cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
זכויות להט"ב בעיראק
חוק מעמד אישי
לחוק המעמד האישי של כורדיסטן העיראקית (1992) יש גם כמה הוראות רלוונטיות;
סעיף 1 – נישואין מוגדרים כאיחוד מרצון בין גבר לאישה להקמת משפחה.
נסיגת ארצות הברית לאחר 2011
נטען כי האלימות הפיזית והמינית כלפי הומוסקסואלים גברה מאז הנסיגה של ארצות הברית מעיראק, כאשר המיליציות והמשטרה בפרט, למרות האופי החוקי של ההומוסקסואליות, עוסקות כעת יותר באלימות אנטי-הומוסקסואלית. בעיה זו נעשית מסובכת יותר בשל העובדה שחברי המשטרה הם לרוב גם חברי קבוצות מיליציה שונות.
המשרד העיראקי לזכויות האדם הגיב לטענות להגברת האלימות ההומופובית בכך שקבע כי תגובותיו מוגבלות בשל העובדה שהלהט"בים אינם מיעוט רשום בעיראק, אך הדגיש כי מספר מקרים של אפליה ואלימות נגד קהילת הלהט"ב הועברו למשרד הפנים. עלי אל-דבאג, דובר ראש הממשלה מליקי, הכחיש רדיפות מאורגנות כנגד קהילת הלהט"ב, אך הציע שחברי הקהילה ישמרו על פרטיות ההומוסקסואליות שלהם כדי להימנע מרדיפות.
כורדיסטן העיראקית
בשנת 2010 הותקפו מאמצי הממשלה הכורדית לקידום שוויון מגדרי על ידי קמיל חג'י עלי, שר התרומות והדתות, וכן התנועה האסלאמית כורדיסטן בניסיון לתת תוקף חוקי לנישואים חד-מיניים. ה-KRG ותומכים אחרים בשוויון מגדרי, הצהירו כי החקיקה אינה עוסקת בנושאי זכויות להט"ב, אלא עוסקת בסוגיות של צדק חברתי המשפיעות על נשים.
טרור מצד ארגון המדינה האסלאמית
באזורים שנשלטים על ידי ארגון הטרור המדינה האסלאמית נידונים עבריינים ראשונים של הומוסקסואליות למוות, עינויים, מלקות, מכות ואלימות אחרת.
אקטיביזם
במשך עשרות שנים קהילת הלהט"ב בעיראק הייתה אחת הקהילות הבלתי נראות ביותר בעולם העומדות בפני סוגים שונים של אפליה, בלי כמעט כל אקטיביזם או סנגוריה לטובת קבוצה זו. אולם בשנתיים האחרונות החלה תנועה מחתרתית שהובילה ליצירת ארגון ללהט"בים בעיראק בשם IraQueer (עיראק קוויר), ששם לו למטרה להעלות את המודעות לקהילה הלהט"בית באזור עיראק וכורדיסטן באמצעות שיתוף חדשות וסיפורים אישיים של אנשים קווירים.
איש דת עיראקי בולט שבר גם את השתיקה וגינה את האלימות כלפי קהילת הלהט"ב.
הוועדה הבינלאומית לזכויות האדם של ההומואים ולסביות (IGLHRC) היא קבוצה של אנשים המקדמים באופן פעיל את זכויותיהם של להט"בים בעיראק. המדינה האסלאמית קובעת מוות על "מנהג" ההומוסקסואליות. יתרה מזאת, ראיות שנאספו לשני תדרוכים של IGLHRC, שותפיה, ו-MADRE מדגימות את ההשפעה הישירה של קריסת שלטון החוק על אנשים להט"בים, באמצעות אלימות חסרת מעצורים של מיליציות קנאיות.
חששות בינלאומיים
דו"ח זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2012 מצא כי, "עקב מוסכמות חברתיות ותגמול, הן נגד הקורבן והן נגד העבריין של התנהגות ואלימות מינית חד-מינית שאינן בהסכמה כלפי משתתפים בהתנהגות מינית חד-מינית בהסכמה, פעילות זו לא דווחה לרוב. לאור החוק[,] הסתמכו הרשויות על אישומי אי-צניעות בפומבי או הודאות על החלפת כספים (כלומר, זנות, שהיא בלתי חוקית), כדי להעמיד לדין פעילות מינית חד-מינית. ... להט'בים התמודדו לעיתים קרובות עם התעללות ואלימות מצד המשפחה וגורמים לא-ממשלתיים. מפברואר עד אפריל גל של פיגועים אלימים בבגדאד, בצרה, סאמרא, ואסט ותיכרית היה מכוון כלפי אנשים שנתפסו כלהט'בים. ... בתחילת פברואר[,] הופיעו בבגדאד שלטים ועלונים שאיימו על אנשים בשמם אלא אם כן הם יגזרו את שיערם, יפסיקו ללבוש בגדים נון-קונפורמיסטיים ויוותרו על אורח חייהם ה'אלטרנטיבי'. קמפיין ההפחדה הזה האיץ את ההתקפות. התקפות נעו בין הפחדות והטרדות מילוליות ועד דיווחים על חטיפות, מכות (שחלקן הביאו למקרי מוות), תקיפה מינית והרג. הדיווחים על מספר הקורבנות שנהרגו בתקיפות היו שונים במספר, וחלק מהתקיפות, על פי הדיווחים, בוצעו על ידי קבוצות קיצוניות, בהן צבא מהדי ו'ליגת הצדיקים' (אסאיב אהל אל-חאק). UNAMI אימת באופן עצמאי את מותם של לפחות 12 אנשים; דו'ח רויטרס מציב את מספר הקורבנות בבגדאד על 14. ארגונים לא ממשלתיים מקומיים לזכויות אדם דיווחו על מספרים גבוהים בהרבה. ... הממשלה לא הכירה בדפוס התקפות ולא נקטה באמצעים להבטחת בטיחותם של אנשים שנקראו בציבור. ... בשל סטיגמה, הפחדה ופגיעה אפשרית, כולל התקפות אלימות, ארגוני הלהט'ב לא פעלו באופן גלוי, וגם לא נערכו מצעדי גאווה או אירועי תמיכה בנושא זכויות הומואים. החוק אוסר על אפליה על רקע גזע, נכות או מעמד חברתי, אך הוא אינו מתייחס ל ... נטייה מינית או זהות מגדרית. אפליה חברתית בהעסקה, במקצועות ובדיור בהתבסס על נטייה מינית, זהות מגדרית ומראה לא שגרתי הייתה נפוצה. מידע לא היה זמין בנוגע לאפליה בגישה לחינוך או לטיפול בריאותי בגלל נטייה מינית או זהות מגדרית, אף על פי שהתקשורת דיווחה כי התלמידים הוטרדו בבית הספר על כך שלא אימצו בגדים או תסרוקות קונבנציונליות. היו מאמצי ממשלה מינימליים להתמודד עם אפליה זו. בסוף השנה[,] הרשויות לא הודיעו על מעצרים או העמדתם לדין אחר של אנשים בגין אלימות כלפי אנשים להט'בים, כולל מקרים שדווחו בשנת 2011." ביוני 2009, מחלקת המדינה של ארצות הברית העלה חששות לגבי שוויון וזכויות אדם בהצהרה של הדובר איאן קלי: "באופן כללי, אנו מגנים באופן מוחלט מעשי אלימות והפרות בזכויות אדם שביצעו כלפי אנשים בעיראק בגלל נטייתם המינית או זהותם המגדרית. זה נושא שעקבנו אחריו מקרוב מאז שהתוודענו לטענות אלה, ואנחנו מודעים לטענות. ההכשרה שלנו לכוחות הביטחון העיראקיים כוללת הדרכה על שמירה נכונה על זכויות האדם. הכשרה לזכויות אדם היא גם חלק חשוב מאוד מהמאמצים שלנו ושל אחרים לבניית יכולת אזרחית של תורמים בין-לאומיים בעיראק. ושגרירות ארצות הברית בבגדאד העלתה ותמשיך להעלות את הנושא עם גורמים בכירים מממשלת עיראק, ודחקה בהם להגיב באופן הולם לכל הדיווחים האמינים על אלימות נגד עיראקים הומואים ולסביות."
יוסף וייס (חוקר)
יוסף (גיאורג) וייס (באנגלית: Joseph George Weiss; 10 באוגוסט 1918 – 25 באוגוסט 1969) היה חוקר חסידות וקבלה, תלמידו של גרשום שלום. תחום עיסוקו העיקרי היה חקר רבי נחמן מברסלב. מחקריו מהווים יסוד למחקר המודרני של חסידות ברסלב.
תולדות חייו
וייס נולד בשנת 1918 בבודפשט בירת הונגריה למשפחה יהודית מתבוללת, אך גילה עניין רב בשורשיו היהודיים. למד שנתיים בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובאוניברסיטת בודפשט לפני שעלה לארץ ישראל בסוף שנת 1939 על מנת ללמוד באוניברסיטה העברית. הוא התמקד בתחילה בשירת ספרד ובהשפעת גרשם שלום החל להתמחות בספרות הקבלה. וייס לא התאקלם היטב בארץ ישראל והיה רחוק מכל שיח פוליטי. עם בואו לארץ ביקר במכתב פרטי את סוג הציונות הלאומנית והשטחית בה נתקל, כפי שכתב במכתב לחנה סנש, לה כתב מכתבי אהבה בין 1939 ל-1941: "האידאולוגיה הציונית העוברת לסוחר היא, במרבית המקומות, שטחית או ברוטאלית, ונדמה לי שהגיע הזמן לרענן קצת את דרך חשיבתה באידאולוגיה 'המתבוללת', 'בת המאה הקודמת', המוקעת כישנה ומופרכת".. עם זאת, וייס הגיע לארץ ישראל מתוך מניעים ציוניים-תרבותיים בהשפעת כתבי מרדכי מרטין בובר.
