cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
מריה מגדלנה (סרט)
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בגלריה הלאומית של לונדון ב-26 בפברואר 2018. בממלכה המאוחדת יצא הסרט לאקרנים ב-16 במרץ 2018 בהפצת סרטי יוניברסל, באוסטרליה ב-22 במרץ 2018 בהפצת Transmission Films, ובארצות הברית ב-12 באפריל 2019 בהפצת IFC Films. את הפסקול הלחין יוהאן יוהאנסון, וזהו הפסקול האחרון שהלחין לפני מותו.
תקציר עלילה
זה גורם לעימות בינה לבין השליחים הגברים, בהם פטרוס. מריה מלווה את ישו בכל דרכו מהצליבה ועד תחייתו. לבסוף גם פטרוס מקבל אותה כחסידה נאמנה של ישו. פטרוס מקבל את הודעתה על תחייתו של ישו, ומעודד את שאר השליחים לקבל את דבריה, ולהפיץ את הבשורה. בכתוביות הסיום נאמר שבעיני הכנסייה מריה נחשבה בתחילה כזונה. אבל במילניום השלישי היא התקבלה כחלק מהשליחים של ישו.
הפקה
בפברואר 2016 הצטרפה רוני מארה לצוות השחקנים בתפקיד מריה מגדלנה. גארת דייוויס נבחר לביים את הסרט, והחברות סרטי יוניברסל, Film4 Productions, ו-See-Saw Films היו שותפות להפקה. איאן קנינג ואמיל שרמן היו המפיקים. באפריל 2016 לוהק חואקין פיניקס לתפקיד ישו. ביולי 2016 הצטרפו להפקה צ'ואיטל אג'יופור וטאהר רחים. בספטמבר 2016 לוהקה הדס ירון. הילדור גודנאדוטיר ויוהאן יוהאנסון הלחינו את הפסקול.
שלב הצילומים החל ב-3 באוקטובר 2016 ונמשך עד 2 בדצמבר 2016. הצילומים נערכו ברומא ובאתרים שונים במצוג'ורנו, ובהם העיר מטרה, בזיליקטה, גראווינה בפוליה, טרפאני בסיציליה, ובנאפולי שבקמפניה.
יציאה לאקרנים
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-26 בפברואר 2018 בגלריה הלאומית שבלונדון. ב-28 בפברואר 2018 הוקרן הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של דבלין ). בממלכה המאוחדת יצא הסרט לאקרנים ב-16 במרץ 2018, ובאוסטרליה ב-22 במרץ 2018.
דוד פלורנטין
שמאל|ממוזער|250px|מודעת אבל על מות דוד פלורנטין מודבקת על לוח המודעות בתל אביב (מעל הכרזה "על נהרות סודאן") דוד פְלוֹרֶנְטִין (א' בתמוז תרל"ד, 16 ביוני 1874, סלוניקי, יוון – ג' באב תש"א, 27 ביולי 1941, תל אביב) היה עיתונאי יהודי, ממייסדי התנועה הציונית בסלוניקי. הוא היה הנציג היהודי הראשון מיוון שהשתתף בקונגרס הציוני העולמי (הקונגרס הי"א, שהתכנס בשנת 1913 בווינה), ממקימי מושב צור משה הממוקם מזרחית לנתניה. על שמו נקרא רחוב פלורנטין שבדרום תל אביב.
קורות חיים
דוד פלורנטין גדל בסלוניקי כבן למשפחת רבנים שהגיעה ליוון בתחילת המאה ה-17 מגלות ספרד, דרך פירנצה (פלורנס) שבאיטליה (מכאן שם המשפחה). בילדותו צפו לו עתיד מבטיח ברבנות, אך הוא עזב את הדת ופנה לעסוק בעיתונאות. פלורנטין אמנם עזב את הדת אך לא את היהדות, ועוד בשנות העשרים של חייו, היה עורכם של שלושה ביטאונים אידאולוגיים שפעלו נגד ההתבוללות ובעד הציונות, בהם השבועון (שבהמשך היה ליומון) בלדינו "איל אביניר" ("El Avenir"; "העתיד").
באותה עת הייתה סלוניקי והקהילה היהודית המפוארת שבה נתונות תחת שלטון האימפריה העות'מאנית. לשמחתם של יהודי העיר העניק להם הסולטאן זכויות יתר, אולם כל עיסוק בנוגע לרעיון מדינה ליהודים היה אסור. למרות האיסור היה דוד פלורנטין מפרסם בעיתונו, בהסוואה, ידיעות על אודות התרחשותן של פעולות ציוניות,
פלורנטין עמל על פעילות הסברה בקרב הקהילה. מצבם של יהודי סלוניקי היה טוב מאוד; עד מלחמת העולם הראשונה הם לא נתקלו ברדיפות כלשהן, ועל כן היה צריך להשקיע מאמצים בשכנועם לעלות לארץ ישראל. פלורנטין היה נואם נלהב מאוד ודמות נערצת בקרב הצעירים, ובקהילה היהודית הדביקו לו את הכינוי "דוד פלשׂתינה".
פלורנטין עסק בהקמת מוסדות, בתי ספר לאומיים ואגודות ציוניות, כגון "אגודת בני ציון", שעסקה באיסוף תרומות, ואגודת "קדימה", שיצרה מפעלים ציוניים מגוונים ועסקה בחינוך ובלימוד השפה העברית – ועמד בראשות שתיהן. היה ציר ב-11 קונגרסים ציוניים, חבר בוועד הפועל הגדול של ההסתדרות הציונית, ומזכיר מחלקת המזרח של ההסתדרות הציונית בלונדון.
בשנת 1933 עלה פלורנטין לארץ ישראל עם רעייתו ושני ילדיהם, והשתקע בתל אביב. גם בישראל לא הפסיק פלורנטין את פעילותו הציבורית. בערב יום כיפור 1937 עלו ביוזמתו על הקרקע 14 בחורים יוצאי סלוניקי וקסטוריה שביוון והקימו את מושב צור משה במסגרת יישובי חומה ומגדל. בכך הגשים פלורנטין את חלומו של חברו ד"ר משה קופינס להקים יישוב חקלאי של יוצאי יוון בארץ ישראל. בשנת 1940 הצטרפה למושב גם קבוצה של יוצאי בולגריה.
בשנת 1941 הלך דוד פלורנטין לעולמו והוא בן 67 שנים. נקבר בבית הקברות טרומפלדור. על שמו נקרא רחוב פלורנטין בתל אביב (בשכונת פלורנטין הקרויה על שם שלמה פלורנטין ואין קשר בין השניים).
נכדו הוא משה פלורנטין, בלשן ופרופסור בחוג ללימודי תרבות עברית באוניברסיטת תל אביב, וחבר באקדמיה ללשון העברית.
גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה
גנאיוס קורנליוס סקיפיו אסינה (Gnaeus Cornelius Scipio Asina) היה מדינאי ומצביא רומאי, שפיקד פעמיים על כוחות צבא וצי במלחמה הפונית הראשונה (264-241 לפנה"ס).
בעת שהותו במסאנה הגיעו אליו ידיעות כי ליפארה, הגדולה בערי האיים הליפאריים, מוכנה לבגוד בקרתגים ולעבור לצדה של רומא. לפיכך, נחפז אליה קורנליוס סקיפיו עם אניותיו מבלי להמתין לשאר הצי. דבר בואו אל ליפארה הגיע לאוזני חניבעל גיסקו, מפקד חילות קרתגו באי, והוא שלח אליה שייטת בת עשרים אניות בפיקוד בּוֹאוֹדֶס. השייטת הקרתגית הגיעה אל ליפארה בלילה והטילה על נמלה הסגר מן הים. צוותי האניות הרומיות גילו למחרת בבוקר כי נלכדו בנמל, ומאחר שהיו חסרי ניסיון בקרבות ימיים, אחזה בהם בהלה והם הפקירו את אניותיהם ונמלטו לחוף. קורנליוס סקיפיו שהופתע אף הוא, ונותר בלי אנשיו, הסגיר את עצמו לקרתגים.
כפי הנראה שוחרר קורנליוס סקיפיו משביו לאחר ניצחון רגולוס בקרב אדיס (255 לפנה"ס), שכן הוא נבחר בפעם השנייה לקונסול ב-254 לפנה"ס. במהלך כהונתו זו כבש את פנורמוס יחד עם עמיתו אָוּלוּס אָטִילְיוּס קָלָטִינוּס (Aulus Atilius Calatinus). על השגו זה נתכבד בתהלוכת ניצחון.
הכינוי "אסינה"
מקרוביוס, הגראמטיקן הרומאי בן המאה ה־5, כותב כי הכינוי "אָסִינָה", שפירושו בלטינית "אָתוֹן", הודבק לאחד מאבות משפחת הקורנליים בעקבות מעשה יוצא דופן, וכנהוג ברומא עבר בירושה לצאצאיו. איש זה נתבקש, על פי המסופר, להמציא עֲרֵבִים לנדוניה עבור בתו או לרכישת נחלת קרקע, וכדי להוכיח את המטילים ספק באמינותו על טעותם, הוליך לתוך הפורום אתון נושאת ככרות כסף.
חוקר העת העתיקה ווֹלְבֶּנְק סבור כי הקוֹגְנוֹמֶן הודבק לקורנליוס סקיפיו לאחר התבוסה המחפירה בקרב ליפארה. הוא מסתמך על פליניוס (NH 8.169), אשר בין שאר דבריו על בהמות-משא הוא כותב: "יש (לאתונות) חיבה גדולה לוולדותיהן, אך סלידה גדולה עוד יותר ממים; הן יעברו למענם באש, אך אם יפריד ביניהם פלג מים אף הקטן ביותר – יחששו להרטיב את פרסותיהן."
