cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
בית הקיבוץ המאוחד
אחריתו
בראשית שנות ה-90, בעקבות התמזגותן של תנועות הקיבוץ המאוחד ואיחוד הקבוצות והקיבוצים, עברו משרדי התנועה (התק"ם) לבניין איחוד הקבוצות והקיבוצים ברחוב דובנוב. בבניין ברחוב סוטין נותרו משרדיהם של הגופים הכלכליים של התק"ם, משרדי הוצאת הקיבוץ המאוחד וחלק מהמשרדים הושכר למשרדים פרטיים. "מחלקת התכנון" של התנועה נסגרה כבר ב-1990. כחלק מהסדר הקיבוצים הועברו שני הבניינים (ברחוב סוטין וברחוב דובנוב) לחזקת נאמן שהיה אמור למוכרם ולהחזיר חלק מחובות הגופים הכלכליים המרכזיים של התנועה. בית התנועה ברחוב סוטין נימכר ליזם פרטי. עד לשנת 2008 שימש הבניין כמבנה משרדים שזכה לביקוש גבוה. במקביל קודמה תוכנית להריסת הבניין והקמת מגדל מגורים במקומו. לפי דרישת העירייה, נערך לבניין תיק תיעוד מקיף, אותו ערכו האדריכל מיכאל יעקובסון, רחל נחומי ואיריס יוסיף אור. ב-2009 נהרס הבניין ועל שטחו הוקם מגדל מגורים.
שמירת שבת
שמירת שבת היא קיום מצוות השבת המתבטאת ביהדות בעיקר על ידי הימנעות מעשיית פעולות ומלאכות האסורות בשבת. פרטי וגדרי שמירת שבת נידונים בהרחבה במסכת שבת ובספרות הלכתית ענפה שמרחיבה את הנידון בה.
שמירת השבת במקרא
שמירת השבת מובאת בתנ"ך כבר בספר בראשית. שישה ימים אלוהים יוצר את החיות, הארץ, השמים, המאורות, הים האדם ועוד, וביום השביעי של השבוע (יומו האחרון של השבוע), יום שבת, שובת הקדוש ברוך הוא מכל מלאכתו.
בשבעה עשר מספרי התנ"ך מופיעות לא מעט התייחסות לשבת. ביניהן: חזרה על ציווי שמירת השבת וביאורים פרטניים יותר של המצווה הכללית, כאשר ספר ויקרא וספר שמות מביאים את מירב הדברים.
השבת נידונה גם במשנה, כאשר מסכת שבת מוקדשת כולה לעיסוק בדיני שבת. מסכתות כגון, מסכת עירובין, מסכת מנחות ואחרות אף הן מתייחסות לאלו. עד לכתיבת המשנה נשמרו הלכות שבת לפי מסורת התורה שבע"פ, שנמסרה לעם ישראל במעמד הר סיני. עם כתיבת המשנה ערכו חז"ל סדר בהלכות אלו והעלו על הכתב דיונים שונים בנושא: 'שבת'. חכמי התלמוד השוו את הלכות השבת להלכות כשפים: במסורת ובאגדה השבת מתוארת כיום בו נח כל היקום, אף החי הצומח והדומם. רעיון זה מופיע בהקשרים שונים: כך מסופר כי בהיות עם ישראל במדבר, לא ירד המן בשבת וכי ביום שישי קיבל העם 'לחם משנה', תבשיל משובח יותר מזה אשר ניתן בימות חול; האגדה מספרת על פרה של יהודי שנמכרה לנוכרי, וסירבה לחרוש בשבת; ב, מסופר כי ישנו נהר מופלא, ששמו סמבטיון, אשר שומר שבת; ושלל אגדות מעין אלו המתארות בעלי חיים שונים, צמחים, ואף מחוזות, כמו הגיהנום, השובתים בשבת, ואחרים המתעוררים מתהדרים ומתעלים כעץ החיים וכלל הנשמות, או רוח שכינה ועדנה הנושבת ביום זה מן העולם הבא אל עולמנו. השבת כמופיע ביהדות מתייחדת מימי החול בשלושה אופני התקדשות: מעשה, דיבור ומחשבה.
כת מדבר יהודה החמירו מאוד בהלכות שבת ואסרו להילחם ולהקריב בשבת, מה שעודד שימוש בלוח השנה במגילות קומראן שבו החגים לא חלים בשבת.
חשיבותה במחשבת ישראל
אשר גינצברג, אחד העם, ייחס לשבת מעמד ייחודי וכתב עליה: משפט זה שלו זכה לפרשנויות רבות ונפוץ עד כדי כך שרבים טעו לראות בו פתגם יהודי עתיק. למעשה, גינצברג טען במאמרו בעד שמירת השבת כמועד ישראלי (ציוני, בזמנו), אך גם לא סבר שהדרך הדתית היא הדרך לציון בתקופתו.
ניתן לומר שגם בימינו השבת, גם אם אינה נשמרת לפי ההלכה, מהווה את אחד המרכיבים בחיי יהודי העולם המבדילים אותם מבני דתות אחרים ומהווים עיקר בשמירת זהותם היהודית. לדבריו של פרופסור וחתן פרס ישראל אליעזר שביד:
תנאים לשמירת השבת במהלך הדורות
לאחר המהפכה התעשייתית החלו רבים לעבוד כשכירים קבועים ונדרשו לעבוד בשבת כתנאי לקבלת עבודה. בארצות הברית של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נדרשו הפועלים ברוב בתי החרושת לעבוד בשבת כתנאי לקבלת עבודה. היו גם בעלי בתי חרושת שניצלו את מצוקת שומרי השבת וסגרו את מפעליהם בשבת אך שילמו לעובדים שלהם 5–10 דולר אמריקני לשבוע עבודה, כאשר השכר בבתי חרושת אחרים היה 20–25 דולר. ברוסיה הקומוניסטית, נאסר על יהודים לשבות בשבת והם חויבו להופיע בבתי החרושת ובבתי הספר גם בשבתות ובחגי ישראל (איסורים דומים חלו גם לגבי שמירת כללי הדת הנוצרית ודתות אחרות, אולם הקושי של היהודים היה גדול יותר הן משום ריבוי המצוות הכרוכות בשמירת השבת כהלכה, והן משום שהחברה גילתה סובלנות רבה יותר לאנשים שניסו לשמור על כללי הנצרות). רבים מבין היהודים ששמרו את המצוות בסתר חיפשו דרכי עורמה שונות כיצד להימנע מחילול שבת הכרוך בעבודה ובהשתתפות בלימודים.
בימינו, ברוב מדינות העולם שבהן מתגוררים יהודים, יום השבת מקובל כיום מנוחה (נוסף על יום ראשון) ומציאת עבודה שאינה מחייבת חילול שבת אינה קשה במיוחד. מעבר לכך, ברוב מדינות המערב נהוגים כיום דינים המאפשרים ליהודים לקיים את השבת ואת מועדי ישראל כחלק מעקרון חופש הדת.
בזרמים השונים
בקרב כלל זרמי היהדות נהוג להקדיש את השבת להתכנסות קהילתית ומשפחתית חגיגית, לתפילה, מנוחה ועונג. כל זרמי היהדות רואים בשבת יום קדוש ומשמעותי בדת היהודית. קיימים הבדלים בנוהגי השבת בין הזרמים השונים:
שמירת השבת בפועל
פירושים נרחבים על מה מדברת מצוות שמירת השבת ביהדות וכיצד בני העם היהודי מצווים לשמור את השבת כך שלא ייגרם חילולה נקבעו בתורה שבעל-פה. כשמתייחסים לשמירת השבת בדרך כלל מתכוונים להימנעות מהאיסורים הרבים שנאסרים לעשייה בשבת. ל"ט "אבות מלאכה" שנעשו בהקמת המשכן, המצריכות מומחיות בעניין לעשייתן הן אבות המלאכה הראשיות והמרכזיות ביהדות האסורות לעשייה בשבת. נוסף על כך, ישנם איסורים הנקראים "תולדות" והן פעולות הנגזרות מהמלאכות העיקריות. עם התקדמות העולם והתפתחותה של הטכנולוגיה סווגו גם מלאכות "מודרניות" כאבות מלאכה או תולדות שאסורות בשבת, כגון נסיעה בכלי רכב או אי הדלקת תאורה. כדי להימנע מחילול שבת נעשה שימוש במוצרים טכנולוגיים מותאמים כמו שעון שבת, פלטת שבת, מקרר עם מצב "שומר שבת" ועוד.
שמירת השבת בדרך כלל מתייחסת למלאכות האסורות בשבת אך ישנן מצוות שחובה לעשותן בשבת כדי לשמרה כיום המנוחה וכיום הקדושה של העם היהודי וכדי לשמור את הייחודיות שבה. עריכת סעודות שבת, קידושים וסדר עריכת קבלת שבת הן מצוות או מנהגים המשלבים עשייה בשבת. מצוות עונג שבת ביהדות, שאיננה כוללת איסורים בשבת אלא עשייה של מצוות ותענוגים בשבת גם כן נחשבת לסוג של מצווה השומרת ומקדשת את השבת ועל כן יהודים מצווים לעשותה בשבת.
התאמת שמירת השבת לעולם המודרני
כיום, לאחר גילוי החשמל, פעולות יומיומיות רבות, כגון בישול, הרתחת מים ומיזוג אוויר, מופעלות בשבת על ידי שעון שבת, שמפעיל מכשירים חשמליים באופן אוטומטי כשנכנסת השבת, וכך בני הבית המשתמשים במכשירים לא חוטאים מכיוון שאינם מפעילים אותם בעצמם.