ב-1950 הגיש וייס לשלום דיסרטציה שנועדה להיות עבודת הדוקטורט שלו בנושא: "תאוריית הדיאלקטיקה והאמונה של ר' נחמן מברסלב". על אף ששלום הקפדן כתב על שלושת הפרקים הראשונים שהם "מהווים תרומה חשובה ומקורית מאוד... ואילו היו מהווים יחידה סגורה בפני עצמה, הייתי ממליץ על קבלתם כעבודת דוקטור מפני ההעמקה ומקוריות הפירוש שבהם", הרי שחוות דעתו הסופית הייתה שהפרק הרביעי והאחרון, המהווה את פסגת העבודה אינו אלא "סטייה מפוקפקת מאד מדרכו של מחקר ורדיפה אחרי דברי הבל פנטסטיים ביותר", כן ביקר באופן חריף את הנספח השלישי של העבודה. שלום לא אישר את עבודת הדוקטורט ודרש שוייס יעשה בו תיקונים ויגישו בשנית. עוד לפני שוייס שמע את דברי שלום, עזב את הארץ ועבר ללונדון, שם קיווה להשלים את עבודתו. שלום המשיך לתמוך בוייס ודאג שתנתן לו מלגת ורבורג ללימודי דוקטורט גם באנגליה, אך וייס לא השלים את הדוקטורט. שלום סייע לו למצוא עבודה ומשנת 1953 כיהן כמרצה באוניברסיטת לונדון, מנהל המכון למדעי היהדות (Institute of Jewish Studies) ועורך ה-Journal of Jewish Studies בבריטניה. פרופסור עדה רפפורט-אלברט הייתה תלמידותו הקרובה והמשיכה את דרך מחקרו בלונדון.
וייס ביקר בישראל מספר פעמים והעביר הרצאות בקונגרסים העולמיים למדעי היהדות. ב-1961 דאג שלום שלקט מאמרי וייס על ראשית החסידות (שאינם קשורים לדוקטורט הראשון שכתב) יוכרו כעבודת מחקר לקבלת תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת לונדון.
חייו האישיים
כאמור, חיזר וייס אחרי חנה סנש, שהייתה צעירה ממנו בשלוש שנים, עמה היה מיודד עוד בהונגריה. אולם מבחינת חנה לא היה וייס יותר מידיד אינטלקטואל מרתק. וייס נישא פעמיים, רעייתו הראשונה הייתה מרים וינר־וייס. ב-1961 נשא לאשה סטודנטית גרמניה בשם ארנה, שהתגיירה על מנת להתחתן עמו, שלוש שנים לאחר מכן נולד בנם היחיד, עמוס, שהיה משורר ומתרגם שירה.
וייס התמודד שנים רבות עם סכיזופרניה פרנואידית ודיכאון. גם אשתו הראשונה, שהייתה אף היא תלמידתו של שלום, לקתה במחלה ואושפזה בבית חולים פסיכיאטרי. ב-1965, זמן קצר לאחר לידת בנו, החל מצבו הנפשי של וייס להתדרדר, עד להתאבדותו בלונדון.
טוגרול חאן
טוֹגרוּל חאן או טוּריל חאן, הידוע גם כאונג חאן או ואנג חאן (בכתב מונגולי: - טוריל חאן, או Ван хан - ואן חאן, בסינית: 王汗 - ואנג חאן, סביבות 1130–1203; משמעות שמו "טוגרול" הייתה "בז") היה חאן החריידים (קֶרֶייטים). הוא היה "אנדה" (אח בדם) של המנהיג המונגולי יסוגיי בטיר, אביו של טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן. טמוג'ין היה בהתחלה בן חסותו ובן בריתו ומאוחר יותר יריבו.
את התואר "ואנג חאן" קיבל טוגרול חאן מידי הקיסרות של שושלת ג'ין (1115–1234) הג'ורצ'נית ששלטה באותה תקופה בחלק גדול מסין. החאנות הקריידית של טוגרול השתרעה ממרכז מונגוליה של ימינו ועד גבול עם סין בדרומו של מדבר גובי.
בשלב מסוים חששו טוגרול ובמיוחד בנו, אילגה, מכוחו העולה של טמוג'ין והם קשרו קשר עם ג'אמוקה לרצוח אותו. אחרי שקיבל עזרה מטמוג'ין שחילץ את בנו בקרבות עם הניימאנים, בשנת 1203 שוב פרץ סכסוך בינו לטמוג'ין והובס על ידו. אז נמלט טוגרול אל מדבר גובי ונהרג על ידי בני ניימאן שאולי לא זיהו אותו.
ג'ינגיס חאן השיא את אחד מבניו, טולוי, עם אחת מאחייניותיו של טוגרול, בת אחיו, ג'אקה גמבו, סורחאגטני בכי, שהייתה נוצרייה נסטוריאנית. טולוי וסורחאגטני בכי הולידו את החאנים מונגקה, הולאגו חאן, קובלאי ואריק בוק.
במאה ה-13 היה טוגרול אחד מאותם המנהיגים באסיה שזוהו באירופה עם הכומר האגדי יוחנן, ייתכן גם בגלל הדמיון בצלילים בין השמות וונג חאן ויוהאנס.
ילדותו כעבד אצל המרקיטים והטטרים
ילדותו של טוגרול הייתה קשה במיוחד. בגיל שבע נלקח בשבי על ידי הטורקים המרקיטים שאילצו אותו לעבוד כעבד בטחינת דוחן. בסופו של דבר שוחרר, ככל הנראה על ידי אביו בעת פשיטה (לפי השערות אחרות ייתכן כי שוחרר באמצעות כופר או שאולי נמלט). עם זאת, לפי "ההיסטוריה הסודית", בגיל 13 הוא נחטף פעם נוספת יחד עם אמו, בידי הטטרים. אלו העבידו אותו כרועה גמלים.
ראש החריידים
כשחזר משבי אביו קורצ'קוס נפטר. טוגרול לקח את מקומו ובסביבות שנת 1165 הפך לראש החיריידים. אחיו היו ארקה-גארה, ג'אחה-גמבו (שהיה תקופה ארוכה אחד ממרעיו של ג'נגיס חאן), טאי טימור טאישי, בוגה-טימור ואילגה-סלנגון. שניים מהם, בוגה - טימור וטאי-טימור טאישי קינאו במעמדו של טוגרול. הוא ביקש לרוצחם אך הם ברחו ומצאו מקלט אצל טוקטואה בקי, החאן הראשי של המרקיטים. אולם זה הסגיר אותם לידי טוגרול שהוציאם להורג. אח אחר, ארקה-קארה ברח גם הוא אל שבט הניימאנים.
אופיו של טוגרול
כפי שמצטייר במקורות היה טוגרול אדם אכזר, בעל נטייה לחמדנות ושחיתות, שאופיו לא היה יציב במיוחד, פשרן ואדיב, הססן ומוג לב, נתון להשפעות.
בשרות הקיסרים משושלת ג'ין. יסוגיי
הצלחתו של טוגרול הייתה זמנית בלבד. הדוד גורחאן, שסלד מרצחנותו, הוקיע אותו קבל עם ועדה והדיח אותו. גורחאן נהנה מאהדה בקרב העם בגלל דאגתו לרווחת הכלל, להבדיל מטורגול שדאג יותר לעצמו. לבסוף נאלץ טוגרול להימלט עם בתו ועם מאה מרעים. הוא ניסה לקבל את עזרת המרקיטים, אבל מנהיגם, טוקטואה, דחה את בקשתו, על אף שטוגרול הציע לו את יד בתו. טוגרול המשיך בבריחתו עד לסין ופגש את יסוגיי, אביו של טמוג'ין. חרף הפצרותיו של קוטולה חאן, מנהיג שבטו, שהמליץ לא להיגרר אחרי טקסיסי החיירדים, הסכים ייסוגיי לעזור לטוגרול. ייתכן כי לקח בחשבון את הברית שנכרתה בעבר בין החיירדים למונגולים נגד הטטרים. יסוגיי וטוגרול עברו בפומבי טקס כריתת ברית של אחים בדם ("אנדה"). למשך שבע שנים שירתו שניהם כשומרי גבולם של קיסרי ג'ין. בשנה השביעית הם פלשו לתחום החריידים והדיחו את הדוד גורחאן. טוגרול הצליח כך לשוב להנהגת החריידים. בשלב מסוים הצליח ארקה קארה, אח למחצה של טוגרול להדיחו פעם נוספת, אך שוב הוא הוחזר לשלטון בעזרת יסוגיי.
