cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Witcher (סדרת משחקים)
GWENT: The Witcher Card Game
משחק קלפים ממוחשב המבוסס על המשחקון הבדיוני "גוונט" שהוצג במשחק השלישי וזכה לפופולריות בקרב מעריצי המשחק, שהצליחו בסופו של דבר לשכנע את CD Projekt לשחרר את המשחקון כמוצר עצמאי. המשחק יצא ב-2018 למחשב האישי ולקונסולות, וב-2019 ו-2020 ל-iOS ולאנדרואיד בהתאמה. המשחק זמין הן בתצורת שחקן יחיד והן כמשחק מרובה משתתפים.
The Witcher: Monster Slayer
משחק מובייל, מבוסס מיקום במציאות רבודה, שמפותח על ידי Spokko והופץ ביולי 2021 ל-iOS ולאנדרואיד. במשחק זה השחקן נכנס לנעליו של מכשף, ועליו למצוא מפלצות בסביבתו הקרובה ולהילחם בהן.
Roach Race
משחק דו-ממדי בסגנון ארקייד בו השחקן שולט על סוסתו של גראלט, רואץ', הרוכבת במסלול ישר ועליה לחמוק ממכשולים שונים בדרך. המשחק היה זמין כמיני-משחק בתוך Cyberpunk 2077 אך בספטמבר 2022 יצא כמשחק עצמאי לחנויות האפליקציות של iOS ואנדרואיד.
מדיות נוספות
בנוסף למשחקי הווידאו האלו, יצאו גם מספר משחקים שולחניים המתרחשים בעולם בו מתרחשת סדרת המשחקים, וביניהם משחק ההרפתקה The Witcher Adventure Game (אשר יצא על ידי חברת Fantasy Flight Games) ומשחק התפקידים השולחני The Witcher Role-Playing Game, אשר פותח על ידי CD Projekt RED בשיתוף פעולה עם R. Talsorian Games (המוציאים לאור של סדרת משחקי התפקידים השולחניים סייברפאנק).
מלחמת העבדים השלישית
מלחמת העבדים השלישית (המכונה גם מלחמת הגלדיאטורים או מלחמת ספרטקוס), אשר אירעה ברומא בין השנים 71-73 לפנה"ס, הייתה האחרונה מבין שלוש מלחמות העבדים הגדולות ברפובליקה הרומית. מלחמה זו גם הייתה היחידה שהציבה איום ישיר לעיר רומא עצמה. המלחמה החלה בבית ספר לגלדיאטורים בקפואה הנמצאת כ-200 ק"מ מרומא, כאשר 78 גלדיאטורים התרעמו על היחס המחפיר לו זכו מאדונם, מרדו בו ובמשך השנתיים שלאחר מכן הטילו אימה על אזרחי רומא. בזמן זה גדל צבא העבדים המורדים והגיע לשיא של 120,000 מורדים, תוך שהוא מנצח בקרב מספר רב של לגיונות רומאיים. הלחימה הגיעה אל סיומה בקרב גדול, במהלכו תקף צבאו של קראסוס (פוליטיקאי רומי שנודע בשל עושרו הרב) את צבא המורדים, והנחיל להם מפלה, שבמסגרתה מצאו את מותם כמעט כל העבדים המורדים, ביניהם גם מנהיגם ספרטקוס. לאחר חיסול המרד נצלבו כ-6,000 מורדים לאורכה של הדרך בין קפואה ורומא, וקראסוס עצמו זכה למצעד ניצחון (Ovatio).
עבדות ברומא
סחר בעבדים היווה נדבך חשוב בכלכלת הרפובליקה הרומית. חוקרים מעריכים שאחוז העבדים באוכלוסיית הרפובליקה נע בין 25% ל-75%. מספר מקורות הזינו את הביקוש המתמיד לעבדים בשטחי רומא: ילודה טבעית, ילדים שהתייתמו או ננטשו בידי הוריהם, ייבוא עבדים מהשטחים שמחוץ לשליטה הרומאית, פיראטים, רומאים שהורשעו בדין, ועוד. אך מקור אספקת העבדים העיקרי התבסס על בני אדם שנשבו במהלך מלחמות ההתרחבות של הרפובליקה. העבדים ברומא עסקו במגוון תפקידים, החל מחקלאות וכלה בניהול משקי בית, כך שהאזרח הרומאי מן השורה היה מצוי במגע מתמיד עם עבדים בתחומי חיים רבים. אופי הקשר בין העבד לאזרח הייתה תלויה ברצונם הטוב של אדוניהם, חלקם הפגינו נדיבות כלפי האנשים שנחשבו לרכושם, אחרים לא בחלו בהתעללות פיזית של ממש.
רקע למרד
למרות התייחסותנו המורחבת למלחמת העבדים השלישית, היו מקרי מרידה או התנגדות לעבדות רבים במשך השנים. ברובן היו אלה התלקחויות ספונטניות שכללו התנהגות מרדנית הנעה בין התרשלות בזדון, בריחה ואף רצח האדון. לצד זאת, חוותה רומא במשך תקופה קצרה של 62 שנה שלוש מרידות עבדים גדולות באופן משמעותי ומאורגנות. שתי המרידות הראשון אירעו בסיציליה שלאחריהם התרחש מרד העבדים השלישי של ספרטקוס. כל אלו אירעו בתקופה בה הרפובליקה הרומית חוותה תנופת התרחבות, שיצרה זרם עבדים רציף לשטחי הרפבוליקה.
מרד העבדים הראשון (132-136 לפנה"ס)
מרד העבדים הראשון פרץ בשנת 136 לפנה"ס באזור העיר אנה שבסיצליה. המקורות מספרים כי המורדים פתחו במרד בשל יחס בלתי-אנושי לעבדים, כפי שמתאר ההיסטוריון היווני דיודורוס: המרד הובל על ידי עבד ממוצא סורי בשם אאונוס (Eunus). לאחר זמן קצר ומספר ניצחונות של אאונוס פרץ מרד מקביל בצידו השני האי, באזור העיר טאורומניום (Tauromenium), שהונהג על ידי עבד בשם קלאון (Cleon) מאסיה הקטנה. עד מהרה קיבל קלאון את מרותו של אאונוס ואספת העם שארגנו המורדים הכתירה את אאונוס למלך. בעקבות כך שינה את שמו לאנטיוכוס. המרד הגיע אל סופו לאחר שהרומאים צרו על הערים ששחררו המורדים וכבשון בזו אחר זו. הגורם המרכזי שסייע לניצחונם של הרומאים על המורדים היה המתחים הפנימיים בתוך קבוצת המורדים: לאחר שהבינו כי סופם קרב פנו איש כנגד רעהו ואחדותם התפוררה.
מרד העבדים השני (100-104 לפנה"ס)
כמעט 30 שנה לאחר המרד הראשון בסיציליה, פרץ מרד עבדים נוסף באי בשל סירוב בעלי-העבדים להישמע להחלטת סנאט שחייבה לשחרר כ-8,000 עבדים ילידי ביתיניה (Bithynia) על מנת שיסייעו לבלום את פלישתם של שבטים גרמאניים לתחומי האימפריה. כ-230 עבדים שציפו לשווא לשחרורם בשל צו הסנאט, החלו למרוד כנגד אדוניהם. אולם גם מרד זה הסתיים במהרה כאשר השטחים שבהם התבצרו המורדים נכבשו בידי הכוחות הרומאים. זמן קצר לאחר מכן החל הגל השני של המרד בהנהגת עבד בשם סלוויוס (Salvius). צבא העבדים של סלוויוס הנחיל תבוסה למשמר המקומי של הלגיון הרומאי. מרד מקביל בצדו האחר של האי הונהג בידי עבד בשם אתניון (Athenion). הרומאים שלחו שלושה קונסולים לסיציליה על מנת לדכא את המרד. על אף שעלה בידם לנצח את חילות המורדים, לא עלה בידם של השליחים להביא לסיום ההתקוממות. רק בשנת 101 לפנה"ס הגיע המרד אל קיצו בדו-קרב בין הקונסול אקוויליוס (Aquillius) ובין מנהיג העבדים אתניון, יורשו של סלוויוס. הקונסול הרג את אתניון והמורדים נכנעו.
שנת 73 לפנה"ס-פרוץ מרד העבדים השלישי
בשנת 73 לפנה"ס בעיר קפואה תכננו כ-200 עבדים שהשתייכו ללודוס (בית ספר) לגלדיאטורים לברוח לחופשי בשל התעללותו של באטיאטוס, מאמן הגלדיאטורים. פלוטרכוס כתב על פריצת המרד:
תוכנית הבריחה נשתבשה כאשר דבר הבריחה נודע לבאטיאטוס, לבסוף עלה בידיהם של שבעים ושמונה גלדיאטורים לברוח, בנוטלם סכיני מטבח ביציאתם מהמתחם. בדרכה מחוץ לעיר פשטה החבורה על עגלה שהובילה ציוד לגלדיאטורים. נשק זה שימש אותם זמן קצר לאחר מכן, כאשר חיל המשמר המקומי ניסה לשווא לעצור את הימלטותם.
הנהגת המרד
לאחר שהצליחו לברוח התבצרו המורדים על הר הוזוב (Monte Vesuvio) הממוקם ממזרח לנאפולי ובחרו להם את ספרטקוס התראקי, ואת קריקסוס ואוינומאוס הגאלים למנהיגיהם. לפי המקורות, ספרטקוס היה עריק מצבא רומא שנמכר לעבדות כעונש על מעשיו. יכולותיו הצבאיות ומבנה גופו הגדול של ספרטקוס הובילו למכירתו לבאטיאטוס שתכנן להכשירו כגלדיאטור.
