של משבר כלכלי חדש. לאחר ממוצע צמיחה שנתי של 7.5% בין השנים 1976 ו-1981, נכנס מאזן התשלומים לגרעון של כ-20% ומחירי הנחושת נפלו במהירות. השקעות חיצוניות פסקו ואילו השלטון ראה בכל אלו חלק ממיתון עולמי שהתחולל באותה עת. הבנק הלאומי, וכן חברות צ'יליאניות שונות, הורשו לקחת הלוואות שהתבססו על ההנחה כי שער הדולר לפסו יישאר קבוע ברמה של 39 פסו לדולר.
המצב הכלכלי לא יכול היה להימשך, וביוני 1982 חל פיחות בערך הפסו ותמה תקופת שער החליפין הקבוע. ההלוואות שנלקחו צברו ריבית מופרזת, ובנקים וחברות רבות הגיעו לכדי פשיטת רגל. האבטלה גאתה לכדי 26% והשלטון לא הצליח לפתור את המשבר. האינפלציה עלתה לכדי 20% והתל"ג ירד בכ-15%. לנוכח המצב החלו להתקיים פעולות מחאה בלתי אלימות, שדוכאו ביד קשה בידי הקרביניירוס והצבא. הוכרז מצב של מדינה במצור, וקבוצות התנגדות חמושות וטרוריסטיות, כגון החזית הפטריוטית מנואל רודריגס (Frente Patriótico Manuel Rodríguez) שהכריזה על "מבצע חזרה" (Operación Retorno), ניצלו את המצב על מנת להביא לסיום המשטר הצבאי בכוח הנשק.
במרץ 1985 נגלה לעין הציבור דבר הירצחם של שלושה פרופסורים קומוניסטים בידי הקרביניירוס. הפרשה, שנודעה בשם פרשת הגרונות המשוספים (Caso Degollados), הביאה באוגוסט 1985 להתפטרותו של המפקד העליון של הקרביניירוס, הגנרל ססאר מנדוסה, ולהחלפתו בידי רודולפו סטנחה (Stange). בשנה שלאחר מכן התפרסמה פרשה אחרת של אלימות פוליטית אכזרית, פרשת השרופים (Caso quemados), שבה שרפו אנשי צבא שני מפגינים שנתפסו על ידם. ב-27 בדצמבר 1987 ניצל פינושה מניסיון התנקשות בחייו מטעם החזית הפטריוטית, והדבר עורר גל דיכוי ורדיפות כנגד מנהיגי השמאל, שהביא למותם של כמה מאנשי התנועה.
לאחר התפטרותו של שר הפנים, סרחיו פרננדס (Fernández), אישר מחליפו בתפקיד, סרחיו אונופרה חרפה (Onofre Jarpa), מדיניות של פיוס כלפי הברית הדמוקרטית, שהורכבה מדמוקרטים ומסוציאליסטים מתונים. הודות להשתתפותו של הקרדינל פרנסיסקו פרסנו (Fresno), מתומכי המשטר וחלק מהאופוזיציה, נחתם באוגוסט 1985 הסכם לאומי לחזרה לדמוקרטיה פרלמנטרית. ההסכם התקבל בספקנות בקרב חוגי השמאל הקיצוני ואילו בקרב החונטה נתגלעו חילוקי דעות בעניין.
בחזית הכלכלית הצליח ארנן בוצ'י (Büchi), שנכנס בשנת 1985 לתפקיד שר האוצר, לחולל "נס כלכלי שני" הודות להליך הפרטה נרחב של חברות ציבוריות והשבת המודל הנאו-ליברלי, שהוחלף במודל קיינסיאני בשנות המשבר, על כנו. כך, למשל, הופחתו הפנסיות לגבול התחתון האפשרי. על אף שהתל"ג הוכפל בשנים הבאות, הפער בין עשירים ועניים התרחב אף הוא, בהופכו את צ'ילה לאחת המדינות בעלות חוסר השוויון בהכנסה הניכר ביותר. ב-3 במרץ 1985 נפגע מרכזה של צ'ילה מרעידת אדמה רבת עוצמה שגרמה לנזקים גדולים ופגעה בתשתיות ובבניינים רבים בסנטיאגו, ולפראיסו וסן אנטוניו.