בן ברית של טמוג'ין
כשהורעל יסוגיי למוות בעת ביקור אצל הטטרים וכשבורטה, אשתו של טמוג'ין בנו, נחטפה על ידי המרקיטים, הסכים טוגרול לעזור לטמוג'ין. כדי לשכנעו הרעיף עליו טמוג'ין כבוד רב, הכריז עליו כ"אביו המאמץ" והעניק לו במתנה את גלימת הדלק הסיבירי השחורה שקיבל מחמיו דיי, כשי נישואים עבור אמו, הלון. טוגרול חשש מאוד מהקואליציה שהתארגנה בראשות הנאימנים, האויבים המסורתיים של החריידים, ושכללה את האוירדים, האונגודים, המרקיטים, הטאיצ'ודים והטטרים. האחרונים השתחררו אז מתחת חסות הקיסרים משושלת ג'ין וקמו נגדם. נוצרה בשביל טוגרול גם דרך טובה להתנקם במרקיטים על שנות העבדות שעבר בתחומם. המרקיטים היו פחותים במספר לעומת החריידים. טוגרול השיג סיוע מג'מוקה, אחיו בדם של טמוג'ין. הקואליציה שהתגבשה כללה איפוא את לוחמיהם של טוגרול, טמוג'ין, ג'מוקה ואחיו של טוגרול, ג'אחה-גמבו. בערך בשנים 1180–1181 חצו כוחות אלו את נהר צ'יקוי וניהלו מערכה קשה נגד המרקיטים. כשהגיעו כוחות הקואליציה בקרבת שדה הקרב, שני מנהיגים של המרקיטים, דאיר-אוסון וטוקטוא-בקי נמלטו. הקואליציה ניצחה והשלל התחלק בין המנצחים, כולל נשות המרקיטים שחולקו בין הלוחמים. ילדיהם נלקחו לעבדות. בורטה, אשתו של טמוג'ין נמצאה בריאה ושלמה (אם כי בהריון) מאוחר בערב. טוגרול שב למחנותיו גאה בניצחונו. ייתכן מאוד כי תיאור המסע נגד המרקיטים שנשאר מעורפל נשאב ממקורות על מסעות שונים שהתנהלו נגד המרקיטים במשך הזמן. מעריכים כי מנהיגי המרקיטים היו גומרים בכי רע לולא נסוג טמוג'ין בשלב מסוים מן המתקפה בטענה שאבדותיו גדולות מדי. ככל הנראה מהלך זה היה מחושב כשהוא לא רצה את התחזקות החריידים יתר על המידה. ב-1189 כשנבחר טמוג'ין לחאן של שבטו בורג'יגין, עדיין ראה את עצמו כשותפו הצעיר של טוגרול חאן.
שנות הגלות. המאבק בטטרים
בשנים 1987-1195 שעליהן לא דווח כלום ב"היסטוריה הסודית" ככל הנראה פעל טמוג'ין בשירות שושלת ג'ין שהיו נזקקים לשומרי גבולות במקום הטטרים שעזבו ואף הפכו לאיום. בתקופה זו, לפי "ההיסטוריה הסודית" והכרוניקה של רשיד א-דין, עקב קשר חדש של ארקה - קארה, המקרוב לניימאנים, הודח טוגרול עוד פעם, ונדד קודם לסין ואחר כך שם פעמיו מערבה אל ארצות האויגורים וקארא-קיטאי ולממלכה הטנגוטית הסיה-הסיה. אחר כך אחרי מעשי שוד שלאנשיו גורש משם ונדד ברחבי מונגוליה. באותו זמן התגייס טמוג'ין במאבק של כוחות הגבול של אימפריית ג'ין בטטרים, שרצחו בעבר את אביו. הכוחות המשולבים של טמוג'ין וחיילי הקיסר שתקפו מאחורה, לכדו את הטטרים כמו במלקחיים. הגברים הטטרים נטבחו, הנשים חולקו בין הלוחמים המצטיינים, וילדי המנוצחים אומצו או נהפכו לשרתים ועבדים. כמה אלפי טטרים הצליחו להימלט. לשמע ניצחונו של טמוג'ין על הטטרים, פנה טוגרול אליו כדי לחדש את הקשר. הוא חצה הרים ומדבריות עד שהגיע אל טמוג'ין והצטרף אליו כשהוא בודד וחסר כל. לפי המקורות עזר טמוג'ין להתחזקותו מחדש של טוגרול, העניק לו 90 % מן השלל שלקח במלחמה ואף התיר לשבויים מן השבט החריידי טומן טובגן להתגייס בצבאו המחודש של טוגרול. טוגרול עצמו זכר כי הטטרים רצחו את סבו. יחד עם כמה אלפי חריידים, הצטרף לחילו של טמוג'ין. למול הסתייגות הקיסר צ'יאנג צונג כלפיהם, טמוג'ין ואחר כך גם טוגרול מצאו אוזן קשבת אצל ואניאן צ'נגשיאנג, מפקד כוחות הגבול של האימפריה.
וואנג חאן
אחרי התייעצות עם הקיסר, העניק המפקד לטוגרול את התואר "ואנג חאן" או נסיך. טמוג'ין שלמעשה היה הגיבור הראשי של הקרבות קיבל תואר פחות של צ'אוט-גורי - "מפקד". ישנן כמה השערות על סיבת הכבוד שניתן לטוגרול מדי הממשל הסיני-גורצ'ני. לפי אחת מהן הוא עשה עבורו שירות כלשהו שלא יודעים עליו או לפי השערה אחרת, הקיסר לא בטח בטמוג'ין והעדיף לכבד קודם כל את המנהיג הוותיק שנחשב מבחינתו מהימן יותר לשמירת האינטרסים שלו במונגוליה.
חזרתו לשלטון. המלחמה בניימאנים ובשבטים אחרים
טמוג'ין שנזקק עדיין בבן ברית חזק כמו טוגרול, יזם פיוס בין טוגרול ואחיו הצעיר, ג'אקה גמבו. ג'אקה גמבו נהנה מיוקרה בקרב הניימאנים בתור ראש הקלאנים החריידים טובגן ודונגחאיט. הוא הוחזר על ידי טמוג'ין מגלותו בארץ יאוקוט. טמוג'ין עצמו נכח במשתה הפיוס של שני האחים.
מעודד משיקום מעמדו, ב-1198 יזם טוגרול מסע נגד המרקיטים מבלי להודיע לטמוג'ין. הוא נחל ניצחון מזהיר, שבמהלכו הרג את אחד מבניו של ראש המרקיטים, טוקטאי-בקי ולקח בשבי שני אחים שלו ואת רוב בני משפחתו. טוגרול חזר מקרב זה עם שלל רב ולא התחלק בו עם טמוג'ין. המנהיג המונגולי ידע זאת ושמר בינתיים את כעסו בליבו.
בסביבות 1199 תכנן טוגרול לשים קץ אחת ולתמיד לכוחו של שבט הניימאנים. באותה תקופה הניימאנים נמצאו בתקופת משבר אחרי מות מנהיגם אינאנץ' בינגה חאן. הם התפצלו לשני מחנות בראשותם של שני בניו של המנוח שהפכו אויבים זה לזה. טוגרול מצא שזוהי הזדמנות פז לתקוף את פלגם הדרומי בברית עם טמוג'ין ועם ג'מוקה, ראש השבט ג'אג'יראט, שהיו קודם יריבים ביניהם. הג'מוקה התחמק מהקרב, בעוד שטמוג'ין יחד עם טוגרול תקפו את אחד ממלכי הניימאנים, קוצ'ו-גודן בוירוק, על יד האגם קישיל באש במדרון הצפוני של הרי אלטאי והביסו אותו. אמנם התברר שהניימאנים שהחזיקו שטחים עצומים, שמרו על עוצמתם. המלך הנאימני השני, טאיאנג, שעמד מן הצד, שינה את דעתו ושלח ללחימה כוח רענן בפיקודו של הגנרל המוכשר קוקסו-סבראק. הניימאנים תקפו במרגלות הדרומיות של רכס הרי חנגאי בגדול נהר ביידאראג. הקרב התנהל באכזריות למשך כל היום עד רדת הלילה.
ככל הנראה בהשפעת דברי דיבה של ג'מוקה, חשד טוגריל שטמוג'ין זומם בחשאי לעזוב אותו ולעבור לצד בני ניימאן. לפי עצת ג'מוקה, הוא יצא משדה הקרב ועזב את טמוג'ין לבד. טמוג'ין נאלץ לסגת. בזמן הזה יצא קוקסו-סבראק למרדף דווקא אחרי כוחותיו האחוריים של טוגרול חאן שנמצאו בפיקודם של ג'אקה גמבו ושל בנו של טוגרול, ה"סנגגום" אילחה, והפתיע אותם במעבר בחנגאי. אלו נאבקו בחרוף נפש, סוסו של אילכה נפצע קשה ודימם. אילחה איבד את אשתו, את ילדיו ואת שומר ראשו. מחצית הצבא החריידי נהרג בקרבות או נפל בשבי. טוגרול, מבוהל, שלח שליחים אל טמוג'ין עם בקשה לעזרה דחופה. הגעתו של טמוג'ין הצילה את המצב. טמוג'ין ריסק במפתיע את הצבא הניימאני וחילץ את שאר החריידים מטבח אילחה פנה לאביו וביקש נקמה בנימאנים. טמוג'ין השתכנע לבוא שוב פעם לעזרת החריידים, מכיוון שלא היה מעוניין בהתעצמותם של בני נימאן יתר על המידה. מפקדיו - (בורצ'ו, בורוקול, מוקאלי, צ'ילאון ואחיו של טמוג'ין, קסאר) בראש יחידות מובחרות חילצו את אילחה כשעמד ברגע קריטי לקראת תבוסה קטלנית. המונגולים הצליחו לגרש את נימאנים מתחום החריידים ולחלץ מידיהם את המקנה שלקחו כשלל. טוגרול הודה לטמוג'ין והבטיח לו שלא ישכח לעולם את מה שעשה בשבילו בקרב זה. טמוג'ין הצהיר בצניעות מעושה ש"הוא אחד משני הגלגלים בעגלתו" של טוגרול.
הניצחון על הטאיצ'יוד
ב"שנת הקוף" 1199-1200, כינסו טוגרול וטמוג'ין קורילטאי בסרי קבר שבו החליטו להכריע גם את המרקיטים ואת הטאיצ'יוד. טוגריל הושיט יד לעזרה לטמוג'ין מול ברית של הטאיצ'יוד בראשותו של טרגוטאי קירילטוק, אויב ותיק של טמוג'ין, ושל מרקיטים בראשות טוקטוא-בקי. הקרב התקיים על גדות הנהר אונון. הכוחות המאוחדים של החריידם והמונגולים של טמוג'ין ניצחו. עם זאת הטאיצ'יוד לא אמרו נואש וגייסו בני ברית שמנו ביחד פי שניים יותר לוחמים מאשר אינשי טמוג'ין וטוגרול יחדיו. לפי ראשיד א-דין, באותם הרגעים קלט טוגרול שג'אקה גמבו ומנהיגים חריידים אחרים קושרים נגדו קנוניה להפילו. ג'אקה-גמבו נמלט יחד עם בני בריתו אל הניימאנים הצפוניים. ג'אקה גמבו הדיח פעם נוספת את טוגרול, וכרת ברית עם הניימאנים נגד טמוג'ין. טוגרול עצמו לקח שוב את מקל הנדודים ונמלט למנצ'וריה.