הקרב על הר הוזוב
מספר המורדים המתבצרים בוזוב החל לגדול עם הצטרפותם של עבדים נוספים. על מנת להתקיים יצאו המורדים למסעות ביזה ביישובים שסבבו את ההר. בתגובה לפשיטות שלחו הרומאים כוח צבאי שמנה כשלושת אלפי חיילים, בראשות הפראיטור ואריניוס קלאודיוס גלאבר (Varinius Claudius Glaber) שנועד לחסל את המרידה. ואולם, מאחר שהמרד נתפס בראשיתו כאירוע שולי ומקומי, כוח הדיכוי הורכב בחיפזון ולא התבסס על יחידה צבאית סדירה. כאשר הגיע הכח להר הוא הקים מחנה צבאי למרגלותיו שחלש על ציר העלייה והירידה היחיד מפסגתו. אל מול זאת, ספרטקוס ומורדיו מצאו דרך להתמודד עם המצור, כפי שתיאר זאת פלוטרכוס:
פרט לאדם אחד שנותר כדי לשלשל לחבריו את נשקם מראש ההר, ירדו כל המורדים באמצעות חבלי הגפן מן ההר. הם תקפו את המחנה הרומאי במפתיע, כפי שתיאר פרונטינוס:
לאחר הניצחון על קלודיוס ומחנהו, נשלח פראיטור נוסף בשם פובליוס ואריניוס (Publius Varinius), מלווה בסגניו פוריוס וארניוס על מנת לטפל במורדים. תחילה הטיל וארניוס על סגנו פוריוס לעלות בכוח של 2000 לוחמים ולתפוס את ספרטקוס, אולם הכוח הזה הובס בידי המורדים. לאחר מכן שלח וארניוס את סגנו קוסיניוס כדי להתמודד עם המורדים, אך גם זה נהרג בידי ספרטקוס. אחרי מספר התנגשויות הוביל ספרטקוס את צבא המורדים לניצחון על צבאו של וארינוס. הפראיטור עצמו הצליח לברוח, אולם ספרטקוס לקח שלל את סוסו האישי. בשלב זה הפכה ההתארגנות להמונית, כפי שתיאר אפיאנוס:
שנת 72 לפנה"ס-המשך המרד והניסיונות לחיסולו
ניצחון העבדים על הפראיטורים בקרב על הר הוזוב הגביר את קצב הצטרפות העבדים למרידה, וכך חזק את מחנם משמעותית. עבור הרומאים, תבוסת הצבא בידי צבא עבדים לא נתפש רק כהשפלה אלא גם הביא לתפישה כי המרד התפתח לכדי איום ממדרגה ראשונה. על מנת להתמודד עם איום זה החליט הסנאט להטיל למערכה את שני הקונסולים של שנת 72 לפנה"ס במטרה לחסל אחת ולתמיד את המרד. הקונסולים, לוקיוס גליוס פובליקולה (Lucius Gellius Publicola) וקורנליוס לנטולוס קלודיאנוס (Cornelius Lentulus Clodianus) יצאו לדרך מיד. במקביל אירע קרע במחנה המורדים; ספרטקוס תכנן להוציא את המורדים מחוץ לטריטוריה הרומאית ולהחזירם לביתם ואילו קריקסוס ותומכיו רצו להמשיך לעלות על רומא ולבזוז אותה. לגבי ההתרחשויות של אותה שנה ישנן שתי גרסאות, הראשונה של אפיאנוס והשנייה של פלוטרכוס.
גרסתו של אפיאנוס
לאחר פיצול כוחות המורדים פגש קריקסוס שפקד על כח לוחם שנאמד ב 30,000 מורדים את הקונסול גאליוס. הקונסול ניצח את קריקסוס וצבאו בקרב למרגלות הר גארגאנוס, וכ-20,000 מורדים נהרגו ביניהם קריקסוס עצמו. באותו זמן ניסה ספרטקוס לברוח דרך הרי האפנינים אל האלפים, על מנת למצוא שם מחסה מן הלגיונות הרומאיים. לרוע מזלו, נחסמה דרכו צפונה על ידי הקונסול לנטולוס והוא נאלץ לסגת, אולם אז נחסם נתיב הנסיגה על ידי הקונסול גאיוס, למרבה התדהמה הצליח ספרטקוס להנחיל מפלה לשני הקונסולים, תוך שהוא תוקף כל אחד מהם בנפרד. לאחר נסיגת הקונסולים הקריב ספרטקוס שלוש מאות שבויים רומאים לזכרו של קריקסוס, והחליט (ללא נימוק בכתיבתו של אפיאנוס) בכל זאת לצאת למתקפה על העיר רומא, בראשות צבא בן 120,000 מורדים. בדרכו אל העיר נתקל ספרטקוס בשנית בצבאותיהם המאוחדים של שני הקונסולים בפיקנום. לאחר קרב עיקש ניצח ספרטקוס את הקונסולים המאוחדים. לפי אפיאנוס, הבין ספרטקוס לאחר הקרב בפיקנום כי אין בכוחו לכבוש את העיר רומא. זאת מאחר שכוחותיו הורכבו רק מעבדים ועריקים שלא נהנו אפילו מעיר אחת כבת-ברית. ספרטקוס שינה את תוכניותיו בשנית, ושם פעמיו דרומה. הוא כבש את הגבעות מסביב לעיר תוריאי (Thurii), ולאחר מכן גם את העיר עצמה. ביושבו בעיר אסר על סחר בזהב וכסף, אך עודד סחר של ברזל ונחושת בהם השתמש ליצור כלי-נשק. לאחר כיבוש תוריאי וסביבתה, התנגשו המורדים בכוח רומאי נוסף ויכלו גם לו. הם חזרו לעיר כמנצחים באספם שלל רב מן החיילים הרומאים המובסים.
גרסתו של פלוטרכוס
לפי פלוטרכוס, לאחר שנפרדו דרכיהם של ספרטקוס וקריקסוס, פגש הקונסול גליוס את קריקסוס והמורדים שהלכו עמו. גליוס ניצח את קריקסוס והשמיד את צבאו. במקביל, כיתר הקונסול לנטולוס את ספרטקוס ואנשיו, אך ספרטקוס תקף את כוח הכיתור והצליח לשים את ידו על רכושם של סגני הקונסול. לאחר מכן, המשיך ספרטקוס עם אנשיו לכיוון האלפים, אך גאיוס קסיוס לונגינוס וארוס (Gaius Cassius Longinus Varus) שהיה באותו זמן נציב בגאליה שנמצאת מעבר לאלפים, חסם את דרכו של ספרטקוס בעזרת צבא של 10,000 לוחמים. בקרב שהתפתח בין הצבאות יצא ספרטקוס כשידו על העליונה, וקסיוס הצליח להימלט כשחלק גדול מצבאו הושמד, אך ספרטקוס הבין שלא יוכל לעבור שם.
שנת 71 לפנה"ס-קראסוס מקבל את הפיקוד
לאחר שלא עלה בידי הקונסולים לחסל את המרידה, קיבלו השניים הוראה מהסנאט שלא להתערב עוד בנעשה. במקומם מונה מרקוס ליקיניוס קראסוס לשים קץ למרידה. אפיאנוס ופלוטרכוס מתארים את קראסוס כאדם עשיר ומוערך ברומא. הוא יצא לקרב בראש 8 לגיונות - 6 שהיו כבר בפיקודו ו-2 שנוספו לו מן הקונסולים המודחים. אפיאנוס מתאר שלאחר שקיבל לידיו את הלגיונות של הקונסולים חילק את החיילים לקבוצות של עשרה, וציווה להמית כל חייל עשירי בקבוצה, כעונש על ההתנהגות המבזה בקרבות הקודמים. סוג ענישה זה זכה לשם דקימאטיו. מכאן פנה קראסוס לתפוס את המורדים ובראשם ספרטקוס, שישהו על גבול פיקניום. הוא שלח את סגנו מומיוס בכוח של שני לגיונות על מנת לעקוב אחר ספרטקוס והנחה אותו שלא לחתור למגע עם המורדים. אולם מומיוס המרה את הנחייתו, ובהזדמנות הראשונה שנקרתה בדרכו התנגש עם צבא המורדים והוכה שוק על ירך. כשחזר מומיוס למחנה הרומאי הוא ננזף קשות על ידי קראסוס, ולפי פלוטרכוס אנשיו נענשו.
אחרי שניצח את כוחו של מומיוס, ביקש ספרטקוס לחמוק מידי קראסוס ולהגיע לחוף הים דרך לוקאניה. בדרכו לים איבד ספרטקוס כ-10,000 לוחמים שנהרגו על ידי לגיונותיו של קראסוס בהינתקם מצבא המורדים הראשי. בחוף הים פגש ספרטקוס ספינות פיראטים אשר המתינו לכוחותיו על מנת להעבירם לסיציליה תמורת תשלום. לאחר שקיבלו את התשלום מספרטקוס, בגדו הפיראטים בהסכם ונטשו את ספרטקוס ואנשיו על החוף. ספרטקוס נסוג מן החוף וחנה בחצי האי של רגיום. קראסוס, שהבחין במחנה של ספרטקוס על חצי האי, ראה בכך שעת כושר לפעולת תחבולה: הוא חצב תעלת מים בחיבור בין חצי האי ליבשה, וחסם אותה למעבר המורדים, כך שמנע למעשה מכוחות המורדים דרך מילוט או קבלת אספקה מן היבשה. בנוסף, בנה קראסוס חומה שהגנה על תעלת המים ויצרה עוד מחסום בלתי עביר בפני המורדים. פלוטרכוס מתאר את המבצע ההנדסי כצעד קשה לביצוע ורחב בהיקפו, שבוצע בהצלחה ובזמן קצר יחסית. מידות התעלה היו: בעת שנגלה בפני ספרטקוס מבצע התעלה וביצוריה, הוא הגיב בזילזול, וטען כי קראסוס לא יוכל לכתרו. אולם כאשר ניסה לחמוק מחצי האי דרך התעלה, גילה כי התעלה והחומה הם מכשול בלתי עביר. משבר פרץ במחנה ספרטקוס, ופלוטרכוס מספר על פיצול נוסף בכוחות המורדים - חלקם מרדו בפיקודו והתיישבו ליד אגם לוקאני הסמוך בעוד שחלקם האחר נותר נאמן לספרטקוס. בסופו של דבר עלה בידו של ספרטקוס לחמוק מחצי האי הנצור: בליל סערת שלגים מילאו המורדים את תעלת המים בתערובת של שלג, עצים ואדמה, דילגו מעל החומה, והצליחו להבריח שליש מאנשיהם. קראסוס, שחשש בתחילה שמא ספרטקוס והמורדים הנמלטים יבקשו לעלות על רומא, הבין כי כוחותיהם מפוצלים וכי הדבר בלתי אפשרי.