פרנקה ויולה
פרנקה ויולה (באיטלקית: Franca Viola; נולדה ב-9 בינואר 1948) היא אישה איטלקייה, שהתפרסמה בשנות השישים באיטליה בעקבות סירובה ל"נישואין משקמים" עם האנס שלה לאחר שנחטפה, והוחזקה כבת ערובה במשך יותר משבוע, ונאנסה פעמים רבות. היא נחשבת לאישה האיטלקית הראשונה שנאנסה וסירבה בפומבי להתחתן עם האנס שלה. במקום זאת היא ומשפחתה פנו לבית המשפט להעמיד לדין את האנס. למשפט היה תהודה רחבה באיטליה, שכן התנהגותה של ויולה התנגשה עם המוסכמות החברתיות המסורתיות בדרום איטליה, לפיה אישה תאבד את כבודה אם לא תתחתן עם האיש שאנס אותה. פרנקה ויולה הפכה לפיכך לסמל לשחרורן של נשים באיטליה שלאחר המלחמה.
חטיפה ואונס
פרנקה ויולה נולדה בעיירה אלקאמו, סיציליה, בתם הבכורה של ברנרדו ויולה, חקלאי, ואשתו, ויטה פרה. בשנת 1963, בגיל 15, היא התארסה לפיליפו מלודיה, אחיינו של חבר המאפיה וינצנצו רימי, אז בן 23. לאחר מכן נעצר מלודיה בגין גניבה, ואביה של ויולה התעקש שהיא תנתק את קשריה עימו, וכך עשתה. לאחר מכן עבר מלודיה לגרמניה. עד 1965 ויולה הייתה מאורסת לגבר אחר, ומלודיה חזר לאלקאמו וניסה להיות חלק מחייה של ויולה, הוא עקב אחריה ואיים גם על אביה וגם על החבר.
ב-26 בדצמבר 1965 פרצו מלודיה וקבוצה של 12 אנשים חמושים לביתה של ויולה וחטפו אותה כשהם גוררים אותה בכוח למכונית, תוך כדי שהם מכים את אמה של ויולה ולוקחים את אחיה בן ה-8, מריאנו, שהחזיק באחותו וסירב לשחרר אותה. האח מריאנו שוחרר מידי החוטפים כעבור כמה שעות, אך ויולה הוחזקה במשך 8 ימים בבית אחותו של מלודיה ובעלה (בית חווה בפאתי העיירה), שם נאנסה שוב ושוב. מלודיה אמר לה שעכשיו היא תאלץ להתחתן איתו כדי לא להפוך לאישה "לא מכובדת", אך ויולה השיבה כי אין בכוונתה להינשא, ויתרה מכך שהיא תתבע אותו על חטיפה ואונס. ב-31 בדצמבר, מלודיה יצר קשר עם אביה של ויולה ברנארדו לצורך "פיאקאטה" (בסיציליאנית "פיוס"), כלומר פיוס בין משפחות הגבר והאישה. ברנרדו האב ניהל משא ומתן עם החוטפים, באומרו כי הוא מסכים לנישואין, תוך שהוא משתף פעולה עם המשטרה. ויולה שוחררה וחוטפיה נעצרו ב־2 בינואר 1966, שבעה ימים לפני יום הולדתה ה-18. היא אמרה שאביה שאל אותה אם היא מעוניינת להתחתן עם מלודיה, וכשסירבה, הוא אמר לה שהוא יעשה כל שניתן כדי לתמוך בה.
סירוב לנישואין שיקומיים
מלודיה הציע לוויולה נישואין משקמים, אך היא סירבה ובכך פעלה ויולה נגד המקובל בחברה הסיציליאנית של אז. על פי הקוד החברתי המסורתי, בחירה זו הפכה אותה "לדונה סברגוגנאטה", או "אישה ללא כבוד" ("אישה חסרת בושה"), מכיוון שאיבדה את בתוליה מבלי להתחתן. מושגים אלה לא היו בלעדיים לסיציליה או לאזורים כפריים; במידה מסוימת, הם נרמזו גם בחוק העונשין האיטלקי של אותה תקופה, דהיינו סעיף 544, אשר השווה אונס לפשע נגד "המוסר הציבורי" ולא עבירה אישית, ובכך ביסס את הרעיון של "נישואי שיקום" ("matrimonio riparatore"), וקבע כי אנס שנישא לקורבן האונס שלו התיק נגדו יסגר.
משפט
לאחר שוויולה סירבה להתחתן עם האנס שלה, על פי הדיווחים, בני משפחתה אוימו, הודרו ונרדפו על ידי מרבית תושבי העיר, והכרם והאסם שלהם נשרפו עד היסוד. לאירועים אלה ולמשפט היה תהודה רחבה בתקשורת האיטלקית, והפרלמנט האיטלקי עצמו היה מעורב ישירות, מכיוון שהתברר שחלק מהקוד החברתי הקיים התנגש עם דעת הקהל. עורכי הדין של מלודיה טענו שויולה ברחה עמו כדי להתחתן איתו בסתר והיא לא נחטפה, אך בית המשפט מצא את מלודיה אשם והוא נידון ל-11 שנות מאסר, ובהמשך הצטמצם עונשו ל-10 שנים. חמישה מחבריו זוכו, והאחרים קיבלו עונשים קלים יחסית. מלודיה שוחרר מהכלא בשנת 1976, ונהרג באפריל 1978 בהוצאה להורג בסגנון המאפיה לפני שהספיק לחזור לסיציליה.
לאחר המשפט
סעיף החוק לפיו אנס יכול "לכבות" את פשעו על ידי נישואין לקורבן בוטל בשנת 1981.
אלימות מינית הפכה לפשע (במקום נגד "המוסר הציבורי") בשנת 1996.
נישואין לפי בחירה, חייה של ויולה פרנקה לאחר המשפט
פרנקה ויולה עדיין גרה באלקאמו עם בעלה.
רום טיסה
בתעופה, רוּם טִיסָה (באנגלית: Flight Level, בראשי תיבות: FL) הוא גובה כלי טיס לפי לחץ אוויר סטנדרטי ומבוטא במאות רגל. הלחץ שנקבע הוא לפי אטמוספירה תִקנית בינלאומית (ISA) שהוא 1,013.25 הקטופסקל (hPa) או 29.92 אינץ' כספית (in/Hg). אמנם אם מכיילים את מד הגובה של כלי הטיס לפי כוונון זה לא מקבלים את הגובה המעשי של כלי הטיס מעל גובה פני הים, אבל זה יוצר אחידות בין המטוסים ומקל על הניווט, הניהול וההפרדה בין כלי טיס בנתיבי הטיסה הגבוהים.
רקע
מדי גובה ברומטריים של כלי טיס מודדים לחץ אוויר מקומי. לחץ האוויר משתנה לפי הגובה אבל גם לפי תנאים אטמוספיריים מרובים, דוגמת טמפרטורה וכדומה. בשביל לקבל קריאת גובה מעשית מעל הים נדרש לכייל מדי גובה אלה למדידת לחץ בתחנה מטאורולוגית מקומית.
כאשר מדובר בניווט אזורי קצר טווח, צוות האוויר יקבל עדכוני לחץ ייחוס מגורמי הבקרה והפיקוח המקומיים ויקבע את כוונון הלחץ במד. בטיסות אלה מודעות לגובה המעשי היא קריטית, שכן היא מאפשרת שמירה על מרחק בטוח מהקרקע או לשמור על גובה נכון בשלבי הטיסה והנחיתה.
אבל כאשר מדברים על שיוט בגבהים רמים, האופייניים לנתיבי הטיסה הבינלאומיים, קרבה לקרקע או לגורמים טופוגרפיים לא רלוונטית ברוב המקרים. אך מכיוון שכלי טיס הטסים בנתיבים הגבוהים יעברו על פני אזורי לחץ מרובים ולעיתים על פני אזורי לחץ בהם אין אפשרות לבצע מדידה, כגון באוקיינוסים, הסיכון בטעות בכיול מד הגובה גדל. אם צוות האוויר או הבקר שוכחים לבצע את הכיול, המטוס יכול לרדת ולעלות לאורך המסלול באלפי רגל ודבר זה מקשה על שמירת מרחק בטוח בין כלי טיס הטסים בגבהים שונים אבל באותו האזור או הנתיב.
בגלל בעיה זו, מטוסים הטסים מעל גובה מסוים הנקבע על ידי רשות התעופה המקומית, עוברים לטוס לפי אטמוספירה תקנית בינלאומית (ISA). בשלב זה של הטיסה מד הגובה לא יציג את הגובה המעשי של כלי הטיס, שכן הלחץ התקני לרוב לא תואם ללחץ המקומי והמטוס צפוי לטוס על האיזובר (קו גובה בו הלחץ לא משתנה) אבל כל כלי הטיס יטוסו באותו שיעור שגיאה ולכן ישמרו על הפרדה בטוחה בקלות יתרה. יתרון נוסף בשיטה זאת הוא שמכיוון שהמטוס יטוס בלחץ זהה לאורך רוב שלב השיוט, צוותי האוויר יוכלו לקזז את הגאי המטוס, לקבוע כוח שיוט קבוע למנועים ולא לגעת בהם לאורך זמן, מה שיחסוך בשחיקה של ערנות הצוות וגם יחסוך בדלק.
הגדרה
גבהי רום טיסה הם גבהי לחץ (לפי אטמוספירה תקנית בינלאומית) המצוינים במאות רגל, כלומר את הגובה הנתון ברגל מחלקים ב־100. גובה של 32,000 רגל יצוין כ־"Flight Level 320" לדוגמה. רום טיסה שיוקצו לכלי הטיס יהיה כפולות של 500 רגל, כלומר גובה כזה ייגמר במספר 0 או 5.