ניצחונו של טמוג'ין על ג'אמוקה ובני בריתו
ב-1201–1202 "שנת העגור", זימן ג'אמוקה, כגד טמוג'ין, קורילטאי שכלל מנהיגים של 13 שבטים שכנים, ביניהם המרקיטים, הטטרים וניימאנים, וגם שבטים מונגולים שהתנגדו לו, כמו ג'דראן, טאיצ'יוד ואחרים, ובו בחרו בג'אמוקה כ"גור חאן" - חאן כל החאנים, תואר ששימש בעבר את שליטי ח'אנות קארה חיטאי. הכרזתו של ג'אמוקה כ"גור חאן" סימן את הקרע הסופי בינו לטמוג'ין וגרם לאחרון, שהיה אחיו בדם, להרכיב קואליציה של שבטים נגדו. בסתיו 1201 פרצה מלחמה בין הברית של ג'אמוקה לברית החריידים והחאמאג-מונגולים. הקרב המכריע התנהל בעמק ארגונה בשנת 1204 וכונה "קרב שלושה עשר הצדדים". הוא הסתיים בניצחונו של טמוג'ין והיה ציון דרך בעלייתו כחאן של כל השבטים המונגולים המאוחדים.
טוגרול השתתף במלחמה זו לצדו של טמוג'ין. הם הגיעו לעמק שנקרא קרולן עם 15,000 לוחמים. כשראו את המוני האויבים הם טיפסו בהרים בסביבה. הניימאנים מהדרום באו גם הם לעזרתו של ג'אמוקה. טוגרול וטמוג'ין לחמו אז בקרב הגנתי קשה ומסוכן. ירדו גשמי זלעפות שגרמו לרבים ליפול לתהום. טוגרול חזר לנהר טולה עם לוחמיו. טמוג'ין תקף את האויבים שנסוגו על סוסיהם והרג כמה מהם. עם הפצועים נמנה טרגוטאי.
בעוד "ההיסטוריה הסודית" מדברת על קרב אחד, כרוניקנים אחרים מספרים של שני "קרבות קייטן" ("בארץ הקפואה") שהתנהלו באותו מקום בהרי חינגאן במרחק זמנים של שנה.
העימות בין טוגרול לטמוג'ין
טמוג'ין ראה את עצמו עדיין במיעוט כוחות מול צבאו של טוגרול ואילקה ולכן שלח אליהם שגרירים עם בקשה לשלום, מתוך רצון מוצהר לחדש את הידידות עם טוגרול. הוא הציע לחתן את בנו ג'וצ'י עם אחת מבנותיו של טוגרול ואת אחת מבנותיו לאחד מבניו של סנגים אילקה. הפעם, אילקה השיב בשם אביו ודחה את הבקשה.
בינתיים הצטרפו שבטים נוספים אל טמוג'ין ומספרם הכולל של השבטים בהנהגתו הגיע לאחד-עשר - כשליש מאוכלוסיית האזור המונגולי. הלוחמים של ג'אמוקה, קוצ'אר ואלטן קמו נגד טוגרול אך לבסוף עזבו את אזור החריידים ונמלטו אל הנימאנים בצפון. בני טאיצ'יוד, דורבד, צ'אטאגין וסלג'יאוט הלכו בעקבותיהם.
כשמצא טמוג'ין הזדמנות מתאימה, תקפו 8000 פרשים מונגולים את החריידים במפתיע, כשבראש הפרשים עמד מוקאלי, מפקד מונגולי חדש ומוכשר. חלק מהחריידים עזבו מיד את שדה קרב, בעוד שאחרים, נאמנים יותר, נאבקו במונגולים למשך שלושה ימים ולבסוף נכנעו. טוגרול, מבוייש וחסר אונים, נמלט אל אזור גובי אך נהרג בקרבת הנהר נקון, ככל הנראה על ידי קבוצת איכרים או שודדים ניימאנים שאולי לא זיהו אותו. טמוג'ין לא רצה לעצמו את אוסף כלי הבית המפוארים של טוגרול והוא חילק אותם לאותם אנשים שהזהירו אותו בזמנו בקרב החולות מפני קנוניית בנו של טוגרול. אילקה נמלט תחילה לצפון-מזרח טיבט, שבה כמעט נרצח, ברח אחר כך אל אזור החיטאנים והעיר קאשגאר ואחר כך הגיע לאזור קוצ'ה שבתחומי האויגורים, בו חי זמן קצר כשודד עד נהרג על ידי אמיר מקומי. רוב החריידים התלכדו סביב טמוג'ין, לימים ג'ינגיס חאן, שהפך לשליט החזק שבאזור.
צאצאיו
צאציהם של טוגרול ושל אחיו ג'אחה גמבו מילאו תפקיד חשוב בתולדות האימפריה המונגולית. לטוגרול היו שני בנים אילקה-סנגון ואויקו (ייקו). בתו של אויקו, דוגוז חתון (דוקוז, טוקוז) נישאה לאישה על ידי טולוי, ואחר כך, על ידי בנו של טולוי, הולאגו. נכדתו של אויקו, אורוק-חתון הייתה לאשתו של האילחאן ארגון חאן ואמו של אולג'ייטו. בתו הצעירה של ג'אקה גאמבו, סורחטני-בקי נישאה לטולוי וילדה את החאנים מונגקה, קובלאי, הולאגו ואריק בוק.
דייויד א. גרגורי
'''דייוויד א. גרגורי (באנגלית: David A. Gregory'''; נולד ב-19 באוגוסט 1985) הוא שחקן אמריקאי.
ביוגרפיה
גרגורי נולד בפיירבנקס כאמצעי מבין שלושה בנים, הוא התחנך תקופה בחינוך ביתי, לאחר סיום התיכון לקח חלק ב-"Interlochen Arts Camp", מחנה קיץ במישיגן בו משתתפים אמנים מרחבי העולם.
קריירה
ב-2005 החל להופיע בתיאטרון כשגילם את ריף במחזה סיפור הפרברים.
ב-2008 שיחק בפרק של חוק וסדר.
ב-2010 שיחק שחקן בייסבול בסרט איך אתם יודעים.
ב-2012 הופיע בסדרה אחת שיודעת.
אשר מדינה
אשר מדינה (נולד בשנת תשל"ה, 1975) הוא עיתונאי ופובלציסט ישראלי חרדי.
דייויד א. גרגורי
קריירה
ב-2014 גילם רקדן בלט בפרק של אלמנטרי.
אשר מדינה
ביוגרפיה
נולד ברמת גן, בוגר ישיבת "עטרת ישראל" בירושלים. את כתיבתו העיתונאית החל בעיתון "חדשות שלנו" בבני ברק, בהמשך ניהל את מחלקת האקטואליה ברדיו "קול חי". לאחר מכן מונה כעורך ברשת "קו עיתונות דתית", ולאחר מכן עבד גם בעיתון "בקהילה", בתחילה ככתב פוליטי ולאחר כמה שנים החל לכתוב טור סיכום השבוע בעיתון. לצד זה כתב מדי שבוע טור סאטירי שבו שילב קטעי הומור לתוך אירועים אקטואליים. לאחר כמה שנים קיבץ את טוריו לספר לך תבנה מדינה. במקביל שימש כיועץ לראש עיריית בני ברק.
דייויד א. גרגורי
קריירה
ב-2017 הופיע בסדרה הטובות לקרב ובסרט Angel of Anywhere.
אשר מדינה
ביוגרפיה
בשנת 2008 עזב את העיתון "בקהילה" ועבר לצוות הכותבים המייסד של העיתון "המבשר". היה כתב פוליטי וסיקר את הכנסת. בשנת 2010 מונה לתפקיד עורך המוסף השבועי של "המבשר", שם הוא כותב מדי שבוע טור פובליציסטי. בדצמבר 2014 פרש מעבודתו בעיתון לטובת דוברות מפלגת ש"ס לקראת הבחירות לכנסת ה-20. לאחר הבחירות החל לשמש כמזכיר סיעת ש"ס בכנסת.
דייויד א. גרגורי
קריירה
ב-2019 שיחק בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "רעבים".
אשר מדינה
ביוגרפיה
בשנת 2012 נטש דיון באמצע צילומי תוכנית בהנחיית אלון גל עבור ערוץ 2 שעסקה בנושא הגזענות כלפי המזרחים מאחר שלטענתו הושמעו בה ססמאות גזעניות. במאמר שפרסם אחרי האירוע האשים מדינה את עורכי התוכנית הטלוויזיונית עצמם בגזענות.
מאוגוסט 2017 הוא משמש כעורך משנה בעיתון של תנועת ש"ס הדרך.
פרזידנט (אונייה, 1800)
"פְּרֶזִידֶנְט" (באנגלית: USS President), הייתה פריגטת מפרשים אמריקנית נושאת 44 תותחים ואחת משש האוניות הראשונות של הצי האמריקני לאחר הקמתו מחדש ב-1794. היא הושקה באפריל 1800, וכמו כל חמש אחיותיה הייתה גדולה, חזקה ומהירה מן הפריגטות הסטנדרטיות בנות זמנה.