הקרב האחרון
בטרם הבין כי כוחותיו של ספרטקוס התדלדלו, שלח קראסוס מכתב בהול לסנאט וביקש אישור לתגבורת מכוחותיו של מרקוס לוקולוס מתראקיה ושל פומפיוס מספרד. ואפיאנוס לעומת זאת הסביר שפומפיוס ולוקולוס נשלחו לסייע לקראסוס משום שברומא נתגבשה ההבנה כי מדובר במלחמת התשה.
לפני הגעת התגבורת, כיוון קראסוס את מתקפת כוחותיו לכיוון המורדים שישבו על שפת האגם לוקאני ולא היו חלק ממחנה ספרטקוס. הוא הצליח להבריחם ממקום מושבם, אולם כשביקש לרדוף אחריהם גילה שחברו לספרטקוס, וכוחותיו נתקלו במערך הגנה שהורכב מכוחות ספרטקוס המאוחדים. קראסוס היה נואש להכריע את המערכה בטרם יחברו אליו חילותיו של פומפיוס שיגזלו מתהילתו. לפיכך החליט להקדים ולתקוף את כוחותיו של ספרטקוס, ויהי מה. ראשית, שלח כוח בן 6000 חיילים לתפוס גבעה שלטת בהיחבא אולם זה נתגלה במהרה בידי שתי נשים ממחנה המורדים שהזעיקו עזרה. לאחר מכן פשט צבאו של ספרטקוס על הכוח החשאי של קראסוס בעוד שהאחרון הסתייע כל העת בכוחות תגבורת נוספים שחברו לצבאו. פלוטרכוס תיאר את הקרב על הגבעה כקרב "העז ביותר במלחמה הזו". מתוך 12,300 מורדים שנהרגו במהלכו, רק שניים נפצעו בגבם. כל השאר נהרגו בלחימה פנים מול פנים. ספרטקוס נחל תבוסה מידיו של קראסוס ונס עם שארית לוחמיו אל גבעות פטליה (Petelia). בנסיגתו של ספרטקוס אל גבעות הפטליניים זינבו סגניו של קראסוס באנשיו וביקשו להרגם במהלך המרדף. ספרטקוס זיהה כי הוא נרדף, עצר את הנסיגה, וארגן מתקפת נגד אחרונה. בשארית כוחותיהם הצליחו ספרטקוס ולוחמיו להבקיע את שורות הרומאים הרודפים, ולהשיב להם מלחמה שערה. סגניו של קראסוס הפכו כעת לנרדפים, ולא חסר הרבה כדי שימצאו את מותם בידי המורדים. לאחר שהצליח לגבור על חילות סגניו של קראסוס, מצא עצמו ספרטקוס סופג ביקורת מאנשיו על שום רצונו להמשיך בנסיגה משדה הקרב. חרף מצבם הקשה ביקשו המורדים המותשים מספרטקוס להוסיף ולהילחם ברומאים. הם ראו בניצחון על סגניו של קראסוס אות לבאות. מנגד, הפצירו יועציו של קראסוס שייצא לקרב אחרון נגד ספרטקוס והמורדים, אפילו שאלה כמעט והרגו את סגניו בקרב בטרם יגיעו אליו כוחותיו של פומפיוס שיגנבו מתהילתם. בעצת סגניו העתיק קראסוס את מחנהו סמוך לשטח התכנסות המורדים, לקראת הקרב. בעת הקמת המחנה הרומאי הותקפו חייליו על ידי מספר מצומצם של מורדים. ספרטקוס הבין שמספר הולך וגדל של מורדים חובר למתקפה ועל כן לא היה לו מנוס אלא להתכונן לקרב מכריע וסופי. לפי פלוטרכוס, בעת ההיערכות לקרב, הוכן סוסו של ספרטקוס והובא לאדונו. ספרטקוס שחט את סוסו בהינף חרבו מול עיניהם המשתאות של חייליו, והסביר ש"אם ינצח, יהיו הרבה סוסים יפים משל האויבים, ואם תהיה ידו על התחתונה, לא יהיה לו צורך בסוס".
הקרב האחרון ליד נהר סילרוס היה מר ועקוב מדם; ספרטקוס ניסה לפלס את דרכו בין המוני החיילים הרומאים, בניסיון להגיע לקראסוס עצמו ולהרגו לפי חרב. הוא נלחם בעוז והרג בדרכו שני שרי-מאה רומאים. אפיאנוס מתאר את מותו כך: לבסוף, אחרי לחימה עיקשת, נדקר ספרטקוס והומת בסערת הקרב. מותו בישר למורדים את הפסדם בקרב, והם החלו לנוס משדה המערכה. אלה שהצליחו לברוח פגשו את צבאו המתקדם והולך של פומפיוס, שניצל את המפגש הזה להותיר את חותמו האכזר. הוא ציין כי "עקר את המלחמה מן השורש".
תוצאות המרד
לאחר הקרב ליד נהר סילרוס עלה בידי הרומאים לשבות כששת אלפים מורדים ולשחרר כשלושת אלפים אזרחים רומאים שנשבו על ידם. על מנת להטיל מורא בלב העבדים באימפריה, שלא יעזו למרוד בעתיד, צלבו הרומאים את המורדים השבויים על צלבים שניצבו לאורכה של דרך הויה אפיה מקפואה לרומא, מרחק של כ-200 ק"מ.
בתום המערכה חזרו צבאות קראסוס ופומפיוס לרומא, והותירו את צבאותיהם סמוכים על שערי העיר. הם דרשו את מינוים האישי לקונסול של שנת 70 לפנה"ס, והחזיקו בצבאם כאיתות מאיים. שניהם ציפו לערוך מצעד ניצחון (triumph), וכל אחד מהם חשב שמגיע לו יותר מן השני: פומפיוס זכה בסופו של דבר למצעד כזה על הישגיו בספרד. קראסוס לעומת זאת, לא זכה למצעד ניצחון גדול, אלא למצעד ניצחון צנוע (ovatio), מכיוון שניצח מרידת עבדים, שנחשבה לתופעה בזויה בחברה הרומאית. מרד העבדים השלישי של ספרטקוס נותר חקוק בזיכרון הרומאי למשך מאות שנים. כעבור שנים רבות היו רומאים שחזרו וטענו כי מספר העבדים שברשותם נמוך ממה שידוע, על מנת להימנע מסכנת התסיסה שריחפה כמורשת מאיימת של מרד ספרטקוס.
מלחמת העבדים השלישית במחקר המודרני
חוקרים מודרניים שחוקרים את האירועים מבינים שישנה בעיה יסודית במחקר, שהיא החד צדדיות של המקורות, זאת מאחר שהחוקרים רואים רק את צידו של הרומאי ללא יצגו של הצד המורד. למרות זאת במחקרים שנעשו, כמו מחקרו של זאב רובינזון, חוקרים את השאלה האם המרידה הייתה אכן מרידה רק של עבדים. התשובה שרובינזון נותן לשאלה זו היא שסביר שאכן היו בצד המורד אנשים חופשיים, אך הוא גם טוען שאין לנו אפשרות לדעת את היחס שלהם בצבא המורדים. אך הוא כן טוען שהמרידה איננה תוצאה של אירוע מקומי, אלא התפתחות של אירועים והתמרמרות של אזרחים ועבדים שהובילה למרידה. אחת הביסוסים שרובינזון נותן היא העובדה שמרידות בקנה מידה מוקטן נמשכו כמעט עשור לאחר שפומפיוס הכריז כי "עקר את המרידה מן השורש". בנוסף לסוגיית כוח האדם שהרכיב את צבא העבדים, כתב רובינזון גם על השימוש במרד ספרטקוס במחקר הסובייטי. כאשר הוא מציג במאמר את השימוש הרב שנעשה במרידה, כשפעמים רבות ציינה את ניצחון הפרולטריון. אך מנגד, רובינזון מתאר במחקרו כיצד האופן בו נעשה שימוש בסיפור המרד משתנה מתקופה לתקופה, ואף טוען שהחשיבות שהסובייטים ייחסו למרידה איננה במרידה עצמה אלא השימוש התעמולתי שהם עשו בו. אם כן, ניתן לראות שהעיסוק במרידה בכל ההיבטים לא איבדה מהרלוונטיות כבר יותר מ-2000 שנה.
דוגרלנד
דוגרלנד הוא שם הניתן על ידי ארכאולוגים לשטח אדמה לשעבר בדרום הים הצפוני שחיבר בין האי הבריטי לבין אירופה היבשתית במהלך ולאחר עידן הקרח האחרון, אשר התקיים עד 6500 או 6200 לפנה"ס, עד שבהדרגה נבלע על ידי גובה הים העולה. הוא נקרא על שם שרטון דוגר שנמצא במרכזו.
מחקר גאולוגי מעלה את האפשרות שדוגרלנד היה שטח אדמה יבש שהשתרע מחופה המזרחי של בריטניה עד לחופה של הולנד המודרנית ועד החופים המערביים של גרמניה ודנמרק.
דוגרלנד כנראה הייתה סביבת מחיה עשירה, עם התיישבות אנושית במהלך התקופה המזוליתית.