בכתב רום טיסה מציינים בקידומת FL (בקשר רדיו תמיד מבטאים Flight Level) והמספר בעל שלוש הספרות ללא רווחים כלומר "FL295" לדוגמה, לגובה של 29,500 רגל.
ברוב המקרים הפרדה אנכית מינימלית ברום טיסה היא 2,000 רגל. אם כי החל משנת 2002 מאפשרים מינימת הפרדה אנכית מופחתת (Reduced Vertical Separation Minima או בראשי תיבות: RVSM) של 1,000 רגל בלבד בין גבהים של FL290 ל־FL410 לכלי טיס מוסמכים. הפרדה קטנה זו מאפשר כמות גבהי רום טיסה זמינים גדולה יותר בנתיבים אלה ונפח טיסות גדול יותר.
סולימאן אוחנה
רבי סולימאן אוחנה (נפטר ב-שע"ח, 1618) היה מקובל שנמנה עם גורי האר"י.
חייו
נולד בעיר פאס שבמרוקו, עלה לארץ לישראל בצעירותו, והתיישב בעיר צפת.
היה גם סופר סת"ם והיה ידוע במומחיותו הרבה, כפי שמעיד החיד"א שהיו ברשותו תפילין שכתב רבי סולימאן.
על משניות מודפסות שהיו ברשותו כתב הגהות על נוסח המשנה והגהות והערות על פירוש המשנה לרמב"ם ופירוש הרע"ב. ההגהות והפירושים מצוטטים בפירוש מלאכת שלמה לר' שלמה עדני.
הגיה את מדרשי ההלכה מכילתא, ספרא וספרי. הם מצוטטים בפירושיו של רבי דוד פארדו ובפירוש "שבות יהודה" למכילתא. ההגהות והביאורים שלו (מיוחסים ל"חכם קדמון ספרדי") נדפסו בסוף מהדורת וילנא לספרי.. ההגהות על המכילתא נדפסו גם הם מגנזי הגר"א בווילנא, תר"ד. ושוב על ידי ר' שלמה אהרן ורטהיימר באוצר מדרשים חלק א'.
חיבר חיבורים נוספים בתורת הנגלה והנסתר שחלקם לא נמצאים כיום בידינו, אך חלקים מהם מצוטטים בספרי חבריו המקובלים בני דורו. מספר כתבי יד שלו קיימים בספריה הלאומית.
דג אנונימי?
דג-אנונימי? הוא כתב עת ספרותי ישראלי שפעל באינטרנט בין השנים 2001-2004. במהלך פעילותו פרסם כתב העת 27 גליונות שכללו בעיקר שירה, אך גם פרוזה, תרגומים, מאמרים, רשימות ועבודות צילום וציור. כמו כן כללו הגליונות דיווחים על אירועי ספרות בארץ, ומדור סאטירי בשם "אפוא;". ב-2002 פרסם כתב העת אנתולוגיה בדפוס, בהוצאת "אבן חושן". במהלך פעילות כתב העת הופק ערב קריאה אחד בירושלים ("תמול שלשום") ושני ערבי קריאה בתל אביב ("פרוזה"). העורכים המייסדים של הדג הם תומר ליכטש, אלעד יעקבי וגלעד מעיין. במהלך שנת הפעילות הראשונה הצטרפה למערכת דנה גולדברג כעורכת ספרותית ואמנותית שריכזה גם את האמנים הפלסטיים בגליונות. במהלך שנת הפעילות הראשונה עזב גלעד מעיין את המערכת. את השירים ניקד המשורר יעקב-שי שביט.
ב-2002 כונסו מבחר מהשירים ומאמרים שפורסמו עד אז בגליונות הדג המקוונים לאנתולוגיה שיצאה בדפוס, בהוצאת "אבן חושן", רעננה. האנתולוגיה כונתה "אנתולוגיה ראשונה", אם כי מעולם לא יצאה לאור אנתולוגיה שנייה. את האנתולוגיה ערך אלעד יעקבי.
במשך שנתיים פורסמו גליונות הדג מדי ראשון לחודש. עם פרסום הגיליון ה-24 יצא כתב העת לפגרה בת שנה, אחריה חזר לפעול במתכונת מעט שונה, למשך שלושה גליונות מורחבים שפורסמו לאורך תקופה של שישה חודשים. הגיליון השלישי סגר רשמית את פעילות כתב העת. האתר עצמו עומד כעת כארכיון פתוח של כל תוכני כתב העת.
מניפסט ואידאולוגיה
כתב העת ביקש, לפי הצהרותיו, לעמוד כגוף הביקורתי המקוון הראשון לספרות עברית, והקפיד על עקרונות עריכה חמורים. הערכים שהובילו את הקו המערכתי היו בעיקרם אסתטיים. המערכת ניסתה לבחון את השילוב של הספרות העברית במדיום המקוון, שהיה באותו זמן יחסית חדש. בין היתר פורסמו "שירי HTML", העושים שימוש באמצעים תכנותיים למטרות יצירת אפקטים ספרותיים. כמו כן ביקשה המערכת לקדם "קצב חדש" בעברית, ההולם את העידן המקוון. הדברים הללו נוסחו במניפסט החודשי "דבר דג", שעמד בשער כל גיליון.
אוליבר נאסן
אוליבר נאסן (באנגלית: Oliver Knussen; 12 ביוני 1952 - 9 ביולי 2018) היה מלחין ומנצח בריטי.
ביוגרפיה
אביו, סטוארט נאסן, היה נגן קונטרבס ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון. הוא למד קומפוזיציה אצל ג'ון למברט ובנג'מין בריטן עודד אותו להמשיך בכיוון זה. במשך כמה עונות קיץ למד אצל גונתר שולר בפסטיבל המוזיקה בטנגלווד, מסצ'וסטס. בהמשך התמנה לראש פעילויות המוזיקה בת-זמננו בטנגלווד, תפקיד שבו כיהן בין 1986 ל-1998.
הופעתו הראשונה של נאסן כמנצח הייתה בגיל 16, כאשר ניצח על התזמורת הסימפונית של לונדון בנגינת הסימפוניה הראשונה שלו, שכתב כנער, בשנים 1966–1967. נאסן היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של האג, הולנד) מ-1992 עד 1996, ומנהל אמנותי שותף של פסטיבל אלדבורו בין 1983 ל-1998. עוד היה המנהל המוזיקלי של הסינפונייטה של לונדון בשנים 1998 - 2002 וכן מנצח כבוד שלה. בין היתר עשה סדרת הקלטות עם תזמורת קליבלנד.
נפטר ב- 8 ביולי 2018.
יצירותיו
יצירותיו החשובות משנות ה-80' הן שתי "אופרות הילדים" שלו, "ארץ יצורי הפרא" ו"היגלטי פיגלטי פופ!", שתיהן לליברית מאת מוריס סנדק.
נאסן היה נשוי לסו נאסן, שהייתה מפיקה ובמאית של תוכניות מוזיקה בטלוויזיה הבריטית והמנהלת החינוכית של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס. לזוג נולדה בת בשם סוניה. סו נאסן מתה בשנת 2003. אוליבר נאסן כתב את "שירים לסו" לזכר אשתו המנוחה והיצירה הושמעה בביצוע בכורה עולמי בשיקגו, בשנת 2006.
ירון סימסולו
ביוגרפיה
סימסולו גדל בנצרת עילית. התגייס לצה"ל באוגוסט 2000, והתנדב ליחידת דובדבן. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר. בעיצומו של קורס הקצינים החל מבצע חומת מגן בו השתתף כצוער בבה"ד 1. בסיום הקורס שב ליחידת דובדבן ומונה למפקד צוות, והשתתף במבצעים מיוחדים, במהלך הלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ביהודה ושומרון. בהמשך שימש כמפקד פלגת מסלול ביחידה. לאחר מכן מונה למפקד פלגת לוחמים ביחידה. בשנת 2008 עבר לחטיבת גבעתי ומונה למפקד פלס"ר גבעתי, והוביל אותה בלחימה בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה. בתפקיד זה שירת עד שנת 2010. לאחר מכן שימש כמפקד "סדרת קומנדו" בחטיבת גבעתי. בהמשך שימש כסגן מפקד יחידת דובדבן בין השנים 2012–2013. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של חטיבת גבעתי בין השנים 2014–2015, בין היתר בזמן מבצע צוק איתן.
בשנת 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה לסגן מפקד החטיבה הדרומית ברצועת עזה, ושימש בתפקיד עד שנת 2018. באפריל 2018 מונה למפקד גדוד 906, תפקיד אותו מילא עד 22 באוגוסט 2019. בהמשך שירת כסגן מפקד חטיבת עוז בין השנים 2019–2020. לאחר מכן מונה לקצין אג"ם של עוצבת געש בין השנים 2020–2021. ב-29 ביולי 2021 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שועלי מרום, במקביל לתפקיד מפקד צוות בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים. ב-6 בנובמבר 2022 הוחלט על מינויו לראש תורת חי"ר וצנחנים במפקדת קחצ"ר.
חיים אישיים
סימסולו נשוי ללירון ואב לשניים.
בוריאטיה (כדורגל)
בוריאטיה (ברוסית: Буря́тия) הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר אולן-אודה שברפובליקת בוריאטיה בדרום מזרח רוסיה.
היסטוריה
המועדון הוקם בשנת 1958 כמועדון לוקומוטיב אולן-אודה והתמודד בקלאס ב' (הליגה השנייה בחשיבותה) באליפות ברית המועצות. משנת 1958 עד 2003 הקבוצה התמודדה במסגרות מקצועניות, עד שבשנת 2003 מועדון הכדורגל חדל להתקיים בגלל תוצאות לא מספקות ומימון לקוי.
