cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
פאניק! אט דה דיסקו
2019 - 2018: Pray for the Wicked
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות כדי לחנוך את האלבום, ובמהלכה הוכרז כי קנת' האריס (גיטריסט הלהקה דאז) פוטר בעקבות פרשת אונס שהתפתחה נגדו בשבועות האחרונים. מייק נראן נבחר להחליף את האריס בתפקידו.
2022-2023: Vivas Las Vengeance
ב-14 במאי 2022 הלהקה שחררה אתר נסתר בשם Shut up and go to bed בה ניתן אפשרות לכוון שעון מעורר כאשר בסיום התהליך מופיע המספר 01!6. מעריצים רבים טענו שהתאריך ה-6.1 (בישראל, הראשון ליוני) הוא תאריך יציאה לשיר/אלבום חדש שלהם, מה שהתברר כנכון.
ב-1 ביוני יצא השיר הראשון לאלבום החדש "Vivas Las Vengeance" הקרוי על שם השיר. ובאותו יום הלהקה הודיעה מספר הודעות חשובות. תחילה, הרקע עליו תבסס האלבום מספר על הגדילה ברחובות לאס וגאס, והאלבום המלא יצא ב-19 באוגוסט. עוד נמסר שבמהלך 2022-2023 הלהקה תצא לסיבוב הופעות ברחבי אירופה ואמריקה.
פירוק צפוי ללהקה
ב-24 בינואר 2023, הודיע סולן הלהקה, ברנדון יורי, שלאחר סיום סבוב ההופעות שיחל בפברואר 20, תפורק הלהקה, ושבכוונתו להקדיש את זמנו למשפחתו.
חברי הלהקה
נוכחים
לשעבר
יוסף קארה
מארי יוסף בן סאלם (שלום) קארה (ה'תקכ"ט – י"ז באלול ה'תר"ט, 1769 – 4 בספטמבר 1849) היה הראב"ד הקבוע השמיני בבית דין צנעא.
ביוגרפיה
נולד לסאלם בן צאלח קארה ברובע היהודי בעיר צנעא בירת תימן.
היה מתלמידיו המובהקים של מהרי"ץ ונחשב כממשיך דרכו העיקרי בפסיקת הלכה. התפלל ולימד בבתי הכנסת בית אלאוסטא ובית כחלאני שבעיר, שבהם התפלל בנוסח השאמי. לאחר פטירת חברי בית הדין הקבוע השביעי בשנת ה'תקס"ט (1809), נתמנה בית דין זמני לתקופה של 3 שנים, ובשנת ה'תקע"ב (1812) נבחר מארי יוסף לשמש כראב"ד קבוע של הרכב בית הדין הקבוע השמיני.
נפצע מחרב במצחו בשנת ה'תקע"ח (1818), בפרעות שעשו הערבים ביהודי צנעא בזמן "מרד בכיל". תקופה מסוימת גלה מעירו צנעא לכפר באזור חג'בה, שם התארח אצל התושבים.
צוואתו לבניו נכתבה בפנקס בית הדין בצנעא (המסוודה). נפטר בצנעא ביום שלישי, י"ז באלול ה'תר"ט (1849).
תורתו
מארי יוסף פתח ישיבה בביתו, שבה למדו כל לילה כשעתיים לפני עלות השחר. את שיעוריו העביר בעל פה, ושלט בעל פה בסוגיות התלמוד ומפרשיו. את רוב זמנו הקדיש ללימוד ולהנהגת הקהילה. עיקר לימודו היה תלמוד ומשנה תורה להרמב"ם. היה רב ראשי פעיל ביותר, ותיקן תקנות רבות לציבור, כגון צמצום הוצאות החתונות כדי למנוע את התרוששות העניים. במחלוקת על ברכת המוציא, צידד במנהג הקדום, כדעת רבו מהרי"ץ.
למרות היותו מתפלל בנוסח השאמי, הוא היה ממשיך דרכו של רבו מהרי"ץ, שהיה ממשיכה של דרך הפסיקה הקדומה של יהודי תימן. הוא ראה בזרם השאמי עניין של נוסח תפילה בלבד, אך סבר שיש לפסוק כפי מסורת הפסיקה של יהדות תימן המקובלת מדורי דורות, ועל כן יצא בתקיפות נגד חבריו שרצו לחדש ולפסוק בתימן כדעת השולחן ערוך.
בין תלמידיו בניו מארי סלימאן קארה ששימש כראב"ד לאחר פטירתו, ומארי אברהם קארה, מארי חיים קורח, מארי סאלם חבשוש ראש הישיבה הכללית, מארי סלימאן צאלח ששימש כראב"ד העשירי, ובנו הצעיר מארי יחיא.
חיבר את הספר "זבחי אלהים" על הלכות שחיטה, שהיה נפוץ מאוד בתימן, ואף זכה לקיצור על ידי מארי דוד עראקי. בנוסף לחיבורו, כתב תשובות רבות בהלכה ופסקי דין הפזורות בספריות ובידי יחידים.
הוא הנחה את השד"ר שהגיע לתימן ר' ברוך בן שמואל מפינסק שהגיע לצנעא בשנת ה'תקצ"ג (1833), והסביר לו כיצד להתנהג כדי להישמר מהתושבים המוסלמים. בסופו של דבר ר' ברוך לא הקשיב לעצותיו והוצא להורג.
הרב עמרם קורח כתב עליו:
גונזלו מלרו
גונזלו חוליאן מלרו מנצנארס (בספרדית: Gonzalo Julián Melero Manzanares; נולד ב-2 בינואר 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר באלמריה.
קריירה
מלרו, שנולד במדריד, הצטרף לקבוצת הנוער של ריאל מדריד ב-2004, בגיל עשר, לאחר שהחל את דרכו בזונה נורטה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כבוגר עם הקבוצה השלישית של המועדון של בעונת 2013/14, לאחר שירדה לליגה השלישית בספרד.
ביולי 2014 מלרו עלה לקבוצת המילואים, כעת גם בליגה השלישית. ב-30 בינואר של השנה שלאחר מכן, לאחר שזינדין זידאן, המאמן דאז, בקושי השתמש בו, הוא עבר לפונפרדינה מהליגה השנייה בספרד בחוזה לשנתיים וחצי.
מלרו ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו ב-15 בפברואר 2015, כשנכנס כמחליף במקומו של פאבלו אינפנטה במחצית השנייה בהפסד ביתי 2-1 מול נומנסיה. הוא כבש את שערו המקצועי הראשון ב-27 בפברואר של השנה שלאחר מכן, בהפסד חוץ 4-2 מול בילבאו.
ב-27 ביולי 2016, לאחר ירידת הליגה של פונפה, מלרו חתם על חוזה לשנה עם הואסקה מהליגה השנייה בספרד. ב-10 בדצמבר הוא כבש צמד בניצחון 5-2 ביתי של על מורסיה.
מלרו היה שחקן פותח בלתי מעורער במהלך עונת 2017/18, וכבש 17 שערים, שיא הקריירה שלו לעונה אחת, כאשר קבוצתו העפילה ללה ליגה. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה ב-19 באוגוסט 2018, כששיחק את מלוא 90 הדקות בניצחון חוץ 2-1 מול אייבר.
ב-3 ביולי 2019, לאחר שהואסקה ירדה חזרה לליגה השנייה, חתם מלרו על חוזה לארבע שנים עם לבאנטה שעדיין הייתה בליגה הראשונה.
ב-1 בספטמבר 2022, לאחר שלבאנטה ירדה ליגה, חתם מלרו על חוזה לארבע שנים עם אלמריה, אחת העולות החדשות ללה ליגה.
השירות החשאי
{{פירושונים|
סוכנויות ביון יעוּדיוֹת
}}
צ'ארלס בבג'
צ'ארלס בבג' (באנגלית: Charles Babbage; 26 בדצמבר 1791 - 18 באוקטובר 1871) היה מתמטיקאי וממציא בריטי. עבודתו החשובה ביותר הייתה בבניית מכונות חישוב שעקרונותיהן השפיעו עמוקות על המחשב המודרני.
בבג' נולד בדבונשייר, וחונך באוניברסיטת קיימברידג'. נעשה חבר בחברה המלכותית ב-1816 ועזר בהקמת חברת האסטרונומים האנליטים וחברת הסטטיסטיים המלכותיים.
ב-1820 החל מפתח מנוע הפרשים, מכונת חישוב שיכולה לבצע פעולות מתמטיות פשוטות. הוא החל בבניית המנוע אך הפסיק בגלל מחסור בתמיכה כספית. ב-1991, בנה מדען בריטי, על פי תרשימיו של בבג', את מנוע ההפרשים. המנוע עבד וחישב בדיוק של 31 ספרות אחרי הנקודה העשרונית.
ב-1837 הוא כבר עבד על מנוע חדש, המנוע האנליטי, שהיה אמור לבצע חישובים מסובכים אף יותר, אך גם את בנייתו לא השלים. ספרו של בבג' ה"כלכלה של המכונות והמוצרים" ביסס את המדע הידוע כיום כחקר ביצועים.
לידה
מקום הולדתו של צ'ארלס בבג' נותר שנוי במחלוקת. הסברה הרווחת ביותר היא שהמקום הוא ולוורת' רוד, לונדון, אנגליה. בטיימס הופיע תאריך הלידה כ-26 בדצמבר 1792. ברם, לאחר אותו פרסום טען קרוב משפחה של בבג' שהוא נולד ב-1791.