אודות הפוטנציאל הארכאולוגי של האזור דובר כבר בתחילת המאה ה-20, אך העניין בו גבר ב-1931 כאשר ספינת דייגים מסחרית דגה בין שרטונות בגדותיו של הלימן והאוור מזרחית לסחף גררה שפיץ של קרן מחודדת מהודרת שתוארכה לזמן שבו האזור היה טונדרה. מאוחר יותר כלי שיט גררו שרידי אריה וממותה, יחד עם שרידים נוספים של חיות יבשה, וכמות קטנה של כלים ונשק פרהיסטוריים ששימשו את המתיישבים המקומיים.
הארמייה העשירית (האימפריה האוסטרו-הונגרית)
הארמייה העשירית של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה העשירית הוקמה בפברואר 1916, ולמפקדה מונה פרנץ רוהר פון דנטה. הארמייה נפרסה בחזית האיטלקית, והשתתפה בקרב קפורטו, בקרב הנהר פיאווה ובקרב ויטוריו ונטו, ופורקה בסיום המלחמה.
ידידי השכחת (פרויקט)
ידידי, השכחת?! הוא מיזם שעסק בחשיפת עולם הפיוט היהודי לאלפי סטודנטים באוניברסיטאות ולעשרות אומנים וזמרים מובילים בעולם המוזיקה הישראלית. מטרות הפרויקט היו ליצור הכרות מעמיקה בין סטודנטים וצעירים למסורות פיוט יהודי עשירות ומגוונות, ולתת לזמרי ישראל כלים להעמקה עיונית בפיוטים ולפיתוח מוזיקלי עכשווי של הז'אנר.
המיזם שקרוי על שם פיוט באותו שם, פעל בין השנים 2002 – 2012 במסגרת הלל ישראל במרכזים ברחבי הארץ, והוא פרי שיתוף פעולה בין הלל ישראל, בהובלת בית הלל ירושלים וקרן אבי חי.
התפתחות הפרויקט
בראשית שנות האלפיים, כשהפיוט היה עדיין מושר בעיקר בבתי הכנסת, החלה קרן אבי חי בהובלתו של הנאמן מטעם הקרן, ד"ר מאיר בוזגלו, מהלך להחייאה ושימור של עולם הפיוט, כחלק מהתרבות היהודית על מסורותיה השונות. החזון של קרן אבי חי והתשוקה של סטודנטים מהלל באוניברסיטה העברית, בהובלתו של המנהל אלי ברקת והרכזים יגאל דוד ומוטי בוטבול הולידו מיזם ניסיוני בשם 'סעודה שלישית'. בין השנים 2000 - 2002 נפגשו אנשי רוח, אומנים ופייטנים לסעודה שלישית הכוללת שיחה ופיוט, במעונות הסטודנטים בהר הצופים. בפגישה השתתפו אדם ברוך, הפייטן יוסף אלימלך, יאיר דלאל, הפייטן דוד שחר, הזמר אהוד בנאי והפייטן ר' אלעזר מאיר עטיה. בין חברי הגרעין המייסד של המיזם היה היוצר יאיר הראל ובין המורים המובילים היה הפייטן הרב דוד מנחם.
בשנת 2002, בעקבות ההיענות הגדולה למפגשי 'סעודה שלישית' ומתוך רצון ליצור מופע של מפגש מוזיקלי חי שמתקיים ביום חול, במרחב נייטרלי שאינו בית הכנסת - החל לפעול פרויקט "ידידי השכחת?!". תחילה פעל הפרויקט בבית הלל באוניברסיטה העברית בהובלת חלי טביבי, לראשונה נפגשו זמרי רוק עם פייטנים למפגש שהצריך דו-שיח מעמיק ולימוד של שני הצדדים, ממנו נולדה יצירה משותפת. הסטודנטים היו מעורבים במופע ולקחו חלק פעיל בפרשנות הטקסטים על ידי מדרשי פיוט. במקביל למופעים, פעלה בבית הלל גם סדנת פיוט לסטודנטים שביקשו להעמיק עוד יותר בהיבטים המוזיקליים והטקסטואליים של עולם הפיוט.
עם הזמן הלך והתרחב מעגל הזמרים והזמרות שהשתתפו במיזם ובשנת 2005 נולד בית מדרש הלל לזמרי ישראל. במסגרת בית המדרש נפגשו הזמרים אחת לכמה חודשים ליום עיון או לסוף שבוע בהם הם למדו ושמעו הרצאות מפי פרופסורים ואנשי רוח מתחום הפיוט והתרבות היהודית ויוצרים במסגרת סדנאות מוזיקליות אותן הנחו פייטנים בולטים מהמסורות השונות.
לאחר שנת פעילות במתכונת זו, התרחב הפרויקט ופעל גם בהלל באוניברסיטת בן-גוריון ובהלל באוניברסיטת תל אביב. לצד זאת נוסף נדבך חדש של ערבי עיון, המפגישים איש רוח ופייטן לערב אינטימי של לימוד והעמקה, בשיתוף קהל הצעירים. בשנת 2007 הצטרפו לפרויקט גם תאי הארגון בקמפוסי המוסדות האקדמאיים בחיפה, במרכז הבינתחומי הרצליה, בעמק יזרעאל, בתל חי ובמכללת ספיר.
לצד שבתות פיוט ארציות, השתתפות בפסטיבלים ובית מדרש הלל לזמרי ישראל התקיימו מדי שנה, ובכל מרכז, שישה מופעים, שישה ערבי עיון וסדנת פיוט.
במהלך השנים השתתפו במיזם עשרות אלפי סטודנטים וצעירים מרחבי הארץ.
תוצרי הפרויקט
במסגרת הפרויקט נערכו הופעות בקמפוסים ובמרכזי תרבות בערים הגדולות, ערבי לימוד של פייטנים ואנשי רוח, שבתות פיוט לסטודנטים, הופעל בית מדרש לאמנים שלמדו ויצרו בעקבות הלמידה והועברו שעורים פרטים לאמנים על ידי מרצים ופטיינים. בין המופעים הבולטים שהופקו במהלך השנים היו "ערב הפיוט הגדול", המופע הגדול ביותר במסגרת הפרויקט, שנערך ב-2011 בהיכל התרבות בתל אביב; 5 פסטיבלי פיוט בירושלים ו-2 בתל אביב והמופע החותם של פסטיבל ישראל בשנת 2006.
בעלי התפקידים בפרויקט השתתפו כאנשי תוכן בסדרת הטלוויזיה "אבן גבירול פינת יהודה הלוי" ערוץ 23, בה שולבו 15 זמרים מקבוצת האמנים של הפרויקט כמופיעים ודרשנים.
לצד תוצרי הפרויקט הישירים והמובהקים, ישנם "תוצרי לוואי": אלבומי פיוט רבים שהוציאו שהשתתפו בפרויקט "ידידי השכחת?!", מופעי 'ידידי השכחת' שמועלים על במות שונות כבר ללא קשר לפרויקט, שיתופי פעולה שנוצרו במסגרת הפרויקט וממשיכים לייצר תרבות יהודית ישראלית ועוד.
פרויקט "ידידי השכחת?!" פעל במשך עשור והסתיים בשנת 2012.
ז'ליו ז'לב
זֶ'ליוּ מִיטֶב זֶ'לֵב (בבולגרית: Желю Митев Желев; 3 במרץ 1935 - 30 בינואר 2015) היה פוליטיקאי וסופר בולגרי, אשר בין 1990 ל-1997 כיהן כנשיאה הראשון של בולגריה, היה הראשון שקיבל את אמון העם הבולגרי ונבחר לתפקידו בבחירות דמוקרטיות אשר נערכו ב-1992.
ז'לב נולד בכפר וסלינובו שבמחוז שומן, בממלכת בולגריה. ב-1958 הוא רכש תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת סופיה וב-1974 הוסמך כדוקטור לפילוסופיה.
ז'לב היה חבר המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, אך ב-1965 סולק ממנה, ונאסר עליו להתגורר בסופיה. ב-1981 פרסם את ספרו "הפאשיזם", ובו ניתח את המשטרים הפאשיסטיים בגרמניה הנאצית, באיטליה הפאשיסטית ובמדינה הספרדית. הספר הציג עקרונות בסיסיים להתנהלות משטרים פאשיסטיים, ומבלי למתוח ביקורת ישירה על השלטון הקומוניסטי, הציג מאפיינים דומים בין שתי שיטות המשטר. הספר הפך את ז'לב לדיסידנט של המשטר, ובהוראת השלטונות נגנז הספר וכל העותקים שפורסמו רשמית הושמדו. עם זאת פורסם הספר באופן מחתרתי במדינה וזכה לתפוצה נרחבה.
במהלך סתיו העמים היה ז'לב ממקימי תנועת איחוד הכוחות הדמוקרטיים, אשר עם קריסת השלטון הקומוניסטי התמודדה בבחירות לפרלמנט. ב-1990 הוא נבחר לפרלמנט הבולגרי, וב-1 באוגוסט, לאחר התפטרות הנשיא המכהן פטר מלאדנוב, הוא נבחר על ידי האספה הלאומית לנשיאה השני של בולגריה. ב-1992 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות בולגריה לאחר תום השלטון הקומוניסטי, וז'לב נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים. בדצמבר 1993 הוא ביקר בישראל ונאם בפני מליאת הכנסת. ב-1996 הגיש את מועמדותו לתקופת כהונה שנייה, אך בבחירות שנערכו ב-1997 הפסיד לפטר סטויאנוב.
בשנת 2009 הביע את רצונו להחלפת המשטר הפרלמנטרי בבולגריה במשטר נשיאותי, בו "למדינה יש ראש ממשלה וגם נשיא, אך לנשיא יש סמכויות מקיפות מספיק לשלוט ברשות המבצעת".