להלן הנתונים לגבי הכלכלה הצ'יליאנית בתקופת פינושה והשלכותיה בהשוואה לנשיאים אחרים בצ'ילה :
התפרקות החונטה (1986 - 1989)
בשנת 1987 אישר הממשל הצבאי בחוק את הקמתן של מפלגות פוליטיות, וחוק נוסף אישר את פתיחת רישומי הבוחרים. הסדרים חוקיים אלו היו לתחילת הדרך ביישום חוקת 1980. בחוקה זו נקבע כי ציבור הבוחרים יאשר במשאל עם את המועמד אותו יציגו הכוחות המזוינים והקרביניירוס לתפקיד נשיא הרפובליקה לכהונה בת 8 שנים. במידה שהמועמד לא יאושר, קבעה החוקה, תוארך כהונתו של פינושה בשנה נוספת, וכך גם סמכויותיה של החונטה, בסופן ייערכו בחירות לנשיאות המדינה ולפרלמנט.
בתחילת שנת 1987 ביקר בצ'ילה האפיפיור יוחנן פאולוס השני, והיה עד במו עיניו לדיכוין של מספר הפגנות בטקס הביאטיפיקציה של תרזה הקדושה מלוס אנדס בפארק או'היגינס (Parque O'Higgins). בזמן ביקורו נפגש האפיפיור עם פינושה, ודן עמו אודות החזרה לדמוקרטיה. במהלך הפגישה האיץ האפיפיור בפינושה לערוך שינויים בממשל, ולמעשה ביקש ממנו להתפטר. בשנה שלאחר מכן הכריז הממשל על קיומו של משאל עם ביום 5 באוקטובר 1988.
ב-30 באוגוסט 1988 הציעו ראשי הכוחות המזוינים וראש הקרביניירוס, בהתאם לחוקה, את פינושה כמועמדם לנשיאות. תומכיו של פינושה לנשיאות, מצביעי ה"כן" במשאל העם, היו אנשי הממשל, מפלגת הימין-מרכז התחדשות לאומית (Renovación Nacional), מפלגת הימין האיחוד הדמוקרטי העצמאי (Unión Demócrata Independiente) ומספר מפלגות קטנות נוספות. מצידו השני של המתרס כללה האופוזיציה, מצביעי ה"לא" במשאל העם, התרכזו קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה (Concertación de Partidos por la Democracia), שאיגדה 16 ארגונים פוליטיים שהתנגדו למשטר, ובהם המפלגה הנוצרית דמוקרטית, המפלגה למען הדמוקרטיה (Partido por la Democracia) ופלגים שונים שמקורם במפלגה הסוציאליסטית. המפלגה הקומוניסטית של צ'ילה הייתה מחוץ לחוק ולא השתתפה כמפלגה במשאל העם.
בבחירות שנערכו בסוף 1989 ניצח פטריסיו איילווין, מועמד קואליציית המפלגות למען הדמוקרטיה, בו תמכו 55.17% מהמצביעים. שאר הקולות התחלקו בין בוצ'י (29.4%) ופרנסיסקו חוויאר ארסוריס (15.43%), שהיה מועמד עצמאי, ובכך תמו 16 שנות דיקטטורה וצ'ילה שבה למשטר דמוקרטי.
מתאו גנדוזי
מתאו גנדוזי אוליה (בצרפתית: Matteo Guendouzi Olié; נולד ב-14 באפריל 1999) הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הקשר באולימפיק מרסיי ובנבחרת צרפת.
קריירה מוקדמת
גנדוזי החל את הקריירה שלו כבר בגיל 6 באקדמית הנוער של פריז סן-ז'רמן. לאחר תשע שנים באקדמיה זו, הוא עבר לאקדמית הנוער של לוריאן. לאחר שייצג את קבוצת המילואים שלה, הוא הצטרף לקבוצה הבוגרת של לוריאן בשנת 2016.
לוריאן
גנדוזי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הצרפתית ב-15 באוקטובר 2016 בהפסד 2–1 לנאנט. בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, הוא שותף בתשעה משחקים בכל המסגרות, בעוד שלוריאן ירדה בתום העונה לליגת המשנה.