חינוך
בבג' חונך במספר בתי ספר ועל ידי מורים פרטיים במהלך ילדותו. בגיל שמונה לערך הוא נשלח לבית ספר באלפינגטון שליד אקסטר כדי שיחלים משפעת שאיימה על חייו. כדי לסייע להחלמתו הורו הוריו לבית הספר שלא יקשה על מוחו יותר מדי. הוא למד לתקופה קצרה בבית הספר לדקדוק קינג אדוורד בטוטנס, אך בריאותו הרופסת אילצה אותו לשוב לחיקם של מורים פרטיים. בזכות מורה פרטי מאוקספורד למד בבג' מספיק מהיצירות הקלאסיות כדי להתקבל לאוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1810. בקיאותו הרבה בכתביהם של המתמטיקאים לייבניץ, ז'וזף לואי לגראנז', טומאס סימפסון ולאקרוניקס הובילה לאכזבתו התהומית מהחינוך המתמטי בקיימברידג'. כתגובה, בשנת 1819 הקימו הוא, ג'ון הרשל, ג'ורג' פיקוק וחברים נוספים את האיגוד האנליטי. בבג' היה מטובי המתמטיקאים בקיימברידג' אך הוא לא סיים בהצטיינות. למרות זאת, הוא קיבל תואר כבוד ללא בחינות בשנת 1814.
תכנון המחשב
המכונות של בבאג' היו בין המחשבים המכניים הראשונים, למרות שהם לא הושלמו בפועל בעיקר בשל בעיות מימון ובעיות אישיות. הוא ניהל בנייה של כמה מכונות קיטור, אשר זכו להצלחה מסוימת, וחשב כי החישובים יכולים להיות ממוכנים. למרות שהמכונות של בבאג' היו מכניות ומסורבלות, הארכיטקטורה הבסיסית שלהם הייתה מאוד דומה למחשב המודרני. הנתונים וזיכרון התוכנית היו נפרדים, כל פעולה הייתה מבוססת הוראה, יחידת הבקרה יכלה לבצע קפיצות מותנות ולמכונה הייתה יחידת קלט פלט נפרדת. במשך יותר מעשר שנים הוא קיבל מימון ממשלתי לפרויקט שלו, שהסתכם ב-17,470 ליש"ט, אך בסופו של דבר משרד האוצר איבד את האמון בבבג'.
מיחה זופאן
מיחה זופאן (בסלובנית: Miha Zupan; נולד ב-13 בספטמבר 1982 בקראן) הוא כדורסלן סלובני.
קריירה
זופאן, חרש מלידה, החל לשחק כדורסל רק בגיל 14. עד מהרה הצטרף לנבחרת סלובניה לחרשים, אותה הוביל פעמיים לגמר אליפות אירופה. בגיל 17 חתם בקבוצת ק.ד. סלובאן מליובליאנה. בתקופה זו צמח לגובה בקצב מהיר (20 ס"מ ב-18 חודשים, עד לגובה של 2.04 מ'), דבר שגם הביא לבעיות בברכיו.
משחקו בסלובאן הביא אותו גם לנבחרתה הצעירה של סלובניה, ובשנים 2004 ו-2006 השתתף במשחקי האול-סטאר של הליגה הסלובנית. בראשון שבהם נבחר לשחקן המצטיין, ואף זכה בתחרות ההטבעות. בקיץ 2006 זומן לראשונה לנבחרתה הבוגרת של סלובניה, לקראת אליפות העולם 2006 שנערכה ביפן, אך לבסוף לא נסע עם הנבחרת, והיה השחקן האחרון שנחתך ממנה. לקראת עונת חתם באולימפיה ליובליאנה, אך מחלוקת משפטית עם ק.ד. סלובאן מנעה את שיתופו במשחקי הקבוצה. לקראת עונת מחלוקת זו נפתרה וזופאן הצטרף לסגל הקבוצה. הוא זכה עם הקבוצה פעמיים באליפות המדינה ובגביע המדינה, בשנים 2008 ו-2009. ב-2009 עבר לקבוצתו הנוכחית, טריקאלה.
לארפ
לארפ (מאנגלית: LARP, ראשי תיבות של Live Action Role Playing); לעיתים מכונה גם RD&D (קיצור של Real D&D) הוא משחק תפקידים חי. בניגוד למשחק תפקידים שולחני, המתרחש ברובו במרחב מדומיין (אין לאירועי המשחק יצוג במרחב הפיזי), משחק תפקידים חי מתרחש ברובו במרחב הפיזי, והשחקנים משחקים את דמויותיהם במרחב, ולא מתארים את מעשיהן מילולית.
כמו במשחקי התפקידים האחרים ישנם מגוון סוגי לארפים ועשרות גישות שונות. יש המשחקים עם חוקים המזכירים משחקי לוח, עם חוקים מיוחדים עבור משחק חי או ללא חוקים כלל.
מקורו של הלארפ אינו ידוע. אפשר לראות במשחקי רובין הוד מהמאה ה-15 ו-16 דוגמה מוקדמת, בהם חברי קהילה מכובדים היו מאלתרים במשחק סצינות וקרבות מעלילות רובין הוד. לאחר יציאתו של המשחק "מבוכים ודרקונים" (הידוע בשמו המקוצר D&D) התפתח סוג חדש של לארפים בארצות הברית, באירופה וגם בישראל. אלו היו לארפים מבוססי פנטזיה בהשראת D&D. נהוג להשתמש במושג RD&D כדי לתאר לארפים מסוג זה בלבד, ואילו לארפים אחרים, שנחשבים מודרניים יותר, כדוגמת לארפ ערפדים, לארפ מאפיה, ושלל של לארפים אחרים נקראים פשוט "לארפ", או בשמם הספציפי, לדוגמה הלארפ המתרחש ביקום עולם האפלה נקרא "תיאטרון עין הנפש".
סגנונות של לארפ
לאירועי לארפ יש מגוון רחב של סגנונות. לרוב מקטלגים את המשחקים השונים לפי קטגוריות שונות, בין השאר האם יש שימוש בכלי נשק מדומים, הסוגה בה משחקים (לדוגמה אימה, פנטזיה אפית, פנטזיה אפלה, סייברפאנק או אפילו דרמה אנושית), האם השחקנים צריכים להכין דמות מראש או שהם מקבלים אותה מהמנחה, ואפילו האם יש מנחה.
הסגנון התאטרלי
בסגנון התאטרלי, הנקרא גם לעיתים חופשיטה, אין שיטה נוקשה שמסדירה את מכניקת המשחק. הדגש במשחק הוא הדמויות והאינטראקציה ביניהן, לעיתים עם קונוטציה פוליטית או קונספירטיבית, ולרוב לא משתמשים בכל נשק מדומים אלא בתור תפאורה. למעשה צורה זו של משחק דומה למשחק במה מאולתר ללא קהל, וחלק מאוהדיה אכן מגדירים אותה ככה. אירועים מסוג זה לרוב נמשכים מספר שעות ודורשים מעט הכנה מצד השחקנים, ולכן פופולריים בכנסים כמו פסטיבל אייקון. דוגמה לסגנון זה של משחק הוא ז'אנר הרצח המסתורי ששואב השראה מהספרות הבלשית, בו על השחקנים לחקור ולגלות מי מביניהם הוא הרוצח. לארפים מסוג זה לרוב מתנהלים בחלל סגור, כמו פאב או מועדון לילה.
משחק מיליטנטי
בסגנון המיליטנטי, כל שחקן משתייך לצבא זה או אחר (לרוב משחקים עד ארבעה צבאות, כדי לא להפוך את המשחק למבלבל), ולכל שחקן יש מספר נקודות פגיעה מסוים. לכל מערכה, או "קרב", יש מטרה. המטרה לדוגמה יכולות להיות להרוג את כל חיילי הצבאות האחרים, לחטוף את הדגל, או להרוג את המלך של הצבא היריב. את המשחק נהוג לשחק ביערות, פרדסים או שדות פתוחים.
גם משחקי דו-קרב נכללים בסגנון זה.
משחק סגור
בסגנון הסגור ישנן מספר דמויות המוגדרות כשחקנים, ושאר הדמויות הן ניצבים המשחקים תפקיד מוגדר שנכתב עבורן. עלילת המשחק היא עלילה ליניארית, או "סגורה", ואין לשחקנים יכולת אמיתית להשפיע על סדר אירועי המשחק.
RD&D
ה- RD&D הוא שיטת משחק לארפ המושפעת ממבוכים ודרקונים. יש בדרך כלל לכל שחקן מקצוע אותו הוא מגלם. המקצועות לקוחים מהמקצועות המצויים במבוכים ודרקונים (לוחם, אשף, מכשף וכו'). כל שחקן מקבל את הציוד הדרוש למקצוע שלו. נשקי ה-RD&D עשויות ספוג עטוף בנייר דבק כדי למנוע פציעות. לפי חוקי המשחק, במהלך הקרב אסור להניפן לאזורים הרגישים: ראש, צוואר ואשכים. אם פוגעים בכפות היד והרגליים, הפגיעה לא נחשבת. לקוסמים נותנים אבקה כלשהי המשמשת כאבקת קסם וכיוצא בזה. בלארפים גדולים יש גם כסף וציוד נוסף. עולי חבר המדינות הביאו איתם גרסה שונה של המשחק לישראל, ובשנת 1998 נפגשו לראשונה שחקנים צברים עם שחקנים מעולי חבר העמים, והם מחליפים ביניהם רעיונות וטכניקות בנוגע למשחק.
הגיבור קלוז'
הגיבור (ברומנית: AS Haggibbor ובהונגרית: Haggibbor SE) הייתה אגודת ספורט יהודית בעיר קלוז', ברומניה, בין השנים 1920 – 1941, שנסגרה במסגרת החקיקה האנטישמית בהונגריה, לאחר סיפוח המקום להונגריה במסגרת תכתיב וינה.
להקמת האגודה בקלוז' התלוו הקמות של אגודות דומות בסאטו מארה, סיגט, ארד, טימישוארה (קדימה), בראשוב (עברייה) ואורדיה (מכבי).