הארמייה ה-11 (האימפריה האוסטרו-הונגרית)
הארמייה ה-11 של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה ה-11 הוקמה בפברואר 1916, ולמפקדה מונה ויקטור דנקל. הארמייה נפרסה בחזית האיטלקית, והשתתפה בקרב אסיאגו, בקרב הר אורטיגרה, בקרב קפורטו, בקרב הנהר פיאווה ובקרב ויטוריו ונטו, ופורקה בסיום המלחמה.
יחסי וייטנאם–לוקסמבורג
יחסי וייטנאם–לוקסמבורג הם היחסים הדו-צדדיים בין לוקסמבורג לבין וייטנאם. שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1973.
יחסי סחר
וייטנאם היא אחת מעשר המדינות המרכזיות בתוכנית לשיתוף פעולה בפיתוח של לוקסמבורג. המדינות הסכימו לבנות מסגרת חוקית שתקל על קשרים עסקיים. בפגישה שנערכה בין ראש ממשלת וייטנאם נגווין טון דנג למקבילו בלוקסמבורג, ז'אן-קלוד יונקר, בספטמבר 2006, שני ראשי הממשלה הסכימו על הצורך להגביר את קשרי הסחר הדו-צדדיים על בסיס השילוב של הטכנולוגיה המתקדמת של לוקסמבורג וכוח העבודה האינטנסיבי של וייטנאם. נגוין טון דנג, באוקטובר 2007, שיבח את שיתוף הפעולה של חברות לוקסמבורג בתחום הפיננסים והחינוך והביע את רצונו להגביר את הקשרים הדו-צדדיים עם לוקסמבורג בתחומים אלו. בדצמבר 2008, לדברי יו"ר האספה הלאומית בווייטנאם נגויין פו טרונג, היה עדיין פוטנציאל רב לשיתוף פעולה כלכלי ומסחרי נוסף.
שיתוף פעולה לפיתוח
לוקסמבורג התחייבה בסיוע של 35 מיליון אירו לתקופת 2002–2005. במהלך תקופת 2006–2010, תוכנית שיתוף הפעולה השנייה (ICP) יישרה את ההתערבויות של לוקסמבורג עם תוכנית הפיתוח החברתית-כלכלית החמש-שנתית של וייטנאם ותמכה, בתקציב של 50 מיליון אירו, במדיניות פיתוח ובאסטרטגיות להשגת MDG של ממשלת וייטנאם. על פי המטרה הכוללת של הפחתת עוני, ICP השני הקדיש תשומת לב מיוחדת לסיוע למחוזות העניים ביותר והמחוזות המרוחקים ביותר. עם תקציב של 42 מיליון אירו, ל-ICP השלישי (2011–2015) הייתה גישה כפולה. הפחתת עוני נותרה המטרה העיקרית, תמיכה באמצעות תוכניות במגזרים חברתיים, כלומר בריאות ופיתוח מקומי. בנוסף מטופלים בצרכים ובאתגרים החדשים שעומדת בפני מדינה עם הכנסה בינונית באמצעות התמקדות מוגברת בבניית יכולות ופיתוח משאבי אנוש בתחום הבנקאות והפיננסים וכן בתחום ההכשרה המקצועית, כולל תיירות ואירוח. עם בריאות, פיתוח מקומי והכשרה מקצועית כמגזרי עדיפות ועם ריכוז פעילויות בארבעת המחוזות תואה ת'ין הואה, קאו באנג, באק קאן ונגה אן, ICP השלישי מזהה את אותם סדרי עדיפויות כמו התוכנית הקודמת. אם ה-ICP הנוכחי הוא המשכיות להתערבויות קודמות, הוא מהווה גם איחוד של תמיכת לוקסמבורג ומטרתו לגוון את היחסים בין שתי המדינות. עם השגת מעמדה של מדינה עם הכנסה בינונית, אינטגרציה בינלאומית ואזורית משופרת ועם המשך התיעוש, צרכיה של וייטנאם במונחים של סיוע בינלאומי השתנו. לוקסמבורג מתאימה את שיתוף הפעולה שלה לפיתוח ומציעה תמיכה נוספת בתחום הצמיחה הירוקה, בניית יכולות בתחום הפיננסים והבנקאות וכן בתחום המחקר הרפואי. מאחר שיישום פעילויות אלה יכול להסתמך על מומחיות ספציפית שמבוססת בלוקסמבורג, הם מהווים אמצעי הולם למעבר ליחסים חזקים ומגוונים מעבר לשיתוף פעולה פיתוח בין שתי המדינות. ICP השלישי לוקח בחשבון גם את ההתפתחויות האחרונות בתחום יעילות הסיוע. דגש חזק יותר על שיתוף פעולה עם המגזר הפרטי מתבצע באמצעות התערבויות בתחום הבנקאות והפיננסים ואילו פרויקטים של פיתוח מקומי מכוונים לשיתוף פעולה הדוק עם החברה האזרחית וארגונים מבוססי קהילה. ה-ICP כולל גם מגוון של שיטות סיוע כגון גישות מוכוונות יותר לתוכנית בתחום הבריאות, שיתוף פעולה מוסמך לתוכנית התמיכה במגזר הבריאות המיושמת על ידי הנציבות האירופית ושיתוף פעולה עם סוכנויות האו"ם. 20% מהמסגרת הכספית של ICP השלישי מוקדשת לפרויקטים רב-צדדיים המכוונים לאותם מגזרים כמו הפרויקטים הדו-צדדיים, במטרה לחזק את הסינרגיה ולהגדיל את השפעתם. שיתוף הפעולה בפיתוח לוקסמבורג תורם לקרן האו"ם האחת (2012–2016) שתומכת ישירות ביישום תוכנית האו"ם האחת בווייטנאם. הוא עובד גם ישירות עם חמש סוכנויות של האו"ם בווייטנאם: UNCTAD, UN Women, UNICEF, ILO ו-UNESCO. הערכה אמצע טווח של ה- ICP הנוכחי, שנערכה ביוני 2014, הדגישה את התוצאות וההשפעות החשובות והגלויות שהושגו על ידי שיתוף הפעולה בפיתוח לוקסמבורג ושותפותיה הווייטנאמיות ברמה הפרובינציאלית, אם זה בחיזוק שירותי הבריאות במחוזות קאו באנג ובק קאן, בשיפור הכנסות קבוצות פגיעות באזורים מרוחקים במחוז נגה, במתן הכשרה מקצועית ברמה גבוהה לסטודנטים לתיירות ואירוח במכללת התיירות Hue ובבתי ספר נלווים ותמיכה בוועדת ניירות ערך של מדינת וייטנאם ביצירת סביבה טובה יותר למשקיעים זרים. ההערכה גם הסיקה מסקנות בדבר הצורך לגוון עוד יותר את היחסים בין שתי המדינות.
הארמייה השביעית (האימפריה האוסטרו-הונגרית)
הארמייה השביעית של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
היסטוריה
הארמייה השביעית הוקמה בשנת 1915 במהלך מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה קרל פון פלאנצר באלטין. הארמייה ספגה מכה קשה במהלך מתקפת ברוסילוב, ובלאטין הוחלף בקרל פון קירשבאך אאוף לאוטרבאך, ומאוחר יותר בהרמן קבש. לאחר כישלון הרוסים במתקפת קרנסקי, הגיב קבש בהכנסת כוחותיו לצ'רנוביץ באוגוסט 1917, מהלך ששיפר את מצבו של הצבא האוסטרו-הונגרי. הארמייה פורקה יחד עם כל הצבא האוסטרו-הונגרי ב-1918.
קרב טירת צבי
לאחר קבלת תוכנית החלוקה בעצרת האו"ם בכ"ט בנובמבר החלו פעולות איבה נגד היישוב על ידי ערביי ארץ ישראל. הוועד העליון הערבי גייס לוחמים ממדינות ערב שהתאמנו במחנות הצבא הסורי מדרום לדמשק, ונקראו צבא ההצלה. כוח המשלוח של 'צבא ההצלה' עמד תחת פיקודו של פאוזי קאוקג'י. ב-16 בפברואר 1948 התקיף גדוד הירמוך הראשון של 'צבא ההצלה', בפיקודו של מוחמד צפא, את קיבוץ טירת צבי בעמק בית שאן. ההתקפה נהדפה תוך גרימת אבדות כבדות לתוקפים.
רקע היסטורי
קיבוץ טירת צבי הוקם ב-30 ביוני 1937, במסגרת יישובי חומה ומגדל, והיה היישוב היהודי הדרומי ביותר בעמק בית שאן. ב-28 בפברואר 1938 הצליחו מגיני הקיבוץ להדוף התקפה של כנופיית ערבים. לאחר הדיפת אותה התקפה, שרר, כללית, דו קיום עם הערבים, אשר הופר מדי פעם בסכסוכים על קרקעות ומקורות מים.
בשבועות לפני פרוץ המלחמה הורעו היחסים בין היהודים והערבים בעמק בית שאן. יחידה ההגנה שעשתה דרכה ליד טובאס הותקפה על ידי ערבים שהחלו לשדוד אותה. כאשר הערבים התעסקו בשוד והתרשלו בהבטחת עצמם, זינקו עליהם אנשי ההגנה, הכו אותם מכות נמרצות ופרקו את נשקם. המחלקה נסוגה במהרה לטירת צבי. השייח'ים המקומיים דרשו מהקיבוץ להחזיר את הנשק ונתקלו בסירוב מוחלט. זמן קצר לאחר מכן נתקלו שומרי טירת צבי בקבוצת ערבים השוכבת במארב ליד הקיבוץ. בחילופי אש נהרגו שני ערבים.
הכביש ליישובים היהודים עבר בעיירת המחוז ביסאן. בפרוץ המלחמה נחסמה הדרך בתוך העיר והשיירות נאלצו להתנהל בדרכי שדה שלאחר גשם הפכו לבוציות, ללא אפשרות למעבר.
