cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
המפלגה הקומוניסטית של צרפת
מייסודה ועד מלחמת העולם השנייה
ב-1928 השתלטו על המפלגה הסטליניסטים, שביקשו להתבדל מכל המפלגות הסוציאליסטיות בטענה שהן בורגניות ולטהר את מפלגתם מגורמים חתרניים. המשבר הכלכלי העולמי של 1929 שהשפיע על צרפת החל מ-1931 תרם לתחושת כישלון הכלכלה הליברלית והביא לעליית כוחן של מפלגות אנטי-ליברליות ובכללן המפלגה הקומוניסטית. למפלגה הצטרפו באותה תקופה אמנים ואינטלקטואלים כאנדרה ברטון, פול אלוארד ולואי אראגון. אחד מתועמלני המפלגה החשובים של התקופה היה הסופר אנדרה ז'יד שלחם במסגרתה נגד הקולוניאליזם והאימפריאליזם. על אף מרכזיותה בחשיבה החוץ-פרלמנטרית, ירדה התמיכה במפלגה בבחירות 1932 והיא זכתה רק ל-10 מושבים באספה הלאומית עם 8% מהקולות.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ועליית כוחם של פשיסטים בצרפת התגבשה החל מ-1934 חזית עממית של מפלגות השמאל שאחד ממקדמיה ומקימיה היה מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית מוריס תורז. בבחירות 1936 זכתה החזית ברוב והמפלגה הקומוניסטית זכתה ב-15.3% מקולות הבוחרים ו-72 מושבים. עם זאת המפלגה לא נכנסה לקואליציה אלא תמכה במנהיג המפלגה הסוציאליסטית, לאון בלום, מחוץ לממשלה. בעוד ממשלת בלום נקטה במדיניות נייטרלית במלחמת האזרחים בספרד, תמכה המפלגה הקומוניסטית בגלוי בכוחות הרפובליקה הספרדית השנייה ואנשיה היו חלק מרכזי מן הבריגדות הבינלאומיות שלחמו על אדמת ספרד. באותה עת הייתה המפלגה הקומוניסטית הצרפתית, שאימצה סממנים פטריוטיים צרפתיים, המפלגה הקומוניסטית החוקית היחידה במערב אירופה. בספטמבר 1938 היו 72 נציגיה באספה הלאומית (ושלושה נוספים) היחידים שהצביעו נגד אשרור החלטות ועידת מינכן שנחתמו בין היטלר, מוסוליני, צ'מברלין וראש ממשלת צרפת, דאלאדיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה
חתימת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב לאי-התקפה בין גרמניה הנאצית לברית המועצות בספטמבר 1939 גרמה לפרישת חמישית מאנשי המפלגה. למרות נטייה ראשונית להגנת המולדת והתגייסות נגד גרמניה, נענתה המפלגה לתכתיב ממוסקבה שקרא למלחמה "אימפריאליסטית" ודרש תמיכה בחתירה לשלום עם היטלר. המפלגה החלה להפיץ תעמולה פציפיסטית בקרב החיילים. ראש המפלגה, מוריס תורז, ערק מהצבא ונמלט למוסקבה. בתגובה, פירקה ממשלת צרפת את כל המסגרות הקומוניסטיות, השוותה את התעמולה הקומוניסטית לתעמולה נאצית והצהירה שהעונש על הפצתה יהיה עונש מוות. לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים פנתה המפלגה לשלטון והצהירה שתשמור על נייטרליות. אולם נציגו של היטלר בצרפת אוטו אבץ ומשטר וישי אסרו על פעילותה.
עם פרוץ מבצע ברברוסה (הפלישה הנאצית לברית המועצות) ביוני 1941 בטל הסכם ריבנטרופ–מולוטוב וסטלין הורה למפלגות הקומוניסטיות לפעול בכל דרך נגד הפשיסטים. המפלגה הקומוניסטית הצרפתית הפכה לציר מרכזי של תנועת הרזיסטאנס ואנשיה ארגנו פעולות כגון התנקשויות פוליטיות מאורגנות ומתוכננות באופן שיטתי נגד בכירים במשטר וישי. בתגובה הוצאו להורג ב-22 באוקטובר 1941, 22 פעילים קומוניסטים, בהם גי מוקט (Guy Môquet) בן ה-17, שהפך לסמל המאבק בנאצים ולסמל קומוניסטי. בברכתו של סטלין קיימה המפלגה מגעים עם שארל דה גול, מנהיג צרפת החופשית שגלה בלונדון וממאי 1943 השתתפה במועצה הלאומית להתנגדות (Conseil national de la Résistance - CNR) בהנהגת ז'אן מולן, ארגון הגג של תנועות ההתנגדות לנאצים על אדמת צרפת. המפלגה הקומוניסטית הפכה לגוף המאוחד היעיל ורב ההשפעה ביותר במסגרת המועצה, באמצעות שילוב פעולה עצמאית של תאים מקומיים, בפרט חברי מאקי, עם הכוונה מרכזית. עם נסיגת הנאצים ב-1944 ניסו פלגים מהפכניים בפלגה לפעול למען חילול מהפכה קומוניסטית, אולם הפלג המרכזי החזק תמך בהמשך שיתוף פעולה עם בעלות הברית ובבלימת המהפכנות. באותה תקופה הצטרף למפלגה הצייר פבלו פיקאסו.
בתקופת ממשלת השחרור והרפובליקה הרביעית
ממלחמת העולם השנייה יצאה המפלגה ככוח ההתנגדות הגדול והמאורגן ביותר לנאציזם. עם שחרור צרפת הצטרפה המפלגה, יחד עם כל ארגוני הרזיסטאנס, לממשלה הזמנית בראשותו של דה גול, זכתה לפופולריות חסרת תקדים והייתה אחד מהכוחות הפוליטיים המשמעותיים. בבחירות לאספה הלאומית המכוננת החד-ביתית הזמנית באוקטובר 1945 הייתה המפלגה הגדולה ביותר עם 26% מהמצביעים וזכתה ב-159 מושבים. בסוף שנת 1945 עמד מספר חבריה על כחצי מיליון. בבחירות הראשונות ברפובליקה הרביעית, שנערכו בנובמבר 1946 זכתה המפלגה לתוצאה הטובה ביותר שלה בהיסטוריה, 28.3% מהמצביעים ו-182 מושבים. המפלגה הייתה חברה בברית משולשת עם המפלגה הסוציאליסטית ועם התנועה הרפובליקנית העממית ועד מאי 1947 הייתה חברה בממשלה, כאשר מוריס תורז כיהן כסגן ראש ממשלת צרפת וחבריה החזיקו בתיקי הבריאות, העבודה, השיכון, השיקום והתעשייה. המפלגה הייתה שותפה להתוויית מדיניות שכללה ייסוד מערכת של מדינת רווחה יחד עם הלאמה של מוסדות פיננסיים (בהם בנק קרדי ליונה, בנק סוסייטה ז'נרל וחברות ביטוח), תשתיות ותעשייה (בהם חברת החשמל ומפעל רנו). בשנת 1947 חוקק חוק שכר מינימום והובטחה עוצמתם ועצמאותם של האיגודים המקצועיים. כוחה של המפלגה ומרכזיותה בשיח הפוליטי והחברתי באותה עת היו כה גדולים עד שתת-מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין אצ'יסון, סבר שקיימת סכנה מיידית להשתלטות קומוניסטית על צרפת. אולם, המפלגה סירבה להצביע בעד מימון המעורבות הצרפתית במלחמת הודו-סין הראשונה, התקוממה נגד הפעלת האלימות בדיכוי התקוממות עממית נגד השלטון הצרפתי במדגסקר ותמכה בשביתות בקנה מידה גדול במפעלי רנו. בנוסף, ממשל ארצות הברית התנה את מימוש תוכנית מרשל לסיוע לשיקום המדינה בהדחת המפלגה מהממשלה (בצרפת ובאיטליה). לפיכך, פיטר ראש הממשלה פול רמדיה את שרי המפלגה ממשלתו במאי 1947. תגובת המפלגה לגירוש הייתה סדרת שביתות שכללו גם שיבושים וחבלות מכוונות בתעשייה ובתחבורה.
עם הגירוש מהממשלה בטלה מחויבות המפלגה לאחריות ציבורית והיא החלה לפעות באופן רדיקלי בקרב מעמד הפועלים. גם ההוראות מוסקבה הובילו לאימוץ קו תוקפני ורדיקלי יותר. בוועידת הקומינפורם הראשונה גינה אנדריי ז'דאנוב בשם סטלין את ניסיונה של המפלגה להגיע לברית עם הבורגנות והצביע על כישלונה כלקח. לבחירות 1951 רצה המפלגה, עקב מחלתו של תורז, תחת הנהגתו של ז'אק דוקלוז (Jacques Duclos) וזכתה ב-26.3% מקולות המצביעים ול-103 מושבים. שנה לאחר מכן נערכו במפלגה "טיהורים" שנועדו לסלק בכירים שסטו מהקו הסטאליניסטי הנוקשה, בהם אחד מבכיריה, אנדרה מארטי. המפלגה המשיכה לדבוק בקו סטליניסטי גם לאחר מותו של מנהיג ברית המועצות והצליחה לשמור על כוחה באופן יחסי. בבחירות שנערכו בינואר 1956 זכתה ב-25.4% מהקולות וב-150 מושבים ובנובמבר אותה שנה תמכה בדיכוי המרד ההונגרי. נושא התמיכה הפומבית בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה היה שנוי במחלוקת במפלגה כאשר מנושאי הדגל בעניין זה היה אחד מהמכובדים בחבריה, הפילוסוף והסופר ז'אן-פול סארטר.