מעלית שבת - ישנן מעליות בהן ניתן להפעיל מצב שבת, ואז פעולת המעלית אוטומטית לגמרי. המעלית עוצרת כל קומה וקומה, ולפני סגירת הדלת מופעלת צפצפה, ואז כבר אסור להיכנס למעלית.
שמירת השבת במדינת ישראל
בחוקיה של מדינת ישראל אין התייחסות ספציפית לשמירת השבת, חלק מחוקיה של מדינת ישראל ניתנים להתייחסות לכניסת שבת בחוקי המדינה בנושאי השבת, לדוגמה, סגירת בתי עסקים ולחדול מעשיית עסקאות בשבת במרכזי ערים ובמרכזי מגורים יהודים בשבת הוא חוק במדינת ישראל, אלא שעל פי הנהוג, כבר כמה שעות לפני כניסת שבת נסגרים בתי העסקים. (כדי שפעולות סגירת בתי העסק לא יהיו בשבת עצמה, דבר שיחלל את השבת). ניתן לראות תופעה זו בריכוזי מגורים חרדיים שם נסגרים בתי העסקים כבר בשעות הצהריים המוקדמות בעוד שבערים אחרות ימשיכו העסקים לפעול בזמנים אלו.
ישנן שעות במהלך יום שישי שמתחילתן חל האיסור להפעיל בתי עסקים וכל בתי העסקים שממשיכים לפעול בשעות הללו עשויים להיקנס בשל עבירה על החוק. למרות זאת ולמרות כל החוקים שחוקקה מדינת ישראל בדבר, ישנם בתי עסקים הממשיכים לפעול עד זמן כניסת השבת עצמה, ובזמן כניסת השבת עצמה הם מתחילים בפעולת סגירת העסקים דבר שמקובל בחלק מהמקומות בישראל אך מהווה מקור לחיכוך ולא פעם גרם לעימותים בין בעלי העסק לבין מוחים חרדים. מכיוון שבית העסק נסגר עם כניסת השבת, פעולת סגירתו נעשית בזמן השבת, דבר שנחשב לחילול שבת.
בנוסף לכך מקפידים בריכוזי מגורים חרדיים שטרם כניסת השבת סוגרים את הדרכים למכוניות. שהרי אם הכביש נסגר טרם כניסת השבת אז בשבת כבר לא ייסעו בו מכוניות וכך שמירת השבת לא תופר. בריכוזים מגורים חרדיים נהוג להפעיל צופר הקרוי צפירת שבת, הצופר פועל טרם השבת ובזאת מבשר לתושבים כי הגיעה העת לחדול ממעשים המפרים את שמירת השבת.
חיוג רכבות
חיוג רכבות הוא היפוך כיוון התנועה של רכבת. שיטת הפעולה המדויקת תלויה בציוד הנייד המשמש להפעלת הרכבת המחויגת, החל מלחיצת כפתור פשוטה בציוד המיועד לפעולה דו־כיוונית וכלה בהפיכה פיזית של הציוד ביחס למסילת הרכבת.
מקור שם הפעולה
בעבר, כאשר שימשו קטרי קיטור להובלת הרכבות, מנע אופן הפעלת הקטר את הפעלתו בשני הכיוונים באופן זהה. כתוצאה מכך היה צורך לסובב פיזית את הקטר בהגיעו לתחנה הסופית, להעבירו לצידה השני של הרכבת ולחברו מחדש. סיבוב הקטר בוצע באמצעות גשר שעליו מותקנת מסילה, הנקרא סובבן (באנגלית: Railway Turntable או Wheelhouse). הקטר היה עולה על הסובבן, ואז היו מסובבים אותו ב-180 מעלות והקטר היה ממשיך בדרכו בכיוון ההפוך. מפעולת הסיבוב הקטרים נוצרה המילה "חיוג".
קטרים מודרניים (דיזל או חשמליים) בנויים לעבודה בשני הכיוונים ולכן התייתר הצורך בפעולה מורכבת זו. עם זאת, שם הפעולה נשאר (כפי שהמילה "קטר" נגזרה מ"קיטור") ומציין את הפעולה של הפיכת כיוון נסיעת הרכבת.
פרנץ וילהלם זייוורט
ביוגרפיה
זייוורט נולד בקלן. נכווה קשה ב-1901, בהיותו בן שבע, במהלך טיפול רנטגן ניסיוני. כתוצאה מכך חי בפחד מתמיד שחייו יהיו קצרים.
למד מ-1910 עד 1914 בבית הספר לאמנויות ולאומנויות של קלן. ב-1919 הוא פגש במקס ארנסט ונטל חלק בפעילויות דאדאיסטיות. הוא הוזמן להציג בתערוכת דאדא גדולה בקלן אבל חזר בו ברגע האחרון.
תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלו הייתה בקלן ב-Kunstverein (אגודת האמנים) ב- 1923 ובאמצע שנות ה-20 הוא היה מנהיגה של "קבוצת אמנים פרוגרסיביים" שביקשו ליישב קונסטרוקטיביזם עם ריאליזם בזמן שהם מביעים דעות פוליטיות רדיקליות. ב-1929 יסד את כתב העת "a-z", כתב עת לאמנות פרוגרסיבית.
כשהיטלר עלה לשלטון ב-1933 נמלט זייוורט, באופן זמני, לאזור שבע הגבעות (Siebengebirge); אך בריאותו הידרדרה במהירות וחבריו יעצו לו לחזור לקלן, שם נפטר ב-3 ביולי 1933.
הר קראדוק
הר קראדוק (באנגלית: Mount Craddock) הוא הר בקצהו הדרומי של מסיב קראדוק, ברכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
אוכף קארנייר מקשר בין הר קראדוק להר סטרייבינג.
מקור השם
הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים קראה בשנת 1965 למסיב קראדוק כולו בשם "הר קראדוק", אולם במפות הופיע השם לצד הפסגה הדרומית ביותר של המסיב. כדי למנוע בלבול, בשנת 2006 החליטה הוועדה המייעצת לקרוא לפסגה זו "הר קראדוק" ולמסיב כולו "מסיב קראדוק".
ההר והמסיב נקראים על שם ג'י. קמפבל קראדוק ( J. Campbell Craddock) שהוביל את משלחת החקר של אוניברסיטת מינסוטה (שנערכה בין השנים 1963–1962, וערכה סקרים קרטוגרפיים, ובדיקות גאולוגיות ברכס סנטינל וברכס הריטג' שבהרי אלזוורת').
הטיפוס על ההר
מטפסים הגיעו לראשונה לפסגת ההר בינואר 1992.
לקריאה נוספת
• Damien Gildea and John Splettstoesser, Craddock Massif and Vinson Massif remeasured, U.S. Geological Survey and The National Academies; USGS OF-2007-1047, Short Research Paper 069, doi:10.3133/of2007-1047.srp069
• H. Adams Carter, American Alpine Journal, 1994, P 198
• Damien Gildea, Ellsworth Moutains - Mountaineering in Antarctica: Travel Guide
זיידל רובנר
זיידל רוֹבְנֶר (בכתיב יידיש: ראָוונער; באנגלית: Zeidel Rovner; 1857 – 1946) היה חזן נודע באירופה ובארצות הברית.
קורות חיים
רובנר נולד כיעקב שמואל מָרָגוֹבְסקי (Maragowsky) בעיירה רדומישל. שמו ניתן לו על שם סבו, אב אמו, אשר כינתה אותו בכינוי החיבה "זיידל", שפירושו סבא. בהיותו פעוט נפטר אביו ואמו מסרה אותו לחזן העיירה, משה שפילנסקי, שגידל אותו עם ילדיו. כבר בגיל שמונה הוא הראה כישרון מוזיקלי, והחזן ביקש לצרפו למקהלתו, אולם האם סירבה כי רצתה שרובנר יגדל להיות רב. לכשגדל התחבר לחסידיו של הרבי ממקארוב, הרב יעקב יצחק טברסקי, אשר סיפרו לרבם על כישרונו והלה הזמינו להתפלל בבית מדרשו בימים הנוראים. הצלחתו בתפילות אלו פרסמה את שמו בכל האזור.
רובנר החל ללמוד קריאת תווים, במקביל לעבודתו כסוחר קמח. הוא גם הוזמן לשמש כחזן בימים הנוראים בקייב. לאחר זמן בהוראתו של הרבי ממקארוב עזב רובנר את עיסוקיו האחרים והיה לחזן מקצועי. הוא הוזמן בשנת 1881 לשמש כחזן בזסלב בהמלצת הרבי ממקארוב. הוא הקים במקום מקהלה וחיבר יצירות רבות לביצוע, בהן "עזרת אבותינו", "אמת ואמונה", "ובמקהלות", "כי כל פה" ו"קדושה". בשנים 1882-1884 הוא שימש כחזן ברובנו והעמיק את ידיעותיו בחיבור יצירות מוזיקליות. בשנת 1884 עם עזיבת ניסן ספיבק את קישינב הוא המליץ על רובנר כיורשו. שנתיים לקח עד שאנשי רובנו הסכימו לשחררו ואז הוא עבר לקישינב. אולם בשלב זה נוצרה מחלוקת סביב משכורתו והכדאיות לשלמה. בתפקידו כחזן הוא גם הופיע בחגיגות בבית הכנסת לכבוד הקיסר בהשתתפות שר המחוז ושר ברוסית את המנון האימפריה הרוסית יה מלכנו נצור.
לעיתים הוא היה מתפלל אצל הרב ישראל הגר, האדמו"ר מחסידות ויזניץ, אשר נתן לו להתפלל במקומו במוסף של הימים הנוראים. בשנת 1904 נתקבל כחזן בלבוב. בבית הכנסת הפרוורי. רובנר קיים גם קונצרטים, שעוררו עליו את חמתם של הקיצונים בעיר.