בעונות 2004–2007 המועדון המשיך להופיע בליגות החובבניות בשם "קומונלניק". בשנים 2008 ל-2010 המועדון אפילו לא התמודד במסגרת החובבנית ופעילותו הוקפאה בשל העובדה כי לא היו מגרשים בבוריאטיה העונים על דרישות הטורנירים. המועדון נוסד מחדש בשנת 2011 בשם "סלנגה" ובאפריל 2017, נותנת החסות החדשה של הקבוצה ערכה מינויים חדשים בהנהלת המועדון ושם הקבוצה שונה לבוריאטיה והיא מתמודדת באליפות הרפובליקה של בוריאטיה ובליגת הכדורגל החובבנית.
אצטדיון הקבוצה
בשנים 1958–2007, המועדון אירח את משחקי הבית באצטדיון 25 שנה לרפובליקה הבוריאטית עד שהתקבלה החלטה להרוס את האצטדיון ולהקים במקומו מתחם ספורט. בקיץ 2011 נפתח אצטדיון חדש עם קיבולת של 10,000 מושבים.
שמות
לאורך ההיסטוריה, המועדון שינה את שמו ללא הרף:
סך הכל, משנת 1958 עד 2020 הקבוצה בילתה 60 עונות. מתוכם 46 בליגות המקצועיניות ו-14 בליגות החובבניות.
אור בירון
אור בירון (נולדה ב-19 בדצמבר 1985) היא זמרת-יוצרת, גיטריסטית, שחקנית, אקטיביסטית ואשת חיי לילה ישראלית.
ביוגרפיה
בירון נולדה בחיפה לאם פקידת בנק ואב מהנדס תעשייה וניהול. כשהייתה בת שנתיים הוריה נפרדו והיא עברה עם אמה בין מספר ערים בארץ. לאחר נישואי אמה בשנית הן עברו לגור ביישוב מצפה אבי"ב שבמשגב. לבירון יש חמישה אחים ואחיות מנישואים שניים של הוריה.
בגיל 5 החלה ללמוד ריקוד ובגיל 10 התחילה ללמוד פסנתר באופן מקצועי ולכתוב שירים. בגיל 16 קיבלה את הגיטרה הראשונה שלה, למדה לנגן באופן עצמאי והחלה לשלב נגינה על גיטרה בשיריה. למדה במגמות תיאטרון וערבית בתיכון משגב. בסוף כיתה י"ב, כחלק ממגמת תיאטרון, שיחקה ולקחה חלק בעיבודו של מחזמר סאטירי על המציאות הפוליטית הישראלית בשם "סטריפטיז אחרון" מאת הלל מיטלפונקט. למחזמר נעשה עיבוד מחדש בהתאם לתקופה ובירון הלחינה והקליטה מחדש את כל השירים שבוצעו בלייב על הבמה (למעשה, כך החלה לשלב בין אמנות לאקטיביזם).
שירתה בצבא ביחידת 8200 ולאחר מכן עברה להתגורר בתל אביב. באותה תקופה, החלה לשחק ולדגמן. בשנים 2006–2007 הנחתה במגזין הנוער האינטרנטי של משרד הפרסום "ציבלין" WFM (בו התחילו את דרכם בין היתר בר רפאלי, איתי תורג'מן ומוקי). בנוסף כיכבה בבלוג רשת של MAKO בסגנון סדרת הרשת "מחוברים". באותה תקופה גם שיחקה במספר סרטים, בהם סרט עלילתי בשם "התחברות" שעסק בתוכנית ההתנתקות והסרט הישראלי "אחים" שיצא ב-2009.
עם תחילת לימודיה באוניברסיטה, השהתה את פעילותה האמנותית למספר שנים. לבירון יש תואר ראשון ותואר שני מאוניברסיטת ת"א (הראשון בתיאטרון ובלימודי מזרח אסיה והשני בלימודי מזרח אסיה, עם התמחות בשפה ובתרבות הסינית). את עבודת התזה שלה כתבה על טרנספורמציות פיזיות ומגדריות ביצירותיהם של סופרים סינים מתקופת שושלת צ'ינג. בזמן לימודי התואר השני שימשה כעוזרת הוראה בחוג ללימודי מזרח אסיה וכעוזרת המחקר של רקטור האוניברסיטה באותן שנים, פרופסור אהרן שי ואף כתבה איתו מאמר במשותף על יחסי המדינות סין וישראל. בשנים 2010–2011, בין לימודי שני התארים בירון עברה להתגורר בבייג'ינג בירת סין למשך כשנה, שם התמחתה בלימודי השפה הסינית והחלה לשחק בפרסומות ולהופיע עם הרכב קאברים מקומי.
בשנת 2013 חזרה לפעילות מוזיקלית והחל משנת 2016 חזרה גם לשחק וליצור בתחום תיאטרון הפרינג' ושיחקה במספר הצגות, סרטים ופרסומות.
מחאת האוהלים
ב-2012, מעט לאחר חזרתה לארץ מסין, פרצה מחאת האוהלים בה לקחה חלק פעיל. כדי לגייס תמיכה רחבה במחאת האוהלים, נקטה בגישה שהתאפיינה בחיבור המחאה לצעירים, לחיי הלילה והתרבות - שהחלו להיות תחום העבודה העיקרי שלה באותן שנים.
פעילות למען פליטים
כתושבת שכונת שפירא באותו הזמן, גם פעלה למען יחס שווה וצודק עבור פליטים מאפריקה ובהמשך, ב-2018, הובילה יחד עם חברות וחברים נוספים את יוזמת "לילה נגד הגירוש" - פרויקט של נשות ואנשי חיי הלילה המקומיים שפעלו למען הנושא.
פרשת אלון קסטיאל
ב-2016 הייתה בין המתלוננות הראשונות במשטרה נגד אלון קסטיאל, שלבסוף הורשע באונס, והייתה בין הראשונות שנחשפו בתקשורת ולאחר כניסתו של קסטיאל לכלא הצטלמה יחד עם נפגעות נוספות לסדרה הדוקומנטרית "אחרי חצות: הסוד הכי שמור בעיר".
ב-2022, עם עתירתו של קסטיאל לשחרור מוקדם, הייתה בין הפעילות הבולטות נגד שחרורו, יחד עם מספר נפגעות אחרות, שנחשפו בתקשורת בפניהן ובשמן, במטרה להעביר את הבושה צד. לדבריה בראיון שנערך עימה באותו הזמן, "מי שצריך להרגיש שהוא כלוא בכלוב הוא התוקף ולא הנפגעות". כמו כן, טענה כי על ועדות השחרורים להציב את האינטרס של הנפגעות מעל האינטרס של הפוגע.
במסגרת זאת התראיינה לערוצי טלוויזיה, עיתונות ורדיו רבים, בהם ערוץ 13, ערוץ 12, ynet, מאקו, רדיו חיפה, רשת ב' וכן נערכו עימה ראיונות על ידי רפי רשף, עומר ירדני ומיכל פעילן ועל ידי גלית גוטמן ואילנית לוי במסגרת התוכנית "גלית ואילנית". לצד ההופעות בתקשורת, כתבה בירון טורים בנושא לעיתון "בראשית" ולמגזין "מתחת לרדאר".
מחאת הנפגעות נגד שחרורו המוקדם של קסטיאל הסתיימה בצעד היסטורי של הגשת ערעור ראשון ושני מצד הפרקליטות נגד השחרור. שני הערעורים לא התקבלו, אך קיבלו הד נרחב בתקשורת ובחברה הישראלית.
מחאת בלפור
בירון הייתה גם בין האקטיביסטיות הבולטות והמובילות במחאת בלפור בשנת 2020. במחאה זאת, חיזקה ושכללה את הקו אותו נקטה במחאת האוהלים – חיבור המחאה לצעירים, לחיי הלילה והתרבות, לערכים פמיניסטיים וכן הכוונת המחאה להיות א-מפלגתית וממוקדת ביצירת עתיד חלופי ושוויוני, שיהיה שונה מהמבנים השלטוניים והמחאתיים של העבר. בנוסף הייתה אחת ממובילות הקונספט שהביא להתמקדות המחאה בצבע הוורוד במטרה להדגיש ערכים כמו תקווה, פמיניזם וחמלה וכן להנגשת המחאה באמצעות מיצגים אמנותיים.
עם פרוץ המחאה ביולי 2020, הופיעה על שער 7 ימים של ידיעות אחרונות לצד שלושה אקטיביסטים נוספים, תחת הכותרת "אנחנו הילדים הזועמים של קיץ 2020" מה שסימן אותה כאחת הדוברות הבולטות של הדור הצעיר של המחאה. בעקבות כך, ספגה אלימות משטרתית לצד חבריה ל-"גרעין הקשה" של המחאה.
בירון מילאה תפקיד חשוב גם בחיזוק המחאה בפריפריה, בדגש מיוחד על אזור הצפון בו נולדה וגדלה. את סיום גל המחאה (שהסתיים בפיזור הכנסת) סיכמה במילים "אנחנו יכולים להרשות לעצמנו לחגוג אחרי שנה של דם, יזע ודמעות. יצאנו לרחובות, בלי לדעת אם זה יועיל, למרות שעצרו והכו אותנו בלי שום סיבה. אבל זה לא הסוף. זו רק ההתחלה, כי החברה צריכה ריפוי".
קריירה מוזיקלית
במהלך שנת לימודיה של בירון בסין, סוכנת שחקנים בבייג'ינג פנתה אליה וגייסה אותה להופיע בפרסומות ולאחר מכן גם החלה להופיע באופן מקצועי בלהקת קאברים לשירים באנגלית. לדבריה, שם הבינה שהייעוד שלה נמצא באמנות ולא באקדמיה.