מייסוד הרפובלקה החמישית ועד התמוטטות ברית המועצות
המפלגה הקומוניסטית, שהתנגדה לגוליזם, הייתה האופוזיציה העיקרית לחזרתו של דה גול לשטון ולכינון הרפובליקה הצרפתית החמישית ב-1958. בבחירות הראשונות שנערכו ברפובליקה החמישית, בנובמבר 1958, חוותה המפלגה מפלה כאשר זכתה רק ב-18.9% מקולות המצביעים וב-10 מושבים בלבד, עקב שינוי שיטת הבחירות שהקשתה במיוחד על מפלגות מבודדות. בראשית שנות ה-60 סחף את חברי המפלגה גל מאואיסטי, החברים שהושעו מהמפלגה עקב כך הקימו ב-1963 מפלגה מאואיסטית קטנה. בבחירות 1962, עקב נסיגה מהסטליניזם לאחר חשיפת פשעיו ועקב שינוי סדר היום לסדר יום כלכלי-חברתי, התאוששה המפלגה וזכתה ב-21.8% מהקולות וב-41 מושבים. כמה חודשים לפני מותו ביולי 1964 העברי תורז את שרביט הנהגת המפלגה לולדק רושה (Waldeck Rochet). רושה ביקש לערוך רפורמה במפלגה ולקדם בריתות עם מפלגות שמאל אחרות. בבחירות לנשיאות של 1965 לא הריצה המפלגה מועמד מטעמה ותמכה במועמד השמאל פרנסואה מיטראן. בבחירות 1967 זכתה המפלגה ב-22.5% מהקולות ו-73 מושבים. המפלגה התרחקה בזהירות ממוסקבה. בעת האביב של פראג, למשל, הצהירה שרק הידברות ופשרה יובילו לפתרון הסכסוך והביעה השתאות ואכזבה מהפלישה הסובייטית - אך סירבה לגנותה בפומבי.
במאי 1968 פרצה שורת הפגנות סטודנטים ברחבי צרפת. למרות תמיכה ראשונית בשביתה הכללית, הפנתה המפלגה הקומוניסטית עורף להתארגנות הסטודנטים שאורגנה על ידי טרוצקיסטים, מאואיסטים ואנרכיסטים כמו גם תנועות חברתיות בלתי-מפלגתיות כתומכי איכות הסביבה, תומכי זכויות הומואים, פמיניסטיות וכדומה וכינו אותה "מהפכת דמה". לחוסר תמיכת המפלגה בהתקוממות העממית השמאלית היה מחיר כבד בבחירות שנערכו מיד לאחר שוך המהומות. המפלגה איבדה מחצית ממושביה עם 20% מקולות הבוחרים ושוב מבודדת ללא ברית פוליטית, ירדה ל-43 מושבים. בבחירות לנשיאות ב-1969 הריצה המפלגה את דוקלוז כמועמד, שהגיע למקום השלישי עם 21.3% מקולות הבוחרים וגבר על מועמדי השמאל האחרים.
בשנות ה-80 התדרדרה המפלגה בכל החזיתות, הן בבחירות המוניציפליות והן בבחירות לפרלמנט האירופי בהן זכתה ב-1984 ב-11.2% מהקולות, כמעט אותו מספר לו זכתה המפלגה הלאומנית הקיצונית החזית הלאומית. ביולי 1984 נכנס לורן פביוס לתפקיד ראש הממשלה והמפלגה הקומוניסטית פרשה ממנה. בבחירות 1986 זכתה המפלגה רק ל-9.8% מהקולות והגיעה לשפל של 35 מושבים, אך מרשה סירב לפנות את מקומו או לשנות את הקו המפלגתי הנאמן למוסקבה. בבחירות עד סוף שנות השמונים נאבקה המפלגה בחוסר הצלחה מול תנועות שמאל חדש שכירסמו בבסיס התמיכה שלה עד המשבר הבלתי-נמנע שחל עם נפילת ברית המועצות ב-1991. ב-1994 התפטר מרשה מתפקידו כיו"ר המפלגה.
מהתמוטטות ברית המועצות ועד ימינו
יו"ר המפלגה החדש, רובר הו (Robert Hue), פרסם ספר פרוגרמטי בשם Communisme : la mutation ("קומוניזם: השינוי") בו תקף את ברית המועצות על רדיפותיה את האינדיבידואליזם והדמוקרטיה והפניית העורף שלה לזכויות האדם. תחת הנהגתו עברה המפלגה תהליך שנקרא בעקבות ספרו "המוטציה" (la mutation) או השינוי. השינוי כלל ארגון מחדש של המפלגה, נסיגה מן המרקסיזם-לניניזם ושיתוף חברי המפלגה בדיון פתוח בעתידה. זאת בצד ניסיון להחייאת מיזמים בתחומים מוניציפליים ובתחום איגוד העובדים שהיו בעלי זיקה למפלגה וחידוש הברית שלה עם מפלגות השמאל הלא-קומוניסטי. בבחירות 1997 זכתה המפלגה ב-9.9% מהקולות ו-35 מושבים ושבה לקואליציה בראשות ליונל ז'וספן. בין 1997 ל-2002 החזיקו שרי המפלגה בתיקי התחבורה, הנוער והספורט, התיירות ותת-שר למורשת ותרבות. אולם התדרדרות המפלגה לא נעצרה. בבחירות 2002 היא הגיעה לשפל של 4.8% מהקולות ו-21 מושבים בלבד, כאשר הו עצמו מאבד את מושבו באזור הבחירה שלו. הנהגת המפלגה עברה לידיה של מארי-ז'ורז' בופה (Marie-George Buffet), שרת הנוער והספורט לשעבר, האישה הראשונה שכיהנה כראש מפלגה קומוניסטית בצרפת.
בופה אימצה קו של הפרדות מן הברית עם המפלגה הסוציאליסטית ופיתוח זהות מובחנת, תוך הובלה והשתתפות ביוזמות חברתיות, אנטי-קפיטליסטיות ויוזמות אנטי-גלובליזציה. בפרט הובילה המפלגה את ההתנגדות למדיניות הליברלית של האיחוד האירופי ואת הגוש האירוסקפטי השמאלי. עמדה שזיכתה את המפלגה בפופולריות בחוגים מסוימים. ב-2005 גינתה בופה בחריפות את תגובתה האלימה וההיסטרית של ממשלת דומיניק דה וילפן למהומות אוקטובר-נובמבר ואת המדיניות המפלה נגד מהגרים שהובילה למהומות. בפרט יצאה נגד שר הפנים ניקולא סרקוזי, שהיה סמן ימני ביחס למהומות וכינה את בני הנוער המתפרעים "חלאות" (racaille). על אף העידוד ששאבה בופה מן הציבור הכללי, נקלעה המפלגה למשבר פנימי בין מרקסיסטים "מסורתיים" שעדיין היוו בה כוח חשוב לבין גורמים רדיקליים שביקשו לראות חזית שמאל מאוחדת וגדולה, משמאל למפלגה הסוציאליסטית, שהמפלגה הקומוניסטית ההיסטורית תהפוך לחלק ממנה. בבחירות 2007 התרסקה המפלגה עם 4.3% בלבד מהבוחרים ו-15 מושבים. על מנת לשרוד חברה המפלגה לירוקים ולרסיסי מפלגות שמאל רדיקליות ליצירת גוש השמאל הדמוקרטי והרפובליקאי (Gauche démocrate et républicaine, GDR). עם זאת המשיכה המפלגה לשמר את כוחה ואף להגדילו במעט בבחירות המוניציפליות. בבחירות 2009 לפרלמנט האירופי רצה המפלגה כחלק מגוף חדש, חזית השמאל (Front de gauche) לצד מפלגת השמאל של ז'אן לוק מלנשון. בכל הבחירות מאז, כולל הבחירות הפרלמנטריות של 2012 התמודדה המפלגה כחלק מגוף זה, שזכה לתמיכה 6.9% מהמצביעים ול-10 מושבים, 7 מתוכם לקומוניסטים. רק ב-2013 הוסר סמל הפטיש והמגל מכרטיסי החבר של חברי המפלגה.
ב-2022 המפלגה הצטרפה לאיחוד האקולוגי והחברתי החדש של העם בראשותו של מלנשון.
Fête de l'Humanité
אחד מהאירועים הנחשבים המשלבים אמנות, מוזיקה ומאחה פוליטית הוא "פסטיבל האנושות" (או "פסטיבל [העיתון] ל'הומניטה", Fête de l'Humanité) שאורגן לראשונה על ידי המפלגה ב-1930 לטובת גיוס כספים לביטאונה, ל'הומניטה. מאז 1960 מתקיים הפסטיבל כל שנה בהשתתפות טובי האמנים ותוך הפגנת עמדות פוליטיות כגון תמיכה במהגרים ופליטים, גינוי דרום אפריקה, פעילות נגד הגלובליזציה, תמיכה בפלסטינים ועוד. על אף שהפסטיבל מזוהה באופן מוחלט וחד משמעי עם המפלגה הקומוניסטית, הוא מושך קהלים רחבים, רובם צעירים המזוהים עם השמאל הרדיקלי, אך חלקם חובבי מוזיקה ופסטיבלים שאינם מזדהים בהכרח עם כל המסרים הפוליטיים.
יהדות סרי לנקה
היהודים היו נוכחים בסרי לנקה מאז המאה ה-9 לפחות. ב, אבו זייד אל חסן, ערבי מוסלמי פרסי הצהיר כי היו "מספר רב של יהודים" באי שבדיוק נגלה לערבים.
ב, בנימין מטודלה דיווח כי ישנם 3,000 יהודים בסרי לנקה.
חלק מן היהודים הוטמעו באוכלוסייה המקומית במשך מאות שנים. עם הגעתם של הפורטוגזים בראשית המאה ה-16 נאלצו לנטוש את אמונתם וזהותם (מה שהוביל להתבוללות במאות השנים האחרונות) או שנשחטו. בהרחבה של האינקוויזיציה הפורטוגזית.