בעונת 18–2017, גנדוזי שיחק ב-21 משחקים, אך לוריאן לא הצליחה לשוב לליגה הבכירה, כשסיימה רק במקום השביעי בליגת המשנה.
ארסנל
גנדוזי כבש את שערו הראשון בקריירה בניצחון החוץ 0–3 על קרבאך האזרית במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית, זאת לאחר בישול של אלכסנדר לאקזט.
הרטה ברלין
ב-5 באוקטובר 2020, ארסנל השאילה את גנדוזי לעונת אחת להרטה ברלין מהבונדסליגה. ב-1 בנובמבר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 1-1 נגד וולפסבורג.
אולימפיק מרסיי
ב-6 ביולי 2021 הושאל גנדוזי לאולימפיק מרסיי.
קריירה בינלאומית
גנדוזי נולד בפרוורי העיר פריז. הוא ייצג את הנבחרת הצרפתית בכמה גילאים שונים: עד גיל 18, 19, 20 ו-21. עקב מוצאו המרוקאי מצד סבו, פנה לגנדוזי מאמן נבחרת מרוקו, הרווה רנאר, בשנת 2017 כדי שישחק בנבחרת מרוקו. עם זאת, בחודש מרץ של אותה השנה, גנדוזי דחה את ההצעה ובחר לשחק בנבחרת צרפת. ב-16 בנובמבר 2021 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת הבוגרת בניצחון 2-0 על במוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022.
המדינה החופשית סקסוניה-גותה
המדינה החופשית סקסוניה-גותה (בגרמנית: זקסן-גותה, Freistaat Sachsen-Gotha) הייתה מדינה קטנה ברפובליקת ויימאר, שהתקיימה תקופה קצרה עד למיזוגה במדינת תורינגיה.
היסטוריה
ב-14 בנובמבר 1918 התפטר קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה. לאחר ביטול הדוכסות, התפצלו דוכסויות קובורג וגותה, ואזור גותה הפך למדינה חופשית ברפובליקת ויימאר.
בשנת 1920 הצטרפה המדינה למדינת תורינגיה, לאחר שפרלמנט המדינה הכריע בעד המהלך, והפכה לאזור גותה בתורינגיה.
אורי ידין
אורי ידין (31 במרץ 1908 - 29 בנובמבר 1985) היה משפטן ישראלי ופרופסור למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות של מדינת ישראל והיה מבוני המשפט הישראלי.
תולדות חייו
אורי ידין נולד בשם רודולף אוטו היינסהיימר (Rudolf Otto Heinsheimer) בשנת 1908 בעיר באדן-באדן בגרמניה, כצעיר מבין שלושה ילדים לפרידריך היינסהיימר (1935-1873), רופא, ואמה וילשטטר (1957-1880). דודו קרל היינסהיימר וסבו מקס היינסהיימר היו שניהם פרופסורים למשפטים באוניברסיטת היידלברג, גרמניה, שם גם ידין למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1930. ב-1931 התקבל כעוזר הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברלין. מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר מתפקידו ונשלל רישיונו המקצועי. לנוכח הדיכוי המקצועי והאנטישמיות הגוברת, עלה לארץ-ישראל. ב-1934 התחתן; לו ולאשתו לאה, רופאת ילדים בהכשרתה, נולדו שתי בנות – עדה ושולמית וולקוב, אשר לימים הפכה להיסטוריונית בכירה. מאז 1949 שימש בשורת תפקידים ממלכתיים במערכת המשפט של מדינת ישראל.
משנת 1951 לימד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטה העברית בירושלים. ב-1970 מונה לפרופסור חבר. ב-1966 יסד ובהמשך שימש כעורך ראשי של כתב העת המשפטי The Israel Law Review, כתב העת הישראלי הוותיק ביותר בתחום המשפט בשפה האנגלית. ידין הנחה לתארים מתקדמים משפטנים רבים, בהם שר המשפטים לעתיד פרופ' דניאל פרידמן.
אורי ידין נפטר ב-29 בנובמבר 1985 בירושלים.