תוך כדי לימודי התואר השני, הקימה עסק לניהול מדיה חברתית, במסגרתו ניהלה חשבונות רבים של מועדונים והפקות בארץ ובעקבותיו השתלבה כדמות אינטגרלית בחיי הלילה התל אביביים. לדבריה, גם בתחום זה, חשוב לה לשלב פמיניזם בעבודה ולראות נשים נוספות בעמדות מפתח בחיי הלילה.
ב-2013 החלה להוציא מוזיקה ולהופיע בארץ עם פרויקט סולו אלקטרוני בהוצאה עצמאית, שעליו עבדה עם המפיק אוהד שדה, שזיהה את הפוטנציאל ולקח אותה תחת חסותו למשך מספר שנים.
ב-2015 הקימה, יחד עם הגיטריסטית ניצן זיסק, את להקת הגראנג' / פאנק / רוק – Meat Eating Orchids. שתיהן שמו להן למטרה להקים להקה מבוססת גיטרות שתהיה מונהגת על-ידי נשים. שם הייתה הסולנית, הגיטריסטית וכן כתבה והלחינה את כל הטקסטים שרובם עוסקים בהטרדות מיניות, מצבים נפשיים מורכבים ומערכות יחסים. הלהקה הופיעה במועדונים ופסטיבלים ברחבי הארץ ושני הסינגלים שהוציאו זכו לביקורות אוהדות בארץ ומעבר לים. הביקורות תיארו את הסאונד של הלהקה כ-"מרענן" ו-"על-זמני". כמו כן, ציינו את הקריצה של הסאונד של הלהקה לסאונד מ-שנות ה-90 וללהקות כמו נירוונה (Nirvana), פיקסיז (Pixies), הול (Hole), הברידרס (The Breeders) ואף להרכבים מוקדמים יותר כמו להקת בלונדי לדבריה של בירון, היא אכן הושפעה מהסגנונות האלו ביצירתה, כמו גם ממוזיקת רית'ם אנד בלוז ומוזיקת נשמה של אמניות חזקות כמו לורן היל כפי שניתן לשמוע בחלק מהריליסים המוקדמים יותר שהוציאה.
הסינגל השני שהוציאו Meat Eating Orchids בשם Bulletproof נכנס לאוסף שנקרא "Riot!" שיצא בשנת 2016 בעריכתה של ניצן פינקו (רדיו הקצה), שכל הכנסותיו נתרמו למרכז לנפגעות תקיפה מינית.
הלהקה התפרקה ב-2018 וחזרה שוב לעבוד על אלבום בתחילת 2020 שלא יצא לפועל בעקבות מגפת הקורונה ומחאת בלפור שבה לקחה אור חלק מאוד נרחב ומשמעותי.
עם סיום מחאת בלפור, חזרה לנהל את העסק שלה לשיווק ולסושיאל מדיה בתחומי התרבות והפנאי וליצור בתחומי התיאטרון והמוזיקה.
בירון חברה באנסמבל הפרינג' של הבמאי חיים אברמסקי ומשחקת בהצגה בשם "המלחמה הגדולה".
ב-2022 החלה לעבוד עם המפיק והמוזיקאי אבשלום הספרי מההרכב WC על אלבום חדש בעברית שעתיד לצאת ב-2024.
ביוני 2023 שחררה את הסינגל הראשון ממנו טוקסיק שזכה לתשבוחות כ"המנון 'יאללה ביי' מושלם מהגבר הנרקיסיסט" וכ"סינגל אלקטרו-פופי לוהט במיוחד שנולד אחרי פרידה קשה והפך להמנון פרידה מושלם מגברים רעילים, עם קליפ צבעוני ופזמון מדבק." כדי להמשיך לעורר מודעות ולסייע לנשים אחרות, הודיעה כי תתרום את הרווחים מהסינגל לעמותות שעוסקות בזכויות נשים וחשפה את סיפורה האישי במטרה לעודד את כל מי שנמצאת במעגל האלימות לקבל עזרה.
אלבומים
'''כסולנית
סינגלים:'''
'''במסגרת להקת Meat Eating Orchids
ילדי התרבות השלישית
התרבות הראשונה של ילדים אלו מתייחסת לתרבות המדינה שממנה מקורם של ההורים, התרבות השנייה מתייחסת לתרבות של המקום בו מתגוררת המשפחה והתרבות השלישית מתייחסת לשילוב שתי התרבויות הללו. המונח ילדי התרבות השלישית יכול להיות מיושם על כל המעמדות החברתיים כולל סטודנטים, מהגרים ופליטים.
מקור השם
המונח ילדי תרבות שלישית (Third culture kids) נטבע לראשונה על ידי החוקרים ג'ון ורות יוסים (John and Ruth Useem) בשנות החמישים לתיאור ילדים של אזרחים אמריקאיים העובדים ומתגוררים מחוץ לארצם. רות יוסים ועמיתיה (1963) תיארו אנשים שעברו חוויה כזו כבעלי סטנדרטים מובחנים של התנהגות בין אישית, נורמות הקשורות בעבודה, אורח חיים וסגנון תקשורת. סטנדרטים אלו יוצרים קבוצה תרבותית חדשה: ילדי התרבות השלישית. כך כתבה רות יוסים בשנת 1963:
קיי ברנמן איקין (Kay Branaman Eakin),יועצת החינוך לשעבר של משרד החוץ של ארצות הברית, עבדה עם משפחות אמריקאיות שחזרו לארצות הברית לאחר שהתגוררו מחוץ למדינה. כך היא הגדירה את המושג ילדי תרבות שלישית- כשמישהו בילדותו בילה תקופת זמן משמעותית בתרבות אחת או יותר מלבד מקום המוצא, וכתוצאה מכך שילב אלמנטים בין התרבויות השונות.
שירות צבאי של ההורים
ילדי התרבות השלישית שיש להם הורים או אפוטרופוסים אנשי צבא הם בעלי רמות שונות של חשיפה לתרבות המקומית, זאת בשל האפשרות לגור בבסיס או מחוצה לו. לאלו שחיים מחוץ לבסיס או שאינם קשורים קשר הדוק לצבא (כגון: קבלנים), תהיה חשיפה גבוהה יותר ועיצוב תרבותי. ולאלו אשר יבלו את רוב זמנם בבסיס תהיה חשיפה נמוכה יותר ועיצוב תרבותי מינימלי. ילדים צבאיים שטבולים בתרבות מקומית מגיל לידה נוטים להראות רמה גבוהה מאוד של עיצוב תרבותי, ועם רילוקיישן הם עשויים להיצמד לתרבות האמורה במשך שנים, אם לא לכל אורך חייהם. רילוקיישן עבור ילדי תרבות שלישית ספציפיים אלה הוכח כפוגע מבחינה רגשית במיוחד.
מסגרות דיפלומטיות
בעוד שחלק מהילדים חיים בצמוד לבסיסים צבאיים, חלק מילדי התרבות השלישית גדלים ממעבר ממדינה למדינה ביחידה דיפלומטית.
דתית
ילדי מיסיונרים, בשליחות דתית, מבלים בדרך כלל את רוב זמנם בחו"ל יותר מכל ילדי התרבות השלישית ולרוב במדינה אחת. 85% מילדי המיסיונרים מבלים יותר מעשר שנים במדינות זרות ו-72% מתגוררים במדינה זרה אחת בלבד. מבין כל ילדי התרבות השלישית, הם בדרך כלל בעלי האינטראקציה הגבוהה ביותר עם האוכלוסייה המקומית, והאינטראקציה הנמוכה ביותר עם אנשים ממדינת האם שלהם. להם גם הסיכוי הטוב ביותר שישתלבו בתרבות המקומית. בסקר משנת 2001 נמצא של -83% מילדי המיסיונרים יש לפחות הורה אחד עם תואר מתקדם. במחקר שנעשה על 13 מילדי המיסיונרים נמצא כי הם מתקשים להסתגל לתרבות ההורים;  ומזדהים בעיקר עם המדינה בה שירתו הוריהם.
עסקים
קריירה נוספת שיכולה להוביל להיווצרות ילדי התרבות השלישית היא קריירה בעסקים. מסקר שנערך בשנת 2001 63% מילדי התרבות השלישית בתחום העסקי התגוררו במדינות זרות לפחות עשר שנים, אך הם נוטים להתגורר במספר רב יותר של מדינות מאשר ילדים במשפחות מיסיונריות. ילדים אלה מקיימים אינטראקציה גבוהה למדי עם האוכלוסייה המארחת.
קריירות אחרות
לא לכל משפחות ילדי התרבות השלישית יש אחת מארבע הקריירות המפורטות לעיל. קריירות אחרות כוללות: מחקר שפורסם בשנת 2009 בקטגוריה קריירות אחרות זיהה תת-קבוצה של ילדי התרבות השלישית שכותרתה כעת EdKids. מדובר בילדים שעוברים לארצות שונות עם הוריהם המחנכים בבתי הספר הבינלאומיים. זה יוצר פרדיגמה ייחודית של משפחה גרעינית שחוויותיה המשפחתיות-חברתיות-עבודה-בית-ספר- שזורות זו בזו.
תכונות אופי
המחקר בתחום התמקד תחילה בעיקר בילדים ממשפחות מיסיונריות או בילדי דיפלומטים, אך מאז הוא התרחב לאוכלוסיות אחרות, כולל אזרחים שאינם אמריקאים. החוקרים שהיו חלוצי המחקר כמו רות יוסים, לא ציפו למצוא כמות משתתפים כמו שמצאו. יוסים וקוטרל, למשל, חיפשו לפחות 100 משתתפים שיענו לסקר שלדעתם היה "ארוך באופן לא מודע", אך במקום זאת היו 680 משתתפים (בגילאים 25–84 שנים) שהגיבו לשאלון. מקרים כאלו מצביעים בפני החוקרים על הפוטנציאל בחקר נושא שעדיין פתוח למחקר רב. ממחקרים שנעשו בתחום, להלן המאפיינים המשותפים לילדי התרבות השלישית.