ההכנות להתקפה
ב-20 בינואר 1948 חצה גדוד הירמוך הראשון של 'צבא ההצלה' את גשר דמיה בשיירה ארוכה והתמקם בסביבות טובאס, בעוד הבריטים מתעלמים מכך. הש"י של ההגנה עקב אחרי תנועות אלה ומודיעים ערבים הודיעו כי התקפה גדולה עומדת להיות על טירת צבי ומטרת הערבים היא ללכוד את טירת צבי ולהשתלט במהרה על כל יישובי עמק בית שאן.
מצב חירום הוכרז בכל יישובי העמק בכלל ובטירת צבי בפרט. תוכניות ההגנה נבדקו ושופרו. הוקמו עמדות חדשות ושופרו ישנות. נחפרו תעלות קשר לעמדות. נמתחו גדרות תיל וזמן קצר לפני ההתקפה נמתחה גדר נוספת. למפקד המקום ניתנו סמכויות רחבות ואיש לא יצא מהמשק ללא רשותו. נערכו תרגילים לאיוש מהיר של קו ההגנה ותמרוני התגוננות. בגלל מצב החירום היה צורך להמשיך בעבודות גם בשבת. הדבר הובא להחלטת החברים שהחליטו פה אחד להמשיך בעבודות גם בשבת.
בחצות הליל של 15 - 16 בפברואר קלטה יחידת ההאזנה של ההגנה שישבה במרכזת הטלפונים בעפולה, שיחות טלפון מג'נין לבית שאן: "השייח' יצא לדרך, הכל מוכן" ומג'נין לשכם: "הלילה יירד גשם חם ליד בית שאן". משיחות אלה הגיעו למסקנה כי באותו לילה יתקוף צבא ההצלה את טירת צבי.
מיד כשנתקבלה הידיעה בטירת צבי על ההתקפה הממשמשת ובאה החלו להעיר את כל אנשי המשק בחשאיות גמורה כדי להעלים תנועות אלה מהמתקיפים. תוך זמן קצר היה קו ההגנה מוצב והעמדות מאוישות.
ההתקפה
בשעה 02:45 פתחו הערבים באש על קיבוץ עין הנצי"ב ופוצצו גשרים בסביבה כדי להפריע לתגבורות להגיע לטירת צבי.
סמוך לשעה 04:00 החלה הפגזת מרגמות על טירת צבי, וכן על הקיבוצים השכנים שדה אליהו ועין הנצי"ב. התוקפים ירו כשלוש מאות פגזים. פגז אחד פגע בתקרה של בית הילדים אך אף ילד לא נפגע. אש מקלעים נפתחה מתל אבו פרג', הנמצא כ-400 מטר צפונית-מערבית לקיבוץ. מיד החלה ההתקפה מכל הכיוונים. המגינים לא השיבו אש עד שהערבים התקרבו לגדר ואז ירו בהם מכל כלי הנשק שעמדו לרשותם. המתקיפים הצליחו לחתוך את הגדר, אך אז נתקלו בגדר תיל חדשה, שלא ידעו על קיומה, ובאש הכבדה שירו המגינים.
בסביבות השעה 06:30, בעוד ההתקפה נמשכת, החל לרדת במקום גשם שוטף. הגשם גרם למעצורים בכלי הנשק, ומפקד המקום ריכז במקום מואפל קבוצת חברות שניקו את הנשק והחזירו אותו מיד לעמדות. לערבים לא הייתה אפשרות דומה. תוך כדי ההתקפה נהרג חבר הקיבוץ שהפעיל מקלע לואיס. כוח סיוע ראשון של "ההגנה" יצא משדה אליהו נתקל בחסימה ערבית ושב על עקבותיו. כוח מפלוגה ד' של הגדוד הראשון של הפלמ"ח, עליו פיקד ישעיהו גביש, הגיע מקיבוץ מסילות ופתח באש על הערבים בתל אבו פרג'. כוח נוסף, שכלל מחלקה מקורס מ"כים חי"ש של גדוד 14 של חטיבת גולני, שהגיע מעין הנצ"יב, תקף בדרכו את היחידות הערביות אשר באותו שלב החלו נסוגות (ר' להלן).
בשעה 08:00 הגיע כוח בריטי מבית שאן והורה למוחמד צפא להתפנות מהמקום. צפא הסכים בתנאי שהבריטים יפתחו על גדודו באש והוא יוכל לתרץ את נסיגתו בלחץ הבריטים. בקשתו נענתה וב-11:30 נסוג צבא ההצלה מהאזור.
הבריטים ביקשו מחברי הקיבוץ לעזור בפינוי 57 הגופות של החללים הערבים בעזרת כלי רכב. בכל השטח היו פזורים בבוץ רובים, מקלעים, פגזים, רימונים, תחמושת רבה וחומרי נפץ.
תוצאות הקרב
להגנה הגיעו ידיעות כי קאוקג'י היה באותו לילה סמוך לשדה הקרב אך לא פיקד עליו. הוא הכין את עצמו לכניסה לטירת צבי ולמחרת פרסם בעיתונות הערבית כי: "טירת צבי הושמדה ושלוש מאות יהודים נפלו בקרב...". תחילה נטו להאמין לו אבל משנודעה האמת ירד המורל של ערביי ארץ ישראל וצבא ההצלה. קאוקג'י לא יזם התקפות נוספות עד לקרב משמר העמק באפריל.
תוצאות הקרב העלו את המורל בקרב היישוב היהודי, ובשל כך, נקראה אוניית מעפילים בשם טירת צבי.
Gevolt
Gevolt (געוואָלט) היא להקת הבי מטאל ישראלית. סגנונה משלב בין אינדסטריאל מטאל לבין פולק מטאל. שירי הלהקה הם בשפות יידיש ורוסית.
היסטוריה
הלהקה הוקמה ב-2001 על ידי הסולן אנטולי בונדר, הגיטריסט יבגני קושניר, המתופף אולג שומסקי והבסיסט מקס מאן, עולים מחבר המדינות. כעבור שלוש שנים, הצטרפה ללהקה הזמרת דינה שולמן, לתקופה קצרה. ב-2005 הכנרת מרינה קליאונסקי הצטרפה גם היא.
ב-2006, הלהקה הוציא את אלבומה הבכורה שלה, Sidur (על שם סידור) בהוצאה עצמית. האלבום נכתב בשפה הרוסית ונושאיו הם בעיקר מיסטיקה. באותה שנה מתופף הלהקה התחלף לוואדים ויינסיין, וכעבור שנה קלידן דמיטרי ליפשיץ הצטרף.
ב-2007 הוציאו סינגל מטאל ביידיש הנושא את השם Yiddish Metal. ב-2008 האלבום הראשון, Sidur יצא לאור בארצות הברית וקנדה. באותה השנה, כנרית הלהקה התחלפה לאווה יפרמוב. ב-2009 הגיטריסט התחלף למיכאל גימרוורט וב-2010 הבסיסט התחלף למארק לקוויטסר.
ב-2011 האלבום השני AlefBase יצא לאור. אלבום זה הוא ביידיש ומורכב מגרסאות כיסוי לשירים יידיים ידועים רבים, כמו ביי מיר ביסטו שיין, טום בללייקה, אויפן פריפעטשיק ושיר הפרטיזנים. ב-2012 הבסיסט עזב את הלהקה והוחלף על ידי אנטון סקורוחודוב כעבור שנה. באותה השנה גם הגיטריסט התחלף לוואדים רייטסס.
ב-2015 הוציאה הלהקה סינגל נוסף ביידיש בשם Khokhotshet.
הארמייה ה-12 (האימפריה האוסטרו-הונגרית)
הארמייה ה-12 של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
בבוט
בבבוט חיו מעט יהודים.
אביה השמשוני
אביה השמשוני (14 באוגוסט 1912 – 16 בינואר 2008) היה אדריכל, מתכנן ערים וצייר ישראלי. השמשוני נמנה עם המורים הבכירים והמשפיעים בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון במשך עשרות שנים.
ביוגרפיה
אביה השמשוני נולד בקהיר. הוריו אשר התגוררו בחוות סג'רה בגליל התחתון, עקרו למצרים מפחד האפשרות כי הטורקים יגייסו את האב לצבא האימפריה העות'מאנית. לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה שבו ההורים ארצה ראשית לחיפה ולאחר מכן לירושלים. השמשוני למד בבית הספר הריאלי בחיפה, בתחכמוני בירושלים ולאחר מכן בבית ספר התיכון הגימנסיה העברית רחביה. בסיום לימודיו הצטרף לתנועת הנוער "קבוצת החוגים", והיה בגרעין אשר הקים את קיבוץ בית השיטה ב-1935. השמשוני למד ארכיטקטורה בטכניון ובמקביל היה פעיל בארגון "ההגנה". בשנת 1942 הציע לו ישראל ליברטובסקי, מפקד פלוגה ו' "הירושלמית" להצטרף לפלמ"ח. התמנה כמפקד מחלקה בגבעת חיים ולאחר מכן שימש כמפקד מחלקה בכפר גלעדי. במלחמת השחרור שימש כמפקד גדוד בחטיבת כרמלי.
בתום השירות הצבאי ב-1949 חזר לטכניון ושימש כמורה ואחר כך כדיקן הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים, עד פרישתו בשנות ה-70. שמו של השמשוני נקשר בעיקר לתוכנית האב לירושלים, שעל הכנתה הופקד בשיתוף אחיו האדריכל ציון השמשוני (שכתב גם תוכנית לעיר תל אביב שלא יושמה) והאדריכל יוסף שוויד, במחצית השנייה של שנות ה-60.
פורמולה 1 עונת 1968
עונת 1968 הייתה העונה ה-19 של אליפות הפורמולה 1, שאורגנה על ידי הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA). גרהאם היל זכה באליפות בפעם השנייה. קבוצת לוטוס זכתה באליפות היצרנים בפעם השלישית.