בשנת 1914 היגר לארצות הברית, ובה ניצח על מקהלות. בשנת 1926 הוזמן לבקר אצל נשיא ארצות הברית קולידג'.
ז'אן דוז'רדן
ז'אן דוז'רדן (בצרפתית: Jean Dujardin; נולד ב-19 ביוני 1972) הוא שחקן קולנוע וקומיקאי צרפתי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ופרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט "הארטיסט" (2011).
קורות חייו
דוז'רדן נולד ברואי מלמזון (Rueil-Malmaison) שבצרפת והתפרסם לראשונה ב-1996 במופע כישרונות בטלוויזיה הצרפתית. בשנים 1999–2003 הופיע בסדרה קומית בטלוויזיה הצרפתית, "Un gars, une fille".
בשנת 2005 שיחק לראשונה בקולנוע בתפקיד ראשי, בסרט "Brice de Nice", בו גם השתתף בכתיבת התסריט. ב-2006 ו-2009 הופיע בתפקיד הראשי בסדרת סרטי פרודיה צרפתיים על הסוכן החשאי 117 (פרודיה על דמותו הבדיונית של הסוכן החשאי 007, ג'יימס בונד); על הופעתו קיבל מועמדות לפרס סזאר כשחקן הטוב ביותר (2007).
בשנת 2011 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן, בפרס גלובוס הזהב, בפרס גילדת שחקני המסך ובפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט האילם "הארטיסט", בתור שחקן הראינוע ג'ורג' ולנטין.
בין השנים 2009 ל-2014 היה נשוי לשחקנית אלכסנדרה לאמי.
קרקוב
קְרָקוֹב (בפולנית: Kraków,, בפולנית נהגה השם: קְרָקוּף; בגרמנית: Krakau) היא העיר השנייה בגודלה בפולין ואחת מעריה העתיקות של המדינה. העיר, שהוקמה במאה ה-7, שוכנת על גדות נהר הוויסלה. היא הייתה בירת פולין בשנים 1038–1596, ובירת הדוכסות הגדולה של קרקוב בשנים 1846–1918, כחלק מחבל גליציה המערבית ההיסטורי. כיום היא משמשת כבירת מחוז פולין קטן.
קרקוב היא עד היום אחד ממרכזי המדע, התרבות והאמנות של פולין. לאור ההיסטוריה שלה, נשארה העיר כמרכז הרוחני של המדינה. היא משמשת אטרקציה חשובה לתיירים מקומיים וזרים, ובשל מגוון אתרי המורשת הנמצאים בה הכריז עליה אונסק"ו בשנת 1978 כאתר מורשת עולמית.
אטימולוגיה
נהוג לזהות את מקור שמה של העיר במייסד האגדי שלה, הנסיך קרקוס (Karkus, Krak, Grakch), שהיה שליט של שבט פולני. עם זאת, אזכורו הראשון של הנסיך קרקוס מופיע בשנת 1190, שנים רבות לאחר ייסודה של העיר. יש המייחסים את שם העיר למילה הפרה-סלאבית "krakula", שמתייחסת למשפט, או למילה הפרה-סלאבית "krak", שמשמעותה "אלון", הנחשב לעץ קדוש.
שמה הרשמי המלא של העיר הוא עיר הבירה המלכותית קרקוב (בפולנית: Królewskie Stołeczne Miasto Kraków), אך שם זה משמש רק באירועים טקסיים.
בעברית היה נפוץ בעבר כתיב שמה של העיר בצורה קראקא.
ימי הביניים
הממצאים הארכאולוגיים בגבעת ואוול מעידים על התיישבות אנושית בקרקוב כבר בתקופת האבן, אך מקובל שהעיר נוסדה במאה ה-7. לפי האגדה נוסדה העיר על ידי הנסיך קרקוס הנ"ל שבנה אותה מעל למערה בה התגורר הדרקון של ואוול (Smok Wawelski). האזכור הראשון של העיר בכתובים מיוחס ליהודי אברהם בן יעקב אשר ציין ב-985 כי העיר היא מרכז מסחרי חשוב, ונבנו בה מבני לבנים, כולל טירת ואוול, וכנסיות רומנסקיות. משנת 1038 החלה העיר לשמש כבירת פולין.
ב-1044 נזכרו לראשונה עתודות המלח במכרות המלח בווייליצ'קה השוכנים דרומית-מזרחית לעיר. הם נזכרו בכתב זכויות של המלך קז'ימייז' הראשון המכנה אותן בשם הלטיני "Magnum Sal" ("המלח הגדול"). מסמך אחר מ-1105 מעיד כי מלח מסוגים שונים הופק במקום כבר בתקופתו של המלך בולסלאב הראשון (מלך מ-992 עד 1025). העיר חרבה כמעט לחלוטין בפלישות הטטרים ב-1241, 1259 ו-1287, אך היא נבנתה מחדש ושוקמה, וב-1364 עלתה שוב לגדולה כאשר המלך קז'ימייז' השלישי ("הגדול") הקים את אוניברסיטת קרקוב (האוניברסיטה היגלונית). העיר המשיכה וידעה פריחה תחת שליטת השושלת היגלונית (1386-1572) ונמנתה על ברית ערי הנזה. תקופה זו ידועה כתקופת הזהב של העיר, והיא הייתה למרכז חשוב בתחומי התרבות, האומנות, האדריכלות, חקר המדע והמסחר.
הרנסאנס והעת החדשה
ב-1572, לאחר מותו של אחרון מלכי השושלת היגלונית, זיגמונט השני אוגוסט, עברה השליטה בקרקוב לשליטים זרים, והעיר החלה לאבד מחשיבותה. פלישת השוודים ומגפת דבר שגבתה את חייהם של כ-20,000 מתושבי העיר, החמירו את המצב, וב-1596 עברה בירת האיחוד הפולני-ליטאי מקרקוב לוורשה.
בחלקה השני של המאה ה-19 שוב ידעה קרקוב מידה של עצמאות ופריחה, והייתה למרכז תרבות ואמנות שהקנה לה את השם "אתונה הפולנית" (Polskie Ateny). בסוף במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 הותקנו בעיר צנרת מים ורשת קווי חשמלית, ופרבריה אוחדו החל ב-1910 לעיר אחת (Wielki Kraków - "קרקוב הגדולה").
המאה ה-20
בתחילת המאה, חומת העיר העתיקה נהרסה באופן יזום מפני שלא היה בה עוד צורך. במקום שבו הייתה החומה הוקם פארק פלנטי, שכיום מקיף את העיר העתיקה בצורת טבעת.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר למשך זמן קצר על ידי האימפריה הרוסית. השלטון האוסטרי בעיר הסתיים ב-31 באוקטובר 1918 והעיר צורפה לרפובליקה הפולנית.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נכבשה קרקוב בידי הנאצים וב־26 באוקטובר 1939 הכריזו עליה שלטונות הכיבוש כבירת הגנרלגוברנמן וקבעו את מרכזם בטירת ואוול. האוכלוסייה היהודית גורשה, הנותרים רוכזו בגטו ולבסוף נשלחו אל מותם במחנות השמדה. בניגוד לערי פולין האחרות וורשה בראשן, לא החריבו הנאצים את קרקוב, והיא שמרה על אופייה ועל מבני העבר שבמרכזה ההיסטורי. ב-1978 הכריז ארגון אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
בתקופה הקומוניסטית נבנה בעיר מפעל ענק לתעשיות פלדה ברובע נובה הוטה (Nowa Huta) שבצפון-מזרחה, והיא הפכה גם למרכז תעשייתי תוך שהיא שומרת על מעמדה כמרכז תרבותי, מסחרי ותיירותי.
חינוך
קרקוב היא מרכז ראשי של חינוך. ישנם 11 מוסדות אקדמיים בעיר, בהם לומדים כ-170,000 איש. בנוסף, קרקוב משמשת כבית לאחת מהאוניברסיטאות העתיקות והחשובות ביותר בפולין ובאירופה כולה - האוניברסיטה היגלונית (בפולנית: Uniwersytet Jagielloński, בר"ת: UJ).
האוניברסיטה היגלונית נוסדה בשנת 1364 ונודעה במשך ההיסטוריה כ"אקדמיית קרקוב", עד ששמה שונה ב-1817 ל"אוניברסיטה היגלונית". אוניברסיטה זו היא העתיקה והנודעת ביותר בפולין, ואף התפרסמה כאוניברסיטה הטובה במדינה. הנכס האקדמי העיקרי שלה הוא הספרייה היגלונית, בה למעלה ממיליון עותקים, כולל אוסף גדול של מסמכים מימי הביניים. באוניברסיטה, שמהווה את אחד ממוסדות המחקר המובילים בפולין, למדו ב-2005 42,325 סטודנטים. בין הסטודנטים שבאו בשעריה ניתן למצוא את קופרניקוס והאפיפיור יוחנן פאולוס השני.
תחבורה
התחבורה הציבורית מבוססת על רשת צפופה יחסית של קווי חשמלית ואוטובוסים המופעלים על ידי חברה עירונית. בנוסף, ישנם מספר קווי מיניבוס המופעלים על ידי זכיינים פרטיים. רכבות מקומיות מחברות בין קרקוב לפרברים. האזור ההיסטורי של העיר הוכרז כאזור ללא תחבורה, אך קווי חשמלית עוברים במרחק קצר ממנו.