את שירותה המבצעי הראשון עשתה בשלהי המלחמה הבלתי רשמית עם צרפת (1798–1800) בהגנה על ספינות סוחר אמריקניות מפני פריבטירים צרפתיים. היא השתתפה במלחמה הברברית הראשונה נגד שודדי הים של צפון אפריקה (1801–1805), ובשנים שלאחריה (1809–1812) מילאה תפקידי סיור ואבטחת הספנות לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית. ב־1811 עמדה במרכזה של תקרית "לִיטְל בֶּלְט", כאשר פתחה באש על אונייה בריטית למרות ששתי המדינות לא נמצאו במצב מלחמה.
כשנתלקחה לבסוף מלחמה בין השתיים, ב־1812, הרחיקה "פרזידנט" בהפלגותיה עד התעלה האנגלית ונורווגיה, ולכדה אוניית מלחמה וספינות סוחר רבות. בינואר 1815 נחלצה מן ההסגר שהטילה שייטת בריטית על נמל ניו יורק ויצאה לים. מזלה לא שפר, ולאחר קרב עם הפריגטה אה"מ "אנדיימיון" נתגלתה על ידי שאר אוניות השייטת והיא נאלצה להיכנע. "פרזידנט" צורפה לצי המלכותי בשמה המקורי, והוסיפה לשרת בו עד 1818, אז הוצאה מן השירות, פורקה ונגרטה.
קישורים חיצוניים
* Dictionary of American Naval Fighting Ships. Digitized copy in: DANFS Online
הצעדה אל הים
הצעדה אל הים הידוע גם כמסעו של שרמן אל הים או בשמו הרשמי מערכת סוואנה (באנגלית: The March to the Sea או Savannah Campaign) היה מסע מלחמה אשר הוביל מייג'ור גנרל ויליאם שרמן דרך מדינת ג'ורג'יה במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית. המסע החל עת עזבו כוחות צבא האיחוד בפיקודו של מייג'ור גנרל שרמן את אטלנטה הכבושה ב-16 בנובמבר והסתיים בכיבושה של סוואנה ב-21 בדצמבר 1864. המסע, אשר עבר הרחק מעבר לקווי האויב ובתוך הטריטוריות האזרחיות, גרם לנזק כבד, בתעשייה, בתשתיות וברכוש אזרחי, ובכך גרם לחיסול יכולתה הפיזית והפסיכולוגית של הקונפדרציה להשיב מלחמה.
הרקע והפקודות לצעדה
אל מסעו של שרמן אל הים הובילה הצלחתו במערכה על אטלנטה שהתנהלה ממאי עד ספטמבר 1864. שרמן ומפקדו, לוטננט גנרל יוליסס גרנט - הגנרל המפקד של הצבא, האמינו כי מלחמת האזרחים תבוא לכדי סיום רק כאשר תשברנה היכולות הכלכליות, האסטרטגיות והפסיכולוגיות של מדינות הקונפדרציה, ועל כן, ישם שרמן את עקרון האדמה החרוכה: הוא הורה לכוחותיו לשרוף יבולים, לשחוט עדרי בקר ולהחרים אספקה, ולבסוף להשמיד תשתיות אזרחיות לאורך נתיב התקדמותו.
יעדה השני של המערכה היה מסורתי יותר, שבירת הקיפאון הצבאי בו היו שרויים כוחותיו של גרנט בווירג'יניה במערכה כנגד צבאו הנצור של רוברט לי בפטרסבורג. מטרתו של שרמן הייתה להגיע אל עורפו של לי מכיוון דרום באמצעות תנועת איגוף עצומת ממדים, ולהגדיל את הלחץ על צבאו, תוך מתן אפשרות לגרנט לשבור את הקיפאון בחזית, או לפחות למנוע את תגבור כוחותיו של לי מהדרום.
המערכה תוכננה על ידי גרנט ושרמן תוך התבססות על התוכנית, שיושמה בהצלחה במהלך מערכת ויקסבורג. צבאו של שרמן נועד להתנתק מקווי האספקה הרגילים ולהתבסס על מזון, שיאסף מתוך השטחים שיעבור בנתיב צעדתו. קבוצות משחרי מזון, אשר כונו בשם "Bummers", נועדו להחרים מזון מן החוות המקומיות בעבור כוחות האיחוד המתקדמים, בעוד האחרונים הורסים בדרכם מסילות רכבת, את התעשייה ואת החקלאות של ג'ורג'יה. בתכננו את המסע השתמש שרמן בתחזיות הגידולים של מפקד האוכלוסין של שנת 1860 ותכנן את מסלול הצעדה כך שיעבור באזורים בהם לדעתו יעלה בידו לאסוף כמות מספקת של מזון. וגורלן של מנפטות הכותנה ושל כותנה גולמית היה השמדה שכן מדינות הדרום סחרו בכותנה בעבור נשק ואספקה.
צבא האיחוד
שרמן, מפקד זירת מיסיסיפי, לא הטיל אל הקרב את כל הכוחות אשר היו תחת פיקודו, שכן כוחותיו של ג'ון בל הוד איימו על קווי האספקה שלו מכיוון צ'טנוגה ושתי ארמיות בפיקודו של ג'ורג' תומאס נשלחו לטפל בכוחותיו של הוד במסגרת מערכת פרנקלין-נאשוויל, בעוד שקורפוס נוסף הושאר באטלנטה לשם אבטחתה. כך נותר שרמן עם כוח שכלל 62,000 איש (55,000 רגלים, 5,000 פרשים ו-2,000 תותחנים המאיישים 64 קני ארטילריה) אשר חולקו לשני טורים לשם המסע.
ובנוסף דיוויזיית פרשים בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ודסון קילפטריק פעלה כיחידת סיור וסיוע לצבא הצועד.
צבא הקונפדרציה
כוחות צבא הקונפדרציה, שניצבו בדרכו של שרמן, היו חלק ממחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם הארדי. הם היו מעטים במספרם, שכן הוד נטל עימו את חלק הארי של הכוח למערכה בטנסי, ותחת פיקודו של הארדי נותרו כ-13,000 חיילים בלאבג'וי דרומית לאטלנטה. מתוכם כ-3,000 אנשי המיליציה של ג'ורג'יה בפיקודו של מייג'ור גנרל גוסטאבוס סמית' וכוחות סדירים של רגלים ופרשים בפיקודם של מייג'ור גנרל ג'וזף ווילר (פרשים) ובריגדיר גנרל ויליאם ג'קסון (רגלים). על אף ניסיונות חוזרים ונשנים של מחלקת המלחמה של הקונפדרציה לתגבר את כוחותיו של הארדי על בסיס כוחות מפלורידה והקרולינות, הם לא הצליחו להגדיל בצורה משמעותית את מצבת כוח האדם של צבאו.
מהלך הצעדה
הן לנשיא אברהם לינקולן והן לגנרל גרנט היו חששות כבדים לגבי תוכניתו של שרמן. אך למרות זאת סמך גרנט על שרמן וב-2 בנובמבר 1864 שלח גרנט מברק באומרו, והצעדה בת 480 הקילומטרים החלה ב-15 בנובמבר. כאשר משימת הליווי של הגנרל שרמן הוטלה על רגימנט הפרשים הראשון של אלבמה, יחידת פרשים אשר הורכבה כולה מחיילים דרומיים אשר נותרו נאמנים לאיחוד.
שני אגפי הכוח ניסו לבלבל ולהטעות את האויב בגזרתם; צבא הקונפדרציה לא יכול היה להצביע על יעד הצעדה בין אם מדובר באוגוסטה, מייקון או סוואנה. אגפו של הווארד אשר הובל על ידי פרשיו של קילפטריק, צעד דרומה לאורכה של מסילת הרכבת עד לאבג'וי, בגרמו לכוח המגן לסגת אל מייקון בנוטשו שני תותחים אשר נתפסו על ידי פרשי האיחוד, כמו גם שנים נוספים בביר קריק יחד עם עוד 50 שבויים דרומיים. חיילי הרגלים של הווארד צעדו דרך ג'ונסברו אל עבר גורדון, דרום מערב לבירת המדינה מילדג'וויל. אגפו של סולקום, אשר לווה במטהו של שרמן, נע מזרחה בכיוון אוגוסטה, ולאחר שהשמידו את הגשר מעל נהר אוקוני פנו לכיוון דרום.
הרשות המחוקקת של מדינת ג'ורג'יה יצאה בקריאה לאזרחי המדינה ונמלטה מן הבירה אשר נפלה בסופו של דבר בידי שרמן ב-23 בנובמבר. הארדי הגיע ממטהו אל העיר סוואנה וגילה כי העיר, ולא מייקון, הייתה יעדו העיקרי של שרמן, ועל כן הוא הורה לפרשי הקונפדרציה בפיקודו של ג'וזף ווילר להטריד את אגפיו ואת עורפו של הצבא הפדרלי אשר התקדם אל עבר העיר, בעוד חיילי הרגלים בפיקודו של גוסטאבוס סמית' מיהרו מזרחה על מנת להגן על מבואות עיר הנמל החשובה.