ב-22 במרץ 1920, ביוזמתם של הסופר יוחנן גוש חלב (בשמו ההונגרי יאנוש גיסקלאי שהוא התרגום להונגרית של השם העברי יוחנן מגוש חלב) הרופא ברנאט קנפלר (Knöpfler Bernat) ועורך הדין חיים ויסבורג הוקמה אגודת הספורט היהודית הראשונה בטרנסילבניה. המהנדס יוליו הורוס רכש עבור האגודה קרקע בשטח 3,253 הקטרים, עליה הוקם המרכז הספורטיבי של אגודת הגיבור. בראש האגודה עמד הפעיל הציוני יוסף פישר. האגודה אושרה רשמית באותה שנה.
בתחילה עסקו באגודה רק בכדורגל, אך בהמשך עסקו בעפי ספורט נוספים, טניס, טניס שולחן, סיף, שחייה, כדורמים ואתלטיקה.
בכדורגל בלט במיוחד הקשר יעקובי דזידריו ( Jakobi Dezső), שזומן לנבחרת רומניה בכדורגל, ונחשב לקשר הטוב ביותר ברומניה באותה תקופה. יעקובי שיחק במשחק הבינלאומי הראשון של נבחרת רומניה, והיה בנבחרת רומניה, שיצאה למשחקי אולימפיאדת פריז (1924), אולם בדרך לשם נפצע יעקובי במשחק של נבחרת רומניה בווינה, אושפז שם בבית חולים, ומת בגלל זיהום בגיל 24. כדורגלן בולט נוסף היה השוער רוזנברג, שעבר בהמשך לשחק בהכח וינה. כדורגלנים בולטים נוספים היו, ארנסט יעקובי, ראאב מיקלוש, ארש וילמוש, ראדו-ארנסט, הלמר הירש, פאוול דויטש ורוזנפלד טרנדפירסקו השני.
באתלטיקה התבלטו מוראריו וסילה, מוראריו אלכסנדרו, אנדור אימרה ולודוביק שוורץ. בין הטניסאים בלטו ארנסט ראדו, גירגי רוזמברג, פרנץ חאבאש, לדיסלאו דיאמנט וארנסט הירש ובין הטניסאיות התבלטו גולדשטיין, חאבאש, וייס ושולץ. בטניס שולחן בלטו ארווין דיאמנדשטיין, וסילה מארין גולדברגר ופרקש פנט. בין הבולטים בסיף היו פיליפ דויטש, אריש וילמוש ולודוביק שוורץ.
נבחרת הכדורגל של יהדות רומניה, שזכתה במקום הראשון במכביה השנייה כללה כדורגלנים רבים של אגודת הגיבור.
החקיקה האנטישמית ברומניה פגעה בהדרגה בפעילות האגודה, וביכולתם של הספורטאים היהודים לפעול במסגרות הלאומיות. ב-30 במרץ 1935 קיבל איחוד הפדרציות הספורטיביות של רומניה החלטה בנושא היחס המספרי בין רומנים ובין בני מיעוטים באגודות הספורט ובנבחרות. ההחלטה פגעה ביהודים ובין היתר הביאה לניפויו של פרקש פנט מהנבחרת שיצאה לאליפות העולם בטניס שולחן בקהיר.
הנצחה
המועדון הונצח בסדרת בולים, שהופקה ב-1920 וכללה בולים בערך של לאו רומני אחד בצבעים שחור ואדום, שני לאי בצבעים שחור וצהוב, חמישה לאי בצבע שחור ועשרה לאי בצבע חום. לקראת שנת 2000 יצא גיליון חגיגי לרגל מלאות 80 שנה מייסוד הגיבור. באותה הזדמנות הדואר הרומני הפיק מעטפת זיכרון המוקדש למחלקת השחייה של המועדון, על המעטפה יש בול המוקדש לשחייה וחותמת שמזכירה את האגודה "הגיבור" בעברית וברומנית. מעטפה דומה הוקדשה למחלקת האגרוף של אגודת "הגיבור", על המעטפה בול רומני המציג מתאגרפים וחותמת המזכירה את האגודה בעברית וברומנית.
סיפור מכור
סיפור מכור הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה. האלבום יצא לאור ב-8 באפריל 2004, תחת חסותה של חברת התקליטים הד ארצי. מתוך אלבום יצאו חמישה סינגלים; "יש בליבי כינור", "סיפור מכור", "הלב", "זה רק בינינו" ו"כשאתה נשבר".
לשלושה סינגלים מתוך חמישה יצאו קליפים שהועלו ליוטיוב.
סיפור מכור נחשב לאלבום הבכורה הישראלי השלישי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
רקע והפקה
בין כותבי מפיקי ומלחיני השירים באלבום ניתן למנות את: עידן רייכל, צביקה פיק, פבלו רוזנברג, ארקדי דוכין, אהוד מנור ומאיה בוסקילה עצמה, שכתבה בעצמה שלושה שירים, והשתתפה בכתיבת שניים נוספים.
מאיה בוסקילה התחילה את הקריירה המוזיקלית שלה כזמרת בלהקת חתונות אותה הכירו בארץ ומחוצה לה. כמה שנים לפני כן, חתמה בוסקילה על חוזה הקלטות עם "הליקון" אך החוזה נגנז. היא המשיכה להופיע באירועים שונים, ובאחת מתוך ההופעות שלה ב"קפה הבימה", נכחו רוברטו בן-שושן ואיש העסקים אייל מלול, והחליטו להשקיע בה.
מיד לאחר מכן, התחילו להקליט את האלבום. ראשית כל, הוציאה בוסקילה את סינגל הבכורה שלה "יש בליבי כינור". השיר זכה להצלחה רבה בארץ, ולאחר מכן הוציאה ארבעה סינגלים נוספים שהובילו לפריצתה. הסינגל השלישי "הלב", כבש את רוב צמרות מצעדי הפזמונים בישראל, ואף היה לאחד מן השירים המצליחים ביותר בישראל בעשור הראשון של המאה ה-21. בזכות הצלחתם של הסינגלים זכתה בוסקילה בשנת 2004 בתואר "זמרת השנה" מטעם גלגלצ ורשת ג'.
הצלחה
האלבום יצא לאור באפריל 2004, ושלושה שבועות לאחר צאתו הוכרז כאלבום זהב, על סך מכירות של למעלה מ-20,000 עותקים. לכבוד המאורע ארגנו מנהליה של בוסקילה אירוע במועדון בתל אביב, שם נכחו ידוענים רבים ביניהם: אייל גולן, אגם רודברג, מושיק עפיה, טל מוסרי ועוד.
בשנת 2008, נודע כי האלבום נמכר בישראל בסדר גודל של למעלה מ-80,000 עותקים, מה שהופך אותו לאלבום הבכורה ה-3 הנמכר ביותר בכל הזמנים בישראל.
האמת הסמויה
עלילה
לפני 25 שנים, מרתה בגדה בסנטיאגו גוסמן עם מריו חנובס, וכתוצאה מהרומן הזה נולדה גבריאלה. כעבור כמה שנים נולדה חולייטה, אחותה הקטנה של גבריאלה ובתם של סנטיאגו ומרתה. יום אחד, אדולפו אבילה שעבד כמנהל בתיאטרון רצח את מרתה סלדיבר, אשתו של שחקן התיאטרון סנטיאגו גוסמן. סנטיאגו, שהואשם ברצח למרות היותו חף מפשע, נמלט מהחוק, שינה את שמו לפאוסטו ואת שם המשפחה שלו ושל בנותיו לגיין. חלפו 25 שנים וגבריאלה הפכה לבחורה יפהפייה הדומה כשתי טיפות מים לאמה המנוחה. היא ואחותה חולייטה עובדות למחייתן כמלצרות במסעדה בשם "סחיטריו". הבעלים של המסעדה הוא לא אחר מאשר אדולפו אבילה, רוצח אימן. על ליבה של גבריאלה מתחרים שני מנהלי המסעדה: דויד חנובס, בנו של מריו חנובס וקרלוס אבילה, בנו של אדולפו אבילה. דויד אוהב את גבריאלה באמת ובכנות; לעומתו, קרלוס יוצא איתה רק כדי להשתעשע איתה. באחוזת חנובס גרות גם שתי אחייניותיו של מריו: אלחנדרה, ארכיטקטית במקצועה, וברתה, אחותה. חואן חוסה ויקטוריה, ישב בכלא 11 שנה על פשע שלא ביצע, על רצח חדרנית במלון בו הוא עבד ואותו ניהלו ביחד מריו חנובס ואדולפו אבילה. העדויות של השניים, בעיקר זו של מריו הן אלה שהרשיעו את חואן חוסה ברצח. בזכות התנהגות טובה, חואן חוסה השתחרר מהכלא. ובכוונתו להתנקם באדולפו ובמריו על שבגללם הוא ישב בכלא על לא עוול בכפו. הוא עובר לגור באחוזה שירש מחברו לתא, גרגוריו פינדה, שנרצח בכלא. חואן חוסה משנה את הופעתו החיצונית, הוא מתקרב לאלחנדרה ואומר לה ששמו הוא חואן אוקמפו, כדי להתנקם בדוד שלה מריו, אך הוא מתאהב בה בצורה בלתי נמנעת.
מילה סגארה
מילה סגארה אי ניירה (בקטלאנית: Mila Segarra i Neira; נולדה ב-1 באוקטובר 1950, ברצלונה) היא פילולוגית קטלאנית.
חייה
ב־1974 סיימה את לימודיה בפילוסופיה ובספרות (במחלקה ללפילולוגיה ספרדים) באוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה, וב־1985 קיבלה שם דוקטורט בפילוסופיה ובספרות, עם התזה "הרפורמה הלשונית הקטלאנית: 1. כתיב 2: כתיב ותורת הצורות 3: תחביר. 4: הערות וביבליוגרפיה". כיום היא פרופסורית במחלקה לפילולוגיה קטלאנית באוניברסיטה האוטונומית, שם היא מלמדת מאז שנת הלימודים 1974–1975.