כיום חיים כ-350 יהודים במדינה.
נראה כי לא יהודים מתרגלים, וגם אנשים ששמרו על הידיעה שהם צאצאי יהודים, שרדו מאותה תקופה מוקדמת, אם כי ייתכן שיש שושלות יהודיות. בעלי שם המשפחה "דה פונסקה" ושם המשפחה "דה אלוויס" בסרי לנקה עשויים להיות הצאצאים המעורבים של אנשים שמות משפחה "[פונסקה, דה אוליברה (שם משפחה)", המקושרים בדרך כלל למוצא יהודי פורטוגזי ספרדי. צאצאי המוצא היהודיים המפורסמים האחרים יהיו "אלקגמות". ניתן היה לאתר את ההיסטוריה שלהם עד לתקופות הקולוניאליות בציילון.
בשל עושרם ועוצמתם העצומה, יהודי טאמיל תאטר נהרגו באופן שיטתי מכיוון שהמדינה ושליטיה ראו בכך אפשרות טובה יותר מאשר להחזיר את הכסף המגיע. עם הזמן התאטרים נטמעו בקאסטים של אחיהם / אחיות ומספרם הלך והתמעט. לפי הערכות, פחות מ-350 תאטרנים יהודים קיימים כיום. יהודים טמילים בולטים רבים שמרו על שושלתם חזקה אך בסתר. נאמר כי הם עדיין מחזירים את עצמם ביהודי טמיל תאטר, אך עקב רדיפה שמרו על כך והם נוטים רק לגלות לאחיהם.
אליזבת הרטמן
מרי אליזבת הרטמן (באנגלית: Mary Elizabeth Hartman; 2 בדצמבר 1943 – 10 ביוני 1987) הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית. מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 1965 על הופעתה בסרט "טלאי כחול".
ביוגרפיה
הארטמן נולדה בינגסטאון, אוהיו, שם עסקה בתיאטרון תחת הכינוי "ביף". בגיל 21 עברה להתגורר בניו יורק כדי לקדם את קריירת המשחק שלה והחלה את דרכה בברודוויי.
קריירת משחק
בשנת 1966 שיחקה הארטמן בסרטו החמישי של פרנסיס פורד קופולה כבמאי "אתה ילד גדול עכשיו" בתור רקדנית הגו גו ברברה דארלינג. הארטמן הועמדה על הופעתה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בפעם השנייה ברציפות. בנוסף השתתפה בסרטו של סידני לומט "הקבוצה" ובסרטו של ג'ון פרנקנהיימר "יום הדין".
ב-1971 הופיעה בדרמה של דון סיגל "נקמניות" לצידו של קלינט איסטווד וב-1973 בסרט הקאלט "בראש מורם" בתפקיד פאולין אשתו של המתאבק בופורד פוסר. התפרסמה בפעם האחרונה בתחילת שנות ה-80 בקומדיית האימה "ירח מלא" ובסרט האנימציה המפורסם "סודה של נים" בו דיבבה את קולה של גברת בריסבי.
חיים אישיים
הייתה נשואה לתסריטאי הסרט "הולך בדרכי" גיל דניס ממנו התגרשה לאחר 16 שנים. שמה קץ לחייה לאחר התמודדות ממושכת עם דיכאון.
יונדאי פורטר
יונדאי פורטר (באנגלית : Hyundai Porter, קרוי גם : Hyundai H-100) הם מסחריות וטנדרים מתוצרת יצרנית כלי הרכב הדרום-קוריאנית יונדאי מוטור אשר מיוצרים משנת 1977
המנועים המורכבים בדגמי "יונדאי פורטר" הם מסוג דיזל. סוגי הנעה : הנעה אחורית 4x2 / הנעה כפולה 4x4.
מצד גבעת שפירא
"מצד גבעת שפירא" הוא מצודה הממוקמת ליד מאגר המים של הגבעה הצרפתית. משלהי תקופת הברזל II או ראשית התקופה הפרסית, שהיה בשימוש גם בתקופה ההרודיאנית.
במקום נחשפו יסודות מבנה ייחודי הבנוי אבני צור מסותתות במתאר מלבני של 17*21 מ'. למבנה חצר מרכזית ומשני צדיה מספר חדרים, עובי הקירות שהשתמרו הוא 1.80 מ' וסביר להניח שההשתמרות היא של מסד למצד שנבנה מעליו, בין אבני המילוי נמצאו שברים של כלי חרס שמתוארכים לסוף תקופת הברזל או ראשית התקופה הפרסית (מטבע יהד נתגלה במקום), מאוחר יותר הותקנו במקום המצד מבנים חקלאיים ששינו את תוכניתו המקורית, למבנה נחצבה גת גדולה ובמרכזה בור מים.
לאסלו באנוצי
לאסלו באנוצי (בהונגרית: Bánóczi László, בודפשט, 23 בנובמבר 1884 – בודפשט, 12 ביוני 1945) היה במאי, מחזאי, סופר, מתרגם ספרותי הונגרי-יהודי.
קריירה
באנוצי למד משפטים בבודפשט, ואחר כך למד אסתטיקה ופילוסופיה בברלין ובלייפציג. הוא הצטרף לתנועת העבודה ההונגרית בשנת 1904 והנחה את מדיניות התרבות של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית. בשנת 1904 היה ממקימי אגודת תאליה (אגודת תיאטרון ספרותית), ובהמשך ניהל אותה בין השנים 1904 לבין 1908 וכן שימש בה גם במאי. בין השנים 1908 לבין 1920 עבד בלשכת העבודה הלאומית של הונגריה ובשנים 1918 עד 1921 היה מנהל הפדרציה הלאומית של שטפאניה. הוא הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1921, שם עבד כבמאי. משנת 1924 היה מנהל התיאטרון ההונגרי, ובשנת 1925 עבד גם כבמאי בתיאטרון מרכז העיר שהיה התיאטרון של ארתור בארדוש ההונגרי-יהודי והוא בעל חשיבות בהיסטורית התיאטרון ההונגרי. בארדוש ניהל אותו ללא הפרעה כמעט במשך שלושה עשורים, כמעט עד שהולאם בשנת 1949. בשנת 1951 שונה שמו ל"תיאטרון יוז'ף קטונה" והוא פועל עד היום בבודפשט). בשנת 1924 עבד כמחזאי בכמה תיאטראות. בשנת 1934 נבחר לנשיא ולמנהל העסקים של "תאליה החדשה", ואחר כך בגלל החוקים האנטי-יהודיים המפלים (החוק היהודי הראשון, השני והשלישי) ניהל והוביל בין 1940 לבין 1944 את הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך (OMIKE), שיצרה מקומות עבודה עבור 440 אמנים יהודים נרדפים בתיאטרון גולדמארק בבודפשט.
באנוצי תרגם את "האחים" של גתה (1904) ואת "הטנור" של פרנק ודקינד ((בנימין פרנקלין ודקינד (24 ביולי 1864 - 9 במרץ 1918) היה מחזאי גרמני אשר נמנה עם אבות האקספרסיוניזם)). בנוצי פרסם מאמרים בנושא דרמטורגיה, ספרות, מדיניות חברתית, בריאות ציבורית וכלכלה.
הנני (ארגון)
הנני הוא ארגון שנוסד במאי 1973 על ידי הרבנית אסתר יונגרייז לעידוד חזרה בתשובה, ליהדות אורתודוקסית. יונגרייז נשאה נאומים בפני קהל גדול, לכל אורך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-20, כולל תוכנית מוקדמת שכותרתה "You Are a Jew" ("אתה יהודי!") במדיסון סקוור גארדן ב-18 בנובמבר 1973. היא דיברה בתקיפות נגד תופעות של חילון והתבוללות שהיא הגדירה כ"שואה רוחנית". המילה "הנני" מתייחסת לתשובת אברהם אבינו לה' לאחר קריאת שמו, בפרשת העקידה. בשנת 1989, נפתח "מרכז מורשת הנני" (the Hineni Heritage Center) בעיר ניו יורק. המרכז הוא מקום משכנו של מוזיאון מולטימדיה ומציע שיעורי תורה, שבתונים, ותפילות ימים נוראים. המרכז גם מציע תוכנית לרווקים ורווקות. רבים מן הזוגות שפגשו זה את זו בתוכנית זו משתתפים בסמינרים לזוגות צעירים של "הנני", וילדיהם משתתפים בשיעורים לילדים קטנים (Hineni Torah Tots), מה שיוצרים מעגל של שלושה או ארבעה דורות. במרכז הסיוע של "הנני" על-שם ביל וג'יל רוברטס, בירושלים, בנוסף לתוכניות החינוכיות והחברתיות, מוצעים גם שירותי הנחיה וייעוץ לנוער בסיכון.
"הנני" הפכה לתנועה כלל-עולמית, עם מרכזים בכל רחבי העולם. בשנת 1998, "הנני" פתחה בית תבשיל במרכז הנוער בירושלים, והציעה שירותים חברתיים ותמיכה לנוער בסיכון, מלבד עריכת סדר ליל פסח שנתי לתושבים חסרי בית בירושלים.
ליאת חנינוביץ
ליאת חנינוביץ (נולדה ב-2 בינואר 1966) היא מתעמלת אומנותית ישראלית אשר הייתה אלופת ישראל וייצגה את ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
קריירה
חנינוביץ השתייכה למועדון הפועל חולון והתאמנה תחת הדרכתן של רחל שוגר ואילנית לזר.
חנינוביץ הייתה המתעמלת האומנותית הראשונה שייצגה את ישראל במשחקים האולימפיים כאשר השתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס 1984 בגיל 18. היא סיימה במקום ה-27 הכללי בקרב-רב לאחר שסיימה במקום ה-17 בתרגיל החישוק, במקום ה-20 בתרגיל הכדור, במקום ה-27 בתרגיל האלות ובמקום ה-31 בתרגיל הסרט.