התנגשויות נוספות התרחשו לאחר מכן, וילר וכמה יחידות רגלים תקפו משמר אחורי בבולס פרי ב-24 וב-25 בנובמבר ובעוד אגפו של הווארד התעכב בגלל תקיפות אלו לפני באלס בלוף, רגימנט הפרשים ה-1 של אלבמה (שהיה כוח של צבא האיחוד) תקף את עמדות הקונפדרציה במקום. במהלך הלילה מהנדסי האיחוד הקימו גשר על נהר אוקוני, כ-3.2 ק"מ מהמקום ו-200 חיילים חצו אותו על מנת לאגף את עמדות הדרום אך במקביל תקף וילר את המשמר הקדמי של סולקום בסנדרוויל בין 25 ל-26 בנובמבר. על קילפטריק הוטל ביצוע פעולת הסחה לכיוון אוגוסטה ולאחר מכן הרס גשר מסילת הברזל בברייר קריק ושחרור מחנה המעצר של שבויי מלחמה במילאן. קילפטריק חמק מבעד לקוי ההגנה של וילר באזור בארייר קריק, אך בליל 26 בנובמבר הנחית וילר מתקפה על מחנות הרגימנטים ה-8 מאינדיאנה וה-2 מקנטקי והבריח אותם ממחנותיהם בסיילב גרוב. בעקבות כך, נטש קילפטריק את תוכניתו להרוס את גשר מסילת הברזל ואת שחרור מחנה שבויים (שבינתיים פונה) וחבר בחזרה לכוח צבא האיחוד שחנה בלואיוויל. במהלך קרב בוק הד קריק שנערך ב-28 בנובמבר הופתע קילפטריק וכמעט שנשבה אך רגימנט הפרשים ה-5 של אוהיו בלם את התקדמותו של ווילר והאחרון נעצר על ידי ביצורי הצפון במטעי ריינולד.
כוחותיו של שרמן הגיעו לפאתי סוואנה ב-10 בדצמבר ומצאו את 10,000 חייליו של הארדי מחופרים בעמדותיהם מסביב לעיר, בהותירם רק נתיב צר בדרך גישה לעיר. שרמן מצא עצמו מנותק מחוף הים ולא היה יכול לחבור אל ספינות הצי כפי שתכנן, ועל כן שיגר פרשים אל עבר פורט מקאליסטר אשר בפתחו של נהר אוגצ'י, בתקווה לשבור את המצור ולהצליח לחבור אל ספינות הצי. ב-13 בדצמבר הדיוויזיה בפיקודו של ויליאם האזן עלתה על חומות המבצר וכבשה אותו בתוך כ-15 דקות. שרמן חבר אל הצי הממתין תחת פיקודו של האדמירל ג'ון דאלגרן ושיגר מסר אל עבר הארדי הנצור בסוואנה:
לאחר הצעדה
לאחר כיבוש העיר סוואנה, המשיך שרמן בצעדתו צפונה לכיוון הקרוליינות על מנת לחבור אל כוחותיו של גרנט אשר ניצב מול רוברט לי תוך שהכניע את כוחותיו של ג'וזף א' ג'ונסטון בקרוליינה הצפונית ב-26 באפריל 1865.
צעדתו של שרמן אל הים גרמה להרס כללי בג'ורג'יה בפרט ולקונפדרציה בכלל. צבאו של שרמן הרס כ-480 ק"מ של מסילת ברזל לרכבות ומספר רב של גשרים וקווי טלגרף, והחרים כ-5,000 סוסים, 4,000 פרדות משא וכ-13,000 ראשי בקר וצאן.
מוקדמות מונדיאל 1978
16 המקומות במונדיאל בארגנטינה חולקו בין הקונפדרציות היבשתיות של פיפ"א כמפורט להלן:
95 נבחרות השתתפו במשחק אחד לכל הפחות. בסך הכל נערכו 252 משחקי מוקדמות, בהם הובקעו 723 שערים (ממוצע של 2.87 שערים למשחק).
אמריקה הדרומית
10 נבחרות מאמריקה הדרומית נרשמו לתחרות. הן קיבלו 3.5 מקומות, ומאחר וארגנטינה המארחת העפילה אוטומטית נותרו 2.5 מקומות ל-9 הנבחרות הנותרות. המשחקים התנהלו בשני סבבים:
בית 1
ברזיל העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2
בוליביה העפילה לסיבוב הגמר.
בית 3
פרו העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
ברזיל ופרו העפילו למונדיאל. בוליביה העפילה לפלייאוף הבין-יבשתי אירופה-דרום אמריקה.
צפון, מרכז אמריקה והקריביים
הטורניר השביעי של אליפות CONCACAF שימש במקביל גם כטורניר מוקדמות המונדיאל באזור זה. הטורניר נערך במקסיקו בין 8 באוקטובר ל-23 באוקטובר 1973. מקסיקו המארחת זכתה בתואר בפעם השלישית, ולפיכך הבטיחה את מקומה במונדיאל בארגנטינה. CONCACAF קיבלה מקום אחד במונדיאל.
אסיה ואוקיאניה
22 נבחרות מאוקיאניה ומאסיה נרשמו לתחרות, אך נאלצה לפרוש לאחר סיפוחה לווייטנאם. הנבחרות התחרו על מקום אחד במונדיאל. המשחקים התנהלו בשני סבבים:
בית 1
המשחק המכריע:
הונג קונג העפילה לסיבוב הגמר.
בית 2
יפן ערכה את משחקי החוץ שלה אצל ישראל. קוריאה הדרומית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 3
איראן העפילה לסיבוב הגמר.
בית 4
כווית העפילה לסיבוב הגמר.
בית 5
שני המשחקים בין אוסטרליה לרפובליקה הסינית (טאיוואן) נערכו בסובה שבפיג'י. הרפובליקה הסינית ערכה את משחק החוץ שלה מול ניו זילנד אצל ניו זילנד. אוסטרליה העפילה לסיבוב הגמר.
סיבוב הגמר
איראן העפילה.
פלייאוף בין-יבשתי אירופה-דרום אמריקה
שתי הנבחרות שיחקו ביניהן בשיטת בית-חוץ, כשהמנצחת בסיכום שני המשחקים מעפילה למונדיאל.
הונגריה העפילה.
רות מרקוס
רות מרקוס (נולדה ב-1944) היא דוקטור והיסטוריונית של האמנות ומרצה בגמלאות בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב. מתמחה באמנות מודרנית ועכשווית, בתולדות העיצוב והאדריכלות, באמנויות המופע והמיצג ובלימודי נשים ומגדר. פרסמה ספרים ומאמרים בנושאים שונים בכתבי עת אקדמיים, בספרים ובקטלוגים. בכתביה היא מבטאת גישה מחקרית רב-תחומית המנתחת אמנות דרך תהליכים תרבותיים מתחומים שונים. מרקוס היא אחת מחלוצות המחקר בישראל על נשים ומגדר באמנות המודרנית בכלל ובאמנות בישראל בפרט. כחלק מפעילותה יסדה ב-2015 את העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל, שפועלת בחסות החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ומכהנת כיושבת-הראש שלה. כמו כן כיהנה כמנהלת הארכיון כמנהלת הארכיון לתיעוד ולחקר האמנות בישראל (בית ציפר) באוניברסיטת תל אביב ולאחר מכן שימשה כיועצת אקדמית לארכיון.
ביוגרפיה
נולדה ברמת גן, דור רביעי בארץ ישראל. בשנים 1964-1962 שירתה בנח"ל בקיבוץ תל קציר. לאחר שחרורה למדה ועבדה כחמש שנים בנציגות ישראל ליד האו"ם בז'נבה, שם נישאה והתגרשה. עם שובה ארצה, בין 1972-1969, למדה עיצוב פנים בשלוחה של הטכניון בתל אביב. החלה את דרכה האמנותית בתחום התיאטרון: בשנים 1984-1969 עבדה כמנהלת משרד ארנון אדר לעיצוב במה ותאורה, כמעצבת ומפיקת הצגות, אירועים שונים פרטיים וממלכתיים, ומופעים אור-קוליים, כגון המופע האורקולי במצדה (שפעל בין 2018-1974), שבו שימשה כמעצבת, במאית ומנהלת הפקה.
מרקוס בוגרת B.A. אוניברסיטת תל אביב בהצטיינות באמנות התיאטרון, מוסמכת אוניברסיטת תל אביב .M.A בהצטיינות בתולדות האמנות. כותרת עבודת התזה שלה, בהנחיית פרופ' מרדכי עומר: 'השאיפה לביטול החומר: לקראת פיסול קווי, קוביזם, פוטוריזם, קונסטרוקטיביזם'. ב-1998 קיבלה מאותה אוניברסיטה תואר שלישי PhD. עבודת הדוקטורט שלה, בהנחיית פרופ' גילה בלס, עסקה ב'פיסול הקווי בין שתי מלחמות העולם'. בשנת 2008 פרסמה את ספרה פיסול בקו ובחלל, בהוצאת קו אדום אמנות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, שמשלב בין מחקריה לתואר שני ושלישי. זה הספר הראשון שנכתב בישראל על פיסול מודרני במחצית הראשונה של המאה העשרים והספר הראשון בכלל שמתמקד בסוגה של פיסול קווי.
פעילות אקדמית
בשנים 1981–2013 (עד צאתה לגמלאות) לימדה מרקוס באוניברסיטת תל אביב בחוג לתולדות האמנות ובמקביל, בחלק מהזמן, לימדה בחוג לאמנות התיאטרון או בתוכנית הרב-תחומית לאמנויות, שם כיהנה גם כיועצת התוכנית. קודם לכן הרצתה בסמינר תלפיות (בשנים 1975-1987) בקמרה אובסקורה (ב-1985–1990) וכן, בין 2007-2004 הרצתה במכללה האקדמית של תל אביב.
במהלך עבודתה באוניברסיטת תל אביב, בין יתר פעולותיה, השתתפה מרקוס בהקמת התוכנית הרב-תחומית לאמנויות, יחד עם פרופסור גילה בלס, וכן בהקמת התוכנית ללימודי נשים ומגדר עם פרופסור חנה נוה ומרצות אחרות. שם לימדה מספר שנים וכיהנה בוועדת הוראה כנציגת הפקולטה לאמנויות ושימשה כיו"ר ועדת הפרסים של התוכנית, כולל פרס צ'וטיק.