היא חברה בקבוצת המחקר של שפה ואמצעי תקשורת באוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה, והשתתפה, כחלק מהקבוצה הזאת, ביצירת אמות מידה ליצירת כתוביות לשפה המדוברת בתוכניות של הטלוויזיה של קטלוניה, ובחיבור הדו"ח "איכות השפה הקטלאנית בטלוויזיה", שהוזמן על ידי המועצה האורקולית של קטלוניה.
פרסמה מספר עבודות על השפה הקטלאנית, בהן הספרים "ההיסטוריה של הכתיב הקטלאני", ו"ההיסטוריה של השפה התקנית הקטלאנית", שניהם ב־1985, וביוגרפיות של הבלשן פומפאו פברה ב־1991 וב־1998.
כמו כן היא גם חברה מן המניין במוסד ללימודים קטלאניים מאז 2005.
ביצות פריפיאט
ביצות פְּרִיפְּיַאט (בבלארוסית: Прыпяцкія балоты; מכונות גם ביצות פינסק או ביצות פּוֹלֶסְיה) הן שטח גדול של אדמה ביצתית המשתרע לאורך נהר פריפיאט באזור דרום בלארוס וצפון-מערב אוקראינה. זהו אזור הביצות הגדול באירופה: שטחן של הביצות כ-98,400 קמ"ר, והן משתרעות לאורך 480 ק"מ ממערב למזרח ו-225 ק"מ מצפון לדרום.
ביולי ואוגוסט 1941 ערכו כוחות גרמניה הנאצית את "מבצע ביצות פריפיאט" במסגרתו ניסו לרצוח את יהודי האזור באמצעות הובלתם אל תוך הביצות על מנת לגרום לטביעתם. ניסיון ההטבעה לא נחל הצלחה בשל רדידותן של הביצות, ולכן בסופו של דבר נרצחו היהודים בבורות ירי.
ג'וזפה מאצה
ג'וזפה מאצה (23 באוגוסט 1910 – 21 באוגוסט 1979; באיטלקית: Giuseppe Meazza) היה כדורגלן איטלקי, שידוע בעיקר בזכות תקופתו הארוכה באינטר בשנות ה-30 של המאה ה-20. נחשב בעיני רבים לאחד משחקני איטליה הטובים ביותר. את הקריירה החל מאצה כחלוץ, אך בהמשך עבר לשחק בקשר התקפי, העמדה בה שיחק במשך רוב הקריירה שלו. מאצה היה מנהיג בעל בעיטות מצוינות וכדרור מעולה, ראיית משחק טובה ומשחק ראש יוצא מן הכלל, למרות גובהו הצנוע. מאמן הכדורגל שגילה אותו היה המאמן היהודי ארפד וייס שנספה בשואה.
מאצה היה הכדורגלן האיטלקי הראשון שקנה לו שם בעולם כולו, והראשון שתמכו בו ספונסרים. הוא היה ידוע בחיי הנהנתנות שניהל, שכללו משקאות חריפים, נשים ואף לינה בבתי בושת לפני משחקים. למרות כל אלה, והעובדה שהיה קם מהמיטה רק כשחבריו סיימו להתאמן, היה יוצא מאצה למגרש ומשחק אחרי משחק היה מבזה את גדולי הבלמים והשוערים, כששערים בהם היה לוקח את הכדור בקו מרכז המגרש, עובר את כל שחקני ההגנה וכובש בקלות הפכו לסימן ההיכר שלו. במשחקי חוץ, שחקני ההגנה היריבים היו מכשילים אותו ובועטים בו על מנת לחסוך את ההשפלה כשהיה עובר אותם.
שמו הרשמי של אצטדיון סן סירו הוא "אצטדיון ג'וזפה מאצה", על שמו.
ילדות
מאצה נולד בפורטה ויטוריה במילאנו. בגיל 7 איבד את אביו, שנהרג במלחמת העולם הראשונה. הוא גדל במילאנו עם אימו, ארסיליה, ועזר לה למכור בשוק המקומי, למרות שחלומו הגדול היה להיות כדורגלן. מאצה, שאימו החביאה את נעליו על מנת שלא יבזבז זמן בכדורגל, נאלץ ללמוד לשחק יחף, ושיחק מגיל 6 בקבוצה שכונתית עם כדור סמרטוטים. רק בגיל 12 הרשתה לו אימו להגשים את חלומו ולשחק כדורגל, והוא החל לשחק עבור קבוצת גלוריה. בגיל 13, כאוהד מילאן, ניסה מאצה להתקבל לקבוצה, אך נדחה כיוון והיה רזה מדי. לעומתם, היריבה העירונית אינטר קיבלה אותו בזרועות פתוחות, לאחר שמגלה כישרונות צפה בו במשחקיו בשכונה. באינטר האכילו אותו כמויות גדולות של בשר על מנת שיגדל ויתחזק. בהתחלה שיחק מאצה כבלם, לחפות על חסרונם של שחקני הגנה פצועים, אך עד מהרה מאמן הילדים של אינטר העביר אותו לעמדתו הטבעית, בהתקפה.
מהלך הקריירה
כבר בהופעת הבכורה שלו באינטר, בגיל 17, כבש מאצה שני שערים. בעונת 1928/1929, עוד בטרם הוקמה הסרייה א' והכדורגל באיטליה נחלק לשתי ליגות (הצפונית והדרומית), שיחק מאצה 29 משחקים וכבש 38 שערים, כולל שתי חמישיות ושישייה אחת, בגיל 18 בלבד. הוא עדיין מחזיק בשיא השערים לעונת הבכורה של שחקן בסרייה א', עם 31 שערים בעונתה הראשונה של הליגה, ב-1929/1930. יחד עם מאצה, זכתה אינטר (או בשמה תחת השלטון הפאשיסטי, אמברוסיאנה) ב-3 אליפויות איטליה (1930, 1938 ו-1940) לצד קופה איטליה (הראשון של אינטר) ב-1939. באליפות ב-1930, למרות שקבוצות טובות יותר מאינטר (כמו בולוניה, טורינו, יובנטוס וגנואה) התחרו על התואר, הצליחה אינטר לזכות באליפות ראשונה מאז 1920, כשבמשחק המכריע מול גנואה כבש מאצה שלושער במחצית אחת. מאצה סיים 3 פעמים כמלך השערים (1930, 1936 ו-1938).
במהלך 1933 התערב מאצה פעמיים עם ג'אנפיירו קומבי, שוער יובנטוס ומי שעתיד להיות קפטן אלופת העולם של 1934 איטליה. בהתערבות הראשונה טען קומבי כי אף שחקן, כולל מאצה, לא יוכל לעבור אותו ולכבוש. בהתערבות השנייה, שהתרחשה בעת אימון של נבחרת איטליה, לאחר שמאצה כבש נגד קומבי בבעיטת מספרת, טען קומבי כי מאצה לא יוכל לשחזר את השער במשחק רשמי. במשחק הבא בין אינטר ויובנטוס, ב-25 במאי 1933, כבש מאצה שני שערים לרשתו של קומבי: הראשון בבעיטת מספרת כמעט זהה לזו שכבש באימון הנבחרת, והשני לאחר שעבר מספר בלמים של יובנטוס (ביניהם בלם הנבחרת, לואיס מונטי) לפני שהטעה את קומבי, עבר אותו וכבש. לאחר השער קומבי קם ולחץ את ידו של מאצה.
ב-1937, ביום המשחק מול יובנטוס, שעה לפני המשחק מאצה טרם הופיע. אנשי המועדון שלחו מעסה ומאמן של הקבוצה להביא אותו, ואלה מצאו אותו ישן, לאחר לילה פרוע. השניים הביאו אותו במהירות לאצטדיון, ומאצה מצידו כבש צמד שערים והיה למצטיין במגרש. אינטר ניצחה במשחק 1:2 וזכתה באליפות, בהפרש שתי נקודות מיובנטוס.
ב-1937/38 מאצה כבש חמישייה נגד בארי, ומשחק לאחר מכן כבש שלושער. אחד משוערי הליגה, לאחר תבוסה של 0:8, אמר עליו: "מאצה הוא לא חלוץ, הוא שד!"
פציעה של מאצה השביתה אותו ברוב עונת 1938/39. בסוף 1940 עבר מאצה למילאן. מאצה הוא היחיד שכמעט הצליח לגשר בין המועדונים, ביניהם שוררת יריבות של למעלה ממאה שנה. בפברואר 1941, לפני משחק דרבי נגד אינטר, בכה מאצה בחדר ההלבשה, לאחר מכן כבש את שער השוויון במשחק שנסתיים בתוצאה 2:2. לאחר שנתיים במדי מילאן שיחק מאצה גם ביובנטוס, וארזה ואטאלנטה, לפני שנקרא לשוב לאינטר ב-1946 כמאמן-שחקן על מנת להציל את הקבוצה.
ב-29 ביוני 1947 שיחק את משחקו האחרון באינטר ופרש אחרי 284 שערים ב-408 הופעות בקבוצה.
אחרי פרישתו מאצה הביע צער על המעבר למילאן יריבתה הגדולה של אינטר ואמר שזאת הייתה הטעות הגדולה בחייו.
קריירה בינלאומית
מאצה שיחק עם נבחרת איטליה בשני המונדיאלים בהם זכתה, ב-1934 וב-1938, באחרון גם היה קפטן הנבחרת. מאצה, יחד עם ג'ובאני פרארי, גואידו מאסטי וארלדו מונצליו, היו הראשונים לזכות בשני גביעי עולם, ועד היום הם האירופאים היחידים שעשו זאת.