תחבורת הרכבות מקשרת את קרקוב עם רוב ערי פולין, כאשר רכבות לוורשה יוצאות בכל שעה. בנוסף, ישנן רכבות שיעדיהן מצויים מחוץ לפולין, כברלין, בודפשט, פראג, המבורג, לבוב, קייב ואודסה. תחנת הרכבת המרכזית בעיר צמודה לאזור ההיסטורי ומקושרת בצורה טובה על ידי תחבורה ציבורית.
נמל התעופה הבינלאומי ע"ש יוחנן פאולוס השני, ממוקם כ-11 ק"מ ממערב לעיר, ורכבות ישירות מתחנת הרכבת המרכזית של קרקוב גומאות מרחק זה ב-15 דקות. בשנת 2006 עברו בו מעל 2.3 מיליון איש, כ-15% מנפח התחבורה האווירית בפולין. כיום עובר הטרמינל הרחבה.
יהודי קרקוב
בפולין העצמאית (1918-1939) ניהלה הקהילה היהודית חיי תרבות וחברה ערים ביותר. בשנת 1926 הוקם תיאטרון יהודי קבוע. יהודים היו כרבע מכלל הסטודנטים באוניברסיטה היגלונית. בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סבלה הקהילה היהודים מהתגברות האנטישמיות.
בספטמבר 1939, כאשר כבשו הגרמנים את פולין, הם קבעו את קרקוב כעיר הבירה. ב־6 בספטמבר 1939, עם כיבוש העיר, פתחו הנאצים ברדיפות שיטתיות של הקהילה היהודית בת אלף השנים, שמנתה לפני המלחמה כ־60 אלף נפש, כלומר כחמישית מתושבי העיר. על מנת לממש את תוכניתם ולעשות את קרקוב "יודנריין" (נקייה מיהודים), צימצמו הגרמנים את מספר היהודים בעיר עד למינימום.
ב־26 באוקטובר 1939 הכריזו שלטונות הכיבוש על קרקוב בירת הגנרלגוברנמן, והדבר גרם להגברת ההתעללויות ביהודים. בקרקוב הונהגו כל הצווים האנטי-יהודיים על ידי שלטונות הגנרלגוברנמן. בימים 5-6 בדצמבר 1939 ניהלו הגרמנים מבצע טרור מקיף בשכונות היהודיות, בעיקר במטרה לגזול רכוש יהודים בהיקף גדול. באותם ימים הועלו באש גם מספר בתי כנסת. ב־1 במאי 1940 פרסמו צו האוסר על היהודים להופיע בשדרות ובכיכרות המרכזיות של העיר. ב־18 במאי הודיע ראש העיר הגרמני ליהודים, שניתנת להם הזדמנות לעזוב את העיר "מרצונם החופשי", ואלה שיעשו כן יוכלו לקחת עימם את רכושם. היום האחרון שנקבע להם היה ה־15 באוגוסט. ואמנם עד לאותו יום עזבו את העיר רבבות יהודים "מרצונם החופשי". בנובמבר 1940 החל הגירוש בכוח של יהודי קרקוב לעיירות הסביבה. עתה הורשו היהודים לשאת עימם רק מטען של 50 קילוגרמים לנפש. עד מרץ 1941 גורשו כ־40,000 יהודים, ובעיר נשארו כ־11,000 יהודים.
ב־3 במרץ 1941 הוציא מושל המחוז אוטו וכטר פקודה בדבר הקמת "אזור מגורים יהודי", לפיה חייבים היהודים שנותרו בקרקוב, כ־15 אלף נפשות, לעקור אליו עד ל־21 במרץ. הגטו הוקם בפרבר פודגוז'ה, בדרום העיר קרקוב, בגדה הימנית של נהר הוויסלה. בשטח זה, לפני המלחמה, גרו כ־3,000 יהודים וגויים יחד. בעת ריכוז היהודים בתחום זה, שלו קראו הגרמנים "הרובע היהודי", נצטוו הפולנים לפנות את המקום ונאסר עליהם לתת מחסה או עזרה אחרת ליהודים. הגטו חוסל סופית במרץ 1943, עם משלוח אחרוני היהודים בו למחנות ההשמדה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותר קומץ יהודים בלבד בעיר. ניצולים בודדים שבו לעיר מהמחנות לאחר השחרור, או ממקומות מסתור. בשנים 1947–1951 היגרו רוב היהודים עקב גלי האנטישמיות, שהתבטאו בין היתר בפוגרום קרקוב. אחרי שנת 1968 נשארו בקרקוב כמה עשרות יהודים בלבד.
לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בסוף המאה ה-20 השקיעו פרנסי העיר משאבים רבים בשחזור ושימור הרובע היהודי של העיר - קז'ימייז', תוך הנצחת מורשתו היהודית. בתי הכנסת במקום שופצו ומהווים אתרי תיירות פופולריים, ובשכונה נפתחו מסעדות, בתי קפה וחנויות בעלי גוון יהודי.
כיום משמש כרב העיר הרב בועז גדקא, המשמש אף כמנהל בית הכנסת הרמ"א בעיר,
ברישומי ה-JCC יש נכון ל-2018 כ-700 יהודים.
חאאן
כאשר המוסלמים שלטו במקום במשך 500 שנה היא נקראה בפיהם جيان (גָ'יַאן).
העיר ידועה בשל תעשיית שמן הזית המשגשגת בה.
בעשורים האחרונים גברה התיירות בעיר. תיירים מבקרים בעיקר ברחובות הצרים של הרובע ההיסטורי של העיר, ובהרי סנטה קטלינה המקיפים אותה.
חוק כלים שלובים
כלים שלובים הם כלים המאפשרים מעבר נוזל בחופשיות ביניהם.
חוק כלים שלובים הוא חוק פיזיקלי הקובע כי גובה פני נוזל מסוים בכלים שלובים ישאף להיות שווה (אם פועל כוח משיכה).
נחום תא-שמע
נחום תא-שמע (נולד ב-22 ביוני 1953) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק כקשר בקבוצות הפועל ירושלים, הפועל חיפה ובית"ר ירושלים, וכן בנבחרת ישראל.
קריירה
עמדתו במגרש ברוב חייו הייתה עמדת הקשר האחורי והוא הצטיין בבעיטותיו החזקות ובכושרו הרב.
חוק כלים שלובים
גובה פני המים בכלים המחוברים אינו תלוי בצורת הכלי או ברוחבו. לדוגמה, פני הים התיכון ופני האוקיינוס האטלנטי שואפים להיות באותו גובה, מכיוון שהם מחוברים במצר גיברלטר, למרות שהים התיכון קטן ורדוד בהרבה מהאוקיינוס האטלנטי. מאחר שהים התיכון שוכן באזור חם יחסית בתוך אגן סגור כמעט לגמרי, טמפרטורת המים בו גבוהה יותר, והאידוי שלו מהיר יותר מזה של האוקיינוס האטלנטי, ואלמלא היו מחוברים, הוא היה מאבד מגובהו לעומת האוקיינוס האטלנטי (עד כדי התייבשות, כפי שקרה באירוע המסיני). בשל חוק הכלים השלובים, מים רבים זורמים מהאוקיינוס האטלנטי אל הים התיכון דרך מצר גיברלטר, ומאזנים את גובה המים בין שניהם. בשל כך ישנה זרימה חזקה מאוד במצר גיברלטר ממערב למזרח, ואף פעם לא להפך.
מבחינה פיזיקלית, מושתת חוק כלים שלובים על עקרון האנרגיה המינימלית. בהינתן מגוון מצבים אפשריים שהמערכת יכולה להימצא בהם, המערכת תימצא במצב בעל האנרגיה הפוטנציאלית הנמוכה ביותר, כל עוד המערכת יכולה לעבור בקלות בין מצבים. האנרגיה הפוטנציאלית של טיפת נוזל מתבטאת בגובהה של הטיפה, כלומר במרחקה של הטיפה ממרכז כדור הארץ. האנרגיה הפוטנציאלית של כל המערכת תהיה הנמוכה ביותר כאשר הנוזל ממלא את המקומות הנמוכים ביותר האפשריים. מכיוון שמדובר בנוזל, הרי שאין כמעט התנגדות של הנוזל לזרימה (צמיגות). לו היה מדובר בזורם צמיג, למשל דבש קר, היה זמן ההגעה לשיווי משקל ארוך יותר.
נחום תא-שמע
קריירה
רוב חייו שיחק תא-שמע בהפועל ירושלים, בה הוא נחשב עד היום לאחד מסמליה הבולטים. היה שותף לזכייתה ההיסטורית בגביע המדינה בשנת 1973, ואף כבש את אחד משני השערים במשחק.
כשחקן הפועל ירושלים רשם נחום תא-שמע שתי הופעות בינלאומיות במדי נבחרת ישראל, הראשונה נגד ארצות הברית ב-1973 והשנייה נגד יוון שש שנים מאוחר יותר.
חוק כלים שלובים
עקרון הפעולה של כלי העבודה שטיכמוס, המשמש לפילוס, מבוסס על החוק.
מעיין פועם
מעיין פועם הוא סוג של מעיין קרסטי, הבנוי על חוק כלים שלובים, ולכן במקום לנבוע בקצב קבוע, הוא פורץ בקילוחים באופן קצוב כפעימות לב. ספיקה בלתי רציפה זו נגרמת מאגירתם של מי תהום בחללים קרסטיים בסלע, אשר מגיעים לסף מילוי מקסימלי, ואז מתרוקנים בבת אחת.
נחום תא-שמע
קריירה
העברתו של נחום תא-שמע ליריבה העירונית בית"ר עוררה מחלוקות וריבים בין אוהדי הקבוצות ומנהליה. על אף ההדים שעוררה, העברתו לא נחשבה למוצלחת, ותא-שמע סבל מפציעות חוזרות ונשנות שהשביתו אותו מפעילות (קרע במיניסקוס).