קריירה משפטית
ב-1934 עמד בהצלחה במבחן שלטונות המנדט לקבלת רישיון עורך דין. התמחה שנתיים בעריכת דין ולאחר מכן פתח משרד עצמאי. כמשפטן פעיל נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות, אם כי חלק מהצעותיו הושמטו ונגנזו מהנוסח הסופי. עם קום המדינה עבד בפרקליטות המדינה במשך כשנה וב-1949 סיים את תפקידו. זמן קצר לאחר מכן נענה להצעתו של פנחס רוזן ומונה למנהל הראשון של מחלקת החקיקה במשרד המשפטים. הוא היה אחראי לטיוטה הסופית של פקודת סדרי השלטון והמשפט, כמו כן תרם לפיתוח העקרונות המשפטיים של שורה של חוקים, כגון חוק השבות, חוק הירושה, חוק היחיד והמשפחה, חוק ניירות ערך. מימיו הראשונים בתפקיד הוביל מאבק להחלפת שיטת "המשפט המקובל", שהייתה נהוגה בארץ בתקופת המנדט הבריטי. נטל חלק מרכזי בתהליך עיצוב מערכת הנורמות המשפטיות במדינת ישראל הצעירה, אותו תיעד נאמנה ביומנו האישי בשנים 1951-1948, עליו חתם במילים המפורסמות "והחוק – חוק!". ב-1958 מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, בתקופת כהונתו של חיים כהן. בשנות ה-60 היה פעיל ביישום רפורמות חוקתיות נרחבות במשפט הישראלי ליצירת השיטה שכונתה על ידיו כ"מערכת משפט מעורבת, שבה מתערבבים יסודות של משפט מקובל עם יסודות של "המשפט הקונטיננטלי". אורי ידין היה אחראי על כתיבת קודקס אזרחי, שיאגד את כל החקיקה הישראלית במהלך השנים 1985-1968. טיוטת הקודקס עליה שקד עד ימיו האחרונים הושלמה אחרי פטירתו על ידי עובדי משרד המשפטים (כולל אהרן ברק ומיגל דויטש). בשנת 2011 הונחה על שולחן הכנסת "הצעת חוק דיני ממונות" שכללה את 996 סעיפי הקודקס האזרחי ועברה קריאה ראשונה.
יחסו כלפי "הכרזת העצמאות"
ידין סבר כי מעמד הכרזת העצמאות ורוחה היו רעים, ביטא זאת בדבריו: "בטקס במוזיאון בפני קהל מצומצם, כאילו בהחבא... בלי חגיגיות, בלתי התרוממות הרוח, בלי השראה של שעה היסטורית". הוא האמין שהיעדרו של שם התואר "עצמאות" מגוף ההכרזה משאיר את טענת הזכות לריבונות מדינית כטענה שמימושה יכול להיעשות בעתיד ולא על-אתר, גרס כי יש לבטא את הכמיהה היהודית ולהבטיח את שריונה של המדינה כחופשית, ריבונית, עצמאית, ללא תלות באחרים. רק בשנת 1953 נשמע הביטוי "הכרזת העצמאות" בפעם הראשונה בפי בית המשפט העליון. ידין הרגיש כי השמטת הצעותיו היוו העלבה וכי תכלית הדבר הייתה תכסיס פוליטי לשם ריצוי הגויים.
המדינאים אשר התנגדו להנחלת תיאוריו במגילת ההכרזה גרסו כי האו"ם הצהיר שלא "יעניק" עצמאות בדרך אחרת ולכן החליטו לסגור כול צוהר להתנגדות זו. כמו כן, טענו כי תארים אלה ייקנו בכוח המעשה ולא בכוח המליצה וכי אין להפריז בכוח הכתוב.
הערכת פועלו
בהספדו לידין ציין פרופ' יצחק אנגלרד, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים:
לדברי פרופ' יורם שחר מהאוניברסיטה העברית,
יעקב מירון, ראש המחלקה לענייני ערבים במשרד המשפטים, טען כי ידין השתמש במשפט העברי במטרה לקדם את עקרונות המשפט הגרמני במערכת המשפט הישראלית.