את הבכורה בנבחרת ערך מאצה ב-9 בפברואר 1930, בגיל 19. מאצה כבש צמד שערים ואיטליה, שהייתה בפיגור 2-0 לאחר 20 דקות נגד שווייץ, ניצחה 2:4. במאי של אותה שנה כבש מאצה שלושער בהונגריה נגד הנבחרת המקומית, ועוד שלושער כבש בינואר 1931 מול צרפת. במהלך משחק נגד נבחרת אוסטריה, ב-22 בפברואר 1931, מאצה כבש את אחד השערים היפים ביותר בהיסטוריה של הכדורגל, כשהוא מטעה ועובר 4 שחקני הגנה אוסטרים ואת השוער. במשחק עצמו ניצחה איטליה 1-2 לאחר שחזרה מפיגור.
מונדיאל 1934
במונדיאל הביתי של איטליה ב-1934 הפגין מאצה יכולת טובה. למרות שכבש רק שני שערים בחמשת משחקי נבחרתו בטורניר, היה מאצה מעורב בשערים ושיחק בכל משחקי הנבחרת. במשחק הגמר נגד צ'כוסלובקיה ברומא לעיני 55,000 צופים, למרות פציעה שסחב מחצי הגמר ועוד אחת מתיקול במהלך המשחק, הצליח מאצה לפתוח את ההגנה היריבה, במהלך שבסופו כבשו האיטלקים את שער הניצחון. מאצה נבחר להיות בנבחרת המצטיינת ולשחקן המצטיין בטורניר.
ב-14 בנובמבר 1934, חמישה חודשים לאחר הזכייה בגביע העולם, במשחק נגד נבחרת אנגליה שכונה "קרב הייבורי", כבש מאצה את שני השערים לטובת הנבחרת האיטלקית, שהפסידה לבסוף 3-2 תחת גשם שוטף. אנגליה, שלא הייתה חברה בפיפ"א ולכן נעדרה מהמונדיאל, נחשבה לאחת הנבחרת הטובות בעולם בזמנו, והמשחק (לפחות מהצד האנגלי) נחשב כגמר המונדיאל "האמיתי". המשחק היה חשוב לאיטלקים עד כדי כך שדיווחים גרסו שמוסוליני הציע לכל אחד משחקני הנבחרת מכונית מסוג אלפא רומיאו וסכום של 150 ליש"ט (שווה ערך לכ-6,000 ליש"ט של ימינו) בתמורה לניצחון על האנגלים.
מונדיאל 1938
למונדיאל 1938 הגיע מאצה כקפטן הנבחרת, וגם הפעם שיחק בכל משחקי נבחרתו. לאחר פתיחה בינונית של הטורניר הציע מאצה למאמן ויטוריו פוצו לאפשר לשחקנים יום חופש, מאחר שתקופה ארוכה השחקנים היו מותשים בעקבות ההכנות האינטנסיביות לטורניר. מאצה, כך דווח, בילה את הלילה עם שתי בחורות צרפתיות.
זכור במיוחד הוא שערו של מאצה בחצי גמר הטורניר נגד ברזיל. מאצה ניגש לבעוט בעיטת עונשין שנפסקה לטובת האיטלקים, נגד השוער הברזילאי וולטר, שהיה ידוע בכך שהיה מהפנט את יריביו ועוצר את בעיטות העונשין שלהם, במשחקי הליגה בברזיל. מאצה ניגש לבעוט, אך לפני שבעט נפלו מכנסיו, כיוון והגומי נקרע על ידי שחקן הגנה מוקדם יותר במשחק. מאצה לא התבלבל וניגש לבעוט כשידו מחזיקה את מכנסיו על מנת שלא ייפלו. מאצה בעט והכניע את השוער הברזילאי, שלא יכול להפסיק לצחוק. זה היה שערו האחרון של מאצה במדי הנבחרת.
בגמר הטורניר התכבד מאצה בשני בישולים, בניצחון 2:4 על הונגריה.
שמרת הזורע
שמרת הזורע היא רשת רהיטים שנוסדה בשנות החמישים כשותפות של המפעלים רהיטי שמרת ורהיטי הזורע, אשר היו שייכים לקיבוץ שמרת ולקיבוץ הזורע, בהתאמה. רהיטי שמרת התמחו, בעיקר, בייצור של רהיטי ארגז, כלומר מערכות קיר, שולחנות אוכל וכדומה. ואילו רהיטי הזורע התמחו, בעיקר, בייצור כיפופי עץ, מערכות ישיבה מרופדות, כורסאות מעוצבות וכדומה. הרהיטים יוצרו במפעלים של רהיטי שמרת ורהיטי הזורע וחלק אחר של רהיטי שמרת הזורע יובא מחו"ל ובעיקר מאיטליה.
בסוף שנות ה-90 נרכשה רשת שמרת הזורע מהקיבוצים שמרת והזורע על ידי קבוצת ויסמן אחזקות, אשר מייסדה ליאו ויסמן, היה מחלוצי תעשיית הרהיטים בישראל והקים ב-1932 את מפעל הרהיטים הגדול בארץ, בשכונת תל ארזה בירושלים. פעילות החברה שהחלה בבית מלאכה קטן בירושלים, הלכה והתפתחה עם השנים, החל בייצור רהיטים אישי ויוקרתי לקהל הירושלמי, דרך ריהוט ייצוגי לאישי ציבור, מנהיגים ומוסדות שונים ביישוב היהודי בארץ.
ברבות השנים הצטרפו לפעילות בניו של ליאו, אריה ונחום ויסמן, זאת תוך כדי ביצוע פרויקטים בתחום הייצור לשוק העסקי והמוסדי לצד פיתוח פעילות קמעונאית לשוק הירושלמי תחת השם "רהיטי ויסמן". כיום, מעל ל-85 שנה מאז הקמתה, עוסקת הקבוצה במספר פעילויות החולשות על שוק הרהיטים בארץ.
מיקי מאוס באופרה
מיקי מאוס באופרה (באנגלית: Mickey's Grand Opera) הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא לראשונה בשנת 1936. העלילה עוקבת אחר מיקי מאוס שמנצח על מופע בבית אופרה בכיכובם של דונלד דאק וקלרה קלאק, בעוד פלוטו גונב את ההצגה. זהו הסרט ה-82 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשלישי שיצא באותה השנה.
זוהי הופעתה הראשונה של קלרה קלאק בצבע, לאחר הופעתה הקודמת בשחור-לבן בסרט "ההתרמה לבית היתומים" משנת 1934. כמו כן, זה הסרט האחרון בו דונלד דאק מופיע בעיצוב המקורי שלו.
תקציר העלילה
באולם קונצרטים רשמי, מיקי שולח את פלוטו הביתה כי הוא מתכנן להתחיל לנצח על תזמורת האופרה, אך הכלב מוצא בחדר מאחורי הקלעים כובע קסמים ממנו יוצאים ארנבים ויונים שמתגרים בו. מיקי מנצח על הלהקה, הכוללת את קלרבל הפרה מחללת בחליל, קלרה קלאק ודונלד דאק מבצעים את המופע, סצנת המרפסת המפורסמת מתוך המחזה של רומיאו ויוליה.
תוך כדי שקלרה ודונלד מקרקרים ומגעגעים באופן בלתי מובן את הקוורטט "Bella Figlia Dell'Amore" מתוך ריגולטו של ורדי, הכובע הקסום, שפלוטו עדיין עוקב אחרי, מגיע למרכז הבמה ונכנס לתוך הטובה של החזיר, אחד מנגני התזמורת. שם הכובע מתחיל לפלוט מעצמו שלל בעלי חיים שיוצרים כאוס מוחלט על הבמה, ולבסוף להתמוטטות של כל התפאורה.
דמויות ומדבבים
יש הטוענים שגם גופי והוראס הורסקולר נמצאים בין הקהל והתזמורת, אם כי בתור גרסאות מוקדמות שלהם.
סשן ההקלטות לסרט זה שוחזר על ידי פלורנס גיל וקלרנס נאש בסרט "הדרקון הסרבן".
כיפת הקרח סיפל
כיפת הקרח סיפל (באנגלית: Siple Dome) היא כיפת קרח הממוקמת 130 קילומטרים מזרחית לחוף סיפל שבאנטארקטיקה.
רוחבה של כיפת הקרח כ-100 קילומטרים ואורכה כ-100 קילומטרים.
על הכיפה מצוי מסלול נחיתה. התחנה אינה מאוישת כיום.
מקור השם
שמה של הכיפה ניתן לה על ידי צ'ארלס בנטלי (Charles Bentley) ורוברט תומאס (Robert Thomas), אשר חקרו את תנועת הקרח בכיפה בין השנים 1974–1973. הם קראו לכיפה בשם זה בשל קרבתה לחוף סיפל (הקרוי על שמו של חוקר אנטארקטיקה דוקטור פול אולמן סיפל (Paul Allman Siple)).
פרויקט ליבת הקרח של כיפת סיפל
פרויקט חקר ליבת הקרח של כיפת סיפל נערך על ידי הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית. במסגרת פרויקט זה, בשנת 1999, נקדח והוצא קרח מעומק של 974 מטרים מתחת לשטח הכיפה, קרח שגילו 97,600 שנים. הקרח שהוצא מעיד על שינויים משמעותיים בכמות הפחמן הדו-חמצני בשנים אלה.
לקריאה נוספת
• Jinho Ahn, Edward J. Brook, Siple Dome ice reveals two modes of millennial CO2 change during the last ice age
• Pavel G. Talalay, Mechanical Ice Drilling Technology, PP 201- 202
תוניס
תוּנִס (בברברית: ⵜⵓⵏⴻⵙ; בצרפתית: Tunis) היא בירת תוניסיה והעיר הגדולה בה. רובע המָדינה של העיר הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 1979 והיא שימשה כבירת התרבות הערבית בשנת 1997.
אטימולוגיה
בשפות ברבריות משמעותה של המילה "תוניס" היא "לשכב" או "להיות שכוב", ובהשאלה "להעביר את הלילה (בשכיבה/מנוחה/בשינה)". נראה כי המונח התפתח ורכש משמעות של "חניית לילה" או "עצירה", ושמותיהן של ערים נוספות ברחבי ארצות הרי האטלס, הממוקמות ללא יוצא מן הכלל לאורכן של דרכים רומיות, התפתחו משורש זה. משמה של העיר התפתח מאוחר יותר שמה של המדינה, "תוניסיה", ובערבית אין הבחנה בין שני השמות.