בשנת 1984 היא גם זכתה באליפות ישראל בהתעמלות אומנותית לאחר שזכתה במדליית הזהב בקרב-רב.
גביע CEV
גביע CEV הוא התחרות הרשמית השנייה בחשיבותה למועדוני כדורעף גברים באירופה ומתקיימת מדי שנה. עד שנת 2000 נקראה בשם גביע מחזיקות הגביע של CEV. בשנת 2000 שונה שמה לגביע הקבוצות הטובות ביותר של CEV ובשנת 2007 שונה שמו לגביע CEV. גביע CEV שהיה קיים בעבר שונה לשם "גביע האתגר של CEV". CEV הוא ראשי התיבות באנגלית ל"קונפדרציית הכדורעף האירופית".
מלחמת הכוכבים: באד באצ'
מלחמת הכוכבים: באד באצ' (באנגלית: Star Wars: The Bad Batch) היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שנוצרה על ידי דייב פילוני עבור שירות הסטרימינג דיסני+. הסדרה חלק מיקום "מלחמת הכוכבים", שמתפקדת גם כהמשך לסדרה "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים". הסדרה מופקת על ידי Lucasfilm Animation, עם ג'ניפר קורבט ככותבת הראשית ובראד ראו בתור הבמאי.
די בראדלי בייקר מככב בתפקיד החבר'ה הרעים, חוליה של משובטים מובחרים עם מוטציות גנטיות. מישל אנג מככבת בתור אומגה, משובטת שמצטרפת לחבר'ה הרעים. הסדרה הוזמנה רשמית על ידי דיסני+ ביולי 2020 כסדרת המשך ל"מלחמת המשובטים".
העונה הראשונה שודרה בבכורה בדיסני+ ב-4 במאי 2021, ורצה במשך 16 פרקים עד 13 באוגוסט. היא זכתה לביקורות חיוביות מהמבקרים. העונה השנייה, שתורכב גם היא מ-16 פרקים, אומרה לצאת ב-4 בינואר 2023 ולהסתיים ב-29 במרץ.
תקציר
כוח משובטים 99, הידוע גם בשם החבר'ה הרעים - קבוצה של משובטים מובחרים עם מוטציות גנטיות שהוצגו לראשונה ב"מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים" - לוקחים על עצמם משימות כשכירי חרב נועזים לאחר מלחמת המשובטים.
פיתוח
דיסני+ הזמינה רשמית סדרה חדשה מ- Lucasfilm Animation ביולי 2020 בשם מלחמת הכוכבים: באד באצ', ספין-אוף מהעונה האחרונה של מלחמת המשובטים שתעקוב אחרי החבר'ה הרעים לאחר אירועי הסדרה. ההכרזה תיארה את הסדרה כחזון של דייב פילוני, והוא יהיה המפיק בפועל לצד אתנה פורטיו, הבמאי המפקח בראד ראו והכותבת הראשית ג'ניפר קורבט, קארי בק וג'וש רימס כמפיקים. פילוני תיאר את הסדרה כ"מאוד בסגנון" של מלחמות המשובטים ואמר שהיא תישאר נאמנה לחזון של לוקאס עבור אותה סדרה של סיפורי הרפתקאות אפיים ומרגשים. באוגוסט 2021, לפני יציאת סיום העונה הראשונה של שני חלקים, הסדרה חודשה רשמית לעונה שנייה.
ליהוק
הטריילר הראשון לסדרה, שיצא בדצמבר 2020, אישר שדי בראדלי בייקר יחזור ממלחמת המשובטים כקולם של כל המשובטים בסדרה, כולל חברי "החבר'ה הרעים" וקפטן רקס. הוא גם חשף שגרסה צעירה יותר של הדמות פנק שאנד מ"המנדלוריאן" תופיע בסדרה, והשחקנית מינג-נה וון אישרה שהיא תחזור על תפקידה כשאנד. בנוסף, סטיבן סטנטון ואנדרו קישינו חזרו לתפקידם כאדמירל טארקין וסו גררה.
מוזיקה
קווין קינר אושר כי הוא מלחין את הסדרה בינואר 2021, לאחר שהלחין בעבר את מלחמת המשובטים והמורדים. הוא כתב את שיר הנושא של החבר'ה הרעים לעונה האחרונה של מלחמת המשובטים ותיאר שהמוזיקה שלו עבור הבאד באצ' כאבולוציה מקודמה עם שילוב של אלמנטים אלקטרוניים ותזמורתיים. קינר קיבל השראת מהפסקול של תותחי נברון (1961) ו-12 הנועזים (1967), אשר שניהם כוללים להקת דמויות הדומות לחבר'ה הרעים.
שיווק
נשיאת לוקאספילם, קתלין קנדי, קידמה את הסדרה באירוע יום המשקיעים של דיסני ב-10 בדצמבר 2020, וחשפה את הטריילר הראשון לסדרה. ג'ייקוב אולר מ-Syfy Wire הרגיש שהטריילר גרם לסדרה להיראות כמו גרסה עתירת אקשן יותר של מלחמת המשובטים, והשווה אותה לסדרת הטלוויזיה צוות לעניין משנות השמונים. לקראת הקרנת הבכורה של הסדרה נוספו דמויות מהסדרה גם למשחק התפקידים בנייד Star Wars: Galaxy of Heroes.
שידור
מלחמת הכוכבים: באד באצ' הוקרן בבכורה בדיסני+ ב-4 במאי 2021, יום מלחמת הכוכבים, עם פרק מיוחד של 70 דקות. הפרק השני שוחרר ב-7 במאי, עם פרקים שלאחר מכן יצאו מדי שבוע ובסך הכל 16 פרקים. העונה השנייה אמורה לצאת לאקרנים מאוחר יותר השנה.
דור-כוריגלזו
דוּר־כּוּרִיגַלזוּ (שם מודרני: עקרקוף, בערבית: عقرقوف) הוא שמה של עיר עתיקה ששכנה בעיראק של היום במחוז בגדאד. העיר שכנה במסופוטמיה כ־30 ק"מ ממערב למרכז בגדאד של היום. העיר נוסדה על ידי המלך הכשי כּוּרִיגַלזוּ הראשון במאה ה־14 לפנה"ס, כדי לשמש כעיר הבירה של הכשים ששלטו בבבל ונקראה על שמו. העיר ננטשה לאחר הנפילה של השושלת הכשית בשנת 1155 לפנה"ס. משמעות השם "דור" באכדית "המבצר של".
היסטוריה
העיר שימשה כעיר הבירה של בבל לפחות בתקופתו של כוריגלזו הראשון, ובתקופה שלאחריו שימשה או כעיר בירה או כעיר חשובה. העיר הייתה מאוכלסת בכל תקופת השלטון הכשי בבבל עד המאה ה־12 לפנה"ס ואז היא ננטשה. אזור המקדש בעיר המשיך להיות פעיל לפחות עד התקופה הנאו־בבלית במאה ה־7 לפנה"ס. בתקופה שבין המאה ה־9 ועד ה־14 בעיקר, האזור היה מאוכלס על ידי יישובים קטנים עם אזורי קבורה ששימשו את האוכלוסייה הערבית.
שרידי העיר
העיר הייתה מבוצרת והוקפה בתקופה הכשית על ידי חומה גדולה שהקיפה שטח של כ־2.25 קמ"ר. צורתה של העיר הייתה מוארכת וכללה מספר תלים, שאולי משקפים אזורים נפרדים בעיר ששימשו לפונקציות שונות. הגבעה הנקראת עקרקוף בולטת על פני כל השטח. על גביה נמצאים שרידי זיקורת שנבנה לכבודו של האל אנליל, אחד האלים החשובים בפנתאון אלי בבל. אזור הזיקורת הוקף במתחמי מקדשים. המאפיינים האדריכליים הדומים של הזיקורת והמקדשים הם חיזוק להנחת החוקרים שכל המתחם נבנה בתקופתו של כוריגלזו הראשון. מתחם המקדש שליד הזיקורת נחפר רק בחלקו הדרום־מערבי.
אזור הארמון שנמצא באזור תל אל־אביאד (Tell al-Abyad) מורכב ממספר שכבות סטרטיגרפיות אדריכליות המצביעות על מספר שלבי בנייה באזור זה בתקופות שונות. לוחות שנמצאו במבנה הצביעו שהארמון היה מאוכלס לאורך כל התקופה הכשית. הארמון נבנה במודולים של שלושה חדרים סביב חצרות גדולות. בעת החפירות נמצא באגף המזרחי של הארמון מטמון וחדר ששימש ככל הנראה כחדר כס, או חדר קבלה.
הזיקורת
הזיקורת נבנה על ידי כוריגלזו הראשון. מסביב לזיקורת נבנתה במה המהווה בסיס לזיקורת והיא מרובעת וגודלה 80 מטר בכל צלע. גובה קיר מהקרקע ועד הבמה הוא 8 מטר. במה זאת שוחזרה על ידי רשות העתיקות העיראקית. הגישה לזיקורת נעשית באמצעות שלושה גרמי מדרגות. כבש המדרגות הראשי נמצא בצידו הדרומי של הקיר ובמרכזו והוא מוביל לבמה. שני גרמי מדרגות נוספים נמצאים בפינות משני צידי הצד הדרומי. הזיקורת עצמו מגיע בנקודה הגבוהה ביותר שלו לגובה של 47 מטר מעל הבמה.