לאחר פרישתו מכדורגל, אימן תא-שמע בין היתר את מכבי עירוני אשדוד בעונת 1986/1987. וכן קבוצות נוער וכיום הוא מתגורר בירושלים ומאמן את קבוצת הנוער של הפועל קטמון ירושלים.
חוק כלים שלובים
מעיין פועם
ישנם מעיינות שפועמים כל השנה, וישנם שפועלים רק בחלק מעונות השנה.
נחום תא-שמע
קריירה
נחום תא-שמע, אשר מכונה על ידי אוהדי הפועל ירושלים בשם "מספר 5 האגדי", בעט את בעיטת הפתיחה במשחק השני של קבוצת הפועל קטמון ירושלים, ומונה כחבר בהנהלת הקבוצה על תקן "שחקן עבר בהפועל ירושלים"
חוק כלים שלובים
בתרבות
בשיר "כלים שלובים" שכתב אהוד מנור (לחן: יוני רכטר, ביצוע: גידי גוב), ישנה התייחסות לכלים שלובים כתיאור מטאפורי של היחסים בין הדובר לאהובתו.
ארגון לגננות ולנוף בישראל
ארגון לגננות ולנוף בישראל הוא ארגון ישראלי שנוסד בשנת 1952, בתחילה כדי לייצג את גנני המגזר ההתיישבותי וכיום מייצג את כלל העוסקים בגינון ונוי בישראל.
נחום תא-שמע
קריירה
כיום נחום משמש כסקאוט וכיועץ לסוכנות שחקני הכדורגל TFM.
ארגון לגננות ולנוף בישראל
הארגון פועל לקידום הגינון הנוי והנוף בישראל, לשיפור הרמה המקצועית והניהולית של העוסקים בתחום, לקידום המודעות לגינון מקצועי בקרב חבריו והציבור בכלל, ולייצג את ענף הגינון והעוסקים בו בפני המוסדות הפוליטיים, הציבוריים והמקצועיים של המדינה.
הארגון חבר בפורומים ציבוריים וממשלתיים, ומקושר עם גופים וארגונים ירוקים אחרים הפועלים לטובת הנוי והנוף בישראל.
נחום תא-שמע
קריירה
בנו בני תא-שמע הוא סוכן שחקני כדורגל.
הפארק הסולארי ואלדפולנץ
הפארק הסולארי ואלדפולנץ היא תחנת הכוח שהייתה הגדולה בעולם מסוגה בעת הקמתה. היא מופעלת באמצעות מערכת של תאים פוטו-וולטאים. התחנה הוקמה בשנת 2008 בבסיס חיל האוויר הסובייטי לשעבר ממזרח ללייפציג שבגרמניה. הפארק מספק 40 מגה-ואט של אנרגיה סולארית. הוא הוקם על שטח של 2,200 דונם ועלות הקמתו המשוערת הייתה כ-130 מיליון אירו. בשנת 2011 תחנת הכוח הורחבה ב-12 מגוו"ט.
קישורים חיצוניים
תולדות בסיס חיל האוויר הסובייטי ברנדיס (ואלדפולנץ) - אתר Abandoned & Little-Known Airfields in Europe
פסוק (לוגיקה)
הפסוק הוא מאבני היסוד של תורת השפה, ואף על פי כן קשה ביותר להגדירו. הקושי העיקרי הוא להבחין אותו מחלקיו (מילים, מונחים וכדומה). ככלל, הפסוק הוא אוסף של סימנים (אידיאליים) אשר קיימת בדרך כלל הסכמה על משמעותו. במובחן מחלקיו (המילה, הצירוף השמני וכדומה) הפסוק מבטא בדרך כלל משפט או פעולת דיבור שלמה, כגון שאלה, פקודה, טענה, הצעה וכדומה.
פסוק חיווי הוא אוסף סימנים המבטא טענה. טענה היא תוכן היכול להיות אמיתי או שקרי, כלומר תיאור של עובדה אפשרית. ישנן לוגיקות שונות המתייחסות לתוכנם של פסוקים שונים (לדוגמה הלוגיקה מודלית המתייחסת להיתכנות), אך הלוגיקה המודרנית מטפלת בעיקר בתוכנם של פסוקי חיווי (כגון "יורד גשם").
המתמטיקה למשל, עוסקת כמעט אך ורק בטענות אודות ישים מתמטיים ועל כן הלוגיקה המתמטית מטפלת כמעט אך ורק בטענות, תנאי האמת שלהן, תנאי ההוכחה שלהן וכדומה, בעוד פעולות דיבור אחרות, כגון שאלות (העולות במהלך החיפוש המתמטי) אינן מטופלות במסגרתה.
פסוק חיווי מבטא טענה גם אם אין שום דרך לקבוע אם היא אמיתית או שקרית, כל עוד התוכן יכול להיות אמיתי או שקרי. לדוגמה, הפסוק "ישנו חד-קרן מחייך על כוכב צדק" מבטא טענה, על אף שאין לנו שום דרך לברר את אמיתותה או שקריותה.
הגדרה פורמלית
תהי \mathcal L שפה, ותהא \phi נוסחה בשפה \mathcal L. אם \phi אינה מכילה משתנים חופשיים, נאמר כי \phi היא פסוק.
בתחשיב פסוקים
ההגדרה הבסיסית ביותר של פסוק ניתנת במסגרת תחשיב פסוקים. השפה של תחשיב פסוקים כוללת אינסוף סימנים,, הקרויים "פסוקים יסודיים". יתר הפסוקים נבנים מתוכם באופן רקורסיבי לפי הכללים הבאים:
למשל הוא פסוק.
משפט הקריאה היחידה, שמוכח באינדוקציה על בניית פסוק, מבטיח שכל פסוק ניתן לקרוא באופן יחיד, כלומר שיש רק דרך אחת לבנות אותו לפי הכללים הללו. כאשר אין חשש לבלבול בקריאה, נהוג להשתמש בכתיב בלתי פורמלי ולהשמיט סוגריים מהפסוק.
ערך האמת של פסוק נקבע על פי ערכי האמת של הפסוקים היסודיים המופיעים בו, ולפי טבלת האמת של כל קשר לוגי. למשל אם P_1 אמיתי ו-P_2 שקרי, אז הפסוק (שמשמעו "P_1 וגם לא P_2") הוא אמיתי. התאמה המתאימה ערך אמת לכל פסוק יסודי נקראת מבנה, והיא שקובעת את ערכי האמת של כל הפסוקים האפשריים בתחשיב פסוקים.
פסוק שהוא אמיתי תמיד, ללא תלות בערכי האמת של הפסוקים היסודיים המופיעים בו (כלומר אמיתי בכל מבנה; למשל P_1 \to P_1 שאמיתי בין אם P_1 אמיתי ובין אם הוא שקרי) קרוי טאוטולוגיה. פסוק שתמיד שקרי, ללא תלות בערכי האמת של הפסוקים היסודיים המופיעים בו, קרוי סתירה.
בתחשיב יחסים
תחשיב פסוקים אינו עשיר מספיק כדי לבטא את מרבית התורות המתמטיות. לכן משתמשים בתחשיב יחסים ששפתו עשירה יותר.
פסוק הוא נוסחה ללא משתנים חופשיים.
אינטואיציה
באופן אינטואיטיבי, פסוק הוא נוסחה שמייצגת טענה כללית כלשהי, שאמיתותה אינה תלויה בערכים שמקבלים המשתנים שבה, מאחר שלא ניתן להציב ערכים במשתנים מכומתים.
תקרית הפסוק ותבנית הפסוק
בהגדרת הפסוק הנ"ל מודגש כי הפסוק הוא אוסף אידיאלי של סימנים. הסיבה לכך היא אבחנת יסוד חשובה אך חמקמקה בתורת השפה: בין תקרית פסוק ותבניתו. על-מנת להכיר הבחנה זו יש להבחין כי בכל פעם שמבוטא פסוק, למשל בעל פה או בכתב, התוצאה אינה הפסוק עצמו אלא מקרה פרטי שלו. הפסוק, על כן, אינו זהה עם כתמי הדיו (או צירופי הפיקסלים המהבהבים) המשמשים לביטויו, אלא הוא המשותף לכל כתמי הדיו הללו, הוא זהה עם הסימנים האידיאלים המבטאים אותו. כל פסוק זהה עם תבנית אפלטונית שמשותפת לכל תקריות הפסוק שלו. למשל, כאשר נכתב "יורד גשם", "יורד גשם", אותו הפסוק נכתב פעמיים, ולכן אף אחד ממופעי תקרית הפסוק אינו זהה עם הפסוק.
טרינידד וטובגו במשחקים האולימפיים
טרינידד וטובגו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948). בשלוש האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה, הייתה עדיין מושבה בריטית. לאחר שב-1958 כוננה טרינידד וטובגו, יחד עם ברבדוס וג'מייקה, את הפדרציה של איי הודו המערבית, התחרו הספורטאים הטרינידדים באולימפיאדת רומא (1960) במשלחת של הפדרציה. לאחר פירוק הפדרציה ב-1962, הייתה טרינידד וטובגו למדינה עצמאית, שהשתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
במשחקים בהם השתתפה טרינידד וטובגו צברו ספורטאיה 19 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב. 15 מהמדליות הושגו באתלטיקה, והיתר בהרמת משקולות ובשחייה.
ספורטאים מטרינידד וטובגו השתתפו גם בשלוש אולימפיאדות החורף שנערכו בין אולימפיאדת לילהאמר (1994) לאולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), אך לא רשמו הישגים משמעותיים.