תקציר העונה
ג'ים קלארק וגרהאם היל, צמד נהגי קבוצת לוטוס, סיימו את גרנד פרי דרום אפריקה, מרוץ הפתיחה של העונה, במקומות 1–2. היה זה ניצחונו האחרון בקריירה של קלארק, שנהרג ב-7 באפריל במהלך מרוץ פורמולה 2 בהוקנהיימרינג. למרות מותו של קלארק הצליחה לוטוס לזכות בשני התארים: היל זכה באליפות הנהגים והקבוצה זכתה באליפות היצרנים.
במהלך העונה נעשו שלושה שינויים חשובים לתחרות. השינוי הראשון היה האישור שניתן לנותני חסות להציג פרסום על גבי הרכבים המתחרים. קבוצת גנסטון, קבוצה פרטית מדרום אפריקה, הייתה הראשונה שצבעה את מכוניתה בצבעי מותג הסיגריות "גנסטון" במרוץ פתיחת העונה. בגרנד פרי ספרד, המרוץ השני בעונה, לוטוס צבעה את רכבה בצבעי אדום, זהב ולבן, צבעי המותג של חברת "אימפריאל טבקו". בכך הפכה לקבוצת היצרן הרשמית הראשונה שפרסמה את נותן החסות על גבי המכונית.
שינוי נוסף היה הוספה של כנפיים למכוניות. לוטוס הוסיפה כנף קדמית קטנה למכוניתו של היל לקראת גרנד פרי מונקו. פרארי וברבהאם הציגו בגרנד פרי בלגיה כנף בגודל מלא, שמוקמה מעל ראשו של הנהג. לוטוס הגיבה בהוספת כנף בגודל מלא בחלק האחורי של המכונית.
השינוי השלישי היה השימוש שנעשה בקסדת מרוצים מלאה. דן גורני היה הראשון שעשה שימוש בקסדה זאת בגרנד פרי גרמניה.
שיטת הניקוד
הנקודות בכל מרוץ הוענקו לנהגים שסיימו באחד מששת המקומות הראשונים. בחישוב נקודות האליפות הובאו בחשבון חמש התוצאות הטובות מתוך ששת המרוצים הראשונים בעונה וחמש התוצאות הטובות מתוך ששת המרוצים האחרונים בעונה.
אליפות הנהגים
הטבלה כוללת רק נהגים שצברו נקודות במהלך העונה
אליפות היצרנים
בחישוב הנקודות הובאה בחשבון רק התוצאה הגבוהה ביותר שהושגה על נהג בקבוצה בכל מרוץ. התוצאות המודגשות הן התוצאות שנחשבו לחישוב הניקוד באליפות.
כיוונים - החברה לתרבות הפנאי באר שבע
כיוונים - החברה לתרבות הפנאי - באר שבע בע"מ, היא חברה עירונית שמנהלת את החינוך הבלתי פורמלי, מחלקות הנוער, הקהילה, הספורט, הקליטה והתרבות בבאר שבע. כיוונים היא חברת הפקה וניהול התרבות מהגדולות בישראל. מנכ"ל החברה כיום הוא שלומי נומה.
החברה אחראית על כ-13 תנועות נוער בבאר שבע. מנהלת כ-30 מרכזים קהילתיים המקיימים פעילות חוגית עשירה. מנהלת את מתקני הספורט, פארקי הכושר ומגרשי הספורט העומדים לרשות הציבור לאימונים ולהנאה. מנהלת את אצטדיון טרנר, אולם הקונכייה, אמפיפארק באר שבע וסקייטפארק באר שבע. מנהלת את המשכן לאמנויות הבמה, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, להקת המחול קמע, מרכז הצעירים, תיאטרון הפרינג', אגף האירועים העירוני בבאר שבע, הלונדע, נגב Zoo, מוזיאון הנגב לאמנות, המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח, בית האמנים בנגב הסדנא האתיופית, סטארט אפ - שהוא מרכז העצמה לצעירים עד גיל 35 ומרכזים למצוינות. החברה מפיקה את הפסטיבלים העירוניים בבאר שבע: פסטיבל סמילנסקי, פסטיבל היין, שני במוזיאון, לילה לבן, פסטיבל סוכות, קרנבל פורים, פסטיבל משפחות בפסח, אירועי קיץ, פסטיבל זוהר דרומי – פסטיבל האור של באר שבע, אירועי הגאווה בבאר שבע ועוד.
החברה מפיקה את אירועי הספורט בבאר שבע: מרוץ הלילה, מרוץ הניווט ע"ש דורון אסולין ז"ל, גמנסטרדה - מסע אופניים ע"ש יוסי צ'יפרוט, טורניר הספורטירשת הארצי, סטריטבול ואתנה הולכות רחוק.
גאורגה אלקסיאנו
גאורגה (ג'ורג'ה) אלקסיאנו (ברומנית: Gheorghe (George) Alexianu, 1897 סטראואנה, פאנצ'ו – 1 ביוני 1946 ז'ילאבה) היה משפטן, פרופסור באוניברסיטה ואיש מנהל רומני ממוצא ארמני, מושל טרנסניסטריה בין 19 באוגוסט 1941 - אוגוסט 1944. בשנת 1946 נשפט והורשע בגין פשעי מלחמה, פשעים נגד השלום ופשעים נגד האנושות בימי מלחמת העולם השנייה נידון למוות על ידי "בית המשפט של העם" בבוקרשט (פסק דין שאושר מחדש בערעורי בני משפחתו בשנים 2006 ו-2008 שנידונו אחרי החזרת השלטון הדמוקרטי לרומניה ב-1989) והוצא להורג ביריה ב-1 ביוני 1946. כמושל טרנסניסטריה שקיבל הוראות ישירות מהמנהיג (קונדוקטורול) של רומניה, המרשל יון אנטונסקו, אלקסיאנו היה בין האחראים הראשיים לרצח העם נגד היהודים המקומיים והמגורשים (בעיקר מבסרביה ובוקובינה) שנמצאו בשטחים שבניהולו ולרצח העם נגד המגורשים הצוענים מרומניה. בנוסף תחת הנהגתו התבצע גירוש של כ-56,000 אוקראינים לעבודות כפייה בגרמניה ורומניה.
רקע משפחתי ושנות צעירותו
גאורגה אלקסיאנו נולד ב-1897 בכפר סטראואנה על יד פאנצ'ו במחוז וראנצ'ה (אז פוטנה) בדרום חבל מולדובה שברומניה, כבן הבכור מבין 4 ילדיו של אובאנס אלסיאן או אלקסיאן, פליט ארמני מפרס, שלפי שמועות נידון שם לכלא בגלל פשעים. בנו של אלקסיאנו, שרבאן, מספר בביוגרפיה של אביו כי סבו, אובאנס אלקסיאן היה רועה צאן ממוצא ארומני מאזור הרי הפינדוס ביוון. אולם השם אובאנס אלקסיאן הוא מתאים יותר לשם ארמני. האב, שקיבל את האזרחות הרומנית ונפצע בקרבות על יד וידין במלחמת העצמאות של רומניה (1878-1877) התיישב באזור ורנצ'ה והקים שם כרמים ומשפחה. הוא שינה את שמו לשם רומני - יון אלקסיאנו.
אחרי שביקר בבית ספר היסודי בכפר סטראואנה, למד גאורגה אלקסיאנו בבית הספר התיכון "אוניריה" ("האיחוד") בעיר פוקשאן. בשנת 1915 נרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת בוקרשט. אחרי כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה בדצמבר 1916 התנדב לצבא ולמד בבית הספר הצבאי בדורוחוי. באותה שנה אביו נורה למוות שניסה להגן על הבית מפני שודדים עריקים מן הצבא הרוסי. באפריל 1917 גויס לגדוד 2 "שומרי הגבול" ולקח חלק בקרבות להגנת רומניה בשנים 1917–1918, לרבות בקרבות במרששט שבהם נפצע וזכה לעיטור "וירטוטיה מיליטארה" דרגה 2. בשנת 1918 השתחרר מהשרות הצבאי וחידש את לימודיו באוניברסיטה. בסיומם לימד למשך שנה פילוסופיה והיסטוריה בבית ספר תיכון ברמניקו ולצ'ה.
פרופסור למשפטים
בהמשך השתלם באוניברסיטת בוקרשט וסיים את התואר דוקטור למדעי המשפט בשנת 1925 עם העבודה "מוסד העדים בשבועה במשפט שלנו הישן". החל מאוקטובר 1926 התמנה למרצה ממלא מקום בקתדרה למשפט השוואתי באוניברסיטת צ'רנוביץ והחל משנת 1930 פרופסור בקתדרה הזאת. החל משנת 1940 - היה לפרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת בוקרשט. יחד עם קונסטנטין המאנג'יו השתתף בעריכת החוקה של רומניה בשנת 1923 ובימי הדיקטטורה המלכותית של קרלו השני בעריכתם החוקה מפברואר 1938 ושל החוק החדש לחלוקה מנהלית של רומניה מ-14 באוגוסט 1938. אלקסיאנו היה חבר מייסד של המכון הרומני למדעי מנהל, של כתב העת למשפט ציבורי Revista de drept public ושל הקובץ "חוקי רומניה". אלקסיאנו השתתף גם בניסוח חוקי התרומות הישירות (1926), חוק ניהול החשבונות הציבורי (1929), חוקי החינוך (1929) וחוקי המנהל (1930). ניהל את הפרסומים Codul general al României ("הקודס הכללי של רומניה") ו-Pandectele săptămânale מיסודם של פרופ' המאנג'יו. הקים וניהל את Colecţia legilor României ("אוסף החוקים של רומניה") עם הערות שוליים. נהג להגיד לתלמידיו:.