ליבת המבנה נבנתה מלבנים מרובעות מיובשות בשמש, כשבין כל שבע שכבות של לבנים הוכנסה מחצלת קנים ששימשה לניקוז וסייעה להחזיק את הלבנים, בכך שנתנה שכבה רציפה של תמיכה. שכבות הלבנים החיצוניות של הזיקורת נעשו מלבנים שעברו צריפה באש. על אחת הלבנים הצרופות החיצוניות נמצאה כתובת המציינת שהלבנים הונחו על ידי המלך כוריגלזו השני שמלך בסוף המאה ה־14 לפנה"ס.
הזיקורת היה אתר ידוע ומתויר במשך מאות בשנים. האתר שימש כציון דרך לפני בגדאד לבאים בעת העתיקה בשיירות גמלים ולבאים בתחבורה המודרנית. הוא שימש גם כאתר פיקניק ותיירות פופולרי לתושבי בגדאד בגלל קרבתו לעיר. בשנת 1960 נבנה בקרבתו מוזיאון קטן ששימש להצגת האתר למבקרים. תיירים מערביים שהחלו לבקר בעיראק החל מהמאה ה־17 בלבלו אותו עם מגדל בבל המופיע בתנ"ך.
ארכאולוגיה
האתר תואר לראשונה על ידי קלודיוס ג'יימס ריץ' (Claudius James Rich) שביקר באתר ב־1811 וסיפר על כך בספרו "Narrative of a journey to the site of Babylon in 1811" שיצא בשנת 1839. בשנת 1837 הגיע לאתר פרנסיס ראודון צ'סני (Francis Rawdon Chesney), כדי לבחון את אתר. הוא פרסם את ממצאיו בספר "Narrative of the Euphrates Expedition" שיצא בשנת 1868. במחצית המאה ה־19 זיהה הנרי קראסוויק ראולינסון (Henry Creswicke Rawlinson) את האתר כמקום הימצאה של העיר דור־כוריגלזו. החפירות הארכאולוגיות הראשונות התקיימו באתר בין השנים 1942–1945 על ידי משלחת משותפת של רשות העתיקות העיראקית ובית הספר הבריטי לארכאולוגיה בעיראק, בראשותם של הארכולוג העיראקי טהא באקר והארכאולוג הבריטי סיטון לויד. בחפירות נמצאו למעלה ממאה לוחות חרס בכתב יתדות מהתקופה הכשית. לוחות אלה נמצאים במוזיאון הלאומי של עיראק.
במסגרת החפירות נחפרו הזיקורת, שלושה מקדשים וחלק מארמונו של כוריגלזו השני. בשנות ה־70 של המאה ה־20, בתקופת שלטונו של סאדאם חוסיין, המשיכה רשות העתיקות העיראקית לחפור באזור הזיקורת כחלק מהפרויקט לשיקום ושחזור חלקו התחתון של המבנה.
האתר מחולק לשלושה אתרי חפירה, הגבעה של עקרקוף כולל הזיקורת ומקדש גדול, מבנה ציבור השוכן כ־100 מטר ממערב לו ותל אל־אביאד שנמצא במרחק של אחד ק"מ מדום מערב ובו נמצא מבנה הארמון הגדול שנחפר בחלקו. השחיקה במבנה הזיקורת חשפה פרטים אדריכליים של המבנה שאפשר לחוקרים להבין את תהליכי הבנייה כמו את השיטה להנחת מחצלת קנים אחת למספר שכבות של לבנים. חלק גדול מהממצאים הקטנים ופריטי האמנות שהתגלו מהתקופה הכשית מקורם במבנה הארמון באתר, ומכאן חשיבות האתר.
בשנת 1968 הכניסה המעבדה Centro Scavi’s סקר פוטוגרמטרי של כל ארבעת צידי הזיקורת. בסקר זיהו בתוך הליבה של המבנה שרידי מחצלות קנים. בסקר זוהו שלוש טרסות שהרכיבו את המבנה, כשהמקדש שכן על העליונה וכן שרידי המדרגות. הסקר אפשר שיחזור מקורב של המבנה המקורי שעל בסיסו הוגשה בשנת 1975 הצעת שחזור לרשות העתיקות העיראקית.
שטח נוסף שנחפר באתר הוא תל אבו שיז'אר (Tell Abu Shijar). האתר נחפר על ידי ארכאולוגים עיראקים, דוח החפירה פורסם בשנת 2006.
מצב האתר
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה־21, האתר סובל מנזק סביבתי וההתפתחות האורבנית של בגדאד. האתר סובל גם מתהליכי שחיקה של גורמי טבע כמו גשם, ומי תהום בעיקר בצידו הדרום־מערבי. הזיקורת נמצא בסכנת קריסה, אלא אם ינקטו אמצעים לשימור וחיזוקו.
בסמוך לאתר ממשיכים לבנות אזורי תעשייה, ופרברי העיר מתרחבים ומקרבים לאתר. בנוסף בסמוך לחומה המקיפה את האתר יש התרחבות של שטחים חקלאיים הגורמים למתיחות.
בשנות ה־80 של המאה ה־20, ניהל הצבא העיראקי תמרונים צבאיים, כולל חפירת תעלות, במיוחד בצידו הדרום־מערבי. תמרונים אלה הסבו נזק לאתר. בזמן מלחמת עיראק שהתרחשה במרץ 2003, הזיקורת לא נפגע, אבל לאחר נפילתו של סאדם חוסיין, האתר ניטש ונבזז. המבנה ששימש כמוזיאון ומרכז מבקרים, בניין מנהלה ומסעדה ששרתו את המבקרים נהרס. חלק מהממצאים הארכאולוגיים שהיו במוזיאון הועברו למקום מבטחים בבגדאד, אבל השאר נבזז. פקידי ממשל מקומיים וצבא ארצות הברית שאחראים על הביטחון באזור החלו להכין תוכנית לשיפוץ האתר. בשנת 2008, גויסו אנשים כי לתכנן את שיפוץ האתר ההיסטורי, כשהמטרה היא גם לספק מקומות עבודה לתושבי האזור. אבל התוכנית לא התממשה עקב היעדר תמיכה מהמשרד העיראקי להיסטוריה ושרידים (Iraq Ministry of History and Ruins)
נשיא אוקראינה
נשיא אוקראינה (באוקראינית: Президент України) הוא ראש מדינת אוקראינה. הנשיא מנהל את מדיניות החוץ של המדינה והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים האוקראיניים וראש המועצה לביטחון לאומי והגנה.
סמכויות הנשיא מוגבלות באופן יחסי. כך למשל, עליו להעמיד בפני הפרלמנט, הראדה העליונה, מועמד מתאים לתפקיד שר החוץ ושר ההגנה שעל הפרלמנט לאשר. כמו כן, שישה מתוך שמונת שופטי בית המשפט לחוקה מתמנים על ידי הנשיא. הנשיא נבחר בבחירות ישירות על ידי אזרחי המדינה לתקופת כהונה בת חמש שנים, וכהונתו מוגבלת לשתי קדנציות רצופות בלבד.
היסטוריה
מאז הקמת התפקיד ב-5 ביולי 1991, כיהנו שבעה נשיאים באוקראינה:
תחבורה
"מיזם האוויר האוקראיני" משמש כחברת תעופה עבור ממשלת אוקראינה ובכירי המדינה, באמצעותה הנשיא האוקראיני טס במטוס טופולב Tu-134 המשמש כמטוס הנשיאותי האוקראיני.
בחירות
הנשיא נבחר בהצבעה ישירה על ידי העם לתקופת כהונה של 5 שנים והוא מוגבל לשתי כהונות רצופות. על מועמד לזכות ברוב קולות מוחלט, אם אף מועמד לא משיג רוב שכזה נערך סיבוב שני.
על פי פרק 5 סעיף 103 בחוקת אוקראינה, מועמד לנשיאות חייב להיות אזרח אוקראיני לא פחות מגיל 35, בעל זכות בחירה המתגורר באוקראינה בעשור שלפני רישומו כמועמד לנשיאות ודובר אוקראינית. על פי החוקה הבחירות נערכות ביום ראשון האחרון של החודש האחרון לשנה החמישית לכהונת הנשיא המכהן. אם סמכויות הנשיא מופסקות לפני תום הכהונה החוקית (עקב נבצרות), הבחירות נערכות בתוך 90 יום מסיום הכהונה ועל המועמדים לשלם סכום של 500,000 הריבניה (כ-20,000 דולר אמריקאי), שמוחזרים רק למועמדים שהתקדמו לסיבוב שני בהצבעה, במקרה שנערך כזה.
הבחירות הנשיאותיות נערכו בשנים הבאות: 1991, 1994, 1999, 2004, 2010, 2014, 2019.
הפיגוע בקיבוץ שמיר
הפיגוע בקיבוץ שמיר התרחש ב-13 ביוני 1974. ארבעה מחבלים שחדרו מלבנון נכנסו לקיבוץ שמיר שבעמק החולה, ירו לעבר חבריו ורצחו שלוש נשים. חבר קיבוץ נוסף נפצע. המחבלים התבצרו באחד המבנים ביישוב עד שנהרגו בקרב עם חברי הקיבוץ וחיילי צה"ל.
הפיגוע
ארבעת המחבלים, חברי ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, חדרו מלבנון בערב שלפני כן דרך המורדות המערביים של החרמון. כדי להטעות הם התחזו להיפים - גידלו את שערם פרא, כרכו סרטים על מצחיהם ולבשו מעילים ארוכים, שתחתיהם הסתירו רובי סער מסוג קלשניקוב.