היסטוריה
חמישה ספורטאים ייצגו את טרינידד וטובגו באולימפיאדת לונדון, הראשונה בה השתתפה, עוד כמושבה בריטית. אחד מהם, מרים המשקולות רודני וילקס, זכה במדליית כסף. באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה וילקס במדליית ארד, ומרים משקולות נוסף, לנוקס קילגור, הגיע להישג דומה.
באולימפיאדת טוקיו (1964), הראשונה בה השתתפה טרינידד וטובגו כמדינה עצמאית, החלו האתלטים לצבור הישגים. ונדל מוטלי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, אדוויון רוברטס זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר, ושניהם היו שותפים לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית ארד במירוץ ל-400X4 מטרים. באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הסתפק רוברטס במקום החמישי, ונבחרת השליחים במקום השישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היה הייזלי קרופורד לספורטאי הטרינידדי הראשון, שזוכה במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצח בריצת 100 מטר. באולימפיאדת מוסקבה (1980) איבד את תוארו, לאחר שהודח כבר בשלב רבע הגמר.
20 שנה חלפו בטרם ספורטאי טרינידדי נוסף עמד על הפודיום. היה זה אטו בולדון, שזכה בשתי מדליות ארד באולימפיאדת אטלנטה (1996), בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר. באולימפיאדת סידני (2000) זכה בולדון במדליית הכסף בריצת 100 מטר ושחזר את הישגו בריצת 200 מטר. באולימפיאדת אתונה (2004), בולדון בן ה-31 לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וההישג הגבוה ביותר של האתלטים הטרינידדים היה המקום השביעי בו זכתה הנבחרת בריצת שליחים ל-100X4 מטרים. ההישג הגבוה ביותר במשחקים אלה הגיע דווקא מבריכת השחייה, כאשר ג'ורג' בוול זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר במעורב, שתי מאיות השנייה אחרי ריאן לוכטה וארבע מאיות השנייה לפני לאסלו צ'ה. למקום הראשון הגיע מייקל פלפס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבו האתלטים והגיעו להישגים גבוהים. ריצ'רד תומפסון זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר, והיה שני רק לשיאן העולם יוסיין בולט. תומפסון היה גם בין ארבעת השליחים שזכו במדליית הכסף במירוץ ל-100X4 מטרים. שני אתלטים טרינידדים נוספים העפילו לשלבי הגמר של התחרויות בהן השתתפו - מארק ברנס סיים שביעי בריצת 100 מטר ורני קואו סיים שביעי בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) הפתיע קשורן וולקוט בן ה-19 כשזכה במדליית הזהב בהטלת כידון. בכך היה לאתלט הטרינידדי הראשון שזכה במדליה במקצוע שאינו ריצה. לאלונד גורדון זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר ובמירוץ השליחים ל-400X4 מטר. נבחרת השליחים ל-100X4 מטר זכתה אף היא במדליית ארד. חבר הנבחרת ריצ'רד תומפסון סיים במקום השביעי בריצת 100 מטר, ואילו ג'הו גורדון סיים במקום השישי בריצת 400 מטר משוכות. קלי-אן בפטיסט סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר וסימוי האקט סיימה במקום השמיני בריצת 200 מטר. גם מחוץ לאצטדיון האתלטיקה רשמו מספר ספורטאים טרינידדים הישגים נאים. רוכב האופניים נג'יסיין פיליפ היה קרוב למדליה היסטורית בספרינט, אך סיים במקום הרביעי. פיליפ סיים גם במקום השביעי במרוץ הקיירין. ג'ורג' בוול העפיל למשחה הגמר ב-50 מטר חופשי, וסיים במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) איבד וולקוט את תוארו, והסתפק במדליית ארד. מאשל סדניו סיים במקום הרביעי בריצת 400 מטר, מישל-לי אהי סיימה במקום השישי הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר, נבחרת השליחות ל-100X4 מטר בה הייתה חברה אהי סיימה במקום החמישי, וקלאופטרה בורל סיימה במקום השביעי בהדיפת כדור ברזל.
לפי אולימפיאדה
באולימפיאדות הקיץ:
לפי ענף
בענפי הקיץ:
בלם פגוש
בלם פגוש או אוטם מסילה הוא מתקן המוצב בקצה של מסילת רכבת ומונע מציוד נייד להדרדר ולהשמט מקצה המסילה.
Warrior
Warrior (בעברית: לוֹחֶם) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת האמריקאית קשה. האלבום יצא לאור ב-30 בנובמבר 2012. הסינגל הראשון מהאלבום, Die Young, יצא לאור ב-25 בספטמבר 2012 והגיע למקום השני במצעד הסינגלים האמריקאי בילבורד הוט 100.
בלם פגוש
הבלם מורכב בדרך כלל ממחסום אופקי לרוחב המסילה המחובר באמצעות רגליים למסילה עצמה, מעט לפני סופה. בתחנות קצה קיימים לפעמים בלמים המורכבים מבולמי זעזועים שמחוברים לרציף עצמו או לרצפת התחנה ומיועדים לבלום רכבת שלא בלמה בזמן ולמנוע ממנה להתרסק אל תוך התחנה.
בעוד שבלם יכול לבלום קרון שניתק מרכבת והדרדר או ציוד מסילתי קל אחר, אין באפשרותו לבלום רכבת שלמה שאיבדה את הבלמים ובמקרה כזה הבלם ייפרץ והרכבת תישמט.
יחסי החוץ של הממלכה המאוחדת
יחסי החוץ של הממלכה המאוחדת מנוהלים על ידי משרד החוץ וחבר העמים בראשות מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים. ראש הממשלה וסוכנויות רבות אחרות ממלאות תפקיד בקביעת המדיניות, ולמוסדות ועסקים רבים יש תפקיד בהם.
הממלכה המאוחדת הייתה המעצמה החזקה בעולם במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, בעיקר במהלך מה שמכונה "השלום הבריטי" תקופה של עליונות חסרת תחרות ושלום בין-לאומי חסר תקדים באמצע המאה ה-18. המדינה המשיכה להיחשב כמעצמת-על עד למשבר סואץ ב-1956, ותקרית מביכה זו, יחד עם אובדן האימפריה, גרמו לכוחה הגלובלי של בריטניה להיחלש בהדרגה. עם זאת, בריטניה נותרה מעצמה גדולה וחברה קבועה במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, חברה מייסדת ב-G7, ה-G8, ה-G20, נאט"ו, AUKUS, ה-OECD, ארגון הסחר העולמי, מועצת אירופה, OSCE וחבר העמים הבריטי. הממלכה המאוחדת הייתה מדינה חברה ב וקודמיו מאז 1973. עם זאת, עקב תוצאות משאל עם על חברות ב-2016, הליכי הפרישה מהאיחוד האירופי החלו ב-2017 והסתיימו כאשר בריטניה עזבה רשמית את האיחוד ב-31 בינואר 2020. מאז משאל וסיום שיחות הסחר עם האיחוד האירופי, החלו קובעי המדיניות הבריטיים לחפש הסכמי סחר חדשים עם שותפים גלובליים אחרים.
היסטוריה
לאחר היווצרותה של ממלכת בריטניה הגדולה (שאיחדה את אנגליה וסקוטלנד) ב-1707, יחסי החוץ הבריטיים המשיכו במידה רבה את אלה של ממלכת אנגליה. מדיניות החוץ הבריטית התמקדה בתחילה בהשגת מאזן כוחות בתוך אירופה, כאשר אף מדינה לא השיגה דומיננטיות ביבשת. מדיניות זו היוותה הצדקה מרכזית למלחמותיה של בריטניה נגד נפוליאון, ולמעורבות בריטית במלחמות העולם הראשונה והשנייה. בריטניה המשיכה בהרחבת האימפריה הבריטית הקולוניאלית שלה על ידי הגירה והשקעות.
צרפת הייתה האויבת הראשית של בריטניה עד תבוסתו של נפוליאון ב-1815. הייתה לה אוכלוסייה גדולה בהרבה וצבא חזק יותר, אבל צי חלש יותר. הבריטים הצליחו בדרך כלל במלחמותיהם הרבות. מלחמת העצמאות האמריקאית (1775–1783), הייתה אחת המלחמות היחידות בה בריטניה, ללא כל בעלות ברית גדולות, הובסה על ידי שלוש עשרה המושבות האמריקאיות שזכו לתמיכת צרפת, הולנד וספרד (בעקיפין). אסטרטגיה דיפלומטית בריטית מועדפת כללה סבסוד של צבאות בעלות ברית יבשתיות (כגון פרוסיה), ובכך הפיכת הכוח הפיננסי העצום של לונדון ליתרון צבאי. בריטניה הסתמכה במידה רבה על הצי המלכותי שלה לביטחון, וניסתה לשמור עליו כחזק בעולם. השליטה הבריטית בים הייתה חיונית להיווצרותה ולתחזוקה של האימפריה הבריטית, שהושגה באמצעות צי שהיה גדול משני הציים הבאים אחריו בגודלם, לפני 1920. הבריטים בדרך כלל עמדו לבדם עד תחילת המאה ה-20, אז הם התיידדו עם ארצות הברית וכרתו בריתות עם יפן, צרפת ורוסיה. גרמניה הייתה אז האויב העיקרי של מדינות אלו.