אינטלקט
ההשפעה האינטלקטואלית של עצם היותם שייכים לתרבות שלשית עדיין לא נחקרה באופן נרחב. ממחקר שנעשה בתחום מאת לי וביין (2007), על תלמידים קוריאנים שעברו לארצות הברית ולמדו בבתי ספר אמריקאיים, נמצא כי ילדי התרבות השלישית מפגינים יכולות גבוהות של יצירתיות ויכולת גבוה של פתרון בעיות. למחקר זה השלכות על הדרכים בהן ניתן להנחות את ילדי התרבות השלישית באופן שונה מתוכנית הלימודים המסורתית בכדי לשפר את היצירתיות שלהם ואת יכולות פתרון הבעיות בגלל ניסיון התרבות השלישית שלהם. ההשפעה האינטלקטואלית נבדקה גם באמצעות ההבדלים בבחירה להמשיך בלימודי השכלה גבוהה לאחר התיכון. בשנת 2001 נמצא על ידי הלשכה האמריקנית לסטטיסטיקה לעבודה כי 61.7% מבוגרי התיכון בשנת 2001 נרשמו לקולג'. באותה השנה נמצא כי 95% מאוכלוסיית ילדי התרבות השלישית נרשמו ללימודי השכלה גבוה או שהיו בעלי השכלה כלשהי במכללה. 29% מאוכלוסייה זו קיבלו תואר מתקדם, שהוא גם גבוה יותר משיעור האוכלוסייה הכללית. לילדי התרבות השלישית סיכוי גבוה פי 4 לסיים תואר ראשון מאשר לילדים שאינם ילדי תרבות שלישית 44% אחוז מילדי התרבות השלישית סיימו תואר ראשון אחרי גיל 22. משרות אשר דורשות מיומנות גבוהה כגון חינוך, רפואה, מנהל עסקים, ועצמאיים הן הנפוצות ביותר בקרב ילדי התרבות השלישית בבגרותם.
הבדלים במגדר
בחלק ניכר מהספרות והמחקר סביב ילדי התרבות השלישית נמצא כי אנשים אלה פתוחים יותר ללימוד שפות חדשות, מפגינים יותר גמישות בעת אינטראקציה עם תרבות חדשה מאשר עמיתיהם החד-תרבותיים ומוצאים עניין גדול יותר בהמשך אורח חיים נוודי עולמי, הכולל עניין בקריירה בינלאומית. נמצא כי נשים נוטות יותר לחפש קשרים בין אישיים בעוד שגברים מכווני משימה במערכות היחסים ובבחירות שלהם. ממצאים דומים נמצאו במחקר שנערך על ידי גרנר ופרי (2000), ששיערו כי הבדלים בין המינים יימצאו גם בקבלה התרבותית ובחוויות של ילדי התרבות השלישית. נשים נמצאו בעלות דירוגים חיוביים יותר של קבלה תרבותית, רכישה או חשיפה לשפה חדשה, נסיעות, עניין לצאת לקריירה בינלאומית בעתיד ופחות נוטות לסטריאוטיפים.
חינוך וייעוץ
ילדי התרבות השלישית מתחנכים בתרבות שאינה שלהם. ממחקר שנערך על ילדים אלה נמצא כי הם זקוקים לתשומת לב מיוחדת בשלב המעבר. הכאב והלחץ שהם חשים בשלב המעבר יכולים להפריע להתפתחותם הפסיכו-חברתית, וכן להשפיע על ציוניהם ועל עבודתם בבית הספר. על כן תלמידי התרבות השלישית זקוקים למסגרת בית ספר נוחה ומזמינה כדי להקל על המעבר שלהם. מחקרים מצאו כי אנשי חינוך ויועצים צריכים להיות מודעים להבדלי התרבות ולהכיר את מאפייניהם הייחודיים על מנת לחנך כראוי תלמידים מסוג זה. בית הספר צריך להתאים ולייצר סביבה יעילה ואופטימלית ליכולות הלמידה שלהם.
רגשות
דיכאון הוא שכיח באופן יחסי בקרב ילדי התרבות השלישית. מחקר אמפירי שנעשה על ידי קתוליקי, בוייל ופייף ( Katholiki Georgiades, Michael H. Boyle, and Kelly A Fife) מצא כי השיכות הבית ספרית משפעיה על בעיות רגשיות וההתנהגותיות של תלמידים מהגרים. מחקרים הוכיחו כי ילדי התרבות השלישית נמצאו בעלי פחות יציבות רגשית מאלו שגדלו בסביבה יציבה יותר מבחינה תרבותית וחברתית.
שפות
ילדי התרבות השלישית נדרשים בדרך כלל להיות בעלי יכולת לדבר באנגלית באופן בסיסי והמשפחות אשר יוצאות לשליחות מטעם מדינתם נדרשים באופן עקרוני לשלוט בשפה האנגלית. הסיבה לכך טמונה בעובדה שבדרך כלל רוב בתי הספר הבינלאומיים משתמשים בשפה האנגלית כשפתם הראשית. המשפחות בדרך כלל מחפשות בתי ספר אשר חולקים עימן את השפה הראשית, ואשר מנהלים מערכות חינוך דומות לאלו אשר קיימות בארץ מוצאם. מדינות רבות מכילות 'בתי ספר אמריקאיים', 'בתי ספר אנגליים', 'בתי ספר צרפתיים', 'בתי ספר גרמניים', ו'בתי ספר בינלאומיים', אשר מנהלים לעיתים קרובות אחד מתוך שלושת 'תוכניות הלימודים האקדמאיים הבינלאומיים'. בתוכניות אלו לומדים ילדי משפחות התרבות השלישית ולעיתים גם ילדי משפחות מקומיות ממעמד בינוני-גבוה. הם בוחרים בתוכניות אלו על מנת לאפשר יציבות מבחינת השפה ועל מנת למנוע בעיות שפתיות אשר עלולות לפגוע בהתקדמותם האקדמית. במדינות בהן אין אפשרות למצוא בית ספר אשר דובר את שפת האם של המשפחות הזרות, הן תבחרנה לילדיהם בדרך כלל בתי ספר בהם השפה המרכזית היא אנגלית. בחירה זו נובעת מן העובדה שהסבירות הגבוהה ביותר היא שילדיהם ייחשפו לשפה האנגלית יותר מאשר לשפות בינלאומיות אחרות, ומן האפשרויות התרבותיות והשפתיות שמביאה עימה השליטה בשפה האנגלית, לקידום האפשרי של עתיד ילדיהם בהמשך חייהם הבוגרים. מצב זה יוצר פוטנציאל להתפתחות פער משמעותי בין חוויותיהם של ילדי התרבות השלישית, אשר אינם דוברים אנגלית בביתם, לבין ילדי התרבות השלישית אשר דוברים אנגלית כשפת אם. מחקר אודות ילדי התרבות השלישית אשר נערך ביפן, דנמרק, איטליה, גרמניה, ארצות הברית ואפריקה, מראה כי ילדים אלה הם בעלי מכנה משותף גדול יותר עם ילדי תרבות שלישית ממדינות שונות בעולם, יותר מאשר עם ילדים בני גילם מארצות מוצאם המקוריות.
יתרונות ואתגרים
ילדי התרבות השלישית לא מחזיקים בזהות תרבותית משל עצמם ומיומנים במיוחד בבניית מערכות יחסים עם אנשים מתרבויות אחרות. ניתן לכנותם: כלאיים תרבותיים, זיקיות תרבותיות ונוודים גלובליים. על פי חוקרים שונים בנושא קיימים יתרונות ואתגרים בלהיות ילדי התרבות השלישית.
ביקורת
ההגירה למדינה זרה יכולה להשפיע באופן שלילי על משפחות הילדים המהגרים, כפי שהוצג בסעיפים השונים לעיל. ביפן לדוגמה, השימוש במונח 'ילדי התרבות השלישית' הנוגע לילדים אשר חזרו ממגורים בארצות זרות, אינו מקובל באופן גורף. בדרך כלל מתייחסים לילדים אלה במונח "Kikokushijo" אשר בתרגום משמעותו "ילדים חוזרים/שבים", מונח בעל משמעויות שונות. המודעות הציבורית ל"ילדים חוזרים" ביפן היא גבוהה ונפוצה יותר מאשר בקרב 'ילדי התרבות השלישית' בארצות הברית, ודוחות ממשלתיים משנת 1966 כבר מתייחסים ומציינים את החשיבות של מערכת החינוך ביפן להתאים את עצמה לצרכים הללו. יחד עם זאת, ההתייחסות ל"ילדים חוזרים" ביפן לא תמיד הייתה חיובית. בשנות ה-70' במיוחד, התקשורת ואף לעיתים הוריהם אפיינו אותם כ"יתומי חינוך" אשר נדרשים ל"הצלה" על מנת להפחית את "זרותם" ולהחזירם במהרה להיות מוטמעים בתרבות ובחברה היפנית.
מחזיר פינתי
מחזיר פינתי (באנגלית: Corner reflector) הוא עצם פסיבי, שצורתו כצורתה של פינה שנחתכה מקובייה, המשמש כמחזיר לאות בתחום מגלי רדיו עד לאור נראה. ייחודו הוא בכך שאינו מפזר את האות הפוגע באופן שווה לכל הכיוונים, אלא מחזיר את רובו לכיוון המשדר.