המחבלים הגיעו אל הקיבוץ מצפון בשעה 08:30 לערך. תחילה נכנסו למכוורת הקיבוץ ומחסן האריזה שלידה, הנמצאים כ־300 מטר מהבתים הקיצוניים ביישוב. הם רצחו ביריות שתי חברות משק שנמצאו במחסן, בת 28 (שהייתה בהריון) ובת 58. לאחר מכן המשיכו אל הקיבוץ במטרה להגיע אל בתי הילדים. הם נתקלו בשני חברי הקיבוץ וירו לעברם מטווח קצר. אחד מהשניים נפצע. השני נמלט והזעיק את חבריו ליישוב. נראה שהמפגש עם שני חברי הקיבוץ שיבש את תוכניתם של המחבלים. הם פנו בחזרה למכוורת. בדרכם נתקלו במתנדבת יהודיה בת 19 שבאה לקיבוץ מניו זילנד ורצחו אותה ביריות.
חברי הקיבוץ, שרובם היו חמושים וביניהם נמצאו גם לוחמי יחידות מובחרות של צה"ל, הפעילו תרגולת חירום שבה כבר התאמנו וחשו עם נשקם למקום היריות. הבלתי לוחמים במשק נכנסו מיד למקלטים.
שישה מחברי המשק החמושים נעו כדי לחסום את דרכם של המחבלים אל המשק. הם נתקלו בשניים מהמחבלים וירו לעברם מטווח של כ-20 מטרים. חבר הקיבוץ עוזי צור הרג ביריות מתת מקלע עוזי את אחד המחבלים. המחבל השני נפצע מהיריות אך הצליח לברוח לכיוון המכוורת ונכנס למכונית שעמדה לידה. מאוחר יותר התפוצצה המכונית והוא נהרג בתוכה.
חברי הקיבוץ צרו על המחסן והמכוורת וניהלו קרב יריות עם שני המחבלים הנותרים במשך יותר מחמש עשרה דקות. המחבלים ירו מתוך המחסן וגם שיגרו מספר פצצות ררנ"ט, שלא גרמו לנזק. בינתיים מיהרו לקיבוץ יחידות צבא. מקצת החיילים הצטרפו לחברי הקיבוץ במצור על המחסן, ואחרים הציבו חסימות סביב היישוב, וניהלו סריקות לגילוי מחבלים נוספים. ביישובים הקרובים הוכרזה כוננות, הוגברה השמירה על נקודות מפתח, וכן הוגברו סיורי צה"ל והמשטרה.
חברי הקיבוץ קיוו שהנשים במחסן עדיין בחיים וניסו לפנות אל המחבלים בקריאות באמצעות רמקול נייד. לא הייתה תשובה. פתאום התרחשה בתוך המחסן התפוצצות עזה וחלק מתקרתו קרסה. גם המכוורת נפרצה עקב ההתפוצצות. לאחר מכן השתרר שקט. חברי הקיבוץ והחיילים נכנסו למחסן, שניזוק קשות. הם מצאו שם את שתי הנשים שנרצחו ואת גופות שני המחבלים האחרונים. אלו לא התאבדו אלא נהרגו עקב התפוצצות מטען חבלה שנשאו עמם וכנראה הופעל על ידי קליע שנורה לעבר המחבלים. האירוע הסתיים בשעה 09:25.
לאחר הפיגוע
אלוף פיקוד הצפון רפאל איתן, שנזעק אף הוא לקיבוץ, ציין שחברי הקיבוץ ניהלו את רוב הקרב עם המחבלים ושעד שהגיעו חיילי צה"ל למקום הוא כמעט הסתיים. גם הרמטכ"ל מרדכי גור שיבח את תגובת חברי הקיבוץ. עוזי צור עוטר בהמשך בצל"ש הרמטכ"ל על פעולתו במהלך הפיגוע.
בין חפצי המחבלים נמצאה מפה שבה סומנו להם שלושה יעדים אפשריים נוספים לפיגוע בישראל - קריית שמונה, חצור הגלילית ואתר הבניאס. בכליהם נמצאו גם כרוזים מודפסים, שמתוכנם התברר כי הם התכוונו לקחת בני ערובה ולתבוע מישראל שחרור 100 מחבלים הכלואים אצלה, לרבות היפני קוזו אוקמוטו והמחבלים שנלכדו בתקרית מטוס סבנה.
הפיגוע התרחש מספר שבועות לאחר הפיגועים הקשים בקריית שמונה ובמעלות. ארגון החזית העממית הוציא את הפיגוע לפועל על רקע ביקורו באזור של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, שגם הגיע לישראל בשבוע שלאחר הפיגוע.
בקיבוץ הוקמה אנדרטה לשלוש הנרצחות בעיצובו של מאיר אבני, אביה של אחת מהן.
XNAV
XNAV (ראשי תיבות באנגלית של: X-ray pulsar-based navigation and timing), מכונה לפעמים "ניווט פולסאר", הוא שמה של טכניקת ניווט כאשר גלי רנטגן מחזוריים הנפלטים מפולסארים משמשים כדי לקבוע את מיקומו של רכב (כגון חללית).
הדגמות ראשונות של מכשיר כזה תוכננו לשנת 2018.
עקרון פעולה
כלי רכב המשתמש ב XNAV ישווה אותות קרני רנטגן מול בסיס נתונים של מיקומי ותדירויות של פולסרים מוכרים. בדומה ל GPS, ההשוואה תתן אפשרות לנווט לבצע טריאנגולציה כדי למצוא את מיקומו (בדיוק מוערך של ±5 קילומטרים). היתרון של שימוש אותות קרני רנטגן לעומת שימוש בגלי רדיו הוא שניתן לייצר טלסקופי קרני רנטגן קטנים וקלים משמעותית ביחס למקלטים "רגילים".
המכון לארכאולוגיה (הר הצופים)
המכון לארכאולוגיה, הממוקם בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים שבירושלים, מהווה את מרכז המחקר לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית. המכון כפוף לפקולטה למדעי הרוח ובראשו עומד פרופסור עוזי ליבנר.
חקר הארכאולוגיה החל באוניברסיטה בשנת 1926, מיד לאחר היווסדה. עם זאת, המחלקה לארכאולוגיה הוקמה רק בשנת 1934 ולמעשה מהווה את המחלקה הוותיקה ביותר לארכאולוגיה בארץ. בנוסף על כך, המחלקה הייתה היחידה בארץ מסוגה עד להקמת המחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת תל אביב בשנות ה-60. בזמן חלוקתה של ירושלים (1948–1967) המכון פעל במרכז העיר ובגבעת רם, וחזר להר הצופים לאחר מלחמת ששת הימים. באותה השנה ובעקבות שינויים ארגוניים, הפכה המחלקה למכון לארכאולוגיה.
טריטוריית מינסוטה
טריטוריית מינסוטה (באנגלית: Minnesota Territory) הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת שהייתה קיימת מ-3 במרץ 1849, ועד 11 במאי 1858, כאשר החלק המזרחי של השטח התקבל לאיחוד כמדינת מינסוטה.
היסטוריה
גבולות הטריטוריה של מינסוטה, כפי שנסללו מחוץ לטריטוריית איווה, כללו את אזור מינסוטה הנוכחי ורוב מה שלימים הפך לטריטוריית דקוטה ממזרח לנהר מיזורי. הטריטוריה של מינסוטה כללה גם חלקים מטריטוריית ויסקונסין שלא הפכו לחלק מוויסקונסין, שנמצא בין נהר המיסיסיפי לוויסקונסין, כולל אזור ראש החץ.
בזמן הקמתה, השטח שהוא כיום מינסוטה הכיל שלוש התנחלויות "לבנות" משמעותיות: סיינט פול, סנט אנטוני (כיום חלק ממיניאפוליס), וסטילווטר. המוסדות הטריטוריאליים הגדולים נחלקו בין השלושה: סיינט פול הפכה לבירה; מיניאפוליס נבחרה כמקום של אוניברסיטת מינסוטה; וסטילווטר נבחרה למקום הכלא הטריטוריאלי של מינסוטה.
קונטרס מגנצא
קונטרס מגנצא הוא כינוי לקובצי פירושים של הגמרא שנכתבו בבתי המדרש באשכנז ב ותחילת המאה ה-12. כבר בימי הראשונים הפירושים יוחסו לרבנו גרשום, אבל ככל הנראה הפירושים התחברו על ידי תלמידיו ותלמידי תלמידיו שבבתי המדרש באשכנז.
הפירושים
פירושי מגנצא הקיפו ככל הנראה את כל התלמוד הבבלי. בראשונים מצויים ציטוטים רבים מפירוש זה על כמעט כל מסכתות הש"ס. הופעת פירוש רש"י דחקה את הפירוש לשוליים (כמו את רוב הפירושים מאותו הדור), וכתוצאה מכך הפירוש השתמר רק על סדר קדשים ומספר מסכתות נוספות שאין עליהם פירוש רש"י.
הפירוש מתעסק בעיקר במהלך הגמרא ומרבה להביא פרפרזות של התוכן, וממעט בביאור הפרטים. לעומת רש"י שמפרש דברים באופן נקודתי, ומתמקד בפרטים הזקוקים לביאור. הבדל נוסף, שבקונטרס מגנצא הפירוש נפתח פעמים רבות בביטוי "כלומר", לעומת רש"י שמשתמש בביטוי זה לעיתים רחוקות לצורך שינוי תוכן. בדומה לרש"י, הפירוש מסתייע לעיתים בתרגום מילים מסוימות לצרפתית, ולעיתים רחוקות גם לגרמנית. ביטויים רבים בפירוש מעידים על כך שהפירוש נכתב מתוך לימוד בצוותא.
בדפוס וילנא הפירוש נדפס בשם "רבנו גרשום" לרוב סדר קדשים (למעט מסכת זבחים), ולמסכתות תענית ובבא בתרא. במספר מסכתות נדפס פירוש מגנצא בטעות כפירוש רש"י: תענית, מועד קטן, נדרים, נזיר, הוריות, ומעילה. קטעים נוספים שובצו בתוך פירוש רש"י בכדי להשלים פירושו במקומות שחסר בהם פירוש רש"י.