מפלגת הפועלים היהודית הבלתי-תלויה
מפלגת פועלים יהודית בלתי תלויה (ביידיש: ייִדישע אונאבהענגיגע ארבעטער פּאַרטײַ; ברוסית: Еврейская независимая рабочая партия, בראשי תיבות: ЕНРП) הייתה מפלגה יהודית שנוסדה באימפריה הרוסית בשנת 1901 על ידי מניה שוחט ביוזמת סרגיי זוּבַּאטוֹב, ראש המשטרה החשאית הצארית (האוכרנה), מתוך האידאולוגיה של אקונומיזם.
המפלגה, שחבריה נודעו בכינויים "הבלתי תלויים", "הלגליסטים", "האקונומיסטים" ו-"הזוּבַּאטוֹביסטים", הייתה זרם בתנועת הפועלים של סוף המאה ה-19 ברוסיה שנבע מהתנועה המרקסיסטית. זרם זה טען שהמהפכה הסוציאליסטית יכולה להתבצע רק על ידי פועלי התעשייה. על כן תפקידם הראשון של מרקסיסטים אקונומיסטים אלו הוא להחדיר את תעמולתם לתוך ציבור פועלים זה, לחנך אותם ולארגן אותם. רק אחרי שלבים אלו יכול להתחיל המאבק הפוליטי. חינוך וארגון הפועלים יכול לבוא רק על רקע האינטרסים הכלכליים שלהם, וכל עוד אינטרסים אלו לא ישופרו, אין מקום למאבק מהפכני. על כן האקונומיסטים סברו שיש להזניח לפי שעה את המאבק הפוליטי נגד המשטר, ולפעול רק בכיוון של הטבת תנאי השכר והעבודה ויצירת מקומות עבודה לפועלים. אקונומיסטים קיצוניים טענו שעל הפועלים לבצע מהפכה כלכלית, ואת המהפכה הפוליטית נגד המשטר יש להטיל על הבורגנות.
בתוך זרם זה נוסדה גם המפלגה האקונומיסטית היהודית הבלתי-תלויה. מייסדיה ראו את מצבם החמור במיוחד של הפועלים היהודים ברוסיה ואת אי-יכולתם להשיג שינוי פוליטי של מצב היהודים בתנאי הגולה בכלל ורוסיה בפרט. גישה זו קירבה את מפלגת הפועלים היהודית לחוגי הציונים.
תקופה מסוימת תמכו שלטונות רוסיה במפלגה, היות שראו בתמיכה זו דרך לנתב את אי-שביעות הרצון של הפרולטריון היהודי לכיוונים של מאבק כלכלי ולא מאבק נגד המשטר בנוסח המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של לנין.
המפלגה התנהלה מן העיר מינסק, והפעילה סניפים בערים אודסה, בוברויסק, קרסלבה ווילנה. מנהיגיה הבולטים היו מניה וִילְבּוּשֶׁבִיץ (לימים שוחט), אלכסנדר צ'מריסקי ויהודה וולין. היו מתנגדים רבים להתארגנות זו בקרב הציבור היהודי ובראשם אנשי הבונד, והמצב הגיע עד כדי מלחמת אחים בקרב ציבור הפועלים היהודי.
לאחר פרעות קישינב חל משבר חמור במפלגה, וראשיה הבינו כי לא די במאבק כלכלי בלבד. בראשית שנת 1903 הורה שר הפנים הרוסי, ויאצ'סלב פון פלבה, על פיזור המפלגה. ב-5 בפברואר הודיעה המפלגה לחבריה בווילנה על השעיה זמנית של פעילות המפלגה. ביוני החליטה ועידת המפלגה על סגירתה.
בילבורד הוט 100 (1970–1979)
ערך זה עוסק במצעדי הפזמונים האמריקניים השבועיים Billboard Hot 100 שנערכו משנת 1970 עד שנת 1979.
מצעד הבילבורד הוט 100 הוא מצעד הפזמונים המרכזי של תעשיית המוזיקה האמריקאית המתעדכן מדי שבוע על ידי מגזין המוזיקה בילבורד. במצעד משוקללים נתוני המכירות בארצות הברית ונתוני זמן האוויר שמקבל הסינגל בתחנות הרדיו האמריקאיות.
שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100
♪  – הסינגל הנמכר ביותר בארצות הברית באותה השנה
נתונים סטטיסטיים נוספים
{| cellpadding="2" cellspacing="10" style="width: 100%; border: 0;"
אמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים בצמרת המצעד
להלן האמנים בעלי המספר הרב ביותר של שירים אשר הגיעו למקום הראשון במצעד במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20:
אמנים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן האמנים אשר בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20:
השירים בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד
להלן השירים אשר בעלי המספר הכולל הרב ביותר של שבועות בצמרת המצעד במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20:
קרפדה (סוג)
קרפדה (בלטינית: bufonem emittunt) הוא סוג במשפחת הקרפדיים אשר בסדרת חסרי הזנב. בסוג זה נכללים יותר מ-250 מינים של 'קרפדות אמיתיות'. סוג הקרפדה הוא סוג קוסמופוליטי, ומיניו מסוגלים לחיות בתנאים קשים. אף על פי כן, הם אינם חיים בקוטב הצפוני, באוסטרליה (למעט קרפדת הקנים, Bufo marinus), בגינאה החדשה ובאיים הסמוכים.
המינים בסוג זה הם בעלי מראה חסון ורגליים קצרות, עובדה שהופכת את הניתור שלהם לחלש יחסית לזה של הצפרדעים. כמו יתר חברי משפחת הקרפדיים, הם חסרים זנב ושיניים. האישונים שלהם אופקיים. עורם נוטה להיות עבה ומחוספס, יבש ומכוסה יבלות. בכפות רגליהן הקדמיות אין קרומי שחייה, ולכן האצבעות חופשיות לנוע. לעומת זאת, בכפות הרגליים האחוריות קיימים קרומי שחייה, אולם הם קטנים. הנחיריים של מיני הקרפדה נמצאים בצדדים. עצם החזה שלהם רחבה, ועשויה מרקמה סחוסית. הביצים שלהם, בדומה לשל יתר הקרפדיים, מוטלות בשרוכים (מין שרשראות).
רוזנות פפאלץ-ולדנץ
רוזנות פפאלץ-ולדנץ (בגרמנית: Grafschaft (Pfalz-) Veldenz) הייתה נסיכות בריינלנד-פפאלץ העכשווית עם זכויות הצבעה מלאות לרייכסטאג. הרוזנות הייתה ממוקמת בחלקה בין קייזרסלאוטרן, שפונהיים וצווייבריקן, בחלקה על המוזל בארכיבישופות טריר. עירייה בעלת אותו שם, ולדנץ, וטירה, שלוס ולדנץ, ממוקמות במחוז ברנקסטל-ויטליך.
היסטוריה
הרוזנים של ולדנץ נפרדו ממשפחת Wildgraves של קירבורג ושמידבורג בשנת 1112. הקו הגברי הישיר של שליטי הרוזנות נפסק בשנת 1260 עם מותו של גרלאך החמישי מוולדנץ ובתו אגנס מוולדנץ ירשה את הרוזנות בשנת 1260. בעלה היינריך מגרולדזק הפך למייסד הקו השני של רוזנות ולדנץ או בית ולדנץ-גרולדזק (Hohengeroldseck). בשנת 1444 עברה הרוזנות לשלטונו של שטפן, הרוזן פלטין מסימרן-זווייבריקן על ידי נישואיו לאנה מוולדנץ, היורשת היחידה של הרוזן פרידריך השלישי מוולדנץ. החל משנת 1532, כל רוזנות פפאלץ-צווייבריקן עברה לבנו הקטין וולפגנג. בשנת 1543, כאשר הגיע וולפגנג לבגרות וקיבל על עצמו את תחומי התפקיד, הוא חוקק את חוזה מרבורג, והעניק לדודו רופרכט, ששימש כעוצר והאפוטרופוס שלו במשך 11 שנים, את רוזנות ולדנץ.