1814–1914
100 השנים הללו היו בדרך כלל שלוות וכונו "השלום הבריטי", שנאכף על ידי הצי המלכותי. בתקופה זו היו שתי מלחמות חשובות, שתיהן מוגבלות בהיקפן. מלחמת קרים, שהתקיימה בין השנים 1853 ו-1856, בה הובסה רוסיה. מלחמת הבורים השנייה (1899–1902) ראתה את תבוסתן של שתי הרפובליקות הבוריות בדרום אפריקה. לונדון הפכה למרכז הפיננסי בעולם, והעסק המסחרי התרחב ברחבי העולם. "האימפריה הבריטית השנייה" נבנתה עם בסיס באסיה (במיוחד בהודו) ובאפריקה.
שנות ה-20
אחרי 1918 הייתה הממלכה המאוחדת "ענק בבעיה" שהיה כוח דיפלומטי הרבה פחות דומיננטי בשנות ה-20 מאשר קודם לכן. לעיתים קרובות היא נאלצה לפנות את מקומה לארצות הברית, שהפעילה לעיתים קרובות את עליונותה הכלכלית. הנושאים העיקריים של מדיניות החוץ הבריטית כללו תפקיד מוביל בוועידת השלום בפריז בשנים 1919–1920, שם דייוויד לויד ג'ורג' פעל למתן את הדרישות הצרפתיות לנקמה בגרמניה. הוא הצליח, אך עד מהרה נאלצה בריטניה למתן עוד יותר את מדיניות צרפת כלפי גרמניה, כמו בהסכמי לוקרנו משנת 1925. יתר על כן, בריטניה השיגה מנדטים שאפשרו לה ולשלטונותיה לשלוט ברוב המושבות הגרמניות והעות'מאניות לשעבר.
בריטניה הפכה לחברה פעילה בחבר הלאומים, אך רשימת ההישגים שלה הייתה מועטה.
פירוק הנשק היה בעדיפות גבוהה על סדר היום, ובריטניה מילאה תפקיד מרכזי עם ארצות הברית ב ב-1921 בפעולה לפירוק ימי של המעצמות הגדולות. עד 1933 הסכמי פירוק הנשק קרסו והנושא הפך להתחמשות מחדש לקראת מלחמה נגד גרמניה הנאצית.
בריטניה הצליחה חלקית במשא ומתן עם ארצות הברית בנוגע להלוואות המלחמה הגדולות שבריטניה נאלצה להחזיר. בריטניה תמכה בפתרון האמריקני לשילומים הגרמניים באמצעות תוכנית דוז ותוכנית יאנג. בכך שילמה גרמניה את השילומים השנתיים שלה באמצעות כסף שנלווה מבנקים בניו יורק, ובריטניה השתמשה בכסף שהתקבל כדי לשלם לוושינגטון. השפל הגדול שהחל ב-1929 הפעיל לחץ עצום על הכלכלה הבריטית. בריטניה החייתה את ההעדפה האימפריאלית, שמשמעותה מכסים נמוכים בתוך האימפריה הבריטית וחסמים גבוהים יותר לסחר עם מדינות חיצוניות.
בפוליטיקה הבריטית, למפלגת הלייבור המתהווה מדיניות חוץ ייחודית וחשדנית המבוססת על פציפיזם. מנהיגיה האמינו ששלום בלתי אפשרי בגלל קפיטליזם, דיפלומטיה סודית והסחר בנשק. הלייבור הדגיש גורמים חומריים שהתעלמו מהזיכרונות הפסיכולוגיים של המלחמה הגדולה ומהמתחים הרגשיים הרבים בנוגע ללאומיות ולגבולות המדיניים. אף על פי כן, מנהיג המפלגה רמזי מקדונלד הקדיש הרבה מתשומת ליבו למדיניות בתוך אירופה.
שנות ה-30
זיכרונות חיים של זוועות מלחמת העולם הראשונה משכו בריטים רבים – ומנהיגיהם בכל המפלגות – לפציפיזם בעידן שבין המלחמות. מדיניות זו הובילה ישירות למדיניות פייסנית כלפי דיקטטורים (בעיקר כלפי מוסוליני ושל היטלר) כדי להימנע מאיומי המלחמה שלהם.
ההתגרות הגיעה מאותם דיקטטורים, תחילה מבניטו מוסוליני, הדוצ'ה מאיטליה, ולאחר מכן מאדולף היטלר, פיהרר גרמניה הנאצית החזקה יותר. חבר הלאומים התגלה כמאכזב לתומכיו; הוא לא הצליח לפתור אף אחד מהאיומים שהציבו הדיקטטורים. המדיניות הבריטית כללה פיוס הדיקטטורים בתקווה שהם ישבעו. עד 1938 היה ברור שהמלחמה מתקרבת, ושלגרמניה יש את הצבא החזק ביותר בעולם. מעשה הפיוס האחרון הגיע כאשר בריטניה וצרפת הקריבו את צ'כוסלובקיה לדרישותיו של היטלר בהסכם מינכן בספטמבר 1938. במקום לשבוע, היטלר איים גם על פולין, ולבסוף ראש הממשלה נוויל צ'מברלין הפסיק את הפייסנות ועמד איתן בהבטחתו להגן על פולין. היטלר חתם על הסכם עם יוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות, לחלוקת מזרח אירופה ב-23 באוגוסט 1939; כאשר גרמניה אכן פלשה לפולין בספטמבר 1939, בריטניה וצרפת הכריזו מלחמה, וחבר העמים הבריטי הלך בעקבות לונדון.
אחרי המלחמה
כשהיא מתמודדת עם מצוקה כלכלית חמורה בשנת 1945 (שנגרמה על ידי חובות והרס נרחב של התשתיות), צמצמה בריטניה באופן שיטתי את פעולותיה מעבר לים. במקום זאת היא השתתפה ב נגד הקומוניזם, במיוחד כחברה מייסדת של נאט"ו ב-1949.
המאה ה-21
יוזמות מדיניות חוץ של ממשלות בריטניה מאז שנות ה-90 כללו התערבות צבאית בסכסוכים ולשמירה על שלום, תוכניות סיוע הומניטרי והגדלת הוצאות הסיוע, תמיכה בהקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי, הקלת חובות למדינות מתפתחות, תעדוף יוזמות לטיפול בשינויי אקלים וקידום סחר חופשי. הגישה הבריטית תוארה כ"להפיץ את הנורמות הנכונות ולשמר את נאט"ו".
הקמפיין הגדול של 2012 היה אחד ממאמצי הקידום הלאומי השאפתניים ביותר שבוצעו אי פעם על ידי מדינה גדולה. הקמפיין תוכנן לנצל את מקסימום את תשומת הלב העולמית לאולימפיאדת לונדון. המטרות היו להפוך את התרבות הבריטית לגלויה יותר על מנת לעורר מסחר, השקעות ותיירות.
הממלכה המאוחדת החלה להקים מתקנים אוויריים וימיים ב, באיחוד האמירויות הערביות, בחריין ועומאן, בשנים 2014–2015. לפי כמה פרשנויות, בריטניה נותרה המדינה השנייה בעוצמתה בעולם בזכות עוצמתה הרכה ויכולתה הלוגיסטית לפרוס, לתמוך ולקיים כוחות צבאיים מעבר לים במספרים גדולים". אף על פי שהפרשנים הטילו ספק בצורך בהקרנת כוח גלובלית, המושג "בריטניה הגלובלית" שהציגה הממשלה השמרנית ב-2019 סימן פעילות צבאית נוספת במזרח התיכון ובאוקיינוס השקט, מחוץ לתחום ההשפעה המסורתי של נאט"ו.
בסוף ינואר 2020 עזבה בריטניה את האיחוד האירופי, עם הסכם סחר מ-1 בינואר 2021 שקבע את תנאי היחסים הכלכליים בין בריטניה לאיחוד האירופי.
חבר העמים הבריטי
בריטניה הייתה פעם מעצמה קולוניאלית דומיננטית במדינות רבות ביבשת אפריקה והתאגידים הרב-לאומיים שלה נותרו משקיעים גדולים באפריקה שמדרום לסהרה. כיום הממלכה המאוחדת, כחברה מובילה בחבר העמים, מבקשת להשפיע על אפריקה באמצעות מדיניות החוץ שלה. המחלוקות הנוכחיות בבריטניה הן עם זימבבואה על רקע הפרות זכויות האדם. ראש ממשלת בריטניה לשעבר, טוני בלייר, הקים את ועדת אפריקה ודחק במדינות העשירות להפסיק לדרוש ממדינות מתפתחות להחזיר את חובותיהן הגדולים. היחסים של בריטניה עם מדינות מפותחות (לעיתים קרובות דומיניונים לשעבר) מחוזקים על ידי מספר רב של קשרים תרבותיים, חברתיים ופוליטיים, קשרי סחר והגירה.
מ-2016 עד 2018 התחוללה שערוריית וינדראש, אז גירשה בריטניה מספר אזרחים בריטים בעלי שורשים במדינות חבר העמים בחזרה למדינות חבר העמים מהן הגיעו בטענה שהם "מהגרים בלתי חוקיים".
אירופה
הממלכה המאוחדת שמרה על יחסים טובים עם מערב אירופה מאז 1945, ועם מזרח אירופה מאז סוף המלחמה הקרה ונפילת מסך הברזל ב-1989. לאחר שנים של מחלוקת עם צרפת היא הצטרפה ל ב-1973, שבסופו של דבר התפתחה ל באמצעות אמנת מאסטריכט עשרים שנה מאוחר יותר. בניגוד לרוב מדינות אירופה, בריטניה אינה משתמשת באירו כמטבע שלה ואינה חברה בגוש האירו. במהלך שנות חברותה באיחוד האירופי, הממלכה המאוחדת בחרה באופן קבוע לצאת מהחקיקה והמדיניות של האיחוד האירופי. בגלל הבדלים בגאוגרפיה, בתרבות ובהיסטוריה, סקרי דעת קהל לאומיים מצאו כי מבין 28 העמים באיחוד האירופי, הבריטים הרגישו באופן היסטורי הכי פחות אירופיים. ב-23 ביוני 2016, הצביעה בריטניה בעד עזיבת האיחוד האירופי ועזבה רשמית ב-31 בינואר 2020.