הפירוש למסכת בבא בתרא הגיע לידינו בשתי עריכות שונות. אחת מהם נדפסה בתוך ש"ס וילנא, והשני נדפס ע"פ כתב יד בודלי 416. הפירוש למסכת כריתות נדפס במהדורה מתוקנת על ידי מכון ירושלים בשנת תשס"ד.
פירוש נוסף למסכת מועד קטן נדפס בתשכ"ו על ידי הרב ניסן זק"ש בשם "פירוש רבנו גרשום", אמנם י"מ תא-שמע הוכיח שזוהי ורסיה נוספת של קונטרס מגנצא.
על מסכת ראש השנה נדפסו שרידים של שני פירושים אשכנזיים, ונראה שגם הם השתייכו לפירושי מגנצא.
פירושים נוספים המזוהים עם "פירושי מגנצא": "פירוש" על מסכת נדרים, ו"גאון" על מסכת בבא קמא, המצוטטים בשיטה מקובצת למסכתות אלו.
בנוסף לפירושים על התלמוד, נמצא שריד מפירוש על הספרי שזוהה כפירוש מגנצא.
המחבר
הראשון שייחס את הפירוש לרבנו גרשום הוא ר' נתן מרומי בעל הערוך. הוא מצטט פירוש זה עשרות פעמים; לפעמים בשם "חכמי מגנצא", ולפעמים בשם רבנו גרשום. ראשונים נוספים מצטטים מהפירוש בשם רבנו גרשום, כגון רי"ד ור' צדקיה בן אברהם. ובקרב חכמי אשכנז, ראבי"ה ואו"ז, הפירוש מצוטט בשם ר' אליקים הלוי. יוצא דופן הוא הפירוש לחולין, שגם בקרב חכמי אשכנז יוחס לרבנו גרשום.
אברהם אפשטיין העלה כמה קשיים בייחוס הפירוש לרבנו גרשום: חכמי אשכנז וצרפת אינם מזכירים כלל שהוא חיבר פירוש לתלמוד, והם מצטטים את מהפירוש בשם רבי אליקים בן משולם. בנוסף, הפירושים האלה סותרים במספר מקומות את נוסח התלמוד של רבנו גרשום כפי שנמסרה בידי הראשונים, ולפעמים גם את דבריו בתשובותיו. הוא הסיק שהפירוש התחבר על ידי תלמידי ר' יצחק בן יהודה ובראשם ר' אליקים בן משולם, תוך התבססות על פירושו של ר' יצחק ומסורות מחכמים נוספים. זאת מלבד הפירוש לחולין, שנערך על ידי חכם אחר. ולגבי ייחוס הפירוש לרבנו גרשום על ידי בעל הערוך, הוא כתב: "ר' נתן רצה לומר בכך שהפירוש שייך לבית מדרשו של רבנו גרשום, אבל לא חובר על ידו, אלא על ידי חכמי מגנצא שהם תלמידיו ותלמידי תלמידיו".
י"מ תא-שמע הוכיח על פי כתבי היד שהפירוש נכתב ב"שכבות" שונים הנבדלות זו מזו בזמנם, ושולבו לתוכו תוספות מחכמי הדורות הבאים. והוא חלק על דברי אפשטיין וטען שרבנו גרשום אכן כתב פירוש לתלמוד שהיה לעיני ראשונים רבים, ופירושו שימש כיסוד הראשוני של קונטרס מגנצא, ועליו שולבו פירושי תלמידיו ר' יעקב בר יקר ור' יצחק בר יהודה, ור' אליעזר הגדול. לפני בעל הערוך היו פירושי רבנו גרשום כקובץ עצמאי, ולכן הוא ידע להבדיל בין רובד פירושי רבנו גרשום לבין הרבדים המאוחרים לו. הוא גם אמר שר' אליקים לא היה ממחברי הפירוש, אלא הוא העתיק בפירושו קטעים מקונטרס מגנצא, וחכמי אשכנז ייחסו את הפירושים אליו מכיוון שהקונטרסים לא היו בידיהם.
י"נ אפשטיין טען שיש שתי אסכולות בפירושי אשכנז הקדומים: "פירושי מגנצא" ו"פירושי וורמייזא". אמנם גישה זו נדחתה על ידי חוקרים מאוחרים יותר.
הווארד הברווז
הווארד הברווז (באנגלית: Howard the Duck) הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס. הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fear #19 מדצמבר 1973 ונוצר בידי הכותב סטיב גרבר והמאייר ואל מאייריק.
כשמו, הווארד הוא ברווז מיקום חלופי בשם "עולם הברווזים", הידוע גם כארץ-791021. הוא זומן לארץ-616 בידי השד ת'וג, ונפגש בין היתר עם יצור-אדם וג'ניפר קייל. הוא השתקע בקליבלנד והחל להגן על העיר מפני פושעים ונבלי-על, פגש את ספיידרמן, למד אמנות לחימה בשם "קוואק-פו" ונעשה למתאבק. מארוול החלה לפרסם כותר סולו להווארד, אשר היה ברובו סאטירי והומוריסטי. הווארד חלק דירה ונעשה חבר וידיד קרוב של בת-האנוש בוורלי סוויצלר, הועמד לנשיאות ארצות הברית, זכה לכוחותיו של הלסטורם זמנית, נלחם לראשונה בדוקטור בונג ואולץ להתחתן עם בוורלי. הוא נלחם בקרקס הפשע בהנהגת רינגמאסטר, התגרש מבוורלי, ונלחם בדוקטור בונג בחליפת "איירון דאק" המשוכללת.
הווארד נלחם בדרקולה, ופגש בין היתר את הענקית הירוקה, סקרלט ספיידר, הדינוזאור השטני ומון-בוי, גוסט ריידר וקבוצת Generation X. לאחר כמה הרפתקאות וביהן פגישה עם נאמור, הוא עבר ניסוי שינוי-צורה בידי בונג. הווארד הפך בטעות לעכבר, ובונג בצורתו האזרחית טען שבניינו הותקף בידי "אוסמה הברווז". הרצה זו ביצעה פארודיות על דמויות חותם "ורטיגו קומיקס" של DC קומיקס, ביניהן ג'ון קונסטנטין וספיידר ג'רוזלם, אך גם על ויצ'בלייד ועל אישים כאופרה וינפרי ופיל מק'גרו. הווארד עלה לגן עדן ונפגש עם האל, ולבסוף חזר לצורתו כברווז.
הווארד ניסה להירשם לחוק רישום העל-אנושיים במלחמת האזרחים ביקום מארוול, אך נדחה היות שאינו אדם. הוא נראה לוחם בכוחות גזע הסקרול באירועי "פלישה סודית", וגויס בידי סוכנות A.R.M.O.R. הוא ואיש המכונה נסעו ברחבי המולטי-יקום בציד זומבים, והוא הרכיב באירועי "הפחד עצמו" צוות מיוחד נגד יצור-אדם. הוא ודאם דאם דוגאן החלו להנהיג צוות מיוחד, "תריסר הברווזים", שמטרתו להילחם בזומבים מרחבי המולטי-יקום. הוא הופיע בחוברות "דופ", ובמהלך אירועי "החטא הקדמון", גילה שיש לו הפוטנציאל להיות הישות האינטליגנטית ביותר בעולם הברווזים. בשנת 2015 כיכב הווארד הברווז בהרצת חוברות חמישית, בכתיבתו של צ'יפ זדארסקי ובאיורו של ג'ו קינונז, בה הוא מתפקד כחוקר פרטי.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "הווארד הברווז" מ-1986 דיבב השחקן צ'יפ זאיין. את דמותו בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 2" ובסדרת האנימציה "מה אם...?" דיבב השחקן-קומיקאי סת' גרין. הדמות הופיעה בהופעת קמע ללא קול בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
בוב גרהאם
דניאל רוברט גרהאם (באנגלית: Daniel Robert Graham; נולד ב-9 בנובמבר 1936) הוא פוליטיקאי וסופר אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-38 של מדינת פלורידה בשנים 1979–1987, ולאחר מכן כחבר מטעמה בסנאט של ארצות הברית מ-1987 עד 2005. הוא חבר המפלגה הדמוקרטית.
גרהאם, יליד קורל גייבלס, זכה בבחירות לבית המחוקקים של פלורידה לאחר תום לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד. לאחר ששירת בשני בתי בית המחוקקים בפלורידה, נבחר גרהאם בבחירות 1978 אל מושל פלורידה, ונבחר מחדש בשנת 1982. בבחירות 1986 לסנאט גבר גרהאם על הסנאטורית הרפובליקנית המכהנת פאולה הוקינס. הוא סייע לייסוד המועצה למנהיגות דמוקרטית (Democratic Leadership Council) ובסופו של דבר הפך ליושב ראש ועדת המודיעין של הסנאט. לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 התמודד גרהאם למועמדות המפלגה הדמקורטית לנשיאות, אך פרש בטרם הבחירות המקדימות. באותה שנה מיאן להתמודד מחדש לסנאט, ופרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר חייו הפוליטיים היה גרהאם יו"ר-משותף של הוועדה הלאומית לחקר דליפת הנפט במפרץ מקסיקו וכחבר בוועדת חקירת המשברים הפיננסיים ובוועדה המייעצת החיצונית של סוכנות הביון המרכזית. בהווה, הוא עובד ב"מרכז לשירות ציבורי ע"ש בוב גרהאם" באוניברסיטת פלורידה. הוא כיהן גם כיו"ר המועצה למניעת התפשטות נשק להשמדה המונית וטרור. בשנת 2011 הוציא לאור את הרומן הראשון שלו, מותחן בשם "המפתחות לממלכה". בנוסף על כך, גרהאם חיבר שלושה ספרי עיון: "ימי עבודה: גילוי פלורידה בעבודה", "ענייני מודיעין", ו"אמריקה: ספר ההוראות לבעלים".