מרקוס השתתפה בוועדות רבות וערכה כנסים שונים, כגון ב-1994-1993 סדרה של שלושה מפגשים "פוטוריזם כאמנות רב-תחומית", וסדרה של ארבעה מפגשים "מולייר והאמנויות בחצרו של לואי ה-14", מטעם התוכנית הרב-תחומית באמנויות, בשיתוף עם החוג לאמנות התיאטרון, באוניברסיטת תל אביב. ב-2008, לכבוד השקת הספר שערכה נשים יוצרות בישראל, 1970-1920, בסדרת מגדרים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, ערכה כנס 'נשים יוצרות באמנות החזותית בישראל מתחילת המאה ועד סוף שנות ה-60', מטעם החוג לתולדות האמנות, בשיתוף עם מכון פורטר והפורום לנשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב באוניברסיטת תל אביב, שבו השתתפו חוקרים מהארץ ומחו"ל.
העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל
כחלק מפעילותה לקדם את חקר אמנות הנשים בישראל, במרץ 2015 הקימה מרקוס את 'האגודה לחקר אמנות נשים ומגדר' שהפכה להעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל. מטרת העמותה, לדבריה, "לעודד את המחקר על נשים אמניות בישראל ואת חקר המגדר באמנות בישראל, ולחזק את הדיסציפלינה של לימודי המגדר באמנות, ובפרט באמנות הישראלית. מגדר כולל את כל המגדרים, נשים גברים ומה שביניהם". העמותה זכתה אז לחסות החוג לתולדות האמנות ואחר כך לחסות התוכנית הבינתחומית לאמנויות. מטרת העמותה לשלב בין חוקרים מהאקדמיה לבין אמניות יוצרות ופעילות בשטח, עריכת כנסים בנושאים הנ"ל, יצירת קשרים בין-מחלקתיים באוניברסיטאות וכן, ריכוז חומרים על נשים אמניות בישראל ועל מגדר באמנות הישראלית. העמותה מונה כ-170 חברות וחברים מטובי החוקרות והחוקרים מתחום האקדמיה, ואמניות, אוצרות ומנהלות גלריות, ועוד כמאה חברות נוספות שמתלוות לפעילויות של העמותה.
הכיבוש הישראלי
לאחר התייצבות הקו הירוק, קו שביתת הנשק שנקבע בתום מלחמת העצמאות, כבשה ישראל פעמים אחדות שטחים שהיו בשליטת מדינות שכנות. בחלק מהמקרים ישראל נסוגה מהשטח באחיזתה מסיבות שונות. בחלק מהשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים, שהתחוללה ביוני 1967, נמשכת שליטת ישראל עד היום, תוך התנגדות ניכרת בקרב הקהילה הבינלאומית.
במקור התייחס המונח "השטחים הכבושים" לאזורים הבאים: רמת הגולן שנכבשה מסוריה, חצי האי סיני ורצועת עזה שנכבשו מידי מצרים, ושטחי יהודה ושומרון, כולל מזרח ירושלים, שנכבשו מידי ירדן. יהודה ושומרון ורצועת עזה נועדו בתוכנית החלוקה של האו"ם להיכלל בשטח המדינה הערבית בארץ ישראל, אך לאחר שערביי ישראל התנגדו להסכם, השטחים עברו לשליטת מצרים וממלכת ירדן במהלך מלחמת העצמאות.
בישיבת הממשלה ב־10 ביוני 1967, אמר ראש הממשלה לוי אשכול: "צריך להחליט מה עושים עם האזרחים הערבים שבשטחים הכבושים". החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, לאחר מלחמת ששת הימים, קראה ל.
מעמד השטחים
במסגרת מנדט חבר הלאומים לארץ ישראל משנת 1922, שקיבל תוקף במגילת האו"ם ב־1945, נקבע שאחת ממטרות המנדט הבריטי היא יצירת התנאים הדרושים להקמת בית לאומי לעם היהודי בשטח ארץ ישראל, בהתאם להצהרת בלפור. אולם ממשלת בריטניה הבהירה בספר הלבן הראשון, לקראת אישור כתב המנדט, שאין הכוונה שארץ ישראל בכללה תהפוך לבית לאומי יהודי, אלא שבית כזה יוקם בארץ ישראל.
החלטת החלוקה של האו"ם משנת 1947 קבעה שבשטח ארץ ישראל המערבית יוקמו שתי מדינות – מדינה יהודית ומדינה ערבית. התוכנית נדחתה על ידי ההנהגה הערבית בארץ ישראל. לאחר תום המנדט הבריטי, פלשו צבאות מדינות ערב השכנות לתחומי ארץ ישראל והשתלטו על חלק מהשטחים שיועדו למדינה הערבית. במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, נותרו רוב שטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים תחת שלטון ירדן ורצועת עזה נותרה בשליטת מצרים. בשנת 1967, במהלך מלחמת ששת הימים כבשה ישראל שטחים אלה, כמו גם את חצי האי סיני ואת רמת הגולן.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהתקבלה לאחר תום המלחמה, התייחסה אל השטחים האמורים במונח "שטחים כבושים" (Occupied territories). בהחלטה נכתב כי על ישראל לסגת משטחים אלה, כבסיס ל"השכנת שלום צודק ובר־קיימא במזרח התיכון". קיימת מחלוקת סביב השאלה האם ההחלטה כיוונה לנסיגה ישראלית מכל השטחים שנכבשו או רק מחלקם.
השטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים נשלטו בידי ממשל צבאי ישראלי. הממשל הצבאי בחצי האי סיני הסתיים ב־1982, לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, כאשר החזירה ישראל את השליטה באזור לידי מצרים. שנה לפני כן הופסק הממשל הצבאי ברמת הגולן בעקבות קבלת חוק רמת הגולן, שבמסגרתו סופח האזור למדינת ישראל והוכלל במחוז הצפון שלה. הטיפול בעניינים האזרחיים של האוכלוסייה בגדה המערבית וברצועת עזה הועבר לידי המנהל האזרחי הישראלי. למרות הביטול הפורמלי של הממשל הצבאי, הוסיפה רוב הקהילה הבינלאומית להתייחס ליהודה ושומרון (כולל מזרח ירושלים), רצועת עזה ורמת הגולן, כאל שטחים כבושים על ידי ישראל. במסגרת תוכנית ההתנתקות שבוצעה ב־2005, הסיגה ישראל את כל אזרחיה וכוחות צה"ל מרצועת עזה והעבירה אותם לידי הרשות הפלסטינית.
רוב מדינות העולם, בית הדין הבינלאומי לצדק, העצרת הכללית של האומות המאוחדות ומועצת הביטחון רואים בישראל "כוח כובש". תיאור השטחים כשטחים כבושים מביא למספר מחויבויות משפטיות החלות על הכוח הכובש במסגרת החוק הבינלאומי, כולל אמנות האג ואמנת ז'נבה הרביעית. אחת המחויבויות היא לשמור על הסטטוס קוו עד להשגת הסכם שלום או הקמת ממשלה אזרחית חדשה.
עמדתה הרשמית של ממשלת ישראל מאז 1967 ביחס לשטחים שלא החילה עליהם את ריבונותה, היא שמדובר בשטחים שבמחלוקת, שמעמדם החוקי עדיין לא נקבע.
בג"ץ קבע כי:
מכוח דינים אלו חוקק הממשל הצבאי חקיקה ביטחונית שעסקה בפעילותו ובפעילות רשויות ישראליות אחרות בתחומי יהודה, שומרון ועזה, וכן חקיקה אזרחית (על פי היתר שניתן לכוח הכובש על פי אמנת האג לענייני הלוחמה ביבשה) שהנהיגה הסדרים השונים מן הדין הירדני בתחומים אזרחיים כגון ביטוח רכב ותמרורי תנועה.
דו"ח ועדת אדמונד לוי מ־2012 קובע כי אין מעמד יהודה ושומרון כמעמד שטח צבאי כבוש. לפי הוועדה יהודה ושומרון הוכרו כשטח המיועד למדינה יהודית במסגרת הצהרת בלפור ב־1917, ועידת סן רמו ב־1920, כתב המנדט שאישר חבר הלאומים ב־1922 ובסעיף 80 פרק 12 למגילת האומות המאוחדות, הקובע את "העיקרון של ההכרה בהמשך תוקפן של זכויות קיימות של מדינות ועמים שנרכשו מכוח המנדטים למיניהם, כולל אותן זכויות של היהודים מכוח המסמכים המפורטים לעיל (הצהרת בלפור וכתב המנדט) להתיישב בשטחי ארץ ישראל". לדעת הוועדה, תוכנית החלוקה מ־1947, שבה הובטח שטח זה למדינה ערבית, לא הגיעה לידי מימוש, ועל כן פקעה ולא קנתה אחיזה במשפט הבינלאומי. באופן דומה, הסיפוח הירדני של יהודה ושומרון מ־1950 פקע בשנת 1988 עם ניתוק הזיקה, ועל כן עדיין עומדת בתוקפה הצהרת בלפור מ־1917 שייעדה את שטחי יהודה ושומרון למדינה יהודית.
אף שמעמדם של השטחים אינו מוסכם, תושביהם שאינם ישראלים היו עד הסכמי אוסלו תחת ממשל צבאי, בתוספת הסמכה מקומית של ראשי ערים, שפסק עם ייסוד הרשות הפלסטינית. תושביהם היהודיים של השטחים נתונים לזכויות בעיקר דרך תקנות יו"ש, המסדירות את הממשק המשפטי המקשר בין המדינה לאזרחיה בשטחים. הריבון בשטח הוא ממשל צבאי, שבסמכותו להטיל מגבלות על יחידים וקבוצות כגון צווי הרחקה ומעצר מנהלי בהוראת אלוף הפיקוד,; וכן מגבלות על פיתוח ובנייה אזרחיים – חלקם דרך המנהל האזרחי – כשבערים, בהן או בסמיכות להן – קיימות גם תחנות של משטרת ישראל דרך מחוז ש"י, הסמכות נתונה למשרד השיכון (בכפוף לאישור משרד הביטחון).