גאוגרפיה
תוניס שוכנת בצפון-מזרח המדינה ומרכזה העתיק ממוקם על מצר יבשה צר בין שני אגמים. מצר היבשה גבעי ועשוי אבן גיר וסלעי משקע, ומכונה "כיפת תוניס" (dôme de Tunis). ממזרח לו שוכן אגם תוניס (بحيرة تونس או "האגם" - البحيرة) הרדוד, המשתרע על שטח של 37 קמ"ר וחוצץ בין מרכז העיר לבין מפרץ תוניס שבים התיכון. תעלה באורך של 11 ק"מ חוצה את האגם ומחברת את העיר אל הים. לאורך התעלה עובר סכר שמקורו בתקופה הרומית ועליו עוברים כיום כביש ומסילת רכבת המוליכים אל ערי החוף לה גולט (La Goulette), לה מארסה (La Marsa) וסידי בו-סעיד (Sidi Bou Said).
ממערב למרכז העיר, שוכן אגם סבחת סג'ומי (sebkha Séjoumi) ומצפון-מזרח לו אגם סבחת אריאנה (sebkha Ariana) התוחם את העיר מצפון. מצר-היבשה של תוניס שימש מאז העת העתיקה כגשר יבשתי דרכו עברו מספר דרכים חשובות שקישרו בין קרתגו למצרים במזרח ולארצות הרי האטלס במערב. עתיקות העיר קרתגו שוכנות על חופו של מפרץ תוניס ממזרח לעיר ולאגם תוניס.
כיום משתרעת העיר על שטח גדול בהרבה משטח מצר היבשה עליו הוקמה, והיא מקיפה את אגם תוניס מכל צדדיו ומשתרעת לאורך חלק ניכר מחופיהם של שני האגמים האחרים.
אקלים
אקלים העיר הוא ים תיכוני עם חורף מתון ולח וקיץ חם ויבש. רוח ימית מצננת את האוויר בחודשי הקיץ החמים, אך רוחות שירוקו מדבריות מהסהרה מביאות להיפוך המגמה ולהתחממות ניכרת. בחודשי הקיץ, מיולי עד ספטמבר, עולה הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת מעבר ל-30°C, וערכים מעל 40°C אינם נדירים. החורף מתון בהרבה וטמפרטורת המינימום הממוצעת יורדת מתחת ל-10°C, ואף נרשמו מקרים של ערכים מתחת ל-0°C. כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 411 מ"מ היורדים ב-35 ימים גשומים בשנה בסך הכל.
העת העתיקה
העדויות הראשונות להתיישבות בתוניס הן מהמאה ה-5 לפנה"ס, וזו נהנתה ממיקומה של העיר על גבעות בין שני גופי מים ובצומת דרכי תחבורה. קרתגו הממוקמת קילומטרים ספורים ממזרח לעיר ואשר נוסדה במאה ה-9 לפנה"ס, השתלטה על האתר עליו יושבת תוניס בשלב מוקדם, והאתר נזכר מספר פעמים בדברי ימיה של קרתגו. לפי סטראבון החריבו הרומאים את תוניס במלחמה הפונית השלישית באמצע המאה ה-2 לפנה"ס, אך היא שוקמה במהירות, שנים רבות לפני שהרומאים שבו לקרתגו וקוממו את הריסותיה. העיר נזכרה במפת פויטינגר מהמאה ה-3, בה היא מופיעה כ-Thuni, אך היא נותרה בגדר יישוב משני כל עוד התקיימה לצידה של קרתגו, אשר שימשה כבירת הפרובינקיה אפריקה.
השלטון הערבי
האזור נכבש בידי הערבים במאה ה-7, ובשל מיקומה האסטרטגי של תוניס והיותה היישוב המשמעותי היחיד מול מצר סיציליה הקימו בה האחרונים מעוז צבאי. במאה ה-8 הייתה העיר לנמל הצבאי המרכזי של הערבים באגן המערבי של הים התיכון, ועד מהרה תפסה את מקומה כעיר השנייה בחשיבותה בממלכת האע'לבים. בשנת 902 העבירו האע'לבים את בירתם מקירואן לתוניס, אך ממלכתם באה אל סופה בשנת 909, כאשר השושלת הפאטמית השיעית המצרית תפסה את מקומם, וקירואן שבה והייתה לבירתם. בשנת 945 תפסו מורדים בני כת הח'וארג' את העיר והרסוה, אך היא שוקמה. ב-1048 הונהגה הסונה באזור, דבר שהביא למאבק עקוב מדם בין הפלגים היריבים, וב-1057 חרבה הבירה קירואן עד היסוד. למזלה של תוניס, היא הייתה אחת הערים שלא נפגעו במהלך מאבק זה, אך הבירה עברה לעיר מהדיה. תוניס מצידה הייתה לבירתה של ממלכת החורסנידים העצמאית, עד שמאה שנה לאחר מכן, ב-1159, עשה עבד אלמומין שליט שושלת אלמוואחידון את העיר לבירתו. ב-1228 נוסדה השושלת החאפיזית ותוניס הייתה לבירת ממלכתה שהשתרעה מטריפולי שבלוב במזרח ועד פאס במרוקו במערב. העיר הייתה אחד מיעדיו של מסע הצלב השמיני, אך הצלבנים שהשתלטו בקלות על קרתגו, נפלו קורבן למגפת דיזנטריה והעיר ניצלה.
השלטון העות'מאני
בשנת 1534 כבשו העות'מאנים את העיר, אך קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לקח אותה מידיהם שנה לאחר מכן והשיב את השלטון בה לידי החאפיזים. העות'מאנים שבו לתוניס ב-1569 אך נהדפו ממנה בידי הספרדים לאחר קרב לפנטו ב-1571. אולם השלטון הספרדי היה קצר ימים והעות'מאנים השתלטו על העיר בשלישית בשנת 1574, והפעם נמשך שלטונם, לפחות באופן רשמי, עד שנת 1881. בשנותיו המוקדמות של השלטון העות'מאני ידעה העיר שגשוג ופריחה, אך ב-1591 התמרד חיל היאניצ'רים המקומי, והחליף את השליט מטעם הסולטאן בשליט מטעמו שכונה דיי. הדיי שלט בחופה של תוניסיה, כביכול מטעמו של השלטון העות'מאני המרכזי, ובפנים הארץ שלט ביי. תוניסיה כולה הפכה זירה למאבקים בין הדיי, הביי, שבטי הברברים, תושבי ערי החוף, ושודדי הים שהקימו בה מעין אוטונומיה. בשנת 1705 השתלט ביי חוסיין אבן-עלי על כל שטחה של המדינה, והיה לביי הראשון של תוניסיה. להלכה, המשיכה תוניסיה להיות ואסאל של האימפריה העות'מאנית, הדרשות בתפילות יום השישי הזכירו את שמו של הסולטאן, המטבעות הוטבעו בשמו, ואחת לשנה הופיע בחצר הסולטאן שליח מתוניסיה שהעניק לו מתנות. במציאות הייתה תוניסיה מדינה עצמאית לחלוטין, ובירתה שוב ידעה שנות פריחה והתפתחות.
בעקבות מחלוקות פנימיות, כבשו האלג'יראים את העיר ב-1756, אך בתחילת המאה ה-19 הצליח הביי חמודא להשתחרר מחסותם ואף הדף התקפה של הצי הונציאני. העיר המשיכה להתרחב, וב-1860 החלה הריסת החומה שהקיפה אותה. שערי החומה נפתחו ב-1870 ובתי העיר התפשטו סביב למדינה ההיסטורית והגיעו עד לגדותיו של אגם תוניס. ב-1860 החלה בנייתה של מערכת לאספקת מים, ב-1872 החל השימוש בתאורת גז ושנה לאחר מכן הונהג פינוי אשפה.
השלטון הצרפתי
קונגרס ברלין ב-1878 העניק לצרפתים את השלטון בתוניסיה, ואלה מימשו את זכותם ב-1881, לאחר שהאיטלקים רכשו את מסילת הרכבת בין תוניס ללה גולט. כוחות צרפתיים פלשו לתוניסיה בתואנה שחיילים תוניסאים חצו את הגבול לאלג'יריה, ותוניסיה הייתה למדינת חסות צרפתית. בתקופה זו חלו בעיר תמורות קיצוניות. לצד העיר העתיקה, שבה התגוררה בעיקר אוכלוסייה ערבית ותיקה, נוסדה עיר חדשה שבה התיישבו תושבים חדשים, חלקם הגדול צרפתים ואירופים, ואשר פיתחו כלכלה מודרנית לפי הדגם הקולוניאלי. לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדו ערי הלוויין הראשונות סביב לעיר, והחלה מתפתחת בה תעשייה מודרנית ממוכנת.
מאז עצמאות תוניסיה
לאחר עצמאותה של תוניסיה בשנת 1956 הייתה תוניס לבירת המדינה, וחוקת המדינה מ-1959 אישרה את מעמדה. שינויי המשטר הביאו לעזיבה רחבת היקף של תושביה האירופים של העיר, ואת מקומם תפסו תושבים שהגיעו מחלקיה האחרים של המדינה, ואשר טשטשו את ההבדלים בין שני חלקי העיר. ב-12 ביוני 1979, לאחר חתימת הסכמי קמפ דייוויד וגירוש מצרים מהליגה הערבית, ירשה תוניס את מקומה של קהיר כמקום מושבה של הליגה הערבית, והיא נשאה בתפקיד זה עד 1989. ב-1979 הוכרזה המֶדינה בתוניס כאתר מורשת עולמית.