תחילת דרכו
בשנים 1952–1955 למד גרהאם בבית הספר התיכון מיאמי סיניור, ובשנתו האחרונה כתלמיד היה נשיא מועצת התלמידים של התיכון. הוא היה נאמן בינלאומי של "מועדון המפתח", ארגון השירות של המלכ"ר הבין-לאומי "קיוואניס" (Kiwanis). בהיותו תיכוניסט במיאמי זכה גרהאם בפרס סיגמא צ'י, העיטור הגבוה ביותר של בית הספר. בשנת 1959 השלים באוניברסיטת פלורידה לימודי תואר ראשון במדע המדינה, שם היה חבר בסניף אפסילון זטא של אחוות פי בטא קפא. בהמשך, ב-1962, קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
קריירה פוליטית
גרהאם נבחר ב-1966 לבית הנבחרים של פלורידה. בשנים 1967 ו-1968 נבחר מחדש, ובכל פעם ייצג את מחוז מיאמי-דייד. בבחירות 1970 הנבחר לסנאט של פלורידה, גם הפעם כנציג מחוז מיאמי-דייד. איחוד מחדש של מחוזות בחירה במהלך כהונתו, הסב למחוז הבחירה של גרהאם חלקים מצפון מחוז דייד ודרום מחוז ברוארד, וחרף השינויים הדמוגרפיים במחוזו, הוא נבחר מחדש לסנאט המדינתי גם ב-1972 וגם ב-1976.
מושל פלורידה
גרהאם נבחר למושל פלורידה בשנת 1978 לאחר בחירות מקדימות בנות שבעה מתמודדים במפלגה הדמוקרטית, בהן התמקם תחילה במקום השני לאחר רוברט ל. שווין, התובע הכללי של פלורידה. לאחר סיבוב מכריע, גרהאם גבר על שווין ונבחר למועמד המפלגה הדמוקרטית. עם ניצחון זה הגשים את חלומו של אביו. ארנסט גרהאם התמודד ללא הצלחה למועמדות הדמוקרטית למושלות פלורידה עוד ב-1944. בוב גרהאם נבחר מחדש בשנת 1982 עם 65 אחוזים מקולות הבוחרים, לאחר שגבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית סקיפ באפאליס מפאלם ביץ', חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של פלורידה.
גרהם עזב את משרד המושל עם שיעור תמיכה בן 83%. על פי "הניו יורק טיימס", הוא היה אחד מהפוליטיקאים הפופולריים ביותר בפלורידה.
בסנאט של ארצות הברית
בנובמבר 1986 נבחר גרהאם אל הסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר על הסנאטורית המכהנת פאולה הוקינס מהמפלגה הרפובליקנית, ברוב של 55% מקולות הבוחרים (הוקינס גרפה 45% מהקולות). הוא נבחר מחדש בבחירות 1992 (ניצח את ביל גרנט, ברוב של 66% מול 34%) ובשנת 1998 (גבר על צ'ארלי כריסט עם 63% מול 37%). לקראת הבחירות ב-2004 הודיע כי לא יתמודד לתקופת כהונה רביעית בסנאט. עם פרישתו מהסנאט בינואר 2005, חתם גרהאם שירות ציבורי בן 38 שנה.
במשך עשור היה גרהאם חבר ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית, ובראשה ישב במהלך ולאחר פיגועי 11 בספטמבר, ולקראת מלחמת עיראק. הוא הוביל את חקירת הקונגרס המשותפת לאירועי 11 בספטמבר. כיו"ר ועדת המודיעין של הסנאט, התנגד גרהאם למלחמה בעיראק ונמנה בין 23 הסנאטורים שהצביעו נגד בקשת נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לשימוש בכוח צבאי נגד עיראק. לאחר שנפגש עם מנהיגי הכוחות המזוינים בפברואר 2002, וביקש ובדק את מסמכי הערכת המודיעין הלאומי, אמר כי הוא חש כי "מטפללים אותנו והתוצאה הולכת להסיח את דעתנו ממיקומם של אויבנו האמתיים". הוא המשיך להתנגד למלחמת עיראק באומרו בשנת 2008:
בשנת 2004 הוציא גרהאם לאור ספר בשם: "ענייני מודיעין: ה-CIA, ה-FBI, ערב הסעודית והכישלון של אמריקה במלחמה בטרור". במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988, 1992 וב-2000 היה גרהאם מועמד אפשרי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית. הוא נמנה בין מועמדיו הסופיים של המועמד הדמוקרטי לנשיאות ומושל ארקנסו ביל קלינטון ב-1992, וגם בשנת 2000 דווח כי המועמד הדמוקרטי לנשיאות אל גור שקל לבחור בגרהאם כעמיתו למירוץ.
בדצמבר 2002 הודיע גרהאם על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות לנשיאות ב-2004. ב-31 בינואר 2003 הוא עבר ניתוח לב פתוח ומסע הבחירות שלו נקלע בעקבות זאת לקשיים. ב-7 באוקטובר 2003 הכריז על פרישתו מהמירוץ הנשיאותי. בנובמבר שלאחר מכן הודיע כי לא יתמודד לכהונה נוספת בסנאט. לאחר שג'ון קרי היה למועמד המשוער של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במרץ 2004, היה גרהאם מועמד רציני לתפקיד סגן הנשיא כעמיתו למירוץ של קרי.
לאחר חייו הציבוריים
לאחר שלימד באוניברסיטת הרווארד בשנת הלימודים 06–2005, התמקד גרהאם בהקמת מרכז להכשרת מנהיגים פוליטיים עתידיים באוניברסיטת פלורידה, שם קיבל את תואר ראשון במדע המדינה בשנת 1959. מרכז ה-UF, או בשמו המלא "מרכז בוב גרהאם לשירות ציבורי" (Bob Graham Center for Public Service), שוכן בקמפוס של אוניברסיטת פלורידה למדעים ושבע האמנויות החופשיות. המרכז מספק לסטודנטים הזדמנויות להתאמן לקראת תפקידי מנהיגות עתידיים ולקהילת האוניברסיטאות לעסוק בקביעת וחקר מדיניות. ב-2009 פרסם ספר עיון נוסף, ומאז פרישתו מהסנאט גרהאם נהיה למחבר וחבר ב"הדיאלוג הבין-אמריקאי", קבוצת חשיבה לענייני יחסים בין-לאומיים בוושינגטון הבירה.
ג'ינג'ר סנאפס
ג'ינג'ר סנאפס (באנגלית: Ginger Snaps) הוא סרט אימה קנדי ​​משנת 2000, בבימויו של ג'ון פוסט ובכיכובן של אמילי פרקינס וקתרין איזבל. הסרט מתמקד בשתי אחיות בגיל העשרה שמגלות עניין בנושא המוות. זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי "ג'ינג'ר סנאפס". בשנת 2004 יצאו שני סרטי המשך שצולמו והופקו במקביל: "Ginger Snaps 2: Unleashed" והפריקוול "Ginger Snaps Back: The Beginning". הסרט זכה לשבחים רבים.
עלילה
בפרוור ביילי דאונס מתרחשת הריגת כלבים סדרתית. בריג'יט וג'ינג'ר פיצג'רלד הן אחיות בגיל ההתבגרות אשר מגלות עניין בנושא המוות, וכילדות כרתו ברית לצאת מהפרוור או למות יחד עד גיל 16. לילה אחד, כשהאחיות בדרכן לחטוף כלב ששייך לטרינה סינקלר, הבריונית של בית הספר, אצל ג'ינג'ר מתחיל המחזור החודשי הראשון שלה. בעקבות ריח הדם, הבנות מותקפות על ידי היצור האחראי להריגות הכלבים. היצור נושך ופוצע את ג'ינג'ר, ובריג'יט מצילה אותה. כשהבנות בורחות, היצור נדרס על ידי ואן בבעלותו של סאם מילר, סוחר סמים מקומי.
בעקבות התקיפה ג'ינג'ר עוברת שינויים שמדאיגים את בריג'יט. הפצעים שלה אמנם מחלימים במהירות, אך היא מתחילה להתנהג בתוקפנות ובפרובוקטיביות מינית. כמו כן, היא מצמיחה שיער בצלקות הנשיכות וזנב, וחווה מחזור חודשי קשה. בהתעלם מהאזהרות של בריג'יט, ג'ינג'ר מקיימת יחסי מין לא מוגנים עם חבר לכיתה בשם ג'ייסון מקארדי, מכה בזעם בפומבי את טרינה, והורגת את הכלבה של השכן. בריג'יט מוצאת את סאם סוחר הסמים, מבררת איתו לגבי היצור שהוא דרס, ושניהם מסכימים שג'ינג'ר הותקפה על ידי אדם זאב, והופכת בעצמה לכזו. על פי הצעתו של סם, בריג'יט מנסה לטפל בג'ינג'ר באמצעות פירסינג של טבעת כסף, אך ללא הועיל. לאחר מכן מציע סאם עירוי של תמצית צמח האקוניטון, אך הדבר לא אפשרי מכיוון שהצמח צומח רק באביב.
טרינה מופיעה בבית פיצג'רלד ומאשימה את ג'ינג'ר בחטיפת הכלב שלה. במהלך קטטה אלימה ביניהן, ג'ינג'ר הורגת אותה בטעות. שתי האחיות מחביאות את גופתה של טרינה במקפיא. לאחר מכן הן מחליטות לקבור את הגופה במחסן כלי העבודה, ותוך כדי הזזת הגופה, בריג'יט שוברת בטעות שתיים מאצבעותיה של טרינה ושמה אותן לא במקומן הטבעי. בריז'יט אומרת שג'ינג'ר לא יכולה לצאת יותר מהבית, אבל ג'ינג'ר מסרבת.