כשרופרכט מת ב-1544, בנו גאורג יוהאן ירש אותו כרוזן פפאלץ-ולדנץ. גאורג התחתן עם אנה מריה משוודיה, בתו של גוסטב הראשון, מלך שוודיה, בשנת 1563. זו הייתה ההתקשרות של בית ויטלסבאך עם משפחת המלוכה השוודית ואסה, שהתחזקה בנישואים נוספים כאשר יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג נישא לקתרינה משוודיה, אחותו של גוסטבוס אדולפוס במאה ה-17. וולפגנג הסדיר בשנת 1553 עם הסכם הירושה של היידלברג את הירושה ההדדית של כל קווי ויטלסבאך שהגיעו מפפאלץ-ולדנץ ועד לרוזנות לוצלשטיין באלזס. נכדו של גאורג הנס, לאופולד לודוויג פון לוצלשטיין, מת ב-1694 כאדם עני ללא צאצאים לגיטימיים, ורוזנות ולדנץ, שהייתה בהריסות לאחר התקפות צרפתיות רבות, חזרה לקו צווייבריקן, לקרל ה-11, ששלט באיחוד אישי גם בפלטין Zweibrücken. עם זאת, פלטינה האלקטורלית שגבלה ברוזנות ההרוסה דרשה אותה לעצמה, והיא השיגה את המטרה.
בשנת 1801 היא שולבה במחוז הסאר של האימפריה הצרפתית הראשונה. קונגרס וינה, 1815, נתן את החלק הקטן יותר של המחוז השוכן על המוזל לפרוסיה ואת השאר לבוואריה.
חורבות ולדנץ
שוודיה ופאלץ חלקו על חורבות ולדנץ במשך שנים. כאשר הסתיים האיחוד האישי של שוודיה וצווייבריקן, בעקבות הסכמים בין בית ויטלסבאך, ניתנה ולדנץ לנסיכות הבוחר מפפאלץ.
מכון התקנים הישראלי
מכון התקנים הישראלי (הידוע בראשי התיבות "מת"י") הוא גוף סטטוטורי הפועל על פי הסמכויות שמעניק לו חוק התקנים, התשי"ג-1953:
הגופים האחראים לקביעת מדיניותו של המכון נושאים אופי ציבורי: הגוף העליון הוא ה"וועד הפועל" (הדירקטוריון). בוועד הפועל מיוצגים כלל מגזרי המשק והחברה. יושבת ראש המכון מאז 2020 היא גלית אבישי ומנכ"ל המכון מאז אוגוסט 2019 הוא גלעד גולוב. למכון כ-720 עובדים, והכנסותיו השנתיות עומדות על כ-380 מיליון ש"ח.
לשם ביצוע המשימות המוטלות עליו, פועל מכון התקנים בשלושה תחומים עיקריים: תקינה, בדיקות מעבדה והתעדה של מוצרים ושירותים. בנוסף, מכללה לניהול, איכות ותקינה המבצעת הכשרות למקצועות השונים הקשורים לפעילות המכון.
תקינה
מטרת פעילותו של המכון בתחום התקינה והכנת התקנים היא: הגנה על הצרכן מפני מוצרים פגומים, הבטחת בטיחותו ובריאותו, שמירה על איכות הסביבה ופישוט תהליכים לשיפור התקשורת בין הספק ללקוח.
התקן הישראלי הוא מסמך המפרט דרישות טכניות החלות על מוצר, או על שירות, או על תהליך, כדי שיתאימו לייעודם. כן דן התקן בתכונות המוצר, השירות או התהליך. את הכנת התקנים מרכז אגף התקינה, המפעיל לשם כך מאות וועדות טכניות, בהן חברים אלפי נציגים מכל מגזרי המשק והחברה.
מעמד חוקי
התקנים נחלקים לתקנים רשמיים עליהם חלה חובת יישום על פי החוק, ולתקנים שאינם רשמיים, אשר החלתם נעשית בהתנדבות. ההכרזה על תקן כרשמי היא בסמכותו של שר. התקנים המוכנים על ידי אגף התקינה אינם מפורסמים ברשומות, וניתנים לגישה חופשית במרכז המידע במכון התקנים. ניתן לעיין בתקנים מחייבים ללא תשלום דרך אתר האינטרנט של מכון התקנים או לרכוש אותם.