עקרון הפעולה
כאשר פוגע גל בעצם אקראי, חלקו מוחזר ממנו. בהחזרה רגילה תקף החוק באופטיקה, שלפיו זווית הפגיעה שווה לזווית ההחזרה. לפיכך, כאשר פוגע אות בעצם כלשהו, הסיכוי שחלק ממנו יחזור לכיוון מקור האות הוא קטן: לשם כך על העצם להיות ניצב לקרינה הפוגעת, והסיכוי לקבלת מצב זה באקראי הוא נמוך מאוד. במחזיר פינתי, לעומת זאת, יש שלושה משטחים מחזירים, ניצבים זה לזה. בגלל הגאומטריה המיוחדת, האות שפוגע באחד המשטחים מוחזר למשטח אחר, ומוחזר גם ממנו, בחזרה לכיוון המשדר. לכן חלק גדול מהאות שפוגע במחזיר הפינתי יחזור למשדר.
חללית לא-מאוישת
חללית לא־מאוישת (באנגלית: Unmanned spacecraft) היא חללית שאינה נושאת אנשים על סיפונה, ומשמשת לטיסות לא מאוישות.
לחללית לא־מאוישת יש שלוש רמות שונות של אוטונומיה (יכולת תפקוד עצמית): סוגי החלליות הלא־מאוישות השכיחות ביותר הם: חלליות אספקה, גשושיות וחלליות הנושאת טלסקופים ולוויינים.
היסטוריה
בעקבות הצלחת ברית המועצות בשיגור ספוטניק 1, הלוויין הראשון בשנת 1957, מיקדו האמריקאים את מאמציהם בשליחת גשושית לירח. הניסיון הראשון לעשות זאת היה במסגרת תוכנית פיוניר. בהתאם, גם לסובייטים הייתה תוכנית להגיע לירח, והיא הפכה למבצעית עם שיגור לונה 1. ב־4 בינואר 1959 הייתה לונה 1 לגשושית הראשונה על הירח. בנוסף לתוכנית פיוניר, היו שלושה פרויקטים עיקריים: תוכנית ריינג'ר, תוכנית לונר אורביטר ותוכנית סורוויור, שמטרתן הייתה לאתר נקודות נחיתה פוטנציאליות על הירח עבור חלליות של תוכניות נוספות.
תוכנית נוספת הייתה תוכנית לונוחוד. תוכנית זו הייתה תוכנית סובייטית שהנחיתה רוברים (רכבי חלל רובוטיים) על הירח במטרה לחקור אותו. התוכנית פעלה בין השנים 1969 ל־1977 ובמסגרתה פעלו הרוברים הראשונים שחקרו את מערכת השמש, וכן הרוברים הראשונים שנחתו על הירח. הלונוחוד הראשון שוגר ב־1969 והושמד בזמן השיגור. ב־1970 שוגר לונוחוד 1 וב־1973 שוגר לונוחוד 2, שנחתו על הירח. לעומתם, לונוחוד 3, שהיה אמור להיות משוגר ב־1977, לא שוגר לבסוף.
הלונוחודים תוכננו בעיקר כדי למצוא אתרי נחיתה נוחים על הירח לחלליות מאוישות, כאלה שאולי ישמשו לבסוף לבניית מושבה על הירח, וככאלה שישמשו את המשימות המאוישות של ברית המועצות אל הירח (שלבסוף מעולם לא יצאו לפועל) וגם ישמשו לחקר הירח ולשליחת תמונות ממנו. לאחר סיום משימות הלונוחוד, אף רובר לא נחת בשום מקום עד שהנחיתו את "מארס פאת'פיינדר", שנחת ב־1997 במאדים. ב־2010, כמעט 40 שנה אחרי איבוד הקשר עם לונוחוד 1, איתרו את הרובר וצילמו אותו ואת עקבות מסלולו.
רכיבי החלליות
קשה מאוד לתקן חלליות לא מאוישות, שנמצאות סביב כדור הארץ, ואפילו בלתי אפשרי כשהן רחוקות ממנו, לכן רכיבן עוצבו בצורה קשיחה, אמינה, ובצורה כזאת שיוכלו לבצע את משימתן. לעומת זאת, כשמסתכלים בהיסטוריה של החלליות הלא מאוישות, ניתן לראות שהמערכות שלהן עלולות להיכשל, ולכן ישנן משימות שלא ניתן לבצע עם החלליות הלא מאוישות, ולפעמים יכול להיות שכל המשימה אבודה.
כדי שהחלליות הלא מאוישות יפעלו, הן זקוקות למחשבים, שמתוכנתים כדי לבצע את המשימה. בנוסף לכך, כדי שחלליות לא מאוישות ישדרו מידע אל כדור הארץ, והחוקרים בכדור הארץ ישלחו אליהן פקודות חדשות, הן זקוקות למשדרים. יתרה מזאת, קיימים עוד רכיבים רבים, העוזרים לביצוע המשימה, כמו לוחות סולאריים ועוד.
מערכת של חללית לא־מאוישת מכילה תת־מערכות, המשתנות לפי המשימה. תת־המערכות בחללית שולטות על הכיוון, התנועה, התקשורת, הבקרה ואחסון המידע, האנרגיה, הטמפרטורה, שיטות הנעה והמבנה.
שליטה בגישה
חללית לא־מאוישת צריכה תת־מערכת לשליטה בגישה כדי להתמצא בצורה הטובה ביותר בחלל. היא עושה זאת בעזרת הפעלת חיישנים, המופעלים ביחד בעזרת אלגוריתמים.
מדריך הניווט
מדריך הניווט מתייחס לחישוב הוראות כדי לכוון את החללית הלא־מאוישת לאן שהיא צריכה להיות. תת־המערכת הזו מכוונת את החללית בעזרת קביעת אלמנטים ומיקום למסלול החללית. השליטה (ההסתגלות לדרך) היא מה שהחללית הלא־מאוישת עוברת כדי להגיע לדרישות המשימה. בכמה משימות המדריך לניווט והשליטה בגישה משולבים ביחד לתת מערכת אחת.
בקרה ואחסון המידע
הבקרה ואחסון המידע מקבלות הוראות מתת המערכת של התקשורת, את ההוראות הן מפצחות ומפיצות לתת המערכות המתאימות. כמו כן, הבקרה ואחסון המידע מקבלות מידע מדעי מתת מערכות אחרות, אותו הן אוספות לאחסון במקליטי נתונים או משדרות לקרקע, באמצעות מערכת התקשורת המשנית. פונקציות אחרות של הבקרה כוללות שמירה על עמידה בזמנים של החללית ופיקוח על תחזוקת המערכות השונות.
תקשורת
חללית לא־מאוישת מנצלת מערכות תקשורת שונות, כדי לתקשר עם תחנות על פני כדור הארץ וגם כדי לתקשר בין חלליות אחרות בחלל. הטכנולוגיה המנוצלת כוללת תדרי רדיו ותקשורת אופטית. בנוסף לכך, חלק מהציוד של החלליות הוא לתקשורת עם לוויינים קרקעיים בעלי התקנים אלקטרונים הקולטים ומשדרים אותות.
אנרגיה
חללית לא־מאוישת צריכה כוח חשמלי, כדי לתפעל את המערכות השונות. לחלליות לא־מאוישות, הנמצאות ליד השמש יש לוחות סולאריים הממירים את אנרגיית השמש לאנרגיה חשמלית ובכך פותרים את בעיית האנרגיה. כמו כן, כדי לפתור בעיה זו, ישנן חלליות שבהם יש RTG (גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי) המספק אנרגיה חשמלית: החשמל עובר דרך ציוד הממזג אותו לפני שמגיע לתת המערכות השונות. כמו כן, לשלד החללית יש בטריות המספקות חשמל כאשר המקור הראשי לא פועל.
בקרה תרמית
חלליות לא־מאוישות חייבות להיות מהונדסות כדי להתמודד עם סביבת החלל ועם האטמוספירה של כדור הארץ כאשר הן עוברות דרכן. הן חייבות לפעול בריק אשר בו יכולות להיות טמפרטורות של כמה מאות מעלות וגם בנוכחות פלזמה. הדרישות מהחומרים האלה הם: עמידות בחום וחומרים בצפיפות נמוכה כגון: בריליום ופחמן מחוזק. דבר זה בא לידי ביטוי, בכך שיש משימות, שבהן חלליות לא מאוישות צריכות לפעול על משטח של גוף פלנטרי אחר, אשר יכול להיות בעל טמפרטורות גבוהות או נמוכות. בנוסף לכך, תת־המערכת של הבקרה התרמית יכולה להיות פסיבית, תלוי בבחירת החומרים. לעומת זאת, בקרה תרמית אקטיבית עושה שימושים במחממים חשמליים ובמפעילים מסוימים אשר שולטים בטווח הטמפרטורות של החללית.
מבנה
חללית לא־מאוישת חייבת להיות מהונדסת לעמוד בשחרור מטענים לא רצויים לאחר השיגור, וחייבת להיות לה נקודת חיבור עם תת־המערכות אחרות. בהתאם למשימה, החללית תצטרך לשחרר מטענים כאשר היא נכנסת לאטמוספירה ולשטח של גוף פלנטרי אחר.
מערכת הנעה
לחלליות לא־מאוישות לא חייבת להיות מערכת הנעה, ואם כן אז זה תלוי אם המשימה מצריכה מערכת הנעה. חלליות לא־מאוישות הנמצאות במסלול הלווייני הנמוך כוללות מערכת הנעה, במטרה לצאת מכבידת כדור הארץ וגם כדי לעשות תמרונים. החלקים במערכת ההנעה מכילים: דלק, מכליות, תעלות, צינורות ומבערים. כמו כן, מערכת הבקרה התרמית קשורה לתת מערכת ההנעה, בכך שהבקרה התרמית מודדת את הטמפרטורה של החלקים במערכת ההנעה, ומחממת מראש את המכליות ואת המבערים, בשביל להכין את החללית לפעולה.