מושל ("רזידנט מלכותי") בצ'רנוביץ ובבוקרשט
בימי הדיקטטורה המלכותית של המלך קרול השני התחיל את הקריירה המנהלית-פוליטית והתמנה ב 29 באוגוסט 1938 ל"רזידנט מלכותי" - מושל - של האזור ("צינוט") סוצ'אבה, שמושבו היה בצ'רנוביץ. האזור תחת הנהגתו כלל פרט לבוקובינה גם את האזור דורוחוי שהיה תמיד בעבר חלק מה"רגאט" (הממלכה הרומנית הישנה). את המינוי קיבל מידי משלחת ממשלתית שכללה את שר הפנים והחינוך, ארמנד קלינסקו, מיכאיל גלמג'אנו, שר הבינוי והתקשורת, וד"ר ניקולאיה מרינסקו, שר העבודה, הבריאות והרווחה. נוכחות הנכבדים רמי הדרג ביקשה להדגיש את חשיבותה המיוחדת בעיני השלטון של הפרובינציה בוקובינה שהתאחדה עם רומניה 20 שנה קודם לכן.
ב-1 בדצמבר 1938 נכנס לתוקף הצו-חוק מס. 169, ירושה מידי הממשלה הימנית הקיצונית שבראשותם של אוקטביאן גוגה המנוח וא.ק. קוזה, לגבי ביטול אזרחותם הרומנית של עשרות אלפי יהודים. אלקסיאנו יישם בהתלהבות יתר את צו-החוק הנ"ל והוסיף לו מיוזמתו פקודות שרירותיות שלא נכללו בו. למשל הורה ליהודים שנושלו מאזרחותם להירשם ו"רמז" להם שעדיף שימכרו את רכושם ועסקיהם תוך 14 יום. אלקסיאנו היה גם יועץ של ארכיבישופות האורתודוקסית (המיטרופוליה) של בוקובינה.
ההתנקשות
אחרי הקמת המדינה הלאומית-לגיונרית סולק מתפקידיו, לרבות מהאוניברסיטה כאיש ממשלו של קרול השני. קבוצה של לגיונרים חדרו לחוותו שבכפר פלומבואיטה ודרשו שיתלווה אליהם. משסרב הם ירו בו כדור שפצע אותו בריאה השמאלית. זה קרה באותו יום שבו נרצחו על ידי הלגיונרים הפרופסורים ניקולאיה יורגה ווירג'יל מג'ארו. קצינים שפיקדו על עמדת תותח נגד מטוסים, שנמצאה בחוותו, הבריחו את המתנקשים. בעקבות הפציעה עבר ניתוח להוצאת הכדור ועבר כמה בתי חולים על מנת להסתתר מפני הלגיונרים. נמצא בטיפולים במשך חצי שנה. אחרי דיכוי מרד הלגיונרים התמנה ליועץ במשרד הכלכלה הלאומית.
מושל טרנסניסטריה
ב-19 באוגוסט 1941, בתור מומחה במנהל, בעל דעות ימניות לאומניות, הפרופסור אלקסיאנו התמנה לתפקיד של מושל אזרחי של האזור הכבוש על ידי רומניה בין הנהרות דנייסטר ובוג, שנקרא טרנסניסטריה. בתוקף תפקידו זה, אלקסיאנו הפך אוטומטית לחבר בממשלה הרומנית. עוד ב-19 ביוני 1941 הוא השתתף בישיבת הממשלה שבה הוחלט על צירופה של רומניה למתקפתה של גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות. ב-30 באוגוסט 1941 נכח אלקסיאנו בחתימת ההסכם בטיגינה בין הצבא הגרמני ובין הצבא הרומני לגבי חלוקת הסמכויות בטרנסיסטריה ובשטח בין הבוג ובין לדנייפר. בהתאם להסכם זה, למטרות שמירה על הביטחון, ניהול וניצול כלכלי טרנסניסטריה תימצא באחראיות רומניה.. בהסכם מצוין כי פינוי היהודים מעבר לבוג לא הייתה עדיין אפשרית. היא תתבצע בעתיד כשיהיה ניתן. עד אז ירוכזו ב"מחנות עבודה" וינוצלו לעבודות. אלקסיאנו קבע לעצמו כיעד "שיקומה של טרנסניסטריה" תוך חיזוק היסוד האתני והתרבותי הרומני בה. מושבו היה בהתחלה בטירספול, והחל מינואר 1942 בארמון הנסיכים וורונצוב באודסה. הוא הקיף עצמו ב-19 "שרים". חילק את טרנסניסטריה הכבושה למחוזות ודאג להבאתה לאזור של משלחת הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, כמו כן לפתחיתן מחדש של כנסיות רומניות ושל בתי ספר בשביל המיעוט הרומני שחי באזור. אף על פי שבטרנסניסטריה רוב האוכלוסייה היה אוקראיני, בימי הממשל הרומני של אלקסיאנו ניתנה עדיפות לחינוך בשפה הרומנית. פעלו 26 בתי ספר תיכון ברומנית (21 מהם עיוניים ), 13 באוקראינית (כולם מקצועיים) ו18 ברוסית (16 מהם מקצועיים). במקום אוניברסיטת אודסה שפונתה על ידי השלטונות הסובייטים, הוקמה ב-7 בדצמבר 1941 על ידי השלטון הרומני "אוניברסיטת אודסה חדשה" חלופית.
כמושל טרנסניסטריה, אלקסיאנו ארגן גטאות שנקראו "קולוניות" ומחנות ריכוז, ביניהם ופניארקה, ברזובקה וכו' - שאליהם נשלחו יהודים ו כ-25,000 צוענים מרומניה. הצו 23 מ-11 בנובמבר 1941 הפך בפועל את היהודים שבטרנסניסטריה לעבדים של השלטונות הרומניים. הם צוו לשרת את השלטונות (המנהל, הז'נדרמריה, הצבא, הנהלת החוות החקלאיות וכו') בכל דבר (בעיקר עבודות כפייה) והוגבלו לתחומי הגטאות תחת השגחה מתמדת. צוין שכל יהודי שיעזוב את הגיטו ""ייחשב למרגל" ויוצא להורג. בין ספטמבר 1941 - ובין סוף שנת 1942 כ-150,000-170,000 יהודים מבוקובינה וחבל דורוחוי ומבסרביה גורשו על ידי שלטון המרשל אנטונסקו לטרנסניסטריה. באזור זה שני שלישים מתו בתנאי רעב וצמא, כפור, מגיפות גדולות והוצאות להורג על ידי ז'נדרמים וחיילים. לפי הוראתו של אלקסיאנו יהודים ומיעוט של צוענים - כולל נשים, זקנים וילדים - נגררו לצעידות עד למותם בערבות קפואות. מתוך היהודים המגורשים נותרו בחיים שליש. בנוסף מתו כ-180,000 מתוך כ-200,000 יהודים מטרנסניסטריה עצמה.
אלקסיאנו נתן הוראות לשליחת יהודים לעבודות פרך ("לכל תושבי אודסה בין גיל 16–60"), תחת איום גירושם למחנות (הצו מס. 26 משנת 1941). באמצעות הצו מס.35 מ-2 בינואר 1942 הורה אלקסיאנו על גירוש כל יהודי אודסה לאזור ברזובקה, שבו הם נטבחו.
בשנת 1943 הזמין אלקסיאנו לאודסה ולטרנסניסטריה כמה מראשי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית ממחוזות שונים - וביניהם המטרופוליט ניקולאיה בלן של טרנסילבניה וויסריון לופו, המטרופוליט החדש של טרנסניסטריה, נציגי הכנסייה הרומית-קתולית ויוונית-קתולית, יחד עם הציר של הותיקן, אנדראה קאסולו ונציגים דיפלומטיים של שווייץ (רנה דה וק), של משטר וישי (פול מוראן), איטליה, בולגריה ושל הצלב האדום הבינלאומי. לפי המקורות הרשמיים הרומנים דאז, אלקסיאנו ניסה להזמין גם את הרב הראשי של רומניה אלכסנדרו שפרן, אך הלה דחה את ההזמנה. במהלך שלושת שבועות הביקור התרשמו האורחים מ"שיקום" אזור טרנסניסטריה תחת הנהגתו. הם ביקרו גם מקומות שבהם נמצאו מגורשים יהודים ויהודים מקומיים כדי לעמוד על מצבם. על הביקור הופק סרט תעמולה " Au nom de la croix et dela charité" (בשם הצלב והנדיבות). מאחר שלפי הערכתו של אלקסיאנו טרנסניסטריה שגשגה מאוד תחת הנהגתו, נשלחו ממנה משלוחי סיוע במזון לאזורים מוכי רעב ביוון, בטרנסילבניה ובצרפת (כולל לאנשי הסגל של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בורדו). על פעולות הומניטריות אלה קיבל אלקסיאנו באותה שנה עיטור ודיפלומה מהאפיפיור פיוס השנים-עשר. בשם הדת הנוצרית אורתודוקסית ניסה אלקסיאנו להשיג שיתוף פעולה בין שלטונות הכיבוש הרומנים והאוכלוסייה האוקראינית והרוסית המקומית. לגבי היהודים שרוכזו בטרנסניסטריה ושמספרם כבר הידלדל בצורה משמעותית, קיווה אלקסיאנו עוד משנת 1941 ש"פתרונם הסופי" יושג על ידי מסירתם לידי הגרמנים ששלטו באופן ישיר מעבר לנהר בוג. בהתאם להסכמי טיגינה בין אנטונסקו ובין גרמניה. בסופו של דבר הגרמנים דחו את ניסיונות רומניה לגרש את היהודים לתחומם מעבר לבוג כשבעיניהם היו אלה צעדים לא מסודרים, כרוכים בסכנת מגפה, ולא תואמים בדיוק את התוכניות שלהם בנוגע להשמדת היהודים. ב-26 בינואר 1944 אלקסיאנו הוחלף בתפקיד על ידי הגנרל גאורגה פוטופיאנו. ב-5 בפברואר 1944 העניקה "האוניברסיטה החדשה" של אודסה לאלקאסינו את התואר דוקטור לשם כבוד ואת התואר "יקיר העיר אודסה".