ארגונים בין-לאומיים
הממלכה המאוחדת חברה בארגונים הבין-לאומיים הבאים:
אייל מושק אלפיני
אייל מושק אלפיני או מושק אלפיני (שם מדעי: Moschus chrysogaster; קרוי גם אייל מושק טיבטי), מין יונק מעלה גירה בסוג אייל מושק.
מאפיינים
המושק האלפיני חי באזורים מיוערים וסבוכים על מורדות הרים כדוגמת ההימליה בסין העממית (כולל מזרח טיבט), ובצפון הודו, בהוטן ונפאל. שמו ניתן לו עקב כך שהוא חי בבתי הגידול באזור האקלים התת-אלפיני הקפוא. כדי לשרוד בסביבה קשה זו, פרוותו ארוכה וסמיכה, ורגליו חזקות ומאמונות בקפיצה בין הסלעים. צבע פרוותו הוא שילוב של אדמדם, כתמתם וצהבהב מחוספס, והרגליים והפנים בצבע אפרפר בהיר. יש לו מספר כתמים לבנים בצוואר. המושק האלפיני ניזון מדשא ועשבים אותם הוא מוצא, כמו גם משורשים וצמחים אחרים. לעיתים, בעת החורף, כשהאדמה מכוסה בשלג, חופר המושק האלפיני באדמה כדי להגיע לצמחים אכילים.
טורפיו העיקריים של המושק האלפיני הם נמר השלג, נמר ערפילי, דול מצוי, שועל מצוי ודלק צהוב-גרון.
ג'אקומו ברוג'י
ג'אקוֹמוֹ בְּרוֹגִ'י (באיטלקית: Giacomo Brogi; 6 באפריל 1822 – 29 בנובמבר 1881) צלם איטלקי בן המאה ה-19.
ביוגרפיה
ברוג'י נולד ונפטר בפירנצה, איטליה. ברוג'י החל לצלם לראשונה בשנת 1856. בשנת 1864 פתח לראשונה סטודיו לצילום ברומא. בשנת 1868 החל לנסוע ממקום למקום ולצלם. את רוב תמונותיו צילם באיטליה ובמזרח התיכון, והיה בין הצלמים האירופאיים הראשונים שצילם בארץ ישראל, מצרים וסוריה, והותיר אחריו תיעוד מצולם ראשוני וייחודי של נופים מהמאה ה-19.
הצילום הומצא במאה ה-19, כ-20 שנה לפני כניסתו של ברוג'י לתחום. בניגוד לצילום האינסטנט כיום, בוצע הצילום על ידי תהליך דאגרוטיפ, בעזרת מכשירי קמרה אובסקורה. תהליך הפיתוח ארך מספר ימים ואחוזי הכישלון היו גדולים. התצלומים היו יחידאים, ללא נגטיב וללא יכולת לשחזרם. התפקיד דרש דיוק, מיומנות ועבודה קשה, ולא ניתן היה ללמוד אותו בצורה מסודרת, דבר שהביא למיעוט צלמים מקצועיים עד למחצית המאה ה-19.
הצלחתו המקצועית של ברוג'י והמוניטין שרכש איפשרו לו לפתוח סטודיו לצילום בשלוש ערים באיטליה: בפירנצה, נאפולי ורומא. לאחר מותו המשיך בנו, קארלו ברוג'י, את אמנות הצילום.
אייל מושק שחור
אייל מושק שחור (שם מדעי: Moschus fuscus) הוא מין בסוג אייל מושק. המושק השחור נפוץ בדרום מזרח אסיה ובמזרח הימלאיה: בסין, במיאנמר, בנפאל, בהודו ובבהוטן.
מאפיינים
משקלו של המושק השחור הוא בין 10 ל-15 ק"ג ואורך גופו בין 70 ל-100 ס"מ. רגליהם האחוריות גדולות יותר מרגליהם הקדמיות והם בעלי יכולת ניתור. להם עיניים ואוזניים גדולות ומפותחות. גודלם של הזכרים ושל הנקבות דומה. להם שיער עבה שמקנה להם הגנה מהאקלים הקשה בהרים. לרוב צבע פרוותם הוא חום-שוקולד עד שחרחר והם כהים יותר משאר מיני איילי המושק. צבע פרוותם בהיר יותר באזור הבטן ועל הרגליים. מדי שנה הם משירים את שיערותיהם. הזכרים בעלי ניבים ארוכים המשמשים ללחימה.
ההיריון של נקבת המושק נמשך 185–195 ימים ובסופו מומלטים לרוב 1 או 2 ולדות במשקל של כחצי ק"ג. העופרים יונקים עד גיל 3 או 4 חודשים והם מגיעים לגודל של מושק בוגר בסביבות גיל חצי שנה. הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים.
הם פעילים בעיקר בשחר, בין הערביים ובלילה. הריח ממלא תפקיד חשוב בתקשורת בין פרטים שמשתמשים בבלוטות ריח ובהפרשות להעברת מסרים.
המושק השחור הוא אוכל עשב ומעלה גירה.
האיגרת אל הפיליפים
האיגרת אל הפיליפים היא אחת מאיגרות פאולוס אשר נכתבו על ידי השליח פאולוס. איגרת זו נכתבה עבור הכנסייה הנוצרית בפיליפי. האיגרת מהווה אחד מספרי הברית החדשה הקדושים לנצרות.
האיגרת נכתבה אל הקהילה הנוצרית בפיליפי - אחת הקהילות הנוצריות הראשונות באירופה.
קנז (זמר)
ננאד קנז'ביץ' (במונטונגרית: Ненад Кнежевић; באנגלית: Nenad Knežević; נולד ב-5 בדצמבר 1967), הידוע בשם קנז, (באנגלית: Knez), הוא זמר מונטנגרי. רנז התפרסם הודות ללהיט שלו "Dal 'si ikada mene voljela" (האם אהבת אותי אי פעם) משנת 1994, והתפרסם כזמר דאנס-פופ לאורך שנות התשעים. קנז ייצג את מונטנגרו באירוויזיון 2015 עם השיר "Adio", עמו סיים במקום ה-13.
ביוגרפיה
קנז נולד וגדל בטיטוגרד (כיום פודגוריצה) במשפחה של מוזיקאים. בגיל שש, שר קנז את "Bio jednom jedan lav" בפסטיבל Naša Radost בטיטוגרד. הוא למד בבית ספר באותה עיר. במהלך לימודיו בתיכון, הקים את להקתו הראשונה, ויסוקה פרקוונצ'יה (באנגלית: High Frequency), עם הגיטריסט ליאו סוקאג'. עם הלהקה כתב את השירים "Da l 'si ikada mene voljela" ו-"Kao magija" שלימים יהפכו ללהיטיו הגדולים ביותר. מאוחר יותר הקים את להקת הירח שניגנה על חוף מונטנגרו, ובהמשך את "להקת מונטנגרו" יחד עם אביו, מיליה קנז'ביץ'.
קריירה
בשנת 1992 החל קנז את קריירת הסולו שלו והופיע בפסטיבל הפופ בבלגרד, MESAM, עם השיר "Da l 'si ikada mene voljela". באותה שנה הקליט קנז את אלבומו הראשון, Kao magija, בעזרת חבר הלהקה לשעבר, הגיטריסט ליאו סוקאג' וכותבי השירים, Ljubo Jovović ו-Zlatko Jovović. בשנת 1994 הקליט קנז את אלבומו השני, Iz dana u dan. בשנת 1996 הקליט קנז את אלבומו השלישי, Automatic. אלבום זה היה האלבום הנמכר ביותר שלו. בשנת 1999 יצא אוסף בשם "הטוב מקנז", שכלל 18 שירים ישנים, 2 שירים חדשים, "Nijedna žena na svijetu" ו-"Ti ne znaš ko sam ja", ורמיקס של "Kao magija". בשנת 2000 הוא התחרה בפסטיבל בודווה 2000 עם השיר Vjeruj שזכה במקום הראשון. בשנת 2001 הקליט קנז את אלבומו הרביעי, Daleko, visoko. בשנת 2003 הקליט קנז את אלבומו החמישי, Ti me znaš. הוא זכה במקום השלישי בפסטיבל המוזיקה בודווה 2006. בשנת 2005 הקליט קנז את אלבומו השישי, וניל.
ב-31 באוקטובר 2014 הוכרז כי קנז ייצג את מונטנגרו באירוויזיון 2015 בווינה, אוסטריה. בהופעתו עם שירו "Adio" הגיע קנז למקום התשיעי בחצי הגמר השני, ודורג במקום ה-13 בגמר עם 44 נקודות. היה זה המיקום הגבוה ביותר של מונטנגרו אי פעם בתחרות. לשיר אדיו שתי גרסאות נוספות בצרפתית ובאנגלית.
קנז השתתף בתוכנית המציאות הישרדות VIP סרביצ'ה שהתקיימה בפיליפינים בשנת 2010.
חיים אישיים
בין השנים 1995–2013 היה נשוי לנינוסלבה קנז'ביץ', איתה יש לו שתי בנות, אחת מהן היא קסניה קנז'ביץ' מלהקת הבנות הוריקן, אשר יצגו את סרביה באירוויזיון 2021.