בשנת 2014 החלה הכנסת ה־19 בשינוי חקיקה והחלתה על שטחי יהודה ושומרון, אך החוק לא עבר בסופו של דבר. הכנסת ה־20 הרחיבה את החקיקה המוחלת ישירות על יהודה ושומרון, אולם סיפוח והחלה מלאה של החוק הישראלי בשטחים (בשטח C, או חלקים ממנו) על ידי מדינת ישראל, בצל תוכנית טראמפ, לא בוצע.
ב-30 בדצמבר 2022 החליטה העצרת הכללית של האו"ם להורות לבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג לבחון את חוקיות הכיבוש הישראלי.
שמות חלופיים
אל מול המשתמשים במונח "הכיבוש" כדי להניע נסיגה מהשטחים, ומייחסים לכיבוש רבות מבעיותיה של מדינת ישראל, יש המשתמשים בצורה המשובשת "אקיבוש", שבאה להגחיך את השימוש ב"הכיבוש" כגורם כביכול לבעיות רבות ומגוונות. צורה זו שגורה בפי הציבור המתנגד למרכזיות הכיבוש בשיח של השמאל הישראלי. למשל, אורי הייטנר כתב ב־2011: "אקיבוש, אני כותב, ולא "הכיבוש", כיוון שמדובר בדפוס לשוני העומד בפני עצמו, שיש לו כבר חיים משלו. מין דמון, שניתן להסביר באמצעותו את כל חוליי החברה הישראלית, ולתרץ כל השתמטות מעשיה."
המדיניות הישראלית ביחס לשטחים בשנים הראשונות לאחר 1967
בשנים הראשונות שלאחר מלחמת ששת הימים הנהיג שר הביטחון, משה דיין, מדיניות שכונתה בישראל, ספק בציניות ספק בגאווה, "הכיבוש הנאור". מדיניות זו דגלה בשמירה על המשך חיים אזרחיים תקינים בשטחים שנכבשו, תוך מתן אפשרות לתושביהם להשתלב בכלכלת ישראל. עשרות אלפי עובדים פלסטינים החלו לעבוד בישראל.
אנוואר נוסייבה, פלסטיני שלפני מלחמת ששת הימים היה שר בממשלת ירדן, אמר בשנת 1972: "אין זה ניסיון נעים לחיות בתנאי כיבוש, ויהא זה אפילו הכיבוש הנאור ביותר".
שטחים המוחזקים על ידי ישראל
במלחמת ששת הימים נכבשו יהודה ושומרון, והם עד היום במעמד שטחים מוחזקים.
יהודה ושומרון
במסגרת הסכם שביתת הנשק בין ישראל וירדן, שנחתם בשלבי הסיום של מלחמת העצמאות, נותרו רוב שטחי יהודה ושומרון תחת שליטת הממלכה הירדנית ההאשמית. שטחים אלו, סופחו לירדן באפריל 1950 והיא התייחסה אליהם בשם "הגדה המערבית". הסיפוח הוכר רשמית על ידי בריטניה וזכה להכרה לא פורמלית מארצות הברית, פקיסטן ומספר מדינות נוספות. בשנת 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, נכבש השטח בידי כוחות צה"ל. על מזרח ירושלים החליטה הממשלה בשנת 1967 להחיל, בצו, את "המשפט, השיפוט והמינהל הישראליים" – ובפועל, לספחה לישראל ולתת לתושביה תושבות קבע בישראל. מאז אובדן השטח ב־1967 שאפה ממלכת ירדן לשוב ולספח את הגדה המערבית עד מהלך "ניתוק הזיקה" ב־1988 שבו ויתרה על התביעה לריבונות על יהודה ושומרון וביטלה את אזרחותם הירדנית של תושביו.
בקיץ 1967 פורסמה תוכנית אלון שהמליצה לספח לישראל את החלק המזרחי של יהודה ושומרון (בקעת הירדן), את גוש עציון ושטחים בין ירושלים ורמאללה (לצורך הרחבת פרוזדור ירושלים הצר ובעל המשמעות הביטחונית החשובה), ואת החלק הדרומי של רצועת עזה, כמו גם את רמת הגולן. במידה מסוימת, התוכנית התחשבה בשיקול הדמוגרפי, ועל כן ניתנה המלצה לסיפוח שטחים שבהם הייתה אוכלוסייה פלסטינית דלילה, כמו בקעת הירדן, אולם מאידך כללה התוכנית את סיפוח אזור גוש עציון וחברון, למרות היותם מיושבים בצפיפות. אף כי התוכנית לא נתקבלה באופן רשמי, ממשלות ישראל פעלו על פי רוחה ורוח מסמך גלילי עד למהפך השלטוני בשנת 1977, ובעקבותיה הוקמו התנחלויות רק בשטחים שיועדו לסיפוח בידי ישראל.
ההתנחלות הראשונה שהוקמה באזור יהודה ושומרון היא היישוב כפר עציון בגוש עציון, שהוקם מחדש בקיץ 1967 על חורבותיו של הכפר שנכבש ונחרב בידי הלגיון הירדני במלחמת העצמאות. הקמת היישוב מחדש אושרה בידי הממשלה, בעקבות לחץ של בני כפר עציון ההיסטורי. לאחר מכן הוקמו יישובים נוספים בשטחו של גוש עציון. כן הוקמה קריית ארבע בצמוד לחברון.
בעקבות המהפך בשנת 1977 החלה ממשלת מנחם בגין להאיץ את הקמת ההתנחלויות בשטחי יהודה ושומרון, וכן לחזק את הקשר של מזרח ירושלים לישראל. משרדי ממשלה והמטה הארצי של המשטרה נבנו בכוונה תחילה במזרח ירושלים. המונח ברדיו הוחלף בשנות ה־80 ל"יהודה ושומרון" כשקודם שימש המונח "השטחים המוחזקים". בשנת 1980 נחקק חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל המדגיש ש"ירושלים השלמה והמאוחדת היא בירת ישראל". יתר שטחי יהודה ושומרון מוחזקים עד היום בתפיסה לוחמתית, חלים עליהם ממשל צבאי וחקיקה צבאית ומעמדם הסופי לא הוכרע. בסוף 2016 היו רשומים כתושבים בהתנחלויות כ־421,400 תושבים.
במסגרת הסכמי אוסלו, שנחתמו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בין 1993–1995, והסכמי ההמשך שלו, הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את סמכויות ניהול החיים האזרחיים של התושבים הפלסטיניים מידי הממשל הצבאי הישראלי. "אזור יהודה ושומרון" חולק לשלוש קטגוריות: בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה לוותה שליטת ישראל ביהודה ושומרון בעימות מתמיד בין צה"ל והמתנחלים לבין האוכלוסייה המקומית, שכלל מעשי טרור רבים של האוכלוסייה המקומית נגד צה"ל והמתנחלים, ופעילות נרחבת של צה"ל והשב"כ לבלימת מעשי טרור אלה. תקופות בולטות של התקוממות זו היו האינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה. בשנת 2000, ובייחוד במבצע חומת מגן בשנת 2002, נכנסו כוחות צה"ל כמעט לכל הערים הפלסטיניות (מלבד אל העיר יריחו) ולכפרים רבים, והשליטה הפלסטינית בהם הוגבלה מאוד, עד שצה"ל נסוג מחלק מהם בהדרגה בשנים הבאות.
בשנת 2003 החלה ישראל בהקמת גדר הפרדה – מערכת של גדרות וחומות בטון העוברת בחלקה לאורך הקו הירוק, ובחלקה בתוך שטחי יהודה ושומרון.
רוב מדינות העולם מתנגדות לבנייה ישראלית באזור. מאז תחילת המשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים, ישראל נמנעת מהקמת התנחלויות חדשות ונוהגת ריסון באישורי בנייה. בשנת 2005 אף פינתה מספר התנחלויות בצפון השומרון במסגרת תוכנית ההתנתקות, ובשנת 2009 הטילה איסור גורף על התחלות בנייה חדשות ביהודה ושומרון למשך עשרה חודשים.
בשטחי יהודה ושומרון חל הדין הירדני, ובשטחי הרשות הפלסטינית חלה חקיקה פלסטינית. חוקי מדינת ישראל אינם חלים על שטחי יהודה ושומרון, למעט חוקים המוחלים באופן מפורש על האזור (למשל סעיף 3א לפקודת מס הכנסה וסעיף 378 לחוק הביטוח הלאומי), או פקודות של מפקד פיקוד המרכז המחילות נורמות מן המשפט הישראלי. ריבוי המקורות המשפטיים החלים באזור יוצר מורכבות משפטית.
במהלך השנים עלו הצעות שונות, בעיקר מתומכי האידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה או תומכי פתרון המדינה האחת, לסיפוח מלא או חלקי של יהודה ושומרון למדינת ישראל.
במרץ 2019 שינתה מחלקת המדינה האמריקאית את מנהגה וכינתה בדו"ח זכויות האדם שלה את יהודה ושומרון "הגדה המערבית" במקום "הגדה המערבית הכבושה". במענה לשאלות אמרה שאין שינוי בעמדתה בשאלת מעמדם המשפטי של אזורים אלה, אך מעמד זה אינו נושא הדו"ח.
סיני
במלחמת סיני ישראל כבשה את רוב סיני וחבל עזה. ישראל הקימה בסיני וחבל עזה שתי היאחזויות נח"ל (נח"ל תרשיש ונח"ל רפיח), אך בלחץ בינלאומי נאלצה לסגת משם לאחר כמה חודשים.