מטרת החלליות הלא־מאוישות
בחלק מהמשימות, משתמשים בחלליות לא מאוישות במקום חלליות מאוישות מכמה סיבות:
ראשית, במשימות מאוישות, המסע קשה באופן פיזיולוגי לגוף האדם. יש חלקים של תאוצה גבוהה, כמו בהמראה מכדור הארץ, אשר גורמת לאסטרונאוטים להרגיש שהם, או שהכוח כבידה שעליהם פתאום גדל.
כמו כן, בחלל יש תחושה חוסר משקל והאסטרונאוטים "מרחפים", משום שהם נמצאים במצב של נפילה חופשית. זאת בעיה, כיוון שאסטרונאוטים רבים מרגישים בחילה בתחילת המשימה ואצל חלקם ההרגשה הזו יכולה להימשך אפילו כמה ימים. בעיה בריאותית חמורה נוספת, היא שחוסר המשקל בחלל משפיע על צפיפות העצם וגורם לבריחת סידן מעצמות האסטרונאוטים. דבר זה בא לידי ביטוי בכך שתאונות קטנות של האסטרונאוטים יכולות לגרום לשברים בעצמותם. בנוסף, ישנה אפשרות שהעצמות שלהם ישברו בזמן שהם נמצאים בתאוצה גבוהה, שיכולה להתקיים במהלך חזרה לכדור הארץ או בנחיתה על כוכבי לכת אחרים. חשוב לציין שהתופעה עוד לא נחקרה לעומק.
סכנה נוספת שיש לבני אדם בזמן מסע, היא חשיפה לקרינה. ישנם שני סוגים של קרינה, שפוגעים בבני אדם: קרינות אלה מגיעות בכמות קטנה בהרבה לכדור הארץ מאשר בחלל, מכיוון שבחלל אין אטמוספירה ששחוצצת מפני הקרינה, ולפיכך צריך לבנות את החללית באופן שתגן מהקרינה, אך באופן מעשי, אין כל הקרינה נחסמת.
בעיה נוספת בשליחת אנשים לחלל היא המחיר. אנשים הם כבדים יותר ביחס למכשירים אלקטרוניים מודרניים, והם זקוקים להרבה ציוד, כמו מים, מזון, אוויר, וציוד כדי למחזר אותם.
בין חלליות מאוישות לחלליות לא־מאוישות
ראשית, החלליות הלא־מאוישות בנויות לזמן עבודה ארוך יותר מאשר חלליות מאוישות. כמו כן, החלליות הלא־מאוישות חוסכות כוח עבודה רב. את החלליות הלא מאוישות קל יותר לשגר, מכיוון שגודלם זעיר ביחס לחלליות מאוישות. יתרה מכך, בחלליות לא־מאוישות אין צורך בהתאמת המבנה למגורי אדם ומחייה.
מתוך שני הסוגים של חלליות לא־מאוישות, הראשונה מבצעת משימות בסביבת כדור הארץ, והשנייה טסה לירח, לכוכבים שונים או לפנים החלל. חלליות מאוישות בדרך כלל לא צריכות ניווט אחרי שהן מגיעות למסלול, לעומת זאת, חלליות לא מאוישות מסתמכות בעיקר על ניווט שהן מקבלות. חלליות מאוישות יכולות לקבל פקודה כמעט מידית מהקרקע. חלליות לא־מאוישות צריכות להיות אוטונומיות, או לפחות להיות עצמאיות במבצעים שגרתיים. משימות מרובות וגאוגרפיה מסובכת מעכבות חלליות לא־מאוישות מלהיות בקשר מתמיד עם שלוש תחנות הקשר החלליות. לכן, הבסיס לטיפול בחלליות לא־מאוישות הוא זיהוי כשלים בחללית ותיקונם, לעומת זאת חלליות מאוישות מתמקדות באבטוח החללית עד שהתחנות על הקרקע יוכלו לעזור.
בנוסף לכך, הרבה חלליות לא־מאוישות שהיו קרובות לכדור הארץ, השתמשו בגרסאות שונות של מחשב, אשר פותח במרכז טיסות החלל גודרד. לעומת מרכז טיסות החלל גודרד, המעבדה להנעת סילון של המכון הטכנולוגי בקליפורניה, התעסקה בבניית מחשבים לטיסות חלל רחוקות. זאת ועוד, הרבה מחשבים בחלליות מאוישות פותחו ממחשבים אחרים ומחשבים במשימות קרקעיות הובאו ממכונות מסחריות. בניגוד לכך, מחשבים בחלליות לא־מאוישות עוצבו בהתאמה מיוחדת. במקרים אלו, נאס"א לא הייתה רק המייצגת של המחשבים, אלא גם מעורבת באופן פעיל בפיתוחם. דוגמה לכך, הוא מחשב החלל הראשון והפשוט של נאס"א, ששלט במספר משימות במסלולים סביב כדור הארץ. מחשב זה ביצע משימות שונות ומרובות, אשר תרמו מאוד. לדוגמה, הלוויין SolarMax וטלסקופ החלל האבל השתמשו במחשב זה. מרכז טיסות החלל גודרד הביא לפיתוח המכשיר במשך 10 שנים מסוף שנות ה־60 עד סוף שנות ה־70.
שמעון ענתבי
שמעון ענתבי (1927 – 2004) היה סופר ילדים ופעיל חברתי ישראלי.
ביוגרפיה
ענתבי נולד בקהיר שבמצרים. מילא בעירו תפקידים בתנועה הציונית, התגייס ל"הגנה" במצרים ואיבד עין במהלך השירות. לאחר החלמתו המשיך בתפקידיו, עד שנעצר על ידי השלטונות. נכלא למשך שנה וחצי, ונשלח לחצי שנה לגלות בסיני. עם שחרורו גורש ממצרים.
ב-1950 עלה לישראל.
בארץ הקים חברה לייבוא וייצוא טכני.
קיבל את עיטור לוחמי המדינה (על"ה).
ב-1971 איבד את עינו השנייה והיה לנכה צה"ל. לאחר פרישתו לגמלאות החל לכתוב סיפורים.
בתשס"א (2001) קיבל את אות הנשיא למתנדב.
ספרו "האיש של הכלבה הלבנה" נבחר כספר מוצע וכספר אהוב ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" (תלמידי כיתות ד'-ו') ע"ש מרים רות בשנת תש"ע.
נפטר בישראל בשנת 2004. הותיר אחריו שלוש בנות ונכדים.
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 של ליסט
קונצ'רטו לפסנתר מס' 2 מאת ליסט הוא קונצ'רטו לפסנתר בלה מז'ור שהלחין המלחין פרנץ ליסט. ליסט כתב את הטיוטה של הקונצ'רטו מס' 2 לפסנתר ולתזמורת בלה מז'ור S.125 בתקופה הווירטואוזית של חייו, בשנים 1839–1840. לאחר מכן הוא הניח את הפרטיטורה למשך עשור, וכשחזר לקונצ'רטו הוא ביקר ובחן אותו לעומק שוב ושוב. בפעם הרביעית והאחרונה הוא בחן את היצירה ב-1861, השנה בה השלים את היצירה. ליסט הקדיש את הקונצ'רטו לתלמידו, הנס פון ברונסארט, שניגן את תפקיד הסולו בביצוע הבכורה של היצירה ב-7 בינואר 1857 בוַויימאר, תחת שרביטו של המלחין. הביצוע הרגיל של הקונצ'רטו אורך כ-25 דקות.
מבנה
קונצ'רטו מספר 2 בנוי מפרק אחד ארוך, בעל שישה חלקים המחוברים ביניהם בטרנספורמציות של כמה נושאים:
תזמור
תזמור הקונצ'רטו: פסנתר ככלי סולו, שלושה חלילים (בהם פיקולו אחד כפול), שני אבובים, שני קלרינטים בלָה, שני בסונים, שתי קרנות יער במי, שתי חצוצרות במי, שלושה טרומבונים (שני טנורים ובס), טוּבַּה, טימפַּני ברֵה ולָה, מצלתיים וכלי קשת.
סקירה כללית
הקונצ'רטו השני, אמנם פחות וירטואוזי מהקונצ'רטו הראשון לפסנתר, אך במבנה היצירה ניכרת מידה רבה מאוד של מקוריות. בהיבט זה מתגלה קשר קרוב יותר, הן בסגנון והן במבנה, לפואמות הסימפוניות הידועות יותר של ליסט. כמו כן, בעוד שהגרסה הסופית של הקונצ'רטו הראשון יכולה להיחשב כדוגמה מובהקת ליצירה לסולו, הקונצ'רטו השני מצביע על הניסיון של ליסט להוכיח את כישורי ההלחנה שלו, תוך שהוא מתרחק מהפגנת היכולות הווירטואוזיות האופייניות לו. ליסט, פחות נדיב כלפי הסולן באלמנטים טכניים, כמו סולמות באוקטבות, ותנועה מנוגדת, ובכך הופך לעיתים את הפסנתרן, מווירטואוז כל-יכול – למלווה של כלי קשת וכלי נשיפה מעץ. לסולן אין שליטה בחומרים התמטיים – למעשה, אחרי הפתיחה, הפסנתרן כלל לא מקבל את הנושא בצורתו המקורית, בעוד שכלי הקשת וכלי הנשיפה – תפקידם להמציא או לפחות "להמציא לכאורה" וריאציות מקוריות המוליכות את המאזין דרך שורת טרנספורמציות של הנושא. ההפסקות וקטעי השקט למיניהם, אינם הפסקות מתוכננות בזרימה של המוזיקה, אלא משמשות כמעברים בין חלקי השיח המוזיקלי.