בעיר פועלות מספר מוסדות להשכלה גבוהה. אוניברסיטת א-זיתונה הוקמה הבשנת 1956. בשנת 1982 הוקם המכון הגבוה למוזיקה בתוניס שהוא בית ספר גבוה נושא מוזיקה.
תכנון ותוואי
המדינה בתוניס נוסדה בשנת 689 על "כיפת תוניס" בין אגם תוניס ממזרח ואגם סבחת סג'ומי ממערב. היא התפתחה במהלך ימי הביניים לכיוון צפון (רובע באב סוויקה - Bab Souika) ודרום (רובע באב אלג'זירה - Bab El Jazira). המֶדינה משתרעת על שטח של כשלושה קמ"ר ומדורגת מבחינת שטחה במקום השישי בין רבעי העיר. מתגוררים בה למעלה מ-100,000 איש, שהם כעשירית מתושבי תוניס.
לכאורה הרובע נעדר תוכנית תכנונית ועל כן תואר פעמים רבות על ידי הצרפתים כ"כאוטי", "אנרכי" ואף "מסוכן", אולם מחקרים שהחלו בשנות השלושים של המאה ה-20 הצביעו על תכנון סוציו-תרבותי ועל הקשרים תכנוניים בין המבנים לבין עצמם ובינם לבין השטחים הציבוריים. הקשרים אלה הושפעו מייעודם של המבנים למגורים או לצרכים ציבוריים, לשימושים מסחריים או למגורים ולייעוד דתי בניגוד לחילוני. בנוסף, יש במדינה רשת רחובות הנמשכים מצפון לדרום, גם אם אלה אינם ישרים לחלוטין, כאשר הם נפגשים עם ציריים רוחביים המובילים ממזרח למערב.
במרכזה של המדינה ניצב מסגד זייתונה (جامع الزيتونة, Mosquée Zitouna - "מסגד הזיתים"), המכונה גם "המסגד הגדול" והנחשב למסגד המרכזי והגדול בתוניס. המסגד הוקם בשנת 732 ונבנה שוב מחדש ב-834. אורכו 75 מטר ורוחבו 60 מטר, ולאורך החצר הפנימית שלו ניצבת ארקדה עתיקה ובה 184 עמודים. החצר משתרעת על שטח של 1,344 מ"ר ומסוגלת להכיל כ-2000 איש.
מבנה חשוב נוסף במדינה הוא מדרסת סלימניה (المدرسة السليمانية, Médersa Slimania) הצמודה למסגד זייתונה. המדרסה הוקמה ב-1754 בסגנון עות'מאני על ידי עלי הראשון ביי לזכר בנו סולימאן. לאחר הכרזת עצמאותה של תוניס, הוקמה במקום אוניברסיטת אז-זיתונה.
סביב למסגד ולמדרסה ממוקמים שווקיה של המדינה שמחולקים לפי ייעודם - בדים, בשמים, פירות יבשים, ספרים, תכשיטים וצמר בקרבת המסגד, ואילו חרשי הברזל, הקדרים ומוכרי הדגים מרוחקים ממנו מעט. עוד בסמוך למסגד נמצאת כיכר אשר שימשה כשוק עבדים עד אמצע המאה ה-19.
חומות המֶדינה ושעריה
מאז הקמתה נחשבה המדינה לא רק כמקום יישוב, אלא גם כמעוז צבאי, ובמאה ה-9 אישר הגאוגרף וההיסטוריון אחמד אל-יעקובי כי תוניס הייתה מוקפת חומת לבנים, למעט בצידה הפונה אל הים בו הייתה החומה עשויה אבנים. החומה נפגמה או אף נהרסה לחלוטין מספר פעמים במהלך ימי הביניים, אולם היא נבנתה מחדש ושמרה על תוואי קבוע.
בחומה נקבעו מספר שערים. העתיק שבשערי החומה הדרומית הוא ככל הנראה באב אל ג'זירה (باب االجزيرة, Bab El Jazira - "שער האי") שהוביל לדרום תוניסיה ולבירתה ההיסטורית קירואן. באב קרתג'נה (Bab Cartagena - "שער קרתגו") הוביל מזרחה לקרתגו אשר ממנה הובאו חומרי בנייה לבניין העיר. באב סוויקה (باب سويقة, Bab Souika - "שער השוק הקטן") ניצב בפינה הצפונית של המדינה עד שנת 1861 עת נהרס. באב מנארה (باب منارة, Bab Menara) קיבל את שמו בשל מנורת שמן (منارة או Fanal) שנקבעה בו כדי להאיר את דרכם של העוברים דרכו.
אולם השער הידוע ביותר בחומות המדינה ניצב במרכז החומה המזרחית ומכונה באב באחר (باب البحر - "שער הים") או Porte de France ("שער צרפת"). לפי האגדה זכה השער לשמו מכיוון שמי הים הגיעו עד אליו, אך אגדה זו כמובן אינה נכונה והשער קיבל את שמו מכיוון שהוא פונה אל הים התיכון ואל הגדה המערבית של אגם תוניס. השער ניצב על תילו עד היום והוא אחד המראות הידועים של המדינה ושל תוניס בכלל. מכל שעריה של המדינה נשתמרו רק שלושה - באב באחר, באב אלחאדרה ובאב סעדון. במרכז החומה המערבית יש כיום פתח גדול המוביל אל הקסבה של תוניס.
אוכלוסייה
אוכלוסיית תוניס גדלה באופן משמעותי במהלך המאה ה-20 והכפילה את עצמה בין 1946 ל-1975, ובמהלך המאה ה-20 כולה גדלה פי 14. מגמה זו נמשכה ואף התחזקה עם קבלת עצמאותה של תוניסיה ב-1956 ואת מקומם של הזרים אשר עזבו את העיר תפסו מהגרים מרחבי המדינה. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2022 אוכלוסיית העיר עצמה מנתה 602,560 בני אדם ובמטרופולין כולה מעל 2 וחצי מיליון בני אדם. חרף מעמדה המרכזי של העיר בתחומי הכלכלה והחינוך, עומד שיעור האבטלה בקרב תושבי העיר בגילאי 18 עד 24 על כ-35% ושיעור האנאלפביתיות נותר גבוה (12% בקרב גברים ו-27% בקרב נשים).
כלכלה
תוניס היא המרכז השלטוני, הפיננסי, הכלכלי, התעשייתי והתרבותי של תוניסיה. בעיר מרוכזים כ-65% מהפעילות הכלכלית וכ-85% מהתעשייה במדינה. השטחים שסביב לעיר מעובדים באופן אינטנסיבי וכוללים גידולי דורום, גפן, זית, פירות וירקות. בנוסף תופסת גם התיירות מקום חשוב בכלכלת העיר.
תחבורה
מערכת התחבורה הציבורית של העיר מופעלת על ידי "החברה לתחבורה של תוניס" (Société des transports de Tunis או STT) המפעילה למעלה ממאתיים קווי אוטובוס וחמישה קווי רכבת קלה קבועים אליהם מצטרפים שני קווים נוספים בשעות העומס. הקמתו של קו הרכבת הקלה הראשון החלה ב-1981 והוא החל לפעול ב-1985. מאז הקמת המערכת מתבצעות עבודות להארכת הקווים הקיימים ומאז 2005 נערכות עבודות להקמת קו רכבת קלה שישי.
בתוניס פועל קו רכבת פרברים המוביל מאז 1905 לאורך 19 ק"מ ממרכז העיר אל חוף הים. קו זה המכונה קו "תוניס-גולט-מרסה" (Tunis-Goulette-Marsa או TGM) חוצה את אגם תוניס לאורכו של הסכר העובר דרכו, ומשך הנסיעה בו הוא כ-45 דקות.
פרויקט ה"רשת המסילתית המהירה" (Réseau ferroviaire rapide או RFR) רחב ההיקף, להקמת מערכת הסעת המונים על בסיס מסילות הרכבת הקיימות, נמצא בתכנון ואמור להתחיל לפעול בשנת 2009.
נמל התעופה הבינלאומי תוניס-קרתגו ממנו יוצאות טיסות לאפריקה, למזרח התיכון, לאירופה ולאמריקה. (Aéroport international de Tunis-Carthage או مطار تونس قرطاج الدولي) ממקום לחופו הצפוני של אגם תוניס כ-8 ק"מ צפונית-מזרחית למרכז העיר. השדה החל לפעול בשנת 1940 בשם תוניס-אל אעוינה (Tunis-El Aouina) ומאוחר יותר הוסב שמו על שמה של קרתגו שחורבותיה נמצאות על חוף הים ממזרח לו. השדה הוא מרכז פעילותן של מספר חברות תעופה תוניסאיות ובהן חברת הדגל תוניסאייר (Tunisair). בשדה שני מסלולי המראה ונחיתה ובית הנתיבות הפעיל החל לפעול בשנת 1972 והורחב ב-1997. השדה מסוגל לטפל בתנועה של 4.4 מיליון נוסעים בשנה ועבודות להרחבתו אמורות להגדיל את קיבולתו השנתית ל-6 מיליון נוסעים. בשנת 2006 נחנך בית נתיבות נוסף המשמש לטיסות שכר.
בעיר רשת צפופה של כבישים הנמצאת בהרחבה מתמדת ומשרתת תנועה של כ-700,000 מכוניות ביום. שלושה כבישים מהירים יוצאים מהעיר ומחברים אותה אל פרבריה, ובכלל זה כביש מהיר A1 המוביל מהעיר דרומה אל העיר סוסה.
ערים תאומות
הערים התאומות של תוניס הן:
לתוניס יש הסכמי ידידות עם:
גבריאל וייסמן
גבריאל וייסמן (בכתיב יידי: וויַיסמאַן; 17 באוגוסט 1900, ראדום, פולין הרוסית – 1988, רמת גן) היה משורר, סופר ילדים, עיתונאי ועורך, מבקר, פולקלוריסט ומסאי יידי פולני-ישראלי.
ביוגרפיה
גבריאל בן גיטל-לאה ושמשון וייסמן נולד בקיץ 1900 בראדום שבפולין. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הסתתר עם אשתו לאה ובתו בת השנה וחצי אצל איכרים פולנים ובתחילת שנת 1942 הצליחו לעבור לברית המועצות משם נשלחו לקוֹמי שבצפון ברית המועצות ואחר-כך לקירגיזסטן. בשואה נספו הוריו, אחיו ואחותו ומשפחותיהם. ב-1946 שב לפולין, וב-1949 עלה לישראל.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל וייסמן לפרסם בעיתוני הסופרים הצעירים בראדום, "ניַיע ווינטן", "דאָס ליטעראַרישע ראַדאָם" ו"ליטעראַרישע גרופּע" (שאת שלושתם ערך) ו"שטאַפּלען", ובעיתוניה "טריבונע" ו"ראַדאָמער-קעלצער לעבן". פרסם בעיתוני ורשה ("מאָמענט", "הויזפֿריַינד", "ארבעטער-צייטונג", "ייִדיש פֿאַר אַלע", "ליטעראַרישע בלעטער"), ניו יורק ("אויפֿסניַי", "צוקונפֿט"), בואנוס איירס ("זידאַמעריקע") ועוד. כתב רצנזיות על ספרים, ביקורות על תערוכות ומסות. פרסם סיפורים לילדים, שירים לילדים ומעשיות בעיתוני הילדים של ורשה ("קינדער-פֿריַינד", "קינדער-וועלט"), וילנה ("גרינינקע ביימעלעך"), ניו יורק ("קינדער-זשורנאַל") ועוד. כמה משיריו הושרו ובוצעו על ידי אמנים ידועים.
כתב לכרך א' של "ייִדישער פֿאָלקלאָר" ('הפולקלור היהודי') שיצא ביִיוואָ בעריכת יהודה ליב כהן (וילנה 1938).
בישראל כיהן במשך שנים רבות כעורך הספרות והאמנות בעיתון היידי "לעבנס-פֿראַגן".
בתחילת שנות ה-50 סיפורי יידים שווייסמן כתב תורגמו לעברית, אוירו על ידי הצייר נחום גוטמן ופורסמו בעיתון דבר לילדים.
שימש עורך של שני ספרי יזכור: לקהילת סוחצ'וב (עם אברהם שמואל שטיין; תשכ"ב) ולקהילת פראגה שליד ורשה (1974).
בסוף שנות ה-70 פרסם שני קובצי מסות בנושאי ספרות ואמנות: "פּען פּראָפילן" ('רישומים ודיוקנאות': מסות על יוצרים ויצירותיהם; תשל"ח 1978) ו"ישראל-קינסטלער" ('אמני ישראל': מסות על אמנים ויצירותיהם; תשל"ט 1979).
בסוף אותה שנה (תשמ"ט, 1988) ראה אור ספרו "פון מיַין סאָד: מעשהלעך פאַר קליין און גרויס" ('מבּוּסתני: מעשיות לקטנים ולגדולים'), שהשלים בשבועות האחרונים לחייו.
לאחר מותו, תרמה אלמנתו, לאה וייסמן, את אוסף ספריו, שיריו ואת הספרייה שלו לספריית היידיש שבאוניברסיטת בר-אילן.
בית עור א-תחתא
בית עור א־תחתא (בערבית: بيت عور التحتى, מעברית מקראית: בית חורון תחתון ) הוא יישוב עתיק, כיום בשטח B ברשות הפלסטינית הסמוך לכביש 443 בשיפולים המערביים של הרי בנימין, ושוכן באזור הנקרא בני מאלך. ביישוב מתגוררים כ־5,000 תושבים.
שם היישוב משמר את שמו של היישוב העברי הקדום ששכן במקום בית חורון תחתון.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 117 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 611 תושבים, כולם מוסלמים.
מקור השם
שם היישוב משמר את שמו של היישוב הקדום בית חורון תחתון, על שם האל הכנעני חורון. תושבי הסביבה מייחסים את שם הכפר לשמו של הנביא עור, אשר קברו מצוי בכפר זה.
העת העתיקה
הכפר בית עור א־תחתא יושב על תל המזוהה עם היישוב הקדום בית חורון תחתון, שמוזכר במקרא ובמקורות מאוחרים יותר. המקורות הקדומים מציינים לעיתים בכפיפה אחת גם את בית חורון תחתון וגם את בית חורון עליון הסמוך תחת השם "בית חורון". היישוב בית חורון תחתון מוזכר בפרט בספר יהושע: "וירד ימה אל גבול היפלטי עד גבול בית חורון תחתון ועד גזר והיו תוצאותיו ימה".
תקופת בית שני
באזור בית חורון התקיימה בעת העתיקה הדרך הקרויה במקורות הקדומים בשם "מעלה בית חורון". במהלך מרד החשמונאים, הביס יהודה המכבי במקום את הצבא הסלאוקי. במרד הגדול צבא רומי בפיקודו של קסטיוס גאלוס הובס במקום על ידי לוחמים יהודים.
מערת קבורה משלהי תקופת בית שני (המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה הראשונה לספירה) נחשפה במעלה המדרון הדרומי של הפסגה עליה יושב הכפר. בחזית המערה נחצבו פתח קמור ומסגרת לאבן סגירה. בתוך המערה נחצבו מספר כוכי קבורה, ונמצאו שברי חרס האופייניים לאותה התקופה.
התקופה הביזנטית
אב הכנסייה הירונימוס מציין כי בימיו (סוף המאה ה־4 ותחילת המאה ה־5 לספירה) בית חורון היה כפר קטן, ומוסיף במקום אחר כי שני היישובים, בית חורון תחתון ועליון, הוקמו בידי שלמה ונחרבו לימים "מחמת פורענויות המלחמה".
ממערב לכפר, בסמוך לדרך הרומית ולמרגלות מעלה תלול, התגלו חורבות של קפלה, שמקורה כנראה בתקופה הביזנטית. חרסים מהתקופה הביזנטית נתגלו גם כן בכפר.
התקופה הצלבנית
במאה ה־12, עת היה הכפר חלק מממלכת ירושלים הצלבנית, הוא נזכר כפייף של כנסיית הקבר.
התקופה העות'מאנית
במרשמי המס העות'מאנים שנערכו בשנת 1596, הפכר הופיע תחת השם "בית עור א־סופלה", ונרשם בנפת ("נאחיה") ירושלים במחוז ("ליוה") ירושלים. בכפר נמנו 20 משקי בית, כולם מוסלמים, ואלה שילמו מס של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, עצי זית, עיזים ו/או כוורות, סה"כ 3,700 אקצ'ה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863, וציין כי מתגוררים בו כ־300 תושבים. לדבריו, גרן ציין כי תושבי הכפר נוהגים לסגוד לזכר אשה בשם "חניה בינת יאקוב" תחת כיפה בחורבה סמוכה בשם ח'רבת חלבה.
תקופת המנדט
סלילת הכביש המחבר את רמאללה עם מישור החוף, בתקופת המנדט, הביאה ליישוב שגשוג כלכלי.
הרשות הפלסטינית
מצוקה גדולה נגרמה כאשר הגישה בין היישוב והכביש (שלימים קיבל את המספר 443) נחסמה במהלך האינתיפאדה השנייה. החסימה הוסרה ב־2010 בעקבות עתירה לבג"ץ.
תרומות של פארוק שאמי, יליד המקום שמתגורר בארצות הברית איפשרו להקים בית ספר חדש בכפר ולקדם חישמול העיירה.
ארכאולוגיה
באתר שרידים קדומים רבים, בהם שרידי פסיפס ופריטים אדריכליים, כולל גת, קבר, שרידי קאפלה ועמוד-סורג של כנסייה. מתוך 157 חרסים שנלקטו בצפון התל ונבדקו, חרס אחד התגלה מתקופת הברזל א', 27% מהחרסים מתקופת הברזל ב', 3% מהתקופה הפרסית, 29% מהתקופה ההלניסטית, 17% מהתקופה הרומית, 10% מהתקופה הביזנטית, חרס בודד מהתקופה המוסלמית הקדומה, ו-9% מהתקופה העות'מאנית.
בסמוך לכפר שוכנת ח'רבת חלבה, חורבה גדולה עליה נותרו רק מעט שרידי מבנים. בהמשך השלוחה נמצאו חרסים מהתקופה ההלניסטית ועד ימי הביניים, רובם מהתקופות הרומית (43%) והביזנטית (23%), אך גם מההלניסטית (3%), המוסלמית הקדומה (10%), וימי הביניים (8%).
תמיר גרנות
הרב ד"ר תמיר גרנות (נולד ב-1970) הוא ראש ישיבת אורות שאול (יחד עם הרב יובל שרלו והרב איתמר אלדר) וחוקר שואה.
ביוגרפיה
נולד ברמת גן וגדל בקריית מוצקין. את לימודי התיכון השלים בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים. לאחר מכן החל את דרכו בישיבת ההסדר "הר עציון" באלון שבות, שם למד תשע שנים, כשלצד לימודיו בישיבה סיים תואר ראשון בחינוך במכללת ירושלים. במהלך אותן שנים יצא כמורה למוסקבה מטעם משרד החינוך.
במשך שנים רבות לימד ב"מדרשת לינדנבאום" לנשים בירושלים גמרא ומחשבת ישראל וכן בבית המדרש הגבוה לנשים ב"מגדל עוז" שבגוש עציון. בשנת 2006 הקים יחד עם הרב איתמר אלדר והרב משה אגוזי את בית המדרש לבוגרי צבא בקצרין ועמם עמד בראשו במשך ארבע שנים.
כמו כן, מאז סוף שנות התשעים של המאה העשרים הוא מרצה בתחומי היהדות במכללת הרצוג שבאלון שבות ובמכללת ליפשיץ שבירושלים.